tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דפוס גוטנברג הוא שיטת דפוס שפותחה על ידי יוהאן גוטנברג החל משנות ה-30 של המאה ה-15, בעזרתה הדפיס את תנ"ך גוטנברג, בין 1452 ל-1454. לפני שיוהאן גוטנברג פיתח את השיטה שלו, הדפוס הומצא והיה בשימוש במזרח אסיה, ובפרט בסין, קוריאה ויפן.
הדפוס הסיני והיפני נעשה באמצעות גילוף עץ, כשכל גלופה מכילה דף שלם.
ידועים גם כמה ספרים שהודפסו בעזרת סידור גופנים נפרדים עבור כל אות בסין (המצאה שלעיתים מיוחסת לגוטנברג) בעזרת גופנים מקרמיקה, ובקוריאה גופנים יצוקים מברזל.
במרוצת השנים נשמעו טענות שחלקים בהמצאה הומצאו למעשה לפני כן באירופה (ובפרט, בהולנד ואיטליה) על ידי ממציאים שונים.
לא ידועים פרטים מדויקים על ההמצאות הללו, ולא ידועים ספרים או דברי דפוס אחרים שהודפסו בעזרתן.
העדויות עליהן מבוססות בדרך כלל על מסמכים שונים, ובפרט תביעות משפטיות.
היסטוריונים של הדפוס מייחסים כיום את ההמצאה לגוטנברג עצמו.
בתקופתו של גוטנברג הנייר, שהומצא גם הוא בסין, כבר הגיע לאירופה, והחל להחליף בהדרגה את הקלף לכתיבת מכתבים ומסמכים, אך ספרים עדיין נכתבו בדרך כלל על קלף, ותמיד על ידי "כתבן" או "סופר", שהתמחה בכתיבה תמה, או, בכתבים עבריים, בכתיבת סת"ם.
מפעלי העתקת ספרים התקיימו במנזרים והיו בשליטת הכנסייה.
מחוץ להם היו כתבנים ספורים, שעבדו בשירות מלכים ואנשי אצולה בכתיבת ספרים, כשרוב הכתבנים האחרים עסקו בכתיבת מסמכים, כמו מכתבים, חוזים, פסקי דין, צווי מלכות וכן הלאה.
כתיבת ספר כזה, שנכתב בקולמוס על קלף ונקרא קודקס, ארכה זמן רב.
כתיבת ספר תנ"ך ארכה כחמש שנים, ובאמת מידה זו, מייצג התנ"ך של גוטנברג, שהודפס בכ-180 עותקים, 900 שנות אדם.
התהליך שפיתח גוטנברג מבוסס על סידור אותיות מתכת יצוקות, והדפסה איתן על נייר בעזרת מכבש דפוס.
התהליך חולל את מה שכונה מהפכת הדפוס, שנחשבת כמסמנת את תחילת תקופת הרנסאנס.
ההמצאה התפשטה במהירות חסרת תקדים לעומת שכלולים טכנולוגיים קודמים.
לפי הערכות, בין השנים 1400 ל-1450 "הודפסו" באירופה כ-20,000 ספרים (כלומר הועתקו מכתב יד או מספר קיים).
בחמישים השנים הבאות הודפסו כ-9,000,000 ספרים, מהם שרדו עד ימינו מעל חצי מיליון עותקים של כ-30,000 עבודות שונות, ועד סוף המאה היו באירופה ובאנגליה לא פחות מ-250 ערים שבהן היה בית דפוס, ברבות מהן יותר מאחד.
הדפוס פתח תהליך של התפשטות האוריינות, וכיום נדיר למצוא אדם מבוגר שאינו יודע קרוא וכתוב, בעוד לפניו אוריינות הייתה נחלת המעמדות הגבוהים והכמורה, והייתה נדירה בקרב העם הפשוט.
הדפוס בשיטת גוטנברג עושה שימוש באותיות מתכת יצוקות.
השלב הראשון בתהליך הוא הכנת האותיות עצמן.
השלב הבא הוא סידורן למילים, משפטים, ופסקאות.
בשלב הבא יש לבצע הגהה, ולאחריה עימוד - בשלב זה ממקמים את הטקסט בעמוד, ומוסיפים כותרות, מספרי עמודים, מסגרות ואיורים, ומהדקים את מה שמכונה "החומר" במסגרת ייעודית, שמהווה את העמוד המוכן להדפסה.
מכבש הדפוס מבצע את ההדפסה עצמה, על ידי הידוק גיליון נייר אל פני העמוד, שנמשח לפני כן בדיו.
אחרי הדפסת מספר העותקים הדרוש, המסגרת מפורקת, ואותיות המתכת ממוינות בחזרה למגירת הסדר לסידור העמודים הבאים.
העמודים המודפסים חוזרים לתהליך להדפסת צידו השני של הדף, וכששני הצדדים מודפסים, להמשך העיבוד - קיפול, חיתוך וכריכה.
שלבי התהליך עד סיום ההדפסה מפורטים בסעיפים הבאים.
דפוס הבלט התפתח והופיעו שיטות שהתרחקו יותר ויותר מדפוס גוטנברג, וביתר שאת מתחילת המהפכה התעשייתית, אך כמה מהשיטות שפיתח, כמו תהליך הכנת אמהות הדפוס, הנתך ליציקת האותיות, והדיו להדפסה, שמרו על התהליך המקורי, בשינויים קלים.
תהליך היציקה שפיתח גוטנברג המשיך לשמש בשינויים ושכלולים קלים עד ערב המהפכה התעשייתית, עם מיכון החריטה והיציקה.
עם זאת חל שינוי משמעותי בהפרדה בין בית הדפוס לבית היציקה: בתי הדפוס הראשונים יצקו את אותיות המתכת כל אחד לעצמו, אך במהרה התפתח שוק שאפשר להשאיר את היציקה לבתי הדפוס הגדולים ול"בתי יציקת אותיות" שהתמחו בכך, מהם רכשו בתי דפוס אחרים את האותיות.
הדבר אפשר קיומם של בתי דפוס קטנים, שיכלו להסתפק בשלבי התהליך הפשוטים יותר, בהם מספר קטן של עובדים ביצע את כל שלבי התהליך.
התהליך מתחיל ביצירת "אב דפוס": בקצה מוט ברזל שלא עבר חישול או חיסום, ולכן הוא רך ונוח לעיבוד יותר מברזל מחוסם מעצבים על ידי שיוף בפצירה את צורת פני האות, כתבליט.
לאחר מכן מעבירים את המוט הליך של חיסום, על ידי טיפול תרמי - חימום בכור עד לטמפרטורה גבוהה, ואז טבילה במים לקירור מהיר, תהליך שמקשה את האות החרוטה בו ומתאים את אב הדפוס לתפקידו: הטבעת אם הדפוס.
אם הדפוס שמכונה גם "מטריצה" עשויה מפליז.
זו מתכת רכה יותר מפלדה, אך עדיין קשה מספיק, ובעיקר - בעלת טמפרטורת התכה גבוהה יחסית, מה שמאפשר שימוש בה ליציקת האותיות עצמן.
אב הדפוס מונח בדיוק במקום המתאים על פני המטריצה, ובהקשת פטיש מטביע בה את צורת האות, שמופיעה בצורה שקועה.
ניתן ליצור מספר מטריצות, כדי להאיץ את התהליך ולאפשר למספר עובדים לצקת את אותה אות, וכדי לסחור עם בתי דפוס או בתי יציקה אחרים, ובכך להעשיר את מגוון הגופנים שביכולתם להציע.
גוטנברג פיתח תבנית מיועדת ליציקה, שהמשיכה להתפתח לאורך השנים, אך גם בסוף המאה ה-18 ניתן לזהות בה בקלות את התבנית של גוטנברג.
התבנית מורכבת משני חלקים, ואם הדפוס מתאימה לתוכה, ומהווה בכך את "רצפת" התבנית.
רוחב התבנית נקבע על ידי המטריצה, כך שלכל אות יצוקה רוחב מתאים: האות יו"ד צרה יתר מהאות תי"ו, וכיוצא בזה שאר האותיות.
לעומת זאת, הגובה זהה בדיוק עבור כל האותיות, תכונה חיונית לדפוס: אות גבוהה יותר תיצור שקע בנייר, או אפילו תנקב אותו, ואות נמוכה יותר לא תדפיס כיאות.
אחרי הנחת המטריצה בתבנית זו ננעלת, ו"נתך הדפוס", עופרת אנטימון ובדיל נצוק אליה.
סגסוגת זו מצטיינת בטמפרטורת היתוך נמוכה יחסית, כ-290° צלזיוס, שניתנת להשגה בכור פשוט שניזון מעץ.
לטמפרטורה הנמוכה יתרון נוסף - התמצקות והתקררות מהירה, שמאפשרת לשחרר את האות היצוקה מהתבנית כמעט מיד.
השחרור נעשה על ידי שחרור הנעילה והפרדת התבנית לשני חלקיה, ומשיכת האות מתוכה.
את האות שיצאה מהתבנית ממשיכים לעבד: יש לשבור את מסלול כניסת המתכת לתבנית, ולשייף את הגופן לממדים מדויקים.
גוטנברג היה צורף, ומשפחתו ניהלה את מטבעת העיר.
במאה ה-15 מקצוע המטלורגיה טרם התבסס, וגוטנברג היה כנראה אחד המטלורגים המוכשרים בדורו.
נתך הדפוס שפיתח, עופרת, אנטימון ובדיל המשיך לשמש ליציקת אותיות דפוס עד תום עידן דפוס הבלט.
התבנית שפיתח שימשה בכ-350 השנים הבאות, עד המהפכה התעשייתית, בה החל מיכון התהליך.
האותיות היצוקות מסודרות בתיבה או מגרה מיוחדת לדבר, שנקראת "מגרת הסדר".
במגרה תאים רבים, תא עבור כל אות, ותא מיוחד עבור האותיות שאין להם תא.
בבתי דפוס רבים שימש התא הנוסף גם או בעיקר לאותיות יווניות, והוא קיבל את השם "מגרת פאי", על שם האות היוונית π.
לא ידוע איך גוטנברג סידר את האותיות.
במהלך הזמן גובשו מספר דרכים סטנדרטיות לסדר את האותיות: האותיות הנפוצות בתאים גדולים יותר במרכז, והאותיות הנפוצות פחות, בתאים קטנים יותר בהיקף המגרה.
באלפביתים הנפוצים באירופה, בהם נהוגות אותיות כתב ואותיות רישיות, הרישיות סודרו בתיבה שנייה, שהונחה מעל הראשונה, רחוק יותר מהסדר.
מקור הכינוי upper-case לאותיות רישיות נובע מהסידור הזה: אותיות התיבה העליונה.
כל תיבה מחזיקה גופן מסוים בגודל מסוים.
בבית דפוס שנדרש להדפיס במספר צורות אות, ובמספר גדלים מחזיק תיבה או מספר תיבות עבור כל אחד מהגופנים והגדלים השונים.
ארונות או תיקיות אחסון לתיבות מחזיקות אותן כמגרות, שמחליקות החוצה לשימוש, ופנימה לאחסון.
ארון כזה מחזיק כתריסר תיבות סדר, ובבית דפוס אפייני מספר ארונות, שמחזיקים כמה עשרות או מאות תיבות.
הסדר ניצב לפני התיבה, אך שלא כמו החזן, הוא אוחז בידו השמאלית מקל סדרים, וימינו אצה רצה ומביאה אותיות מתאיהן המתאימים.
כל אות מונחת במקל במקום ובמיצוב הנכון, בעזרת בוהן שמאלו שמגששת את החריץ ומנחה אותה למקומה.
כאשר השורה מתמלאת, כלומר אין במקל די מקום למילה הבאה, הסדר "מרווח" אותה, באופן שתמלא את כל רוחב הטור או העמוד, ומעשית, את כל רוחב המקל, שמכוון לרוחב הזה.
לשם כך, מורחבים הרווחים שהונחו בשעת הסידור, על ידי הוספת כפיסי רווח דקים, או החלפתם ברווחים רחבים יותר.
פעולת הסידור מתבצעת בדומה לכתיבה עיוורת במכונת כתיבה: עיני הסדר קוראות את כתב היד אותו מדפיסים.
לצורך היישור על הסדר להסיר עיניו מן הכתב, ולהתבונן במקל הסדרים שבידו, ותוך כך גם לאתר ולתקן טעויות.
לטעויות מספר מקורות: אות שהונחה הפוך, אות שהובאה מהתא הלא נכון, ובמקרים רבים, אות שהייתה בתא לא נכון.
מקל הסדרים מכיל מספר שורות, בדרך כלל ארבע או חמש בגודל כתב רגיל ובשורות קצרות.
כשהמקל "מתמלא", או כשמשקלו עולה, הסדר נוטל את השורות שסודרו ומניחן במגש הסדר.
לפני העימוד, יש לבצע הגהה: לצורך זה משתמשים ב:הליך מקוצר" של הדפוס עצמו: מושחים את האותיות המסודרות בדיו, מניחים עליו גיליון נייר, עליו מפעילים לחץ מלמעלה, ו"מקלפים" אותו חזרה.
הגיליון שהודפס בדרך זו לא עומד באיכות המוצר הסופי, אך הוא טוב דיו למטרה אליה נועד: הסדר עצמו, או מגיה מקצועי, ופעמים רבות הסופר שכתב את הטקסט המודפס עוברים על ההגהות, מוצאים ומתקנים טעויות.
הסדר שב אל המגש ומבצע את התיקונים - הסרת אות יתרה, הפיכת אות הפוכה, הוספת אות חסרה או החלפת אות שגויה, ולפעמים גם שגיאה בכתב היד עצמו.
אחרי התיקונים הללו יש גם לבדוק את הריווח, ולהחזיר את כל השורות לרוחב שווה, על ידי הוספת או הסרת כפיסי רווח דקים.
סדר טוב מסדר בערך 700 "אמ" בשעה, כעשרים שורות בספר, או בערך עמוד אחד ביום, או קצת פחות מטור אחד בעיתון.
לסדר תפקיד נוסף: כאשר מסיימים להדפיס עמוד מסוים, המסגרת מפורקת, ויש למיין את ה"חומר" חזרה, לשימוש חוזר.
את גוף הטקסט עצמו יש למיין חזרה למגרת הסדר.
כל טעות בפעולה הזו, כלומר הנחת אות במגרה לא נכונה, תביא בהכרח לטעות סידור בעתיד.
בתי דפוס גדולים, ובפרט עיתונים, החזיקו מחלקות סדר ובהן עשרות רבות של סדרים.
בסוף המאה ה-19 נערכו "תחרויות סידור", בהן אלופי הסדרים התחרו במהירות ובדיוק הסידור, בדומה לתחרויות כתיבה במכונה שהיו נפוצות חמישים או שבעים שנה מאוחר יותר.
אלופי הסדרים הפגינו קצב סידור של 2,000 אמ בשעה ואף יותר - סדר שיכול לעבוד בקצב כזה יום שלם, יספיק לסדר ארבעה או חמישה עמודים ביום.
להשוואה, כתבן מיומן במכונת כתיבה מקליד כמות טקסט כזו בשעה.
כדי להדפיס עיתון יומי בן ארבעה עמודים שחציים פרסומות, עם שמונה טורים בעמוד, יש להעסיק כ-30 או 40 סדרים.
מקצוע הסדר ואופן פעולתו כמעט לא השתנה מאז ימי גוטנברג עד העשורים האחרונים של המאה ה-19, עם מהפכת ה"מתכת החמה", אותה הובילו מכונות לינוטייפ ומונוטייפ, שהיו בין ההישגים המפוארים האחרונים של המהפכה התעשייתית, אחרי שזו שכללה את שאר המצאותיו של גוטנברג.
יציקת עופרת מתאימה פחות לאותיות גדולות, כאלו המשמשות לכותרות ראשיות, מודעות רחוב, וכן הלאה, ובדפוס גוטנברג נעשה שימוש באותיות עץ חתוכות לצרכים אלו.
לעומת טקסט, נחוצות בדרך כלל רק אותיות ספורות, וממילא לא ניתן לצקת אותיות גדולות ממש בטכניקה שפיתח.
אלמנטים עיצוביים שאינם טקסט או מסגרות נעשים בעזרת חיתוכי עץ, טכניקה מתאימה ומותאמת לו האיורים שמלווים את ראשי הפרקים במאמר נעשו בטכניקה זו.
דברי דפוס רבים לוו באיורים בחיתוך עץ, והתפרסמו ספרים שרובם או כולם איורים.
אמנים ידועים רבים עסקו בחיתוכי עץ והדפיסו בעזרתם את עבודתם, ביניהם רמברנדט, אלברכט דירר וג'ון טניאל.
אמנים אחרים פיתחו עידון של חיתוך העץ, עיבוד עץ, ובעזרתו יצרו חיתוכים והדפסות קרובים יותר לתמונות ממש.
אחרי המצאת הצילום, פותחה טכניקה בשם גווני אפור , שמאפשרת להדפיס תמונות באיכות מוגבלת בעזרת דפוס הבלט.
זה נעשה על ידי שימוש בסריג צפוף, שיוצר מערך נקודות זעירות.
גודל הנקודות בכל אזור בתמונה קובע את הבהירות: נקודות קטנות יותר מכסות חלק קטן יותר של הנייר, ואזורים אלו נשארים בהירים, כשבשטחים הכהים הנקודות גדולות יותר, ומכסות חלק גדול יותר של הנייר.
התמונה הידועה הראשונה הודפסה בעיתון קנדי ב-1865.
הטקסט המסודר, או ה"חומר" מועברים אחרי ההגהה למסגרת הדפוס , יחד עם שאר האלמנטים, כמו כותרות, מספרי עמודים, מסגרות, איורים ותמונות.
העמוד מעוצב, כשחלקיו השונים מהודקים למסגרת, עברת "רהיטים" (, פיסות עץ במידות שונות, שממלאים את החללים בין האלמנטים הקיימים, וממלאים את המסגרת באופן שמתאים להידוק.
תוכן המסגרת מהודק בעזרת "יתדות" (, שמבצעים פעולה דומה למלחציים או כליבה, ומקבעים את המסגרת כולה למקשה אחת.
לפני ההידוק הסופי, "מיישרים" את פני החומר, על ידי הנחת בול עץ מהוקצע על פני המסגרת, עליו מקישים בפטיש, כך שאף אחת מהאותיות לא תבלוט מעל רעותיה.
פעולת העימוד מורכבת במידה שעיצוב הדף מורכב.
דף בספר בדרך כלל לא דורש הרבה יותר מכותרת ומספר עמוד, נמוסף לטקסט המסודר.
דף עיתון, המחולק לטורים מופרדים ב"מסגרות", עם מאמרים, כותרות בגדלים שונים, הנחיות כמו (המשך בעמוד 5), איורים, תמונות, ומודעות, דורש פעולת עימוד מורכבת וסבוכה.
ההדפסה נעשית על ידי משיחת פני מסגרת הדפוס, או ליתר דיוק, פני החומר המהודק בה בדיו, והידוק גיליון נייר אליו.
האותיות הבולטות מעבירות את הדיו לנייר בדמותן, בעוד הנייר שנמצא מול החללים ביניהן נשאר בלובנו, או בצבעו המקורי אם אינו לבן.
העיקרון פשוט, אך כדי לממשו נדרש גוטנברג לשכלל ולפתח כמעט את כל הפרטים.
דיו: הדיו בו השתמשו הסופרים והלבלרים לכתיבה בקולמוס, לא מתאים לדפוס.
דיו זה הוא על בסיס מים, וכאשר מוסיפים אותו לפני האותיות העשויות מתכת, הוא נוטה להצטבר בכדוריות ולא לכסות את פני האות בצורה אחידה.
בתחילת המאה ה-15 פיתחו ציירים בהולנד טכניקת ציור חדשה, המבוססת על צבעי שמן.
צבעי השמן של הציירים לא התאימו לדפוס, אך גוטנברג למד את הטכניקות להכנתם, ופיתח דיו מתאים.
כפיגמנט לדיו שימש פיח, שניתן לאסוף בכמויות קטנות מחלקה הפנימי של ארובה, וניתן גם לייצר בכמויות גדולות יותר בתנור מתאים.
נייר: כמו הדפוס עצמו, גם הנייר הוא המצאה סינית.
הנייר הגיע החל להופיע באירופה במאה ה-13, והחליף בהדרגה את הקלף ששימש עד אז כמצע יחיד כמעט לכתיבה, אחרי שדחק את רגלי הפפירוס.
הניירות הזמינים לא התאימו לדפוס, וגוטנברג פיתח שיטות לרכך ולהגמיש את הנייר ולהתאימו לדפוס.
יצרני נייר למדו לייצר נייר מתאים יותר לדפוס, בשיטות של גוטנברג או בדרכים אחרות, והמדפיסים הבאים לא נזקקו בדרך כלל לעבד את הניירות בעצמם.
מכבש הדפוס: גוטנברג מזוהה עם מכבש הדפוס יותר מכל חלק אחר של התהליך, אולי מפני שהמכבש הוא הפריט הגדול והבולט ביותר, ובו "מתרחש הקסם" - גיליון נייר לבן וחלק נכנס, ודף מודפס יוצא.
היסטוריונים של הדפוס מחשיבים יותר את תרומתו של גוטנברג לחלקים אחרים בתהליך, ובעיקר תהליך הכנת האותיות.
המכבש מבוסס על מכבשים קודמים, כמו אלו שמשמשים לסחיטת שמן זית או ענבים.
המרכיב המרכזי הוא מוט בורגי גדול עליו נמצאת אום מתאימה, אליו מחובר משטח ההידוק.
משיכת מנוף המחובר לאום מסובב אותה, ומנמיך את משטח ההידוק ולוחץ על חלקו האחורי של הנייר שמונח על מסגרת ההדפסה.
בדחיפת המנוף המשטח מתרומם, והמסגרת משתחררת.
המכבשים הקודמים נועדו להפעיל לחץ לזמן ממושך, ובהדרגה להדק יותר ויותר.
הדפוס זקוק למכבש שמפעיל לחץ חזק לזמן קצר, ומוכן לשחררו במהירות.
גוטנברג התאים את העיקרון לצרכיו, בעצבו את מכבש הדפוס.
המכבש של גוטנברג לא שרד, ולא ידועים שרטוטים או ציורים מדויקים שמתארים אותו.
המכבשים הישנים ביותר הידועים הם כ-100 שנים "חדשים" יותר, ויתוארו בפירוט בהמשך.
המכבש עבר שינויים במאות השנים הבאות, אך עדיין ניתן למצוא מכבשי דפוס מאמצע המאה ה-19 שפועלים עקרונית באותו אופן, בהם ניתן לזהות את הרכיבים העיקריים של מכבש גוטנברג.
מסגרת הדפוס מיושרת ונעולה מונחת מחוץ למכבש כשפניה למעלה.
בעזרת כריות עור מיוחדות, עליהן פוזר דיו, חובטים במסגרת פעמים רבות, עד שכל האותיות משוחות בדיו בצורה שווה ואחידה.
מניחים על פני המסגרת את גיליון הנייר, ומסיעים אותה על מסילותיה אל מתחת למשטח הלחיצה של המכבש (platen).
על ידי משיכת המנוף מסובבים את האום, וזו גורמת להנמכת הבורג ומשטח הלחיצה על גב הנייר, והידוקו למסגרת.
פעולה זו מעבירה את הדיו מפני האותיות אל הנייר.
בדחיפת המנוף מרימים חזרה את המשטח, מסיעים את המסגרת אל מחוץ למכבש., ומסירים ממנה את גיליון הנייר המודפס.
בנוסף למכבש שתואר למעלה, המתקן כולל מסילה, עליה מסיעים את המסגרת אל מתחת למכבש וחזרה החוצה, ומתקן נוסף, עשוי מסגרת עץ קלה, שמסייע להניח את הגיליון על פני מסגרת הדפוס ולהסירו ממנה.
את המכבש מפעילים שני אנשים.
יש לכך יתרון מעשי: רצוי שהמדפיס שעוסק בדיו לא יטפל בנייר ולא יכתים אותו.
זו היא עבודה פיזית, כששני התפקידים דורשים סוגי מאמץ שונים, והעובדים יכולים להתחלף ביניהם בתפקיד במהלך יום העבודה.
המדפיס שאחראי למשיחת הדיו מכונה "החובט".
החובט אוחז בשתי ידיו כריות עור, בעזרת ידיות עץ.
הוא מורח דיו על הכריות, וחובט אותן זו בזו, עד שהדיו מפוזר עליהן באופן אחיד ושווה, ואז חובט בעזרתן במסגרת הדפוס שוב ושוב, עד לכיסוי אחיד ושווה של המסגרת בדיו.
המדפיס השני, שמכונה "המושך" מכין במסגרת העץ את גיליון הנייר ו"מקפל" אותה.
כשההחובט סיים למשוח את מסגרת הדפוס, המושך מרכין על גביה את הגיליון, ומסיע אותה אל מתחת למכבש.
משיכת המנוף מבצעת את ההדפסה, ודחיפתו חזרה מרימה את המכבש ומשחררת את המסגרת, שמוסעת אל מחוץ למכבש.
הרמת מסגרת הגיליון תוך הפרדתו ממסגרת הדפוס, והסרת הדף המודפס ממנה מסיימת את התהליך, וחוזר חלילה.
מטבלאות מחירים מאמצע המאה ה-16 עולה שהספקם של שני עובדים מיומנים הוא כ-240 הדפסות בשעה, או כ-3,600 גיליונות ביום עבודה של 15 שעות.
בדגמים משוכללים יותר שפותחו במאות הבאות ניתן להדפיס כ-500 גיליונות בשעה.
כמה מהשכלולים שעבר המכבש במשך השנים היו החלפת העץ ממנו בנוי מכבש גוטנברג בברזל, החלפת המנגנון הבורגי במערכת מנופים, והוספת ארכובה להסעת מסגרת הדפוס פנימה והחוצה.
עם זאת, המכבש עמד בצורתו זו מאות שנים.
אין הבדל משמעותי בין מכבש הדפוס של גוטנברג למכבש העץ ששימש את בנג'מין פרנקלין, מדפיס מהעיר פילדלפיה, באמצע המאה ה-18.
מערכת הדפוס של גוטנברג נשארה כמעט בלי שינוי מהותי כמה מאות שנים, מעבר להוצאת יציקת האותיות מבית הדפוס לבתי יציקה ייעודיים, שעדיין פעלו בשיטות שלו.
מכבש הדפוס היה החלק הראשון, בו הופיעו שינויים ושכלולים מהותיים.
ההמצאה שפתחה את הדרך לשינויים הללו נראית במבט לאחור טריוויאלית: שימוש בגליל למשיחת הדיו, המצאה מראשית המאה ה-19. במאות הבאות הורגלנו לראות גלילי גומי משמשים למטרה זו, אך החומר הזה לא היה קיים אז, והגלילים הראשונים הוכנו בעזרת בישול דבקים שונים.
הגליל הזה בישר את השכלולים הבאים - מכונות דפוס שהשתמשו בגליל נוסף במקום במכבש (בדומה לגליל הגומי במכונת כתיבה, שעדיין נושא את השם platen, לזכר הימים שהיה שטוח), ומכונות אחרות שהמשיכו להשתמש במשטח שטוח להדפסה.
כבר גוטנברג עשה ניסיונות בהדפסה צבעונית, והבאים אחריו עסקו בה הלכה למעשה, כבר מאמצע המאה ה-15. שלא כמו טכנולוגיות צבע מאוחרות יותר, בדפוס גוטנברג, הדפסת צבע אינה אלא חזרה על מספר הדפסות בצבעים שונים, כאשר כל צבע מודפס על מקטע לבן של הגיליון, שלא הודפס בהדפסה או ההדפסות הקודמות.
הדפסה צבעונית ממש, שמאפשרת שימוש בגווני הביניים של הצבעים ו"עירוב צבעים" התאפשרה רק בטכנולוגיה הבאה, ליטוגרפיה, שהתפתחה בהמשך לטכנולוגיית הדפוס המרכזית בימינו, דפוס אופסט.
שימוש בצבע בדפוס גוטנברג בדרך מוגבל למספר צבעים קטן, פעמים רבות רק שניים, ולא נעשה בו שימוש נרחב.
המצאתו של גוטנברג פתחה את הדרך לאמנות ומקצוע חדשים - עיצוב אותיות מתאימות לדפוס, שנקרא טיפוגרפיה.
בתהליך המתואר, השלב הראשון הוא עיצוב האות, ויצירת "אב הדפוס", בעזרתו מייצרים את אמות הדפוס - המטריצות.
בארצות שונות באירופה עוצבו גופנים שונים להדפסה, שמתאימים לצורת הכתיבה המקובלת.
רבים מהספרים הראשונים שהודפסו נכתבו בלטינית, שהייתה הלינגואה פרנקה של התקופה.
באיטליה, היה נהוג שטקסט בלטינית מודפס באותיות רבועות ("Romans"), וטקסט בשפת הארץ, איטלקית, מודפס בעזרת אותיות מוטות, והשמות romans ו-italics לתיאור אותיות רבועות ומוטות נשאר בשימוש עד היום.
בתחילה, התהליך כולו, ובפרט עיצוב האותיות נעשה בבתי הדפוס עצמם, ובהמשך הופיעו בתי יציקת אותיות, שהתמחו בעיצוב הכתב, וייצור אותיות, ולא עסקו בדפוס בעצמם.
במאות השנים ועשרות השפות, עוצבו אלפי גופנים שונים.
הראשונים, כמו זה ששימש את גוטנברג, היו מבוססים ברובם על צורת האות המקובלת בכתיבה תמה, אך תוך זמן קצר החלו לעבור אבולוציה, ונוצרו גופנים מתאימים לדפוס, שהתרחקו יותר ויותר מכתב היד' ובתוך כך שיפרו את הקריאות וצופפו את הכתב.
במאה ה-19 השתכלל תהליך הייצור, בעזרת חומרים מתקדמים יותר, ופיתוח שיטות חדשות לעיבוד "אב הדפוס", ביניהן מעבר לפלדה ושימוש בפנטוגרף, שמקל על יצירת פרטים עדינים ומדויקים בפני האות, ומאפשר למשל שימוש בגופנים קטנים ביותר, שעדיין ניתנים לקריאה, ועיצוב גופנים טובים יותר באופן כללי.
התמסדו כללים וחוקים להגנה על קניין רוחני, ובתי היציקה הללו התגלגלו עם השנים לבתי עיצוב, שמרכולתם היא הגופנים השונים.
עם מעבר בתי הדפוס לשיטת "עופרת חמה" במאה העשרים, החלו לייצר ולשווק, בנוסף לאותיות עצמן, מטריצות, או אמהות דפוס, ובהמשך את עיצוב האות, שמכונה היום גופן, בשרטוטים מוגדלים, כשתהליך הייצור עצמו מתבצע במקום אחר.
שרטוטים כאלו שימשו במעבר לסדר אופטי, ובהמשך לצורתם הנוכחית, מידע ספרתי שמורה למדפסות ולמסכי מחשב איך לצייר כל אות.
קבצים דיגיטליים החליפו את העופרת הכבדה והמסורבלת, ובתי היציקה הפכו לבתי עיצוב, ובדרך איבדו את משטחי הטעינה והפריקה בחלקו האחורי של המפעל.
הערכה מקובלת היא שמכבש הדפוס של גוטנברג שמופעל על ידי צוות מיומן יכול להדפיס כ-250 גיליונות בשעה, או מעל 3,000 גיליונות ביום עבודה של 15 שעות.
הדפוס, לא השתנה משמעותית עד תחילת המהפכה התעשייתית, וקל להכיר בבית דפוס מאמצע המאה ה-18 את בית הדפוס של גוטנברג מאמצע המאה ה-15. אבולוציה בדפוס התחוללה כחלק מהמהפכה התעשייתית, כשחלקים שונים בתהליך התפתחו באופן עצמאי.
מכבשי דפוס מברזל שהיו "זיקוק" של מכבש גוטנברג בלי שינוי מהותי בעקרון פעולתו הקלו על העבודה, ובעזרתם ניתן להדפיס כ-500 גיליונות בשעה.
אחד הצעדים הראשונים בדרך למיכון יכול להיראות מפתיע: פותח תוף שמשמש למריחת דיו, שהחליף לראשונה את "החובט", שנדרש לחזור ולמשוח את מסגרת הדפוס בדיו עבור כל גיליון נייר חדש.
התוף פתח את הדרך לפיתוחים נוספים, ומיכון גובר והולך.
פותחו מכונות בהן עדיין ניתן לראות את דמותו של מכבש הדפוס, אך נדרש לשם כך יותר ויותר דמיון: בכמה מהן המכבש ניצב במאונך ולא במאוזן, ובאחרות הוחלף משטח הלחיצה בתוף שני, שמתגלגל על גב הגיליון ומהדקו למסגרת, בדומה לאופן בו מערוך מרדד בצק ולאופו בו ברזל מעורגל.
יותר ויותר פעולות מוכנו, ונבנו מכונות בהן הפועל צריך רק להסיר את הגיליון המודפס ולטעון גיליון חדש במקומו, מכונות אחרות שידעו לפרוק את התוצרת ולהניח את הגיליונות המודפסים בערימה, ודרשו הזנה ידנית, ומכונות שמבצעות את כל הפעולות באופן אוטומטי.
לא כל המיכון והאוטומציה היו ממונעים - חלקם המשיכו להסתמך על שריריהם של המדפיסים, שנדרשו להפעילן בעזרת דוושות וארכובות.
מכונת דפוס נפוצה החל במאה ה-19 היא למעשה מכבש הדפוס של גוטנברג שכוב על צדו, בו מסגרת הסדר ומשטח הלחיצה מאונכים, כשהמסגרת קבועה במקום.
משיחת הדיו נעשית בעזרת גלילים, והמכבש נפתח ונסגר בלחיצה.
מדפיס יחיד מפעיל אותה: ביד אחת הוא מוציא את הגיליון שהודפס, וביד שנייה מניח גיליון חדש, תוך שהוא מניע את המכונה על ידי דריכה על דוושה.
מדפיס כזה יכול לבצע עבודה בקצב כפול ומשולש מזוג פועלים שמפעילים את דפוס גוטנברג, כל עוד הגיליון המודפס קטן מספיק לשימוש במכונה.
טכנולוגיה שפותחה באמצע המאה ה-19 בשם סטראוטיפ, משתמשת בדף שעבר עימוד כעותק מקור, ממנו יוצקים עותקים נוספים.
בשיטה זו משתמשים בעיסת נייר, ובהמשך חומרים אחרים, לייצור "נגטיב" או טביעה של העמוד, המכונה flong , שמשמש תבנית ליציקת העתק מנתך עופרת דומה לזה ממנו עשויות האותיות.
טמפרטורת ההתכה של הנתך נמוכה בהרבה מטמפרטורת ההצתה של נייר, והטכניקה הזו מאפשרת יצירת עותקים נאמנים.
לשיטה זו מספר יתרונות: העותקים פשוטים, קלים, ונוחים יותר לשימוש ממסגרת הדפוס הכבדה והמסורבלת.
ניתן ליצור מספר עותקים ולהדפיס מהם על מספר מכונות במקביל, ובכך להכפיל ולשלש את קצב העבודה, ובו בזמן, ה"חומר" משתחרר מיד בתום הכנת העותקים, ולא צריך להמתין לסיום ההדפסה, ובכך משתחררות האותיות למיון ושימוש מחדש, ומשתחרר הציוד של המסגרת עצמה, דבר שמאפשר החזקת מלאי קטן בהרבה בבית הדפוס.
העותקים עצמם עשויים מנתך זול, שממוחזר בגמר השימוש, אך מאפשר, בעת הצורך, אחסון לצורך שימוש מחדש, כמו הדפסה נוספת של ספר, גם שנים אחר כך.
שימוש במספר סטראוטיפם זהים מאפשר הדפסה של מספר דפים מפעולה אחת של המכבש, על גיליון גדול.
בהדפסת ספרים נעשה שימוש בסטראוטיפ כאשר מדפיסים 16 עמודים של ספר, מסודרים במלבן של 4x4, בעזרת 16 "עותקים סטראוטיפיים" של העמודים השונים, בלי להיזקק ל-16 מסגרות דפוס מלאות "חומר".
הגיליון מודפס משני צידיו באופן שקיפולו בצורה הנכונה יוצר "ספרון" בן 16 דפים, או 32 עמודים, שמועבר לחיתוך וכריכה.
טכנולוגיה זו אפשרה גם את שיטת הדפוס הרוטציוני, שהספקיו גדולים בסדרי גודל מהספקי מכבש הדפוס.
בדפוס זה מייצרים סטראוטיפים מעוגלים, אותם כורכים על גליל פלדה.
הנייר המודפס רציף, והתוף עם הגלופות מסתובב, כשבחלק מהסיבוב הוא נמשח בדיו על ידי גליל אחד, ובחלק אחר מדפיס על הנייר, שגליל גומי שני (גלגולו האחרון של משטח הלחיצה, או ה"פלאטן" של גוטנברג), מהדק אותו אל הסטראוטיפים.
כל העיתונים מודפסים בטכנולוגיה זו, אך הסטראוטיפים הוחלפו בטכנולוגיות חדשות יותר, בעיקר דפוס אופסט.
יציקת האותיות שוכללה בשלב מאוחר יותר.
פטנטים ומכונות ניסיוניות למיכון היציקה הופיעו החל ב-1822, עם מכונתו של צ'רץ, שמיכנה הן את היציקה והן את הסדר.
אך נשארה בגדר המצאה, ולא נכנסה לשימוש.
המצאות נוספות הופיעו בשנים הבאות, ולקראת אמצע המאה הופיעו מכונות יציקה מעשיות, שמיכנו במידה רבה את התהליך, והתבנית שהמציא גוטנברג יצאה לגמלאות, אחרי שירות של כ-400 שנים.
פעולת הסדר מוכנה בצורה מעשית רק בסוף המאה ה-19. במהלך המאה נרשמו מאות פטנטים למיכון הסדר, כנראה הראשון בהם היה של צ'רץ , שבנה מכונת סידור שעושה שימוש במקלדת, ומסדרת אותיות שנוצקו במכונת היציקה שלו.
המכונות של צ'רץ לא זכו לשימוש ממשי, וכמוהן רובן המכריע של המכונות שהומצאו בשישים השנים הבאות., מאמצע המאה תוכננו יותר ממאה מכונות סדר מסוגים שונים, עליהן נרשמו מאות רבות של פטנטים, חלקם במספר ארצות.
כמה מהמכונות הללו נבנו, וחלקן פעלו, אך רק בודדות התאימו לשימוש מעשי.
החל ב-1870 הופיעו כמה מכונות שימושיות, מהן נמכרו כמה מאות מכונות שהמשיכו לסדר דפוס שלושים שנים ויותר.
לקראת סוף המאה הופיעו שתי מכונות שתוך זמן קצר החליפו כמעט לגמרי את הסדר הידני, וזמן מה אחר כך את כל מכונות הסדר האחרות, לסידור ספרים ועיתונים.
מכונות אלו התפשטו במהירות בבתי דפוס ברחבי העולם, ועוצבו עבורן גופנים בשפות שונות.
כך בעברית, אחת הגרסאות הראשונות של גופן פרנק-ריהל הייתה הגרסה ללינוטייפ בראשית המאה העשרים, עובדה שתרמה לכך שעד היום זהו אחד הגופנים בשימוש הנרחב ביותר בעיתונות עברית, וכמוהו גופן נרקיס, שנרכש על ידי החברה ב-1965.
שתי המכונות משלבות את פעולת היציקה עם פעולת הסידור, ויוצקות אותיות עופרת חדשות, מסודרות בשורות (שורות יצוקות שלמות בלינוטייפ) מוכנות להדפסה.
בתום ההדפסה הן מותכות לשימוש חוזר.
עם המכונות מכרו החברות את המטריצות שמשמשות ליציקה, ובכך גם מיצבו עצמן בראש ענף עיצוב הגופנים לדפוס.
במאה ה-21 חלה תחייה של דפוס הבלט, בבחינת רטרו בממדים צנועים, וניתן למצוא בתי דפוס שחזרו לעופרת, הן לסדנאות חובבים והן לעבודות מיוחדות, כמו כרטיסי ביקור והזמנות מעוצבות לחתונות, חגים, וימי הולדת, בשירות צרכנים שמעוניינים בעיצוב בו האותיות מוטבעות בנייר עבה.
בבתי דפוס אלו הסדר הידני שולט, ורק מיעוט זעיר מהם עדיין מפעיל מכונות "מתכת חמה", ששלטו בתחום שליטה מוחלטת במחצית הראשונה של המאה ה-20. את המכונות הללו, כמו את מכבש הדפוס של גוטנברג וטכנולוגיות דפוס דומות עדיין ניתן לראות בפעולה במוזאונים של הדפוס.
דפו 25 (מכונה גם: דפו קריית הממשלה) הוא מרכז דיור רכבות, תפעול ותחזוקה עבור קרונות הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים.
הדפו בבנייה ונכון לספטמבר 2024 הוא נמצא בשלבי סיום.
הדפו נמצא בקריית הממשלה בכניסה לירושלים בין כביש בגין לרחוב נתנאל לורך.
בדפו מקומות חנייה ל־25 צמדי רכבות וישמש את רכבות ה-CAF אורבוס בקו הירוק.
כמו כן יהיו בו מוסך תיקונים לרכבות, משרדים, מסחר, חדרי בקרה ומרכז מבקרים.
הדפו נבנה על ידי חברת שפיר שהיא גם שותפה בחברת כפיר מפעילת הקו הירוק.
הוא צפוי להיפתח יחד עם הקו הירוק בשנת 2026.
דפו 25 יוצא דופן בכך שהוא נמצא בתוך מבנה מעורב שימושים בתוככי העיר ולא במבנה תעשייתי מחוץ לעיר כמקובל.
הדפו משתרע על מגרש של כ־23 דונם.
הוא מכיל 4 קומות תת-קרקעיות של חניונים ומוסכים לרכבות וביניהם רמפות מסילתיות.
מעליהם בפינת המגרש 5 קומות של משרדים עבור זכיין ההפעלה ועבור צוות תוכנית אב לתחבורה, מרכז סימולציה והכשרה לנהגים, מרכז מבקרים ומרכז פיקוח ובקרה מטרופוליני.
בשלב ב' מתוכננים להיבנות עוד כ־75 אלף מ"ר מעל הדפו בו יהיו משרדי ממשלה, מסחר ושטחים ציבוריים.
המבנה שלטענת מתכנניו הוא הראשון מסוגו בעולם הצריך פתרונות הנדסיים ייחודים, כגון ניתוק המסילות משלד הבניין בחומר מבודד על מנת למנוע העברת רעידות ורעשים.
כמו כן בין הדפו למבני המשרדים העתידיים נוצקה תקרת טרנספורמציה בעובי של 2 מטרים.
הדפוס נוסד ברישיון השלטונות הרוסים בידי ברוך בן יוסף ראָם מגליציה בשנת תקמ"ט (1789) בעיירה אזאר (יז'יורי) שליד גרודנו (הורודנא), והיה אחד מבתי הדפוס העבריים הראשונים בליטא.
ב-1799 העביר ברוך ראָם את הדפוס לווילנה.
הוא נפטר בתקס"ג (1803), והדפוס עבר לידי בנו, מנחם מן ראָם.
בשנת תקצ"ד (1834) החל להדפיס, ביחד עם המדפיס שמחה זימל מהורודנא, מהדורה חדשה של התלמוד הבבלי עם הרי"ף ומספר פירושים.
הדפסת המהדורה גרמה לסכסוך קשה על הזכויות להדפסת התלמוד בין דפוס ראם בווילנה לדפוס סלאוויטא של משפחת שפירא, שהדפיס שנים מעטות קודם לכן מהדורה שלו של התלמוד.
למעלה ממאה רבנים התערבו בסכסוך, והוא הסתיים רק כשאחד הפועלים של דפוס סלאוויטא נמצא תלוי (אם כי הוא התאבד מסיבות אחרות), והשלטונות הורו ב-1836 לסגור את כל בתי הדפוס בליטא וברוסיה הלבנה מלבד דפוס ראם ודפוס נוסף בז'יטומיר.
מנחם מן ראם נפטר בראשית שנת תר"ב (1841), ובאותה שנה נשרף בית הדפוס.
את הדפוס ניהלו מאז בנו - יוסף ראובן ראָם, ונכדו דוד ראם.
יוסף ראובן נפטר בשנת תרי"ח (1858), ודוד נפטר בסמיכות לו בשנת תר"ך (1860) בדרכו מסנקט פטרבורג, שם דאג לשמירת המונופול על הדפוס העברי בידיו.
עם מותו עבר בית הדפוס לידי אלמנתו דבורה ושני גיסיה חיים יעקב ומנחם גבריאל - אחים של בעלה המנוח דוד, ובניו של חמיה יוסף ראובן ראָם, והחל מ-1863 נודע הדפוס בשם דפוס האלמנה והאחים ראם וגם "הוצאת בני ראם".
דבורה ראם, ששימשה כמנהלת הכללית של בית הדפוס וההוצאה לאור (וכונתה "הנגידה"), גייסה את שמואל שרגא פייגנזון ('שפ"ן הסופר'; 1838–1932) שישמש כמנהל התוכן של בית הדפוס.
המונופול על ההדפסה אבד אחרי מותו של דוד ראם, ובתי דפוס עבריים נוספים נפתחו ברחבי האימפריה הרוסית.
דפוס ראם הדפיס עוד ספרי קודש רבים נוספים, בהם תלמוד ירושלמי, מדרש רבה, סידורי תפילה, משניות, עין יעקב, ספר התניא ועוד.
מלבד זאת הדפיס גם ספרי חול וספרי משכילים, כגון הרומנים העבריים של אברהם מאפו ותרגומיו של קלמן שולמאן.
בשנת 1868 הכריזה ההוצאה שעד אז הדפיסה כמעט רק ספרים עתיקים על שינוי במדיניות והקדשת מכונת דפוס אחת לספרים של מחברים בני הזמן.
בשנת 1875 מנה הקטלוג של האחים ראם כ-300 כותרים בהוצאת בית הדפוס ועוד כמאה כותרים של מדפיסים אחרים.
צאצאיה של האלמנה דבורה ראם איבדו עניין בניהול בית הדפוס, ובית הדפוס נקלע לקשיים כלכליים.
להצלת בית הדפוס נחלץ הברון דוד גינצבורג מפטרבורג, שהיה בעצמו מלומד בענייני יהדות.
אלא שהברון נפטר ואלמנתו לא יכולה הייתה להמשיך ולהחזיק בבית הדפוס שלא נשא רווחים.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גרם כמעט לסגירתו של בית הדפוס.
בהשתדלותו של הרב של פטרבורג, ד"ר משה אלעזר אייזנשטדט, בית הדפוס נקנה על ידי שני אנשים אמידים שנחלצו להציל את בית הדפוס בגלל חשיבותו, נח גורדון וחיים כהן.
בית הדפוס שינה שוב את שמו ל-חברת מניות להדפסת ספרים והוצאתם "ראם".
לבקשת נח גורדון, בשנת 1920 נטל בן דודו, מאתוס רפופורט, את ניהול בית הדפוס לידיו וגם הפך לאחד הבעלים, כאשר בין בעלי המניות גם משפחת כהן.
הוא ניהל את בית הדפוס במשך 20 שנה.
בליל 7 ביולי 1941, ימים ספורים לאחר פלישת הגרמנים לווילנה, נלקח רפופורט באישון לילה מביתו ונרצח על ידי הנאצים.
כך הגיע לקצו גם בית הדפוס היהודי הגדול בעולם.
עם תום מלחמת העולם השנייה הבניין הולאם ושימש כבית דפוס רשמי עד לראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 אך ללא זיקה ליהדות.
לאורך שנות פעילותו העסיק בית הדפוס כמגיהים שורה של תלמידי חכמים ומדקדקים, בהם הרב אברהם קרצ'מר, בן אחותו של הרב שלמה (שליימלה) הכהן, הסופר המשכיל מרדכי פלונגיאן (סבו של משה בילינסון), שעבד בו במשך שלוש עשרה שנותיו האחרונות, ואשר זליג איטיגין (חותנו של אמיל פוירשטיין).
הדפסת המהדורה הראשונה של התלמוד הסתיימה בשנת תרי"ד (1854); בכרכים הראשונים מצוין מקום ההוצאה "ווילנא והוראדנא", ובכרכים שנדפסו בווילנה, מ-1837 ואילך, מצוין רק "ווילנא".
בשנים תר"ם–תרמ"ו (1880–1886) הדפיס דפוס ראם מהדורה שלישית מפוארת של התלמוד עם למעלה ממאה מפרשים.
במהדורה זו נקבעה התפיסה שנוסח התלמוד צריך להיות מדויק ומבוסס על מקורות קדומים.
ב"אחרית דבר" המובאת בסוף עשרים הכרכים של התלמוד, במסכת נידה (תרמ"ו), מספר שפ"ן הסופר כיצד שלחו שליחים לספריות ברחבי אירופה, ובהן ספריית הוותיקן והספרייה הבודליאנית באוקספורד, כדי להעתיק ספרי קדמונים מכתבי יד ונוסחאות מדויקות.
הם נסתייעו ברבים מאנשי חכמת ישראל, בהם רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ בעל "דקדוקי סופרים", שלמה בובר, יעקב ספיר ואחרים לשם בירור הנוסח המדויק של התלמוד ומפרשיו.
בסוף כל כרך הוסיפו חידושים ופירושים של רבנים ראשונים ואחרונים, בהם חידושים רבים של רבני וילנה מן הדור ההוא, כגון חידושי הרב שמואל שטראשון, שהיה סבם של האלמנה דבורה ראם (לבית הרכבי) ושל אחותה גיטל אשת ר' מנחם גבריאל ראם, עם הגהות בנו מתתיהו שטראשון.
מהדורת התלמוד של דפוס וילנא נשארה עד היום המהדורה הכמעט בלעדית של התלמוד, ובמקומות רבים התקבעה על ידי הלומדים כמקודשת.
ברוך בן יוסף ראם, נפטר ט"ז בניסן תקס"ג, 29 באפריל 1803
מנחם מן בן ברוך ראם, נפטר כ"ח בתשרי תר"ב, 13 באוקטובר 1841
יוסף ראובן בן מנחם ראם, נפטר י"ד באדר תרי"ח, 28 בפברואר 1858
דוד בן יוסף ראובן ראם, נפטר ט"ו באדר תר"ך, 9 במרץ 1860
דבורה בת יוסף בצלאל הרכבי, אשת (אלמנת) דוד ראם, נפטרה י"ד בכסלו תרס"ד, 3 בדצמבר 1903, בגיל 73
חיים יעקב בן יוסף ראובן ראם, נפטר כ"ג באלול תרכ"ט, 30 באוגוסט 1869
מנחם גבריאל בן יוסף ראובן ראם נפטר בשנת 1910 בגיל 68.
המשורר הפרטיזן אברהם סוצקבר, איש "וילנה הצעירה", כתב ב-12 בספטמבר 1943 שיר בשם "די בליינע פּלאטן פון ראָמס דרוקעריי" (יידיש: "לוחות העופרת של דפוס ראם"), שבו הוא מתאר איך בגטו וילנה מתיכים חברי המחתרת את לוחות הדפוס של ש"ס וילנא כדי לייצר כדורים למרד.
בשיר הוא מבין כי "מיר, טרוימער, באדארפן איצט ווערן סאָלדאטן / און שמעלצן אויף קוילן דעם גייסט פון דעם בליי" (אנו, החולמים, עלינו כעת להיעשות לחיילים / ולהתיך לכדורים את רוחה של העופרת).
אירוע זה לקוח מדמיונו של המשורר.
דפוס סלאוויטא, שנודע גם בשם דפוס האחים שפירא, היה בית דפוס עברי בעיירה סלאוויטא שבאימפריה הרוסית וכיום עיירה במחוז חמלניצקי במערב אוקראינה.
בית הדפוס נוסד בשנת ה'תקנ"ב (1792) בידי רב העיירה, רבי משה שפירא בן רבי פנחס מקוריץ, ונוהל על ידיו ועל ידי בניו שמואל אבא ופינחס.
הדפוס נועד להדפסת ספרי חסידות, אך נודע במיוחד במהדורות המפוארות של התלמוד הבבלי שהודפסו בו.
גם מתנגדים לא היססו להשתמש בהן למרות אופיו החסידי של הדפוס.
הדפסת התלמוד הבבלי הייתה כרוכה בעלויות גבוהות, וכדי לאפשרה קיבלו בני משפחת שפירא בשנת ה'תקס"ז (1807) אישור מרבנים בולטים (בהם רבי שניאור זלמן מלאדי) כי הזכויות להדפסתו יישמרו להם למשך 25 שנה.
ש"ס סלאוויטא הוא יקר המציאות בימינו, שכן בניגוד לש"ס וילנה שנדפס במהדורות רבות, נדפס ש"ס סלאוויטא בשלוש מהדורות שלמות בלבד.
חוקר התלמוד רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ כתב עליו: "...הדפוס הוא נעים ואין ערך ליופיו".
התלמוד בדפוס סלאוויטא הודפס בשלוש מהדורות שלמות.
במהלך הדפסת המהדורה הרביעית, בשנת ה'תקצ"ד (1834), החלו אנשי דפוס ראם בווילנה להדפיס מהדורה מתחרה.
הדבר גרם להתלקחות מחלוקת עזה, שכן אמנם חלפו 27 שנים מקבלת אישור הרבנים, אך רק 21 שנים מהוצאת המהדורה השלישית.
המחלוקת הפכה למחלוקת בין חסידים למתנגדים.
לצד המדפיס מסלאוויטא עמדו רבני החסידים, רבני גליציה (ובכללם יעקב אורנשטיין, אב"ד קהילת לבוב) ורוב רבני פולין.
לצד המדפיס מווילנה עמדו רבני ליטא, ובכללם אריה לייב קצנלבוגן אב"ד בריסק, יעקב קרלינר אב"ד קרלין, רבים מרבני זאמוט (ליטא התחתית) ורבי עקיבא איגר, בנו רבי שלמה איגר, חתנו בעל החת"ם סופר והרב אלכסנדר סנדר קפלן בעל "שלמי נדרים".
מדפיסי סלאוויטא העלו את הטענה כאילו דעתו של רבי עקיבא איגר הוטתה על ידי בנו רבי שלמה איגר, וכינו אותו "בן כוזיבא".
רבי עקיבא איגר, שהיה ידוע כעניו, יצא מגדרו ובתגובה כתב מכתב חריף כנגד טענה זו:
לאחר דין תורה שהתקיים בבית הדין בהורדנה, הוכרע הדין לצדם של מדפיסי וילנה, בתנאי שייקנו את כל העותקים שנשארו בידי מדפיסי סלאוויטא, אמנם מדפיסי סלאוויטא לא קיבלו עליהם את הדין, ולאחר מכן התקיימה בוררות זבל"א, אך שלושת הרבנים לא הצליחו להגיע לידי דעה מוסכמת ולא הוציאו פסק דין.
פועל בשם אליעזר פרוטוגין, שהתקבל לעבודה בדפוס סלאוויטא עקב נישואיו לאחת מקרובות משפחת שפירא, לא חי בשלום עם אשתו ואף נהג להשתכר, ועל כן פוטר מעבודתו.
ימים אחדים לאחר פיטוריו איבד עצמו לדעת בתלייה.
לאחר ניסיון כושל להציל את חייו קבע הרופא את מותו, ופרוטוגין נקבר בסתר.
הדבר נתגלה, ובני משפחתו של פרוטוגין העלילו על האחים שפירא כי הם תלו אותו וקברוהו, כדי למנוע ממנו להלשין עליהם על הדפסת ספרים מבלי שעברו את ביקורת הצנזורה.
בעקבות הפרשה הוצא בשנת 1836 צו לסגירת כל בתי הדפוס העבריים בליטא ובבלארוס, פרט לדפוס ראם ולדפוס נוסף בז'יטומיר.
מומרים וכמרים הוסיפו שמן למדורה, והאחים שמואל-אבא ופינחס שפירא הושמו בכלא של קייב.
שנים מספר ארכו החקירות, וכל אותו זמן ישבו האחים בצינוק.
בסופו של דבר הואשמו רק בהעלמת קטעים מעיני הצנזורים ובהדפסת ספרים אסורים והפצתם, שכן חוקריהם לא יכלו למצוא קשר בינם ובין התאבדותו של פרוטוגין.
בקיץ ה'תקצ"ט (1839) נפסק כי כל אחד מהם יולקה 1,500 מלקות ויגורש לסיביר לשארית חייו.
לאחר המלקות היה מצבם הגופני של האחים שפירא רעוע, ובמשך 17 שנים הם עברו מבית חולים אחד למשנהו ומבית כלא לבית כלא עד כי בשנת ה'תרט"ז (1856), עקב הכתרתו לצאר, העניק להם אלכסנדר השני חנינה.
לאחר ביטול הצו העבירו מדפיסי סלאוויטא את בית הדפוס אל העיר ז'יטומיר.
מסופר כי במהלך שהותם בבית הכלא כתבו האחים ספר תורה קטן.
שנים אחר כך נרכש הספר עבור רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' והוא נהג לרקוד עמו בהקפות שמחת תורה.
הרקע לסיפור "שלוש מתנות" לי"ל פרץ
כאשר היה נידון אדם למלקות, נהוג היה להעבירו דרך שתי שורות של חיילים כשידיו כבולות, והחיילים מכים בו בשוט שבידיהם.
כך היו אמורים האחים שפירא לעבור בין השורות שלוש פעמים, ואם לא ייפחו את נפשם, יוגלו לסיביר.
בספר "סדר הדורות החדש" מתאר המחבר את האירוע ומספר:
מעשה זה של המדפיס מסלאוויטא שימש לי"ל פרץ כמקור לסיפורו על אודות "המתנה השלישית" – המפתח לכניסת הנשמה לגן עדן.
בלנקט – גליל ריק בדפוס האופסט, עליו מונחת שמיכת גומי, ומשמש להעברת הגרפיקה, מהלוח למצע ההדפסה, (מכאן המשמעות של הדפסה לא ישירה באופסט, אין מגע ישיר בין הלוח לנייר המודפס).
אנילוקס – גלילי האנילוקס מצופים קרמיקה (בעבר היה נהוג לצפות במתכת, לרוב כרום) ומשמשים להעברת הצבע לגלופה המדפיסה, בדפוס הפלקסוגרפיה.
ייחודו של גליל האנילוקס הוא יכולתו להעביר כמות מדויקת של צבע לגלופה.
בגליל האנילוקס יש שקעים, וכאשר הגליל טובל בחלקו התחתון באמבט הצבע, השקעים מתמלאים בצבע בהתאמה לגודלם ועומקם המשתנים.
גליל (דפוס)/צילינדר (דפוס) – צורתו גלילית ולרוב עשוי מתכת או גומי בהתאם לתפקידו במכונת ההדפסה.
המונח גליל מתייחס בהתאם להקשרו בשיטת ההדפסה המדוברת, אך בבסיס ישנם סוגים שונים של גלילים במכונות ההדפסה, חלקם גלילי לחץ חלקם גלילי העברה שמעבירים צבע או מים.
דמות (דפוס) – המונח דמות נגזר מהמושג הדמיה, כלומר: הדמיה של המקור, כמו בכתב ראי.
ד"ר בלייד – פס מתכת המשמש כמגב, ותפקידו להוריד שיירי צבע שלא נכנסו לשקעים בגליל האנילוקס.
לרוב "ד"ר בלייד" עשוי ממתכת הרכה יותר מגליל האנילוקס, כדי למנוע שחיקה של הגליל.
הדפסה ישירה – הדפסה שבה ישנו מגע ישיר בין המשטח המדפיס למשטח המודפס.
(לדוגמה: חותמת גומי, דפוס בלט, פלקסו)
הדפסה עקיפה – הדפסה שבה אין מגע ישיר בין המשטח המדפיס למשטח המודפס, וקיים משטח נוסף (בלנקט) המקשר בין המשטח המדפיס למשטח המודפס.
חרט – כלי הדומה בצורתו החיצונית לעט כתיבה, מעין כפיס עץ שבקצהו חוד מתכת, שעשוי לרוב מפלדה, ובעזרתו חורטים על לוח דפוס המיועד לכך (לדוגמה: סטנסיל).
מקור (דפוס) – המושג מקור מתייחס למקור הדפסה.
כלומר, מקור הוא העיצוב הנבחר בצורתו המקורית כקובץ מחשב, משטח האבן המצויר\כתוב (ליתוגרפיה).
לוח הדפסה – המושג לוח בעולם הדפוס מתייחס במקור ללוח האלומיניום הדק מצופה האמולסיה בדפוס האופסט.
מושג זה השתרש ולעיתים מתייחס למשטח עליו מוקרן\נצרב המקור.
גלופה – המושג גלופה נגזר מהמונח גילוף.
בגלופה יש תבליט או תבנית, בניגוד ללוח הדפוס, נוצרת הגלופה באמצעים מכניים, כגון: סכינים, כלי גילוף וכדומה.
פרוצס – מושג זה נגזר מהמילה האנגלית process, כלומר תהליך.
בדפוס משתמשים בשתי שיטות עיקריות: פנטון ופרוצס (הידוע גם בכינוי CMYK) המורכבת מארבעה צבעים: ציאן (Cyan), מג'נטה (Magenta), צהוב (Yellow), שחור (blacK).בשיטה זו, מודפסים על הדף ארבעת הצבעים, שהצירופים שלהם יוצרים מגוון צבעים, בשיטה של צבעים חיסוריים .
דפוס שקע או תַּגְלִיף היא שיטת דפוס.
בעבר שימש דפוס השקע כטכניקה ליצירת העתקים של דברי דפוס כגון ספרים, עיתונים וכדומה.
כיום טכניקות שעתוק דיגיטליות החליפו אותה והשימוש המרכזי בטכניקה זו היא כשיטה ליצירת הדפסים אמנותיים.
במסגרת טכניקות של דפוס השקע מטביעים את הדימוי בתוך לוח ההדפסה (כבמעין תשליל) בעזרת שיטות שונות.
דימוי זה מועבר אל הנייר המודפס במכבש דפוס.
התחריט נוצר על ידי חריטה של דימוי על גבי לוח הדפסה.
לוח ההדפסה המסורתי עשוי בדרך כלל מנחושת, אולם טכניקות מודרנית יותר יכולות להשתמש בחומרים רכים יותר.
החריטה נעשית בעזרת מכשיר חד הנקרא חֶרֶט (Burin) בעזרתו חורצים את לוח ההדפסה.
בתהליך ההדפסה נמרח צבע מיוחד על לוח ההדפסה.
בתהליך של ניקוי מוסר הצבע כך שנשאר רק הצבע שבין החריצים.
בעזרת מכבש דפוס מצמידים נייר אל לוח ההדפסה, כך שהצבע שבתוך חריצי הלוח מועבר אל גיליון הנייר.
ישנם כמה סוגים שונים של חרטים המשמשים ליצירת הדימוי המודפס.
ישנם חרטים שחודם הוא בעל זווית נטוייה (angle tint tool).
חרטים אלו יוצרים קו מעוקל מעט, אך בעל חדות.
חרטים אחרים המכונים "פלורנטינים" (Florentine) הם בעלי חוד ישר ומחורץ היכול לייצר מספר קווים בחריצה אחת.
כלי זה משמש למילוי אזורים גדולים.
למרות אופיו הקווי והשטוח של הדימוי המופק בתהליך ההדפסה, ניתן להגיע לגוונים שונים של הצבע המודפס.
דבר זה נעשה על ידי גילופו של לוח ההדפסה בגבהים שונים.
שקע עמוק משמעו יותר צבע, כלומר הדפסה כהה יותר, ואילו שקע רדוד יותר יוצר גוון בהיר יותר.
נפח ותלת־ממדיות נהוג ליצור על ידי שימוש ברשתות של קווים שתי וערב.
דרגת צפיפות משתנה של הרשת מאפשרת לאמן להגיע לרמות כהויות שונות ביצירה.
בתצריב לוח ההדפסה, העשוי לרוב מנחושת, אבץ או פלדה, מכוסה בשכבת שעווה העמידה לחומצה.
האמן מנקב את השעווה בעזרת מכשיר מחודד וחושף את לוח ההדפסה המתכתי.
לאחר שהאמן סיים לחרוט את הדימוי האמנותי בשכבת השעווה נטבל הלוח באמבט של חומצה (Mordant), או נשטף בחומצה המאכלת את חלקי הלוח שנחשפו על ידי האמן ויוצרת קווים שקועים במתכת.
לאחר תהליך זה עוברת הפלטה תהליך ניקוי בו מוסרים שרידי החומצה ושכבת השעווה הנותרת.
תהליך ההדפסת הדיו על הנייר דומה לתהליך בטכניקת התחריט.
טכניקת המצוטינט (Mezzotint) היא שיטת הדפסה המתבססת על הטונאליות של צבעי ההדפסה.
בשונה מן התחריט או התצריב, השיטה מבוססת על חריצת לוח ההדפסה באלפי נקודות קטנות, בעזרת מכשיר מתכתי מיוחד בעל שיניים.
בתהליך ההדפסה הנקודות הקטנות מכילות את צבע ההדפסה ומעבירות אותו אל הנייר במכבש הדפוס.
בשל עומקן הרדוד של הנקודות, פלטת ההדפסה יכולה להפיק רק מספר קטן באופן יחסי של הדפסים איכותיים ועשירי צבע.
מחט יבשה או תחריט יבש
דפוס צילינדר היא שיטה הפועלת על עקרון ההדפסה הישירה והיא בבסיסה תוצר של טכניקת דפוס השקע.
בשיטה זו הלוח יהיה למעשה, גליל עשוי מתכת רכה (יחסית), כאשר על גביו נגרעת הדמות.
בעבר הרחוק השתמשו במסמרי פלדה לחריטת הדמות על הגליל (צילינדר), בתקופה מאוחרת יותר השתמשו באמבט חומצות ליצירת הדמות בדומה להדפס אבן, כיום משתמשים בצריבת לייזר, כאשר גודל הנקבים ועומקם (אשר נקבעים על ידי עוצמת הלייזר) קובעים את הרזולוציה.
בשיטה זו משתמשים להדפסה של מיליוני עותקים.
שיטה זו נחשבת לאיכותית מכולם.
בשיטה זו הלוח הוא למעשה, גליל עשוי מתכת רכה יחסית, כאשר על גביו נגרעת הדמות.
בעבר הרחוק השתמשו במסמרי פלדה לחריטת הדמות על הגליל (צילינדר).
בתקופה מאוחרת יותר השתמשו באמבט חומצות ליצירת הדמות בדומה להדפס אבן וכיום משתמשים בצריבת לייזר, כאשר גודל הנקבים ועומקם (אשר נקבעים על ידי עוצמת הלייזר) קובעים את הרזולוציה.
בשיטה זו משתמשים להדפסה של מיליוני עותקים, והיא האיכותית ביותר.
בטכניקה זו משתמשים בגליל (צילינדר) מתכת רכה שעליו יוצרים דמות עומק החריץ ורוחבו היו קובעים את עוביו וכהותו של הקו המודפס, בדומה לדפוס שקע.
את הגליל מורחים בצבע דפוס ואותו מדפיסים.
יצירת הגליל נעשתה בעבר על ידי חריטה הגליל עצמו, עשוי היה מתכת רכה ובעזרת חרט פלדה קשה היו יוצרים חריטות בצורת הדמות המבוקשת, הגליל היה נמרח בצבע ולאחר מכן היו מנקים את שטח פני הגליל, התוצאה הייתה חריצים מלאים בצבע ופני שטח הגליל נקיים.
הכוח המופעל על החרט היה קובע את עובי ועומק הקו.
לאחר מכן היה מוצמד נייר לפני שטח הגליל, מפגש החריצים מלאי הצבע והנייר היו יוצרים את ההדפסה.
בשלב מתקדם יותר יצירת השקעים נעשתה בעזרת אמבטיית חומצה - עם התקדמות הידע בכימיה יצרו את השקעים בדפוס הצילינדר בעזרת חומרים כימיים.
גליל המתכת הרכה היה מכוסה בחומר ג'לטין עמיד לחומצה, הדמות הייתה למעשה נוצרת על ידי גריעת הג'לטין במקומות בהם היו רוצים הדפסה, את הגליל היו טובלים לאחר מלאכת הגריעה באמבט חומצה כאשר עומק החריץ נקבע על ידי זמן השהיה באמבט החומצה.
התפתחות טכנולוגיות הלייזר - תהליך יצירת הדמות על הצילינדר שודרג לצריבה בלייזר.
למעשה, כיום רוב השימוש בטכניקה זו נעשה על ידי צריבה בלייזר בעזרת אמצעים ממוחשבים כאשר עובי השקע ועומקו נקבעים על ידי מחשב.
טכניקה זו היא טכניקת הדפוס היקרה ביותר והאיכותית מבין טכניקות הדפוס התעשייתיות, משתלמת במקרים בהם ההדפסה היא במאות אלפי עותקים אם לא במיליוני עותקים משום יוקר הפקת צילינדר (גליל ההדפסה) ההדפסה.
כיום רוב השימוש בארץ נעשה על ידי חברות בתפוצה ארצית, אשר מדפיסות את הבסיס הקבוע, כלומר התוכן האחיד במכתביהן.
בעולם ההדרת הספרים וההוצאה לאור, דְפוּס רִאשׁוֹן הוא המהדורה הראשונה של ספר שהופיעה בדפוס, לאחר גרסאות קודמות שהועתקו בכתב יד.
בעצם השימוש במונח "דפוס ראשון" מתכוונים לומר שזו הפעם הראשונה שהוא עלה על מכבש הדפוס, ועד אז הוא היה רשום בכתב יד בלבד.
סוגי דפוס ראשון ומידת תועלתם
ספר שזכה למהדורות רבות ולדפוסים שונים, לרוב הדפוס השני נדפס על פי הדפוס הראשון, וכך גם הדפוסים הנוספים השתמשו אף הם בדפוסים הקודמים (אם בדפוס הראשון ואם בדפוס אחר שהיה זמין למדפיסים החדשים).
בתהליך זה בדרך כלל חלו שיבושים שונים..
במקרים אחדים יש גם חשיבות לדפוס השני וזאת מאחר שהם תיקנו את הדפוס הראשון על פי כתבי יד.
לעיתים קרובות דינו של דפוס ראשון כדין כתב יד.
יש סוגים אחדים של דפוס ראשון, ולמעשה כל אחד מהם קובע את ערכו של אותו הדפוס:
סוג א'- דפוס ראשון שהודפס מכתב יד, וכיום לא ניתן למצוא כלל כתב יד של אותו חיבור.
במקרה זה, הדפוס הראשון משקף את הנוסח היחיד ששרד.
סוג ב'- דפוס ראשון שהודפס מכתב יד, אך כתבי יד אחרים מכילים גרסאות שונות של אותו החיבור.
במקרה זה, הדפוס הראשון דינו כדין כתב יד.
סוג ג' - דפוס ראשון שהודפס מכתב יד, אך כתב היד שממנו נדפס אותו דפוס ראשון - נמצא אף הוא לפנינו.
במקרה זה, לרוב אין כל חשיבות לטופס הדפוס הראשון, וכתב היד נעשה לנוסח העיקרי.
סוג ד- דפוס ראשון שהודפס מכתב יד משובש הוא לפעמים נחות לעומת דפוס שני אם אנו יודעים שהדפוס השני נדפס מכתב יד אחר שעולה באיכותו על כתב היד שממנו נדפס הדפוס הראשון.
אלא שבדרך כלל המדפיסים של הדפוס השני משתמשים בדפוס הראשון כבסיס, וזאת גם במקרה שעומד לפניהם כתב יד שלם.
השימוש בדפוסים ראשון רווח מאוד בקרב מהדירי ספרים מכל התקופות.
את התועלת שבדפוס הראשון הכירו כבר לפני שנים רבות בפרט מתקופת ההשכלה, אך השימוש הגובר והנרחב בולט יותר בשנים האחרונות כשההדרת הספרים נעשתה פעילה יותר, והמהדירים מכירים, מוקירים, ומעריכים דפוסים ראשונים באופן רחב יותר.
השימוש בדפוס ראשון בתחום הההדרה רווח גם בספרות הלא יהודית, אך היא בולטת במיוחד בספרות היהודית שבה ניתן דגש לכל חסר ויתר, ושינוי קטן ביותר עלול להיות משמעותי.
אין ההדרה של ספר שחיברו ראשון או אפילו אחרון שהמהדיר אינו מודיע בשער המהדורה החדשה שמהדורתו נערכה על פי דפוס ראשון (או דפוסים ראשונים).
בהצגת הדפוס הראשון יש תחושת קרבה לטקסט המקורי; וזאת בניגוד לדפוסים מאוחרים שלרוב הורקו מכלי לכלי, וממהדורה למהדורה דברים שובשו בשוגג או במזיד, פעמים מתוך מטרה לתקן ופעמים מתוך מטרה לקלקל, בפרט בדפוסים שנדפסו בזמן הצנזורה האירופית, שהשמיטה קטעים רבים ולא אחת אף שיבשה אותם כפי ראות עיניה.
כן, גם בציבור החרדי כיום ישנה מגמה לצנזר מאמרים שונים של רבני ציבורו מתוך כוונה להתאים אותם לדעה השולטת בו.
ישנו קונצנזוס נרחב בקרב העוסקים בההדרת ספרים, שבמקרה של חשד לשגיאה או שגיאה ודאית בספר שכבר נדפסו ממנו כמה דפוסים, הדבר המתבקש ביותר הוא לגשת ולהשוות לדפוס הראשון המשקף קרבה למקור.
לאחר פעולה זו ניתן לשער השערות ולהסיק מסקנות, אך כדי לעשות זאת צריך לעשות את המינימום הנדרש והוא לבדוק בדפוס הראשון.
ניתן למצוא דוגמאות רבות לשימוש שעושים המהדירים בדפוס ראשון; כל הוצאה לאור שמכבדת את עצמה תציין בשער הספר כי מהדורתה היא על פי דפו"ר (דפוס ראשון או דפוסים ראשונים).
ניתן למצוא בהוצאת "מוסד הרב קוק" מאות ספרים כאלה, וכן בהוצאת "מכון ירושלים" ועוד, וגם בהוצאות אוניברסיטאיות שונות.
דפוס סלומון היה בית דפוס שפעל בירושלים בשנים 1863–1992, והיה בית הדפוס העברי השני שפעל בירושלים, ובית הדפוס שפעל בתקופה הארוכה ביותר (130 שנה).
בשנות הארבעים של המאה ה-19 נסעו הידידים יואל משה סלומון ומיכל הכהן לקניגסברג, שם למדו את מלאכת הדפוס.
פתיחה של בית דפוס עברי בירושלים הייתה כרוכה בחשש מפני המונופול שלכאורה היה לדפוס ב"ק בירושלים.
מסיבה זו החלו השותפים בהדפסה בדפוס אבן, וגם כאן טרם הדפיסו ספרים.
בהתחלה הדפיסו את "השושנתא" – שהיה זה מעין פרח שעליו מודפסים ציורים של המקומות הקדושים בארץ ישראל.
לאחר מכן החלו בהדפסת מעין עיתון – "תורה מציון" – שבו נדפסו חידושי תורה.
בכך קיוו השותפים, שהם לא שוברים לדפוס ב"ק את המונופול, שהרי מדובר בדפוס אבן, וגם לא מדובר בהדפסת ספרים, אלא ב"עיתון".
היה בכך גם מעין ניסיון לבדוק את תגובתו של ניסן ב"ק, ואכן ישראל בק תבע את השותפים בבית הדין.
משנתבקש בק להראות את כתב המונופול שכביכול קיבל מבית הדין בהקמת דפוסו טען שאבד לו.
כמו כן הוא הודה שהמונופול ניתן לו לחמש שנים בלבד.
בכך תם מונופול של 22 שנה של דפוס עברי יחיד בארץ ישראל.
שני השותפים, סלומון והכהן, צירפו אליהם שותף שלישי: יחיאל ברי"ל, ובשנת תרכ"ג החלו בהדפסת ספרים.
כנראה הספר הראשון היה "ספר גורלות" של ר' חיים ויטאל, ולאחריו "שבט מוסר" של רבי אליהו הכהן האתמרי מאיזמיר.
בראש חודש שבט תרכ"ג החלו השותפים בהוצאת העיתון העברי הראשון בארץ ישראל – עיתון "הלבנון".
כתוצאה בהצלחת העיתון החליט גם יריבם ישראל ב"ק להוציא עיתון – "חבצלת", שיצא בי"ד באב תרכ"ג.
שני העיתונים היו עוינים זה לזה וייצגו אינטרסים מנוגדים בתוככי היישוב הישן.
בחודש טבת תרכ"ד נדפס "הלבנון" האחרון, ובית הדפוס נסגר בהוראת השלטונות הטורקיים.
בסמוך לו נסגר גם בית הדפוס של ב"ק.
הסגירה נעשתה על פי פקודת הטורקים לאחר שהתקבלו תלונות והלשנות על העיתונים.
יחד עם העיתונים נסגרו שני בתי הדפוס.
ידוע שבחודש שבט תרכ"ה הגיע הרישיון עבור דפוס ב"ק לפתוח מחדש את בית דפוסו, והוא החל מייד בהדפסת ספרים.
תקופת מצרים וחידוש העבודה בירושלים
סגירת בית הדפוס גרמה לפירוק השותפות; יחיאל ברי"ל עזב את ירושלים לפריז ומכר את חלקו לשני השותפים.
סלומון והכהן העבירו את מכונת הדפוס לעיר אלכסנדריה במצרים, שם הדפיסו את הספר "נורא תהלות" לר' חיים עמרם.
הדפסתו לא הסתיימה, כיוון שהם עזבו את מצרים מפני מגפת החולירע שפשטה בה.
הם חזרו לירושלים ובאותו זמן, מיכל הכהן מכר את חלקו לסלומון.
לסלומון, שהיה נתין גרמני, לא היה רישיון לדפוס.
מי שלקח על עצמו את השגת הרישיון היה חותנו – אברהם רוטנברג, חסיד חב"ד שהיה נתין טורקי.
דפוס רוטנברג הדפיס בבית דפוסו 12 ספרים, בשנים תרכ"ו-תרכ"ח.
מאמצע תרכ"ח השיג סלומון רישיון על שמו, ומאז נקרא בית הדפוס על שמו בלבד: "דפוס יואל משה בהר"ם שאלאמאן (=בן הרב מרדכי סלומון)".
משנת תרל"ז הוציא סלומון גם עיתון בעריכתו, בשם "יהודה וירושלים".
הוצאת העיתון נפסקה בשנת תרל"ח, בזמן שסלומון היה עסוק בייסוד המושבה פתח תקווה.
משנת תרל"ח, לאחר שסלומון היה עסוק בעיקר ביישוב החדש שיסד הוא וחבריו – פתח תקווה – עבר הדפוס לניהול בנו הבכור יוחנן דוד ובנו טוביה.
על שער הספרים היה מופיע "דפוס סלומון" או "דפוס האחים סלומון".
עם ייסוד נחלת שבעה עבר הדפוס עצמו לבניין של המשפחה בנחלת שבעה.
במשך שנים רבות הייתה לבית הדפוס חזקה על הדפסת החומר של מוסדות היישוב הישן כמו "הוועד הכללי" וישיבת עץ חיים.
הדפוס המשיך להתקיים עוד שנים רבות בידי בניו ונכדיו של יוחנן דוד סלומון.
בשנת תרצ"ט עבר הדפוס לבניין בית בורוכוף ברח' הרב קוק במרכז ירושלים.
בזמן המצור במלחמת השחרור נדפסו בבית הדפוס העיתונים "ידיעות אחרונות" ו"חרות", כיוון שעיתונים שנדפסו בתל אביב לא יכלו להגיע לירושלים.
בשנת 1992, נהרס הבניין ובמקומו נבנה בניין משרדים רב קומות.
בזאת הסתיימו 130 שנות פעילות של דפוס סלומון בירושלים.
בעליו-עובדיו של בית הדפוס היו עובדים לשעבר של דפוס ראָם – שלושת האחים רוזנקרנץ, שריפטזצר וציונסון – שנכנסו לשותפות עם המשכיל רש"י פין.
לאחר התחלה צנועה, התפתח בית הדפוס והיה אחרי דפוס ראָם מהמפורסמים ביותר בעולם היהודי.
האחים אברהם צבי (הירש) רוזנקרנץ (ראָזענקראַנץ) (1815–1901), מנחם מנדל (מענדיל) שריפטזצר (שריפטזעטצער) (1819–1905/1906) ושאול ציוֹנסוֹן (ציונסאָן) היו בניו של יוסף פֶדֶר (פעדער), סופר הקהל בעיירה קלֶצק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה).
כדי להתחמק משירות בצבא הצאר שינו שלושת הבנים את שם משפחתם, וכל אחד נרשם בעיירה אחרת תחת שם אחר (פרקטיקה לא בלתי שכיחה אז בקרב יהודים, שכן בן יחיד היה פטור ברוסיה משירות צבאי, שהיה בגדר חובה).
בילדותו הגיע רוזנקרנץ עם אחיו לעיר וילנה, והיות שהיו קרובים (או מיודדים) למשפחת ראָם (רוֹם), התקבלו לעבודה כפועלים בדפוס ראָם, שפעל אז עדיין בעיירה יז'יורי שליד גרודנה (בהמשך עבר לווילנה) – רוזנקרנץ ושריפטזצר כסַדָּרים, וציונסון כמפעיל מכונת דפוס.
האחים אברהם צבי רוזנקרנץ, מנדל שריפטזצר ושאול ציונסון הזדרזו לפרוש מעבודתם בדפוס ראָם ולפתוח בית דפוס משל עצמם.
כדי לפתוח בית דפוס עברי ברוסיה צריך היה רישיון מיוחד מהממשלה, שקשה היה להשיגו.
שלושת האחים חברו אפוא לסופר המשכיל הווילנאי שמואל יוסף פין, בעל הניסיון והממון.
פין שימש בתפקיד "יהודי מלומד" (ученый еврей, עוזר לענייני יהודים) של מושל פלך וילנה ומופקד על הלימודים היהודיים מטעם שר ההשכלה בפלך (אחראי לפיקוח על הלימודים היהודיים ולתכנון ועריכת ספרים ללימודי יהדות), ופרט לזאת פרסם ספר ללימוד רוסית ליהודים ומאז 1860 ערך והוציא ברישיון את כתב העת העברי "הכרמל".
אחרי השתדלויות מרובות ובגלל זכויותיו קיבל פין רישיון לפתוח בית דפוס עברי עם רוזנקרנץ ואחיו, ובסתיו 1863 (תרכ"ג) פתח עמם בשותפות את דפוס "פין–רוזנקרנץ".
בית הדפוס פעל באמצעות מכונת דפוס מהירה ומכונת יד, והעסיק שני מגיהים: יהושע פּוֹילישֶר (פוילישער) ויחיאל מיכל גוּרלַנד (גורלאנד).