tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא משקף את חיי החברה והרוח של יהודי גרנדה ושל קהילות יהודיות אחרות באנדלוסיה.
בשבח מעלליו וזכר מהלליו של נשיא השירה (החוקרים נחלקו מיהו).
בחילוף עיתים וזמנים ונועם גנים ונוגנים.
בעינות מים ונהרים וזמיר העוף באמירים.
בחושקים אשר יתאבו ומעונים אשר חרבו.
בסוד נוער ועדנה וסוד שיבה וזקנה.
בבגד אחים נאמנים בהתהפך הזמנים.
בזכר פירוד אלוף ודוד ואורך הלילות בהרחיקו נדוד.
במיאוס עולם והדריו וזכר המות ומה אחריו.
להתרומם על פני תבל ולהתכבד מלהתנבל.
ושתי דוגמאות מהספר (עם פתרונים לפי משבצת התרשיש):
ובדרכים שונים אשר הקורא המשכיל ימצאם נפוצים על פני החיבור הזה".
רמב"ע חיבר מאות פיוטים הכוללים קדושתאות, פיוטים ל'נשמת', פיוטי 'יוצר' ('מאורות', 'אהבות', 'גאולות'), למתודה חטאתיו, סליחות, ותוכחות.
רוב הפיוטים הם שירי סטרופיים בעלי פזמונים חוזרים (מענה חוזר) או בתים הנחתמים בפסוקים מהמקרא.
להבדיל משירי החול המקושטים והמלוטשים מלאכת מחשבת; הפיוטים השתפכות נפש ישירה, וכתובים בלשון פשוטה המדברת ללבם של משכילים והמוני-עם כאחד.
הפייטן כשליח ציבור משווע בתחנונים לסליחת־חטא ומביע ציפייה לגאולה.
נושאי הפיוטים: גדולת הבורא, קידושו והילולו בפי דרי־מעלה ודרי־מטה.
זיכרון יום המיתה, תשובה מחטאים, הבלות העולם הזה ואפסות האדם, ענות הגלות, זכות אבות, חביבותן של תורה ומצוות, גדולת גוי שומר־אמונים, גאולה.
פעם רמב"ע ישב באספת אנשים חכמים ומשכילים בספרות, ששוחחו על אודות השימוש במילות לשון הקודש על דרך ההעברה ועל דרך האמת.
כל אחד מן הנאספים דיבר על זה לפי דעתו והבנתו.
ראש האספה ביקש מרמב"ע, שיאסוף ויסדר בחיבור את הדברים השייכים לעניין זה, עם כל היוצאים מן הכללים, כדי שיוכלו המתעסקים בתורה ובנביאים למצוא בו את כל הדוגמאות הנצרכות.
זה היה המניע לחיבור ספרו "ערוגת הבושם".
ספר ערוגת הבושם, או בשמו המקורי "מאמר הגן בעניין הדברים המשליים והאמתיים", הוא ספר פילוסופיה יהודית בשבעה שערים, המשקף את העולם האינטלקטואלי של משכיל אנדלוסי בן זמנו.
הספר נחלק לשני חלקים: חלק פילוסופי וחלק לקסיקוגרפי, העוסקים גם-יחד בתורת המטאפורה המקראית.
החלק הפילוסופי עוסק בתאולוגיה, במטאפיזיקה, ובתורת הנפש, תוך ביאור פסוקים מהמקרא; חובר בהשפעת המעתזלה והנאו-אפלטוניות, ואינו מושפע מהפילוסופים הערבים האריסטוטלים.
חלק זה קרוב ברוחו לספר "עולם הקטן" של רבי יוסף אבן צדיק.
בחלק הלקסיקוגרפי (מעין מילון של מילים בלשון הקודש הקשורות לאדם וגופו, בהתאם לדעות שבחלק הפילוסופי ולסיווגים של הרפואה הערבית האריסטוטלית), יש עיסוק ארוך במלאכת הרטוריקה, תוך הגנה על ביטויי האנשה במקרא ובספרות הרבנית.
חלק זה דומה לחלק הראשון של "מורה נבוכים", אלא ששני הספרים חוברו מתוך תפיסות שונות.
בספרו רמב"ע משתמש באמרים מחכמים רבים (כגון רס"ג, יצחק בן שלמה הישראלי, דונש בן תמים, רבי שלמה אבן גבירול, רבנו בחיי אבן פקודה, סוקרטס, אפלטון, אריסטו, פיתגורס, אמפדוקלס, אבוקרט (היפוקרטס), אל-כנדי, קוסטא אבן לוקא, אל-פאראבי, אנציקלופדיה של אחי הטוהר).
בשל צורתו האקלקטית נהגו בדורות האחרונים להעריכו כנעדר מקוריות.
רק בשנים האחרונות החלו חוקרים לעמוד על חשיבותו.
הספר פותח בשיר פילוסופי התואם את תכנו (שיר רלד, במהדורת בראדי).
בערוב ימיו של רמב"ע, ידיד חכם ונדיב ביקשו לבאר לו שמונה קושיות על השירה העברית.
רמב"ע חיבר כתשובה את ספר העיונים והדיונים, מעין מבט של חכם זקן על גירסא דינקותא שלו.
הספר נכתב בערבית יהודית לפי סגנון ספרות האדב הערבית שבזמנו.
הוא תורגם לעברית בתרפ"ד (1924) על ידי בן-ציון הלפר בשם "שירת ישראל", וחזר ותורגם ב-1975 על ידי אברהם הלקין בשם (המדויק יותר) "ספר העיונים והדיונים".
כיצד הייתה מלאכת השירה טבעית בין הערבים ומלאכותית בין יתר האומות?
אם היו לאומתנו שירים בזמן מלכותה והתקדמותה?
מדוע יש יתרון לבני הגולה בספרד בחיבור שירים ומאמרי מליצה ואגרות בעברית על יתר בני הגולה?
תמצית הדעות בעניין השירה שמצאו חן בעיניו.
בדבר מה שהעידו אנשים אחדים על עצמם שחיברו שירים בחלומם; האם אפשר הדבר?
הדרך הטובה ביותר במלאכת השיר העברי על-פי הכללים של הערבים
חשובים במיוחד הפרק החמישי, בו סוקר את המשוררים היהודים בספרד לדורותיהם ותכונתם (בארבע תקופות: א.
זמנו של הנשיא חסדאי אבן שפרוט, ב.
מסוף המאה העשירית ועד כיבוש קורדובה ב-1013, ג.
זמן פעולתו של רבי שמואל הנגיד ובני דורו הצעירים ממנו, ד.
רמב"ע סיכם את השערים בכלל הבא: "חשוב הרבה וקשט את דבריך.
כל רעיון יפה שיכנס למוחך החזק בו, וכל עניין שהא-להים בחסדו ישים בלבך תסדר אותו היטב ברצון הא-להים ובטובו, שהרי הוא משגיח על כל דברי בני האדם והוא מוביל אותם אל הדרך הישרה, משום שהוא טוב ומיטיב לכל.
אין א-להים בלתו ואין טוב אלא טובו".
פירוט תמציתי של השערים בקישוט השיר המצויים במקרא לפי רמב"ע (הערות השוליים גם הן מן המקור):
+השערהגדרהדוגמאות מהמקראההשאלהתיאור דבר בלתי-נודע בדבר נודע, באופן שאם סוקרים אותו בעין השכל ושוקלים אותו במאזני הצדק, נוכחים שיש לו מעלה יתירה.
המאמרים הפיוטיים המחוברים מדברים שונים הם פרי הדמיון בנוגע לעניין המדובר.
אל ימהר אדם ללכת אחרי דמיונו קודם שהתברר לו הדבר על פי שכלו.
ההגזמהדברים היוצאים מטבע האפשרי ונכנסים לטבע הנמנע.עָרִים גְּדֹלֹת וּבְצֻרֹת בַּשָּׁמָיִם, וַנְּהִי בְעֵינֵינוּ כַּחֲגָבִים, כִּי שָׁמַיִם כֶּעָשָׁן נִמְלָחוּ, וְצוּר יָצוּק עִמָּדִי פַּלְגֵי שָׁמֶן, כְּבוֹדִי חָדָשׁ עִמָּדִי וְקַשְׁתִּי בְּיָדִי תַחֲלִיףההשמטההמשורר ישמיט מילה בשירו ויכתוב מילה הבאה אחריה, ומן המלה השנייה תובן כוונת הראשונה.אֶל חִכְּךָ שֹׁפָר
כתב בן-ציון הלפר: "הרמב"ע אינו מביא פירושים חדשים בכתבי-הקודש, אולם הוא מראה את מקוריותו ביחוסו האסתטי לספרי הנבואה ולכתובים.
כמעט שהינו היחיד בסופרי ימי הביניים שהשתדל להוכיח שלספרים הללו יש כללי מליצה ידועים.
הרבה חכמים עסקו בדקדוק ובשימוש הלשון, אך הוא הכניס רוח חדשה: כתבי-הקודש ניתנו מפי הגבורה, ובוודאי שלמים הם בצחותם, ולפיכך טוב לחקור ולמצוא את כלליהם...
בהנחתו זו לימד זכות על המשוררים של התקופה הספרדית שחיקו במתכוון את כללי המליצה הערבית: הם רק המשיכו להשתמש בקישוטים הנמצאים בכתבי-הקודש, אלא שמהותם נתבררה להם על ידי שהגו בספרות ערב".
רבי משה אבן עזרא ומשוררי ספרד
פיוטי רבי יצחק אבן גיאת ופיוטי רמב"ע
בפשטות של פיוטי רמב"ע, בצורות של חלקם, ובבניית פיוטים סביב פסוקים מהמקרא, ניכרת השפעת הפיוטים של רבי יצחק אבן גיאת.
בספר העיונים והדיונים כתב על רבו: "הוא היה מעיין המליצה ומקור הצחות...
הוא הירבה לחבר יותר מאלה שקדמוהו דברי מוסר ותפילות, שירי תהילה וקינות; אבל לא כתב הרבה שירים שקולים משום שידיעותיו בחכמת בני ערב היו מעטות.
הוא השתמש במילים נעימות שכוונתן פשוטה.
שיריו נקראים ונמסרים מאיש לאיש".
לדוגמה, פיוט של רבי יצחק אבן גיאת (קידוש לליל ראש השנה שנמסר בעל-פה מדור לדור והועלה על הכתב לפני כמאה שנה):
ופיוט דומה של רבי משה אבן עזרא (מאורה):
השפעת רבי שלמה אבן גבירול על שירתו
במיוחד ניכרת השפעת רבי שלמה אבן גבירול על שירי רמב"ע.
רמב"ע כתב על רשב"ג בספר העיונים והדיונים: "הוא נקרא פרש המליצה ואמן השיר.
יש עדינות ורוך לדבריו ונעימות לכוונותיהם...
אלו שבאו אחריו הלכו בעקבותיו".
שני המשוררים חיברו שירים פילוסופיים ושירי תלונה על פגעי הזמן ועל הרעות הנעשות תחת השמש.
שירי רשב"ג מתאפיינים ברגשות עמוקים עזים גם רכים.
שירי רמב"ע - ברעיונות נשגבים ובאמנות גדולה ובעושר מליצותיהם.
ידידותם של רבי משה אבן עזרא ורבי יהודה הלוי
רמב"ע עמד לימין המשורר הצעיר ותמך בו בנדבת לבו, גם אצל עליו מרוחו ומחכמתו.
לאחר שרמב"ע עזב את גרנדה, שלח לו ריה"ל את שיר הידידות הבא:
רמב"ע השיב לריה"ל מנווארה, כמקיים דברי חכמים: דאגה בלב איש ישחנה - ישיחנה לאחרים (משתמש בכל החרוזים שבשירו של ריה"ל ומוסיף עליהם):
שני המשוררים המשיכו לשלוח זה לזה מכתבים ושירי ידידות.
חברותם הקרובה נמשכה כל ימי חיי רמב"ע.
הרב משה אביגדור עמיאל (י"ב בניסן תרמ"ב, 1 באפריל 1882 – י"ג בניסן תש"ה, 27 במרץ 1945) היה רב, סופר, דרשן, והוגה דעות, מראשי תנועת המזרחי והציונות הדתית.
כיהן כרב בשווינציאן, גרייבו, וכרב קהילת שומרי הדת באנטוורפן, ולאחר מכן כרבה הראשי של תל אביב.
מייסד ישיבת היישוב החדש, ורשת החינוך התלמודי.
מחבר ספרים מקוריים בהלכה, באגדה ובמחשבה.
נולד בעיירה פורוזוב שבפלך גרודנה, רוסיה, כבנם הבכור של הרב יעקב-יוסף ורבקה.
עד גיל שלוש-עשרה למד במסלולים המקובלים בעיירה ("חדר" ותלמוד תורה) ואצל אביו.
בגיל שלוש-עשרה עבר ללמוד בישיבת טלז אצל הרב אליעזר גורדון, הרב שמעון יהודה הכהן שקופ (רבו המובהק), והרב יוסף יהודה לייב בלוך; עם הגעתו הקפיצוהו לכיתה השנייה, בה למדו בחורים בני שמונה-עשרה.
בנעוריו היה מכונה "העילוי מפורוזוב" ו"העילוי מטלז".
כעבור שלוש שנים עבר ללמוד בישיבת בריסק אצל הרב חיים הלוי סולובייצ'יק, ולאחר שנה ל"קיבוץ" בווילנה אצל הרב חיים עוזר גרודזנסקי, שם למד שלוש שנים וחצי.
בן שמונה-עשרה נסמך לרבנות על ידי הרב שלמה הכהן מווילנה, ולאחר מכן על ידי הרב משה דקושבסקי מסלובודקה, הרב צבי הירש רבינוביץ מקובנה, והרבנים הרב מאיר שמחה הכהן והרב יוסף רוזין מדווינסק.
בשנת תרס"ג, בגיל עשרים ואחת, נשא לאשה את מאשה ביילה בתו של משה לוי ניוויאזקי מביאליסטוק.
בגיל עשרים ושלוש, לאחר פטירת הרב פנחס רוזובסקי, מונה לרב בעיירה שווינציאן, והקים שם ישיבה שמנתה כמאה תלמידים.
שמונה שנים אחר כך מונה לרב גרייבו (בגבול רוסיה–גרמניה), שם כיהן בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר דבריו בוועידה העולמית של המזרחי בתר"פ זומן לכהן כרב קהילת שומרי הדת באנטוורפן -בלגיה, תפקיד שבו כיהן בין השנים תר"פ–תרצ"ו (1920–1936).
באנטוורפן הקים בית ספר דתי לאומי בשם 'תחכמוני', בית ספר לבנות, תלמוד תורה, ישיבה ועוד.
על פעילותו הענפה ניתן ללמוד אף ממכתב שקיבל מהרב ישראל מאיר הכהן (החפץ חיים) בחודש אדר תרפ"ד.
בשנת תרצ"ג ביקר בארץ ישראל, ובין השאר נפגש עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
לאחר פטירת הרב שלמה הכהן אהרונסון (אדר, תרצ"ה), רבה הראשי של תל אביב, הציע הרב יהודה ליב מימון שהרב עמיאל יקבל על עצמו את המשרה.
ואכן בכ"א בטבת תרצ"ו (1936), לאחר שנבחר בהצבעה שבה גבר על הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג ויוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, הגיע לכהן כרבה הראשי של תל אביב.
בתל אביב הקים את ישיבת היישוב החדש הנקראת גם "ישיבת הרב עמיאל", את "רשת החינוך התלמודי", שנועדה לבעלי-בתים (ולא רק תלמידי חכמים), מפעל תורני בשם "כינוס סופרים" ומוסד "עזרת תורה" לתמיכה בתלמידי חכמים עולים.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תש"א-תש"ג.
על אף טרדות רבות עקב עסקנותו הציבורית, הרב עמיאל הצליח לשקוד תדיר על תלמודו וחידושיו.
במהלך חייו היו לו מבקרים חריפים, אך בד בבד ספרו "דרכי משה" התקבל בעולם הלומדים, וספרי הדרוש שלו שימשו דרשנים רבים.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת לב.
בשבת הגדול תש"ה, אברכים בריונים הפריעו לדרשה שנשא, והוא נפל למשכב, ונפטר כעבור ימים ספורים בי"ג בניסן תש"ה (27 במרץ 1945).
על שמו נקראו: רחובות בתל אביב, בבני ברק, בירושלים (בשכונת קריית משה), פתח תקווה, נתניה, הרצליה וכפר סבא; ישיבת היישוב החדש בתל אביב; וכפר הנוער נוה עמיאל.
ב-1987 הוטבע בול דואר ישראלי עם דיוקנו.
הרב עמיאל היה סופר פורה, חוקר למדני, והוגה-דעות מקורי.
כתביו מתאפיינים בסגנון בהיר, בהסברה מקורית, ובעומק מחשבה; ועוסקים בתחומים רבים של היהדות: הלכה ודרוש, מחשבה ועיון, דת ומוסר, בעיות רוחניות וחברתיות, ציונות וחינוך, מדיניות ושאלות השעה.
על דרכו בחקר ההלכה כתב הרב עמיאל:
בספריו הרבים שחיבר בהלכה שאף להגיע לשיטה שלמה ואחידה בתחום הלימוד התלמודי בכלל והבנתו בפרט.
לפיכך, אין חידושיו סוגיות נפרדות, אלא יש קשר מתמיד בין הפרקים והסימנים של קטעי ההלכה בספריו, המהווים יחדו בניין שלם בחקר ההלכה.
ספרו המתודולוגי העיקרי הוא "ספר המדות לחקר ההלכה", הנותן שבע-עשרה מידות בדרכי ההיגיון של התלמוד, הכלולות בשלוש-מאות כללים יסודיים.
קדמו לספרו שני ספרים המשמשים כמבוא לספרו הגדול, וכדוגמאות לתורת הפלפול, בהם משתדל להחזיר את דרך הלימוד של הראשונים: "דרכי משה - דרך הקודש", העוסק בענייני קודשים והפלאה, והספר "דרכי משה - דרכי הקנינים", העוסק בענייני ממונות, אישות, ועבדות.
כתב על יצירתו ההלכתית הרב יהודה ליב הכהן פישמן: 'רב גדול, סופר והוגה דעות זה - גאונותו קודמת לספרותו, ויותר ממה שהוא סופר בעל מחשבה, הוא גאון תלמודי...
עוד בספרו "דרכי משה" ראינו אותו בתור אחד מגדולי הדור שידיו רב לו ליתן ולשאת במלחמתה של תורה גם במחקרים-תלמודיים...
היה בחקירות אלה משום חידוש, מצד דרכו החדשה שבחר לו בפלפולה של תורה, לחדור לתוך עומק-התהום של הלכות חמורות ולצרפן וללבנן על ידי סברות הגיוניות מיוחדות ומקוריות...
מתוך הסברא ההגיונית, הוא מבאר הרבה מקומות סתומים בתלמוד ובספרי הראשונים...
ושכלו העמוק והגיונו הבהיר לשקול בפלס כל הלכה, ולנתחה לסוגים הגיוניים שונים, הועילו לו רבות להמציא גם דינים מחודשים וגם לגלות הרבה מטמוניות שבגנזי דברי-הראשונים".
יצירתו ההגותית נמצאת בספריו הדרשניים "דרשות אל עמי", "הגיונות אל עמי", הכוללים מחשבות ורעיונות, סקירות והשקפות, בעניינים העומדים ברומו של עולם בכלל ועולמנו הקטן בפרט, ועל כולם ריבון כל העולמים.
הוא התייחס בדרשותיו לענייני השעה, כגון פרעות תרפ"ט.
הרב עמיאל היה אולי היחידי מגדולי התורה שבדורו שנתן דעתו על הדרך לצדק חברתי (בחוברת "הצדק הסוציאלי והצדק המשפטי והמוסרי שלנו").
הוא כתב: "אנחנו מביטים על נפש האדם לא כעל אמצעי לתכלית ידועה; לא כעל פרט שלא נברא אלא בשביל הכלל, וכפי מידת שימושו להכלל כן ערכו; אלא אנו מביטים על כל יחיד ויחיד כעל עולם מלא בפני עצמו".
השקפתו הכללית מנוסחת במאמר "דרכה של תורה" (המצוי בחלקו הראשון של ספרו "דרכי משה - דרך הקודש" ובחלקו השני של ספרו "דרכי משה - דרכי הקנינים"), ובספרו "לנבוכי התקופה" העוסק ב-'פרקי הסתכלות במהות היהדות'.
הרב עמיאל התנגד לתפיסות הרואות ביהדות דת ולא לאומיות או לאומיות ולא דת, והחשיב את הלאומיות החדשה הריקנית מתורה פרי של הגלות.
כן התנגד לציונות החילונית, שלדבריו מטרתה ליצור אומה ישראלית ככל הגויים שתהיה בכלל אומות הגויים, בניגוד לתפיסת חז"ל עולם הגויים לחוד ועולם ישראל לחוד, ולדברי התורה: "כי עם קדוש אתה לה' א-להיך ובך בחר להיות לו לעם סגולה מכל העמים", להתרומם לגובה מוסרי מקסימלי ובכך לרומם גם את כל העמים.
יצירתו ההגותית התבטאה גם בפרסום מאמרים פובליציסטיים שונים; את מאמריו פרסם בעיקר בעיתון 'המזרחי'.
ביניהם ניתן למנות את: 'במי אשם' (גיליון 8) הקורא לאיחוד הרשימות היהודיות; 'הקלריקליות שלנו' (גיליון 14) הטוען שהיסוד הדתי בתנועה הציונית אינו תלוי ברוב מספרי; 'תחיית התורה' (גיליון 22–23) המיצר על העלמות הרגש הדתי; 'הציונות והיהדות' (גיליון 29) על היחס בין התנועה ליהדות ועוד.
בעקבות דבריו של יצחק גרינבוים על הרצון לקביעת ערכים חדשים ליהודים, לעומת ערכי היהדות; כתב הרב עמיאל תגובה בה הוא יוצא נגד המנהיגים האחרונים שמביעים נייטרליות כלפי הדת, לעומת המנהיגים הקודמים (כדוגמת אחד העם) שאף אם לא שמרו מצוות, הרי הביעו יחס חיובי לדת.
בכך התבטאה לראשונה פעולתו בתנועת המזרחי, והוא נבחר כציר לוועידה השנייה של המזרחי בפולין (ורשה, ניסן תרע"ט); ובה נבחר לנשיאות הוועידה.
בהמשך היה אחד משבעת הצירים מפולין, לוועידה העולמית הראשונה של המזרחי באמסטרדם (טבת תר"פ); וכן נבחר כציר לקונגרס הציוני השלושה-עשר (תרפ"ג) והארבעה-עשר (תרפ"ה), ובאחרון אף כיהן בוועדת החינוך.
החלטה מיוחדת הובילה לכינוס ועידה עולמית של המזרחי, באלול תרפ"ו; למקום הוועידה נבחרה אנטוורפן, עירו של הרב עמיאל, והוא עמד בראש הוועדה המכינה של הוועידה.
בוועידה נבחר הרב עמיאל לוועד הראשי של התנועה.
בוועידת קראקא (אב, תרצ"ג) הרב עמיאל התייחס לכך שתנועת המזרחי צריכה להשקיע את עיקר מרצה בפעילות כלפי החברה החרדית, ופחות במחנה הציוני-חילוני, ואף קרא להצטרפות להסתדרות החדשה של הרוויזיוניסטים, תוך פרישה מההסתדרות הציונית.
בדבריו קרא הרב עמיאל לפתיחת שורות המזרחי גם לכאלו אשר אינם חברים בהסתדרות הציונית.
הרב עמיאל כתב רבות על כך שהמזרחי צריכה לתפוס מקום מרכזי יותר בציונות אף בפעילות מעשית (כגון מאמרו בגיליון ט של 'התור', תרצ"ב; ודבריו בוועידת קראקא, תרצ"ג).
בתו טניה טייבי נישאה לרב פרופ' לוי יצחק רבינוביץ', רב הקהילה היהודית בדרום-אפריקה ורב הארמייה ה-8 הבריטית במלחמת העולם ה-2.
בתו גיטי נישאה לנתן לינדנבאום (נפטר ב-1946) ולהם ארבעה ילדים, בהם הנדבן מרסל לינדנבאום (על שמו נקראת מדרשת לינדנבאום).
רעייתו היא בלדה קאופמן לינדנבאום , חברת המועצה המייסדת של ישיבת מהר"ת .
לאחר מות בעלה הראשון נישאה גיטי לאיש העסקים והנדבן האמריקני מקס שטרן , אביו של המיליארדר היהודי-אמריקני לאונרד שטרן .
אחת מנינותיו, מצד אביה, היא ליהיא לפיד, רעיית ראש הממשלה לשעבר וראש האופוזיציה יאיר לפיד.
המדות לחקר ההלכה חלק א, ירושלים תרצ"ט
המדות לחקר ההלכה חלק ב, תל אביב תש"ב
המדות לחקר ההלכה חלק ג, תל אביב תש"ה
דרכי משה - דרך הקודש חלק ראשון, אנטוורפן תרפ"ב
דרכי משה - דרך הקודש חלק שני, אנטוופרן תרפ"ה
דרכי משה - דרך הקנינים חלק ראשון, אנטוורפן תרפ"ה
דרכי משה - דרך הקנינים חלק שני, בילגירויי תרצ"א
הגיונות אל עמי חלק ראשון, אנטוורפן תרצ"ג
הגיונות אל עמי חלק שני, ירושלים תרצ"ו
דרשות אל עמי חלק ראשון, ירושלים תרצ"ו
דרשות אל עמי חלק שני, אנטוורפן תרפ"ו
דרשות אל עמי חלק שלישי, ירושלים ת"ש
לנבוכי התקופה - פרקי הסתכלות במהות היהדות, ירושלים תש"ג
עם סגולה, תל אביב תש"ג
הצדק הסוציאלי והצדק המשפטי והמוסרי שלנו, תל אביב תרצ"ו
שבת מלכתא - קובץ מאמרים ונאומים על דבר השבת, תל אביב תרצ"ז
"משה" (באיטלקית: Mosè; 1513–1515) הוא פסל שיש מאת האמן האיטלקי בן תקופת הרנסאנס מיכלאנג'לו בואונרוטי, המציג את דמותו של משה רבנו.
הפסל נועד להיות אחד מן המרכיבים המרכזיים במצבה מפוארת שהזמין האפיפיור יוליוס השני ממיכלאנג'לו בעבור עצמו.
המצבה המפוארת, שאמורה הייתה להיות מוקמת בבזיליקת פטרוס הקדוש, לא הוקמה מעולם, ומיכלאנג'לו יצר במקומה מצבה פשוטה יותר, העומדת בקפלה בבזיליקת סן פייטרו אין וינקולי על גבעת האסקלין ברומא.
הפסל עשוי שיש, וגובהו 2.35 מטרים.
התכנון המקורי של הקבר שבו אמור היה הפסל להיות משובץ, כלל מבנה בעל שלוש קומות, שבו אמורים היו להיות משובצים כ-40 פסלים שונים.
לאחר מותו של יוליוס בשנת 1513 קטנו ממדי הפרויקט.
בשנת 1542 הוצא חוזה נוסף, ובו התבקש מיכלאנג'לו ליצור מבנה פשוט הצמוד לקיר הכנסייה, שבו ישובצו פסלים מעטים.
משה מתואר יושב כשהוא לבוש מעין טוגה או בד כשפלג גופו העליון עירום.
ביד אחת הוא אוחז אל גופו לוח מרובע המסמל את לוחות הברית, ואילו ידו השנייה מונחת בחיקו.
ראשו עטור הזקן מופנה לשמאל, והוא מביט בריכוז אל נקודה מרוחקת מאתנו.
מיכלאנג'לו תיאר את זקנו כמפותל וארוך ומגיע עד לחיקו.
הוא נעול סנדלים בעלי רצועות עור הקשורות על שוקיו.
על ראשו עיצב מיכלאנג'לו זוג קרניים קטנות.
ייצוג זה בא ככל הנראה בעקבות פרשנות מוטעה של קרינת פני משה, כפי שנאמר בשמות , שבתרגום הוולגטה תורגם כאילו הכוונה היא לקרן כאיבר בגוף ולא לקרן אור.
ואולם יש הטוענים כי לא סביר שמיכלאנג'לו, איש רנסאנס בעל השכלה רחבה וידע בשפות, הוטעה בעקבות תרגום הוולגטה כאשר עמדו בפניו תרגומים נוספים והמקור.
למעשה גם במסורת היהודית נמצא פירוש המתייחס למילה "קרן", כאל קרן של חיה שניתן לנגוח בה.
מבחינה פיסולית הקרן מצביעה על כיוון שמדגיש את מבטו המרוחק של משה והמנוגד לזרועו הנטויה.
משה אבוטבול (נולד בי"ד בתמוז ה'תשכ"ה, 14 ביולי 1965) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס.
כיהן כראש עיריית בית שמש וכסגן שר החקלאות וביטחון המזון.
נולד בשכונה ד' בבאר שבע למשפחה מסורתית ולמד בבית ספר ממלכתי חילוני "צאלים".
בגיל 6 חזר בתשובה ועבר ללמוד בבית בלומנטל שבירושלים ובהמשך, בשלוחת ישיבת איתרי שבבית שמש.
וכן בישיבה הגדולה איתרי סניף בית צפפא תלפיות בירושלים.
שירת בצה"ל כנהג ביחידת הגששים וברבנות הצבאית.
אבוטבול שידר בתחנת רדיו חרדית, ושיחק בכמה סרטי קולנוע חרדי של חברת "גל דיסק": "גלגל חוזר", "בן ערובה", "משחק כפול" ועוד.
שימש כמורה, מחנך וניהל מוסדות חינוך תורניים והקים בבית שמש מוסד בשם "ממזרח שמש" שמטרתו היא הפצת ערכי היהדות בעיר ופעילות חינוך וחסד.
אבוטבול עבר להתגורר בבית שמש בשנת 1986. משנת 1993 שימש כחבר מועצת העיר מטעם תנועת ש"ס, ממונה על אגף ההנדסה והבינוי, על אגף התרבות התורנית והרווחה החרדית וממלא־מקום ראש העיר.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב־2008 התמודד לראשות העיר בתמיכת מפלגת העבודה, דגל התורה, שומרי אמונים ומפלגת "דור אחר", זכה ב־46% מקולות הבוחרים וגבר על ראש העיר המכהן דניאל וקנין מהליכוד ושלום לרנר נציג הציבור הדתי לאומי שנתמך על ידי חסידות גור.
ב-2013 התמודד אבוטבול בשנית לראשות העיר, כשמולו הוצב אלי כהן מטעם הבית היהודי, שזכה לתמיכת "הגוש הציוני" במועצה.
אבוטבול זכה ב־51% מקולות הבוחרים ונבחר לתקופת כהונה שנייה.
מערכת הבחירות לוותה במתיחות בין חרדים וחילונים, ועקב חשד לזיופים שהתגלו בבחירות מצד אנשי סיעת "כח" החרדית נערכו הפגנות נגד ניצחונו של אבוטבול והושמעו קריאות לחלוקת העיר.
לבסוף הורה בית המשפט על בחירות חוזרות, שנערכו ב-11 במרץ 2014. אחוז ההצבעה עלה ב־10% ואבוטבול זכה בשנית בכ־51% מהקולות בפער של 758 קולות.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד אבוטבול על תקופת כהונה שלישית, אך הפעם הפסיד – בפער של 533 קולות – לד"ר עליזה בלוך.
עקב ליקוי בהגשת רשימת ש"ס בערב הבחירות, הוצב אבוטבול ברשימת יהדות התורה, תוך התחייבות לפרישה אם לא ייבחר לראש העירייה.
לאחר ההפסד הודיע על פרישתו, אך עיכב את התפטרותו מהמועצה במספר שבועות בהוראת הרב חיים קנייבסקי, לגרום לכך שכל הסיעות החרדיות יכנסו יחד עם אגודת ישראל להיכנס לקואליציה העירונית של בלוך.
במהלך המשבר הפוליטי בישראל הוצב שלוש פעמים במקום התשיעי של רשימת ש"ס.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת (2019) זכתה הרשימה בשמונה מנדטים, אך בשתי המערכות הבאות (2019 ב' ו-2020) היא זכתה בתשעה מנדטים וכך נכנס אבוטבול לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021) הוצב במקום השמיני, ריכז את המטה האתיופי והגרוזיני ונכנס לכנסת.
בספטמבר 2020 הקים את השדולה למען שמירת השבת המונה כ-40 חברי כנסת.
בנוסף הקים את השדולה למען קהילת יוצא אתיופיה ואת השדולה להקמת בית חולים בבית שמש.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום השמיני ברשימת ש"ס ונכנס לכנסת לאחר שש"ס זכתה ב-11 מנדטים.
סגן שר החקלאות ופיתוח הכפר
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע מונה אבוטבול לתפקיד סגן שר החקלאות ופיתוח הכפר, וקיבל את האחריות על צער בעלי חיים במשרד.
ב-17 ביולי 2025 התפטר מתפקידו זה, כחלק מהחלטת מפלגתו לפרוש מהממשלה עקב משבר "חוק הגיוס".
בספטמבר 2023 הודיעה מפלגת ש"ס כי תציב שוב את אבוטבול כמועמד מטעמה לתפקיד ראש עיריית בית שמש.
מול אבוטבול התמודדו על התפקיד ראש העירייה המכהנת עליזה בלוך, והמועמד מטעם מפלגת יהדות התורה שמואל גרינברג.
אבוטבול זכה ב-31.6% מהקולות ולא עלה לסיבוב השני.
אבוטבול נשוי לאסתר, שפית ובעלת חברת הסעדה פרטית.
הם מתגוררים בבית שמש ולהם שמונה ילדים.
במסגרת לימוד התורה היומי שלו, כתב סדרת חיבורים תורניים על התלמוד הבבלי שהתקבצו לסדרת ספרים בשם "תורת משה".
משה אבינרי (רַבֶּלְסקי; בכתיב ארכאי: ראַבעלסקי) (אסרו חג של פסח תרל"ז אפריל 1877 - ר"ח סיון תש"ד 23 במאי 1944) היה רב ומחנך, מחלוצי הדיבור העברי ברוסיה.
אביהם של הלשונאי יצחק אבינרי ושל המתאגרף עמיאל (אמיל) אבינרי.
נולד לרב ניסן רבילסקי באסרו חג של פסח תרל"ז בעיירה קלינובקה (קאלינובקא) שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
מתוך אהבה חזקה לעברית פסק אביו לדבר יידיש, והיה מדבר עברית.
בהיותו בן 18 עברו הוריו לקאזאטין, שם היה אביו אב בית דין עד מותו ופעל גם בשדה החינוך, ביסדו תלמוד תורה מתוקן שלמדו בו גם לימודי חול.
התלמידים קבלו בו חינוך לאומי-ציוני ורבים מהם היו לאחר מכן לעסקנים ציוניים בעיירה.
אביו הקדיש את כל מרצו להחזקת תלמוד התורה בעיירה.
בסוף שנת תרנ"ז נשא משה רבילסקי לאשה את מנוחה בת הרב ישראל ברמאן, שהיה רב בפליסקוב (פליסקיב באוקראינה המודרנית).
לאחר נישואיו גלה אביו לקובנה שבליטא, שם הוסמך להוראה על ידי הרב צבי בן הרב יצחק אלחנן ספקטור, ובשנת תרס"ה הוזמן להיות רב בבייראמטשא (מיקולאיבקה-נובורוסיסקה , עיירה בבסרביה).
לאחר הפרעות האיומות השוד וההרס הרב באזור ובעיירה וגם שם פתח בפעילות חינוך מקיפה ורבת ערך והצליח להרים ולשנות לטובה את מצב הקהילה כולה.
הוא ייסד בעיירה את בית הספר העברי הראשון בבסראביה שכל לימודיו היו בעברית.
ספר ושמו "סנסני עץ החיים", שכתב אביו, ובו קיצור הדינים שידיעתם דרושה לתלמידים, הונהג כספר לימוד ברבים מבתי הספר בבסרביה וגם מחוצה לה.
בשנת תרע"ה, עם פטירת אביו ר' ניסן רבילסקי, עבר משה רבילסקי לקאזאטין לשבת על כיסא אביו.
ישיבתו זו ארכה שנתיים, ובשנת תרע"ג הוזמן להיות רב באונגן (על גבול רוסיה ורומניה), ובעיירה זו נשאר עד עלייתו לארץ ישראל.
בחול המועד סוכות תרפ"ו עלה עם בני ביתו לארץ ישראל, וחי בה שמונה עשרה שנים עד מותו.
גם בארץ ישראל המשיך את פעילותו החינוכית, בתחילה כמורה ביבנאל ואחר כך בצפת ונטע בתלמידיו את אהבת הארץ והלשון העברית.
מסמך רב ערך בשם: "מן הגיהנום האוקראיני" פורסם על ידי רבילסקי ב"השילוח" ואחר כך שנית ב"הצפירה" בשנת ה'תרפ"א, ובו תיאר את הפרעות האיומות שנעשו ביהודי אוקראינה בידי אנשיהם של סימון פטליורה ואנטון דניקין בשנים תרע"ט-תר"פ, ורשם מפי עדי ראייה שברחו מן הזוועות את שקרה אותם.
בר"ח סיוון תש"ד לפנות בוקר מת ר' משה רבילסקי בבית החולים" הדסה" בירושלים.
הובא למנוחות בבית העלמין בהר הזיתים .
שלשת הכתבים הללו מופיעים בהקדמה לכרך ב' של הספר "היכל רש"י", שכתב בנו של הרב:
על חנוך הנוער והכשרת הלבבות לתורה ולציון
משה היא מיני-סדרת דרמה בריטית-איטלקית בת 6 פרקים משנת 1974. היא נכתבה על ידי אנתוני ברג'ס, ויטוריו בוניצ'לי וברנארדינו זאפוני ובוימה על ידי ג'יאנפרנקו דה בוזיו.
הסדרה מתארת את סיפורו של משה, שליח האלוהים המוציא את בני ישראל מחיי עבדות במצרים לארץ המובטחת.
את הפסקול לסדרה כתב המלחין האיטלקי אניו מוריקונה.
הסדרה צולמה באיטליה, במרוקו, בתוניסיה ובישראל בין השנים 1973–1974.
מריאנג'לה מלאטו בתפקיד הנסיכה בתיה
לורן טרזיף בתפקיד פרעה מרנפתח
אהרן איפלה בתפקיד יהושע בן נון
חיים בנאי בתפקיד בן עדת אבירם
יוסי וירז'נסקי בתפקיד אלעזר הכהן
מיקלה פלאסידו בתפקיד כלב בן יפונה
מרגלית צנעני בתפקיד אחת מבנות ישראל
ג'אקוב הרלין אחד המכשפים של פרעה
אומברטו ראג'ו בתפקיד אחד משרי פרעה
חוזה קאגליו בתפקיד אחד משרי פרעה
ויליאם לנקסטר בתפקיד משה הצעיר
גליה כהן בתפקיד מרים הצעירה
יעקב בן-סירא אחד מהעבדים העבריים
מיני הסדרה, שאורכה כ-360 דקות בשישה פרקים, נערכה לכדי סרט טלוויזיה שלם של 141 דקות, שיצא לשידור בשנת 1976.
משה אביגל (מקודם משה אהרן בֵּיגל, נכתב גם בייגיל; 6 באפריל 1886, א' בניסן תרמ"ו – 28 באוקטובר 1969, ט"ז בחשוון תש"ל, תל אביב) היה מורה, מחנך ומשורר, מראשי זרם העובדים בחינוך.
אביגל כתב שיר ילדים לחנוכה בשם "סביבוני ירוץ בגיל" המוכר בלחנו של מתתיהו שלם.
משה אביגל (משה אהרון בייגל) נולד בשנת 1886 במושבה החקלאית היהודית הקטנה ניצ'יובקה שבפלך יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית (אוקראינה).
ב-1903 הוסמך כמורה בבית ספר עממי.
ב-1911 התקבל לקורסים הפדגוגיים של "חברת מפיצי ההשכלה" בגרודנה בהנהלת אהרן כהנשטם ובהשפעתו של שלום יונה טשרנו.
שם גילה את שיטת החינוך העמלנית והחל לתמוך בהּ.
בשנת 1916 פרסם את מאמרו הראשון בנושא הגישה העמלנית: "התורה והעבודה", בקובץ "דרכנו" שיצא באודסה.
במאמרו קרא לחינוך התלמיד לעבודה גופנית והפיכת העבודה לגורם אקטיבי בנוסף ללימוד הרגיל.
בהמשך נסע לפולין וניהל את המשרד הפדגוגי של רשת מוסדות החינוך העבריים "תרבות" בוורשה.
בכתב העת הפדגוגי "מסילות", שהשתייך ל"תרבות", הציג את משנתו לגבי הצורך באנשים מחושלים ומחוסנים, שיוכלו לעמוד בתנאים הקשים שבארץ ישראל.
לדמות אידיאלית זו קרא "איש המחרת", ותיארהּ כדמות חסונה, שאינה מפונקת באוכל או במשקה, אדם היודע לרכוב על אופניים, לשחות ולהשיט סירה ויהיה מסוגל לשחות בים גם בשעת סופה.
ב-1924 עלה לארץ ישראל והפך לאחד מראשי זרם העובדים.
פרסם ספרי הדרכה, מאמרים וחוברות למורים למלאכת יד.
משנת 1931 עבד כמפקח על בתי-הספר של הסתדרות העובדים, ואחר-כך כמפקח ראשי לבתי הספר של זרם העובדים וחבר מחלקת החינוך של כנסת ישראל.
לאחר הקמת משרד החינוך בשנת 1949 התמנה למנהל מחלקת הפרסומים של המשרד.
בשנת 1962 זכה בפרס יוסף אהרונוביץ של ההסתדרות, על מפעל חייו החינוכי.
אביגל נפטר לאחר מחלה קצרה בסתיו 1969, בגיל 83. נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
היה נשוי לשפרה לבית נרדי (נרודייצקי).
הותירו בת נשואה, כרמלה עמיר.
תורה ועבודה: קצור מסכת הוראות לשיטה העמלנית בבית הספר: ספר למורים, ורשה: אחיאסף, תרפ"ב.
קיפר, גאומטריה הסתכלותית (ללמד על פי מלאכת-יד ציור ושרטוט): ספר-עזר למורים, ורשה: אחיאסף, תרפ"ב.
אמנות ואומנות: גזירה בניר, פרנקפורט: אמנות 1922.
העבודה הגופנית: הצעה לתוכנית בשביל למוד מלאכת-יד בבית-הספר העברי, ירושלים: הלשכה הראשית של הקהק"ל, תרצ"ב.
הנגר הקטן, ספר ה' במסגרת סדרה א' של ספריה לילדים, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ג.
ביגל, 2 כרכים, תל אביב: ארגון עובדי המרכז לחינוך, תרצ"ז–תש"ה:
כרך א: במסכת (מאמרים בשאלות חינוך והוראה), תרצ"ז.
כרך ב: בשעת מפנה: מאמרים בשאלות חינוך והוראה, תש"ה.
החינוך בישראל, ירושלים: המכון להשכלה ציונית ('ספרית כיס מדינית'), 1952.
חינוך ועבודה: מאמרים בבעיות חינוך, תל אביב: אורים, תשי"ז.
בשלכת: (חרוזי שיר), תל אביב: מ' ניומן, תשי"ח.
מורי ורבותי: מזכרונותיו של מחנך, תל אביב: תרבות וחינוך – אורים, תש"ך.
לבטים, תל אביב: תרבות וחינוך ('אורים: מדור לספרים פדגוגיים'), תשכ"ו.
כך הוה: פרקי חיים, תל אביב: ניב, תשכ"ז 1966. (זיכרונות)
חזון וחינוך, תל אביב: תרבות וחינוך, תשל"א.
(אוסף מסות בענייני חינוך; ראה אור לאחר מותו)
"לשוננו בפי עוללים", תל אביב: הוועד המרכזי של ארגון עובדי המרכז לחנוך – הסתדרות הכללית של העובדים העברים בא"י; תש"א.
("הרצאה לגננות ואמהות בכינוסים המחוזיים בפתח-תקוה (1.3.40) ובחיפה (26.3.40)".)
"בעיות חינוכנו בימי שואה", אורים י (טבת תש"ד).
מ"א ביגל, י' חן וי' רובין (עורכים), ראשונים: קובץ מוקדש לקורסים הפדגוגיים הגרודנאיים ולזכר מורינו א' כהנשטם וד"ר ש"י משרנא, תל אביב: תלמידים, תרצ"ו.
משעולים: פרקי קריאה לנושאים המרכזים בכתות הנמוכות; סֻדר על ידי מ"א ביגל, יעקב הלפרין [=יניב], צבי קרול, 2 כרכים, תל אביב: מסדה, תרצ"ז.
משה אביגל ואורי בלום (עורכים), כרך ה: מדריך לכיתה ה; כרך ז–ח: מדריך לכיתות ז–ח, במסגרת סידרת מדריכים: ספרי עזר והדרכה למורים בכיתות בית הספר היסודי, תל אביב: אורים – המרכז לחינוך וארגון עובדיו; הסתדרות העובדים הכללית בא"י – מרכז לחנוך, תשי"ג–תשכ"ב.
מרים לוינסון ומשה אביגל (ליקטו וערכו) לשון וחינוך: פרקים בחינוך לשוני וספרותי בגן הילדים, תל אביב: אורים: מרכז לתרבות ולחינוך, תשט"ז.
מ' אביגל, דן פינס, מ' תלמי, פתח דע: אנשי-שם, מונחים לועזיים, לוחות היסטוריים; ספר-עזר לתלמידי הכיתות הגבוהות של בית-הספר היסודי ולתלמידי בית-הספר העל-יסודי, תל אביב: עמיחי, תשכ"א.
אלפרסון, 30 שנות ההתיישבות היהודית בארגנטינה; תרגם מ.
ביגל; בצירוף הקדמה מאת ה.
פ' שמידט, על הילד המצייר; תורגם בקיצורים והשמטות על ידי מ' אביגל, תל אביב: אורים, מרכז לתרבות ולחינוך ('ספריה פדגוגית קטנה'), תשט"ו.
פרופ' משה אביגדור שוּלוַואס (בפולנית: Moszek Awigdor Szulwas; באנגלית: Moses Avigdor Shulvass; 29 ביולי 1909, פלונסק, פולין – 22 באפריל 1988, אוונסטון, אילינוי) היה מחנך והיסטוריון של תולדות עם ישראל, בעיקר יהדות איטליה.
נסמך לרבנות בפולין, התחנך בגרמניה, בין 1935 ל-1948 חי בארץ ישראל, ואחרי כן השתקע בארצות הברית, שם חי ופעל עד מותו.
שולוואס נולד בשנת 1909 בפלונסק שבפולין (אז בשליטת האימפריה הרוסית), בנם של מאיר ורבקה (מיכלסון) שולוואס.
למד בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" של תנועת המזרחי בוורשה והוסמך לרבנות ב-1930. בפולין היה פעיל בתנועת המזרחי והתחיל לפרסם מאמרים ביידיש ובעברית.
השלים את לימודיו באוניברסיטת ברלין, וב-1934 קיבל תואר דוקטור, בהצטיינות (magna cum laude), עבור דיסרטציה שעסקה ביהודים בווירצבורג בימי הביניים ("Die Juden in Würzburg während des Mittelalters").
ב-1935, ימי גרמניה הנאצית, עלה לארץ ישראל וחי בה עד 1947. בארץ פעל כמרצה, סופר ועורך.
בשנת 1948 היגר לארצות הברית, והתאזרח בה.
שם לימד תחילה ספרות חז"ל ותולדות עם ישראל בבולטימור (Baltimore Hebrew College; כיום Baltimore Hebrew University) עד 1951. משנה זו היה חבר סגל במדרשה ללימודי היהדות בשיקגו (College of Jewish Studies in Chicago; בהמשך נקרא Spertus College of Judaice), שם לימד היסטוריה של עם ישראל.
בין השנים 1952 ל-1971 כיהן כראש המחלקה ללימודים מתקדמים.
היה חבר האקדמיה האמריקאית למדעי היהדות וחבר מועצת רבני שיקגו.
באביב 1935 נישא בוורשה לציליה חנה צמח (Celia Cemach).
היה אב לפיליס (אשת יורם גֶלמן) ולרות.
רומה וירושלים: תולדות היחס של יהודי איטליה לארץ ישראל, ירושלים: מוסד הרב קוק שעל יד המזרחי העולמי, תש"ד 1944.
היהודים בספרד משנת קנ"א עד הגירוש, ירושלים: קרית-ספר (כתבי מקורות לתולדות ישראל), תש"ח 1948. (חוברת)
"מילון ביאוגראפי לאישי הריניסאנס", בתוך: יעקב בורקהרדט, תרבות הריניסאנס באיטליה (בעריכתו המדעית של חירם פרי (פלאום) בצירוף הערות ומערכת תמונות ועוד שלוש נספחות; תרגם יעקב שטיינברג), ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ג 1953.
חיי היהודים באיטליה בתקופת הריניסאנס, ניו יורק: עגן, תשט"ו 1955. (תורגם לאנגלית בשם "The Jews in the world of the Renaissance"; קיצור הספר יצא במסגרת כרך ו של ספר הלימוד "תולדות עם ישראל" בעריכת ישראל יצחק לוין, בוסטון: בית המדרש למורים.)
בצבת הדורות: מימי הביניים לזמנים חדשים, ניו יורק – תל אביב – ירושלים: הוצאת עוגן על יד ההסתדרות העברית באמריקת, בשיתוף עם הוצאת ספרים מ' ניומן, תש"ך 1960.
ערכים רבים ב"אנצקלופדיה לתולדות גדולי ישראל" שערך מרדכי מרגליות
'מחלוקותיו של מיסיר ליאון עם רבני דורו וניסיונו להטיל מרותו על יהודי איטליה', ציון (כתב עת), שנה יב (תש"ז).
'הפנקס הראשון של החברה חסד ואמת בריגייו'; יוצא לאור על פי כתב יד בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים; עם מבוא והערות מאת משה אביגדור שולוואס, רשומות ד (תש"ז), 98–130.
איטליה: כתב עת לחקר תרבות יהודי איטליה ותולדותיהם (עורך).
(יצא רק גיליון אחר בניסן/סיוון תש"ה 1945).
שמואל דוד לוצאטו, פרקי חיים, ניו יורק: תלפיות, תשי"א.
שמחה לוצאטו, מאמר על יהודי ויניציה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"א.
דאטען און כראניק: צו דער געשיכטע פון דער תורה ועבודה-בעוועגונג אין פוילען, ורשה: תורה ועבודה-בעוועגונג (תורה ועבודה, חוברות 9–12), 1935.
ביבליאגראפישער פיהרער: פאר יודישען און אלגעמיינעם וויסען, ורשה: ההנהלה הראשית פון דער תורה ועבודה-בעוועגונג אין פוילען (תורה ועבודה, חוברות 7–8), תרצ"ה 1935.
Kose), Leiden: Brill, 1973. (תרגום של: חיי היהודים באיטליה בתקופת הרנסאנס)
משה (דרוויש) צורי (1854–1936) היה מנהיג קהילת יהודי עכו בתחילת המאה ה-20.
משה צורי נולד בעכו בשנת 1854. הוא נצר למשפחת צורי, אחת המשפחות הענפות והוותיקות בארץ ישראל מאז המאה ה-18. אבי השושלת, ניסים צורי, עלה לארץ מאזור הבלקן, נישא לאישה טבריינית ועסק בניפוץ צמר ורפדות – מלאכות שעברו בין צאצאי המשפחות מדור לדור במשך כ-200 שנה.
כך, גם משה (דרוויש) צורי עסק ברפדות, ונמנה עם בכירי הקהילה היהודית בעיר מגוריו.
חברי הקהילה בחרו בו בתחילת המאה ה-20 להיות יושב ראש הוועד ו"מוכתר" היהודים.
במסגרת תפקידו טיפל בענייני הכספים של הקהילה, בבית הכנסת, בכרם זיתים שהיה בבעלות הקהילה, בבית הקברות שלה, ובקשר השוטף עם הרשויות.
משה צורי קשר קשרים טובים עם הפחה הטורקי וזכה לכבוד והוקרה מצד בני כל הדתות בעיר.
גם פעילים ציונים, כמו יצחק בן-צבי וארתור רופין, נעזרו במעמדו וקשריו כדי לקדם התיישבות יהודית באזור חיפה ועכו.
יחסיו הטובים עם השלטונות סייעו לו לפתור בעיות שהתעוררו בחיי היום-יום, לעזור לחברים שנקלעו לצרות כלכליות, ולשמר את המוסדות הקהילתיים.
ביתו של המוכתר היה פתוח לאורחים בכל ימות השבוע, ובעיקר בשבתות ובחגים, אז נהג לארח עוברי אורח שנקלעו במקרה לעיר ולא יכלו להמשיך בנסיעה עקב השבת.
בזכות האמון הרב לו זכה, איפשרו לו ראשי השלטון המקומי לקבל לביתו בחגים אסירים יהודיים שנכלאו בכלא עכו, לשתף אותם בסדר פסח ובתפילות ראש השנה ויום הכיפורים.
הוא ערב להם כל זמן שהותם אצלו, ובמוצאי החג השיבם לכלא.
בשנות חייו האחרונות עבר צורי לחיפה, שם התגוררו בניו, ובה נפטר בשנת 1936. הוא נקבר בבית הקברות הישן בעיר, סמוך לחוף.
למשה דרוויש צורי נולדו שלושה ילדים: אברהם (על שם אביו) ניסים (על שם סבו) ונ'גמה (על שם אמו).
אברהם, שהיה איש עסקים, ירש את תפקיד המוכתר אחרי אביו, ושימש כמנהיג קהילה בשנות ה-30 של המאה ה-20. ני'גמה (אשר שינתה את שמה ל"כוכבה") נולדה בשנת 1895 בעכו, נישאה בשנת 1913 לדוד אלפסי, סוחר תבלינים מחיפה ולהם נולדו שבעה ילדים.
חלק ניכר מבני משפחת צורי הענפה מתגוררים ביישובי צפון הארץ, בעיקר סביב חיפה והקריות.
על בניה נמנה חיים צורי, המשמש ראש עיריית קריית מוצקין.
משה (מושיק) כהן (15 בפברואר 1945 - 7 במאי 2016) היה מנהל אגף מפעלי פיתוח בקרן הקיימת לישראל, מהנדס מים וקרקע שהיה השותף המרכזי להקמתם של 240 מאגרי מים ברחבי הארץ, והקמת מערך שיקום הנחלים בישראל.
ממשיאי משואות טקס יום העצמאות הממלכתי לשנת 2012.
משה (מושיק) כהן נולד בבית חולים שוייצר בטבריה,, בנעוריו בקיבוץ אשדות יעקב שבעמק הירדן, בין נהרות הירדן והירמוך עסק בענפי החקלאות, בספורט ובהדרכה בחטיבת הנוער.
לאחר שירות צבאי כקצין חי"ר ומפקד פלוגת סיור בשריון, חזר לנהל ענפים חקלאיים במשק ונישא לשרה בר קמה, בת קיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
לאחר שירותו במלחמת ששת הימים עבר להתגורר בחיפה ושימש כקצין הגדנ"ע בית הספר הריאלי העברי בעיר, בחיפה גם השלים את לימודיו והסמכתו כמהנדס מים וקרקע בטכניון ואת לימודיו לתואר שני במוסד זה.
לאחר לימודיו פעל במסגרת חברת אגריטב ומשרד החוץ הישראלי להקמת מאגרים ובריכות מים בוונצואלה, דרום אפריקה והרפובליקה הדומיניקנית.
לאחר מספר שנים נוספות של עבודה כמהנדס מים בתחום פיתוח מקורות המים והניקוז, התמנה בשנת 1982 לממונה על הכשרות קרקע, פיתוח ומדידות בקרן הקיימת לישראל ובשנת 1999 התמנה כמנהל אגף הפיתוח של הקק"ל.
יזם את פרויקט שיקום הנחלים ואגני היקוותם, פיתח וקידם את מטריצת הצבעים חום, כחול, ירוק של הקרן הקימת לפיתוח, שימור ושיקום משאבי הטבע: קרקע, מים ונוף שהפכה לקו המנחה בעבודת הקרן הקיימת.
במהלך 30 השנים בהן כיהן בתפקידיו בקק"ל יזם וקידם את התכנון והביצוע של כ-240 מאגרי מים, מאגרי קולחין, מכוני טיהור שפכים ואגנים ירוקים וכן מאגרים לתפיסת שיטפונות ומי הנגר העילי ברמת הגולן, בעמקים, לאורך בקעת הירדן ונחלי הנגב והערבה, במישור החוף, בעמק חפר, חוף הכרמל, הגליל המערבי והגליל העליון.
לצורך קידום התכנון והביצוע של מפעלי הפיתוח בקרן הקיימת יזם ופיתח את מערכת הממ"ג (מערכת המידע הגאוגרפי) של הקק"ל המהווה מערכת לניהול התכנון והביצוע של מפעלות הקק"ל.
כהן הוביל את הטיפול המתמשך בשיקום אדמות מלוחות בעמק יזרעאל, בעמקים, בבקעה בערבה ובככר סדום, תוך יישום שיטות מתקדמות לטיפול ב"סינדרום העמק המושקה" על ידי ניקוז תת-קרקעי עמוק ורדוד ופריסת מערכת צינורות בעומק של 2 מטרים ומטר אחד בתת-הקרקע כדי לאפשר שטיפת המלחים מאזור בית השורשים.
העבודה אשר בוצעה בשיתוף פעולה עם משרד החקלאות רשויות הניקוז החקלאים והסוכנות היהודית, ונלמדת ומיושמת ברחבי העולם.
כהן היה חבר במועצת הניקוז ושימור הקרקע ובוועדות השיפוט של רשות המים, משרד החקלאות והמשרד להגנת הסביבה, לנושאי המאגרים, הנחלים, הניקוז ושימור הקרקע ובקרן לשיקום מחצבות.
כהן נפטר ב-7 במאי 2016, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ אשדות יעקב איחוד.
הותיר אישה ושני ילדים, שירי ושי.
משה אֲבִידוֹר (בּוּרשטיין; 7 בינואר 1906 – 30 במאי 1985) היה איש חינוך ישראלי, מורה ומפקח, מנכ"ל משרד החינוך (1954–1960), מנכ"ל הסוכנות היהודית, יו"ר הוועד הישראלי לאונסק"ו ושגריר ישראל לאונסק"ו, מזכיר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
אבידור נולד בשם משה בורשטיין בינואר 1906 בעיר קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), השני מחמשת ילדיהם (שלושה בנים ושתי בנות) של ציפורה לבית בּוּכְמַן ואברהם מאיר בורשטיין.
בילדותו, ב-1913, עלה לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה עמה גלה לכפר סבא בגירוש תל אביב.
לאחר שקיבל בשנת 1929 תואר ראשון במדעים מאוניברסיטת ניו יורק, המשיך ללימודים מתקדמים במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה, וקיבל בה תואר שני (1931) ותואר דוקטור (1933).
עבודת המוסמך הייתה בנושא החיים הקהילתיים היהודיים בארץ ישראל בשנים 1917–1927 ("A decade of Jewish communal life in Palestine, 1917-1927"), והדיסרטציה שלו, בנושא הממשל העצמי של היהודים בארץ ישראל מאז 1900 ("Self-Government of the Jews in Palestine Since 1900"), התפרסמה ב-1934 בהוצאת הפועל הצעיר (ושוב ב-1976 בווסטפורט, בהוצאת Hyperion Press).
ב-1933, עם תום לימודיו, שב לארץ ישראל והיה למורה להיסטוריה בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב עד 1942, אז התמנה כמפקח במחלקה לחינוך של ממשלת המנדט, ומילא תפקיד זה עד 1948. מ-1948 ועד 1952 היה למנהל המרכז לחינוך בתפוצות במשרד החינוך והתרבות.
במסגרת תפקידו ייצג את ישראל בוועידה של אונסק"ו.
בשנים 1952–1953 כיהן כסמנכ"ל משרד החינוך והתרבות תחת השר בן-ציון דינור, ומיולי 1954 היה מנכ"ל המשרד (תחילה תחת דינור ומסוף 1955 תחת זלמן ארן) עד פרישתו ב-1960 על רקע סכסוך עם ארן.
ב-1960 התמנה כמנכ"ל הסוכנות היהודית (זאת לאחר שפוצל תפקיד מזכיר הסוכנות למנכ"ל ומזכ"ל; משה ריבלין היה המזכיר לצדו).
באותה שנה היה אחד משלושת חברי הוועדה שמינה ראש עיריית תל אביב הנכנס מרדכי נמיר לבדיקת מצב המוסדות לחינוך גבוה בעיר ("ועדת שרת" - לצד ראש העירייה לשעבר חיים לבנון ובראשות משה שרת).
הוועדה המליצה על כינון אוניברסיטה בעיר (אוניברסיטת תל אביב), והמלצותיה התקבלו פה אחד.
באביב 1966 התפטר מתפקידו בסוכנות.
בסוף אותה שנה היה למזכיר (מנכ"ל) האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תחת הנשיא פרופ' אהרן קציר וסגנו פרופ' גרשם שלום.
בנוסף כיהן כיו"ר הוועד הישראלי לאונסק"ו משנת 1955 ועד סוף 1968, עת התמנה כשגריר ישראל לאונסק"ו בפריז, וכיהן בתפקיד זה עד סוף 1970, אז שב לארץ.
באוגוסט 1971, בשנה ה-66 לחייו, נפצע קשה בתאונת דרכים בירושלים ולא התאושש ממנה עוד.
נפטר באביב 1985, ונטמן בהר המנוחות.
בשנת 1954 היה לנשיא הראשון של התאחדות הצופים והצופות בישראל.
באפריל 1933 נישא לאידה ריְינִיש (1912–1998), ולזוג נולדו שלוש בנות: דקלה לרנר, פרופ' רמונה מרגלית, ורדה אבידור.
אחד מנכדיו הוא עמיר לרנר, מנכ"ל בית איזי שפירא.
ג'ימס טראסלו אדמס, האפוס של אמריקה; תרגום ראובן גרוסמן, בעריכת נתן ביסטריצקי; עם מבוא והערות מאת משה בורשטין, בצירוף מפות ונספחות, ירושלים: מוסד ביאליק (ספרי מופת מספרות העולם), תש"ח.
(ספר לימוד לבית הספר התיכון) (ראה אור במהדורות נוספות.)
עשר שנות חינוך: תש"ח-תשי"ח, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשי"ח.
משה אָבֶּלֶס (Abeles; נולד ב-7 באוקטובר 1936) הוא חוקר מוח ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים ובפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
אבלס נולד בשנת 1936 בתל אביב.
אביו, ד"ר ולטר אבלס (1903–1985), היה רופא, פעיל פוליטי ודיפלומט, שכיהן כמנהל מחוז ירושלים של קופת חולים כללית ובשנות ה-60 כיהן כשגריר ישראל בקולומביה ולאחר מכן כשגריר בקוסטה ריקה ובניקרגואה.
אמו, צציליה לבית נֶחַמקיס, עיצבה בגדים ולימדה בהתנדבות בקורסי תפירה לנשים ונערות במצוקה בירושלים.
בשנת 1947 עבר עם הוריו לירושלים, ולמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית.
לאחר שירות בנח"ל המוצנח, החל בשנת 1956 את לימודיו בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנים הראשונות ללימודיו התבלט במקצועות המתמטיקה, הפיזיקה והכימיה, והתעניין בפיזיולוגיה.
בתום ארבע שנות לימודי רפואה החליט להתמסר למחקר.
התקבל כתלמיד במחלקה לפיזיולוגיה בהדרכתו של פרופ' יונתן מאגנס, שהדריכו בעבודת המוסמך (אותה סיים בשנת 1960) ובדוקטורט (אותו סיים בשנת 1966).
התוצאה הייתה שלושה מאמרים שעסקו בארגון גלי המוח וכיצד גירויים חשמליים באזורי מוח שונים משפיעים על ארגון זה.
עבודה זו זיכתה אותו בפרס ע"ש א' בק מטעם בית הספר לרפואה.
אחרי התמחות בהנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, נסללה דרכו של אבלס באקדמיה, והוא הגיע לדרגת פרופסור מן המניין בנוירופיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש פרופסור אורח באוניברסיטאות בשווייץ ובארצות הברית.
לצד עבודתו המחקרית הדריך במהלך השנים כ-20 דוקטורנטים בנושאי נוירופיזיולוגיה.
בשנת 2004 התפרסמה בכתב העת Science עבודת מחקר של צוות בראשות פרופ' רפאל יוסט מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק, שאישרה בניסויים את התאוריה של אבלס לגבי פעולתו של המוח.
פרופ' אבלס אמר: "אם אכן כך הדבר, הרי שלפנינו מהפך בהבנת המנגנונים העצביים העומדים ביסוד תהליכים כגון הבנת העולם הסובב אותנו, המחשבה, או השפה".
בשנים 1974–1977 היה ראש המחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1977–1980 ובשנים 1984–1994 היה מנהל המרכז הישראלי לפסיכוביולוגיה, בשנים 1992–1999 היה מנהל המרכז הבין-תחומי לחישוביות עצבית, ובשנים 1996–1999 היה ראש המדור למדעי החיים בקרן הלאומית למדע.
בשנת 2003 הקים את המרכז הרב-תחומי לחקר המוח על-שם גונדה (גולדשמידט) באוניברסיטת בר-אילן וניהל אותו עד לסוף 2011.
1966 – פרס מייסדי טבע לעבודה מצטיינת בחקר המוח
1971 – פרס ראשון של I.A.P.I (האיגוד הישראלי למשתמשי מחשב) על עבודה בדבר ניתוח פעילות עצבית בעזרת מחשב
1986 – פרס ע"ש אביגדור בק לעבודת מחקר מצטיינת, בית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים
ב-1986 קיבל חברות כבוד באגודת המדענים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
משה אבלס נשוי לגבי, אמנית, להם שתי בנות.
אבלס הוא אחיינם של ד"ר מיכאל לנדאו (משפטן ואיש מנהל ישראלי יליד רומניה, חבר בית הנבחרים הרומני, פעיל ציוני, מקים כופר היישוב ומייסד מפעל הפיס) ושל ד"ר שמואל שטרן-כוכבי (ממנהיגי ציוני רומניה) ודודנם של פרופ' יעקב לנדאו (מזרחן, חתן פרס ישראל למזרחנות) ומשה כוכבי (ארכאולוג).
משה אבוטבול (נולד ב-11 באוגוסט 1984) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
אבוטבול התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד.
לאחר שלא זכה לדקות משחק, עבר להפועל רעננה.
בקיץ חתם בהפועל רמת-גן גבעתיים והיה שותף לחזרה שלה לליגת העל לאחר שני עשורים.
בקיץ חתם בהפועל אשקלון ובינואר עבר למכבי עירוני בת ים לאחר שלא זכה לדקות משחק באשקלון.
בתחילת עונת הבקיע 6 שערים עבור בת ים, ובינואר הצטרף להפועל ניר רמת השרון על מנת לעזור לה במאבקי העלייה לליגת העל.
ב-28 בפברואר 2011 הבקיע את שער הניצחון עבור קבוצתו נגד בית"ר שמשון תל אביב בדקה ה-95. ארבעה ימים לאחר מכן הבקיע את שער השוויון בדקה ה-90 נגד אחווה עראבה.
בסיום העונה עלה עם המועדון לליגת העל.
ב-21 בספטמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 3–1 נגד מכבי תל אביב.
בסיום עונת 2012/2013 היה אחד מהשחקנים החשובים במערך של קבוצתו שסיימה במקום השישי בליגה, הישג השיא של המועדון.
כבר בהופעת הבכורה שלו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 1–3 למכבי חיפה.
בדצמבר קרע את הרצועה הצולבת, וחזר לשחק רק שנה לאחר מכן.
ב-4 בפברואר 2015 חתם בהפועל רעננה, ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
משה אביגדור ליכטנשטאדט (י"ב באב ה'תקמ"ז, 15 ביולי 1787 - ליל כ"ז בשבט ה'תר"ל, 17 בינואר 1870) היה חוקר תלמוד ומדעי היהדות, ופילנתרופ יהודי רוסי ממוצא פולני.
נולד לאפרים זלמן ליכטנשטאדט בלובלין, שבפולין הרוסית.
חי ופעל בברודי ומאוחר יותר עקר יחד עם קבוצה גדולה ממשכילי העיר לאודסה.
התעשר מעסקיו והחזיק כמה ארגוני צדקה, וגם תמך בתלמידים עניים באמצעות הענקת מלגת לימודים למקרא ולתלמוד.
בנוסף, היה ליכטנשטאדט ממייסדי בית הספר היסודי הציבורי לילדים יהודיים באודסה, שבהמשך נעשה לבית ספר ממשלתי.
הוא פעל גם לייסוד בית כנסת בתוך בית הספר.
ליכטנשטאדט היה בעל השכלה רחבה, בקיאות בספרות ובטקסטים תורניים.
הוא כתב בעברית, גרמנית וצרפתית.
מאמריו בענייני המקרא והתלמוד נדפסו בכתבי העת היהודיים האירופיים בני זמנו כמו: המליץ, המגיד והכרמל.
בדרך כלל חתם בראשי תיבות שמו: מאל"ש.
קונטרס שלו בשם "ממחרת השבת" (וינה 1860) יצא לאור בידי ידידו שמחה פינסקר, ועיקרו הפרכת טיעוני הקראים בעניין קביעת זמן חג השבועות.
הוא נפטר בליל שבת כ"ז בשבט ה'תר"ל, 17 בינואר 1870, ונקבר ביום ראשון כ"ט בשבט בבית הקברות באודסה.
משה אבוגזיר (נולד ב-6 בינואר 1955) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעיקר בעמדת הקשר האחורי, הבלם והמגן.
אבוגזיר נולד ב-6 בינואר 1955 בבאר שבע כרביעי מתוך שמונה ילדים לאדמון וסוזן (שושנה) אבוגזיר, שעלו ממצרים ב-1950, וגדל בשכונה א'.
אחיו הגדול, אפרים אביגדור, שיחק גם הוא במדי הפועל באר שבע.
בטרום עונת הוזכר כמי שיעבור מקבוצת הנוער של הפועל באר שבע לבית"ר באר שבע במסגרת הסכם העברתו של שלום אביטן להפועל,, אך העברתו לא יצאה אל הפועל מסיבות טכניות.
בעונה שלאחר מכן זכה עם קבוצת הנוער של הפועל באר שבע באליפות הנוער, לצד שחקנים כמו עובדיה צבי ויעקב כהן.
באותה עונה החל לשחק גם במדי הקבוצה הבוגרת תחת המאמן אלי פוקס, ורשם בה 15 הופעות בליגה כקשר אחורי.
בעונת 1974/1975 תחת המאמן אמציה לבקוביץ' הפך אבוגזיר לשחקן הרכב קבוע בעמדת הקשר האחורי, ורשם 23 הופעות בליגה עם 2 שערים לזכותו, כשאת שער הבכורה שלו הבקיע במחזור הראשון בניצחון 2-0 על בית"ר תל אביב.
בעונת 1975/1976 רשם 24 הופעות ליגה, אך רק ב-13 מהן פתח בהרכב, והבקיע שני שערים.
בעונת 1976/1977 היה אבוגזיר שוב לשחקן הרכב קבוע, רשם 25 הופעות, מתוכן 23 בהרכב.
בעונת 1977/1978 תופקד בעיקר בעמדת הבלם.
הקבוצה סיימה במקום החמישי בטבלה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1978/1979, תופקד בעיקר בעמדת המגן השמאלי, רשם 27 הופעות, והבקיע שלושה שערים.
הקבוצה סיימה במקום התשיעי בטבלה.
בעונת 1979/1980, תחת אמציה לבקוביץ' שחזר לאמן את הקבוצה, מיעט אבוגזיר לשחק ורשם רק 3 הופעות, כשהקבוצה מסיימת במקום העשירי בטבלה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1980/1981, תחת אליהו עופר, שיחק בכל משחקי הליגה, בעיקר בעמדת המגן השמאלי, כשהוא מבקיע שני שערים, וקבוצתו מסיימת במקום ה-11 בטבלה.
בעונת 1981/1982, תחת שמעון שנהר, רשם 26 הופעות, בעיקר בעמדת הקשר האחורי, במהלכן הבקיע שער אחד.
באר שבע סיימה את העונה במקום הרביעי בטבלה, שהקנה לה כרטיס לגביע ליליאן.
בעונת 1982/1983 דרש להשתחרר מהפועל באר שבע בעקבות מעמדו הרעוע בקבוצה, והועבר בהשאלה לעונה אחת לעולה החדשה מכבי יבנה.
ביבנה, תחת המאמן לופא קדוש, רשם 19 הופעות בליגה, בעיקר בעמדת הקשר, ואף הבקיע שער אחד, כשקבוצתו מסיימת במקום העשירי בטבלה.
בעונת 1983/1984 הועבר לעולה החדשה הכח מכבי רמת גן, בה שב לשתף פעולה עם הבאר שבעי יעקב כהן, תחת המאמן יהודה שהרבני.
אבוגזיר הרבה לשחק, בעיקר בעמדת הקשר, והבקיע שלושה שערים.
הקבוצה סיימה במקום ה-11 בטבלה.
בעונת 1984/1985 שב לקבוצת נעוריו, ושיחק בשורותיה שתי עונות, לפני שפרש ממשחק פעיל.
משה נשוי לזהבה לבית סוויסה, ולהם שני ילדים.
מתגורר מזה כ-26 שנה בנייפלס שבפלורידה ועובד כנהג לימוזינה.
הרב משה אביגדור חייקין היה רב אנגלי ממוצא בלארוסי בולט בראשית המאה ה-20.
נולד בשקלוב לרב ישראל שרגא חייקין שהיה מנאמני האדמו"רים מחב"ד הרבנים שמואל ושלום דובער שניאורסון (מהר"ש ורש"ב).
הוא נקרא על שם שניים מסביו: ר' משה'לה, מחסידיו הראשונים של הרב דובער שניאורי ("האדמו"ר האמצעי" מחב"ד), ורבי אביגדור מפינסק, רב מתנגד ידוע ושנוא נפשם של החסידים.
בילדותו התמנה אביו כשו"ב בסנקט פטרבורג, המשפחה התגוררה באכסניה שאותה ניהל האב ובה התארחו כמעט כל הרבנים שנקלעו לבירת האימפריה הרוסית ונאלצו לשהות בה תקופה.
סביבה זו סיפקה לילד כר גידול תורני, הוא נחשב מתמיד ובבחרותו נסמך להוראה מרבנים רבים שביקרו באכסניה ובחנו אותו על לימודיו.
מהם: רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה, רבי אברהם שמואל דיסקין מוולקוביסק ורבי יקותיאל זלמן לנדא מפטרבורג.
במקביל למד בעצמו שפות זרות רבות ושלט באנגלית, בגרמנית, ביוונית, בלטינית, בצרפתית וברוסית.
הוא נישא לטאנה רבקה בתו של הרב שלמה זלמן פינסקר מחרסון.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 היגר מערבה לצרפת.
לאחר פטירת הרב יהושע השיל לוין רבה של התאחדות הקהילות של יוצאי רוסיה ופולין שיסד רבי ישראל מסלנט בפריז, התמנה הרב חייקין ב-1884 למלא את מקומו.
הוא התיידד עם הרב הראשי לפריז צדוק כהן שבהמשך התמנה כרבה הראשי של צרפת כולה.
הוא עמד בקשרים גם עם משכילים מפורסמים כיאפ"ז ושניאור זק"ש שגרו בפריז.
ואולם לפי דוב היימן, לא הגיע לרמתו של הרב יהודה לובצקי שגר בפריז עוד בימי רבי ישראל מסלנט והיה יריבו של הרב הקודם, לוין.
בעת שבתו בפריז הדפיס את ספרו הצרפתי "Apologie Des Juifs" (1887).
ב-1888 עזב את צרפת ונסע לקבל את משרת הרבנות של רוסטוב על הדון ברוסיה, אך לאחר תקופה קצרה נאלץ לנטוש, העיר שכנה מחוץ לתחום המושב והניסיונות להסגיר את מעמדו ולהעניק לו רישיון ישיבה בעיר עלו בתוהו.
הוא עזב את המדינה והיגר לאנגליה, שם התקבל כרבה של קהילת יוצאי רוסיה ופולין בשפילד, שבה ניהל גם את ה"תלמוד תורה" המקומי.
קשריו עם הרב הראשי נפתלי הרמן אדלר סייעו לו בהשגת תקציבים למוסד, אך באופן כללי חי בדוחק בקהילה זו שהייתה קטנה, ולפי היימן לא הלמה את גדלותו בתורה.
במשך תקופת כהונתו בשפילד, ניסו אנשי חב"ד ברוסיה לסדר עבורו את משרת רבנות סנקט פטרבורג.
הצעה זו לא יצאה לפועל הן בשל היסוסיו של הברון הוראצי גינצבורג באשר לנכונות והיתכנות המהלך והן בשל קשריו של הרב חייקין עם הרב אדלר, שנתנו לו תקווה לרבנות מכובדת יותר בהמשך באנגליה, אם לא יעזוב את המדינה.
בשנת ה'תרס"ב, 1902, נבחר לכהן כרבה של "אגודת בתי הכנסת של אחינו בני ישראל מרוסיה ופולין" שהוקמה בידי סמואל מונטגיו וידועה בשמה המקוצר "Federation of Synagogues" (הפדרציה של בתי הכנסת).
בהמשך החל לכהן במקביל גם כדיין בבית הדין הרבני של ק"ק כנסת ישראל.
הרב חייקין עלה לארץ ישראל בשנת ה'תרפ"ו, 1926, ונפטר בתל אביב בכ"ט בסיוון ה'תרפ"ח, 17 ביוני 1928. הוא נקבר בבית הקברות הישן בתל אביב.
לרב חייקין ולטאנה רבקה לבית פינסקר נולדו שלושה בנים ובת אחת.
בנו הבכור אלכסנדר למד בסמינר היהודי, ה-Jews' College, בלונדון.
הוא היה גאון בבלשנות אך לא יציב בנפשו, נסע לפריז והתגורר בה שנים רבות בבדידות ועוני, עד פטירתו בנסיבות טרגיות בסביבות 1912.
בנו השני גרשון חייקין היה רופא שעסק בבריאות הציבור בלונדון
בנו השלישי בנימין היה אדריכל ישראלי-בריטי
אחותו של הרב חייקין, חנה, נישאה לאליעזר צ'ריקובר, פעיל ציוני-רוסי (אחיו של ההיסטוריון של יהדות מזרח אירופה אליהו צ'ריקובר).
בנם אביגדור צ'ריקובר היה היסטוריון של תקופת בית שני, ונכדם (בנו של אביגדור) בצלאל צ'ריקובר היה מו"ל ישראלי.
"משה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נרקיס, יחד עם הזמרת הישראלית מירי מסיקה.
השיר יצא לאור ב-24 ביוני 2020, על ידי חברות התקליטים ארומה מיוזיק והליקון, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני של נרקיס, עולם חדש.
השיר נכלל גם באלבומה השביעי של מסיקה אוקיינוס.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
השיר הוא בלדת פופ, שנכתבה והולחנה על ידי נרקיס, והופקה על ידי נרקיס וניר מימון.
נרקיס ומסיקה הצהירו כי הן מקדישות את השיר ל"נשים החזקות אז והיום שמאמינות בטוב, מעניקות, מחזקות, מעצימות ובזכותן נזכה לגאולת אמת".
שיתוף הפעולה ביניהן נוצר לאחר שהזמינה נרקיס את מסיקה להתארח בהופעתה.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, פורסם בערוץ היוטיוב של נרקיס ב-24 ביוני 2020. הקליפ בוים על ידי איה זך.
נכון ליוני 2022 עומד מונה הצפיות של האודיו על כ-2 מיליון צפיות.
אתר מאקו סקר את השיר, באומרו כי "כנראה שבעתיד עוד ידובר על הפעם הראשונה בה נוצר החיבור הקוסמי בין מירי מסיקה לזמרת הצעירה והעולה נרקיס" וכי השיר הוא "כנראה אחד השירים הכי מסקרנים שיצאו כאן השנה".
דודי פטימר ממעריב ביקר את השיר באופן חיובי: "זהו שיר שמופק היטב על ידי ניר מימון ונרקיס וזוכה לטקסט המשתמש בסיפורו של משה והסנה הבוער כמטאפורה ללב, לרגשות ולמחשבות אישיות.
השתיים מגישות למאזין את ליבן במלוא הטוטאליות במנגינה מכשפת וליריקה מתוחכמת שאי אפשר להישאר אדיש כלפיהן.
כן ירבו שיתופי פעולה שכאלה".
יוסי חרסונסקי ביקר את השיר באופן חיובי גם הוא, תוך שהעניק לשיר ציון של ארבעה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה, ואמר: "מהנקודה הזו יוצאים צלילי הערגה של נרקיס.
היא נוגה, נוגעת, גם מגעת, עושה העור חידודין בקולה הבלעדי.
קולה המסתלסל בעדינות של מירי מסיקה משלים נפלא כיליון נפש משותף.
שינוי הקצב מכניס את נרקיס לסביבה רוחנית שמימית, שמקבל ביטוי בעיבוד.
מסוג השירים שמגיעים בזמן נוכח מחסור זועק נואשות במנהיג ("עכשיו הכול עומד בצל/ תחזור מהר"), גם מצדיק את חיבור הקולות המרטיט הזה.