tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מודל דביי מהווה הרחבה של מודל המוצק של איינשטיין הלוקחת בחשבון התפלגויות סטטיסטיות בוויברציות אטומיות כאשר האנרגיה הכוללת של המערכת נמוכה.
מערכת של תנודות בסריג גבישי מוצק ניתנת למידול על ידי הנחת פוטנציאל הרמוני לאורך כל דרגת חופש.
אזי, ניתן לכתוב את האנרגיה החופשית של המערכת בתור
כאשר האינדקס α מציין את דרגת החופש.
במודל איינשטיין מ-1907 (בניגוד למודל דביי המאוחר יותר) אנו מתחשבים רק בגבול הטמפרטורה הגבוהה:
נגדיר את הממוצע הגאומטרי של התדירות להיות
כאשר M הוא סך כל דרגות החופש של המערכת.
זה נותן לנו קיבול חום
חוק דיכוי הכישוף מס' 3 של שנת 1957 הוא חוק שנחקק על ידי הפרלמנט של דרום אפריקה אשר אוסר פעילויות מגוונות הקשורות למעשי כישוף, Witch smelling, או ציד מכשפות.
החוק מבוסס על חוק דיכוי הכישוף משנת 1895 של Cape colony, אשר מבוסס על חוק מעשי כישוף משנת 1735 בממלכה המאוחדת.
החוק הוצע בינואר 1957 בפרלמנט קייפטאון על ידי צ'ארלס רוברטס סווארט (Charles Robberts Swart), שהיה שר המשפטים באותה תקופה.
הוא נועד לגבש את החוקים הקיימים על כישוף ולהגדיל את העונשים שהוחלו עד אז.
(לפני כן אמצעי הענישה המקובל היה קנס של כ-100 פאונד או מאסר ל-5 שנים).
החוק בא לתוקפו ב-22 בפברואר 1957.
החוק אוסר על פעילויות שונות הקשורות במעשי כישוף או ב-Witch smelling (טקס שבוצע בדרך כלל על ידי אישה, שבו מנהלת הטקס סימנה מכשפות שלאחר מכן הוצאו להורג וכן גם כל יצור חי נוסף אשר חי בבקתה של אותה מכשפה מואשמת).
הוא נחקק על ידי משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, ומבוסס על חוקים דומים מ-1895 ב-Cape Colony, אשר אלו היו תקפים במדינה עד לחקיקת החוק הנוכחי.
בפרובינציות מסוימות בדרום אפריקה התקיימו ויכוחים רבים בדבר תקפות החוק, כיוון שהוא מפר את מגילת החוקים הבסיסית של המדינה אשר מגנה על חופש הדת וחופש ההשתתפות בחיי תרבות.
החוק תוקן שוב בשנת 1997 באמצעות Abolition of Corporal Punishment Act, 1997 אשר ביטל את השימוש בהצלפה כעונש עבור העבירות בחוק.
בשנת 1998, הוועדה לשוויון בין המינים של דרום אפריקה, קיימה "ועידה ארצית על אלימות הכישוף", שהוציאה הצהרה ("הצהרת Thohoyandou על סיום כישוף") הקוראת לביטול החוק ולהכנסת חקיקה חדשה לטיפול בכישוף ובציד מכשפות.
על פי פסק הדין של הוועדה הממשלתית בדרום אפריקה, האחריות על רדיפות ורצח מכשפות שהתקיימו עד עליית נלסון מנדלה לשלטון בשנת 1994 שייכת לממשלת האפרטהייד הישנה.
המחוקקים אז לא האמינו בכישוף וראו בכך עבירה דמיונית בלבד ולכן ניסו לכפות השקפה זו על האוכלוסייה המקומית.
במקום הענשת המכשפות, השלטון הלבן בתקופת האפרטהייד נהג להעניש דווקא את האנשים שניסו להגן על עצמם מפני המכשפות, ואיימו עליהם בעונשי מאסר ממושכים.
בעקבות החקיקה, תושבים אפריקאים רבים האשימו את הרשויות בפסיביות מול איום המכשפות ואפילו בחוסר ענישה על מעשי כישוף.
הם התקוממו על כך ודבר זה הוביל לזעם גדול יותר כלפי מכשפות, ואף ביצוע מעשי אלימות.
רבים לא היססו ולקחו את החוק לידיהם וכתוצאה מכך מאות חשודים בכישוף נשרפו למוות.
הוועדה החליטה שכמו ברוב מדינות אפריקה שמדרום לסהרה, הרשות השופטת תכיר בכישוף כעבירה פלילית, ורק במקרים בודדים בית המשפט התעקש על תביעה משפטית.
בכל הנוגע לאישום ברצח בעקבות ציד מכשפות, בתי המשפט היו מוכנים לתבוע, אבל אפילו במקרים כאלו שופטים לבנים קיבלו "פחד ממעשי כישוף" כסיבה מקלה ולכן הפסיקות היו לעיתים קרובות מקלות גם הן.
עבירות הנוגעות להתעסקות בכישוף ושיטות דומות
(א) זוקף אשמה נגד כל אדם אחר בשימוש באמצעים על טבעיים עבור גרימת למחלה, פגיעה או נזק לאדם או דבר אחר, או אשר מציין כל אדם אחר כמכשף;
(ב) נמצא בנסיבות המעידות על כך שהוא מעמיד פנים או מתיימר להשתמש בכל כוח על טבעי, כישוף, קסם או לחש, שיוך לגרימת מוות, פציעה, צער, נזק או גרימת מחלה או להיעלמותו של אדם או דבר אחר;
(ג) מעסיק או משדל Witch-doctor (כינוי לאדם המרפא חולים באמצעים מאגיים), צייד מכשפות או כל אדם המאשים או מציין אדם אחר כמכשף;
(ד) טוען כבעל ידע במעשי כישוף, או בשימוש במעשי קסם, ומייעץ לאדם אחר כיצד לכשף, או לגרום לפציעה או נזק לאדם או דבר אחר, או מספק לו אמצעי מדומה בעל משמעות של כישוף;
(ה) פועל על פי עצתו של Witch-doctor, צייד מכשפות או אדם אחר, או על בסיס ידע לכאורה של כישוף, ומשתמש בכך כדי לגרום לכל פעולה מחושבת הנתמכת בעצות אלו או באמונה האישית שלו כדי לגרום לנזק או פגיעה באדם או דבר אחר;
(ו) מעמיד פנים שהוא מתרגל או משתמש בכל כוח על טבעי, כישוף, לחש או קסם, או התחייב לספר עתידות, או מעמיד פנים כי משתמש בכישוריו, הידע שלו או בתורת הנסתר כדי לגלות היכן ובאיזה אופן אמור היה כל דבר שנגנב או אבד עשוי להימצא;
יהיה אשם בעבירה ויחויב בהרשעה-
(2) במקרה של עבירה אחרת הנכללת בסעיפים (א) או (ב), האדם ייקנס או יישלח למאסר לתקופה שלא תעלה על 10 שנים; (גם כאן בנוסח החוק הישן, היה ניתן להעניש בעזרת הצלפה (לא יותר מ-10 הצלפות) במקום תקופת מאסר)
(3) במקרה של עבירה הנכללת בסעיפים (ג), (ד) או (ה), ייקנס האדם בקנס שאינו עולה על 500 ראנד, או ייאסר לתקופה שאינה עולה על 5 שנים, או גם וגם;
(4) במקרה של עבירה הנכללת בסעיף (ו), ייקנס האדם בקנס שאינו עולה על 200 ראנד, או ייאסר לתקופה שאינה עולה על שנתיים;
כל אדם אשר מיוחסים לו סעיפים (א) או (ב) וגרם להריגה, האישום יהיה בגדר השערה עד אשר יוכח כי הקורבן נהרג כתוצאה מההשלכות של עבירות אלו.
החוקים המוזכרים בתוספת לחוק זה הם מבוטלים ומצוינים בטבלה מצורפת.
אלו החוקים שקדמו לחוק זה:
עד תיקון זה מטרתו של החוק הייתה לדכא כישוף או מעשים הקשורים אליו.
התיקון נועד כדי להפוך את החוק לעבירה עבור אדם המעמיד פנים כי הוא בעל כוחות על טבעיים או מתרגל אותם, או מייחס סיבות להתרחשויות מסוימות לאדם אחר;
סעיפים (א) ו-(ב) נוסחו מחדש בהתאמה.
בחוק זה בעיקר החליפו את הקנסות הנקובים בפאונדים בראנדים.
חוק שבאמצעותו החליפו חלק מאמצעי הענישה במדינה, לרבות ענישה בהצלפות.
במסמך שיצא במסגרת חוק זה, בוצע תיקון לחוק דיכוי הכישוף 1957, בו אמצעי הענישה בעזרת הצלפה (עבירות (1) ו-(2)) בוטל.
בנוסף, בוטלה ההגבלה על גובה הקנס כאמצעי ענישה, שהיה עד 1000 ראנד בעבירה (2).
מרבית הביקורות מבוססות על נקודת המבט שלפיה כל אזרח דרום אפריקאי רשאי להיות חופשי לחלוטין לבחור את תרבותו ודתו ללא הפרעה, כמצוין בחוקה הדרום אפריקאית (Civil Union Act No 17 of 2006 בסעיפים 5 (1) ו-6 (1)).
חלק מהביקורות טוענות כי בהתאם לכך אין למדינה זכות להפלות או להפליל מערכת אמונה ותרבות דתית מוטמעת, שכן נטען כי הסעיף הראשון בחוק מס' 3 משנת 1957 עושה זאת במפורש.
עוד נטען בהקשר זה כי החוק יוצר סיווג שלילי בגלל סטריאוטיפים רשמיים וסטיגמות.
כלומר, אדם חף מפשע יכול להיות מוקרן כרע בעיני הציבור, אך ורק מטעמי דתו, תרבותו או אורח חייו.
מאז סוף האפרטהייד ב-1994 היו מספר ביקורות על חקיקות נגד כישוף בדרום אפריקה.
ב-1996 מינתה ממשלת הפרובינציה הצפונית "ועדת חקירה לאלימות בכישוף ולרצח פולחני", המוכרת גם בשם "ועדת רלושאי" (Ralushai commission), על שמו של היו"ר שלה, פרופסור ויקטור רלושאי.
הוועדה המליצה שיש לבטל את החוק ולהחליפו בחוק בקרת כישוף, אשר בהחלט יפליל את הנוהג בפועל של כישוף, בניגוד לפעולה הנוכחית המתמקדת בהאשמות כישוף.
סקירות מחדש של החוק ותפיסתו כיום
על אף קיומו המתמשך של חוק דיכוי הכישוף משנת 1957 המופנה נגד "העמדת פנים" של כישוף והאשמות בכישוף, נמשך ציד המכשפות האלים באזורים הכפריים של דרום אפריקה, וזאת מפני שהחוק הופנה בעיקר נגד ציד מכשפות.
בחודש יוני 2007 משרד ראש הממשלה של מחוז מפומלנגה בדרום אפריקה הוציא טיוטה ל"חוק מפומלנגה לדיכוי הכישוף".
בשונה מחוק דיכוי הכישוף הקיים, החוק המוצע מכיר במפורש בקיומו של כישוף, מגדירו כקסם מזיק ומוציאו מהחוק.
בנוסף מנסה החוק להסדיר את פעילותם של מרפאים מסורתיים במפומלנגה.
כחודש לאחר מכן נפגשו חברי ארגונים המייצגים נאו-פגנים ומרפאים מסורתיים עם פקידי מחלקת השלטון המקומית של ממשלת פרובינציית מפומלנגה, כדי לדון בחששותיהם לגבי הצעת החוק מנקודות מבט תרבותיות שונות.
פגנים המזהים את עצמם כמכשפות, אם כי במובן מערבי עכשווי, התנגדו לדיכוי הלא-חוקתי של אמונותיהם ודפוסי הדת שלהם ואת הסטריאוטיפ השלילי של כישוף.
ב-24 ביוני 2008 פרסמה ממשלת המחוז מפומלנגה הודעה כי הצעת החוק מושעית עד להודעה חדשה לאחר התייעצות עם בעלי עניין שונים.
בהמשך שנת 2007, קיבלה הוועדה לרפורמות במשפט של דרום אפריקה בקשה לבחינת חוקתיות החוק שהוגשה מטעם ארגון זכויות האדם הפגני של דרום אפריקה (South African Pagan Council) וארגון המרפאים המסורתיים (Traditional Healers Association).
ב-23 במארס 2010 אישר שר המשפטים והתפתחות החוקה הקמת ועדת רפורמה משפטית בדרום אפריקה, אשר תעסוק בפרויקט הסוקר את חקיקת הכישוף.
אחד הפרויקטים של ה-South African Law Reform Commission) SALRC), העוסק בסקירת חקיקת כישוף, יתמוך בערבות החוקתית לחופש הדת, אך ישמש גם להגנה על קבוצות פגיעות.
קבוצות אלו בעיקר כוללות נשים בגילאים מתקדמים הנרדפות תחת האשמה כי הן מכשפות על ידי קהילות בעלות אמונות מסורתיות.
קורבנות חפים מפשע אלו פגיעים במידה כפולה: גם כנשים וגם כאוכלוסייה מבוגרת.
בסקירה זו, חברי ה-SALRC הסכימו כי לפי קביעת החוק זהו בלתי חוקי להגדיר מישהו כמכשף, ומעשה זה פוגע בזכות הביטוי הדתי המובטחת בחוקה הדרום אפריקאית.
חלק מהבעיה נבע מכך שאין הגדרה של כישוף בחקיקה.
במילים אחרות, ויקנים (דת כישוף נאו-פגנית) ופגנים אחרים נפלו באותה קטגוריה כמו אלו שנחשבו כמכשפות במובן המסורתי יותר באפריקה שמדרום לסהרה, מקום שבו המילה "מכשפה" קשורה לעיתים קרובות עם אנשים המשתמשים בכוחות על טבעיים כדי לגרום נזק.
עם זאת, למרות הביקורות הרבות שהועלו כנגדו, מחקר שנערך ב-2016 מציע כי אף על פי שחוק דיכוי הכישוף עלול להתפרש כחוק בעל קונוטציות פוליטיות ורגשיות שליליות, שישה עשורים לאחר פרסומו, הוא עדיין עובד ויהיה ניתן לבטלו רק אם תקום חלופה טובה יותר.
חלופה כזו לא הוצעה עד כה.
חוק הדיכוי יכול בהחלט להיות מתואר כחזרה אל תקופות חשוכות, אך כיום הוא משרת את האדם החף מפשע נגד פעילות פליליות של ציידי המכשפות.
החוק כיום מיושם על ידי הצדק והחוכמה של השלטונות לטובת אזרח שומר החוק.
רבים מאמינים שהתועלת של החוק לחברה ולפרט מאפילה על הדעות הקדומות עליו.
השלכות של חקיקת חוק מערבי על תרבות אפריקאית
האמונה במעשי כישוף נראתה כמאפיין חשוב לזהות האפריקאית וכחלק אינטגרלי מהמורשת התרבותית אשר מחברת את כל האפריקאים ומפרידה אותם מהעולם המערבי.
בעקבות החוק הועלו ביקורות רבות הטוענות כי מהרגע שבו ההגדרה העצמית של אדם נקבעת כך, לא מפתיע לראות כי חקיקה שנטבעה על ידי האירופאים אשר מגנה כל צורה של האשמה במעשי כישוף נתפסת כעלבון לתרבות האדם.
בנוסף, לאחר החקיקה עלו מספר תיעודים של אזרחים אפריקאים אשר פנו לעזרה מכיוון שחששו שהם כושפו, והאלימות כלפי מבצעי כשפים עלתה כפי שמעולם לא הייתה.
טרם חקיקתו, האשמות פומביות בדבר כישוף היו נדירות והאזרחים האפריקאים כמעט ולא לקחו את החוק לידיהם.
במקום זאת, הם פנו לרשויות השבטיות והמקרים נבחנו בבתי משפט שבטיים.
כיום, ההסלמה של האשמות בכישוף ואלימות כלפי מכשפות יצרו צורה חדשה של "צדק" וקהילות שלמות אשר מואשמות בהיותן מכשפות נמצאות במצבים של חוסר אונים תחת חסות המשטרה.
משפטי מכשפות לפני חקיקת החוק
בתי משפט מסורתיים פיתחו מספר מנגנונים להתמודדות עם מעשי הכישוף.
הם הענישו את מי שהתנסה בכישופים, תיווכו בוויכוחים בנושא האשמות במעשה כישוף, סיפקו פיצויים כאשר התבצעו אישומים כוזבים בדבר כישופים, ואף העניקו גט כאשר בעלים העידו שנשותיהם הריחו כמו מכשפות.
דרכים לקביעת אישום בדבר כישוף
נהוג היה לערוך משפט על מנת לקבוע האם האדם המואשם אכן עסק בכישוף.
תחילה, הקורבן שעליו בוצע הכישוף ניגש למנהיג מסורתי כדי להתלונן על נזק שנעשה לו כתוצאה מכישוף.
כאשר התלונה מאשימה אדם ספציפי בהיותו מכשף, הצ'יף מנסה לקבוע האם יש טיעון לגיטימי לביצוע מעשי כישוף או שיש בסיס אחר לביצוע העבירה.
כאשר הצ'יף קבע כי העבירה לא בוצעה על ידי מעשה כישוף, הוא מתווך בין שני הצדדים כדי להגיע לפתרון או הבנה על מנת לבטל את האשמה.
היה והצ'יף הסכים שאכן היה שימוש במעשי כישוף במסגרת האישום, הוא בדרך כלל היה שולח את הקורבן יחד עם חברי המועצה למגלה עתידות.
מגלה העתידות אם כך היה קובע האם הנזק בוצע כתוצאה ממעשה כישוף או כתוצאה מכעס האבות הקדמונים.
באם מגלה העתידות האמין כי אכן היה שימוש במעשי כישוף, הוא היה מנבא את זהות המכשף.
הקורבן וחברי המועצה היו מדווחים לצ'יף על הממצאים של מגלה העתידות.
בחלק מהקהילות, מגלה העתידות היה מזהה את המכשף בנוכחות הצ'יף והקהילה עצמה.
שיטות להגנה מפני אישום כוזב בדבר ביצוע מעשי כישוף
1. הצ'יף היה בוחר מגלה עתידות אשר גר מספיק רחוק מהקהילה, כך שהוא/היא יהיו בלתי מודעים להתרחשויות היומיומיות בקהילה ולא יכירו את הגורמים המעורבים.
הגנה זו נעשתה כדי למנוע ממגלי עתידות להאשים חפים מפשע עקב השפעה מחברי הקהילה, הכרת יחסי הקהילה או בשל סלידה מחבר קהילה מסוים.
2. שליחת חברי מועצה יחד עם הקורבן למגלה העתידות.
הגנה זו נעשתה כדי למנוע מהקורבן להציע שמות אפשריים של נאשמים ולמנוע ממנו השפעה על החלטת מגלה העתידות.
אם חברי המועצה או הצ'יף חשו כי החלטת מגלה העתידות התקבלה בצורה משוחדת או מוטעית, הצ'יף היה מזמין חוות דעת שנייה ממגלה עתידות שונה.
3. מגלי עתידות סירבו להתייעץ עם המאשימים ללא אישור הצ'יף.
4. ב-Green Valley בפרובינציה הצפונית בדרום אפריקה, הצ'יף היה מבקש מהמאשימים לספק לבית המשפט הפקדה של בקר אשר ישמש כפיצוי למכשפה אם ימצא כי היא הואשמה באישום כוזב.
כמו כן גם המכשפה המואשמת הייתה צריכה לספק הפקדה של בקר עבור תשלום לקורבן אם תמצא אשמה במעשה כישוף.
ברגע שמגלה העתידות הצביע על מכשפה, על ידי ציון שמה או סיפוק תיאור, בית המשפט היה מתחיל את המשפט.
בחלק מהתרבויות המקומיות בדרום אפריקה, אם תלונה כללה שימוש ברעלים, סמים, חומרים משכרים ועוד מתוך כוונה לפגוע, הנאשם היה יכול להיות מואשם בתקיפה בנוסף למעשי כישוף.
סוגים נוספים של מעשי כישוף שיכלו להיעמד לדין על ידי הצ'יף כוללים שימוש בחלקי גוף לכל מטרה, וכוללים השתתפות ברצח רפואי.
לעיתים הצ'יף לא היה סומך על ההוכחה אשר הובאה ממגלה העתידות בלבד, על מנת למצוא אדם האשם בביצוע מעשי כישוף.
במקום זאת, הם היו מסתכלים על עדויות אובייקטיביות נוספות כמו הצהרות מפי המכשפה המואשמת המאיימת על המתלונן, עדויות של קסם, רעל, או תרופת כישוף אחרת אשר נמצאו בבית המכשפה המואשמת, או בבית המתלונן.
כל זאת על מנת למנוע תקלות במהלך הפסיקה.
לא תמיד היה צורך בשימוש במגלי עתידות, למשל כאשר אדם היה מורשע בביצוע מעשי כישוף על בסיס עדות של איום מילולי והוכחה שהנזק אכן התרחש לפי האיום.
לדוגמה בפרובינציה הצפונית, אדם מבוגר הורשע בביצוע כישוף על בסיס איום מילולי, והוכחה כי הנזק נעשה על פי האיום.
הנאשם הזהיר את המתלונן כי ברק יפגע בביתו ב-9 בנובמבר 1995, ואכן כך היה.
המתלונן הספיק לברוח והתארח בבית חברו.
שני לילות לאחר מכן, ברק פגע בבית חברו של המתלונן.
באמצעות ההוכחה כי התבצע איום והוא אכן התרחש, הצ'יף ציווה לנאשם המבוגר לעזוב את הכפר.
מלבד למספר מקרי חירום, רק לצ'יף הייתה את הסמכות להעניש מכשפה.
עבור האישום של כישוף אדם אחר, העונש השתנה בין נידוי או תשלום קנס לבין מוות.
משפטי מכשפות לאחר חקיקת החוק
חוקרים רבים ואנשי אכיפת החוק מאמינים כי תוצאות ישירות של החוק הן:
1. הצ'יף איבד חלק מהלגיטימציה שלו בקהילות, ואנשים החלו לקחת את החוק נגד המכשפות לידיהם.
על פי החוק, הצ'יף היה מחויב לציית לחוק דיכוי מעשי הכישוף.
בנוסף, הסמכות של הצ'יף והיכולת שלו לנהל בתי משפט מסורתיים היה תלויה בהסכמה של "הרשות הרלוונטית" של ה-"Nattive Affairs" תחת חוק ה-"Black Administration".
חלק מהצ'יפים הקשיבו בחשאי למקרים של ביצוע מעשי כישוף ותיווכו בהאשמות על כך.
אולם, רובם הפנו את גבם למאשימים במעשי כישוף דבר אשר הוביל לבסוף לכך שהקהילות הרגישו כי הצ'יפים מגנים על מכשפות ומצודדים בממשלה.
2. עבור רוב חברי התרבויות המסורתיות, נראה היה כי חוק דיכוי הכישוף העניש את הקורבנות של מעשי הכישוף ואף אפשר למכשפות להסתובב חופשי.
החוק אילץ את חברי הקהילות ליצור אלטרנטיבות עבור צדק.
ללא התמיכה בהתמודדות עם האשמות במעשי כישוף אשר סיפקה מערכת המשפט הקודמת, חברי הקהילה הזדקקו למשפטים לא פורמליים.
בשל חוסר פעילות הממשלה והצ'יפים, ותחושת חוסר הגנה, קורבנות של מעשי כישוף פנו לכאורה ללקיחת החוק לידיהם.
אחד מהמקרים הידועים לשמצה בנושא, הוא מקרה בו הואשמה אישה קשישה בגרימת תאונה ב-Moloto Road, בפרובנציית מפומלנגה הנמצאת בדרום אפריקה, בה גבתה את חייהם של 30 נפשות וגרמה לפציעתם של 29 אנשים.
בתאונה שהתרחשה ב-11 בנובמבר 2013, פגעה משאית במשאית נוספת, שגררה התנגשות באוטובוס ובטנדר.
זמן קצר לאחר התאונה החלו להסתנן דרך המדיה והאינטרנט האשמות של כישוף כגורם לתאונה.
כ-14 יום לאחר התאונה, כלי תקשורת דיווחו כי 33 אנשים נעצרו לאחר שבית של קשישה נשרף בווטרבאל (עיירה במפומלנגה).
לפי דובר המשטרה, התושבים בעיר האשימו את הקשישה בכך שהשתמשה בכישוף נגד נהג האוטובוס שהיה מעורב בתאונה על מנת "לגנוב" את נשמתו.
פרטי הקשישה וגורלה לא פורסמו, והיא "נעלמה בשקט" כמו במקרים רבים בהם קורבנות הואשמו במעשי כישוף.
בכתבות שפורסמו על המקרה, אנשים ממעמדות רבים בחברה, משכילים ואינם משכילים, קראו להוצאתה להורג בעוד שלא הייתה ראיה למעשה.
חלק מהתגובות למעשה העלו את השאלה - מדוע יש צורך להראות הוכחה של כישוף ואז לצבור האשמה על האשמה?
(שכן אסור להאשים אדם אחר בביצוע מעשי כישוף או על היותו מכשף).
ביקורת שהועלתה בעקבות המקרה הופנתה במיוחד לאמצעי התקשורת בדרום אפריקה, שכן אינם מקדישים כלל או במידה מועטה תשומת לב לציד מכשפות במדינה וכן נגד האשמות של כישוף.
הביקורת מציגה את סירוב אמצעי התקשורת המרכזיים לעסוק נגד האשמות ופרסום מסעות ציד מכשפות, כמשקף את הכחשת הממשלה להפרת זכויות אדם הנובעות מהאשמות שווא של כישוף.
חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, תשנ"ח-1998 הוא חוק המסדיר את הקמת והפעלתם של אתרים מסוגים אחדים:
גן לאומי – שטח המשמש או המיועד לשמש לצורכי נופש לציבור בחיק הטבע או להנצחת ערכים שיש להם חשיבות היסטורית, ארכאולוגית, אדריכלית, טבעית או נופית וכיוצא באלה, בין שנשאר בטבעו ובין שהותקן לשמש מטרות אלה.
שמורת טבע – שטח שבו נשמרים חי, צומח, דומם, קרקע, מערות, מים או נוף, שיש בהם עניין מדעי או חינוכי, מפני שינויים בלתי רצויים במראם, בהרכבם הביולוגי או במהלך התפתחותם.
אתר לאומי – מבנה או קבוצת מבנים או חלק מהם לרבות סביבתם הקרובה שהם בעלי חשיבות לאומית היסטורית בהתפתחות היישוב בישראל.
אתר הנצחה – אתר להנצחת חללי מערכות ישראל ולהנצחת חללי פעולות איבה.
הכרזה על אתר כנכלל באחת מארבע קטגוריות אלה נעשית על ידי שר הפנים (למעט הכרזה על אתר הנצחה ממלכתי ואתר הנצחה חילי, שנעשית על ידי שר הביטחון).
בשנת 1963 אישרה הכנסת החמישית את חוק גנים לאומיים ושמורות טבע, התשכ"ג-1963, שכמתבקש משמו עסק בהסדרת הקמתם והפעלתם של גנים לאומיים ושמורות טבע.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את מטרותיו:
קיומם של מרכזי אוכלוסין גדולים וצפופים מחייב לדאוג בעוד מועד ליעוד שטחים מתאימים לגנים לאומיים ולהכשרתם כמקומות נופש, בידור, לימוד הטבע ותולדות הארץ.
השגת מטרות אלה מצריכה פיתוח ותכנון, סלילת דרכים ושבילים, בניית אכסניות נוער, גידור מקומות מסוימים, הצגת שלטי הדרכה וכוי.
לשם כך ולשם הנהלה תקינה של הגנים יש להקים גופים מתאימים.
צורך אחר הוא השמירה על ערכי טבע ונוף.
הצמח והחי, שיש בהם עניין של מדע ושל נוי, מהווים פינות תרבות בכל ארץ מתוקנת.
בימינו, כשהמכונה והתכשירים הכימיים חודרים לכל מקום וכשאמצעי התובלה מאפשרים להגיע בקלות לכל פינה, נשקפת ביותר סכנת ההשמדה לצמחים ולבעלי חיים נדירים.
כדי למנוע תוצאות בלתי רצויות אלה, נוהגות מדינות התרבות להקצות שטחים לשמורות טבע, שבהן מוגן החי והצומח מכל התערבות ופגיעה.
למעשה, כבר הוקמו כמה שמורות טבע גם בישראל, אך אין הן מוגנות עלפי חוק וקיומן אינו מובטח במידה הדרושה.
בתיקון מס' 5 לחוק זה שונה שמו לחוק גנים לאומיים, שמורות טבע ואתרי הלאום, התשכ"ג-1963, ונוסף לו פרק העוסק באתרי הנצחה.
בשנת 1992 החליפה הכנסת השתים עשרה חוק זה בחוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, התשנ"ב-1992.
בשנת 1998 החליפה הכנסת הארבע עשרה חוק זה בחוק הנוכחי, חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה, התשנ"ח-1998.
פרק ראשון: פרשנות – מגדיר את המושגים המופיעים בנוסח החוק
פרק שני: המועצה לגנים לאומיים, שמורות טבע ואתרים לאומיים – עוסק בהקמתה, בהרכבה ובתפקידיה של המועצה לגנים לאומיים, שמורות טבע ואתרים לאומיים.
פרק שלישי: הרשות לשמירת הטבע והגנים הלאומיים – עוסק בהקמתה, בהרכבה, בתפקידיה ובפעולתה של רשות הטבע והגנים.
פרק רביעי: גן לאומי ושמורת טבע – עוסק במעמדם של גנים לאומיים ושמורות טבע ובהגנה עליהם.
פרק חמישי: ערכי טבע מוגנים – מסמיך את שר הפנים להכריז על ערכי טבע מוגנים וקובע את ההגנה הניתנת להם.
פרק חמישי1: איסור נהיגה בתחום מוגן – מסמיך את שר הפנים להכריז על שטח מסוים כתחום מוגן, שאסורה בו הנהיגה.
פרק שישי: אתרים לאומיים – מסמיך את שר הפנים להכריז על אתר כאתר לאומי ומסדיר את אופן ניהולו של אתר לאומי.
פרק שביעי: אתרי הנצחה – מסמיך את שר הביטחון להכריז על אתר כאתר הנצחה ממלכתי או כאתר הנצחה חילי.
הפרק מסמיך את שר הפנים להכריז על אתר כאתר הנצחה מקומי.
פרק שמיני: עונשין וסמכויות אכיפה – עוסק בדרכים לאכיפת הוראותיו של חוק זה ובעונשים למפירי החוק.
חוק גיל הנישואין, תש"י-1950 הוא חוק שנחקק על ידי הכנסת הראשונה בשנת 1950 במטרה למנוע נישואי בוסר בישראל, כאשר הנער או הנערה הם בגיל צעיר ואינם בשלים עדיין לקבל החלטה שתשפיע על מהלך חייהם.
החוק קבע כי גיל הנישואים המינימלי יעמוד על גיל 17 שנים, ובדצמבר 2013 הועלה גיל הנישואים ל-18 שנים.
החוק קובע איסור נישואים מתחת לגיל 18. החוק נועד למנוע נישואים בגיל צעיר כאשר הנערים אינם מוכנים לקבל החלטה נכונה שתשפיע על עתידם.
מטרה נוספת, למנוע נישואים מאילוץ.
החוק נועד למנוע את תופעת השידוכים של נערים ונערות בציבור החרדי והערבי שעדיין לא סיימו את לימודיהם ונישאים בכפייה.
החוק המקורי, שאושר בכנסת ב-1 באוגוסט 1950, אסר לשאת ולהשיא נערה שטרם מלאו לה 17 שנים.
החוק לא הגביל נישואים של נער.
בשנת 1960 תוקן החוק ונוסף לו סעיף 5 שקבע שבית משפט מחוזי רשאי להתיר נישואי נערה בשני מצבים:
אם היא ילדה או הרתה לאיש אשר לו ברצונה להינשא.
אם מלאו לנערה 16 שנים ולדעת בית המשפט קיימות נסיבות מיוחדות המצדיקות מתן היתר זה.
בשנת 1995, עם חקיקת חוק בית המשפט לענייני משפחה, הועברה סמכות זו לבית משפט לענייני משפחה.
בשנת 1998 תוקן החוק, וההגבלה שחלה על נישואי נערה נקבעה גם לנישואי נער.
בדומה לסמכות שניתנה לבית המשפט להתיר נישואי נערה, ניתנה סמכות דומה להתרת נישואי נער.
הצעה להעלאת גיל הנישואים ל-18 באה בעקבות מחקרים שהצביעו על אחוזי גירושים גבוהים, מקרי אלימות וקשיים כלכליים.
במקרים רבים ובחברות מסוימות, הנישואים נכפים על הנערות שנתפסו כרכוש המועבר מאב המשפחה לחתן המיועד.
גם אם נישואי הקטינים נעשים בהסכמתם, דבר זה פוגע ביכולתם לרכוש השכלה ולהתמקצע.
הצעת החוק להעלאת גיל הנישואים נוסחה כבר ב-2004 ובשנים האחרונות ניסו אחדים מחברי הכנסת לקדם את ההצעה.
הצעה זו נדחתה עקב הלחצים שהפעילו נציגי הציבור החרדי, גם הממשלה סירבה לתמוך בחוק זה, בניגוד לעמדת משרד החינוך.
המתנגדים העיקריים לחוק זה היו חברי הכנסת החרדים שטענו שהחוק החדש יפגע בזכויות של הציבור החרדי.
בשנת 2013 תוקן החוק, וגיל הנישואים הועלה בו ל-18 שנים.
חוק גייסו , הוא חוק שנחקק בצרפת ב-13 ביולי 1990 והופך את הכחשת השואה לעבירה פלילית.
החוק אוסר הטלת ספק בקיום או בגודל הפשעים נגד האנושות כפי שהוגדרו באמנת לונדון משנת 1945, שעל בסיסה הורשעו מנהיגים נאצים על ידי בית הדין הצבאי הבינלאומי בנירנברג בשנים 1945–1946 (סעיף 9).
חוק גייסו הוא תיקון לחוק משנת 1881 העוסק בחופש העיתונות.
חוק זה אוסר הן את האנטישמיות והן את הכחשת השואה.
הוא נקרא על שם יוזם החוק, חבר הפרלמנט הצרפתי, ז'אן קלוד גייסו, מטעם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
זהו אחד מכמה חוקים אירופיים האוסרים על הכחשת השואה.
הסעיף הראשון שלו קובע כי "כל אפליה הנובעת מחברות או אי-חברות בקבוצה אתנית, לאום, גזע או דת אסורה".
החוק גם מחייב את הוועדה המייעצת הלאומית לזכויות אדם (Commission National Consultative des droits de l'homme), שהוקמה ב-1947, לפרסם דו"ח שנתי על היחסים בין עדות אתניות בצרפת.
פול מארשאנדו , חבר המפלגה הרדיקלית ושר המשפטים בממשלות דאלאדיה, הוציא ב-21 באפריל 1939 את הצו לתיקון חוק חופש העיתונות של 29 ביולי 1881. זאת לבקשת הליגה הבינלאומית נגד גזענות ואנטישמיות .
הצו אפשר הגשת תביעה במקרה של "לשון הרע או עלבון שבוצעו נגד קבוצת אנשים, לפי מוצאם, גזעם או דתם, אשר נועדו לעורר שנאה בקרב אזרחים או תושבים".
בצעד הראשון שננקט נגד יהודי צרפת על ידי שלטון וישי, ביטלה הממשלה הצרפתית ב-16 אוגוסט 1940 את צו מארשאנדו.
הצו נכנס שוב לתוקף לאחר שחרור פריז באוגוסט 1944, המבטל את רוב חקיקת וישי.
רנה פלוון, שר המשפטים בממשלות שבאן-דלמאס ומסמר בשנים 1969 – 1973, הציע ב-1972 חוק חדש נגד גזענות, אשר אומץ פה אחד על ידי האספה הלאומית, חוק 72–546 1 ביולי 1972 בנושא המאבק בגזענות.
חוק זה הגיע כדרישה לאחר שב-1971 אשררה צרפת את האמנה הבינלאומית לביטול כל צורות האפליה הגזעית.
זה היה שונה במידה ניכרת מהצו משנת 1939, שהתיר רק לפרקליטות לפתוח בהליך, בעוד שהחוק משנת 1972 אפשר לכל ארגון ייצוגי לפתוח בהליך משפטי.
קיימת ביקורת על חוקים נגד הכחשת השואה.
חוקים מעין אלה, מטבעם פוגעים בחופש הביטוי ובחופש המחשבה והדעה.
טענה נוספת היא שהאפקטיביות של חקיקה זו נמוכה, וכי השימוש בה כבסיס להגשת כתבי אישום נמוך.
בנוסף, אין הוכחות לקשר ברור בין חקיקה שכזו לבין ירידה במספר התקריות של הכחשת השואה.
לאחר שמכחיש השואה רובר פוריסון הודח ממשרתו האקדמית באוניברסיטת ליון, הוא ערער על כך כהפרה של זכותו לחופש הביטוי על פי האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות (ICCPR).
ועדת האו"ם לזכויות אדם אישרה את הדחת פוריסון, אך ציינה כי ייתכן שחוק גייסו רחב מדי.
חוק האזנת סתר, תשל"ט-1979 הוא חוק שנועד להסדיר את סוגיית האזנות הסתר בישראל.
החוק מגדיר באילו מקרים מותר לבצע האזנת סתר ומיהם הגורמים המוסמכים לבצע זאת, את הבקרות והפיקוח אחר פעילות האזנת סתר.
החוק קובע כי מי שמבצע האזנת סתר שלא כדין, דינו מאסר ל-5 שנים.
החוק אושר ב-1979 ומאז ועד ינואר 2022 הותקנו 7 תיקונים לחוק.
סעיף 1 לחוק מגדיר מהי "האזנת סתר": האזנה, הקלטה או העתקה של שיחה, ללא הסכמה של אף אחד מבעלי השיחה, כלומר אחד המשתתפים בשיחה או המעורבים בביצועה.
להגדרה יש סייגים שונים, למשל איסור האזנה אם נועדה למטרת ביצוע עבירה (סעיף 3), או אישור האזנה אם נעשתה ברשות הרבים (סעיף 8).
סעיף 2 לחוק מגדיר כי העונש על ביצוע האזנת סתר ללא היתר הוא 5 שנות מאסר.
עוד מפרט הסעיף כי מי שעושה שימוש אישי במידע שנאסף במסגרת האזנת סתר, בין אם האזנת הסתר בוצעה כדין ובין אם לא, או מי שמוסר מידע מהאזנת סתר לאדם שאינו מוסמך לכך, דינו 5 שנות מאסר.
שימוש במתקן ציטוט ללא היתר גורר גם כן 5 שנות מאסר.
בהמשך לכך סעיף 2א כולל התייחסות ספציפית לחוקרים פרטיים וקובע כי בנוסף לעונשים שהוזכרו, רשאי בית המשפט לשלול לחוקר הפרטי את הרישיון למשך עד 7 שנים.
סעיף 2ב מתייחס למקרים בהם מותר לעשות שימוש בחומרים שנאספו במסגרת שבוצעו שלא כדין וללא היתר.
ניתן לעשות שימוש באישור היועץ המשפטי לממשלה, פרקליט המדינה או הפרקליט הצבאי הראשי למטרות חקירה או מניעת פשע חמור או מטעמים מיוחדים של חומרת העניין.
עם זאת, לא ניתן יהיה לעשות במקרים של האזנות סתר שבוצעו שלא כדין על ידי מי שיכול לקבל היתר חוקי לביצוע האזנות סתר.
האזנת סתר למטרת ביטחון המדינה
סעיף 4 מעניק לשר סמכות לאשר בקשת האזנת סתר שהתקבלה מאגף המודיעין בצה"ל או מהשב"כ אם שוכנע כי הדרש נדרש מטעם ביטחון המדינה.
על השר להעניק היתר בכתב ויש לתאר בו את זהות האדם או הקו או המיתקן שלהם תבוצע האזנה וכן פירוט לגבי השיטות שהותרו לביצוע האזנת הסתר.
ההיתר קצוב לעד 3 חודשים, אך ניתן לחידוש.
אם ההיתר ניתן על ידי שר הביטחון הוא מחויב להודיע על כך לראש הממשלה וכן ליועץ המשפטי לממשלה.
בנוסף השר מחויב לדווח בכל שנה לוועדה משותפת של ועדת החוקה חוק ומשפט ושל ועדת החוץ והביטחון של הכנסת אודות מספר ההיתרים שניתנו על פי סעיף 4.
סעיף 5 מתיר לראש אגף המודיעין בצה"ל או ראש השב"כ להעניק היתר לביצוע האזנת סתר במקרים דחופים בהם לא ניתן להמתין לקבלת אישור משר.
עם זאת, תוקף ההיתר הוא ל-48 שעות בלבד ויש לעדכן מיד את השר והיועץ המשפטי לממשלה בנושא ולשניהם בנפרד הסמכות לבטל את ההיתר.
האזנת סתר למניעת עבירות וגילוי עבריינים
על פי סעיף 6, נשיא בית משפט מחוזי או סגנו שהוסמך לעניין רשאי לאשר בקשת קצין משטרה ולאשר בצו ביצוע האזנת סתר אם שוכנע כי הדבר נחוץ לצורך חקירה, מניעת פשע או תפיסת עבריינים.
במידה ולא מתקבל הצו, ניתן לערער על כך באמצעות היועץ המשפטי לממשלה לנשיא בית המשפט העליון.
הצו צריך להכיל את כל הפרטים המופיעים בסעיף 4 לגבי היעד לביצוע האזנה וגם הוא מוגבל ל-3 חודשים עם אפשרות לחידושו.
מפכ"ל המשטרה נדרש להעביר דיווח חודשי ליועץ המשפטי לממשלה בדבר היתרים שניתנו על פי סעיף 6. השר לביטחון פנים נדרש לדווח מדי שנה לוועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת מידע אודות כמות ההיתרים, האנשים ואמצעי התקשורת להם בוצעה האזנה.
סעיף 7, בדומה לסעיף 5, נותן למפכ"ל הסמכות לאשר האזנת סתר במקרים דחופים ללא אישור שופט ובתוקף ל-48 שעות בלבד ועליו לעדכן באופן מידי את היועץ המשפטי לממשלה.
סעיף 7א מתייחס ספציפית למקרים בהם במסגרת האזנת סתר נשמעת שיחה עם חבר הכנסת, שר או סגן שר.
במקרים אלה יש להפסיק מיד את ההאזנה והתמלול ולהעביר את החומר לעיונו של השופט שנתן את ההיתר והוא זה שיקבע כיצד לטפל במקרה.
מקרים בהם לא נדרש היתר
סעיף 8 מפרט את המקרים בהם לא נדרש היתר לפי חוק האזנות סתר: שיחה שמתקיימת ברשות הרבים; שיחות בינלאומיות, שנעשתה למטרות צנזורה מטעם הצנזור הצבאי הראשי או האזנה לאמצעי תקשורת צבאי או משטרתי על ידי חייל או שוטר בהתאמה.
סעיף 13 קובע כי אם הראייה הושגה במסגרת האזנת סתר שבוצעה כדין ובהיתר היא קבילה בהליך פלילי להוכחת כל עבירה.
עם זאת, אם האזנת הסתר בוצעה בניגוד לחוק, היא לא קבילה לשמש כראייה בבית המשפט אלא אם בית המשפט שוכנע כי הדבר עדיף בנסיבות העניין במסגרת הליך פלילי בשל פשע חמור.
אך אם הדבר בוצע בניגוד לחוק על ידי מי שרשאי לקבל היתר הדבר לא ישמש ראייה אלא אם הוכח כי בוצע בתום לב.
חוק האזנת סתר אינו מתייחס לפן האזרחי-נזיקי.
חוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981 משלים את הפן הזה, וקובע בסעיף 2(2) כי האזנת סתר היא פגיעה בפרטיות, זאת במידה וההקלטה בוצעה על ידי גורם שלא נוכח והיה צד בשיח ההקלטה עצמה.
קביעה זו מאפשרת הגשת תביעות אזרחיות במקרים של הפרת החוק.
הנחיות פנימיות של המשטרת ישראל והאגודה לזכויות האזרח מתירות לאזרחים לצלם ולהקליט שוטרים, בתנאי שהצילום או ההקלטה אינם מהווים הפרעה ממשית לפעולת השוטר או לביצוע תפקידו.
בשלב הגשת תלונה או מסירת עדות, באפשרות מוסר העדות להדגיש את בבקשה לוודא להקליט את החקירה או מתן העדות, כמו לחתום בסוף החקירה "מבקש גם תמלול" לווידוא כי ההקלטה נעשתה, וכי מהלך החקירה תועד כנדרש בפרט.
המשטרה תבחן את הבקשה על פי הנהלים שלה וסוג העבירה.
לפי נוהלי נציבות שירות המדינה קיים איסור הקלטות סתר בין עובדי מדינה כ"=עבירת משמעת", למעט מקרים חריגים של הקלטת ישיבות או הקלטה לצורך הגשת תלונה.
הסכם אי מעקב ישראל - ארצות הברית
בין ישראל לארצות הברית קיים הסכם איסור מעקב אחר אזרחי מדינת האחר.
במקרה של ריבוי אזרחויות, המעקב מתאפשר לשתי המדינות.
חוק גיל פרישה, תשס"ד-2004 עיגן בחקיקה את הסדרי הפרישה לגמלאות שהיו נהוגים בישראל טרם חקיקתו, והורה על העלאתו של גיל הפרישה.
החוק אושר בכנסת השש עשרה ב-7 בינואר 2004 ונכנס לתוקף ב-1 באפריל 2004.
הפרישה לגמלאות של עובדי המגזר הציבורי הוסדרה בחוקים אחדים, בהם חוק שירות המדינה (גמלאות) להסדרת פרישתם של עובדי המדינה, וחוק שירות הקבע בצבא-הגנה לישראל (גמלאות), להסדרת פרישתם של משרתי הקבע בצה"ל.
פרישתם של עובדים שמחוץ למגזר הציבורי לא הוסדרה בחקיקה, אלא בהסכמים קיבוציים ובהסכמי עבודה נוספים, וכן בתקנונים של קרנות הפנסיה.
התייחסות לגיל הפרישה הופיעה גם בחוקים אחדים, ובהם חוק הביטוח הלאומי, בפרק העוסק בזכאות לקצבת זקנה, וחוק פיצויי פיטורים, שקבע שעובד שהתפטר לאחר שהגיע לגיל פרישה, רואים את ההתפטרותו, לעניין חוק זה, כפיטורים.
במרבית ההסדרים הללו, גיל הפרישה היה 65 שנים לגבר ו-60 שנה לאישה.
בעקבות מאבקה של ד"ר נעמי נבו, נקבע בשנת 1987 בחוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד שעובדת אשר בהסדרה קיבוצית (לא בחוזה אישי), נקבע לה גיל פרישה נמוך מזה שנקבע לעובד, רשאית לפרוש בכל גיל שבין גיל הפרישה שנקבע לעובדת וגיל הפרישה שנקבע לעובד.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את הצורך בהעלאת גיל הפרישה:
הגידול המתמשך בתוחלת החיים, כמו גם העלייה ביחס שבין מספר המבוגרים בחברה הישראלית לבין כלל האוכלוסייה, אינן תופעות ייחודיות למדינת ישראל, והן מתקיימות במרבית המדינות המפותחות.
תופעות אלו הביאו מדינות מפותחות רבות, דוגמת ארצות הברית, לבצע שינויים בהסדרי גיל הפרישה הנהוגים בהן, כדי להתאים את שוק העבודה ואת מערכות הביטחון הסוציאלי (הממלכתיות ואלו שאינן ממלכתיות) לאותם שינויים.
לבחינת גיל הפרישה מינו שר העבודה והרווחה ושר האוצר, בספטמבר 1997, ועדה ציבורית בראשות שופטת בית המשפט העליון בדימוס שושנה נתניהו.
ועדת נתניהו הגישה את המלצותיה ביולי 2000, ובמרץ 2003 אימצה הממשלה את המלצות הוועדה, "בהתאמות הנדרשות לנוכח חלוף הזמן והשינויים במצב הכלכלי מאז מתן ההמלצות", ואלה הוגשו לכנסת כהצעת חוק גיל פרישה, התשס"ד-2003.
בהתאם להוראות החוק, גיל הפרישה לגברים עלה בהדרגה ל-67 שנים לגבר ול-62 שנים לאישה.
המשך העלאת גיל הפרישה לנשים ל-64 שנים, שעל פי החוק נועד להסתיים במאי 2017, עוכב על ידי שרי האוצר ונדחה פעמים אחדות על ידי הכנסת.
בנובמבר 2021 אישרה הכנסת, כחלק מ"חוק ההסדרים", העלאה הדרגתית של גיל הפרישה לנשים מ-62 ל-65, החל משנת 2022.
החוק קבע העלאה הדרגתית של גיל זה ל-67 שנים לגבר ול-64 שנים לאישה.
לחוק קובע שהוראות חוק זה יחולו על אף האמור בכל הסכם (למעט חריגים המפורטים בחוק).
בכך גובר החוק על הוראות לגיל פרישה מוקדם יותר שנקבעו בהסכמים שונים.
בחוק נקבעו הוראות מעבר להעלאה הדרגתית של גיל הפרישה, בחוק זה ובחוקים נוספים שבהם יש התייחסות לגיל הפרישה.
החוק ביטל את חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, משום שהוראותיו הוטמעו בחוק גיל פרישה.
בנובמבר 2021 אישרה הכנסת, כחלק מ"חוק ההסדרים", העלאה הדרגתית של גיל הפרישה לנשים מ-62 ל-65. על פי המתווה ב-2022 יעלה גיל הפרישה ב-4 חודשים, ובשנת 2035 יהיה גיל הפרישה לנשים 65. הטבלה הבאה מציגה את גיל הפרישה על פי החוק:
לחוק, הקובע כי "הגיל שבהגיעו אליו ניתן לחייב עובד לפרוש מעבודתו בשל גילו, הוא גיל 67 לגבר ולאישה".
בהתאם לסעיף זה הורתה אוניברסיטת בר-אילן לעובדת שלה לפרוש בהגיעה לגיל 67. העובדת ביקשה להמשיך בעבודתה, ומשנדחתה בקשה פנתה לבית הדין האזורי לעבודה, שדחה אף הוא את בקשתה.
היא ערערה לבית הדין הארצי לעבודה, וזה קבע כי "חל פגם בהתנהלות האוניברסיטה כלפי המערערת, בכך שלא הפעילה שיקול דעת פרטני ביחס לבקשת המערערת להמשיך בעבודתה לאחר גיל פרישה", ועקב כך חייב את האוניברסיטה בתשלום פיצוי בסך 50,000 ש"ח למערערת.
גישה זו, לפיה כאשר עובד שנדרש לפרוש בהגיעו לגיל פרישת חובה מעוניין שלא לפרוש על המעסיק לשקול עניינית את הבקשה, באה לידי ביטוי בפסקי דין נוספים.
לבג"ץ הוגשה עתירה על ידי שלושה פרופסורים (משה גביש, מרדכי שגב ואסא כשר), בדרישה להורות על בטלותו של סעיף 4 לחוק.
בג"ץ, בהרכב מורחב של שבעה שופטים, קיבל את טענת העותרים כי החוק פוגע בזכות לשוויון, הנגזרת מהזכות החוקתית לכבוד האדם, אך דחה את העתירה לאחר שקבע כי הפגיעה צולחת את תנאי פסקת ההגבלה שבסעיף 8 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, משום שנעשתה לתכלית ראויה, נסמכה על שיקולים סבירים, והיא מידתית.
חוק דמי מחלה, תשל"ו–1976, שאושר בכנסת השמינית מסדיר את הזכות לדמי מחלה לעובדים שזכות זו אינה מוסדרת לגביהם באופן קיבוצי.
הצעת חוק דמי מחלה הוגשה לכנסת באוקטובר 1975 על ידי חבר הכנסת משה שחל.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את מטרתה:
בתחיקת העבודה בישראל אין שום הסדר המבטיח תשלום דמי מחלה לעובדים שכירים, ומקום שזכות אלמנטרית זו קיימת היא מושתתת על הסכמי עבודה וצווי הרחבה.
ברם, על חלק מכלל העובדים השכירים במדינה לא חלים הסכמים קיבוציים וצווי הרחבה, ועל כן עובדים אלה אינם זכאים לתשלום כלשהו בעת מחלה.
הצעת חוק זו נועדה להבטלה המשך תשלום שכר לעובדים אלה בעת מחלתם ומצוקתם.
בהתאם להצעת החוק נקבעה בחוק, שאושר 14 ביוני 1976, זכות לדמי מחלה כדלקמן:
עבור יום המחלה הראשון לא משולמים דמי מחלה.
עבור היום השני והשלישי למחלה: תשלום בגובה 37.5% מהשכר הרגיל.
עבור היום הרביעי ואילך, ועד מיצוי זכות המחלה של העובד: תשלום בגובה 75% מהשכר הרגיל.
בתיקון מס' 4 לחוק, משנת 2011, הוגדל גובה התשלום ל-50% מהשכר הרגיל עבור היום השני והשלישי למחלה, ול-100% מהשכר הרגיל עבור היום הרביעי ואילך, ועד מיצוי זכות המחלה של העובד.
בתיקון מס' 6 לחוק, משנת 2022, נקבע שעובד החולה במחלה ממארת או מחלה שנדרש בשלה טיפול קבוע בדיאליזה, ונדרש לבדיקות תקופתיות לאחר החלמתו זכאי לדמי מחלה גם בגין היום הראשון.
בתיקון מס' 3 לחוק, משנת 2009, נוסף לחוק סעיף 4א הקובע שאין לפטר עובד בתקופת מחלתו, עד מיצוי מלוא מכסת ימי המחלה שצבר (בגבולות 90 ימי מחלה).
חוקי המגן חלים על כל העובדים, וקובעים זכויות מינימליות, שלא ניתן לפגוע בהן או להתנות עליהן בחוזה אישי שבין המעסיק לעובד.
חוק דמי מחלה אינו חל על מי שנושא זה מוסדר לגביו במסגרת הסכם קיבוצי או הסדר קיבוצי, אך הוא חל על מי שנושא זה מוסדר לגביו בחוזה עבודה אישי.
הזכות לדמי מחלה, דומה לזו שבחוק או טובה ממנה, מוסדרת לגבי עובדים רבים בהסכמים קיבוציים החלים עליהם, שלחלקם הוצאו צווי הרחבה שהרחיבו את תחולתם על כל העובדים בתחום מסוים במשק או אף בתחומים נוספים.
לעובדים רבים אחרים מוסדרת הזכות בהסדרים קיבוציים החלים במקום עבודתם.
התשלום בעד ימי המחלה יתבצע כדלקמן:
חולה במחלה ממארת או מחלה שנדרש בשלה טיפול קבוע בדיאליזה ונדרש לבדיקות תקופתיות לאחר החלמתו זכאי, החל מ-1 ביוני 2022, לדמי מחלה גם בגין היום הראשון.
עבור היום השני והשלישי למחלה: תשלום בגובה 50% מהשכר הרגיל.
עבור היום הרביעי ואילך, ועד מיצוי זכות המחלה של העובד: תשלום השווה לשכר הרגיל.
לעניין תקופת המחלה מבחין החוק בין שלושה סוגים של עובדים:
עובד במשכורת (עובד חודשי) – תקופת המחלה היא כל ימי מחלתו, לרבות ימי מנוחה שבועית וחגים;
עובד בשכר (עובד שעתי) שעבד עבודה מלאה אצל אותו מעסיק או באותו מקום עבודה – תקופת המחלה היא כל ימי מחלתו, למעט ימי מנוחה שבועית וחגים;
עובד לסירוגין (עובד בשכר שלא עבד עבודה מלאה אצל אותו מעסיק או באותו מקום עבודה) – תקופת המחלה היא כל ימי מחלתו, למעט ימי מנוחה שבועית וחגים, כפול היחס שבין הימים שעבד העובד ברבע השנה של העבודה המלאה ביותר שבשנים עשר החדשים שקדמו למחלה לבין ימי העבודה באותו רבע שנה.
כאשר רופא קבע שעובד אינו מסוגל לבצע עבודתו אלא באופן חלקי, והמעסיק הציע לו עבודה מתאימה אחרת, מלאה או חלקית, באותו מקום עבודה – לא יהיה העובד זכאי לדמי מחלה, אך שכרו בעבודה שהוצעה לו לא יפחת מהשכר שהיה מקבל אילו המשיך בעבודתו הקודמת.
החוק מתיר למעסיק לבטח את עובדיו בביטוח דמי מחלה, וביטוח זה פוטר את המעסיק מלשלם דמי מחלה.
עובד שבתקופת מחלתו עבד למעשה בשכר או בתמורה אחרת לא יהיה זכאי לדמי מחלה עקב אותה מחלה.
סעיף 4א לחוק דמי מחלה קובע שאין לפטר עובד בתקופת מחלתו, עד מיצוי מלוא מכסת ימי המחלה שצבר (בגבולות 90 ימי מחלה).
זהו הסעיף היחיד בחוק שחל על כל העובדים בישראל.
הוראות לעניין אישור מחלה מרופא, מצויות בתקנות.
בתיקון לתקנות נקבע שתבוטל החובה לפרט, במסגרת אישור מחלה, את האבחנה הרפואית.
יחד עם זאת, נקבעה שם הוראה לפיה התקנות אינן גורעות מכל דין או הסכם לעניין זה.
חוקים נוספים לעניין דמי מחלה
דמי מחלה משולמים, על חשבון סך ימי המחלה של העובד, גם עבור תקופת היעדרותו מעבודה בגין מחלת ילד, מחלת בן זוג ומחלת הורה, בהתאם לתנאים שנקבעו בחוקים העוסקים בכך.
בגין מחלת ילדים עד גיל 16 זכאי ההורה להיעדר עד שמונה ימים בשנה (בתנאי שההורה השני אינו מקבל דמי מחלה באותו זמן); הורה יחיד זכאי להיעדר עד 16 ימים בשנה, וכן קיימים הסדרים מיטיבים נוספים עבור מצבים של מחלה ממארת או עבור הורה לילד הסובל ממוגבלות.
בגין מחלת בן זוג או הורה, החולה במידה שבה הוא תלוי לחלוטין בעזרת הזולת לתפקודו היומיומי, זכאי העובד להיעדר עד שישה ימים בשנה.
בגין בדיקות וטיפולים הקשורים להריון, רשאי בן הזוג להיעדר עד שבעה ימים על חשבון תקופת ימי המחלה העומדים לזכותו, וכן ניתן להיעדר במסגרת זו ביום הלידה.
משרד הבריאות פרסם תעודת מחלה גורפת, לפיה כל מבודדי הקורונה היו זכאים לדמי מחלה לפי חוק דמי מחלה.
בג"ץ ביטל אותה ופסק כי מי שאין לו סימפטומים אינו "חולה" כמשמעות המונח בחוק.
בעקבות זאת נקבעה בחוק מיוחד וזמני זכות ל"דמי בידוד", שגובהם נקבע לפי גובהם של דמי המחלה.
חוק גירוש משפחות מחבלים, התשפ"ה–2024, קובע שתינתן לשר הפנים סמכות לשלול את אזרחותו או תושבותו של מי שמעודד טרור או מסית לטרור, או ידע על תוכניתו של מחבל להוציא לפועל מעשה טרור.
בדיון שנערך בכנסת על גירוש משפחות מחבלים בשנת 2018, אמר נציג שב"כ כי "גירוש והריסה הם גורמים מרתיעים, שמצמצמים פיגועים ויכולים להציל חיים", וזאת לעומת הטלת עונש מוות למחבלים, שלדבריו "עלולה להסלים את השטח".
כמו כן, בדיון מ-15 באוקטובר 2024 בוועדת הכנסת, אשר עסק בהצעת חוק גירוש משפחות מחבלים, מסר יועמ"ש המשרד לביטחון לאומי, עו"ד יאיר מתוק, כי השר לביטחון לאומי ומפכ"ל משטרת ישראל תומכים בהצעת החוק.
לדעת התומכים בשימוש בענישה זו, הלגיטימיות שלה נשאבת מהלגיטימיות של הריסת בתי מחבלים לפי תקנה 119 לתקנות ההגנה (שעת חירום).
הצעות חוק לגירוש משפחות מחבלים
פעמים אחדות הועלו בכנסת הצעות חוק לגירוש משפחות מחבלים, שלא אושרו.
בהצעות החוק יש שדיברו על תיחום מגורים ויש שדיברו על גירוש.
לפי אחדות מהצעות החוק הגירוש יוטל רק על בן משפחה שקשר עצמו לפיגוע שביצע בן משפחתו, בכך שהביע הזדהות עם מעשיו או ידע מבעוד מועד על כוונתו לפגע ונמנע מלדווח על כך לרשויות החוק בישראל.
זאת בניגוד למצב המשפטי לפיו עשויים להורות על תיחום מגורים לבני משפחת מחבל רק אם מעורבותם בסיוע לפעולת הטרור או לפעולות טרור אחרות, מעידות על מסוכנותם.
במקרה של מסוכנות ברורה, ניתן לנקוט בתיחום מגורים גם משיקולי הרתעה.
אלו הצעות החוק שהועלו ונדחו:
הצעת חוק לגירוש משפחות מחבלים הועלתה בכנסת ביוני 2002 כאמצעי הרתעה נגד פיגועי התאבדות באינתיפאדה השנייה.
בדצמבר 2018 אושרה בקריאה טרומית הצעת החוק לגירוש משפחות מחבלים, לפיה אלוף פיקוד המרכז יוכל לגרש משפחת מחבל מאזור אחד לאחר בתוך גבולות יהודה ושומרון, תוך שבעה ימים ממועד הפיגוע.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, התנגד להצעת החוק בנימוק שהוא מנוגד למשפט הבינלאומי וצפוי לסבך את ישראל בבתי משפט בינלאומיים.
הצעת חוק אחרת — של חברי הכנסת איילת שקד, אופיר סופר ומתן כהנא – הונחה על שולחן הכנסת לדיון מוקדם.
בהצעת החוק הוצע שהגירוש ימומש במקרים בהם בן משפחה של מחבל "ידע מראש על תוכניתו לבצע מעשה טרור, הביע תמיכה או הזדהות עם מעשה הטרור, או פרסם דברי שבח, אהדה או עידוד למעשה הטרור".
גם חברי כנסת נוספים, בהם מיקי זוהר, מוטי יוגב וניר אורבך הגישו הצעות חוק בנושא.
בשלהי ינואר 2023, בעקבות הפיגוע בנווה יעקב, הגיש ח"כ חנוך מילביצקי הצעת חוק, שמטרתה לאפשר לשר הפנים לגרש משפחות מחבלים תושבי ישראל.
ההצעה אושרה בוועדת השרים לחקיקה.
את הצעת החוק שאושרה הובילו יו"ר הקואליציה אופיר כץ וחבר הכנסת אלמוג כהן, לצד חברי כנסת נוספים.
החוק אושר בכנסת ב-7 בנובמבר 2024, ברוב של 61 תומכים מול 41 מתנגדים.
החוק מסמיך את שר הפנים להורות בצו על גירוש בן משפחה של מחבל לשטח רצועת עזה, או ליעד גירוש אחר שיקבע בהתאם לנסיבות, כאשר בן המשפחה עשה אחד מאלה:
(1) ידע או היה עליו לדעת מראש על תוכניתו של המחבל לבצע מעשה טרור ולא עשה את כל המאמצים הנדרשים כדי למנוע את עשייתו, את השלמתו או את תוצאותיו, לפי העניין, של מעשה הטרור לרבות דיווח לגופי הביטחון או למשטרת ישראל;
(2) הביע תמיכה או הזדהות עם מעשה טרור או פרסם דברי שבח, אהדה או עידוד למעשה טרור או לארגון טרור.
תוקף צו הגירוש לעניין מי שהוא אזרח ישראל לא יפחת משבע שנים ולא יעלה על 15 שנים, ולעניין מי שהוא בעל אשרה ורישיון לישיבת קבע או לישיבת ארעי, כמשמעותם בחוק הכניסה לישראל, התשי"ב–1952 – לא יפחת מעשר שנים ולא יעלה על עשרים שנים.
לבן המשפחה המיועד לגירוש ייערך שימוע שבו תינתן לו האפשרות לטעון את טענותיו והוא יהיה זכאי לייצוג משפטי.
לאחר השימוע לא יאוחר מתום 14 ימים ממועד השימוע, ימסור שר הפנים את החלטתו, ואם החליט לגרש את בן המשפחה של המחבל – יחתום באותו מועד על צו הגירוש.
בדיון אודות החוק בכנסת התנגדו נציגי שירות הביטחון הכללי לנוסח שהוצע.
הם ביקשו לצמצם את הוראות החוק, אך בקשתם נדחתה.
כמו כן קבלו על כך שההחלטה מתקבלת על ידי פוליטיקאי, ללא אישור משפטי חיצוני.
בחוות דעת של המכון הישראלי לדמוקרטיה נכתב שגירוש ישראלים ופלסטינים בשל קרבה משפחתית למחבלים מהווה ענישה קולקטיבית פסולה ופגיעה אנושה בזכויות יסוד, ויחשוף את ישראל ובכיריה לסיכונים מדיניים ומשפטיים במישור הבין-לאומי.
היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, ציינה כי החוק מעלה שאלות חוקתיות מורכבות, וכן ציינה חוות דעת קודמת של הייעוץ המשפטי לממשלה שבה הובעה התנגדות לחוק מסוג זה.
חוק האזרחות, תשי"ב–1952 קובע מהם התנאים לקבלת מעמד האזרחות במדינת ישראל.
ישראל מעניקה את הזכות לאזרחות לפי שיטת דין הדם, כלומר האזרחות עוברת בירושה מהורים לילדיהם, בלי קשר למקום הלידה, ובדרכים אחדות של התאזרחות.
עילות מסוימות מאפשרות שלילה של אזרחות.
הצעת החוק הוגשה לראשונה לאישור הכנסת ב-27 ביוני 1950 אך שונתה לאחר סדרה של דיונים שהתקיימו בכנסת בשנים 1951–1952 עד לאישור חוק האזרחות תשי"ב, ב-1 באפריל 1952.
זכויות פוליטיות: הזכות לבחור (החל מגיל 18) ולהיבחר לכנסת (החל מגיל 21).
זכות זו מוענקת רק למי שהוא אזרח וגם תושב קבע בישראל.
הזכות לקבל דרכון ישראלי ולעשות בו שימוש חוקי.
הזכות לצאת מהמדינה ולחזור אליה בכל עת (זכות זו מוגבלת לפעמים בצווים מיוחדים).
זכויות וחובות נוספות, כגון זכות עבודה בישראל, הקלות והחמרות בתשלום מיסים, חובת תשלום דמי ביטוח לאומי והזכות לקבל קצבאות מהמוסד לביטוח לאומי, זכות הצבעה בבחירות לרשויות המקומיות ועוד, ניתנות לכל מי שהוא תושב קבע בישראל, גם אם אינו אזרח.
תושב קבע עלול לאבד את מעמדו אם הוא מעתיק את מקום מגוריו אל מחוץ לישראל, בניגוד לאזרח שיכול לחזור ולשבת בגבולות המדינה בכל עת.
כמעט כל החובות האזרחיות מוטלות באופן שווה על כל תושבי הקבע במדינת ישראל, בין אם הם אזרחים ובין אם לא.
חובה המוטלת על אזרחים בלבד היא הצגת דרכון ישראלי, או תעודת מעבר ישראלית, בכל כניסה לישראל ויציאה ממנה (תושב קבע שאינו אזרח ממילא אינו מחזיק בדרכון ישראלי).
אזרח ישראלי חייב להימנע מסיוע לארגון או מדינה המוגדרים כאויבי מדינת ישראל, שיתוף פעולה כזה הוא אחת העילות לשלילת האזרחות, לפי החלטת בית המשפט המנהלי לבקשת שר הפנים, בנוסף להיותו עבירה פלילית.
חוק האזרחות קובע שישה מסלולים לקבלת אזרחות ישראלית:
חוק השבות קובע שכל יהודי זכאי לעלות לישראל (), כשהעלייה תהיה על-פי אשרת עולה, ההופכת באופן אוטומטי-כמעט לאזרחות ישראלית, כמבואר ב.
בשנת 1970 הורחב חוק השבות, ונקבע שגם בן זוגו של יהודי או צאצא של יהודי (עד דור שלישי) יהנו מחוק השבות, ובהתאם – מאזרחות ישראלית.
בשנת 1999 פסק בג"ץ כי בן משפחה לא יהודי של יהודי אזרח ישראל (כל עוד אינו בנו או נכדו) אינו זכאי שבות.
המחוקק בחר ליצור הבחנה ברורה בין חוק השבות, שמעניק את הזכות להגר (לעלות) למדינה וכן מעניק אשרת עולה, לבין חוק האזרחות, שמעניק אזרחות ישראלית, בהתבסס על אשרת עולה.
במילים אחרות, אין חוק השבות לבדו מעניק אזרחות ישראלית.
עם זאת, בפועל, מדינת ישראל מעניקה אזרחות לכל מי שעלה לישראל על-פי חוק השבות, אלא אם הוא אינו מעוניין בכך.
יש הבדל בין אזרח ישראל שחי בחוץ-לארץ לבין אדם ממוצא יהודי שזכאי לעלות לארץ לפי חוק השבות.
אדם ממוצא יהודי צריך להגיש בקשה לעלות ארצה, בקשה שמאושרת אם הוא אכן זכאי לכך, אך עשויה להידחות במקרים נדירים (אם יש לאדם עבר פלילי או אם הוא חולה במחלה מידבקת ומסוכנת).
אזרח ישראל יכול להיכנס לישראל בכל עת ללא הגבלה (למעט מס מיוחד שעליו לשלם, אם לא הקפיד להסדיר את תשלומי המיסים בעת היעדרותו).
מלבד זאת, אזרח ישראל רשאי להשתמש בדרכון ישראלי במסעותיו בחוץ-לארץ (דבר המעניק הקלות משמעותיות בכניסה למדינות רבות בעולם).
זכאי לפי חוק השבות אינו רשאי לקבל דרכון ישראלי כל עוד לא אושרה בקשתו לאזרחות.
סעיף זה מיועד ללא-יהודים (ערבים, דרוזים, בדואים ועוד) שהיו נתיני המנדט הבריטי על ארץ-ישראל וישבו בתחומי מדינת ישראל בתום מלחמת העצמאות.
לפי סעיף זה ניתנה להם אזרחות ישראלית מלאה.
על מנת לקבוע אילו אנשים זכאים לאזרחות מכוח סעיף זה, ערכה המדינה בשנת 1949 מפקד אוכלוסין (רישום התושבים תש"ט).
ההנמקה היא מתוך המשפט העברי "כיון שמת אדם נעשה חופשי מן המצוות" ומן הסתם גם חופשי מן החוקים, ואין חוק שיוכל להעניק מעמד אזרחות לאדם מת.
אדם שהוריו – שניהם או אחד מהם – ישראלים, זכאי לאזרחות ישראלית, ללא קשר למקום לידתו.
פעמים רבות אדם שהוא אזרח זר ואחד מהוריו היה ישראלי, נחשב לאזרח ישראלי בלי ידיעתו.
הדבר מעורר בעיות בעת כניסתו לישראל, כיוון שאזרח ישראלי חייב להציג דרכון ישראלי בכניסתו למדינה, וכיוון שעליו להסדיר את שירותו הצבאי.
גם על מי שאומץ על ידי בני זוג שלפחות אחד מהם ישראלי חלות הוראות דומות.
סעיף זה הוא סעיף ספציפי, שבא לפתור בעיה מיוחדת של תושבי ישראל שנולדו לאחר קום המדינה, והם חסרי אזרחות כלשהי.
כדי לקבל אזרחות מכוח סעיף זה, על המבקש לעמוד במספר תנאים, כפי שנקבע בחוק:
"מי שנולד אחרי הקמת המדינה במקום שהיה שטח ישראל ביום לידתו, ולא הייתה לו מעולם שום אזרחות, יהיה לאזרח ישראלי, אם ביקש זאת בתקופה שבין יום הולדתו ה-18 לבין יום הולדתו ה-21, ואם היה תושב ישראל חמש שנים רצופות בתכוף לפני יום הגשת בקשתו".
אדם המעוניין להפוך לאזרח ישראלי, אך אינו זכאי לכך לפי אף אחד מהקריטריונים, יכול לפנות למשרד הפנים ולבקש אזרחות, אך קודם לכן עליו לעמוד במספר תנאים:
היה בישראל במשך שלוש שנים מתוך תקופה של חמש שנים שקדמה להגשת הבקשה.
השתקע בישראל, או שיש בדעתו להשתקע.
יודע ידיעת-מה את השפה העברית.
ויתר על אזרחותו הקודמת, או הוכיח שיחדל להיות אזרח חוץ לכשיהיה אזרח ישראלי.
"ישראל" בחוק זה ובחוקים רבים אחרים נחשבת השטח שבריבונות אזרחית ישראלית.
גם אם האדם המבקש עומד בכל התנאים הללו, עדיין הענקת האזרחות נתונה לשיקול דעתו של שר הפנים.
הוראות אחרות בחוק קובעות פטור מחלק מתנאים אלה, למשל, למי ששירת שירות סדיר בצה"ל.
בנוסף, במקרה של בני זוג נשואים, נדרש רק אחד מבני הזוג לקיים את התנאים (או לקבל פטור מהם).
לשר הפנים נתונה הסמכות להעניק אזרחות ישראלית לאנשים שהמדינה חפצה ביקרם, כגון חסידי אומות העולם, הדרוזים שלחמו לצד "ההגנה" במלחמת העצמאות, אנשי מדע, רוח, ספורט ועוד.
סעיף זה מתייחס בעיקר ללא-יהודים, שלא יכולים לקבל אזרחות מכוח סעיף אחר.
שר הפנים אלי ישי, לדוגמה, העניק אזרחות מכוח סעיף זה לסנדרה סמואל, אזרחית הודו שהצילה את מוישי הולצברג בן השנתיים במתקפת הטרור במומבאי.
על פי אמנות בין-לאומיות המבטיחות את חופש הנישואים ואיחוד משפחות – על מדינת ישראל לפעול כדי להסדיר את מעמדם של זרים הנישאים לישראלים.
כשמדובר ביהודים בעלי אזרחות זרה, מחילים עליהם ממילא את חוק השבות.
כשמדובר בלא-יהודים, עליהם להסדיר את מעמדם במסגרת ההליך המדורג.
עם זאת חוק מיוחד אוסר הענקת אזרחות לאזרחי מדינת אויב שנישאו לאזרחי ישראל.
על כל המבקש לקבל אזרחות ישראלית להצהיר נאמנות על פי הנוסח:
ישנם מקרים שבהם יכולה המדינה ליזום ביטול אזרחותו של אזרח ישראל.
, כפי שתוקן באוגוסט 2008, קובע שתי נסיבות לביטול האזרחות ביוזמת המדינה:
האזרחות ניתנה על יסוד פרטים כוזבים, דהיינו על סמך מסמכים מזויפים שהקנו לו זכאות לאזרחות ישראלית מכוח חוק השבות או על יסוד נישואים פיקטיביים לאזרח ישראלי או לזכאי שבות.
בג"ץ קבע שהסתרת העובדה שמקבל אזרחות ישראלית על סמך נישואים עם בת זוג ישראלית לא ניהל משק בית משותף עם בת זוגו בתקופה שלפני קבלת האזרחות היא עילה סבירה לביטול האזרחות.
האזרח עשה מעשה שיש בו משום הפרת אמונים למדינה.
התיקון לחוק הגדיר "הפרת אמונים למדינת ישראל" כמעשה טרור לפי , או מעשה בגידה או ריגול חמור לפי סעיפים מסוימים בחוק העונשין, או רכישת אזרחות או זכות לישיבת קבע במדינת אויב (נכון לשנת 2018 הוכרזו מדינות אלה כמדינות אויב: איראן, לבנון, סוריה, עיראק, תימן, וכן רצועת עזה).
לפי התיקון, לא ניתן לבטל את האזרחות במקרה זה אם עקב כך האזרח יישאר חסר אזרחות אחרת, ואם הוא יישאר חסר אזרחות – אז יינתן לו רישיון לישיבה בישראל; אך נקבעה חזקה לפיה מי שיושב דרך קבע מחוץ לישראל, לא יישאר חסר כל אזרחות.
דוגמה: באוגוסט 2017 בוטלה אזרחותו של תושב אום אל-פחם שביצע פיגוע דריסה.
עד התיקון לחוק, הסמכות לשלילת אזרחות הייתה בידי שר הפנים.
החל מאוגוסט 2008 חל תיקון לחוק המקציב את הזמן בו שר הפנים יכול לשלול אזרחות בגלל מתן פרטים כוזבים לשלוש שנים, ולאחר מכן שלילת האזרחות היא בסמכות בית משפט לעניינים מינהליים, לפי בקשת שר הפנים באישור היועץ המשפטי לממשלה.
הליך זה חל גם על כל בקשה לביטול אזרחות בגלל הפרת אמונים למדינה.
חוק גירוש מחבלים: בפברואר 2023 ניתנה סמכות לשר הפנים לבקש מבית המשפט לבטל אזרחות ישראלית למי שהורשע במעשה טרור והוא או מי מטעמו ובידיעתו קיבל מהרשות הפלסטינית, במישרין או בעקיפין, שכר או תגמול בעד הפרת האמונים למדינת ישראל.
מחבל שנשללה אזרחותו יגורש, בתום ריצוי מאסרו, לשטחי הרשות הפלסטינית.
אזרח ישראלי, המעוניין לוותר על אזרחותו, יכול לפנות לשר הפנים בכתב ולבקש זאת, אולם ההחלטה הסופית בעניין היא של שר הפנים, והוא רשאי לסרב לבקשה, לפי שיקול דעתו.
מדיניות משרד הפנים מקשה על המבקשים לוותר על אזרחותם, ודורשת מהם, בין היתר, להוכיח שהם חיים זמן רב מחוץ למדינת ישראל.
בין השנים 1980–2008 קבע החוק שאזרח ישראלי היוצא מישראל שלא כדין למדינת אויב, או רוכש את אזרחותה, יראוהו כמי שוויתר על אזרחותו הישראלית, והיא תתבטל מיום צאתו את ישראל.
ישראלים שבקשו להגר למדינת אויב, נדרשו לוותר על אזרחותם הישראלית.
במרץ 2011 אישרה הכנסת תיקון נוסף לחוק האזרחות.
הסייגים על שלילת אזרחותו של אדם שיישאר בשל כך חסר אזרחות חלים גם במקרה זה.
חוק האזרחות קובע כי לעניין חוקי מדינת ישראל רואים אזרח ישראל שהוא גם אזרח חוץ כאזרח ישראל.
פירוש הדבר הוא, כי אזרח ישראלי רשאי להיות בעל אזרחות אחת נוספת או יותר (אזרחות כפולה), וכי הוא יחשב כאזרח ישראל לכל דבר ועניין, וכאזרח ישראלי בלבד, ככל שלאזרחות הישראלית קיימת נַפְקוּת (רלוונטיוּת) מבחינת החוק הישראלי.
גם לעניין כניסה לישראל, שהייה בה ועבודה במדינה, אזרח ישראלי שהוא גם אזרח חוץ נחשב כאזרח ישראל לכל דבר ועניין.
לפיכך, הוא רשאי להיכנס לישראל ללא צורך באשרה, לשהות בה לפי ראות עיניו, לעסוק בכל מקצוע או משלח יד ולעבוד אצל כל מעסיק.
חריג להיתר החזקת אזרחות כפולה נקבע ב, לפיו חבר הכנסת אינו רשאי להצהיר אמונים אלא אם פעל להסרת אזרחותו הנוספת, אם הדבר אפשרי לפי חוקי אותה מדינה.
וכן נקבע ב לעניין שר.
חוק הבולים (שם מלא: חוק חובות המושבות האמריקניות, 1765) היה חוק שקבע הפרלמנט הבריטי בשנת 1765, אשר חייב את שלוש עשרה המושבות הבריטיות באמריקה הצפונית במס בולים.
חוק דומה חל על תושבי בריטניה הגדולה מזה כמה עשורים לפני כן, אך בניגוד לתושבי בריטניה, לתושבי המושבות לא ניתן ייצוג בפרלמנט.
החוק בוטל לאחר שנה בעקבות מחאת המושבות והנזק הכלכלי שגרמה המחאה לממלכה.
נהוג לראות בחוק כאחד הזרזים לפרוץ המהפכה האמריקאית, במהלכה נפרדו המושבות מהאימפריה הבריטית והקימו את ארצות הברית של אמריקה.
החוק נחקק כדי לכסות את ההוצאות הכבדות של מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ולכלכל חיל משמר לטריטוריה החדשה של בריטניה בקנדה.
החוק עבר בפרלמנט הבריטי ביוזמת שר האוצר בממשלתו של ויליאם פיט - צ'ארלס טאונסנד, ללא מתנגדים ב-22 במרץ 1765 ונכנס לתוקף באחד בנובמבר באותה השנה.
חוק דומה היה קיים באי הבריטי מ-1694, אלא שבמושבות נועדו המיסים להיות נמוכים יותר.
בנוסף, החוק נועד לאזן את רמת המיסוי בין אזרחי הממלכה לבין תושבי המושבות האמריקניות: עד אז, כל אזרח בריטי שילם בממוצע פי 26 יותר מס לשלטון הבריטי מאשר תושבי המושבות.
בטרם עבר החוק בפרלמנט הבריטי נערכה עבורו תעמולה גדולה.