tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מזכיר שני של אגודת Teleia, אגודה שנלחמה במחלות מין
חבר לשכת הבונים החופשיים של אטווש
פלדש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אשתו הייתה ינקה בכרך (1873–1958), בתם של יעקב בכרך ושל לואיזה טאפלר, איתה התחתן ב-2 בדצמבר 1894 בבודפשט.
על דימום בגיל ההתבגרות וההיבטים האנדוקרינולוגיים שלהם.
המצב הנוכחי של דיסמנוריאה והטיפול בה.
על מחלות נשים: מניעה – הגנה – טיפול.
תפקיד האלכוהול במאבק במחלות מין ובזנות.
תצפיות ועצות מעשיות מרופא נשים מנוסה.
ספר ייעוץ רפואי לנשים צעירות.
(מהדורה רביעית, בודפשט, 1934; מהדורה 6 מתוקנת ומורחבת, בודפשט, 1942) - ספר
מה צריך לדעת על סרטן הרחם?
לאיוש פייר, (במקור וייס עד 1898, בהונגרית: Fejér Lajos; סיגט, 28 ביולי 1877 – בודפשט, 11 בפברואר 1945) היה אדריכל וקבלן בניין יהודי-הונגרי.
פייר היה הבעלים עם גיסו של אחת מחברות הבנייה הגדולות ביותר בממלכת הונגריה, בעל תואר "יועץ ראשי לממשלה".
לאיוש וייס נולד במשפחה יהודית ככבנם של סוחר העצים יעקב וייס ושל ינקה לווינגר.
ב-1899 קיבל תואר בהנדסה ובאדריכלות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה.
בהתחלה עבד במשרדו של אישטוואן מלר, פרופסור באוניברסיטה בה למד ולאחר מכן הפך לעצמאי.
בשנת 1906 הקים את חברת Fejér és Dános עם גיסו, לאסלו דאנוש (1884–1935), שהפכה לאחת מחברות הבנייה הגדולות בהונגריה והקימה חברות בנות וסניפים ברחבי הונגריה ומחוצה לה בדברצן, בשופרון ובסלוניקי.
אולם בנוסף, הוא עבד יחד עם איגנץ ריטר (1873–1926) עד 1919. החברה בנתה מספר מבנים ציבוריים ופרטיים בבודפשט, ארמונות בתי משפט ומפעלים רבים באזורי הכפר וערי השדה.
פייר היה מיוזמי בנייתן של דירות קטנות בבודפשט, וכאות הכרה בזכויותיו והישגיו מונה ל"יועץ הראשי לממשלה" ב-1927. הוא ייסד וערך את מגזין האדריכלות המאויר "מכרזים הונגריים" (Magyar Pályázatok).
הוא השתתף בעריכת מספר ספרים מקצועיים והיה חבר הנהלה במספר איגודים מקצועיים של אדריכלות, בנייה ויזמות.
הוא השתתף באופן פעיל גם בחיי הקהילה היהודית בהונגריה.
ב-12 במאי 1904 התחתן עם ברטה דויטש בבודפשט.
1904: המטה של חברת ברטו, נאג'ווארד
1909: שני בנייני מגורים, בודפשט, רחוב פן
כנסייה קלוויניסטית, אונגוואר - עבודה משותפת עם איגנץ ריטר
בית הכנסת, סיגט – עבודה משותפת עם איגנץ ריטר
בית הכנסת, נאג'סלש – עבודה משותפת עם איגנץ ריטר
תיאטרון, אונגוואר – עבודה משותפת עם איגנץ ריטר
בית נופש, בודפשט, Hunyadi János u.
בית העירייה, קאפושוואר (פרס ראשון) – עבודה משותפת עם איגנץ ריטר
בית הכנסת, אונגוואר (פרס שני) – עבודה משותפת עם איגנץ ריטר
מרחץ אדים ומקווה של הקהילה היהודית, מונקאץ' (פרס שני)
כמו כן, בהוראת הביטוח הלאומי ההונגרי (OTI), שופץ בית הקולנוע קורסו ברחוב ואצי, קודמו של תיאטרון פשטי של היום.
הם גם היו הקבלנים של מתחם המגורים הניסיוני Napraforgó utca.
שורה של בתי פקידים ופועלים נבנו בפרמארטון, שאיוסנטפטר, שאיוקאזינץ, שיוקזן, טוקוד, אירקוט ופיזפה.
לאיוש ואנדור (במקור ואַלְדֶר, בהונגרית: Vándor Lajos; בודפשט, 27 ביוני 1913 – ולס, 5 במאי 1945) היה משורר כשרוני יוצא דופן בסגנון כתיבתו ובתכנים, מחזאי יהודי-הונגרי, עורך עיתון שנספה בצורה טרגית בשואה.
לאיוש ואלדר נולד במשפחה יהודית כבנם של ואלדר מוריץ מארטון (1875–1925) קצין ראשי של שר בממשלת ממשלה (על פי רוב קולונל) ושל אידה קליין.
הוא סיים תואר במשפטים באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובמקביל ללימודיו באוניברסיטה, הוא הפך מומחה באריגה.
השירים הראשונים שלו פורסמו ב-1932 בכתב העת "רשם ללא שם" (Névtelen Jegyző), הם היו שירים בחריזה חופשית, קצרים עם גוון אישי.
לאחר זמן מה, האופי הפוליטי של שירתו הפך לעוצמתי יותר ויותר, ולעיתים קרובות הפנה את תשומת הלב לסכנות הפשיזם ביצירותיו.
שירתו זכתה להצלחה גם בחוגי התיאטרון של תנועת הפועלים.
לאחר סיום ה-Névtelen Jegyző, הוא עצמו ייסד וערך מגזין שיצא עשר פעמים בשנה, שהיה "חתך צולב" "Crosscut".
אולם בזמן עליית הפאשיזם לא הייתה לו עוד הזדמנות לערוך או לפרסם את יצירותיו, במלחמת העולם השנייה לא מצא עבודה אחרת עקב יהדותו ועבד במפעל אריגה.
בנוסף לשירים כתב גם כמה מחזות.
הוא נלקח למחנות שירות עבודה, משם נשלח תחילה למחנה הריכוז מאוטהאוזן ולאחר מכן למחנה המשנה גונסקירכן.
שותפו למחנה האסיר, גזה הגדוש, דיווח על מותו באופן הבא:
הוא נח בקבר לא מסומן בבית קברות החירום ליד בית החולים הזמני.
הוא התחתן, נולד לו ילד, התגבר על ההתלהמות המשובבת שלו והפך למפרנס רציני.
גם השירה שלו השתנתה במקצת.
הסכנה הפשיסטית, גילויי המבשר והפחד ממלחמת העולם ריסנו את ההתלהמות הפואטית המפלרטטת עם ציניות.
נכון שטבעו, הנוטה לסאטירה ורגיש לגרוטסקה, לא השתנה, אבל הוא נעשה קרבי מכוון יותר.
הוא היה ממורמר מכך שהסוציאל-דמוקרטיה בגרמניה אפשרה בחוסר אונים להיטלר לעלות לשלטון.
לכן, השמאלנות שלו התקרבה יותר לאנרכיזם מאשר לסוציאליזם.
הוא מצא דרך וחברים פחות ופחות.
שורת שירה טיפוסית מהתקופה הזו: "התקבץ סביב עצמך!
משורר חי כאן ביניכם (שירים, 1989)
שתי דרמות / טירטיוס / אגרטל פומפיאני ; עִם., הקדמה מאת Géza Hegedüs; Maecenas, Bp., 1990
כל השירים של Lajos Vándor ; אפר ווסט סייד פילוסופים, ניו יורק, 2019
כל מחזותיו של לאיוס ונדור ; West Side Philosophers, ניו יורק, 2020
לאיוש קמן, במקור קוֹהְן, הגרסה האוסטרית-הונגרית לכהן, בהונגרית: Kemény Lajos; אויפשט, 27 במרץ 1882 – ?
המאה ה-20) היה כימאי טקסטיל יהודי-הונגרי, תעשיין בעל מפעלים, בעל תואר "יועץ ממשלתי ראשי".
הוא היה המייסד או ממייסדי תעשיית צביעת הטכסטיל ההונגרית המודרנית ונשיא איגוד המהנדסים של הונגריה.
ניספה בשואה במועד ובמקום בלתי ידועים.
לאיוש קוהן (כהן) נולד במשפחה יהודית כבנם של פטר קוהן (1834–1884), מורה מהעיר אבה בהונגריה ושל רגינה וינטרשטיין (1842–1924) סוחרת כובעים.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, המשיך את לימודיו במחלקה לכימיה של האוניברסיטה המלכותית הממלכתית של הונגריה למדעים שימושיים, שאותם סיים ב-1903.(אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) בחופשות הקיץ עבד במפעל להדפסות על קרטון באוסטריה.
מפעל זה העסיק אותו ככימאי לאחר שסיים את לימודיו.
לאחר מכן נסע לגרמניה, שם קיבל עבודה באחד ממפעלי הצבע הגדולים במדינה.
גרמניה הייתה אז מרכז התעשייה הכימית העולמית והמובילה בתחום זה.
חברת התעשייה והמסחר להדפסה על קרטון שנוסדה בהונגריה ב-1906, הזמינה אותו מחו"ל למפעל שלה באובודה והעסיקה אותו ככימאי צבע.
הוא עבד במקום זה חמש שנים כמנהל המפעל וצייד את המפעל במכונות הטקסטיל החדישות ביותר.
ב-1911 הוא קנה את מפעל לצביעה בכחול בן יותר מ-100 שנה של "Finály Simon Fia", וכמה שנים לאחר מכן הקים באובודה מפעל משלו לצביעה וגימור בכחול.
בנוסף למפעל עסק גם בחקלאות וניהל רפת גדולה משלו.
בשנת 1928 נבחר לאחד מחברי הנהלת לשכת המהנדסים.
הוא כיהן כנשיא "האיגוד הטכני הלאומי" (איגוד המהנדסים של הונגריה) מספר פעמים.
ב-1931 מונה ליועץ הראשי לממשלה.
רעייתו הייתה פרנצישקה וגנר, איתה התחתן ב-4 ביוני 1908 בטרזווארוש, בודפשט.
הוא ואשתו נראו לאחרונה ב-28 באפריל 1944.
לאיוש פרלאגי (במקור פורייס, בהונגרית: Parlagi Lajos; סנטש, 5 בינואר 1877 – אושוויץ, דצמבר 1944) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון.
פרלאגי עסק בכל בכישרון יוצא דופן: משחק בתיאטרון, משחק בקולנוע, ניהול חברות, ניהול תיאטראות, ניהול בית קולנוע, הפקות ועוד.
לאיוש פורייס נולד במשפחה יהודית כבנם של דויד פורייס (1833–1906), עובד פרוות ושל לינקה (קרולינה) נוימן.
הוא למד בבתי הספר למשחק של זולטאן הורבאט ושל סידי ראקושי, ולאחר מכן חתם על חוזה עם התיאטרון ההונגרי בבודפשט.
משם עבר ללהקת התיאטרון של ג'רג' מיצ'אי, ולאחר מכן חתם עם ד"ר ינה ינוביץ', אצלו בילה 20 שנה כמזכיר, גזבר ראשי, שחקן ולבסוף כמנהל כל חברות של ד"ר ינוביץ'.
בשנת 1921 מונה למנהל התיאטרון (ההונגרי) של אוראדיה וניהל את התיאטרון במשך שלוש שנים בכשרון ובמומחיות רבים ובהתלהבות, אולם בשל רגשותיו ההונגריים הוא נחשד על ידי השלטונות הרומניים שהחליפו את השלטון ההונגרי ב-1920, הואשם באירדנטה ולכן לא יכול היה להמשיך ולהוביל את התיאטרון.
הוא פרש גם מהמשחק ויחד עם בלה היימן הקים חברת קולנוע בשם "חוג תיאטרון היימן".
כמנהל הקולנוע, הוא תמיד פינה מקום על הבמה שלו להופעות וסצנות אמנותיות בנוסף לסרטי קולנוע.
בין 1928 לבין 1933 הוא שוב היה מנהל תיאטרון באוראדיה ואז ב-1933 הזמין אותו הברון יאנוש קמן להיות המנהל של תיאטראות תליה בע"מ בקלוז'.
אשתו הייתה אילונה הלנה ארליך, איתה התחתן בסגד ב-14 בדצמבר 1903. בתם אילונקה פרלאגי הייתה שחקנית.
בשל יהדותה היא גורשה למחנה הריכוז שטוטהוף.
גורלה לא נודע וככל הנראה נספתה בשואת יהודי הונגריה.
(תיאטרון:זכרונות ספרו של לאיוש פרלאגי)
לאכול בגדול (במקור: Super Size Me, בתרגום חופשי מאנגלית: "הגדל אותי") הוא סרט קולנוע תיעודי שיצא לאקרנים בשנת 2004 ותיאר בדיקה שערך במאי הסרט, מורגן ספרלוק, אלו שינויים יחולל חודש של אכילת מזון מהיר ברשת "מקדונלד'ס" בגופו ובחייו.
הסרט היה מועמד לפרס האקדמיה לקולנוע בארצות הברית וזכה במספר פרסים לסרטים תיעודיים.
לפי טענות שונות, היה הסרט אחד הגורמים להוספתם והדגשתם של פריטים בריאים יותר ברשת "מקדונלד'ס".
המניע הראשוני לסרט היה תביעתן של שתי ילדות במשקל עודף חריג לגילן נגד "מקדונלד'ס", בטענה שהמזון שם משמין.
השופט במשפט קבע כי אם הן יצליחו להוכיח את טענתן, כי אכילה ב"מקדונלד'ס" מזיקה לבריאות, תאושר התביעה.
בתחילת הסרט, ספרלוק ניגש לבדיקה התחלתית אצל שלושה רופאים שונים (רופא לב, מומחה למערכת העיכול ורופא כללי) ונמדד מצבו הבריאותי, שהיה טוב.
ספרלוק יצא לבדוק את הטענה והחליט לאכול אך ורק ב"מקדונלד'ס" במשך חודש ימים.
כללי הניסוי היו אכילה ושתייה ב"מקדונלד'ס" בלבד, דגימת כל הפריטים בתפריט לפחות פעם אחת, היענות להצעות "להגדיל" בכל מקום שבו הוצעו, ואכילת סלט פעם בעשרה ימים, אבל רק אם הוא נמצא בתפריט.
במהלך הניסוי האביס ספרלוק את עצמו בהתמדה, כאשר לעיתים קרובות הוא כופה על עצמו לאכול גם כאשר לא היה רעב, ומשקלו עלה מ-84 ק"ג ל-95 ק"ג.
ספרלוק דיווח במהלך הניסוי על כאבי ראש, דיכאון, אין אונות, פרפורי לב, מצב ירוד של הכבד, ועוד.
טענתו הייתה כי אכילת מזון מהיר והיעדר פעילות גופנית (ספרלוק אפילו הגביל את ההליכה במהלך הניסוי) גרמו להידרדרות במצבו.
במקביל לתיעוד הניסוי, ספרלוק מציג נתונים על מגפת ההשמנה בארצות הברית, ועל רשתות המזון המהיר, כשהוא מתמקד במקדונלד'ס במיוחד.
הסרט "לאכול בגדול" זכה ב-3 פרסים ב-2004:
"פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר".
סרטו של ספרלוק זכה להדים רחבים, הכנסות גבוהות מאוד לסרט תיעודי ולמספר פרסים בולטים בפסטיבלי סרטים, וביניהם פסטיבל סאנדנס.
המטרה שבגללה נעשה הניסוי המתועד בסרט לא הושגה, והשופט במשפט דחה את תביעתן של הילדות.
גורמים רבים קישרו את סרטו של ספרלוק לגל של סרטי דוקו-אקטיביזם, המנגחים את הערכים הקפיטליסטיים והשמרניים בארצות־הברית, אם כי ספרלוק עצמו הסתייג מקישור כזה, והדגיש כי מטרת סרטו הייתה להצביע על הרגלי חיים לא בריאים של אמריקנים רבים, ולעורר את המודעות לצורך באכילה נבונה ובפעילות גופנית.
"מקדונלד'ס" טענה למספר אי־דיוקים מהותיים בסרט, וגרסה כי הצגתו לא השפיעה כלל על מדיניותה, אך בעקבותיו ובעקבות סרטים דומים העצימה את הדגש שהיא שמה על אכילת מזון בריא.
חלק מהאנשים שצולמו לסרט תבעו את ספרלוק בגין הוצאת דיבה.
תגובה אחרת לסרט הייתה שורה של ניסיונות שנערכו כדי לאשר או להפריך את מסקנות הסרט התיעודי של ספרלוק.
ג'יימס פיינטר מהפקולטה למדעי המשפחה והצרכנות באוניברסיטת מזרח אילינוי ערך מחקר, בו חיקה את ניסויו של ספרלוק באמצעות שני סטודנטים שהתנדבו לאכול אך ורק במקדונלד'ס במשך 30 יום.
הוא הנציח את הניסיון בסרט בשם "לאכול במידה" (Portion Size Me).
מסקנת המחקר שערך הייתה כי האוכל ב"מקדונלד'ס" אינו מהווה סכנה בריאותית, אך אכילה מופרזת, ובמיוחד של מנות מופרזות, עלולה לגרום לעליה במשקל.
וים מיי ההולנדי, עורך מדור האוכל לשעבר של היומון ההולנדי "אלחמין דאחבלאד", שחזר במדויק את הניסוי של ספרלוק, כשהוא אוכל אך ורק ב"מקדונלד'ס" במשך שלושים יום, אך בליווי המלצות לאכילה נכונה של ד"ר יאפ פוחטלו מהמרכז הרפואי של אוניברסיטת ליידן.
ככלות הניסוי ירד מיי במשקלו ב-6.3 ק"ג, לחץ דמו והיקף מתניו ירד ושיעור הכולסטרול בדמו צנח.
ההבדל העיקרי בין הניסויים היה צריכה גדולה יותר של סלטים אצל מיי, וכן הבדלים מסוימים בתפריט בין מסעדות "מקדונלד'ס" בארצות־הברית ובהולנד.
ניסוי אחר ערך במאי הסרטים התיעודיים סקוט קסוול מניו ג'רזי שבארצות־הברית.
בסרט, שחיקה את ספרלוק בכל היבט, כולל סגנון השפם, אבל עם מינון גדול יותר של סלטים.
עם סיום הניסוי נבדק קסוול שוב וגילה כי ירד ב-10 קילוגרם ובמדדי תפקוד הכבד והכולסטרול שלו חל שיפור משמעותי.
מסקנתו הייתה כי הבעיה אינה האוכל ב"מקדונלד'ס" אלא אכילת יתר ומתח הקשור בעשיית סרטים על אכילת יתר.
סוסו ויילי מ-CEI ערכה ניסוי כפול באורכו מזה של ספרלוק, כשהשינוי העיקרי היה פעילות גופנית מפעם לפעם וכן צריכת קלוריות בכמות פחותה (ספרלוק צרך כמות כפולה מהדרוש לגופו מדי יום.
ויילי צרכה כמות המתאימה לדרוש לגופה).
תוצאות הניסוי שלה היו ירידה של 8 ק"ג במשקל, ירידה באחוזי הכולסטרול ושיפור בהרגשתה הכללית.
ב-2009 ערך טום נוטון ניסוי תגובה, כשהוא טוען שאכילת 5,000 קלוריות ביום מכל מזון שהוא גורמת לבעיות בריאותיות.
לטענתו יש להמעיט באכילת פחמימות וסוכרים ולשמור על מסגרת קלורית.
הוא ירד מעל 6 ק"ג בחודש, ותיעד את הניסוי בסרט ב"שמנצ'יק" הנתמך גם בהסברים מדעיים לכך שהצטברות הכולסטרול נגרמת על ידי הסוכר ולא על ידי השומנים.
לאלו שיפרין (בספרדית: Lalo Schifrin; 21 ביוני 1932 – 26 ביוני 2025) היה פסנתרן ומלחין ממוצא יהודי-אמריקאי יליד ארגנטינה, שנודע בין השאר כמלחין נעימת הנושא לסדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית".
לאלו שיפרין נולד בשם בוריס קלאודיו שיפרין לאב יהודי ולאם קתולית בבואנוס איירס.
אביו, לואיס שיפרין, היה כנר ראשון בקבוצת הכינור השני בתזמורת תיאטרון קולון במשך שלושים שנה.
בגיל שש החל שיפרין תקופת לימודי פסנתר בת שש שנים אצל אנריקה ברנבוים, אביו של הפסנתרן והמנצח דניאל בארנבוים.
בגיל 16 החל שיפרין ללמוד פסנתר אצל הגולה הרוסי אנדריאס קאראליס, שהיה ראש הקונסרבטוריון של קייב, והרמוניה אצל המלחין הארגנטינאי חואן-קרלוס פאס.
בתקופה זו גם החל להתעניין בג'אז.
הוא למד לתואר ראשון בסוציולוגיה ובמשפטים באוניברסיטת בואנוס איירס, אך המוזיקה מילאה את חייו.
בגיל 20 קיבל מלגת לימודים בקונסרבטואר של פריז, ושם למד אצל אוליבייה מסייאן ושרל קכלין, תלמידו של מוריס ראוול.
בלילות ניגן ג'אז במועדוני פריז.
בשנת 1955 ייצג שיפרין את ארצו בפסטיבל הג'אז הבינלאומי בפריז.
אחרי שובו לארגנטינה הקים תזמורת ג'אז, להקה בת 16 כלים, שהשתתפה דרך קבע בתוכנית בידור שבועית בטלוויזיה של בואנוס איירס.
הוא הוזמן להופיע גם בסרטי קולנוע, בטלוויזיה וברדיו.
בשנת 1956 פגש את דיזי גילספי והציע לכתוב יצירה ארוכה לתזמורת הג'אז של גילספי.
שיפרין השלים את היצירה, "גילספיאנה", בשנת 1958. בהמשך אותה השנה החל לעבוד כמעבד מוזיקלי לתזמורת הריקודים של .
בהיותו בניו יורק בשנת 1960 פגש שיפרין את גילספי, שפירק בינתיים את תזמורתו בגלל בעיות מימון.
גילספי הזמין את שיפרין להיות הפסנתרן בחמישייה שלו, והוא עבר להתגורר בניו יורק.
ב-1963 עבר להוליווד לכתוב מוזיקה לסרט הרפתקאות בהזמנת חברת MGM.
שנת השיא שלו הייתה 1966, כשהוציא את טרילוגיית האלבומים המפורסמת שלו: פסקול הסרט "שורת המרצחים" ("Murderer's Row") בכיכובם של דין מרטין ואן מרגרט, תקליט שהוקדש למרקיז דה סאד (יוני 1966), ופסקול הסרט "המורד" בכיכובו של פול ניומן.
באותה שנה גם הלחין את נעימת הנושא לסדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית".
שיפרין כתב יותר ממאה פרטיטורות לסרטי קולנוע, לטלוויזיה ולמשחקי וידאו.
בין הידועים שבהם "משימה בלתי אפשרית", "הנשר נחת", "מאניקס", "הנועזים בעורף האויב", "המורד", "השועל", "הנער מסינסינטי", "בוליט", "הארי המזוהם", "מסע הארורים", "חברים, חברים, אבל..." ועוד.
ב-2019 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד.
בהכרה בכישרונו היוצא דופן של מאסטרו רוד שכטמן לאחר ניצחונו ב-גביע העולם במוזיקה קלאסית, לאלו שיפרין הזמין את שכטמן בשנת 2024 לאחד כוחות במטרה ליצור יצירת מופת המוקדשת לארצו.
התוצאה היא סימפוניה מונומנטלית של 35 דקות לעודקה עם כמעט 100 מוזיקאים.
כאות כבוד לארצו מולדתו, ארגנטינה, הסימפוניה שואבת השראה מההיסטוריה של המדינה במהלך 40 השנים האחרונות, ומעבירה מסר עמוק של תקווה לעתיד.
היצירה כתובה בשלושה תנועות, ומכילה אלמנטים קולנועיים וקלסיים, סימן היכר לשיתוף הפעולה הייחודי בין שיפרין לשכטמן.
יחד, הם מאחדים בצורה מושלמת את ההַגְּדוּלָה של הקולנוע עם העומק והמסורת של היצירה הסימפונית, ויוצרים שיתוף פעולה חסר תקדים בקריירה של שיפרין.
הסימפוניה הזו תוכננה להתקיים באולמות הקונצרטים המובילים בעולם, עם תחילת השקת המהדורה שלה בתיאטרון בפלסיו ליברטד, במקביל לציון מלאת מאה שנה לתיאטרון.
הקונצרט היה צפוי להיות רגע מכריע בעולם האמנויות, עם סימפוניה המיועדת לעצב את "המוזיקה הקלאסית של העתיד," ומשלבת באופן מושלם מסורות נצחיות עם פרספקטיבה חדשנית.
כדי להוסיף עוד יוקרה לאירוע, הבכורה כללה גם ביצוע סימפוני של נושא "משימה בלתי אפשרית," לפני השקת הסרט החדש "משימה בלתי אפשרית: גזר דין אחרון," בכיכובו של טום קרוז, אשר הושק ב-23 במאי 2025 בארצות הברית.
התוכנית כללה יצירות קולנועיות נוספות שכתב שיפרין, ומטרתה הייתה להבטיח כי האירוע יכבוש את הקהל העולמי ויתייצב כאחד האירועים התרבותיים החשובים ביותר של השנה.
בָּגָטֵלָה בלה מינור (WoO 59), המוכרת בשם לאֶלִיזֶה (מגרמנית: Für Elise), היא יצירה קצרה לפסנתר פרי עטו של המלחין הגרמני לודוויג ואן בטהובן.
הבגטלה היא מיצירותיו הידועות של בטהובן בפרט, ונמנית עם היצירות הפופולריות ביותר במוזיקה הקלאסית בכלל.
היצירה לא פורסמה בימי חייו של המלחין והתגלתה רק 40 שנה לאחר פטירתו, בידי המוזיקולוג הגרמני לודוויג נוֹהל.
בכתב היד המקורי של היצירה התנוססה ההקדשה "לאֶליזֶה ב־27 באפריל מאת ל.
קיימת מחלוקת ערה בקרב מבקרי וחוקרי בטהובן בנוגע לזהותה של "אליזה".
בעבר הייתה מקובלת הצורה המעוברתת "לְעַלִּיזָה" כשם היצירה.
היצירה "לאֶליזֶה" בנויה בצורת רונדו בת חמש חטיבות: A–B–A–C–A.
היא כתובה במשקל שלוש שמיניות.
הוראת המפעם שלה היא "Poco moto", כלומר "בתנועתיות".
הפזמון החוזר של צורת הרונדו (A) בנוי כשלעצמו בצורה תלת־חלקית: א–ב–א.
חלק [א] נפתח במוטיב המפורסם של היצירה – שרשרת מתפתלת של תווי שש-עשריות, שמתחילה בצליל מי ונגמרת בצליל לה.
החזרתיות של המוטיב (16 פעמים לאורך היצירה) והתזזיתיות הכרומטית שלו בסגנון פרפטואום מובילה תרמו לביסוסו כאחד המוטיבים המוזיקליים המוכרים ביותר.
המשך המלודיה מתבסס על נגינת ארפג'י המתפרסת בין זוג ידיו של הפסנתרן.
ההרמוניה נעה לסירוגין בין הטוניקה לה מינור לדומיננטה מי מז'ור.
חלק [ב] של הנושא החוזר עובר לסולם המקביל דו מז'ור, שבו מתנגנת סקוונצה יורדת המפתחת את התבנית הריתמית שהוצגה בהתחלה.
לאחר מכן מגיע קטע מעבר משעשע, אחד מסימני ההיכר הבולטים של היצירה, שלאורכו הצליל מי קופץ במהירות בין אוקטובות שונות ואז נקשר בסלסול כרומטי עם הצליל רה-דיאז.
חטיבה B היא אפיזודה שירתית בסולם הסובמדיאנטה פה מז'ור.
בניגוד לפשטות הנוגה של הנושא החוזר, שנסמך על חזרתיות, תבניות ריתמיות קבועות ופונקציות הרמוניות בסיסיות, המלודיה החדשה היא עליזה, גלנטית והומופונית.
היא אף מעוטרת בתווי קישוט, בתווי מעבר כרומטיים ובאפוג'אטורות, וההרמוניה המלווה אותה מוצגת בתבנית בס-אלברטי.
בהמשך החטיבה, מופיעה נגינה נמרצת של מלודיה בחלקי שלושים-ושתיים ביד ימין.
האפיזודה השנייה (חטיבה C) מגיעה לאחר החזרה על חטיבה A.
מעל נקודת עוגב פועמת בתבנית תווי שמיניות מזדחלת לאיטה מלודיה אפופת מסתורין.
חלק מצליליה זרים לנקודת העוגב, מה שמערער את היציבות של הקטע ומעמעם את המתח ההרמוני.
האפיזודה חוקרת אזורים טונליים חדשים שלא נבחנו עד כה ביצירה, כמו סולם רה מינור והאקורד הנפולטני סי-במול מז'ור.
האפיזודה מסתיימת באתנח-דומיננטי על אקורד מי מז'ור, שאחריו מגיע קטע מעבר מבריק עם ארפג'ו לה מינור במקצב טריולות וסולם כרומטי יורד.
בתום המעבר שב הרונדו למופע האחרון של נושא החוזר.
בָּגָטֵלָה היא סוג של יצירה קצרה ופשוטה, הנכתבת בדרך כלל לפסנתר.
לאורך חייו, חיבר בטהובן עשרות בגטלות, ובהן 24 שפורסמו באופן רשמי עם מספרי אוֹפּוּס, וכן בגטלות שלא ממוספרות לפי אופוס .
ב־1822 העלה בטהובן מבין כתביו 11 יצירות קצרות, על מנת לערוך אותן ולפרסמן כ"בגטלות".
שנה שלאחר מכן, ב־1823, עלה בידו להוציא לאור את 11 הבגטלות, שלימים קוטלגו באופוס 119 של יצירותיו.
סביר שהשמיט אותה משום שסגנונה לא הלם את סגנון יתר הבגטלות באופוס.
העתק כתב היד המקורי (1867)
הבגטלה, שלא פורסמה בימי חייו של בטהובן, התגלתה לראשונה ב־1865, בידי המוזיקולוג הגרמני לודוויג נוהל , בעזבונה של הגברת בָּבֶּט ברדל (Babette Bredl), מורה בגמלאות מהעיר מינכן.
נוהל, שביקר בביתה של ברדל כדי לבחון כתבי יד שברשותה, זיהה באופן מיידי את כתב ידו של בטהובן וניגן מתוכו בהתלהבות את היצירה בפני ברדל.
בהסכמתה, העתיק נוהל את כתב היד ופרסם אותו שנתיים לאחר מכן, ב־1867, בספרו "מכתבים חדשים של בטהובן" ("Neue Briefe Beethovens").
בתחתית העמוד הראשון של תווי היצירה, צירף נוהל הערת שוליים:
כתב היד המקורי שגילה נוֹהל נהפך במרוצת השנים לגרסה המבוצעת והידועה כיום ברחבי העולם.
אולם, כתב היד אבד עם השנים ולא נותר ממנו זכר.
לפיכך, מועד כתיבת היצירה, וכן אותנטיות ההקדשה "לאֶליזֶה", נותרו לוּטים בערפל.
עם זאת, קיימות שתי גרסאות מוקדמות של הבגטלה: סקיצת אוסף לנדסברג וטיוטת בּוֹן.
בספריית המדינה בברלין נשתמרה הסקיצה המוקדמת ביותר של "לאֶליזֶה", שכתיבתה מתוארכת לשנת 1808. היא נמצאת בעמוד 149 מתוך קטלוג מס.
מבין הרישומים הראשוניים ששורבטו בזריזות על גבי גיליון החמשות, ניתן לזהות במרכז העמוד את המלודיה הראשית של הבגטלה בשלב כתיבה די מפותח, אך ללא הליווי ביד שמאל.
במוזיאון "בית בטהובן" בבון אצור גיליון חמשות כפול (bifolium) בן ארבעה עמודים, שמקוטלג כ-BH 116. על פני עמודים 1 ו-4 של הגיליון חיבר בטהובן טיוטה מלאה של "לאֶליזֶה".
בעמודים 2 ו-3 ובמרבית עמוד 4 מופיעים קטעים מתוך שתי יצירות אחרות פרי עטו של המלחין – מוזיקת הליווי למחזה "אגמונט" מאת גתה (אופ.
בטיוטת בון של "לאֶליזֶה" ניתן לזהות בבירור שני שלבי כתיבה, הנבדלים זה מזה במכשיר הכתיבה שבו השתמש בטהובן:
השלב המוקדם, שמתוארך לאביב 1810, נכתב בעט דיו.
למרות כתב היד המרושל של המלחין ואי הסדר השורר על גבי הגיליון, אפשר להבחין כי מדובר בטיוטה מתקדמת של "לאֶליזֶה", שבינה לבין הגרסה המבוצעת כיום קיימים הבדלים ספורים בלבד.
הדבר מעיד על כך שבטהובן הסתמך על טיוטת בון כשחיבר את כתב היד המקורי, אך הוסיף כמה שינויים מינוריים לפני שחתם את היצירה.
נדמה כי בטהובן לא החזיק בעותק נוסף של היצירה טרם מסרה לידי "אֶליזֶה" ב־1810, הן משום שלא התכוון לפרסמה אלא להעניקה במתנה והן משום לא נהג לחבר יותר מכתב יד אחד ליצירה.
עם זאת, הוא שמר את הטיוטה בין כתביו למקרה שימצא לה שימוש בעתיד.
12 שנים לאחר מכן, ב־1822, חזר אליה בטהובן וערך בה שורה של תיקונים בעיפרון, שדורסים או מוסיפים לכתוב בעט, כאשר נערך לפרסמה כחלק מקובץ 11 הבגטלות אופ.
119. ראיה לכך היא הכותרת "No.
12" שהוסיף בפינה השמאלית-עליונה בעמוד 1, המצביעה על כוונתו לכלול אותה כיצירה השנים-עשר בקובץ, אך לבסוף חזר בו.
פרט לניסיונות השלמת הבגטלה בשילוב עריכות העיפרון המאוחרות, בין היתר בידי המוזיקולוגים בארי קופר ב־1989 ומריו אשאואר (Mario Aschauer) ב־2021, גרסת 1822 נשארה כמעט בלתי־מוכרת בעולם המוזיקה הקלאסית.
על אף שגרסת 1822 אינה חורגת בתכלית מתכניה של טיוטת 1810 ומהדורת 1867, אכן ניכרים בה כמה שינויים בולטים המבדילים אותה מהנוסח המוכר:
הוראת המפעם "Molto grazioso" ("בחינניות יתרה") במקום "Poco moto" ("בתנועתיות") בכתב היד המקורי.
הוספת סימני הפסקה (𝄿) לתחילת כל תיבה ביד שמאל במלודיה הראשית (חטיבה A), שמעכבים את תבניות הארפג'ו בשש-עשרית אחת.
ההסטה יוצרת חפיפה מלודית בין נגינת יד שמאל ליד ימין, ובכך צורת הליווי נהיית מתוחכמת יותר.
מיקום צליל הבס לה בתחילת תיבות 4 ו-8 באוקטבה אחת נמוכה יותר, מה שמעניק לליווי צליל עמוק ועשיר יותר.
בטיוטת 1810 צירף בטהובן לתחילת חטיבה B (בפה מז'ור) קטע בן ארבע תיבות, שככל הנראה בוטל עם כתיבת כתב היד המקורי ולכן לא מנוגן כיום.
אולם, עריכת העיפרון שהוסיף בטהובן ב־1822 לנגינת יד שמאל מרמזת כי התכוון להשאיר את הקטע למרות הביטול, או שמא שכח שביטל אותו מפאת הזמן הארוך שעבר בין הגרסאות.
בתיבה השלישית של חטיבה B בטיוטת 1810 מופיעה מלודיה פשוטה היורדת מהצליל לה לצליל דו, חלופה לרעיון מלודי מוקדם ומורכב יותר שמופיע לימינה ובוטל במחיקת עט.
בגרסת 1822 סימן בטהובן את המלודיה הפשוטה במחיקת עיפרון, ואילו מעל הרעיון המלודי המחוק שרבט קו גלי, הסימון הידוע של בטהובן לעריכת "", שמנחה להתעלם מהמחיקה ולשחזר את הכתוב.
לפיכך, נדמה כי ב־1822 דווקא המלודיה המקורית המורכבת, שכוללת צליל סי במול בצירוף שבעה או שמונה תווים, נשאה חן בעיניו של בטהובן יותר מאשר המלודיה הפשוטה שהגה בכתב היד שהעניק ל"אֶליזֶה".
שינויים צורניים נרחבים – לצד העריכות המלודיות, סידר בטהובן מחדש את מבנה היצירה באופן ניכר.
למשל, מוסיף המלחין קטע מעבר חדש בן ארבע תיבות בסיום חטיבה C, שמבוסס על המוטיב הראשי של הבגטלה.
אולם, השינוי העיקרי הוא הזזת קטע ארפג'ו הטריולות לשלב מאוחר יותר ביצירה וחיבור מופע נוסף של הפזמון החוזר בסיום היצירה.
הלה החיל את השינוי הזה באמצעות שתי הערות טקסטואליות שנעץ לצד התווים: מעל קטע ארפג'ו הטריולות רשם "100 de=", ומעל תיבה 22 בסיום חטיבה A רשם "Ende Vi=100".
הערות מסוג זה הן שיטה ידועה של בטהובן שבעזרתה חיבר יחדיו חלקי סקיצות שפזורים במיקומים מרוחקים זה מזה בגיליון הטיוטה.
המקום בסקיצה שנקטע או שנזקק לעריכה מסומן ב-"Vi" ונועד למשוך את תשומת הלב ולקשר לחלק המשלים שלו המסומן ב-"de".
כך, בצירוף התחילית "Ende" ("סיום"), על קורא הטיוטה להמשיך ישירות לסיום היצירה, היכן שמופיע הסימון "de", במקום רצף הנגינה הרגיל כפי שכתוב בתווים.
סיום חדש – בגרסת 1822 מציין בטהובן כי המופע האחרון של הפזמון החוזר ברונדו ינוגן ב-"Una Corda" (לחיצה על הדוושה השמאלית בפסנתר), שמשקיטה את צלילי הנגינה ומשרה אווירה שאננה ונינוחה.
יתרה מכך, בטהובן הגה סיום חדש לבגטלה, שמכיל אפוג'אטורה פשוטה מהצליל סי לצליל הטוניקה לה.
לדברי המוזיקולוג בארי קופר, טיוטות מוקדמות ליצירותיו של בטהובן אינן תופעה יוצאת-דופן, אך לראייתו, מציאת גרסה מאוחרת יותר מזו שמוכרת כיום, במיוחד כזו שנחשבה בעיני המלחין למשופרת ומשוכללת יותר, היא בגדר חשיבות נעלה.
בקרב חוקרי בטהובן קיימים חילוקי דעות בדבר זהותה של הנמענת "אֶליזֶה", ששמה הוזכר בהקדשה שהתנוססה על גבי כתב היד המקורי שגילה נוֹהל.
לא זו בלבד, אלא שבחלוף הזמן נעלמו עקבותיו של כתב היד, ולכן בלתי אפשרי לבחון את כתיב ההקדשה מקרוב ולדלות ממנה רמזים נוספים שעשויים לשפוך אור על זהותה של "אֶליזֶה".
עבור רבים, ההקדשה מרמזת על יחסים אינטימיים עם הנמענת, או לכל הפחות רחשי אהבה שהרעיף עליה בטהובן, ואלו מעניקים נופך מיוחד לתוכן המוזיקלי של היצירה.
לכן, עד עצם היום הזה נעשו מאמצים כבירים על מנת לחשוף את זהותה האמיתית.
חלק מן ההשערות המרכזיות מנסות להתחקות אחר אישה בשם "אֶליזֶה" או בשם דומה מבין מעגל החברים הקרוב של בטהובן בתקופת כתיבת היצירה.
במהדורת 1867 של "לאֶליזֶה" ציין מגלה היצירה לודוויג נוֹהל בהערת שוליים כי כתב היד הגיע לידיה של גברת ברדל ממינכן מעזבונה של תֶרֶזֶה פון דרוֹסדִיק מַלפָאטי פון רוֹהרֶנבַּך צוּ דֵּצָה (Therese von Droßdik Malfatti von Rohrenbach zu Dezza).
תרזה הייתה פסנתרנית מוכשרת, תלמידתו, ידידתו ומושא אהבתו של בטהובן, ששאף להינשא לה באביב 1810, אז הייתה בת 18. ב־1925 פרסם המוזיקולוג הגרמני מקס אוּנגֶר מאמר שבו עמד על הזיקה שבין בטהובן ומלפאטי, והציג מכתב שחיבר עבורה המלחין.
עם זאת, מתוך מכתבים רבים שחיבר בטהובן עבור הברון איגנץ פון גלייכנשטיין, חברו הקרוב שבאותה תקופה היה מאורס לאנה, אחותה של תרזה, עולים לבטיו הפנימיים ונטייתו של המלחין לשאת את מלפאטי לאישה.
לפיכך, תוכנה המקורי של ההקדשה עשוי היה להיות "Für Therese", ולא "Für Elise".
מאז פרסום המאמר, הטילו חוקרים ספק באשר להשערה של אונגר, וביניהם ריטה סטבלין וקלאוס מרטין קוֹפִּיץ שתהו כיצד נוֹהל, חוקר בטהובן מוערך שהיה מיומן בפענוח כתב ידו של המלחין, היה מסוגל לבצע טעות שכזאת מבלי משים.
שניהם אף הזכירו במאמריהם שנוֹהל ציין במפורש במהדורת 1867 שהיצירה לא הוקדשה למלפאטי.
בשורת מאמרים שפרסם המוזיקולוג הגרמני קלאוס מרטין קוֹפּיץ , החל מרשומה קצרה בעיתון דר שפיגל מ־2009 ועד מאמר נרחב בנושא שהתפרסם ב־2020, טען הלה באדיקות כי הנמענת "אליזה" היא למעשה מריה אווה "אליזבת" רֶקֶל (Elisabeth Röckel), זמרת סופרן ממעגל החברים של בטהובן, שהייתה בת 17 בעת כתיבת היצירה.
היא הייתה אחותו הצעירה של זמר הטנור יוזף אוגוסט רקל , ידידו הקרוב של בטהובן, שב־1806 ביצע את תפקיד דמותו של "פלורסטן" בבכורת גרסתה השנייה של האופרה "פידליו" פרי עטו של המלחין.
אף על פי שקיבלה את השם "מריה אֶווה" בטקס טבילתה, טען קוֹפּיץ כי רקל לא הצליחה להתרגל לשמות הללו ונהגה לכנות את עצמה "אליזבת", על שם אמהּ.
בנוסף, הלה מספק במאמריו ראיות לכך שרקל השתמשה באופן רווח בשם "אליזבת", או בקיצוריו השגורים "אֶליזֶה" או "אֶליס", בתקופה שבה התוודעה בפני בטהובן.
למשל, מתוך פנקס דיירים מהשנים 1805–1807 של "התיאטרון על נהר וינה" עולה כי רקל התגוררה בצעירותה כדיירת-משנה בבניין התיאטרון, בדירה שהייתה שייכת למשפחת זמרת הסופרן אנה מילדר-האופטמן .
לצד אחיה הגדול, שנרשם בפנקס בשם "Jos Röckl", רשומה גם היא בשם "Elis Röckl".
בנוסף, ב־1813 התחתנה רקל עם המלחין יוהאן נפומוק הומל, חברו הטוב של בטהובן.
ברישום טקס הטבילה של בנה אדוארד שנערך ב־9 במאי 1814, נרשמה בשם "מריה אווה אֶליזֶה".
קוֹפִּיץ משער כי היצירה נכתבה עבור רקל כמחוות פרידה ממנה טרם עזבה את וינה באפריל 1810 ועברה לעיר במברג שבמדינת בוואריה, שם הצטרפה לתיאטרון העיר וביצעה את תפקיד דמותה של "דונה אנה" באופרה "דון ג'ובאני" מאת מוצרט.
לשם הפרכת התאוריה לפיה היצירה הוקדשה לתרזה מלפאטי, קוֹפִּיץ מזכיר את הצעתו של נגן העוגב והמוזיקולוג הגרמני יוהנס קווק לפיה צלילי הפתיחה של הבגטלה טומנים בחובם צופן לשמה של אֶליזֶה.
כתיב שמה בגרמנית הוא E–[L]–[I]–S–E – האותיות "E" מצפינות את צלילי ה-מי במנגינה, ואילו האות "S", קיצור מקובל של הצליל "Es" (מי-במול בשיטה הגרמנית), מצפינה את הצליל רה-דיאז בתחלופה אנהרמונית.
ב־2014 פרסמה המוזיקולוגית הקנדית ריטה סטבלין מאמר שבו הציעה כי אליזבת ברנספלד (Elisabeth Barensfeld), זמרת סופרן שהייתה בת 13 בעת כתיבת היצירה, היא הנמנעת "אֶליזֶה".
ברנספלד נולדה ב־1796 בעיר רגנסבורג שבמדינת בוואריה, ובגיל צעיר עברה לווינה, שם למדה זמרה אצל זמר האופרה ג'וּזֶפֶּה סיבּוֹני ואצל המלחין הנודע אנטוניו סליירי.
ברנספלד זכתה להכרה ולקריירה משגשגת כילדת-פלא הודות לקולה יוצא הדופן והופיעה בפני קהלי קונצרטים ברחבי וינה.
בשולי מאמרה, מציינת סטבלין כי הזמרת הצעירה חיה באותה תקופה תחת חסותו של הממציא הגרמני יוהאן נפומוק מלצל והתגוררה עמו בדירתו.
מעבר לרחוב מגוריהם התגוררה תרזה מלפאטי ומשפחתה.
סטבלין משערת כי ברנספלד, שיְתרה על הצלחתה בתחום הזמרה אף נגנה בפסנתר, בוודאי קיבלה שיעורי נגינה משכנתה מלפאטי.
מתוך מכתב שחיבר בטהובן עבור מלפאטי באביב 1810 עולה כי הלה נערך לחבר ולשלוח לתרזה כמה יצירות פשוטות לפסנתר.
סטבלין סברה במאמרה כי היצירות הללו נכתבו למטרות לימודיות עבור כיתת תלמידיה של מלפאטי, שבה לכאורה נכללה ברנספלד, וההקדשה "לאֶליזֶה" מתייחסת אל ילדת הפלא המוכשרת.
השערה זו אף מסבירה את הימצאותו של כתב היד המקורי בעזבונה של מלפאטי.
במאמר שפרסם המוזיקולוג האוסטרי מיכאל לורנץ ב־2011, פסל הלה מכל וכל את התאוריה של קוֹפִּיץ בדבר זיהויה של "אליזבת" רקל כנמנעת ההקדשה.
בעזרת חומרים ארכיוניים שלא היו בידי קופיץ עת פרסם את מאמריו הראשונים בנושא, הוכיח לורנץ כי רקל מעולם לא הזדהתה בשם "אליזבת", על שלל נגזרותיו, במסמכים רשמיים כלשהם.
לצד זאת, הוא סבר שכתב היד המקורי, שנמצא במקור בעזבונה של תרזה מלפאטי, התגלגל לידיה של גברת ברדל דרך בנה, הפסנתרן הגרמני רוּדוֹלף שאכנר .
בערוב ימיה, יצאה מלפאטי לסיבוב הופעות עם שאכנר, וטרם פטירתה ב־1851 הורישה לו בצוואתה את פסנתר המהגוני שלה ואת כתבי היד של בטהובן שהיו ברשותה, ביניהם הבגטלה "לאֶליזֶה".
במאמר נוסף שפרסם ב־2013, הציג לורנץ תאוריה משלו בנוגע לזהות הנמענת – לדבריו, ההקדשה "לאֶליזֶה ב־27 באפריל מאת ל.
בטהובן" לא נכתבה כלל וכלל על ידי בטהובן, אלא נוספה בשלב מאוחר יותר על ידי שאכנר, לו הורש כתב היד.
הלה עשוי היה להקדיש את היצירה לאשתו או לבתו, ששתיהן נקראו "אליזבת" או "אֶליזֶה".
בימיו של בטהובן, השם "אֶליזֶה" היה נמצא בתפוצה רחבה במעגלי הספרות הווינאית ואף בעיתונות הפופולרית.
ספרים, שירים ומאמרים פשטו בחיי החברה והמשפחה סביב דמותה הארכיטיפית "אֶליזֶה", מודל ליופי ולשלמות נשית.
אלו כללו, בין היתר, שיטות ועצות שבהן לסייע לעלמות צעירות לשפר את תדמיתן ולהפוך למארחות טובות המשרות אווירה ערבה, לנשות-שיח נהדרות המשכילות בהוויות העולם ולכותבות מכתבים מצוינות.
חיבורים אחרים גוללו את עלילותיהן של "אליזות" בדיוניות ששאפו לאידיאלים של מצוינות והגשמה עצמית, לצד מודעות לדחפיהן הרומנטיים והפגנת כניעות ואיפוק בפני בעליהן, ערכים שהיו בראש מעייניה של החברה הווינאית.
לדברי המוזיקולוג ההולנדי יוס ואן דר זנדן, מסתבר כי באותה תקופה הפנייה לאישה בשם "אליזה" יכולה להתפרש כמחוות חיבה והערכה לאישה יפת-מראה ובעלת מידות טובות, תוך שמירה על נימוס ודיסקרטיות.
הלה מעריך שבטהובן, שלא נהג לפנות לאנשים ישירות בשמם, עשוי היה למסור את כתב היד עם ההקדשה "לאֶליזֶה" לתרזה מלפאטי, מושא אהבתו באביב 1810.
היצירה הקצרה והפשוטה נהפכה במרוצת השנים לאהובה במיוחד על פסנתרנים ועל נגנים חובבים כאחד.
הפסנתרן הסיני הנודע לאנג לאנג תיאר אותה כך: .
בטאיוואן, לחן היצירה מתנגן מתוך משאיות זבל כדי ליידע את התושבים שהמשאית נמצאת בסביבה.
בישראל, הוא מנוגן לעיתים על ידי אוטו גלידה וכן כצלצול הכריזה בבתי ספר.
בתחילת עידן הטלפונים הסלולריים היה הלחן נפוץ מאוד כרינגטון.
הלחן היווה השראה לשירים רבים, ביניהם שירי ראפ, רוק ופופ, למשל:
להקת ההבי מטאל הגרמנית "אקספט" השתמשה בקטע מהיצירה בסולו הגיטרה המרכזי בשירם "Metal Heart", מתוך אלבום בעל אותו שם שיצא ב־1985. ב־1998, להקת ההבי מטאל הנורווגית "דימו בורגיר" ביצעה גרסת כיסוי של השיר, שיצאה כחלק מאלבומה "".
הראפר האמריקאי נאז דָּגַם קטע מהיצירה והסב אותו למוזיקת רקע בשירו "", מתוך האלבום "", שיצא ב־2002.
קטע הפסקול "Dopo la condanna" ("גזר הדין") מתוך מערבון הספגטי "La resa dei conti", שיצא לאקרנים ב-1966, כולל עיבוד מתוזמר של היצירה.
הפסקול הולחן על ידי המלחין האיטלקי אניו מוריקונה.
הבמאי האמריקאי קוונטין טרנטינו שילב את הקטע בסצנת הפתיחה של הסרט ממזרים חסרי כבוד (2009).
הרכב רביעיית הגיטרות האיטלקי "40 אצבעות" ביצע ב־2011 עיבוד של היצירה בסגנון פלמנקו.
מריאנה "לאלי" אספוסיטו (בספרדית: Mariana "Lali" Espósito; נולדה ב-10 באוקטובר 1991) הידועה בשם הבמה "Lali", היא שחקנית, זמרת-יוצרת, רקדנית, דוגמנית ופזמונאית ארגנטינאית.
אספוסיטו החלה את הקריירה שלה בתור שחקנית וזמרת בשנת 2003, כשהצטרפה לצוות השחקנים של טלנובלת הילדים "פינת אור", שנוצרה על ידי המפיקה כריס מורנה.
היא גילמה תפקידים משניים נוספים לאחר מכן, בטלנובלות "פלוריסיינטה" ו"קטנטנות", וגילמה את הדמות הראשית בטלנובלה "כמעט מלאכים", בעקבותיה התפרסמה באמריקה הלטינית, במזרח התיכון ובאירופה.
אספוסיטו ערכה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה ב"פינת אור", סדרת טלוויזיה לילדים שנוצרה על ידי כריס מורנה, במסגרתה גילמה את אחת הדמויות המשניות, מלנה "קוקו" קבררה.
שנה לאחר מכן, הופיעה אספוסיטו כרוברטה ב"פלוריסיינטה", סדרה נוספת של כריס מורנה, אשר זכתה אף היא להצלחה.
בשנת 2006, גילמה אספוסיטו את אגוסטינה רוס בעיבוד טלוויזיוני חדש של סדרת הילדים המצליחה ביותר של כריס מורנה, "קטנטנות".
בסדרה המחודשת "קטנטנות 2006", היא אף השתתפה בעיבוד הבימתי.
אספוסיטו ערכה את הופעת הבכורה שלה כזמרת בפסי הקול של פינת אור, פלוריסיינטה וקטנטנות.
אלבומים אלו נחלו הצלחה מסחרית בארגנטינה ובארצות רבות אחרות, ובראשן ישראל.
2007–2011: פריצה לתודעה עם כמעט מלאכים וטין אנג'לס
בשנת 2007 גילמה אספוסיטו את תפקידה הראשי הראשון בטלוויזיה, כמריאנלה "מר" רינלדי ב"כמעט מלאכים", שנוצרה והופקה גם על ידי מורנה.
הסדרה הפכה אחת מתוכניות הנוער הפופולריות ביותר בארגנטינה, אמריקה הלטינית וישראל.
ואף מחזיקה בשלושה פרסי מרטין פיירו היוקרתיים, המוענקים בארגנטינה.
בשנת 2007 היא חתמה על חוזה בלעדי עם מותג ההלבשה התחתונה הארגנטינאי Promesse, והובילה את הקמפיין שלהם לצד לואיסנה לופילטו.
במקביל לשידור כמעט מלאכים, אספוסיטו הפכה לאחת מחמשת חברי להקת הפופ המצליחה "טין אנג'לס", בעלת חוזה הקלטות עם סוני BMG, לצד גסטון דלמאו, חואן פדרו לנסאני, ניקולאס ריירה ואאוחניה סוארס.
טין אנג'לס זכו להצלחה במדינות כמו ארגנטינה, ישראל, צ'ילה, פרו, ספרד ואורוגוואי.
אף על פי ש"כמעט מלאכים" סיימה את שידוריה בשנת 2010, הודיעו חברי הלהקה שהם ימשיכו לעבוד יחד, למעט סוארס, שהוחלפה ברוסיו איגרסבל.
משנת 2007 עד 2012, טין אנג'לס הוציאו לאור שישה אלבומי אולפן, מתוכם חמישה הוסמכו כפלטינה ואחד כאלבום זהב בארגנטינה.
הם היו גם פרזנטורים למותגים רבים, ביניהם גם קוקה-קולה.
בשנת 2009 הובילה אספוסיטו, לצד לנסאני, את הקמפיין של חברת הקוסמטיקה הישראלית כיף.
הלהקה זכתה בפרס Clarín, פרס בחירת הילדים של ארגנטינה, ושלוש מועמדויות לפרסי קרלוס גרדל.
טין אנג'לס התפרקו בשנת 2012, וערכו את ההופעה האחרונה שלהם ב-11 באוקטובר 2012 בקורדובה.
"טין אנג'לס: הסרט", סרט קולנוע בתלת־ממד על הטין אנג'לס, יצא לאקרנים בשנת 2013 וסימן את סוף פעילותה של הלהקה.
לאחר תום כמעט מלאכים, אספוסיטו אימצה את כינויה "לאלי", שבו היא הייתה ידועה לחבריה ולבני משפחתה, כשם הבמה שלה.
בשנת 2011, כיכבה אספוסיטו ב-"Cuando me sonreís" (בתרגום חופשי: כשאת מחייכת אלי), סדרת טלוויזיה חדשה שנוצרה על ידי תומאס ז'אנקלביץ', לצד פקונדו ארנה, ג'ולייטה דיאז ובנחמין רוחאס.
בשנה שלאחר מכן, הופיעה אספוסיטו כאביגיל ויליאמס בהפקה המקומית של בואנוס איירס של ציד המכשפות.
אספוסיטו ביצעה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה ב-"La Pelea de mi vida" (בתרגום חופשי: קרב חיי) בשנת 2012, בכיכובה לצד מריאנו מרטינס ופדריקו אמאדור.
מאז ינואר 2013, כיכבה אספוסיטו בטלנובלה "את האחת", לצד אדריאן סואר, נטליה אוריירו, אאוחניה סוארס ואנחלה טורס.
בטלנובלה גילמה את דמותה של דניאלה, אחת מהדמויות הראשיות בה.
בשנת 2013, הודיעה אספוסיטו כי תוציא את אלבומה הראשון כאמנית סולו, "A Bailar".
הסינגל המוביל מתוך האלבום, "A Bailar", הפך זמין להורדה דיגיטלית באתר שלה ב-5 באוגוסט, וגרם לאתר לקרוס בשל עומס גולשים.
ב-2 בספטמבר, הציגה אספוסיטו את הקליפ של "A Bailar".
השיר זכה לכניסה למצעד 20 הגדולים ב-ITunes הישראלי והלטיני.
ב-21 בספטמבר 2013, השיקה אספוסיטו ליין בשמים על שמה.
קודם להוצאת אלבום הבכורה שלה, הוציאה אספוסיטו את המיני-אלבום "A Bailar", שכלל את השירים "A Bailar" ,"Asesina" ו-"Del Otro Lado".
הקליפ ל-"Asesina", הסינגל השני, הועלה לחשבון היוטיוב הרשמי של הזמרת ב-10 במרץ 2014. האלבום הופץ ב-21 במרץ 2014.
בעקבות צאת האלבום, יצאה אספוסיטו לסיבוב הופעות בארגנטינה, אורוגוואי, צ'ילה, ספרד, איטליה וישראל.
סיבוב ההופעות היה הרווחי ביותר בארגנטינה לשנת 2015.
במאי 2014, כיכבה אספוסיטו בסרט הפרואני "A los 40".
בשנה זו הפכה לאמנית הארגנטינאית הראשונה שזוכה בפרס בחירת הילדים האמריקאי בקטגוריית "האמן הלטיני האהוב ביותר".
בסוף שנת 2014, הזמרת חתמה על חוזה הקלטות עם סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ארגנטינה והוציאה את "Mil Años Luz" כסינגל השלישי מ-"A Bailar".
כדי לחגוג חתימתה בסוני מיוזיק, פרסמה אספוסיטו מהדורת דלוקס של "A Bailar".
באות השנה שימשה אספוסיטו כמופע החימום לריקי מרטין וקייטי פרי.
בשנת 2015, כיכבה אספוסיטו בתפקיד הראשי בטלנובלה "אספרנסה" לצד מריאנו מרטינס.
2016–2017: "SOY", "אישור לבגוד" ושיתופי פעולה מוזיקליים
אספוסיטו הוציאה את אלבום האולפן השני שלה "Soy" ב-20 במאי 2016. האלבום מכר יותר מ-20,000 עותקים בארגנטינה בשלוש שעות, וזכה למעמד של אלבום זהב.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הארגנטינאי.
הסינגל המוביל מהאלבום, "Soy", יצא ב-5 במאי.
הסינגל השני, "Boomerang", יצא ב-5 בספטמבר 2016. באותה השנה, הופיעה אספוסיטו ברמיקס של אברהם מתאו לשיר "Mueve" מאלבומו "?Are You Ready", בשירו של בריאן קרוס, "Firestarter" מאלבומו השני, "Darkness to Life", ובגרסה הספרדית ללהיט הבינלאומי של הזמרת בייבי K" ,Roma-Bangkok".
באוגוסט, כיכבה אספוסיטו בקומדיה הרומנטית "אישור לבגוד", לצד מרטין פירוינסקי.
הסרט גרף כמעט שני מיליוני דולרים ונצפה על ידי כ-370,000 צופים בארגנטינה.
הסרט אף הופץ בישראל ב-2017.
אספוסיטו יצאה לסיבוב ההופעות "Soy Tour" באמריקה הלטינית, אירופה ואסיה ב-8 בספטמבר.
הביקורות על סיבוב ההופעות בדרך כלל שיבחו את השירה של אספוסיטו ואת ההצגה של המופע, אשר עליו נאמר כי הוא "ממלא את הציפיות של הפופ הבינלאומי כיום." ב-24 באפריל 2016, הגיעה אספוסיטו לישראל לשתי הופעות במסגרת (Soy tour).
ב-27 ביולי 2017, הוציאה אספוסיטו את הסינגל הראשון מתוך אלבומה השלישי, "Una Na".
ב-19 בספטמבר הוציאה אספוסיטו וידאו קליפ של השיר.
בנובמבר 2017 הוציאה אספוסיטו את הסינגל השני מתוך האלבום, "Tu Novia".
באותו החודש, החלה את סיבוב ההופעות השלישי שלה, Lali en Vivo, על מנת לקדם את אלבומה השני, במסגרתו הודיעה שתופיע בהיכל התרבות בתל אביב ב-24 ביולי 2018.
במהלך 2018 הופיעה אספוסיטו במסגרת סיבוב הופעות השלישי שלה עם האלבום בארגנטינה, פרו, מיאמי, איטליה וספרד.
בפברואר השתתפה ברמיקס לשיר "Mi Mala" של Mau y Ricky וקרול ג'י עם בקי ג'י ולסלי גרייס.
באפריל, אספוסיטו פרסמה את הסינגל השלישי מתוך האלבום, בשם "100 Grados", אשר כולל את הזמר והמפיק האמריקאי-פרואני A.CHAL.
ביולי הוציאה את הסינגל ""Besarte Mucho".
אספוסיטו הוציאה את אלבום האולפן השלישי שלה, "Brava", באוגוסט 2018. האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בארגנטינה.
אספוסיטו יצאה לסיבוב הופעות מיד לאחר צאת האלבום בדרום אמריקה, ישראל, ספרד וארצות הברית.
לאחר צאת האלבום יצאו הסינגלים "Sin Querer Queriendo" עם Mau y Ricky ו"Caliente" עם הדראג קווין הברזילאית פבלו ויטאר.
באותה השנה, השיקה קולקציה משותפת עם חברת הבגדים הארגנטינאית 47 Street.
אספוסיטו החלה לשמש כשופטת בתוכנית ריאליטי של רשת פוקס באמריקה הלטינית בשם "Talento Fox", אשר עלתה לאוויר באוגוסט 2018. באותה שנה הופיעה בתפקיד הראשי בסרט "Acusada" (הנאשמת) לצד השחקן המקסיקני גאל גרסיה ברנאל, בתור דולורס דרייר, נערה המואשמת ברצח חברתה הטובה ביותר.
הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2018.
לאלי החלה את שנת 2019 בהופעה בכיכר טיימס בניו יורק.
בתחילת אותה השנה יצא הדואט שלה עם הזמרת טליה, "Lindo Pero Bruto".
באוקטובר 2019 הוציאה אספוסיטו את הסינגל "Laligera" ובנובמבר הוציאה את הסינגל "Como Así" יחד עם להקת CNCO כחלק מאלבומה הרביעי.
2020—הווה: "Libra", "שמיים אדומים" ו-"סוף האהבה"
בחודש נובמבר 2019 החלה לצלם בספרד את סדרת הטלוויזיה שמיים אדומים.
הסדרה עלתה לאוויר בחודש מרץ 2021 ושודרה במשך שלוש עונות, עד לסיומה בינואר 2023.
ב-12 בנובמבר 2020 הוציאה את אלבום האלפן הרביעי שלה, Libra, שהגיע לראש מצעד האלבומים הארגנטינאי.
האלבום כלל שלושה סינגלים נוספים: "Lo Que Tengo Yo", "Fascinada" ו-"Ladrón", שיתוף פעולה עם זמרת הטראפ הארגנטינאית, קאזו.
בנוסף לקחה אספוסיטו חלק בשיתופי פעולה מוזיקליים שונים, ביניהם "Las Maravillas de La Vida" יחד עם לוס אנחלס אסולס, "Gente en la Calle" עם פיטו פאז והדואט "Soy de Volar" עם Dvicio.
בנוסף, השתתפה בסינגל הצדקה "Color Esperanza 2020" למען נזקי מגפת הקורונה לצד אמנים רבים, ביניהם טליה, קמילו, ראו אלחנדרו ואיווטי סנגלו.
בשנת 2021 הצטרפה כמנטורית לעונה השלישית של תוכנית המציאות "The Voice ארגנטינה" המשודרת ברשת טלפה.
ב-5 ביוני 2022 שבה התכנית לעונה רביעית ואף גם לאלי.
בשנת 2022 עלתה לאוויר הסדרה הארגנטינאית "סוף האהבה" בפריים וידאו בה מגלמת אספוסיטו את תמרה טננבאום, צעירה יהודיה אורתודוקסית שמחליטה לעזוב את הקהילה הסגורה שלה ואת בן זוגה ולנסות לחיות חיים מתירניים יותר.
ביוני של אותה השנה היא הוציאה את השיר "N5", הסינגל הרביעי מתוך אלבומה הבא, שהגיע למעמד סינגל זהב בארגנטינה והשיר הראשון של אספוסיטו שנכנס לעשירייה הפותחת במצעד ארגנטינה הוט 100. באוגוסט, היא הוציאה את השיר "", עם קליפ נלווה.
ב-18 בדצמבר נבחרה לשיר את המנון ארגנטינה בגמר המונדיאל.
באוקטובר 2024, לאלי הוציאה שיר וקליפ בשם "Fanatico", בו היא לועגת לנשיא ארגנטינה, חאבייר מיליי.
הריב בין אספוסיטו למיליי החל לאחר שאספוסיטו כינתה את מיליי "מסוכן" ומיליי הגיב בתיאור "טפילה".
בקליפ של "Fanatico", מופיע כפיל של מיליי שנראה כמו דמות היסטרית וצווחנית הלבושה בג'קט עור וחולצה מכופתרת כחולה – לבוש המזכיר את זה של מיליי.
אספוסיטו מגיבה להתנהגות הדמות בקליפ באדישות ואף עושה רושם שהיא נרדמת במהלך צעקותיו של הכפיל.
חלק ממילות השיר מתייחסות באירוניה למיליי, כאשר אספוסיטו שרה: "אתה אוהב להתנהג כאילו אין לך מושג מי אני, ואני יודעת שיש לך פוסטר שלי בחדר שלך".
בשנת 2025 לאלי חזרה לעוד עונה בסדרה סוף האהבה
אספוסיטו היא חלק מקבוצה פמיניסטית של שחקניות וזמרות ארגנטינאיות והכריזה כי היא תומכת בהצעת חוק הפסקת הריון מרצון בארגנטינה, שבה הפלה הייתה, עד לתקופה זו, בלתי חוקית.
בהצעת החוק הוצע כי ניתן לבצע הפלה במהלך 14 השבועות הראשונים להריון, ללא דרישות מלבד רצונה של האישה.
הצעת החוק אושרה בשנת 2020.
בפברואר 2024 החל עימות פומבי בין אספוסיטו לחאבייר מיליי, כשבהופעה שינתה אספוסיטו את מילות אחד משיריה כדי לבקר את מדיניות ממשלתו של מיליי.
באוגוסט, לאחר ניצחונו של מיליי בפריימריז, כינתה אותו אספוסיטו "מסוכן ועצוב", מה שגרם למיליי לתקוף אותה בחזרה.
מיליי לאחר מכן צמצם את תקציבי האמנות בארגנטינה, ואספוסיטו ואמנים נוספים התנגדו לכך.
במהלך ראיון תקף מיליי את אספוסיטו וכינה אותה "לאלי דפוסיטו" - משחק מילים על שמה המרמז שהיא "מופקדת" על כספי המדינה.
בתגובה לכך, אספוסיטו פרסמה פוסט באינסטגרם ובו פירטה כיצד היא עבדה מאז גיל 10 וכיצד כל מה שהשיגה בחייה היה בזכות עבודתה הקשה ולא מכספי ציבור.
אספוסיטו היא בתה של מריה חוסה ריירה, המנהלת את סיבובי ההופעות שלה, וקרלוס אספוסיטו, מאמן כדורגל.
יש לה שני אחים גדולים - אחות בשם אנה לאורה ואח בשם פטריסיו.
היא מתגוררת בפלרמו, בואנוס איירס.
משנת 2024 נמצאת במערכת יחסים עם שדרן הרדיו הארגנטינאי פדרו רוזמבלאט.
ב-14 בינואר 2026 השניים התארסו.
שםשנהדמותהערותמקורפינת אור2003מלנה "קוקו" קבררהדמות ראשיתפלוריסיינטה2004–2005רוברטה אספינוסהקטנטנות2006אגוסטינה רוסכמעט מלאכים2007–2010מריאנלה רינלדי2011מילאגרוס ריבאסאהבה מתוקה2012אנההופעת אורחרק את2013דניאלה קוסטודמות ראשיתאספרנסה2015–2016חוליה אספרנסה אלברסיןShowmatch2017מוכרת איפורהופעת קמעSandro de América2018ריינה רוסהופעת אורחTalento FOXעצמהשופטתEl Hostהופעת אורחשמיים אדומים2021–2023וונדידמות ראשית; נטפליקסמאסטר שף סלבריטי - ארגנטינה2021אורחת מיוחדתThe Voice (ארגנטינה)2021–2022מנטוריתסוף האהבה2022–2025תמרה טננבאוםתפקיד ראשי; 2 עונות, 18 פרקים
שםשנהדמותLa pelea de mi vida2012בלן אסטבזTeen Angels: el Adios 3D2013עצמהA Los 402014מליסהאישור לבגוד2016קמילה בוצ'יMe casé con un boludo2016הופעת קמע; עצמהAcusada2018דולורס דריירClaudia2019הופעת קמע; עצמהטרולים מסביב לעולם2020בארב (דיבוב; אמריקה הלטינית)
לאכול, להתפלל, לאהוב הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2010, שביים ראיין מרפי, בכיכובם של ג'וליה רוברטס וחאווייר ברדם.
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם שנכתב על ידי אליזבת גילברט.
צילומי הסרט נערכו בחלקם בהודו ובאלי, שם מתרחשת עלילת הסרט.
לליז גילברט (ג'וליה רוברטס) יש חיים לכאורה מושלמים- היא סופרת מוצלחת ונשואה לסטיבן (בילי קרודופ).
אך היא מבינה שכל זה אינו מספק אותה ומחליטה להתגרש על מנת להגשים את חלומותיה.
לאחר מכן היא יוצאת לטיול מסביב לעולם שהופך למסע לגילוי עצמי.
במסעה היא מבקרת בשלוש מדינות; באיטליה - שם היא נהנת מהאוכל האיטלקי.
בהודו - שם היא מתפללת ומוצאת איזון נפשי.
ולבסוף בבאלי שבאינדונזיה - שם היא מוצאת אהבה.
ג'וליה רוברטס - ליז גילברט
הסרט ספג ביקורות שליליות, אף שג'וליה רוברטס זכתה לשבחים על משחקה.
מבקרים שונים טענו שהסרט שטחי, אינו מעביר כראוי את עלילת הספר ומציג את גיבורת הסרט כנרקיסיסטית.
הסרט יצא ב-13 באוגוסט 2010. בשבוע הראשון ליציאתו הוא הכניס כ-23.1 מיליון דולר ודורג מתחת לסרט "בלתי נשכחים".
הסרט הכניס בארצות הברית ובקנדה כ-80 מיליון דולר ובסך הכל כ-205 מיליון דולר בכל רחבי העולם.
לאית או לאו (IPA: [pʰáːsǎː láːw]) היא שפה המדוברת בפי כשבעה מיליון איש במדינת לאוס וכן במחוז איסאן בתאילנד ומשתייכת למשפחת השפות התאי-קדאיות.
היא יוצרת רצף ניבים יחד עם השפה התאית.
השפה הלאית כוללת ניבים (דיאלקטים) רבים ונהוג לחלקה לשישה עיקריים:
ניב צפוני, המדובר בסביבת העיר לואנג פראבנג
ניב צפון-מזרחי, המדובר באזור צ'יאנג חואנג
ניב מרכזי, המדובר באזור חמואן
ניב דרומי, המדובר במחוז צ'מפאסאק
בשפה הלאית הזמן והמספר אינם משנים את המילה, וכן אין מין דקדוקי.
סדר המילים במשפט הוא SVO: נושא, נשוא ומושא (בדומה לעברית ואנגלית).
הלאית משתמשת בכתב דומה לזה של התאית וכוללת 33 עיצורים ו-28 תנועות.
סימני העיצורים נמצאים מעל, מתחת, אחרי או בתוך האות, עם זאת שפה זו פונטית יותר מהתאית.
אין הפרדה בין המלים אלא רק בסוף משפט, ומשפטי שאלה מסומנים על ידי מלות שאלה ולא סימני פיסוק.
+פונמות בלאו סדקי וילוני (מכתשי־)חכי מכתשי שפתי(־שִנִּי) אפיŋʷɲnm סותם ʔʷ kʷᵔʰ ʨʷdtʰ⁺ʷbpʰ מחוכך חוכך h sʷ f מקורב(צדי)wjlʷ* תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
⁺ - חיבור פונמות (הסימן הצמוד לתו הבסיסי מופיע גםלבדו - tʰʷ ,tʰ)
לָאלֶה אַנדרסן הייתה זמרת שאנסונים גרמנייה, הידועה בעיקר מביצוע השיר "לילי מרלן", אשר היה להיט בזמן מלחמת העולם השנייה.
אנדרסן נולדה ב-1905 בלהה (כיום חלק מבּרֶמֶרהָבֶן) שבצפון-מערב גרמניה.
לאחר שנולדו להם שלושה ילדים נפרדו הזוג והתגרשו, תוך כדי שהם משאירים את ילדיהם לטיפולם של אחיה ואחותה.
בשנת 1929 עברה אנדרסן להתגורר בברלין, שם למדה משחק ב"תיאטרון הגרמני".
משנת 1931 החלה אנדרסן להופיע על במות הקברט בברלין, עם הזמן הכירה את המלחין השווייצרי רולף ליברמן (Rolf Liebermann), אשר עמו שמרה על קשרי ידידות קרובים עד סוף ימיה.
בזמן הופעותיה פגשה אנדרסן את המלחין הגרמני נורברט שולצה, אשר הלחין את המוזיקה לשיר לילי מרלן, ובשנת 1939 הקליטה את השיר שנהפך ללהיט במספר ארצות ותורגם למספר שפות.
השיר "לילי מרלן" זה נאסר על ידי שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, בטענה כי הוא משדר עצב ולא שמחה בקרב החיילים.
עם הזמן נאסר על אנדרסן לשיר בציבור בגלל קשריה עם ליברמן ושאר האומנים היהודים שפגשה בציריך.
לאחר זמן מה הותר לה לשיר מול קהל עם האיסור שלא לשיר את לילי מרלן בכלל, כמו כן הופיעה אנדרסן בתפקיד מזערי בסרט תעמולה נאצי שם נתבקשה לשיר כמה שירים באנגלית.
ב-1941 ביצעה גם שיר שגורלו שפר עליו יותר מ"לילי", Es geht alles vorüber או "הכל עובר".
הוא זכה להצלחה עצומה ונעשה מזוהה כאחד מלהיטיה הגדולים של המלחמה.
בשנת 1949 נישאה אנדרסן למלחין השווייצרי ארתור בויל (Beul).
לאחר כמה שנות הפסקה חזרה להופיע בשנת 1952 עם השיר "Die blaue Nacht am Hafen", שאותו כתבה בעצמה.
בשנת 1959 יצאה אנדרסן עם השיר "Ein Schiff wird kommen...", שהיה הגרסה הגרמנית לשיר "Never on Sunday" של המלחין היווני מאנוס חג'ידאקיס.
בשנת 1961 השתתפה אנדרסן בתחרות האירוויזיון כנציגת גרמניה, עם השיר "Einmal sehen wir uns wieder", שהגיע למקום השלושה עשר.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיעה אנדרסן באירופה, ארצות הברית וקנדה.
אנדרסן נפטרה מהתקף לב בגיל 67 בווינה בירת אוסטריה, ונקברה בבית הקברות שבאי לנגאוג שבפריזיה המזרחית.
לאלה קארה מוסטפא פאשה (בטורקית: Lala Kara Mustafa Paşa, בסביבות 1500 – 7 באוגוסט 1580), היה איש צבא עות'מאני ממוצא סרבי, שכיהן חדשים אחדים כווזיר גדול של האימפריה העות'מאנית.
הוא זכה לכינוי הכבוד "לאלה", כלומר ה"מנטור" או "חונך" של הסולטאן, מפני שהיה מורו האישי של הסולטאן סלים השני.
נקרא גם "כובש קפריסין" ("Kıbrıs Fatihi").
לאלה מוסטפא פאשה נולד ככל הנראה בסביבות שנת 1500 בעיירה סוקולוביצ'י בסנג'ק בוסניה למשפחת סוקולוביץ' הנוצרית-סרבית וגויס על ידי הטורקים העות'מאנים ששלטו במולדתו כדי לשרת בסאראי של הסולטאן סולימאן המפואר.
גם אחיו הגדול, דלי חיסרב פאשה , היה למפקד עות'מאני חשוב.
שניהם חונכו כדוושירמה בדת האסלאם.
כבר בתחילת דרכו היה לאלה מוסטפא לאיש צבא מוערך.
הוא שימש כחונך של הנסיך סלים ותמך במועמדותו לכתר האימפריה נגד אחיו, ביאזיט.
אמן של תככים, הוא רכש את אמונו של ביאזיט והצליח לחבל בחילופי המכתבים בינו לבין אביו הסולטאן, שהוקיר את כישוריו של הנסיך וראה בו את יורשו הלגיטימי.
לאלה מוסטפא וסלים שכנעו לבסוף את הסולטאן שביאזיט מבקש למרוד.
אחרי שביאזיט הובס בקרב קוניה ונמלט לאיראן, מכתב המחילה של אביו לא הגיע אליו ובסופו של דבר בשנת 1561 הוא הוצא שם להורג בחניקה יחד עם ארבעת ילדיו.
בשנת 1555 התמנה לאלה מוסטפא פאשה על ידי הווזיר הגדול ריסטם פאשה למושל הסנג'ק של צפת בארץ ישראל, ובהמשך היה למושל סנג'ק בפוז'גה בשטח כבוש בקרואטיה-סלבוניה, לאחר מכן לביילרביי של ואן, ארזורום וחלב.
הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה שעלה לתפקיד הרם ביוני 1565 לא ראה בהתחלה את לאלה מוסטפא בעין יפה, למרות היותם בני דודים ובני אותו הכפר בבוסניה.
אולם בתחילת שנת 1569 העלה הסולטאן סלים השני את מורו לשעבר לתפקיד "וזיר חמישי" (קובה-ווזירי) וכעבור זמן קצר מינה אותו ל"סראסקר" – מפקד הראשי – של הכוחות הטורקים בתימן שנדרשו לדכא את מרד הזיידים השיעים בהנהגת האימאם אל-מוטהר .
אך בדרכו לתימן נכנס לאלה מוסטפא לריב קשה עם הוואלי של מצרים, קוג'ה סינאן פאשה שראה בו יריב ולא היה מוכן לספק לו את הציוד הצבאי הדרוש.
לבסוף סינאן התמנה במקומו בראש הצבא בתימן ולאלה מוסטפא נקרא להתייצב למשפט באיסטנבול.
אהדתו של הסולטאן חילצה אותו מגזר דין מוות.
ב-1570, בניגוד לדעת הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה והדיוואן שלו, נשלח לאלה מוסטפא פאשה על ידי הסולטאן סלים השני, באישור מיוחד (פתווה) של שייח' אל-אסלאם, כ"סרדאר-אי-אקרם" (מפקד עליון) בראש צבא של 61,000 חיילים ועוד כ-40,000 ימאים, כדי לפלוש לקפריסין, שהייתה עד אז תחת שליטת ונציה.
הצי היה בפיקודו של מואזינזאדה עלי פאשה ובמסע השתתף גם הווזיר פיאלה פאשה שנודע בקרבות בים בג'רבה ובמלטה.
הלחימה בקפריסין נמשכה כשנה, אף על פי שהוונציאנים לא קיבלו בסופו של דבר שום עזרה מבחוץ.
ב-2 ביולי 1570 כבש לאלה מוסטפא פאשה את לימסול וב-9 בספטמבר את ניקוסיה.
פמגוסטה עמדה בגבורה במצור עד לאוגוסט 1571 כשנכנעה.
מפקדי הגנת העיר ובראשם מרקו אנטוניו ברגאדין נכנעו תמורת ההבטחה שיישלחו לחופשי לכרתים.
אולם לאלה מוסטפא הורה שיפשיטו את עורם בעודם חיים, שיכרתו להם את האף והאוזניים וישפדו אותם למוות.
לפי מקורות אחדים, הם נענשו באותם דרכי עינויים והוצאה להורג שביצעו הוונציאנים קודם לכן בעשות שבויים טורקים.
ב-15 בספטמבר 1571 חזר לאלה מוסטפא לאיסטנבול.
עורו המיובש של ברגדין הוצג מאוחר יותר על אחד הקירות של כנסיית סן זניפולו (San Zanipolo) בוונציה.
בשנת 1578, בימי הסולטאן מוראט השלישי, שוב בניגוד לדעת הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, יצא לאלה פאשה למלחמה באיראן הספווית.
בתחילה עמד בראש צבא קטן של 8,000 לוחמים, ובדרך הצטרפו אליו כוחות רבים רחבי האימפריה.
במלחמה זו היה לאלה מוסטפא פאשה הקשיש הססן ואיטי.
הצטיין יותר סגנו וידידו הוותיק, אזדמירולו עות'מאן פאשה , שניצח את האיראנים, בין השאר בקרב צ'ילדיר , ב-9 באוגוסט 1578, והועלה על ידי לאלה מוסטפא לתפקיד וזיר.
בעקבות הניצחון הזה כבשו הטורקים את גאורגיה (טביליסי נפלה ב-24 באוגוסט) והפכו אותה לשלושה ביילרבייקים: ג'ורג'יסטן (בקאחתי), כשבראשו התמנה המלך המקומי אלכסנדר, טיפליס (טביליסי) וסוחום באבחזיה.
בהמשך המסע תקפו העות'מאנים באזרבייג'ן וכבשו את חבל שירוואן, כולל באקו.
מתקפת נגד איראנית הצליח לכבוש מחדש את שירוואן ולהטיל מצור על טביליסי.
בקיץ 1579 אסף לאלה מוסטפא פאשה צבא גדול בקארס, מבצר שנבנה וחוזק על ידו מחדש.