tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דזירה מלווה לו לצורך כך כסף, אשר אותו חסכה כדי לקנות לו מדים חדשים.
אלא ששהותו של נפולאונה בפריז מתארכת, ועד מהרה הוא מתחיל לכנות את עצמו במכתביו בשם צרפתי יותר - נפוליאון.
דזירה מנחשת שהוא פגש בינתיים אשה אחרת, וללא ידיעת משפחתה היא נוסעת לפריז ונכנסת אל סלונה של מאדאם טאליין - מקום החברה הגבוהה של פריז.
לתדהמתה, נפוליאון מודיע שם בפומבי על אירוסיו לז'וזפין דה בוארנה העשירה ורבת ההשפעה, אשר מבוגרת ממנו כמה שנים.
דזירה הנדהמת מנפצת כוס משקה על שמלתה של ז'וזפין ונמלטת מהמקום.
דזירה מנסה להתאבד בקפיצה לנהר, אולם חייה ניצלים בידי גנרל שקט וגבה קומה בשם ז'אן בטיסט ברנדוט.
ברנדוט לוקח את דזירה לסיבוב במרכבה כדי להרגיע אותה, ובתוך כדי כך מציע לה להינשא לו.
דזירה אינה דוחה את ההצעה, אך גם אינה מקבלת אותה.
היא עוברת לגור עם אחותה ז'ולי ובעלה.
נפוליאון הופך כעת למצביא מצליח, וז'וזף יוצא מטעמו למשימות מנהליות שונות באיטליה.
דזירה פוגשת את נפוליאון שוב מספר פעמים, אולם בעוד נפוליאון מנסה להישאר עמה בקשרי ידידות ואף מציע לה כמה מהגנרלים שלו כבעלים, דזירה מביעה כלפיו רגש של סלידה.
בסופו של דבר היא פוגשת שוב את ברנדוט באירוע אקראי בפריז.
הם מזהים זה את זה מיד, ודזירה מביעה את רצונה להינשא לו.
ברנדוט הופך לשר המלחמה ולאחד האנשים החזקים ביותר בצרפת.
היא יולדת לו בן אחד - אוסקר.
בינתיים, נפוליאון חוזר ממסע מלחמה כושל בארץ ישראל, ומתקבל בצרפת כגיבור.
מסתובבות שמועות על כך שהוא מתכנן הפיכה.
ברנדוט נפגש עם אנשים, הן מצד מחנהו של נפוליאון, והן מצד קבוצת הגנרלים המתנגדים לו, ובראשם הגנרל מורו המבקשים את תמיכתו.
אולם ברנדוט הוא שומר חוק, ומסרב לסייע לאי מי מהצדדים ללא פקודה מפורשת מהשלטונות.
בסופו של דבר, בהפיכת 18 בברימר תופס נפוליאון את השלטון בצרפת וממנה את עצמו ל"קונסול ראשון".
נפוליאון ממנה את ברנדוט למרשל צרפת, ויוצא למסעות מלחמה אשר בהם לוקח ברנדוט חלק פעיל.
ב-1804 הוא מכתיר את עצמו כקיסר צרפת.
במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית, ברנדוט לוכד יחידות צבא שוודיות.
הוא מגלה יחס והוגן ואדיב אל השוודים השבויים, ועד מהרה זוכה לתהילה רבה בשוודיה.
ב-1810 מופיעים בביתם של דזירה וברנדוט בהפתעה בני אצולה שוודים, ומודיעים לברנדוט כי קרל השלושה עשר, מלך שוודיה החולני וחשוך הילדים בחר בו כיורש העצר שלו.
ברנדוט מקבל את ההצעה, והוא ודזירה מוותרים על אזרחותם הצרפתית ותאריהם הצרפתיים.
ברנדוט משנה את שמו לשם קרל יוהאן, ודזירה נקראת בקרב השוודים "דזידריה".
הם נוסעים לשוודיה, אולם בעוד שברנדוט מצליח להשתלב היטב בפוליטיקה השוודית ומתחיל לשפר את מצבה הכלכלי והצבאי של שוודיה, הרי שדזירה אינה מסתגלת לחיי החצר בעלת הכללים הנוקשים והמיושנים.
היא סובלת מהצקות מצד נשות משפחת המלוכה השוודית ובראשן הדוויג אליזבת שרלוטה מהולשטיין-גוטורפ אשר אינה מחבבת אותה בעליל.
לפיכך, היא חוזרת לפריז ומותירה את בעלה ובנה בשוודיה.
במהלך מלחמת הקואליציה השישית, דזירה נקרעת בין רגשותיה הצרפתיים לנאמנותה כלפי בעלה ואזרחותה החדשה.
צרפת יוצאת למלחמה באימפריה הרוסית, וברנדוט בוחר לעמוד לצדה של רוסיה.
הוא מייעץ עצות לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, ומסייע לו להנחיל תבוסה מוחצת לנפוליאון ולשבור כליל את הגרנד ארמה.
לאחר מכן הוא מוביל את הצבא השוודי לקרב נגד הצרפתים, וממלא תפקיד חשוב בקרב לייפציג.
קרב זה משפיע עליו קשות, כיוון שנפוליאון העמיד מולו בכוונה תחילה את הגדודים הוותיקים שלו אשר עליהם פיקד בעבר.
לאחר הקרב הוא נעלם במפתיע, וחוזר כדי להשתתף במצעד הניצחון בפריז לצדם של הרוסים, הפרוסים והאוסטרים.
נפוליאון מקבל על עצמו גלות.
גם לאחר מכן, דזירה מסרבת לחזור עם ברנדוט לשוודיה ונותרת בפריז.
בעוד קונגרס וינה מתכנס, נפוליאון חוזר במפתיע ומתחיל את שלטון מאה הימים.
שוב נמצאת צרפת במלחמה, ודזירה קולטת אל ביתה אנשים רבים מבית בונפרטה החוששים מכוחות בעלות הברית המתקרבים.
נפוליאון מובס בקרב ווטרלו, והאנגלים והפרוסים מתקרבים אל פריז.
נפוליאון רוצה לגייס צבא של מאות צעירים שיגנו על פריז עד האיש האחרון.
בביתה של דזירה מופיעה משלחת של נציגי העם הצרפתי הכוללת את פושה, טליראן והמרקיז דה לה פאייט, המפצירים בה להשפיע על נפוליאון לחשוב בהגיון ולהפסיק להמיט סבל על צרפת.
דזירה מסכימה, ונפגשת עם נפוליאון, אשר שמח בעליל לפגוש אותה.
הוא מקשים לדבריה, נותן לה את חרבו ומסגיר את עצמו בידי האנגלים.
דזירה מביאה את החרב לביתה, ולה פאייט מציג אותה בפני המוני העם בפריז כגיבורה שהביאה את השלום.
למרות זאת, היא מסרבת ללכת לשוודיה.
ב-1818 מת המלך קרל השלושה עשר, וברנדוט מוכתר כקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה.
דזירה עדיין אינה מוכנה לחזור, אולם להוטה לפגוש את בנה, אוסקר.
היא מצליחה להיפגש עמו באאכן במסווה, אולם הוא מזהה אותה ומפציר בה לחזור לשוודיה למען אביו אשר נעשה פרנואידי ושלטונו בשוודיה הולך ומתערער.
דזירה נכנעת לבקשותיו, והוא נענה לבקשה שלה ונישא לז'וזפין מלוכטנברג - נכדתה של יריבתה הוותיקה ז'וזפין דה בוארנה.
הספר מסתיים כאשר דזירה מוכתרת רשמית כמלכת שוודיה.
דזירה הוא סרט אמריקאי של פוקס המאה ה-20 המספר את סיפורה של דזירה קלארי, מי שהייתה ארוסתו של נפוליאון בונפרטה ובהמשך נישאה למצביא ז'אן בפטיסט ברנדוט, שהיה מאוחר יותר לקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה.
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם מאת אנמרי סלינקו.
הסרט בוים בידי הנרי קוסטר עם מרלון ברנדו בתפקיד נפוליאון וג'ין סימונס בתפקיד דזירה.
הסרט נחשב להצלחה מסחררת והיה מועמד לשני פרסי אוסקר.
הסרט מתחיל ב-1794, עת דזירה קלארי מכירה לראשונה את בני משפחת בונפרטה.
אחותה ז'ולי נישאת לז'וזף בונפרטה, ודזירה מתארסת עם נפוליאון בונפרטה.
בהמשך נפוליאון עוזב את דזירה לטובת ז'וזפין דה בוארנה.
דזירה מנסה להתאבד, אולם חייה ניצלים בידי הגנרל ז'אן בטיסט ברנדוט אשר מציע לה להינשא לו.
דזירה דוחה את ההצעה, אולם כעבור כמה שנים פוגשת את ברנדוט בשנית ומקבלת אותה.
נפוליאון הופך לקיסר הצרפתים, וברנדוט ממונה למרשל צרפת.
בהמשך, מקבל ברנדוט הצעה מצד קרל השלושה עשר, מלך שוודיה החולני וחשוך הילדים, לקבל את משרת יורש העצר של שוודיה.
ברנדוט נענה להצעה, אולם דזירה בוחרת להישאר בפריז, ולפיכך נוטלת חלק במאורעות שמעצבים את התקופה.
מחוז משנה דזיארז'ינסק (בבלארוסית: Дзяржынскі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר דזיארז'ינסק.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה דזיארז'ינסק 33,383 בני אדם.
דזידריו דה סטיניאנו (באיטלקית: Desiderio da Settignano) היה כינוי של דזידריו דה ברטולומואו דִי פרצ'סקו דטו פרו (באיטלקית: Desiderio de Bartolomeo di Francesco detto Ferro); סביבות 1430 – 16 בינואר 1464) אומן איטלקי שפעל בתקופת הרנסאנס, אשר התמחה בפיסול.
דה סטיניאנו נולד בכפר סטיניאנו שליד פירנצה בצפון איטליה, למשפחת סתתים.
אביו מאו ושני אחיו פרנצ'סקו וג'רי היו גם הם פסלים, עם זאת ככל הנראה פחות מוכרים ממנו.
ב-1452 נכנס לגילדת פסלי העץ והאבן.
אומן אשר השפיע עליו רבות היה דונטלו.
בתקופתו הוא היה ידוע ומוערך כמוהו אך בימינו דה סטיניאנו פחות ידוע.
דה סטיניאנו הוכשר ככל הנראה בבית מלאכתו של רוסלינו.
ב-1455 כבר היה בעל מלאכה ליד גשר סנטה טריניטה יחד עם אחיו ג'רי.
דה סטיניאנו יצר פסלים ותבליטים רבים המייצגים דמויות וסצנות מהברית החדשה וכן פורטרטים.
בתקופתו פסלי ילדים ופרוטומות היו נפוצים מאוד בקרב האמנים וניתן לראות ביצירתו של האמן את ההשתתפות באופנה הזו.
יצירותיו של דה סיטיניאנו הוזמנו לארמונות בית מדיצ'י וכנסיות פירנצה, בהם בזיליקת סן לורנצו ובזיליקת סנטה קרוצ'ה.על פי וזארי דה סטיניאנו יצר את בסיס השיש עליו מוצב הפסל דוד של דונטלו.
חלק מיצירותיו הגיעו לאוספיו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
קיימות היום יצירות של דה סטיניאנו שלא הושלמו עד הסוף ככל הנראה בשל מותו בטרם עת בגיל 34. נראה כי פעילותו האמנותיות הסתכמה ב-12 שנים בלבד.
דה סטיניאנו השפיע על יצירות אנדריאה דל ורוקיו, רפאל ואף על לאונרדו דה וינצ'י.
דה סטיניאנו מופיע כפסל בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
כיום יש כ-40 פסלים ויצירות המיוחסות לדה סטיניאנו מוצגות במוזיאונים ברחבי העולם.
דזיאדי (בבלארוסית: Дзяды; ברוסית: Деды; בפולנית: Dziady; באוקראינית: Діди; בליטאית : Ilgės; ובלטבית: laiks Veļu) הוא מאורע סלאבי ובפרט בלטי בו מנציחים את האבות המתים.
פירוש המילה הפולנית, הבלארוסית, הרוסית והאוקראינית הוא "סבים" ולפעמים היא מתורגמת לאנגלית כערב האבות.
ההנצחה התקיימה פעמיים בשנה (באביב ובסתיו), אך כיום היא נערכת בדרך כלל בסוף אוקטובר.
במהלך החג הסלאביים מבצעים נסך (פולחן של מזיגת משקה, לרוב אלכוהולי, כמנחה לאלים) ואוכלים ארוחות פולחניות כדי לחגוג את החיים ואת נשמתם של האבות שהצטרפו לדזיאדי עם רדת החשכה.
בפולין החליפו את המסורת בסעודה נוצרית בשם זאדושקי; עם זאת, חגיגת הדזיאדי המקורית נמשכת בקרב הרודנוברים.
בבלארוס, הדזיאדי (Дзяды) התקיים בדרך בכלל בשבת האחרונה שלפני יום סנט דמיטרי שחל בסוף אוקטובר / תחילת נובמבר.
היום הוא נחגג ב-2 בנובמבר.
לליטאים וללטבים יש סעודה דומה, הנקראת "Ilgės או Veļu laiks".
יש לה שורשים בתקופות פגניות, והוא שונה מעט מהדיזאדי הסלאבי.
בשנת 1988 החזית העממית הבלארוסית (Belarusian Popular Front) שהוקמה, יזמה את החייאת המסורת בבלארוס.
בנוסף, ביום זה מתקיימת עצרת בקוראפאטי בפאתי מינסק, לזכר קורבנות הדיכוי הפוליטי הסובייטי.
הממשל הקומוניסטי של המדינה באותה התקופה התנגד בתוקף ליוזמה, אך עם זאת, החזית העממית הבלארוסית ותנועות אחרות בבלארוס המשיכו את המסורת.
רוב החלק השני של הפואמה "Dziady" מאת אדם מיצקביץ' (שפורסמה בשנת 1823) מתארת את סעודת הדזיאדי המאורגנת בימינו בבלארוס, שהייתה פופולרית בקרב רותנים וליטאים בתקופת חבר העמים הפולני-ליטאי.
דזם (בהולנדית: Desem, "מחמצת") הוא סוג בצק מקדים המיוצר מקמח חיטה מלא, מקמח כוסמין או מדגני מורשת לסוגיהם (כגון קמוט, דורום או אמר) ומים.
הלחם המופק מדזם הוא למעשה לחם מחמצת המורכב מ-100% דגנים מלאים ובעל ארומה אגוזית ומתקתקה יותר מלחם המחמצת הקלאסי והחמצמץ.
זוהי טכניקת התססה הנפוצה בצרפת שיובאה על ידי מהגרים בלגים.
מקור השם הוא בהולנדית ופלמית ומשמעותו הוא פשוט "מחמצת" או "תסס".
הטכניקה המובחנת המשמשת להכנתו הפכה את הדזם לבצק מקדים המובחן משיטות אחרות.
הדזם שימש לאורך ההיסטוריה על מנת להכין לחמים בריאים יותר ועשירים בחומרים מזינים.
התוצר הסופי - לחם המחמצת המופק מדזם, מכונה אף הוא "דזם".
הוא לחם אוורירי בהרבה מלחמים הדומים לו ובעל קרום פריך וטעמים אגוזיים.
הוא נשמר לאורך זמן וקל במיוחד לעיכול.
ההכנה הייחודית טמונה בתהליך ההתססה האיטי והאחסון המוקפד.
להבדיל ממחמצות קשות ובצקים מקדימים אחרים, התססת הדזם אינה מושפעת מאוויר ובקטריות בסביבתו, אלא אך ורק מהבקטריות המצויות בדגנים העשירים המשמשים להכנתו.
כדי לממש זאת, בצק הדזם נקבר בכלי קמח ומתפתח כשהוא מכוסה בקמח לאורך כל תהליך ההכנה.
גם טמפרטורת ההכנה הנמוכה יחסית למחמצות - 10–17 מעלות, מאפשרת צמיחה איטית ובמינימום חשיפה.
במקרים רבים, הדזם מספק כוח התפחה עוצמתי בהרבה מזה של מחמצות נוזליות או קשות אחרות.
בשל התהליך המוקפד והמדויק, מומלץ להשתמש בקמחים אורגניים וטריים, שנטחנו באבן זמן קצר לפני ההכנה, כדי למצות את המיטב מיתרונותיו הקולינריים והבריאותיים.
הכנת הדזם מתחילה בהכנת בצק מקדים ב-80% הידרציה.
כלומר, עיסה אשר היחס בין הקמח למים הוא 4:1. את כדור הבצק הנוקשה, קוברים לאחר לישה אינטנסיבית בכלי קמח בטמפרטורה נמוכה.
יומיים לאחר מכן, יוצר הכדור מהקמח וניתן להבחין כי נוצר קרום נוקשה עליו מופיעים סדקים ובקיעים.
הקרום מקולף והתוך הרך והתוסס נחשף.
את הבצק המותסס, לשים אל תוך תערובת בצק טרייה באותו יחס.
תהליך זה חוזר על עצמו עוד פעם או פעמיים ולאחר מכן ניתן לשמור את הדזם בקירור ו"להאכילו" אחת לשבוע.
על ידי הפרשת חלק יחסי מהדזם והכנת בצק, יתקבל לחם בתהליך התססה טבעי המכיל שמרי בר ובקטריות טבעיות בלבד.
הכנת לחמי דזם דומה למדי במהותה להכנת לחמי מחמצת אחרים.
יש לאפות אותו בטמפרטורות גבוהות יחסית, של 200–240 מעלות, לחרוץ ולעשות שימוש באדים בשלב האפייה הראשוני.
טכניקת ההתססה גורמת לייצור מוגבר של חומצה לקטית המסייעת לתהליכי העיכול ולמניעת תהליכים דלקתיים.
המיקרוביום העשיר והמגוון של המחמצת משפר את האיזון החיידקי במעי ומגביר את ריכוז הבקטריות הידידותיות.
בנוסף, תהליכי ההתססה מפרקים את החומצה הפיטית בקמחים ומורידים את ריכוז הגלוטן והערך הגליקמי של הלחם.
דזמונד מייקל ביין הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת אורלנדו מג'יק בליגת ה-NBA, בעמדת הקלע.
בשנים הראשונות לחייו עבר מקומות מגורים בתכיפות גבוהה, יחד עם אימו מאריסה ואחותו.
בגיל שנתיים החל לגור עם הסבא-רבא והסבתא-רבתא שלו, שגידלו אותו בריצ'מונד, אינדיאנה, במהלך שנות ילדותו.
בגיל 13 גילה כי אביו, אטיינו אקיקו, מתגורר בניגריה.
כילד חווה הצלחה ספורטיבית בעיקר בענף הבייסבול, אם כי נמשך יותר לכדורסל.
הוא התמקד במשחק הבייסבול עד כיתה ח', כשהסבא-רבא שלו מאמן את קבוצתו, ולצד זאת שיחק גם בפוטבול ובכדורגל.
ביין שיחק כדורסל בבית הספר התיכון הקתולי סטון , בית ספר פרטי קטן בריצ'מונד, אינדיאנה.
בשנתו האחרונה בתיכון ניפק את השורה הסטטיסטית הטובה ביותר בין השחקנים במדינה, כשרשם ממוצעים של 30 נקודות, 11.5 ריבאונדים, 6.1 אסיסטים ו-3.2 חסימות למשחק.
בניצחון של קבוצתו על תיכון לינקולן, קבע שיא של קבוצת התיכון לנקודות ולשלשות במשחק, כשקלע 62 נקודות ותשע שלשות.
במהלך ארבע שנותיו בתיכון קלע סך של 1,991 נקודות, ועקף בכך את השיא שבו החזיק וודי אוסטין, "מר כדורסל של אינדיאנה" משנת 1988, למספר הנקודות הגבוה ביותר בליגת התיכונים במחוז ויין.
כמו כן זכה במדי התיכון בתואר השחקן המצטיין בטורניר Wettig Memorial.
בשנתו האחרונה בתיכון קיבל לראשונה הצעה מקבוצת הדרג הראשון של ליגת המכללות NCAA, כשקיבל פנייה מאוניברסיטת פורמן בדרום קרוליינה.
ב-12 במאי 2016 התחייב ביין לקבוצת TCU Horned Frogs של האוניברסיטה הנוצרית של טקסס.
אתרי הכדורסל המרכזיים העוסקים בדירוג כישרונות, 247Sports, ESPN ו-Rivals, לא דירגו אותו לפני כניסתו לליגת המכללות.
בשנתו הראשונה רשם בסך הכול ממוצעים של 7.1 נקודות ו-2.9 ריבאונדים, כשב-13 משחקים הוא פותח בחמישייה.
בשנתו השנייה, רשם ביין ממוצעים של 12.5 נקודות ו-4.1 ריבאונדים למשחק, כשאחוז הקליעה שלוש משלוש - 47.2% - הוא הגבוה ביותר בביג 12. בשנתו השלישית נבחר לחמישיית האול ביג 12 השנייה.
הוא רשם שיא קריירה במכללות של 34 נקודות במשחק העונה הסדירה של קבוצתו מול טקסס לונגהורנס, וקלע 30 נקודות מול נברסקה קורנהאסקרס בסיבוב השני של ה-NIT.
בעונתו זו הוביל את קבוצתו בנקודות עם 15.2 למשחק, לצד 5.7 ריבואנדים ו-42.5% מהשלוש.
בסיום העונה, נרשם לדראפט ה-NBA אך לבסוף החליט למשוך את שמו ולחזור ל-TCU.
בשנתו הרביעית, נבחר לחמישיית האול ביג 12 הראשונה, ורשם ממוצעים של 16.6 נקודות לצד 6.3 ריבאונדים.
כמו כן הוביל שוב את הליגה באחוזים לשלוש, עם 44.2% דיוק.
ב-20 במרץ 2020 נבחר לשחקן השבוע של הביג 12 לאחר שקלע 23 נקודות בניצחונה המפתיע של קבוצתו מול המדורגת שנייה בליגה, ביילור.
בדראפט 2020 ב-NBA נבחר ביין בבחירה 30, האחרונה בסיבוב הראשון, על ידי בוסטון סלטיקס.
בכך הפך לשחקן הראשון שמגיע ל-NBA ממכללת TCU ונבחר בבחירה הראשונה, מאז 1995 (אז נבחר קורט תומאס בבחירה העשירית בידי מיאמי היט).
לאחר בחירתו בדראפט, הועבר על ידי בוסטון בטרייד לממפיס גריזליס, טרייד שעירב שלוש קבוצות (בוסטון, ממפיס ופורטלנד), ובו עבר גם מריו הזוניה מפורטלנד לממפיס, כשפורטלנד מקבלת את הסנטר אנס קנטר מבוסטון ובוסטון מקבלת שתי בחירות סיבוב ראשון ששייכות לממפיס.
ב-26 בנובמבר 2020, הכריזה ממפיס שהיא מחתימה את ביין לחוזה רב-שנתי.
דזינטרה גקה-וסקה (בלטבית: Dzintra Geka-Vaska; נולדה בשנת 1950 בריגה, לטביה) היא במאית ופוליטיקאית לטבית.
אביה של גקה היה אסיר פוליטי שבילה שנים רבות במחנות גולאג סובייטיים.
בשנת 1965 סיימה גקה את לימודיה בבית ספר שמונה-שנתי.
בשנת 1969 סיימה את לימודיה בבית הספר הטכני לתרבות וחינוך בריגה.
בשנת 1970 החלה לעבוד כעורכת בסטודיו לקולנוע בריגה.
בשנת 1979 סיימה את לימודיה במכון לנינגרד לתיאטרון, מוזיקה וסינמטוגרפיה, בתחום בימוי טלוויזיה.
בשנת 1980 הפכה לגקה לעוזרת במאית ב-LTV (הטלוויזיה הלטבית).
בשנת 1982 השלימה השתלמויות בבימוי דוקומנטרי בטלוויזיה במוסקבה.
בשנת 1988 הפכה למנהלת הטלוויזיה הלטבית.
דזירה סגבה-אזנקפו הוא כדורגלן בניני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת המילואים של באיירן מינכן ובנבחרת בנין.
סגבה-אזנקפו החל לשחק כדורגל בג'נראסיון פוט, מץ ב', ג'אוניס אש, לה פווי-אן-ולה, פאני-סור-מוסל ואפינאל.
ב-10 ביולי 2018 חתם סגבה-אזנקפו בסניצה מליגת העל הסלובקית.
הוא ערך 25 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-23 ביולי 2019 חתם על חוזה לעונה אחת באולדהאם אתלטיק מהפוטבול ליג השנייה.
הוא ערך 28 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-7 באוקטובר 2020 חתם בווילפראנש מהליגה הצרפתית השלישית.
הוא ערך 20 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-22 ביוני 2021 חתם סגבה-אזנקפו על חוזה לשתי עונות בדנקרק מליגת המשנה הצרפתית.
ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד קווילי-רואן במסגרת המחזור הראשון לעונת .
ב-16 באוקטובר הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 3-1 על ולנסיין במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
בסך הכל ערך 17 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 בפברואר 2022 הושאל סגבה-אזנקפו לדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית.
ב-7 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-0 לבוטושאן במסגרת המחזור ה-24 בליגה לעונת .
ב-30 באפריל, בהופעתו השנייה והאחרונה במדי המועדון, הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בניצחון 5-1 על אקדמיקה קליניקן במסגרת הליגה.
ב-31 ביולי 2022 חתם סגבה-אזנקפו על חוזה לשתי עונות בבאיירן מינכן II, קבוצת המילואים של באיירן מינכן.
ב-17 במאי 2014 ערך סגבה-אזנקפו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנין, בניצחון 2-0 על נבחרת סאו טומה ופרינסיפה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2015.
הוא היה חלק מסגל נבחרת בנין בטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, אך לא שיחק בטורניר.
דזיהיבקה (באוקראינית: Дзигівка) היא אחד הכפרים העתיקים ביותר במרכז אוקראינה, בראיון ימפילסקי, מחוז ויניצה.
הכפר שוכן באזור ההיסטורי של פודוליה, על נחל קוריטנה הזורם לנהר רוסבה, יובל של נהר הדניסטר.
בני אדם חיו באזור לפחות מאז התקופה הנאוליתית, ובאזור נמצאו שרידים ארכאולוגיים ליישובים של תרבות בוג-דניסטר ותרבות קוקוטני-טריפילי (Cucuteni–Trypillia culture).
בתקופת נדידת העמים, לאומים רבים עברו באזור או התיישבו בו והותירו שרידים ארכאולוגיים, כולל הקומנים, אנשי הקיפצ'אק, הפצ'נגים, הפולנים ותרבות קורצ'אק.
בכרוניקה הראשונית מזכיר נסטור שבטים סלאבים, הטיברסי והאוליצ'ים לאורך הדניסטר.
האווארים פלשו במאה ה-7. הנסיך אולג מקייב, הרחיב את שלטונו על טריטוריה זו, "הפוניזיה" (השפלה).
במאה ה-13 שדדו המונגולים את פוניזיה; אלגירדאס, נסיך הדוכסות הגדולה של ליטא, כבש אותה בעקבות ניצחונו נגד אורדת הזהב ב"קרב על המים הכחולים" של 1362, וסיפח אותה בשם "פודוליה" (שפלה).
הקולוניזציה הפולנית החלה במאה ה-14.
היישוב דזיהיבקה מוזכר בשמו משנת 1500 והיה חלק ממחוז ברסלב.
בסוף המאה ה-16 נרכש על ידי יאן זמויסקי, קנצלר הכתר הגדול והטמן הכתר.
בשנת 1787, המלך סטניסלב פוניאטובסקי מהאיחוד הפולני-ליטאי הכריז עליה רשמית כעיר שוק.
בכך קבע לתושביה זכויות סוחר וזכויות קניין חוקיות.
בשנת 1795, כאשר יאמפיל התאגדה בארץ רוס, נותרה דזיהיבקה חלק מאוייזד ימפולסקי, תחת מחוז פודוליה.
ב-1914, בעל הקרקע הגדול ביותר של מחוז פודוליה היה סלומיאה ירוסינסקה ז'ירוז'ינקי בדזיהיבקה (Ярошинская Саломия Станиславовна).
בשנת 1787, כעיר שוק רשמית, משכה דזיהיבקה אוכלוסייה יהודית גדולה.
בשנת 1871 כמחצית מהאוכלוסייה בכפר הייתה יהודית.
בשנת 1853 היה בכפר בית כנסת אחד, בשנת 1889 היו שלושה בתי כנסת, ובתחילת המאה ה-19 היו חמישה בתי כנסת.
יהודים עבדו בבנק ובמרפאה וניהלו מפעלים.
כחמישים עסקים היו בבעלות יהודית.
בנובמבר 1905 היה בכפר פוגרום, בגל פוגרומים אנטי-יהודיים באימפריה הרוסית, ורדיפת היהודים נמשכה.
עד 1917, לפני המהפכה הרוסית, רוב העסקים היהודיים נהרסו.
בשנת 1923 מנתה האוכלוסייה היהודית 1,561 נפש.
לפני מלחמת העולם השנייה היו היהודים כ-12 אחוזים מהאוכלוסייה.
בשנת 1941 הכפר נכבש על ידי הכוחות המזוינים הרומניים והפך לחלק מטרנסניסטריה.
בכפר הוקם מחנה עבודה והובאו אליו 100 יהודים מרומניה.
מקומיים רבים נשלחו למחנות עבודה אחרים.
באביב 1944 שוחרר הכפר מכיבוש, והחלה יציאת היהודים לערים מרכזיות ולארצות אחרות.
עד 1998 נותרו רק 12 יהודים קשישים.
עד 1916 נשלט הכפר על ידי הצאר כחלק מרוסיה הצארית והאימפריה הרוסית, והוטרד ללא הרף על ידי הקוזקים הזפורוז'יאנים
1919 - 1920 - הכפר נשלט על ידי הרפובליקה העממית האוקראינית במהלך מלחמת האזרחים הרוסית
1921 - מלחמת העצמאות האוקראינית קבעה את גבולות שטח הכפר
1922 - מלחמת האזרחים הרוסית הסתיימה והכפר נפל תחת שליטת הצבא האדום
1922 - 1941 הכפר נשלט על ידי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בברית המועצות
1928 - 1933 קולקטיביזציה באוקראינה הסובייטית, מדיניות של אכיפת קולחוזים מיושמת על ידי סטלין
1932 - 1933 רעב ההולודומור פקד את הכפר, תחת סטלין
1938 - המועצה העליונה (Verkhovna Rada) הוקמה כפרלמנט ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית של ברית המועצות
1941 - 1944 הכפר היה כבוש על ידי הכוחות המזוינים הרומניים במהלך מלחמת העולם השנייה
אביב 1944 - כיבוש קצר על ידי הוורמאכט של הצבא הגרמני במהלך קרבות החזית המזרחית
1944 - הכוחות המזוינים הסובייטים כבשו את ויניצה
1945 - 1991 - נשלט על ידי ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה
1990 - הכרזת ריבונות המדינה של אוקראינה
1991 הכרזת העצמאות של אוקראינה והצטרפות לחבר המדינות
אזרחי דזיהיבקה הקימו אנדרטה לזכר חללי מלחמת העולם השנייה.
האנדרטה נחנכה בשנת 1965. היא מורכבת מבמה מוגבהת ופסל המוקף בשלושה לוחות אבן.
הדמות המרכזית של אם וילד מייצגת אלפי אמהות וילדים שנותרו בכפר.
שמות הלוחמים תושבי הכפר שנפלו רשומים בסדר אלפביתי על הלוחות.
דזיהיבקה היא חלק מאגן נהר הדנייסטר, המקיף 7 מחוזות אוקראינה וחצי משטחה של מולדובה ובו כ-8 מיליון איש.
מולדובה, טרנסניסטריה ואוקראינה משתפות פעולה בניהול בר-קיימא של אגן הדנייסטר.
התוכנית לאיכות הסביבה של האו"ם יוצרת תשתית לניהול אגן הניקוז כדי לטפל בזיהום וכריתת עצים בלתי חוקית לאורך גדות הנהר.
במאה ה-19 פעלו אומני אבן איטלקים יחד עם סתתים יהודים ליצירת מצבות לבית הקברות היהודי הגדול בדזיהיבקה.
עבודתם נמצאת בבתי קברות יהודיים, קתוליים ונוצריים באזור פודוליה הסובב.
שיפוט (Shipot, מקור מים תת-קרקעי הפועל ללא הרף) היא המקור היחיד למים זורמים נקיים לתושבי הכפר.
היא דומה לבאר, ומורכבת מצינור מתכת גדול שנקדח ישירות לתוך גבעה המתחברת למקור מים טבעי תת-קרקעי.
מים קרים זורמים בה ללא הרף ובבסיסה יש בריכות.
ברחבי הכפר פזורות מספר "שיפוט" המשמשות מקום התכנסות ותחנת מנוחה לתושבי הכפר הנוסעים.
כל "שיפוט" משרתת עשרות בתים, והתושבים משתמשים בדליים כדי להוביל מי שתייה בחזרה לבתיהם.
כמנהג מקובל, משאירים מכל קטן ב"שיפוט" כאות אדיבות לנוסעים עייפים ולשם מילוי כדים עם פתחים קטנים.
האבנים בבסיס מסייעות להנחת הדלי על האבן הגדולה מתחת ל"שיפוט" ולמילוי הדלי במים.
אבנים אחרות משובצות בזווית לתוך המים.
כל אבן זוויתית גדולה משמשת כתחנת כביסה אישית.
יום שבת היה באופן מסורתי יום כביסה.
נשים בכפר היו קמות מוקדם בבוקר כדי להשיג את האבנים הטובות ביותר, הקרובות ביותר למקור המים.
מי שישן עד מאוחר, הלך הלאה, למקום שם המים פחות נקיים, בגלל הנגר במורד הזרם.
בסופי השבוע, מקום זה משמש להתעדכנות בחדשות מקומיות ולדיון בעניינים חשובים.
השדות מוקפים בעצי שיטה גבוהים, והשבילים מלאים במגוון שיחים וגפנים.
שורשים, גבעולים, עלים ופירות יער משמשים ליצירת שיקויי מרפא מקומיים.
חבר בפקולטה לשיווק באוניברסיטת אוהיו סטייט למעלה מ-50 שנה.
דניאל שאמורה (Даниил Игнатьевич Шамура) 1997-1918. גיבור מלחמה מעוטר ממלחמת העולם השנייה, וגיבור ברית המועצות, קבור ביאמפיל.
ארקדי ורשבסקי, (Аркадий Иосифович Варшавский) נולד ב-2 באוקטובר 1938. מנתח פה, פרופסור, מחברם של למעלה מ-100 מאמרים רפואיים.
סרגיי ארטמוביץ' לוצק, (Сергей Артемович Луцкий) נולד ב-31 באוקטובר 1945. עורך, סופר עטור פרסים.
מתגורר בכפר בולשטארהובו (Bolshetarhovo, מחוז ניז'נברטובסק), סיביר.
מיכאל (מישה) גורבן, יליד 1956. צייר, האמן הצעיר ביותר שהציג את עבודתו במוזיאון הארמיטאז'.
דזירה לאה ברץ' היא קומיקאית, שחקנית, מגישה ומדבבת אמריקאית.
ברץ' נולדה בדיימונד בר (אנ') שבקליפורניה וסיימה תואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטת ייל.
לאחר לימודיה האקדמיים עברה ברץ' לעיר ניו יורק, שם הופיעה בתיאטרון כשחקנית במספר הצגות ואף כיכבה במופע סטנדאפ.
בשנת 2014 עברה ללונדון, שם זכתה להערכה רבה בזכות זכייתה בתחרות האישה המצחיקה ביותר בשנת 2015. בעת מגוריה בלונדון, ברץ' מונתה בין השאר למנהלת האומנותית של תיאטרון דג'נרייט פוקס שבלונדון.
ברץ' הופיעה כמגישה וכקומיקאית בתוכניות קומדיה וסאטירה בריטיות רבות, ביניהן "תוכנית הפייק ניוז" (אנ') ואחרות.
החל משנת 2020 מקריינת דזירה ברץ' בתוכנית הריאליטי "חם, לוהט, רותח" שמשודרת בנטפליקס.
בשנת 2021 כיכבה לצד ארנולד שוורצנגר ואחרים בדיבוב סדרת הילדים המצוירת "גן גיבורי העל" (אנ').
בנובמבר אותה שנה שיחקה בסרט "טירה לחג המולד" שהופץ גם הוא בנטפליקס, בתפקיד קלייר.
ברץ' מגדירה את עצמה כביסקסואלית.
גרה בין היתר בניו יורק ובלונדון, בה עברה לגור בשנת 2014 יחד עם בן זוגה.
דֶזִירֶה נונקה-מאהו דוּאֶה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני בפריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית ובנבחרת צרפת.
דואה הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן גלה דואה.
אחיו גואלה דואה ובני דודיו יאן גבוהו ומארק-אוליבייה דואה גם הם כדורגלנים מקצוענים.
דואה התחיל לשחק כדורגל באקדמיית הנוער של סטאד רן בגיל 5. באפריל 2022, כשהיה בן 16, חתם על חוזה מקצועי ראשון.
באוגוסט 2022, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת וב-6 באוקטובר 2022, כבש את שער הניצחון נגד דינמו קייב במסגרת הליגה האירופית.
בנובמבר 2022, האריך את חוזהו בסטאד רן עד 2025.
ב-17 באוגוסט 2024 חתם בפריס סן-ז'רמן תמורת 50 מיליון אירו.
ב-23 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון הליגה 0‐6 על מונפלייה במחזור השני.
ב-10 בדצמבר כבש את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 3-0 על רד בול זלצבורג במסגרת ליגת האלופות כשעלה כמחליף בדקה ה-66.
ב-31 במאי 2025 הבקיע צמד שערים והוסיף בישול לטובת פריז סן-ז'רמן בגמר ליגת האלופות מול אינטר, שהובילו את קבוצתו לזכייה ראשונה במפעל.
דואה נבחר בנוסף למצטיין המשחק ולשחקן הצעיר המצטיין של העונה.
דואה שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת וזכה עמן באליפות אירופה עד גיל 17 ב-2022. באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה.
ב-23 במרץ 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של צרפת במשחק השני של רבע גמר ליגת האומות לעונת 2024/2025 מול נבחרת , כשעלה כמחליף בדקה ה-66 במשחק שהלך להארכה ובסופו של דבר נגמר בדו-קרב פנדלים ובו הוא כבש את הפנדל השישי.
השחקן הצעיר המצטיין של ליגת העל הצרפתית: 2024/2025
השחקן הצעיר המצטיין של ליגת האלופות: 2024/2025
השחקן הצעיר המצטיין של גביע העולם למועדונים: 2025
דזוקוטו (באיטלקית: Zuccotto) הוא קינוח איטלקי שמקורו בפירנצה.
הדזוקוטו הוא קינוח חצי קפוא וצונן עשוי עם אלכרמס, עוגה וגלידה.
ניתן להקפיא אותו, ואז להפשיר לפני ההגשה.
קינוח זה נעשה באופן מסורתי בתבנית מיוחדת בצורת דלעת ( פירושו "דלעת קטנה" באיטלקית).
הסברה הרווחת היא כי היא נוצרה בהשראת כיפת הדואומו של פירנצה, כלומר קתדרלת סנטה מריה דל פיורה (הקתדרלה הראשית של העיר).
אחרים רומזים לצורתו כדומה מאוד לכיפה או של קרדינל (שנקרא באיטלקית: Zucchetto).
המתכון המקורי כלל גבינת ריקוטה, קקאו וקליפת הדרים למילוי.
הוא היה למעשה מונוכרום (חד צבע), לבן.
החלק החיצוני של הביסקוויט היה ספוג בליקר תמצית או אלקרמס, שהעניקו לקינוח צבע אדום עז.
הדזוקוטו התגלה מחדש רק בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך עבר כמה שינויים כדי להתאים אותו לטעם של המאה העשרים.
הקינוח הומצא בזמנו על ידי שף הרנסאנס המפורסם Buonatalenti.
כיום הוא מורכב מבסקוויט שספוג בליקר, כמו אמרטו.
בנוסף לריקוטה, המילוי מורכב לרוב מגלידה, מה שגורם לו להיראות כמו סמיפרדו, קרם חמאה או שמנת, גבינת קוטג', נתחי שוקולד ושקדים.
יש מתכונים עם דובדבנים, פירות ופירות יבשים.
על החלק העליון מפזרים אבקת סוכר.
לאחר הבישול, הדזוקוטו מצונן או מוקפא.
בפירנצה ניתן לראות אותו מוצג בחלונות הראווה של קונדיטוריות והוא מיוצר במגוון גדלים (4–5 לפחות) ממנה אישית, זוגית עד למנה משפחתית גדולה.
דזופה טוסקנה (באיטלקית: Zuppa toscana) הוא מונח רחב, שפירושו המילולי "מרק טוסקני", אם כי באיטליה הוא נקרא "מינֶסְטרָה די פַאנֶה", כלומר "מרק לחם".
על אף שיכולות להיות וריאציות רבות של אותו אוכל איטלקי זה, ועל אף שיש בהחלט וריאציות רבות תחת המטרייה של המונח 'דזופה טוסקנה', המרכיבים העיקריים של דזופה טוסקנה הקלאסיים הם "שעועית קנליני", תפוחי אדמה וקייל.
הגרסה הצפון אמריקאית, שזכתה לפופולריות באמצעות רשת המסעדות "אוליב גארדן" ועשויה עם סאלסיצ'ה, פלפל צ'ילי כתוש, בצל לבן חתוך לקוביות, קותלי חזיר, מחית שום, ציר עוף, שמנת, תפוחי אדמה וקייל עשירה יותר מהמקור.
על פי הדור הישן יותר, מינֶסְטרָה די פַאנֶה ("אביו הקדמון" של דזופה טוסקנה) נוצר במקור כדרך להשתמש בשאריות הלחם היבש.
לעניים זה היה בזבוז לזרוק את הלחם הזה.
במקום זאת הם הכינו ממנו מרק מימי.
מינֶסְטרָה די פַאנֶה היה חלק מהתרבות האיטלקית במשך זמן רב - כל כך הרבה, למעשה, עד שיש אגדות שלאונרדו דה וינצ'י אכל תבשיל זה בעצמו.
המרק הפך לחלק מהזהות הטוסקנית.
עם הזמן, מינֶסְטרָה די פַאנֶה שונה לדזופה טוסקנה.
לאחרונה, צורה זו הפכה לפופולרית כאמור על ידי רשת המסעדות "אוליב גארדן" והצלחה זו נמשכת כבר במשך שנים רבות.
דְזִינְגִיסוּקַאן (ביפנית: ジンギスカン, שפירושו "ג'ינגיס חאן" בתעתיק אנגלי: Jingisukan) היא מנת כבש יפנית בגריל.
דזינגיסוקאן מכינים על מחבת מתכת קמורה או סוג גריל אחר.
לעיתים קרובות המנה מבושלת לצד נבטי שעועית, בצל, פטריות ופלפלים ומוגשת עם רוטב המבוסס על רוטב סויה או סאקה.
המנה פופולרית במיוחד באי הצפוני הוקאידו ובסין.
דזינגיסוקאן, שמקור שמו כאמור בתעתיק היפני של ג'ינגיס חאן, מתייחס לסגנון של צליית בשר כבש, אשר מכונה גם סוג של יַאקִינִיקוּ (ביפנית: 焼き肉/焼肉, כלומר "בשר בגריל" והוא מונח יפני שבמובנו הרחב, מתייחס למטבח של צליית בשר בגריל).
המנה נוצרה בהוקאידו, שם היא הייתה מנת צווארון כחול פופולרית שרק לאחרונה זכתה לפופולריות לאומית ביפן.
השם דזינגיסוקאן הומצא על ידי טוקוזו קומאי (Tokuzo Komai) יליד סאפורו, ונוצר בהשראת מנות הכבש בגריל של המטבח הצפון מזרחי הסיני.
האזכור הכתוב הראשון של המנה בשם זה היה בשנת 1931.
בשנת 1918, על פי התוכנית של ממשלת יפן להגדיל את העדר במדינה למיליון כבשים, הוקמו ביפן חמש חוות כבשים.
עם זאת, כולם נהרסו למעט הוקאידו (טאקיקאווה וצוקיסאמו).
בשל כך, תושבי הוקאידו החלו לאכול את הבשר מהכבשים שגזזו עבור הצמר שלהם.
יש מחלוקת מאין מקור המנה (לא שם המנה).
בין המועמדים ניתן למצוא את טוקיו, Zaō Onsen ו-Tōno.
המסעדה הייעודית הראשונה לדזינגיסוקאן הייתה Jingisu-sō שנפתחה בטוקיו ב-1936.
דזמונד איסטווד הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע מצפון אירלנד.
נולד בליסבורן, בנם של מרי ודזמונד איסטווד, הוא למד בבית הספר "פריינדס", במקום מגוריו.
הוא סיים תואר במשפטים בקווינס קולג' ב-2014, לפני שעבר לדבלין כדי ללמוד משחק בבית הספר למשחק של Gaiety.
אחיו קולום הוא יוצר סרטים.
איסטווד הופיע בהפקות טלוויזיה בהן קריפטון, ויקינגים, דם סמיך ומשחקי הכס.
הוא גם הופיע בסרט העלילתי הראשון של אחיו "רפואה שחורה", שבו כיכבה אנטוניה קמפבל-יוז.
בשנת 2020 הופיע בסדרת הטלוויזיה "אנשים נורמלים".
בסדרה הוא מגלם את ניאל שמתיידד עם הדמות קונל, בגילומו של פול מסקל.
על תפקידו בסדרה הוא היה מועמד לפרס השחקן המשנה הטוב ביותר בטקס פרסי הקולנוע והטלוויזיה האירי ה-17. איסטווד ומסקל שיחקו יחד במחזה "The Lieutenant of Inishmore" בדבלין.
ההפקה הופסקה בגלל מגפת הקורונה.
בשנת 2023 הופיע בסרטו של ליאם ניסן "ארץ החטאים", ובסרטו של פירס ברוסנן "הרובאי האחרון" .
משנת 2023 הוא מגלם את הבלש מורי קנינג בשתי העונות הראשונות של דרמת המשטרה "Blue Lights", של ערוץ BBC One בצפון אירלנד.
בשנת 2024 שיחק בדרמה השוודית "Stormskerry Maja".
בשנת 2022 לוהק לתפקיד בסרט האקשן הקומי בכיכובו של כריסטוף ואלץ, "Old Guy".
שנה כותרתתפקיד הערות 2018 קריפטון טאז-רן 2020אנשים נורמלים נייל ויקינגיםשליח 2021 רפואה שחורה קונור 2022 בנות דרי בני 2023ארץ החטאים קרטיס ג'ון הרובאי האחרון טוני מקאן2023–2024אורות כחולים (אנ')הבלש מורי קאנינג9 פרקים 2024 Stormskerry Maja סגן ג'ון וילסוןאמן הפשע (אנ') קולטון
דחיית שירות (דח"ש) הוא סטטוס של חיילים שהתגייסו לצה"ל לפרק זמן מסוים ושל מועמדים לשירות ביטחוני (מלש"ב), אשר יתרת שירותם הצבאי נדחתה על ידי צה"ל מסיבה כלשהי לתקופה מאוחרת יותר.
חייל בדחיית שירות נמנה עם כוחות המילואים של צה"ל, ומעמדו דומה לזה של חייל במילואים.
חייל ומלש"ב הנמצאים בדחיית שירות אינם זכאים להטבות של חיילים בשירות.
צעירים הלומדים במסגרת העתודה האקדמית נמצאים בסטטוס של דחיית שירות במהלך שנות לימודיהם.
עתודאים אלה עוברים חיול לפני תחילת לימודיהם.
צעירים אשר השלימו למעלה ממחצית התואר הראשון לפני גיוסם לצבא וקיבלו אישור להשלים את לימודיהם לתואר בכוחות עצמם בשנה הנותרת.
צעירים אלה אינם עוברים חיול, ואינם נחשבים לחיילים אלא בתום דחיית השירות.
חיילים שיש פער גדול בין סיום הטירונות שלהם לתחילת קורס או הצבה.
תלמיד ישיבה גבוהה שתורתו אומנותו המשתייך למסלול הסדר מרכז בתקופות שלפני ואחרי שירותו הצבאי.
מי שבוחר לעשות שנת שירות לפני שירות צבאי
נופלי יחידות מובחרות כגון: טייס, חובלים וצוללות אשר ישנו פער גדול בין תאריך עזיבתם את היחידה ובין תאריך הגיוסים הקרביים בצה"ל.
תלמידי חינוך מיוחד אשר על פי החוק אמורים לסיים את לימודיהם בסביבות הגילאים 19-21 אם הם רוצים להשלים את לימודיהם.
מועמד המופיע בבחירות לרשימה בכנסת או ברשויות המקומיות
חבר כנסת או חבר מועצה ברשות המקומית מכהן
במצבים מסוימים, חייל היוצא לדח"ש כפוי רשאי לקבל "אישור קיצור שירות".
אישור זה מאפשר לחייל להגיש בקשה לקיצור שירות כמשך התקופה בה הוא שהה בדח"ש, כשישה חודשים לפני תום שירותו הצבאי.
את הבקשה יש להגיש למש"קית ת"ש בבסיס היחידה, וזו מחויבת לאשר אותו במידה וכך סוכם לפני היציאה לדח"ש.
עם זאת, הצבא לא מחויב להציע לכל חייל אפשרות לקיצור שירות, והוא עושה זאת רק במקרים חריגים.
כמו כן, יחידות מסוימות כגון יהל"ם דורשות ויתור על קיצור השירות כחלק מתנאי הקבלה אליהן.
דַּחִי (אֶ-דַּחִי) הוא כפר ערבי בעמק יזרעאל ליד שכונת גבעת המורה שבעפולה והשייך למועצה אזורית בוסתאן אל-מרג'.
היישוב נקרא על שמו של דחיא איבן ח'ליפה אלכלבי, שלפי המסורת המוסלמית היה אחד מרעיו של מוחמד הנביא ובזמן כיבוש הארץ על ידי המוסלמים פיקד על יחידת לוחמים בקרב ירמוך.
היישוב נמצא במעלה גבעת המורה בגובה של 400 מטר מעל פני הים.
מעליו נמצא, בפסגת גבעת המורה בגובה של 515 מטר מעל פני הים, קברו של דחיא.
היישוב נוסד במאה ה-18. היישוב מאוכלס בעיקר על ידי חמולת זועביה המתגוררים במספר יישובים בגליל התחתון המזרחי.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת נצרת.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1931 גרו בו 87 תושבים.
בסקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-110 תושבים.
ב-20 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, פונה הכפר בהוראת הכוחות הלא-סדירים הערביים.
בנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שפורסמו בשנת 2010, התגוררו בו 582 תושבים.
במלחמת לבנון השנייה ספג ההר עליו ממוקם הכפר רקטה של חזבאללה מסוג "פג'ר" אשר סימנה עליית מדרגה במלחמה.
הטיל נפל בשמורת הטבע הסמוכה וגרם לנזק רב לעצים שם.
דחיסה מאבדת נתונים (על פי האקדמיה ללשון העברית: דחיסה מפחיתה) היא דחיסת נתונים שיש לתוצאתה פחות מידע מאשר המקור, אך היא עדיין שימושית.
הדחיסה מאבדת הנתונים בדרך כלל מסירה נתונים שהעין או האוזן האנושית אינן מבחינות בהם באופן רגיל, כדי לקבל יחסי דחיסה גבוהים בהרבה מאלה של דחיסה ללא איבוד נתונים (על פי האקדמיה ללשון: דחיסה לא מפחיתה).
הדחיסה מאבדת הנתונים הנפוצה ביותר לתמונות היא JPEG.
בפורמט זה מחולקת התמונה לריבועים של 8 על 8 פיקסלים והבדלי גוון ובהירות שהעין אינה מבחינה בהם באופן רגיל משוטחים.
פורמט JPEG מגיע בדרך כלל, בתצלומים ותמונות דמויות תצלומים (כגון הדמיות בתלת-ממד), לקבצים בגודל של עשירית מהקובץ הלא דחוס, לעומת חצי בפורמט ללא איבוד נתונים כמו PNG.
הדחיסה מאבדת הנתונים לקול משתמשת בדגמים פסיכואקוסטיים כדי להסיר נתוני קול שהאוזן האנושית אינה מבחינה בהם באופן רגיל.
למשל, אוזנינו אינן שומעות צליל בעוצמה נמוכה הבא מיד אחרי רעש גדול, ועל כן הצליל הזה יוסר.
הפורמט הנפוץ ביותר לדחיסה מאבדת נתונים של קול הוא MP3, אך קיימים עוד בשימוש, כמו Vorbis ו-AAC.
אף כאן מושגת דחיסה לכדי עשירית מגודל הקובץ הלא דחוס, לעומת חצי בדחיסה ללא איבוד נתונים כמו FLAC.
היתרון הגדול של דחיסה מאבדת נתונים, כמובן, הוא יחסי הדחיסה הגבוהים.
יחסי דחיסה אלה מציבים את גודל הקובץ באזור המתקבל על הדעת לתעבורה דרך האינטרנט.
מהפכת המוזיקה הדיגיטלית מעולם לא הייתה מתאפשרת ללא פורמטים כמו MP3. לפני עלייתה של הדחיסה מאבדת הנתונים, הדרך היחידה להקטין קבצים במידה מספקת לתעבורת אינטרנט הייתה להנמיך את רמת הדגימה שלהם.
לדוגמה להמיר קובץ קול סטראופוני מקורי בפורמט WAV בתדר דגימה של 44.1 קילוהרץ, ב-16 סיביות לדגימה (65,536 אפשרויות עוצמה בדגימה אחת), לקובץ WAV בתדר דגימה של 22.05 קילוהרץ, 8 סיביות לדגימה (256 אפשרויות עוצמה בלבד) וגם מעבר מסטראו למונו.
המרה כזאת הייתה מקטינה את הקובץ רק לכדי שמינית, וזאת במחיר של אובדן עצום באיכות.
על ידי שימוש בדחיסה מאבדת נתונים באיכות של 128 קילו־סיביות לשנייה ניתן להשאיר את הקובץ ברמת דגימה של 44.1 קילוהרץ, 16 סיביות וסטריאו, בגודל עשירית מהקובץ המקורי, ללא ירידה משמעותית באיכות.
אולם, העובדה היא שהדחיסה הזאת מסירה מידע מהקובץ המקורי, ההסרה הזו עלולה להיות מורגשת.
למשל, בשמיעה באוזניות טובות, אפשר להבחין בהבדלים בין קובץ MP3 באיכות של 128 קילו־סיביות לשנייה לעומת הקובץ המקורי.
המרה לקובץ MP3 באיכות של 48 קילו־סיביות לשנייה מקטינה את הקובץ פי 30 אך האיבוד באיכות הוא משמעותי וגם מאזין לא מקצועי יבחין בירידה באיכות.
את התוצאות של דחיסת JPEG אפשר לראות כאשר מגדילים את התמונה, וככל שמשתמשים ברמת דחיסה גבוהה יותר (כלומר הסרה של יותר נתונים) ההבדלים מורגשים יותר.
בנוסף, כל שמירה של קובץ בפורמט מאבד נתונים מסירה ממנו עוד נתונים, כך שעריכת קובץ JPEG או MP3 עלולה בסופו של דבר להניב קובץ באיכות ירודה ביותר.
מקובל כי לשם שימור לטווח ארוך בארכיוני צליל של מוזיקה יש לשמור את כל הקבצים בפורמט לא דחוס או בדחיסה ללא איבוד נתונים.
הפורמט המינימלי המומלץ על ידי האיגוד העולמי לארכיוני צליל IASA הוא קובצי WAV בתדר דגימה של 48 קילוהרץ, ב-24 סיביות לדגימה.
AAC - משמש בעיקר במוצרים של אפל
Vorbis - מקודד קול חופשי
WMA - הפורמט של מיקרוסופט
אפשר לדחוס טקסט אם מסירים סימנים במידה שהבנת המשמעות המקורית עדיין אפשרית.
יש הרואים בכתיב חסר ניקוד צורה של דחיסה מאבדת נתונים.
ברם, דחיסה מאבדת נתונים לטקסט אינה פופולרית כלל.
כל הדחיסות המקובלות לקובצי טקסט, כמו ZIP, הן דחיסות ללא איבוד נתונים.
דחיינות היא נטייה או התנהגות המתאפיינת בדחייה או הימנעות של אדם מביצוע פעולה או מטלה בעלת עדיפות גבוהה שהוא מעוניין או צריך לבצע, לטובת פעולה או מטלה בעלת עדיפות נמוכה.
דחיינות מקושרת לרוב לפרפקציוניזם, לדיכאון, להפרעת קשב וריכוז או לחרדה חברתית.
מחקרים בנוגע לשורשים הפיזיולוגים של דחיינות נוגעים לרוב בתפקידו של הקורטקס הפרה-פרונטלי.
אזור זה במוח אחראי על תפקודים ניהוליים כגון תכנון, שליטה בדחפים וקשב, והוא מתפקד כמסנן על ידי הקטנת גירויים מפריעים באזורי מוח אחרים.
פגיעה או נזק באזור זה עלולה לפגוע ביכולת האדם לסנן גירויים מפריעים, דבר הפוגע ביכולת ההתארגנות ובקשב וגורר התגברות הדחיינות.
כך הדבר גם לגבי תפקוד האונה הפרה-פרונטלית בהפרעת קשב, שתת-עוררות נפוצה בה.
קיים מגוון רב של גורמים פסיכולוגיים לדחיינות, אך ככלל מדובר בסוגיות של חרדה, הערכה עצמית נמוכה, ומנטליות של תבוסתנות.
במקרים אלה, הדחיינות מאפשרת לתרץ את הסיבה לכישלון בחוסר השקעה במקום ביכולת נמוכה.
מצבים אלו אופייניים כהשלכות משניות של מצבים כמו לקות למידה והפרעת קשב, אשר עלולים להפגיש את האדם עם חוויות שליליות באופן חוזר ונשנה.
ההשפעה שלהם גוברת במיוחד במקרים בהם לא מתקבלת הבנה או תמיכה מתאימה מהסביבה.
גורם אחר לדחיינות עשוי להיות מרדנות - למשל ישנם ילדים אשר מפתחים התנהגות דחיינית (בנושאים כגון סידור חדרם או הכנת שיעורי בית), אל מול נוקשות ההורים, כחלק ממאבקי כוחות ושליטה, כאשר הדחיינות מקבלת משמעות של התרסה כלפי ההורים.
דייוויד אלן מתאר שתי קבוצות של גורמים משמעותיים לדחיינות בעבודה ובחיים ככלל, הקשורים לחרדה ולא לעצלות.
הקבוצה הראשונה היא דברים הקטנים מכדי לדאוג בגללם, מטלות שהן הפרעה מעצבנת של שטף העניינים ושניתן לעקפן בקלות; דוגמה לכך היא סידור חדר מבולגן.
הקבוצה השנייה היא דברים הגדולים מדי לשליטה, מטלות מפחידות או כאלו שהשלכותיהן על החיים עלולות להיות רבות השפעה; דוגמה לכך היא הצורך של בן בוגר להחליט על סידורי המגורים המתאימים להורה קשיש שמצבו הידרדר.
מי שדחיינות הפכה עבורו לטבע עלול להעריך בהערכת יתר או חסר את היקף המטלה.
דחיינים נחשבים לבעלי מודעות עצמית גבוהה מהממוצע, המבוססת על שאיפות לשלמות והישגיות יותר מאשר על הערכה מציאותית של מחויבויותיהם וכישוריהם.
בהתאם לכך, נהוג לקשר דחיינות עם פרפקציוניזם - נטייה של אנשים להעריך באופן שלילי את ביצועיהם ותוצאות מעשיהם, אנשים החווים פחד עז עד כדי הימנעות מהערכת הכישורים על ידי הזולת, מודעותם העצמית מוגברת והם סובלים מחרדה, מצב רוח רע החוזר ונשנה, וכן וורקהוליזם.
לפי ממצאי סלייני (Slaney) (מ-1966) פרפקציוניסטים סתגלתנים נטו פחות לדחיינות לעומת לא-פרפקציוניסטים.
לעומת זאת לפרפקציוניסטים שראו בפרפקציוניזם שלהם בעיה, היו רמות גבוהות של דחיינות (וכן של חרדה).
דחיינות כרונית עלולה להיות תסמין להפרעה פסיכולוגית או פיזיולוגית.
רמה מסוימת של דחיינות היא נורמלית, אך היא הופכת לבעיה כאשר היא מסכלת את התפקוד הנורמלי.
דחיינים עלולים לסבול מדחק, רגשי אשמה, גרימת משבר וגרימת אכזבה לזולת בשל אי עמידתם בהתחייבויותיהם.
כמו כן, ככל שסטודנטים דוחים את המטלות האקדמאיות שלהם, פחות סביר שיצליחו להגיע למצב זרימה במהלך הלמידה.
דחיינות עלולה להיות הפרעה מתמשכת ומתישה ולגרום למוגבלות.
היא עשויה לנבוע מבעיה נפשית כגון דיכאון או ADD.
לעומת דחיינות שהיא מצב התנהגותי, בהפרעות אלו ניתן לטפל באופן תרופתי או באמצעות שיחות טיפוליות.
תרופות עשויות לשפר את טווח הקשב (ב-ADHD) או לשפר את מצב הרוח הכללי (בדיכאון).
טיפול בשיחות עשוי להוות כלי למידה למטופל לדרכי התנהגות חדשות, להתגברות על פחדים וחרדות, ולהשגת איכות חיים טובה יותר.
דחיינות נחשבת לתופעה נפוצה במיוחד בסביבה אקדמית.
הסביבה האקדמית דורשת מחד עמידה בלוחות זמנים של מבחנים והגשת עבודות, ומאידך מציעה שפע אירועים ופעילויות המתחרים על זמנם ותשומת לבם של הסטודנטים.
הדחיינות קשורה לבעיות שבהם נתקלים סטודנטים רבים.
במחקר שפורסם בשנת 1992, 52% מהסטודנטים שהשתתפו בסקר הצהירו כי הם זקוקים לרמה מתונה עד גבוהה של עזרה בשל דחיינות.
המצב גרוע במיוחד בעת כתיבת עבודת גמר, אז קיימים התנאים המושלמים לדחיינות - עבודה מנטלית מופשטת בשילוב לוח זמנים גמיש ויעד עמום.
לסטודנטים רבים מוכר המצב בו יעשו כל דבר אפשרי, מלבד לגשת לכתיבת העבודה.
סטודנטים חסרי מוטיבציה החשים חוסר שליטה על תהליך הלמידה שלהם נוטים יותר לדחיינות.
יש סטודנטים הסובלים מדחיינות בשל אי ניהול נכון של הזמן או חוסר כישורי למידה, מצב של דחק או כריעה תחת העומס.
אחרים סובלים מבעיה רפואית (כמו ADD/ADHD) או מליקוי למידה כמו דיסלקסיה.
ישנן סיבות לדחיינות המוכרות על ידי מערכת החינוך, כמו ליקויי למידה, אשר מטופלות בתוך המערכת על ידי הוראה מתקנת ומתן התאמות לתלמידים (כמו הארכת זמן בחינה, בחינה בעל פה וכדומה).
לדחיין רגוע תפישה שלילית של חובותיו והוא מפנה את האנרגיות שלו למטלות אחרות.
דוגמה לכך הם תלמידים דחיינים, שמתעלמים משיעורי הבית אך ממשיכים לנהל חיי חברה מלאים.
דחיינות כזו היא סוג של הכחשה.
הדחיין נמנע ממצבים שאינם מהנים ומחליפם במעשים מהנים יותר.
במונחים פרוידיאנים, אנשים אלו מסרבים לוותר על עקרון העונג ובמקום זאת מקריבים את עקרון המציאות.
ייתכן שאינם נראים כמודאגים מהעבודה הממתינה ומלוח הזמנים הדוחק, אך זו בעיקר התחמקות.
דחיין מתוח-מפוחד חש לרוב כורע תחת הלחץ, אינו מציאותי בהערכת הזמן, חסר ביטחון בהערכת המטרות וחווה רגשות שליליים רבים נוספים.
כשדחיינים אלו חשים כי אין להם יכולת להתמקד או להשלים את מטלותיהם בהצלחה, הם אומרים לעצמם כי הם חייבים לסגת ולהירגע, כי מוטב להרפות לזמן מה, ולהתחיל מחדש למחרת, למשל, בכוחות מחודשים.
ה"מנוחה" שלהם זמנית ואינה מועילה, ורק מובילה ללחץ נוסף ככל שהזמן אוזל ורגשי האשמה גוברים בעוד תחושת הכשירות פוחתת.
התוכניות והמטלות מועברות ביומן ליום הבא ולשבוע הבא והתנהגות זו הופכת למעגל של כישלון ודחייה, שקשה לפרוץ אותו.
זו התנהגות מתישה, בעלת השלכה על החיים ועל מערכות היחסים.
כיוון שהם חסרי ביטחון לגבי יכולתם להגשים מטרות, הם חשים פעמים רבות שלא בנוח בחברת אנשים הנראים בטוחים ומכווני-מטרה, עד כדי כך שתחושה זו עלולה להוביל לדיכאון.
דחיינים מתוחים-מפוחדים נמנעים לעיתים מחיי חברה, ואפילו מקשר עם חברים קרובים.
בתרבויות רבות מושג המחר יכול לשמש להבעת דחיינות.
הדוגמה הידועה ביותר היא התרבות הספרדית, בה המילה "Mañana" (מחר בספרדית, מבוטא "מַנְיַאנָה") מציינת דחייה שעשויה להיות אינסופית.
ברומנית משמש הניב "La paştele cailor" (בפסחא של הסוסים) לציון דחייה למועד לא ידוע.
בתלמוד משמש הביטוי שה"י פה"י, ראשי תיבות של "שבת היום, פסח היום", לתיאור דחיינות בתירוצי סרק.
בעברית ישראלית משמש הביטוי "אחרי החגים" לדחיית כל התחייבות למועד בלתי ידוע, שכן בכל עת מצוי באופק הקרוב חג כלשהו מחגי ישראל המרובים.
בערבית קיים הביטוי "בוקרה פיל מישמיש" שתרגומו "מחר בעונת המשמש" לדחייה למועד בלתי אפשרי.
"המלבוש", סיפור קצר מאת ש"י עגנון מתאר דחיינות ותוצאותיה.
הסיפור עוסק בחייט העוסק בתפירת מלבוש לשר, אך הוא דוחה את עבודתו בתירוצים שונים ומסיח את דעתו מן המלאכה, ולכן אינו מסיים את המשימה במועד שנקבע לה.
גם כאשר ניתנת לו ארכה, הוא מכלה זמנו בפעולות אחרות, וסופו שנכשל כליל במשימה ומקפח את חייו.
"למה לא עכשיו?" - שיר של טונה ושלומי סרנגה המתאר אדם בדחייה אינסופית של הגשמת שאיפותיו.
דחיית סיפוקים היא היכולת להמתין במטרה להשיג דבר מה.
יכולת זו יכולה לשמש כסוג של טקטיקת דחייה, שבה קביעת ביצוע פעולה מסוימת למועד מאוחר יותר, מיועדת להשגת מטרה של רווח או גמול עתידיים גדולים יותר, בהשוואה לאלו שניתן להשיג באמצעות פעולה מיידית.
בהתאם לכך, אנשים עם פגיעה ביכולת לדחות סיפוקים מתקשים בשליטה עצמית, כך שהם נוטים לפעול למען השגת סיפוק מיידי בטווח הקצר, על חשבון רווח עתידי גדול יותר.
קושי בדחיית סיפוקים ושליטה עצמית נמוכה עשויים להיות קשורים לגורמים ביולוגיים במוח.
למשל, ירידה בפעילות של קליפת המוח הקדמית גורמת לחיפוש אחר ריגושים, לקושי בהתמדה, לתגובות מהירות בלי שיקול דעת ולחוסר מחשבה על ההשלכות.
בהתאם לכך, אנשים עם פגיעה באזור זה "עיוורים" לגבי העתיד, נוטים לאימפולסיביות ומעדיפים סיפוק מיידי על פני תגמול עתידי.
כמו כן, ילדים עם סינדרום אלכוהול עוברי מתקשים לדחות סיפוקים.
היכולת לדחות סיפוקים נחשבת לתכונת אישיות.
פסיכואנליטיקאים גורסים כי אנשים בעלי שליטה עצמית נמוכה סובלים מ"גבולות אגו רופסים".
המושג מגיע מתאוריית האישיות של זיגמונד פרויד.
על פי התאוריה, האיד היא עקרון העונג, הסופר-אגו הוא עקרון המוסריות, והאגו הוא עקרון המציאות.
תפקיד האגו לספק את צורכי האיד ועם זאת לכבד את צרכיו של הזולת.
על פי התאוריה, אדם שאינו מסוגל להשהות את הסיפוק עשוי להיות בעל איד לא מאוזן שאיננו מבוקר על ידי האגו והסופר-אגו.
בהמשך לכך, דניאל גולמן גילה שהתכונה היא מרכיב חשוב באינטליגנציה רגשית.
מבחן המרשמלו הוא ניסוי ידוע הבודק את העיקרון.
הניסוי נערך על ידי ולטר מישל באוניברסיטת סטנפורד ונידון בעבודתו הידועה של דניאל גולמן.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נבדקה קבוצה של בני ארבע בניסוי.
לכל אחד מהם ניתן מרשמלו כשהובטח להם שיקבלו מרשמלו נוסף, רק אם יוכלו להמתין 20 דקות לפני שיאכלו את הראשון.
חלק מהילדים לא היו מסוגלים להמתין וחלק כן.
לאחר מכן עקבו החוקרים אחר הילדים עד גיל ההתבגרות ומצאו שבעלי היכולת להמתין היו סתגלניים יותר ואחראיים יותר (על פי סקר הורים ומורים).
בנוסף, הם צברו ממוצע של 210 נקודות יותר במבחן ה-SAT.
דזמונד מוריס הוא זואולוג ואתולוג אנגלי אשר חיבר ספרי מדע פופולרי רבים אודות התנהגות בעלי חיים, וכן פיתח תאוריות חדשות בתחום זה.
מוריס גם הפיק מספר סדרות טלוויזיה והוא צייר חובב המשתייך לזרם הסוריאליזם.
מוריס נולד בכפר בצפון וילטשייר שבממלכה המאוחדת, מוריס למד בתיכון בפנימייה פרטית.
אביו של מוריס סבל מנזק בריאותי במלחמת העולם הראשונה, ומת כשמוריס היה בן 14. הוא לא הורשה ללכת להלוויה ואמר מאוחר יותר; "זו הייתה תחילתה של שנאה עזה של הממסד.
הכנסייה, הממשלה והצבא היו כולם ברשימת השנאה שלי ונשארו שם מאז".
סבו ויליאם מוריס, היה חוקר טבע נלהב ומייסד של העיתון המקומי של סווינדון, והשפיע עליו רבות במהלך חייו הצעירים.
ב-1946, מוריס התגייס לצבא הבריטי לשנתיים של שירות חובה, ושימש כמרצה לאמנויות יפות במכללה הצבאית צ'יזלדון בווילטשייר.
לאחר ששוחררו ב-1948, הוא ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו, במרכז לאמנויות סווינדון, וקיבל תואר ראשון בזואולוגיה בשנת 1951 מאוניברסיטת בירמינגהם.
בשנת 1954 סיים את הדוקטורט בזואולוגיה, בנושא התנהגות של בעלי חיים, באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר הדוקטורט מוריס שהה באוקספורד וחקר את התנהגות הרבייה של ציפורים.
ב-1956 עבר ללונדון כראש יחידת הטלוויזיה והקולנוע של האגודה הזואולוגית של לונדון חברת הפקות הטלוויזיה "גרנדה"ל, וחקר את יכולות הציור של קופי אדם.
עבודתו כללה הפקת תוכניות לקולנוע ולטלוויזיה על התנהגות בעלי חיים ונושאים זואולוגיה אחרים.
הוא הנחה את התוכנית השבועית "זמן גן החיות" ("Zoo Time") של גרנדה TV עד 1959, כתב תסריטים והנחה 500 תוכניות, ו-100 פרקים של התוכנית Life in the Animal World עבור ערוץ BBC Two.
בשנת 1957 אצר תערוכה במכון לאמנויות עכשוויות בלונדון המציגה ציורים ורישומים שנעשו על ידי שימפנזים.
בשנת 1958 הוא היה שותף לארגון תערוכה, The Lost Image, שהשוותה תמונות של תינוקות, מבוגרים אנושיים וקופי אדם, באולם הפסטיבל המלכותי בלונדון.
ב-1959 הוא עזב את Zoo Time כדי להפוך לאוצר היונקים של האגודה הזואולוגית.
בשנת 1967 כתב את ספר המדע הפופולרי "הקוף העירום" שהיה לרב-מכר בינלאומי.
הצלחת הספר אפשרה למוריס לעבור למלטה ב-1968 במטרה לכתוב ספר המשך וספרים נוספים.
ב-1973 חזר לאוקספורד כדי לעבוד אצל האתולוג ניקו טינברגן.
מ-1973 עד 1981, מוריס היה עמית מחקר בוולפסון קולג', אוקספורד.
בשנות ה-80 וה-90 כתב והנחה מספר סדרות טלוויזיה בנושאי טבע ובעלי חיים.
ב-1962 פרסם מחקר שערך בספר "הביולוגיה של האמנות; מחקר על התנהגות יצירת התמונות של הקופים הגדולים ויחסה לאמנות אנושית".
המחקר בדק את התפתחות יכולת הציור אצל ילדים, ומצא כי ילדים בני שלוש או ארבע, מגיעים לנקודה המוליכה אותם במישרין ליכולת לציור פני אדם.
גם מספר שימפאנזות שקיבלו כלי ציור, יצירותיהן הלכו והשתפרו ככל שגדל ניסיונן ושלבי ההתקדמות הראשונים שלהן היו כמעט זהים לאלה של הילד, אך נעצר ששיא כושר הציור שלהן הוא ציור עיגול בלבד.
בספרו מ-1967 "הקוף העירום", בוחן מוריס את האדם כמין בעולם הטבע ומשווה אותם לבעלי חיים אחרים.
הספר נקרא כך מכיוון שמתוך 193 מינים של קופים והומינידים, רק בני אדם (Homo sapiens sapiens) אינם מכוסים בשיער.
הספר עוסק במספר תחומים : כגון תזונה, שינה, יחסי מין, לחימה וגידול צאצאים.
ספר ההמשך, "גן החיות האנושי", בוחן את התנהגותם של אנשים בערים.
מוריס מוצא קווי דמיון יוצאי דופן בין חיות בשבי הכלואות בגן חיות להתנהגות התוקפנית, המינית וההורית של המין האנושי, תחת הלחצים והלחצים של החיים העירוניים.
בספרו "התנהגות אינטימית" הוא סיכום מחקר שערך, הבוחן התנהגות של בעלי חיים ומנסה להקיש ממנה על ההתנהגות האנושית, בעוד שני ספריו הקודמים ("הקוף העירום" ו "גן החיות האנושי") עסקו יותר בבחינת ההיבטים החייתיים של בני־האדם.
במחקר זה התמקד במהות של המעשים שבאופן כללי ריכז אותם תחת המונח אינטימיות, כולל אינטימיות מינית, אינטימיות חברתית, אינטימיות מקצועית ואינטימיות עצמית
על ידי המונח "אינטימיות עצמית" מנסה מוריס להסביר תנועות אנושיות שונות, דוגמת הנחת היד על הפנים והראש.
ב-1981 יצא לאור ספרו "שבט הכדורגל", שהתבסס על מחקר שכתב על משחק הכדורגל ועל חוויותיו כדירקטור של קבוצת הכדורגל אוקספורד יונייטד.
הספר סוקר את המרכיבים השבטיים של הכדורגל, החל מחיי הקבוצה, השחקנים ואוהדיה ועד לסמליה, הטקסים והכללים שלה.
הספר מחולק לארבעים וארבעה פרקים קצרים, כל אחד בוחן היבט חיוני בחייהם של אנשי "שבט הכדורגל".
כולל: טקסים (הטאבו והעונשים, המטרות והאסטרטגיות); גיבורים (כישוריהם ואמונותיהם הטפלות, ניצחונותיהם ותבוסותיהם); מלכודות (כדורים, תלבושות, כרזות ותגים, גביעים ומדליות); "זקני השבט" (דירקטורים ושופטים, מנהלים ומאמנים); אוהדים (מבוגרים וצעירים, מפורסמים ומעריצים); ושפת השבט (שירים וסיסמאות, עידוד וקללות).
ב-2004 הוציא לאור את ספרו "האישה העירומה - מחקר על גוף האישה", הסוקר את התפתחות הגוף האנושי הנקבי מנקודת מבט אבולוציונית.
הספר כולל 22 פרקים שממפים את גוף האישה אזור אחר אזור, בין השאר: השיער, הגבות, האוזניים, הידיים, הרגליים, השדיים, הבטן, הירכיים, הפות ונקודת ה-U.
כך לדוגמה טוען מוריס כי השפתיים הנשיים התפתחו כמעין "הדהוד" של איבר המין הנשי ושהן מדמות אותו בתחושה, בצבע ובמראה.
ביולי 1952 התחתן מוריס עם רמונה באולך.
בשנת 1978 נבחר מוריס לסגן יושב ראש קבוצת הכדורגל אוקספורד יונייטד.
בתפקיד זה הוא עיצב מחדש את סמל המועדון כראש שור, שנשאר בשימוש מאז.
מוריס התגורר באותו בית בצפון אוקספורד בו גר המילונאי מהמאה ה-19 ג'יימס מאריי, יוצר המילון האנגלי של אוקספורד.
הוא הפטרון של המוזיאון והגלריה לאמנות ידידי סווינדון.
מאז מות אשתו ב-2018 הוא חי עם בנו ומשפחתו באירלנד.
הקוף העירום - מחקרו של זואולוג על בעל החיים הקרוי אדם, תרגום יעקב שרת, רשפים, 1969
גן החיות האנושי, תרגום יעקב שרת, רשפים, 1970
התנהגות אינטימית, תרגום יהודית אביטל, זמורה ביתן מודן, 1979
ימי ביבר, תרגום מרדכי ברקאי, זמורה ביתן, 1984.
על כלבים ואנשים, תרגום גבי פלג, ספריית מעריב, 1988
על חתולים ואנשים, תרגום גבי פלג, ספריית מעריב, 1988
עוד על חתולים ואנשים, תרגום גבי פלג, ספריית מעריב, 1989
על סוסים ואנשים, תרגום גבי פלג, ספריית מעריב, 1991
תצפית על בעלי חיים - להתבונן ולהבין את עולם החי המופלא, תרגום גבי פלג, ספריית מעריב, 1992
תצפית על גוף האדם, תרגום עמנואל לוטם, ספריית מעריב, 1993
על תינוקות ואנשים, תרגום יואב הלוי, 1993
החיה האנושית - מבט אישי על המין האנושי, תרגום עדי גינצבורג, מודן, 1996
המינים האנושיים - ההיסטוריה הטבעית של הגבר והאישה, תרגום עדי גינצבורג-הירש, זמורה ביתן 1998
בלי עין רעה: קמיעות, אבנים, סגולות, תרגום גליה דור, מודן, 2003
האישה העירומה - מחקר על גוף האישה, תרגום ברוך גפן, מודן, 2006
דזמונד מפילו טוטו היה כומר דרום-אפריקאי, ממנהיגי מאבק השחורים באפרטהייד, וחתן פרס נובל לשלום לשנת 1984.
טוטו נולד בעיר קלרקסדורפ בטרנסוואל, ממנה עבר עם הוריו בגיל 12 ליוהנסבורג.
כבנו של מורה פנה בעצמו למקצוע ההוראה, אך לאחר מספר שנים בודדות בהן שימש כמורה בתיכון, התפטר כמחאה על יישום חוק חינוך הבנטו, שקבע רמת שירותי חינוך נמוכה לשחורים במסגרת מערכת החינוך הדרום אפריקנית.
הוא פנה ללימודי תאולוגיה, והוסמך ככומר בכנסייה האנגליקנית ב-1960.
בין השנים 1962 ל-1966 למד בקינגס קולג' לונדון במסגרת מלגה ממועצת הכנסיות העולמית, הוא סיים תואר ראשון ושני בתאולוגיה במקביל לעבודתו בכנסייה.
ב-1967 חזר לדרום אפריקה והטיף כנגד האפרטהייד.
בין השאר כתב לנשיא דרום אפריקה ג'ון פורסטר מכתב בו המשיל את מצב השחורים במדינה ל"חבית חומר נפץ".