tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התפתחות הטקטיקה הביאה להופעת הסריסה, רומח באורך של 6-7 מטרים שהייתה בשימוש פזטיירוי המקדונים.
מערך הפלנקס היה דומיננטי באירופה עד הופעת הלגיון המניפולרי שהיה נפוץ בצבאותיה של רומא העתיקה.
הלגיונר, שחימושו העיקרי היה חרב דחק את רגלי נושא הרומח כי לרומא היו האמצעים הכספיים לאמן את חייליה ואילו בשדות הקרב החרב הייתה גמישה פי כמה מהרומח הארוך והמסורבל.
הרומח והחנית נותר בשיממונם עד אמצע ימי הביניים.
הפרשים הכבדים מחצו בקלות את חיל הרגלים והיה צורך בנשק עם מוט ארוך כדי לשמור את הפרש במרחק בטוח מהחייל הרגלי.
המערכים שהתבססו על הרומח ועל החנית נוצרו בארצות שבהן מסיבות שונות לא היו נפוצים פרשים כבדים.
בין אם הסיבה לכך היא מיעוט האריסטוקרטיה שבסיסה הכלכלי הוא אחוזות גדולות כמו בפלנדריה או עוני יחסי של הארץ דוגמת סקוטלנד.
הפלנקס העתיק נולדה מחדש בדמותו של סקילטרון הסקוטי והמערכים הרגליים של השווייצרים ומערכים דומים בארצות אחרות.
מערכים אלה, בדומה למערכים העתיקים של שומר ויוון העתיקה, הורכבו לרב ממיליציה שאימונה היה דל.
בניגוד לעת העתיקה שבה אחד המאפיינים המרכזיים של נושאי הרומח היה המגן, בימי הביניים השימוש במגנים ובשריון גוף לא היה נפוץ כמו בעת העתיקה.
נושאי החנית הגיעו לשיא הפופולריות בשווייץ במאה ה-15 ובמאה ה-16. המשמר השווייצרי שכלי נשקו המועדף היה הרומח נחשב לחיל רגלים הטוב באירופה עד הפצה רחבה של הנשק החם.
הופעת כלי הנשק החמים בשדות הקרב במאה ה-14 ובמיוחד הופעת הארקבוז במאה ה-15 חייבו את התאמת נושאי החנית לחילות חדשים שהופיעו בשדות הקרב.
בעת החדשה שימשו נושאי הרומח מגן חי למוסקטרים מפני הסתערות הפרשים ומהתקפות של נושאי רומח עוינים.
שיעורם הלך והצטצמם עם השיפור בכלי הירי עד שהם נעלמו לחלוטין משדות הקרב.
הטקטיקה של נושאי החנית הוכתבה בראש ובראשונה ממבנה המערך שבו הם נלחמו.
בגלל הקיבוץ לגושים גדולים נאלצו הלוחמים לנהל קרב דחיפות.
לרב, הגוש הגדול יותר ניצח בקרב.
האבדות בקרב כזה היו, בדרך כלל, קלות למדי.
המערך הזה היה יציב מאוד, אך לא גמיש.
החלוקה ליחידות משנה שדרשה מקצועיות רבה הייתה, בדרך כלל, לא מקובלת.
בגלל קשיחותו של המערך הוא היה פגיע במיוחד להתקפות מהאגף או מהעורף.
אם הצליח האויב לאגף את המערך של נושאי החנית, היו אלה נתונים לחסדיו.
כדי להתמודד עם בעיה זו, צורפו בדרך כלל יחידות של רגלים קלים או פרשים למערך נושאי החנית כדי להגן על אגפיו.
בדרך כלל המערך היה בעובי אחיד לכל אורכו ורק במאה ה-4 לפנה"ס הכניס אפמינונדס היווני חידושים לטקטיקה המקובלת על נושאי הרומח.
במקום פיזור אחיד של החיילים לאורך המערך, העדיף אפמינונדס לעבות את אחד האגפים על חשבון האחרים ובעזרת האגף הכבד שלו הצליח לשבור את מערכי יריביו.
החידושים של אפמינונדס לא האריכו ימים ועד מהרה חזרו הצבאות למערך בעובי אחיד.
זה קרה בין היתר בגלל הגברת שיתוף הפעולה בין נושאי הרומח לשאר החילות בשדות הקרב, בראש ובראשונה הפרשים והרגלים הקלים.
הגברת שיתוף פעולה זה הוא ההתפתחות החשובה ביותר בטקטיקה של העת העתיקה בעולם הקלאסי.
לא עוד צבאות שמורכבים מנושאי רומח בלבד או פרשים בלבד עם תוספות מעטות, אלא צבאות מאוזנים שלכל החלקים בו תפקיד משלו בשדה הקרב.
הגברת שיתוף הפעולה לא שינתה את המיקום של נושאי הרומח.
עדיין ניצבו אלה במרכז ואילו הפרשים ורגלים הקלים באגפיהם.
הגברת שיתוף הפעולה באה לידי ביטוי בעיקר בעזרה הדדית שהגישו החילות השונים זה לזה והגברת התיאום ביניהם.
הלגיון שתפס את מקומה של הפלנקס הורכב מנושאי חרבות ולא מנושאי חנית, אך המבנה הכללי של חיל רגלים כבד במרכז ופרשים ורגלים קלים באגפים נותר, בדרך כלל גם בצבאות רומאים.
הצבאות המקצועיים הגדולים של רומא העתיקה שמנו עשרות אלפי חיילים לא היו נפוצים באירופה בימי הביניים.
לרב הורכבו צבאות ימי הביניים באירופה מאבירים, שזכו, אמנם, לאימון רב, אך אימון זה הצטמצם בדרך כלל ללחימה אישית ולא תורגלו תמרונים משותפים של אבירים רבים במערך מסודר.
חיל הרגלים לא זכה בדרך כלל אפילו לאימון זה.
כתוצאה מכך נסוגה הטקטיקה מאות שנים לאחור.
יחד עם זאת, המערך הצפוף העתיק דמוי הפלנקס סיפק תשובה נאותה ונתן מענה הולם לבעיה זו.
הארקבוז וביתר שאת המוסקט דרשו את התאמת הטקטיקה לכלי נשק חדשים אלה.
קצב האש האיטי והדיוק הדל של כלי הירי הראשונים חייבו את קיבוץ היורים בגושים גדולים וירי במטחים ליצירת אפקט רובה ציד ענק.
הרעיון היה ירי מרוכז כדי שלפחות חלק מהכדורים יפגעו במטרה.
קצב האש האיטי לא יכול היה לתת מענה הולם לסכנות שהציב שדה הקרב לפני המוסקטרים.
הם היו זקוקים להגנתם של חיילים אחרים ונושאי הרומח מילאו בדרך כלל את התפקיד הזה.
מערך רמחים ורובים היה התשובה לדרישה זו.
במערך זה ניצבו המוסקטרים לצד נושאי הרומח והאחרונים הגנו עליהם מהסתערות הפרשים העוינים וחיל רגלים של היריב.
הטרסיו הספרדי היה היורש של מערכי הרמחים והרובים הראשונים.
הוא נותר דומיננטי באירופה עד המאה ה-17 עד שהוחלף בטקטיקה קווית שהמציא גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה.
במערך זה סודרו החיילים בקווים ארוכים ולא בגושים גדולים.
כך הירי של המוסקט בא לידי ביטוי רב יותר בקרב.
השיפורים במוסקטים וחידושים טקטיים נוספים דחקו את רגלי נושאי החנית עד שאלה נעלמו לחלוטין במאה ה-18, אם כי הרמחים והחניתות המשיכו לשמש את כוחות הגרילה עד המאה ה-19.
נושא כלים הוא עוזר או משרת המסייע לאדם בעל מעמד חשוב משלו.
במקרא הוזכרו נושאי כליהם של מנהיגים, כדוגמת אבימלך בן גדעון (), שאול המלך () ובנו יהונתן (שם, ), וכן יואב בן צרויה ().
גם דוד המלך שימש תקופה מסוימת כנושא כליו של שאול ().
נושא הכלים נשא את כלי המלחמה עבור אדונו, ובכמה מקרים מתואר שנושא הכלים היה מצויד גם בנשק אישי עבורו, והשתתף באופן פעיל בלחימה ().
בימי הביניים היה נושא הכלים האדם שנשא את כלי המלחמה של האציל הלוחם, ובעיקר את המגן, וסייע לו בלבישת שריון הגוף.
נושאי הכלים היו בעלי מעמד נחות משל הלוחם ששירתו, או שהיו חניכים בתהליך החינוך לאבירות, ושאפו ללמוד מהאביר את מלאכת הלחימה ולהתקדם אל מעמד גבוה יותר.
כשאבירים נלחמו ביניהם, בדרך כלל גם נושאי הכלים נאבקו ביניהם.
בשפות רבות נגזר שמו של נושא הכלים מהמילה מגן, משום שנושא הכלים נשא, לפני הקרב, את המגן הכבד של אבירי ימי הביניים.
נושאי כלים מסוימים, שהופיעו ביצירות ספרות מפורסמות, דוגמת: סנצ'ו פנסה ב"דון קיחוטה", גורט ב"אייבנהו" ונושאי הכלים של המוסקטרים בספרי אלכסנדר דיומא האב, היו בעצמם לדמויות מפורסמות.
בתרבות המודרנית, חסרת האבירים, נושאי כלים נושאים את תיק מקלות החבטה של שחקני הגולף או פריטים אחרים המכבידים על בעל המעמד או שזה לא מכבודו לשאת אותם בעצמו.
הרמב"ם כותב על רבי עקיבא שהוא היה נושא כליו של בר כוכבא.
על כך כותב רבי יוסף קארו שזה לא ברור כיצד זה אפשרי ועל כן יש שפירשו שרבי עקיבא היה נושא כלים במובן שהוא תמך במרד.
לעומת זאת, היו שמצאו רמז לכך שרבי עקיבא בעצמו יצא למלחמה.
הביטוי נושא כלים משמש גם לציין יחסי גומלין לא שוויוניים בין שותפים לדרך, כך מתואר לעיתים פוליטיקאי אחד כנושא הכלים של פוליטיקאי אחר.
בספרות התורנית משמש הביטוי בהשאלה כתואר לפרשנות, היינו לחיבור פרשני הבנוי כל כולו על גבי חיבורו של אדם אחר ומלווה אותו בהבהרות פרשניות ובהערות מרחיבות.
הגיון המטאפורה הזו הוא כביכול המפרש נושא את כליו של הספר המתפרש.
נושאי כליו של הרמב"ם - יש מנושאי כליו שעסקו בציון מקור לדבריו, ויש שעוסקים בפרשנות דבריו, ואחרים נכתבו על מנת ליישב את דבריו מהשגותיו של הראב"ד.
נושאי כליו של השולחן ערוך - רבים מהפרשנים עוסקים בביאור דבריו וכן בהוספת הלכות בנושאים שהשולחן ערוך לא התייחס אליהם, למשל משנה ברורה.
יש גם שעסקו במקורות לדבריו, כבאר הגולה וביאור הגר"א.
בפיזיקה, נושאי מטען הם חלקיקים חופשיים (חלקיקים שאינם מקובעים למקומם) אשר נושאים מטען חשמלי.
תנועת חלקיקים אלו יוצרת זרם חשמלי במוליכים.
דוגמאות לנושאי מטען הן אלקטרונים, יונים וחורים.
במתכות, נושאי המטען הם אלקטרונים.
אלקטרון אחד או שניים מאלקטרוני הערכיות בכל אטום מסוגל לנוע בחופשיות בתוך הסריג המתכתי.
אל ענן זה של אלקטרונים חופשיים ניתן להתייחס כאל גז פרמי.
בתמיסות יוניות, כמו מים מלוחים, נושאי המטען הם הקטיונים (יונים חיוביים) והאניונים (יונים שליליים) המומסים.
בקשת חשמלית (כמו ברק), נושאי המטען הם האלקטרונים והקטיונים של הגז המיונן (הפלזמה).
בשפופרת ריק, נושאי המטען הם אלקטרונים חופשיים.
בפיזיקת מוליכים למחצה קיימים שני סוגים של נושאי מטען.
בנוסף, מקובל להתייחס למקומות הריקים מאלקטרונים בפס הערכיות כחורים הנושאים מטען חיובי.
במוליך למחצה מזוהם מקובל למדוד את "ריכוז נושאי המטען החופשיים", שמשמש באופן דומה למדד ריכוז נושאי המטען במתכת לצורך חישוב הזרם או מהירות הסחיפה.
"נושאי מטען חופשיים" הם אלקטרונים אשר נוספו ישירות לפס ההולכה (או חורים אשר נוספו לפס הערכיות) על ידי הזיהום, ולא נוצרו באופן ספונטני על ידי עירור תרמי.
נושאי רומח הם סוג של פרשים שהתקיימו בצבאות שונים בעולם מהעת העתיקה ועד תחילת המאה ה-20. כלי הנשק העיקרי של פרשים אלו, בדומה לנושאי רומח הרגליים, היה הרומח.
בנוסף לרומח צוידו בדרך כלל גם בכלי ירייה קלים כגון אקדחים ונשק קל כמו חרבות.
רומח הוא חנית ארוכה וכבדה.
אורכו של הרומח ששימש את הפרשים יכול להגיע לכמה מטרים.
בכך היווה הרומח יתרון משמעותי על פני החנית, שהייתה קצרה בהרבה ממנו כי הלוחם יכול היה לפגוע ביריבו מטווח רחוק יותר.
עם זאת, לרומח חיסרון הנובע מאורכו הרב - השימוש בו מגביל את הלוחם ולעיתים נדרש הלוחם לאחוז ברומח בשתי ידיו, מה שמקשה על השליטה בסוס.
כמו כן, פגיעה ביריב עם הרומח תוך כדי דהירה מהירה של הסוס, יכולה לגרום לנפילתו של הלוחם.
לכן, עד המצאת הארכוף שאפשר ללוחם לעגן את עצמו בחוזקה לאוכף, הייתה מקובלת האחיזה העליונה ברומח.
לצורת האחיזה משמעות טקטית רבה - באחיזה תחתונה, מתחת לבית השחי, יכול הפרש לנצל את מלוא תנופת הסוס הדוהר ולשפד את יריבו ואילו אחיזה עליונה יעילה רק לדקירה, שהיא חלשה יותר.
אחיזה תחתונה אפשרית גם ללא ארכוף, אך היא קשה יותר מבחינה פיזית.
במקרה כזה, נהג הפרש להצמיד את ברכיו בחוזקה לצלעות הסוס וזה היה מונע את נפילתו.
ישנם עדויות לפרשים אשורים אשר נלחמו בעזרת רומח כבר מסביבות שנת 700 לפנה"ס.
בעת העתיקה צבאות רבים עשו שימוש בפרשים מסוג זה בהם יוון, מוקדון,האימפריה הפרסית, סין בשושלת האן והאימפריה הרומית.
יחידות פרשים ידועות שנשאו רומח כנשקם העיקרי היו הקטפרקט הפרתי, וההטיירוי המקדוני.
במהלך ימי הביניים נושאי רומח היו נפוצים מאוד בצבאות אירופה ואסיה בתור פרשים כבדים ומשוריינים.
האבירים האירופים הרכובים היו למעשה נושאי רומח במובן הטקטי.
בעת החדשה, בעידן בו התפתח אבק השריפה ואיתו הארטילריה והרובים, גם הפרשים בשדה הקרב עברו שינוי נרחב.
נושאי הרומח הכבדים של העולם העתיק לא התאימו לעמוד אל מול כלי הנשק המודרניים והחלו לדעוך בשדות הקרב באירופה.
החל מהמאה ה-17, נושאי רומח קלים ללא השריון שאפיין אותם בעבר הפכו לנפוצים כמעט בכל צבא באירופה, הודו ובאימפריה העות'מאנית.
הם היו מזוהים במיוחד עם מזרח אירופה ובפרט פולין וגרמניה, שם הם נקראו אוּלנים (ułan, ו-Uhlan בהתאמה).
במהלך המאה ה-17 וה-18, מקומם ותרומתם של נושאי הרומח לשדה הקרב הוטלה בספק בצבאות שונים.
בסוף המאה ה-18 במהלך המלחמות הנפוליאוניות השימוש המוצלח של צבאות שונים וביוחד של צרפת בנושאי הרומח בשדה הקרב, העלה שוב את היכולות הייחודיות של פרשים קלים הנלחמים עם רומח לעיתים לצד רובה וחרב.
כך, במהלך המאה ה-19 חזרו והופיעו מספר יחידות נושאי רומח באופן מעט נרחב יותר באירופה, במיוחד הצבא הבריטי, שבהתחלה התנגד ליחידות מסוג זה ומתחילת המאה ה-19 החל לשנות את דעתו ולכלול מספר רגימנטים מסוג זה.
השימוש בנושאי רומח החל לדעוך בדומה ליחידות הפרשים האחרות בתחילת המאה ה-20 ומלחמת העולם הראשונה.
כיום יחידות שונות בעולם נושאות בשמם את הסיווג ההיסטורי של נושאי רומח.
לרוב יחידת נושאי רומח כיום בצבאות המודרניים יעודה הוא יחידת שריון.
בין היתר ספרד (נושאי הרומח של המלך), הממלכה המאוחדת (לדוגמה; נושאי הרומח המלכותי), הודו, פקיסטן, אוסטרליה, איטליה, בלגיה ופורטוגל.
הכוחות המיוחדים של קולומביה נקראים לנסרוס (Lanceros).
נושאות המטוסים מסדרת אינווינסיבל הן סדרה של נושאות מטוסים קלות, ששירתו בצי המלכותי הבריטי.
הסדרה כוללת שלוש אוניות: אה"מ "אינווינסיבל" , אה"מ "אילוסטריוס" , ואה"מ "ארק רויאל" מלכותית").
כלי השיט נבנו ללוחמה נגד צוללות, כדי לתת מענה לאיום הצוללות הסובייטי במהלך המלחמה הקרה.
בשלב ראשון הופעלו מסיפון האוניות מטוסי בריטיש אירוספייס הרייר ימי ומסוקי וסטלנד סי קינג HAS.1, ללוחמה נגד צוללות.
שלוש האוניות היו אמורות להיות נושאות מטוסים קלות שיפעלו במקביל לנושאות מטוסים גדולות יותר, שהיו בשלבי פיתוח והוגדרו CVA-01. ואולם, פרויקט זה בוטל ב-1966 עקב קיצוצים תקציביים ויריבות בין הזרועות השונות בבריטניה.
לאחר ביטול הפרויקט הפכו שלוש האוניות לנושאות המטוסים העיקריות של הצי הבריטי.
שלוש האוניות השתתפו בפעילות מבצעית במקומות שונים בעולם: בדרום האוקיינוס השקט במלחמת פוקלנד, 1982; בים האדריאטי במלחמת בוסניה בין השנים 1993–1995, ובמפרץ הפרסי במלחמת המפרץ השנייה ב-2003.
"אינווינסיבל" הוצאה משירות ב-2005, והושמה במצב של מוכנות נמוכה.
האונייה נמכרה לחברה מטורקיה לגריטה בפברואר 2011, ועזבה את פורטסמות' בגרירה ב-24 במרץ.
על פי מדיניות הקיצוצים בתחומי הביטחון שפרסמה ממשלת בריטניה ב-2010, הוחלט על הוצאת "ארק רויאל" משירות ב-13 במרץ 2011 והאחרונה בסדרה "אילוסטריוס" הוצאה משירות ב-2014, ואז נותר הצי הבריטי ללא נושאות מטוסים עד להשקת שתי נושאות המטוסים אה"מ המלכה אליזבת (R08) ואחותה אה"מ נסיך ויילס (R09) מסדרת "המלכה אליזבת" ב-2017.
ראשיתה של סדרת נושאות המטוסים מסדרת "אינוויניסבל" בתכנון לסיירת טילים, בעלת הדחק של כ-6,000 טון.
כאמור, ב-1966 בוטל הפרויקט, והמבנה המתוכנן של קבוצת המשימה שונה.
במקביל לפיתוח האונייה, החלה חברת הוקר איירקראפט שהתמזגה והפכה להוקר סידלי, בפיתוח מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה.
ההזמנה הראשונה ניתנה למספנת ויקרס ב-17 באפריל 1973. התכנון כעת היה לאונייה בת 19,000 טון, שהוגדרה כסיירת כבדה נושאת מסוקים, שהייתה אמורה לשאת עד ל-14 כלי טיס וכן משגר לטילי נ"מ מדגם סי דארט (GWS-30) בחרטום האונייה.
ממשלת בריטניה החליטה שהאונייה החדשה תזדקק לכלי טיס בעלי כנף קבועה להגנה מפני מטוסי סיור סובייטיים.
במאי 1975 אושרה הגרסה הימית של מטוסי ההרייר, בריטיש אירוספייס הרייר ימי.
אישור המטוס הביא לתכנון מחדש של האוניות, כך שיוכלו לשאת מספר מצומצם של מטוסים כאלה.
מטוסי ההרייר יכולים להמריא אנכית, אך הדבר בא על חשבון המטען שהם יכולים לשאת.
בשל כך, עדיפה המראה ממסלול קצר.
אך גם בהמראה כזו, כאשר המטוס ערוך לקרב ונושא מטען מלא של דלק וחימוש, הדבר אינו פשוט מהסיפון הקצר של האוניות (אורכו כ-170 מטרים).
בשתי האוניות הראשונות, "אינוויניסבל" ו"אילוסטריוס", הוגבה הסיפון ב–7° בתחילה, ולאחר מכן הוגבה עוד יותר ל-12°.
באונייה השלישית, "ארק רויאל", נבנתה המקפצה מראש כהגבהה זו.
מ-1976 נקבע תפקיד נוסף לאוניות אלה, והוא כנושאות מסוקים.
תפקיד זה היה אמור להיות חלק מההיערכות של נאט"ו לקראת עימות אפשרי באירופה, ואז היו האוניות אמורות להיות חלק מהאגף הצפוני של נאט"ו, ליד נורווגיה.
לאחר מלחמת פוקלנד נוספו לאוניות מערכות נשק לטווח קצר (Close-in Weapon System, CIWS).
המערכות הותקנו ב"אילוסטריוס" ברגע האחרון לפני הכנסתה לשירות, ב"ארק רויאל" במהלך בנייתה, וב"אינווינסיבל" כאשר עברה שיפוץ ראשון מאז כניסתה לשירות.
ב"אינוויניסבל" ו"אילוסטריוס" הותקנו תחילה שתי מערכות פלנקס, שהוחלפו מאוחר יותר בשלוש מערכות "שוער" (GoalKeeper) מתוצרת בריטניה.
ב"ארק רויאל" הותקנו מלכתחילה שלוש מערכות פלנקס.
לשלוש האוניות מערכות לוחמה אלקטרונית, ומשגרי נורים ומוץ.
בחלק משיפוץ שנעשה בכל האוניות באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, הוסרו משגרי טילי סי דארט, כדי להגדיל את סיפון ההמראה.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 הביע השאה של אירן עניין ברכישת שלוש נושאות מטוסים מסדרת אינווינסיבל, ועימם 25 מטוסי בריטיש אירוספייס הרייר II, להגנת הצי.
כשהסתבר כי הצי האירני אינו יכול לספק את כוח האדם הנדרש לצורך הפעלת האוניות, ושהצי הבריטי החל לאבד עניין בפרויקט, בוטלה הזמנת האוניות ב-1976. גם הצעה מאוחרת יותר לרכישת ארבעה כלי שיט מסוג זה ומשא ומתן לרכישת מטוסי הרייר בוטלה.
ב-1981 פרסמה ממשלת בריטניה ספר לבן בנושא מדיניות הביטחון הבריטית.
ואולם, פעילותה המבצעית של "אינווינסיבל" במהלך מלחמת פוקלנד הראתה את הצורך הבריטי בנושאת מטוסים, ואת הטעות במדיניות הבריטית, ושתי המדינות ביטלו את העסקה ביולי 1982.
עד 1982 כלל הכוח האווירי על סיפונה של "אינווינסיבל" תשעה מסוקי וסטלנד סי קינג HAS.5 ללוחמה נגד צוללות וארבעה או חמישה מטוסי בריטיש אירוספייס הרייר ימי FRS.1. הרכב זה נבע מייעודה המתוכנן של האונייה, שהיה לחימה נגד צוללות בחלק מקבוצת אוניות מלחמה שזה ייעודן.
קבוצת משימה זו הייתה אמורה להיות חלק מכוחות נאט"ו שיילחמו נגד צוללות סובייטי בצפון האוקיינוס האטלנטי.
עיקר הלחימה היה אמור להתבצע באמצעות המסוקים, ואילו מטוסי ההרייר נועדו להפיל מטוסי סיור סובייטיים.
מלחמת פוקלנד שינתה את תפיסת העולם של הצי ושל הצמרת הביטחונית בבריטניה, והוכיחה את הצורך בנושאות מטוסים שימלאו את תפקידן המקורי, להוות בסיס לכוח אווירי כנגד מטרות קרקעיות וימיות.
שתי נושאות המטוסים שעמדו לרשות הצי המלכותי הבריטי בעת המלחמה, אה"מ הרמס ואה"מ אינווינסיבל, היו גדושות במטוסי הרייר ימי של הצי והרייר GR.3 של חיל האוויר המלכותי לתקיפת מטרות קרקע.
בנוסף, היו על האוניות מסוקים ללחימה נגד צוללות.
מטוסי ההרייר GR.1 היו תוספת זמנית לאוניות, ולא הוצבו עליהן באורח קבע.
לעומת זאת, כלקח מן המלחמה הוצבו על האוניות מסוקי וסטלנד סי קינג בגרסת AEW2A, לתפקידי התראה מוקדמת מוטסת.
המסוק הראשון הוצב על סיפונה של "אילוסטריוס", שהוכנסה לשירות במהירות רבה מיד לאחר המלחמה ונשלחה בדחיפות לדרום האוקיינוס האטלנטי כדי להחליף את "אינווינסיבל" בשמירה על האיים לאחר הניצחון הבריטי.
לאחר המלחמה כללה הכנף שהייתה מוצבת על כל אונייה שלושה מסוקים להתרעה מוקדמת, תשעה מסוקים ללחימה נגד צוללות ושמונה או תשעה מטוסי הרייר ימי.
בחינת ביצועי המטוס לאחר המלחמה עלתה צורך בשדרוגו, שאושר ב-1984. ב-1993 נכנס לשירות ההרייר הימי FA.2, והוצב על סיפון "אינווינסיבל".
מטוסים אלה פעלו מן האונייה בבוסניה ב-84. ל-FA.2 היה מכ"ם מתקדם מדגם "ויקסן כחול", שתואר כמכ"ם פולס דופלר מתקדם ביותר.
שיפור נוסף במטוס הייתה יכולתו לשאת טילי AIM-120 אמראם.
שיפורים נוספים באוניות היו הגדלת שיפוע "מקפצת הסקי" ל-12° באוניות "אינוונסיבל" ו"אילוסטריוס", כפי שהוזכר לעיל.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נערכו באוניות שינויים נוספים.
שינוי אחד היה הסרת מערכת טילי הסי דארט שהייתה ממוקמת בחרטום האוניות.
הסרת הטילים איפשרה את הארכת סיפון ההמראה, והסרת מחסני הטילי שהיו מתחת לסיפון זה איפשרה את הגדלת המקום לאחסון חימוש אוויר-קרקע, ויצירת חדרי תדרוך לצוותי האוויר.
שינויים אלה נדרשו לאור הכנסת הדגם המתקדם יותר של ההרייר, GR.7. בנוסף, הותאמו האוניות לנשיאת מסוק מתקדם יותר, אגוסטה וסטלנד AW101 מרלין, שהחליף את מסוק הסי-קינג בתפקידי לוחמה נגד צוללות.
עם כניסת מטוסי ההרייר II GR.7 נשאו האוניות כנף בת שבעה או שמונה מטוסים, ואילו המסוקים הופעלו מאוניות העזר המלוות את נושאת המטוסים.
מטוסי ההרייר הימי הוצאו משירות ב-1 באפריל 2006. את מקומם מילאו מטוסי הרייר II GR.9, שהופעלו על ידי שתי טייסות של זרוע האוויר של הצי ושתי טייסות של חיל האוויר המלכותי.
מטוסי ההרייר הללו הוצאו משירות ב-2010, על פי מדיניות הקיצוצים של ממשלת בריטניה.
נושאות המטוסים פעלו מאז כנושאות מסוקים.
עוד לפני שמטוסי ההרייר יצאו משירות הופעלו האוניות בפעילויות המבצעיות האחרונות של האוניות כנושאות מסוקים, ואז החליפו מסוקי בואינג צ'ינוק, בגרסתם הבריטית, את מטוסי ההרייר.
"אינווינסיבל" עברה שיפוץ אחרון ב-2004, אך הוצאה משירות יולי 2005, והועמדה במצב של מוכנות נמוכה עד ספטמבר 2010. בנובמבר אותה שנה הוצעה האונייה למכירה, ובתחילת 2011 נמסר על מכירתה לחברה טורקית, לגריטה.
האונייה נגררה מנמל פורטסמות' ב-24 במרץ 2011.
לאחר יציאתה של "אינווינסיבל" משירות החליפה אותה "ארק רויאל" כאוניית הדגל של הצי.
האונייה הייתה אמורה לשרת עד 2016, אך מועד הוצאתה משירות הוקדם ל-2010 בהתאם למדיניות הצמצומים של ממשלת בריטניה.
"אילוסטריוס" עברה במהלך 2010 ו-2011 שיפוץ מקיף, שנמשך 16 חודשים ועלה 40 מיליון ליש"ט.
שיפוץ זה נועד להכינה לתפקידה החדש כנושאת מסוקים, עם הוצאת מטוסי ההרייר II משירות.
עם חזרתה של "אילוסטריוס" לשירות, הוכנסה אוניית הסער האמפיבית אה"מ אושן (L12) לשיפוץ, שבסופו הצפוי ב-2014 תהפוך היא לנושאת המסוקים של הצי, ואז תוצא "אילוסטריוס" מהשירות.
את נושאות המטוסים מסדרת "אינווינסיבל" החליפו שתי נושאות מטוסים חדשות מסדרת "קווין אליזבת": אה"מ קווין אליזבת (R08) ואה"מ פרינס אוף ויילס (R09ׂ).
האוניות נכנסו לשירות ב-2017 ו-2021, בהתאמה, ומפעילות מטוסי F-35 לייטנינג II, עם הדחק של כ-65,000 טון כל אחת - יותר מפי שלושה מההדחק של נושאות המטוסים מסדרת "אינווינסיבל".
מאפיינים רבים נועדו לשפר יעילות ולצמצם עלויות, ומאפשרים צמצום משמעותי של כ-20 אחוז במספר אנשי הצוות.
נושאת המטוסים הראשונה בסדרה, ג'רלד פורד (CVN-78), נכנסה לשירות ב-22 ביולי 2017. הסדרה מיועדת להיות בשירות עד שנת 2105, ונקראת על שם הנשיא ה-38 של ארצות הברית, ג'רלד פורד.
נושאות המטוסים מסדרת נימיץ פותחו במטרה ליישם אסטרטגיה של התערבות מהירה ובעלת עוצמה מוחשית של כוחות משלוח אמריקנים בכל זירה ברחבי העולם.
נושאות המטוסים בעלות הדחק של כ-100 אלף טון, מסוגלות לשייט במהירות של יותר מ-30 קשר ולפעול בים הפתוח ללא עגינה במשך כ-90 יום.
הצורך בפיתוח סדרה חדשה עבור הצי עלה בעקבות הבעייתיות ליישם טכנולוגיות חדישות על הפלטפורמה הקיימת בעיקר בשל הקושי בייצור אנרגיה חשמלית בכמות מספקת להפעלתם, אשר דרשה ביצוע שינויים מבניים בעלי השפעה על יציבות הספינה.
נושאות המטוסים החדשות תוכננו מראש, כך שיוכלו להכיל ולקיים את הטכנולוגיות החדשות הן מבחינה מבנית של כלי השיט עצמו והן מבחינת מערכות ייצור האנרגיה הנדרשות לתמיכה בטכנולוגיות המודרניות שהותקנו עליהן.
נושאות המטוסים החדשות כוללות סיפון טיסה גדול יותר, מערכות נשק והגנה אווירית ואלקטרונית משופרות, מערכת הנעה חדשה הדורשת פחות כוח אדם לצורכי הפעלה ותחזוקה, והקטנה של ה"אי" שהוסט לכיוון הירכתיים.
מערכת שיגור המטוסים ומערכת הבלימה בעת הנחיתה היא חדשנית במיוחד, ומבוססת על אלקטרומגנט במקום על קיטור.
המערכת החדשה בשילוב מכ"ם חדשני מאפשרת הגדלה של 25% במספר הגיחות המשוגרות.
נושאת המטוסים מסוגלת לשגר 160 גיחות ביום בזמן שגרה, ועד 220 גיחות ביום בזמן מלחמה.
עלות פיתוח כוללת: 37.3 מיליארד דולר במחירי 2018.
עלות לכל יחידה: 13 מיליארד דולר במחירי 2018.
עלות הפעלתה: 2.555 מיליארד דולר לשנה (במחירי 2018).
עלות ליום מוערכת בכ-7 מיליון דולר.
בסך הכל מתוכננות להיבנות בסדרה 10 נושאות מטוסים.
כל כניסה לשירות של נושאת מטוסים חדשה תאפשר הוצאה משירות של נושאת מטוסים מסדרת נושאות המטוסים מסדרת נימיץ, ותהליך ההחלפה מיועד להסתיים בשנת 2058. עד כה תוכננו ותוקצבו 5 נושאות מטוסים:
נושאות המטוסים מסדרת יורקטאון היו סדרה של שלוש נושאות מטוסים של צי ארצות הברית, שאוניותיה יורקטאון, אנטרפרייז והורנט נבנו ערב מלחמת העולם השנייה.
שלוש נושאות המטוסים נשאו בנטל הקרבות המוקדמים עם יפן בראשית המלחמה באוקיינוס השקט.
אנטרפרייז שירתה במהלך המלחמה כולה והוצאה משירות לאחריה.
אוניות הסדרה נבנו על סמך ניסיון ולקחים שנצברו מהפעלת נושאות המטוסים שקדמו להן - שתי נושאות המטוסים מסדרת לקסינגטון, שהיו סיירות קרב שהוסבו לנושאות מטוסים, והריינג'ר – האונייה הראשונה של צי ארצות הברית שנבנתה כנושאת מטוסים.
אוניות הסדרה החדשה תוכננו לשאת 90 מטוסים.
מאפיין של סדרה זו שלא הוכנס לאלו שאחריה היה מעוט להזנקת מטוסים שהותקן בסיפון המוסכים של האוניות והתברר שהיה בלתי שימושי.
בניית האונייה הראשונה בסדרה, יורקטאון, החלה ב-1934 והיא נכנסה לשירות ב-1937. אנטרפרייז באה בעקבותיה ב-1938 והורנט – ב-1941. כולן נבנו במספנת ניופורט ניוז שבמדינת וירג'יניה.
אוניות נוספות בסדרת יורקטאון לא נבנו, ולאחריהן הוכנסו לשירות בצי ארצות הברית נושאות מטוסים משופרות, נושאות המטוסים מסדרת אסקס.
יורקטאון (CV-5), שנקראה על שם קרב יורקטאון במלחמת העצמאות של ארצות הברית, נכנסה לשירות ב-30 בספטמבר 1937. שירתה באוקיינוס האטלנטי עד אפריל 1939 ואז הועברה לאוקיינוס השקט.
אנטרפרייז (CV-6) נכנסה לשירות ב-12 במאי 1938 והוצבה באוקיינוס השקט.
במהלך ההתקפה על פרל הארבור נכנסו מטוסיה לקרב עם מטוסים יפנים שהשתתפו בהתקפה.
לאחר מכן היא השתתפה בפשיטה על איי מרשל, האי וייק והאי מרקוס שבשליטת היפנים.
בקרב מידויי היו מטוסי האנטרפרייז שותפים בהטבעת נושאות המטוסים היפניות.
אנטרפרייז נמנתה עם אוניות הצי שהשתתפו בקרב גוודלקנל.
במהלכו, בקרב איי שלמה המזרחיים, נגרם לה נזק, אך היא תוקנה והשתתפה עם הורנט בקרב איי סנטה קרוז.
בבוא יום הניצחון על יפן היא הייתה עדיין מושבתת, אך לאחר מכן היא הוכשרה להשתתף בהשטת חיילי ארצות הברית חזרה למולדתם במסגרת מבצע מרבד קסמים.
לאחר ניסיון לשמרה כאוניית מוזיאון, שנכשל בהיעדר מימון מספיק, היא פורקה לגרוטאות ב-1960.
בין השאר שופר חימושה ונוספה לה חגורת שריון עבה יותר מפני טורפדות.
הורנט (CV-8) נכנסה לשימוש ב-20 באוקטובר 1941 – שבועות מעטים לפני ההתקפה על פרל הארבור.
נושאות הנסכים (או נושאות הנסך; ביוונית: Χοηφόροι) היא טרגדיה יוונית מאת המחזאי אייסכלוס.
המחזה הוא השני בטרילוגיה "אורסטיאה", והוא הוצג בחגיגות הדיוניסיה באתונה בשנת 458 לפנה"ס.
המחזה עוסק באורסטס, בנם של אגממנון וקליטמנסטרה.
קליטמנסטרה הרגה את אגממנון, ועכשיו על אורסטס לנקום את נקמתו ולהרוג את אמו.
כך ימשיך את הקללה לבית אטראוס, זה דור חמישי.
המחזה נפתח בהגעת אורסטס לקברו של אביו, אגממנון.
שם הוא פוגש את אחותו אלקטרה.
אלקטרה ושפחותיה מתארות את סבלן מידי קליטמנסטרה ואייגיסתוס.
דמו של אביהם זועק לנקמה.
קליטמנסטרה חלמה חלום רע שגרם לה לשלוח את בתה, אלקטרה לנסוך נסכים על קברו של אגממנון כדי לפייס את רוחו.
אורסטס שומע מאחותו כיצד קליטמנסטרה, אמם חיללה את גופתו של אגממנון אחרי שהרגה אותו ובעקבות זאת הוא מחליט לנקום בה ולהחזיר לעצמו את הירושה למרות שיודע כי המעשה של רצח אם הוא נפשע.
הוא ואלקטרה מבקשים מאביהם לעזור להם, כמו גם מאלות הצדק.
אורסטס בתחפושת (על מנת שלא יזוהה בארמון) ופילדס חברו, מגיעים לארמון ומבקשים לדבר עם אייגיסתוס.
קליטמנסטרה היא זו שמקבלת את פניהם.
היא לא מזהה את בנה, והוא וחברו פילדס אומרים לה כי הם שליחים, ובפיהם בשורת מותו של אורסטס.
האומנת נשלחת לקרוא לאייגיסתוס כדי שידבר עם השליחים.
האומנת מספרת למקהלה כי קליטמנסטרה שמחה על מותו של אורסטס, בעוד היא נסערת מאוד.
ראש המקהלה אומר לה שכשתודיע לאייגיסתוס להגיע, לבקש ממנו להגיע לבד ולא עם פמליה.
התחבולה הצליחה, אייגיסתוס מגיע לבדו ואורסטס הורג אותו.
קליטמנטרה מגיעה ומגלה כי אורסטס הרג את אייגיסתוס וכי בכוונתו להרוג אותה גם כן.
היא מתחננת בפניו לא להרוג אותה, מציעה לו לחבור אליה.
אורסטס נמצא במאבק פנימי אך לבסוף מחליט להרוג את אמו.
אחרי שביצע את המעשה הוא מסביר כי חש כי פעל בצדק.
רצח אייגיסתוס היה ברור ומוצדק.
רצח אם הוא מעשה איום, אך הוא מציין כי אפולו עצמו הבטיח לו שרצח אמו מוצדק וכי לא יסבול כתוצאה מכך.
המחזה נגמר כאשר הוא רואה את אירניות ובורח מפניהן.
שבע הטרגדיות: פרומטוס הכבול -- הפרסים -- המבקשות מחסה -- השבעה נגד תבי -- אגממנון -- נושאות הנסך -- בנות החסד; תרגם מיוונית והוסיף מבואות, הערות ונספחים: שלמה דיקמן, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשכ"ה.
נושאות הנסכים; מיוונית: אהרן שבתאי, תל אביב: שוקן ('מחזות יווניים'), תשנ"א 1990.
נושאי המגבעת (ידוע גם בשם הקסטה) הוא אלבום הבכורה של להקת נושאי המגבעת.
הוא הודפס ב־1988 בפורמט קלטת, יצא בחברת התקליטים של האוזן השלישית ונמכר ב־1,000 עותקים.
הרכב הלהקה שהקליט את הקלטת הוא ההרכב המקורי, שבו היה חבר ישי אדר.
ההפקה המוזיקלית הייתה משותפת לחברי הלהקה.
טכנאי ההקלטות והמיקס היה חזי דוידיאן, חבר להקת "מ.ע.צ", שבעצמה הוציאה לאור קלטת במתכונת דומה (הקלטה ביתית בעלות הפקה זולה) כמה חודשים קודם.
ההקלטות והמיקס נערכו באולפן הביתי שלו, שכונה בעטיפת הקלטת "אולפני להקת מ.ע.צ.".
אהד פישוף – שירה, גיטרות, קלידים
תמיר אלברט – גיטרות, שירה
ישי אדר – בס, קלידים, שירה
מוטי שהרבני – מנהל הלהקה
חזי דוידיאן – טכנאי הקלטות ומיקס
הוקלט באולפני להקת מ.ע.צ ביולי 1988
נערך באולפני Tube ביולי 1988
ערן בנדהיים, אלון סלע, דני פישוף – צילום
הפקת התקליט – דין בראון
הקלטת זכתה להצלחה יחסית וכל העותקים שהודפסו נמכרו בשנים לאחר שיצאה.
הלהקה זכתה בעקבותיה לפופולריות בסצנת המועדונים של מוזיקת הגל החדש בישראל.
בשנת 1989 עזב ישי אדר את הלהקה בשל גיוס לצה"ל, ואת מקומו תפס נגן הבס אדם הורוביץ.
שם הצמידו ללהקה את שלומי ברכה, שבאותו הזמן היה חבר להקת משינה, כדי שישמש מפיק מוזיקלי באלבום "מי רצח את אגנתה פאלסקוג", שיצא לבסוף בשנת 1991. הלהקה התפרקה זמן קצר לאחר צאת האלבום, שנתפס בעיניהם של חברי הלהקה ומבקרי המוזיקה כהתפשרות מסחרית וסטייה מהסאונד האותנטי של הקלטת.
ב־15 בפברואר 2008 דורג האלבום במקום העשירי ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם המוסף "7 לילות" של העיתון ידיעות אחרונות.
בשנת 2012 התאחדה הלהקה בהרכבה המקורי לצורך ריאיון משותף לתוכנית "האלבומים", לפרק שתיעד את סיפור יצירת הקלטת.
בשנת 2013, במלאת 25 שנים לצאת הקלטת, היא יצאה מחדש, הפעם בפורמט דיסק וכן בפורמט דיגיטלי הפתוח לקהל הרחב.
מהדורה מוגבלת כללה גם את הקלטת.
לצורך העבודה על הפרויקט התאחדו חברי הלהקה לראשונה לאחר 20 שנים ואף ערכו סדרת מפגשים לקידום ההוצאה המחודשת.
ביוני 2015 פורסם כי הקלטת תצא גם על תקליט ויניל במהדורה מוגבלת לאחר שעברה רימסטרינג, בהפקה עצמאית של חנות התקליטים "בי־סייד" בתל אביב ומנהל הלהקה לשעבר מוטי שהרבני, למרות התנגדותם של חברי הלהקה.
שהרבני מצידו טען שהוא מחזיק בזכויות על ההקלטה.
בעקבות הפרסום עצר דין בראון, בעלי חברת בי־סייד, את הפקת התקליט והתנצל לפני חברי הלהקה.
לאחר מכן עבד איתם בשיתוף פעולה למען הוצאת התקליט בתנאיהם, לאחר שחתם על חוזה עימם ואפשר להם שליטה מלאה בהיבטים האמנותיים של ההפקה.
לבקשת הלהקה עיצב ירון שין (ג'ובוי) את העטיפה מחדש, ולבסוף יצא לאור תקליט הוויניל בדצמבר 2015.
נושאות המטוסים מסדרת אסקס היו סדרה של נושאות מטוסים שיוצרו בארצות הברית ושירתו בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ובעשורים שלאחריה.
הסדרה כללה 24 אוניות, ובכך הייתה לסדרת האוניות הראשה הגדולה ביותר שיוצרה על ידי מדינה כלשהי במהלך המאה ה-20. לכתחילה הוזמנו 32 אוניות שנחלקו לשתי קבוצות עיקריות - ארוכות גוף וקצרות גוף.
לקראת סיום המלחמה, כאשר התברר שלא יהיה צורך בנושאות מטוסים נוספות, בוטלו שש מהאוניות לפני שהחלה בנייתן, ושתיים נוספות בוטלו לאחר שבנייתן כבר החלה.
אף נושאת מטוסים בסדרה לא אבדה בקרב, אך כמה מהן ניזוקו קשות.
האוניות בסדרה היו עמוד השדרה של צי ארצות הברית במהלך המלחמה, יחד עם שלוש נושאות המטוסים מסדרת מידוויי, וגם לאחריה המשיכו להוות את מרכז הכובד של הצי עד לכניסתן לשירות של נושאות המטוסים הגדולות, הקרויות "נושאות על" (Super Carriers), שהחלו להיכנס לשירות בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20.
נושאות המטוסים מסדרת יורקטאון, הסדרה שקדמה לסדרת "אסקס", תוכננה ונבנתה תחת האילוצים שכפו הסכמים בינלאומיים למניעת מרוץ חימוש - אמנת וושינגטון (פברואר 1922), אמנת לונדון הראשונה (1930) ואמנת לונדון השנייה (1936).
ואולם, לקראת חתימת החוזה האחרון הודיעו האימפריה היפנית ואיטליה הפאשיסטית שלא יכבדו את האמנה, ובכך שחררו למעשה את שאר המדינות החתומות על ההסכם, ארצות הברית, בריטניה וצרפת, ממחויבות לתנאיו.
בכך נפתח מחדש ב-1937 מרוץ החימוש שנקטע ב-1920.
מתכנני סדרת "אסקס" היו יכולים כעת לממש את הלקחים שנלמדו בהפעלת נושאות מטוסים בעשורים שלפני כן, ללא מגבלות.
נושאות המטוסים מסדרת "אסקס" נועדו לשאת כנף גדולה יותר, ובהתאם היו ארוכות יותר מקודמותיהן ביותר מ-18 מטרים, רחבות ב-3 מטרים, ובעלות הדחק שהיה יותר מ-30% גדול יותר.
סיפון הטיסה היה ארוך יותר ונוספה מעלית בקצה סיפון הטיסה, שהוכיחה עצמה בנושאת המטוסים וואספ שקדמה לסדרת "אסקס".
המעלית שיפרה את יכולת הפעלת המטוסים והעלתה את היכולת האווירית ההגנתית וההתקפית של נושאות אלה.
שיפורים נוספים בסדרה היו במיגון האונייה ובתכנון מחדש של מיקום המנועים, וכן הוספת תותחים נגד מטוסים.
שינויים אלה הוסיפו רבות לשרידותן של האוניות, וכאמור אף אונייה לא אבדה במהלך המלחמה.
שתיים מהאוניות, פרנקלין ובאנקר היל שנפגעו קשה הצליחו להגיע בכוחות עצמן לנמל הבית אף על פי שספגו נזק כבד.
כמה מן האוניות בסדרה שירתו עשרות שנים, עד אחרי מלחמת וייטנאם, ורק אז הוחלפו באוניות חדשות יותר.
אחד מהוויכוחים סביב תכנון נושאות המטוסים היה בשאלה האם לצייד את האוניות בסיפון טיסה משוריין.
בצי המלכותי הבריטי דגלו בבניית סיפון כזה, כדי להגדיל את שרידותה של האונייה.
מאידך, סיפון משוריין הקטין את שטח האחסנה האפשרי למטוסים בשל התמיכות הרבות שדרש, ולפיכך הקטין את מספרם.
בתכנון סדרת "אסקס" הוחלט לוותר על סיפון טיסה משוריין ובמקום זאת למקם את הסיפון הממוגן קומה אחת מתחת לסיפון הטיסה.
בדרך זו היה מרכז הכובד של האוניות נמוך יותר, יציבותן הייתה טובה יותר, ומכיוון שלא היה צורך בחיזוקים רבים היה מקום למטוסים רבים יותר.
נושאות המטוסים הגדולות של צי ארצות הברית, שכונו "נושאות על" (Supercarriers), היו בעלות גוף גדול יותר ועמוק יותר, שמיקם את מרכז הכובד נמוך יותר בשל מידותיו, וכך אפשר להתקין בהן סיפון טיסה משוריין בלי לוותר על יציבותן.
ואולם, נושאות מטוסים אלו היו נחלת העתיד בעת תכנונה של סדרת "אסקס" (נושאת המטוסים הראשונה הנחשבת כנושאת על במונחי המחצית השנייה של המאה ה-20 הייתה פורסטל, שנכנסה לשירות באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20) ובמהלך תכנונן התלבטו המתכננים בסוגיית הסיפון המשוריין.
אחד מהתכנונים שסומל "תוכנית 9G" כלל סיפון טיסה משוריין וקיבולת מטוסים קטנה יותר, בהדחק של 27,200 טון.
תוכנית זו הייתה בסופו של דבר הבסיס לתכנון הדור הבא של נושאות מטוסים, נושאות המטוסים מסדרת מידוויי, ואילו תכנון סדרת "אסקס" התבסס על תכנון שונה, שסומל "תוכנית 9F".
לאחר שהאימפריה היפנית ואיטליה הפאשיסטית הודיעו שלא יחדשו את חתימתן על אמנת לונדון למניעת מרוץ חימוש ימי, החלה ארצות הברית לבחון את מצב הצי שלה.
ב-17 במאי 1938 חוקק הקונגרס של ארצות הברית חוק להרחבת הצי, במסגרתו אושרה הגדלת כוח נושאות המטוסים ב-40,000 טון.
חוק זה אפשר בנייה של נושאת מטוסים שלישית מסדרת יורקטאון, הורנט (CV-8), ואת בנייתה של אסקס (CV-9), שהייתה אמורה להיות האונייה הראשונה בסדרת נושאות מטוסים חדשה.
CV-9 הייתה אמורה להיות נושאת מטוסים בעלת הדחק של 27,000 טון, גדולה באופן משמעותי מנושאת המטוסים אנטרפרייז (CV-6) שקדמה לה, אך עדיין קטנה מנושאת המטוסים סרטוגה (CV-3) שנבנתה על גוף של סיירת מערכה שהוסבה לנושאת מטוסים.
בתחילת יוני 1940 העביר הקונגרס חקיקה נוספת, שאישרה הגדלה נוספת של הצי, ב-11%.
ב-17 ביוני באותה שנה, ימים ספורים לאחר תחילת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ביקש הצי הגדלה נוספת של תקציבו; למחרת, ב-18 ביוני, לאחר דיון של שעה אחת בלבד, אישר הקונגרס פה אחד תוספת של 8.55 מיליארד דולר (פי שניים מבקשתו המקורית של הצי).
ב-3 ביולי הזמין הצי ממספנת ניופורט ניוז את שלוש נושאות המטוסים הראשונות מן הסדרה, CV-9, CV-10 ו-CV-11, והתוכנית הייתה לבנות 10 אוניות נוספות בסדרה.
שמונה מהן הוזמנו ב-9 בספטמבר: CV-12 עד CV-15 הוזמנו ממספנת ניופורט ניוז, CV-16 עד CV-19 ממספנת נהר פור של חברת בת'להם סטיל, ושתי האחרונות, CV-20 ו-CV-21, הוזמנו שמונה ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור ממספנת הצי בברוקלין וממספנת ניופורט ניוז, בהתאמה.
לאחר הכרזת המלחמה של ארצות הברית הקציב הקונגרס סכום נוסף לבניית תשע עשרה אוניות נוספות בסדרה.
עשר אוניות הוזמנו באוגוסט 1942: CV-31, CV-33 עד CV-35 ממספנת הצי בברוקלין, CV-32 ממספנת ניופורט ניוז, CV-36 ו-CV-37 ממספנת הצי בפילדלפיה, וCV-38 עד CV-40 ממספנת הצי בנורפוק.
שלוש אוניות נוספות הוזמנו ביוני 1943: CV-45 ממספנת הצי בפילדלפיה, CV-46 ממספנת ניופורט ניוז, ו-CV-47 ממספנת נהר פור.
רק שתיים מן האוניות בהזמנה זו הושלמו בזמן כדי שתוכלנה להשתתף במלחמה.
שש אוניות נוספות שהוזמנו ב-1944 (CV-50 עד CV-55) בוטלו לפני שהחלה בנייתן.
השמות שניתנו לנושאות המטוסים מסדרת "אסקס" היו על פי הנוהג שהיה מקובל בצי ארצות הברית למתן שמות לנושאות מטוסים, נוהג שהחל בנושאות המטוסים מסדרת לקסינגטון.
על פי הנוהג ניתנו השמות בשילוב בין שימור שמותיהן של אוניות מלחמה קודמות בצי ובין שמות קרבות מפורסמים בהיסטוריה של ארצות הברית.
שמונה האוניות הראשונות נקראו במקור בשמותיהן של אוניות ששירתו בעבר בצי .
כמה מן האוניות נקראו על שם נושאות מטוסים שאבדו בשלבים הראשונים של המלחמה: לקסינגטון (CV-16) נקראה על שמה של נושאת המטוסים לקסינגטון (CV-2) שהוטבעה בקרב ים האלמוגים, במאי 1942, ויורקטאון (CV-10) נקראה על שמה של יורקטאון (CV-5), שאבדה בקרב מידוויי.
בכך זכו שתי האוניות הללו לייחוד: הן נקראות גם על שם קרבות וגם על שם אוניות היסטוריות.
שמה המיועד של האונייה שהייתה אמורה להיבנות באותה מספנה היה "טיקנדרוגה", ולעומתה נבנתה במספנת ניופורט ניוז בווירג'יניה אונייה שהייתה אמורה להיקרא "הנקוק".
הצי נענה להצעה והשמות הוחלפו.
יוצא דופן בנוהג קריאת השמות האמור היה בשמה של נושאת המטוסים שנגרי לה (CV-38).
לאחר הפשיטה של דוליטל באפריל 1942, במהלכה הפציצו מטוסי B-25 מיטשל את טוקיו, נשאל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מאין המריאו המטוסים.
הנשיא לא רצה לחשוף את העובדה כי המטוסים המריאו מנושאת המטוסים "הורנט", ולפיכך התחכם והשיב שהמריאו ממקום בשם "שנגרי לה", כשמה של ארץ אגדית המתוארת בספר אופק אבוד (Lost Horizon) מאת הסופר הבריטי ג'יימס הילטון.
עם התקרבות המלחמה לסיומה בוטלו שש האוניות האחרונות (CV-50 עד CV-55) שבנייתן טרם החלה.
תשע אוניות היו עדיין בשלבי בנייה, ומהן הושלמו שש, שתיים נגרטו ובנייתה של אונייה אחת (אוריסקני (CV-34)) הופסקה וחודשה מאוחר יותר בתכנון משופר.
בסך הכל הוזמנו 32 אוניות בסדרה; הוחל בנייתן של 26 מתוכן, ו-24 נכנסו לשירות.
מטוסי הקרב והתקיפה של סוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 גדלו באופן משמעותי לעומת המטוסים של תחילת העשור, ולפיכך היה צורך בתכנון מחודש של סיפון הטיסה ושל אזורי התחזוקה והאחסון בספינה (ההאנגר), שיאפשר מרחב גדול בהרבה להמראות ולטיפולים.
בנוסף, תורת הלחימה של צי ארצות הברית גרסה הפעלה של הכנף האווירית של נושאת המטוסים במסה גדולה ככל האפשר, כלומר הזנקת מספר רב של מטוסים במהירות רבה ככל הניתן.
גם תפיסה זו דרשה יצירת סיפון טיסה גדול.
ברוב נושאות המטוסים בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה הותקנו מעוטים, אך בשל מהירותן וגודלן של אוניות אלה לא נעשה שימוש רב במעוטים.
הגידול במשקלם ובגודלם של המטוסים הביא להמראות רבות יותר בסיוע מעוט, ולקראת תום מלחמת העולם השנייה דווח על כ-40% מההמראות שנעשו בדרך זו.
תכנון ההאנגר הושלם לאחר דיונים רבים בין מחלקות הצי השונות.
גוף האונייה שתמך בסיפון הטיסה נועד לשאת את משקלם של המטוסים שחנו על הסיפון ובנוסף לתמוך במשקלם של חלקי החילוף שנשאה האונייה, שהיו בשיעור של 50% מכל מטוס מבצעי, וכן לספק מרחב גדול די הצורך לטיפול ותחזוקה במטוסים.
חידוש נוסף בנושאות המטוסים מסדרת אסקס היה מעלית שנקבעה בקצה השמאלי של האונייה, ונעה אנכית בין סיפון הטיסה לסיפון האחזקה ולהפך כדי להעביר מטוסים בין שני הסיפונים.
מעלית זו הותקנה בנוסף לשתי מעליות שהיו בגוף הסיפון, לאחר שנוסתה בהצלחה בנושאת המטוסים וואספ.
גודלה של המעלית היה כגודלן של המעליות האחרות, 18 * 10 מטרים, אך יתרונה היה בכך שבעת פעולתה לא היה צורך להשבית את הפעילות על סיפון הטיסה, ומאידך לא הייתה פגיעה בסיפון האחזקה והטיפולים בעת תנועת המעלית.
בנוסף, אם המעלית הייתה מפסיקה את פעולתה בשל תקלה לא היה נותר פתח פתוח בסיפון הטיסה, כפי שהיה עלול לקרות עם המעליות האחרות.
בעת הצורך ניתן היה לקבע את המעלית במצב "למעלה", כאשר היא מיושרת עם סיפון הטיסה, ובכך להגדיל סיפון זה במעט על פי הצורך.
יתרון נוסף של המעלית היה באמינותה, שכן המיכון להפעלתה היה פשוט מזה של המעליות האחרות ודרש כ-20% פחות זמן לתחזוקה.
נושאות המטוסים מסדרת אסקס נהנו ממיגון משופר יחסית לקודמותיהן, התקנים משופרים לטיפול בתחמושת, קיבולת דלק גדולה יותר ובטוחה יותר, לציוד טוב יותר לבקרת נזקים.
מאידך, בעת בניית האוניות נעשה מאמץ לצמצם את משקלן ולהקטין את המורכבות של בנייתן.
כך, למשל, נעשה שימוש בחלקי מתכת ישרים ושטוחים ככל הניתן, ובממסג ברזל-ניקל-כרום שנודע בשם ברזל טיפול מיוחד (Special Treatment Steel, בראשי תיבות - STS).
ייחודו של מסג זה הוא בתכונות המיגון הגבוהות שלו, מחד, אך בניגוד למיגון המקובל שהיווה מעמסה על משקל האונייה, מסג זה היווה חלק אינטגרלי ממבנה האונייה.
האוניות תוכננו על פי ההנחה שיופעלו על ידי צוות של 215 קצינים ו-2,171 מלחים.
בפועל, לקראת תום המלחמה היו הצוותים גדולים בכ-50% מהערכה זו, והאוניות עברו התאמות ושיפורים בהתאם כדי לשאת את הצוות המוגדל.
שיפורים נוספים נעשו במערכות האוורור והתאורה, וכן במערכות שריפת הפסולת.
הפעלתן הטקטית של נושאות המטוסים במהלך מלחמת העולם השנייה השתנתה עם התמשכות המלחמה.
במבצעים הראשונים, במהלך 1942, הופעלו נושאות המטוסים כבודדות או בזוגות.
תורת הלחימה גרסה שעל האוניות לפעול יחד במתקפה ולהיפרד בעת מגננה, וזאת על פי ההנחה שפיצולן יביא לפיצול המאמץ ההתקפי של האויב ויפצל את המטרות שמולן יפעל.
הניסיון הקרבי שנרכש לא הצדיק הנחה זו, ונערכו דיונים רבים שעסקו בהצעות חדשות לפרישה הטקטית.
עם הגעתן של נושאות המטוסים מסדרת אסקס ומסדרת אינדפנדנס שונתה הטקטיקה.
הניסיון הראה שמסך האש נגד מטוסים שיוצרת קבוצת נושאות מטוסים ואוניות ליווי כבד בהרבה מזה שיכולה נושאת מטוסים בודדת ליצור, וכך ניתנת לאוניות מטריית הגנה משופרת בהרבה.
במהלך המלחמה נלמדו לקחים וגובשה תורת לחימה להפעלת נושאות המטוסים וצי אוניות הליווי שלהן בכוחות משימה של שש אוניות מטוסים, שנקראו "כח משימה נושאות מהירוֹת" (fast carrier task force) שחולקו לשלושה זוגות או לשתי שלשות.
כוחות משימה אלו, על חלוקות המשנה שלהן, היו הבסיס למהלכים טקטיים רבים במהלך המלחמה.
הכוח האווירי של נושאות המטוסים, כוח התקפי בעיקרו, כונה "אגרוף יום ראשון" כלל 90 מטוסים: 36 מטוסי קרב, 36 מפציצי צלילה ו-18 מפציצי טורפדו.
מטוס הקרב הסטנדרטי היה גראמן F-6F הלקט, ומפציץ הצלילה הסטנדרטי היה קרטיס SB2C הל דייוור, ששימש גם למטרות סיור.
מטוסי גראמן TBF אוונג'ר היו מפציצי הטורפדו התקניים, ושימשו גם למשימות תקיפה אחרות.
בכמה נושאות מטוסים מסדרת אסקס היו טייסות של מטוסי קרב-הפצצה מדגם ווט F4U קורסייר.
בשנה האחרונה של המלחמה באוקיינוס השקט צוידו כל מטוסי הקרב והתקיפה ברקטות 5 אינץ' (127 מ"מ) שהיו יעילות מאוד נגד מטרות קרקע.
תותחי הנ"מ של האוניות כללו 12 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ) בקליבר 38, שמונה מהם בארבעה צריחים (זוג בכל צריח) ליד ה"אי", בצידן הימני של האוניות, וארבעה תותחים בארבע כנות בצידן השמאלי.
תותחים אלה ירו בקצב אש של עד 15 פגזים בדקה, לטווח 16 קילומטרים.
הפגזים שנורו מתותחים אלה נקראו "פגזי VT" והיו בעלי מרעום קרבה שפוצץ את הפגז במרחק של עד 21 מטרים ממטוס האויב.
כנגד מטוסים מנמיכי טוס (כמו מפציצי טורפדו) נהגו התותחנים לירות את הפגזים לתוך המים, כדי שיגרמו לנד מים שיכול היה להפיל מטוסים אלה.
בנוסף לתותחים נשאו האוניות 17 מערכות תותחי בופורס קוטר 40 מ"מ, ארבעה קנים בכל מערכת, ו-65 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ.
החימוש ההגנתי עשה שימוש במכ"ם ואלחוט כדי לרכז ולתאם את האש נגד מטוסים.
האוניות צוידו במכ"ם SK לסריקה אווירית ומכ"מים מדגמי SG ו-SC לסריקת שטח.
כמה מן האוניות בסדרה צוידו במכ"ם מדגם SM להכוונת מטוסי קרב.
באונייה היו שתי יחידות בקרת ירי סימן 37 שצוידו במכ"ם FD סימן 4 ונועדו להכוונת האש של התותחים 5 אינץ', אך הסתבר שאינם מספקים מכיוון שלא ניתן היה להבחין בין מטוסי אויב מנמיכי טוס לבין רעשים שיצרו פני הים.
בשל כך הוחלפו יחידות בקרת האש בתוך זמן קצר ביחידות שהיו שילוב של יחידות 12 ו-22. יחידת בקרת האש של התותחים 40 מ"מ הייתה סימן 51 אופטית, עם כוונת ירי משולבת גירוסקופ.
אמצעי פיקוד ושליטה כללו תצוגת מחוון תוכנית מיקומים (Plan Position Indicator), שהראה את מיקומן של כל האוניות בכוח המשימה ואפשר הפלגה במהירות גבוהה תוך שמירה על פריסה מתוכננת מראש, גם בלילה או במזג אוויר גרוע.
עזר ניווט חדש שהותקן באוניות היה עוקב ניווט עיוור, שסייע גם לניווט קבוצת אוניות ולמעקב אחר מיקומן.
מכשירי זיהוי עמית-טורף שימשו להבחנה בין אוניות ומטוסים ידידותיים לבין אלה של האויב, במיוחד בלילה ובתנאי מזג אוויר גרוע.
מכשירי קשר בארבעה ערוצים בתדר גבוה מאד נועדו גם למנוע אפשרות של ציתות על ידי האויב, ובמקביל אפשרו קשר רדיו סימולטני עם כלי שיט וכלי טיס אחרים בכוח המשימה.
בתחילת 1943 אושר שינוי משמעותי באוניות שהיו באותו שלב בתחילת בנייתן, והוא הארכת גוף האונייה.
השינוי כלל את הארכת החרטום בחלק שמעל קו המים לתצורת "קליפר".
בדרך זו הורחב מעט שטח הסיפון העליון, הרחבה שנוצלה להתקנת שני תותחי 40 מ"מ בעלי ארבעה קנים כל אחד.
כדי לאפשר לתותחים אלה קשת ירי רחבה יותר קוצר מעט סיפון הטיסה.
כל האוניות בסדרת אסקס שבנייתן החלה לאחר 1942 נבנו בתצורה זו, למעט האונייה בון הום רישר.
יש המתייחסים לאוניות אלה, בעלות התצורה המאורכת, כ"יחידות (בעלות) חרטום מוארך", "קבוצת הגוף המוארך" או "סדרת טיקונדרוגה" (על שם האונייה הראשונה שנבנתה בתצורה זו), אך צי ארצות הברית מעולם לא ראה באוניות אלה קבוצה נפרדת, והשדרוגים שנעשו לאוניות לאחר המלחמה התבצעו באוניות משתי התצורות, ללא הבחנה.
בנוסף להארכה, הוטמעו באוניות החל מ-1943 שינויים נוספים שהיו פחות בולטים במבט מבחוץ.
למעשה, לכל אורך תקופת בנייתן שולבו באוניות הסדרה שיפורים ושינויים.
מספר התותחים נגד מטוסים בקוטר 20 ו-40 מ"מ הוגדל מאוד, הותקנו מערכות מכ"ם חדשות ומשופרות, פרטי מיגון האוניות שונו, ובוצעו עוד מאות שינויים גדולים וקטנים.
אוניות שכבר היו פעילות שודרגו באופן מתמשך עם חזרתן למספנות לביצוע תיקונים, שיפוצים וטיפולים שוטפים.
נוספו לה 21 תותחי 20 מ"מ, מכ"ם SM להכוונת מטוסי קרב, מכ"ם סימן 12/22 במקום המכ"ם FD סימן 4, והגשר המיועד לאדמירל הוגדל.
למעשה, יש הטוענים שעד תום המלחמה לא היו בסדרה שתי אוניות זהות.
נושאות המטוסים מסדרת אסקס, יחד עם נושאות המטוסים מסדרת מידוויי, הגדולות יותר, היוו את עמוד השדרה של צי ארצות הברית גם במחצית השנייה של שנות ה-40, במהלך מלחמת קוריאה וגם בשנים שלאחר מכן.
כדי שניתן יהיה להפעיל מעל גבי האוניות את מטוסי הסילון הכבדים והמהירים יותר, נדרשו מספר שדרוגים, שכללו התקנת מסיטי הדף סילוני, מערכת הנחיה אופטית לנחיתות, הגדלת קיבולת הדלק הסילוני, חיזוק סיפוני הטיסה, המעליות והמעוטים, והתקנת סיפון טיסה זוויתי.
שדרוגים אלה הותקנו ב-15 מן האוניות.
כל האוניות שהיו בעלות גוף קצר הועברו למצב אחסנה במהלך 1946–1947, וכך גם חמש אוניות בעלות גוף ארוך.
שמונה מתשע האוניות הנותרות נשארו בשירות פעיל, ויחד עם שלוש הנושאות מסדרת מידווי היוו את עמוד השדרה של הצי בשנים שלאחר המלחמה.
הממשל של הנשיא טרומן הורה ב-1949 על העברת שלוש נושאות מטוסים נוספות מסדרת אסקס למצב אחסנה, אך אלה הוחזרו במהירות לשירות פעיל עם פרוץ מלחמת קוריאה.
בסופו של דבר כל האוניות קצרות הגוף, למעט שתיים, וכל שלוש עשרה האוניות בעלות הגוף הארוך היו בשירות פעיל בתקופת המלחמה הקרה.
האונייה הראשונה שעברה שדרוג הייתה אוריסקני, שבנייתה לא הושלמה עד תום המלחמה.
האונייה הושלמה בין אוגוסט 1948 לספטמבר 1950 תוך הטמעת שינויים ושיפורים שכללו את חיזוק סיפון הטיסה ו"אי" בעל תצורה משופרת.
שמונה אוניות קודמות בסדרה שודרגו לתצורה של "אוריסקני" במסגרת תוכנית השיפורים SCB-27A בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. שש אוניות נוספות, מן המוקדמות יותר בסדרה, עברו שדרוג מצומצם יותר במסגרת תוכנית השדרוגים 27C, שכללה רק חלק מתוכנית SC-27C, בעיקר החלפת המעוט ההידראולי במעוט המונע על ידי קיטור.
האונייה אנטיאטם לא עברה שדרוג, אך הייתה הראשונה שבה הותקן סיפון טיסה זוויתי ניסיוני, שהיה בעל זווית של 10.5° מעלות יחס לציר האורך של האונייה.
תוכנית השדרוג הבאה, SCB-125, כללה התקנת סיפון טיסה זוויתי וחרטום סגור ("חרטום הוריקן", hurricane bow).
תוכנית זו בוצעה במקביל לשדרוג שלוש האוניות האחרות בתוכנית 27C, ובהמשך יושמה בכל האוניות ששודרגו בתוכניות 27A ו-27C, למעט האונייה לייק שאמפליין.
האונייה שאנגרי לה הייתה נושאת המטוסים המבצעית הראשונה בצי ארצות הברית שהייתה בעלת סיפון טיסה זוויתי.
"אוריסקני", שכאמור הייתה האונייה המשדרגת הראשונה אך האחרונה שבה הותקן סיפון זוויתי עברה תוכנית שדרוג שסומלה SC-125A והביאה אותה לסטנדרט של 27C.
השדרוג כלל התקנת מעוטי קיטור והחלפת הסיפון לאלומיניום.
עשרים ושתיים מתוך עשרים וארבע האוניות בסדרה הופעלו במהלך מלחמת קוריאה והמלחמה הקרה.
שתי אוניות, באנקר היל ופרנקלין, נפגעו קשות במלחמת העולם ואף על פי ששוקמו לא הוחזרו לשירות פעיל.
בשנים הראשונות נשאו כל האוניות כנף התקפית, אך עד 1955 הוסבו שבע מן האוניות לתפקידי לוחמה נגד צוללות, וסימול הסוג שונה ל-CVS.
אוניות אלה שימשו במשימות לוחמה נגד צוללות בסוף שנות ה-60 ובמחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20, והחלו לצאת מהשירות עם כניסת מספר גדל והולך של נושאות על ובשל הזדקנותן.
עם זאת, אחת מהאוניות הראשונות בסדרה, לקסינגטון, נותרה בשירות עד 1991 באוניית אימונים.
ארבע מן האוניות שעברו שדרוג שומרו כמוזיאונים, והיתר נגרטו החל משנות ה-70. "אוריסקני" הייתה יוצאת דופן בכך שהצי שקל להפעיל אותה מחדש בשנות ה-80 של המאה ה-20, אך בסופו של דבר הוטבעה ב-2006 כדי שתשמש כשונית מלאכותית.
מבין האוניות שלא עברו שדרוג, שלוש אוניות הוסבו לשמש כנושאות מסוקים ללחימה אמפיבית שסומלו LPH (Landing Platform Helicopter).
אונייה אחת שלא עברה שדרוג הוצעה לצי המלכותי האוסטרלי ב-1960, כתחליף לנושאת המטוסים האוסטרלית מלבורן, אך ההצעה נדחתה בשל העלויות הגבוהות שנדרשו כדי להתאים את האונייה לצי המטוסים שהפעיל הצי המלכותי האוסטרלי.
כל האוניות שלא עברו שדרוג נגרטו, רובן בשנות ה-70.
כנף אופיינית לנושאת מטוסים מסדרת "אסקס" בשנים 1956–1957 כללה טייסת אחת מכל סוג של המטוסים הבאים: נורת' אמריקן FJ-3 פיורי, מקדונל F2H באנשי, גרומן F-9F קוגר, דאגלס A-1 סקייריידר מדגמי AD-5N, AD-5W ו-AD-6, נורת' אמריקן AJ סאבאג' ומטוסי F9F-8P קוגר לצילום אוויר.
עד אמצע שנות ה-60 השתנה הרכב הכנף האווירית.
האונייה "אוריסקני" הפעילה שתי טייסות של מטוסי ווט F-8 קרוסיידר, שלוש טייסות של מטוסי דאגלס A-4 סקייהוק, וכן מטוסי גראמן E-1 טרייסר (מטוסי שליטה ובקרה), דאגלס EKA-3B סקייווריור (שהותאמו לשמש כמטוסי תדלוק אווירי) ומטוסי RF-8G קרוסיידר לצילום אווירי ב-1970 הוחלפו מטוסי הסקייהוק בשתי טייסות של מטוסי ווט A-7 קורסייר II.
מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום וגראמן A-6 אינטרודר נחשבו כבדים מדי להפעלה מנושאות מטוסים מסדרה זו.
בנושאות המטוסים שהוסבו לשמש ללוחמה נגד צוללות הייתה הכנף האווירית מורכבת בשנות ה-60 משתי טייסות של מטוסי גראמן S2F טראקר וטייסת אחת של מסוקי סיקורסקי SH-34 סי באט, שהוחלפו ב-1964 במסוקי סיקורסקי SH-3A סי קינג.
מטוסי גראמן E-1A טרייסר שימשו כמטוסי שליטה ובקרה.
ב-1965 ושדרגו מטוסים אלה לדגם B.
בנוסף הוצב על כל אונייה כזו גף של ארבעה מטוסי סקייהוק מדגמי B או C למשימות קרב אוויר כהגנה על המטוסים והמסוקים נגד צוללות.
בנושאות המטוסים שהוסבו לשמש כאוניות סער אמפיביות לא הותקן סיפון טיסה זוויתי, ולכן הפעילו אוניות אלה מסוקים בלבד.
ארבע אוניות מסדרת "אסקס" שימשו כאוניות סער אמפיביות לצד אוניות הסער האמפיביות מסדר איוו ג'ימה שנבנו למטרה זו מלכתחילה, וסיפקו לנחתים בסיסים צפים למסוקים.
אוניות אלה שימשו גם לתובלת מטוסים עבור כל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
היה מי שכינה את נושאות המטוסים מסדרת "אסקס" "סדרת אוניות המלחמה המשמעותית ביותר בהיסטוריה הימית הצבאית של ארצות הברית", וזאת בשל מספרן הגדול והיותן עמוד השדרה של צי ארצות הברית.
אוניות אלה מילאו תפקיד מרכזי בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה החל משנת 1943 ועד תום המלחמה, החל מן המערכה באיי גילברט ומרשל וקרב טאראווה.
האוניות ביצעו מספר משימות, ובהן השגת עליונות אווירית, תקיפת הצי הקיסרי היפני, סיוע בנחיתות האמפיביות, הגנה על הצי, תקיפת יפן ותובלת מטוסים וחיילים.
במהלך הקרבות שרדו האוניות תקיפות אוויריות וימיות, פצצות, טורפדות ותקיפות קאמיקאזה וגם סופות טייפון.
אחת עשרה מן האוניות השתתפו במלחמת קוריאה, במהלכה היוו מרכיב מרכזי בעוצמה הימית של ארצות הברית.
האוניות ביצעו מגוון משימות, ובהן תקיפת מטרות קרקע מכל הסוגים, השגת עליונות אווירית וסיורים נגד צוללות.
שלוש עשרה מתוך עשרים וארבע האוניות המקוריות השתתפו גם במלחמת וייטנאם, כולל השלבים המוקדמים לפני המעורבות המלאה של ארצות הברית וגם השלבים שלאחר תום המלחמה הרשמית.
עם זאת, ההתפתחות המהירה של מטוסי הסילון הביאה לכך שלא ניתן היה להפעיל מעל סיפוניהן את מטוסי הקרב המתקדמים וחלקן הוקצו למשימות ייעודיות, נושאות מסוקים או לוחמה נגד צוללות.
חלק מהאוניות נותרו במשימות תקיפה והפעילו מטוסים ישנים יותר.
עם זאת, גם במלחמה זו היוו האוניות חלק חשוב במאמץ המלחמה של ארצות הברית.
מעבר למלחמות בקוריאה ובווייטנאם השתתפו האוניות במשימות נוספות רבות ברחבי העולם.
האוניות נטלו חלק בתקריות רבות במהלך המלחמה הקרה, ובהן הפלישה למפרץ החזירים ומשבר הטילים בקובה.
שתי אוניות מן הסדרה שימשו כאוניות האימונים של הצי מ-1957 עד 1991: "אנטיאטם" עד 1962 ו"לקסינגטון" בשנים שלאחר מכן.
כמה מנושאות המטוסים מסדרת "אסקס" השתתפו בתוכנית החלל האמריקאית כאוניות חילוץ לטיסות לא מאוישות ומאוישות, בין השנים 1960–1973. אוניות בסדרה היו אוניות החילוץ לרבות מן המשימות בתוכניות החלל השונות: מרקורי, ג'מיני ואפולו.
הורנט הייתה נושאת המטוסים שמסוקיה משו את האסטרונאוטים ששבו משתי הנחיתות הראשונות על הירח, אפולו 11 ואפולו 12. גם לאחר המשימה האחרונה בתוכנית אפולו (שגם טייסיה חולצו על ידי נושאת מטוסים מן הסדרה, האונייה טיקונדרוגה) השתתפה אונייה מן הסדרה במשימה דומה, משיית האסטרונאוטים ממעבדת החלל "סקיילאב 2" ביוני 1973.
סיווג סימולי גוף בצי ארצות הברית:
CV - נושאת מטוסים, צי (נושאת מטוסים המתוכננת לפעול כחלק מרכזי של הצי, Fleet aircraft carrier או Fleet carrier)
נושאות המטוסים מסדרת "שטורם" הן סדרת נושאות מטוסים המפותחות עבור הצי הרוסי על ידי מרכז המחקר המדעי הממלכתי קרילוב (КГНЦ, Крыловский государственный научный центр) וצפויות להיכנס לשירות לאחר שנת 2030 ולהוות חוד החנית בצי הרוסי והספינות העיקריות שתסייענה בהגנה על גבולות רוסיה בחוג הקוטב הצפוני.
סדרת נושאות המטוסים נושאת את הסימון "פרויקט 23000" ובאפריל 2016 נודע כי הן צפויות להיבנות באחת ממספנות סנקט פטרבורג, במספנות הבלטיות או ב"מספנה הצפונית" (Северная верфь).
פרויקט 23000Э או שטורם הוא פרויקט לפיתוח נושאת על על ידי מרכז המחקר המדעי על שם קרילוב עבור הצי הרוסי.
מחירה של נושאת העל מוערך ב-7.5 מיליארד דולר והפיתוח צפוי להימשך כעשור.
נושאות המטוסים מסדרת שטורם מתוכננות, עם סיום פיתוחן, להיקלט בשירות הצי הצפוני.
דגם מוקטן של נושאת המטוסים המתוכננת הוצג במסגרת הסלון הימי הצבאי הבינלאומי שנערך בסנקט פטרבורג ביולי 2013 ונחשף לכלל הציבור בפורום הטכנולוגיה הצבאית "ארמייה-2015", שנערך בבסיס הצבא הרוסי בקובינקה, מחוז מוסקבה, ביוני 2015.
בניית נושאת המטוסים מתוכננת לאחר שנת 2030
בנובמבר 2016 הונחה ההצעה לקרוא לנושאת המטוסים הראשונה בסדרת בשם "מרשל ז'וקוב", על שם המצביא גאורגי ז'וקוב.
נושאת המטוסים צפויות לקלוט לשירותיהן את מטוסי הקרב המודרניים ביותר מתוצרת רוסיה, כדוגמת הסוחוי T-50 ומיג-29K ומסוקי הקאמוב Ка-27.
נושאות המטוסים מסדרת ויקראנט (לשעבר פרויקט ספינת ההגנה האווירית 71 (ADS) או נושאת מטוסים חלוצה (IAC)) היא סדרה של נושאות מטוסים בבנייה עבור חיל הים ההודי.
האוניות בסדרה הן אוניות הקרב הגדולות ביותר, ונושאת המטוסים הראשונה המתוכננת ונבנית בהודו.
האוניה הראשונה הנמצאת בבנייה היא גם נושאת המטוסים הראשונה שמתוכננת ונבנית באסיה הכוללת STOBAR, כלומר שילוב של נחיתה אנכית ומסלול המראה מקוצר (STOVL) כמו גם מסייע המראה ונחיתה (CATOBAR), וכן הראשונה שנבנתה לתפעול של מטוסי סילון.