tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 ביוני 1762, חמישים ספינות של הצי המלכותי, ועליהן כ-14 אלף חיילים, נכנסו למים הטריטוריאליים של קובה, במטרה לכבוש את הוואנה.
עד אוגוסט כבר הייתה העיר בשליטתם.
הבריטים לא שהו בעיר זמן רב.
בפברואר 1763 נחתם חוזה פריז ששם קץ למלחמת שבע השנים, ובמסגרתו בריטניה, שקיבלה לידיה את פלורידה, החזירה את הוואנה לידי הספרדים.
בתקופה הקצרה בה שהו בקובה, הספיקו הבריטים להביא אלפי עבדים ממושבותיהם במערב אפריקה ובקאריביים, על מנת שיעבדו במטעי הסוכר, ובכך השפיעו על המאזן הדמוגרפי במדינה.
אחד הלקחים שהפיקו הספרדים מהכיבוש הבריטי הוא שהעיר אינה מבוצרת דיה, ועל כן המשיכו בביצוריה.
כבר באותה שנה הם החלו בבנייתו של מבצר לה קבניה בסמוך לנמל.
עם סיום הבנייה, בשנת 1774, היה המבצר לגדול ביותר ביבשת אמריקה.
מבצרים נוספים שנבנו הם מבצר אָטארֶס ומבצר אל פרינסיפֶּה.
בנוסף, הוצבו סוללות תותחים לאורך חופי העיר.
במהלך המאה ה-18 נבנתה גם הקתדרלה של הוואנה.
היא נחנכה ב-1748 ככנסייה ישועית, ולאחר גירושם מהאימפריה הספרדית הפכה, ב-1777, לכנסייה רגילה.
ב-1788 הוכרזה כקתדרלה של הוואנה באופן רשמי, וב-15 בינואר 1796 הועברו אליה עצמותיו של כריסטופר קולומבוס מסנטו דומינגו.
קולומבוס היה קבור במקום עד שהועבר לסביליה לאחר הפסדה של ספרד במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898.
במהלך המאה ה-19 התפתחו קשרי המסחר בין ארצות הברית לבין האיים הקאריביים, והדבר השפיע גם על הוואנה.
העיר הפכה אופנתית יותר, הוקמו בה תיאטראות ובני מעמד הביניים שהחל להתעשר, בנו לעצמם בתים מפוארים יותר, רבים מהם בסגנון נאו-קלאסי.
ב-1837 נחנכה מסילת הברזל הראשונה בקובה, שקישרה בין הוואנה לבין בֶּחוּקָאל, שנועדה בעיקר לשינוע סוכר.
בכך, הייתה קובה למדינה החמישית בעולם שבה מוקמת מסילת ברזל, ולראשונה מקרב המדינות דוברות הספרדית.
ב-1863 נפרצו חומות העיר, על מנת לאפשר את התרחבותה.
עד סוף המאה הוקמו הרבעים ודאדו, מירָמָאר וסיבּוֹנֶיי, אליהם עברו עשירי העיר.
תום השלטון הספרדי ולאחר עצמאות קובה
ב-15 בפברואר 1898 התפוצצה ספינת המלחמה האמריקאית "מיין" במימי נמל הוואנה.
הפיצוץ היה העילה לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד.
במהלך הקיץ השתלט צבא ארצות הברית על קובה, והשלטון הספרדי בה הסתיים.
ב-1902 הייתה קובה למדינה עצמאית, בכפוף לתיקון פלאט, והוואנה הייתה לבירתה.
בראשית המאה ה-20 הייתה נתונה קובה תחת השפעה אמריקאית חזקה.
הוואנה הפכה ליעד תיירות מועדף על האמריקאים, ובעיר הוקמו מלונות פאר, בתי קזינו ומועדוני לילה.
בשנות ה-30 פקדו אותה לעיתים תכופות ראשי המאפיה, ובהם מאיר לנסקי ולאקי לוצ'יאנו, שגם ניהלו כמה מבתי הקזינו הגדולים בעיר.
באותה העת, הניבו ההימורים בהוואנה רווחים גדולים אף יותר מאשר בלאס וגאס.
ב-1958 ביקרו בהוואנה מעל 300 אלף תיירים אמריקאים.
חתן פרס נובל לספרות, ארנסט המינגוויי, שהתגורר בה במשך שנים רבות וכתב בה כמה מספריו, טען כי "במונחי יופי, רק ונציה ופריז עולות על הוואנה".
המהפכה הקובנית ב-1959 שמה קץ לעידן זה.
התיירים האמריקאים עזבו, והאמברגו שהטילה ממשלת ארצות הברית פגע קשות בכלכלת העיר.
במהלך שנות ה-60 הולאמו רוב בתי העסק בעיר.
מצבם הכלכלי הקשה של התושבים ושל הממשלה מנע את שימור המבנים הישנים בעיר, והם החלו לסבול מהזנחה.
המצב הכלכלי בקובה החמיר לאחר התפרקות ברית המועצות, שתמכה בה כלכלית, בשנת 1991. ממשלת קובה החליטה לממש את הפוטנציאל התיירותי של העיר, ותיירים ממדינות מערב אירופה ומקנדה החלו לפקוד אותה.
תיירים אלה מכניסים לקופת המדינה כ-2 מיליארד דולרים מדי שנה, מה שאיפשר את שיפוצם של מבנים ורחובות בעיר העתיקה.
הוואנה שוכנת בחלקה המערבי של קובה, על חופה הצפוני.
מצפון לה התפר שבין מצר פלורידה לבין מפרץ מקסיקו.
רוב העיר משתרעת מדרום וממערב למפרץ הוואנה - מפרץ קטן המופרד מהים בתעלה טבעית, ולו 3 לשונות ים - מָארִימֶלֶנָה, גוּאַנָבָּקוֹאָה ואָָטארֶס.
נחל אַלְמָנְדָארֶס חוצה את העיר ונשפך לים קילומטרים ספורים מערבית למפרץ.
הנחל מהווה את גבולו המערבי של רובע ודאדו.
הגבעות בתחומי העיר מגיעות לגובה מקסימלי של כ-60 מ' מעל פני הים.
בהוואנה, כבכל קובה, שורר אקלים טרופי.
הטמפרטורות הממוצעות בהוואנה נעות בין 24 מעלות בינואר ל-31 מעלות באוגוסט.
הטמפרטורה יורדת מתחת ל-10 מעלות רק לעיתים נדירות.
מדי שנה יורדים בה בממוצע 1,167 מ"מ גשם, כאשר החודשים הגשומים ביותר הם יוני ואוקטובר, ואילו החודשים שבין פברואר לאפריל הם הגשומים פחות.
סופות הוריקן פוקדות את העיר מעת לעת, אך הן חלשות ביחס לסופות שפוקדות את חופה הדרומי של קובה.
לה קבניה (בשמו המלא: סן קרלוס דה לה קבניה; Fortaleza de San Carlos de la Cabaña).
נבנה בין 1763 ל-1774 בצידו המזרחי של מפרץ הוואנה, בעקבות ההשתלטות הבריטית על הוואנה.
המבצר שימש הן את הספרדים והן את ממשלת קובה העצמית כבסיס צבאי וכבית כלא.
בתקופה הראשונה שלאחר המהפכה, הקים במבצר צ'ה גווארה את מפקדתו, ומאוחר יותר הוא הפך לאקדמיה צבאית.
אל מורו (בשמו המלא: קאסטיו דה לוס טרס רייס מאגוס דל מורו; Castillo de los Tres Reyes Magos del Morro).
המבצר נבנה ב-1589 בפתחו של מפרץ הוואנה, לשם הגנה על העיר מפני פשיטות של שודדי ים, והוא קרוי על שם שלושת האמגושים.
ב-1845 הוקם בו המגדלור הראשון בקובה, ובהמשך שכן בו בית ספר להפעלת מגדלורים.
כיום משמש המבצר כמוזיאון ימי.
קאסטיו דה לה ריאל פוארסה (Castillo de la Real Fuerza; מילולית: "מבצר הכוח המלכותי").
המבצר הוקם בין 1558 ל-1577 ממערב למפרץ הוואנה, מול לה קבניה ובסמוך לפלסה דה ארמאס.
זמן קצר לאחר הקמתו, הכירו הספרדים בכך שנבנה רחוק מדי מפתח המפרץ, וכי לא יהיה יעיל בהגנתו.
על כן, הפכו אותו למשכנו של מושל קובה.
לאחר שהספרדים עזבו את קובה, הפך המבצר לארכיון הלאומי, וב-1938 שימש את הספרייה הלאומית.
לאחר המהפכה, שימש המבצר למטרות שונות - המשרד המרכזי של מרכז השימור והמוזואולוגיה (1959), מוזיאון לאמנות קובנית (1977) והמוזיאון הלאומי לקרמיקה קובנית (1990).
הקפיטוליו נחנך בשנת 1929, במטרה לשמש את הסנאט ואת בית הנבחרים של קובה.
הדמיון בינו לבין הקפיטול האמריקני בוושינגטון ניכר.
אף שהבנייה הושלמה ב-1929, הסנאט ובית הנבחרים החלו לפעול בו רק לאחר שהושלם עיצוב הפנים, בשנת 1931. לאחר המהפכה שוכן בבניין משרד המדע, הטכנולוגיה והסביבה, וכיום הוא משמש את האקדמיה הקובנית למדע ואת הספרייה הלאומית למדע ולטכנולוגיה.
בנייתו של הבניין החלה ב-1776, ובין 1791 ל-1898 שימש את המושל הצבאי (Capitán General) הספרדי של קובה.
בתקופה הקצרה בה שלטו האמריקאים בקובה, עד 1902, שימש המבנה את המושל מטעמם, ולאחר מכן הפך למשכנם של נשיאי קובה.
ב-1920 עבר משכן הנשיא למבנה חדש יותר, והפלאסיו היה לבית העירייה.
ב-1967 עזבה גם העירייה, ומ-1968, שוכן בבניין המוזיאון העירוני של הוואנה.
בתוך המבנה פסל שיש בדמותו של כריסטופר קולומבוס.
המוזיאון שוכן בבניין נאו-קלאסי מפואר שנבנה ב-1920, ושימש כמשכנם של נשיאי קובה עד 1959. לאחר המהפכה, הוסב המבנה למוזיאון, העוסק באירועים שליוו אותה, וכן במלחמת העצמאות של קובה.
מאחורי המוזיאון מבנה זכוכית גדול ובתוכו הגראנמה - היאכטה שעל סיפונה הגיעו קסטרו ותומכיו ממקסיקו לקובה.
כן מוצג במקום משגר S-75 דווינה, כתזכורת למשגר שהפיל מטוס אמריקני במהלך משבר הטילים ב-1962.
התיאטרון הגדול של הוואנה (Gran Teatro de La Habana).
בניין התיאטרון נחנך רשמית ב-1838 (אף שכבר ב-1837 נערכו בו מופעים), ועבר שיפוץ מאסיבי ב-1914. האולם המרכזי, שקרוי על שם המשורר הספרדי פדריקו גארסיה לורקה, מכיל 1,500 מושבים.
התיאטרון ידוע בשל מופעי הבלט שנערכים בו.
מאז 1950 הוא משמש את הבלט הלאומי של קובה, ומאז 1960 נערך בו מדי שנה פסטיבל הבלט הבינלאומי של הוואנה.
בית העלמין נחנך ב-1876 ברובע ודאדו, ונקרא על שם כריסטופר קולומבוס.
מלבד חלקות קבר רגילות, מכיל בית העלמין כ-500 מאוזוליאומים, קפלות ואחוזות קבר, לצד אנדרטאות שונות.
מקום מושבם של הממשלה וראש הממשל.
הקתדרלה הוקמה תחילה ככנסייה ישועית (1748), אך לאחר גירוש הישועים מקובה (1767), והקמת הבישופות של הוואנה (1787), הוסב מבנה הכנסייה והפך לקתדרלה.
הקתדרלה נבנתה בסגנון הבארוק, אך שני צריחיה אינם סימטריים - אחד מהם רחב ממשנהו.
צורתה כמעט ריבועית - אורכה 35 מ' ורוחבה 34 מ'.
בתוך הקתדרלה יצירות אמנות הכוללות העתקי יצירות של אמנים כרובנס ומוריו.
חלק מהריהוט הפנימי, כולל המזבח, הובא מרומא.
עד עזיבת הספרדים, נשמרו בקתדרלה עצמותיו של כריסטופר קולומבוס.
כנסיית סן פרנסיסקו דה אסיס (Iglesia y Monestario de San Francisco de Asis) נבנתה תחילה ב-1608, אך הוקמה מחדש בין 1719 ל-1738, ושימשה בעבר גם כמנזר.
ב-1841 פינו הספרדים את המנזר, בשל הכוח הפוליטי שצברה הנהגתו.
גם הכנסייה חדלה לתפקד, עקב כך, והמבנה הוסב למחסן ירקות ומאוחר יותר לבית דואר.
כיום אולם הכנסייה משמש כאולם קונצרטים, ובמקום גם מוזיאון קטן לאמנות דתית.
צריח הכנסייה הוא הגבוה ביותר בהוואנה.
הוטל נסיונל ברובע ודאדו, הוא בית מלון נאו-קלאסי מפואר שנבנה ב-1930. לאחר הקמתו ועד המהפכה, נחשב למפואר שבמלונות הוואנה, והתארחו בו שחקנים וסופרים אמריקאים רבים, לצד ראשי המאפיה.
לאחר המהפכה ירד מגדולתו, ושימש בעיקר דיפלומטים זרים.
במסגרת מאמציה של ממשלת קובה מאז שנות ה-90 לקדם את התיירות למדינה, שופץ המלון, שהוזנח במהלך השנים, אך הוא אינו מגיע לרמות הפאר של ימי הזוהר שלו.
מלון הוואנה ליברה ברובע ודאדו הוקם ב-1958 כחלק מרשת מלונות הילטון, והוא כולל 572 חדרים, על פני 25 קומות.
כשהוקם, היה המלון הגדול ביותר באמריקה הלטינית.
במשך זמן קצר לאחר עלייתו של קסטרו לשלטון ב-1959, שימש המלון כמפקדתו.
ב-1960 הולאם המלון, ובסוף שנות ה-90 נמכר בחלקו לרשת המלונות הספרדית סוֹל מֶלִיָה.
מפעל הסיגרים המפורסם ביותר בהוואנה, ואחד הוותיקים שבהם, פעיל משנת 1845, ו-400 פועליו מייצרים מותגי סיגרים ידועים כלוּסִיטָנְיה וצ'רצ'יל.
גלידרייה זו שוכנת בפארק קטן במרכז ודאדו, והיא פועלת מאז שנות ה-60. הפופולריות של הגלידרייה כה גדולה, עד כי שוטרים מסדירים את התורים הארוכים המשתרכים בכניסה אליה.
סצנת הפתיחה של הסרט הקובני "תותים ושוקולד" צולמה בגלידרייה, והבחירה בטעמי תות ושוקולד של שני גיבורי הסרט מהווה משל לדרכים השונות בהן הם הולכים.
פלאסה דה ארמאס (Plaza de Armas) היא הכיכר המרכזית של הוואנה וייחה, ובמשך שנים רבות הייתה אחת הנקודות המרכזיות בעיר, בשל המבנים החשובים הסובבים אותה.
אף שבמקום הייתה כיכר מאז 1589, הכיכר הנוכחית הוקמה רק ב-1792. צורתה של הכיכר מלבנית, וב-1955 הוצב בה פסל בדמותו של קרלוס מנואל דה סספדס, ממנהיגי המאבק לעצמאות קובה.
מצפון לה שוכן קאסטיו דה לה ריאל פוארסה, ממערב פלאסיו דה לוס קפיטנאס חנראלס, מדרום מוזיאון הטבע וממזרח קאפלת אל טֶמְפְּלֶטֶה.
הכיכר משמשת גם כשוק לספרים משומשים.
פלאסה דה לה רבולוסיון ("כיכר המהפכה"), שנקראה בעבר פלאסה דה לה רפובליקה שוכנת בדרום ודאדו.
הכיכר משמשת עצרות המונים שמארגנת המפלגה הקומוניסטית.
מדרום לכיכר אנדרטה בגובה של 142 מ' לזכרו של חוסה מארטי, הכוללת גם פסל בדמותו, בגובה של 17 מ'.
מאחורי האנדרטה משרדי המפלגה הקומוניסטית ולשכתו של פידל קסטרו.
מצפון לכיכר בניין משרד הפנים הקובני, עליו משורטט דיוקנו של צ'ה גווארה, וממערב לה התיאטרון הלאומי של קובה.
המאלקון (Malecón; מילולית: מזח) (בשמו הרשמי - שדרות Maceo) הוא רחוב שאורכו 8 ק"מ, לאורך חופה של הוואנה, משפך נחל אלמנדארס במערב ועד מפרץ הוואנה במזרח.
המאלקון הוקם על ידי האמריקאים ב-1901. לאורך המאלקון שוכנים, בין היתר, משרד האינטרסים האמריקאי, אנדרטה לזכר קורבנות ספינת המלחמה "מיין" והוטל נסיונל.
בתים רבים לאורך המאלקון נבנו בסגנון אר דקו.
פארקה דה לה פראטרנידד (Parque de la Fraternidad, מילולית: פארק האחווה), השוכן דרומית לקפיטוליו במרכז הוואנה, היה בעבר רחבה ששימשה למצעדים של הצבא הספרדי.
הפארק הוקם ב-1892, לציון 400 שנים לגילוי אמריקה.
ב-1928 עוצב הפארק מחדש, לרגל הוועידה הפאן-אמריקאית שנערכה בהוואנה, וניטע בו עץ ציבה, על גבי אדמה שהובאה מכל המדינות ביבשת.
פארקה סנטראל ("הפארק המרכזי") שוכן צפונית מזרחית לקפיטוליו, והוא הוקם לאחר הריסת חומות העיר.
ב-1879 נשא בפארק חוסה מארטי נאום בעד עצמאות קובה, לעיני קהל רב, וב-1905 הוצב במקום פסל בדמותו.
פורמלית, מנוהלת הוואנה על ידי עירייה.
עם זאת, לנוכחות הממשלה ומוסדותיה בעיר השפעה על ניהולה.
בנוסף, חלק מהשירותים מסופקים על ידי הוועדות להגנת המהפכה.
בפועל, מספקת העירייה שירותים מוניציפליים שוטפים, כגון איסוף פסולת וכיבוי אש.
עד 1976 כלל מחוז העיר הוואנה 6 נפות.
באותה שנה הורחב תחום השיפוט של הוואנה, וכיום הוא חופף לתחום שיפוטו של המחוז כולו.
בהוואנה 15 רבעים המנוהלים בידי עיריות משנה:
בשנת 2005 התגוררו בהוואנה כ-2.3 מיליון תושבים, שהם כ-20% מתושביה של קובה כולה.
כ-700 אלף תושבים נוספים מתגוררים במטרופולין של הוואנה, החורג מתחומי מחוז העיר הוואנה, וכולל גם ערים במחוז הוואנה הסובב אותו.
ממשלת קובה מנסה להגביל את ההגירה הפנימית לעיר, על מנת לשמור על איזון במספר התושבים במדינה, ומתוך חשש שתשתיות המים, החשמל והתחבורה בעיר אינן ערוכות לקליטת תושבים נוספים.
התושבים המהגרים לעיר מגיעים בעיקר ממזרח והם מכונים "Palestinos" ("פלסטינים").
בדומה ליתר המדינה, מרבית תושבי הוואנה הם ממוצא ספרדי, ומיעוטם שחורים ומולאטים.
ככלל, בתקופה שלפני המהפכה הקובנית, החלוקה האתנית תאמה את החלוקה המעמדית - רוב האליטות ובני מעמד הביניים היו לבנים, ורוב בני מעמד הפועלים היו שחורים ומולאטים.
ממשל קסטרו נקט צעדים לצמצום האפליה ממנה סבלו השחורים והמולאטים במקומות העבודה, בחינוך ובדיור, וסייע בקידומם.
מיעוטים נוספים בהוואנה כוללים כ-100 אלף תושבים ממוצא סיני (לעומת כ-200 אלף לפני המהפכה) וכן כמה אלפי פליטים בני נוער שנקלטו ממדינות צפון אפריקה.
רוב תושבי הוואנה הם נוצרים-קתוליים.
בין הספרדים שהתיישבו בקובה היו גם אנוסים.
במהלך השנים הגיעו לאי יהודים נוספים, חלקם מהולנד ומברזיל.
רבים מהם הסתירו את יהדותם, מחשש האינקוויזיציה.
לאחר עצמאות קובה הוסר חשש זה וב-1917 חיו במדינה כ-2,000 יהודים, רובם בהוואנה.
בשנות ה-30 וה-40 נמלטו לקובה יהודים רבים מאירופה, על אף חוקים שהגבילו את ההגירה היהודית למדינה.
בשיאה, מנתה הקהילה היהודית כ-15 אלף נפש.
לאחר המהפכה, הצטמצם בהדרגה מספר היהודים בהוואנה, והוא מונה כיום 1,100 תושבים בלבד (מתוך כ-1,500 בקובה כולה).
שלושה מתוך חמישה בתי הכנסת שהוקמו בהוואנה עודם פעילים.
בראשית ימיה של הוואנה, הייתה העיר מרכז חשוב למסחר של ספרד עם מושבותיה באמריקה.
לאחר עצמאות קובה, הפכה לאתר נופש ותיירות, שהיה פופולרי בקרב האמריקאים.
כיום, תחת שלטונו הקומוניסטי של קסטרו, וכתוצאה מהאמברגו האמריקאי, מצבה הכלכלי של העיר שונה.
התפרקות ברית המועצות כמעט שמוטטה את כלכלתה של קובה, ובשנות ה-90 הורגש במדינה בכלל ובהוואנה בפרט מחסור חריף במוצרי יסוד כמזון ודלק.
המצב בעיר השתפר מעט הודות להתפתחות התיירות במדינה, אך עדיין מורגש לעיתים מחסור במוצרים שונים.
הוואנה היא המרכז התעשייתי הגדול ביותר בקובה, אך שהתעשייה המרכזית במדינה, תעשיית הסוכר, מרוכזת במקומות אחרים.
התעשייה בהוואנה היא בעיקר תעשייה קלה, לעיתים מבוססת על עבודת יד.
בין ענפי התעשייה המרכזיים נמנים מזון, משקאות אלכוהוליים (ובמיוחד רום), טקסטיל, מוצרי טבק (ובמיוחד סיגרים).
אף שממשל קסטרו קידם את הפעילות בנמלי סיינפואגוס ומטאנסאס, נמלהּ של הוואנה הוא עדיין הנמל הפעיל ביותר במדינה, וכ-50% ממוצרי היבוא והיצוא עוברים דרכו.
בנמל פועלת גם מספנה, והוא משמש גם סירות דייג.
מרבית העסקים בהוואנה הולאמו במהלך שנות ה-60. עסקים פרטיים קטנים, כגון סנדלריות ומתפרות, עדיין פועלים בעיר, אך מספרם קטן.
רוב המסחר מתרכז ברובע ודאדו.
נמל התעופה חוסה מארטי, השוכן כ-11 ק"מ מדרום למרכז העיר, הוא נמל התעופה העיקרי של קובה, והוא גם בסיס הפעולה המרכזי של חברות התעופה קובאנה דה אוויאסיון, אָאֶרוֹגָאוְויוֹטָה ואָאֶרוֹ קָארִיבֶּאָן.
נמל התעופה משרת 25 חברות תעופה, המפעילות קווים ל-60 יעדים ברחבי העולם.
3 חברות התעופה הקובניות מפעילות קווים ל-16 יעדים בקובה עצמה.
שדה תעופה קטן יותר, פְּלָאיה בָּרָקוֹאָה, נמצא ממערב לעיר, ומיועד לטיסות פנים, בעיקר של חברת אארוגאוויוטה.
חברת הרכבות הקובנית, UFC, מפעילה קווים לערים שונות ברחבי קובה, ומסיעה כ-12 מיליון נוסעים בשנה.
הקו הארוך ביותר מהוואנה הוא הקו לסנטיאגו דה קובה, שאורכו 836 ק"מ.
חברות אומניבוס ומטרובוס מפעילות קווי אוטובוס בתוך הוואנה, ואילו החברות אסטרו ווִיָאסוּל מפעילה קווים מהוואנה לערים שונות ברחבי המדינה.
האוטובוסים שמפעילה מטרובוס מכונים קָאמֶיוֹס (Camellos, בספרדית: גמלים), בשל המבנה שלהם, שכולל שתי "דבשות".
אוטובוסים ענקיים אלה, המבוססים על משאיות, הם פיתוח קובני, והם מסוגלים להכיל כ-300 נוסעים.
מוסדות החינוך בהוואנה כפופים לשלטון המרכזי בקובה.
האוניברסיטה היחידה הפועלת בעיר, אוניברסיטת הוואנה, נוסדה ב-1728 ונחשבה בעבר לאחת האוניברסיטאות המובילות בהמיספירה המערבית.
לאחר המהפכה ירדה קרנה של האוניברסיטה, שכן מאז מתערבת ממשלת קובה בתכני הלימוד.
בעבר פעלה ברובע מריאנאו האוניברסיטה הקתולית, אך היא נסגרה לאחר המהפכה.
מוסד חשוב נוסף הוא בית הספר הלאומי לבלט, שבו לומדים כ-4,300 תלמידים, והוא בית הספר הגדול בעולם לבלט.
הספורט הפופולרי ביותר בקובה הוא הבייסבול, ושתי קבוצות מהוואנה משחקות בליגה הראשונה - האינדוסטריאלס והמטרופוליטנוס.
האצטדיון הגדול בעיר הוא האסטדיו לטינואמריקנו, שנחנך ב-1946, והוא יכול להכיל קהל של כ-55 אלף צופים.
ב-1991 אירחה הוואנה את המשחקים הפאן-אמריקאיים, ולרגל המאורע נבנו בה מתקני ספורט רבים.
ב-1992 אירחה את טורניר הגביע העולמי של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
בשנת 2003 הציגה הוואנה את מועמדותה לאירוח אולימפיאדת 2012, אך מועמדות זו ירדה מהפרק בשלב מוקדם.
הוהנצולרן-זיגמרינגן (Hohenzollern-Sigmaringen) היה ענף בשושלת הוהנצולרן.
נסיכי השושלת שלטו בנסיכות קטנה בדרום מערב גרמניה עד לשנת 1849, בה סופחה הנסיכות לפרוסיה, ולמרות זאת לא ירדה חשיבות בית הוהנצולרן-זיגמרינגן.
בשנת 1606 מת קרל השני, ובנו יוהאן, רוזן הוהנצולרן-זיגמרינגן עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1623 קיבל יוהאן את התואר נסיך, יחד עם בן דודו יוהאן גאורג, רוזן הוהנצולרן-הכינגן.
בשנת 1848 הודח קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן במהלך מהפכות אביב העמים, ובנו קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן עלה לשלטון במקומו.
קרל אנטון קיבל סיוע מהצבא הפרוסי שהחזירו לשלטונו, ובדצמבר 1849 הגיע לידי הסכם עם ממלכת פרוסיה על סיפוח הנסיכות לפרוסיה.
בשנת 1850 סופחה הנסיכות לפרוסיה יחד עם נסיכות הוהנצולרן-הכינגן, והשניים אורגנו כפרובינציית הוהנצולרן.
בין השנים 1858–1861 שימש קרל אנטון כקנצלר פרוסיה, ובשנת 1869 קיבל את התואר "נסיך הוהנצולרן", לאחר מותו של קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן ללא יורשים.
בנו השני של קרל אנטון - קרל אייטל פרידריך, נסיך הוהנצולרן מונה לנסיך רומניה בשנת 1866, ובשנת 1881 הוכתר כקרול הראשון, מלך רומניה.
משפחתו נשארה בשלטון עד לסיום המונרכיה ברומניה בשנת 1947, עם הדחתו של המלך האחרון מיכאי הראשון, מלך רומניה שעד מותו חי בשווייץ.
בנו הבכור של קרל אנטון - לאופולד, נסיך הוהנצולרן קיבל בשנת 1869 הצעה לכתר ספרד, מה שהביא לבסוף למלחמת צרפת–פרוסיה ולהקמת הקיסרות הגרמנית.
נסיכי הוהנצולרן זיגמרינגן לאחר הסיפוח הפרוסי
נסיכי רומניה לבית הוהנצולרן זיגמרינגן
מיכאי הראשון 1940-1947 (חזרה לכס השלטון)
הוואיו טקאטה (24 בדצמבר 1900 - 11 בדצמבר 1980) הייתה מאסטר ברייקי ומפיצת תורת הרייקי למערב.
טקאטה נולדה בהוואי למשפחת מהגרים מיפן.
היא הגיעה כמטופלת למרפאתו של ד"ר צ'וג'ירו הייאשי ביפן (הייאשי היה תלמידו של מיקאו אוסואי, הנחשב במסורת הרייקי למי שגילה מחדש את אנרגיית הרייקי במאה ה-20).
היא הפכה לתלמידתו של הייאשי לרייקי החל משנת 1935, ובשנת 1938 הוסמכה לדרגת מאסטר ברייקי.
בין השנים 1970-1980 הכשירה הוואיו טקאטה 22 מורים לרייקי, שנחשבו לגראנד-מאסטרים של הרייקי.
הוהנשנהאוזן , היה רובע במזרח ברלין, בו גרו כ-107 אלף בני אדם.
הרובע גבל בשכונות וייסנזה במערב, ליכטנברג בדרום ומרצאן במזרח ומצפון גבל במדינת ברנדנבורג.
בשנת 2001 במהלך רפורמת השכונות בברלין, אוחד הרובע עם ליכטנברג והשכונה המאוחדת קרויה רשמית ליכטנברג, אך בפי הברלינאים השמות המקוריים נשמרים.
הכפר הוהנשנהאוזן הוזכר כבר בשנת 1230 ובשנת 1920 צורף אל העיר ברלין יחד עם כפרים נוספים, כאשר אז גרו במקום 5,300 איש.
האופי הכפרי נשמר עד לשנות ה-70. בשנת 1972 התחילה ממשלת גרמניה המזרחית לבנות ריכוזים של בניינים גבוהים (Plattenbau, כיוון שהפלטות יוצרו מראש במפעל) בעלי אופי ארכיטקטוני שהיה נפוץ במדינות קומוניסטיות - ועד 1989 הוקמו במקום 29,630 דירות חדשות שתוכננו לאכלס 90 אלף בני אדם.
לאחר איחוד גרמניה גדלה האוכלוסייה עוד עד לשנת 1994, אז גרו ברובע כ-120 אלף בני אדם.
אז החלו בעיקר משפחות צעירות לעקור מהרובע.
הגיל הממוצע ברובע עלה ל-40 שנה בניגוד ל-25 קודם לכן.
הרובע מאופיין במספר רחובות קטן של בתים ישנים, ביניהם בתים פרטיים מועטים.
אזור זה מוקף בנחשי בניינים רבים גבוהים חסרי אופי, שנראים דומה זה לזה.
על בניינים רבים מצוירות חיות על כניסתן, כדי לאפשר לילדים קטנים למצוא את ביתם.
כמו השכונות הסמוכות, ליכטנברג, מרצאן והלרסדורף - גם בהוהנשנהאוזן גרה אוכלוסייה חלשה מבחינה סוציו-אקונומית, בעיקר משפחות מזרח-גרמניות לשעבר.
ברובע תומכים רבים למפלגות הימין הקיצוני.
הכפרים לשעבר שומרים עדיין על אופי כפרי.
הוואלי היא בירת אנגווילה וגם "העיר הראשית" על האי.
בשנת 2001 מנתה אוכלוסייתה 1,169 תושבים.
בוואלי ישנן דוגמאות מועטות לאדריכלות קולוניאלית עקב שינוי מיקום הרשויות של אנגווילה לסנט קיטס בשנת 1825; עם זאת, בית וולבלייק אשר נבנה בשנת 1787, עודנו עומד ומשמש כמגורים של בכירי הכנסייה הנוצרית באי.
האקלים בהוואלי מוגדר כאקלים טרופי רטוב ויבש (Aw לפי שיטת קפן).
ברוב השנה, הטמפרטורות נעות בין 23 ל־31 מעלות צלזיוס.
בשנה ממוצעת יורדים 97 מילימטרים של משקעים.
הוואי , או "האי הגדול", הוא אי געשי באוקיינוס השקט, הדרומי והגדול ביותר מכל איי הוואי.
האי נקרא על שמו של הוואילואה (Hawaiʻiloa) או Ke Kowa i Hawai'i', הדייג והנווט הפולינזי שגילה את שני האיים הגדולים מבין איי הוואי.
לאי אחד קרא הוואילואה הוואי על שמו, ולאי השני – מאווי על שם בנו הבכור.
מגלה הארצות ג'יימס קוק במסעו השלישי לאוקיינוס השקט גילה את האי וכינה אותו בשם Owhyhee.
שם נוסף לאי הוא "אי הסחלבים" (Orchid Isle).
הוואי הוא הצעיר ביותר בשרשרת איי הוואי ועל שמו נקרא "מחוז הוואי".
האי הוא אחד המקומות המגוונים ביותר מבחינה אקולוגית בעולם, מקום שקיימים בו מספר אזורי נוף ואקלים: טונדרה, מדבר, הרי געש פעילים, הרים שבפסגותיהם שלג, חופי ים עם חול בצבע שחור בשל הלבה שזורמת מהרי הגעש, אך גם חופי ים חוליים שצבע החול בהם לבן, עמקים ירוקים, יערות גשם ומפלים.
בנוסף, קיימים בו אתרים היסטוריים מתקופת המתיישבים הפולינזים ומתקופת מלכי הוואי.
הערים המרכזיות באי: הילו (Hilo), המשמשת כעיר הבירה ומרכז המחוז, וקאילואה-קונה (Kailua-Kona) ובקיצור קונה (Kona).
סמלי האי הם הצבע האדום והפרח ברזילי גבעות פולינזי (Ç hi`a lehua (Metrosideros macropus M.
בשנת 1999, התגלתה באי נמלת האש הקטנה והיא פלשה לשלושה איים אחרים במדינת הוואי.
בכל האיים בהן נתגלתה נמלת האש, נעשה טיפול במטרה למגר אותה.
קיימת סברה כי בשנת 400 לספירה התיישבו באי פולינזים שהגיעו בסירות קאנו מאיי מרקיז.
הם היו חקלאים ודייגים מיומנים מאוד וחיו בקהילות קטנות אשר נלחמו אחת בשנייה על שטח המחיה שלהם.
המלך קמהאמהה הראשון (Kamehameha I) ששלט על איי הוואי, החל את דרכו כמפקד במחוז קוהלה באי הוואי, ועד שנת 1795 כבש את כל האיים המיושבים.
קמהאמהה הראשון שלט באי הגדול כמלך עד שנת 1804 ולאחר מכן עבר לאוהאו.
אלא שהוא נאלץ לעזוב את מקום מגוריו וואיקיקי שבאי אוהאו ולחזור לאי הוואי - מקום הולדתו, בשל המרידות שהתקיימו נגדו.
בשנת 1819 נפטר בקאילואה-קונה עיר מולדתו.
בתקופתו הייתה העיירה קאילואה-קונה המקום המאוכלס ביותר.
בשנת 1778, הגיע לאי קאוואי ג'יימס קוק, האירופאי הראשון שכף רגלו דרכה בהוואי, שנה אחר כך חזר ונחת באי הוואי.
הוא הגיע לאי במסעו השלישי בניסיון למצוא את המעבר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, אך הוא לא הצליח למצוא את המסלול.
קוק הגיע ונחת באי עם שתי ספינות, אלא שיחסיו עם תושבי המקום הסתיימו לאחר שנגנבה סירה מאחת מספינותיו.
במטרה להחזיר את הסירה ניסה לקחת כבן ערובה את המנהיג המקומי והחלה קטטה בין שני הצדדים.
קוק נדקר ונהרג ב-14 בפברואר 1779, במפרץ קילאקיקואה (Kealakekua Bay).
מספר שנים לאחר נחיתתו של גיימס קוק על חוף הוואי, הגיעו לאי המיסיונרים הנוצרים הראשונים, אחריהם הגיעו סוחרים וציידי ליווייתנים מערביים ואחריהם הגיעו גם נוסעים נוצרים מערביים אחרים שֿהכניסו לענף החקלאות המקומית בקר וסוכר.
כך נוצרה חוות פארקר ראנץ' שהיא אחת מחוות הבקר הוותיקות ביותר באי, ומטעי הסוכר הפכו לאחד מענפי החקלאות העיקריים של העיר הילו, שהתפתחה במאה ה-19 והפכה למרכז המסחרי של תעשיית הסוכר.
בשנת 1868 התרחשה רעידת אדמה בחוזק של 7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
האי הוואי נמצא באמצע האוקיינוס השקט במרחק של 2,285 מייל מארצות הברית, 3,850 מייל מיפן, ו-5,673 מייל מיבשת אוסטרליה.
שטחו 10,433 קמ"ר, והוא גדול מכל איי הוואי האחרים גם יחד.
שטחו ממשיך לגדול כתוצאה מהפעילות הגעשית המתקיימת בו ומביאה לכך שניתן למצוא בו לבה כתומה ורוחשת.
האי נוצר על ידי נקודה חמה בקרום כדור הארץ, לפני למעלה ממיליון שנים כאשר צצו חמישה חרוטי מגן (הרי געש) נפרדים על קרקעית האוקיינוס, מהקדום ביותר עד הצעיר ביותר.
עם פריצתם של ראשי הרי הגעש מהים הם המשיכו להתפרץ גם מעל האדמה ולהוציא מתוכם זרמי לבה.
ההתפרצויות אירעו פעם אחר פעם ויצרו יריעות חדשות של לבה שנפרשו על יריעות הלבה הישנות והביאו לבניית האי:
(1) בתחילה נוצר הר הגעש קוהלה (Kohala), שהוא הר געש כבוי, השוכן בקצה הצפון מערבי של האי.
התפרצותו בפעם האחרונה הייתה לפני למעלה מ-120,000 שנים.
היות שההר הוא העתיק ביותר באי, התהוו בו במהלך השנים צוקים תלולים, עמקים צרים בין ההרים, התפתחו בו שדה שדות מרעה, נשתלו בו מטעים שונים (קנה סוכר, קפה) ונבנו בו עיירות.
(2) בהמשך נוצר הר הגעש מאונה קיאה (Mauna Kea) שמשמעות שמו "ההר הלבן".
הר געש רדום בצפון מרכז האי הוואי.
ההר הוא הנקודה הגבוהה ביותר במדינה, 4,205 מ' מעל פני הים, אולם גובהו מקרקעית האוקיינוס השקט מגיע ל-10,203 מ' והוא נחשב ההר הגבוה ביותר בעולם ורוב הזמן הוא מושלג.
התפרץ בפעם האחרונה לפני כ-4,500 שנה.
קוטר כיפתו - 50 ק"מ והיא משמשת כאתר מצפה כוכבים.
(3) אחריו התפרץ הר הגעש הואלאלאי (Hualālai).
קיימת השערה שההר צפוי להתפרץ הואיל ומתרחשת בו פעילות של רעידות אדמה אשר נגרמו כנראה מחדירת מגמה תחתיו.
ההר מנוטר על ידי מכשיר GPS רציף וסייסמומטר הממוקמים מדרום מזרח לפסגה.
בשנת 1801 התרחשה ההתפרצות האחרונה של ההר.
הוא נחשב כהר הגעש הפעיל השלישי אחרי מאונה לואה וקילאולה.
בשנת 1929 ההתחוללה בהר שרשרת רעידות אדמה שנמשכה חודש ימים כתוצאה מהמגמה שחדרה לתוכו.
(4) מאונה לואה (Mauna Loa), פירושו בשפה המקומית "הר ארוך" והוא הר געש פעיל.
נחשב כהר הגעש הגדול בעולם.
ההר נמצא בחלקו הדרומי מרכזי של האי, מתפרס על מחצית משטח האי ומהווה חלק מהפארק הלאומי הרי הגעש של הוואי.
ההר מושלג לעיתים קרובות בתקופת החורף.
ההר מתפרץ אחת ל-4 שנים והתפרצותו הראשונה תועדה בשנת 1843. בשנים 1935 ו-1942 כאשר התפרץ ההר, הטילו מטוסי צבא ארצות הברית פצצות, בניסיונות שהצליחו באופן חלקי להסיט את זרמי הלבה אשר איימו על העיר הילו.
בשנת 1950 התפרץ ההר בצדו הדרום מערבי, וההתפרצות הרסה כפר קטן.
התפרצויות נוספות ומשמעותיות של ההר התרחשו בשנים 1955, 1984 ו-2022.
(5) הר הגעש הצעיר, הפעיל והמסוכן ביותר ביבשת אמריקה הוא הר הגעש קילוואה (Kīlauea).
בשנת 1924 אירעה התפרצות חזקה מההר ומאותה שנה לא נרשמו אירועים של התפרצות בעוצמה כזו אף על פי שההר התפרץ אחת ל-7 שנים.
בשנת 2018 שוב אירעה התפרצות חזקה ועוצמתית של ההר, הגדולה ביותר בהיסטוריה, שנמשכה כחודש ימים וגרמה להרס של 700 בתים ושינוי פני הנוף.
גם הר געש זה הוא חלק מהפארק הלאומי הגעשי הוואי.
בעת הזו, נוצר הר געש תת-ימי חדש בשם Lo'ihi מול החוף הדרום מזרחי של האי הגדול, אשר החל להתפרץ בשנת 1996 וייתכן שייצור בעוד כרבע מיליון שנים אי חדש או יצטרף לשכבת הלבה באי הוואי.
השרידים הוולקניים של הר הגעש קוהלה נכחדו לחלוטין ולא יתפרצו שוב, אך שאר הרי הגעש עדיין פעילים.
האקלים באי הוא ייחודי, יש בו מגוון אקלימי מאוד גדול באזור קטן, היות שקיימים בו 10 אזורי אקלים שונים.
נשאלת השאלה, מהי הסיבה לקיומם של אזורי האקלים הרבים באי הוואי יותר מאשר באיים האחרים.
ד"ר תומאס גימבלוקה (Thomas Giambelluca), מהמחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת הוואי במנואה, שנשאל על כך ענה כי "כאשר אתה גבוה, הנך מקבל את האקלים הקר יותר.
כאשר אתה גדול, קיימת אינטראקציה גדולה יותר עם רוחות היוצרות משטרי רוח שונים אשר משפיעים על האקלים".
בשל כך ניתן למצוא באי יער גשם טרופי במזרח, מדבר צחיח ושטוף שמש צפונית לקאילואה קונה לאורך חוף קוהלה, אזורים ממוזגים בפנים הארץ וטונדרה קוטבית ארקטית בפסגות מאונה קיה ומאונה לואה.
בהוואי קיימות שתי עונות: עונת הקיץ המכונה העונה היבשה ועונת החורף המכונה העונה הגשומה.
בתקופת הקיץ (מאי - אוקטובר), נעות הטמפרטורות בין 29–32 מעלות צלזיוס ובתקופת החורף (אוקטובר - אפריל), הן נעות בין 26–28 מעלות צלזיוס.
באי זורחת השמש כל ימות השנה ובחורף פסגות ההרים מושלגות.
האקלים ודפוס מזג האוויר באי יכולים להפתיע, מצד אחד שמש ומצד שני גשם רב במיוחד בעונות ההוריקן.
בשל הקרבה לקו המשווה משתנה אורכו של היום מעט מאוד במשך השנה.
היום הארוך ביותר נמשך כ-13.5 שעות והיום הקצר ביותר נמשך כ-11 שעות.
הרוחות נושבות ממזרח ומצפון מזרח.
בשל הקרבה לאוקיינוס ולהרי געש, קיימים הבדלים משמעותיים בכמות המשקעים היורדת באי ומתחוללות בו סופות קשות.
בצדו המזרחי יורדות כמויות גדולות של גשם, במיוחד בחודשים נובמבר ומרץ בעוד שבחודשי הקיץ כמות הגשמים יורדת לחצי.
מזג האוויר באי נשלט על ידי רוחות הסחר, אשר נושבות מאזורי לחץ גבוה בצפון האוקיינוס השקט ומזרימות רוחות קרירות ולחות אל המדרונות המזרחיים והצפון מזרחיים של האי.
כאשר רוחות הסחר מגיעות להרי הגעש, האוויר עולה למעלה ויוצר ענני גשם ולכן האזורים הרטובים הם האזורים שמהם נושבות רוחות הסחר.
הצדדים הדרומי, מערבי והצפוני באי יבשים יותר.
ניתן למצוא למשל, אקלים טרופי בצד שבו נושבת הרוח בעוד שבצד הרחב יותר של האי האקלים צחיח ומדברי.
עונת סופות ההוריקן באי מתרחשת בין החודשים יוני לנובמבר, ובעיקר בין יולי לספטמבר.
אך האי סובל פחות מההוריקן מכיוון שהרי הגעש בו משמשים חיץ טבעי.
פסגות ההרים הגבוהות משפיעות על זרימת הרוחות וגורמות להן להתפרק וכך להחליש את הסופה.
מספר ענפים מרכזיים מהווים את עיקר הכלכלה באי הוואי: תיירות, בקר, קפה, חקלאות ימית, סוכר, גידול פרחים טרופיים, וייצור דבש.
בנוסף, גידול רוב תוצרת הפירות של המדינה כמו אננס, אגוזי המקדמיה והפאפאיה.
ענף התיירות באי נמצא במקום השני לאחר ענף החקלאות.
מספר התיירים המגיעים לאי הוא למעלה ממיליון, כאשר המגמה היא בעלייה מתמדת.
אך עם זאת, ולמרות גודלו הרב הוא עדיין מתויר פחות מהאי אואהו.
בתקופת מגפת הקורונה ירד מאוד מספר התיירים שהגיעו לאי, והירידה שיקפה את מה שקורה בשאר המדינה.
חַוּוֹת בקר, ביניהן חוות הבקר פארקר ראנץ', שנחשבת החווה הגדולה ביותר בעולם בבעלות פרטית, מגדלות 70% מבעלי החיים המשווקים במדינת הוואי.
רוב הבקר הגדל באי נשלח לעיבוד לארצות הברית וקנדה.
בשפת הוואי מכונה הקפה kope.
מזג אוויר של ימים שטופי שמש, עננים או גשם, מעט רוח ושילוב של אדמה וולקנית נקבובית ועשירה במינרלים יוצרים את התנאים האידיאליים לגידולי הקפה.
ניתן למנות כ-7 סוגי קפה, כאשר המפורסם בהם הוא "קפה קונה" הגדל על מורדות שני הרי געש.
באזור העיר קונה קיימות מאות חוות של מטעי קפה.
רבות מהחוות הללו מציעות סיורים לציבור הרחב בהם אפשר ללמוד על תהליך הגידול, הקטיף עיבוד הפולים וטחינת הקפה.
בכל שנה בחודש נובמבר מתקיים בעיר קונה פסטיבל קפה.
החקלאות הימית היא אחת התעשיות החשובות מאז הגעתם של המתיישבים הפולינזיים לאי.
חוות הדגים באי מגדלות דגים ופירות ים כמו אבלון (רכיכה נדירה), קרפיונים, שפמנונים, צדפות, דגי בורי וסוגים אחרים של דגים.
אחת מחוות הדגים היא חוות הדגים Kona Blue שבעליה הוא ניל סימס הנמצאת כ-800 מטרים מחוף קונה, המכילה כ-7 כלובי דגים השקועים בים.
זאת ועוד, חוות המים המשתרעות על יותר מ-170 דונם מייצרות מדי שנה מוצרי מים, ביניהן תעשייה המעבדת מספר סוגים של מיקרו אצות עבור מוצרים פרמצבטיים ותזונתיים.
ענף החקלאות הימית הוא אחד הענפים שלא נפגע ממגפת הקורנה.
להפך, בתקופת המגפה הכינו העוסקים בחקלאות ימית תוכניות כלכליות גדולות לענף שתְּסַפֵּקְנָה מקומות עבודה לשנים הקרובות.
האי הוואי היה מרכז עולמי לייצור סוכר גולמי בין השנים 1876–1994. בשנת 1994, נסגר באי המטע האחרון.
האקלים המגוון באי הביא לגידולם של סוגי סחלבים שונים, מינים והכלאות.
גידול הסחלבים החל בסוף המאה ה-19 עם צאצאי המלוכה בהוואי, ומיד אחריהם הגיעו סוחרים.
שתי הקבוצות הללו יצרו את אגודות הסחלבים הראשונות שהוקמו באי אוהאו.
אולם רק בשנת 1957 בוועידת הסחלבים העולמית הופיעה הוואי על מפת מגדלי הסחלבים.
תעשיית גידול הסחלבים באי היא הגדולה בעולם, והפרחים מגיעים מקואופרטיבים שונים של חקלאים וחוות פרחים בודדות.
תעשיית ייצור הדבש באי היא הגדולה ביותר בהוואי.
הדבש מורכב מסוגים שונים של פרחים, כמו פרחי עץ החרוב (Algarroba), פרחי עץ הגויאבה, פרחי צמח הלנטנה ואחרים.
אחד מסוגי הדבש הנדירים בעולם המגיע מהאי מופק מדבורים אשר בית הגידול שלהן הוא יער עצי המסקיט שגודלו 1,000 דונם.
מספר התושבים באי נכון לשנת 2020 הוא 200,629 איש, והם מהווים 14.3% מכלל תושבי מדינת הוואי המתרכזים ברובם בעיר הילו ובעיר קונה.
באי שבו האוכלוסייה אינה צפופה, קיימות חוות גדולות ושטחים גדולים כמעט ללא צמחייה.
עיר הבירה של האי הוואי, והעיר הגדולה ביותר באי (מבחינת מספר התושבים היא השנייה בגודלה במדינת הוואי).
העיר שוכנת לאורך מפרץ הילו, בצד הצפון מזרחי של האי.
הילו היא עיר מודרנית ותוססת הנחשבת עיר מחוז ובתוכה קיימים המרכז הכלכלי, המסחרי והשלטוני של המחוז.
העיר מציעה אטרקציות שונות כמו מוזיאונים, גלריות לאמנות, חנויות ומסעדות, גני סחלבים, פארקים מעניינים ועוד.
פעמיים בשבוע מתקיים בה שוק איכרים, ואחת לשנה (בחודש אפריל), מארחת העיר את פסטיבל מרי מונרך (Merrie Monarch), המכבד את מורשתו של המלך דייוויד קאלאקואה (King David Kalakaua) אשר היווה השראה למסורת, לשפה ולאומנות ההוואית.
בנוסף, מארחת העיר את התחרות האולימפית של ריקוד "ההולה" (Hula).
העיר משמשת כתחנה בדרך לביקור בפארק הוולקני הוואי הממוקם 45 דקות דרומה ממנה.
בהילו קיים נמל תעופה בינלאומי עם טרמינל אחד.
מזג האוויר השורר בה מושפע מהגשמים הרבים היורדים כתוצאה מרוחות הסחר ומרוחות הים, ולכן היא נחשבת כעיר הרטובה ביותר בארצות הברית.
בשנים 1946 ו-1960 התפרצו גלי צונאמי, שטפו את העיר וזרעו בה הרס רב.
העיר נקראת בקיצור קונה (Kona).
שוכנת בצדו המערבי של האי, הצד היבש שטוף השמש, לאורך מפרץ קאילואה (פתוח לסערות הדרום מערביות של החורף, המכונות "רוחות קונה" אשר מביאות איתן אוויר חם ולח), למרגלות הר האולאלאי (Hualalai).
האזור שבו שוכנת העיר היה אחת הנקודות הראשונות שנוצר בהן מגע בין תושבי הוואי לאירופאים.
ג'יימס קוק נחת בקאילואה-קונה ב-17 בינואר 1779 ונהרג בחוף בעימות עם תושבי המקום, אזור קאילואה-קונה היה מקום הולדתו של מלך הוואי, קמהאמהה הראשון (Kamehameha I), שהפך אותה לבירתו בתחילת המאה ה-19, בשנת 1820 הוקמה בה הכנסייה הראשונה (Mokuaikaua Church) בהוואי, שנבנתה מלבה, אבן ועץ קואה (koa wood).
העיר משמשת כתחנת עצירה לתיירים המגיעים לאי, וקיימים בה נמל להעמסת קפה ובקר ושדה תעופה.
כל שנה בחודש אוקטובר מארחת העיר את תחרות אליפות העולם ב"טריאטלון איש הברזל" (Ironman World Championship).
בשנת 2024, תארח העיר את אליפות העולם לנשים, ואליפות העולם לגברים תתקיים בניס אשר בצרפת.
באי 8 כבישים מרכזיים החוצים אותו לאורך ולרוחב: כביש 11, כביש 19, כביש 190, כביש 200, כביש 250, וכביש 270. כביש 19 ו-190 מחברים את הילו וקונה מצפון דרך Waimea.
כביש 11 מחבר את שתי הערים מדרום ועובר דרך הפארק הלאומי של הרי הגעש.
באי 2 שדות תעופה: הילו (Hilo International Airport) וקונה (Kona International Airport), כאשר מהאחרון ניתן לטוס ישירות ללוס אנג'לס שבחוף המערבי.
2 שדות תעופה קטנים נוספים הם Upolu; ו-Waimea-Kohala.
באי הוואי 2 נמלים מסחריים: נמל הילו, הנמצא על החוף הצפון מזרחי של האי ונמל Kawaihae הממוקם בחוף הצפון מערבי.
התחבורה הציבורית באי נקראת "Hele-on bus", והנסיעה בה נכון לשנים 2023/2024 היא חינם, אולם לוח הזמנים שלה משתנה בהתאם לתנאי מזג האוויר ולכן אינו מתאים לטיולים באתרי התיירות.
אתר קאילואה-קונה (Kailua-Kona) הוא אתר נופש הממוקם בחוף המערבי של האי.
החופים עם חול לבן והמים צלולים.
חוף פנאלאוו (Punaluʻu Black Sand Beach) מכונה גם "חוף החול השחור".
ממוקם בדרום מזרח חוף קאהו (Kaʻū coast) וצבע החול בו שחור בשל הפעילות הוולקנית במקום.
בחוף קיימים שירותי חוף, פינות פיקניק וחנייה.
השחייה בים אפשרית אך חשוב להיזהר כאשר נכנסים למים, מכיוון שלעיתים קיימים זרמים חזקים.
מתחת למי הים נובעים מעיינות מים מתוקים קרים.
על החוף החולי מתחממים בשמש צבי ים ירוקים המוגנים בהוואי.
חוף הים עם החול הלבן הגדול ביותר באי, אורכו כחצי מייל וכמעט תמיד שטוף שמש, רוחות הסחר הנושבות בו מונעות מהאזור להיות חם מדי אחר הצהרים.
החוף מחולק לשניים - חוף ציבורי וחוף פרטי.
קיימים בו שרותי חוף, מתקני פיקניק וחנייה בשפע.
נחשב כאחד מהחופים היפים ביותר של האי, ודורג ברשימת עשרת החופים הטובים המובילים הבינלאומיים ביותר של האיים.
החוף מציע תנאים טובים לגלישה, שחייה, שיזוף ושנורקלינג.
חוף מאונה קיה (Mauna Kea) הוא חוף ים עם חול לבן, המשתפל בעדינות לכיוון מי הים.
לאורך החוף גדלים עצי דקל.
בחוף קיימים מתקנים, ובמהלך חודשי הקיץ הרגועים, זהו חוף שאפשר לשנרקל בו.
בחודשי החורף, החוף לא פעיל מכיוון שגלי הים הגבוהים הופכים את השהייה בו למסוכנת.
חוף פאפאקולה (Papakōlea) הוא חוף ים עם חול בצבע ירוק.
החוף הוא אחד מ-2 החופים הירוקים הנמצאים בארצות הברית.
מהווה חלק מהר הגעש מאונה לואה אשר מכיל את הגבישים הירוקים (האוליבינים) ומכאן שמו.
בחוף אין שרותי חוף ואין צל, כך שהזמן הטוב ביותר לבלות בחוף הוא מוקדם בבוקר.
הפארק הלאומי הוולקני של הוואי (Hawaii Volcanoes National Park) מוגדר כאתר מורשת עולמית.
משתרע על יותר מ-300,000 דונם, מפסגת הר הגעש מאונה לואה לכיוון האוקיינוס.
בדרך חוצים את שביליו שני הרי הגעש מאונה לואה וקילוואה.
הפארק ממוקם בקצה הדרום מערבי של האי כאשר גבולותיו משתנים כל הזמן במשך כ-70 מיליון שנה, בשל פעילותו הגעשית של הר הגעש קילאוואה.
בפארק היה קיים מרכז מבקרים Kilauea, וכן מוזיאון תומאס א.ג'גאגר (Thomas A.
Jaggar Museum) שקרוי על שמו של אחד מחוקרי הרי הגעש החלוצים שחקר את הקילאוואה ושימש כמאגר מידע על הר הגעש.
לאחר התפרצות הקילאוואה בשנת 2018, השתנה אזור הפסגה של הפארק בעקבות עשרות אלפי רעידות אדמה שגרמו להתמוטטות מָסִיבִית של קלדרת ההר ולהתרוממות עמודי עשן ואפר שיצרו ערפל (המכונה vog).
במהלך ההתפרצות נפגעו קשות המוזיאון ומצפה הר הגעש ונהרס קצה המצוק שעליו נשען בניין המוזיאון.
מאז סיום ההתפרצות, שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית (National Park Service - NPS) הכין תוכנית לשיקום המקום: הריסת שלושה מבנים שניזוקו על פסגת ההר, שיחזור הגישה לאזור התצפית, שיפוץ והרחבת מרכז המבקרים ליד הכניסה לפארק, תיקון ושיפוץ הכביש Crater Rim Drive ליד הכניסה לפארק, הקמת כיכר לשיפור הבטיחות במקום.
הריסת המוזיאון ומתחם מצפה הר הגעש צפויה להתחיל בסוף שנת 2023, וכך תִּסְתַּיֵּמְנָה 96 שנים של מוזיאון א.
הפארק הלאומי פואוהונואה או הונאונאו (Pu`uhonua o Honaunau National Park) תחום בצדו הדרומי והמזרחי בחומה בצורת האות L (המכונה Great Wall) ובצידו הצפוני והמערבי גובל באוקיינוס.
במפרץ הסמוך אליו נוהגים צבי הים הירוקים להטיל את בֵּיצֵיהֶם.
הפארק מפורסם במורשתו ההיסטורית ומשמש כאתר של טקסים.
על חצי-אי וולקני ניצבים שרידי מקדשים, מבנים היסטוריים ופסלי עץ משוחזרים בצורות מאיימות.
אחד המבנים העתיקים ביותר בפארק הוא ה-Heau.
בהוואי העתיקה הייתה מערכת חוקים הידועה בשם קנאוואי שאכפה את הסדר החברתי.
קביעת הסדר החברתי נעשתה על ידי החוק הקדוש (הקאפו) ואי ציות לו גרר אחריו גזר דין מוות.
לפיכך, אנשים נמלטו לחפש מקלט ומחילה בתוך הפואוהונואה.
רעיון בקשת מקלט בהוואי הוא מושג עתיק ששורשיו בתרבות הפולינזית.
הגן הבוטני הטרופי של הוואי (Hawaii Tropical Botanical Garden) נמצא צפונית לעיר הילו ומכיל בתוכו יותר מ-2,000 מיני צמחים.
שמורת מפלי אקאקה (Akaka Falls State Park) משתרעת על כ-264.6 דונם.
שביל העובר בתוך יער גשם ומתפצל לשניים, מוביל לנקודת תצפית על מפלי קאהונה השוצפים, בהמשכו מוביל השביל לנקודת תצפית על מפלי אקאקה הצונחים מגובה של 135 מ'.
עמק וואיפיו (Waipio Valley) מכונה גם "עמק המלכים", מיקומו על חוף Hāmākua.
העמק מוקף בצוקים תלולים מכוסי צמחייה טרופית, מהם צונחים מפלי מים יפהפיים רבים ונשקף נוף.
בעמק וואיפיו נולד וגדל המלך קמהאמהה הראשון, והוא שימש כמרכז חשוב לחיים הפוליטיים והדתיים באי.
זהו עמק פורה שהיה ביתם של ילידי הוואי ומאכלס היום פחות מ-100 תושבים החיים בין המפלים, שדות הטארו והנהרות שבעמק.
ביום שישי, 25 בפברואר 2022 בהוראת ראש העיר, מיטשל ד.
רוט, נסגר למבקרים הכביש Waipiʻo Valley המוביל לעמק בשל תנאיו המסוכנים לציבור וכאמצעי בטיחות.
מצפון מזרח לעמק וואיפיו נמצא עמק נוסף, עמק פולולו (Pololū Valley) המשתרע בצפון הר הגעש קוהלה, וניתן להגיע אליו בנסיעה על כביש 270. העמק הוא שטח מרעה פורח וירוק, והנוף הנשקף מנקודת התצפית שבו מהמם ביופיו: צוקים מוריקים, איים קטנים במי האוקיינוס, וכן החול השחור בפתחו של העמק.
הר מאונה קיאה (Mauna Kea) מתנשא לגובה של כ-4,500 מ' מעל פני הים, ועל פסגתו מוצבים טלסקופים עצומים לצפייה בכוכבים.
הנסיעה להר מהעיר הילו נמשכת כשעה בכביש Saddle Road הֶעָבִיר אך ורק לרכב שטח.
לפני העלייה להר יש להתעדכן בתנאי מזג האוויר המשתנים לעיתים קרובות ויוצרים מזג אוויר חורפי וקר מאוד, רוחות הנושבות במהירות של 100 קמ"ש וראות אפסית.
בהר קיים מרכז מבקרים, יש לשהות בו כ-30 דקות כדי להפחית את הסיכון למחלת גבהים.
העולים להר חייבים להיות אנשים במצב בריאותי תקין, וקיים איסור לעלות להר על אנשים בעלי יתר לחץ דם, אנשים עם מחלות לב, נשים בהריון, וילדים מתחת לגיל 13.
מוזיאון הצונאמי של הפסיפיק (The Pacific Tsunami Museum) משמש כאנדרטה לאלו שאיבדו את חייהם באירועי הצונאמי בעבר.
מטרותיו לקדם את החינוך וליידע את הציבור הרחב על גלי הצונאמי והגורמים להיווצרותם.
המרכז התרבותי של מזרח הוואי (East Hawaii Cultural Center) שוכן בבניין היסטורי בו שכנו בעבר תחנת משטרה ובית המשפט של העיר הילו.
הוא מכיל בתוכו שלוש גלריות המציגות יצירות של אמנים מקומיים וזרים, ואולם מופעים.
מוזיאון לימן (Lyman Museum) שוכן בבית המיסיון הישן שנבנה ב-1839, ובו תצוגות בנושאי טבע ותרבות בהוואי.
הוואנה (מספרדית: Havanna) היא יצרנית מזון ארגנטינאית המתמחה בייצור מאפים מתוקים ודברי מתיקה שונים.
החברה הוקמה במאר דל פלאטה ב-1947 בידי דמטריו אליאדס, לואיס סבראליני ובנחמין סיסטרנה.
אף ששמה הוא כשל הוואנה בירת קובה, איות שמה אינו לפי התעתיק הספרדי (Habana), אלא דווקא לפי התעתיק המקובל באנגלית.
המוצרים המובילים בחברה, והמזוהים עמה יותר מכל הם האלפחורים, אך החברה מייצרת גם עוגות, עוגיות, ריבת חלב, חטיפי שוקולד, ומוצרים מתוקים אחרים.
כן מייצרת החברה מוצר בשם "הוואנט" (Havannet), הדומה לקרמבו במראהו, אך מלא בריבת חלב.
בנוסף על ייצור המאפים, מפעילה החברה גם רשת של 164 בתי קפה ודוכני מכירות ברחבי ארגנטינה, המופעלים בידי זכיינים.
מוצריה של החברה משווקים במדינות נוספות באמריקה הלטינית, בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ישראל, וכן במספר מדינות באירופה.
הוואה ברזילאית (שם מדעי: Hevea brasiliensis; קרויה גם עץ הגומי ולעיתים גם קאוצ'וק) היא עץ המהווה את המקור העיקרי לגומי טבעי.
ההוואה הברזילאית גדלה פרא ביערות ברזיל, באגן האמזונאס, בעיקר מדרום לנהר.
השימוש בעץ היה ידוע לאינדיאנים בני המקום והם יצרו מוצרים שונים מהלטקס.
חוקר הטבע הצרפתי שארל מארי דה לה קונדמין (Condamine) הבחין בעץ ובאופן שימושו וכבר ב-1745 הביא כמות קטנה מהלטקס לאירופה ופרסם מחקר מקיף אודותיו.
ב-1770 הובא הגומי לראשונה לאירופה, כחומר גלם למחקים.
עם המצאת הגיפור על ידי צ'ארלס גודייר ב-1839 הלך וגדל השימוש בגומי, שהביא לשגשוג כלכלי בברזיל ונטיעת מטעי גומי, במסגרת "בום הגומי", בין השנים 1879 ל-1912. ערים כמנאוס, בלם ופורטו וליו שגשגו וצמחו באותה תקופה.
באגן האמזונאס צמחו טייקונים של גומי, שנעשו לעשירים מופלגים.
אחד מהם, חוליו אראנה, שלט על מטעים בשטח של קרוב ל-30,000 קמ"ר.
העובדים בתעשייה זו חוו עבודה בתנאים קשים ובתשלום מינימלי.
יצוא זרעי עצי ההוואה הברזילאית מברזיל נאסר, אולם קצינים בריטיים הצליחו להבריח מספר זרעים וזרעו אותם במושבות במזרח הרחוק.
עם התבגרות המטעים בראשית המאה ה-20 קמה לראשונה תחרות לגומי הברזילאי.
ההוואה הברזילאית משתייכת למין הוואה, ממשפחת החלבלוביים.
חשיבותה הכלכלית העיקרית נובעת משרף הלטקס, נוזל חלבי לבנבן, המצוי בעיקר בשיפת העץ, וממנו מייצרים גומי.
אזור הגידול של ההוואה הברזילאית הוא באקלים טרופי - בעיקר ביערות הגשם של ברזיל, והיא איננה סובלת קרה או כפור.
החל מראשית המאה ה-20 מגדלים את העץ גם באזורים הטרופיים של דרום-מזרח אסיה - בתאילנד, וחצי האי המלאי.
בטבע מגיעים העצים עד לגובה של יותר מ-40 מטרים, אולם במטעים מוגבל גובהם לכ-24 מטר, שהוא הגובה האופטימלי לייצור הלטקס.
בטבע גדלים העצים בצפיפות נמוכה של כ-28 עצים בקילומטר רבוע.
כאשר העצים הם בני שש שנים ניתן להתחיל באיסוף הלטקס.
חתכים מתבצעים בניצב לעורקי הלטקס שבעץ, תוך פגיעה מינימלית בעץ עצמו.
את השרף אוגרים בדליים קטנים הנתלים מתחת לחתכים אלה.
להוואה הברזילאית שימוש גם כעץ לרהיטים.
שימוש זה נחשב כידידותי לסביבה מאחר שהוא אינו כרוך בכריתת עצים, שכן באלו נעשה שימוש רק לאחר שסיימו את תפקידם כיצרני לטקס.
הוואי חמש-אפס היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי לאונרד פרימן .
הסדרה התרחשה בהוואי ועקבה אחר היחידה המשטרתית המיוחדת חמש-אפס, שבראשה עמד סטיב מקגארט.
צוות חמש-אפס הורכב משלושה עד חמישה חברים (כח קטן יחסית בהשוואה ליחידות משטרה דומות), והוא שכן בארמון איולאני .
נעימת הנושא של הסדרה, אשר הולחנה על ידי מורטון סטיבנס , זכתה לפופולריות רבה ולמחוות שונות .
בישראל החלו לשדר את הסדרה ביוני 1973.
צ'ין הו קלי (קאם פונג צ'ון)
קונו קלקואה (פרנסיס דמיין לאני גילברט קאו-הי, הידוע בכינוי "זולו")
"טראק" קיאלוהה (וילפרד מו קיאלה)
המושל פול ג'יימסון (ריצ'רד דנינג)
פרקליט המדינה ג'ון מניקוט (גלן קאנון)
הפתולוג ד"ר מקס ברגמן (אל איבן)
ראש מעבדת הזיהוי הפלילי צ'ה פונג (הארי אנדו)
המזכירה ג'ני שרמן (פגי ראיין)
המזכירה בעונה הראשונה מיי (מגי פרקר)
הסוכן החשאי הסיני וו פט (חאי די)
שימשה בישראל בפתיח התוכנית הקומדי סטור.
נוגנה בתחילת הסרט שרק 2 על ידי אחד מנגני הממלכה לאחר תרועת החצוצרות המלכותית.
נוגנה בסרט מדגסקר בסצנה בה מרטי גולש בחוף הים.
מפעל הפיס ערך פרסומת להגרלת ה-50 מיליון הגדולה שלו בעזרתה.
בהשראת מפעל הפיס, הסדרה קופה ראשית השתמשה בנעימה כשעליה מושרות המילים: "כמה כמה כמה?
הושמעה בפרק "החטיפה" בסדרה שמש.
מנוגן כפתיח לשיר "לא רוצה לישון" של ג'וזי כץ לפסטיבל שירי הילדים.
בסדרה הסמויה כונו המשטרה והשוטרים בעגת תושבי בולטימור "5-O" (קרי: פָייב אוֹ).
הוואסופאי הם קבוצה אתנית קטנה של אינדיאנים בארצות הברית, שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe).
בני השבט מתגוררים בעיקר בכפר סופאי השוכן בשמורת הוואסופאי, שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של כ-750 קילומטרים רבועים באזור הגרנד קניון בצפון מערב מדינת אריזונה שבדרום מערב ארצות הברית.
בני השבט חיים באזור הגרנד קניון מזה למעלה מ-800 שנים.
הוואסו (Havasu) בשפתם הוא "מים כחולים-ירוקים" ו"פאי" (pai) פירושו אנשים, כלומר "אנשי המים הכחולים-ירוקים".
השם מתייחס לצבע מי הנהר הזורם בערוץ הוואסו (Havasu Creek) שבו מתגוררים בני שבט זה.
אף שבני השבט מתגוררים בעיקר ביישוב סופאי השוכן בערוץ הוואסו, המוכר גם בשם קניון קטרקט (Cataract Canyon), תבעו בני שבט חזקה על שטח בגודל מדינת דלאוור.
עם זאת, ב-1882 אילץ הממשל הפדרלי של ארצות הברית את בני השבט לוותר על דרישותיהם ולהסתפק בשטח של 2.1 קילומטרים רבועים.
האירועים סביב הבהלה לכסף (silver rush) והקמת מסילת הברזל של סנטה פה (Santa Fe Railroad) פגעו בבני השבט.
מעבר לכך, פתיחת הפארק הלאומי גרנד קניון ב-1919 דחפה את ההוואסופאי אל סף הכיליון משום ששירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השתמש באופן קבוע באדמתם.
במהלך המאה ה-20 השתמש השבט במערכת המשפט האמריקאית למאבק על החזרת הקרקעות לרשותם.
ב-1975 הצליח השבט לקבלת בחזרה לחזקתו קרוב ל-750 קילומטרים רבועים של שטחי המורשת שלהם כאשר עבר חוק הרחבת הפארק הלאומי גרנד קניון.
על מנת לשרוד החלו בני השבט לעסוק בתיירות, כשהם מושכים עשרות אלפי מבקרים מדי שנה אל הקניון שבו הם מתגוררים ומפלי המים שבו.
מבחינה אתנית, ההוואסופאי והוואלאפאי הם בני אותו עם, אם כי כיום הם מוגדרים כקבוצות נבדלות פוליטית כתוצאה ממדיניות ממשלת ארצות הברית.
במקור נחלק שבט הוואלאפאי (Pa'a או Pai) לשלושה תת-שבטים: "אנשי הרמה" (Plateau People), "אנשי ההר התיכון" (Middle Mountain People) ו"לוחם יאוואפאי" (Yavapai Fighter).
תת-השבטים נחלקו לשבע קבוצות, שהתפצלו לשלוש עשרה קבוצות מקומיות.
הקבוצות המקומיות היו מורכבות מקבוצות של משפחות מורחבות שחיו בכפרים קטנים.
ההוואסופאי הם בסך הכול אחת מהקבוצות המקומיות הללו המכונה "הוואסואוה פא'אה" (Havasooa Pa'a), חלק מקבוצת "נייאב-קאפאי" (Nyav-kapai - "האנשים מהמזרח") של תת-השבט "אנשי הרמה".
השבט הסתמך מסורתית כמעט אך ורק על חקלאות, ציד וליקוט כאמצעי המחייה.
אף שבניו חיו בעיקר מעל הגרנד קניון ובתוכו, שרובו שטח צחיח, הייתה השמורה של בני השבט נווה מדבר של צמחייה עשירה ומים זכים.
שמם "אנשי המים הכחולים-ירוקים" משקף זאת.
ההשערה המקובלת היא שבני ההוואסופאי חיו בתוך הגרנד קניון ובסביבתו במשך למעלה משמונה מאות שנים.
מעט מאוד ידוע על השבט לפני המפגש המתועד הראשון עם אירופאים.
האירופאי הראשון שתיעד מפגש כזה היה הכומר הספרדי הפרנציסקני פרנסיסקו גארסס (Francisco Hermenegildo Tomás Garcés; 1781-1738) גארסס דיווח שראה קרוב ל-320 בני הוואסופאי, מספר שילך ויתדלדל משמעותית במהלך המאות הבאות עקב ההתפשטות מערבה של האירופאים ואסונות טבע, לפני שיגדל מחדש לבערך 650 נפשות בתקופה הנוכחית.
ההתרחבות מערבה של ארצות הברית במחצית הראשונה של המאה ה-19 השפיעה על בני ההוואסופאי פחות מאשר על אוכלוסיות ילידים אחרות במערב, למעט השימוש בסוסים שהובאו על ידי הספרדים.
חיי היום-יום לא השתנו אפילו כשהמגע עם המתיישבים האירופאים הלך והתחזק בהדרגה עד שנתגלה כסף בקניון קטרקט בשנות ה-70 של המאה ה-19. בואם של מחפשי כסף לאזור היה בלתי רצוי.
ההוואסופאי ביקשו הגנה בפני פלישת המתיישבים לתחומם, אך בקשותיהם לא נענו.
צו נשיאותי של נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז ב-1880 הורה להקים שמורה קטנה בחסות הממשל הפדרלי עבור השבט, אבל שטח השמורה לא כלל את אזורי הכרייה שלאורך הקניון.
לאורך כל תקופה זו נעו היחסים בין ההוואסופאי לבין שבטי אינדיאנים אחרים בין יחסי מסחר חמים לעוינות.
יחסי החברות והקשרים עם שבט ההופי, שהשמורה שלהם הייתה קרובה יחסית, היו חזקים, שכן היה סחר ער בין שני השבטים.
ההופי הכירו להוואסופאי מוצרים חקלאיים חדשים כמו דלעת וחמנייה שהפכו בסופו של דבר למוצרי יסוד בתזונה של ההוואסופאי.
לעומת זאת, היו היחסים עם שבטי היוואפאי והפאיוט הדרומיים עוינים.
בני שבטים אלו נהגו לגנוב ולהשמיד יבולים של ההוואסופאי.
ב-1882 חתם הנשיא צ'סטר ארתור על צו נשיאותי לפיו כל הקרקע שעל הרמה מעל לקניון, ששימשה את בני השבט כאתר המגורים המסורתי בחורף, תהפוך לרכוש של ארצות הברית.
צו זה הגביל את בני השבט לחלקת אדמה בת שני קילומטרים רבועים בקניון קטרקט, וגזל באחת את כל אדמתם לשימוש הציבור האמריקני.
דיווחים מאותה תקופה מעידים שבני ההוואסופאי לא היו מודעים לצו זה במשך כמה שנים.
אובדן של כמעט כל אדמתם היה רק אחת מהבעיות שההוואסופאי התמודדו איתן.
הגידול במספר המתיישבים בסביבה צמצם מאוד את מספר בעלי החיים שניצודו לשם השלמת התזונה, וסחיפת קרקע (תוצאה של טכניקות השקיה גרועות) גרמה לסדרה של מצבים של מחסור במזון.
יתר על כן, המגע עם המתיישבים גרם לגל של התפרצויות של מחלות קטלניות: אבעבועות שחורות, שפעת וחצבת.
ב-1906 נותרו בשבט 166 אנשים, חצי מכמות התושבים שפגש הכומר גארסס במפגש המתועד הראשון של בני השבט עם אירופאים ב-1776.
בשלהי המאה ה-19 התרחבה מאוד רשת הרכבות בארצות הברית.
ב-1897 הוחלט להניח קו מיוחד של מסילת ברזל של רשת סנטה פה ישירות לגרנד קניון.
הקו נפתח ב-1901. במהלך ביקורו בגרנד קניון ב-1903 פגש הנשיא תאודור רוזוולט שני ילידים משבט הוואסופאי שמשפחותיהם התגוררו באזור המכונה "גן אינדיאני" (Indian Garden) (ערוץ נחל מתחת לגדה הדרומית של הגרנד קניון).
רוזוולט סיפר להם על הפארק שעומד להיות מוקם, ושהם יאולצו לעזוב את האזור.
ב-1908 הוכרז הגרנד קניון מונומנט לאומי, וב-1919 הוא קיבל מעמד של פארק לאומי.
עם זאת המשפחה האחרונה של בני הוואסופאי עזבה את הגן האינדיאני רק ב-1928 לאחר ששירות הפארקים הלאומיים אילץ אותם לצאת.
בתקופה זו נעשו כמה ניסיונות כרייה בשטח הקניון.
מנהרות הן מראה נפוץ באזור אתר המחנאות שהעמוקה שבהם סביב 90 מטרים.
המכרה הגדול ביותר הוא בקניון קרבונט (Carbonate Canyon), בסמוך למפלי הוואסו, שם ניתן עדיין לראות שרידים ממסילות היורדות משלושה גבהים.
באזור זה פעלה עד מלחמת העולם השנייה חברת העופרת והאבץ של הוואסו (Havasu Lead and Zinc Company) לכריית עופרת.
אתר המחנאות הנוכחי שוכן במחנה הכרייה של חברה זו (hard rock mining camp).
מתחת למפלי מוני (Mooney Falls) מטפס "סולם הצינורות" הידוע אל מרבצי הוונדיום.
בעיות בריאותיות באוכלוסיית ההוואסופאי צמצמו אותה למצב שבו דור שלם כמעט ונמחה בשל תמותת תינוקות וילדים.
בני השבט סבלו ממורל נמוך, ועקב כך התפשטו בקרבם תופעות של הימורים, אלכוהוליזם ואלימות.
ככל שהתקדמו השנים הבינו בני השבט יותר ויותר שאינם יכולים יותר לשרוד במצבם בחברה האמריקאית מבלי לאמץ לפחות חלק מהיבטיה.
אפשרויות העבודה שעמדו בפני חברי השבט היו אילוף סוסים, עבודה בחוות ועבודה בשירות הפארקים הלאומיים.
ההוואסופאי נאבקו על מנת לשמר את מנהגיהם ומסורותיהם, אבל הממשל הפדרלי ושירות הפארקים הלאומיים התייחסו בזלזול כלפיהם והאיצו את קצב הפעילות כדוגמת הריסת המבנים המסורתיים והקמת בקתות במקומם.
בתקופה זו המשיך השבט להיאבק בממשל במטרה להשיב את אדמותיו.
ב-1968 זכה השבט בתביעתו נגד ממשלת ארצות הברית.
בית המשפט קבע שחלקים מאדמתם של ההוואסופאי נגזלו מהם שלא כחוק ב-1882 וכי השבט זכאי לפיצוי בגין אדמתו במחירי השוק.
מחיר השוק בתקופה זו היה 55 סנטים לאקר, ובסך הכול קצת מעל למיליון דולרים.
אף שהמשפט היווה נקודת ציון עבור ההוואסופאי במובן זה שהוכח בבית משפט שהממשל הפדרלי גזל שלא חוק את אדמתם, היא טרם הושבה לשבט.
עם זאת, המומנטום שלו זכו ההוואסופאי במשפט זה נוצל בשנות ה-70 של המאה ה-20 והם המשיכו להיאבק להשבת אדמותיהם.
ב-1974, לאחר שזכו לתמיכת ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון, כמו גם לתמיכת עיתונים רבי השפעה דוגמת לוס אנג'לס טיימס, Wall Street Journal וסן פרנסיסקו כרוניקל, הפעיל השבט לחצים להעברת חוק S.
1296 בקונגרס, שנועד להשיב להם את אדמותיהם.
חודשים של דיונים וניסיונות של חברי קונגרס אחדים לעכב את ההחלטה כמעט שגרמו לביטולה, אבל ימים ספורים לפני שהקונגרס יצא לפגרת הסתיו עבר החוק לבסוף בשני בתי הקונגרס והונח על שולחן הנשיא.
בדומה למה שאירע בקונגרס, שכב החוק על שולחן הנשיא ג'רלד פורד כמעט עד הרגע האחרון שבו אפשר היה בטרם נחתם והפך לחוק ב-4 בינואר 1975. החוק העניק להוואסופאי נאמנות על שטח של 750 קילומטרים רבועים.
386 קילומטרים רבועים נוספים הוגדרו כ"אדמות לשימוש הוואסופאי" (Havasupai Use Lands), שמשמעותם המעשית שאדמות אלו נמצאות בפיקוח של שירות הפארקים הלאומיים, אבל זמינות לשימוש מסורתי של הוואסופאי.
בעקבות השבת חלק גדול מאדמתו, החל שבט הוואסופאי לשגשג מחדש.
אף שרבים ממנהגי היום-יום שהיו קיימים בשבט לפני 1882 כבר לא מקובלים כיום, המשיכו הוואסופאי לכבד ולשמר את מסורת אבותיהם.
נכון ל-2014 כולל השבט 650 חברים, וכ-200 נוספים טוענים להיותם מצאצאי השבט.