tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד ברודניק לרבי חיים הלברשטאם ולרחל פייגא בת רבי ברוך פרנקל-תאומים, ונקרא "אהרן" על פי הוראת רבי נפתלי מרופשיץ, רבו של רבי חיים.
בסביבות גיל 13 נישא לחנה עלקא, בת הגביר ר' יעקב ויינברגר מדוקלה מצאצאי הנודע ביהודה.
לאחר חתונתו, התגורר מספר שנים בעיר חותנו – דוקלה, ולאחר מכן חזר להתגורר בצאנז.
אחיו הגדולים כיהנו כרבנים בערי מגוריהם, והוא שהתגורר ליד אביו היה אחראי ומנהל בית אביו.
לאחר פטירת אביו הוא השיא את אחיו הצעירים רבי ישעיה מטשחויב ורבי שלום אליעזר מרצפערט, ומצויים מספר מכתבי הזמנה ובקשות עזרה ממנו לקראת נישואיהם.
בשנת תרט"ו נפטר רבי ברוך לנדאו, מי שכיהן כרב מחוז צאנז (כונה "רב הגליל", או ביידיש "קרייזער רב"), ואביו רבי חיים פעל להושיב אותו על כס הרבנות.
כעבור שנתיים (בשנת ה'תרי"ז) מינה אותו גם על מקומו ברבנות העיר צאנז, ומאז החל לסדר קידושין בעיר – תפקיד השייך לרב העיר.
כדי להבדיל בינו לבין אביו שגם כיהן כרב העיר צאנז השתרש הכינוי "קרייזער רב" לרבי אהרן, אף על פי שבצורה רשמית נקרא "" וכך גם נהג לחתום.
בתפקיד רב העיר שימש במשך 46 שנה, עד לפטירתו בשנת תרס"ג.
בשנת ה'תרל"ו הטיל בית הדין של קהילת יהודי צאנז ובראשו רבי אהרן, חרם על יוסף זלצר, מיהודי העיר, אחר שזה האחרון סירב לקיים פסק דין קודם בעניינו.
פעולות חרם ונידוי היו באותו הזמן פעולות אסורות על פי החוק האוסטרי.
שלושה דייני בית הדין - רבי אהרן, הדיין אליהו ברגמן והדיין משה קליינגוט, נאסרו בכלא.
זמן המאסר של רבי אהרן הוקצב לשישה שבועות, כולל עבודות שרות ויום בשבוע ללא מזון.
בימים הראשונים למאסר נפטר הרבי חיים מצאנז ("דברי חיים") – אביו של רבי אהרן, והוא הורשה לצאת ממאסרו רק להלוויית אביו תחת משמר, ולא השתתף "בשבעה".
רבי שמעון סופר הרב של קרקוב, ביקש בריאיון עם הקיסר פרנץ יוזף, שיפעל למען שחרור הדיינים.
בעקבות הריאיון הורה הקיסר על החלפת העונש במעצר בית, אך למעשה הוא ריצה את עונשו בבית הכלא.
התחמק מהתנהגות כאדמו"ר, אף לאחר פטירת אביו (בשנת תרל"ו), וכך גם סירב להעניק ברכות.
חסידים שבאו אליו נשלחו על ידו לשאר אחיו.
למרות זאת היו חסידים שהחשיבו אותו כאדמו"ר.
קיימות דעות אחרות לפיהן, בסופו של דבר, לאחר פטירת אביו כיהן גם כאדמו"ר, ורבים מחסידי אביו נעשו חסידיו.
נפטר בצאנז בליל שבת, ראש חודש אב ה'תרס"ג, לאחר קידוש.
על מקומו התמנו בניו, רבי אריה לייבוש – עד אז רב העיירה גריבוב – התמנה לרב ואדמו"ר, ואחיו רבי שלום התמנה לראב"ד (אב בית דין).
לפי מסורת חסידית, שרף את כתביו יום לפני פטירתו.
קיימים רישומים קלים מתורותיו, מהם שנרשמו על ידי בני משפחה, נלקטו והודפסו בשנת תשס"ח בספר "קדושת אהרן".
בתקופת מגוריו בדוקלה, אחר נישואיו, הכיר את רבי הירש הכהן שהתגורר ברימנוב הסמוכה.
בהמשך היה נוסע אליו, ואצלו הוא פדה את בנו.
אחר פטירתו נסע לאדמו"רים רבי שלום מבעלז, רבי אברהם – המגיד מטריסק ורבי דוד טברסקי מטולנה.
בתו רחל פיגא – אשת רבי משה הלברשטאם – האדמו"ר מבארדיוב, ובן רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ.
בנו שמואל שמעלקא – חתן רבי קלונימוס קלמן עפשטיין מניישטאט (בן רבי יוסף ברוך אפשטיין ה"גוטער איד") נפטר ט' טבת ה'תרס"ג.
בנו רבי אריה לייבוש – רב בגריבוב וממלא מקום אביו ברבנות צאנז, והאדמו"ר מגריבוב.
נישא (בזיווג ראשון) לצביה בת רבי משה הורוביץ מרוזבדוב.
בנו רבי שלום הלברשטאם מפיעקלא – ראב"ד בצאנז לצד אחיו הרב.
נישא ללאה בת רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב.
נפטר בתרצ"ד ונטמן באהל סבו ואביו בצאנז.
בתו – אשת רבי יוקל טייטלבוים .
רבי אהרן הורוביץ (תרי"ח – י"ב באדר א' תרפ"ז) היה רב ואדמו"ר בבייטש.
מייסד שושלת חסידות בייטש והאדמו"ר הראשון בשושלת.
רבי אהרן נולד בסביבות שנת תרי"ח.
בעיר טרנובז'ג (דז'יקוב) שבגליציה המזרחית, לרבי מאיר הורוביץ האדמו"ר מדז'יקוב, ולדבורה בתו של רבי קלמן פיצעליס.
נישא ביום ט"ו באב ה'תרל"ד לטילא בת רבי חיים הלברשטאם מצאנז, התגורר בצאנז והיה יד ימינו של חותנו בהנהגת הבית והחצר.
לאחר פטירת אביו וחותנו היה נוסע להסתופף בצל דודו רבי משה הורוביץ מרוזבודוב.
בשנת תרמ"ו החל לשמש ברבנות ובאדמורו"ת בייטש.
במלחמת העולם הראשונה ברח לקאשוי, שם היה רב העיר רבי שאול בראך מגיע יחד עם תלמידיו להשתתף מפעם לפעם בשולחנותיו.
לאחר פטירת אשתו הראשונה ביום י"ט בכסלו ה'תרנ"ה נשא את הרבנית פרומט בת אחיו רבי נפתלי חיים הורוביץ.
רבי אלתר אליעזר הורוביץ מבייטש.
היה חתנו של רבי משה יהודה לייב שפירא מסטריזוב.
ובזיווג שני חתן רבי יוסף ריינמאן אב"ד איסטריק מילא את מקום אביו באדמו"רות בייטש.
נפטר בכ"ג באלול תרצ"ז ונקבר בבייטש.
רבי חיים שלמה הורוביץ כיהן כאדמו"ר מסטריזוב בניו יורק.
מספריו: "דרכי נועם" ו"חידושי סוגיות".
נפטר בכ"ז בכסלו תשכ"ט ונקבר בירושלים.
רבי צבי הירש הורוביץ, חתן רבי לייבוש מטומשוב, מכהן באדמו"רות סטריזוב בבורו פארק.
חתנו רבי ברוך אברהם הלברשטאם מקשאנוב-ויליאמסבורג.
רבי משה לייב הורוביץ מסטריזוב בורו פארק.
רבי ישראל יוקל הורוביץ מסטריזוב בורו פארק.
רבי אברהם צבי הירש הורוביץ מבייטש-ניו יורק, נישא לבתו של רבי אריה לייב רוקח מביאקווסק.
בשנת תרע"ג היגר לניו יורק, שם החל לכהן כאדמו"ר מבייטש.
נפטר בי"ז באדר תשכ"א ונקבר בנתניה.
רבי שלום הורוביץ מבייטש-ניו יורק.
חתנו של רבי יחזקאל שרגא רוזנפלד בן רבי חיים יעקב מקשאנוב.
רבי יחזקאל שרגא הורוביץ מבייטש-ניו יורק.
רבי משה הורוביץ (תרס"ז-תש"ב) חתנו של רבי אברהם יעקב הורוביץ רבה של פרוביז'נה.
רבי חיים יוסף הורוביץ (תר"ע-תש"ב) חתן הרב אליהו ליכטנשטיין רבה של זקופנה.
תרצה ליברמן אשת רבי חיים סגל-ליברמן מדאברא, לאחר פטירת חותנו מינו אותו ראשי הקהילה בבייטש למלא מקום חמיו ברבנות ואדמו"רות, אך ויתר לגיסו רבי בעריש הלפרין וחזר לעירו דאברא, שם פתח ישיבה גדולה.
במלחמת העולם השנייה גלה לרוסיה ונפטר בבוכרה בכ"ה באדר תש"ב.
דברי תורתו הודפסו בספר "אמרי חיים".
בנו רבי יצחק ליברמן כיהן כאב"ד רופשיץ ונרצח בשואה.
שינדל אנגלרד אשת רבי אברהם אנגלרד כיהן כממלא מקומו בעיר דאברא, ולאחר השואה מונה לרב קריית באבוב בארץ ישראל, דברי תורתו הודפסו בספר "אמרי אברהם".
בילא גרוס אשת רבי יקותיאל יהודה גרוס מברבשט, בן רבי רפאל גרוס מברבשט.
דבורה הלפרין אשת רבי ישכר בעריש הלפרין (תרמ"ט - ה' בסיוון תשכ"ט) כיהן משנת תרע"ה כרב באלפין ולאחר פטירת חמיו החל לכהן בבייטש.
משנת תש"ו החל לכהן באדמו"רות בארצות הברית ורב בעיר בראנקס בניו יורק.
צפורה הורוביץ אשת הרב משה הורוביץ, בן רבי יוסף הורוביץ מקראס (משושלת לינסק), בן רבי נפתלי צבי הורוביץ מלינסק, בן רבי מנחם מענדל הורוביץ מלינסק, נכד רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ
אהרן דייוויד מילר (נולד ב-25 במרץ 1949) הוא אנליסט, סופר ואיש משא ומתן למזרח התיכון יהודי-אמריקאי.
הוא עמית בכיר בקרן קרנגי לשלום בינלאומי, המתמקד במדיניות חוץ של ארצות הברית.
בעבר היה סגן נשיא ליוזמות חדשות במרכז הבינלאומי וודרו וילסון לחוקרים, וכיהן כיועץ למזכירי המדינה רפובליקנים ודמוקרטים כאחד.
כיום הוא אנליסט לענייני חוץ בינלאומיים ב-CNN.
מילר עבד במחלקת המדינה של ארצות הברית במשך 24 שנים (1978–2003).
בין השנים 1988 ו-2003, מילר שימש כיועץ לשישה מזכירי מדינה במשא ומתן ערבי-ישראלי, והשתתף במאמצים האמריקאים לתווך הסכמים בין ישראל, ירדן, סוריה והפלסטינים.
הוא עזב את מחלקת המדינה בינואר 2003 כדי לכהן כנשיא "זרעים של שלום", ארגון נוער בינלאומי שנוסד ב-1993. בינואר 2006, מילר הצטרף למרכז הבינלאומי וודרו וילסון לחוקרים בוושינגטון הבירה, תחילה כחוקר מדיניות ציבורית, ומאוחר יותר כסגן נשיא ליוזמות חדשות.
בשנת 2014 פרסם מילר את ספרו החמישי, "סוף הגדולה: מדוע אמריקה לא יכולה לקבל (ואינה רוצה) נשיא גדול נוסף".
אהרן די יוסף חזן (1848–1931) היה עיתונאי, מתורגמן, סופר ופעיל חברתי באזמיר.
נולד לרפאל יוסף חזן (השני), בנו של הרב חיים דוד חזן.
קיבל השכלה תורנית בילדותו, ולאחר מכן למד טורקית צרפתית ואיטלקית בבית הספר שייסד יעקב מזרחי באזמיר.
לימד טורקית בבית הספר "אליאנס" בעיר, ובתלמוד תורה המקומי.
ב-1874 החל להוציא לאור את העיתון (בלדינו) לה בואינה איספיראנסה (בתרגום חופשי מספרדית: "התקווה הטובה") (בתחילה נקרא: La Esperansa - התקווה), שיצא לאור, ככל הנראה, עד שנת 1917, והיה העיתון מסוג זה שנדפס, ברצף, במשך התקופה הארוכה ביותר באזמיר.
שימש כחבר במועצה היהודית של העיר.
כפעיל חברתי, ייסד בית חולים, ובית ספר אליאנס לבנות (את הכסף לבנייתו השיג דרך העלאת הצגות, בהן השתתפו גם נשים), בית כנסת, וכן את "חברת עוזר דלים", שפעלה לחדול מהצורך של עניי העיר לקבץ נדבות, על-ידי הסדרת קצבאות קבועות מקופת הקהילה.
חזן הקים גם את "האגודה להפצת השפה הטורקית".
חיבר מאמרים, בעיקר להגנת הקהילה היהודית, שהתפרסמו בבמות שונות, כגון כתב העת הצרפתי , בו כתב בקביעות.
בלט כיוזם וכמקדם העיקרי של "יום השנה ה-400 לבוא היהודים לשטחי האימפריה העות'מאנית", שעל חשיבותו החל לכתוב ביולי 1891. במאמר, שתפרסם בעמוד השער של העיתון, הציע חזן לציין את יום השנה לגירוש ספרד באופן שונה, תוך הדגשת רגשי הכרת התודה של הקהילה היהודית באימפריה לשלטונות, וזניחה של מנהגי אבלות.
התכתב עם , והלין על הספרדית "המשובשת", לשיטתו, שבפי היהודים-הספרדים, ועל הצורך ב"רה-היספניזציה", שתוביל לתיקונה.
מונה כמתורגמן של הקנוסוליה האיטלקית באזמיר, וכאזרח איטלקי, נאלץ, לפרקים, לעזוב את האימפריה העות'מאנית, עת נלחמה באיטליה.
לעת זקנתו מונה לנשיא מועצת הקהילה היהודית באזמיר.
חיבר ותרגם מחזות וסיפורים שונים, שאת חלקם פרסם בעיתון בהוצאתו.
נפטר ב-1931. בכירים בקהילה היהודית ("אגודת השלום והאחווה", שחזן היה נשיא הכבוד שלה) באזמיר הוציאו ספר לזכרו, ובו זכרונות והספדים, בהם הוא מתואר כ"אבי העניים" וכ"זקן עיתונאי הלדינו".
מצאצאיו נמנו, יוסף, משה וחיים.
רחל אין איל קונב'יטו (1875) - עיבוד יהודי לנובלה "הנזירה (ספר, 1796)" מאת דידרו
איל מוג'אג'ו אבאנדונאדו או אל ג'יקו אליעזר (הנער העזוב או אליעזר הקטן) (1877) - נדפס בהמשכים בתחילה על דפי העיתון, ולאחר מכן (1877) כחיבור עצמאי.
חיבר שלושה מחזות, להם התאים נעימות מ"לה טרוויאטה" ומ- "הטרובדור" של ג'וזפה ורדי, על מנת לאסוף את הכספים שנדרשו להקמת בית ספר "אליאנס" לבנות.
הרב אהרן דוד גולדברג הוא רב חרדי, ראש ישיבת טלז בקליבלנד (ויקליף), אוהיו, בארצות הברית, וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל באמריקה.
חיבר סדרת ספרים תורניים העוסקים בביאורים ופירושים על מסכתות שונות בש"ס, וכן נואם ומשפיע בתחום החינוך התורני.
אהרן דוד נולד למשפחה רבנית, בנו של הרב יצחק הלוי גולדברג, מגיד שיעור ומורה הוראה בישיבת טלז בקליבלנד, ששימש גם כחבר ועד הישיבה ונפטר בשנת תשע"ח.
אחיו כוללים את הרב משה גולדברג, ששימש כמגיד שיעור בישיבת גדולה טורונטו ונפטר בשנת תשע"ט.
למד בישיבת טלז בקליבלנד, שם התקדם בשורות התלמידים והחל להרצות כמגיד שיעור צעיר.
בשנת תשס"ו (2006), בערך, מונה גולדברג לראש ישיבת טלז בקליבלנד, אחת הישיבות הגדולות והמובילות בעולם הליטאי באמריקה, המכילה עשרות תלמידים.
תחת הנהגתו, הישיבה ממשיכה במסורת הליטאית של לימוד תורה לעומק, עם דגש על חינוך אופי ומשמעת.
הוא משמש כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל באמריקה.
גולדברג פעיל גם בקהילת קליבלנד היהודית, ומשתתף תדיר באירועים ציבוריים במהלך מגפת הקורונה, פרסם דברי חיזוק לתלמידי הישיבות.
גולדברג הוא מחבר סדרת הספרים "עבודת דוד", הכוללת הערות, ביאורים ופירושים על מסכתות שונות בתלמוד הבבלי.
חזק ונתחזק בעד עמנו – אוסף דברי חיזוק והתעוררות לבני הישיבה בתקופת מגפת הקורונה.
ביאור על פירוש רבינו יונה למסכת אבות, בשם "חסדי אבות" (תשפ"ד, 2024).
קונטרס קול דודי דופק – מאמר על גלות ישמעאל וארבע מלכויות.
אהרן זאבי-פַרקַש (נולד ב-7 במרץ 1948 בבקליאן, רומניה) הוא איש צבא ישראלי; אלוף במילואים בצה"ל.
מאוקטובר 2009 מכהן כנשיא המכון לתכנון מדיניות העם היהודי.
זאבי נולד לדב וחנה, ניצולי שואה דתיים, ברומניה, בעיירה בקליאן בטרנסילבניה.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1962 בגיל 14, והמשפחה התיישבה בצפת.
למד בכפר הנוער הדתי בן יקיר בכפר הרא"ה.
זאבי שירת בצה"ל במשך כארבעים שנה.
ב-1966 התגייס לקורס טיס ולאחר שהודח ממנו, עבר למודיעין חיל האוויר.
במלחמת יום הכיפורים היה אחראי על האיסוף במערך ההגנה האווירית בסיני.
בשנים 1976–1990 שירת במגוון תפקידי פיקוד בחיל המודיעין.
בוגר קורסי מח"טים, מפקדי אוגדות ותורת המערכה.
במהלך שירותו בחיל המודיעין השתתף במלחמת ההתשה, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל.
כמו כן, השתתף במבצע יונתן ובמבצעים נוספים.
היה סגן ומפקד היחידה לתכנון אסטרטגי באגף המודיעין, ובשנים 1990–1993 פיקד על יחידה 8200. בין השנים 1993–1996 שירת כעוזר ראש אג"ת ובשנים 1996–1998 שימש כסגנו (אז היה שאול מופז ראש אג"ת).
בשנת 1998 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אט"ל, תפקיד בו שירת עד שנת 2001. בשנים 2001–2006 שימש כראש אמ"ן.
ב-5 בינואר 2006 הוחלף על ידי אלוף עמוס ידלין והשתחרר מצה"ל.
בתחילת 2003, לקראת מלחמת עיראק, הוחלט באמ"ן להורות לאזרחים לפתוח את ערכות המגן עקב חשש מפני התקפה עיראקית, החלטה שעלתה למשק הישראלי מאות מיליוני שקלים.
בסופו של דבר ישראל לא הותקפה.
כישלון נוסף היה ההפתעה מתוכנית הגרעין המתקדמת של לוב, עליה למדה קהילת המודיעין משירותי ביון זרים.
בשל כישלונות אלה ספג אמ"ן ביקורת קשה.
מצד שני פרקש העריך נכונה כי מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, עלול לתקוף ולפתוח בירי ארטילרי מדרום לבנון.
במרץ 2004 אמר זאבי-פרקש שתוכנית ההתנתקות מתפרשת אצל הפלסטינים כ"ניצחון הטרור, וכזרז להגברת הפיגועים ולזינוב בכוחות צה"ל".
בעקבות פרסום הדברים הוציא דובר צה"ל הבהרה שהאמירות היו ביחס לתגובות הפלסטיניות האפשריות לתוכניות שרון ועבודת המטה בנושא טרם הושלמה.
חודש לאחר מכן אמר ש"לאחר היציאה מרצועת עזה, הטרור בגדה לא יגדל ואף יפחת" ושההתנתקות "תביא לשיפור המצב הביטחוני".
הוא העריך שהמוטיבציה להוציא פעולות טרור תעלה, אך שצה"ל יהיה ממוקד יותר בפעילותו ביהודה ושומרון ושכוחות פלסטיניים ירסנו את הטרור.
לאחר ביצוע ההתנתקות, בספטמבר 2005, הוא אמר ש"ישראל תיאלץ לעשות יותר ויותר צעדים חד-צדדיים בעתיד, כדי לשלוט על התהליכים".
בסוף 2005 חזה זאבי-פרקש שרצועת עזה תעבור לשליטת חמאס, כפי שקרה באמצע 2007. לאחר מבצע צוק איתן הצדיק זאבי-פרקש את תמיכתו בהתנתקות ואמר "אני חושב בדיעבד כי ההחלטה להתנתק מהרצועה הייתה חכמה", וש"הבעיה היא שאנו לא משלימים את ההתנתקות עד הסוף".
הוא טען ש"בלתי אפשרי לעבור את עזה ולנקות אותה כדי להבטיח שאף רקטה לא תישאר".
כראש אמ"ן היה זאבי-פרקש ממקימי "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, בשנת 2004.
ב שימש נשיא חברת "FST Biometrics" (בעבר, "FST21"), שהיה בין מייסדיה.
הייתה זו חברת סטארט אפ שפיתחה טכנולוגיות זיהוי ביומטרי.
החל מ-1 בינואר 2022 מכהן כיושב ראש המרכז למורשת המודיעין (המל"מ) בגלילות, לאחר שנבחר לתפקיד זה בבחירות שהתקיימו במרכז במהלך החודשים אוקטובר-נובמבר 2021.
כיהן כיו"ר המועצה הציבורית של מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי.
בתקופת כהונתו עלו טענות על רתימת המכון לצרכים פוליטיים באמצעות ארגון מופעי בידור בערים שבהם ראש העיר מזוהה עם הליכוד ותוך חריגה מהמנדט של המרכז.
בחודש אוגוסט 2023 התפטר מתפקידו לאור מכתב התנגדות חריף בו תמכו למעלה מ-150 היסטוריונים.
בשנת 2023 נמנה ממתנגדי הרפורמה המשפטית בישראל.
בפברואר 2023 הוא חתם על עצומה שקראה לנשיא לא לחתום על חוקי הרפורמה.
בתחילת מרץ 2023 הוא הגיב להצהרה של אנשי מילואים כי יימנעו משירות אם הרפורמה המשפטית תיושם, באומרו: "עד שדברים לא קורים, עד שההסכם בין המדינה לחייל - שבו המדינה מעניקה לו את זכויות הפרט והכלל המגיעות לו - לא מופר, אסור להכניס את צה"ל לתמונה הזאת".
ביולי 2023 הוא היה בין החותמים על עצומה שגיבתה לוחמים שהודיעו על השעיית התנדבות לשירות מילואים.
בינואר 2024 נכלל זאבי-פרקש בצוות לתחקור אירועי טבח שבעה באוקטובר, בראשות הרמטכ"ל לשעבר שאול מופז, שמונה על ידי הרמטכ"ל הרצי הלוי.
זאבי-פרקש הוא בעל תואר ראשון במזרחנות מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון גם הוא מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1996 למד בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד בתוכנית למנהלים בכירים.
זאבי-פרקש הוא אב לשלושה ומתגורר במושב ניר צבי.
במלחמת לבנון השנייה הוענק לבנו עמית, קצין בדרגת רב-סרן ששימש כמ"פ מילואים ביחידת מגלן, צל"ש אלוף פיקוד מרכז על אומץ לב בלחימה נגד חזבאללה.
ההונאה המצרית, 20 שנה למלחמת יום הכיפורים - סדרת סימפוזיונים לסכום חלקו של המודיעין במלחמת יום הכיפורים - תקצירים, חיל המודיעין, 1993, עמ' 23–29, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
הסביבה האסטרטגית של ישראל, "עדכן אסטרטגי", כרך 5 גיליון 2, אוגוסט 2002
הסביבה האסטרטגית של ישראל — 2005, "עדכן אסטרטגי", כרך 8 גיליון 3, נובמבר 2005
אהרן זאב (28 באפריל 1900, כ"ט בניסן תר"ס – 10 באוקטובר 1968, י"ח בתשרי תשכ"ט) היה משורר וסופר עברי, סופר ומשורר ילדים, עורך, מחנך, קצין החינוך הראשי של צה"ל (בדרגת אלוף-משנה) ונשיא הוועד למען החייל.
נהג לחתום על יצירותיו בשם "זאב".
על שמו נקרא "פרס זאב" לספרות ילדים, מיסודם של משרד החינוך והתרבות ומשפחתו.
הוא נולד בשם אהרן זאב וינטרוב בעיירה סוקולוב פודלסקי (Sokolów Podlaski) שבמזרח פולין, אז בשליטת האימפריה הרוסית.
אביו צבי-חיים היה סוכן נוסע, סוחר נודד, שאהב ספרים וספרות, אך לא התפנה בחייו לכתיבה.
בהיותו בן עשר נפטר אביו כתוצאה מתאונה.
זאב סיים את בית הספר התיכון העברי בסוקולוב, והשלים לימודיו בבית מדרש למורים עבריים.
בשנת 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית שלאחר המהפכה, הואשם זאב בפתיחה באש על חיילי הצבא האדום הכובש; הוא נשפט ונידון למוות, אך ניצל ברגע האחרון בעזרת ידידים יהודים.
הוא נמלט למרכז פולין, החליף את זהותו ושינה את תעודותיו, לימד בבית הספר העברי "הרצליה" בעיר קובל שבווהלין ועלה לארץ ישראל בשנת 1925, בשם זאב צ'רניצקי.
מאותה שנה ועד מותו הקדיש את כל חייו לחינוך.
קודם בבתי ספר יסודיים ותיכוניים, ומאוחר יותר במסגרות ארגון ההגנה, וצה"ל.
ראשית עבודתו של זאב בארץ הייתה בקבוצת דגניה א'.
לימים עבר לתל אביב והשתקע בעיר.
שם לימד בשכונת בורוכוב (לימים חלק מגבעתיים), והיה בין מקימי בית החינוך לילדי עובדים.
אחד מתלמידיו אז היה יצחק רבין, לימים ראש ממשלת ישראל.
הוא החל בכתיבת שיריו וסיפוריו במיוחד עבור תלמידיו, שחסרו ספרות ילדים עברית עכשווית ומודרנית.
אפשר ובשל כך יצירתו לילדים יש בה נימה סיפורית מובהקת, והדו-שיח בין המספר למאזין בולט בה.
בשנות ה-30 חיבר זאב את השיר "אנו נושאים לפידים".
השיר חובר בבית החינוך של זרם העובדים, שם לימד זאב.
השיר חובר למצעד חנוכה, יש אומרים שכוון מראש להתחרות במצעד מכבי שנערך תמיד בחג זה.
השיר בא מנקודת מבט הפוכה לזו של חג חנוכה המסורתי.
לא הנס מביא את הדברים לקרות אלא מעשה החלוצים: "נס לא קרה לנו, פך שמן לא מצאנו"; במילים אחרות: "אנו בעצמנו בנינו את הארץ, הקמנו מחדש את בית המקדש".
והוא מסיים באמירה הדרמטית: "בסלע חצבנו עד דם ויהי אור", הנשמע כקריאת תגר למעשה הבריאה האלוהי.
ב-1939 יצא זאב לשליחות מטעם התנועה החלוצית לארצות הברית.
הוא נדד והרצה בה מחוף אל חוף, ונפגש עם קהילות יהודיות רבות.
לאחר שנתיים חזר לארץ ישראל, במסע מלא הרפתקאות, בספינת משא, דרך האוקיינוס ההודי.
בשנת 1947 נשלח זאב על ידי ארגון "ההגנה" אל מחנות המעצר בקפריסין, לרכז את פעולת החינוך במחנות המגורשים.
זאב חי עם המעפילים וחלק עמהם את הכל, וזכה להכרה ואהבה רבה, ואף כונה "המלך הבלתי מוכתר" של מגורשי קפריסין.
עם שובו ארצה, ב-1948, החל את עבודתו כעורך השבועון דבר לילדים.
לאחר מלחמת העצמאות התמנה אהרן זאב לראש מחלקת התרבות של הצבא הצעיר.
הוא היה ממקימי חיל החינוך וממעצבי דמותו ודפוסי עבודתו.
חלומו היה להפוך את השירות הצבאי לבית ספר משלים למגויסים שלא זכו להשכלה.
ביוני 1960, במהלך הופעה של רביעיית מועדון התיאטרון כששרה את השיר "תן תרומה" שהייתה סאטירה על השנור הישראלי, התפרץ זאב להופעה, דרש מהרביעייה לרדת מהבמה וכינה את חברי הרביעייה "אדיוטים".
לאחר מספר שבועות התנצל ראש אכ"א, אהרון דורון, בפני חברי הרביעייה על התנהגותו של זאב.
זאב שירת כקצין החינוך הראשי של צה"ל כ-15 שנים והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
עם פרישתו מצה"ל המשיך בעבודתו הציבורית וכיהן כיושב ראש הוועד למען החייל עד מותו.
בהקדמה על תולדות תחנת הרדיו גלי צה"ל, נכתב באתר התחנה: "סגן-אלוף אהרן זאב, ראש ענף הסברה והשכלה באגף כוח אדם במטכ"ל, ראה בתחנה כלי מצוין שיסייע לצה"ל במשימת החינוך שקיבל על עצמו בעיקר בקליטת עולים."
מדבריו של זאב עצמו: "רמתו הנוכחית של ציבור החיילים מחייבת גישה חינוכית מיוחדת, המבוססת על הסברה והשכלה, המוגשת בדרכי עקיפין, ובצורה מושכת ומשעשעת".
בשנת תשכ"ה (1965) קיבל בשם צה"ל את פרס ישראל לחינוך.
בחברת RCA יצא תקליט ובו חנה רובינא מקריאה 10 שירי ילדים של זאב.
אהרן זאב נפטר בתל אביב ונקבר בטקס צבאי מלא בבית העלמין קריית שאול (בקרבת החלקה הצבאית), בלוויה המונית.
הותיר אחריו אישה, רחל לבית קטינקא.
ארכיונו האישי נמצא בארכיון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
תמר והסביונים, סיפר זאב, ציירה תרצה טנאי, עם עובד, 1943.
שני מיתרים, פתקים של אהרן זאב, ציורים סרא, טרקלין, תל אביב, 1970.
פרחי בר, ציורים תרצה טנאי.
עיר קטנה, ציורים תרצה טנאי, הביאה לדפוס מיכל אפרת, הקיבוץ המאוחד, 1978.
ספן צעיר הפליג בים, הציורים נחום גוטמן, עם עובד, 1943.
יונים לבנות, הציורים נחום גוטמן, עם עובד, 1943.
בעינינו ראינו: פרקי-תש"ח, רישומים אריה נבון, הקיבוץ המאוחד, 1958.
אחות ואחות, את הסיפור הזה סיפר זאב, את הציורים ציירה תרצה טנאי, הקיבוץ המאוחד, 1959.
אבא של תמר, הקיבוץ המאוחד, 1958.
מערכות ישראל : מקרבות היהודים מימי ראשית האומה עד מרד בר כוכבא (קובץ מקורות), תל אביב : הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ה
הנרי אהרן ולנסי (נולד ב-6 בדצמבר 1941) כיהן כראש המועצה אזורית הגליל העליון בשנים 1991–2012.
ולנסי נולד בשנת 1941 בליון שבצרפת ועלה לארץ בשנת 1949.
בוגר קורס דירקטורים, בעל תואר BA בלימודי ארץ ישראל ובהיסטוריה של עם ישראל, אונ' חיפה.
בוגר קורס גישור, הקורס לניהול בתי מלון של הטכניון וקורס שליחים של מכללת בית ברל.
בוגר תיכון עירוני באר שבע.
החל את פעילותו הציבורית כשליח "הבונים" לצרפת, דרך תפקידים מרכזיים בקיבוץ כפר גלעדי (מזכיר הקיבוץ בשנים 1974–1977 ומנכ"ל בית המלון כפר גלעדי) והמשיך כמנכ"ל מכללת תל חי ואתר תל חי בשנים 1985–1990. בזמן כהונתו הפכה מכללת תל-חי ממכללה אזורית למכללה אקדמית.
בשנת 1991 נבחר לראשות המועצה האזורית הגליל העליון וכיהן בתפקיד עד 2012 (ארבע קדנציות).
בשנות כהונתו זכתה המועצה כמעט מדי שנה בפרסים על ניהול תקין, ובשנים 2007 ו-2008 קבע מכון BDI כי היא המועצה היעילה ביותר בארץ.
לאחר רצח רבין ב-1995 יזם והוביל הסכם שיתוף פעולה עם מועצת מטה בנימין, שהתקיים למעלה מ-20 שנה.
בשנת 2008 זכה באות אביר איכות השלטון המוענק על ידי התנועה לאיכות השלטון.
כראש מועצה יזם והוביל הרחבת היישובים בקיבוצי הגליל העליון, שצמחו באלפי תושבים חדשים בשנים אלו - נחשב אבי הרעיון בתנועה הקיבוצית.
הקים את פורום רשויות הגליל המזרחי ויחד פעלו להקמת בית הספר הרפואה בצפת.
כרת הסכם שיתוף פעולה וברית ידידות עם מחוז לודוויגסבורג, גרמניה - שהוביל למערכת יחסים רבת פעילויות ויוזמות המתקיימת עד היום.
במסגרת זו זכה לקבל ב-2009 את אות יקיר מחוז לודוויגסבורג, וב-2011 – זכה עיטור "צלב המופת" הגרמני הגבוה, על פעילות לקידום יחסי ישראל גרמניה.
עקב קשריו החמים עם הקהילה הנוצרית בגליל, הוזמן ולנסי בשנת 2004 לביקור היסטורי בוותיקן על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
מטרת הפגישה הייתה בקשתו של ולנסי מהאפיפיור כי בברכתו המסורתית לשנה החדשה יפנה למאמינים הנוצרים (כמיליארד ומאה מיליון איש) בבקשה לקבל על עצמם לשמור על היהודים בעולם ועל מדינת ישראל.
בשנת 2007 יזם וכיהן כיו"ר פורום ראשי רשויות בגליל המזרחי, ששם לו מטרה להקים מוסד אוניברסיטאי ובהמשכו אוניברסיטה העוסקת במחקר מדעי יישומי.
בשנים 2000–2002 כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של מכללת תל-חי.
כמו כן, ולנסי הגה את הקמת המכינה הקדם צבאית במעיין ברוך וממשיך לתמוך בפעילותן.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרף למפלגת התנועה בראשות ציפי לבני, ושובץ במקום ה-11 ברשימה.
ולנסי הוא חבר קיבוץ כפר גלעדי משנת 1963. נשוי להגר, אב לחמישה וסב.
2008 – זוכה אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון.
2009 – יקיר מחוז לודוויגסבורג – גרמניה.
2011 – זוכה עיטור הכבוד הגרמני הגבוה, על פעילות לקידום יחסי ישראל גרמניה.
הווה - 2010 חבר במועצה ארץ ישראל יפה
2013 - 2007 יו"ר פורום ראשי רשויות הגליל המזרחי (התנדבות)
2013 - 2009 חבר דירקטוריון מרכז קנדה (התנדבות)
2009 - 2006 יו"ר איגוד מנהלי התרבות בשלטון המקומי (התנדבות)
2009 - 2006 חבר דירקטוריון מועצת הפיס לתרבות ולאמנות (התנדבות)
הווה - 2005 חבר באספה ציבורית הוספיס גליל עליון (התנדבות)
2013 - 2004 חבר הנהלה בארגון המועצות האזוריות (תפקיד נלווה ליו"ר המועצה)
2002 - 2000 יו"ר העמותה לאקדימזציה של מכללת תל-חי ויו"ר חבר הנאמנים של מכללת תל חי (התנדבות)
הווה - 2002 חבר בחבר הנאמנים של מכללת תל חי (התנדבות)
2013 - 1993 חבר מועצת הרשות הלאומית לשמורות הטבע והגנים הלאומיים (התנדבות)
2011 - 1992 יו"ר הוועדה המרחבית לתכנון ובניה גליל עליון (נלווה לתפקיד יו"ר המועצה)
אהרן והעיפרון הסגול הוא ספר ילדים שכתב ואייר קרוקט ג'ונסון.
הספר ראה אור ב-1955 ותורגם לעברית על ידי רנה שני בשנת 1970. העטיפה בנוסח העברי עוצבה על ידי מיכל לשם.
זהו הספר הראשון בסדרה, בעקבותיו באו שישה ספרי המשך.
שניים מהם, התמונה של אהרן והקרקס של אהרן תורגמו לעברית על ידי שולה מודן (1994).
הספר עובד לסרט קצר בשנת 2002.
אחד הפתיחים בסדרת ההנפשה משפחת סימפסון הוקדש לדמותו של הרולד (אהרן בנוסח העברי).
בשנת 2024 עובד לייב אקשן עם זאקרי לוי.
עלילת הסיפור נמסרת באמצעות משפטים קצרים ותמציתיים ומאיורים הממחישים ומשלימים אותה: הסיפור עוקב אחר ערב אחד בחייו של אהרן (הרולד, במקור האנגלי), ילד צעיר ומלא מחשבות, שבו הוא החליט לטייל לאור הירח עם עפרונו הסגול.
בכוחו של עיפרון זה לברוא ולשנות את המציאות סביב אהרן, ואכן, אף שאהרן מאויר לאורך הספר בשחור-לבן, הרי שעפרונו והמציאות שהוא בורא, מאוירים בסגול.
בהיעדר ירח ושביל להליכה, צייר אהרן ירח ושביל ארוך וישר, ויצא לדרכו כשהוא מלווה בירח שצייר.
משגילה כי השביל אינו מוביל לשום מקום, ירד אהרן מהשביל וצייר לו יער של עץ אחד.
יער קטן שלא ניתן ללכת בו לאיבוד.
כשהתברר לו כי צייר עץ תפוחים שעתיד לתת פירות, צייר אהרן לצידו דרקון מפחיד שישמור על העץ.
אלא שהדרקון הפחיד גם את אהרן...
ידו רועדת והעפרון משרטט קו גלי.
עד מהרה מוצא עצמו אהרן טובל בגלי אוקיינוס, ובתושייתו ממהר לצייר סירת מפרש קטנה, והוא שט בה זמן מה.
בהגיעו רעב לחוף, צייר לעצמו סעודת פיקניק המורכבת מתשע פשטידות בלבד ואכל חלק מהן.
כאשר סיים לאכול, נותרה כמות די גדולה של פשטידות.
לא היה לו נעים לבזבז את כל הפשטידות האלו, לכן צייר צבי רעב מאוד (במקור moose, כלומר אייל קורא ולא צבי) וקיפוד זללן מאוד (במקור porcupine, כלומר דורבן ולא קיפוד) שיאכלו את שנשאר.
בהמשך, אהרן התעייף ורצה לשוב לחדרו.
הוא ביקש לדעת היכן הוא נמצא, ולפיכך צייר לעצמו גבעה, ובהמשך גם הר גבוה.
אלא שלהר לא היה בכלל צד שני, ואהרן נפל באוויר.
הנוף היה מקסים, אך הוא לא ראה אף בית.
הוא צייר לעצמו בית ונחת בגינה שמסביבו.
אלא שלא מצא את חלון חדרו.
גם כשצייר לעצמו עיר שלמה, עדיין לא מצא את חלון חדר השינה שלו.
לפיכך החליט לשאול שוטר, אלא שהשוטר שצייר הצביע בכיוון שבו רצה ללכת ממילא.
לבסוף נזכר אהרן כי חלון חדרו נמצא בלילות ירח תמיד סביב הירח, כמו מסגרת.
וכך, צייר לו את חדרו, את מיטתו, ועלה על יצועו.
העיפרון הסגול נפל על הרצפה, ועל אהרן נפלה תרדמה עמוקה.
המעשה בילד היוצא למסע של חקירה עצמית וחקירת העולם בתוך נופים שמצוירים על ידו, הקסים קוראים צעירים, לצד חוקרים ומבקרים, והפך ספר זה לרב מכר בינלאומי.
יהודה אטלס בספרו ילדים גדולים חלק ב', עמד על כך כי באמצעות העיפרון הצבעוני הסגול, יוצא אהרן למסע, בורא את עולמו, מרחיב את אופקיו, מגיע להתנסויות חושיות, שכליות ורגשיות, מגלה תושייה, פותר את בעיותיו, יוצר ומוחק מציאות, נפרד מן העבר ונולד מחדש, כותב את הסיפור שלו בעצמו.
העלילה, כפי שכתבה שלומית סירוטה בכתב העת ספרות ילדים ונוער היא אמצעי ליצירתו ולגיבושו של ה"אני" של אהרן ולגדילתו.
בעזרת העיפרון הוא מממש את הקריאה להרפתקה, את הסקרנות, את הכורח לצאת אל העולם ולהכיר את פניו השונות.
הוא נע בין קטבים מנוגדים: בין המוכר לבלתי מוכר, בין הביטחון לבין הפחד, בין המעט לבין השפע, בין ההרמוניה (חלון, יבשה, כדור פורח, תרדמה) לדיסהרמוניה (דרקון, סערה, נפילה, תעייה).
גם סבינה שביד במאמרה בהד הגן, רואה את אהרן כמי שנמצא בתנועה דרמטית בין קטבים.
שביד חוקרת במאמרה במיוחד את האיורים המופיעים בספר ומפנה את תשומת הלב אל צבעו הסגול של הקו.
לטענתה הוא נבחר כיוון שאינו דומה לשום צבע שמקיף את הילד בחיי היום-יום, ולכן אינו מסמל דבר (בשונה מהכחול שמסמל ים ושמיים, וירוק שמסמל צמחייה).
הסגול מסמן, לדעת שביד, את המופשט, את מה שהאדם ממציא, כלומר את האמנות והיצירה.
שביד מצביעה על שני אלמנטים נוספים: האחד, שהקו המצויר הוא המצאה אנושית שבעזרתה מנסה האדם-האמן לתאר את התנסותו החזותית, והשני, פניו הבלתי משתנות של אהרן: , ועל כן הן מסמלות כל אדם ומאפשרות לכל קורא, בכל גיל, ליצוק עצמו לתוך הדמות.
דינה שטרן, במאמרה "במעגלי קריאה" (ספטמבר 1985), רואה את מסעו של אהרן כמעשייה מודרנית, שבה חוצה הגיבור מערכת של סמלים מיתיים: .
שטרן מציעה הסברים לסמלים אלה: יער (אינסטינקטים, תת-ההכרה, סכנות, הפתעות), עץ תפוחים (נעורי נצח, חיים, ארוס), דרקון (אויב, מוות, סוף), ים (מעמקים, חידה, לא נודע), הר (גובה, הוד, נוף פרא, איתני הטבע, מסתורין).
אהרן יוצא למסע של היכרות עם פניו השונים של העולם, ואגב כך גם עם עצמו.
בסופו של דבר הוא חוזר לחדרו, ש"חלונו נמצא בדיוק סביב הירח, בדיוק כמו מסגרת", ומגיע, על פי שטרן, לסינתזה: בין הכללי לפרטי, בין השמיימי לארצי, בין הקוסמי לאנושי, בין הרגשי לשכלי, בין הבית לעולם.
אך בניגוד למעשיות הקלאסיות, שבהן נפתרות בעיות ומקודמים תהליכים בעזרת סוכני פלא - גמדים, קוסמים, פיות וכדומה, הרי במעשייה מודרנית זו פותר אהרן את בעיותיו בעצמו.
דורית דרוקמן, במאמרה באתר "במה חדשה", מצביעה אף היא על פרטי עלילה סמליים במסעו של אהרן, מסע לחיפוש האני.
ההליכה בשביל ישר וקבוע ש"לא הוביל אותו לשום מקום" היא הליכה בתלם המוסכמות שנקבעו על ידי החברה.
הליכה בתוך מסגרת שאינה מובילה לשום מקום.
אהרן יורד מהשביל כדי להבין מהו מקומו בעולם, וצועד אל היער.
אלא שזהו יער של עץ אחד בלבד, ניסיון לבנות בתוך החלל הגדול של הבלתי מוכר, משהו מוכר.
כדי לשמור על הפינה שיצר, אהרן יוצר דרקון, אלא שמחסום זה מפחיד אותו עצמו וסופו שהוא נזרק אל גלי האוקיינוס ועלול לטבוע בים האפשרויות העומדות בפניו.
הוא מנסה למצוא לעצמו קרקע בטוחה, לגבור על חוסר הוודאות.
בניית הביטחון נסמכת על מזון, זהות ובית.
ואכן, תחילה אהרן מכין לעצמו ארוחה ענקית, מזון חומרי ואולי גם רוחני, הרבה מעבר למה שהוא צריך.
בהמשך הוא מחפש את זהותו - מבקש לדעת מהו מקומו בעולם הגדול.
הטיפוס על ההר הגבוה מבטא רצון לבנות לעצמו דימוי גבוה, אלא שהדימוי גבוה מדי, ואהרן נופל ומרחף באוויר.
ולבסוף, הוא מחפש את ביתו - מקום אחיזה שממנו אפשר לצאת ואליו ניתן לחזור.
מקום שבו ניתן לישון בשקט, כי שם בטוח.
הוא לא מוצא את החלון שלו בין כל החלונות שבעולם.
מאחורי כל חלון מסתתר עולם ומלואו של האדם שגר מאחורי החלון, אך כל החלונות דומים, וכל האנשים דומים, ללא ייחוד.
ואהרן מחפש את הגשמת האני הייחודי שלו בין כל החלונות-המסגרות.
מחפש את האני הייחודי שלו בחברה שבה הוא חי.
אהרן מוצא את מה שמייחד אותו, החלון שלו שמקיף את הירח.
הירח, עצם מרוחק בחלל מלווה לאורך כל הדרך את אהרן.
דרוקמן מציעה לראות בירח אידיאל שלא ניתן להשגה.
היא מעירה על כך כי ב-1955, כשנכתב הספר, עדיין לא הגיע האדם אל הירח.
בסוף מסעו מכניס אהרן את האידיאל למסגרת של החלון, המסגרת החברתית הקיימת.
דומה כי אהרן מצא לו נוסחת ביניים: היציאה מהמסגרת מסוכנת עבורו, שכן מצויה בה סכנת טביעה או נפילה.
אך חיים בתוך המסגרת, עם אידיאל ייחודי משלו, עושים את החיים במסגרת לאפשריים.
השוטר שאהרן פוגש מסמל את הסמכות של החברה ואת הצורך בשמירה על המסגרת.
השוטר מראה לאהרן את הדרך, אך אהרן בעצם כבר יודע את הדרך: ללכת בתוך המסגרת של החברה ולא לצאת ממנה, אך ללכת בדרך המיוחדת שלך.
רק משהגיע אהרן למסקנה זו, הוא יכול לישון בשקט.
אהרן זאב אשכולי (נכתב גם אשכֹלי) (ויינטראוב) (Aescoly; י"ב בתשרי ה'תרס"ב, 25 בספטמבר 1901 – י"ד בכסלו ה'תש"ט, 6 בדצמבר 1948) היה היסטוריון ישראלי, חוקר יהדות וחסידות, חוקר התנועות המשיחיות, חוקר יהדות אתיופיה, בלשן, מתרגם, מורה ורב צבאי.
אשכולי נולד בשם אהרן זאב ויינטראוב בשנת 1901 בלודז' שבפולין להינדה ולחיים-מאיר, ולמשפחה שהייתה קשורה לחסידות אלכסנדר.
בגיל 17 הוסמך לרבנות ונסע ללמוד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין.
בשנת 1925 העפיל לארץ ישראל בדרך היבשה.
אשכולי היה ציוני נלהב עוד מנעוריו ופעל במסגרות ציוניות שונות.
הוא השתלם בלשונות היהודים ורכש בהן שליטה מלאה.
הוא הרצה וכתב בעברית, בערבית, באמהרית, ברוסית, בפולנית, באנגלית, בצרפתית, בגרמנית, באיטלקית וביידיש.
בשנת 1927 נסע ללמוד באירופה ובעיקר בפריז, שם כתב עבודת דוקטור שכותרתה "Introduction à l'étude des hérésies religieuses parmi les juifs: la Kabbale, le Hassidisme" ("מבוא למינות בקרב היהודים – הקבלה והחסידות").
הוא שב ארצה עם רעייתו, מרים לבית צ'רניאק (אחותו של השחמטאי משה צ'רניאק).
בקיץ 1940 פרסם (תחת שם העט איו"ב) מאמר חריף כנגד חסידות גור ומנהיגה בעיתון דבר.
בתגובה שלח הארגון 'התאחדות חסידי גור בארץ ישראל' מכתב מחאה חריף כנגדו לעיתון הצופה, שכלל בקשה שלא לעסוק בנושא.
אף-על-פי שהיה נשוי ואב לבת ומבוגר יחסית, התנדב אשכולי במלחמת העולם השנייה לצבא הבריטי.
הוא שירת תחילה כטוראי בחיל החפרים ומשהכירו שם בידיעותיו ובכשרונותיו מינוהו למדריך ואחר-כך לרב צבאי.
הוא שירת בחזיתות מצרים וסוריה ועבר עם הבריגדה היהודית לאיטליה.
שם ארגן מוסדות-סעד ושימש כקצין מקשר בין הצבא הבריטי ובין צבאות בעלות הברית.
בסוף 1945 שוחרר אשכולי מהצבא הבריטי וניהל את הסמינר לגננות מיסודו של הד"ר יצחק אפשטיין, שנקרא אחרי-כן סמינר אשכולי, על שמו.
אשכולי עסק בהוראה בבתי-ספר תיכוניים בירושלים והיה פעיל ב"הגנה".
בראשית מלחמת העצמאות, התנדב אשכולי לשירות והיה מראשוני המארגנים של תחנות הגיוס מטעם מטכ"ל ואכ"א בירושלים.
עם נפילת החללים הראשונים בקרבות, נטל עליו את התפקיד הקשה של מסירת ההודעות למשפחות השכולות והמיותמות ואת פעולות הסעד למענן.
חבר אליו בתפקידו זה גם ישעיהו ליבוביץ.
ביוזמתו נוסדה היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון, והוא שירת בה במסירות.
תחילה בימי הקרבות בירושלים ואחר-כך גם בעת ההפוגה השנייה.
לאחר-מכן הועבר לשרת בארכיון לחללי המלחמה במשרד הביטחון.
אשכולי היה איש ידוע חולי, אך למרות מחלתו לא הפסיק את שירותו.
ביום י"ד בכסלו ה'תש"ט (6 בדצמבר 1948), בנוסעו בענייני תפקידו מחיפה לתל אביב, לקה בהתקף לב קטלני.
הוא אושפז בבית חולים בילינסון ושם נפטר.
למחרת הובא לקבורה בירושלים, בבית העלמין שייח' באדר.
ביום י"ז בסיוון ה'תשי"א (21 ביוני 1951) הועבר אשכולי למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות ב' בירושלים.
אשכולי היה היסטוריון, סופר ומחנך.
פרסם כ-15 ספרים ולמעלה ממאתיים מאמרים על נושאים מדעיים, היסטוריים, חינוכיים ותרבותיים: על החסידות, על חבש (אתיופיה), הוא התקין תרגומים מחבשית, על הרעיון המשיחי בכל הדורות ועוד.
וכן הוציא אוסף מקורות ענק לתולדות המשיחיות.
מקום מרכזי בהגותו ועבודתו המדעית הקדיש א"ז אשכולי לרעיון המשיחי ביהדות.
אשכולי פרסם ספרים על יהודים בתנועה המהפכנית הפולנית, על ההיסטוריה של היהודים באתיופיה, ומחקר אנתרופולוגי על עם ישראל.
אשכולי חקר גם את השליח המשיחי דוד הראובני, וכתב שלושה כרכים על תולדות התנועות המשיחיות בישראל, שרק הראשון מהם ראה אור.
כמו כן פרסם אשכולי את כתביהם של שלמה מולכו ור' חיים ויטל, ואף כתב על חסידות פולין.
התעניינותו של אשכולי ביהודים בכל העולם הביאה אותו לעסוק גם בחברות שבהן הם חיו, והוא התעניין במיוחד בשפה הסינית, ותירגם לעברית את ספרו של לאו דזה.
בין היתר הוציא מהדורה מורחבת של שבחי ר' חיים ויטאל, ספר שיצא לאור לראשונה בה'תקפ"ו (סביבות 1826) כנראה בידי דפוס סלאויטה, ובו האשמות כבדות וביטויים מיניים בוטים נגד אנשים וקהילות בסביבתו של ר' חיים ויטל.
היו שטענו כי מדובר בזיוף.
הספר הודפס בידי מוסד הרב קוק כשש שנים אחר מותו.
במבוא אשכולי כתב שבידו כתב היד המקורי, ושההוצאה המקורית אף צנזרה את שמות המואשמים, וביניהם את ר' ישראל נג'ארה.
הרב ראובן מרגליות, חוקר ספרות תורנית וקבלית, מחה נגד מוסד הרב קוק וטען שאשכולי חזר בו מטענת המקוריות, ולכן לא הדפיס את הספר בימיו, וכמו כן הוכיח באריכות את זיופו של הספר כבר במהדורתו המקורית, אלא שמהדורה זו הגדישה את הסאה.
מוסד הרב קוק קרא להשבת כל המהדורה המודפסת, ונותרו רק עותקים ספורים.
בקטלוג ספרייתו, גרשם שלום כתב על פולמוס זה, וצידד באשכולי.
דוד הראובני לאור ההיסטוריה, ירושלים, תרצ"ג 1933.
תנועת טוביאנסקי בין היהודים, אפיזודה משיחית, ירושלים תרצ"ג 1933.
חבש: העם, הארץ, התרבות, דברי-הימים, השלטון, הפוליטיקה.
סקירה עם מפת הארץ, ירושלים, תרצ"ו 1936.
ספר הדרך ואורח מישרים, מאת החכם הסיני לאו- טזו, ראובן מס, ירושלים, 1937 תרצ"ז.
ספר הפלשים - יהודי חבש תרבותם ומסורותיהם, מוסד הרב קוק, תש"ג 1943.
כיתות ושבטים, טקסטים ומחקרים לתולדות נדחי ישראל, מאת א"ז אשכלי, ירושלים, תש"ג 1943.
על התנועה המשיחית בסיקיליה (סיציליה), מאת א"ז אשכלי, ירושלים, ת"ש 1940.
איגרת לחיילת, ירושלים, תש"ה 1945.
קהילת לודז', תולדות עיר ואם בישראל, ירושלים, תש"ח 1948.
האמנסיפציה היהודית, המהפכה הצרפתית ומלכות נפוליאון, מקורות, קריית ספר ירושלים, תשי"ב 1952.
ספר החזיונות, רבי חיים ויטאל, יוצא לאור מתוך כתב יד המחבר על ידי אהרן זאב אשכלי, ירושלים, מוסד הרב קוק, תשי"ד 1954.
גזע האדם, חקר הגזעים ותורות הגזע, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1956.
התנועות המשיחיות בישראל, אוצר המקורות והתעודות לתולדות המשיחיות בישראל, בצירוף מבואות, ביאורים והערות היסטוריות, מאת אהרן זאב אשכולי, הביא לבית הדפוס יהודה אבן שמואל, הקדים מבוא משה אידל, ירושלים, מוסד ביאליק, 1987.
החסידות בפולין, הוצאת מאגנס, ירושלים, 1998.
סיפור דוד הראובני - על פי כתב-יד אוכספורד בצירוף כתבים ועדויות מבני הדור, עם מבוא והערות, ערוך בידי א"ז אשכולי, מבואות - משה אידל ואליהו ליפינר, מוסד ביאליק, 1993.
אהרן חטר-ישי (1 בינואר 1905 – 20 במאי 2003) היה עורך דין ישראלי, הקים את המערכת המשפטית של צה"ל, שימש ראש השירות המשפטי הצבאי השני והפרקליט הצבאי הראשי הראשון, ממחברי החוק הצבאי הראשון של צה"ל (החוקה הצבאית תש"ח).
אהרן חוטורצקי נולד בשנת 1905 באימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו) ועלה לארץ ישראל בגיל שמונה עם אחותו התאומה מרים ואחיו בן העשר ראובן.
הוריו עלו לארץ ישראל מאוחר יותר עם שתי אחיותיו הנותרות.
בשנים 1914–1917, בעת מלחמת העולם הראשונה, התגורר עם משפחתו בחדרה, שם רכשו הוריו משק.
במהלך המלחמה עבד בחקלאות, עקב המצב הכלכלי הקשה בתקופת המלחמה.
לאחר המלחמה חזר ללמוד בתל אביב, בגימנסיה הרצליה, ונבחר ליושב ראש ועד התלמידים שלה.
בהמשך התמנה ליושב ראש ועד תלמידי בתי הספר התיכוניים בתל אביב וחיבר את חוקת התלמידים בגימנסיה.
חטר-ישי היה ממייסדי גדוד מגיני השפה העברית, שאחרי כן עמד בראשו.
לאחר מכן, בעובדו כפועל בחדרה, הקים גם בחיפה סניף של "גדוד מגיני השפה העברית" ולצדו להקה, שהפיקה הצגות בעברית בלבד.
היה בין מקימי האגודה למלחמה על תוצרת הארץ והפעיל בה תלמידים ואגודות נוער.
בשנת 1927 היה חניך הקורס הראשון למפקדי "ההגנה".
בשנה זו העניק לחברתו (ולימים אשתו), את הציור של אבל פן על פרעות קישינוב, עם ההקדשה: "לרחלי היקרה, מחברך אשר נשבע לייבש את דמעות עמו הדווי".
הרצה באופן קבוע בסופי שבוע, לאגודות צופים ולארגוני נוער בתל אביב ובמושבות, בנושאי ציונות, חבר הלאומים, ועדת מנדטים, דומיניון וכו'.
לאחר שקבל את רישיון עורך הדין, נלחם למען הכנסת דיונים בעברית בבתי המשפט המנדטוריים.
בשנת 1920, עוד כשהיה תלמיד בגימנסיה הרצליה, עזר למילוט משפחות יהודיות משכונות עג'מי ונווה שלום מפני מרצחים ערבים.
בשל העובדה שהיה דובר ערבית, גבה עדויות מפי עדי ראייה.
בעקבות התרשמותו מן החקירה שניהל עורך הדין היהודי, שהוזמן במיוחד מאנגליה, שחקר את העדים הערביים ואת קציני המשטרה, הערבים והבריטים, הוא שינה את כיוון חייו מחקלאות לעריכת דין.
בשנת 1926 החל לומד משפטים בערב בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים.
בשנים 1927–1929 עבד כמתמחה במשרד עו"ד פרבשטיין - בן מאיר.
שם ארגן את המתמחים להטבת תנאי עבודתם.
בשנת 1930 הוסמך כעורך דין.
פעולתו הראשונה כעורך דין הייתה כתיבה והוצאה לאור של מדריך משפטי שכלל מידע מקיף על זכויות האזרח, כדי לחסוך מן הקוראים בציבור הרחב הוצאות שכר טרחת עורך דין.
בשנים 1930–1935 התגורר בחיפה, בה היו לו, בזכות ידיעת השפה הערבית, לקוחות רבים בקרב הדרוזים וערביי ארץ ישראל.
קשריו הטובים עם הקהילה הערבית ועם הקהילה הדרוזית עמדו לו, לאחר מכן, בפעולותיו עבור "ההגנה".
הוא הופיע במאות משפטים של עלייה בלתי לגלית, החזקת נשק בלתי לגלי, הכאת ערבים, עלייה על הקרקע, חריש וקציר פלילי, הריגה ורצח.
למעט שני מקרים, שלמה בן-יוסף והשוטר מרדכי שוורץ, שהועלו לגרדום, בכל שאר המקרים הצליח להציל את הנאשמים מחבל הגרדום, וכן למנוע את גירושם של העולים הבלתי לגליים או מאסרם של מחזיקי הנשק הבלתי לגלי.
בשנת 1941, בגיל 36, התנדב לצבא הבריטי במסגרת ההתגייסות ביישוב היהודי לסייע לבריטניה במלחמת העולם השנייה.
בתחילת שירותו השתתף בעצרות עם שקראו להתגייסות.
בשנת 1942, במסגרת שירותו זה קיבל דרגת קצונה לאחר שסיים קורס קצינים.
בהמשך התמנה כמפקד מחלקה בפלוגה 16 בבאפס, שהועברה לשמירה על מחנה המעצר בלטרון, ובו כ-10,000 שבויים איטלקיים.
הוא הגן על חיילים יהודים מפני התעללות אנטישמית מצד הקצונה הבריטית, גם אם הדבר עלה לו בסכסוכים אישיים עם הפיקוד.
למרות הסכסוכים, הועלה באופן חריג לדרגת קפטן.
בשנת 1943 התמנה לשליש של הגדוד השני, שחמש פלוגותיו רוכזו במחנה אלנבי בבת גלים.
ארגן את חיי התרבות של הגדוד ונתן אפשרות לאמנים, מוזיקאים ומלחינים מחיילי הגדוד לתרום מיכולתם ומכישרונותיהם.
בחניית הגדוד בבנגאזי אפשר את הפעולה החינוכית בקרב יהודי לוב.
בחסותו כשליש הגדוד, הועסקו החיילים בפעולות תרבות וחינוך בין ניצולי יהדות טריפולי וקירנאיקה.
בשנת 1944 הועברה הבריגדה לחזית באיטליה.
בנוסף לתפקידו כמפקד פלוגת המטה של הגדוד השני שימש גם כדובר החטיבה כולה.
במהלך שירותו נשלח לקורס בן חודשיים בחבלה ופירוק מוקשים.
ב-1945 שכנע את מפקדי הבריגדה להקים את "ועדת הסעד" של הבריגדה בראשותו לשם פעילות בקרב פליטי השואה.
לטענתו של חטר-ישי בעדותו במשפט אייכמן ובספרו "הבריגדה ושארית הפליטה", יוזמה זו ננקטה בעקבות ביקורו של שליח המוסד לעלייה ב', יהודה ארזי, שהציג דרישה דחופה מצד המוסד למצוא 5,000 יהודים על מנת להעבירם ארצה ללא כל דחייה, עם סרטיפיקטים או בלעדיהם, כמלחמה בספר הלבן.
עם זאת, ההיסטוריון יואב גלבר הטיל ספק בטענה שלמוסד לעלייה ב' היה קשר לפעילותו של חטר-ישי בקרב פליטי השואה או ליוזמה לנקיטתה.
חטר-ישי הסתובב ברחבי אירופה כדי לאתר את היהודים, ומצא רבבות פליטי השואה במחנות הריכוז, התברר לו כי מצבם של היהודים נורא וכי רבים אשר חזרו לארץ מוצאם כלל לא נותרו בחיים בשל שנאת התושבים המקומיים.
בעקבות זאת, דרש להפסיק לאלתר את הרפטריאציה של היהודים לארצותיהם ולהיטיב את תנאי המחיה שלהם.
הוא התמודד מול אנשי פיקוד, בריגדירים ומפקדי צבאות אמריקאיים ובזכות כל זאת ועוד הציל את חייהם של רבים מאנשי שארית הפליטה.
הצלחה זו לא זקף חטר-ישי לעצמו, בספרו "הבריגאדה ושארית הפליטה", כתב:
חטר-ישי הפעיל לחץ על דוד בן-גוריון, שלא לשוב מהוועידה בלונדון באוקטובר 1945, בלי לבקר קודם במחנות ובלי להיפגש עם פיקוד הצבא האמריקאי, כדי להבטיח מחדש ובאופן רשמי את מצבם וזכויותיהם של העקורים היהודיים, גם לאחר שהרפטריאציה נפסקה והם היו היחידים שנשארו בתוך המחנות.
כמו כן, טיפל בארגון כנס החיילים היהודים מכל צבאות בעלות הברית, שהתקיים בפריז, בבית הכנסת של רוטשילד, שמשתתפיו תמכו בדרישת היישוב למתן 100,000 סרטיפיקטים.
לאחר תום המלחמה ועד מלחמת השחרור
עם סיום המלחמה מונה לרכז את הפעולות הכרוכות בהחזרת החיילים לחיים האזרחיים.
במסגרת זו טיפל בהקמת קורסים לימאים בהולנד, קורסים ליהלומנים באמסטרדם, חוות חקלאיות למועמדים לחברות בקיבוצים ובמושבים ועוד.
חטר-ישי ריכז ראיות ועדויות למשפטי נירנברג, וריכז חומר על הרכוש היהודי שנשדד על ידי הנאצים ומשתפי הפעולה.
במסגרת זו גם עלה על עקבותיו של אדולף אייכמן והיה הראשון שמסר ידיעות עליו ל"צייד הנאצים" שמעון ויזנטל ולאחר מכן, לסגירת המעגל, היה העד האחרון במשפטו של אייכמן בירושלים.
השתתף בריכוז כספים לעזרה למשפחות השכולות או הנמצאות בקשיים, וקופות אלה, אשר כיהן כחבר במועצות הנאמנים שלהן, היוו בסיס לייסוד "בנק אוצר החייל".
בינואר 1946, עם שובו לארץ ישראל, שימש כסניגורם של שני קצינים בצבא הבריטי שהואשמו בהשמעת נאומים פוליטיים.
במרץ 1946 הוא ייצג את הנאשמים שנעצרו בעלייה לביריה.
כן ייצג את בעלי אניית המעפילים "מקס נורדאו" במשפט החרמתה.
באותם חודשים היה פעיל במגבית ההתגייסות שאספה כספים לסיוע לשארית הפליטה במחנות העקורים.
יוסף שפרינצק הציע לו לעבוד בוועד הפועל של ההסתדרות.
משה שרת הציע לו למלא את מקומו של קולונל פרדריק קיש שנפל במלחמה, ולעבוד כמקשר בין השלטונות האזרחיים והצבאיים.
הוועדה המרכזת של ההסתדרות ביקשה שישמש כיועץ המשפטי שלה.
חטר-ישי עסק בקליטתם של החיילים המשוחררים ובין היתר יזם והשתתף בהקמת שכונות מגורים בחיפה, בחדרה, בתל אביב (אפקה, צהלה), לחיילי החי"ל וקציניה.
עם הפסקת המגעים עם השלטונות הבריטיים, האזרחיים והצבאיים, בעקבות השבת השחורה ומעצר מנהיגי היישוב, נבחר, יחד עם עו"ד יעקב שמשון שפירא ועו"ד יעקב סלומון, לוועדת המצב, לטיפול בקשרים עם מוסדות השלטון האזרחיים והצבא הבריטי.
שפירא יצא לירושלים למלא את מקומו של דב יוסף, מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שנעצר בלטרון.
יעקב סלומון טיפל ביחסים עם הקצונה הגבוהה, וחטר-ישי טיפל ב-2,000 עצורי הקיבוצים במחנה המעצר בעתלית.
במלחמת השחרור ועם קום המדינה
לאחר שבן-גוריון קיבל את תיק הביטחון יצא חטר-ישי עם גרשון אגרון, עורך הפלסטיין פוסט, לדרום אפריקה לגיוס כספים לרכש.
בנוסף, הבריח בארגז מכוניתו יהודים מלבנון לארץ.
באוקטובר 1947 נתפסו חמישה חברי פלמ"ח שסיירו בגבול לבנון ליד חניתה על ידי הז'נדרמיה הלבנונית.
הם והועמדו לדין בלבנון וההאשמה הייתה ריגול עם נשק, כשהעונש היה עלול להיות מוות.
הוא גייס להגנתם את שר התחבורה של לבנון, פיליפ תקלה, לימים נציג לבנון באו"ם, יחד עם בנו של נשיא לבנון, עורכי דין שניהם.
הם עצמם חששו להופיע באולם המשפט, אבל חטר-ישי נכח שם אישית, מחופש לעורך דין יוגוסלבי.
לאחר מכן ביקר את הנדונים בבית הכלא ודאג להסדיר את מזונם לכל תקופת מאסרם, והמשיך וטיפל בהם עד לשחרורם במרץ 1949, לאחר הסכמי שביתת הנשק עם לבנון.
ב-1947 הממשלה הזמנית החליטה על גיוס כללי של אנשים מבני 17 ומעלה.
חטר-ישי התמנה לגייס של חיפה והמחוז.
סיסמתו לקריאה להתנדבות הייתה: "נוער!
התגייס!" והיא הוקרנה בכל בתי הקולנוע ופורסמה ברבים.
בערב פסח תש"ח שוחררה חיפה.
כדי למנוע שוד וביזה כפי שקרה בירושלים, בטבריה וביפו, התמנה חטר-ישי למרכז הוועדה לענייני ערבים, שתחת רשותה וסמכותה הועמדה כל חיפה התחתית הערבית שתושביה עזבוה.
חטר-ישי גייס 80 מורים, כשומרים על הרכוש, מחסנים וחנויות שבעיר, דרש וקיבל ממפקד ההגנה בחיפה, יעקב לובליני, צו של "מחוץ לתחום" לחיפה הערבית, עם התראה שכל מי שיימצא בשטח ללא רישיון יירה.
בערב ליל הסדר התברר לו שכ-500 עד 600 ערבים נעצרו תוך הקרבות, והם עצורים בחורבה ערבית עזובה על הכרמל.
הוא ריכז צוות ונסע לשם ועסק כל הלילה ולמחרתו במיון העצורים ושחרורם.
לאחר שבן-גוריון הטיל על שלמה שמיר להקים את חטיבה 7, חטיבה משוריינת שתפרוץ את הדרך לירושלים ביקש שמיר מחטר-ישי, עמו שירת בגדוד השני של הבריגדה, שיתמנה כקצין מנהלה לגיוס החטיבה.
חטר-ישי נענה, ועזר לגייס את חטיבה 7 ולהכינה לקרב.
הוא ארגן את מבנה המערכת השיפוטית בחטיבה 7 במתכונת של הצבא הבריטי, ששימשה דוגמה ליחידות צה"ל האחרות, ששלחו לחטיבה 7 את התובעים הכלליים שלהן, ללמוד את השיטה וליישם אותם אצלן.
כעבור זמן מה, השתתף בהכנות של חטיבה 7 למתקפה של כרמלי לשחרור הגליל.
ביוני 1948 השביע בטקס חגיגי את חטיבה 7 לצה"ל.
בן-גוריון הטיל על אהרן חטר-ישי ונחום חת, היועץ המשפטי של משרד הביטחון, לכתוב חוק צבאי לצה"ל.
הם ניסחו את תקנות שעת חרום (חוקת השיפוט), התש"ח-1948, שהסדירו את המשפט הצבאי בצה"ל.
התקנות התבססו על תקנון "ההגנה", והיוו את התשתית לחוק השיפוט הצבאי, שנחקק ב-1955. חטר-ישי הופיע בישיבות של ועדת חוק ומשפט, ועדת החוץ והביטחון ואחר-כך גם במליאת הכנסת, כדי לקבל אישור לחוקה ולתיקונים המוצעים של ידו מדי פעם.
הקמת המערכת השיפוטית של צה"ל וניהולה
עם הקמת צה"ל, את תפקיד התובע הכללי של צה"ל מילא אברהם גורלי.
בסוף דצמבר 1948 החליף אותו חטר-ישי שהחליף את התביעה הצבאית לפרקליטות הצבאית, והיה לפרקליט הצבאי הראשי הראשון בתחילת 1949. עם הקמת המערכת השיפוטית של צה"ל הוא אייש את כל התפקידים במערכת: שופטים, פרקליטים, תובעים וסנגורים.
בתפקידו כפצ"ר מילא גם את התפקיד של יועץ משפטי לשר הביטחון.
כן שריין את מעמדו של הפרקליט הצבאי הראשי כחבר קבוע במועצה השיפוטית של המדינה.
בהמשך ביטל את בתי הכלא הפרטיים במסגרת הש"י ויזם את מינויה של הוועדה הממונה על מאסרים מנהליים שבהרכבה היו שופט בית המשפט העליון מנחם דונקלבלום, והרב שמחה אסף ואורי מנהלן.
חטר-ישי הקים את כל מוסדות השירות המשפטי בצה"ל ואייש את כל התפקידים.
הוא ניהל מאבק חריף עם הרמטכ"ל השני, יגאל ידין, על עצמאות המערכת המשפטית.
לפי בקשת שר המשטרה טיפל בשכנוע קצינים במשטרת המנדט להישאר לשרת במשטרת ישראל.
אלמנתו של סרן מאיר טוביאנסקי, שנשפט למוות כבוגד והוצא להורג על ידי כיתת יורים, פנתה לבן-גוריון באמצעות עו"ד אשר לויצקי, ותבעה חקירה מחדש.
היא כפרה בגרסה הצבאית של בית דין השדה וטענה לחפותו של בעלה.
הממשלה אימצה את כל המלצותיו.
התמנה על ידי בן-גוריון, יחד עם השופט בנימין זהר ואבא חושי, כחבר ועדת חקירה לטבח כפר קאסם וכן כחבר בוועדות אחרות.
בין השנים 1952–1954 השתחרר חטר-ישי מתפקידו כפרקליט הצבאי הראשי בדרגת אלוף-משנה וחזר למשרדו בחיפה.
"שורת המתנדבים" ביקשה שינהל אותה.
המשמרת הצעירה של מפא"י ביקשה שיבוא לרכז אותה ואבא חושי, ראש עיריית חיפה, הציע לו לעבוד עמו.
חטר-ישי נענה לבקשת המגבית היהודית המאוחדת ויצא בשנית לשלושה חודשים למגבית בקנדה.
בהמשך פתח משרד לייעוץ חינם בשפרעם לבני העדה הדרוזית, לבקשתו וכתמיכה בח"כ סאלח-חסן ח'ניפס, שלדעתו קופח על ידי מפא"י, אף על פי שנבחר לכנסת מטעמה.
חטר-ישי הגן על ראג'י עיסא וסאלח קונטר שנידונו למוות על רצח שני מחבלים ועונשם הומר במאסר עולם, וקיים על חשבונו את אשתו ושני ילדיו של קונטר במשך למעלה משנתיים, עד שחרורם של השניים מהכלא בחנינה שהשיג עבורם מהנשיא חיים ויצמן בהמלצת בן-גוריון.
בשנת 1958 כתב את הספר "רק אתמול".
בין השנים 1963–1965 נענה לפנייתם של נתן אלתרמן ואורי לוברני, מנהל לשכת ראש הממשלה, וירד לשדה בוקר, לעזור לבן-גוריון בעניין "פרשת לבון".
לאחר ששכנע את בן-גוריון שלא נשלח על ידי שום מפלגה אלא בא לעזור לו בעניין "פרשת לבון" מתוך התנדבות אישית, קיבל לעיונו את כל החומר, לו הקדיש חודשים אחדים.
כשהגיע למסקנה שוועדת השבעה טעתה במסקנתה שלבון לא נתן את הפקודה "לקצין השלישי", הזמין את ידידו, עו"ד יצחק טוניק, לערוך עמו ניתוח משפטי ודו"ח מסכם על פעולת ועדת השבעה.
הדו"ח של חטר-ישי וטוניק הוגש על ידי בן-גוריון לשר המשפטים וליועץ המשפטי.
האחרון קבע, שהדו"ח "לא השאיר מתום ממסקנותיה והחלטתה של "ועדת השבעה".
בתחילת 1964 התמנה, לפי בקשתם של לוי אשכול ושר החינוך זלמן ארן, ליו"ר ההתאחדות לספורט, במטרה לחבר תקנון להתאחדות הספורט שמצד אחד יאפשר קבלת החלטות ברוב ומצד שני ימנע דורסנות של הרוב.
בנוסף, ביקש חטר-ישי להביא לחקיקת חוק ספורט בכנסת שיעזור במאבק באלימות הקהל בספורט.
עם כניסתו לתפקיד העריך שמלאכתו תושלם תוך שישה חודשים, אולם רק לאחר קרוב לשנתיים הצליח במשימה.
הוא הכין בשיתוף עם הנהלותיהן של אגודות הספורט "מכבי", "הפועל", "בית"ר", "אליצור", ו"איסט"א" טיוטה מוסכמת לחוקה ספורט בארץ.
היה חבר במשך שנים רבות בוועדה ביד ושם, המעניקה את התואר "חסיד אומות העולם", ודן בקרוב ל-2,000 המלצות.
בשנת 1973, חודשים ספורים לפני מלחמת יום הכיפורים, עבר לגור בקיבוץ עין גב, בעקבות הזמנת חברי הקיבוץ, עמם היה קשור עוד טרם הוקם הקיבוץ.
סייע לקיבוץ ולחבריו בבעיות משפטיות.
התנדב לעזרתה של קבוצת עולים מרוסיה שהתארגנה בשם "עליה 70", ושמטרתה - הקמת יישוב של אנשי מדע ליצירת מקומות עבודה לעולים אנשי מדע, תוך התנגדות עקרונית לקבלת תקציב כלשהו, ועומדת על קיום עצמי ממפעלים שהקימו במקום.
הרעיון של קיבוצים הבנויים על תעשייה היה חדש, ועברו עליהם קשיים רבים, כאשר חטר-ישי ליווה אותם גם בהלוואות אישיות והשקיע בהם זמן ועבודה רבה במשך זמן ממושך.
רעייתו רחל התנדבה ולימדה עברית את כל חברי הקבוצה במשך חודשים ארוכים, כשהיא נוסעת יום יום מעין גב לקיבוצם, שהוא כיום המושב אניעם.
בשנת 1991 פרסם את ספרו "קו ההגנה", ובו משפטים ואירועים שהשתתף בהם בשנים 1936–1939. הספר מספר על הקו שנקטה "ההגנה" נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל.
"קו ההגנה" הוא גם אותו קו בו נקט חטר-ישי כעורך הדין של "ההגנה" בהיותו מייצג את הנאשמים במשפטים שונים.
בשנת 1992 עבר חטר-ישי אירוע מוחי, שגרם לו לשיתוק מחצית הגוף ואובדן כוח הדיבור.
יחד עם אחיותיו יהודית קרסיק, מרים איצקוביץ ואמה מריוט הגיש חטר-ישי בשנת 1996 עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק בדרישה להשיב לידיהם קרקע ליד גבעת אולגה שהופקעה על ידי המדינה לפני שנים רבות, בשל חלוף הצורך הציבורי שהצדיק את ההפקעה; העתירה הביאה לקביעת הלכה חשובה (בג"ץ קרסיק) בדיני ההפקעות.
חטר-ישי נישא בשנת 1930 לרחל לבית רבינוביץ.
לשניים נולדו שלושה ילדים: שני בנים - און, ודרור חוטר ישי, לימים ראש לשכת עורכי הדין בישראל, ובת, סמדר אוטולנגי, משפטנית.
הרעיה רחל נפטרה בשנת 1993.
חטר-ישי נפטר ב-20 במאי 2003, והובא למנוחות בקיבוץ עין גב לצד אשתו רחל, שהייתה בתקופה מסוימת עיתונאית ב'דבר', שנפטרה עשר שנים קודם לכן.
הספר מכיל 11 סיפורי משפטים שניהל טרם קום המדינה.
הספר תורגם להונגרית ורומנית ופורסם בהמשכים בעיתונות היומית בשפות אלו בארץ.
בנוסף, תורגם לאיטלקית והוצא לאור על ידי הפדרציה היהודית באיטליה.
סיפורים אחדים מתוכו יצאו בסדרת "תרמיל" ו"גשר" כחומר קריאה מומלץ לחיילי צה"ל.
סיפורים אחדים פורסמו וממשיכים להתפרסם גם כיום על ידי הקונגרס הציוני העולמי כחומר קריאה בבתי ספר בתפוצות וכחומר לימוד באולפנים לעברית בישראל ובמדינות אחרות.
קו ההגנה, ספרית מעריב, 1991
הבריגדה ושארית הפליטה, הוצאה פרטית, 1999
הרב אהרן חורין (בכתיב מיושן: "חארין" וגם "חארינער"; כ"ח באב ה'תקכ"ו, 3 באוגוסט 1766 – ט' באלול ה'תר"ד, 24 באוגוסט 1844) היה רבה של אראד.
חורין היה אחד הרבנים הבודדים בדורו שהחזיק בגלוי בעמדות משכיליות ורדיקליות וקרא לשינויים רחבי-היקף בהלכה הנוהגת.
הוא התפרסם בשורה של פסיקות גמישות במיוחד שהוציא בניגוד לדעת עמיתיו, דבר שהביא אותו לעימותים קשים עמם ובפרט עם החת"ם סופר.
נחשב לאחד ממבשרי היהדות הרפורמית.
חורין נולד בכפר הְרַאנִיצֶה (Hranice) שבמוראביה לקלמן ושיינדעל לבית דונאט.
אביו היה סוחר זעיר שלא חסך עלויות על חינוך בנו: בנוסף לתלמוד, למד הצעיר גם דקדוק עברי מ"צהר התיבה" לשלמה זלמן הנאו.
ב-1780 עברה המשפחה לדויטשקרויץ ("צעהלים") שבבורגנלנד, והנער עבר לישיבתו של הרב ירמיהו רוזנבוים במטרסדורף הסמוכה.
באותה תקופה רכש גם את השפה הגרמנית.
באביב 1782 נסע לפראג ללמוד תחת רב העיר הרב יחזקאל לנדא, "הנודע ביהודה", ממנו קיבל היתר הוראה כעבור שנה, בגיל שבע-עשרה.
במהלך שהותו בבירה הבוהמית, התאכסן כנראה בביתה של משפחה שנטתה בסתר לשבתאות, טענה שקושרה על ידי ביוגרפים כמו לאופולד לעף לפועלו מאוחר יותר.
כמו כן, סביר שפגש במקובל הפרנקפורטאי הרב נתן אדלר ובתלמידו הצעיר משה שרייבר כשאלה ביקרו בעיר אצל הנודע ביהודה.
האחרון הפך כעבור שנים לאויבו הראשי.
חורין לא התכוון להתפרנס מתורה, ובסוף 1783 שב לביתו בדויטשקרויץ כדי לישא אשה.
ב-26 בדצמבר התחתן עם רבקה, ולימים נולדו להם שלושה בנים וארבע בנות.
הוא שלח ידו במסחר, אך לא הצליח בכך.
לבסוף ויתר על הסתייגויותיו, ובהמלצת רבו ירמיה ממטרסדורף התקבל ב-13 בספטמבר 1789 לרבנות בקהילה הקטנה של אראד, שכללה כ-150 נפש.