tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצ'רקה השולחנית (tabletop charkha) וצ'רקת הריצפה (floor charkha) דומות למדי לגלגל הגדול, שכן בשתיהן יש להחזיק את החוט הרחק מקצה הפלך על מנת להוסיף לו פיתול, ואז למתוח אותו בזווית אל הפלך לצורך כריכה.
המונח "צ'רקה" נגזר מהמילה הפרסית چرخ (charkh – גלגל), הקרובה בצלילה למילה הסנסקריטית "צ'קרה" (cakra), שפירושה גם כן "מעגל" או "גלגל".
הצ'רקה שימשה לא רק ככלי עבודה, אלא גם כסמל של תנועת העצמאות ההודית.
צ'רקה קטנה, ניידת ומופעלת ביד, התאימה במיוחד לטוויית כותנה וסיבים קצרים ועדינים נוספים, אף כי ניתן להשתמש בה גם לסוגי סיבים אחרים.
גודלה נע בין זה של ספר בכריכה קשה לבין מזוודת מסמכים קטנה, ועד לגודל של צ'רקת רצפה.
מנהיגי מאבק העצמאות של הודו הפיצו את הצ'רקה כסמל למאבק לעצמאות וכלכלה עצמית, והיא אף שולבה בגרסאות מוקדמות של דגל הודו.
הגלגל הגדול (Great wheel) הוא אחד מסוגי גלגלי הטוויה הקדומים ביותר.
בעת השימוש בו, הסיב מוחזק ביד השמאלית, והגלגל מונע באיטיות ביד ימין.
טוויית החוט נעשית בשיטת טווייה ארוכה (long draw), שדורשת יד פעילה אחת בלבד ברוב הזמן – מה שמאפשר להפנות יד אחת להפעלת הגלגל.
הגלגל הגדול מתאים במיוחד לסיבים קצרים כמו כותנה וצמר, אך מחייב הכנה מוקדמת של הסיבים, כגון סירוק מתאים.
גובהו של הגלגל הגדול בדרך כלל עולה על 1.5 מטרים.
גלגל ההינע הגדול מסובב את מכלול הפלך הקטן במהירות רבה (מספר סיבובי פלך לכל סיבוב גלגל).
בעת הטוויה, החוט נסוב בזווית מקצה הפלך, ואז נכרך עליו.
לשם התחלה, קושרים חוט מוביל (leader) – קטע חוט מיותר – לבסיס הפלך ומלפפים אותו עד לקצה.
לאחר מכן, מצמידים קצה של סיב חדש אל החוט המוביל ומתחילים לסובב באיטיות את גלגל ההינע בכיוון השעון, תוך כדי התרחקות אחורנית ומשיכת הסיב בזווית מהפלך.
היד השמאלית שולטת על המתח כדי להבטיח טוויה אחידה.
לאחר שנטווה מספיק חוט, מסובבים את הגלגל לאחור כדי לשחרר את הליפוף, ואז שוב קדימה, לכרוך את החוט החדש סביב הפלך, וחוזרים לקצה לצורך טוויה נוספת.
גלגל טוויה עם דוושה מופעל באמצעות רגלו של הטווה, במקום ביד או באמצעות מנוע.
הטווה יושב ומניע דוושה (treadle) ברגלו, שמפעילה את גלגל ההינע דרך מנגנון זרוע וקראנק.
כך נשארות שתי הידיים פנויות להחזקת הסיב וטוויה מדויקת – במיוחד בטכניקת טוויה קצרה (short draw), הנהוגה בגלגלים אלה.
בגרסה זו, הפלך המחודד המסורתי כבר אינו בשימוש.
במקום זאת, מרבית הגלגלים המודרניים כוללים מערכת של פלייר וסליל (flyer-and-bobbin), אשר מסובבת את החוט וגם כורכת אותו על הסליל בו זמנית.
קיימים גם גלגלים עם דוושה אחת או שתי דוושות – הבחירה ביניהם היא עניין של נוחות והעדפה אישית, ואינה משנה את פעולת הטוויה עצמה.
גלגלי טוויה נבדלים זה מזה גם לפי מנגנון ההנעה שלהם.
ההבחנה העיקרית היא בין הינע כפול (Double Drive), הינע יחיד (Single Drive), וכן סוגים מיוחדים נוספים כגון גלגל עומד, גלגל חשמלי וגלגל עם הנעת חיכוך.
גלגל ההינע הכפול קרוי כך משום שחגורת ההינע שלו עוברת פעמיים דרך רכיבי הגלגל – גם דרך הפלייר (flyer) וגם דרך הסליל (bobbin).
החגורה מסובבת את שני הרכיבים, אך בקצבים שונים – עקב הבדל בקוטר הגלגליות (whorls).
כיוון שהגלגלית של הסליל קטנה יותר מזו של הפלייר, הסליל מסתובב מהר יותר.
שני הרכיבים מסתובבים יחד כדי ליצור את פיתול החוט, אך כאשר הטווה מרפה מעט את המתיחות – מהירות הסליל גורמת לחוט להיכרך עליו.
כאשר הטווה מותח את החוט החדש – הפלייר והסליל מסתובבים יחד שוב לצורך טווייה.
במצב זה, חגורת ההינע "מחלקת" את המאמץ ומחליקה מעט בחריץ של אחד הרכיבים.
היחס בין המהירויות נשלט על ידי גודל הגלגליות והמתח של חגורת ההינע.
בדרך כלל, חגורת ההינע עשויה מחוט או חבל לא-אלסטי, לרוב מכותנה או קנבוס.
בגלגל טוויה עם הינע יחיד (Single Drive), החגורה מחברת את גלגל ההינע רק עם הפלייר, ולא עם הסליל.
אחת השיטות הנפוצות לכך היא מתח סקוטי (Scotch tension): גלגל ההינע מסובב את הפלייר, והסליל מסתובב דרך החיכוך שבינו לבין ציר הפלייר.
בנוסף, סרט מתח קצר – חגורת בלם (brake band) – מוסיף התנגדות לסליל.
כאשר הטווה מרפה את החוט החדש, הפלייר והסליל מסתובבים במהירויות שונות והחוט נכרך על הסליל.
הידוק חגורת הבלם יוצר "משיכה" חזקה יותר של החוט, ואילו הרפייתה יוצרת משיכה עדינה.
לרוב, משתמשים במתח חזק יותר עבור חוטים עבים או פחות מפותלים, ובמתח קל יותר עבור חוטים דקים או בעלי פיתול רב.
שיטה אחרת של הינע יחיד היא מתח אירי (Irish tension), הידועה גם בשם הנעת סליל (bobbin lead): כאן החגורה מסובבת את הסליל, והפלייר נבלם על ידי סרט הבלם.
חלק מהגלגלים מאפשרים מעבר בין השיטות, ואחרים מותאמים רק לאחת מהן.
יש גם גלגלים שניתן להתאים הן למנגנון הינע כפול והן ליחיד.
כאשר הפלך או הפלייר ממוקמים מעל לגלגל (ולא בצידו), מדובר בגלגל עומד (upright wheel או castle wheel).
גלגל זה קומפקטי יותר ומתאים לאחסון או לנשיאה.
חלק מהדגמים אף מתקפלים לגודל של מזוודת יד לטיסה.
קיימת גרסה בשם גלגל טירה אירי (Irish castle wheel), שבה הפלייר ממוקם מתחת לגלגל ההינע.
גלגל טוויה חשמלי (electric spinning wheel או e-spinner) מונע באמצעות מנוע חשמלי במקום דוושה.
חלק מהדגמים דורשים חיבור לחשמל, ואחרים מופעלים באמצעות מקור מתח נמוך, כמו סוללה נטענת.
הגלגלים החשמליים בדרך כלל קטנים יותר, שקטים יותר וניידים יותר לעומת הגלגלים המסורתיים.
אחת מהסיבות לפופולריות של גלגלים אלה היא שאין צורך לתאם בין תנועת הדוושה לבין שליטת הידיים על הסיבים (drafting), מה שמקל על הלמידה.
כמו כן, הם מתאימים למשתמשים שמתקשים בהפעלת דוושה או בשמירה על קצב סיבוב עקבי.
סוג זה של גלגל מונע ברגל, אך ללא חגורת הינע.
במקום זאת, הפלייר מונע ישירות על ידי חיכוך עם טבעת גומי הצמודה בזווית ישרה לפני השטח של גלגל ההינע.
דגם אחד מניו זילנד מתוארך לשנת 1918, ומאז יוצרו מעט מאוד דגמים בשיטה זו.
גלגלים אלה קומפקטיים במיוחד ועמידים יותר בפני לכלוך חיצוני מאשר גלגלים עם חגורה – אך נדירים ביותר.
גלגל הטוויה הגביר את יעילות ייצור החוטים פי עשרה ויותר.
ההיסטוריון של ימי הביניים לין טאונסנד וייט ג'וניור (Lynn Townsend White Jr.) ייחס לו תפקיד מרכזי בהגדלת זמינות סמרטוטים – חומר הגלם לייצור נייר – מה שהוביל לירידת מחירי הנייר והכשיר את הקרקע לפיתוח דפוס.
גלגל הטוויה היה מרכיב יסוד בתעשיית הכותנה טרם המהפכה התעשייתית, והניח את היסודות להמצאות מכניות כמו ספינינג ג'ני ומסגרת טווייה, שהחליפו אותו בהמשך.
גלגל הטוויה נחשב לאב הקדמון של ספינינג ג'ני, שזכתה לשימוש נרחב בתקופת המהפכה התעשייתית, והייתה במידה רבה פיתוח ישיר של עקרונות גלגל הטווייה.
נוכחותו הרחבה של גלגל הטוויה בתרבויות רבות הביאה לכך שנכלל באמנות, ספרות וביטויים תרבותיים נוספים ברחבי העולם.
בתת-היבשת ההודית, הגלגל הפך גם לסמל פוליטי.
מאז 1931 שימש גלגל הטוויה המסורתי כסמל המרכזי בדגל ממשלת הודו החופשית הזמנית.
עבור מהטמה גנדי, טוויית חוטים בלבוש מסורתי הייתה לביטוי מהותי של השקפת עולמו הפוליטית.
גנדי לבש לונגי (בד מסורתי דל) כסמל להתנגדות לתרבות המערב ולחיבור עם עניי הודו.
הוא קרא גם לחסידיו בני המעמד הגבוה לנהוג כמותו, לנטוש ואף לשרוף בגדים מערביים, ולשוב בגאווה למסורת ההודית הקדם-קולוניאלית.
גנדי טען כי לטוויית חוטים ביד לא רק ערך סמלי, אלא גם יתרון כלכלי ממשי – היא מהווה בסיס לעצמאות כלכלית ולחיותם של הכפרים העניים ברחבי הודו.
בכך השתלב גלגל הטוויה בתנועת סוואדשי, שקראה להחרמת מוצרים בריטיים.
בשיחה עם צ'רלי צ'פלין בשנת 1931 הבהיר גנדי כי חזרתו לטווייה אינה שלילה של טכנולוגיה מודרנית באשר היא, אלא של המערכת הכלכלית והפוליטית הנצלנית שהתפתחה סביב תעשיית הטקסטיל.
לדבריו: "המכונות הפכו אותנו תלויים באנגליה, והדרך היחידה להשתחרר מהתלות היא להחרים כל מוצר שנוצר במכונה.
זו הסיבה לכך שטוויית כותנה היא חוב פטריוטי לכל הודי."
בבלדה הצ'כית "גלגל הטוויה הזהוב" (Zlatý kolovrat) מאת המשורר קארל יארומיר ארבן, שנכללה בקובץ הפולקלור הקלאסי Kytice, ממלא גלגל הטוויה תפקיד מרכזי בעלילה.
במעשיית רומפלשטילצקין של האחים גרים, גיבורת הסיפור נדרשת לטוות קש לזהב באיום הוצאה להורג, עד שרומפלשטילצקין בא לעזרתה – במחיר בנה הבכור.
היא מצליחה להציל את בנה רק כאשר מגלה את שמו האמיתי.
גלגלי טוויה מופיעים גם באגדות העם הסקוטית Habitrot ובגרמניות שלוש הטוות (The Three Spinners) ושנים עשר הציידים (The Twelve Huntsmen).
הסופרת האמריקאית לואיזה מיי אלקוט, הידועה בזכות "נשים קטנות", חיברה קובץ סיפורים קצרים בשם Spinning-Wheel Stories.
הסיפורים עצמם לא עוסקים בגלגל הטוויה, אך נועדו להיקרא בעת העיסוק בו.
מעשיית היפהפייה הנרדמת משלבת גם היא גלגל טוויה בעלילה – הגיבורה דוקרת את ידה בקצה הפלך ונופלת לשינה עמוקה בעקבות קללה של פיה רעה.
בגרסאות מסוימות (כמו זו של האחים גרים, שושנת הבר הקטנה), הפלך מופיע ללא גלגל טוויה, אך הדימוי נותר.
בסרט האנימציה של וולט דיסני, מוצג גלגל טוויה מסוג סקסוני והנסיכה דוקרת את ידה בדיסטף (המקל המחזיק את הסיבים).
לעומת זאת, בבלט של צ'ייקובסקי מתוארת הדקירה בפלך פשוט (fuseau), כמתורגם ישירות מהגרסה הצרפתית של פרו.
בשנת 1814 הלחין פרנץ שוברט את השיר "גרטשן על גלגל הטוויה" (Gretchen am Spinnrade), לפי שיר מאת גתה.
פסנתר השיר מחקה את רעש גלגל הטוויה ואת סערת נפשה של גרטשן הממתינה לאהובה.
אנטונין דבוז'אק הלחין את "גלגל הטוויה הזהוב", פואמה סימפונית לפי בלדת העם של ארבן.
קמיל סן-סנס הלחין את "גלגל הטוויה של אומפלה" (Le Rouet d'Omphale), פואמה סימפונית המספרת את סיפור הרקולס ואומפלה.
היצירה Spinnleidchen (שיר טוויה) מאת אלברט אלמנרייך היא יצירה לפסנתר פופולרית לתלמידים, שבה פעמון חוזר של קווינטות מוזיקליות מייצג את סיבוב הגלגל.
The Spinning Wheel הוא שיר עם אירי ידוע מאת ג'ון פרנסיס וולר.
שיר עם אירי נוסף, Túirne Mháire, נחשב שיר שבח לגלגל הטוויה, אך נאסף בגרסה "מעוותת", שלדעת האספנית מרת קוסטלו, ייתכן שבעבר נשא נרטיב אפל יותר.
השיר נלמד בבתי ספר באירלנד.
השיר הפקיסטני הפופולרי Sun Charkhe Di Mithi Mithi Kook, בלשון פנג'אבית, מהלל את קולו העדין של גלגל הטוויה בהקשר סופי (אוהב-אלוהי).
גלגלי טוויה מופיעים גם באופרות:
במערכה השנייה של ההולנדי המעופף מאת ריכרד וגנר, נשות הכפר יושבות ליד גלגליהן ושרות על מלאכת הטוויה.
בהיומנים של המשמר (The Yeomen of the Guard) מאת גילברט וסאליבן, הדמות הראשונה נראית כשהיא טווה על גלגל ומזמרת, מהלך לא אופייני לאופרטות הקודמות שלהם, שפתחו תמיד במקהלה.
גלגלי טוויה מופיעים גם באמנות החזותית העולמית, הן כמכשיר ביתי שימושי והן כסמל טעון – למשל בהודו, שם נושא הגלגל גם משמעות פוליטית לאומית.
גְּלַדְיָאטוֹר הוא לוחם ברומא העתיקה ובמקומות אחרים שעסק במופעי בידור, שכללו קרבות בין גלדיאטורים לבין עצמם או בין גלדיאטורים לבין בעלי חיים מסוכנים.
לעיתים קרובות הסתיימו קרבות אלה במות הגלדיאטור.
קרבות של גלדיאטורים התקיימו בערים רבות של הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית, לרוב במבנים שנבנו במיוחד לכך, כדוגמת זירות או אמפיתיאטרונים כמו הקולוסיאום.
סוגים שונים של גלדיאטורים נלחמו בצורות שונות של קרב.
לרוב הגלדיאטורים היו עבדים שנידונו לכך כעונש על פשעים מסוימים, שבויי מלחמה, ומתנדבים בתשלום (auctorati).
לא ניתן היה להעניש אזרחים רומאים בעונש זה, אך אלו שנמצאו אשמים בעבירות מסוימות ניתן היה לשלול מהם את אזרחותם, לשעבד אותם באופן רשמי, ולטפל בהם בהתאם.
עבור מי שנידון לזירה (ad ludum) הפרס הגדול ביותר היה הענקת חירות (Manumission), המסומלת על ידי הענקת חרב אימון מעץ או מוט (rudis) כמתנה מהעורך.
המשחקים הגיעו לשיאם בין המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לספירה.
דעיכתם החלה עם משבר המאה השלישית ונמשכה ביתר שאת עם התנצרות האימפריה; ביטולם הסופי של הקרבות התרחש בשנות השלושים של המאה החמישית.
לאחר אימוץ הנצרות כדת המדינה, אם כי אירועי "ציד חיות" (venationes) נמשכו אל תוך המאה ה-6.
מקור השם גלדיאטור הוא "גלאדיוס" – חרב בלטינית.
בלשון חז"ל נזכרים הגלדיאטורים בשם "לודרים".
המילה "לודר" הגיעה ללשון חז"ל מן הלטינית.
התחרויות שבהן השתתפו הגלדיאטורים כונו Ludi – "משחקים".
המקורות הספרותיים הראשונים נוטים להסכים רק לעיתים רחוקות באשר למקור הגלדיאטורים ומשחקי הגלדיאטורים.
בשלהי המאה הראשונה לפני הספירה, האמין ניקולאוס איש דמשק כי הם אטרוסקים.
דור לאחר מכן, כתב טיטוס ליוויוס כי הם התקיימו לראשונה בשנת 310 לפני הספירה על ידי קמפנים לרגל ניצחונם על פני הסאמניטים.
היסטוריונים רומאים הדגישו את המשחקים הגלדיאטורים בתור ייבוא זר, ככל הנראה אטרוסקי.
העדפה זו קיימת ברוב התיעודים ההיסטוריים של המשחקים הרומאים בעת החדשה המוקדמת.
הערכה מחודשת של הראיות תומכת במקור קמפני.
הלודי (בתי הספר לגלדיאטורים) המוקדמים ביותר הוקמו בקמפניה.
פרסקאות מקברים בפאיסטום מהמאה ה-4 לפנה"ס מציגים צמדי לוחמים עם קסדות, חניתות ומגינים.
בהשוואה לפרסקאות האלו, ישנן ראיות תומכות בציורי קברים אטרוסקיים.
אם כי הפרסקאות בפאיסטום עשויות לייצג את המשכה של מסורת עתיקה הרבה יותר, אותה רכשו או ירשו מן המתיישבים היוונים של המאה ה-8 לפנה"ס.
טיטוס ליוויוס מתארך את קרבות הגלדיאטורים הרומיים הראשונים לשנת 264 לפני הספירה, בשלבים הראשונים של המלחמה הפונית הראשונה של רומא נגד קרתגו.
מתועד כי שלושה זוגות של גלדיאטורים נלחמו עד המוות בפורום של רומא "שוק הבקר" (Forum Boarium).
קרבות הגלדיאטורים הראשונים מתוארים בתור "מונוס" (ברבים: מונרה), שהחלו בתור שירות או מתנה שניתנה למתים בהלוויתם.
באופן כללי מונוס משמש לתאר תרומה לקהילה הרומאית, בדרך כלל מידי המעמד הגבוה.
סוג הגלדיאטור המוזכר בתדירות הגבוהה ביותר באותה התקופה היה הסמנאיט.
בשנת 216 לפנה"ס, מרקוס איימיליוס לפידוס, הקונסול לשעבר והאוגור, כיבד את בניו בשלושה ימים של קרבות גלדיאטורים בפורום רומאנום, באמצעות עשרים ושניים זוגות גלדיאטורים.
עשר שנים לאחר מכן, יזם סקיפיו אפריקנוס מונוס הנצחה באיבריה לזכר אביו ודודו, הרוגי המלחמות הפוניות.
לא-רומאים ממעמד גבוה, וייתכן כי אף מספר רומאים, התנדבו לשמש בתור הגלדיאטורים שלו.
ההקשר של המלחמות הפוניות, והתבוסה הכמעט הרסנית של רומא בקרב קאנאי (216 לפנה"ס), מקשרים את המשחקים הראשונים הללו לנדבנות: חגיגה של ניצחון צבאי ומעין כפרה דתית על אסון צבאי.
מונרה אלו שימשו בהעלאת המורל בעידן של איום צבאי ושל התרחבות צבאית.
האימוץ הנלהב של "הגלדיאטוריה מונרה" על ידי בעלות הברית האיבריות של רומא מראה כמה בקלות, וכמה מוקדם חלחלה תרבות הגלדיאטורים למקומות רחוקים מרומא עצמה.
עד שנת 174 לפנה"ס, מונרה רומאי "קטן" (פרטי או ציבורי), שניתן על ידי עורך בעל חשיבות נמוכה יחסית, ככל הנראה היה כה נפוץ וחסר ייחוד שלא נחשב כראוי לתיעוד:
בשנת 105 לפנה"ס, הקונסולים השולטים הציעו לרומא טעימה ראשונה של "לחימה ברברית" בחסות המדינה, שבאה לידי ביטוי באמצעות הגלדיאטורים מקפואה, במסגרת תוכנית אימונים צבאית.
הלחימה הפכה פופולרית ביותר, וכעת יכלה להתחרות במונרה שמומנו בצורה פרטית.
לקראת שנותיה האחרונות של הרפובליקה, היא הפכה בלתי יציבה מבחינה פוליטית וחברתית, משחקי הגלדיאטורים סיפקו לנותני החסות שלהם הזדמנויות יקרות להחריד אך יעילות ביותר עבור קידום עצמי, תוך מתן בידור זול ומרגש ללקוחותיהם.
הגלדיאטורים הפכו לעסק גדול עבור מאמנים, פוליטיקאים שאפתניים, ועבור המעמד הגבוה.
פריבאטוס (אזרח פרטי) שאפתני מבחינה פוליטית היה עשוי לדחות את המונוס לזכר אביו המנוח לתקופת הבחירות, כאשר מופע מרהיב עשוי היה לגייס קולות.
אלו בשלטון ואלו המבקשים לשלוט היו זקוקים לתמיכת הפלבאים והטריבונות שלהם, אשר את קולותיהם ייתכן ויקבלו לאחר מופע מרהיב במיוחד, לפעמים אפילו הבטחה בלבד של מופע מרהיב שכזה הייתה מספיקה.
הבעלות על גלדיאטורים או על בית ספר לגלדיאטורים העניקה מידה רבה של כוח בפוליטיקה הרומית.
בשנת 65 לפני הספירה, יוליוס קיסר שזה עתה נבחר העניק מונוס אותו החשיב לזכר אביו, שמת עשרים שנה קודם לכן.
למרות חוב אישי עצום, הוא השתמש בשלוש מאות ועשרים זוגות גלדיאטורים בשריון מכסף.
הוא רצה יותר, אך הסנאט, מתוך מודעות למרד ספרטקוס, מתוך חשש מהצבאות המתפתחים הפרטיים של קיסר וחשש רב יותר מהפופולריות שלו, הטיל מגבלה של 320 זוגות כמספר המרבי של גלדיאטורים בהם יכול להחזיק אזרח ברומא.
הראוותנות של יוליוס קיסר הייתה חסרת תקדים לא רק בקנה מידה ובהוצאה כספית, אלא בכך שסטה מהמסורת הרפובליקנית של מונרה בתור מנחה למת.
ההבדלים המעשיים בין לודי ובין מונרה החלו להיטשטש.
משחקי הגלדיאטורים, המקושרים לרוב עם הופעות של חיות, התפשטו ברחבי הרפובליקה ומעבר לה.
חוקים אשר חוקקו במטרה למניעת שחיתות, בין השנים 65 ו-63 לפנה"ס ניסו אך נכשלו לרסן את התועלת הפוליטית של המשחקים לנותני חסותם.
לאחר רצח יוליוס קיסר ומלחמת האזרחים הרומית, אוגוסטוס הפך לסמכות הקיסרית על המשחקים, כולל על המונרה, והציג אותם באופן רשמי כחובה אזרחית ודתית.
התיקון שלו לחוק המגביל את ההוצאה הפרטית והציבורית על מונרה, בטענה שנועד להציל את האליטה הרומית מפשיטת רגל, הגביל את ההופעות והמשחקים לפסטיבלים של סטורנליה וקווינקואטריה.
מכאן ואילך, עלות השיא למונוס "חסכוני", אך רשמי של פראיטור, שכלל 120 גלדיאטורים לכל היותר, היה עולה כ-25,000 דינרים.
לודי קיסרי "נדיב" עשוי היה לעלות לא פחות מ-180,000 דינרים.
בכל רחבי האימפריה, המשחקים הגדולים והמפורסמים ביותר הפכו עתה למזוהים עם פולחן הקיסר בחסות המדינה, וקידמו הכרה ציבורית, כבוד ותמיכה בקיסר, בחוק שלו, ובסוכניו.
בין השנים 108 ו-109 לספירה, טראיאנוס חגג את ניצחונותיו בדאקיה בשימוש מדווח של כ-10,000 גלדיאטורים (ו-11,000 בעלי חיים) על פני 123 ימים.
עלות הגלדיאטורים והמונרה המשיכו לצאת מכלל שליטה.
חקיקה בשנת 177 לספירה על ידי מרקוס אורליוס, אשר עשתה מעט כדי לעצור זאת, זכתה להתעלמות מוחלטת מידי בנו, קומודוס.
סוגי גלדיאטורים שם הגלדיאטור ותעתיק לטיני כלי נשק עיקריים תיאור מקוצראנדבטה (Andabata) סוג נדיר יחסית של לוחמים.
גלדיאטור מסוג זה נלחם עם כיסוי עיניים נגד גלדיאטור אחר שגם עיניו כוסו אסדריוס (essedarius)חנית וחרב, מגן קטן לוחם מרכבותסגנון גאליהופלומכוסמיגון רב שכלל מגן מתכת קטן, מוקיים, שריון לידיים וחניתמלשון הופלון – מגן יווני גדול.
הופלומכוס הוא אחד הסוגים הנפוצים בין הגלדיאטורים.
נלחם בדרך כלל מול לוחמים משוריינים אחריםונטור (Venator)חנית, פגיוןאחד הסוגים הנפוצים ברומא, נלחם בחיות טרףמורמילו (Murmillo)ציוד מגן רב, חרב מורמילו מלשון mormylos - דג ים.
הוא סוג משוריין בכבדות, בלט בקסדתו שעוטרה בצורות של דגי ים סקיוטור (Secutor) חימושו דומה מאוד לזה של מורמילו, מלבד עיטוריםסוג מיוחד שפותח במיוחד למאבק ברטריוס.
היה פגיע מאוד בקרב מטווח קצר.סגנון תראקיחרב תראקית בשם סיקהסוג נפוץ מאוד, בלט בקסדתו הייחודית שעוטרה בדרך כלל בגריפון.
בנוסף, כללה הקסדה כיסוי ארד לפנים שבו מספר חורים לראיה.
המסחר בגלדיאטורים התרחש באימפריה כולה, והיה נתון לפיקוח רשמי.
ההצלחה הצבאית של רומא ייצרה נהירה של חיילים-אסירים שהופצו לשימוש במכרות המדינה או באמפיתיאטרונים ולמכירה בשוק החופשי.
לדוגמה, בעקבות המרד היהודי הגדול, בתי הספר לגלדיאטורים קיבלו כמות גדולה של יהודים – אלו שנדחו לאימונים נשלחו מייד אל הזירות בתור noxii.
הטובים ביותר, האיתנים ביותר – נשלחו לרומא.
מתן מעמד של עבד לחיילים שנכנעו או שאפשרו את לכידתם נחשב למתנת חיים, והכשרה כגלדיאטורים הייתה הזדמנות עבורם להחזיר לעצמם את כבודם במונוס.
שני מקורות נוספים של גלדיאטורים, נמצאו במהלך תקופת השלום הרומאי, הם היו עבדים שנידונו לזירה, לבתי ספר לגלדיאטורים או למשחקים כעונש על פשעים, ומתנדבים בתשלום (auctorati), אשר עד ימי הרפובליקה המאוחרת היוו ככל הנראה כמחצית מהגלדיאטורים.
השימוש במתנדבים התרחש לראשונה בחצי האי האיברי במונוס של סקיפיו אפריקנוס, אך מתנדבים אלו לא קיבלו שכר.
עבור הרומאים, "גלדיאטור" פירושו לוחם מאומן, שנשבע נאמנות למאסטר.
לאלו שהיו עניים או לא אזרחים, בתי הספר לגלדיאטורים הציעו עסקה: מזון באופן סדיר, דיור מסוג כלשהו וסיכוי לתהילה ועושר.
הגלדיאטורים נהגו לשמור על הפרסים הכספיים שלהם ועל כל המתנות שקיבלו.
טיבריוס הציע לגלדיאטורים אחדים בדימוס 100,000 ססטרציות כל אחד כדי לשוב לזירה.
נירון נתן לגלדיאטור ספיקולוס רכוש ומגורים "שווים לאלה של גברים שחגגו ניצחונות".
מרקוס אנטוניוס קידם גלדיאטורים למשמר האישי שלו.
משנות ה-60 לספירה, החלו נשים להופיע בתור גלדיאטריקס (Gladiatrix), בתור "סמנים אקזוטיים של מופע מפואר במיוחד".
בשנת 66 לספירה, נירון גרם לנשים, גברים וילדים להילחם במונוס כדי להרשים את טירידאטס הראשון, מלך ארמניה.
נראה כי הרומאים מצאו את הרעיון של הגלדיאטריקס מבדר ומשעשע, או מגוחך לחלוטין: יובנליס הלהיב את קוראיו בסיפורו על אישה בשם "Mevia", שצדה חזירי בר בזירה "עם חנית ביד ושדיים חשופים", ופטרוניוס לעג על היומרה של אזרח עשיר ממעמד נמוך, אשר המונוס שלו כלל אישה נלחמת מתוך עגלה או מרכבה.
מונוס משנת 89 לספירה, בתקופת שלטונו של דומיטיאנוס, הציג קרב בין גלדיאטריקס וגמדים.
בהליקרנסוס, תבליט מהמאה ה-2 לספירה מתאר שתי לוחמות בשם "אמזון" ו"אקיליה"; הקרב שלהן הסתיים בתיקו.
באותה המאה, אפיגרף מאוסטיה מהלל אדם מהאליטה המקומית בתור הראשון "שחימש נשים" בהיסטוריה של המשחקים שלה.
ככל הנראה הגלדיאטריקס עברו את אותה ההכשרה כמו עמיתיהם הגברים.
הופעת הגלדיאטריקס בזירה נאסרה החל משנת 200 לספירה.
קליגולה, טיטוס, אדריאנוס, לוקיוס ורוס, קרקלה, גטה ודידיוס יוליאנוס על כולם נאמר כי הופיעו בזירה (בין אם באופן ציבורי או פרטי), אך הסיכונים לעצמם היו מזעריים.
קלאודיוס, המאופיין על ידי ההיסטוריונים שלו בתור אכזרי וגס, נלחם נגד לוויתן כלוא בנמל בפני קבוצה של צופים.
פרשנים הסתייגו בקביעות מהופעות כאלה.
קומודוס נודע בהערצתו לקרבות הגלדיאטורים, ולמרבה הבושה של הסנאט, שאותו תיעב, גם הופיע בזירה כגלדיאטור.
הוא נלחם בתור סקיוטור, וכינה את עצמו "הרקולס שנולד מחדש".
הוא נלחם נגד יריבים שנאלצו להשתמש בכלי נשק מעץ ולא נשאו שריון.
בתור בסטיאריוס, נאמר כי הוא הרג 100 אריות ביום אחד, כמעט בוודאות מפלטפורמה שהוקמה מסביב לזירה אשר אפשרה לו להפגין את יכולת הקליעה שלו בבטחה.
בהזדמנות אחרת, הוא ערף את ראשו של יען רץ עם חץ שתוכנן במיוחד, ונשא את ראשו המדמם וחרבו אל המושבים בסנאט והחווה בידיו כאילו הם הבאים.
על הופעותיו בזירה הוא גבה מהעיר רומא תשלום כספי גבוה מאוד.
בנוסף מתועד כי שיפץ פסל אדיר של נירון בצלמו בתור "הרקולס שנולד מחדש", והקדיש מחדש את הפסל לעצמו עם הכיתוב: "אלוף הסקיוטורים:.
הלוחם השמאלי היחיד שכבש עשר פעמים אלף גברים" לשם כך, הוא השתמש בקצבה ענקית מן הקופה הציבורית.
הכיבוש הרומי גרר אחריו פעמים רבות הובלת שבויים יהודים מחוץ לתחומי ארץ ישראל: לאחר כיבוש הארץ בידי פומפיוס, עם עליית הורדוס לשלטון ולאחר מותו, וכן לאחר כישלון המרד הגדול.
המספר הגדול ביותר של שבויי מלחמה יהודים שהוצא מן הארץ היה בתקופת מלחמת החורבן, אשר בסיומה היו בידי טיטוס אלפי שבויים יהודים.
רבים מהם נמכרו לעבדים או נשלחו לעבודות פרך במכרות, או ניתנו במתנה למחוזות הסמוכים לארץ ישראל כדי שילחמו שם במופעי גלדיאטורים, כפי שניתן לראות בתיאורו של יוסף בן מתתיהו:"משאר המון השבויים כבל באזיקים את בני השבע-עשרה ומעלה ושלחם לעבודות במצרים.
אך רבים מאד העניק טיטוס מתנה לפרובינקיות על מנת שימצאו את מותם ב[אמפי]תיאטראות, בחרב או [כטרף] לחיות."בימים שאחרי החורבן הגיעו מארץ ישראל אל התפוצות פליטים יהודים רבים.
ניתן להניח, כי להגעתם הייתה השפעה על היהודים בתפוצות, אשר המאורעות בארץ ישראל טלטלו אותם.
המשטר הרומי גם נקט צעדים כדי להשפיל את היהודים, בין היתר על ידי שימוש בשבויים יהודים בזירה לצורך קרבות גלדיאטורים ברחבי האימפריה הרומית.
דבר זה פגע בגאוותם של היהודים וערער את מעמדם בקרב שכניהם הנוכרים.
הידיעות על קרבות גלדיאטורים במזרח השמי של האימפריה הן מועטות.
המופעים נערכו על ידי השליטים הרומים בערים בעלות צביון הלניסטי; ביהודה, לדוגמה, הורדוס ערך מופעים כאלה בקיסריה, ויוסף בן מתתיהו, בקדמוניות היהודים, כותב במפורש שהתקיימו משחקי גלדיאטורים גם בירושלים.
מעט המקורות הקיימים בנושא זה מלמדים, כי גם יהודים נטלו חלק פעיל במופעים אלה, על פי רוב בהיותם שבויים או עבדים, כפי שעולה מהתיאור במלחמות היהודים: "בעת שהייתו בקיסריה חגג [טיטוס] ברוב פאר את יום הולדתו של אחיו, ולכבודו דחה את הענשתם של רבים מן [השבויים] היהודים.
ואכן, מספר היהודים אשר נהרגו בקרבות עם חיות טרף, או איש בחרב אחיו, או נשרפו באש, עלה על אלפיים וחמש מאות…המון רב של שבויים קיפחו את חייהם באותו אופן כמו ב[חגיגה ה]קודמת"בשלבים מאוחרים יותר, היו אלה גם נסיבות כלכליות שהובילו יהודים נואשים להשתתף במופעי גלדיאטורים ובמופעי חיות.
באמצע המאה השלישית לספירה פקד משבר כלכלי את האימפריה הרומית, ואת ארץ ישראל בכלל זה, ולא אחת הוא דחק אנשים להשתתף במופעים אלה, ששכר רב היה בצידם.
כמו כן, יש להניח כי חלק מהיהודים שסיימו את חייהם במשחקי הגלדיאטורים באמפיתיאטרון הארץ-ישראלי, הובאו לקבורה במקום מולדתם.
עדות ארכאולוגית לכך נמצאה במערת קבורה יהודית בתל עיטון שביהודה, שם נמצאו חרוטות המתארות מלחמת גלדיאטורים, שמציינות את סיבת מותם של הנקברים במערה.
קרוב לוודאי כי אחד מבני המשפחה שליווה את המת בדרכו האחרונה חקק את הסיבה למות קרובו על קיר המערה.
הגלדיאטורים אוחזים בידיהם תלת-קלשון והם מתוארים במצבי לחימה שונים.
בתארו את חגיגותיו של הורדוס בירושלים, מציין יוסף בן מתתיהו את הזעם הגדול שהיה לבני הארץ כנגד החדרת מנהגי נכרים לירושלים ובייחוד נגד מופעי הגלדיאטורים, דבר שאפילו הוא עצמו מדבר עליו בטינה גלויה.
תופעה זו קיבלה יחס שלילי גם אצל חז"ל.
במקורות התלמודיים נקרא הגלדיאטור 'לודר', מילה שהגיעה ללשון חז"ל מן הלטינית (Ludus = משחק).
על משחקי הגלדיאטורים ניתן ללמוד מדבריו של ריש לקיש, אמורא ארץ ישראלי, שמשתמש לא אחת בניסיונו כגלדיאטור.
חכמים אוסרים באופן ברור את ההליכה למבני הבידור ואף ההשתתפות מרצון במופעים אלה לא מתקבלת על הדעת.
בתלמוד הירושלמי מסופר על ר' אבהו שפדה יהודי שמכר את עצמו למשחקי גלדיאטורים: "ואם מכר עצמו ללודים אפילו פעם אחת, אין פודין אותו.
מעשה באחד שמכר את עצמו ללודים.
אתא עובדא קומי ר' אבהו [בא המעשה לפני ר' אבהו], אמר: מה נעשה?
מפני חייו עשה".אף על פי שרבי אבהו פדה את אותו יהודי, ברור מלשון ההלכה כי מדובר באיסור מפורש.
סיבות דומות כמעט, אולם חכמים אסרו עליו לעשות זאת.
ממקורות אלה לא ניתן ללמוד על היקף התופעה, אך הם משקפים מציאות חברתית-כלכלית במאות השלישית והרביעית לסה"נ, אשר הובילה אנשים להשתתף במופעי גלדיאטורים לצורך פרנסתם.
אזכור לתופעה זו ניתן למצוא בשירו של יל"ג, "בין שיני אריות".
בשיר מסופר על זוג אוהבים, מרתה ושמעון, אשר מושלך להילחם באריה רעב, ולהיות שעשוע לצופים הרומאים, בעוד מרתה רואה את אהובה משמש טרף לאריה (ומכאן שמה של היצירה).
בהופעות הראשונות, מוות נחשב לתוצאה התקינה של הקרב.
בתקופה הקיסרית, הקרבות פורסמו לעיתים בתור "עד המוות" (sine missione), דבר המרמז כי מיסיו (missio – לחוס על חיי הגלדיאטור המובס) הפך להיות מנהג נפוץ במשחקים.
בנוסף ייתכן כי החוזה בין העורך ללניסטה כלל פיצויים בגין מקרי מוות לא צפויים.
כאשר הביקוש לגלדיאטורים עלה על ההספק, קרבות "עד המוות" הוחרמו באופן רשמי, החלטה מעשית של אוגוסטוס אשר במקרה גם שיקפה את דרישת הציבור ל "צדק טבעי", הסירוב של קליגולה וקלאודיוס לחוס על לוחמים פופולריים אך מובסים לא תרם לפופולריות שלהם.
ברוב הנסיבות, גלדיאטור שנלחם היטב - חסו על חייו.
לפי הנוהג הנפוץ, הצופים החליטו אם גלדיאטור שהפסיד צריך להישאר בחיים, ובחרו בזוכה במקרה נדיר של תיקו.
מרבית הקרבות העסיקו שופט בכיר (summa rudis) ועוזר, המוצגים בפסיפסים עם מטות (rudes) הנועדו להזהיר, או להפריד יריבים בשלב כלשהו בקרב.
הכרה עצמית בתבוסה של הגלדיאטור, שסומנה על ידי הרמת האצבע (ad digitum), הודיעה לשופט להפסיק את הקרב ולפנות לעורך, שהחלטתו בדרך כלל נשענה על מצב רוחו של הקהל.
במהלך המשחק, שופטים הפעילו שיקול דעת ועל פי רצונם, הם יכלו לעצור את הקרב לחלוטין, או להשהות אותו על מנת לאפשר מנוחה ללוחמים וזמן התרעננות לקהל.
רוב הגלדיאטורים השתתפו בשניים או שלושה מונרה בשנה.
מספר לא ידוע מתו בקרב הראשון שלהם ואחדים נלחמו עד 150 קרבות.
קרב בודד נמשך לכל היותר בין 10–15 דקות.
הצופים העדיפו הצמדת יריבם עם סגנונות לחימה משלימים אך שילובים אחרים התקיימו, כגון גלדיאטורים הנלחמים ביחד או החלפה של המפסיד בקרב על ידי גלדיאטור חדש, אשר יילחם נגד הזוכה.
המנצחים קיבלו את כף התמר ופרס מהעורך.
לוחם מצטיין היה עשוי לקבל כתר עלי דפנה, וכסף מהקהל כאות הערכה, אך עבור מי שנידון לזירה (ad ludum) הפרס הגדול ביותר היה הענקת חירות (Manumission), המסומלת על ידי הענקת חרב אימון מעץ או מוט (rudis) כמתנה מהעורך.
מרטיאליס מתאר קרב בין פריסקוס וורוס שלחמו בגבורה ובאופן זהה לאורך זמן רב, כך שכאשר שניהם הודו בתבוסה באותו הרגע טיטוס העניק ניצחון וחירות לשניהם.
לגלדיאטור בשם פלאמה הוענק מוט ארבע פעמים, אך הוא בחר להישאר גלדיאטור.
על מצבתו בסיציליה כתוב: "פלאמה, סקיוטור, חי 30 שנה, נלחם 34 פעמים, ניצח 21 פעמים, נלחם עד תיקו 9 פעמים, הפסיד 4 פעמים, סורי לפי לאום.
דליקאטוס עשה זאת עבור חברו לנשק".
מקום ההכשרה והאימונים של הגלדיאטורים נקרא לודוס (ברבים: לודי).
הלודוס הראשון היה זה של אורליוס סקאורוס (Aurelius Scaurus) בקפואה.
הוא היה לניסטה של גלדיאטורים שהועסקו על ידי המדינה כדי לבדר את הקהל בסביבות שנת 105 לפנה"ס.
מעט לניסטות ידועים בשמם: הם היו ראש משפחת הגלדיאטורים שלהם, עם שליטה על חייהם ועל מותם של כל חברי המשפחה.
מבחינה חברתית הם נודעו לשמצה, והכלילו אותם יחד עם הסרסורים והקצבים.
היחס היה שונה לבעל גלדיאטורים שהיה שייך למעמד הגבוה או שהיה בעל אמצעים.
בעקבות המרד של ספרטקוס, חקיקה חדשה הגבילה בהדרגה את הבעלות על הגלדיאטורים ועל הלודי.
בעיר רומא עצמה היו ארבעה; הלודוס מגנוס (הגדול והחשוב ביותר, בו התגוררו עד כ-2000 גלדיאטורים), הלודוס דאקיקוס, הלודוס גאליקוס, והלודוס מאטוטינוס, אשר אימן גלדיאטורים שנלחמו בחיות.
המתנדבים (auctorati) נדרשו לאישור של שופט כדי להצטרף ללודוס.
אם התקבלו, הרופא של בית הספר העריך את מידת התאמתם.
החוזה שלהם (auctoramentum) קבע באיזו תדירות הם אמורים להופיע, סגנון הלחימה שלהם והרווחים שלהם.
מי שנידון לפשיטת רגל או שהיה בעל חוב, היה יכול לנהל משא ומתן לתשלום חוב חלקי או מלא על ידי הלניסטה שלו או העורך.
כל הגלדיאטורים, בין אם בהתנדבות ובין אם נידונו לכך, נשבעו שבועת אמונים זהה (sacramentum).
הטירונים (novicii) אומנו תחת מאמנים של סגנונות לחימה מסוימים, שככל הנראה היו גלדיאטורים בדימוס.
הם יכלו להתקדם בהיררכיה של דרגות (פאלוס) מהן פרימוס פאלוס הייתה הגבוהה ביותר.
כלי נשק קטלניים היו אסורים בלודוס, ככל הנראה השתמשו בגרסאות עץ של כלי הנשק.
ככל הנראה סגנונות הלחימה נלמדו באמצעות חזרה מתמדת על התנועות, וסגנון אלגנטי, חסכוני היה המועדף.
בנוסף האימונים כללו הכנה לקראת מותם.
אלה שנידונו ללודוס (ad Ludum) ככל הנראה תויגו בברזל מלובן, או סומנו בכתובת קעקוע (מלטינית: stigma - סטיגמה, סטיגמטה בלשון רבים) על הפנים, הרגליים, או הידיים.
סטיגמטה אלו ייתכן והיו בטקסט - עבדים נמלטים סומנו כך על המצח עד אשר קונסטנטין אסר על השימוש בסטיגמטה על הפנים בשנת 325 לספירה.
גלדיאטורים לרוב שוכנו בתאים מסודרים, במבנה צריף סביב זירת אימון מרכזית.
יובנליס מתאר את ההפרדה של הגלדיאטורים בהתאם לסוג ולמעמד, המרמזים על היררכיה נוקשה בתוך בתי הספר: "אפילו החלאות השפלים ביותר בזירה עקבו אחר החוק הזה, אפילו בכלא הם נפרדים".
כפי שמרבית היריבים במשחקים היו מאותו בית ספר, החלוקה שמרה על יריבים פוטנציאליים נפרדים ובטוחים זה מזה עד המונוס הרשמי.
המשמעת הייתה קיצונית, ואפילו קטלנית.
שרידים של לודוס בפומפיי מעידים על התפתחויות באספקה, בביקוש ובמשמעת, בשלב המוקדם ביותר המבנה היה יכול להכיל 15–20 גלדיאטורים.
המבנה שעלה במקומו יכול היה לשכן כ-100 וכלל תאים קטנים מאוד, ככל הנראה עבור עונשים פחותים והיה כה נמוך שלעמוד היה בלתי אפשרי.
"הוא נשבע לשאת את הכאב, להישרף, להיות כפות, להיות מוכה, ולהיהרג בכוח החרב." השבועה של הגלדיאטור כפי שצוטט על ידי פטרוניוס (סטיריקון, 117).
המעמד המשפטי של הגלדיאטורים היה חד משמעי: הם היו עבדים, ורק עבדים שנמצאו אשמים בעבירות מסוימות יכלו להידון לזירה.
אזרחים היו פטורים באופן חוקי מגזר הדין הזה, אבל אלו שנמצאו אשמים בעבירות מסוימות ניתן היה לשלול מהם את אזרחותם, לשעבד אותם באופן רשמי, ולטפל בהם בהתאם.
ענישה בזירה הטילו בגין גנבה ושוד, הצתה, או מעשים בוגדניים כגון מרד, העלמת מס וסירוב להישבע שבועות חוקיות.
עבריינים שנשפטו בעון מעשים בלתי נסבלים נגד המדינה (כונו noxii), נידונו לעונשים המשפילים ביותר.
עד המאה ה-1 לפנה"ס, noxii היו נידונים לחיות (damnati ad bestias) בזירה, עם סיכוי כמעט אפסי להישרדות (היעדר נשק או שריון), או שהיו גורמים להם להרוג זה את זה.
מהתקופה הקיסרית המוקדמת, חלקם נאלצו להשתתף בצורות משפילות של "הצגות" מיתולוגית או היסטוריות, שהגיעו לשיאן בהוצאתם להורג.
אלו שנשפטו בעון מעשים פחות חמורים (כונו damnati), נידונו לקרב נגד חיות (ad ludum venatorium) או לקרב נגד גלדיאטורים (ad gladiatorium), שבו הם היו חמושים כפי שראו לנכון.
נידונים אלו יכלו להחזיר קצת מכבודם, ואולי אפילו לשרוד ולהילחם יום נוסף.
חלקם אף הפכו לגלדיאטורים מן המניין.
רוב הצופים היו עדים לקרבות הגלדיאטורים בזירות או באמפיתיאטרונים שנבנו ברחבי הרפובליקה, ומאוחר יותר, האימפריה.
גלגל שבירה היה מתקן הוצאה להורג תוך כדי עינויים מתקופת ימי הביניים.
הגלגל עצמו היה דומה לגלגל עץ גדול של קרון, עם חישורים רבים.
ידיו ורגליו של הקורבן היו נקשרות זו אחר זו על שתי קורות עץ חזקות.
לאחר מכן היו מכים בעוצמה בפטיש גדול על אחת הגפיים באזור שבין הקורות, ושוברים בכך את העצם.
פעולה זו חזרה על עצמה מספר פעמים לכל אחת מהגפיים.
לאחר מכן, הגפיים המנופצות של הקורבן היו נארגות דרך החישורים של הגלגל, והגלגל הורם על מוט גבוה כך שציפורים יוכלו לאכול את הקורבן בעודו חי.
חוקרים טוענים שהגלגל שימש במקורו לייבוש בשר בשמש.
את הבשר היו מצמידים לגלגל ומסובבים אותו.
השמש והרוח גרמו לייבוש הבשר.
באזור טורקיה מוכר הגלגל עד היום בשם שורבודיל.
האגדה מספרת שאת הקדושה הנוצריה קתרינה מאלכסנדריה ניסו להוציא להורג באחד מהמתקנים הללו, שנשבר כאשר נקשרה אליו, ועל שמה מכונה גלגל השבירה "גלגל קתרין".
בימי הביניים שימש גלגל השבירה כאחת הדרכים הפופולריות ביותר להוצאה להורג.
מלכים ועריצים רבים השתמשו בסמלו של גלגל השבירה כדי לעורר פחד בקרב אויביהם ולהדגיש עוצמה בקרב, בממלכות בקולוניות.
גלגל שיניים הוא גלגל אשר בהיקפו מסודרות שיניים במרחקים שווים אחת מן השנייה, אשר נועד להעביר מומנט (שילוב של כוח ותנועה) לגלגל שיניים נוסף או לכל רכיב משונן אחר.
שיני הגלגל מעוצבות כך שמידת החיכוך, הרטט והרעש יהיו מינימליים, בעוד שהעברת הכוח תהיה מקסימלית.
בצמד גלגלי שיניים, כאשר גלגל אחד מסתובב לכיוון מסוים, הגלגל השני מסתובב בכיוון ההפוך.
מערכת גלגלי שיניים, שנקראת גם תמסורת, כוללת פעמים רבות גלגלי שיניים בגדלים שונים.
מומנט בגלגל שיניים אחד יכול להפוך למומנט גדול יותר בגלגל שיניים אחר שיהיה אטי יותר או למומנט יותר קטן בגלגל שיניים אשר מהירותו תהיה גדולה יותר.
מערכת כזו מצויה בתיבת הילוכים של מכונית.
מערכת זו אינה יכולה להגביר את כמות האנרגיה, שכן אינה מגבר, להפך, אנרגיה הולכת לאיבוד במערכת בעקבות חיכוך.
מטרת התמסורת היא להעביר באמצעות גלגלי השיניים תנועה מהמקום שבו היא נוצרת (מנוע או כלי היגוי) אל המקום שבו היא נחוצה.
המומנט הנוצר יכול לעבור לכוח קווי באמצעות מערכת גלגל ופס שיניים (rack and pinion), שמצויה במכוניות בהעברת סיבובי ההגה לציר הגלגלים ובמערכת המגבים.
מערכת מורכבת מגלגל שיניים פשוט ופס משונן שניתן לחשוב עליו כעל גלגל שיניים עם רדיוס אינסופי.
צמדים של גלגלי שיניים סובלים מרמות חופש (backlash) – טעויות הנוצרות ברגע שגלגל שיניים משנה את כיוונו.
נניח שבעת תנועה באחד הכיוונים, חלקה הקדמי של שן הגלגל המניע דוחפת את חלקה האחורי של שן הגלגל המונע.
כאשר התמסורת משנה את כיוונה, הצד האחורי של שן הגלגל המניע הוא זה שדוחף את הצד הקדמי של שן הגלגל המונע.
כתוצאה מכך קיים רגע מסוים בעת שינוי הכיוון שבו לא פועל כוח על הגלגל המונע.
משמעות הדבר היא שברגע מסוים, קיימת תנועה שנכנסת למערכת ואין תנועה שיוצאת ממנה.
תכנון נכון של מערכת גלגלי התמסורת יכול למזער את הנזק שנגרם מזה.
יש סוגים רבים של גלגלי שיניים.
עבודה במשטרים קשים עלולה להביא לכשל בגלגלי שיניים.
תמסורת גלגלי שיניים רגילים המעבירים תנועה סיבובית בין שני צירים מקבילים.
תמסורת בין פס שיניים לבין גלגל שיניים המעבירים תנועה סיבובית לתנועה קווית או להפך.
תמסורת גלגלי שיניים לוליינים המעבירים תנועה סיבובית בין צירים מקבילים או בין צירים לא מקבילים.
תמסורת גלגלי שיניים משופעים המעבירים תנועה סיבובית בין צירים נחתכים.
תמסורת חלזון וגלגל שיניים המעבירה תנועה סיבובית בין צירים שאינם מקבילים וצירים שאינם נחתכים.
תמסורת פלנטרית המעבירה תנועה סיבובית בין גלגל שיניים מרכזי המכונה גם "שמש" לבין מספר גלגלי השיניים הרוכבים עליו והמכונים "כוכבים".
יחס ההעברה בין השמש לכוכבים, מיועד בדרך כלל להגברה או הקטנת מומנט או להגביר או להקטין סיבובים.
דוגמה לשימוש בתמסורת היא בתיבת הילוכים ברכב.
יחס המהירויות הסיבוביות של הגלגלים עומד ביחס הפוך לרדיוסים שלהם ובנוסף, התנועות הסיבוביות של הגלגלים הן בכוונים מנוגדים.
יחס המומנטים בצירי הגלגלים עומד ביחס ישר לרדיוסים של הגלגלים ובנוסף, מומנטי הפיתול על הצירים הם בכוונים מנוגדים.
מחגר משונן, מוכר גם כ"ראצ'ט" הוא התקן מכני המאפשר לגלגל השיניים להסתובב בכיוון אחד בלבד.
מנגנון זה מורכב מגלגל שיניים ולשונית, ובמקרים רבים גם קפיץ המצמיד את הלשונית אל הגלגל.
בין גלגל השיניים ללשונית ישנה זווית המאפשרת ללשונית לנוע במקרה של תנועה לכיוון אחד או להינעץ בין השיניים ולמנוע את תנועתן במקרה של סיבוב לצד השני.
ישנם ראצ'טים המאפשרים לברור את כיוון הסיבוב.
למשל, מברגים עם ראצ'ט מאפשרים לבחור את כיוון הנעילה – פתיחה, סגירה או נעילה מלאה.
הראצ'ט משמש במגוון תחומים: כלי עבודה – מברגים ומפתחות ברגים; מנופי הרמה ידניים, כננות ורצועות קשירה ; דלתות מסתובבות וכן באופניים.
גלגלצ היא תחנת רדיו ישראלית המופעלת על ידי גלי צה"ל (תחנת הרדיו של צה"ל, שנוסדה ב-1950).
התחנה הוקמה בשנת 1993 על ידי משה שלונסקי, מפקד גלי צה"ל באותה התקופה, ומשדרת בעיקר מוזיקה פופולרית ברצף, דיווחי תנועה, ומעט תוכניות תוכן.
התחנה הוקמה בסיוע משרד התחבורה (הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים), והיא מרבה לשדר תשדירים בנושא בטיחות בדרכים.
בכל שעה עגולה, משדרת התחנה מהדורת חדשות, לעיתים מחדר החדשות של גלי צה"ל ולעיתים מחדר החדשות של התחנה עצמה.
גלגלצ היא תחנת הרדיו הפופולרית ביותר בישראל, וזוכה לאחוזי האזנה גבוהים מאוד, בעיקר בקרב הקהל הצעיר.
בשנת 2009 אחוז ההאזנה בקרב המאזינים בגילאי 18 עד 45 היה כ-38.5 אחוז.
השדרנים בתחנה, חלקם חיילים בשירות סדיר, הוכשרו כקריינים בגלי צה"ל.
שם התחנה הוא הלחם של המילים גלגל (הקשור לתחבורה) וגלי צה"ל (תחנת האם) שהוצע על ידי מרב מיכאלי, מנהלת התחנה הראשונה.
לאחר מלחמת יום כיפור אורי אלוני גויס לגלי צה"ל כאזרח עובד צה"ל, שם הגה את התוכנית "גלגלי צה"ל".
גלגלצ הוקמה על בסיס הערוץ צה"ל 2, שפעל במסגרת גלי צה"ל.
צה"ל 2 הוקם ב-1987, בתקופת כהונתו של נחמן שי כמפקד התחנה, על ידי ארז טל.
לצורך השידורים ב"מיצהל" קיבלה התחנה משדר נוסף בתדר FM.
לאחר תום מבצע השידורים, לא הוחזר המשדר.
המטרה הייתה לשדר מוזיקה לחיילים באמצעות משדר FM איכותי.
התחנה שידרה במשך שמונה שעות כל יום.
השידורים הכילו בעיקר מוזיקה וכללו מוזיקה פופולרית: רוק עולמי רך יחסית ולהקות צעירות, כגון אתניקס ונוער שוליים, שפרצו לתודעה בערך בתקופה זו.
התחנה אף פתחה קצת את שעריה למוזיקה מזרחית.
אז הוכר לראשונה מושג ה"פלייליסט" – רשימת שירים שנבחרו על ידי צוות העורכים המוזיקליים של התחנה כשירים אהובים על הקהל, או בעלי פוטנציאל גבוה להצלחה, וזכו לכמות השמעות גבוהה מהמקובל.
בתקופה זו הצטרף לצוות צה"ל 2, כעוזר הפקה, עודד נפחי, חייל צעיר ולימים מנהל גלגלצ.
ארז טל, שעמד בראש צה"ל 2, חיפש באותה תקופה מקורות מימון נוספים לתחנה.
הוצע לפנות לרשות הלאומית לבטיחות בדרכים של משרד התחבורה (באותה התקופה – "המינהל").
המינהל מימן תוכנית בשם "אוטוטו", ששודרה מדי יום בין 14:00 ל-17:00. המגישה, מרב מיכאלי, שוחחה באמצעות טלפון סלולרי עם שני אנשים מפורסמים שנמצאו בשתי מכוניות נפרדות, יחד עם בוחני תנועה.
שני הכוכבים התחרו ביניהם מי יגיע קודם לנקודת היעד, ובמקביל ינהג באופן בטיחותי.
זו הייתה הפעם הראשונה ברדיו הישראלי שהוכנסו שיחות דרך טלפון סלולרי לשידורי הרדיו.
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים וחברת פלאפון
המימון שהושג לתחנה היה בגובה שלושים אלף ש"ח בלבד.
בכירי התחנה הטיחו ביקורת קשה בצוות התוכנית וצה"ל 2, וטענו שעצם הרעיון של "מכירה" של תוכנית למממן, הוא מבזה לגל"צ, ובוודאי שבעבור סכום כה נמוך.
למרות ההתנגדות, היה זה שיתוף הפעולה הראשון של התחנה עם המינהל, ותחילת הקשר שהביא לבסוף להקמת גלגלצ – בשיתוף הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
בין הכוכבים שהתחרו במסגרת התוכנית היו גם חיים יבין ואילנה דיין, וכן להקת פורטרט שעשתה תאונה בשידור חי תוך כדי שיחה עם האולפן בטלפון הסלולרי, באמצעות חברת התקשורת פלאפון.
כך הביאה התוכנית להתקשרות של התחנה עם גוף מממן נוסף.
בעקבות תקרית זאת, ותאונות נוספות, הואשמה חברת פלאפון בגרימת תאונות דרכים, עקב שימוש בטלפונים סלולריים במהלך הנהיגה.
ארז טל הציע לשפר את תדמיתם באמצעות שיתוף פעולה עם צה"ל 2 והקמפיין "חברת פלאפון נרתמת למלחמה בתאונות הדרכים", שרץ בגלגלצ עוד שנים ארוכות לאחר מכן.
בשנת 1992 קיבל משה שלונסקי את הפיקוד על גלי צה"ל.
בהגיעו לתחנה הוזמן אהוד ברק, הרמטכ"ל שהביע רצון לסגור את גלי צה"ל.
ברק אמר לשלונסקי שאם ימצא דרך לממן את התחנה מבלי שתעלה כסף לצבא, הוא יסכים שלא לסגור אותה.
מקורות המימון הנוספים שמצאה גלי צה"ל הפכו עכשיו חשובים יותר לגלי צה"ל כולה, ועל כן הוחלט לחזק את תחנת הבת.
באותה תקופה הייתה בשיאה נטייתה של גלי צה"ל לכיוון תוכניות אקטואליה, ולעומת מגמה זו התפתחותה של צה"ל 2 בכיוון השמעת מוזיקה.
במקביל התבהרו באותה התקופה הכוונות לפתיחת תחנות רדיו אזוריות בעתיד הקרוב.
התחנות הללו היו צפויות להתמקד בעיקר בתוכניות מוזיקה ופנאי, ולמעשה לגזול חלק גדול ממאזיני גל"צ.
סיבות אלה היו המניעים העיקריים של משה שלונסקי ושל אנשי צה"ל 2 להחליט על הקמת תחנת רדיו חדשה, על בסיס צה"ל 2, שתשמש הן כרשת ביטחון כלכלית לגל"צ, והן כאלטרנטיבה למאזיני גלי צה"ל שלא יימצאו ביטוי להעדפותיהם בשידורי גל"צ.
צוות ההקמה, שכלל את משה שלונסקי עצמו, ארז טל ואת עודד נפחי, התחיל לעבוד על תחנת הרדיו החדשה: "גלגלצ".
בין חברי צוות ההקמה לבין עצמם ולבין ראשי המחלקות בגלי צה"ל התפתח ויכוח סוער לגבי הקונספט בו תשדר התחנה.
ארז טל התכוון לתחנה שתשדר מוזיקה בנוסף למגזינים בענייני תנועה, ותהיה מכוונת יותר לנושאי תחבורה.
מול האפשרות הזו עמדה האופציה שהתחנה תתמקד כמעט לחלוטין במוזיקה.
ראשי המחלקה התנגדו בתוקף לאפשרות זו וטענו שלתחנה כזו, שתהיה כאילו חסרת תוכניות, אין סיכוי להצליח, ואף רובם איימו בהתפטרות אם תיפתח תחנה כזו.
רבים בתחנה חששו גם מהאפשרות שהתחנה החדשה תיגזול את מאזיני גל"צ ותביא בכך להידרדרות התחנה ולחיסולה.
אף על פי כן, שלונסקי ואנשי צוות ההקמה התעקשו שאם המאזינים לא יעזבו לגלגלצ, הם יעזבו לתחנות אחרות.
מפקד גלי צה"ל, משה שלונסקי, החליט כי התחנה תעלה לאוויר ותתמקד בשידורי מוזיקה ודיווחי תנועה.
זאת בניגוד לדעת כל בכירי גלי צה"ל באותה התקופה, שחששו מפגיעה בתחנת האם.
עם התקדמות העבודה הציע שלונסקי לארז טל את משרת מנהל גלגלצ.
טל סירב בגלל קשריו ועבודתו ב"שידורי קשת", אחת מזכייניות הרשות השנייה בטלוויזיה.
המועמד הטבעי הבא היה עודד נפחי, אולם באותה התקופה היה עוד צעיר יחסית.
ארז טל הציע לתפקיד את מרב מיכאלי, ושלונסקי קיבל את ההצעה, אולם מיכאלי עזבה את התחנה מיד לאחר שלב ההכנה, ולא המשיכה בהפעלת התחנה עקב תוכנית הטלוויזיה "שישי חי" שהחלה לשדר בערוץ 2, וכן כיוון שהוצע לה לשדר ברדיו תל אביב.
כארבעה חודשים לפני פתיחת השידורים שלונסקי החליט למנות לתפקיד את ראש מחלקת הקריינים בגלי צה"ל, נועם אבירם.
שידורי גלגלצ החלו ב-31 באוקטובר 1993, בשעה שבע בבוקר, בתוכנית "מדינה בדרך" עם אמיר אשר.
השידורים נפתחו בשיר "סע לאט" של אריק איינשטיין.
"התחנה שידרה 17 שעות ביממה, החל בשבע בבוקר ועד חצות הלילה.
כבר מתחילתם הכילו השידורים בעיקר מוזיקה ודיווחי תנועה.
אבירם האמין שיש למעט בדיבורים ולהתמקד בצד המוזיקלי.
הדרישה המוזיקלית הוגדרה ככזו שמעדיפה שירים שמוכרים לכולם ואהובים על ידי כולם, במטרה לפנות לקהל הרחב ביותר האפשרי.
עם זאת, מבנה השידורים נבנה באמצעות פנייה לקהל מאזינים מגוון, על ידי שידור תוכניות שפונות לפלחים שונים בציבור.
כך כללה המוזיקה ששודרה גם מוזיקת טכנו, רוק, ג'אז ומוזיקה משנות ה-70 וה-80. לוח המשדרים כלל תוכניות בעלות נושא שעסקו בנושאי תחבורה.
שימוש במסוק נעשה בגלגלצ כבר מהיום הראשון, אולם דיווחי התנועה לא היו מפותחים באותה תקופה: לא היו כללים ברורים לאופן הניסוח וגם זמני שידור הדיווחים לא היו קבועים.
בשנה הראשונה לפעולתה זכה צוות גלגלצ בפרס מפקד גל"צ, על הקמת התחנה.
למרות זאת, בתחילת דרכה זכתה גלגלצ לאחוזי האזנה נמוכים למדי, והייתה מוקד להתקפות מבית ומחוץ, כאשר רבים מאנשי גל"צ טענו כי לתחנה אין סיכוי להצליח או כי היא פוגעת בתחנת האם.
נועם אבירם שימש בתפקיד קרוב לשנה, אולם אז החליט לקבל הצעות מבחוץ ולעבור לרדיו האזורי.
כשאבירם עזב, קיבל את המשרה עודד נפחי.
נפחי הדיח בהדרגה את רוב עובדי גלגלצ, במטרה לאפשר לו לערוך מספר שינויים ושיפורים במבנה השידורים של התחנה.
בתקופה זו עזבו את התחנה בין השאר ארז טל, רפי רשף, מרב מיכאלי וראודור בנזימן.
ב-20 בנובמבר 2020 הוכרז השיר "מודה אני" של הזמר מאיר אריאל למנצח של הטורניר והפך למסורת החדשה של התחנה שתתנגן כל שישי לפני השעה 18:00.
חלק מהתוכניות שונו, העבודה במשמרות הופסקה וגובש צוות קבוע לכל תוכנית, שכלל מגיש, עורך ראשי ומפיק.
נפחי ניסה לשפר את תדמית גלגלצ בעיני אנשי התחנה, דרש לכלול בכח האדם שלה בוגרי קד"צ של התחנה, שינה את התקן של עובדי גלגלצ מפקידים לעיתונאים ונתן להם קרדיט בשידור כמפיקים ועורכים.
נפחי דרש מהשדרנים בלעדיות לגלגלצ, והתחייבות שלא ילכו לשדר בתחנות האזוריות למשך שנה.
אמיר אשר שהיה חתום ברדיו תל אביב פוטר, ובמקומו שידרה נועה ירון.
לאה עוז יצאה לחופשה בת שבועיים, ומשראתה שגדי טאוב מצליח בהחלפתה, קיצרה את חופשתה ושבה מיד.
כך אט אט נוצרה תחרות בין אנשי התחנה שהביאה בסופו של דבר להגברת המקצועיות ולשיפור השידורים.
נפחי הורה להפחית את כמות המלל בתוכניות, ולהתמקד במוזיקה.
גם הקו המוזיקלי שונה והושמעו רק להיטים.
בכל שעה הושמעו שני שירי דאנס, והוכנו ג'ינגלים על מוזיקת דאנס.
מוזיקה מזרחית הושמעה, אולם בהדרגה הועברה כולה להשמעה בסוף השבוע.
גלגלצ החלה בשיווק אינטנסיבי של עצמה, הן באמצעות סטיקרים וחולצות שחולקו למאזינים, הן באמצעות חיזוק מועדון הנאמנים ובעיקר על ידי ג'ינגלים ואותות שהוכנו בתחנה.
קמפיין בולט במיוחד היה "כבר אי אפשר בלי גלגלצ", שנערך עם אלי ישראלי, ובמהלכו הסבירו מאזינים מדוע גלגלצ חשובה להם.
בתוך זמן קצר תפסה לעצמה גלגלצ מקום של כבוד בקרב כלי התקשורת בישראל, אחוזי ההאזנה עלו מארבעה אחוזים בלבד ל-13 אחוז, ודיווחי התנועה של גלגלצ זכו לאמינות גבוהה בקרב הציבור.
נפחי החזיק במשרת מנהל גלגלצ במשך שנה ושלושה חודשים, וכשעזב החליף אותו אלדד קובלנץ.
אלדד שירת בתחנה כחייל משנת 1985 ושימש כעורך מוזיקלי.
בנובמבר 1995 חזר קובלנץ כדי לנהל את גלגלצ, ותוך זמן קצר שינה את מבנה השידורים מהיסוד בצורה שעוררה ביקורת שלילית ושינתה את פני הרדיו.
תפיסת השידורים של גלגלצ שונתה לפנייה לקהל יעד מסוים, מוגדר ובעל מאפיינים ברורים, ופנייה אליו בלבד במשך כל שעות היממה.
קובלנץ, בעצתו של ארז טל, ומתוך למידת ניסיונות דומים בתחנות רדיו בעולם, הגיע למסקנה שאופי שידור כזה יביא להגדלת מספר המאזינים, וייצור קהל מאזינים שיהיה נאמן לתחנה, במשך כל שעות היום.
בשלב הראשון פנתה גלגלצ לציבור של בני הגילאים 18 עד 40. בהתאם לכך נבחרה המוזיקה, שהייתה מוגבלת וכללה כמעט להיטים בלבד, חלקם חדשים, וחלקם ותיקים יותר, רובם משנות ה-80 וה-90. רוב התוכניות שלא התאימו להגדרות הללו בוטלו.
עם הזמן התגבש קהל שכלל את בני הגילאים 15 עד 35, ובקרבו זכתה גלגלצ לפופולריות עצומה.
במקביל התבצע שינוי קיצוני במבנה שעת שידור.
גם לאחר השינויים שהנהיג עודד נפחי, עדיין הכילה שעת שידור בגלגלצ כמות רבה של מלל.
קובלנץ דגל בתפיסה שמאזיני גלגלצ מאזינים לה בגלל המוזיקה, ומעוניינים לשמוע מוזיקה, ומוזיקה בלבד.
כך הגיעו השדרנים למצב שכמעט ולא דיברו במהלך שעת שידור.
בעקבות השינויים בלוח המשדרים וההתערבות ההולכת וגוברת של הנהלת המערכת במבנה התוכניות, התעורר כעס רב בלב השדרנים והעורכים המוזיקליים, שאיבדו חלק גדול מהחופש שלהם בשידור.
דבר זה הביא לעזיבה של חלק גדול מהשדרנים הוותיקים והחלפתם בחיילים צעירים.
בין הקריינים שעזבו היו אלי ישראלי, יואב קוטנר, אלכס אנסקי, אורלי יניב ורון לוינטל.
במקום התוכניות הישנות עלו לשידור תוכניות חדשות, ביניהן "מדינה בדרך" עם אודיה בוגאי, התוכנית "נעים" עם לילך ברנע והתוכנית "הבחירות" עם עידו מור.
באותה תקופה עלתה לשידור בגלגלצ התוכנית "עסק שחור", שחרגה מהקו הקבוע שנבחר לתחנה על ידי קובלנץ.
בתוכנית קוואמי דה-לה פוקס ולירון תאני שילבו קטעי הומור וסאטירה עם מוזיקה שחורה (ראפ, R&B והיפ-הופ).
השינוי בקו המוזיקלי עורר ביקורת לפיה השירים החדשים של אמנים נחשבים מודרים מהתחנה.
כפי שתיארה תמר סוקניק בהארץ בשנת 2006: "מאלבומו האחרון של איינשטיין, "רגעים", יצאו חמישה סינגלים, ורק אחד מהם נכנס לפלייליסט של גלגלצ (ונפלט כעבור שבועיים בלבד).
פיטר רוט, שעבד על האלבום יחד עם איינשטיין, מתקשה להבין את היחס שמפגינה גלגלצ כלפי אמנים ותיקים.
"אני יכול להבין שלפעמים אמן ידוע מוציא אלבום שלא מתאים לרוח התחנה, אבל לא ייתכן שכמעט אף שיר של אריק איינשטיין לא נמצא ראוי להשמעה.
לא מדובר באיזה ניסוי אלטרנטיווי או באלבום טראנס, אלא באמן ותיק ואהוב שלא יכול להיות שלא קיים קהל שמצפה לשמוע אותו.
בעיני, אלבום חדש של דני סנדרסון, למשל, צריך להיות אירוע שמשול להוצאה של אלבום חדש של אריק קלפטון בחו"ל.
אבל בגלגלצ הוא לא הושמע".
המוזיקה השחורה טופחה והתרבו השמעות של היפ הופ וR&B בשידורי גלגלצ בכל שעות היממה.
בתחילת 1997 הראו הסקרים שהשינויים שהונהגו היו מוצלחים וכי גלגלצ הייתה לתחנה המואזנת ביותר עד גיל 35. מנגד טענו המבקרים שגלגלצ זכתה להצלחה בגלל היותה התחנה היחידה על הסקאלה שיכולה לשדר מוזיקה ברצף ללא פרסומות ובפריסת משדרים ארצית וכך אין לה שום מתחרה ממשית.
שידורי גלגלצ רצופי ג'ינגלי (אותות) מעבר, המשובצים מספר פעמים בכל שעה, בין שירים או לפני החדשות.
כך, למשל, נשמעים אותות שמכילים אלמנטים מוזיקליים פופולריים, אותות המשולבים בתוך שירים חדשים, או קמפיינים רבי אותות, כמו "גלגלצ – בגלל המוזיקה" או "גלגלצ – לפני כולם".
במהלך שנת 1997 ביצעה גלגלצ גם רפורמה במערך דיווחי התנועה.
צורת הבדיקה, הניסוח והתיעוד הפכו מובנות יותר ואפילו מדעיות יותר.
על סמך מידע וניסיון שהצטבר בידי המערכת ובידי עורכי הדיווחים, התאפשר לעשות מיפוי של מיקום, אורך ומועדי תחילת עומסי התנועה הגדולים.
רכז תנועה מונה לעמוד בראש מערכת דיווחי התנועה ונקבעו כללים ברורים וקבועים לניסוח הדיווחים בצורה הפשוטה, הבהירה והמדויקת ביותר.
כן ננקטו צעדים להפיכת המידע לאמין ומעודכן יותר, כך עמדה מערכת גלגלצ בקשר ישיר ורציף עם מוקדי אגף התנועה של משטרת ישראל וקיבלה מידע שוטף ומדויק בזמן אמת על חסימות צירים, תאונות דרכים, הפרעות לתנועה ועבודות בכביש.
ניסיון המערכת וחקר הרגלי התנועה של הציבור מאפשרים לגלגלצ לעשות שימוש יעיל יותר במסוק לאיתור העומסים ולזיהוי הפרעות התנועה.
השינוי בתפיסת השידור והדיווח בגלגלצ, איפשר להעביר את המידע למאזינים בצורה פשוטה ומהירה יותר, ולנצל טוב יותר את הזמן העומד לרשות צוות המסוק.
שינויים אלו הציבו את גלגלצ כתחנה המובילה והאמינה ביותר בתחום דיווחי התנועה בארץ.
גלגלצ פתחה קו טלפון בשיחת חינם, שדרכו מתקשרים מאזינים כדי למסור דיווחי תנועה.
הסיוע מחברת התקשורת פלאפון איפשר לגלגלצ לפתוח מוקד דיווחים נוסף, באמצעות חיוג מקוצר מטלפונים סלולריים ברשת פלאפון, שם קיבלו את השיחות מוקדני חברת פלאפון והעבירו את המידע בתקשורת מחשבים אל העורך באולפן גלגלצ.
החל מ-2010 כל השיחות מגיעות לאולפן גלגלצ ושיתוף הפעולה עם חברת פלאפון הסתיים.
העורך והמפיקים אחראים לוודא את אמיתות הדיווחים, לנסחם ולהזינם למחשב שנמצא מול השדרן, שקורא בהפרשי זמן קבועים.
גלגלצ היא התחנה הראשונה בארץ, שהטקסטים שלה נערכו ונקראו ממערכת ממוחשבת.
כיום נעשה שימוש גם באפליקציית Waze ובאמצעים דיגיטליים אחרים לעריכת דיווחי התנועה.
באמצע שנת 1997 נוספו לתחנה שעות שידור.
רצועת הבוקר נפתחה מוקדם יותר, בשעה 6:30, בהתאם לשעות העמוסות בכבישים, ולאחר חצות נוספו ללוח השידורים שעתיים שבהן שובצה מחדש התוכנית "לילה טוב" שהוגשה על ידי אילת מידן.
זמן קצר לאחר מכן הוחלפה התוכנית, והוחל בשידור "שתיקת הכבישים" עם גידי שפרוט לאחר מכן הגישו את התוכנית לאורך השנים נעמה חן, שרהלה בן אשר ואורלי יניב.
החל משנת 2015 התוכנית מוגשת על ידי חיילי התחנה.
ב-3 בינואר 1999, כשלוש שנים לאחר שקיבל לידיו את ניהול גלגלצ, החליט אלדד קובלנץ לבצע שינוי נוסף בלוח המשדרים.
רצועת הבוקר הורחבה שוב ושידורי גלגלצ נפתחו מוקדם יותר, בשעה שש בבוקר.
התוכנית "מדינה בדרך" צומצמה לשעתיים בלבד, ואת השידורים פתחה תוכנית חדשה, בת שעה אחת, "סטרטר" עם עמרי רונן.
רונית כפיר, ששידרה בתחנה כמעט מאז הקמתה, עזבה אותה, ואת תוכניתה "בוקר טוב" קיבלה אורלי מיכאלי.
עידו מור עזב את תוכנית "הבחירות" ועבר לשדר בלילה, ואת מקומו תפסה נועה גראס.
בשעה ארבע אחר הצהריים שובצה תוכנית חדשה – "אבו ארבע" עם יואב גלזנר, ששילבה במהלך שעתה השנייה את דיווחי התנועה מהמסוק.
כן התוכנית "נעים" עם לילך ברנע צומצמה לשעתיים בלבד.
אחד השינויים החשובים ביותר שביצעה גלגלצ בלוח השידורים החדש הוא "גלגלילה", שתי רצועות שידור יומיות, בהן משודרת מוזיקת לילה, שהייתה שונה באופייה משידורי גלגלצ במהלך שאר שעות היום.
התוכניות בגלגלילה עסקו בעיקר בעשור האחרון במוזיקה העולמית.
הרצועה הראשונה נקראה "90 90 90" עם עידו מור, תוכנית בה שודרו רק שירי שנות ה-90. הרצועה השנייה נקראה "הקצה" עם נדב רביד, תוכנית שהחליפה את "סופרגראס".
ב-17 בינואר 2016, כשנה לאחר שקיבל לידיו את ניהול גלגלצ, החליט נדב רביד להשיק את לוח השידורים החדש.
שעות השידור של התחנה הוארכו ורצועת הבוקר נפתחה כבר בשעה 5:00 בבוקר.
השדרנית הדר מרקס חזרה לשדר בתחנה את התוכנית "מדינה בדרך" בתחילה למשך שעתיים בכל יום ובהמשך הורחבה התוכנית לשלוש שעות.
כמו כן עורך דיווחי התנועה הראשי בני כבודי החל להגיש את דיווחי התנועה ובכך הצטרף להגשתה של מרקס.
התוכנית "קולות החיילים" (במסגרתה חיילי צה"ל בוחרים את השירים) הוארכה לשעתיים.
בימי רביעי משדר אמן ישראלי ידוע למשך תקופה את המוזיקה שהוא אוהב והשפעותיו.
בימי שישי נוספה תוכנית בשם "קבלת שבת" הכוללת בכל שבוע בחירות שירים לקבל איתם את השבת של אומן אחר בהגשת שיר הדס מאיר.
בהמשך השנה נוספה גם התוכנית "עשורים" בהגשת ערן אליקים במסגרתה מדי יום מוקדשת שעה לעשור מוזיקלי אחר.
בשנת 2020 הרצועה השתנתה וחלק מהשדרנים עזבו את הרצועה וחלק הצטרפו: עידו פורת ואלה גוטמן בימי חמישי, קוואמי עבר לימי שני, קוטנר עבר לימי רביעי ובוטלה תוכניתו עם אורלי.
לוח השידורים החדש הביא איתו גם שינוי בשמות התוכניות שהוחלפו בשמות השדרנים על מנת להעמיק את חיבור המאזינים לדמות השדרן, כמו כן מערך הדיגיטל של התחנה ברשתות החברתיות חוזק משמעותית ואף מונתה עורכת דיגיטל ראשית.
עם השקת לוח השידורים החדש הושקו גם פינות חדשות בשידור שמטרתן לגוון את לוח השידורים וליצור עניין בהאזנה כגון: "גלגלייב" עם דלית רצ'שטר בימי רביעי בשעה 13:30 הכוללת אירוח אומן באולפן לריאיון קצר וביצוע שיר בשידור חי.
"השרשרת" – מדי יום השיר האחרון לפני השעה 18:00 מושמע על פי בחירת המאזינים עם קשר לשיר שהושמע יום קודם לכן באותה השעה כך שנוצרת שרשרת מוזיקלית.
"שיר הסירים" – בימי שישי בשעה 10:20 שוחחה לבנת בן-חמו עם אמן ישראלי לקראת השבת והוא סיפר לה על מתכון ייחודי במשפחתו ובחר שיר, המתכון הועלה לעמוד התחנה ברשתות החברתיות.
הפינה ירדה בהמשך עם עזיבתה של לבנת את התחנה.
מעת לעת התחנה מוסיפה ומשנה פינות בלוח השידורים.
לוח שידורים מיוחד לתקופת הקורונה 2020