tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, והתקיימו בה קורסים ללימוד עברית.
לאחר פרוץ מבצע ברברוסה בשנת 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים.
בינואר 1942 עוד נמנו בעיירה 575 יהודים, ואלו גורשו תוך זמן קצר לזלוצ'וב הסמוכה, וגורלם היה זהה לגורל יתר יהודי המקום.
גוליילמו הראשון (באיטלקית: Guglielmo I; 1121, סיציליה – 7 במאי 1166, סיציליה) היה מלך ממלכת סיציליה הנורמנית.
הוא היה בנו של רוג'רו השני, מלך סיציליה, ואשתו אלווירה מקסטיליה.
הוא ידוע בכינוי "הרע" או "המרושע".
עם זאת, כינוי זה הוא ככל הנראה פרי המצאתם של היסטוריונים בני התקופה אשר עוינו אותו.
גוליילמו נולד בשנת 1121. הוא היה בנו הרביעי של רוג'רו השני, מייסד ממלכת סיציליה הנורמנית.
אמו הייתה אלווירה נסיכת קסטיליה.
מכיוון שהיה הרביעי מבין הבנים, הוא לא ציפה לרשת את הכתר.
למרבה ההפתעה, אחיו מתו בזה אחר זה: טנקרד בשנת 1138, אלפונסו בשנת 1144, ורוג'רו בשנת 1148. עם זאת, כאשר מת אביו ב-26 בפברואר 1154, גוליילמו עדיין לא היה מוכן מספיק כדי לתפוס את מקומו.
גוליילמו המשיך במדיניות שהנחתה את אביו בשנים האחרונות לשלטונו.
הוא הדיח את השר האנגלי תומאס ברון מתפקידו, ומינה את מאיונה מבארי ל"אמיר האמירים" (לטינית: Ammiratus Ammiratorum, תואר שהתגלגל למילה אדמירל), השר הראשי בממשלתו, אולם פרט לכך לא שינה דבר.
מאיונה, היה האיש שהתווה את המדיניות בראשית שלטונו של גוליילמו.
מאיונה נקט מדיניות של צמצום כוח האצולה, ואף את חירותן של הערים צמצם.
הברונים, שתמיד חתרו נגד בית המלוכה, עודדו התקוממות, בעזרת האפיפיור אדריאנוס הרביעי, שנעלב מכך שגוליילמו לא ביקש את הכרתו.
הם גם כרתו ברית חשאית עם מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית ופרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בסוף שנת 1155 שלח הקיסר הביזנטי את חייליו לחצי האי האפניני, והללו כבשו את בארי, טראני, אנדריה וטאראנטו, והטילו מצור על ברינדיזי.
גוליילמו נחת על חצי האי, תקף את הצי הביזנטי והשמיד 4 ספינות.
הוא גם תקף את החיילים היוונים בברינדיזי ב-28 במאי 1156, הסיר את המצור מהעיר וכבש חזרה את בארי.
ב-18 ביוני 1156 האפיפיור הכיר בגוליילמו כמלך, וחתם עמו על שלום בנוונטו.
בקיץ 1157, הוא שלח כוח פלישה שכלל 164 ספינות נושאות 10,000 חיילים, כדי לכבוש את איי יוון.
הם כבשו את אביה ואלמירה.
בשנת 1158 הוא עשה שלום עם הקיסר הביזנטי.
בד בבד עם הצלחות אלו, ומנגד, איבד גוליילמו את "ממלכת אפריקה" , קולוניה נורמנית בשטחי תוניסיה של ימינו שייסד אביו ב-1135. חליפות אל-מוואחידון תקפה את הממלכה, וייתכן שמאיונה יעץ לגוליילמו לפנות את האזור לנוכח הסכנות המאיימות עליה מצפון.
בשנת 1156 פרץ בספקס מרד מוסלמי שהתפשט במהירות לכל רחבי הממלכה.
בשנת 1159 האדמירל הסיציליאני ממוצא מוסלמי פטר (או בשמו המקורי אחמד), ערך פשיטה על האיים הבלאריים עם צי שכלל 160 ספינות, ולאחר מכן נע עם הצי אל חוף אפריקה בניסיון להקל מהמצור על המוצב הנוצרי האחרון בצפון אפריקה - מהדיה.
הוא לא הצליח להגיש סיוע ממשי, וב-11 בינואר 1160 נכנעה העיר ובכך בא הקץ על ממלכת אפריקה הנורמנית.
עם זאת, תקופת מלכותו של גוליילמו לא הייתה יציבה מבחינה פנימית, מאיונה נרצח בנובמבר 1160 בידי הברון מתיו בוניילו.
הרצח של מאיונה היה חלק מקונספירציה גדולה בהרבה.
זמן קצר לאחר הרצח, קבוצת ברונים שהתנגדה למלך, הסתערה על הארמון בהנהגת אחיו למחצה של המלך סימון, שהמלך הדיח אותו משלטונו בטאראנטו, ואחיינו הממזר טנקרד שליט לצ'ה.
המלך ומשפחתו נלכדו כולם, ומספר אבירים אלימים במיוחד רצו להרוג אותם.
למזלו של גוליילמו, ריכרד, רוזן מוליזה, אחד מהקושרים, נעמד בין המלך לבין הרוצחים וסירב לאפשר לפגוע בו.
הקושרים ערכו מצעד ניצחון ברחובות פלרמו, והודיעו שבעוד שלושה ימים יתקיים בקתדרלת פלרמו טקס ההכתרה של בנו הרך בשנים של המלך, רוג'רו הרביעי, דוכס אפוליה.
הברונים קיוו שיכולו לשלוט בסיציליה באמצעות שליט בובה.
הקושרים דחו שוב ושוב את ההוצאה להורג של המלך, ובהדרגה העם והצבא החלו להתלכד סביבו.
העם הסתער על הארמון במטרה לשחרר את המלך הכלוא, ובמהלך ההתקפה נהרג רוג'רו מחץ סורר.
אם כי יש הסוברים שגוליילמו הורה למעשה בחשאי על רציחתו של בנו.
שנות מלכותו האחרונות היו שלוות, והתאפיינו בחיזוק היחסים עם מדינת האפיפיור ובהידרדרות היחסים עם האימפריה הרומית הקדושה.
הוא מת ב-7 במאי 1166, ונקבר בקתדרלת פלרמו.
מאוחר יותר הועברו עצמותיו לקתדרלת מונריאלה לאחר שבנייתה של זו הושלמה.
גוליילמו נישא למרגרט מנווארה, בתו של גרסיה רמירז מנווארה.
היא ילדה לו ארבעה בנים:
גוליילמו השני (באיטלקית: Guglielmo II; 1155, סיציליה - 11 בנובמבר 1189, סיציליה) היה מלך ממלכת סיציליה הנורמנית.
הוא היה בנו של גוליילמו הראשון, מלך סיציליה, ואשתו מרגרט מנווארה.
הוא חסר ארגון צבאי, אהב בדידות, רדף תענוגות ויצא לעיתים נדירות בלבד מביתו בארמון פלרמו.
עם זאת, בתקופת שלטונו הנהיגה סיציליה מדיניות חוץ דיפלומטית שאפתנית ונמרצת.
הוא כרת בריתות עם האפיפיור והליגה הלומברדית נגד האויב המשותף - האימפריה הרומית הקדושה.
גוליילמו נולד בסיציליה בשנת 1155. הוא היה בנו של גוליילמו הראשון, מלך סיציליה ונכדו של רוג'רו השני, מלך סיציליה.
אמו הייתה מרגרט מנווארה, מלכת סיציליה.
מלכתחילה לא היה נראה שיש לו סיכויים רבים לרשת את הכתר ביום מן הימים.
היו לו שני אחים גדולים רוג'רו הרביעי, דוכס אפוליה ורוברט השלישי, נסיך קפואה.
עם זאת, שני האחים מתו וכך הדרך לכתר הייתה פנויה בפני גוליילמו.
ב-7 במאי 1166, כשהיה גוליילמו השני בן 11, מת אביו והוא הוכתר כמלך.
מכיוון שהיה קטין, נשלטה הממלכה בידי אמו וכן קבוצת עוצרים, עד שנת 1171, אז הוכרז כבגיר.
בשנת 1174 כרת גוליילמו ברית עם רפובליקת גנואה והרפובליקה של ונציה.
הוא ניהל משא ומתן עם הארכיבישוף של טראני במטרה לקבל את ידה של נסיכה ביזנטית וכך לשים קץ לאיבה הארוכה בין ממלכת סיציליה לאימפריה הביזנטית.
בפברואר 1177 הוא נישא לג'ואן מאנגליה בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור מאקוויטניה.
בכך חיזק את מעמדו בפוליטיקה האירופית.
ביולי 1177, משלחת סיציליאנית שבראשה עמדו הארכיבישוף רומואלד מסלרנו ורוג'רו רוזן אנדריה, חתמה בשם גוליילמו על "אמנת ונציה", עם פרידריך ברברוסה קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בכך הושם קץ רשמית לתביעות הגרמנים לסיציליה.
כדי לחזק את השלום, חיתן גוליילמו את דודתו בת השלושים קונסטנצה מסיציליה, עם יורש העצר הגרמני היינריך (לימים היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה), שהיה צעיר ממנה ב-10 שנים.
בימי אביו של גוליילמו השני, אבדה לסיציליה "ממלכת אפריקה", שהייתה למעשה קולוניה סיציליאנית בצפון אפריקה.
גוליילמו השני לא עשה ניסיונות לכבוש חזרה את הממלכה מידי חליפות אל-מוואחידון, ובמקום זאת יצא נגד מצרים שנשלטה אז בידי השושלת האיובית.
ביולי 1174 30,000 לוחמים סיציליאנים הונחתו מול אלכסנדריה, אולם אז הגיע הסולטאן צלאח א-דין עם תגבורת ואילץ אותם לסגת.
הזדמנות נוספת להרחיב את השפעתו במזרח, ניתנה לגוליילמו בשנת 1180, עם מותו של מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
הבלבול שהשתרר בקיסרות, גרם לגוליילמו להחליט על חידוש הסכסוך נגד הביזנטים.
ב-11 ביוני 1185 נלכדה דיראכיום בידי צבא סיציליאני שכלל על פי המקורות 80,000 לוחמים כולל 5,000 אבירים, וכן 200 ספינות.
הצבא המשיך אל סלוניקי, והצי, לאחר שכבש את איי יוון: קורפו, קפלוניה, איתקה וזקינתוס, המשיך לעבר אותה מטרה בדיוק.
באוגוסט נפלה סלוניקי בהתקפה משולבת מהים ומהיבשה, ו-7,000 יוונים נרצחו.
לאחר מכן צעד הצבא לכיוון עיר הבירה, הקיסר החדש איסאאקיוס השני צעד נגד הפולשים, וב-7 בנובמבר 1185 נפגשו הצדדים בקרב על הנהר סטרומה.
הקרב הסתיים בניצחון ביזנטי מוחץ, והסיציליאנים נאלצו לפנות את סלוניקי.
בשנת 1189 גוליילמו כרת ברית שלום חדשה עם הקיסר הביזנטי, ובמסגרת הברית נטש את כל הכיבושים.
גוליילמו גם התכוון להרוויח ממסע הצלב השלישי, משום שברור היה שהכוחות המערביים יאלצו לעבור בסיציליה בדרכם לארץ הקודש.
עם זאת, בנובמבר של שנת 1189 הוא מת בפלרמו.
גוליילמו לא הותיר אחריו ילדים, אף על פי שיש המזכירים בן בשם בוהמון שמת בצעירותו.
את מקומו של גוליילמו עתידה הייתה לתפוס דודתו, קונסטנס (אשת קיסר האימפריה הרומית הקדושה היינריך השישי), אך דודו הממזר של גוליילמו, טנקרד (Tancred), הנהיג מרד והוכתר באותה השנה (1190) כמלך סיציליה טנקרד הראשון.
הגוליארדים היו חבורות של משוררים נודדים ששוטטו ברחבי אירופה בין המאה העשירית למאה השלוש-עשרה.
על החבורות נמנו בעיקר תלמידים משכילים ואנשי דת לשעבר, שעזבו את עולם הלימוד וביקשו לחיות חיי נוודים.
הם יצרו את השירה הגוליארדית שהפכה לסימן ההיכר שלהם: שירה חילונית, ביקורתית ומחאתית.
נושאיה נעו מחגיגות של אהבה וטבע, לסאטירה ופרודיה על הממסד הכנסייתי הדתי.
עם תחילת האלף השני לספירה גדל מספר האוניברסיטאות באירופה, שמשכו אליהן קהל גדול של צעירים.
מוסדות הלימוד היו פזורים ברחבי היבשת – ובעיקר באנגליה, צרפת, גרמניה ואיטליה תלמידים רבים עברו ממקום למקום בחיפוש אחר ידע.
כבר מהמאה החמישית לספירה היו כמרים ונזירים שעזבו את חיי הנזירות כתוצאה מהשעמום או הקושי הכרוכים בהם.
הם היוו מטרד לכנסייה בשל בחירתם בעולם הלימוד החופשי על פני עולם הדת.
חלקם היו בטלנים, חלקם היו עניים מכדי ללמוד, אחרים לא מצאו עבודה ורבים מהם ביקשו ליהנות מההטבות והזכויות שהעולם המלומד הציע.
כל אלו הובילו רבים לפתח אורח חיים של נוודים, ללא שורשים קבועים.
הגוליארדים נמנו עם אותם נוודים.
הם היו בעיקר גברים צעירים, בהם פרחי כמורה שהוסרה מהם הגלימה והם גורשו מהכנסייה, כמרים עבריינים שלא רצו להשתלב בסדרים החברתיים של ימי הביניים.
לעומתם היו מלומדים שביקשו לחיות חיי נהנתנות: לשתות, להמר ולנדוד ללא כסף ומחויבות.
רובם נהנו עדיין מחסינות דתית ששחררה אותם מן החובה לשלם מיסים ולהתגייס לצבא.
הם חיו חיים חילוניים תחת ההטבות של עולם הדת.
מצד אחד התכחשו לחובות והאחריות המצופות מהם כחברים בקהילה הנוצרית של ימי הביניים, ומצד שני לא היססו ליהנות מהתנאים שהיא אפשרה לנוחותם.
הגוליארדים לא התאגדו לארגון רשמי או לאחווה מלוכדת.
ההתארגנות הייתה למעשה בקבוצות קטנות, כאשר כל אחת מהן פעלה ממניעים שונים וכתבה יצירות שונות.
הייתה לגוליארדים "גאוות יחידה", והם דיברו על עצמם כעל משפחה אחת – "השבט של גוליית", או "בניו של גוליית".
תאוריות שונות מנסות לפרש את השם "גוליארדים", ולהכריע האם הוא נבחר על ידי אותם משוררים או הוענק להם על ידי סביבתם.
תאוריה אחת היא זו של יעקב גרים, אשר גזר את השם "גוליארד" מן המילה gualiar, שבאוקסיטן פירושה לרמות (gualiador – רמאי).
תאוריה אחרת היא זו של תומאס רייט, שגזר את השם מן המילה הלטינית gula, אשר פירושה רעבתנות, זלילה, הפרזה – כיאה לאופן שבו ראתה החברה את אותם משוררים נודדים.
תאוריה נוספת היא זו הגורסת כי היה לגוליארדים מנהיג אגדי שזכה לכינוי "הבישוף גוליאס" והוא הנהיג את הזמרים הנודדים אחריו.
תאוריה מבוססת ומקובלת יותר היא זו שמוצאת קשר בין הגוליארדים לבין גוליית, הענק הפלשתי שהוכרע על ידי דוד בסיפור התנ"כי המפורסם בספר שמואל א'.
על-פי תאוריה זו, הסיפור התנ"כי היה מוכר מאוד לקהל הנוצרי של ימי הביניים מפיוטי ליל יום ראשון הרביעי שלאחר חג השבועות.
בחלקים מפיוטים אלו הוצג גוליית לא רק כענק בעל עוצמה וכוח, אלא כסמל הרוע והרשע של הדור.
תיאורו כמנהיג צבא רשעים הולם את האופן שבו ראתה הכנסייה את אותם מלומדים מרדנים.
בספר שמואל ב', פרק 21 פס' 16-22, מתואר עוד קרב בין דוד לבין ארבעה ענקים, הנתפשים כולם (על פי אותם פיוטים) כבני משפחתו של גוליית.
הכנסייה תעבה את הגוליארדים העבריינים ופחדה מהם – ועל כן העניקה להם את הכינוי "משפחת גוליית", על-שם אותם ענקים מרתיעים מן התנ"ך.
ייתכן גם שהגוליארדים עצמם בחרו בגוליית כמקור לשמם, בתפישתם אותו כסמל לעמדתם האופוזיציונית (כמו עמדתו בקרב עם דוד).
במאה ה-14 השם "גוליארדים" פסק מלהגדיר את המלומדים הנודדים והפך לשם גנאי (אדם שכונה "גוליארדי" תואר למעשה כפטפטן או כליצן).
מאוחר יותר השתרשה המילה "גוליארד" בשפות האנגלית והצרפתית במובן של זמר-נודד או של להטוטן.
ברשותנו שני מקורות מרכזיים שמהם ניתן ללמוד אודות השירה הגוליארדית: הראשון הוא אוסף של כתבי יד מן המאה ה-13, שנמצא במנזר Benediktbeuern בעיירה בויירן שבבוואריה וזכה לשם "כרמינה בוראנה".
המקור השני הוא אוסף כתבי יד אנגליים שנכתבו עד אמצע המאה ה-13 ומהווים חלק מאוסף הרליין Harleian Collection.
מן הממצאים הקיימים קל יותר לאפיין את שירתם מאשר את אותם אנשים שנקראו גוליארדים.
שירה זו נחלקת לשני חלקים עיקריים: הראשון הוא שירים המתארים את חיי הנוודות - הנאות מן הטבע ומאהבה, שירים על נשים, יין ומסבאות, הימורים ושאר תענוגות ארציים; החלק השני הוא שירה ביקורתית - סאטירות ופרודיות אודות הנורמות החברתיות ושחיתות השלטונות, והבעת ייאוש מן החיים.
השפה הלטינית באותה תקופה לא הייתה שפת האם של אף עם, אבל אנשים משכילים דיברו והבינו אותה.
טקסטים לטיניים נכתבו והולחנו לא רק בהקשרים דתיים, אלא גם לצרכים נוספים כמו קינות ושירי עם.
הגוליארדים כתבו את מרבית הטקסטים שלהם בלטינית.
השירה הגוליארדית הייתה פופולרית וחלקים רבים ממנה נכתבו בשפה שלא נחשבה כמלומדת ו"גבוהה".
עם זאת היא חוברה על ידי אנשים משכילים ותרבותיים שהיו בקיאים ברזי השפה וכתביהם מעידים על לימוד נרחב ופנייה לקהל משכיל דווקא.
בין המשוררים ניתן למצוא מורים מכובדים ואנשי חצר מוכרים.
זהותם זו עשויה אולי להצביע על תיאורי ההפקרות שבשירים כעל העמדות פנים ושאיפות, יותר מאשר על מציאות חייהם היום-יומית.
שירי המשוררים הנודדים הפכו פופולריים במאות ה-12 וה-13. הם התפרסמו, הועתקו והיו מושא לחיקוי, בעיקר באנגליה, איטליה וצרפת.
הטקסטים הלטיניים של הגוליארדים היו חידוש ביחס לספרות הלטינית הקלאסית.
חידוש זה בא לידי ביטוי הן בנושאי השירה והן באופן כתיבתה.
המיומנות הרטורית המלומדת שהטקסטים הקלאסיים היו גדושים בה הוחלפה בתיאורים ספונטניים ומלאי רגש (יופיו של הטבע, למשל, הוא מוטיב בולט וחוזר).
עם זאת, בשירים גוליארדיים רבים יש חיקוי – מודע או לא מודע – של שפת הכנסייה.
חלק מהטקסטים ספוגים במוטיבים מן העולם הדתי, הלקוחים מפיוטים ומתפילות, על אף היותם חילוניים במובהק.
אלו היו השירים הנועזים והידועים ביותר לשמצה: טקסטים פרודיים שהשתמשו במונחים קדושים בהקשרים שחיללו אותם.
בנוסף לשימוש במוטיבים כנסייתיים, הגוליארדים השתמשו גם במוטיבים יווניים ורומיים קלאסיים: ונוס אלת האהבה, בכחוס אל הפריון והיין והנימפות הן דמויות שכיחות הנמצאות ברקע שיריהם.
השירה הגוליארדית נועדה ברובה המכריע להלחנה ולזמרה, דבר שניכר במבנה הפואטי שלה ובחריזתה.
בנוסף נמצאו גם טקסטים המלווים בנוימות (סימנים עתיקים שקדמו לתווים), שפוענחו על ידי חוקרים על-פי מודלים של מוזיקה דתית מן התקופה.
כומר צרפתי מפרוידמונט כתב במאה ה-12: "המלומדים רוצים לשוטט בעולם ולבקר בכל הערים, עד שידע רב יהפוך אותם משוגעים; בפריז הם מחפשים לימודים הומניסטיים, באורליאן סופרים, בטולדו שדים – ובשום מקום נימוסים הולמים."
קשה לקבוע בוודאות כמה מבין הגוליארדים היו אמנם מורדים חברתיים, וכמה מביניהם השתמשו בשם "גוליארד" כמסווה שמאחוריו יצרו וכתבו – אך כולם נתפשו בעיניי סביבתם כמתפרעים, עבריינים, שיכורים ומהמרים, ולא כמשוררים ומלומדים.
ב-1227 אסרה הכנסייה על הגוליארדים לשיר בטקסים דתיים; ב-1289 נאסר על כמרים להצטרף לשורות הגוליארדים; ב-1300 הוכרז (בקלן שבגרמניה) כי הגוליארדים אינם רשאים להטיף.
לבסוף נשללו מהם כל אותן זכויות כמורה שחלו עליהם בעבר.
במקביל להוצאת צווים מטעם הכנסייה לדיכוי פעילות הגוליארדים, הופעלו במהלך המאה ה-13 מאמצים פיזיים לתפיסת המשוררים הנודדים.
כאשר נפלו אלו בידי הסמכויות – נאלצו לגלח את ראשם, דבר שסימן אותם כפושעים משוללי זכויות.
לאחר שגולחו, הם סווגו בהיררכיה החברתית לצד להטוטנים, מוקיונים וקבצנים.
שלילת הזכויות הובילה להתנוונות של תנועת הגוליארדים, עד שהפך שמם לביטוי גנאי בלבד.
האוסף הגדול והמפורסם ביותר של כתבי הגוליארדים הוא ה"כרמינה בוראנה", שנמצא במנזר בֶּנֶדיקְטְבּוֹיֶרְן במאה ה-19. האוסף, שבתרגום מילולי לעברית פירושו "שירי בויירן" על שם העיירה שבה נמצא, כולל יותר מ-200 שירים השופכים אור על תרבות השירה החילונית הלטינית מימי הביניים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התוודע המלחין קרל אורף אל שירת הגוליארדים והלחין את הטקסטים ליצירה "כרמינה בוראנה", המיועדת לתזמורת גדולה, למקהלה גדולה ולמקהלת ילדים וסולנים.
גולזרילאל נאנדה היה פוליטיקאי וכלכלן הודי שהתמחה בדיני עבודה.
היה ממלא מקום ראש ממשלת הודו במשך שתי תקופות קצרות, בעקבות מותם של ג'ווהרלל נהרו ב-1964 ולאל בהאדור שסטרי ב-1966. שתי תקופות כהונתו תמו לאחר שמפלגת הקונגרס הלאומי ההודי בחרה בראש הממשלה החדש.
נאנדה נולד ב-4 ביולי בסיאלקוט בפנג'אב שבהודו הבריטית (היום בפנג'אב בפקיסטן).
נאנדה למד בלאהור, אגרה ואללאהבאד, וחקר סוגיות עבודה באוניברסיטת אללהאבאד ב-1920–1921, קודם מינויו לפרופסור במכללה הלאומית בבומביי.
נאנדה השתתף בתנועת העצמאות ההודית, ונעצר פעמיים בעקבות השתתפות במרי אזרחי.
נאנדה נבחר לאספה המחוקקת של בומביי ב-1937, וכיהן במספר תפקידים.
לאחר עצמאות הודו, הצטרף לממשלת הודו ב-1951, ונבחר ללוק סבהה בבחירות באותה שנה.
לאחר מות ג'ווהרלל נהרו במאי 1964 שימש נאנדה כממלא מקום ראש ממשלת הודו במשך שבועיים, ושוב לאחר מות לאל בהאדור שסטרי ב-1966. ב-1964 שימש גם כממלא מקום שר החוץ, תפקיד בו החזיק נהרו.
בשנת 1997 הוא זכה בעיטור בהרט רטנה - העיטור האזרחי הגבוה ביותר.
גוליילמו השלישי (באיטלקית: Guglielmo III; 1186, לצ'ה - 1198, האימפריה הרומית הקדושה) היה המלך האחרון של ממלכת סיציליה הנורמנית.
הודח, וככל הנראה גם הוצא להורג, בידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
גוליילמו נולד בשנת 1186 בעיר לצ'ה, שאז השתייכה לממלכת סיציליה הנורמנית.
הוא היה בנו של טנקרד מלצ'ה, נכדו של רוג'רו השני, מלך סיציליה.
אמו הייתה סיבילה די מדניה.
טנקרד תפס את השלטון בשנת 1189 עקב מותו של גוליילמו השני, מלך סיציליה, תוך שהוא דורס בכך את זכויותיה של קונסטנס מסיציליה.
קונסטנס הייתה נשואה להיינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והלה לא התכוון לוותר בקלות על תביעותיו לכתר סיציליה.
במשך רוב שנות מלכותו, נאלץ טנקרד להיאבק בהצלחה נגד היינריך.
בתחילה לא היה נראה שלגוליילמו יש סיכוי כלשהו לעלות על כס המלוכה, כיוון שהיה לו אח גדול בשם רוג'רו.
עם זאת, בשנת 1194 מת רוג'רו, וכמה שבועות לאחר מכן ב-20 בפברואר מת גם אביו טנקרד.
עקב כך, הוכתר גוליילמו כמלך והוא בן תשע שנים בלבד.
בגלל גילו הצעיר, שימשה אמו סיבילה די מדניה, כעוצרת.
היינריך היה מודע לכך שבסיציליה מולך כעת ילד חלש, ובאוגוסט של אותה שנה ויצא למסע מלחמה נגד הערים בחצי האי האפניני שנשלטו בידי ממלכת סיציליה.
סיבילה לא הצליחה לארגן התנגדות יעילה, ועד סוף אוקטובר נכבשה כל איטליה.
היינריך פנה כעת אל האי סיציליה עצמו.
ב-20 בנובמבר נפלה עיר הבירה פלרמו בידי היינריך, וגוליילמו ומשפחתו נמלטו אל טירת קלטאבלוטה.
היינריך הציע להם תנאים נדיבים: גוליילמו יוותר על תביעותיו לכתר סיציליה, ויוכל לשמור העל נסיכות לצ'ה שהייתה הטריטוריה המקורית של אביו.
סיבילה הסכימה, וגוליילמו ואחיותיו נכחו בהכתרתו של היינריך כמלך סיציליה ב-25 בדצמבר.
עם זאת, ארבעה ימים לאחר מכן, נחשף קשר לכאורה נגד המלך החדש.
היינריך השתמש בתירוץ זה כדי לשלוח למאסר בגרמניה את האישים המשפיעים והמאיימים בממלכה, כן את גוליילמו ומשפחתו.
גורלו של גוליילמו לא ברור, בעוד לאמו ואחיותיו הותר לחיות באלמוניות, על פי המקורות גוליילמו עוור, ולא ידוע בוודאות מה קרה עמו לאחר מכן.
יש הטוענים ששוחרר ונעשה לנזיר, בעוד אחרים טוענים שהוא הצליח להימלט מכלאו ולחיות באלמוניות בסיציליה עד שאותר והוצא להורג בשנת 1232 בידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בנו ויורשו של היינריך).
עם זאת, מרבית החוקרים המודרניים מאמינים שהוא הוצא להורג בסביבות שנת 1198.
גולי אוטוק הוא אי קטן בצפון הים האדריאטי, מול חופי קרואטיה.
הוא שימש את יוגוסלביה הקומוניסטית כבית סוהר לאסירים פוליטיים בשנים 1949–1989.
גולי אוטוק הוא אי צחיח ובלתי מיושב, בשטח של ארבעה קילומטר רבוע.
הוא לא היה מיושב מעולם ורק שימש מדי פעם לרועים כאתר מרעה לעדריהם.
במלחמת העולם הראשונה הביאה הקיסרות האוסטרו הונגרית אל האי שבויי מלחמה רוסים מהחזית המזרחית.
ב-1949 הוקם באי מחנה מאסר ועבודת כפייה לגברים של יוגוסלביה הקומוניסטית.
על גבי אי סמוך (Sveti Grgur ) וקטן יותר הוקם מחנה מאסר דומה עבור נשים (בין האסירות שם הייתה העיתונאית ג'ני לבל).
בשנותיו הראשונות נכלאו בו אנשים רבים שהואשמו בתמיכה בברית המועצות של סטלין או באהדה כלפיה.
נכלאו בו גם אנטי-קומוניסטים ואסירים שנידונו למאסר בשל פשעים רגילים.
בסך הכל נכלאו באי בשנים שבהם שימש ככלא כ-16,000 איש, וכ-400 עד 600 מהם מתו בו.
האסירים באי הועבדו בחציבת אבנים, בקדרות ובנגרות.
הם הועבדו בכל ימות השנה וגם בתנאי מזג אוויר קיצוניים.
אסירים הוכו על ידי השומרים ובעיקר על ידי אסירים אחרים.
השומרים לא מנעו מאסירים לרצוח אסירים אחרים.
לאחר שיפור היחסים בין יוגוסלביה לבין ברית המועצות באמצע שנות החמישים הועבר הכלא שבאי לניהולה של הפרובינציה הקרואטית, אך נותר בגדר נושא אסור לדיון ביוגוסלביה.
ספר אודות הכלא שכתב הסופר Antonije Isaković פורסם רק לאחר מות מנהיג יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו ב-1980.
הכלא נסגר בסוף שנת 1988 וננטש כליל בשנה שלאחר מכן.
מבני הכלא עומדים שוממים ומעת לעת מבקרים בהם תיירים.
בסרביה ובקרואטיה קיימות אגודות של אסירים לשעבר בגולי אוטוק.
עלילת ספרו של דויד גרוסמן "אתי החיים משחק הרבה" מבוססת על סיפור מאסרה של אווה פאניץ' נהיר כאסירה פוליטית באי.
מספר ספרים נכתבו ושני סרטים דוקומנטריים הופקו אודות הכלא בגולי אוטוק.
גולי מאוריציוס היו 1,634 מעפילי האונייה אטלנטיק, יהודים אירופאיים שברחו מהנאצים לארץ ישראל וגורשו ממנה על ידי הבריטים בדצמבר 1940 לאי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי, שם שהו בתנאי מעצר במשך כחמש שנים, עד אשר בשנת 1945 הותר להם לשוב לישראל.
עם התגברות ההעפלה של יהודים שברחו מאירופה בתחילת מלחמת העולם השנייה בקשו הבריטים להעביר מסר ברור שלא ישנו ממדיניות הספר הלבן האוסר על עלייה מעבר למכסות, והחליטו לגרש את המעפילים למאוריציוס.
השם מאוריציוס כיעד הגירוש לא פורסם בעיתונות, אולם בעיתונות פורסמה ב-10 בנובמבר סקירה על האי מאוריציוס, מיקומה ואקלימה.
בעיתון דבר אף נכתב בסקירה: "שם זה נישא עתה בפי רבים בחיפה לרגל תלאות של נודדים באוניות".
בנובמבר 1940 תפסו הבריטים שלוש אוניות מעפילים גדולות: "מילוס", "פסיפיק" ו"אטלנטיק", ובהן 3,500 מעפילים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
בהודעה רשמית שפורסמה ב-21 בנובמבר 1940 הודיעו השלטונות שהמעפילים יועברו למושבה בריטית בה יוחזקו עד סוף המלחמה.
1,800 נפש מהם הועברו לאוניית הגירוש פאטריה שנועדה להובילם למאוריציוס.
ההגנה החליטה לחבל בפאטריה כדי למנוע את הגירוש, אולם, מחוסר ידע, הוכן מטען גדול מדי והחור הגדול שנפער בפאטריה עקב הפיצוץ גרם לשקיעתה על צידה במהירות.
מרבית המעפילים הצליחו להינצל אך 216 טבעו, בנוסף ל-51 אנשי צוות וחיילים בריטיים.
בעקבות לחץ ציבורי, ניצולי פאטריה הושארו בארץ ישראל במחנה המעצר בעתלית ורק מעפילי האטלנטיק שלא היו על הפאטריה, גורשו למאוריציוס, במסע שהחל ב-9 בדצמבר 1940 והסתיים באמצע ינואר 1941 בהגעתם בשלום למאוריציוס.
הגולים יושבו במחנות בפור לואי ובבו-באסין ובבתים פרטיים, שם שהו עד סיום מלחמת העולם השנייה.
בריטניה מימנה את שהות הפליטים במאוריציוס.
במהלך השהות במאוריציוס, מתו 126 מהגולים ונולדו 50. בקיץ 1945 נפגעו חמישה מהגולים במגפה של שיתוק ילדים שהשתוללה באי.
לטענת ממלא מקום הנציב העליון לארץ ישראל, עליית הגולים התעכבה כדי למנוע את התפשטות המחלה לארץ ישראל.
כבר בשנת 1941 הביעו מאות מגולי מאוריציוס את רצונם להתגייס לצבא בריטניה כדי להילחם נגד הנאצים.
אולם רק בסתיו 1944 הורשו הגולים להתגייס.
אלו מהם שהתגייסו קיבלו לאחר המלחמה רישיונות עלייה לארץ ישראל, להם ולמשפחותיהם.
בפרסום של הממשלה הבריטית בעת גירושם, נטען שגולי מאוריציוס לא יורשו לעלות לארץ ישראל לאחר המלחמה.
בחורף 1942–1943 הוסכם עם הסוכנות היהודית, שלא לפרסום, שגולי מאוריציוס יורשו לעלות ככל יהודי אחר, במסגרת מכסת הסרטיפיקטים.
בנובמבר 1944, במענה לשאלות בפרלמנט הבריטי, אישר שר המושבות את האישור לגולי מאוריציוס לעלות, בפומבי.
לאחר תום המלחמה באירופה הורשו הגולים לבחור לאן ישובו.
ב"המשקיף" ייחסו את הרשות שניתנה לעולים לעלות לארץ ישראל לגישתו היחסית נוחה ליהודים של הנציב העליון לורד גורט.
לקראת שובם לארץ ישראל, נשלחה משלחת רפואית למאוריציוס לטפל בהם ולהכין אותם לקראת השיבה.
81% מהמגורשים בחרו לשוב לארץ ישראל והגיעו אליה באוגוסט 1945. הבאת העולים חזרה לארץ ישראל מומנה על ידי ההיאס.
על פי מניין הסוכנות היהודית הגיעו בשנת תש"ה 1198 עולים מגולי מאוריציוס.
העולים התפזרו ברחבי ארץ ישראל ונקלטו במקומות שונים.
חלקם התגוררו באופן זמני במחנה עולים בקריית שמואל.
עשרה מגולי מאוריציוס הצטרפו לקיבוץ העוגן.
כפר סבא בנתה דירות עבור 20 משפחות מגולי מאוריציוס וחדרה קלטה כ-30 משפחות.
מקומות נוספים שקלטו מגולי מאוריציוס הם פתח תקווה, רחובות, נהריה, קריית מוצקין, וחיפה.
96 פליטים שבחרו לשוב לאירופה הועברו למחנה אונרר"א בנוסיראת.
לאחר כחודש הם הועברו עם הפליטים היוונים בנוסיראת למחנה פליטים בסיני ומשם הושבו לאירופה.
בתרבות הפופולרית סיפורם של גולי מאוריציוס מתועד במספר ספרים וסרטים, בהם:
סרט טלוויזיה תיעודי משנת 2002 בבימויו של במאי הקולנוע הצרפתי .
"לימונים מתוקים: זיכרונות ממחנה ההסגר במאוריציוס 1945-1940" - ספר משנת 2004 מאת רחל שפרינגמן ריבק שהייתה בת 3 כאשר הגיעה עם משפחתה למאוריציוס.
"האח האחרון" ספר משנת 2007 מאת , סופרת ילידת מאוריציוס.
הספר נשען על העובדות ההיסטוריות ומספר סיפור בדיוני על ילד אחד מאסירי בו-באסין.
"השקל המאוריציאני : סיפורם של הפליטים היהודים במאוריציוס 1945-1940" - באנגלית: "The Mauritian Shekel: The Story of Jewish Detainees in Mauritius, 1940-1945".
ספר משנת 2014 מאת ג'נבייב פיטו (Geneviéve Pitot), ילידת מאוריציוס.
"לראותה בלבד" - ספר משנת 2021 מאת אראלה תלמי בהוצאת "עולם חדש".
רומן היסטורי העוסק בפרשת הגלות למאוריציוס.
גולוס היא תוכנית מציאות המשודרת בערוץ 1 הרוסי.
התוכנית מהווה תחרות שירה ומבוססת על התוכנית דה ווייס הולנד, ששודרה במשך שבע עונות ומטרתה למצוא כישרון שירה מגיל 17 ומעלה, שנבחר באמצעות סדרת אודישנים.
המנצח נקבע על ידי צופי טלוויזיה באמצעות הצבעה בהודעת טקסט וביישומון התוכנית.
שמונת הזוכים עד כה היו: דינה גאריפובה, סרגיי וולצ'קוב, אלכסנדרה וורוביובה, היירומונוק פוטיי, דאריה אנטוניוק, סלים אלאחירוב, פיוטר זכארוב, אסקר ברבקוב.
הסדרה מעסיקה צוות של ארבעה מאמנים או מנטורים שמבקרים את הופעת המתחרים, מדריך צוותים נבחרים של אמנים לאורך העונה עד לשלב הגמר.
בפאנל משתתפים זמרים נודעים ברוסיה ועד כה השתתפו דימה בילאן (עונות 1–3, 5-6), פלאגיה (עונות 1–3, ו-6), אלכסנדר גראדסקי (עונות 1–4 ו-6), לאוניד אגוטין (עונות 1–3, 5-6), בסטה (עונות 4, 7 ו-9), אני לוראק (עונה 7), סרגיי שנורוב (עונות 7–9), קונסטנטין מלאדזה (עונות 7–8), ולרי סיוטקין (עונות 8–9).
בנוסף להם השתתפו גם הזמרים פולינה גגארינה (עונות 4–5 ועונות 8–9) וגריגורי לפס (עונות 4–5).
התוכנית שודרה לראשונה ב-5 באוקטובר 2012 והפכה ללהיט ואחת התוכניות הפופולריות בערוץ הראשון ברוסיה.
העונה השביעית עלתה ב-12 באוקטובר 2018. ב-11 באוקטובר 2019 עלתה העונה השמינית ובאוקטובר 2020 עלתה העונה התשיעית.
בשנת 2015 התוכנית זכתה בפרס המוזיקה הלאומי הרוסי מטעם הקרן לתמיכה בתעשיית המוזיקה הרוסית כתוכנית הטלוויזיה המוזיקלית הטובה ביותר ברוסיה.
התוכנית מהווה עיבוד לתוכנית The Voice הולנד, כאשר הערוץ הראשון הודיע שהתוכנית תיקרא בשם Голос (קול).
התוכנית כוללת שלושה שלבים: מבחן עיוור, שלב הקרב וביצועים חיים.
ארבעת המאמנים, כולם מוזיקאים מפורסמים, בוחרים צוותים של המתמודדים בתהליך המבחן העיוור.
בשלב השני, כל שני מתמודדים של כל מאמן מתחרים אחד נגד השני בביצוע אותו השיר כשהמאמן בוחר אחד מהם שממשיך לשלב הבא.
בשלב האחרון, המתמודדים הנותרים מתחרים אחד נגד השני בשידור חי.
קהל צופי הטלוויזיה עוזרים להחליט מי עובר באמצעות הצבעה בהודעת טקסט או באמצעות יישומון התוכנית.
כשאחד מקבוצת כל מאמן נשאר, המתמודדים מתחרים אחד נגד השני בפרק הסיום.
מאמנים שם עונות 1 2 3 4 5 6 7 8 9 דימה פלאגיה אלכסנדר לאוניד בסטה פולינהגרגורי אני סרגיי קונסטנטין ולרי
הזמר הארמני סוואק חנגיאן, אשר יצג את ארמניה באירוויזיון 2018 בחצי הגמר הראשון אך לא עלה לגמר, השתתף בעונה השלישית של גולוס.
הוא עבר את האודישנים ואת הדו-קרבים אך לא צלח את השלישיות.
הזמר הישראלי-רוסי ולדי בלייברג, אשר זכה במקום השני בכוכב נולד 7, השתתף בעונה החמישית של גולוס.
הוא הגיע עד לרבע גמר אך הפסיד שם.
הזמר הרוסי אלכסנדר פנאיוטוב אשר מוכר ברוסיה השתתף בעונה החמישית של גולוס וזכה במקום השני.
הזמרת הישראלית עדן גולן, לימים נציגת ישראל לאירוויזיון 2024. הגיעה עד הגמר אך לא הגיעה לשלישייה הפותחת.
גולופ (בהונגרית: Golop) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית גולופ נמצאת בירידה כבר שנים רבות מ-703 תושבים בשנת 1990 עד 539 תושבים בשנת 2018 (ירידה של מעל 20%).
גולובוי אוגוניוק הייתה תוכנית בידור מוזיקלית פופולרית, שודרה בתוכנית הראשונה של הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות החל מה 6 באפריל 1962 עד 1985.
בתחילה שודרה התוכנית מדי שבוע בסופי שבוע, ואז רק בחגים ובימי עבודה שאינם עובדים.
מבצעים סובייטים מפורסמים של אופרה, בלט, אופרטה, קרקס, מוזיקת פולק ופופ, כמו גם אורחי כבוד - קוסמונאוטים, גיבורי ברית המועצות, גיבורי העמל הסוציאליסטי, אנשי צבא בולטים ונציגים רבים אחרים של מדע ואומנות.
אורח הכבוד של המהדורה הראשונה משנת 1962 היה הקוסמונאוט יורי גגארין.
מאז 1964 הפך גולובוי אוגוניוק לתוכנית מסורתית לכבוד השנה החדשה, תחילה בטלוויזיה הסובייטית ואחר כך ברוסית.
היה משודר מדי שנה בלילה של 31 בדצמבר עד 1 בינואר.
מאז שנת 1998 הפך "גולובוי אוגוניוק בשאבולובקה" (Голубой огонёк на Шаболовке) ליורש של גולובוי אוגוניוק של השנה החדשה, ויורש שדומה לגולובוי אוגוניוק השבועי שיצא בתחילת שנות השישים של המאה הקודמת יכולה להיחשב תוכנית "ערב שבת" (Субботний вечер) בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1.
נפת גּוֹלְיָאנוֹבוֹ היא נפה במחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
חלק גדול מנפת גוליאנובו תופס הפארק הלאומי "לוסיני אוסטרוב".
"לוסיני אוסטרוב" הוא אזור טבעי מוגן.
הפארק הלאומי תופס את חלקה הצפוני של הנפה.
בשטח השמורה של נפת גוליאנובו יש רשת שבילי אופניים (בחורף – מסלולי סקי) ומשרדי השכרה של ציוד ספורט (אופניים, ציוד סקי).
בשטחו של הפארק הלאומי יש אזור בילוי ציבורי בסמוך לבריכת בבאייבסקי.
הפארק הלאומי לוסיני אוסטרוב תופס חלק ניכר מגוליאנובו
תחנת האוטובוסים המרכזית של מוסקבה
הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי של החטיבה האירו-אסייתית
נפת גולובינסקי היא נפה במחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
בנפה קיימת רשת מפותחת של תחבורה ציבורית.
ישנם 50 מפעלי תעשייה, בנייה ותחבורה, כמה אוניברסיטאות (כולל האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה לתעופה אזרחית) ומכון מחקר.
ישנם 9 בתי ספר, 13 מוסדות לגיל הרך, פנימייה, 4 מכללות, בית ספר מוזיקה לילדים, 5 ספריות, בית תרבות, מרכז מודרני של תרבות ואמנות.
את אוכלוסיית הנפה משרתות 4 מרפאות, בית חולים לילדים, 101 חנויות ובתי מסחר.
מכון המחקר המדעי לרכבים ומנועים
גולי האימפריה האשורית לשומרון הם קבוצות, שעל־פי המסופר במקרא הוגלו על־ידי מלך אשור מבבל, כותה, עוא, חמת וספרוים, אל שטחי ממלכת ישראל שהוחרבה בידי האימפריה האשורית החדשה בשלבים בין 734 לפנה"ס ל-721 לפנה"ס במקום תושבי ממלכת ישראל, כחילופי אוכלוסיות.
לאור המתואר בספר מלכים, הם מקושרים לעיתים עם השומרונים.
לאחר התפלגות הממלכה בימי רחבעם וירבעם בן נבט, הציב ירבעם עגלי זהב בבית אל ובדן, שאליהם עלו תושבי ממלכת ישראל לרגל במקום בית המקדש שבירושלים.
כיוון שהדבר היה מנוגד למצוות התורה, על פי המסופר בנביאים שלח ה' כמה נביאים להזהיר את ישראל לבל יחטאו בזה, אך כעבור כמה מאות שנים שבהן התמידו ישראל בפולחן זה, הוגלו מעל אדמתם על ידי שלמנאסר מלך אשור לערים שבשליטת ממלכתו, ובמקומם הביא מלך אשור כמה קבוצות ממסופוטמיה לשומרון.
על פי העולה מהמקרא ומדברי חז"ל, מדיניותו של מלך אשור הייתה להעביר את העמים שתחת שלטונו לארצות שזרות להם, על מנת להקטין סיכוי למרידה.
כחלק מכך הגלה מלך אשור את יושבי בבל, כותב, עוה, חמת וספרוים, לערי השומרון ששם ישבה ממלכת ישראל קודם לכן:
פגיעת האריות בגולים והפנייה למלך אשור והפתרון שסיפק להם
על פי המתואר במקרא, כשהגיעו הגולים לשומרון שלח ה' בהם אריות שהרגו בהם.
הגולים הכירו בכך שהאריות באו עליהם משום שאינם יודעים "את משפט אלוהי הארץ", ולכן פנו למלך אשור בבקשה לטפל בכך.
מלך אשור ציווה להשיב לשם את אחד הכהנים שהוגלו עם ממלכת ישראל, כדי שילמד אותם את "משפט אלוהי הארץ":
הפולחן המשותף לה' אלוהי ישראל ולאלוהי ארצות המוצא
בעקבות הלימוד של הכהן, יראו הגולים מה' ושמרו את החוקים שלימד אותם הכהן, אך לצד זאת המשיכו בפולחן האלילים שהיו עובדים להם בארצותיהם:
מעשה הגולים היווה מודל לפולחן המשתף עבודה לה' לצד עבודת אלילים.
פולחן זה מכונה בספרות ההלכתית עבודה זרה בשיתוף, וישנה מחלוקת האם הוא מותר לגויים בניגוד לעם ישראל, ולכן האריות חדלו מלפגוע בגולים כששילבו בין עבודת ה' לפולחן האלילים, או שגם לגויים מעשה זה אסור, אלא שהוא נסלח יותר מאשר עבודה זרה ללא שיתוף עם עבודת ה', ולכן חדלו מהם האריות.
יושבי השומרון בימי שיבת ציון
על פי המסופר במקרא, "צרי יהודה ובנימין" (), שהם לפי חלק מהדעות צאצאי הגולים לשומרון, תחילה לא התנגדו אלא ביקשו להשתתף במלאכת בניית בית המקדש, בנימוק שמאז שהם חיים בשומרון, הם מתפללים וזובחים לאלוהי ישראל: .
זרובבל בן שאלתיאל וראשי האבות סירבו לבקשה, בנימוק שאישורו של כורש היה לבניית מקדש בירושלים אשר במחוז יהודה, ולא במחוז השומרון ().
בעקבות סירובו של זרובבל, החלו בפעילות כנגד שיקום חומות ירושלים ובניית המקדש.
בספר עזרא מוזכר "מכתב שטנה" אשר כתבו אל המלך ().
מכתב זה גרר אחריו את הפסקת פעולות השיקום ודחייתם.
העיכוב נמשך עד לימי ארתחששתא בן אחשורוש.
בימי ארתחששתא, חלו כמה וכמה מרידות כנגד השלטון הפרסי.
בין המורדים ניתן למנות את המצרים, היוונים האתונאים, ומלכי קפריסין, שסייעו זה לזה כנגד הפרסים.
המרד דוכא במאמצים לא קטנים, ורק בשנת 448 לפנה"ס נחתם הסכם שלום.
אירועים אלו יצרו תחושת ביטחון אצל היהודים, וככל הנראה, עודדו אותם לחדש את עבודות בניית החומה והמקדש.
חידוש הבנייה הביא בעקבותיו להתנגדות אקטיבית של יושבי השומרון, אשר שלחו מכתב שטנה לארתחששתא, ובו הם מזהירים כי אם הבנייה תבנה והחומות יושלמו, אזי ירושלים תחדל לשלם מיסים, והמלך יינזק ().
הם לא הסתפקו בכך, והוסיפו כי אם העיר תבנה על חומותיה, המלך יאבד את אחיזתו בשומרון ().
מאמציהם נשאו פרי, ובפקודתו של ארתחששתא הופסקו כל העבודות.
המלך העביר צו אל רְחוּם המפקד, שִׁמְשַׁי הסופר "ושאר חבריהם", ואלה עלו מיד לירושלים והפסיקו את עבודות הבנייה בכוח הזרוע ().
מהלכיהם של עזרא ונחמיה לביטול הצו
בנוסף תרם המלך כסף וזהב לעבודת המקדש ().
מאמציו של נחמיה הצליחו מאוחר יותר, ורק ב-445 לפנה"ס מינה אותו ארתחששתא לפחה ביהודה והתיר לו לבנות את חומות ירושלים ().
נחמיה חילק את המלאכה בין אנשי העם אשר הציבו את הקירות, השערים, והדלתות.
אך הדבר לא מצא חן בעיני כמה ממנהיגי המחוזות השכנים: סַנְבַלַּט הַחֹרֹנִי, גֶשֶׁם הָעַרְבִי, וטוֹבִיָּה הָעַמּוֹנִי, אשר קשרו קשר להרוג את העושים במלאכה.
הדבר נודע לנחמיה, והוא חילק את העם לשניים, חצי העם המשיך במלאכת הבניין והחצי השני אחז בנשק, כדי להגן על הבונים מפני הקושרים.
באתרים שומרון, תל חדיד, תל גזר ועין כושי נמצאו תעודות עתיקות בכתב יתדות ובשפה האשורית המזכירות את הגולים הללו בשמותיהם המסופוטמיים והארמיים הלא-שמיים-מערביים בעודם מבצעים רכישת קרקעות בארץ והלוואותבינם לבין עצמם ולבין אדם בשם "נתניהו", שייתכן והיה ישראלי שנשאר על אדמתו.
בתל מגידו בשכבה 4 נתגלו מבנים אשוריים שקמו לאחר חורבן ממלכת ישראל בשכבה 5; ייתכן שישבו בהם גולים אלה שנדב נאמן מתארם כבבלים ועילמים.
גם בקאקון ובבן שמן התגלו שרידי נוכחות אשורית עם מצבות שבורות, ייתכן שגם שם יושבו גולי אשור לארץ ישראל.
לפי מחקר של גלעד יטאח מ-2015, על סמך חפירות רבות ברחבי ארץ ישראל (ובעיקר ביהודה ושומרון) נדמה כי קערות מחורצות מסופוטמיות הן סממן תרבותי שאפשר לקשור בגולים אלה.
רובן התגלו בתרצה (תל אל-פארעה (צפון)) ובמעגל היישובים סביבה, ואז בשכיחות הולכת ופוחתת בשומרון, בשרון ואף בשטחי ממלכת יהודה: בירושלים וסביבתה (תל א-נצבה בחבל בנימין ואבו גוש), ובשפלה עד לצפון הנגב (חורבת עוזה).
בימי הבית השני שימש הכינוי "כותי" – על שם אחת מקבוצות הגולים – שם גנאי לשומרונים, כפי העולה מכתביו של יוסף בן מתתיהו המכנה את סנבלט החורני, מנהיג השומרונים בימי שיבת ציון, "כותי לפי גזעו".
גם בבשורה לפי מתי, ישו הורה שלא להטיף לגויים או שומרונים אלא ליהודים בלבד.
ייתכן שהסיבה שלאחר תקופת המקרא התייחסו לכל קבוצות הגולים בשם "כותים", אף שלא כולם היו כותים מהעיר כותה, היא שהכותים היו הקבוצה המשמעותית ביותר מבחינה מספרית בקרב הגולים.
על פי המתואר בדברי חז"ל, הכותים הקפידו על שמירת מצוות התורה שבכתב, אך כפרו בסמכותם של חכמי התורה שבעל פה לפרש את התורה.
הכותים גם הכריזו על הר גריזים כמקום שבו בחר ה' לבנות לו בית, ולכן מקדשם הוצב שם.
לטענת חז"ל, בשלב כלשהו הייתה שם דמות יונה שאליה היו עובדים.
השומרונים רואים עצמם צאצאי שבטי אפרים, מנשה ולוי שנותרו בארץ לאחר גלות עשרת השבטים, ותולים את הקרע בינם לבין היהודים בהתרחשויות שאירעו בימי עלי הכהן.
ממחקרים גנטיים עולה כי לשומרונים ולבני רוב העדות היהודיות ישנו מקור אבהי משותף, ובהתאם לכך הציעו החוקרים שמוצאם נעוץ בשילוב של שארית הפליטה של שבטי ישראל הצפוניים שהתערבו באוכלוסיות נוכריות שהוגלו לשומרון.
גולו ברג הוא מנצח גרמני.
גולו ברג, נולד בויימאר ובאותה עיר רכש את השכלתו המוזיקלית באוניברסיטת פרנץ ליסט.
עוד הוסיף ללמוד בכיתות אמן בהדרכתם של לורין מאזל, מיכאל גילן, גרד אלברט, דימיטרי קיטינקו ומנצחים אחרים.
כשהיה בן 21 התמנה למנהל האמנותי של בית האופרה במקלנבורג ונמנה אז עם קבוצה נבחרת של מנצחים צעירים בעולם ששימשו כמנהלים אמנותיים.
בתפקידיו הבאים היה מנהל אמנותי ומנצח ראשי של בית האופרה בעיר הוף שבוואריה ושל תזמורת העיר הוף; מנהל מוזיקלי של תיאטרון אנהלט בדאסו ושל התיאטרון במערב פומרניה.
מאז שנת 2017 גולו ברג הוא המנהל המוזיקלי הראשי של העיר מינסטר.
לאורך השנים הוא הקליט לערוצי רדיו רבים בהם רשות השידור של גרמניה התיכונה, רשות השידור של מערב גרמניה וטוקיו FM.
הקלטותיו בחברת CPO זכו למיקום גבוה במדרג ההקלטות של העיתונות המקצועית.
בשנת 2008 ראתה אור בחברת ARTHAUS הקלטה של האופרה "טריסטן ואיזולדה" של וגנר בניצוחו.
קריירת הניצוח של גולו ברג ציינה לא מכבר מחצית יובל שנים שבמהלכן הוא פיתח רפרטואר קונצרטנטי עשיר ומגוון.
הוא מתמקד בעיקר ביצירות חדשות כפי שמעידות עשרות רבות של הקלטות של ביצועי בכורה עולמיים בניצוחו.
כמנצח אופרות מבחר היצירות שלו נרחב והוא ניצח על הפקות בבתי האופרה של אסן, לייפציג, קלן, מנהיים, סנט גאלן ואחרים.
בנוסף להפעותיו כמנצח אורח של תזמורות רבות בגרמניה ובארצות אחרות באירופה, גולו ברג מרבה לנצח על תזמורות ביפן בהן תזמורת המטרופולין של טוקיו והתזמורת הסימפונית של טוקיו.
לציון יום ההולדת המאה של התזמורת הסימפונית של מינסטר, הוא ניצח על הפקת "כרמינה בוראנה" בהשתתפות 600 זמרי מקהלה בהופעה שהתקיימה בכיכר השוק (פרינציפלמרקט) ביוני 2019 לפני קהל של 5000 מאזינים.
באוגוסט 2019 ראתה אור בחברת CPO הקלטה בניצוחו של יצירות רבות לתזמורת מאת פריץ פולבאך, מייסדה של התזמורת הסימפונית של מינסטר.
מתחם רב תכליתי "גוליבר" (באוקראינית: Багатофункціональний комплекс Гулівер) הוא מרכז עסקים הממוקם בכיכר הספורט בקייב.
זהו הבניין השני בגובהו בקייב ובאוקראינה.
המתחם מורכב משני בלוקים: מרכז עסקים בן 35 קומות ומתחם בילוי בן 10 קומות.
"גוליבר" הוא מרכז קניות ובידור רב תכליתי בשטח כולל של למעלה מ-150,000 מ"ר, המחולק לשני בלוקים.
הבלוק הראשון: אזור קניות ובילוי, הממוקם ב-10 קומות, ומבנה בן 6 קומות מעל מתחם הבילויים.
התשתית של מתחם הקניות והבילוי מכילה: סופרמרקט תת-קרקעי בשטח של מעל 9000 מ"ר, חנויות ממוקמות גם ב-4 הקומות הראשונות, באולינג, קולנוע, אזור משחקים לילדים, מסעדות, מכוני יופי, מועדון כושר, בריכה באורך 25 מטר.
הבלוק השני: מרכז עסקים בן 33 קומות (35 קומות עם קומות טכניות), המורכב משטחי משרדים ברמה גבוהה.
גוליבר מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1934 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
זהו הסרט ה-66 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והרביעי שיצא באותה שנה.
עלילת הסרט זהה לשל "עולם הענקים", אשר בשניהם מיקי מאוס מספר לאחייניו מאורעות שקרו לו על סמך ספרים שקרא קודם.
מיקי מאוס נראה לראשונה קורא את "מסעי גוליבר", רומן משנת 1726 מאת ג'ונתן סוויפט, בזמן שאחייניו העכברונים מעמידים פנים שהם מלחים.
לאחר מכן הוא מצטרף למשחק שלהם בכך שהוא מסתתר מתחת לשטיח, מעמיד פנים שהוא לוויתן.
לאחר שאחד מהם תוקע מזלג במיקי, מה שגרם ל"ספינה" שלהם להתמוטט, הילדים מתחילים לבכות.
מיקי מצליח להרגיע אותם על ידי כך שהוא מספר להם את מאורעות ליליפוט מתוך "מסעי גוליבר", מעמיד פנים שזה אירוע אמיתי שקרה לו על ידי גילום דמותו של גוליבר.
הסיפור מסתיים בכך שמיקי מציל את העיירה מעכביש ענקי (בעל פנים של פיט).
עם זאת, לאחר שסיפר את הסיפור, אחד הילדים משלשל עכביש מזויף המחובר לחכה מול מיקי, מה שמפחיד אותו מאוד.
עכביש ענקי – בילי שיטס
סרט קצר זה עובד מאוחר יותר כחלק מעולם נהר חסר-הזמן במשחק הווידאו "Kingdom Hearts II" כמשימה שבה סורה, דונלד דאק וגופי מגנים על העיירה מפני אויבים.
גוליילמו ויקאריו (באיטלקית: Guglielmo Vicario; נולד ב-7 באוקטובר 1996 באודינה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת השוער בקבוצת טוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג ובנבחרת איטליה.
ויקאריו גדל במחלקת הנוער של אודינזה.
בעונת 2014/15 הושאל לפונטנפרדה מהסרייה ד', במדיה ערך 30 הופעות ליגה.
ב-5 ביולי 2016 חתם ויקאריו בוונציה מהסרייה ד'.
הוא ערך 77 הופעות ליגה במדי המועדון, במסגרת סרייה ד', סרייה ג' וסרייה ב'.
ב-17 ביולי 2019 חתם ויקאריו על חוזה לחמש שנים בקליארי מהסרייה א'.
ב-25 ביולי הושאל למשך עונה אחת לפרוג'ה מהסרייה ב'.
הוא ערך 37 הופעות ליגה במדי המועדון.
בעונת 2020/21 שימש ויקאריו כשוער שני בקליארי.
ב-28 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על קרמונזה במסגרת קופה איטליה.
ב-14 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 0–1 לאינטר מילאנו במסגרת המחזור ה-30. בסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-9 ביולי 2021 הושאל ויקאריו למשך עונה אחת לאמפולי מהסרייה א'.
ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–4 על ויצ'נצזה במסגרת קופה איטליה.
ב-21 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בהפסד 1–3 ללאציו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
הוא ערך 38 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-18 ביוני 2022 חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-27 ביוני 2023 חתם לחמש שנים בטוטנהאם הוטספר.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 2-2 נגד ברנטפורד.
ויקאריו קיבל זימון לסגל נבחרת איטליה לראשונה בספטמבר 2022 לקראת משחקי הנבחרת נגד נבחרות אנגליה והונגריה במסגרת טורניר ליגת האומות לעונת 2022/23 בהם לא לקח חלק.
ב-24 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת מסגרת משחק ידידות נגד נבחרת אקוודור ושמר על שער נקי במשחק אותו ניצחה איטליה 0-2.
נכלל בסגל נבחרת איטליה לטורניר יורו 2024 ולא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת שהודחה בשמינית הגמר.
גולוס היה יומון פוליטי וספרותי שראה אור בסנט פטרסבורג בירת האימפריה הרוסית בין השנים 1863–1883. למעט שלוש הפסקות כפויות שבהן נמנעה הדפסתו בידי הממשלה הרוסית למשך כחצי שנה.
העיתון נוסד בידי אנדריי אלכסנדרוביץ' קרייבסקי שערך במקביל את כתב העת (תחת הנהגתו, הירחון) רב השפעה אטצ'סטווני זפיסקי ().
גולוס תמך ברפורמות ליברליות וקפיטליסטיות ברוסיה, הביא לקוראיו חדשות בינלאומיות אך גינה את התקשורת המערבית שאותה מצא מעודדת מהפכנים רוסיים.
הקו הרשמי של העיתון היה בעד ביצוע רפורמות הדרגתיות בתחום הכלכלי ובמערכת החינוך מבלי לערער את הממשל.
בין הכותבים בגולוס: ההיסטוריון וסילי בילבסוב שהיה העורך הראשי (1871–1883); הכלכלן ולדימיר בזוברזוב ; המבקר הספרותי היהודי המומר אברהם אורי קובנר, העיתונאי והמחזאי ולדימיר זוטוב ; מבקר הספרות ארסני ודנסקי והמשורר הרוסי הרדיקלי אלכסיי פלשצ'ייב .
"גוליבר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1973 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה העשירית באלבומו השמיני של הצמד, ישראל שלי חוגגת.
"גוליבר" נכתב והולחן על ידי אהוד מנור וקובי אשרת, שגם הפיק אותו.
ב-5 בפברואר 1973 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום ה-14. הוא המשיך לצעוד בדירוג שבעה שבועות רצופים עד שב-19 במרץ התמקם במקום הראשון, שם שהה שבועיים רצופים.
ב-30 באפריל, לאחר אחד-עשר שבועות צעידה רצופה, יצא מהדירוג השבועי.
גם במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע למקום הראשון.
במצעדי סוף השנה של קול ישראל ושל גלי צה"ל דורג במקום השישי וה-17 בהתאמה.
גולהא (בפרסית: گلها; בתרגום לעברית: "פרחים") הייתה תוכנית רדיו בין השנים 1956 עד 1979 בתחנת "רדיו טהראן", שהייתה בבעלות ממשלת איראן.
התוכנית כללה 1,578 תוכניות רדיו המורכבות מכ-847 שעות של מוזיקה ושירה.
תוכניות הרדיו של גולהא מורכבות מפרשנות ספרותית עם דיקלום שירה, מושרת בליווי מוזיקלי ומשולבת בקטעי סולו מוזיקליים.
במשך 23 השנים שבהן שודרו תוכניות אלו, הוזמנו להשתתף מבקרי הספרות הבולטים של איראן, מדקלמי שירה, זמרים, מלחינים ומוזיקאים.
תוכניות גולהא מורכבות ממספר סדרות נפרדות של תוכניות בעלות דגש מעט שונה בתוכן.
התוכניות נקראות: גולהא-י ג'אווידאן, ברג-י סבז, גולהא-י רנגארנג, גולהא-י תאזה ויכ שאח'ה גול.
התוכניות היוו דוגמה למצוינות בתחום המוזיקה ודוגמה של ביטוי ספרותי, תוך שימוש ברפרטואר של למעלה מ-250 משוררים פרסיים קלאסיים ומודרניים, וקבעו אמות מידה ספרותיות ומוזיקליות שעדיין מסתכלים עליהן בהערצה באיראן כיום ומיוחס על ידי חוקרים ומוזיקאים כאנציקלופדיה של מוזיקה פרסית ושירה פרסית.
תוכנית גולהא שודרה בתחנת רדיו בבעלות ממשלתית, והגיעה לסיומה עם בוא המהפכה הפוליטית האיראנית ב-1979, מכיוון שבמהלך השנים המוקדמות שלאחר 1979, מוזיקה ושירה נחשבו ככלי כנגד המהפכה.
רבים מאמני גולהא היגרו לצמיתות מאיראן ורבים שנותרו הפסיקו להופיע בציבור במשך מספר שנים.
בין כוכבי התוכנית היו זמרות רבות.
לאחר המהפכה, השלטון הוציא מחוץ לחוק שירת סולו של נשים.
נשים היו חופשיות להמשיך לנגן בכלי נגינה, ולשיר במקהלות, ולשיר סולו מול קהל שכולל רק נשים, אך נאסרה הקלטת שירת סולו נשית.
הומיון חורם, כנר שהיה אחד מנגני גולהא, הגיב 25 שנים לאחר סיום התוכנית: "יש לראות בתוכניות גולהא אוצר שמע של ממש בהיסטוריה של המוזיקה הפרסית המסורתית.
בהתחשב במאמצים המדהימים שהושקעו בהפקת התוכניות הללו והשפעתן החזקה על החברה, הן עדיין נחשבות היום למשאב הטוב ביותר עבור המוזיקה שלנו.
ראוי וחשוב מאוד שתוכניות אלו ישמרו ויעברו לדורות הבאים".
בשנת 2005 ג'יין לואיסון, חוקרת במחלקה למוזיקה של בית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) באוניברסיטת לונדון, החלה לערוך עבודת מחקר ארכיונית של תוכניות גולהא, שעזרה להקים את "פרויקט גולהא".
ארגונים אחרים התומכים בפרויקט גולהא כוללים את בית הספר ללימודי מזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון, המכון הבריטי ללימודי איראן, ארגון המורשת האיראנית בלונדון והספרייה הבריטית.
גולם הוא השלב השלישי בהתפתחות של חרקים מתת-מחלקה בעלי גלגול מלא.
שלב הביצה המוטלת על ידי הנקבה בצברים או בודדים.
לאחר מספר ימים עד מספר שבועות, זחלים מגיחים מהביצים.
הזחלים אוכלים כמויות הגדולות פי כמה ממשקל גופם.
כשהם מגיעים לגודל מסוים, או כשתקופה מסוימת בשנה מגיעה, הזחלים מתגלמים, לרוב במקום מוגן (מתחת לאדמה כמו זחלי הדובון המנומר למשל).
השלב השלישי בחייו של חרק בעל גלגול מלא הוא הגולם.
הזחל בסוף שלב התפתחותו הופך לגולם.
אצל חלק מהחרקים הגולם עוטה מעטה קשיח בתוכו עובר הזחל שינוי לחרק בוגר.
חלק מהגלמים עוטים מעטה קורים שהזחל טווה לפני ההתגלמות.
הגלמים משמשים סביבה מוגנת בה גוף הזחל מתפרק ומורכב מחדש בצורת הבוגר.
לאחר זמן, היכול להתקצר עד כדי שבועיים, או להתארך עד כדי מספר חודשים (במקרה של דיאפאוזה), הבוגר מגיח מהגולם.
תקופת הגולם יכולה להתקצר עד כדי שבועיים, או להימשך חודשים רבים במקרה של דיאפאוזה, בה הגולם נשאר בתרדמת למשך הקיץ או החורף, והבוגר מגיח בסתיו או באביב.
פרפרים לרוב מגיחים בשעות הבוקר, בעוד יתושים מגיחים לרוב בערב או בלילה.
הגלמים הם לרוב חסרי יכולת תנועה והגנה על עצמם.
הזחל לרוב מתגלם במקום לא בולט, למשל בין צמחים, בין עלים, על גדרות, קירות וכו'.
הגלמים של טוואי המשי, טוואי הברוש, טוואי הארכובית, שבתאי השקד ודו-זיפן הצפצפה נמצאים בתוך פקעות מעל פני האדמה.
הגלמים של טוואי גדול וטוואי התלתן נמצאים בתוך פקעות מתחת לפני האדמה.
במקרים שונים, כמו בגלמים מסוימים של רפרפים ותנשמיות שונות, הגלמים נמצאים מתחת לפני האדמה, במעין תא עריסה המורכב מגרגרי אדמה מהודקים על ידי הפרשה נוזלית.
גלמים הנמצאים במקומות לא מוסתרים, מוסווים על ידי צבעיהם הדומים לרקע בו הם נמצאים.
כך במקרים של לבנין הכרוב הגדול, לבנין הכרוב הקטן, לבנין משויש וקיסרית הקטלב.
במקרים אחרים הגלמים מוסווים בכך שהם נצמדים לענפים וקוצים, כמו גלמים של לבנין מזרחי ולבנין ירוק הפסים.
יש חרקים המתגלמים בתוך מבנים הגנתיים, כמו הססתיקיים, המתגלמים בתוך מעין תיק המורכב מגזרי ענפים יבשים או גרגרי חול שהזחל בונה סביב עצמו לאחר בקיעתו מהביצה, נושא אותו כל הזמן, ולבסוף מתגלם בו.
ישנם חרקים המוגנים על ידי נמלים בשלב הגולם.
אחרים יכולים להפיק קולות ולרטוט כדי להרתיע טורפים.
מינים מעטים מפרישים רעל מתוך הגולם.
מטווה משי הנטווה על ידי זחלי עשים רבים כהגנה לגולם.
מגוון הפקעות בעולם נע בין שקופות לאטומות, רכות לקשיחות, מורכבות משכבה אחת או רבות, צבעוניות או לא.
סוג הפקעת נקבע על ידי הזחל שטווה אותה.
הפקעות יכולות להכיל שערות שהזחל השיר, ואם השערות מגרות, כי אז גם הפקעת תהיה מגרה למגע.
יש זחלים המוסיפים לפקעת ענפים קטנים, הפרשות או חתיכות צמחים כמסווה מפני טורפים.
חרקים המתגלמים מפקעת צריכים גם לצאת ממנה, ויש לכך מספר שיטות:
הבוגר קורע את דרכו החוצה מהפקעת.
הבוגר מפריש חומר מסוים שמרכך את הפקעת.
הזחל טווה את הפקעות עם נקודות תורפה המאפשרות את פתיחתן מבפנים.
הזחל טווה חורי יציאה המאפשרים מעבר לכיוון אחד בלבד.
בני האדם משתמשים בפקעות של טוואי המשי כמקור להפקת משי.
גולם היה השם שניתן לשלושה מחשבים שנבנו במכון ויצמן למדע ושימשו את צורכי המחקר במכון ובמרכזי מחקר ישראליים אחרים.
בתחילת 1960 החלה המחלקה למתמטיקה שימושית, שבראשה עמד חיים לייב פקריס, בתכנון מחשב חדש, שיחליף את מחשב "ויצק" שהחל לפעול בשנת 1955. תחילה כונה המחשב "ויצק 2", אולם בעצתו של חוקר הקבלה, פרופ' גרשם שלום, ניתן לו השם "גולם", שהובן כמתייחס אל הגולם מפראג.
לראש פרויקט הגולם מונה שמואל רוכמן, שהגיע למטרה זו מארצות הברית.
לצדו של רוכמן עמדו בראש הפרויקט צבי ריזל, מראשי פרויקט "ויצק", מירון מלמן, מהנדס שעלה מארצות הברית, וירוחם גינת, כמפקח טכני.
"גולם א" החל לפעול ב־29 בדצמבר 1963. הצלחתו הביאה להחלטה לבנות מחשב נוסף, זהה, שהחל לפעול ב־1966.
תכנונו של הגולם התבסס על זה של המחשב "איליאק 2" שנבנה באוניברסיטת אילינוי, תוך הכנסת שיפורים אחדים, ובפרט הקטנת נפח המחשב וצריכת האנרגיה שלו פי עשרה.
ל"גולם א" היה גודל מילה גדול במיוחד של 75 סיביות.
החומרה ביצעה חישובים בשיטת "נקודה צפה", שבה סיבית אחת לסימן, 10 סיביות למעריך ו־64 סיביות למנטיסה.
התאפשר גם חישוב במילה כפולה, שבה 128 סיביות למנטיסה.
גודל הזיכרון הגיע ל־32K מילים (לעומת 4K מילים ב"ויצק").
מהירות החישוב של "גולם א" הייתה גדולה פי מאה מזו של קודמו, "ויצק".
בשנת 1967 החל תכנונו של "גולם ב", והוא החל לפעול בשנת 1974, והחליף את מחשבי "גולם א" שקדמו לו.
"גולם ב" סיים את פעולתו בשנת 1983.
ל"גולם ב" היה גודל מילה של 64 סיביות (פחות משל "גולם א", אך אף זו מילה גדולה יחסית).
גודל הזיכרון הגיע ל־128K מילים.
כקודמיו שימש גם "גולם ב" לעיבודים מדעיים, בהתאם לצורכי המחקר של המחלקה למתמטיקה שימושית ומחלקות אחרות.
"ויצק" נבנה בתקופה שבה מחשבים טרם היוו מוצר תעשייתי נפוץ, ובנייה עצמית של מחשב הייתה הדרך העיקרית להשגתו.
הגולם נבנה מאוחר יותר, ולמעשה כבר בשנת 1963, זמן מה לפני הפעלתו של "גולם א", נרכש למכון ויצמן מחשב CDC 1604 - המחשב הראשון מתוצרת קונטרול דאטה שנמכר מחוץ לארצות הברית.
הגולם היה זול במידה ניכרת מהחלופות שניתנו לרכישה, ותכנונו ובנייתו היוו פעילות מחקרית בפני עצמה.
לשלושת מפתחיו של "גולם א", שמואל רוכמן, צבי ריזל ומירון מלמן הוענק פרס רוטשילד.
בנימוקי הפרס נאמר, בין השאר, "שלושת המדענים קיבלו במשותף את הפרס בהנדסה על התכנון המתוחכם של המחשב האלקטרוני במכון ויצמן, אשר עורר את קנאתם של מוסדות מחקר גדולים בעולם".
"גולם ב" סיים את תקופת בניית המחשבים במכון, ולמעשה כבר במקביל לו, ואף במקביל ל"גולם א" פעלו במכון מחשבים שנרכשו מיצרנים מסחריים, כגון יבמ ודיגיטל.
דרכו של המכון בבניית מחשבים לשימוש עצמי הייתה ייחודית לו בישראל, אם כי הייתה מקובלת באותה עת גם באוניברסיטאות מובילות בעולם.
בפולקלור, גולם הוא גוש של חומר דמוי אדם שיודעי תורת הנסתר הפיחו בו רוח חיים על ידי אמירת שמות קדושים ועל ידי כתיבת המילה "אמת" על מצחו.
כותבי המאה ה-18 קראו ל"אדם" כזה בשם "גולם".
אגדה יהודית מספרת כי את הגולם היו יוצרים בשעה קשה לעם ישראל, לאחר שרבנים היו שומעים קול ממרום הקורא את זעקתם של היהודים.
אחת הגרסאות ליצירת הגולם, היא על ידי כך שהיו כותבים את השם המפורש על פיסת נייר, ומניחים אותה בפיו של גוש החומר.
אחר כך היו רושמים את המילה "אמת" על מצחו.
כאשר היה צורך להפסיק את פעולת הגולם נמחקה האות א', והוא נותר "מת".
בספרות היהודית מצויים מעט מאוד טקסטים אותנטיים על גלמים.
על פי המסורת הקיימת הגלמים אינם בעלי יכולת דיבור.
על פי פרופ' משה אידל בתרבות האירופאית מופיעים שלשה טיפוסי גולם:
גולם שמתואר כעבד שמשמש את אדונו וכפוף לו באופן מוחלט
גולם כזה עלולות להיות בו תקלות, ויש צורך להשביתו בשל כך
בדומה לסיפורים על המפלצת של פרנקנשטיין.
גולם שמקבל חיות משל עצמו, ואף מגיע למלחמה בינו לבין יוצרו
אידל מצא כי ישנם ביהדות שני סוגי גלמים:
בספרות האשכנזית היה גולם שעשוי מעפר וקיומו היה תלוי בשמות קדושים שנכתבים על קלף
בספרות הספרדית ישנו מודל אחר של גולם שעשוי ממתכת, וששואב את כוחו מהשפעה אסטרלית של הכוכבים
אנשים שמסופר עליהם שיצרו גולם
הספר של"ה מצדד באפשרות שהשבטים (בני יעקב) בראו נקבה על ידי צירוף אותיות מספר יצירה.
בתלמוד מסכת סנהדרין סה ב, מסופר:
בסיפור זה נברא הגולם מעפר (אדמה).
על פי הכתוב לא ניתן לדעת האם הגולם היה חסר יכולת דיבור, או שהיה בעל יכולת כזו אבל לא רצה להשיב.
או, כפי שכתב ליבס במאמר "גלם בגימטריא חכמה", הוא השיב אך לא בנימוס.
צדיקים היו יכולים ליצור לעצמם גם גולם בצורת בעל חיים, מסופר כי רבי חנינא ורבי אושעיא ישבו בערב שבת ולמדו בספר יצירה.
כאשר חשו רעב, בראו לעצמם עגל ואכלו אותו.
המלה "כל" מתארת שמעשה זה נעשה כל ערב שבת.
לפי ליבס, מעשה זה נועד לאפשר להם להמשיך ללמוד בספר היצירה מבלי להיות מוטרדים בהשגת אוכל.
במגילת אחימעץ (1054) מסופר על רבי חננאל בן אמיתי, בן המאה התשיעית מהעיר אוריה בדרום איטליה, שהֶחֱיָה מת בכוח קלף, ובכוח הקלף השיבוֹ למתים: .
רבי יוסף שלמה דלמדיגו, בספרו "מצרף לחכמה" משנת 1629, סיפר: "וכן אמרו על ר"ש בן נבירול שברא אשה והייתה משרתת לו, וכאשר הלשינוהו למלכות הראה להם שלא הייתה בריאה והחזירה לקדמותה לחתיכות וחוליות עץ שמהם נבנית.
וכדומים הרבה שמועות בפי הכל ובפרט בארץ אשכנז"." במקורות אחרים מסופר שיצר לעצמו שפחה על ידי ספר יצירה.
בפירוש המיוחס (ככל הנראה בטעות) לרב סעדיה גאון על ספר יצירה מסופר:
אגדה מסוימת מספרת על רבי שמואל החסיד שייצר לעצמו גולם שליווה אותו בנסיעותיו ושימש אותו.
רבי ידידיה טיאה וייל כתב בלבושי בדים שרבי אביגדור קרא יצר גולם, יכול להיות שממנו התחיל הסיפור על הרב מפראג שיצר גולם ומאוחר יותר התגלגל למהר"ל.
אגדת הגולם המפורסמת ביותר היא אגדת הגולם מפראג.
אגדה זו מספרת על גולם שרבי יהודה ליווא, המהר"ל מפראג, הפיח בו רוח חיים בתקופת עלילות הדם המפורסמות.