tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי פתחה פרקליטות פארמה בחקירה כנגד סוכן שחקנים מקומי בשם חאמד ממאדו טראורה, שהציג עצמו כאביו של חאמד טראורה ושל אחיו לכאורה אחמד דיאלו, על מנת שיוכלו להקל על הגירתם לאיטליה.
ב-10 בפברואר 2021 הורשע בזיוף מסמכים כאשר הצטרף ל"בוקה בארקו" כחלק מעסקת טיעון והוטל עליו קנס של 48 אלף אירו.
ב-31 בינואר 2023 הושאל לבורנמות' מהפרמייר ליג עד לסיום העונה עם אופציה לרכישה.
בסיום העונה רכשה בורנמות' את כרטיס השחקן שלו תמורת 25.6 מיליון אירו.
ב-17 בינואר 2024 הושאל אל נאפולי.
ב-29 באוגוסט 2025 הושאל למרסיי.
בצעירותו, טראורה שיחק בנבחרת הצעירה של חוף השנהב.
ב-6 בספטמבר 2021 טראורה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב בניצחון 1–2 נגד .
חאליד עבדאללה הוא שחקן ופעיל חברתי בריטי-מצרי.
הוא ידוע בשל משחקו בסרט "טיסה 93", שהיה מועמד לפרס פרס אוסקר לשנת 2006 וזוכה פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לאותה שנה.
עבדאללה גילם את זיאד ג'ראח, הטייס ומנהיג ארבעת החוטפים בטיסה.
הוא כיכב בתפקיד אמיר בסרט "רודף העפיפונים" ושיחק עם מאט דיימון בסרט "גרין זון", סרטו השני עם הבמאי פול גרינגראס.
עבדאללה מופיע בתור עצמו בסרטו התיעודי "הכיכר" שביים ג'האן נוג'ים על המהפכה המצרית ב-2011, אשר זכה בפרס הקהל בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2013.
עבדאללה חבר בהנהלת פסטיבל הדרמה הלאומי לסטודנטים.
ב-2011, עבדאללה הפך לאחד מהחברים המייסדים של קולקטיב מוסירין ("אנחנו מתעקשים") בקהיר: קבוצה של יוצרי קולנוע ופעילים מהפכניים שמקדישים מזמנם לתמיכה בתקשורת האזרחית ברחבי מצרים בעקבות נפילתו של נשיא מצרים חוסני מובארק.
שלושה חודשים לאחר הקמתו של הקולקטיב, הפכה מוסירין לערוץ היוטיוב ללא מטרות רווח הנצפה ביותר במצרים בכל הזמנים, ובעולם כולו בינואר 2012.
עבדאללה נולד בגלאזגו, סקוטלנד, להורים מצריים, וגדל בלונדון.
אביו וסבו של עבדאללה היו פעילים ידועים נגד המשטר במצרים.
הוריו היו שניהם רופאים שהיגרו לבריטניה לפני שנולד.
עבדאללה התחנך בבית ספר קינגס קולג', בית ספר פרטי לבנים בווימבלדון שבדרום מערב לונדון וחבריו לכיתה כללו את השחקן בן בארנס והקומיקאי טום באדן.
הוא החל להתעניין במשחק לאחר ששיחק בסצנת בהצגה בבית ספרו.
ב-1998, הוא ביים הפקה של המחזה "Someone Who'll Watch Over Me" מאת פרנק מקגינס, שהוצג בפסטיבל אדינבורו וזכתה בחמישה כוכבים בעיתון "The Scotsman", מה שהפך אותו לבמאי הצעיר ביותר שקיבל חמישה כוכבים.
לאחר שבילה שנת הפסקה בנסיעות ברחבי המזרח התיכון, עבדאללה המשיך בלימודיו בקולג' קווינס, קיימברידג.
הוא היה פעיל בסצנת הדרמה הסטודנטיאלית באוניברסיטה לצד שחקנים כמו רבקה הול ודן סטיבנס.
הוא היה זוכה משותף עם קרסידה טרוו, אשתו לעתיד, בפרס השופטים למשחק בפסטיבל הלאומי לדרמה של סטודנטים על הופעתו במחזה "Bondbound" מאת אנדה וולש.
בשנת 2003, עבדאללה שיחק בתפקיד הראשי במחזה של כריסטופר מרלו "טמבורליין" בתיאטרון רוז.
זו הייתה ההפקה הראשונה של להקת תיאטרון קנון של פיטר הול, המורכבת מ"שחקנים צעירים שרוצים לגלות קול חדש לדרמות המטאפוריות הגדולות של הרנסאנס".
הופעתו הראשונה של עבדאללה הייתה בפרק משנת 2005 של ספוקס בפרק "Infiltration of a New Threat".
בשנת 2006, עבדאללה ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "טיסה 93", סרט על אירועי פיגועי 11 בספטמבר, וזכה לשבחי המבקרים על גילומו של זיאד ג'ראח.
הוא לוהק לתפקיד הראשי של בסרט המצליח רודף העפיפונים.
כהכנה לתפקיד זה, הוא בילה בקאבול בלימוד פרסית דארית ולמד להעיף עפיפונים.
בשנת 2008, עבדאללה הופיע בתור גאי פרינגל בעיבוד של רשת BBC Radio 4 של "Fortunes of War".
הוא כיכב בתור פרדי בסרט "גרין זון" שביים פול גרינגראס.
בשנים 2009–2010, עבדאללה הפיק ושיחק בסרט המצרי העצמאי "In the Last Days of the City", בבימויו של תאמר אל סעיד.
בנובמבר 2010, עבדאללה זכה להוקרה מיוחדת על הישגים בקולנוע בפסטיבל קהיר.
בשנת 2011, הוא היה קריין בסרט התיעודי "ממזרח למערב", הידוע גם בשם "הנהר זורם מערבה".
בשנת 2016, הוא הופיע בתור מוחמד ה-12 מגרנדה בסרט "אמונת המתנקש".
במרץ 2021 לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "הכתר" בה גילם את דמותו של דודי אל-פאיד, מאהבה של דיאנה, נסיכת ויילס.
בספטמבר 2025 צפוי להפיק קונצרט צדקה בשם "Together for Palestine" ביוזמת בריאן אינו.
בינואר–פברואר 2011, עבדאללה היה בין המפגינים בכיכר תחריר בקהיר, ההפגנות הגדולות נגד משטר נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ.
הוא גם הופיע בתוכניתו של וולף בליצר ב-CNN ב-9 בפברואר 2011, ובתוכניתו של אנדרסון קופר כדי לשקף את דעותיו על המחאה.
הוא ממשיך להיות פעיל במצרים.
ב-2011 עבדאללה הפך לאחד מהחברים המייסדים של קולקטיב מוסירין בקהיר: קבוצה של יוצרי קולנוע ופעילים מהפכניים המוקדשים לתמיכה בתקשורת האזרחית ברחבי מצרים בעקבות נפילתו של מובארק.
מוסירין מצלמת את המהפכה המתמשכת, מפרסמת סרטונים המאתגרים את הנרטיבים של התקשורת הממלכתית, מספקת הדרכות וציוד והקרנות ומחזיקה ספריית צילומים נרחבת.
לאחר שלושה חודשים הפכה מוסירין לערוץ היוטיוב ללא מטרות רווח הנצפה ביותר במצרים בכל הזמנים, ובכל העולם בינואר 2012.
בספטמבר 2011, עבדאללה התחתן עם חברתו, קרסידה טרו.
מועמד פרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה בסדרה, מיני סדרה וסדרה מוגבלת או סרט טלוויזיה (2024) מון נייט סלים / אוזיריס תפקיד ראשי; 3 פרקים2024התןדאג צ'ארלס7 פרקים
חאלד אל מיהדר היה טרוריסט סעודי, אחד מחוטפי טיסה 77 של אמריקן איירליינס, שהתנגשה בבניין הפנטגון.
אל מיהדר נולד ב-16 במאי 1975 במכה שבערב הסעודית, למשפחה מכובדת שהשתייכה לשבט קורייש במכה.
כאשר הוא וחבר ילדותו נאווף אל-חזמי נסעו לבוסניה והרצגובינה כדי להילחם במלחמת בוסניה.
לאחר המלחמה יצאו אל מיהדר ואל-חאזמי לאפגניסטן, שם נלחמו לצד הטליבאן נגד הברית הצפונית.
הוא נבחר על ידי אוסאמה בן לאדן להשתתף בפיגועים.
אל מיהדר הגיע לקליפורניה עם נאווף אל-חזמי בינואר 2000, לאחר שנסע למלזיה לפסגת אל-קאעידה בקואלה לומפור.
בשלב זה, ה-CIA היה מודע לקיומו של אל מיהדר, והוא צולם במלזיה עם חבר אל-קאעידה אחר שהיה מעורב בפיגוע ב-USS Cole.
ה-CIA לא הודיע ל-FBI כאשר נודע לו שאל-מיח'דאר ואל-חאזמי נכנסו לארצות הברית, ואל-מיח'דאר לא הוכנס לרשימות מעקב כלשהן עד סוף אוגוסט 2001.
עם הגעתם למחוז סן דייגו, קליפורניה, אל מיהדר ואל-חאזמי היו אמורים להתאמן כטייסים, אך דיברו אנגלית גרועה ולא הצליחו בשיעורי טיסה.
ביוני 2000 עזב אל-מיח'דאר את ארצות הברית לתימן, והשאיר את אל-חאזמי מאחור בסן דייגו.
אל מיהדר שהה זמן מה באפגניסטן בתחילת 2001 וחזר לארצות הברית בתחילת יולי 2001. הוא שהה בניו ג'רזי ביולי ובאוגוסט, לפני שהגיע לאזור וושינגטון הבירה בתחילת ספטמבר.
בבוקר 11 בספטמבר 2001 עלה אל-מיח'דאר על טיסה 77 של אמריקן איירליינס מנמל התעופה הבין-לאומי לוגן בבוסטון.
כ-35 דקות אחרי ההמראה, הוא ושאר המחבלים החוטפים השתלטו על המטוס, וריסקו את המטוס אל בניין הפנטגון בשעה 9:37 בבוקר.
בפגיעה נהרגו כל 64 הנוסעים ואנשי צוות כולל 5 החוטפים ו-125 אנשים בבניין.
אל מיהדר התאבד יחד עם עוד 18 טרוריסטים באותו היום.
חאמד עבד א-סמד הוא סופר גרמני-מצרי ביקורתי כלפי האסלאם.
עבד אל-סמד נולד כשלישי מבין חמישה ילדים, בנו של אימאם מוסלמי סוני.
עבד אל-סמד הגיע לגרמניה בשנת 1995 בגיל 23. עד מהרה הוא נישא ל"מורה מרדנית ושמאלנית בעלת נטייה למיסטיקה" שהייתה מבוגרת ממנו ב-18 שנים.
עבד אל-סמד למד יפנית, אנגלית וצרפתית בקהיר וכן מדע המדינה באוגסבורג.
הוא עבד כמלומד בארפורט ובברונשווייג.
ביפן, שם עסק ברוחניות מזרחית, הוא פגש את אשתו השנייה.
הוא לימד וערך מחקר עד סוף 2009 במכון להיסטוריה ותרבות יהודית באוניברסיטת מינכן; נושא הדיסרטציה שלו היה: Bild der Juden in ägyptischen Schulbüchern ("דימוי היהודים בספרי לימוד מצריים").
לאחר מכן, הוא החליט להיות סופר מקצועי במשרה מלאה.
כחבר באחים המוסלמים בימיו באוניברסיטה, שהייה במחנה קיץ שניהלו על ידם עוררה ספקות, והפכה אותו לספקן, ובסופו של דבר לאתאיסט.
ב-24 בנובמבר 2013, אתרי חדשות מצריים (שתוך ציטוט אחיו מחמוד) דיווחו כי חאמד עבד אל-סמד נחטף.
לאחר מכן דווח כי הוא צץ שוב ביום רביעי, 27 בנובמבר 2013. אמו הכחישה כי נחטף.
עבד אל-סמד התפרסם בציבור הגרמני בזכות ספרו "Mein Abschied vom Himmel" (פרידתי משמיים, 2009).
עבד אל-סמד אמר שהספר אינו התקפה על תרבותו, וגם לא קריאה לנטוש את האמונה המוסלמית.
אלא, הוא רצה להבין את הסתירות בחייו שלו.
בעקבות פרסום הספר במצרים, קבוצה פרסמה פתווה שאיימה על עבד אל-סמד והוא הושם תחת חסות משטרתית.
נכון ל-12 בינואר 2020, לערוץ היוטיוב הרשמי של עבד אל-סמד, Hamed.TV, היו יותר מ-140,000 מנויים ויותר מ-29 מיליון צפיות בסרטונים.
בין מאי 2015 לאפריל 2019, הגיש עבד אל-סמד את התוכנית השבועית Ṣundūq al-Islam ("תיבת האסלאם"), בה דן בנושאים שונים בהיסטוריה הדתית האסלאמית ובמציאות המוסלמית בת זמננו.
הערוץ נמחק על ידי יוטיוב ללא תגובה ב-17 ביוני 2019, אך עקב מחאות רבות, הערוץ שוחזר זמן קצר לאחר מכן.
בספטמבר 2019, עבד אל-סמד התחיל תוכנית חדשה בשם Ṣundūq al-Insān ("קופסת האדם"), שנועדה לכסות מגוון רחב יותר של נושאים היסטוריים וחברתיים.
במהלך הרמדאן 2016 ו-2017, עבד אל-סמד הופיע כאורח קבוע בערוץ של אוונגליסט הנוצרי יליד מרוקו, ראשיד חמאמי, בתוכנית היומית "פסוק ופרשנות", שם דנו השניים בפסוקי קוראן בצורה סאטירית.
חאן (נכתב גם ח'אן, במונגולית: ) משמעותו "שליט" במונגולית ובטורקית (השפות האלטאיות).
החאן שולט בחאנוּת (נכתב גם ח'אנות, בלועזית Khanate).
התואר מתורגם בדרך כלל כ"מלך".
למעשה, נהגו העמים האלטאיים להבדיל בין חאן לבין חאג'אן: זה האחרון בדרגה גבוהה יותר, ומהווה מעין "חאן החאנים" או קיסר, ומסמל יומרה לשלטון אוניברסלי בכל ערבות אסיה התיכונה.
תחילה השתמשו בתואר "חאג'אן" רק באימפריית , אך במהלך השנים ובעקבות שימוש נרחב בתואר בידי שליטים שונים, בעיקר המונגולים (שבלשונם התרכך ההיגוי לח'ען), היטשטש ההבדל בין התארים.
עם החאנים המונגולים המפורסמים נמנים ג'ינגיס חאן מייסד האימפריה, ונכדו קובלאי חאן, מייסד שושלת יואן בסין.
שליטי האימפריה המונגולית נקראו חאגאנים, מה שסימן, במקרה של המונגולים, את עליונותם על הח'אנים הרגילים ששלטו אז על עמים שונים באסיה כגון אויגורים, טורקים ומנצ'ורים.
גם מנהיגי שבטי הבולגרים עד להתנצרות, נשאו את התואר "חאן" או "קאן".
כמה מהם, בהם בוריס הראשון, נשאו את התואר "קאנאסוביגי", כלומר "הקאן הגדול".
מלבד המונגולים, התהדרו בתואר גם סולטאנים באימפריה העות'מאנית ומנהיגי הטטרים - שליטים באורדת הזהב, מאוחר יותר החאנות של קרים, של קאזאן וכו'.
בממלכות הסלג'וקים יועד התואר לשולט על מספר שבטים, אך לא היה התואר הגבוה ביותר.
התואר היה נפוץ גם בקרב המנצ'ורים והג'ורצ'נים בסין, והיה ידוע שם בשם המקומי "האן".
אישה המשמשת כחאן, נקראת חאט'ון.
אשתו של החאן נקראת חאנום.
התואר "חאן סאהיב" הוענק למוסלמים נותני שירות ציבורי.
ח'אן או חאן (ברבים: ח'אנים; ערבית: خان; פרסית: کاروانسرا; טורקית: Kervansaray) הוא אכסניה לשיירות סוחרים, שבה יכולות השיירות הנוסעות בדרכים לעצור למנוחת לילה מבלי לחשוש משודדי הדרכים.
אכסניה זו הייתה בדרך כלל רבועה או מלבנית ולה שתי קומות ערוכות סביב חצר מרכזית.
בקומה התחתונה אוחסנו בהמות המסע (סוסים וגמלים) והסחורה, ובקומה השנייה לנו הנוסעים – בדרך כלל על הרצפה.
בחצר שבמרכז החאן הכינו לעצמם הנוסעים את ארוחותיהם.
חלק מן החאנים שימשו מעין "תחנה מרכזית" עבור כרכרות סוסים ועגלות.
חנות תגרים – חאן הרוס ליד היישוב בית קשת
חאן ג'וב יוסף ואתר בור יוסף שליד קיבוץ עמיעד
חאמיד כרזאי (בפשטו: حامد کرزي; תעתיק מדויק: חאמִד כרזַי; נולד ב-24 בדצמבר 1957 בקנדהר) הוא פוליטיקאי אפגני, נשיא אפגניסטן בשנים 2001–2014.
בשנת 2004 היה מנהיג אפגניסטן הראשון שנבחר בבחירות נשיאותיות דמוקרטיות.
כרזאי נולד למשפחה פתאנית שנמנתה עם תומכיו של מוחמד זאהיר שאה, מלכה האחרון של אפגניסטן.
בשנים 1979–1983 למד מדע המדינה באוניברסיטת הימאצ'ל בהימאצ'ל פרדש שבהודו, ואחר כך עבר לפקיסטן; שם עסק בגיוס כספים למוג'אהידין, שנלחמו נגד הפלישה הסובייטית.
בשנת 1992, לאחר נפילת השלטון הפרו-סובייטי, התמנה כרזאי לסגן שר החוץ בממשלתו של בורהנודין רבאני.
בתחילת דרכו של הטליבאן, בשנות ה-90 של המאה ה-20, נמנה כרזאי עם תומכיו, אך מאוחר יותר חזר בו.
לאחר הדחתו של רבאני ב-1996 הציעו לו ראשי הטליבאן לשמש שגריר אפגניסטן באו"ם.
כרזאי סירב ויצא לגלות בפקיסטן; שם עסק בניסיונות להחזיר את המשטר המלוכני לאפגניסטן.
בהיותו בפקיסטן נישא לזינאט, גינקולוגית במקצועה.
ב-14 ביולי 1999 נרצח אביו של כרזאי, כנראה בידי אנשי טליבאן, והוא נשבע לנקום ולהביא להפלת משטרם.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר חברו נאמני כרזאי לאנשי מוג'אהידין, ובעידודה הפעיל של ארצות הברית החלו לפעול להפלת משטר הטליבאן.
ב-5 בדצמבר 2001 הם חתמו על הסכם בון, המסדיר הקמת ממשל זמני בראשות כרזאי.
ב-19 ביוני 2002 הוא הושבע כ"נשיא הממשל האפגני הזמני".
ב-9 באוקטובר 2004 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדות אפגניסטן.
כרזאי גבר על 22 מועמדים, וניצח ב-21 מתוך 34 מחוזות.
היותו נשיא מכהן בפועל, המוכר בציבור הרחב, הקנתה לו יתרון בבחירות אלו, כמו גם התמיכה שקיבל מממשל בוש, שכללה גם שימוש באמצעי התחבורה של הצבא האמריקאי במהלך הקמפיין.
הוא הושבע לנשיאות ב-7 בדצמבר אותה שנה, בטקס שנערך בקאבול בנוכחות זאהיר שאה ודיק צ'ייני.
כרזאי נהג בזהירות מאז נבחר לנשיא, ולא ערך רפורמות מרחיקות לכת.
הוא החל בשיקום הצבא, והכלכלה האפגנית החלה להתאושש במהירות, אם כי היא עדיין נסמכת על סיוע חיצוני.
עם זאת, שליטתו האפקטיבית של השלטון המרכזי נשארה בעיקר באזור קאבול, ובמחוזות הרחוקים הוא הורגש פחות.
ארגוני זכויות אדם טענו כי במחוזות מסוימים ממשיכים לנהוג בנשים באותו האופן בו נהג בהן הטליבאן.
החולשה בפריפריה היא גם אחד הגורמים לכך שממשלו של כרזאי לא נהג ביד תקיפה כנגד מגדלי האופיום, ובשנת 2004 הוא אף דחה הצעה אמריקאית לרסס את שדות הפרג במדינה.
בשנת 2009 התמודד כרזאי על כהונה שנייה כנשיא, וניצח לאחר שקיבל מעט יותר מ-50% מהקולות.
זמן קצר לאחר הבחירות הועלו טענות על זיופים, ובלחץ אמריקני הסכים כרזאי לקיים בחירות חוזרות.
עם זאת, ימים ספורים לפני הבחירות החוזרות החליט יריבו, עבדאללה עבדאללה, לפרוש מהמירוץ, וכרזאי הוכרז כנשיא.
בתקופה שקדמה לכהונתו כנשיא ניצל כרזאי משני ניסיונות התנקשות, ומניסיון נוסף במהלך כהונתו.
ב-5 בספטמבר 2002 ירה לעברו מתנקש בעת ביקור בקנדהאר, ב-16 בספטמבר 2004 החטיא טיל את מסוקו, וב-10 ביוני 2007 ניסה הטליבאן להתנקש בו בגאזני.
בעת שנשא נאום מול קהל מבוגר, נורו 12 טילים שחלקם נחתו כ-200 מטר בלבד מהקהל.
כרזאי לא נפגע והוטס במהירות מהמקום לאחר שסיים את הנאום.
ב-29 בספטמבר 2014 הסתיימה כהונתו של כרזאי.
חאמי היא עיר הרוסה בחלק הדרומי של יבשת אפריקה, באזור של מערב ומרכז זימבבואה המודרנית.
האתר שוכן במרחק 22 קילומטרים מערבית לעיר בולאוואיו, עיר הבירה של פרובינציית מאטאבללנד צפון.
שרידיה של העיר מצויים במעמד של אתר לאומי בזימבבואה.
בשנת 1986 העניק אונסק"ו לאתר מעמד של אתר מורשת עולמית.
הסגנון האדריכלי באתר מתקדם בהשוואה לזימבבואה הגדולה, והוא נבע מהסביבה הטבעית שבה העיר נבנתה.
כיוון שבאזור הייתה כמות גדולה של סלעי גרניט, היה זה קשה לחצוב מהן אבנים שטוחות שמהן יוקמו קירות אנכיים.
האבנים שנחצבו על ידי התושבים היו מסלעי אב שניתן היה לקלפם בדומה לבצל.
תכונה זו התאימה לבניית משטחים אך לא לבניית קירות.
כמו כן, האזור לא היה מישורי במידה מספקת כך שהיה צורך למלא את השטח בין הסלעים באבנים ובאדמה.
התוצאה של המחסור באבן מאיכות טובה היא שכל הבניינים נבנו מבוץ מחוזק באבן, ומבניינים אלה לא נותרו דוגמאות כלשהן באתר.
העיר נוסדה, ככל הנראה, בתקופה שבה התפרקה מדינת זימבבואה הגדולה, באמצע המאה ה-15.
חאמי הייתה עיר הבירה של שושלת טורווה במשך 200 שנים החל מ-1450 בקירוב.
לאחר מכן (התאריך המקובל הוא ב-1683) היא נבזזה על ידי צ'אנגאמיר דומבו שהוביל צבא מורדים ממדינת מונהומוטאפה.
לאחר מכן שלטה במקום אימפריית רוזווי.
בתקופה זו העיר פותחה, הפכה לעיר הבירה של האימפריה ושמה שונה לדהלו-דהלו.
מהחפירות הסיקו כי האתר לא היה מיושב לאחר תום שלטונה של האימפריה.
בחאמי התגלו שבעה אזורים בנויים שבהם התגוררה משפחת המלוכה, בנוסף לאזורים פתוחים בעמק שבהם גרו פשוטי העם.
השרידים כוללים מתחם מלכותי סגור הנקרא גם מתחם הגבעה שהיה בנוי על אזור מוגבה בהשוואה ליתר המבנים באזור.
ממצא נוסף הוא צלב נוצרי שככל הנראה הוצב במקום על ידי מיסיונר.
כמו כן, בצד המזרחי של נהר חאמי יש הריסות נוספות.
ישנה השערה ולפיה המשטחים הנוספים שימשו כרפת לפרות וכקיר תומך שהיה מקושט בצורת לוח שחמט.
בחפירות המאוחרות יותר (2000–2006) נחשף כי כל הקירות בחלק המערבי של מתחם הגבעה היו מקושטים באבנים המסודרות במגוון צורות כגון דמקה.
חאן מנולי הוא מבנה ברחוב בית אשל 11 ביפו הקרוי על שם בעליו הארמני שאה מנוליאן שהיה הקאוואס של הקונסול האוסטרי ביפו.
המבנה שכן בלב האזור המסחרי שבכניסה לעיר, בין סוק א-דיר, "השוק היווני" שמצפון וממזרח לו, לבין השוק שברחוב יפת מדרום וממערב לו.
הוא שימש כחאן חשוב לסוחרים שהגיעו לסחור ביפו, וכתחנת מעבר לרבים מראשוני העלייה הראשונה עד העלייה הרביעית.
כמקובל בחאנים רבים באימפריה העות'מאנית, שילב הבניין בין אכסניה ששכנה בקומה השנייה, ובין מחסן סחורות בקומת הקרקע.
עוד שכנו מחסנים בחצר ובמקום היו גם אורוות לאחסון בהמות המסע של הסוחרים וכן לבעלי החיים שהובאו ליפו בטרם נמכרו או לאחר שנקנו.
המבנה שימש כמרכז ציבורי ופוליטי של הקהילה היהודית בעיר, ובו המתינו חולים שהובאו ליפו עד שיימצא רופא שיבוא לבקר אותם.
חולים אשר לא היה בידם כסף כדי לשלם את הוצאות האשפוז בבית החולים שער ציון שבעיר, נותרו לעיתים במבנה החאן.
מחזיתו של החאן יצאו דיליז'נסים לירושלים וליעדים נוספים בעורפה של יפו, כך שהמקום שימש גם בתור תחנה מרכזית לכרכרות ולעגלות.
המבנה כונה על ידי משה סמילנסקי בכינוי "מרכז המושבות ביפו", ובסביבתו שכנו מוסדות אשר סייעו לקליטת העולים, ובהם ועד חובבי ציון והמשרד הארצישראלי.
שנים רבות ניהלו את החאן הזוג ישראל ורבקה כהן.
הערבים שיבשו את שמו של ישראל-שרול וקראו לו "סרור" ואת המבנה כינו "חאן סרור".
בשנים 2005-2006 עבר המבנה שיפוץ מקיף והוא ניכר בשורת הקשתות שבקומת הקרקע שלו, הסוגרות על ארקדה.
בקומה השנייה תלויה מרפסת מוארת, אליה מובילות דלתות מסוגננות רבות, ומעליהן שורת חלונות עגולים.
על גג המבנה שלושה חלונות מעוגלים הניצבים במעין אנטבלטורה.
בעבר בלטו בחזית המבנה "קורות ברזלים" מתחת לארקדות החזית כדי למנוע קריסה של המבנה.
חאן א-לובאן (או חָ'ן אֶ-לֻבָּן, לפי מפת ישראל) הוא מבנה חאן בדרך ההר העתיקה ('דרך האבות') מירושלים לשכם (כביש 60), בסמוך ליישוב הערבי לובאן א-שרקיה וצפונית להתנחלות מעלה לבונה.
החאן נמצא בתחתית מעלה תלול ומפותל בכביש הישן המכונה 'מעלה לבונה' (כיום הכביש הראשי עוקף מעלה זה, והמעלה משמש רק ככביש גישה ליישוב מעלה לבונה).
החאן שימש כנקודת מנוחה להולכים בדרך, בעיקר בתקופה הממלוכית והעות'מאנית, בה היה החאן תחנה בדרך השיירות ירושלים - דמשק, במרחק של כ־45 ק"מ מצפון לירושלים (מרחק הליכה יומי ממוצע).
החאן, היה התחנה האחרונה לפני יום המסע האחרון לירושלים, ובו נהגו ללון בטרם העלייה הקשה ב'מעלה לבונה', ולפני אזור ואדי חרמיה - אזור בו שוטטו שודדי דרכים.
בחאן מעיין נובע, בריכת מים, אורווה גדולה, חצר ומבנה בכניסה.
ישנם המזהים את אזור החאן עם בית מיכה, המוזכר בספר שופטים כאתר אכסניה על הדרך הראשית מירושלים צפונה, לפי דברי הגמרא במסכת סנהדרין המזהה אותו כ-3 ק"מ משילה, מרחק המתאים לאזור לובאן בו ממוקם החאן.
על האתר המקראי "גרב", המוזכר כמקומו של מיכה, מובאת השערה על ידי החוקר שמואל קליין שהכוונה לגבעה באזור הנקראת ג'בל ע'רבה (קרי: רורבה), בה נמצאו שרידי יישוב מתקופת בית ראשון ושני.
שם הקרוב לשם המקראי גרב.
זאב וילנאי בערך "לובאן שרקיה" באנציקלופדיה "אריאל" מצטט שני תאורים על האתר מהעת החדשה: בראשון מדווח נוסע טורקי בשם אוליה שלאבי בן המאה ה-17 שעבר במקום ב-1616 ומציין כי החאן מרווח מאוד.
התיאור השני הוא של 230 אסירים ושבויים יהודים שהובאו למקום מירושלים ב-1917, בעת נסיגת הכוחות הטורקיים מפני הצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם הראשונה.
גם טל קלאר בספר "לפני אפרים בנימין ומנשה" מביא את הדברים בתמציתיות.
חאן אל-עומדאן שוכן בצמוד לנמל עכו בעכו העתיקה, והוא החאן הגדול והשמור בישראל.
החאן הוקם ב-1784, בתקופת שלטונו של אחמד אל-ג'זאר, במקום בו שכן בעבר בית המכס של ממלכת ירושלים הצלבנית.
תכנונו של החאן מיוחס באופן אישי לאל-ג'זאר, כמו בנייני ציבור נוספים שהקים.
החאן כולל חצר גדולה מוקפת בשתי קומות של אכסדרות, ובהן 40 עמודים, והם שהקנו לחאן את שמו.
העמודים נבנו מאבני גרניט שהובאו מקיסריה ומעתלית וכן ממבנים שהקימו הצלבנים בעכו עצמה ונהרסו לשם כך.
מעבר לאכסדרות מקורות שתי קומות המבנה בתקרות בצורת קמרון חבית.
במרכזה של החצר הוקמה בריכת שיש שהוזנה במים באמצעות אמת עכו.
קרבתו של החאן לנמל עכו הפכה אותו למרכז מסחר חשוב.
הפעילות המסחרית נעשתה בקומת הקרקע, ובקומה השנייה פעל בית הארחה.
במהלך המאה ה-19, כאשר נמל עכו איבד מחשיבותו לטובת נמל חיפה, ירד גם מעמדו של חאן אל עומדאן, והקומה התחתונה שימשה למחסנים.
ב-1868 שימש החאן את מייסד הדת הבהאית בהאא אללה, שקיבל בו את אורחיו.
בהמשך פעל בו בית ספר בהאי.
ב-1900 נבנה מגדל שעון מעל לכניסה הראשית אל המבנה הנמצאת בצידו הצפוני.
מגדל השעון בחאן, כמו גם מגדלי שעון נוספים ברחבי ארץ ישראל, הוקם לציון 25 שנים לשלטונו של הסולטאן עבדול חמיד השני.
המגדל כולל 5 קומות עשויות כורכר ובכל ארבעת צדדיו שעון, שמעליהם סהר וכוכב.
בשנת 2001 הוחלפו השעונים בשעונים חדשים, שכל אחד מהם שונה: באחד ספרות רגילות, בשני ספרות לטיניות, בשלישי ספרות ערביות וברביעי אותיות עבריות.
מגדל השעון מופיע על בול של דואר ישראל משנת 1961 בערך של 0.25 ל"י וכן על בול משנת 2004 בערך של 1.30 ש"ח.
כיום אין בחאן כל פעילות, למעט מופעים שנערכים בו במסגרת פסטיבל עכו, אך הוא מהווה את אחד האתרים המועדפים על תיירים בעיר.
במהלך השנים ננקטו בו מהלכי שימור בסיסיים, אך ההזנחה ניכרת בקירותיו המתפוררים והמעוטרים בכתובות גרפיטי, ובעשבים השוטים הצומחים בו פרא.
בכוונת החברה לפיתוח עכו העתיקה להסב אותו ואת חאן א-שונה הסמוך למלון בוטיק, והוא נמכר לשם כך ב-2008 ליזמים אנגלים.
בשנת 1991 שימש החאן אתר צילומים לסרט הקולנוע "לא בלי בתי", וצולמו בו הסצנות של בית הספר בטהראן.
בשנת 2018 זכו האחים נקש במכרז להקמת מלון בשטח החאן.
חאן אל-פראנג' או חאן אל-פראנג'י ("חאן הצרפתים") הוא חאן הניצב בלב השוק במרכזה של עכו העתיקה.
חאן אל-פראנג' הוא החאן העתיק ביותר מבין החאנים ששרדו בעכו בשלמותם.
הכניסה אליו היא באמצעות מעבר מקורה בקמרון חבית המוביל אליו מרחוב יוליוס קיסר שבצידו הדרומי, ושטחו משמש בעיקר כחניון.
החאן הוקם במחצית השנייה של המאה ה-16 במקום בו ניצבה החצר המרכזית של הרובע הוונציאני בתקופה הצלבנית, ואשר נקראה "האכסניה הוונציאנית" (Fundus Venetorum).
בשנת 1535 העניקו העות'מאנים זכויות לסוחרים צרפתים במספר ערי נמל באגן המזרחי של הים התיכון, ובהן גם עכו.
סוחרים צרפתים קבעו בחאן את מקום מגוריהם ואת מרכזם המסחרי, וממנו חלשו על סחר הכותנה בעיר.
באמצע המאה ה-16 רכשו הפרנציסקנים מספר חדרים בחאן, ועשו בהם שימוש כפונדק ומאוחר יותר גם כבית ספר.
בראשית המאה ה-18 עבר מושל עכו להתגורר בחאן, וכשפעילות הסוחרים הצרפתים הגיעה לשיאה לקראת סוף המאה, גירש אותם אחמד אל-ג'זאר מהעיר בשנת 1791 והשתלט על הענף.
לחאן אל-פראנג' נוספו קומות ואגפים מודרניים, ואלה מטשטשים במידה רבה את מראהו המקורי.
רק חזיתו הדרומית בת שתי הקומות שמרה במידה רבה על צורתה המקורית.
חאן בשם זהה, חאן אל-פראנג', והיסטוריה דומה, קיים בעיר צידון שבלבנון, שם הוא נשמר בשלמותו.
בחלקו הצפוני והצפון-מזרחי של המבנה פועל כיום בית הספר הפרנציסקני "טרה סנטה", הסמוך למנזר הפרנציסקני מהמאה ה-18. בית הספר ניכר בשתי הקומות הנוספות שנבנו עבורו על-גבי מבנה החאן, ובגג הרעפים האדומים המשופע שלו.
בנוסף, האגף בו שוכן בית הספר עבר שיפוצים מקיפים.
המוסד ששורשיו בתחילת המאה ה-17, נוסד באופן רשמי בשנת 1960, והלימודים בו הם בכיתות א' עד ח'.
חאן א-שוורדה ("חאן הסוחרים") הוא חאן בצפון-מזרחה של עכו העתיקה, השוכן לחופו של מפרץ עכו, סמוך למקום בו נפגשות חומת היבשה וחומת הים של העיר.
במרכז החאן חצר גדולה שבטבורה שוקת, וסביבה ארקאדה.
תקרת הארקאדה עשויה מקמרון צולב וקשתותיה נחות על עמודי אבן גבוהים.
הארקאדה מובילה אל חדרים שגם תקרתם עשויה כקמרון צולב, ואשר שימשו כמחסנים.
רק באגף הדרומי שכנה קומה שנייה שנועדה למגורי סוחרים ונוסעים.
קומה זו הרוסה באופן חלקי.
ההשערה היא כי במקום בו ניצב החאן שכן בתקופה הצלבנית מנזר של האחיות הקלריסיות או אכסניה.
דאהר אל-עומר הקים את החאן ב-1749, ושילב את החזית המזרחית של המבנה הפונה אל מפרץ עכו בחומת העיר.
בפינה הדרום-מזרחית של החאן ניצב בורג' אל-סולטאן, מגדל בן שתי קומות שהוקם על ידי הצלבנים ושופץ בידי אל-עומר.
שליט העיר בסוף המאה ה-18, אחמד אל-ג'זאר, שינה את צורתו של החאן והרחיב אותו.
בשנת 1935 נהרס חלקה המזרחי של הארקדה הדרומית, כדי לאפשר סלילת דרך שחוצה את החאן מדרום לצפון.
חאן אל-באשה ("חאן הפאשה") הוא חאן השוכן בדרומו של השוק העירוני בנצרת, מול בזיליקת הבשורה.
החאן נחשב לגדול ולעתיק מבין חמשת החאנות בעיר, והוא קרוי על שמו של סולימאן פאשה, מושל עכו, אשר שיקם את המבנה בשנת 1814. מועד הקמתו של המבנה אינו ידוע.
החאן שכן בכניסה הדרומית אל העיר, והוא נבנה כמבנה מרובע בן קומה אחת המקיף חצר פנימית.
שני גרמי מדרגות הוליכו אל גג המבנה, אשר שימש ללינה בלילות הקיץ.
בסוף המאה ה-19 נוספה קומה שנייה לחלק מהמבנה ובה עשרה חדרי אירוח שהיו למלון "אל-חג'אז".
החאן שימש בתפקידו עד סופו של השלטון העות'מאני בארץ ישראל, והיה גם מרכז מסחרי וחברתי.
בתי המלון המודרניים שנבנו בעיר, התפתחות התחבורה וסלילת מסילת הרכבת החיג'אזית פגעו בחשיבותו ובמרכזיותו של המבנה.
כיום שייך המבנה לווקף של המסגד הלבן, אשר הוסיף לו קומת משרדים בשנות ה-70. הווקף משכיר את המבנה כבניין משרדים.
חאן כפר אוריה הוא חאן השוכן בלב המושב כפר אוריה שבשפלת יהודה ליד העיר בית שמש.
המבנה העתיק הוקם בשנת 1875 כחווה חקלאית של אגודת אחוזה הנוצרית מיפו.
בראשונה הייתה החווה בבעלות אפנדי שאריסיו עיבדו את הקרקע.
אף על פי שמעולם לא חנו בו שיירות מסע ולא עברה באזור דרך ראשית קיבל המבנה את השם "חאן".
בשנת 1909 אדמות המושב ומבנה החאן נקנו על ידי יצחק הורודשיץ עבור אגודת ביאליסטוק שבפולין.
האדמות הוחכרו לערביי הסביבה ולכן הבעלים מסרו ב-1913 לאליעזר קרסנר לנהל את אחוזתם והוא נגש במרץ להוציא את האדמה מידי המחזיקים בה ולהחזירה לנחלה ליהודים.
את מחצית הקרקע שחרר בדרכי שלום, במשא ומתן ממושך ומיגע שניהל בסבלנות רבה, ובנוגע למחצית השנייה עמדו שמונת השייחים מהכפרים הסמוכים בסירובם להסתלק מהקרקע, ורק אחרי שהוא השיג את עזרת השלטון בשם הצדק ובשלמונים - והשייחים הסרבניים נאסרו, הסכימו לחתום על הוויתור ועל השלום.
אז הציב את גבולות המושבה ואף חפר בה באר, הנקראת על שמו "באר אליעזר" עד היום.
מאיר רוטנברג הזמין לחווה חלוצים מאנשי העלייה השנייה כדי לרכוש ניסיון בעבודה חקלאית.
קבוצת החלוצים נקראה חבורת סג'רה וכללה 13 חברים ושלוש חברות, ביניהם היו א.
גורדון, נח נפתולסקי, יצחק טבנקין, אווה טבנקין, בן-ציון ישראלי, יוסף זלצמן ויצחק פינרמן, שבאו ליישב את המקום.
החבורה שהתה בחאן קרוב לשנה וב-2 בנובמבר 1913 עזבו.
חלק מהפועלים שהוכשרו במקום הקימו אחר כך קיבוצים כגון דגניה א', דגניה ב' וגבע.
בזמן שהותם, הפועלים התאכסנו בקומה הראשונה של המבנה ובקומה השנייה נבנה חדר מיוחד עבור מנהל החווה אליעזר קרסנר, עמו הפועלים לא הסתדרו על רקע דתי.
באחד העימותים אף נעלו העובדים את הפקיד בקומה השנייה לשם קבלת דרישותיהם.
בראשית מלחמת עולם א', כשהשלטון הטורקי החל להצר את צעדי היהודים, הכריח הקאימקם שברמלה את אליעזר קרסנר לעזוב את כפר אוריה ולחזור לגדרה.
מחדרו בחאן בכפר אוריה כתב א.ד.
גורדון סדרת מכתבים ידועה לרחל המשוררת טרם צאתו לקונגרס הציוני בווינה (1914).
יצחק בן-צבי לימים נשיאה השני של מדינת ישראל שסייר במקום בשנת 1915 כתב: "על אחת הגבעות הקטנות, המשמשות מעבר טבעי מפלשת אל הרי יהודה, מתנוסס בניין גבוה ונישא, הדומה למבצר בודד מוקף עצים מסביב...
זהו כפר אוריה, אחוזה חדשה".
הביקור במבנה חאן כפר אוריה הותיר רושם גם על הסופר משה סמילנסקי שכתב בשנת תרע"ג בספרו: "במורדו של אחד מהרי החלוץ של הרי יהודה המוצקים נתגלתה לנו חצר אבנים בודדה ולה שער גדול ובריחו ברזל...התקרה-כיפה, החלונות הרחבים והגבוהים – כיפות והכל מן המסד ועד הטפחות, בנוי אבנים גדולות מידה".
ברל כצנלסון שעבר במקום תיאר את החווה כמקום מוזנח ולא נקי ואת התנאים הקשים שבהם חיים החלוצים.
בשנת 1929 במסגרת מאורעות תרפ"ט, ערביי הכפרים הסמוכים צבאו על החווה, גרשו את המתיישבים ושרפו את החווה.
החווה נשארה בעזבונה עד לשנת 1944. בשנה זו הגיעו לחווה יוצאי כורדיסטן ששיקמו את הריסות החאן.
בתקופת מלחמת העצמאות עת היה היישוב מבודד ואספקה ללוחמים (לימים לוחמי חטיבת גבעתי) ותושבי המקום הוצנחה במטוסים, מונה למפקד המקום שלמה צ'יץ להט לימים אלוף בצה"ל וראש עיריית תל אביב שהציב עמדות הגנה על מושב כאשר המרכזית שבהם התנוססה בראש החאן.
כיום מבנה החאן מוזנח ועלוב ומסתיר את עברו וייחודו.
בשנת 2011 התפרסם כי החאן נכלל בתוכנית ממשלתית לשימור אתרי מורשת לאומית, תוכנית אשר תתרום לחאן מבחינה כלכלית ומבחינה תדמיתית.
חאן נוניאן סינג , הוא דמות נבל ביקום הבדיוני של זיכיון מסע בין כוכבים.
דמותו מופיעה שוב בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן" משנת 1982, 15 שנים לאחרי אירועי "Space Seed", שבו חאן בורח ממקום גלותו, ויוצא לחפש אחר קירק על מנת לנקום בו.
הדמות גולמה על ידי ריקרדו מונטלבן הן בפרק הטלוויזיה והן בסרט הקולנוע.
חאן מופיע כהודי, המוערך, אך גם ידוע לשמצה, על ידי צוות האנטרפרייז.
הארווי בנט, מפיק "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", בחר בחאן להיות הנבל של הסרט.
על מנת לשקף את הזמן הרב שבמהלכו חאן היה תקוע בעולם עוין, הוא קיבל תלבושת שנראתה כאילו הורכבה מפריטים שונים ואשר חשפה לא מעט מגופו של מונטלבן.
הדמות התקבלה באופן חיובי מאוד מצד מבקרים ומעריצים; חאן נבחר כאחד מעשרת הנבלים הגדולים ביותר בקולנוע מכל הזמנים, על ידי אגודת מבקרי הקולנוע באינטרנט.
בעוד רוב אנשי-העל נהרגו או נידונו למוות, חאן ו-84 אחרים נמלטו מכדור הארץ על סיפון ספינת החלל "בוטני ביי" הישנה.
הצוות הקפיא את עצמו למצב של "חיות מושהית", עד אנשי נתגלו על ידי צוות ספינת החלל אנטרפרייז בשנת 2267.
כאשר תא השינה של חאן מתקלקל, הוא משוגר אל האנטרפרייז, שם הוא מעורר מחדש ומגלה שהוא במאה ה-23. חאן מקבל על הסיפון חדר מגורים מרווח, בעוד ספינתו, "בוטני ביי", נגררת אל תחנת החלל הקרובה.
חאן, בקסמו האישי הרב, מקסים את ההיסטוריונית של האנטרפרייז, לוטננט מרלה מק'גיברס (השחקנית מדלין רו), ומשיג גישה אל כל מאגרי הנתונים שעל הספינה, לרבות הספרות הטכנית של הספינה, המאפשרת לו ללמוד כיצד להשתלט ולהפעיל את האנטרפרייז.
מק'גיברס מסכימה לעזור לחאן להחיות את אנשי-העל האחרים, ומאפשר לו לארגן מרד.
על מנת לכפות על צוות האנטרפרייז לשתף פעולה עמו, חאן מציב את הקפטן ג'יימס ט' קירק (ויליאם שאטנר) בתוך תא הלחץ שעל הספינה ומאיים להרוג אותו אלא אם כן הצוות ייכנע לו.
מק'גיברס מסרבת לעמוד מנגד כאשר הקפטן שלה בסכנת מוות, והיא משחררת את קירק, שמנטרל את הגברים של חאן באמצעות גז עצבים.
חאן מגיע אל חדר ההנדסה על מנת להפעיל את מנגנון ההשמדה העצמי של הספינה, אולם קירק משתק אותו.
קפטן קירק מקיים שימוע, וגוזר על חאן ועל תומכיו עונש של גלות על כוכב לכת לא מיושב, "סטי אלפא 5".
חאן מקבל את האתגר – בהתייחסו אל הנפילה של לוציפר ב"גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון – וקירק מאפשר למק'גיברס להצטרף אל חאן, במקום להעמידה למשפט צבאי.
ספוק (לנרד נימוי) תוהה מה יניב הזרע, שקירק זה עתה נטע, בעוד מאה שנה.
מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן
חאן חוזר בשנת 1982, בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", בו הוא משמש כיריב העיקרי.
קפטן ספינת החלל "רילאיינט" (Reliant) קלארק טרל (פול וינפילד) וסגנו פאבל צ'כוב (וולטר קניג), קצינים של צי הכוכבים, משוגרים אל פני כוכב לכת שהם סבורים שהוא "סטי אלפא 6", בחיפושם אחר כוכב לכת לא מיושב, לצרוך בדיקת מכשיר הג'נסיס – טכנולוגיה חדשנית וחזקה שנועדה למטרות הארצה, שעדיין בשלבי פיתוח.
אנשיו של חאן לוכדים את טרל וצ'כוב, וחאן מסביר כי כוכב הלכת השומם והצחיח שאליו הגיעו הוא בעצם "סטי אלפא 5"; כוכב הלכת השישי במערכת התפוצץ זמן קצר לאחרי שחאן ואנשיו ננטשו, והתוצאה של כך: הפרעות אקלים מסיביות.
"סטי אלפא 5" הפך למדבר, ורבים מהניצולם, בהם לוטננט מק'גיברס שהפכה לאשתו של חאן, נהרגו על ידי היצור החי היחיד ששרד על הכוכב, סוג של צלופח מקומי.
בזמן שה"רילאיינט" מגיעה אל "סטי אלפא 5", רק 20 מאנשיו של חאן נותרו בחיים.
חאן, אשר נשבע לנקום בקירק, משתלט על טרל וצ'כוב באמצעות השתלת צלופח סטי במוחם של שני הקצינים, הליך אשר הופך אותם לכנועים וצייתנים.
חאן תופס את השליטה על ה"רילאיינט", תוך כוונה להשיג את מכשיר הג'נסיס ואת נקמתו בקירק על ששלח אותו לגלות.
חאן מפתה את האנטרפרייז להגיע אל תחנת החלל "רגולה 1", שם נופלת ספינת החלל קורבן למתקפת הפתע של חאן.
כאשר האנטרפרייז משותקת, קירק מערים על חאן, בכך שהוא עושה שימוש באמצעות קוד מיוחד מרחוק, על מנת לנטרל את מערכת ההגנה של ה"רילאיינט" ולגרום לה לנזק משמעותי.
חאן נאלץ לסגת, על מנת לבצע תיקונים.
תוך שימוש בטרל ובצ'כוב כמרגלים שעדיין נמצאים תחת השפעתו, חאן משיג את מכשיר הג'נסיס, ומשאיר את קירק נטוש על "רגולה 1".
עם זאת, ספוק מצליח לגרום לחאן לחשוב כי ה"אנטרפרייז" משותקת, והוא מופתע כאשר קירק בורח עם ה"אנטרפרייז" אל ערפילית סמוכה, אשר בתוכה מערכות ההגנה והעזרים החזותיים הם בלתי שמישים.
חאן מורה ל"רילאיינט" להיכנס אל תוך הערפילית בעקבותיו של קירק.
בשל חוסר ניסיונו של חאן עם קרבות חלל תלת-ממדים, ה"אנטרפרייז" מביסה את ה"רילאיינט" וחאן נפצע אנושות.
מסרב להשלים עם תבוסה, הוא מפעיל את מכשיר הג'נסיס, מתוך כוונה להרוג את האויב שלו ביחד עם עצמו.
חאן מצטט את דברי הנקמה של קפטן אחאב מהספר "מובי דיק", כשהוא רואה את האנטרפרייז מתקשה להימלט מהמקום, בטרם מכשיר הג'נסיס ישמיד אותה.
עם זאת, ספוק, באקט של הקרבה עצמית, חושף עצמו למינון קטלני של קרינה, בזמן שהוא מתקן את מנוע העיוות של האנטרפרייז, ומאפשר לה להימלט בזמן, ולצוותה – להינצל.
בסרט ה-12 בסדרת סרטי מסע בין-כוכבים, האויב בתוכנו – סטארטרק מתוארת מציאות שונה מזו שהופיע בסדרה המקורית.
בסרט שמתרחש מבחינה כרונולוגית לפני הסדרה המקורית חאן ואנשיו נמצאים לאחר שהות של למעלה מ-300 שנים במצב של קריוניקה על ידי אלכסנדר מרקוס ולא על ידי קירק כפי שקרה בפרק "Space Seed".
אדמירל מרקוס משיב את חאן לחיים, על מנת שיסייע לו לפתח כלי נשק למלחמה עתידית בין הפדרציה לבין הקלינגונים.
מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים
עם השקתה של הסדרה "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים" התברר כי קצינת הביטחון של ה"אנטרפרייז", לא'אן נוניאן סינג, היא צאצאית של משפחתו, ובילדותה זכתה להתנכלויות מצד חבריה ללימודים על רקע זה.
מאז שנת 2017 החלו גורמים שונים בהפקת הזיכיון לדבר על האפשרות שבעתיד תופק מיני סדרה שתספר על קורותיו של חאן בפרק הזמן שבין הפרק "Space Seed" לסרט "זעמו של חאן".
אך עד כה לא אושר באופן רשמי כי סדרה כזו אכן מופקת.
השחקן דב פאטל הוזכר כמועמד לגילום דמותו של חאן.
באמצע 2022 עדכן מאיירס כי ההפקה הוסבה מהפקה טלוויזיונית להסכת.
הסופר גרג קוקס כתב שלושה רומני מסע בין כוכבים בכיכובו של חאן.
הרומנים פורסמו על ידי Pocket Books המורשה, אם כי הנושא נופל מחוץ לקאנון הרשמי של מסע בין כוכבים.
בספר בעל שני החלקים "The Eugenics Wars: The Rise and Fall of Khan Noonien Singh", חאן ואנשיו מונחים על סיפון ה"בוטני ביי" על ידי גארי סבן, כחלק מהעסקה לעצור את תחבולותיו של חאן על כדור הארץ.
בשנת 2005, בספר ההמשך "To Reign in Hell: The Exile of Khan Noonien Singh", מסופר מה קרה לחאן ולאנשיו בגלות, בפרק הזמן שבין האירועים שמתוארים בפרק "Space Seed" ועד לסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן".
בטריטמנט העלילה המקורי של הפרק "Space Seed" שכתב קארי וילבר, דמותו של חאן הייתה איש-על נורדי בשם הרולד אריקסן.
הטיוטה הראשונה של התסריט הציגה לראשונה את דמותו כג'ון אריקסן – אשר מתגלה להיות מעורב ב"עריצות העולמית הראשונה", תחת השם רגנר ת'ורוואלד.
דמותו של ת'ורוואלד הייתה אכזרית יותר מאשר חאן, בגרסה הסופית, אשר הורג שומרים באמצעות פייזר.
בטיוטה הסופית, חאן הוא ממוצא הודי.
המבטא הלטיני של הדמות והמראה העל-אנושי מבדל אותו מאוד מרוב הדמויות שבמסע בין כוכבים.
ב-"Space Seed", חאן מוצג כבעל מספר תכונות חיוביות: הוא אדיב, חייכן, עשוי ללא חת, נדיב.
הוא אינו מאוים על ידי הצלחתם של אחרים, ומעודד את ההערכה העצמית שלהם.
הוא גם שאפתן, הרוצה אתגר העומד בקנה אחד עם היכולות שלו.
שאיפה זו, עם זאת, לא מושפעת על ידי כל התחשבות בזכויות של אחרים.
הסופר פול קנטור טוען שחאן הוא תמונת ראי של קירק, שיתוף התוקפנות שלו, השאפתנות ואפילו נטיות רדיפת השמלות שלו, אבל ריסונם במידה גדולה בהרבה.
בעת הפרק, כמה מהדמויות מביעות את הערצתן לדמות ההיסטורית, בו-זמנית תוך כדי הסתייגות מהתוכניות שלו וממה שהוא מייצג.
לאחר התגובה המאכזבת לסרט הקולנוע הראשון של מסע בין כוכבים, "מסע בין כוכבים: הסרט", מנהלי סרטי פרמאונט מינו את הארווי בנט, מפיק טלוויזיה שמעולם לא צפה במסע בין כוכבים, כדי להיות המפיק של סרט ההמשך.
בנט צפה בכל פרקי מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית ובחר בחאן מ-"Space Seed" כנבל אפשרי עבור הסרט.
על פי טיוטות מוקדמות של התסריט, חאן היה רודן אפל ומסתורי, המוביל כוכב לכת שלם במרד; בטיוטות מאוחרות יותר נוסף "מכשיר הג'נסיס" אשר חאן יגנוב.
מעצב התלבושות רוברט פלטשר רצה להדגיש את ההשפעות של הסביבה הקשה שלהם בחאן וחסידיו.
"הכוונה שלי בחאן הייתה לבטא את העובדה שהם היו תקועים על כוכב הלכת ההוא ללא תשתית טכנית, ולכן הם היו צריכים לנצל היטב את כל מה שהיה על החללית שלהם.
לכן, ניסיתי לגרום לזה להיראות כאילו הם התלבשו בבגדים שנוצרו מתוך פיסות ריפוד וציוד חשמלי שהיה קיים בספינה", הוא אמר.
הבמאי ניקולס מאייר אמר למונטלבן ללבוש את הכפפה הימנית של חאן בכל עת, כדי לתת לצופים חידה ולאפשר להם לגבש דעה משלהם על כך ולהוסיף מסתורין לאופי.
מאייר נשאל שוב ושוב אם מונטלבן לבש חזה תותב לסצנות שלו, משום שמדיו עוצבו בכוונה עם חזית פתוחה.
מאייר השיב כי מונטלבן (שהיה בן 61 בזמן צילומים) הוא "עוגייה אחת חזקה", וכי לא נעשה שימוש באף פרוטזות.
במהלך כל "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן" – קירק וחאן מעולם לא נפגשים פנים אל פנים, אלא רק מדברים האחד עם השני באמצעות מכשירי קשר ומסכי תצוגה.
הדבר נבע, בחלקו, מהעובדה שאותה תפאורה, שבה נעשה שימוש לצורך צילומי סצנות גשר הפיקוד של האנטרפרייז, משמשת גם כתפאורה של הגשר של ה"רילאיינט", וכי הסצנות של שני השחקנים צולמו בהפרש של ארבעה חודשים זה מזה.
מונטלבן דיקלם את השורות שלו עם נערת תסריט, במקום לוויליאם שאטנר.
מונטלבן אמר בראיונות לקידום המכירות של הסרט שהוא הבין בשלב מוקדם בקריירה שלו שנבל טוב אינו רואה את עצמו כנבל.
הנבל יכול לעשות דברים מרושעים, אבל הוא מרגיש שהוא עושה אותו מהסיבה נכונה.
מונטלבן עוד ציין שהוא תמיד מנסה למצוא פגם בדמות, כמו שאף אחד לגמרי טוב או לגמרי רע, ואילו חאן הייתה השקפת עולם מעוותת של המציאות, ולכן ביצע מעשים רעים, זאת בעוד שהוא עדיין חש שהנקמה שלו הייתה מטרה נעלה – בגלל מותה של אשתו האהובה.
חאן מצטט את דמותו של אחאב ממובי דיק לאורך כל הסרט, כשהוא מתעל את תאוותו לגרום לקירק לשלם על העוולות שהוא גרם להן.
באופן שטחי, חאן האמין שהוא מקיים דמיון עם הקונספט של פרידריך ניטשה של "Übermensch" (האדם העליון או סופרמן).
חאן, מבחינה נפשית ופיזית, עליון מעל כל אדם נורמלי.
בסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", בפרק "Borderland", מאליק, מנהיג קבוצה של "אנשים עליונים" שנוצרה מאותו פרויקט הנדסה גנטית כחאן, למעשה מצטט את ניטשה, ואומר לג'ונתן ארצ'ר כי "האנושות היא משהו שעולה עליו".
פרופסור ויליאם ג'דוולין והמחבר-השותף שי בידרמן בדקו את דמותו של חאן, לעומת ה-Übermensch ומצאו שהרדיפה העיוורת של החאן אחר נקמה היא נגד האידיאלים של ניטשה של התעלות ויצירה עצמית של חיים בעלי משמעות.
במקום זאת, החוקרים מציעים את מעשה ההקרבה העצמית של ספוק ב"מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן" כדוגמה טובה יותר לאדם העליון.
חאן התקבל בחיוב על ידי מבקרים.
בידיעות AP, הדנות בסרטי הקולנוע של מסע בין כוכבים, ציינו כי סרטי מסע בין כוכבים נמדדו לפי עד כמה מאיים היה האויב, וכי חאן היה בין הטובים ביותר בסדרה; בביקורת לשנת 2002 סרטי מסע בין כוכבים מדורג חאן כאויב הגדול ביותר שנראה על המסך, מבין כל הסרטים.
מבקרים של "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", כגון רוג'ר איברט, מציינים את חאן כאחד מההיבטים החזקים ביותר של הסרט.
מבקרת הניו יורקר פאולין קייל אמרה שהביצועים של מונטלבן כחאן היו "האימות היחידי שאי פעם היה לו הכוח לפקד על המסך הגדול".
המבקר כריסטופר נאל מציין כי "זו כמעט בשורה עכשיו בין מעריצי מסע בין כוכבים ש...
מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן הוא הטוב ביותר ללא עוררין בסדרה, וסביר להניח שלעולם יפגוש שווה", וקורא לחאן "התפקיד הגדול ביותר של הקריירה [של מונטלבן]".
אף על פי שהוא הרגיש שהנבל של מסע בין כוכבים: הסרט, ו'ג'ר, היה שכלתני יותר ומעניין, הסופר ג'יימס אייצ'ינו מציין כי רוב האוהדים וצופי הקולנוע העדיפו מאבק ארכיטיפי של הטוב-מול-רע כמאבק המיוצג בין קירק לחאן.
נבלים בסרטים הבאים של מסע בין כוכבים כבר נמדדים על ידי התקן של חאן, עם סרטי פרמאונט אשר מבטיחה לאוהדים כי הנבל של מסע בין כוכבים: דורות יהיה שווה-ערך לאדם-העל הגנטי.
אתר האינטרנט IGN מדרג את חאן כנבל הטוב ביותר של מסע בין כוכבים, וציין כי הוא קבע את הדפוס לנבלים המחפשים אחר נקמה בסדרה; בעשרות השנים מאז יציאתו של הסרט, "גם אלו עם עניין חולף במסע בין כוכבים – מכירים את השם".
מפיק מסע בין כוכבים ריק ברמן כי את חאן "נבל מאיים ובלתי נשכח".
חאן מוכר כנבל גדול גם מחוץ לסדרת מסע בין כוכבים.
סוכנות ידיעות AP כינתה את הדמות "אחד הנבלים הגדולים של המדע הבדיוני".
בשנת 2002, 132 חברים של אגודת מבקרי הקולנוע באינטרנט הצביעו עבור חאן כנבל העשירי הגדול ביותר על המסך של כל זמנים, דמות מסע בין כוכבים היחידה המופיעה בדירוג.
בשנת 2006, מגזין האמי בחר בחאן "הדמות הטלוויזיונית הכי לא-מהעולם-הזה", כשהוא גובר על דמויות מדע בדיוני אחרות כמו הדוקטור (דוקטור הו) וקומנדר אדאמה (בטלסטאר גלקטיקה).
עורכים כתבו כי "חאן היה כל כך מגניב שהיינו קונים קרייזלר קורדובה אם הוא אמר לנו", בהתייחסו למסע פרסום עובר קרייזלר בו מונטלבן הופיע.
לדמות הייתה גם השפעה תרבותית מחוץ לקהילת המעריצים של מסע בין כוכבים; קליפ מ"מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן" המציג את קירק הזועק "Khaaan!" הפך לנכס של התרבות הפופולרית.
בשנת 2004, זיכיון מסע בין כוכבים חזר לסיפור הרקע של חאן בסיפור שנפרש על פני שלושה פרקים, בסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז".
בפרק "Borderland" ובהמשכיו "Cold Station 12" ו-"The Augments", מדען מהמאה ה-22 מוצג כמיש החיה עוברים מהונדסים גנטית מתקופתו של חאן, וגידל אותם.
מפיק "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" מני קוטו תיאר את הדמויות הללו כ"זוג של מיני-חאן נוניאן סינג".
בעקבות ההצלחה בקופות של "סטארטרק", סרט האתחול מחדש של ג'יי ג'יי אברהמס משנת 2009, וההודעה כי השחקנים כריס פיין וזאכרי קווינטו הסכימו בלא היסוס להופיע בעוד שני סרטי המשך, שמועות באינטרנט החלו לדון בעלילת הסרט השני.
אברמס רמז כי מאחר שציר הזמן החלופי נוצר בסרט הראשון, קיימת האפשרות כי חאן יחזור ויופיע במסע בין כוכבים.
אברהמס סיפר ל-MTV כי חאן וקירק "קיימים – ואילו ההיסטוריה שלהם לא יכולה להיות בדיוק כפי שהאנשים מכירים; הייתי טוען שדמותו של האדם היא מה שהוא", אברמס אמר בהתייחסות לרעיון כי חאן יכול להיות רשע באותה המידה, גם אם מעולם לא ננטש על ידי קירק על "סטי אלפא 5".
"אנשים מסוימים עשוי להיתקל זה בזה, בסופו של דבר; וחאן נמצא שם בחוץ...
גם אם אין לו את אותן הבעיות".
חאן אל-סולטאן הוא החאן השוכן ברובע המוסלמי, בדיוק במרכזה של העיר העתיקה בירושלים.
החאן נמצא בקצה הצפוני של סמטה מקורה, היוצאת מרחוב השלשלת צפונה, סמוך ממזרח לרחוב שוק הצורפים.
בגג הסמטה המוליכה אל חצר החאן קבועים פתחים לאוורור ולתאורה, ומי גשם החודרים דרכם מתועלים אל בורות מים.
בשער הסמטה הייתה דלת רחבה שאפשרה מעבר בהמות משא, וניתן היה לסוגרה ולבודד את החאן מהרחוב.
בסמטה וסביב רחבת החאן ניצבים מבנים בני שתי קומות - בראשונה חדרים גדולים לבהמות ולסחורה, ובשנייה חדרים קטנים יותר עם מרפסות, ששימשו כאכסניה לסוחרים.
המבנה הוקם בשנות ה-80 של המאה ה-14 בידי ברקוק, ראשון הסולטאנים הממלוכים משושלת הבורג'ית, תוך שימוש במבנים צלבנים קודמים.
הבנייה הצלבנית נכרת בכרכובים אופייניים התומכים במרפסות.
הסוחרים הורשו לבצע מסחר בחצר החאן, ורק בה.
מוג'יר א-דין כתב כי הכנסות החאן השנתיות, בסך ארבע מאות דינר (סכום ניכר) מאספקת לינה ושירותים, היו קודש לאחזקת מסגד אל-אקצא.
במאה ה-18 שופץ החאן וכתובת במקום מעידה על כך.
שיפוצים נוספים במקום נערכו בידי המחלקה הטכנית של הווקף בסוף שנות השמונים של המאה ה-20, ולאחרונה על ידי עיריית ירושלים.
חאן חילו או חאל אל-חילו הוא מבנה חאן השוכן בעיר העתיקה בלוד, מצפון למסגד אל-עומרי ולכנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון.
החאן הוקם בתקופה העות'מאנית והיה גם בשימוש בימי המנדט הבריטי.
במבנה בוצעו פעולות חפירה קהילתית במסגרת מיזם "בראשית".
ראשיתו של מבנה החאן הייתה ככל הנראה בתקופה הממלוכית, והוא ניצב לצד דרך הדואר, מדרום לגשר לוד.
בתקופת העות'מאנית פעל במקום שוק עירוני שנערך פעמיים בשבוע: באחד משני הימים נערך יריד לתוצרת חקלאית ולמוצרי צריכה, וביום האחר פעל בו שוק בהמות, שהועבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 אל מחוץ לשטח העיר הבנוי.
סביב האתר פעלו חמאם, תחנת משמר, באר מים, ובסוף המאה ה-19 הוקמו בסביבתו מרפאה ובית חולים.
עוד שכנו בסביבת החאן בתי מלאכה לעיבוד תוצרת חקלאית, בתי בד, טחנות קמח, בתי אריגה לייצור יריעות לאוהלים, ובתי חרושת לעיבוד מוצרי ברזל.
בימי המנדט הבריטי חכרה משפחת חאלתה את המבנה, השכירה את חדריו והעניקה שירותים בתשלום לבאי המקום.
בני המשפחה עשו שימוש באחד מחדרי החאן להשריית גרעיני תורמוס מתוק (תורמוס חילו), וברבות הימים דבק השם במבנה ובמשפחה.
שטח החצר הפנימית נחקר בשנת 2007 בידי אוניברסיטת תל אביב בשיתוף עם משרד התיירות, החברה הממשלתית לתיירות ועיריית לוד, וכן בידי בית הספר לארכאולוגיה מקראית על שם נלסון גליק של היברו יוניון קולג'.
חפירות אלה חשפו שרידי ריצוף וכלי חרס, בעיקר מן התקופה העות'מאנית.
בנוסף, נמצאו חרסים מהתקופה הממלוכית, מהתקופה הערבית המוקדמת ואולי אף קודם לה, אך נראה כי אלה הובאו ממקומות אחרים לשם מילוי אדמת החצר.
ממצאים נוספים כוללים מספר מקטרות חרס מהמאות ה-18 וה-19 ומטבע זהב עות'מאני מהמחצית הראשונה של המאה ה-19.
החאן בנוי בתוכנית רבועה, ועשוי מ-3 אגפים המקיפים חצר פנימית פתוחה בצידה המערבי.
בצד המערבי של החצר הוקם בתקופה העות'מאנית מבנה שסגר עליה מכיוון זה, אך לא היה קשור אל החאן.
המבנה נהרס בשלב האחרון של השימוש בו.
במרכז החצר היה בור מים ומסביבה קבועים ווים שנועדו לקשירת הבהמות.
שער הכניסה אל החצר הפנימית ניצב באגף הדרומי ומעוצב בסגנון ממלוכי כאשר משני צדדיו נקבעו ספסלי ישיבה לשומרים.
מעל השער קשת מעוטרת שבראשה ניתן להבחין בוו אשר עליו נתלתה מנורת השמן שהאירה את הכניסה.
באגף אולם אחד גדול שתקרתו בנויה מקמרונות צולבים.
אגף זה מורכב בקצוות הצפוני והדרומי של האגף שני חדרים גדולים, וכן יש בו שורת חדרים קטנים.
האגף הדרומי: האגף מחולק לשני חלקים שונים המופרדים באמצעות קיר אורך בעובי של כמטר.
חלקו הצפוני באורך של 23 מ' וברוחב של 5.5 מ' פונה צפונה אל החצר הפנימית וכולל מספר חדרים; חלקו הדרומי של האגף כולל שורה של 7 חדרונים הפונים אל הצד החיצוני של המבנה, ומעליהם קומה שנייה.
החלק המערבי של האגף הדרומי הרוס.
חאן רמת ישי הוא מבנה בולט בשולי כביש 75 (מחיפה לנצרת), בתחום היישוב רמת ישי שלמרות שמו לא שימש כחאן.
הבניין נבנה כנראה ב והיה בבעלות משפחות ערביות בעלות אריסים שעיבדו את אדמות עמק יזרעאל.
המקום נקנה על ידי גואלי קרקעות העמק ושימש למגורים זמניים של תושבי היישוב וקבוצות חלוציות שונות.
המבנה מיועד לשימור ומשמש כסמלה של רמת ישי.
אין תאריך מדויק לבניית החאן.
הוא מופיע במפת ז'קוטן מתקופת כיבושי נפוליאון בארץ ישראל כחלק מכפר ג'ידה.
ידוע שב-1904 מכר אותו שייח' מקומי למשפחת תֻווייני (Teweny) (קרובי משפחה של משפחת סורסוק מלבנון) ושימש למגורי המשגיחים על האריסים שעיבדו את אדמות המשפחה בעמק..
בשנים 1920–1923 רכשה קהילת ציון אמריקאית את אדמות הכפר ואת החאן.
לאחר הרכישה שימש המקום למגורי אנשי גדוד העבודה מהעלייה השלישית שעסקו בסלילת כביש חיפה - נצרת, בייבוש ביצות העמק ובהכשרת קרקע.
בהמשך גרו במקום אנשי השומר הצעיר שהגיעו מביתניה עילית ועברו בהמשך לבית אלפא.
עם ייסוד רמת ישי ב-1925 שימש המקום למגורי המשפחות הראשונות שהתיישבו במקום עד להקמת בתי הקבע.
בהמשך הוקם בחאן מפעל אריגה "נול".
בתקופת המאורעות (1936-1939) שימש המקום כתחנת נוטרים והתושבים ביצרו את המקום על מנת שישמש כעמדת מגן.
2 נוטרים נפלו במקום (מרדכי פלדמן מיגור וצבי לוין תושב המקום).
מבנה בן 3 קומות עשוי מאבני כורכר.
שימש במשך זמן רב חלק ממתחם משחטת "עוף העמק" (משרדים).
ניכר שהקומה השלישית וחלק מהאגף המזרחי הן תוספות מאוחרות יותר (או שאלו תיקונים נרחבים של קירות שנפגעו מירי או משיני הזמן).
כמו כן ניכר שהתוספות/תיקונים נעשו מתוך כוונה לשמר את אופי המבנה.
הבניה מאופיינת בקשתות (גם של הדלתות והחלונות וגם של חלק מהחדרים הפנימיים).
חַאמֶס דויד רודריגס רוביו (בספרדית: James David Rodríguez Rubio; נולד ב-12 ביולי 1991) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בלאון מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת קולומביה.
רודריגס, הידוע בשמו הפרטי, חאמס, נבחר בשנת 2009 לתגלית השנה בליגה הארגנטינאית ובשנים 2012 ו-2014 לתגלית השנה בפורטוגל.
ב-2014 אף הגיע למקום השני בדירוג הקשרים הטובים באירופה וכן זכה בפרס פושקש על השער שהבקיע במונדיאל 2014 מול בשמינית הגמר.
הוא אף זכה בתואר המבקיע המצטיין של מונדיאל 2014 כשסיים עם שישה שערים שכבש בכל אחד ממשחקי הנבחרת, דבר שלא קרה מאז ז'אירזיניו במונדיאל 1970, והוליך את לרבע הגמר, הישגה הטוב בהיסטוריה.
חאמס שיחק בילדותו בקבוצת הילדים של דפורטס טולימה ואף הוליך אותה לאליפות המדינה בגיל 12, כאשר משמש כקפטן ומבליט את כישרונו.
מועדון אנביגאדו שעקב אחריו החליט לתת לו את ההזדמנות לשחק עם הבוגרים כשהיה בן 14 בלבד, הודות לחוק שהיה קיים בעבר וחייב כל קבוצה לרשום לפחות שחקן אחד עד גיל 18 בהרכב הפותח.
רודריגס שיחק שמונה משחקים באותו טורניר, אך קבוצתו ירדה לליגה השנייה.
בעונה שלאחר מכן כבר היה חלק משמעותי יותר בקבוצה שזכתה באליפות הליגה השנייה, כשחאמס כובש תשעה שערים ב-22 משחקיו.
הודות להופעותיו, זומן לנבחרת קולומביה בכדורגל עד גיל 17 שהעפילה לגביע העולם ב-2007 והיה השחקן הבולט בה.
בקיץ עבר בהשאלה לשנתיים לקבוצה הארגנטינאית באנפילד.
ב-7 בפברואר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו, וב-27 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–3 נגד רוסאריו סנטראל.
בכך הפך לשחקן הזר הצעיר ביותר שערך בכורה וכבש בליגה הארגנטינאית כשהוא בן 17 בלבד.
באפרטורה הפך לשחקן הרכב בקבוצה ושיחק בכל משחקי הקבוצה, וזכה עם הקבוצה באליפות ראשונה בתולדות המועדון.
בכך הפך לשחקן הזר הצעיר ביותר שזוכה באליפות ארגנטינה בגיל 18. במהלך אותו טורניר כבש מספר שערים חשובים, כולל אחד מול ניואל'ס אולד בויס שהתמודדה מול באנפילד על התואר.
בכך הפך חאמס לאחד מהשחקנים הטובים שלבשו את מדי המועדון והיו שותפים לזכייה ההיסטורית.
בדצמבר אודינזה הציעה לבאנפילד חמישה מיליון אירו, אך באנפילד דחתה את ההצעה.
ב-2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בגביע ליברטדורס, בניצחון 1–2 נגד מורליה המקסיקנית ואחר כך כבש שער מכריע בניצחון 1–4 על דפורטיבו קואנקה האקוודורית.
הוא הוסיף צמד בתיקו 2-2 מול נסיונל ובסך הכול סיים הופעת בכורה טובה במפעל הבכיר של היבשת עם ארבעה שערים בגיל 19 והפך לאחד מהכישרונות הצעירים הבולטים של אמריקה הדרומית.
ב-6 ביולי 2010 עבר לפורטו תמורת 5.1 מיליון אירו וחתם לארבע שנים סעיף שחרור של 30 מיליון אירו.
ב-18 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד מונסלר.
ב-15 בדצמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו באירופה בניצחון 1–3 נגד צסק"א סופיה.
ב-18 במאי 2011 שיחקה פורטו בגמר הליגה האירופית מול ספורטינג בראגה, כשחאמס נכנס בדקות האחרונות ורואה את קבוצתו זוכה בגביע.
הוא היה הקולומביאני השלישי בקבוצה, כאשר איתו שיתפו פעולה גם רדאמל פלקאו ופרדי גוארין.
ארבעה ימים מאוחר יותר, בגמר הגביע הפורטוגזי מול ויטוריה דה גימארייש, הבקיע שלושער במשחק שנגמר בניצחון 2–6 של קבוצתו וזכה עם הקבוצה בגביע.
כמה חודשים מאוחר יותר, אף השלים זכייה בסופר קאפ הפורטוגלי.
ב-13 ביוני הוא חתם על חוזה חדש לחמש שנים עם סעיף השחרור של 45 מיליון אירו.
בעונתו הראשונה זכה עם קבוצתו בשלושה תארים חשובים: אליפות, גביע, והליגה האירופית.
ב-29 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בליגת האלופות, אך קבוצתו הפסידה לזניט סנט פטרסבורג 1–3. היה מועמד באותה עונה לפרס ה"גולדן בוי", השחקן המצטיין באירופה מתחת לגיל 21. בעונתו השנייה כבש 11 שערים ובישל 14 נוספים.
לאחר עזיבתם של רדאמל פלקאו, פרדי גוארין והאלק, רודריגס קיבל יותר הזדמנויות בהרכב הפותח.
הוא כבש בניצחון 0–1 נגד פריז סן-ז'רמן וסיים עם קבוצתו במקום הראשון בשלב הבתים של ליגת האלופות.
בשני החודשים הראשונים של העונה זכה בתואר שחקן החודש.
בסופו של דבר הפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה כאשר כבש 32 שערים ובישל 39 ב-107 הופעות לאורך שלוש השנים שלו בפורטוגל.
ב-24 במאי 2013 סוכמה העברתו של השחקן למונקו לחמש שנים תמורת 45 מיליון אירו, הסכום השני הגבוה ביותר בהיסטוריה של העברות בכדורגל הפורטוגזי וכן השחקן הקולומביאני השני הכי יקר בהיסטוריה אחרי פלקאו.
הוא החל כמחליף בקבוצה שאומנה על ידי המאמן קלאודיו רניירי שטען כי לחאמס יש בעיה במנטליות של משחקו שהיה פחות הגנתי מכפי שרצה המאמן האיטלקי.
לאחר מספר משחקים שבהם בלט הודות לבישולים שהכין לחבריו לקבוצה, זכה גם במקום קבע בהרכב.
בעונת הבקיע תשעה שערים, בישל 14 שערים וזכה בתואר מלך הבישולים של הליגה הצרפתית.
הוא סייע לקבוצתו לסיים במקום השני בליגה המוליך לשלב הבתים של ליגת האלופות.
הוא אף נבחר בסיום העונה לנבחרת השנה בליגה הצרפתית כשהוא השחקן הצעיר ביותר בנבחרת, בן 22 בלבד.
ב-22 ביולי 2014, לאחר שרשם הצלחה במונדיאל 2014 בו הוכתר למלך השערים, עזב רודריגס את הליגה הצרפתית וחתם בריאל מדריד, אלופת אירופה באותה העת, על חוזה לשש שנים.
כרטיס השחקן שלו נקנה ממונקו ב-80 מיליון אירו.
בעסקה זאת היה לשחקן הקולומביאני היקר ביותר בכל הזמנים.
הופעת הבכורה שלו במשחק רשמי במדי ריאל הייתה במשחק הסופר קאפ האירופי שבו ניצחה הקבוצה 0–2 את סביליה, וזכתה בגביע.
ב-20 באוגוסט כבש את שער הבכורה שלו במדי ריאל, במשחק הראשון של הסופרקאפ הספרדי נגד אתלטיקו מדריד.
ב-16 בספטמבר כבש לראשונה במסגרת ליגת האלופות בניצחון על פ.צ.
בזל 1-5. ב-20 בספטמבר כבש לראשונה במסגרת הליגה, בניצחון ריאל 2–8 על דפורטיבו לה קורוניה.
ב-25 באוקטובר הופיע לראשונה במשחק הקלאסיקו מול ברצלונה ובישל שער אחד בניצחון 1–3. ב-1 בנובמבר רשם את הצמד הראשון שלו במדי ריאל בניצחון 0–4 על גרנדה.
ב-20 בדצמבר הופיע בהרכב הקבוצה ששיחקה בגמר גביע העולם למועדונים מול סן לורנסו וניצחה 0–2. ב-4 בפברואר 2015, במשחק מול סביליה, נפצע רודריגס ונעדר מהמגרשים חודשיים.
ב-5 באפריל חזר לשחק, ובישל שני שערים בניצחון הגדול של מדריד 1:9 על גרנדה.
שלושה ימים לאחר מכן, כבש בניצחון הקבוצה 0–2 על ראיו ואיקאנו.
את עונת הבכורה 2014/2015 הוא סיים בצורה נהדרת בקבוצה שכללה 17 שערים ו-18 בישולים בכל המסגרות ונכנס לנבחרת השנה של הליגה הספרדית ביחד עם חברו לקבוצה, כריסטיאנו רונלדו.
חאמס גם היה הקשר שסיים עם הכי הרבה שערים ובישולים בליגה.
עונה לאחר מכן פוטר קרלו אנצ'לוטי מאימון הקבוצה וחאמס לא הסתדר עם המאמן החדש, רפאל בניטס, שבעצמו פוטר לאחר חצי עונה.
את מקומו תפס זינדין זידאן, אך גם אצלו לא הצליח לתפוס מקום של קבע בהרכב על אף שסיפק הופעות טובות כשקיבל את ההזדמנות.
בעונת 2016/17 הוא מיעט לשחק ועדיין סיים עם 11 שערים ו-13 בישולים, כולל שער בהפסד הביתי 2–3 לברצלונה והיה לקולומביאני הראשון שכובש בקלאסיקו.
ב-11 ביולי 2017, לאחר זכייתו בליגת האלופות עם ריאל מדריד, הושאל לבאיירן מינכן לתקופה של שנתיים עם סעיף רכישה.