tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך השנים 43–1942, אלסטון הוצב בצבא באריזונה.
כשחזר לניו יורק ב־8 באפריל 1944, התחתן עם ד"ר מיירה אדל לוגן, אז מתמחה בבית החולים הארלם.
הם נפגשו כשעבד על פרויקט ציורי הקיר בבית החולים.
במפגשים התכופים שלהם נהנה אלסטון לבשל ומיירה ניגנה בפסנתר.
במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים לקח אלסטון שיעורי אמנות מדי פעם, ולמד אצל אלכסנדר קוסטגלו.
בינואר 1977 נפטרה מיירה לוגן.
חודשיים לאחר מכן ב־27 באפריל 1977 נפטר צ'ארלס אלסטון.
טקס האזכרה שלו נערך בכנסייה האפיסקופלית של סנט מרטינס ב־21 במאי 1977 בעיר ניו יורק.
הוא החל גם ללמד במרכז האמנותי הקהילתי של הארלם, שנוסד על ידי אוגוסטה סאבאג', במרתף של מרכז שומבורג לחקר התרבות השחורה.
סגנון ההוראה של אלסטון הושפע מעבודתם של ג'ון דיואי, ארתור ווסלי דאו ותומס מונרו.
במהלך תקופה זו, אלסטון החל ללמד את ג'ייקוב לורנס בן העשר, עליו השפיע מאוד.
בסוף שנות העשרים אלסטון הצטרף לבארדן ואמנים שחורים אחרים שסירבו להציג בתערוכות של קרן ויליאם א.
הרמון, בה הוצגו אמנים שחורים בתערוכות נודדות.
אלסטון וחבריו חשבו כי התערוכות האלה נוצרו עבור קהל לבן.
בשנת 1938 קרן רוזנוולד סיפקה כסף לאלסטון לנסוע לדרום, וזו הייתה הפעם הראשונה שהוא הגיע למקומות נידחים וצילם היבטים רבים בחיים הכפריים.
צילומים אלה שימשו בסיס לסדרת דיוקנאות ז'אנר המתארת את החיים השחורים הדרומיים.
באותה שנה אלסטון קיבל מענק שני מקרן רוזנוולד לנסוע דרומה, ובילה זמן רב באוניברסיטת אטלנטה.
במהלך שנות השלושים ותחילת הארבעים של המאה הקודמת, אלסטון יצר איורים למגזינים כמו פורצ'ן, מדמואזל, הניו יורקר, מלודי מייקר ואחרים.
הוא גם עיצב עטיפות אלבומים עבור אמנים כמו דיוק אלינגטון וקולמן הוקינס.
אלסטון הפך לאמן צוות במשרד למידע מלחמה ויחסי ציבור בשנת 1940, ויצר רישומים של אפריקאים אמריקאים בולטים.
תמונות אלה שימשו יותר מ־200 עיתונים שחורים ברחבי הארץ על ידי הממשלה כדי "לשפר את היחסים עם האזרחים השחורים."
בסופו של דבר אלסטון עזב את העבודה המסחרית כדי להתמקד ביצירות האמנות שלו.
בשנת 1950 הפך למדריך הראשון האפרו-אמריקאי בליגת סטודנטים לאמנות, שם נשאר בפקולטה עד 1971. בשנת 1950 הוצג ציורו במוזיאון המטרופוליטן, ויצירות אמנות אחרות שלו רכש המוזיאון.
הוא פתח את תערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1953 בגלריה ג'ון הלר, שייצגה אמנים כמו רועי ליכטנשטיין.
בשנת 1956 הפך אלסטון למדריך האפרו-אמריקני הראשון במוזיאון לאמנות מודרנית, שם לימד במשך שנה לפני שנסע לבלגיה מטעם MOMA.
הוא ריכז את מרכז הקהילה לילדים באקספו 58. בשנת 1958 הוענק לו מענק ונבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות.
בשנת 1968, אלסטון קיבל מינוי נשיאותי מלינדון ג'ונסון למועצה הלאומית לתרבות ולאמנויות.
ראש העיר ג'ון לינדזי מינה אותו לנציבות האמנות בעיר ניו יורק בשנת 1969. בשנת 1973 התמנה לפרופסור מן המניין במכללת סיטי בניו יורק, שם לימד מאז 1968.
אלסטון שיתף אולפן ב"סטודיו 306" עם הנרי באנרן, ששימש מרחב פתוח לאמנים, צלמים, מוזיקאים, סופרים וכדומה.
אמנים אחרים החזיקו חלל שם כמו ג'ייקוב לורנס, אדיסון בייט ואחיו לאון.
במהלך תקופה זו הקים אלסטון את גילדת האמנים של הארלם עם סאבאג' ואלבה לייטפוט כדי לפעול למען שוויון בתוכניות האמנות של WPA בניו יורק.
בשנים הראשונות של, סטודיו 306", אלסטון התמקד בציור דיוקנאות.
עבודותיו המוקדמות כמו דיוקן גבר (1929) מציגות את הסגנון המפורט והריאליסטי של אלסטון המתואר דרך פסטלים ופחמים, בהשראת סגנון ווינולד רייס.
בנערה בשמלה אדומה (1934) ובחולצה הכחולה (1935) השתמש אלסטון בטכניקות מודרניות וחדשניות עבור דיוקנאותיו של אנשים צעירים בהארלם.
בהשראת נסיעתו דרומה, החל אלסטון את "הסדרה המשפחתית" בשנות הארבעים.
עבודות אלה מראות גם את ההשפעה שהיה לפיסול אפריקני על דיוקנאותיו, כאשר "דיוקן נער" מציג תכונות קוביסטיות יותר.
דיוקנאות מאוחרים יותר מראים את השתנותו של אלסטון בסגנון, צבע, צורה ומרחב.
דיוקנאות הקבוצה המשפחתית הם לרוב חסרי פנים, מה שלטענת אלסטון היא הדרך בה אמריקה הלבנה ראתה את השחורים.
הפשטות של המראה, הסגנון והרגש של ציורי המשפחה משקפים כנראה את המסע של אלסטון דרומה.
תנועת זכויות האזרח של שנות השישים השפיעה עמוק על יצירתו, והוא יצר יצירות אמנות המביעות רגשות הקשורים באי-שוויון ויחסי גזע בארצות הברית.
באמצע שנות החמישים של המאה העשרים, החל אלסטון ליצור ציורים בסגנון מודרניסטי במיוחד.
"אישה עם פרחים" (1949) תוארה כמחווה למודיליאני.
"טקסיות" (1950) מראה את השפעת האמנות האפריקאית.
"עבודות ללא כותרות" מציגות את השימוש שלו בשכבת-על צבעונית, ושימוש בצבעים שקטים, הוא הושפע מהגרניקה של פיקאסו, שהייתה יצירה אהובה עליו.
לתנועה לזכויות האזרח של שנות השישים הייתה השפעה גדולה על אלסטון.
בסוף שנות החמישים החל לעבוד בשחור לבן, סגנון שהמשיך עד אמצע שנות השישים, והתקופה נחשבת לאחת החזקות ביותר שלו.
חלק מהעבודות הן רישומים פשוטים של דיו שחור על נייר לבן, בדומה למבחן רורשאך.
"ללא כותרת" מראה ניסיון לבטא את דרמת קטטה באמצעות כמה משיכות מכחול.
אלסטון עבד עם שמן על מזוניט גם בתקופה זו.
"שחור לבן 1" (1959) היא אחת העבודות היותר "מונומנטליות" של אלסטון.
אפור, לבן ושחור נפגשים יחד בצורה רכה.
אלסטון המשיך לחקור את הקשר בין גוונים מונוכרומטיים לאורך כל התקופה.
בהתחלה, עבודות הקיר של צ'ארלס אלסטון קיבלו השראה מיצירותיהם של אהרון דגלאס, דייגו ריברה וחוסה קלמנטה אורוסקו.
הוא פגש את אורוזקו כשהכינו ציורי קיר בניו יורק.
בשנת 1943 נבחר אלסטון לדירקטוריון האגודה הלאומית לציירי קיר.
הוא יצר ציורי קיר לבית החולים הארלם, גולדן סטייט הדדיאל, המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, בית הספר הציבורי 154, בית המשפט למשפחה ופלילים של ברונקס ובית הספר התיכון אברהם לינקולן בברוקלין, ניו יורק.
ציורי קיר בבית חולים הארלם
אלסטון חקר את התרבות האפריקאית המסורתית, כולל רפואה אפריקאית מסורתית.
הציור - "רפואה מאגית" מתאר את התרבות האפריקאית והריפוי ההוליסטי, שנחשב לאחת מהסצנות הציבוריות הראשונות של אמריקה על אפריקה.
תחילה הייתה התנגדות לציורים אלה מטעם הוועדה האמנותית, אך לאחר ארבע שנים, מערכת ציורי הקיר האלה אושרה ובוצעה.
"הרפואה המאגית והרפואה המודרנית" הוצגו בתערוכה"אופקים חדשים באמנות אמריקאית" של המוזיאון לאמנות מודרנית.
ציורי קיר של אלסטון נתלו בביתן הנשים בבית החולים מעל רדיאטורים לא מכוסים, מה שגרם לציור להתדרדר מהאדים.
בשנת 1968, לאחר מותו של מרטין לותר קינג ג'וניור, התבקש אלסטון ליצור ציור קיר נוסף לבית החולים, שיוצב בביתן הקרוי על שמו של מנהיג זכויות האזרח שחוסל.
שנה לאחר מותו של אלסטון בשנת 1977, קבוצת אמנים והיסטוריונים, כולל הצייר הנודע רומרה בירדן והיסטוריונית האמנות גרטה ברמן, יחד עם מנהלי בית החולים, ומנציבות האמנות של ניו יורק, בדקו את ציורי הקיר והגישו הצעה לשיקומם לראש העיר אד קוץ'.
הבקשה אושרה, והמשקם אלן פרנץ החל לעבוד בשנת 1979, והציל את ציורי הקיר מפני ריקבון נוסף.
שנים רבות חלפו, וציורי הקיר החלו להתדרדר שוב - במיוחד עבודות אלסטון שהמשיכו לסבול מהשפעת הרדיאטורים.
בשנת 2005 הודיע בית החולים הארלם על פרויקט של שני מיליון דולר לשימור ציורי הקיר של אלסטון ושלושה חלקים נוספים בפרויקט המקורי שהוזמן במסגרת הרחבת בית החולים.
צ'ארלס אוגוסטוס בריגז (באנגלית Charles Augustus Briggs;) היה מלומד ותאולוג פרסביטריאני (ומאוחר יותר אפיסקופלי) אמריקאי.
נולד בעיר ניו יורק, בנם של אלנסון בריגס ושרה מיד בריאן.
הוא נודה מהכנסייה הפרסביטריאנית באשמת כפירה, בגלל התאולוגיה הליברלית שלו בנוגע לביבליה.
בריגס למד באוניברסיטת וירג'יניה (1857–1860); סיים את לימודיו ב-Union Theological Seminary בשנת 1863; ולאחר מלחמת האזרחים האמריקאית למד עוד ב אוניברסיטת ברלין בין השנים 1866–1869. בשנת 1870 התמנה לכומר של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של רוזל , ניו ג'רזי.
תפקיד זה מילא עד 1874, אז קיבל את מינוי של פרופסור לעברית ושפות נלוות ב-Union Theological Seminary שם לימד עד שנת 1891. לאחר מכן לימד שם בתאולוגיה מקראית בין השנים 1891–1904. אחר כך מונה לפרופסור לאנציקלופדיה וסמליות תאולוגיים.
בין השנים 1880–1890 הוא היה עורך של ה-"Presbyterian Review".
בשנת 1892, בריגס הועמד לדין על כפירה על ידי הכהונה של ניו יורק, בראשות ג'יימס מקוק ועמיתיו.
האישומים התבססו על נאום השבעתו בשנה הקודמת.
שהוא לימד שמלבד כתבי קודש, גם ההיגיון וגם הכנסייה מהווים מקור של סמכות אלוהית, ויכולים להביא לגאולת האדם
שייתכן שהיו שגיאות בטקסט המקורי של כתבי הקודש
שנבואות הברית הישנה הופרכו על ידי ההיסטוריה, וכי נבואות המשיח לא יכלו ולא תוכלנה להתגשם
שמשה אינו מחבר החומש וכי ישעיהו אינו מחבר המחצית השנייה של הספר הנושא את שמו
שתהליכי הגאולה מתמשכים אל העולם הבא (הוא ראה בכך אשמת התאולוגיה הפרוטסטנטית בכך שהיא מגבילה את הגאולה לעולם הזה וכי ההעלאה לדרגת קדוש אינה מסתיימת במוות).
לאחר התפלויות ותמרונים רבים על ידי בריגס, החליטה "האספה הכללית של הכנסייה הפרסביטריאנית", אליה הוגש המקרה, להסיר את סמכויותיו ולנדות את בריגס מההכנסייה הפרסביטריאנית בשנת 1893 בוושינגטון הבירה.
היו שטענו כי החלטת האספה הושפעה, בין השאר, מהאופן הלוחמני של בריגס ומנימת הביטויים המיליטנטית שלו כפי שהתבטאה בנאום השבעתו.
לאחר גינויו על ידי הפרסביטריאנים, הוא פנה לעבר האפיסקופאליזם והוסמך ככומר של הכנסייה האפיסקופלית בשנת 1899. מלגתו זיכתה עבורו תואר דוקטור לתאולוגיה מאוניברסיטת אדינבורו (1884) ומאוניברסיטת גלאזגו (1901), ומאוניברסיטת אוקספורד (1901).
עבודתו החשובה ביותר הייתה "מילון העברית המקראית" (A Hebrew and English Lexicon of the Old Testament ידוע כיום כ-Brown–Driver–Briggs,או BDB, בראון דרייוור ובריגס) שיצא בשנת 1906, עליו עבד יחד עם דרייבר תחת העורך הראשי פרנסיס בראון.
כמו כן וערך עם דרייבר את הסדרה הבינלאומית להערות ביקורתיות .
צ'ארלס אמורי סמית' היה עיתונאי, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי.
צ'ארלס אמורי סמית' נולד במנספילד, קונטיקט.
ב-1849 הוא עבר עם משפחתו לאולבני, ניו יורק, שם הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיית אולבני.
ב-1861 הוא סיים את לימודיו ביוניון קולג'.
לאחר מכן ועד 1862 הוא היה קצין הגיוס במטהו של הגנרל ג'ון פ.
רתבון ולאחר מכן ועד 1865 הוא לימד באקדמיית אולבני.
בשנים 1865–1870 הוא היה עורך העיתון "אולבני אקספרס".
לאחר מכן הוא הצטרף למערת העיתון "אולבני ג'ורנל" ובשנים 1876–1880 הוא היה העורך האחראי של העיתון.
בשנים 1879–1880 הוא היה המנהל של אוניברסיטת מדינת ניו יורק .
לאחר מכן ועד למותו הוא היה העורך ואחד הבעלים של העיתון "פילדלפיה פרס".
סמית' היה פעיל במפלגה הרפובליקנית ברמה המדינתית והארצית.
בשנים 1874–1880 (למעט 1877) היה יושב ראש ועדת ההחלטות של הוועידות הרפובליקניות של מדינת ניו יורק וב-1879 הוא היה נשיא הוועידה.
הוא היה נציג לכמה מהוועידות של המפלגה הרפובליקנית והיה שותף לניסוח המצעים של המפלגה בשנים 1876 ו-1896.
בשנים 1890–1892 הוא נשלח להיות שגריר ארצות הברית ברוסיה.
באותה תקופה הוא היה אחראי על העברת חמישה משלוחי מזון ומוצרים אחרים לסובלים מהרעב ההמוני שם ששוויו הסתכם ב-750,000 דולר.
בשנים 1898–1902 הוא היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינטים של הנשיאים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט.
בתפקידו זה הוא עשה רבות לפיתוח מערכת משלוחי הדואר הכפריים בחינם.
צ'ארלס אמורי סמית' נפטר בפילדלפיה ב-19 בינואר 1908 ונטמן בבית הקברות ווסט לאורל היל שבבלה קינווד הסמוכה לפילדלפיה.
צְ'אַרְלְס אֵלִיּוֹט היה אדמירל בצי המלכותי הבריטי, אשר שירת כמנהל האדמיניסטרטיבי הראשון של מושבת הונג קונג הבריטית וכמושל מספר מושבות אי של האימפריה הבריטית.
נודע במיוחד על פועלו בניסיון להביא להסדר במלחמת האופיום הראשונה.
בנם של יו ומרגרט אליוט, נולד בשנת 1801, בעיר דרזדן, נסיכות הבוחר מסקסוניה, האימפריה הרומית הקדושה, שם כיהן אביו כשגריר הבריטי.
בשנת 1815 הוא נכנס לצי המלכותי לשירות באיים המלדיביים ובחופי מזרח אפריקה.
הוא פרש מהצי בשנת 1828 כדי להיכנס לשירות הקולוניאלי.
בשנת 1830 מונה למגן עבדים בגיאנה, שם הפך למובטל.
בשנת 1834 הוא הפך למזכיר נציבי הסחר בסין, דאז שושלת צ'ינג, ואחרי 1835 התמנה למפקח על הסחר וממלא מקום בגואנגג'ואו.
לפיכך הוא היה אחראי על קשרי הסחר האנגלים בתקופה בה הרשויות הסיניות החלו במאמצים לעצור את תנועת האופיום הבלתי חוקית שניהלו סוחרים בריטים והיה אחראי במידה רבה לפרוץ מלחמת האופיום בשנת 1840.
הסכם זה שהתגלה כבלתי מקובל על שתי הממשלות הביא לפיטורו הסופי של אליוט בהוראת השר לענייני חוץ הנרי טמפל, הוויקונט השלישי מפלמרסטון (לעתיד ראש ממשלת בריטניה).
אליוט הוקצה מחדש וב-6 באוגוסט 1842, הגיע למפרץ גלווסטון, טקסס, כשגריר הבריטי בתוך הרפובליקה של טקסס.
בתפקיד זה אליוט דגל בביטול העבדות בטקסס, פעל למען הקמת סחר חופשי והדגיש את החשיבות של הבטחת שלום עם מקסיקו.
הוא הפך לחבר אישי ואמין של הנשיאים סם יוסטון והנסון ג'ונס.
כביכול בהוראת יוסטון, הוא עבד עם השגריר הבריטי במקסיקו סיטי למען שביתת נשק בין טקסס למקסיקו בשנת 1843 והיה מרכיב בהבטחת שחרורם של כמה שבויים.
בגלל היתרון של התמיכה הבריטית לטקסס חופשית ועצמאית, אליוט פעל באופן אקטיבי נגד סיפוח טקסס לתוך ארצות הברית.
בשנת 1845, באישור הנשיא ג'ונס, נסע למקסיקו כדי להשיג אמנה המבטיחה את הכרת הממשלה של אנטוניו לופס דה סנטה אנה בעצמאות טקסס בתנאי שטקסס לא תסופח.
הוא החזיר את האמנה לטקסס, אך טקסנים הצביעו לסיפוח בהעדפה לעצמאות שהוכרה על ידי מקסיקו ומובטחת על ידי אנגליה.
אליוט, שכונה בעיתונות "האיש בכובע הלבן", היה נושא להערות רבות בעיתונים במהלך מחלוקת הסיפוח של טקסס.
הוא קיבל הוראה לחזור לבריטניה לאחר סיום הסיפוח מבחינה רשמית.
הוא שירת בתור מושל ברמודה בין השנים 1846 ל-1854, טרינידד בין השנים 1854 ל-1856, וסנט הלנה בין השנים 1863 ל-1869. ב-1856 הוא היה מועמד לתפקיד אזרחי, ועיטורי הכבוד שלו בצי הבריטי הביאו אותו לדרגת אדמירל בספטמבר 1865. אליוט היה נשוי ונולד לו לפחות ילד אחד.
הוא נפטר בווייטקומב, דבון, אנגליה, האימפריה הבריטית ב-9 בספטמבר 1875.
צ'ארלס ברנטון הגינס היה מדען אמריקאי-קנדי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1966 "על גילוי הטיפול לסרטן הערמונית באמצעות הורמונים".
זו הייתה התגלית הראשונה שהראתה כי ניתן לשלוט בסרטן על ידי כימיקלים.
יחד איתו זכה בפרס גם פייטון רוס.
הגינס נולד בהליפקס שבנובה סקוטיה.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת אקדיה בקנדה והמשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת הרווארד אותם סיים בשנת 1924. את ההתמחות בכירורגיה עשה באוניברסיטת מישיגן.
הגינס נפטר ב־12 בינואר 1997 בשיקגו שבאילינוי.
צ'ארלס אנדרסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן לזמן קצר כמושל אוהיו ה-27.
צ'ארלס אנדרסון נולד בלואיוויל, קנטקי, למשפחה בולטת בפעילותה הציבורית.
אביו, ריצ'רד קלאף אנדרסון האב, היה שלישו של המרקיז דה לה פאייט במלחמת העצמאות האמריקאית.
צ'ארלס אנדרסון סיים את לימודיו באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו ב-1833, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא עבר לדייטון, אוהיו, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין ובהמשך נבחר כתובע המחוזי.
ב-1844 נבחר אנדרסון לסנאט של אוהיו ורכש מוניטין כמי שקידם את זכויותיהם של האפרו-אמריקאים.
לאחר מכן הוא עבר לטקסס מסיבות בריאותיות.
בדצמבר 1860 הוא נשא נאום נלהב בסן אנטוניו, שבו הוא התנגד נחרצות לפרישה מהאיחוד וקרא ל"נצחיותו של האיחוד הלאומי".
תומכים מקומיים זועמים של הקונפדרציה איימו על אנדרסון ועצרו אותו ללא אשמה, אך הוא נמלט ושב למשפחתו בדייטון.
הנשיא אברהם לינקולן שלח את אנדרסון למסע נאומים לטובת האיחוד באירופה, שאחריו קיבל אנדרסון את הפיקוד על רגימנט הרגלים ה-93 של אוהיו וקיבל דרגת קולונל בצבא האיחוד.
לאחר שנפצע קשה ב התפטר אנדרסון מתפקידו ושב לאוהיו כדי להחלים.
בסוף 1863 נבחר אנדרסון כסגן המושל של אוהיו ובתחילת 1864 הושבע לתפקידו.
ב-29 באוגוסט 1865, עם מותו של המושל ג'ון ברף, הוא היה למושל אוהיו.
כמושל כיהן אנדרסון פחות מחמישה חודשים, עד 8 בינואר 1866. לאחר סיום כהונתו כמושל שב אנדרסון לקנטקי וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
אחיו של אנדרסון, מייג'ור רוברט אנדרסון, היה גם הוא קצין בצבא ארצות הברית, שנודע בשל תפקידו בהגנת פורט סאמטר עם פרוץ מלחמת האזרחים.
אח אחר שלו, ויליאם מרשל אנדרסון, נודע כחוקר, פוליטיקאי וחבר במושבת וירג'יניה החדשה של אנשי הקונפדרציה לשעבר במקסיקו בתקופת מלכותו של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
צ'ארלס אנדרסון נפטר בקטאווה שבקנטקי ב-2 בספטמבר 1895, בגיל 81. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
צ'ארלס אוגוסטוס האוול היה סוחר אמנות, אשר ידוע בעיקר בשל שכנע את הצייר דנטה גבריאל רוזטי לחשוף את השירים שקבר עם אשתו אליזבת סידל.
המוניטין שלו כסחטן היווה השראה לסיפור על שרלוק הולמס של ארתור קונאן דויל "הרפתקאתו של צ'ארלס אוגוסטוס מילברטון".
האוול נולד בפורטו, פורטוגל לאב אנגלי, אלפרד ויליאם הרווי האוול, ולאם פורטוגזית.
הוא טען שהמוצא הפורטוגלי שלו הוא אריסטוקרטי משפחתי שעבר בירושה.
הוא עבר לבריטניה בצעירותו, לאחר שנתפס כרמאי בקלפים.
ב-1858, האוול עזב את בריטניה זמן קצר לפני שחברו פליס אורסיני ניסה להתנקש בחיי נפוליאון השלישי, מה שהוביל לשמועות שהאוול היה מעורב בעלילה.
האוול היה החבר והסוכן העסקי של רוזטי ושל ג'ון ראסקין.
ראסקין העסיק אותו כמזכיר בין 1865 ל-1868. ראסקין סמך על האוול ב"עניינים הדורשים טיפול עדין ושיקול דעת נבון".
זה היה בדרך כלל כדי לנהל את תרומות הצדקה הדיסקרטיות של ראסקין.
אבל האוול ביקש להשיג שליטה מלאה על הכספים של ראסקין.
בסופו של דבר ראסקין ניתק את הקשר שלו עם האוול.
לדברי אחיו של רוזטי, ויליאם מייקל רוזטי, האוול היה איש מכירות מיומן.
יכולתו לנצל את "התחביבים והחולשות" של אנשים הבטיחה לרוזטי הזמנות עבודה.
האוול ארגן את פתיחת הקבר של אשתו של דנטה גבריאל רוזטי - אליזבת סידל, כדי להוציא את השירים שנשארו בארון הקבורה שלה בשנת 1869. הוא היה מסוגל לעשות זאת מכיוון שהכיר את שר הפנים שהעניק רשות לכך.
האוול הפך גם ליועץ עסקי של אלג'רנון צ'ארלס סווינבורן.
כמה מכתבים מגונים שכתב סווינבורן להאוול נרכשו על ידי המו"ל ג'ורג' רדוויי, שהשתמש בהם כדי לסחוט את סווינבורן כדי לוותר על זכויות היוצרים של אחד משיריו.
סווינבורן האשים את האוול, ואחרי מותו כתב שהוא מקווה שהוא סובל בגיהנום.
בסוף שנות ה-80, הוא הצטרף ל, חברה נאו-יעקוביסטית, יחד עם ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
האוול מת בשנת 1890 בנסיבות מוזרות.
הוא נמצא בצ'לסי כשגרונו משוסף, עם מטבע בפיו.
הדיווחים אינם עקביים לגבי האם הוא נמצא כבר מת או מת בבית החולים שאליו נלקח.
המבוכה של החקירה המשטרתית נמנעה כאשר נקבע כי מותו נבע מדלקת ריאות, וגרונו המשוסף נגרם מניתוח לאחר המוות.
בביתו נמצאו מכתבים רבים, מתוייקים בקפידה, מאנשים בעלי מעמד גבוה, מה שהוביל לספקולציות רבות.
נסיבות מותו של האוול והשמועות הרבות על חוסר יושרו ועסקאותיו האפילות הביאו להאשמה כי השתמש במכתבים שברשותו כדי לסחוט אנשים חשובים.
מקורביו בעולם האמנות היו חלוקים.
אדוארד ברן-ג'ונס תיאר את האוול כבוגדני, חסר מצפון.
אלגרנון צ'ארלס סווינבורן אמר שהוא "האדם העלוב והמגעיל שנתקלתי בו".
אמנים אחרים היו נדיבים יותר.
פורד מדוקס בראון אמר שאף שהוא "אחד השקרנים הגדולים ביותר שקיימים" הוא בעצם "טוב לב".
פרשנים של המאה ה-20 על האחווה הפרה-רפאליטית טענו שבשנותיו האחרונות האוול השתמש במכתבים כדי לסחוט חברים לשעבר.
עם זאת, הביוגרפית שלו, הלן רוזטי אנג'לי, לא מצאה שום דבר שיתמוך בהאשמות בסחיטה, שאולי עלו מפרשנות של התקרית שבה היה מעורב ג'ורג' רדוויי.
הוא ניהל מערכת יחסים עם רוזה פרנסס קורדר.
הוא למד רפואה בבית החולים סיינט תומאס בלונדון, ולאחר שקיבל את הדוקטורט שלו ב-1891, הוא נשאר בסיינט תומאס, ועבד תחת אדוארד נטלשיפ (1845–1913).
מאוחר יותר היה מנתח עיניים בבית החולים לילדים באברדין ובמרפאה המלכותית של אברדין.
אשר גילה תסמונת הקרויה על שמו, תסמונת אשר, אותה תיאר במאמר משנת 1914 שכותרתו 'על התורשה של רטיניטיס פיגמנטוזה'.
הוא ביסס את ממצאיו על סקר של 69 אנשים שסבלו מבעיות ראייה ושמיעה.
אשר הוכיח כי המחלה עברה בתורשה, וכי הורים העבירו את התסמונת לילדיהם.
הגילוי שלו היה המשך לעבודה שעשו רופאי העיניים הגרמנים אלברכט פון גראף וריצ'רד ליברייך, שעשו מחקר מקיף על רטיניטיס פיגמנטוזה והקשר שלה לחירשות באמצע המאה ה-19.
עם אדוארד נטלשיפ וקרל פירסון (1857–1936), אשר פרסם עבודה חשובה על לבקנות בשם "מונוגרפיה על לבקנות באדם".
צ'ארלס ארמינגטון רובינס היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו ה-22 בשנים 1947–1951.
צ'ארלס ארמינגטון רובינס נולד בדפאיינס, מחוז שלבי, איווה.
כשהיה בן ארבע עברה משפחתו לקולורדו, והתיישבה בלה האנטה שבמחוז אוטרו.
ב-1907 הוא סיים את לימודיו בקולג' ויליאם ג'וול שבליברטי, מיזורי, ולאחר מכן לימד בבתי ספר תיכוניים במיזורי, קולורדו, מונטנה ומיסיסיפי.
ב-1913 החל רובינס ללמוד בבית ספר לרפואה בקולג' הרפואי של אוניברסיטת ראש, ובמקביל עבד במגוון עבודות לילה כדי לקיים את עצמו.
ב-1917 הוא קיבל את התואר דוקטור לרפואה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס רובינס באוגוסט 1918 לגייסות הרפואה של צבא ארצות הברית כלוטננט ראשון, וב-16 בדצמבר אותה שנה סיים את שירותו הצבאי.
הוא קיבל הסעה חינם ברכבת כדי לבחון שתי עיירות שנזקקו לרופאים, ועזב את שיקגו.
בערב חג המולד הוא הגיע לסנט מריס, איידהו, לאחר שבחר בה על פני ת'רי פורקס, מונטנה, שם הוא נשאר 28 שנים, עד לבחירתו כמושל.
במשך דור שלם, יילד רובינס כמעט את כל התינוקות שנולדו במחוז בנוואה.
בשנים 1939–1947, במשך ארבע תקופות כהונה, היה רובינס חבר בסנאט של איידהו.
ב-1946 הוא התמודד על משרת מושל איידהו.
הוא היה המושל הראשון שנבחר לתקופת כהונה שלמה של ארבע שנים, לאחר שכל קודמיו נבחרו לתקופות של שנתיים, זאת לאחר שמשך כהונת המושל הוארכה לארבע שנים בעקבות תיקון לחוקת המדינה.
בבחירות הוא ניצח בקלות את המושל המכהן ארנולד ויליאמס, שהושבע כמושל כאשר קודמו, צ'ארלס גוסט, התפטר כדי להתמנות על ידי ויליאמס למושב שהתפנה בסנאט של ארצות הברית.
התיקון לחוקת איידהו, שבמסגרתו הוארכה תקופת כהונת המושל לארבע שנים, יצר גם הגבלת כהונה על פיה לא יכול היה המושל להיבחר ליותר מתקופת כהונה אחת רצופה.
הגבלה זו הייתה בתוקף עד 1958, כך שהן רובינס והן יורשו הרפובליקני שנבחר ב-1950, לאונרד ג'ורדן, כיהנו תקופת כהונה אחת של ארבע שנים כל אחד.
בהמשך תוקנה חוקת המדינה, לאחר שהתקבל אישור במשאל עם שנערך במסגרת הבחירות הכלליות של 1956.
ב-1948 היה רובינס נציג בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית בעודו מכהן כמושל.
בשל אי יכולתו להיבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל, הוא התמודד בבחירות של 1950 על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות המקדימות שנערכו באוגוסט אותה שנה על ידי הרמן ולקר.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1951, בגיל 66, העתיק רובינס את מקום מגוריו מסנט מריס ללואיסטון, והיה המנהל הרפואי של מחוז צפון איידהו של משרד השירות הרפואי, שלימים נודע בשם ריג'נס בלו שילד.
ב-1919 נשא רובינס לאישה את מרגריט שרמן גרנברי.
ב-1938 היא נפטרה כשהייתה בת 46 ולשניים לא נולדו ילדים.
ב-1939 נישא רובינס בשנית לפטריסיה סימפסון מסנט מריס, שהייתה אחת האחיות שעבדו איתו.
במשך חייו היה רובינס חבר בלגיון האמריקאי, באגודה הרפואית האמריקאית, באחווה החברתית פי-גאמא-דלתא, באחווה המקצועית נו-סיגמה-נו ובבונים החופשיים.
צ'ארלס ארמינגטון רובינס נפטר ב-20 בספטמבר 1970 בלואיסטון, בגיל 85. הוא נטמן בבית הקברות לואיס קלארק ממוריאל גרדנס שבעיר.
צ'ארלס אסטן פוסקאר השלישי (נולד ב-9 בספטמבר 1965) המוכר בשם הבמה שלו צ'אלרס אסטן או צ'יפ אסטן, הוא שחקן, מוזיקאי וקומיקאי אמריקאי.
אסטן שיחק את התפקיד של זמר הקאנטרי דיקון קלייבורן בדרמה של ABC/CMT נאשוויל (סדרת טלוויזיה) משנת 2012 ועד שנת 2018 מה שהחל לאחר מכן להתניע את הקריירה המוזיקלית שלו.
הוא גם שיחק את ווארד קמרון בסדרת הדרמה לנוער של נטפליקס חופים של סודות.
הוא הופיע בתוכנית האלתורים של מי השורה הזאת בכלל?
אסטן נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, ועבר לאלכסנדריה (וירג'יניה) כשהיה בן 9, אחרי שהוריו התגרשו.
הוא ואחותו הצעירה גודלו על ידי אימם.
אביו המנוח, צ'ארלס, היה איש עסקים מקומי בולט, ושותף עסקי לשעבר של הסנטר (פוטבול אמריקאי) בפיטסבורג סטילרס ריי מנספילד.
אסטן בוגר בית ספר תיכון אלכסנדריה משנת 1983, היכן ששיחק פוטבול עבור הטיטאנים עשור אחרי אירועי הסרט לזכור את הטיטאנים.
הוא ציין בכמה ראיונות כי השחקנית מנאשוויל היידן פנטייר הופיעה סרט בתור בתו של מאמנו בחיים האמיתיים.
לאחר מכן למד במכללת ויליאם ומרי שם היה חבר באחוות תטא דלתא צ'י וסיים תואר בכלכלה בשנת 1987. במכללה, הוא היה הסולן הראשי בלהקה "N'est Pas" מ-1985–1988. לאחר שסיים את לימודיו, אסטן עבר לאנגליה כדי לערוך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון כששיחק בתפקיד הראשי במחזמר "Buddy" בשנות ה-90 המוקדמות.
ההופעה הטלוויזיונית הראשונה של אסטן הייתה בדצמבר 1988 כמתמודד בשעשועון Sale of the Century (תחת השם צ'יפ פוסקאר).
הוא זכה בלמעלה מ-32,000 דולר במזומן ובפרסים ב-5 פרקים (13–19 בדצמבר).
מאוחר יותר הוא מכר את הפרסים שלו.
בשנת 1992, ערך אסטן את הופעת הבכורה שלו בשל מי השורה הזאת בכלל?
לאחר מכן הוא הופיע בפרקים נוספים באותה שנה כשהתכנית רצה בניו יורק.
באותו זמן, התוכנית הייתה זקוקה לזמר אלתורים מומחה שני כדי למלא את מקומו של מייק מקשיין.
אסטן ערך את הופעתו האחרונה בגרסה הבריטית של התכנית ב-1994 לפני ששב לארצות הברית.
אף על פי שהופיע על במות ובמסך לאחר מכן, החזרה שלו לשל מי השורה הזאת בכלל?
בשנת 1999 - בפורמט האמריקאי של התכנית בהנחייתו של דרו קארי - ביססה אותו כ"מתחרה רביעי" קבוע בתוכנית.
בשל יכולות השירה שלו, הוא צורף לעיתים קרובות למתחרה הנוסף ויין בריידי למשחקים מוזיקליים.
אף על פי שהוא לא חזר כאורח קבוע כשהתוכנית קמה לתחייה ב-2013 והופיע רק כאורח מיוחד במהלך העונות ה-13 וה-14 (כיוון שהיה אחד מהשחקנים הראשיים של נאשוויל), הוא חזר לבסוף כמשתתף רביעי בעונה ה-15.
אחריי חזרתו של צ'ארלס לשל מי השורה הזאת בכלל, הוא הופיע בתור עצמו עם חברי השחקנים הקבועים מהתוכנית ויין בריידי, גרג פרופס ובראד שרווד בהמופע של דרו קארי.
בשנת 2003 הוא הנחה מיני סדרה קומית חצי מאולתרת למחצה בשם On the Spot.
בין השנים 2004–2006, הוא היה חבר בקבוצת הטיולים "Improv All-Stars" והיה חבר צוות חוזר בתוכנית "Drew Carey's Green Screen Show".
ב-2011 הוא היה משתתף קבוע בתוכנית "Drew Carey's Improv-A-Ganza" בערוץ GSN.
אסטן וחבריו לשעבר בשל מי השורה הזאת בכלל גרג פרופס, ראיין סטיילס וג'ף דייוויס חברו באופן קבוע לסיבוב הופעות ברחבי הארץ ועשו אלתור חי תחת השם Whose" Live Anyway?" באפריל 2014 הפסיק אסטן להשתתף במופע בשל תפקידו בנאשוויל, והוא הוחלף על ידי ג'ואל מוראיי.
בשנת 2001, הופיע אסטן בסרט הטלוויזיה של בילי קריסטל "61*" בתור קווין מאריס, בנו של שחקן הניו יורק יאנקיז האגדי רוג'ר מאריס.
היו לו תפקידים קטנים ב-3 סרטים של קווין קוסטנר: הדוור (1997), 13 ימים כטייס של לוקהיד U-2 רודולף אנדרסון' ובסרט "Swing Vote".
אסטן גם כיכב בסרטון שירות לציבור בשם "Riding Straight" שהופק עבור תוכנית הלימודים של ה"Motorcycle Safety Foundation": "Motorcycle Rider Course: Riding and Street Skills (MRC:RSS)" שם גילם בחור גולש, שקוע ומורח מטבק וחבר מודאג בבר.
אסטן הופיע ככוכב אורח במגוון של סדרות טלוויזיה, ביניהן נשואים פלוס, כריסטין הישנה, מסע בין כוכבים: הדור הבא, מסע בין כוכבים: וויאג'ר, ER (סדרת טלוויזיה), NCIS: לוס אנג'לס, ג'סי (תוכנית טלוויזיה), המנטליסט והמשרד (סדרת טלוויזיה אמריקאית).
מ-2012–2018, הוא היה חלק מהקאסט הראשי של נאשוויל (סדרת טלוויזיה), שם גילם את דיקון קלייבורן.
הוא גם תרם לפסקול גם כזמר וגם ככותב שירים.
הוא כתב ביחד עם דינה קרטר את "I Know How to Love You Now" שהוצג בבכורה של עונה 3. בתחילת 2020, הוא היה אחד מהכוכבים של סדרת נטפליקס פופולרית מאוד "Outerbanks", שם גילם את הנבל הראשי (וורד קמרון).
ב-2013, הופיע אסטן כמתמודד סלבריטאי בתוכנית "מי רוצה להיות מיליונר?" וזכה ב-500,000 דולר עבור ארגון הצדקה שלו.
בשנת 2017 אסטן לוהק לסדרת פרסומות בטלוויזיה וברדיו בתור קארל הארדי האב, המייסד הבדיוני של רשתות המזון המהיר "Carl's Jr." והארדיס.
ב-9 ביולי 2018, הוכרז כי אסטן לוהק לתפקיד חוזר במותחן של "TNT" ספר לי את הסודות שלך.
על פי TVLine, "הדרמה עוקבת אחר שלוש דמויות עם סיפורי רקע מטרידים באותה מידה:אמה (שגולמה בידי לילי רייב), שהתמודהה פעם מול רוצח מסוכן, ג'ון (האמיש לינקלייטר של הלגיון), טורף סדרתי לשעבר בחיפוש אחר גאולה, ומארי (איימי ברנמאן)), אם אבלה הנחושה למצוא את בתה הנעדרת.
לפי התקציר, "ככל שכל אחת מהן נדחקת לקצה, האמת על העבר והמניעים שלהן הולכת ונעשית עכורה יותר, ומטשטשת.
ב-25 ביולי 2018 הוענק לאסטן פרס שיא גינס עולמי על "השבועות הרצופים ביותר להוצאת סינגל דיגיטלי מקורי על ידי מופע מוזיקלי".
הפרס הוענק לו על הופעתו בסינגל שלו "Halfway Home" בתוכנית "Today" של הNBC.
הפרויקט שלו "#EverySingleFriday" הוכרז דרך דף הטוויטר שלו ב-1 ביולי 2016 ורץ מ-15 ביולי של אותה שנה ועד ל-21 ביולי 2017. במהלך 54 שבועות העביר אסטן סינגל חדש בכל יום שישי, אותו הוא עצמו כתב או היה שותף לכתיבתו.
האמנים שהופיעו לאורך הפרויקט כוללים את אשלי קמפבל, קולין לינדן, סטיב מנדיל, שרה סיסקינד, קלרה דייוויס והגברת ג'קי וילסון.
אסטן משתתף תדיר בגרנד אול אופרי.
ההופעה ה-100 שלו נחגגה עם הופעתו במופע ב-20 ביולי 2018. ב-4 בפברואר 2023, אסטן מילא את תפקידו כמארח של קטע ההופעה החיה בשבת של הגרנד אול אופרי.
זאת הייתה הופעתו הראשונה בתפקיד זה.
ב-15 במאי 2019 פורסם כי אסטן חתם עם חטיבת הקונצרטים של APA לייצוג מוזיקלי.
הוא ממשיך לבצע סיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית ואירופה,שם הוא מבצע את המוזיקה המקורית שלו.
בשנת 2023, אסטן הכריז על יציאתו של "One Good Move", סינגל הבכורה מתוך אלבום הבכורה הקרוב שלו, שייצא עצמאית בהמשך השנה.
אסטן נשוי לפאטי פוסקר (לבית הנסון), אותה הכיר בקולג'.
המשפחה עברה לנאשוויל לאחר שאסטן לוהק לסדרה (נאשוויל) כשחקן קבוע.
אסטן הוא היו"ר הלאומי של הטיולים השנתיים Light the Night, המשמשים לגיוס כספים לטובת האגודה ללוקמיה ולימפומה (LLS).
צ'ארלס אוגוסט פרייקין (בהולנדית: Charles Auguste Fraikin; 1817, הרנטלס – 1893, בריסל) היה פסל בלגי ואוצר שפיסל בסגנון הניאו קלאסי.
פרייקין החל בגיל 12 לימודי רישום באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן,
בהגיעו ליל 13 נפטר אביו ובחיפוש אחר עיסוק מעשי החל לימודי רוקחות ועבד אצל רוקח, גיסו של הרוקח פרנסואה-ג'וזף נאבז שהיה צייר ומנהל האקדמיה המלכותית לאמנות של בריסל גילה את כישרונו ועודד אותו להמשיך בתחום האמנות.
זכה בפרסים ואף פיסל את לאופולד הראשון, מלך הבלגים ובהמשך שימש במקביל כאוצר תחום הפיסול במוזיאון המלכותי לאמנויות יפות של בלגיה.
צ'ארלס נדוויסי אונדו (בספרדית ובאנגלית: Charles Nduwuisi Ondo; נולד ב-22 באוקטובר 2003 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן יליד ספרד המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת האדרספילד טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת גינאה המשוונית.
אונדו נולד בספרד לאב ניגרי ולאם מגינאה המשוונית.
בגיל צעיר עבר יחד עם משפחתו באנגליה.
אונדו גדל במחלקות הנוער של מילוול והאדרספילד טאון.
ב-9 באוקטובר 2022 ערך אונדו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של האדרספילד טאון, בניצחון 2-0 על האל סיטי במסגרת המחזור ה-14 בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ לעונת 2023/2024.
ב-15 בפברואר 2023 הושאל אונדו לווטרפורד מליגת המשנה האירית.
ב-6 בספטמבר 2023 ערך אונדו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה המשוונית, בתיקו 1-1 נגד נבחרת לוב במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
צ'ארלס אולסטון קולינס היה צייר, סופר ומאייר בריטי הקשור לאחוות הפרה-רפאליטים.
קולינס נולד בהמפסטד, צפון לונדון, בנו של צייר הנוף והז'אנר וויליאם קולינס.
אחיו הבכור היה הסופר וילקי קולינס.
הוא למד בסטוניהרסט קולג' אשר בלנקשייר.
קולינס פגש את ג'ון אוורט מיליי והושפע מהרעיונות של הפרה-רפאליטים.
הוא השלים את ציורו '"הזעקה של ברנגריה" ב-1850. הציור תיאר את אשתו של המלך ריצ'רד לב הארי כשהיא מבחינה בחגורת בעלה הנעדר מוצעת למכירה על ידי רוכל.
הדוגמנות המשוטחת, הדגש על יצירת דפוסים ודימויים של רקמה היו כולם מאפיינים אופייניים של הפרה-רפאליטיזם.
מילאיי הציע שקולינס יהפוך לחבר באחווה, אבל תומאס וולנר ויליאם מייקל רוזטי התנגדו, כך שהוא מעולם לא הפך לחבר רשמי.
קולינס התאהב ב מריה פרנצ'סקה רוסטי, אך היא דחתה אותו.
הוא נעשה יותר ויותר סגפני ונתון להתבוננות פנימית.
גישות אלו באו לידי ביטוי ביצירתו הידועה ביותר של קולינס, Convent Thoughts, אשר תיארה נזירה בגן מנזר.
קולינס המשיך להציג דימויים דתיים בציוריו.
בסוף שנות ה-1850, הוא נטש את האמנות כדי ללכת בעקבות אחיו לקריירת כתיבה.
יצירותיו הספרותיות המצליחות ביותר היו חיבורים הומוריסטיים שנאספו תחת הכותר עד הראייה (1860).
קולינס התחתן עם בתו של צ'ארלס דיקנס, קייט, בשנת 1860.
מאוחר יותר היה אמור לאייר את הרומן הבלתי גמור של דיקנס, "תעלומת אדווין דרוד".
הוא השלים את הכריכה אבל היה חולה מכדי להשלים את העבודה.
הוא נפטר מסרטן בשנת 1873 ונקבר בבית הקברות ברומפטון, לונדון.
צ'ארלס אוסטין בירד היה היסטוריון ופרופסור אמריקאי, שכתב בעיקר במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20. כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה, השפעתו של בירד נובעת בעיקר מפרסומיו בתחומי ההיסטוריה ומדעי המדינה.
עבודותיו כללו הערכה מחדש רדיקלית של האבות המייסדים של ארצות הברית, שלדעתו היו מונעים על ידי אינטרסים כלכליים אישיים ולא על ידי עקרונות פילוסופיים של עצמאות, חירות או חופש.
ספרו המשפיע ביותר של בירד, "פרשנות כלכלית של החוקה של ארצות הברית" (1913), היה נושא למחלוקת גדולה מאז פרסומו.
למרות שהוא זכה לביקורת תכופות על המתודולוגיה והמסקנות שלו, הוא היה אחראי לפרשנות מחודשת רחבת היקף של ההיסטוריה האמריקאית המוקדמת.
כסמל של האסכולה המתקדמת של פרשנות היסטורית, המוניטין שלו סבל במהלך המלחמה הקרה כאשר ההנחה של עימות מעמדי כלכלי נשמטה על ידי רוב ההיסטוריונים האמריקאים, למרות שהגותו התבססה ברובה על תפיסות מרקסיסטיות.
היסטוריון הקונצנזוס ריצ'רד הופשטטר סיכם ב-1968, "המוניטין של בירד עומד היום כמו חורבה מרשימה בנוף ההיסטוריוגרפיה האמריקאית.
מה שהיה פעם הבית המפואר ביותר במחוז הוא כיום הישרדות מושחתת".
הופשטדטר בכל זאת שיבח את בירד באומרו שהוא "הראשון מבין ההיסטוריונים האמריקאים של דורו או כל דור אחר בחיפוש אחר עבר שמיש".
בין אם מקבלים את התאוריה של בירד אודות האבות המייסדים ובין אם דוחים אותה, חשיבותה של התאוריה היא בהסרת הדימויים המיתיים שנבנו סביבם והיו לקונצנזוס במשך מאות השנים, מה שמאפשר דיון פתוח וביקורתי יותר אודותם.
צ'ארלס אוסטין בירד נולד בנייטסטאון, אינדיאנה, בחגורת התירס.
אביו, ויליאם הנרי הריסון בירד, היה חקלאי, קבלן, בנקאי במשרה חלקית וספקולנט בנדל"ן.
בצעירותו, צ'ארלס עבד בחווה המשפחתית ולמד בבית ספר קוויקר מקומי, Spiceland Academy.
הוא גורש מבית הספר מסיבות לא ברורות אך סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הציבורי בנייטסטאון ב-1891. במשך השנים הבאות, צ'ארלס ואחיו, קלרנס, ניהלו עיתון מקומי.
עמדת העריכה שלהם, כמו זו של אביהם, הייתה שמרנית.
הם תמכו במפלגה הרפובליקנית והעדיפו איסור, מטרה שלשמה הרצה צ'ארלס בשנים מאוחרות יותר.
בירד למד באוניברסיטת דפאו, מכללה מתודיסטית סמוכה, וסיים את לימודיו ב-1898. הוא ערך את עיתון המכללה והיה פעיל בוויכוחים.
בירד נסע לאנגליה בשנת 1899 ללימודי תואר שני באוניברסיטת אוקספורד בהדרכת פרדריק יורק פאוול.
הוא שיתף פעולה עם וולטר ורומן בהקמת Ruskin Hall, בית ספר שנועד להיות נגיש לאדם הפועל.
בתמורה לשכר לימוד מופחת, עבדו התלמידים בעסקים השונים של בית הספר.
בירד לימד לראשונה באולם רוסקין והרצה בפני עובדים בעיירות תעשייתיות כדי לקדם את היכל רוסקין ולעודד הרשמה לקורסי התכתבות.
הוא חזר לארצות הברית ב-1902, שם המשיך צ'ארלס לתואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת קולומביה.
את הדוקטורט קיבל בשנת 1904 ומיד הצטרף לפקולטה כמרצה.
בירד התחתן עם חברתו לכיתה מרי ריטר בשנת 1900. כהיסטוריונית, תחומי העניין המחקריים שלה היו בפמיניזם ובתנועת איגודי העובדים ("אישה ככוח בהיסטוריה", 1946).
הם שיתפו פעולה בספרי לימוד רבים.
לאחר שקיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת קולומביה, הוא הצטרף לפקולטה כמרצה.
שם הוא סיפק לתלמידיו מספר חומרי קריאה שקשה היה לרכוש.
הוא ריכז אוסף גדול של חיבורים וקטעים בכרך אחד: "מבוא להיסטוריונים האנגלים" (1906), קומנדיום שהיה חידוש באותה תקופה.
מחבר פעיל במיוחד של ספרים מלומדים, ספרי לימוד ומאמרים עבור מגזינים פוליטיים, בירד ראה את הקריירה שלו פורחת.
הוא עבר מהמחלקה להיסטוריה למחלקה למשפט ציבורי ולאחר מכן לכיסא חדש בפוליטיקה וממשל.
הוא גם לימד באופן קבוע קורס בהיסטוריה אמריקאית בברנרד קולג'.
בנוסף להוראה, הדריך את צוות הדיבייט וכתב על ענייני ציבור, ובעיקר על הרפורמה העירונית.
בין העבודות הרבות שפרסם במהלך שנותיו בקולומביה, השנויה ביותר במחלוקת הייתה "פרשנות כלכלית של חוקת ארצות הברית" (1913), פרשנות לאופן שבו האינטרסים הכלכליים של חברי האמנה החוקתית השפיעו על הצבעותיהם.
הוא הדגיש את הקוטביות בין אגררים לאינטרסים עסקיים.
אקדמאים ופוליטיקאים גינו את הספר, אך הוא זכה לכבוד רב על ידי חוקרים עד שעורר תיגר בשנות החמישים.
בירד תמך מאוד בהשתתפות אמריקאית במלחמת העולם הראשונה.
הוא התפטר מאוניברסיטת קולומביה ב-8 באוקטובר 1917, בטענה ש"האוניברסיטה נמצאת באמת בשליטתה של קבוצה קטנה ופעילה של נאמנים שאין להם מעמד בעולם החינוך, שהם ריאקציונרים וחסרי חזון בפוליטיקה, צרים וימי הביניים.
לאחר עזיבתו את אוניברסיטת קולומביה, בירד לא חיפש שוב מינוי אקדמי קבוע.
עצמאותו הכלכלית הובטחה על ידי תמלוגים משתלמים שקיבל מספרי הלימוד שלו ומרבי מכר אחרים, כולל "עליית הציוויליזציה האמריקאית" (1927), ושני המשכיו, "אמריקה באמצע המעבר" (1939), "והרוח האמריקאית" (1943).
השניים הפעילו גם חוות חלב באזור הכפרי בקונטיקט שמשכה מבקרים אקדמיים רבים.
בירד היה פעיל בסיוע בהקמת בית הספר החדש למחקר חברתי במחוז גריניץ' וילג' במנהטן, שם הפקולטה תשלוט בחברות משלה.
הוא הגדיל את העניין שלו בענייני עירייה, הוא סייר ביפן והפיק כמות של המלצות לשיקום טוקיו לאחר רעידת האדמה הגדולה בקאנטו ב-1923.
לבירד היו קריירות מקבילות כהיסטוריון וכמדען פוליטי.
הוא היה פעיל באגודה האמריקאית למדעי המדינה ונבחר לנשיא שלה ב-1926. הוא גם היה חבר באיגוד ההיסטורי האמריקאי ושימש כנשיא שלה ב-1933. הוא נבחר לאגודת הפילוסופיה האמריקאית ב-1936. במדעי המדינה הוא נודע בעיקר בזכות ספרי הלימוד שלו, מחקריו על החוקה, הקמת הלשכות למחקר עירוני ולימודי המינהל הציבורי בערים.
בירד גם לימד היסטוריה במכללת הלייבור ברוקווד.
בירד היה תומך ליברלי מוביל של הניו דיל ומנהיג אינטלקטואלי בתנועה הפרוגרסיבית.
עם זאת, בירד היה ביקורתי מאוד כלפי החזון הדמוקרטי הרובוטי שרוב מנהיגי הפרוגרסיביים תמכו בו.
למעשה, "בירד נמנע מלתמוך בצעדי דמוקרטיה ישירים כמתווה לרפורמה, והתמקד במקום זאת בייעול שיטת הממשל האמריקאית כדי לשלב בצורה שקופה, הן מפלגות פוליטיות והן קבוצות אינטרסים".
בירד התנגד למדיניות החוץ של הנשיא פרנקלין רוזוולט.
בהתאם לשורשי הקווייקרים של בירד, הוא הפך לאחד התומכים המובילים של אי-התערבות וביקש להימנע ממעורבות אמריקאית במלחמת העולם השנייה.
הוא קידם את "הקונטיננטליזם האמריקאי" כחלופה וטען שלארצות הברית אין אינטרסים חיוניים על כף המאזניים באירופה וכי מלחמת חוץ עלולה להוביל לדיקטטורה פנימית.
הוא המשיך ללחוץ על עמדה זו לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בשני ספריו האחרונים, "מדיניות החוץ האמריקאית בהתהוות: 1932–1940" (1946) והנשיא "רוזוולט ובוא המלחמה" (1948).
בירד האשים את רוזוולט בכך ששיקר לעם האמריקני כדי להערים עליהם מלחמה, שעליה חלקו כמה היסטוריונים ומדענים פוליטיים.
הוא זכה לביקורת כמתבודד בגלל דעותיו.
ההשקפות בהן דגל בעשור האחרון לחייו היו שנויות במחלוקת על ידי היסטוריונים ומדענים פוליטיים רבים בני זמננו.
עם זאת, חלק מהטיעונים "בנשיא שלו רוזוולט ובוא המלחמה" השפיעו על "אסכולת ויסקונסין" ועל היסטוריונים של השמאל החדש בשנות ה-60, כמו ויליאם אפלמן וויליאמס, גבריאל קולקו וג'יימס ויינשטיין.
מימין, דעותיו של בירד מדיניות החוץ הפכו פופולריות בקרב "פלאו-שמרנים" כמו פט ביוקנן.
מרכיבים מסוימים בדעותיו, במיוחד התמיכה שלו במדיניות חוץ לא-התערבותית, זכו לתחייה מינורית בקרב כמה חוקרי חירות מאז 2001. לדוגמה, אנדרו בסביץ', היסטוריון דיפלומטי באוניברסיטת בוסטון, ציין את הספקנות הברדית כלפי התערבות מזוינת מעבר לים כנקודת מוצא לביקורת על מדיניות החוץ של ארצות הברית לאחר המלחמה הקרה "באימפריה האמריקאית" שלו (2004).
בירד מת בניו הייבן, קונטיקט, ב-1 בספטמבר 1948. הוא נקבר בבית הקברות פרנקליף, הארטסדייל, מחוז וסטצ'סטר, ניו יורק.
אליה הצטרפה אשתו, מרי, עשור לאחר מכן.
עד שנות ה-50, הפרשנות הכלכלית של בירד להיסטוריה ירדה מהפרשנות; רק כמה היסטוריונים בולטים החזיקו בדעותיו על סכסוך מעמדי כמניע עיקרי בהיסטוריה האמריקנית, כמו הווארד ק.
ובכל זאת, כמנהיג של "היסטוריונים מתקדמים", או "היסטוריוגרפיה מתקדמת", בירד הציג נושאים של אינטרס אישי כלכלי וקונפליקט כלכלי בנוגע לאימוץ החוקה והתמורות שנגרמו על ידי מלחמת האזרחים.
לפיכך, הוא הדגיש את הסכסוך ארוך הטווח בין תעשיינים בצפון-מזרח, חקלאים במערב התיכון, ונוטעים בדרום, אותם ראה כגורם למלחמת האזרחים.
המחקר שלו על האינטרסים הפיננסיים של מנסחי חוקת ארצות הברית ("פרשנות כלכלית של החוקה") נראה קיצוני ב-1913 מאחר שהוא הציע שזה תוצר של אבות מייסדים בעלי אדמות שהיו דטרמיניסטים כלכלית.
הוא ראה באידאולוגיה תוצר של אינטרסים כלכליים.
ב"היסטוריה של מפלגות פוליטיות במחוז ניו יורק, 1760–1776" (1909), הציג ההיסטוריון קרל ל.
בקר את ההשקפה המתקדמת של המהפכה האמריקאית, וזיהה שתי מהפכות בו-זמנית: אחת לשלטון בית נגד בריטניה, ואחרת על פני בריטניה.
צ'ארלס בירד פיתח את הרעיון הזה עוד בעבודותיו, וטען שהחוקה היא מהפכת נגד של העשירים נגד מגמות דמוקרטיות רדיקליות המעדיפות חקלאים ובעלי חוב.
הוא הציע שבשנת 1800, קבוצות אלה, בראשות בעלי עבדי מטעים, הקימו את הדמוקרטיה הג'פרסונית.
פרשנות זו, בתחילה שנויה במחלוקת, הפכה למקובלת על ידי חוקרים עד 1950, והדגישה את הסכסוכים המעמדיים של העידן, כולל חלוקה מחדש של אדמות נאמנות לחקלאים פשוטים.
עם זאת, בשנת 1950 בערך, היסטוריונים החלו לטעון שהפרשנות הפרוגרסיבית הייתה שגויה עובדתית מכיוון שהמצביעים לא באמת היו מקוטבים בשני קווים כלכליים.
ההיסטוריונים הובלו על ידי צ'ארלס א.
בארקר, פיליפ קראול, ריצ'רד פ.
מקורמיק, ויליאם פול, רוברט תומאס, ג'ון מונרו, רוברט אי.
קתרין בראון, ובמיוחד פורסט מקדונלד.
במקום שני אינטרסים מנוגדים, נחיתה וסחרנית, מקדונלד זיהתה כשלושה תריסר אינטרסים כלכליים ניתנים לזיהוי הפועלים במטרות צולבות, מה שאילץ את הנציגים להתמקח.
בהערכת הוויכוח ההיסטוריוגרפי, סיכם פיטר נוביק: "בתחילת שנות ה-60 היה מקובל במקצוע ההיסטורי ש...
הגרסה הפרוגרסיבית של בירד ל...
עיצוב החוקה הופרכה באופן נחרץ.
"מעצבי החוקה, במקום בעלי מניעים אינטרסנטיים, הובלו על ידי דאגה לאחדות פוליטית, להתפתחות כלכלית לאומית ולביטחון דיפלומטי".
אלן נור, הביוגרפית של בירד, מסיקה שהפרשנות שלו לחוקה קרסה בגלל ניתוח עדכני ומתוחכם יותר.
במובן חזק, דעה זו פשוט כללה אישור מחדש של העמדה שבירד תמיד מתח ביקורת על כך שמפלגות נוטות להחליף אידיאלים רטוריים כשהאינטרס שלהם מכתיב.
הדטרמיניזם הכלכלי של בירד הוחלף במידה רבה בגישת ההיסטוריה האינטלקטואלית, שהדגישה את כוחם של רעיונות, במיוחד הרפובליקניות, בהמרצת המהפכה.
עם זאת, את המורשת של בחינת האינטרסים הכלכליים של שחקנים היסטוריים אמריקאים עדיין ניתן למצוא במאה ה-21. לאחרונה, ב-To Form a More Perfect Union: A New Economic Interpretation of the United States Constitution (2003), רוברט א.
מקגווייר, בהסתמך על ניתוח סטטיסטי מתוחכם, טוען שהתזה הבסיסית של בירד בנוגע להשפעת האינטרסים הכלכליים ביצירת החוקה לא רחוקה מהסימן.
הפרשנות של בירד למלחמת האזרחים הייתה בעלת השפעה רבה בקרב היסטוריונים והציבור הרחב מאז פרסומו ב-1927 ועד לעידן זכויות האזרח של סוף שנות ה-50. בירד המעיט בעבדות וסוגיות של מוסר.
בירד התעלם גם מבעיות חוקתיות של זכויות מדינות ואף התעלם מהלאומיות האמריקאית ככוח שהוביל לבסוף לניצחון במלחמה.
ואכן, הקרב האכזרי עצמו עבר כאירוע חולף בלבד.
צ'ארלס רמסדל אומר שבירד הדגיש שמלחמת האזרחים נגרמה על ידי בעיות כלכליות ולא הייתה בעצם על הזכויות או העוולות של העבדות.
תומאס ג'יי פרסלי אומר שבירד נלחם נגד הפרשנות הלאומית הרווחת שתיארה "קונפליקט בין מדינות יריבות שמקורן בהבדלים חברתיים, כלכליים, תרבותיים ואידאולוגיים".
בעיתונות אמר כי בירד הציג במקום זאת "מאבק בין שתי כלכלות כלכליות שמקורו באינטרסים חומריים שונים".
חשוב הרבה יותר היה החשבון של עימות מעמדי.
בירד הכריז שמלחמת האזרחים היא באמת "תהפוכה חברתית שבה בעלי ההון, הפועלים והחקלאים של הצפון והמערב הוציאו מהשלטון בממשלה הלאומית את האצולה הנוטעת של הדרום", בטענה שהאירועים היו מהפכה אמריקאית שנייה.
בירד התעניין במיוחד בעידן שלאחר המלחמה, שכן התעשיינים של צפון מזרח והחקלאים של המערב הרוויחו את ניצחונם הגדול על האצולה הדרומית.
הופשטדטר פרסם את בירד כטוען שבניצחון,בעלי ההון הצפוניים יכלו לכפות את התוכנית הכלכלית שלהם, תוך העברת שורה של צעדים על תעריפים, בנקאות, אדמות והגירה שהבטיחו את הצלחת תוכניותיהם לפיתוח כלכלי.
הדאגה למען הפרידמן לא הייתה קשורה מעט למדיניות הצפון.
התיקון הארבעה עשר, שהעניק לכושי את אזרחותו, מצא בירד משמעותי בעיקר כתוצאה מקונספירציה של כמה מנסחי חקיקה ידידותיים לתאגידים להשתמש בהרמה כביכול של השחורים ככיסוי לחוק יסוד המעניק הגנה חזקה לתאגידים עסקיים.
נגד רגולציה של ממשלת המדינה.
בהתמודדות עם עידן השיקום והעידן המוזהב, תלמידי בירד, כמו הווארד ביל וסי ואן וודוורד, התמקדו בתאוות בצע ובסיבתיות כלכלית והדגישו את מרכזיותה של השחיתות.
הם טענו שהרטוריקה של שוויון זכויות היא מסך עשן כדי להסתיר את המוטיבציה האמיתית, שהיא לקדם את האינטרסים של התעשיינים בצפון מזרח.
הפגם הבסיסי היה ההנחה שקיימת מדיניות עסקית מאוחדת.
הגישה הכלכלית של בירד נדחתה לאחר שנות ה-50, שכן חוקרים שמרנים שחקרו תת-קבוצות ספציפיות גילו פגמים עמוקים בהנחה של בירד שאנשי עסקים היו מאוחדים במדיניות.
למעשה, אנשי עסקים היו חלוקים מאוד במדיניות המוניטרית או התעריפים.
אנשי עסקים בפנסילבניה רצו מכסים גבוהים, אבל אלה במדינות אחרות לא רצו.
מסילות הברזל נפגעו מהמכסים על הפלדה, שאותה רכשו בכמויות גדולות.
1901 – בירד, צ'ארלס אוסטין, "המהפכה התעשייתית"
1904 – בירד, צ'ארלס אוסטין, "משרד שופטי השלום באנגליה: במקורו ובהתפתחותו"
"כמה מקורות כלכליים של הדמוקרטיה הג'פרסונית", "הסקירה ההיסטורית האמריקאית"
1913 – בירד, צ'ארלס, "פרשנות כלכלית של חוקת ארצות הברית"
1915 – בירד, צ'ארלס, "המקורות הכלכליים של הדמוקרטיה הג'פרסונית"
"היסטוריה של ארצות הברית" (2 כרכים)
1923 – בירד, צ'ארלס, "הממשל והפוליטיקה של טוקיו"
ובירד, מרי ריטר, "עליית הציוויליזציה האמריקאית"
1932 – בירד, צ'ארלס, "מיתוס האינדיבידואליזם האמריקאי המחוספס"
"החלום האצילי הזה", "הסקירה ההיסטורית האמריקאית"
"הנשיא רוזוולט ובא המלחמה, 1941; מחקר על מראות ומציאות"
היסטוריה פוליטית בארצות הברית, להיסטוריוגרפיה
צ'ארלס סמואל אדמס ( 7 בינואר 1912 - 29 בספטמבר 1988) היה קריקטוריסט אמריקאי הידוע בזכות דמויותיו ההומוריסטיות והאפלות.
יצירתו המפורסמת ביותר היא משפחת אדמס.
עבודותיו פורסמו בעיקר במגזין "הניו יורקר" והפכו לפופולריות ברחבי העולם דרך מגוון עיבודים.
צ'ארלס אדמס נולד ב-7 בינואר 1912 בעיר וסטפילד, ניו ג'רזי.
הוא היה בנם היחיד של גרייס מ.
אדמס היה ילד מחויך ואהוב על חבריו ובני משפחתו.
הוא גילה עניין באמנות מגיל צעיר, ונהג לצייר דמויות אפלות בסגנון הייחודי לו כבר בילדותו.
את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטת קולגייט, ולאחר מכן למד באוניברסיטת פנסילבניה ובבית הספר לאמנות גרנד סנטרל בניו יורק
בשנת 1932, אדמס מכר את הסקיצה הראשונה שלו למגזין "הניו יורקר", ולאחר מכן הפך לאחד הקריקטוריסטים הבולטים במגזין.
הקריקטורות שלו, שהצטיינו בהומור שחור ומקברי, זכו להצלחה רבה.
דמויות משפחת אדמס, שנוצרו במקור כקריקטורות בלתי קשורות, הפכו לסמל תרבותי והיו לבסיס לסדרת טלוויזיה פופולרית בשנת 1964.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת אדמס במרכז הצילום של חיל האותות בניו יורק, שם עשה סרטי אימון מונפשים עבור צבא ארצות הברית.
הוא צייר יותר מ-1,300 קריקטורות במהלך חייו.
מעבר לדפי הניו יורקר, הקריקטורות שלו הופיעו ב- Colier's ו- TV Guide, וכן בספרים, לוחות שנה וסחורה אחרת.
הוא נכנס להיכל התהילה של ניו ג'רזי בשנת 2020.
אדמס היה ידוע בחייו האישיים הסוערים ובמערכות יחסים רבות.
הוא נישא שלוש פעמים, וידוע בכך שלא רצה ילדים.
אשתו הראשונה, ברברה דאי, התגרשה ממנו לאחר שמונה שנים בשל חוסר רצונו להיות אב.
למרות חייו האישיים המורכבים, הוא המשיך ליצור ולהשפיע על תרבות הפופ האמריקאית.
הוא מת ב-29 בספטמבר 1988, בגיל 76, בבית החולים ובמרכז הבריאות של סנט קלייר בעיר ניו יורק, לאחר שלקה בהתקף לב.
צ'ארלס פיליפ אינגלס היה חלוץ אמריקאי, חקלאי, פקיד ממשל, מוזיקאי ונגר.
הוא היה אביה של לורה אינגלס וילדר, הידועה בזכות סדרת ספריה "בית קטן בערבה".
הוא מתואר כדמות "Pa" בספרים ובסדרת הטלוויזיה.
צ'ארלס אינגלס נולד בקובה, ניו יורק, השלישי מבין תשעה ילדים של לנספורד ויטינג ולורה לואיז (לבית קולבי) אינגלס.
הוריו של אינגלס מופיעים בתור "סבא" ו"סבתא" בספר של לורה אינגלס וילדר "בית קטן ביער הגדול".
אביו של אינגלס נולד בדנהאם, מחוז מיסיסקווי, קנדה תחתית (כיום דנהאם, קוויבק, קנדה), צאצא של הנרי אינגלס (1627–1714) שנולד בסקירבק, לינקולנשייר, אנגליה, והתיישב במושבתה מפרץ מסצ'וסטס.
אמו נולדה בוורמונט והייתה צאצאית של אדמונד רייס, אחד המהגרים הראשונים שהגיעו למושבת מפרץ מסצ'וסטס.
סבתו של אינגלס מצד אביו הייתה מרגרט דלאנו, צאצאית של נוסע מייפלאואר ריצ'רד וורן וכן ממשפחת דלאנו מניו יורק ואבותיו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, כאשר אינגלס היה ילד צעיר, עברה משפחתו מניו יורק לערבת העשב הגבוה של קמפטון טאון, מעט מערבית לאלגין, אילינוי.
אינגלס גדל להיות ציד-לוכד, נגר ואיכר מוכשר.
הייתה לו אהבה למוזיקה ולקריאה, והוא ניגן בכינור.
ב-1 בפברואר 1860, אינגלס התחתן עם שכנתו, קרוליין לייק קווינר.
במשך כל חייו, לאינגלס הייתה "תאוות נדודים".
הוא מצוטט על ידי בתו, לורה אינגלס וילדר, בסדרת ספריה "בית קטן בערבה" שאומר: "הרגל הנודדת שלי מגיעה למצב גירוד".
מביתם המקורי ביערות ויסקונסין, אינגלס העביר את משפחתו לדרום מזרח קנזס, ואז חזרה לוויסקונסין; ומשם לדרום מינסוטה.
לאחר מכן הם נסעו לבור אוק, איווה ולאחר מכן חזרה למינסוטה; ניתנה לו הזדמנות לעבוד עבור מסילת ברזל בטריטוריית דקוטה, והוא השתוקק לעבור שוב, מכיוון שהמשפחה נאבקה כלכלית במינסוטה.
אינגלס עבר לטריטוריית דקוטה ב-1879,החל לעבוד עבור הרכבת של שיקגו ונורת' ווסטרן, והגיש בקשה לבית ברוקינגס, טריטוריית דקוטה, ב-19 בפברואר 1880.
לאחר שהבטיח לאשתו, קרוליין, שהמשפחה תתיישב סוף סוף במקום אחד וילדותיו יזכו להשכלה מסודרת, בשנת 1879 החליט אינגלס להתיישב בדה סמט, טריטוריית דקוטה לשם הגיעו ממינסוטה.
בחורף הראשון לאחר שהגיעה לדה סמט, התגוררה המשפחה במה שהיה ידוע כבית המודדים.
לאחר החורף הראשון, אינגלס החליט לנסות חקלאות באזור סילבר לייק, מחוץ לעיר.
כמה שנים לאחר מכן, הוא השיג את תביעתו על נחלה ומכר את החווה, אז בחר לחזור לדה סמט ולבנות בית ברחוב השלישי.
בניית הבית החלה ב-1887 והסתיימה ב-1889. בבית הזה חי אינגלס, יחד עם אשתו ובתו מרי, בשארית ימיו.
בשנת 1880 פתח אינגלס חנות למוצרים כלליים.
העסק נסגר ב-1881. כאזרח כבוד של דה סמט, אינגלס מילא תפקידים נבחרים בעיירה, כולל שופט השלום וסגן השריף.
אינגלס עזר לייסד, לבנות והיה חבר פעיל בכנסיית הקהילה הראשונה בדה סמט.
הדרשה הראשונה נערכה בבניין הכנסייה החדש ב-30 באוגוסט 1882. אינגלס ואשתו, יחד עם הבת הבכורה מרי, היו בין שמונת חברי האמנה המקוריים של הכנסייה.
אינגלס מת ב-8 ביוני 1902 ממחלת לב וכלי דם, בגיל 66. לאינגלס, שהיה בונה חופשי, נערכו טקסים של הבונים החופשיים בהלווייתו.
הוא נקבר בבית הקברות דה סמט, שם מאוחר יותר נקברו לצידו אשתו, קרוליין, בנותיו מרי, קארי וגרייס, כמו גם נכדו התינוק שמת בגיל 3 שבועות, בנם של בתו לורה וחתנו אלמנזו וילדר.
אינגלס הוצג בעיבודים של "בית הקטן בערבה" על ידי:
מייקל לנדון בסדרת הטלוויזיה "בית קטן בערבה" וסרטי ההמשך שלה
מתיו לאבורטו בתור צ'ארלס צעיר בפרק העונה השלישית "מסע באביב" ובפרק העונה הרביעית "אני זוכר, אני זוכר" של סדרת הטלוויזיה
בושיי נקאמורה (קול) בלורה, סדרת טלוויזיה יפנית
ריצ'רד תומאס בשני סרטי הטלוויזיה מעבר לערבה: הסיפור האמיתי של לורה אינגלס וילדר
קמרון בנקרופט במיני-סדרה "בית קטן בערבה".
צ'ארלס אלן קלברסון היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי של טקסס בשנים 1891–1895, לאחר מכן ועד 1899 כמושל טקסס ה-21, ולאחר מכן ועד 1923 כסנאטור.
צ'ארלס אלן קלברסון נולד בעיר דיידוויל שבאלבמה כבנם של יוג'יניה (לבית קימבל) ודייוויד בראונינג קלברסון , שכיהן כחבר בית הנבחרים של טקסס, הסנאט של טקסס ובית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1856, כשהיה קלברסון בן שנה, עברה המשפחה לטקסס, ובתחילה התיישבה בעיר גילמר ובהמשך בג'פרסון.
קלברסון למד במכון הצבאי של וירג'יניה , שם סיים את לימודיו ב-1874, ולאחר מכן למד משפטים בהדרכת אביו והמשיך ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה שבשארלוטסוויל בשנים 1876–1877. עם סיום לימודיו הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בדיינגרפילד שבטקסס.
הוא פתח משרד עורכי דין בג'פרסון, וב-1887 עבר לדאלאס.
בעת שהיה עורך דין בג'פרסון, נודע קלברסון בשל הצלחתו בהפיכתו על פיו של פסק דין באשמת רצח שהוטל על אדם על פי חוק הקו קלוקס קלאן של טקסס, וגרם לחוק להיות מוגדר כנוגד את החוקה.
ב-1880 נבחר קלברסון כתובע של מחוז מריון, תפקיד בו הוא שימש עד 1882.
ב-1890 נבחר קלברסון כתובע הכללי של טקסס, וכיהן בתפקיד עד 1894. ב-1890 הוא השתתף גם בוועידה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית.
ב-6 בנובמבר 1894 נבחר קלברסון כמושל טקסס ה-21 לאחר שקיבל 207,171 קולות מול 133,434 הקולות שקיבל מועמד המפלגה הרפובליקנית ג'ורג' קלארק, ו-151,595 הקולות שקיבל מועמד המפלגה הפופוליסטית תומאס ל.
ב-15 בינואר 1895 הושבע קלברסון כמושל.
ב-3 בנובמבר 1896 הוא נבחר לתקופת כהונתו השנייה לאחר שהביס את מועמד המפלגה הפופוליסטית ג'רום ג'.
קירבי ביחס קולות של 298,568 מול 238,688. במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא זימן את בית המחוקקים למושב מיוחד כדי שיאסור על קיומו של קרב האגרוף בין בוב פיצסימונס לבין ג'ים קורבט .
קלברסון גם המליץ על הגדלת מס החינוך בטקסס לשיעור של 20 אחוזים.
בעת כהונתו כמושל פרצה מלחמת ארצות הברית-ספרד, ורגימנט הפרשים המתנדבים הראשון של ארצות הברית, שנודע בכינוי "הרוכבים הקשוחים" בפיקודו של תאודור רוזוולט, התאמן בסן אנטוניו.
קלברסון סיים את כהונתו כמושל ב-7 בינואר 1899.
קלברסון כיהן בסנאט של ארצות הברית 24 שנים שהחלו מיד עם תום כהונתו כמושל.
בראשית ימיו בסנאט הוא שימש כחבר בוועדת החקירה של הסנאט למלחמת ארצות הברית-הפיליפינים בראשותו של הנרי קבוט לודג'.
בהמשך הוא היה יושב הראש של כמה ועדות בסנאט, כולל ועדת המשפט של הסנאט בשנים 1913–1919. קלברסון התנגד לדרישה לשוויון הגזעי, באומרו שהמאמצים לקידומו יובילו ל"השפלה, דילול, או הרס של הגזע הלבן כתוצאה מכך".
קלברסון נבחר לתקופות כהונה נוספות בסנאט ב-1905, 1911 וב-1916, אז כבר נבחר בבחירות כלליות לאחר שהתקבל התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
הוא נבחר בבחירות אלו על אף העובדה שבעיות בריאות ואלכוהוליזם מנעו ממנו לנהל מסע בחירות בטקסס.
ב-1922 בעיות הבריאות שלו והתנגדותו לקו קלוקס קלאן מנעו ממנו להיבחר לתקופת כהונה נוספות בסנאט.
במקומו נבחר עמיתו למפלגה הדמוקרטית ארל ברדפורד מייפילד, שסיים אז את כהונתו כחבר נציבות הרכבות של טקסס.
בעת שירותו בסנאט תואר קלברסון על ידי מנהיג הפועלים סמואל גומפרס כ"תומך אמיץ, נאמן, ובעל יכולת למען דרישת העם לעבודה ולחקיקה פרוגרסיבית".
ב-1882 נשא קלברסון לאישה את סאלי הריסון, ולשניים נולדה בת אחת בשם מרי.
צ'ארלס אלן קלברסון נפטר בוושינגטון די.
ב-19 במרץ 1925 כתוצאה מדלקת ריאות.
הוא נטמן בבית הקברות איסט אוקווד שבפורט וורת'.
קלברסון היה קרוב משפחה רחוק של ג'ון קלברסון, שכיהן מטעם מחוז הקונגרס השביעי של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 2001–2019.