tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמיון בלנקיי (גרא סנדלר) - בן 40, גרוש, אשתו לשעבר ובנם חיים בארצות הברית.
שירת בצ'צ'ניה לפני עלייתו ארצה.
סמיון בקשר טוב עם עורכי דין מהמובילים בארץ.
הוא קורא ללגליזציה של זנות, סמים קלים ועסקי ההימורים בישראל.
חיים (ויטלי נובק) - בן 60, מבעלי העיתון, עסקן.
מלבד העיתון מנהל עשרות עסקים נוספים.
אומר תמיד את מה שהוא חושב, אבל איננו חושב מספיק, כך שאנשים לעיתים נעלבים ממנו.
יחד עם זאת הוא מעורר סימפתיה כי הוא אינו מזיק ואינו רוקם תככים מאחורי הגב.
ואליה אנדרושקביץ' (סלאבה קזנצב) - מנקה שבאה לנקות פעמיים ביום.
הגיעה מבלורוסיה כתיירת ונשארה לעבוד באופן לא חוקי.
מנסה ללא הצלחה להזמין את בתה מבלורוסיה.
אישה פשוטה מעיירה קטנה שניחנה בחכמת חיים גדולה.
היא ישרה וטובת לב, אינה מסוגלת לכעוס, מדברת בפשטות, ואהובה מאוד על אנשי המערכת.
בוריס (מיכאל רוז'צקי) - צלם.
אדם ציני, שנון ורודף נשים.
יותר מכל אוהב את מצלמתו, נשים זרות ומשקאות אלכוהוליים.
הוא אוהב את הצבא ואת הרומנטיקה הצבאית, סוגד לצלמים צבאיים ובטוח שזהו גורלו.
מחכה למלחמה הבאה כדי להביא את כישרונו לידי ביטוי.
בין חולות וכחול שמיים הוא ספרו של נחום גוטמן אשר כתב הסופר אהוד בן עזר מפיו.
ראה אור בהוצאת יבנה בתל אביב.
שם הספר מוסר את חוויית הילדות הנטורלית של גוטמן בתוך מכלול ההווייה הארצישראלית, שאותה תיאר בבגרותו ביצירתו הענפה כצייר וכסופר; המילה "חולות" ששולבה בה, התייחסה בין השאר לחולות תל אביב וחוף הים שהרבה לטייל ולשוטט בהם.
הספר מוסר זכרונות אוטוביוגרפיים של גוטמן, לאור דמויותיהם של אישים ואירועים מרכזיים בתקופת ילדותו ונעוריו בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
בן-עזר מספר כי "כתיבת הספר תחילתה בסדרת פגישות עם נחום גוטמן בראשית שנת 1974, בהן נרשמה מפיו טיוטה ראשונה של פרקי חייו"; בעבודת העריכה המורכבת טופלו הרשימות השונות עד לכדי ספר, שאירועיו מובאים בסדר כרונולוגי.
כל פרק עוסק בדמות עיקרית או וגם באירוע חשוב בחייו של גוטמן, ובדרך כלל נוגע לנושאים כלליים, לאומיים או אנושיים כלליים, ובהם: אביו ש.
בן-ציון, שכונת נווה צדק ותל אביב הקטנה, העלייה לארץ ישראל בנמל יפו, מאיר דיזנגוף, הסופר אז"ר, המשורר חיים נחמן ביאליק, הציירת אירה יאן, גימנסיה "הרצליה", האמן ומייסד "בצלאל" בוריס שץ, ר' בנימין, מלחמת העולם הראשונה וגירוש תל אביב, הגדודים העבריים, יוסף חיים ברנר, ברל כצנלסון, ולוי אשכול.
בין העתים היא רשת חברתית מקוונת של יד ושם ללימוד השואה ולהוראתה.
באמצעות הרשת ניתנת למורים האפשרות לבטא את עצמם ולשתף את חברי הרשת בסיפורים האישיים שלהם מהבית ומההתמודדות שלהם עם הנושא בכיתה.
הרשת מציעה פלטפורמה לשיתוף תמונות, קבצים, קישורים, מערכי שיעור וחומרי לימוד שפותחו על ידי המשתמש.
כמו בכל רשת חברתית, האתר מציע אפשרויות נרחבות של עריכת פרופיל, הוספת תגובות, עדכון "סטטוס", קשרי חברות וירטואליים והתארגנות בקבוצות עניין.
כמו כן, מוסד יד ושם מעודד את החברים ברשת לכתוב בלוגים – אישיים ומקצועיים כאחד, החל מ:"כיצד אני מתמודד עם הנושא בכיתה" ועד סיפורי התמודדות אישיים מהבית כדור שני או שלישי לניצולי שואה.
מלבד היותה של "בין העתים" רשת חברתית, צוות אנשי החינוך של מגמת התקשוב של יד ושם מעלה מדי שבוע כתבות המעוררות חשיבה ומעודדות שיח בין המשתתפים, סרטים מתוך ערוץ היוטיוב של יד ושם ומערכי שיעור שפיתחו אנשי תוכן בעלי רקע וניסיון רב.
כיום מחוברים לרשת אנשי חינוך, דור שני ושלישי לניצולי שואה ומתעניינים בנושא.
בין הספירות היא הצגתה של נעמי יואלי, בשיתוף קבוצת התיאטרון רות קנר.
ההצגה מבוססת על "1948: בין הספירות", ספרה של נתיבה בן-יהודה, הוצאת כתר, 1981
יואלי, שנפגשה עם בן-יהודה פעמים רבות וראיינה אותה, גילמה בהצגה את דמותה של בן-יהודה וזכרונותיה מהפלמ"ח בחדשים הראשונים של מלחמת העצמאות.
זוהי הצגה רב-תחומית, שמפגישה בין שפות בימתיות, מוזיקליות וחזותיות ומציגה שני קטבים ביניהם נעה החברה הישראלית אז והיום: הקוטב האידיאליסטי טקסי של קידוש המולדת ומולו הקוטב של הלם הקרב הקיבוצי.
ליאור לרמן עיבדה סרטון ארכיוני של מסכת משנת 1937 שהוסרט בסטודיו של דניה לוין בהשתתפותה ובהשתתפות רקדני הסטודיו.
כן עיבדה תצלום של טקס קבלת שבת שהתקיים בגמנסיה הרצליה בהשראת ברוך בן-יהודה, אביה של נתיבה בן-יהודה, שהיה גם מנהל הגימנסיה הרצליה, מורה ומחנך.
המוזיקאי יוסי מר-חיים זיקק זכרונות מלודיים, הדים של התקופה ופסיעות בעקבות הדיבור של נתיבה.
האמן הדס עפרת בנה על הבמה מדורה כבויה מאפר מדורות.
בשלב מסוים נכנסים לבמה שחקני קבוצת התיאטרון רות קנר והופיעו כמקהלת שחקנים, שרו משירי התקופה וחילקו לקהל קרטושקעס.
ההצגה הציגה לראשונה בתיאטרון תמונע בכ"ט בנובמבר 2008 והוצגה עד 2010. בהמשך הועלתה גרסה קאמרית של ההצגה בהשתתפות נעמי יואלי ויוסי מר חיים.
פרס קיפוד הזהב להצגת השנה לשנת 2009.
פרס קיפוד הזהב לעיבוד המחזה לשנת 2009.
פרס קיפוד הזהב לשחקנית השנה נעמי יואלי, לשנת 2009.
נעמי יואלי – יוצרת ומבצעת.
הדס עפרת – מעצב ואמן מיצג.
אורי רובינשטיין - מעצב תאורה.
ליאור לרמן, יונתן שוחט ואילת לרמן – יוצרי הווידאו.
שחקני קבוצת תיאטרון רות קנר: רונן בבלוקי, שירלי גל-שגב, דפנה הרכבי, עדי מאירוביץ', גיא סלמן וטלי קרק.
ייעוץ וליווי אמנותי: רות קנר.
בין השמשות הוא סרטו העלילתי הארוך הראשון של אלון זינגמן.
הקרנת הבכורה של הסרט בבתי הקולנוע בישראל הייתה ב-23 ביוני 2011. הסרט הופק בתקציב של חצי מיליון דולר מקרן הקולנוע הישראלי וצולם במשך 20 ימים.
הסרט מחולק לארבעה סיפורים שמתרחשים במשך יממה אחת ומצטלבים זה עם זה.
סיפור ראשון: אושרי (רותם זיסמן-כהן) שבה מטיול ממושך בדרום אמריקה.
אביה אלכס (שמיל בן-ארי) שאוסף אותה משדה התעופה, פוגע בדרכם הבייתה ברוכבת אופניים.
בתחילה הוא בורח מהמקום, אך כעבור יום הוא מחליט להסגיר את עצמו.
סיפור שני: חוה (ריימונד אמסלם) היא אם חד-הורית לילדה בת שש, שבדרך מקרה מגלה שהיא מאומצת.
חווה מגיעה למספרה של דליה (אורלי זילברשץ) ,אימה הביולוגית, במטרה לחקור על האישה שמסרה אותה.
סיפור שלישי: רפא (איאן צנטנר) הוא ילד בן תשע, עולה חדש מארגנטינה, שמגיע עם אמו אנה (נטליה פאוסט) לבית חולים, כדי לעבור ניתוח ברית מילה.
שם הוא פוגש את תמר (יערה פלציג), נערה בת חמש עשרה שחולה בסרטן, השניים מטיילים בבית החולים ולבסוף הוא מגלה בעזרתה פרט שאימו הסתירה ממנו.
סיפור רביעי: משולם, שוטר מועד (רמי דנון) מגיע לבית החולים, בו מתרחשים רוב אירועי הסרט, כדי לחדש את הקשר עם בנו (גל זייד), מנתח במקצועו.
פרס סרט הביכורים הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של חיפה
שני פרסים בפסטיבל הסרטים במנהיים-היידלברג
אלון זינגמן זכה בפרס של חבר השופטים האקומני.
פרס מטעם בעלי בתי הקולנוע בגרמניה.
רואי רוט – הצלם הטוב ביותר
שחקן תפקיד שמיל בן ארי אלכס רותם זיסמן-כהן אושרי ריימונד אמסלם חוה אורלי זילברשץ דליה איאן צנטנר רפא נטליה פאוסט אנה יערה פלציג תמר רמי דנון משולם גל זייד ד"ר ידין
בין העיר לכפר הוא האלבום השלישי של הזמרת היוצרת קרן פלס.
האלבום יצא לאור ב-31 באוגוסט 2010, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
את האלבום הפיקה הזמרת יהודית רביץ.
מן האלבום יצאו לאור הסינגלים "שיר לאסף", "הצפון הפורח", "כל היתר חולף" ו"תקליט שרוט" לרדיו.
מתוך ארבעת הסינגלים יצאו קליפים לסיגנלים "שיר לאסף", "הצפון הפורח" ו"כל היתר חולף".
להקת בין השמשות היא להקת רוק ישראלית שפעלה בין השנים 1999–2012.
הלהקה הוקמה בשנת 1999 על ידי יוני גנוט.
הייתה זו להקת הרוק הראשונה שמשתתפיה גדלו במגזר הדתי לאומי בישראל.
ההרכב הראשון נקרא "יוני והבודדים" וכלל מוזיקאים מרקע דתי לאומי (בני עקיבא).
את אחת ההופעות הראשונות שלהם עשו בסמינריון של תנועת "בת עמי", שם הופיעו כחימום להופעה של דני רובס.
ההופעה העצמאית הראשונה שלהם הייתה ב"פסטיבל המעלות", שם החליטו לקרוא לעצמם "בין השמשות".
על שם זה סיפר גנוט: "(השם "בין השמשות") מייצג זמן שהוא לא יום ולא לילה, אזור דמדומים של ספיקות ושל תובנות עמוקות.
זה המקום שבו הרגשתי שאני מחובר ליצירה שלי".
הגרעין הקשה של ההרכב כלל את יוני גנוט ואלעד גנות.
לקראת צאת האלבום התחלף חלק מהגרעין הראשון של ההרכב, והלהקה הפכה להיות להקה מעורבת (דתיים וחילוניים, גברים ונשים).
בלהקה היו חברים: יוני גנוט (שירה, גיטרה, טקסטים ולחנים), יואב גנוט (שירה), אביחי טוכמן (גיטרה בס), יניב כהן (תופים), אלעד גנות (גיטרה חשמלית) ונטע הירש (חליל וקולות).
הלהקה הרבתה להופיע במועדונים בתל אביב ובירושלים, בעיקר בתיאטרון תמונע ובצוללת הצהובה.
הלהקה הייתה להקת הבית ב"פאב מדרש" והופיעה רבות בערוץ התכלת.
הלהקה הופיעה בפסטיבלים ברחבי הארץ (בומבמלה, הקהל, הגיטרה, פסטיבל הכליזמרים בצפת ועוד) ואירחה בין השאר את טל שגב וג'וני שועלי, שהשתתפו בחלק מהפקת האלבום הראשון.
על הטקסטים של הלהקה אמר יוני גנוט: "לשירים שלי יש נגיעה יהודית עמוקה, אך הם לא מזוהים דווקא כ'דוסים'.
זו יצירה ישראלית הן בסאונד הנגיש לאוזן הישראלית הסטנדרטית, והן בטקסטים".
בשנת 2002 יצא בחברת "וולקומדיה" אלבומה הראשון של הלהקה שנשא את שם הלהקה, "בין השמשות".
ב-2003 יצא האלבום מחדש בחברת "התו השמיני".
רוב הטקסטים באלבום מקוריים, ובניגוד לז'אנר המוזיקה יהודית מקורית שהתחיל להתפתח (עדי רן, אהרן רזאל, המדרגות), הם עסקו בקשת נרחבת של נושאים כגון מסרים חברתיים, בדידות, התמודדות עם אובדן וכאב, שאלות של אמונה וזהות בין העולמות הדתי והחילוני, ותפילה ואהבה לאל.
מהאלבום בלטו השירים "יש שם בלב", "הצד שלך" (עם אהרן רזאל) והשיר "אחת שאלתי" שהגיע למקום הראשון במצעד של ערוץ 7.
כעבור כמה שנים התחילה הלהקה לעבוד על האלבום השני.
העבודה ארכה כחמש שנים, שבמהלכם הצטרפו ללהקה איתי זנגי כמפיק וכגיטריסט, ובני וילנר כנגן קלידים.
הכיוון המוזיקלי של הלהקה השתנה והפך להיות יותר רוקיסטי ומחוספס, והטקסטים הבוגרים יותר והנוגים של גנוט קיבלו מעטפת של רוק מתקדם בסגנון שמזכיר לעיתים את פינק פלויד.
לקראת יציאת האלבום החליף דן אקרט את אביחי טוכמן כבסיסט.
ב-2008 יצא אלבומה השני של הלהקה שנקרא "שתיקת האדמה".
שיר הנושא של האלבום והאווירה הכללית שלו הושפעו מהרומן "החיים כמשל" של פנחס שדה.
השירים הבולטים מתוכו היו: "באתי אלייך" - איתו הופיעה הלהקה במופע "חמש שנים לזכרו של מאיר אריאל", ו"בדממה" שלווה בקליפ אנימציה של יוני שלמון.
על השיר "בדממה" אמר יוני גנוט בראיון כי השיר נכתב בהשראת השיר מאת ישראל חברוני "המלחמה על צלם אלוקים" ("איש מדבר") מתוך "בוא איתי למדבר".
למרות הביקורות הטובות, לא זכה האלבום להצלחה מסחרית.
כשנה אחרי יציאת האלבום, שחררה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "עוד לא אהבתי די".
בסיבוב ההופעות של האלבום השני אירחה הלהקה בין היתר את מאיר בנאי (בערב "ט"ו באהבה" באמפי וואהל בר-אילן), ארז לב ארי ודניאל זמיר.
לאחר הוצאת האלבום השני המשיכה הלהקה להופיע, עד שבשנת 2012 היא התפרקה עקב החלטתו של יוני גנוט להעדיף קריירת סולו.
בין כוכבים הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2014 בבימוי הבמאי הבריטי כריסטופר נולאן על פי תסריט של האחים כריסטופר נולאן וג'ונתן נולאן.
בסרט מככבים מתיו מקונוהיי, מייקל קיין, ג'סיקה צ'סטיין ואן האת'וויי.
אולפני האחים וורנר, שהפיצו בעבר את סרטיו של נולאן, ניהלו משא ומתן מול אולפני סרטי פרמאונט לצורך הפצת הסרט.
הסרט צולם במצלמה אנאמורפית של 35 מ"מ כשהצילומים החלו באוגוסט 2013 באלברטה, קנדה והמשיכו באיסלנד.
הסרט יצא לאקרנים בנובמבר 2014 והכניס 54 מיליון דולר בשבוע הראשון לאחר צאתו לאקרנים.
הסרט מתאר את מסעם של קבוצת מומחים הנשלחים בחללית דרך חור תולעת, במטרה לחפש כוכב לכת ראוי ליישוב בני אדם עקב אסון אקולוגי המאיים להחריב את האנושות בכדור הארץ.
תסריט הסרט נכתב בהשראת עבודתו של הפיזיקאי קיפ תורן הגורסת כי חורי תולעת מהווים שער פוטנציאלי למסע בזמן.
הסרט מבוסס באופן מסוים על תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין ועוסק בנושאים כגון מסע בחלל, חורי תולעת, פרדוקס התאומים והתרחבות זמן כבידתית, חורים שחורים והעברת מידע רב־ממדית באמצעות כבידה.
עם יציאתו, הסרט זכה לשבחים נרחבים ברחבי העולם מצד מבקרי קולנוע והקהל.
הסרט זכה בפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.
הסרט זכה לשבחים על האפקטים פורצי הדרך שלו, המוזיקה של הנס צימר, הצילום, המשחק, הרעיון המקורי, הכתיבה ועבודת הבימוי ונחשב כאחד מסרטי המדע הבדיוני הטובים בכל הזמנים, אם כי קצב הסרט ואורכו הרב התקבלו בתגובות שליליות.
בעתיד משאבי כדור הארץ התדלדלו במידה כזו שהחברה הדרדרה בחזרה לחברה אגררית על סף חידלון.
ג'וזף קופר (מתיו מקונוהיי) הוא אלמן המגדל את שני ילדיו, טום (טימותי שאלאמה) בן החמש עשרה ומרפי ("מרף") (מקנזי פוי) בת העשר, יחד עם חותנו דונלד (ג'ון לית'גו).
קופר היה מהנדס וטייס ניסוי בסוכנות החלל נאס"א בעברו, וכיום הוא חקלאי שגר בחווה.
בתו הקטנה, מרפי, מאמינה כי חדרה רדוף על ידי רוח, בעקבות גילויה שחלק מהספרים בספרייה שלה נפלו מהמדפים במשך הלילה – ובכך יצרו חללים בספרייה אשר מזכירים סימונים של קוד מורס.
מרפי ואביה מגלים שהפולטרגייסט הוא בעצם יצור תבוני אשר שולח אליהם מסרים באמצעות גלי כבידה.
המסר שהועבר אליהם מגלה להם קואורדינטות על בסיס בינארי שמובילות אותם למיקום לא ידוע במפה.
הם יוצאים לבדוק את המיקום, ומגיעים למרכז הסודי של נאס"א, סוכנות החלל האמריקאית.
בהגיעם הם פוגשים את פרופסור ברנד (מייקל קיין), מנהל הסוכנות ומכר ותיק של קופר.
ברנד מגלה להם שחור תולעת, שככל הנראה נוצר למען האנושות על ידי אינטליגנציה חוצנית, מציע סיכוי להישרדות המין האנושי בכוכב לכת חדש, דרכו ניתן לעבור מרחקים עצומים ולהגיע לאזורים של הגלקסיה שהאדם טרם הגיע אליהם.
לאחר ששיגרו 12 מתנדבים דרך חור התולעת במשימה הקודמת של נאס"א, "משימת לאזרוס", הצליחו הסיירים לזהות שלושה כוכבי־לכת עם פוטנציאל להתיישבות אנושית אשר חגים ליד חור שחור ענק ("גרגנטואה").
ניתנו להם השמות: "מילר", "אדמונדס" ו"מאן" על שמם של האסטרונאוטים שסקרו אותם.
ברנד מגייס את קופר כטייס של החללית הניסיונית "אנדורנס" כדי להגיע למידע שנאסף על ידי האסטרונאוטים של משימת לאזרוס.
ברנד מציג שתי חלופות למשימה של האנדורנס: תוכנית A – לאחר שהאנדורנס תחזור עם המידע הנחוץ כדי לקבוע איזה כוכב מתאים ליישוב מחדש, האנושות תצא באמצעות חור התולעת על גבי תחנות חלל ענקיות.
תוכנית B – במקרה שהאנדורנס לא תוכל לחזור מכל סיבה שהיא או במקרה שתושבי כדור הארץ לא יוכלו לצאת לחלל, צוידה האנדורנס מבעוד מועד בעוברים קפואים ממגוון אנושי רחב, הניתנים לגידול ולהתפתחות תקנית.
בתוכנית B האנושות תוכל להתחיל מחדש באחד מהכוכבים שיימצאו מעבר לחור התולעת, אף אם לא יימצא פתרון לאנשים החיים כיום על פני כדור הארץ.
צוות האנדורנס כולל את קופר הטייס, בתו של ברנד אמיליה (אן האת'וויי) הביולוגית, רומילי (דייוויד גייאסי) הפיזיקאי, דוייל (וס בנטלי) הגאוגרף ושני רובוטים בעלי אינטליגנציה מלאכותית בשם טארס (קולו של ביל אירווין) וקייס (קולו של ג'וש סטיוארט).
החלטתו של קופר לצאת למסע, שוברת את ליבה של בתו שמנסה לשכנעו להישאר.
מרף, אשר מבינה שאינה מצליחה לשכנעו, מסרבת בכעסה לדבר איתו, וקופר עוזב מבלי שנפרדו כראוי.
אנדורנס נכנסת לחור התולעת וטסה לכיוון "מילר".
הצוות מגלה שכוכב הלכת קרוב כל כך ל"גרגנטואה" שהכוח הכבידתי סביב החור השחור יוצר התארכות זמן חמורה: שעה אחת על שטח כוכב הלכת שווה לשבע שנים שעוברות בכדור הארץ.
קופר, אמיליה, דויל וקייס יורדים לכוכב, ומגלים שהוא לא ניתן ליישוב מאחר שהוא מכוסה לחלוטין על ידי אוקיינוס רדוד וסובל מגלי ענק אשר עוברים על פניו לעיתים תכופות.
בזמן שאמיליה מנסה להשיג את המידע שאספה מילר, גל פוגע בהם והורג את דויל ומעכב את יציאתם מהכוכב.
כאשר הם שבים לאנדורנס, הם מגלים שעברו 23 שנים מאז שירדו אל הכוכב.
על פני כדור הארץ, מרפי הבוגרת (ג'סיקה צ'סטיין), היא מדענית בנאס"א שמנסה לפתור בעיה בפיזיקה שהטרידה את פרופ' ברנד במשך שנים: כיצד תחנת החלל הענקית שנבנתה על ידי נאס"א תוכל להישלח לחלל, ללא משגרים, כיוון שאלו אינם רלוונטיים בשל גודלה העצום של התחנה.
על ערש דווי, חושף ברנד בפני מרפי שהוא פתר את הבעיה לפני שנים, ושהדבר אינו אפשרי ללא מידע נוסף מתוך הסינגולריות של החור השחור – מידע שלא ניתן להשיג.
בהסיקו שהאנושות לא תוכל לברוח מכדור הארץ, שם ברנד את מבטחו בתוכנית B, דבר אותו לא חלק עם קופר בזמן שביקש ממנו להצטרף למשימה כטייס של האנדורנס.
מלאי הדלק של האנדורנס ירד מעבר לצפוי עקב התעכבותם על גבי "מילר", ולכן נותרה בידם האפשרות לבקר רק בכוכב לכת אחד נוסף מבין השניים הנותרים טרם יחזרו לכדור הארץ.
אמיליה סבורה שלכוכב הלכת של אדמונד יש מידע מבטיח יותר, אבל קופר ורומילי מעדיפים את עולמו של מאן, מכיוון שמאן עדיין משדר, ואילו אדמונדס הפסיק לשדר לפני שנים.
קופר מגלה כי אמיליה מאוהבת באדמונדס ומאשים אותה בכך שהיא נותנת לרגשות שלה לערפל את שיקול הדעת שלה, בעוד שאמיליה טוענת שניתן לחקור את שני הכוכבים אם קופר יוותר על רצונו לחזור לכדור הארץ.
האנדורנס נכנסת למסלול סביב הכוכב, והצוות יורד לכוכב עם ספינת סיור.
עם כניסתם לאטמוספירה הם מגלים עולם קרח מכוסה בגז אמוניה שלא נראה ראוי למגורי אדם.
הם מגיעים לבסיס של מאן (מאט דיימון), שנמצא בתוך מתקן שינה שמטרתו לשמר את חייו תוך שימוש במינימום משאבים.
הם מעירים אותו, והוא אומר להם שהכוכב מתאים להתיישבות בני אדם.
מאן יוצא עם קופר לסיור על פני הכוכב כדי לקבוע היכן ההתיישבות האנושית תתחיל.
במהלך הסיור מאן חושף בפני קופר שהוא זייף את הנתונים של הכוכב שלו, כדי שהאנדורנס תבוא להציל אותו.
מאן סודק את הקסדה של קופר ונוטש אותו בשטח.
בינתיים במעבדה, רומילי נהרג מפיצוץ שנגרם עקב ניסיונו של מאן להסתיר את המידע האמיתי על הכוכב שלו.
מאן גונב את חללית הסיור ויוצא לכיוון האנדורנס כדי לשוב לכדור הארץ.
אמיליה מצילה את קופר עם חללית הסיור השנייה שהייתה על פני השטח, והם יוצאים במהרה לכיוון האנדורנס.
בהגיעם הם רואים את מאן מעגן את החללית לתחנת החלל באופן לא מדויק.
למרות הפצרותיהם, מאן משחרר את תא לחץ האוויר, ובגלל העגינה השגויה התא מתפוצץ, הורג את מאן והאנדורנס נפגעת ונכנסת לסחרור, אבל קופר מצליח באמצעות חללית הסיור לייצב אותה.
עם מעט דלק שנותר בעקבות התאונה, קופר ואמיליה מתכננים להיעזר בחור השחור "גרגנטואה", כדי להיעזר בו כמקלעת כבידתית שתכוון אותם לעבר הכוכב של אדמונדס.
טארס וקופר מפעילים ידנית את המנועים של שתי חלליות הסיור המחוברות לתחנת החלל אנדורנס, וכך מרחיקים את האנדורנס מהחור השחור.
בסוף הפעולה, קופר וטארס מנתקים את עצמם מהאנדורנס.
קופר וטארס נשאבים לחור השחור ומגיעים לממד המזכיר בצורתו טסרקט, בו הזמן נראה כממד פיזי.
קופר מבין שהוא בעצם נמצא באינסוף וריאציות של חדר הילדות של בתו, מרפי.
קופר מבין, שהיישויות החוצניות הם למעשה בני אדם מהעתיד שיצרו את המרחב הזה כדי שהוא יוכל לתקשר עם מרפי בתור "הפולטרגייסט" מהילדות שלה, כדי להציל את האנושות.
תוך שימוש בגלי כבידה, קופר מעביר מידע שטארס אסף על הסינגולריות של החור השחור למרפי המבוגרת.
באמצעות מידע זה, מצליחה מרפי להשלים את המשוואה של פרופ' ברנד ולפנות את כדור הארץ.
מאוחר יותר, קופר מתעורר בתחנת חלל ליד שבתאי.
קופר פוגש את מרפי, כעת קשישה על ערש דווי (אלן בורסטין), מוקפת במשפחתה, והיא מעודדת אותו לצאת ולחפש את אמיליה, שכבר התחילה במשימה של יישוב כוכב הלכת אדמונדס.
שם הדמות אודות הדמות מתיו מקונוהיי ג'וזף קופר הגיבור הראשי.
כשקופר ואמיליה היו בזמן שלהם הוא היה לבד במשך 23 שנה עד שחזרו אליו והם המשיכו במסע.
מת בעקבות פיצוץ שגרם ד"ר מאן בכוונה, במטה שלו מאט דיימון ד"ר מאן האנטגוניסט הראשי של הסרט.
חבר המשלחת המקורית (משימת לזארוס).
מנסה לגרום למותו של קופר כדי שלא ידע מה הוא מצא במחקר; נהרג בתאונה שגרם לה טימותי שאלאמה טום קופר טום הצעיר, הבן של קופר, כשעזב אותו קייסי אפלק טום הבוגר, הבן של קופר.
נשוי ואב לקופר (ולבן נוסף שנפטר) טופר גרייס גטי רופא בנאס"א, קולגה של מרפי ג'ון לית'גו דונלד סבם של טום ומרפ, חותנו של קופר
הסרט בוים על ידי כריסטופר נולאן בהתבסס על תסריט שכתב יחד עם אחיו ג'ונתן נולאן.
העבודה על הפרויקט החלה כבר בשנת 2006, כאשר ביוני אותה שנה אולפני סרטי פרמאונט וסטיבן ספילברג הכריזו על תוכניותיהם לעבד סרט מדע בדיוני שיתבסס על רעיון מאת הפיזיקאי קיפ תורן.
לינדה אובסט צפויה הייתה להפיק את הסרט.
במרץ 2007 התברר כי ג'ונתן נולאן נשכר לכתוב את התסריט.
מאוחר יותר באותה שנה קיפ תורן התראיין וטען כי הסרט יתבסס על רעיונו התאורטי בדבר מסע בזמן באמצעות חורי תולעת.
בינואר 2013 כריסטופר נולאן ניהל מגעים מול אולפני האחים ורנר ואולפני פרמאונט כדי לביים את הסרט.
נולאן היה נחוש לכתוב תסריט משלו ובמרץ אותה שנה אושרה הצטרפותו לצוות ההפקה כבמאי.
באפריל 2013 מתיו מקונוהיי ואן האת'וויי לוהקו לתפקידים הראשיים.
הצילומים החלו באוגוסט 2013, כשחלק מהצילומים נערכו באיסלנד.
על מנת לשמור על מעטה חשאיות בדבר פרטי העלילה, הסרט צולם תחת הכותרת "מכתבה של פלורה".
הצילומים נמשכו ארבעה חודשים, הם החלו ב־6 באוגוסט 2013 באלברטה, קנדה.
באוגוסט לוהק מאט דיימון לתפקיד קטן בסרט והוא השתתף בצילומים שנערכו באיסלנד.
לאחר הצילומים באיסלנד, צוות ההפקה עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם נמשכו הצילומים 54 יום נוספים והושלמו לבסוף בנובמבר 2013.
המלחין הנס צימר, שנטל חלק בהלחנת הפסקול לחלק נכבד מסרטיו של נולאן, נשכר לכתוב את הפסקול גם לסרט זה.
הפסקול יצא לאור בשלוש מהדורות שונות: מהדורה רגילה (עם 16 שירים), מהדורת דלוקס שמהווה המשך למהדורה הרגילה (עם 24 שירים) ומהדורה נוספת עם 2 דיסקים.
בין כוכבים: פסקול הסרט המקורי
בין כל הרעשים הוא האלבום השני של הזמר היוצר והמלחין נתן גושן שיצא בתאריך 3 במרץ 2013. את כל השירים באלבום כתב והלחין גושן והפיק יועד נבו.
השיר עוד זיכה את נתן בתואר השיר הישראלי המושמע ביותר בתחנות הרדיו לשנת תשע"ג.
עטיפת האלבום עוצבה על ידי סטודיו דורון עדות וצולמה בידי אורית פניני.
+רשימת רצועותמס'שםמיליםלחןאורך1."עוד"נתן גושןנתן גושן3:192."מה אם נתנשק"נתן גושןנתן גושן4:103."למרות הכל"נתן גושןנתן גושן3:544."ליבי"נתן גושןנתן גושן3:175."בין כל הרעשים"נתן גושןנתן גושן3:386."רץ לשום מקום"נתן גושןנתן גושן3:297."שיר"נתן גושןנתן גושן3:498."ליצנים בקרקס"נתן גושןנתן גושן4:359."היום"נתן גושןנתן גושן4:3310."חורף"נתן גושןנתן גושן3:0611."משחקים וחלומות"נתן גושןנתן גושן3:11
בין הקטבים הוא כתב עת העוסק באסטרטגיה צבאית, טרנספורמציה ואמנות המערכה היוצא לאור במרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית בצה"ל.
כתב העת מתפרסם כשלוש–ארבע פעמים בשנה ועוסק במגוון נושאים אשר נמצאים בליבת העיסוק של צה"ל: בניין הכוח, המטה הכללי, לוחמת יבשה, ביטחון שוטף, המערכה שבין המלחמות, סייבר ובנושאים נוספים.
כתב העת נוסד בפברואר 2014 על ידי ראש צוות החשיבה במרכז דדו אלוף-משנה ערן אורטל.
כתב העת מבקש לתרום לפיתוח הידע בצה"ל על תופעות חדשות ומתהוות המשפיעות על סביבתו, ועל המתחים והזיקות המגדירים את המערכת האסטרטגית ואת העיסוק האופרטיבי, באמצעות סדרת עיונים בתופעות ובמתחים אלו.
כל גיליון מוקדש לנושא אחר.
"בין הקטבים" משקף זרם הולך וגובר בצה"ל הקורא לרפורמה ארגונית ומודרניזציה של הכוח הצבאי.
זאת ניתן לראות במאמרים "'עוד מאותו הדבר' - על הצורך בדילוג תפיסתי בבניין הכוח", של אלוף אהרון חליוה, במאמר "מבולבלים?
- פרספקטיבה היסטורית לדיון על "יבשה באופק"", מאת אלוף-משנה ערן אורטל, ובמאמר "מכיפת ברזל ל"תקרת זכוכית"", מאת רס"ן שלומית רודניצקי.
תחרות פרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית
בכתב העת התפרסמו מספר מאמרים אשר זכו בפרס הרמטכ"ל לכתיבה צבאית יוצרת:
גיליון 1 (פברואר 2014): סְפָר - עיון בהתהוות האתגר בגבולות
גיליון מס' 2 (יולי 2014): שינוי והשתנות - על גמישות צבאית במציאות מתהווה
גיליון 3 (דצמבר 2014): סייבר - אתגר והזדמנויות במרחבים חדשים
גיליון 4 (יולי 2015): הגנה ועורף - עיון מחודש
גיליון 5 (נובמבר 2015): רשתיות וחשיבה רשתית - על עולמות שטוחים ומה שביניהם
גיליון 8 (ספטמבר 2016): המטה הכללי - על מנהיגות ולמידה במציאות משתנה
גיליון 10 (מרץ 2017): המטה הכללי חלק ב' - על מנהיגות ולמידה במציאות משתנה
גיליון 11–12 (יוני 2017): עוצמה אווירית - יובל למבצע מוקד
גיליון 13 (אוקטובר 2017): משחקי מלחמה
גיליון 14 (דצמבר 2017): המטה הכללי חלק ג' - על מנהיגות ולמידה במציאות משתנה
גיליון 15 (מרץ 2018): ביטחון שוטף - המערכה שבין המלחמות - חלק א'
גיליון 18 (דצמבר 2018): דיגיטל 2.0 - צבא וטכנולוגיה בעידן המידע
גיליון 19 (פברואר 2019): ביטחון שוטף - המערכה שבין המלחמות - חלק ב'
גיליון 20–21 (יוני 2019): בדרך לטרנספורמציה צבאית
גיליון 22–23 (אוקטובר 2019): ביטחון שוטף - המערכה שבין המלחמות - חלק ג'
גיליון 28–30 (נובמבר 2020): עליונות צבאית ותר"ש תנופה
גיליון 34: בעקבות שומר החומות
גיליון 36: נשים - הפוטנציאל המערכתי
גיליון 37: המלחמות החדשות ומלחמת רוסיה - אוקראינה
גיליון 40: יובל למלחמת יום הכיפורים
גיליון 41: מלחמת "חרבות ברזל"
גיליון 42: עשור לבין הקטבים
גיליון 43: מלחמת "חרבות ברזל" ב'
בין הקטבים 44: מלחמת "חרבות ברזל" ג'
בין הקטבים 45: מבצע "עם כלביא"
בין הקטבים 46: מלחמת "חרבות ברזל" ד'
בין הקטבים 47: מלחמת "חרבת ברזל" ה' – אדם וחברה (בשיותוף ממד"ה)
בין הקטבים 48: ביטחון לאומי
בין כרכור לסינגפור היא סדרה תיעודית, שנוצרה על ידי חיים הכט ואור-לי להט ושודרה בשידורי קשת של ערוץ 2 בשנת 2004.
הסדרה מתמקדת בהבדלים בחיים בין סינגפור לישראל (כרכור נבחרה עקב החריזה של שמה עם סינגפור, אך היא מסמלת את כלל ישראל).
כמו כן, סינגפור שנוסדה בתצורתה הנוכחית בשנות ה-60 ראתה בישראל מודל לחיקוי, כמדינה קטנה מוקפת אויבים שהחינוך בה הוא ערך עליון.
על אף יתרונות רבים שיש לישראל, סינגפור עקפה אותה במספר מדדים בינלאומיים, והכט מעוניין לגלות כיצד הם עשו זאת, ומה אפשר ללמוד ממנה.
פרק זה מתמקד במערכת החינוך הסינגפורית, שתלמידיה ממוקמים גבוה בדירוגים הבינלאומיים.
הפרק מתעסק גם בזכאות לדמי אבטלה, כאשר בסינגפור המדינה לא ממהרת להעניקם למובטלים, (לרבות מבוגרים), שעוד יכולים לעבוד, ומכווינה אותם להתפרנס, גם אם לא במשלוח ידם.
פרק זה מראה כיצד "עושים שלום" בסינגפור על ידי העסקה הוגנת של עשרות אלפי פועלים מלזים הבאים מדי יום לעבוד למחייתם בסינגפור.
פרק זה עוסק בהתמודדות עם פשיעה, צמצום הקטל בכבישים ומה עושה המדינה כדי לעודד זוגות צעירים להינשא.
פרק זה מתמקד במנהיגות של סינגפור, ומובא בו ריאיון נדיר שערך הכט עם מייסדה של סינגפור לי קואן יו, שלא הרבה להתראיין לתקשורת המערבית, שכן זאת נהגה לגנות אותו על יד הברזל ששלטונו מפעיל במדינתו, וכן על כך שלמעשה הוא לא מנהיג דמוקרטי.
לי טען ש"הם לא מבינים שמה שמעניין אותי זה לא להיות פוליטיקלי קורקט, אלא להיות קורקט, לעשות אך ורק מה שטוב לארצי."
הכט מביא דוגמאות לבעיות עימן מתמודדים בסינגפור וכיצד הם פותרים אותן.
דוגמאות לכך הן הרחבת שטחה של סינגפור על ידי ייבוש ים בעזרת הזבל שנאסף במדינה (בניגוד לחירייה בישראל לדוגמה), התמודדות עם תאונות דרכים באמצעות הגבלת המהירות שרכבים מסחריים רשאים לנסוע בהן בעזרת מנורה (המחוברת לספידומטר) המהבהת אם הרכב נוסע מעל המהירות המותרת, מה שגורר הטלת קנס של 500 דולר.
בסדרה ישנה התייחסות לענישה הקשה המונהגת בסינגפור.
מסופר כי הטיול השנתי הראשון של ילדי כיתה א' הוא לבית הסוהר היחידי במדינה, בה צופים בתנאי המחיה הקשים, וכן בהצלפה (עונש הקיים בסינגפור) על בובה.
הכט אומר כי "לאחר החוויה המעצבת הזאת, צריך מעט מאוד משטרה ברחובות", בהתייחסו לכך שלא נראה כי יש נוכחות משטרתית רבה ברחבי העיר, בניגוד למה שהיה מצופה ממדינה כזאת.
הוא גם מזכיר כי בכלא "רוצחים, אנסים וסוחרי סמים הם תולים עד צאת נשמתם", וכי יש שם בסביבות 80 הוצאות להורג בשנה, לא מדברים כל כך בתקשורת, אבל כולם יודעים.
עוד סוגיה היא שמירה על הניקיון.
החקיקה נוקשה, ומי שמשליך אשפה ברחוב נקנס, וכן שמו יפורסם ברחבי המדינה כאחד שלכלך כדי לביישו ברבים, והוא יחויב לנקות בעצמו מרחבים ציבוריים עם אפוד כתום שיסמן כי הוא עושה זאת כעונש.
הכט מתייחס למודל הסינגפורי ה"דמוקטטורי" (קרי דמוקרטיה רק למראית עין כשבפועל היא אינה מיושמת בסטנדרטים המערביים, אך מתוך כך מייצרת מערכת מתפקדת המיטיבה עם אזרחיה באם אלו עומדים בכללים שקבעה המדינה), לבין ה"הפקרוקטיה" הישראלית (משמע שלטון שאף שהוא דמוקרטי, הוא מתנהל בצורה מופקרת, אליבא דהכט).
לאורך הסדרה מוצגים סקרים שנערכו בישראל לגבי סוגיות הנוגעות לטיפול בבעיות לפי המודל הישראלי כנגד זה הסינגפורי (כגון תשלום קצבאות למשפחות מרובות ילדים הקיימת בישראל אך לא בסינגפור).
בחלקם הצביעו הרוב בעד הפתרון הסינגפורי, ובחלקם הועדפה השיטה הישראלית.
הכט מתייחס לכך שהשלטון בסינגפור אינו דמוקרטי באמת (אף שיש בחירות, הן סמליות ומפלגת השלטון קובעת מראש מה יהיו התוצאות),והחקיקה נוקשה.
הוא אומר שהמחיר שהסינגפורים נאלצים לשלם עבור השלטון המיטיב עמם בפרמטרים רבים של חייהם בחירותם ובדמוקרטיה.
בסוף הוא מגיע למסקנה כי הציבור במדינה נכון לשלם מחיר זה עקב כך שהשלטונות הגונים איתם.
הכט טוען כי הוא עשה זאת מתוך אהבה לישראל כי הוא רוצה להפוך אותה למקום טוב יותר.
הוא עצמו טען כי לא היה יכול לחיות בסינגפור אפילו לשבע דקות, וכי יש דברים שהוא מבין שלא מתאימים לישראלים (דוגמת עונש המוות הנהוג בסינגפור על עבירות רצח, אונס וסחר בסמים), אך ניתן לשנותם גם אם לא בדיוק לפי בכללים בסינגפור (כמו החמרת הענישה).
בין הסדינים הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
שמו של הקוקטייל הוא בעל קונוטציה אירוטית והוא גם מוכר בשם "תפילתה של בתולה" (Maiden's Prayer), בעל קונוטציה מינית אף הוא.
מקורו של הקוקטייל אינו ידוע בוודאות.
לרוב מייחסים את המצאתו לברמן פריזאי הנרי מקאולה (Harry MacElhon), בשנות ה-30 של המאה ה-20. הקוקטייל נוצר כווריאציה של קוקטייל הסיידקאר.
קיימת גם גרסה אחרת, לפיה הקוקטייל הופיע עוד ב-1921 בבית בושת בצרפת והוא שימש באפריטיף בקרב הזונות.
בין כך ובין כך הוא אלבום סולו מספר 18 של הזמר החסידי הבולט אברהם פריד.
האלבום יצא בדצמבר 2006 בחברת גל פז האלבום מכיל שירים באנגלית, עברית ויידיש.
שיר בולט ביותר הוא שיר שפריד הקדיש לאביו "Father Don't Cry" בעברית, אבא אל תבכה, האלבום זכה למעמד אלבום פלטינה בישראל עם מכירות של למעלה מ-30,000 עותקים.
מהאלבום יצא הלהיט "אבא אל תבכה".
באלבום הוא מוצג כקליפ לשיר ויש לו כמיליון צפיות, ועוד כמה שירים מוכרים כמו מצליח משיח ואל תירא.
אברהם פריד עצמו הלחין את רוב האלבום, חלקו לחנים מסורתיים וחלקו לחנים חדשים וקצביים.
מלחין בולט נוסף הוא יוסי גרין ששיתף פעולה עם אברהם פריד במשך שנים רבות, בהלחנה ובשירה משותפת.
"בֵּין נְהַר פְּרָת וּנְהַר חִדֶּקֶל" הוא אחד מקבוצה של חמישה שירי-עם שפרסם חיים נחמן ביאליק בירחון "השילוח" בשנת 1906. השיר נמנה עם קבוצת השירים בעלי מוטיבים עממיים משירת היידיש, המספרים על נערה יהודייה שעורגת לחתנה וחולמת על חיי נישואים מאושרים.
"בין נהר פרת ונהר חדקל" הפך גם לזמר-עם פופולרי, שקיבל לחן ערבי ידוע, והוא מבוצע על ידי זמרים רבים החל מראשית המאה העשרים.
נערה יהודייה, הנמצאת בתוך תפאורה פנטסטית בעלת גוון אגדתי כביכול של גן העדן התנ"כי, מקיימת דיאלוג עם דוכיפת דמיונית על געגועיה לבן-זוג.
הנערה לא נמצאת בגן עדן, אלא בעיירה מזרח אירופאית כלשהי, דקלים צומחים באקלים טרופי ולדוכיפת אין נוצות זהב.
"התפאורה של השיר מכוונת אפוא למשהו לא ריאליסטי; היא מכוונת למשהו שהוא על גבול של דבר כה 'יפה', יפה כל כמה שיכולה נערה פרובינציאלית עד-מאוד לחלום על יופי" כתבה לאה גולדברג בניתוחה את השיר.
זהו אכן שיר עם, אך מזוהה כשיר עם יהודי.
התפאורה פנטסטית, הציפור פלאית, אך המציאות היא של עיירה יהודית, בתוכה חיה נערה יהודית כשרה עם נדוניה מוכנה, וכל מה שחסר לה הוא חתן.
המוטיב הוא מוטיב ידוע של נערה המצפה לחתנה, של עוף פלאים אגדי ושל דיאלוג בין הנערה ובין העוף, שחושף את מאווייה של הנערה ותיאורו של הבחור.
אלא שביאליק אינו הולך בדרך סלולה וידועה מראש בשיריו, וחושף גם את הצד הארוטי והפתייני במשאלתה של בת ישראל הצנועה; הוא עושה זאת באמצעות מטפורות והרמזים ברורים מ"שיר השירים" ותיאורים תמימים לכאורה של מיטתה וכרה של הנערה.
אומר מחבר "שיר השירים", וביאליק מחרה מחזיק אחריו:
ובבית הבא הוא מוסיף: .
חוקר הספרות אבנר הולצמן תיאר את הבתים דלעיל כתכסיסי פיתוי ושידול מצד הנערה, שבאמצעותם ובאמצעות תיאור הנדוניה שלה היא מנסה ללכוד את לבו של הבחור המיועד: "מתוך המונולוג התמים שלה נחשפים מאווייה הארוטיים הנואשים בפירוט ובתעוזה שקשה למצוא כדוגמתם בחלקיה הקאנוניים של שירת ביאליק", קבע הולצמן.
הדוכיפת פותחת את תשובתה לנערה במילים המשונות: "רִיפַת דִּיפַת וּמוֹרִיפַת", שמתאימות כאילו לתפאורת האגדה.
מילים חסרות משמעות, לכאורה, מעין "הוקוס פוקוס" בגרסה יהודית.
בהמשך השיר, יתלהב הבחור מדמותה של העלמה ולא מהנדוניה המוצעת לו, ו"על מטאטא רכוב יבוא" בהתאם למעשה הכשפים, כביכול, שרוקחת הדוכיפת.
סופו של שיר העם התמים אינו אופטימי כדרכו של שיר-עם רגיל; נבואתה של הדוכיפת לא התקיימה, והנערה ממשיכה להמתין ולחפש.
ביאליק, טוענת לאה גולדברג, אינו מלגלג באירוניה על גורלה של הנערה, אלא מביט בה בחיוך של מבוגר טוב לב.
הסוף איננו טרגדיה אלא חיוך.
מצטרפים לאינטרפרטציה של "הסוף הטוב" זיוה שמיר והלל ברזל.
לעומתם טוענים פישל לחובר ועדי צמח שלשיר התמים יש במפורש סיום טראגי.
משקלו הטרוכיאי של השיר הקליל, הבתים המרובעים בעלי החריזה המובהקת של א-א, ב-ב, ג-ג, ד-ד, וכו' מתאימים לשיר עממי קלאסי, והרושם הכללי הוא של פשטות צורנית.
אך לאמיתו של דבר יוצר ביאליק "להטים" בשירו, טוענת לאה גולדברג.
לדוגמה: בשלושה מקרים נחרזת בשיר מילה אחת עם מילה בעלת צליל זהה, אך במשמעות שונה ובאיות, שהוא לעיתים זהה ולעיתים שונה.
החריזה איננה שגרתית גם מבחינות אחרות: "חִדֶּקֶל" - "דֶּקֶל" - שני שמות עצים שמגיעים מספירות שונות; "לֹא בְּמֹהַר וְלֹא בְמַתָּן כִּי בְאַהֲבָה בָּךְ אֶתְחַתָּן" (ההגייה היא בהברה אשכנזית) - שם עצם עם פועל; "חוּגִי" - "זוּגִי", שם פועל עם שם וכינוי, וכיוצא בזה.
בניגוד למשוררים רבים, אין ביאליק משתמש בחריזה של תיבה אחת בלבד אלא בחריזה של הברה שלמה: "חֲלוֹמוֹ" - "שְׁלוֹמוֹ".
וכך, באמצעות החריזה המגוונת, בעלת יסוד ההפתעה הצלילית, מבטל ביאליק את השעמום של חרוז הצמדים, וכאשר הוא מערב חרוזים מורכבים בפשוטים ביותר, הוא משמר בלבו של הקורא את תחושת הפשטות והעממיות.
החרוזים המגוונים, הפנטזיה ומעשי הכשפים בתפאורה, ההרמזים מהמקורות, המוטיבים היהודיים הברורים, יוצרים תמהיל הרמוני של שיר עם קלאסי, אך בעל אווירה ברורה של עיירה יהודית.
לשיר "בין נהר פרת ונהר חידקל" יש ביצועים רבים.
יוסף חיים ברנר כתב על זמרתו כבר בשנת 1911 בסיפורו "עצבים": "מאחד הבתים יצאה נערה [ ...] כשהיא מזמזמת מילודיה ערבית קלה, נעימה ומטעימה את פסוקי 'שיר-העם' משל המשורר: "צפור-זהב, עופי, חוגי, ובקשי לי בן-זוגי".
הלחן הוא של המלחין הערבי , שאותו הוא חיבר במקור לשיר "קַדֻכּ אֶלְמָיָאס" (قدك ألمياس).
ברכה צפירה כתבה בספרה "קולות רבים", שהיא עצמה התאימה את שירו של ביאליק ללחן הערבי, אך דברי ברנר מוכיחים שהחיבור נעשה כבר קודם לכן.
צפירה אכן שרה לראשונה את השיר בעיבודו של נחום נרדי.
בשנת 1968 היא חזרה על ההקלטה, כשהיא פותחת אותה בביצוע השיר המקורי הערבי, ממנו הושאל הלחן.
בין המבצעים הנוספים: נינה ברלי, מרים אביגל, נחמה הנדל, נתניה דברת, עפרה חזה ואחרים.
לשיר חוברו גם כמה לחנים נוספים מאת דוד נובקובסקי, ידידיה אדמון, ניסן כהן, גיל אלדמע ומאוחר יותר גם איה כורם.
כורם ביצעה את גרסתה לשיר בפסטיבל הזמר והפזמון בשנת 2013, ושנתיים לאחר מכן הוא יצא באלבומה הלב הזה, המשומש תחת השם "ציפור זהב".
בין הצללים הוא סרט קומדיית פעולה רומנטי אמריקאי משנת 2023 בבימויו של דקסטר פלטשר עם תסריט מאת רט ריס, פול ורניק, כריס מקקנה ואריק סומרס.
הסרט, בו מככבים כריס אוונס ואנה דה ארמס, הופק על ידי אולפני אפל וסקיידאנס מדיה והופץ על ידי אפל TV פלוס ב-21 באפריל 2023. למרות שקיבל ביקורות שליליות מהמבקרים, הוא הפך לסרט עם העלאת הבכורה הנצפה ביותר של אפל TV פלוס.
קול, בחור מבית טוב, מלח הארץ, מתאהב עד מעל לראש בסיידי המסתורית, אך מגלה לתדהמתו שהיא סוכנת סמויה.
בטרם הספיקו לקבוע דייט שני, קול וסיידי נסחפים להרפתקה חובקת עולם במטרה להציל את העולם.
כריס אוונס – קול טרנר
אנה דה ארמס – סיידי רודס
טייט דונובן – אביו של קול
איימי סדריס – אימו של קול
ליזה ברודוויי – אחותו של קול
מוסטפא שאקיר – מונטה ג'קסון
אנתוני מאקי – הנכד של סם
אנה דיאוור סמית' – קלאודיה ייטס
טים בלייק נלסון – בוריסלוב
ברן גורמן – נהג מונית בריטי
ג'ורדן בלייר מנגולד בראון – ג'ואן
זיין שו – אחראי רוקריוקי
סטפני וייס – רב מלצרים
באוגוסט 2021, כריס אוונס וסקרלט ג'והנסון נכנסו למשא ומתן על השתתפות בסרט שרעיונו הועלה על ידי התסריטאים פול ורניק ורט ריס לסקיידאנס מדיה, כאשר דקסטר פלטשר מאייש את תפקיד הבמאי.
בדצמבר 2021, ג'והנסון נאלצה לפרוש מהסרט עקב בעיות בלוחות הזמנים, דבר שהוביל לליהוקה של אנה דה ארמס במקומה.
בפברואר 2022, אדריאן ברודי הצטרף לצוות השחקנים.
מייק מו, איימי סדריס, טים בלייק נלסון וטייט דונובן התווספו בחודש מרץ.
שלב הצילומים התרחש מפברואר עד מאי 2022.
הסרט הופץ באפל TV פלוס ב-21 באפריל 2023. על פי מחקר של Samba TV, 3.1 מיליון משקי בית של טלוויזיות חכמות צפו בסרט למשך דקה אחת לפחות.
הסרט משך 328,500 צופים ביומיים הראשונים והוא הסרט בעל העלאת הבכורה הנצפית ביותר בהיסטוריה של אפל TV פלוס.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, 26% מ-106 ביקורות המבקרים הן חיוביות, עם דירוג ממוצע של 4.3/10. אתר Metacritic, שמשתמשת בממוצע משוקלל, העניק לסרט ציון של 34 מתוך 100, המבוסס על 29 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
בנג'מין לי, שכתב הגרדיאן, העניק לסרט אחד מתוך חמישה כוכבים, כשהוא מתח ביקורת על חוסר הכימיה בין אוונס ודה ארמס.
פיטר סובצ'ינסקי, כתב עבור RogerEbert.com, מתח ביקורת גם על חוסר הכימיה של אוונס ודה ארמס, כמו גם על בימויו של פלטשר, והשווה לרעה את הסרט לסרטים "שקרים אמיתיים" (1994), "מר וגברת סמית'" (2005) ו"כמו יום ולילה" (2010), כמו כן הוא נתן לסרט 0.5 מתוך ארבעה כוכבים.
דייוויד ארליך מ-IndieWire נתן לסרט ציון "C–", כשהוא מבקר את חוסר המחויבות של הסרט למושגים ולרעיונות שלו.
לעומת זאת, סטפני זאכריק מטיים, ציינה את הכימיה של אוונס ודה ארמס בצורה חיובית יותר, תוך שהיא גם מציינת לטובה את ההתמצאות של הסרט.
במאמר ל-BBC Online, ניקולס ברבר תהה כי "לצופים יש דרישות שונות כשהם מקליקים בבית ביום שלישי בערב.
'בין הצללים' ושאר סרטי סטרימינג מספקים אסקפיזם בלתי תובעני מהונדס, כזה שכל המשפחה תסכים לשבת לצפות".
אתר "וראייטי" בחר את הסרט לאחד מהסרטים הגרועים ביותר של שנת 2023. הוא תואר כקומדיית פעולת ריגול רומנטית עמוסה מדי עם תקציב גדול, ונמתחה ביקורת על היותו מתיש ומלא באלמנטים אקראיים.
פרסתאריךקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס פטל הזהב9 במרץ 2024השחקן הגרוע ביותרכריס אוונסהשחקנית הגרועה ביותראנה דה ארמסהשילוב הגרוע ביותר על המסךאנה דה ארמס וכריס אוונס
בין עולמות הוא אלבומו החמישי של הזמר הישראלי אליעד.
הוא יצא לאור ב-23 במאי 2023 תחת הפצת חברת די-מיוזיק.
אליעד הקדיש שנתיים ליצירת האלבום, בשיתוף פעולה הדוק עם יוצרים ומפיקים בעלי שם מתעשיית המוזיקה הישראלית.
המוזיקאים ששיתפו פעולה עם אליעד על האלבום כוללים, בין היתר, את ג'ורדי, אבי אוחיון, מתן דרור, צמד המוזיקאים Triangle, נעם חורב, איתי שמעוני ונועם עקרבי.
האלבום מורכב מ-12 שירים חדשים, כולל שני שיתופי פעולה.
ברצועה "חמסה" אליעד חובר לראפר פלד, ומציג את הקשר שלו לעולם הייחודי של ההיפ הופ והראפ.
שיתוף הפעולה השני, "פה", הוא שיתוף פעולה עם המוזיקאי הפוארטו ריקני מטרו דה סאבאג', המציין את הפרויקט השני שלהם יחד בעקבות הצלחת השיר "אל תגלי" שיצא ביוני 2021. עם יציאת האלבום, נחשפו ארבעה קליפים לרצועות "בין עולמות", "חמסה", "טיפת גן עדן" ו"אל תיקחי ללב".
שם האלבום "בין עולמות" מייצג את החקירה של אליעד בסוגות מוזיקליות חדשות, בין היתר במוזיקה לטינית וברגאיי בשילוב השפעות מפופ, R&B, דריל, היפ הופ ואפרוביט.
הסקרנות של אליעד לגבי האופן שבו מעריציו והקהל הרחב יקבלו את השירים החדשים הללו היא ההשראה לשם ולקונספט של האלבום.
לרגל יציאת האלבום, אליעד ערך "מסיבת האזנה" לשירי האלבום בסוהו ביפו העתיקה.
במהלך האירוע, הוא שיתף תובנות לגבי תהליך יצירת האלבום והעבודה עם מוזיקאים שונים.
כשנשאל על רצונו לחקור סוגות מוזיקליות חדשות למרות היותו בשיא הקריירה שלו, הדגיש אליעד את סלידתו משעמום, הן כלפי עצמו והן כלפי הקהל שלו.
הוא מאמין שאחרי ארבעת אלבומיו הראשונים, הקהל שלו מבין את הסגנון והזהות המוזיקלית שלו.
ב"בין עולמות" הוא שאף לפרוץ גבולות באמצעות שיתופי פעולה שונים וגישות ניסיוניות, כולם מונעים על ידי המטרה להשאיר את עצמו מעורב בתהליך היצירה.
מופע השקה לאלבום מתוכנן ל-2 בספטמבר 2023 בלייב פארק בראשון לציון, לציון אירוע חגיגי לציון קריירה של כעשור במוזיקה הישראלית.
דודי פטימר סקר את האלבום והעריך את יכולתו של נחום לשמור על גישתו האותנטית תוך שילוב אלמנטים מז'אנרים שונים.
הביקורת משבחת עוד את התעוזה של נחום בשירים כמו "למה את מחכה", ששוברת את התבנית עם טקסטים שובבים ולחנים קליטים.
תחושות דומות עולות עם רצועות הפופ "ואולי" ו"וי איי פי" האופטימיות והקיטשיות, למרות שביחס לאחרון ציין כי אין עומק רגשי מסוים.
פטימר מוצא רגעים בולטים בשיתוף הפעולה המקורי והמופק היטב עם פלד ב"חמסה" ובשילוב המוצלח של פופ והיפ הופ ב"שיר אחר".
פטימר גם צפה כמה להיטים פוטנציאליים מהאלבום: שיתוף הפעולה עם מטרו דה סאבאג', "פה", לו צפה כי יכה גלים ברשתות החברתיות, ברדיו ובמועדונים בשל הפזמון הקליט שלו והכימיה בין שני האמנים.
"מאמאסיטה" בהשראה המוזיקה הלטינית הוא עוד רצועה שצפה שתהיה להיט מובטח.
עם זאת, הביקורת מציינת שלא כל השירים באלבום מביאים משהו רענן או יוצא דופן.
שירים מסוימים, כמו "זוג השנה", "טיפת גן עדן" ו"אל תקחי ללב", דבקים בנוסחה מבלי להציע אלמנטים ייחודיים.
למרות זאת, האלבום נחשב למצוין, ומציג את האקלקטיות של אליעד מבחינת השפעות ויכולות מוזיקליות.
פטימר הכיר בהשקעה וביצירתיות שהושקעו ביצירתו אך מביע רצון לשמוע צד אחר של אליעד, כזה שמתייחס לנושאים חברתיים מעבר לנושאים רומנטיים או אוטופיים.
"מאמאסיטה" הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט בשבוע שבין ה-4 ל-10 ביוני 2023.
"בין עולמות" הגיע למקום השלישי במצעד השבועי של מדיה פורסט בשבוע שבין ה-11 ל-17 ביוני 2023.
המושג "בין ירדן לים" מתכוון לרוחב הכולל של מדינת ישראל (מזרח–מערב) בנקודה או אזור כלשהו.
כאשר הביטוי משמש בהקשר של אזור, כוונתו יכולה להיות גם לשטחה של מדינת ישראל לרוחב, שחלקו באזור זה.
שני השימושים העיקריים בביטוי הם:
ביטוי מיקום ביחס לרוחב של מדינת ישראל.
בניגוד לקו פרשת המים, יחס של מיקום כלשהו בין הירדן לים הוא צורה נוחה יותר לבטא את מיקומו לעומת מישור החוף, ואזורים נוספים אחרים שיושביהם לא מרגישים את קו פרשת המים.
ביטוי זה כולל בתוכו את כל הערבים בעלי תעודת זהות כחולה, ובנוסף את כל הערבים של יהודה, שומרון וחבל עזה.
לכן ביטוי זה משמש כהכללה לכל אלה; בנוגע לדעותיהם, רצונותיהם, גודלם ביחס ליהודי שטח זה ושאיפותיהם הלאומיות.
כל אשר אומר "מדינת ישראל" ובכוונתו שטח מדינת ישראל עם או בלי יהודה, שומרון ורצועת עזה, נחשב על פי חלקים גדולים בציבור כאילו תפס צד מסוים בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לכן, אישים וגופים מסוימים נמנעים מהגדרה זו, ומעוניינים להתייחס למדינת ישראל בתוך ומחוץ לקו הירוק, משתמשים בביטוי זה על מנת לשמור על נייטרליות.
בין העולמות הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים בשנת 2017 בכתיבה ובימוי של מיה חטאב, עם מאיה גסנר, יורם טולדנו ומריה זריק בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שתי נשים המגיעות מעולמות שונים שנפגשות בבית חולים עם הזמן הן מתקרבות זו לזו אך אחת מהן עושה הכל כדי להסתיר את זהותה האמיתית.
רוב העלילה מתרחשת בבית החולים הדסה עין כרם.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הקולנוע בבוסאן, דרום קוריאה.
מאיה גסנר זכתה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל לקולנוע הישראלי בקרפנטרה, צרפת.
אוליאל "אולי" גלבוע (רועי גולן), מאבטח בסניף הביטוח הלאומי בירושלים נפצע קשה בפיגוע דקירה, מוחש לבית החולים הדסה עין כרם, מנותח ונמצא בתרדמת.
אולי חזר בשאלה לפני חמש שנים ומאז ניתק הקשר עם משפחתו.
אביו מאיר (יורם טולדנו) הוא סופר סת"ם.
אמו היא בינה (מאיה גסנר).
הם אינם בקשר אתו ורק בתם אסתר (ורוניקה ניקול) שומרת על קשר אתו ללא ידיעתם.
בבית הספר למוזיקה במוסררה פגש אולי את אמאל (מריה זריק) הערביה והם התאהבו וגרו ביחד.
אמאל רבה עם משפחתה ורק אחיה סמיר (ג'מיל ח'ורי) תומך בה נפשית ואומר שעליה לגלות לבינה את מוצאה אך אמאל חוששת.
כעת נפגשות בינה ואמאל בבית החולים.
אמאל קוראת לעצמה שרה ואומרת שהיא בתו של חולה בתרדמת שאין לו משפחה.
היא מתיידדת עם אדם (אבי דנגור) שמטפל באשתו שנמצאת בתרדמת.
לפי עצת הרב (מנחם צברי) הוא עושה טקס כפרות עם תרנגול מעל מיטת אולי, מגיע לביתו של אולי ובודק את התפילין שלו ורוצה לשנות את שמו בעצת הרב.
בינה לא מאמינה בכל זה ומאשימה את מאיר בניתוק עם אולי.
היא מתקרבת ל"שרה" והן מבלות שעות ארוכות ליד מיטת אולי, עושות לו מסאז' אך אמאל מפחדת לגלות לה את האמת שהיא ערביה.
מאיר מוצא בדירתו של אולי פתק אהבה בחתימתה של אמאל.
הוא מגלה זאת לבינה שמשנה את יחסה לאמאל ודורשת ממנה להסתלק.
בינה רואה בטלפון של אולי תמונות רבות של הזוג הצעיר.
היא נמלכת בדעתה ומתקשרת לאמאל.
אמאל חושבת שאולי מתקשר אבל כשהיא שומעת את קולה של בינה, היא מנתקת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמאיה גסנרבינהיורם טולדנומאירמריה זריקאמאלורוניקה ניקולאסתירועי גולןאוליאל "אולי"ג'מיל ח'וריסמיראבי דנגוראדםמנחם צברירב
בין סגול ובין תכלת הוא כתב עת ספרותי בעברית.
מייסד כתב העת והעורך הראשי הוא פרופ' עפר עציון.
כתב העת נוצר משיתוף פעולה בין עפר עציון לסיגל מגן, מתוך רעיון של קיום דיאלוג (למעשה פולי-לוג) עם יוצרים שונים, כל פעם סביב נושא אחר.
רעיון זה משתקף גם בשמו של כתב העת המבטא באופן סימבולי דיאלוג בין סגול – ובין תכלת.
כתב העת יוצא לאור מאז שנת 2016 שלוש פעמים בשנה במועדים – אביב, קיץ, סתיו/חורף.
עד דצמבר 2024 יצאו לאור 27 גיליונות של כתב העת.
בין סגול ובין תכלת הוא כתב עת שבו שירה, פרוזה ואמנות חזותית משוחחים ביניהם.
הדיאלוג מתבטא באופנים שונים – דיאלוג בין נושא הגיליון לבין היצירות והיוצרים, בין היצירות הספרותיות לבין יצירות האמנות, וכן בהיבט הצורני-עיצובי: בארבעת השערים של כל גיליון משובצים ציטוטים של משוררות ומשוררים עבריים ידועים, המתכתבים עם נושא השער.
כל גיליון נפתח ב"דיאלוג העוגן" – התכתבות לירית בין הוגי כתב העת, מגן ועציון, בשני שירים המשוחחים ביניהם בנושא הגיליון.
הגיליונות נחלקים לארבעה שערים שבהם משולבים, בהתאמה למהות השער, שירה ופרוזה לצד יצירות חזותיות של אמנים.
מדי גיליון, שם כתב העת זרקור על יוצר/ת במדור "ריאיון עם סופר/ת או משורר/ת", איתם משוחחת עורכת הגיליונות טל איפרגן.
בין היוצרים שהתארחו במדור זה: רוני סומק, איריס אליה הכהן, אביחי קמחי, חגית בת-אליעזר, ד"ר ניקולא יוזגוף-אורבך, ד"ר נורית צדרבוים, צביקה שטרנפלד, לורן מילק, טל בלופרב ואילן שיינפלד.
עוד בין המדורים הקבועים של כתב העת: מדור מסות ומאמרים ומדור מומלצים.
בגיליונות כתב העת מתפרסמות מיצירותיהם של יוצרים ישראלים, כתב העת נותן במה ליוצרים ותיקים ומוכרים לצד יוצרים צעירים, תוך מתן דגש על איכות היצירות ועל מקוריותן.
כתב העת יוצא גם במהדורה מודפסת איכותית וגם במהדורה דיגיטלית המתפרסמת באתר של בין סגול ובין תכלת.
גיליונות הראויים לציון מיוחד הם: גיליון 6 (מראה) שהיה מחווה ליצירות גדולות בספרות ובשירה, גיליון 7 (ילדותי השנייה), שבו התפרסמו תמונות ילדות של היוצרים, גיליון 18 (על הגוף ועל הנפש) – שהוקדש לשירה מחורזת וכלל מאמרים על החריזה, וגיליון 25 (ואולי מחר), שמרבית יצירותיו מושפעת מאירועי השבת השחורה.
עפר עציון – מייסד כתב העת והעורך הראשי, טל איפרגן – עורכת הגיליונות, ציפי הראל – עורכת לשון, סיגלית עשת מ"סיפור פשוט" – מעצבת גרפית, ונדב ברק שמרכז את הקשר עם היוצרים.
משתתפים קבועים נוספים הם סיגל מגן (דיאלוג העוגן) ועמיקם יסעור (מסות ומאמרים).
בין סגול ובין תכלת מקיים מעת לעת אירועי השקות, הכוללים הופעות של מוזיקאים ותיקים וצעירים.
באירועים אלה ניתנת ליוצרים הזדמנות לדיאלוג פנים מול פנים – להתכנס יחדיו ולקרוא משיריהם.
ההשקות מתקיימות במקומות שונים בישראל כדי לאפשר ליוצרים ולאורחים מאזורים שונים לקחת חלק באירוע.
בין המקומות בהם התקיימו האירועים: תיאטרון הסטודיו בחיפה, בית הסופר בתל אביב, בית היוצר (אקו"ם) בנמל תל אביב, מרכז חדרים בחיפה, חותם הקפה ברמת השרון, הספרייה העירונית בנוה שאנן, תיאטרון אלהמברה ביפו.
בנוסף לאירועי ההשקות, נותן כתב העת חסות לאירועי תרבות שונים.
אחד מהם הוא התערוכה "אי ודאות", אותה אצר הצייר והמשורר אריה רובינוביץ.
התערוכה התקיימה במשכן לתרבות ולאמנויות - בית נגלר בקריית חיים.
כתב העת יוצא לאור בהוצאה עצמאית בשם זה, ומשמש גם כבית הוצאה לאור עבור יוצרים.
עפר עציון, לא מובן מאליו – ספר שירים חזותי, 2017
עפר עציון, מכל קצותיו – דיאלוגים בשירה, 2018
גדעון שטוסל, לדוג אומץ – שירים, 2020
נטלי גוטמן, תסביך האהבה – רומן בסיפורת ובשירה, 2021
עפר עציון, שלושה מצבים לביט – ספר ממוארים, 2023
בין חברים הוא ספר מאת עמוס עוז, שיצא לאור בשנת 2012 בהוצאת ספרים כתר, והוא מכיל קובץ סיפורים על חיי הקיבוץ.
בראיון עם עמוס עוז בעיתון הארץ ב-16 במרץ 2012, אמר עוז, שמרכז הקיום של בן האדם איננו מתמקד רק בערים הגדולות, אלא בכל מקום שבו הוא חי, ובו כותבת ידו.
קובץ הסיפורים בספר זה מביא פכים קטנים מעולמם של כמה מחברי הקיבוץ, שכפי שמגדיר אותם אחד מגיבורי הספר "כולם חברים, אבל רק מעטים הם חברים"
הספר מורכב משמונה סיפורים קצרים, שגם אם בכל אחד מהם נמצא גיבור מרכזי אחד, דמויות המשנה בסיפור הם גיבורים שהופיעו כבר בסיפורים אחרים.
הגיבור האמיתי של הספר, טוענת הסופרת והחוקרת, דורית זלברמן, איננו אחד מאלו שמככב בכל אחד מהסיפורים, אלא הקיבוץ עצמו, שהרי בקיבוץ הכלל הוא מועדף על חיי הפרט.
וכהשלמה לקביעה זו, היא מביאה את התייחסותו של המספר לעצמו בגוף ראשון רבים, כפי שפותח הסיפור הראשון: "והיה אצלנו בקיבוץ יקהת איש אחד...", וכך הוא ממשיך לאורך כל הספר.
מלך נורווגיה: צבי פרוביזור, רווק בן חמישים וחמש, היה אחראי על ענף הנוי בקיבוץ.
"חברי הקיבוץ היו מתחמקים מפניו.
בחדר האוכל נמנעו מלהצטרף אל שולחנו", וזאת משום שאהב לקדם את פני החברים בחדשות רעות, כגון: "שמעתם?
כתוב פה שמלך נורווגיה חלה בסרטן הכבד, וגם אצלנו ראש המועצה האזורית חולה בסרטן".
צבי מתחבר אל לונה בלנק, אלמנה ערירית, שהקשיבה ברגש לחדשות הרעות שהפיץ בין החברים, אך יחסיהם נקטעו באחת, עם ניסיון ההתקרבות האינטימי הראשון שלה.
שתי נשים: יום אחד קם בועז, בעלה של אוסנת, "בחורה שקטה מאוד", והודיע לה שהוא עובר לגור עם אריאלה, "גרושה דקה וגבוהה, ולה צוואר עדין, שיער גולש ועיניים צחקניות", כי מתנהל ביניהם רומן מזה שמונה חודשים.
זמן מה לאחר מכן מוצאת אריאלה פתק מאסנת המבקש ממנה שתקפיד על התרופות של בועז לטובת בריאותו.
אריאלה מתרגשת מהדאגה האצילית של אסנת לגבר שנטש אותה, והיא עונה לה במכתב ארוך ונרגש המתוודה על הקשיים שלה ושל בועז.
היא מקווה להפוך את אסנת לחברתה.
"על המכתב הזה, שחיכה לה בתיבת הדואר שלה, אסנת בחרה לא לענות.
היא קראה אותו פעמיים, קיפלה, הניחה במגירה ועמדה שעה קלה בשקט גמור בחלון..."
בין חברים: בערב גשום אחד מחליט החשמלאי של הקיבוץ, נחום אשרוב, ללכת אל חברו, דוד דגן, שהיה מחנך ודמות מרכזית בקיבוץ, ולקחת משם את בתו עדנה בת השבע עשרה שעברה לגור בביתו של דוד.
נחום אשרוב הוא אלמן ואב שכול מבנו, שנהרג בפעולת תגמול.
עדנה נהגה להגיע לביתו של האב האלמן והשכול כמעט מדי ערב ולדאוג בשקט לצרכיו.
דוד דגן ונחום היו חברים בקיבוץ, גם אם דעותיהם היו חלוקות מדי פעם, וזו אחת הסיבות שנחום מתקשה ללכת לדוד ולדרוש חזרה את בתו.
לאחר מספר ימים של היסוס הולך נחום, שהוא איש שקט בדרך כלל, ומחליט בזעם לקחת סוף סוף את בתו מחברו המבוגר ממנה בשלושים ושלוש שנים, מה גם שהוא היה מחנך שלה בבית הספר.
אך כשהגיע לביתו של דוד, "לא מצא בלבו לא זעם ולא תוכחה אלא רק געגועים נוקבים אל הילדה הזאת".
הוא מסתפק במילות התלונה "אבל איך אפשר?" ועוזב את הבית לבדו, כשהגשם מרטיב את פניו.
אבא: משה ישר, נער בן 16הוא ילד-חוץ בקיבוץ, מכיוון שאמו נפטרה כשהיה בן שבע ואביו חלה.
על אף הצקות של הילדים חברי הקיבוץ, שנבלמו מיד בתגובתו השקטה של הילד, אהב משה את חיי הקיבוץ, למד היטב, קרא ספרים והשתתף בחוגים שונים.
עם כל זאת "נשארה בו איזו זרות", שמתגברת עקב נסיונותיהם החוזרים ונשנים של חברי הקיבוץ לשדל אותו להתרחק מחייו הקודמים.
מכיוון שמחלתו של אביו גברה, הוא מקבל אישור לקחת מחצית יום חופשה מהעבודה הנדרשת לאחר הלימודים, כדי לבקר את אבא.
טרם הגיעו לאביו מסתיר משה את סממני הקיבוץ שניכרים בלבושו, מחזיר לראשו את הברט שהגיע איתו לקיבוץ ומיישר את שרווליו שקיפל.
אך האב כבר לא מבחין בהם וגם אינו מזהה את משה.
משה יושב בחוץ ומהרהר בחייו בקיבוץ.
"את כל אשר לו היה משה נותן עכשיו כדי להיות שם [בקיבוץ].
כדי להיות אחת ולתמיד אחד מהם.
ועם זאת, ידע בבהירות שהדבר הזה לא יהיה לעולם"
ילד קטן: רוני שינדלין, ששיחק מחוץ לביתו את הליצן הרכלן של הקיבוץ, היה בביתו איש כנוע.
"בקיבוץ נחשב רוני שינדלין לרכלן וללץ, אבל בביתו לא התלוצץ כמעט אף פעם, מפני שלאה לא סבלה את בדיחותיו, שנראו לה כהתחכמויות תפלות".
עם זאת, הוא היה אב מסור ורחום לבנו, יובל, שהיה ילד חולני ורגיש, וסבל מהקנטות חוזרות ונשנות של חבריו לחדר הילדים בקיבוץ.
כשלאה נסעה להשתלמות למספר ימים יכול היו רוני לנצל את היעדרותה ולהעניק הרבה חום ואהבה לילד.
לילה אחד, לאחר ששינדלין השכיב ברוך את הילד לשנת הלילה בחדר הילדים, התעללו בו הילדים האחרים ויובל ברח בעיצומו של לילה קר ומפחיד לדירת הוריו, אך לא העז להיכנס לחדר.
שינדלין מצא את בנו בבוקר על מדרגות ביתם כשהוא מכווץ וקפוא.
הוא רץ בחמת זעם לבית הילדים, תפס את אחד מהם והפליא בו את מכותיו, ואף הכה את השומרת שניסתה להתערב.
בלילה: יואב קרני היה מזכיר הקיבוץ, שהגיע תורו לתפקד כשומר לילה לשבוע.
"מעולם לא הרים את קולו ולא דפק על השולחן, אבל חברי הקיבוץ הוקירו את יושרו, את עקשנותו השקטה ואת טוב לבו".
יואב אהב מאוד את לילות השמירה, בהם יכול היה לטייל שקוע בהרהוריו בשבילי הקיבוץ מבלי שאיש יטריד אותו בבעיות כאלו או אחרות.
לילה אחד הוא פגש את נינה, שהייתה בסערת רגשות, משום שהחליטה לעזוב את בן זוגה.
יואב, שלא היה אדיש לקסמיה של נינה, מנחם אותה במילותיו ומלין אותה על ספסל במשרד המזכירות.
הוא עומד בפני מספר פיתויים שהתעוררו בו להצמיד אותה אל גופו, אם ברחמים, אם בתשוקה, אך בסופו של דבר, הוא מתגבר, וחוזר אל שגרת חייו בקיבוץ.
ארתור היה פעם חבר קיבוץ שנטש והשתקע באיטליה.
חברי הקיבוץ טוענים לעומתה שיותם חייב להמתין לתורו, ולא להקדים את חבריו, גם אם יש לו דוד במילאנו שמוכן לממן את הלימודים.
יותם עצמו, הוא נער שאינו מרבה בדיבורים, גם אם הוא מצטיין בעבודתו.
הוא לא אוהב את התערבותה של אמו, ואף מודיע לה שהוא אמנם רוצה לצאת, אך לא כדי ללמוד הנדסת מכונות.
בשיחתו עם דוד דגן, הוא מודה: "זה ככה: אני לא יכול יותר.
לעת ערב, זמן קצר לפני אספת הקיבוץ שתצביע על בקשת האם, הוא יוצא כדרכו, לסייר בחורבות הכפר הערבי הנטוש, דיר עג'לון.
יותם מדמה שעולה מהבאר המיית מתמשכת וקול אדם צועק.
"לרגע נדמה היה לו שכבר עזב את הקיבוץ ויצא לחיים אחרים.
חיים שאין בהם לא ועדות, לא אסיפות, לא דעת הקהל ולא גורל היהודים".
אספרנטו: מרטין ונדנברג הוא אידיאליסט קיצוני, עקשן וחולה במחלה סופנית.
הוא הגיע מהולנד ומתעקש גם עכשיו לעבוד בסנדרלריה של הקיבוץ, על אף שהריחות שם אינם מועילים למחלת הריאות שלו.
אסנת שכנתו (גיבורת הסיפור "שתי נשים") מבקרת אותו מדי יום ודואגת למזונו.
אסנת מנסה להקים חוג ללימוד אספרנטו, כדי לעודד את מרטין, שהתמחה בשפה, אך הוא נפטר מיד לאחר השיעור הראשון.
הרהוריה לאחר ביקור בחדרו ממצים את התחושה של הקורא לגבי הספר כולו:
בקובץ הסיפורים "בין חברים" צופה עמוס עוז בסלחנות מלנכולית על הקיבוץ, לעומת יצירתו המוקדמת, כמו "ארצות התן", שהייתה טבולה באנרגיה ייצרית, אומר עמרי הרצוג.
גם כתיבתו כאילו יותר מינורית, מאופקת.
הקשיים האישיים של זרות וניכור בולטים בחיי היומיום לעומת השייכות ההרמטית של הקולקטיב, כי בקיבוץ הרי אין זרים כביכול מתוקף מערך היחסים החברתיים, אבל בסופו של יום, היא נוצרת ועולה דווקא מהניסיון שלא צלח להיות קולקטיב אחד שלם.
כאשר שואל הגנן את משה ישר בסיפור "אבא", מה יש לו לחפש בעיר שאין בקיבוץ, תגובתו של ילד החוץ שגדל כנראה במעברה היא: "משה שתק, אבל חשב להשיב: זרים".
כי כשאין מקום לזרים, נוצרת בדידות, והקיבוץ הרי אינו יכול להכיל את הבדידות.
"כולם חברים אבל רק מעטים הם חברים" חושב מזכיר הקיבוץ בסיפור "דיר עג'לון".