tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סר אדוארד קולי ברן-ג'ונס , הברונט הראשון, ARA (/bɜːrnˈdʒoʊnz/; 28 באוגוסט 1833 - 17 ביוני 1898), היה צייר ומעצב אנגלי, המזוהה עם הסגנון והנושאים של האחווה הפרה-רפאליטית.
ברן-ג'ונס שיתף פעולה עם ויליאם מוריס כשותף מייסד בחברת Morris, Marshall, Faulkner & Co., אשר עסקה בעיצוב אומנויות דקורטיביות.
ציוריו המוקדמים הושפעו מדנטה גבריאל רוזטי, אך עד שנת 1870 פיתח סגנון עצמאי.
בשנת 1877 הציג שמונה ציורי שמן בגלריית גרוזוונור, יריבה חדשה לאקדמיה המלכותית לאמנות.
בין יצירותיו שם נכלל גם "הכישוף של מרלין" (The Beguiling of Merlin).
מועד ההצגה היה מוצלח, וברן-ג'ונס הפך לדמות בולטת ומובילה בתנועה האסתטית המתהווה.
בסדנה של חברת מוריס ושות', פעל ברן-ג'ונס כמעצב במגוון תחומי אומנות שימושית, בהם אריחי קרמיקה, תכשיטים, שטיחי קיר ופסיפסים.
בין עיצוביו הבולטים והמתמשכים ניתן למנות את חלונות הויטראז', אשר ייצורם חווה תחייה במאה ה־19. עבודותיו עדיין מצויות בכנסיות ברחבי בריטניה, וכן ניתן למצוא דוגמאות להן גם בארצות הברית ובאוסטרליה.
28 באוגוסט 1833 17 ביוני 1898) היה צייר ומעצב אנגלי הקשור לסגנון ולנושאים של האחווה הפרה-רפאליטית.
ציוריו המוקדמים נושאים את השפעתו של דנטה גבריאל רוזסטי, אך עד שנת 1870 גיבש סגנון אישי ומובחן.
בשנת 1877 הציג שמונה ציורי שמן בגלריית גרוזוונור, מוסד חדש שהתחרה באקדמיה המלכותית לאמנות.
בין היצירות שהוצגו הייתה גם The Beguiling of Merlin ("הכישוף של מרלין").
התזמון היה מוצלח, וברן-ג'ונס הפך לדמות בולטת ומובילה בתנועה האסתטית החדשה.
בסדנה של חברת Morris & Co., פעל ברן-ג'ונס כמעצב במגוון רחב של מלאכות אמנותיות, ובהן אריחי קרמיקה, תכשיטים, שטיחי קיר ופסיפסים.
בין עיצוביו החשובים והמתמשכים ביותר נמצאים חלונות הויטראז', שייצורם חווה תחייה מחודשת במהלך המאה ה־19. עיצוביו ממשיכים להתנוסס בכנסיות ברחבי הממלכה המאוחדת, וניתן למצוא דוגמאות להם גם בארצות הברית ובאוסטרליה.
אדוארד קולי ברן-ג'ונס (המקף בשם משפחתו נוסף רק בשלב מאוחר יותר) נולד בעיר בירמינגהאם, בנו של אדוארד ריצ'רד ג'ונס, יליד ויילס ויצרן מסגרות שפעל ברחוב בנטס היל - במקום שבו ניצבת כיום לוחית כחולה לזכר תקופת ילדותו של הצייר.
בפאב השוכן כיום באתר בית ילדותו, ניתן למצוא מחווה ליצירתו של ברן-ג'ונס בשם "Briar Rose" ("ורד הבר").
אמו, אליזבת ג'ונס (לבית קולי), הלכה לעולמה שישה ימים בלבד לאחר לידתו.
אדוארד גדל בחזקת אביו ובעזרת עוזרת הבית אן סמפסון - נערה מקומית שאופיינה באהבה אובססיבית, נטולת הומור וללא השכלה.
בשנת 1844 החל את לימודיו בבית הספר התיכון היוקרתי "קינג אדוארד השישי" בבירמינגהם, ובהמשך למד בבית הספר לאמנות של בירמינגהם בין השנים 1848 ל־1852. לאחר מכן פנה ללימודי תאולוגיה בקולג' אקסטר שבאוניברסיטת אוקספורד.
במהלך לימודיו באוקספורד התיידד עם ויליאם מוריס, קשר שנרקם סביב אהבתם המשותפת לשירה.
השניים, יחד עם קבוצת חברים מבירמינגהם שכינו עצמם "חבורת בירמינגהם" (The Birmingham Set), הקימו אגודה שקראו לה "האחווה" (The Brotherhood).
חברי האחווה קראו את כתבי ג'ון רסקין ואלפרד טניסון, ביקרו בכנסיות, והעלו על נס את האסתטיקה והמבנה החברתי של ימי הביניים.
באותה תקופה גילה ברן-ג'ונס את יצירתו של תומאס מלורי, מות ארתור, שהשפעתה עליו הייתה עמוקה ומתמשכת.
אף על פי שברן-ג'ונס ומוריס לא הכירו אז אישית את דנטה גבריאל רוזטי, הם הושפעו עמוקות מיצירתו.
מאוחר יותר פגשו בו כאשר גייסו אותו לכתיבה בכתב העת Oxford and Cambridge Magazine, שייסד מוריס בשנת 1856 במטרה לקדם את רעיונות האחווה.
"בעיני, מה שעשה למעננו, בני האדם הפשוטים, היה לפתוח - כפי שלא נפתח מעולם קודם לכן - חלונות קסומים לארץ הפיות שבה חי כל חייו...
בעולם הפנימי הזה נוכל לשמר בשקט את היופי שהותיר לנו, עולם שבו יש שלווה, לפחות עבורנו.
המעטים מאיתנו שהכירו אותו ואהבו אותו באמת, נושאים אותו תמיד בלבם, אך יצירתו תמשיך להתקיים זמן רב אחרי שנחלוף מן העולם.
ייתכן שדור אחד יקלוט את מסרה רק מעטים, ובדור אחר - רבים הרבה יותר, אך היא תהיה שם תמיד, עבור כל מי שמבקש ביופיו של דורו, ועבור מי שמסוגל לזהות ולכבד אדם דגול - ואמן דגול."
בשנת 1856 התארס אדוארד ברן-ג'ונס לג'ורג'יאנה "ג'ורג'י" מקדונלד (1920–1840), אחת מאחיות מקדונלד.
ג'ורג'יאנה למדה ציור באותה תקופה, והייתה אחותו של חברו ללימודים של ברן-ג'ונס מתקופת בית הספר.
בני הזוג נישאו ב־9 ביוני 1860. לאחר נישואיהם עסקה ג'ורג'יאנה ביצירה עצמאית בטכניקת חיתוכי עץ, והפכה לחברתה הקרובה של הסופרת ג'ורג' אליוט.
משפחת מקדונלד הייתה רבת השפעה: אחות אחת נישאה לצייר סר אדוארד פוינטר, אחות אחרת נישאה לתעשיין הברזל אלפרד בולדווין והייתה אם לראש הממשלה הבריטי סטנלי בולדווין, ואחות נוספת הייתה אם לרודיארד קיפלינג.
על כן, קיפלינג ובולדווין נחשבים לאחייניו של ברן-ג'ונס בנישואין.
בשנת 1861 ילדה ג'ורג'יאנה את בנם הראשון של בני הזוג, פיליפ.
בחורף של שנת 1864 חלתה קשות בשנית, וילדה בן שני, כריסטופר, אשר הלך לעולמו זמן קצר לאחר לידתו.
בעקבות זאת עברה המשפחה להתגורר בבית מספר 41 בכיכר קנזינגטון שבלונדון, ושם נולדה בתם מרגרט בשנת 1866.
בשנת 1867 השתקעו ברן-ג'ונס ומשפחתו בבית The Grange – בית מהמאה ה־18 מוקף גן, השוכן באזור North End שבפולהאם, לונדון.
במהלך שנות ה־70 של המאה ה־19 חדל ברן-ג'ונס מלהציג את יצירותיו, בעקבות סדרת התקפות עוינות וחריפות מצד מבקרי האמנות בעיתונות, וכן בשל פרשה רומנטית סוערת שתוארה כ"נקודת השיא הרגשית של חייו".
הרומן נוהל עם המוזה היוונייה שלו, מריה זמבקו, והסתיים באופן דרמטי כאשר ניסתה לשים קץ לחייה בקפיצה לתעלת ריג'נטס בלונדון.
במהלך השנים הקשות הללו, פיתחה ג'ורג'יאנה קשר חברות עם ויליאם מוריס, שבאותה עת אשתו ג'יין התאהבה בצייר דנטה גבריאל רוזטי.
ייתכן שמוריס וג'ורג'יאנה התאהבו זה בזו, אך אם הציע לה לעזוב את בעלה - היא סירבה.
בסופו של דבר, אדוארד וג'ורג'יאנה ברן-ג'ונס נשארו יחד, כמו גם בני הזוג מוריס.
עם זאת, מוריס וג'ורג'יאנה שמרו על קשר קרוב ועמוק עד סוף חייהם.
בשנת 1880 רכשו בני הזוג ברן-ג'ונס את בית Prospect House בכפר רוטינגדין, סמוך לברייטון שבמחוז סאסקס, כבית נופש.
זמן קצר לאחר מכן רכשו גם את הבית הסמוך, Aubrey Cottage, ואיחדו את שני המבנים לנכס אחד בשם North End House – שם המאזכר את ביתם הראשי ששכן ברחוב North End Road בפולהאם.
שנים מאוחר יותר, בשנת 1923, רכשו סר רודריק ג'ונס, ראש סוכנות הידיעות רויטרס, ואשתו, המחזאית והסופרת איניד באגנולד, את הבית הסמוך Gothic House והוסיפו אותו לנכס.
הבית המאוחד שימש בהמשך כהשראה וכרקע למחזה הידוע של באגנולד, The Chalk Garden ("גן הגיר").
בנו של ברן-ג'ונס, פיליפ, שהיה אדם רב תהפוכות אך הפך לצייר פורטרטים מצליח, הלך לעולמו בשנת 1926. בתו האהובה מרגרט (נפטרה בשנת 1953) נישאה לג'ון ויליאם מקייל (1850–1945), ידידו וחותנו של ויליאם מוריס, שהיה גם הביוגרף שלו ופרופסור לשירה באוניברסיטת אוקספורד בשנים 1911–1916.
למרגרט וג'ון מקייל נולדו שלושה ילדים: הסופרים אנג'לה ת'רקל ודניס מקייל, ובתם הצעירה קלייר מקייל.
בגיליון של מגזין הילדים Chums (מספר 227, כרך V, מיום 13 בינואר 1897), פורסם מאמר על אדוארד ברן-ג'ונס שבו נכתב: "...נכדו האהוב של ברן-ג'ונס היה נענש לעיתים בכך שנשלח לעמוד בפינה עם פניו אל הקיר.
באחד הימים, כשנשלח שוב לעונש, הופתע ושמח לגלות שעל הקיר צוירו פיות, פרחים, ציפורים וארנבים.
סבו רך הלב ניצל את כישרונו האמנותי כדי להקל על שעמומו של נכדו בתקופת העונש."
ברן-ג'ונס הודה פעם כי לאחר שעזב את אוקספורד, "מצא את עצמו בגיל עשרים וחמש כשהוא בעצם מה שהיה אמור להיות בגיל חמש עשרה." הוא לא עבר הכשרה סדירה כרושם, וחסרה לו הוודאות המדעית הנלווית לטכניקה.
עם זאת, כישרונו המופלא כהוגה וכמעצב הלך והבשיל.
תודעתו, שהייתה עשירה בסיפורים מן המיתולוגיה הקלאסית ובאגדות ימי הביניים, שפעה רעיונות לתיאורים חזותיים.
בנחישות רבה פעל להשלים את חסרונו הטכני באמצעות עבודה מתמדת, כפי שניכר ברישומיו.
יצירותיו מהתקופה הראשונה שלו נושאות במידה רבה את חותמו של דנטה גבריאל רוזטי, אך כבר ניתן להבחין בהבדלים: בעוד שסגנונו של רוזטי עז ועמוק, ברן-ג'ונס הציג עיבוד קליל יותר, אם כי עשיר בפרטים דמיוניים.
רבות מהעבודות היו רישומי דיו על קלף, שהושלמו בעידון רב; אחת הדוגמאות המוקדמות והמרשימות היא The Waxen Image משנת 1856. אף על פי שהנושא, החומר והסגנון נובעים מהשראתו של רוזסטי, היצירה איננה פרי ידיו של תלמיד בלבד, אלא של אמן פוטנציאלי.
רוזסטי עצמו הכיר בכך, ובהמשך הודה כי אין עוד מה ללמד את ברן-ג'ונס.
רישום השמן הראשון של ברן-ג'ונס מתוארך לאותה שנה, 1856. בשנת 1857 יצר בעבור קולג' ברדפילד את הקרטון הראשון לחלון זכוכית צבעונית- ראשיתה של סדרת עבודות עצומה בתחום זה.
בשנת 1858 קישט ארון עם סיפורה של האם המנזר מתוך סיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר - האיור הישיר הראשון שלו ליצירה של משורר אשר ריתק אותו והיווה עבורו מקור בלתי נדלה להשראה.
בסתיו 1857 הצטרף ברן-ג'ונס אל מוריס, ולנטיין פרינספ, ג'יי.
ספנסר סטנהופ ואחרים ליוזמה הכושלת של רוזסטי לקשט את קירות אגודת האוניון של אוקספורד.
איש מהציירים לא שלט בטכניקת הפרסקו, והתמונות החלו להתקלף מן הקירות עוד בטרם הושלמו.
בשנת 1859 ערך ברן-ג'ונס את מסעו הראשון לאיטליה, וביקר בפירנצה, פיזה, סיינה, ונציה ועוד.
נראה כי בית הספר הסייני, בעל האופי הרך והרומנטי, קסם לו במיוחד.
השפעתו של רוזסטי נותרה בעינה ואף התחזקה, במיוחד בשני ציורי האקוורל משנת 1860 — Sidonia von Bork ו-Clara von Bork.
שני הציורים מבוססים על הרומן הגותי Sidonia the Sorceress מאת ליידי ויילד, תרגום לאנגלית של Sidonia Von Bork: Die Klosterhexe (1847) מאת יוהאן וילהלם מיינהולד.
בשנת 1864 נבחר אדוארד ברן-ג'ונס כחבר עמית באגודת ציירי צבעי המים - ה־Society of Painters in Water-Colours, הידועה גם בשם Old Water-Colour Society.
באותה שנה הציג, בין שאר עבודותיו, את The Merciful Knight ("האביר הרחום"), היצירה הראשונה שחשפה במלואה את זהותו האמנותית הבשלה.
בשש השנים שלאחר מכן הציג ברן-ג'ונס סדרת אקוורלים מרשימה בגלריה זו, אשר חיזקו את מעמדו כאמן מוביל בתחומו והדגימו את שליטתו בסגנון לירי ודמיוני, שחתר לאידיאליות אסתטית ופיוטית.
בשנת 1866 הזמינה גברת קסווטי (Cassavetti) מאדוארד ברן-ג'ונס ציור של בתה, מריה זמבקו, ליצירה Cupid Finding Psyche ("קופידון מוצא את פסיכה") - היכרות שהובילה לרומן הטראגי ביניהם.
בשנת 1870 פרש ברן-ג'ונס מחברותו באגודת צבעי המים, בעקבות שערורייה סביב ציורו Phyllis and Demophoön.
תווי פניה של מריה זמבקו זוהו בבירור בדמותה של פיליס, שמוצגת בלבוש חלקי בלבד, בעוד דמותו של דמופואון צוירה בעירום מלא.
השילוב בין עירומו הגלוי של הגבר לרמיזות על יוזמה מינית נשית נחשב אז לפוגעני בעיני החברה הוויקטוריאנית.
התבקש ממנו לבצע שינוי קל ביצירה, אך הוא בחר שלא רק להסיר את הציור מהתערוכה, אלא גם לפרוש מהאגודה כולה.
בשבע השנים שלאחר מכן (1870–1877) הוצגו ברבים רק שתי יצירות של ברן-ג'ונס - שתיהן אקוורלים שהוצגו בגלריה דאדלי באולם המצרי שברחוב פיקדילי בלונדון, בשנת 1873. אחת מהן הייתה אהבה בין החורבות, שנחשבת לאחת מיצירותיו היפות.
עשרים שנה לאחר מכן נהרס הציור המקורי על ידי מנקה שחשבה בטעות כי מדובר בציור שמן.
בהמשך שיחזר ברן-ג'ונס את היצירה בצבעי שמן.
חרף שתיקתו הציבורית באותן שנים, תקופה זו הייתה רוויית פעילות ויצירה אינטנסיבית בסטודיו של האמן.
ד לאותה עת עבד אדוארד ברן-ג'ונס כמעט אך ורק בצבעי מים.
כעת פנה לעבודה בצבעי שמן, כשהוא נוהג לעבוד על כמה יצירות במקביל, ולעיתים מותיר עבודות בתהליך ממושך על כן הציור.
במהלך שנים אלה תכנן, השלים או קידם לעבר השלמה יצירות מרכזיות שהפכו לאבני דרך ביצירתו, ובהן הסדרה הראשונה של Briar Rose ("ורד הבר"), Laus Veneris ("תהילת ונוס"), The Golden Stairs ("המדרגות הזהובות"), הסדרה Pygmalion ("פיגמליון") ו-The Mirror of Venus ("מראת ונוס").
יצירות אלו מציינות את המעבר שלו לעבודה מורכבת, בעלת עומק חזותי וסימבולי, המשלבת מיתולוגיה, אסתטיקה אידיאלית ודימויים אלגוריים.
בתקופה זו החלה שותפותו של אדוארד ברן-ג'ונס עם הצלם האמנותי פרדריק הולייר (Frederick Hollyer), שהפכה למשמעותית בהפצת יצירתו.
הולייר התמחה בצילום אמנותי, ובמיוחד ברפרודוקציות מדויקות של ציורים ורישומים.
תצלומיו אפשרו חשיפה רחבה יותר ליצירתו של ברן-ג'ונס, במיוחד לרישומיו העדינים, אשר היו עד אז מוכרים רק לקהל מצומצם.
שותפות זו הייתה גורם חשוב בהרחבת השפעתו של ברן-ג'ונס בדורות הבאים, והייתה לאחד האמצעים המרכזיים להפצת סגנונו הייחודי בקרב הציבור הרחב.
לבסוף, בחודש מאי 1877, הגיעה שעת ההכרה הציבורית כאשר נפתחה התערוכה הראשונה בגלריית גרוזוונור – מוסד חדשני ויוקרתי, שנוסד כחלופה לאקדמיה המלכותית.
בתערוכה זו הוצגו יצירותיו המרכזיות של אדוארד ברן-ג'ונס: Days of Creation ("ימי הבריאה"), The Beguiling of Merlin ("הכישוף של מרלין") ו-The Mirror of Venus ("מראת ונוס").
הצלחתן של יצירות אלה הייתה מיידית ובולטת, וברן-ג'ונס חיזק את מעמדו האמנותי כשב־1878 הציג עבודות נוספות כמו Laus Veneris ("תהילת ונוס"), The Chant d'Amour ("שירת האהבה"), ו-Pan and Psyche ("פן ופסיכה").
רבות מהיצירות שהוצגו בשנים אלו מאופיינות בצבעוניות עזה ומלאת חיים, המבליטה את הפן האסתטי של יצירתו ומשקפת את מעורבותו העמוקה בתנועה האסתטית, ששאפה להעלות את ערך היופי לכדי מטרה אמנותית בפני עצמה.
בשנת 1879 ניכרת תפנית סגנונית ביצירתו של אדוארד ברן-ג'ונס, במיוחד ביצירה The Annunciation ("הבשורה") ובארבעת הציורים המרכיבים את הסדרה השנייה של Pygmalion and the Image ("פיגמליון והדמות").
The Annunciation נחשבת לאחת היצירות הפשוטות והשלמות ביותר של האמן, ומתאפיינת באיפוק צבעוני ובאווירה מאופקת ורצינית, השונה מן הצבעוניות העזה שאפיינה את עבודותיו הקודמות.
בסדרה השנייה של פיגמליון, ניסה ברן-ג'ונס לעצב סכמה של גוונים רכים ועדינים, אך התוצאה לא נתפשה כהצלחה מלאה.
עם זאת, המגמה לעבר ריכוך הטון הצבעוני נמשכה גם ביצירה The Golden Stairs ("המדרגות הזהובות"), שהוצגה לראשונה בשנת 1880, ומעידה על שינוי כולל בגישתו של האמן - מהרומנטיקה הצבעונית לעבר איפוק סגנוני ואסתטיקה מעודנת יותר.
היצירה Wheel of Fortune ("גלגל המזל"), קודרת כמעט באופייה, הוצגה בשנת 1883. בשנה שלאחר מכן, 1884, הציג ברן-ג'ונס את King Cophetua and the Beggar Maid ("המלך קופטואה והקבצנית"), שבה שב והתמסר לאהבתו לצבעוניות עשירה ומרהיבה - אך זו עברה עידון משמעותי, פרי תקופת הריסון הסגנוני שקדמה לה.
לאחר מכן פנה ברן-ג'ונס לשתי סדרות ציורים חשובות: The Briar Rose ("ורד הבר") ו-The Story of Perseus ("סיפורו של פרסאוס").
עם זאת, שתי הסדרות לא הושלמו במלואן, אף שמהוות מהביטויים המרוכזים ביותר של חזונו האמנותי - המשלבים מיתוס, אלגוריה ודמיון חזותי ברמה הגבוהה ביותר.
בשנת 1861 ייסד ויליאם מוריס את חברת האומנויות הדקורטיביות Morris, Marshall, Faulkner & Co, בשיתוף עם דנטה גבריאל רוזטי, אדוארד ברן-ג'ונס, פורד מדוקס בראון, פיליפ וב, צ'ארלס פוקס פוקנר ופיטר פול מרשל.
פוקנר היה חבר ב"אחוות אוקספורד", ומרשל היה מיודד עם בראון ורוזטי.
הפרוספקט של החברה הצהיר כי בכוונתה לעסוק בגילוף, זכוכית צבעונית, עבודות מתכת, טפטים, בדים מודפסים (chintzes) ושטיחים.
כבר מראשית דרכה הייתה עבודת הקישוט בכנסיות חלק מרכזי בפעילותה.
עבודות שהציגה החברה בתערוכה הבינלאומית של 1862 עוררו עניין, ובהמשך החברה שגשגה.
שתי עבודות חילוניות משמעותיות סייעו לביסוס מעמדה של החברה בשלהי שנות ה־60: פרויקט מלכותי בארמון סנט ג'יימס וחדר האוכל הירוק במוזיאון סאות' קנזינגטון (כיום מוזיאון ויקטוריה ואלברט) בשנת 1867, שכלל חלונות זכוכית צבעונית ודמויות בלוחות שתוכננו על ידי ברן-ג'ונס.
בשנת 1871 יצרה החברה את חלונות הויטראז' בכנסיית All Saints, לפי תכנונו של ברן-ג'ונס, עבור אלפרד בולדווין – גיסו של ברן-ג'ונס.
בשנת 1875 אורגנה החברה מחדש תחת השם Morris & Co., וברן-ג'ונס המשיך לתרום לה עיצובים לחלונות זכוכית צבעונית ובהמשך גם לשטיחי קיר, עד סוף הקריירה שלו.
תשעה חלונות שעוצבו על ידו ויוצרו על ידי Morris & Co.
הותקנו בכנסיית Holy Trinity בעיר פרום.
Stanmore Hall היה פרויקט הקישוט האחרון המשמעותי שבוצע על ידי Morris & Co.
לפני מותו של מוריס בשנת 1896. זה היה הפרויקט הנרחב ביותר שביצעה החברה, וכלל סדרת שטיחי קיר על פי סיפור הגביע הקדוש, שתוכננו לדיינינג רום, ובהם הופיעו דמויות בעיצובו של ברן-ג'ונס.
בשנת 1891 נבחר ברן-ג'ונס לחבר באיגוד Art Workers Guild.
בשנת 1871 היו מוריס ושות' אחראים על החלונות ברחוב אול סיינטס, שתוכננו על ידי ברן-ג'ונס עבור אלפרד בולדווין, גיסה של אשתו.
החברה אורגנה מחדש בשם מוריס ושות' בשנת 1875, ובורן-ג'ונס המשיך לתרום עיצובים לזכוכית צבעונית ומאוחר יותר לשטיחי קיר עד סוף הקריירה שלו.
תשעה חלונות שעוצבו על ידו ויוצרו על ידי מוריס ושות' הותקנו בכנסיית השילוש הקדוש בפרום.
חלונות ויטראז' בקתדרלת כנסיית קרייסט ובבניינים אחרים באוקספורד הם פרי יצירתו של מוריס ושות', בעיצובים של ברן-ג'ונס.
אולם סטנמור היה פרויקט העיצוב הגדול האחרון שבוצע על ידי מוריס ושות' לפני מותו של מוריס בשנת 1896. זו הייתה ההזמנה הנרחבת ביותר שביצע המשרד, וכללה סדרה של שטיחי קיר המבוססים על סיפור הגביע הקדוש לחדר האוכל, עם דמויות מאת ברן-ג'ונס.
בשנת 1891 נבחר ג'ונס לחבר בגילדת עובדי האמנות .
אף שידוע בעיקר כצייר, אדוארד ברן-ג'ונס היה פעיל גם כמאייר, ותרם רבות להפצת האסתטיקה הפרה־רפאליטית בקרב הציבור הרחב.
בין השנים 1892 ל־1898 עיצב ספרים עבור הוצאת Kelmscott Press, שהוקמה על ידי ויליאם מוריס במטרה להחיות את אמנות הדפוס המסורתי.
משפחת הפיות מאת ארצ'יבלד מקלארן (1857)
רובאעיאת מאת ויליאם מוריס (1872)
גן העדן הארצי מאת ויליאם מוריס (לא הושלם)
יצירותיו של ג'פרי צ'וסר מאת ג'פרי צ'וסר (1896)
גלריית התנ"ך מאת דלזיאל (1881)
בשנת 1894 הזמין מנהל התיאטרון והשחקן הנרי אירווינג את אדוארד ברן-ג'ונס לעצב את התפאורה והתלבושות להפקת King Arthur ("המלך ארתור") מאת ג'יי.
קומינס קאר, שהיה פטרונו של ברן-ג'ונס, מחזאי ומנהל New Gallery.
בהצגה גילם אירווינג את דמותו של המלך ארתור, ואלן טרי הופיעה בתפקיד גווינביר.
לאחר הרצת הבכורה בלונדון, יצאה ההפקה לסיור בארצות הברית.
ברן-ג'ונס קיבל את ההזמנה בהתלהבות, אך התאכזב מהתוצאה הסופית.
במכתב פרטי לחברתו הלן מרי גאסקל (המכונה "מיי") כתב:
"השריון טוב – הם השקיעו בו...
פרסיוואל היה הדבר הרומנטי היחיד שם...
אני שונא את הבמה, אל תגידי כלום – אבל כן, אני שונא אותה."
ציוריו של אדוארד ברן-ג'ונס היו חלק בלתי נפרד מהתפתחות זרם האסתטיציזם (Aestheticism) משנות ה־60 ועד שנות ה־80 של המאה ה־19. זרם זה גרס כי יש להעריך אמנות בראש ובראשונה כאובייקט של יופי, שמעורר תגובה חושית, ולא בזכות הסיפור או המסר המוסרי המשתמע מהנושא המוצג.
במובנים רבים, גישה זו עמדה בניגוד לאידיאלים של ג'ון רסקין ושל הפרה־רפאליטים הראשונים, שראו באמנות כלי לביטוי ערכים מוסריים, דתיים וחברתיים.
ברן-ג'ונס נבחר כעמית באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1885, ובשנה שלאחר מכן הציג בה לראשונה ובאופן חריג, את יצירתו מצולות הים - ציור המתאר בת ים הלוקחת עמה למעמקים צעיר שטבע מבלי שהתכוונה לכך, בסערת אהבתה.
היצירה הזו מוסיפה לקסם המהפנט האופייני לעבודותיו של ברן-ג'ונס ממד של אירוניה טרגית, ומשלבת רעיון עמוק עם ביצוע מרהיב, מה שמקנה לה מעמד ייחודי בתוך מכלול יצירתו.
בשנת 1893 התפטר רשמית מחברותו באקדמיה.
אחת מיצירות סיפור פרסאוס הוצגה בשנת 1887, ושתי נוספות בשנת 1888, יחד עם The Brazen Tower ("המגדל הארד"), שהושפעה מאותו מיתוס.
בשנת 1890 הוצגה לבדה הסדרה השנייה של The Legend of Briar Rose ("אגדת ורד הבר"), וזכתה לשבח רב.
בשנת 1891 הוצג ציור האקוורל הענק The Star of Bethlehem ("כוכב בית לחם"), שנוצר עבור מועצת העיר בירמינגהם.
מחלה ממושכת בלמה לפרק זמן את פעילותו האמנותית של ברן-ג'ונס, וכאשר חזר ליצור, עסק בעיקר בפרויקטים דקורטיביים.
בחורף של 1892–1893 נערכה תערוכה מקיפה מיצירתו בגלריית ניו גאלרי.
לתקופה זו משתייכים גם דיוקנאותיו המעטים יחסית.
בשנת 1894 הוענק לו תואר ברונט.
בריאותו, שידעה כבר אז קשיים, שוב התדרדרה, והפריעה להתקדמות עבודתו הגדולה Arthur in Avalon ("ארתור באבלון").
מותו של ויליאם מוריס בשנת 1896 השפיע עליו קשות, ומצבו הבריאותי הלך והחמיר.
בשנת 1898 לקה בשפעת, ואף על פי שנראה כי החלים, חלה לפתע שוב ונפטר ב־17 ביוני 1898.
טקס האזכרה נערך שישה ימים לאחר מכן במנזר וסטמינסטר, ואפרו נטמן בבית העלמין של כנסיית סנט מרגרט ברוטינגדין – עיירת נופש שהייתה אהובה עליו בקיצים עם משפחתו.
בחורף שלאחר מותו נערכה בגלריית ניו גאלרי תערוכה נוספת מיצירותיו, ובמועדון האמנויות היפות בברלינגטון נערכה תערוכה של רישומיו.
בשנת 1881 קיבל אדוארד ברן-ג'ונס תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד, ובשנת 1882 מונה לעמית כבוד של האוניברסיטה.
בשנת 1885 נבחר לנשיא אגודת האמנים של ברמינגהם (Birmingham Society of Artists).
בערך באותה תקופה החל להוסיף מקף לשם משפחתו, כפי שכתב מאוחר יותר, רק כדי להימנע מ"כליה" בין שפע האנשים בשם ג'ונס.
בנובמבר 1893 פנו אליו כדי לבדוק אם יסכים לקבל תואר ברונט, על פי המלצתו של ראש הממשלה היוצא ויליאם יוארט גלדסטון.
בפברואר שלאחר מכן שינה את שמו רשמית ל-Burne-Jones.
הוא הוכתר רשמית כברונט של רוטינגדין (במחוז סאסקס) ושל הגריינג' (בפולהאם, לונדון) ב-3 במאי 1894.
למרות זאת, קיבל את התואר בחוסר נוחות.
חברו ויליאם מוריס, סוציאליסט מושבע, הביע סלידה מהמהלך, ואשתו ג'ורג'יאנה, אף היא בעלת השקפת עולם סוציאליסטית, זלזלה בו.
רק בנם, פיליפ, שנהג להתרועע עם חוג הנסיך מוויילס ועתיד היה לרשת את התואר, הביע עניין אמיתי בו.
בשנת 1897 נבחר ברן-ג'ונס לחבר באקדמיה המלכותית למדעים, ספרות ואמנויות של בלגיה.
לאחר מותו, וביוזמת נסיך ויילס, נערך לכבודו טקס אזכרה במנזר וסטמינסטר — הפעם הראשונה בה זכה אמן לכבוד כזה.
לברן-ג'ונס הייתה השפעה ניכרת על הציור הצרפתי.
הוא היה בעל השפעה בקרב ציירים סימבוליסטים צרפתים, החל משנת 1889. עבודתו עוררה את השירה של אלג'רנון צ'ארלס סווינבורן - "שירים ובלדות" מאת סווינבורן משנת 1866 מוקדש לבורן-ג'ונס.
שלושה מעוזריו בסטודיו – ג'ון מליויש סטרודוויק, תומאס מ.
רוק וצ'ארלס פיירפקס מארי - המשיכו לקריירות ציור מצליחות.
מארי הפך בהמשך גם לאספן חשוב ולסוחר אמנות מוערך.
בין השנים 1903–1907 מכר מארי למוזיאון ואולם האמנות של ברמינגהם מספר רב של יצירות מאת ברן-ג'ונס והפרה־רפאליטים, במחירים שעמדו הרבה מתחת לשוויין בשוק.
כיום מחזיק מוזיאון ואולם האמנות של ברמינגהם באוסף הגדול ביותר בעולם של יצירות אדוארד ברן-ג'ונס, ובכלל זה האקוורל הענק The Star of Bethlehem ("כוכב בית לחם"), שהוזמן במיוחד עבור המוסד בשנת 1897. יש הסבורים שציורים אלה השפיעו על ג'.ר.ר.
טולקין בצעירותו, כאשר גדל בברמינגהם.
ברן-ג'ונס השפיע גם על קבוצת האמנים של ברמינגהם (The Birmingham Group), החל משנות ה־90 של המאה ה־19 ואילך.
ב־16 ביוני 1933 חנך ראש הממשלה סטנלי בולדווין, אחיינו של אדוארד ברן-ג'ונס, את תערוכת המאה ליצירתו בגלריית טייט בלונדון, שכללה רישומים וציורים של האמן.
בנאום הפתיחה של התערוכה הביע בולדווין את מה שבעיניו ייצגה אמנותו של ברן-ג'ונס:
אולם למעשה, זמן רב לפני 1933 כבר ירדה קרנו של אדוארד ברן-ג'ונס בעולם האמנות.
רבים החלו להעדיף את הזרמים המרכזיים של האמנות המודרנית, וברן-ג'ונס נחשב מיושן.
התערוכה לציון מאה שנה להולדתו, שהתקיימה בטייט גלרי, הייתה אירוע עגום ודל מבקרים.
רק באמצע שנות ה־70 החלה הערכה מחודשת של יצירתו, ובעקבותיה חזרה ההכרה בו כאמן חשוב.
נקודת מפנה הייתה פרסום המונוגרפיה והניתוח המחודש "ברן ג'ונס" מאת מרטין הריסון וביל ווטרס בשנת 1973.
בשנת 1975 פרסמה הסופרת פנלופי פיצג'רלד את הביוגרפיה הראשונה שלה, שהוקדשה לברן-ג'ונס.
תערוכה חשובה נוספת נערכה בשנת 1989 במרכז האמנויות ברביקן בלונדון, ופורסמה גם כספר מאת ג'ון כריסטיאן בשם The Last Romantics.
תערוכה נוספת, שהתקיימה בגלריה טייט בשנת 1997, בחנה את הקשרים בין האסתטיציזם הבריטי לסימבוליזם - והציבה מחדש את ברן-ג'ונס בלב המפגש שבין שני הזרמים.
תערוכת מאה שנה שנייה, מפוארת בהרבה - הפעם לציון 100 שנה למותו של אדוארד ברן-ג'ונס - נערכה בשנת 1998 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
לאחר מכן נדדה התערוכה למוזיאון ואולם האמנות של ברמינגהם ולמוזיאון ד'אורסה בפריז.
פיונה מקארתי, בסקירה על מורשתו של אדוארד ברן-ג'ונס, מציינת כי הוא היה "צייר שבעודו מגלם באופן מובהק את התקופה הוויקטוריאנית, מוביל אותנו קדימה אל עבר האינטרוספקציה הפסיכולוגית והמינית של ראשית המאה העשרים".
אדוארד גולדשטוקר (בצ'כית: Eduard Goldstücker; 30 במאי 1913 – 23 באוקטובר 2000) היה פילולוג, חוקר ספרות גרמנית, פובליציסט, פעיל פוליטי ודיפלומט צ'כוסלובקי-יהודי.
כיהן כשגריר ראשון של צ'כוסלובקיה בישראל.
חוקר נודע של ספרות פרנץ קפקא.
בתקופת האביב של פראג כיהן כיושב של איגוד הסופרים הצ'כוסלובקים.
נולד בכפר פודבייל בטרנסלייטניה שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום נמצא הכפר בתחומי מחוז ז'ילינה של סלובקיה במשפחה יהודית.
הוא למד גרמנית וספרות גרמנית באוניברסיטת קארל בפראג.
במהלך הלימודים התקבל כחבר למפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1935 סיים את לימודיו באוניברסיטה ועבד כמורה לספרות בבית ספר תיכון בפראג.
בשנת 1939, לאחר הכיבוש הנאצי של צ'כוסלובקיה, הצליח לעבור לבריטניה.
בבריטניה עבד עבור הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה.
בתום המלחמה שב לצ'כוסלובקיה, שם החל לעבוד במשרד החוץ.
בשנת 1949 מונה לשגריר צ'כוסלובקיה בישראל.
בדצמבר 1951 נקרא לחזור לפראג.
בשובו מישראל נעצר, נחקר והוחזק בכלא עד מרץ 1953. במרץ 1953 הוא נשפט יחד עם שני עיתונאים.
הוא הואשם בפעילות אנטי ממסדית ונידון למאסר עולם.
בשנת 1955 שוחרר מן הכלא.
כל האישומים נגדו בוטלו ושמו טוהר.
לאחר השחרור עבד כמרצה באוניברסיטת קארל בפראג.
עסק בחקר הספרות והשפה הגרמנית, בדגש על יצירות של סופרים יהודים, שכתבו בגרמנית.
התמחה במיוחד ביצירותיו של פרנץ קפקא והיה לאחד החוקרים המובילים בתחום.
הוא תרגם את ספריו של קפקא וסופרים יהודים נוספים מגרמנית לצ'כית.
בשנת 1964 קיבל משרת פרופסור ותפקיד ראש מחלקה לפילולוגיה גרמנית באוניברסיטה.
בתחילת האביב של פראג התמנה ליושב ראש איגוד הסופרים הצ'כוסלובקים.
בתפקידו ניסה להוביל קו ליברלי ואפשר הוצאה לאור של ספרים, אשר נאסרו עד אז לפרסום.
לאחר דיכוי האביב של פראג, עזב את צ'כוסלובקיה ועבר שוב לבריטניה.
הוא עבד כמרצה לספרות השוואתית בבריטניה.
היה מרצה אורח באוניברסיטת קונסטנץ.
בשנת 1990, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, שב להתגורר בפראג.
אדוארד גולדשטוקר נפטר בפראג ב־23 באוקטובר 2000.
אדוארד ג'ון גארני הבן היה פוליטיקאי, עורך דין וקצין בצבא ארצות הברית, אשר ייצג את מדינת פלורידה בקונגרס של ארצות הברית – תחילה בבית הנבחרים בשנים 1963–1969, ולאחר מכן בסנאט בשנים 1969–1974. גארני, חבר המפלגה הרפובליקנית, היה הרפובליקני השני בלבד שנבחר לקונגרס מטעם פלורידה במאה ה־20.
בשנת 1968 נבחר גארני כסנאטור הרפובליקני הראשון של פלורידה מאז תקופת השיקום.
בעקבות כתב אישום נגדו בפרשת שוחד והשפעה פסולה, הוא התפטר ב־31 בדצמבר 1974. בסופו של דבר זוכה מכל האישומים.
לאחר שהפסיד במרוץ לקונגרס בשנת 1978, פרש מהפוליטיקה וחזר לעסוק בעריכת דין.
ראשית חייו, השכלה ושירות צבאי
גרני נולד ב-12 בינואר 1914 בעיר פורטלנד שבמיין.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים, השלים את לימודיו במכללת קולבי בעיר ווטרוויל בשנת 1935, ולאחר מכן קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1938. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק בשנה שלאחר מכן ופתח משרד עורכי דין בעיר ניו יורק.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה התגייס לצבא האמריקני כחייל פשוט, ובהמשך הוסמך לקצין ולחם בזירה האירופית.
עד לשחרורו בשנת 1946 הגיע לדרגת לוטננט קולונל.
לאחר שובו לחיים האזרחיים, המשיך ללימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דיוק, והשלים שם תואר נוסף בשנת 1948.
לאחר לימודיו באוניברסיטת דיוק עבר גארני לעיר וינטר פארק שבמחוז אורנג', במרכז פלורידה, והקים שם משרד עורכי דין בשותפות עם , שלימים החליף אותו בבית הנבחרים.
בשנת 1952 נבחר כחבר מועצת העיר וינטר פארק, ובהמשך כיהן כיועץ המשפטי של העיר מייטלנד.
בין השנים 1961–1962 כיהן כראש עיריית וינטר פארק.
בשנת 1962 נבחר גארני לבית הנבחרים של ארצות הברית – הרפובליקני השני בלבד מפלורידה במאה ה־20 – ונבחר מחדש ב־1964 וב־1966. הוא נודע כמחדש בתחום הפוליטיקה בפלורידה, תוך שימוש בפרסום מתקדם ובמדיה מודרנית לקמפיינים ארציים.
ב־1968 נבחר לסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור הדמוקרטי ג'ורג' סמאת'רס שפרש.
הבחירות נערכו במקביל לניצחונו של ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות, וגארני היה בין המועמדים שנהנו מתמיכתו ("אפקט ניקסון").
הוא ניצח את יריבו, מושל פלורידה לשעבר , עם 55.9% מהקולות לעומת 44.1% לקולינס.
רבים מתומכי מועמד השלישי לנשיאות, ג'ורג' וולאס, הצביעו גם לגארני, כחלק ממעבר של בוחרים לבנים שמרנים מן המפלגה הדמוקרטית לרפובליקנית בדרום ארצות הברית.
בכהונתו הצביע גארני נגד חקיקת זכויות האזרח של השנים 1964 ו־1965, נגד סיוע חוץ, ונגד "מלחמת העוני" של הנשיא לינדון ג'ונסון, אותה כינה "בזבוז יקר".
בשנת 1973 מונה לחבר בוועדת הסנאט לחקירת פרשת ווטרגייט של ממשל ניקסון, בראשות הסנאטור הדמוקרטי סם ארווין.
גארני נחשב לתומך הבולט ביותר של הממשל בוועדה, בניגוד לעמיתו הרפובליקני, הסנאטור הווארד בייקר.
גארני התחרה בתוך המפלגה הרפובליקנית עם , מנהיג בכיר בפלורידה, שהיה בשנת 1954 הראשון ממפלגתו שנבחר לקונגרס מטעם המדינה במאה ה־20. השניים היו צפויים להתמודד זה מול זה בבחירות המקדימות למושב פנוי בסנאט בשנת 1968, עד שקריימר ויתר על ההתמודדות לטובתו של גארני.
קריימר סבר שגארני יתמוך בו במרוץ למושב הסנאט השני של פלורידה, שממנו צפוי היה הסנאטור ספסארד הולנד לפרוש בשנת 1970.
אולם, בבחירות ב־1970, התנגדו גארני והמושל למועמדותו של קריימר ותמכו בשופט ג'ורג' קארסוול, מועמד שמרן שנדחה בעבר על ידי הסנאט למינוי לבית המשפט העליון.
קריימר ניצח את קארסוול בפריימריז, אך המחלוקת הפנימית פגעה במפלגה, ובבחירות הכלליות הפסיד למועמד הדמוקרטי לוטון צ'יילס.
בשנת 1974 הואשם גארני בפרשת שוחד והשפעה פסולה.
התביעה הפדרלית טענה כי הוא ועוזריו קיבלו כספים מקבלנים בתמורה להשגת חוזים פדרליים.
אחד ממקורביו, ויליאם פלסקי, הודה בקשירת קשר להונאת הממשלה ונידון ל־18 חודשי מאסר.
גארני התפטר מהסנאט ב־31 בדצמבר 1974, הואשם בשבע עבירות של שוחד ועבירות נלוות, אך זוכה מחמש מהן, והמשפט על השתיים הנותרות הסתיים גם הוא בזיכוי.
למרות הזיכוי, מעמדו הציבורי נפגע והוא לא התמודד מחדש.
במקומו התמודד ג'ק אקרד, אך הפסיד בבחירות למועמד הדמוקרטי ריצ'רד סטון.
ב־1978 ניסה גארני לחזור לפוליטיקה והתמודד שוב על מושב בבית הנבחרים, אך הפסיד למועמד הדמוקרטי ביל נלסון.
לאחר מכן פרש מהחיים הציבוריים ושב לעסוק בעריכת דין בעיר וינטר פארק.
גארני מת בווינטר פארק ב-14 במאי 1996.
גארני נישא לנטלי, אותה הכיר בזמן לימודיו למשפטים.
לשניים נולדו שלושה ילדים – בן ושתי בנות: אדוארד, ג'יל ושרה.
הבן אדוארד גארני השלישי התאבד בשנת 1968. נטלי לקתה בשבץ בשנת 1971 ונפטרה בשנת 1978. לאחר מותה נישא גארני בשנית ללידס דאי מווינטר פארק.
אדוארד ג'יימס גיי השלישי היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה.
הוא היה נכדו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית .
גיי נולד ב-5 במאי 1878 במטע יוניון שבמחוז איברוויל שבלואיזיאנה.
הוא למד באקדמיית פנטופס בשארלוטסוויל, וירג'יניה, בבית הספר לורנסוויל בניו ג'רזי, ובאוניברסיטת פרינסטון – אך לא השלים את לימודיו שם.
לאחר מכן עסק בייצור סוכר ובגידול תוצרים חקלאיים שונים.
בין השנים 1904 ל־1918 היה חבר בית הנבחרים של לואיזיאנה.
ב־5 בנובמבר 1918 נבחר גיי מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של הסנאטור רוברט ברוסארד.
הוא כיהן בתפקיד מ־6 בנובמבר 1918 ועד 3 במרץ 1921, אך בחר שלא להתמודד מחדש בבחירות של 1920, לאחר שאיבד את בסיס כוחו הפוליטי בעקבות עלייתו של ג'ון פרקר.
בתקופת כהונתו בסנאט שימש יושב ראש ועדת לסקר החופים והאיים בקונגרס ה־65.
בהמשך כיהן כנשיא חברת ייצור וכראש מחוז הניקוז לייק לונג שבמחוז איברוויל.
אדוארד גיי נפטר בניו אורלינס ב-1 בדצמבר 1952, ונקבר בבית העלמין מטיירי בעיר.
אדוארד בישופ דאדלי היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1811–1813, בשנים 1816–1817 ובשנים 1834–1835, כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית ב-1814 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1829–1831, וכמושל קרוליינה הצפונית בשנים 1836–1841.
אדוארד בישופ דאדלי נולד במחוז אונסלו ליד ג'קסונוויל שבקרוליינה הצפונית, כבנם של כריסטופר דאדלי, חוואי ואיש עסקים אמיד, ושל מרגרט סניד.
לפוליטיקה נכנס דאדלי בשלב מוקדם בחייו.
ב-1811, בגיל 21, הוא נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית מטעם מחוז אונסלו.
ב-1812 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה בבית הנבחרים, וב-1814 נבחר לסנאט של קרוליינה הצפונית.
במלחמת 1812, בתקופה שבין שתי כהונותיו בבית המחוקקים, הוא היה השני בדרג הפיקוד של הרגימנט שיצא מאונסלו.
רגימנט זה הוצב בווילמינגטון, וכתוצאה מכך התחבב עליו האזור, ולאחר המלחמה הוא העתיק לשם את מקום מגוריו.
ב-1815 נשא דאדלי לאישה את אליזבת "אלייזה" הנרי הייווד, ולשניים נולדו שישה ילדים.
לאחר מותה של אלייזה ב-1840 נישא דאדלי בשנית לג'יין אמיליה דיק, אלמנתו של הגנרל ג'ון קוואן.
ב-1816 נבחר דאדלי שוב לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית מטעם מחוז וילמינגטון, וב-1817 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
הוא לא היה שותף לפועלם של "הרפובליקנים הוותיקים" (Old Republicans), הסיעה הפעילה בקרוליינה הצפונית, אלא היה פעיל בקבוצה של אופורטוניסטים שיצרו את "מפלגת העם" (People party), שמטעמה נבחר דאדלי כחבר חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1824, והעניקה את קולותיה לאנדרו ג'קסון.
בבחירות של 1828, לאחר שהרפובליקנים הוותיקים נתנו גם הם את גיבויים לג'קסון, נבחר דאדלי שוב כאלקטור, וג'קסון הצליח לנצח בקלות בקרוליינה הצפונית.
עד מהרה חדל דאדלי לתמוך בג'קסון.
ב-1829 נפטר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית גבריאל הולמס ממחוז הבחירה של דאדלי, ובבחירות מיוחדות שהתקיימו באותה שנה הוא נבחר כמחליפו.
בתקופת כהונתו היחידה בקונגרס, הצביע דאדלי בדרך כלל נגד מפלגתו של ג'קסון, ולאחר מכן בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
ב-1831 וב-1832 היה דאדלי פעיל בקבוצה בראשותו של מזכיר הצי לשעבר ג'ון בראנץ', שהוקיעה את מרטין ואן ביורן, שהתנגדותו אליו הייתה נחרצת יותר מאשר התנגדותו לג'קסון, תוך שהוא טען שהוא תמך בג'קסון.
הקבוצה הציגה את מועמדותו של ג'קסון לנשיאות ואת מועמדותו של פיליפ ברבור לתפקיד סגן הנשיא.
גם הפעם שימש דאדלי כאלקטור, אך הטיקט של ג'קסון ושל ברבור נחל תבוסה קשה.
יותר מכך, קואליציה זו של מתנגדי ואן ביורן, שבתחילה קיבלה את תמיכת המפלגה הלאומית הרפובליקנית, תופיע מחדש בהמשך העשור כמפלגה הוויגית, שבה היה דאדלי לחבר.
ב-1833 נוצרה תנועה דו-מפלגתית בקרוליינה הצפונית לקיומן של עבודות ציבוריות, ודאדלי היה אחד הפעילים המרכזיים בה.
פגישה מדינתית שהתכנסה בראלי בראשותו של דאדלי, דרשה את הקמתה של מערכת רכבות בשליטת המדינה.
דאדלי כבר היה משקיע מוביל בארגון חברת הרכבות וילמינגטון וראלי, ובינואר 1834 הוא דאג לזיכיון הראשון של החברה מטעם המדינה.
באופן אישי הוא השקיע 25,000 דולר, ובסך הכול גויסו 113,000 דולר.
במרץ 1836 קיימו מחזיקי המניות את ישיבתם הראשונה, ודאדלי נבחר כנשיא הראשון של החברה בשכר שנתי של 2,000 דולר.
עבודות הסלילה החלו באוקטובר 1838.
ב-1835 הוחלפה החוקה הישנה של קרוליינה הצפונית בחוקה חדשה.
דאדלי הצטרף למנהיגי החלק המזרחי של המדינה משתי המפלגות למהלך הסכמה על ויתורים מוגבלים לטובת המערב, ובחוקה החדשה נקבע שמושל המדינה ייבחר בבחירות ישירות.
דאדלי זכה פה אחד במועמדות מפלגתו לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית.
הוא קיבל את המועמדות, והכריז על ואן ביורן כ"איש צפוני בנשמתו, בעקרונותיו ובמעשיו".
הבדלנות הדרומית שהייתה סוגיה מרכזית אצל הוויגים, וכן תמיכת המפלגה בחלוקת התמורה ממכירת קרקעות ציבוריות למדינות, מהלך שג'קסון הטיל עליו וטו, סייעו רבות לדאדלי.
בבחירות הוא ניצח לאחר שהביס את המושל המכהן ריצ'רד דובס ספייט הבן בהפרש של כ-4,000 קולות.
דאדלי היה מושל קרוליינה הצפונית הראשון שנבחר בבחירות כלליות ולא על ידי האספה הכללית.
בתקופת כהונתו הראשונה של דאדלי כמושל, לא עלה בידו וביד מפלגתו לשלוט במדינה.
ניצחון של המפלגה הדמוקרטית בבחירות המיוחדות העניקו להם רוב בבית המחוקקים.
הסנאטור הוויגי הוחלף על ידי דמוקרט, ובבחירות לנשיאות של 1836 בחרה קרוליינה הצפונית בוואן ביורן.
המדינה קיבלה כמעט מיליון דולרים וחצי כחלקה בכספים מחשבון הפיקדון הפדרלי.
התוכנית של הוויגים, שנתמכה על ידי דאלדלי, להשתמש בכספים עבור חברת הרכבות והבנקים, תוקנה באופן משמעותי על ידי הדמוקרטים, ותוכניתם של אלה האחרונים הייתה זו שעברה.
תוכנית זו הייתה ההתחלה האמיתית של תוכנית העבודות הציבוריות של המדינה, אך הוויגים לקחו לעצמם את הקרדיט היחידי עליה, ודאדלי זכה לכינוי "אבי העבודות הציבוריות" של המדינה.
בבחירות לתקופת כהונתו השנייה ב-1838 ניצח דאדלי בקלות.
אספה של הדמוקרטים במחוז וייק בחרה בראנץ' כמועמד, שבמובנים רבים היה המייסד של המפלגה הוויגית, אם כי בשלב זה הוא ראה עצמו כדמוקרט.
דמוקרטים רבים סירבו להכיר במועמדותו ונמנעו מהצבעה.
דאדלי זכה ב-64 אחוזים מהקולות, ההפרש הגדול ביותר בכל מערכות הבחירות למשרת המושל בתקופה שלפני מלחמת האזרחים.
הוא קידם סיוע נוסף לעבודות הציבוריות ולבתי הספר הציבוריים, אך בעיקר עקב הפילוג בין המזרח לבין המערב, הוא השיג מעט באופן יחסי.
בבחירות של 1840 היה דאדלי מנוע מלהיבחר לתקופת כהונה שלישית עקב הגבלת הכהונה שנקבעה בחוקה החדשה.
ב-1837 הוא פרש מתפקידו כנשיא חברת הרכבות, אך ב-1841 נבחר מחדש לתפקיד זה והחזיק בו עד 1847. חברת הרכבות, שמסילתה מעולם לא הגיעה לראלי, שינתה את שמה לחברת הרכבות וילימינגטון ווולדון, ובנקודת זמן מסוימת הייתה מסילת הברזל הארוכה בעולם.
ב-1847 פרש דאדלי מתפקידו כנשיא חברת הרכבות.
הוא נותר איש אמיד וויגי אדוק, ואירח בין השאר את מזכיר המדינה דניאל ובסטר ואת הסנאטור הנרי קליי.
דאדלי המשיך לפעול לפיתוח ענף הרכבות ולהיות מנהיג במפלגה הוויגית, והתאים את עצמו לדפוס האינטרס העסקי במפלגה.
אדוארד בישופ דאדלי נפטר בביתו שבווילמינגטון ב-30 באוקטובר 1855. הוא נטמן בבית הקברות אוקדייל שבעיר.
אדוארד ברייק ג'קסון היה פוליטיקאי אמריקאי אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
ג'קסון נולד ב-25 בינואר 1793 בקלארקסבורג שבווירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), והיה בנו של ג'ורג' ג'קסון ואחיו של ג'ון ג'ורג' ג'קסון.
הוא למד באקדמיית רנדולף בקלארקסבורג, למד רפואה והחל לעסוק במקצוע בעיר הולדתו.
במהלך מלחמת 1812 שירת כעוזר רופא ביחידה השלישית של המיליציה הסדירה של וירג'יניה, בפורט מיגס שבאוהיו.
בשנים 1815–1818 כיהן כחבר בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בשנת 1819 שימש כמזכיר בית המשפט המחוזי הפדרלי.
ג'קסון נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס ה־16, כדי למלא את המושב שהתפנה עקב התפטרותו של ג'יימס פינדול, ונבחר מחדש לקונגרס ה־17. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ־23 באוקטובר 1820 ועד 3 במרץ 1823. בשנת 1822 בחר שלא להתמודד מחדש.
ג'קסון נפטר ב־8 בספטמבר 1826 בבדפורד ספרינגס, סמוך לבדפורד שבפנסילבניה, ונקבר בסמוך לבדפורד, פנסילבניה.
אדוארד גרוסמן (2 בנובמבר 1946 - 1 באפריל 2017) היה צייר יהודי ממוצא רוסי שעלה לישראל.
אדוארד מתאר את החזון האמנותי שלו על ידי דחיסת הצבעים שעל הבד למרכז ויוצר "אי צבעוני"
שלעיתים קרובות כולל בתוכו צללית של בעל חיים, מבנה עתיק ואותיות.
האלמנטים האלו מציגים תמונה צבעונית המאפשרת לצופה לצאת למסע פנימי, בעקבות דמיונו של האמן.
אדוארד גרוסמן נולד רפובליקת קומי, ברית המועצות.
לאחר מות אביו, עזבו האם והילדים לעיר אדינט, המולדובית, שם חי עד סיום הלימודים.
בשנת 1964 בגיל 17 אדוארד התגייס לשירות צבאי בשורות הצבא הסובייטי בעיר סחלין, שם הכיר גרוסמן את אשתו לעתיד גלינה גרוסמן (ריז'יח).
ארבע שנים לאחר מכן נישאו אדוארד וגלינה, מאוחר יותר נולדו להם בן ובת.
בשנת 1983, סיים את לימודיו באוניברסיטת מגניטוגורסק לאמנות.
עם סיום הלימודים, קיבל תואר בפקולטה לציור וגרפיקה בנוסף קיבל מדליית זהב בעבודות התערוכה של האיגוד.
בין השנים 1983–1990, חי ועבד בעיר צ'ליאבינסק, כאמן הראשי של סדנאות הפקה ויצירה.
בשנים הבאות יצר את אחת מלשכות העיצוב הראשונות בעיר, יחד עם גרפיקה, ספרים מאוירים, כתב והציג יצירות אמנות בנושא היהדות.
בשנת 1987, במכירה הפומבית בביאנלה העונתי בפריז צרפת, אדוארד הציג לראשונה סדרה של יצירות אמנות בז'ָאנר לווקס על ירושלים ותולדות הגלות.
בשנת 1988, הפך לחבר באיגוד מעצבי ברית המועצות
בשנת 1990, עלה אדוארד עם משפחתו לארץ.
אחרי העלייה לארץ לא היה לנו שום דבר.
אדוארד חיפש עבודה, הוא ראה כתבה בעיתון על הצעת עבודה לאמן עם משכורת חודשית.
אדוארד התקבל לעבודה והתחיל לעבוד עם האומנים.
בהתחלה הבעלים נתן מברשת, צבעים, ובד ואמר "תצייר מה שאתה רוצה".
במשך חודשים הוא בהה בבד ריק ופתאום התחיל לצייר והציג את היצירה הסופית.
הבעלים נדהם וקידם את אדוארד להיות האמן הראשי.
אדוארד חזר הביתה, הוא היה מאוד שמח ולאחר זמן קצר הפך להיות אמן עצמאי.
בשנת 1992, הפך לחבר באיגוד אומני ישראל.
במהלך השנים 1992–2004, התגורר ועבד בכפר האמנים שא-נור.
טכניקת הציור של גרוסמן השתנתה במהלך השנים כאשר אדוארד רצה להשיג סגנון אינדיבידואלי משלו, המוצג בסדרת יצירות האמנות האחרונות של האמן.
בשנת 1995 אדוארד הציג את יצירת האמנות הראשונה, אוכל טוב בארץ, במוזיאון האמנות מילווקי.
בשנת 1997 הוצגה תערוכה שהוקדשה לזמר האופרה חוסה קאררס בנוסף אדוארד השתתף בתערוכות פרטיות וכלל עולמיות.
מאוחר יותר יצר מחזור של יצירות גרפיקה אמנותית המכונה "שיר השירים" ו"סיפור ישראל".
הגרפיקה של גרוסמן אינה המשך לציוריו אלא טרנספורמציה בצורה הקרדינלית ביותר של הרעיונות הפלסטיים המוטעים בה.
רישומיו הם סגפניים למדי ובלתי מרוכזים, ובונים על פי ההרכב שלהם; אפשר למצוא בהם כמה הדים רחוקים של אמנותם של פיקאסו, קלי ומירו.
אבל העובדה החשובה ביותר היא שלאחר שגילו צדדים חדשים במתנתו של האמן, רישומים כאלה נתפסים כתרומות ייחודיות ומקוריות לקשת הקיימת של חזון יצירתי.
יצירות האמנות של גרוסמן נמצאות באוסף בקרב אספנים כמו ז'אק שיראק ורודי ג'וליאני ובאוסף של מוזיאונים רבים.
ציוריו של אדוארד גרוסמן לוכדים ומרתקים מיד, ורק אחר כך מגיעה מימוש סוד קסמם.
מסביבם מתקיים מעין שדה משיכה מגנטי, שחודר בזרימות של אנרגיה יצירתית חזקה.
עם הזמן כוחה של השפעה זו אינו נחלש, ואנו נכנעים בשמחה לשליטתה ברגשותינו.
בעבודות אלו, בין אם נוף, לירי לפי מוטיב ומצב רוח, מצויר בסביבת שא-נור, ובין אם קומפוזיציה מופשטת גדולה, מורגשת הנשימה החופשית והעמוקה של האמן, השולט בביטחון באמצעי האמנות שלו ואינו מוגבל על ידי כל דוגמה או קאנון.
לאחר שספג את הישגי הקולוריזם הפוסט אימפרסיוניסטי האירופי ושולט בהם באופן אורגני בהתאם לתפיסת העולם שלו, האינדיבידואליות והמזג האמנותי שלו, נראה שאדוארד גרוסמן מושך אותנו אל אלמנט הצבע.
המוחשיות החושנית של אובייקטים נעלמת במפתיע, מתמוססת במרחב הצבעוני, ובמשחק כתמי הצבע, המופשטים מקונקרטיות, עולה תחושה של מציאות החיים.
בגבולות הנעים של אסוציאציות ומטאפורות ישירות ועקיפות, במעברים מהממשי למדומיין ולאחור ומהתנאי של חזון טבעי לוודאות של פנטזיה יצירתית עולה אנרגיית הבריאה.
תפיסת העולם הדרמטית של האמן מתמזגת עם אינטונציות ליריות, והטרגדיה של אווירת הסערה מתנקה בטונים עיקריים של פוליפוניה צבעונית.
מושג היופי של האמנות שומר על משמעותו הבסיסית עבור אדוארד גרוסמן; הקריטריונים האסתטיים משמשים לו כמתמצאים בטוחים בכאוס הקודר של האנטי-אסתטיקה הפוסט-מודרניסטית.
האמנות של אדוארד גרוסמן אינה מבזה, אלא מרוממת את האנושות וחושף עבורנו, באמצעות יצירותיו, את העושר הצבעוני והפלא של העולם הסובב ומאפשר לנו לגלות, שוב ושוב, את היופי הפנימי של העולם.
רוב יצירות האמנות נותרות ללא כותרת, משום שאדוארד רצה לאפשר לכל צופה לגשת לדמיונו האישי.
אדוארד גריי, ויקונט גריי הראשון מפולודון היה פוליטיקאי ואורניתולוג בריטי, אשר נודע בעיקר עקב כהונתו כשר החוץ של בריטניה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
גריי נבחר לבית הנבחרים הבריטי לראשונה ב-1885 מטעם המפלגה הליברלית.
הוא נתמנה לשר החוץ בממשלה הליברלית החל ב-1905 ונשאר בתפקידו זה במשך 11 שנים - הכהונה הארוכה ביותר בתולדות משרד החוץ הבריטי.
עוד לפני המלחמה נודע גריי כשר חוץ בעל יכולות מרשימות, ובין הישגיו נרשמו האמנה האנגלו-רוסית, אשר הביא לסיומו של המשחק הגדול, ייצג את בריטניה במהלך המשבר המרוקאי השני וכן במשא ומתן הדיפלומטי הבינלאומי בעקבות מלחמות הבלקן ב-1913.
לקראת מלחמת העולם הראשונה היה גריי מעורב במספר פרשיות אשר, בסופו של דבר, הובילו לפריצתה.
כך, למשל, ניסה ללא הצלחה לגשר בין האימפריה האוסטרו-הונגרית וסרביה.
מחדלו הגדול הוא אולי בכך שלא הבהיר את עמדת בריטניה לגרמניה באותה העת, כי על האחרונה לקיים ולהגן על עמדתה הנייטרלית של בלגיה.
כאשר העביר את המסר לבסוף, כוחות גרמנים כבר החלו להתאסף לקראת פלישה לבלגיה והקבינט הבריטי הכריז מלחמה על הגרמנים.
בתחילת המלחמה, אימרתו, "האורות כבים", זכתה לתשומת לב רבה.
במהלך המלחמה עצמה המשיך גריי לכהן כשר החוץ הבריטי.
בנצלו את יכולותיו הדיפלומטיות הוא ניהל משא ומתן עם מספר מדינות אשר סייעו למדינות ההסכמה.
כך למשל סייע בכניסתה של איטליה למלחמה וכן הבטיח לאימפריה הרוסית שטחים מהאימפריה העות'מאנית.
במרץ 1916, כשנה וחצי לפני הצהרת בלפור, היה זה גריי שהציע לשתי מעצמות ההסכמה האחרות, צרפת ורוסיה, להוציא הצהרת תמיכה משותפת בציונות.
בזמנו לא זכתה הצעתו זו להתייחסות של שתי בנות הברית הללו של בריטניה.
גריי איבד את משרתו כשר החוץ של בריטניה בטרם נסתיימה המלחמה, בעקבות חילופי השלטון בממשלה הבריטית.
הוא המשיך בקריירה הפוליטית, עתה באופוזיציה.
במהלך תקופה זו קיבל על עצמו את תואר האצולה ויקונט גריי הראשון, אך שושלתו של תואר זה נסתיימה עם מותו.
בשנים 1919–1920 כיהן כשגריר בריטניה בארצות הברית.
אדוארד דמיטריק , במאי ועורך קולנוע אמריקני, שהשתייך ל"עשרה של הוליווד", קבוצה של אנשי תעשיית הקולנוע האמריקאית שישבו בכלא בימי המקארתיזם.
אף על פי שנולד בקולומביה הבריטית, קנדה, דמיטריק גדל בסן פרנסיסקו בזמן שהוריו האוקראינים עברו לארצות הברית.
בגיל 31 קיבל אזרחות אמריקנית רשמית.
הוא עשה את צעדיו הראשונים כעורך קולנוע במהלך שנות השלושים, ביניהם בסרטים של לאו מקארי וג'ורג' קיוקור.
את סרטו הראשון כבמאי, "הנשר", עשה ב־1935.
הוא נודע בזכות סרטיו של לפני תקופת המקארתיזם, "אש צולבת" (1947), שהביא לו מועמדות יחידה לפרס האוסקר על הבימוי ו"רצח, יקירתי", עיבוד לספרו של ריימונד צ'נדלר.
שניהם שייכים לז'אנר הסרט האפל, שדמיטריק נמנה ממעצביו.
הוא זומן להתייצב בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית.
הוא סירב לשתף פעולה איתם ולכן נכנס לכלא.
לאחר מספר חודשים מבעד הסורגים החליט דמיטריק להעיד בפני הוועדה ומסר את שמות חבריו למפלגה הקומוניסטית האמריקנית.
באפריל 1951 התייצב דמיטריק פעם נוספת בפני נועדה, בה ענה להם על כל שאלותיהם.
הוא סיפר על עברו במפלגה, חברות קצרה בה בשנת 1945 ומנה את שמותיהם של 26 מחברי המפלגה לשעבר.
הוא גם סיפר על איך כמה מעמיתיו בהוליווד לחצו עליו להכניס תעמולה קומוניסטית לסרטיו, העדות שלו בפני הוועדה הסבה נזק לכמה משפטים שהתנהלו נגד חברי הקבוצה המכונה "הוליווד 10".
בשנת 1952 ביים את הסרט "מרד" שמספר את המרד במלחמת 1812. בסרט כיכבה אנג'לה לאנסברי.
לזמן מה, לאחר שנרגעו הרוחות, עבר דמיטריק להתגורר בבריטניה, אולם הוא נשכר על ידי המפיק סטנלי קריימר לביים כמה סרטים דלי תקציב לפני שהפקיד בפניו את הבימוי של "המרד על הקיין".
הסרט, שהיה להצלחה קופתית פנומנלית, גרף שבע מועמדויות לפרס האוסקר כולל לסרט הטוב ביותר, אולם לא לקטגוריית הבימוי.
לעומת זאת דמיטריק קיבל מועמדות לאיגוד הבמאים האמריקני.
הוא ביים סרטים לארבעה מן האולפנים הגדולים ביותר בהוליווד, ל"קולומביה", "פוקס המאה ה-20", MGM וסרטי פרמאונט, הכוללים, בין השאר, את
"עץ החיים", "עיר היצרים", "השאפתנים", "כפירי אריות" (שניהם עם מונטגומרי קליפט), וכמו כן את "סוף הרומן", על פי ספרו של גרהם גרין, המלאך הכחול (1959) ושניים מסרטיה של מרלן דיטריך.
סרטים אלו היו רבי תקציב וכללו שלל שחקנים בעלי שיעור קומה כמו המפרי בוגרט, קלארק גייבל, ספנסר טרייסי, אליזבת טיילור, בטי דייוויס, מונטגומרי קליפט ומרלון ברנדו.
אולם סרטיו, פרט ל"המרד על הקיין", אינם הצליחו לשחזר את האיכויות הקולנועית שהיו בסרטיו טרום-המקארתיזם, ובראש ובראשונה ב"אש צולבת".
ב-1965 ביים את הסרט "מיראז'" בכיכובו של גרגורי פק.
משנות השבעים החל להמעיט את עיסוקיו בתעשיית הקולנוע, ופינה יותר זמן להרצאות במספר אוניברסיטאות ותיאטראות, כמו גם לכתיבת ספרים.
בישראל זכור דמיטריק בזכות הסרט עושה הלהטים, משנת 1953,שבביומו, שהיה הסרט ההוליוודי הראשון שצולם בישראל.
הסרט עסק בגורלו של ניצול שואה בגילומו של קירק דאגלס.
אדוארד דיקהוף היה שחמטאי גרמני ובעל תואר דוקטורט במשפטים.
זכור בעקבות האימרה "עבור שחמטאי בהתכתבות, החיים הם למעשה משחק שחמט בלתי פוסק".
דיקהוף למד לשחק שחמט בגיל 14. בשנת 1900 השתתף בתחרות השחמט של הקונגרס הגרמני שהתקיימה במינכן (אליפות גרמניה).
דיקהוף ניצח באליפות בוואריה לשחמט בשנת 1913 שהתקיימה בעיר קיצינגן וניצח פעם נוספת באליפות בוואריה בשנת 1942 שהתקיימה בעיר שטארנברג.
דיקהוף נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בהתפתחות השחמט בהתכתבות בתחילת המאה העשרים וכיהן בוועד המנהל של הארגון בין השנים 1929-1939.
דיקהוף החל לשחק שחמט בהתכתבות בשנת 1895. לאחר מלחמת העולם הראשונה עשה הפסקה, ושב לשחק בשנת 1929. הוא השתתף בהצלחה במספר תחרויות שאורגנו על ידי IFSB, אחד הארגונים שקדם ל-ICCF.
דיקהוף זכה בשלוש תחרויות לאליפות אירופה (לא רשמיות) בשנים 1930,1929 ו-1931. פעמיים היה סגן אלוף אירופה, בשנת 1932 כאשר ניצח האנס מולר ובשנת 1937 כאשר ניצח בתחרות מילן וידמר.
במהלך למעלה מ-50 משחקים ששיחק בתחרויות אלו ניצח ב-29 ולא הפסיד אף לא משחק אחד.
בין השנים 1935-1939 השתתף בנבחרת השחמט של גרמניה באולימפיאדה לשחמט בכתב, בלוח הראשון.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתתף בנבחרת השחמט של גרמניה באולימפיאדה לשחמט בכתב שהחלה בשנת 1948, אך עקב מחלתו נאלץ לפרוש.
בין השנים 1930 ל-1934 שימש דיקהוף כעורכו של הביטאון השחמטאי Fernschach.
איגוד השחמט הגרמני ארגן לזכרו תחרות חזקה בין השנים 1954-1956 בשם Dr.-Dyckhoff-Fernschach-Gedenkturnier.
לתחרות זו הוזמנו שחקני השחמט בכתב המובילים מהעולם.
בנוסף ארגנו סדרת תחרויות בהן השתתפו 1,860 שחקנים מכל רחבי העולם.
המנצח בתחרות האמנים היה לותר שמיד.
אדוארד סטפן ג'יימס דייסי היה כתב אנגלי.
אדוארד, יליד היכל קלייברוק, לסטרשייר, הוא בנו של תומאס אדוארד דייסי, ואחיו של המשפטן אלברט ואן דייסי.
אדוארד למד מתמטיקה ולימודים קלאסיים בקינגס קולג' בלונדון ובטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
במרוצת השנים הפך אדוארד לעיתונאי בולט.
הוא עבד ככתב בדיילי טלגרף, ולאחר מכן כעורך הדיילי ניוז, וב-1870 התמנה לעורך האובזרבר והחזיק במשרה זו עד שנת 1889. הוא כתב ספרים רבים על יחסים בינלאומיים, שהחשובים מביניהם הם "אנגליה ומצרים" (1884), "בולגריה, מדינת האיכרים" (1895) ו"מצרים של העתיד" (1907).
דייסי מת בלונדון ב-1911 והוא קבור בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
סר אדוארד תומאס דאונס היה מנצח אנגלי, שהתמחה באופרה.
דאונס עמד בקשרים עם בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן משנת 1952 ועם אופרה אוסטרליה משנת 1970. כמו כן נודע ביחסי העבודה הממושכים שלו עם התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC ובעבודה עם תזמורת הרדיו ההולנדית.
בתחום האופרה, נודע בעיקר כמנצח של ורדי.
דאונס ואשתו ג'ואן, בת 74, התאבדו במשותף במכון דיגניטאס בציריך בשווייץ, המסייע לאנשים שמבקשים מוצא מכובד מחייהם.
דאונס, שהיה בן 85 במותו, היה כמעט עיוור ואיבד בהדרגה את שמיעתו.
אשתו, רקדנית בלט לשעבר ומפיקה בטלוויזיה, הייתה חולת סרטן.
בגיל חמש החל ללמוד נגינה בפסנתר ובכינור ושר במקהלת נערים.
בגיל שש-עשרה זכה במלגת לימודים לאוניברסיטת ברמינגהאם, שם למד ספרות אנגלית ומוזיקה והחל לנגן בקרן אנגלית.
מלגה של קרן אנדרו קרנגי מאוניברסיטת אברדין מימנה לו שנתיים של לימודי ניצוח אצל הרמן שרכן אחרי השתלמות בקולג' המלכותי למוזיקה.
בשנות ה-60' של המאה ה-20 נשא לאישה את ג'ואן, רקדנית בבאלט המלכותי, שהייתה בהמשך לכוראוגרפית ומפיקת טלוויזיה.
הקשר הארוך והפורה של דאונס עם בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן החל ב-1952 עם התמנותו כעוזר לרפאל קובליק.
עבודתו הראשונה הייתה לחשן למריה קאלאס.
הוא נשאר חבר בלהקה למשך 17 שנים ואחר המשיך לחזור לשם מדי שנה כמנצח אורח לפני שהתמנה למנהל מוזיקלי ב-1991. דאונס ניצח לפחות על 950 הצגות של 49 אופרות בקובנט גארדן.
פרט לכך, כיהן כמנהל מוזיקלי של אופרה אוסטרליה בשנת 1970 וניצח על ההצגה הראשונה של בית האופרה של סידני בשנת 1973, הצגת הבכורה האוסטרלית של "מלחמה ושלום" מאת סרגיי פרוקופייב.
דאונס היה מנצח ראשי של תזמורת הרדיו ההולנדית עד 1983. דאונס עבד עם רבות מן התזמורות הסימפוניות בעולם, אך קיים קשר ארוך במיוחד עם הפילהרמונית של ה-BBC (לפנים התזמורת הסימפונית הצפונית של ה-BBC), שם כיהן כמנצח אורח ראשי, אחר מנצח ראשיולבסוף כמנצח אמריטוס.
דאונס נודע בתמיכתו במוזיקה בריטית ובניצוח על יצירות פרוקופייב וורדי.
הוא היה מליץ יושר לסימפוניות של ג'ורג' לויד והעלה בביצוע בכורה יצירות משל פיטר מקסוול דייוויס ומלקולם ארנולד.
התלהבותו מפרוקופייב באה לביטוי בביצועי יצירותיו, הן חשובות והן פחותות בחשיבותן, ברחבי העולם.
כמו כן ניצח על ביצוע הבכורה באנגליה של "מלחמה ושלום" בביצוע קונצרטנטי בלידס, בשנת 1967. ב-1979 השלים את התזמור ל"מדלנה", אופרה במערכה אחת של פרוקופייב; הוא ניצח על ההקלטה הראשונה בשנת 1979 ועל הצגת הבכורה העולמית ב-1981.
התנסותו הראשונה של דאונס על המוזיקה של ורדי הייתה בשנת 1953, כשרפאל קובליק ביטל את השתתפותו בהפקת אותלו בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ודאונס ניצח על האופרה ללא כל חזרות.
הוא הרגיש כדג במים, ובהמשך תמך בחידוש הפקות ורדי באנגליה.
הוא ניצח על 25 מתוך 28 האופרות של ורדי והעלה את הרעיון לבצע את כולן לקראת יובל המאה למות המלחין בשנת 2001.
דאונס ביטא פעם את צערו על שמעולם לא ניצח על "אלצירה", "מלך ליום אח" וכן, במיוחד, על "ערביות סיציליאניות".
וכך אמר המנצח: "אני סבור, שאני מבין את ורדי כאדן.
רגלו האחת בשמיים והאחרת נטועה בקרקע, ומשום כך הוא קוסם לאנשים בני כל המעמדות, מן הבקיאים במוזיקה ועד לאלה השומעים אותה לראשונה בחייהם.
אף כי מחלתו לא הייתה סופנית, דאונס התמודד במשך שנים רבות עם חירשות גוברת ועיוורון מלא כמעט.
מצבו התדרדר לאחר החלפת מפרק ירך והוא הגיע למצב של תלות מלאה כמעט באשתו, שאובחנה כחולת סרטן סופנית, שנותרו לה רק שבועות ספורים לחיות.
ליידי דאונס הסבירה במכתב למשפחה את החלטתה לסרב לטיפול והוסיפה, כי:
סר אדוארד, בן 85, ולידי דאונס, בת 74, סיימו את חייהם בהתאבדות מתוכננת במרפאת דיגניטאס להמתת חסד בציריך שבשווייץ, ב-10 ביולי 2009. אף כי ג'ואן לא רצתה בנוכחות הילדים, אך דיגניטאס עודדה זאת ודווח, כי השניים היו מרוצים בהגיע השעה.
ילדיהם מסרו הצהרה, שדיברה על "בעיות בריאות חמורות" שמהן סבלו הוריהם.
אדוארד דַאוֶוס דֶקֶר (; 2 במרץ 1820 – 19 בפברואר 1887), המוכר בשם העט מוּלְטַאטוּלִי (Multatuli), היה סופר הולנדי וחבר מסדר הבונים החופשיים.
דאווס דקר כיהן כפקיד ממשל באיי הודו המזרחיים ההולנדיים (היא אינדונזיה של ימינו), שם "ניעורה רוחו" במילותיו הוא, כאשר הגיע למושבה במלאת לו 19 שנים, אך היכן שגם היה עד לעוולות הרבות שחולל שלטון הקולוניאליזם ההולנדי.
ביצירתו הנודעת ביותר, הרומן "מקס הַאוֶולַאר" , הוקיע – בהתבסס על התנסויותיו הוא – את יחסם של מנהיגים מקרב השלטון הקולוניאלי וההנהגה המקומית כלפי אוכלוסיית המושבה.
בספרו זה אימץ דקר את שם העט "מולטטולי", בלטינית "רבות סבלתי" (multa tuli), המופיע בפסקה מפורסמת בספרו של אובידיוס "תוגות" (Tristia).
ביוני 2002 הכתיר ה"מכון לספרות הולנדית" (Maatschappij der Nederlandse Letterkunde) את הרומן "מקס האוולאר" בתואר "יצירת הספרות החשובה ביותר בשפה ההולנדית מאז ומעולם".
בשנת 2004 קטף הסופר את המקום ה-34 בתוכנית הטלוויזיה "ההולנדי הגדול מכולם".
עמותת מולטטולי פועלת להעמקת ההיכרות עם הסופר ולהבלטת חשיבותה העל-זמנית של יצירתו.