tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2005, רטרוספקטיבה בערוץ 8, הוט, ישראל, הוקרנו: "בוקר טוב ישראל"; "בוקר טוב ישראל – 10 שנים אחרי", "הכישרון לחיות", "התור באיבן שדאד 2".
"החיים על פי אווה", אמא אבא ילדים קורקינט".
2004, מועמד לפרס אופיר, בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר, "הכשרון לחיות".
2004, הוקרן בכנסת ישראל, ביום עיון בנושא שרותי משרד הפנים במזרח ירושלים.
יושבי ראש: חה"כ הרב מיכאל מלכיאור וחה"כ עיסאם מח'ול, מתדיינים: חה"כ יורי שטרן, יו"ר ועדת הפנים, גדעון בר לב, מנכ"ל משרד הפנים, שלום גולדשטיין, יועץ ראש עירית ירושלים לענייני מזרח ירושלים, גבי שוחט, מנהל נכסי הדיור הממשלתי, משרד האוצר, ועוד.
2004, פוקוס על סרטי אמיר הר-גיל, רטרוספקטיבה של 6 מסרטיו בסינמטק שדרות.
הוקרנו: "הכשרון לחיות", החיים על פי אווה", "התור באיבן שדאד 2", "אמא אבא ילדים קורקינט", "בוקר טוב ישראל", "בוקר טוב ישראל – 10 שנים אחרי", "רצפט לאושר".
דבלין, תוכנית מלאה על "התור באיבן שדאד 2".
2001, הוקרן בבית המשפט העליון ובפרקליטות המדינה, כעדות לנעשה במזרח ירושלים.
במסגרת תביעה של האגודה לזכויות האזרח כנגד משרד הפנים, "התור באיבן שדאד 2".
2001, הוקרן בפרקליטות המדינה, כעדות לנעשה במזרח ירושלים, "התור באיבן שדאד 2".
2000, פרס ראשון, פסטיבל דוקונגה, מוזיאון תל אביב, "התור באיבן שדאד 2".
1989, כתבה על נכה תאונת הדרכים ארז זיו הוקרנה בקורס נהיגה של צה"ל ושודרה בתוכנית "על הגלגלים" בערוץ הראשון, "ארז זיו נכה".
1997, הוקרן בפני כל חיילי צה"ל לפני שירותם בשטחי יהודה, שומרון ועזה, במסגרת הסבר על כללים חדשים בעקבות הסכמי אוסלו, "קשת צבעים".
1991, ייצג את ישראל בפסטיבל הבינלאומי לסרטי מוזיאונים בברצלונה, "אפיזודות מתולדות חדרה".
1988, הסרט הפותח בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, אוניברסיטת תל אביב, "בוקר טוב ישראל".
1987, וידאו קליפ מצטיין, לשירו של אריאל זילבר, פסטיבל חיפה, "מובטל בלוז".
1987, פרס ראשון, תחרות וידאו קהילתי בישראל, "לחלום כאן".
אמיר ישראל וולף (נולד ב-22 ביוני 1980) הוא במאי קולנוע ותיאטרון ושחקן ישראלי.
אביו, יצחק וולף, הוא עורך-דין.
אמו, אסנת וולף, היא ד"ר לבוטניקה וכיום מטפלת ברפואה משלימה.
בכור במשפחה בת ארבעה בנים.
בין אחיו - אריאל, שחקן להקת תיאטרון החאן.
בוגר תיכון אלון ברמת השרון, במגמת תיאטרון.
בכיתה י"ב השתתף בפרויקט הצעירים של תיאטרון הקאמרי, במסגרת זו שיחק בהצגה "ילדי הנרות".
מאת יגאל אבן-אור, בבימויו של עמית גזית.
למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב במגמת הפקה.
במהלך לימודיו באוניברסיטה כתב וביים את הסרט – עבר, הווה, לילה (15 דקות, 16 מ"מ) בהשתתפות יעל בר זוהר ואמנון וולף.
הסרט הוצג בפסטיבל חיפה ובפסטיבלים שונים בעולם, ביניהם בפורטו, פורטוגל ובאורהוס בדנמרק.
לימד משחק מול מצלמה בבית הספר לאומנויות הבמה של סופי מוסקוביץ' וביים שם ארבע הצגות.
ריכז את מגמת הקולנוע בתיכון אורט פרקאוף באור יהודה.
לימד קולנוע בתיכון מקיף יהוד.
משנת 2006, מלמד קולנוע בתיכון עירוני א' בתל אביב וחונך את סרטי הגמר של בית הספר.
כשחקן, השתתף בסרטו של דובר קוסאשווילי מתנה משמיים בתפקיד גוצ'ה, אחיה של קטו (בקי גריפין).
בסרוגייט, סרטה של טלי שלום עזר, גילם את דמותו של איליי.
בהמשך הכיר את גלעד קלטר, שחקן תיאטרון גשר ומאז החל לביים בתיאטרון.
במהלך חודש יולי בשנת 2019 מונה לבמאי הבית בתיאטרון גשר.
שנה סרט מפיק צלםתסריט2015 ציפורי חולמיכה שרפשטיין (טופיה תקשורת) אמנון זלאייטאיציק וולף, אמיר וולף ואורלי רובינשטיין-קצפ
הצגת בכורה הצגה מחזאי 2 בנובמבר 2017 קח את אבא שלך ולך לעזאזל רמי ורד
הצגת בכורה הצגה מחזאי מרץ 2024 החולה ההודי רשף לוי
הצגת בכורה הצגה מחזאי מתרגם מלחין 31 בדצמבר 2012 החיים בשלוש גרסאות יסמינה רזה דורי פרנס יובל ינאי14 באוקטובר 2010 I love you לנצח, אבל...
ג'ו דפייטרו דניאל אפרת ג'ימי רוברטס2016רוח התיאטרוןרועי חן5 באפריל 2017קיץ במריאנבדעל פי שלום עליכםנגה אשכנזי (עיבוד)רוני רשף28 במרץ 2019משפט חוזרעוזי וייל וליעד שהם
שנה הצגה מחזאי 2022 תפוחים מן המדבר סביון ליברכט
בבית הספר של סופי מוסקוביץ'
הצגה מחזאי סיפור גן חיות אדוארד אלבי חשמלית ושמה תשוקה טנסי ויליאמס מסיבת יום הולדת הרולד פינטר הדב אנטון צ'כוב
שנה סרט תפקיד מפיק במאי 2003 מתנה משמיים גוצ'ה מרק רוזנבאום, אדגר טננבאום דובר קוסאשווילי2009 סרוגייט (56 דקות) אילי אלעד גביש ומרקר הפקות טלי שלום עזר2013 שבלולים בגשם מורה לריקודי עם יריב מוזר
שנה סדרה תפקיד ערוץ עורך תוכן/יוצר תסריטאי במאי 2010 המשרד רגב yes Stars Comedy בועז לאון, יעל חרסונסקי עוזי וייל איתן צור2023סובייצקהאריאל גורליצקיכאן 11דנה אברמוביץ'דנה אברמוביץ'ענת סטלינסקי
אמיר גרוס כבירי (נולד ב-29 באוגוסט 1980) הוא איש עסקים ואספן אמנות ישראלי.
כבירי הוא הבעלים של מפעל אלומיני, קונצרן האלומיניום הגדול בבלקן, אשר ממוקם בבוסניה והרצגובינה, ובשנים 2015–2016 היה יושב-הראש והבעלים של קבוצת הפועל תל אביב.
כבירי נולד בישראל, בנם של תמר ודוד.
הוא גדל בשכונת בבלי ולמד בתיכון עירוני ד' בתל אביב מ-1992 עד 1998. מכהן כנשיא קרן מ.ת.
אברהם משנת 2004. הקרן הוקמה על שם סבו של כבירי, מנצור תמיר אברהם, שהיה אספן אמנות והוריש את הונו לאמו של כבירי ולאחיה.
ב-2013 מונה לנשיא קרן נאמני מוזיאון ארמיטאז' בישראל.
הוא ניהל פרויקט שעוסק במכירה של יצירות אומנות ממוזיאונים ומוסדות תרבותיים לאחר המהפכה הבולשביקית ברוסיה, במשותף עם נטליה סמיונובה וניקולס אילג'ין.
ב-2015 רכש כבירי 30% ממניות קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, וביולי אישרה ההתאחדות לכדורגל בישראל את העברת זכויות הניהול על המועדון לידי כבירי, והוא היה ליושב ראש מועדון הכדורגל.
אף על פי שהשקיע למעלה מ-50 מיליון ש"ח, עקב ההסתבכות הפיננסית של הפועל תל אביב החליט בית המשפט המחוזי בתל אביב בדצמבר 2016 להוציא צו הקפאת הליכים ומינה שני נאמנים לניהול הקבוצה ולאיתור רוכשים למועדון.
בהמשך התברר כי כבירי העמיד כערבות לרכישת המועדון אוסף יצירות אמנות שהוערך בכ-55 מיליון דולר.
בשנת 2018 רכש כבירי את הזכויות למהדורה ישראלית של עיתון האומנות The Art Newspaper.
בחודש יוני 2019 הוא תרם מאוסף האמנות שלו למוזיאון ארמיטאז' שברוסיה.
תרומה הכוללת ציורים של האמן הרוסי ולדימיר סטרליגוב, שהיה תלמידו של קזימיר מלביץ', ופסלי חימר של האמן האימפרסיוניסטי הצרפתי, אדגר דגה.
החל משנת 2021, כבירי הוא הבעלים של מועדון הכדורגל זרינסקי מוסטאר.
אמיר אברהם הַשְׂכֵּל (נולד ב-9 באוגוסט 1953) הוא תת-אלוף בדימוס מצה"ל, חוקר השואה וממובילי המחאה נגד בנימין נתניהו והמחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע.
השכל נולד בירושלים, בן בכור להורים שעלו מפולין.
משפחותיהם של שני הוריו עלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
השכל למד בבית ספר אלחריזי ואת לימודי התיכון עשה בגימנסיה גאולה.
הוא היה חבר בקלוב התעופה ובעקבות בן דודו ששירת כטייס התנדב לקורס טיס.
הוא בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה וכן למד באוניברסיטת חיל האוויר של ארצות הברית.
השכל החל את שירותו בחיל האוויר בקורס טיס במגמת מסוקים ועבר למגמת סיור וקישור להכשרה כטייס תובלה.
במהלך הקורס פרצה מלחמת יום הכיפורים במהלכה סייע לכוחות חיל האוויר בסימון, בתחקור ובהכנה לקרב.
הוא שירת כטייס מטוסי הרקולס בטייסת 131 והשתתף במבצע שלמה להטסת יהודי ביתא ישראל מסודאן לארץ.
במהלך שירותו פיקד על טייסת ההוקאיי, על טייסת הפילים בשנים 1992–1994, על בסיס שדה דב בשנים 1995–1997 ועל בסיס לוד, בסיס התובלה הכבדה של חיל האוויר בשנים 1997–1999. בשנים 1999–2002 פיקד על להק כוח האדם.
לאחר פרישתו מצה"ל, עבר השכל קורס מדריכים לפולין ביד ושם.
שתי המשלחות הראשונות שהדריך היו של בני נוער, והוא חש, לדבריו, שבני נוער אינם בשלים למסע, חלקם "לא מתחברים" וחלק אחר עוברים חוויה קשה מדי.
בדצמבר 2004 הזמינו מנהל בית הספר להוראת השואה ביד ושם מוטי שלם להדריך את המשלחות של צה"ל.
הוא היה בפולין כשבעים פעמים, בעיקר עם משלחות צה"ל.
השכל פרסם שלושה ספרים על השואה, בהם ספר על חסידי אומות העולם גרמנים וספר על יהודים שמרדו בנאצים.
לדבריו התובנה העמוקה שלו מלימודיו על השואה היא על הנטייה של רוב בני האדם לעמוד מהצד, ועל הסכנה שבעמידה מהצד.
מחאה נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו
אמיר השכל החל להפגין נגד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו באוקטובר 2016, בטענה כי הוא מוביל למדינה דו-לאומית, פוגע בדמוקרטיה וביטחון המדינה, מעודד חקיקה אנטי-דמוקרטית ופגיעה בשומרי הסף.
במשך ארבע שנים, הפגין השכל באופן עצמאי או עם קבוצות קטנות, בעיקר בכניסת עיר מגוריו, יבנה.
ב-11 ביוני 2020, השכל חבר לאורי נחמן במחאה ליד מעון ראש הממשלה בירושלים.
יחד הם הקימו את מחאת "אין מצב", מתוך ביטוי האומר "אין מצב" שנאשם בפלילים יכהן כראש ממשלה.
המחאה התמקדה בדרישה לשלול מנתניהו את האפשרות לשמש כראש ממשלה בעקבות כתב האישום נגדו.
ב-26 ביוני 2020 נעצר השכל במהלך הפגנה בבלפור, ולא הסכים להתחייב להפסיק את ההפגנות, שוחרר ביום ראשון לאחר מכן.
המחאה הלכה וגדלה, ואלפי אנשים הצטרפו אליה, כולל קבוצות צעירות, והפכה לגל מחאות רחב נגד נתניהו.
במהלך ההפגנות השכל תועד צועק לעבר קצין ושוטרת ממוצא אתיופי שניסו לפנותו, שעליהם להתבייש משום שהוא הביא לישראל את הוריהם.
לאחר פרסום הקלטות אלו התנצל השכל על הדברים.
בנאום שנשא, אמר השכל: "דמוקרטיות אינן קורסות ביום אחד.
זהו תהליך איטי ומתמשך, תהליך שמרדים את ערנות האזרחים.
אנחנו בַּתהליך וכדאי שנתעורר!", תוך שהוא מתייחס אל ספרו של בנג'מין קרטר הט מאוניברסיטת הרווארד "The Death of Democracy" המתאר כיצד קרסה רפובליקת ויימאר.
בספרו "בלפור: יומן מאבק" שפורסם בפברואר 2022, תיאר את המחאה כתהליך שבזכותו הציבור חזר להאמין בעצמו וביכולתו לחולל שינוי בדרכים לא אלימות.
בהמשך, השכל חידש את מאבקו נגד נתניהו, והמשיך להפגין במגוון הזדמנויות, כולל הפגנות ב-2023 ו-2024, שהובילו למעצרים נוספים.
השכל מתגורר ביבנה, נשוי לעליזה, אשת חינוך, ולהם ארבעה ילדים ונכדים.
בינואר 2022 זכה בתואר "המצטיין בפעילות חברתית של 2021" במסגרת "משפיעני השנה" של תנועת דרכנו ודמוקרטTV.
בטיעוני הזכייה נכתב: "ממובילי מחאת היחידים ומחאת 'אין מצב'".
בשנה החולפת הפך לסמל למאבק הציבורי נגד השחיתות השלטונית".
הסוהר מבלוק 11; עריכה: יוסף ארגמן, יבנה: שורשים, תשע"ב 2012. (סיפורו של הקאפו מאושוויץ יעקב קוזלצ'יק)
גיבורים רגילים: על חסידי אומות עולם גרמנים, עריכה: יוסף ארגמן, יבנה: שורשים, תשע"ד 2014.
על זיכרון ושכחה המקרה של זורין, ביילסקי ואנילביץ': עריכה יוסף ארגמן, יבנה: שורשים, תשע"ו 2016
כיצד עוצב הזיכרון הקולקטיבי אודות מרד גטו ורשה?, מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל
"על מנהיגות, ערכים ועמידה מהצד": נאומו של אמיר השכל במסגרת המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, 17 במרץ 2018
בלפור: יומן מאבק, הוצאת סער, 14 בפברואר 2022
אמיר בר-שלום (נולד ב-17 ביוני 1966) הוא עיתונאי, כתב ופרשן ישראלי.
משמש כפרשן צבא וביטחון בגלי צה"ל ובזמן ישראל.
בעבר שימש ככתב המדיני של תאגיד השידור הישראלי "כאן" וגם ככתב לענייני צבא וביטחון של הערוץ הראשון.
בר-שלום נולד בשם אמיר משה פרידמן.
בנעוריו למד בתיכון רנה קסין שבירושלים.
עם גיוסו לצה"ל, שובץ בחטיבת גבעתי.
במהלך שירותו הצבאי עיברת את שמו ל"אמיר בר-שלום".
בחטיבת גבעתי עבר בר-שלום מסלול הכשרה כלוחם, את קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר מכן, שב בר-שלום לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה.
בשנת 1988 השתלם בקורס מפקדי פלוגות ובהמשך שימש כמפקד פלוגה בגבעתי ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
במילואים שימש כקצין מבצעים מיוחדים באחת מחטיבות החי"ר שבפיקוד מרכז, והשתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
אחרי שרותו הצבאי, התגייס לשב"כ, עבר קורס מאבטחים שבמהלכו נפצע, פרש ולמד לתואר ראשון במדעי המדינה ובהיסטוריה של ארצות הברית, באוניברסיטה העברית בירושלים.
את דרכו כעיתונאי החל בר-שלום במחלקת הספורט של הערוץ הראשון ואף סיקר את אולימפיאדת סידני.
בשנת 2000, בעקבות האינתיפאדה השנייה הפך לכתב ופרשן לענייני צבא וביטחון, בערוץ.
בהמשך מונה לראש הדסק הצבאי של הערוץ הראשון ושימש גם כמגיש "מבט".
עם סגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור הישראלי, מונה בר-שלום לתפקיד הכתב המדיני של תאגיד השידור הישראלי.
מאוקטובר עד דצמבר 2017 הגיש את התוכנית שבע אקטואלי בערוץ כאן 11.
החל מ-5 בינואר 2018 ועד פברואר 2019, הגיש את מהדורת חדשות השבוע בימי שישי בערוץ כאן 11.
בחודש מרץ 2019 התפטר מתאגיד השידור.
מאז, הוא משמש עמית מחקר ב.
בחודש מאי 2019 הצטרף לזמן ישראל כפרשן לענייני צבא וביטחון.
בחודש מאי 2020 הצטרף לגלי צה"ל והוא משמש כעורך ומגיש מחליף ב"חמש בערב", יומן הערב ותוכנית החדשות של הבוקר "בוקר טוב ישראל" ופרשן לענייני ביטחון.
בר-שלום מגיש את תוכנית האסטרטגיה והממשל של גלי צה"ל, "רצועת הביטחון", בימי רביעי.
בר-שלום נשוי לדבורה ואב לשתיים נעה ותמר הם מתגוררים בכפר האורנים.
בת הדודה של אביו היא סוכנת המוסד יהודית נסיהו.
אמיר (משה) גבע (במקור גולדברג; נולד ב-9 בספטמבר 1950), הוא מומחה לשוק ההון, יועץ פיננסי, יוצר ומפיק סרטי קולנוע וטלוויזיה, משקיע אנג'ל ופעיל ציבור.
אמיר (משה) גבע נולד בתל אביב לפרופ' דן גולדברג ולמרים לבית כרסנטי מראש פינה.
גדל בכפר שמריהו ולמד בבית הספר "תיכון חדש" בתל אביב.
ב-1968 התגייס לצה"ל והצטרף ליחידה 8200 של חיל המודיעין בה שירת בשירות חובה ובמילואים.
לאחר שחרורו סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ומאוחר יותר, השלים לימודיו וקיבל תואר דוקטור במנהל עסקים באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) בארצות הברית.
בשנת 1993, בגיל 43, מונה לדירקטור, מנכ"ל ומנהל עסקים ראשי של "בנק הספנות", שהיה אז בשליטת מייקל שטיינהרדט, מנהל קרנות גידור אמריקאי חשוב ואחד ממייסדי פרויקט תגלית.
במסגרת תפקידו, הקים גבע, ביחד עם קונצרן כור, בראשותו של בני גאון, את בית ההשקעות "כור שוקי הון", שהיה בשליטה משותפת של הקונצרן והבנק, ולימים נמכר ל"מנורה מבטחים".
לאחר מכן, החל משנת 1997, שימש כיושב ראש בית ההשקעות "מוריץ את טוכלר בע"מ" ויו"ר השלוחה הישראלית של בית ההשקעות האמריקאי "ג'וזפטל, ליון, רוס ושות'".
במהלך השנים כיהן גבע כדירקטור ב-15 חברות ציבוריות, בהן חברת הביטוח "הפניקס", חברת "לידר החזקות והשקעות" וחברת ההחזקות "פורמולה ויז'ן טכנולוגיות" והיה יו"ר הדירקטוריון של חברת ההשקעות "ארזים".
כמו כן כיהן כיו"ר דירקטוריון "סינמה נאמנויות השקעות בסרטים" וכיו"ר "אפסילון חיתום והנפקות בע"מ".
גבע נמנה עם קבוצת משקיעי אנג'ל, דרכה העניק מימון לחברות הזנק ובהן: רדויז'ן, פאנדטק, נור מקרופרינטרס, ויזקום ורוזטה ג'נומיקס, בטרם הונפקו ונרשמו למסחר בבורסות בחו"ל.
בשנות ה-80 כתב באופן קבוע מאמרים כלכליים בשבועון העסקים "כספים" ובירחון "מוניטין" וכן כתב, ואף היה חבר מערכת ב"רבעון לבנקאות" של איגוד הבנקים בישראל.
בין השנים 1996–1998 כתב טור פיננסי קבוע במוסף "עסקים" של העיתון "מעריב".ב 10 השנים שבין 2016-2025 כתב גבע מאות פוסטים בנושאי תרבות ואמנות ב פייסבוק במעמד של יוצר דיגיטלי .
מאז שנת 1999 שימש כיועץ פיננסי וחבר בוועדת ההשקעות של חברת נמלי ישראל פיתוח ונכסים בע"מ (לשעבר רשות הנמלים) במשך 18 שנים.
מאז חודש יוני 2017 כיהן גבע כיו"ר דירקטוריון חברת אפסילון ניהול קרנות נאמנות (1991) בע"מ וכחבר בוועדת ההשקעות של החברה, בעקבות מכירת החברה לבית ההשקעות אקסלנס, פרש גבע מתפקידו בחודש מרץ 2023.
גבע שימש כחבר מועצת העיר כפר סבא, משנת 2003 ועד שנת 2018, כמחזיק תיק התרבות, כראש ועדת התרבות העירונית, כחבר בוועדת הכספים ובוועדת המכרזים העירונית, כדירקטור בחברה הכלכלית לפיתוח כפר סבא וכמ"מ יו"ר דירקטוריון החברה העירונית לתרבות הפנאי בכפר סבא.
כמו כן, כיהן כחבר בהנהלת מפעל המים העירוני.
ובנוסף, שימש אמיר גבע כחבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית בית ברל ובוועדת פיתוח המשאבים של המכללה החל משנת 2018 וכלה בחודש יוני 2024.
משנת 1995 שימש גבע למשך יותר מעשור כגזבר וחבר הנהלת אגודת ידידי התיאטרון הלאומי "הבימה" וכן כיהן כחבר בוועדת ההשקעות של קרן התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
עמד בראש תהליך ההפרטה של מועדון הכדורגל הפועל כפר סבא בשנת 1995 ובשנים 1998–1999 כיהן כנותן חסות ונשיא מועדון הכדורסל של הפועל כפר סבא.
גבע תמך רבות גם בפעילות ילדים ונוער במסגרת מועדון הכדורגל בית"ר כפר סבא שפועל בשכונות המזרחיות של העיר והיה שותף בקידום פרויקט "כדורגל ולימודים" שהקנה לילדי השכונות בעיר והכפרים הערביים הסמוכים אפשרות ללמוד חשבון והבנת הנקרא לצד המשחק בכדור.
פרסם שני ספרי שירה, "מחול פרוע" (1988) ו"הושיטי ידך" (1990), שניהם בהוצאת טרקלין.
שירו "מחול פרוע" הולחן על ידי אלדד שרים ובוצע על ידי הזמרת חני דינור, והוא נכלל בדיסק שלה "עד קצה הבהירות", שאותו הפיק גבע.
בשנת 2024 שימש גבע כיועץ ל קרין קיינר, יוצרת, במאית ומפיקת הסדרה " שולה וגאולה" ששודרה בתחילת שנת 2025 ב"ערוץ הכנסת" וזכה לתודות .בשנים 2024-5 סייע גבע לבמאית סדרת הטלוויזיה התיעודית " כפר עזה - 95% גן עדן ", קרין קיינר וזכה לתודות .
במהלך שנת 2025 הפיק גבע בהתנדבות ויצר ביחד עם הבמאית והעורכת " ברוריה פסטרנק שרביט " את הסרט הדוקומנטרי " הסימפוניה הפנטסטית של ד"ר פרנקו " ביוזמתה של " העמותה לטיפוח מורשת כפר סבא " .
הוא חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה וחבר באיגוד מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בישראל מאז שנת 2006, ובפורום הדוקומנטרי בישראל מאז שנת 2024 .
החל משנת 2021 הוא נכלל במאגר הלקטורים של המועצה הישראלית לקולנוע ומשרד התרבות ואף שימש כלקטור של סרטי דוקו מטעם הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בישראל.
גבע נשוי למלכה לבית גייגר מכפר סבא, אב לשני בנים וסב לנכד.
אמיר האדז'יץ' (בבוסנית: Emir Hadžić; נולד ב-19 ביולי 1984) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת החלוץ.
האדז'יץ' התחיל את הקריירה שלו ברודאר קאקאן המייצגת את עיר הולדתו.
לאחר שעבר בז'לייזניצ'אר סרייבו, צליה וצ'ליק זניצה, הוא חתם בקיץ בפאנטוליקוס.
ב-19 ביולי 2010 חתם באיסטרה 1961. לאחר שלא זכה לדקות משחק, חזר בינואר לצ'ליק זניצה.
ב-30 בינואר 2012 חתם בבודפשט הונבד.
בקיץ חתם בסרייבו והיה מלך השערים של הליגה בעונת עם 20 שערים.
ב-5 ביוני 2013 חתם בהפועל ניר רמת השרון, אך בסיום העונה ירד עם המועדון לליגה הלאומית.
בקיץ חתם בהפועל עכו לשנתיים, אך שוחרר כבר ביולי 2015, עם פיצוי של 300 אלף שקל.
לאחר מכן עבר לאולימפיק סרייבו.
לזכותו של האדז'יץ' 3 הופעות בנבחרת בוסניה והרצגובינה.
אמיר הספרי (נולד ב-24 במאי 1970) הוא פרסומאי, תסריטאי ובמאי ישראלי.
הספרי נולד ברמת גן למשפחה ציונית דתית.
למד בישיבה התיכונית מדרשית נעם בפרדס חנה.
הוא בוגר החוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2004 כתב וביים את הסרט העלילתי שושלת שוורץ (בימוי משותף עם שמואל הספרי)
בשנת 2005 ביים את הסרט התיעודי "סדקים" בהפקת un development עבור ערוץ 8
בשנת 2009 ביים את קמפיין הליכוד לבחירות לכנסת השמונה עשרה
בשנת 2015 ניהל את קמפיין הבחירות של מרצ לבחירות לכנסת העשרים
דודו הוא המחזאי והבמאי שמואל הספרי, ודודתו היא חנה אזולאי-הספרי.
הספרי נשוי לעיתונאית "הארץ" שני ליטמן ואב לשתי בנות.
אמיר הרפז (נולד ב-1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד בסיס נבטים של חיל האוויר.
הרפז נולד בקיבוץ הזורע בנם של נורית ורמי הרפז.
אביו היה טייס בחיל האוויר ואמו מורה.
התגייס לצה"ל ב-1983 וסיים קורס טיס במגמת קרב.
הוא פיקד על טייסת סקייהוק ועל טייסת F-16, שימש ראש מחלקת מחקר מודיעין של חיל האוויר.
ביוני 2006 מונה למפקד בסיס נבטים ופיקד עליו במהלך מלחמת לבנון השנייה ועד אוגוסט 2008. לאחר מכן למד במכללה לביטחון לאומי ושימש ראש החטיבה האסטרטגית במטה לביטחון לאומי.
בשירות המילואים משמש מדריך בבית הספר לטיסה ומפקד תא שליטה במטה המבצעי של חיל האוויר.
בשנתו האחרונה בשירות הקבע עשה הסבה להוראה במסגרת תוכנית "הטובים בחינוך" בבית ברל.
לאחר שחרורו החל לעבוד כמורה לפיזיקה ומחנך בתיכון ביפעת.
ב-2013 מונה למנהל בית הספר העל יסודי משגב, תפקיד בו כיהן עד 2019.
הרפז בעל תואר ראשון בפיזיקה מהטכניון, בעל תואר שני במדעי המדינה מהמכללה לביטחון לאומי ובעל תעודת הוראה מבית ברל.
אמיר ברמלי (נולד ב-4 באוקטובר 1976) הוא יזם ישראלי שהורשע בעבירות של הלבנת הון, גניבה בידי מורשה, הונאה ובעבירות נוספות.
מייסד ומנהל לשעבר של רוביקון ביזנס גרופ (בפירוק), "קרן קלע" (בפירוק), ושותף לשעבר בקרן הגשמה.
בשיא פעילותו העסקית שלט ברמלי בעשרות מיזמים וזכה לפרסום רב במדורי הכלכלה בתקשורת.
ברמלי תקף את משרד האוצר ורשות ניירות ערך בתקשורת על רקע עודף רגולציה, לטענתו, שפגעה בעסקים קטנים בפרט ובכלכלה הישראלית בכלל.
בינואר 2016 הוצא צו פירוק קבוע לכלל קבוצת רוביקון ו"קרן קלע".
באוקטובר 2020 הורשע בעבירות של הלבנת הון, גניבה בידי מורשה ועבירות נוספות.
בפברואר 2021 הורשע בעבירות נוספות ונדון לעשר שנות מאסר, שהוחמרו בבית המשפט העליון לאחר ערעור המדינה ל-14 שנות מאסר.
ראשית חייו ותחילת קריירה עסקית
ברמלי גדל בעכו, אמו הייתה גננת ואביו היה טכנאי מחשבים שפרש מרפאל, ניסה להקים עסק עצמאי, קרס ונכנס לחובות.
ברמלי מעיד על עצמו שגדל בסביבת מצוקה, אך בבית חם ואוהב, ושמצוקה זו הייתה חלק גדול מהדחף שלו לעסקים.
בגיל 16 הקים ברמלי את העסק הראשון שלו – עסק להרצאות על זוחלים בבתי ספר.
ברמלי מעיד שבתחילה העסק לא היה מוצלח, אך לאחר שהוא הציע הרצאה של "בטיחות לקראת הקיץ מפני נחשים", פנו אליו בתי ספר רבים.
בשיא העסק, ברמלי העסיק 4–5 מדריכים.
עם הגיעו לגיל 18 הוא פרש מעסקי הזוחלים והתגייס, לאחר שעשה שנת שירות כמדריך בבית ספר שדה.
את שירותו הצבאי עשה בחיל מודיעין.
לאחר השחרור מהצבא הקים עסק להדרכות צלילה.
על-פי ברמלי את ההון הדרוש להקמת העסק, 40 אלף שקלים, גייס באמצעות הלוואות שהשיג משלושה בנקים, תוך שהוא מספר סיפור שונה לכל בנק לגבי ייעוד הכסף על מנת שיאשרו לו הלוואות אלו.
את עסק הדרכת הצלילות מכר ברמלי בשנת 2000 עבור מיליון שקלים.
לאחר זאת, השתקע תקופה מסוימת בבליז.
במהלך תקופה זו למד בהתכתבות לתואר ראשון במינהל עסקים וכלכלה במסלול הפתוח של אוניברסיטת הארטפורד שבקונטיקט.
עם חזרתו לישראל הקים ברמות נפתלי מרכז ייעוץ לעסקים קטנים ובינוניים.
במועד מאוחר יותר, עבר לזכרון יעקב.
בשנת 2006 אביו נפטר ובחזית העסקית מלחמת לבנון השנייה פגעה משמעותית בעסקיו, אשר רובם היו פרוסים בצפון.
רוביקון ביזנס גרופ בע"מ (או "קבוצת רוביקון") הייתה חברת החזקות פרטית, שאיגדה את כלל פעילותו של ברמלי.
חלק מההשקעות התבררו כמוצלחות מאוד:
Ezbob – רוביקון הייתה אחת מהמשקיעים הראשונים ב-2011, וברמלי מילא תפקיד כדירקטור לסיכון גלובאלי.
Wobi – אתר השוואת מחירי ביטוח.
רוביקון רכשה 50% מהאתר בדצמבר 2012 לפי שווי של 8–10 מיליון ש"ח, הגדילה לאחר מכן את החזקותיה ל-75%, ומימשה את החזקותיה במאי 2015 לפי שווי חברה של 280 מיליון שקל.
סילבר – חברה לאשראי צרכני המאפשרת פריסת תשלומים בבנק הדואר.
אך היו גם השקעות פחות מוצלחות כגון חנות רהיטים, מסעדות בשיתוף מיכל אנסקי, וחברת המחזור וו.טי.פי הבורסאית.
האחרונה הייתה בשיאה ב-2014 בעלת ערך בורסאי של 230 מיליון ש"ח, אך קרסה ב-2016.
בסוף 2012 תיאר ברמלי את הקבוצה כך: .
רבות מהשקעות רוביקון היו בעסקים עם נראות ציבורית גבוהה שפנו לצרכנים.
חלק מהעסקים, עירבו ידוענים מקומיים כראם סמואל בבית הספר לנהיגה מתקדמת "מסלולים", ומיכל אנסקי בשורה של עסקי מזון.
הקישור לידוענים, הנכונות להתראיין גם ביחס לעסקיו וגם בתור מומחה עסקים כללי, נאומים והופעות בפאנלים בוועידות כלכליות, שורה ארוכה של הודעות לעיתונות, ותוכן מקודם בתשלום באתרים כלכליים ישראליים הובילה לסיקור תקשורתי נרחב של ברמלי ולנראות ציבורית גבוהה.
לאחר המשבר הכלכלי ב־2008 החל ברמלי לגייס כספים באמצעות מותג "קרן קלע", שתחתיו פעלו מספר חברות, שהבטיחה ריבית קבועה ומובטחת עם תשלום חודשי של ריבית, ועם אפשרות משיכה לאחר שנה או שנתיים בהתראה של 90 ימים, בהתאם למסלול ההשקעה שבחר המשקיע.
פעילות זו גייסה מאות מיליוני שקלים מהציבור הרחב עד לשנת 2015 באמצעות פרסום נרחב באינטרנט, עיתונות כלכלית, טלוויזיה כלכלית, וכן מהפרסום החופשי שעסקיו של ברמלי זכו לו.
מודל ההשקעה שהוצג למשקיע במשך רוב שנות הפעילות היה של "השלמת הון", שתוארה כך:
בפועל, על-פי חקירת רשות ניירות ערך, כתב האישום, וצו הפירוק לרוביקון ו"קרן קלע" פעילות של "השלמת הון" לא התבצעה בפועל בהיקף משמעותי, והכספים הוזרמו לקבוצת רוביקון לצורכי השקעה במיזמים שונים, להחזר כספים כהונאת פונזי למשקיעים אחרים, ולצרכים אחרים ובכללם אישיים ומשפחתיים של ברמלי.
במהלך 2015, ולאחר תחילת חקירת רשות ניירות ערך, גויסו משקיעים גם באמצעות מצגים אחרים מ"השלמת הון" לעיתים אף עם בטוחות בדמות רישום נכסים, ובמודל השקעה/תשואה אחר מאשר במהלך רוב שנות קיום המותג.
יש מספר חברות פרטיות שנשאו את המותג "קרן קלע", ובפרט: "קלע – הקרן לעידוד יזמות (בישראל) בע"מ", "קרן קלע לבטוחות והשלמות הון בע"מ", "קלע טי וי פורמט פאנד 1 בע"מ", "קלע אקוויטי פאנד 1 בע"מ", "קלע סילבר 1 בע"מ", ו"קלע משקיעים 1 בע"מ".
"קרן קלע" פנתה למשקיעי ריטייל שהיה להם הון פנוי להשקעה של מכ-100,000 שקלים.
"קלע" הציעה ריבית קבועה ונקובה (בטווח של בין 7.8% ל-12% בהתאם להיקף ההשקעה ומשכה) ששולמה אחת לחודש למשקיעים.
משך תקופת ההשקעה לרוב נקבע על פרק זמן של בין שנה לשנתיים, אך המשקיע היה יכול להמשיך להשקעה נוספת ב"קלע" ללא משיכת הפיקדון שלו (ו"להנות" מתשלומי ריבית סדירים).
עד קיץ 2015 "קלע" שילמה ריביות באופן סדיר למשקיעים, ואפשרה משיכות של הפיקדונות על ידי משקיעים שהיו זכאים לכך על-פי הסכמי ההשקעה.
הצעת השקעה זו, של "תשואה מובטחת", קסמה למשקיעי ריטייל קטנים לאחר המשבר הכלכלי של 2008, שכן הבנקים באותה עת, ובניגוד לעבר, הציעו ריביות אפסיות בשל סביבת ריבית בנק ישראל האפסית.
"קלע" הציעה מוצר שבאופיו דומה לפיקדון בנקאי, תוך הבטחה שמדובר בהשקעה בטוחה (שעוברת כנגד ביטחונות ל-48 שעות ליזם לטובת השגת מימון בנקאי של היזם), וריביות גבוהות משמעותית מהאפשרי בבנקים.
מרבית המשקיעים ב"קלע" היו אנשי מעמד הביניים ופנסיונרים שהשקיעו מאות אלפי שקלים כל-אחד, חלק ניכר ולעיתים אף כל חסכונותיהם.
עם זאת, היו גם משקיעים מבוססים יותר וידועים לציבור כמו דני אילון, עו"ד ליפא מאיר והידוענית מיכל אנסקי, שהייתה שותפה (ויעד להשקעה) גם למיזמים עסקיים של רוביקון, שהפסידה כ-2.4 מיליון שקלים שמתוכם כ-1.6 מיליון שקלים הפקידה בידי "קלע".
מרבית המשקיעים היו ישראליים, אך היו גם ניסיונות גיוס בארצות הברית באמצעות קלע USA.
"קרן הגשמה" היא חברה פרטית המארגנת שותפויות השקעה.
ברמלי היה שותף ב"הגשמה" (15%) ומעורב באופן פעיל בשיווק שותפויות של "הגשמה" מסמוך להקמת "הגשמה" ועד למכירת חלקו ב"הגשמה" בסוף 2013 ברווח גדול, בסכום שגילם לפעילות השיווק וניהול של "הגשמה" שווי של 200 מיליון שקלים על נכס מנוהל של 1,500 מיליון שקלים באותה עת (מכפיל של 13.33% על הנכס).
מניות של ברמלי שלא נמכרו הופקדו בנאמנות, וזאת על-מנת למנוע בלבול בציבור בין "הגשמה" ל"קלע".
בניגוד ל"קרן קלע" שהציעה ריבית קבועה בסיכון אפסי, ב"הגשמה" הציעו ומציעים שותפויות השקעה בנכסים ריאליים (מחברות סטארטאפ ועד לנדל"ן, אם כי הפוקוס עבר בעיקרו לנדל"ן).
פוטנציאל התשואה של שותפויות "הגשמה" מוצג לרוב כ-20% לשנה (ביחס לריבית של 7.8% עד 12% ל"קלע").
הכספים שמושקעים בשותפויות דרך "הגשמה" אינם נזילים עד לסוף הפרויקט, וברוב אין תשלומים שוטפים (מלבד פרויקטי השכרה) למשקיעים.
אם "קלע" הציגה לכאורה סיכון אפסי, לשנה-שנתיים, תשלומים שוטפים, ב-7.8% עד 12% – אז "הגשמה" פנו לפלח משקיעים אחר שהיה מוכן לקחת סיכון, אם כי סיכון נמוך על-פי פרסומי "הגשמה", תמורת תשואות גבוהות יותר (סביב ה-20%) ופרק זמן ארך יותר.
הבידול בפרופיל המשקיעים בין "קלע" ל"הגשמה" יצר חבילה משלימה כתור הצעת ערך למשקיעים פוטנציאליים.
ברמלי שיווק את "קרן הגשמה" יחדיו עם "קרן קלע" שבבעלותו.
בתקופה זו "הגשמה" הוצגה על ידי ברמלי ואנשיו ב"קלע" ו"רוביקון" כתור "זרוע ההשקעות הריאליות של קבוצת רוביקון".
בנוסף ערבי גאלה מפוארים למשקיעים נערכו בצוותא עבור "הגשמה" ו"קלע", כך למשל בסוף 2012 נערך ערב גאלה לכ-600 איש בבית ד'פלוס הום בקיבוץ געש, אשר "נהנו מקייטרינג מעולה, אווירה מקסימה, פינוקים ומתנות וגם הפתעה: המופע של שלום חנוך ומשה לוי -"יציאה"".
2014–2018: עימותים עם רשות ניירות ערך, חקירה פלילית, משפט פירוק, ומשפט פלילי
במהלך 2013–2015 ברמלי ביקר בחריפות את רשות ניירות ערך, משרד האוצר וגופי ממשל ורגולציה נוספים בטענה שעודף רגולציה וקבלת החלטות קלוקלת פוגעים בעסקים קטנים בפרט ובכלכלה הישראלית בכלל.
ברמלי המשיך בפעילות החברות חרף אזהרות הרשות בין השאר גם המשך גיוס כספים ממשקיעים פרטיים.
במהלך 2014–2015, למרות הלחצים מרשות ניירות ערך.
כתגובה למגבלת פיצול מסלולי ההשקעה של הרשות הוא ניסה לקדם הנפקה באמצעות תשקיף לאחר שרכש שלד בורסאי, אך צעדי הרשות מנעו ממנו להתקדם בהנפקה, ובאוקטובר 2015 לאור הנסיבות הוא מכר את השלד.
בפברואר 2015 הוענק פרס ירושלים של מוסדות ערוץ 7 ליזמות עסקית לקבוצת רוביקון בראשותו.
בתחילת 2015 רשות ניירות ערך החלה בחקירת ברמלי והוציאה מספר אזהרות פומביות לציבור ביחס לקרן קלע ואמיר ברמלי.
ברמלי לא נסוג ונלחם בחזרה באמצעות החרפת הביקורת הציבורית שלו כנגד הרשות, ובספטמבר 2015 ערך מסיבת עיתונאים בה אמר ש, ו.
בקיץ 2015 והוא אף העלה לראשונה פרסומות בטלוויזיה בכיכוב מוני מושונוב שגילם את סטנלי פישר, בה משקיע פוטנציאלי הולך דרך כל הדרגים הניהוליים בבנק ועד לנגיד בנק ישראל עם השאלה .
הפרסומת הוצגה בפריים-טיים, כולל בפרסומת הזהב לפני הכרזת הזוכים בתוכניות מאסטר שף ואקס פקטור.
לאחר ביקורת ציבורית הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו הורתה על הפסקת הקמפיין, אף על פי שרשות ניירות ערך ידעה על הקמפיין מראש, לאור בקשה של השלד הבורסאי לשדרו, ולא מנעה אותו.
לאור האזהרות הציבוריות והסיקור התקשורתי של החקירה הפלילית, קלע ניצבה בפני בקשות משיכה רבות של משקיעים אשר מימשו את זכותם לקבל את השקעתם בתום תקופת ההשקעה, ולא גילגלו את השקעתם לתקופת השקעה נוספת.
בקיץ 2015, ברמלי ו"קלע" החלו להיתקל בקשיים תזרימיים בהחזרת כספים ללקוחות שביקשו לפדות את השקעתם.
באוקטובר הוגשה בקשת פירוק ל"קלע" ממשקיע שלא קיבל את כספו, ובינואר 2016 ניתן צו פירוק לכלל החברות שתחת ברמלי לאחר שהשופט איתן אורנשטיין קבע שכספי "קלע" ו"רוביקון" התערבבו זה בזה.
ברמלי טען שמשבר הנזילות בקלע נבע מהכיסוי התקשורתי המוגזם, אזהרות רשות ניירות ערך, והפרת הסכמים בוטה של בנק הפועלים שגרמו לנזקים של מאות מיליוני שקלים לחברות ולמשקיעים.
בתגובה לטענה שהוא ניהל פונזי או פירמידה, ברמלי אמר לעיתונות ש.
ביוני 2016 הוגש נגד ברמלי כתב אישום בגין גנבה, מרמה, זיוף והלבנת הון בסך של יותר מ-400 מיליוני ש"ח.
לאחר תחילת הליך הפירוק, ברמלי ערך פגישות שוטפות עם נושיו בניסיון להגיע להסדר חוב, אך פגישות אלו הולידו טענות כנגדו לשיבוש הליכי חקירה.
ברמלי הגיש לבית המשפט האזרחי בתיק הפירוק מספר הצעות להסדר וגייס את השופטת בדימוס ורדה אלשיך בניסיון לגבש הסדר , אך ניסיונות אלו נדחו על ידי הנושים והשופט איתן אורנשטיין היושב בתיק הפירוק.
ביולי 2016 ברמלי הגיש תביעת חוב, מטעמו, על-סך 47.2 מיליון שקלים כנגד "קלע" ו"רוביקון" שבפירוק בטענה שכספים אלו מגיעים לו בגין שכר שלא שולם והזרמות שהוא ביצע לקבוצה.
באוקטובר 2016 החמיר השופט בני שגיא את תנאי השחרור בערובה של ברמלי וקבע לאחר שהתביעה טענה שברמלי פנה לעדי תביעה רבים נגדו, שהשקיעו בעבר במיזמיו, עם הצעה לקבלת מניות בחברה חדשה ללא תמורה.
בינואר 2017 השופט ח'אלד כבוב קיבל הסדר טיעון וגזר את דינה של סיון ציבולסקי, מגייסת המשקיעים בקרן קלע, ל־8 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 300 אלף שקל בגין עבירה של גיוס של יותר מ-35 משקיעים בשנה ללא תשקיף.
ציבולסקי משמשת כעדת תביעה בפרשה כנגד ברמלי.
במרץ 2017, לאחר מספר דחיות לבקשתו של ברמלי, נפתח משפטו של ברמלי שכפר באשמות נגדו.
בקשתו למחוק את אישומי ההונאה בכתב האישום נדחו על ידי השופט כבוב.
בכתב התשובה לתביעה טען ברמלי שרשות ניירות ערך הביאה לקריסת רוביקון לאחר שסימנה אותו כמטרה להפילו, ושלא ביצע פונזי או פרימדה, ושנפילת רוביקון נגרמה מאזהרות הרשות לציבור שיצרה פאניקה אצל המשקיעים וגל פדיונות שבעקבותיו נאלצה רוביקון למכור נכסים תחת לחץ.
באפריל 2018 עורך דינו של ברמלי אייל רוזובסקי שוחרר מייצוג ברמלי, אך בית המשפט העליון קבע שימשיך לייצגו בדיוני ההוכחות עד לסוף יוני אז יוחלף בידי הסניגוריה הציבורית.
באוגוסט 2020 נעצר בחשד להונאה ומרמה בפרשה נוספת, לפיה גייס כספים תוך הטעיית המשקיעים והצגת מצגי שווא, ושיבש הליכי משפט.
ב-25 בפברואר 2021 בית המשפט גזר על ברמלי 10 שנות מאסר, לאחר שהורשע בגניבה של מעל 100 מיליון ש"ח.
בנוסף הוטל עליו קנס של 400,000 ש"ח או 24 חודשי מאסר תמורתו.
ב-6 ביולי 2023, לאחר ערעור המדינה על קולת העונש, החמיר בית המשפט העליון את עונשו, והעמידו (בדעת רוב) על 14 שנות מאסר (שופט המיעוט החמיר ל-12 שנים), והקנס הוגדל ל-600,000 ש"ח או 36 חודשי מאסר תמורתם.
באוקטובר 2025 הורשע, במשפט נוסף, בעבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, גניבה בידי מורשה, זיוף, הלבנת הון, שיבוש מהלכי משפט והשמדת ראיה.
תביעות לשון הרע כנגד עיתונאים
ב-2016 אמיר ברמלי הגיש תביעה כנגד חברת החדשות, מנכ"ל חברת החדשות אבי וייס (איש תקשורת), עורך "אולפן שישי" איתי דנקנר והכתב יגאל מוסקו על סך של 5 מיליוני שקלים בגין לשון הרע.
בנוסף, תבע את כתב "כלכליסט" תומר גנון על סך מיליון שקלים בגין לשון הרע בשל כתבות שקשרו אותו להעברות כספיות אל מול בר רפאלי בסינגפור.
רפאלי הגישה בעקבות הכתבה תלונה על גנבת זהות.
ב-2018, ברמלי מחק את התביעה.
בנוסף איים להגיש תביעה כנגד המפרק עו"ד ארז חבר ונגד גופים נוספים.
הנתבעים טוענים שמדובר בתביעת השתקה.
אף על פי שאמיר ברמלי הוצג כלפי חוץ כמנהל ויזם החברות השונות, בפועל חלק ניכר מן החברות היו רשומות על שמה של אשתו, דניאלה קלמס-ברמלי.
בנוסף, היו העברות ורישומי חשבון בין חברות שונות לבין דניאלה ברמלי, ואמו של ברמלי אנט ברמלי.
בעקבות כך הוצא בתיק הפירוק צו עיכוב יציאה מן הארץ כנגד דניאלה ברמלי, וכן צווים שונים ביחס לנכסים וחובות.
אמיר בן שמעון (נולד ב-14 בדצמבר 1993) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי.
בן שמעון, בנו של כדורגלן העבר והמאמן מירו בן שמעון ואחיו הצעיר של הכדורגלן רן בן שמעון, התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד, וב-2 במאי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1–2 למכבי חיפה במסגרת חצי גמר גביע המדינה.
עד לסיום העונה רשם עוד 3 הופעות בליגת העל.
בעונת 2012/2013 הפך לשחקן סגל קבוע בקבוצה הבוגרת, ושותף ב-19 משחקי ליגה.
בעונת 2013/2014 ערך 18 הופעות ליגה, ובמקביל זומן לסגל הנבחרת הצעירה של ישראל, במדיה ערך שמונה הופעות וכבש שער אחד.
לפני תחילת עונת 2014/2015 שיחק את משחקו האחרון בנבחרת, בניצחון 3–0 נגד מקדוניה, בו קרע את הרצועה הצולבת.
ב-18 בדצמבר 2015 שיחק בן שמעון את משחקו הראשון מאז הפציעה בתיקו 3–3 נגד הפועל בני לוד.
אולם לאחר שחזר מהפציעה התקשה למצוא את מקומו בקבוצה, ובקיץ הושאל להפועל ירושלים מהליגה הלאומית.
ב-5 בדצמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 2–0 נגד הפועל רמת גן.
ב-10 בינואר 2017 חזר לליגת העל, כאשר חתם בהפועל אשקלון עד לסיום העונה, וסייע לה להינצל מירידה לליגה הלאומית.
את עונת פתח ללא קבוצה, וב-31 באוקטובר 2017 חתם בסניצה מליגת העל הסלובקית, אך כעבור זמן קצר שוחרר מהקבוצה.
בפברואר חתם באינטר ברטיסלאבה מהליגה השנייה בסלובקיה.
ביוני חתם בהפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית, ובמדיה כבש שני שערים ב-30 הופעות בעונת 2018/2019.
ב-19 במאי 2019 חתם בן שמעון בעירוני קריית שמונה.
אמיר בר-לב הוא במאי קולנוע ומפיק אמריקאי.
בר-לב פועל בתחום הסרטים התיעודיים וזכה בשנת 2012 בפרס אמי על סרטו "The Tillman Story".
בר-לב גדל בברקלי שבקליפורניה, בן לאב שירד לארצות הברית עם משפחתו בגיל 9 לאחר שגדל בקיבוץ בית אלפא, ואם יהודייה מניו יורק.
סרטו הראשון כבמאי וכמפיק היה "Fighter" שיצא באוגוסט 2001. הסרט עוסק בסיפורם של שני ניצולי שואה יהודים-צ'כים: ארנושט לוסטיג ויאן ויינר, וזכה בציון לשבח בפסטיבל קרלובי וארי.
ב-2007 יצא סרטו "My Kid Could Paint That" על ילדת הפלא הציירת מרלה אולבסטיד.
הסרט היה מועמד לפרס חבר המושבעים של פסטיבל סאנדנס.
ב-2010 יצא סרטו "The Tillman Story" על שחקן הפוטבול פט טילמן שהתגייס לצבא ארצות הברית ונהרג באפגניסטן מאש ידידותית.
הסרט היה מועמד לפרס חבר המושבעים בפסטיבל סאנדנס, לפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ציריך וזכה בפרס אמי בשנת 2012.
ב-2014 יצא סרטו "Happy Valley" על פרשת ההתעללות המינית בילדים מצד חבר צוות המאמנים של קבוצת הפוטבול באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, והטיוח שנעשה בנושא על ידי המאמן הראשי הנערץ של הקבוצה ומנהלי המוסד.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בסרסוטה.
ב-2017 יצא הסרט שביים "Long Strange Trip" על להקת "גרייטפול דד".
הסרט בן ה-4 שעות שלהפקתו היה שותף מרטין סקורסזה, זכה לשבחי המבקרים.
בר-לב הפיק את הסדרה "VH1: All Access" על עולם המוזיקה.
הוא היה שותף להפקת הסרט "Trouble the Water" שהיה מועמד לפרס אמי ב-2010. הפיק את "12-12-12: The Concert for Sandy Relief", הקונצרט למען נפגעי הוריקן סנדי ב-2012. כמו כן הפיק עוד תוכניות טלוויזיה שונות.
הוא לימד בחוג לקולנוע של אוניברסיטת ניו יורק.
אמיר בנבג'י (נולד ב-4 ביולי 1968) הוא חוקר ספרות ישראלי, מרצה בכיר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמכללה האקדמית ספיר.
שירת בצה"ל בשנים 1986–1990. למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1993 קיבל תואר ראשון (בהצטיינות) בספרות השוואתית ובפילוסופיה.
בשנים 1994–1995 למד ספרות גרמנית ופילוסופיה באוניברסיטת אלברט לודוויג בפרייבורג שבגרמניה.
בשנים 1995–2003 למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וקיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "Dialectical Criticism: A Study of Adorno and Abramovich", שנעשתה בהנחייתם של רוברט אלטר ואנתוני קסקרדי.
בשנים 2003–2005 עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2005 הצטרף לסגל המחלקה לספרות עברית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ולסגל של המכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2011 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
תחומי מחקרו הם ספרות ההשכלה, אסתטיקה עברית מודרנית ותאוריה ספרותית.
בשנים 2010–2017 היה עורך משותף של סדרת "מסה קריטית" שבהוצאת מכון "הקשרים" והוצאת דביר.
בשנת 2009 יצא לאור ספרו "מנדלי והסיפור הלאומי".
בספרו של נדב לפיד "תמשיך לרקוד" נכללת הנובלה "מי מחפש את אמיר בנבג'י".
ב-1999 התבקש לפיד על ידי כתב העת "פנים" לכתוב פרופיל תרבותי-פוליטי של הדור שלו.
הוא קרא כתבה דומה שהתפרסמה בכתב העת "פוליטיקה" בשנת 1989 וכל הכותבים בה, רונית מטלון, יאיר לפיד, עירית לינור ואהד פישוף, היו מוכרים לו במידה זו או אחרת.
רק את אמיר בנבג'י, אחד הכותבים, שכתב את אחד הקטעים המרשימים ביותר בכתב העת ההוא, הוא לא הכיר, ולא ידע לאן התגלגל מאז.
במקום לצאת ולחפש את בנבג'י, לפיד כתב סיפור בדוי שבו הוא יצא לחפש את אמיר בנבג'י.
באחד הקטעים הוא פוגש את בני משפחתו הדמיונית של בנבג'י.
אמיר בנבג'י, ניצה בן-דב וזיוה שמיר, מבטים מצטלבים: עיונים ביצירת א"ב יהושע הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
אמיר בנבג'י וחנן חבר, ספרות ומעמד: לקראת היסטוריוגרפיה פוליטית של הספרות העברית החדשה, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014
אמיר הלוי (נולד ב-5 באוקטובר 1965) הוא משפטן ויזם ישראלי אשר כיהן כמנכ"ל משרד התיירות בין השנים 2013–2022.
אמיר הלוי נולד בירושלים ללינה ושלמה הלוי (דור 15).
סיים את לימודיו בבית הספר תיכון הימלפרב בשנת 1983. היה פעיל מרכזי בשבט הצופים הדתיים "משואות" ובמסגרתו היה ממקימי גרעין הנח"ל שניר עין הנציב.
בין השנים 1983-1987 שירת בצה"ל בהיאחזות "נצרים", בגדוד 931 של הנח"ל ובהמשך, בגדוד 50 של חטיבת הצנחנים, בשנים הראשונות של מלחמת לבנון הראשונה.
במסגרת שירות המילואים שירת בשנים האחרונות במדור מרצים והשתחרר בדרגת סגן במיל' בצוותי הודעה למשפחות נפגעים.
הלוי בעל תואר (B.A) מאוניברסיטת תל אביב בגאוגרפיה ולימודים כלליים (חברה ורוח) ותואר במשפטים (LL.B) מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1990 החל בפעילות עסקית ויזמית במהלכה הוביל מיזמים בענף הביטוח, המסחר והשיווק ובהמשך היה חלק מצוות ההקמה של סלופארק.
החל משנת 1992 החל לעבוד ב- הלוי דוויק ושות', אותה ייסד אביו שלמה הלוי ז"ל, תחילה כסטודנט ובהמשך כיועץ וכמנכ"ל החברה וזאת לאחר פטירת אביו בשנת 2000. במסגרת הלוי דוויק ושות' עסק בייעוץ עסקי וניהול פרויקטים ובכלל זה בביצוע בדיקות כלכליות ותכנוניות וייעוץ מכרזים לחברות פרטיות ולגופים ממשלתיים וציבוריים.
בשנת 1999 יזם את הקמת ARTIC Israel שהחלה כחברת בת בהלוי דוויק ושות' והתמקדה בייזום פרויקטים טכנולוגיים באירופה, במסגרת תוכניות המימון למו"פ של הקרנות האירופאיות.
בין לקוחות החברה היו טבע, גילת לוויינים, מוטורולה, רפאל, NESS, והאוניברסיטה העברית בארץ וכן, פיליפס, Alcatel, פג'ו סיטרואן, Deutsche Bank, באירופה.
בשנת 2012 מוזגה ARTIC Israel לARTIC International ובמקביל באותה השנה, מוזגה הלוי דוויק לפירמת רואי החשבון פאהן קנה ושות' - Grant Thornton Israel.
כיום, מכהן הלוי כדירקטור בפעילות הייעוץ של פאהן קנה ושות' - Grant Thornton Israel.
במהלך לימודיו באוניברסיטת תל אביב התמודד מטעם החוג שלו למועצת הסטודנטים.
משנבחר, הצטרף לתא סטודנטיון שהיה מזוהה עם הימין.
בשנת 1990 פרש מסטודנטיון, הקים והוביל במשך שנתיים תא סטודנטים א-פוליטי בשם "יוזמה", מטעמו נבחרו בבחירות למועצת אגודת הסטודנטים בשנת 1991 14 נציגים (מתוך 75) וב-1992 16 נציגים.
טרם הגעתו למשרד התיירות עסק בתחום הייעוץ העסקי וניהל מיזמים כלכליים ועסקיים לחברות מסחריות וגופים ממשלתיים.
הלוי שימש כחבר מועצת עיריית תל אביב ויו"ר של מספר ועדות במועצה (1993-2003).
במהלך שנותיו בפוליטיקה התל אביבית יזם את פרויקט השכרת האופניים תל-אופן.
בשנים 1993-1998 כיהן כיו"ר ועדת הרכישות וההתקשרויות של העירייה, ובשנים 2000–2003 היה סגן ראש העירייה.
הלוי שימש כחבר במועצות מנהלים בחברות ציבוריות ועירוניות ובהן קיסריה השקעות, יונייטד טורס, ומרכז הירידים תל אביב (אקספו), היכלי הספורט, גחלת, המשכן לאמנויות הבמה, איגודי הערים לביוב ותברואה ועוד.
הלוי כיהן כמנכ"ל משרד התיירות בין השנים 2013-2022. במהלך כהונתו כמנכ"ל המשרד וכסמנכ"ל השיווק, יזם הלוי שינוי משמעותי במבנה הארגוני במשרד והפך אותו למשרד מקצועי המותאם לשוק התיירות העולמי במודל מבוסס ביצועים.
בנוסף הוביל שינויים אסטרטגיים בפעילות השיווק של המשרד ובהם תמרוץ חברות תעופה ו-OTA, שהביאו יחד עם מאמצים שיווקיים מגוונים ותוך התמקדות באסטרטגיית מותגים, לשיא של כל הזמנים בתיירות הנכנסת לישראל.
בנוסף המשרד בהובלתו, התמקד בשינוי מודל ההשקעה בתשתיות והאצת בניית מלונות, תוך התמקדות בפרויקטים תשתיתיים גדולים ובהם הרצועה המלונאית בים המלח והעיר העתיקה בעכו.
הלוי צוין בידי איגוד השיווק הישראלי כאיש השיווק של חודש יוני 2017, "בזכות המהפכה באסטרטגיה השיווקית של משרד התיירות, שהפכה את המגמה והובילה לשבירת שיאים של כל הזמנים בתיירות הנכנסת".
הלוי הוביל מדיניות של תחזוקה וניקיון באתרים תיירותיים והכניס לכל הסכמי הפיתוח סעיפים המעגנים את האחזקה והניקיון, כתנאי לקבלת תקציבים ותמיכה ממשרד התיירות.
הלוי מתגורר בתל אביב, נשוי ליעל ואב לשלושה בנים.
אחיו הקטן הוא רב-אלוף הרצי הלוי, הרמטכ"ל ה-23 של צה"ל.
מצד אביו, שלמה, הוא נינו של הרב דב בער הכהן קוק, ומצד אמו, לינה, הוא צאצא למשפחת מזרחי-צורף (Los Plateros), שנחשבת לאחת מהמשפחות הוותיקות ביותר בירושלים.
סבו, חיים שלום הלוי (גורדין), היה ממקימי ארגון צבאי לאומי בירושלים והיה ממפקדיו וממייסדי גדוד מגיני השפה.
סבתו, צילה, היא אחייניתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי האשכנזי הראשון בארץ ישראל.
אמיר דורון (נולד ב-26 באוגוסט 1974) הוא סופר ישראלי ויזם בתחום התוכן.
דורון חתום על שתי סדרות ספרים מוכרות שאף היו לרבי מכר – "הוצא מהקשרו" (יחד עם מורדי אלון) ו"העשירייה הפותחת" (מאייר גיא מורד).
סדרה זו אף תורגמה לאנגלית והפכה לרב מכר של אמזון.
דורון עורך מפגשים עם ילדים ובני נוער וכן עם קהלים מבוגרים בהם מספר על ספריו ועבודתו.
דורון נולד ב-1974 בהרצליה שם בילה את כל שנות ילדותו.
אביו, אלכס דורון, היה עיתונאי ועורך ב"מעריב" ואמו שולמית דורון הייתה מורה בתיכון.
בילדותו נחשב דורון כדורסלן מצטיין ואף הגיע עד לקבוצת הבוגרים של בני הרצליה בה שיחק ארבע שנים, במהלכן אף היה שותף (כשחקן ספסל) בזכייה בגביע המדינה (1995), סה"כ, שיחק דורון 59 משחקי ליגה סדירה בהן קלע 33 נקודות.
בשנים 1996–1999 למד לתואר ראשון בתקשורת ובפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ואחר כך המשיך לתואר שני במנהל עסקים (MBA) אף הוא באוניברסיטת תל אביב.
במהלך שנים אילו עסק במקביל למשחק כדורסל בקבוצות בוגרים שונות ואימון ילדים ובני נוער בכדורסל גם בכתיבה עיתונאית, עריכת ספרים וכתיבת שאלות טריוויה לתוכניות טלוויזיה שונות.
בשנת 2001 החל לעבוד ככותב ועורך באתר האינטרנט "גלורי" ששימש כמאגר מידע לתרבות ישראלית.
בשנת 2007 ראה אור ספרו הראשון ככותב - "הנס של עודד" (מאייר: גיא מורד, הוצאת גלורי), שהיה לראשון בסדרת ספרי העשיריה הפותחת, סדרת ספרי כדורסל לילדים ובני נוער פרי עטו המונה שישה כרכים.
בשנת 2009 חבר לעמיר חדד וגולן פרץ והקים את "קבוצת מדיה פארם", חברת מדיה המתמחה בהפקת תוכן מקצועי לקהילת הרופאים בארץ.
במקביל, המשיך לכתוב את סדרת "העשיריה הפותחת".
דורון מתגורר בצפון הישן של תל אביב, עם זוגתו ושני ילדים.
בשנת 2007 ראה אור ספרו הראשון של דורון, "הנס של עודד", המיועד לילדים ובני נוער.
הספר עוסק בסיפורו של עודד, נער נמוך קומה שכושל בניסיונו להתקבל לקבוצת כדורסל, ומקים עם קבוצת חברים קבוצת כדורסל משלהם – "העשירייה הפותחת" שמה.
הספר זכה לביקורות טובות ולהצלחה בחנויות הספרים, ודורון המשיך לכתוב ספרים נוספים בסדרה.
בשנת 2013 החליטה הקרן לעידוד קולנוע ישראלי לתמוך בכתיבת תסריט המבוסס על "הנס של עודד" להפקתו של סרט באורך מלא.
שני הספרים הראשונים בסדרה תורגמו לאנגלית והפכו לרב מכר באמזון במספר קטגוריות כספר דיגיטלי.
מקום העלילה בספר בגרסתו האנגלית הועתק מתל אביב לניו יורק ושמות הדמויות הותאמו לקהל הקוראים האמריקאי (תחת שם הסדרה The Dream ten").
דורון השתמש בשם העט A.D.Erving עבור ספריו בארצות הברית.
דורון שלח את כתב היד המתורגם של "הנס של עודד" לכוכב ה-NBA סטפן קארי, וזה הסכים לשמש כ"שגריר" של הסדרה בהשקתה בארצות הברית בין השנים 2013–2014.
דורון עסק בכתיבה ועריכה במספר ספרי עיון בהם "המאה ועשרים במאה העשרים" (הוצאת משרד הביטחון), "סיפורי ערים" (משרד הביטחון), "ספורט 50".
טורים שלו וסיפורים קצרים פרי עטו פורסמו במספר עיתונים ואנתולוגיות.
דורון ערך (יחד עם מורדי אלון) את סדרת ספרי "הוצא מהקשרו- משפטי המחץ של...." - שכללה תשעה ספרים - חמישה בתחום הספורט, ואחד בתחומי התקשורת, קולנוע, פוליטיקה וכלכלה.
הספר הראשון בסדרה "הוצא מהקשרו משפטי המחץ של הספורט הישראלי" ראה אור בשנת 2001 בהוצאה עצמית, לאחר שתשע הוצאות לאור סירבו להוציא את הספר לאור.
הספר הפך במהרה לרב מכר וקיבל תהודה תקשורתית גדולה.
במקביל הקימו השניים את הוצאת "גלורי" שהתמחתה בהוצאתם לאור של ספרי ספורט בהם סדרת חבורת הכדורגל הפרועה, את הספר "ההולנדי של עכו", בעריכת אבי מלר, שכלל 43 סיפורים קצים על כדורגל, "כדורגל באור ובצל" מאת הסופר האורוגוואי אדואדו גליאנו ועוד ספרים רבים.
סה"כ נמכרו מספרי סדרת "הוצא מהקשרו" למעלה ממאה חמישים אלף עותקים.
בשנת 2024 היה חלק מצוות יזמים שאספו, ערכו והוציאו לאור את הספר "התחזית: נפרק אותם" שכלל את מיטב טורי "בשער" של העיתונאי והמשורר עלי מוהר.
דורון הוא ממקימי אתר האינטרנט "דוקטורס אונלי" (שנת הקמה 2011) הכולל חדשות ועדכונים לקהילת הרופאים בישראל, ומבעלי קבוצת מדיה פארם המפעילה את האתר יחד עם אתרים נוספים בתחום הרפואה והבריאות.
בשנת 2024 כתב יחד עם גלעד שימחוני את התסריט לתוכנית "כוכב עד הבית" בערוץ הספורט, המפגישה דמויות מוכרות מעולם הספורט עם בובת ילד בשם אביתר, שמשוחח איתם על הקשיים והאתגרים שלו בתור ספורטאי.
אני השחקן שקלע את סל הניצחון (פנדה, 2023)
אמיר ובן הוא צמד זמרים-יוצרים, מפיקים מוזיקליים, פזמונאים ומלחינים ישראלים.
חברי הצמד הם אמיר שדה ובן מאור.
שדה ומאור החלו את דרכם כצמד לאחר פירוק ההרכב המוזיקלי פרנקלין, בו היו חברים שדה, מאור והזמר אביחי נפתלי.
יחד הוציאו את האלבום "דבר איתי חופש".
בשנת 2016 הוציאו את הסינגל הראשון שלהם כצמד, "זמן", כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלהם.
בהמשך השנה, הוציאו סינגלים נוספים שהיוו חלק מאלבומם, ביניהם "בר ביפו", "הדבר היחיד" בשיתוף הראפר איזי ו"חיבוק" בשיתוף הזמרת אביגיל קובארי.
באותה השנה, הפיקו עבור הראפר אורטגה את אלבומו, "פרק ב'".
בשנת 2017 יצא אלבום הבכורה שלהם, "האלבום של אמיר ובן", תחת חסותה של חברת פליי רקורדס.
בשנת 2018 לקחו חלק בהפקת המיקסטייפ של הראפר אורטגה, "4:48".
בשנת 2019 הוציאו את אלבומם השני, "זה מה יש", שכלל, בין היתר, את הסינגל "לופ", שזכה להצלחה רבה ואף נכנס למקום העשירי במצעד הרשמי של גלגלצ.
באותה השנה, הפיקו עבור יסמין מועלם את השיר "ככה עדיף לי" מתוך אלבומה "אריה".
בשנת 2020 פרסמו בערוץ היוטיוב שלהם סרטון יחד עם חברם להרכב "פרנקלין" אביחי נפתלי, בו הם מבצעים את שירם "דבר איתי חופש" במהלך סגר בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
באותה השנה, הוציאו את השיר "תל אביב זה אני ואת", בו אירחו את ג'יין בורדו.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הרשמי של גלגלצ, ואף למקום ה-33 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-ynet.
ב-16 בנובמבר 2020 הוציאו הצמד את השיר "מחר מחר", וב-16 בפברואר 2021 את הסינגל "תקופות".
ב-26 במאי 2021 הוציאו את הסינגל "ספסלים", בו אירחו את רוני דלומי.
ב-31 במאי 2021 הוציאו את האלבום "גנגסטרים על אמת", בו שיתפו פעולה עם זמרים כמו עדי אולמנסקי, רוני דלומי, האחיות כרקוקלי וג'יין בורדו.
במרץ 2024 יצא אמיר שדה לקריירת סולו כשבן מאור מעורב באלבום הסולו שלו העתידי שלו כמעבד ומפיק מוזיקלי.
שדה הוציא את הסינגל "מבטא".
ב-22 במאי הוציא שדה את השיר "יום טוב", הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה שלו.
באוגוסט 2024 הוציא אמיר שדה את הסינגל "נס" יחד עם הזמר דוד בן ארזה כשבן מאור מעורב בעיבוד השיר.
בנובמבר הוציא את הסינגל "אברהם".
ב-3 בדצמבר הוציא שדה את אלבום הבכורה שלו, "אמיר שדה".
2017: האלבום של אמיר ובן
שנהפרסקטגוריהפרויקט2021פרסי נבחרי השנה של פרוגיהרכב השנה במוזיקה2022הרכב השנה במוזיקה
אמיר גוטמן (נולד בשנת 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף המשמש כראש מספן הים בזרוע הים.
בעבר שימש כראש מספן המודיעין וכמפקד בסיס אשדוד.
התגייס לחיל הים והתנדב לקורס חובלים.
בסיום הקורס הוצב בפלגה 914 ולאחר הכשרה הוסמך לפיקוד על דבורה.
לאחר פיקוד על כלי שיט מונה למפקד סיירת דבורות.
בשנים 2003–2004 פיקד על פלגה 915. היה מפקד אח"י חץ (סער 4.5) ולאחר מכן מדריך ראשי בקורס חובלים.
בשנת 2012 הועלה לדרגת סגן-אלוף וקיבל את הפיקוד על אח"י אילת.
באוגוסט 2014 מונה למפקד פלגה 33, ובין שאר המבצעים פיקד על הפלגה במהלך מבצע עמוד ענן, מבצע חשיפה מלאה ומבצע צוק איתן.
לאחר מכן פיקד על קורס חובלים בבה"ד חיל הים.
ב-2017 מונה לנספח הימי בוושינגטון בדרגת אלוף-משנה.
ב-2019 מונה למפקד בסיס אשדוד, ופיקד על הבסיס במהלך מבצע שומר החומות.
בספטמבר 2021 סיים את תפקידו.
בדצמבר 2021 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מספן המודיעין בחיל הים.
לאחר שהוביל את המספן במלחמת חרבות ברזל הוא סיים את כהונתו באוקטובר 2024. באוקטובר 2024 פורסם כי הוא עתיד לפקד על מספן הים, והוא נכנס לתפקיד בנובמבר באותה שנה.
גוטמן נשוי לנטלי ואב לארבעה ילדים.
אמיר גולה (נולד ב-31 במרץ 1969) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר, ומזוהה עם קבוצת הפועל ירושלים, בה היה קפטן לתקופה מסוימת.
גולה נולד וגדל בשכונת קטמון הירושלמית.
בגיל 10 הצטרף לקבוצת הילדים של הפועל ירושלים.
בקבוצת הילדים והנוער שיחק גולה בעמדת הקשר ההתקפי פליימייקר והחלוץ.
הוא התחיל להשתלב בשנת 1989 בבוגרים, אך בתחילה לא באופן קבוע.
רק לאחר סיום שירותו בצה"ל בגיל 23, החל גולה להשתלב בסגל הבוגר, כשהקבוצה הייתה תחת מפרק זמני, ומאמן הקבוצה הבוגרת באותה התקופה שייע פייגנבוים, הסיט אותו לעמדת הקשר האחורי, שם שיחק לאחר מכן במשך רוב קריירת הבוגרים שלו.
בעונת 1997/1998 הגיעה הקבוצה לגמר גביע המדינה נגד מכבי חיפה, כאשר גולה קפטן הקבוצה במעמד זה, אך הקבוצה הפסידה 0–2 וסיימה כסגנית הזוכה במפעל בלבד.
בעונת 1999/2000 ירדה הקבוצה לליגה השנייה, ועונה לאחר מכן עזב גולה את הקבוצה לקבוצת הפועל נצרת עילית (כיום נקראת הפועל נוף הגליל) בהשאלה, שם אף התחיל בקריירה חדשה בחברת "רב-בריח".
לאחר מכן חזר לעונה אחת בהפועל ירושלים, ולאחריה הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 33, והמשיך בקריירה בחברת המנעולים.
בהמשך, לאחר הקמתה של הפועל קטמון ירושלים בליגה ג', הצטרף גולה לקבוצה בשנת 2009, וחזר לשחק שתי עונות במדי הקבוצה החדשה בגיל 40. אחריהן פרש סופית מכדורגל בשנת 2011, והחל לשמש בתפקידים מקצועיים שונים בקטמון, בין היתר עוזר מאמן של הקבוצה הבוגרת, מאמן בילדים ובנוער, וסקאוט.
אמיר (ברוך) ודמני (נולד ב-8 בפברואר 1973, ו' באדר א' תשל"ג) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת־אלוף המשמש ראש מטה אכ"א.
קודם לכן שימש מפקד הצוות לטיפול באזרחים החטופים והנעדרים באכ"א וכן במגוון תפקידים בתחומי משאבי האנוש ותכנון כוח האדם, ובהם קצין שלישות חטיבת הצנחנים, ראש ענף תכנון כוח אדם סדיר בחטיבת התכנון ומנהל כוח האדם, רמ"ח סדיר בחטיבת כוח האדם וראש חטיבת תכנון ומנהל כח האדם באגף כוח האדם.
גדל והתחנך בישיבת בני עקיבא ברעננה ובישיבת הר עציון באלון שבות.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1992 ושובץ לגדוד השריון עז.
בשנת 1993 החל קורס קציני מטה בסיסי, ועם השלמתו מונה לשליש גדוד הצנחנים אפעה.
בשנים 1996–1997 שימש עוזר קצין שלישות חטיבת הצנחנים.
לאחר מכן הועלה לדרגת רב־סרן ושימש קצין שלישות עוצבת הצנחנים במילואים חוד החנית.
בשנת 1999 מונה לקצין שלישות חטיבת הצנחנים.
בשנת 2004 החל לכהן כראש לשכת מפקד אגף משאבי האנוש, אלוף אלעזר שטרן.
בשנת 2007 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה לקצין שלישות עוצבת הגליל.
בשנת 2010 חזר לאגף כוח האדם בתפקיד ראש ענף תכנון כוח אדם סדיר (עתכ"ס) בחטיבת תכנון ומנהל כח האדם (חתומכ"א).
בשנת 2014 הועלה לדרגת אלוף-משנה והחל לכהן בתפקיד קצין שלישות פיקוד המרכז.
בשנת 2017 מונה לראש מחלקת סדיר בזרוע היבשה.
ביולי 2019 הועלה לדרגת תת-אלוף ושימש ראש חטיבת התכנון ומִנהל כוח האדם באגף כוח האדם.
ביוני 2023 סיים את כהונתו בתפקיד.
באוקטובר 2023 עם תחילת מלחמת חרבות ברזל, החל לשמש כמפקד הצוות לטיפול באזרחים החטופים והנעדרים באגף כוח האדם.
ב-4 בנובמבר 2024 סוכם על מינויו לתפקיד ראש מטה אגף כח האדם והוא נכנס לתפקידו ב-14 בנובמבר.
ודמני הוא בוגר המרכז הבינתחומי הרצליה במשפטים ובממשל, ומוסמך בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
כמו כן, הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
אימו היא ד"ר רבקה ודמני-שאומן, סגנית יו"ר המועצה להשכלה גבוהה.
דודו הוא סגן-אלוף ספי שאומן, מפקד גדוד שריון שנהרג מאש צה"ל במלחמת לבנון הראשונה.
דודו (מצד אביו) הוא איש העסקים ובכיר השב"כ לשעבר יקי ודמני.
ודמני נשוי למָיה ואב לשלושה.
אמיר ברנע (נולד ב-1939) הוא כלכלן המתמחה במימון, בנקאות, ביטוח וממשל תאגידי בחברות ציבוריות; משמש יושב הראש של חברת "מגדל חברה לביטוח" ופרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
הוא הדיקן-המייסד של בית הספר אריסון למנהל עסקים ב (שהפך לאוניברסיטת רייכמן).
אמיר ברנע נולד בפתח תקווה לנחמה ויוסף בורשטין.
אביו היה פעיל ב"הגנה" ומורה להיסטוריה בבית הספר "אחד העם".
בהמשך כיהן כמנהל מחלקת ההסברה של ההסתדרות הכללית וכסגן ראש עיריית תל אביב יפו.
אמו הייתה קצינת יחסי ציבור במשטרת ישראל, ובהמשך כיהנה כמזכירה אקדמית של השלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית.
אחיו הוא העיתונאי נחום ברנע.
את שירותו בצה"ל עשה ברנע כקצין בחטיבת הצנחנים, בגדוד 890. במלחמת ההתשה בבקעת הירדן (1969), נפצע קשה במארב מחבלים.
ברנע סיים תואר ראשון בכלכלה ותואר שני בכלכלה ומנהל עסקים ב.
בשנת 1972 השלים לימודי דוקטורט בכלכלה ניהולית באוניברסיטת קורנל בהנחיית הפרופסורים ו-Seymour 'Sy' Smidt.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בניתוח פעילות מומחה (Specialist) בבורסת ניו יורק.
ברנע כיהן כחבר סגל בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, בה קודם בשנת 1983 לדרגת פרופסור מן המניין.
בראשית שנות ה-90 הצטרף לגרעין שריכז פרופ' אוריאל רייכמן להקמת המרכז הבינתחומי הרצליה וייסד שם את בית ספר אריסון למנהל עסקים.
בשבע שנות כהונתו כדיקן, התרחב בית הספר במספר תלמידיו, קיבל את אישורי המל"ג להענקת תואר ראשון ותואר שני, וגיבש צוות של מורים וחוקרים.
ברנע לימד קורסים מתקדמים בנושא כלכלת הפירמה, תורת ההשקעות ושוק ההון.