tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מייסד רשימת קולנו נוה, שנתמכה על ידי מרבית תושבי נוה מונוסון בבחירות המוניציפליות שהתקיימו בשנים 1993, 1998 ו-2003.
בשנת 2003, לנוכח הקשיים התקציביים של המועצה המקומית שנבעו מביטול מענק האיזון של משרד הפנים, הסכים, לאיחוד המוניציפלי של המועצה המקומית נוה מונוסון עם עיריית יהוד, תוך הקמת מינהלת מקומית בנוה מונוסון במעמד מוניציפלי של ועד רובע עירוני שנועדה להבטיח את המשך האוטונומיה הקהילתית-חברתית של היישוב.
כיהן בתפקיד יו"ר ועדת ביטחון של מרכז השלטון המקומי בתחילת שנות ה-2000.
חבר ופעיל במפלגת העבודה ופעיל למען בחירתו של אהוד ברק לראשות הממשלה בבחירות 1999.
בשנים 2003-2006 הכין קסטל מחקר מקיף בנושא שורשי משפחת קסטל הענפה, משנת 1293 בספרד, דרך גירוש ספרד ועד לימינו אלה, בהם שלושה דורות של המשפחה מתגוררים בנוה מונוסון.
איתר את שורשי משפחת קסטל בקסטיליה, ספרד, בעזה, בעבר הירדן (לאחר חתימת הסכם השלום עם ממלכת ירדן) ליד קבר אהרון הכהן ובחברון.
המחקר פורסם כספר בשם "שבט קסטל לדורותיו" בשנת 2006.
קסטל ארגן כנסים רבי-משתתפים של שבט קסטל בשנים 1981, 1991 ו-2006. בכנס בשנת 1991, היה אורח הכבוד יצחק נבון, הנשיא החמישי של מדינת ישראל.
בשנת 1996 ניטעה חורשה על-שם שבט קסטל באחד מיערות הקרן הקיימת ובה כ-1,000 עצים.
קסטל זכה לתעודת הוקרה מיוחדת והנפקת בול ייצוגי מטעם קהילת נוה מונוסון על פועלו הביטחוני והציבורי.
היה נשוי לברכה ולזוג שני בנים ושתי בנות.
נפטר ב-2015, והובא למנוחות בבית העלמין של יהוד- נווה מונוסון.
הרב יוסף קורח (ה'תרע"ג, 1913 - ד' בכסלו ה'תשנ"א, 21 בנובמבר 1990) היה מרבני קהילת צנעא שבתימן.
הרב יוסף השתייך לזרם הדרדעים.
נולד בצנעא לרב שלום קורח.
הוא נינו של הרב חיים קורח.
למד תורה מאביו ומהרב יחיא אביץ'.
כמו אביו, היה תלמידו של הרב יחיא קאפח.
היה ממקימי בית הספר בצנעא והתמנה לסגן מנהל בו.
לימד את תלמידיו מוסר ודרך ארץ, כתיבה ועוד.
הרב יוסף נתמנה כרב בית הכנסת בית אלכסאר במקומו של הרב סעיד צאלח שעלה לארץ ישראל.
היה עסקן ציבור וסייע להצלת ילדים מ"גזירת היתומים".
שימש כמזכיר הוועד לעזרת עניי תימן, שנתמך על ידי התאחדות התימנים בישראל.
הרב קורח חיבר בילדותו אזהרות לפי מנין המצוות של הרמב"ם.
לאחר שנודע לו שהרב יוסף קאפח מחבר גם הוא אזהרות כתב:
עלה לישראל והתיישב ברמת עמידר שברמת גן.
שלח את ילדיו לחינוך חרדי.
נודע כדרשן וכמנחיל תורת השירה של יהודי תימן בציבור.
בשנת ה'תשנ"ד הוציא בנו הרב פנחס קורח ספר "ענף עץ אבות" לזכרו, בו בין השאר הוציא לאור את כתבי אביו.
כל החיבורים הנזכרים נדפסו בספר "ענף עץ אבות" לזכרו, לצד חיבורי אבותיו:
דברי יוסף - דרשות על התורה
אמרי יוסף - 77 שאלות ותשובות בהלכה
שירת יוסף - כ-25 שירים שכתב בצעירותו [שאר השירים שכתב אבדו]
הרב פנחס קורח, רב קהילת שערי הלכה בבני ברק
הרב עזרא קורח, תלמיד חכם, מתרגם פירוש המשניות לרמב"ם מערבית [הוצאת מכון המאור].
הרב שלום קורח, מגיד שעורים במודיעין עילית
קמינסקי היה הכנר הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנים 1937–1969 וחתן פרס אנגל בתחום היצירה (1949, 1954).
קמינסקי נולד בשנת 1903, בן למשפחה ברוכת כישרונות אמנותיים: בנם של אברהם יצחק קמינסקי, מייסד התיאטרון היהודי הראשון בפולין, והשחקנית אסתר רחל קמינסקה, "אם התיאטרון היהודי"; אחיה הצעיר של השחקנית אידה קמינסקה; ודודנם של הבדרן האמריקאי-יהודי דני קיי והכנר, המנצח והפדגוג שמעון פולמן .
זמן קצר לאחר הולדתו בעיר אודסה, עברה משפחתו לוורשה.
כישרונו המוזיקלי התגלה בגיל צעיר, והוא החל לנגן בכינור בצעירותו.
בגיל 14 הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית של ורשה.
הוא החל ללמוד אז במקביל נגינה על פסנתר ועבר בשנת 1922 ללמוד מוזיקה אצל פרידריך קוֹך בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
בשנת 1924 עבר ללמוד בווינה תחת פרופ' הנס גאל, שלימד בקונסרבטוריון החדש של וינה (שם לימד גם דודנו שמעון פולמן).
באותה תקופה החל להתפרסם בחוגי המוזיקה הקלאסית בגרמניה ואוסטריה.
לאחר מות אמו בשנת 1926 שב לוורשה ונתמנה למנהל המוזיקלי של התיאטרון היהודי בהנהלת אחותו אידה.
במקביל הקים את רביעיית ורשה, שבה שימש כינור ראשון.
רביעייה זו זכתה בפרסים יקרי-ערך, בהם פרס פּילסודסקי לאנסמבל הטוב (1934), וקמינסקי נתמנה לכנר ראשון של תזמורת רדיו ורשה.
בשנת 1937 הוזמן על ידי ברוניסלב הוברמן להצטרף לתזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, ועלה לארץ ישראל.
קמינסקי שימש בה כנר ראשון עד פרישתו בשנת 1969.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ניצח על הופעותיה בפני חיילי בנות הברית במדבר המערבי ובעיקר בפני חיילי הבריגדה היהודית.
בטקס הכרזת המדינה היה קמינסקי האיש אשר ניצח על נגינת "התקווה".
בשנת 1938 ייסד ביחד עם יהויכין סטוצ'בסקי את רביעיית קמינסקי.
ישראל אפרים בר-און היה תלמידו בנגינת כינור.
קמינסקי נפטר באוקטובר 1972, בגיל 69. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אישה, בן, אלכסנדר קמינסקי, ונכדים.
קמינסקי הלחין יצירות לתיאטרון ולתזמורת.
מהמפורסמות שבהן, שאף נוגנו בין היתר על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית: "אגדה וריקוד" (לתזמורת מיתרים), "קונצרטינו לחצוצרה סולו ולתזמורת" (1940), "העלייה" (1942; שש וריאציות על "מעוז צור" המסתיימות בזמרת "ציון הלא תשאלי"), "בלדה לנבל ותזמורת" (1943), "פתיחה קומית" (1944),
קמינסקי זכה פעמיים בפרס אנגל בתחום היצירה: בשנת תש"ט-1949, על רביעיית מיתרים, ושוב בשנת תשי"ד-1954, על הקונצ'רטו לכינור ותזמורת.
יוסף קושניר (15 בנובמבר 1900 – 6 בינואר 1983), היה עורך דין ישראלי וחבר הכנסת מטעם מפ"ם.
קושניר נולד בבנדרי שבבסרביה, היה פעיל בארגון צעירי ציון.
עלה לארץ ישראל ב-1922. הוא למד בית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים והוסמך כעורך דין.
הוא נמנה עם מנהיגי החוגים המרקסיסטיים ופועלי ציון שמאל שפעלו בישראל.
בשנת 1945 הוא הצטרף למפלגת השומר הצעיר, שהצטרפה מאוחר יותר לשורות מפ"ם.
במסגרת פעילותו במפ"ם היה קושניר חבר מרכז המפלגה וחבר מזכירות סניף חיפה.
בשנים 1950–1955 הוא כיהן כחבר מועצת העיר חיפה ובשנים 1960–1965 כיהן כחבר הכנסת.
אל הכנסת הרביעית הוא נכנס כמחליפו של חיים יהודה (1960–1961) ואל הכנסת החמישית במקומו של חנן רובין (1962–1965).
בשתי כהונותיו היה קושניר חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט ובכהונתו הראשונה הוא כיהן גם בוועדת הכנסת וועדת החינוך והתרבות.
כעורך דין נבחר קושניר ליו"ר הסתדרות עורכי הדין במחוז חיפה.
יוסף קוסטינר (29 בספטמבר 1949 - 19 באוגוסט 2010) היה פרופסור חבר בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה, וחוקר במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
קוסטינר נולד בפיאטרה ניאמץ שברומניה, להורים ניצולי שואה, שאיבדו במחנה בטרנסניסטריה ברומניה, את בתם בכורתם ואחותו - נעמי.
המשפחה עלתה לישראל ביולי 1950. גדל בחיפה, למד בתיכון "חוגים".
בצה"ל שירת כחובש, ובמילואים שירת במודיעין.
קוסטינר למד באוניברסיטת חיפה את התואר הראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ומדע המדינה (1973), ואת התואר השני בהיסטוריה של המזרח התיכון (1978).
נושא עבודת הגמר, בהנחיית פרופסור גבריאל בן-דור, היה קבוצות הגרילה ומאבקן לעצמאות ולשלטון בדרום תימן בין 1963 ל-1967. המשיך ללימודי דוקטורט, בבית הספר לכלכלה של לונדון של אוניברסיטת לונדון, הגישו ב-1982, בנושא היווצרותה של הממלכה הסעודית, בהנחיית פרופסור אלי כדורי.
מיד לאחר מכן החל ללמד באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון, ובמקביל עבד כחוקר במרכז דיין.
בשנים 2000–2004 עמד בראש בית הספר להיסטוריה (קדנציה כפולה), אשר מרכז את הלימודים הגבוהים בחוגים להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה, היסטוריה כללית, היסטוריה ופילוסופיה של המדעים ולימודים קלאסיים.
תיאם את הפעילות המחקרית במרכז דיין.
היה בשבתונים במרכז ללימודי המזרח התיכון שבאוניברסיטת הרווארד, בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון ובבית הספר ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
היה פרופסור אורח בקולג' הולי קרוס, באוניברסיטת ג'ורג' מייסון, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת מסצ'וסטס, פרנאוניברסיטאט האגן, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, ואוניברסיטת מינכן.
קוסטינר היה סמכות בינלאומית בחקר חצי האי ערב בכלל ובחקר סעודיה בפרט, ומחקריו שהיו חדשניים ונחשבו בתקופתו כשוליים וזניחים במחקר המזרח תיכוני הפכו לתחומים מרכזיים ומובילים.
קוסטינר התמחה בדיאלקטיקה ובמערכת היחסים שבין שבט ומדינה במזרח התיכון.
הוא חקר את התופעה, שבה מצד אחד שבטים יוצרים מדינות ושליטים ומעצבים את הרגלי החברה והשלטון ומצד שני, שבטים מהווים לעיתים מוקד השפעה רב עוצמה מול המדינה והשלטון המרכזי.
בנושא זה עסק בצורה כוללת כתופעה מזרח תיכונית, במושגים ובתאוריות הרלוונטיות.
הוא התמקד במדינות חצי האי ערב והמפרץ הפרסי: ערב הסעודית, כווית ותימן, חקר גם את בעיות הביטחון באגן המפרץ הפרסי, ובנוסף חקר את משמעות המדינה וקיומה במזרח התיכון.
ספרו זה של קוסטינר (The Making of Saudi Arabia: From Chieftaincy to Monarchical State, 1916-1936) שראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ב-1993 הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו ובו הוא מנסה לבדוק כיצד צמחה המונרכיה הסעודית מתוך קונפדרציה שבטית שקדמה לה.
בספרו הוא מנתח את התהליכים של הפעילות הפוליטית של השבטים, את המעמד המיוחד של הדת הווהאבית בערב הסעודית, החשיבות של משפחת המלוכה, עיצוב הגבולות ועיצוב השלטון.
התזה המונחת בבסיסו של הספר היא שערב הסעודית צמחה כמדינה מתפשטת וכובשת, אולם החל מאמצע שנות העשרים נעצר במידה רבה תהליך ההתפשטות ובמקומו בא תהליך של ביסוס המשטר ומיסוד השלטון על כל המחוזות שנכבשו.
תוך כדי כך, השליט עבד אל-עזיז (הוא אבי כל המלכים שבאו אחריו: סעוד, פייצל, ח'אלד, פוהד ועבדאללה, שנולדו לאמהות וענפים שונים) עצב מלוכה מודרנית עם גבולות קבועים, מנהל שלטוני וריכוזיות.
הוא הפך את הכלכלה מרמת קיום בסיסי המושתתת בעיקרה על הובלת שיירות, לכלכלה שבנויה על הכנסות מהחג' (העלייה לרגל למכה) ועל הכנסות מנפט.
עבד אל-עזיז היה צריך להילחם נגד אליטות שבטיות שהתנגדו לתהליך השינוי הזה והתוצאה הייתה הניצחון על הקבוצות האלה.
כך נסללה הדרך להפוך את סעודיה למונרכיה ריכוזית, בירוקרטית ושוחרת פיתוח.
ספרו המאבק על דרום תימן (The Struggle for South Yemen), הוא עיבוד של עבודת המאסטר שלו.
בספר הוא מנתח כיצד התפתח מאבק של קבוצות לאומיות נגד השלטון הבריטי בדרום תימן לקראת עצמאות וכיצד תפסו קבוצות הגרילה הקומוניסטית את השלטון שם.
לקראת יציאת הבריטים מעדן ב-1967, השלטון נתפס על ידי קבוצות מרקסיסטיות שגברו על הקבוצות הלאומיות הערביות שנתמכו וסובסדו על ידי נשיא מצרים, ג'מאל עבד אל-נאצר.
היה בכך ביטוי ראשון מסוגו לחולשת המחנה הנאצריסטי בזירה הערבית.
האסטרטגיה המהפכנית של דרום תימן
ספר זה של קוסטינר (South Yemen's Revolutionary Strategy) הוא ספר המשך לספרו הקודם "המאבק על דרום תימן".
הספר עוסק בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, עת ניסו המהפכנים הדרום תימנים לייצא את המהפכה שלהם.
הוא מתאר את מסכת היחסים שלהם עם ברית המועצות, שמביאה לביטוי דיאלקטיקה של מעצמה וקליינט, שאמנם תלוי במעצמה, אבל הוא גם שחקן עצמאי.
תוך כדי כך, מסביר הספר את יוזמות החתרנות של דרום תימן במדינות המפרץ השונות.
החיפוש המיוסר של אחדות תימן
הוא מחקר הדן בתקופה שאחרי נפילת ברית המועצות ב-1989, בעת שנוצר תהליך של איחוד בין שתי מדינות תימן: צפון תימן ודרום תימן.
תהליך זה היה מלווה במלחמות אזרחים ובמאבק קשה בדבר מי ישלוט במדינה המאוחדת והסתיים לבסוף בניצחונו של מי שהוא היום נשיא תימן עלי עבדאללה צאלח.
עד היום תימן היא מדינה עתירת פילוגים ואלימה (דבר המתבטא למשל בחטיפת תיירים), אולם הנשיא הצליח לאחד את המדינה ולשמרה במתכונת זו.
שבטים והיווצרות מדינות במזרח התיכון
ספר זה של קוסטינר (Tribes and States formation in the Middle East) הוא תוצר של ועידה שיזם קוסטינר באוניברסיטת הרווארד, ביחד עם פרופסור פיליפ ח'ורי מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ניירות הוועידה עובדו על ידי קוסטינר וח'ורי כאסופת מאמרים והם אף כתבו מבוא שמסביר את הסבירות של התייחסות שבטים למדינות ושל מדינות לשבטים וכיצד נוצרים ביניהם תהליכי גומלין, על ידי התאמות הדדיות.
הטיעון הבסיסי הוא כי אין להבין שבט כגוף ארכאי ופרימיטיבי, אלא כמסגרת דינמית משתנה, שמצליחה להתאים עצמה היטב למצבים של מודרניזציה.
דווקא בתנאים של מודרניזציה, עת חברות מצויות בניכור.
ועת מתקיים חשש של אנשים מהלא-מוכר, מהחידושים ומהבירוקרטיה, יש לשבט ולערכי קרבת הדם השפעה ממתנת על החברה, מעין מסגרת של קרבת אחים.
בספר הביאו המחברים השונים מקרי מחקר ודוגמאות בהן מתרחש תהליך זה במדינות שונות וגם דברים כללים יותר על מהות היחסים בין שבט למדינה, ועל תהפוכותיהן.
הספר (Monarchies in the Middle East) הוא ספר בעריכתו של יוסף קוסטינר, והוא תוצאה של ועידה שנערכה באוניברסיטת תל אביב.
הוועידה התמודדה עם השאלה מה מסביר את שרידותן וכוחן של מונרכיות דווקא בארצות המזרח התיכון.
נכון ל-2008 ישנן שמונה מדינות מונרכיות במזרח התיכון וכולן אוטוריטריות: שש מדינות המפרץ, ירדן ומרוקו.
כמו כן עלתה השאלה כיצד ניתן להסביר את העובדה שבשנות החמישים חשבו רבים מהחוקרים והפוליטיקאים כי כל משטרי המונרכיות יפלו, כפי שנפלו במצרים ועיראק.
אולם לאחר כמה עשרות שנים, לא רק שהמונרכיות לא נפלו, אלא במידה רבה הן נחשבות למשטר יציב ופופולרי בהשוואה למדינות שנחשבו למהפכניות.
המאמרים בספר מנסים דרך מקרי בוחן של מדינות שונות, וגם באמצעות הסברים ניתוחיים, להסביר מה עשוי להביא הן לקריסת מונרכיות והן לעיצובן.
זהו ניסיון להבהיר כיצד דווקא המבנה השושלתי של המונרכיות, הקשרים המעין-שבטיים שלהן והשימוש המושכל שהן עושות בכספי הנפט, הביאו לייצובן ופיתוחן.
בהמשך למחקר זה על המונרכיות, שבו שם קוסטינר דגש על המונרכיה סעודית, הוא החל לעסוק בשאלות של האופוזיציה למונרכיות האלה.
מתוך כך הוא הגיע למחקר על אוסאמה בן לאדן וכתב מאמר בו הוא דן בזרמים של האגף הרדיקלי בערב הסעודית, ושם הסביר כיצד המונרכיה הסעודית השמרנית בעלת דגש חזק מאוד על הדת, הצמיחה אופוזיציה קיצונית, עוד יותר מהמשטר עצמו.
הוא בדק מה מיוחד בתנועה של בין לאדן ואילו שורשים יש לו ולתנועתו במדינה הסעודית עצמה, בתימן ובמצרים.
קוסטינר עסק בנושא זה במאמרים שונים.
אחד מהם הוא From Jidda to Cairo, אותו כתב ביחד עם דוקטור ברוס מדי ויצמן ממרכז דיין והוא עוסק בניסיונות התיווך של הסעודים לפני כיבוש כווית על ידי עיראק, על מנת להדגים את הסוגיה של ניסיון מדינות המפרץ להגשים את ביטחונן.
הוא מתייחס לתהליך שהתחולל שם בין שתי ועידות פסגה ערביות: ב-1990 הוועידה שקדמה לכיבוש כווית על ידי עיראק.
הוועידה השנייה באה אחרי הכיבוש, בה נוצרה הקואליציה האנטי-עיראקית.
הכוונה היא להסביר את ביטחונן של ערב הסעודית ושל המדינות הקטנות במפרץ הפרסי, וניסיונות ההתגוננות שלהן בפני שכנים כמו איראן או עיראק.
הן נסמכות על ארצות הברית, אבל מפתחות גם אסטרטגיות ביטחוניות משלהן.
זאת בעיקר כמתווכות בסכסוכים אזוריים וכתומכים בפעילויות כלל ערביות, פלסטיניות ואסלאמיות.
על ידי כך הן מנסות לקנות לעצמן יוקרה ומעמד מוביל.
בהקשר זה הופיע ספרו של קוסטינר "קונפליקטים ושיתוף-פעולה במפרץ הפרסי" (Conflict and Cooperation in the Gulf).
מדינות המפרץ: פוליטיקה, חברה, כלכלה, בהוצאת תל אביב : מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה - אוניברסיטת תל אביב (2000)
השלום השולי: יחסן של מדינות המפרץ הפרסי/ערבי אל ישראל ואל תהליך השלום, מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב, 2008.
"מדינות המפרץ הפרסי" (1992), מרכז ההסברה ירושלים עמ' 36
"שורשי היוזמה הערבית לשלום ותהפוכותיה", בתוך ישראל ויוזמת השלום הערבית בעריכת אפרים לביא, (תל אביב:מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, 2010 ,(עמ' 96-99.
קוסטינר היה נשוי לריקי, ולהם 3 ילדים: נעמה, אוריה ונדב.
התגורר בחיפה ושהה עם משפחתו בחו"ל בזמן השבתונים והלימודים הגבוהים.
לזכרו של קוסטינר, ערכו עוזי רבי ויואל גוז'נסקי את הקובץ "מדינות המפרץ: בין איראן למערב", בהוצאת המכון למחקרי ביטחון לאומי ומרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, אוניברסיטת תל אביב, פברואר 2012
בשנת 2012, תרמה משפחת קוסטינר לספריית אוניברסיטת חיפה ול"מרכז עזרי לחקר איראן והמפרץ הפרסי", ספרים במגוון שפות, מעיזבונו.
משפחת קוסטינר תרמה גם לאוניברסיטת תל אביב מספריו ומעיזבונו.
יוסף קלינג היה שחמטאי גרמני ומחבר סיומים.
יוסף קלינג החל את דרכו כמורה למוזיקה וכנגן בכנסייה.
בשנת 1834 עבר לפריז והרוח למחייתו על ידי משחקי שחמט בקפה דה לה רז'אנס.
בשנת 1836 פרסם קלינג בביטאון Le Palamède ניתוח שהתפרסם מאוד על סיומי צריח ורץ מול צריח.
בניתוח זה השתמש הווארד סטאונטון בספרו משנת 1847. בשנת 1849 פרסם קלינג את ספרו The Chess Euclid שבו ליקט כ-200 בעיות שחמט.
בשנת 1851 כתב ספר סיומי שחמט ביחד עם ברנהרד הורביץ.
בביקורת על הספר כתב טאסילו פון דר לאסה על ההבדלים בין בעיה לאטיוד: "העמדות באטיוד נבדלות מאלו של הבעיות בכך שהן טבעיות מאוד והגיוני להגיע אליהן בשלב הסיום של המשחק.
בנוסף, יש לפעמים בעיה מאוד קשה שיש לפתור, והמטרה היא לאו דווקא להגיע למט אלא להגיע לעמדה עדיפה, או שקולה, ומספר המסעים איננו משנה כפי שהוא חשוב בפתרון בעיה."
בין השנים 1851–1853 פרסם קלינג אטיודים נוספים בעיתון The Chess Player.
ביוני 1852 ייסד בלונדון את בית הקפה בו שיחקו שחמט בשם Kling's Chess שאותו נהג גם לבקר ויליאם אוונס.
קלינג נשאר קרוב לעולם השחמט עד מותו והיה חבר כבוד במועדון השחמט של לונדון.
פורסם בעיתון Chess Weekly, 1849, הלבן מתחיל וזוכה.
פתרון: 1. צא4 מה:א4 2. צח3+ המלך בוחר ערוגה בשורה הרביעית 3. צח4+ וזוכה במלכה
אטיוד משותף עם ברנהרד הורביץ משנת 1851, הלבן נוסע וזוכה.
מגדולי הפוסקים ביהדות איטליה ב.
נולד בשנת 1420 לערך בעיר שאמברי שבדוכסות סבויה (היום בצרפת), למד תורה מפי אביו הרב שלמה מצאצאי רש"י, ומפי הרב מרדכי נתן.
בצעירותו גר בעיר מולדתו ולאחר מכן נדד מעיר לעיר באיטליה.
בתקופה זו שימש כמלמד תינוקות.
בתום תקופה זו החל לשמש כרב וראש ישיבה בפיימונטה אחר כך בבולוניה, ולבסוף בין השנים ה'ר"ל-ה'רל"א שימש כרב וראש ישיבה במנטובה.
שם היה חברו של רבי יהודה מסר לאון הרופא שאף הוא עמד בראש ישיבה במנטובה.
לאחר כמה שנים נתעוררה ביניהם מחלוקת עזה ששורשה אינו ידוע אך היא נוצרה על רקע רצונם של שני האישים להפוך לרב ראשי לכל יהודי איטליה ושליט העיר המרקיז לודוויקו גירש את שניהם ממנה.
בסוף ימיו התגורר בפאביה (Pavia) וכיהן בה כרב, שם נפטר בשנת ה'ר"ם (1480) ונקבר במקומו.
ספרו "שאלות ותשובות מהרי"ק", נחשב אחד מספרי ההלכה היסודיים.
בין תלמידיו הבולטים היו רבי עובדיה מברטנורא, רבי אליהו דלמדיגו ורבי עזריאל דאיינה.
נכדו היה רבי אליעזר אשכנזי, מחבר הספר מעשי ה' ועוד.
לעיתים התחלפו מפסקיו עם הפסקים של הרב יוסף קארו, בלבול זה נבע מכך שראשי תיבות שניהם היו דומים בכך ש"מהרי"ק" מציין גם הרב יוסף קארו וגם הרב יוסף קולון.
ויש מקרים בהם חלק הרב יוסף קארו על הרב יוסף קולון.
לדוגמה, הרב יוסף קולון סבר, שאם כהן לא היה שותף לתעניות שנהגו הציבור לאחר החגים, עליו לצאת מבית הכנסת כאשר קוראים בתורה את פרשיית התענית, כדי שיוכל ישראל שהתענה לעלות במקומו ראשון לתורה.
הרב יוסף קארו חלק וסבר, שאין צורך שייצא מבית כנסת, ויכול ישראל לעלות לתורה גם כאשר הוא נמצא בבית כנסת.
דעתו בנושא שני המשיחים בעם ישראל לעתיד לבוא, מזרע יוסף ומזרע דוד, הייתה ייחודית.
בפרשת בא, מפרש ששני המשיחים הם: משיח אליהו ומשיח בן דוד: .
קובץ שאלות ותשובות שו"ת מהרי"ק, מחולק לשורשים וענפים, מספר השורשים (סימנים) קצ"ז.
נדפס לראשונה בשנת ה'רע"ט בוונציה, נדפס לאחרונה בתוספת עוד 50 תשובות שנתגלו על ידי מכון ירושלים, בשנת תשמ"ד.
חידושי ופירושי המהרי"ק – פירוש לתורה, למשנה תורה של הרמב"ם ועל הסמ"ג.
יוסף (יוסי) קְלַפְטֶר (נולד ב-7 במאי 1945 בישראל) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה, לשעבר נשיא אוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס ישראל לכימיה ופיזיקה לשנת ה'תש"ף.
קלפטר נולד וגדל בראשון לציון, בן לברוך ושרה.
את לימודיו היסודיים עשה בבית הספר חביב ואת לימודי התיכון בגימנסיה הריאלית.
קלפטר סיים ב-1969 את לימודיו לתואר ראשון ולתואר שני בפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1978 סיים את לימודי הדוקטורט בכימיה באוניברסיטת תל אביב, בהנחייתו של פרופ' יהושע יורטנר, ונסע לפוסט-דוקטורט של שנתיים בכימיה ב-MIT.
בשנים 1980–1987 עבד ביחידת המחקר וההנדסה של חברת אקסון מוביל.
ב-1987 חזר לישראל והצטרף לסגל בית הספר לכימיה של אוניברסיטת תל אביב, תחילה כמרצה בכיר, והחל מ-1989 כפרופסור מן המניין.
קלפטר כיהן כראש החוג לכימיה פיזיקלית בשנים 1990–1992 ופעם נוספת בשנים 1998–2002. במקביל, כיהן באותן שנים גם כראש מכון סאקלר לכימיה פיזיקלית.
בשנים 1998–2003 עמד בראש קתדרת גורדון לכימיה, ומשנת 2003 הוא עומד בראש הקתדרה על שם היינמן לכימיה פיזיקלית.
קלפטר הוא חוקר בעל שם עולמי בתחום הכימיה הפיזיקלית.
נכון ל-2014 פרסם כ-400 מאמרים מדעיים וערך 18 ספרים.
החל מ-1993 הוא חבר באגודה האמריקאית לפיזיקה.
על הישגיו המדעיים זכה במספר פרסים, ביניהם פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1998), פרס קולטהוף של הטכניון (2003), פרס רוטשילד (2004) ופרס האגודה הישראלית לכימיה (2005).
משנת 2002 כיהן כיו"ר ההנהלה של הקרן הלאומית למדע, הגוף המרכזי התומך במחקר בישראל, תפקיד אותו סיים ב-2010. ב-2007 היה חבר בוועדת המשנה למחקר של ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה.
ב-21 באוקטובר 2009 נבחר לכהן כנשיא השמיני של אוניברסיטת תל אביב.
הליך בחירתו לווה במאבקי כוחות בין חברים בחבר הנאמנים ובסנאט האוניברסיטה לבין יושבת ראש הוועד המנהל, ד"ר ליאורה מרידור, על רקע פיטוריו של הנשיא הקודם, פרופ' צבי גליל, אך בסופו של דבר הוא נבחר לתפקיד ברוב גדול.
בשנת 2014 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
בשנת 2009 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של וורוצלב.
בשנת 2011 נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ביוני 2018 קיבל תואר פרופסור כבוד מאוניברסיטת צ'ינגואה בבייג'ינג.
בשנת 2020 הוענק לו פרס ישראל בתחום חקר הכימיה והפיזיקה.
קלפטר נשוי לפרחיה (לבית אלנר) ואב לשני ילדים.
רבי יוסף קורקוס (שנות הר', אמצע המאה ה-15 – ה'ש', 1540) היה מחכמי מצרים וארץ ישראל לאחר גירוש ספרד, מראשוני מפרשי הרמב"ם.
מכונה גם "מהר"י קורקוס" (מורנו הרב יוסף) או "ר"י קורקוס".
לאחר הגרוש נדד למצרים, ולבסוף הגיע לירושלים.
חיבורו העיקרי של רבי יוסף קורקוס הוא ביאורו לספר משנה תורה של הרמב"ם.
הוא כתב את פירושו על ארבעה ספרים (מתוך ארבעה עשר ספרים הכלולים בחיבורו של הרמב"ם) – כולם עוסקים בהלכות שאינן נוהגות בחוץ לארץ, ורובם עוסקים בהלכות שאינן נוהגות בזמן הגלות: ספר זרעים (העוסק במצוות התלויות בארץ), ספרי עבודה וקורבנות (העוסקים בהלכות המקדש והקורבנות) וספר טהרה (העוסק בהלכות טומאה וטהרה).
לכל הספרים הללו לא היה עדיין פירוש מקיף קודם לכן.
הפירוש המקיף הראשון ל"משנה תורה" – ה"מגיד משנה" – נתחבר על ידי רבי וידאל די טולושא, חכם ספרדי בן המאה ה-14, אך פירושו הקיף רק חלק מהלכות הרמב"ם – הלכות הנוהגות בזמן הזה.
רבי יוסף קורקוס בא, ככל הנראה, למלא את החסר, והוא כתב את פירושו על ספרים שרבי וידאל די טולושא לא פירש.
פירושו הוא מקיף ויסודי, הוא דן בכל פרט בדברי הרמב"ם ועוסק בחיפוש אחר מקורותיו של הרמב"ם ובבירור שיטתו לאור מקורות אלה.
רבי יוסף קורקוס נוהג לפרש את הרמב"ם בדרך הפשט, תוך התמקדות במקורות הקשורים ישירות לעניינים הנדונים.
כמה חכמים בני דורו כתבו חיבורים דומים: הרדב"ז שכתב פירוש לכמה מספרי הרמב"ם (הפלאה, זרעים ועבודה), ורבי יוסף קארו שכתב את הפירוש המקיף ביותר, על כל חלקי ספרו של הרמב"ם – ה"כסף משנה".
ספרו של רבי יוסף קארו זכה להתפשט ולהתקבל יותר משאר החיבורים שנכתבו בזמנו, כולל חיבורו של רבי יוסף קורקוס, שכמעט ונשתכח.
עם זאת, רבי יוסף קארו מרבה להביא בחיבורו את דברי רבי יוסף קורקוס – הוא מזכיר אותו ביותר ממאתיים מקומות ופעמים רבות מביא מדבריו ללא אזכור – וכך זכו רבים מחידושיו להגיע ללומדי התורה.
פירושו לספר זרעים נדפס בשלמותו כבר במאה ה-18 (איזמיר תקי"ז), אך שאר פירושיו יצאו לאור בשלמותם רק בדור האחרון.
פירושיו לספרי "זרעים", "עבודה" ו"קורבנות" נדפסו ברמב"ם של הוצאת שבתי פרנקל, אולם פירושו לספר טהרה אבד, ולא נותרו ממנו אלא קטעים בודדים, שנדפסו אף הם במהדורה הנ"ל.
תשובות שלו מופיעות בספרי שו"ת של חכמי דורו: שו"ת אבקת רוכל של רבי יוסף קארו ושו"ת הרדב"ז.
רבי משה מטראני בספרו שו"ת המבי"ט מתווכח עם פסק שלו.
כמה תשובות נוספות שלו, העוסקות בפירושי הלכות ברמב"ם, נדפסו בסוף ספרו של החיד"א – שו"ת חיים שאל, חלק ב'.
כמה כתבי יד של ספרים נוספים שלו מצויים בספריות שונות.
חידושיו על מסכתות שבת וכתובות נדפסו בש"ס שבהוצאת "אל המקורות".
יוסף (יוסי) קולר (נולד ב-25 באוקטובר 1937) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, אשר כיהן כמפקד חטיבת ביסלמ"ח וכמפקד עוצבת הגליל.
היה מראשוני לוחמי סיירת צנחנים.
בשנת 1955 התגייס קולר לצה"ל, התנדב לצנחנים ושירת בפלוגה ב' בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, השתתף בפעולות התגמול מבצע הר געש ומבצע כנרת.
עבר קורס מ"כים חי"ר ושירת בסיירת הצנחנים.
במבצע שומרון בקלקיליה נפצע והוענק לו צל"ש אלוף.
ב-1957 השתחרר מהשירות הסדיר אך חזר לאחר מספר חודשים.
עבר קורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לסיירת צנחנים כמפקד מחלקה.
בשנת 1960 שימש קולר כמדריך בבה"ד 1. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890. בשנת 1964 סיים קורס קומנדו והשתלם ביחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית.
במלחמת ששת הימים לחם כקצין בגדוד הנח"ל המוצנח.
לאחר מכן השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ושימש כקצין אג"ם בחטיבת הבקעה.
בשנים 1970-1969 היה קולר מפקד סיירת חרוב והוביל אותה בלחימה כנגד המחבלים בארץ המרדפים בעיצומה של מלחמת ההתשה.
לאחר מכן פיקד על בית הספר לצניחה.
בשנת 1972 היה סגן מפקד חטיבת הבקעה ובשנת 1973 כקצין אג"ם במפקדת קחצ"ר, ובכלל זה במלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1974–1976 פיקד על עוצבת חירם ולאחר מכן שימש כסגנו של קצין חי"ר וצנחנים ראשי, דן שומרון.
לאחר מכן מונה למפקד חטיבת ביסלמ"ח.
עם סיום תפקידו הועלה לדרגת תא"ל ונתמנה למפקד עוצבת הגליל, עליה פיקד בשנים 1979–1981. בתפקידו זה שימש, בין היתר, כמפקד הבכיר בשטח בשעות הראשונות של פיגוע המיקוח במשגב עם.
כמה מהלוחמים שהשתתפו במבצע שומרון ב-1956 עוטרו בצל"שים, אולם משפחותיהם לא יודעו על כך.
בתקופה ההיא לא ניתנו תעודות אלא פורסמו שלטים בבסיס, ומכיוון שחיים רוטקופף, חברו של קולר, נהרג ב-1956 והצל"ש אושר ב-1957, הבין קולר שמשפחתו של רוטקופף כלל לא מודעת לקבלתו.
לאחר בקשה של קולר מראש אכ"א אלעזר שטרן לתיקון הטעות, העניק אלוף פיקוד המרכז יאיר נוה במאי 2006 את תעודות הצל"ש לקולר וליצחק זכרוביץ ולמשפחותיהם של צבי יזרעאלי וחיים רוטקופף.
לאחר שחרורו, עסק קולר בנושאי ביטחון ביהודה ושומרון ובהדרכת טיולי ג'יפים.
יוסף קונסטנט (קונסטנטינובסקי) היה פסל, צייר וסופר יהודי צרפתי - ארץ ישראלי.
יוסף קונסטנט נולד ביפו בשנת 1892 לאחר שאימו נלוותה לאביו שעבד כמכונאי באוניה שעגנה בנמל זה.
את ילדותו בילה קונסטנט באודסה.
סבו שימש כאמן ואביו היה חרש מתכת וימאי.
בשנת 1900 עברה המשפחה לאומן, שם החל קונסטנט להתנסות באמנות.
ב-1907 הוגלה אביו וקונסטנט החל לעבד לפרנסתו במכונאות.
ב-1914 הוא למד ציור ופיסול בבית הספר לאמנויות יפות באודסה.
בשנת 1919, לאחר רצח אביו ואחיו בפוגרום, עלה לארץ ישראל על האונייה "רוסלאן".
עם הגיעו היה שותף להקמת קואופרטיב האמנים "התומר" יחד עם הציירים יצחק פרנקל, לב הלפרין, והציירת חד גדיא (מרים הרון), שביקש לקדם את האמנות המודרנית והאוונגרדית בארץ ישראל.
לאחר כישלון הפעילות בא"י נסע למצרים ובשנת 1923 השתקע בפריז.
שם רכש שם לעצמו בעיקר כפסל חיות (animalier).
בפריז השתלב קונסטנט בפעילות האמנותית הערה והציג בתערוכות שונות וביניהן סלון הסתיו.
הוא פרסם את הספר "אנשי 1905 ברוסיה" תחת שם העט מיכאל מאטווי (Michel Matveev).
ספרו השני "הנרדפים" יצא לאור בשנת 1935 ואילו בשנת 1936 פורסם ספרו "המשפחה המוזרה", עליו זכה בפרס "דה-מאגו".
בשנת 1962 רכש בית ברמת גן ושהה לסירוגין בישראל ובצרפת.
הוא נפטר בפריז בשנת 1969.
הגלריה נפתחה לקהל ב-1992 כגלריה לפיסול, ביוזמתה וניהולה של האוצרת אינה ארואטי, ובתמיכתו של מר חנן רוזן- ראש מחלקת התרבות והאמנות של עיריית רמת-גן.
הגלריה לפיסול ע"ש יוסף קונסטנט, הוא המוסד היחיד בישראל שהציג בקביעות תערוכות פיסול: תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות.
כ-4 תערוכות בשנה (בליווי קטלוגים).
תערוכות הפיסול העמידו את היצירות בחומרים שונים שגויסו על ידי האמנים בגלום רעיונותיהם.
האובייקטים המוצבים בפני הצופים ושידרו את המסרים המתבקשים מבחינה רעיונית ואמנותית במרחב אופקים מעמיק ומגוון.
בתחילת שנת 2017, החליטה עיריית רמת-גן לסגור את פעילותה של הגלריה היחידה בארץ לפיסול לאחר פעילות של קרוב ל-120 תערוכות של מיטב אמני הפיסול בארץ, באוצרות של אינה ארואטי.
יוסף קוסטיקה (21 בינואר 1911 - 18 במאי 2001) היה לוחם ביחידת המסתערבים של ההגנה, סוכן המחלקה הסורית ושליח המודיעין בטריפולי שבלבנון בזמן פעולת כ"ג יורדי הסירה.
קוסטיקה נולד למשפחה ציונית בדמשק אשר בסוריה.
בגיל 13 עלה לארץ ישראל והתגורר בקיבוץ שפיים ובקיבוץ יגור.
היה חבר בפלוגות העבודה ולאחר מכן עבר לעבוד בעיריית יפו.
ב-1936, בתקופת המרד הערבי הגדול, התנדב להגנה.
ב-1940 היה מראשוני המסתערבים בפיקודו של אהרון לישבסקי, ועבר הכשרה בהסתערבות ובחבלה.
שליחותו הראשונה הייתה לעיר טריפולי בלבנון לאיסוף מודיעין לצורך פעילות חבלנית כמו פיצוץ גשרים ומסילות ברזל במידה והגרמנים יתקרבו לאזור שהיה בשליטת צרפת של וישי.
קוסטיקה צויד בדרכון מזויף, התחזה לסוחר סורי נוצרי בשם אבו נורי, שכר חדר באזור הנוצרי בעיר ועסק באיסוף חומר מודיעיני על מחנות הצבא באזור.
ב-1941 הגיע לטריפולי יעקב סעד, שליח ההגנה בדמשק, והטיל על קוסטיקה לאסוף מידע מפורט על בתי הזיקוק בעיר.
קוסטיקה התחזה לספורטאי והחל להקיף בריצה את בתי הזיקוק, כולל מעבר בין עמדות השמירה של החיילים הסנגלים מבלי לעורר את חשדם.
באחת הפעמים, לאחר תצפית מעץ גבוה, זיהה כניסה אחורית הסמוכה לפרדס ולחוף הים כמקום אפשרי לפריצה.
קוסטיקה ערך רישום מדויק של כל הפרטים, והחליט לשוב בעצמו לארץ ישראל, דרך מעבר ראש הנקרה, כדי להעביר את המידע הלאה.
קוסטיקה הלך ישירות לביתו של אהרון לישבסקי אשר זימן למחרת פגישה עם יצחק שדה, במהלכה מסר תיאור מפורט של כל פרטי המודיעין אותם אסף.
בהוראת ישראל גלילי נשלח חזרה לטריפולי, עודכן בפרטי הספינה שאמורה להגיע לשם והונחה לעקוב אחר ההתרחשויות על החוף.
קוסטיקה המתין מדי יום על החוף בטריפולי לסירה, שיצאה לדרכה מחיפה ב-18 במאי, אך לא הגיעה.
הוא נשאל על ידי מפקדיו אם ראה משהו אך השיב שלא.
בשלב זה הגיעו לאזניו שמועות על גופות אשר נפלטו לחוף.
קוסטיקה ערך חקירה פרטית מפורטת איתר וסימן את מקום קבורתם של שבע מהגופות.
כמו כן שמע עדויות על פרטי לבוש השייכים למספר לוחמי הסירה.
שלושה שבועות לאחר שליחת הספינה כבשו הכוחות הבריטיים את סוריה ולבנון.
המידע על מיקום הקברים הועבר למפקדי ההגנה אשר הבטיחו לקוסטיקה כי יטפלו בהבאתם לקבורה בארץ, דבר שלא נעשה.
לאחר שחזר שוב ושוב על בקשתו הגיע אליו לטריפולי יגאל אלון ממפקדי הפלמ"ח ואמר לו ש"זה לא הזמן המתאים להביא גופות לארץ".
קוסטיקה נשלח לביירות כנציג היחידה עד שנת 1943. שם הכיר את אשתו מקרב הקהילה היהודית.
לאחר שעזב את היחידה עבד כשליח במוסד לעליה ועסק בעליה בלתי לגאלית של יהודים רבים מסוריה.
הוא נעצר מספר פעמים על ידי השלטונות הסורים אך הצליח להימלט ובשנת 1946 חזר לארץ ישראל.
עם קום המדינה כתב דו"ח מפורט על מה שקרה בחודש מאי 1941 בלבנון והפקיד אותו במשרד הביטחון.
קוסטיקה בן למשפחה ציונית ענפה מיהדות סוריה המונה 9 אחים ואחיות.
את אשתו מרי פגש בעת שרותו בביירות ואיתה הקים משפחה בת ארבעה ילדים.
שניים מאחיו, שלמה קוסטיקה ורחמים קוסטיקה, שרותו גם הם במחלקה הסורית בהגנה.
יוסף קַסטיין ; 6 באוקטובר 1890, ברמן, גרמניה – י"ד בסיוון תש"ו, 13 ביוני 1946, חיפה) היה סופר, ביוגרף, היסטוריון, משורר ועיתונאי יהודי גרמני-ארץ-ישראלי, עורך דין במקצועו.
נודע במונוגרפיות שחיבר על דמויות מפתח בהיסטוריה היהודית ובספרו הגדול "תולדות האומה הישראלית" (Eine Geschichte der Juden; 1931).
קסטיין נולד בסתיו בעיר בּרֶמֶן שבצפון-מערב הקיסרות הגרמנית, בן לאברהם קצנשטיין.
בנעוריו פיתח תודעה יהודית ציונית.
לאחר שלמד משפטים וכלכלה, עבד כעורך דין בעיר הסמוכה בּרֶמֶרהאפֶן.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני כקצין תותחנים.
בשנת 1917 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת גרייפסוואלד (Greifswald) על דיסרטציה שכותרתה "על טבעו המשפטי של השותף השקט של הקודקס המסחרי (Ueber die rechtliche Natur der stillen Gesellschaft des HGB).
באותה תקופה החל לפרסם את יצירותיו הספרותיות.
ביכורי יצירתו היו קובץ שירים (1918) והמחזה "פועלים" (Arbeiter; 1921).
כבר את ספרו הראשון הוציא בשם העט "יוסף קסטיין", שאימץ כשמו.
פרסם בכתבי העת של התקופה, ובמיוחד בירחון Der Jude ('היהודי') שערך מרטין בובר וראה אור בהוצאת לוויט (Löwit) (שבה גם ראה אור ספרו הראשון של קסטיין, כמו גם מרבית הספרים שפרסם לאחר עלייתו לארץ ישראל).
בשנת 1927 היגר לעיירת התיירות אסקונה (Ascona) שבשווייץ, והתגורר ברובע מוֹשייה (Moscia).
בתקופה זו החל להתמקד בתולדות עם ישראל, ואת תובנותיו בנושא ביטא בספרות בדיונית על תופעות ודמויות היסטוריות.
לאחר שפרסם ב-1927 שני רומנים, הופיעה ב-1930 מונוגרפיה פרי עטו על שבתי צבי בהוצאת רובולט (Rowohlt) בברלין, שזכתה להצלחה ותורגמה תוך זמן קצר לאנגלית ולעברית וכעבור מספר שנים לספרדית.
להזמנת ההוצאה חיבר את ספרו הגדול "תולדות היהודים" (Geschichte der Juden; 1931), שהקנה לו שם, הופיע בכמה הדפסות נוספות ותורגם לאנגלית, להולנדית, לאיטלקית, לעברית ("תולדות האומה הישראלית") ולספרדית.
זהו אולי ספרו הידוע ביותר, בוודאי בשפה העברית.
הספר נכתב בגישה היסטוריוסופית מקורית, ובמרכזו ניסיון מרשים לתאר את אופן התפתחות האמונה היהודית והאופן בו השפיעה על ארגונו החברתי, המדיני ואף הכלכלי של העם היהודי בשלבי התפתחות שונים.
כך למשל הסביר קסטיין את המתחים המהותיים בין היהדות לתפיסות האמוניות שניסו לרשת את מקומה (נצרות ואסלאם) תוך שהן מעתיקות מהיהדות מלוא חופניים, או את הפיכתו של התלמוד למעין "מדינה" יהודית, תפקיד שהתבקש לנוכח פיזורו הגאוגרפי של העם היהודי.
אמנם המקובלים הראשונים היו חרדים על המושג של אחדות אלהים ושקדו לשמרו ולקיימו, אבל הבאים אחריהם לא יכלו לעכב בדבר, שהכחות, שנחשבו לאצילותו של אלהים, הלכו ונעשו כחות העומדים ברשות עצמם.
כך גורלם של כל הרעיונות הגנוֹסטיים.
עולמות-המסתורין, שניתנו להם חיים לעצמם, הולכים ומתגדלים וסופם שהם מעלימים באחד הימים את מקור מוצאם – את אלהים.
הרי זה דבר מרגיז ביותר!
כשם שהניסיון לעשות פשרה בין השכל ובין התורה מן השמים גרם להגדיל את הניגוד שביניהם, כך אירע גם לניסיון למצוא את אלהים על ידי השתקעות מיסטית: אף הוא נסתיים מתוך ההכרח לחזור ולבקש את אלהים מחדש.
וכך אנו רואים, שהחיים הדתיים של היהודים חוזרים ועומדים תמיד בכח התעוררותם של עצמם לפני התחלה חדשה".הספר גם היטיב לעמוד על משמעותה של הציונות כתנועה שפעלה לשם "כינוסם" של היהודים כהגדרתו, פעולה שככל שהלכה והתגבשה חייבת הייתה להתמודד עם שני אתגרים, חיצוני ופנימי.
החיצוני היה נוכחותם של לא-יהודים בארץ-ישראל, כפי שהיה פעמיים בעבר הרחוק: עם כיבוש הארץ בימי ההתנחלות ולאחר שיבת ציון, הפעם היה זה תורם של הערבים, ואת הבעיה סיכם קסטין כך: "בין הערבי והיהודי אין שום שייכות רוחנית ותרבותית.
הם נבדלים זה מזה על ידי קוי-התפתחות שונים תכלית שינוי.
אין ביניהם שום נקודות מגע לא מן הצד הלאומי ולא מן הצד הציביליזטורי, לא מן הצד התרבותי ולא מן הצד הדתי".
אלא שהכרח לו לבדוק בדיקה יסודית את הירושה, שהעלה עמו מאיירופה.
לכשיכיר שאלפיים שנות ישיבתו באירופה לא הספיקו לפתור את הפרובלימה שלו, לא בחומר ולא ברוח, ולא עוד אלא שלא פתרו אפילו את הפרובלימה האיירופית עצמה, יראה הכרח לעצמו לבדוק את האוצר ההיסטורי של עצמו, כדי להוציא משם נימוקים ורעיונות לצורך עיצוב צורת הקיבוץ של עצמו ולהמשכת קיומו.
מן הנמנע יהיה, שבדיקה זו לא תלבש באחד הימים צורה של מלחמת-תרבות.
במרוצת שנות ה-30 היה לסופר בינלאומי נודע.
הוא פרסם מונוגרפיות נוספות, על אוריאל אקוסטה (1932) וזיסקינד מטרימברג (1934).
ב-1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, הוחרמו ספריו בגרמניה.
בסוף אותה שנה עלה לארץ ישראל.
בארץ נישא למרגרטה פוגל (Margarethe Vogl), שעִברתה את שמה לשולמית.
בקיץ 1939 שהתה אשתו בווינה, במהלך חופשת מולדת, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר לא הורשתה לשוב לארץ ישראל, ולבסוף נאלצה לנסוע לניו יורק.
בני הזוג לא שבו לראות זה את זה.
ניסיונותיו של קסטיין להגר לארצות הברית גם הוא, עלו בתוהו.
אשתו נפטרה בניו יורק ב-1983. אמו גורשה ב-1942 לטרזיינשטט, ושם נספתה.
בארץ ישראל הוסיף לכתוב ולפרסם ספרים בגרמנית, כנהוג אצל לא מעט מהסופרים הגרמנים הגולים.
ב-1935 הופיעו ספריו "היהודים בגרמניה" (Juden in Deutschland), שתורגם לאנגלית, ו"רה-אוריינטציה יהודית" (Jüdische Neuorientierung), וב-1937 ראה אור "ירושלים: סיפורה של ארץ" (Jerusalem: die geschichte eines landes) הוא המשיך לפרסם מונוגרפיות: על הורדוס (1936) ועל הנביא ירמיהו (1938).
ב-1942 ראתה אור "נובלה ארצישראלית" (Eine palaestinensische Novelle), שתורגמה לספרדית.
קסטין למד עברית על בוריה, עד שעלה בידו להרצות ולכתוב מאמרים בשפה זו.
כתב ב"הארץ" על סוגיות ביישוב ובציונות.
ספרו "מדות וערכים: שלש מסות" ראה אור במקביל בעברית ובגרמנית שנה לאחר מותו.
שנה וחצי לפני מותו כיהן כמנהל מחלקת ההסברה בטכניון, אך נאלץ להתפטר בשל היותו חולה בשחפת.
נפטר משחפת ב-1946 בביתו שבהר הכרמל, בן 55 במותו.
הניח שני בנים: יוסף אלכסנדר קסטיין וגבריאל קסטיין.
ב-2004 פורסמו זיכרונות מעזבונו (בגרמנית), תחת הכותרת "מה פירוש להיות יהודי: יַלדוּת בברמן".
יוסף קאסטיין, מדות וערכים: שלש מסות; מבוא מאת עזריאל קרליבך, תל אביב: אולימפיה : מ' פויכטונגר, תש"ז.
שבתי צבי: המשיח מאיזמיר תרגם מגרמנית י"ל ברוך, 3 כרכים, תל אביב: אמנות ('ספריה לכל'), תרצ"ג.
יוסף קסטין, תולדות האומה הישראלית; תרגם מגרמנית י"ל ברוך, 2 כרכים, תל אביב: דביר, תרצ"ח–תרצ"ט.
(התוכן: כרך א: חלק א.
מזמן התהוותה של מלכות אלהים עד לתקופת השלטון של חוק התורה; חלק ב.
מן הפגישה עם היוונים עד הפגישה עם הנצרות; חלק ג.
מזמן הגלות בארץ ישראל עד היישוב בארצות המערב.
מן התקופה ההישפנית עד הגירוש מארצות המערב; חלק ה.
מתקופת היישוב בארצות המזרח עד תקופת המשבר בחיי העם היהודי; חלק ו.
מתקופת המלחמה לשווי זכויות עד תקופת התחיה היהודית.)
קוסונגי נולד ב-1908 לאברהם, מסגר במקצועו, ולבתיה לבית ווייסמן בבודפשט בירת הונגריה.
בגיל 12 לערך התחיל לצייר.
עם סיום לימודיו התיכוניים יצא לברלין, שם למד מכונאות, וגם נגינה בכינור.
במקביל, לקח שיעורים באקדמיה לציור במשך ארבע שנים.
הוא המשיך להתגורר בעיר עד עלותו לארץ ישראל דרך צרפת בשנת 1926.
בארץ החל לעבוד בבניין בתל אביב ובמשך שלוש שנים עבד כמכונאי ונהג טרקטור בפרדסי מושב גן חיים.
כעבור זמן זה עבר להתגורר בירושלים והשתתף בתערוכה ראשונה במגדל דוד.
במהלך שנות ה-20 למד אצל יצחק פרנקל, אצלו הושפע מהאמנות הצרפתית.
בשנת 1929 הצטרף לקבוצת ציירים בשם "מסד" שעליה נמנו אביגדור סטימצקי, אהרן אבני, מרדכי לבנון, ישראל פלדי, צבי שור ואריה ארוך והציג בתל אביב ביחד עמם.
תערוכת ציורים שלו, שכללה צבעי שמן, צבעי מים ורישומים, הוצגה בשנת 1931 בבית ליבוביץ ברחוב ביאליק 20 בתל אביב.
קוסונוגי התגורר בתל אביב, בסמוך לכפר סומייל, אותו אף צייר בשנת 1930.
הוא ערך סיורים לימודיים בצרפת, הולנד, איטליה וספרד.
בשנים 1949–1952 צייר תמונות מנוף עין כרם.
באירוע חנוכת מוזיאון תל אביב הציג שתי תמונות.
בנוסף, הציג בחיפה ובית האמנים בירושלים ופריז, סאו פאולו, אמסטרדם, קנדה שווייץ ודרום אפריקה.
הוא השתתף גם בתערוכת העשור ב-1958.
קוסונוגי פרסם מאמרים בירחון לאמנות ולספרות "גזית".
הגם שצייר מספר לא מבוטל של ציורים בצבעי שמן על בד, הוא בלט בציור בצבעי מים על נייר.
הרבה לצייר את נופי הארץ, דמויות נשים ונושאים מוזיקליים.
ב-1956 עבר לגור ברובע האמנים בצפת ופתח שם גלריה ליצירותיו.
היה נשוי לתמר לבית וילקֶר ואב לשניים.
בנו דורון נישא לגוני, בתו של יגאל אלון.
יוסף קוסונוגי נפטר ב-1981 ונקבר לצד אשתו (שנפטרה בנובמבר 1979) בבית העלמין קריית שאול.
יצירותיו נמצאות במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה ובמוזיאונים בטוקיו, מונטריאול ואחרים.
1943 – פרס דיזנגוף לציור על תמונתו "אישה יושבת".
1950 – פרס נופי ים מטעם החבל הימי לישראל על תמונתו "אניות בנמל תל אביב".
1954 – פרס דיזנגוף לציור על ציור בצבעי-מים "נשים עם כדים".
1966 – פרס הסתדרות העובדים.
1966 - פרס בתערוכה בינלאומית, טוקיו.
מנוף הארץ; בצירוף הקדמה מאת ד"א פרידמן, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשט"ז.
יגאל כרמי, החמור הגבור; הציורים מאת יוסף קוסונוגי, תל אביב: (המנון), תרצ"ט.
מנחם צוריאל, וזה האשה: שירים; רישומים: יוסף קוסונוגי; אותיות וכתיבה גרפית: משה מנוילוביץ, צפת; תל אביב: [חמו"ל], תשכ"ז.
יוסף (יוסי) קיסטר (נולד ב-15 באוגוסט 1944) הוא חוקר תולדות כוח המגן העברי בתקופת המנדט והארגונים: אצ"ל ולח"י ועורך.
עמד בראש מוזיאוני האצ"ל במשרד הביטחון.
למד ב"תיכון גאולה" וב"תיכון ריאלי טכני מונטיפיורי" בתל אביב.
שירת בגדוד 12 "ברק" בחטיבת גולני בצה"ל.
בוגר ומוסמך של אוניברסיטת תל אביב בחוגים היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל.
התמנה כמנהל מוזיאון ז'בוטינסקי בשנים 1982-1992, מנהל מוזיאון האצ"ל בתש"ח ע"ש עמיחי פאגלין בשנים 1992-1994, מנהל מוזיאון האצ"ל בשנים 1994-2011, והחל משנת 1998 ניהל את שני המוזיאונים של האצ"ל במשרד הביטחון.
משנת 2011 עובד במחקר במכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
פרסם מאמרים וספרים בנושאי התמחותו.
הוא ערך את העיתונים: "ידיעות ראשוניות", ביטאון עיריית ראשון לציון (1976–1978), "תכלת לבן", ביטאון סיעת תכלת לבן (הליכוד) בהסתדרות הכללית, "בארץ ישראל" - ירחון הליכוד (1985- 1989), ו"קירות מדברים", ביטאון יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.
הוא יושב ראש מועצת מערכת כתב העת "האומה", בו פרסם מאמרים רבים, ומשמש כיו"ר ועדת חוק נוהל ואתיקה באיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית.
יוסף קיסטר, האצ"ל : הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל, יחידת המוזאונים, משרד הביטחון, 1994, 1998.
יוסף קיסטר, נאמנים לדגל : של הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל.
תל אביב : הוצאת ברית חיילי הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל, תשע"ו 2016.
יוסף קיסטר (עורך), נתן פנץ : כדורגלן, לוחם ואדם, תל אביב: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 2002.
יוסף קיסטר (עורך), גבורה ביום עברה: לקחים מהשואה, תל אביב: היקב מועדון לתרבות לאומית, תשמ"ה-1985.
יוסף קיסטר (עורך), נחמיה בן-תור, מאופל מחתרת : רומן, תל אביב: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 2002.
יוסף קיסטר (עורך), יוחנן בדר, אסופת מאמרים, תל אביב: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 2006.
יוסף קיסטר (עורך), אנדרטת גן השלושה, פרדס חנה-כרכור, תשנ"ט-1999.
יוסף קיסטר (עורך), מדם גדעון נזרעתי, (ספר שהוצא לזכרו של ברוך גלעדי), 1995
גיבורים ולא קדושים, בתוך: יוסף אחימאיר (עורך), אב"א אחימאיר והציונות המהפכנית : קובץ מאמרים, תל אביב ורמת גן: מכון ז'בוטינסקי ובית אבא, תשע"ג-2012, עמ' 105-77.
יוסף קיסטר, מבוא: לך השיר - החולם והלוחם, בתוך: זאב ז'בוטינסקי, אילן מצל בגיא : זאב ז'בוטינסקי ושירתו, (הקדמה: דן מירון), תל אביב: מסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 2005.
יוסף קיסרי (17 בדצמבר 1894 – 30 בדצמבר 1963) היה עורך דין שפעל בארץ ישראל בתקופת היישוב ולאחריה בתקופת מדינת ישראל ולאחר מכן כיהן כשגריר.
יוסף קיסרי נולד ביפו בשנת 1894. אביו היה האגרונום נתן קייזרמן, פעיל ציבור נודע בתקופת היישוב, מנהל סניף בנק אנגלו-פלשתינה בחיפה וישב ראש ועד הקהילה בחיפה.
אחיו היה אורי קיסרי, עיתונאי ואיש תרבות ישראלי, עורכו הראשון של "העולם הזה".
יוסף קיסרי היה בוגר המחזור השני של הגימנסיה הרצליה ולאחר מכן למד משפטים בז'נבה, ובשנת 1921 הוסמך לעורך דין.
עסק בעיקר במשפטים פליליים והופיע כסנגור במגוון משפטים, החל מהגנה על שובתים שגרמו נזק למפעל בו עבדו, דרך נאשמים בסרסור וכלה בעבירות הריגה, ניסיון לרצח ויותר מ-50 משפטי רצח.
בנוסף עסק בדיני נזיקין וייצג בין השאר את פיק"א ועניינים אזרחיים.
לאחר מאורעות תרפ"ט הוא הגן על נאשמים יהודים שנתפסו עם נשק ועל כאלו שהגנו נגד הפורעים.
בשנת 1934 יצג קיסרי (קייזרמן - כשמו אז), לצדו של הוראס סמואל, הסניגור הראשי של הנאשמים, את אברהם סטבסקי במשפט רצח ארלוזורוב שנערך בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים.
זאב ז'בוטינסקי, שפעל בטרם החל המשפט למציאת סניגורים לנאשמים, גייס בתחילה את קייזרמן להיות אחד מבאי כוח ההגנה.
שבתי טבת, בספרו "רצח ארלוזורוב", כתב כי לקייזרמן החלו אך זה עתה לצאת מוניטין של עורך דין פלילי מבריק, אך הוא לא נחשב עדיין "גדול".
בעזרת כספי תרומות הצליח ז'בוטינסקי לאחר מכן לגייס את הוראס סמואל מלונדון, שהיה בעל ניסיון ומוניטין, להיות לסניגור הראשי של שני הנאשמים.
בעוד קייזרמן יצג את סטבסקי, היה הנאשם השני במשפט צבי רוזנבלט מיוצג על ידי עורך הדין יצחק בן ימיני, שפעל אף הוא לצדו של סמואל.
בפסק דינו, שניתן ב-8 ביוני 1934, זיכה בית המשפט את רוזנבלט אך הרשיע את סטבסקי, ברוב דעות של השופטים אוון קורי ואוליבר פלאנקט הבריטים ועלי חסנה הערבי, כנגד דעתו החולקת של יוסף משה ולירו היהודי.
על סטבסקי נגזר עונש מוות.
לאחר ערעור בבית המשפט העליון המנדטורי זיכה בית המשפט גם את סטבסקי על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה), לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת.
על כן נפסק שעדותה של אלמנת הנרצח, שזיהתה את סטבסקי, אך לא נתמכה בראיה נוספת, אין בה כדי להרשיעו.
החל משנת 1934 היה קיסרי יושב הראש הראשון של מועדון רוטרי בחיפה ועמד בראש אגודת עורכי הדין בחיפה.
הוא היה חבר הוועד המרכזי של הסתדרות עורכי הדין, הגוף שקדם ללשכת עורכי הדין בישראל.
בשנים 1954–1956 היה שגריר ישראל במקסיקו וציר לא תושב בגואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, אל סלוודור, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית וקובה.
יוסף קיסרי נפטר בשנת 1963.
יוסף קולודני נולד בפריז ועלה ארצה בגיל 11 עם משפחתו.
הוא למד בתיכון "כצנלסון", שבכפר סבא, וסיים את לימודיו האקדמיים בטכניון בשנת 1957.
יוסף קולודני התחיל לעסוק בתכנון ערים בשנת 1963, ובשנת 1976 נתמנה על ידי ראש עיריית כפר סבא זאב גלר, ושימש בתפקיד זה 15 שנה.
נפטר ב-1 בדצמבר 2024 בכפר סבא, והובא למנוחות בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בעיר.
יוסף קולודני תכנן את תוכנית המתאר הרביעית של כפר סבא בשנת 1976. היא כללה את הרעיון, שכפר סבא תהיה עיר הטובלת בירק, שמשמעה הפרדה חלקית של הולכי הרגל מהתנועה המוטורית במרחבי העיר באמצעות גנים.
בנוסף התוכנית כללה בנייה של מרכז עיר חדש בצפון העיר, שיחבר את השכונות המזרחיות עם שאר חלקי העיר.
הצפיפות בעיר תוקטן ביחס לערים אחרות.
פרס רכטר על תכנון השכונה דפנה שבירושלים (חלק מקבוצת אדריכלים), 1974.
פרס רכטר על תכנון תוכנית המתאר ה-4 של כפר סבא, 1984.
תואר יקיר העיר כפר סבא בשנת 2012.
אלפיים שנה בכפר סבא (1987)
הרב יוסף קונביץ (בכתיב ישן: קאָנוויץ; באנגלית: Josef Konvitz; ה'תרל"ח, 1878 - ט"ו בסיוון ה'תש"ד, 6 ביוני 1944) היה רבן של כמה ערים בליטא ובארצות הברית, נשיא אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
נולד בכפר קאשודאר שליד העיירה ז'זמיר שבליטא לרב אליהו חיים קונביץ, למדן מקומי שהתפרנס מחנות מכולת ובית מרזח שהיו ברשותו.
למד בילדותו מאביו, ובגיל תשע נשלח לפי דרישת רב אורח שעבר בבית הוריו, ללמוד גמרא בז'זמיר אצל המלמד המקומי לגמרא.
הוא למד אצל רבו זה שלוש שנים ובגיל 12, מיד לאחר חג הפסח של שנת ה'תר"ן (קיץ 1890), נשלח בידי הוריו ללמוד בישיבת סלובודקה שבראשה עמד אז הרב יצחק יעקב רבינוביץ (ר' איצל פוניבז'ר).
לאור המלצת מורו לגמרא, זומן למבחן אצל ראש הישיבה והתקבל ללמוד בה, בשל גילו הצעיר וכישוריו שבלטו, כינו אותו בישיבה "העילוי מקאשודאר".
בשנת ה'תרנ"ז (1897) נמנה עם "הי"ד החזקה", קבוצה של 14 בחורים ממצויני ישיבת סלובודקה שנשלחו בידי "הסבא מסלובודקה", הרב נתן צבי פינקל, לבקשת רבה של סלוצק, הרב יעקב דוד וילובסקי ("רידב"ז"), לייסד ישיבה חדשה בעיר.
הוא מצא חן בעיני הרידב"ז ושנה לאחר בואו לעיר נישא לבתו של הרב, וֶליה.
הוא עשה אצל חמיו שימוש חכמים והחל משמש מורה הוראה ודרשן.
בשל נסיעת חותנו הרידב"ז לארצות הברית לצורך גיוס כספים לכיסוי חובותיו מהדפסת התלמוד הירושלמי עם פירושו, מינתה אותו הקהילה היהודית בסלוצק בשנת 1901 כממלא מקום רשמי של חמיו.
הוא לא רצה לקבל על עצמו את האחריות לעיר כה גדולה ונמלט לבית הוריו.
כעבור שנה קיבל מינוי כרב בעיירה קטנה-יחסית בשם שדובה שבה התקיימה קהילה יהודית מכובדת.
ושנה לאחר מכן (1902) התקבל כרבה של קובורסק שבפלך קובנה, בעיירה זו כיהן כארבע שנים.
חידושי תורה שכתב בתקופה זו הודפסו בידי חותנו בספרו "בית רידב"ז" (ירושלים תרס"ח).
ב-1906 הודיע לו חותנו הרידב"ז, שהתיישב בינתיים בצפת ויסד בה ישיבה גדולה, שהוחלט לקבל אותו כרבה של הקהילה האשכנזית בצפת, כדיין בבית הדין העירוני וכר"מ בישיבתו של חמיו.
הוא עלה לארץ ישראל עם אשתו והחל לכהן בתפקידיו.
ב-1908 נולד בצפת בנו מלכיאל (לימים מילטון רידבז קונביץ, משפטן ומזרחן בכיר באוניברסיטת קורנל), ולקראת סוף אותה שנה יצא הרב קונביץ למסע בן-שנתיים של גיוס תרומות לישיבתו של חמיו שעמדה על סף קריסה כלכלית.
בעקבות מצב המלחמה, היגר לארצות הברית.
הוא קיבל אזרחות אמריקאית ובזכות העובדה שגם ישיבת רידב"ז הייתה רשומה כמוסד אמריקאי, הצליח להביא את משפחתו לארצות הברית ב-1915.
עם התארכות המלחמה קיבל את משרת רבנות הקהילה היהודית באליזבת, ניו ג'רזי.
יחד עם הרב ישראל רוזנברג הקים אז את ארגון "עזרת תורה" בחסות אגודת הרבנים האורתודוקסים של ארצות הברית וקנדה.
ב-1917 נבחר כחבר מן המניין בוועד הפועל של אגודת הרבנים.
לאחר המלחמה עסק רבות בהיתר עגונות המלחמה הרבות, שחלקן הגיעו לחופי ארצות הברית.
ב-1919 עבר לכהן כרבה של טרנטון, בירת ניו ג'רזי.
הוא היה פעיל מאוד בתחום הכשרות, ובקיץ של אותה שנה נבחר כסגן נשיא אגודת הרבנים.
בכ' באייר ה'תרצ"ה (קיץ 1935) הוביל את החרם שיזמה אגודת הרבנים ושעליו חתמו רבנים נוספים נגד עורכי חופות שיאמצו את "תקנת בנות ישראל" שהוצעה שבוע קודם לכן בכנסת הרבנים הקונסרבטיבים.
ב-1939 פרש מתפקידים פעילים באגודת הרבנים בשל בריאותו והתמנה כנשיא הכבוד של האגודה.
הוא החליט לחזור ולעלות לארץ ישראל ולכונן בצפת מחדש את "ישיבת רידב"ז", אך מלחמת העולם השנייה שפרצה בסוף השנה שיבשה את תוכניותיו.
עם הגעת הידיעות הראשונות על הנעשה באירופה, שקע בצער ולקה בלבו.
בט"ו בסיוון ה'תש"ד, 6 ביוני 1944, לקה בהתקף לב חמור נוסף ונפטר.
הוא התגורר בסוף חייו בבית בנו סול (שלמה אריה) בבלמר שבניו ג'רזי, הלווייתו התקיימה בבית הכנסת "בית יוסף" בניו יורק במעמד חבריו לאגודת הרבנים ואישים נוספים והוא נקבר זמנית בבית הקברות "בית יוסף".
לאחר המלחמה, הועלה ארונו לארץ ישראל והוא נקבר בכ"ד בסיוון ה'תש"ו בבית הקברות היהודי העתיק בצפת ליד קבר חותנו הרידב"ז.
לאחר פטירתו נקראה לזכרו "ישיבת הרב יוסף קאנוויץ" בלואר איסט סייד של ניו יורק, הישיבה הייתה מרכז תורני שהוקם עוד קודם לכן ושכלל את בית הכנסת של יוצאי סלוצק ותלמוד תורה רידב"ז, על שם חמיו.
המוסד נסגר ב-1985 בשל שינויים דמוגרפיים ועזיבת מרבית התושבים היהודיים את האזור.
יוסף קליינר (בספרדית: Eduardo José Kleiner; נולד בבואנוס איירס ב-20 בדצמבר 1963, ה' בטבת ה'תשכ"ד) הוא רב, פסיכולוג, שחקן ואיש רוח ישראלי ממוצא ארגנטינאי.
בין 1994 ל-2020 הוא כיהן כרב בקהילה הספרדית בסנטיאגו דה צ'ילה, בקהילת "עדת שלום עמנואל" ברחובות, בקהילה הליברלית בפריז (ULIF) וכרב קהילת "מורשת אברהם" בירושלים.
בין 2000 ו-2002 הוא היה חבר במועצת מפלגת מימ"ד וב-2003 היה מועמד למועצת העיר רחובות מטעם המפלגה העצמאית "קול הרחובותים".
מאז שנת 2000 היו לו מספר תפקידי משחק בסדרות ובתיאטרון וכן עסק בקריינות ובדבוב, גם בעברית וגם בספרדית.
במהלך אותה תקופה עבד כפסיכולוג בשירות הציבורי וגם בפרקטיקה פרטית.
בין 2015 ו-2023 היה מרצה לתלמוד בבית הספר לרבנים ע"ש א"י השל, שליד בית המדרש לרבנים באמריקה הלטינית.
בנובמבר 2022 הוא פרסם את ספרו "Y volverás a elevarte" (בספרדית), פרשנות וניתוח על הסיפור התנ"כי על קין והבל בו הוא מביא מבט שונה ומחדש על האישיויות המיוצגות דרך שני האחים, וכן מסקנות חדישות ומרעננות על עצם המשבר ותוצאות ההשתלשלויות בסיפור.
יוסף קליינר דובר עברית, ספרדית, אנגלית, צרפתית ושפת הסימנים הישראלית.
נולד בבואנוס איירס, בנם השלישי של אנריקה שמואל קליינר (1929–2005) וקלרה חיה רוזנטל (1931–2013).
הוריו הם דור שני בארגנטינה, צאצאי משפחות מהגרים מאירופה המזרחית ושהגיעו לארגנטינה בתחילת המאה ה-20.
הוא גדל בקרב משפחה יהודית חילונית, בעלת ערכים יהודיים תרבותיים ואתניים חזקים.
בביתו הוא נחשף לספרות יהודית ענפה בספרדית, מה שפתח בפניו את הדלתות הראשונות למסורת היהודית ומשמעותה.
במהלך שנות נעוריו היה פעיל מאוד בקבוצות הנוער של המועדון ופיתח את אהבתו למשחק הדרמטי ולכתיבה.
הוא היה חלק מקבוצת תיאטרון הנוער בהבראיקה, בהנחיתו ובימויו של סרחיו רוזמבלאט.
בד בבד עם אהבתו למשחק, יוסף העמיק בזהותו היהודית, דרך חיפוש פנימי אישי בהיבטים התרבותיים ואמונתיים של היהדות.
לאחר שסיים את חובת שירותו הצבאי ב-1983, התחיל ללמוד לימודים גבוהים ביהדות במכון אברבנאל בבית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית שבבואנוס איירס, המרכז ליהדות הקונסרבטיבית בדרום אמריקה.
שנה אחת אחרי שנכנס למכון ע"ש אברבנאל, וכתוצאה מהישגיו האקדמיים, יוסף מונה למורה לכיתה ז' בבית הספר היהודי היסודי שליד קהילת "בית אל" בבואנוס איירס, שם לימד עברית, היסטוריה יהודית וידיעת הארץ.
במקביל הוא החל את חינוכו המעשי בעבודה רבנית קהילתית אצל הרב אברהם סקורקה.
בשנת 1986 הוא מונה למורה לנביאים, למשנה ולגמרא בבית הספר התיכון ע"ש סולומון שכטר וגם ניהל את בית הכנסת בקהילת "הרצליה" שבבואנוס איירס.
בין 1987 ו-1992 הוא היה יועץ ביבליוגרפיה לסטודנטים במכון ע"ש אברבנאל וכן הכין את תוכנית המכינה של המכון ולימד בה.
באותה תקופה העביר מספר הרצאות על נושאים יהודיים בבני ברית,
במועדון "הבראיקה", במכון ע"ש פרנץ רוזנצוויג של בית המדרש לרבנים באמל"ט ובקהילה היהודית בעיר באיה בלנקה.
ב-1988 קבל את הפרס ע"ש "הרב תיאודור פרידמן" לתלמיד המצטיין בבית הספר לרבנים של בית המדרש.
לאחר ארבע שנים (ב-1990), סיים את לימודיו במכון ע"ש אברבנאל שבבית המדרש וקבל את התואר מוסמך בלימודי היהדות ובהוראה.
בהמשך הוא התקבל בבית הספר הרבני ע"ש אברהם יהושע השל בו הוא למד בין היתר אצל הרבנים מרשל מאייר, ריצ'רד פרוינד, שמואל אבידור הכהן ואברהם סקורקה.
בשנת 1990 קבל על עצמו את הנהלת בית הכנסת של הקהילה היהודית בעיר באיה בלנקה, תפקיד שמלא עד 1992. באותה שנה נסע לישראל לשלב האחרון של לימודיו הפורמליים לקראת ההסמכה לרבנות במכון שכטר למדעי היהדות.
שם למד בין היתר אצל הרב דוד גולינקין ופרופ' אביגדור שנאן.
ב-1993 חזר לבית המדרש בבואנוס איירס, שם הוענקה לו בטקס רשמי הסמכת הרבנים יחד עם אריאל שטופנמכר, כיום מנכ"ל בית המדרש, ומרגית באומץ, האישה הראשונה שהוסמכה לרבנות בדרום אמריקה
לאחר שהוסמך לרב התחיל לכהן כרב בקהילה הספרדית בסנטיאגו, צ'ילה, ב-1994. במהלך שהותו בצ'ילה, הרב קליינר היה פעיל במכון ללימודי יהדות ספרד שליד הקהילה הספרדית וכן כתב בטור חודשי בשם "הבה נשתה קאווה עם הרב" (Tomando kavé con el Rabino) בירחון "אל ווסירו" (El Vocero).
במקביל שימש כנציג הקהילה היהודית המקומית בכנס לפתרון בעיית העוני באמריקה הלטינית, שהתקיים ב-1996 במטה של .
ב-1996 מונה למזכיר סניף אמריקה הלטינית של כנסת הרבנים הקונסרבטיבית.
באותה שנה הוא השתתף כמרצה ב"סדנא על ביואתיקה ומסורות" שארגן המרכז לחקר הביואתיקה ובריאות הציבור של אוניברסיטת סנטיאגו דה צ'ילה.
לאחר המפגש ההוא, הרב קליינר מונה ליועץ בענייני ביואתיקה של המרכז, תפקיד שמלא עד סוף 1997, עת עלה לארץ.
בחודש נובמבר של אותה שנה קבל את אות "עשה לך רב" של כנסת הרבנים באמל"ט כהוקרה על פעילותו בתור רב באמריקה הדרומית.
בשנת 1999 הוא לימד קורס על עבודה רבנית מעשית במכון שכטר למדעי היהדות.
ובין 2000 ל-2002 היה חבר בוועד ההלכה של כנסת הרבנים של היהדות קונסרבטיבית בישראל.
בתקופה ההיא ועד שעבר לצרפת ב-2012, הרב קליינר העביר הרצאות וסדרות לימוד ברחבי הארץ ובחו"ל.
בין היתר, הוא העביר הרצאות בבית המדרש לרבנים באמל"ט, ב"טמפל הלל" בנורת' וודמיר (ניו יורק, ארצות הברית), בקהילה היהודית בסטוקהולם, ובקהילת "בית אל" במדריד.
בשנת 2012, ולאחר ארבע שנים של הפסקה בפעילות הרבנית הקהילתית, יוסף מונה כרב הקהילה הליבראלית הצרפתית () בפריז, שחיפשה לנסות, בעת ההיא, הגדרה מסורתית יותר.
במשך שנתיים הוא עסק בצרפת בפעילות חינוכית ורוחנית ענפה.