tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המלחמה הוחמר מצבם הכלכלי של יהודי היישוב, ורבים מהם היגרו ממנו.
בשנת 1921 מנו היהודים 63% מאוכלוסיית הכפר.
בין מלחמות העולם התגברה בכפר הפעילות הציונית, ופעלו בו תנועות נוער ציוניות רבות, וכן קיבוץ הכשרה.
בשנים אלה נמנו בכפר 1,437 יהודים.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו העלו את בית הכנסת ביישוב באש, והטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חיוב בתשלומי כופר, חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה קשות.
בשנת 1940 הגיע מספר יהודי היישוב לכ-2,200, לאחר שהגיעו למקום פליטים יהודים ממקומות שונים.
במאי 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו התקיימו תנאי צפיפות קשים, תוך התפשטות מגפות.
בגטו הוחרם רכוש היהודים, והגברים היהודים בו אולצו לגלח את זקניהם.
ב-3 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שוטרים גרמנים ופולנים, וכינסו את יושביו.
כ-2,200 יהודי המקום גורשו בעגלות לפינצ'וב, וממנה לינדז'יוב, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
וִירְלאנָה טְקאץ' היא במאית תיאטרון אמריקאית.
יסדה את חבורת התיאטרון Yara Arts Group, הפועלת במסגרת התיאטרון הנסיוני La MaMa Experimental Theatre Club בניו יורק.
היא השלימה תואר ראשון במכללת בנינגטון, ותואר שני באמנות (בימוי תיאטרון) באוניברסיטת קולומביה.
בשיתוף עם קבוצת Yara יצרה כשלושים יצירות תיאטרון מקוריות, על בסיס שברי שירה עכשווית ושירים, מזמורים, אגדות, ומיתוסים מסורתיים.
יצירותיה משלבות הקרנת וידאו ומוזיקה, ומתבוננות ביחס האדם לזמן ולתודעה.
יצירות התיאטרון של טקאץ' בוצעו בניו יורק, בקייב, בחרקיב, בלביב, בפסטיבלים בינלאומיים, ובמרכזי תרבות כפריים.
שלוש מיצירותיה של טקאץ' מבוססות על שירתו של אולה לישהה, והן נקראות "ברבור", "עורב שחור", ו"גשר חלומות" (Swan, Raven, Dream Bridge).
בשנת 1996 החלה טקאץ' לעבוד עם אמנים בוריאטים מסיביר.
היא יצרה איתם שש יצירות תיאטרון, שמתבססות על חומרים מסורתיים, והן בוצעו בניו יורק, באולאן אודה בתיאטרון הלאומי הבוריאטי, בכפרים במחוז אגא-בוריאט, ובפסטיבל לתיאטרון נסיוני בקייב.
בשנת 1997 הובילה קבוצת אמנים אמריקאים ובוריאטים במסע מחקר למחוז אגא-בוריאט, ושם אספה סיפורים עם, שירים, ואגדות, ששולבו לאחר מכן ביצירתה Flight of the White Bird.
בשנת 1999 חזרה על כך במחוז אוסט-אורדה בוריאט ושילבה את החומרים ביצירה בשם Circle.
היצירה בוצעה גם בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בשפות מונגוליות, באולן בטור.
בשנת 2005 עבדה טקאץ' על תרגום השירה האפית הקירגיזית Janyl Myrza מן המאה ה-17, שעוסקת באשה לוחמת.
בעקבות זאת חיברה יצירה תיאטרונית בשם Janyl, שבוצעה עם אמנים מקבוצת Yara ועם התיאטרון הנודד של קירגיזסטן, בניו יורק ובבישקק, בירת קירגיזסטן.
בשנת 2002 הוענקה לטקאץ' מלגת פולברייט לחוקרים בכירים שאפשרה לה לשהות במכון לתיאטרון בקייב, ובשנת 2008 הוענקה לה מלגה נוספת, שאפשרה לה לשהות בבישקק.
טקאץ' העבירה סדנאות תיאטרון במכון הקיץ של הרווארד במשך 11 שנים, והרצתה בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל ובבית הספר לאמנויות באוניברסיטת ניו יורק.
מאז 1989 עובדת טקאץ' עם המשוררת האמריקאית וואנדה פיפס על תרגום שירה מאוקראינית.
תרגומיהן שימשו בסיס לרבות מיצירות התיאטרון שלה, וראו אור בכתבי עת ספרותיים אמריקאיים ובאסופות שונות.
בשנת 2008 פורסמו התרגומים שהופיעו ביצירות התיאטרון באסופה דו-לשונית תחת הכותרת "באור אחר" (In a Different Light).
טקאץ' ופיפס זכו במשותף בפרס Agni Translation Prize, בשבעה מענקים לתרגום מטעם מועצת האמנויות של מדינת ניו יורק, וכן בפרס הקרן הלאומית לתרגום תיאטרון על עבודתן על הדרמה השירית Forest Song.
הן מתרגמות גם יצירות מסורתיות, כגון סיפורי עם, שירים, ושירה אפית.
בשנת 2005 זכתה טקאץ' במלגה לתרגום שירה מטעם ההקדש הלאומי לאמנויות, על עבודתה על תרגום השירה העכשווית של סרהי ז'דאן.
לאחר שעבדה עם אמנים ממוצא בּוּרְיָטִי, החלה טקאץ', בשיתוף עם פיפס ועם סאיאן ז'מבאלוב, לתרגם ממונגולית בוריאטית.
על תרגומיהם של לחשים שאמאניים זכו בפרס התרגום של קרן וויטר בינר, ובשנת 2002 ראה אור ספרם Shanar: Dedication Ritual of a Buryat Shaman, והוא יצא מחדש בשנת 2015 בשם Siberian Shamanism.
בשנת 2010 ערכה יחד עם אירנה מקאריק ספר מקיף על עולם האמנות בקייב בשנות ה-20 של המאה ה-20, בשם Modernism in Kyiv: Jubilant Experimentation, בהוצאת אוניברסיטת טורונטו.
בשנת 2007 העניק לה נשיא אוקראינה דאז ויקטור יושצ'נקו תואר "אמנית נכבדה של אוקראינה".
וִישֶגְרָאד (בבוסנית: Višegrad, בסרבית קירילית: Вишеград) היא עיר ורשות מקומית במזרח רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה, השוכנת לגדות הנהר דרינה.
בשטח העיר שוכן גשר מהמט פשה סוקולוביץ' שהוכרז אתר מורשת עולמית.
עלילת ספרו של איוו אנדריץ' "גשר הדרינה" נסובה סביב גשר זה.
יישוב בשם וישגראד תועד לראשונה בכתובים ב-1407, עת נשלט האזור על ידי דספוט סרבי מטעם ממלכת הונגריה.
ב-1454 נכבשה וישגראד על ידי צבאו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה וישגראד בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
האזור הועבר לחזקת צבא ממלכת איטליה.
באוקטובר 1943, לאחר כניעת האיטלקים השתלטו הצ'טניקים על וישגראד, אך לאחר מספר חודשים כבשו הגרמנים את העיר.
לאחר המלחמה נכללה וישגראד בשטחי יוגוסלביה.
ב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה פרצה מלחמת בוסניה.
במהלך המלחמה נרצחו לפחות 1,661 מתושבי וישגראד, בעיקר ממוצא בוסניאקי על ידי כוחות משטרה וכוחות מיליציה סרביות שהונהגו על ידי ז'לקו רזנטוביץ', במסגרת טיהור אתני שבוצע באזור.
ב-1996 הועמדו לדין בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר מספר ממפקדי השטח האחראים לטבח.
מילאן לוקיץ' מפקד מיליציית "הנשרים הלבנים" נדון למאסר עולם ו-7 נוספים נדונו לתקופות מאסר שונות.
ככל הנראה פעל במקום בית עלמין ישן מראשית המאה ה-19 וב-1882 הוקם בית עלמין חדש לקהילה.
וב-1905 נחנך בית הכנסת הספרדי המרכזי.
ב-1910 מנתה הקהילה 265 נפשות, וב-1921, לאחר מלחמת העולם הראשונה התגוררו בווישגראד 144 יהודים שהיוו 5.8 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
חלק מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה הוסב מבנה בית הכנסת לתחנת כיבוי אש.
בראשית המאה ה-21 עמד על תילו בית העלמין היהודי, אך הוא לא תוחזק.
וישטיטיס (בליטאית: Vištytis; בפולנית: Wisztyniec, וישטינייץ; בגרמנית: Wystiten, ויסטיטן; ביידיש: ווישטינעץ) היא עיירה בדרום מערב ליטא.
העיירה ממוקמת במחוז משנה וילקובישק במחוז מריאמפולה ושוכנת בין גבעות מיוערות לחוף אגם על גבול פולין.
כבר במאה ה-18 החלו להתיישב בעיירה יהודים אך כיום לא נותרו בעיירה יהודים בעקבות השואה.
העיירה וישטיטיס הוזכרה לראשונה בשנת 1570 כאשר הוענקו לה זכויות מגדבורג והזכות לקיים במקום שוק מדי שבוע.
בווישטיטיס היו אז שתי מבשלות כוהל, שני בתי מרזח ומספר בעלי מלאכה.
בין השנים 1795–1807 וישטיטיס הייתה תחת שלטונה של פרוסיה, ובמשך השנים 1807–1815 השתייכה לדוכסות ורשה.
משנת 1815 השתייכה וישטיטיס וכלל האזור לתחום האימפריה הרוסית.
בשנת 1862 חדלה העיירה להתפתח בשל הנחת מסילת הברזל סנקט פטרבורג-ברלין.
רב הפעילות המסחרית עם פרוסיה הועברה מווישטיטיס לעיירת הגבול קיברט ששכנה ליד מסילה זו.
בעקבות כך היגרו רבים מתושבי וישטיטיס לאמריקה ופרוסיה ומספר התושבים בעיירה הלך וירד.
בתחילת המאה העשרים פרצה שרפה בעיירה אשר כילתה את רובה.
לאחר השרפה העיירה שוקמה, אך בקיץ 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא נהרסה בשנית על ידי צבא האימפריה הרוסית הנסוג.
לאחר מכן, כבשו הגרמנים את וישטיטיס ושלטו בה עד הקמת מדינת ליטא בשנת 1918.
בתקופת ליטא העצמאית העיירה וישטיטיס הייתה מרכז נפה.
בתקופת השלטון הסובייטי בשנים 1940–1941 הוגבלה מאוד תנועת התושבים שהתגוררו באזור הגבול.
ראשית התיישבות היהודים בווישטיטיס הייתה בשנת 1589. בעל אחוזה הרשה ליהודים להתיישב בה, והם היו כפופים לשלטון בעלי האחוזה.
שליטי העיירה השתדלו שלא להפריע לחיי הקהילה היהודית שהתפתחה.
המועצה המקומית של העיירה טיפלה רק בעניינים פליליים בין היהודים ובנושאים שנגעו ישירות בעיירה.
בשנת 1758 כבר הייתה בווישטיטיס קהילה יהודית מאורגנת.
חיו בה יהודים שעסקו בבניית גשרים, בתיקון סכרי טחנות ובסלילת דרכים.
היהודים הסוחרים התפרנסו בעיקר ממסחר ומרוכלות עם פרוסיה, וחלקם בעיבוד זיפי חזיר לייצור מברשות, ענף שהעסיק כ-200 פועלים יהודים, אחרים עסקו בדיג ועיבוד עורות.
בשנים 1893–1897 השתתפו פועלי וישטיטיס בשביתות פועלי הזיפים בליטא שנערכו ביוזמת הבונד, איגוד כללי של הפועלים היהודים ברוסיה, ליטא ופולין.
בשנת 1909 הפועלים היהודים עשו זאת שוב בדרישה לשפר את תנאי עבודתם.
בעקבות תקופת הריאקציה שבאה לאחר ניסיון ההפיכה בשנת 1905 ובעקבות השביתות שהתקיימו בשנים שלאחר מכן ירדה אוכלוסיית היהודים מכ-200 משפחות בשנת 1899 ל-50 משפחות בשנת 1913. רב היהודים היגרו לארצות הברית, לארגנטינה ולארץ ישראל.
בשנת 1884 התחייבו בעלי הבתים היהודים בווישטיטיס לתרום מדי שבוע סכום כסף למען יישוב ארץ ישראל.
רעיון ציוני זה רכש תומכים רבים בווישטיטיס.
בתחילת המאה העשרים פעלו בווישטיטיס אגודת "צעירי ציון" לנערים ואגודת "בנות ציון" לנערות.
שתי האגודות ניהלו פעולה ציונית תרבותית ענפה, כמו כן פעלה בעיירה אגודת "דורשי ציון" למבוגרים ואגודת "דוברי עברית" שתקנותיה חייבו את חבריה לדבר ביניהם עברית בבית ובחוץ.
מדי שבת נערכו ויכוחים בעברית על הכתבות שהתפרסמו בעיתונות העברית.
בתחילת המאה העשרים, בעקבות השרפה הגדולה שפרצה בעיירה, נשרפו רוב בתי היהודים.
קיסר גרמניה, וילהלם השני, הזדמן למקום וכאשר ראה את העיירה בחורבנה תרם לקהילה היהודית סכום של 10,000 מארק כדי שישקמו את בתיהם.
כשהתפרסם הדבר תרם גם הצאר ניקולאי השני סכום של 5,000 רובל לאותה מטרה.
העיירה נבנתה מחדש, אך בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, העלה צבא הרוסי בנסיגתו מפני צבא הקיסרות הגרמנית את העיירה באש כחלק מתוכנית אדמה חרוכה.
רק בית הכנסת שבעיירה שרד.
ב-1 באפריל 1915 גורשו יהודי וישטיטיס מהעיירה בפקודת שלטונות הצבא הרוסי ורק חלק מהם חזרו עם סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת מדינת ליטא.
בתקופת ליטא העצמאית חיו בווישטיטיס רק 40 משפחות יהודיות, שהמשיכו בפעילות ציונית.
בתקופה זו התמעטו מקורות הפרנסה העיקריים של היהודים, ולכן יהודים רבים, שלא מצאו פרנסתם במקום, היגרו לארצות הברית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הגרמנים, עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי וסופחה בסוף קיץ 1940 לברית המועצות.
עם הסיפוח הולאמו בתי המלאכה ורוב החנויות של היהודים.
אספקת הסחורה הצטמצמה, רמת החיים הלכה וירדה ונאסרה כל פעילות ציונית.
ב-22 ביוני 1941, היום הראשון למתקפה הגרמנית על ברית המועצות, חזרו לווישטיטיס יחד עם גייסות הנאצים גם מספר משפחות של גרמנים שנשלחו לגרמניה בימי השלטון הסובייטי.
גרמנים אלה והליטאים הלאומנים הרבו להתעלל ביהודים.
הם הפרידו את הגברים היהודים מהנשים ומהילדים והחזיקו אותם ללא מזון.
בתחילת חודש יולי 1941, הוצאו הגברים לשדה שמאחורי העיירה, ליד טחנת הרוח, שם אולצו לחפור בורות.
הרב זלמן סודלניצקי ועוד שני צעירים מתושבי העיירה סירבו לחפור את הבורות, ולכן הוכו למוות.
ב-14 ביולי 1941 הובאו כל הגברים היהודים מהעיירה לאזור הבורות שם נרצחו ונקברו בקברי אחים.
ב-9 בספטמבר 1941 נרצחו אף הנשים והילדים באותו אזור ונקברו בקבר אחים נוסף שנחפר במקום.
רוב הילדים היהודים בעיירה למדו ב"חדר".
בשנת 1878 נוסד בווישטיטיס בית ספר יהודי לנערים ונערות ביוזמת המשכילים המקומיים, מרדכי-מאיר לנדאו ורבי יצחק ברוין.
בבית ספר זה למדו שפות ומקצועות שונים.
ב-23 במאי 1964 חזרו לווישטיטיס כמה מיוצאי העיירה במטרה לקבור מחדש את הגברים, הנשים והילדים היהודים שנרצחו במקום בשנת 1941. ביוזמתם הוצאו עצמותיהם של כ-150 נשים וילדים שנקברו בבור בסמוך לעיירה וישטיטיס והועברו לקבורת אחים.
על קבר האחים הוקמה מצבה, ועליה נחרטה הכתובת "קורבנות הפשיזם".
בקברי האחים קבורים כ-220 נפשות.
במהלך השנים 1977–1979 הפך בית העלמין לאתר זיכרון, ובו הוקמה מצבת זיכרון מאבן ועליה כתובת ביידיש ובליטאית:
בשנת 1589, עם התיישבות היהודים בווישטיטיס, הוקצה ליהודים חלקת קרקע להקמת בית כנסת.
בבית הכנסת היו ארון קודש ובמה מפוארים.
בשריפת העיירה בשנת 1915 על ידי הצבא הרוסי, מכל בנייני הקהילה שרד רק בית הכנסת.
בין הרבנים שכיהנו בו היו:
רבי יעקב ב"ר חיים הכהן, מחבר פירוש לתהילים "זרע יעקב" (1788)
רבי נתן שטרן (אבי יוסף זכריה שטרן) (נפטר כ"ט באדר ה'תר"ד)
רבי משה ב"ר אהרון (נפטר בשנת 1865)
רבי חיים וסרצוג ב"ר שמשון (נפטר ח' באדר ה'תרכ"ה, 6 במרץ 1865)
רבי חיים ב"ר שמשון (נפטר 1875)
רבי אלחנן צבי לאפ (נפטר בשנת 1886)
רבי יצחק אלחנן הלוי נידרלנד (נפטר בשנת 1901)
רבי אברהם יהודה ב"ר חיים אליהו פולטינוב ורבי זלמן סודלניצקי (הרב האחרון של וישטיטיס) היו שניים מבין הרבנים ששירתו בווישטיטיס.
מבין ילידי העיירה היהודים התפרסמו:
הרב אפרים דב לאפ, פעיל ציוני
הסופר ליאון הולנדרסקי (1808–1878), מחבר הספר "Les Israelites de Pologne" (בעברית: יהודי פולין).
ד"ר מנדל סודרסקי, עורך העיתון "פאלקסבלאט" ומנכ"ל אורט בליטא.
ד"ר יעקב רובינסון - מגדולי עורכי הדין בליטא, פוליטיקאי ליטאי, דיפלומט, פעיל ציוני, מחנך ומרצה.
ד"ר נחמיה רובינסון - עורך דין, מנהל המכון לעניינים יהודיים בארצות-הברית, ויועץ ראשי לוועידת התביעות מגרמניה.
ד"ר נתן רובינסון - פרופסור לפיזיקה בטכניון בחיפה.
ויש (בהונגרית: Viss) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בויש חיו מעט יהודים והקהילה היהודית הייתה משותפת עם קנזלה וזלקוד.
וישיי אינטרטכנטלוגי היא חברה אמריקאית שמייצרת מוליכים למחצה בדידים ורכיבים אלקטרונים פאסיביים.
מפעלי החברה פרוסים ברחבי העולם, לרבות בישראל, אסיה, אירופה, צפון ודרום אמריקה, ומייצרים מיישרי זרם, דיודות, טרנזיסטורי MOSFET, מוצרי אלקטרואופטיקה, מעגלים משולבים, נגדים, קבלים וסלילי השראה.
בשנות ה-50 רשם פליקס זנדמן מספר פטנטים.
הוא פיתח בצרפת את שיטת הציפוי הפוטואלסטי המאפשרת צפייה במאמצים המתפתחים במבנה הנתון לעומס, וזאת על ידי ציפוי המבנה בחומר פלסטי וצפייה, מדידה או צילום תחת אור מקוטב, במכשיר אופטי.
הפיתוח נרשם כפטנט בשם "פוטו-סטרס" PhotoStress.
להמצאה היו יישומים בתעשיית המכונות, הרכב, המטוסים, החלל והבנייה.
ד"ר פליקס זנדמן, יהודי ניצול שואה יליד פולין, הקים את וישיי בשנת 1962. לצורך הקמת החברה קיבל זנדמן הלוואה מבן דודו.
זנדמן נתן לחברה את שמה על שם העיר וייסיאי (ביידיש: ווישיי) שבליטא, בה נולדה סבתו של זנדמן שלא נשארו בה יהודים לאחר השואה.
בשנת 1985 החברה החלה בתהליך רכישות אסטרטגיות במטרה להיות יצרן מוביל של קו רחב של רכיבים אלקטרונים.
משנת 1985 האסטרטגיה העסקית של וישיי עומדת על המרכיבים הבאים: התרחבות בתחום תעשיית הרכיבים האלקטרונים, בעיקר באמצעות רכישת יצרנים בתחום.
הפחתת הוצאות באמצעות מעבר לייצור במדינות בעלות כוח עבודה זול או שהממשלה מספקת בהן תמריצים למעסיקים, מיקום אתרי ייצור ליד השווקים העיקריים של מוצריה, פיתוח מוצרים חדשים והרחבת הקשרים עם שותפים אסטרטגים ולקוחות.
נכון לשנות האלפיים וישיי נחשבת לאחד היצרנים הבולטים בתחום של מוליכים למחצה בדידים ורכיבים אלקטרוניים פסיביים.
מטה החברה יושב במאלוורן, פנסילבניה.
הכנסתה השנתית עומדת על 2.6 מיליארד דולר, ומספר המועסקים בחברה עומד על 24,100 נכון לשנת 2018.
בנו של מייסד החברה, מארק זנדמן, מכהן כנשיא וישיי- ישראל בע"מ ומשמש במספר תפקידי מפתח בחברה הבינלאומית.
וישמייז'יצה (בפולנית: Wyśmierzyce) היא עיר במחוז ביאלובז'גי, במזוביה שבפולין, עם 884 תושבים (2004).
עד 2018 הייתה זו העיר הקטנה ביותר בפולין.
וישמייז'יצה שוכנת לאורך הכביש המדינתי 48, מימין לגדה הדרומית של נהר הפיליצה.
מבחינה היסטורית וישמייז'יצה שייכת למחוז פולין קטן, וממוקמת בגבול עם מזוביה.
מעת הקמתה ועד שנת 1795 הייתה העיר שייכת למחוז סנדומייז' בפולין קטן.
שטח העיירה הוא כ-16.84 קילומטרים רבועים.
השם בא מהשם הפרטי לזכר, Wyszemir.
וישמייז'יצה זכתה בזכויות מגדבורג ב-12 בדצמבר 1338, וכמו מקומות רבים אחרים בצפון פולין קטן, נשללו ממנה זכויות אלה אחרי מרד ינואר (1869) על ידי ממשלת פולין הקונגרסאית שהייתה בשליטת הצאר.
בשנת 1378 החלה לפעול בווישמייז'יצה הקהילה הקתולית הראשונה, ובשנת 1657 נהרסה העיר על ידי צבאו של הנסיך הטרנסילוואני ג'רג' ראקוצי השני, במהלך הפלישה השוודית לפולין.
לאחר חלוקת פולין השתייכה תחילה וישמייז'יצה לגליציה המערבית תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1815 שוב הפכה וישמייז'יצה לחלק מפולין הקונגרסאית שבשליטת הצאר, ומשנת 1844 הייתה חלק מגוברנטוריית ראדום.
העיירה השיבה לעצמה את זכויות העיר בשנת 1922, עת השתייכה למחוז קיילצה בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין 1973 ל-2017 הייתה וישמייז'יצה העיר הקטנה ביותר בפולין.
ב-1 בינואר 2018 קיבלה העיר וישליצה, עם אוכלוסייה של 503 תושבים (נכון לשנת 2016), זכויות עיר.
בין מלחמות העולם התגוררו בווישמייז'יצה כ-100 יהודים - כ-7% מאוכלוסיית העיר.
הם הקימו והחזיקו אגודה ציונית פעילה.
במלחמת העולם השנייה הגיעו לווישמייז'יצה מאות פליטים יהודים.
בתחילת 1942 הוקם בעיר גטו.
ביולי 1942 גורשו יהודי וישמייז'יצה וכן הפליטים לגטו ביאלובז'גי וגורלם היה כגורל יהודי עיר זו.
וישונטה (בהונגרית: Visonta) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
האזור היה מיושב מהמאה ה-14 והוא מיושב לסירוגין עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1279.
יהודים חיו בוישונטה במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
וישאל סארין (נולד ב-1 בינואר 1973) הוא שחמטאי בעל דרגת אמן בין-לאומי ומאמן שחמט הודי.
הוא אימן מספר רב של אמנים בין-לאומיים ורבי-אמנים בשני העשורים בהם הוא עוסק באימון שחמט.
עם תלמידיו נמנים ילדי הפלא פארימרז'אן נגי ואריט קפיל.
הוא זכה בפרס מאמן השחמט של אוניברסיטת UT דאלאס והוא בעל תואר מאמן בכיר (FST) של פיד"ה משנת 2016. הוא אימן את נבחרת הנשים ההודית במספר תחרויות עולמיות ותחרויות אסייתיות.
לבן: סטיבן ריצ'רד ברנס-מניון שחור: וישאל סארין, תחרות 14th Monarch Assurance, פורט ארין, 2005
לבן: סטיבן ריצ'רד ברנס-מניון שחור: וישאל סארין, תחרות 14th Monarch Assurance, פורט ארין, 2005, יוטיוב
וישורופה (בסנסקריט: विश्वरूप) הוא, בהינדואיזם, התאופניה, התגלותו של האל וישנו בדמות דרקון.
וישורופה מתואר בריג ודה, כתבי הקודש של ההינדואיזם, כ"שואג בקול רם".
במיתולוגיה ההינדואית מסופר על וישורופה כי הוא נלחם בגיבור טריטה, לאחר שוישורופה אחראי היה לגניבתן של פרות מספר.
לאחר שהובס במאבק על ידי טריטה, שוחררו הפרות מחזקתו של וישורופה.
מיתוס זה רווח מאוד בקרב עמים הודו-אירופיים, ומקורו, איפוא, הוא במיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית.
עם הסיפורים החולקים מוצא משותף עם סיפור זה נמנים מאבקו של הרקולס בגריאון במיתולוגיה היוונית והמאבק בזהאכ בזורואסטריות.
וִישְׁנוּ (בהינדי: विष्णु) הוא אחד משלושת האלים "טרימורטי" החשובים ביותר בהינדואיזם, יחד עם ברהמה ושיווה.
משמעות השם היא "הנצחי", והוא נודע בתפקידו כמשמר הבריאה בהתגשמויותיו כאווטארים כגון קרישנה וראמה.
זוגתו של וישנו היא שריי או לקשמי, אלת השפע והפרנסה.
הוא אחת ההתגלויות של ברהמן העליון.
חסידי וישנו מאמינים כי הוא התגשם פעמים רבות בעולם, בכל פעם שהרשע מתגבר ויש צורך בעזרתו.
אמונה זו מונצחת בבהגאוואד גיטה בדברי קרישנה: "להגנת הטוב, לתבוסת הרשע ולכינון הצדק אני בא פעם בעידן" (בגוואד גיטה, פרק 4, פסוק 8).
וישנו הוא בעל גון עור כחול כהה או שחור.
כפות ידיו ורגליו הן תמיד בצבע אדמדם.
בארבע זרועותיו הוא אוחז בארבעה חפצים: קונכיית נשיפה, פרח לוטוס, אלת קרב והסודארשן-צ'קרה, גלגל האש שהוא הנשק העיקרי שלו.
השניים הראשונים מיועדים לכבוד הצדיקים בעוד שני כלי הנשק הם עבור הרשעים.
הוא רוכב על גארוּדה, נשר מיתולוגי (המופיע בסמל תאילנד).
בחלק ניכר מהציורים מציגים אותו נח על נחש או על האוקיינוס, המסמלים שניהם את אי-הסדר.
מהתבוננות בחלקים מסוימים בוודות ניתן לפסוק כי וישנו שונה משאר האלים.
הוא המקור לכלל הבריאה, ואילו ה"אלים", הדווים, הם נבראים המשרתים את וישנו לצורכי העולם החומרי.
במקורות מסוימים מושווים האלים לזרועותיו של וישנו.
אפשר, על פי תפיסה זו, להגדיר את וישנו כאלוהים המונותיאיסטי ואת האלים כמלאכים.
על פי הוודות, וישנו הוא המקור לברהמן, להוויה המופשטת של האלוהות.
על פי תפיסה זו וישנו הוא הברהמן העליון או הבהגוואן.
התפיסה הרואה כך את וישנו קרויה "וישנויזם".
לעומתה, ישנה תפיסה המפרשת את הוודות כך שדווקא ההוויה המופשטת היא העליונה וכי וישנו, לצד שאר האלים, הם התגלמות צורנית נחותה שלה.
משכנו של וישנו הוא בממלכה הרוחנית הנצחית, הוויקונטהא.
על ממלכה זו נאמר כי היא מהווה את הרוב מבין כלל היש.
הוויקונטהא כולל אין סוף כוכבים ועולמות, אחד עבור כל התגלות אוותארה של וישנו.
על מנת לברוא את הבריאה החומרית מתגלה וישנו בפינה של הבריאה כדמות עצומה בשם מהא-וישנו ("הוישנו הגדול").
מהא וישנו שרוע לו בשנתו ותוך כדי כך כאשר הוא נושף מתרחבים מתוכו אין ספור היקומים החומריים.
כאשר הוא שואף הם מתכנסים לתוכו חזרה וזהו החורבן.
בתוך כל אחד מהיקומים הללו מתגלה וישנו כגרבודקשאי-וישנו ("וישנו של מי השפיר") ומשתרע על ים הגרבודקהא ("מי השפיר") הממלא את היקום.
אונו הנשגב של וישנו מתגלה כנחש בעל אלפי ראשים אשר מלופף סביב עצמו ומשמש לגרבודקשאי-וישנו כמיטה בעוד ראשיו מסוככים עליו.
לאקשמי עצמה מתגלה גם היא לצידו של וישנו ומעסה את רגליו.
מטבורו של גרבודקשאי-וישנו צומח פרח לוטוס אשר תפרחתו היא הכוכבים השונים ביקום.
בתוכו מתגלה ברהמא, האל היוצר, והוא מופקד על ליצור את היקום מחומר הגלם שיצר וישנו.
לאחר שנברא היקום מתגלה וישנו פעם נוספת כקשירודקשאי-וישנו על כוכב בעל ים חלב וזוהי התגלותו לצורך קיום העולם.
וישנו מופיע גם באווטארים, התגלמויותיו עלי אדמות:
מַצְיָה (דג): גרר את הספינה שבנה מָאנוּ (המקביל ההינדי לאדם הראשון) יחד עם שבעת החכמים בעת המבול הגדול לחוף מבטחים בעזרת קרנו ובכך הציל את האנושות.
קוּרְמָה (הצב): בזמן המלחמה בין האלים (דֶוָוס) לאסוּרָאס, ביקשו האלים לחבוץ את ים החלב כדי להכין את משקה האלמוות.
הם הציבו הר על האוקיינוס, ליפפו סביבו נחש, וסובבו את ההר כדי לחבוץ את הים.
אלא שההר הלך ושקע; כדי להחזיקו במקום וישנו הפך לצב והניח את ההר על גבו.
בגרסה אחרת, לפיה חוגגים את הקומבה מלה, הפך וישנו את עצמו לבחורה ואיפשר לברהמה לנוס עם הכד.
בגרסה שלישית, כאשר האוקיינוס נחבץ, עלתה ממנו לאקשמי.
וָרָהָה (חזיר הבר): נשלח כדי לחלץ את האדמה מידיו של השד הִירַנְיָיקְשָה שחטף אותה ולקח אותה איתו לתחתית האוקיינוס.
הוא ניצח בתום קרב בן אלף שנים.
נָרָסִימְהָה (איש-אריה): הִירַנְיָיקָשִיפּוּ, אחיו של הירנייקשה, גמר אומר לנקום את מות אחיו.
הוא צבר במדיטציה כוח (טָפָּס) רב כל כך עד שאיים על יציבות העולם.
כדי לפייסו הבטיח לו ברהמה שלעולם לא ימות, לא בידי אל, אדם או חיה, לא ביום ולא בלילה, לא בבית ולא מחוץ לבית.
הירנייקשיפו מנסה להרוג את בנו פְּרָהלָדָה, חסיד של וישנו; בתגובה וישנו מתגלם בדמות איש-אריה בשעת דמדומים, והורג אותו על מפתן הארמון כשהוא מחזיק אותו בידיו .
וָמָנָה (הגמד): הפעם מטריד את שלוות האלים השד בָּאלִי, שמקריב קורבנות גדולים כדי להפוך לשליט העולם.
בעודו עסוק בהכנות לקורבן הסופי, מופיע לפניו וישנו בדמות ברהמין גמד.
הגמד מבקש ממנו שטח ארץ שיוכל לכסות בשלושה צעדים.
באלי מגחך למשמע הבקשה, אך נענה לה בכל זאת; אז הופך הגמד לאל וישנו, וזה מכסה בצעדיו את הארץ, את החלל ואת השמיים.
פָּרָשוּרָאמָה ((פאראשו משמעותו גרזן), כלומר ראמה נושא הגרזן): טבח בקְשָטְרִיָיה (מעמד הלוחמים).
מסמל את המתח בין הברהמינים לקשטרייה.
ראמה, גיבור האפוס הקלאסי ראמאיינה.
קרישנה שפרט להיותו אווטאר הוא גם אל בעצמו.
בָּלָרָאמָה (איש חזק): אחיו של קרישנה.
קָלְקִי: מעין משיח העתיד לבוא.
יבוא בתום העידן (יוּגָה) הנוכחי, רכוב על סוס לבן ובידו חרב בוערת, כדי להחריב את העולם.
בחלק מהגרסאות הוא סוס בעצמו.
בעקבות השפעתה של תורת הבודהיזם על ההינדואיזם מחליף לפעמים הבודהה את בלראמה כהתגלמות התשיעית של וישנו.
חסידיו העיקריים של וישנו הם הוישנוים, אם כי הינדים רבים סוגדים לו כאחד האלים.
סמלם של חסידי וישנו הוא שני פסים אנכיים המסומנים בחימר או אפר קדוש על המצח כשהם מחוברים בתחתיתם בחלק העליון של האף.
לעיתים מסמנים אף פס אדום בחינה בין שני הפסים.
שני הפסים מסמלים את כפות רגליו של וישנו ואילו הפס האדום מסמל את לקשמי.
מאמינים מסוימים של וישנו עובדים אותו באמצעות שליגרמה, אבן שחורה המצויה למרגלות ההימלאיה המהווה התגלות של וישנו.
לעיתים אף דמויות של וישנו המוצבות במקדש נחצבות מאבן זו.
צמח הקשור בצורה הדוקה לווישנו הוא צמח הטולסי ("בזיל קדוש"), צמח מרפא הנחשב לאהוב ביותר על ידי וישנו.
עליו של הצמח מוצעים לאל כעיטורים לרגליו או מושחלים לזר המונח על צווארו.
מענפיו של הצמח מכינים חרוזים המושחלים למחרוזות תפילה.
האסטרואיד 4034 Vishnu שהתגלה ב-1986 על ידי אלינור הלין נקרא ב-2011 על שמו.
וִישְׁנוּאיזְם היא תפיסה יוגית מונותאיסטית המבוססת על הוודות ההינדיות.
בבסיס התפיסה הווישנָוִית עומד האל האחד (וישנו) או התגלות שלו.
שאר ה"אלים" (דוים) נתפסים כמשרתיו של אלוהים (בהגואן) בדומה למלאכים בתפיסה המערבית.
ארבעת הזרמים המרכזיים של הווישנואיזם הם: שרי וישנוה, מאדהוה וישנוה (ברהמא וישנוה), רודרה וישנוה ונימברקה וישנוה.
בדומה לכל התפיסות ההינדיות-ודיות, התפיסות הווישנואיות רואות בעולם החומרי, המאופיין בלידה ומוות חוזרים ונשנים (סמסארה), עולם המעודד אגוצנטריות וסבל, מאלו הן שואפות להרפא באמצעות תרגול רוחני מדיטטיבי.
בבסיס הווישנואיזם עומדת תפיסת הבהקטי, ההתקשרות עם אלוהים דרך שירות ודבקות.
הווישנואיזם דוחה את תפיסת האדוויטה ודאנטה על פיה המציאות האבסולוטית היא אחדותית והאל, האמת המוחלטת, הוא דבר מופשט ואימפרסונאלי (ברהמן).
התפיסה הווישנואית רואה את מהות הקיום כדואליסטית, את ההבחנה בין אלוהים והעצמי כדבר נצחי, ואת היחסים בין העצמי לאלוהים כתכלית.
בקביעות אלו מתבססים הווישנואים על פרשנות ישירה של הוודות.
להבדיל מאסכולות כגון האדוויטה והסמריטי המפרשות את הוודות לעיתים בצורה אלגורית ועקיפה, הווישנואים מדגישים בראש ובראשונה את משמעותו הישירה של הטקסט (מוקהיה וריטי) ורק לאחר מכן את המשמעות העקיפה שלו (גאונה וריטי).
קבלת האל כישות פרסונאלית מקורה בוודות עצמן.
אולם מאז עליית הבודהיזם, התפיסה הווישנואית הייתה במיעוט בהודו.
כינונו מחדש של מעמד הוודות על ידי שנקרה היווה בסופו של דבר מצע לעלייתם מחדש של עקרונות ודיים רבים.
בתקופת ימי הביניים בהודו עלתה התופעה שבה מורה רב השפעה כלשהו הנודד ממקדש למקדש כששיירה של חסידים בעקבותיו מזמר שירי תהילה לאל ומפיץ את הגותו.
זוהי תנועת הבהקטי שסימנה את עלייתו מחדש של הווישנואיזם.
הוגי דעות שכאלו נהגו גם לנהל פולמוסים, כמקובל בהגות ההודית.
כך הפך הווישנואיזם בהדרגה לדומיננטי בהודו.
בין הבולטים בזרם זה היה רמנוג'ה אשר הזרם הווישנואי המשויך אליו קרוי לרוב שרי וישנוה.
ממלכת התורה "וכתבתם" הוא ארגון חרדי-ליטאי, שמטרתו עידוד כתיבת חידושי תורה.
שמו לקוח מפסוק בפרשת שמע.
ארגון "וכתבתם" נוסד בשנת ה'תש"ס בידי הרב דניאל בן אבו, ובנשיאותו עומד הרב ברוך שמואל דויטש זצוק"ל מראשי ישיבת קול תורה, ובהכוונת הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיג הציבור הליטאי.
הארגון פועל בישיבות גדולות ובכוללים בארץ ובעולם.
הסלוגן הראשון שלו היה הארגון העולמי לעידוד כתיבת חידושי תורה, ובשנת תש"ע מותג הארגון מחדש ומאז נקרא ממלכת התורה "וכתבתם".
בחורי ישיבה ואברכים שולחים למערכת חידושי תורה על הש"ס, באורך של 4 עד 8 עמודים.
מדי שנה מגיעים למשרדי הארגון אלפי 'חבורות' (המינוח הישיבתי למאמרים) מתוכם נבחרת - בתיאום עם ראשי המוסדות - ה'חבורה' הטובה שמזכה את כותבה במלגה בסך 10,000 ש"ח, שתי חבורות נוספות זוכות ב-2,000 ש"ח כל אחת, ומאה חבורות נוספות זוכות ב-500 ש"ח כל אחת.
הארגון הוציא לאור ספרים הכוללים כמאה וחמישים חבורות נבחרות.
בחודש ניסן מדי שנה מקיים הארגון כנס בבני ברק בראשות רבנים ובו מוכרזים הזוכים ומחולקים המלגות והספרים.
בנוסף לכך יצא לאור על ידי "וכתבתם" סדרה ספרים "תורת ראשי הישיבות" למעלה מארבעה עשר כרכים על שיעורים מראשי הישיבות זיע"א מדור העבר, על כל הש"ס.
פטרונו הרוחני של הארגון מאז הקמתו היה הרב אלישיב, ולאחר פטירתו - הרב שמואל אוירבך.
מאז הפילוג בציבור הליטאי משתתפים בכינוסי הארגון רבנים ותלמידי ישיבות המזוהים עם "בני תורה".
וישקוב (בפולנית: Wyszków) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין.
העיר ממוקמת על גדת נהר הבוג המערבי, כ-50 קילומטרים צפונית מזרחית מוורשה, על הכביש המוביל לביאליסטוק.
כפר בשם וישקוב מוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1203, וליישוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1502. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, סופחה העיר לפרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחומי פולין הקונגרסאית.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בווישקוב הוא מהמאה ה-17. במהלך המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיר, והיווה כ-70% מכלל תושביה, כאשר צביון הקהילה בעיר היה חסידי.
בשנת 1918 פרעו ביהודי העיר יחידות הצבא הפולני שנכנסו אליה.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי, לצד פעילות של אגודת ישראל.
בשנים אלה נמנו בעיר למעלה מ-5,000 יהודים, רוב תושביה.
בשנות השלושים נפגעו יהודי העיר מחרם פולני על עסקי יהודים בה, וממספר תקיפות, שאותן עודד הכומר המקומי.
ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, לאחר שהופצצה מספר ימים.
עד כניסת הגרמנים לעיר, נמלטו ממנה יהודים רבים מזרחה.
עם כניסת הגרמנים ליישוב, רוכזו מאות מיהודיו בבית הכנסת המקומי, ושם נשרפו חיים, לאחר שהגרמנים הציתו עליהם את המבנה.
לאחר מכן, נערך מצוד אחר הגברים היהודים בעיר, ובתי היהודים בה הועלו באש.
במשך ארבעה ימים רצחו הגרמנים כ-1,000 מיהודי העיר, וקברו אותם בקברי אחים במספר אתרים בעיר ובסביבתה.
יתר יהודי העיר שהצליחו להימלט ליישובי הסביבה, נספו לאחר מכן במחנות ההשמדה.
בשנת 1919 נולד בווישקוב מי שהיה לימים מפקד מרד גטו ורשה, מרדכי אנילביץ.
על גדת הבוג, במקום בו עמד בית משפחת אמו, ובו נולד, הוצבה בשנת 2003 אנדרטה קטנה לזכרו.
בווישקוב הוקמה ב-1997 אנדרטה לזכר יהודי וישקוב שנרצחו בשואה.
האנדרטה בנויה מאבני מצבות שנעקרו מבית העלמין היהודי בעיר עם כיבושה בידי הנאצים בשנת 1939, כדי להפכן לאבני מדרכה וחומרי בניין למפקדת הגסטאפו.
בעיר גם קיימים שרידיו של בית העלמין היהודי.
בשנת 2018 הוקם בווישקוב פסל לזכר סטניסלב וולסקי, חסיד אומות העולם אשר כיהן כראש העיר של וישקוב בשנים 1930-1939. וולסקי ואשתו ווינסטינה הוכרזו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם על שהצילו שתי ילדות יהודיות, רחל וברוניה רובינוביץ'.
וישניצה (בפולנית: Wisznice) הוא כפר במזרח פולין, הנמצא בפרובינציית לובלין.
הוא ממוקם כ-28 ק"מ מדרום לביאלא פודולסק, וכ-75 ק"מ מצפון מזרח ללובלין, בירת הפרובינציה.
בווישניצה התקיימה במשך שנים קהילה יהודית.
בתחילת אוקטובר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר גבוהים.
בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה.
בגטו שררו תנאי צפיפות ורעב קשים, והתפשטו בו מגפות.
בסוף ספטמבר 1942 הועברו כ-1,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, ומשם שולחו כעבור כחודש לטרבלינקה.
במהלך האקציה שהתקיימה בווישניצה התנגדו לגרמנים מספר צעירים יהודים עם נשק שאספו, ויהודים רבים הצליחו להימלט מהגטו.
חלקם נתפסו לאחר מכן במצוד שערכו אחריהם הגרמנים.
ב-17 בנובמבר 1942 נרצחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בעיירה.
וישניצה (בפולנית: Nowy Wiśnicz, נובי וישניץ'; ביידיש: ווישניצא) היא עיירה השוכנת כ-8 ק"מ דרומית לבוכניה, בפרובניציית פולין קטן שבדרום פולין.
וישניצה נזכרת לראשונה במאה ה-12, אז הייתה בבעלות משפחות אצולה.
בשנת 1616 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בשנת 1863 פרצה בעיירה דליקה גדולה.
יהודים ישבו בווישניצה מסוף המאה ה-16, אחרי שגורשו מבוכניה בשנת 1605 התפתחה הקהילה בווישניצה.
בגזרות ת"ח–ת"ט פרעו בקהילה המקומית שמנתה כמה מאות משפחות, הקוזקים, וכעבור כמה שנים, במלחמות השוודים, הגייסות הפולניים בפיקודו של סטפן צ'רנייצקי שהאשימום בבגידה.
בווישניצה הייתה אחת הערים הראשונות בהן היה קלויז חסידי פעיל, שהונהג על ידי רבי אביש צנווירט ובנו רבי יצחק חתן רבי שמעון מירוסלב.
חסידי הקלויז היו מעורבים בסכסוכים רבים בעיר שהייתה מפורסמת לאורך דורות כעיר של מחלוקות, ורוב רבניה עזבוה מסיבה זו.
ב-28 בנובמבר 1918 נערך פוגרום ביהודי העיירה.
יהודי העיירה, לרבות נשים וילדים, רוכזו בכיכר המרכזית בה, והובלו לבית הכנסת המקומי.
שם הולקו כ-130 יהודים לשעשוע הקהל הפולני.
באפריל 1923 נערכו ביהודי העיירה פרעות נוספות בידי איכרי הסביבה, ובמרץ 1926 הופצה נגד יהודי העיירה עלילת דם, לפיה הם משתמשים בדם נוצרים לצורכי פולחן.
בשנים אלה היגרו מהעיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל, שרוב תומכיה היו חסידי גור.
בשנים אלה נמנו בעיירה 1,273 יהודים, כמחצית מתושביה.
עם כניסת הגרמנים לעיירה בספטמבר 1939, הטילו אלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, גיוס לעבודות כפייה, חובת ענידת סימן מזהה, חובת תשלום סכומי כופר והחרמת רכוש.
עם הגעת פליטים יהודים מאזור קרקוב לעיירה, הגיע מספר יהודיה לכ-3,000 איש.
מעת לעת שילחו הגרמנים גברים יהודים מהעיירה למחנות עבודה, והוציאו להורג יהודים שנמצאו מחוץ לעיירה ללא היתר.
ב--2 באוגוסט 1942 גורשו כל יהודי העיירה לבוכניה, וממנה שולחו למחנות ההשמדה.
בשעת האקציה הצליחו להימלט מהעיירה כמה עשרות יהודים ליערות הסביבה, והגרמנים ערכו אחריהם מצוד מתמשך בסיוע איכרים מקומיים.
בין תרפ"ב (1922) לשנת תרצ"ו (1936) כיהן כרב העיירה הרב זאב וולף אייכנשטיין.
גם רבי נפתלי רובין (צאצא לאדמו"רי רופשיץ), חתנו של הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה, כיהן בעיירה כרב באותה תקופה עד שנפטר בשנת תרצ"ח (1938).
לאחר מכן, כיהן בנו, הרב חיים ברוך רובין, עד שהועבר לגטו בוכניה עם חיסול הקהילה, ונרצח בג' באלול תש"ג על ידי איש גסטפו לאחר שהזדהה כאדמו"ר מבעלז.
בתקופת השואה הסתתר האדמו"ר מבעלז במשך תקופה בווישניצה, מינואר ועד ספטמבר 1942. לאחר מכן עבר לקרקוב ולגטו בוכניה.
וְיִתֶּן לְךָ היא תפילה הנאמרת במוצאי שבת, מיד לאחר תפילת ערבית, או אחרי הבדלה, מורכבת מלקט של פסוקי ברכה והצלחה, ונאמרת כדי לפתוח את השבוע החדש, בסימן טוב.
המנהג מוזכר בספרים כל בו ואבודרהם.
רבי אברהם בן נתן בספרו 'המנהיג' אומר: "מנהג כל ישראל לומר "ויתן לך", וכל הפסוקים של ברכות, כדי שיתברכו בשבת הבאה (בשבוע הבא), ומעתה ועד עולם".
יש כמה נוסחאות לתפילה (עיין לקמן במנהגים).
הנוסח של אשכנז המזרחי הוא הנפוץ, והוא המתואר כאן.
התפילה פותחת בברכתו של יצחק ליעקב .
לאחר מכן ברכת יעקב למנשה ואפרים .
בהמשך ברכת משה לבני ישראל בתחילת פרשת דברים .
פסוקים מתוך מעמד הברכה בפרשת כי תבוא (שלא כסדר הפרשה) .
פסוק הברכה למי שמקיים את מצוות שמיטת כספים .
פסוק הסיום מברכת משה לבני ישראל בפרשת וזאת הברכה .
לאחר מכן לקט פסוקים מנביאים וכתובים, הכולל בין שאר הפסוקים, גם שלוש 'הפוכות' (פסוקים העוסקים בהפיכת אבל לששון), שלוש 'פדויות' (פסוקים העוסקים בפדיון מצרה), ושלוש 'שלומות' (פסוקים העוסקים בשלום).
צירוף הפסוקים הללו לתפילה הוא על פי המלצתו של רב הונא בר אמי בשם רבי פדת בשם רבי יוחנן האומר בנושא הטבת חלום: .
התפילה מסתיימת באגדת רבי יוחנן מתוך מסכת מגילה: .
רבי יצחק בן אריה יוסף דוב בסידורו 'עבודת ישראל' מסביר את הסיבות להכנסת אגדת רבי יוחנן לתפילה "ויתן לך".
לאחר מכן, אומרים תהילים קכ"ח, "שיר המעלות אשרי כל ירא ה'", ובחלק מקהליות אשכנז מנגנים מזמור זה.
ישנם מנהגים שונים לגבי זמן האמירה.
יש האומרים את התפילה בתוך תפילת ערבית, יש האומרים לאחר התפילה לפני הבדלה, ויש האומרים אחרי הבדלה.
בקהילות אשכנז המערביות, אומרים נוסח מקוצר של ויתן לך, הכולל רק חלק מהפסוקים.
אצל יהודי איטליה יש סדר שונה לפסוקים, ויש סדר נוסף בנוסח רומניא.
ישנו מנהג לומר את תפילת "ויתן לך" בזוגות (2 אנשים יחדיו), והמהדרים מצביעים זה על זה, באומרם "ברוך אתה בעיר, ברוך אתה בשדה...".
מסופר כי האר"י נהג לומר בדרך כלל את "ויתן לך" בביתו, אך כאשר התפלל בבית הכנסת אשכנזי, אמר את התפילה בבית הכנסת כמנהג המקום.
מסופר כי הרב יחיאל מאיר מגוסטינין היה אומר: "איני יודע איך באפשרות איש ישראל שיהיה לו פרנסה בימות השבוע אם אינו אומר פסוקי "ויתן לך" במוצאי שבת".
וישנייווייץ (באוקראינית: Вишнівець; בפולנית: Wiśniowiec) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון לעיירה הוא משנת 1395, עת התקיים במקום מבצר.
בשנת 1512 הביסו הכוחות הפולנים את הטטרים שהשתלטו על האזור.
בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בשטחי האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכלל בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים ישבו בעיירה מהמחצית השנייה של המאה ה-16, ובשנת 1635 התקיימה במקום ישיבת גליל ווהלין של ועד ארבע הארצות.
באמצע המאה ה-17 פרעו ביהודי העיירה הקוזקים של חמלניצקי, ולאחר מכן הטטרים.
במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה.
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה התארגנה בעיירה קבוצת הגנה עצמית יהודית, עקב הפוגרומים שנערכו בעיירות הסביבה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה מאות מיהודיה.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי מרשת תרבות, לצד תלמוד תורה וישיבה.
בשנים אלה חיו בעיירה כ-3,000 יהודים, רוב תושביה.
עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בספטמבר 1939, הגלו אלו לסיביר מספר יהודים אמידים ופעילים ציוניים מהעיירה.
ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה ערכו האוקראינים המקומיים פוגרום ביהודיה, בו רצחו מאות מהם עד סוף חודש יולי.
ב-4 בספטמבר 1941 נערכו פרעות חדשות בעיירה, בהן נרצחו 146 יהודים.
ב-16 במרץ 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור, אליו הובאו גם יהודים מוישגרודק ומיישובי הסביבה, עד שמספר יושביו הגיע לכ-3,500 איש.
בגטו שררו תנאי רעב כבדים, אשר הפילו חללים רבים.
באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שוטרים אוקראינים, ירו לתוכו באופן אקראי, ובכך רצחו עשרות מיושביו.
ב-11 באוגוסט 1942 נרצחו 2,669 יהודי הגטו הנותרים, רובם נשים וילדים, מחוץ לעיירה, תוך שבשבועות הבאים נערך מצוד מקיף אחר יהודים שהסתתרו בעיירה ובסביבתה.
וכניבקה (באוקראינית: Вахнівка; בפולנית: Wachniwka) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
וכניבקה נזכרת לראשונה בשנת 1578. במפקד 1897 נמנו בה 2,404 יהודים, כמחצית מתושביה.
בשנת 1981 נפתח בעיירה מוזיאון סובייטי.
בשנת 1926 נמנו בעיירה 2,091 יהודים, למעלה משליש מתושביה.
בתקופה זו עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בשנות השלושים הוקם במקום קולחוז יהוד "דער שטערן" ("הכוכב") ויהודים רבים עבדו בו.
בסוף יוני 1941 נכבשה וכניבקה בידי הגרמנים, ואלו הטילו מיד גזירות שונות על יהודיה, תוך ביצוע מעשי התעללות ולקיחת יהודים לעבודות כפייה.
בתחילת 1942 רוכזו יהודי העיירה והסביבה בגטו שהוקם בה.
ב-3 ביוני 1942 נלקחו מאות היהודים שנותרו בגטו ליער טורבין הסמוך לעיירה, ושם נרצחו.
וְכֹל מַאֲמִינִים הוא פיוט העוסק בשבחיו של הקב"ה ונאמר בקהילות האשכנזים בתפילת מוסף של ראש השנה ושל יום הכיפורים.
הפיוט נמצא בקטע מהקדושתא ליום הכיפורים של הפייטן הארץ-ישראלי הקדום יניי, ולכן מיוחס לו מספק.
הפיוט כתוב על פי אקרוסטיכון אלפביתי כפול.
כל אחת מאותיות האלף בית מופיעה פעמיים: פעם אחת בתיאור שבחו של ה' ופעם שנייה לאחר המילים "וכל מאמינים שהוא" בתחילת שבח נוסף של ה'.
הפיוט מתאר את גודלו ומידותיו של ה'.
הוא מלא בתיאורי מידות ה' וכוחו שלקוחים מהתנ"ך וכן טוען שכל העולם מאמינים בכוחו ומידותיו.
העובדה שמידותיו של ה' מופיעות בכל האותיות מבטאת את שלמותו של האל.
המידות של האל המופיעות בפיוט הן גם מידות דין וגם מידות רחמים.
בימי הביניים, השיר היה ידוע ומושר בלחן בארץ הריין.
בקינה שכתב על אשתו שנרצחה, הזכיר רבי אלעזר מגרמייזא שנהגה לומר בכל יום את הפיוט "וכל מאמינים".
הפיוט נאמר אצל קהילות האשכנזים באמצע ברכת קדושת השם בחזרת הש"ץ בתפילות המוסף של ראש השנה ויום הכיפורים.
נהוג לפתוח את ארון הקודש ולאומרו בעמידה.
לאחר הקטע המתחיל במילים: "ובכן יתקדש שמך" אומרים את התפילה "עוד יזכור לנו אהבת איתן".
מיד לאחר מכן אומרים את הפיוט, שמתחיל גם הוא במידת המשפט של ה'.
המהרי"ל נהג להתחיל את הפיוט ברצף לשורה הקודמת, וכך להפוך את השורה "האוחז ביד מידת משפט" שהיא תחילת הפיוט, להמשך השורה הקודמת "וצדקנו במשפט המלך המשפט".
בקהילות רבות לא אומרים את הפיוט כסדרו: שתי שורות המתחילות באותה האות ולאחר מכן שתי שורות אחרות.
במקום זאת השורה הראשונה של הפיוט נאמרת בנפרד ולאחר מכן נאמרת בכל פעם שורה המתחילה במילים "וכל מאמינים" ואתה השורה שלאחריה, ששייכת כבר לאות הבאה.
בסיום הפיוט על פי שיטה זו נאמרות שלוש שורות ביחד.
אמירת הפיוט כך היא שיבוש וככל הנראה איננה כוונת המחבר.
סיבה אפשרית לאמירה משובשת זאת היא מפני שבעבר שליח הציבור היה אומר את המשפט הראשון של כל אות והציבור אחריו היה עונה "וכל מאמינים".
עם השנים הציבור החל לומר גם את המשפט הבא, שאמור להיאמר מיד על ידי החזן, וכך נוצרה האמירה המשובשת.
בחלק מקהילות אשכנז המערבי, מקפידים לומר את הפיוט בצורתו המקורית, שהחזן אומר חלקו הראשון והקהל אומרים חלקו השני.
הפיוט הולחן כמה פעמים, בין השאר בוצע הפיוט על ידי מרדכי בן-דוד בלחן של שלמה קרליבך.
וְכִתְּתוּ חַרְבוֹתָם לְאִתִּים הוא המוטיב המרכזי בחזון אחרית הימים של ישעיהו העוסק בשלום עולמי והימנעות ממלחמה: חזון זה של שלום עולמי מופיע גם בנבואה מקבילה בספר מיכה.
מאידך, בנבואת יואל מופיע דימוי מקביל אך הפוך: בתיאור המלחמה לעתיד לבוא בעמק יהושפט נאמר כלומר, את הכלים החקלאיים, האתים והמזמרות, יהפכו לכלי נשק לצורך המלחמה.
הביטוי מתאר המרה של כלי מלחמה לכלים לעבודת אדמה.
בהשאלה, משתמשים כיום בביטוי זה לתיאור תהליכי הסבה של כלי נשק או טכנולוגיות צבאיות ליישומים אזרחיים, וכן לתיאור מדיניים.
שימוש בביטוי בתרבות הפוליטית והפופולרית
הביטוי "וכתתו חרבותם לאתים" צוטט רבות על ידי פוליטיקאים, בהם הסופר וחבר בית הנבחרים האמריקאי רון פול, נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר (בנאומו אודות הקומפלקס הצבאי-תעשייתי), ריצ'רד ניקסון (בנאום ההשבעה שלו) ורונלד רייגן (בנאומו באו"ם).
הוא משמש תדיר לתיאור תהליכי שלום מדיניים.
לדוגמה, בטקס חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979, הוא הוזכר בנאומיהם של מנחם בגין, אנואר סאדאת וג'ימי קרטר.
על מתחילת המאה ה-20 מתנוסס איור הממחיש את הפסוק "וכתתו חרבותם לאתים".
כמו כן הוא מופיע על סמל תנועת השלום שפעלה בגרמניה המזרחית.
המשורר יהודה עמיחי הביע אכזבה מריבוי המלחמות בעולם בשירו "מעין אחרית הימים", בו כתב:
בתקופה מאוחרת יותר שב עמיחי לחזון אחרית הימים בנימה אופטימית יותר, בשירו "תוספת לחזון השלום":
גם משוררים נוספים עשו שימוש בביטוי זה ביצירותיהם.
כמו כן הוא מופיע בספר סונאטת קרויצר של לב טולסטוי, כחלק מהדיונים אודות טוב ליבו של האדם והשאיפה לשלום.
הוא הולחן ביצירות מוזיקליות רבות.
בין הגרסאות העבריות נמנה הלחן של עזרא גבאי, שבוצע על ידי יפה ירקוני בשנת 1960 ועל ידי מקהלת "זמר רן" בשנת 1965, לחן נוסף של דוד זהבי (משנת 1974) ולחן של יוסף הדר.
בשיר "לפתח הר הגעש" מאת דן אלמגור, מופיעות שתי השורות שצוטטו לעיל מאת יהודה עמיחי, לאחר שהמלחין והמבצע, דני ליטני, הוסיף אותן לשיר.
הביטוי מוזכר, במהופך, גם בשירו של יובל בן עמי "הארץ החולה": "רוקדים בפסטיגל, לנים ברחובות, ושוב מכתתים אתים לחרבות...
הביטוי מופיע ביצירות אמנות רבות.
פסל ברונזה של אדם ההופך חרב למחרשה מוצב בגן במטה האומות המאוחדות.
פסל זה, יצירתו של יבגני ווצ'טיץ', הוענק כמתנה לארגון על ידי ברית המועצות בשנת 1959. עותק של הפסל מוצג בגלריית טרטיאקוב.
הביטוי חקוק ב"אנדרטת השלום" של יגאל תומרקין, הניצבת על בסיס המורכב מכלי נשק מחד ומחרשות מאידך.
כמו כן הוא עומד במרכז היצירה "חלונות ארדון" של מרדכי ארדון.
הארגון הוא בעלת רקע הפעילה בארצות הברית, בריטניה ואירלנד.
שמו של המושב חרב לאת שבעמק חפר מבוסס על הביטוי מחזון אחרית הימים של ישעיהו.
מיזמים להסבת כלי נשק ליישומים אזרחיים
הביטוי "וכתתו חרבותם לאתים" משמש לעיתים קרובות לתיאור תהליכי הסבה של כלי נשק או טכנולוגיות צבאיות ליישומים אזרחיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה מדינות רבות המירו עודפי כלי רכב קרבי משוריין לשימושים חקלאיים, בהם דחפורים וטרקטורים.
שני דחפורים מסוג זה מוצגים כיום ב"" בקנדה: טנק צרפתי רנו FT-17 שהוסב על ידי איכרים צרפתים לשימוש חקלאי, וטנק מדגם T-34 תוצרת ברית המועצות שהוסב לדחפור.
דחפורים דומים נמצאים בשימוש ברוסיה גם כיום.
טנקים רוסיים אחרים הוסבו לאמצעים לכיבוי שריפות.
כמו כן, מהנדס בריטי המיר טנקים מדגם M4 שרמן לדחפורים.
החומר , המשמש לטיפולי כימותרפיה, מבוסס על החומר הפעיל בגז חרדל.
ארגון שוודי פיתח מתכת בשם המופקת מהתכת כלי נשק בלתי חוקיים שנתפסו באזורי סכסוך.
מתכת זו משמשת לייצור שעוני יד, כפתורים, סביבונים ואוזניות.
מערכת ה-GPS פותחה בארצות הברית כדי לאפשר פגיעות מדויקות של טילים ארוכי טווח, אבל מאוחר יותר הורחבה גם ליישומים אזרחיים, בהם מערכות ניווט אישיות.
ביקוע גרעיני, שפותח כטכנולוגיה צבאית, משמש למטרות אזרחיות רבות, בהן ייצור חשמל ושימושים רפואיים.
האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי, משנת 1991, נחשבה בעיני רבים כחלק ממימושו של חזון אחרית הימים.
בשנת 2012 הודיעו רוסיה וארצות הברית שמאז חתימת ההסכם הושמדו כ-75 אחוז מסך כלי הנשק הכימי והגרעיני שהיו בידיהם.
קיימות יוזמות רבות לפירוק כורים גרעיניים צבאיים ושימוש בדלק מהכורים בתחנות כוח אזרחיות.
אחת מהן היא הסכם "", שנחתם בשנת 1993 בין ארצות הברית לרוסיה, ובו הוסכם להמיר 500 טון מעוקב של דלק גרעיני צבאי לדלק עבור תחנות כוח גרעיניות.
התוכנית הושלמה בהצלחה בשנת 2013.
וישניבקה (באוקראינית: Вишнівка; ברוסית: Вишневка, וישנבקה; בפולנית: Wyszniwka; בעבר נודע בשם אופלין (באוקראינית: Опалин, בפולנית: Opalin) או סטארי אופלין (באוקראינית: Старий Опалин)) הוא כפר במחוז משנה לובומל במחוז ווהלין באוקראינה.
הכפר שוכן על גדות נהר הבוג המערבי, בצמידות לגבול עם פולין, במרחק של כ-20 קילומטרים צפון-מערבית לעיר לובומל.
ב-1638, כשהאזור היה תחת שליטת האיחוד הפולני-ליטאי, אופלין קיבלה זכויות מגדבורג ממלך פולין ולדיסלאב הרביעי.
בשנים שלאחר מכן האזור סבל ממלחמות ומשריפות, האוכלוסייה הצטמצמה והיא חזרה להיות כפר עד שקיבלה זכויות מגדבורג מחדש ב-1687 מהמלך יאן סובייסקי.
אופלין שימשה אז כעיר מלכותית.
בעקבות חלוקת פולין האזור עבר לשליטת האימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לשליטה פולנית במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה.
ב-1939, עם תחילת מלחמת העולם השנייה ועל פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הצבא האדום כבש את האזור והוא סופח אל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית של ברית המועצות.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, אופלין נכבשה על ידי הארמייה השישית של הוורמאכט, צבא גרמניה הנאצית.
עם סיום המלחמה השליטה חזרה לברית המועצות עד התפרקותה.
ב-1963 שמו של הכפר שונה לשמו הנוכחי.
ראשיתה של הקהילה היהודית המסודרת עם קבלת המעמד העירוני של אופלין בסוף המאה ה-17, ובכתב הזכויות שניתן אז הורשו היהודים להתיישב במקום, ולעסוק במלאכות שונות.
ליהודים הותר גם לבנות בית כנסת ובית מדרש.
ממפקד שנערך ב-1701 עולה שהיו בעיירה כמאה יהודים.
ממפקד שנערך ב-1921 לאחר מלחמת העולם הראשונה ניתן לראות ירידה באוכלוסייה היהודית והכללית - 516 מתוך 1,226 (כ-42%) - ככל הנראה בעקבות מצב כלכלי רעוע.
על פי הערכה בזמן תחילת הכיבוש הגרמני ב-1941 היו באופלין כ-600 יהודים.
זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני היהודים צוו ללכת עם טלאי צהוב, כספם וחפצי הערך שלהם הוחרמו, הם חויבו לעבוד בעבודות כפייה תמורת תשלום זעום אם בכלל ותוך חודשים ספורים הם כונסו למעין גטו פתוח, אך נאסר עליהם לעזוב את הכפר.
על פי עדויות שנשמעו במשפטו של אומליאן טימושביץ, מפקד במשטרת העזר האוקראינית, שנערך במרץ 1945, ב-2 באוקטובר 1942 הגיעו לאופלין חמישה קצינים גרמנים ועשרות אנשי משטרת העזר האוקראינית מלובומל וכינסו 582 יהודים אל בית הקברות היהודי, שם הם אולצו להתפשט ונורו למוות אל תוך בור שהוכן מראש.
וִיתַנְיָה מְשַׁכֶּרֶת (שם מדעי: Withania somnifera, ידוע בשם אשווגנדה) היא בן-שיח או שיח ירוק-עד זקוף ובעל כסות לבידה של שערות לבנות ממשפחת הסולניים.
פירותיו האדומים והרעילים חבויים בתוך גביע מנופח.
עליו, פירותיו ושורשיו של הצמח רעילים לבני אדם.
ויתניה משכרת היא מין יחיד בסוגו בישראל וסביבתה.
הסוג ויתניה מונה 19 מינים ותפוצתו משתרעת באפריקה הטרופית ובצפון אפריקה ומהמזרח התיכון ועד האזורים החמים של אסיה.
תפוצתה של ויתניה משכרת היא בחבלים הים-תיכוניים והאירנו-טורני (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי) והיא נפוצה בחבלים אלו בכל ישראל (נדירה מאוד בירושלים) כולל אזור ים המלח.
ויתניה משכרת מוכרת גם בשם ויתניה מרדימה או דומדמנית רעילה.
שם נפוץ במאמרים מדעיים הוא "אשוואגנדה" (Ashwagandha).
שמקורו בשפה ההודית ופירושו "ריח סוס" (סנסקריט: אשווא = סוס, גנדה = ריח), וזה משום ששורש הצמח מפיץ ניחוח חזק המזכיר את ריחו של סוס רטוב.
שם המין סומניפרה (Somnifera) מקורו מלטינית ומשמעותו "משרה שינה".
השמות בערבית: סַמווּאָה, סם-אלפאר, עובעוב (سموه, سم الفار).
בן שיח או שיח ירוק-עד מסועף, גובהו מגיע למטר אחד ועד מטר וחצי ואף יותר וקוטרו 1 עד 3 מ'.
העלים ובמיוחד הגבעול מכוסים בכסות לבידה של שערות כוכביות לבנות.
הענפים גליליים, אינם מסתעפים, זקופים, מכוסים בשיער דמוי לבד צפוף ולבן.
הפטוטרת קצרה ובבסיסה אין לוואים.
העלים מסורגים, פשוטים, ואורכם 8 עד 12 ס"מ.
הטרף דמוי ביצה, בסיסו אינו סימטרי, וקודקודו מחודד עד קהה, שפתו תמימה ולעיתים שעירים.
התפרחות סיומיות קצרות בחיק העלים העליונים.
הפרחים דו-מיניים, נכונים (סימטריים), קטנים ודמוי פעמון בצבע ירקרק והם ערוכים בקבוצות היוצאות מחיק העלים.
הגביע ירוק ולביד, דמוי פעמון בעל 5 אונות, והוא משתייר ומתפרה (גדל עם הבשלת הפרי) והופך להיות קרומי.
אורכו בעת הבשלת הפרי כס"מ אחד בערך.
הכותרת ירוקה, דמוית כוכב, שעירה, מאוחת עלים ועל פי רוב בעלת 5 אונות לעיתים רחוקות 4 או 6. הכותרת בולטת רק מעט מהגביע.
האבקנים 5 כמספר עלי הכותרת, שווים באורכם זה לזה והם מאוחים לצינור הכותרת, קרוב לבסיסה והם קבועים בין עלי הכותרת.
השחלה עילית, בת 2 מגורות, עמוד השחלה דק.
צלקת אחת שמחולקת ל-2 אונות.
הפרי הוא ענבה עסיסית רבת-זרעים ואדומה (דומה לעגבנייה קטנה) שקוטרו כ-5 מ"מ.
הפרי הבשל בצבע כתום עד אדום.
הענבה רעילה במינון גבוה והיא חבויה בתוך גביע קרומי ונפוח.
הפירות נשארים על הגבעולים עד שהם נאכלים, ובמהלך הזמן מתפורר הגביע שעוטף אותם, לפחות באופן חלקי.
הזרעים מרובים, פחוסים, דמוי כליה.
הפצת הזרעים באמצעות ציפורים שאוכלות את הפרי האדום והעסיסי לאחר שעלי הגביע נקרעים.
הפריחה נמשכת כמעט כל השנה ובעיקר בין מאי לספטמבר.
טיפוס התפוצה של ויתניה משכרת הוא ים-תיכוני ואירנו-טורני (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי).
מין זה נפוץ מאוד וגדל בעיקר באזורים יבשים, מאזורים ים תיכוניים דרך אפריקה הטרופית, דרום ומערב אפריקה, עד המזרח התיכון, חצי האי ערב, הודו, סרי לנקה, וצפון מרכז סין ודרום מרכזה.
ויתניה משכרת נפוצה בכל ישראל כולל אזור ים המלח.
הצמח נפוץ מצפון הנגב, מרכז הארץ עד בקעת כנרות והכרמל.
נדיר בדרום הנגב, בשומרון ובגליל
עליו, פירותיו ושורשיו של הצמח רעילים.
למרות רעילותו, הצמח משמש ברפואה העממית והאַיוּר וֶדַה שהיא שיטת טיפול מסורתית שמקורה בהודו מזה 3,000 שנה כצמח מרפא.
תמצית הצמח בעלת תרכובות ביואקטיביות רבות, לכן בעלת פעילויות נוגדות חמצון, נוגדות דלקת, והשפעה מווסתת על מערכת החיסון.
בתמצית הצמח ומרכיביו הביואקטיביים נעשה שימוש ברפואה העממית, במניעה וטיפול של מחלות רבות כגון: דלקות מפרקים, הפרעה בזקפה, אמנזיה, חרדה, סרטן, ניוון נוירולוגי, מחלות לב וכלי דם ועוד.
מחקרים קליניים הראו תועלת בהפחתת לחץ וחרדה ושיפור בתחושת הרווחה הכללית אצל אנשים שנמצאים תחת לחץ, נמצא הפחתה משמעותית בהורמון הלחץ קורטיזול ושיפור העמידות כנגד לחץ ומכך ערך איכות חיים גבוהה יותר.
הצמח הראה תועלת בהתאוששות מפעילות גופנית, כוח שריר וגודל באימוני התנגדות, העלאת מדדי הורמוני המין הזכרי - טסטוסטרון, והפחתה באחוזי השומן.
השימוש בוויתניה ברפואה העממית בישראל
כל חלקי הצמח רעילים ושימוש בלתי נכון בו עלול לגרום לנזק, ועל כן השימוש בו הוא על פי רוב חיצוני.
למרות תפוצתו הרחבה של ויתניה משכרת בישראל, אין תיעוד מהימן לשימוש רפואי בשורשיו ולאופן השימוש בהם ברפואה המסורתית המקומית – אלא רק אזכור לשימוש חיצוני בעליו.
שורשי הוויתניה משמשים ברפואה העממית לטיפול בשורה ארוכה של תחלואים: פגעי עור, כיבים מורסות, נפיחויות, שיגרון, הצטננות וכן להורדת לחץ דם, ולטיפול בכפיון וכסם משתן, וכסם מעורר תשוקה.
אופן השימוש נעשה באמצעות טיגון העלים של ויתניה בשמן זית והדבקתם על הפצעים ופגעי העור ויש שאוספים את השמן אחר הטיגון ומורחים אותו על העור.
הוויתניה נחשבת לאחד מצמחי המרפא החשובים ביותר ברפואה ההודית המסורתית.
צמח זה מוכר כצמח רפואה גם בקרב שבטים בדרום אפריקה ומזרחה.
בהודו משמשים שורשיו המיובשים כתרופה נגד מחלת שחפת וכסם מהפנט ומרדים, הפעיל במקרי כפיון ומשמש גם לשיכוך כאבי בטן ולריפוי כיבים וכדומה.
במחקרים נמצא כי מיצוי מן הצמח מכילים חומר נרקוטייים משככי כאבים.
כל חלקי הצמח מכילים אלקלואידים ומספר רב של ויטנולידים (לקטונים סטרואידים) ובעיקר ויטפרין A - תרכובת יעילה בטיפול בגידולים ממאירים ותכונות אנטיביוטיות ואנטיויראליות.
ויטאזומין - תרכובת המפחיתה נדודי שינה.
האלקלואידים מקבוצת הטרופנים הם האחראים להשפעה המרדימה ולהשפעה המרעילה במינון מופרז.
סימני ההרעלה לאחר אכילה מחלקי הצמח הם: צימאון, כאבי ראש וחום, עליה בלחץ דם, עוויתות ובמקרים קיצוניים גם איבוד הכרה ומוות..
וישניובה (בפולנית: Wiśniowa) הוא כפר שמהווה מרכז גמינה, במחוז מיסלניצי, בפרובינציית פולין קטן שבדרום פולין.
הכפר הוקם בשנת 1550 ובמהלך מלחמות של המאה ה-17 הוא נהרס.
בשנים שבין מלחמות העולם בכפר פעלו כמה מתקני של תעשייה זהירה כמו מנסרה ותחנת קמח.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1944 נערכו בזאור הכפר קרבות בין כוחות הנאצים לבין הפרטיזנים מקומיים.
הכפר מהווה מרכז גמינה שכולל עוד 7 כפרים.
בין הכפרים הגדולים בגמינה נמנה ליפניק (1600 תושבים) שביחד עם וישניובה מהווה כ-50% מאולוסיית הגמינה.
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה כפר קהילה יהודית.
בכפר שרד בית הכנסת הבנוי מעץ מתחילת המאה ה-20.
ויתניה בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית, העוסקת בייזום, פיתוח, החזקה והשבחה של נדל"ן מניב.
מנכ"ל החברה הוא עפר זיו ויו"ר החברה הוא אהוד סמסונוב.
לחברה הסכם ניהול, בניה והקמת פרויקטים עם חברת SGS חברה לבניין בע"מ, דבר המקנה לה יכולת ביצוע ותפעול ברמה גבוהה.
החברה הוקמה בינואר 1995. במרץ 2008 הנפיקה החברה איגרות חוב לציבור והפכה ל"חברת איגרות חוב".
באוגוסט 2015 מניות החברה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והיא הפכה לחברה ציבורית.
בעלי מניות עיקריים בחברה הם הראל חברה לביטוח, פליינג קרגו, האחים דן וגד פרופר, גיתם מערכות תדמית.
20.6% ממניות החברה נמצאים בידי הציבור.
החברה פועלת בעיקר בישראל, במישרין ובאמצעות חברות בנות, בתחומי ייזום, בנייה, השבחה, השכרה והפעלה של נכסים מניבים הכוללים שטחי משרדים, מסחר וחניות וכן בבנייה למגורים.
כ-80% מהכנסות החברה בשנת 2020 נבעו משטחי משרדים והחניות המשרתות אותם.
בסוף 2020 היו לחברה כ-220,000 מ"ר של נכסים מניבים (כולל נכסים המוחזקים באמצעות עסקאות משותפות) ובבעלותה היו מקרקעין בישראל בשלבי תכנון והקמה שונים להקמת כ-280,000 מ"ר נכסים נוספים.
מתחם ויתניה תל אביב, הנבנה בשותפות עם חברת נכסי ד.מ.ר (1995) בע"מ, וכולל שלושה מגדלי משרדים בצומת הרחובות לה גוארדיה והחרש בדרום תל אביב, בהיקף בנייה כולל של כ-540,000 מ"ר.
בנייתו של מגדל ראשון הושלמה והוא כולל אולמות תצוגה של חברת הרכב דלק מוטורס ומעליהם משרדים.
פרויקט קריית אריה בפתח תקווה: בנייה של כ-120,000 מ"ר על קרקעי ו-75,000 מ"ר מרתפים.
פרויקט הר חוצבים בירושלים: כולל חדרים נקיים (מעבדות), משרדים, מחסנים ומרכז אנרגיה.
בנייני משרדים: בית ורינט, בית ויתניה-פדקו ובית אמצור בהרצליה, בית זיויאל ומגדל ויתניה ברמת החייל, טרמינל פארק באור יהודה.
בכניסה המזרחית לפתח תקווה, מול אצטדיון המושבה ובסמוך לתחנות הרכבת הכבדה והקלה, חברת ויתניה בשותפות עם קרסו נדל"ן יזמו מתחם משרדים ומסחר של כ-80,000 מטרים רבועים על מגרש של 25 דונם.
בשלב הראשון, שבנייתו החלה ב-2019, הוקמו מרתפי החניה ומבנה משרדים ומסחר של כ-20,000 מטרים רבועים.
ויתניה – למדא בנס ציונה.