tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Gli affetti pietosi per il Sepolcro di Cristo (רגשי החמלה על קברו של ישו) (לברית מאת דומניקו פדריצ'י, 1666, וינה)
L'Assalone punito (אבשלום נענש) (לברית מאת האב לפורי, 1667, וינה)
Il cuore umano all'incanto (לב האדם תחת כישוף) (לברית מאת פייר מטאו פטרוצ'י, 1681, וינה)
(אבשלום נענש) עם נגון הצ'מבלו אלן קרטיס
פייטרו גראסו (באיטלקית: Pietro Grasso) הוא שופט ופוליטיקאי איטלקי, חבר המפלגה הדמוקרטית של איטליה בין השנים 2013–2017 ונשיא הסנאט האיטלקי בשנים 2013–2018. הוביל את מערך השמאל החדש "חופשי ושוויוני" מדצמבר 2017 עד לפרישתו בשנת 2022. בשנת 2015 שימש כנשיא הזמני של איטליה.
הוא החל את הקריירה שלו כשופט בסיציליה, שם השתתף במאבק נגד המאפיה.
ב-1999 מונה לתובע של פלרמו ולאחר מכן ב-2005 הפך לתובע הלאומי נגד המאפיה, תפקיד שמילא עד שנת 2012. ב-2013 הוא נבחר לסנאטור והוצע כמועמד לנשיאות האספה העליונה מטעם המרכז-שמאל איטליה.
טובת הכלל, סיעה שהורכבה משלוש מפלגות: "המפלגה הדמוקרטית", מפלגת "שמאל, אקולוגיה וחופש" ו"המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית".
הוא נבחר לנשיא הסנאט לאחר שגבר על קודמו רנאטו שיפאני.
בינואר 2015 מונה לנשיא הזמני של הרפובליקה האיטלקית לאחר התפטרותו של ג'ורג'ו נפוליטנו.
הוא החזיק בתפקיד זה עד היבחרו של סרג'ו מטרלה.
ב-2017 הוא עזב את המפלגה כדי להוביל קואליציית שמאל בשם "חופשי ושווה", לקראת הבחירות הכלליות בשנה שלאחר מכן, הוא נבחר מחדש לסנאטור תוך שהוא מפסיד את נשיאות הסנאט.
הוא עזב את הפוליטיקה בשנת 2022, כשסיים את כהונתו כסנאטור.
פייטרו ביאנקי (באיטלקית: Pietro Bianchi, נולד ב-15 במאי 1953) הוא אתנומוזיקולוג, זמר ,נגן רב-כלי ומפיק שווייצרי איטלקי.
הוא מנגן בכינור, אקורדיון, הארדי גארדי ("גירונדה") וכלים נוספים ונודע במאמציו לשימור המורשת המוזיקלית של תושבי טיצ'ינו.
פייטרו ביאנקי נולד ב-1953 בג'וביאסקו בשווייצריה האיטלקית.
הוא למד פסנתר אצל ז'אן-ז'אק האוזר בבלינצונה, אחר כך למד מוזיקה ואתנולוגיה באוניברסיטת פריז.
סיים שם ב-1979 את לימודי תואר שני במדעי המוזיקה עם תזה על המוזיקה והשירה העממית בשווייצריה האיטלקית..
היה תלמידו של מרסל לאלום בתחום המוזיקה האפריקאית, של טראן ואן חה בתחום המוזיקה המזרחית, ושל דיאן ריי באתנולוגיה.
חקר את המוזיקה במחוזות הצרפתיים ברי,
קרז וקורז ואסף 600 שירים ועדויות מוזיקליות מחבל טיצ'ינו.
החל מ-1976 משתתף בקביעות בתוכניות מוזיקליות של רשות השידורים השווייצרית באיטלקית.
""Itinerari folcloristici" (מסלולי פולקלור), I Musicanti (המוזיקאים), "Il Documentario", Altramattina" (באחד הבקרים), Musica popolare svizzera" (מוזיקת העם של שווייץ), ""Il canto della terra" (שירת הארץ) והוא חוקר מטעמה בעיקר את מוזיקת העם שבהרי האלפים.
אחרי 1979 היה מנהל אמנותי של הפורום לסריקת המוזיקה והאמנות העממית בחבל לאנגה בפיימונטה.
ב-1980 כעמית במכון השווייצרי ברומא השתלם בסמינר לאתנומוזיקולוגיה של ד.
ביאנקי מנגן בכינור, באקורדיון ובכלי הקרוי גירונדה.
הוא ניגן בכמה תזמורות של מוזיקת עם: "בנדאלפינה" (Bandalpina), חמישיית אורקסטרינה (Orchestrina) (שכללה גם את ג'וטו קולומברג, ג'ורג'ו לאניני ואת אנה פאקין), Lyonesse (ליונס),עם מרטינוטי, קולטרי, טומבזי וויטלי וכו'.
החל מ-1972 ביאנקי הוא חבר בלהקה למוזיקה עתיקה ועממית "Lyonesse".
הוא הופיע לאורך השנים החל מ-1983 בדואט עם הזמר והגיטריסט רוברטו מאג'יני (2025-1944) עם רפרטואר של שירי עם ידועים או נשכחים מטיצ'ינו.
שניהם השקיעו בחקר תולדות השירים הטיצ'ינזים, על לחניהם, מילותיהם וכליהם המלווים..
אחרי 1994 שר ביחד עם הלהקה האיטלקית-שווייצרית "פאדוס" שהתמקדה בשירי אזור הנהר פו.
ביאנקי כיהן כיושב ראש האיחוד השווייצרי לאתנומוזיקולוגיה.
1984 – פרס אסקונה לתרבות
1990 – פרס וינצ'נצו פאלקטו לתרבות עממית
2025 - פרס ISPEC (המכון להיסטוריה ולפילוסופיה של המחשבה העכשווית של שוייץ האיטלקית) לתרבות
פייטון רנדולף היה פוליטיקאי ואיש ציבור אמריקאי, שנחשב לאחד האבות המייסדים של ארצות הברית.
רנדולף, שנולד למשפחה העשירה והחזקה ביותר בווירג'יניה, כיהן כיושב ראש בית הבורג'ס של וירג'יניה, נשיא שתי הוועידות הראשונות של וירג'יניה, ונשיא הקונגרס הקונטיננטלי הראשון.
הוא גם כיהן לתקופה קצרה כנשיא הקונגרס הקונטיננטלי השני.
בשנת 1774, חתם רנדולף על "האגודה הקונטיננטלית" – חרם סחר שאומץ על ידי הקונגרס הקונטיננטלי הראשון בתגובה לחוקים הכפויים של הפרלמנט הבריטי.
רנדולף היה בן דוד מדרגה ראשונה של תומאס ג'פרסון, והיה קשור גם לג'ון מרשל, נשיא בית המשפט העליון הרביעי של ארצות הברית, ולרוברט א.
לי, מפקד צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית.
פייטון רנדולף היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל וירג'יניה בפועל במשך כמה ימים מדצמבר 1811 ועד ינואר 1812.
פייטון רנדולף נולד בוויליאמסבורג שבווירג'יניה, כבנו של אדמונד רנדולף, מושל וירג'יניה השביעי, התובע הכללי הראשון של ארצות הברית, ומזכיר המדינה השני.
רנדולף סיים ב-1798 את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי, למד משפטים ועסק בעריכת דין בריצ'מונד.
רנדולף כיהן כחבר במועצת המושל של וירג'יניה בשנים 1809–1812. בעקבות מותו של המושל ג'ורג' ויליאם סמית' ושל 68 אנשים נוספים בשריפה בתיאטרון ריצ'מונד ב-26 בדצמבר 1811, הוא כיהן כמושל וירג'יניה בפועל עד 3 בינואר 1812.
במשך שנים רבות היה רנדולף הפקיד של בית המשפט העליון של וירג'יניה.
מ-1821 ועד מותו הוא היה האחראי על פרסום החלטות בית המשפט.
פייטון רנדולף נפטר בריצ'מונד ב-26 בדצמבר 1828. נטמן בבית הקברות רנדולף שבמחוז אמיליה, וירג'יניה.
פייטרו אבה-קורנאליה (באיטלקית: Pietro Abbà Cornaglia; 20 במרץ 1851 – 2 במאי 1894) היה מלחין, נגן עוגב, פסנתרן ומוזיקולוג איטלקי.
אבה-קורנאליה נולד ב-1851 בעיר אלסנדריה בחבל פיימונטה באיטליה, אז בממלכת סרדיניה.
אביו מאוריציו אבה היה חובב אמנויות ונגן תזמורת במקצועו.
אמו, אנה לבית מולינרי הייתה כובענית.
אחרי מות אבי המשפחה התחתנה האם שנית עם המורה פייטרו קורנאליה.
משם שם המשפחה הכפול אבה- קורנאליה.
פייטרו למד מוזיקה אצל אביו החורג וכבר בגיל שש ניגן בעוגב.
אחרי שסיים לימודי תיכון קלאסי בעיר הולדתו, במימון עיריית אלסנדריה נשלח ב-1868 -1871 להשתלם בפסנתר, עוגב והלחנה בקונסרבטוריון המלכותי של מילאנו.מוריו היו אלברטו מצוקאטו (1877-1813) ומלחין האופרות לאורו רוסי (1885-1812) (הלחנה), אנטוניו אנג'לרי (1880-1801) (פסנתר), פרנצ'סקו אלמאזיו (עוגב), והמשורר אמיליו פראגה (1875-1839) (ספרות ומחזאות).
ב-1871 זכה לפרס הראשון ולמדליית כבוד על הלחנת קטנטה "קין והבל" (Caino e Abele) כעבודת גמר בקונסרבטוריון.
במילאנו התוודע אבה-קורנאליה לחוגי הסקפיליאטורה (הבוהמה) של מילאנו, בין השאר לאריגו בויטו וג'אקומו ג'אקוזה.
אחרי שהות קצרה בטורינו ב-1875 ומסע לגרמניה לצורך סיור רסיטלים לפסנתר, שב אבה-קורנאליה לאלסנדריה.
הוא פעל בה בשנים 1880–1894 כנגן עוגב של הקפלה בקתדרלה המקומית ומנצח מקהלת הגברים וייסד בית ספר לפיתוח קול, פסנתרן והלחנה.
יצא לכמה סיורי קונצרטים בגרמניה ובספרד.
זכה במהלך הזמן לפרסום מסוים וב-1875 בטורינו ערך קונצרט לכבוד הווטרנים של הקרבות ב-1848–1849.
ב-1876 הרקוויאם שכתב לסולנים, מקהלה ולתזמורת, נבחר בתחרות שנערכה באקדמיה סנטה צ'צ'יליה ברומא לרגל מלאת 27 שנה למות המלך קרלו אלברטו לבית סבויה.
יצירה זו זכתה לפי המלצת שרי החינוך והפנים של איטליה, לפרס של מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השני.
מאז היא בוצעה הרבה בכנסיות ובמוסדות לימוד בספרד.
אבה-קורנאליה זכה לשבחי סטפאנו טמפיה (1878-1832), מחנך שקידם את שירת המקהלות כבסיס לחינוך הנוער.
אבה-קורנאליה התנסה גם בתחום כתיבת אופרות.
האופרה הראשונה שלו, אופרה-באלט בעלת נושא היסטורי "איזבלה ספינולה" הוצגה ב-1877 קודם במילאנו, אחר כך מורחבת ועם תזמור חדש בג'נובה תחת ניצוחו של אריגו בויטו כשזכתה בהצלחה.
אבה-קורנאליה זכה להערכה מבני משפחת המלוכה, ובמיוחד מצד מלכת איטליה מרגריטה, שלה הקדיש שתי יצירות - Lontan dagli occhi ו-Fior di memoria.
החל מ-1880 ניגן אבה-קורנאליה בעוגב של קתדרלת אלסנדריה שם ייסד בית ספר למוזיקה וניצח על התזמורת של הקתדרלה.
אבה-קורנאליה מת ב-1894 באלסנדריה, בגיל 43 בלבד, בעקבות דלקת התוספתן שכנראה, לא אובחנה ולא טופלה נכון.
הובא לקבורה בבית הקברות המונומנטלי של אלסנדריה בקפלת הקבורה הנאו-גותית של משפחת קורנאליה.
הצטייר כאדם טוב לב ונוח לבריות, אולם היה רגיש מאוד לביקורות השליליות על חלק מיצירותיו.
באוגוסט 1888 התחתן אבה-קרנאליה בטורינו עם תלמידתו אליזה לבית קוסטה
1870 – פרס בתערוכת האמנויות היפות באלסנדריה – עבור הוואלס רנו Reno
1871 – עבודת הגמר שלו, הקנטטה קין והבל" זוכה בפרס הראשון ומדליית כבוד של הקונסרבטוריון של מילאנו
1876 – פרס ראשון בתחרות לרקוויאם לזכרו של המלך קרלו אלברטו - באקדמיה סנטה צ'צ'יליה ברומא
זכה לתואר אביר מטעם משפחת המלוכה האיטלקית.
בקונסרבטוריון אנטוניו ויוואלדי אלסנדריה באולם על שם צ'נסי הוקם מוזיאון לזכרו של פייטרו אבה-קורנאליה.
כמו כן פועל בו אולם קונצרטים קטן בעל 50 מושבים, על שמו.
1870 – מיסה די גלוריה (Messa di Gloria) לסולנים, מקהלה ועוגב
1873 – רקוויאם (Messa da Requiem) לסולנים, מקהלה ותזמורת – לכבוד מלאת 27 שנה למות המלך קרלו אלברטו
1874 – סטאבט מאטר – לסלונים, מקהלה ותזמורת
1874 – "סאלווה" (Salve) – לארגו כנסייתי – לרביעייה קולית, עוגב ותזמורת קטנה
1880 – מגניפיקט בשני חלקים – לזמרים טנור ובריטון
1880 – המנון לנדיבים (Inno pei benefattori) למקהלה ולעוגב
1880 – תפילת האדון (Pater noster) למקהלה ולעוגב
1880 – אווה מריה – למקהלה ולעוגב
1881 – ערבית לימי ראשון Vespro delle domeniche לסולנים, מקהלה ולעוגב
1882-1881 – De profundis (מן המעמקים) למקהלה ועוגב
1889 – סאלווה רגינה למקהלה א-קפלה
1889 – תהילים נ' – Miserere mei Deus' לסולנים, מקהלה ולתזמורת
המנון ללב הקדוש (Inno al Sacro Cuore) לסולנים ולתזמורת
20 במאי 1877 Isabella Spinola (איזבלה ספינולה) "מלודרמה", בתיאטרו קרקאנו במילאנו – הלברית מאת קריספינו יקינו.
29 בנובמבר 1884 – Maria di Warden (מריה די וארדן) ,"מלודרמה", תיאטרו רוסיני, ונציה – לברית מאת צ'.
Una partita a scacchi (משחק שחמט), "מלודרמה", בתיאטרון פסקיני בפאביה
13 בפברואר 1892, עם לברית מאת ג'וזפה ג'אקוזה.
1881 – "Storia e filosofia della musica" – ההיסטוריה והפילוסופיה של המוזיקה – הרצאה בתיאטרון העירוני של אלסנדריה
פייטרו אבה-קורנאליה, באתר הקונסרבטוריון ויוואלדי באלסנדריה
לסטמן נחשב לדמות חשובה בשל פועלו כצייר סצנות היסטוריות, וכן בשל כך שתלמידיו כללו את רמברנדט ויאן ליוונס.
בציוריו הקפיד לאסטמן על עיבוד מדוקדק של הפנים, הידיים והרגליים.
הוא היה בנם הרביעי של פייטר סחרסז, אשר שימש כסדרן עירוני ופוטר בשנת 1578 בשל היותו קתולי.
אמו, ברבר יקובסדר, עסקה בהערכת ציורים וחפצי ערך.
את הכשרתו האמנותית עבר פייטר לסטמן אצל חריט פיטרסז סוולינק , אחיו של יאן פיטרסזון סוולינק.
בין השנים 1604 לערך ועד 1607 שהה באיטליה, שם הושפע מעבודותיו של קאראווג'ו - כפי שהושפעו ממנו גם ציירי אסכולת אוטרכט בשנים שלאחר מכן - וכן מהאמן אדם אלסהיימר.
בשובו לאמסטרדם עבר פייטר לסטמן להתגורר עם אמו ברחוב סינט אנטוניסברסטראט, בסמוך לביתו של ראש העיר חרט ואן ביינינגן.
לסטמן לא נישא מעולם, אף שהבטיח להינשא לאחותו של גרברנד אדריאנזון ברדרו.
בשל בעיות בריאות עבר בשנת 1632 להתגורר בבית אחיו.
פייטר לסטמן הלך לעולמו בשנה שלאחר שעבר להתגורר בבית אחיו, ונקבר בכנסיית אודה קרק באמסטרדם ב־4 באפריל 1633.
מאחר שרמברנדט לא ביקר מעולם באיטליה, סביר להניח כי הושפע מקאראווג'ו - למשל בכל הנוגע לשימוש בקיארוסקורו - בעיקר או במידה משמעותית באמצעות פייטר לסטמן.
בין תלמידיו של לסטמן, נוסף על רמברנדט ויאן ליוונס, נמנו גם ברתולומאוס ברינברך, ניקולס לסטמן, פייטר פיטרסז נדק ויאן אלברטסז רוטיוס.
רמברנדט הרבה לעסוק באותם נושאים שבהם עסק פייטר לסטמן.
בין יצירותיו המוכרות ניתן למנות את "סקילתו של סטפנוס הקדוש", "טבילת הסריס" ו"עקדת יצחק", הנראות כולן כבעלות זיקה חזקה להשפעתו של לסטמן.
יש המשערים כי בתקופת חניכותו אצל לסטמן, ייתכן שרמברנדט היה אחראי לרישומים המקדימים של כל אחת מיצירות אלו.
פייטרו מסקאני (Pietro Mascagni; 7 בדצמבר 1863, ליבורנו - 2 באוגוסט 1945, רומא) היה מלחין איטלקי, מן החשובים במלחיני האופרה האיטלקית של המאה ה-20. נמנה עם זרם הווריזמו באופרה, מחלוצי זרם זה.
בעיקר נודע באופרה "אבירות כפרית" (Cavalleria Rusticana).
גם האופרות "הידיד פריץ" ו"איריס" היו פופולריות בשעתן, אך נשכחו במידה רבה לאחר מותו.
מורו הראשון למוזיקה, אלפרדו סופרדיני, עמד על כישרונו המוזיקלי של הילד ועודד אותו לבחור בקריירה מוזיקלית, בניגוד לרצון אביו.
יצירותיו הראשונות, מיסה בארבעה קולות וקנטטה "לה פילאנדה" (1881), שהייתה הבסיס לאידיליה הדרמטית "פינוטה" בשנת 1883, זיכו אותו בתמיכה כספית מן הרוזן פלורסטאנו דה לארדרל, הודות לה יכול היה ללמוד בקונסרבטוריון של מילאנו.
בין מוריו שם היה אמילקארה פונקיילי, וחברו לחדר היה ג'אקומו פוצ'יני.
את הלימודים בקונסרבטוריון עזב באפריל 1885 והחל לעבוד בלהקה של דריו אקונצ'י, שהעלה כבר באותה שנה את האופרטה שלו "המלך" בנאפולי.
עד 1886 סייר באיטליה כמנצח על להקות שונות, ואז השתקע בצ'ריניולה שבחבל אפוליה כמורה לאגודה הפילהרמונית המקומית, בין השאר, משום שאשתו הייתה בהריון ראשון.
בשנת 1888 הגיש לתחרות של הוצאת המוזיקה סונזוניו את האופרה "אבירות כפרית" וזכה בפרס הראשון מבין 72 מתחרים.
האופרה נחלה הצלחה רבתי מאז ביצוע הבכורה שלה ברומא, בשנת 1890.
גם האופרות "הידיד פריץ" ו"איריס" הפכו פופולריות באירופה.
מסקאני טען שבתקופה מסוימת בוצעה "איריס" באיטליה ביתר תכיפות מ"אבירות כפרית".
הצלחתה של הקומדיה הכפרית "הידיד פריץ" לפי מחזה של ארקמן-שטריאן נבעה במידה רבה מן השילוב של המלודיה מלאת החיים, שאפיינה גם את "אבירות כפרית", עם ניב הרמוני אלגנטי יותר.
לעומת זאת, האופרה Le maschere נכשלה כישלון חרוץ בשישה בתי אופרה באיטליה, ורק נוכחותו של מסקאני כמנצח הצילה אותה ברומא.
תוך זמן קצר יצא שמו של מסקאני כמנצח מחוץ לגבולות איטליה.
בשנת 1892 קצר הצלחה על בימות וינה ופריז, וכעבור שנה בלונדון, שם ניצח על האופרות שלו בעונה האיטלקית של קובנט גארדן.
להצלחה מיוחדת זכתה "אי רנצאו", שהמבקרים שיבחו אותה כ"דרמה מוזיקלית אמיתית".
בשנת 1895 השלים מסקאני את "רטקליף", האופרה שנטש בשעתה לטובת "אבירות כפרית", והיא בוצעה בלה סקאלה בהצלחה בינונית.
האופרה "סילבאנו", שנאלץ לכתוב בחיפזון בשביל הוצאת סונזוניו באותה עונה, נדחתה ברוב קולות על ידי הקהל והמבקרים כאחד.
מסעות הקונצרטים שלו אילצו אותו להפסיק את קריירת ההוראה שהחל בה בפזארו.
בין תלמידיו שם היה ריקרדו זנדונאי.
בסך הכול כתב מסקאני חמש-עשרה אופרות, אופרטה אחת, כמה יצירות תזמורתיות ווקאליות, וכן שירים ומוזיקה לפסנתר.
הצלחתו הגדולה הייתה ונשארה "אבירות כפרית".
ב-1905 נחל הצלחה מסוימת ב"אמיקה", ללברית צרפתית של המו"ל פול דה שודן.
אופרה זו ציינה חזרה לווריזמו ותשומת לב מחודשת למודלים תזמורתיים.
הצלחתו הגדולה הבאה הייתה "איזאבו" (1911), ללברית של לואיג'י איליקה.
האופרה התקבלה בהתלהבות מצד קהל המהגרים האיטלקים בבואנוס איירס, ובהמשך גם במילאנו ובוונציה, אך בחירתו באווירה רומנטית העידה על מיצוי כושר ההמצאה שלו, שדרש חיפוש מתמיד של נושאים חדשים להמרצתו.
"פאריזינה" (1913) הייתה תוצאה של שיתוף פעולה רב-ערך עם גבריאלה ד'אנונציו, שהמבקרים קטלו ללא היסוס.
הניסוי הבא שלו נערך כעבור שנה, בכתיבת "רפסודיה שטנית" לסרט באותו שם (1915).
"אידולטה" (1917) הייתה אופרה לירית סנטמנטלית, שהתחרתה ב"לה רונדין" של פוצ'יני.
אופרות אלה, יחד עם האופרטה "סי", אישרו את נטייתו של מסקאני לאיזון בין ליריות לדרמה.
עם זאת, בשלב זה חזר מסקאני לווריזמו ב"Il piccolo Marat" (1921).
על אף הצלחת האופרה, חש מסקאני שדרכו מובילה אותו באופן בלתי נמנע לנסיגה במקום להתקדמות, ובחר להסתגר בבידוד מלא כמעט, שהופר רק בביצוע מחודש של אופרת הנעורים שלו, "פינוטה", בשנת 1932, ב"חזון הסימפוני" Guardando la Santa Teresa del Bernini ולבסוף Nerone (1935), אלגוריה פוליטית רטורית, אך מבחינה מוזיקלית, שקטה ונסגנית.
אופרה זו הייתה אמורה לייצג כיוון חדש ביצירתו של מסקאני, קשר חדשני עם המציאות באמצעות מטאפורה של היסטוריה.
האופרה, שנדחתה על ידי כל בתי ההוצאה, זיכתה את מסקאני בשיבה קצרה של תהילתו הודות למשטר הפאשיסטי, שדאג לביצוע הבכורה שלה בלה סקאלה.
היה זה הקרב האחרון של מסקאני נגד המודרניזם של תקופתו.
בחגיגות היובל ל"אבירות כפרית", הגדיר אותו הכומר והמוזיקאי ליצ'ינו רפיצ'ה "הלימפה המוזיקלית של האיטלקיות הטהורה; השלהבת של מסורת המלודרמה האיטלקית בשלמותה; חרב מתהפכת להגנת עוצמתו האמנותית של הגזע האיטלקי".
מסקאני מת ב-1945 ברומא, המשוחררת מטוטאליטריות וגדושה ברוחות העבר של ניצחונותיו.
פייטרו פיליפו סקרלטי (באיטלקית: Pietro Filippo Scarlatti; 5 בינואר 1679, רומא - 22 בפברואר 1750, נאפולי) היה מלחין איטלקי, נגן עוגב ומנצח מקהלה.
פייטרו פיליפו - הבכור בילדיו של אלסנדרו סקרלטי ואחיו של המלחין דומניקו סקרלטי - החל את הקריירה המוזיקלית שלו ב-1705 כמנצח מקהלת הקתדרלה של אורבינו.
כעבור שלוש שנים, ב-1708, הביא אותו אביו לנאפולי, שם התמנה לנגן העוגב של החצר.
הוא פרש ממשרתו זו כשאביו קרא לו לשוב לנאפולי כדי לתפוס את מקומו של כריסטופורו קארסאנה כנגן עוגב ראשון בקאפלה המלכותית, על פי הבטחתו של החשמן גרימאלדי, אבל מות החשמן ב-1710 דחה את קיום ההבטחה עד 1712, אז החליף את ג'וזפה ויניולה כאחד מנגני העוגב המלכותיים.
בשנת 1728 עלתה האופרה היחידה שלו, "קליטארקו", בהצגת בכורה בתיאטרון סן ברתולומאו בנאפולי (הפרטיטורה אבדה מאז).
שאר יצירותיו העיקריות הן שלוש קנטטות ומספר רב של טוקטות לכלי מקלדת.
אחרי מותו הגישו שלושת ילדיו בקשה להעביר את משרתו לבנו אלסנדרו, אך בקשתם הושבה ריקם.
פייטרו אנטוניו לוקטלי (איטלקית: Pietro Antonio Locatelli; 3 בספטמבר 1695 - 30 במרץ 1764) היה מלחין וכנר איטלקי.
כילד פלא בנגינת כינור נשלח לרומא ללמוד אצל ארכאנג'לו קורלי.
לא הרבה ידוע על פעילותו בשנים הבאות, פרט לכך שהשתקע לבסוף באמסטרדם בשנת 1729, ושם נפטר.
נאמר עליו שמעולם לא ניגן צליל שגוי – פרט לפעם אחת, כשהזרת שלו החליקה ונתקעה בגשר של כינורו.
חידושיו בטכניקת הנגינה הביאו עליו ביקורת מצד בני דורו בכל הנוגע ליפי הצליל.
מבקרי מוזיקה בני זמנו השוו אותו שלא לטובתו עם כנרים אחרים, שנפלו ממנו ללא ספק בחדשנות ובהשפעה.
הטכניקה של לוקטלי עודנה מהווה אתגר לכנרים עד ימינו אלה.
יצירותיו של לוקטלי נכתבו בעיקר לכינור.
יצירתו החשובה ביותר היא כנראה "אמנות הכינור", אופוס 3, קובץ של שנים-עשר קונצ'רטי לכלי זה, הכוללים עשרים וארבעה קפריצ'י קשים לביצוע מבחינה טכנית - הם יכולים לשמש כקדנצות מורחבות, אבל כיום נהוג לנגן אותם בנפרד מן הקונצ'רטי.
לוקטלי כתב גם סונאטות לכינור ולבסו קונטינואו, (אופוס 6, וחלק מאופוס 8), טריו סונאטות, (אופוס 5 וחלק מאופוס 8), קונצ'רטי גרוסי (אופוס 1 ו-7) וקובץ סונאטות לחליל ולבאסו קונטינואו (אופוס 2), שבמבנה שלהן מופיעים מאפיינים, שיתרמו בשנים הבאות לגיבוש צורת הסונאטה.
כן ניכרת בהם תזוזה לעבר סגנון הגאלאנט בשפע הקישוטים, הסינקופות והמקצבים המשתנים במלודיה.
גם סדרת דואטים לשני חלילים יוחסה לו בטעות.
מקובל היום לנגן סונאטה שלו לצ'לו (שהיא עיבוד מהמאה ה-19 לפרקים מסונאטות שונות שלו לכינור ולבאסו קונטינואו עבור צ'לו ופסנתר).
ביצירותיו המוקדמות ניכרת השפעת קורלי, ואילו היצירות המאוחרות קרובות יותר לויולדי בסגנונן.
בקונצ'רטי גרוסי אופוס 1 בולט הקונטרפונקט בחיוניותו ומרחיק מעבר לדגם של קורלי אל מסורת הקונטרפונקט הרומאית.
החומרה המייחדת קונצ'רטי אלה נעלמת ברבים מן הקונצ'רטי אופוס 4 ו-7, שבהם ניכרת נטייה ברורה לקונצ'רטו סולו.
בסונאטות לכינור אופוס 6 ו-8 מגיע לוקטלי אל פסגת יצירתו, במיזוג בעל אופי אישי ביותר של כשרונותיו הווירטואוזיים ככנר עם יכולותיו כמלחין, שהציג את המגמות המתקדמות ביותר בסגנון התקופה.
לוקטלי מוכר אולי לקהל המאזינים של ימינו הודות ליצירה שאיננה קיימת למעשה.
הרומן הראשון בסדרת "אוברי-מטורין" של פטריק אובראיין מתחיל בשורה המפורסמת: "חדר המוזיקה בבית המושל בפורט מאהון, מתומן גבוה ונאה, שתקרתו נתמכת בעמודים, היה מלא בפרק הראשון החוגג של הרביעייה בדו מז'ור של לוקטלי." למעשה, לא ידוע שלוקטלי חיבר איזה שהן רביעיות.
היצירה הקאמרית ששימשה לתמונה זו בעיבוד לסרט "אדון ומפקד" הייתה, לאמיתו של דבר, חמישייה בדו מז'ור של לואיג'י בוקריני.
פייטרו מטסטאזיו (באיטלקית: Pietro Metastasio, פייטרו אנטוניו דומניקו טראפאסי, הידוע יותר בשם העט שלו "מטסטאזיו", 3 בינואר 1698 - 12 באפריל 1782) היה סופר ומשורר איטלקי.
מטאסטזיו נולד ברומא, שם שירת אביו, פליצ'ה טראפאסי, יליד אסיזי, בגדוד הקורסיקני של צבא הוותיקן.
פליצ'ה נשא לו אישה מבולוניה, פרנצ'סקה גאלאסטי, ועבר לעסוק במסחר בוויה דל קאפלארי ברומא.
הבן הבכור, ליאופולדו, מילא תפקיד חשוב בחיי המשורר.
מספרים שבילדותו היה פייטרו מקהיל סביבו אנשים בדקלום חרוזים מאולתרים בו במקום על נושא נתון.
באחד המקרים, בשנת 1709, עצרו שני אנשים להאזין: ג'ובאני וינצ'נצו גראווינה, שנודע בבקיאותו במשפטים ובספרות ובהנהלת האקדמיה של ארקדיה, ולורנציני, מבקר בעל שם.
גראווינה נמשך אל הכישרון הפיוטי של הנער ואל הקסם האישי שלו ועשה את פייטרו לבן-חסותו; תוך שבועות ספורים אימץ אותו לבן.
פליצ'ה טראפאסי היה מרוצה להעניק לבנו סיכוי לחינוך מעולה וכניסה לחברה.
גראווינה שינה את שם הנער מטראפאסי למטאסטאזיו וייעד את בנו המאומץ לעיסוק בחוק, כמוהו עצמו.
כיון שכך, כיוון את הנער ללמוד לטינית ולהתחיל בלימודי משפטים.
במקביל טיפח את כשרונותיו הספרותיים והציג את ילד הפלא הן בביתו והן בחוגי החברה הרומאית.
עד מהרה מצא עצמו מטאסטאזיו מתחרה עם רוב המאלתרים המהוללים באיטליה של זמנו.
ימים ארוכים של לימודים מפרכים וערבים מוקדשים לאלתור שמונים בתי שיר ברצף החלו לכרסם בבריאותו של פייטרו ולאמץ מעל למידה את חוש הפיוט שבו.
בנקודה זו נדרש גראווינה לנסוע לקלבריה לעסקיו.
הוא לקח עמו את מטאסטאזיו, הציג אותו בחוגי הספרות של נאפולי ולבסוף הפקיד אותו בחסות שאר בשרו, גרגוריו קארופרזה בסקאליאה.
אוויר הכפר והשלוה של חוף הים הדרומי שיקמו את בריאותו אל מטאסטאזיו.
גראוינה החליט, שעליו להימנע להבא מן האלתור ולשמר את יכולותיו להישגים נעלים יותר, כדי שיוכל, לאחר שישלים את השכלתו, להתחרות בגדולי המשוררים.
בגיל שתים-עשרה תרגם את האיליאדה לבתים בני שמונה שורות; כעבור שנתיים חיבר טרגדיה בסגנון סנקה על נושא מתוך Italia liberata ("איטליה המשוחררת") של ג'ורג'ו טריסינו - האפוס החביב על גראווינה.
גראווינה הדפיס אותה בשנת 1713; אבל המחזה היה חסר חיים; ארבעים ושתיים שנה לאחר הוצאתו אמר מטאסטאזיו למו"ל שלו, קאלזאביג'י, שברצון היה מעלים אותו.
קארופרזה מת שנת 1714 והוריש את רכושו לגראווינה; בשנת 1718 מת גראווינה עצמו.
מטאסטאזיו ירש הון של 15,000 סקודי.
במפגש של האקדמיה הארקדית דקלם הספד לפטרונו ואחר ישב בנחת ליהנות מעושרו.
מטאסטאזיו היה עכשיו בן עשרים.
מזה ארבע שנים עטה גלימת כמורה, לאחר שקיבל עליו סמיכה זוטרית, שבלעדיה לא היה טעם לצפות לקידום ברומא.
ההיסטוריה הרומנטית שלו, יופיו החיצוני, הליכותיו המלבבות וכשרונותיו הייחודיים עשו אותו לאופנתי.
תוך שנתיים כילה את כספו והעצים את המוניטין שלו.
עכשיו החליט לעסוק בכובד ראש במשלח ידו.
בנאפולי נכנס למשרדו של עורך דין מכובד בשם קסטאניולה, שפיקח בקפדנות על זמנו ועל מרצו.
תוך כדי עבודת פרך במשפטים, חיבר מטאסטאזיו בשנת 1721 אפיתאלאמיום וכנראה גם את הסרנדה המוזיקלית הראשונה שלו, "אנדימיונה" לכלולות אשת חסדו, דונה אנה פרנצ'סקה ראוואסקיירי פינלי די סאנגרו (בהמשך הנסיכה השישית של בלמונטה) למרקיז דון אנטוניו פינאטלי (בהמשך הוד מעלת כבודו נסיך בלמונטה).
ב-1722 נדרשו חגיגות ברמה שמעל למקובל ליום הולדת הקיסרית, והמשנה למלך פנה אל מטאסטאזיו בבקשה לכתוב סרנדה לכבוד האירוע.
הוא קיבל את ההזמנה, אבל נקבע, שזהותו כמחבר תישמר בסוד.
בתנאים אלה יצר מטאסטאזיו את Gli orti esperidi.
ניקולא פורפורה כתב לה מוזיקה והיצירה, בפי תלמידו של פורפורה, הקסטראטו פארינלי בהופעת בכורה מרהיבה, זכתה בתשואות יוצאות דופן.
הפרימה דונה הרומאית הגדולה, מריאנה בולגארלי, בכינויה "לה רומאנינה" על שם מקום הולדתה, שיחקה את ונוס בדרמה הזו ולא חסכה מאמצים עד שהצליחה לגלות את מחברה.
לה רומאנינה שכנעה את המשורר לוותר על העיסוק במשפטים והבטיחה לו תהילה ועצמאות אם יקדיש את עתותיו וכישרונו לדרמה המוזיקלית.
בבית לה רומאנינה פגש מטסטאזיו את גדולי המלחינים של התקופה - פורפורה, שלימד אותו מוזיקה; האסה, פרגולזי, סקרלטי, וינצ'י, לאו, דוראנטה ומרצ'לו, שעם כולם ישתף פעולה בשנים הכאות, אם בליברית לאופרה ואם במוזיקה נלווית למחזותיו.
כאן גם השתלם באמנות הזמרה ולמד להעריך את סגנונם של אנשים כמו פארינלי.
כיוצר מחונן בכישרונות יוצאי דופן וברגש פיוטי אמיתי לא התקשה לכתוב מחזות, שנוסף ליופיים כיצירות אמנות בתחום הספרות, היו ליצירות מופת בשילוב עם מוזיקה ובביצוע זמרים מן האסכולה הגדולה ביותר של האמנות הווקאלית שידע העולם מעודו.
בקריאת מטאסטאזיו כמות שהוא אי אפשר לשפוט אותו כראוי לו, אבל השמרנות של כל עלילותיו, הגיחוך ואי-הסבירות ברבות מן הסיטואציות שהוא יוצר, האלימות שבה הוא נוהג באישיותן של כמה מן הדמויות הראשיות, "החזרה הארורה" שלו על נושא האהבה בכל מופעיו, כל אלה מוצאים הסבר וצידוק במוזיקה.
מטאסטאזיו התגורר עם לה רומאנינה ובעלה ברומא.
חיבה עמוקה, אמהית למחצה ורומנטית למחצה, לצד הערכה של אמנית אמיתית אל כישרון נדיר כל כך, הניעו אותה לאמץ אותו עוד ביתר התלהבות מגראווינה בשעתו.
היא אספה את כל משפחת טראפאסי- אב, אם, אחים ואחיות - אל ביתה.
היא טיפחה את גאוניות המשורר ופינקה את גחמותיו.
את המוזיקה לדרמות האלה כתבו חשובי המלחינים של אותם ימים והן הוצגו בעריה הראשיות של איטליה.
אבל בינתיים הוסיפה רומאנינה שנים והזדקנה; היא חדלה לשיר בפומבי והמשורר הרגיש בהתפתחות תלות מעיקה ברצונה הטוב.
הוא הרוויח 300 סקודי לכל אופרה; התשלום הזה, אם גם ראוי, לא היה מובטח, ומטאסטאזיו נכסף לאיזו תעסוקה קבועה ויציבה.
בספטמבר 1729 קיבל הצעה למשרת משורר החצר לתיאטרון בווינה, במלגה של 3000 פלורינים, הצעה שנענה לה מניה וביה.
רומאנינה שילחה אותו בלב שלם וברוח נדיבה אל עבר התהילה.
היא לקחה עליה את האחריות למשפחתו ברומא והוא יצא לדרכו אל אוסטריה.
בראשית קיץ 1730 השתקע מטאסטאזיו בווינה, בדירה של ידידו, ניקולו מרטינס הנאפוליטני, ושם נשאר עד מותו.
מריאנה מרטינס, בתו של ניקולו, העתידה להיות לזמרת, פסנתרנית ומלחינה, תפיק תועלת רבה מהיכרותה עם מטסטאזיו.
תאריך זה מציין תקופה חדשה בפעילותו האמנותית.
בין השנים 1730 ו-1740 הוצגו הדרמות המעולות ביותר שלו, Adriano ("אדריאנוס"), Demetrio ("דמטריוס"), Issipile ("היפסיפילה"), Demofoonte ("דמופון"), Olimpiade ("אולימפיאדה"), Clemenza di Tito ("חסדו של טיטוס"), Achille in Sciro ("אכילס בסקירוס") Temistocle ("טמיסטוקלס") ו-Attilio Regolo ("אטילה המלך") בתיאטרון הקיסרי.
חלקן נכתבו לפי הזמנה לאירועים מיוחדים, במהירות שלא תאומן כמעט - "אכילס" בשמונה-עשר יום, "איפרמסטרה" בתשעה.
משורר, מלחין, מעתיק תווים וזמר עבדו שכם אחד בחיפזון קדחתני.
מטאסטאזיו הבין את הטכניקה של אמנותו המיוחדת עד לאחרון פרטיה.
הניסיון שצבר בנאפולי וברומא התעורר לחיים חדשים מכוח ההתרגשות הכרוכה בקריירה החדשה שלו בווינה ואיפשר לו, כמעט אינסטינקטיבית ובתוקף ההשראה, כמסתבר, לקלוע בדיוק אל המטרה שסימן באופרה.
בווינה לא נחל הצלחה חברתית בולטת.
מוצאו הפלבאי הרחיק אותו מחוגי האריסטוקרטיה.
כפיצוי על כישלון יחסי זה, נהנה מקרבתה של הרוזנת אלטהאן, גיסתה של פטרוניתו משכבר הימים, הנסיכה בלמונטה פיניאטלי.
היא איבדה את בעלה ומילאה במשך זמן מה את תפקיד בת טיפוחיו הראשית של הקיסר.
יחסיו של מטאסטאזיו עמה הגיעו לדרגת קרבה כזאת, שהיו שסברו, כי השניים נישאו בסתר.
לה רומאנינה לא הייתה מוכנה להשלים עוד עם היעדרותו וביקשה ממנו להשיג לה תפקיד בתיאטרון החצר.
הוא התבייש בה ונלאה ממנה וכתב אליה בניסיון לרפות את ידיה מן הביקור המתוכנן.
נימת מכתביו הבהילה והרגיזה אותה.
היא יצאה כנראה מרומא אבל מתה באופן פתאומי בדרך.
כל הידוע לנו הוא, שרומאנינה הורישה למאטאסטאזיו את הונה אחרי שפג תוקף ההכנסה שהקצתה לבעלה למשך חייה ומטאסטאזיו, המום מצער וחרטה, ויתר מיד על הירושה.
הפעולה נטולת הפניות הטילה מבוכה במשק הבית של משפחות בולגארלי ומטאסטאזיו ברומא.
האלמן של רומאנינה נישא בשנית.
ליאופולדו טראפאסי, אביו ואחותו, שולחו להתקיים בכוחות עצמם.
אורח החיים שמטאסטאזיו קיים בווינה, יחד עם האקלים שם, נתנו עם הזמן את אותותיהם בבריאותו ובהלך רוחו.
משנת 1745 בערך ואילך מיעט בכתיבה, אף כי הקנטטות מתקופה זו והקאנצונטה Ecco quel fiero istante, ששלח לידידו פארינלי, הן בין הפופולריות ביותר ביצירותיו.
היה ברור, כפי שניסח זאת ורנון לי, כי "הליקוי בבריאותו נבע מליאות נפשית ומוסרית".
בשנת 1746 הוא כתב לבריט לאופרה של ג'ירולמו אבוס.
בשנת 1755 נפטרה הרוזנת אלטהאן ומטאסטאזיו נאלץ להסתפק בחבורה, שהתאספה סביבו בביתה הבורגני של משפחת מרטינז.
הוא שקע במהירות בהרגלי הזקנה ואף כי חי עד 1782, המעיט מאוד בפעילות.
את הונו, שעלה לכדי 130,000 פלורין בקירוב, ציווה לששת ילדיו של ידידו מרטינז.
ימים יותר מכל קרוביו האיטלקים.
מטאסטאזיו המשיך להתקיים ארבעים שנה מעבר לכוחות היצירה והמקוריות שפיעמו בו בעבר, ובמשך השנים האלה הלכה תהילתו וגברה בהתמדה.
בספרייתו מנה עד ארבעים הוצאות של יצירותיו הוא.
הן תורגמו לצרפתית, אנגלית, גרמנית, ספרדית ואפילו ליוונית מודרנית.
כל מלחין ראוי לשמו כתב להן מוזיקה במשך השנים, כבוד שכל אחת מן האופרות נהנתה ממנו בתורה מצד כמה מן האישים המכובדים ביותר באירופה.
טובי הווירטואוזים בכל עיר בירה ביצעו אותן ולא הייתה אקדמיה ספרותית ידועת שם שלא הרעיפה עליו את הכבוד שבחברות בה.
זרים נשואי פנים שעברו דרך וינה עשו להם לחוק לעלות לרגל אל המשורר הזקן במגוריו שברחוב קוהלמארקט.
הבעיה הייתה, ששירתו נועדה לסגנון מוזיקלי מסוים - לשירתם של זמרים כל-יכולים, של זמרות סופרן מופלאות.
השינויים שגלוק ומוצרט הכניסו בדרמה המוזיקלית, עם התפתחות התזמור והצמיחה המהירה של אורח השירה הגרמני, רבתה הדרישה לליברית מסוג חדש.
מחזותיו של מטאסטאזיו נידונו לשכחה שלא היו ראויים לה, יחד עם המוזיקה שאליה קשר אותם.
פארינלי, שאותו הגדיר "אח- תאום", היה התומך העיקרי בשירתו; ועם חיסול זן הזמרים שאליהם השתייך פארינלי, חלה דעיכה במוזיקה של מטאסטאזיו.
אכן, היה זה חוש סמלי במקומו שהביא את המשורר להכתיר את הסופרן הזה, האחד והיחיד, בשם אחיו התאום.
הדרמה המוזיקלית שלה נועדו חיבוריו של מטאסטאזיו ובה מצאה גאוניותו את הביטוי היאה לה, עברה מן העולם באופן מוחלט כל כך, עד שקשה כיום להגדיר את מקומו הנכון כמשורר בתולדות הספרות האיטלקית.
השראתו הייתה ביסודה רגשית ולירית.
המצבים הדרמטיים העיקריים מוצגים בשירים לשניים או שלושה קולות, המגלמים את ניגודי הרגשות העזים של הדמויות, שסיבוכי העלילה כופים עליהן סכסוכים ומאבקים.
התוצאה הכוללת איננה ספרות צרופה, אלא ספרות המתאימה להפליא ליצירת רושם מוזיקלי.
בידי מטאסטאזיו לובשת השפה טוהר וצלילות מלבבים.
מבין משוררי איטליה, הוקיר במיוחד את טאסו ואת ג'אמבאטיסטה מריני.
אך הוא נמנע משחצנותו של האחרון ולא התחרה בעושר הסגנוני המעודן של הראשון.
סגנונו הוא מגלה את קלות לשון של המאלתר.
מבין המשוררים הרומים נהנה ביותר לעסוק באובידיוס וייתכן שמהעדפה זו נבעו כמה מסגולותיו הוא הספרותיות.
חריזתו הערבה, המבע הצלול שלו, הרגש המעודן שבשירתו, יופיין של הסיטואציות הרומנטיות, שהוא מפליא לתאר בפשטות גמורה ואוצר הדימויים העדין והיפהפה, המתרומם לעיתים לאידיאל נשגב, כל אלה מקנים לו מקום של כבוד כל עוד לא פסו דוברי איטלקית מן העולם.
יש הוצאות לאין מספר של כתבי מטאסטאזיו.
זו של קאלצאביג'י (פריז, 1755, 5 כרכים) הוצאה בפיקוחו של המשורר עצמו והייתה החביבה עליו ביותר.
היצירות שיצאו לאור לאחר מותו הודפסו בווינה, 1795.
ביוגרפיות של מטאסטאזיו כתבו אלואיג'י (אסיזי, 1783), צ'ארלס ברני (לונדון, 1796) ואחרים.
קרוב לוודאי שהביוגרפיה המפורסמת ביותר של מטאסטאזיו היא זו שכתב סטנדל בספרו "חיי היידן, מוצרט ומטאסטאזיו" (1817).
פייטרו דומניקו פאראדיזי (באיטלקית: Pietro Domenico Paradisi; 1707, נאפולי - 25 באוגוסט 1791, בוונציה) היה מלחין, נגן צ'מבלו ומורה איטלקי לזמרה ולצ'מבלו, נודע בעיקר ביצירה שכינויה הפופולרי הוא "טוקאטה בלה מז'ור".
פאראדיזי, שהיה כנראה תלמידו של ניקולא פורפורה, התמסר תחילה לחיבור מוזיקה לתיאטרון.
ב-1746 עבר ללונדון, שם עשה לו שם כמורה לצ'מבלו ולזמרה.
למוניטין של פאראדיזי אחראית בעיקר המוזיקה שלו לצ'מבלו, שזכתה להערכת חוקרים בתולדות המוזיקה.
סגנונו המוזיקלי הושפע מזה של אלסנדרו ודומניקו סקרלטי.
לעיקר ההתפעלות זכו שתים-עשרה הסונאטות שלו לגראוויצ'מבלו (לונדון, 1754).
הטוקאטה בלה מז'ור, שעודנה מושמעת כיום - שום יצירה אחרת שלו לא הושבה עד כה לחיים - היא פרק אלגרו מתוך הסונאטה השישית שלו בלה מז'ור, שזכתה כשלעצמה להקלטות משמעותיות.
כמו כן חיבר קונצ'רטי לעוגב ולצ'מבלו, יצירות בודדות לצ'מבלו, אריות וקנטטות.
פייטרו פרנקווילה (באיטלקית: Pietro Francavilla; 1548 – 25 באוגוסט 1615) פסל פרנקו פלמי שהתמחה בפירנצה המשתייך למסורת סגנון המנייריזם המאוחר של ג'אמבולוניה.
עבודותיו: ,ניצחון דוד על גלית, מונומנט קוזימו מדיצ'י בפיזה, פסל האביב בגשר סנטה טריניטה, פסל יאסון במוזיאון הלאומי ברג'לו
פייטרו טראדוניקו (באיטלקית: Pietro Tradonico; בלטינית: Petrus Tradonicus Pola - פטרוד טראדוניקוס פולה; נפטר בשנת 864) היה הדוכס ה-13 של ונציה.
טראדוניקו, יליד איסטריה, כיהן כדוג'ה בין השנים 836–864.
בחירתו של טראדוניקו לדוג'ה קטעה רצף שלטוני של שושלת פרטיצ'יפאציו בוונציה.
טראדוניקו היה איש צבא ולוחם, ולא איש ספר.
הוא לא ידע קרוא וכתוב.
יחד עם זאת היה איש מעש, ובתקופת כהונתו של אגנלו פרטיצ'יפאציו כדוג'ה פעל טראדוניקו לבניית האיים המלאכותיים עליהם נבנתה העיר.
טראדוניקו עלה לשלטון לאחר שהדיח את קודמו, ג'ובאני פרטיצ'יפאציו הראשון.
לאחר עלייתו לשלטון, ובדומה לקודמיו, מינה את בנו ג'ובאני טראדוניקו לדוג'ה לצידו.
טראדוניקו פעל רבות לשמור על העיר ועל היקף המסחר שלה: הוא הגן על ונציה מפני המוסלמים שתקפו אותה, ומפני שבטים סלאבים שתקפו אותה מצפון, נאבק בשודדי הים שפגעו במסחר, בשנת 839 יצא בראש משלחת צבאית לפאגאניה אשר תקפה ספינות ונציאניות, כרת הסכם שלום עם הנסיך מיסלאב מקרואטיה ודלמטיה.
בשנת 840 יצא למתקפה צבאית כנגד פאגאניה אולם נחל תבוסה למעלה מ-100 מלוחמיו נהרגו.
קרב נוסף נגד הפאגאנים, שהמשיכו לתקוף את ונציה, נערך בשנת 846 בסמוך ללגונת ונציה.
בשנת 840 הכיר קיסר האימפריה הרומית הקדושה לות'ייר בעצמאותה של ונציה, ובסמכותו של טראדוניקו כשליטה.
בשנת 864 נרצח טראדוניקו על ידי מתנקשים.
פייטרו קאנדיאנו הראשון (באיטלקית: Pietro I Candiano; 842 לערך – 18 בספטמבר 887) כיהן כדוכס ה-16 של ונציה.
קאנדיאנו כיהן כדוג'ה כהונה קצרה בשנת 887.
קאנדיאנו נבחר לתפקיד הדוג'ה בשל מחלתו של קודמו ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני באפריל 887. זמן קצר לאחר בחירתו יצא למסע מלחמה כנגד הסרבים מדלמטיה אשר תקפו את ונציה מאז שנת 886.
קאנדיאנו יצא בראש צי של 12 ספינות מלחמה לעבר נמל מקרסקה.
בקרב שנערך בנמל הטביע קאנדיאנו חמש ספינות מלחמה פאגאניות.
לאחר נחיתתו בחוף, נחל צבאו תבוסה ובמהלך הקרב שנערך ב-18 בספטמבר 887 נהרג קאנדיאנו, שהיה הדוג'ה הראשון שנהרג במהלך קרב למען "לה סרניסימה".
בתקופת המעבר הקצרה שלאחר מותו שלט ג'ובאני, קודמו, עד בחירת פייטרו טריבונו, אחיינו של קאנדיאנו, לתפקיד דוג'ה.
לימים גם בנו של קאנדיאנו, פייטרו קאנדיאנו השני, מונה לתפקיד.
פייטרו טריבונו (באיטלקית: Pietro Tribuno; נפטר בשנת 911) היה הדוכס ה-17 של ונציה.
טריבונו כיהן בתפקיד הדוג'ה בין השנים 888 ועד פטירתו.
פייטרו היה בנם של דומניקו ואנג'לה טריבונו, ואחיינו של פייטרו קאנדיאנו הראשון, שכיהן כדוג'ה זמן קצר קודם לכן.
לאחר מותו של קאנדיאנו בקרב, ולאחר כהונה קצרה של ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני (ששב לכהן כדוג'ה לאחר מותו קאנדיאנו, על אף מצבו הבריאותי), נבחר טריבונו לתפקיד הדוג'ה.
מיד לאחר עלייתו לשלטון, החל טריבונו במשא ומתן עם יורשיו של קרל השמן.
ההסכם שהושג הבטיח את זכויותיהם של תושבי ונציה במסחרם עם האימפריה הרומית הקדושה, והעניק סמכות שיפוט לוונציה על הסוחרים הוונציאנים בהיותם ברחבי האימפריה (דבר שהבטיח יציבות חוזית לסוחרים).
בשנת 888 החל המשא ומתן עם ארנולף מקרינתיאה.
משא ומתן זה הופסק, והחל בשנית בשנת 891.
משמעות ההסכמים הייתה שגשוג רב לוונציה כתוצאה מהגידול בהיקף המסחר.
בתקופת כהונתו של טריבונו הורחבו שטחי העיר על ידי יבוש שטחי ים נוספים.
בשנת 898 פשטו ההונגרים לוונציה לראשונה, ובשנת 899 נערכה תקיפה נוספת על לומברדיה אשר נפלו אחת אחרי השנייה.
הדוג'ה אסף את צבאו והמתין למגיארים באלבוילה והביסם.
לאחר הצלת העיר מפני הפלישה, החל טריבונו לחזק את ביצורי העיר.
טריבונו הקים חומה אשר הקיפה את אזור הריאלטו ומתח שרשרת ברזל לאורך התעלה הגדולה בין כנסיית גרגוריו הקדוש שבדורסודורו לאתר בו ממוקם כיום הפאלאצו גאגיה.
טריבונו נפטר בשנת 911 ונקבר בכנסיית סן זכריה.
לאחר מותו נבחר לתפקיד הדוג'ה אורסו פרטיצ'יפאציו השני.
פייטרו באדואר פארטיצ'יפאציו (באיטלקית: Pietro Badoer Participazio) היה הדוכס ה-20 של הרפובליקה של ונציה.
פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 939–942.
פייטרו היה בנו של הדוג'ה אורסו פרטיצ'יפאציו השני.
הוא נפטר שלוש שנים לאחר בחירתו לדוג'ה ונקבר בכנסיית סן פליצ'ה די אמיאנה, בסמוך לאביו.
פייטרו קאנדיאנו הרביעי (באיטלקית: Pietro IV Candiano; נפטר בשנת 976) היה הדוכס ה-22 של ונציה.
פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 959–976.
פייטרו היה בנו הבכור של פייטרו קאנדיאנו השלישי אשר כיהן כדוג'ה לפניו.
פייטרו הרביעי כיהן תקופה קצרה במקביל לאביו, כמקובל, ולאחר מות אביו נבחר לתפקיד הדוג'ה וירש אותו.
הורשת התפקיד לא עברה על מי מנוחות.
כאשר פייטרו קאנדיאנו השלישי ניסה להכריז על בנו כיורש באספת עם, זעמו אנשי ונציה על הניסיון להפוך את עירם למונרכיה וכמעט הרגו את הדוג'ה.
פייטרו הרביעי התערב והציל את חיי אביו.
פייטרו הרביעי זכה לפופולריות רבה לאחר שהגן על העיר מפני התקפה עליה, וזמן קצר לאחר מכן נבחר לדוג'ה.
לאחר בחירתו, עיוור וגירש את הבישוף של קסטלו שהואשם בשוחד דתי.
ביוני 960 כינס אספת עם ואישר חוק האוסר על סחר עבדים בוונציה.
משיקולים פוליטיים גירש פייטרו את אשתו הראשונה, יואן, ושלח אותה למנזר הסמוך לכנסיית סן זכריה.
מיואן נולדו לו שני ילדים: בן - ויטאלה, לימים דוג'ה, ובת אשר נישאה לטריבונו ממו, לימים דוג'ה נוסף.
בשנת 966 נשא פייטרו לאישה את ואלדראדה, בתו של הוברט, דוכס ספולטו, וקרוב משפחה של קיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו הראשון.
ואלדראדה, שהייתה קרובת משפחה של מלך איטליה, הביאה עימה נדוניה גדולה שכללה את הערים טרוויזו, פרולי ופרארה.
ב-2 בדצמבר 967 פייטרו נשא ונתן עם הקיסר וקיבל זכויות מסחר רבות, הן עבור הסוחרים הוונציאנים בכלל, אולם גם עבור בני משפחתו ועצמו.
זכויות אלה גרמו לקרע ביחסי ונציה עם קיסר האימפריה הביזנטית יוחנן הראשון צימיסקס.
יוחנן איים לפתוח במלחמה כנגד ונציה, בעיקר לאור קשרי המסחר של הוונציאנים עם המוסלמים (כנגדם נלחם יוחנן).
בעקבות הלחץ הביזנטי הסכים פייטרו בשנת 971 להפסיק את הסחר של ונציה עם האסלאם.
בשנת 973 נפטר הקיסר הקארולינגי אוטו הראשון אשר העניק חסות לפייטרו הרביעי.
יורשו, אוטו השני, השקיע את זמנו בהרגעת מרידות בגרמניה, ותושבי ונציה ניצלו את ההזדמנות להדיח את פייטרו השנוא, והם נעלו אותו בארמונו ושרפו את הארמון עליו.
השרפה התפשטה במהרה ופגעה בבזיליקת מרקוס הקדוש הסמוכה, ואף שרפה חלקים ניכרים מרובע סן מרקו של העיר.
גופתו של פייטרו הרביעי, ובנו הצעיר (ילדה של ואלדראדה) נמצאו לאחר השרפה, והם נקברו בכנסיית סנט'אילאריו.
ואלדראדה שרדה את השרפה ופייטרו אורסאולו הראשון, הדוג'ה הבא, לא פגע בירושה שלה (בין היתר על מנת שלא להכעיס את קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך איטליה).
ויטאלה, בנו הבכור של פייטרו, נמלט לסקסוניה ומשם פעל להדיח את פייטרו אורסאולו.
פייטרו פולאני (באיטלקית: Pietro Polani; נפטר בשנת 1147) היה הדוכס ה-36 של ונציה.
פייטרו כיהן כדוג'ה משנת 1130 ועד פטירתו.
פולאני נבחר לדוג'ה, על אף המחאה של משפחות האצולה דאנדולו ובאדו, אשר התנגדו לבחירתו של פולאני לאור נישואיו לאדלאסה מיקלה, בתו של קודמו, דומניקו מיקלה.
המתנגדים ראו בבחירתו הפרה של החוק האוסר העברה משרה בירושה.
תקופת כהונתו של פולאני מתאפיינת כתקופה בה איומים חיצוניים סיכנו את ונציה.
בין השנים 1133–1135 תקפה ממלכת הונגריה שטחים שהיו בשליטת ונציה באזור דלמטיה, וכבשה את הערים סבניקה, טרוגיר וספליט.
בשנת 1141 ניסתה העיר פדובה לכבוש שטחים שהיו בשליטת ונציה, ולסחור במלח (לוונציה באותה עת היה מונופולין על הסחר במלח).
במקביל ניסתה אנקונה לכבוש שטחים של ונציה בדרום שטחי הרפובליקה.
על מנת להתגונן מאיומים אלה הוקמה מועצת חכמים (sapientes) שנועדה לייעץ לדוג'ה.
המועצה, שהייתה מועצה בלתי רשמית בראשיתה, כללה נציגים ממשפחות האצולה, וכן נציגי בנקאים וסוחרים.
אחת ההחלטות הראשונות של המועצה והדוג'ה הייתה ההחלטה לא להשתתף במסע הצלב השני.
סיועה של ונציה לאימפריה הביזנטית כנגד המתקפה שהובילו הנורמנים שבראשם רוג'רו השני, מלך סיציליה הביא לוונציה קישרי מסחר חדשים במזרח הים התיכון והשפעה באימפריה הביזנטית.
משפחות ונציאניות רבות התנגדו לקשרים עם המזרח, ופולאני אף נודה על ידי האפיפיור בשל קשרי המסחר עם הביזנטים במזרח (בעיקר עם קפריסין, רודוס וכרתים), אולם המועצה והדוג'ה לא שינו דעתם.
פולאני אף עמד בראש הצי הוונציאני כנגד הנורמנים, אולם נאלץ לשוב לוונציה בשל מחלה, ממנה נפטר זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1147. הצי הוונציאני הביס את הצי הנורמני בכף מטפן בשנת 1148.
פולאני נקבר במנזר סן צ'יפריאנו שבמוראנו.
פייטרו ציאני (באיטלקית: Pietro Ziani; נפטר ב-13 במרץ 1230) היה הדוכס ה-42 של ונציה.
פייטרו ציאני, אשר ירש את כס הדוג'ה לאחר פטירתו של אנריקו דאנדולו, היה בנו של הדוג'ה סבאסטיאנו ציאני.
משפחת ציאני הייתה משפחת אצולה עשירה ובעלת השפעה רבה בוונציה.
בצעירותו פיקד ציאני על הצי הוונציאני שליווה את הקיסר פרידריך ברברוסה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1177. לאחר מכן פיקד ציאני על צי וונציאני במהלך מסע הצלב הרביעי ובמהלך ביזת קונסטנטינופול בשנת 1204.
לאחר בחירתו לתפקיד הדוג'ה, הציע ציאני להעביר את בירת לה סרניסמה לקונסטנטינופוליס, אולם מועצת הרפובליקה התנגדה להצעה.
ציאנו ארגן את שטחי האימפריה שנכבשו על ידי הצי הוונציאני, ובהם האיים כרתים וקורפו, ואף הפך חלק מהעיר קונסטנטינופוליס לעיר ונציאנית בה נדרשו תושבי אותו רובע להישבע אמונים לוונציה.
ציאני פיתח את קשרי המסחר של ונציה עם הערים השונות שהיו חלק מהאימפריה הביזנטית, ובשנת 1210 חתם על הסכם שלום וסחר עם מיכאל קומננוס דוכס, שליט נסיכות אפירוס.
בפברואר 1229 התפטר ציאני מתפקידו, ובמקומו נבחר יאקופו טייפולו.
ציאני נפטר שנה לאחר מכן ונקבר בכנסיית סן ג'ורג'ו מג'ורה.
פייטרו מוצ'ניגו (באיטלקית: Pietro Mocenigo; 1406–1476) היה הדוכס ה-70 של ונציה.
מוצ'ניגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1474, ועד פטירתו.
מוצ'ניגו היה אחד ממפקדי הצי הוונציאני הטובים ביותר.
מוצ'ניגו שיקם את הצי לאחר תבוסתו באביה שביוון, בשנת 1470. בשנת 1472 כבש את סמירנה ובאותה שנה המליך את קתרינה קורנארו כמלכת קפריסין (בחסות ונציה), ולבסוף בשנת, בהיותו דוג'ה 1475 הפך את האי כולו לשטח בשליטת ונציה.
לאחר מכן יצא מוצ'ניגו בראש צי נגד הטורקים אשר צרו על סקוטארי והביסם, אולם בהיותו בסקוטארי חלה, ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
פייטרו לאנדו (באיטלקית: Pietro Lando; 1462 - 9 בנובמבר 1545) היה הדוכס ה-78 של ונציה.
לאנדו כיהן כדוג'ה מאז מינויו בשנת 1538 ועד פטירתו.
בשנת 1471 נישא לאנדו לביאנקה קורנארו, אחותה הצעירה של קתרינה קורנארו, מלכת קפריסין.
זמן קצר לאחר מכן הזמין לאנדו את הקמת קא' לאנדו-קורנארו (כיום קא' קורנארו-ספינאלי על גדת התעלה הגדולה).
פייטרו לאנדו זכה לפופולריות בעומדו בראש הצי הימי של לה סרניסימה.
בשנת 1537, בתקופת כהונתו של קודמו של לאנדו - אנדראה גריטי, בעקבות התקפת הסולטאן סולימאן הראשון על קורפו, פרצה מלחמה בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית.
לאנדו נבחר לתפקיד הדוג'ה בשנת 1538, באמצע הלוחמה, ובעקבות התבוסות של הצי הוונציאני נאלץ, בשנת 1540 לחתום על הסכם שלום משפיל עם הסולטאן סולימאן הראשון, לפיו ויתרה ונציה על אחיזתה בפלופונסוס.
פייטרו פאולו מנאה (באיטלקית: Pietro Paolo Mennea; 28 ביוני 1952 – 21 במרץ 2013) היה אתלט איטלקי.
אלוף אולימפי, אלוף אירופה ושיאן עולם בריצת 200 מטר במשך 17 שנים, התקופה הארוכה ביותר ששיא עולמי במקצוע זה החזיק מעמד.
שיאו העולמי 19.72 שניות מהווה שיא אירופה הנוכחי בריצה זו כבר 44 שנים.
אחד האצנים החשובים בעולם, בהיסטוריה של ריצה זו.
כינויו של מנאה היה "החץ של הדרום" (Freccia del Sud).
נוסף לכך, מנאה היה פוליטיקאי ששימש כחבר בפרלמנט האירופי בשנים 2004-1999.
הוא למד מדעי המדינה באוניברסיטה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכה מנאה במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר, בתוצאה של 39.80 שניות, אחרי צ'כוסלובקיה (39.30 שניות) ופולין (39.70 שניות).
נוסף לכך הוא סיים במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.9 שניות.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה מנאה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.30 שניות, אחרי ולרי בורזוב מברית המועצות (20.00 שניות) ולארי בלק מארצות הברית (20.19 שניות).
נוסף לכך הוא סיים במקום שמיני בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.14 שניות, המנצחת הייתה ארצות הברית שקבעה שיא עולם לחדש של 38.19 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכה מנאה ב-3 מדליות מהן אחת זהב ושתיים כסף.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.60 שניות ומדליות כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.34 שניות ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.88 שניות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים מנאה במקום רביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.54 שניות.
המנצח היה דון קווארי מג'מייקה (20.23 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.08 שניות, המנצחת הייתה הרביעייה של ארצות הברית (38.33 שניות).
בתחרות גביע העולם באתלטיקה הראשונה שנערכה בדיסלדורף, גרמניה בשנת 1977 זכה מנאה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.17 שניות, אחרי קלנסי אדוארדס מארצות הברית שקבע תוצאה זהה (20.17 שניות) ולפני סילביו לאונרד מקובה (20.30 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, לשעבר צ'כוסלובקיה בשנת 1978 זכה מנאה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.27 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 20.16 שניות ובכך הגן על תוארו.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.11 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה במקסיקו סיטי ב-12 בספטמבר 1979 קבע מנאה בריצת 200 מטר שיא עולם חדש של 19.72 שניות, שיפור לשיא של טומי סמית' מארצות הברית שנקבע באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), 19.83 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 17 שנים ונשבר על ידי מייקל ג'ונסון מארצות הברית, 19.66 שניות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה מנאה בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.19 שניות, לפני המנצח בריצת 100 מטר אלן ולס מבריטניה (20.21 שניות) והאלוף האולימפי היוצא קווארי (20.29 שניות) ומדליית ארד בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:04.3 דקות, אחרי ברית המועצות (3:01.08 דקות) ומזרח גרמניה (3:01.26 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.58 שניות בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.27 שניות (תוצאה שהייתה מספיקה למדליית ארד).
בתחרות שנערכה בקזינו, איטליה בשנת 1983 קבע מנאה בריצת 150 מטר תוצאה של 14.8 שניות, התוצאה הטובה בעולם.
שיא זה נשבר רק בשנת 2009 על ידי יוסיין בולט מג'מייקה.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי בשנת 1983 זכה מנאה בשתי מדליות, מדליית כסף ומדליית ארד.
מדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.37 שניות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 37.86 שניות ולפני ברית המועצות (38.41 שניות) ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.51 שניות, אחרי קלווין סמית (20.14 שניות) ואליוט קוואו (20.41 שניות) שניהם מארצות הברית.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים מנאה במקום שביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.55 שניות ולא הצליח להגן על תוארו.
בשלב חצי הגמר קבע תוצאה מהירה יותר של 20.47 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.87 שניות, המנצחת הייתה ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 37.83 שניות ובמקום חמישי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:01.44 דקות, המנצחת בריצה הייתה ארצות הברית (2:57.91 דקות).
אולימפיאדת סיאול (1988) הייתה הופעתו החמישית והאחרונה של מנאה ובה סיים ריצת 200 מטר במקום 43 עם תוצאה של 21.10 שניות.
מנאה הודה שהשתמש לחיזוק הגוף בהורמון הגדילה, שכיום אסור בשימוש ובתקופתו לא היה חומר אסור לשימוש.
מנאה היה חבר בפרלמנט האירופי בשנים 1999–2004 במסגרת המפלגה "הדמוקרטים" האיטלקית.
לאחר מכן, הוא כשל כשניסה להיבחר בשנית.
מנאה זכה ב-14 תוארי אליפות איטליה בריצות ל-100 ול-200 מטר וב-2 תוארי אליפות איטליה באולם בריצת 60 ובריצת 400 מטר.
מנאה זכה ב-5 תוארי משחקי הים התיכון בריצות ל-100 ול-200 מטר.
מנאה זכה ב-4 תוארי אוניברסיאדה בריצות ל-100 ול-200 מטר.
פייטרו פורקה (באיטלקית: Pietro Forquet; 2 ביולי 1925 – 27 בינואר 2023) היה שחקן ברידג' איטלקי ששיחק בקבוצה הכחולה, איתה הוא זכה 15 פעמים באליפות העולם בברידג' לנבחרות לאומיות.
בן זוגו בקבוצה זו היה במרבית המקרים בניטו גארוצו ובמקרים אחרים אאוג'ניו קיאראדיה או גוליילמו סיניסקלקו.
ביחד עם בניטו גארוצו כתב את הספר The Italian Blue Team Bridge Book הנחשב על ידי רבים כאוסף הטוב ביותר של חלוקות ברידג' מופלאות.
הזוג גארוצו-פורקה נחשב לאחד הזוגות החזקים בתולדות הברידג'.
על פי מאמר משנת 1997 ב-Time Magazine, זוג זה הוא כנראה הזוג החזק ביותר בהיסטוריה של הברידג'.
הוא השתמש בשלוש שיטות הכרזה שונות מבוססות קלאב: קלאב נפוליטאני, קלאב כחול ו-Precision.
פורקה שנולד וגדל בנאפולי היה בנקאי.
הוא היה ידוע בשקט הנפשי שלו במהלך המשחק.
דוגמה בולטת לשקט הנפשי שלו הייתה באליפות אירופה ב-1956. בתחרות הגמר מול נבחרת צרפת הגיע פורקה לחוזה של ♠7 הניתן לביצוע.
שותפו גוליילמו סיניסקלקו תיקן ל-7NT.
היות שהשליטה בסדרת ה-♥ התבססה על חוסר (Void) בסדרה זכו הצרפתים ב-6 לקיחות בסדרה זו.
מרבית השחקנים היו מגיבים בכעס כלפי שותפם.
פורקה הסתפק באמירה שקטה שכל אחד לפעמים טועה.
לטענת מומחים בזכות התנהגותו במקרה זה זכתה איטליה באליפות כי תגובה אחרת הייתה פוגעת בתפקודו של השותף בהמשך התחרות.
פייטרו ברטיני (באיטלקית: Pietro Berrettini; 1 בנובמבר 1596 או 1597 – 16 במאי 1669) הידוע כפייטרו דה קורטונה (Pietro da Cortona) היה צייר, אדריכל ומעצב פנים בשיא תקופת הבארוק.
ברטיני בקורטונה ופעל ברומא בשירותה של משפחת ברבריני והאפיפיור אורבנוס השמיני, בן המשפחה.
בין היתר צייר את דיוקנאות בני המשפחה, עיצב ועיטר את ארמון ברבריני ברומא וצייר את הפרסקו הענק המעטר את תקרת ה"גראנד סאלון" (הסלון הגדול) של הארמון.
הפרסקו, שציורו ארך שש שנים (1633-1639) נקרא "האלגוריה של ההשגחה העליונה וכוחה (של משפחת) ברבריני".
כן עיצב ועיטר את הוילה המשפחתית באוסטיה.
ב-1637 עבר לפירנצה, שם עיטר בפרסקאות, בשירותו של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, חדרים בארמון פיטי.
בין חדרים אלה, ידועים החדרים המכונים "ארבעת עידני האדם": "עידן הזהב" ו"עידן הכסף" צוירו בשנת 1637. בשנת 1641 נוספו "עידן הברונזה" ו"עידן הברזל".
רוב עבודותיו כאדריכל לא שרדו.
יצירתו הגדולה הידועה ביותר היא כנסיית סנטי לוקא ומרטינה (Santi Luca e Martina), סמוך לפורום רומאנום.
עוד לפני שנודע כצייר ואדריכל, התמחה באנטומיה ויצר סדרת איורים אנטומיים.
פייטרו פרוג'ינו (באיטלקית: Pietro Perugino; סביבות 1446 או 1450–1523) היה צייר איטלקי בתקופת הרנסאנס.
הוא השתייך לאסכולת אומבריה והשפעתו ניכרת על ציירי תקופת שיא הרנסאנס ובהם רפאל שהיה תלמידו הידוע ביותר.
הוא נולד בשם פייטרו ונוצ'י בעיירה שבחבל אומבריה.
על משפחתו לא ידוע רבות מלבד שם אביו, כריסטופורו ונצ'י.
הכינוי פרוג'ינו נגזר משם בירת אומבריה, פרוג'ה.
הוא החל ללמוד ציור בפרוג'ה ובארצו, אולם אין פרטים מדויקים על תקופה זו בחייו.
משוער שהיה שוליה של פיירו דלה פרנצ'סקה יחד עם לוקה סיניורלי.
נראה שסיים את הכשרתו ב-1472 כיוון שאז הגיע לפירנצה ועבד אצל אנדראה דל ורוקיו באותה תקופה בה למדו שם לאונרדו דה וינצ'י, דומניקו גירלנדיו, פיליפינו ליפי ואמנים מפורסמים אחרים.
הוא צבר מוניטין עד שבין 1478 ל-1480 הזמין אותו האפיפיור סיקסטוס הרביעי לעטר את קירות הקפלה הסיסטינית שבקריית הוותיקן.
הוא יצר פרסקאות שמתארות את משה וציפורה, את טבילת ישו והידוע שבהם, ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס.
חלק מיצירותיו נמחקו על ידי מיכלאנג'לו ב-1535 כדי לפנות מקום ליצירתו "יום הדין האחרון".
האמן פינטוריקיו עבד עמו כתלמיד-שותף וקיבל שליש מהרווחים.
לאחר העבודה בוותיקן חזר לפירנצה בערך בשנת 1486. ביולי 1487 הואשם על פי הודאתו יחד עם עוד צייר פלורנטיני בהכאתו למוות של אדם שלישי (שמו אינו ידוע).
פרוג'ינו נאשם בתקיפה ונקנס בעשרה פלורין זהב, ואילו הצייר השני נאשם ברצח והוגלה מהעיר לכל חייו.
שנים אלו, עד 1500 היו הפוריות ביותר בעבודתו.
בין יצירותיו מתקופה זו ניתן למנות את "הצליבה", "פייטה", "הבשורה" וקישוט המזבח בפאנו.
רבים מציוריו בתקופה זו מאופיינים בכך שהם מתרחשים תחת פורטיקו, כשהדמויות ניצבות בצפיפות בחזית התמונה ולעיתים גם באמצע המישור, ולעומת זאת הרקע נמשך ללא הפסקה בנוף של גבעות ועצים דלילים.
בתקופה זו נסע לרומא עוד פעם אחת והקים סטודיו בפירנצה.
ב-1499 פרסה גילדת הבנקאים של פרוג'ה את חסותה עליו והזמינה אותו לעטר את אולם הקבלה שלה.
הוא ניהל את העבודה שם כשנה כשאת מרבית העבודה בפועל ביצעו תלמידיו.
על פי ג'ורג'ו ואזארי, תלמידו המפורסם ביותר של פרוג'ינו, רפאל השתתף בעבודות אלו, שכוללות פורטרט עצמי של פרוג'ינו.
הוא ביצע עוד מספר עבודות בפירנצה, אך החל לספוג ביקורת על כך שסגנונו חוזר על עצמו והוא לא מצליח להראות חדשנות.
ב-1505 עבר לפרוג'ה והמשיך לעבוד שם, אם כי בהיקפים נמוכים יותר.
ב-1508 הוזמן שוב לרומא על ידי האפיפיור יוליוס השני כדי לצייר את החדרים שנקראו מאוחר יותר "חדרי רפאל".
הוא צייר את התקרה שם, אולם זמן קצר לאחר מכן קיבל רפאל את מלוא התהילה והוזמן ליצור את קישוטי קירות החדרים במקומו של פרוג'ינו.
ב-1512 חזר פרוג'ינו לפרוג'ה והמשיך לקבל הזמנות לעבודות בכנסיות בעיר ובערים נוספות כטרווי ופונטיגננו.
הוא מת בפונטיגננו ב-1523 מהתפרצות של המוות השחור ונקבר כקרבנות רבים של המגפה, בחיפזון, במקום לא ידוע.
הביוגרפיה של פרוג'ינו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
עבודותיו מוצגות בחשובי המוזיאונים בעולם, בהם גלריית אופיצי והאקדמיה לאמנות של פירנצה, מוזיאון הלובר, גלריה בורגזה, פינקוטק הישן במינכן וארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
פייטרו פאלאציני (באיטלקית: Pietro Palazzini; 19 במאי 1912, פיוביקו , איטליה – 11 באוקטובר 2000, רומא) היה כומר איטלקי, חשמן קתולי וחסיד אומות העולם.
פאלאציני קיבל את הכשרתו בפילוסופיה ובתאולוגיה בפאנו וברומא.
בשנת 1934 קיבל את סקרמנט הכמורה שלו.
הוא היה מורה דת בקאלי .
מ-1942 עד 1954 עבד במשרות דומות ברומא וכן הרצה במספר אוניברסיטאות ברומא.
לאחר מכן מונה על ידי האפיפיורים פיוס השנים עשר ויוחנן העשרים ושלושה למספר משרות מזכירות בכירות בוותיקן.
בין השנים 1962–1965 השתתף פאלאציני בוועידת הוותיקן השנייה.
בשנת 1969 מונה לתפקיד חשמן.
בשנת 1988 התפטר ממשרותיו עקב מחלה.
בספטמבר 1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה.
ב-16 באוקטובר ריכזו הגרמנים את יהודי רומא.
פאלאציני הציל יהודי בשם טליאקוצו (Tagliacozzo), שנמלט בעת הפעולה הגרמנית ואפשר לו להתחבא עד פברואר 1944, בסיועו של הכפוף לו, וינצ'נצו פג'ולו.
כשחשדות הגרמנים התעוררו, נאלץ טליאקוצו לברוח שוב, עקב חשדות הגרמנים והפשיסטים האיטלקים, והסתתר אצל כומר פרוטסטנטי מכת הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
באפריל נאלץ טליאקוצו לברוח שוב, ושוב הציל אותו פאלאציני במתחם הוותיקן.
פאלאציני נחשד על ידי הפשיסטים האיטלקים בכך שהוא מסתיר יהודי, אך המשיך להסתיר את טליאקוצו בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, שם הסתתר טליאקוצו עד שחרור רומא ביוני 1944.
ב-1983 העניק יד ושם לפאלאציני את התואר "חסיד אומות העולם" וכן לווינצ'נצו פג'ולו.