tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, וייל נמלט מגרמניה הנאצית לפריז, שם חידש את עבודתו עם ברטולט ברכט (אחרי כישלון פרויקט עם ז'אן קוקטו על הבלט "שבעת החטאים").
בשנת 1934 השלים את הסימפוניה השנייה שלו, האחרונה ביצירותיו התזמורתיות הצרופות, והיא נוגנה באמסטרדם ובניו יורק בניצוח ברונו ולטר.
בשנת 1935 היגר לארצות הברית, שהייתה בשבילו ארץ החלומות, מחוז הדמוקרטיה והחופש.
הוא היה לאזרח ארצות הברית בשנת 1943. עם כניסת האוניה אל נמל ניו יורק, הותיר וייל את חייו בגרמניה מאחוריו.
הוא סבר, שעיקר עבודתו הושמדה ורק לעיתים רחוקות ובאי-רצון בולט דיבר או כתב שוב בגרמנית.
וייל פגש את הזמרת לוטה לניה לראשונה בשנת 1924 והתחתן עמה פעמיים: בשנת 1926 ושוב בשנת 1937, לאחר גירושיהם בשנת 1933. לניה הקפידה לתמוך במוזיקה של וייל ואחרי מותו קיבלה על עצמה להגביר את המודעות לה בהקמת מוסד קורט וייל.
יצירתו הנודעת ביותר היא "אופרה בגרוש" משנת 1928, שנכתבה בשיתוף פעולה עם ברטולט ברכט.
היה זה עיבוד מחדש של "אופרת הקבצנים" מאת ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש.
ה"אופרה בגרוש" מכילה את שירו המפורסם ביותר של וייל, "מקי סכינאי" (Die Moritat von Mackie Messer).
יחסי העבודה של וייל עם ברכט, על אף הצלחתם, הסתיימו בגלל חילוקי דעות פוליטיים בשנת 1930. לדברי לוטה לניה, וייל אמר, שאיננו יכול "לכתוב מוזיקה למניפסט הקומוניסטי".
אף כי יצירתו האמריקאית של וייל נחשבת נמוכה יותר ברמתה מהישגיו בגרמניה, בין היצירות שכתב לברודוויי יש מספר הצגות, שזכו לכבוד ולהתפעלות רבה.
בין אלה "ג'וני ג'ונסון" האנטי-מלחמתי, "גברת באפלה" ו"חיי אהבה", הנחשבות ליצירות ראשוניות ומפרות בהתפתחות המוזיקל האמריקאי.
הוא עבד עם מחזאים כמו מקסוול אנדרסון ואיירה גרשווין וכתב אפילו פסקול לסרט של הבמאי פריץ לאנג (את ואני, 1938).
וייל עצמו שאף למצוא דרך חדשה ליצירת אופרה אמריקאית, שתנחל הצלחה מסחרית ואמנותית גם יחד.
הניסיון המעניין ביותר בכיוון זה הוא המחזמר "תמונת רחוב", שנכתב על ידי המשורר לנגסטון יוז על בסיס מחזהו של אלמר רייס.
גם "אבוד בין כוכבים" (בשיתוף מקסוול אנדרסון, על פי 'זעקי ארץ אהובה' של אלן פטון) נחשב ליצירה מרגשת וחשובה, המוצגת בתיאטראות עד היום.
מלבד "מקי סכינאי", שיריו המפורסמים ביותר הם "שיר אלבמה" (מתוך "מהגוני"), "ג'ני כלת שודדי הים" מתוך "אופרה בגרוש", "סוראבאיה ג'וני" (מתוך "סוף טוב"), "יוקאלי" (מתוך "מארי גאלאנט") ו"שיר ספטמבר" (מתוך "חופשת ניקרבוקר") "דבר חרישית" (מתוך "מגע אחד של ונוס" ו"אבוד בין כוכבים" (מתוך המחזמר בשם זה).
שירים אלה זכו למאות גרסאות כיסוי ומושמעים ללא הרף.
קורט וייל היה מקורב לחוגים הרוויזיוניסטיים ולמשלחת האצ"ל בארצות הברית.
וייל הלחין את המוזיקה למחזה שכתב בן הכט בשם "דגל נולד" (A Flag is Born), המחזה זכה להצלחה הן בברודוויי והן ברחבי ארצות הברית, ההכנסות מהמחזה הועברו ל"הוועד העברי לשחרור האומה" שייסד הלל קוק, הוועד מימן רכישת אונייה בשם Avril.
אונייה זו שנרכשה בארצות הברית הפליגה בדצמבר 1946 לאירופה, במרץ 1947 יצאה כאוניית מעפילים מצרפת לארץ ישראל שעל סיפונה כ-600 מעפילים שמה של האונייה הוסב ל"בן הכט".
בשנת 1947 כתב וייל תזמור עבור תזמורת סימפונית להמנון הלאומי התקווה.
התזמור הוזמן על ידי הוועדה האמריקנית למען מכון ויצמן למדע, ביצוע בכורה של התזמור על ידי התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של סרגיי קוסביצקי היה בסעודה חגיגית לכבודו של חיים ויצמן.
הסעודה נערכה ב-25 בנובמבר 1947 במלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק.
כתב היד המקורי של התזמור נמצא בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
סונאטה לצ'לו ופסנתר - 1920
רביעיית מיתרים אופוס 8 - 1923
קוודליבט, סוויטה לתזמורת מתוך הפנטומימה "ליל קסם" - 1923
מחול נשים: שבעה שירים מימי הביניים לסופרן, חליל, ויולה, קלרינט, קרן ובסון, אופוס 10 - 1923
קונצ'רטו לכינור ותזמורת כלי נשיפה, אופוס 12 - 1924
"גיבור המחזה", אופוס 15 (אופרה במערכה אחת, לטקסט של גאורג קייזר) - 1926
"מהגוני" (זינגשפיל) (ברטולט ברכט) - 1927
"אורפיאוס החדש", קנטטה לסופרו, כינור סולו ותזמורת, אופוס 16 (טקסט מאת איבן גול) - 1927
"ארמון מלכות", אופוס 17 (אופרה במערכה אחת, טקסט מאת איבן גול) - 1927
Der Zar lässt sich photographieren ("הצאר מניח שיצלמוהו") אופוס 21, (אופרה במערכה אחת לטקסט של גאורג קייזר) - 1927
שיר לכת לתזמורת צבאית (הרכב כלי נשיפה) או קול ופסנתר - 1928
"אופרה בגרוש" Die Dreigroschenoper (השתתף בכתיבה, ברטולט ברכט) - 1928
"מוזיקה קטנה בגרוש", סוויטה לתזמורת כלי נשיפה, מבוססת על "אופרה בגרוש" - 1928
"אל פוטסדם תחת האלונים" למקהלה א-קאפלה או קול ופסנתר (ברטולט ברכט) - 1928
רקויאם ברלינאי, קנטטה לשלושה קולות גברים ותזמורת כלי נשיפה (ברטולט ברכט) - 1928
"טיסת לינדברג" (גרסה ראשונה), קנטטה לסולנים, מקהלה ותזמורת.
מוזיקה מאת וייל ופאול הינדמית ומילים מאת ברטולט ברכט - 1929
"סוף טוב" (השתתפו בכתיבה אליזבט האופטמן וברטולט ברכט) - מועמד לפרס טוני לפסקול המקורי הטוב ביותר - 1929
קנטטה לטנור, בריטון ובס, מקהלה ותזמורת.
המוזיקה כולה של וייל והמילים של ברטולט ברכט - 1929
"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" (ברטולט ברכט) - 1930
"אומר ההן" (אליזבט האופטמן וברטולט ברכט) - 1930
"שבעת החטאים", בלט מושר לקולות ותזמורת (ברטולט ברכט) - 1933
"מארי גאלאנט" לקולות ותזמורת קטנה (עלילה ושירים מאת ז'אק דוואל) - 1934
"מלכותי בעד פרה" (רוברט ואמברי (לא גמור) - 1935)
"הדרך הנצחית" (דזמונד קרטר, גרסה בלתי גמורה בגרמנית לטקסט של פרנץ ורפל, בבימוי מקס ריינהרדט - 1937
"חופשת ניקרבוקרס" (מקסוול אנדרסון) - 1938
"מסילות במצעד" (אדוארד האנגרפורד) - 1938
"באלאדה על מגנה כרטא", קנטטה לקריין סולו, מקהלה ותזמורת (מקסוול אנדרסון) - 1940
"גברת באפלה" (מוס הארט ואיירה גרשווין) - 1941
שירים שונים למילים של ברכט, איירה גרשווין, וולט ויטמן, אלמר רייס, לנגסטון יוז ואלן ג'יי לרנר 1941 - 1949
"תמונת רחוב" (על פי מחזה מאת אלמר רייס) אופרה אמריקאית, 1946
תזמור של המנון "התקווה" - 1947
"אבוד בין כוכבים" (מקסוול אנדרסון) (1949) לפי הספר זעקי ארץ אהובה
קורט זנדרלינג היה מנצח יהודי-גרמני.
זנדרלינג נולד באריס Orzysz בפרוסיה המזרחית.
אחרי תקופת עבודה קצרה באופרה העירונית בברלין שרלוטנבורג החל מ-1931, נאלץ בשל יהדותו לעבוד במסגרת ה"קולטורבונד" החל ב-1933. אזרחותו הגרמנית נלקחה ממנו בשנת 1935 ובשנת 1936 הוא היגר לברית המועצות, שם עבד עם תזמורת רדיו מוסקבה.
משנת 1942 עד 1960 כיהן כמנצח ראשי שותף (עם יבגני מראווינסקי) של התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג.
לאחר מכן חזר לגרמניה (במועד זה גרמניה המזרחית) שם ניצח על תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין ועל התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
בשנת 1970 הופיע לראשונה בבריטניה, והיה מקורב ביותר לתזמורת פילהרמוניה, שמינתה אותו בסופו של דבר למנצח בדימוס.
בשנת 2002 הוא הודיע על פרישתו.
קורט זנדרלינג הוא אביהם של המנצחים תומאס זנדרלינג, שטפן זנדרלינג ומיכאל זנדרלינג.
קוּרְט טוּכוֹלְסְקִי היה עיתונאי, סאטיריקן וסופר יהודי-גרמני שהמיר את דתו לנצרות.
נודע גם בשמות העט "קספר האוזר", "פטר פנתר", "תאובלד טיגר" ו"איגנץ ורובל".
טוכולסקי היה אחד העיתונאים החשובים ביותר ברפובליקת ויימאר ושימש כעורך במשותף של השבועון בעל הנטיות השמאליות "די ולטבינה" (Die Weltbühne).
בעריכת השבועון הוכיח עצמו כמבקר חברתי במיטב המסורת של היינריך היינה.
בה בעת היה סאטיריקן, מחבר מופעי קברט גרמני בעלי אופי פוליטי, פזמונאי ומשורר.
טוכולסקי הגדיר עצמו כדמוקרט וכפציפיסט, והזהיר מפני נטיות אנטי-דמוקרטיות בפוליטיקה, בצבא ובמערכת המשפט של רפובליקת ויימאר.
כאשר הפכו אזהרותיו למציאות, והנאצים עלו לשלטון בשנת 1933, נשרפו ספריו בפומבי לאחר שהוגדרו כ"אמנות מנוונת", ואזרחותו הגרמנית נשללה ממנו.
ב-19 בדצמבר 1935, בשוודיה, לקח מנת יתר של כדורי שינה, ולאחר יומיים נפטר.
טוכולסקי נולד ברובע מואביט (Moabit) שבברלין בירת גרמניה.
הוא בילה את ילדותו המוקדמת בעיר שטטין (כיום שצ'צ'ין בפולין), שאליה עבר אביו בשל עבודתו.
אביו, אלכס טוכולסקי, היה בנקאי יהודי, ואמו, דוריס טוכולסקי, הייתה בת דודתו של אביו.
הזוג נישא בשנת 1887, וקורט היה הבכור מבין שלושה ילדיהם, אחריו נולדו פריץ ואלן.
בשנת 1899 שבה המשפחה לברלין.
יחסיו של טוכולסקי עם אמו היו מתוחים במשך כל ימי חייו, אך הוא העריץ ואהב את אביו.
בשנת 1905 מת אביו כתוצאה ממחלת העגבת, והותיר לרעייתו ולילדיו אמצעי מחיה מכובדים, שאפשרו לבנו הבכור להשלים את לימודיו באוניברסיטה ללא קשיים כלכליים.
טוכולסקי התחיל את לימודיו ב"גימנסיה הצרפתית" בשנת 1899. בשנת 1903 עבר לגימנסיה על שם הקיסר וילהלם, ובשנת 1907 עזב אף מוסד זה על מנת ללמוד לבחינות הבגרות בעזרת מורה פרטי.
בשנת 1909 הצליח בבחינות, והחל בלימודי משפטים בברלין באותה השנה, לאחר מכן, בשנת 1910 למד סמסטר באוניברסיטת ז'נבה.
בהיותו באוניברסיטה הביע עניין בספרות.
בשנת 1911 יצא לטיול בפראג עם ידידו, המאייר קורט ספרנסקי.
השניים התכוונו להיפגש עם הסופר האהוב עליהם מקס ברוד.
בפגישה נכח גם פרנץ קפקא שכתב על טוכולסקי:
על אף שהמשיך את לימודיו עד לקבלת תואר דוקטור בשנת 1915, מעולם לא עסק טוכולסקי במשפטים באופן פעיל.
נטייתו אל הספרות ואל העיתונות הייתה חזקה בהרבה.
עוד בהיותו תלמיד בבית הספר החל טוכולסקי בכתיבה עיתונאית.
בשנת 1907 פרסם טקסט קצר בשם "אגדה" (Märchen) בשבועון הסאטירי "Ulk" (הלצה), שבו לגלג על טעמו של הקייזר וילהלם השני באמנות.
במהלך לימודיו באוניברסיטה המשיך בכתיבה עיתונאית, ובין היתר כתב עבור עיתון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה "קדימה" (Vorwärts).
בשנת 1911 היה מעורב במסע הבחירות של ה-SPD.
בשנת 1912 פרסם את ספרו הראשון - "ריינסברג - ספר תמונות לאוהבים" (Rheinsberg - ein Bilderbuch für Verliebte), שהצטיין בנעימה עולצת ורעננה, שהתאימה לרוח התקופה, והביאה בפעם הראשונה לחשיפתו לקהל גדול.
על מנת לקדם את מכירות הספר, פתחו טוכולסקי וידידו קורט שפרנסקי (שאייר את הספר) "בר ספרותי" בקורפירסטנדאם בברלין, וכל מי שרכש עותק מן הספר זכה בכוסית שנאפס חינם.
אטרקציה זו החזיקה מעמד שבועות ספורים בלבד.
בשנת 1913 החל טוכולסקי בעיסוק שבו היה עתיד להתמיד זמן רב יותר.
ב-9 בינואר 1913 פרסם את מאמרו הראשון במגזין התיאטרון "די שאובינה" (Die Schaubühne, "הבמה"), שבועון שנודע לאחר מכן בשם "די ולטבינה" ("במת העולם"), שאותו פרסם המוציא לאור זיגפריד יעקובזון, שהיה לטוכולסקי דמות של ידיד ומדריך רוחני עד ליום מותו.
תחילת הקריירה העיתונאית של טוכולסקי נקטעה על ידי פרוץ מלחמת העולם הראשונה; במשך שנתיים לא פרסם ולו מאמר אחד.
בתחילה המשיך בלימודי המשפטים באוניברסיטה על שם פרידריך שילר ביינה בתורינגיה, ובשנת 1915 השלים את הדוקטורט במשפטים, בהצטיינות.
נושא הדוקטורט היה דיני המשכון.
באפריל 1915 גויס ונשלח לחזית המזרח.
טוכולסקי התנסה בקרב, ושירת כחפר.
בנובמבר 1916 נשלח אל בית הספר לטיסה בקורלנד, והיה לעורך העלון "הטייס" (Der Flieger).
בבסיס זה פגש במרי גרולד, שלימים הייתה לאשתו.
טוכולסקי ראה בתפקידו כעורך ביטאון תעופתי מגן מפני המשלוח לחפירות.
בקטע שפרסם ב-30 במרץ 1926 בעיתון "ולטבינה", תחת שם העט איגנץ ורובל, שכותרתו "איפה היית במלחמה, אדון -?" (Wo waren Sie im Kriege, Herr -?), כתב:
אמצעים אלו היו יכולים להיות אף בעלי אפקט קומי, כפי שכתב למרי גרולד במכתב שהתפרסם בספר "חיינו שלא חיינו.
Briefe an Mary), שהתפרסם בגרמניה בהוצאת ריינבק בשנת 1982:
בשנת 1918 נפגש עם העיתונאי אריך דניהל, שהביא להעברתו לרומניה באותה שנה כחוקר במשטרה הצבאית בדרגת רב-טוראי.
דניהל הוא האיש המכונה "קארלכן" במספר טקסטים של טוכולסקי.
טוכולסקי, שעזב את הקהילה היהודית עוד ב-1 ביולי 1914, נטבל ברומניה לנצרות הפרוטסטנטית.
מהמלחמה יצא טוכולסקי כפציפיסט מושבע ואנטי-מיליטריסט.
בדצמבר 1918 קיבל על עצמו טוכולסקי את משרת עורך השבועון הסאטירי Ulk, שבה החזיק עד אפריל 1920. "אולק" היה המוסף הסאטירי של עיתונו רב ההשפעה של המוציא לאור בעל הדעות השמאליות והליברליות רודולף מוסה, "ברלינר טאגבלאט" (Berliner Tageblatt).
בתקופה זו פרסם באופן קבוע טור ב"די ולטבינה".
בשל ריבוי כתיבתו, ועל מנת שלא להפוך את העיתונים שבהם עבד ל"קולו של טוכולסקי" יצר שלושה שמות עט עוד בשנת 1913 ובשמות אלו פרסם את יצירותיו.
שמות אלו ליוו אותו במהלך כל דרכו היצירתית.
טוכולסקי פרסם כ"איגנץ ורובל", "תיאובלד טיגר" ו"פטר פנתר".
בדצמבר 1918 החל לפרסם שירים תחת שם העט "קספר האוזר" (על שמו של קספר האוזר, נער חידתי שנמצא בנירנברג כאשר אינו יודע מיהו ומהו, ונראה כי היה בן מלוכה שהוחזק בשבי ובבידוד מינקותו ועד בגרותו).
בתקופה זו לא היה מדור ב"ולטבינה" שבו לא תרם טוכולסקי מכישרונו, ממאמרי מערכת פוליטיים ודיווחים מבתי המשפט, דרך מאמרי סאטירה וביקורת ועד לשירה וביקורת אמנות.
בנוסף לכך כתב טקסטים ושירים לקברט, וכן "קופלטים" - שירים היתוליים וסאטיריים המלווים בשירת מקהלה.
ב-1919 פרסם קובץ שירה בשם "שירים חסודים" (Fromme Gesänge).
בתקופה שמיד לאחר המלחמה עבד זמן קצר עבור המגזין "פיירון", כלי תעמולה של הממשלה הגרמנית שנועד להפנות את דעת הקהל כנגד פולין בשל העובדה כי הגבול באזור שלזיה עילית טרם נקבע.
פעילות זו נגדה, לכאורה, את עמדותיו של טוכולסקי, ועל אף שתמך במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD) שהתפצלה בתקופה זו מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), לא הותר לו לכתוב בעיתוניה בשל פעילות זו.
מאוחר יותר התייחס טוכולסקי לעבודתו ב"פיירון" כשגיאה, וטען כי עסק בכך רק בשל בעיותיו הכלכליות.
למרות אפיזודת "פיירון", לא חדל טוכולסקי מלכתוב בעיתוני השמאל ולהגן על רפובליקת ויימאר ועל הדמוקרטיה, אל מול אויביה המושבעים בשורות הצבא, במערכת המשפט ובמנהל הציבורי, שנותרו בשליטת האליטות הישנות, התומכות במונרכיה ובימין השמרני, ואל מול אויביה בתנועות העממיות האנטי דמוקרטיות.
הוא פרסם סדרת מאמרים אנטי מיליטריסטים בשם "מיליטריה", שבהם תקף את המיליטריזם מבית מדרשו של וילהלם השני, שהשפעתו נמשכה עוד בימי הרפובליקה.
במאמר הראשון בסדרה זו, שהופיע ב"ולטבינה" ב-9 בינואר 1919, תחת הכותרת "מיליטריה: קצין ואדם" ("Militaria: Offizier und Mann") כתב:
טוכולסקי גינה בתקיפות את הרציחות הפוליטיות שזעזעו את רפובליקת ויימאר בשנותיה הראשונות.
שוב ושוב נערכו ניסיונות לרצח פוליטיקאים שמאליים, או אף ליברלים.
בתקופה זו איבדו את חייהם קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג, ולטר רתנאו ומתיאס ארצברגר, ונערכו ניסיונות להתנקש בחיי פיליפ שיידמן ומקסימיליאן הארדן.
טוכולסקי דיווח מבתי המשפט על ההליכים כנגד הרוצחים, והבחין כי השופטים שותפים לעמדות השמרניות והמלוכניות שהביאו לשורת הרציחות.
במאמרו משנת 1922, "משפט הרדן", שפורסם ב"ולטבינה" כתב:
טוכולסקי ביקר בעיקר פוליטיקאים דמוקרטיים, כמו פרידריך אברט וגוסטב שטרזמן, שאותם ראה כמתונים מדי ביחס לאויביהם.
לאחר רצח שר החוץ ולטר רתנאו ב-29 ביוני 1922, כתב שיר ב"ולטבינה" בשם "רתנאו", בו פנה אל חוש הערך העצמי של הרפובליקה.
הוא קרא לאנשים לעמוד ולהכות באגרופיהם, ולא להירדם שוב.
ארבע שנות רצח, כתב, הספיקו, ועתה הזמן להילחם או למות.
אחת עשרה שנים לפני מותה של הרפובליקה, עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, הצביע טוכולסקי בשיר זה על האחראים לרציחת הרפובליקה - ה"המון" החי מלשד הרפובליקה, ובה בעת מחבל בה ומקשקש את צלב הקרס על דלתותיה.
הוגי דעות מודרניים, כמו גורדון קרייג, גולו מאן, ולטר לקויר וגרשום שולם, טענו כי לכתביו של טוכולסקי הייתה השפעה הרסנית על היציבות של רפובליקת ויימאר.
צבי בכרך טוען כי הגישה של טוכולסקי נבעה מפילוסופיה רציונליסטית שניסתה לערער על הראייה האקפרסיוניסטית שהמשיכה את מסורת התקופה הרומנטית.
אלא שהלהט שלו להוקיע את המשטר המושחת מנע ממנו לראות את האויבים האמיתיים של המשטר הדמוקרטי.
כך עליית הנאציזם בתקופת ויימר נראתה בעיניו מסוכנת פחות מעמדתו של שטרסמן.
טוכולסקי לא הסתפק בכתיבה, אלא היה פעיל פוליטי.
הוא היה אחד ממייסדי "ליגת הלוחמים דורשי השלום" (Friedensbund der Kriegsteilnehmer) והיה פעיל בשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית, שאליה הצטרף רשמית בשנת 1920. למרות זאת לא נמנע מלבקר את מנהיגי המפלגה כאשר היה צורך בכך.
טוכולסקי ביקר במיוחד את מנהיגי ה-SPD, והאשים אותם בכישלון ובבגידה בתומכיהם במהלך אירועי השנים הראשונות לרפובליקת ויימאר.
על פרידריך אברט כתב כי הלה השליך את אמונותיו דרך החלון, ברגע המדויק שבו היה עליו ליישם אותן בפועל.
בשיא תקופת האינפלציה הפסיק טוכולסקי את עבודתו העיתונאית והחל לעבוד ככלכלן.
לכך היו מספר סיבות, בראש ובראשונה כלכליות, אך נראה כי סבל מדיכאון, שהוציא עבורו את הטעם מכתיבתו.
ב-1 במרץ 1923 החל לעבוד בבנק "בט, סימון ושות'", וב-15 בפברואר 1924 שב לעבוד עבור זיגפריד יעקבזון ב"ולטבינה".
באביב 1924 יצא לפריז ככתב הוולטבינה, וכן ככתב העיתון "פוסישה צייטונג" (Vossische Zeitung).
ב-1924 חלו גם שינויים בחייו הפרטיים.
בפברואר 1924 התגרש מאשתו הראשונה, דוקטור אלזה וייל, שלה נישא במאי 1920. ב-30 באוגוסט באותה השנה נישא למרי גרולד, שעמה התכתב מזה שנים.
בפריז גילה הזוג כי אין ביכולתם לחיות יחד בשלווה לזמן ארוך.
כמו היינריך היינה ששימש לו מקור השראה, משעה שעזב טוכולסקי את אדמת גרמניה לפריז, לא שב עוד לגרמניה אלא לעיתים רחוקות.
אך גם מן המרחק המשיך להתעניין במתרחש בגרמניה.
הוא השתמש ב"ולטבינה" כבמה לדעותיו, ונותר חלק מהזירה הפוליטית במולדתו.
כהיינה במאה ה-19 השתמש בהשפעתו על מנת לנסות ולגרום לגרמנים ולצרפתים להבין זה את זה.
טוכולסקי היה לגולה, בשלב זה מרצון.
בדצמבר 1926 נפטר זיגפריד יעקבזון.
טוכולסקי קיבל עליו את תפקידו של יעקבזון כעורך ה"ולטבינה", אך מכיוון שהדבר חייב מגורים בברלין, מסר את התפקיד לאחר זמן מה לידידו קרל פון אוסייצקי.
הוא שמר על תואר "עורך משותף", ושמר על רוחו הבלתי אורתודוקסית של העיתון, כשהוא דואג לפרסם מאמרים שנויים במחלוקת כאלו של הסוציאליסט קורט הילר.
ב-1927 ו-1928 פרסם רשימות העוסקות במסעותיו מחוץ לגרמניה.
ספרו "ספר הפירנאים" שהיה קובץ מאמרים "עם 5 כוחות סוס" (הכוונה לטוכולסקי ולחמשת הכינויים בהם השתמש).
ספר נוסף מסוג זה, "חיוכה של מונה ליזה", כלל גם הוא קובץ מאמרים שבהם מתח ביקורת על הברלינאים ועל אופיים.
"מר ונדרינר" היהודי ו"לוטכן" הברלינאית הטיפוסית היו הדמויות שהופיעו בכתיבתו ושימשו למתיחת ביקורת על העיר שאותה עזב.
בשנה שלפני כן פגש בליסה מתיאס, ולאחר גירושיו, ב-1929 עבר עמה לשוודיה.
בתקופה זו כתב את הנובלה "טירת גריפסהולם", שהתפרסמה ב-1931. בניגוד לכתיבתו הפובליציסטית המרירה והעוקצנית הייתה הנובלה בבחינת חזרה לכתיבה העליזה והצעירה שאפיינה אותו בשלביו המוקדמים, עת כתב את "ריינסברג".
בניגוד ל"טירת גריפסהולם" הקל והשובבני, עבד בתקופה זו על ספר בשם "גרמניה, גרמניה מעל לכל", שבו מתח ביקורת חברתית חמורה, כאשר לצידו המאייר ג'ון הרטפילד.
בספר זה מתח טוכולסקי ביקורת על כל מה שהיה פסול, בעיניו, בגרמניה, הכרוכה בהצהרות אהבה למולדת הנטושה.
הפרק האחרון, שכותרתו "Heimat" (מולדת) כלל את הפסקה הבאה:
אחרי 1923 הבין טוכולסקי כי אזהרותיו נופלות על אזניים ערלות, וכי מעשיו לטובת הרפובליקה והדמוקרטיה הם ללא כל תוצאה.
הוא סירב להצעתו של חבר נעוריו האנס שינלנק להוציא לאור כתב עת, וכתב לו: "אמנם יש לי הצלחה, אבל אין לי שום השפעה".
אריך קסטנר, ידידו הטוב, כתב עליו בשנת 1946 בכתבה בעיתון "ולטבינה" כי הוא היה "הברלינאי הקטן והשמן", שניסה "למנוע את הקטסטרופה באמצעות מכונת הכתיבה שלו".
ב-1930 עקר טוכולסקי לצמיתות לעיירה השוודית הינדאס, ליד גטבורג.
"משפט ולטבינה", שנוהל בשנת 1929 ובו הואשמו עובדי העיתון ובהם קרל פון אוסייצקי והכתב ולטר קרייזר בבגידה ובהדלפת סודות צבאיים, גרם לטוכולסקי להבין כי מקומו אינו בגרמניה.
הוולטבינה פרסם מאמר ושמו "עניינים שברוח בתעופה הגרמנית" ובו גילה כי הרייכסווהר מכין בחשאי חיל אוויר, בניגוד להסכם ורסאי.
בסוף 1931 הסתיים המשפט בשליחתו של אוסייצקי לשנה וחצי מאסר בפועל באשמת ריגול.
בשנת 1932 הועמד שוב אוסייצקי לדין על שפרסם את משפטו המפורסם של טוכולסקי "חיילים הם רוצחים", אך זוכה מהאשמה זו.
המשפט הופיע בפסקה שפורסמה ב"ולטבינה" ב-4 באוגוסט 1931 במאמר שעליו היה חתום "איגנץ ורובל" -
טוכולסקי לא נגרר להליכים אלו, שכן גר מחוץ לגרמניה.
הוא שקל לשוב לגרמניה במהלך המשפט, אך באותה תקופה היה כבר אוסייצקי בבית הסוהר בשל הכתבה על חיל האוויר, והדבר נראה מסוכן וחסר טעם.
טוכולסקי חשש ליפול בידי הנאצים, אך חש ייסורי מצפון כי לא היה בידו לסייע לחברו.
כמה ימים לפני מותו כתב לידידתו הדוויג מילר כי החלטתו שלא להגיע למשפט נבעה מתערובת של עצלות, פחדנות, גועל ובוז, וכי היה עליו להגיע.
הוא כתב כי במקרה זה ודאי היה נופל "למלתעות החיה", ולא מועיל לידידו בדבר, אך קשה לו לחיות עם ייסורי המצפון שנגרמו לו.
מ-1931 נשמע קולו פחות ופחות.
יחסיו עם ליסה מתיאס הגיעו לקיצם, ומחלה כרונית בדרכי הנשימה פעלה עליו את פעולתה.
ב-8 בנובמבר 1931 פרסם את הכתבה האחרונה הגדולה שלו ב"ולטבינה".
ב-17 בינואר 1933 פרסם את כתבתו האחרונה, פסקה קצרה ובה התרשמותו מהעיר בזל.
ב-1933 עלו הנאצים לשלטון, סגרו את העיתון "ולטבינה" ושרפו את כתביו של טוכולסקי בפומבי.
אזרחותו הגרמנית של טוכולסקי נשללה.
טוכולסקי התבטא עתה רק באמצעות מכתבים לידידיו.
המכתבים, שהחלו להתפרסם בשנות ה-60 משקפים את מצב רוחו, את חייו בגלות, ואת מחשבותיו על עתידה של גרמניה ועתידה של אירופה.
חלק מהמכתבים היו לידידיו, חלקם לאהובתו האחרונה הרופאה הדוויג מולר, שישבה בציריך.
במכתבים אלו תיאר עצמו כגרמני לשעבר וכסופר לשעבר.
לידידו ולטר הזנקלוור כתב - "אני מניח כי אין צורך לספר לך שעולמנו בגרמניה חדל מלהתקיים, אז פשוט אשתוק לעת עתה.
איש אינו מניף כרטיס אדום בפניו של האוקיינוס".
טוכולסקי לא הניח, כגולים רבים אחרים, כי המשטר הנאצי יחלוף במהרה.
הוא הכיר בעובדה שהמשטר מבטא את רוחם של רוב הגרמנים, וכי העולם הסכין עם השלטון הנאצי בגרמניה.
הוא ציפה כי יחלפו עוד כמה שנים בטרם תפרוץ המלחמה.
טוכולסקי סירב להצטרף לקבוצות של סופרים גולים.
ראשית, לא ראה בעצמו גולה.
הוא עזב את גרמניה עוד ב-1924, ושקל לבקש אזרחות שוודית.
במכתבו האחרון למרי גרולד כתב כי אין הוא רואה עוד את הנעשה בגרמניה כעניינו.
טוכולסקי היה רחוק מאוד מאדישות באשר לגרמניה.
הוא ניסה לתמוך באוסייצקי בכלאו, ויצא כנגד המשורר קנוט האמסון, אותו העריץ בעבר, אשר הביע תמיכה במשטרו של היטלר, והתקיף את אוסייצקי.
טוכולסקי פעל למען הענקת פרס נובל לשלום לאוסייצקי בשנת 1935. אוסייצקי זכה בפרס, בשנת 1936, אך טוכולסקי לא זכה לראות את פרי מאמציו.
מותש ממחלתו הכרונית, בערב 20 בדצמבר 1935, נטל טוכולסקי מנת יתר של כדורי שינה בביתו בהינדאס.
ביום שלמחרת נמצא במצב של אובדן הכרה ונלקח לבית חולים בעיר גטבורג.
הוא מת בבית החולים בערב של 21 בדצמבר.
הדעה הרווחת היא כי מדובר בהתאבדות, אך הביוגרף של טוכולסקי, מיכאל הפ, מטיל ספק בשאלה אם הייתה זו התאבדות, וסבור כי המדובר בתאונה.
טוכולסקי נקבר מתחת לעץ אלון בטירת גריפסהולם, ליד מריפרד בשוודיה.
על מצבתו חרוטה אמרתו של יוהאן וולפגנג פון גתה, מן המחזה פאוסט - "כָּל הַחוֹלֵף אֶךְ מָשָׁל" (Alles Vergängliche ist nur ein Gleichnis).
המצבה הוצבה לאחר מלחמת העולם השנייה.
כתיבתו של טוכולסקי התפרסה על פני צורות כתיבה שונות וסוגות שונות.
הוא כתב שירים ופזמונים, ספרי עלילה, מאמרי מערכת, כתבות במגוון של נושאים, ומכתבים.
כיום ידוע טוכולסקי במיוחד בשל כתבותיו ומאמריו לעיתונות.
טוכולסקי התפאר כי תחת חמשת שמותיו הצליח לפתח סגנונות שונים, ומגוון הדמויות שיצר כותבות כתיבה שונה בתכלית זו מזו, עד כדי כך שלמערכת ה"ולטבינה" הגיעו מכתבים המשבחים את "פטר פנתר", אך קוראים לפיטוריו של "איגנץ ורובל".
למעשה היו חמש הדמויות, כפי שכותב טוכולסקי "חמש אצבעות של יד אחת".
טוכולסקי כתב סאטירה פוליטית שנונה, חדה כתער, והיה בין המפוכחים שבמבקריה של רפובליקת ויימאר, שלמענה נלחם.
כתיבתו הפוליטית הייתה חדשנית לזמנו.
בהקדמה לספרו "5 כוחות סוס" כתב "מי היה מאמין שלסופר פוליטי יש הומור?
אך כתיבתו של טוכולסקי אינה רק כתיבה פוליטית.
טוכולסקי כתב קטעים בהם השתקפה השקפתו על החיים.
מעין פיליטונים קצרים, העוסקים במגוון נושאים, הנקראים אף כיום כרלוונטיים ומשעשעים.
טוכולסקי עזב את הקהילה היהודית בשנת 1914 ולאחר מכן התנצר באופן רשמי.
את דמותו של היהודי שירטט בכתביו באופן שלילי.
"ונדרינר", היהודי הברלינאי שיצר, הוא דמות שלילית בתכלית - ריק מערכים, חי את חיי השעה.
ישנם שפירשו את דמותו של ונדרינר כבעלת מאפיינים ביקורתיים כלפי היהודים, וגרשום שלום אף כינה בשלה את טוכולסקי "אנטישמי", אך מעבר לביקורת זו, שהוטחה במידה שווה בבורגנים השבעים של הרפובליקה של ויימאר ממוצא יהודי וממוצא גרמני, היה טוכולסקי רגיש לגורל היהודי, רגיש לאנטישמיות הגואה, וראה בעלבונם של היהודים את עלבונו.
ב-15 בדצמבר 1935 כתב לארנולד צווייג: "עזבתי את היהדות ב-1911" והוסיף "אני יודע שזה בעצם בלתי־אפשרי".
טוכולסקי הפנה את חוסר האונים שלו וזעמו נגד היהודים.
לדעתו היהודים בגרמניה בימיו התמודדו עם הגורל הבלתי נמנע בפחדנות: "שם אתה רואה שאותם אנשים עצמם שניגנו כינור ראשון בתחומים רבים מקבלים את הגטו...
הם כלואים; הם דחוסים בתיאטרון ליהודים עם ארבעה טלאים צהובים מלפנים ומאחור, ובלבם ...
רק שאיפה אחת: 'עכשיו נראה להם אחת ולתמיד שיש לנו תיאטרון יותר טוב.' מכל עשרה יהודים גרמנים, אחד יצא, תשעה נשארו; אבל אחרי מרס 1933, אחד היה צריך להישאר, ותשעה היו צריכים לצאת, היו צריכים...
עסקים כרגיל: הכול נמשך כאילו כלום לא קרה...
הם כותבים אותם ספרים, נואמים אותם נאומים, מחווים אותן מחוות...
הדברים כפי שהם עכשיו אינם יכולים לפעול עוד.
כעבור 6 ימים שם קץ לחייו.
טוכולסקי נתפס כיום אצל רבים כסופר יהודי.
ספרים שעוסקים בגורלה של יהדות גרמניה בשנות השלושים מונים אותו לצד יהודים נוספים כארנולד צווייג, אלזה לסקר-שילר ואחרים.
התאבדותו נראית כראשונה בסדרת ההתאבדויות של סופרים יהודים גרמנים גולים במהלך השואה והשנים שקדמו לה, גל שכלל גם את שטפן צווייג וולטר בנימין.
אגודת הסופרים השוודית, PEN, מעניקה מדי שנה את "פרס טוכולסקי" לזכויות האדם, לסופרים המתמודדים עם הפרות זכויות האדם מצד השלטונות.
הפרס הוענק לסופרים כגון הפלסטיני סמיר אל-יוסף, איבון ורה מזימבבואה, והטורקית אסיה גוזל.
האולם הראשי בתצוגה החדשה במוזיאון יד ושם, העוסק במדיניות הנאצית כלפי היהודים מעלייתם לשלטון ועד למלחמת העולם השנייה, מציג את אמרתו של טוכולסקי "ארץ אינה ניכרת רק במעשיה – אלא גם במה שהיא מוכנה לשאת ולהסכין עמו", המטרה היא כי האמרה תלווה את המבקר במוזיאון במהלך הביקור בכל אגפי המוזיאון.
קורט טוכולסקי, על קצה המזלג (תרגם מגרמנית והוסיף אחרית דבר: יוחנן ארנון) תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"א-1991.
טירת גריפסהולם: סיפור קיץ (מגרמנית: יעקב גוטשלק), תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ב-1992.
קורט הרצשטרק היה תעשיין וממציא אוסטרי ממוצא יהודי.
פיתח את מכונת החישוב המכנית הזעירה קורטה.
אביו של קורט הרצשטרק, שמואל הרצשטרק, נולד ב-1867 בווינה, למשפחה יהודית.
אביו של שמואל, בנימין, היגר לארצות הברית כששמואל היה כבן 3, בשנת 1870, במטרה להביא את אשתו ושני ילדיו אחריו, אך ככל הנראה נפטר במפתיע מהרעלת דם.
לאמו של שמואל לא היו מספיק אמצעים להשאירו בבית הספר התיכון עד תומו, וכשהיה בגיל 15 נאלץ להתחיל לעבוד.
הוא שירת בצבא האוסטרי שנה אחת, ב-1888 או 1889. בשנים 1895– 1896 נסע לארצות הברית, בניסיון לברר מה קרה לאביו.
בזמן שהותו בארצות הברית עבד שמואל בין השאר בחברת רמינגטון, שייצרה מכונות כתיבה ומכונות חישוב מכניות, וכך התוודע לתחום.
הוא חזר לאירופה, ועבד תקופה מסוימת בגרמניה, שם נכנס לתחום מכונות החישוב.
שמואל שב לווינה, עזב את היהדות והתחתן עם מארי, אישה ממוצא קתולי, שהמירה את דתה ללותרנית.
לזוג נולדו שני בנים - קורט, הבכור, נולד ב-1902, ואחיו הצעיר ארנסט נולד ב-1906.
שמואל יעקוב הרצשטרק, אביו של קורט, עבד בתפקידים שונים בחברות ליצור ויבוא של מכונות חישוב מכניות בגרמניה.
האריתמומטר מכונה לפעמים גם "מכונת תומא").
הפטנטים על האריתמומטר כבר פגו, וניתן היה להשתמש בתיכון באופן חופשי (בין הרבע האחרון של המאה ה-19 והרבע הראשון של המאה ה-20 פעלו כמה תריסרי חברות ברחבי העולם, וייצרו "תואמי אריתמומטר" באופן חוקי).
לתיכון המקורי של מכונת תומא נוספו במשך השנים שיפורים שונים, ושמואל הרצשטרק הוסיף את השיפורים שהמציא בעצמו.
שמואל הרצשטרק המשיך לפתח את המפעל ולהוסיף שכלולים - בין השאר היה הראשון, או אחד הראשונים, שהוסיפו מנוע חשמלי למכונת החישוב, כדי לחסוך את הצורך לסובב את הארכובה ביד.
המפעל המשיך לגדול ולהתפתח עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במלחמה המפעל עבר לייצור מרעומים לשימוש הצבא, ושמואל הרצשטרק עצמו גויס לצבא לשירות מילואים, למרות היותו תעשיין שייצר ציוד מלחמתי.
אוסטריה הייתה בצד המפסיד במלחמת העולם הראשונה, והתשלום עבור העבודה הצבאית הפך למעשה חסר ערך לאור האינפלציה הגבוהה שהייתה באוסטריה לאחר המלחמה.
כששמואל חזר מהמלחמה מצא מפעל ללא משאבים, עם מכונות ייצור שנשחקו עד דק בעבודה בשלוש משמרות בייצור המלחמתי.
שמואל הרצשטרק לא נואש, ומצא דרכים להמשיך בפעילות, בתחילה על ידי ייבוא מכונות חישוב משומשות מארצות הברית, ובהמשך בייצור מכונות חישוב, על ידי הרכבת מכונות ממלאי החלקים שנשארו במפעל מלפני המלחמה, ובהמשך מייצור מכונות חדשות, חלקן תוך שימוש במנגנונים שקנה ממפעל גרמני בשם "Astra".
קורט הרצשטרק עצמו עזב את בית הספר התיכון העיוני בגיל 14, והחל ללמוד בבית ספר מקצועי שהתמחה במכניקה מדויקת.
בין השאר קיבל השכלה בעיבוד שבבי, ובבניית תבניות מדויקות ליציקה וחיתוך.
בתחילת שנות העשרים סיים קורט את לימודיו, ואחרי כשנה בה שימש כשוליה בתחום התעשייה המכנית בגרמניה, הצטרף למפעל של אביו.
קורט החל לעבוד במכירות, ומונה על ידי אביו לפתח את השוק בצ'כוסלובקיה והונגריה.
בהמשך, חילק קורט את זמנו בין מכירה לעבודה במפעל.
עד שנת 1937 מילא קורט תפקיד הולך וגדל בחשיבותו במפעל, תוך שאביו מקטין בהדרגה את מעורבותו, ומקדיש יותר ויותר מזמנו לניהול אולם קולנוע מול הפראטר של וינה, אותו רכש ב-1930. ב-1937 נפטר שמואל הרצשטרק, והשאיר את המפעל ואולם הקולנוע לאשתו מארי, אמם של קורט ואחיו.
קורט ניהל את המפעל, ואחיו את אולם הקולנוע.
קורט היה מעורב בכל פעילותו של המפעל - המכירה, השירות, התכנון והייצור.
ב-1920 פגש מנהל מפעל שפירט באזניו מה היה רוצה שמכונת החישוב בה השתמש תעשה, בפרט לחישוב וסיכום משכורות, הרצשטרק החל לעבוד על מכונה שתממש את הצורך הזה, והתכנון הושלם ב-1928, עליו רשם אביו שמואל מספר פטנטים, והמפעל החל בייצור המכונות שנקראו "מולטימטור".
המכונה מבוססת על מכונת חישוב "אסטרה" בדומה לשאר המכונות שמכרו באותה תקופה, עם תוספת שהייתה בעיקרה מספר אוגרים כמספר העמודות בחישוב, והציגה יכולת שאפשר לדמות לחלק קטן מהיכולות של גיליון אלקטרוני מודרני, ובשנים הבאות המפעל ייצר ומכר כמה מאות מהמכונות הללו
במהלך השנים רשמו שמואל הרצשטרק ובנו קורט כמה עשרות פטנטים כל אחד בתחום מכונות החישוב המכניות.
מעורבותו של קורט במכירות והקשר הישיר שלו עם הלקוחות הבהירו לקורט את הצורך הלא-מסופק של משתמשים שונים במכונת חישוב קטנה וניידת, "מחשבון כיס".
רואי חשבון היו יכולים לפעמים להגיע למשרד הלקוח עם מכונת חישוב שולחנית, אך היה זה מסורבל וקשה, ואנשים כגון מודדים ומהנדסים בשטח נאלצו להסתפק בפתרונות לא מספקים כגון לוחות לוגריתמים וסרגלי חישוב, עם דיוק מוגבל שלא מתאים לחישובים מדויקים, ובלי תמיכה בפעולת חיבור.
לקורט הייתה מכונית קרייזלר גדולה ונהג, והוא נסע בכל רחבי מזרח אירופה, ועסק בשירות ומכירות, ויצר ושמר על קשרים עם הלקוחות.
הוא נסע יותר מ-2 מיליון קילומטרים - שנה אחת נסע כ-700,00 קילומטר.
בנסיעות אלו חשב קורט על שיפורים שונים למכונות, המציא שכלולים, ובין השאר המשיך לחפש פתרונות למכונת חישוב קטנה.
הקטנת מכונת החישוב היא בעיה של ממשק משתמש: טכנולוגיות המזעור אולי אפשרו הקטנת המכונות (בתקופה זאת היו כבר שעוני כיס, ואפילו שעוני יד משוכללים ומסובכים, לא הרבה פחות ואולי אף יותר ממכונות חישוב), אך התיכון המוכר של מכונות החישוב לא מתאים להקטנה.
הקטנת מכונה כזו לגודל שעון כיס הופך אותה ללא שימושית - לחיצה על המקשים הזעירים הייתה מצריכה סיכה דקה, הסטת המנופים וקריאת התוצאה הייתה מצריכה זכוכית מגדלת, והרצשטרק הבין שמכונה קטנה באמת דורשת ממשק משתמש (ולכן גם מבנה) שונה מכל מכונת חישוב מוכרת.
פריצת הדרך הראשונה הגיעה כשקורט החליט להתעלם משאלת הפתרון המכני, ובמקום זה החליט להעמיד פנים שכל השאלות הנוגעות לאופן הפעולה של המכונה כבר נפתרו, והתרכז בצורה שהמכונה צריכה להופיע עבור המשתמש.
קורט החליט שהמכונה צריכה להיות בצורת גליל, כדי שתתאים לאחיזה בכף היד.
הוא החליט שתפעול המכונה יתבצע בעיקר מצידי הגליל, ובחלקו העליון, והתוצאה תופיע בפניו העליונים של הגליל.
בשלב זה פנה קורט לחיפוש פתרונות למימוש המכונה שהגה.
פריצת הדרך הבאה הייתה ההבנה שניתן להשתמש בתוף מדורג יחיד: התוף המדורג הומצא על ידי המתמטיקאי גוטפריד וילהלם לייבניץ במאה ה-17, והיה אחד המנגנונים המקובלים במכונות חישוב.
באריתמומטר ובמכונות החישוב הבאות המבוססות על תוף לייבניץ יש תוף מדורג וגלגל שיניים עבור כל ספרה.
קורט הבין שעל ידי סידור גלגלי השיניים סביב התוף, ניתן להשתמש בתוף יחיד לכל הספרות, וכך לאפשר הקטנה משמעותית.
בשנת 1937 בנה קורט אבטיפוס ראשון של המכונה שהגה, אם כי הוא ידע שהפתרון אינו שלם: הבעיה הייתה שהמכונה כבר ביצעה חיבור וכפל, אבל עדיין לא נמצא פתרון לחיסור וחילוק.
הבעיה היא שהעברת הנשא צריכה להיעשות "שמאלה", מהספרות הקטנות לגדולות.
ברוב מכונות החישוב חיסור נעשה על ידי סיבוב הארכובה בכיוון הפוך מהחיבור, אך כאשר משתמשים בתוף יחיד, עקב הצורך להעביר את הנשא "שמאלה" המשמעות היא שגם בחיסור יש לסובב את הארכובה באותו כיוון, ולכן יש למצוא פתרון שונה לחיסור.
קורט לא מצא פתרון מניח את הדעת למימוש חיסור וחילוק.
האבטיפוס הראשון הדגים את צורת המכונה, אבל לא היה פתרון מלא.
פריצת הדרך הבאה הייתה ההבנה שניתן לבצע חיסור בעזרת חיבור (במחשבים מודרניים נקראת שיטה זו משלים ל-2, שיטה שמתאימה לחישוב במספרים בינאריים.
השיטה המתאימה בחישוב עשרוני נקראת בדרך כלל "משלים ל-9") .
מספר מכונות חישוב עושות שימוש בשיטת "משלים ל-9" לצורך חיסור, ביניהם מכונת החישוב המכנית הראשונה, פסקלין, קומפטומטר ומכונת החישוב "מרצדס אוקליד" של קרישטל המאן .
כדי לממש את חיבור המשלים נחוץ תוף נוסף, לחיסור: כאשר בספרה מסוימת מחברים למשל 2, במצב חיסור יש לחבר את "המשלים ל-9", כלומר 7.
לבעיה של שימוש בשני תופים שונים במכונה זעירה אחת, מצא הרצשטרק פתרון מבריק: הוא פרס את תוף החיבור ותוף החיסור לעשר פרוסות כל אחד, ואז הרכיב תוף חדש, שבנוי לסירוגין מהפרוסות של תוף החיבור ותוף החיסור.
הרצשטרק רשם על סדרת ההמצאות הללו, ועל התיכון באופן כללי, מספר פטנטים בשנים 1937 ו-1938, ויצר מספר לא ידוע של אבות טיפוס, אך אלו ביצעו חיבור וכפל בלבד.
שמואל, אביו של קורט נפטר ב-1937. בצוואתו השאיר את כל רכושו לאשתו, אמם של קורט ואחיו, אך האם לא הייתה מעוניינת בניהול החברה.
זאת, אף על פי שהייתה מסוגלת לכך - במהלך השנים, לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה, היא מלאה בחברה תפקידי מפתח ניהוליים.
האם החליטה לתת את החברה לקורט, ואת בית הקולנוע מול הפראטר של וינה, שאביו של קורט רכש ב-1930, והפעיל בשנותיו האחרונות, לאחיו הצעיר.
למזלם חלוקת הרכוש טרם יצאה לפועל.
בשנת 1938 סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה במה שידוע כהאנשלוס.
חוקי גזע שונים נכנסו מיד לתוקף, ולו היו קורט ואחיו הבעלים של המפעל והקולנוע, כנראה היו מאבדים את רכושם, בהיותם יהודים למחצה בעיני החוק הנאצי.
אמם, שהייתה ממוצא ארי, יכלה בשל כך להמשיך להחזיק בבעלות על הנכסים.
קורט, שהיה מנהל החברה ובעליה, היה למראית עין עובד שכיר בחברה.
האנשלוס שם גם קץ לשוק מכונות החישוב, והמפעל היה על סף סגירה, עד שהגיעו נציגים של הוורמאכט והתעניינו באפשרות לייצר במפעל מכשור צבאי, מדי טווח לטנקי הפאנצר והפנתר.
קורט עיין בתוכניות, והחליט שיש תיכון טוב יותר.
נציגי הוורמאכט דרשו מספר מדי טווח לדוגמה, וקורט ייצר אותם עבורם לפי התיכון המשופר שלו.
הנציגים היו מרוצים, והמפעל עבר באופן מלא לייצור צבאי.
הרצשטרק כבר רשם מספר פטנטים על המכונה שבסופו של דבר הפכה לקורטה, וגם אחרי האנשלוס המשיך להמציא פתרונות.
אף על פי שלא ידוע על עוד אב-טיפוסים שיוצרו בתקופה זו, קורט המשיך לרשום פטנטים על השכלולים שהמציא, כמו גם על השכלולים שהמציא למד הטווח לטנקים.
המפעל הקטן המשיך לפעול בניהולו של קורט, עד שב-1943, נעצרו שני עובדים בחברה שהאזינו לשידורי רדיו מאנגליה, ותיעתקו והפיצו אותם.
הרצשטרק ניסה להתערב בגסטאפו למען העובדים.
איש הגסטאפו גער ב"חצי יהודי" שמעז לנסות לפעול לטובת הנאשמים, שאחד מהם כבר הוצא להורג.
קורט הוזמן "לתת עדות אופי במשפט", ולאחר זמן קצר נעצר בעצמו.
הוא הואשם ב"עזרה ליהודים, וקשרים אינטימיים עם אישה ארית", ונשלח, דרך בתי מעצר ובתי סוהר בצ'כוסלובקיה, למחנה הריכוז בוכנוואלד.
בתחילה הוא הועסק בעבודות בחוץ, בחודש נובמבר בחולצה דקה ומכנסי אסיר, עם נעלי עץ לרגליו, והיה קרוב למות.
דיווחי הצבא אודות דיוק הייצור של חברתו ובפרט אודות כישוריו הטכניים של הרצשטרק הובילו את הנאצים להתייחס אליו כאל "עבד מושכל", ולאחר זמן מה הוא זומן למפקד אס אס שהציע לו לעבוד באחד המפעלים שהיו מסונפים למחנה הריכוז, כדרך להציל את חייו.
הוא החל לעבוד במפעל הנשק Gutloff-Werke, יחד עם אסירים אחרים מהמחנה.
בזכות כישוריו הטכניים ויכולת הניהול שלו, מונה הרצשטרק לתפקיד "משגיח".
בתפקיד זה הוא היה אחראי על היעילות של המפעל, למשל כדי לוודא שחלק שדורש רמת דיוק מסוימת ייוצר במכונה הפשוטה והזולה ביותר שמסוגלת לייצר ברמת הדיוק הדרושה, ולא במכונה יקרה ומשוכללת שמסוגלת לייצר חלקים מורכבים יותר או ברמת דיוק גבוהה יותר.
במסגרת עבודתו כמשגיח הצליח הרצשטרק להציל כחצי תריסר אנשים: משלחת של האסירים ("קומראדים", בלשונו של הרצשטרק) הגיעה אליו וביקשה ממנו למצוא עבודה במפעל עבור אסיר מסוים, בידיעה שללא עבודה כזו האסיר ימות תוך זמן קצר.
כיוון שלא הייתה לאסיר הזה כל הכשרה טכנית, המציא הרצשטרק מחלקת "בקרת איכות" - הוא הושיב את האסיר, ומאוחר יותר עוד ועוד אסירים כמוהו, במסדרון, נתן לו מיקרומטר, ומינה אותו לתפקיד אבטחת איכות.
בין השאר הציל הרצשטרק אזרח של לוקסמבורג, מה שהעניק לו מאוחר יותר אזרחות כבוד של המדינה.
למפקד המחנה נודע על המחשבון הקטן שהרצשטרק מתכנן, אולי בגלל הפטנטים שרשם.
המפקד עודד את קורט להמשיך לעבוד על המחשבון שלו.
לדברי המפקד, הוא תכנן לתת את המחשבון לפיהרר אחרי הניצחון, והמפקד אמר להרצשטרק "אם המחשבון שלך יעבוד, וניתן אותו במתנה לפיהרר, לבטח הוא יהפוך אותך לארי".
בעקבות העידוד המשיך הרצשטרק לעבוד על תכנון המחשבון שלו, אם כי היה צריך לעשות עבודה זו בזמנו הפנוי - אחרי סיום יום העבודה, אפילו אחרי כיבוי האורות, וביום ראשון.
באוגוסט 1944 הפציצו בעלות הברית את המפעל המסונף לבוכנוואלד.
מאות אסירים נהרגו, ופעילות המפעל הושבתה.
הפועלים שנותרו הועברו לאתר ייצור חליפי, במכרות מלח כמה עשרות קילומטרים מבוכנוואלד, שם הועסקו בייצור רכיבים עבור תוכנית הטילים הגרמנית של V1 ואחר כך V2, בפנמונדה (Peenemünde).
ב-1945 הפועלים האסירים הוצאו מהמפעל ונשלחו בחזרה לבוכנוואלד ברגל.
בעודם צועדים למחנה, הם פגשו אסירים אחרים שהובלו מן המחנה ליעד לא ידוע, בצעדות מוות.
יום או יומיים אחר כך המחנה שוחרר בידי כוחות הכיבוש האמריקאים.
כמה ימים אחרי השחרור הלך קורט ברגל לעיירה ויימאר הסמוכה.
הוא איתר בעיר את מי שהיה הסוכן של מפעל מכונות החישוב שלו, ובעזרתו יצר קשר עם סניף של מפעל ריינמטאל (Rheinmetallwerk), בעיר זמרדה (Sömmerda) שנמצאת כ-30 קילומטר מצפון מערב לוויימאר.
הרצשטרק הגיע להסכם שטיבו לא לגמרי ברור עם הנהלת המפעל, והחל לעבוד במפעל בתפקיד ניהולי, ובמקביל נעזר באנשי המקצוע ובציוד במפעל כדי לייצר אבטיפוסים לפי השרטוטים שהכין בבוכנוואלד, אותם הספיק לסיים זמן קצר לפני השחרור.
השרטוטים היו מדויקים, מפורטים וברורים מספיק, כך שתוך שמונה שבועות הצליח הרצשטרק לייצר שלושה מחשבונים פועלים.
ביולי 1945 נחתם הסכם פוטסדאם, ולפיו ויימאר שייכת לחלק שנמצא תחת שליטת ברית המועצות (ומאוחר יותר, גרמניה המזרחית).
הסובייטים (בדומה למדינות המערב), אספו אנשים עם כישורים טכניים, ושלחו אותם לעמקי ברית המועצות.
לקראת דצמבר 1945 קורט חש שיש סיכוי סביר שגם הוא עלול להישלח לברית המועצות, והחליט שהוא לא מעוניין בכך.
הוא פירק את שלושת האבטיפוסים שיוצרו לחלקים, וארז אותם בקופסה כדי שאם יישאל עליהם יוכל לומר שאלו צעצועים, כדי להימנע מבעיות אפשריות, ונמלט.
יחד עם אנשים נוספים שחששו גם הם להישלח לברית המועצות, ובעזרת ידידים ומכרים הצליח להגיע לפראג.
הוא חיפש קשר עם מספר צ'כים שהיו אסירים בבוכנוואלד יחד עמו, ומצא שאחד מהאנשים הללו הוא כעת סגן ראש העיר.
אדם זה עזר לו, נתן לו כסף צ'כי, וסייע לו להגיע עד גבול אוסטריה.
הוא חצה את הגבול ברגל, כשכל העת הוא חושש מהיתקלות בחיילים של הצבא האדום.
בצד האוסטרי של הגבול הוא מצא ששירות הרכבות הרגיל לנוסעים למעשה לא פועל, אך למזלו הצליח ליצור קשר עם מכרים נוספים, לקוחות לשעבר של החברה.
אחד מהם היה סוחר פחם שעזר לו לעלות על רכבת משא שהובילה פחם לווינה, ובדצמבר 1945 פגש שוב את אמו ואחיו שנשארו בווינה.
המפעל היה במצב אנוש, ואמו רצתה שהוא ישתף את אחיו בהמצאה.
קורט חש שיש לו זכות מלאה על ההמצאה עליה עבד בצל הגרדומים, וסירב בכל תוקף לשתף בהמצאתו את אמו ואחיו.
הוא העריך שכדי להתחיל לייצר את המצאתו תידרש השקעה של כמה מיליונים, ובתקופה שאחרי המלחמה גיוס השקעה כזו היה מפוקפק, אפילו לאדם עם מוניטין.
הרצשטרק ניסה לברר במשרד המסחר האוסטרי אפשרויות לקבל סיוע או הלוואה כדי לפתח את המצאתו, אך בתקופה שאחרי המלחמה העדיפויות היו לפרויקטים חיוניים יותר מאשר מכונות חישוב.
הוא יצר קשרים עם אנשים שונים, כדי לברר אפשרויות לארגן מימון, בין השאר עם משפחתו של הכנר והמלחין האוסטרי פריץ קרייזלר שהיה ידיד המשפחה ונמלט לארצות הברית ב-1939. הרצשטרק התכתב עמו, וקרייזלר אמר שינסה ליצור קשר עם חברת רמינגטון האמריקאית, או חברות נוספות בתחום מכונות החישוב.
קורט המשיך גם לנסות ליצור קשרים עם מכרים ותעשיינים בשווייץ, וכן עם משרד התעשייה האוסטרי, אך המצב בווינה היה קשה, והרצשטרק החליט למעשה להגר ולנסות לממש את פרי המצאתו בארץ אחרת, כשהמועמדות העיקריות היו ארצות הברית ושווייץ.
חברה שווייצרית שפעלה גם בתחום מכונות החישוב גילתה עניין בהמצאה.
קורט ניסה לגייס מימון או לפחות תמיכה גם ממשלת אוסטריה.
משרד התעשייה האוסטרי לא סיפק סיוע, אך נציגים של המשרד קישרו את הרצשטרק לנציגים של נסיך ליכטנשטיין, שהביעו עניין בהמצאה.
נסיך ליכטנשטיין חיפש תעשייה לארצו, ונציגיו זימנו את קורט לארמון המלכותי של ליכטנשטיין בווינה.
שם פגש קורט את הנסיך, והנסיך הציע לו לפתוח מפעל בארצו.
קורט הסכים, אך ביקש מעט זמן לפני שיגיש תוכנית עסקית מפורטת, כדי שיוכל להתעדכן במחירי מכונות וציוד, המשכורות המקובלות לבעלי מקצוע וכן הלאה.
הוא בישר לתעשיין השווייצרי עמו היה בקשר (Ernst Jost), על השינוי בתוכניותיו, וזה, אף על פי שהיה מאוכזב מכך שלא יוכל לייצר את המכונה, עדיין היה מוכן לסייע להרצשטרק להתעדכן במצב התעשייה.
לאחר סיור בשווייץ בתחילת 1946 כדי ללמוד על מצב התעשייה, ועלויות ציוד ועבודה, הגיש הרצשטרק תוכנית עסקית, בהערכת עלות המפעל בין 3 ל-4 מיליוני פרנקים שווייצריים (שהיו המטבע בשימוש ליכטנשטיין), ותקופת הקמה של 3 עד 4 שנים.
קורט עבר לליכטנשטיין, והעבודה על המפעל החלה בתחילת 1946. הוא ייסד מפעל חדש בשם "קונטינה", רכש מכונות וציוד, וגייס עובדים.
מכונות החישוב הראשונות יוצרו לקראת סוף 1948 (סמוך מאוד להולדת בתו), וב-1949 כבר פעל קו ייצור תעשייתי של מחשבון הקורטה.
המחשבון היה מבוסס על המכונה כפי שתיארו השרטוטים מבוכנוואלד, והיה למעשה כמעט זהה לאבות הטיפוס מ-1945, שכבר הכילו את כל המרכיבים העיקריים, בתוספת מספר שכלולים ושיפורים נוספים.
כשדיבר קורט עם הנסיך, הוא התרשם שתינתן לו יד חופשית בהקמת המפעל, אך במהלך ההקמה, התברר שהנסיך יצר מעין משרד ממשלתי או מחלקה בממשלה בשם "משרד הניהול" כדי לנהל את ענייני החברה, ומשרד זה למעשה שלט על כל פעילויות החברה כמו תקציבים והליכי גיוס עובדים.
סכום ההשקעה המקורי שנכנס לחברה היה כחמישית אומדן העלות של קורט, ואנשי המשרד הגבילו את קורט, ומימנו את החברה על ידי הלוואות מבנק ליכטנשטיין (שנמצא בבעלות הנסיך).
עד אותו זמן לא הייתה למעשה תעשייה מודרנית בליכטנשטיין הזעירה, שכלכלתה התבססה באותה תקופה על חקלאות ובולים.
כדי למצוא עובדים מיומנים במכניקה עדינה, פנה הרצשטרק לשווייץ הסמוכה בה פרחה תעשייה שהצטיינה במכניקה עדינה.
בנובמבר 1948, אחרי הוצאה של כ-3 מיליון פרנקים שווייצריים, החל מפעל "קונטינה" לפעול ולייצר מחשבונים.
השם המקורי שהרצשטרק נתן למחשבון היה "ליליפוט", אך כשהחברה ניגשה לתערוכה הראשונה בה הוצג המחשבון בבזל ב-1949, הוחלט ששם זה לא מתאים, ויש לבחור שם אחר.
בסופו של דבר התקבלה הצעתה של אחת העובדות בצוות השיווק שהציעה את השם "קורטה", משום שלדבריה המכונה היא כמו "בתו הרוחנית של קורט" (שמה של בתו הגשמית של קורט, שנולדה לקראת סוף 1948 הוא כריסטה ויקטוריה).
ב-1950 חברת הניהול ארגנה מחדש את הבעלות על המפעל בתואנה שהחובות שהמפעל צבר בתהליך ההקמה מחייבים זאת.
ארגון מחדש זה השאיר את הרצשטרק ללא כל חלק ממשי במפעל, אף על פי שבתחילה הובטחה לו בעלות של 35%.
למזלו, התברר שהפטנטים שרשם על הקורטה במהלך השנים נשארו בבעלותו, משום שבתחילת הדרך בחרה חברת הניהול להימנע מסיכון של הוצאות משפטיות אפשריות, במרה שמישהו ירצה לערער על הפטנטים.
בזכות העובדה הזו יכול היה הרצשטרק לדרוש משהו בתמורה להמצאתו, והחברה התחייבה לשלם לו את תמורת חלקו - 350,000 פרנקים.
היחסים בין הרצשטרק וחברת הניהול המשיכו להתערער, עד שבסופו של דבר פרש או פוטר לחלוטין מ"קונטינה" ב-1952. הוא המשיך לתת ייעוץ מקצועי לחברות שונות בתחום מכונות החישוב ובתחומים קרובים, עד לפרישתו, וכמו כן נתן הרצאות לציבור ובאקדמיה בתחום מכונות החישוב, וספציפית על הקורטה.
הרצשטרק המשיך להתגורר בליכטנשטיין עד למותו בשנת 1988.
מפעל קונטינה המשיך לייצר את מחשבון הקורטה, וב-1954 הוחל בייצור קורטה II, מחשבון גדול מעט מקורטה I, עם יותר ספרות: בדגם הראשון יש שמונה ספרות קלט, שש ספרות למונה הסיבובים, ו-11 ספרות לתוצאה, ובדגם השני יש 11 ספרות קלט, 8 ספרות למונה הסיבובים ו-15 ספרות לתוצאה.
בהמשך, המפעל ניסה להיכנס לתחומים נוספים, בעיקר מצלמות ומסרטות, אך נחל כישלון כלכלי, וב-1966 נמכר לחברה שווייצרית בשם "הילטי" (Hilti), שסגרה את קווי הייצור של כל המוצרים פרט לקורטה.
ייצור הקורטה המשיך עד שנת 1971, כשמחשבונים אלקטרוניים דחקו את רגליה.
המפעל המשיך למכור מחשבוני קורטה מהמלאי, עד 1973. בסך הכל יוצרו במהלך השנים כ-140,000 מחשבוני קורטה, כ-80,000 מהדגם הראשון וכ-60,000 מהדגם השני.
הרצשטרק התחתן עם אישה וינאית בשם הרתה שפינדלר (Hertha Spindler) בנובמבר 1946, והיא באה עמו לליכטנשטיין.
בדצמבר אותה שנה נולד בנם, קורט אלברט.
בספטמבר 1948 נולדה בתם, כריסטה ויקטוריה (Christa Viktoria).
ב-1954 חזרה אשתו לווינה עם ילדיהם.
קורט הרצשטרק נשאר בליכטנשטיין עד מותו ב-1988.
"אין מתנה לפיהרר - סיפורו של ממציא".
שמו של הרצשטרק מופיע בשער הספר באופן שאפשר להבין שהוא הסופר, אך זה כנראה לא מדויק: הספר יצא ב-2005, כ-17 שנים אחרי שהרצשטרק נפטר, ובעמודים הפנימיים מוזכרת "קריסטין הולוב" כמלהב"ד, והיא מתוארת כ"בת לוויה" של הרצשטרק.
רוב המידע שבערך נלקח מריאיון עם קורט הרצשטרק עצמו, שערך חוקר מ"מכון צ'ארלס בבג'" באוניברסיטת מינסוטה בביתו של הרצשטרק בליכטנשטיין בשנת 1987, כשנה לפני מותו.
הראיון נערך בעזרת מתורגמן, כשהרצשטרק מספר את סיפורו בגרמנית.
המידע נלקח מהתרגום לאנגלית, שמקושר מסעיף "קישורים חיצוניים".
מהראיון משתמע שהרצשטרק נתן לחוקר חומר תיעודי רב, גזרי עיתונים, עותקים של פטנטים שונים, ואפילו מספר מאמרים אקדמיים שעוסקים במחשבים מכניים באופן כללי ובמחשבון ה"קורטה" באופן פרטי.
ככל הנראה מכון בבג' טרם הנגיש את המסמכים הללו לציבור.
מידע נוסף נלקח מאתר בשפה הגרמנית המוקדש לקורטה, בשם curta.de - חלק לא מבוטל מהמידע שם נלקח מהראיון שהוזכר קודם, אך הוא מכיל גם פרטים נוספים.
קורט הובר (גרמנית: Kurt Huber; 24 באוקטובר 1893 - 13 ביולי 1943) היה חבר בקבוצת הוורד הלבן אשר הייתה חלק חשוב מן ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
הובר נולד בכור שבשווייץ להורים גרמנים.
הוא גדל בשטוטגרט, ולאחר מות אביו עבר למינכן.
הובר הראה נטייה לנושאים כמוזיקה, פילוסופיה ופסיכולוגיה, והיה לפרופסור בשנת 1920 באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן.
הובר נחרד מדיווחים על מעשיהם הנוראים של הגרמנים במלחמת העולם השנייה ובשואה, והחליט להתנגד לשלטון הנאצי.
הוא יצר מגע עם קבוצה מתלמידי אוניברסיטת מינכן, שנכחו בשיעוריו, ביניהם הנס שול ואלכסנדר שמורל.
הקבוצה, שכונתה "הוורד הלבן" החלה בשנת 1942 בהפצתם של עלונים אנטי נאצים, בהם הביעו את דעתם כי גרמניה מובלת על ידי שלטון דיקטטורי לתבוסה בלתי נמנעת, וכי יש להתנגד לנאציזם.
הובר סייע בניסוח חלק מהעלונים, וניסח בעצמו את העלון השישי והשביעי שמעולם לא פורסם, ונמצא על הנס שול בעת מעצרו על ידי הגסטפו.
בין יוני 1942 לפברואר 1943 הכינה הקבוצה והפיצה שישה עלונים שונים וגרפיטי עם הסיסמאות "חירות" ו"הלאה היטלר" על קירות האוניברסיטה, וכן על בניינים אחרים במינכן.
באמצעים הדלים שעמדו לרשותם, עלונים וגרפיטי, הם קראו להתנגדות עממית לשלטון הדיקטטורה הנאצית, בטענה כי תבוסתה של גרמניה היא רק עניין של זמן, וכי קרוב היום בו ישלם העם הגרמני על פשעי המשטר.
כוחם של בעלות הברית חזק בהרבה מזה של גרמניה, טען העלון, והתבוסה היא ודאית.
כפי שהעם הגרמני קרא לסיוע מאת הסטודנטים על מנת לעצור את נפוליאון ב-1813, כך נראה כי יש צורך בסטודנטים על מנת "לעצור את הטרור הנציונל-סוציאליסטי" ולפעול בשם המתים בסטלינגרד.
ב-18 בפברואר 1943, אותו היום עצמו בו נשא שר התעמולה יוזף גבלס את נאומו המפורסם ב"ארמון הספורט", נאום בו קרא לעם הגרמני ל"מלחמה טוטאלית", הביאו סופי והנס שול אל האוניברסיטה מזוודה מלאה בעלון השישי של הוורד הלבן שאותו ניסח קורט הובר.
כאשר הנס וסופי התכוונו לעזוב את המקום החליטו השניים לנסות ולהפיץ כמה עותקים נוספים שנותרו במזוודתם.
לאחר שהנס וסופי שול נתפסו כשברשותם העלונים, נעצר גם כריסטוף פרובסט, סטודנט, חבר נוסף בקבוצה.
השלושה הובאו למשפט בפני ה"פולקסגריכט" בית הדין העממי הידוע לשימצה, שדן בפשעים פוליטיים כנגד המשטר הנאצי.
ב-22 בפברואר נמצאו השלושה אשמים בבגידה, ואב בית הדין, רולנד פרייזלר דן אותם לעונש מוות.
גזר דין המוות התבצע עוד באותו היום באמצעות גיליוטינה.
שהייתה הכלי להמתת אסירים פליליים בגרמניה הנאצית.
חמישה ימים אחר כך, ב-27 בפברואר 1943 נעצר הובר והובא בפני אותו בית המשפט ובפני אותו אב בית דין.
רולנד פרייזלר, שנודע לשמצה גם כ"שופט התליין", השפיל את הובר תוך שימוש בצעקות רמות ואלימות מילולית ודן אותו למוות.
לאחר מאסרו נשללו מהובר תוארי הפרופסורה והדוקטורט שלו.
גזר הדין בוצע ב-13 ביולי בבית הסוהר במינכן, באמצעות הגיליוטינה.
אשתו של הובר סיפרה לימים כי המלחין קרל אורף, חברו הקרוב של הובר, צלצל אל ביתם במקרה יום לאחר מאסרו של הובר.
היא הפצירה במלחין המפורסם להשתמש בהשפעתו בקרב החוגים הנאצים כדי להציל את בעלה, אך אורף סירב בטענה כי המעצר של הובר "יהרוס" אותו..
ניסיונות לאסוף כספים עבור אלמנתו של הובר, קלרה, הביאו למאסרו והוצאתו להורג של חבר נוסף בקבוצה, הנס לייפלט.
בה במידה עודדה פעילותם של אנשי "הוורד הלבן" את קבוצות ההתנגדות גרמנית לנאציזם האחרות.
אך פעילות הקבוצה הייתה אפיזודה מבודדת, שנגדעה על ידי משפטי הראווה וההוצאות ההורג המהירות של הפעילים.
הוא אכן היה מיודד עם הובר, אולם אין עדויות ממקום אחר לאמת את טענתו.
כיום נחשבים אנשי הקבוצה בגרמניה למופת לאומץ לב והומניות גם אל מול שלטון אימים דיקטטורי, זכרם מונצח בקריאת בתי ספר, כיכרות ורחובות על שמם.
הכיכר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מינכן היא על שמו של פרופסור קורט הובר.
קורט וולנדר הוא דמות ספרותית, פרי יצירתו של הסופר השוודי הנינג מנקל.
קורט הוא בלש בדרגת מפקח במשטרה השוודית, בעיר איסטד, 56 ק"מ מדרום-מזרח למאלמה.
וולנדר, המתקרב לשנות החמישים, היה בעבר נשוי למונה, אך זו עזבה, ובסדרת הספרים הוא מתואר כגרוש, אב לילדתו לינדה (שניסתה בגיל 15 להתאבד) ובן לאב בעל מצבי רוח, שהיה צייר.
הוא מהורהר, קדורני, ובעל אינטואיציות חזקות החולפות לעיתים מבלי שיגיעו לתודעתו.
גם הוא, כאביו, בעל מצבי רוח ונטייה להתרגז.
הוא מנהל את צוותו בצורה שיתופית, מקשיב לבלשיו אך גם מתחמק מהם ופונה לדרכים משלו.
בצעירותו הוא כמעט נהרג כששיכור שנחקר ניסה לדקור אותו בסכין קצבים.
וולנדר מתואר כחובב אופרה, ונוהג להאזין בנסיעה לזמרת האופרה מריה סלאס ולעיתים נוסע להופעותיה בקופנהגן, דנמרק.
בספרים מתוארת לעיתים מערכת היחסים שלו עם התובעת אנט ברולין ועם אישה מריגה, לטביה בשם בייבה לייפה, אותה פגש במהלך חקירת רצח.
במהלך הספרים ולקראת סופם הוא מאובחן כחולה סוכרת ואלצהיימר.
ספרים בכיכובו של קורט וולנדר
שניים מן הספרים, "רוצחים ללא פנים" ו"הסחת דעת" תורגמו לעברית.
בשנת 2002 פורסם הספר "לפני הכפור" (Innan frosten) שבו וולנדר הוא דמות משנית בעוד בתו לינדה מהווה דמות ראשית.
בשנת 2007 פורסם ספר ההמשך, Kinesen "הסיני".
מרבית הספרים זכו לגרסה מוסרטת; השחקן השוודי Rolf Lassgård גילם את קורט וולנדר בתשעה סרטי טלוויזיה בשנים 1994–2007.
משנת 2005 עד 2006 יצאו 13 פרקים של סדרת טלוויזיה בכיכובו של כריסטר הנריקסון כקורט וולנדר.
הפרק הראשון "לפני הכפור" יצא כסרט קולנוע.
חברת ההפקות Yellow Bird הצהירה במרץ 2008 כי תוציא 13 פרקים נוספים בסדרת סרטי וולנדר בכיכובו של הנריקסון.
הסרטים שוחררו החל מינואר 2009.
רשת BBC הבריטית הפיקה בשיתוף פעולה עם השוודים מיני-סדרת טלוויזיה בת שלוש עונות המתפרסות על פני תשעה פרקים, בכיכובו של השחקן האנגלי קנת בראנה כקורט וולנדר המיוסר.
העונה הראשונה צולמה בשוודיה בקיץ 2008, ושודרה בסוף אותה שנה.
עונה שנייה שודרה בינואר 2010. העונה השלישית, שצולמה בשוודיה ובלטביה בקיץ 2011, שודרה ביולי 2012. העונה הרביעית והאחרונה כללה שלושה פרקים בלבד.
הצילומים החלו באוקטובר 2014 ונערכו במקביל בדנמרק ובשוודיה; העונה שודרה במאי 2016.
בשנת 2020 עלתה לשידור בנטפליקס הסדרה "ולאנדר הצעיר", המציגה את סיפור הרקע של הדמות.
קורט וגנר הוא מוזיקאי אמריקאי.
הקים את הרכב הקאנטרי האלטרנטיבי "למבצ'ופ", ומשמש בו כסולן והיוצר העיקרי.
לאורך הקריירה שלו שיתף פעולה עם אמנים רבים, כמו ג'וש ראוס, מורצ'יבה, דייב בולטר וסטיוארט סטייפלס מטינדרסטיקס, צ'ארלי לוין, ויק צ'סנט וגם עם חברי ההרכב האלקטרו-פסיכדלי "X-Press 2".
בשנת 2007 יצא לראשונה כעצמאי לסיבוב הופעות קצר, שלבסוף התארך ובעקבותיו נוצר אלבום הסולו הראשון שלו "Kurt".
קורט הרברט אדלר היה מנצח ומנהל בית אופרה יהודי-אמריקאי יליד אוסטריה.
אדלר נולד בווינה למשפחה יהודית, בנה של אידה באואר.
עבודתו בתחום המוזיקה הביאה אותו לתפקיד עוזר לארטורו טוסקניני בפסטיבל זלצבורג בשנת 1936 וכן לעבודה באיטליה.
עם השתלטות הנאציזם על אוסטריה בעקבות האנשלוס בשנת 1938 נאלץ, כיהודי, לעזוב את מולדתו ולהגר לארצות הברית, שם התקבל לעבודה באופרה הלירית של שיקגו כעוזר למנצח המקהלה.
בתפקידו זה נשאר חמש שנים.
גאטנו מרולה, המנהל הכללי של האופרה של סן פרנסיסקו, שמע עליו והזמינו, בשיחת טלפון בשנת 1943, לקבל עליו את תפקיד מנצח המקהלה בסן פרנסיסקו.
במהלך עשר השנים הבאות קיבל עליו אדלר יותר ויותר נושאי ניהול, ככל שבריאותו של מרולה התערערה ומרצו פחת.
אף כי אדלר לא היה הבחירה הטבעית של מועצת המנהלים כמחליפו של מרולה כשזה הלך לעולמו בשנת 1953, הרי לאחר שלושה חודשים כמנהל אמנותי בפועל ובעזרת נשיא מועצת המנהלים, רוברט ואט מילר, אושר מינויו של אדלר למנהל כללי.
אדלר הציב לעצמו מטרות אחדות כשקיבל לידיו את ניהול הלהקה.
האחת הייתה הרחבת העונה ואכן, בעונת 1969 העלתה האופרה של סן פרנסיסקו אחת-עשרה אופרות, חמש או שש הצגות לכל אחת בממוצע, והעונה נמשכה עד סוף נובמבר.
הוא לא ידע ליאות בחיפושיו אחר זמרים חדשים ומבטיחים, אם אמריקאים ואם אירופאים, ולשם כך סייר בהופעות בבתי אופרה חשובים וזוטרים כאחד.
כמו כן ראה חשיבות רבה בפיתוח קשרים איתנים עם במאי אופרה, בכוונה לחזק את היסודות הדרמטיים והתיאטרליים של היצירות.
כתוצאה מכך, יצר קשר רב-שנים עם ז'אן-פייר פונל.
עוד מחידושיו היו "תוכנית מרולה לאופרה", על שם מייסד האופרה של סן פרנסיסקו, ו"אופרה בפארק", המביאה, משנת 1971, קונצרט פתוח שנתי בגולדן גייט פארק, ביום א' שלאחר ליל הפתיחה בעונת הסתיו.
אדלר פרש בסוף דצמבר 1981 והמשיך לנצח ולעסוק במוזיקה עד מותו ב-1988.