tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העלילה השנייה מכילה תיאורים מקוטעים מילדותו של פרק בתקופת המלחמה.
בשנת 1978 פרסם פרק את עבודתו החשובה ביותר, 'החיים הוראות שימוש', וזכה בפרס מדיסיס.
99 הפרקים ביצירה זו נעים כמו פרש על לוח שחמט, בתוך תרשים של בניין דירות פריזאי.
עלילת הספר מתרחשת בין חללי המגורים וחדרי המדרגות של הבניין ומתארת את חייהם של דייריו.
הצלחת 'החיים - הוראות שימוש' אפשרה לפרק לעזוב את עבודתו ולעבור לכתיבה במשרה מלאה.
ב-1980 הפיק יחד עם הבמאי רוברט בובר את הסרט התיעודי "סיפורים מאליס איילנד", שכלל עדויות של מהגרים שעברו דרך האי שהיה שער הכניסה לארצות הברית.
העבודה על הסרט הניבה גם את הספר הנושא את אותו השם.
ב־1981 קיבל מלגת סופר באוניברסיטת קווינסלנד באוסטרליה, שם החל לעבוד על יצירתו האחרונה והבלתי גמורה - '53 ימים'.
פרק היה מעשן כבד, וזמן קצר לאחר חזרתו מאוסטרליה בריאותו התדרדרה, ואובחן אצלו סרטן הריאה.
הוא נפטר בעיירה איברי-סיר-סן כשנה לאחר מכן, והוא בן 45 בלבד.
אסטרואיד מספר 2817 שהתגלה ב-1982, שנת מותו, נקרא על שמו של פרק.
ב-1994 נחנך רחוב על שמו בפריס, ובשנת 2002 יצא בצרפת בול דואר לזכרו.
W או זיכרון-הילדות: סיפור, תרגמה אביבה ברק, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1991
הדברים, תרגם דן דאור, בבל, 1997
חלל וכו': מבחר מרחבים, תרגמו דן דאור ואוולין עמר, הוצאת בבל, 1999
איזה טוסטוס קטן עם כידון מצופה כרום בקצה החצר?, תרגמה חגית בת עדה, הוצאת בבל, 2001
מחזות: העלאה במשכורת/מתחם התפודים תרגמה אירית עקרבי, ערכה דפנה שניצר, רסלינג, 2004
החיים הוראות שימוש, תרגם עידו בסוק, הוצאת בבל, 2005
איש ישן, תרגמה מיכל סבו, עריכה שרון רוטברד, הוצאת בבל, 2005
(יחד עם רובר בובר), סיפורים מאליס איילנד, תרגמה נורית פלד-אלחנן, הוצאת בבל, 2009.
לחשוב / למיין, תרגמה שירה פנקס, הוצאת בבל, 2020.
מקומות בריחה, תרגם עמית רוטברד, הוצאת תרסט, 2024.
הערות קצרות על אמנות ואופן סידור הספרים, תרגום: שרון רוטברד, טקסט מלא באתר בבל.
הברון ז'אן לאופולד קרטיין פרדריק דגוברט קיווייה , היה חוקר טבע, זואולוג וחוקר מאובנים צרפתי.
היה ידוע כאחד המתנגדים הגדולים לתורת השתנות המינים (שהיא כיום חלק מתאוריית האבולוציה) וכתומך בקטסטרופיזם כהסבר לשינויים גאולוגיים ובמאובנים.
קיווייה היה מחלוצי מדע האנטומיה.
הוא שינה את התפיסה הביולוגית בתחום זה, כאשר פיתח את האנטומיה ההשוואתית שטענה לחלוקה ענפית של סוגי החיים על פני הגלובוס.
הוא גם נחשב לאבי הפלאונטולוגיה המודרנית, זאת בעקבות מחקריו בתחום המאובנים, ובעקבות העובדה שהיה אחד הראשונים שהציגו ראיות משכנעות ביותר לכך שבעלי חיים מסוימים שחיו בעבר נכחדו לחלוטין מן העולם.
קיווייה נולד במונבליאר, עיירה קטנה דוברת צרפתית בטריטוריה פרוטסטנטית שהשתייכה בזמנו לדוכסות וירטמברג.
שטח זה היה, לימים, אחת מהמדינות הרבות שהרכיבו בסופו של דבר את גרמניה של היום.
כאשר הגיע לבסוף לפריז בשאיפה לפתח קריירה מכובדת כמדען, חש קיווייה ניכור קל, שכן לא היה צרפתי מלידה, אלא שטחי עיר מולדתו סופחו בכוח לצרפת לאחר המהפכה.
הוא מצא עצמו בפריז הקתולית, כשהוא נמשך דווקא אחרי דעות המיעוט הפרוטסטנטי של העיר.
קיווייה היה בר מזל, שכן נולד למשפחה שזיהתה את יכולותיו יוצאות הדופן ושלחה אותו ללמוד במוסד לחינוך גבוה בשטוטגרט בשנת 1784. במהלך לימודיו נחשף למספר מקצועות מדעיים, שיחד עם משיכתו הטבעית לתולדות הטבע, הכשירו את הקרקע לקראת עתידו האקדמי.
גם העובדה ששלט בשפה הגרמנית עזרה לו והייתה ליתרון מסוים בקרב עמיתיו הצרפתיים, שרובם דיברו צרפתית בלבד.
בשנת 1788, לאחר תום לימודיו, הוא מצא עבודה כמורה פרטי במשפחתו האריסטוקרטית של הדוכס דיהאריסי, ונשלח עקב זאת לגור בעיר קאן, שהייתה מרכז תרבותי חי ותוסס.
בשל בידודו האינטלקטואלי נותר לו זמן פנוי להתרכז בתחומי העניין שלו ולימים להפוך אותם למקצוע.
בשלביה הראשונים המהפכה הצרפתית, שפרצה בשנת 1789, לא השפיעה על קיווייה הצעיר בצורה יוצאת דופן.
הוא, כמו רבים אחרים, היה שותף לתחושת ההקלה שנשתררה לאחר הפלת השלטון האבסולוטי של המלך לואי ה-16. אולם, כאשר הגיעה המהפכה והתדפקה על דלתו, הוא היה עד למעשי טבח ואלימות קשים, שרק חיזקו את סלידתו הטבעית מתסיסות ומהומות ציבוריות.
עד מהרה עזבה המשפחה שבשירותה עבד את העיר, ועברה לעיר פה-קאמפ שבצפון המדינה.
קיווייה התרגל לחיים החדשים במהירות ואף החזיק במשרה רשמית בקהילה הקטנה שהתפתחה בסביבת הטירה בה גרה המשפחה.
למרות בידודו הגדל והולך, הצליח קיווייה לשמור על קשר עם חלק מעמיתיו דוברי הגרמנית ואף לקבל עלוני מדע פופולריים שיצאו לאור בצרפת.
מכתבים ששלח לעמיתיו הגרמנים מעידים כי קיווייה היה מדען שטח יסודי מאוד.
לדידו, חשיבות איסוף מידע מדויק הייתה גדולה לא פחות מניתוחו במעבדה.
בכך, הושפע קיווייה מעבודתו של גוטלוב ורנר הגרמני.
ורנר היה, בין השאר, מאבותיה של גישת הנפטוניזם, שקשרה בין שכבות הקרקע השונות לבין השלבים של היווצרות הארץ.
למחקריו בתחומי הטבע השונים ובעיקר אלה הקשורים בתצפית וניתוח של סלעים שונים קרא קיווייה בשם "מינרלוגיה".
הוא סבר כי יחד עם זואולוגיה, בוטניקה ואף כימיה, מהווים ענפים אלה את העיקריים שבתחום הכללי של ההיסטוריה של הטבע.
הוא חקר, לדוגמה, את הגאולוגיה של נורמנדי ותופעות של סלעי גיר שהכילו בתוכם שאריות של אבני צור.
אולם, נדמה כי את מרב מאמציו השקיע קיווייה דווקא בניתוח ופירוש כתבי המלומד זאן אנדרה דה-לוק , שנולד בז'נבה והתגורר באנגליה תחת חסותו של המלך ג'ורג' השלישי.
הוא היה מגדולי המומחים בגאולוגיה במחצית השנייה של המאה ה-18. כנוצרי אדוק הוא בילה את ימיו בניסיונות לפרש את ספר בראשית בצורה שתתאים לתצפיות הגאולוגיות של התקופה.
עם זאת, הוא לא היה ליטרליסט ודרך הפירוש שלו הייתה ייחודית.
הוא לא האמין שגיל כדור הארץ הוא כמה אלפי שנים בלבד – כדעתם של רוב הגאולוגים הדתיים האחרים של אותו זמן.
עבודתו של קיווייה הייתה ללא דופי.
בגיל 22 הוא קרא ופירש את כתביו של דה-לוק במיומנות מעוררת הערכה והזדהה עם רעיונותיו של השווייצרי לפיהם יש למצוא הסברים סיבתיים טבעיים לתופעות גאולוגיות.
גישה זו הייתה פופולרית באותם ימים, והעוסקים בה קראו לענף בשם "התאוריה של הארץ" (שם שמקורותיו הם בשלהי המאה ה-17 בספרו של תומאס בארנט "התאוריה הקדושה של הארץ").
חוקרים אלה ניסו בעיקר להתחקות אחר הגורמים הטבעיים למבנה הייחודי של כדור הארץ והגאולוגיה שלו.
הם ייחסו גורמים אלה למספר אירועים (קטסטרופות) משמעותיים שהתרחשו במהלך ההיסטוריה, במקום הסבר באמצעות תהליך רציף של שינויים.
ב-1795 הוזמן קיווייה על ידי ז'ופרואה סנט-אילר (Geoffroy Saint-Hilaire) לבוא לפריז ולעבוד במוזיאון הלאומי המחודש של ההיסטוריה של הטבע.
הוא החל את עבודתו כעוזר הוראה ועד מהרה הפך לפרופסור מן המניין.
במוזיאון הלאומי עסק קיווייה בשלושה תחומים עיקריים.
הוא הרחיב את המיון הטקסונומי של לינאוס, אסף דגים וזוחלים ובעיקר הרחיב את מחקרו על מאובנים.
מחקרים אלה היקנו לו לימים את התואר "אבי הפלאונטולוגיה המודרנית".
קיווייה האמין כי ההיסטוריה של כדור הארץ הוכתבה על ידי סדרה של אסונות טבע גדולים באזורים מסוימים על הגלובוס.
הוא סבר כי מקרים חוזרים ונשנים של עליית וירידת מי האוקיינוסים גרמה להיכחדותם של מינים רבים, ועדות לכך מצא במאובנים שאסף.
אחד מתחומי העניין הגדולים של קיווייה היה תחום האנטומיה ההשוואתית.
בעוד שרבים מהעוסקים באנטומיה באותה תקופה התמקדו בניתוח חיצוני של יצורי הטבע, הרי שקיווייה ביכר פעולות של ניתוח וביתור שלהם לפרטים הקטנים ביותר.
הוא האמין כי רק בעזרת ניתוח מדוקדק שכזה הוא יוכל לעמוד על טבעם האמיתי של בעלי החיים שחקר, ולהבין לעומק את התהליכים שעברו עליהן לאורך ההיסטוריה.
סגנון עבודה זה הוא שסייע לקיווייה לפתח את "עקרון הקורלציה של החלקים".
קיווייה נפעם למראה מערכות הפעולה הפיזיולוגיות שחקר, והגיע למסקנה כי חלקיו של הגוף פועלים בתיאום מושלם האחד עם השני.
אם אחד מהם נפגע או מפסיק לעבוד, כך טען, הרי שהמערכת כולה תקרוס.
מכאן הגיע למסקנה כי תאוריה של השתנות המינים, אבולוציה, איננה אפשרית:
קיווייה דחה אפוא כל תאוריה של התפתחות או אבולוציה.
כל שינוי, לדעתו, יפר את האיזון שבין חלקי הגוף השונים וכתוצאה מכך אותו הגוף לא יהיה מסוגל עוד לתפקד.
מכיוון שלדעתו מערכת הפעולה של הגוף היא כה מושלמת ורציונלית, האמין קיווייה כי ניתן לשחזר אורגניזמים שונים אף אם אין בידינו אלא רק מקצת משרידיהם, זאת בהתבסס על הנחות מושכלות והגיוניות לגבי הדרך בה הם "עבדו" בעבר הרחוק.
ואכן, הוא הצליח בשחזור מדויק להפליא של מאובנים שונים.
הוא גילה זנים רבים של יונקים כגון העצלן הענק וחיות אחרות שנכחדו, ובכך חיזק את השערותיו שטענו כי מאובנים שייכים לזנים שנכחדו לפני זמן רב.
קיווייה סבר שבשל המקריות הגאוגרפית של הקטסטרופות שפקדו את כדור הארץ בעבר, ייתכן שיימצאו בעלי חיים שנחשבו כנכחדים באזורים שעדיין לא נחקרו בזמנו.
בשנת 1812 ביצע קיווייה חלוקה של בעלי החיים לארבע קבוצות שונות: חולייתנים, פרוקי-רגליים, רכיכות וצורבים.
הוא חקר את המבנה האנטומי של כל אחת מהקבוצות הללו והגיע למסקנה שהן נבדלות אחת מהשנייה בצורה משמעותית.
כל דמיון שהיה עלול להימצא בין סוג אחד לשני ייחס קיווייה לפונקציות שהיו משותפות לשני סוגי החיות ולא, כדרך מתנגדיו, לתהליך אבולוציוני שמקורו באב קדמון משותף.
גישה זו הביאה אותו לוויכוחים פילוסופיים עם עמיתים כסנט-אילר, בופון ומעל הכל לאמארק.
בשנת 1817 הוא פרסם את ספרו "חיבור על התאוריה של הארץ" בו ניסה לקשר בין תופעות גאולוגיות לבין הכתוב במקרא, באופן שהיה שמרני יחסית.
בחיבור זה הוא הביא כדוגמה את שכבות הקרקע השונות והדגים כיצד ניתוח שלהן מצביע על כך שבעבר חיו על פני היבשה חיות ימיות.
זה הוביל אותו למסקנה כי בתקופה מסוימת של ההיסטוריה האדמה הייתה מכוסה במים, מה שמעיד, לדעתו, על נכונות תאוריית הקטסטרופיזם שנדונה לעיל.
לאחר התפתחות תורת האבולוציה אפשר להצביע על מספר טעויות בטיעוניו.
טעות אחת היא ההנחה כי איברים ביולוגיים הם "מושלמים" ומותאמים באופן אידיאלי לתפקודיהם.
בפועל, איברים רבים מציגים ליקויים או מגבלות ברורות, המעידים על כך שהם תוצר של התפתחות הדרגתית ולא של עיצוב מושלם.
דוגמה מרכזית לכך היא התפתחות העין: בעוד שעין של חולייתנים נחשבת מורכבת, היא סובלת מחסרונות כמו כתם עיוור, הנובע ממבנה הרשתית.
עיניים אחרות בטבע, כמו עיניים של רכיכות מציעות פתרונות יעילים יותר.
איברים מתפתחים בהדרגה משימושים בסיסיים יותר (כגון חישה לאור בלבד), ולא נוצרים במבנה מושלם מראש.
איבר לא בהכרח מתפתח להיות "מושלם" אלה מספיק שהוא מעניק יתרון יחסי ברבייה או בהשרדות - כך יצור בעל עין פשוטה עם יכולת ראייה הקרובה ל-1% מיכולת הראיה שלנו יראה לנו בעל ראיה גרועה מאד, אבל הוא בעל יתרון אבולוצוני עצום אם הוא מוקף בבעלי חיים עיוורים..
טעות שנייה היא בהנחה שכל שינוי חייב להתרחש "בבת אחת" ולגרום לאי־תפקוד.
בפועל, בכל אוכלוסייה קיימת שונות גנטית טבעית: פרטים שונים מציגים תכונות מעט שונות, כמו אורך אוזניים, צבע נוצות או מבנה מקור.
כאשר תנאי הסביבה משתנים, ייתכן שתכונה מסוימת תעניק יתרון הישרדותי או יתרון בברירה זוויגית, וכך היא תתרבה ותשתלט באוכלוסייה.
תהליך זה מאפשר לאוכלוסיות להשתנות בהדרגה מבלי שתתרחש "קריסת מערכת".
קיווייה פספס היבט נוסף של האבולוציה: מדובר בשילוב של מוטציות גנטיות אקראיות, היוצרות שינויים בתכונות, יחד עם ברירה טבעית המעדיפה את השינויים המועילים.
כך, השינוי האבולוציוני אינו "קפיצה הרסנית" אלא תהליך הדרגתי מצטבר, שבו גם שינויים קטנים יכולים להיות בעלי ערך.
לדוגמה, שינוי קטן במבנה מקור עשוי לשפר את היכולת לפצח זרעים, ובמצב של מחסור במזון יהווה יתרון הישרדותי.
ז'אן בפטיסט דה-לאמארק היה מבעלי המחלוקת הגדולים ביותר של קיווייה.
לאמארק היה אף הוא זואולוג במוזיאון הלאומי, והשקפותיו היו שונות מאוד מאלו שפיתחו קיווייה ועמיתיו.
לאמארק היה חסיד נלהב של תאוריית "שרשרת הקיום הגדולה" (The great chain of being) לפיה הייתה התפתחות של היצורים החיים במהלך ההיסטוריה.
לאמארק פיתח את תאוריית הטרנסמוטציה (אבולוציה) של המינים והיה הראשון להציע תאוריית אבולוציה מתוחכמת.
הוא סבר כי איברים מסוימים של בעלי חיים מתפתחים או מתנוונים בהתאם לשימוש בהם.
עם הזמן השינויים האלה מועברים בירושה לצאצאיהם וכך נוצר מנגנון של אבולוציה:
הדוגמה המפורסמת ביותר לכך היא הג'ירפות.
לאמארק מתאר עדר ג'ירפות שמגיע לסביבת מרעה חדשה בה העצים גבוהים יותר מהרגיל.
הג'ירפות מותחות את צוואריהן על מנת שיוכלו להגיע לעלים וכך מאריכות אותם מעט.
הן מעבירות תכונה זו לצאצאיהן, שבתורם אף הם ינהגו כך.
לאחר שנים רבות מאוד תתקבלנה ג'ירפות בעלות צוואר ארוך במיוחד.
זאת ועוד, לאמארק ניסח שני חוקים המיטיבים להסביר את שורשי התאוריה שלו:
שני חוקים אלו, שנוסחו בספרו החשוב של לאמארק "פילוסופיה זואולוגית" בשנת 1809, מבהירים נקודות חשובות בתאוריה שלו.
אנו יכולים לראות את ההבדלים הבולטים בין לאמארק לקיווייה.
לאמארק היה אבולוציוניסט ואילו קיווייה היה פיקסיסט, שדגל בקיבעון המינים.
לאמארק לא האמין בהכחדה של מינים לאורך ההיסטוריה, ואילו קיווייה היה מחלוצי החוקרים בתחום זה.
לאמארק התפרסם כחוקר המעלה השערות בהתבסס על ממצאים מעטים, ומנגד היה קיווייה ידוע כמדען קפדן שלא מסתפק בשום דבר מלבד עובדות והוכחות חותכות.
אפילו יחסם לשלטון היה שונה ובעוד לאמארק הרפובליקני התקשה להרים את קרנו בתקופה זו, הרי שקיווייה היה ביחסים טובים עם נפוליאון ואף כיהן כמפקח במחלקת החינוך של צרפת במשך שנים רבות (הוא שמר על משרה זו גם לאחר נפילתו של נפוליאון).
קיווייה היה מראשוני המדענים להראות שהכחדה של מינים אכן התרחשה בהיסטוריה.
הוא אף הקצין את דעותיו, באמרו כי החיים שקדמו לחיים של היום היו שונים בתכלית וכי המאובנים הם עדות רק למינים שנכחדו ולא, כפי שסברו אחרים כלאמארק ובופון, עדות אף למינים שעדיין חיים בעולם.
אחת הבעיות עם תאוריה זו של קיווייה הייתה העובדה כי במקומות רחוקים אחד מהשני נמצאו שכבות סלע עם צורות חיים דומות.
כזכור, קיווייה גרס כי היו מספר הכחדות לאורך ההיסטוריה, כשהאחרונה שבהן הייתה המבול התנ"כי.
את בעיית השכבות הוא פתר בכך שטען כי לאחר הכחדה מסוימת, הגיעו בעלי חיים שכנים מאזורים קרובים והחליפו את בעלי החיים שנכחדו, עד שהגיעה קטסטרופה נוספת שהכחידה אותם והן הוחלפו על ידי חיות נוספות, וחוזר חלילה.
אולם אף בתשובה זו יש פגם ברור לעין: אם נצא מנקודת ההנחה של קיווייה, הרי שעם הזמן היה צריך מספר מיני החיות לרדת בצורה משמעותית שכן היו הכחדות רבות.
ממשיכיו של קיווייה פתרו שאלה זו באמרם כי בניגוד למקובל, לא הייתה תקופת בריאה אחת גדולה, אלא תקופות רבות כאלה, שכל אחת מהן התרחשה לאחר הכחדה.
בשנת 1830 התקיים עימות פומבי מעניין בין קיווייה לבין עמיתו לעבודה הזואולוג אטיין ז'ופרואה סנט-אילר.
השקפותיהם של שני המדענים היו שונות והם התנצחו ביניהם פעמים מספר בעשור החולף.
עימות זה ממחיש באופן בלתי רגיל את הבדלי הגישות של קיווייה וז'ופרואה, כמו גם של קיווייה ושל מדענים אחרים רבים של אותה התקופה.
לב העימות היה ויכוח אנטומי שנוגע למוצא משותף.
בעוד ז'ופרואה וחסידיו ניסו למצוא את המשותף לכל החיות על אף ההבדלים במבנה הפנימי שלהן, הרי שקיווייה ניסה לעשות בדיוק את ההפך.
על ידי החלוקה הטקסונומית שלו לארבע מחלקות, הוא הדגיש את השוני הפיזיולוגי בין הקבוצות השונות והתמקד בשוני זה כטיעון בסיס לשלילת תאוריות אבולוציוניות, כשהוא נותן חשיבות עליונה לשלמות התפקודית של הגוף.
ז'ופרואה ייחס חשיבות עליונה דווקא למבנה העל של מערכות הגוף, וטען כי לכל בעלי החיים מבנה בסיסי משותף שמעיד על קשר ביניהם.
הוא קרא למחקרו בתחום זה בשם אנטומיה טרנסנדנטלית או פילוסופית.
ז'ופרואה, שהיה מממשיכיו של לאמארק תמך אמנם בתאוריית הטרנסמוטציה שלו, אך בד בבד סיפק הסברים משלו לתאוריות האבולוציוניות של עמיתו.
ז'ופרואה טען שלמרות השינויים של אברי הגוף עקב שימוש או חוסר שימוש בהם לאורך השנים, הרי שהמבנה הבסיסי של בעלי החיים תמיד נשמר:
ז'ופרואה ועמיתיו הראו כי בשלבים עובריים של בעלי חוליות מסוימים ניתן לראות מכנים משותפים במבנה הפיזיולוגי לאלו של חסרי חוליות, ועל כן הסיקו כי כלל בעלי החיים התארגנו יחד, כחלק מסדרה אחת לאורך ההיסטוריה.
קיווייה התנגד לכך נמרצות בטענה שתמיד הייתה חלוקה למחלקות.
לשתי הגישות הייתה חשיבות רבה לעתיד.
האנטומיה הסטרוקטואלית של ז'ופרואה וניסיונו למצוא את האחידות והשילוב בין כל צורות החיים הכתה גלים ושימשה עזר מרכזי בניסוח תורת האבולוציה של דרווין.
מצד שני, האנטומיה ההשוואתית המורכבת של קיווייה היוותה את הבסיס לרבים מענפי הביולוגיה המודרנית ושינתה את דרך חשיבתם של מדענים רבים, גם אם הם לא הסכימו בינם לבין עצמם עם הגישה האנטי-אבולוציונית של קיווייה.
חקר המוזאזאורוס ותרומה לחקר הדינוזאורים
בשנת 1795 קבל קיוויה בפריס את שלדו המאובן של הזוחל שנקרא לאחר זמן בשם "מוזאזאורוס הופמאני" מצבא צרפת המהפכנית שלקח אותו ממאסטריכט שבהולנד.
בשנת 1808 זהה קיוויה את הזוחל כלטאת כוח וקבל את מסקנותיו של מדען הולנדי משנת 1798. כל זאת לפני שזוהו המוזאזאוריים כקבוצת לטאות ים משל עצמם.
בסוף המאה ה-18 התגלו מאובנים של מגלוזאורוס בכפר הקטן סטונספילד , כ-15 קילומטרים צפונית לאוקספורד.
בשנת 1818, הכומר והגאולוג ויליאם בקלנד, מאוניברסיטת אוקספורד, הציג את האוסף לקיווייה.
ב־1824 תיאר בקלנד את העצמות ונתן להן את השם "מגלוזאורוס" (Megalosaurus), שפירושו "לטאה גדולה".
תפקידים נוספים והיחס לקיווייה לאחר מותו
לבד מפעילותו במוזיאון הלאומי היה קיווייה מזכיר ומפקח ראשי על החינוך מטעם נפוליאון.
הוא היה אחראי על החינוך בקרב העם והגיע אף למקומות רחוקים עד מאוד.
בנוסף, כיהן קיווייה כנשיא האוניברסיטה הגדולה בפריס (1814).
בשנת 1826 קיבל את אות לגיון הכבוד של צרפת שהיה התואר החשוב ביותר הניתן לאזרח או חייל כהוקרה על שירות אזרחי יוצא מן הכלל.
בשנת 1831 קיבל אף תואר אצילות מהמלך לואי-פיליפ והיה אף לנשיא מועצת המדינה של צרפת.
זמן קצר לאחר מכן הוא נפטר ממחלת הכולרה.
בספרות העברית מוזכרים קיווייה, גן החיות והרחוב על שמו, בספרו של נחום גוטמן ביאטריצ'ה או מעשה שתחילתו חמור וסופו ארי דורס.
ז'וריס-קרל הויסמנס היה סופר צרפתי שהתפרסם בעיקר בזכות הרומן À Rebours (יצא לאור בעברית בשם להפך, בתרגום בני ציפר).
הויסמנס נולד בפריז לאם צרפתייה, מלבינה באדן, מורה במקצועה, ואב ליתוגרף הולנדי בשם גודפריד הויסמנס מן העיר ברדה.
הוא נטבל בשם שארל-מארי-ז'ורז'; את ספריו הוא פרסם בגרסה הולנדית מקורבת של שמו (ז'וריס-קרל) כדי להדגיש את מוצאו הזר, אם כי על פלנדריה הרבה לדבר בזלזול ואף בשנאה.
הוא החל את דרכו הספרותית כסופר נטורליסט, אך הספר שהקנה לו פרסום רב ביותר היה הספר להפך, שסטה מן הנתיב הנטורליסטי, והיה לאחד הטקסטים המכוננים של זרם הדקדנס.
הספר עוסק בדמות יחידה, דמותו של הדוכס דז אסנט, אדם חולני שמאס בחיי החברה הריקניים (לדעתו) השוררים בחברה הפריזאית הגבוהה של המאה ה-19, מחליט להתבודד מן החברה, מקיף עצמו בחפצי חן יקרים, ורגיש רגישות יתר לאסתטיקה של העולם שסביבו, ובעיקר של התרבות והאמנות.
יחסיו המצומצמים עם בני אדם אחרים נוטים לכיוון הסוטה והחולני, והוא אינו מרבה לצאת מביתו (בדומה להויסמנס עצמו).
חלק נכבד מהספר מוקדש לתיאור שניים מציוריו המפורסמים של גוסטב מורו שכביכול היו תלויים על קירות ביתו של הדוכס.
הספר התפרסם כששימש כמוצג התביעה במשפטו של אוסקר ויילד, שהושפע עמוקות מהויסמנס.
לטענת התביעה במשפט, הספר להפך הוא המופיע בתמונתו של דוריאן גריי (ויילד אישר זאת) וכשנשאל אם הספר (ה"סדומי", לטענת התובע) מוסרי בעיניו הוא ענה, "אין הוא כתוב היטב, אבל הוא נתן לי רעיון מסוים".
ב-1882 פרסם את ספרו "עם הזרם" (הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "תשע נשמות" ב-2021)
ב-1891 התפרסם הספר Là-Bas (שָם), ועורר דיון ציבורי בעקבות תיאורי כת השטן המופיעים בו.
בספריו המאוחרים יותר ניכרת השפעת הדת הקתולית, שאליה שב בזקנתו - כמו דקדנטים רבים אחרים.
הויסמנס היה ידוע גם בביקורת האמנות שכתב, והיה ממייסדי אקדמיית גונקור.
בשנת 1906 חלה הויסמנס בסרטן הגרון ומת ב-1907. הוא הובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס.
בחייו לא התחתן ולא הוליד ילדים, אך היה לו קשר ארוך עם תופרת בשם אן מנייה.
ז'ורז' קורטלין היה מחזאי וסופר צרפתי.
ז'ורז' מואנו, שהיה בנו של הסופר ההומוריסטי ז'ול מואנו (Jules Moinaux, בשמו האמיתי ז'וזף מואנו
Joseph Moineaux) נולד ב-1858 בעיר טור שבמחוז אנדר ולואר בצרפת
גדל בטור בבית סביו, ובגיל חמש הוריו הביאו אותו לפריז.
בימי הקיץ שהתה המשפחה בווילה ברובע מונמארטר ברחוב פונטנל, אחר כך ברחוב שבלייה דה-לה-באר.
את הבית הזה נהגו פקוד כל המי ומי של התיאטרון מימי האימפריה השנייה, מה שהשאיר לסופר זיכרון בלתי נשכח
ב- 1871 נשלח ללמוד בקולג' של העיר מו שממזרח לפריז ולמד שם עד 1876. נשלח לשרת בחיל הפרשים הצרפתי ואחר כך השיג משרה של עובד מדינה במשרד הפנים שבו עבד במשך ארבע עשרה שנה.
התעניין בשירה וכתב מאמרים על השירה הצרפתית, והחל ב- 1881 להשתמש בשם העט קורטלין.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החל לכתוב מחזות שהוצגו בתיאטראות של מונמארטר (הרובע של פריז שבו התגורר).
ב- 1899 זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי, וב- 1926 נבחר לאקדמית גונקור.
קורטלין מת בפריז ביום הולדתו ה-71 ונקבר בבית העלמין פר לשז בפריז.
קורטלין נחשב למחבר סאטירי המתאר באופן יוצא מגדר הרגיל את ההרגלים הרעים של תקופתו.
הוא מיטיב לתאר את דמויותיו המתייחסות למעמד חברתי מסוים: השופט, השוטר, הבורגני או הקמצן.
הוא שם בפיהם דיאלוגים קומיים שבהם באה על ביטויה הטיפשות שבתחבולות ובקנוניות של חיי יום - יום.
שירותו הצבאי משתקף בקומדיה עליצות גדוד הפרשים (1886) שבה הוא שם ללעג את חיי הצבא.
ב-1893 פרסם את ספרו האדונים הפקידונים שבו תקף את הבירוקרטיה מתוך ניסיונו כעובד מדינה.
באותה שנה פרסם את הנובלה בובורוש, שעובדה אחר כך לתיאטרון, שבה שם לו למטרה את הבורגנות הזעירה.
ב-1899 - 1900 כתב את המחזות הקומיסר הוא ילד טוב ו- השוטר חסר הרחמים שבהם הוא מגנה את הטיפשות ואת הרשעות של המשטרה הצרפתית.
אחדות מן הקומדיות שלו עובדו לקולנוע.
1930 - שדרה ומכללה נקראו על שמו בהרובע השנים-עשר של פריז.
קיים באותו הרובע גם כיכר קטנה שבה הוצבה פרוטומה של הסופר
תחנת המטרו פיקפוס ברובע ה-12 בפריז נקראת גם בשם המשנה "קורטלין".
בעיר הולדתו, טור, נקרא רחוב על שמו ועל הבית מס.
49 שבו התגורר הונחה לוחית זיכרון.
אחד הבניינים של התיכון אנרי מואסן שבו למד נושא את שמו.
רחוב בוילרבאן נקרא על שמו
ז'ורז'י בן ז'ור (בפורטוגזית: Jorge Ben Jor או: Jorge Benjor; נולד ב-22 במרץ 1942) הוא מוזיקאי ברזילאי שכותב ומלחין שירים בסגנון סמבה, פאנק (Funk), רוק וסמבה-רוק.
בן ז'ור זוכה לפופולריות רבה במולדתו, ברזיל, כמו גם ברחבי העולם.
הציבור בישראל התוודע לשיריו באלבומים כגון ארץ טרופית יפה, בוא לריו ועוד.
ב"ארץ טרופית יפה" כלולים כמה משיריו, בין שירי אמנים ברזילאים אחרים, בתרגומו של אהוד מנור, ובעיבוד מחודש של מתי כספי.
ב"בוא לריו" מבצעת יהודית רביץ מבחר משיריו בתרגומו של יעקב גלעד.
בן ז'ור נולד בריו דה ז'ניירו בשם Jorge Duílio Lima Meneses, אך הוא התפרסם בשם-הבמה ז'ורז' בן.
בן ז'ור החל לנגן בגיל 13, ובגיל 15 החל לשיר במקהלת כנסייה.
בגיל 18 החל להופיע במסיבות ובמועדוני לילה.
ב-1963 הופיע בן ז'ורז' עם שירו "Mas que Nada" (אשר זכה לפרסום בעולם לאחר שביצע אותו סרז'יו מנדז (Sergio Mendes)).
מנהל של חברת "פיליפס" ששמע אותו החליט להפיק את אלבומו הראשון.
שיר זה נחשב ללהיט הגדול ביותר של בן ז'ור עד היום.
שירים ידועים אחרים של בן ז'ור הם "Fio Maravilha" ("חוט פלא", שמו (הלא רשמי) של שחקן כדורגל ברזילאי מפורסם דאז, בגרסה העברית: "איזה כדורגל", תרגום: אהוד מנור), ו-"País Tropical" ("ארץ טרופית", בגרסה העברית: "ארץ טרופית יפה", תרגום: אהוד מנור).
שיריו של בן ז'ור זכו לפופולריות רבה בישראל בסוף שנות השבעים, בעיקר בזכות עיבודיו של מתי כספי ותרגומיו של אהוד מנור.
המוזיקה הברזילאית בסגנון סמבה ובוסה נובה, ובכלל זה שיריו של בן ז'ור, השפיעו מאוד על המוזיקה הישראלית של סוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים.
בתקופה זו אף נוצרו שירים ישראלים חדשים בסגנון ברזילאי.
ז'ורז' פרטר היה מנצח צרפתי.
פרטר נולד בוואזייר (צפון) ולמד בקונסרבטואר של פריז.
עם מוריו שם נמנו מוריס דיריפלה (הרמוניה) ואנדרה קלויטנס, (ניצוח).
אחרי שסיים את לימודיו, ניצח במספר בתי אופרה צרפתיים קטנים, לעיתים בשם הבימה ז'ורז' דהריין, לפני הופעתו הראשונה בפריז, באופרה קומיק ב"קפריצ'ו" של ריכרד שטראוס.
הופעתו הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון הייתה ב-1961. בהמשך שנות ה-60 ניצח לראשונה במטרופוליטן אופרה, ניו יורק ובלה סקאלה, מילאנו.
בכמה הזדמנויות עבד עם מריה קאלאס והקליט עמה את כרמן ואת טוסקה.
זמן מה כיהן כמנהל מוזיקלי באופרה של פריז.
מלבד אופרה, פרטר נודע בעיקר בניצוח על מוזיקה צרפתית.
שמו נקשר בייחוד עם פרנסיס פולנק, לאחר שניצח על הצגת הבכורה של האופרה של פולנק, "הקול האנושי" באופרה קומיק ב-1959 ועל Sept répons des ténèbres ("שבע רספונסוריות של הצללים") שלו ב-1963. בשנת 1999 ניצח על סדרת קונצרטים בפריז לחגוג את שנת המאה להולדת פולנק.
בשנת 1989 הקדיש מרסל לנדובסקי את הסימפוניה הרביעית שלו לפרטר.
פרטר ניצח גם על תזמורת לה סקאלה בגרסאות הקולנוע של פרנקו זפירלי משנת 1982 ל"קנאת בן כפר" של מסקאני ו"ליצנים" של לאונקוואלו.
בשני הסרטים כיכב פלאסידו דומינגו.
פרטר ניצח על "קונצרט השנה החדשה בווינה" של וינה ב-2008. הוא המנצח הצרפתי היחיד, עד כה, שניצח על קונצרט מסורתי זה.
ז'ורז' רנו היה שחמטאי צרפתי, תאורטיקן ומארגן תחרויות שחמט.
אלוף צרפת בשחמט בשנת 1923, ואלוף צרפת בשחמט בהתכתבות בשנת 1944/45.
רנו ניצח באליפות הראשונה לשחמט שהתקיימה בצרפת, בשנת 1923.
רנו ערך את מדור השחמט בעיתון "L'Éclaireur de Nice" בין השנים 1922-1930. במסגרת המדור דן בנושאים רבים מתחום בעיות השחמט וארגן בצורה מסודרת את המינוח הרלוונטי.
בנוסף כתב מאמרים בנושאי ברידג' ועסק בחיבור תשבצים.
רנו ייצג את נבחרת צרפת בשתי אולימפיאדות:
השיג 8 נקודות משלושה עשר משחקים והגיע למקום ה-13 בתחרות היחידים (ניצח: פריציס אפשניק).
בנוסף שימש כקפטן נבחרת צרפת.
באולימפיאדת השחמט 1927, אולימפיאדת השחמט הראשונה שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בלונדון בין 18 ביולי לבין 30 ביולי 1927 שיחק רנו בלוח השלישי של נבחרת צרפת.
רנו ניצח בשלושה משחקים, סיים שישה בתיקו והפסיד שישה.
ז'ורז'ה פיליפה אבלינו טיישיירה (בפורטוגזית: Jorge Filipe Avelino Teixeira, נולד ב-27 באוגוסט 1986 בליסבון) הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בלננסש מהליגה הפורטוגלית השנייה.
טיישיירה גדל במחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון.
לאחר שסיים את דרכו בנוער, ב-2005, הוא לא הוחתם בקבוצה הבוגרת ובמקום זאת הצטרף למועדון אחר מהעיר ליסבון, קאזה פיה א.ק., ובהמשך עבר גם למועדון אודיבלש ולס.ד.
פטימה, שלושה מועדונים מהליגות הנמוכות בפורטוגל.
בשנת 2008 עבר טיישיירה לקבוצת אטרומיטוס ירוספיקו מליגת העל הקפריסאית, ובראשית 2009 עבר לא.א.פ.
ביוני 2009 עבר טיישיירה לקבוצת מכבי חיפה מליגת העל הישראלית, במדיה העפיל לראשונה בקריירה שלו לליגת האלופות.
טיישיירה היה מרכיב מרכזי בהגנה של חיפה, שספגה רק 16 שערי ליגה ב-35 מחזורים.
במסגרת משחקי גביע המדינה הורחק טיישיירה ל-6 משחקים בפועל ו-8 על תנאי בעקבות התבטאויות כנגד השופט איתן תבריזי.
ב-15 במאי 2010 הבקיע טיישיירה את שערו היחיד במדי מכבי חיפה, כשהשווה ל-1-1 מול בני יהודה במחזור האחרון, תוצאה שמנעה מחיפה את האפשרות לזכות באליפות בעקבות ניצחונה של הפועל תל אביב במשחק המקביל.
לקראת עונת חתם טישיירה בפ.צ.
בינואר 2013 הושאל לקבוצת סיינה האיטלקית.
בתום העונה ירד טישיירה עם הקבוצה לליגת המשנה, וחזר לפ.צ.
ציריך, במדיה שיחק עונה נוספת.
לקראת עונת חתם טישיירה בסטנדרד ליאז' מליגת העל הבלגית ובאמצע עונת עבר לצ'רלטון את'לטיק מהצ'מפיונשיפ.
ב-15 ביולי 2017 חתם לשלוש שנים בסנט טרוידן הבלגית.
ב-29 ביוני 2023 לאחר 16 שנה חזר לפורטוגל וחתם באבש מהליגה הפורטוגלית שנייה.
איתה עלה לליגה הפורטוגלית הבכירה בסיום העונה.
ז'ורז' פרידל היה מינרלוג וקריסטלוגרף צרפתי.
על שמו חוק פרידל ומלח פרידל.
ז'ורז' פרידל היה בנו של הכימאי הנודע שארל פרידל שהיה חבר בקולז' דה פראנס כפרופסור למינרלוגיה ולכימיה אורגנית בפקולטה למדעים.
שארל פרידל היה גם אחראי על האוספים של מינרלוגיה בבית הספר הלאומי למכרות (École nationale supérieure des Mines) שבפריז, ובתוקף תפקידו זה קיבל במוסד דירה ובה התגורר עד 1880. ז'ורז' פרידל נולד אומנם במילוז, אך ילדותו ונעוריו עד גיל 15 עברו במוסד זה.
בין השנים 1885 ל-1887 למד פרידל באקול פוליטקניק שבפריז והמשיך אחר כך ללימודי הנדסה בבית הספר למכרות.
מורהו בתקופה זו היה המינרלוג והקריסטלוגרף פרנסואה ארנסט מאלאר.
אביו של פרידל היה עדיין האחראי על האוספים במוסד והשניים ערכו מחקרים על מינרלים יחד.
פרידל סיים את לימודיו ב-1891 והתמנה למהנדס האחראי על המכרות במולן (Moulins).
ב-1893 הוא הצטרף לסגל ההוראה של בית הספר למכרות בסנט אטיין, כיום École Nationale Supérieure des Mines de Saint-Étienne, תחילה כמרצה לאבחון מינרלים ולמטלורגיה ואחר כך כמרצה לפיזיקה, מינרלוגיה, גאולוגיה ויישומי חשמל בהנדסת מכרות.
תוך כדי כך המשיך פרידל לעסוק בתפקידו כאחראי על הנדסת המכרות עד אפריל 1894. מ-1899 הרצה פרידל על מינרלוגיה וגאולוגיה בלבד, ומ-1907, לאחר שנתמנה למנהל בית הספר למכרות, הוא הרצה על מינרלוגיה בלבד.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה חזרה אלזס לשליטה צרפתית.
פרידל, יליד אלזס, שדחה בעבר הצעות לקבלת משרה בבית הספר הלאומי למכרות בפריז, רצה לחזור למחוז מולדתו והציע עצמו למשרה באוניברסיטת שטרסבורג.
ב-1919 הוא מונה למנהל המכון למדעי הגאולוגיה באוניברסיטה, והעביר קורסים במינרלוגיה וקריסטלוגרפיה.
בשל בריאותו הרופפת, הוא פרש לגמלאות מוקדמות ב-1930, ומת ב-1933.
פרידל היה נשוי ואב לחמישה ילדים.
כמו מאלאר שהיה המורה שלו, התרכז פרידל בתאוריות של אוגוסט בראבה, מחלוצי הקריסטלוגרפיה.
פרידל הצליח להוכיח את ההשערות התאורטיות של בראבה (סריגי בראבה) בעזרת ניסויים שנערכו על גבישים בטכניקה של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
אחת התגליות החשובות ביותר שלו היה חוק פרידל הנושא כיום את שמו.
ב-1897 הצליח פרידל לבצע סינתזה ולזהות את הקלציום כלורואלומינט (Ca2Al(OH)6(Cl, OH) • 2 H2O), מינרל מחליף יונים הקרוי על שמו מלח פרידל.
פרידל הצליח גם לבצע סינתזה של קלציום אלומינט ב-1903 במסגרת עבודתו על התאוריה של גבישים תאומים.
ז'ורז' שָסְטֶלֶן היה כרוניקן, משורר ודיפלומט בחצרם של דוכסי בורגונדיה פיליפ הטוב ושארל האמיץ.
הוא נחשב לכרוניקן אמין ומדויק והיסטוריונים מודרניים משתמשים בכתביו לתקופת מלחמת מאה השנים בכלל ולתפקידה של בורגונדיה בפרט.
ההיסטוריון יוהאן הויזינחה, למשל, משתמש בו כמקור עיקרי בספרו "סתיו ימי הביניים".
בימיו היה שסטלן ידוע בעיקר כמשורר, אך שיריו לא שרדו במבחן הזמן.
שסטלן נולד בעיר אלסט (Aalst) שבפלנדריה למשפחה ממעמד אצולה נמוך והתחנך באוניברסיטת לוון.
עד 1434 שירת בשירות צבאי פעיל במסגרת מלחמת מאה השנים.
בעקבות הסכם אראס השתחרר מהצבא והתקבל לעבודה דיפלומטית בשירותו של דוכס בורגונדיה פיליפ הטוב, בחצר מלך צרפת שארל השביעי.
במהלך חלק מתוך עשר שנות שהותו בצרפת היה מזכירו של האציל פייר דה ברזה (Pierre de Brézé) בפואטייה ובין היתר כתב אודותיו ביוגרפיה מקיפה.
הוא רכש ידע רב אודות הפוליטיקה וההיסטוריה של צרפת ושל בורגונדיה והיה עד לאירועים היסטוריים כגון מאמצי הטיהור מאשמה של ז'אן ד'ארק.
כאשר גבר הקרע בין החצר הצרפתית והבורגונדית עזב שסטלן את צרפת והיה לחצרן בחצרו של פיליפ הטוב.
בשנת 1457 נבחר לחבר במועצתו.
ב-1461 קיבל רשות לעזוב את החצר ולהתמסר לכתיבה, הוא קיבל פנסיה נדיבה ומינוי רשמי כהיסטוריון חצר.
מאותה עת החל להעלות על הכתב את ה"כרוניקות" (Chronique) שלו.
שארל האמיץ, שירש את פיליפ הטוב ב-1467, המשיך להיות פטרונו של שסטלן.
ב-2 במאי 1473 הכתיר אותו לאביר מסדר גיזת הזהב.
ב-13 בפברואר (לפי רישומי גובי המס) או 20 במרץ 1475 (לפי ההספד שלו) נפטר שסטלן בעיר ואלנסיין.
במותו הותיר עותק של הכרוניקות שהוקדש למרי מלכת הונגריה, אחותו של שארל החמישי, מלך צרפת.
העותק כולל כשליש מתוך הכרוניקה המלאה שהקיפה את השנים 1474-1419. האנציקלופדיה הקתולית מציינת שייתכן וחלקים נוספים מהחיבור נמצאים בארכיוני בית הבסבורג.
במשך כמאה שנים לא זכו כתביו לדפוס.
ממשיך דרכו, שערך והשלים חלקים והמשיך את מסורת הכתיבה שלו היה ז'אן מולינה (Jean Molinet).
המהדורה הראשונה של כתביו ההיסטוריים יצאה לאור על ידי ז'אן אלכסנדר בושון (Jean Alexandre Buchon) ב-1825. המהדורה המדעית העיקרית של כל כתביו הידועים נערכה על ידי קרווין דה לטנהווה (Kervyn de Lettenhove) מאקדמיית בריסל בין השנים 1863 ו-1866 ויצאה לאור בשמונה כרכים בשם L'Euvres de Georges Chastellain.
כתיבתו ההיסטורית מנסה להיות אובייקטיבית, עד כמה שהדבר ניתן ביחס להיסטוריון-חצר.
יש בדבריו מידה של ביקורת על נותני חסותו והערכה לאויביהם.
אולם חלקים מסוימים נראה שהוכתבו לו.
בפרט אמורים הדברים לגבי טיפולו בפרשת ז'אן ד'ארק ובכתיבתו התוקפנית כלפי אגנס סורל, פילגשו של שארל השביעי, מלך צרפת שנראה כי הוכתבה לו על ידי בנו של האחרון, לואי האחד עשר, מלך צרפת שהיה פליט בחצר הבורגונדית בהיותו דופן (יורש עצר).
שסטלן מוקסם, הן בשיריו והן בכתיבתו ההיסטורית מטקסים, סמלים וגינוני אבירות.
שיריו ערוכים בתבניות מלאכותיות פורמליות ועתירים בביטויים לטיניים.
אף שהיו פופולריים בימיו, אינם נחשבים ליצירה מקורית או איכותית בימינו.
האפיון הייחודי ביותר שלו הוא תיאור הדמויות ההיסטוריות באופן חי, לעיתים הוא שם בפי הדמויות ההיסטוריות דברי שירה ופעמים רבות הוא מתעכב על פרטי פרטים של גינונים, לבוש וכדומה.
הויזינחה מתאר את שסטלן כבעל תפיסה שמרנית ביותר.
הוא מביע ללא ביקורת את הדעה הרווחת בימי הביניים לפיה החברה מחולקת חלוקה, שמקורה אלוהי, לשלוש שדרות: הכמורה, האצולה ו"השדרה השלישית" המורכבת ללא הבחנה ממי שאינם אצילים, מהאיכרים הצמיתים ועד הבורגנים העשירים.
עמדה זו, טוען הויזינחה, גרמה לשסטלן להיות עיוור לכוחות הכלכליים והיצירתיים האדירים שפיתח מעמד זה באותה עת.
הוא מכנה אפילו את אזרחי העיר העשירים בשם "צמיתים"
ז'ורז' קאטרו היה איש צבא ודיפלומט צרפתי, ששירת במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף קאטרו לצבא צרפת החופשית והנהיג את כוחות צרפת החופשית במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון.
קאטרו עוטר בצלב הגדול של לגיון הכבוד ושימש כמפקד הגדול של לגיון הכבוד.
הוא היה בנו של קצין, וזכה לחינוך צבאי.
ב-1896 התקבל אל האקדמיה הצבאית הצרפתית סן-סיר.
לאחר סיום לימודיו שימש בתפקידי קצונה במושבות צרפת באלג'יריה ובהודו-סין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית הגרמנית, ונתפס בשבי, בשנת 1915 בשבי פגש את שארל דה גול שהיה אז בדרגת קפיטן.
לאחר המלחמה המשיך קאטרו בשירות צבאי במושבות צרפת ושירת במושבות צפון אפריקה, במרוקו אלג'יריה ובלבנט.
ביולי 1939 מונה קאטרו למושל הכללי של הודו-סין.
לאחר כניעת צרפת במהלך המערכה על צרפת בשנת 1940 הגיע קאטרו להסכמות עם האימפריה היפנית שאיפשרו הקמת בסיסים יפנים על אדמת הודו סין.
בשל כך, ובשל יחסיו הגרועים עם משטר צרפת של וישי פוטר והוחלף באדמירל ז'אן דאקו.
בסמוך לאחר פיטוריו הצטרף לצבאו של דה גול, צבא צרפת החופשית.
כאשר הצטרף לצבא צרפת החופשית היה גנרל בעל חמישה כוכבים, ולהלכה היה הקצין הבכיר בצבא זה.
בחודשים הראשונים לשירותו בצבא הגה צ'רצ'יל תוכנית לפיה יועמד קאטרו בראש צבא צרפת החופשית במקום דה גול שעמו לא הצליח לטפח יחסים טובים.
בספטמבר 1941 נשלח קאטרו לקהיר בשליחות צ'רצ'יל, ודה גול חשש כי המדובר בתוכנית שנועדה להסיטו מן הדרך.
בפגישה שנערכה בפור לאמי באוקטובר 1940, הכריז קאטרו על נאמנותו לדה גול, ועל כי על אף העובדה כי הוא בכיר ממנו בהרבה בדרגה, הוא סר למרותו.
דה גול ראה בכך צעד חשוב לאישוש מנהיגותו.
בשנת 1941 יועד על ידי דה גול להיות למושל סוריה ולבנון, לאחר כיבושן במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון.
ב-21 ביוני 1941 נכנס, לצד המפקד הצבאי של המבצע, הגנרל פול לואי לז'נטיום אל דמשק.
לאחר כיבוש סוריה ולבנון היה למושל סוריה ולבנון.
בו בזמן מחייבת עמדת סוריה כבת בריתה של צרפת החופשית ובריטניה שמדיניותה תהיה מתאימה למדיניות בנות בריתה." ב-26 בנובמבר 1941 הכריז קאטרו, בשם צרפת החופשית, על עצמאות לבנון, ומינה את אלפרד ג'ורג' א-נקאש לנשיא ואת אחמד דעוכ לראש ממשלה.
אך עצמאות סוריה ולבנון מומשה בפועל רק ב-1946. בין 1943 ל-1944 מונה על ידי דה גול למושל כללי של אלג'יריה.
קאטרו החזיק בדעות פרו-מוסלמיות והסתייג מהציונות ומהיהודים.
יצחק בר-און טוען כי קאטרו מנע שיתוף פעולה איתן יותר בין צרפת החופשית ל בעת שליחותו בקהיר.
שיתוף פעולה זה תם לאחר כיבוש סוריה ולבנון.
בממשלתו הראשונה של דה גול, במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית, בין ספטמבר 1944 לדצמבר 1945 היה קאטרו השר הממונה על ענייני צפון אפריקה.
לאחר מכן שירת עד שנת 1948 כשגריר צרפת בברית המועצות.
במהלך המשבר במרוקו בשנת 1955 היה קאטרו בין הנושאים ונותנים על חזרתו של המלך מוחמד החמישי למרוקו.
ב-1956 מונה למושל אלג'יריה במשרת שר בממשלתו של גי מולה.
הוא לא הצליח לבצע את משרתו, והחזיק בה במשך שלושה ימים בלבד בשל הפגנות שהפגינו כנגדו המתיישבים הצרפתים שדרשו את השבתו של מושל אלג'יריה ז'אק סוסטל שתמך במדיניות של חיזוק הקשר בין אלג'יריה לצרפת.
קאטרו עמד בראש ועדה שכונתה "ועדת קאטרו" שחקרה את התבוסה הצרפתית בקרב דיין ביין פו בשנת 1954.
בשנת 1961 עמד בראש בית הדין הצבאי ששפט את הקצינים המורדים באלג'יריה.
בין 1954 למותו ב-1969 שימש כמפקד הגדול של לגיון הכבוד (Grand Chancelier de la Légion d'honneur).
קאטרו מת בפריז בשנת 1969. לאחר מותו נקראה על שמו שדרה בפאתי פריז.
ז'ורז' רואו היה צייר צרפתי.
רואו נולד בפריז בזמן הרעשת העיר על ידי צבא צרפת בימי "הקומונה הפריזאית".
אביו היה נגר רהיטים, ובביתם נמצא אוסף של הדפסי אבן של אונורה דומייה שליקט סבו.
השפעתן של קריקטורות אלה על רואו נכרה בו לכל אורך דרכו האומנותית.
בצעירותו היה שוליה בבית מלאכה ליצור זכוכיות ויטראז'ים, ורבות מיצירותיו נראות כמוקפות מסגרות עופרת שחורות, המחזיקות את פיסות הזכוכיתהצבעוניות בחלונות הכנסיות.
אחת הידועות שבהן היא דיוקנו העצמי, שלו קרא "שולית האומן" (1925).
ב-1891 התחיל רואו ללמוד בבית הספר המפורסם לאמנות, בוז-אר בפריז, בין השאר אצל אחד מראשי הסימבוליזם בציור, גוסטב מורו.
בהתחלה צייר רואו בסגנון אקדמי שמרני, אך מאוחר יותר נראה בתמונותיו השפעתם של וינסנט ואן גוך, פול גוגן ופול סזאן.
בשנת 1905 הציג מיצירותיו בתערוכת סלון הסתיו בפריז.
תמונותיו עוררו עניין רב, והקהל נטה לזהותו עם אנרי מאטיס וחבורת ה"פוביסטים" שהציגו באולם סמוך.
אך למעשה לא היה כל קשר בין יצר החיים והחושניות של מטיס לבין הליצנים העצובים, השופטים חסרי הרחמים והיצאניות העלובות שצייר רואו.
הוא נעשה באותן שנים קתולי אדוק בדתו, והמסר הדתי המוסרי נעשה למרכזי ביצירתו.
בימי מלחמת העולם השנייה צייר רואו בשכבות עבות של צבעי שמן דמויות הנראות כמוקפות במסגרות שחורות.
בסוף המלחמה יצר תחריטים, ליתוגרפיות, איורים לספרים ותפאורות לבלט.
משנות ה-30 ואילך נעשתה יצירתו דתית מובהקת, והוא הרבה לצייר את יסורי ישו, אבל בימי מלחמת העולם השנייה חזר אל דמויות "הליצן העצוב", וצייר גם תמונות טבע דומם עם פרחים.
יצירתו הגדולה האחרונה הייתה זכוכיות הצבעונין של הכנסייה באסי .
ד'ארז'נלייה נולד בברסט למשפחה בעלת מסורת ימית ודתית.
אביו, אוליבייה תיירי ד'ארז'נלייה היה המפקח הראשי על הצי.
ד'ארז'נלייה היה השלישי מבין שישה ילדים.
שניים מאחיו בחרו בקריירה כקציני ים, ואילו אח נוסף, ושתי אחיותיו בחרו בקריירה כנזירים ונזירות קתולים.
ד'ארז'נלייה הצטרף לאקדמיה הימית הצרפתית (École navale) כאשר היה בן 17.
בתחילת שירותו השתתף בהצטיינות במערכה במרוקו בשנת 1912 שהביאה לכריתת הסכם פס.
על הצטיינות זו קיבל את אות לגיון הכבוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כימאי בים התיכון.
ב-1915 החל בהליכים לקראת כניסה למנזר בעודו משרת בצי.
הוא קודם לדרגת "lieutenant de vaisseau" המקבילה לדרגת סגן בצה"ל ב-1917. בשנה שלאחר מכן, כאשר פיקד על ספינת סיור, הצטיין בהצלת ספינת תובלה נושאת חיילים.
עוד בשנת 1915 בשירותו בים התיכון ובמלטה עמד בקשר עם נזירי המסדר הכרמליתי, והושפע מהם עמוקות.
בשנת 1917 פגש בנזירה ז'וזפין רומב (Rumebe) והיא חיזקה את אמונתו הקתולית בהשפעתה שהה זמן מה בכנסיית גבירתנו של ארון הברית באבו גוש.
לאחר מכן החל בלימודי תאולוגיה ברומא והצטרף אל המסדר הכרמליתי, כשהוא נוטל לעצמו את השם "לואי דה לה טריניטה".
ב-1921 נטל עליו את נדרי הנזירות, ובמשך ארבע שנים המשיך בלימודיו באוניברסיטה הקתולית בליל.
ב-1932 קיבל את משרת ראש המנזר הכרמליתי בפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס ד'ארז'נלייה למילואים כקצין ימי, ובשנת 1940 הועלה לדרגת "Capitaine de Corvette" המקבילה לדרגת סרן בצה"ל.
במהלך המערכה על צרפת בשנת 1940 נשבה, כאשר הגן על מתקני הנמל בשרבור.
לאחר שלושה ימים הצליח להימלט מרכבת האסירים בדרכה לגרמניה, ומצא את דרכו לבריטניה.
בבריטניה היה שארל דה גול מארגן את שרידי הצבא הצרפתי, חיילים, ימאים וטייסים, שהצליחו להימלט מן התבוסה, לכלל צבא המכונה צבא צרפת החופשית.
בתחילה נתקל בהתנגדות, שכן בריטניה ניסתה לשמור על יחסים עם משטר צרפת של וישי, וטרם התגבשה החלטה לתמוך במאמציו של דה גול, ונמנע ממנו לפגוש את הימאים שהגיעו לבריטניה ולדבר איתם.
בתנאים אלו הייתה חשיבות עליונה לכל קצין שהצטרף אל צבאו של דה גול.
ד'ארז'נלייה היה בין הראשונים שהצטרפו לדה גול, אחד מבין שלושה קצינים בדרגתו שעשה זאת עוד ביוני 1940. בתחילה התכוון לבקש לשרת ככומר צבאי, אך לבסוף קיבל תפקיד במערך הימי הלוחם של צי צרפת החופשית.
ד'ארז'נלייה היה זה שהציע לדה גול את השימוש בצלב לוריין כסמל תנועת צרפת החופשית.
ד'ארז'נלייה נטל חלק בפעולה הראשונה, והכושלת, של צבא צרפת החופשית, הקרב על דקר.
ביחד עם קצינים אחרים הגיע, ב-23 בספטמבר 1940 אל חופי דקר שהוחזקה על ידי אנשי צרפת של וישי וביקש למסור איגרת מדה גול למושל דקר.
הוא נענה ביריות ונפצע קשה.
הפעולה כשלה, ודקר לא נפלה לידי אנשי צרפת החופשית.
ד'ארז'נלייה טופל במשך שישה שבועות בבית חולים בדואלה שבקמרון, ואז החלים ושב לשדה הקרב.
במהלך הקרב על גבון, בו כבשו כוחות צרפת החופשית את גבון, המוחזקת בידי אנשי וישי, הגיע ד'ארז'נלייה, ב-9 בנובמבר 1940 בראש כוח ימי הכולל שתי ספינות אל נמל ליברוויל.
לאחר חילופי דברים, וניסיונות לפתור את המשבר בדרכי שלום, הטביע את הספינה "בוגנוויל" שהגנה על הנמל, ואיים על העיר, כאשר בה בעת פעלו כוחות קרקע בפיקודו של הגנרל פיליפ לקלרק בשדה התעופה של העיר.
הוא ביקש, וקיבל, את כניעתו של מפקד העיר, גנרל טאטי.
ינואר 1941 מונה ד'ארז'נלייה על ידי דה גול למפקד הראשון של מסדר השחרור.
במרץ 1941 נשלח לשליחות דיפלומטית בקנדה, לפעול לקידום מטרות צרפת החופשית שם.
מושל מושבות צרפת באוקיינוס השקט
במאי 1941 מינה דה גול את ד'ארז'נלייה למושל כללי של מושבות צרפת באוקיינוס השקט שהיו בשליטת צרפת החופשית.
ההברידים החדשים, פולינזיה הצרפתית (הכוללת את גם האיים הגדולים טהיטי ומוראה), וקלדוניה החדשה היו בשליטת צרפת החופשית, בעוד שאיי ואליס ופוטונה היו בשליטת וישי עד מאי 1942. במסגרת זו ניסה ד'ארז'נלייה ליצור שיתוף פעולה אזורי בין כל המתנגדים למדינות הציר, ואף נפגש עם צ'יאנג קאי שק.
בספטמבר 1941 צורף אל "הוועד הלאומי" שהקים דה גול כמעין ממשלה זמנית.
בדצמבר 1941 הועלה לדרגת קפיטן.
לאחר המתקפה על פרל הארבור קיבלו לפתע מושבות צרפת באוקיינוס השקט, בהן משל ד'ארז'נלייה משמעות אסטרטגית.
הכוח היפני הפולש איים על אוסטרליה, והמושבה בקלדוניה החדשה הפכה לנקודת מפתח בדרכו של כל כוח פולש אל יבשת האי.
אנשי וישי, בראשות המושל הכללי מטעם וישי בהודו סין, האדמירל ז'אן דקו (Jean Decoux) ציפו לנפילת האיים לידי יפן, שאולי תשיב אותם לריבונות וישי, ועשו כל מאמץ להמריד את תושבי האיים כנגד שלטון צרפת החופשית.
ד'ארז'נלייה שיווע לכוח אדם ולסיוע.
ב-25 בפברואר 1942 הגיע אל האיים הגנרל האמריקאי אלכסנדר פאץ' על מנת לארגן את הגנתם.
הוא הגיע מלווה בסיוע יבשתי והחל לארגן את הגנת האיים.
עם הגיעו הסתכסך פאץ' עם ד'ארז'נלייה, וכל אחד מהם חשב כי השני חותר תחת סמכויותיו, ומנסה להתערב בענייניו ולקבל סמכויות על אנשיו.
לאחר התערבותו האישית של דה גול יושרו ההדורים, אך בינתיים הובסו היפנים בקרב ים האלמוגים סכנת הפלישה חלפה, ופאץ' נשלח לפקד על הכוחות האמריקאים בקרב גוודלקנל ב-27 במאי 1942 פיקד ד'ארז'נלייה על כיבושם של איי ואליס ופוטונה מידי אנשי וישי.
לצד דה גול בשחרור צרפת
לאחר סיום תפקידו באוקיינוס השקט עמד ד'ארז'נלייה לצידו של דה גול במגעיו הדיפלומטיים והפוליטיים בצפון אפריקה באירופה ובאמריקה.
ביולי 1943 הועלה לדרגת תת-אדמירל.
ב-16 באוגוסט 1945 מונה ד'ארז'נלייה על ידי דה גול להיות לנציב עליון על מושבות צרפת בהודו-סין, ולהשיב את הסדר והריבונות הצרפתית למושבות אלו.
בתחילה נשלח אל העיר צ'אנדנגר שבהודו הצרפתית, שכן בירת הודו סין סייגון הייתה מוחזקת בידי היפנים.
ב-5 באוקטובר 1945 נכנס אל סייגון הגנרל פיליפ לקלרק וב-31 באוקטובר הגיע לעיר ד'ארז'נלייה.
במשרה זו היה ד'ארז'נלייה בעל אוטונומיה רבה לפעול לפי הבנתו את המצב, וזאת בשל המרחק הגאוגרפי הרב והניתוק בין פריז ובין סייגון.
היסטוריונים סבורים כי ד'ארז'נלייה לא היה האיש המתאים לשירות במשרה זו בתקופה רגישה זו, שכן רקעו האישי הביא אותו להאמין כי נשלח על ידי דה גול למשימה היסטורית של שמירת הריבונות הצרפתית והשבת גדולתה ההיסטורית של צרפת בחבל הארץ אליו נשלח.
היה על ד'ארז'נלייה להתייחס אל הממשלה הנפרדת שהקים הו צ'י מין בצפון וייטנאם, ואל המגעים שקיים עם הנציג הצרפתי ז'אן סיינטני.
במרץ 1946 הגיעו סיינטני והו להסכם שהכיר בווייטנאם כמדינה עצמאית.
ד'ארז'נלייה סירב להכיר בהסכם זה.
פגישתו עם הו צ'י מין ב-24 במרץ 1946 לאחר חתימת ההסכם לא הביאה לתוצאות, אלא רק החמירה את הסכסוך עם לקלרק, שעזב את האזור ביוני 1946. ביוני 1946 הועלה לדרגת אדמירל.
ב-1 ביוני 1946, הכריז על הקמת רפובליקה של קוצ'ין-סין, בדרום וייטנאם, שבירתה סייגון, וזאת בניגוד לעמדת הו צ'י מין, ועל מנת לסכל דרישותיו.
ב-23 בנובמבר 1946 נורתה יריית הפתיחה במלחמת הודו-סין הראשונה, כאשר בעקבות סכסוך על מכס באזור העיר האיפונג, הידרדר המצב במהירות לאולטימטום שניתן לאנשי הווייט מין, ולאחר מכן למתקפה קרקעית, ימית וארטילרית על האיפונג שהביאה למותם של 6,000 אזרחים.
ד'ארז'נלייה שהה באותם הימים בחופשה, ומקומו נתפס על ידי אנשי צבא, שראו לנכון לפתוח במתקפה.
המטרה הצבאית הושגה, ואנשי הווייט מין עזבו את העיר האיפונג, אך שבו אליה עם תגבורת, והלחימה נמשכה מסביב לעיר עד דצמבר.
הו צ'י מין עזב את העיר, והחל בלוחמת גרילה בהרים.
הייתה זו תחילתה של לחימה שנמשכה שמונה שנים, והסתיימה בתבוסה צרפתית, ובעזיבת הצרפתים את הודו סין.
ב-5 במרץ 1947 שחררה ממשלת הרפובליקה הצרפתית הרביעית את ד'ארז'נלייה מתפקידו.
ד'ארז'נלייה חזר לחיי הנזירות ביולי 1947. בתחילה שמר בידו את תפקיד "מפקד מסדר השחרור", אך בעיות בריאות קשות הביאו אותו לפרישה מן התפקיד בשנת 1958. ב-1964 מת בעיר ברסט ונטמן שם.
ז'ורז' שרפק (Georges Charpak; ) היה פיזיקאי צרפתי יהודי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1992.
ז'ורז' שרפק נולד בפולין למשפחה יהודית.
עבר עם משפחתו לצרפת בגיל 7. במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית ונתפס ב-1943. ב-1944 הועבר למחנה הריכוז דכאו, שם נשאר עד לשחרורו ב-1945.
בשנת 1949 למד אצל פרדריק ז'וליו-קירי בקולז' דה פראנס, שם קיבל תואר דוקטור ב־1954. ב-1959 הצטרף לצוות פיתוח גלאי החלקיקים CERN, אשר החליף את תא הבועות.
על פיתוח זה קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1992.
ז'ורז' שחאדה היה משורר ומחזאי לבנוני.
הוא כתב בצרפתית, והיה מקורב לסוריאליזם.
שחאדה היה בנם השני מתוך שישה ילדים של משפחה אמידה שחזרה ללבנון מאלכסנדריה, לאחר שירדה מנכסיה.
הוא למד משפטים והחל לעבוד במערכת השלטון הצרפתית.
בשנת 1951 הוא התחתן, ובשנת 1977 הוא התיישב בפריז בגלל מלחמת האזרחים בלבנון.
תחילה הזכירה יצירתו את פול ורלן וארתור רמבו.
מבקר אחד כתב, ששחאדה לא כותב את השירים, אלא שומר על לידתם.
סן-ג'ון פרס היה זה שפרסם את שחאדה בשנת 1931. בנסיעתו לצרפת בשנת 1933 הוא הכיר את פרס, מקס ז'אקוב ואת ז'ול סופרויאל.
אותו Monsieur Bob'le מחליט יום אחד להתיישב במקום בשם Paola Scala, והתושבים של כפר שכוח אל זה מתייחסים אליו כאל קדוש.
את שני המחזות הבאים ביים ז'אן-לואי בארו.
ב- "La Soirée des proverbes" יש כביכול עלילת מתח של רצח, אך זה כלל לא הנושא של המחזה.
המשורר שם במרכז את השפה ואת משמעות החיים.
המחזה Histoire de Vasco תורגם ל-25 שפות, וגם מחזותיו הבאים זכו להצלחה.
ז'ורס איוואנוביץ' אלפרוב היה פיזיקאי יהודי רוסי-בלארוסי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2000 (רבע), יחד עם הרברט קרמר (רבע) וג'ק קילבי (חצי), בגין תגליותיו שתרמו לתשתית האלקטרונית של טכנולוגיות המידע.
היה חבר הדומה (הבית התחתון בפרלמנט של רוסיה) משנת 1995.
אלפרוב נולד ב-1930 בעיר צ'אשניקי במחוז ויטבסק שבבלארוס (אז בילורוסיה, בברית המועצות), סמוך לגבול עם רוסיה ולטביה.
בתקופת האימפריה הרוסית הייתה עיר זו אחת הערים החשובות בתחום המושב היהודי, וגם כשאלפרוב נולד, היו עדיין יותר ממחצית תושבי העיר יהודים.
מרביתם הושמדו לאחר מכן בשואה.
אמו, אנה ולדימירובנה הייתה ספרנית יהודייה, ואביו, איוואן קרפוביץ' אלפרוב היה פועל קומוניסט, לוחם בצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה, שהפך בשנים שלאחר מכן למנהל בתי חרושת בדרגה די בכירה במפלגה.
אלפרוב היה בנם השני, הצעיר של בני הזוג ונקרא על שם המנהיג הסוציאליסטי הצרפתי ז'אן ז'ורס.
החל מ-1935 נדדה המשפחה בכל רחבי ברית המועצות, בעקבות מישרות הניהול המתחלפות של האב ורק לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה לבילורוסיה.
במהלך המלחמה נהרג אחיו הבכור של אלפרוב, מרקס, ששירת בצבא האדום.
אלפרוב סיים בית ספר תיכון לנערים במינסק, בירתה ההרוסה לאחר הכיבוש הנאצי, של בילורוסיה.
המשיך ללימודים גבוהים בלנינגרד, כיום סנקט פטרבורג, ב-Ulyanov Electrotechnical Institute, בו הוא קיבל תואר ראשון בדצמבר 1952. עבד ולמד לאחר מכן כחוקר זוטר (1953–1964) במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים, בלנינגרד וקיבל ב-1959 את אות הכבוד הראשון שלו מברית המועצות, בגין הישגיו במחקר מדעי אזרחי.
ב-1961 קיבל תואר קנדידט (מקביל לדוקטור) במדעים.
באותה שנה הוא נישא לתמרה דרסקאיה.
ב-1970 קיבל אלפרוב תואר דוקטור מדעים בפיזיקה ובמתמטיקה במכון יופה, והמשיך לעבוד במכון כחוקר ומנהל מעבדה.
ב-1972 התקבל כעמית באקדמיה הרוסית למדעים וב-1979 כחבר מלא.
ב-1987 מונה למנהל מכון יופה ובמקביל חבר האקדמיה הגרמנית למדעים.
שנה אחר כך מונה לדיקן הפקולטה לפיזיקה וטכנולוגיה של האוניברסיטה הטכנית של סנקט פטרבורג וב-1989 היה לסגן נשיא האקדמיה הרוסית למדעים ונשיא המרכז המדעי שלה בסנקט פטרבורג.
תחום מחקריו של אלפרוב היה פיזיקה ואלקטרוניקה של מבנים מעורבים (Heterostructures, טרנזיסטורים רגילים, כמו גם דיודות הלייזר שקדמו לתגליותיהם של אלפרוב וקרמר והיו כולם עשויים מסוג אחד בלבד של גביש מוליך למחצה, כגון סיליקון, גרמניום, וכו'.
קרמר, שותפו לפרס נובל, גילה ששימוש במבנים מעורבים - היינו טרנזיסטורים העשויים מכמה סוגי גבישים מוליכים למחצה, מגדיל את יעילותם ומהירותם בצורה משמעותית.
תגלית זו איפשרה התקדמות ושדרוג מהפכני בטלפונים הניידים, כמו גם בלווייני התקשורת.
אלפרוב גילה כיצד ליישם זאת גם בדיודות לייזר וכך קידם שינוי מהפכני דומה בתחום הסיבים האופטיים וקידום טכנולוגיות ה-LED (דיודה פולטת אור) וה-CD (תקליטור).
על שמו רשומים לפחות 50 פטנטים שונים בטכנולוגיית המוליכים-למחצה.
אלפרוב היה עורכו הראשי של עיתון מקצועי בפיזיקה היוצא ברוסית ובאנגלית - Technical Physics Letters והיה חבר מערכת בעיתון מקצועי רוסי נוסף.
כתב ארבעה ספרים בפיזיקה ולפחות 400 מאמרים מדעיים.
אלפרוב החל לחקור מוליכים למחצה ומבנים מעורבים ב-1962, שמונה שנים לפני קבלתו את הדוקטור בתחום.
ב-1971 היה זה דווקא מוזיאון מכון פרנקלין, מפילדלפיה, פנסילבניה, שהעניק לו את הפרס הראשון שלו בתחום זה.
שנה אחר כך העניקה לו גם ברית המועצות מולדתו את אחד הפרסים החשובים ביותר שלה - פרס לנין, בגין מחקר בסיסי בתחום המוליכים למחצה והמבנים המעורבים ופיתוח מכשירים שונים המבוססים על כך.
מאז קיבל עשרות פרסים על מחקריו בתחום, הן מברית המועצות ואחר כך רוסיה, והן ממדינות שונות ברחבי העולם, לרבות תואר קצין לגיון הכבוד הצרפתי, עד לקבלת פרס נובל לפיזיקה לשנת 2000 ועוד פרסים לאחר מכן.
אלפרוב היה ב-1995 בין מקימי מפלגת רוסיה ביתנו, בראשה עמד ויקטור צ'רנומירדין, ראש ממשלת רוסיה בשנים 1992 - 1998 (מרבית תקופת נשיאותו של בוריס ילצין).
אלפרוב אף היה נציג "רוסיה ביתנו" כציר בדומה הרוסית, ב-1995. המפלגה החדשה תמכה בילצין והייתה בעלת אידאולוגיה ליברלית כביכול, אך נחשבה בדרך כלל למפלגת הנומנקלטורה, המעמד העליון בתקופת השלטון הסובייטי.
אלפרוב פרש מ"רוסיה ביתנו", הצטרף לרשימת המפלגה הקומוניסטית הרוסית ונבחר מטעמה לדומה בבחירות 1999, אף שלא היה חבר המפלגה עצמה.
באותן בחירות כבר הפסיק ילצין את תמיכתו במפלגת "רוסיה ביתנו" והיא התפוררה כמעט לחלוטין ונעלמה בהמשך.
אלפרוב המשיך עם המפלגה הקומוניסטית, אף על פי שמעולם לא הצטרף אליה רשמית, ונבחר שוב מטעמה בבחירות 2003.
בבחירות 2007 הוא נבחר מטעמה כמספר שתיים ברשימה, מיד אחרי המנהיג הקומוניסטי זיוגאנוב, ואף פתח את דיוני הדומה החמישית, בתור זקן הצירים.
בבחירות 2011 לדומה השישית נבחר אלפרוב שוב, הפעם כמספר 4 ברשימה הקומוניסטית.
כזקן הצירים, הוא פתח שוב את דיוני הדומה השביעית, באוקטובר 2016.
ז'ורז' מינאטו פאולינו (בפורטוגזית: George Minatto Paulino, נולד ב-25 במרץ 1991) הוא כדורגלן עבר ברזילאי-איטלקי אשר שיחק בעמדת הקשר ההתקפי והחלוץ ונודע בכינוי ז'ורז'יניו (Georginho).
ב-2 בפברואר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד סנטו אנדרה.
באוגוסט הושאל לקלוב דה רגאטס ברזיל בה שיחק רק משחק אחד, ובתום העונה חזר לקאפיבריאנו.
במאי הצטרף לגוארני בה לא השתלב וכעבור 7 חודשים בלבד חזר לקפאיבריאנו.
ביולי הצטרף למחנה האימונים של בני סכנין וכעבור חודש חתם במועדון לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
ב-22 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי סכנין בהפסד 3-2 למכבי תל אביב בו אף הבקיע את שער הבכורה שלו במדי סכנין.
ב-21 במאי 2017, חתם ז'אורז'יניו לשלוש שנים בבית"ר ירושלים.
ב-29 ביוני 2017 ערך ז'ורז'יניו את הופעתו הבכורה במסגרת אירופית בו אף הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה בניצחון 4-3 על ואשאש ההונגרית.
ב-30 ביולי ערך את הופעתו הבכורה שלו בישראל במדי הקבוצה בניצחון 3-1 על מ.ס אשדוד במסגרת גביע הטוטו.
בבית"ר, ז'ורז'יניו הוסט מספר פעמים לעמדת החלוץ.
ב-11 באוקטובר 2019, לאחר שלא שיחק כמעט שנתיים לאור פציעה שוחרר רשמית השחקן מביתר ירושלים, לאחר שהגיע לסיכום עם הנהלת המועדון.
ז'ורז'יניו פרש ממשחק פעיל במרץ 2020 לאחר שסבל מפגיעה בסחוס של הברך שבעקבותיה עבר שני ניתוחים וניסה לחזור למגרשים פעמיים ללא הצלחה.
ז'ורנישצ'ה (באוקראינית: Жорнище; בפולנית: Żornyszcze; ביידיש: זשאָרניטש) הוא כפר במחוז ויניצה שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בתחילה היה הכפר בבעלות משפחות אצולה פולניות, ובחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל בתחום האימפריה הרוסית.
בשנות העשרים של המאה ה-20 נמנו בכפר כ-1,000 יהודים.
ב-16 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בו תוך זמן קצר 13 יהודים, והרסו את בית הכנסת המקומי, תוך שוד רכוש היהודים בכפר.
בספטמבר 1941 רוכזו כ-500 יהודי הכפר הנותרים בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם פליטים יהודים מוויניצה הסמוכה.
ב-27 במאי 1942 גורשו כל יושבי הגטו לאילינצי, ונרצחו שם.
ז'ורז'ה דה אמורים קמפוש (בפורטוגזית: Jorge de Amorim Campos, נולד ב-17 באוגוסט 1964 בריו דה ז'ניירו שבברזיל), המכונה ז'ורז'יניו (בפורטוגזית: Jorginho), הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת המגן הימני, ומאמן כדורגל בהווה.
ז'ורז'יניו נחשב לאחד מטובי המגנים הימניים בתקופתו, וזכה עם נבחרת ברזיל בכדורגל במונדיאל 1994, ואף נבחר לנבחרת מצטייני המונדיאל.
קריירת הבוגרים של ז'ורז'יניו החלה בשנת 1984, בקבוצת אמריקה מעירו ריו דה ז'ניירו, כאשר היה בן 18. כעבור שנה עבר לפלמנגו, שם שיחק חמש עונות, צבר 188 הופעות, הבקיע שבעה שערים, וזכה באליפות בשנת 1987. בשנת 1989 עזב את ברזיל וחתם בבאייר לברקוזן מליגת הבונדסליגה.
בלברקוזן שיחק שלוש עונות, צבר 87 הופעות והבקיע תשעה שערים.
בקיץ 1992 חתם ז'ורז'יניו בבאיירן מינכן, בה שיחק שלוש שנים, והיה חלק מחוליית הגנה קשוחה שכללה את לותר מתאוס, תומאס הלמר ואולף תון.