tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת הפיגוע התנהל משא ומתן בין ממשלות בריטניה ואירלנד בנוגע לחקיקת חוק הסגרה חדש, שיאפשר להסגיר חשודים בטרור מאירלנד לבריטניה.
אירלנד דרשה בתמורה הכנסת שינויים במערכת המשפטית שנהגה בצפון אירלנד.
הפיגוע הביא להחלשת ההתנגדות באירלנד לחוק החדש והוא אושר בהמשך עם כמה שינויים בנוסחו.
הפיגוע גרם נזק פוליטי לשין פיין.
בבחירות המקומיות ב-1989 במחוז פרמנה, שבה שכנה אניסקילן, איבדה המפלגה ארבעה משמונת נציגיה במועצת המחוז.
רק בשנת 2001 חזרה התמיכה במפלגה במחוז זה לרמתה שלפני הפיגוע.
מנהיג המפלגה ג'רי אדמס התנצל על הפיגוע בשם התנועה הרפובליקנית ביום השנה העשירי להתרחשותו.
בשנת 2002 הושלמה הקמתו של מבנה חדש במקום המבנה שנהרס בפיגוע.
המבנה החדש נקרא "מרכז קלינטון" על שמו של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון.
עד היום לא הועמד איש לדין בקשר לפיגוע.
כתוצאה מהפיגוע נרצחו 6 חיילים ואזרחית אחת, ונפצעו 30 נוספים.
יממה לאחר הפיגוע נפטר עוד חייל שנפצע (הנרצח השמיני).
ביום ראשון 9 באפריל 1995, בשעה 11:00 בבוקר, יצא אוטובוס אגד מס' 36, מהתחנה המרכזית באשקלון לכיוון גוש קטיף, כשעליו חיילים רבים.
באותה שעה הסתתר חאלד חטיב, צעיר פלסטיני בן 22, איש הג'יהאד האסלאמי, תושב מחנה הפליטים נוסייראת, בפרדס, במרחק כקילומטר אחד מצומת כפר דרום.
חטיב, הגיע למקום מכיוון ח'אן יונס ברכב מסוג פולקסווגן טרנספורטר בצבע כחול, כשהרכב עמוס בעשרות ק"ג של חומרי נפץ ומטעני חבלה, זאת מתוך כוונה לארוב ולפגוע באוטובוס הנמצא בדרכו למקום.
להסוואה הונחו ברכב ארגזים מלאים בעשבים.
חטיב גויס על ידי נביל א-שרחא, מבכירי הג'יהאד האיסלאמי, תושב נוסייראת אף הוא, שהיה אחראי לגיוס והכנת צעירים רבים, לביצוע פיגועי התאבדות ברצועת עזה, ולתכנונו של הפיגוע.
היה זה חלק מתוכנית של ארגון הג'יהאד, שבאה בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו, להוציא לפועל פיגועים, במטרה לטרפד את התהליך המדיני בין ישראל לפלסטינים.
(כמו פיצוץ מכוניות התופת בבית-ליד ב-22 בינואר 1995. פיגוע שבוצע בשיתוף פעולה עם החמאס).
האוטובוס נסע כשרוב הנוסעים יושבים על כיסאותיהם, והאחרים נוסעים בעמידה.
כשהגיע האוטובוס למחסום כיסופים, הצטרפו אליו שני ג'יפים צבאיים, אחד מלפנים ואחד מאחור, כליווי שניתן באותם ימים לכל אוטובוס ישראלי, שנסע ליישובים בלב רצועת עזה.
חטיב הכיר את לוח הזמנים של האוטובוס הישראלי, וידע בדיוק מתי הוא יגיע לציר כפר דרום.
סמוך לשעה 12:00 חלפה שיירת כלי הרכב בצומת, ופנתה צפונה, לעבר כפר דרום.
חטיב החל לנסוע על שביל העפר, כשהוא מתקדם אל עבר האוטובוס.
כאשר חלף הג'יפ הראשון על פני מכונית התופת, עלה המחבל על הכביש, תוך שהוא מאיץ את מהירות הרכב.
ברגע שהוא הדביק את האוטובוס, סטה לכיוונו והתנגש בו.
על פי עדויות של אנשים שהיו במקום, נשמע קול פיצוץ עז, וחלקי מתכת מן הרכבים התעופפו באוויר למרחק רב.
החיילת אורית טאפט, שנפצעה בפיגוע סיפרה: .
לדבריה של טאפט, החיילים שעמדו באוטובוס, שימשו לה כמגנים חיים, על תפקודה בעת הפיגוע, למרות פציעתה, קיבלה טאפט צל"ש מפקד חיל הים.
בינתיים החלו זורמים למקום כוחות צבא והצלה.
המוקד של המועצה האזורית חוף עזה, שלח באופן מיידי צוותים רפואיים אזרחיים, שהחלו פועלים בטיפול בפצועים הרבים בשטח, לצד חובשים צבאיים.
כוחות רפואה מתוגברים הגיעו לזירה מבתי החולים שבדרום, במסוקי חיל האוויר, תוך כ־20 דקות.
בתוך זמן קצר הוקם בפרדס הסמוך בית חולים שדה.
תוצאות הפיגוע פורסמו באותו יום.
6 חיילים נרצחו, ועוד תלמידת סמינר אחת, אזרחית ארצות הברית.
אחד הפצועים, סמל אברהם ארדיטי, נלחם על חייו בבית החולים במשך יממה ומת מפצעיו והיה למעשה הנרצח השמיני במניין בפיגוע.
נרצחי הפיגוע: רב"ט איתי דינר, סמ"ר מאיר שנוולד, סמל נטע סופרין, סמל יובל רגב, סמל צבי נרבט, רב"ט טל ניר, אליסיה פלאטו, סמל אביבי ארדיטי.
ב־12 באפריל 1995 קיימה הכנסת כנס מיוחד לרגל הפיגוע ופיגוע נוסף שהיה בסמוך לנצרים.
ב־25 בדצמבר 2003, בתקיפת מסוקים, בה שוגרו מספר טילים אל מכונית במרכז העיר עזה, נהרג בכיר הג'יהאד נביל א-שרחא שתכנן את הפיגוע.
שלושה מנרצחי הפיגוע היו בני ראשון לציון ולזכרם הוקם "גן השלושה" ברחוב ירושלים בעיר זו.
אחיו של מאיר הרב אליעזר שנוולד הקים את ישיבת ההסדר מאיר הראל על שמו.
פיגוע התופת בבית הכנסת אלגריבה היה פיגוע טרור שבוצע ב-11 באפריל 2002 באמצעות משאית תופת שהתפוצצה בחזית בית הכנסת העתיק "אלגריבה" באי ג'רבה שבתוניסיה.
בפיגוע נהרגו 21 בני אדם.
היה זה הפיגוע השני בבית הכנסת לאחר שבמהלך חג שמיני עצרת (שמחת תורה) תשמ"ו (1985), פתח אחד השוטרים שהיו מופקדים על ביטחון המקום באש על המבקרים, ורצח שלושה מהם.
מחבל בשם ניזאר בן מחמד נאסר נוואר, יליד 1978, הסיע משאית עמוסה בבלוני גז וחומרי נפץ, פרץ את מחסומי הביטחון שלפני בית הכנסת העתיק "אלגריבה" באי ג'רבה שבתוניסיה, והתפוצץ בחזית בית הכנסת.
בפיגוע נרצחו 21 בני אדם, מהם: שלושה מקומיים, 14 תיירים מגרמניה ושני תיירים מצרפת ויותר מ-30 נפצעו.
למרות שבשעות הראשונות שלאחר האירוע הייתה הנחת המשטרה המקומית הרשמית כי מדובר בתאונה, התברר בחקירת המקרה כי מדובר בפיגוע תופת מכוון.
בהמשך חקירה נתגלה כי עמדו מאחרי הפיגוע מוסלמים קיצוניים שהיו קשורים לאל-קאעידה.
במרץ 2003 נעצרו בספרד חמישה בני אדם בחשד לשותפות במימון הפיגוע.
באפריל אותה שנה נעצר בפריז לאחר מאמץ מודיעיני משותף של ממשלות באירופה, אזרח גרמני ממוצא פולני שהתאסלם, בשם מישל גנסארסקי, בחשד למעורבות בפיגוע, הוא נכלא והועמד לדין ובפברואר 2009 נידון ל-18 שנות מאסר.
תמונות מאירוע הזיכרון לנרצחי הפיגוע
פיגוע הרכבת בוויטרי-לה-פרנסואה התרחש ב-18 ביוני 1961. רכבת נוסעים בצרפת ירדה מהפסים עקב התפוצצות מטען חבלה שהטמינו אנשי ארגון הצבא הסודי (OAS).
כתוצאה מכך נהרגו 24 אנשים ולמעלה ממאה נוספים נפצעו.
זה היה פיגוע הטרור החמור ביותר בתולדות צרפת עד לפיגועי 13 בנובמבר 2015 בפריז.
הפיגוע התרחש בשעה 15:10 בקו הרכבת משטרסבורג לפריז, ליד העיירה ויטרי-לה-פרנסואה, כ-160 קילומטרים ממזרח לפריז.
מטען החבלה הונח על ידי אנשי ארגון OAS (Organisation de l'armée secrète), ארגון שהקימו אנשי צבא צרפתים שהתנגדו למתן עצמאות לאלג'יריה.
הרכבת שנפגעה הייתה רכבת האקספרס מס' 12, שנעה במהירות גבוהה על הפסים.
חקירת האירוע העלתה שמטען החבלה הונח על הפסים כך שיופעל על ידי הרכבת בעוברה שם.
פיגוע ימי הוא ספר מתח צבאי מאת הסופר הבריטי פטריק רובינסון.
עלילת הספר נפתחת כאשר צוללת שזהותה נותרה אנונימית משמידה את נושאת המטוסים "תומאס ג`פרסון" של הצי האמריקני, על 6,000 אנשי צוותה, באמצעות טורפדו בעל ראש נפץ גרעיני.
נשיא ארצות הברית קלארק מטיל על המטות המשולבים לגלות מי עומד מאחורי הטבעת הספינה ולמצות עמו את הדין.
בראש החקירה עומד האדמירל ארנולד מורגן, מפקד צוללת לשעבר וראש סוכנות ה-NSA, הנעזר במומחה לנשק גרעיני ביל בלדרידג', אף הוא קצין מערכות נשק בצוללות תקיפה בעברו.
במקביל מאשר הנשיא מבצע חשאי במסגרתו נשלח צוות מן הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), בראשות הסרן ראסל בנט להשמיד את שלוש הצוללות שברשות חיל הים האיראני בנמל בנדר עבאס.
הפיגוע במנצ'סטר שבבריטניה התרחש ב-15 ביוני 1996. משאית שנשאה 1,500 קילוגרמים של חומר נפץ הוחנתה על ידי פעילי הצבא האירי הרפובליקני במרכז רובע המסחר של העיר.
האזור סביבה פונה במועד, אך נטרול הפצצה נכשל, והפיצוץ שאירע נחשב לגדול ביותר שהתרחש בבריטניה מאז מלחמת העולם השנייה.
בפיגוע לא היו הרוגים, אך 212 אנשים נפצעו ונגרם הרס כבד ונרחב למבנים באזור, אשר שיקומו ארך שנים.
האחראים לפיגוע לא נתפסו ולא הועמדו לדין.
הפיגוע במנצ'סטר היה חלק מגל פיגועים שחולל באנגליה הצבא האירי הרפובליקני לאחר סיומה בראשית 1996 של הפסקת אש שנטל על עצמו ב-1994 במסגרת מאמצי השכנת השלום בסכסוך בצפון אירלנד.
ב-15 ביוני 1996 בשעה 09:20 החנו שני גברים בברדסים משאית מתוצרת פורד במקום חניה בלתי חוקי ליד מנצ'סטר ארנדייל וחנות מרקס אנד ספנסר ברחוב קורפוריישן (Corporation) ברובע המסחר של מנצ'סטר.
חבלני משטרה העריכו לאחר מכן כי נשאה 1.5 טון של חומר נפץ פלסטי מסוג סמטקס ביחד עם תערובת דשן ANFO המשמשת לייצור מטעני חבלה.
במקום נמצאו בהמשך גם שרידי רכיבים של מנגנון מילכוד שהותקן במשאית ונועד למנוע את פירוק הפצצה.
עשרים דקות לאחר שהוחנתה המשאית במקום הגיעה שיחת טלפון לאולפני גרנדה בעיר ובה התרעה כי פצצה הוטמנה בפינת הרחובות קורפוריישן וקאנון (Cannon) וכי היא תתפוצץ בתוך שעה.
המצלצל מסר מילות קוד ידועות על מנת שהמשטרה תדע שהאזהרה היא אמינה.
ארבע שיחות דומות נעשו לתחנות טלוויזיה ורדיו, למערכת עיתון ולבית חולים.
שוטר שהגיע אל המשאית ראה חוטי חשמל שנמתחו מתא הנהג אל אחורי המשאית והתריע כי מדובר במכונית תופת.
משטרת מנצ'סטר החלה מיד בפינוי הקהל בבניינים וברחובות הסמוכים, שנאמד ב-75 עד 80 אלף איש.
הוקם מתחם אבטחה למניעת כניסה לאזור, שגבולותיו הורחבו בהדרגה כלפי חוץ.
בשעה 11:10 הגיע קוטר מעגל האבטחה שבמרכזו המשאית לכקילומטר וחצי.
צוות חבלנים הגיע לעיר מליברפול וניסה לפרק את הפצצה שבמשאית באמצעות רובוט, אך לא היה די זמן לכך.
הפצצה שבמשאית התפוצצה בשעה 11:17. קול ההתפוצצות נשמע למרחק של 11 קילומטרים סביב ובעקבותיה התרומם ענן פטרייה של עשן לגובה של 300 מטר.
הריסות ושברי זכוכית התעופפו באוויר למרחק של כ-800 מטרים מסביב למוקד הפיצוץ.
הודות לפינוי המוקדם של הקהל לא נהרג איש, אך 212 אנשים נפצעו, מהם שבעה שנפצעו קשה.
רוב הנפגעים נפגעו מהריסות שהתעופפו אל מחוץ למתחם האבטחה שיצרה המשטרה.
המשטרה גייסה קרונות של הרכבת הקלה של העיר על מנת להעביר נפגעים לבית חולים בחלקה הצפוני.
החיפוש אחרי נפגעים במקום ההתפוצצות הופרע על ידי הימצאן של בובות תצוגה שהועפו מתוך חנויות ונחשבו בטעות לגופות אדם.
ההתפוצצות גרמה נזק לתריסר מבנים סביב אתר ההתפוצצות, שחלקם היו מבנים גדולים ורבי קומות.
הרחובות סביבם נגדשו בהריסות ובשברי זכוכית.
שליש מאזור המסחר של העיר נפגע, בשטח מסחר של 49 אלף מטרים מרובעים ושטח משרדים של 57 אלף מטרים מרובעים.
חלק מהמבנים ניזוקו כה קשה עד כי היה הכרח להרוס אותם, ואחרים נסגרו לשיפוצים למשך חודשים.
היקף הנזק הוערך ב-700 מיליון לירות (1.2 מיליארד לירות במחירי 2016) וככזה היה מהאסונות החמורים ביותר מעשי ידי אדם עד אותו זמן.
הפיגוע זכה לגינויים חריפים בבריטניה ומחוץ לה, כולל מפי ראש ממשלת אירלנד ג'ון ברוטון.
חמישה ימים לאחר הפיגוע נטל הצבא האירי הרפובליקני אחריות על הפיגוע והתנצל על הפגיעה הגופנית באזרחים.
עיריית מנצ'סטר עשתה מאמצים להשבת החיים בעיר לאחר הפיגוע למסלולם.
משחק הכדורגל במסגרת טורניר יורו 1996 התקיים יום לאחר ההתפוצצות כמתוכנן תחת אבטחה כבדה ולאחר שאצטדיון אולד טראפורד נסרק בקפידה.
היה חשש שהאוכלוסייה האירית הגדולה של העיר תותקף בעקבות הפיגוע, אך רק תקריות מעטות מעין אלו התרחשו.
משטרת אנגליה ניהלה חקירה נרחבת במאמץ לאתר את האחראים לפיגוע.
בדיקת צילומי מצלמות אבטחה מכל רחבי הארץ העלתה כי המשאית הוטענה ככל הנראה בחומרי הנפץ בלונדון ועשתה את דרכה משם צפונה למנצ'סטר בליווי מכונית אחרת, ששימשה כנראה כמכונית מילוט.
ב-15 ביולי נעצרו בלונדון שישה חשודים בפעילות טרור שם במסגרת הצבא האירי הרפובליקני.
משטרת מנצ'סטר סברה כי אספה ראיות מספיקות כדי להאשים אותם גם בהכנת והטמנת המשאית, אך בעקבות התייעצות בין מפקדי המשטרה בעיר לבין אנשי כוח השיטור המלכותי של אלסטר (משטרת צפון אירלנד) הוחלט שלא לעשות זאת.
אפשר שכך הוחלט על מנת שלא לסכן פעילות מודיעינית חשאית בצפון אירלנד נגד הצבא האירי הרפובליקני.
רק ב-1998 הועבר חומר החקירה של משטרת מנצ'סטר לידי התביעה הכללית של אנגליה, וזו החליטה שלא להגיש נגד השישה כתבי אישום בגין הפיגוע בעיר.
ב-1999 פרסם עיתון אזורי במנצ'סטר (Manchester Evening News) מידע של משטרת מנצ'סטר שהודלף לו, שלפיו נאספו ראיות הקושרות לאירוע את ששת העצורים מלונדון וכן אדם נוסף, שאותו החליטה התביעה לא להאשים בעקבות ייעוץ משפטי חיצוני שקיבלה ואשר הצביע על חולשת הראיות נגדו.
התביעה טענה כי ההחלטה על כך לא נתקבלה בלחץ ממשלת בריטניה.
בשנת 2002 הועמד לדין קצין בכיר במשטרת מנצ'סטר שפיקד על חקירת הפיגוע באשמה שהדליף לעיתון חומר מסווג, אך הוא זוכה.
כתב הפלילים של העיתון סירב לגלות את המקור שלו ונמצא אשם בבזיון בית המשפט.
ששת העצורים בלונדון הורשעו באישומים בקשר לפעולות טרור אחרות ונדונו לעונשי מאסר ממושכים, אך שוחררו בשנת 2000 בהתאם לתנאי הסכם יום שישי הטוב.
ב-2006 הודיעה משטרת מנצ'סטר כי אפסו הסיכויים לתפוס ולהרשיע את האחראים לפיגוע.
משרד הפנים הבריטי העריך כי בפיגוע נפגעו באופן ישיר ועקיף כ-400 עסקים שנמצאו במרחק של עד 800 מטר ממוקד ההתפוצצות.
סכומי הביטוח של העסקים שנפגעו היו קטנים מהיקף הנזק שנגרם (מצב של תת-ביטוח).
לנפגעים ולניזוקים בפיגוע שולמו פיצויי ביטוח בסכום של 411 מיליון לירות וכן פיצויים ממשלתיים בסכום של 1.145 מיליון לירות.
מרבית עבודות השיקום הפיזי בעיר הסתיימו עד לסוף שנת 1999.
תיבת דואר עגולה שניצבה ליד אתר ההתפוצצות ושרדה לאחריה הוצבה במקום מחדש לאחר גמר השיפוצים ונושאת מאז לוחית זיכרון לאשר התרחש שם.
יום אחד לפני פתיחת משחקי חבר העמים במנצ'סטר ביולי 2002 נערך בקתדרלה שלה טקס הודיה על "הנס של מנצ'סטר" במעמד המלכה אליזבת ובעלה הנסיך פיליפ.
ערך זה מונה רשימת פיגועי דריסה שהתרחשו בשטח שליטה ישראלי במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 18 בפברואר שכם 1 1 פלסטיני מחבל פגע ברכבו בסיור צה"ל במחנה הפליטים עסכר בשכם.
המחבל הצליח לפצוע קשה שני חיילים, בטרם נורה על ידי חבריהם.
אחד החיילים נפטר מפצעיו לאחר כשנה וחצי בבית החולים.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 30 בנובמבר גוש קטיף 1 0 פלסטיני פיגוע הדריסה הראשון כנגד אזרחים - כשמחבל דרס למוות את אביגדור דהרי בצומת גוש קטיף.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 11 באוקטובר רמת גן 2 11 פלסטיני מחבל דרס קבוצת חיילים שהמתינו בצומת תל השומר, וגרם לשני חיילים הרוגים ול-11 פצועים.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 15 במרץ צומת עלי 2 0 פלסטיני מחבל דרס שני תושבי השומרון שהיו בדרכם לתחנה בצומת עלי.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 26 בפברואר ירושלים 1 לא ברור פלסטיני מחבל דרס ממתינים בתחנת אוטובוס בצומת הגבעה הצרפתית בירושלים, וגרם להרוגה אחת ומספר פצועים.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 10 באוגוסט צומת נחשון 0 13 פלסטיני מחבל דרס שתי חיילות בצומת נחשון.
המחבל נמלט, וכעבור דקות אחדות חזר ודרס אנשים שטיפלו בפצועות.
לאחר ששוטרים ירו לעברו, איבד המחבל שליטה על הרכב ונהרג.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 1 באוקטובר ירושלים 0 2 פלסטיני נהג פלסטיני פצע שני שוטרים קל במהלך ניסיון דריסה במזרח ירושלים.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 14 בפברואר ליד אזור 8 21 חליל אבו עלבה פיגוע האוטובוס באזור: לאחר שסיים להוריד את כל הנוסעים, האיץ נהג אוטובוס את מהירותו וסטה לעבר תחנת אוטובוס בצומת טמפו שעל יד אזור.
הוא פגע בהמון שחיכה בתחנה והמשיך בנסיעתו עד שנעצר אחר מרחק רב בידי המשטרה.
שמונה בני אדם, שבעה חיילים ואישה נהרגו בפיגוע, ו-21 נוספים נפצעו.
1 במרץ טייבה 0 1 זאב בודד נהג מונית פלסטיני דרס קצין משמר הגבול שכיוון תנועת מוניות במחסום טייבה ופצע אותו קל.
26 במרץ ליד טייבה 0 1 זאב בודד פלסטיני דרס שוטר מג"ב במחסום שבין טול-כרם לטייבה ופצע אותו קל, לאחר מכן נמלט.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 28 בינואר סמוך לקלקיליה, פתח תקווה, בני ברק 0 3 זאב בודד מחבל פלסטיני דרס חייל במחסום של צה"ל סמוך לקלקיליה, הגיע לפתח תקווה, שם השתלט על מכונית אחרת, המשיך לבני ברק ופצע בדריסה שוטר וחיילת.
המחבל נורה למוות בבני ברק.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 2 ביולי ירושלים 3 36 חוסאם דוויאת פיגוע הדריסה ברחוב יפו: פיגוע דריסה יוצא דופן, שבו עלה מחבל תושב צור באחר על יעה אופני ("שופל") ודהר לאורך 500 מטרים ברחוב יפו בירושלים, תוך שהוא מתנגש, דורס, מוחץ והופך כלי רכב באמצעות היעה.
הפיגוע נמשך כחמש דקות, והסתיים כאשר חייל בחופשה שעבר במקום ירה למוות במחבל.
בפיגוע נדרסו למוות 3 אנשים ונפצעו כ-70 אנשים.
22 ביולי ירושלים 0 24 זאב בודד פיגוע דריסה באמצעות מחפרון נערך בירושלים, בסמוך לגן הפעמון.
המחבל נורה למוות על ידי עובר אורח וקצין מג"ב.
22 בספטמבר כיכר צה"ל בירושלים 0 17 זאב בודד מחבל שנהג ברכב פרטי דרס קבוצת חיילים ועוברי אורח בכיכר צה"ל.
המחבל נורה למוות על ידי הסמ"פ של אותה הקבוצה.
27 בדצמבר ירושלים 0 1 זאב בודד צעיר ערבי שתצפת על ניידת משטרה דרס ופצע שוטר שיצא ממנה.
הפיגוע בוצע ביום בו החל צה"ל במבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 5 במרץ ירושלים 0 2 זאב בודד סמוך לקניון מלחה בירושלים, מחבל שנהג ביעה אופני פגע בניידת משטרה ופצע קל שני שוטרים שישבו בה.
שוטר ואזרח שהיו במקום ירו במחבל, שמת זמן קצר לאחר מכן.
18 באפריל ירושלים 0 2 זאב בודד פיגוע דריסה סמוך למחסום חיזמא בצפון ירושלים, שני שוטרים נפצעו קל ובינוני.
המחבל נתפס והודה בחקירתו כי התכוון לפגוע בשוטרים.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 4 באוגוסט ירושלים רחוב שמואל הנביא 1 5 מוחמד נאיף אל-ג'עביס פיגוע דריסה של מחפר בירושלים - מחבל פלסטיני השתמש במחפר שנלקח מאתר בנייה על מנת לפצוע עוברי אורח.
המחבל הצליח לרצוח אדם אחד ולפצוע חמישה בני אדם באופן קל לפני שפנה לאוטובוס ציבורי, הפך את אוטובוס, והכה אותו שוב ושוב באמצעות הזרוע של המחפר.
בפיגוע נרצחו תינוקת ישראלית בת שלושה חודשים ועולה חדשה מאקוודור בת 22, וכמו כן נפצעו גם שבעה אנשים נוספים.
המחבל נורה למוות על ידי שוטרים.5 בנובמברירושלים, שכונת ארזי הבירה313אבראהים אל-עכרי פיגוע הדריסה בארזי הבירה מחבל פלסטיני פעיל חמאס נהג במכוון בטנדר במהירות לתוך קהל, שהמתין בתחנת הרכבת הקלה בירושלים "שמעון הצדיק" שבשכונת ארזי הבירה.
הוא פגע עם רכבו בתחנת אוטובוס ולאחר מכן יצא מהרכב והחל לדקור עד שנורה וחוסל על ידי מאבטח שהגיע למקום.
המחבל הוא בן דודם של המחבלים שביצעו את הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בשנת 2014.
המחבל הוא אסיר לשעבר, ששוחרר באפריל 2017, לאחר שריצה שנה וחצי בכלא הישראלי על השלכת בקבוקי תבערה ויידוי אבנים.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 16 באוגוסט גוש עציון, צומת אלעזר0 2 עלאא הרימי האחים נעם ונחום נביס נדרסו על ידי מחבל פלסטיני בעת שהמתינו בתחנת אוטבוס סמוך ליישובם אלעזר שבגוש עציון, שוטר ממרחב חברון שהיה בדרכו לביתו לאחר שסיים משמרת הבחין בדריסה וירה במחבל למוות.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 14 באוקטובר מחסום קלנדיה 0 1 זאב בודד מחבל בן 22 מקלקיליה, הגיע עם רכב למחסום קלנדיה ודרס לוחם מג"ב שנפצע באורח בינוני.
לוחמי מגב ירו במחבל ופצעו אותו.
המחבל והלוחם מג"ב פונו לבית חולים.
6 בדצמבר שומרון, מחסום תאנים 0 1 מוחמד מוסא מחבל בן 15 משכם, ללא היתר כניסה לישראל וללא רישיון נהיגה דהר במהירות גבוהה של כ-90 קמ"ש למחסום תאנים והתנגש בעמדה על מנת לפגוע במאבטחים במקום.
מאבטח בן 34 נפצע קשה.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 11 בינואר צומת חלמיש 0 1 זאב בודד מחבל האיץ לעבר לוחמים שאבטחו את צומת חלמיש ופגע באחד מהם.
החייל נפצע ברגלו ופונה במסוק לקבלת טיפול רפואי.
המחבל, שברשותו נמצאה סכין, חוסל בתום מרדף.8 בדצמבררחוב אברבנאל בתל אביב01עלי חאמד, שוהה בלתי חוקי בן 31 מהכפר סילואדצעיר ישראלי כבן 30 נפצע קשה בפיגוע הדריסה, כאשר הנהג האיץ לעברו ברכב שבו נהג.23 בדצמברכפר קאסם03נעים באדיר, בן 23 מכפר קאסםמחבל ערבי-ישראלי תושב הכפר ביצע פיגוע משולב נגד שוטרי משמר הגבול.
הוא התקשר למוקד 100 כדי למשוך את השוטרים לזירה, וכאשר הם הגיעו הוא ירה לעברם אך לא פגע.
לאחר מכן דרס שלושה שוטרים ופצע אותם קל.
תאריך מקום הרוגים פצועים מבצע תיאור 10 בפברואר רמות אלון, ירושלים 3 4 חוסיין קראקע מעיסאוויה פיגוע הדריסה בשכונת רמות: מחבל פגע ברכבו בתחנה שבה עמדו אנשים בדרכם אל מחוץ לעיר.
בפיגוע נרצחו ילד בן 6, אחיו בן ה-8 וצעיר בן 20, ובתוך זמן קצר נהרג המחבל על ידי שוטרים ששהו בסביבה.1 באפרילבית אומר03מוחמד בראדעיה (23) מהכפר צוריףמחבל פלסטיני, קצין במנגנוני הביטחון, האיץ לעבר הלוחמים ליד בית אומר, ופגע בהם.
אחד הפצועים, חייל בן 20, נפצע במצב אנוש, ומאוחר יותר נקבע מותו.
המחבל פעיל חוליית הטרור גוב האריות.27 באוקטוברמחנות גלילות140רמי נאטור, תושב קלנסווהפיגוע הדריסה בגלילות: נהג משאית ערבי ישראלי דרס קבוצת אזרחים וחיילי צה"ל בתחנת אוטובוס בכניסה למחנה המודיעין בגלילות שברמת השרון.
תאריך מקום נרצחים פצועים מבצע תיאור 27 בפברואר צומת כרכור 1 13 ג'מיל זיוד תושב ואדי עארה בן 53, שמתגורר בישראל באופן בלתי חוקי, פגע עם רכב בכמה הולכי רגל בתחנת אוטובוס צומת כרכור.
פיגוע מכונית התופת בחדרה הוא פיגוע שבוצע באמצעות מכונית תופת ב-22 בנובמבר 2000. בפיגוע נרצחו 2 אזרחים ישראלים, ונפצעו 61 אנשים.
הפיגוע בוצע בתחילת האינתיפאדה השנייה שהחלה בסוף ספטמבר 2000. ב-22 בנובמבר 2000, יום רביעי אחר הצהריים, ברחוב הנשיא, רחובה הראשי של חדרה, מכונית תופת שחנתה בתחנת אוטובוס ברחוב התפוצצה כאשר הגיע לתחנה אוטובוס אגד בקו 7, שעשה דרכו לעבר שכונת גבעת אולגה ובו כ-30 נוסעים.
מעוצמת הפיצוץ האוטובוס הועף כ-20 מטר קדימה ונעצר בתוך חנות סמוכה.
בפיגוע נרצחו שני אזרחים: אזרח שנסע באוטובוס, ואזרחית שעמדה על המדרכה.
חנויות סמוכות ניזוקו מן הפיצוץ.
ב-17 באוגוסט 2017 אירעו שני פיגועי דריסה בקטלוניה שבספרד.
חוליית הטרור, שמנתה כעשרה מוסלמים ספרדים, התארגנה בעיר ריפול שמצפון לברצלונה.
החוליה תכננה לפוצץ כלי רכב שכורים, עמוסים במכלי גז ובחומר הנפץ טריאצטון, בשלושה מקומות בברצלונה: שדרות לה רמבלה, כנסיית סגרדה פמיליה והנמל.
לשם כך אגרו מכלי גז וחומר נפץ בבית פרטי באלקנר, דרומית לקמברילס.
ב-16 באוגוסט אירע, עקב תקלה, פיצוץ בבית שבו נאגרו חומרי החבלה.
בפיצוץ נהרס הבית, נהרגו שני אנשים ונפצעו רבים, והוא שיבש את התוכנית המקורית.
אחד מההרוגים, שגופתו נמצאה בין הריסות הבית, הוא האימאם עבד אל באקי א-סתי, שנחשב לראש חוליית הטרור.
חברי החוליה החליטו לנצל את כלי הרכב לפיגועי דריסה.
הפיגוע בברצלונה החל בשעה 16:56, כאשר מחבל שנהג ברכב מסחרי מדגם פיאט טאלנטו דרס אנשים לאורך כ-530 מטרים בשדרות לה רמבלה ההומות מתיירים, החל מהאזור של כיכר קטלוניה ועד לאזור הפסיפס של ז'ואן מירו ב-Pla de l'Os.
הרכב נעצר לאחר שנתקל בקיוסק והנהג, יונס אבו יעקוב, יליד מרוקו בן 22, נמלט.
אחד החשודים בתכנון הפיגוע היה מוסא אוכאביר, בן 17, אזרח ספרדי-מוסלמי ממוצא מרוקאי, החשוד ששכר את כלי הרכב תוך שימוש בתעודות של אחיו, דריס אוכאביר, שהוא בעל עבר פלילי ופרסם בפייסבוק פוסטים אסלאמיסטיים, אנטישמיים ואנטי-ישראליים.
דריס אוכאביר נעצר על ידי המשטרה.
לא רחוק מזירת הפיגוע נמצא גבר שנדקר ולאחר מכן מת מפצעיו.
להערכת המשטרה הוא נדקר בידי המחבלים, שגנבו את מכוניתו כדי להימלט מהמקום.
שמונה שעות לאחר הפיגוע בברצלונה התרחש פיגוע דריסה נוסף בעיר קמברילס, השוכנת 120 ק"מ מדרום לברצלונה.
חמישה מחבלים במכונית מדגם אאודי A3 דרסו ופצעו שישה אזרחים ושוטר.
המכונית הדורסת התהפכה, והמשטרה הרגה ביריות את חמשת המחבלים (שלבשו חגורות נפץ דמה), בהם מוסא אוכאביר.
להערכת המשטרה, המחבלים קשורים לפיגוע הדריסה בברצלונה.
המדינה האסלאמית קיבלה אחריות לשני הפיגועים, אם כי מעורבותה טרם הוכחה.
בתום מצוד שנמשך ימים אחדים, ב-21 באוגוסט הרגה משטרת ספרד בעיירה סובירטס שממערב לברצלונה את יונס אבו יעקוב, הנהג שביצע את פיגוע הדריסה בברצלונה.
פיגועי א-סווידא היו סדרת פיגועי התאבדות ופיגועי ירי שביצעו מחבלים מארגון הטרור המדינה האסלאמית, כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה.
והתרחשו ב-25 ביולי 2018 בעיר א-סווידא שבדרום סוריה ובסביבתה, במטרה להפחית את הלחץ על אנשיהם באגן הירמוך.
בפיגועים נרצחו 258 אנשים, רובם דרוזים תושבי האזור, מתוכם 142 אזרחים, בהם 38 נשים וילדים.
36 מתושבי האזור הדרוזים נחטפו.
מהצד השני, המדינה האסלאמית ספגה 63 הרוגים, בהם 7 מחבלים מתאבדים.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-25 ביולי 2018 יצאה קבוצה גדולה של אנשי המדינה האסלאמית ממובלעת של הארגון, מצפון-מזרח לעיר א-סווידא שבדרום סוריה, לעבר העיר ופרבריה.
בשעה 04:30 תקפו מספר קבוצות של פעילי הארגון את הכפרים אלשבכי, אלשריחי, ראמי, ע'יצ'ה חמאיל, טרבא, אלכסיב, תימא ודומא שבין המובלעת לבין העיר.
הקבוצות חומשו בנשק קל, מקלעים וחגורות נפץ.
נוסף על כך, כוח צלפים ומרגמות של הארגון התמקמם בין הכפרים כדי לסייע באש לפעילים.
המתקפה נתקלה בהתנגדות עזה מקרב תושבי הכפרים ולוחמי המיליציות המקומיות, שהסבו לפעילי הארגון אבדות ניכרות.
במקביל, בין השעות 05:00–07:00 תקפו אנשי הארגון את העיר א-סווידא עצמה.
התוקפים נכנסו לעיר ברכיבה על אופנועים, תוך כדי ירי מנשק קל לעבר עוברי אורח.
ארבעה מהמחבלים, שנשאו על גופם חגורות נפץ, התפוצצו בשוק הירקות, בכיכר אלמשנקה, בכיכר אלנג'מה ובשכונת אלמסלח.
בלילה שבין ה-26 ל-27 ביולי המשיך דאעש בתקיפת המרחב הכפרי שמצפון-מזרח לא-סווידא, וביצע ירי ארטילרי לעבר הכפרים.
במהלך המתקפה, חטפו פעילי הארגון 36 נשים.
ארבע מהן הצליחו לברוח ושתיים נהרגו.
ב-28 ביולי דווח כי הארגון מנהל מגעים עם משפחות החטופות, אך הדרישות אותן הציב מופנות לעבר המשטר הסורי.
ב-29 ביולי יצא סרטון בן 22 שניות בו נראית אחת החטופות קוראת לנשיא סוריה, בשאר אל-אסד, לשחרר את כל פעילי המדינה האסלאמית העצורים ולחדול את המבצע הצבאי נגד הארגון באגן הירמוך.
לפי המרכז הסורי לזכויות אדם, בפיגועים נהרגו 258 אנשים, מתוכם 142 אזרחים ו-116 לוחמים שניסו לבלום את הפיגועים.
בנוסף לכך, 63 פעילי המדינה האסלאמית נהרגו בפיגועים, בהם 7 מחבלים מתאבדים.
ב-31 ביולי שחרר הארגון 22 נשים מתוך החטופים, בתמורה להעברת מאות מלוחמיו מאגן הירמוך למובלעת הארגון שבמדבר הסורי.
ב-1 באוגוסט ביצעו אנשי המדינה האסלאמית התקפה נגד שדה התעופה הצבאי ח'לח'לה, בה לטענתם הושמדו שני מטוסי קרב ושישה כלי טיס בלתי מאוישים.
ב-2 באוגוסט הוצא להורג מהנד ד'וקאן אבו עמאר, סטודנט בן 19 שהיה בין החטופים.
בסרטון ההוצאה להורג הוא אמר כי זו התוצאה של כישלון המשא ומתן לפינוי פעילי הארגון למדבר הסורי, וכי אם דרישות הארגון לא ייענו, יוצאו להורג שאר החטופים.
ב-5 באוגוסט דווח כי ארגון המדינה האסלאמית עדיין מחזיק בשבי 14 נשים ו-16 ילדים וילדות.
פיגוע חדירה הוא פיגוע טרור שביצועו כולל חדירה ליישוב או למתחם מגודר או מבוצר, כגון מוצב או בסיס צבאי.
לאחר החדירה, הפיגוע עצמו יהיה באחת מדרכי הפיגוע המקובלות: פיגוע ירי (ירי מנשק קל, יידוי רימוני רסס ולעיתים אף ירי של רקטות כתף), פיגוע התאבדות, פיגוע דקירה או פיגוע משולב.
פיגועי חדירה נפוצים בעיקר באזורי הספר, קרוב לגבולות, בהם יש מחסום הפרדה על קו הגבול, והיישובים שבקרבתו מוקפים גדר להגנתם.
בישראל אירעו פיגועי חדירה רבים בהתנחלויות ביהודה ושומרון וברצועת עזה, על ידי מחבלים פלסטינים תושבי יישובים סמוכים.
התגוננות מחדירה לישראל מרצועת עזה
גדר המערכת סביב רצועת עזה היא מכשול מעבר בין רצועת עזה לישראל שנבנה לראשונה על ידי ישראל בשנת 1994 ומהווה את גבולה של מדינת ישראל עם רצועת עזה.
בנוסף למכשול בין ישראל לעזה, בשנת 2005 נסתיימה בניית תוספת למכשול זה במטרה להפריד בין רצועת עזה למצרים.
מחבלים פלסטינים תוקפים את הגדר והכוחות המתחזקים אותה באופן קבוע.
ההתקפות נעשות בירי מנשק קל, ירי רקטות נ"ט והטמנת מטעני חבלה ליד הגדר.
עשרות מחבלים נהרגו על ידי כוחות צה"ל כאשר ניסו לחצות את הגדר, לחבל בה או להניח מטענים סמוך לה.
במהלך כל התחממות בגזרה מחבלים פלסטינים מנסים כל הזמן לחדור אל תוך היישובים היהודים על מנת לבצע פיגועים ולפגוע בתושבי מדינת ישראל.
במהלך טבח שבעה באוקטובר חדרו לישראל כ-3,000 מחבלים מרצועת עזה ופרצו והרסו את הגדר עם מטעני נפץ וחבלה וטבחו ביישובי מערב הנגב כגון הטבח בפסטיבל נובה, הטבח בבארי, הטבח בניר עוז, הטבח בכפר עזה, הטבח בנחל עוז, קרב שדרות, ואף הגיעו לעיר אופקים וניהלו שם קרב אופקים.
בחודש אוגוסט 1955 בוצעה סדרת פיגועים על ידי מסתננים (פדאיון) מרצועת עזה, שבה נרצחו ישראלים אחדים.
בעקבות חדירת חוליה שהפעיל המודיעין הצבאי המצרי ב-23 בפברואר 1955 למתקן ביטחוני בראשון לציון, שככל הנראה גם פרצה למכון למחקר ביולוגי בנס ציונה, ביצע צה"ל בליל 28 בפברואר – 1 במרץ 1955 את מבצע חץ שחור ("פעולת עזה") – פשיטת תגמול ברצועת עזה, שהייתה אז תחת שלטון מצרים.
מבצע זה גבה מהמצרים את מחיר הדמים הגבוה ביותר מאז מלחמת העצמאות, וגרם זעזוע במצרים.
למחרת הפשיטה פרצו מהומות במחנות הפליטים הפלסטיניים ברצועה נגד השלטונות המצריים.
הפשיטה ערערה את יוקרת המשטר המצרי.
מיד לאחריה, הוציא נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, "פקודת יום" ובה הבטחה לנקמה עתידית.
שבועיים אחרי הפשיטה הישראלית החלו המצרים לנקום בישראל בפעולות קטנות של צליפות לאורך הגבול, מיקוש דרכי הסיורים של צה"ל, ושליחת מפגעים לתוך ישראל.
אחרי "פעולת עזה" הבטיח נאצר כי מצרים תגיב אחרי תקיפת צה"ל הבאה, ובמהלך חודשים מרץ–מאי 1955 הכין את המכשיר שבאמצעותו היא הייתה עתידה להגיב – גדוד הפדאיון ברצועת עזה.
מסע ההטרדה שבו פתחה מצרים לאורך הגבול עם ישראל, הגיע לשיאו בגל פיגועי הפדאיון באוגוסט 1955.
על פי דוח של הנספח הצבאי הירדני בקאהיר, מייג'ור ראדי עבדאללה אל-חסונה, מ-5 בספטמבר 1955, הפדאיון קיבלו את פקודותיהם ישירות מהרמטכ"ל המצרי הגנרל עבד אל-חכים עאמר, ששהה ברצועת עזה מ-27 באוגוסט עד 3 בספטמבר.
הפושטים במסע הפיגועים הזה היו אמורים לחבל במתקנים צבאיים וכלכליים, לרצוח תושבים ולהתנקש בחייהם של שרים, חברי כנסת ו"מנהיגים בתנועה הציונית".
קצין מצרי סיפר כי באמצעות פעולות אלה, קיווה נאצר "להשרות אווירה כבדה של אימה", שתוביל ל"ערעור אמון התושבים בממשלה ובצבא הישראליים", "תעודד הגירה מישראל ותצמצם את מספר המהגרים לישראל", תחזק את רוחו של הצבא המצרי ואת רוחם של תושבי אזור עזה, ו"תחזק את הממשלה המהפכנית מבחינה פנימית".
יעדי מסע הפיגועים של הפדאיון באוגוסט היו צבאיים ברובם, אולם רבים מהנפגעים היו אזרחים.
לדעת בני מוריס, המפגעים קיבלו כנראה פקודה להעדיף יעדים צבאיים, אך סביר כי גם אם נאסר עליהם לתקוף אזרחים, האיסור הזה לא הוטל עליהם בתוקף, וממילא איסור כזה היה חסר משמעות למדי, מאחר שרבות מהתקיפות היו בצורת מארבי לילה בשולי כבישים חשוכים.
ב-22 באוגוסט בשעות הבוקר, התקלקל רכב "קומנדקר" של צה"ל סמוך לגבול רצועת עזה בדרך הסיורים שממערב לקיבוץ מפלסים.
כשנעצר, נפתח לעברו ירי נשק קל ממוצב מצרי קרוב על גבעה 79 ברצועת עזה, שאויש בידי פלסטינים של "המשמר הלאומי".
למקום הוזעקה מחלקת צנחנים בזחלמים, כדי לחלץ את הרכב.
היא חצתה את הגבול ותקפה את המוצב המצרי בסיוע מרגמות.
הכוח המצרי ברח והשאיר מאחור נשק, והסיור הישראלי כבש את המוצב.
לאחר שמשקיפי האו"ם הוזעקו למקום פינה הסיור את המוצב והמשיך בדרכו.
סמוך לנחל עוז החלה תקרית נוספת בין הסיור למוצב מצרי, ופגזי מרגמה פגעו גם בנחל עוז.
בתקריות נהרגו שלושה חיילים מצריים ונפצעו שמונה.
אחרי תקרית מפלסים, החליטה מצרים להפעיל נגד ישראל את גדוד הפדאיון.
בהתאם להצהרתו של נאצר לאחר פעולת עזה, כי שום התקפה של צה"ל לא תישאר יותר ללא מענה, ב-25 באוגוסט הוציאה מצרים פעולת תגובה על פשיטת צה"ל מול מפלסים.
לאחר מספר חודשי הכנה, נשלחו אל מעבר לגבול עם ישראל, במשימות הרג וחבלה, כתריסר חוליות פדאיון, שמנו בסך הכל כ-60 איש.
זו הייתה הפעם הראשונה שמצרים הפעילה מספר רב של חוליות בו-זמנית, בתגובה על פעולה ישראלית.
בלילה אור ל-26 באוגוסט, חצו את הגבול ארבע חוליות.
ב-25 באוגוסט, בשעת לילה מאוחרת, נסע ג'יפ ובו שני חברי קיבוץ יד מרדכי מהקיבוץ לקיבוץ ארז שמצפון לרצועת עזה.
אחת מארבע חוליות הפדאיון שמה מארב לג'יפ ותקפה אותו ברימוני יד וביריות.
הג'יפ התהפך ו שנסע בו נהרג.
נהג הג'יפ, משה פרבר, הצליח להימלט ולהזעיק תגבורת מארז.
לאחר מכן טמנה אותה חוליה מוקשים ליד צומת ארז.
החוליות האחרות פוצצו מתקני מים.
אנשיהן חיבלו באמצעות חומר נפץ בבאר בשדות קיבוץ מפלסים, ושתי יחידות של צבא מצרים השתלטו על שתי גבעות ליד קיבוץ בארי.
הפולשים הונסו על ידי סיורים של צה"ל.
מסתננים מרצועת עזה תקפו ביריות מכונית צבאית שנסעה מאפרידר למגדל גד, ושניים מנוסעי המכונית נפצעו.
באותו ערב תקפו מסתננים ביריות מונית שנסעה מקיבוץ ארז צפונה, לא היו נפגעים בתקרית זו.
בלילה אור ל-28 באוגוסט חדרו כמה חוליות פדאיון לעומק ישראל והגיעו עד אשקלון, שם שמו מארב, הרגו חייל ופצעו שני אנשים אחרים.
אחד הפדאיון שהשתתף במארב הזה, סייר החוליה, מוחמד חסן פרוד, נורה בידי סיור של צה"ל בדרכו חזרה לרצועת עזה.
למחרת מצאו אותו משקיפי או"ם וקצין צה"ל, מתחבא פצוע מתחת לשיח.
הוא סיפר למשקיף או"ם דובר ערבית כי הוא תושב מחנה הפליטים נציראת, ולשעבר פלאח תושב הכפר נעליא, מדרום לאשקלון.
הוא סיפר כי שלושה ימים קודם הוציא אותו סרן מצרי מהכלא בעזה, הוא צויד בנשק, ונאמר לו להראות לחברי החוליות את הדרך לנעליא.
הם יצאו מעזה ב-26 באוגוסט, שתי קבוצות בנות ארבעה אנשים כל אחת.
ב-28 באוגוסט נהרגו ארבעה חיילי צה"ל ושניים נפצעו ליד גבול רצועת עזה, כאשר עלו רכביהם על מוקשים.
הלילה שבין 29 ו-30 באוגוסט היה שיא המסע של חוליות הפדאיון.
משפחה שהלכה מזרנוגה למעברת אל-קוביבה שבעיבורי רחובות, כ-40 קילומטרים מצפון לרצועת עזה, הותקפה ביריות.
אבי המשפחה, נפצע קשה מאוד ונפטר לאחר שעות ספורות.
עוד שלושה מבני המשפחה נפצעו בפיגוע.
באותו לילה רצחה חוליה אחרת ארבעה חקלאים: המסתננים הגיעו לפרדס עשת-לפיד שליד בית חנן, כ-50 ק"מ צפונית לרצועת עזה, ורצחו ביריות ובדקירות סכין שלושה פועלים, שעבדו בפרדס: , ו.
הם המשיכו לפרדס ניימן הסמוך למושב בית עובד, ורצחו את .
המסתננים המשיכו אל תורן האנטנה של "קול ישראל" שליד יבנה, שגובהו 114 מטר ומשקלו מעל 30 טון, ופוצצו את בסיסו, שתוקן רק כעבור כשנה.
ליד צומת ביל"ו עלה רכב צבאי על מארב וחייל אחד נפצע, קיבוץ ארז הופגז במרגמות, ומטוס קרב מצרי חדר לתחום האווירי מצפון לרצועת עזה והונס ממנו.
למחרת היום, ב-30 באוגוסט, עלה רכב צבאי על מוקש ושני חיילים נפצעו.
המסתננים תקפו ביריות ליד כפר מנחם רכב שהוביל עובדים להנחת קווי מים בחבל לכיש, ורצחו שלושה מנוסעיה: , ו.
חוליית פדאיון הניחה מארב ליד דיר א-דבאן, מצפון לבית גוברין, והרגה ארבעה אזרחים במכונית.
אותה חוליה המשיכה לעבר גבול ירדן, ואנשיה תקפו בדרכם ביריות וברימונים מכונית צבאית בצומת פאלוג'ה ומכונית ליד זבדיאל, והטילו רימוני יד לבית במושב נחלה, שם נפצעה אישה.
מסע הפדאיון של אוגוסט 1955 נמשך עד הימים הראשונים של ספטמבר.
במהלך המסע, הצליחו משמרות סיור ישראליים להרוג או לשבות רק מפגעים בודדים.
רובם שבו לבסיסיהם אחרי שפעלו במשך לילה אחד או שניים בשטח ישראל.
במהלך שבוע פעולתם, הרגו הפדאיון כ-15 ישראלים ופצעו יותר מ-12. על פי דוח הנספח הצבאי הירדני בקאהיר מ-5 בספטמבר 1955, התכנית המצרית הייתה לשלוח פדאיון נוספים אחרי 3 בספטמבר, אולם בעקבות התערבות אמריקאית אצל נאצר, התכנית נבלמה.
סדרת הפיגועים עוררה סערה בישראל, בייחוד אחרי הפיגוע ליד אל-קוביבה.
למחרת, 30 באוגוסט, הגיש הרמטכ"ל משה דיין את התפטרותו, בטענה כי קיים פער בין מדיניות הממשלה בראשותו של משה שרת, שנמנעה מפעולות תגובה גדולות, ובין השקפותיו שלו, לפיהן יש לבצע פעולת הרתעה גדול ממדים.
בעקבות זאת, הודיע שר הביטחון דוד בן-גוריון לסגל שרי מפא"י כי עליהם לבחור בין הקו הניצי שלו לבין הקו של שרת.
בינתיים נמסר על תקיפות פדאיון נוספות, ובעקבות זאת הסכים שרת לתמוך בפעולה הגדולה שהציע דיין.
ב-31 באוגוסט יצא צה"ל למבצע אלקיים בחאן יונס, שבו נהרגו 72 חיילים מצריים לעומת הרוג ישראלי אחד, ונגרם נזק כבד למתקנים מצריים.
ב-31 באוגוסט 1955 אמר קולונל גוהר, ראש המדור הישראלי במשרד המלחמה המצרי: "מלחמת פלסטין נכנסה היום לשלב חדש".
ב-1 בספטמבר 1955 הכריז דובר משרד החוץ בירושלים: "הסכים ש"ן בין מצרים וישראל רוקן באופן זה ממשמעותו...
מצרים עלתה על דרך המוליכה לחיסול הביטחון, לקריאת תיגר מתמדת על צבא ההגנה לישראל ולהכנסת חרדה ללבבות תושבים שוחרי שלום ועמלים קשה בחבל ארץ רחב ידיים".
מצרים לא ניסתה להסתיר את אחריותה לפשיטות נגד ישראל, ואמצעי התקשורת הממלכתיים שלהם היללו את הפדאיון.
כך למשל, ב-10 בספטמבר 1955 הופיע מאמר בעיתון אל-אהראם, בו ראיין הכתב הצבאי פדאי, שהתרברב: "נכנסנו לישראל תשע פעמים, הרגנו 24 יהודים...
נשארנו בישראל 15 יום בלי שהצידה נגמרה".
הפדאי סיפר שכאשר נתקלו בסיור ישראלי, "החיילים התחננו לפניהם בשם הנביא מוחמד להשאירם בחיים...
אחד החיילים היהודים אפילו תפס את ידי ונישק אותה.
אבל ביקשתי מחברי להרוג אותם במקומי והם עשו זאת מיד...
ההוראות שקיבלנו אסרו עלינו לפגוע בנשים ובאזרחים".
המצרים ראו במסע הפדאיון באוגוסט 1955 "הצלחה כבירה", והדעה הרווחת בממשל בקאהיר, כפי שהושמעה בין היתר מפי שר המדינה אנואר סאדאת, הייתה שהם מצאו סוף סוף דרך להכות בישראל.
מסע הפדאיון עורר התלהבות ערבית גם מחוץ למצרים, שכן נראה היה כי סוף כל סוף מצליחה מדינה ערבית להשיב מכה לישראל.
לפי הערכה אמריקאית מאוקטובר 1955, לפשיטות הפדאיון הייתה בירדן השפעה "מחשמלת".
לדברי שגריר ארצות הברית בירדן, פשיטות הפדאיון בשלהי אוגוסט 1955 התקבלו בה כמבוא ל"סבב שני" וכהוכחה לכישורים הצבאיים של הערבים.
ראש מטה משקיפי או"ם, מייג'ור-ג'נרל א.ל.מ.
ברנס, כתב לימים בזיכרונותיו, כי "זועזע עמוקות" ממעשי הזוועה של הפדאיון.
הוא הגדיר אותם "פשעי מלחמה" והשווה אותם למעשים נאציים.
בעקבות פשיטות הפדאיון מרצועת עזה באוגוסט 1955, והתגובה הישראלית בחאן יונס, הכפילה מצרים את מאמציה לגייס פדאיון בסוריה, בלבנון ובירדן.
פיגוע המיקוש ליד שדרות היה פיגוע טרור פלסטיני שהתרחש ב-5 בנובמבר 1956. חמישה צעירים נהרגו כאשר עגלה רתומה לסוס שבה נסעו עלתה על מוקש, שהניחו מסתנני פדאיון מרצועת עזה בקרבת שדרות.
ב-5 בנובמבר 1956 (היום האחרון של מלחמת סיני) יצאה משדרות עגלה רתומה לסוס ועליה חמישה צעירים, מהם ארבעה שהיו תושבי היישוב.
הם היו בדרכם לעבודה בפרדס שבחוות איבים לא הרחק משדרות.
כשעברה העגלה בדרך עפר כ-200 מטר מהפרדס היא עלתה על מוקש שהונח שם על ידי מסתננים מרצועת עזה, יום עד שלושה ימים לפני כן.
המוקש התפוצץ וכתוצאה מכך התרסקה העגלה וכל יושביה נהרגו.
לפי גרסה אחת נהרג בהתפוצצות גם הסוס.
לפי גרסה אחרת שב הסוס לבדו לשדרות וכך נודע שם שאונה רע לנוסעי העגלה.
אחד מההרוגים היה בן 25, אחד בן 23 ושלושה בני 17. כולם היו בנים למשפחות עולים.
מותם היווה מכה קשה לשדרות, יישוב קטן שנמצא אז בראשית דרכו.
ארבעת תושביו שנהרגו נקברו בו זה לצד זה.
ההרוג החמישי הובא לקבורה בקיבוץ ברור חיל.
הפיגוע היה חלק ממתקפת הפדאיון נגד ישראל במלחמת סיני.
לזכר ההרוגים הוקם בשדרות "גן החמישה".
פיגוע מכונית התופת ליד שוק מחנה יהודה התרחש ביום חמישי, 2 בנובמבר 2000, ד' בחשוון ה'תשס"א, כחודש לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה, על ידי מחבלים פלסטינים מארגון הג'יהאד האסלאמי שנשלחו על ידי איאד חרדאן, ראש הזרוע הצבאי של הארגון בצפון השומרון.
המחבלים פוצצו מכונית תופת ליד שוק מחנה יהודה בירושלים.
בפיצוץ נרצחו שני ישראלים, ועשרה נפצעו, רובם במצב קל.
בשעה שלוש אחר הצהרים (יום ה') התפוצצה מכונית תופת, מאזדה 323 גנובה, ברחוב שומרון שבשכונת אהל משה שבנחלאות ליד שוק מחנה יהודה, ליד הצומת עם רחוב אגריפס.
בפיצוץ נרצחו שני יהודים ועשרה נפצעו, רובם במצב קל.
הנרצחים הם איילת השחר לוי, בתו של השר לשעבר יצחק לוי, בת 27, ועו"ד חנן לוי, תושב ירושלים בן 33. פקח של עיריית ירושלים רשם דו"ח למכונית התופת דקות ספורות לפני הפיצוץ, אולם לא הבחין בדבר חשוד.
ההודעה פורסמה בטלוויזיה של חזבאללה.
פיגוע הסנפלינג היה פיגוע לכאורה שבוצע ב-16 בספטמבר 2014, בו מחבל פועל בניין ערבי חתך בסכין את חבל הסנפלינג של פועל הבניין היהודי נתנאל עראמי באתר בנייה בפתח תקווה.
ב-16 בספטמבר 2014 בבוקר יצא נתנאל עראמי, פועל בניין יהודי אב ל-2 מביתו שבמושב אחיעזר ליד לוד לעבודתו באתר בנייה בפתח תקווה.
בסוף יום העבודה מעט לפני שהיה אמור לחזור הביתה, ירד בסנפלינג מהקומות העליונות של הבניין, וחבלו נחתך על ידי פועל בניין ערבי שעבד באותו אתר הבנייה.
עראמי נפל אל הקרקע ומת.
על הפיגוע הוטל צו איסור פרסום לחודשיים וחצי, עד 26 בנובמבר 2014, בו הותר לפרסום כי הרצח היה פיגוע לאומני.
מספר שבועות לאחר הפיגוע נתפסו 3 עובדים ערבים-ישראלים בחשד לביצוע הפיגוע, אך הם שוחררו לאחר זמן קצר.
נכון ל-2025 מעל לעשור לאחר הפיגוע, הפרט היחיד שידוע על המחבלים הם שהם ערבים-ישראלים בשל העובדה שכל עובדי המתחם היו בעלי אזרחות ישראלית, אך לא ידוע מי ביצע את הפיגוע והוא אחד מהפיגועים היחידים בתולדות מדינת ישראל שלא פוענח עד הסוף ועדיין לא ידוע מי ביצע את הפיגוע.
פיגוע השריפה בקולנוע רקס היה פיגוע טרור של הצתת שריפה בקולנוע באבאדאן, איראן, ב-19 באוגוסט 1978. ארבעה טרוריסטים מונעים מקיצוניות אסלאמית, כיסו את הבניין בדלק מטוסים לפני שהציתו אותו כשמאות אנשים נעולים בפנים.
בין 370 ל-470 בני אדם נרצחו בשריפה.
המתקפה הובילה לפרוץ המהפכה האיראנית ב-1979, בה הופל שלטון השאה מוחמד רזה פהלווי, והתפרצות של אלימות המונית.
הייתה זו מתקפת הטרור הקטלנית ביותר בהיסטוריה עד לטבח ב-1990 בשוטרים של משטרת סרי לנקה, ולאחר מכן על ידי פיגועי 11 בספטמבר.
שלטון השאה האשים בתחילה את "המרקסיסטים האסלאמיים" בשריפה ומאוחר יותר דיווח כי חמושים איסלאמיים הציתו את האש.
מפגינים נגד השאה האשימו באופן שקרי את סאוואכ, המשטרה החשאית האיראנית, בהצתת האש.
אף על פי שחמושים איסלאמיים היו אחראים למתקפה, האופוזיציה האסלאמית הרוויחה מאוד מהאסון מבחינת תעמולה בגלל האווירה הכללית של חוסר אמון וזעם.
איראנים רבים השתכנעו מהדיסאינפורמציה, שהזינה את הלהט הגוברת נגד השאה.
לדברי רוי מוטהידה, היסטוריון אמריקאי שחיבר את Mantle of the Prophet, "אלפי איראנים שחשו נייטרליים וחשבו עד אז שהמאבק הוא רק בין השאה ותומכי המולות השמרנים הדתיים, הרגישו שהממשלה עשויה להוציא אותם להורג כדי להציל את עצמה.
לפתע, עבור מאות אלפים, התנועה הייתה העסק שלהם."
פיגוע התופת במצפה יריחו היה פיגוע תופת שאירע ב-19 בנובמבר 1978. בפיגוע התפוצץ אוטובוס בין-עירוני שנסע מחמי זוהר לתל אביב בכניסה ליישוב מצפה יריחו על ידי פעילי החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין.
בפיגוע נרצחו ארבעה אנשים, בהם אזרח בלגיה, ו-37 בני אדם נפצעו.
האוטובוס שהותקף היה אוטובוס בין-עירוני שנסע מחמי זוהר, ספא על שפת ים המלח, לתל אביב, דרך הערים יריחו וירושלים.
נהג האוטובוס דיווח כי המטען הושלך לאוטובוס הצפוף במצפה יריחו על ידי אדם שנמלט בטנדר לכיוון נהר הירדן.
עם זאת, בעקבות בדיקת מסגרת האוטובוס על ידי המשטרה התברר כי המטען הונח בתוך האוטובוס ולא נזרק כפי שדווח בהתחלה.
ארגוני הטרור פת"ח והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין נטלו אחריות לפיגוע.
הקורבנות זוהו כיצחק גרוברד, תושב קיבוץ עין החורש; צ'ארלס בילוגורה, בן 18 מבלגיה, שעבד כמתנדב בעין החורש; שמריהו נחמד, סמל בצה"ל; ואריה בנטובים, בן 26 מקיבוץ מצפה שלם.
בין הפצועים היו שלושה קנדים, שני אמריקאים וחמש נשים שוודיות.
הפיגוע היה אחד משלושה פיגועי טרור שאירעו באותו היום - יום השנה הראשון לביקור נשיא מצרים סאדאת בירושלים, בעקבותיו נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים.
הפיגועים הנוספים התרחשו ברחוב הראשי של יפו, בו נפצעו שניים באורח קל וחנויות ניזוקו, ובמרכז ירושלים בו נוטרל מטען חבלה.
ממשלת ארצות הברית גינתה את הפיגועים והצהירה כי לפעולות הטרור "אין הצדקה".
הפיגוע היה פיגוע הטרור החמור ביותר מבין 14 פיגועי טרור שכוונו נגד ישראלים בתוך שישה שבועות.
פיגועי אלו הובילו למבצע מנורה של חיל האוויר בדרום לבנון, מעוז הפתחלנד, בדצמבר כמה שבועות לאחר מכן.
ב-12 באוקטובר 2002 אירעו באי באלי שבאינדונזיה סדרת פיגועי תופת, במסגרתם מחבלים מארגון הטרור האסלאמי אל-ג'אמעה אל-אסלאמיה, המסונף לאל-קאעידה, פוצצו מטען חבלה ומכונית תופת בסמוך למועדוני לילה בעיר התיירותית קוּטה שבאי.
בפיגועים נרצחו כ-202 בני אדם, מתוכם 88 תיירים מאוסטרליה, ונפצעו כ-209 נוספים.
זוהי מתקפת הטרור הקטלנית ביותר בהיסטוריה של אינדונזיה.
שלושה מבכירי ארגון הטרור, המכונים אמרוזי, אימאם סמודרה ומוח'לס, נעצרו בידי כוחות הביטחון האינדונזיים והועמדו לדין על חלקם בתכנון וביצוע הפיגוע, ולאחר מכן הוצאו להורג מול כיתת יורים ב-9 בנובמבר 2008. שני מחבלים נוספים שהשתתפו בתכנון הפיגוע חוסלו על ידי כוחות הביטחון ב-2005 וב-2010 בהתאמה.
מתקפת הטרור החלה בשעה 23:05 בליל 12 באוקטובר 2002, כאשר מחבל מתאבד, שנשא על עצמו חגורת נפץ, פוצץ את עצמו בסמוך לפאב האירי "הפאב של פאדי" (Paddy's Pub).
כתוצאה מהפיצוץ רבים מהמבלים שהיו בפאב, פצועים ושאינם פצועים, נמלטו אל עבר הרחוב הסמוך.
20 שניות לאחר מכן התפוצצה מכונית תופת, נהוגה בידי מחבל מתאבד נוסף, שעמדה סמוך למועדון הלילה "סארי" הממוקם בדיוק מול הפאב בו אירע הפיצוץ הראשון.
הפיצוץ שנגרם על ידי מכונית התופת יצר מכתש בעומק מטר, וגרם לנזק נרחב במבנים וברחובות הסמוכים אליו.
מועדון הלילה, שהיה מבנה פתוח בעל גג עשוי קש, התלקח ועלה בלהבות כתוצאה מכדור האש שנוצר במהלך הפיצוץ ומבלים רבים שהיו בו נשרפו למוות.
רבים אחרים נכוו כה קשה עד שהיה צורך להטיסם לבתי חולים בדרווין ובפרת' שבאוסטרליה, מרחק של כ-1800 ק"מ ו-2600 ק"מ ממקום הפיגוע, כיוון שבתי החולים המקומיים שלא היו ערוכים לטיפול בנפגעי כוויות לא היו מסוגלים לעמוד בעומס הפצועים.
הפיגוע בוצע באחת התקופות המתוירות ביותר בקוטה, תקופה בה קבוצות ספורט רבות באוסטרליה מגיעות לבאלי לחגוג את סיום העונה, וזו גם הסיבה למספר הנפגעים הרב.
מניין הקורבנות הסופי כתוצאה מהפיגוע עמד על כ-202 נרצחים, מרביתם תיירים בשנות ה-20 וה-30 לחייהם שהיו בתוך מועדון "סארי" ו"הפאב של פאדי" או בסמוך לו, אך גם רבים מתושבי המקום.
מטען החבלה שהיה בתוך מכונית התופת, רכב מסחרי מדגם מיצובישי L300, היה במשקל של יותר מטון והורכב מתערובת של TNT, אשלגן כלורט, אבקת אלומיניום וגופרית.
הפיצוץ שנוצר כתוצאה מההרכב הייחודי של מטען החבלה היה דומה לזה של פצצה תרמובארית (פצצת דלק-אוויר), אפקט שתרם למספר הנפגעים הרב ולאופי הפגיעות, אם כי ייתכן שהמחבלים לא היו מודעים לכך.
לאחר האירוע התברר כי מטען חבלה נוסף, שמוקם בסמוך לקונסוליית ארצות הברית בדנפסאר, עיר הבירה של המחוז, התפוצץ מעט לפני מטעני החבלה שכוונו כלפי מועדוני הלילה.
כתוצאה מפיצוץ המטען נפצע אדם אחד באורח קל.
אף על פי שארגון הטרור לא לקח על עצמו אחריות באופן רשמי, כשבוע לאחר הפיגוע פורסמה בערוץ אל-ג'זירה קלטת שהוקלטה על ידי אוסאמה בן לאדן, מנהיג אל-קאעידה, ובה טען כי הפיגועים הם תגובה לתמיכתה של אוסטרליה בארצות הברית במלחמתה נגד הארגון ולתמיכתה בעצמאות חבל מזרח טימור ואיים בביצוע פיגועים נוספים.
סוכן לשעבר ב-FBI טען בספרו "The Black Banners" שאל-קאעידה סייע במימון מתקפת הטרור, טענה שאושרה על ידי מנהיג הזרוע הצבאית של ארגון אל-ג'אמעה אל-אסלאמיה, רידואן עיסאמודין המכונה "חמבאלי", שעצור מאז 2003 בכלא גואנטנמו ובמסגרת חקירתו הודה שארגונו קיבל סכום של כ-30 אלף דולר מאנשי אל-קאעידה לצורך ביצוע מתקפת הטרור.
במהלך נובמבר 2002 נעצרו ארבעה מבכירי הארגון בחשד למעורבותם הישירה בתכנון וביצוע הפיגוע.
באפריל 2003 נעצר מנהיגו הרוחני של הארגון, אבו בכר באשיר, בחשד למעורבותו במתקפת הטרור וכן במעורבותו במתקפת טרור נוספת שאירעה ב-24 בדצמבר 2000, ערב חג המולד, כנגד כנסיות ברחבי אינדונזיה ובמסגרתה נרצחו כ-18 איש.
במסגרת המשפט הוגש כנגדו כתב אישום בעוון בגידה, אך לבסוף הוא זוכה מהאישום נגדו על חלקו בפיגוע, הורשע באישומים פחותים יותר ונידון ל-4 שנות מאסר.
ב-2004 הועמד באשיר למשפט נוסף בו הואשם במעורבותו בפיגוע נוסף במלון מריוט שבג'קרטה בו נרצחו 14 בני אדם ב-2003. במשפט זה הורשע באשיר לראשונה בסעיפים הנוגעים לפיגועים בבאלי ונידון לתקופת מאסר נוספת בת שנתיים וחצי.
כמו כן, במהלך 2003 העניקה ממשלת אוסטרליה עיטורי כבוד לכמה מאזרחיה שנכחו בזירות הפיגועים על חלקם בחילוץ הנפגעים מן ההריסות ועל הענקת טיפול ראשוני בפצועים למרות היעדר אמצעים מתאימים.
ב-9 בנובמבר 2005 חיסלו לוחמי היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של אינדונזיה את בכיר הארגון אזהארי חוסיין.
חוסיין, מהנדס במקצועו, בעל תואר דוקטור ומרצה באוניברסיטה הטכנולוגית של מלזיה, נחשב ל"מוח הטכני" של הארגון, תכנן ובנה מטעני חבלה רבים עבור הפיגועים הרבים שביצע הארגון, לרבות מטעני החבלה ששימשו בפיגוע.
אמרוזי, אימאם סמודרה ומוח'לס הוצאו להורג בידי כיתת יורים ב-9 בנובמבר 2008. הם מעולם לא הביעו חרטה על מעשיהם, וצרחו "אללהו אכבר" בשעה שעמדו על הגרדום.
הלוויות המחבלים, שנערכו במקומות הולדתם והפכו למפגני תמיכה בטרור עם שלטים המתייחסים אל המחבלים כשהידים, ספגו גינוי מצד מערוף אמין, יושב הראש של מועצת חכמי הדת המוסלמים (עולמא) באינדונזיה.
ב-9 במרץ 2010 חיסלו לוחמי היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של אינדונזיה את עבדול מאטין המכונה "דולמאטין" ו"הגאון", בכיר נוסף בארגון הטרור שסייע אף הוא להרכיב את חגורות הנפץ ומטען החבלה שהיה במכונית התופת.
על הריסות "הפאב של פאדי" הוקמה אנדרטה המנציחה את קורבנות הפיגוע.
טקס חנוכת האנדרטה, שהתקיים ביום השנה הראשון לפיגוע ב-12 באוקטובר 2004, בוצע על פי מסורת הינדואית מקומית במסגרתה המשתתפים מניחים זרי פרחים ומנחות לזכר הקורבנות.
בטקס השתתפו בכירי ממשל אינדונזיים ושגריר אוסטרליה.
כמו כן, התושבים בקוטה מקיימים פסטיבל שנתי בשם "הקרנבל של קוטה - חוגגים את החיים" בסמוך למועד התרחשות הפיגוע, לזכר הקורבנות, במטרה לשקם את התיירות שנפגעה לאחר הפיגוע ועל מנת להעביר מסר לפיו החיים חייבים להימשך למרות הטרגדיה.
באוסטרליה הוקמו אנדרטאות לזכר קורבנות הפיגוע במלבורן, פרת', גולד קוסט, סידני וקנברה.
אנדרטאות נוספות הוקמו בלונדון, הונג קונג, סינגפור ווייטנאם.
פיגועי התאבדות בישראל הם פיגועים המבוצעים על ידי ארגוני טרור פלסטינים במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
פיגועים אלו מכוונים בעיקר כנגד אזרחים ישראלים, ומיעוט קטן מהם מכוון למטרות צבאיות.
טקטיקה זו החלה להתפשט בשנות ה-90 והגיעה לשיאה במהלך האינתיפאדה השנייה (2000–2005) עם פיגועים במקומות שונים, כולל מרכזי קניות, אוטובוסים ציבוריים, מועדוני לילה ומסעדות, שהביאו למותם של מאות ישראלים.
רוב פיגועי ההתאבדות הפלסטינים נגד ישראלים בוצעו על ידי ארגוני טרור שלעיתים קרובות מגייסות מחבלים פוטנציאליים מחוץ לשורותיהם, במקום להסתמך על חברים קיימים.
בתחילת שנות ה-90 ארגוני טרור איסלאמיסטיים כמו חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אימצו את האסטרטגיה הזו כתגובה להסכמי אוסלו.
במהלך האינתיפאדה השנייה התגברו פיגועי ההתאבדות נגד ישראל וזכו לתמיכה של אזרחים ומנהיגים פלסטינים, מה שהוביל ל"קידוש השהיד" בחברה הפלסטינית.
בנוסף, פיגועים אלו הובילו לאימוץ השיטה גם על ידי ארגוני טרור נוספים כמו גדודי חללי אל-אקצא והתנזים של פת"ח, שהשתמשו בפיגועי ההתאבדות כדי לשפר את מעמדם בדעת הקהל הפלסטינית.
בחברה הפלסטינית, פיגועי התאבדות מכונים בדרך כלל "מבצעי מות קדושים".
עבור מחבלים מתאבדים פלסטינים רבים, מות קדושים הוא מילוי חובה דתית, המונעת על ידי פרשנות איסלאמיסטית של הג'יהאד המחשיבה את מות הקדושים למצווה דתית במטרה להפוך לשהידים.
פרספקטיבה זו, בשילוב עם איבה כלפי יהודים ותגובה להשפלה לאומית לתפיסתם, הופכת את "מות הקדושים" לפעולה הגיונית לתפיסתם.
המחבלים מונעים גם על ידי רצון לנקמה, גאווה אישית וכבוד, והבטחה לתגמולים רוחניים וחומריים בחיים שלאחר המוות.
תמיכה ציבורית במחבלים מתאבדים באה לידי ביטוי בפרקטיקות תרבותיות כמו הלוויות המוניות, קריאת שמות של מרחבים ציבוריים על שם מחבלים, וקידום באמצעות מדיה חברתית, תקשורת כתובה, חינוך ותוכניות ילדים.
פיגועי התאבדות בשנות ה-90 וה-2000 השפיעו באופן משמעותי גם על החברה הישראלית, והקשיחו את היחס לפלסטינים כשותפי שלום פוטנציאליים לפתרון שתי המדינות.
בנוסף, תרמו הפיגועים להחלטת ראש ממשלת ישראל אריאל שרון להקים את מכשול גדר ההפרדה ביהודה ושומרון ובסביבתה.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 מרבית הפיגועים שבוצעו בישראל היו כאלה שתכנונם כלל אפשרות נסיגה בטוחה למפגע - הנחת מטעני חבלה עם מנגנון השהיה, פיגועי מיקוח שהשתמשו בבני ערובה כקלף למשא ומתן, פיגועי ירי ממארב עם מסלול נסיגה, וכדומה.
יוצא דופן בולט היה הטבח בנמל התעופה לוד בשנת 1972, בו נשלחו מחבלים לביצוע הפעולה מתוך כוונה ברורה שלא ישרדו.
לאותה פעולה גויסו מחבלים ממוצא יפני - תרבות בה קיימת מסורת עתיקת יומין של מסירת הנפש למען המטרה.
בשנות ה-90 הפכו פיגועי התאבדות לשיטת המאבק העיקרית של ארגוני הטרור הפלסטיניים הפועלים נגד ישראל.
פיגוע ההתאבדות הראשון נגד אזרחים ישראלים היה הפיגוע בקו 405 ב-6 ביולי 1989, בו נרצחו 16 נוסעי אוטובוס "אגד" בקו 405, באמצעות דרדורו לתהום בידי מחבל בסמוך לקריית יערים.
הפיגוע הראשון בשנות התשעים של המאה העשרים היה הפיגוע בצומת מחולה, שאירע ביום שישי ה-16 באפריל 1993, ליד מפגש מחולה בבקעת הירדן.
בפיגוע נרצחו 2 אנשים ונפצעו 5. פיגוע נוסף התרחש ב-4 באוקטובר 1993 עת מכונית פג'ו נצמדה לאוטובוס קו 178 שעצר בתחנה על יד מפקדת המנהל האזרחי סמוך לבית אל והתפוצצה.
פיגוע זה אירע ארבעים יום לאחר הטבח במערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין, ולטענת החמאס, שיזם פיגוע זה והתגלה כמוביל פיגועי ההתאבדות בישראל, הפיגוע היה הראשון בשרשרת פיגועי נקמה על הטבח.
יש גם הטוענים כי גל פיגועים זה נועד לסכל את ביצוע הסכם אוסלו הראשון ב-13 בספטמבר 1993, בשל הרצון של חמאס לטרפד את ההסכמים שנתפסו בעיניו כמזימה משותפת של אש"ף וישראל לפגוע במעמד תנועת ההתנגדות האסלאמית (חמאס) ובהתפתחותה.
בפברואר-מרץ 1996, בעת כהונתו של שמעון פרס כראש ממשלה ולאחר חיסול "המהנדס" יחיא עיאש על ידי ישראל, היה גל של ארבעה פיגועי התאבדות.
שני פיגועים נוספים אירעו בתחילת כהונתו של בנימין נתניהו כראש ממשלה.
אלו היו הפיגוע הכפול שאירע ב-30 ביולי 1997 בסמוך לשוק מחנה יהודה בירושלים, והפיגוע המשולש במדרחוב בן יהודה בירושלים שאירע ב-4 בספטמבר 1997.
במשך שלוש שנים, במהלך מרבית כהונתם של בנימין נתניהו ושל אהוד ברק כראשי ממשלה, מאוקטובר 1997 (אחרי שחרור אחמד יאסין) ועד דצמבר 2000, התמעטו פיגועי ההתאבדות בישראל.
גל ראשון של פיגועי התאבדות התרחש בישראל בשנות ה-90. בין השנים 1993 ל-1999 התבצעו 23 פיגועי התאבדות שגבו את חייהם של 165 בני אדם.
פיגועי ההתאבדות התחדשו כשלושה חודשים אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, והחל מהפיגוע בדולפינריום ביוני 2001, בעת כהונת ממשלת האחדות בראשות אריאל שרון, הפכו מבחינתו של רוב הציבור הישראלי למאפיין העיקרי של האינתיפדה השנייה.
המאמצים הרבים של מערכת הביטחון בישראל להילחם בשיטת טרור זו לא הצליחו למגר אותה לחלוטין בהתחלה, הן בגלל הקושי לאתר ולעצור מתאבדים בודדים, והן בגלל התמיכה לה זוכה טרור זה ברחוב הפלסטיני, בקרב המנהיגות הפלסטינית ובקרב אנשי הדת הערביים.
הצעדים שנקטה מערכת הביטחון - מעצרים, מחסומי קבע, פרישת מחסומי פתע, פיצוץ מעבדות נפץ, שליטה מודיעינית של השב"כ על השטח, הריסת מבני טרור, הריסת בתי מחבלים וסיכולים ממוקדים - גרמו לירידה חדה בכמות פיגועי ההתאבדות המוצלחים.
בנוסף לפעולות התקפיות נגד ארגוני הטרור, מקימה ישראל גדר הפרדה שנועדה לחסום מעבר מחבלים לישראל.
בעקבות מבצע חומת מגן, מבצע דרך נחושה, הקמת גדר ההפרדה ופעילות אינטנסיבית של לוחמה בטרור מוגר הטרור ביהודה ושומרון כמעט לחלוטין, ובעקבותיו ירד מספר פיגועי ההתאבדות כמעט לאפס.
מנתונים שנאספו עד אפריל 2002, בקרב טרור המתאבדים בלט גילם הצעיר, 100 היו בני 17–23, 46 נמנו עם קבוצת הגיל 24–30 ורק שלושה היו מעל גיל 48. רובם המכריע רווקים, ורק 19 נשואים.
ברחוב הפלסטיני קיימת התנגדות בציבור הפלסטיני לשגר אנשים נשואים אל מותם.
חלקם של בעלי ההשכלה בולט בקרב המתאבדים בעיקר בתקופת אינתיפאדת אל-אקצה.
53 מ–149 היו בעלי השכלה גבוהה ו-56 היו בעלי השכלה תיכונית.
זאת כיוון שרבים מהם גויסו על ידי חמאס מאוניברסיטת א-נג'אח בשכם ומהאוניברסיטה האיסלאמית בעזה.
88 מהמתאבדים התגוררו ביהודה ושומרון, 52 ברצועת עזה,7 ממזרח ירושלים ו"הקו הירוק" ו-2 מירדן.
לפי נתוני צבא ההגנה לישראל, באינתיפאדה השנייה בוצעו 29 פיגועי התאבדות על ידי קטינים.
חלק גדול מפיגועי התאבדות נעשה על ידי פלגים איסלמיסטיים קיצוניים.
אך השריעה האסלאמית אוסרת את ההתאבדות, ודינם של המתאבדים הוא גיהנום.
את האישור ההלכתי להתאבד בפיגוע, קיבלו פוסקים בכירים.
במרץ 1996 התיר בכיר הפוסקים הסונים, יוסוף אל-קרדאווי, פיגועי התאבדות בקרב אוכלוסייה אזרחית בארץ ישראל.
הוא ראה במבצעי הפיגועים כשהידים, מי שמקריבים למען דתם ואומתם במלחמת ג'יהאד, ולא כמתאבדים.
קרדאווי נתן היתר זה באופן בלעדי לפלסטינים.
בשנת 2015 פסק כי גם לפלסטינים אסור לבצע התאבדות, כיוון ששמו ידם על רקטות שמגיעות לעומק ישראל.
הרוב המכריע של פיגועי ההתאבדות נגד ישראלים אורגנו על ידי קבוצות פלסטיניות קיצוניות.
ארגונים אלה נוטים לגייס מפציצים פוטנציאליים מחוץ לשורותיהם במקום להסתמך על חברים פנימיים.
חמאס, באמצעות הזרוע הצבאית שלו גדודי עז א-דין אל-קסאם, אחראית לפיגועי התאבדות רבים מאז 1993. הארגון ביצע יותר פיגועי התאבדות וגרמה ליותר נפגעים ישראלים מכל ארגון פלסטיני אחר.