tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2019, גילמה את טארה, מארגנת חתונות בסדרה המקורית של אמזון פריים "Made In Heaven", היא גם הופיעה באחד התפקידים הראשיים בסדרת מותחן ריגול הודית בדיונית של נטפליקס, " Bard of Blood" כסוכנת מודיעין.
היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע מלאיאלאם עם הסרט העלילתי "Moothon" בבימויו של גיטו מוהנדה באותה שנה.
עבודתה האחרונה אותה השנה הייתה הסרט ההינדי "The Body" לצד אמראן האשמי.
היא גילמה אישה בהריון באנתולוגיה "Ghost Stories".
בשנת 2022, גילמה אורחת שתקועה במלון, בביוגרפיה ההינדית-טלוגית "Major".
ב-2022 היא הופיעה בסרט התקופתי של מאני רטנם "Ponniyin Selvan I" וההמשך שלו מ-2023 "Ponniyin Selvan: II", בתור ואאנתי.
לאחר מכן הופיעה לצד אניל קאפור ואדיתיה רוי קפור בשתי עונות של הסדרה מנהל הלילה, שחזור של סדרה אמריקאית באותו שם.
על הסדרה, היא זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה הודית לשחקנית הטובה ביותר.
עוד באותה שנה היא חזרה לעונה השנייה של "Made In Heaven" באותו תפקיד.
בשנת 2024 כיכבה בתור סיטה בסרט ההוליוודי הראשון של דב פאטל כבמאי, "איש הקוף", שהוא גם כיכב בו.
ב-8 באוגוסט 2024, דוליפאלה התארסה לשחקן נאגה צ'איטניה בהיידראבאד.
הם נישאו ב-4 בדצמבר 2024 באולפני אנאפורנה.
+ שנה סדרה תפקיד רשת שפה הערות 2019–2023Made in Heaven טרה קאנה אמזון פריים וידאו אנגלית 2 עונות 2019Bard of Blood אישה חאנה נטפליקס הינדי 2023 מנהל הלילה קווארי דיקסיט דיסני+ הוטסטאר
סוֹבִּיבּוֹר היה מחנה השמדה בגליל לובלין בגנרלגוברנמן, שבפולין הכבושה, שפעל בשנים 1942–1943. המחנה שכן לצד מסילת הרכבת בקו חלם-ולודבה ונקרא על שם כפר סמוך.
למעט כמה מאות צוענים, כל הנרצחים במחנה היו יהודים.
סוביבור היה אחד משלושה מחנות המוות שפעלו במסגרת "מבצע ריינהרד", שמטרתו הייתה הרג כל היהודים בשטחי הגנרלגוברנמן בפולין (שחולקו למחוזות ורשה, לובלין, קרקוב, ראדום ולבוב).
עד 1942 היה סוביבור כפר פולני קטן.
קצינים נאצים בחרו להקים את המחנה בכפר, בחווה גדולה שחלקה הגדול היה יער הצמוד לפסי רכבת.
הקמת המחנה החלה ב-1 במרץ 1942 בידי עובדי כפייה יהודים שנלקחו מהגטאות הסמוכים.
פעולות ההשמדה במחנה החלו בסוף אפריל 1942 ונמשכו עד אוקטובר 1943.
בין סוף יולי לתחילת אוקטובר 1942 הופסקה כמעט כליל פעילות ההשמדה במחנה ומתקני ההשמדה במחנה שודרגו.
כמו כן, נבנו שלושה תאי גז נוספים.
במקביל החלה הוצאת הגופות מבורות הקבורה ושרפתם במוקדי שרפה גדולים תחת כיפת השמים.
עצמות הנרצחים רוסקו במכונה מיוחדת לריסוק עצמות, ולאחר מכן נזרקו עם אפר הנרצחים לבורות הקבורה הגדולים.
גופותיהם של הקורבנות שנרצחו במחנה מאוקטובר 1942 ואילך הועברו מתאי הגז באמצעות קרוניות שנעו על מסילה, אל מוקדי השרפה ונשרפו שם.
המחנה תוכנן על ידי אדריכלים גרמנים וכלל ארבעה אגפים נפרדים, שלא ניתן היה לעבור מאחד למשנהו בלא קבלת רשות משלטונות המחנה:
האגף הראשון כלל את רציף הרכבת אליו הגיעו המשלוחים, אזור בו עובדי כפייה יהודים טיפלו ברכוש שהותירו אחריהם הקורבנות ובתי מלאכה בהם הועסקו עובדי הכפייה בייצור מוצרים מחפצי הנרצחים.
בחלק נפרד של אגף זה, התגוררו האוקראינים וחלק מהגרמנים שהועסקו במחנה.
כמו כן מוקמו באגף זה מבני המנהלה והפיקוד.
האגף השני נקרא בשם "רציף ההתפשטות", ובו התפשטו הקורבנות והותירו את כל רכושם.
בין האנשים המתפשטים הסתובבו אנשי סגל המחנה ובחרו עובדי כפייה.
באגף זה היו גם צריפים שבהם נגזזו שערות הנשים.
מן האגף השני יצא שביל שהיה מגודר בגדר גבוהה ומוסווה בצמחייה אל האגף השלישי שהיה מבודד ומגודר בחלקו הצפוני של המחנה.
האגף השלישי כלל את תאי הגזים, אליהם הורצו הקורבנות העירומים בשביל בן 150 מטרים מהאגף השני.
מאחוריהם היו בורות הקבורה ומוקדי השרפה, וכן הצריפים של עובדי הכפייה היהודים שתפקידם היה הוצאת הגופות מתאי הגזים וקבורתם או שרפתם.
עובדי כפייה אלו היו מנותקים משאר עובדי המחנה.
שלושת תאי הגזים הראשונים במחנה עבדו על בסיס מנוע טנק סובייטי שהזרים עשן פליטה לתוכם (שלא כבאושוויץ בו הרצח בוצע על בסיס הרעלת הקורבנות באמצעות ציקלון B).
גופותיהם של הקרבנות שנחנקו בתאי הגז הושלכו בחודשים הראשונים לקבורה בבורות ענק שסוידו בסיד רותח.
האגף הרביעי כלל אזור יער, שעציו נכרתו לצורך שריפת הגופות.
מפקדו הראשון של המחנה היה פרנץ שטנגל (פיקד על המחנה מאפריל עד אוגוסט 1942), שנחשב בעיני הנאצים לקצין מוצלח.
בשל כך, הועבר שטנגל לנהל את מחנה טרבלינקה בסוף אוגוסט 1942, עקב ליקויים מערכתיים שהתרחשו במחנה.
החליף אותו פרנץ רייכלייטנר (אוגוסט 1942 עד אוקטובר 1943).
שניהם היו קציני אס אס ממוצא אוסטרי.
רציף הרכבת וגדרות המחנה נשמרו על ידי 125 שבויי מלחמה אוקראינים שהתנדבו לעבודה זאת וצוידו בכלי נשק לצורך זה.
מרבית אנשי הסגל של המחנה התבלטו באכזריותם.
הניצולים מספרים סיפורים מסמרי שיער על מעשי זוועות שנעשו ביהודים שנידונו להשמדה מיידית בתאי הגז עם הגיעם למחנה, דוגמת חיתוך שדיים של צעירות יהודיות וכן ניפוץ גולגולות של ילדים יהודיים בידי אנשי הסגל הנאצי.
נודע לשמצה באכזריותו סגן מפקד המחנה - גוסטב וגנר, שהיה מתאגרף חובב, ונהג להכות אסירים יהודיים עד שנפחו את נשמתם.
עובדי הכפייה היהודים במחנה נבחרו לאחר סלקציה עם הגיעם אל המחנה.
הם היו על פי רוב צעירים מגיל 15 ואילך, שהוצאו מהמשלוחים ונידונו לחיי עבודת פרך והשפלה.
בהם היו כמה עובדים שכונו "דנטיסטים", כי בין השאר הם נדרשו לעקור שיני זהב מפיותיהם של הנרצחים.
אל המחנה הגיעו יהודים להשמדה ממחוזות לובלין ולבוב בפולין ומארצות שונות ברחבי אירופה.
הנאצים נקטו שיטות של הונאה ואחיזת עיניים כדי להרגיע את הקורבנות לפני שילוחם אל תאי הגז במחנות רבים.
בסוביבור, קצין האס אס הרמן מיכל, היה לרוב פונה אל היהודים עם הגיעם, ומסביר להם שהגיעו למחנה מעבר, בדרך למחנות עבודה באוקראינה, בו יעברו חיטוי.
לחולים וקשישים הוקצו עגלות על מנת לקחתם ל"מקלחות", כביכול.
לרופאים יהודים שהיו בין הקורבנות ניתנו תרופות על מנת לטפל בחולים.
יהודים שהגיעו מהולנד אף נתבקשו עם הגיעם למחנה לכתוב מכתבים לקרוביהם, המספרים על הגעתם למחנה ועל הטיפול המסור שלו זכו.
מיד לאחר כתיבת המכתבים ומסירתם למשלוח, נשלחו היהודים אל תאי הגז תוך כדי מעשי התעללות ורציחות.
המשלוחים הראשונים למחנה הגיעו מעיירות מחוז לובלין.
הם כללו מלבד היהודים המקומיים, גם רבבות יהודים מאוסטריה, גרמניה, צ'כיה וסלובקיה, שגורשו אל פולין בשנים 1941–1942 ונשלחו יחד עם היהודים המקומיים אל מותם בסוביבור.
בנוסף, ידוע על משלוחים בודדים שהובאו ביוני 1942 למחנה הישר מווינה וגטו טרזינשטאט שבצ'כיה.
בסוף אפריל 1942 בוצע ניסיון ראשון של פעולת תאי הגז על 250 אסירים יהודים שהגיעו ממחנה העבודה בכפייה קריחוב.
בתחילת מאי 1942 החל גל גדול של משלוחי יהודים מהגטאות והעיירות של מחוז לובלין אל המחנה שנמשך עד חודש יולי.
תקופה זו היוותה את תקופת השיא של השמדת יהודים במחנה וכפי הנראה קרוב למחצית מקרבנות המחנה נספו בו בחודשים אלו.
המשלוחים שהגיעו למחנה כללו משלוח של 5,000 איש ממחנה מיידנק שהגיע ב-29 ביוני 1942 (באוקטובר אותה שנה הוסב חלק ממחנה מיידנק להיות מרכז להשמדת יהודים באמצעות גז).
הריגת האנשים במשלוח זה התעכבה שעות רבות עקב תקלה שהייתה במנוע שהזרים גז לתאים.
משלוח אחר, שהגיע בתאריך 24 ביולי, ובו כמה מאות ילדי הגטו בולודבה הסמוכה, שנזרקו באכזריות לתוך משאיות.
אל דרכם האחרונה של הילדים התלווה מרצונו רב הקהילה, הרב מנדל מורגנשטרן.
על פי עדותו של אחד הניצולים במשפט אייכמן, דב פרייברג, הגיע לסוביבור גם משלוח אחד של כמה מאות צוענים, כפי הנראה היה זה בתחילת קיץ 1942.
בתחילת חודש יולי 1942 פסקה תנועת הרכבות למחנה בשל תיקונים שנעשו במסילת הברזל בקו חלם-ולודבה.
למרות זאת, הגיעו לאחר מכן למחנה משלוחים נוספים (קטנים יחסית) של יהודים באמצעות עגלות, במשאיות או בצעידה רגלית.
ב-1 באוגוסט 1942 הגיע משלוח ובו 1,000 יהודים מהעיירה ז'ולקייבקה, ביניהם יושב ראש היודנראט של העיירה ליאון פלדהנדלר.
אחרי משלוח זה החלה הפוגה בת חודשיים בפעילות ההשמדה.
גופותיהם של היהודים שנרצחו במחנה לאחר מכן הועלו על מוקדי השרפה ונשרפו.
כמו כן הוצאו מקברי האחים גופותיהם של אלו שנספו לפני כן והושלכו למדורות ענק.
את שרידי העצמות כתשו האסירים במכונות מיוחדות.
תנועת הרכבות התחדשה בתחילת אוקטובר 1942, ועמה התגבר קצב ההשמדה.
אלפים רבים של יהודים מגטאות מחוז לובלין, ששרדו את גל הגירושים של תחילת הקיץ, נשלחו למחנה.
בתחילת דצמבר 1942 החלו להגיע משלוחים אף ממחוז לבוב, מכיוון שפעילות ההשמדה במחנה בלז'ץ פסקה באופן פתאומי, ומשלוחים שהגיעו אליו הופנו לסוביבור.
עד סיומה של שנת 1942 הובאו להשמדה במחנה יותר מ-55,000 יהודים ממוצא פולני ממחוזות לובלין ולבוב, 24,300 יהודים מסלובקיה, וכן לכל הפחות כ-20,000 מ"יהודי הרייך" שקרוב למחציתם יהודים מגטו טרזינשטאט בצ'כיה והיתר יהודים ממקומות שונים באוסטריה וגרמניה.
היהודים הפולנים שהגיעו למחנה במשלוחים מחודש אוקטובר 1942 ואילך היו יותר מודעים לתוכניות ההשמדה של הנאצים וגילו יותר התנגדות.
חלק מהקרונות היו הרוסים ושבורים כתוצאה מניסיונות פריצה ובריחה מתוכם.
מלאכת השכנוע של הנאצים לשלוח את האנשים ל"מקלחות" נעשתה קשה יותר, והם נאלצו להשתמש ביותר כוח ואמצעי הונאה.
על פי דו"ח שנשלח במברק לברלין בינואר 1943 בידי הקצין הרמן הֶפלֶה (והגיע לידי רשת הביון הבריטית), מספר הקורבנות שנספו בסוביבור בשנת 1942 עמד על 101,370 נפשות (כל הקורבנות היו, כפי הנראה, יהודים, לבד מכמה מאות צוענים).
בשנת 1943 המשיכו להגיע אלפים רבים של יהודים מגטאות שחוסלו במשך אותה שנה במחוזות לובלין ולבוב, וכן ממחנות עבודה בכפייה או מחנות ריכוז בהם הועסקו בכפייה עד כדי חולי ואפיסת כוחות (בהם המחנות בלז'ץ וינובסקה).
חלק מהאנשים הובאו למחנה עירומים בתקופת החורף על מנת להקשות על בריחתם.
משלוחים מסוימים כללו בני אדם שכמעט כולם כבר לא היו בין החיים, או במצב גסיסה ולאחר הורדת גופותיהם מן הקרונות הם הושמו בקרוניות שהובילו אותם ישירות למוקדי השרפה במחנה 3.
בשלהי הקיץ ובסתיו שנת 1943 הגיעו להשמדה בסוביבור 13,700 יהודים משטחי ברית המועצות הכבושים.
אלה היו כפי הנראה המשלוחים האחרונים שהגיעו לסוביבור.
יהודים אלו היו שרידיהם של גטאות וילנה, לידא ומינסק.
ישנם משלוחים יוצאי דופן שקיימת סבירות קלושה שהגיעו להשמדה בסוביבור ולא בטרבלינקה, כגון משלוח מסקופיה במקדוניה שהגיע בתחילת קיץ 1943 ובו 2,700 יהודים, ומשלוח ובו 3,000 יהודי מהעיירה מיינדזיז'ץ פודלסקי הנמצאת במרחק לא רב ממחנה ההשמדה טרבלינקה.
בניגוד למחנות ההשמדה טרבלינקה ובלז'ץ, אשר אליהם הייתה רק כניסה ולא יציאה, אלפי צעירים יהודיים, שהגיעו לסוביבור, הופרדו עם הגיעם למחנה משאר היהודים במשלוח, ונשלחו לעבודות כפייה, במחנות עבודה שונים ברחבי מחוז לובלין.
דבר זה אפשר הצלה למיעוטם, דוגמת היהודי ההולנדי יולס שלווייס , שאחר המלחמה עסק בחקר השואה ואף הקים אתר אינטרנט על המחנה.
רבים מצעירים יהודים אלו נשלחו כעבור מספר שבועות או חודשים מן מחנות העבודה בהם הועסקו, בחזרה אל מותם בסוביבור, כאשר מצבם הגופני היה ירוד בעקבות עבודות הכפייה והתעללות.
באופן כללי המשלוחים שהגיעו לסוביבור כללו פחות בני אדם בהשוואה למשלוחים שהגיעו לטרבלינקה ובלז'ץ, מכיוון שהגיעו לרוב מיישובים ומגטאות קטנים יחסית בגודלם.
בתחילה יועדו יהודי מחוז לובלין להיות מובאים להשמדה בסוביבור, אולם למעשה יהודים רבים יותר ממחוז זה נשלחו לטרבלינקה ובלז'ץ מאשר לסוביבור כתוצאה מקרבה גאוגרפית של גטאות רבים לבלז'ץ שהוקם בדרום מחוז לובלין (ופעילות ההשמדה בו החלה חודשיים לפני סוביבור), ולטרבלינקה ששכן בצפונו של המחוז.
כמו כן התיקונים הרבים במסילה המובילה למחנה והשבתת פעילות ההשמדה בו בחודשי הקיץ והסתיו של שנת 1942 מנעה הגעת משלוחי יהודים רבים אליו.
מחנות מבצע ריינהרד, וסוביבור בתוכם, הוקמו בראש ובראשונה לצורך השמדת יהודי הגנרלגוברנמן שהיוו קרוב לשני שלישים מכל היהודים בפולין שהיו בארץ זו בגבולות 1939 ונמצאו תחת שלטון הנאצים.
כתוצאה מכל הסיבות הנזכרות לעיל, מספר יהודי הגנרלגוברנמן שהושמדו בסוביבור אינו עולה על 75,000 איש (פחות מ-3.5% מכל יהודי הגנרלגוברנמן) והוא נמוך ביחס למחנות טרבלינקה ובלז'ץ.
כפי הנראה, עובדות אלו הביאו את מפקדי המחנה לדרוש הבאת משלוחים ממקומות רחוקים דוגמת הולנד, צרפת ושטחי ברית המועצות הכבושים על מנת להגדיל את מספר הקורבנות של המחנה.
ניסיונות בריחה מהמחנה היו לאורך כל תקופת קיומו.
רובם נכשלו והאסירים נתפסו ונרצחו מיידית, או שהובאו בחזרה אל המחנה והוצאו בו להורג יחד עם אסירים נוספים.
לפי עדותו של דב פרייברג, הצליח אסיר יהודי אחד להימלט מן המחנה בקרון רכבת שנשאה את רכוש הקורבנות לגרמניה.
ביוני 1943 הגיעה רכבת של אסירים יהודים ממחנה ההשמדה בבלז'ץ, לאחר שסיימו שם את פירוק המחנה ושריפת הגופות.
עם הגיעם לסוביבור האסירים החלו להתמרד ונורו למוות.
כמה מהם השאירו פתקים ברכבת וסיפרו על הרג היהודים ועל ההשמדה במחנה בלז'ץ.
אסירי סוביבור מצאו פתקים אלו והבינו את חומרת גורלם.
משלוח אחר ובו אחרוני היהודים בגטו ולודבה התמרד בהגיעו למחנה וחלק מאנשיו התקיפו את הגרמנים בבקבוקי זכוכית ומקלות.
גם האנשים במשלוח הזה נורו על הרציף למוות במכת אש שהונחתה מצד הנאצים והמסייעים האוקראינים.
בקיץ 1943 התחזקו ניסיונות בריחה של אסירים יהודים.
רבים מהאסירים נתפסו והוצאו להורג, יחד עם אסירים אחרים.
בתחילת אותו קיץ נטמנו מוקשים סביב גדרות המחנה על מנת למנוע בריחת אסירים מהמחנה.
במקביל, נחפרה מנהרה באותו קיץ אל מחוץ למחנה ויעדה היה לעבור את שדה המוקשים ולהגיע אל היער, אולם היא נתגלתה ועשרות רבות של אסירים שהועסקו באזור ההשמדה הוצאו להורג בעריפת ראש.
בין היהודים שהגיעו באחד המשלוחים ממינסק בספטמבר 1943 הייתה קבוצה של חיילים יהודים שנפלו בשבי, והועסקו במינסק בעבודות כפייה.
חלקם לא נשלחו באופן מיידי לתאי הגז כשאר היהודים, אלא הוצאו מהמשלוח והועסקו בעבודות כפייה בסוביבור.
תוך זמן קצר נוצר קשר בינם לבין המחתרת שהתגבשה במחנה בפיקודו של לאון פלדהנדלר, שהיה ראש היודנראט בגטו ז'ולקייבקה בפולין.
ראש קבוצת החיילים היהודיים - אלכסנדר פצ'רסקי (שהיה קצין בדרגת סגן בצבא האדום), הפך למנהיג הצבאי של המרד.
אנשי המחתרת חשבו על ניסיון בריחה לכלל האסירים.
לשם כך הם תכננו הריגה של כל אנשי האס אס הגרמנים שניהלו את המחנה, אספת כל אסירי מחנות 1 ו-2 למסדר, ולאחריה יציאה מסודרת של האסירים מחוץ למחנה דרך השער הראשי, באופן שימנע ירי לעברם מצד הזקיפים האוקראינים ששמרו על המחנה.
תאריך הבריחה נדחה פעמים אחדות בשל סיבות שונות.
לבסוף, היום בו הייתה הבריחה נקבע בשל היעדרותם של כמה מאנשי הסגל של המחנה, ביניהם מפקד המחנה פרנץ קרל רייכלייטנר וסגנו, גוסטב וגנר.
המרד נקבע לשעה 4 אחר הצהריים של 14 באוקטובר 1943, סמוך לשקיעה.
הרג אנשי האס אס החל שעה קודם.
הם התבקשו להגיע לצריפים מסוימים על ידי הקאפואים של המחנה ושם נרצחו וגופותיהם הוטמנו.
האסירים היהודים הצליחו אף לגנוב נשק מצריפי המגורים של הזקיפים האוקראינים ולחלקו בין האסירים.
משימת ההריגה של אנשי האס אס לא הושלמה במלואה ורק 11 מהם נרצחו בחשאי על ידי האסירים, לרבות יוהאן נימאן שהיה בכיר הקצינים באותה משמרת.
אסירי מחנות 1 ו-2 נעמדו במסדר אולם מכיוון שהדבר התגלה על ידי שלושת אנשי האס אס שנותרו בחיים, תוכנית היציאה המאורגנת לא הצליחה לצאת לפועל.
ליאון פלדהנדלר ואלכסנדר פצ'רסקי ביקשו מהם לברוח כל עוד הם יכולים על מנת לשרוד ולספר לעולם על השמדת היהודים במחנה.
לאחר אות זה מאות אסירים פתחו בריצה מבוהלת לכל הכיוונים, כאשר השומרים האוקראינים המבוהלים מנסים להתעשת ולירות בהם.
במהלך הבריחה נהרגו שלושה שומרים אוקראינים נוספים.
האסירים היהודים רצו לכל כיוון ופרצו את השער הראשי ואת הגדרות.
400 מתוך 600 האסירים הכלואים במחנות 1 ו-2 הצליחו לפרוץ אל מחוץ למחנה, אולם רבים (לפחות 80 איש) נורו למוות בניסיון הבריחה או שעלו על מוקשים.
לפי הערכת הגרמנים כ-320 אסירים שניסו לברוח הצליחו להגיע אל היערות, אולם קרוב למאה מהם נתפסו במצוד שנערך ביערות הסמוכים ביומיים שלאחר מכן, עשרות אחרים הוסגרו במרוצת הזמן לחיילי האס אס, או שנרצחו על ידי האוכלוסייה המקומית.
חלק מהאסירים היהודים שלא ברח מן המחנה המשיך להתנגד והתבצר בתוך הצריפים.
אולם יום למחרת פרוץ המרד התנגדותם דוכאה בכוח.
400 אסירי מחנה 3, בו היו ממוקמים תאי הגז ומוקדי השרפה, לא השתתפו כלל במרד.
וכפי הנראה נרצחו בידי הנאצים זמן קצר אחריו יחד עם שאר האסירים שנותרו במחנה.
לאחר המרד הביאו הנאצים כ-100 אסירים יהודים ממחנה טרבלינקה על מנת לפרק את המחנה ולסיים בו את עבודת ההשמדה ושריפת הגופות.
גם יהודים אלו הוצאו להורג לאחר מכן.
מחשש פן הסוד הנורא - רצח שיטתי של יהודים - יתגלה, הרסו הנאצים את המחנה ושתלו יער אורנים באזור.
מבחינת הנאצים, בריחת האסירים היהודים מהמחנה, והריגתם של 14 אנשי אס אס ואוקראינים היווה כשל חמור.
אנשי האס אס שנהרגו במחנה על ידי האסירים היהודים הובאו למחרת לקבורה בעיירה חלם הסמוכה.
מפקד המחנה פרנץ רייכלייטנר, שלא נכח בו ביום המרד, נשלח לאחר סגירת המחנה ליוגוסלביה ושם נהרג על ידי פרטיזנים לאחר שלושה חודשים.
מכיוון שמרד האסירים בסוביבור אירע חודשיים לאחר מרד האסירים בטרבלינקה, היה חשש בצמרת הפיקוד הנאצי שסיפורי המרד והבריחה יתפשטו באזור הגנרלגוברנמן ויעוררו מקרי מרד נוספים.
בשל כך נסגרו מספר מחנות ריכוז נאציים באזור לובלין בתחילת נובמבר 1943, או שמספר האסירים בהם דולל בצורה דרסטית (מחנה מיידנק אחד מהם) ו-43,000 מאסיריהם היהודים הוצאו להורג ביריות רובים (מבצע "חג הקציר").
באסירים היו מבוצעות לעיתים תכופות סלקציות נוספות, ואסירים חולים או חלשים נשלחו אל תאי הגז או נורו למוות.
אסירים רבים בחרו לשלוח יד בנפשם עקב החיים הקשים במחנה.
אסירים רבים נרצחו במהלך "שעשועי ספורט" או מעשי התעללות מחרידים.
כמו כן ישנם מספר עדויות על הוצאה של קבוצות יהודים מבין הנידונים למוות לצורך התעללות בלבד.
עד לגילויו של "מברק הפלה" בשנת 2001, האומדן המקובל של מספר הקורבנות במחנה סוביבור עמד על 250,000 נפשות בקירוב.
אומדן זה התבסס על דבריו של פרופסור וולפגנג שלפר, שנאם בפתיחת משפטי האגן בשנת 1964, שבו נשפטו פושעי מלחמה ששירתו בסוביבור.
כאמור, מברק הֶפלֶה הנמיך את מספר הקורבנות והעמיד את מספרם לכל שנת 1942 (שבה הושמדו מרבית הקהילות) על 101,370 נפשות, אף על פי שאין אפשרות לדעת אם המספר שמסר הֶפלֶה כלל יהודים שנספו במהלך הנסיעה למחנה.
איש הס"ס קרל פרנצל, בשיחתו עם ניצול סוביבור תומאס (טוביה) בלאט במפגש שהיה ביניהם בכלא הגרמני ב-1983, טען שלדעתו מספר היהודים שנרצחו בתאי גז בסוביבור אינו עולה על 160 אלף איש.
כמו כן טען שהקורבנות שהגיעו לסוביבור היו אך ורק ממוצא יהודי (כפי הנראה אותו משלוח של צוענים הגיע לפני תחילת שירותו של פרנצל במחנה באוגוסט 1942).
באתר של מוזיאון השואה בוושינגטון מופיע אומדן של כ-167,000 בני אדם אשר נספו במחנה.
יולס שלוויס, ניצול סוביבור, שגורש למחנה מהולנד, טוען שאומדן הקורבנות המינימלי בסוביבור הוא 170,165 נפשות.
על קיומו של מחנה מוות בסוביבור דווח ברחבי העולם כבר בתחילת 1944. דבר המרד בסוביבור פורסם בעיתון המחתרת הפולנית בנובמבר 1943 שהגיע למערב במרץ 1944.
עד סיום המלחמה נותרו בחיים כמה עשרות ניצולים (כשליש מהם שבויי מלחמה יהודים שהגיעו במשלוחים ממינסק), ביניהם יוסף סרצ'וק, דב פרייברג, אלכסנדר פצ'רסקי ויוסף דוניץ.
באוגוסט 1965 נפתח בגרמניה משפט של 12 נאצים שהשתתפו ברצח בסוביבור.
שלושה, בהם קורט בולנדר, הואשמו ברצח, ותשעה בסיוע לרצח.
בשנת 1967 נעצר פרנץ שטנגל בברזיל הוא הורשע ברצח ומת בכלא בשנת 1971. סגן מפקד המחנה גוסטב וגנר ברח לברזיל.
בשנת 1978 אותר בידי צייד הנאצים שמעון ויזנטל ואחד הניצולים מסוביבור.
לאחר שנה נדקר למוות ומותו נרשם תחת הסעיף: התאבדות.
אנדרטה לזכר נספי סוביבור הוקמה בבית העלמין בחולון.
בשנת 1993 הוקם מוזיאון סוביבור בתחנת הרכבת שבה ירדו יהודים ובסמוך לתחנה של העיירה סוביבור נמצא גן ילדים ובית ספר.
בשנת 2008 הגיע למחנה הארכאולוג יורם חיימי שבני משפחת אמו נשלחו אל מותם במחנה זה מצרפת ב-1943 על מנת לבצע בו חפירות בתמיכת מוסד יד ושם.
בסיוע תצלומי אוויר ישנים הצליח חיימי לגלות את מיקומם המדויק של תאי הגזים במחנה 3, ואף את מראהו הכללי של המבנה שלהם, שהיה בנוי על עמודי בטון.
חיימי גילה שהגופות נדחסו מתאי הגז והופלו מגובה כמה מטרים לתוך קרונות המחוברים למסילה, ומשם נגררו אל הבורות, ומאוחר יותר אל מוקדי השרפה.
עבודתו וגילויו זכו לתיעוד בתוכנית עובדה של אילנה דיין.
ביולי 2011 הודיעה ממשלת פולין כי בכוונתה לסגור את המוזיאון של סוביבור למבקרים מפאת חוסר תקציב.
אחד ממנהלי האתר מארק בם אישר את הדברים.
לדבריו הפעלת האתר עולה 361 אלף דולרים מדי שנה ובאמצעות מימון של תרומות פרטיות.
אלא שממשלת פולין קיזזה כחצי מתקציב המימון שגרם לצמצומים בצוות העובדים באתר.
משרד התרבות הפולני הודיע כי המוזיאון יפתח מחדש למבקרים בשנת 2012.
על סוביבור נכתבו ספרים אחדים:
הספר "סוביבור מחנה האבדון והמרד" מאת מרים נוביץ שכולל לקט עדויות של ניצולים מהמחנה.
נכתב בשנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר משפט אייכמן, והיה הראשון שהביא מידע מפורט על המחנה.
ספר של ריצ'רד ראשקה (Rashke), שהיה בסיס לסרט "הבריחה מסוביבור".
ספר של מישה לב שפורסם ביידיש ותורגם לעברית ואנגלית.
הספר "שריד מסוביבור" של דב פרייברג, שהיה אסיר במחנה לאורך כמעט כל תקופת פעילותו.
הספר "המרד ביער הינשופים" מאת דוד אבידן, על בסיס יומנו של משה בהיר ניצול מחנה סוביבור.
פורסם בכתב העת Present Pasts.
על סיפור המרד הופק בשנת 1987 הסרט "הבריחה מסוביבור", שזכה לפרסום ולהצלחה רבה בעיקר בקרב מוסדות חינוך בישראל, בשל היותו סרט הממחיש את גודל מצוקת היהודים בשואה, את מדיניות הסוואת רצח ההמונים שננקטה על ידי הנאצים, ואת הקושי בארגון מרידות.
הסרט, שבוים על ידי ג'ק גולד וצולם בשטחה של יוגוסלביה לשעבר, התבסס על ספרו של ריצ'רד ראשקה (Rashke), שהתפרסם תחת אותו השם כמה שנים קודם לכן.
"Sobibor, 14 octobre 1943, 16 heures" - סרט תיעודי משנת 2001 בבימויו של קלוד לנצמן.
בסרט מראיין לנצמן את יהודה לרנר, שהיה עובד כפייה בן 16 עת השתתף במרד.
סיפור המרד זכה גם לעיבוד קולנועי רוסי בסרט "סוביבור" משנת 2018 ומככב בו קונסטנטין חבנסקי כאלכסנדר פצ'רסקי.
סובלנות היא קבלה והתייחסות בכבוד, בהבנה ובהיעדר אפליה כלפי השונים מבחינה חברתית, תרבותית או דתית, גם אם אינם מסכימים או תומכים בדעותיו, התנהגויותיו או אמונותיו של האחר.
סובלנות היא ערך הנובע משיקול מוסרי שבו בוחרים באיפוק כלפי עמדות, אמונות, פעולות, קבוצות או פרטים שלא מסכימים להם או שאינם מקובלים.
חוסר הסכמה הוא תנאי הכרחי למושג הסובלנות.
הגדרת אדם כסובלני הוא כאשר הניגוד בינו לבין מושא הסובלנות מהותי.
משום כך, הניגוד הוא בדרך כלל בולט לעין (כמו מין, צבע עור, מראה או לבוש) או לאוזן (לדוגמה, תפילות, שירה, דיבור בשפה זרה).
יכולת התערבות הוא תנאי הכרחי למושג הסובלנות.
טעמים ערכיים הם תנאי הכרחי למושג הסובלנות, כדי להבדיל מאיפוק מטעמים אחרים, או אדישות או תועלת.
בחירה מודעת היא תנאי הכרחי למושג הסובלנות – כלומר בכוונה תחילה, כדי להבדיל מאדישות.
ההימנעות מפעולה נגדית היא תנאי הכרחי.
הסובלנות לפיכך היא עמדה פעילה ואינה מושג יחסי.
הערכים שעליהם מגוננת הסובלנות הם חירות וחופש בחירה שוויוני.
סובלנות דורשת אכפתיות לרווחת הזולת.
לא להפעיל כוח שיש בידי הסמכות להפעיל נגד ערכים ודעות והתנהגויות שאינם הולמים את ערכיה.
חברה כלפי פרטיה שיש ביניהם פערים, בעיקר הבדלי מעמד
חברה כלפי קבוצות אחרות ותרבויות שונות
ישי מנוחין טוען שסובלנות ופלורליזם מתנגשים זה בזה.
בפלורליזם מקבלים את האחר בלי שזה יגרום לסבל, כלומר באופן חיובי ועם הכרה בלגיטימיות של כל אחת מהעמדות במסגרת גבולות מוסכמים.
מנוחין טוען לפיכך שהמונח סובלנות מיותר ועדיף להשתמש בפלורליזם דמוקרטי – כדי להכיר באזרחים שווים בעלי דוקטרינות דתיות ומוסריות סבירות.
סובלנות מתקיימת רק כאשר יש ניגוד בין הסובלני למושא הסובלנות.
לדוגמה, לא ניתן לומר שתושבת שאנגחאי מפגינה סובלנות כאשר אינה מתנגדת למגורי סינים בבניין מגוריה, ולא ניתן לומר שתושב שכונת מאה שערים שדעתו נוחה מהנחת תפילין בשכונתו הוא סובלני.
לעומת זאת, תושבת שנגחאי או מאה שערים ייחשבו לסובלנים כאשר יגלו יחס דומה לפגאני בן טנגניקה בנסיבות דומות.
תנאי נוסף להגדרת אדם כסובלני הוא שהניגוד בינו לבין מושא הסובלנות יהיה מהותי.
סובלנות כלפי פרטים שוליים וגילוי אי-סובלנות כלפי ניגודים מהותיים אינו יכול להיחשב סובלנות.
תנאי שלישי להגדרת אדם כסובלני הוא היכולת שלו להיות סובלני.
כלומר, שתהיה לו יכולת לבטא בהתנהגות, בדיבור או במעשה אי-סובלנות, כאשר הוא בוחר במודע לנהוג בסובלנות.
סובלנות, בחברה, בתרבות ובדת, פירושה הסכמה קבוצתית ואישית עם קיומו של האחר, מי שדעותיו והתנהגותו שונים משלנו, והימנעות מפגיעה בו עקב היותו שונה.
חלק חשוב מהדמוקרטיה הוא הבנת רוח האדם, ובפרט הידיעה כי בני האדם אינם עשויים מקשה אחת.
יש ביניהם מתיחויות ויריבויות בצד חברות ושיתוף פעולה וכן יש בהם שילוב של מעלות וחולשות אנוש.
מכאן נובע, שאין מנוס בפוליטיקה מריבוי גוונים, מפיוס בין יריבים, מפשרות בין גישות מנוגדות, משיווי משקל בין אינטרסים ומיצירת מחסומים נגד כוח גס ופיתויי השלטון.
דבריו של פריקלס משקפים את המתינות, את הפשרנות ואת הסובלנות המובנות מאליהן בכל תרבות דמוקרטית.
הפתיחות והסובלנות באות לידי ביטוי בין היתר בקביעתו ש"אין אנו אוסרים את הישיבה בעירנו על שום איש".
דהיינו, אין מגרשים זרים ואין מגבילים את חופש פעולתם.
אכן, הדמוקרטיה האמיתית היא חברה פתוחה גם כלפי חוץ; קשה לנהוג על פי עקרונות של חופש, סובלנות ופתיחות בתוך המדינה ובה בעת ליצור חיץ בלתי חדיר בינה לבין העולם החיצון.
סובלנות מקושרת בדרך כלל עם פתיחות כלפי האחר, נכונות לקבל את שונותו והסברה כי באותה שונות עשוי להיות טמון ערך שמגלה הסובלנות עשוי לצאת נשכר ממנו.
תרבויות סובלניות יותר הן בדרך כלל אלו שיש להן קשרים ויחסי גומלין עם תרבויות אחרות, ומבנה תרבותי פנימי היררכי פחות ובעל ניעות חברתית (מוביליות) גבוהה יותר.
לרוב, מידת הסובלנות של חברה קשורה להיקף קשרי הסחר שיש לה עם תרבויות אחרות ולמידת הבידוד הפיזי והתרבותי של החברה.
גורמים התורמים להיעדר סובלנות הם סגירות, מבנה תרבותי היררכי, ניעות חברתית נמוכה יותר, וקשרי סחר ותרבות דלים עם תרבויות אחרות.
אחד הגורמים הנפוצים לאי–סובלנות הוא דוגמטיזם דתי, הרואה בדת הספציפית את האמת היחידה שאין בלתה, ודוחה אופני חיים אחרים כבלתי קבילים.
היעדר סובלנות נפוץ גם בחברות אחרות שבהן רווחת התפיסה כי השלטון או השליטים מחזיקים באמת מוחלטת כלשהי ודוחים גרסאות אחרות של האמת.
אביעזר רביצקי מציין את ה"סובלנות" כגורם התומך ב"חופש הביטוי".
הפילוסוף מייקל וולצר כותב בספרו "על הסובלנות" שהיא תמיד יחס לא שוויוני שבו הקבוצות או היחידים מושאי הסובלנות נמצאים במעמד נמוך, כך שהתייחסות סובלנית היא פעולה של כוח, וקבלתה היא השלמה עם חולשה.
צריך לשאוף לאמץ במקום סובלנות כבוד הדדי בין בני אדם.
התערבות הומניטרית פועלת בשם הסובלנות ובעזרת הסכמים בין-לאומיים עבור תושבים מדוכאים כדי להביא להם רווחה גדולה יותר, לדוגמה, הסנקציות נגד דרום אפריקה.
במדינות לאום הקבוצה השלטת מארגנת את החיים הציבוריים לפי תרבותה ומנציחה אותה על ידי החינוך המקנה את סמליה וטקסיה וחגיה, זו המטרה של הקמת מדינת לאום.
המדינה יכולה להרשות לעצמה להיות סובלנית כלפי המיעוטים שלה.
כמיעוט הם רשאים להקים אגודות וולונטריות, בתי ספר, ארגוני תרבות, אך לא אוטונומיה שלטונית.
סובלנות מתקיימת בד בבד עם אי שוויון.
קבוצה אתנית או דתית שהיא גם במעמד נמוך תהווה מוקד לחוסר סובלנות קיצוני שיתבטא לא בגירוש או בטבח משום שהם מועילים לחברה בעבודה שאף אחד לא מוכן לעשות, אלא באפליה מתמדת, דחייה והשפלה – כמו מהגרים בלתי חוקיים.
ההשלמה עם נוכחותם אינה סובלנות אלא התעלמות.
הפילוסוף ירמיהו יובל טוען שבעבר סובלנות הייתה עניין של חסד פטרוני חד-צדדי מצד מי שהכוח בידו.
וכדי לשנות את ערכו צריך להחליפו במושג סובלנות כזכות ולא לבטל אותו.
סובלנות היא הכרה באנושיות, זו אינה אמפתיה, היא אינה רגשית, והיא מתגלה דווקא במצב של עוינות וניגודים.
סובלנות משמעה לסבול מהזולת ולהתגבר.
בישראל, טוען וולצר, קשרי הקהילה חזקים עד כדי כך שהם משסעים את החברה למחנות אתניים, דתיים ואידאולוגים קשיחים שכל אחד מהן מגן על גבולותיו ועל ערכיו, ויחד עם זאת הם כלואים בו בלא שבחרו בו.
דו"ח הוועדה הציבורית לגיבוש מדיניות ממלכתית בנושא חינוך לחיים משותפים בין יהודים לבין ערבים בישראל בראשות פרופ' גבי סלומון וד"ר מוחמד עיסאוי (2009) ציין כי: "סעיף מיוחד באמנה מחייב את המדיניות לאמץ אמצעים בתחום החינוך, להילחם באפליה גזעית ולקדם הבנה, סובלנות וידידות בין קבוצות אתניות ולאומיות במדינה.
מושג 'השותפות' מעצם הגדרתו מכיל: שוויון בין השותפים.
שמשמעו, שוויון בהזדמנויות, שוויון בתהליכי קבלת ההחלטות, ובמשאבים.
בנוסף, השוויון הוא מעבר לשוני התרבותי, החברתי והלאומי, להבדלים בהשקפות הפוליטיות ולהזדהויות נוספות."
ככל הדתות המונותאיסטיות, גם עולם המחשבה היהודי ביקש מראשית דרכו הסכמה על דרך אחת תוך הרחקה של פרשנויות אחרות מתוך אי קבלה של מי שהציע הלכה אחרת או פרשנות תאולוגית אחרת.
כך גם נוצרה ההבחנה העקרונית והמהותית בין "יהודי" ל"גוי", במובנו הלא יהודי ולא במובן המקראי של עם.
בתהליך היסטורי מימי בית שני ואילך התגבשה יהדות רבנית שתבעה לעצמה את הבנת היהדות האחת.
שומרונים, נוצרים, צדוקים, תומכי בית שמאי, קראים - כל מי שהציע דרך אחרת הורחק.
בימי יבנה הוגדר נוסח תפילה אחד מחיב, שעת תפילה אחת ואחר כך לוח שנה אחד.
בעת החדשה, בתגובה להלכי רוח חדשים ולמציאות חברתית חדשה, פתיחת שערי הגטו היהודי ורצונם של יהודים להשתלב בחברה הסובבת, עלה גם בציבור היהודי האינטלקטואלי רצון להוריד את החומות ולקבל גם פרשנויות דתיות אחרות.
הדמות המובילה בראשית מגמה זו היה הפילוסוף משה מנדלסון (1729–1786).
בקריאתו לציבור היהודי להשתלב בחברה הסובבת הוא כתב:אילו נמצא בין בני דורי אחד קונפוציוס או סולון, הייתי יכול לפי עיקרי דתי, לאהוב ולהעריץ את האיש הגדול, בלי להעלות על דעתי את המחשבה המגוחכת לגייר את קונפוציוס או סולון.
מכיוון שאינו מקהלת יעקב, אין חוקי דתי חובה עליו, ובנוגע לתורות, נבוא עליהן במהרה לידי הסכם.
כלום אני מאמין שיכול הוא להיות בן העולם הבא?
חושב אני כי איש המדריך בני אדם באורח צדקה בעולם הזה, אי אפשר שיהא יורש גיהנום בעולם הבא, ואין לי פחד מפני קוליגיון נכבד, שיעמידני על דעה זו לדין, כדרך שעשתה הסורבונה למרמונטל הישר באדם [ננזף על ידי הסורבון על פרק ברומן שלו בשנת 1767 שעסק בסובלנות].
יש לי לאשרי, כמה ידידים מצוינים, שלא מבני אמונתי.
אנו אוהבים זה את זה אהבה נאמנה, אף על פי שאנו משערים ומניחים כי בענייני אמונה ודת דעותינו חלוקות.
אני מתענג על חברתם, שמשפרת אותי וגורמת לי נחת רוח.
בספר מעשי השליחים מובאת מסורת על רבן גמליאל הזקן שהמליץ לסנהדרין להימנע מהוצאה להורג של שליחי ישו, שכן אם דעתם היא אנושית - היא תופר, בעוד אם הרעיון הוא אלוהי - אי אפשר יהיה להילחם בו.
על בסיס דבריו נוסח עקרון גמליאל המשמש סימוכין לסובלנות דתית בקרב קבוצות נוצריות.
האסלאם קרא לסובלנות גם עם הלא מוסלמים, וקרא לחיי דו-קיום, שלום וידידות ללא קשר לאמונתם, צבע עורם או מוצאם.
וזה בא לידי ביטוי בכמה צורות.
בסאם טיבי במאמרו "זכויות אדם באסלאם ובמערב" טוען שדמוקרטיה וזכויות אדם הן הערבות העיקרית לכבוד האדם.
והפונדמנטליזם המוסלמי הוא הזן האחרון של טוטליטריות ההולך בעקבות הפשיזם והקומוניזם.
פונדמנטליזם מעניק לאמונה אופי אידאולוגי ומגייס אנשים נגד האויב הלא מאמין.
על מנת שיהיה אפשר לגשר בין תרבויות חייבים להבין את העובדות: 1. התורות האסלאמיות והמערביות הן בעלות השקפה אוניברסלית ולכן הן מתנגשות.
2. האסלאם הוריש למערב הישגים פילוסופיים ומדעיים ואת עליונות התבונה.
אך המערב התפתח הלאה והאסלאם לא.
3. האסלאם גרם לפוליטיזציה של הדת.
4. רעיון זכויות אדם שייך למוסר אוניברסלי.
מוסר כזה חייב להתבסס על חילוניות של הפרדה בין דת ופוליטיקה.
כמוסלמי, טוען טיבי, ידוע לו שהשריעה מנוגדת לרעיון זכויות אדם אינדיבידואליות בהבחנתה למי מגיע זכויות.
לכן זכויות אדם הן חילוניות אך אינן מנוגדות לדת, אלא נמצאות במישור ערכי אחר.
באסלאם החק אדם כפוף לחק אללה ולכן יש הבדל בין השריעה לבין נורמות מודרניות אליהן צריך להתאים.
פסוקי הקוראן ואמירות הנביא קוראים להתנהג בסובלנות וסלחנות, ואי השבת רעה תחת רעה, ועל זה יש תגמול מאללה, לדוגמה:
הנביא אמר "אללה לא יוסיף לעבד תמורת סלחנותו אלא יוקרה".
אללה אמר בפסוק 34 בסורת פוסילאת (פרק 41: האותות המבוארים) "תשיב טובה תחת רעה, ואז ייהפך אויבך לידיד מקורב לך ואיש האמונים שלך".
אללה אמר בפסוק 134 בסורת אאל עמראן (פרק 3: בית עמרם) "הסולחים לאנשים כי אללה אוהב את המיטיבים".
סובלנות המוסלמי כלפי הלא מוסלמי
הקוראן קבע יסודות להתייחסות ללא מוסלמים, ומהם:
לנהוג כלפיהם בחסד, צדק, וסובלנות, אם הם אינם אויבים של האסלאם.
האסלאם אסר על מלחמה בלא מוסלמים, כל עוד הם אינם תוקפים את המוסלמים או ארצות האסלאם.
הנביא אמר "ומי שהורג בעל ברית, לא יריח את ריח גן העדן".
הקוראן ציווה שהוויכוח עם "עמי הספר" (היהודים והנוצרים) יהיה בטוב, והתיר להתחתן עם בנותיהם.
האסלאם ציווה לכבד את ההורים ולעשות איתם טוב, אפילו אם ינסו למנוע מילדיהם להתאסלם.
אללה אמר בפסוק 15 בסורת לוקמאן (פרק 31: לוקמאן) "אך אם יתאמצו לאלץ אותך לצרף לי שותפים (לעבוד אלילים) אשר אינך יודע עליהם דבר, אל תשמע בקולם, אך בכל זאת התנהג אליהם בהגינות בעולם הזה, והמשך ללכת בדרך של הצדיקים, בסוף כולכם תשובו אלי ואני אספר לכם מה הייתם עושים".
האסלאם מכבד את חופש הפולחן, האדם חופשי להתאסלם או לא.
אללה אמר בפסוק 256 בסורת אל-בקרה (פרק 2: הפרה) "אין דת בכפייה".
וואלצר, קארל פופר וג'ון רולס דנו בפרדוקס הסובלנות לחוסר סובלנות.
וואלצר תהה "האם עלינו לסבול את הלא הסובלני?"
הוא מציין כי מרבית הדתות הנהנות מסובלנות, לא סובלניות עצמן, לפחות במובנים מסוימים.
רולס טוען כי יש לסבול זרם לא סובלני בחברה סובלנית אלא אם כן הזרם מאיים ישירות על ביטחון החברה.
הוא קושר עיקרון זה ליציבות החברה הסובלנית, שבה חברי זרם לא סובלני בחברה סובלנית, ירכשו לאורך זמן את הסובלנות של החברה הרחבה יותר.
פרדוקס הסובלנות, או הפרדוקס גבולות הסובלנות, הוא פרדוקס לוגי בתורת ההחלטות.
הפרדוקס קובע שאם חברה היא סובלנית ללא גבולות, בסופו של דבר היכולת לסובלנות מנוצלת או מושמדת על ידי הלא סובלנים.
הפרדוקס נוסח לראשונה על ידי קארל פופר בשנת 1945. הוא תיאר זאת כרעיון פרדוקסלי לכאורה, כי "כדי לקיים חברה סובלנית, החברה חייבת להיות בלתי סובלנית לחוסר סובלנות.
מה שבתורו שוחק את גבולות ההגדרת הסובלנות".
סוּבְּטְרוֹפִּי הוא מונח כולל לחוגי כדור הארץ שלצדי האזור הטרופי, הן מצפון והן מדרום.
השם מורכב מהמילים "סוב" (מתחת בלטינית) ו"טרופוס" (חוג ביוונית).
המונח מתייחס לרוב לאקלים סובטרופי הקיים באזורים אלה, אף שישנם מספר סוגי אקלימים סובטרופיים.
מקובל להגדיר את גבולות האזור הסובטרופי שבחצי הכדור הצפוני בין קו הרוחב 40° צפון לחוג הסרטן שהוא קו הרוחב 23.5° צפון, ואת גבולות האזור הסובטרופי שבחצי הכדור הדרומי מחוג הגדי שהוא קו הרוחב 23.5° דרום לקו הרוחב 40° דרום.
ביניהם מצוי האזור הטרופי שלאורך קו המשווה.
מספר צמחים גדלים היטב באזורים בהם הטמפרטורה בלילה מגיעה לעיתים לאפס או מעט מתחתיו, כשחלקם מאפיינים את החורש הים תיכוני.
בין הצמחים הסובטרופיים מצויים שיחים כגון Aspidistra elatior, שושן, קיסוסן אנטארקטי, קמליה (Camellia) ותירס.
גדלים בה גם עצים כגון דקל היין הצ'יליאני ופיקוס ובאוסטרליה ישנם גם אקליפטוסים.
עם זאת הצומח בה דליל יחסית ביחס לכמות הצמחייה של האזור הטרופי, מאחר שהמשקעים נמוכים יותר וגם הטמפרטורות.
צמחים נוספים הכוללים פירות אינם עמידים לקור עז, אך עמידים חלקית לקרה וחלקם אף דורשים מזג אוויר קר בחורף, בעיקר פירות מאזור הים התיכון ביניהם: תאנה, ענב, רימון, תמר, זית, גויאבה, אנונה, אבוקדו, פיג'ואה, פסיפלורות והדרים כגון תפוז, לימון ואשכולית.
מחלות סובטרופיות קרובות למחלות טרופיות אך מתפרצות באזורים שמחוץ לאזורים הטרופים.
בין המחלות הסובטרופיות מצויות מלריה, דבר, קדחת דנגי, קדחת צהובה וצרעת.
סובייטים היו האזרחים והנתינים של מעצמת העל ברית המועצות אשר התקיימה משנת 1922 ועד לפירוקה בשנת 1991. הקונספט של העם הסובייטי (Сове́тский наро́д) היה מרכיב מרכזי באידאולוגיה הסובייטית והוא נועד לייצג "אחדות היסטורית חדשה" של הלאומים הרבים החיים בתחומי ברית המועצות.
החזון המקורי היה ליצור זהות קולקטיבית אחת לכל הקבוצות האתניות השונות המבוססת על ערכים סוציאליסטיים, ועל נאמנות למפלגה הקומוניסטית.
בשנותיה הראשונות של ברית המועצות הממשל הסובייטי אפשר לקבוצות האתניות השונות לשמר את המסורת התרבותית הייחודית שלהן.
עם זאת, בסוף שנות ה-30 הממשל הסובייטי החל להתמקד בקידום השפה הרוסית והתרבות הרוסית כשפה והתרבות הדומיננטיות בקרב כל תושבי ברית המועצות.
מדיניות זו, המכונה רוסיפיקציה, בלטה במיוחד באותה התקופה במוסדות החינוך והממשל של ברית המועצות, בהן השפה הרוסית הפכה לשפה הדומיננטיות ונעשו מאמצים לגרום לאוכלוסיות הלא רוסיות לאמץ את הזהות הסובייטית.
למרות המאמצים הללו, חלק גדול מהאוכלוסייה הלא-רוסית בתחומי ברית המועצות התנגדה לתהליך הרוסיפיקציה וחלק גדול מאותן האוכלוסיות המשיכה לשמור על המנהגים והשפות הייחודיות שלהן, והדבר גרם בין היתר למתחים בין הרוב הרוסי למיעוטים הלא-רוסים אשר היוו אתגר מתמשך לאורך כל שנות קיומה של ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 הקונספט של העם הסובייטי איבד את הרלוונטיות שלו כאשר הרפובליקות הסובייטיות לשעבר הכריזו על עצמאותן והפכו למדינות ריבוניות.
בעקבות כך הקונספט של העם הסובייטי הוחלף בהמשך במושג "עם רב לאומי" בחוקה של הפדרציה הרוסית, באופן המשקף את ההכרה של הממשל הרוסי בקבוצות האתניות המגוונות הנמצאות בתחומי רוסיה.
בדצמבר 2010 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב הצביע במהלך דיון במועצת המדינה של רוסיה על היעדר קונספט מאחד לכל תושבי רוסיה כבעיה בפני עצמה והציע שכתחליף לקונספט של "העם הסובייטי" יקודם הקונספט של "פטריוטיות רב-אתנית".
סוֹבְחוֹז הוא השם שניתן למשקים חקלאיים בבעלות המדינה בברית המועצות, בניגוד לקולחוז, שהוא משק בבעלות קולקטיב (בדומה לקיבוץ).
בעקבות הקולקטיביזציה הכפויה של סטלין, נאלצו רוב חקלאי ברית המועצות להשתייך לסובחוז או קולחוז.
בסובחוז קיבלו החקלאים משכורת קבועה מהמדינה, אך לא כך בקולחוז, שבו בדרך כלל ניתן התשלום לחקלאי במוצרים חקלאיים אותם יכול היה למכור.
בפועל, ההבדל בין שני סוגי המשקים החקלאיים לא היה משמעותי – כי בכל מקרה השלטון הכתיב את הגידולים, המכסות, המחירים והשווקים.
בשנת 1990 היו בברית המועצות 25,500 משקים, מתוכם 45% סובחוזים והיתר קולחוזים.
הגודל הממוצע של סובחוז היה 153 קמ"ר, כפול מזה של הקולחוז.
סובחוזים היו נפוצים יותר בחלק האסיאתי של ברית המועצות.
סוּבְּיֶיקְטִיבִיוּת היא התבוננות מזווית ראייה מסוימת, אישית, שאינה מתבססת רק על העובדות אלא על מחשבות, רגשות ותחושות הקשורות לסובייקט, לפרט.
את הסובייקטיביות נהוג להנגיד לאובייקטיביות.
הסובייקטיביים טוענים כי לא ניתן להתעלם מעולמו הפנימי של הסובייקט, וכי גם לרגשותיו ולהסתכלותו הייחודית האישית יש חשיבות מכרעת בהסתכלות על העולם.
סובייקטיביות קיצונית עשויה לטעון כי אין דבר כזה "עובדות" שנכונות באופן בלתי תלוי, אלא הכול תלוי בצורת הראייה של המתבונן.
המושג סובייקטיבי לקוח מתחום האפיסטמולוגיה, כקשור בתפישה האנושית, ועל כן הוא תמיד לא מוחלט, וערכו תלוי בעיני המתבונן, בסיטואציה, במקום, בזמן ובכל משתנה אפשרי אחר.
לדוגמה, דבר הנחשב רב ערך בעיני אדם אחד, עשוי להיחשב חסר ערך בעיני אדם אחר, או אפילו בעיני אותו אדם, עם השתנות המצב.
למשל, גבר מסוים עשוי להיחשב יפה או מושך בעיני נשים רבות, אך פחות גברים יחושו הערכה דומה לאותו גבר עצמו.
אחד מסוגי הסובייקטיביזם, הוא סובייקטיביזם מוסרי – השקפה לפיה המשפטים המוסריים מבטאים את עמדתו של כל אדם בנפרד.
לא ניתן להוכיח טענות מוסריות, ערכים אינם משקפים מציאות כלשהי, ערכים אינם עובדות ואי אפשר להבחין בין אמת לשקר במוסר.
דייוויד יום, שמייצג השקפה זו, טוען שהרגש המוסרי הוא שקובע את השבח או הגנאי של הפעולה.
לדבריו, הערכים אינם קיימים במציאות ואינם מייצגים עובדות, הרגש הוא שמצוי ביסוד השיפוטים המוסריים של האדם ומהווה את המניע לפעולה המוסרית.
תפקיד השכל במוסר הוא להתאים את האמצעים הטובים ביותר למען השגת המטרה שנקבעה על ידי הרגש, ולקיים מערכת הכרעות כאשר מדובר בשאלות של צדק.
בעיות של סובייקטיביות בשאלה איך אנו תופסים את העולם נידונות בין השאר בתחום הפילוסופי תורת ההכרה.
הדגשה של הפן הסובייקטיבי קשורה לרוב לקבלה והכלה של האחר (פלורליזם) וכן לזרם הפוסט מודרני.
הסובייט של פטרוגרד , היה הסובייט המשמעותי ביותר ברוסיה בימים הסוערים שבין מהפכת פברואר למהפכת אוקטובר והיווה מודל לכל שאר הסובייטים ברוסיה.
המוסד הוקם במהלך מהפכת פברואר ב-27 בפברואר (13 במרץ).
הסובייטים היו מועצות הפועלים ברוסיה ששימשו למעשה כממשלה שנייה.
במועצות אלו השתתפו פועלים, איכרים ואנשי צבא שהאינטרסים שלהם היו שונים לגמרי מהאינטרסים של הממשלה הזמנית הבורגנית.
לאחר שובו של לנין לרוסיה, הוא הצליח להכניס את אנשיו לכמעט כל הסובייטים ואף לזכות בהם ברוב, מה שאפשר לו להתקרב לשלטון.
בהקמת הסובייט בראשו עמד ניקולאי צ'חיידזה, חבר דומה וראש סיעת המנשביקים.
העיתון הרשמי היה עיתון איזבסטיה.
תוך יום נבחרו כ-3000 חברי הסובייט, רובם חיילים.
בראש עמד ועד הפועל בהרכב של 15 חברים.
אלכסנדר קרנסקי היה סגן יושב ראש הסובייט.
ביולי 1917 ניסה הגנרל לאוור קורנילוב להפיל את הממשלה הזמנית בעזרת צבאו, אך הסובייט של פטרוגרד, עיר הבירה באותה תקופה, קרא לתושבים לצאת נגד ניסיון המהפכה ובכך הציל את הממשלה הזמנית.
מעשה זה של הסובייט תרם לחיזוק הפופולריות של הקומוניסטים וסלל את הדרך להשתלטות על מוסדות השלטון באוקטובר 1917. חשיבותו של הסובייט של פטרוגרד היא בכך שמנע מהצבא להתערב ולמנוע מהבולשביקים מלהשתלט על מבני הממשל בפטרוגרד.
בכך חרץ הסובייט את גורלה של הממשלה הזמנית ואפשר את ניצחון הבולשביקים.
ולדימיר לנין ראה חשיבות רבה בהגדלת ייצוג הבולשביקים בסובייט.
בבחירות חדשות שהתקיימו באוגוסט 1917 הם הצליחו לקבל כשליש מהמקומות במוסד.
לקראת ספטמבר תומכיהם כבר היו רוב וב-25 בספטמבר לאון טרוצקי נבחר ליושב ראש חדש של הסובייט.
סוֹבְיֵיט היה גוף שלטוני בברית המועצות.
הסובייטים היו מועצות מהפכניות שנבחרו על ידי אזרחי המדינה.
בתחילת הדרך היו סובייטים נפרדים לנציגי הפועלים, האיכרים והחיילים.
בהמשך הם התאחדו, ושמם הרשמי היה "סובייט של העם".
ברית המועצות הייתה ברית רפובליקות שבה השלטון נתון בידי מועצות נבחרות - הסובייטים.
חברי הסובייט התאספו לישיבות ופעלו בנוסף לעבודתם הרגילה.
הסובייט היה יחידת הממשל הראשונית בברית המועצות, והיו לו פונקציות חוקתיות וביצועיות.
בחוקת ברית המועצות שגובשה ב-1918 הוגדר הסובייט כיחידת ממשל רשמית של מקום ואזור.
הסובייט הראשון הוקם בשנת 1905 בעיר איוואנובו ומטרתו הייתה ניהול השביתה במפעלי העיר.
בסך הכל במהלך מהפכת 1905 הוקמו 62 סובייטים.
כולם פוזרו עם דיכוי המהפכה וחבריהם הוענשו.
במהלך מהפכת פברואר הסובייטים הוקמו מחדש, ולקראת מרץ 1917 פעלו כ-600 סובייטים ברמות שונות.
תוך זמן קצר הם אורגנו לרמות שונות, ולמעשה היו שלטון אלטרנטיבי לממשלה.
לאחר מהפכת אוקטובר הועבר השלטון במדינה לידי מועצת הסובייטים.
השתלטות הבולשביקים על הסובייטים, הבסיס להפיכת ברית המועצות לדיקטטורה עריצה, גרם עם השנים להפיכת המושג 'סובייט' למלה נרדפת לעריצות, צרות אופק וקנאות.
אלא שבתחילת הדרך פעלו מועצות עממיות באופן אליו כיוונו מהפכנים רבים שדגלו בהפיכתה של רוסיה לרפובליקה דמוקרטית-פרלמנטרית.
סובייקטיביזם מוסרי הוא האמונה המטא-אתית לפיה כל הטענות המוסריות ניתנות לצמצום לטענות עובדתיות לגבי עמדותיו של הפרט.
הוא מנוגד לאובייקטיביזם מוסרי, על-פיו טענות מוסריות הן בלתי-תלויות בהתייחסויותיו האישיות של הפרט.
זהו סוג של רלטיביזם מוסרי במובן זה שערך האמת של טענות מוסריות יחסי לעמדותיו של הפרט.
הוא עולה בקנה אחד עם אבסולוטיזם מוסרי, בכך שהפרט יכול להחזיק בביטחון בכלליו המוסריים וליישמם מבלי להתייחס לנסיבות.
סובייקטיביזם מוסרי תואם גם ל"רלטיביזם" כשהלה נתפש כאומר את ההפך מאבסולוטיזם, היינו, שיש להתאים את הכללים המוסריים למציאות.
הסובייקטיביסט המוסרי עשוי לטעון, למשל, שהכוונה בהיותו של משהו נכון מוסרית היא שהוא מתקבל בחיוב על ידי האיש או האנשים בעלי העניין במקרה זה.
(דבר זה יכול להוביל לאמונה שדברים שונים נכונים להשקפות מוסריות שונות.) אחת המשמעויות של אמונות אלה היא, שבניגוד לספקנים המוסריים או לנון-קוגניטיביסטים, הסובייקטיביסט עשוי לחשוב שטענות מוסריות הן אמנם סובייקטיביות, אך אף על פי כן נמנות עם סוגי הדברים שעשויים להיות בעלי ערך אמת, כתלות באדם מחווה הדעה.
בפילוסופיה, הסובייקטיביזם היא גישתו של הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום, אשר טען שמוסרי הוא מה שקובע המצפון האישי.
במילים אחרות, הרגש האישי הוא מה שקובע אם הפעולה היא לשבח או לגנאי.
לפי יוּם, הרגש הוא שמניע את האדם לפעולה ולא התבונה (כך בניגוד לדעתו של סוקרטס).
לפיו, התבונה תשאיר אותנו אדישים ביחס לפעולה המוסרית.
מבחינתו של יום, תפקיד השכל הוא להתאים אמצעים לתכליות כאשר התכליות המוסריות נקבעות על ידי הרגש והתבונה רק מאפשרת לנו לבחור בין האפשרויות שיביאו אותנו אל המטרה.
לטענתו, אין מקום לדיון אובייקטיבי במוסר כיוון שטענות מוסריות אינן משקפות מציאות; הן אינן הנחות עובדתיות שניתן לומר עליהן שהן אמת או שקר.
לטענתו של יום, לכל בני האדם ישנו רגש מוסרי מיוחד אותו הוא כינה: "רגש אהבת הבריות".
לעומת זאת, רמת הפיתוח של אותו הרגש יכולה להשתנות בין חברות שונות ותלויה בחינוך אותו מעניקה החברה.
את הסובייקטיביזם מקובל להנגיד לאובייקטיביזם.
רוסיה היא פדרציה המורכבת מ-89 סובייקטים פדרליים.
הסובייקטים הפדרליים מיוצגים באופן שווה במועצה הפדרלית (הבית העליון של הפרלמנט הרוסי).
אולם הם נבדלים ברמת האוטונומיה לה הם זוכים.
החלוקה הנוכחית היא תוצאה של תהליך היסטורי שהחל עוד בתקופת רוסיה הצארית.
מאז אומצה החוקה החדשה בשנת 1993 נוספו שישה סובייקטים, שניים לאחר סיפוח חצי האי קרים וארבעה נוספים לאחר אוקטובר 2022, בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה.
מרבית מדינות העולם לא מכירות בסיפוח ששת הסובייקטים החדשים.
משנת 2003 ועד 2008, חדלו שישה מחוזות אוטונומיים להתקיים.
בפרט, פרם אובלסט ומחוז קומי-פרמיאצקי התמזגו ליצירת מחוז פרם, מחוז קרסנויארסק הוקם באמצעות מיזוג בין מחוז קרסנויארסק, המחוז האוטונומי טימיר והמחוז האוטונומי אוונקי, חבל קמצ'טקה נוצר מאיחוד בין מחוז קמצ'טקה והמחוז האוטונומי הקוריאקי.
המחוז האוטונומי אוסט-אורדינסק הבוריאטי מוזג אל תוך מחוז אירקוטסק וכתוצאה מאיחוד מחוז צ'יטה והמחוז האוטונומי הבוריאטי אגינסק, הוקם מחוז עבר הבאיקל.
במאי 2020 הוחל בתהליך מיזוג בין ננץ למחוז ארכנגלסק שנגנז בהמשך.
כל סובייקט של הפדרציה שייך לאחת מהקטגוריות הבאות: רפובליקה, אובלסט, קראי, אובלסט אוטונומי, אוקרוג אוטונומי, או עיר פדרלית.
סוביניון בלאן (Sauvignon Blanc) הוא זן ענבים לבן שמקורו באזור בורדו שבצרפת.
הסוביניון בלאן, ביחד עם זן הענבים האדום קברנה פרנק הוא ההורה הגנטי של הזן הנפוץ קברנה סוביניון.
הזן משמש לרוב להפקת יין לבן יבש, אולם הוא מהווה מרכיב חשוב גם ביינות קינוח כגון אלו המיוצרים בסוטרן.
היינות המפורסמים ביותר מזן זה מגיעים מצרפת (בעיקר מבורדו ומעמק הלואר), ומניו זילנד - אולם הוא נפוץ באזורי יין רבים אחרים, בהם דרום אמריקה, ארצות הברית, אוסטרליה וישראל.
יינות סוביניון בלאן לרוב יתאפיינו בחומציות ובגוף קל.
חלקם בעלי מאפיינים טרופיים בולטים בעוד אחרים מציגים אופי יותר עשבוני ומינרלי.
ייננים בצרפת מעדיפים לרוב להתסיס את התירוש בטמפרטורות גבוהות יחסית (18-16 מעלות צלזיוס) שמניבות יינות בעלי אופי מינרלי יותר, בעוד ייננים בניו זילנד מעדיפים לרוב תסיסה בטמפרטורות מעט נמוכות יותר, המניבות יינות בעלי אופי פירותי וטרופי.
בישראל בה חלק גדול מהיינות מיוצרים בסגנון העולם החדש - גם יינות הסוביניון בלאן הם בעלי אופי טרופי רענן.
סובייטולוגיה הייתה ענף במדע שהתמקד בחקר ברית המועצות.
מחקרים סובייטולוגיים שילבו ידע ממספר תחומי מדע, בהם היסטוריה, מדע המדינה, כלכלה ואף לימודים סלאביים.
בעקבות פירוק ברית המועצות הפך העיסוק בתולדותיה לתת-תחום בהיסטוריה בת-זמננו, ואין רואים בו עוד תחום ידע נבדל.
השם נגזר מצירוף המילה סובייט והסיומת "-לוגיה", המקובלת בתחומי מחקר מדעיים, (ופירושה תורה; סובייטולוגיה = תורת הסובייט).
העיסוק בסובייטולוגיה זכה להתעניינות רבה במערב מהסיבות הבאות:
עניין אקדמי שעוררה ברית המועצות בשל גודלה, חשיבותה והייחוד של משטרהּ, שהתאפיין בחשאיות וסגירות.
יריבות בינה לבין מדינות המערב ובראשן ארצות הברית.
בעיקר בתקופת המלחמה הקרה, בה נוהל מעקב מודיעיני שבחן את ההתפתחויות בברית המועצות.
כתוצאה מצורך זה העמידו ממשלות ארצות הברית ובעלות בריתה הגדולות תקציבי מחקר, ולסובייטולוגים היו אפשרויות תעסוקה בגופים ממשלתיים.
קרמלינולוגיה - תת-תחום שהמתמקד ביחסי הכוחות בצמרת השלטון הסובייטי (כיום משמש המונח לעיתים לתיאור חקר הפוליטיקה של רוסיה הפוסט-סובייטית).
הכינוי נגזר מן השם קרמלין בהוראתו הסמלית, שמשמעותה צמרת הממשל במוסקבה.
קרמלינולוגים ניסו לפענח את ההתפתחויות הנסתרות מאחורי הקלעים של הצמרת הסובייטית מתוך סימנים לא ישירים.
למשל, להסיק מתוך מיקומם הפיזי של מנהיגים שונים בעת צפייתם במצעד אחד במאי בכיכר האדומה על מידת קרבתם לצמרת.
האבחנה בין המונחים קרמלינולוגיה וסובייטולוגיה הייתה עמומה, והמונחים שימשו לעיתים במעורבב.
ככלל, לא הצליחה קהילת הסובייטולוגים לצפות התפתחויות חשובות שהתרחשו בברית המועצות, ובכלל זה את המועד והאופן שבהם קרסה לבסוף בתקופת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב.
בפסיכולוגיה, סוּבְּלִימַצְיָה (מלטינית: sublīmis – גבוה; בעברית: עידון) פירושה הפניית הכוחות המנטליים של האדם מפעילויות שנתפסות כשליליות אל עבר פעילויות חיוביות ומקובלות מבחינה חברתית.
הסובלימציה נחשבה על ידי זיגמונד פרויד מייסד הפסיכואנליזה כמנגנון הגנה מוצלח המסייע להסתגלות חברתית של היחיד.
השימוש המודרני במונח מיוחס לפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, כחלק מהשקפתו בדבר "הרצון לעוצמה"'.
הפילוסוף ולטר קאופמן טוען כי ניתן לזהות את מקורות המונח גם עם המושג "Aufhebung" הדיאלקטי של הגל, שמשמעו "שלילה", "שימור" ו"העלאה".
הסובלימציה היא מושג יסודי בגישת הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד אשר מתאר את הסובלימציה כתהליך אשר בו מתועלים דחפים ותשוקות שאינם מקובלים מבחינה חברתית ומקורם בליבידו, אל פעולות ומטרות מקובלות ואף רצויות מנקודת מבטה של החברה.
פרויד ראה בסובלימציה מנגנון הכרחי לקיומה של התרבות האנושית.
בלעדיה, החברה הייתה מוצפת בהתנהגויות בלתי־מרוסנות.
באמצעות הסובלימציה, הדחפים אינם מודחקים ואינם נכחדים, אלא מקבלים ביטוי בעל ערך עבור היחיד והחברה.
במובן זה, היא מאפשרת לאדם להתמודד עם יצריו ובו בזמן לתרום לחברה ולתרבות.
על פי פרויד, זהו סוג של מנגנון הגנה חיובי המעיד על התמודדות בריאה, יצרנית ויצירתית.
מנגנון זה מאפשר לבני האדם לתעל ולבטא בדרך לגיטימית הן מבחינה פסיכולוגית והן מבחינה חברתית את דחפיהם הטבעיים, (ובעיקר את היצר המיני – ה"ארוס"), ומעודד את האדם ליצירתיות ולביטויים אמנותיים.
יתרונו של העידון טמון בכך שאינו מצריך השקעה מתמדת של אנרגיה כדי למנוע את ביטוי הדחף (על ידי מנגנונים כגון הדחקה, הכחשה או התקה), ולכן הוא לא גורם לנוירוזה.
סובלימציה נחשבת למנגנון הגנה סתגלני יותר מכיוון שהיא הופכת את האנרגיה השלילית שיש בדחף או בתחושה (למשל חרדה) לאנרגיה חיובית.
כאשר אנרגיית הליבידו מופיעה בצורת דחפים של האיד, דחפים אלה מוגבלים על ידי האגו והסופר אגו.
אף על פי שהם מודחקים, האנרגיה שמאחוריהם עדיין קיימת.
במקום להשתמש באותה אנרגיה להתנהגות שאינה מקובלת מבחינה חברתית, אדם יכול להשתמש במנגנון הסובלימציה (עידון) כדי להפנות את האנרגיה הזו למעשים מקובלים ופרודוקטיביים יותר (לדוגמה אומנות או ספורט תחרותי).
מדען שמקור סקרנותו הוא יצר המציצנות, והוא "מציץ לסודותיה של אמא טבע".
אדם שמתגייס למשטרה ומתעל אנרגיות של יצרים אלימים ותוקפנים למסגרת בה מופעל כוח באישור החוק ולתועלת החברה.
ניתן למצוא מספר התייחסויות לנושא הסובלימציה בתרבות.
חלק מההתייחסויות הן בעלות השפעה ברורה מתורת הפסיכואנליזה ואחרות פחות הושפעו ממנה או שקדמו לה.
בספרו של תומאס מאן, "מוות בוונציה", הפרוטגניסט הוא סופר מזדקן ומצליח, המעדן את תשוקותיו לנער באמצעות כתיבת שירה.
לפי התלמוד הבבלי: "האי מאן דבמאדים יהי גבר אשיד דמא.
אמר רב אשי: אי אומנא אי גנבא אי טבחא אי מוהלא".
זאת אומרת, אדם שיש לו נטייה מוּלדת לשפוך דם, יכול להיות שופך דמים או לחילופין לנתב את דרכיו לטובה, ולתפקד כשוחט, מוהל או מקיז דם.
סֻבִּין (ברבים גם: סֻבִּים) הם קליפות הגרעין של צמחים ממשפחת הדגניים: חיטה, שעורה, אורז, שיבולת-שועל, תירס ודוחן.
הם מתקבלים בשלב הפרדת השכבות החיצוניות שעוטפות את הגרעין אשר נטחן לקמח.
הסובין מכילים תאית וחומצה פיטית.
בתזונה, התאית עוזרת לגרות את דפנות הקיבה ולהניע את פעולת העיכול אצל אדם בריא.
הסובין עשירים בסיבים תזונתיים ובחומצות שומן חיוניות.
הם מכילים כמות משמעותית של עמילנים, חלבונים, ויטמינים ומינרלים.
מכילים בעיקר סיבים שאינם מסיסים ומסייעים בתהליך העיכול על ידי הוספת נפח לצואה בדומה ללתת.
בסובי חיטה, השכיח מהמינים השונים, הסובין הם כ-14% ממשקל הגרעין.
סובי אורז הם תוצר לוואי של תהליך טחינת האורז (הפיכת אורז חום לאורז לבן).
והם מכילים חומרים נוגדי חמצון שונים בעלי השפעה חיובית על בריאות האדם.
סובי אורז מכילים רמה גבוהה של סיבים תזונתיים (בטא גלוקן, פקטין).
סובין משמשים לעיתים קרובות כדי להעשיר לחמים (בעיקר מאפינס) ודגני בוקר, במיוחד לטובת הגדלת צריכת סיבים תזונתיים והם מרכיב עיקרי בפת קיבר.
ביפן, משתמשים בסובי אורז להחמצה, מוסיפים אותם למים רותחים עם נצרי במבוק, ומשתמשים בהם לשטיפת כלים.
בבורמה מערבבים אותם עם אפר והם משמשים כחומר ניקוי לשטיפת כלים.
בנוסף מוסיפים אותם לגושי קרח מסחריים כדי לעכב את תהליך המסתם.
סובי אורז ושמן סובי אורז נמצאים בשימוש נרחב בטיפולי יופי טבעי ביפן.
רמות גבוהות של חומצה אולאית מאפשרות להם להיספג היטב בעור.
סובין משמשים כחלק ממספוא לבהמות ובעלי חיים שונים כדוגמת: ארנבים, ביזונים, קביות ועזים, וכמשטח מזון לגידול חרקים.
סובטסק בעבר נקראה קוקארקה היא עיר בדרום מחוז קירוב שבפדרציה הרוסית, ומשמשת כמרכז המנהלי של ראיון סובטסקי.
במאה ה-12 שימשה קוקארקה כבירת הנסיכות המקומית של צומבילאט (Чумбылат), מנהיג ולוחם מארי נודע.
בשנת 1594 נכבשה קוקארקה על ידי רוסיה הצארית.
בתקופת האימפריה הרוסית הייתה קוקארקה סלובודה (Слобода) בנפת ויאטקה.
בשנת 1918 הוכרה קוקארקה כיישוב עירוני, ובשנת 1937 שונה שמה לסובטסק והיא הוגדרה כעיר.
סובטסק עד שנת 1946 נקראה בשמה הגרמני "טילזיט" Tilsit (בליטאית: Tilžė , בפולנית: Tylża) היא העיר השנייה בגודלה במחוז קלינינגרד שברוסיה ומרוחקת כ-118 קילומטרים צפונית-מזרחית מבירת המחוז קלינינגרד.
סובטסק שוכנת בצפון המחוז, על הגדה הדרומית של נהר ניימן שמצפון לו שוכנת ליטא.
גשר המלכה לואיז מחבר בין סובטסק לליטא.
טילזיט התפתחה סביב טירה שבנו הטבטונים בשנת 1410, וקיבלה זכויות עירוניות לראשונה בשנת 1552. ביולי 1807 נחתמו חוזי טילזיט בין נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת, לבין שליטי רוסיה ופרוסיה, על גבי אסדה שהוצבה בנהר.
החוזה הראשון, עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה נחתם ב-7 ביולי.
החוזה השני, עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, נחתם ב-9 ביולי.
שלושה ימים לפני החתימה על החוזה, ניסתה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ לשכנע את נפוליון להקל את תנאי ההסכם המשפילים עם פרוסיה.
פעולה זו, על אף שנכשלה, גרמה לעליית קרנה של המלכה לואיזה.
עד שנת 1945 סימן לוח שיש את הבית שבו התגוררו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו לואיזה.
כמו כן בשנקנדורף פלאץ, הוקמה אנדרטה לזכרו של המשורר מקס פון שנקנדורף (Max von Schenkendorf), יליד העיר.
בשנות המאה ה-19 עת השפה הליטאית נאסרה לשימוש ברחבי האימפריה הרוסית, שימשה טילזיט מרכז חשוב להדפסת ספרים בליטאית, משם הוברחו לשטחי ליטא שבשליטה רוסית.
בתחילת המאה העשרים שגשגה טילזיט, בשנת 1900 הופעלו בעיר חשמליות, והתגוררו בה כ-34,500 תושבים.
מסילת הרכבת חיברה בין טילזיט לקניגסברג וללביאו (Labiau, כיום פולסק), וספינות קיטור עגנו בנהר מדי יום.
בשנת 1918 נחתם בעיר חוק טילזיט על ידי מנהיגי הליטאים-פרוסים, שדרש לספח את חלקיה הצפוניים של פרוסיה המזרחית, אז מובלעת גרמנית, לליטא.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקר היטלר בעיר.
ב-20 בינואר 1945 נכבשה טילזיט על ידי הצבא האדום, וסופחה לברית המועצות באותה השנה.
תושבי העיר הגרמנים גורשו, והוחלפו באזרחים סובייטים.
השליטים הקומוניסטים החדשים, שינו את שמה לסובטסק על שם הסובייט.