tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 1867 כבר כינסה את הישיבה הראשונה של ועדת הסופרג'יזם של מנצ'סטר, אחד הארגונים הראשונים מסוגו בבריטניה.
במנצ'סטר היא הכירה את ד"ר ריצ'רד פנקהרסט, (שכונה "הדוקטור האדום") עורך דין וסוציליסט שהיה פעיל בקידום הסופרג'יזם.
בקר תיארה אותו כ"גבר קטן, מאוד חכם, עם עמדות יוצאות דופן על החיים בכלל ועל נשים בפרט".
ריצ'רד פנקהרסט התחתן עם אמלין בשנת 1879.
מספר חודשים לאחר מכן, שמה של אישה אלמנה, בעלת חנות, לילי מקסוול, הופיע בטעות בפנקס הבוחרים במנצ'סטר.
זה לא היה המקרה הראשון, אבל הייתה זאת הזדמנות טובה לקבל פרסום ולקדם זכות בחירה לנשים.
בקר ביקרה את מקסוול וליוותה אותה לקלפי.
פקיד הקלפי מצא את שמה של מקסוול ברשימה ואיפשר לה להצביע.
בקר החלה מייד לעודד נשים אחרות, ראשות בתי אב באזור, לעתור לרשויות כדי ששמן יופיע ברשימות.
טענותיהן הוצגו בבית המשפט על ידי סר ג'ון קולרידג ' וריצ'רד פנקהרסט "בתיק שנקרא "צ'ורלטון נ'." לינגס", אך התיק נדחה.
ב־14 באפריל 1868, התקיימה הישיבה הציבורית הראשונה של האגודה הלאומית לסופרג'יזם באולם גדול במנצ'סטר.
שלוש הנואמות העיקריות היו אגנס פוצ'ין, אן רובינסון, ולידיה בקר.
בקר העבירה החלטה שיש להעניק לנשים זכויות הצבעה באותם תנאים כמו לגברים.
לאחר מכן החלה בקר בסיור הרצאות בערי צפון מטעם האגודה.
ביוני 1869 הצליחו בקר וחברותיה להשיג זכות הצבעה לנשים בבחירות לרשויות המקומיות.
לאחר קמפיין שמטרתו להכליל נשים בוועד המנהל של בתי ספר, היא הייתה אחת מארבע נשים שנבחרו בשנת 1870 לוועד המנהל של בתי הספר במנצ'סטר.
היא כיהנה בתפקיד עד יום מותה.
באותה שנה הקימו בקר וחברתה ג'סי בוצ'רט את כתב העת "הז'ורנל לסופרג'יזם נשי" וזמן קצר אחר כך החלו לארגן סיורי הרצאות ברחבי בריטניה שבהן נשים היו אלו שנאמו, דבר נדיר באותה תקופה.
בהרצאה בשנת 1874 במנצ'סטר שאורגנה על ידי בקר, אמלין פנקהרסט בת החמש עשרה הגיעה למפגש הציבורי הראשון שלה למען זכות בחירה לנשים.
"הז'ורנל היה" כתב העת הפופולרי ביותר בנושא סופרג'יזם בבריטניה של המאה ה-19. בספרו על התנועה: Votes for Women: The Story of the Battle רוג'ר פולפורד טוען: ההיסטוריה של העשורים משנת 1860 עד 1890, מבחינת הסופרג'יזם היא ההיסטוריה של לידיה בקר.
הז'ורנל פרסם נאומים מרחבי הארץ, מתוך בית הנבחרים ומחוצה לו.
בקר פרסמה את ההתכתבויות שלה עם תומכיה ועם מתנגדיה, במיוחד בשנת 1870, כשהצליפה בחבר בית הנבחרים מקרנארבונשייר לאחר שהצביע נגד הצעתה המאפשרת לנשים להצביע.
בשנת 1880, בקר ועמיתותיה למאבק ניהלו קמפיין למען זכותן של נשים להצביע לבית הנבחרים התחתון באי מאן.
באופן בלתי צפוי הן הצליחו והבטיחו לראשונה זכות הצבעה לנשים באי בבחירות במרץ 1881.
בקר הפכה ליו"ר הוועדה המרכזית של האגודה הלאומית לזכות הצבעה לנשים.
ארגון זה הוקם בשנת 1871 כדי לשדל את הפרלמנט.
היה שוני מהותני בראיית הנשיות בין בקר לפמיניסטיות אחרות בנות תקופתה.
היא האמינה שאין הבדל טבעי בין האינטלקט של נשים וגברים, והייתה קול חשוב בקידום מערכת חינוך לא מבוססת מגדר בבריטניה.
בשונה מסופרג'יסטיות אחרות היא דחפה לזכות הצבעה לנשים לא נשואות.
בקר האמינה שנשים הקשורות לבעלים, ויש להן מקורות פרנסה יציבים, פחות נואשות להצביע מאשר אלמנות ורווקות.
הגישה שלה הפכה אותה למטרה ללעג של כותבי טורי דעה, ופרשנות ושל ציירי קריקטורה בעיתונים.
בקר נפטרה מדיפטריה בעיירת הספא אקס לה בן בצרפת, בשנת 1890, בת 63 הייתה במותה.
עם מותה החליט צוות ז'ורנל "הסופרג'יזם הנשי" לסגור את העיתון.
אוסף ספרים של נשים, שכלל ספרים מאוסף הלן בלקברן, מאוספי חברותיה, וממקורות נוספים, אוגד בשני ארונות ספרים מעוטרים בפורטרטים של לידיה בקר ושל קרולין אשורסט ביגס.
ארונות ספרים אלה הוענקו למכללת גירטון.
שמה של לידיה בקר בחרוט בחלק התחתון של אנדרטת מובילי הרפורמות (reformers) בבית הקברות קנסל גרין בלונדון.
השם והתמונה של בקר, לצד 58 שמות אלו שתמכו בזכות הבחירה לנשים, חרוטים על המסד של הפסל של מיליסנט פוסט בכיכר הפרלמנט, בלונדון.
המסמכים של לידיה בקר נמצאים בארכיון שלה בספריית הנשים של בית הספר לכלכלה בלונדון.
לידיה פילד אמט הייתה אמנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות עבודתה כדיוקנאית.
היא למדה, בין השאר, אצל ויליאם מריט צ'ייס, הארי סידונס מובריי, קניון קוקס וטוני רוברט-פלורי.
אמט נולד ב־23 בינואר 1866 בניו רושל, ניו יורק, השביעית מבין שמונה ילדים שנולדו לסוחר ויליאם ג'נקינס אמט והמאיירת ג'וליה קולט פירסון.
סבא רבא של אמט, תומאס אדיס אמט, היה עורך דין שכיהן כיועץ המשפטי של מדינת ניו יורק.
תומאס היה לאומן אירי שמילא תפקיד מרכזי בדבלין, לאחר המרד האירי בשנת 1798. אחיו הצעיר של תומאס - רוברט אמט, נתלה בשנת 1803 באשמת בגידה על ידי ממשלת בריטניה, בגלל חלקו במרד האירי.
תומאס היגר לארצות הברית עם משפחתו זמן קצר לאחר הוצאתו להורג של אחיו.
סבה מצד אביה של לידיה אמט, השופט רוברט אמט (1792–1873), התחתן עם רוזינה האלי, שימש כקצין של גדוד פרשים במלחמת 1812, והלך בדרכו של אביו והפך למשפטן בולט בניו יורק.
הוא שמר על התעניינותו בפוליטיקה האירית, וכיהן כנשיא התנועה בארצות הברית, שתמכה בביטול האיחוד עם אנגליה.
סבה מצד אמה של אמט, ג'ושיה פירסון, היה ממציא שהקים את משרד ג'יי פירסון והאחים ברמפו, ניו יורק, שעסק בתעשיית מתכת.
[9] על פי ההערכה פירסון המציא את מכשיר חיתוך לציפורניים הראשון שתפקד כראוי, עם פטנט שנרשם למכשיר זה בשנת 1795.
לידיה אמט קיבלה את שיעורי האמנות הראשונים שלה בילדותה מאחותה הגדולה רוזינה.
אמט ורוזינה המשיכו להשתלם באקדמיה ז'וליאן בפריז, צרפת בשנים 1884–1885. משפחת אמט נפגעה משפל כלכלי קשה בעקבות מלחמת האזרחים.
אבל האחיות הצליחו ללמוד בצרפת רק לאחר שקיבלו ירושה מדודן, באך וויטלוק.
עם זאת, הן התאכזבו מהאקדמיה ז'וליאן, ורוזינה העירה כי תקני הכניסה "כל כך נמוכים שהמקום לא מעורר השראה מיוחד", והן חזרו לניו-יורק.
לאחר שחזרו לניו יורק, האחיות אמט, ובת דודתם אלן, הפכו לתלמידות של הצייר האמריקאי הבולט ויליאם מריט צ'ייס.
במהלך שהותה בעיר ניו יורק, לידיה אמט למדה גם עם אמנים כמו: הארי סידונס מובריי, ורוברט ריד.
היא עבדה בעיקר במדיום של צבעי מים ושמן.
בזמן שלמדו באירופה, אמט ובת דודתה אלן הצטרפו למושבת קיץ של אמנים אמריקאים, בהם ג'ון לסלי ברק ותאודור רובינסון, במלון באודי ליד ביתו של קלוד מונה בז'יברני, צרפת.
אחד ההישגים האמנותיים הראשונים של לידיה אמט הגיע בשנת 1883, בגיל שש-עשרה, אז הוזמנה לאייר את ספר הילדים של הנרייטה כריסטיאן רייט.
כדי להשלים את הכנסותיה, עבדה אמט בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 כעוזרת המדריך לשעבר שלה, ויליאם מריט צ'ייס, בהוראת שיעורי הכנה בבית הספר שלו לאמנות קיץ בהינקס הילס בלונג איילנד, ניו יורק, שם עבדה גם ג'ני אקין דלוני.
בשנת 1893 נבחרה לידיה אמט, יחד עם אמניות אמריקאיות בולטות כמו מארי קאסאט, מרי מקמוני-לואו, לוסיה פיירצ'ילד פולר ואחותה, רוזינה (אמט) שרווד, לצייר ציורי קיר בבניין "האישה החדשה" שנבנה בתערוכה הקולומביאנית העולמית.
התרומתה של אמט כללה ציור שכותרתו "חותם של מועצת מדינת ניו יורק" וציור קיר שכותרתו אמנות, ספרות ודמיון.
לימים עיצבה לידיה אמט לעצב חלונות ויטראז' עבור לואיס קומפורט טיפאני והייתה מאיירת פורייה למגזין הרפרס בזאר.
היא קיבלה גם משימה מהנשיא הרברט הובר לצייר דיוקן רשמי של הגברת הראשונה, לו הנרי הובר, שתלוי כעת בבית הלבן.
בשנת 1896 עיצבה לידיה אמט את מדליית "קולום", אחד הפרסים הוותיקים של החברה הגיאוגרפית האמריקאית, שהוקמה בצוואתו של ג'ורג' וושינגטון קולום (1809-92), סגן נשיא האגודה, ומוענקת "לאלה המצטיינים ותורמים בתגליות גאוגרפיות או בקידום המדע הגאוגרפי."
אף על פי שהיא ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה של ילדים, לידיה אמט העדיפה לצייר דיוקנאות של בוגרים, מכיוון שהיא לא ראתה בדיוקנאות ילדים עבודה מאתגרת במיוחד.
אחד הדיוקנאות המפורסמים ביותר של אמט הוא זה של אחיינה הצעיר, המחזאי רוברט אמט שרווד.
אמט הציגה עבודותיה לעיתים קרובות באקדמיה הלאומית לעיצוב, והשתתפה בכמה תערוכות בינלאומיות מרכזיות.
היא קיבלה פרסים בתערוכה הקולומביאנית העולמית (1893), בתערוכת אטלנטה (1895), בתערוכה הפאן-אמריקאית (1901), בתערוכת סנט לואיס (1904) וכדומה.
לידיה אמט נעשתה חברה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1909 ובשנת 1911 קודמה לאקדמאי מלא באקדמיה.
בסוף אפריל 2007 ערכו גלריית ארדן במנהטן תערוכת ציורים של חמישה דורות של נשים ממשפחת אמט.
התערוכה כלל 130 תמונות של 14 אמנים, שהתחילו בתשעה דיוקנאות של דודתה של לידיה פילד אמט, אליזבת אמט, והסתיימו בפסלים של סבתא רבתא שלה ג'וליה טאונסנד ובולה אמט.
לידיה פורסון היא שחקנית, כותבת, ומפיקה גנאית.
ב-2010 היא זכתה בפרס עבור השחקנית הטובה ביותר בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע.
פורסון נולדה ב-24 באוקטובר 1984 במנקסים, גאנה.
היא התחילה את לימודיה בארצות הברית, בבית הספר היסודי ווילמור במדינת קנטקי.
בגיל 9, היא חזרה עם משפחתה לגאנה והמשיכה את לימודיה בבית הספר הבינלאומי באקוסומבו.
היא השלימה את לימודיה התיכוניים בבית ספר תיכון סיינט לואיס בקומאסי.
פורסון קיבלה תואר ראשון באנגלית ובמדעי המידע מאוניברסיטת גאנה שבאקרה.
קריירת המשחק של פורסון התחילה בשנת 2005 עם תפקיד קמאו בסרט "Hotel St.
לאחר מכן שיחקה בסרטים "Run Baby Run (2006) ו-"Different Shades of Blue (2007)", בנוסף להשתתפות בסדרת הריאלטי "Next Movie Star" בניגריה.
היא חזרה לקולנוע בסרט "Scorned" בעזרת שירלי פרימפונג-מנסו, המנכ"לית של הפקות ספארו, שעבדה ביחד איתה על "Different Shades of Blue".
בשנת 2009, פורסון כיכבה בסרט זוכה הפרסים "The Perfect Picture" של פרימפונג-מנסו.
תפקיד זה הביא למועמדות לפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע בקטגוריית השחקנית המבטיחה ביותר.
בשנת 2010 היא זכתה בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2014, פורסון כתבה והפיקה את הסרט "A Letter From Adam".
בשנת 2015, פורסון הייתה מועמדת לפרסי הקולנוע של אקדמיית גולדן אייקונס בקטגוריית הביצוע הקומי הטוב ביותר, מועמדת לפרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" בקטגוריות השחקנית הטובה ביותר בקומדיה ותסריט הקומדיה הטוב ביותר, ומועמדת לפרסי הבידור של ניגריה בקטגוריית שחקנית השנה (אפריקה).
בשנת 2017, פורסון הייתה מועמדת לפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, אך הפסידה לשחקנית ורו טשאנדה ביה.
בשנת 2018, היא זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בפרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק".
באוקטובר 2020, פורסון מונתה כמועמדת לפרס בחירת הקהל של .
2009 – מועמדת לפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע בקטגוריית השחקנית המבטיחה ביותר.
2010 – זכייה בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
2012 – זכייה בפרסי הקולנוע של גאנה בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
2015 – מועמדת לפרסי הקולנוע של אקדמיית גולדן אייקונס בקטגוריית הביצוע הקומי הטוב ביותר.
2015 – מועמדת לפרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בקומדיה.
2015 – מועמדת לפרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" בקטגוריית תסריט הקומדיה הטוב ביותר.
2015 – מועמדת לפרסי הבידור של ניגריה בקטגוריית שחקנית השנה (אפריקה).
2017 – מועמדת לפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
2018 – זכייה בפרסי הקהל לקולנוע "אפריקה מג'יק" בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
2020 – מועמדת לפרס בחירת הקהל.
לידיה ולטי אשר הייתה פטרונית אמנויות שווייצרית.
לידיה אשר הייתה אחת הנשים העשירות ביותר של שווייץ במאה ה -19, והקימה את קרן גוטפריד קלר.
לידיה אשר נולדה למשפחת Escher vom Glas, שושלת משפחה ותיקה ומשפיעה בציריך, בתם של אוגוסטה ואלפרד אשר.
שערוריות היו סביב אבותיו של אביה אלפרד אשר פגעה במוניטין של המשפחה: סבא רבא שלה הנס קספר אשר קלר (1755–1831) כמעט הביא את המשפחה לחורבן כלכלי כשפשט את הרגל.
אבל אביו של אלפרד אשר - היינריך אשר, עשה הון מחדש באמצעות עסקאות קרקעות ספקולטיביות וסחר בצפון אמריקה.
בשנת 1857 נישא אלפרד אשר לאוגוסטה אשר-אובל (1838–1864): לידיה נולדה בשנת 1858, ואחותה הדוויג שנולדה אחריה (1861–1862) נפטרה עוד כשהייתה תינוקת.
התאבדותה של לידיה ב־12 בדצמבר 1891 הביאה את הסוף לשושלת המשפחתי של אלפרד אשר.
סבה של לידיה אשר היינריך אשר בנה את הבית הכפרי לחוף אגם ציריך.
בהווה ברובע של העיר ציריך.
היינריך אשר הצליח להתמסר במלואו לתשוקתו לבוטניקה ולאוסף האנטומולוגי שלו, שטופל גם על ידי אביה ובהמשך על ידי לידיה.
בגיל ארבע שנים איבדה לידיה את אחותה הצעירה, ואמה של לידיה נפטרה בשנת 1864. אביה אלפרד אשר הצליח לראות את בתו מספר פעמים ביום, והוא שכר עבור לידיה ואומנת שלה דירה ליד מקום עבודתו בעיר ציריך.
מכיוון שהוא היה אלמן, לידיה הפכה יותר ויותר גם לחברה קרובה והחלה לתמוך בעבודתו באופן פעיל והם שמרו על מערכת יחסים לבבית.
נעוריה של לידיה אשר נבדלו באופן מהותי מנערות צעירות אחרות בגילה ממוצא בורגני: לידיה ניהלה את התכתביות של אביה, ניהלה את משק הבית באחוזה ליד האגם והיא הפכה לתפקיד המארחת והבדרנית של אורחיו הרבים ביניהם המשורר השווייצרי גוטפריד קלר שהיה גם ידיד המשפחה.
לידיה אשר הייתה צעירה בטוחה בעצמה, שקראה רבות, שלטה בכמה שפות והשתתפה במופעי מוזיקה ותיאטרון.
במכתביה לחברת ילדותה, הציירת לואיז ברסלאו, היא הציעה לה לקחת שיעורי שירה ופסנתר.
אלפרד אשר היה יזם כלכלי ואיש פוליטי, שקשור למודרניזציה של שווייץ, למינהור המדינה וייסוד בנק מרכזי בה.
בנוסף להתקפות אישיות מצד מתנגדים פוליטיים, אביה של לידיה התמודד עם בעיות בריאותיות קשות.
הוא סבל מהתקפות חוזרות ונשנות של בריאות במהלך חייו ובהזדמנויות רבות היה חייב לבלות תקופות ארוכות בהבראה.
בשנת 1878 הוא חלה קשה ולא הצליח לעזוב את האחוזה במשך שבועות.
עם זאת, ניסה לעמוד במילוי התחייבויותיו הפוליטיות והעסקיות, בסוף נובמבר 1882 חלה אלפרד אשר שוב, ובבוקר ה-6 בדצמבר 1882 נפטר אלפרד אשר באחוזתו בבלואר.
לאורך כל הזמן טיפלה בו לידיה והיא נחשבה לאשת סודו היחידה, שפיקחה על הרבה מהתכתבויות וליוותה את אביה במסעותיו הרבים.
נישואים עם פרידריך אמיל ולטי
מכיוון שמערכת היחסים בין אלפרד אשר לבין שותפו לשעבר אמיל ולטי התדרדרו קודם לכן, אלפרד התנגד לאירוסין של לידיה עם בנו של ולטי.
מכיוון שהאירוסין כבר פורסמו, נישאה לידיה לאחר מות אביה ב־4 בינואר 1883. פרידריך אמיל ולטי היה בנו של חבר המועצה הפדרלי (בונדסראט) השווייצרי, אמיל וולטי, אחד האנשים החזקים ביותר בשווייץ, וחברו לשעבר ומאוחר יותר יריב של אביה של לידיה.
פרדריך ולטי עלה בחוגים הכלכליים בשווייץ בזכות נישואיו עם לידיה וישב בדירקטוריונים רבים.
בינתיים, לידיה ולטי-אשר השתעממה במהירות, ולא מצאה עניין בניהול משק הבית הצנוע יחסית של ולטי, שהיה חסר אורחים מעניינים ושיחות מגרה כפי שקיימה בבית אביה.
באמצעות בעלה, היא באה במגע עם חבר ילדותו קרל שטאופר-ברן, צייר שווייצרי ידוע, באוגוסט 1885, שטאופר לרגל נסיעותיו לציריך, היה אורח באחוזת בלבואר.
באטלייה שלו צייר שטאופר את לידיה אשר.
לידיה ואמיל ולטי-אשר אפשרו לשטאופר לעבוד ברומא.
באוקטובר 1889 עברו לידיה ובעלה לפירנצה, אך זמן קצר לאחר מכן, פרידריך אמיל ולטי חזר מסיבות כלכליות לשווייץ והשאיר את אשתו בהשגחת קרל שטאופר.
לידיה ושטאופר התאהבו, ולידיה אמרה לאמו של שטאופר כי רצונה להתחתן איתו.
בשנת 1888, עדיין בחסות פטרוניו, קרל שטאופר-ברן נסע לרומא ללמוד פיסול.
בהיותו שם, הקשר של לידיה ולטי-אשר עמו הפך למוקד לעניין ציבורי, משפחת ולטי זעמה ולידיה וקרל ברחו לרומא.
פרדריך ולטי יצר קשר עם שגרירות שווייץ ברומא והשתמש בהשפעתו הרבה כדי להפריד בין אשתו ובין הצייר.
לידיה הושמה בבית משוגעים ציבורי ברומא, ושטאופר-ברן נכלא לאחר שהואשם בחטיפה ואינוס.
בזמן שהותה שם כתבה לידיה את הפרסום הפמיניסטי "גדנקן איינר פראו" (מחשבות על אישה) ותכננה לפרסם אותו.
אבל כל התכתבויותיה הושמדו או מוחזקות בידיים פרטיות.
במאי 1890, דו"ח פסיכיאטרי מלא לא הראה שום סימנים למחלות נפש ולידיה ולטי-אשר שוחררה, היא חזרה לבעלה, ועד מהרה הגישה בקשה לגירושין, שניתנו בסופו של דבר.
במצב של ייאוש מאובדן אהבתו, סבל קרל שטאופר-ברן מהתמוטטות עצבים, בילה זמן מה בבית החולים לחולי נפש בסן בוניפאציו, ולאחר שחרורו [5] בינואר 1891, לא היה מסוגל לעבוד וככל הנראה סבל ממאניה והוא התאבד.
לאחר ארבעה חודשי מעצר בבית החולים הפסיכיאטרי הציבורי ברומא, לידיה אשר הוחזרה לבסוף על ידי בעלה לשווייץ.
היא אישרה את רצונם להתגרש והסכם ממון, שחייב את לידיה בתשלום של 1.2 מיליון פרנקים כפיצויים לולטי.
בחברה הגבוהה של ציריך, לידיה כבר לא התקבלה, והיא נחשבה כנואפת.
לכן, היא עברה להתגורר בבית בז'נבה-שאמל בסוף הקיץ של שנת 1890. שם סיימה לידיה אשר את מטרתה האחרונה בחיים, הקמת קרן לאמנויות, לימים בשם קרן גוטפריד קלר סטיפטונג, אותה הקדישה למשורר חבר משפחתה בילדותה.
לידיה ולטלי-אשר החליטה לשים קץ לחייה ב־12 בדצמבר 1891. היא פתחה את ברז הגז בוילה שלה ליד ז'נבה.
הדו"ח הפסיכיאטרי שהתפרסם אודות לידיה אשר, מתאריך 27 במאי 1890, הראה כי המעצר שלה בקליניקה ברומא ואבחון הטירוף השיטתי היו פיקטיביים.
גם מנקודת המבט של ימינו, החוקרים משוכנעים כי לידיה אשר הייתה בבריאות נפשית מלאה.
בשנת 1890, זמן קצר לפני סיום חייה הטרגיים, לידיה אשר השקיעה את הונה של משפחת אשר בקרן, אותה כינתה בשם Gottfried Keller-Stiftung, על שם המשורר גוטפריד קלר שאביה העניק לו תמיכה עקבית.
עם הנכס המהותי שנותר שלה - וילה בלואר וניירות ערך סחירים בהיקף כולל של 4 מיליון פרנקים שווייצרים - הקימה לידיה אשר את בסיס הקרן.
על פי צוואתה של לידיה אשר הקרן הוקמה ב־6 ביוני 1890, ונוהלה על ידי המועצה הפדרלית השווייצרית, ובכך, לידיה אשר רצתה לבצע משימה לאומית.
על הקרן לקדם עבודה עצמאית של נשים, לפחות בתחום האמנות, על פי כוונתה המקורית של המייסדת.
קרן גוטפריד קלר הפכה אמנם למוסד חשוב לאמנות, אך המטרות הפמיניסטיות של לידיה אשר בזמן הקמתה לא נענו.
לידיה קטרינה ווֹלסטרם (בשוודית: Lydia Katarina Wahlström; 28 ביוני 1869 – 2 ביוני 1954) הייתה היסטוריונית, סופרת ופמיניסטית שוודית.
היא הייתה אחת המייסדות של האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים (LKPR) וכיהנה כיושבת הראש של האגודה בשנים 1907–1911.
וולסטרם נולדה ב, וסטמנלנד , כאחות הצעירה ביותר מבין שלוש אחותיה.
אביה היה הכומר יוהאן גוסטב וולסטרם ואימה הייתה אידה שמידט.
אחותה הבכורה הייתה מורתה הראשונה והיא אמרה כי באופן מסוים היא גדלה כילד, והיא נהנתה להתלבש כמו אחד.
היא למדה בבית ספר וולינסקה בסטוקהולם, והתחילה ללמוד תואר ראשון בתולדות האמנות, שפות נורדיות ומדע המדינה באוניברסיטת אופסלה ב-1888. כסטודנטית, היא הקימה את הארגון הראשון לסטודנטיות באוניברסיטת אופסלה, שחברותיו חבשו את כיפות הסטודנטים שלהן בפומבי אף על פי שהוא לא היה נחשב מתאים למגדרן.
וולסטרם רצתה להיות כומר כמו אביה, אבל זה לא היה אפשרי, אף על פי שניסתה לשנות את זה.
היא לימדה את הנצרות באוניברסיטת אופסלה, ניהלה בית ספר לבנות באנגליה ולבסוף הייתה מנהלת בבית ספר אהלנסקה בסטוקהולם.
היא הייתה מייסדת שותפה של האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים יחד עם סיגן ברגמן , אנה וייטלוק ואן-מרגרט הולמגרן .
ב-1902, הוצגו בפני הפרלמנט השוודי שתי בקשות הנוגעות לרפורמת זכות בחירה לנשים בשוודיה.
אחת מהרפורמות הוצעה על ידי שר המשפטים השוודי, ילמאר המרשלד, שהציע לתת לגברים נשואים 2 קולות, מאחר שניתן לתת להם להצביע גם במקום נשותיהם.
את ההצעה השנייה הציג עורך הדין השוודי, קרל לינדהאגן , שהציע זכות בחירה לנשים.
ההצעה של המרשלד עוררה כעס בקרב פעילי זכויות נשים, שהקימו קבוצת תמיכה בתנועת לינדהאגן.
בעקבות זאת, ב-4 ביוני 1902 נוסד , בתחילה כאיגוד מקומי בסטוקהולם, ולאחר מכן כארגון לאומי בשנה שלאחר למכן.
היא השתייכה לדובריה המובילים, לאידאולוגים ולכותבים, וייצגה את האגודה במספר הזדמנויות.
התארים האקדמיים שלה העניקו אמינות מדעית לתנועה, והיא כיהנה כיו"ר האגודה ב-1907–1911. היא הייתה אחת מהחברות הבודדות שהודתה בגלוי שהיא שמרנית פוליטית.
האיגוד נתמך על ידי נשים עם אהדה פוליטית שמאלנית וימינית כאחד.
בפועל, הנייטרליות הפוליטית ננטשה מיד לאחר ההחלטה מ-20 ביוני 1911, כאשר האיגוד החליט להקים חרם מצביעים נגד כל הפוליטיקאים המתנגדים לזכויות בחירה לנשים.
וולסטרם הייתה פעילה גם בעמותת פרדריקה ברמר .
וולסטרם פרסמה עבודות רבות על נצרות והיסטוריה.
היא נפטרה בסטוקהולם כשהייתה בת 84.
לידיה פורסטרום הייתה סטודנטית חסידת אומות עולם פינית, שהצילה יהודים בברלין במלחמת העולם השנייה.
הסטודנטית לידיה פורסטרום, ילידת 1919, הייתה חברה בקהילת הסטודנטים האוונגליסטית האסורה.
היא חיה בגרמניה מאז ילדותה, אך הייתה לה אזרחות פינית.
בשנות המלחמה היא גרה בדירת חדר בברלין, סמוך לתחנת רכבת.
בשנת 1943 היא הכירה באמצעות חברותיה הקווייקריות צעירה יהודייה בשם ליסלוט פרלס, עובדת רווחה שבפברואר 1943 נאלצה לרדת למחתרת.
לידיה, שמעולם לא פגשה את פרלס לפני כן, הסתירה אותה במשך שנה וחצי בדירתה הקטנטנה וחלקה איתה את מנות האוכל שלה.
פורסטרום תמכה, מבחינה חומרית ומוראלית בנאמנות, בכמה נשים יהודיות נרדפות אחרות.
את מרגוט מלכיאור פגשה דרך הרופאה היהודיה, ד"ר אליזבת לוי.
בינואר ד"ר לוי נפטרה באופן פתאומי.
לידיה הציעה לעזור למרגוט מלכיאור ונהגה לבוא לבקר אותה.
הפעם האחרונה בה היא ביקרה אצלה הייתה בינואר 1944 ממש לפני שנשלחה למחנה ריכוז והציעה לעזור לה.
לד"ר לוי הייתה אחות בשם מרגרט קוך, שבעלה נרצח על ידי הנאצים, והיא נשלחה על ידי הגסטפו לכלא בהיידלברג.
פורסטרום עברה לגור בהיידלברג, למרות הסכנה בחודשי המלחמה האחרונים, כדי לעזור למרגרט לשמור על קשר עם בנה בן ה-14. היא נהגה לבקר אותה בכלא פעמים רבות.
פורסטרום עברה להתגורר בשוודיה לאחר המלחמה אך המשיכה לשמור על קשר ולבקר את מרגרט קוך בגרמניה.
את שנותיה האחרונות בילתה בבית אבות בברגן, שם נפטרה בשנת 2006. כמעט אף אחד לא הכיר את סיפור חייה המרגש.
לידיה פורסטרום הוכרה ב-22 באוקטובר 1980 על ידי "יד ושם" כחסידת אומות העולם.
הטקס התקיים ב"יד ושם" וניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם.
לידיה רבינוביץ'-קמפנר (22 באוגוסט 1871 – 3 באוגוסט 1935) הייתה בקטריולוגית ורופאה ילידת האימפריה הרוסית, ידועה במחקריה בנושא שחפת ובריאות הציבור.
היא הייתה האישה השנייה שקיבלה תואר פרופסור בפרוסיה.
לידיה רבינוביץ נולדה בקובנה שבאימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו).
היא התחנכה בגימנסיה לבנות של עירה, למדה באופן פרטי לטינית ויוונית ובהמשך למדה מדעי הטבע באוניברסיטאות ציריך וברן, שם סיימה את הדוקטורט.
לאחר סיום הלימודים נסעה לברלין, שם המליץ לה פרופסור רוברט קוך להמשיך בלימודי הבקטריולוגיה שלה במכון רוברט קוך.
היא הפכה לאישה השנייה בפרוסיה המועסקת כפרופסור, והראשונה בברלין.
בשנת 1895 נסעה לפילדלפיה, שם מונתה למרצה ובהמשך לפרופסור במכללה לרפואת נשים בפנסילבניה, שם הקימה מכון בקטריולוגי, אם כי עדיין המשיכה בלימודיה מדי קיץ אצל פרופסור קוך בברלין.
בשנת 1896 העבירה לפני הקונגרס הבינלאומי לנשים בברלין הרצאה על חקר הרפואה על ידי נשים במדינות שונות.
בקונגרס המדענים שהתקיים בוורוצלב בשנת 1904 היא ניהלה את נושא ההיגיינה והבקטריולוגיה.
בשנת 1898 התחתנה עם ד"ר וולטר קמפנר (1869–1920) מברלין, ושבה להתגורר בעיר.
הוא היה ידוע בתזונת האורז שלו.
בנם הנוסף היה המשפטן רוברט קמפנר, אחד מהתובעים במשפטי נירנברג (1899–1993).
בת, נדיה קמפנר, נפטרה משחפת בשנת 1932.
רבינוביץ-קמפנר נפטרה בשנת 1935 בברלין, בגיל 63, מסיבות שלא פורסמו.
לידיה דורותי וסט היא שחקנית בריטית.
היא ידועה מהופעותיה בסדרות הטלוויזיה "השנים" של BBC One, ו"החטא" של ערוץ 4.
וסט נולדה ברובע איזלינגטון שבלונדון.
אמה היא אחות, ואביה עובד בארגוני צדקה.
יש לה אחות גדולה ממנה.
בנעוריה למדה וסט בלט, סטפס, מחול ג'אז ומחול מודרני.
היא הפסיקה לרקוד בשל פגיעה ברגל.
אחרי שסיימה את התואר הראשון באוניברסיטה, עבדה וסט כעוזרת אישית ולמדה בחלק מזמנה בבית הספר למשחק Identity School of Acting.
ב-2019, עם סיום הלימודים ב-IDSA, לוהקה וסט לסדרה "השנים" של ראסל טי דייוויס שהופקה על ידי BBC One ו-HBO.
ב-2021 כיכבה בסדרה "החטא" של ערוץ 4, סדרה שנכתבה אף היא על ידי דייוויס.
היא גילמה בסדרה את ג'יל בקסטר, המבוססת באופן חלקי על אחת מחברותיו של דייוויס.
הוא כינה את הדמות "הלב של הסיפור".
הופעתה בסדרה זכתה לשבחים בעיתון "i".
עוד הופיעה וסט בתפקיד אורח בסדרה "דרקולה" של ערוץ BBC One.
וסט הקליטה את הספר "הקוסם מארץ עוץ" לצדו של ג'ים ברודבנט עבור חברת Audible.
לידיה בר-אב (נולדה ב-1949) היא מורה, סופרת ומשוררת ישראלית.
בר-אב נולדה לשמעון ואידה חסן בעיר אל-ח'ומס בצפון מערב לוב, ולה חמש אחיות ושלושה אחים.
אביה היה ראש הקהילה היהודית בלוב.
ב-1950 עלתה המשפחה ארצה והתגוררה במעברת שפרעם (ידועה גם כ"גיל-עם") במשך שבע שנים, תקופה שתיארה בספרה "זעקי מעברה אהובה".
עם סיום לימודיה התיכוניים בהצטיינות במגמת חינוך בבית הספר א.ד.
גורדון בחיפה, קיבלה דחיית שירות מצה"ל כדי שתוכל לצאת ללימודים באוניברסיטת חיפה.
כשהייתה בת 20 נישאה לסופר אברהם בר-אב, ולשניים נולדו שלושה בנים ובת.
בר-אב החלה לכתוב שירה, והייתה מורה ומחנכת בבית-ספר לקציני-ים בעכו.
בשנת 2014 השתתפה בסדנת 'מרעיון לרומן' בהנחיית אורנה לנדאו, של "המגרה" - בית הספר של כנרת זמורה ביתן.
בר-אב מחזיקה בתואר ראשון במקרא וספרות מאוניברסיטת חיפה ותואר שני בספרות מאותו מוסד.
היא מתגוררת ביישוב עדי שבעמק יזרעאל.
למגע החבוי (ספרית פועלים, תשנ"א 1991)
ילדה רצה וגופה סכר וחמציצים (ב' הסופר, תשנ"ו 1996)
רוכבת על היומיום : שירים (עקד, תש"ע 2009)
זעקי מעברה אהובה : רומן (כרמל, 2017)
לידיה מריה צ'יילד הייתה פעילה למען ביטול העבדות, למען זכויות נשים וזכויות ילידים, סופרת ועיתונאית אמריקאית.
נולדה בשנת 1802 במסצ'וסטס בשם לידיה פרנסיס, הצעירה מבין שישה ילדים.
התחנכה בחינוך ביתי ובבית ספר פרטי, לאחר השלמת לימודיה בבית הספר למדה בסמינר לנשים.
לאחר פטירת אימה בשנת 1818 עברה להתגורר במיין עם אחותה.
באותה עת החלה לעסוק בהוראה.
כמו כן הושפעה רבות מאחיה, ששימש איש דת אוניטרי.
בגיל 18 הטבלה מחדש בשם לידיה מריה, היא העדיפה את שמה החדש וביקשה מבני משפחתה וממכריה לפנות אליה בשמה החדש.
בשנת 1828 נישאה לדייוויד לי צ'יילד, שהיה פעיל חברתי, עיתונאי ועורך דין אשר היה ידוע בדעותיו הרדיקליות.
בני הזוג פעלו יחד בתנועה לביטול העבדות וייסדו את העיתון השבועי של התנועה.
מיזמיו העסקיים של בעלה נחלו פעמים רבות כישלון והיא הייתה המפרנסת העיקרית של הבית.
הוא עודד אותה לכתוב ולהיות פעילה עסקית ויצירתית ולא הגביל את עשייתה.
נפטרה בשנת 1880 בביתה שבמסצ'וסטס והיא בת 78.
צ'יילד נחשבת לאחת הסופרות האמריקאיות המשפיעות במאה ה-19. היא נחשבת לפורצת דרך בשימוש בז'אנרים שונים בארצות הברית, בהם הרומן ההיסטורי וכן הייתה בין הראשונות לעסוק בספרות בנושאים כגון ביטול העבדות וזכויות נשים, ועשתה זאת באופן שהנגיש סוגיות אלה לקהל הקוראים הרחב.
במהלך חייה כתבה מעל 50 ספרים וכן סיפורים קצרים, שירה ומאמרים לכתבי עת.
בשנת 1824, כשהיא בת 22, הוציאה לאור את ספרה הראשון, "הובומוק" (Hobomok, A tale of Early times), שבו סופר על נישואים בין אישה לבנה ויליד אמריקאי.
צ'יילד התרחקה בכתיבת רומן זה מן הפוריטניות שאפיינה את הספרות באותה עת וכן בחרה להציג את העלילה דרך עיניה של גיבורה אישה, אשר מתמרדת נגד מוסכמות דתיות וחברתיות של התקופה.
הספר זכה תחילה לגינוי מצד מבקרים בשל עיסוקו בנישואים בין גזעיים, אולם כעבור זמן קצר זכה להצלחה גדולה בקרב קהל הקוראים.
צ'יילד הפכה לשם נודע בבוסטון וברחבי ארצות הברית.
בעקבות הצלחתה התיידדה עם דמויות בולטות בזירת התרבות, בהם אדגר אלן פו, המשורר ג'ון גרינליף ויטיאר והסופר והפילוסוף ראלף וולדו אמרסון ששלח לה כרטיסים להרצאותיו.
בשנת 1824 הוציאה לאור את ספרה הבא, ספר ילדים בשם "ערב בניו אינגלנד" (Evening in New England), שבו עסקה בנושאים חינוכיים שונים כגון היסטוריה, מדעים, וחייהם של ילידים אמריקאים ועבדים.
בדומה לספר הביכורים שלה, גם ספר זה זכה להצלחה גדולה.
הצלחה זו סייעה לה להתחיל להתפרנס מכתיבתה באותה עת.
בשנת 1826 ייסדה את העיתון האמריקאי הראשון לילדים, עיתון דו חודשי בשם "המכלול הצעיר" (The Juvenile Miscellany).
בעיתון התפרסמו שירים, חידות וסיפורים לילדים, שהתאפיינו בדידקטיות אך גם בליברליות ביחס לרוח התקופה.
צ'יילד ניהלה צוות של כותבות וכן תרמה לעיתון בעצמה, תחת שם העט "הדודה מריה".
העיתון זכה להצלחה וצבר קהל קוראים גדול.
לאחר נישואיה, החלה לכתוב את המדור הספרותי של עיתון המפלגה הוויגית שאותו ניהל בעלה.
בשנת 1829 הוציאה לאור ספר ילדים נוסף "המתיישבים הראשונים של ניו אינגלנד" (The First Settlers of New-England).
בספר עסקה בנושא מלחמות האינדיאנים דרך דו-שיח בין אם ובנותיה והציגה את מעשי הזוועה שביצעו המתיישבים האמריקאים בילידים.
צ'יילד כתבה גם מספר ספרי בישול.
קהל היעד שלה היו נשים מן המעמד הבינוני והנמוך שבבתיהן לא היו משרתים, בעיקר נשים צעירות שעברו לראשונה לאזורי הספר לאחר נישואיהן והקימו משפחה ללא עזרתן של אימהותיהן.
נוסף על המתכונים נכללו בספר עצות לקוראות בנושאים שונים מחיי היום יום, בין היתר ייעצה לקוראות לרכוש השכלה כדי לפרנס עצמן בכבוד.
לאחר הצטרפותה לתנועה לביטול העבדות בסביבות 1830, החלה לכתוב אודות הנושא.
באחד מחיבוריה המפורסמים "An Appeal in Favor of that Class of Americans Called Africans" משנת 1833 תיארה את ההיסטוריה של העבדות והוקיעה את חוסר השוויון כלפי השחורים.
מאמר זה היווה נקודת מפנה משמעותית בקריירה של צ'יילד, היא איבדה רבים מקוראיה שגינו אותה על כתיבתה בנושא ביטול העבדות.
מנויים רבים של העיתון שלה בוטלו, מה שפגע במצבה הכלכלי.
היא גם נדחתה מעבודות כתיבה, שכן רבים החשיבו אותה רדיקלית מדי מכדי לכתוב לילדים.
כדי להתמודד עם הדחייה מצד מוציאים לאור, הבינה שתיאלץ לבצע שינויים בכתיבתה וזאת למרות הדילמה המוסרית שעמדה בפניה והתחושה שהיא בוגדת בערכיה.
היא החלה לרכך את המסרים בספריה והפכה אותם למוסווים וישירים פחות.
באופן זה יכלה לפנות לקהל קוראים נרחב יותר ולהעביר שוב את המסרים שלה.
צ'יילד החלה את פעילותה בתנועה לביטול העבדות לאחר שנחשפה לעיתון "המשחרר" (The Liberator) של ויליאם לויד גאריסון.
בשנת 1833 כתבה את החיבור "An Appeal to that Class of Americans Called Africans" ובו הוקיעה את תופעת העבדות וקראה לאחרים להצטרף למאבק לשחרור העבדים.
חוסר התמיכה בביטול העבדות בחברה הכללית הוביל לירידה חדה במכירות הספרים והעיתונים של צ'יילד, ומוציאים לאור סירבו לעבוד עמה.
למרות הגינויים שקיבלה על פעילותה נגד העבדות והפגיעה שלהם בקריירה הספרותית שלה, צ'יילד לא חדלה מפעילותה למען ביטול העבדות.
היא החלה לעבוד כעורכת בעיתון " National Anti-Slavery Standard" של התנועה לביטול העבדות.
היא מונתה לוועד הפועל של האגודה למלחמה בעבדות יחד עם לוקרישה מוט ומרי וסטון צ'פמן.
מינויין של הנשים הכעיס לא מעט מן החברים הגברים בארגון.
היא ובעלה עברו להתגורר בנורת'המפטון ושם גידלו סלק סוכר, במחאה על גידול קנה הסוכר במדינות כגון ברזיל והודו שבהן הסתמכו על עבדים.
לאחר מעבר חוק העבד הנמלט 1850 שבה למאבקה לביטול העבדות.
היא המשיכה בפרסום מאמרים שבהם קראה לשוויון גזעי וכן תרגמה את הספר "אוטוביוגרפיה של שפחה" (Incidents in the Life of a Slave Girl) של הרייט ג'ייקובס.
צ'יילד פעלה רבות למען זכויות ילידים אמריקאים, היא כתבה מאמרים על זכויותיהם וקראה לממשל ולמנהיגים דתיים לגנות את פשעי העבר נגד הילידים.
היא השתמשה בספריה, ספרי הילדים שכתבה וכתיבתה העיתונאית כדי להביא את נושאי זכויות הילידים וביטול העבדות לתודעה הציבורית.
היא לא חששה מביקורת על כך והתמידה בכתיבה על חירות האדם חרף התנגדויות שכוונו אליה.
בספרה הראשון משנת 1824, "הובומוק", התייחסה לקשר רומנטי בין אישה לבנה לגבר יליד, נושא שנחשב לטאבו באותה עת.
בכתיבתה הסתמכה על מפגשיה בצעירותה עם שבטי ילידים באזור מיין.
בספר קידמה ערכים של שוויון וסובלנות.
ברומן נוסף פרי עטה, "המתיישבים הראשונים", כללה דמויות ראשיות שהביעו הזדהות רבה יותר עם הילידים האמריקאים מאשר עם המתיישבים הפוריטנים.
העובדה שקידמה בספר את האפשרות לכינון דמוקרטיה רב גזעית, וכן היחס החיובי כלפי אמונותיהם הדתיות של הילידים, תרמו להצלחתו המסחרית הנמוכה יחסית של הספר.
כתיבתה בנושא זכויות הילידים משכה את תשומת ליבו של הממציא והפילנתרופיסט פיטר קופר, אשר ייסד את הוועדה "US Board of Indian Commissioners".
ועדה זו ייעצה לממשלה הפדרלית של ארצות הברית בנוגע לזכויות הילידים ווידאה כי הממשל יעמוד בהתחייבויותיו בנושא זה.
במסגרת הכתיבה והעשייה האקטיביסטית שלה, פעלה צ'יילד רבות גם בתחום זכויות הנשים.
היא התייחסה בכתיבתה לפגיעה בזכויותיהן של נשים ובאופן שבו הפטריארכיה הפעילה כלפיהן דיכוי והגבילה את מקומן בחברה.
כמו כן, טענה כי כדי לשנות את מצבן של הנשים, גם על הגברים לשנות את דפוסי התנהגותם.
היא קראה לגברים לקחת חלק שווה בניהול משק הבית, ובמקביל לאפשר לנשים להשתתף בעסקים ובעולם התעסוקה.
בשנת 1835 פרסמה חיבור שבו התמקדה בהיסטוריה של נשים ומצבן לאורך הדורות, ומלאומים שונים.
במאמרה פירטה הן אודות הישגי הנשים והן אודות הדיכוי שהיו נתונות בו והמגבלות שהוטלו עליהן.
הטקסט שימש בשנים לאחר מכן נשים רבות במסגרת מאבקן לקידום זכויותיהן.
צ'יילד סברה כי קיימות נקודות השקה בין המאבק הפמיניסטי לבין מאבקה של התנועה לביטול העבדות, היא טענה כי הן הנשים והן אנשים של צבע היו נתונים ליחס של כפייה מצד גברים לבנים והיחס אליהם היה כאל רכוש.
עוד האמינה כי לא ניתן להגיע לשינוי במצב הנשים עד לביטול העבדות.
לידיה אליס ג'קובי היא שחיינית אמריקאית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020) במשחה ל-100 מטר חזה.
ג'קובי היא השחיינית הראשונה מאלסקה שהשתתפה במשחקים האוליממפיים.
ג'קובי נולדה באנקורג', אלסקה וגדלה בסווארד אלסקה.
היא החלה לשחות בגיל 6 במועדון השחייה המקומי.
באליפות ארצות הברית ששימשה כמבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו באומהה, נברסקה ביוני 2021 זכתה ג'קובי במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.28 דקות, אחרי לילי קינג (1:04.79 דקות) ולפני אנני לזור (1:05.60 דקות).
נוסף לכך היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחות משולב 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:40.58 דקות, כשחיינית חזה היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:05.09 דקות, למרות שמשקפי השחייה נפלו לה בזינוק.
ג'קובי לא השתתפה באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.94 דקות, אחרי רותה מיילוטיטה מליטא (1:04.62 דקות) וטטיאנה סקונמאקר (1:05.84 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.40 שניות.
לידיה פואט (באיטלקית: Lidia Poët; 26 באוגוסט 1855, פררו, מחוז פיימונטה – 25 בפברואר 1949, דיאנו מרינה) הייתה עורכת הדין האיטלקייה האישה הראשונה בהיסטוריה של איטליה, חלוצה לשחרור נשים ובין היוצרים של חוק המאסר המודרני.
נידוייה מלשכת עורכי הדין בטורינו, הוביל לתנועה ציבורית שקראה לאפשר לנשים לעסוק בעריכת דין ולמלא תפקידים ציבוריים באיטליה.
פואט נולדה ב-1855 בכפר טראוורס, כיום חלק מהעיר פררו, בעמק גרמנאסקה, מחוז פיימונטה.
סבא רבא שלה, מתיאו, היה איש חימוש בצבא בית סבויה וסבא אחר היה מקורב לנפוליאון בונפרטה.
בתם הקטנה, לאחר ארבעה בנים ושלוש בנות, של ג'ובאני פייטרו ומריאנה ריצ'רד, אמידים ובעלי קרקע חקלאית.
כנערה נשלחה על ידי משפחתה האמידה להתחנך בפנימיה לבנות בעיר אובון (Aubonne) בשווייץ וללמוד גרמנית ואנגלית.
בשנת 1871 קיבלה תעודת הסמכה לשמש כמורה בבית ספר.
לאחר ששכנעה את משפחתה לאפשר לה לימודים גבוהים, התקבלה לבית הספר התיכון GB Beccaria.
אחר כך, היא למדה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת טורינו, וקיבלה את התואר הראשון במשפטים ב-17 ביוני 1881. נושא התיזה שלה לתואר היה "לימוד על מצבן של נשים ביחס למשפט חוקתי ולמשפט מנהלי בבחירות".
במשך השנתיים הבאות, היא התמחתה ברפואה משפטית במשרדו של עורך דין וסייעה בארגון ישיבות בתי הדין.
לאחר מכן היא עברה את הבחינה התאורטית והמעשית של מסדר הפרקליטים של טורינו, ואושרה ברוב של 45 קולות מתוך 50 ונרשמה ברשימת הפרקליטים (albo degli avvocati) ב-9 באוגוסט 1883.
עם זאת, רישומה של אישה כעורכת דין "לא מצא חן בעיני" משרד התובע הכללי (procuratore generale), שהגיש תלונה לבית המשפט לערעורים בטורינו.
למרות תגובות, טיעונים ודוגמאות של סנגורים במדינות אחרות (כגון זו של קלרה ס.
פולץ מארצות הברית), טען התובע הכללי בטורינו, שעל פי חוק ותקנת הציבור נאסר על נשים להשתייך ללשכת עורכי הדין, "המיליציה טוגאטה".
בית המשפט לערעורים מצא לאחר מכן כי הרישום אינו חוקי.
לאחר מכן ערערה פואט לבית המשפט, אך החלטת בית המשפט אושרה.
התפתח ויכוח ציבורי, כאשר 25 עיתונים איטלקיים תמכו בקריאה לאפשר לנשים למלא תפקידים ציבוריים ורק שלושה התנגדו.
המתנגדים טענו כי הגברים היחידים שתמכו בתפקידים ציבוריים של נשים היו בעצמם בני פרישות לא נשואים.
כל זאת, לצד שאלות משפטיות וחברתיות מרכזיות, כגון האם הבעל יישא באחריות לסניגוריה העוסקת בתביעה נגד אשתו, והאם בספר החוקים נועדו המילים בלשון זכר לחול על גברים בלבד.
מקורות מדווחים כי במשך כל חייה, פואט הייתה פעילה בתנועת הנשים הבינלאומית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא בחרה שוב במחויבות.
היא הפכה לאחות מתנדבת בצלב האדום האיטלקי והייתה חברה בוועד הפליטים של עיריית פינרולו.
לפי חוק מ-17 ביולי 1919, נשים הורשו לכהן בתפקידים ציבוריים מסוימים.
שנה לאחר מכן, בגיל 65, פואט נרשמה לבסוף בתפקיד עורכת דין בטורינו.
בשנת 2023 הוציאה נטפליקס סדרת דרמת פשע היסטורית עם מאפיינים קומיים, בת שתי עונות ובכל אחת מהן ששה פרקים, בשם "החוק על פי לידיה פואט".
השחקנית מטילדה דה אנג'ליס מגלמת בה את לידיה פואט, הדמות הראשית בסדרה.
הסדרה מתארת (בחוסר דיוק) את הקשיים שעימם נאלצה לידיה פואט להתמודד.
לידיה פסטור (בפולנית: Lidka Pastor) הייתה שחיינית יהודייה-פולנייה.
פסטור התאמנה בקבוצת הכח ביליץ, לצידן של זאוברמן, גרטרודה דוידוביץ' ופאני קנדל היא התאמנה בבריכת השחייה פנורמה שנפתחה בשנת 1936, אחד המתקנים המודרניים ביותר באירופה.
ב שנערכה בחיפה באפריל 1935 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם גרטרודה דוידוביץ' ופאני קנדל בתוצאה של 7:11.2 דקות, אחרי אוסטריה (5:34.6 דקות) וארץ ישראל (6:02.6 דקות) וסיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:35 דקות
בתחרות שנערכה בקרקוב, היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 3x100 מטר מעורב ביחד עם פאני קנדל וגרטרודה דוידוביץ' בתוצאה של 4:57.5 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:25.3 דקות, אחרי גרטוטרדה דוידוביץ' (1:21.2 דקות)
באליפות החורף של פולין שנערכה בוורשה במרץ 1939 במזג אוויר סוער ותחת גשם חזק, היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-300 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:40.5 דקות.
באליפות פולין שנערכה בביליץ באמצע יולי אותה שנה לעיני 3500–4500 צופים היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם חברותיה זאוברמן, גרטרודה דוידוביץ' ופאני קנדל בשיא פולין חדש של 5:47.7 דקות.
לידיה גוהר היא פילוסופית ומוזיקולוגית בריטית-אמריקאית יהודיה, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה.
המחקר שלה כולל עיסוק בתחומי פילוסופיה של המוזיקה, אסתטיקה, תיאוריה ביקורתית, פילוסופיה של ההיסטוריה, בדגש על הגותם של תאודור אדורנו, מוריס מרלו-פונטי, וארתור דנטו.
היא בתם של המלחין היהודי אלכסנדר גוהר ושל הצלמת היהודיה ליליה גוהר.
סבה, אבי אביה, הוא המלחין ולטר גוהר .
היא קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת קיימברידג', וכתבה את עבודת הגמר שלה בנושא האונטולוגיה של המוזיקה הייתה בהנחיית ברנרד ויליאמס.
גוהר מלמדת פילוסופיה באוניברסיטת קולומביה.
בנוסף היא שימשה כמרצה אורחת, בין היתר כפרופסור אורחת בקתדרה על שם ארנסט בלוך במחלקה למוזיקה של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1997, כפרופסור אורחת באוניברסיטת המבורג בשנים 2002–2003, כפרופסור אורח באוניברסיטה החופשית של ברלין ב-2008, וכפרופסור אורחת ב-Fu-Berlin SFB Theatre und Fest ב-2009.
עבודתו של גוהר מתמקדת בהיסטוריה של התיאוריה האסתטית, מנסה להבין את הטבע ההתייחסותי של נורמות ודינמיקה של כוח.
רוב עבודתה התמקדה באמנויות המוזיקליות, וחלקן חקרו את היחסים המסובכים והעוינים לרוב בין האמנויות השונות, ובין האמנויות לפילוסופיה ולדת.
בנוסף, היא גם עסקה ברעיונות על אלימות באמנויות מנקודת מבט תאורטית ביקורתית, וכן עסקה בפילוסופיה של ההיסטוריה ובהיסטוריה של הפילוסופיה.
גוהר זכתה במספר פרסים על מחקריה וכן על הוראתה.
בשנת 1999 היא זכתה במלגת גטי ובמלגת גוגנהיים.
בשנת 2012 היא זכתה בפרס על שם H.
Colin Slim מטעם האגודה האמריקנית למוזיקה.
בשנת 2005 היא זכתה בפרס הנשיאותי של אוניברסיטת קולומביה להוראה מצטיינת ובשנים 2009–2010 היא זכתה בפרס Lenfest של אוניברסיטה זו.
לידיה גיילר טחאדה (Lidia Gueiler Tejada; 28 באוגוסט 1921 – 9 במאי 2011) הייתה פוליטיקאית בוליביאנית, שכיהנה כנשיאת בוליביה ה-56 בשנים 1979–1980. היא כיהנה על בסיס זמני, לאחר שהחונטה בראשות אלברטו נטוש, ששלטה כשבועיים בנובמבר 1979, נאלצה לפנות את השלטון.
תפקידה המרכזי של גיילר היה לדאוג לקיומן של בחירות.
לאחר הבחירות ביוני 1980, ולפני שממשל חדש הספיק להיכנס לשלטון, הודחה גיילר בהפיכה אלימה על ידי בן דודה, לואיס גרסיה מסה.
גיילר הייתה האישה הראשונה שכיהנה כנשיאה בבוליביה, והאישה השנייה שכיהנה כראשת מדינה באמריקה הלטינית, לאחר איסבל פרון בארגנטינה.
היא כיהנה גם כשגרירת בוליביה בגרמניה המערבית, קולומביה וונצואלה.
גיילר נולדה בקוצ'במבה למשפחה ממעמד הביניים.
אביה, מויסס גיילר גרונוולט, היגר לבוליביה מגרמניה; אימה, ילידת בוליביה, הייתה ראקל טחאדה אלבורנוס.
גיילר היא קרובת משפחה של השחקנית האמריקאית ראקל ולש.
גיילר קיבלה הסמכה כרואת חשבון באוניברסיטה בעיר הולדתה.
לאחר מכן התחתנה עם מראיריים פרס רמירס, שהיה חייל פרגוואיי, שבוי מלחמה מתקופת מלחמת הצ'אקו.
מנישואים אלה, שהחזיקו מעמד זמן קצר, ילדה גיילר בת, שאותה היא שלחה לפנימייה.
גיילר החלה את פעילותה הפוליטית באיגוד עובדים בנקאיים, וב-1948 הצטרפה למפלגת התנועה הלאומנית המהפכנית, ה-MNR.
בתחילת שנות ה-50 היא הייתה פעילה בתנועות שהובילו למהפכה הבוליביאנית של 1952. בין השאר, השתתפה בשביתת רעב של קרובות משפחה של אסירים פוליטיים.
היא הייתה חלק מההנהגה של המהפכה.
לאחר המהפכה התמנה ויקטור פאס אסטנסורו, מנהיג ה-MNR, לנשיא.
גיילר הואשמה ב-1953 במעורבות בקשר נגד פאס, וכאמצעי להרחיקה היא נשלחה לכהן כשגרירת בוליביה בגרמניה המערבית.
היא חזרה לבוליביה ב-1956, ובשנה זו נבחרה כנציגה בבית התחתון של הפרלמנט הבוליביאני.
היא שימשה בתפקיד זה עד 1964, השנה בה הודח אסטנסורו מהשלטון בהפיכה צבאית, שהפכה את סגנו רנה באריינטוס לנשיא בחסות הצבא.
בעקבות ההפיכה גלתה גיילר מהמדינה.
באותה תקופה נישאה גיילר בשנית, לאדווין מולר, שהיה ממקימי "המפלגה המהפכנית של השמאל הלאומני" (PRIN), ובהשפעתו התרחקה גיילר מפאס והצטרפה ל-PRIN.
התקופה הבאה בפוליטיקה הבוליבייאנית התאפיינה באלימות פוליטית והפיכות תכופות שהעלו לסירוגין חונטות שונות לשלטון.
גיילר חזרה לבוליביה ב-1978 לאחר הדחת הדיקטטור הוגו בנסר וזכתה שוב במושב בקונגרס בבחירות שהתקיימו ב-1979. בחירות אלה היו הוגנות, בניגוד לרוב מערכות הבחירות שקדמו, אך אף אחד ממנהיגי המפלגות לא השיג את הרוב הדרוש לכהונה כנשיא.
הקונגרס החליט בעקבות זאת לקיים בחירות נוספות ב-1980, עם ולטר גווארה כנשיא זמני עד לקיומן.
גיילר נבחרה לנשיאת בית הנבחרים.
לאחר מספר חודשים הודח גווארה בהפיכה נוספת, שאורגנה על ידי קצין מהצבא, אלברטו נטוש.
ההפיכה עוררה מחאות נרחבות, ונטוש ויתר לאחר כשבועיים על כס הנשיא, בתנאי שגווארה לא יחזור לכהן.
כנשיאת בית הנבחרים נבחרה גיילר לכהן כנשיאה באופן זמני, עד לקיום הבחירות.
תפקידה העיקרי של גיילר היה להוביל את המדינה לבחירות, שנקבעו ל-29 ביוני 1980. המדינה בתקופת נשיאותה הייתה נתונה במשבר כלכלי קשה ועימותים עם איגודי העובדים.
הבחירות שנערכו ב-1980 היו הוגנות.
בבחירות זכה ארנאן סילס סואסו ברוב הקולות, והוא היה מיועד לכהן כנשיא, אך לפני שהוא הספיק להיכנס לתפקיד נערכה הפיכה נוספת ("הפיכת הקוקאין"), שבה תפס את השלטון הגנרל לואיס גרסיה מסה, בן דודה של גיילר, והוא אילץ אותה להתפטר.
כחודשיים לאחר ההפיכה גלתה גיילר שוב מבוליביה.
גרסיה מסה השליט דיקטטורה שרצחה יריבים פוליטיים ופעלה בנוקשות נגד ארגוני העובדים.
ב-1982 חזר השלטון האזרחי לבוליביה, שהחלה בתהליך דמוקרטיזציה.
גיילר לא חזרה להתמודד על תפקידים פוליטיים, אך היא כיהנה כשגרירת בוליביה בקולומביה בשנים 1983–1985 וכשגרירה בוונצואלה בשנים 1990–1993. היא המשיכה לפעול למען זכויות נשים והייתה פעילה בארגונים פמיניסטים בבוליביה.
גיילר נפטרה ממחלה בלה פאס בגיל 89.
כותרת הראשון, משנת 1960, היא "האישה והמהפכה" (La mujer y la revolución).
הספר השני הוא אוטוביוגרפיה משנת 2000, בשם "תשוקתי להנהגה" (Mi pasión de lidereza).
לידיה (גָלֵטָה) קרימר', בלידה לידיה האלֶטה ; 7 בנובמבר 1928, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות – 20 במאי 2020, ישראל) הייתה אוקראינית חסידת אומות העולם, שהצילה יחד עם אביה יהודים במלחמת העולם השנייה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
לידיה גלטה (האלטה) ואביה איוון חיו בכפר ויקטורובקה במחוז אודסה באוקראינה.
ב-17 באוגוסט 1941 כבשו הכוחות הגרמנים ביחד עם הכוחות הרומנים את האזור והקימו מחנה עבודה אליו נשלחו יהודי האזור.
לידיה ואביה הבריחו מזון ליהודים שעבדו במחנה.
ב-1942 במחנה אקמצ'טקה פגשה לידיה את משפחת סושון.
אם המשפחה פרדריקה הייתה רופאה ידועה מאודסה שנכלאה במחנה ביחד עם שני בניה ליאוניד וסרגיי ואמה יקטרינה.
בעבר הייתה מיילדת לאנשי הכפר באזור זה.
איוון עזר למשפחת סושון לעבור למחנה אחר ליד ויקטורובקה.
לידיה המשיכה לסייע למשפחה באספקת מזון, כגון, קמח, תירס ומלח ונהגה לעודד את רוחם של היהודים הכלואים במחנה.
במרץ 1944 כאשר החלה נסיגת הנאצים וגבר האיום על חיי היהודים במחנה, לידיה נחלצה לעזרת משפחת סושון ודאגה להעברתם למחבוא באסם ביתה.
היא סיפקה להם אוכל ודאגה להזהיר אותם כאשר החיילים הנאצים התקרבו לאזור.
לידיה המשיכה להסתיר את המשפחה עד להגעת הצבא האדום ב-28 במרץ 1944.
לידיה ואיוון נשארו בקשר טוב עם משפחת סושון שחזרה להתגורר באודסה.
לידיה פנתה ללימודי סיעוד בהשראת הרופאה פרדריקה סושון.
היא עזבה את הכפר ועברה לאודסה ובתקופת לימודיה התגוררה אצל משפחת סושון.
עם סיום הלימודים נישאה לנחום קרימר, אלמן יהודי ניצול שואה ועברה תהליך גיור.
בשנות ה-90 עלו בני הזוג לארץ השתקעו בנוף הגליל.
שם היא פגשה את סרגיי ממשפחת סושון שהצילה ושניהם מסרו את עדותם על אירועי השואה.
לידיה נפטרה ב-20 במאי 2020 בגיל 91 והובאה למנוחות בבית הקברות בנוף הגליל.
לידיה גלטה (קרימר) ואביה איוון גלטה הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם ב-29 בדצמבר 1992. שמם נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף של יד ושם ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של לידיה, אותר קברה ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
לידיה מוגאמבה סאלי (נולדה ב-24 במרץ 1975) היא עורכת דין אוגנדית המכהנת כמפקחת הכללית של הממשלה החל מ-18 בספטמבר 2020 ומשמשת כשופטת בבית הדין הפלילי של האו"ם.
בעבר כיהנה כשופטת בבית המשפט העליון של אוגנדה בין השנים 2013 ל-2020.
במרץ 2025, מוגאמבה הורשעה ב"עבירות הגירה ועבדות מודרנית" בבריטניה.
מוגאמבה למדה משפטים באוניברסיטת Makerere, האוניברסיטה הציבורית הגדולה והוותיקה ביותר באוגנדה.
לאחר מכן קיבלה תעודת עריכת דין על ידי המרכז לפיתוח משפטים, בקמפלה, עיר הבירה של אוגנדה.
היא גם בעלת תואר שני במשפטים מאוניברסיטת פרטוריה בדרום אפריקה.
מוגאמבה הייתה שופטת בכיר במערכת המשפט של אוגנדה משנת 2000 עד 2005, ועבדה בתפקידים שונים בבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה משנת 2005.
היא מונתה לבית המשפט העליון של אוגנדה ב-15 במאי 2013 עד לספטמבר 2020, לאחר שמונתה לבית המשפט העליון על ידי הנשיא יוורי מוסווני.
בינואר 2017, פסקה מוגאמבה נגד בית החולים הלאומי מולאגו, שנתבע על ידי ג'ניפר מוסימנטה ובעלה מיכל מובנגאזי, בגין היעלמות תינוקם שזה עתה נולד.
היא מצאה את בית החולים אשם ברשלנות ופסקה לבני הזוג פיצויים בסך 85 מיליון שילינג אוגנדי (כ-24,000 דולר).
פסק הדין התקבל על ידי משקיפים משפטיים וארגונים ללא מטרות רווח באוגנדה כקו פרשת מים לקראת הכרה ב"זכויות של נשים עניות, פגיעות ושוליות".
פסק הדין היה מועמד לפרס המרכז לבריאות, זכויות אדם ופיתוח (CEHURD), בשנת 2017.
מוגאמבה מונתה גם לשופטת של המנגנון השיורי הבינלאומי של האו"ם לבתי דין פליליים ("המנגנון" בקיצור) ב-26 במאי 2023, עם כהונה מ-1 ביולי 2024 עד 30 ביוני 2026, והייתה מעורבת במספר עניינים כשופטת יחידה.
היא עמיתה באוניברסיטת קולומביה במכון לחקר זכויות האדם של קולומביה והיא חברה ב־Oxford Human Rights Hub.
מוגאמבה למדה לתואר שלישי במשפטים באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה, בשנת 2024. ב-7 באוגוסט 2024 היא נחקרה על ידי משטרת בריטניה בקשר לחקירת עבדות מודרנית מתמשכת בנוגע לאישה אותה הביאה לבריטניה מאוגנדה, ואותה ניצלה ללא שכר כמשרתת שלה.
מוגאמבה טענה לחסינות דיפלומטית בשל מעמדה כשופטת בבית המשפט העליון באוגנדה ושופטת של האו"ם לפני שנעצרה אבל כל חסינות של האו"ם שהייתה לה בוטלה על ידי משרד מזכ"ל האו"ם.
בפברואר 2025 החל משפטה בבית המשפט של אוקספורד קראון.
שם נחשף כי מוגאמבה השתתפה בסחר בבני אדם.
במרץ 2025, הורשעה מוגאמבה בסעיף אחד של קשירת קשר כדי להקל על ביצוע הפרה של חוקי ההגירה בבריטניה על ידי אזרח שאינו מבריטניה, סעיף אחד של דרישה מאדם לבצע עבודת כפייה או כפייה, סעיף אחד של קשירת קשר להפחדת עד.
לידיה שומאכר אופיר (24 בדצמבר 1936–22 במאי 2018) הייתה שחקנית ישראלית.
אופיר נולדה בפולין, ובמהלך השואה נמלטה כילדה קטנה יחד עם הוריה לשטחי ברית המועצות.
לאחר מכן עברה המשפחה לפריז, שם התחנכה בפנימייה.
אביה, ישראל שומאכר שיצר יחד עם שותפו את הצמד "דז'יגאן ושומאכר" ביקש לחדש את פעילותם התיאטרלית בישראל.
בתקופה זו הספיקה אופיר להתנסות במערכת החינוך הישראלית, אך המשפחה עזבה את הארץ בעקבות אכזבה קשה, לאחר שממשלת מפא"י בראשות דוד בן-גוריון מנעה את פעילותו של תיאטרון היידיש.
בהמשך היגרה המשפחה לארגנטינה, שם סיימה אופיר את לימודיה התיכוניים בבואנוס איירס.
מאוחר יותר שבה לפריז ולמדה במשך שנתיים תיאטרון, בין היתר אצל השחקן הצרפתי ז'ראר פיליפ.
לאחר מכן עברה להתגורר בניו יורק, שם יועדה לשמש מתורגמנית באו"ם.
זמן מה לאחר מכן קיבלה קריאה דחופה לשוב לישראל, בעקבות החמרה במצבו הבריאותי של אביה, שאליה חזרו הוריה זמן קצר קודם לכן.
מאז השיבה, השתקעה בישראל דרך קבע.
אופיר נישאה לשחקן שייקה אופיר והייתה אשתו השנייה עד למותו.
מנישואיהם נולדו שני ילדים, ביניהם השחקנית קארין אופיר.
בתיאטרון הקאמרי נטלה חלק פעיל ביוזמות שונות, ובהן ייזום ועריכת אירוע מחווה לציון שלושים שנה לפטירתו של בעלה.
את האירוע ערך אבי גז והנחה אבי קושניר.
אופיר הופיעה בסרטים "שמונה בעקבות אחד" (1964), "השוטר אזולאי" (1971), "חמש מאות אלף שחור" (1977), "הצילו את המציל" (1977), (2009) "Die Seele eines Mörders" והופיע גם בסדרות התיעודיות "במדינת היהודים" (2004), "החיים הנסתרים של שייקה אופיר" (2019), בעבר גם הצטלמה לשער ראשי בעיתון "לאשה".
לידיה אלכסייבנה צ'ארסקאיה הייתה סופרת, בעיקר לילדים, ושחקנית רוסייה.
שמה האמיתי היה לידיה צ'ורילובה, בת לבית וורונוב.
לידיה אלכסייבנה וורונובה נולדה בסנקט פטרבורג ב-1875, ללוטננט אלכסיי אלכסנדרוביץ' וורונוב (יליד 1850), ששירת בגדוד רגלי קל של המשמר הקיסרי שהוצב באקדמיה להנדסה על שם ניקולאי, ולאנטונינה דמיטרייבנה קרחוטקינה (ילידת 1851).
הוריה של לידיה נישאו שנה קודם לכן, ב-18 בינואר 1874. סנדקיה של הסופרת לעתיד היו סבה מצד אביה, מייג'ור גנרל אלכסנדר אלכסייביץ' וורונוב, ודודתה מצד אמה, אולגה דמיטרייבנה קרחוטקינה.
סבה של לידיה מצד אמה היה הסוחר מסנקט פטרסבורג דמיטרי סרגייביץ' קרחוטקין (שמת לפני לידתה).
אביה של לידיה היה במקור מהנדס צבאי ובשנת 1913 עלה לדרגת גנרל לוטננט.
ברומן האוטוביוגרפי שלה "בשביל מה?" כתבה לידיה צ'ארסקאיה שאמה, אנטונינה, נפטרה בלידה, והילדה גודלה על ידי אחיותיה של אמה.
חודש לאחר יום הולדתה ה-10 של לידיה, בפברואר 1885, הגיש אלכסיי בקשה שילדתו תתקבל ללימודים במכון פבלובסקי לנערות אצולה (כיום הגימנסיה מספר 209).
לידיה התחילה ללמוד שם שנה לאחר מכן.
בבנובמבר 1885, נישא אביה בצארסקויה סלו לבת דודתו אנה פבלובנה וורונובה (ילידת 1857), בתו של גנרל הארטילריה פאבל אלכסייביץ' וורונוב, ; מנישואים אלה נולדו ארבעה ילדים נוספים: פאבל (יליד 1886), אלכסנדר (יליד 1888), אנה (ילידת 1891) ונטליה (ילידת 1895).
צ'ארסקאיה עבדה בין 1924-1898 כשחקנית בתיאטרון אלכסנדרינסקי.
בין 1901 ל-1916 היא פרסמה מעל שמונים ספרים, רבים מהם רבי מכר.
הרומן הפופולרי ביותר שלה היה הרומן "הנסיכה ג'וואחה" (1903).
בשנות ה-1940 כשכתב את הרומן שלו "דוקטור ז'יוואגו" אמר בוריס פסטרנק שהוא כתב "כמעט כמו צ'ארסקאיה", כשהוא התכוון שרצה שהכתיבה שלו תהיה נגישה וחלם שתהיה אהובה אף על ידי תופרת או שוטפת כלים".
צ'ארסקאיה כתבה ארבע סוגי רומנים:כאלה שעלילתם התרחשה בפנימיות לבנות מהאליטה, רומנים היסטוריים על נשים, רומנים בעלי אופי אוטוביוגרפיה שסיפרו על מהלך חיי הגיבורות משנות הפנימייה ועד להשגת קריירה, וכן ספרי בלשים והרתפקאות.
הנושא המועדףבמרבית ספריה היה הידידות בין נשים.
גיבורותיה היו בדרך כלל נערות ונשים עצמאיות שחיפשו הרפתקאות או יציאה מהשגרה היומיומית.
המבקרים העירו כי מאפיינים אלה הסבירו במידה רבה את הפופולריות הרבה של יצירות צ'ארסקיה בקרב נערות צעירות ברוסיה של תחילת המאה ה-20
ההערצה לצ'ארסקאיה התחילה לדעוך ב-1912 אחרי שהסופר והמבקר קורניי צ'וקובסקי פרסם מאמר שבו מתח בקורת על ספריה על כי היו כתובים לפי נוסחה שחוקה ותוך כדי הגזמת הריגושים הנשיים.
היא הפסיקה לפרסם ב-1916 וב-1920 המשטר הסובייטי החדש הטיל עליהם חרם.
החל מ-1924 ועד יום מותה ב-1938 היא חיה בעוני ונעזרה בתמיכת ידידיה.
לאורך תקופת השלטון הסובייטי יצירותיה נחשבו לנחותות, אם כי ישנן הרבה עדויות שהנערות הסובייטיות המשיכו לההנות מהן בסתר, לפחות בשנות ה-1930.
בתקופת התפרקות המשטר הקומוניסטי בברית המועצות בשנות ה-1980 המאוחרות ובשנות ה-1990 ספריה ידעו עדנה מחודשת והרבה מספריה הוצאו שוב לאור.
לידינגה (בשוודית: Lidingö) היא עיר במחוז סטוקהולם, שוודיה.
העיר שוכנת על אי בעל שם זהה, והיא חלק מחבל הארץ אופלנד.
על סמך ממצאים רוניים מהתקופה הוויקינגית ניתן לשער שההתיישבות בלידינגו החלה לפחות במאה השביעית לספירה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הקים בעיר הרב בנימין זאב יעקבזון פנימייה לבנות ניצולות שואה.
לידיה לופוקובה, הברונית קיינס הייתה בלרינה רוסייה שהתפרסמה בתחילת המאה ה-20.
אביה עבד כסדרן ראשי בתיאטרון אלכסנדרינסקי, ואמה הייתה צאצאית של מהנדס סקוטי.
ארבעה מילדי המשפחה הפכו לרקדני בלט, בכללם פיודור לופוקוב, שהיה הכוריאוגרף הראשי של תיאטרון מרינסקי בשנים 1922–1935 ו-1951–1956.
לידיה הייתה תלמידה מצטיינת באקדמיה לבלט, וכילדה הופיעה בפני הצאר ומשפחתו בהפקות כמו "בובת הפיות ו"מפצח האגוזים".
ב-1910 נבחרה להצטרף לסיבוב ההופעות האירופי של בלט רוס, ובתום סיבוב ההופעות קיבלה הצעה אמריקאית בשכר שהיה פי שישים יותר ממה שהרוויחה ברוסיה, ועזבה לחמש שנים לארצות הברית.
שם גם שינתה את שמה באופן חוקי ללופוקובה, באפריל 1914.
היא הופיעה עם להקת הבלט הרוס באמריקה ואירופה, בין היתר בהצגת הבכורה של הבלט Parade בפריז בשנת 1917. היא זכתה לתשומת לב הקהל בלונדון כשהשתתפה בבלט "הגברות הטובות" בשנת 1918, ולצד לאוניד מאסין ביצירה קאן-קאן.
בשנת 1921 רקדה בתפקיד כפול של פיית הלילך והנסיכה אורורה בהפקה מפוארת אך כושלת של היפהפייה הנרדמת.
לופוקבה הייתה חלק מלהקת הבלט האנגלי מימיה הראשונים, והופיעה עימה בלונדון ובקיימברידג' החל משנת 1928. בנוסף הייתה קריינית ב-BBC והשתתפה במספר תסכיתים.
ב-1933 רקדה את תפקיד הבלט האחרון שלה, כסוואנהילדה בקופליה, עבור הבלט המלכותי.
באותה שנה הונצחה דמותה בפסיפס של בוריס אנרפ בגלריה הלאומית, כמוזת המחול טרפסיכורה.
ב-1915, בזמן שהותה בניו יורק, היא התארסה להייווד בראון, כתב הספורט של הניו יורק מורנינג טלגרף, אך ביטלה את האירוסין שנה לאחר מכן, וזמן קצר לאחר מכן נישאה למנהל העסקים האיטלקי של בלט רוס, רנדולפו בארוקי.
השניים התגרשו ב-1919, ולאחר מכן ניהלה לופוקובה רומן עם איגור סטרווינסקי, כשהלחין עבור להקת הבלט הרוס.
ב-1921 הכירה לראשונה את ג'ון מיינרד קיינס, שהיה מגיע מדי ערב לצפות בה ב"היפהפייה הנרדמת".