tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1942 – "דופלשלאג" (Doppelschlag), התקפת אוניות סוחר ליד נובאיה זמלייה על ידי "אדמירל שר" (Admiral Scheer) ו"אדמירל היפר".
1942 – "ספורטפאלאסט" (Sportpalast), התקפה כושלת על השיירות הארקטיות.
1942 – "רוסלשפרונג (Rösselsprung), התקפת השיירה הארקטית PQ-17.
1942 – "וונדרלנד" (Wunderland), פעולת "אדמירל שר" נגד הספנות המסחרית בים קארה (Kara).
1942 – "פאוקנשלאג" (Paukenschlag), פעילות צוללות גרמניות בחוף המזרחי של ארצות הברית.
1942 – "רגנבוגן" (Regenbogen), התקפה כושלת של "אדמירל היפר" ו"ליצו" (Lützow) על השיירה הארקטית JW-51B.
1942 – "קרברוס" (Cerberus), התחמקות אוניות ראשיות מנמל ברסט דרך התעלה האנגלית אל נמלי הבית בגרמניה.
1943 – "אוסטפרונט" (Ostfront), ניסיונה של "שרנהורסט" ליירט את השיירה JW-55B.
1943 – "דומינו", הניסיון הכושל השני של "שרנהורסט", "פרינץ אויגן" ומשחתות להגיח אל האוקיינוס הארקטי.
1943 – "סיציליין", פשיטה על שפיצברגן (Spitzbergen) הכבושה בידי בעלות הברית.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היו רוב אוניות השטח של הצי הגרמני חדישות: מהירות, חמושות היטב ומשוריינות כראוי.
הדבר הושג בהסתר אך גם תוך הפרה גלויה של הסכם ורסאי ושל ההסכמים הימיים השונים שנחתמו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אמנם הוכנה תוכנית להגדלה משמעותית של הצי (תוכנית Z), אך משפרצה המלחמה ב-1939 נדחה ביצועה והמשאבים שיועדו לה הופנו לתחומים אחרים.
גרמניה תגברה את צייה המלחמתי במספר כלי שיט שנלקחו שלל מהמדינות הכבושות.
כמה מדגמי האוניות אינו תואם את הסיווג המקובל.
בכל מקום בו קיימת מחלוקת דעות, נוספה הערה.
הסיווג של אוניות אלה בעייתי.
האפיון כ"סיירת מערכה" הוא במידה רבה בריטי והיה בשימוש הצי המלכותי הבריטי, בעוד הגרמנים בעיקר מתארים אותן כ"אוניות מערכה" (battleships או Schlachtschiff)
פרשנים מודרניים מעדיפים לסווגן כ"סיירות כבדות", ואומנם הקריגסמרינה עצמו סיווג אוניות אלה מחדש ב-1940 כ-Schwerer Kreuzer.
הגם שצי המשחתות (Zerstörer) הגרמניות במלחמת העולם ה-2 היה מודרני והאוניות היו גדולות מאלו המקובלות בציים אחרים, היו להן בעיות.
דגמי המשחתות הראשונים היו בלתי יציבים, סיפוניהם הוצפו מים בים סוער, הם סבלו מתקלות במנועים וטווח השיט שלהם היה קצר.
מקצת הבעיות נפתרו עם פיתוחם של דגמים חדשים יותר, אך המשך הפיתוח עוכב על ידי המלחמה ובסופו של דבר על ידי תבוסת גרמניה.
בשנה הראשונה למלחמה שימשו המשחתות לזריעת מוקשי תקיפה בנתיבי הספנות סמוך לחופי בריטניה.
ספינות אלה התפתחו מכלי השיט הקטנים של שנות השלושים, שנשקן הכמעט יחיד היו טורפדות, למה שהיו למעשה משחתות קטנות, החמושות במוקשים, בטורפדות ובתותחים.
שני סוגים של ספינות טורפדו גדולות תוכננו בשנות הארבעים אך לא נבנו בסופו של דבר.
ספינות טורפדו מהירות (Schnellboot או E-Boats)
אוניות מערכה ממלחמת העולם הראשונה
הסן" (SMS Hessen) הוסבה לאוניית מטרה מונחית-רדיו ב-1930.
הבנייה החלה ב-1936, אך לא הושלמה מעולם.
במהלך המלחמה הוסבו תשע אוניות סוחר לסיירות עזר ושימשו לתקיפת הספנות המסחרית של האויב, בעיקר באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט.
הסיירת המוצלחת ביותר הייתה אטלנטיס בפיקודו של ברנהרד רוגה שהטביעה או לכד 22 ספינות אויב בנפח של כולל של 145,697 טון.
כשפרצה המלחמה הייתה לקריגסמרינה שייטת קטנה יחסית של צוללות, שמנתה סך הכול 57 צוללות.
לאחר שהיטלר נואש מתפקודן של אוניות השטח הגדולות, הוגדל מספר הצוללות.
עדיין נתונה לוויכוח הקביעה שבריטניה הייתה נכנעת בשל חוסר יכולת להגן על שיירותיה לו היו הגרמנים מקדימים להשקיע משאבים נוספים בצוללות.
למעשה, בתום שנה למלחמה הדביקה בניית האוניות החדשות את קצב האבדות.
דגמי הצוללות העיקריים היו דגם IX, צוללת ארוכת-טווח לשימוש במערב ובדרום האוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט; ודגם VII, כמותו נבנו רוב הצוללות, ששימש בעיקר בצפון האוקיינוס האטלנטי.
הצוללות מדגם X היו מניחות מוקשים ואלו מדגם XIV, שכונו "פרה חולבת" (Milchkuh), היו צוללות ייעודיות ששימשו להובלת אספקה לצוללות שפעלו הרחק מבסיסיהן.
דגמי XXI ו-XXIII, ה־"Elektroboot", עשויות היו לסכל חלק ניכר מהטקטיקות והטכנולוגיה נגד צוללות של בעלות הברית, אלא שמעולם לא נפרשו בכמות מספקת.
לאחר המלחמה הן נעשו אבות-הטיפוס של צוללות מודרניות, במיוחד של הצוללות הסובייטיות מסוג W.
במהלך מלחמת העולם השנייה אבדו בקרב כ-60% מהצוללות הגרמניות המבצעיות; 28,000 מתוך 40,000 אנשי צוות נהרגו במלחמה ו-8,000 נפלו בשבי.
שאר הצוללות נכנעו לבעלות הברית או הוטבעו על ידי צוותיהן בסוף המלחמה.
לאחר המלחמה הטביעו בעלות הברית בים הפתוח את רוב הצוללות הגרמניות שנכנעו והועברו לידיהן.
מפקדי הצוללות המצטיינים במלחמת העולם ה-2
אוטו קרצ'מר (Otto Kretschmer), הטביע 44 אוניות בתפוסה של 266,629 טון.
וולפגנג ליט (Wolfgang Luth), הטביע 43 אוניות בתפוסה של 225,712 טון.
אריך טופ (Erich Topp), הטביע 34 אוניות בתפוסה של 193,684 טון.
קרל-פרידריך מרטן (Karl-Friedrich Merten), הטביע 29 אוניות בתפוסה של 186,064 טון.
ויקטור שיצה (Victor Schütze), הטביע 34 אוניות בתפוסה של 171,164 טון.
הרברט שולצה (Herbert Schultze), הטביע 26 אוניות בתפוסה של 171,122 טון.
גאורג לאסן (Georg Lassen), הטביע 28 אוניות בתפוסה של 167,601 טון.
היינריך להמן-וילנברוק (Heinrich Lehmann-Willenbrock), הטביע 22 אוניות בתפוסה של 166,596 טון.
היינריך ליבה (Heinrich Liebe), הטביע 30 אוניות בתפוסה של 162,333 טון.
גינתר פרין (Günther Prien), הטביע 28 אוניות בתפוסה של 160,939 טון וכן את אוניית המערכה הבריטית אה"מ "רויאל אוק" בסקפה פלו.
אוניות ראשיות שהוטבעו על ידי הקריגסמרינה
"רויאל אוק" (HMS Royal Oak), טורפדה ב-14 באוקטובר 1939 בעודה עוגנת על ידי הצוללת U-47.
"קוריג'ס" (HMS Courageous), טורפדה ב-17 בספטמבר 1939 על ידי הצוללת U-29.
"גלוריוס" (HMS Glorious), הוטבעה ב-8 ביוני 1940 על ידי סיירות הקרב "גנייזנאו" ו"שרנהורסט".
"ארק רויאל" (HMS Ark Royal), טורפדה ב-14 בנובמבר 1941 על ידי הצוללת U-81.
"אודאסיטי" (HMS Audacity), טורפדה ב-11 בדצמבר 1941 על ידי הצוללת U-751.
"אוונג'ר" (HMS Avenger), טורפדה ב-15 בנובמבר 1942 על ידי הצוללת U-155.
"בלוק איילנד" (USS Block Island), טורפדה ב-29 במאי 1944 על ידי הצוללת U-549.
קריד היא להקת הארד רוק-פוסט-גראנג' אמריקנית, אשר זכתה להצלחה רבה בארצות הברית בסוף שנות התשעים וראשית שנות האלפיים.
הלהקה התפרקה בשנת 2004 אך התאחדה בקיץ 2009.
להקת קריד נוסדה בעיר טאלאהאסי שבפלורידה בשנת 1995, כאשר סקוט סטאפ והגיטריסט מארק טרמונטי, חברים מימי התיכון, החלו לשתף פעולה בכתיבת שירים.
הם צרפו את נגן הבס בריאן מרשל והמתופף סקוט פיליפס.
היה זה בריאן מרשל אשר הגה את שם הלהקה קריד, שהוא קיצור של שם להקתו הקודמת של מרשל - "Maddox Creed".
בהמשך הועסקו כנגנים בפאב, כשהבעלים של המקום, ג'ף הנסון, התלהב מהלהקה והחל לעזור להם להצליח בתעשיית המוזיקה.
הוא הצליח לשכנע את המפיק ג'ון קורזווג להיות למפיק הלהקה.
כך החלה הלהקה לקבל פרסום וחשיפה.
אלבום הבכורה של קריד, "My Own Prison", יצא באופן עצמאי ביוני 1997 ועלה 6,000 דולרים בלבד להפיק אותו.
באחת מהופעותיהם בעקבות צאת האלבום הבחינה בהם נציגת חברת התקליטים "Wind-up Records" (השייכת ל- "Sony BMG"), שראתה את הפוטנציאל של קריד ועד מהרה החתימה אותם על חוזה הקלטות.
בשל כך, שירי האלבום עברו עיבוד מחודש כדי שישמעו טוב יותר ברדיו והאלבום המשודרג יצא לחנויות ברחבי ארצות הברית.
האלבום הפך להצלחה מפתיעה, והגיע למקום ה-22 במצעד האלבומים האמריקני.
ארבעה סינגלים ששוחררו מאלבום זה הגיעו למקום הראשון במצעד "Mainstream Rock Tracks" של בילבורד.
לבסוף הסתכמו מכירות האלבום במעל ל-6 מיליון עותקים בארצות הברית.
על אלבום זה זכתה הלהקה שנתיים רצופות בפרס "להקת הרוק של השנה" בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד (בשנים 1998-1999).
אלבומם השני, "Human Clay", יצא בספטמבר 1999, והפך את קריד לאחת מלהקות הרוק האמריקניות הבולטות של העשור הראשון של המאה ה-21. האלבום הגיע היישר למקום הראשון במצעד האלבומים האמריקני.
הלהיט הראשון מהאלבום, "Higher" הגיע למקום השביעי במצעד בילבורד האמריקני, כשהוא נמצא במצעד במשך 57 שבועות רצופים.
הסינגל השני מהאלבום, "With Arms Wide Open" הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד האמריקני, בשבוע ה-26 שלו במצעד.
על שיר זה זכתה הלהקה בפברואר 2001 בפרס גראמי בקטגוריית 'שיר הרוק של השנה'.
בנוסף הגיע סינגל זה למקום ה-13 במצעד הלהיטים הבריטי.
הסינגל השלישי מהאלבום, "What If", הופיע בפסקול הסרט "צעקה 3" (כריס דוטרי ביצע את השיר ב"אמריקן איידול 5").
"Human Clay" זכה להצלחה מסחרית רבה ונמכר ב-11.5 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, אשר מכניס את האלבום לרשימת האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בארצות הברית.
בסתיו 2001 יצא הלהיט "My Sacrifice", הראשון מתוך אלבומם השלישי.
השיר הופיע בפרומואים רבים של WWE וקיבל חשיפה כלל עולמית בערוצי המוזיקה, בין השאר ב"MTV אירופה".
הסינגל הגיע למקום הרביעי במצעד בילבורד האמריקני.
מספר חודשים אחר כך, להיט נוסף מהאלבום, "One Last Breath", הגיע למקום השישי במצעד בילבורד, בקיץ 2002.
האלבום, הנקרא "Weathered", זכה להצלחה מסחררת בארצות הברית מאז יציאתו לחנויות, כששהה במקום הראשון במצעד האלבומים האמריקני במשך 8 שבועות.
מעל 6 מיליון עותקים נמכרו מהאלבום בארצות הברית עד היום.
ב- 4 ביוני 2004 הכריזה להקת קריד על פירוקה.
הסולן, סקוט סטאפ, החל לעבוד על אלבום סולו, בעוד ששאר חברי הלהקה הקימו להקה חדשה בשם "אלטר ברידג'".
מספר חודשים אחר כך הוציאה קריד אלבום אוסף, שזכה להצלחה בינונית בארצות הברית (אם כי נמכר במעל למיליון עותקים).
ב-2 באפריל 2009 הצהירה הלהקה שהיא מתאחדת בקיץ 2009.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בקיץ 2009 בארצות הברית והכריזה על סיבוב עולמי בחורף/אביב 2010. ב-27 באוקטובר 2009 הוציאה הלהקה אלבום חדש Full Circle (מעגל שלם) שהגיע למקום השני בצעד האלבומים של ארצות הברית.
מהאלבום יצאו הסינגלים Over Come ו Rain.
קריבי ריהּ (באוקראינית: Кривий Ріг) או קריבוי רוג היא עיר במחוז דניפרופטרובסק באוקראינה.
בעיר חיים כ-580,000 אלף תושבים והיא המרכז הגדול ביותר של תעשיית הפלדה במזרח אירופה.
העיר נמצאת במרכז החלק הדרומי של רמת הדנייפר במפגש הנהרות סקסהאן (Саксагань) ואינהולץ (Ингулец) והיא העיר השנייה בגודלה במחוז דניפרופטרובסק.
כיום העיר ארוכה בצורה יוצאת דופן: כ-44 ק"מ לאורך ו-14 ק"מ לרוחב.
הפירוש המילולי של השם הרוסי, קריבוי רוג, הוא "קרן עקומה" או "רוי העקום".
על פי האגדות, מקים העיר היה קוזק בשם רוי, שנפצע במלחמה עם העות'מאנים ואיבד את רגלו את ידו ומאז שנעשה נכה, "רוי העקום".
על פי אותן האגדות, רוי פתח פונדק בדיוק בשפך הנהר, והפונדק נקרא על שמו.
לימים קמה העיר מסביב לפונדק.
העיר נוסדה במאה ה-17 על ידי הקוזאקים של זפוריז'יה.
כבר מתחילה מתיישביה גילו בה מחצבים חשובים, ביניהם שיסט.
בשנת 1781 נמצאו באזור מחצבים נוספים: כסף, שיש ובעיקר ברזל.
הדבר דווח פעמים רבות לשלטונות האימפריה הרוסית, אך רק בשנת 1881 החלה חציבה תעשייתית.
בשנים שאחרי זה הוקמו בעיר מחצבות ומפעלי פלדה רבים, חלקם בהשקעה של תעשיינים מצרפת והעיר צמחה מאד.
למרות זאת, בשנת 1890 ההתלהבות מהפיתוח פחתה.
הדבר אף כונה "הבהלה לברזל" על משקל הבהלה לזהב של קליפורניה.
רק מעט מהמחצבות שהוקמו באמת נתנו תפוקה תעשייתית משתלמת.
למרות זאת באזור נחנכת מסילת ברזל מקומית, שמחוברת לאחר מכן לרשת מסילות הברזל של רוסיה.
באוקטובר של שנת 1905 נערך בעיר פוגרום.
חיילים רוסים התקשו להרגיע את הפורעים, ונאלצו לפתוח באש.
כתוצאה מהפוגרום נהרגו 20 יהודים ו-27 פורעים.
במרץ של שנת 1917 הוקם בעיר הסובייט הראשון, ובספטמבר 1918 הוכרז בעיר באופן רשמי השלטון הסובייטי.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה השליטה בעיר עברה בין כוחות שונים, ביניהם צבא אוסטריה, אשר סייע לצבא הלבן, והכוחות של אנטון דניקין ונסטור מאכנו.
בתחילת 1920 התקבע השלטון הסובייטי סופית בעיר.
בעקבות כך בוצע ארגון מחדש של כל תעשיית הפלדה, וכל החברות הפרטיות והזרות הולאמו, ושמותיהן שונו לשמות ברוח הקומוניזם הסובייטי.
משנת 1991 קריבי ריה היא עיר באוקראינה העצמאית.
ב-14 בספטמבר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, הצבא הרוסי פתח ב-8 התקפות טילים על העיר, חלק מהטילים פגעו בסכר במאגר המים קרצ'ונובסקי ובתחנת השאיבה במקום.
בעקבות הפגיעה, מפלס המים בנהר האינגולט עלה, מה שגרם להצפות של אזורים סמוכים.
ב-13 ביוני 2023, בהתקפת טילים על העיר נהרגו 11 תושבי העיר ונפצעו כמה עשרות.
בדומה לערים אחרות בברית המועצות לשעבר בעיר פועלים אוטובוסים, אוטובוסים חשמליים (троллейбус) ומוניות שירות.
בנוסף אליהם פועלת בעיר מערכת תחבורה ייחודית - רכבת קלה (טראמוואי) משולבת ברכבת תחתית (מטרו); המערכת המשולבת נקראת מטרו-טראם.
הקרונות של מטרו-טראם הם קרונות חשמלית, אך 7 מתוך 18 הקילומטרים של המסילה נסללו מתחת לאדמה ונבנו 4 תחנות בסגנון של רכבות תחתיות.
בשנת 1860, כאשר היישוב קיבל מעמד של עיירה, רוב תושביה היו יהודים.
לפי המשוער לפני מלחמת העולם השנייה כ-10% מתושבי העיר היו יהודים.
עם הכיבוש הנאצי נספו רובם ובעיר הוקמה מצבה לזכרם.
בשנת 2010 נחנך בית הכנסת החדש של העיר.
רבה של העיר ומנהל בית חב"ד בה הוא הרב לירון אדרי.
אחד היהודים המפורסמים שנולדו בעיר הוא וולודימיר זלנסקי, מיסד ה"הרובע 95", קומיקאי ונשיא אוקראינה.
קריון הוא כלי מוזיקלי המורכב ממספר רב של פעמונים עשויים ברונזה המנוגנים יחדיו באמצעות מקלדת.
מספר הפעמונים בקריון הוא 23 או יותר.
מנגנים בקריון באמצעות לחיצה על מוט המכונה "באטון", אשר מותקן במקלדת או באמצעות לחיצה על דוושה.
עוצמת ההקשה בפעמון תלויה בעוצמת הלחיצה על מוט המקלדת או על הדוושה.
קריונים מותקנים לרוב במגדלי פעמונים או במגדלים של כנסיות.
הקריון הוא הכבד ביותר מבין כל כלי המוזיקה הקיימים, ויכול להגיע למשקל של 100 טונות.
הקריון הכבד ביותר בעולם ממוקם בניו יורק בכנסיית ריברסייד, סט הפעמונים שלו שוקל 91 טון.
הקריונים נפוצים בעיקר בהולנד, בלגיה וצפונה של צרפת.
מגדלי הקריונים בבלגיה ובצרפת הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
באירופה של ימי הביניים נעשה שימוש בפעמוני הכנסיות על מנת להודיע לתושבי הכפר או העיר על אירועים שונים, כגון שריפות, מלחמות, קריאה לגיוס לצבא וכדומה.
לאירועים שונים יוחדו צלצולים שונים.
לדוגמה, במקרה בו העיר הייתה נתונה תחת התקפה נהגו לצלצל בפעמונים על פי סדר הצלילים שלהם, מהנמוך לגבוה.
רק במהלך המאה ה-14 נעשה שימוש לראשונה בפעמונים כאמצעי מוזיקלי.
במהלך המאה ה-17 פיתחו פרנסואה המוני ופיטר המוני ובהמשך גם יוצקי הפעמונים מאנטוורפן, מלכיור דה האז, את הטכניקות של יציקת פעמונים כך שיצלצלו בתו מסוים.
עם מותם אבד הניסיון שצברו, ורק במהלך המאה ה-19 פותחו שיטות אלו מחדש באנגליה, במפעל יציקת הפעמונים של טיילור (Taylor bellfoundry).
כל אחד ואחד מהפעמונים של הקריון משמיע תו אחד, ולכן מנעד הקריון תלוי במספר הפעמונים שיש בו.
קריונים בהם 23 עד 27 פעמונים מכונים קריונים בני שתי אוקטבות.
קריון ובו לפחות 47 פעמונים (ארבע אוקטבות) מכונה "קריון קונצרטים".
מאחר שעלות יצור פעמונים רבים בגדלים שונה היא רבה, מחירם של קריונים רבי פעמונים הוא גבוה ביותר.
מסיבה זו מספר הקריונים ברחבי העולם מועט, והמוזיקה הנכתבת להם מועטה.
ניתן להתאים מוזיקה לקריונים, אולם יש להתייחס למנעד המוגבל של צלילי הקריון.
המוזיקה לקריון נכתבת על שתי חמשות - התווים הנכתבים במפתח פה מסמלים את הצלילים המבוצעים באמצעות הרגלים (לחיצה על הדוושות), ואילו תווים הנכתבים בטרבל מסמלים את הצלילים המבוצעות באמצעות הידיים (לחיצה על המוטות).
בשל עוצמת צלילי הפעמון כמעט בלתי אפשרי ליצור יצירות קונצרטיות המשלבות בין הקריון לכלים אחרים, למעט יצירות מוזיקה אלקטרונית הניתנות להגברה רבה ולהתאמה לעוצמת צלילי הקריון.
בשל עוצמת הצלילים של הקריון וצורתו הפיזית, הקלטת יצירות קריון היא קשה ביותר.
יש לסדר את מכשירי ההקלטה באופן מיטבי כך שצלילי הפעמונים יקלטו בהם מבלי להפריע אחד לשני, ותוך התחשבות בהדים מהמבנה בו מצוי הקריון, דבר האפשרי רק באמצעות ניסויים וטעיות רבים.
ריכוז הקריונים הגבוה ביותר נמצא בארצות השפלה.
בישראל יש קריון במגדל ימק"א ירושלים.
בתי ספר לנגינה בקריון מצויים בהולנד ובמכלן שבבלגיה.
כמו כן ניתן ללמוד נגינה בקריון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי; באוניברסיטת מישיגן באן ארבור שבמדינת מישיגן (בה נמצאים שניים מתוך 27 הקריונים הקונצרטיים הקיימים ברחבי העולם); באוניברסיטת פלורידה; באוניברסיטת דנוור; ובאוניברסיטת מדינת מיזורי.
קְרִיוֹניקָה (Cryonics; מיוונית: Kryos – קר כקרח) היא שימור בטמפרטורה נמוכה מאוד של בני אדם ובעלי חיים שקצרה ידה של הרפואה המודרנית מלהושיעם, בתקווה שריפוים והשבתם לחיים תתאפשר בעתיד.
בטכנולוגיה הקיימת כיום, שימור בהקפאה של אנשים וחיות גדולות הוא תהליך בלתי הפיך.
העיקרון בבסיס הטכנולוגיה הקריונית הוא שאנשים הנחשבים למתים לפי ההגדרות הרפואיות או המשפטיות, אינם נחשבים למתים לפי ההגדרה הרדיקלית יותר של מוות לפי תורת האינפורמציה.
התקווה היא שאולי בעתיד ניתן יהיה להחזיר לחיים אנשים מהקפאה עמוקה באמצעות טכנולוגיה עתידית מתקדמת שאינה ידועה או מוכרת על ידי המדע בן-זמננו; מסיבה זו הקריוניקה נתקלת ביחס ספקני מצד רוב אנשי הרפואה והמדע, אף שחלקם תומכים בה.
נכון ל-2014, כ-250 איש עברו את תהליך השימור בהקפאה עמוקה מאז שהוצע לראשונה ב-1962. בארצות הברית, החוק מאפשר להתחיל בתהליך השימור רק לאחר החתימה הרשמית על תעודת הפטירה.
הזמן המיטבי לתחילת תהליך השימור הוא בדקות הראשונות שלאחר דום הלב, והשיטה המקובלת עושה שימוש בהחדרת נוזלים המונעים היווצרות קרח במחזור הדם.
אף על פי כן, רעיון הקריוניקה כולל גם שימור של אנשים לאחר שיהוי גדול יותר ממועד דום הלב, לאור ההנחה שחלק ממבנה המוח האנושי שמשמר מידע על הזיכרונות והאישיות, עשוי להשתמר לפחות בחלקו גם במקרים כאלה.
השאלה האם שרד מספיק מידע תוך-מוחי במקרים כאלה, כך שהשימור הקריוני יביא לתוצאות, אינה ניתנת כיום למענה בשל מגבלות הטכנולוגיה הקיימת, המונעות את היפוך התהליך; לכן, רוב התומכים בקריוניקה רואים בה אמצעי התערבות ספקולטיבי, שסיכויי הצלחתו עשויים להשתנות באופן ניכר בהתאם לנסיבות.
הנחות יסוד של רעיון הקריוניקה
הנחה מרכזית של הקריוניקה היא שהזיכרון, האישיות והזהות האישית מאוחסנים בתוך מבני ודפוסי תאי מוח בני קיימא, שאינם מחייבים פעילות חשמלית מתמדת במוח על מנת לשרוד (באנלוגיה לזיכרון לא-נדיף).
הנחה זו מקובלת בדרך כלל על מדעי הרפואה, משום שידוע שבתנאים מסוימים המוח יכול להפסיק לתפקד ובכל זאת לשוב לפעילות תקינה מאוחר יותר ללא נזק לזיכרון לטווח ארוך.
הנחות נוספות של רעיון הקריוניקה הן:
מבני המוח המקודדים את הזיכרון מסוגלים לשרוד זמן מה לאחר מוות לבבי;
מבני מוח אלה מסוגלים לשרוד את תהליך השימור בהקפאה ללא פגע;
קיימת היתכנות תאורטית לקיומן של טכנולוגיות לשחזור זכרונות מקודדים אלה למוחם של בני האדם לאחר שיחלימו מהמחלה שבגינה נכנסו לתהליך השימור מלכתחילה.
הקריוניקה שנויה במחלוקת, משום שהטכנולוגיה המתוארת בהנחה מספר 3 היא כה מתקדמת עד שרוב המדענים ייתרו את שאר ההנחות.
השאלה האם עקבות ביולוגיים של זיכרון או אישיות ישתמרו במוחו של אדם זמן מה לאחר מוות לבבי, אינה מעניינת את מדעי הרפואה מהרגע שנקבע שאפסו סיכויי ההחייאה הסטנדרטית.
בדומה לכך, מחוץ לחוגי הקריוניקה אין כל עניין בשאלה האם הזיכרון המקודד במבנה המוח לא ייפגם בתהליך השימור בהקפאה, משום שהשאלה נחשבת לחסרת טעם כל עוד לא הוכח שתהליך השימור בהקפאה הוא הפיך.
כיום המדע מסוגל לשמר בהקפאה רק תאים, רקמות ואיברים קטנים.
מדעי הרפואה ממוקדים בעיקרם ביעדים בני השגה בטווח הנראה לעין, ולא במטרות תאורטיות, ולכן אין כל התמחות מדעית או כתבי עת החוקרים במישרין את השאלות המדעיות שמעלה הקריוניקה.
התומכים בקריוניקה טוענים שמבחינה מדעית ניתן לשמר את המבנה התאי של המוח, שבו מאוחסנים הזיכרון והאישיות.
לטענתם, אין צורך ביכולת מוכחת להפוך את תהליך ההקפאה על מנת להשיג את היעד בר ההשגה כיום של הקריוניקה, שהוא שימור האינפורמציה המוחית המקודדת את הזיכרון והאישיות.
הם מאמינים שהתהליכים הקריוניים בהווה מסוגלים לשמר את המבנה האנטומי של השכל, וששימור זה עשוי להספיק על מנת למנוע מוות כהגדרתו בתורת האינפורמציה, עד שבעתיד ניתן יהיה לשחזר את המידע.
הנחה נוספת של הקריוניקה, מתחום תורת המוסר, היא ששימור בהקפאה של אנשים נוטים למות וחשׂוכי מרפא היא הדבר הנכון לעשותו, אפילו בתנאי עבודה קשים המטילים בספק את העמידה בהנחות היסוד של רעיון הקריוניקה.
ישנם תומכים בקריוניקה שמאמינים שיש להקפיא כל אדם שהוכרז על מותו, בתקווה למצות את טכנולוגיות השחזור העתידיות אם וכאשר תופענה.
שימור בהקפאה לטווח ארוך מושג באמצעות קירור לטמפרטורה של כמעט 77.15 מעלות קלווין – נקודת הרתיחה של חנקן נוזלי.
הנחה מוטעית נפוצה היא שהתאים מתפוצצים בשל היווצרות גבישי קרח בתוכם, אך דבר זה קורה רק כאשר קצב הקירור עולה על קצב פעפוע המים מהתא אל המטריצה החוץ-תאית.
למרות זאת, נזקי ההקפאה עלולים להיות משמעותיים; קרח עשוי להיווצר בין התאים ולהסב להם נזק מכני וכימי.
ארגוני הקריוניקה משתמשים בחומרים המגנים על התאים מפני היווצרות קרח במטרה לצמצם נזקים אלה.
תמיסות ההגנה מוזרמות לכלי הדם כדי להחליף את המים בתוך התאים בכימיקלים בלתי ניתנים להקפאה.
פעולה זו עשויה לצמצם רבות את הנזק, אך הקפאת אנשים בשלמותם על ידי הטכנולוגיה הקיימת עדיין גורמת לנזקים בלתי הפיכים.
בריכוז גבוה, תמיסות ההגנה מונעות לחלוטין היווצרות קרח.
תהליך הקירור והמיצוק ללא הקפאה נקרא "זגיגה" או "הקפאה מהירה".
תמיסות ההגנה הראשונות המאפשרות זגיגה בקצב קירור איטי וללא גרימת נזק לרקמות פותחו בשנות ה-90 על ידי הביולוגים גרגורי פאהי (Fahy) ובריאן ווֹק (Wowk) כדי לשמר איברים להשתלה.
תמיסות אלו אומצו במהרה על ידי קרן "אלקור הארכת חיים" לשימוש בקריוניקה, משום שנחשבו למאפשרות זגיגה של חלק מגוף האדם, ובמיוחד המוח.
באמצעות תמיסות אלו בוצע תהליך הזגיגה בהצלחה על מוחות בעלי החיים שלאחר מכן חוממו בחזרה ונבחנו תחת עדשת המיקרוסקופ.
לא נמצאו בהם גבישי קרח.
מכון הקריוניקה משתמש גם הוא בתמיסת זגיגה שפיתח ביולוג המכון, ד"ר יורי פיצ'וגין (Pichugin) – תמיסה ייעודית עבור המוח.
זגיגה בקריונקה שונה מהתהליך בקריוביולוגיה המקובלת משום שהזגיגה הקריונית אינה הפיכה באמצעות הטכנולוגיה הקיימת.
לכן זוהי רק זגיגה מבנית.
כשהיא מבוצעת בהצלחה, היא מסוגלת למנוע נזקי הקפאה בחלק מאיברי הגוף, אך במחיר הרעילות שנגרמת על ידי תמיסות ההגנה הכימיות.
טבעה של רעילות זו עוד לא נחקר דיו.
העוסקים בקריוניקה משערים שרעילות זו מתונה והפיכה יותר מהנזק המבני שנגרם על ידי הקפאה שנעשית בלעדיה.
אם, למשל, הרעילות נגרמת על ידי חלבונים פגומים, ייתכן שבעתיד ניתן יהיה לתקנם או להחליפם.
איסכמיה היא אספקת דם חלקית או נעדרת לגמרי, השוללת חמצן וחומרי הזנה מהרקמות שאליהן הייתה אמורה להגיע.
לפחות כמה דקות של איסכמיה חולפות עד לתחילת תהליך השימור בהקפאה, בשל הכורח המשפטי שהתהליך לא יחל לפני שמחזור הדם ייפסק (כיום פרק הזמן המזערי להכרזה על מוות לבבי בארצות הברית הוא 75 שניות של דום לב).
הלב חייב לידום כדי שייקבע מוות לבבי.
כשניתן לצפות מראש את המוות הקרֵב, ניתן לפעמים להכין מראש צוות טכנאים שימתין במצב היכון לצד החולה.
הצוות, בדומה לתהליך קצירת איברים להשתלה, יחזיר באמצעי החייאה מתקדמים את הדופק והנשימה בהקדם האפשרי.
המטרה היא לשמור על חיות הרקמות לאחר הכרזת המוות בדומה לרפואה קונבנציונלית, שבהּ נקצרים איברים ורקמות להשתלה לאחר הכרזה על מוות לבבי או מוות מוחי.
כיום, ברחבי העולם, ההגדרה המשפטית של מוות אינה מחייבת את מותם של כל התאים בגוף האדם.
לעיתים סובל המוח ממחסור באספקת חמצן למשך דקות רבות בטמפרטורות חמות, ולפעמים אפילו שעות במקרה של מוות פתאומי.
דבר זה גורם לכך שהנזק האיסכמי למוח ולשאר הרקמות אינו מאפשר להחייאה להצליח באמצעות הטכנולוגיה הרפואית הקיימת.
תומכי הקריוניקה מצדיקים את ביצוע תהליך השימור גם בתנאים כאלה בשימם לב להתפתחויות מדעיות שמאפשרות השבת פעילות מוחית גם לאחר איסכמיה ארוכה מ-4 עד 6 דקות, כפי שחשבו בעבר, תוך שימור של מבנה המוח ואפילו על חלק מתפקודי תאי המוח, גם לאחר זמן ממושך של מוות לבבי.
הם טוענים שההגדרות החוקיות למוות מתפתחות יחד עם הטכנולוגיה, והשלבים הראשונים של מה שנחשב כיום ל"מוות" הם למעשה סוג של נזק איסכמי שבעתיד ניתן יהיה לתקנו.
הם טוענים שהישרדות האישיות לאחר תקופה ממושכת של מוות לבבי צריכה להיקבע לפי קריטריונים של תורת האינפורמציה.
אלה המאמינים שהשבה לחיים תיתכן בעתיד, בדרך כלל עוקבים אחר ההתפתחויות בביו-הנדסה, ננוטכנולוגיה מולקולרית, ננו רפואה, ו"העתקת מוח" כטכנולוגיות המפתח.
השבה לחיים מצריכה את תיקון הנזק האיסכמי, ביטול הרעלת חומרי שימור, מיתון העומס התרמי והפיכת נזקי ההקפאה ברקמות שלא עברו בהצלחה את תהליך הזגיגה, וכמובן את ריפוי סיבת המוות המקורית של החולה.
במקרים רבים יהיה צורך ביצירה מחדש של רקמות רבות.
תסריטי החייאה אפשריים חוזים את ביצוע התיקון באמצעות מספר רב של רובוטים או אורגניזמים מיקרוסקופיים.
אמצעים אלה יוכלו לתקן ברמה המולקולרית את מבנה וכימיית התא, והתקווה שיוכלו לעשות כן עוד במהלך ההקפאה.
אפשרות רדיקלית יותר היא "העתקת מוח", והיא הוצעה כגישת החייאה חלופית כאשר הטכנולוגיה תאפשר לסרוק את תוכן הזיכרונות שבמוח המשומר.
בעבר נכתב שתהליך ההשבה לחיים הקריוני יפעל בשיטת LIFO (נכנס אחרון יוצא ראשון).
בראייה זו, שיטות השימור ילכו ויתקדמו עד שהפיכותן תוכח, ולאחר מכן הרפואה תחל להשיב לחיים אנשים ששומרו באמצעות שיטות פרימיטיביות יותר.
ייתכן שהשבה לחיים של אנשים ששומרו באמצעות טכנולוגיה קריונית מתקדמת פחות, ייקח מאות שנים, אם יתאפשר בכלל.
אנשים שישומרו בעתיד, באמצעות טכנולוגיה טובה יותר, יזדקקו אולי לטכנולוגיה חדישה פחות שתשיבם לחיים, משום שתהליך השימור שלהם יבוצע על ידי טכנולוגיית שימור מתקדמת שתסב נזק מופחת לרקמותיהם.
גישת LIFO זו ספגה ביקורת בטענה שאיכותו של השימור תלויה בגורמים רבים נוספים מעבר לתקופה הטכנולוגית בה בוצע.
נטען שאם בעתיד יפותחו טכנולוגיות לבחינה ותיקון של מולקולות, אז תאורטית כל גופה תוכל "לשוב לחיים".
אך השאלה היא האם מספיק אינפורמציה מוחית תשרוד על מנת לאפשר את שחזורה של אישיותו של האדם המשוחזר, כאשר המפריד הגדול בין חיים למוות יהיה השכחה הגדולה בלבד.
מסיבה זו הקריוניקה ממוקדת בשימור כמה שיותר אינפורמציה מוחית.
שימור המוח לבדו הוא סוג של שימור קריוני שבו החלק היחיד מהגוף שעובר תהליך שימור הוא המוח, בדרך כלל יחד עם הראש, כאשר יתר חלקי הגוף מופרדים ממנו ניתוחית.
שימור המוח הוא אחת משתי אפשרויות השימור המקובלות בקריוניקה, לצד שימור כל הגוף.
הסיבה לשימור המוח בלבד נובעת מתפקידו של המוח כמאחסן הזיכרון והאישיות של האדם (על מנת לסבר את האוזן, קורבנות קטיעה צווארית של חוט השדרה, כמו השחקן כריסטופר ריב, תורמי איברים וקטועי גפיים, שומרים כולם על אישיותם וזיכרונותיהם).
סיבה נוספת היא האמונה ששחזור איברים שעברו שימור קריוני הוא תהליך כה קשה ומסובך עד כי ברור שלכשתתקיים טכנולוגיה שתאפשר זאת, תהיה גם אפשרות להצמיח מחדש רקמות ולפיכך ליצור מחדש גוף שיאחסן את המוח המתוקן.
יש אף שהציעו שיטות להשבה לחיים שתכלולנה היפטרות מגופו המשומר של החולה ויצירה של גוף חדש מסביבו בשל נזקי השימור.
שיקולים אלה, יחד עם עלות נמוכה יותר של אחזקת המוחות בשימור ושינוע פשוט יותר במקרי חירום, כמו גם ההתמקדות באיכות שימור המוח, גרמו לתומכי קריוניקה רבים לבחור לעצמם אפשרות שימור זו.
היתרונות והחסרונות של שימור המוח בלבד הם נושא לוויכוח בין תומכי הקריוניקה.
מבקרי הגישה גורסים כי הגוף מאחסן בתוכו חלק מניסיון החיים, לרבות כישורי תנועה נרכשים ("זיכרון שריר").
למרות שרק מעטים מתומכי הקריוניקה מטילים ספק בכך שהחולה המשוקם יהיה אותו האדם, ישנן סוגיות רחבות יותר דוגמת השאלה כיצד יחוש אדם בגוף מחודש ולא מקורי.
מסיבות אלה ואחרות (כמו גם יחסי ציבור), "מכון הקריוניקה" משמר גוף שלם בלבד.
חלק מתומכי שימור המוח בלבד מקבלים חששות אלו, אך עדיין חשים שהעלות המופחתת ואיכות השימור המשופרת של המוח מצדיקים את מיקוד מאמצי השימור במוח לבדו.
כשלושה רבעים מהחולים המאוחסנים בקרן "אלקור" משומרים במוחם בלבד.
אף שהחברה האמריקאית לקריוניקה אינה מציעה עוד את אפשרות שימור המוח לבדו, כמחצית מחוליה שומרו במצב זה.
מנעד העלויות הכרוכות בקריוניקה הוא רחב למדי, החל מ-$28,000 לשימור קריוני ב"מכון הקריוניקה", ועד ל-$155,000 בתוכנית היקרה ביותר של "החברה האמריקאית לקריוניקה".
שימור גוף שלם במכון "אלקור" עולה $150,000 (או $80,000 למוח לבדו) בנוסף לתשלום שנתי קבוע בסך $500 לשנה במהלך החיים.
ב"חברה האמריקאית לקריוניקה", בנוסף לדמי הרשמה ישלמו המצטרפים סך של $300 דולר לשנה.
במידה מסוימת הפרשי עלויות אלה משקפים חלוקה פנימית שונה של סך התשלומים הנדרשים, ולא פערים בעלות הכוללת.
התשלום הקבוע במכון הקריוניקה לא כולל צוות במצב היכון (הצוות שמתחיל בתהליך לצד מיטת החולה), עלויות שינוע והוצאות לוויה מחוץ למישיגן.
כל אלה כרוכים בתשלום נוסף לחברת "Suspended Animation" בפלורידה.
בעוד שהעיסוק בקריוניקה נחשד לעיתים כרווחי ביותר, העלויות הגבוהות של שימור קריוני מתועדות היטב, וניתן להשוותן לניתוחי השתלות מורכבים.
ההוצאה הגבוהה ביותר, במיוחד עבור שימור גוף שלם, היא הוצאות הקרן שהריבית שלה אמורה לממן את אחזקת הגוף המשומר לנצח.
השיטה הנפוצה ביותר למימון השימור הקריוני היא ביטוח חיים, שמפזר את העלויות לאורך שנים רבות.
תומכי הקריוניקה נוהגים לציין שביטוח כזה משתלם במיוחד לאנשים צעירים.
נטען שעלויות הקריוניקה "ניתנות לתשלום על ידי הרוב הגדול" של האנשים בעולם המתועש שבאמת מעוניינים בכך ומתכננים זאת שנים מראש.
הקריוניקה מתבססת על ההשקפה הרואה במוות תהליך שניתן לעוצרו בדקות ואולי בשעות שלאחר המוות הלבבי.
לפיכך, אם המוות אינו אירוע שקורה בפתאומיות כשהלב חדל לפעום, הדבר מעלה תהיות פילוסופיות בנוגע למהותו של המוות.
בדיון בתחום האתיקה שנערך בכתב העת הרפואי "Critical Care" ב-2005, נכתב "...
הפילוסוף מקס מור העלה הבחנה בין מוות תלוי נסיבות וכוונה לבין מוות בלתי הפיך לחלוטין.
מוות בלתי הפיך לחלוטין זכה גם לכינוי "מוות לפי תורת האינפורמציה", שם הרומז להשמדת המוח במידה כזו שהמידע המאוחסן בו נמצא מעבר להיתכנות השחזור.
הביואתיקן ג'יימס היוז העריך שבעתיד יינתנו זכויות חוקיות נוספות לחולים משומרים קריונית ככל שסיכויי השבתם לחיים יתבהרו, בציינו כי לביטול הכרזה חוקית על מוות יש תקדימים משפטיים בדמות נעדרים שנחשבו למתים אך נמצאו לאחר שנים.
עמדות תאולוגיות ומוסריות ביחס לקריוניקה נוטות להתמקד בתהייה האם קריוניקה נחשבת לטיפול רפואי או להסדר שלאחר המוות.
אם האחרון, אז אמונות דתיות בנוגע למוות והחיים שלאחריו עשויות לבוא בחשבון.
השבה לחיים עלולה להיפסל קטגורית על ידי השקפות דתיות לפיהן עם המוות, הנשמה אובדת לנצח ורק לאלוהים היכולת להשיב את המתים לחיים.
תומכי הקריוניקה מתלוננים שפסילה תאולוגית של קריוניקה בשל עמדות ביחס להסדרים שלאחר המוות מהווה טיעון מעגלי משום שפסילה זו מניחה מראש שהקריוניקה תיכשל.
הם מאמינים שטכנולוגיה עתידנית תוכיח את השקפתם שהחולים הקריונים ניתנים להשבה לחיים, ולפיכך לא באמת מתו מעולם.
אם נחשיב את הקריוניקה לטיפול רפואי, ונתייחס למוות לבבי כאל מנגנון משפטי בלבד הקודם לה, אז ניתן להסתכל על המצב הקריוני כעל תרדמת ארוכת טווח בעלת פרוגנוזה עמומה ומעורפלת.
לכן, לשיטתם, הקריוניקה היא למעשה טיפול רפואי באנשים חולים שלפי ההגדרות הרפואיות כיום ניתן לוותר על המשך הטיפול בהם.
קרן "אלקור" פרסמה כתב הגנה נוצרי לקריוניקה הכולל מובאות מדרשה של הכומר הלות'רני קיי גלאיסנר.
ההוגה הנוצרי ג'ון וורוויק מונטגומרי הגן על הקריוניקה גם הוא.
ב-1969, כומר קתולי קידש את תא השימור הקריוני של אן דה בלאסיו, מראשונות המשומרים הקריונים.
חסידים רבים של ניקולאי פיודורוביץ' פיודורוב רואים בקריוניקה צעד חשוב בפרויקט "העניין המשותף".
לבקשת החברה האמריקאית לקריוניקה, הפילוסוף ד"ר צ'ארלס טנדי חיבר ב-1995 מסה תחת הכותרת "היברנציה קריונית לאור עקרונותיהם הביואתיים של בושאן וצ'ילדרס".
טנדי מנה את ארבעת העקרונות הביואתיים שהגדירו הפילוסופים בושאן וצ'ילדרס בהתייחסם לקריוניקה.
ארבעה עקרונות אלה הם הוקרת האוטונומיה, אי גרימת נזק, גמילות חסדים וצדק.
טנדי סיכם את דבריו בכותבו שביחס לכל ארבעת העקרונות, על אנשי מקצוע בתחום הרפואה והביולוגיה מוטלת חובה חזקה (לא חלשה) וממשית (לא לכאורית אלא כובלת) להבטיח מתן היברנציה קריונית לחולה הקריוני."
בנג'מין פרנקלין, במכתב מ-1773, הביע צער על שחי ב"מאה לא מתקדמה דיה, וקרובה מדי לינקותו של המדע" כך שהוא לא יוכל להישמר ולשוב לחיים כדי למלא את "רצונו הנלהב להתבונן ולצפות במדינת אמריקה בעוד מאה שנים".
ב-1922, אלכסנדר ירוסלבסקי, חבר בתנועה האימורטליסטית-ביוקוסמיסטית, חיבר את "פואמת אנאביוזיס".
על כל פנים, העידן המודרני של הקריוניקה החל ב-1962 כאשר רוברט אטינגר, מורה לפיזיקה בקולג' מישיגן, הוציא לאור בהוצאה פרטית את ספרו, "התקווה לאלמוות", בו העלה את האפשרות שהקפאת אנשים תאפשר להם להגיע לטכנולוגיה רפואית עתידית.
למרות שהקפאת אנשים גורמת למותם לכאורה, אטינגר טען שמה שנדמה היום למוות עשוי להיות הפיך בעתיד.
הוא השליך את אותו העיקרון על תהליך המוות עצמו ואמר ששלביו המוקדמים של מוות לבבי עשויים להיות הפיכים בעתיד.
השילוב של שני עקרונות אלו הביא להצעתו להקפיא אנשים לאחר מותם כאמצעי להצלת חיים.
זמן קצר בטרם הושלם ספרו של אטינגר, פרסם אוואן קופר (בשם העט ניית'ן דורינג) גם הוא ספר בהוצאה פרטית בשם "אלמותיות: פיזיקלית, מדעית, עכשיו" שהעלה באופן בלתי תלוי את אותו הרעיון.
קופר יסד ב-1964 את "החברה להארכת חיים" (LES) שקידמה הקפאת אנשים.
אטינגר זכה לקרדיט כאבי הקריוניקה אולי משום שספרו יצא לאור בשנית על ידי הוצאת דאבלדיי ב-1964 עם המלצות של סופרי המדע הבדיוני אייזיק אסימוב ופרדריק פול, וקיבל הכרה ציבורית רבה.
אטינגר גם דבק בתנועה זמן רב יותר.
אף על פי כן, היסטוריון הקריוניקה ר.
מייקל פרי כתב ש"אוואן קופר זכאי לקרדיט העיקרי בשל יצירת תנועה קריונית מאורגנת."
החברה להארכת חיים של קופר היוותה את הבסיס להיווצרותן של חברות קריוניות נוספות ברחבי ארצות הברית סביב מפגשים מקומיים של תומכי הקריוניקה שהכירו דרך רשימת התפוצה של "החברה להארכת חיים".
המונח "קריוניקה" עצמו הומצא ב-1965 על ידי קארל ורנר, שהיה אז סטודנט של ויליאם קאטאוולוס במכון פראט בברוקלין, בסמוך להקמת החברה הקריונית של ניו יורק על ידי קרטיס הנדרסון וסול קנט באותה השנה.
לאחר מכן נוסדו חברות הקריוניקה של מישיגן וקליפורניה ב-1966, ושל אזור מפרץ סן פרנסיסקו ב-1969 (ששינתה שמה ל"חברה האמריקאית לקריוניקה" ב-1985).
החברות של ניו יורק וקליפורניה אינן פעילות כיום, והחברה של מישיגן הפכה ל"חברה האימורטליסטית", ארגון שותף ללא מטרות רווח של "מכון הקריוניקה", ארגון למתן שירותי קריוניקה שיסד אטינגר ב-1976. מכון הקריוניקה משמר כיום את המספר הגדול ביותר של חולים מבין כל ארגוני הקריוניקה.
הקריוניקה זכתה ליחסי ציבור שליליים כשהתגלה ב-1979 שתשעה חולים שאוחסנו על ידי ראש החברה הקליפורנית, רוברט נלסון, בבית קברות בצ'טסוורת' בקליפורניה, הפשירו בשל הפסקת מימון הקפאתם על ידי קרובי משפחתם, לאחר שבמשך שנה וחצי נלסון המשיך לממן את הוצאות הקפאתם מכיסו הפרטי.
חלק מהחולים נראו ככאלה שהפשירו עוד שנים קודם לכן, כפי הנראה מבלי שאיש שם לכך לב.
נלסון נתבע, ויחסי הציבור השליליים שנלוו למקרה פגעו בהתפתחות הקריוניקה למשך שנים.
מתוך 17 חולים ששומרו בהקפאה בין השנים 1967 עד 1973, היחיד שעודו משומר עד היום הוא ג'יימס בדפורד.
בקרה תקציבית נוקשה שאומצה בעקבות שערוריית צ'טסוורת' גרמה לכך שכמעט כל החולים הקריוניים ששומרו מאז נותרו בהקפאה עד היום.
ארגון הקריוניקה הגדול ביותר כיום, מבחינת מספר החברים, נוסד כארגון ללא מטרות רווח על ידי פרד ולינדה צ'מברלין ב-1972 בשם "חברת אלקור להיפותרמיה במצב מוצק".
ב-1977 שונה השם ל"קרן אלקור להארכת חיים".
ב-1982, "המכון ללימודים ביולוגיים מתקדמים" (IABS), שנוסד על ידי מייק דרווין וסטיב ברידג' באינדיאנה, התמזג אל תוך "אלקור".
במהלך שנות ה-80, במסגרת "אלקור" דרווין שיתף פעולה עם ג'רי ליף, חוקר נתיחות מ-UCLA, כדי לפתח מודל רפואי להליכי השימור של הקריוניקה.
הם היו הראשונים להעלות את העיקרון הקריוני שהיום מוכר כ"מצב היכון", שבו צוות טכנאים ממתין לצד החולה למותו הלבבי במטרה לבצע בו הליכי החייאה בהקדם כדי להגדיל את סיכויי שימור רקמותיו.
החברה הקריונית הוותיקה ביותר היא "החברה האמריקאית לקריוניקה" (ACS).
מוסד ללא כוונות רווח זה קם במקור כחברה של מפרץ סן פרנסיסקו (BACS) על ידי קבוצת תומכי קריוניקה שכללה שני רופאים נודעים באזור, ד"ר מ.
קולמן הריס וד"ר גרייס טלבוט.
השימור הראשון בחסות BACS בוצע ב-1974 על ידי חברת Trans Time, חברה למטרות רווח שנוסדה על ידי חברי BACS.
חוקר BACS, ד"ר פול סגל, שיתף פעולה עם ג'רי ליף מחברת CryoVita על מנת לפתח מודל רפואי להכנסת החולה להיפותרמיה זמן קצר לאחר ההכרזה על המוות.
ד"ר סגל פיתח מאוחר יותר תחליפי דם לשימוש בשימור קריוני כמו גם ברפואה הרגילה.
התמיכה בקריוניקה גאתה בשנות ה-80 כאשר אריק דרקסלר, מהנדס מ-MIT, החל לפרסם מחקרים וספרים שחזו את התחום המתפתח של ננוטכנולוגיה מולקולרית.
ב-1981 תיאר ד"ר דרכסלר גישה לבנייה ננוטכנולוגית בעזרת הרכבה עצמית.
"מנוע היצירה" כלל פרק שלם על יישומים קריוניים.
תומכי הקריוניקה ראו בתחום זה, שהיה בחיתוליו, את ההוכחה להשקפתם הנושנה לפיה תיקון מולקולרי של רקמות פגועות הוא בעל היתכנות תאורטית.
בשלהי שנות ה-80, חבר "אלקור" דיק קלייר (שגסס מאיידס), הגיש תביעה מוצלחת שעיגנה את הזכות לשימור קריוני בקליפורניה.
מספר החברים ב"אלקור" הכפיל עצמו פי כמה בתוך עשור, עם צמיחה שנתית ממוצעת של 30% בין השנים 1988 ו-1992.
ב-24 ביולי 1988, דוקטור למדעי המחשב בשם קווין בראון פתח רשימת תפוצה אינטרנטית בשם CryoNet שהייתה לאמצעי תקשורת רב עוצמה של קהילת הקריוניקה.
רשימות תפוצה וקבוצות דיון נוספות נפתחו מאז, וחלקן מתמקדות בקריוניקה בכלל ואחרות בענייניהם הפנימיים של ארגונים קריוניים ספציפיים, אך עד היום CryoNet נותרה מוקד משיכה עיקרי עבור הקהילה הקריונית.
ב-1993 סבל "אלקור" ממחלוקת פנימית עזה כאשר קבוצת פעילים התפלגה מהארגון והקימה את קרן CryoCare יחד עם החברות CryoSpan (של פול ווקפר) ו-BioPreservation (של מייק דרווין).
דרווין ואחרים הגיעו להישגים טכנולוגיים רבים במהלך תקופה זו, כולל מחקר חשוב שהוכיח שימור מוח ברמה גבוהה באמצעות הקפאתו עם תמיסה בריכוז גבוה של גליצרול.
CryoCare חדלה לפעול ב-1999 כשלא יכלה עוד לחדש את החוזה שלה עם BioPreservation.
שני לקוחות של CryoCare שאוחסנו ב-CryoSpan הועברו ל"אלקור".
כמה חברי ACS שאוחסנו ב-CryoSpan הועברו למכון הקריוניקה.
במהלך השנים נפתחו חברות רבות למטרות רווח שעסקו בקריוניקה.
חברות אלה פעלו לעיתים קרובות בשיתוף פעולה עם מלכ"רים קריוניים.
החברות היחידות שעודן קיימות היום הן Trans Time ו-Suspended Animation.
דומה שתחום הקריוניקה התייצב סביב שלושה מלכ"רים, "קרן אלקור להארכת חיים", "מכון הקריוניקה" ו"החברה האמריקאית לקריוניקה", כולם נשענים פיננסית על תרומות ועזבונות.
מלכ"ר חדש שנפתח ב-2006 בשם החברה לקריוניקה עוסק בחינוך ובקידום תחום הקריוניקה בציבור הרחב.
משום שמחקרים בשנות התשעים האירו ביתר פירוט את נזקי ההקפאה, נעשה מקובל להשתמש בתמיסות גליצרול בריכוזים גבוהים על מנת למנוע זאת.
ב-2001 "אלקור" החלה להשתמש בשיטת הזגיגה, טכנולוגיה שהושאלה מתחום שימור האיברים להשתלה ברפואה הרגילה, במטרה למנוע לגמרי את נזקי היווצרות גבישי הקרח ברקמות המוקפאות.
בתחילה ניתן היה להשתמש בטכנולוגיה רק לשימור הראש לבדו, אך ב-2005 "אלקור" החלה להשתמש בטכנולוגיה גם לשימור גוף שלם תחת השם "זגיגה נוירולוגית בשילוב הגנה מקרח ליתר חלקי הגוף".
באותה השנה, "מכון הקריוניקה" החל לשמר את ראשי מוקפאיהם בתמיסת זגיגה משלו.
"מכון הקריוניקה" מחזיק כיום בשימור בהקפאה 98 מתים אנושיים (בנוסף ל-70 חיות מחמד) במתקן שנמצא במישיגן.
כחמישית מהמתים ואחוז קטן יותר של חיות המחמד במכון מקורם בחוזה עם "החברה האמריקאית לקריוניקה" (שאינה מחזיקה במתקני אחסנה משלה).
"אלקור" מאחסנת כיום 98 מתים קריוניים במתקנה שבאריזונה.
ישנן התארגוניות תומכי קריוניקה באירופה היבשתית, קנדה, בריטניה ואוסטרליה.
כמו כן ברוסיה פועלת חברה קטנה לקריוניקה בשם KrioRus שמאחסנת 12 בני אדם ו-5 בעלי חיים, ומתעתדת לפתוח מתקן נוסף באוסטרליה.
האדריכל הנודע סטיבן ולנטיין מתכנן מתקן עתידני מאובטח ואדיר ממדים בשם Timeship שייבנה במיקום סודי בארצות הברית, במקביל להקמת מתקן תת-קרקעי בשווייץ.
הליכים דומים לקריוניקה הוצגו באינספור סיפורי מדע בדיוני על מנת לאפשר מסע בחלל (ובפרט מסע בין גלקטי), או כאמצעי להסביר מסע בזמן של דמות מן העבר לעתיד.
בנוסף להשלמת משימתה בעתיד, הדמות חייבת להתמודד עם ההבדלים העצומים בין העולם החדש לבין העולם הישן שהכירה.
ניכור זה מתואר לעיתים כאחד המניעים לחוסר הפופולריות של הקריוניקה בציבור.
סיפורי מדע בדיוני ראשונים שכללו שימור קריוני, במכוון או בתאונה, כוללים את הסיפור Hilda Silfverling, A Fantasy של לידיה מריה צ'ילד מ-1886, סיפורו הראשון של ג'ק לונדון שראה אור, A Thousand Deaths, מ-1899, Klop של ולדימיר מאיאקובסקי מ-1928, Cool Air של ה.פ.
לאבקרפט מ-1928 ו-The Resurrection of Jimber-Jaw של אדגר רייס בורוז מ-1937. רבים מהמוקפאים בסיפורים אלה עושים זאת שלא מרצונם, אם כי סיפור מ-1939 של ניל ג'ונס בשם The Jameson Satellite, שבו המוקפא עושה זאת ביוזמתו לאחר מותו, צוין על ידי רוברט אטינגר כמקור השראה לרעיון הקריוניקה, לאחר שקרא אותו בנערותו.
אטינגר עצמו חיבר מאוחר יותר סיפור מדע בדיוני בשם The Penultimate Trump, שראה אור ב-1948, שבו מפורט הרעיון המפורש של שימור בהקפאה עמוקה של אנשים לאחר מותם הלבבי לקראת השבתם לחיים בעתיד באמצעים רפואיים מתקדמים.
מעטים הסיפורים שעוסקים בדיוק בקריוניקה, דהיינו מסע בזמן למטרות רפואיות.
הספר המתעמק ביותר בנושא הוא רב המכר The First Immortal של ג'יימס הלפרין מ-1998. ספרים אחרים כוללים את The Door into Summer של רוברט היינליין מ-1954, The Age of the Pussyfoot של פרדריק פול מ-1966, Ubik של פיליפ ק.
ספר בדיוני על קריוניקה המכוון לילדים הוא 21st Century Kids של שנון ויף.
יישום בדיוני של קריוניקה כאמצעי חילוץ לאחר הקפאה בחלל מופיע בספרות החל מ-The Jameson Satellite מ-1931. "3001: האודיסיאה האחרונה" של ארתור סי.
קלארק חושף כי פרנק פול, שנרצח על ידי HAL 9000 ב-"2001: אודיסיאה בחלל" למעשה נשמר בהקפאה בשל חשיפתו לחלל החיצון, וכעבור אלף שנה הוא נמצא והושב לחיים.
סיפורו הקצר של לארי ניבן, Wait It Out, מתאר סוג של שימור קריוני כאמצעי חירום שנוקטים בו אנשים שננטשו על פלוטו.
זוכה פרס הוגו ל-1992, A Fire Upon the Deep של ורנור וינג', מספר על גיבור שמושב לחיים על ידי בינת על, אלפי שנים לאחר תאונת חלליות.
סרטים המתמקדים בקריוניקה למטרות רפואיות כוללים את "ישנוני" של וודי אלן, וכן הסרטים Late for Dinner ו-Abre los Ojos (והרימייק Vanilla Sky), כמו גם Chiller של ווס קרייבן.
אחד הסרטים הנודעים ביותר שהכיל תהליך מעין קריוני הוא הסרט "צעיר לנצח" מ-1992 בכיכובו של מל גיבסון.
בסרט "איש ההרס" בכיבובם של סילבסטר סטאלון ווסלי סנייפס ישנו CryoPrison שבו נשמרים פושעים מסוכנים לשם שיקום מנטלי.
ג'יימס קמרון משתמש בקריוניקה למסע בחלל בסרטיו "חייזרים" ו"אווטאר".
הסרט Pandorum מ-2009 מתאר סוג של שימור קריוני שבו, עם שובם לחיים, החולים נותרים מבולבלים וסובלים משיכחה במשך ימים עד חודשים ולעיתים רחוקות אף מפסיכוזה מסוג Pandorum.
אף שהסרט קוקון של רון הווארד לא עוסק בקריוניקה, הוא נחשב בעיני תומכי קריוניקה רבים למתאר את הערכים עליהם מבוססת הקריוניקה טוב מכל סרט אחר.
בטלוויזיה, הקריוניקה הופיעה לא פעם החל משנות ה-70. ב-1977, פרק של "ברני מילר" כלל חבר של "החברה הקריונית של מטרופולין ניו יורק".
המפיק דייוויד אי קלי תיאר לאחר לימוד הנושא את קהילת הקריוניקה עבור פרקים בסדרות "פרקליטי LA" ב-1990 ו-Picket Fences ב-1994, כמו גם ב"בוסטון ליגל" ב-2005. כל הפרקים האלה עסקו בחולה נוטה למות התובע את המדינה בדרישה להכיר בזכותו לעבור שימור קריוני מתוך בחירה.
הקריוניקה כיכבה גם ב"מחלק מוסר" (1987), SeaQuest DSV (ב-1994) ובפרק The Neutral Zone של "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
בפרק הפיילוט של הסדרה Misfits of Science, ארנולד "ביף" "אייסמן" אייפנייטר הוא חולה ששומר קריונית ב-1937 ולאחר שמושב לחיים הוא נותר עם נזק מוחי והיכולת להקפיא כל דבר עמו הוא בא במגע, יחד עם אי סבילות לטמפרטורות חמות.
בטלוויזיה הבריטית, הקריוניקה הופיעה בשתי הסדרות האחרונות של דניס פוטר, Karaoke ו-Cold Lazarus, כמו גם בסדרה הנודעת "דוקטור הו" וסדרת המשנה שלה "טורצ'ווד".
הקריוניקה זכתה להצגה סאטירית בסדרת האנימציה האמריקאית "פיוצ'רמה".
אנג, גיבור הסדרה "אווטאר: כשף האוויר האחרון", ניצל מטביעה באמצעות יצירת בועת קרח סביבו המשמרת אותו למשך כמאה שנים.
החולה המפורסם ביותר מבין המשומרים הקריונים הוא שחקן הבייסבול טד וויליאמס.
האגדה האורבנית שוולט דיסני שומר גם הוא אינה נכונה, שכן גופתו נשרפה.
גם גופתו של רוברט היינליין, שכתב בהתלהבות אודות הקריוניקה, נשרפה.
טימותי לירי היה תומך ארוך שנים בקריוניקה, והיה חתום אצל אחד מארגוני הקריוניקה, אך ברגע האחרון שינה את דעתו.
בשנת 2018 החלה להתגבש תנועה אקטיבית בהובלת יזם ההייטק פבל פליט, והדוקטורנט למדעי המוח באוניברסיטת לידס (אנגליה) עומר יובל, במטרה להקים מכון קריוני בישראל.
בנוסף, בישראל פועלת עמותה להפצת רעיון הקריוניקה, תחת השם "המכון הישראלי לקידום מדע קהילתי",
בראשות כוכי פינקי כהן ובן גולדנברג, מוסמכים מכון ויצמן למדע.
קריון הולנד הוא קריון ממוקם בסמוך לבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבמחוז ארלינגטון במדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
הקריון הוענק לאזרחי ארצות הברית במתנה מאת אזרחי הולנד בשנת 1954 לאות תודה על שחרור הולנד מהכיבוש הנאצי והסיוע שהעניקה ארצות הברית להולנד לאחר מלחמת העולם השנייה.
הקריון שהוענק כלל 49 פעמונים, והוא הוצב בסמוך למיקומו הנוכחי.
בשנת 1960 הועבר הקריון למיקומו הנוכחי - בתוך מגדל שתוכנן על ידי יוסט בוקס.
בשנת 1995 נוסף פעמון נוסף לקריון (ה-50 במספר), שנחנך מחדש ב-5 במאי, יום השנה החמישים לשחרור הולנד.
משקלם הכולל של הפעמונים 28 טונות, והכבד מבין הפעמונים שוקל 5,800 ק"ג.
על כל אחד מהפעמונים סמל המסמל קבוצה באוכלוסיית הולנד, כך לדוגמה הקטן בפעמונים מסמל את ילדיה של הולנד.
על הפעמונים מוטבעים פסוקים משיריו של המשורר ההולנדי בן ואן אייסלסטיין.
גובהו 40 מטרים ומרביתו מחופה זכוכית.
בגובה 25 מטרים מעל הקרקע מצוי תא הנגינה ומרפסת תצפית.
המגדל מצוי במרכז רחבה, שבכניסה אליה מצויים שני פסלי אריות עשויים ברונזה מעשה ידי הפסל פול קנינג.
סביב המגדל שתולים פרחי צבעוני המסמלים את הולנד.
המגדל מצוי בסמוך לאנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית.
קרידי אינגליש היא ידוענית ודוגמנית אופנה אמריקאית, זכתה בדצמבר 2006 בעונה השביעית של "הטופ מודל הבאה", כשהפרסים שקיבלה במסגרת זכייתה היו חוזה בסך 100,000 דולר עם רשת הקוסמטיקה "קאברגירל", חוזה דוגמנות עם "עלית מודלס" ו-6 עמודים כולל שער במגזין "סבנטין".
היא הבלונדינית הטבעית הראשונה שזכתה בתוכנית, והזוכה השנייה שהגיעה מדקוטה הצפונית.
אינגליש נולדה בפארגו, דקוטה הצפונית לאנסטסיה קלייר אינגליש ולגרנט דייוויס אינגליש.
לפני השתתפותה ב"הטופ מודל הבאה", עבדה כצלמת, והייתה חלק מקבוצת התיאטרון "The 4th Option", שהופיעה מדי שבוע במורהד, מינסוטה.
ב-13 בדצמבר 2004 הופיעה עם להקת "באניין".
ב-2001 חתמה על חוזה דוגמנות עם סוכנות שפועלת בדקוטה הצפונית, ב-2002 אצל סוכנות הדוגמניות, השחקנים והטלנטים "מילי לואיס", ובקיץ 2003 אצל סוכנות "מגה מודלס" שפועלת במיאמי, כשבהמשך חזרה להתגורר בפארגו.
סבלה ממחלת העור פסוריאזיס במשך 15 שנים.
במהלך השתתפותה בתוכנית "הטופ מודל הבאה", אישיותה הבולטת הקסימה את שופטי התחרות, והיא נודעה כבעלת דמיון בולט לרבקה רומיין ולקרולינה קורקובה.
לאחר שזכתה במשימת המשחק במסגרת התוכנית, אורגן לה תפקיד באחד מפרקי הסדרה של CW "מגרש ביתי", בו הופיעה במספר רב של סצנות.
במסגרת התוכנית סיפרה כי היא "ידועה כלחוצה", ושקלה בעבר להתאבד מסיבה זו.
באחד מפרקי התוכנית בוקרה על ידי השופטים לאחר שהתבדחה בגסות על אחד מהם, צלם האופנה נייג'ל ברקר.
באותו מקרה היו המתמודדות בצילומים, שבמהלכן שאלה בצחוק את ברקר "האם הזזת את המקל שהיה לך בתחת מהפאנל האחרון?" לדבריה, "הוא למעשה צחק בחזרה" ולא באמת כעס.
במהלך השיפוט בפרק זה בכתה והתנצלה בפניו.
בשלבים המאוחרים של התחרות החלו השופטים לדאוג מהתנהגותה, שלטעמם הייתה יותר מדי מוגזמת, ותהו אם היא ראויה לקבל את תואר הזוכה.
בסופו של דבר, זכתה בתואר לאחר שגברה על המתמודדת מלרוז ביקרסטאף בתוכנית הגמר.
בתחילת שנת 2008 נבחרה כאחת מהמתמודדות הזכורות ביותר בתחרות במגזין "AOL", בו נכתב עליה שהיא בעלת גוף מושלם ויופי קלאסי, ושהיא המתמודדת הראשונה ש"כולם" ידעו שעתידה לזכות כבר מהפרק הראשון.
בשנת 2007 דגמנה לצד זוכת העונה השישית של "הטופ מודל הבאה", דניאל אבנס, צלליות של "קאברגירל".
היא שבה לתוכנית בפרק האחרון של העונה ה-8, על מנת לתת עצות לשלוש המתמודדות הסופיות לפני תצוגת האופנה שעמדו להופיע בה.
הופיעה על שערי המגזינים "סבנטין", "Social Life", "Healthy Living", "Psoriasis Advance" ו-"Cover", לצד זוכות העונות הקודמות של התוכנית, נאימה מורה ודניאל אוונס.
בנוסף, דגמנה מספר פעמים לקולקציות של שמלות כלה, לקולקציית Bisou Bisou של "J.
Penney", ל"סטפן דנים", "נעלי ג'וני פ.", ל"American Salon" ולקולקצייה "Heart On My Sleeves" של דניטי קיין וכריסטיאן סיריאנו.
בנוסף, הופיעה על שער המגזין "Allure", וביצעה עבודת צדקה בתחום הדוגמנות לפרויקט "NOH8".
על המסלול, דגמנה לרשתות כגון "J.
בנוסף, צעדה על המסלול בשבוע האופנה של הונדורס, בשבוע האופנה של "לוריאל" שהתקיים בטורונטו, וכן הייתה לאורחת כבוד בתצוגתו של "Richie Rich" בשבוע האופנה בניו יורק.
כמו כן, פתחה את שבוע האופנה בלוס אנג'לס, כשדגמנה עבור המעצב יותם סלומון, וכן צעדה על המסלול בתצוגת האופנה של כריסטיאן סיריאנו, שהתקיימה בשנת 2010 בשבוע האופנה של "מרסדס בנז".
בשנת 2006, היה לה תפקיד קטן באחד מפרקי הסדרה "אחת שיודעת", וב-2007, התארחה בפרק בסדרה "מגרש ביתי".
בשנת 2009, היא הנחתה תוכנית ב-MTV, ואת תוכנית הריאליטי "Pretty Wicked" ששודרה ברשת "Oxygen", ושיחקה בפרק ב"איך פגשתי את אמא" בחורה שברני יוצא עימה לדייט.
בשנת 2012 הופיעה בקמפיין של "Stelara" למען טיפול במחלת הפסוריאזיס.
בשנת 2018 שיחקה תפקיד קטן בסרט "סופר קון" לצד מגי גרייס.
אינגליש ביצעה קולות רקע בשיר "Boy/Girl" של בראד וולש, מאלבומו "Human Nature".
בימים אלו עובדת על מוזיקה משלה עם "Better Than Ezra".
היא מתופפת שמופיעה באופן קבוע עם הדי ג'יי המפורסמת לינדזי לאב, במופע שקוראות לו "LUVnENGLISH" (תרגום: "לאב ואנגליש" במשמעות של "אהבה ואנגלית").
בנוסף, מתופפת אינגליש עם די ג'יי זקה תומאס.
השניים צילמו סרטון קצר שמציג את עבודתם יחד.
מלבד נגינתה על תופים, היא שרה ומנגנת על גיטרה.
לדבריה, "הייתי מעדיפה להיות כוכבת רוק, אך בעזרת דוגמנות אני משלמת את החשבונות מהר יותר".
קרידי היא דוברת "הקרן הבינ"ל של מחלת הפְּסוֹרְיָאזִיס", כשהיא שואפת ליצור מודעות על המחלה, ומעודדת אנשים הלוקים בה ללכת לטיפול.
ציינה בריאיון שילדותה הייתה "מקוללת" בשל המחלה, מאחר שחבריה לכיתה היו נוהגים להתגרות בה.
עוד הוסיפה כי כיום ה"קללה" שלה הפכה ל"מטרה" שלה, באומרה "המודעות לפסוריאזיס מאוד חשובה לי.
אני רוצה שאחרים הלוקים במחלה ידעו כי הם לא לבד.
אני רוצה לגרום להם להגשים חלומותיהם".
ב-11 ביוני 2007 העבירה תדרוך על המחלה בקונגרס.
השתתפה בסרטון נגד ציד, ונכחה ב-"Power of Paws", עמותה המקדמת חיות להיות חלק ממערכת הבריאות.
כמו כן קידמה את פרויקט "קאדל".
מועדון הכדורסל קריוובס (באוקראינית: Кривбас баскет) היא קבוצת כדורסל אוקראינית מהעיר קריבי ריה, המשחקת בליגת העל האוקראינית בכדורסל.
הקבוצה הוקמה בשנת 2000 והחלה לשחק בליגה האזורית.
בעונת 2002/03 זכתה באליפות הליגה השנייה, אך ויתרה על השתתפות בליגה הבכירה עקב בעיות תקציביות.
בסיום עונת 2003/04 העפילה הקבוצה לסופרליגה.
בעונת 2008/09 הייתה שותפה להקמת ליגה אוקראינית בכירה נפרדת, בסיום אותה עונה זכתה באליפות הליגה האוקראינית, עם המאמן זבזדן מיטרוביץ'.
בעונת 2009/10, לאחר איחוד הליגות הבכירות של אוקראינה, חזרה הקבוצה לשחק בסופרליגה.
במיתולוגיה היוונית, קריוס (ביוונית עתיקה: Κρεῖος או Κριός) היה אחד הטיטאנים הרשומים ברשימת הטיטאנים המיתולוגיים של הסיודוס, התאוגוניה.
בנוסף הוא גם היה הטיטאן שהיה אביהם של ארבע רוחות השמים, עם אאוס אלת השחר.
קריבה אוזרו (באוקראינית: Криве Озеро; ברוסית: Кривое Озеро, קריבויה אוזרו; ביידיש: קריוואָזער) היא עיירה במחוז מיקולאייב שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קריבה אוזרו נזכרת מהמאה ה-18, ובסוף אותה מאה החלה להתפתח, בשל ישיבתה על צומת דרכי מסחר מרכזי.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיירה ממספר פוגרומים, כשהגדול והקטלני שבהם בוצע ביום 24 בדצמבר 1919, אז נרצחו בעיירה כ-600 יהודים וכ-1,000 נפצעו.
בעקבות הטבח עזבו את העיירה יהודים רבים, עד שבשנות השלושים של המאה ה-20 נותרו בה כ-1,500 יהודים בלבד.
בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה קולחוז יהודי ובית ספר יידי.
ב-2 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וב-5 בספטמבר רצחו אלו 52 מיהודיה.
עם העברת העיירה בתחילת אותו חודש לשליטה רומנית כחלק מחבל טרנסניסטריה, החלו הרומנים לרכז במחנות שהוקמו סביב העיירה יהודים שגורשו מבסרביה, וכן את יהודי העיירה - בסך הכל למעלה מ-4,000 איש.
בשל תנאי המחיה הקשים במחנות אלו, מתו בהם עשרות יהודים מדי יום.
עד נובמבר 1941 הוצעדו ממחנות אלו לגטו ביישוב גולטה (פרבומייסק המודרנית) כ-1,800 יהודים, כאשר כ-700 מתוכם נספו או נרצחו בדרך.
מעט היהודים שהושארו בשלב זה במחנה שליד קריבה אוזרו, הוכנסו בסוף 1941 לגטו שהוקם בעיירה, ובינואר 1942 נרצחו בשטח בית העלמין המקומי 186 יהודים מהגטו.
יתר היהודים הועסקו בעבודות כפייה, ועד ספטמבר 1943 נותרו בגטו שבעיירה כ-40 יהודים בלבד.
לאחר מכן, הובאו לגטו 131 יהודים נוספים.
קריבה אוזרו שוחררה בידי הצבא האדום ב-29 במרץ 1944.
קריביצ'י (בבלארוסית: Крывічы́; בפולנית: Krzywicze, קשיביצ'ה; ביידיש: קריביץ) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-14, ובשנת 1542 הוענקו לו זכויות לקיים ירידים שנתיים ויום שוק שבועי.
בשנת 1776 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכלל בתחום האימפריה הרוסית.
יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-17, אך קהילה של ממש התקיימה ביישוב רק מסוף המאה ה-18. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, כשני שלישים מתושביה, ופעל בה בית ספר עברי מרשת תרבות.
ב-1 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ולמחרת אלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה, איסור על קשר עם לא יהודים וחובת גיוס לעבודות כפייה.
בד בבד, בוצעו ביהודי העיירה מעשי התעללות ורצח אקראיים.
בתקופה זו הצליחו מספר מיהודי העיירה לחבור ליחידות פרטיזנים סובייטיות שפעלו באזור.
ב-28 באפריל 1942 לפנות בוקר פשטו על העיירה אנשי ס"ס, שדדו את יהודיה, וריכזו אותם באסם תבואה בשדה מרעה, מעבר לנהר סרווץ' הסמוך.
לאחר מעשי עינויים ואונס שביצעו השוטרים המקומיים ביהודים, העלו אלו יחד עם הגרמנים את האסם באש, תוך שריפת כ-370 היהודים שהיו בו בחיים.
יהודים שהצליחו להימלט מהאסם, או שהסתתרו בדרך אליו, נורו במקום.
לאחר הטבח, ריכזו הגרמנים את עובדי הכפייה שנותרו בעיירה ובני משפחותיהם, וכן כ-80 יהודים נוספים שאיתרו, בגטו בן שני מבנים שהוקם בעיירה, אשר הוקף בגדר תיל.
מספר יהודים הצליחו להימלט מגטו זה ליערות, ובאוקטובר 1942 פוצצו אותו הגרמנים על יושביו, ורצחו את כל היהודים שנותרו בו.
קריד הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת ספורט משנת 2015, בבימויו של ראיין קוגלר על פי תסריט שכתב קוגלר יחד עם ארון קובינגטון.
בסרט מככבים בתפקידים הראשיים מייקל בי.
ג'ורדן בתפקיד אדוניס ג'ונסון קריד, בנו של אפולו קריד מסרטי רוקי וסילבסטר סטאלון שחוזר לגלם את דמותו של רוקי בלבואה לראשונה מאז "רוקי בלבואה", השישי בסדרת סרטי רוקי, משנת 2006. נוסף עליהם מופיעים בסרט טסה תומפסון, פלישיה רשאד, המתאגרף טוני בלוו וגרהאם מקטאביש.
הסרט הוא השביעי בזיכיון סרטי רוקי, אך מהווה גם ספין אוף מהסדרה המקורית.
הסרט מאחד שוב בין הבמאי/כותב קוגלר לבין ג'ורדן ששיתפו פעולה בעבר בסרט תחנת פרוטווייל, ובין ג'ורדן לווד האריס שעבד איתו בסדרת הטלוויזיה הסמויה.