tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1927 "האורג הגדול מקשמיר" Vefarinn mikli frá Kasmír רומן בו מתוארת הצטרפותו לדת הקתולית.
1929 "ספר העם" Alþýðubókin מאמרים.
1931-1932 "סאלקה ואלקה" Salka Valka רומן ריאליסטי על החיים בכפר דייגים עניים באיסלנד.
1934-1935 "אנשים עצמאים" Sjálfstætt fólk רומן שהוא, על פי דברי הסופר, "סאגת גיבורים".
בסדרה של 4 ספרים על "אולאפור קאראסון ליוס-וויקינגור" מספר לכסנס את תולדותיו של משורר עני מרוד, חולה ותשוש והתנגשותו עם איש עשיר ואדיר:
1939 "בית המשורר" Hús skáldsins נובלה.
1948 "תחנת אטום" Atómstöðin רומן, תורגם לעברית מאנגלית על ידי ג.
אריוך והופיע בשנת 1972 בהוצאת עם עובד.
1957 "גם הדג ישיר" Brekkukotsannáll תורגם לעברית מאנגלית על ידי ג.
אריוך והופיע בשנת 1976 בהוצאת עם עובד.
תחנת האטום; תורגם מאנגלית בידי ג' אריוך, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ב.
גם הדג ישיר; [תרגמה מאנגלית: ג.
פעמון איסלנד; מאנגלית: אביבה ברושי, ירושלים: שוקן, תש"ע 2009. (Islandskukkan)
הלדר קמארה (בפורטוגזית: Dom Hélder Pessoa Câmara) (7 בפברואר 1909 - 27 באוגוסט 1999) היה הארכיבישוף הקתולי של הערים אולינדה ורסיפה בצפון מזרח ברזיל.
הוא נחשב לאחת הדמויות הקתוליות הגדולות של המאה העשרים.
דום הלדר קמארה (נולד כהלדר פסואה לנטנה), יליד פורטלזה, בירת מדינת סיארה בצפון מזרח ברזיל, שעד לאמצע המאה העשרים, נשלטה הכלכלה, החברה והפוליטיקה בעיקר על ידי ברוני בקר ובעלי המטעים.
הוא היה הילד האחד עשר מתוך 13 הילדים של ז'ואאו אדוארדו טורס קמארה, שהיה רואה חשבון.
אמו הייתה מורה בבית ספר יסודי קתולי אדוק.
חמישה מאחיו מתו בילדותם במהלך מגפת שפעת.
בנעוריו הוא סבל משחפת שממנה הוא לא התאושש באופן מלא.
קמארה נחשב לאחד ממבשריה של תאולוגית השחרור של אמריקה הלטינית.
למרות שהתאולוגיה שלו הייתה פשוטה מכדי לזהותה עם תאולוגיות שחרור של הוגים מאוחרים יותר (כמו גוסטאבו רמיירז, למשל), הוא השפיע על התנועה בזכות מחויבותו הבלתי מתפשרת לעניים.
הוא פרש ממשרתו כארכיבישוף ב-1985 והספיק לראות את ביטולן של רבות מהרפורמות שלו על ידי ממשיכיו השמרנים.
קמארה התפרסם בזכות האמירה "כשאני נותן לעניים אוכל, הם קוראים לי קדוש.
כשאני שואל למה לעניים אין אוכל, הם קוראים לי קומוניסט".
החיבור הקצר של קמארה "ספירלה של אלימות" (1971) (Spiral of Violence באנגלית), נכתב בזמן מלחמת וייטנאם.
חיבור זה ייחודי לא רק בזכות האופן שבו הוא מקשר חוסר צדק מובנה (אלימות ברמה 1) עם מרד מחריף (אלימות ברמה 2) ותגובה מדכאת (אלימות ברמה 3), אלא גם בזכות הדרך שבה קורא קמארה לנוער של העולם לנקוט בצעדים שישברו את הספירלה אליה מכורים, על פי רוב, המבוגרים.
בשנת 1973 היה קמארה מועמד לפרס נובל לשלום.
הלגיון התשעה עשר היה לגיון רומאי, שהוקם על ידי אוקטביוס בשנת 41 לפנה"ס, בזמן מלחמת האזרחים ברומא והתקיים עד השמדתו על ידי כוחותיו של ארמיניוס בקרב יער טויטובורג בשנת 9.
אוקטביוס הקים את הלגיון התשעה עשר בשנת 41 לפנה"ס אחרי קרב פיליפי, במהלך מלחמת האזרחים ברומא.
הלגיון התשעה עשר נלחם בקרב נאולוכוס וקרב מילאי בשנת 36 לפנה"ס תחת פיקודו של מרקוס ויפסניוס אגריפה כנגד סקסטוס פומפיוס.
הניצחון בקרבות סימן את מיגורו של פומפיוס, והסרת האיום שהוא היווה על איטליה.
ווטרנים של הלגיון התשעה עשר יושבו בפיזה בשנת 30 לפנה"ס והלגיון עצמו הוצב באזור הריין, כשבסיסו נקבע בעיר קלן.
הלגיון לקח חלק במסעי המלחמה שנערכו כנגד השבטים הגרמאניים על ידי דרוסוס בשנים 13-9 לפנה"ס וטיבריוס בשנים 8-5 לפנה"ס.
כמו כן, הלגיון השתתף בדיכויו של המרד בפאנוניה.
פובליוס קווינקטיליוס וארוס מונה להקים את הפרובינקיה החדשה גרמניה בשנת 7, בשנת 9 הוא הוזהר על ידי ארמיניוס, מנהיג שבט הכרוסקים שהיה בן ברית של רומא על מרד והציע לעזור בדיכויו.
וארוס הסכים ולקח את הלגיון התשעה עשר יחד עם הלגיון השבעה עשר והלגיון השמונה עשר כדי להימנע מסכנה שיארבו להם.
וארוס נמנע מלהוליך את צבאו בדרכים הצבאיות הידועות; באותו זמן ארמיניוס יצא לכאורה, לאסוף בעלי ברית מקומיים.
כשווארוס והלגיונות נכנסו לתוך יער טויטובורג הבלתי מוכר להם, הם הותקפו על ידי כוחותיו של ארמיניוס.
הלגיונות שלא יכלו לשמור על מבנה הצעידה והלחימה המקובל בצבא הרומאי ביער הסבוך, הפכו טרף קל לכוחותיו של ארמיניוס ובקרב שנערך הם הושמדו לחלוטין.
הלהקה הווילנאית (ביידיש: די ווילנער טרופע) הייתה להקת שחקנים חשובה שפעלה בוורשה בשפת היידיש והעלתה הצגות בסגנון הריאליזם הבימתי של מחזאים יהודים וזרים.
היא נחשבה לסמן איכות תיאטרונית והצגתה המפורסמת ביותר הייתה "הדיבוק" של ש.
אנ-סקי שמרים אורלסקה משחקת בתפקיד לאה, שהועלתה לראשונה בשנת 1920, לציון שלושים יום למות מחברו ש.
אנ-סקי, ורק מאוחר יותר "אומצה" על ידי תיאטרון הבימה המוסקבאי.
הלהקה חבה את שמה לעובדה כי נוסדה בווילנה בשנת 1915, באמצע מלחמת העולם הראשונה, על ידי השחקנים אלכסנדר עזרו ויעקב שרמן והבמאי לב קדישזון.
אך זמן קצר מאוחר יותר היא עברה לוורשה ומשם פעלה עד שנות העשרים המוקדמות.
תחילה הציגה בעיקר מחזות "יהודיים" מאת ש.
אנ-סקי, שלום עליכם ושלום אש אך תוך זמן קצר החלה להציג מחזאות מתורגמת של גדולי הסופרים העולמיים: גורקי, מולייר, איבסן ועוד.
הלהקה נדדה ברחבי פולין ואף מחוצה לה, בפריז, לונדון וניו יורק.
בין חבריה באותם הימים בלטו זיגמונט טורקוב, ג'וזף גרין, חנה בראץ, ליובה קדישזון, יוסף בולוף, שמואל איריס ויעקב רוטבאום אשר התפרסם מאוחר יותר כבמאי תיאטרון בניו יורק.
במסגרת מסעותיה בעיירות מזרח אירופה הלהקה צירפה לשורותיה צעירים רבים והייתה מעין בית ספר נודד לדראמה.
בין אלה אשר הצטרפו בתחילת שנות העשרים בלט יוסף מאורער לימים מחשובי שחקני היידיש בארגנטינה.
בשנת 1923 הלהקה הוזמנה להופיע בבוקרשט שברומניה והצלחתה שם שינתה לתמיד את התיאטרון הרומני.
קשיים כלכליים אילצו את חברי הלהקה להתמזג עם התיאטרון היידי בבוקרשט וכך המשיכו להופיע עד תחילת שנות השלושים, עת רוב השחקנים בחרו להגר לארצות הברית (יוסף בולוף, ליובה קדישזון) או לארגנטינה (שמואל איריס, יוסף מאורער).
הלדר מנואל מרקש פושטיגה (בפורטוגזית: Hélder Manuel Marques Postiga, נולד ב-2 באוגוסט 1982 בווילה דו קונדה) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי.
שיחק בנבחרת פורטוגל מעל לעשור, ייצג אותה פעמיים בגביע העולם ושלוש פעמים באליפות אירופה.
פושטיגה החל את הקריירה שלו בקבוצה המקומית ורזים מפובואה דה ורזים שבצפון פורטוגל.
לאחר מכן הצטרף פושטיגה למחלקת הנוער של פורטו.
פושטיגה שיחק בקבוצות הנוער והמילואים של פורטו.
לפוסטיג ניתנה ההזדמנות לשחק במשחקים של הקבוצה הבוגרת, והוא הפגין יכולת טובה.
לאחר התחלפות המאמנים בקבוצה, הצטרף פושטיגה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון באופן קבוע.
בקבוצה הבוגרת, הציג פושטיגה ביצועים טובים והבקיע מספר שערים.
בזכות שעריו ניצחה הקבוצה במשחקים חשובים.
עם הצטרפותו של המאמן ז'וזה מוריניו, החל פושטיגה לשגשג.
בעונת 2002/2003 כבש פושטיגה 13 שערים, זאת לפני שמלאו לו 21. פוסטיג ביסס את מעמדו כשחקן החשוב במערך ההתקפי של הקבוצה.
פושטיגה אף הפך לחלק קבוע בנבחרת עד גיל 21 של פורטוגל.
פורטו זכתה באותה העונה בגביע אופ"א, אך פושטיגה נאלץ להחמיץ את משחק הגמר עקב השעיה.
בשנת 2003, לאחר הזכייה באליפות הליגה, עבר פושטיגה למועדון האנגלי טוטנהאם הוטספר תמורת 8 מיליון פאונד.
פושטיגה לא הצליח להשתלב באנגליה והבקיע שער ליגה בודד.
פושטיגה לא הרשים במשחקיו במועדון, אך הייתה לו הצלחה בנבחרת פורטוגל.
הוא שותף ביורו 2004, בו כבש שער קריטי במשחק מול נבחרת אנגליה.
בעונה שאחרי הטורניר, עונת 2004/2005, כשל פושטיגה בשחזור היכולת הטובה שלו מספר עונות לפני כן.
פעם נוספת חילופי מאמני הקבוצה השפיעו על משחקו של פושטיגה, והוא הצליח להבקיע שלושה שערים עד סוף העונה.
בשנת 2005, למרות יכולת טובה במשחקי האימון בקיץ, שלח המאמן החדש של הקבוצה, קו אדריאנס, את פושטיגה לקבוצת המילואים של פורטו.
בינואר 2006 הושאל פושטיגה לקבוצה הצרפתית סנט אטיין.
במדיה כבש שני שערים עד סוף העונה.
הוא חזר לפורטו לקראת עונת 2006/2007. בתחילת העונה הבקיע מספר שערים והפגין יכולת טובה.
עם זאת, הוא איבד את מקומו בקבוצה לברזילאי אדריאנו ויירה לואזה.
אף על פי כן, הצליח פושטיגה להבקיע עשרה שערי ליגה באותה עונה.
בינואר 2007 הושאל פושטיגה לחצי שנה למועדון היווני פנאתינאיקוס.
את שערו הראשון בקבוצה כבש בדרבי האתונאי מול א.א.ק.
ב-1 ביוני 2008 הוכרז שפושטיגה עבר ליריבה של פורטו, ספורטינג ליסבון, בה חתם על חוזה לשלוש שנים תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2011, ביום האחרון של חלון ההעברות האירופאי, עבר פושטיגה לריאל סרגוסה מלה ליגה תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-8 באוגוסט 2013, חתם הלדר פושטיגה בולנסיה תמורת 3 מיליון יורו.
בינואר 2014 הושאל ללאציו עד לתום העונה.
ב-1 בספטמבר 2014, שוב ביום האחרון של חלון ההעברות, חתם פושטיגה בדפורטיבו לה קורוניה מהלה ליגה.
ב-29 ביולי 2015 חתם באתלטיקו קולקטה ההודית.
הלגיונות הצ'כוסלובקיים (בצ'כית: Československé legie, בסלובקית: Československé légie) במלחמת העולם הראשונה היו יחידות של מתנדבים צ'כים וסלובקים שלחמו לצד מדינות ההסכמה, וזאת בזמן שארצות מולדתם היו חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית שהייתה אחת ממעצמות המרכז.
המניע להחלפת הצד הייתה ההנחה שמפלה של מעצמות המרכז תזרז את עצמאות ארץ מוצאם.
הקמת היחידות נעשתה בעידודם של אינטלקטואלים צ'כים גולים, כמו טומאש מסריק.
הכינוי 'לגיונות' ניתן לאחר תום פעולת היחידות הצ'כוסלובקיות, ולא היה בשימוש בעת קיומן.
גם השם צ'כוסלובקיה נכנס לשימוש רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היחידות הצ'כוסלובקיות, שלחמו בשורות מדינות ההסכמה, הורכבו ברובן משבויי מלחמה, רובם מצ'כיה ומיעוטם מסלובקיה, שנפלו בשבי, לרוב בשבי הרוסי, עת שירתו בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, ושניאותו לעבור לצידו השני של המתרס, וזאת למרות שבמקרה של נפילה חוזרת בשבי ריחף מעל ראשם עונש מוות כעריקים.
חלקם הגדול של הצ'כוסלובקים לחמו בשורות הצבא הרוסי.
לאחר המהפכה הבולשביקית השלטונות החדשים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ומסיביר, דרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה; אלא שתנאי מלחמת האזרחים ברוסיה הִקשו על ביצוע התוכנית וחיילי הלגיון הצ'כוסלובקי נאלצו לעבור אודיסיאה עד שיצאו מתחומי רוסיה, ואף זאת, זמן רב לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
יחידות של צ'כים וסלובקים לחמו כמתנדבים גם בצבאות אחרים של מדינות ההסכמה: בשורות צבא איטליה כמו גם הצבא הצרפתי.
מספרם של הצ'כוסלובקים שלחמו בשורות מדינות ההסכמה, כולל כאלה שלא הוקמו בהן יחידות מיוחדות עבורם, נאמד בכ-130,000, אך מספר זה כולל מהגרים שעזבו טרם המלחמה את המחוזות מהם הורכבה צ'כוסלובקיה לאחריה.
תחילתן של אותן יחידות במתנדבים צ'כים שחיו בתחומי האימפריה הרוסית, שהתארגנו כדי להילחם לצד רוסיה כנגד האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כתוצאה, יחידה צבאית קטנה הוקמה בתוך הצבא הרוסי באוגוסט 1914, וגרעינה מנה כ-720 לוחמים.
מאמצע 1915 החלו להצטרף עריקים מן הצבא האוסטרו-הונגרי, ובנוסף, יחידות ובהן ריכוזים של חיילים צ'כים וסלובקים נטו לעיתים להיכנע ברצון ובמהירות, דבר שהגדיל את מאגר המגויסים הפוטנציאליים.
כך, בפברואר 1916, הפכה היחידה לרגימנט, ובמאי, כאשר הצטרף רגימנט נוסף - לחטיבה, אשר מנתה כ-7,300 חיילים.
רגימנט שלישי הוקם וצורף לחטיבה במרץ 1917. כשהוקם וצורף רגימנט רביעי, בספטמבר, הפכה החטיבה לדיוויזיה (אוגדה).
דיוויזיה שנייה הוקמה ביולי 1917, ובאוקטובר הוקם גיס (קורפוס), ובו כ-38,500 חיילים, על בסיס שתי הדיוויזיות.
עשרות אלפי שבויי מלחמה צ'כים וסלובקים שלחמו קודם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי בחרו להחליף צד וללחום לצד שוביהם, ומספר החיילים הצ'כוסלובקים בצבא הרוסי, אשר התארגנו בנפרד, הגיע בשיאו לכ-60,000 עד 70,000 (יש פערים בין המקורות השונים).
שילוב שבויים ביחידות הצבא הרוסי נתקל בהיסוסים והתעכב כשנתיים, כיוון שאמנת האג, שהצאר הרוסי היה מיוזמיה, אוסרת על העסקת שבויים באופן הפוגע במאמץ המלחמתי של ארצם.
מבין הצ'כוסלובקים שלחמו לצד הרוסים, נהרגו 4,112 חיילים.
בסוף 1917 התחוללה מהפכת אוקטובר ברוסיה והקומוניסטים, שנקראו גם בולשביקים, עלו לשלטון.
הממשלה הבולשביקית חתמה בתחילת מרץ 1918 על הסכם ברסט-ליטובסק ולפיו רוסיה יצאה מן המלחמה.
עם זאת, הממשלה החדשה הסכימה ליציאת חיילי היחידות הצ'כוסלובקיות, על מנת שימשיכו להילחם לצד מדינות ההסכמה.
הצ'כוסלובקים היו צריכים לפנות תוך לחימה את קטע החזית אותו תפסו באוקראינה.
בהמשך, כיוון שנמלי אירופה לא היו בטוחים למעבר, או שלא היו נגישים, נאלצו הצ'כוסלובקים לעשות דרכם ביבשה, דרך סיביר לנמל ולדיווסטוק שלחוף האוקיינוס השקט, לחצות את כל יבשת אסיה לרוחבה, וזאת על מנת להגיע לאירופה דרך אמריקה (שבויי מלחמה צ'כוסלובקים אחרים בחרו לשוב לביתם).
חמישים אלף רובים נשלחו אליהם דרך אותו נמל, ונמסרו לידיהם במרץ 1918, לצורך סיוע בפילוס הדרך לנוכח הקשיים הצפויים.
וקשיים אלה, אכן, לא איחרו לבוא.
קיבולתה המוגבלת של הרכבת הטרנס-סיבירית, שנאלצה לעמוד גם בעומס שבויי מדינות המרכז שאף הם עשו דרכם חזרה לביתם היוותה גורם מעכב ראשון.
החיילים צ'כוסלובקים מצאו עצמם מפוזרים על פני מרחקים גדולים לאורך המסילה.
מדי פעם הם נכנסו לתקריות עם שבויי מדינות המרכז שהשתמשו באותה מסילה כדי לחזור.
למרות שמסריק יעץ לצ'כוסלובקים שלא להתערב במלחמת האזרחים ברוסיה, בכל זאת נאלצו אלה להפעיל את נשקם.
בייחוד לאחר התקלות בעיר צ'ליאבינסק, מדרום-מזרח להרי אורל, במאי 1918. לאחר אותה התקלות ניסו הבולשביקים לפרוק את נשקם של הצ'כוסלובקים ואלה האחרונים נאלצו להילחם בהם כדי להתקדם מזרחה, וכך החל מרד הלגיון הצ'כי.
היותם הכוח הצבאי המגובש היחיד כמעט במרחבי רוסיה באותו זמן, סייע להם לפלס בכל זאת את דרכם, תוך השתלטות זמנית על המסילה, ושטחים ויישובים מצידיה, כמו גם על ציוד צבאי ואזרחי רב, כולל חלק מרזרבות הזהב של רוסיה.
חילוץ החיילים הצ'כוסלובקים היה אחת המטרות - וגם התירוצים - של התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
באפריל 1918 נחתו בוולדיווסטוק חיילים יפנים ובריטים.
עד אוגוסט נוספו לאלה אמריקנים, קנדים, צרפתים ואיטלקים - כמה אלפי חיילים מכל מדינה.
היפנים, שהתקדמו לאורך מסילת הברזל עד לימת באיקל, נפגשו עם הצ'כוסלובקים בספטמבר.
בנובמבר נסתיימה מלחמת העולם הראשונה, והמטרה הראשונית של חילוץ הצ'כוסלובקים כדי שיצרפו את כוחם לזה של מדינות ההסכמה בחזית המערב, עוקרה מתוכן.
בפועל הצטרפו הצ'כוסלובקים לרוסים הלבנים ולכוחות מדינות ההסכמה שלחמו בבולשביקים בסיביר.
באוקטובר 1919 קיבלו החיילים הצ'כוסלובקים הוראה ממולדתם להתכנס בכיוון שער היציאה מרוסיה בוולדיווסטוק.
החלטה דומה לזו שקיבלו באותו מועד בקירוב גם חיילי מדינות ההסכמה (פרט ליפנים).
בפברואר 1920 נחתם הסכם עם הבולשביקים, שנסתייע בהעברת אוצר הזהב הרוסי לידיהם, ולפיו עזבו לבסוף הצ'כוסלובקים את רוסיה, סמוך לזמן שבו עשו כן יתר חיילי מדינות ההסכמה (להוציא היפנים), בהפליגם מנמל ולדיווסטוק.
פינוי הצ'כוסלובקים, שהחל במרץ, הסתיים בספטמבר.
בינואר 1917 הוקמה באיטליה יחידה משבויים צ'כוסלובקיים שניאותו לעבור לצידו השני של המתרס.
הממשלה האיטלקית סרבה בתחילה להקמת יחידות לוחמות של צ'כוסלובקים והועידה את הצ'כוסלובקים ליחידות עבודה בלבד.
רק באפריל 1918 הותרה הקמת יחידות צ'כוסלובקיות לוחמות, וגודלן, ארבעה רגימנטים, איפשר עד מאי הקמת אוגדה.
מאמצע אוגוסט ואילך האוגדה, אשר תוגברה על ידי שני רגימנטים נוספים שהוקמו בהמשך, השתתפה בקרבות האחרונים של המלחמה בצפון איטליה, באזור אגם גרדה.
מספר המתנדבים הצ'כוסלובקים באיטליה היה קרוב ל-20,000, מתוכם נהרגו כ-350. כמה עשרות מן ההרוגים היו שבויים שהוצאו להורג כעריקים.
ב-23 באוגוסט 1914, כשלושה שבועות לאחר כניסת צרפת למלחמה, הוקמה פלוגה של כ-300 מתנדבים צ'כים ששהו בצרפת, והצטרפה ללגיון הזרים הצרפתי.
הפלוגה לחמה בחזית מול גרמניה ונמחתה כמעט במאי 1915 במתקפה באזור אראס, עת נותרו בה רק כמאה חיילים כשירים בסיום הקרב.
כחודש לאחר מכן הגדוד, שסבל אבדות כבדות במתקפה נוספת על אראס, פורק, ועימו היחידה הצ'כית.
השרידים פוזרו בין יחידות לגיון הזרים בסהרה.
בדצמבר 1917 איפשרה ממשלת צרפת הקמת יחידות צ'כוסלובקיות אוטונומיות.
בינואר 1918 הוקם רגימנט אשר הורכב ממתנדבים צ'כוסלובקים שהגיעו לצרפת מארצות שונות, וכן מלגיון הזרים הצרפתי.
במאי הוקם רגימנט שני ושני אלה נצטרפו לבריגדה, אשר קלטה עוד עשרות צ'כוסלובקים שלחמו ביחידות אחרות בצבא הצרפתי.
הבריגדה לחמה בחזית מול הגרמנים עד סוף המלחמה.
במהלך חודשי המלחמה האחרונים איבדה אותה בריגאדה כ-630 הרוגים מתוך כ-9,600 חיילים צ'כוסלובקים.
מספר החיילים האמור כלל כמה אלפי מהגרים שמוצאם מצ'כוסלובקיה לעתיד.
יאן סירובי, מפקד הלגיון, ראש ממשלת צ'כוסלובקיה בשנת 1938
לודביק סבובודה, נשיא צ'כוסלובקיה בשנים 1968-1975
יארוסלב האשק - סופר צ'כי נודע, מחברו של הספר החייל האמיץ שווייק
מיכאיל דיטריכס - מראשי הצבא הלבן בסיביר.
בשנת 1917 היה ראש המטה של הלגיון.
הלה ת'ורנינג שמידט (בדנית: Helle Thorning Schmidt; נולדה ב-14 בדצמבר 1966) היא פוליטיקאית דנית אשר כיהנה כראש ממשלת דנמרק החל מאוקטובר 2011 ועד יוני 2015, וכן כיהנה כמנהיגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במדינה משנת 2005. ת'ורנינג שמידט היא האישה הראשונה בתולדות דנמרק שכיהנה בתפקיד זה.
הלה ת'ורנינג שמידט נולדה ברדוברה, דנמרק לגרטה והולגר, ובצעירותה התגוררה בקופנהגן, מאחר שאביה הועסק כמרצה למתמטיקה וכלכלה באוניברסיטת קופנהגן.
בין 1992 ל-1993 למדה במכללת אירופה בברוז' שבבלגיה ובמקביל הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית.
ב-1994 הוסמכה על ידי אוניברסיטת קופנהגן במדע המדינה.
ב-1996 נישאה לכלכלן הבריטי סטיבן קינוק, בנו של ניל קינוק, מנהיגה לשעבר של מפלגת הלייבור הבריטית, אותו הכירה במהלך לימודיה בבלגיה.
לזוג נולדו שתי בנות, יוהנה וקמילה, המתגוררות עם ת'ורנינג שמידט בקופנהגן, בעוד קינוק מבלה את רוב זמנו בשווייץ.
בשנת 2010 נחקרו ת'ורנינג שמידט ובעלה בחשד לעבירות מס.
בעקבות החקירה, שבדקה האם ניסו השניים לשלם מיסים פחותים על ידי דיווח שגוי של מספר הימים ששהה קינוק מחוץ למדינה, טענה ת'ורנינג שמידט כי עשתה "שגיאה גדולה ורשלנית" בהערכתה את כמות הפעמים שבעלה היה מחוץ למדינה.
החקירה לא העלתה ראיות מהותיות והשניים לא הורשעו.
לאחר לימודיה שימשה כיועצת בלשכת המסחר הדנית, ובגיל 26 הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בין 1994 ל-1997 עמדה בראש מזכירות משלחת המפלגה לפרלמנט האירופי.
בין 1999 ל-2004 כיהנה כחברת הפרלמנט האירופי מטעם מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
ב-8 בפברואר 2005 נבחרה לחברת הפרלמנט הדני, תוך שמפלגתה מאבדת מכוחה בפרלמנט.
ת'ורנינג שמידט התמודדה על ראשות מפלגתה וב-12 באפריל 2005 זכתה בבחירות הפנימיות ונבחרה לתפקיד.
היא הובילה את מפלגתה בבחירות 2007 אשר לאחריהן נותרה באופוזיציה.
ת'ורנינג שמידט התנגדה לקיום משאל עם בסוגיית ההצטרפות לאמנת ליסבון ותמכה בצמצום המגבלות על ההגירה לדנמרק.
ב-15 בספטמבר 2011 נערכו בחירות כלליות בדנמרק.
אף על פי שמפלגת השלטון בראשות לארס לקה ראסמוסן זכתה ב-47 מושבים (מתוך 179) בפרלמנט הדני והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית רק ב-44 מושבים, מפלגות האופוזיציה לממשלתו התחזקו על פני שותפיו הקואליציוניים.
ב-16 בספטמבר הגיש ראסמוסן את התפטרותו למרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ומשימת הרכבת הממשלה הוטלה על ת'ורנינג שמידט.
ראסמוסן עמד בראש ממשלת מעבר עד ל-3 באוקטובר, מועד בו נכנסה ת'ורנינג שמידט לתפקידה.
בחירתה כראשת הממשלה הראשונה בהיסטוריה של דנמרק תוארה בעיתונות כ"ניצחון לנשים" והוגדרה כצעד חשוב לשוויון בין המינים.
בחירות 2015 והתפטרותה מראשות המפלגה
אחרי שנודע על הפסדו של גוש המרכז-שמאל בהובלתה בבחירות הכלליות, שנערכו ב-18 ביוני 2015, הודיעה שמידט על התפטרותה מראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-28 ביוני 2015 סיימה את כהונתה כראשת הממשלה ובמקומה התמנה לארס לקה ראסמוסן.
החל מ-2020 ת'ורנינג היא יושבת ראש המועצה המפקחת על חברת מטא (פייסבוק לשעבר).
הלגיון התשיעי היספנה היה לגיון של הצבא הרומי.
הלגיון גויס על ידי גנאיוס פומפיוס בשנת 65 לפנה"ס בספרד הלגיון נלחם במלחמת גאליה (58 לפנה"ס - 50 לפנה"ס) והשתתף בכל האירועים החשובים של המלחמה.
הלגיון לא השתתף בפלישה הראשונה של קיסר לבריטניה ונותר מאחור בגאליה.
נלחם בקרב ביבראקטה ובמצור על אלסיה.
לאחר מכן, תמך בקיסר במלחמת האזרחים נגד גנאיוס פומפיוס.
לאחר סיום המלחמה נלחם נגד סקסטוס פומפיוס בסיציליה.
הלגיון תמך באוקטוויאנוס במלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית ונכח בקרב אקטיום.
לאחר מכן, השתתף במלחמות הקנטבריות נגד שבטים ספרדים ושם קיבל את הכינוי שלו "היספנה" - ספרדי.
לאחר ניצחון רומי במלחמה הוצב על גדות הריין.
לאחר התבוסה הרומית בקרב טאוטובורג הוצב בפאנוניה.
הלגיון השתתף בפלישה הרומית לבריטניה בשנת 43 לספירה תחת פיקודו של המצביא אולוס פלוטיוס (Aulus Plautius) ונותר בה.
הלגיון ספג תבוסה קשה במהלך מרד בודיקיאה בשנת 61 לספירה וקיבל תגבורת כוח אדם מהלגיונות המוצבים ליד הגבול הגרמאני.
הלגיון נעלם במהלך המאה ה-2 אם כי גורלו לא ידוע בוודאות.
ייתכן שהושמד במהלך מרד בר כוכבא או במלחמה נגד האימפריה הפרתית, אך אין לכך עדות חותכת.
העדות הפיזית האחרונה לקיומו היא אבן משנת 108 לספירה שנמצאה בחפירה ארכאולוגית שבוצעה במחנה רומי ביורק.
ראיות נסיבתיות מצביעות על כך שהמשיך לשרת עד אמצע המאה ה-2 לספירה והוא לא נמצא ברשומותיו של מרקוס אורליוס (שלט בין 161 ל-180) מכאן שהושמד מתישהו במחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה.
גורלו המסתורי של הלגיון שימש קרקע פורייה לאזכוריו בספרות ובקולנוע והופיע בעשרות ספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה.
העידה במשפט אייכמן בירושלים, וכתבה את הספר האוטוביוגרפי "פרידה ממילא 18: סיפורה של קשרית".
נולדה בעיר קרקוב שבפולין, בתם של שמחה לבית רוזנברג ופנחס שיפר, שוחט וחזן.
לאחר שהוריה נישאו, נסע אביה ללמוד בברלין.
אמה נפטרה בגיל 35, לאחר לידת הילד החמישי, וילדיה התפזרו לבתי יתומים וישיבות.
שיפר בת העשר עברה לגור בבית סבתה.
בבית הספר קיבלה חינוך פולני ולמדה גם מנהגים נוצריים ותפילות, שלימים עזרו לה בתפקידיה במחתרת.
בנעוריה הצטרפה לארגון פ.וו.ק, ארגון פטריוטי פולני של נשים לאימון צבאי.
גילויי אנטישמיות מצד המפקדות גרמו לה לעזוב את הארגון, והיא הצטרפה לתנועת הנוער החלוצית עקיבא.
בעקבות התנגדות משפחתה לפעילותה בתנועה עזבה את ביתה בגיל 17.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסתה לברוח מזרחה, אך חזרה לקרקוב, בה המשיכו חברי התנועה את פעילותם החינוכית והתרבותית באופן חשאי.
מספר פעמים הצליחה לסייע לבני משפחתה למצוא מקומות מסתור בכפרים סמוכים, והעבירה ציוד ומצרכים נדרשים לקרקוב.
מראה החיצוני, שלא היה יהודי במובהק, סייע לה בכך.
שינוי הזהות לא היה לה קל: "אני נוסעת כפולנייה וכאילו "זורקת מעצמי" את זהותי היהודית, את העול הקולקטיבי של עמי".
בהמשך, הצטרפה לפלוגה של המחתרת בוורשה, ובמרץ 1941, עם הקמת הגטו בקרקוב, יצאה לגטו ורשה, כשהיא מצוידת בתעודה מזויפת.
שם התחדשה פעילותו של קן תנועת עקיבא, שחבר לתנועות נוער חלוציות אחרות.
תנאי החיים בגטו היו קשים.
25 חברי תנועה חלקו דירה אחת.
תפקידן של הנשים היה לעבוד במשק בית.
עם סיום יום העבודה ולאחר שעות העוצר, נהגו ללמוד בקבוצות, לשיר יחד, ובערבי שישי לקיים קבלת שבת.
היא ניהלה את הבית והייתה אחראית על הטיפול בחולי הטיפוס, ויצרה לשם כך קשר עם גורמים חיצוניים כדי להשיג סיוע רפואי.
לאחר מותו של דניאל לוסיק, רכז הקבוצה, קיבלה על עצמה את ההנהגה במקומו.
עם הגירוש הגדול בגטו ורשה ביולי 1942, השתתפה, כנציגת תנועת עקיבא בישיבת מרכז 'החלוץ', בה הוחלט להקים את הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) ועל פעילות ליצירת מודעות בגטו לנעשה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
במסגרת פעילות זו השתתפה בהפצת כרוזים, וזאת כנגד דעת רבים שחששו שהתקוממות תמיט אסון על יושבי הגטו.
שלוש קשריות בעלות חזות ארית, הלה שיפר, מניה מינצ'אלס והנקה בלס, הופקדו על הקשר בין מחתרת גטו ורשה ומחתרת גטו קרקוב.
נסיעותיה בין שתי הערים כללו משימות ליווי של צעירים שיצאו ליערות להילחם, העברת כספים ותעודות מזויפות והברחת כלי נשק ותחמושת על גופה.
משימות אלו נחשבו כמסוכנות, שכן היה עליה להשתמש בתעודות מזויפות ולהתמודד עם ביקורת ובדיקות של הגרמנים.
בתחילת ינואר 1943, במהלך משימת קישור מחוץ לגטו ורשה, נעצרה ונערך בה חיפוש בו הצליחה להשמיד ראיות ליהדותה, ולהיפטר מהכסף שהיה עליה להעביר.
היא ברחה מבית המעצר, ובמרדף נפצעה ברגלה והוחזרה לגטו.
שבוע לאחר פרוץ המרד נשלחה לבונקר הפיקוד ברחוב מילא 18. ב-8 במאי 1943 שלח אותה מפקד הארגון היהודי הלוחם, מרדכי אנילביץ, לצד הארי, במשימת קישור לסגנו יצחק צוקרמן בניסיון להקים קשר עם המחתרות הפולניות להשגת נשק לטובת המרד.
לבסוף, קבוצה של תריסר לוחמים והיא בתוכם יצאו מהגטו דרך תעלות הביוב ונפלו למארב של המשטרה הפולנית.
התנהל מרדף ובמהלכו הצליחה לברוח ולהעביר את המסר ליצחק צוקרמן.
ב-11 במאי קיבלה עם חבריה את הידיעה על נפילתו של הבונקר במילא 18 ועל מות המורדים שם; ואז להרגשתה: "פתאום איבדו החיים כל טעם: לשם מה להמשיך להילחם?
צעירים כה רבים נספו, מיליוני יהודים נרצחים בדרכים שונות, מורעלים בגז.
המוות הוא המוצא הטוב והקל ביותר.
ממקום המסתור בצד הארי מצאה מחסה במבנה בית חרושת לצלולויד, יחד עם לוחמים נוספים, בהם טוסיה אלטמן.
בסוף מאי 1943 עברה למקום מחבוא בפרבר של ורשה עם חברותיה שרה בידרמן ושושנה לנגר.
באחד הימים יצאה שושנה לנגר מהדירה, ונורתה.
ב-13 ביולי 1943 נתפסה שיפר, וגורשה יחד עם שרה בידרמן למחנה ברגן-בלזן בגרמניה.
גם שם הצטרפה להתארגנות התנועה החלוצית לפעילות במחנה.
אחרי המלחמה שהתה במחנות עקורים אחדים בגרמניה, ואחר כך הגיעה למחנה פליטים בבלגיה בו ארגנה קבוצה של צעירים עולים במסגרת עלייה ב'.
היא הגיעה לישראל בראש השנה בשנת 1945 והתיישבה בקיבוץ בית יהושע, בו חיו פעילי תנועת עקיבא.
בבית יהושע הכירה את אריה רופאייזן (אחיו של האח דניאל) והם נישאו.
בשנת 1949 עזבו את בית יהושע והיו מראשוני המושב בוסתן הגליל שם נולדו להם שלושה בנים.
בשנת 1961 זומנה להעיד במשפטו של אדולף אייכמן בירושלים על פעולות התנועה במהלך המלחמה ועל תפקידה כקשרית.
עדותה עוררה רושם רב, ובמאמר שכתבה שולמית אלוני בעקבות עדותה ציינה את התרשמותה מגבורתה, כי המשיכה את פועלה מתוך הכרה עמוקה לכך שהיא חלק מכלל שחייב להילחם על קיומו.
לאורך השנים סיפרה את סיפורם של לוחמי מרד גטו ורשה ופעילות חברי תנועת עקיבא, העידה, הרצתה ויצאה למסעות לפולין.
בשנת 1990 ראה אור ספרה האוטוביוגרפי "פרידה ממילא 18: סיפורה של קשרית".
בשנת 2003 נמנתה עם ששת מדליקי המשואות בטקס הממלכתי ביד ושם.
בשנת 2007 הדליקה משואה במכון משואה בתל יצחק.
נפטרה בערב יום השואה ה'תשע"ז ב-23 באפריל 2017, והובאה למנוחות בבית העלמין במושב בוסתן הגליל שבו התגוררה.
הלה רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18: סיפורה של קשרית, תל אביב: הוצאת בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
הלדותריום (שם מדעי: Helladotherium; מילולית: "בהמה יוונית") הוא סוג נכחד ממשפחת הג'ירפיים שהתקיים בסוף תקופת המיוקן, לפני 5.332 עד 8.7 מיליון שנים באפריקה, אירופה ואסיה.
הוא הוגדר לראשונה ב-1860 בידי החוקר הצרפתי ז'ן אלברט גודרי.
ממצאיו התגלו לראשונה בקרבת אתונה, יוון והשתייכו למין Helladotherium grande.
מין נוסף - Helladotherium grande, היה גדול יותר והוא ידוע רק מממצאי זרוע מפקיסטן.
ההלדותריום היה יצור גדול-ממדים: גובה כתפיו היה כ-7 מטרים ואורך עצם הירך כ-70 ס"מ.
הוא היה קרובו של השיוותריום בעל הקרניים הענקיות, אך קרניו שלו היו קטנות בהרבה והוא נראה כמו אוקפי.
ככל הנראה הוא ניזון בעיקר מעלים.
הלהקה הוא פסקול מאת יאיר רוזנבלום לסרט ישראלי בשם זהה.
רוב השירים בפסקול אינם שירים מקוריים והם עובדו לגרסת הסרט על ידי רוזנבלום, שהלחין את מרביתם.
הסרט, בבימויו של אבי נשר, עוסק בקורותיה של להקה צבאית ועוקב אחרי החזרות להופעות הלהקה וכן אחר הופעותיה בפני חיילים.
לשירים בסרט תפקיד חשוב בהנעת העלילה, הן בשל התחרות בין החיילים על תפקידי הסולו ותשומת הלב הציבורית והן בשל המתח שבין במאֵי הלהקה לפקודיהם.
מרבית השירים התפרסמו במקור בביצועה של להקת הנח"ל, ויאיר רוזנבלום, שהיה המנהל המוזיקלי של הלהקה, עיבד אותם מחדש לצורך הסרט.
מרבית השירים מבוצעים בסרט במלואם על ידי השחקנים המשתתפים בו, ביניהם בוגרים ידועים של הלהקות הצבאיות כדוגמת גידי גוב וששי קשת.
פסקול הסרט מורכב משירים ידועים של הלהקות הצבאיות, כדוגמת "בשמלה אדומה" ו-"הבן יקיר לי".
השיר המקורי היחיד בסרט הוא שיר הנושא "שיר הלהקה", המתאר את תחושות החיילים המשרתים בלהקה צבאית.
אחדים מהשירים בסרט הם שירי הווי קלילים כדוגמת "שלווה", "ישנן בנות" ו"קרנבל בנח"ל", ואילו אחרים עוסקים בנושאים כבדי ראש, כדוגמת השיר "הייתי נער" המתאר את תגובות החיילים לאבדות הקרב והשיר "גבעת התחמושת" מספר על קרב ממלחמת ששת הימים.
שירים אחרים מבטאים מסר אנטי-מלחמתי על רקע תקופת מלחמת ההתשה בה מתרחש הסרט: את השיר האופטימי "אילו ציפורים" מבצעת הלהקה במוצב המאכלס רק חיילים ספורים על רקע קולות הפגזה, ואילו סצנת הסיום של הסרט היא ביצוע דרמטי של "שיר לשלום" מול קהל רב ומצלמות הטלוויזיה.
שיר זה התקבל במקור בתגובות מעורבות ואף נאסר לביצוע בפני חיילות מסוימים, אך בסרט מצטרף הקהל לשירת החיילים בסצנה שמהווה קתרזיס והתרה של עלילת הסרט.
צאת הסרט, שהיה להצלחה גדולה בקופות, לוותה בהוצאת הפסקול שנמכר בכ-15,000 עותקים.
האלבום יצא בגרסת תקליטור בשנת 1993 ושוב בשנת 2004.
הסרט עובד שלוש פעמים למחזמר בו הופיעו השירים המקוריים, בתיאטרון הבימה בשנת 2006, בבית הספר למשחק בית צבי בשנת 2013 ובתיאטרון הארצי בשנת 2022.
הסרט מייצג נקודת מפנה חשובה בתרבות הישראלית.
ניתן לזהות בפס הקול מעבר מהשירה המקהלתית־הקיבוצית והזמר העברי המגויס לטובת סדר יום לאומי-צבאי, אל מוזיקת הרוק חתרנית ומרדנית.
הדגשת שירת הסולו, אף היא, משקפת את האתגר שהציבו מה שנהוג לכנות "השוליים החברתיים" או ה"פריפריה" לסדר היום החברתי-תרבותי של ההגמוניה הישנה בישראל.
חוקרת התרבות מירי טלמון טוענת שהסרט "מייצר חיווי פרשני על המעבר מתרבות ה'פרוטקציה' המפא"ניקית לתרבות תחרותית ברוח הקפיטליזם והליברליזם הכלכלי האנטי-סוציאליסטי שביטאו את המהפך הפוליטי של 1977 עם עליית הליכוד".
על פי ניתוח זה ניתן לראות בסיפורה של הלהקה את סיפור "חילופי הנורמות התרבותיות מקולקטיביזם לאינדיבידואליזם תחרותי, ומיוקרה של המרכז הוותיק לאתגורו על ידי החדשים והפריפריה".
הֶלָה היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Journey into Mystery #102 ממרץ 1964, פרי עטו של סטן לי ובאיורו של ג'ק קירבי.
דמותה מבוססת על הל מהמיתולוגיה הנורדית.
היות שדמותה מבוססת על המיתולוגיה, הלה היא אלת המוות - אך חולקת בתפקיד עם אלי מוות ושאול נוספים בקומיקס, דוגמת פלוטו ומפיסטו.
הופעתה הראשונה בקומיקס, הלה שבתה את סיף, ולאחר שתור הציע את עצמו במקומה, שחררה את הזוג.
היא ניסתה להביא את תור לממלכתה פעמים רבות, גנבה נתח מנשמתו של אודין ליצירת הישות "אינפיניטי", נלחמה בפלוטו על נשמתו של אודין כשנהרג, והחלה במאמצים לזרז את תהליך הראגנארוק.
היא חברה לקבוצת הדפנדרס, והצטרפה ללוקי וטיר נגד אודין.
היא נראתה בפגישה עם אדוני הגיהנום כשזימנה בטעות את דמוגורג, וניסתה לגרום למלחמה.
הלה לכדה את תור ואת הלוחמים שלושה בגן עדן עם יקיריהם, אך כאשר תור ראה את סיף, היא התגלתה כהלה עצמה.
תור קרא תיגר על הלה: אם ינצח הוא וחבריו ישתחררו, ואם לא - יישאר איתה לנצח.
במהלך הקרב, הלה כמעט הרגה את תור, שהוריד ממנה את גלימתה וגילה שהגלימה היא מקור כוחה, ובלעדיה היא גופה חצי-רקובה ללא כוחות.
הלה הובסה, ותור הוביל את חבריו החוצה.
היא פגשה את קבוצות האקס-מן והמוטאנטים החדשים, שם פגשה את אויבתה דניאל מונסטאר.
ספינת הציפורניים נגלפאר, שנבנתה לשם הרגנארוק, נהרסה בידי מוציא להורג בהקרבה עצמית.
לאחר שתור הציל את אנג'ל מידי המשוטטים, הלה קיללה אותו שעצמותיו יהיו שבריריות ולא יוכל להחלים מפצעיו, אך לא יוכל למות.
לאחר שסבל מכאבים ממושכים ולאחר קרב עם נחש מידגרד, תור תקף את הלה עם שריון "המשמיד".
כוחו של המשמיד היה חזק מזה של הלה, שנאלצה להסיר את קללתה.
לאחר מכן, היא נאבקה עם מפיסטו על נשמתו של תור.
כאשר אודין נכנס לשנתו, הלה ראתה זו כהזדמנות לצבירת כוח והפכה את הולקיריור לשדות-אש.
דניאל מונסטאר הושפעה גם כן, ונלחמה במוטאנטים החדשים.
היא יצאה מהשפעתה של הלה, ונלחמה לצד קבוצתה.
לאחר קרב ארוך, הלה הובסה.
לאחר הרגנארוק, הלה עברה ללאס וגאס.
הלה לקחה חלק באירועי "שלטון אפל", "אוטופיה" ו"מצור".
כאשר משרתה פיפ הטרול נמלט עם תליון, הלה שכרה את קבוצת אקס פקטור חקירות לאתר אותו.
הם הצליחו במשימה, אך כאשר גילה את כוונותיה של הלה, המשוכפל שלח את הקבוצה להציל את פיפ בעזרת תור.
במהלך הקרב, המשוכפל שם את חברו לקבוצה דרווין בטווח מגע המוות של הלה, מה שגרם לו להשתנות לגרסה גברית שלה.
הוא תלש ממנה את גלימתה, והותיר אותה חסרת אונים מול מתקפות המתים.
במהלך אירועי "הפחד עצמו", לוקי סיכל את תוכניותיו של "הנחש" לברית עם הלה, והפעיל מניפולציה עליה ועל מפיסטו לעזרה נגדו.
כאשר הנחש הובס, הלה שלחה את שפחתה לשרת את לוקי.
הלה ואדוני הגיהנום נלחמו באקס פקטור ובבנה של וולפסביין, טייר, שהרג לכאורה את הלה.
היא נראתה בחיים באירועי "מלחמות סודיות" כשניסתה לתקוף את אסגרד בסיועם של לוקי וטיר בניסיון לקרב את תהליך הגעתו של הרגנארוק.
במהלך אירועי "מארוול החדשה והשונה" שלאחר המלחמות הסודיות, הלה הודחה מכסה בידי אנג'לה בת אודין, אשר רצתה לשחרר את אהובתה מהל.
הלה הופיעה ב"האוונג'רס: סדרת האנימציה", "האוונג'רס התאספו!" ובסרט האנימציה "הענק הירוק נגד תור".
את דמותה בסרט הלייב אקשן "תור: ראגנארוק" גילמה השחקנית קייט בלאנשט.
הלהיטים הגדולים של האירוויזיון הוא אירוע מוקלט מראש שאורגן על ידי איגוד השידור האירופי (EBU) והופק על ידי תאגיד השידור הבריטי BBC, בו הונצח יום השנה השישים של תחרות הזמר האירופאית האירוויזיון מטעם איגוד השידור האירופי (EBU).
מספר מדינות אישרו כי הן ישדרו את התחרות במועד מאוחר יותר המתאים למדינה המשדרת, ביניהן אוסטרליה.
רשות השידור המארחת, BBC, ורשות השידור האירית, RTÉ, שידרו את האירוע ביום שישי הטוב, ה-3 באפריל 2015. רשות השידור ההולנדית, AVROTROS, הייתה הראשונה להודיע אודות החלטתה לא לשדר את האירוע.
מדינות אחרות, בנוסף להולנד, גם הודיעו אודות החלטתן לא לשדר את האירוע, ביניהן לוקסמבורג, שאחד משיריה לוקח חלק באירוע.
האירוע התקיים ב-31 במרץ 2015, בהאמרסמית', לונדון, בריטניה.
פייטרה מיידה וגראהם נורטון הנחו את האירוע, גיא פרימן היה מפיקו של האירוע, סיימון פרוקטור היה המפיק הבכיר, ג'ף פוזנר היה המנהל ודייוויד הארץ' היה המנהל המוזיקלי של האירוע.
ב-6 בפברואר 2015, החלו למכור כרטיסים לאירוע.
ב-22 באוקטובר 2014, דווח כי איגוד השידור האירופי (EBU) סיכם עם רשות השידור הבריטית, BBC, שיפיקו תוכנית מיוחדת לכבוד יום השנה השישים של תחרות האירוויזיון, בדומה לתוכנית "שיר היובל באירוויזיון" שהופקה לפני כעשור לכבוד יום השנה החמישים של תחרות האירוויזיון, בשנת 2005.
האירוע הוקלט בשידור חי ב-31 במרץ 2015, באולם "האמרסמית' אפולו", לונדון, בריטניה; הקלטת האירוע בשידור חי אפשרה לכל רשות שידור המעוניינת לשדר את האירוע במדינתה לשדר את האירוע במועד הנוח והמתאים לזמני שידורה.
חמישה עשר אמנים המייצגים שלוש עשרה מדינות עם כמה מהלהיטים הגדולים ביותר בתולדות תחרות האירוויזיון, לקחו חלק באירוע הנצחת יום השנה השישים של תחרות הזמר האירופאית האירוויזיון מטעם איגוד השידור האירופי (EBU).
הלגנדריום הוא מכלול יצירתו של ג'ון רונלד רעואל טולקין המתאר את היקום הדמיוני שיצר, המהווה את הרקע לעלילת שר הטבעות וסיפורים נוספים, כמו ילדי הורין וברן ולותיין.
במונח נעשה שימוש על ידי חוקרי יצירתו של טולקין והוא אף השתמש בו בעצמו.
מונח זה מדויק יותר מהכינוי הרווח "עולם הארץ התיכונה", כיוון שהלגנדריום מתייחס למרחבים נוספים ביקום הטולקינאי מלבד הארץ התיכונה.
סילמריליון, ראה אור לראשונה ב-1977 ומהווה את הגרסה המוכרת ביותר לחובבי טולקין
תולדות הארץ התיכונה (The History of Middle Earth - HoME), סדרת ספרים בת 12 ספרים שראתה אור בין 1983 ל-1996 בעריכת כריסטופר טולקין ומכילה גם חומרים שלא היו מוכרים לו בעת שערך את הסילמריליון.
החלקים החשובים ביותר הנכללים ב-12 כרכי ההיסטוריה הם;
ספר הסיפורים האבודים (The Book of Lost Tales - BOLT I), חלק ראשון (1983)
ספר הסיפורים האבודים (The Book of Lost Tales - BOLT II), חלק שני (1984) - שני ספרים שנערכו על סמך טיוטות של טולקין, הכוללים מידע וסיפורים שהופיעו לאחר מכן בסילמריליון בגרסאות אחרות, לרוב מקוצרות יותר
הבלדות שירת ילדי הורין, סיפורם של ברן ולות'יין ומפלת גונדולין
סקיצות מוקדמות של הסילמריליון, כולל איורי המפות שצייר טולקין עצמו
לוחות השנים של ואלינור ובלריאנד – כרונולוגיה של האירועים בעידנים הראשון והשני
אינולינדלה - גרסה ראשונה לקוסמולוגיה של בריאת העולם
ה־Lhammas - סקירת השפות בארץ התיכונה ואותיותיהן
האטימולוגיות - מילון אטימולוגי לשפות הארץ התיכונה
מספר גרסאות מוקדמות של קוונטה סילמריליון
גרסאות מוקדמות ל"שר הטבעות" כולל שירים רבים המופיעים ביצירה בגרסאותיהם המלאות
מספר גרסאות של ההיסטוריה של נומנור ומפלתה
הסברים לגבי נושאים שונים, בהם מהות היותם של בני האדם בני תמותה, מקור הרוע, משמעותה של צורת העולם ועוד
אילנות יוחסין של כל המשפחות והדמויות בעלות החשיבות
טיוטות לסיפורים שונים שלא ראו אור, המתרחשים בעולם הלגנדריום
אלו הספרים שבונים את עולם הלגנדריום, אך פרטים מסוימים ו"אופי הדמויות" שונה לעיתים.
ההוביט - הקשר של ההוביט ללגנדריום אינו פשוט.
ההוביט התחבר כספר ילדים לפני שרקם טולקין את המבנה של הלגנדריום.
אופיין של דמויות וגזעים בהוביט שונה באופן ניכר מתכונותיהם בלגנדריום.
כך למשל עלפים בהוביט הם שדונים-קונדסונים, שונים בתכלית מבני הלילית של הלגנדריום.
גם הנשרים בהוביט אינם נושאים עמם את אותו מטען מיתולוגי כמו בלגנדריום, וגם הופעתם של הטרולים שונה לחלוטין מן הטרולים בלגנדריום.
ייתכן, עם זאת, שההוביט השפיע על הלגנדריום בנוגע לפיתוח טבעם של הגמדים.
הלדור אסגרימסון (באיסלנדית: Halldór Ásgrímsson; 8 בספטמבר 1947 – 18 במאי 2015) היה ראש ממשלת איסלנד בשנים 2004–2006. בשנים 1994 - 2006 הוא כיהן גם כיו"ר המפלגה הפרוגרסיבית (מפלגת מרכז-ימין).
אסגרימסון למד במכללת ביפרוסט של התנועה הקואופרטיבית האיסלנדית (30 ק"מ מצפון לעיירה בורגרנס) ובשנת 1970 הוסמך לתפקיד מנהל חשבונות בשירות הציבורי.
מאוחר יותר הוא קיבל השכלה אוניברסיטאית בלימודי מסחר בנורווגיה ובדנמרק ובשנים 1973–1975 עבד כמרצה באוניברסיטת איסלנד.
בשנת 1974 אסגרימסון נבחר לאלת'ינגי (פרלמנט) מטעם המפלגה הפרוגרסיבית במחוז צפון-מזרח (אחד מששת מחוזות הבחירה במדינה).
הוא כיהן כאחד הנציגים של מחוז זה עד 1978, בעוד שבשנים 1979–2003 היה אחד מנציגי מחוז רייקיאוויק צפון.
בשנים 1983–1991 היה אסגרימסון שר הדיג (בשלוש ממשלות של מנהיג מפלגתו דאז – סטינגרימור הרמנסון, וגם בממשלה שהונהגה בשנים 1987–1988 בשיתוף הפרוגרסיבים על ידי ת'ורסטיין פאלסון – יו"ר מפלגת העצמאות).
בשנים 1985–1987, במשך חלק מתקופת כהונתה של ממשלת הרמאנסון הראשונה, הוא היה הנציג של ממשלה זו במועצת השרים הנורדית – גוף משלים למועצה הנורדית.
בשנים 1988 - 1989 (בממשלת הרמאנסון השנייה) אסגרימסון כיהן גם כשר המשפטים והכנסייה.
ב-1994 הוא נבחר למנהיג המפלגה הפרוגרסיבית.
בשנים 1995–2004 היה אסגרימסון שר החוץ בשלוש ממשלות (שנייה-רביעית) של דוד אודסון – מנהיג מפלגת העצמאות ששיתף את הפרוגרסיבים בקואליציה.
בתקופת כהונתה של ממשלת אודסון השנייה (1995 - 1999) אסגרימסון היה במקביל בתפקיד, שהוא מילא קודם בשנים 1985 - 1987 – נציג ממשלת איסלנד במועצת השרים הנורדית.
(במאי 1999, בשבועות האחרונים לכהונתה של ממשלה זו, אסגרימסון החליף את חברו למפלגה שעזב את הממשלה וכיהן גם כשר לאיכות הסביבה ושר החקלאות).
אחרי הבחירות שנערכו במאי 2003, אודסון הרכיב את ממשלתו הרביעית תוך סיכום עם אסגרימסון, לפיו מנהיג הפרוגרסיבים יישאר בתפקיד שר החוץ עד ספטמבר 2004, ואילו אחר כך הם יתחלפו בתפקידים.
בתמורה לוויתור על תפקיד ראש הממשלה מצד אודסון, אסגרימסון הסכים להגדיל את ייצוגהּ של מפלגת העצמאות בממשלתו העתידית בשר נוסף.
אסגרימסון כיהן כראש ממשלת איסלנד בשנים 2004 - 2006. ב-5 ביוני 2006, בעקבות תוצאות מאכזבות בעבור המפלגה הפרוגרסיבית בבחירות לרשויות המקומיות, הוא הודיע על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה ועל כוונתו להתפטר באוגוסט של אותה שנה גם מתפקידו כמנהיג המפלגה.
ב-15 ביוני 2006 אסגרימסון הוחלף בתפקיד ראש הממשלה על ידי מנהיג מפלגת העצמאות – גייר הארדה (שמשנת 2005 היה שר החוץ במקומו של דוד אוסדון, שפרש מהחיים הפוליטיים כדי לכהן כנגיד הבנק המרכזי של איסלנד).
באוגוסט 2006 אסגרימסון התפטר כמובטח מתפקיד מנהיג המפלגה הפרוגרסיבית.
הוא נפרד מהמפלגה בוועידתה הארצית, במהלכה נשא נאום נרגש ובו גם הודעה על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
הוא הוחלף בתפקיד על ידי יון סירגודסון, שכיהן כשר המסחר ושר התעשייה בממשלתו הראשונה של גייר הארדה (שהחליפה את ממשלתו של אסגרימסון בעקבות התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה).
ב-31 באוקטובר 2006 אסגרימסון נבחר לתפקיד מזכ"ל מועצת השרים הנורדית, בו כיהן מ-1 בינואר 2007 עד שנת 2013.
במאי 2015 נפטר בעקבות התקף לב.
אסגרימסון היה נשואי לסיגוריונה סיגורדרדוטיר ואב לשלושה.
הלהקה האחרונה בלבנון הוא סרט קומדיה ישראלי שיצא לאקרנים באוקטובר 2016 בבימוי של בן בכר ואיציק קריחלי, על פי תסריטם של איציק קריחלי ואורי הלוי, ובכיכובם של אורי לייזרוביץ', עפר שכטר, עופר חיון, ישראל קטורזה, דנה פרידר, דניאל גל ועוד.
הסרט מספר על שלושה חברים בלהקה צבאית שמתעוררים בוקר אחד ומגלים שצה"ל עזב את לבנון והשאיר אותם מאחור.
הסרט מכר מעל 300 אלף כרטיסים בישראל ויזכה לעיבוד מחודש דובר אנגלית תחת חברת דייוויס פילמז של סמואל חדידה.
שלומי חזן (עופר חיון), קובי רוטמן (עפר שכטר) ואסף מלכה (אורי לייזרוביץ') הם חברי הלהקה הצבאית "העבריים" לשעבר, שהתפצלו לדרכים שונות - קובי הועבר להיות אחראי תחזוקה בבסיס אור שבלבנון, תחת פיקודו של סא"ל אלון נישרי (איציק קריחלי) ושני עוזריו - משיח (עמי אנידג'ר) ואליהו (רודי סעדה).
שלומי ניהל מערכת יחסים עם מירי רוטמן (דנה פרידר) - אחותו של קובי, ואסף עבד כעוזר ליצן מפני שאביו לא מקבל את עבודתו כזמר.
אלון נישרי, פוקד על קובי להופיע עם הלהקה הצבאית בזמן שהוא מבריח פאקטים של סיגריות (מה שהתברר מאוחר יותר כסמים), או שהוא יחשוף למשטרה הצבאית תמונות שמוכיחות שקובי מבצע מכירות לא חוקיות.
שלומי מסכים להופיע עם קובי כדי שיסלח לו על הרומן שהוא מנהל עם אחותו, והוא הולך לבית של אסף כדי לבקש מאביו - אל"ם יעקב מלכה (ישראל קטורזה) אישור להופעה בלבנון.
אסף ואביו נמצאים במשבר מאז שאסף שיבש הופעה של הלהקה בבסיס מצ"ח חמש שנים לפני הנסיגה מלבנון, נעצר על ידי דנה כהן (דניאל גל) עקב שימוש בסמים, וגרם לפירוק של הלהקה.
אסף רצה להראות לאביו שהוא יכול להתקדם בקריירה שלו ככוכב רוק ולכן מצטרף להופעה.
על מנת לגרום ליעקב לקבל קידום, ולסגור את התיק של אסף במשטרה, דנה מגייסת את אסף כמשת"פ - היא מחביאה לו בגיטרה מכשיר הקלטה, אותו אסף שותל במשרד של אלון, כדי לשמוע מה הוא ועוזריו מתכננים בקשר להעברה של הסמים.
אסף מתקשר לדנה כדי לספר לה שהמכשיר הקליט את השיחה של נישרי ושל עוזריו, אך מפני שהוא עושה זאת דרך הטלפון שבמשרד של אלון, משיח ואליהו מאזינים לשיחה ושומעים על התרגיל של אסף ודנה.
אלון נישרי מבקש מעוזריו להשתיק את אסף, שלומי וקובי - והם מחליטים להשאיר אותם בלבנון.
דנה, שממשיכה לנסות להרשיע את אלון בקשר להברחות הסמים, מצטרפת ליעקב ומירי בניסיון לחפש את הלהקה.
לאחר שהמפקד של דנה, משה, משעה אותה מהיחידה, השלושה מתקשים להמשיך.
יעקב משתמש בדרגה שלו כאלוף-משנה בחיל החינוך כדי להחזיר את אסף (ואיתו גם את שלומי וקובי) לארץ.
דבר נוסף שמעכב אותם, הוא שאלון נישרי גילה שעוזריו השאירו את הלהקה בלבנון, והוא שולח אותם להחזירה.
בזמן שמחפשים את הלהקה בישראל, גם שני פעילי חזבאללה - נביל (ג'ורג' אסקנדר) וסעיד (איהאב אליאס סלאמי) - רוצים לתפוס את שלישיית הישראלים ולזכות בכסף ותהילה.
לאחר שנישרי ועוזריו גנבו את הסמים שהחזיק צד"ל, והבריחו אותם לארץ, לצד"ל אין דמי חסות לשלם לחזבאללה, והם רוצים להשתמש בחטופים ציונים כדי לשלם.
שחקן/שחקניתתפקיד אורי לייזרוביץ' אסף מלכה עפר שכטר קובי רוטמן עופר חיון שלומי חזן ישראל קטורזה אל"ם יעקב מלכה איציק קריחלי סא"ל אלון נישרי רודי סעדה אליהו עמי אנידג'ר משיח דניאל גל דנה דנה פרידר מירי רוטמן ג'ורג' אסקנדר נביל איהאב אליאס סלאמי סעיד סלים דאו פאדי הישאם סלימאן ג'ורג'
הִלה שלג (מכונה לעיתים גם "Frozen May"; נולדה ב-18 בפברואר 1984) היא כותבת, מוזיקאית ומשוררת ישראלית, זוכת פרס אקו"ם ע"ש עלי מוהר לעידוד פרסום היצירה לשנת 2017.
שלג גדלה בכרמיאל ועברה לתל אביב בשנת 2006. החלה את דרכה באתר "במה חדשה" בתחילת שנות האלפיים.
סיימה לימודי קופירייטינג במכללת ACC תרצה גרנות, ולימודי תקשורת חזותית ב"סטודיו 6B" בתל אביב.
באפריל 2015 הוציאה בהוצאה עצמית אלבום ראשון בשם "האוסף" בהפקתו המוזיקלית של יון לב.
האלבום זכה במענק מקרן אקו"ם לקידום היוצר והיצירה הישראלית, סוקר ברשת, ושירים מתוכו הושמעו ברדיו ובטלוויזיה והופיעו בסדרה "אם וכאשר" ששודרה בערוץ עשר.
באוקטובר 2015 התחילה פרויקט כיתובי קיר תחת ההאשטאג #הלהשלגכותבתלקיר במסגרתו היא כותבת באמצעות מכחולים וצבעי אקריליק משפטים שהגתה, על קירות במרחב הציבורי בהתכתבות עם הסביבה או בהתייחסות לגרפיטי קיים, מצלמת אותם ומעלה לרשת.
המשפט שפתח את הפרויקט הוא "עשיתי המון חיים בטעויות שלי", שהפך ויראלי, ובהמשך נוספו מאות משפטים, ביניהם "פועמת פה אמת" ו"אט אט את את".
תמונות מהפרויקט הוצגו בתערוכות בתל אביב ובחיפה, והוא מתעדכן באופן שבועי בפלטפורמות הרשת השונות.
בשנים 2016 ו-2017 פורסמו ארבעה משיריה בגליונות 12 ו-13 של מגזין "מעין".
במאי 2017 השתתפה בפרויקט Street Tardis בתחנה המרכזית החדשה של תל אביב, במסגרתו יצרה טארדיס ממשפטים שכתבה, בפורמט של מדבקת חלון ברחבת המסופים.
בינואר 2018 הוציאה בהוצאה עצמית אלבום שני בשם "בָּבוּאָה" בהפקתו המוזיקלית של אורן אובסטבלום.
באפריל 2018 זכתה בפרס אקו"ם ע"ש עלי מוהר לעידוד פרסום היצירה, על שירים ופזמונים שכתבה.
במאי 2020, בתקופת התפרצות מגפת הקורונה והסגרים, החלה את פרויקט #השבלונותשלהלהשלג, במסגרתו היא נותנת ביטוי מוחשי למשפטיה באמצעות שבלונות של אותיות וסמלים.
שלג היא אחות בכורה לשלושה אחים קטנים, שניים מהם הם האמנים זיו שמח (Zivink) וארז שמח (Erezoo), הידועים בין היתר בעבודותיהם ברחוב.
הלה באשה-גורני (לעיתים נכתב: האלה גוראני, באנגלית: Hala Gorani; נולדה ב-1 במרץ 1970) היא מגישה בכירה וכתבת שטח אמריקאית ממוצא סורי ברשת CNN International, המשדרת מלונדון.
היא מגישה את התוכנית "הלה גורני הערב" של CNN בימי השבוע בשעה 09:00 CET (22:00 שעון ישראל).
בעבר הנחתה במשותף עם ג'ים קלנסי את התוכנית "העולם שלך היום" עד פברואר 2009 ולאחר מכן את "הדלפק הבינלאומי" עד אפריל 2014, מהמטה של CNN באטלנטה.
גורני נולדה בשנת 1970 בסיאטל, וושניגטון.
לדבריה, היא באה מ"רקע בינלאומי למדי [...] אני אזרחית ארצות הברית עם הורים סורים".
גורני גדלה בעיקר בפריז שבצרפת.
כמו כן חייתה זמן מה גם באלג'יריה.
שמה "הלה" משמעו כשם בעברית "הילה".
היא סיימה תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת ג'ורג' מייסון בפיירפקס שבמדינת וירג'יניה, ליד העיר וושינגטון די.
סי., וסיימה קורס לימודים ב"מכון למדע המדינה פריז" בשנת 1995,
גורני דוברת אנגלית, צרפתית וערבית.
היא רואה בפריז את ביתה, העיר שבו היא גם מתגוררת.
בשנים 2004–2014 היא שידרה ממרכז CNN באטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה, ובשנת 2014 חזרה ללונדון.
הסופר הצרפתי יאן מויקס הקדיש לה גם את הרומן הראשון שלו Jubilations Vers le Ciel בשנת 1996.
גורני התחתנה עם צלם העיתונות הגרמני של CNN כריסטיאן סטרייב ב-14 ביוני 2015 במרוקו.
גורני החלה את הקריירה שלה ככתבת עבור עיתון La Voix du Nord ו-Agence France-Presse, לפני שהצטרפה לערוץ France 3 ב-1994. לאחר תקופה קצרה בטלוויזיית בלומברג בלונדון, היא הצטרפה ל-CNN ב-1998 כמגישה בתוכנית הבוקר CNN Today.
מאז, היא דיווחה חדשות מכל מדינה במזרח התיכון.
בנובמבר 2005, גוראני הייתה אחת מראשוני הכתבים בעמאן, אחרי מתקפת התאבדות של אל-קאעידה בשני בתי מלון.
מוקדם יותר באותה השנה היא סיקרה את תוכנית ההתנתקות הישראלית מעזה.
ב-2006, היא סיקרה את מלחמת לבנון השנייה מלבנון, עבודה עבורה זכתה בפרס CNN על שם אדוארד ר.
בבחירות הנשיאותיות בצרפת של 2002 ו-2007, היא הובילה את הסיקור של CNN.
גורני הייתה אחת מכתבי CNN אשר זכו בפרס אמי לחדשות ותיעוד בשל הסיקור של הרשת את המהפכה במצרים בשנת 2011, אשר הובילה להדחתו של הנשיא דאז חוסני מובארכ.
ב-2015 היא סיקרה מצרפת את הירי בשארלי הבדו, וכן את התקפות דאעש בנובמבר.
גורני סיקרה גם את רעידות האדמה בהאיטי ב-2010, סיקור שזיקה את CNN בפרס נימפת הזהב, אחד מאותות הכבוד הגבוהים ביותר הניתנים בתחום העיתונות הבינלאומית, אשר הוענק בבפסטיבל הטלוויזיה במונטה קרלו באותה השנה.
הסיקור שלה של האביב הערבי זיכה אותה בפרס פיבודי ב-2012, והיא גם סיקרה את המחאות בסוריה כחלק ממספר קטן של עיתונאים שהורשו להיכנס למדינה.
ב-2008, השתתפה גורני בפורום הכלכלי העולמי, ואף הנחתה את אירוע הסגירה, בו השתתפו טוני בלייר, אלי ויזל, יו"ר ג'יי פי מורגן צ'ייס, ג'יימס דימון.
גורני הנחתה בעבר את תוכנית Inside the Middle East של CNN, תוכנית חודשית המסקרת את הסיפורים החברתיים, פוליטיים ותרבותיים החשובים של האזור.
במהלך חמש השנים שאירחה את התוכנית, היא גם דיווחה במסגרתו מספר סיפורים, כמו על עוני בבחריין עשירת הנפט, חיי היומיום בעיראק, ועל חיי הלהט"ב במזרח התיכון, שהיה דיווח חדשותי ראשון מסוגו בטלוויזיה הבינלאומית, וזכה למועמדות לפרס GLAAD.
בין הדמויות הפוליטיות שראיינה גורני כלולים: ג'ימי קרטר, טוני בלייר, עמר מוסא, רפיק אל-חרירי, סאיב עריקאת, נורי אל-מאלכי, אהוד ברק, הדלאי לאמה, שמעון פרס, וקרלה ברוני, בין רבים אחרים.
גורני עצמה נמנעת מלחשוף את דעותיה הפוליטיות כדי לשמר נייטרליות מקצועית.
במאי 2015 העניקה אוניברסיטת ג'ורג' מייסון לגורני דוקטורט לשם כבוד, בעת שנשאה את נאום טקס הסיום של אותה שנה.
2016: פרס אישיות טלוויזיה (Television Personality award), מטעם האגודה לשידור בינלאומי (AIB)
2015: דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ג'ורג' מייסון
2015: נמנתה ברשימת הנשים החזקות ביותר של פורבס נשים
2012: פרס אמי לחדשות בשל סיקור המהפכה המצרית
2012: מועמדות לפרס אמי לחדשות עבור סיקור סיפור בזמן אמת (Anderson Cooper 360)
2012: פרס פיבודי על סיקור האביב הערבי
2011-2015: נמנתה ברשימת 100 הנשים הערביות החזקות ביותר של מגזין העסקים הערביים
מורו בשל סיקור מתמשך של הקונפליקט במזרח התיכון
הלהיים (בנורדית עתיקה: Helheim) הוא אחד מתשעת העולמות המרכיבים את היקום של המיתולוגיה הנורדית.
הלהיים נמצא בתחתית עץ היגדראסיל, הנושא עליו את עולמות המיתולוגיה הנורדית.
הלהיים משמש כארץ מתים יחד עם ניפלהיים, המשמש באותו התפקיד, ושניהם מצויים יחדיו בתחתית העץ.
לא כל המתים מגיעים להלהיים אלא רק המתים שמתו מזקנה, מחולי או שמתו בקרב אך לא זכו להגיע לוולהאלהאו לפולקוואנג .
בנוסף מתואר כי אנשים רעים גם כן מגיעים להלהיים במותם.
הלהיים מתואר כמקום חשוך, קפוא ומלא ערפל.
את הלהיים מקיף נהר גיול (Gjoll) שמונע מן המתים להימלט מן השאול.
הלהיים נשלט על ידי הל (Hel), בת הזקונים של לוקי, הל מתוארת כשראשה ופלג גופה העליון הוא של אישה ופלג גופה התחתון הוא של גופה מרקיבה.
על הלהיים שומרים מודגוד (Mudgud), השומרת על הגשר מעל נהר הגיול וגרם (Garm), כלב מפלצתי בעל שלושה ראשים המזכיר את קרברוס מן המיתולוגיה היוונית, תפקידו של גרם הוא לקרוע לגזרים במלתעותיו את כל המבקשים להיכנס להלהיים ללא רשותה של הל.
הִלה הדס-עבו (נולדה ב-3 בדצמבר 1958) היא מנכ"לית אנוש – העמותה הישראלית לבריאות הנפש משנת 2007, מנכ"לית המכללה האקדמית אחוה (2000–2006), חברה בשולחן העגול הבין מגזרי של משרד ראש הממשלה משנת 2016 ויושבת ראש משותפת מ-2019.
הדס נולדה ביפו וגדלה ברמת גן בתם של הדסה ויחיאל עבו, אחות ל-3 אחים, נצר למשפחת עבו, משפחה יהודית שעלתה מאלג'יר לגליל ופעלה רבות לחיזוקו של היישוב היהודי באזור.
עם סיום לימודיה התגייסה לצה"ל בשנת 1977 ושנה לאחר מכן סיימה קורס קצינות.
בשנים 1979–1980 שרתה בתפקיד מפקדת יחידת חיב"ה (חיילות בשרות המשטרה) בתל אביב, פיקוד מרכז ובשנים 1980–1981 שימשה כסגנית קצינת ח"ן בפיקוד דרום.
לאחר שחרורה מצה"ל היא החלה את לימודיה האקדמיים במדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1995–1998 ניהלה הדס את החטיבה האקדמית לתואר ראשון במכללה האקדמית אחוה.
ב-1998 הצטרפה לבן זוגה שהוצב בחיל האוויר האמריקאי מטעם חיל האוויר הישראלי עד לשנת 2000. עם שובה לארץ החלה לנהל את המכללה האקדמית אחווה עד לשנת 2006 ובשנת 2007 החלה לנהל את אנוש – העמותה הישראלית לבריאות הנפש.
באפריל 2019 נבחרה הדס להדליק משואה בטקס יום העצמאות.
חברת ועדת היגוי של העיר מודיעין-מכבים-רעות במסגרת "שותפות ביחד", מול הקהילה היהודית ברוצ'סטר ניו יורק.
במסגרת זו הובילה וייזמה של תוכניות בתחום של חינוך לזהות יהודית פלורליסטית ולחיזוק הקשר עם יהדות התפוצות (2003 - עד היום).
חברה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל אביב-יפו (2009 - עד היום).
חברה בוועדת ההיגוי העליונה הבינלאומית לקידום חזון השותפויות (2010 - עד היום).
חברה בוועד המנהל של האגודה הישראלית לשיקום פסיכיאטרי (2012 - עד היום).
חברה בוועד המנהל של המכללה האקדמית אחווה (2012 - 2019).
בשנת 1991 זכתה בפרס קרן וולף לתלמידי דוקטורט מצטיינים.
בשנת 1994 זכתה בפרס קרן קורט לתלמידי פוסט-דוקטורט.
בשנת 2020 זכתה באות בן-גוריון מטעם אוניברסיטת בן-גוריון.
הדס נישאה לבועז, טייס בחייל האוויר הישראלי ולאחר מכן טייס בחברת אל על.
לזוג נולדו שלושה ילדים ניר, עדי וניצן.
עדי, נפטרה מסרטן בשנת 2003 בגיל 16 ולאחר מכן נפטר גם בועז, בן זוגה, מסרטן בשנת 2012. היא מתגוררת במודיעין-מכבים-רעות.
הלדן קפלר הרטליין היה מדען אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1967, יחד עם רגנר גרניט וג'ורג' וולד, "על תגליותיהם לגבי תהליכי הראייה הפיזיולוגיים והכימיים הראשוניים בעין".
הרטליין נולד ב-22 בדצמבר 1903 בפנסילבניה שבארצות הברית.
בשנת 1949 החל לעבוד כפרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנת 1953 הצטרף הרטליין לאוניברסיטת רוקפלר כפרופסור לנוירופיזיולוגיה.
הרטליין נפטר ב-17 במרץ 1983 במרילנד.
הֶלָה קליינברגר (18 במאי 1929 – אפריל 2023) הייתה ניצולת השואה ולוחמת פלמ"ח במלחמת העצמאות.
הֶלָה נולדה לעמליה ומשה וולף בעיירה אושוויינצ'ים, פולין; משפחה הייתה חסידית, אביה היה סוחר ובעל חנות בדים, אמה נפטרה בלידתה, אביה התחתן בשנית והיו לה חמישה אחים ואחיות.
היא השלימה ארבע כיתות בבית הספר העממי הפולני.
ב-1941 גורשה עם יהודי עיירתה לסוסנוביץ, בה חייתה שנה שלמה.
ב-1942, בהיותה בת שלוש עשרה, נשלחה משפחתה למשלוחי המוות באושוויץ והֶלָה הועברה למחנה עבודה לנשים בעיר גרינברג בשלזיה, בו עבדה בבית חרושת לאריגה בייצור שמיכות לצבא גרמניה; היא שהתה במחנה עד גיל שש עשרה.
בינואר 1945, כשהתקרבו הרוסים, נלקחה עם נשות המחנה לצעדת המוות לכיוון מערב והן הגיעו למחנה ברגן-בלזן.
היא ברחה ביחד עם חברתה אידה שלוש פעמים עד שנתפסו.
הֶלָה חלתה בטיפוס ושכבה בבית החולים.
ב-15 באפריל 1945 הגיע הצבא הבריטי לברגן בלזן ושחרר את המחנה.
בשואה איבדה הֶלָה וולף את כל משפחתה הקרובה ורוב משפחתה הרחוקה.
ביוזמת פולקה ברנדוט העבירה אותה הממשלה השוודית, עם פליטים נוספים, לפנימייה בשוודיה בחסות הסוכנות היהודית, שם שהתה שנה מגיל 16 עד 17. היא קיבלה סרטיפיקט והפליגה משוודיה לצרפת באונייה "קסטלהולם" וממרסיי לישראל באונייה "קאירו", כך היא עלתה לישראל במאי 1946 בעליה לגלית והגיעה לחיפה.
בהיותה בת שבע עשרה הגיעה הֶלָה וולף כחלק מעליית הנוער לקיבוץ גבעת השלושה בו התגוררה שנה וחצי, שם פגשה את נתן קליינברגר, בעלה לעתיד.
בקיבוץ התגייסה ל"הגנה" וקיבלה הכשרה מבצעית בסיסית.
בנובמבר 1947 הצטרפה עם חברתה יהודית טן-ברינק (לנדווירט)
לפלי"ם בקיסריה, הן חיכו שהקורס הימי יתחיל ועברו אימוני חי"ר, נשלחו למטבח בגבעת אולגה שם שהו כחודש.
הן רצו להצטרף למערכה על ירושלים, ברחו מהמטבח והגיעו לבסיס הפלמ"ח בקיסריה, משם הועברו לשרונה, שם התאמנו במשך ארבעה חודשים ובסופם סופחו לפלוגה א' בגדוד הרביעי "הפורצים" של חטיבת הראל.
מפקד הגדוד היה יוסף טבנקין, מפקד הפלוגה היה אורי בנר (בן-ארי), מפקד המחלקה היה רפאל איתן ומפקד הכיתה היה יגאל נאור (פרח).
היא לקחה חלק במבצעים נחשון, הראל, יבוסי ומכבי.
היא עלתה לירושלים דרך חולדה ובלילה שבין 5/6 באפריל השתתפה בשיירת נחשון במסגרת מבצע נחשון.