tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר שנת 1942 הכריזו הנאצים על מעצר וגירוש של כל יהדות נורווגיה, באותה עת היו בבית הילדים היהודים תשעה בנים וחמש בנות, צוות העובדים היה מורכב כולו מחברים בתנועות ההתנגדות לכיבוש הנאצי.
בשיתוף פעולה של כולם, הצליחה סִּיגְרִיד הֵּלִיֵסֶן לוּנְּד (Sigrid Helliesen Lund) לתכנן ולבצע פעולה חילוץ מסוכנת ומסובכת וכל הילדים הגיעו בסופו של דבר לשוודיה.
בבוקר ה-26 בנובמבר שנת 1942 הוברחו כל הילדים מדירתם דרך המדרגות האחוריות של הבניין כיוון שבקומה שנייה של בניין זה גרה אישה ששיתפה פעולה עם הכיבוש הנאצי.
הילדים הועברו לרובע אוּלֶרְן (Ullern) שבאוסלו, לביתה של יֶרְדָּה טָנְבֶּרְג (Gerda Tanberg), שהייתה ידידה של ניק וואל.
הסידורים להמשך מסע הבריחה נמשכו כשבוע, ובמשך כל אותו זמן הם שהו בבית זה.
לצורך העברת הילדים גויס נהג מונית בשם מרטין סולוואנג שערך מספר הסעות כדי להעביר את כל הילדים לאִילְוֶורוּם (Elverum) בקרבת הגבול, שם פגש בהם חוואי בשם אוֹלָּה רָאוּקֶן (Ola Rauken) ששכן את הילדים בחוותו.
לאחר מכן צעדו הילדים בהדרכתו של יֶרְדָּה טָנְבֶּרְג (Gerda Tanberg) שבעה עשר קילומטרים עד שהגיעו לגבול שוודיה.
שם קידם את פניהם אוֹלָּה בְּרֵיְסְיֶבֶּרְגֶט (Ola Breisjøberget) והביא אותם עד לאלינגסאס ליד העיר גטבורג.
במקום זה הם התגוררו עד תום המלחמה.
מבין אלו שהשתתפו במבצע חילוץ זה שבעה זכו בשנת 2006 בתואר חסיד אומות העולם מטעם יד ושם.
קרוליין (ניק) וואל - דר' ואהל ארגנה את תהליך הבריחה בהסתמכה על רשת של חברים ואנשי משפחה.
נִינַה הָּסְווֹלְד (Nina Hasvold) - הייתה המנהלת של המוסד ושימשה גם כמורה לילדים.
יֶרְדָּה טָנְבֶּרְג (Gerda Tanberg) - החביאה את הילדים בקומה השנייה של דירתה ב-.Ullern
מרטין סולוואנג - נהג המונית שהעביר את הילדים במכוניתו עד לקרבת הגבול השוודי.
אוֹלָּה רָאוּקֶן (Ola Rauken) - מדריך גבול (גְרֶנְסֶלּוּס grenselos), שאכסן את הילדים בחוותו והוביל אותם לאורך שבעה עשר קילומטרים עד לגבול השוודי.
אוֹלָּה בְּרֵיְסְיֶבֶּרְגֶט (Ola Breisjøberget) - קבל את הילדים בצד השוודי של הגבול והוביל אותם למקום מבטחים.
סִּיגְרִיד הֵּלִיֵסֶן לוּנְּד (Sigrid Helliesen Lund) - חברה בארגון המחתרת הנורווגית, תכננה את בריחת הילדים והקדישה עצמה להצלת חייהם.
בית הילדות של ג'ורג' ווקר בוש הוא מבנה היסטורי אשר שימש בשנות ה-50 של המאה ה-20 כביתה הפרטי של משפחת בוש.
בבית גרו מי שיהיה לימים נשיא ארצות הברית ה-41 ג'ורג' הרברט ווקר בוש ורעייתו ברברה בוש, ובניהם ג'ורג' ווקר בוש (לימים נשיא ארצות הברית ה-43) וג'ב בוש (לימים מושל פלורידה).
הבית ממקום בעיר מידלנד שבמערב טקסס, ובשנת 2004 צורף לרשימת המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הבית הוא בית צמוד קרקע פרברי אמריקני טיפוסי.
הוא נבנה בשנת 1940 וגודלו הוא כ-130 מטר רבוע.
בראשית שנות ה-50 עברה משפחת בוש לטקסס לצורך עסקי האב, ולצורך כך ב-7 בנובמבר 1951 רכשה את הבית.
בחמש השנים הבאות המשפחה התגוררה בבית זה.
באותן השנים חיו במקום אב המשפחה ג'ורג' בוש ורעייתו ברברה (אז הם היו באמצע שנות ה-20 לחייהם), ובניהם ג'ורג', פאולין וג'ון.
בשנת 1955 המשפחה עזבה את המקום ומכרה אותו.
בשנת 2001 הבית נרכש מבעליו על ידי הממשלה בעלות של 100,000 דולר, והבית התווסף לרשימת האתרים הלאומיים ההיסטוריים של ארצות הברית.
במקום הושקעו מיליון דולר בעבודות שיפוץ, שימור, תיעוד ומחקר, שנועדו להחזיר את תכולת הבית לתצורתו המקורית בשנות ה-50, עת חיה בו משפחת בוש.
המקום הוסב למוזיאון ונפתחו לצידו מרכז מבקרים וחנות מזכרות.
לבסוף, המקום נחנך ונפתח לציבור ב-11 באפריל 2006, בטקס בהשתתפות הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש ובני משפחתו.
מאז פתיחתו לציבור, ביקרו במוזיאון 25,000 מבקרים מכל אחת מחמישים מדינות ארצות הברית וכן מ-40 מדינות זרות.
המשימה הרשמית של המוזיאון היא להציג את "ההיסטוריה של אחת המשפחות הגדולות של אמריקה על ידי סיפור סיפורה של משפחת בוש והילדות של ג'ורג' בוש במידלנד, ועל ידי ציון חייהם של שני נשיאים, שני מושלים ושתי גברות ראשונות".
בית הילדים בשאמוני שבצרפת שימש כבית מקלט לילדים יהודים בתקופת השואה.
משנת 1942 ועד 1944 שהו בו עשרות ילדים, שנותרו בחיים בסיום המלחמה.
הבית פעל בעיירה שאמוני במחוז סבואה עילית במזרח צרפת.
בית הילדים הוקם על ידי מרינט גי (Marinette Guy) וז'ולייט וידאל (Juliette Vidal) מהעיר סנט אטיין.
בימי המלחמה ניהלו השתיים בעיר מרפאת סיוע לאמהות וילדים.
הן הפכו את המרפאה למרכז סיוע לארגון אוז"ה ולארגון הצלה של הצופים היהודים בצרפת - "השישית" (La Sixieme), כדי ליטול חלק בהצלת יהודים.
ממחצית 1942 הפעילו השתיים בשאמוני קייטנה לילדים, נוצרים ויהודים כאחד.
הוא הוסב לבית ילדים לאחר שנודע לגי ולוידאל שילדים רבים איבדו את הוריהם, אשר גורשו למחנות ההשמדה.
בית הילדים עבר מצריף בשאמוני אל מלון "השלום" המקומי (כיום סופרמרקט ברחוב Joseph Vallot ).
סיפור הכיסוי שלו היה ששימש כבית חופש לילדים מאזורים מסוכנים.
באוקטובר 1943 נמצאו בבית הילדים 42 ילדים, מהם 37 יהודים.
הילדים היו בגילאי שלוש עד 14. מרביתם הגיעו מהעיר סנט אטיין.
כדי להגן עליהם הם קיבלו שמות צרפתיים והוכנו עבורם מסמכים מזויפים.
חלקם למדו בבית הספר המקומי תחת שמות בדויים.
בבית הילדים הוכנו גם מסמכים מזויפים שונים עבור אנשי המחתרת הצרפתית.
אנשי הצוות של בית המקלט, מרביתם יהודים, טיפלו בילדים במסירות.
בין השאר למדו הילדים להחליק על השלג במקום.
בין אנשי צוות הבית הייתה הגרמנייה הנוצרייה קלר ברוויצקי, אשר פעילותה סייעה רבות לקיום ביטחונו של המעון ולאי חשיפתו.
גי ווידאל דאגו לכך שהילדים ישמרו על זהותם היהודית ואת ליל שבת ציינו כיהודים, בנפרד מחבריהם הנוצרים.
הם גם חגגו את החגים היהודים במידת האפשר ובחנוכה הדליקו נרות בחנוכייה מאולתרת.
הילדים לא ביקרו בכנסייה ולא עסקו בפעילות הנוצרית בבית הספר, כשלמקומיים נמסר שהוריהם הם אתאיסטים.
ב-27 באוגוסט 1944 שוחררה שאמוני על ידי ארגון המאקי.
כבר באביב של אותה שנה הועברו עשרה ילדים מבית הילדים לספרד ומשם עלו לארץ ישראל.
לאחר השחרור הוסעו הילדים בחזרה לסנט אטיין כדי להתאחד עם הוריהם, אך רק מעטים מאלו שרדו.
בית הילדים בשאמוני פעל עד אוקטובר 1947. חמישים ילדים חיו בו.
רבים מהם עלו לארץ ישראל והיתר נותרו לחיות בצרפת.
מרינט גי וז'ולייט וידאל וכן קלר ברוויצקי הוכרו - ב-1969 וב-1991 בהתאמה - כחסידות אומות העולם.
בית הילדים בשאמוני, באתר יד ושם (תאריך כניסה: 5 במאי 2016)
בית הכנסת היה כתב עת שעסק במגוון רחב של נושאים הנוגעים לעולמם של בתי כנסת.
כתב העת ראה אור בשנים 1946–1948 בהוצאת בית הכנסת הגדול של תל אביב והופץ למנויים קבועים ברחבי ארץ ישראל כולה.
כתב העת כלל כתבות אורח, חלקן בפרסום חוזר.
כתבות מערכת ומאמרים של נשיא בית הכנסת, דוד צבי פנקס.
עורך כתב העת היה יעקב ציוני, ששימש במקביל כמזכירו פנקס.
עובדות אלו מלמדות, לפי ראובן גפני על כך שבאופן כמעט ודאי, פנקס יזם את הפקת כתב העת והנחה את העבודה עליו.
עשרים ושמונה גיליונות של כתב העת ראו אור במהלך תקופת פעילותו.
הגיליון האחרון, אייר-אב ה'תש"ח, ראה אור אחרי קום המדינה אך אין בו כל התייחסות להקמתה.
בתקופת המנדט הבריטי הלך והתקבע מעמדו של בית הכנסת התל אביבי הגדול, ששאב חלק ממעמדו ביישוב כולו בעקבות עלייתה של העיר העברית הראשונה.
בית הכנסת אף הפך לאחד מסמליה החזותיים הבולטים של העיר.
נערכו בו אירועים בעלי אופי כלל לאומי, או כל אירוע "דיפלומטי" או כזה הנוגע ליחסי העם היהודי עם שלטונות המנדט.
כן, נערכו בבית הכנסת עצרות ותפילות מיוחדות, אזכרות לדמויות לאומיות בולטות ותפילות חגיגיות כמו זו שנערכה לרגל עלייתו של ג'ורג' השישי לכס השלטון בבריטניה בשנת 1937.
מנהיגי בית הכנסת, ובראשם דוד צבי פנקס, ראו עצמם כמובילי דעה ו"עמוד ענן ההולך לפני המחנה" הציוני-דתי בארץ ישראל ואף בעולם כולו.
ובהתאם להשקפה זו גיבשו את תוכני כתב העת, כך שמחד יעסקו בשאלת צביונם של בתי הכנסת באופן כללי ומאידך יגבשו תנועה ועניין סביב בית הכנסת בתל אביב, תנועה שתדון ותשפיע על עיצוב הדתיות הלאומית החדשה בארץ ישראל.
מטרות אלו קיבלו את ביטויין בדברים שכתבו מפיקי כתב העת בגיליונותיו הראשונים, וגם ביוזמות וארגונים אשר קיבלו ביטוי בכתב העת במשך שלוש השנים שבהן הופיע כמעט מדי חודש.
הגיליון הראשון של כתב העת הופיע בערב ראש השנה ה'תש"ו, והכיל 30 עמודים.
בגיליון זה לא הוכרזה מידת התכיפות שבה יפורסם כתב העת, ובמהלך אותה השנה ראו אור עוד ארבעה גליונות, לקראת החגים: חנוכה, פורים, פסח ושבועות.
בסוף אותה השנה הוחלט כי כתב העת יצא לאור באופן סדיר יותר, ובשנים ה'תש"ז–ה'תש"ח יצאו עוד 23 גליונות שהתפרסמו כמעט מדי חודש.
לאחר שלוש שנים בהן התפרסם כתב העת הפצתו הופסקה, לדברי ציוני "בשל קשיים כספיים וטכניים".
הגיליון האחרון, מספר עשרים ושמונה, ראה אור בקיץ תש"ח.
במהלך השנים שלאחר סגירתו הופצו כל הגליונות של כתב העת בשלושה אוגדנים שנתיים.
את תכניו של כתב העת ניתן לחלק לשלוש קבוצות תוכן, שכל אחת מהן עסקה בנושאים אחרים הנוגעים לעולמה של היהדות הציונית בבית הכנסת עצמו, בשאר הארץ ובתפוצות.
קבוצת התכנים הראשונה עסקה בענייניו של בית הכנסת עצמו ומקומו בחברה הציוניות.
קבוצת תכנים זאת כללה ראשית הודעות בענייניו של בית הכנסת כמו זמני התפילה, שעות השיעורים בבית הכנסת, דרשות של נשיא בית הכנסת דוד צבי פנקס ורבנים נוספים אשר היו חלק מבתי הכנסת, ואירועים אשר נגעו לבית הכנסת ובמובן מסוים לתל אביב כולה.
כמו כן כללה קבוצת תכנים זאת דוחות כספיים של בתי הכנסת והוקרה למתפללים אשר תרמו מזמנם לפעילות השוטפת שלו.
ניתן לראותה כקבוצת התכנים הפרסומית של כתב העת.
קבוצת התכנים השנייה עסקה בעולם המתפללים ובתי הכנסת בכל רחבי הארץ וכללה מאמרים בעיקר בנוגע להלכות בתי הכנסת ומצבם של בתי הכנסת בארץ.
חלק מהתכנים עסקו בהשקפתו של פנקס על עניינים הלכתיים וכתב העת הרבה לעסוק בכך.
סוגיה שנידונה בכתב העת, מקומן של נשים בבית הכנסת, עוררה סערה כאשר פנקס הביע דעתו על מקומן של נשים בחברה בכלל ובבית הכנסת בפרט.
לאחר מכן עסק כתב העת בסוגיה עוד פעם אחת נוספת אך בראייה לקירוב לבבות על פי כתביו של הרב קוק, ומאז הדיון עליה לא חזר על עצמו בין המהדורות המאוחרות שיצאו.
שתי קבוצות התכנים הללו שככל הנראה נכתבו בידי כותבים אשר היו חברי מערכת קבועים, לא נחתמו כאמור בשמם של הכותבים, לעומת קבוצת התכנים השלישית אשר נכתבה בידי "כותבים אורחים" והייתה חתומה בשמם של הכותבים.
הקבוצה השלישית עסקה בעניינים יהדות התפוצות והציונות, סיקור על מצבם של יהודי התפוצות ומאמרים הנוגעים לקהל קוראים מורחב יותר כמו תוכניותיה של העיר תל אביב.
ככל שתפוצתו של כתב העת התרחבה בקרב אנשי היישוב העברי השתנתה הדינמיקה בין קבוצות התכנים כך שהקבוצה השנייה והשלישית תפסו נפח גדול יותר מתכני כתב העת, עד שעם הזמן החלוקה לקבוצות תכנים הלכה והתעמעמה.
בית הכלבים היא קומדיית מצבים ישראלית לילדים ונוער שמשודרת בערוץ ניקלודיאון החל מ-12 במרץ 2017 ללקוחות yes.
את הסדרה יצרו חגית ביליה וליאור כפיר רפאל, ביים אותה יוגב יפת, ומככבים בה נאיה פדרמן, אבי גרייניק, גאלה קוגן, עמית הכטר, ועידן אלתרמן.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-12 במרץ 2017 והסתיימה בסוף אותו חודש.
במהלך שנת 2017 הופקה וצולמה העונה השנייה לסדרה שעלתה ב-19 בדצמבר 2017. העונה השלישית עלתה ב-3 בדצמבר 2018 והסתיימה ב-31 בדצמבר 2018. העונה השלישית שודרה בערוץ TeenNick, וקודמותיה בערוץ ניקלודיאון.
ב-18 במרץ 2024 נודע כי החלו העבודות על עונה רביעית שתשודר בערוץ ניקלודיאון לצופי יס.
העונה הרביעית צולמה בבית אמיתי בעיר קריית אונו ועלתה לשידור ב-1 בספטמבר 2024. העונה החמישית אושרה ב-13 בספטמבר 2024 והיא צפויה להיות משודרת ב-10 בנובמבר באותה השנה.
בעונה 5 אין שמות לפרקים.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרקתאריך שידור מקורי551השיבה הביתה1 בספטמבר 2024562התוכנית הזדונית של דוקטור פלאק2 בספטמבר 2024573מלון הקרציות3 בספטמבר 2024584תוכנית פרידה מרושעת4 בספטמבר 2024595כמו בקומדיות רומנטיות5 בספטמבר 2024606ניר הצלחה8 בספטמבר 2024617קרב הבישול9 בספטמבר 2024628יום החצי שנה10 בספטמבר 2024639האוצר האבוד11 בספטמבר 20246410נשף הריקודים12 בספטמבר 2024
אורי (נאיה פדרמן), נערה צעירה ואביה מוטי (אבי גרייניק) עוברים דירה מהעיר הגדולה אל בית במושב "בית עזריה" (כמו שמראים בפרק הראשון) וקשה להם להתאקלם אל החיים במושב.
אורי ומוטי מגלים לפתע שהדיירים הקודמים של ביתם החדש, אם ובן - קלאודיה (גאלה קוגן) ורויו (עמית הכטר) לא עזבו את הבית, והם נאלצים להתחיל לגור ביחד.
הם מחליטים לפתוח פנסיון כלבים במושב ביחד עם תומתום (דקל דרור), ילדה במושב, אך יקי (עידן אלתרמן), שכנם של מוטי ואורי, מנסה למנוע את הקמתו.
העלילה עוקבת אחר התנהלותו של בית הכלבים וחייהם החדשים של אורי ומוטי במושב "בית עזריה".
אורי (נאיה פדרמן) – נערה שעוברת לגור במושב עם אביה מוטי.
מכונה "מנש" על ידי אביה.
תחרותית מאוד והיא נחושה לנצח בכל התערבות שלה.
הייתה בקשר רומנטי עם קאי לתקופה קצרה ולאחר מכן נפרדת ממנו.
אוהבת את חבריה רויו ותומתום, בסוף העונה השלישית נהיית בת זוגו של רויו.
בין העונה השלישית לרביעית התגלה כי נפרדו.
מרדכי "מוטי" (אבי גרייניק) – אביה של אורי, עובר למושב.
גר עם קלאודיה ורויו לזמן מוגבל עד שיעזבו.
מכונה "מנש" על ידי בתו.
למרות קמצנותו, אוהב את בתו, ומנסה לעזור לה בכל דרך.
בפרק הסיום של עונה 1 מוטי מקנא ביאיר אחיו, שמתחיל איתה.
בעונה הרביעית נכשל בניהול המלון ולכן אורי ורוי מנהלים.
קלאודיה (גאלה קוגן) – דוברת ספרדית במקור, אמו של רויו.
נשארה בבית על אף שהייתה צריכה לעזוב ומתחילה לגור ביחד עם מוטי ואורי.
את הגרסה הצעירה של הדמות משחקת דריה בהר.
נוהגת לבשל צ'ילי קון קרנה.
רויו (עמית הכטר) – בנה של קלאודיה, נער "מושבניק".
הוא ותומתום מנסים לאקלם את אורי לחיי המושב.
מקנא בעידו פרידמן וחושב שלא מתאים לאורי.
לאחר שנפרדה מחברו הטוב קאי, הוא ואורי הופכים לזוג בפרק הסיום של עונה 3. בין העונות השלישית לרביעית נפרד מאורי ובן זוגה של ירדן.עד תחילת העונה החמישית שבה נפרדים כי יש לו עדיין רגשות לאורי.
תומתום (לשעבר תכלת) (דקל דרור) (עונות 1–3) – נערה "מושבניקית", בעלת חוש הריח הכי מפותח במושב.
היא ורויו מנסים לאקלם את אורי לחיי המושב.
מוזרה, אבל בחורה נחמדה מאוד ומחוברת לכלבים.
סבא וסבתא שלה מיודדים עם המלכה אליזבת.
אוהבת לעשות שטויות, לשחק משחקים, צ'יזבטים, ולבלות עם אורי ורויו.
לא ידוע מה עלה בגורלה בעונה 4.
קורל לישנסקי "קורל שבע" (רוני מרחבי) – הבריונית של מושב בית עזריה.
מתגלה כילדה נחמדה אשר בסך הכל רוצה להיות ידידה של כולם.
מכונה "שבע" כי נשארה 7 פעמים בכיתה ב'.
יעקב "יקי" פרוייליך (עידן אלתרמן) (עונות 1–2) – שכנם של קלאודיה, רויו, מוטי ואורי.
קפדן קשוח וחטטן אשר גר ביחד עם אמו.
רוצה למנוע את הקמת פנסיון הכלבים, כי הוא רוצה שקט.
אמו עיוורת לכן הוא עוזר לה.
מכונה גם "יקי קקי" על ידי המושב.
בעונה השלישית עבר לדרום אמריקה.
קאי (אברהם ארנסון) (עונה 3) – חברו הטוב ביותר של רויו.
אורי מקנאה בו, אך התאהבה בו, היה בן הזוג של אורי לתקופה קצרה ולאחר מכן, נפרדה ממנו.
יוץ "הפלוץ" מחט (יניב ביטון) (עונה 3) – השכן החדש של מוטי וקלאודיה.
דידי (ליאן בן ישי) (עונות 4-5) - השכנה של בית הכלבים.
גרה בשכנות לבית הכלבים, ילדה מוזרה שלא מרבה לצאת מהבית, חכמה מאוד ומבינה המון על רפואת השיניים.
בנג'י (יהלי ניר) (עונות 4-5) – בן דודה של רויו ואחיינה של קלאודיה.
הגיע לבית הכלבים על מנת למלא לקלאודיה את החלל שרויו השאיר אחרי שעזב.
ד"ר פלאק (בן יוסיפוביץ') (עונות 4-5) – שכנם החדש של בית הכלבים.
ניסה לרמות את בית הכלבים בחוזה על מנת לבנות מרפאת שיניים ענקית.
ירדן (עדי צמח) (עונה 4, אורחת בעונה 5) - בת זוגו של רויו בעונה הרביעית .
רויו נפרד ממנה בעונה החמישית.
המושיז- מוש (מאיה לבני), גוש (שירי טרוטנר) ולוש (שון גיטלמן) (עונות 1–3) – החברים של אורי מהעיר.
אורי מדברת איתם מדי יום ומדווחת להם מה קורה במושב.
גילי (איילת רובינסון) (עונות 1,3, אורחת בעונה 2) – המורה של אורי, התאהבה במוטי ואז נפרדה ממנו.
מאוד עקשנית כלפי חוקי בית הספר.
חזרה בתפקידי אורח בעונה השנייה.
בעונה השלישית שוב התאהבה במוטי.
שיבר אילן (אמיר הלל) (עונות 1–3) – מכונה "הצועק לכלבים", אדם שמתנהג מאוד חייתי.
מוטי מעריץ את תוכנית הטלוויזיה שלו.
הוא פותר בעיות שקשורות לכלבים, אך מוטי מגלה בעצם ששיבר אילן בעצם לא פתר שום דבר בבעיה שקשורה לכלבים והוא רמאי.
בעונה השלישית התחתן עם גילי.
יאיר (גיא לואל) (עונות 1–3) – אחיו הקטן, המגלומן והמצליח של מוטי.
תחרותי מאוד ומקנא במוטי, ומנסה לעיתים קרובות להוכיח שהוא טוב יותר ממנו בהכל.
מופיע פעמים ספורות בעונה השנייה.
עידו פרידמן (עירד אבני) (עונות 1,3) – הילד הפופולרי והמקובל במושב בית עזריה, עשה פרסומת לשסק בעלון של המושב.
קפטן קבוצת הכדורסל של מושב עזריה.
איציק (ערן שדר) (עונה 1–2): המוכר במכולת של בית עזריה.
גביזון "גוסטבו גונזלס" (יוגב יפת) (עונה 1–2) – רקדן זומבה שקלאודיה אוהבת.
כאשר הביא למלון הכלבים את כלבתו צ'יקה, מוטי גילה כי מדובר בנוכל תחמן שנקרא גביזון.
רוי (יונתן הורנצ'יק) (עונה 4–5) – כפיל של רויו.
נראה כמוהו, מדבר כמוהו ובעל אותן תכונות אופי.
הגיע להחליף את רויו בבית הכלבים כשהוא חוזר לדרום אמריקה.
אורי מתאהבת בו, מה שגורם לרויו לקנא.
אפרים (יוסיאל נאמן) (עונה 4–5) – מטופל קבוע של ד"ר פלאק.
גיה באר גורביץ' (עצמה) – הבעלים של כלב בשם קפיצי שכל הזמן עצוב אבל בסוף הפרק הוא הופך להיות שמח.)
יקיר (הדר בן דוד) – ילד מהמושב שהתגרה –בתומתום ואמר שהיא מתנהגת כמו בן.
עומר דרור (עצמו) – הביא את הכלב שלו לבית הכלבים.
השתתף בפרסומת לסיר כאשר היה ילד והתבייש בה.
יריב (יונתן גוטליב) – ילד מעצבן וכן מאוד שאומר לכל הסובבים שלו את כל מה שהוא חושב עליהם, בין אם זה מחמיא ובין אם לא.
אמא שלו שכחה אותו בבית הכלבים כאשר רצתה לטוס לחו"ל.
יגאל "גרביים מסריחות" (דני קרפל) – שוטר.
בן כיתתו של מוטי כאשר היו בבית הספר היסודי, כונה "גרביים מסריחות".
ניצח בתחרות הסירחון את כולם.
סבתא ורדה (גילת אנקורי) – סבתא של אורי ואמם של מוטי ויאיר.
אמא של יקי (רואים רק את הצל שלה) – האמא המרשעת והמגעילה של יקי קקי.
היא מוזכרת ונשמעת כמעט בכל הפרקים, פרט לאחד הפרקים בעונה 1 בו רויו ואורי פרצו לביתה וראו את הצל שלה.
שונית לישנסקי (סיגלית פוקס) – אמא של קורל.
כרמל (ורד פלדמן) (עונה 3) – אמא של אורי, חוקרת חיות ימיות (דולפינים, לווייתנים וכו').
בסוף הפרק האחרון של העונה השנייה הגיעה לביתם של: אורי, מוטי, קלאודיה ורויו, אך לא הראו את פרצופה.
רוני בר (עדי ביטי) – מושאת אהבתו של רויו.
היא ורויו היו זוג לזמן קצר מאוד ולאחר מכן נפרדו.
שחר פאר: (בתפקיד עצמה) הביאה את הכלב שלה לבית הכלבים.
יעלי (שיר מאור) – אחיינית של יוץ.
יבגניה סמולינסקי (גאלה קוגן) – פושעת שגנבה יהלומים וגנבה את זהותה של קלאודיה.
אריק חץ (מאור כהן) – זמר רוק.
מושא הערצתם של מוטי ואורי.
ליאור שיבר (מוריס כהן) – אחיו של אילן שיבר.
קלארו (עידו מוסרי) – ספר שלא יודע לספר אנשים.
רותה (דורין קריו) (עונה 3) – חברתה של קלאודיה שמנג'סת לה כל הזמן.
ויקטוריה אזמרלדה לוסיה דמרקוס (ענת מגן-שבו) (עונה 3) – חברת ילדות של קלאודיה.
מיכל "כמה זה 2 כפול 2" אסולין (רוני הדר) (עונה 3) – חברת ילדות של קלאודיה.
בית הילדים באביליאנה היה מסגרת הכשרה לילדים עקורים משארית הפליטה, שהוקמה על ידי השומר הצעיר באיטליה, ופעלה בין השנים 1946-1948. בית הילדים הוקם במבנה של מנזר סנט אגוסטינו (Sant'Agostino) בעיר אביליאנה, שבמחוז פיימונטה, במרחק של עשרים קילומטרים ממערב לטורינו.
בבית שהו ילדים ניצולי שואה בדרכם לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
הוא היה אחד מ-77 הכשרות ו-35 מחנות עקורים שפעלו באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ההכשרות של השומר הצעיר באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה 1945-1951
רקע על ההכשרות והקיבוצים באיטליה לאחר המלחמה
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, מיליוני בני אדם מצאו את עצמם כפליטים ברחבי אירופה, ובאיטליה בפרט, והיו זקוקים למקום מפלט זמני עד חזרתם למולדתם או עד שיימצא עבורם מקום מגורים קבוע.
ביניהם היו מאות אלפי פליטים יהודים עקורים, שכונו "שארית הפליטה".
בין השנים 1945 ל-1951 שהו על אדמת איטליה כ-70,000 פליטים ועקורים יהודים.
כ-50,000 מהעקורים היהודים עלו לישראל, והיתר למדינות שונות מחוץ לאירופה.
באותן השנים פעלו באיטליה כ-35 מחנות עקורים.
יש לציין שלא כל הפליטים במחנות היו יהודים, ולא כל המחנות היו פעילים לאורך כל התקופה.
מחנות העקורים הוקמו והופעלו על ידי ארגון אונרר"א של האו"ם, על ידי בעלות הברית, ועל ידי שליחים מארץ ישראל וארגוני עזרה יהודים, כמו ארגון הג'וינט וארגון אורט (World ORT).
לצידם של מחנות העקורים, פעלו גם כ-77 הכשרות חלוציות, בתי ילדים של עליית הנוער וקיבוצים.
מסגרות אלה הוקמו והופעלו על בסיס השתייכות פוליטית, אידאולוגית וארגונית.
הן נוהלו על ידי שליחים מארץ ישראל ונציגי המפלגות הפוליטיות ותנועות הנוער שלצידן באירופה.
לרוב, מיקומן של ההכשרות היה בתוך מתחמי מחנות העקורים הגדולים, לפעמים היו בשטח נפרד משלהן.
גם מסגרות אלה זכו לעזרה של ארגוני הסיוע היהודים, וניתן לקבוע שהמקור הכלכלי העיקרי של ההכשרות היה ארגון הג'וינט, שדאג במיוחד לחינוך הילדים.
כל הילדים בין הגילאים 3 ל-18 הלכו לגן או לבית ספר.
אמנם, גם במחנות העקורים של אונרר"א קיימו העקורים פעילות פוליטית, חינוכית ותרבותית עשירה, אך בהכשרות, בתי הילדים והקיבוצים זכו השליחים והעקורים למידה רבה יותר של אוטונומיה וחופש פעולה, ויכלו להימנע מפיקוח של השלטון הבריטי.
ההכשרות המבודדות שימשו גם נקודת איסוף לעלייה בלתי לגאלית לארץ.
במסגרות אלה חונכו העקורים על ערכי הציונות, העבודה והסולידריות החברתית.
כהכנה לעלייה הם למדו עברית, וחונכו על הכרת ואהבת ארץ ישראל.
במרבית המסגרות, התקיימה הכשרה חקלאית, הכשרה מקצועית, ואף אימונים בנשק, על מנת שיוכלו להצטרף למסגרות המתאימות כשיעלו ארצה.
המחתרות גייסו מתנדבים כבר בעת שהותם באיטליה.
רקע על ההכשרות של השומר הצעיר
ההכשרות של השומר הצעיר התמקדו בהכנת העקורים לחיי שיתוף ושוויון מלאים, לקראת עלייה לארץ ישראל והקמת קיבוצים חדשים.
מקורם של קיבוצים רבים, שהוקמו בארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא בקבוצות ששהו בהכשרות באיטליה.
חלק מהקבוצות הגיעו מגובשות לאיטליה מארץ מוצאן, לדוגמה מפולין, רומניה או הונגריה, וחלק מהקבוצות התגבשו רק באיטליה.
הקבוצות ניהלו אורח חיים עצמאי ככל האפשר, תוך פיתוח חיי תרבות, כלכלה והווי ייחודיים לקבוצה.
עקורים שבחרו להצטרף להכשרות של השומר הצעיר הגדירו עצמם כ-"המעפיל החלוצי הלוחם".
שאיפתם הייתה לעלות לארץ ישראל, להתחיל חיים חדשים ולעזור בבנייתה של מדינת יהודית בארץ, על בסיס של ציונות וסוציאליזם.
רבים מהם עלו לארץ בעלייה ב' באוניות מעפילים, ולקחו חלק ביישוב ארץ ישראל, ואף במאבק נגד הבריטים ובמלחמת העצמאות.
ההכשרות של השומר הצעיר באיטליה נוהלו בעזרת הלשכה האירופאית של השומר הצעיר בפראג.
הלשכה דאגה לתקצוב ההכשרות, לשיבוץ השליחים מארץ ישראל, הנפקת ויזות מעבר לאיטליה, שיבוץ הקבוצות להכשרות, דאגה לחינוך ולתרבות בהכשרות, גיוס להגנה, חלוקת סרטיפיקטים, ושיבוץ באניות מעפילים.
כמו כן, ניהלה הלשכה בית ילדים של עליית הנוער של התנועה באביליאנה.
בית הילדים באביליאנה היה אחד מ-77 ההכשרות שפעלו באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא הוקם במבנה של מנזר, שנבנה בתחילת המאה ה-19, שנקרא סנט אגוסטינו (Villa Sant'Agostino).
בתקופה זו נקרא הבית "בית היהודים הצעירים" ("Casa della Gioventu Ebraica") על ידי השלטונות המקומיים.
כיום, משמש מבנה המנזר כבית החולים של העיר אביליאנה, והוא ממוקם ברחוב ויה סנט אגוסטינו 5 (Via Sant'Agostino).
בין השנים 1946-1948 נאספו אל בית הילדים ילדים יהודים צעירים רבים, מרביתם יתומים, וחלקם הקטן אף הגיע לבית עם הוריהם.
הילדים שרדו את המחנות או שהסתתרו בזמן השואה.
בכל תקופה נתונה, חיו בבית עד 200 ילדים, אשר חונכו על ידי מדריכים בוגרים, שגם הם היו במרבית המקרים ניצולי שואה.
קבוצות ילדים, שרצו להגיע לאיטליה ולהתקבל לבית, היו צריכות לקבל קודם לכן ויזות לאיטליה, על מנת שיוכלו לשהות בה באופן חוקי.
קבוצות הילדים הגיעו בקבוצות מגרמניה, אוסטריה, הונגריה, צ'כיה סלובקיה, פולין, בולגריה ורומניה, והן היו מלוות גם במדריכים ובמורים.
במסגרת פעילות בית הילדים, חונכו הילדים על ערכי החיים החלוציים והשיתופיים לקראת העלייה לארץ.
הם התנסו בגידול בעלי חיים, בעבודה חקלאית, בפעילות צופית בטיולים בהרים, ובסדנאות אימונים להגנה עצמית.
בבית הילדים היה בית ספר, שבו למדו הילדים עברית ומקצועות כלליים, והתקיימו קורסים מקצועיים, כמו נגרות, מלאכה, ריתוך ותפירה במימון ארגון אורט (World ORT) וארגון הג'וינט.
חיי היום יום בבית הילדים באביליאנה כללו חיים מלאי טבע ונוף.
הילדים השתתפו במפעלי הקיץ, טיילו בכל רחבי איטליה בערים שונות, ואף התרחצו באגמים ובחוף הים.
הם הלכו לקולנוע והשתתפו במצעדים של ה-1 במאי.
קטעים ממכתבו של מדריך בבית הילדים ללשכה בפראג:יהודית ארנון, כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית, כלת פרס החברה הבינלאומית לאמנויות הבמה וכלת פרס ישראל למחול, ובעלה ידידיה, היו מדריכים בבית הילדים במסגרת תנועת השומר הצעיר.
הם הכירו בקן התנועה בבודפשט והגיעו לאביליאנה עם קבוצה של מאה ילדים ניצולי השואה.
כך מספר ידידיה ארנון בזכרונותיו על שהותו באביליאנה:פרטים נוספים על חיי בית הילדים מופיעים בספר הזיכרון של יהושוע קרמר.
בספר זה מופיעים קטעים מיומן שכתב בעת פעילותו כמדריך בבית הילדים, וקטעים שנכתבו על ידי חבריו.
קרמר נולד ב-1928 בעיר מולודצ'נו, בפולין.
בזמן מלחמת העולם השנייה ברח קרמר עם אחותו, מרים, ליער שם הסתתרו עד שנת 1944. הם התגוררו לאחר מכן בבית ילדים בברית המועצות עד 1946, אז הצטרפו לשומר הצעיר בלודז' ועזבו לכיוון ארץ ישראל.
קרמר עלה עם הקבוצה שאיתה חי באביליאנה, קבוצת "המאבק" וקבוצת "לשחרור" באוניית המעפילים ל"ה גיבורי גוש עציון.
בית הילדים ציון בלומנטל (בעבר נקרא: בית היתומים ציון בלומנטל) הוא בית יתומים יהודי וותיק.
המוסד הוקם בירושלים בידי הרב אברהם יוחנן בלומנטל בשנת 1917 ופועל עד היום בהנהלת צאצאיו.
במשך השנים התחנכו בין כתליו אלפי ילדים.
כיום מנוהל המוסד כמרכז משפחתונים, ומחולק לדירות בהן מתגוררים בני זוג המשמשים כמדריכי פנימייה, יחד עם קבוצת ילדים בטווח גילים רחב.
בית היתומים הוקם בשלהי מלחמת העולם הראשונה, על רקע הרעב הקשה והמחלות, ביוזמת האימפריה העות'מאנית.
כאשר נחשף הפאשא של ירושלים מוניר ביי למצבם העגום של יתומי העיר, פנה אל החכם באשי הרב נסים יהודה דנון ודרש שהקהילה היהודית תדאג ליתומיה, ובמידה ולא, הוא ידאג להעבירם לבית יתומים מוסלמי.
מצדו הבטיח הממשל העות'מאני אפשרות לקנות מן הסינדיקט (מכירת התבואה שרוכזה בידי ממונה מטעם השלטון העות'מאני) חצי קילו חיטה לילד ליום.
את הדאגה לילדים הסביר הפאשא בעובדה שהורי רבים מהם נהרגו במלחמת העולם בשרתם בצבא העות'מאני.
ואכן בספר 'קורות ותלאות יתומי ציון', קובץ זיכרונות שהוציאו לאור מי שהיו חניכי בית היתומים בשנות מלחמת העולם, מצויות עדויות רבות לכך שרבים מאבות הילדים נהרגו בשירותם הצבאי כחיילי האימפריה.
חלק מהילדים התגוללו בחוצות מפני שאביהם עדיין שירת בצבא, ואמם מתה ממחלה או מרעב.
בשל המצב הקשה ששרר באותה העת בעיר, בתי היתומים אליהם פנה הרב דנון השיבו את פניו ריקם.
הוא פנה אל הרב אברהם יוחנן בלומנטל, שעמד באותה העת בראש ישיבה לצעירים בשם 'בית חינוך נערים'.
ישיבתו הייתה יוצאת דופן בכך שיועדה מלכתחילה לנערים משולי חברת היישוב הישן, שסטו מן הדרך או שנשקפה סכנה שיסטו ממנה, ודאגה לרווחתם.
בלומנטל ניאות לבקשה והסב את המוסד בראשותו לבית יתומים.
הקמת בית היתומים ציון־בלומנטל הצילה בפועל ילדים רבים ממוות ברעב, כאשר לא היה להם כל קורת גג או אפשרות להזנה בסיסית.
כך למשל מובאים דבריו של ילד שלמד בבית יתומים במהלך מלחמת העולם הראשונה:
הביטוי "דשואן דשואן!", שמשמעו בערבית רָעֵב (جُوعَان, בתעתיק המקובל היום: ג'וּעאן), מצביע על השתייכותם של הילדים לעדה הספרדית של היישוב הישן.
סביר שרוב הילדים שגוועו מרעב ברחובות היו בעיקר ספרדים, שכן לעדה הספרדית לא הייתה באותה העת אפשרות לתמוך בהם, והעדה האשכנזית העניקה קדימות לצורכי יתומיה.
מכאן גם הדגשת בית היתומים ציון־בלומנטל מיד עם הקמתו, שהוא מיועד "לבני כל העדות השונות שבישראל".
לפי המסופר, שמו של המוסד "ציון" ניתן לו על שם היתום שסיפורו היה הטראגי ביותר.
היתום, פעוט כבן שלוש שנים, נמצא עזוב ברחוב העיר, נפוח וצמוק מרעב, ולא ידע את שמו.
אנשי הוועד האמריקאי אליהם התגלגל קראו לו בשם "ציון", על שם קינתו המפורסמת של רבי יהודה הלוי: "ציון הלא תשאלי לשלום אסיריך".
לאחר חקירה שערך הרב בלומנטל, התברר כי הילד נולד בחו"ל ושני הוריו נפטרו - אמו בדרכה ארצה ואביו במהלך מלחמת העולם.
לאחר שבע שנים במוסד חלה הילד במחלת כליות ונפטר יתום וגלמוד.
הרב בלומנטל החליט לקרוא למוסד על שמו.
עם תום מלחמת העולם הראשונה החל המוסד להתפתח במהירות.
המוסד עבר מספר מבנים עד שבשנת תרע"ח (1918) שכר בית היתומים את בניין בית יהודיוף-חפץ המפואר שבשכונת הבוכרים מאת המשפחה.
בשנת תר"פ שהו במוסד 70 יתומים ושנה לאחר מכן 85. לשכת העלייה של ההנהלה הציונית ולאחר מכן הוועד הלאומי, רבנים ואישי ציבור החלו מפנים את יתומי הארץ אל בית היתומים.
המוסד פעל בין השאר גם להצלת יתומים מן הגולה.
בעשור הראשון לפעילותו התגוררו והתחנכו בו כ-500 ילדים מכלל העדות והחוגים בעיר.
המוסד כלל תלמוד תורה וישיבת קטנה.
הרב אהרן שמחה בלומנטל, אחיו של המייסד והמנהל, ניהל בניו יורק את לשכת בית היתומים ובמשך עשרות שנים הקדיש מאמצים רבים לביסוס מעמדו הכלכלי.
נשיא המוסד היה הראי"ה קוק ואחיו חיים אף שימש תקופה מסוימת כמנהל המקום.
חתנו של הרב בלומנטל, הרב יהושע פישל זקס, שימש למשך זמן מועט כמנהל חינוכי בבית היתומים.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) נחנך בניין בית היתומים שבשכונת הבוכרים בנוכחות רבנים ואישי ציבור.
בכך לראשונה בית היתומים שכן בבניין אשר נבנה במיוחד ולצורכי היתומים.
בשנת ה'תשי"ב הונחה אבן פינה למבנה חדש ובשנת ה'תשכ"א עבר אליו המוסד.
בשנת ה'תשכ"ד נחנך שוב בניין חדש למוסד ברחוב יחזקאל בשכונת הבוכרים, ובו בין השאר בית כנסת "אוהל עדינה".
מנהל המוסד באותן שנים היה אליעזר רקובסקי.
בשל גודלו היחסי של האולם המרכזי והגדול של המוסד, שנבנה בידי הנדבן צבי חפץ ונקרא בפי כול בית יהודיוף-חפץ, הוא שימש מקום כינוס לאירועים חשובים, המפורסמים בהם הם:
ועידת היסוד של הרבנות הראשית בשנת ה'תרפ"א,
קבלת הפנים לגנרל אלנבי עם כניסתו לעיר בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
תפילות השבת ועריכת השולחן (טיש) של רבי אהרן רוקח, האדמו"ר מבעלזא, יחד עם אחיו רבי מרדכי רוקח בשבת הראשונה בירושלים לאחר בריחתם מאירופה הנאצית בשנת 1944,
חתונתו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק, ראש ישיבת בריסק בישראל בשנת תשמ"ה.
המקום שימש גם להופעות של אמנים וחזנים מפורסמים, כשההכנסות מן האירוע הועברו לקופת המוסד.
בתקופת כהונתו של מזכיר המוסד, צבי מנחם זקס נתפרסמה במיוחד מסיבת חנוכה גדולה שנערכה במוסד מדי שנה.
בעבר ניהלו את המוסד צאצאיו של מייסדו, הרב אברהם יוחנן בלומנטל: נכדתו, רבקה רקובסקי, ובנה - הרב ברוך רקובסקי (שמשמש באופן רשמי כמנכ"ל).
כיום בתפקיד המנכ"ל מונה יוסף נתניאן.
בעקבוך כך שהרב רוקבסקי נכנס לכהן כראש ישיבת זיכרון אליעזר.
בתחילת שנות ה-2000, ובשונה מיעודו המקורי, מרבית התלמידים אינם יתומים, אלא בנים להורים חולים או שאינם יכולים לגור בביתם מסיבות שונות.
המוסד מתייחד בליווי של הבוגרים עד גיל 22 - כאשר ישנם מסגרות המשך המיועדות לבוגרים, לצורך ליווי לאורך זמן.
בנוסף, המוסד שומר על קשר עם הבוגרים שנים מאוחר יותר, ומסייע במקרה הצורך בייעוץ, ותמיכה כלכלית.
הלימודים במוסד הם החל מכיתה א'.
במוסד ישנם שלוש שכבות גיל:
יסודי - בגיל בית הספר היסודי.
בכל כיתה ישנם 12 ילדים, המתגוררים ביחידה צמודה לזוג ולמשפחתם.
מסגרת תיכונית פנימייתית - בשני מסלולים: מסלול "יגדיל תורה", בסגנון ישיבתי, ומסלול "שִׁבְתִי", הכולל לימודי בגרות ומקצוע.
מסגרת על־תיכונית - מסגרת הכולתת מגורים ולימודים למעוניינים להמשיך במסגרת ישיבתית, אך כחלק מהמסגרת של ציון-בלומנטל.
משה אבוטבול - חבר כנסת וראש עיריית בית שמש לשעבר
דוד אזולאי - חבר כנסת
אברהם רביץ - חבר כנסת
בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן (מוכר גם בשם בית היתומות הכללי - ירושלים, או בית היתומות הכללי), הוא בית יתומים חרדי לבנות בירושלים שנוסד על ידי הרב דוד וינגרטן והמנוהל על ידי משפחת וינגרטן לדורותיה.
עם התרחבותו עבר בית היתומות מספר מקומות בעיר, מראשיתו במאה שערים ועד מיקומו הנוכחי בשכונת קריית משה על גבול גבעת שאול.
הצלם הירושלמי צדוק בסן תיעד את פעילויות בית היתומות ואת היתומות עצמן בין השנים 1902–1934 בצילומים רבים.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כאשר חלק ניכר מתושבי ירושלים סבלו מעוני, החולי והתמותה ממחלות היו נפוצים ומספר האלמנות והמשפחות מרובות הילדים היה רב, כבר פעלו כמה בתי יתומים בעיר.
אולם אלו התקיימו בדוחק ולכן, למרות הצורך, לא הוקם בית יתומות בעיר.
בשנת 1903 ניסה יעקב אהרן לאפינער לגייס כספים להקמת בית יתומות בירושלים.
על הקמת בית היתומים מסופר שהרב דוד וינגרטן שמע קולה של ילדה יתומה בוכה והחליט להביאה לביתו במאה שערים.
אשתו, מרים יהודית, הסכימה לטפל בה והזוג החל לאסוף אליו יתומות נוספות מתוך חמלה וחסד.
בשנת 1902 הזוג קלט את שתי הבנות הראשונות למעונם.
בשנה לאחר מכן כבר אכלסו עשר בנות בדירה שכורה.
על פי גרסה אחרת, המייסד היה אהרן איטינגר ווינגרטן סייע לו
עניין זה נשתנה במהרה וגם בית היתומות שלח שליחים ברחבי העולם היהודי לקיבוץ נדבות לאחזקתו.
בתחילת 1907 כבר היו בירושלים שני בתי יתומות, האחד של היישוב הישן שקלט המוני בנות, 40 ביוני 1907, והשני, בית היתומות של חברת עזרה שקלט מספר מוגבל של בנות והשקיע יותר בהכשרתן.
מנהלי המוסד היו דוד וינגרטן ואהרן זליג אטינגר.
המוסד הוכר רשמית על ידי השלטון העות'מאני ומורים שעבדו בו היו פטורים מגיוס.
כמו כן, קיבל המוסד רשות לקיים הגרלות לצורך גיוס כספים.
בסוף שנת 1909, בקשה אשתו של ריצ'רד גוטהייל לסייע לבית היתומות.
בביקור במקום הזדעזעה מהתנאים, וכך מתוארים הדברים בעיתונו של אליעזר בן-יהודה:
גברת גוטהייל הציעה לסייע כספית למוסד כדי לנקותו ולקנות מגבות וכלים אישיים לכל אחת מהבנות וכן בקשה שילמדו את הבנות עברית, כתיבה, חשבון וכלכלת בית.
כן בקשה גוטהייל למנות ועד נשים המקובלות על מנהלי המוסד להשגחה על התנאים במקום.
האחראים הסכימו לכל התנאים, אולם הסכמות לא הושגו מאחר שהם סירבו לדרישתה של גוטהייל לפיקוח של רואי חשבון על חשבונותיהם.
אך למרות שלא הגיעו להסכמות, אנשי בית היתומות מינו ועד נשים לפיקוח על המוסד שכלל את אשתו של יוסף מיוחס, והכניסו מורים ללמד אותן.
הם גם דאגו לנקיון והכניסו מנהלת.
במרץ 1911 קיימו מכירה של פירות עבודתן של הילדות.
בשנת 1911 היו בבית היתומות כ-75 יתומות.
היתומות לא נשלחו מתוך עיקרון לבתי ספר אלא למדו במקום קריאה וכתיבה בעברית, מעט חשבון, היסטוריה וידיעת הארץ.
כן לימדו את הבנות תפירה.
בית היתומות היה אחד מ-13 מוסדות מרכזיים בירושלים שעסק באיסוף כספים בארצות הברית.
בסיכום של מוסדות ירושלים בסוף 1917 תיאר את בית היתומות:
הבניינים בהם פעל בית היתומות
הדירה השכורה שהיה המעון הראשון של בית היתומות, הייתה דירה בעלת שני חדרים, בבית ברחוב מאה שערים 65. מאוחר יותר נשכר הבית כולו, ובכל עשרת חדריו שוכנו כחמישים יתומות.
בשנת 1910 עבר בית היתומות לבניין בית הקיסרית טאיתו, שבחצר הכנסייה האתיופית ברחוב אתיופיה.
בניין זה, ששימש את בית הספר בצלאל בין השנים 1906–1908, אכלס כבר כשמונים יתומות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הבניין ניזוק מהפגזות וכמה יתומות נפצעו.
לאחר המלחמה גבר הצורך בסיוע ליתומות חדשות והוחלט להקים בניין חדש שלשמו רכש וינגרטן אדמות ליד שכונת קריית משה בעיר.
אבן הפינה לבניין החדש הונחה באוגוסט 1928 אך כתוצאה ממחסור בכספים עקב הפעילות השוטפת ותשלומי המשכורות לעובדים, שבקושי הספיקו, נאלץ וינגרטן למכור חלק מהאדמות ולהעביר את בית היתומות למקום אחר.
בשנת 1930 שכר וינגרטן את בניין בית הספר אליאנס "תורה ומלאכה" של חברת כל ישראל חברים ברחוב יפו, מזרחית לרחוב כי"ח וצפונית לרחוב אגריפס.
הכניסה לבית היתומות הייתה מרחוב אגריפס 40. בית היתומות קיבל אליו בנות מכל עדות ישראל, כולל בנות ממוצא אשכנזי, ספרדי, בוכרי, מרוקאי, פרסי, גרוזיני וסורי.
מכאן נובע שמו "בית היתומות הכללי", בניגוד לבתי יתומים ויתומות אחרים אשר סווגו לפי עדות, כמו בית היתומים הספרדי הסמוך.
בבניין זה שהו כמאתיים יתומות.
עם מותו של הרב דוד וינגרטן בשנת 1941 עבר ניהול בית היתומות לידי בנו, הרב אהרון יוסף וינגרטן.
בית היתומות התקיים במקום זה עד שנת 1956. בתקופה זו קלט אליו הארגון בנות שהתייתמו עקב המרד הערבי הגדול, מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות.
עם העליות לארץ וגידול האוכלוסייה כך גדל גם מספר היתומות שביקשו מחסה.
בניין זה, שבו שהה בית היתומות 26 שנים, נבנה בשנת 1880 ונהרס בתחילת שנות ה-70 על ידי חברת "כלל", שהקימה במקומו את מרכז כלל, חרף המחאה שקראה לשמר את הבניין ההיסטורי.
כל שנותר מהבניין הוא שער הכניסה הראשית לבניין ההיסטורי מרחוב יפו, שהועתק ממקומו המקורי וניצב היום סמוך למרכז כלל בהמשך הרחוב.
ביולי 1956 נחנך הבניין החדש עבור בית היתומות, שתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, ברחוב בן ציון, על יד קריית משה, במקום שיועד לו עוד בשנת 1928. לצורך מימוש תוכנית זו רכש הרב יחיאל פישל וינגרטן, בנו של הרב אהרון יוסף, חלק מהאדמות שמכר בזמנו סבו המייסד.
האדריכל אלתר-דוד ברנשטיין שפיקח על הבנייה, השלימה לאחר מותו של קאופמן.
בשנת 1963 נפתח האגף החדש לבנות העל-יסודי בסמינרים ובבתי הספר המקצועיים, ובשנת 1968 נפתח אגף נוסף לשיכון בוגרות המוסד.
הרב יחיאל פישל וינגרטן ניהל את בית היתומות משנת 1975, בעזרת בנו, הרב דוד וינגרטן.
ביוני 1982 נרשם בית היתומות כעמותה בישראל.
ושמו הרשמי כיום הוא "בית היתומות הכללי ירושלים", אך הוא ידוע גם בשם "בית היתומות הכללי ע"ש וינגרטן".
הוא פועל כפנימייה חרדית לבנות יתומות ולבנות ממשפחות מצוקה, לצד פעילות ארגון הנוער בנות בתיה.
מטרת העמותה כפי שהיא מנוסחת באתר גיידסטאר היא: "להחזיק ולנהל מעון היתומות הידוע בשם בית היתומות הכללי בירושלים לספק את צרכייהם הרוחניים וחומריים של היתומות ולחנכן ברוח הדת."
בשכונה, בסמוך למוסד, קיימת כיכר וינגרטן הקרויה על שם מייסד בית היתומות.
אחד המתעדים החשובים ביותר של בית היתומות הוא הצלם הירושלמי החרדי צדוק בסן, שצילם בין היתר ישיבות וכוללים, רבנים חשובים ומוסדות ציבוריים, צילם בעיקר את הפעילויות והיתומות של בית היתומות הכללי במשך 32 שנים, מהקמת בית היתומות בשנת 1902 ועד שנת 1934. התמונות נועדו למטרת גיוס תרומות לארגון.
בסן תיעד את היתומות בחדריהן ובפיעלויות שונות כמו בשיעורים, בחדר האוכל, בטיולים, באירועים ועוד.
התמונות גם מתעדות את הבניינים בהם פעל בית היתומות, במאה שערים, ברחוב האתיופים ובבניין בית הספר אליאנס.
בסן הפסיק לתעד את פעילות בית היתומות בשנת 1934 מכיוון שהוא לא הסתגל למעבר מצילומים על תשלילי זכוכיות (לוחיות נגטיב מזכוכית) לסרט צילום מצלולואיד שחל בתקופה זו.
בסן נפטר כחודשיים לפני שבית היתומות נחנך במשכנו החדש על יד קריית משה, ב-1956.
בין התאריכים 24 בספטמבר ל-13 בנובמבר 2005 התקיימה תערוכת הצילומים של בסן בבית האמנים בירושלים.
התערוכה, שאותה אצר גיא רז, נקראה "צדוק בסן - יתומות".
עם תחילת התערוכה יצא לאור קטלוג שאותו ערך האוצר.
תיעוד נוסף לבית היתומות הוא הסרט התיעודי "יום ולילה" שבוים על ידי סיון ארבל בשנת 2005. הסרט מתעד את סיפורה של אישה שהתחנכה בבית היתומות בילדותה ומציג את הווי החיים בפנימיה.
הסרט זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר לשנת 2005 בפסטיבל הסרטים התיעודיים דוקאביב.
ישראל טלר כתב עבור בית היתומות שיר שהושר על ידי הבנות לכבוד ביקורו של החכם באשי, חיים נחום אפנדי.
שירו של ישראל טלר א) יתומות קטנות ורכות
כאריה ננערנו ד) וייסדו בית היתומות
עם הורים מוריםז) עד עולם יבורכו
אין מליץ אין מנחם ה) על ידם יצאנו
חדלה כל אנחה ח) ואלוקים ממרומים
בכל לבם ותאותם ג) והנה קמו לנו
ויחושו הכאב ו) אמנם יתומות אנו
והננו כמו בבית אבות ט) ובכל אשר יפנו
בית הכלבים והחתולים באטרסי הוא בית מחסה לכלבים ולחתולים הממוקם בשכונת באטרסי בעיר לונדון, בירת בריטניה, עם שני מתקנים נוספים בקרבת העיר.
המוסד, מן הידועים מתחומו בבריטניה, נוסד בשנת 1860. הוא מעניק מחסה לבעלי החיים ללא הגבלת זמן עד לאימוצם.
במהלך שנות קיומו טיפל בלמעלה מ-3.1 מיליון כלבים וחתולים.
בית המחסה נוסד בשנת 1860 כבית מחסה לכלבים בהולווי (כיום ברובע איזלינגטון) על ידי מרי טילבי (Mary Tealby, 1801–1865).
ב-1883 החל המוסד לקבל לטיפולו גם חתולים.
ב-1885 הייתה המלכה ויקטוריה לפטרונית של בית המחסה, והוא נשאר עד היום בפטרונות מלכותית.
הפטרונית הנוכחית היא דוכסית קורנוול, והנסיך מייקל מקנט הוא נשיא אגודת הצדקה של בית המחסה.
במלחמת העולם השנייה, שבמהלכה המיתו בריטים רבים את חיות המחמד שלהם מחשש למחסור במזון, טיפל בית המחסה בלמעלה מ-145,000 כלבים.
עד שנת 2002 נקרא המוסד בית המחסה לכלבים באטרסי, ואז קיבל את שמו הנוכחי.
במהלך השנים זכה בית המחסה להתייחסות במסגרת מספר רב של תוכניות טלוויזיה ותוכניות דוקומנטריות.
בשנת 2010, לציון 50 שנים לקיום המוסד, הנפיק הדואר המלכותי סדרת בולים לכבודו, ובית המחסה פרסם ספר על ההיסטוריה שלו.
בשנת 2011 הגיע החתול לארי מבית המחסה למגורים בבית ראש ממשלת בריטניה בדאונינג 10 בלונדון וזכה לתואר רודף העכברים הראשי של הקבינט.
בשנת 2016 היו שני חתולים שמוצאם בבית המחסה – פלמרסטון וגלדסטון – לחתולי משרד החוץ ומשרד האוצר.
בית המחסה איננו דוחה כלבים וחתולים המגיעים אליו ומעניק להם מחסה ללא הגבלת זמן ועד אשר יאומצו על ידי בעלים חדשים או יימצא עבורם מעון אחר.
כיום מפעיל המוסד בנוסף לבית המחסה בלונדון שני אתרים נוספים, בברקשייר ובקנט.
בממוצע נמצאים במתקני בית המחסה בכל עת 260 כלבים ו-220 חתולים.
בכל יום מתקבלים אליהם בממוצע 13 כלבים ותשעה חתולים.
כלבים שוהים בהם בממוצע 30 יום וחתולים – 22 יום.
בשנת 2015 טיפל בית המחסה ביותר מ-8,000 בעלי חיים.
בית המחסה מעסיק בשלושת אתריו כ-400 עובדים ופועלים בו 1,200 מתנדבים.
הוא מנוהל על ידי מנכ"לית ועל ידי חבר נאמנים בן 11 איש.
בית המחסה איננו נתמך על ידי ממשלת בריטניה ומתקיים מכספי תרומות.
המוסד דיווח כי בשנת 2015 עמדו הכנסותיו על סך של 36.7 מיליון לירות שטרלינג.
מספר רב של ידוענים תומכים בבית המחסה, משתתפים באירועים מטעמו ומאמצים כלבים וחתולים שהגיעו אליו.
בית היתומות של חברת עזרה היה בית יתומות עברי מודרני בירושלים בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1903 ניסה יעקב אהרן לאפינער לגייס כספים להקמת בית יתומות בירושלים ולאחר זמן לא רב הוקם בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן.
בשנת 1904, בעקבות פרעות קישינב, קבלו בבית היתומים הפרנקפורטי בירושלים תרומה של 40,000 מארק לצורך הקמת בית יתומות בירושלים.
בית היתומות הוקם בשנת תרס"ו, כך שבתחילת 1907 כבר היו בירושלים שני בתי יתומות, האחד של היישוב הישן שקלט המוני בנות, והשני של חברת עזרה בניהול הגברת כהן שקלט מספר מוגבל של בנות והשקיע יותר בהכשרתן.
בית היתומות קיבל תמיכות מחברת עזרה של יהודי גרמניה ובהשתדלותה גם מהחברה "לעזרת היהודים הרוסיים".
כן קיבל בית היתומות כסף מהועד הפועל הציוני.
"לא הרגשתי את עצמי במוסד.
שתי צעירות - אמהות, ולהן ילדות בנות (30).
יחס האמהות לבנותיהן והאחיות הקטנות ביניהן!"
בתחילת 1909 עבר בית היתומות בשכירות "לבנין חדש ויפה, הדומה מאוד לארמון קטן" ברחוב אתיופיה, מול ביתו של אליעזר בן-יהודה.
בית היתומות נוהל על ידי אסתר כהן, אשתו של אפרים כהן-רייס, והוא התנהל לגמרי בעברית.
באוקטובר 1909 כתב בן יהודה בעיתונו דברי שבח על המוסד שהתנהל בעברית.
במוסד התחנכו בנות בגילאי 3-12.
"החינוך הוא אורתודוקסי לגמרי בנוסח פרנקפורט, אבל גם לאומי על פי השיטה המודרנית.
הילדות לומדות כל משך זמן חנוכן בבית הספר לבנות של עזרה.
בשנת 1911 בקשו מנהלי בית היתומות להעביר אותו לאחת המושבות כדי שהיתומות תלמדנה להיות אכרות.
באוקטובר 1913, בעקבות מלחמת השפות, פתחו הבנות בבית היתומות בשביתה וסירבו ללכת לבית הספר של חברת עזרה, אותו עזבו מוריהן.
בעקבות זאת הוצאו חלק מהבנות מהמוסד והועברו למוסד שהקימו המורים השובתים.
בעיתונות פורסמו תלונות על אכזריות כלפי הבנות השובתות ותמיכה בהן, וכנגדן מכתבי תמיכה במנהלת.
לאחר אחת ההפגנות למען השפה העברית הגיעו המפגינים אל מול בית היתומות להביע סולידריות עם השובתות.
לאחר תקופה של אי פעילות, נפתח בית היתומות מחדש בשנת 1924.
בשנת 1929 נסגר בית היתומות וחניכותיו הועברו לבית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן.
בית היתומים של דבורקין הוא מבנה ברמת גן, ששימש כבית יתומים משנת 1937.
בית היתומים של דבורקין הוקם בשנת 1937 ברחוב המרגוע ברמת גן (לימים רחוב אלימלך), על מגרש בגודל 5 דונם בבעלותו של אלימלך דבורקין, איש העלייה השנייה, משורר וחלוץ שנמנה עם מייסדי העיר.
איסר־לייב בלובשטיין, אביה של המשוררת רחל, יזם את הקמת בית היתומים הזה בתל אביב.
הוא חיפש מגרש להקמת הפרויקט, ואלימלך דבורקין, שקרא ידיעה על כך בעיתון, נענה לבקשה ותרם לבית היתומים את מגרשו הגדול, שהיה כל רכושו.
אבן זיכרון לזכר אלימלך דבורקין ורעייתו חנה ניצבת כיום בחזית הבית הפונה לרחוב.
לאחר שנפטר הוחלט בוועדת שמות של עיריית רמת גן לקרוא על שמו לרחוב בו היה ממוקם בית היתומים.
לאחר מותו של אלימלך דבורקין בתחילת שנות ה-60, ניהלה רעייתו חנה גיטל מאבק משפטי מול אגודת בתי היתומים והיתומות ע"ש בלובשטיין במטרה לקבע את ייעודו של הנכס לצמיתות.
בשנת 1966, לאחר מותה, חתמו מנהלי עזבונה על הסכם פשרה שקבע כי הנכס יוקדש לבית ליתומים ויתומות, ונדרש לשמר את ייעודו המקורי.
עם זאת, בהסכם הפשרה מופיע סעיף המתיר לאגודה למכור את הנכס באישור בית המשפט המחוזי בתל אביב, בתנאי שתרכוש במקומו קרקע בשטח שווה לפחות ותקים עליה בית יתומים.
בשנות ה-80 הוסב המבנה למעון לנערות מתבגרות ולנערים בסיכון, ולאחר מכן המבנה שימש כמעון לילדים אוטיסטים.
בראשית שנות ה-2000 חדל המעון לפעול והמבנה נותר כמעט שומם.
בתחילת שנות ה-2000 מכרו מנהלי ההקדש את הבניין והמגרש לחברת אחים נאוי, וזו מכרה אותו לחברת א.ר.
נכסי אראל, בבעלות תמיר ארביב בסכום של 40 מיליון ש"ח.
נכסי אראל החליטה להרוס את הבניין ההיסטורי, ולבנות על המגרש שני מגדלי מגורים יוקרתיים.
עקב תביעות משפטיות, הגיבה העירייה כי היא לא מאשרת ליזם לבנות בשטח מבני מגורים אלא רק מבנים ציבוריים.
נכון ל-2018 נמצאים במבנה מספר גני ילדים
בית הכימרות (באוקראינית: Будинок з химерами) הוא בניין ארט נובו, הממוקם בשכונת ליפקי ההיסטורית בקייב, בירת אוקראינה.
הבניין ממוקם מעבר לרחוב מבניין לשכת נשיא אוקראינה ברחוב בנקובה 10 ומשמש כמקום מגורים לנשיא, לטקסים רשמיים ואירוח דיפלומטים מאז 2005. הרחוב בחזית הבניין נסגר לתנועת כלי רכב וכיום הוא מדרחוב מוסדר בשל קרבתו לבניין לשכת הנשיא.
הבניין שואב את שמו הפופולרי מעיטורים מעוטרים המתארים בעלי חיים אקזוטיים וסצנות ציד, שפוסלו על ידי האדריכל האיטלקי אמיליו סאלה, מאחר שהורודצקי היה צייד מושבע.
השם אינו מתייחס לכימרות המיתולוגיות, אלא לסגנון ארכיטקטוני המכונה עיטור כימרה, בו מעוטרים דמויות בעלי חיים כאלמנטים דקורטיביים לבניין.
סגנונו האדריכלי הייחודי של הורודצקי זכה בשבחים והוא תואר כ"אנטוני גאודי מקייב".
בית הכנסת חב"ד - 770 הוא בית כנסת בולט המשמש את קהילת חב"ד בשכונת רמת שלמה בירושלים.
בית הכנסת נבנה בשנת 2003 כהעתק של חזית מרכז חב"ד העולמי - 770 שבניו יורק.
זהו המבנה היחיד בעיר שנבנה מאריחי לבנים אמריקאיות אדומות.
המבנה בולט בנופה של ירושלים, בעיקר באזור ערוץ נחל צופים שלמרגלות הרכס, ונראה משכונות צפוניות רבות מדרום-מזרח ליער רמות.
זהו בית הכנסת החב"די הגדול בירושלים.
בית הכנסת ממוקם ברחוב האדמו"ר מלובביץ', המרכז את כ-200 משפחות חסידי חב"ד שבשכונה, והן מהוות את הקהילה החב"דית הגדולה בעיר.
הקהילה החלה להתיישב במקום עם הקמת השכונה בשנות ה-90, ביוזמת חבר העירייה ונציג חב"ד יעקב שנור.
ביוזמת הרב יוסף יצחק הבלין נבנה הבניין בצורת מרכז חב"ד בניו יורק.
האישורים עבור בנייתו ניתנו לאחר מאמצים רבים מצד הקהילה ועמיתיה.
אחד האישורים ניתן כיוון שבטופס הבקשה נכתבה בקשה למבנה ב"אֶבֶן חוּמָה" (ללא ניקוד), ונציג העירייה הבין את הנכתב כאֶבֶן חוֹמָה, סיפור זה הפך למוכר בקהילת חב"ד.
האבנים לציפוי הבניין יובאו מבית חרושת בניו יורק.
הנחת אבן הפינה מאבן שנלקחה מ-770 המקורי, התקיימה בכסלו תשס"א (2000) וכעבור שנתיים בכסלו תשס"ג נערכה חנוכת הבית.
רב הקהילה ובית הכנסת הוא הרב יוסף יצחק הבלין, משפיעי הקהילה הם הרב יוסף יצחק אופן והרב יוסף יצחק רוזנברג.
המבנה מתייחד בכך שאין לו פנים ואחור, ובשונה מהבניין המקורי.
בית הכנסת הירושלמי נבנה כשחזיתו היא משני הכיוונים כך שהיא נראית גם לעבר הנוף בכיוון יער רמות והשכונות המרוחקות, החל משכונות הבריח הסמוכות יותר ועד לשכונת רוממה וסביבתה.
בסביבות 2019 עם הרחבת השכונה, נבנה פרויקט מגורים הכולל 3 בניינים במורד הגבעה ובסמיכות לבית הכנסת.
עם בניית בתים אלו חזותו של בית הכנסת הוסתרה חלקית, לכיוון מזרח.
בית הכנסת, בשונה מהבניין המקורי, אינו מחולק לחדרים וכל קומת הכניסה משמש כאולם מרכזי, בקומה העליונה יש עזרת נשים המשמש בימי חול לכולל אברכים.
בצד האולם חדר ספח שהוא העתק של חדר הרבי מלובביץ' בברוקלין.
בקומה התחתונה שוכן אולם אירועים על שם אליעזר ננס ומקווה טהרה שנחשב לאחד המקוואות המפוארים בישראל.
המקווה נחנך בשנת 2012 בתרומת מאיר זאיאנץ מברזיל, והוא מתפרס על פני 300 מ"ר.
אחורי המבנה, מכיוון ואדי נחל צופים:
חזית המבנה, מכיוון הכניסה ברחוב האדמו"ר מליובאוויטש:
בית הילדים ע"ש צבע אלעזרקי הוא עמותה רשומה המפעילה בית בנתניה לכ-200 ילדים בסיכון בגילאי 6–18 מכל רחבי ישראל.
הבית הוקם בשנת 1969 על ידי גלדיס ואלפונסו צבע עבור 50 ילדים, והוא מופעל על ידי העמותה שנרשמה בשנת 1982. הבית הוא אחד מחמשת בתי הילדים של רשת אמונה.
הילדים מופנים לבית הילדים על ידי רשויות הרווחה, לאחר שהוחלט כי למשפחותיהם אין אפשרות להעניק להם את צורכיהם הבסיסיים, ולאפשר להם התפתחות תקינה בביתם.
גם לאחר שהילדים מסיימים את שהותם בבית הילדים, מלווה אותם צוות המקום ומסייע להם כלכלית ורגשית לאורך שלבי חייהם: שירות צבאי/לאומי, אוניברסיטה, חתונה ועוד.
אלפונסו וגלדיס צבע, מייסדי בית הילדים, עלו עם משפחתם מטנג'יר לישראל והשתכנו בשכונת פרדס הגדוד שבנתניה, שם נתקלו לראשונה בילדים הנטושים שהתגוררו בשלושה בתים של המוסד הדתי "סיני", הסמוך למקום מגוריהם.
בתקופה זאת הצטרפו אליעזר ורחל קוגלר למנהל המוסד "סיני" כדי לסייע בניהולו, עד שהאיש נפטר.
בשלושת הבתים בפרדס הגדוד נותרו כשלושים בנים.
זה היה ביתם היחידי, ובני הזוג קוגלר יחד עם משפחת צבע לקחו את כולם תחת חסותם.
שני הזוגות המשיכו לגדל את הילדים בשלושת הבתים, אך עלה חשש שבעלי הבתים, שחיו בבלגיה, יגיעו לדרוש אותם בחזרה.
לכן, במחצית השנייה של שנות השישים, הקצתה עיריית נתניה מגרש להקמת בית לילדים.
עם הקמת הבית החדש ב-1969 נקלטו בו 50 ילדים מהמוסד "סיני" וממקומות אחרים.
בהמשך, בסיוע תרומות רבות, התרחב הבית ומספר הילדים והצוות גדל משנה לשנה.
כמה שנים לאחר הקמת הבית התארח בבית משפחת צבע מכר המשפחה בשם ויקטור אלעזרקי.
זמן מה לאחר שובו לאנגליה הוא הלך לעולמו והתברר שהוא ציווה לילדים חלק בירושה שהותיר.
משפחת צבע קיבלה את התרומה, וכהוקרה קראה לבית "בית הילדים ע"ש אלעזרקי".
לאחר פטירתם של בני הזוג צבע הוסב השם ל"בית הילדים ע"ש צבע אלעזרקי".
בשנת 1982 נרשם בית הילדים כעמותה עצמאית.
עם הזמן נקלטו בו עוד ועוד ילדים שאותרו והופנו למקום על ידי שירותי הרווחה.
בשנת 1990 העבירו אליעזר ורחל קוגלר את ניהול הבית לידי יהודה כהן, המנהל את הבית עם רעייתו ריקי.
בתחילת הדרך התברר שהילדים אשר שהו בבית הילדים הם דור שני ולפעמים גם דור שלישי לאותה מצוקה, ועל כן בנתה העמותה תוכנית בת שלושה עקרונות עיקריים, אשר מטרתם להבטיח את שבירת מעגל המצוקה:
יציבות – ההבטחה שיש לילדים בית לתמיד, בכל רגע בחייהם.
צוות המוסד מורכב מעובדים סוציאליים, אנשי חינוך ובנות שירות המשמשות כמדריכות.
לאחר סיום 12 שנות לימוד מלווה צוות בית הילדים את הבוגרים למשך כל חייהם: בגיוס לצבא, בלימודים אקדמאיים, בחתונות ועוד.
בית הילדים תומך רגשית וכלכלית בלמעלה מ-206 בוגרים מעל גיל 18 בשלבי חייהם השונים.
הצלחה בלימודים – בית הילדים נמצא בקשר מתמיד עם בתי הספר של הילדים, מספק להם שיעורים פרטיים ועזרה כדי לדאוג לעתידם המקצועי.
טיפול רגשי – הילדים זוכים למפגשים תכופים עם עובדים סוציאליים, מטפלים אלטרנטיביים, פסיכולוגית קלינית ועוד.
בית הילדים משמש בית לכל דבר עבור הילדים.
שם חוגגים להם את ימי ההולדת שלהם, יוצאים לטיולים ומארגנים להם פעילויות ואירועים.
הילדים יוצאים ללמעלה מ-20 בתי ספר שונים.
הפעלת מערך של שיעורים פרטיים, חוגי העשרה וטיפולים רגשיים.
יציאות לטיולים, הצגות, מופעים וסרטים.
השתתפות במפגשים חברתיים במתנ"סים, לשילוב הילדים בחיי הקהילה ופיתוח מודעותם החברתית.
ארגון פעילויות ספורט וחברה בבית הילדים, תוך חינוך ליחסי חברות ועזרה הדדית.
הפקת מסיבות יום הולדת, פעילויות מיוחדות בחגים ושבתות, וטקסים לבני ובנות מצווה.
הפקת מסיבת גיוס לנערים המסיימים כיתה י"ב.
בבית צבע אלעזרקי פועלות נכון לשנת 2021 שש מסגרות עיקריות:
בית הילדים המרכזי לבנות ובנים בגילאי 15-7הבית המרכזי ממוקם במבנה שמותאם לצורכיהם של הילדים ומאובזר בכל הנדרש ליצירת תנאי חיים טובים ונוחים עבורם.
בית הגדולות לבנות 15-14 כתוצאה מהשינויים שנוצרו עם השנים אצל בני הנוער עלה הצורך בהקמת בית נפרד לבנות בגילאי 14–15, כדי לאפשר להן פרטיות ועצמאות.
בית הבוגרות לבנות 18-16 בית הבוגרות הוקם בשנת 1998 על ידי נשות אמונה בריטניה.
הבית ממוקם במבנה נפרד אך סמוך למבנה המרכזי של בית הילדים.
הנערות זוכות כאן לפרטיות וחופשיות, ומקיימות אורח חיים עצמאי.
בית הבוגרים לבני 18-16 הרעיון להקמת בית עבור הבנים המתבגרים הועתק ממודל בית הבוגרות ופועל על אותו עיקרון.
בעבר ובעיקר עקב מחסור בתקציב לרכישת מבנה ייעודי, נאלצו הנערים בני ה-13 להיפרד מבית הילדים ורבים מהם שבו לרחוב.
תאגיד התקשורת הגרמני Bild, שמפעיל קרן סיוע לילדים במצוקה בעולם, תרם את הסכום לרכישת המבנה.
המרכז לטיפול בילד ובמשפחה – פנימיית היום מסגרת זו משלבת קידום אישי לילדים בד בבד עם שיקום משפחתי.
הפנימייה הוקמה בשיתוף עם אשלים ג'וינט ישראל, במטרה לתת מענה לילדים, שיכולת שהייתם בבית הוריהם בשלב זה מוגבלת לשינה בלבד.
הילדים מגיעים מרקע של מצוקה קשה, אך אובחנו כבעלי יכולת להשתקם במישור האישי והמשפחתי גם יחד.
כ-70 ילדים והוריהם מגיעים מדי יום לפעילות שוטפת במקום.
הילדים זוכים לקבל את מלוא שירותי בית הילדים, לרבות הסעות לבתי הספר, ארוחות, העשרה לימודית ותרבותית, סיוע מהמערך הטיפולי, וסדנאות ותוכניות בשיתוף הוריהם.
בית ירדנה ובית טליה - בית החיילים לעמותה שני בתים למגורי החיילים והחיילות, ובית נוסף בשכירות לזוג המלווה אותם.
בבית ירדנה מתגוררות הבנות המשרתות בצה"ל ובשירות לאומי, ובבית טליה מתגוררים החיילים הבנים.
בתים אלו מתפקדים כבתים עצמאיים לחלוטין.
הדיירים מנהלים את הבית בסיוע אם בית ורכזות הבוגרים.
בבית הנוסף גרים בני זוג שהם "משפחה מלווה" לבוגרים הגרים בבית ירדנה ובית טליה.
אחוז הזכאים לתעודת בגרות בבית הילדים בשנים האחרונות
1012 שמיניסטים14 שמיניסטים14 שמיניסטיים7 שמיניסטיים%בגרות מלאה
אחוז הזכאים הארצי המשוקלל לתעודת בגרות בשנת 2019 היה 69.7%.
אחוז הזכאים לתעודת בגרות במוסדות ילדים בסיכון נע בין 15% ל-20% אך בבית צבע אלעזרקי הוא עמד ב-2020 על 100% זכאים לבגרות
מדרשת תורת חסד (MTC) הפועלת בבית צבע אלעזרקי היא מדרשה לבנות המגיעות מחו"ל.
המדרשה הוקמה בשנת 2012 ומשלבת לימוד תורה עם עבודה בבית הילדים.
הבנות הן חלק בלתי נפרד מהצוות החינוכי הצמוד לילדים.
במדרשה לומדות מדי שנה כ-30 בנות המגיעות מארצות הברית, קנדה ואנגליה.
המדרשה מוכרת על ידי שתי אוניברסיטאות בארצות הברית – ישיבה יוניברסיטי וטורו קולג'.
כל תלמידה שחוזרת להמשך לימודים במוסדות אלה זוכה לשנה קרדיט.
בית הינשוף היא סדרת הנפשה אמריקאית, מסוגת פנטזיה וקומדיה, שנוצרה על ידי דנה טרס והופקה על ידי Disney Television Animation.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית בערוץ דיסני ב-10 בינואר 2020. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב עברי בערוץ דיסני ב-1 ביולי 2020.
בנובמבר 2019 הסדרה חודשה לעונה שנייה, אשר שודרה לראשונה במקור ב-12 ביוני 2021 ובישראל ב-5 בספטמבר באותה שנה.
במאי 2021 הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה שבנויה משלושה פרקי ספיישל.
העונה השלישית החלה את שידוריה במקור ב-15 באוקטובר 2022 ובישראל ב-5 באפריל 2023. פרק הסיום של הסדרה שודר בארצות הברית ב-8 באפריל 2023 ובישראל ב-30 ביוני של אותה שנה.
בישראל משום מה בפרק האחרון לא היה את הסוף שהם הפכו לבוגרים, אך בסופו של דבר, ב-27 בפברואר 2024, הפרק שודר שנית עם הסוף.