tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחקרים נמצא שמעבר למרכיבים הבסיסיים ושיטת ההכנה המסורתית תהליך המיצוי בלימונצ'לו כולל תרכובות ביוכימיות מגוונות בהן שמנים אתריים, פלבנואידים וחומרים ארומטיים נוספים הנמצאים בקליפת הלימון.
תרכובות אלו מעניקות ללימונצ'לו את טעמו הייחודי ואת צבעו הצהוב בוהק.
בנוסף, המחקרים מראים מראים שבליקר עצמו יש מבנה של טיפות שומן זעירות בתוך תערובת של מים ואלכוהול, תופעה הנקראת "אפקט אוזו", שמסבירה את מראהו העכור של המשקה.
מצאים אלה עוזרים להבין מדוע אחוז האלכוהול המדויק, טמפרטורת ההגשה ואופן הערבוב משפיעים לא רק על הטעם, אלא גם על המרקם והמראה של הלימונצ'לו.
תובנות אלה תורמות לשיפור תהליכי הייצור, גם בתעשייה וגם במטבחים ביתיים.
בשנים האחרונות הלימונצ'לו משמש לא רק כליקר מסורתי אלא גם כמרכיב פופולרי במגוון רחב של מנות וקוקטיילים.
טעמו החמצמץ-מתוק וניחוח הלימון החזק שלו הופכים אותו לבסיס אהוב במשקאות כמו "לימונצ'לו ספריץ'", ובקינוחים כגון עוגות גבינה, סורבה וגלידות.
בנוסף, הוא משתלב גם ברטבים לקינוחים, בזיגוגים ובמילויים למאפים – כמו טארטים, גנאש שוקולד לבן בטעם הדרי או קאפקייקס.
הפופולריות שלו מחוץ לאיטליה גדלה בשנים האחרונות, וגורמת ליותר אנשים לנסות להכין גרסאות ביתיות ואף לשלב אותו בטכניקות מודרניות כמו קוקטיילים מולקולריים.
בישול עם לימונצ'לו דורש בדרך כלל התחשבות בכמויות האלכוהול והסוכר, אך מוסיף ניחוח הדרי מיוחד למנות.
מגמות אלו מראות על מעבר מהגשה קלאסית של הליקר לסיום הארוחה לשימוש יצירתי ורחב יותר במטבח המודרני.
השוואה בין ליקרים איטלקיים, תכולה, ארומה ואיכות הייצור
מחקר שבדק דגימות שונות של ליקרים לימוניים מאיטליה חשף מגוון רחב של תכונות כימיות, תחושתיות ואורגנו-לקטיות, שמבטאות את ההבדלים בין יצרנים, אזורי גידול ושיטות ייצור.
החוקרים בדקו ליקרים שמגיעים ממקומות שונים – חלקם תעשייתיים וחלקם מיוצרים בבית או באזורים מקומיים ומצאו הבדלים משמעותיים בתכולת האלכוהול, החומציות, רמת הסוכר וריכוז השמנים האתריים.
לדוגמה, ליקרים שמגיעים מאזורים הרריים נוטים להכיל יותר חומצה לימונית, בעוד שליקרים שמגיעים מהחופים מכילים לעיתים רמות גבוהות יותר של שמנים נדיפים שמוסיפים ארומה מיוחדת.
מעבר לתכונות הכימיות, המחקר גם מצביע על הבדלים בצבע ובמרקם, שנוצרו כתוצאה מיחס שונה בין מים לאלכוהול, זמן ההשריה של קליפות הלימון, וגם נוכחות של חומרים טבעיים נוספים.
תוצאות אלו מדגימות את המגוון הרחב של ליקרים שמכונים "לימונצ'לו", ומדגישות את הצורך בהגדרות תקן רשמיות לייצור ואישור של ליקרים לימוניים, כדי להבטיח אחידות ואמינות בשוק.
מחקר נוסף, שהתמקד במותגים מסחריים, אישר את המגוון הרחב של הרכבים כימיים בלימונצ'לו.
המחקר הצביע על כך שהבדלים באופן עיבוד הלימונים ובמקור הגידול שלהם יוצרים פרופיל שונה של תרכובות ארומטיות – חלקן טבעיות וחלקן נוספות במהלך הייצור.
החוקרים מדגישים כי בשל ההבדלים המשמעותיים בין המוצרים, נדרש פיקוח רגולטורי שיגדיר תקנים אחידים ללימונצ'לו על מנת להבטיח איכות ואמינות לצרכנים.
לִימִינָלִיוּת (מהמילה הלטינית "לימן", שפירושה "מפתן".
בעברית: סִפִּיוּת) היא מושג בתחום האנתרופולוגיה המציין את השלב השני של טקס על פי התאוריות של ארנולד ון גנפ, ויקטור טרנר ואחרים.
על פי תאוריות אלה, טקסים, ובעיקר טקסי מעבר, כוללים שינוי כלשהו במעמדם של המשתתפים, במיוחד במעמדם החברתי.
שינוי זה מושג על ידי הפרדה של המשתתפים מהקבוצה החברתית שלהם (השלב הראשון, או הקדם-לימינלי, של הפרדתם); שלב ביניים, שבו האדם אינו נמצא עדיין במעמד החדש אך כבר עזב את הישן, ושלב אחרון, שבו מעמדו החברתי החדש של האדם מאושר (השלב הפוסט-לימינלי).
הזהות העצמית אינה ברורה, ולכן יש תקופה של חוסר-אוריינטציה.
לימינליות היא שלב מעבר, שבו הגבולות הרגילים של המחשבה וההתנהגות קצת משוחררים, ופותחים את הדרך למשהו חדש.
טרנר זיהה לימינליות עם דתיות ואילו חילוניות – עם מבנה חברתי.
לדבריו לימינליות היא "שלילה של כל הטענות המובנות, אך באופן מסוים, המקור לכולן, ויותר מהכל, התחום בו היכולת הטהורה להתווית רעיונות ומערכות יחסים חדשניים, מתקיימת." (טרנר, 1967) הוא הוסיף את המושג communitas שמתייחס לקהילה זמנית הנוצרת במצב לימינליות.
דוגמה פשוטה היא טקס סיום אוניברסיטה.
התלמידים מופרדים משאר האנשים על ידי לבוש מיוחד והפרדה פיזית.
כל עוד הטקס נמשך, הסטודנטים כבר אינם סטודנטים אך עדיין אינם בוגרים.
זהו המאפיין המיוחד של הלימינליות.
לאחר שקיבל את התואר, הסטודנט נעשה באופן רשמי לבוגר האוניברסיטה.
לוחצים את ידו, ונותנים לו הכרה רשמית במעמד החדש שלו.
בשלב הלימינלי מתעלמים מהבדלים מקובלים בין המשתתפים, כמו מעמד חברתי.
נוצר מבנה חברתי של קומוניטס: מבנה המבוסס על שוויון ואנושיות משותפת, ולא על ההיררכיה הרגילה.
לדוגמה, בזמן עלייה לרגל, החברים במעמדות השונים עשויים להתערבב זה בזה, כאשר בחיים הרגילים הם לא היו מדברים כלל.
האנתרופולוגיה חלוקה לגבי קיומו של מבנה בשלב הלימינלי, היעדרו, או מצב ביניים אחר.
לימינליות עשויה להיות גם החוויה בסביבה חדשה.
לימור אטיאס בשן (נולדה ב-25 במרץ 1983) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
אטיאס למדה בבית ספר עמל א בפתח תקווה במגמת מחול ובתלמה ילין במגמת תיאטרון.
היא התחילה ללמוד שם בכיתה ט' וסיימה את לימודי המשחק בכיתה י"א.
לאחר מכן, למדה משחק מול מצלמה אצל ליאת ביין.
ב-2006 שיחקה בטלנובלה של ערוץ 24 "ילדות רעות", בתפקיד חלי, התמימה בלהקת בנות, אשר באה מבית דתי ומתקשה לנהל אורח חיים תל אביבי.
באותה שנה התמודדה בעונתה השנייה של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים", בה רקדה עם הרקדן חיים פרשטיין והגיעה למקום הרביעי.
בשנים 2006־2014 שיחקה אטיאס בסדרת הנעורים "השמיניה", החל מהעונה השנייה בתפקיד ניצן רומנו/ברגר, בחורה עם חכמת רחוב וכוח פיזי אשר הצטרפה לשמיניה בזמן שאיה (הילי ילון) הייתה במדבר.
ב-2007 התארחה בעונה הראשונה של הסדרת הקומית "אמא'לה" בכיכובה של אורנה בנאי.
אטיאס השתתפה בקמפיינים לבזק, לקוקה-קולה, מגדל אור, ל-ESC, לקסטרו ול-TNT.
ב-2017 התארחה בעונה השנייה של הסדרה הקומית "נפלת חזק" ששודרה בערוץ עשר, גילמה את אלין טוביאנה, אשתו של המאפיונר ניסו טוביאנה (אריה צ'רנר).
בשנים 2018־2021 השתתפה בסדרה "פמת"א", ששודרה בערוץ "כאן 11", גילמה את דמותה של ויקי.
ב-2008 נישאה אטיאס לעו"ד דני בשן, ולהם שני בנים ובת.
לימור גולדשטיין (נולדה ב-29 בדצמבר 1967) היא שחקנית ישראלית.
גולדשטיין נולדה וגדלה בתל אביב.
בגיל 12 עברה עם משפחתה לרמת השרון, אמה עורכת דין ואביה איש עסקים והיא הבכורה מבין שלושה ילדים.
בצבא שירתה ככתבת בבטאון חיל האוויר.
לאחר שחרורה עבדה תקופה קצרה ככתבת במקומון "העיר".
בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
חודש לפני סיום לימודיה לוהקה להצגה "על עכברים ואנשים" על פי ספרו של ג'ון סטיינבק, בתיאטרון הבימה.
שם שיחקה עונה שלמה ובסיומה עברה לתיאטרון חיפה, בו עבדה במשך כ-4 עונות.
לאחר מכן עברה לתיאטרון הקאמרי, שם כיכבה במספר הצגות כמו: מרתה ב"המורדים", ויולה ב"הלילה השנים עשר", קלאופטרה ב"הורדוס" ואדריאנה ב"קומדיה דל ארטה".
בהמשך שיחקה בהצגה "ליזיסטרטה 2000", "פרק ב'", "אחורי הקלעים" וב"הדבר האמיתי".
ביולי 2006 השתתפה ב"יתוש בראש", בו שיחקה לצד שמואל וילוז'ני, ובבימויו של עמרי ניצן.
בשנת 2008 שיחקה בתיאטרון הקאמרי בתפקיד ראשי את אלה, במחזה "תרה" על פי הסיפור של צרויה שלו בעיבוד למחזה של פנינה גרי ודורית גרי, ובבימוי של דדי ברון, לצד גיל פרנק, רבקה מיכאלי, אוהד שחר ונסים זוהר.
בשנת 2009 שיחקה במחזה של ענת גוב "משפחה חמה" בבימוי של עדנה מזי"א בתיאטרון הקאמרי, לסירוגין עם שרה פון שוורצה שיחקה שם את המלכה גרטרוד ב"המלט" בבימויו של עמרי ניצן, לצד איתי טיראן וגיל פרנק.
שיחקה בהצגה "האריסטוקרטים" בתיאטרון הקאמרי, שעלתה בדצמבר 2010.
בשנת 2009, בעקבות פציעתה של הלנה ירלובה, החליפה אותה גולדשטיין בתפקיד חנה רובינא בהצגה "היה או לא היה".
ב-2011 הנחתה גולדשטיין את טקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
בשנת 2015 שיחקה במחזה מאת ריי קוני "נשוי במנוסה" בבימוי של אלון אופיר בתיאטרון הקאמרי, לצד שמואל וילוז'ני ונדב אסולין.
ב-2016 השתתפה בהצגה "ארוחת טעימות" מאת שלמה מושקוביץ לצד מוטי כץ ונעמה שטרית.
בשנת 2017 שיחקה במחזה "פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו בבימוי של רוני פינקוביץ' בתיאטרון הבימה, לצד נתן דטנר, רבקה גור ורוברט הניג, וכן במחזה "הים הכחול העמוק" מאת טרנס ראטיגן בתיאטרון בית ליסין.
ב-2023 החלה לשחק במחזה "הורים איומים" מאת ז'אן קוקטו בבימוי גדי רול בתיאטרון בית ליסין.
ב-2025 משחקת בהצגה "בין קודש לחולון" בתיאטרון בית לסין בתפקיד איילה.
ב-2025 משחקת בהצגה "משחק החיים" בתיאטרון בית לסין.
ב-1991 השתתפה בסרט הטלוויזיה "רצח בשבת בבוקר".
השתתפה בסדרה הקומית "ייסורי אפרים" (1995) לצד דבל'ה גליקמן, ובהמשך בפרק אחד בסדרה הקומית "זבנג" (1998) על פי הקומיקס של אורי פינק.
גילמה את דמותה של הילה בתפקיד משנה בסדרה עשרים פלוס (1999).
בשנים עשר פרקיה של שתי עונות הסדרה של הערוץ הראשון "האישה באפור" בתפקיד ראשי כחוקרת תאונות עבודה (1999–2000).
הנחתה את התוכנית "משהו מהסרטים" ששודרה בערוץ הראשון, כיכבה בדרמת הטלוויזיה הרפואית "טיפול נמרץ" (2002–2003), שם שיחקה לצד יוסי גרבר, אסתי זקהיים ואלון אופיר.
השתתפה בארבע העונות הראשונות של "ראש גדול" המשודרת בערוץ הילדים של "יס".
בשנת 2008 השתתפה בסדרת ההמשך של "משפחה וחצי" - "עוד משפחה וחצי" לצד נתן דטנר.
ב-2010 השתתפה בעונה השנייה של סדרת הילדים והנוער הדרמה המותחנית "דאוס" המשודרת ביס ובעונה השנייה של "רוקדים עם כוכבים" המשודרת בערוץ 2, והודחה בשלב השישי.
בשנת 2013 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "הבורר" בתור עמליה, אמו של נדב.
ב-2017 חזרה לשחק את נורית בעונה השישית של "ראש גדול" ושיחקה בסדרה "שבאבניקים" בתפקיד ג'ני גוטליב.
ב-2018 שיחקה בסדרה "סטוקהולם" בתפקיד ג'ודי אדלמן.
סרטה הראשון היה הדרמה "ערב בלי נעמה" (1992) לצד דפנה ארמוני.
בשנת 2012 השתתפה בסרט "נמס בגשם" לצד חן יאני בבימויו של דורון ערן.
גולדשטיין נשואה לרון אבידן, מנכ"ל חברת "אזורים" אותו הכירה לאחר שראה אותה מהקהל בהצגה ליזיסטרטה והיא אם לשני בנים.
מנהלת אורח חיים צמחוני מגיל שש ומתגוררת בתל אביב.
לימור מזרחי (נולדה ב-24 ביוני 1970) היא כדורסלנית ישראלית קפטן נבחרת ישראל בכדורסל, נבחרה לספורטאית העשור של מדינת ישראל, שיחקה בליגה המקצוענית בארץ ובחו"ל עד שנת 2008. כיום, מנהלת פרויקטים בוועד האולימפי בישראל, מרצה במרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט, מעבירה הרצאות השראה, ושגרירת אתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט.
מזרחי החלה את דרכה בספורט בגיל 6, עם בנים בהפועל גבעתיים, במקביל התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל גבעתיים ובה זכתה באליפות ישראל עד גיל 12. בגיל 10 הצטרפה למועדון הכדורסל בית דני-בני יהודה, בו זכתה לראשונה בגביע המדינה 1988. בעונת 1991–1992 שיחקה בקבוצה של אוניברסיטת מרילנד ב-NCAA.
לאורך הקריירה הארוכה שלה שיחקה במספר רב של קבוצות - אליצור חולון, אליצור רמלה, מכבי רמת חן, בני הרצליה, נירוסופט כרמיאל, אנדה רמת השרון, וכן במספר קבוצות באירופה, באיסלנד, בקרואטיה ובפולין, ובליגה המקצוענית בארצות הברית the American Basketball League (ABL).
במשך 20 שנה ייצגה את סגל נבחרת ישראל, ובמשך 4 שנים הייתה לקפטן הנבחרת.
בשנת 1998 נבחרה בדראפט ושיחקה בניו אינגלנד בליזארד מה-ABL - ליגת הכדורסל המקצוענית לנשים.
בתום אותה עונה התפרקה הליגה.
מזרחי הגיעה להישגים על אף גובהה הנמוך יחסית לכדורסלנית (1.70 מ').
בשנת 2005 הייתה מלכת האסיסטים של הליגה הישראלית, עם ממוצע של 4.9 אסיסטים למשחק.
מזרחי זכתה ב-7 אליפויות, ב-7 גביעים (בארץ ובחו"ל).
ב-5 ביוני 2008 הייתה לאחת מארבע ספורטאיות שזכו בתואר "ספורטאית העשור" מטעם משרד המדע, התרבות והספורט.
בשנת 2008, לאחר שתי עונות ברמת השרון, הודיעה על פרישתה מכדורסל.
לאחר פרישתה הקימה בתי ספר לכדורסל, ואת האקדמיה למצוינות במכון וינגייט.
בעונת 2010/11 שימשה כעוזרת מאמן אליצור מכבי נתניה מליגת העל.
בשנים 2016 ו-2017 מונתה למאמנת נבחרת הקדטיות.
ביולי 2022 מונתה מזרחי לשמש כמנכ"לית בנות הרצליה מליגת העל בכדורסל נשים.
בדצמבר 2025 מונתה מזרחי לשמש כמנכ"לית אליצור נתניה גברים מליגת העל בכדורסל.
מזרחי למדה בבית הספר היסודי "ברנר" בגבעתיים ובתיכון עירוני א' בת"א.
שיחקה בנבחרת הכדורסל של בית הספר, וזכתה עם קבוצתה במקום ה-1 באליפות הארצית של בתי הספר התיכוניים (1986).
שרתה בצה"ל בחיל כללי כמדריכת אימון חדר כושר ושיחקה בנבחרת אכ"א בכדורסל והגיעה עם קבוצתה לגמר אליפות צה"ל (1990).
למדה במכללת אוהלו – מדריכה בכירה כושר גופני ומשחקי כדור (2000) והוראה B.Ed בחינוך גופני.
מאמנת כדורסל מוסמכת – בית הספר למאמנים ומדריכים במכון וינגייט (2002).
למדה בקורס "מדריכי חדרי כושר" למבוגרים וילדים.
בוגרת קורס מאמנים לאומיים מטעם הוועד האולימפי.
בעלת תואר שני במדעי ההתנהגות M.P.E.
היא שימשה כמרצה מן החוץ באוניברסיטת בן-גוריון ומנהלת את פרויקט "היום שאחרי" לספורטאים.ות אולימפיים.
ממונה על הטרדות מיניות ומוגנות בספורט מטעם הוועד האולימפי בישראל.
לימור מזרחי נכנסה להיכל התהילה - כדורסל נשים
לימור נחמיאס (נולדה ב-2 בספטמבר 1964 בחיפה) היא סופרת, תסריטאית ופובליציסטית ישראלית המתגוררת בתל אביב.
עיקר יצירתה הוא ספרי מתח ורומנים מקאבריים, אך היא עוסקת גם בכתיבת תסריטים לקולנוע ולטלוויזיה.
נחמיאס נולדה בחיפה ב-1964. בתיכון למדה בבית הספר הריאלי.
את שירותה בצה"ל עשתה כמדריכה בקורס רכזות כוח אדם בחיל השלישות.
בגיל 19, במהלך שירותה הצבאי, הייתה מעורבת בתאונת דרכים שבה נהרג בן זוגה.
למדה משחק בבית הספר למשחק בית צבי ולאחר מכן למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב.
למדה לתואר שני בניהול סכסוכים באוניברסיטת תל אביב.
במהלך הלימודים עבדה כחוקרת פרטית.
בגיל 26 החלה לכתוב את "אמא הייתה זוחלת", רומן הביכורים שלה שהפך לרב מכר מיד עם צאתו לאור.
בהמשך פרסמה את "צבוטותי", את "פינג פונג חרדות" ואת "סרט לבן על כיפה אדומה".
בשנת 2024 פרסמה את "הרוצח האחרון בפתח תקווה".
בנוסף לכתיבת ספרי מתח ורומנים מקאבריים, היא עוסקת בכתיבת תסריטים לקולנוע ולטלוויזיה בהם "דומינו" ו"מרס תורכי", תסריט לסרט קולנוע המבוסס על "צבוטותי".
יצרה וכתבה את העונה הראשונה של "האלופה" עבור HOT בשיתוף עם גל זייד ודרור נובלמן.
בשנת 2008 כתבה ויצרה את "גירושים נפלאים" עבור yes, שתי עונות.
יצרה את הסדרה "מלכות" ששודרה ב-HOT ב-2018–2019. הסדרות שכתבה נמכרו למדינות רבות, בהן רוסיה, הודו, איטליה, בריטניה וצרפת.
אמא הייתה זוחלת (כתר ספרים, 1995) – מותחן פסיכולוגי שעניינו משחק חתול ועכבר שמנהלות ביניהן חוקרת פרטית שנונה ורוצחת סדרתית פרברטית, מעל לראשה של המשטרה.
צבוטותי (כתר ספרים, 1996) – מותחן קומי אודות שוטרת סמויה מתוחכמת שמסתבכת במקביל עם המשטרה ועם המאפיה המקומית.
ספורה האמיתי של שונית השקרנית (כתר ספרים, 2000) – ספר ילדים אודות יתושה שקרנית שבורחת מהבית ויוצאת להרפתקה מצחיקה-עצובה.
פינג פונג חרדות (כתר ספרים, 2000) – נובלה בסדרת 'קצרים' של הוצאת כתר, המספרת על שני צעירים שמנסים להתגבר על חרדותיהם ולבנות מערכת יחסים.
סרט לבן על כיפה אדומה (כתר ספרים, 2004) – רומן מתח אפל ומקאברי אודות מטפלת שיאצו נאיבית לכאורה שמוצאת את עצמה מסובכת עם שתי פושעות מטורפות מחד ועם סדיסט פסיכופת שמתאהב בה מאידך.
הרוצח האחרון בפתח תקווה (כנרת זמורה דביר, 2024) – רומן מתח על סצנת הספרות התל אביבית: סופרים, מתרגמים, מו"לים, מבקרים, מנחי סדנאות כתיבה ותלמידיהם.
"דומינו" – סרט קצר מתוך הסדרה 'סיפורים קצרים על אהבה'.
הסרט מספר על אישה צעירה שנשלחת על ידי הפסיכולוגית שלה אחורה וקדימה בזמן על מנת לתקן טעויות שעשתה.
הסרט זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל סרטי פנטזיה במנצ'סטר, אנגליה.
אורי סיון ביים את הסרט.
"מרס תורכי" – סרט קולנוע אותו ביססה נחמיאס בעיבוד חופשי על ספרה "צבוטותי".
עודד דוידוף ביים את הסרט.
נחמיאס הייתה שותפה בכתיבת התסריטים של כמה מהטלנובלות המצליחות ביותר של ערוץ הוט 3 בטלוויזיה בכבלים: "משחק החיים" ב-2003 ו"מיכאלה" ב-2004.
ב-2006 הייתה היוצרת והתסריטאית של העונה הראשונה של "האלופה".
ב-2009 שודרה בערוץ yes stars ישראלי הסדרה "גירושים נפלאים", שנחמיאס הייתה היוצרת והתסריטאית שלה.
ב-2010 שודרה בערוץ yes drama העונה השנייה של הסדרה.
ב-2018 שודרה ב-HOT סדרת הפשע "מלכות", שנוצרה על פי רעיון של נחמיאס, לסדרה שודרו שתי עונות.
לימונענע היא סוג של לימונדה עשויה ממיץ לימון טרי ועלי נענע.
המשקה פופולרי בישראל, וגם בירדן, לבנון, מצרים וסוריה.
השם לימונענע הוא הלחם של המילים לימון ונענע.
השם נולד במסע פרסום של חברת פוגל-לוין על ידי הרעיונאי (קופירייטר) דן ריזל.
מסע הפרסום נועד לקדם את מכירות שלטי האוטובוסים של חברת גלגלי זהב
ומטרת הפרסום הייתה ליצור מהומה סביב משקה שאז היה פיקטיבי על מנת להוכיח את יעילותו של פרסום המבוסס על שלטי אוטובוסים בלבד.
הפרסום כלל מודעות בנוסח "גם רבינוביץ' וגם אוחנה שותים לימונענע", ורק לאחר שבועיים התבררה מטרתו האמיתית של הקמפיין.
בעקבות העניין שנוצר במשקה הוא החל להיות מוגש במסעדות ונכנס לייצור מסחרי.
ייתכן שהמשקה עצמו היה קיים קודם לכן, ומקורו מהמזרח התיכון, מסוריה או מטורקיה.
הלימונענע מזוהה כמשקה ישראלי בפרט ומזרח תיכוני בכלל, וכמשקה מרענן במזג אוויר חם.
מחוץ למזרח התיכון המשקה מוגש בסניפי ארומה אספרסו בר בארצות הברית, קנדה, ובבתי קפה ישראלים בפולין.
המתכון הבסיסי כולל מים, הרבה מיץ לימון ונענע הנותנים למשקה טעם וצבע חזקים, וסוכר.
באופן ההכנה המסורתי משתמשים במיץ לימון טרי ולא ברכז לימון; את הנענע מרסקים בממחה ומגישים עם קרח.
אפשר להכין לימונענע גם כברד, וכשייק.
כמו כן יש משקה יוגורט בטעם לימונענע.
לימור שרייבמן-שריר (נולדה בשנת 1954) היא סופרת ורופאה ישראלית.
מלכת היופי של ישראל לשנת 1973 וסגנית רביעית למיס תבל.
לימור שריר נולדה וגדלה בתל אביב, בת יחידה לאנשי חינוך ואקדמיה.
אביה אליעזר שרייבמן היה מחנך, מנהל בית ספר, בעל מספר תארים אקדמאיים ומרצה למתמטיקה.
סיימה את לימודיה בתיכון עירוני א' בתל אביב במגמת ביולוגיה בו הייתה תלמידה מצטיינת.
בשנת 1972 התגייסה לצה"ל, ובשנת 1973 זכתה במקום הראשון בתחרות מלכת היופי.
בתחרות מיס תבל שהתקיימה ביוון החזיקו מחבלים בני ערובה בדרישה לסילוקה מהתחרות, אך שריר המשיכה בהתמודדותה ונבחרה לסגנית רביעית למיס תבל.
בסיום התחרות חזרה לישראל להמשך שירותה הצבאי כפקידתו של שמואל גונן, אלוף פיקוד הדרום.
עם סיום שירותה הצבאי החלה את לימודי הרפואה באוניברסיטת לה ספיינצה ברומא שבאיטליה והמשיכה את לימודיה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, שם הוענק לה התואר דוקטור לרפואה.
עבודת הדוקטורט שלה הוצגה בכנס בינלאומי בניו יורק, ופורסמה בכתב-העת Journal of Thoracic Cardiovascular Surgery.
את הסטאז' עשתה במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר שם גם עבדה מספר שנים.
עד טבח שבעה באוקטובר התנדבה בארגון רופאים לזכויות אדם.
החל משנת הלימודים תשע"א ועד תשפ"ו היא מרצה ומרכזת קורס, שתוכנן על-ידה במיוחד לסטודנטים לרפואה, המשלב לימודי ספרות ורפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
היא חברה בחברה הישראלית לחינוך רפואי.
זכתה בתעודת הוקרה על תרומה ייחודית בהוראה מטעם אוניברסיטת תל אביב, זכתה בפרס עש ד"ר איינהורן מטעם עיריית תל אביב בחקר ספרות ורפואה על סדרת ספריה: "הרהורים על ספרות ורפואה-דילמות ביחסי רופא-חולה" ובשנים האחרונות משמשת שופטת בתחרות זאת.
בנוסף זכתה בתחרות סיפורים קצרים מטעם ההסתדרות הרפואית על הסיפור פרי עטה: "תעודת הצטיינות".
שריר שימשה בעבר כיועצת בתחום הפרוזה בהוצאת כרמל.
כמו כן, מכהנת שנים במועצה הישראלית לתרבות ואמנות, חברת אגודת הסופרים העברים ושמשה כחברת מועצת "מאזנים", כתב העת של אגודת הסופרים העברים.
כותבת בלוג אישי ובנושאי ספרות ורפואה באתר הרופאים "דוקטורס אונלי", ב"יקום תרבות" ובאתרים נוספים.
מתגוררת בתל אביב ואמא לילדים.
עולמה הספרותי של שריר מושפע מהיותה רופאה במקצועה ובקובצי הסיפורים שלה היא משלבת לצד סיפורים ריאליסטיים, פרוזה פיוטית.
"הבית על האגם", הוצאת ידיעות אחרונות, 2004 ארבעה חברי ילדות מתבגרים בכפרים שלרגלי אגם הוולפגנג שבאוסטריה בימים של טרום מלחמת העולם השנייה.
ב-1938 המציאות משתנה לנגד עיניהם כשגרמניה פלשה לאוסטריה והם נהפכו לאזרחי הרייך השלישי.
כל אחד מהם מנתב בצורה שונה את מסלול חייו על רקע המלחמה.
באמצעות השקפותיהם ומעשיהם מתוארת התייחסותו של העם האוסטרי ליהודים והסופרת מתמודדת בשאלות מוסריות, פוליטיות ואתיקה רפואית מזווית הראייה האישית של הגיבורים – אוסטרים שאינם יהודים.
"אלוהים ואלווירה", הוצאת כרמל, 2005
הספר עוסק בנושאים שונים - היחס שבין הנצרות ליהדות והפיוס ביניהן, אמונה ואפיקורסות, שכר ועונש מצפון, התנזרות ממין, אהבה רוחנית מול אהבה גשמית, אהבה רומנטית לאישה לעומת אהבה לאל, ועוד.
הספר תורגם לאיטלקית וראה אור באיטליה ב-2012.
"פירות בר אדומים", הוצאת כרמל, 2007 העלילה מתרחשת בישראל בשנות ה-90, בתקופת מלחמת לבנון הראשונה.
דריה, אישה משכילה ואסרטיבית, מרצה למיתולוגיה יוונית באוניברסיטת תל אביב, רווקה ללא ילדים, דמות שופעת ניגודים.
דמותה נבחנת דרך עיניהם של הגברים בחייה.
דריה היא חוקרת מיתוסים יווניים שגיבוריהם עוברים מטמורפוזות, ומבלי משים גם היא והגברים בחייה עוברים מטמורפוזות.
"דיונות הזהב והכסף", הוצאת כרמל, 2008
אסופה של עשרים ושניים סיפורים קצרים המתרחשים במקומות שונים בישראל ובעולם, סיפורים ריאליסטיים לצד פרוזה פיוטית.
הסיפורים מתמקדים ביצריהם, תסכוליהם, מאבקיהם, אהבותיהם וטירופם של בני אדם.
"ביבר הדמיונות", הוצאת כרמל, 2009 מחזור חיים אנושי מתואר דרך איורי חיות מואנשות פרי עטה של המחברת.
בראשית הספר מתומצת תוכנו: ""כל אדם מתאווה, ולו פעם בחייו, לנסות ולחזור אל האירועים המשמעותיים ביותר בחייו, לשוב ולהתכנס אל תוככי עצמו, להתמצות לצורה הצפופה והמזוככת ביותר שהוא יכול לראות בה את עצמו, למין גרעין ראשוני של הוויה שמתוכו יבקע מחדש האני העצמי והאמיתי שלו שלם יותר.
אף אדם אינו יכול באמת לעשות כן, אך רק אדם יכול לדמיין לעצמו את המסע הפנימי הזה."
"סודות מרקש", הוצאת כרמל, 2010
העלילה מתרחשת במרוקו בתקופתו של המלך חסן השני.
נעים, נער בן שתים עשרה, המתגורר עם הוריו במרקש.
אביו, מחמוד ליישי, עיתונאי ועורך "חדשות מרוקו", נרצח בשל דעותיו.
הרצח שינה את חייו של נעים, העובר הרפתקאות רצופות סכנות בדרך הימלטותו לאנדלוסיה.
העלילה מתארת את מרוקו כארץ פראית מלאת קסם וסיאוב, רוחשת מיניות, וכנועה לדיקטטורה המלוכנית.
"מרטין בובר; מבט מקרוב - שיחות עם פרופ' יהודית בובר אגסי", הוצאת כרמל, 2011
ספר ביוגרפי-הגותי המתבסס על שיחותיה של לימור שריר עם פרופ' יהודית בובר-אגסי, נכדתו של מרטין בובר.
זהו סיפור אישי על משפחה יהודית חשובה במרחב דובר הגרמנית של סוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה העשרים ולפיכך גם סיפורה של תקופה.
שיחותיה של לימור שריר עם בובר-אגסי משולבות במידע רב שאספה על התקופה והמשפחה ושילוב זה חושף היבטים שטרם סופרו על משפחתו של מרטין בובר.
שריר מתכתבת עם גיבורי יצירותיה שפורסמו בעבר.
היא פורשת את מניעי כתיבתה, חודרת לנפשם של הגיבורים וחושפת את הקשר בינה לבינם.
הספר מכיל גם שישה סיפורים קצרים בהם היא מתכתבת עם דמויות מחייה - ספק אמיתיות, ספק בדיוניות.
"הרהורים על ספרות ורפואה - דילמות ביחסי רופא-חולה, 8 כרכים, בהוצאת הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב", 2016–2024
מקורו של השילוב הוא באישיותה של הכותבת, שבהכשרתה המקצועית הוא רופאה, אך עיסוקה בשנים האחרונות הוא כתיבה...
הספר מכיל דוגמאות רבות ליחסי רופא-חולה בטקסטים של סופרים קאנוניים...
המחברת מתעכבת על סוגיית דמותו של הרופא בעיני עצמו, בעיני מטופליו ובעיני החברה בתוכה מתקיימת האינטראקציה הלא סימטרית בין רופא לחולה".
הספר מהווה דיון רחב יריעה באתיקה רפואית, ועוסק במגוון סוגיות כמו שבועת היפוקרטס ושבועת הרופאים, סוגיות אתיות בפסיכיאטריה עם התייחסות לאסכולת האנטי פסיכיאטריה, דיון במוות, המתות חסד, ההתייחסות המשפטית למוות (חוק החולה הנוטה למות, חוק זכויות החולה, אמנות אתיות בין רופאים לחברות תרופות, ועוד).
הספר עוסק גם ביחס היהדות לרפואה, וגם למה שנחשב כיום עתידה של הרפואה המודרנית: הרפואה המותאמת אישית.
הספר הוענק ב-2017 לכל בוגרי הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון, ולבוגרי רפואה בטקסי חלוקת התארים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
על חמשת הכרכים הראשונים של הספר זכתה שריר בפרס איינהורן בתחום חקר הלשון והספרות הרפואית העברית לשנת 2021.
"על הרמב"ם והרפואה"- כרך חמישי בסדרה, יוני 2020
בתקציר הספר נכתב: "הרפואה של היום ממשיכה במידה רבה את גישתו הרציונליסטית, הפוזיטיבסטית וההוליסטית של הרמב"ם ולכן בעידן החדש ברפואה אני רואה חשיבות רבה בעיון בכתבי הרפואה של הרמב"ם והבנת הדרך שסלל בגישתו לבריאות, לאבחנה ולטיפול אל מול אלה הנהוגים כיום".
"דמותו של הרופא בעידן המידע והטכנולוגיה" - כרך שישי בסדרה, ראה אור במרץ 2022
הספר סוקר את המהפכה הטכנולוגית, מתעמק במונחים כגון בינה מלאכותית, כריית מידע ומדע הנתונים, רובוטיקה, סייבורגים, האינטרנט של הדברים, רפואה מרחוק, ממשק מוח-מכונה, organs on a chip, תאי גזע, וריצוף הגנום, הדפסת תלת-ממד ביולוגית, ננוטכנולוגיה, ביוטכנולוגיה, מדעי החומר, אימונותרפיה ומיקרוביום, מטבולומיקה, אחסון אנרגיה ועוד.
המחברת מתעכבת על דילמות מוסריות ואתיות המתעוררות בעידן הרפואה החדשה כאשר לצד החלומות האוטופיים קיימים גם סיוטים דיסטופיים, מתעמקת באבטחה בעולם הרפואה ובפשיעת סייבר.
אחד הפרקים עוסק בספרות בדיונית וסרטי מדע בדיוני.
"על מגפות ועל קורונה - מחקר ספרותי ומדעי" - כרך שביעי בסדרה, ראה אור בינואר 2023
הספר עוסק במגפת הקורונה על כל הבטיה בהתבסס על מחקרים רפואיים: מבנה נגיפי הקורונה, השערות למקור המחלה, תסמינים, בדיקות לזיהוי הנגיף, גורמי הסיכון להידבקות, פתוגנזה של הקורונה, הגדרות לחומרת המחלה, תסמונת פוסט קורונה, פיתוח חיסונים נגד קורונה ומנגנוני החיסון השונים.
הוא בוחן גם את השלבים השונים של גלי הקורונה בישראל.
המחברת בוחנת דילמות חוקיות ואתיות שהתעוררו עקב מגפת הקורונה.
כמו כן מתייחס הספר למגפות המופיעות בספרות ובמציאות המתוארות בספרות הקאנונית כגון מגפת הדבר אצל אלבר קאמי, הכולרה אצל תומאס מאן, ועל העיוורון אצל סאראמגו.
המחברת מנתחת את התיאורים הספרותיים לצד ניתוח מגפות אלה מבחינה היסטורית וברפואה של ימינו.
"ספרות ורפואה ביצירות דוברי גרמנית בין שתי מלחמות העולם"- כרך שמיני בסדרה, ראה אור בספטמבר 2024
המחברת מנתחת שבע מיצירותיהם של סופרים נודעים במרחב דוברי הגרמנית: שטפן צווייג, ארתור שניצלר, תומאס מאן ופרנץ ורפל.
רוב הסופרים פעלו בווינה בתקופה שנודעה בשם: Fin de siècle, תקופה בה נולדו המודרניזם, הפסיכיאטריה וההגות הרדיקלית, כשהתרבות הייתה נתונה בתמורות ובתנודות בין דקדנטיות לדחף ההתחדשות.
היא מתייחסת למחלות ולמצבים רפואיים המופיעים בכמה מיצירות אלה תוך השוואת הגישה אליהם ברפואה בת ימינו.
המחברת מתייחסת לספרו של פרנץ וורפל: "ארבעים הימים של מוסה דאג" תוך ההשוואה בין רצח העם המזוויע שערכו הטורקים בארמנים שמתואר בו לבין טבח שבעה באוקטובר 2023 שהתחולל בישראל.
שריר ערכה 13 ספרי יצירות של סטודנטים בקורס ספרות ורפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ב-13 מחזורי לימוד: תשע"א - תשפ"ג (באתר הספרייה הלאומית).
סיפורים ומאמרים פרי עטה שהתפרסמו בכתבי עת
"דיונות הזהב והכסף ׁׁ(ציור במילים)" (מתוך הספר "דיונות הזהב והכסף"), פסיפס, גיליון 72, סתיו/חורף תשס"ט 2008/9, עמ' 14–15.
"מסע לארץ הלא מודע, או מכתב לדמות מאלבום האיורים "ביבר הדמיונות" (מתוך הספר "ביבר הדמיונות"), פסיפס, גיליון מס' 90, עמ' 40–44.
"לרחף" (מתוך הספר "השתקפויות: מכתבים לגיבורים דמיוניים בספרי ובחיי"), מאזנים, גיליון מס' 5, כרך פ"ז, חשון תשע"ד, אוקטובר 2013, עמ' 48–49.
"געגועים לאיגנסיו" (מתוך הספר "דיונות הזהב והכסף"), מאזנים, מאי 2010.
"הרהורים על ייעודו של רופא", מאזנים, גיליון מס' 4, אוגוסט 2014, עמ' 43.
"דלות השפה ודלות הרוח", מאזנים, אוקטובר 2014, עמ' 16.
"חלום" (פרוזה פיוטית), בגיליון מאזנים שנושאו אהבה בשירים ובסיפורת גיליון מס' 5 כרך פ"ט לחודש אוקטובר עמ' 41.
הסיפור "שקיעה" נכלל בספר סיפורים בחלוק הלבן, הוצאת ההסתדרות הרפואית בישראל וקונטנטו דה סמריק, 2017, עמ' 122.
"הרהורים על כתיבה על פי ויליאמס קרלוס ויליאמס", פסיפס 100, חורף תשע"ז, עמ' 12.
"הרהורים על כתיבה ורפואה", מאזניים גיליון מס' 1 כרך צ"א, ינואר 2017 עמ' 66.
לימור פנחסוב (נולדה ב-4 באוקטובר 1971) היא במאית ועורכת סרטי תעודה ישראלית.
פנחסוב היא בוגרת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
יוצרת ועורכת של סרטים וסדרות תעודה.
ביימה והפיקה את הסדרה "ספק סביר" כאן 11 ואת הסדרה המפלצת מהסמטאות ביס דוקו
בעונה ה-25 של התכנית עובדה, ביימה סרט נוסף על כת לב טהור בו תיעדה את בריחתו והחזרה של ישראל מאיר חזרה לארץ.
פנחסוב ביימה את הסרט פרחים לחג, המתעד את עבודתם של מוכרי פרחים בצמתים ברחבי הארץ, 48 שעות לפני ערב פסח.
סרטה השני, מכיוון היער, הוקרן בפסטיבל ברלין 2004. הסרט מתעד יומן שכתב פולני בשם סאקוביץ, שגר בסמיכות לבורות ההריגה בפונאר, ומתחקה אחר האנשים שגרים בסביבה עד היום ומספרים על העבר, הרעש, הריחות וחיי היומיום שלהם באזור הבורות.
סרטה השלישי של פנחסוב הוא 4.7 מיליון, המספר בצבעוניות על שוד הברינקס, ומלווה בפסקול של ראפ.
סרטה הרביעי, אמא חוזרת הביתה, מתעד את סיפורה של עובדת זרה בוליביאנית שחוזרת לפגישה עם ילדיה לאחר ארבע עשרה שנות עבודה בישראל.
הסרט הוקרן ברחבי העולם וזכה בפרס בפסטיבל הנשים בחיפה ובפרסים נוספים בעולם.
סרטה החמישי, צולם על ידי יצחק, מורכב מצילומי 8 מ"מ שצילם יצחק רבין, חומרים נדירים בהם מתעד רבין, מספר ביקורים דיפלומטיים בשנים 1963-1973, בהם ביקור סודי באיראן, ביקור באפריקה, צילומים מארצות הברית מתקופת שירותו כשגריר, ובנוסף צילומים של שנות השישים בישראל.
ב-2023 היא ביימה וערכה את הסרט הקצר "עזרה ראשונה" שנוצר עבור הפרויקט התיעודי "באין מדינה יש אזרחים" ואת הסרט האסירה X.
לימור מרמלשטיין היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
מרמלשטיין גדלה במבשרת ציון בתם של ליאורה ויעקב, בת שנייה מבין ארבעה ילדים.
היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל ירושלים ואחר כך בקבוצה העירונית היריבה ירושלים רבתי בהדרכתם של דימה רבינסקי וברי אבנר.
בשנת 2000 התגייסה לשייטת בעקבותיו של אחיה הבכור, הראל ושרתה כמדריכת כושר קרבי.
אחיה, סרן קצין הקומנדו הימי נהרג בקרב סמוך לטול כרם, ב-26 בספטמבר 2002.
בתחרות שחייה גביע חיפה הבינלאומי שנערכה במאי 1997 קבעה מרמלשטיין במשחה ל-200 מטר חזה תוצאה של 2:38.13 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-15 שנערכו ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:15.51 דקות, אחרי אילנה קבאדלו מארצות הברית (1:15.42 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1998 קבעה מרמלשטיין במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:13.08 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-7 שנים וחצי של נטע כהן (1:14.22 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 7 שנים עד שנישבר על ידי נסטיה קורוטקוב (1:12.24 דקות).
לימיטאני הוא חלק מהצבא הרומי בתקופת הקיסרות המאוחרת.
שמה נובע מהמונח 'לימס' (limes) שמשמעותו בלטינית 'סְפָר'.
שורשיהם של הלימיטני הם ברפורמה שהנהיג הקיסר דיוקלטיאנוס בצבא הרומי בסוף המאה ה-3 לספירה.
הוא חילק את הצבא לשני סוגים, הסוג הראשון הוא 'כוחות השדה' (comitatenses) שכללו חיילי לגיונות ופרשים, הם הגיעו לצבא כמתנדבים, או שגויסו כבניהם של חיילים ושירתו 20 שנה.
הם נחשבו כלוחמים מקצוענים ולכן היו בעלי מעמד עדיף מבחינת שכר ותנאי שרות.
הסוג השני כלל חיילים שאיישו את הביצורים למיניהם והם שירתו 25 שנה.
סוג זה כנראה התפתח במהלך המאה ה-4 לספירה, בתקופתו של קונסטנטינוס, ללימיטאני.
הלוחמים גויסו מקרב האוכלוסייה המקומית שישבה באזורי הגבול והספר של האימפריה הרומית.
יחידות הלימיטאנים הוצבו כחילות מצב במצודות ומבצרים באזורי הספר, לאורך דרכים, או על חופי ים או נהרות.
הלימיטאנים כללו יחידות שונות: לגיונות של חיל רגלים, קוהורטות של רגלים ופרשים ואלות (alae; כנף בלטינית המונח שימש לתיאור יחידה צבאית בסדר גודל של גדוד) של חילות עזר.
בפפירוסי ניצנה שהתגלו בחפירות בכנסייה בתל ניצנה, מוזכרת יחידה לימיטאנית שהורכבה מפרשים ערבים רכובים על גמלים, יחידה זו החזיקה ברשותה אדמות באזור ניצנה.
לימור טלמור (נולדה ב־5 באפריל 1969) היא סופרת ומורה ישראלית.
כנערה פרסמה שירים בקובצי נוער ישראלי כותב.
בתחילת דרכה הספרותית הבוגרת פרסמה עשרות סיפורים בהמחשה לגיל הגן, שיצאו לאור כערכות לימוד לגני ילדים בהוצאת חגיגת גן.
בשנת 2010 החלה בכתיבת ספרים המיועדים לילדי הגן ובית הספר היסודי.
בשנת 2010 הוציאה את ספרה הראשון "משפחות משפחות מליון לפחות" שראה אור ברימונים הוצאה לאור.
בספרה זה מציגה לימור בשפה ברורה, רגישה ובחריזה מושלמת את מבנה המשפחות השונות במאה הנוכחית תוך מתן דגש על האהבה השרויה בכל משפחה.
ספרה השני "משקפי הקסם של אמיר" נכתב אף הוא בשנת 2010 ודן בשונות ובהשקפת עולם.
בשנת 2013 יצא לאור ספרה "אריה זה"ב" - ספר זה מלמד ילדים את חוקי הזהירות בדרכים.
בשנת 2015 יצא לאור ספרה הרביעי "סלט אותיות" - ספר זה ראה אור בהוצאה משותפת של ידיעות ספרים ורימונים הוצאה לאור, הוא ספר אינטראקטיבי המלמד את הילדים לחשוב על פי קטגוריות, למיין מילים על פי תחומים ולהרכיב מילים זהו ספר משעשע ומיוחד מאוד שזכה להתעניינות גם מעבר לים.
בשנת 2019 יצא לאור הספר אמת או חובה וספר השני בסדרה יצא בשנת 2021
לימור היא מורה לספרות, לשון וכישורי שפה.
משפחות משפחות מיליון לפחות, 2010
משקפי הקסם של אמיר, 2010
אמת או חובה 2 סיבוב פרסה 2021
לימור עציוני (נולדה ב-1971) היא עורכת דין ישראלית, פרופסור חבר בבית הספר למשפטים במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
בשנת 1997 סיימה תואר ראשון במשפטים מטעם האוניברסיטה העברית והוסמכה כעורכת דין.
שנתיים מאוחר יותר השלימה תואר שני בתחום מטעם האוניברסיטה העברית ובשנת 2007 השלימה לימודי דוקטורט, שעסק בנושא "נשים בגירות קרבנות גילוי עריות בילדות – ההיבט המשפטי", גם הוא בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
לימור עציוני מתמחה במשפט הפלילי ושימשה כמרצה במכללות ואוניברסיטאות שונות בישראל ובהן האוניברסיטה העברית, המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, המכללה למנהל והמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
בשנת 2019 הצטרפה כעמיתת מחקר אורחת בתוכנית לביטחון סייבר של המכון למחקרי ביטחון לאומי.
בשנת 2020 הוענק לה תואר פרופסור חבר על ידי המועצה להשכלה גבוהה בישראל.
בשנת 2024 הייתה חברת הוועדה הציבורית לעדכון דרכי גיוס, מיון והכשרה של דירקטורים בחברות ממשלתיות.
גילוי עריות, הוצאת נבו, יוני 2009
רצח ילדים בידי הוריהם, הוצאת נבו, יוני 2016
נוער במשפט הפלילי, הוצאת נבו, יוני 2019
לימור פרידמן (נולדה ב-30 בינואר 1968) היא מתעמלת עבר ישראלית, 3 פעמים ברציפות אלופת ישראל (1981–1983) אשר ייצגה את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984.
בנובמבר 1982, פרידמן השתתפה בטורניר "הגביע הדרום אפריקאי" (South African Cup) שנערך בקייפטאון וסיימה במקום השישי בתחרות הקרב-רב.
פרידמן השתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984 לאחר שהצליחה להשיג את הקריטריון האולימפי.
בתחרות הקרב-רב וסיימה במקום ה-65. היא התחרתה גם בתרגילי הקרקע, קפיצות, מקבילים מדורגים וקורה.
בתרגיל הקרקע היא סיימה במקום ה-64, בתרגיל הקפיצות היא סיימה במקום ה-59, בתרגיל המקבילים המדורגים היא סיימה במקום ה-64 ובתרגיל הקורה היא סיימה במקום ה-65.
במהלך הקריירה היא התאמנה תחת הדרכתה של המאמנת זהבה זיסמן.
לאחר פרישתה היא התמקצעה כמורה לחינוך גופני.
לימור מגן-תלם (נולדה ב-17 במרץ 1971, כ' באדר ה'תשל"א) היא עורכת דין ישראלית, אשר כיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת "ישראל ביתנו" ובמשך 20 שנה כיועצת משפטית לעיריית מגדל העמק.
בעברה הייתה דוגמנית והוכתרה כסגנית מלכת היופי בישראל וסגנית רביעית בתחרות "מיס אירופה".
מגן-תלם נולדה וגדלה בחיפה כלימור מגן, שם למדה בבית הספר הריאלי שבחיפה.
בגיל 17 זכתה בתואר סגנית מלכת היופי של ישראל לשנת 1988. באותה שנה הגיעה למקום החמישי (סגנית רביעית) בתחרות מיס אירופה 1988 .
את שירותה בצה"ל עשתה בחיל הים.
בעלת תואר שני במשפטים מאוניברסיטת חיפה ועורכת דין, המתמחה בשלטון המקומי ותכנון ובניה.
בשנים 2001–2021 שימשה כיועצת משפטית של עיריית מגדל העמק, יועצת משפטית של הוועדה לתכנון ובניה מגדל העמק, יועצת משפטית של החברה הכלכלית וכן תובעת בהסמכה מטעם היועמ"ש בתכנון ובנייה וברישוי עסקים.
במהלך שנותיה בעיריית מגדל העמק עסקה בין היתר בייצוג העירייה בבתי משפט בצווי מניעה ובעתירות מנהליות, בבוררות ובהליכי גישור.
בין היתר העניקה ייעוץ משפטי לראש העיר וסגניו, לחברי המועצה וליחידות העירייה.
בנוסף, לקחה חלק פעיל בישיבות מועצת העיר ובוועדות המשנה לתכנון ובנייה.
בשנים 2000–2006 כיהנה כדירקטורית חיצונית בבנק הפועלים – פעילים קרנות נאמנות וקונטיננטל קרנות נאמנות וכן כיהנה כחברה בוועדת ההשקעות של הקרנות וחברה בוועדת הביקורת.
בשנים 2004–2010 כיהנה כדירקטורית חיצונית ויו"ר ועדת הביקורת בחברת סאמיט בע"מ.
בשנים 2006–2015 כיהנתה כדירקטורית חיצונית בחברת סינאל מלל פייוויי בע"מ.
מאז 2018 ועד כניסתה לכנסת כיהנה כדירקטורית בלתי תלויה בחברת סינאל מלל פייוויי בע"מ.
מגן תלם הייתה מועמדת בבחירות לכנסת העשרים ואחת, העשרים ושתיים, העשרים ושלוש והעשרים וארבע מטעם מפלגת ישראל ביתנו.
היא הוצבה במקום התשיעי ברשימה בארבע מערכות הבחירות ולא נכנסה לכנסת.
עם זאת, לאחר כניסתה של ישראל ביתנו לממשלת ישראל השלושים ושש והתפטרותו של השר עודד פורר במסגרת החוק הנורווגי, נכנסה לראשונה לכנסת העשרים וארבע.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 הוצבה במקום העשירי ברשימה.
המפלגה זכתה בשישה מנדטים ולכן היא לא נכנסה לכנסת.
מגן-תלם מתגוררת בחיפה, בזוגיות עם יוסי פלד, מהנדס אלקטרוניקה.
היא אם לשניים מנישואיה ליריב תלם.
עידן, בנה הבכור, הוא שחקן ומנהל ערוץ יוטיוב בשם "Inde Game" שהתחיל בעיקר בעידודה.
לימור סמימיאן-דרש (נולדה ב-8 באוקטובר 1974 באיראן) היא פרופסור בבית הספר למדיניות ציבורית וממשל על שם פדרמן בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי המחקר שלה כוללים אנתרופולוגיה וסוציולוגיה של ביטחון ובריאות, היערכות למצבי חירום אזרחיים ותפיסות של סיכון ואי ודאות עתידית.
סמימיאן-דרש שירתה כקצינת חינוך בצה"ל והשתחררה בדרגת סגן.
את שלושת תאריה האקדמיים קיבלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2001 סיימה בהצטיינות את התואר הראשון בפסיכולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
בשנת 2003 סיימה בהצטיינות את התואר השני בסוציולוגיה ארגונית במסלול המחקרי ובשנת 2009 סיימה את לימודי הדוקטורט במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה.
מחקרה עסק באופן שבו מוסדות וגופים לאומיים במדינת ישראל נערכים לאיומים ביולוגיים עתידיים.
בשנים 2006–2008 הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשנים 2008–2010 הייתה מרצה עמיתה באוניברסיטה העברית.
בשנת 2009 הייתה מרצה עמיתה במכללת רופין.
בשנים 2010–2012 הייתה פוסט-דוקטורנטית באוניברסיטת סטנפורד וחקרה היבטים פוליטיים של מדע וסיכון בפרויקטים בתחום הביו-ביטחון בישראל וארצות הברית.
בשנת 2012 זכתה במלגת אלון מטעם המועצה להשכלה גבוהה וקיבלה מינוי כחברת הסגל בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית.
בשנת 2016 הועלתה לדרגת מרצה בכירה וקיבלה קביעות.
ב-2021 קיבלה מינוי של פרופסור.
מחקרה עוסק בהיערכות לאי ודאות ותכנון תרחישי עתיד, והיא חוקרת את השימוש בתרחישים בארגונים גלובאליים ובתחומי הבריאות והאנרגיה.
היא עורכת מחקר על תרחישים וטכנולוגיות תכנון עתיד בתחום ההייטק ובמבט משווה בין ישראל לארצות הברית.
היא חקרה את נושא ההיערכות של גורמים מדינתיים לשפעת פנדמית בהקשר של סיכון ואי-ודאות.
כמו כן חקרה את תחום התרחישים ותרגילי ההיערכות ואת האופן שבו גופי היערכות לאומיים בישראל מכינים ומתרגלים תרחישי חירום.
בשנת 2020, ייעצה לראש ממשלת ישראל דאז בנימין נתניהו בקשר להתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בשנת 2003 הייתה עוזרת פרלמנטרית של יו"ר הקואליציה ח"כ גדעון סער.
בין השנים 2006–2010 הייתה בעלת טור פובליציסטי בעיתון מעריב ובין השנים 2014–2016 ובהמשך מאז 2019 מפרסמת מאמרים פובליציסטיים בעיתון ישראל היום.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הודיע בנימין נתניהו כי תשובץ ברשימת הליכוד במקום ה-23, אך לבסוף הדבר לא יצא לפועל.
סמימיאן-דרש נשואה ואם לשניים, ומתגוררת בירושלים.
לימור שפירא (נולדה ב-15 בדצמבר 1964) היא זמרת, שחקנית תיאטרון, קריינית, מדבבת, מנחה ומרצה לפיתוח קול ולהגשת שיר ישראלית.
לימור נולדה בתל אביב לד"ר עטיה שפירא, פסנתרנית מצטיינת ורופאה אונקולוגית, ולפרופסור למשפטים עמוס שפירא.
דודה הוא מולי שפירא ובן דודה הוא השחקן דן שפירא.
בגיל חצי שנה הגיעה עם הוריה לניו הייבן, קונטיקט שבארצות הברית, שם בילתה את שנות ילדותה בזמן שאביה עשה את הדוקטורט שלו במשפטים באוניברסיטת ייל ואימה עשתה שם מאסטר במוזיקה.
המשפחה חזרה לישראל אך נסעה שוב לשנה לקונטיקט ב-1975 כשהאב לימד בייל ובילה שם שנת שבתון.
שפירא החלה לנגן בפסנתר בגיל 5. בתחילה למדה אצל אימה ובהמשך אצל מורים נוספים - הקומפוזיטורית ירדנה אלוטין (לכשבגרה שפירא - אלוטין בחרה בה לשיר את מחזור שירי אנדה עמיר פינקרפלד אותם הלחינה אלוטין והפרויקט הוקלט במשכנות שאננים), שושנה גייזלר, מדלן אופהוייזר ווולטר אופהוייזר.
לימור סיימה בהצטיינות את הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב בגיל 17. במקביל למדה בתיכון "אליאנס" במגמה ריאלית-כימית.
שירתה במקהלת צה"ל ואחרי השירות נסעה לסיבוב הופעות במסגרת להקת הפסטיבל החסידי באירופה ובארצות הברית (עם אורנה ומשה דץ ועוד).
כשחזרה, החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב תיאטרון ובלשנות צרפתית.
ב-1985 הייתה זמרת ליווי של אריק סיני בקדם אירוויזיון.
ב-1987, בגיל 22, זכתה במקום השלישי בפסטיבל ערד עם השיר "אביב", שנכתב על ידי רחל המשוררת, הולחן על ידי שפירא ושודר בשידור חי בערוץ הראשון.
בעיתונים ובשערים נכתב אז כי "כוכבת נולדה".
בסיום התואר המשיכה לעוד תואר באוניברסיטת תל אביב - לימודי מוזיקה באקדמיה למוזיקה (אופרה) ובמקביל לימודי משפטים.
לאחר קבלת התואר במשפטים את הסטאז' במשפטים עשתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל השופטים שרה סירוטה ונתן עמית.
לשפירא רישיון עריכת דין מ-1998.
מאוחר יותר למדה גם בארצות הברית במלגה מלאה ב"פרויקט ברודוויי" אצל מורים בתחום בניו יורק.
ב-1991 הופיעה בפסטיבל ישראל במופע "כנרת שלי" שצולם על ידי הערוץ הראשון ומשודר בשידורים חוזרים עד היום.
זה היה מופע על טהרת נשים בלבד שחגג 100 לרחל המשוררת והשתתפו בו, בנוסף על שפירא: נעמי שמר, אחינועם ניני, שלומית אהרון, אסתר עופרים, חנה אזולאי-הספרי ועוד.
שיתפה פעולה עם הזמר דודו פישר בכמה הפקות מוזיקליות: 1990 - "מדרגות לרקיע" (שירי שנות ה-60), 1991 - "קול נדרי/הערב מחזמר" (התיאטרון הקאמרי), 1992 - משפחת מלבסקי.
ב"הבימה" ב-2012, קיבלה כמחליפה את התפקיד הראשי במחזמר "כמעט נורמלי" (דיאנה גודמן), אך ההפקה הופסקה מהר מאד.
בשנת 2021 החלה לשחק בתיאטרון הלאומי הבימה בהצגה "מלון סוף העולם" מאת רובי פורת-שובל.
שפירא שיחקה בתפקידים הראשיים בארבעה מסרטי הקולנוע של הבמאית החרדית דינה פרלשטיין: "עדים דוממים" (2007), "שכרון מעמקים" (2011), "על גג העולם" (2014), "זכות השתיקה" (2017).
שפירא הייתה אחת ממנחות התוכנית "זאפ לראשון" בערוץ הראשון ושיחקה בדרמות ובקומדיות רבות.
כמו כן שיחקה כזמרת ופסנתרנית בסרט "זולגות הדמעות מעצמן" (1996).
אסי דיין ראה אותה משחקת ב-"חנות קטנה ומטריפה" (1993) ומיד ליהק אותה לסדרת הטלוויזיה שלו "משמרת לילה" (1993) באחד מהתפקידים הראשיים (אריאלה).
בנוסף, הזמין אותה לשחק בסרט "שמיכה חשמלית ושמה משה" (1994) כאישה מכה (כשאת בעלה המוכה גילם השחקן תומר שרון).
בסרט עם זאת, הסצנה הקומית של שפירא ותומר שרון נפלה בעריכה בשל כשלים טכניים: הסצנה הייתה חשוכה מדי ולא ניתן היה לתקן זאת.
מדבבת ושרה משנות ה-90 ועד היום תפקידים של סרטי אולפני דיסני ומתחריהם.
- "מרגלית הבלשית" (מרגלית) ולהרבה קלטות וידאו וכן לטלוויזיה החינוכית, בין השאר קולה של בת הים מרינה בסדרה "בת הים הקטנה" ושרה את שיר הפתיחה.
כמו כן הופיעה בעצמה בכמה קלטות וידאו לילדים: "סיפור ושיר עם מיריק שניר" (1993) - שתי קלטות: "קטני קטנים", ו"קטנטנים" בהן כיכבו שפירא וחנן גולדבלט; הופעת אורח ב"חיבוקי" (2003); "התנ"ך לילדים סיפורים ושירים" (2007).
ב-2019–2020 החלה לדבב גם לנטפליקס: "לא רעב ולא אוהב" (מישלי), "משפחת וילובי" (האמא), "האירוע המרכזי" (דניס).
מרבה להופיע בישראל ומחוצה לה עם תזמורות, בהן: הסימפונית של לונדון, הסימפונית של וילנה, הסימפונית של קובנה, הפילהרמונית של ליטא, הפילהרמונית הישראלית, הסימפונית ירושלים, הסימפונית הישראלית ראשון לציון, סימפונט רעננה, הסימפונית של חיפה, הסימפונית של אשדוד והסימפונית של באר שבע.
מופיעה גם עם הרכבי ג'אז בינלאומיים (בוומבלי בלונדון, בלינקולן סנטר בניו יורק ועוד).
מופיעה בנשפי התרמה רבים ברחבי העולם כזמרת וכמנחה (דוברת אנגלית כשפת אם ודוברת צרפתית).
בשנים 2006–2009 חייתה בארצות הבלטיות, שם הייתה זמרת וכוכבת טלוויזיה ואף הייתה שופטת אורחת ב"כוכב נולד" הליטאי.
בשנים 2019–2020 היא מריצה כבר כעשר שנים ערב יחיד בשם "פניני המחזמר" בתיאטרון "הקאמרי" וברחבי ישראל, מופע שרץ בהצלחה גם באירופה.
העלתה ערב משותף, "בילוי נעים", עם הדוד שלה מולי שפירא (גלי צה"ל).
כמו כן, שרה בערבים משותפים עם המוזיקאי גיל שוחט "כשהמיוזיקל והאופרטה נפגשים", "מופע משירי ברברה סטרייסנד" ועוד.
מריצה ערב יחיד בשם "לימור שפירא שרה נשמה יהודית".
מריצה מופע משותף עם אהרון פררה "כשהגפילטע והסופריטו נפגשים".
משתפת פעולה עם האופרה הישראלית בקונצרטים שונים.
מעלה ערב משותף לה ולנתן דטנר "המיוזיקל היהודי".
מופיעה בכמה ממופעי "רעות קשרי תרבות" בסדרות בהיכלי התרבות בישראל ("מברודוויי באהבה", "Come Prima" ("בחזרה אל סן רמו"), "הפרוטה והירח" - מחווה לחתני פרס ישראל במוזיקה הישראלית, "הללויה אמריקה" - מופע משותף לה ולששי קשת, "צלילי המיוזיקל" ועוד).
שפירא מעבירה סדנאות להגשת שיר ולפיתוח קול ב ומרכזת שם את מחלקת הקול.
לימור רוז (נולדה בתל אביב ב-3 בספטמבר 1968) היא ראש נבחרת ישראל בריקוד, מפיקת תיאטרון וטלוויזיה, סופרת, כוריאוגרפית, סוכנת, יוצרת ומנהלת "בית הספר לאומנויות הבמה" בנתניה.
נולדה בתל אביב כבת זקונים למשה ורונית פלום.
אביה עלה מארגנטינה ונכלל בין מקימי קיבוץ בחן.
אמה הייתה מורה למתמטיקה בתיכון שרת בנתניה.
בגיל 16 הוסמכה רוז על ידי האקדמיה המלכותית לריקוד בלונדון להוראת בלט.
רוז החלה את דרכה על הבמה בסטודיו שבע בנתניה אצל אסתר בש ועל הבמה המקצועית לפני שירותה הצבאי כשרקדה בבת דור.
היא המשיכה לרקוד בבת דור בזמן השירות הצבאי בלהקת פיקוד מרכז.
לאחר שירותה הצבאי, המשיכה רוז כרקדנית בלהקת אלווין איילי בניו יורק.
לאחר שובה מארצות הברית למדה תואר בכלכלה וחשבונאות באוניברסיטת בר-אילן, ובמקביל פתחה בית ספר לאמנויות הבמה בנתניה.
את ניסיונה ככוריאוגרפית החלה ב-1994 כאשר עבדה בשיתוף עם הסוכנות היהודית על המופעים "ליל גליל" ו"סובב עולם".
לאורך השנים, יצרה רוז כוריאוגרפיות למופעים ומופעי טלוויזיה רבים – לטקסי יום השואה בלוחמי הגטאות, לזאפ לראשון, לסל תרבות של משרד החינוך, ללהקות נוער ולתחרויות בינלאומיות.
את שירות המילואים המשיכה בתחום ושירתה בעבודה עם להקות צה"ל.
יצרה והפיקה את תוכנית הטלוויזיה "כוח שש-בש" (תוכנית ללימוד אנגלית וחשבון לגיל הרך), את "זוהר לא'ספקתי" (2014) (תוכנית ללימוד ניהול זמנים וסדר לגיל הרך), "הסטודיו" (2019) וכן דוקו-ראליטי על תלמידי הסטודיו בנתניה ו"6x6".
שלוש מההצגות שיצרה זכו בפרס הבמה לילדים ונוער של עמותת אסיטז'.
ב-2005 "המלך גיליאן", הצגה שאותה יצרה עבור משרד החינוך בהפקת תיאטרון גושן, ב-2006, "סיפור במגפיים" הצגה שאותה יצרה עבור משרד החינוך בהפקת תיאטרון גושן, וב-2011, "מחול הגחליליות" - הצגת המחול שאותה יצרה, ביחד עם יאקי מחרז, עבור משרד החינוך בהפקת תיאטרון גושן.
בשנת 2014 הקימה עם ירון כפכפי את חברת "יוצרים לי הפקות" וביחד העלו את המחזמר "שלושת המוסקטרים", ואת הופעת "הסטודיו Live".
במסגרת "יוצרים לי הפקות" מייצגת רוז גם טלנטים.
בשנת 2018 זכתה ככוראוגרפית הטובה ביותר בתחרות Euro Dance Grand Prix על היצירה "Schindler's List".
לאחר ייצוג המדינה מספר פעמים בתחרויות בינלאומיות למחול (בתחרות Euro Dance Grand Prix), הביאה רוז לארץ את מוקדמות גביע העולם בריקוד ובכך איפשרה לישראל להתחרות בתחרות הבינלאומית.
רוז אחראית על המוקדמות בארץ ובהתאם הפכה למנהלת נבחרת ישראל לריקוד ומדי שנה מובילה את הנבחרת בתחרות הDWC העולמית.
רוז נשואה ליונתן רוז, ולהם 3 ילדים.
לִימִינְּיֶּין (בנורווגית: Limingen, בסאמי דרומית: Lyjmede) הוא אגם בעיריות רוירוויק ולירן במחוז טרנדלג שבנורווגיה.
זהו האגם השמיני בגודלו בנורווגיה.
גובה פני האגם הוא 418 מטר מעל פני הים ושטחו הוא 94 קילומטרים רבועים.
נקודת העומק המקסימלית באגם היא בעומק של כ-192 מטר ועומקו הממוצע הוא 87 מטר.
נפחו של האגם הוא 8.34 קילומטר מעוקב.
האגם גובל מצפון באגם טונשן.
הגבול עם שוודיה מרוחק מהאגם בכ-725 מטר.
מפלס האגם מוסדר על ידי סכרים.
נהר רוירוויקלבה זורם לקצה הצפוני של לימינגן מאגם וקטרן, דרך סכר.
המים זורמים דרך מנהרה לתחנת הכוח רוירוויקפוס, בכפר רוירוויק.
לימונן (Limonene) הוא תרכובת אָלִיפַטית כיראלית המהווה את המרכיב העיקרי בשמן קליפות ההדרים.
החומר הוא נוזל שקוף בטמפרטורת החדר, איזומר R (איזומר D) הוא הנפוץ יותר בטבע בעל ארומת תפוז ומשמש כחומר גלם לחומרי טעם בתעשיית המזון וכממס לצורכי ניקוי: הסרת דבקים וניקוי שמן מחלקי מכונה.
איזומר S (איזומר L) נמצא בשמן מנטה והארומה שלו דמוית טרפנטין.
לימונן הוא המרכיב הנדיף העיקרי בשרף האורניים.
שמן תפוזים מורכב בכ-90% מלימונן.
לימור מויאל (נולדה ב-4 באוקטובר 1973) היא פובליציסטית, סופרת, אקטיביסטית פוליטית ופעילת שמאל.
מויאל כותבת לעיתון הארץ ולמדור הבלוגים של זמן ישראל.
היא דוקטורנטית לפרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן וחוקרת היבטים של שפה בכינון עצמי מיני.
מויאל נולדה ב-4 באוקטובר 1973 בתל אביב.
בגיל צעיר התעסקה בכתיבה והייתה מעורבת בפעילות פוליטית כאקטיביסטית.
מויאל הוציאה לאור שני רומנים הומוסקסואליים פסיכוריאליסטיים, והיא חלוצה של ז'אנר זה בשפה העברית.
ספר הביכורים שלה "מרכבות באיילון", שיצא לאור ב-2015, היה לרב מכר ותרם למעמד הספרות הלהט"בית בישראל.
את הרומן כתבה במסגרת פעילותה למען זכויות להט"ב.
ספרה השני, "הזיפים של לזרוס" יצא לאור ב-2016.
מויאל מוכרת כאושיית טוויטר פוליטית.
לחשבון הטוויטר שלה אלפי עוקבים.
את הפעילות שלה בתחום המחאות נגד בנימין נתניהו היא מרכזת בעיקר בטוויטר, בכתיבה ביקורתית ובהופעות מזדמנות בתקשורת.
כמו כן הקימה ב-2020 את תנועת "הדמוקרטים" שעוסקת בעיתונות אלטרנטיבית תוך קידום עקרונות סוציו-ליברליים.
לימור נשואה לאבי מויאל ואם לארבעה.
מרכבות באיילון, הוצאת גוונים, 2015
הזיפים של לזרוס, הוצאת פנדורה, 2016
לימור סוֹן הר-מלך (נולדה ב-30 ביולי 1979, ז' באב ה'תשל"ט) היא פוליטיקאית ישראלית, המכהנת כחברת הכנסת מטעם עוצמה יהודית, כסגנית יו"ר הכנסת, יו"ר ועדת הבריאות ויו"ר הוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל לשעבר.
סון הר-מלך נולדה בירושלים ביולי 1979 לנסים אלמליח, שעבד כמסגר, ולשושנה לבית עיני.
משפחתה לא הייתה דתית, אך בכיתה ד' עברה הר-מלך ללמוד בבית ספר דתי.
בהמשך למדה באולפנת צביה בעיר והתנדבה לשירות לאומי כקומונרית סניף בני עקיבא בחשמונאים.
לאחר שירותה, למדה במדרשת בינת, בשילוב לימודי ייעוץ חינוכי במכללת אורות ישראל.
התחום המקצועי העיקרי שבו היא עוסקת הוא טיפול רגשי והנחיית הורים.
בשנת 2021 הוציאה ספר שירים בשם 'אמא יש רק אחת', על חוויות האימהות, בהוצאת טקסט רץ.
בשנת 2001 נישאה לשלום (שולי) הר מלך, תלמיד ישיבת קדומים שבצפון השומרון ונהג אמבולנס.
עם נישואיהם, עברו לחומש ויסדו בה ישיבה.
במקביל החל שולי לעבוד כרכז הקליטה ביישוב וכרב בית הספר והגן בקדומים.
בשנת 2003 הותקפו היא ובעלה בפיגוע ירי על ידי מחבלים פלסטינים.
בעלה נרצח בפיגוע והיא נפצעה קשה וילדה בלידת חירום.
ב-26 במאי 2024, במהלך תקיפת צה"ל ברפיח במסגרת מלחמת חרבות ברזל, חוסל הרוצח חאלד נג'אר.
לאחר כשנתיים פונה יישוב מגוריה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
היא הייתה ממייסדי תנועת חומש תחילה השואפת לשוב ליישוב, במגמה לבטל את ההתנתקות.
לאחר כשנה נישאה בשנית, ליהודה סון מקדומים.
בשנות נישואיהם הראשונות הם גרו ביישובים דרומיים יותר בשטחי יהודה ושומרון – בעפרה ובכרמל, אך לאחר כשנתיים חזרו לצפון השומרון, הפעם לשבי שומרון.
את אירועי ברית המילה של ילדיהם המשותפים וגם את חתונת בנם הבכור אהוביה - יאיר קיימו ביישוב המפונה חומש.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שובצה במקום ה-12 ברשימת הציונות הדתית ועוצמה יהודית מטעם האחרונה ונבחרה לכנסת והיא האישה היחידה מבין חברי הכנסת של רשימת "עוצמה יהודית".
ב-4 בינואר 2023 החלה לכהן כיו"ר הוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל בכנסת.
בחודש ספטמבר 2023, סייעה לגייס כחצי מיליון שקלים למימון קמפיין בו נטען כי הרשעתו של עמירם בן אוליאל ברצח המשפחה בפיגוע בדומא, מתבססת על הודאה שהוצאה באלימות.
בהקלטה שפורסמה הגדירה אותו כצדיק קדוש וטענה לחפותו.
לימור סון הר מלך משמשת יו"ר שדולת ארץ ישראל במשותף עם יולי אדלשטיין ושמחה רוטמן, ומשמשת יושבת ראש השדולה לאישה הדתית והחרדית, השדולה להשבת ההתיישבות בחבל עזה והשדולה למניעת פגיעות מיניות.
ב-26 במאי 2025 נבחרה לכהן כסגנית יו"ר הכנסת במקום ח"כ משה רוט במסגרת ההסכמים הקואליציוניים.
באוגוסט 2025 מדד של ערוץ 14 קבע, כי היא חברת הכנסת שפעלה באופן הרב ביותר למען החלת ריבונות ביהודה ושומרון.
בדצמבר 2025 אישרה ועדת הכנסת את מינויה של סון הר-מלך לתפקיד יו"ר ועדת הבריאות.
המינוי עורר ביקורת מצד חוגים מקצועיים בשל התנגדותה לחיסוני קורונה.
ארגונים רפואיים טענו לפעילות עקבית שלה נגד הפלות ונגד שימוש באמצעי מניעה והזהירו כי מינויה יוביל לפגיעה בבריאות הציבור ובמעמד הנשים.
סון הר-מלך פועלת לפרישת ישראל מארגון הבריאות העולמי.
גורמי המקצוע ממשרד החוץ, משרד הבריאות, איגוד רופאי בריאות הציבור וההסתדרות הרפואית, מתנגדים בחריפות לפרישה מארגון הבריאות העולמי.
עשרות ראשי איגודים רפואיים ובכירי מערכת הבריאות התריעו כי הדבר מהווה סכנה לבריאות הציבור ולשיתופי פעולה בינלאומיים.
לימור לניאדו תירוש (נולדה ב-15 בנובמבר 1969) היא מטפלת בשיטת אייכה, שפית ויועצת משפחתית ישראלית.
כתבה מספר ספרי בישול והייתה עיתונאית ומנחת תוכניות בישול.
לניאדו תירוש נולדה וגדלה בתל אביב.
אמה, ילידת טנג'יר, מרוקו, שגדלה על המטבח המרוקאי, ששמר באדיקות על מסורת המטבח הספרדי-יהודי ואביה יליד חלב, סוריה.
לאחר נישואי הוריה, למדה אמה את סודות הבישול של מטבח יהודי חלב, ושילבה אותם במטבח שהכירה.
לניאדו תירוש מעידה על עצמה שגדלה בבית שהמטבח והבישול היה העניין המרכזי בבית, מה שעורר אצלה כבר מגיל צעיר את הסקרנות לתחום.
לאחר סיום לימודיה בתיכון א' לאמנויות תל אביב, שירתה בצה"ל כמש"קית חינוך בחיל האוויר.
למדה במספר בתי ספר לבישול בעולם, בין היתר: ה-Leith Cooking School בלונדון, ה-Migros School בציריך, וה-Ritz Escoffier School, והקורדון בלו בפריז.
בשנים 2011–2016 כתבה את מדור האוכל של מוסף גלריה שישי בעיתון הארץ.
בשנים 2015–2022 הגישה גישה פינה קבועה בתוכנית הרדיו הבוקר עם טל ואביעד ברדיו 99FM.
בנוסף לניאדו תירוש מפתחת מתכונים לחברות מזון, למסעדות, לתוכניות טלוויזיה ולכתבי-עת בנושא אוכל בישראל ומחוצה לה, מנחת סדנאות בישול, אפייה וצילום מזון, וכותבת את הבלוג מטבח מקומי.
במקביל לעיסוקה בתחום הקולינארי סיימה לימודי תואר שני ב במסלול לימודי משפחה והיא כיום מוסמכת בלימודי משפחה (MA) אותם סיימה בהצטיינות יתרה.
לאחר סיום התואר השני המשיכה בהתמחות בת שלוש שנים במכון ברקאי בפסיכותרפיה משפחתית וזוגית נרטיבית ובמקביל למדה במכון מגיד במסגרת לימודי ההמשך בטיפול בהפרעות אכילה.
במהלך לימודיה הדריכה נשים במסגרת אגודת "סלעית - סיוע לנשים במעגל הזנות", המסייעת לנשים לצאת ממעגל הזנות והסמים.
לאחר סיום לימודיה הנחתה קבוצות טיפול בבישול במסגרת טיפול מרפאתי מוגבר לחולות בהפרעות אכילה במרכז לבריאות הנפש שלוותה במרפאת "הדרים" להפרעות אכילה.
לניאדו תירוש היא גם יועצת משפחתית וזוגית במסגרת "נתיבים להורות" במחלקה לשירותים חברתיים של עיריית תל אביב-יפו ומטפלת בשיטת אייכה במרפאה לוויסות התנהגות וקשר הורה-ילד במרכז לבריאות הנפש גהה עם הורים החווים בעיות התנהגות של ילדם, הכוללות; מרדנות, התפרצויות זעם, אי-כיבוד סמכות, לרבות תסמיני conduct, רגזנות והתנהגות פוגענית כלפי אחרים.
מנה עיקרית, הוצאת מטר, 2014. רעיונות לארוחות של אמצע שבוע עם מתכונים פשוטים ומהירים, ולארוחות לימי שישי ולחגים, עם מתכונים מעט יותר מורכבים.
כולל טיפים להצלחה במטבח, קיצורי דרך ועוד.