tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה נוסדה על ידי בשנת 2015. רוב רכביה הם כלי רכב חשמליים המצוידים במנועי בנזין להרחבת טווח .
לי אוטו מפעילה מתקני ייצור, הנדסה ושירותי עיצוב בעיר צ'אנגג'ואו, שבמחוז ג'יאנגסו, בעוד שמטה החברה ומרכזי המחקר והפיתוח שלה נמצאים בבייג'ינג.
(בייג'ינג צ'ההג'יה אינפורמיישן טכנולוגי) (בתרגום מילולי: בייג'ינג מכונית ובית טכנולוגיות מידע) היא החלה את פעילותה בפיתוח וייצור כלי רכב חשמליים המוגבלים למהירות נמוכה , שיועדו לשירותי שיתוף מכוניות ושירותי קריאת הסעות.
בשנת 2018, צ'הג'יה הגיעה להסכם על מיזם משותף עם חברת דידי, החברה הגדולה ביותר בסין לשירותי הסעות, אך התוכנית קרסה זמן קצר לאחר מכן.
במחצית הראשונה של 2018, צ'הג'יה נטשה את פרויקט הרכבים החשמליים במהירות נמוכה, בשל היעדר תמיכה מהממשלה הסינית בהסדרת קטגוריית כלי רכב המוגבלים למהירות נמוכה, בניגוד לתחזיותיו של שיאנג שציפה כי הממשל הסיני ילך בעקבות האיחוד האירופי שהסדיר את חוקיותם של מכוניות אלו.
בשנת 2019, החברה מיתגה את עצמה מחדש כ־Leading Ideal Inc.
בשנה שלאחר מכן היא קיצרה את השם ל־Li Auto, והחברה נקראה Li Auto Inc.
בסינית, המותג ידוע בדרך כלל בשם לי שיאנג (理想).
לי אוטו חשפה את הדגם הראשון שלה בשם Li One באפריל 2019. אות ייצור הרכב התחילו בנובמבר.
זהו רכב שטח חשמלי בעל מנוע בנזין המשמש כגנרטור להרחבת טווח.
הרכב מופעל על ידי שילוב של מנוע 1.2 ליטר שלושה צילינדרים עם טורבו, וסוללת ליתיום-יון בהספק של 40 קוט"ש, שנותנת טווח של כ־180 קילומטר.
הייצור נעשה במפעל של החברה בצ'אנגג'ואו.
משלוחי הרכב החלו בתחילת 2020.
ביולי 2020 הונפקה לי אוטו לראשונה בבורסת נאסד"ק תחת קוד המניה "LI", וגייסה 1.1 מיליארד דולר בסבב המימון הראשוני.
למרות מכירות חזקות ופופולריות משמעותית בשוק הסיני, החברה נתקלה בקשיים בגיוס השקעות נוספות במהלך שנתה הראשונה בבורסה, כאשר מנייתה ננעלה על שווי של כ-70% בלבד מהערך הצפוי בסבב המימון הראשוני.
באוקטובר 2021, לי אוטו החלה בבניית המפעל השני שלה במחוז שוני בבייג'ינג.
אתר זה היה בעבר בבעלות בייג'ינג יונדאי אך נמכר ללי אוטו עקב ירידה ממושכת במכירות של בייג'ינג יונדאי.
בשנת 2022, לי אוטו עברה שינוי מקיף בהיצע הדגמים שלה, תוך הצגת שפה עיצובית חדשה, הרחיבה את מערך הדגמים שלה לשלושה דגמים חדשים לחלוטין, מעבר לרכב השטח היחיד שהחברה ייצרה באותה תקופה – Li One .
דגם הדגל Li L9 הושק במרץ, ולאחריו הוצגו בספטמבר Li L8 , גרסה מקוצרת של ה־L9, ו־Li L7, גרסה קטנה יותר ללא שורת מושבים שלישית.
באותו חודש הודיעה החברה על הפסקת ייצור ה־Li One באוקטובר 2022, מהלך שעורר תגובות שליליות בקרב רוכשים שרכשו את הרכב בסמוך להודעה.
בנובמבר 2023, לי אוטו הציגה את הדגם הרביעי שלה, לי מגה, מיניוואן בגודל מלא.
זוהי המכונית החשמלית מונעת מצבר הראשונה המיוצרת על ידי החברה.
תמונה שם הדגםשנת יציאה תיאור הרכב i8 בקרוב רכב כביש שטח בגודל מלא, מונע מצבר.
L6 2024 רכב כביש שטח בינוני, היברידי נטען מסוג EREV.
L7 2023 רכב כביש שטח בינוני, היברידי נטען מסוג EREV.
L8 2022 רכב שטח בגודל מלא, היברידי נטען מסוג EREV.
L9 2022 רכב כביש שטח בגודל מלא, היברידי נטען מסוג EREV.
מגה 2024 מיניוואן בגודל מלא, מונע מצבר.
תְמוּנָה שמות שנת התחלת ייצור הופסק תיאור הרכב One 2019 2022 רכב שטח בגודל מלא, היברידי נטען מסוג EREV.
במאי 2020 פורסמו דיווחים בתקשורת על בעיות שחוו משתמשים ברכב השטח ההיברידי Li Auto One.
בעל רכב אחד דיווח על תקלות בתפקוד מערכת הבלימה, ויום לאחר פרסום מידע זה, נהג נוסף התלונן על ריח עשן בתא הנוסעים.
היצרנית טענה כי אלו פגמים נקודתיים והכחישה כי ליקויים אלה מהווים סכנה לדגמים נוספים של הרכב.
ביולי 2021, ביולי 2021 הופץ ברשת החברתית הסינית Weibo סרטון שבו נראה בעלים של Li One מגלה כדוריות כספית בתוך הרכב.
כספית היא חומר האסור לשימוש בייצור כלי רכב בסין.
עקבות של החומר נמצאו בכיסא הרכב, וכמות נוספת התגלתה לאחר פירוקו.
נציגי לי אוטו פתחו בחקירה מיד עם פרסום הסרטון, אישרו את אמיתותו ואמרו ללקוחות שנתקלים בבעיה דומה לפנות אליהם.
לי אוורט הוא דמות בדיונית בסדרת המשחקים "המתים המהלכים" של חברת Telltale Games.
לי הוא הפרוטגוניסט של המשחק הראשון בסדרה.
לאחר שהוא מוצא ילדה קטנה בשם קלמנטיין, לי מחליט להגן עליה בכל מחיר ועל הדרך חובר לשורדים אחרים על מנת למצוא מקום מבטחים.
הדמות מדובבת על ידי דייב פנוי, שבזכות התפקיד הזה, זכה לשבחים רבים מהקהל ואף הועמד לזכייה בפרס "הביצוע הטוב ביותר של גבר אנושי".
לי אוורט גדל בעיר מייקון שבג'ורג'יה, ועבד כפרופסור להיסטוריה במכללה המקומית.
יום אחד, לי שב הביתה מעבודתו ומצא את אשתו שוכבת עם גבר שהיה סנאטור.
בהתקף זעם, לי נאבק באדם והרג אותו.
בעקבות זה, לי נעצר, נאשם ברצח, ונשלח למאסר עולם בכלא.
בזמן שלי היה בדרכו לכלא, האפוקליפסה החלה רשמית.
במהלך הנסיעה, השוטר שהסיע אותו נתקע במהלך שהתפרץ לכביש, מה שגרם לניידת לסטות ממנו לעבר היער הסמוך.
לי מותקף על ידי מהלכים אך מצליח לברוח לשכונה סגורה, שם הוא מוצא ילדה בת 8 בשם קלמנטיין, שנאצלה להישאר לבד לאחר שהוריה החליטו לנסוע יחד לעיר סוואנה.
השניים ניצלים על ידי שון גרין וחברו צ'ט.
שון מביא את לי וקלמנטיין לחווה של אביו, הרשל.
בחווה, השניים פוגשים אדם בשם קני בנוסף לאשתו קטג'ה ובנו "דאק".
לאחר תאונה בה שון נהרג, הרשל הזועם מגרש את החבורה מהחוותו.
בצער רב, לי וקני עוזבים עם קרוביהם ונוסעים לעבר מייקון.
כאשר הם מגיעים למייקון, החבורה נקלעת לעדר מהלכים, אך הם ניצלים הודות לקרלי וגלן רי.
השורדים לוקחים מחסה, שם הם פוגשים את דאג, לילי ואת אביה לרי.
לאחר שלושה חודשים במותל נטוש, השורדים נתקלים במשפחת סנט ג'ון, שמקבלים אותם לחווה שלהם.
עם זאת, לאחר לילה בחווה, לי מגלה כי חברי המשפחה הם קניבלים ותוכניתם היא לאכול אותו ואת חבריו.
לי וקני מצליחים לסכל את התוכנית שלהם ומתאחדים עם האחרים.
השורדים חוזרים למותל, אך מותקפים על ידי גזלנים ונאלצים לברוח.
פראנואידית, לילי הורגת את קרלי (או דאג, תלוי בבחירות השחקן) וננטשת על ידי החבורה.
בנוסף, מתברר שדאק ננשך במהלך מתקפת הגזלנים.
החבורה מוצאת רכבת ומצליחים להתניע אותה.
כאשר מצבו של דאק מחמיר, קטג'ה מחליטה להרוג את עצמה, ולי או קני יורים בדאק על מנת לסיים את הסבל שלו.
כשהם מתקרבים לעיר, מכשיר הקשר של קלמנטיין פתאום מראה אות חיים, ומתוכו נשמע קולו של אדם שיודע על מעשיו של לי עד כה ומבטיח לקלמנטיין שהיא תהיה בטוחה איתו.
בסוואנה, החבורה מחפשת סירה ואספקה על מנת לברוח מארצות הברית, אך הם נתקלים בניצולים נוספים, כולל רופא בשם ורנון ואישה צעירה בשם מולי.
בעזרתם, הקבוצה מצליחה למצוא סירה ומספיק אספקה עבור כולם.
ורנון עוזב, אך מעיר שהוא מאמין כי לי אינו מסוגל לשמור על קלמנטיין.
למחרת בבוקר, לי מתעורר ומגלה שקלמנטיין איננה, ובזמן שהוא מחפש אותה, הוא מותקף על ידי מהלך וננשך.
עכשיו שזמנו קצוב, לי והאחרים מסכימים לחפש את קלמנטיין, מתוך אמונה שורנון לקח אותה.
עם זאת, האיש שדיבר ממכשיר הקשר של קלמנטיין,שהוא לא ורנון, מגלה כי הוא חטף אותה והוא נמצא במלון בו הוריה היו אמורים להיות.
לאחר שנכנסים לבית המחסה הנטוש של ורנון וקבוצתו, ניתנת ללי האפשרות לקטוע את זרועו או להשאיר אותה.
כך או כך, לי והקבוצה מצליחים לברוח מבית החולים שם הם חוזרים לבית בו התמקמו, אך מתגלה שהסירה שלהם נגנבה על ידי ורנון וקבוצתו.
זמן קצר לאחר מכן, הבית מוצף במהלכים, אך הקבוצה בורחת לעליית הגג, שם הם מוצאים דרך החוצה.
עם היעלמותו של קני ומותו של בן (אם השחקן החליט להציל אותו), לי מופרד מאומיד וכריסטה.
כשגופו כבר חיוור וחלש, לי מגיע למלון ופוגש את שובה של קלמנטיין, שמסביר שקבוצתו של לי גנבה בעבר אספקה ממכונית משפחתו, מה שהוביל בסופו של דבר למות אשתו וילדיו.
לי וקלמנטיין עובדים יחד בסופו של דבר מכניעים את האדם והורגים אותו.
השניים מצליחים לצאת מהמלון ולהיטמע בין המהלכים בזכות מריחה של דם נגוע על בגדיהם.
באמצע הרחוב, קלמנטיין רואה את הוריה כמהלכים וקופאת, אך לי בדיוק מתעלף.
כאשר לי מתעורר, הוא חסר כוחות ובקושי מצליח לעמוד, אך מגלה שקלמנטיין גררה אותו למקום מבטחים.
בכוחותיו האחרונים, לי עוזר לקלמנטיין להשיג מפתחות ואקדח כדי לברוח מהעיר, ואומר לה למצוא את אומיד וכריסטה.
השחקן יכול לבחור אם לתת לקלמנטיין לירות בלי כדי למנוע ממנו להשתנות או לא לעשות דבר.
דמותו של לי הופיעה לראשונה במשחק "המתים המהלכים" בתור הדמות הראשית והיחידה הניתנת למשחק.
דמותו מדובבת על ידי דייב פנוי, והיא נכתבה על ידי מספר אנשים, כולל גארי וויטה בפרק הרביעי.
פנוי קיבל אודישן בדוא"ל, ולאחר שסיים אותו, הוא קיבל שיחה המאשרת כי התקבל לתפקיד.
באודישן התבקשו שחקנים לגלם אותו בצורה "מאוד אמיתית", וזהו החלק שמשך את פנוי.
הוא כינה את לי "דמות מורכבת" בשל עברו הפלילי, דאגתו לקלמנטיין, והעובדה שהוא חובר לאנשים שלולא האפוקליפסה, סביר להניח שלעולם לא היה פוגש בכלל.
עוד הוא הוסיף כי בגלל היותו אבא לילדה, הוא התחבר למערכת היחסים בין לי לקלמנטיין.
דן קונורס, מנכ"ל חברת Telltale Games, השווה את לי לדמותו של ריק גריימס.
הוא תיאר את לי כקשוח וחכם, אך גם אכפתי.
בזמן שרצו לאפשר לשחקנים לבחור מה לי הולך להגיד במשחק, הכותבים ציינו כי כל האפשרויות הן דברים שלדעתם לי היה אומר אילו היה דמות אמיתית.
אם השחקן מחליט לתת לקלמנטיין לירות בלי לפני מותו, לאחר שקלמנטיין יורה והמסך מחשיך, נשמעת "נשימתו האחרונה" של לי.
מדובר למעשה בבכי של המדבב דייב פנוי בעקבות הרגש העז של הסצנה.
לי סלייטר אוברמן היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בין 1903 ל־1930. הוא היה הסנאטור הראשון במדינה שנבחר בבחירות ישירות, לאחר שעד אז מונו הסנאטורים על ידי בית המחוקקים, לפני התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית שהסדיר בחירות ישירות לסנאט.
הוא כיהן בסנאט עד שנת 1930, אז נפטר שנתיים לאחר שהחל את כהונתו החמישית.
אוברמן נולד ב-3 בינואר 1854 בסאליסברי שבקרוליינה הצפונית, לוויליאם ה' ולמרי א' סלייטר אוברמן.
הוא למד בטריניטי קולג' (כיום אוניברסיטת דיוק), ולאחר שהשלים את לימודיו, לימד במשך שנתיים בבית הספר של וינסטון סיילם, ולאחר מכן השלים תואר שני בטריניטי קולג'.
אוברמן התקרב מאוד לזבולון ואנס, שהיה אחד המתנגדים הבולטים לשיקום הדרום.
כאשר נבחר ואנס למושל, מונה אוברמן לאחד ממזכיריו האישיים – מה שהוביל אותו לעולם הפוליטי.
בהמשך נבחר לראשונה לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
בשנת 1902 נבחר אוברמן לראשונה לסנאט, ובשנת 1914 היה אוברמן לסנאטור הראשון מקרוליינה הצפונית שנבחר בבחירות כלליות.
בין הרפורמות המרכזיות שאותן קידם היו אינטרסים תאגידיים ורפורמות בתחום העבודה.
מדיניותו הכלכלית נטתה לצד הפרוגרסיבי.
לאחר המלחמה היה פעיל בחקירת תעמולה גרמנית ובולשביקית, ולקח חלק ביצירת ה'הפחדה האדומה' הראשונה שפקדה את הפוליטיקה האמריקנית בשנים 1919–1920. בתקופה זו אזרחים רבים חפים מפשע הובאו לחקירות, נעצרו ואף נכלאו.
אוברמן רצה להגביל את התופעה כדי למנוע פאניקה ציבורית.
הוא כתב וקידם את 'חוק אוברמן' משנת 1918, שהעניק לנשיא וודרו וילסון סמכויות מיוחדות לתיאום סוכנויות הממשלה בזמן מלחמה.
הוא אף עמד בראש ועדת הסנאט לאחר מלחמת העולם הראשונה לחקירת הפעילות הקשורה ל'הפחדה האדומה', ועדה שראויה להיחשב כמבשרת 'הוועדה לפעילות לא־אמריקנית' של בית הנבחרים.
בשנת 1922 היה אוברמן אחד ממובילי פיליבסטר שנמשך שעה ו־45 דקות והביא להפלת הצעת החוק הפדרלית נגד לינץ'.
בנאומו הארוך טען שהצעת החוק היא מהלך מפלגתי שנועד לבסס את כוחם של הרפובליקנים בקרב המצביעים השחורים בצפון; הוא טען כי החוק נכתב בידי אדם שחור, וכי שחורים 'בורים' בדרום יראו בו אישור ל'ביצוע המעשים המתועבים ביותר'.
במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו ספינת ליברטי האמריקנית 'SS Lee S.
שנה לאחר השקת הספינה היא פגעה במוקש וטבעה.
לי אדוארד אונקריץ' הוא במאי קולנוע, עורך ותסריטאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו עם אולפן האנימציה פיקסאר, שאליו הצטרף בשנת 1994 כעורך.
אונקריץ' נולד בקליבלנד שבאוהיו וגדל בעיירה צ'אגרין פולס שבאוהיו, כילד יחיד להוריו אמילי אונקריץ' ורוברט אונקריץ'.
אביו היה יוצא מלחמת העולם השנייה ואמן.
אונקריץ' גדל במסגרת הדת היהודית.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) בשנת 1990.
לפני שהצטרף לפיקסאר, עבד במשך כמה שנים בטלוויזיה כעורך וכבמאי.
בשנת 1994 הוא התקבל לפיקסאר כעובד זמני לתקופה של ארבעה שבועות בלבד, אך בפועל נשאר בחברה במשך 25 שנים.
בשנת 2011 הוענק לו פרס פרס מרי פיקפורד לבוגרים מצטיינים של אוניברסיטת דרום קליפורניה, המוקיר את תרומתם של בוגרים מצטיינים לאמנות הקולנוע.
הוא היה במאי שותף בסרטים "צעצוע של סיפור 2", "מפלצות בע"מ" וגם "מוצאים את נמו".
שני הסרטים זכו בפרס האוסקר בקטגוריית פרס סרט האנימציה הטוב ביותרוקוקו זכה גם בפרס השיר המקורי הטוב ביותר, "זכרי אותי".
ב־18 בינואר 2019 הודיע אונקריץ' כי הוא עוזב את פיקסאר כדי לבלות זמן עם משפחתו ולעסוק בתחומי עניין ש-"נדחקו הצידה במשך זמן רב".
בשנת 2023 נחשף כי מאז עזיבתו ב־2019 שימש אונקריץ' לעיתים כיועץ בפיקסאר.
במרץ 2025, במהלך אספת בעלי המניות של דיסני, הודיע המנכ"ל בוב אייגר כי סרט ההמשך ל-"קוקו" נמצא בשלבי פיתוח מוקדמים, כאשר אונקריץ' יחזור לשמש כבמאי-שותף יחד עם אדריאן מולינה.
בסוף שנת 2022 הודיע כי סיים לערוך את הספר "הניצוץ", שנכתב בידי ג'יי.
בשנת 2023 הוציאה לאור הוצאת Taschen מהדורת אספנים מוגבלת של ספרו של אונקריץ', "Stanley Kubrick's The Shining".
מהדורת כריכה קשה של הספר יצאה לאור בשנת 2024.
אונקריץ' נשוי ללורה סנטורי ויש להם שלושה ילדים.
לי גאון (נולדה ב-23 ביולי 1981) היא זמרת-יוצרת ומלחינה ישראלית.
גאון נולדה ברמת גן, לתמי וחי גאון, והיא בוגרת מגמת המוזיקה של תיכון "בליך".
במהלך שירותה הצבאי כמש"קית חינוך וידיעת הארץ ברובע היהודי בירושלים, הכירה את אורי ויינשטוק, שותפה לפרויקט המוזיקלי לילדים "ילד פעם".
בוגרת מחזור 2006 במגמת ביצוע כללי/הוראת מוזיקה ברימון בית ספר למוסיקה.
בשנת 2008 השיקה גאון יחד עם המוזיקאי אורי וינשטוק את האלבום והמופע "ילד פעם".
הפרויקט זכה להצלחה רבה, והמופע רץ מאות פעמים ברחבי הארץ.
באלבום ובמופעים התארחו אמנים ידועים, בהם קורין אלאל, דני רובס, גורי אלפי ועידן אלתרמן.
הפרויקט זכה לשבחי הביקורת; מבקר המוזיקה בן שלו השווה אותו לאלבום הקלאסי "הכבש השישה עשר" וכתב עליו: "אם יש מופע מוזיקלי לילדים שמגיע לו לרוץ 100 פעמים זה המופע הזה".
בשנת 2011 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה, "הכל שקוף", בהפקתם של אודי שמחון וערן ויץ.
האלבום כלל את הדואט "בוא איתי ליער" עם פיטר רוט.
השיר "אתה לא יודע" מתוך האלבום נבחר לשיר השבוע בתחנת הרדיו 88FM.
המהדורה הראשונה של האלבום יצאה ב-1,000 עותקים, שכל אחד מהם נעטף בעטיפה שונה ויחידה במינה שיוצרה בעבודת יד.
בשנת 2018 יצא אלבומה השני, "גולם פרפר", גם הוא בהפקתו של ויץ.
האלבום עוסק במתח שבין חיי המשפחה והאימהות לבין דחף היצירה.
מתוך האלבום בלט הדואט "כי אתה שלי" עם אלון עדר, שנכנס לפלייליסט של תחנת הרדיו כאן 88.
לצד אלבומיה, הוציאה גאון סינגלים נוספים.
בנובמבר 2022 יצא השיר "אם את יכולה", שנכתב בהשראת התכתבויות וואטסאפ בזמן לחימה.
ביולי 2024 הוציאה את הסינגל "לכל זמן שנשאר".
כמו כן, היא משתתפת במופע "שירים מן המקום הזה", המבוסס על שיריה המולחנים של המשוררת אגי משעול.
מזה כ-15 שנה גאון מנחה קונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית המיועדים לילדים ונוער במסגרת תוכנית מפתח.
גאון כתבה את המוזיקה להצגה "מסטיק" בתיאטרון הקרון.
ההצגה זכתה בפרסים בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים (2024) ובתחרות אסיטז' (2025).
במסגרת "תיאטרון אדן החלון", יצרה ושיחקה בהצגות "נורית ופרחי הבר" ו-"בלה ובלוב", יחד עם היוצרת מרים לופו נובופלנסקי ובבימויה של גוני פז.
בעקבות אירועי מתקפת הפתע על ישראל (2023) ומלחמת חרבות ברזל, החל מנובמבר 2023, חברה גאון למוזיקאים אורי וינשטוק וגבי סידון להקמת ההרכב "אלה החיים".
השלישייה יוצרת ומבצעת שירי מחאה חברתיים-פוליטיים המופצים בעיקר ברשתות החברתיות.
שיריהם זכו לתפוצה רחבה, וההרכב מופיע תדיר בהפגנות ועצרות ברחבי הארץ.
היא נשואה לאיתמר אהרוני, במאי ומפיק סרטים.
לי הארווי אוסוואלד היה אזרח אמריקאי, שהתנקש בחייו של נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי, ב-22 בנובמבר 1963, בדאלאס שבטקסס.
על אף שוועדת וורן, שמונתה לחקור את רצח ג'ון קנדי הגיעה למסקנה ברורה שאוסוואלד הוא אכן הרוצח, קיימות תאוריות קשר המטילות ספק בכך.
יומיים לאחר הרצח נרצח לי הארווי אוסוואלד על ידי ג'ק רובי, בטרם הושלמה חקירתו.
אוסוואלד נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית למשפחה ממעמד הפועלים.
אביו, רוברט אדוארד לי אוסוואלד, מת מהתקף לב כחודשיים לפני לידתו, ואימו, מרגריט, גידלה אותו ביחד עם אחיו רוברט ואחיו החורג ג'ון פיק (Pic).
בילדותו עברה המשפחה טלטלות ואוסוואלד אף בילה חלק מילדותו המוקדמת בבית יתומים.
עד שהגיע אוסוואלד לגיל 18 גרה המשפחה ב-22 דירות שונות ואוסוואלד למד בשנים-עשר בתי ספר שונים.
המשפחה עברה לגור בניו יורק, שם השיג פיק עבודה במשמר החופים.
אוסוואלד המתבגר היה לבעל מזג הפכפך וסוער, ונטה לעיתים קרובות לאלימות.
במהלך תקרית בביתו של פיק, שלף אוסוואלד סכין כנגד אשתו של פיק ואיים עליה בדקירה.
על אף שאוסוואלד ואימו הכחישו וניסו לטשטש את שאירע, הם אולצו לעזוב את הבית.
ב-1952 התקבל אוסוואלד לחטיבת ביניים ב, אולם הוא נעדר תדיר מהלימודים, מה שהוביל את בית הספר לערוך לו אבחון פסיכיאטרי.
לי אובחן כבעל "הפרעת אישיות עם קווים סכיזואידים ונטיות פאסיביות-אגרסיביות" והושם תחת פיקוחו של קצין מבחן.
בנובמבר 1953, משהתנהגותו החמירה, הורה שופט כי הוא יישלח למוסד לעבריינים צעירים.
בינואר 1954 חזרו מרגריט ואוסוואלד לניו אורלינס במטרה להתחמק מפסיקת בית המשפט.
אוסוואלד מעולם לא סיים את בית הספר התיכון.
בשנת 1955 ביקש אוסוואלד מאימו לשקר בדבר גילו, כדי שיוכל להתגייס למארינס.
השקר נתגלה ואוסוואלד לא התקבל לחיל.
הוא עבד בעבודות מזדמנות כפקיד וכשליח בחברות שונות, ואף שירת זמן קצר ביחידת משטרה מוטסת.
כבר בשלב זה גילה נטיות קומוניסטיות, אך הדבר לא פגע ברצונו העז לממש את חלום ילדותו ולהתגייס למארינס.
ב-24 באוקטובר 1956, משמלאו לו 17 שנים ושבוע, התגייס אוסוואלד למארינס.
אוסוואלד עבר טירונות, במהלכה הצטיין בקליעה, ולאחריה עבר אימון כמפעיל ראדאר ונשלח לבסיס אגוצי שביפן.
לאחר כשנה וחצי, נשלח חזרה לארצות הברית, לבסיס "אל טורו" שבמדינת קליפורניה.
אוסוואלד לא היה חייל מצטיין.
ביישנותו ואמונתו בקומוניזם לא חיבבו אותו על שאר החיילים, וככל שהיה ביישן יותר, כך דיבר בצורה מתרברבת על הקומוניזם, עד שכונה "אוסוואלדקוביץ'".
הוא נרשם כמנוי על העיתון "העובד", ביטאון המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, והחל ללמוד רוסית.
אין לדעת כיצד נסבלה התנהגות זו, בשיאה של המלחמה הקרה, אך לא לימודי הרוסית הם שהביאו לסיום הקריירה הצבאית של אוסוואלד.
הוא נשפט פעמיים, פעם על כי ירה בעצמו בטעות, ופעם על מריבה עם אחד הסמלים.
בעת שמירה נשבר, והחל לירות בין השיחים.
ב-17 באוגוסט 1959 אוסוואלד ביקש שחרור מן המארינס על מנת לטפל באמו.
אמו שיתפה פעולה, וניצלה תקרית בה נפלה צנצנת ופגעה באפה על מנת לטעון כי אינה מסוגלת עוד לעבוד.
עם האישורים הדרושים בידו, אוסוואלד שוחרר מן המארינס ב-11 בספטמבר 1959.
עוד במהלך שירותו הצבאי הכין אוסוואלד היטב את עריקתו.
הוא חסך את משכורתו הצבאית, הגיש בקשה לקבלת דרכון אמריקאי, ואף נרשם ללימודים בבית ספר לאמנויות בשווייץ שכן כחייל לשעבר היה מחויב בשירות מילואים, ולפיכך לא יכול לעזוב את ארצות הברית אלא למטרת לימודים.
ב-16 באוקטובר 1959 הגיע אוסוואלד למוסקבה, מצויד בוויזה של תייר שתוקפה שישה ימים.
ביומו השני במוסקבה הודיע למדריכת התיירים הרוסית שליוותה את קבוצתו כי הוא חייל לשעבר ובכוונתו לערוק.
אוסוואלד הודרך להגיש בקשה רשמית לקבלת אזרחות רוסית, אך כעבור חמישה ימים נדחתה בקשתו, ונמסר לו כי עליו לעזוב את שטח ברית המועצות עוד באותו היום.
בתגובה ניסה אוסוואלד להתאבד באמצעות חיתוך הוורידים.
על מנת שלא ליצור חיכוך עם ארצות הברית, ומחשש לתקרית בינלאומית, החליטה ההנהגה הסובייטית להורות על מתן אזרחות לאוסוואלד.
הוא ויתר על אזרחותו האמריקנית, קיבל תעודות רוסיות ונשלח למינסק (כיום בירת בלארוס), שם החל בעבודה כפועל במפעל מתכת שייצר מכשירי רדיו וטלוויזיה.
אוסוואלד היה תחת מעקב בלתי פוסק של ה-ק.ג.ב., וכיום מצוי בידי היסטוריונים תיק המתאר את חייו בברית המועצות על בסיס יומי.
במינסק היה אוסוולד לבעל דירה משלו והכנסתו החודשית איפשרה לו רווחה (בקנה מידה של מינסק).
נוסף לכך, כאמריקני היחיד בעיר, היה אוסוואלד הביישן והמתבודד למרכז חיי החברה במפעל בו עבד.
ידידיו הרוסים כינו אותו "אליק" שכן "לי" נשמע להם כשם סיני.
עד מהרה התאהב בעובדת במפעל בשם אלה גרמן (בבלרוסית: Герман), בחורה יהודייה בת 23, ואף הציע לה נישואין.
הייתה זו נקודת מפנה ביחסו לברית המועצות.
עתה סבר אוסוואלד כי ברית המועצות אינה מיישמת כהלכה את הסוציאליזם, וכי היא סוטה מן המרקסיזם הטהור, בו האמין אוסוואלד.
הוא החל לשים לב כי במקום להיות חברה אידיאלית וחסרת מעמדות, הרי שחברי המפלגה הקומוניסטית מקבלים קידום שלא על פי כישוריהם.
הוא החל לזלזל בעבודתו במפעל, ולבסוף ביקש מן השגרירות האמריקאית כי תמצא דרך להחזירו הביתה.
ב-17 במרץ 1961 פגש אוסוואלד במרינה פרוסאקובה , סטודנטית לרוקחות בת 19, בנשף ריקודים.
השניים נישאו פחות מחודש וחצי לאחר מכן.
יש הסבורים כי מרינה נישאה לאוסוואלד רק מכיוון שרצתה להגר לארצות הברית.
ביולי 1961 הגיע אוסוואלד לשגרירות ארצות הברית במוסקבה, וביקש מחדש את אזרחותו האמריקנית ואת הדרכון שלו.
בקשות אלו נענו, אם כי הניירת הכרוכה בכך, הן מבחינת האמריקנים והן מבחינת הסובייטים, גרמה לעיכוב של כשנה.
בינתיים הרתה מרינה, והביאה לעולם בת.
המשפחה עזבה את ברית המועצות ב-1 ביוני 1962. לזוג נולדו מספר ילדים.
במשפט שלאחר הרצח מרינה העידה בעזרת המתרגם ראובן עפרון.
בארצות הברית השתקעה המשפחה בעיר דאלאס.
אוסוואלד ניסה לכתוב את זכרונותיו מתקופתו בברית המועצות, בכתב יד אותו כינה "הקולקטיב", אך במהרה נטש את הרעיון.
הוא יצר קשרים עם הקהילה הקטנה של מהגרים רוסים באזור.
ידידים מאותה התקופה מוסרים כי אוסוואלד היה שנוא על המהגרים, אך כי הם ריחמו על מרינה.
אוסוואלד סירב ללמד אותה אנגלית, ולעיתים היה מכה אותה.
משניסו להשפיע על מרינה לעזוב את אוסוואלד והיא סרבה, ניתקו הידידים את קשריהם עם הזוג.
בקבוצה זו יצר אוסוואלד קשרים עם ידיד בלתי צפוי - הגאולוג ברון ג'ורג' דה מוהרנשילדט (Mohrenschildt).
השניים היו שונים באופיים, וכפי הנראה סבר הברון האריסטוקרט, שהיה ידוע בפרובוקציות שלו, כי ידידותו עם אוסוואלד היא פרובוקטיבית דיה, וכי היא מרגיזה את קבוצת הגולים הרוסים אליה השתייך.
ביולי, אוסוואלד החל לעבוד בחברת הריתוך "לזלי" (Leslie), אך התפטר כעבור שלושה חודשים.
ב-12 באוקטובר, החל אוסוואלד לעבוד בחברת "ג'אגרס-צ'יילס-סטובאל" (Jaggars-Chiles-Stovall), שהתמחתה במכונות לצילום מסמכים.
אוסוואלד ניצל את עבודתו בחברה ליצירת מספר זהויות פיקטיביות, ובהן מסמכי זיהוי על השם "אלק ג'יימס הידל" (Hidell).
אוסוואלד היה עובד בלתי חברותי ועצל, והוא פוטר לאחר ששה חודשי עבודה, אחרי שנתפס בקפטרייה קורא בירחון סאטירי רוסי.
הניסיון לרציחת הגנרל אדווין ל.
ווקר (Walker) היה איש ציבור אנטי-קומוניסט, תמך בהפרדה גזעית (סגרגציה), והיה חבר בארגון הימני הקיצוני "אגודת ג'ון בירץ'".
ווקר פוטר מתפקידו בצבא על ידי הנשיא ג'ון פ.
קנדי לאחר שהפיץ בין חייליו ספרות ימנית קיצונית.
לאחר פיטוריו שב ווקר לטקסס, שם ניסה להתמודד על משרת המושל מול ג'ון קונלי, והפסיד.
בפברואר 1963 שיתף ווקר פעולה עם מטיפים אוונגליסטים במעין מסע אנטי קומוניסטי שכונה "מבצע רכיבת לילה".
בכך תפס את תשומת לבו של אוסוואלד.
אוסוואלד החל לעקוב אחר ווקר, צילם את ביתו של ווקר ואת דרכי הגישה אליו, והזמין באמצעות הדואר רובה צלפים מסוג מנליכר-קרקנו (Carcano), בשם "אלק ג'יימס הידל".
ב-10 באפריל 1963, בסמוך לפיטוריו מחברת מכונות הצילום, תכנן אוסוואלד את רציחתו של ווקר.
הוא תכנן את ביצוע הרצח ביום רביעי, בעת שהאזור עמוס באנשים המתפללים בכנסייה הקרובה, כך ייקל עליו להיטמע בהמון לאחר ביצוע הרצח.
הוא השאיר למרינה פתק עם הוראות ברוסית למקרה שייתפס.
ווקר ישב בכיסא בביתו בעת שאוסוואלד ירה אליו ממרחק של 30 מ'.
הכדור ניתז ממשקוף החלון, והרסיסים פגעו בידו של ווקר.
בסמוך למעשה לא היה לרשויות מושג מיהו שהתנקש בווקר.
מרינה ראתה את אוסוואלד שורף את כל תוכניותיו בחדר האמבטיה, ושמרה את הפתק שהשאיר לה, על מנת להביאו אל המשטרה אם ינסה אוסוואלד להרוג מישהו שוב.
מעורבותו של אוסוואלד בניסיון הרצח נתגלתה רק לאחר חיפוש שנערך בביתו לאחר רצח קנדי.
ניסיונו להרוג את הגנרל ווקר נכשל, וידידו דה מוהרנשילדט עזב את דאלאס.
הוא עזב את מרינה (שהייתה עתה בהריון עם ילדם השני) עם זוג ידידים בשם פיין (Paine), וחזר לעיר הולדתו על מנת לחפש עבודה.
בין מאי ויולי 1963 עבד אוסוואלד בחברת הקפה "ריילי" (Reily), ואף מרינה הצטרפה אליו.
עתה התרכזו תקוותיו המרקסיסטיות בפידל קסטרו שליט קובה, שהיה באותה העת יריב קולני לארצות הברית.
הוא הפך לתומך קסטרו נלהב, והצטרף לארגון "משחק הוגן לקובה" (Fair Play for Cuba Committee) שהיה ארגון כלל ארצי, שאוסוואלד לבדו היווה את סניף ניו אורלינס שלו.
אוסוואלד הוציא $22.73 על הכנת 1,000 כרוזים, 500 בקשות הצטרפות, 300 כרטיסי חבר, וביקש ממרינה לחתום כ"אלק ג'.
הידל" על הכרטיסים במקום המיועד לחתימת נשיא הסניף.
הוא נהג לחלק את הכרוזים ברחוב, וניסה להתעמת עם גולים קובנים היושבים בניו אורלינס.
הוא נפגש עם ראש ארגון הסטודנטים הקובנים בניו אורלינס, קרלוס ברינגר (Bringuier), ולאחר מכן התעמת איתו ברחוב, כשנפגשו במקרה בעוד אוסוואלד מחלק כרוזים.
התפתחה קטטה ואוסוואלד בילה את הלילה בבית המעצר.
עתה קיבל אוסוואלד תשומת לב תקשורתית, ואף התראיין, וצולם כשהוא מחלק כרוזים עם עוד שני "מתנדבים" אותם שכר עבור $2 מהתור בלשכת האבטלה.
לאחר מכן עומת אוסוואלד עם ברינגר בתחנת רדיו מקומית, אך במקום דיון בנושאי קובה, התפתח דיון בנושאי עברו של אוסוואלד, והשקרים שסיפר לעיתונות על הרקע שלו.
אוסוואלד הושפל והובס, ועזב את ניו אורלינס כחודש לאחר מכן.
ארבעת החודשים אותם בילה אוסוואלד בניו אורלינס היוו את הרקע לחקירתו של ג'ים גאריסון, התובע המחוזי בניו אורלינס, אשר חיפש שם את הרקע לרצח קנדי, תוך שהוא מנסה לקשור את אוסוואלד לאיש העסקים המקומי קליי שאו (Shaw).
הקשר לשאו היה אמור להיות דרך גאי בניסטר (Banister), סוכן FBI שהפך לבלש פרטי, ודייוויד פרי (Ferrie), טייס, שהיה ידוע בכך שלבש פאה אדומה לא מתאימה שכן מחלה מסתורית הותירה אותו ללא שיער.
פרי ואוסוואלד שירתו בשנות החמישים ביחידת משטרה מוטסת (Civil Air Patrol) וקיימת תמונה שבה הם מצולמים ביחד, אך אין כל ראיות כי הם הכירו זה את זה בשנות החמישים או בשנת 1963. משרדו של בניסטר היה ברח' קמפ (Camp) 544, ואוסוואלד מסר כתובת זו באחדים מהכרוזים שחילק.
אין כל ראיה אחרת לקשר בין בניסטר ואוסוואלד, ומכל מקום הטפסים והכרוזים שיצר אוסוואלד בתקופה זו היו רצופים בשקרים.
אוסוואלד כנראה הכיר את הבניין שהיה סמוך למקום בו עבד.
הבניין היה מקום המושב לוועדה הקובנית נגד קסטרו, וייתכן שפרסום הכתובת בכרוז בעד קסטרו הייתה דרכו של אוסוואלד לנסות ולהביכם.
פרטים אלו (ואחרים) היו הבסיס לכתב אישום שהגיש גאריסון כנגד שאו באשמת קשר לרציחת הנשיא קנדי.
המשפט הסתיים בזיכויו של שאו.
אין כל ראיות כי שאו, פרי או בניסטר היו מעורבים ברצח.
כיום אין רבים התומכים בגרסתו של גאריסון לאירועים, אם כי היא שימשה בסיס לסרטו של הבמאי אוליבר סטון, JFK תיק פתוח, שהראה בצורה ויזואלית וחזקה, תוך שילוב קטעים תיעודיים, את גרסתו לרצח.
גאריסון עצמו אף הופיע בסרט בתפקיד יושב ראש ועדת החקירה ארל וורן (השחקן קווין קוסטנר שיחק את תפקידו של גאריסון).
לאחר פיטורי אוסוואלד מחברת הקפה, מרינה שבה לדאלאס עם ידידתה רות פיין.
אוסוואלד נותר בעיר עוד יומיים, על מנת לקבל דמי אבטלה בסך $33 שהגיעו לו.
מניו אורלינס נסע למקסיקו, ומשם תכנן להמשיך לקובה.
במקסיקו ניגש לשגרירות הקובנית, וביקש רשות לעבור בקובה בדרכו לברית המועצות.
הקובנים התעקשו כי עליו להראות קודם לכן כי בברית המועצות מסכימים לקבלו, והוא פנה אל השגרירות הרוסית, אשר סירבה לבקשותיו.
לאחר חמישה ימים אותם בילה בין הקונסוליות, חזר אוסוואלד לדאלאס, כשהוא מאוכזב מכך שהקובנים סירבו לאשר כניסתו.
ב-3 באוקטובר 1963 שב אוסוואלד לדאלאס.
לאחר תקופה קצרה שבה גר באכסניה, הוא שב למרינה, אשר קיבלה אותו, והייתה אמורה ללדת, ומצא עבודה במחסן הספרים של עיריית דאלאס.
הוא החל לעבוד ב-15 באוקטובר, וב-21 באוקטובר נולדה בתו, שנקראה מרינה רייצ'ל אוסוואלד.
הזוג התגורר אצל ידידיהם משפחת פיין.
ב-22 בנובמבר 1963 עבר הנשיא קנדי בשיירת מכוניות בעיר דאלאס במסגרת מסע הבחירות שלו לנשיאות.
השיירה אמורה הייתה לעבור בסמוך למבנה מחסן הספרים בו עבד אוסוואלד.
על פי דו"ח ועדת וורן, בילה אוסוואלד את הלילה בבית משפחת פיין.
בבוקר התעורר מוקדם, לקח את רובהו (רובה איטלקי מסוג mannlicher carcano) מהמקום שבו הסתיר אותו במוסך של משפחת פיין, עטף אותו בשקית חומה והגיע למקום עבודתו, כשהוא נעזר בידיד בשם פרייזר (Frazier), שנהג להסיע אותו לעבודה.
פרייזר, ואחותו ליני מיי רנדל (Randle), שמו לב לכך שאוסוואלד נושא חפץ כבד וארוך המונח בשקית חומה.
לשאלתם הסביר להם אוסוואלד כי בשקית נמצאים מוטות לווילונות.
אוסוואלד עלה אל הקומה השישית של מחסן הספרים.
בצדה הדרומי של הקומה היו חלונות גדולים שפנו אל רח' אלם (Elm) ודילי פלאזה (Dealey Plaza), המקומות בהם הייתה אמורה השיירה הנשיאותית לעבור.
הוא נצפה בקומה השישית על ידי מספר עובדים, ביניהם פועלים שהניחו בקומה רצפה מעץ.
בשעת הפסקת הצהריים נשאר אוסוואלד לבדו בקומה.
רבים ניסו להוכיח כי בעת הרצח היה אוסוואלד במקום אחר, הוא עצמו טען כי בעת הרצח היה עם עובד אחר בשם "ג'וניור" ג'רמן (Jarman), ושתה קוקה קולה ממכונה שהוצבה בקומה הראשונה של הבניין.
ג'רמן מכחיש עדות זו, ולעדותם של עדים נוספים שראו אותו במקומות שונים בבניין, כמו גם לעדות עובדת הטוענת כי שהתה בקומה השישית בסמוך לרצח, והקומה הייתה ריקה, לא נמצא סיוע ראייתי.
מספר עדים ששהו למטה, ראו אדם בחלון הקומה השישית.
בשעה 12:30 עברה השיירה הנשיאותית בסמוך לבניין.
על פי הגרסה הרשמית של ועדת וורן, ירה אוסוואלד שלוש יריות לעבר השיירה.
היריה הראשונה כפי הנראה החטיאה את מטרתה.
היריה השנייה מכונה "כדור הקסם".
לטענת דו"ח ועדת וורן, הצליח אוסוואלד בירי כדור אחד לפגוע בקנדי בגבו.
הכדור חדר דרך גופו של קנדי ויצא דרך צווארו, ומשם פגע בגבו של מושל טקסס ג'ון קונלי, שישב לפני קנדי במושב הקדמי של הלימוזינה, יצא מצידו הקדמי של קונלי, וננעץ בזרועו.
כדור זה נמצא לאחר מכן על אלונקה בבית החולים כשהוא שלם, כמעט כאילו לא נורה.
היריה השלישית פגעה בראשו של קנדי, ולמעשה הרגה אותו.
ההמלטות ורצח השוטר ג'פרסון דייוויס טיפיט
על פי גרסת דו"ח ועדת וורן, אוסוואלד נמלט מייד ממקום האירוע דרך חדר מדרגות אחורי, כשהוא מסתיר את הרובה מאחורי קופסאות שהיו במקום.
בדרכו למטה נפגש בשוטר מריון בייקר (Baker), שהניח כי היריות באו ממקום כלשהו בקומות הגבוהות של מחסן הספרים, ורץ כדי למצוא את הרוצח.
יחד עם בייקר היה מנהל מחסן הספרים, רוי טרולי (Truly), אשר זיהה את אוסוואלד כעובד מחסן הספרים ואישר לו להמשיך בדרכו.
אוסוואלד קנה קולה בקפטרייה שבקומה השנייה, ויצא מהבניין.
הוא עלה על אוטובוס בדרכו הביתה, אך האוטובוס לא יכול להמשיך בדרכו בשל המחסומים בתנועה שנוצרו עקב הרצח.
אוסוואלד עלה על מונית לעבר האכסניה שבה גר עם שובו לדאלאס, והלך לשם על מנת להוציא משם את מעילו ואקדחו שנותרו שם.
לא ידוע לאן התכוון להגיע משם, אך יש המשערים כי מטרתו הייתה לעלות על אוטובוס הנוסע למקסיקו.
השוטר ג'פרסון דייוויס טיפיט (Tippit) קיבל תיאור כללי של הרוצח שפורסם ברדיו המשטרתי, על בסיס תיאור של עדי ראייה שראו את אוסוואלד בחלון הקומה השישית.
טיפיט חשד באוסוואלד וביקש לעצור אותו, כשהוא מסמן לו מחלון הניידת בה נהג.
רבים הם הרואים במותו של טיפיט משום הוכחה לתאוריית הקשר, וסבורים כי טיפיט נרצח בשל חלקו בקשר, או כי לא היה זה אוסוואלד שרצח אותו.
עדויות חזקות של עדי ראייה קושרות את אוסוואלד לרצח, אך נסיבותיו נותרו עלומות ומעלות חשד בעיני הסבורים כי אוסוואלד לא פעל לבדו.
אוסוואלד הסתובב חסר מעש באזור במשך דקות רבות, ולבסוף נכנס לקולנוע מבלי לשלם.
אזרחים ערניים קראו למשטרה לעצור את הדמות החשודה.
כמה דקות לאחר תחילת הסרט, נעצר אוסוואלד כמעט ללא התנגדות.
אוסוואלד נעצר בחשד לרצח השוטר טיפיט, ולאחר מכן נקשר לרצח הנשיא קנדי.
בעודו במעצר הצהיר בפני עיתונאים כי "לא יריתי באף אחד" וכי "אני רק שעיר לעזאזל".
בחקירתו לא גילה אוסוואלד פרטים רבים, ושיקר באשר למעט הפרטים שמסר.
לאחר חקירתו הראשונית עלה הצורך להעבירו לכלא המחוזי.
במהלך ההעברה, ב-24 בנובמבר 1963, נורה אוסוואלד על ידי ג'ק רובי, בעל מועדון לילה, שכפי הנראה פעל מתוך רגש נקמה על רצח הנשיא.
התנקשות זו צולמה במצלמות הטלוויזיה והועברה למיליוני צופים בשידור חי.
אוסוואלד הובא לבית החולים שבו מת הנשיא ושם מת גם הוא מפצעיו.
רבים סבורים כי רובי לא פעל לבדו, וטוענים כי היו לו קשרים עם המאפיה, וכי הרצח היה חלק מתוכנית הקשר לרציחת הנשיא.
לאחר מותו של אוסוואלד, בשנת 1965 נישאה מרינה לקנת' פורטר (Porter), ובהתאם שינתה את שם משפחתה.
לאחר הרצח מינה הנשיא החדש לינדון ג'ונסון ועדה בראשות השופט העליון ארל וורן על מנת לקבוע את האשמים ברצח.
הוועדה הגיעה למסקנה כי אוסוואלד הוא שירה בקנדי, וכי הוא פעל לבדו וללא שותפים.
ועדה מאוחרת יותר, ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות, הסיקה בשנות ה-70 כי הנשיא קנדי נרצח "קרוב לוודאי כתוצאה של קשר", אך כי אוסוואלד היה מעורב בקשר וכי שלושה מארבעת הכדורים שנורו בדילי פלאזה נורו על ידו.
באוקטובר 1981 הוצאה גופתו של אוסוואלד מקברה על ידי חוקר בריטי בשם מייקל אדוז (Eddowes), במטרה להוכיח כי האיש המצוי בקבר אינו לי הארווי אוסוואלד אלא מתנקש רוסי שהוחלף באוסוואלד האמיתי בשעה שזה שהה ברוסיה.
שיניה של הגופה שנמצאה בקבר תאמו את רישומי השיניים של אוסוואלד.
עד היום חלוקות הדעות בקרב המומחים באשר למעורבותו של אוסוואלד ברצח.
רבים הם הרואים באוסוואלד את "המשוגע הבודד", אדם אשר בשל מבנה נפשי לקוי לקח על עצמו, לבדו, את רציחתו של נשיא ארצות הברית, ואף הצליח במעשה, וכי רק בשל רציחתו על ידי רובי נמנע מן החוקרים להוכיח את האמת באופן סופי.
חסידי תאוריות קשר שונות סבורים כי אוסוואלד היה חלק מרשת של קושרים - תומכי קסטרו או מתנגדיו, אנשי המאפיה או הרוסים, או אף אנשי הממסד הצבאי-תעשייתי שעשו בו שימוש כנסיין מפרויקט MKUltra מתוך מטרתם לסלק את הנשיא הליברלי שהצר את צעדיהם.
יש כאלו הרואים באוסוואלד שעיר לעזאזל תמים, שהיה קורבן למזימה הגדולה מכפי מידותיו, מבלי שיהיה לו כל חלק בה.
אלו טוענים כי לא אוסוואלד הוא שירה את היריות מהקומה השישית של מחסן הספרים (ומכל מקום לא יריות אלו הן שפגעו בנשיא, כי אם היריות מתלולית הדשא הסמוכה, שירו המתנקשים האחרים).
הוויכוח בנושא זה מפרנס ספרים רבים, סרטים ואתרי אינטרנט.
דמותו של אוסוואלד הופיעה במספר יצירות בקולנוע ובספרות, ובין היתר היה אוסוואלד נושא לביוגרפיה שכתב הסופר נורמן מיילר.
לי מורגן היה אחד מחצוצרני הג'אז הבולטים ביותר בשנות ה-60 של המאה ה-20.
מורגן הצטרף לביג בנד של דיזי גילספי כשהיה בן 18, והיה חבר בהרכב במשך שנתיים.
משנת 1956 החל להקליט בחברת בלו נוט (בסך הכול הקליט במסגרת בלו-נוט עשרים וחמישה תקליטים).
מורגן הושפע, כנגן, בעיקר מקליפורד בראון, ואף היה בקשר איתו לפני מותו.
הוא ניגן בכמה מהתקליטים המוקדמים של הנק מובלי וביצירת המופת של ג'ון קולטריין Blue Train וכן בתקליטו הראשון של נגן האורגן ג'ימי סמית (The Sermon).
בשנת 1958 הצטרף ללהקת שליחי הג'אז (Jazz Messengers) של ארט בלייקי בה המשיך לפתח את כישרונו כמבצע וכמלחין.
הופיע עם בלייקי מספר שנים והשתתף, בין היתר, באלבום 'Moanin.
כשעזב בני גולסון את הג'אז מסנג'רס, שכנע מורגן את בלייקי לשכור את ויין שורטר, נגן סקסופון-טנור, במקומו.
התקופה שבין השנים 1960-1961, בה ניגנו מורגן ושורטר בהרכב של בלייקי (יחד עם בובי טימונס בפסנתר ורג'י וורקמן בבס), נחשבת בעיני רבים כתקופה המעניינת ביותר של ההרכב.
השילוב בין מורגן ושורטר היה מיוחד הן מבחינת הגיוון העצום בלחנים שתרמו להרכב והן מבחינת הביצוע הכלי.
בתחילת שנות השישים ניסה מורגן להתקדם למוזיקה חדשנית יותר, וניגן באלבום האוונגארדי Evolution של גרצ'ן מונקור השלישי, ואף הקליט בעצמו קטעים כמו (Search for the New Land (1964. אך הפופולריות של אלבומו המוכר ביותר, The Sidewinder, מנעה ממנו להפנות את הקריירה שלו בכיוון זה.
קטע הנושא של אלבום זה כיכב במצעדי הפזמונים של שנת 1964 והיה הפסקול של הפרסומות של חברת קרייזלר במהלך משחקי הגמר בכדור בסיס.
הצלחתו של קטע ג'אז במצעד הפזמונים גרמה לחברת בלו-נוט לדחוף אלבומים בעלי גוון דומה לשוק באמצע שנות השישים.
מורגן נורה למוות בשגגה תוך כדי ויכוח, על ידי הידועה בציבור שלו, הלן מור, ממנה רצה להיפרד, בהפסקה בין קטעים במהלך הופעה במועדון הג'אז Slug's בניו יורק.
למרבה האירוניה מור הביאה למורגן את האקדח כדי שיגן על עצמו בוויכוח עם סוחר סמים על עסקת קוקאין גדולה.
לי הייזלווד היה יוצר אמריקאי, כותב מילים, מפיק תקליטים וזמר בסגנון קאנטרי.
נודע בקול הבריטון העמוק שלו, שהגיע לשיאו בגרסתו עם ננסי סינטרה לשיר You've Lost That Lovin' Feelin' .
הייזלווד גדל באוקלהומה, ארקנסו, קנזס ולואיזיאנה, מקומות בהם שהה אביו בגלל עסקי הנפט שלו.
את נעוריו העביר בפורט נצ'ס (Port Neches) בטקסס, שם נחשף למסורת המוזיקלית העשירה של חוף מפרץ מקסיקו.
הייזלווד למד רפואה ב"אוניברסיטה המתודיסטית הדרומית" ושירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה.
לאחר שחרורו מהצבא, החל לעבוד כתקליטן ובמקביל התנסה בכתיבת שירים.
בין להיטיו הראשונים היו "The Fool" שכתב לסנפורד קלרק.
הייזלווד עבד גם עם הגיטריסט וחלוץ הרוקנרול אדי דווין ועם דין מרטין.
שירו הידוע ביותר הוא "These Boots Are Made for Walkin'" אותו כתב בשנת 1963 לננסי סינטרה שאיתה הרבה לשתף פעולה.
שיר זה הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים הבריטי והאמריקאי בשנת 1966. להיט ענק נוסף שלו הוא Summer Wine שניכתב בשנת 1966 וגם אותו שר יחד עם ננסי סינטרה וזכה להצלחה גדולה מאוד.
שיר זה זכה לביצוע מחודש בשנת 2004 בערוץ 1 של הטלוויזיה הממלכתית של אירלנד על ידי הלהקה האירית The Corrs יחד עם סולן להקת U2 - בונו וזכה להצלחה גדולה מאוד.
יצירותיו של הייזלווד בסצנת הרוק המחתרתי מוערכות מאוד, ובוצעו על ידי אמנים כמו לינדה לונץ', פריימל סקרים, ניק קייב, Einstürzende Neubauten ובויד רייס.
בשיא הקריירה שלו בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפתיע את מעריציו ועבר לגור בשוודיה, שם התגורר רוב העשור.
על אף שהמשיך להקליט שם אלבומי סולו, כוכבו לא דרך מחדש.
שיתוף הפעולה שלו עם ננסי סינטרה וכן אלבומי הסולו שלו משנות ה-60 וה-70 זכו להערכה רבה ונחשבים לחלק מקו מוזיקלי אישי ייחודי שכונה לעיתים "פסיכדליה של קאובויז'" או "מחתרת הסכרין".
רבות נאמר על קול הבריטון הייחודי של הייזלווד, המעניק לשיריו נופך ייחודי.
בק צוטט אומר ש"להייזלווד קול בעל שיעור קומה דומה לשל ג'וני קאש, המאפשר לו להיות כנה ולועג בו בעת, קול כביר המפגין ניסיון, שאינו מצפה מהאנושות לשום חסד, פרט לסיגריה"
בישראל מוכר הייזלווד בזכות שירו "בבוקר של קטיפה" בביצועו של רמי פורטיס וסאלי לדרמן מהאלבום סיפורים מהקופסא, המבוסס על שירו מ-1968 בשם "Some Velvet Morning" של הייזלווד שתורגם על ידי סמי בירנבך.
עוד מוכר בישראל הדואט שלו עם ננסי סינטרה "יין קיץ" (Summer Wine), שהרבו להשמיעו בתוכניות רדיו.
בשנת 2006 אובחן אצלו סרטן בכליה.
הוא בקש שגופתו תישרף והאפר יפוזר באי שוודי בו נהג לכתוב את יצירותיו.
בתחילת שנת 2007 פרסם אלבום נוסף בשם "Death or Cake", וכמו כן נשא את חברתו מזה כמה שנים, ג'ין קלי, לאישה.
קלארנס לירוי "לי" ואן-קליף היה שחקן קולנוע אמריקאי.
הופיע בעיקר במערבונים וסרטי פעולה.
שיחק בעיקר דמויות "רעות" בגלל תווי פניו החדים.
ואן קליף נולד בסמרויל שבניו ג'רזי.
בנם של מריון לויניה ואן פליט וקלרנס לרוי ואן קליף.
המשפחה ממוצא הולנדי, שוודי, בלגי, ואנגלי.
שירת בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה בשנים 1942–1946, תחילה על רודפת צוללות (Submarine chaser) ולאחר מכן על שולת מוקשים, בתפקיד מפעיל סונאר.
במהלך שירותו קיבל מספר עיטורים.
לאחר תקופה קצרה בה עבד כרואה חשבון, החל בקריירת משחק.
תחילה על בימות התיאטרון של ברודוויי ואחר כך בסרטי קולנוע.
לאורך קריירת משחק שנמשכה 38 שנים, שיחק ואן קליף ב-90 סרטים, בנוסף ל-109 הופעות בטלוויזיה.
זכור במיוחד בתפקידו בסרט "הטוב, הרע והמכוער", בו שיחק את "הרע" (הקרוי בסרט "עיני מלאך").
הופיע גם בסרט "הצלפים", בו שיחק דמות "טובה".
בשני סרטים אלו, שבוימו על ידי סרג'ו ליאונה, שיחק לצידו של קלינט איסטווד.
בנוסף שיחק את סבטה בטרילוגיית המערבונים "סבטה".
סרטים אלו נקראים מערבוני ספגטי כיוון שצולמו באיטליה וספרד.
בשנת 1943 התחתן עם פטסי רות.
הם התגרשו בשנת 1960. בשנת 1963 נישא בשנית לג'ואני ממנה נולדה בתו דניס.
אחר כך שוב התגרש בשנת 1974. ב-13 ביוני 1976 התחתן (בפעם השלישית) עם ברברה הבולון.
נישואיו אלו נמשכו עד מותו.
ב-16 בדצמבר 1989 נפטר (בגיל 64) מהתקף לב באוקסנארד שבקליפורניה.
נטמן בבית הקברות "גבעות הוליווד" בלוס אנג'לס.
על המצבה שלו נכתב "Best of the Bad".
בסצנה האחרונה בסרט "הטוב, הרע והמכוער" אפשר לראות שחסרה לואן קליף חתיכה מאצבע האמה ביד ימין.
הוא איבד אותה לאחר שנחתך בזמן שבנה בית משחק לבתו.
לי הסיין יאנג (בסינית: 李显扬; ) הוא איש צבא בדימוס ומנהל עסקים סינגפורי.
לי הוא בנו השני של ראש ממשלתה הראשון של סינגפור, לי קואן יו.
כיהן בין השנים 1995–2007 בתפקיד נשיא ומנכ"ל תאגיד התקשורת סינגפור טלקום (סינגטל).
מאז 2013 הוא יו"ר רשות התעופה האזרחית של סינגפור.
כאחיו הבכור, לי הסיין לונג (ראש ממשלתה הנוכחי של סינגפור), זכה הסיין יאנג במלגת הנשיא ובמלגת הצטיינות מטעם צבא סינגפור ונסע, עם סיום לימודיו התיכוניים, ללמוד באוניברסיטת קיימברידג'.
לאחר ששב לארצו, שירת בצבא הסינגפורי והגיע לדרגת בריגדיר גנרל).
לי נישא לעורכת-הדין לים סואט פרן ב-18 ביולי 1981. לזוג שלושה ילדים.
הסכסוך המשפחתי והביקורת נגד הממשלה
במהלך שנת 2024, התבטא נגד ממשלת סינגפור בכלל ומשפחתו בפרט.
הוא טען שהרשויות בסינגפור ניצלו את החוקים במדינה נגד מבקרים, והביע דאגה מהתגברות הדיכוי והשחיתות בעשור האחרון.
הסכסוך המשפחתי בין לי הסיין יאנג ואחיו לי הסיין לונג, החריף בעקבות מחלוקת על בעלות בית המשפחה, מה שהוביל לחקירות משפטיות נגד שני הצדדים.
הממשלה הסינגפורית דחתה את כל האשמותיו של לי הסיין יאנג וטענה שהן חסרות בסיס.
באוקטובר 2024, קיבל מעמד של פליט מדיני פוליטי בבריטניה, זאת לאחר שב-2022 קיבל מעמד של מבקש מקלט במדינה.
לי מיונג-באק (בקוריאנית: 이명박, בכתב הסיני האנז'ה: 李明博; ) הוא מדינאי דרום קוריאני, יליד אוסקה, יפן, שכיהן כנשיא קוריאה הדרומית בשנים 2008–2013. לפני כן כיהן כראש עיריית סיאול.
לי מיונג-באק חבר במפלגה הלאומית הגדולה GNP, מפלגה שמרנית, וזכה בבחירות לנשיאות ב-19 בדצמבר 2007. במצע שלו דגל בחיזוק תפקיד כלכלת השוק ובקו פחות פשרני כלפי המשטר בקוריאה הצפונית תוך דרישה להפסקת תוכניות פיתוח פצצות גרעיניות.
לי מיונג-באק נולד בעיר אוסקה ביפן, ברובע מיושב בקוריאנים.
גדל כילד חמישי מבין שבעת ילדיה של משפחה קוריאנית נוצרית והוא חבר בכנסייה הפרסביטריאנית.
בילדותו אחרי תום מלחמת העולם השנייה חזרה המשפחה לפּוּהאנג, מקום מוצא אביו.
רמת חיי המשפחה התדרדרה וכילד נאלץ לעבוד על מנת לעזור להוריו ולאחיו.
בעזרת מלגה התחיל לימודי ערב למינהל עסקים.
הפך למנהיג של סטודנטים והשתתף בהפגנות הסוערות של הסטודנטים נגד שיפור היחסים עם יפן (המעצמה השכנה ששלטה בקוריאה בין השנים 1910 - 1945) בשנת 1964 בעת שלטונו של הנשיא דאז, הגנרל פארק צ'ונגהי.
משום כך נעצר והיה בכלא במשך שישה חודשים.
בשנת 1965 סיים לימודיו באוניברסיטת קוריאה בסיאול עם תואר ראשון במנהל עסקים.
כלכלן, איש עסקים וראש עיריית סיאול
לפני כניסתו לפוליטיקה, בין השנים 1977–1992 ניהל עשר חברות בת של הקונצרן יונדאי, בהן חברת הבנייה "יונדאי קונסטרקשן".
בתוקף מעמד זה מילא תפקיד חשוב בנורמליזציית היחסים הדיפלומטיים בין קוריאה הדרומית ובין ברית המועצות דאז.
כמו כן בנה יחסים מיוחדים עם ראשי מדינות כמו ראש ממשלת סינגפור לשעבר, לי קואן יו, ועם שליט קמבודיה הון סן.
נבחר לראשונה באספה הלאומית של קוריאה הדרומית, גוקהו (Kukhae), בשנת 1992.
בין התאריכים 1 ביולי 2002 - 30 ביוני 2006 כיהן לי מיונג-באק כראש העיר סיאול, עיר הבירה.
בעת כהונתו ביצע עבודות סביבתיות מרשימות של חידוש האתר המוזנח וזרם המים המיובש עד אז Cheonggyecheon לרווחת תושבי הבירה תוך פירוק הרכבת העילית שנבנתה שם בימי הנשיא פארק צ'ונגהי.
כמו כן הרחיב את מערכות התחבורה בעיר.
פרויקטים אלה וכן שאר פעילותו כראש עיר הבירה הקנו לו פופולריות רבה.
לי מיונג-באק נכנס מספר פעמים לסכסוך עם רשויות הפיקוח הפיננסי של המדינה ובשנת 1996 חויב לשלם קנס בשווי 4 מיליון וון.
בגלל הפרת חוקי בחירות בשנת 1998 נאלץ לשלם עוד קנס בשווי שמונה מיליון וון.
לי מיונג-באק נכנס לתפקיד הנשיא ב-25 בפברואר 2008. בבחירות בדצמבר 2007 הוא זכה ב-48.7% מהקולות, בעוד יריבו העיקרי צ'ונג דונג יונג זכה ב-26.1%.
ב-29 בפברואר אישר הפרלמנט את הרכב הממשלה החדשה בהנהגתו של שר החוץ לשעבר
לי מיונג-באק החמיר את הקו המדיני כלפי המשטר בקוריאה הצפונית והתנה את אספקת מצרכי המזון למדינה זו בהפסקת תוכניותיה לפיתוח פצצות גרעיניות.
המשטר קוריאה הצפונית הגיב בהצהרות חריפות נגד לי למשל בעת מערכת הבחירות לפרלמנט הדרום קוריאני ב-9 באפריל 2008.
יש לציין כי מצד שני הודיע לי גם על צעדי הידוק קשרים עם קוריאה הצפונית בתחומים כלכליים אחרים.
בהמשך, תוך התרחקות מעמדתו בהתחלה, הציע הקמת גוף מייעץ משותף לשתי המדינות לשם דיונים בקידום יחסיהם הכלכליים.
גוף זה היה אמור לכלול תת-ועדות לכלכלה, לחינוך, כספים, תשתיות ורווחה וכמו כן קרן שיתוף פעולה של 40 מיליארד דולר.
הוא הצליח להשיג הסכמת הקהילה הכלכלית הקוריאנית במציאת בסיס חוקי ומערכתי לכל הפרויקטים שייזומו בעתיד.
לי קרא גם להקמת משרד לסיוע בקוריאה הצפונית בדרך להפריד בין הסיוע ההומניטרי לשיחות בתחום הגרעין.
בבחירות בעלות שיעור הצבעה קטן יחסית ניצחה מפלגתו של לי מיונג-באק, GNP - (הנארה דאנג - המפלגה הלאומית הגדולה),
ניצחון מכריע על הסוציאל-ליברלים UPD והצליחה לראשונה מאז הקמתה לזכות ברוב מוחלט בפרלמנט.
לי הצהיר על כוונות להוריד מיסים למעסיקים ולנקוט אמצעים נגד האיגודים המקצועיים המרחיקים לכת בתביעותיהם.
בביקורו באפריל 2008 בארצות הברית חיזק לי את היחסים עם מעצמה זו.
הגיע עם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש להבנות לא לצמצם יותר את נוכחות החיילים האמריקאים בארצו ולהמשיך במגמת היבוא של בשר בקר מארצות הברית, למרות מחאות חוגים בקוריאה הדרומית המתנגדים לכך בטיעון של סיכון בריאותי.
שני הצדדים תומכים בהמשך המאמצים בדרכי שלום ודיפלומטיה עם קוריאה הצפונית ועם שלושת שותפיהם הגדולים - סין, רוסיה ויפן, כדי להגיע לפתרון משביע רצון של משבר הגרעין הצפון קוריאני.
לי נפגש גם עם ראש ממשלת יפן יסואו פוקודה ושניהם סיכמו על הידוק הקשרים בין ארצותיהם, כולל המשך המשא ומתן לחתימת הסכם סחר חופשי ועידוד השקעות יפניות בקוריאה הדרומית.
בסתיו 2008 נאלצה ממשלתו של לי להתמודד עם השלכות המשבר הכלכלי העולמי על כלכלת קוריאה הדרומית.
משום כך הופסק הפרויקט הקרוב ללבו של הנשיא, פרויקט כריית התעלה הגדולה שהייתה אמורה לחבר בין סיאול לפוסאן.
ב-24 בפברואר 2013 סיים לי את כהונתו כנשיא.
לי מיונג-באק נשוי ואב לבן ושלוש בנות.
הוא אוהד ספורט וכתב בין היתר ספרים אוטוביוגרפיים, על כלכלה ועל הצלחה בעסקים, בהם "אין זו אגדה" (신화는없다).
"בקוריאה הדרומית איבדו את האמון בממשלה", מאמר של מרטין פקלר, מתורגם מ"הראלד טריביון" ב"The Marker", 11 בנובמבר 2008
לי מייקל דיקסון הוא כדורגלן עבר אנגלי, שהיה חלק מחוליית ההגנה המפורסמת של ארסנל משלהי שנות ה-80 עד 2002.
דיקסון, יליד מנצ'סטר, החל את הקריירה בברנלי, המשיך במועדון צ'סטר סיטי עמו סיים בתחתית הפוטבול ליג בעונת 1983/1984, ברי וסטוק סיטי, לפני שחתם בארסנל של המאמן ג'ורג' גרהאם בינואר 1988.
דיקסון הובא לארסנל על מנת להחליף את הבלם האחורי הבינלאומי ויו אנדרסון שהועבר למנצ'סטר יונייטד, אך הפך לשחקן הרכב קבוע רק לאחר זמן מה.
דיקסון ווינטרברן היו בלמי המועדון, בעוד שהקפטן טוני אדמס ודייוויד אולירי שיחקו במרכז.
ב-1989 הצטרף אליהם סטיב בולד שגם כן שיחק בסטוק סיטי ונצפה על ידי גרהאם.
חמשת השחקנים הללו הרכיבו את חוליית ההגנה של המועדון שהייתה מרכיב חשוב בזכייה באליפות ב-1989, לראשונה מאז 1971 אז שיחק בקבוצה ג'ורג' גרהאם עצמו.
בזמן המשחקים דיקסון נטה לספק תמיכת לקיצוני דייוויד רוקאסל, והוא התבלט גם ביכולתו כשחקן התקפי.
למשך תקופה קצרה הוא גם היה בועט הפנדלים של המועדון.
המאבק על האליפות בעונה זו היה צמוד ונמשך עד המשחק האחרון של העונה, שהסתיים בניצחון של ארסנל על ליברפול בתוצאה 0–2, כאשר השער השני והמכריע היה תוצאה של מהלך שיזם דיקסון בדקה האחרונה של המשחק.
המועדון לא הצליח להגן על תוארו בעונה שלאחר מכן, וגם לא שיחק בגביע אירופה כתוצאה מהאיסור שהוטל על הקבוצות האנגליות לאחר אסון הייזל.
אולם, בעונה זו דיקסון זכה להופיע בפעם הראשונה במדי נבחרת אנגליה, במשחק ההכנה למונדיאל נגד נבחרת צ'כוסלובקיה שנערך באפריל 1990. דיקסון הפגין יכולת גבוהה במשחק, אך לבסוף לא זומן לסגל האנגלי לקראת מונדיאל 1990, כיוון שהיה הבחירה השלישית לאחר גארי סטיבנס ופול פארקר.
גרהאם טיילור, שהחל לאמן את אנגליה לאחר המונדיאל, העדיף את דיקסון על פני סטיבנס ופארק.
דיקסון גמל לו על כך והבקיע את שערו היחיד בנבחרת במשחק במסגרת מוקדמות יורו 1992 נגד נבחרת אירלנד, שהסתיים בתיקו 1-1. ההגנה של ארסנל התחזקה עוד יותר עם הצטרפותו של השוער דייוויד סימן, ובסיום העונה זכה המועדון באליפות נוספת.
דיקסון צבר 11 הופעות בינלאומיות עד סוף 1991, כולל מוקדמות יורו 1992 שנערך בשוודיה.
דיקסון נפצע זמן קצר לפני הטורניר, כך שסטיבנס זומן מחדש לנבחרת, אך גם הוא נאלץ לפרוש מהסגל בגלל פציעה.
בטורניר עצמו אנגליה לא העפילה מעבר לשלב הבתים.
לאחר שהחלים מהפציעה הוא חזר לסגל הנבחרת ולארסנל, שם המשיך להיות חלק מחוליית ההגנה.
לקראת פרישתו הקרוב של אולירי החליט גרהאם לחזק את מרכז ההגנה באמצעות החתמתו של מרטין קיאון מאברטון, שהיה השחקן ששיחק בעמדת הבלם הימני ביורו 1992 במקום דיקסון וסטיבנס.
ב-1993 הורחק דיקסון בחצי גמר גביע הליגה נגד טוטנהאם הוטספר, ובמשחק הגמר נגד שפילד ונסדיי הוחלף על ידי אולירי בעמדת הבלם הימני.
המשחק הסתיים בניצחון של ארסנל.
דיקסון חזר להרכב לקראת המשחק החוזר של גמר גביע ה-FA שגם בו שיחק המועדון נגד שפילד ונסדיי, וגם משחק זה הסתיים בניצחון של ארסנל.
דיקסון לא זכה להצלחה בכדורגל הבינלאומי באותה שנה, כאשר אנגליה לא מצליחה להעפיל למונדיאל 1994. הופעתו ה-21 של דיקסון הייתה בניצחון 1–7 נגד נבחרת סן מרינו, והיא הייתה האחרונה כיוון שטיילור התפטר מתפקידו והוחלף על ידי טרי ונבלס, שהעדיף שחקנים אחרים בעמדה של דיקסון.
חוליית ההגנה של ארסנל, שדיקסון היה אחד ממרכיביה החשובים, הצטיינה בניצחון 0–1 על פארמה בגמר גביע המחזיקות של 1994, וסיכלה את מאמציהם של תומאס ברולין, ג'אנפרנקו זולה ופאוסטינו אספרייה לזכות בתואר בפעם השנייה ברציפות.
דיקסון היה שחקן הרכב קבוע ב-1995 כאשר המועדון לא שיחק היטב בליגה, אך מנגד הצליח להגיע פעם נוספת לגמר גביע המחזיקות.
בגמר הצליחה ריאל סרגוסה לעלות ליתרון 0–1, אך לאחר שער השוויון של ארסנל המשחק נכנס להארכה.
הגנת ארסנל הפגינה יכולת גבוהה במשחק כולו, וריאל סרגוסה הצליחה לנצח בדקה האחרונה משער שהובקע לאחר בעיטה ממרחק של 40 מטרים.
ארסן ונגר התמנה לתפקיד המאמן של ארסנל בשלהי 1996, והכניס שינויים רבים במועדון שחלקם נגעו לחיי השחקנים מחוץ למגרש.
כתוצאה מכך הצליחו דיקסון ויתר שחקני ההגנה לשחק מספר שנים נוספות, וונגר נוכח לדעת שהוא לא יצטרך להחליף את שחקני ההגנה הוותיקים כה מהר.
המועדון זכה בדאבל שני בתולדותיו ב-1998, ודיקסון זכה למשחק פרידה בעונה שלאחר מכן, שהייתה עונתו העשירית המלאה בארסנל.
הוא זכה לזימון מחודש לנבחרת אנגליה על ידי המאמן הזמני הווארד וילקינסון, שהתמנה לאחר התפטרותו של גלן הודל.
דיקסון שיחק בהפסד 0–2 לנבחרת צרפת באצטדיון ומבלי, ולא חזר לשחק עבור הנבחרת לאחר מכן.
ב-22 משחקיו בנבחרת הוא לא זכה לשחק בטורניר חשוב כלשהו.
דיקסון נטל חלק במשחקי ארסנל בגביע אופ"א בשנת 2000, והעפיל עם המועדון למשחק הגמר נגד גלאטסראיי, שהסתיים בניצחון לטובת הטורקים לאחר דו-קרב פנדלים.
באותה שנה המועדון העפיל גם לגמר גביע ה-FA, אך הפסיד בו לליברפול לאחר שהחלוץ הצעיר מייקל אואן חלף על פני דיקסון לפני שכבש את שער הניצחון.
דיקסון שיחק עבור ארסנל גם בעונה הבאה, וסייע למועדון לזכות בדאבל השלישי בתולדותיו והשני תחת ונגר.
דיקסון היה בן 38 כאשר החליט לפרוש.
במקביל אליו פרש גם הקפטן טוני אדמס, כאשר מחוליית ההגנה המקורית נותרו רק סימן וקיאון (אולירי, בולד ווינטרברן פרשו קודם לכן).
לאורך עונותיו בארסנל הוא השתתף ב-458 משחקים, בהם הבקיע 25 שערים.
לאחר פרישתו פנה דיקסון לתחום העסקים, והחל לשחק גולף במועדון מקומי.
דיקסון שימש כפרשן ספורט ב-BBC, ונטל חלק במספר תוכניות ספורט של הרשת.
ב-2012 עבר דיקסון לשמש כפרשן ספורט ב-ITV ומ-2013 גם עבור NBC.לי השתתף בהקלטה של פיפא 21 כשדרן.
לי מרווין היה שחקן קולנוע אמריקאי שהתמחה בגילום דמויות נבלים אולם בשנת 1965 זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לתפקידו בסרט "קט בלו", תפקידו הקומי הראשון והכמעט יחיד.
הוא זכה על תפקיד זה גם בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר.
מרווין נולד בניו יורק ללמונט וולדמן מרווין, מנהל במשרד פרסום ולקורטני וושינגטון, כתבת אופנה.
מרווין הוא צאצא של מהגרים שהגיעו לאמריקה ממחוז אסקס באנגליה.
בנעוריו החליף כמה בתי ספר, כיוון שסולק מהן בשל התנהגות בלתי הולמת.
באוגוסט 1942 התגייס מרווין לחיל הנחתים האמריקני.
לאחר הכשרה בסיסית והכשרה מתקדמת ללוחמת חיל רגלים, נשלח לשרת בדיוויזיית הנחתים הרביעית בתפקיד צלף.
לקח חלק בקרב קווג'לין ובקרב אניווטוק.
הוא נפצע בישבן וברגל מאש מקלע במהלך קרב על סאיפאן (בקרב זה נפגעו מרבית חברי פלוגתו).
על פציעתו בקרב הוענק לו עיטור לב הארגמן.
מרווין אושפז במשך כמעט שנה בבתי חולים.
כשהחלים - שוחרר מן השירות בשל מצבו הרפואי.
לאחר המלחמה הועסק כשחקן מחליף במחזות "אוף ברודוויי".
ב-1950 עבר להוליווד וקיבל תפקידים קטנים בסרטי מלחמה ומערבונים.
בעיקר נעזרו בו במאים כדי לביים נכונה קטעי קרבות, מהלכים מלחמתיים והווי חיילים קרביים.
ב-1953 שיחק בסרט "הפרא" ("The Wild One") לצידו של מרלון ברנדו.
תפקיד קטן היה לו גם בסרט "המרד על הקיין" (1954) ובסרט "בהלה בצוק השחור" (" Bad Day at Black Rock") ב-1955. בסך הכל שיחק בתפקידים קטנים בלמעלה מ-50 סרטים בשנות החמישים.
ב-1956 כיכב לראשונה בתפקיד משני בסרט "!Attack".
במקביל להופעה בסרטים גילם את דמותו של השוטר הקשוח פרנק בלינג'ר בסדרת הטלוויזיה "M Squad" ששודרה בין 1957 ל-1960. הופעותיו בסדרה הקנו לו מעמד של הכרה ציבורית.
ב-1961 שיחק במערבון "הקומנצ'רוס" לצידו של ג'ון ויין.
ב-1962 גילם את דמותו של הנבל ליברטי ואלנס במערבון "האיש שירה בליברטי ואלנס".
ב-1964 ליהק אותו הבמאי דון סיגל לתפקידו הראשי הראשון בסרטו "הרוצחים" (דמות משנית בסרט גילם רונלד רייגן, לימים נשיא ארצות הברית).
מרווין גילם רוצח יעיל, קר רוח וחסר רגש, תדמית שדבקה בו בתפקידים ששיחק לפני כן והתעצמה לאחר מכן.
ב-1965 נוצלה תדמית זו לצורך תפקיד קומי כפול בסרט "קט בלו" (בכיכובה של ג'יין פונדה).
מרווין גילם את דמותו של אקדוחן שיכור טוב-לב ושל אחיו התאום המרושע.
על תפקידו בסרט זה זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בסוף שנות השישים הרוויח מיליון דולר לסרט.
במהלך שנות השישים והשבעים הופיע בכ-30 סרטים.
בשנות השמונים הופיע בסרטים ספורים ובמספר הופעות אורח טלוויזיוניות בסדרות כמו "בוננזה", "אזור הדמדומים" ו"הבלתי משוחדים".
סרטו האחרון היה "מחץ הדלתא" של הבמאי הישראלי מנחם גולן.
מרווין הוא אב לשישה ילדים.
הוא נישא לבטי אבלינג (Betty Ebeling) ב-1951, נישואין שהסתיימו בגירושין ב-1967 לבני הזוג ארבעה ילדים משותפים.
בשנת 1970 נישא למי שהייתה חברתו לפני שנישא לבטי, פמלה פילי (Pamela Feeley).
בני הזוג חיו בוודסטוק (ניו יורק) עד 1975 אז עברו לטוסון, אריזונה, שם חיו עד מותו של מרווין.
מבחינה פוליטית היה מרווין ליברל-דמוקרט.