tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד בתיכון היהודי "קולטורה" בבוקרשט, בעקבות החקיקה האנטישמית שאסרה על יהודים ללמוד בתיכון הכללי.
מורו לרומנית היה מיכאיל סבסטיאן.
במלחמת העולם השנייה הועסק ברנשטיין בעבודות כפייה שכללו חפירות, עישוב, קטיף ירקות ובהמשך גם איסוף גופות מהריסות בניינים מופצצים.
לאחר המלחמה, ב-1946, השיג את תעודת הבגרות והצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית.
ב-1950 סיים את לימודיו בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת בוקרשט.
ב-1953 סולק מהמפלגה הקומוניסטית ומעבודתו בהוצאה לאור של הנוער והתקשה למצוא עבודה חדשה.
התחלת פעילותו הפובליציסטית הייתה בשנת 1943 בכתב העת "Caiete culturale" (מחברות תרבותיות) אותו ערך בעצמו.
פעילותו הספרותית התפרסמה לראשונה ב-1944, בעיתון Ecoul (ההד), שם פרסם מאמר על ברנרד שו תחת שם העט Paul Scorţeanu (פאול סקורצאנו).
הוא המשיך את הפובליציסטיקה שלו בכתבי העת Contemporanul, Gazeta literară, Luceafărul, Viaţa românească וב-1948 פרסם תחת שם העט Mircea Slavu (מירצ'אה סלאבו) את הנובלה Armă vicleană (נשק ערמומי).
ב-1955 פרסם מחקר ביקורתי על ג'או בוגזה ובאותה השנה פרסם מחקר מעמיק על Teatrul lui Mihail Sebastian (התיאטרון של מיכאיל סבסטיאן).
ב-1957, בעקבות דיכוי המרד ההונגרי, כתב ספר על אנטול פראנס, ספר שהיה מכוון נגד הפנאטיות ונגד חוסר הסובלנות.
הספר עורר זעם בקרב החוגים השליטים, שדרשו את הרחקתו מהמדיה.
לאונטה ראוטו (לשעבר לב אויגנשטיין), שהיה בעל מעמד חשוב מאוד ואפילו כונה בדו"ח טיסמנאנו "הדיקטטור של התרבות הרומנית" ניסה להגן עליו, אך לא לאורך זמן וכך, ביולי 1958 פוטר ונחסמה דרכו למערכות העיתונים.
במשך שלוש שנים היה מובטל ורק כתב העת הספרותי Gazeta literară פרסם מפעם לפעם מאמר שלו, כשהעורך, פאול ג'אורג'סקו נאבק עם הצנזורה על כל מאמר בנפרד.
הוא שב לעבודה סדירה בעזרתו של אלכסנדרו מירודן.
מירודן, שהיה באותה תקופה המזכיר הספרותי של התיאטרון לקומדיה, רצה לפרוש מתפקידו, כדי להקדיש עצמו לספרות.
הוא המליץ על אלווין ברנשטיין בפני מנהל התיאטרון, ראדו בליגן, שקיבל את ההמלצה ומינה את ברנשטיין לתפקיד המזכיר ב-1961.
ברנשטיין השתלב היטב בעולם התיאטרון ובמהרה הפך לסמכות בנושא.
הוא הפיק את כתב העת Caietele Teatrului de Comedie (מחברות התיאטרון לקומדיה) וב-1969 בעת שכיהן בתפקיד המזכיר הספרותי בתיאטרון הלאומי על שם יון לוקה קאראג'אלה, ייסד שם את כתב העת היוקרתי Caietele Teatrului Naţional (מחברות התיאטרון הלאומי).
כתב עת זה הופץ ב-50,000 עותקים לכל כותר, יצאו לאור 80 כותרים.
כדי לסייע במימון התיאטרון הפיק ברנשטיין את כתב העת האינטלקטואלי Jocul de-a vacanţa (המשחק כאילו חופשה) שהופץ ב-200,000 עותקים.
ברנשטיין היה מעורב בעריכת כתבי העת Litere (אותו ייסד, מאוחר יותר שונה שמו ל-Arc) ו-Lettre Internationale שעבורו היה עורך ראשי של המהדורה הרומנית.
אלווין ברנשטיין היה אחיין של מרדכי ברנשטיין.
1960 Anton Pavlovici Cehov (אנטון פאבלוביץ' צ'כוב) עם הקדמה של Tamara Gane (תמרה גאנה).
Caragiale, Bucureşti (המודרניות של הקלאסיקן יון לוקה קאראג'אלה).
אלווים (בטורקית: Alevilik, Anadolu Aleviliği, Kızılbaşlık) הם קבוצה דתית אדוקה ותת-אתנית יוצאת-אסלאם המרוכזת בעיקר בטורקיה.
האלווים מתייחדים בדתם, הנחשבת לפלג התריסרי של האסלאם-השיעי.
היא אינה מוכרת על ידי המוסלמים-הסונים כחלק מהאסלאם באמונות, זרמים ותרבותיות שונות.
ישנם אלווים טורקים, כורדים וערבים, ומכל קבוצה אתנית אליה הם משתייכים, הם נבדלים ממנה מבחינה תת-אתנית.
האלווים נרדפו במשך מאות שנים בידי הרוב המוסלמי-סוני בקרבו חיו עקב אמונתם.
האלווים היו נתונים לא פעם גם לאלימות קשה.
בבתי הספר התלמידים האלווים לא נחשבו כמוסלמים ולא השתתפו בשיעורי הדת.
האלווים פועלים כנגד אפליה זו.
האלווים הערבים קרובים מאוד לעלווים בסוריה ומקיימים איתם קשרי משפחה ותרבות.
מוצאם של האלווים אינו ברור, אך ההנחה המקובלת היא כי הם התפלגו בשלב זה או אחר מתוך העלווים.
ישנן ארבע קבוצות מרכזיות של אלווים בטורקיה:
אלווים-בקטשים שלפי כמה הערכות מספרם נע בין 10 ל-12 מיליון איש.
אלווים דוברי-ערבית הנמצאים בדרום טורקיה.
כמעט כל הערבים בטורקיה הם אלווים וכן להם זיקה גם לעלווים של סוריה.
רובם מרוכזים במדינת האטיי שעד 1939 הייתה חלק מסוריה.
אלווים הדוברים בדיאלקט טורקי המעורבב עם מילים וביטויים מהשפה האזרית, החיים באזור העיר קארס שבאזרבייג'ן.
אלווים טורקים-כורדים, מרוכזים בלב אנטוליה במחוז דֶרסים (Dersim, שבימינו נקרא Tunceli Province), המהווים כשליש מאוכלוסיית הכורדים בטורקיה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה והקמתה של טורקיה לא נשארו באנטוליה מיעוטים גדולים.
במדינה הטורקית היה לכאורה שוויון אזרחי ופוליטי.
המהפכה הכמאליסטית, סימנה את תחילתה של תקופה חדשה בהיסטוריה של האלווים.
היחס העוין המסורתי כלפיהם מצד המדינה השתנה עם פעולות החילון של אטאטורק בהן הם תמכו בכל לב.
בין השנים 1924 - 1938 הממשלה הרפובליקנית ביטלה את כל המכשולים בדרך לשילוב הדרגתי של האלווים בחברה הטורקית.
האלווים תמכו בהפרדת הדת מהמדינה וייחסו כבוד רב לאטאטורק עד כי הם מקיימים פולחן לכבודו המורכב מאלמנטים דתיים.
האנשים הפשוטים בכפרים היו משוכנעים כי הייתה ברית הדדית סודית בין אטאטורק לאלווים.
תופעה זו מסמנת שינוי משמעותי בהיסטוריה של הקהילה ש הדימוי העצמי שלה במשך מאות שנים היה מבוסס על התנגדות לרשויות המדינה ומוסדותיה.
זה נמשך כל עוד המדינה עצמה נשארה נאמנה לעקרונות החילון שנקבעו על ידי אטאטורק.
לא פלא כי בכניסה לבית אלווי ניתן לראות לא פעם תמונות של האימאם עלי ושל הקדוש חאגי בקטש ולי לצד ציור של אטאטורק.
בשנת 1928 עם ביטול הסעיף בחוקה שהכריז כי האסלאם הוא דת המדינה הטורקית נעשה צעד נוסף בכיוון החילון והדת הפכה לעניין אישי.
הדבר תאם לתפיסת האלווים את הדת כאיזוטרית.
באופן מסורתי הדת היא עבורם עניין שבלב.
שנות מלחמת העולם השנייה הביאו להתגברות האוטוריטאריות של המדינה וזו השפיעה מצדה על מעמד המיעוטים.
המשטר הכמאליסטי, שנקט מדיניות חלונית קשוחה, אטאטיזם כלכלי קיצוני, לא תאם תמיד את האינטרסים והלוך רוחם של בני המיעוטים.
הצלחת המפלגה הרפובליקנית בשנת 1950 הייתה ניצחון למיעוטים והפרידה מן הכמאליזם הנוקשה נמשכה ואף גברה עם עלות הדמוקרטים לשלטון, דבר שתאם בהחלט את מאווייהם של המיעוטים, המוסלמים כמו גם הלא-מוסלמים.
האלווים תמכו ברפובליקה, כמו שתמכו בעקרונות היסוד של החילוניות והלאומניות, משום שזה נראה להם האמצעי הטוב ביותר כדי להתגבר על מעמדם הנחות כמיעוט דתי.
העידן החדש הציע למעשה לאלווים להתקדם ברמה החברתית, הכלכלית והפוליטית במדינה בתנאי שלא ידגישו בציבור את זהותם הדתית הנבדלת.
אבל, החסרונות של הרפובליקה לאלווים היו כפויים לרפובליקה עד לשנת 1960 .
כש דור חדש גילה שהמרקסיזם הוא אמצעי טוב הרבה יותר להשגת שוויון, החלו רבים מהאלווים לחפש דרכים מדיניות חדשות.
בין שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 התקיימה הגירה גוברת מן הכפר אל העיר בשל חוסר תעסוקה, מצוקה כלכלית וחוסר תקווה ממשית לשינוי.
כל אלה, בתוספת השפעת תנועות מהפכניות רדיקליות מרחבי העולם, החלו נותנות בהדרגה את אותותיהן בזירה הפוליטית.
הדבר התבטא, בעיקר בסוף שנות ה-60, בקבוצות מחתרת רדיקליות ומיליטנטיות מימין ומשמאל.
הכפריים דיברו על זמנים יותר קשים מבחינת מים ושדות, אנשים היו מאבדים אפילו ציוד חקלאי בעיקר בחשד שנגנבו.
הם אמרו גם שהיה קשה יותר למצוא אדמה לעבד, והיו גולשים לטריטוריה של כפרים אחרים.
כל זה היה מוביל לעיתים קרובות לוויכוחים והידרדרות מצבים לאלימות, דבר שירד בצורה משמעותית בימינו.
הקשר המתגבר של הכפריים עם העולם החיצוני הפחית את ההומוגניות של האנשים בקהילה.
מה שעוד הפחית את האלימות זה היעדר התחרות בעסקי החקלאות ועלייה בשיתופי הפעולה כדי ללמוד דרכים להצליח בעולם החיצוני.
עד לתחילת שנות ה-80, האלווים לא היו על המפה הטורקית, אך מאז הקהילה חוותה תקומה מסיבות שונות, חברתיות ופוליטיות, בין הוצאה לאור של חומרים תקשורתיים, עד למעבר האנשים לערים הגדולות, והרדיפה אחר עתיד כלכלי ומשגשג.
במושגים כללים אפשר לצמצם את הגורמים הפוליטיים לשלוש סיבות:
הנפילה של התנועה הסוציאליסטית שהייתה פופולרית בקרב הדור הצעיר והבינוני שחלק גדול מהם היו גם בתנועה השמאלנית.
עלייתה של תנועה אסלאמית פוליטית בטורקיה.
הבעיה הכורדית מאחר שהרבה אלווים הם כורדים, אז הנטייה הייתה להזדהות דרך הזרם הפוליטי.
ההתחדשות של העדה, היא להיות בעלת חשיבה דמוקרטית, חילונית ופרוגרוסיבית.
מאז אמצע שנות ה-90, כתוצאה מהתחזקותה של התנועה האלווית החדשה, לעומת ביקורתיים לגבי היחס שלהם כלפי הכמאליזים הפכו למיעוט חזק.
לאחר הכורדים, האיסלמיסטים ואפילו חלקים של צבא הפנו גבם לכמאליזם.
נותרו הקבוצה היחידה החברתית להגן על קולקטיב זה.
בזמן שכל הכפריים נהנים מטקסים אלו, רוב המשתתפים משתייכים יותר לפלג השמאלי החברתי הדמוקרטי שהיה דומיננטי בין 1970 ל־1990. מדגישים את האוניברסליות של האלווים בכך שזה מתמקד באדם או באנושות, והדרך המתאימה לחיות בעולם המודרני.
עניין זה לא הפסיק להתקיים אחרי שהפלג הדמוקרטי החברתי הפסיד בבחירות 1999, ובנוסף עזיבתם של הרבה נציגים של הקהילה.
לאחרונה כמה מהבכירים בדת האליווית התייחסו לעצמם כאל דת האסלאם האמיתית.
מבחינה דתית האלווים קרובים יותר לשיעים, אך בפוליטיקה יותר לסונים.
עוד קבוצה שמנסה לשחרר את האלווים מהמסורת הרגילה זוהי קבוצה של מאמינים חילוניים.
מעבר לקבוצות אלו ישנן גם שתי קבוצות שמנסות לגשר בין המסורת הרגילה לדור החדש.
בכל המקרים חוזר העניין של המוצא של כל אלווי, מאין הגיע.
הדידיים של האלווים תמיד מתגאים בזה שהם צאצאים של הנביא מוחמד ושנים עשר האימאמים, מה שנותן להם סמכות מוחלטת לכל עניין.
הדור החדש מדבר על הפצתה של הדת, בכוונה להגיע למקומות חדשים שבהם אנשים לא אלווים ילמדו על האלווים, ויגיעו למצב של להתגאות במעבר של אותם נוצרים או סונים לאלווים.
אורח החיים האלווי והאמונה האלווית מתאימים באופן כללי יותר לחיי הכפר, המבודדים והמרוחקים מכל צורה של שלטון, לפי כללים עצמאיים נוקשים.
אולם כיום כל מי שרוצה ומאמין יכול להצטרף לאלווים.
הצמיחה של הדור החדש, והדרך בה הצעירים מחליטים לבסס את אמונתם אינה קשורה למה שהדדיים (מנהיגים רוחניים) מציעים, ולכן כוחם של אלה דעך וכמעט נעלם.
מאז תחילת המאה ה-21 חלה מגמה של נישואים מחוץ לקבוצה, במיוחד בקרב גברים ש למדו באוניברסיטאות או חיו באזורים אחרים של טורקיה.
נישואים כאלו מקובלים כל עוד לא מדובר בנשואים של נשים מחוץ לקבוצה, שכמו אצל קבוצות אחרות אינם מקובלים.
האלווים נוטים לתמוך בצד השמאלי של המפה הפוליטית בטורקיה.
עם זאת יש אנשים באזורים כפריים (בדרך כלל בני משפחות של אלווים בולטים) שתומכים במפלגות שמרניות "מפלגת נתיב האמת" (שנות ה-90).
הדת האלווית היא דת יוצאת האסלאם-השיעי והיא סודית, והאלווים אינם מפרסמים את כתבי הקודש שלהם.
רוב האלווים אינם יודעים הרבה על תוכנם של כתבי הקודש או של התאולוגיה האלווית, הנשמרים בידי מעמד מצומצם של שותפי סוד.
בגיל 15 או 16 מקבלים הבנים האלווים שיעורי דת, אך עליהם מוטל להחליט האם הם רוצים להמשיך בלימוד הדת, להיות תלמידיו של שייח', ולהתחיל בדרך ארוכה ללימוד סודות הדת האלווית.
בכך ובדברים נוספים קיימת הקבלה בין האלווים לבין דתם של הדרוזים.
ישנם שישה עקרונות אמונה של האלווים:
אמונה באל אחד: האלווים מאמינים כי האל הוא השליט, קובע הכל, הכל בידיו.
המטרה שלהם היא לעמת את אמונתם עם אמונה של קבוצות דתיות אחרות.
האמונה שלהם היא כי מי שעושה מעשים טובים אלוהים יגמול לו בחיי נצח בגן עדן.
העונש של הכופר, לעומת זאת, הוא שרפה לנצח בגיהנום.
אמונה במלאכים: האלווים מאמינים במלאכים טובים ורעים.
האלווים מאמינים במלאך גבריאל שהוא השליח של אלוהים לנביא מוחמד במהלך הורדת הקוראן.
עם זאת מרביתם לא מאמנים בקיום העל-טבעיות ואומרים כי השטן קיים.
אמונה בכתבי קודש: האלווים מדברים על ארבעה ספרים קדושים – תורה, בשורה, תהילים, וקוראן.
ספרים אלו שייכים לדתות המונותואיסטיות כלומר: היהדות, הנצרות והאסלאם.
כמעט כל האלווים אומרים כי ארבעת ספרי הקודש היו "השלחה מן השמים אל נביאים מסוימים: תורה למשה, תהילים לדוד, הבשורה לישו, והקוראן למוחמד".
הם מאמינים כי הספרים הקדושים הם התגלות אלוהית וההתגלות האחרונה הייתה בקוראן.
הקוראן אם כך, מכיל את שלושת הספרים הקודמים.
האלווים בדרך כלל קוראים את הקוראן בטורקית ולא בערבית כדי להדגיש כי חשוב לאדם להבין את מה שהוא קורא.
אמונה בנבואה: האלווים מאמינים בנביאים המוזכרים בקוראן שהם אנשים שנבחרו על ידי האל לזמנים מסוימים: משה, דוד, ישו ומוחמד אלה שקיבלו את ספרי הקודש מהשמים.
מאמינים בנביאים אחרים: נוח ואברהם.
האלווים מאמינים שהנביאים הם ייצוגים אנושיים של האל.
הם בעיקר מאמינים ומחשיבים את מוחמד וישו כנביאים האחרונים.
ישו- כמו כל הנביאים האחרים נחשב למשיח.
הם מאמינים שהוא נולד למריה הבתולה והנס הוא תחייתו מהמוות.
מחשיבים אותו כי הוא פעל נגד הכופרים בימיו.
יש גם כמה אלווים שמאמינים שישו הוא האדם השני שהגיע לכדור הארץ כמו המהדי האמאם השנים עשר.
מוחמד- האלווים מאמינים במוחמד שהוא הנביא האחרון והוא המקלט של הקוראן ובן דודו של עלי.
אמונה ביום הדין: האלווים מאמינים שאלוהים ישפוט האנשים על ביצוע הפולחן הדתי במהלך חייו, אם אדם הוא צדיק ומאמין הוא יכנס לגן עדן ואם לא הוא יכנס לגיהנום לנצח.
אמונה בגורל: האלווים מאמנים כי אלוהים שופט את הכל וקובע הכל, הוא המקור של הטוב והרע.
האלווים מאוד קשורים לדת ובכל דבר בחיים הם תמיד חוזרים לשורשי הדת בזיקה חזקה למיסטיקה.
פרשנות זאת נקראת "סופיות" (סוּפיזם), בדומה לשאר הזרמים באסלאם.
האלווים מאמינים בעלי ומחשיבים אותו כערך עליון ומחשיבים גם את קרב כרבלא, ושנים עשר האימאמים.
אך הם לא רואים עצמם כשיעים והם מרגישים שהם מרוחקים מהשיעה של איראן.
הדרכים של האלווים לחזרה בתשובה נקראות "ארבעה דלתות וארבעים רמות":
כל רמה בתוך הדלת נקראת "מקאם" על מנת לחזור בתשובה על האלווים לעבור בדלת הראשונה ולהמשיך להתקדם בכל הדלתות הבאות כדי לקבל הסמכה רוחנית שהיא עמוקה ומבוססת.
אצל האלווים האדם האידיאלי הוא אדם הקשור לדת ויש לו זיקה מיוחדת אליה, וכל הזמן הוא ממשיך בהשלמות הנפש בצדק, אבל הניתוח העכשווי לאדם השלם זה ששולט בכל הדחפים והצרכים שלו וזה שמשווה בין בני האדם ומשרת את האינטרסים של האחים.
נקודה חשובה במיסטיקה האלווית שאדם המגיע לרמה של צדק האומנות: שקיפות, מציאות ואלוהית.
הם חוזרים ומספרים את הסיפור של מנסור אל-חק שכינה את עצמו "אני הצדק."
התייחסות האלווים ליסודות האסלאם והאמונה בהם:
התפילה: בתפילה של האלווים מתקיימת מערכת יחסים עמוקה עם מנהיג רוחני עד לדרגת הסופיות (סוּפיזם) ויש להם מנהגים שונים "חאג' בקטש ולי".
יש להם מנהגים שונים בתפילה רוקדים ושרים ביחד גברים ונשים, וטקסים שלא מתקיימת באסלאם.
צום: האלווים בדרך כלל בצום בחודש רמדאן אבל הם מקיימים צום בשנים עשר הימים הראשונים של חודש מוחרם, ש מגיע עשרים יום אחרי חג הקורבן.
הם בדרך כלל צמים שלושה ימים בחודש פברואר.
אל-שהאדתין: "אין אלוהים מלבד אללה ומוחמד הוא השליח של אללה", אמירה הנדרשת מכל מוסלמי אבל האלווים הוסיפו לאמירה זו את האמירה "עלי הוא השליח של אלוהים והוא נאמן למוחמד."
נדיבות (זקאת): אין נוסחה קבועה מהסכם צפוי נדבות בין האלווים.
השיטה הנפוצה לצדקה היא באמצעות תרומת מזון, הקרבת בעלי חיים, תרומת כסף לעניים ולתמיכה בדת, פעילות חינוך וסיפוק מלגות לסטודנטים.
עלייה לרגל: ביקור בקבר הקדוש חאג' בקטש ולי במטרה להתנקות רוחנית ולזכות לברכה רוחנית לעצמך ולאחרים.
עלייה זו מתקיימת בכל שנה ב-16 באוגוסט.
סמאח: ריקוד פולחן המאופיין בסיבובים וריקודים משותפים לגברים ולנשים כאחד בליווי מוזיקה מסוימת.
סמאח היא חלק בלתי נפרד של הטקס "סים" (Cem).
מסמל את דחיית העצמי ואיחודו עם אלוהים.
צום חודש מוחרם: האלווים צמים בדרך כלל ב-12 הימים הראשונים בחודש מוחרם.
ותחילתו 20 יום אחרי חג הקורבן.
האלווים צמים ב-12 ימים אילו מהזריחה עד לשקיעה.
יש אנשים שמתנזרים בדרך שהם גם לא שותים מים כל היום ולילה שהם צריכים הנוזלים בלילה, במהלך הצום הם נמנעים מכל הנאה או מנוחה.
צום מחרם מצוין לזכר מות חוסיין (בן עלי) בקרב כרבלא.
עשוראא: בסיום הצום של מוחרם יש סעודה מיוחדת הנקראת עשוראא בה אוכלים מבחר גרעינים, אגוזים ופירות.
יש המון מנהגים ששייכים לחגיגות אלה לזכר הצלת צאצאי חוסיין זין-אלעבדין בקרב כרבלא, ש המשיכו את השושלת של הנביא מוחמד.
צום היזיר: חלק גדול מהאלווים צמים שלושה ימים באמצע חודש פברואר לכבוד היזיר, כי הם מאמינים בעל-טבעיות האל ששלח את הייסורים לאורך כל ההיסטוריה.
חג הקורבן: מקריבים כבש ומחלקים אותו לשאר האנשים כחלק מהחגיגות של הקורבן.
האלווים גם מקריבים כבש ומשתתפים בסעודות לזכר יקיריהם שמתו.
לפי המסורת קוראים לו קורבן עבד מוסא.
אנשי הכפר האלווים מתאספים פעם בשנה בחודשי החורף כדי להקריב קורבן (כבש), וכדי לבקש רחמים וברכות מהאל.
האלווים המתגוררים בערים מתאספים במסגדים כדי לבצע משימה זו.
הם מבקרים אחד את השני ומשתתפים בסעודה של בשר כבש ואורז, לצד משקה יוגורט בשם "איירן".
אל-נירוז: חג החל ב-21 במרץ.
חג זה ידוע אצל האלווים כיום החידוש, הפיוס, וכן כתחילת האביב.
יש גם המאמינים כי זה יום הולדתו של האמאם עלי; שזה יום החתונה של עלי ופאטמה; כי זה היום בו הוציאו את יוסף מהבאר; או אף יום בריאת העולם.
שתי הקבוצות התפלגו מהאסלאם השיעי אך הם שונים בשמם, במנהגיהם ובאמונתם.
האלווים נחשבים כיותר קרובים לשיעים מאשר העלווים, שעליהם נטען לעיתים קרובות שהם למעשה בני דת נפרדת.
האלווים התבססו בטורקיה (כעשרים אחוזים מהאוכלוסייה), בעוד העלווים התבססו באזור סוריה של ימינו ומהווים פחות מרבע אחוז מהאוכלוסייה הטורקית.
העלווים נחשבים בעיקר בעיני הסונים ככופרים לכל דבר, היות שהם מאמינים בהתגלמותו של האל בבני האדם, על פי העלווים האל התגלם בבני אדם במשך שבעה שילושים קדושים לאורך ההיסטוריה, בדומה לנצרות.
הדת האלווית, לעומת זאת, משלבת בין האמונה השיעית למיסטיקה המוסלמית, הסופיות (סופיזם).
בניגוד לעלווים, האלווים אינם מאמינים בשילוש, או בהתגלמות האל בבני אדם, אלא שמוחמד ועלי הם שליחיו של האל.
בטורקיה יש ארגונים ובתי תפילה רבים של האלווים.
כמעט בכל חודש נוסדים ארגונים ואגודות חדשים בכל רחבי הארץ במטרה לשמר המסורת של האלווים ושל חאג' בקטש ולי.
רבים מהאלווים היגרו לשכונות בערים הגדולות בטורקיה שם הם נוטים לא פעם להתקבץ בריכוזים.
המרכזים האלווים משמשים לא רק לתפילה כי אם גם למטרות חברתיות ותרבותיות.
להלן חלק מהפעילויות והשירותים הניתנים על ידי הארגונים האלוויים:
קורסי הכשרה להתעמקות בזרם הדת החדש (יוצא האסלאם).
בתי ספר ציבוריים ללימודי השלמה.
שירותים למסיבות חתונה ושמלות כלה.
קורסים וימי עיון על האלווים הבקטשים.
תוכניות טלוויזיה ותחנות שידור ברדיו.
אלווין קאלום יורק (Alvin Cullum York; 13 בדצמבר 1887 – 2 בספטמבר 1964) היה מגיבוריה הידועים של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בה עוטר, בין היתר, במדליית הכבוד של הקונגרס – העיטור הצבאי הגבוה ביותר של המדינה.
אלווין יורק נולד במדינת טנסי למשפחה ענייה, השלישי מבין 11 ילדים.
הוא כמו אחיו כמעט ולא למד בבית הספר והשתתף בפרנסת המשפחה.
בגיל 24, משמת אביו, היה יורק למפרנס העיקרי של משפחתו.
הוא עבד בבניית מסילות רכבת ובכריתת עצים.
הוא היה עובד חרוץ אך גם נודע כחובב אלכוהול ומספר פעמים נעצר בשל השתתפות בקטטות במסבאות.
ב-1917, משנקרא להירשם לגיוס לצבא ארצות הברית, הוא ביקש להשתחרר מן הגיוס מטעמים מצפוניים, בעקבות השקפה פציפיסטית שאימץ בהשפעת כנסיית הקוייקרים אליה השתייך, אך בקשתו נדחתה.
בהמשך שירותו שכנעו אותו מפקדיו בצדקת השתתפותו במלחמה.
יורק גויס בנובמבר 1917 והוצב ברגימנט ה-328 של דיוויזיית הרגלים ה-82. ב-8 באוקטובר 1918 השתתפה יחידתו במתקפת מז-ארגון של הצבא האמריקני על עמדות הצבא הגרמני בצפון צרפת.
התקפת היחידה נעצרה בשטח נחות במרכזו של עמק עקב אש מקלעים גרמנים כבדה שנורתה על האמריקנים מעמדות שולטות.
מחלקה בת 17 איש בפיקודו של סמל ובתוכה גם רב"ט יורק נצטוותה להסתנן מעבר לקווי הגרמנים ולשתק את המקלעים.
המחלקה הצליחה בחדירה והשתלטה על קבוצה גדולה של גרמנים שעמדה לערוך התקפת נגד על האמריקאים, אך מייד לאחר מכן נורתה עליה אש מקלעים כבדה, שהרגה שישה מאנשיה ופצעה שלושה נוספים, כולל הסמל שפיקד על המחלקה.
יורק נטל את הפיקוד על ששת החיילים שנותרו.
בעוד חייליו נשארים במחסה התקדם יורק כדי לשתק את המקלעים שירו על הקבוצה.
הוא הסתער על העמדות הגרמניות תחת אש כבדה שנורתה לעברו מבלי ליטול מחסה, כשהוא יורה על הגרמנים ופוגע בהם.
לאחר שרוקן את רובהו מכדורים שלף יורק אקדח שהיה בחגורתו, ירה ופגע בשישה גרמנים שניסו להסתער עליו ברובים מכודנים.
אנשיו הצטרפו אליו והגרמנים שמולם החליטו להיכנע.
בסך הכל הרגו הוא וששת אנשיו 28 גרמנים, לקחו בשבי 132 מהם ושיתקו 32 מקלעים.
פעולתם אפשרה לרגימנט ה-328 לחדש את התקפתו ולכבוש את יעדו.
יורק עוטר מיד לאחר הפעולה בעיטור צלב השירות המצוין.
כעבור מספר חדשים, לאחר חקירה מקיפה של פרטי פעולתו, הומר העיטור במדליית הכבוד של הקונגרס.
העיטור הוענק לו על ידי הגנרל ג'ון פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקני לאירופה.
הצבא הצרפתי עיטר אותו בצלב המלחמה ובאות לגיון הכבוד.
ביחד עם עיטורים נוספים ממדינות זרות עוטר יורק בסך הכל בכמעט 50 עיטורים.
פרטי מעשהו של יורק נודעו בארצות הברית רק לאחר תום המלחמה, באפריל 1919, בכתבה בעיתון Saturday Evening Post.
כשחזר יורק לארצות הברית ב-22 במאי, הוא נתקבל בקבלת פנים מפוארת.
הוא התארח במלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק ובנשף שנערך לכבודו וסייר בעיר.
לאחר מכן המשיך לוושינגטון ונתקבל שם על ידי בית הנבחרים ועל ידי שר המלחמה.
כששב לביתו בטנסי התקבל בחגיגות נוספות שנמשכו ימים.
עיטור מיוחד הוענק לו על ידי מדינת טנסי.
מיד לאחר שובו התחתן, ולימים נולדו לו ולאשתו שמונה ילדים.
אל יורק זרמו הצעות לרוב להופעות, כתיבה בעיתונות, השתתפות בפרסומות מסחריות וקניית הזכויות על סיפורו לשם הפקת סרט, אך הוא דחה את כולן ורק נידב את שמו למען מספר מטרות צדקה.
הוא נעתר לקבל מידי מועדון רוטרי בנאשוויל חווה בשטח של 1.6 קמ"ר, אך הארגון לא עמד בכל התשלומים והנטל נפל על יורק.
הוא גם סבל הפסדים במיתון החקלאי שהתחולל בארצות הברית לאחר המלחמה, וב-1921 הוא נקלע לקשיים כספיים.
רק בסוף השנה הוא נחלץ ממצוקתו בעזרת תרומות מארגון רוטרי הלאומי ומהציבור, שנתקבלו לאחר שדבר מצוקתו התפרסם בעיתונות.
במהלך שנות העשרים הקים יורק קרן על שמו במטרה לייסד מוסד שיעניק חינוך לבני נוער מאוכלוסיית אזור מגוריו בטנסי.
הוא עסק בגיוס תרומות לקרן וב-1926 הקים את מכון אלווין יורק (Alvin C.
המוסד החל לפעול ב-1929 אך בשל השפל הכלכלי הגדול נקלע לקשיים, וב-1937 העביר אותו יורק לידי מדינת טנסי.
היא ממשיכה לקיים אותו עד היום כבית ספר ציבורי.
יורק התנגד לבדלנות ותמך במאמצי ממשלו של נשיא רוזוולט לסייע לבריטניה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה הוא ניסה להתנדב לשירות צבאי, אך נדחה בשל גילו ובריאותו הלקויה.
ניתנה לו דרגת כבוד של אלוף-משנה בחיל הקשר ובמשמר הלאומי של טנסי.
הוא סייר במחנות אימונים והשתתף באירועים לגיוס מלוות עבור המאמץ המלחמתי, לרוב כשהוא נושא בהוצאות הנסיעה שלו בעצמו.
הוא גייס כסף גם עבור מפעלי צדקה הקשורים למלחמה כמו הצלב האדום.
בימי חייו של יורק התפרסמו ביוגרפיה ואוטוביוגרפיה שלו, שנכתבה עבורו.
לאחר שדחה הצעות רבות להפיק סרט אודותיו, הוא נעתר לכך ובשנת 1941 יצא לאקרנים הסרט סרג'נט יורק בבימויו של הווארד הוקס ובכיכובו של גרי קופר, שגילם את דמותו של יורק.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר (לקופר עבור שחקן בתפקיד ראשי ועבור העריכה) והיה מועמד לתשעה פרסים נוספים.
יורק סבל בחייו מבעיות בריאות רבות ומעודף משקל.
ב-1948 לקה בשבץ מוחי ומ-1954 היה מרותק למיטה.
הוא נפטר בנאשוויל שבטנסי ב-2 בספטמבר 1964. בטקס האשכבה שלו נכח גנרל מת'יו רידג'וויי, אשר ייצג את הנשיא לינדון ג'ונסון.
אתרים ומפעלים רבים ושונים נקראו על שמו של יורק וביניהם שדרה בניו יורק, בית חולים לוותיקי מלחמה בטנסי וכן פארק מדינתי וגדוד של המשמר הלאומי שם.
פסל שלו הוצב ב-1968 בקפיטול של מדינת טנסי בעיר נאשוויל.
בשנת 2000 פרסם שירות הדואר של ארצות הברית סדרת בולי דואר לכבוד חיילים מצטיינים בהיסטוריה של ארצות הברית וביניהם גם בול הנושא את דמותו של יורק.
אלווין אליוט רוֹת (בשם מלא באנגלית: Alvin Elliot Roth; נולד ב-18 בדצמבר 1951) הוא כלכלן יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2012 (יחד עם לויד שפלי).
לרות תרומות נכבדות לתורת המשחקים, תאוריית התכנון המכניסטי וכלכלה ניסויית.
הוא ידוע בתרומתו ליישום תאוריות כלכליות לבעיות מעשיות.
אלווין רות נולד בשנת 1951 לארנסט ולילאן, מורים בבתי ספר תיכון ציבורי.
בגיל צעיר ובמקביל ללימודיו בבית הספר החל ללמוד באוניברסיטת קולומביה ובגיל 16 התקבל ללימודים באוניברסיטת קולומביה מבלי שסיים את בית הספר התיכון.
שם קיבל בשנת 1971 תואר ראשון בחקר ביצועים.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת סטנפורד, שבה קיבל בשנת 1973 תואר שני בחקר ביצועים, ובשנת 1974 קיבל תואר דוקטור.
הצטרף לסגל אוניברסיטת אילינוי, ממנה עבר בשנת 1982 לאוניברסיטת פיטסבורג, שבה מונה לפרופסור לכלכלה.
בשנת 1998 עבר לאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2012 עבר כפרופסור אורח לאוניברסיטת סטנפורד, מתוך כוונה להפוך בשנת 2012 לחלק מהסגל של אוניברסיטה זו, ולהיות פרופסור אמריטוס של אוניברסיטת הרווארד.
רות הוא עמית סלואן, עמית גוגנהיים ועמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
חבר גם בלשכה הלאומית למחקר כלכלי ובחברה האקונומטרית.
רות תרם מספר תרומות בסיסיות לאסכולת "עיצוב השוק" (Market Design) , החל משנות ה-90 של המאה ה-20. בתיאור הדינמיות של עיצוב השוק, רות הציע כי "ככל שתנאי השוק משתנים, התנהגותם של אנשים משתנה וזה גורם לביטול חוקים ישנים וליצירת כללים חדשים".
במסגרת זו רות ידוע בתרומתו ליישום תאוריות כלכליות לבעיות מעשיות, ובהן:
שיבוץ סטודנטים לרפואה במסלול התמחות בבית חולים.
זהו שימוש של שידוך יציב, תוך התחשבות במורכבות החיים, כגון בני זוג המעוניינים להתמחות באותו אזור.
שיבוץ תלמידים למערכת בתי הספר התיכוניים של ניו יורק ובוסטון, כך שאי אמירת הדירוג האמיתי על ידי תלמידים לא תשתלם.
קישור בין תורמי איברים שמאפשר ניצול רב יותר של תרומות מן החי.
רוט הוא אחד החלוצים המוקדמים של הכלכלה הניסיונית ותרם מספר תרומות בסיסיות לתחום החל מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. גישתו של רוט הרחיבה את האפשרויות של ניסויים כלכליים והביאה לגישה פתוחה יותר בכלכלה, להשפעה של מדעי החברה האחרים עליה.
רות ועמיתיו פנו למושגים סוציולוגיים ופסיכולוגיים כדי להסביר כיצד נבדקים חרגו מתוצאות חזויות רציונליות.
רוט גם תיאר סוגיות מתודולוגיות שגם יצרנים וגם צרכני מחקר ניסויים חייבים לשקול בפענוח תוצאות ניסויים ופרסם את מערכי הנתונים המלאים של הניסויים שלו בזמן שהתחום היה עדיין בחיתוליו, והניח את הבסיס לחלק גדול מהוויכוחים המטא-מדעיים בנוגע לניסויים בכלכלה.
רות נשוי לאמילי ולהם שני ילדים: הבכור, אהרון הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת פנסילבניה, הצעיר, בן, הוא פרופסור חבר בפקולטה למינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
Shapley, (עורך) הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1988.
קאגל), הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 1995.
אלווין לי היה זמר וגיטריסט בריטי מנהיג להקת הרוק והבלוז Ten Years After.
נולד בנוטינגהאם ב-19 בדצמבר 1944 בשם גרהם אנתוני בארנס.
בגיל 12 החל לנגן על קלרינט.
ב-1960 הקים עם הבסיסט ליאו ליונס את מה שהפך לימים ללהקת Ten Years After.
בלהקה לי שימש כזמר וגיטריסט מוביל.
הלהקה זכתה להצלחה, ובין השאר הופיעה בפסטיבל וודסטוק המיתולוגי.
לאחר פירוק הלהקה (1975) הוציא לי 12 אלבומי סולו.
במהלך הקריירה זכה לכינוי "הגיטריסט המהיר במערב".
נפטר מסיבוכים של ניתוח לב שגרתי ב-6 במרץ 2013. הותיר אחריו אישה, וילדה מקשר קודם.
ב-1984 הופיע בקולנוע דן בתל אביב.
ב-1985 הופיע באצטדיון רמת גן במסגרת "פסטיבל הכוכבים".
אלווין ארנסט הייז הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1968–1984. בשנת 1996 נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA, וב-1990 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל על שם ג'יימס נייסמית'.
ניצב במקום העשירי ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, ובמקום הרביעי ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA.
מאז שנת 2010 משמש כפרשן כדורסל בתחנת רדיו המשדרת את משחקי יוסטון קוגרס, קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת יוסטון בה שיחק הייז בצעירותו.
בשנתו האחרונה של הייז בתיכון, 1963/1964, הוא הוביל את קבוצת הכדורסל של "תיכון בריטון" לאליפות המדינה, כשהוא קולע 35 נקודות בממוצע למשחק.
במשחק האליפות היו להייז 45 נקודות ו-20 ריבאונדים.
הייז ודון צ'ייני היו שחקני הכדורסל השחורים הראשונים באוניברסיטת יוסטון בשנת 1966. ב-1966 הוביל הייז את הקוגרס לחצי גמר המערב של טורניר אליפות המכללות בכדורסל של ה-NCAA עד שהם הפסידו לאורגון סטייט ביברס.
ב-1967 הוביל הייז את הקוגרס לפיינל פור של טורניר אליפות המכללות.
הוא קלע 25 נקודות ותפס 24 ריבאונדים בהפסד בחצי הגמר ל"UCLA ברואנז" שהובלה על ידי לו אלסינדור (שכיום נודע ככרים עבדול-ג'באר).
הייז שני רק לביל ראסל במספר הריבאונדים למשחק אחד בפיינל פור, כשראסל תפס 27.
ב-20 בינואר 1968 התמודדו הייז והקוגרס נגד אלסינדור והברואנז במשחק כדורסל המכללות הראשון אי פעם ששודר בטלוויזיה.
מול 52,693 אוהדים, הייז קלע 39 נקודות ותפס 15 ריבאונדים בזמן שלאלסינדור היו רק 15 נקודות כשיוסטון הביסו את ה-UCLA בתוצאה 71-69 כדי לעצור את רצף 47 הניצחונות של הברואנז במשחק שנקרא "המשחק של המאה".
כחודש לאחר מכן הוא קבע שיא קריירה של 37 ריבאונדים.
בקרב החוזר של "המשחק של המאה" הייז התמודד מול אלסינדור והברואנז במגרש של הברואנז.
הוא נעצר על 10 נקודות, והקוגרס הפסידו לברואנז 101-69 במשחק חצי הגמר של טורניר אליפות המכללות.
במשך הקריירה שלו באוניברסיטת יוסטון, הייז הגיע לממוצעים של 31 נקודות למשחק ו-17.2 ריבאונדים למשחק.
לאחר שעזב את כדורסל המכללות, נבחר הייז בבחירה הראשונה של דראפט ה-NBA בשנת 1968 על ידי סן דייגו רוקטס.
כבר בעונת ה שלו, הוא קלע שיא קריירה של 54 נקודות במשחק נגד דטרויט פיסטונס.
הוא הוביל את הליגה בנקודות למשחק עם 28.4 נקודות בממוצע, 17.1 ריבאונדים למשחק, והוא נבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה.
הוא השחקן החמישי בטיבו בנקודות למשחק בעונת הרוקי, והוא עדיין השחקן האחרון שהוביל את הליגה בנקודות בעונת הרוקי.
בשנה השנייה שלו, הייז הוביל את הליגה בריבאונדים, ונהפך לשחקן הראשון שעושה את זה שהוא לא ביל ראסל או וילט צ'מברלין מאז 1957 (צ'מברלין היה פצוע במשך רוב העונה).
בעונתו השלישית בליגה הייז הגיע לשיא קריירה של נקודות למשחק כשקלע 28.7 נקודות בממוצע.
בשנת 1971 עברו הרוקטס ליוסטון, והייז חזר לעיר שבה שיחק בקולג'.
שנה לאחר מכן הועבר הייז לבולטימור בולטס, שם הוא הצטרף לחבר היכל התהילה העתידי וס אנסלד כדי ליצור את אחד הכוחות החזקים מתחת לסל.
הממוצע של 18.1 ריבאונדים למשחק שהייז קבע ב-1974 הוא השלישי בגובהו עד היום מאז שוילט צ'מברלין פרש ב-1973.
הייז ואנסלד הובילו מאוחר יותר את הבולטס לשלושה גמרי NBA, בשנים 1975, 1978 ו-1979, ולאליפות נגד סיאטל סופרסוניקס ב-1978. הייז פרח בשנים אלו, בעיקר במשחקי פלייאוף ה-NBA.
בזמן שנת האליפות ב-1978, הגיע הייז לממוצעים של 21.8 נקודות ו-12.1 ריבאונדים למשחק במשך 21 משחקי פלייאוף.
שנה לאחר מכן, הוא קבע שיא למשחק גמר NBA עם 11 ריבאונדים התקפיים ב-27 במאי 1979 במשחק נגד הסיאטל סופרסוניקס.
דניס רודמן משיקגו בולס השווה שיא זה פעמיים, ושתי הפעמים הגיעו בגמר 1996, גם כן נגד הסופרסוניקס.
ב-1981 הוא הועבר בחזרה ליוסטון רוקטס והוא שיחק שם עד שפרש ב-1984. במהלך הקריירה שלו העמיד הייז ממוצעים של 21 נקודות למשחק ו-12.5 ריבאונדים למשחק.
בכל העונות שבהן השתתף, הוא שיחק לפחות 80 משחקים.
בשנת 2010 הודיע הייז כי הוא מתכוון להיות שדרן רדיו של משחקי אוניברסיטת יוסטון שם שיחק בקולג'.
אלווין והצ'יפמאנקס הוא סרט קומדיה משנת 2007 של פוקס המאה ה-20 המשלב הנפשה ממוחשבת עם לייב אקשן.
הסרט בוים על ידי טים היל.
הסרט מבוסס על המותג הצ'יפמאנקס.
לאחר שהעץ של אלווין, סיימון ותיאודור נכרת, הם נסעו ללוס אנג'לס והתגנבו אל ביתו של דייב סוויל, מוזיקאי כושל.
בהתחלה דייב ניסה לסלק אותם בגלל הנזקים שהם עושים לו, אולם לאחר שהוא שמע אותם שרים, הוא החליט להשאירם בביתו ולהפוך אותם לכוכבים.
אולם הצ'יפמאנקס גרמו לפיטוריו של דייב מעבודתו ועשו נזקים בביתו ובדייט שלו עם קלייר.
כאשר הצ'יפמאנקס הבינו שהם הביכו את דייב הם באו אצל המפיק איאן באמצע הלילה והפתיעו אותו לטובה.
למחרת דייב קיבל שיחה מאיאן שהתרשם משלושת הצ'יפמאנקס והם הפכו למפורסמים עם מעריצים רבים וקלייר נהייתה כתבת השטח שלהם.
אולם אחרי הבלגן שקרה עם דייב, איאן לקח איתו את הצ'יפמאנקס.
בהתחלה איאן פינק את הצ'יפמאנקס אולם בהמשך העביד אותם בפרך וזה גרם להם לרצות לחזור לדייב, לאחר שדייב למד מקלייר שאיאן ייקח את הצ'יפמאנקס לחו"ל הוא הגיח עם קלייר אל הקהל ובזכות אלווין הצליחו הצ'יפמאנקס להביך את איאן ולחזור אל דייב.
באותו ערב דייב יצא עם קלייר בשנית.
בכתוביות מראים את כל התמונות של הצ'יפמאנקס לאורך השנים.
מתיו גריי גובלר - סיימון
ג'ייסון לי - דייוויד סוויל
דייוויד קרוס - איאן הוק
קמרון ריצ'רדסון - קלייר וילסון
צילומי הסרט העיקריים החלו ב-28 במרץ 2007, כאשר הצילומים התקיימו בעיקר באזורים של לוס אנג'לס.
ביתו של סביל נבנה באולפני Sunset Gower Studios בהוליווד, והוא מכיל התייחסויות לחייו של בגדסריאן האב.
עיצובי התפאורה כללו פסנתר עומד שבו השתמש לכתיבת שיריו וציור פרחים שצייר; מספר הכתובת של הבית כולל את השנה 1958, השנה שבה יצר את דמויות הסנאים; ועיצוב הבית מבוסס על קוטג' שנבנה ב-1919, השנה שבה נולד בגדסריאן האב.
בצילומים שבהם דמויות אנושיות קיימו אינטראקציה עם הסנאים, השחקנים התאמנו עם חיות קטנות מפרווה שסימנו את מיקום הסנאים; לאחר מכן, החיות הוסרו כשהגיע הזמן לצלם, והשחקנים הסתמכו על זיכרונם לגבי מיקום החיות.
בסצנת האמצע של הכתוביות שבה איאן מנסה לגרום לסנאים אמיתיים לשיר, השחקן והחיות צולמו בנפרד.
באמצעות אגוזים, מאלף פיתה את הסנאים כדי לגרום להם להפנות את ראשיהם לכיוונים שונים.
אלווין והצ'יפמאנקס 2 הוא סרט קומדיה משנת 2009 של פוקס המאה ה-20 המשלב אנימציה ממוחשבת עם לייב אקשן.
הסרט בוים על ידי בטי תומאס.
זהו סרט המשך לאלווין והצ'יפמאנקס.
אחרי הופעת הצדקה של אלווין והצ'יפמאנקס בצרפת, דייב נפצע והועבר לבית החולים והצ'יפמאנקס הובאו לביתם על ידי בני דודו טובי סוויל והתחילו ללמוד בבית הספר.
באותו הזמן איאן הוק המרושש פגש את הצ'יפטס והבטיח להן שיהיו כוכבות גדולות (כמו שהבטיח לצ'יפמאנקס בסרט הראשון) והוא שיקר להן וסיפר שהצ'יפמאנקס ניצלו אותו.
בבית הספר הצ'יפמאנקס הלכו מכות עם כמה בריונים ובעקבות זאת המנהלת שכנעה אותם להופיע במופע ההתרמה של בית הספר כאשר הסכימו הם פגשו את הצ'יפטס והתאהבו בהן.
אלווין סיפר לבריטני שאיאן ניצל אותם אך בריטני סירבה להאמין.
בחזרות הצ'יפטס הופיעו עם איאן והצ'יפמאנקס היו בהלם כי אלווין היה באמצע משחק עם נבחרת הפוטבול.
למחרת תיאודור ברח לגן החיות והסתבך עם הנשר בכלוב, אלווין וסיימון הצילו את תיאודור והבינו זה את זה.
במופע בריטני צלצלה לאלווין ואמרה לו שאיאן כלא אותה ואת הצ'יפטס בכלוב ואלווין רץ להציל אותן.
בינתיים במופע עצמו טובי שר שיר על מנת להרשים חברת ילדות שלו והקהל הריע לו.
כאשר אלווין והצ'יפטס הגיעו הם שרו ביחד והמנהלת דוקטור רובין הכריזה שהם המנצחים.
בינתיים דייב החלים וחזר מבית החולים והחליט יחד עם הצ'יפמאנקס לאמץ את הצ'יפטס.
בסוף הסרט הצ'יפמאנקס והצ'יפטס ישנו ביחד, נערי הפוטבול ניקו את השאריות מהספסלים ואיאן המובס נזרק ממופע הרוק אל תוך פח האשפה.
זאקרי לוי - טובי סוויל
ונדי מאליק - דוקטור רובין
אלווין והצ'יפמאנקס 3 הוא סרט קומדיה משנת 2011 של פוקס המאה ה-20 המשלב אנימציה ממוחשבת עם לייב אקשן.
הסרט בוים על ידי מייק מיטשל.
זהו סרט המשך לאלווין והצ'יפמאנקס ואלווין והצ'יפמאנקס 2.
דייב סוויל, הצ'יפמאנקס והצ'יפטס מפליגים בתוך ספינת תענוגות אל תחרות "פרס המוזיקה הבינלאומי", בעקבות מספר התרחשויות שנעשה על ידיהם הם נתקלים בגלשן רוח שמעיף אותם אל עבר יער טרופי שומם, ביער הם פגשו את שוכנת היער זואי אשר הביאה את הצ'יפמאנקס והצ'יפטס לבית העץ שלה.
בינתיים דייב סוויל איחד כוחות עם איאן אשר עבד בספינה בתחפושת שקנאי וחיפש את הצ'יפמאנקס והצ'יפטס ברחבי הג'ונגל.
בסוף דייב מצא את ששת הסנאים והם הפליגו אל תחרות "פרס המוזיקה הבינלאומי" יחד עם זואי ואיאן.
אלווין והצ'יפמאנקס 4 (נקרא גם אלווין והצ'יפמאנקס יוצאים לדרך, באנגלית: Alvin and the Chipmunks: The Road Chip) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2015 של פוקס המאה ה-20 המשלב אנימציה ממוחשבת עם לייב אקשן.
הסרט בוים על ידי וולט בייקר.
הסרט מבוסס על המותג "הצ'יפמאנקס".
זהו סרט המשך ל"אלווין והצ'יפמאנקס", "אלווין והצ'יפמאנקס 2" ו"אלווין והצ'יפמאנקס 3".
החבורה נתקלת בילד בעייתי, כאשר בין הילד לחבורת הצ'יפמאנקס נוצרת איבה.
במהלך הסרט נעלבים החבורה מירידתם מעולם הזוהר.
לדייב יש חברה, שנראה כי עומד להציע לה נישואים, ואף מתברר, שבנה של חברה זו הוא מיילס, הילד הבעייתי הנ"ל.
החבורה משתפת פעולה עם הילד כדי לעצור את הנישואים, ובין הצ'יפמאנקס למיילס נוצרת ידידות והתוכניות משתנות.
בלה ת'ורן - אשלי גריי
ג'ניפר קולידג' - גברת פרייס
and the Chipmunks) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-צרפתית בהנפשה ממוחשבת, המבוססת על מותג "הצ'יפמאנקס", שהחלה את שידוריה בשנת 2015 והסתיימה בשנת 2022.
בדצמבר 2023 הצהיר רוס בגדסריאן ג'וניור בריאיון טלפוני שסיימו לייצר את הסדרה שנה קודם לכן, כלומר, עונות 6 ו-7 שהיו אמורות לצאת, בוטלו.
הסדרה מספרת על אלווין, שנוטה להרגיז את אחיו סיימון ותיאודור, צ'יפמאנקס צעירים, מוזיקאים.
היא מספרת גם על המקבילות שלהם, בריטני, ג'נט ואלינור, ואביו החורג, דייב סביל.
אלווין נוטה לגרור את אחיו הגדול סיימון ואת אחיו הקטן תיאודור לצרות ובנוסף מעצבן את בריטני ודייב.
אלווין סביל האמצעי - אח של סיימון ותיאודור, מקביל של בריטני.
שונא את דרק ואת בו-קרטר.
יהיר ובעל ביטחון עצמי גבוה.
סיימון סביל האמצעי - אח של אלווין ותיאודור, מקביל של ג'נט.
מדען חכם ממציא המצאות מסוכנות וטובות גאון וחבר בעיתון בית הספר.
בסוף חלק מהפרקים נוהג לצעוק "אלווין!!!".
תיאודור סביל הקטן - אח של אלווין וסיימון, מקביל של אלינור.
פחדן לרוב, אוהב לאכול ושמנמן במקצת.
דייוויד "דייב" סביל - אביהם המאמץ של אלווין, סיימון ותיאודור.
באחד הפרקים מתברר שדייב חוזר ללימודים מכיוון שלא סיים את התיכון.
בריטני מילר - אחות של ג'נט ואלינור.
אוהבת לשיר, חיה בסרט, מלכת הבית ספר ועוסקת באופנה.
נקראת על שמה של הזמרת האמריקאית בריטני ספירס.
ובעלת ביטחון עצמי גבוה מאוד!.
בסוף חלק מהפרקים נוהגת לצעוק "אלווין!!!".
ג'נט מילר - אחות של בריטני ואלינור.
גאונה, עדינה, ביישנית ומאמינה בקסמים ושכל העולם הוא קסום ונפלא
אלינור מילר - אחות של בריטני וג'נט.
אוהבת ספורט כמו אלווין ויודעת לאפות עוגות.
המנהלת - מנהלת בית הספר, בפרק הראשון אלווין התאהב בה, עד שגילה שהיא נשואה.
גברת סמית' - המורה של אלווין, סיימון, תיאודור, בריטני, ג'נט ואלינור.
חסרת הקשבה וסבלנות, חסרת רגשות (פרט לכעס כשנובע מאלווין).
בסיום חלק מהפרקים נוהגת לצעוק "אלווין!!!".
דרק - ילד בכיתה של אלווין.
ג'ני - ילדה בכיתה של אלווין.
קווין - ילד בכיתה של אלווין, חנון.
צ'יזי - ילד בכיתה של אלווין, חנון.
טרייסי - ילד בכיתה של אלווין.
בו קרטר האמפרי - בריון בית הספר.
אוהב להציק לילדים (במיוחד לצ'יפמאנקס).
גברת קרונר - השכנה הזקנה של אלווין.
גברת מילר - גברת בשכונה.
הבייביסיטר של אלווין, סיימון ותיאודור.
ביגי לארג' - מוזיקאי מפורסם שכמעט יצא עם תיאודור לסיבוב הופעות ביפן אך לבסוף תיאודור ביטל את זה בשביל אלווין.
בדיבוב השתתפו גם: אורנה כץ, דן שצברג, לורה שופוב, עינת אזולאי וענת ניב.
הפקה/בימוי/מוזיקהאולפני דאבי דאבבימויאורנה כץ (עונה 1)חיים אדן (עונה 2)נדיה כהן (עונה 3)תומר שביט (עונה 4 ואילך)מאיה מיטלפונקט (עונה 4)הפקהיעל אללוף (עונה 1-עונה 3)ליאור ידידה (עונה 2-עונה 3)ענבר שטגר עזרא (עונה 3 ואילך)הדס מוזס (עונה 3-עונה 4)מוזיקהעמרי כהןאורנה כץ (עונה 1-עונה 3)אסנת גונן (עונה 5)
Fix-It12218-אהמתופף הקטןLittle Drummer Boy13 ביוני 20225 בספטמבר 202218-ברכיב מיוחדSpecial Ingredient14 ביוני 202212319-אללמד את אלוויןAlvin Gets Schooled15 ביוני 20226 בספטמבר 202219-בחיי ככלבMy Life As a Dog16 ביוני 202212420-אדוקטור לוMr.
לסדרה, שנקראה במקור "הצ'יפמאנקס והצ'יפטים", יש 104 פרקים בני 11 דקות והיא מופקת באנימציה ממוחשבת, כאשר המראה החדש של הצ'יפמאנקס והצ'יפטים דומה למראה iMunk.
הסדרה מהווה אתחול לסדרת שנות השמונים תוך כדי שימוש באותו שיר נושא, דיבוב, רוס בגדסאריאן ג'וניור וג'ניס קרמן, ופורמט כאשר לכל פרק יש שיר.
מפיקי הסדרה הם רוס בגדסאריאן ג'וניור, ג'ניס קרמן ובוריס הרצוג מחברת ההפקות האמריקאית Bagdasarian Productions ומחברת OuiDo שבצרפת!
PGS Entertainment רכשה את הזכויות עבור מדיה מחוץ לארצות הברית וצרפת באוגוסט 2013 ואת זכויות הרישוי והמרצ'נדייז במאי 2014. ב-24 בפברואר 2014, ניקלודיאון רכשה את כל 104 הפרקים בכל הטריטוריות מלבד ברזיל.
במקור זה גם לא כלל את צפון אמריקה, אבל זה שונה מאוחר יותר.
הסדרה הוצעה למכירה ב-Mipcom באוקטובר 2013 והייתה אחת הסדרות הנצפות ביותר שם.
באוקטובר 2016 חודשה הסדרה לעונה שלישית ורביעית.
בסוף 2018, הסדרה חודשה לעונה חמישית.
ב-6 בנובמבר 2019, הסדרה חודשה לעונה שישית ושביעית.
בדצמבר 2023, רוס בגדסריאן ג'וניור הצהיר בראיון טלפוני שסיימו לייצר את הסדרה שנה קודם לכן, כלומר, עונות 6 ו-7 שהיו אמורות לצאת, בוטלו.
הסדרה הופיעה לראשונה באנגלית בניקטונס בבריטניה ובאירלנד ב-5 במרץ 2015 ובניקלודיאון בארצות הברית ב-3 באוגוסט.
בניקטונס שבאפריקה הסדרה שודרה לראשונה ב-4 במאי של אותה השנה.
ערוץ ניקלודיאון שבדרום מזרח אסיה הסדרה שודרה לראשונה ב-8 במאי בסינגפור ובפיליפינים וב-15 במאי של אותה השנה גם במלזיה.
בברזיל, הסדרה עלתה לראשונה ב-15 ביוני ב-Mundo Gloob.
בקנדה הסדרה שודרה לראשונה ב-Teletoon ב-9 בספטמבר והועבר לערוץ Family ב-6 במאי 2017. הוא שודר ב-Pop בבריטניה ב-1 בפברואר 2016. באינדונזיה הסדרה משודרת ב-MNCTV.
ביוני 2018, פורסם כי הסדרה משודרה בהולו.
ב-1 בנובמבר 2018 הסדרה עלתה לראשונה ב-eToonz בדרום אפריקה.
ביולי 2020 הסדרה שודרה בערוץ דיסני בספרד.
ב-27 בספטמבר 2021, הסדרה שודרה לראשונה בערוץ דיסני ביפן.
אלווין ישראל היא עמותה ישראלית המעניקה שירות ותמיכה לאנשים עם מוגבלויות פיזיות ונפשיות.
היא פועלת להכרה ומימוש הזכויות הבסיסיות של כל אדם בעל מוגבלות, כגון לקיחת אחריות על חייו, השפעה על החברה וקבלת מענה על צרכיו ורצונותיו.
העמותה פועלת בשותפות ובתמיכת משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, משרד החינוך, משרד הבריאות, עיריות ורשויות מקומיות ברחבי ישראל.
פעילותה העיקרית כוללת תוכניות התערבות במעונות שיקומיים, התנדבות ושהייה ארוכה בגנים ובבתי ספר לחינוך מיוחד, תוכניות מעבר לבני נוער ולצעירים, תמיכה וליווי מתנדבים בשירות הלאומי והאזרחי, תוכניות הכשרה וליווי בעבודות, הפעלת מרכזי יום למבוגרים, דיור תומך, תרבות ופנאי.
בשנת 2020 נטלו חלק בפעילויות העמותה כ־5,200 אנשים בעלי מוגבלויות, ובהם פעוטות, ילדים, בני נוער ומבוגרים.
נציגים מהעמותה חברים בפורומים וארגונים שונים כגון פורום השירות הלאומי והאזרחי, פורום מצלי"ח - מפעילי דיור תומך ציבוריים, קואליציית הארגונים וההורים למען ילדים עם מוגבלות, ועד מעונות היום השיקומיים והמועצה הישראלית לרווחה חברתית.
עמותת אלווין ישראל הוקמה בשנת 1984 ביוזמת עיריית ירושלים וממשלת ישראל.
בראשית הקמתה, העמותה פעלה כשלוחה של עמותת אלווין האמריקאית בישראל.
בשנת 1998 הפכה העמותה לארגון עצמאי בשם "אלווין ישראל".
בשנת 1987 אלווין ישראל פתחה את התוכנית הראשונה בישראל להכשרה תעסוקתית עבור אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
בשנת 1989 נפתחה התוכנית הראשונה לתעסוקה נתמכת עבור פונים ממחלקת השיקום בביטוח הלאומי.
בשנת 1991 קיבלה העמותה לידה את ניהול המעון לשיקום והתפתחות הילד ע"ש דבורה אגמון אשר נוסד בשנת 1971. מסגרת זו ידועה כבעלת שם עולמי בתחום החינוך, השיקום והטיפול בילדים עם שיתוק מוחין ולקויות תקשורת.
בשנת 1992 הקימה העמותה את מערך הדיור התומך בירושלים, אשר לימים התרחב גם לאזור המרכז.
בשנת 1996 פתחה העמותה בשיתוף עיריית ירושלים ומשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים תוכנית המכשירה תלמידים בחינוך המיוחד לקראת השתלבות בשוק העבודה החופשי.
בשנת 2011 יזמה העמותה בשיתוף עם בית איזי שפירא, את תוכנית הסינגור העצמי, המאפשרת לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית כלים הנדרשים להשמיע את קולם, לקדם את זכויותיהם ואת איכות חייהם.
התוכנית התאפשרה הודות לשיתוף פעולה ייחודי עם הפדרציה היהודית וקרן משפחת רודרמן.
בשנת 2019, זכתה העמותה בפרס ה-The Zero Project ליזמות, שנערך בטקס רב משתתפים במטה האו"ם שבוינה, על הקמת תוכניות עידוד והעלאת ההתנדבות בקרב בני נוער עם מוגבלות.
התוכנית הופעלה על ידי העמותה בשיתוף משרד החינוך, משרד הרווחה והביטחון החברתי, המועצה הלאומית להתנדבות בישראל ורשויות מקומיות בארץ.
בשנת 2020, תוכנית המעבר "יוצרים עתיד" זכתה בפרס The Zero Project בטקס רב-משתתפים בבניין האו"ם בווינה, אוסטריה.
בשנת 2022 זכתה אלווין ישראל בפרס נוסף של פרס ה-The Zero Project הבינלאומי שהוענק בטקס רשמי בבניין האו"ם בווינה שבאוסטריה, לתוכנית הפיילוט "הנגשת שירותים משפטיים לאנשים עם מוגבלות.
התוכנית היא שת"פ של משרד המשפטים; ג'וינט "ישראל מעבר למגבלות" ועמותת אלווין ישראל.
פרס המצוינות של אלווין ישראל ע"ש אילן גילאון
במרץ 2023 עמותת אלווין ישראל בשיתוף משפחת גילאון ובברכת נשיא המדינה יצחק הרצוג, החליטו להוקיר שותפים לדרך וכאלו הבולטים בעשייתם להשתלבות אנשים עם מוגבלות בחברה וזאת לזכרו של אילן גילאון.
ועדת הפרס בחרה אנשים וגופים מייצגים גורמים בקהילה אשר משלבים אנשים עם מוגבלות בכל תחומי החיים, בתעסוקה, בפיתוח שירותים, בתחום התרבות והספורט, באקדמיה ולצידם אנשים מעוררי השראה המתנדבים ומעורבים בעשייה היומיומית.
אלווין "קריפּי" קרפּיס היה פושע קנדי-אמריקאי מפורסם ממוצא ליטאי.
קרפיס נולד במונטריאל, קוויבק, קנדה לזוג מהגרים מליטא, וגדל בטופיקה, קנזס.
כינויו היה "קריפי" (מפחיד, מצמרר) בגלל החיוך המפחיד שהפך לסימן ההיכר שלו.
הוא התפרסם כאחד מתוך שלושת מנהיגי כנופיית "בארקר-קרפיס" בשנות ה-30 של המאה ה-20. היה אחד מתוך ארבעה "מבוקשים מספר 1" ברשימת ה-FBI והיחיד מהם שנלכד בחיים.
בנוסף, הוא האסיר ששהה הכי הרבה זמן בכלא אלקטרז (26 שנים).
קרפיס נולד בשם אלבּין פרנסיס קרפּאוויצ'יוס (Albin Francis Karpavičius) לג'ון ואנה קרפוביץ', שהיו מהגרים מליטא.
הוא התחיל לבצע מעשי עבריינות כשהיה כבן 10. הוא החל למכור פורנוגרפיה ולהסתובב עם מהמרים, סוחרי סמים, סרסורים ומבריחי אלכוהול (בתקופה שבה ייצור וסחר באלכוהול היו אסורים בארצות הברית).
בשנת 1926 נשלח קרפיס ל-10 שנות מאסר בכלא האצ'ינסון במדינת קנזס בשל ניסיון פריצה.
הוא ברח משם עם אסיר נוסף, לורנס דה וול, והתחיל במסע פשע שארך שנה.
מסע הפשע נקטע לזמן קצר כאשר דה וול נתפס וקרפיס חזר לגור עם הוריו.
לאחר שעבר לקנזס סיטי, מיזורי, נתפס קרפיס גונב מכונית ונשלח חזרה לכלא.
הוא נכלא בכלא לאנסינג במדינת קנזס, ופגש שם אסיר בשם פרד בארקר שהואשם בפריצה לבנקים.
בארקר היה חבר בכנופיה שכונתה "Bloody Barker" בעיתונים של אותה תקופה.
לאחר שחרורו ב-1931 הצטרף קרפיס לפרד בארקר בטולסה, אוקלהומה ויחדיו הם הקימו את כנופיית "בארקר-קרפיס".
כנופיית "קרפיס-בארקר" הייתה אחת מכנופיות הפשע הקטלניות ביותר במאה ה-20. הם לא היססו להרוג כל מי שעמד בדרכם, אפילו עוברי אורח תמימים.
הם שדדו מספר בנקים ומשלוחי דואר, ועד מהרה פנו לעסוק בחטיפה תמורת כופר.
בשנת 1933 חטפו את ויליאם האם, מיליונר ממינסוטה.
בזכות הכופר שלו הרוויחו 100,000 דולר (סכום השווה ל-1.8 מיליון דולר בערך במחירי 2017).
זמן קצר לאחר מכן, הם חטפו את אדוארד ברמר ג'וניור, בנקאי ממינסוטה ושחררו אותו תמורת כופר בסך 200,000 דולר.
את הכנופיה ניהל קרפיס, שהיה לו זיכרון צילומי ותואר כ"החכם" על ידי בארקר.
מרדף ותפיסה על ידי ה-FBI
בשנת 1924 מונה ג'יי אדגר הובר לעמוד בראש "לשכת החקירות" (Bureau of Investigations), גוף שעסק באכיפת החוק ברמה הפדרלית (ולא ברמת המדינות השונות של ארצות הברית).
למרות ההצלחות של הארגון, היו לסוכנות בעיות רבות.
בימים ההם, כאשר היישום של המדע והטכנולוגיה למלחמה בפשע עדיין היה בחיתוליו, הסוכנות הייתה תלויה בציבור לצורך השגת מידע מודיעיני.
בשנת 1935 עברה "לשכת החקירות" ארגון מחדש וקיבלה את השם "לשכת החקירות הפדרלית" –FBI.
הובר המשיך לעמוד בראש הארגון.
בשנת 1936 זומן הובר לשימוע בסנאט האמריקאי.
הסנטור קנת מק'קלאר מטנסי נזף בהובר על תפקוד ה־FBI.
באותו רגע נשבע הובר שיתפוס את קרפיס אישית.
הובר לא נאלץ להמתין זמן רב.
במאי 1936, איתר ה-FBI את קרפיס בניו אורלינס.
הובר טס לשם כדי להיות אחראי למעצר.
הוא הצטרף לצוות הפשיטה שארב לפושעים ליד דירתם ברחוב קנאל.
למחרת, זמן קצר אחרי השעה חמש, עזבו קרפיס ושניים אחרים את הדירה ונכנסו למכונית מסוג פלימות'.
לאחר שתפסו את קרפיס הורה הובר להביא לו אזיקים כדי לכבול את קרפיס, אך אף אחד מסוכניו לא הביא אזיקים, לכן קשרו את ידיו של קרפיס בעזרת עניבה של אחד הסוכנים.
יש כמה גרסאות של סיפור המעצר.
הגרסה של קרפיס, שנכתבה בספר זיכרונותיו, הייתה שרק אחרי שכל הסוכנים הזוטרים יותר הגיעו תפסו אותו.
לפי הגרסה הרשמית של ה-FBI, הובר תפס את קרפיס במכוניתו לפני שקרפיס הצליח להגיע לרובה שנמצא במושב האחורי.
אך למעשה במכונית הפלימות' לא היה כלל מושב אחורי.
לכידתו של קרפיס הזניקה את המוניטין של הובר ושמו היה שם נרדף לאכיפת החוק.
קרפיס היה כלוא באלקטרז מאוגוסט 1936 עד אפריל 1962 (למעט חצי שנה במהלך 1958, אז שהה בכלא אחר).
למרות כל פשעיו של קרפיס הוא לא נחשב אסיר בעייתי וריצה את עונשו בשקט.
עם זאת, הוא גם לא נחשב אסיר לדוגמה.
הקצין הראשי של אלקטרז תיאר אותו כמטרד קל, משום שקרפיס היה לטענתו מתלונן לעיתים קרובות על התנאים בבית הכלא ומתקוטט עם אסירים אחרים כל הזמן.
קרפיס היה ידוע כאסיר בעל תפקידים חשובים רבים בתעשיות אלקטרז ובמטבח.
הוא נודע גם כאסיר שקיבל את גזר הדין הארוך ביותר בכלא אלקטרז, אך למרות זאת הוא מעולם לא ניסה לברוח מהכלא.
בשנת 1962, בזמן שכלא אלקטרז נמצא בשלבי סגירה, הועבר קרפיס לכלא של מדינת וושינגטון באי מקניל.
קרפיס שוחרר על תנאי בשנת 1969 וגורש לקנדה.
הוא התקשה להשיג דרכון קנדי כי טביעות אצבעותיו הוסרו בשנת 1934 בידי ג'וזף מורן, רופא שפעל בעולם התחתון.
הוא כתב את ספר זיכרונותיו הראשון ב-1971. ספר זיכרונות נוסף שכתב יצא לאור ב-1980. הוא הפגין חוש הומור במהלך סבב הפרסום הראשון של ספרו "אויב הציבור מספר אחת" ברחבי קנדה, ונראה יותר כמו רואה חשבון מאשר כמו גנגסטר.
בשנת 1979 נמצא קרפיס מת.
גלולות שינה שנמצאו בגופו הביאו תחילה לקביעה שקרפיס התאבד, אולם מאוחר יותר שונתה קביעה זו ומותו הוגדר כמוות מסיבות טבעיות.
רוברט ליבסי, שסייע לקרפיס לכתוב את ספרו ב-1979, טען כי קרפיס לא היה טיפוס שעלול להתאבד.
ליבסי אמר כי קרפיס היה שורד, לאחר שריצה 33 שנות מאסר.
ליבסי טען עוד שננסי, חברתו האחרונה של קרפיס, לימדה אותו להשתמש בסמים ובאלכוהול, והוא התאהב בה, אך התוצאות היו קטלניות.
מעולם לא בוצעה נתיחה שלאחר המוות.
יום לאחר מכן נקבר קרפיס בספרד.
בתעודות הפטירה המקורית שנכתבה בספרדית, ותורגמה לאנגלית, נקבע שקרפיס מת מהתקף לב.
גלולות השינה היו שייכות כנראה לחברתו ננסי, שעזבה שבוע לפני מותו.
העובדה שבקבוק הגלולות נותר כמעט מלא חיזקה את ההערכה שלא הייתה זאת התאבדות.
אלווין האריס ג'נטרי הוא מאמן כדורסל אמריקאי, המשמש כעוזר מאמן בקבוצת סקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA.
היה בעברו המאמן הראשי של קבוצות ה-NBA מיאמי היט, דטרויט פיסטונס, לוס אנג'לס קליפרס, פיניקס סאנס וניו אורלינס פליקנס.
ג'נטרי נולד וגדל בעיר שלבי שבקרוליינה הצפונית.
בן דודו הוא כדורסלן העבר דייוויד תומפסון אשר שיחק ב-NBA בין השנים 1975–1984. בין השנים 1973–1977 למד ג'נטרי באוניברסיטת המדינה של אפלצ'ן, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה כרכז תחת המאמן פרס מרוויץ' (אביו של פיט מרוויץ').
בשנת 1980 החל לשמש כעוזר מאמן באוניברסיטת ביילור, ולאחר שנה אחת עבר לאוניברסיטת קולורדו בה שימש כעוזר מאמן במשך 5 שנים.
בין השנים 1986–1988 עבד כעוזרו של לארי בראון באוניברסיטת קנזס, וזכה עמה באליפות ליגת המכללות בשנת 1988.
בעונת חזר ג'נטרי לשתף פעולה עם לארי בראון, הפעם בליגת ה-NBA כעוזרו בקבוצת סן אנטוניו ספרס.
בעונת שימש כעוזר מאמן בלוס אנג'לס קליפרס תחת מייק שולר, ובעונה העוקבת עבר למיאמי היט שם החזיק בתפקיד דומה במשך 3 וחצי העונות הבאות, כעוזרו של קווין לוגרי.
במהלך עונת החליף ג'נטרי את לוגרי באימון הקבוצה, ועד סיום עונתו הראשונה כמאמן ראשי ב-NBA רשמה מיאמי מאזן של 15 ניצחונות ו-21 הפסדים.
בעונת חזר לעמדת עוזר מאמן, הפעם בדטרויט פיסטונס, ולאחר שתי עונות וחצי כעוזרו תפס את מקומו של מאמן הקבוצה דאג קולינס.
בשנתיים של ג'נטרי כמאמן הפיסטונס, אשר הובלו על ידי הכוכבים הצעירים גרנט היל וג'רי סטקהאוס, רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות כולל של 73–72 אך לא עברה את שלב הפלייאוף הראשון.
ב-5 במרץ 2000, לקראת סיום עונת , פוטר ג'נטרי מאימון הקבוצה.
לפני עונת מונה למאמנה הראשי של לוס אנג'לס קליפרס, אשר הייתה בתהליך של הצערה ובנייה מחדש בהובלת שחקני הרוקי דריוס מיילס וקוונטין ריצ'רדסון, ושחקני השנה השנייה למאר אודום וקורי מגטי.
באותה עונה ניצחו הקליפרס 31 משחקים – שיפור של 16 ניצחונות לעומת העונה הקודמת – ובעונת צירפה הקבוצה את אלטון ברנד ורשמה מאזן של 39–43 אשר הספיק למקום התשיעי באזור המערבי.
בעונה העוקבת אכזבה הקבוצה, ולאחר 58 משחקים פיטרה את ג'נטרי כאשר החזיקה במאזן 19–39 (32.8%).
בעונת שימש כעוזר מאמן בניו אורלינס הורנטס, ובסיומה עבר לפיניקס סאנס בתפקיד עוזרו של מייק ד'אנטוני.
ג'נטרי המשיך להחזיק בתפקיד ב-4 העונות הבאות, במהלכן התבססה פיניקס כאחת הקבוצות המובילות בליגה, בהובלתם של סטיב נאש, אמארה סטודמאייר ושון מריון, אך כשלה להעפיל לגמר ה-NBA.
לקראת עונת החליף טרי פורטר את ד'אנטוני כמאמן הקבוצה, אך לאחר 51 משחקים בלבד פוטר מתפקידו והוחלף על ידי עוזרו ג'נטרי.
עד סיום אותה עונה רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות 18–13, ועל אף שרשמה מאזן כולל של 46 ניצחונות ו-36 הפסדים (56.1%) נשארה פיניקס מחוץ לפלייאוף ה-NBA.
בעונה הבאה חתם ג'נטרי על חוזה חדש בקבוצה כמאמן ראשי קבוע, והדריך את הקבוצה למאזן השלישי בטיבו באזור המערבי (54–28) הודות ליכולת טובה של נאש, סטודמאייר וג'ייסון ריצ'רדסון.
בפלייאוף ה-NBA גברו הסאנס על פורטלנד טרייל בלייזרס (4–2) וסן אנטוניו ספרס (4–0) בדרך לסדרת גמר המערב, בה הודחו על ידי לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4. בעונות ו- (המקוצרת) רשמה הקבוצה מאזן כולל 73–75 תחת ג'נטרי, ולא העפילה לשלב הפלייאוף.
בקיץ 2012 עזב נאש את הקבוצה, ובהיעדרו פתחה פיניקס את עונת עם יכולת חלשה ומאזן שלילי 13–28 אשר הביאו לפיטוריו של ג'נטרי.
בעונת שימש כעוזרו של מאמן הקליפרס דוק ריברס, ובעונה העוקבת היה עוזרו של סטיב קר בגולדן סטייט ווריורס, עמה זכה בתואר אליפות ה-NBA.
בקיץ 2015 החליף את מונטי ויליאמס כמאמנה הראשי של ניו אורלינס פליקנס, בה שימש בעבר כעוזר מאמן.
על אף הציפיות הגבוהות מהקבוצה הצעירה, סיימו הפליקנס את עונת במקום ה-12 בלבד באזור המערבי, בין היתר בשל פציעות שונות של שחקניה המובילים אנתוני דייוויס, ראיין אנדרסון, ג'רו הולידיי, אריק גורדון וטייריק אוונס.
בעונה הבאה המשיכה הקבוצה להציג יכולת מאכזבת, ועל אף צירופו של הסנטר דמרקוס קאזינס סיימה הקבוצה מחוץ לשלב הפלייאוף, עם מאזן שלילי 34–48. בסיום עונת פוטר מתפקידו בניו אורלינס, לאחר 5 עונות.
באוקטובר 2020 מונה לעוזר מאמן בסקרמנטו קינגס, תחת המאמן הראשי לוק וולטון.
אלווין ליאון ויליאמס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1997–2007. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 9.0 נקודות, 2.5 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים למשחק.
ויליאמס נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, ובין השנים 1993–1997 למד באוניברסיטת וילאנובה אשר בפרברי פילדלפיה.
בעונתו הרביעית והאחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1996/1997, רשם ממוצעים של 17.1 נקודות, 5.0 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1997 נלקח ויליאמס על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס בבחירה ה-47.
לאחר 41 משחקים בפורטלנד הועבר ויליאמס לטורונטו ראפטורס, במסגרת טרייד אשר שלח לטרייל בלייזרס את כוכב הראפטורס, דיימון סטודמאייר.
במהלך עונתו הרביעית עם הראפטורס, , תפס את תפקיד הרכז הפותח של הקבוצה וסייע לה להעפיל לסיבוב השני של הפלייאוף, לראשונה בתולדות המועדון.
לאורך הפלייאוף קלע ויליאמס 13.8 נקודות בממוצע למשחק, הנתון השלישי בגובהו בקבוצה (אחרי וינס קרטר ואנטוניו דייוויס).
בסיום אותה עונה חתם על הארכת חוזה בטורונטו ל-6 שנים נוספות עבור כ-40 מיליון דולר.