tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניין חדש, מותאם לצורכי המוסד, נבנה ברחוב ג'ון קרפנטר, בתכנון אדריכל העיר סר הוראס ג'ונס, ונפתח בדצמבר 1886. בית הספר נמצא בבעלותה ופועל במימונה של עיריית לונדון ושמו לקוח ממקום מושבה ההיסטורי של העירייה, אם כי המוסד עצמו לא שכן שם מעולם.
עד 1935 נודע כ"בית הספר גילדהול למוזיקה".
מאז 1977 הוא נמצא סמוך למרכז האמנויות ברביקן המצוי בקומפלקס ברביקן, שנבנתה בשנות ה-60' וה-70' של המאה ה-20.
בית ספר גילדהול הוא מן המובילים בעולם בהוראת המקצועות הבאים:
לבית הספר יש חטיבה צעירה ופעילויות החוץ שלו זכו בפרס היובל של המלכה בשנת 2005. בהוראת ניהול במה ותיאטרון טכני שותפים אנשי מקצוע בתחום היצירה, והדבר נותן לסטודנטים הזדמנות ללמוד מאנשים העובדים באופן שוטף בתעשיית התיאטרון ויוצר בשבילם קשרים חשובים לקידום מהיר לאחר סיום לימודיהם.
ב-2008 החלו עבודות בנייה במקום בו שכן מתחם מילטון קורט, הסמוך למבנה המרכזי של בית הספר ושבחלקו עשה בית הספר שימוש בשנים שלפני כן.
בספטמבר 2013 נחנך באתר גורד השחקים, בן ה-36 קומות, "ההרון" (The Heron), שמומן על ידי עיריית לונדון ונבנה על ידי תאגיד הרון אינטרנשיונל.
בבניין החדש מצויים: אולם קונצרטים ובו 625 מקומות, אולם תיאטרון ובו 225 מקומות ואולם תיאטרון-סטודיו ובו 90 מקומות, כמו גם אולפני רדיו וטלוויזיה וסטודיו ללימוד משחק ולחזרות.
עלות בניית שלוחה זו של בית הספר נאמדת בכ-89 מיליון לירות שטרלינג.
בין הבוגרים הידועים של בית הספר גילדהול:
מרינה סירטיס (דיאנה טרוי ב"מסע בין כוכבים")
זמרת האופרה אן סופי פון אוטר
בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים , נוסד בשנת 1905 על ידי פרופסור סר וויליאם מתיו פלינדרס פיטרי בלונדון בירת אנגליה.
כבר בשנת 1895 עלו אצל פטרי הרהורים בנושא הקמת מוסד זה.
הוא נתקל בבעיות במימון חפירותיו הארכאולוגיות במצרים, והגיע למסקנה שהקמת גוף אשר יטפל בכך יקל עליו.
ביו השנים 1897 – 1902 פיטרי הסתמך על מקורות מימון של שנים מתומכיו האמידים אשר הסכימו לממן את חפירותיו במצרים.
בהרצאה שנשא בקולג' האוניברסיטאי של לונדון הוא הכריז על הפרדת עבודתו מהקרן לחקירת מצרים והקמת בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים, כאשר מקורות המימון לבית הספר יהיו תקציבי המחקר של מצרים.
פיטרי ציפה שתקציבים אלה יגדלו וזאת כדי לתמוך בעבודתו ובעבודת הסטודנטים שלו.
הוא פנה לחבריו בקרן לחקירת מצרים וביקש את תמיכתם, חלקם סרבו.
הארכאולוג ארנסט ארתור גרדנר והבלשן והאשורולוג ארצ'יבלד הנרי סייס הסכימו להצטרף אליו.
פיטרי פנה לאנשים בעלי השפעה והצליח עד מהרה לצרף אליו 44 איש כחברי ועדת בית הספר.
פיטרי מונה למנהל בית הספר והילדה אשתו למזכירה.
הפתיחה הרשמית של בית הספר נקבעה לחודש יוני 1905. החל מהקמת המוסד כל חפירותיו מומנו דרך בית הספר הבריטי לארכאולוגיה של מצרים.
לאחר מותו של פיטרי בירושלים בשנת 1942, רצתה אשתו הילדה להמשיך ולהפעיל את בית הספר.
אבל המצב שלאחר מלחמת העולם השנייה בלונדון לא אפשר זאת.
בית הספר נסגר רשמית בשנת 1954.
בית-הספר האקדמי לסיעוד על שם פט מתיוס, שליד המרכז הרפואי הלל יפה בחדרה, הוא בית ספר על תיכוני למקצועות הסיעוד.
המוסד נוסד ב-1967, והקורס הראשון בו נפתח בנובמבר אותה שנה.
מאז ועד היום הכשיר בית-הספר מאות אחים ואחיות מוסמכים, המתפקדים במרכזי הבריאות השונים ברחבי הארץ, בהם עולים חדשים רבים.
כיום לומדים בבית הספר כ-1,400 סטודנטים.
בשנת 2011 הוענק לבית הספר ציון לשבח במסלול החינוך במסגרת הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות המגזר הציבורי ע"ש יצחק רבין.
הוועדה קבעה כי "הישגי בית הספר ותרומתו החשובה בתחום החינוך יצרו את הבסיס להחלטה.
פעולות הצוות לשיפור תהליכי עבודה מוסיפים בסיס חשוב של נורמות ושיטת עבודה אשר יוצרים מחויבות לאיכות ומצוינות ושפור מתמיד של רמת השירות הן כלפי פנים בית החולים במערכת קשרי העבודה בין המחלקות והן כלפי חוץ במתן שירות רפואי טוב יותר לאזרחי המדינה".
בבית-הספר קיימות מספר תוכניות לימוד: תוכנית בוגר בסיעוד של אוניברסיטת תל אביב, תוכנית הסבת אקדמאים, תוכנית 7 יחידות ומרכז העשרה לאחים ואחיות מוסמכים.
בשנת 2000 סונף בית-הספר לחוג לסיעוד בבית הספר למקצועות הבריאות באוניברסיטת תל אביב.
סטודנטים המסיימים את תוכנית הלימודים האקדמית בהצלחה מקבלים תואר בוגר אוניברסיטת ת"א B.A בסיעוד, וזכאים לקבלת תעודת אח מוסמך לאחר הצלחה במבחן רישוי ממשלתי.
בשנת 2009 הוענק לבית-הספר תו תקן ISO 9001/2008 מטעם מכון התקנים הישראלי בתחום הכשרת סטודנטים למקצוע אח/ות מוסמך/ת ולקידום מקצוע הסיעוד.
עד היום נוהל בית-הספר על ידי ארבע מנהלות:
אוקטובר 2010 עד היום, ד"ר מירב בן נתן
HEC Paris בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז , נחשב לאחד מבתי הספר הגדולים בצרפת והנקראים: גרנד אקול.
בית הספר נוסד בשנת 1881, וכמו ESCP Europe הוא מנוהל וממומן בידי לשכת המסחר והתעשייה של פריז (La chambre de commerce et d'industrie de Paris).
בית הספר הוקם כדי לאחד את כל בתי הספר למסחר בצרפת.
במסגרת זו של HEC קיימות קבוצות לימוד מסחר ותעשייה, כמו המוסד הגבוה למנהל עסקים l'Institut supérieur des affaires, ISA והמרכז ללימודי המשך.
המרכז להשתלמויות בעסקים של פריז התאחד עם קבוצת HEC בשנת 1999.
קבוצת HEC מציעה לימודים בתחומים רבים: קורסים קלאסיים שכדי להתקבל אליהם יש לעבור מכינה קדם אקדמית תחרותית (בשם Prėpa HEC), ורק 5% הטובים ביותר מתקבלים, בהתאם לתהליך הקבלה לבתי הספר הגבוהים של צרפת.
כמו כן, מתקיימים לימודים לקבלת תואר שני במדע, MBA, ולימודים לתואר דוקטור שהם בתחום המקצועי וכוללים תואר מקצועי.
HEC נחשב מזה שנים ארוכות לאחד מבתי הספר הגבוהים היוקרתיים, התחרותיים והאיכותיים באירופה והוא ממוקם בקביעות בצמרת הדירוגים של תוכניות ה MBA בעולם (פיינשל טיימס, האקונומיסט ועוד).
הקמפוס האוניברסיטאי של HEC ממוקם החל משנת 1964 במסגרת עיריית ג'ואי-און-ג'וזאז (Jouy-en-Josas), כחלק מאזור השטח העירוני של איוולין (Yvelines).
בית הספר "אליאנס" ('Alliance Israélite Universelle') ירושלים היה בית ספר שנפתח ב-1882 בירושלים בשם "בית הספר לתורה ולמלאכה".
בית הספר היה חלק מרשת בתי הספר "אליאנס, כל ישראל חברים" (כי"ח) שהראשון שבהם נוסד במרוקו.
שפת ההוראה הייתה בעיקר צרפתית ותוכנית הלימודים דמתה למקובל בבתי הספר בצרפת.
אליאנס היה אחד מבתי הספר המודרניים הראשונים בעיר.
רשת "כל ישראל חברים" רכשה בניין על רחוב יפו, שאותו יעדה לבית ספר לבנים יהודים, שילמדם מלאכה בנוסף ללימוד תורה.
הבניין היחיד לא הספיק לצורכי בית הספר, וב-1898 רכשה חברת כי"ח מגרש סמוך נוסף ובנתה עליו בנין בן 3 קומות שיועד לתלמידי פנימייה שיגיעו אליו מהמרחב העות'מאני.
מבנה זה קיים עדיין ברחוב כי"ח בסמוך לשוק מחנה יהודה.
לאחר שעמד נטוש שנים רבות, המבנה נתרם לפעילות חברתית, וכיום הוא משמש כבית לאומנים, יוצרים, מוזיקאים, ומופעל על ידי עמותת "המרחב החברתי".
הבניין המקורי של בית הספר מ־1882 נסגר בשנת 1927 והושכר לבית היתומות וינגרטן שפעל שם עד 1950. מאז ועד שנת 1970 פעלו בבניין בתי מלאכה ודפוס עד שנרכש על ידי חברת "כלל" ונהרס לטובת הקמת מרכז כלל.
ב-1860 התקבצו משכילים יהודים בצרפת על מנת לייסד את ארגון 'כל ישראל חברים' (כי"ח).
מטרת ההתאגדות הייתה להביא לשינוי במעמדם האזרחי של היהודים בעולם.
כבר בתחילת דרכם הם ראו בחינוך כלי מרכזי ליצירת שינוי והאמינו שהדעת היא יסוד לקדמה ובסיס לשינוי מצבם הכלכלי והחברתי של היהודים.
הם החלו באיתור קהילות המעונינות בהקמת בית ספר מודרני לילדיהם והקימו רשת בתי ספר הנושאים את שם הארגון בארצות האסלאם ובמזרח אירופה.
ב -1868 נעשה הניסיון הראשון להקמת בית ספר מודרני בירושלים בסיוע רשת אליאנס.
יוסף קריגר, מתורגמן ובעל מהלכים בקרב השלטונות הטורקיים והקונסולים הזרים בירושלים פנה לחברת כ"יח והציע להקים בית ספר לבנים שילמדם מלאכה בנוסף ללימוד תורה.
המהלך נתקל בהתנגדות עזה מצד החרדים האשכנזים שחששו שכל לימוד שאינו תלמוד יביא להשכחת התורה מישראל.
למרות זאת, כארבעים ילדי ספרדים למדו בבית הספר כשנה עד שנסגר.כעבור יותר מעשור באפריל 1882 חזרה חברת כ"יח לירושלים לעשות מעשה.
היא רכשה מבנה גדול ברחוב יפו ויסדה את בית הספר 'תורה ומלאכה' לנערי ישראל, שאותו הפקידה בידי המנהל ניסים בכר, חניך מוסדותיה ואיש חינוך מנוסה.
ניסים בכר, יליד ירושלים היה בעל ניסיון בהקמת בתי ספר בסוריה ובבולגריה.
התלמידים באו מכלל האוכלוסייה הירושלמית, תוך שנים מעטות הצטרפו לבית הספר גם תלמידים לא יהודים ומספר התלמידים הלך וגדל עד שהיגיע ב־1888 ל 234 תלמידים.
המלאכות שלימד בית הספר היו נגרות, נפחות, מכונאות, חרטות, פיסול באבן ועוד.
מלבד הלימודים המדעיים והשפות שהיו מקובלים בבתי הספר של אליאנס הוכנסו בבית הספר הירושלמי גם לימודים עבריים ומסורת ישראל.
שפת ההוראה הייתה בעיקר צרפתית, אך שיעורים נלמדו גם בעברית ובערבית.
כשהתרבו התלמידים, רכשה חברת כי"ח בסמוך למבנה הראשי חלקת אדמה שעליו בנתה, בתמיכת הברון הירש, בנין לתלמידי הפנימייה שיגיעו מחוץ לירושלים.
בנין זה, שסמל 'כל ישראל חברים' מתנוסס בראשו, ניצב עדיין ברחוב כי"ח.
בליל חנוכה ב-1 בדצמבר 1898 נחנך בית הפנימייה ברוב עם והדר.
כהונתו של ניסים בכר כמנהל 'תורה ומלאכה' הסתימה ונתמנה סגנו אלברט ענתבי, חניך דמשק וקושתא.
החלטה נוספת שהתקבלה באותה שנה הייתה להפוך את העברית לשפת ההוראה בבית הספר.
בעשור הראשון של המאה העשרים, בית הספר 'תורה ומלאכה' של כ"יח הוסיף לגדול ופתח גן ילדים, מחלקה למסחר ובית ספר לבנות בבנין החדש.
מדריך ארץ ישראל משנת 1909 בעריכת אברהם משה לונץ סוקר את בתי החינוך בעיר הקודש ומספר 8 ברשימה הוא בית הספר לנערות כי"ח: "נוסד בתרס"ו.
תלמידות 450 מורות 8 ומורה אחד.
הלמודים: עברית, צרפתית מדעים ומלאכת יד.
ההנהגה בידי ועד הכי"ח, המנהלת הגברת לעווי הרשער".
ימים קשים לבית הספר החלו משפרצה מלחמת העולם הראשונה ובית הספר התקשה לפעול.
צרפת הפכה לאויבת של טורקיה והשלטונות העות'מאניים עקבו בחשד אחר המוסד הירושלמי בעל הרוח הצרפתית.
המנהל אלברט ענתבי גורש לדמשק וממנה לקושתא שם נפטר.
פעילותו של בית הספר הידלדלה עד ש ב-1927 הבניין המקורי שברחוב יפו נסגר.
לאחר הסגירה הושכר מבנה בית הספר ברחוב יפו לבית היתומות ע"ש דוד וינגרטן ששכן בו עד שנות ה-50. מאז ועד 1970 פעלו בבנין בתי מלאכה ובתי דפוס.
בשנת 1970 רכשה חברת "כלל" את הקרקע של המבנה הראשי, הרסה את הבניין ההיסטורי מ 1882 ובנתה במקומו, ברחוב יפו 97 את מרכז כלל, שתוכנן על ידי האדריכל דן איתן, כמרכז קניות מקורה, שמעליו בנין רב קומות.
זה היה הקניון הראשון בעיר שלא התחבב על תושבי ירושלים ולא זכה להצלחה מסחרית.
הריסת הבניין ההיסטורי לווה בביקורות של גופי שימור.
כיום, התזכורת לבית הספר הוא שער הכניסה לחצר, אשר הועתק ממקומו והוא ניצב כיום ברחוב יפו, בכניסה לבית המשרדים.
מיזם הבניה ברחוב יפו על חורבות 'תורה ומלאכה' כלל אגף נוסף, בנין 'חלונות ירושלים' הענק שהוקם לצד בנין כלל.
בחזית בנין 'חלונות ירושלים' שפונה לרחוב יפו נותרו מן העבר שני בניינים דו קומתיים עם גג רעפים שהיו חלק ממתחם בתי אליאנס.
בשנים שבהם פעל בית הספר, קומת הקרקע שלהם הושכרה לחנויות ובקומה העליונה התגוררו משפחות סגל המורים של בית הספר.
גם הם יועדו להריסה במסגרת פרויקט 'חלונות ירושלים' אך ניצלו בהסכם מ 2004. בתחילת שנות האלפיים פעל בבית המורים הצלם יורם אמיר שהפעיל שם את מוזיאון 'קומה ומגדל' ואת גלריית 'שודדי י-ם', מחתרת מחאה של אמנים למען שימור בתים היסטוריים.
בסמוך, מעבר לכביש, בקרבת שוק מחנה יהודה, בנין בית הספר אליאנס שברחוב כי"ח המשיך לפעול.
במלחמת העצמאות שוכנו במבנה עשרות משפחות מפליטי ימין משה.
החל מ-1952 הפעילה אליאנס בבנין זה את בית הספר התיכון 'גימנסיה כרמיה', על שמו של אדולף כרמיה, שר המשפטים של צרפת ומי שעמד בראש כי"ח בשנים הראשונות.
הגימנסיה פעלה לצד בית הספר לבנות.
בחצר הוצבו מחיצות בין ביהס לבנות לבין הגימנסיה המעורבת.
שער שנפתח לכוון שכונת אוהל משה שימש לכניסת הבנות.
אלו היגיעו ברובן מהשכונות העניות הסמוכות לשוק מחנה יהודה, לבושות שמלות סינר כחולות עם צוארון רקום לבן.
שמם של מורי אליאנס הלך לפניהם כמי שהתלבשו בקפידה בסגנון אירופי וראו עצמם כנושאי תרבות צרפת במזרח.
אחרי שגימנסיה 'כרמיה' עזבה בשנות ה-70 למבנה חדש במעלות דפנה ונחנכה בשם בית הספר 'רנה קסין', נכנסו לבנין שברחוב כ"יח, בית הספר 'הניסוי' ולאחר מכן פעל במבנה בית הספר 'המסורתי' עד שעבר לתלפיות מזרח בסוף שנות ה-90. אז נעזב הבניין והפך למקום מחסה להומלסים ונרקומנים למשך 25 שנה.
בית הספר הארו , ידוע בקיצור "הארו", הוא בית ספר תיכון אנגלי פרטי לבנים הפועל ברובע הארו בצפון-מערב לונדון.
בית הספר ידוע בעולם כאחד מבתי הספר היוקרתיים והוותיקים באנגליה.
בבית הספר כ-850 תלמידים, כולם בנים, הלומדים בתנאי פנימייה מלאים ומתגוררים ב-12 בניינים.
בית הספר מתאפיין בהיסטוריה עשירה ובמסורות רבות.
בין המסורות הבולטות, קוד לבוש הכולל חבישת כובעי קש או כובעי צילינדר, חליפות בוקר, ומקלות הליכה, כחלק ממדי בית הספר.
לבית הספר, לאורך מאות שנות פעילותו, שורה ארוכה של בוגרים מפורסמים, כולל שמונה ראשי ממשלה, מדינאים זרים, חברי פרלמנט בריטי רבים, שני מלכים ובני משפחה אחרים של בית המלוכה, 19 בוגרים שצוינו בצלב ויקטוריה, ודמויות בולטות רבות בתחומי האומנויות והמדעים.
הארו נחשב אחד מבתי הספר התיכוניים הטובים בעולם, לצד יריבו המפורסם איטון קולג'.
בית הספר הוא מוסד אנגליקני, אך מקבל תלמידים בני כל הדתות.
באתר בו ניצב בית הספר פעלו מאז שנת 1243 מוסדות חינוכיים שונים לבנים, אולם בית הספר הארו נוסד בחודש פברואר 1572 בצ'ארטר מלכותי שנתנה המלכה אליזבת הראשונה לחקלאי מקומי עשיר בשם ג'ון ליאון.
בצ'ארטר המקורי מונו שישה נאמנים לנהלו.
בשנת 1608, רק לאחר מותו של מייסד בית הספר, החלה בניית הבניין הראשון.
הבנייה הושלמה בשנת 1615 והבניין עומד על כנו עד היום, אף שהורחב מאז.
בית הספר גדל באופן הדרגתי לאורך השנים וצמיחתו המהירה ביותר באה בעת שגשוג האימפריה הבריטית.
לאחר שג'ון ליאון הלך לעולמו בשנת 1592 הוא הותיר את נכסיו לשתי מטרות, העיקרית הייתה בניית דרך לאורך 16 ק"מ לעיר לונדון, והשנייה בית הספר הארו.
בית הספר הארו החזיק בבעלות על הדרך ללונדון ודאג לתחזוקתה במשך שנים רבות לאחר מותו של ליאון, ובכל שנה בחודש נובמבר מקיים בית הספר אירוע מיוחד לציון תקופה זו.
בשנותיו הראשונות של בית הספר המקצוע העיקרי שנלמד בו היה לטינית, ותחום הספורט היחיד היה קשתות.
שני מקצועות אלה היו מקצועות חובה לכל תלמיד עד לשנת 1771, שאז נותרה רק חובת לימוד לטינית.
אף שרוב תלמידי בית הספר היו פטורים משכר לימוד, והוצאותיהם שולמו מן הקרן שהותיר ליאון בעיזבונו, בין התלמידים היו מספר "זרים" (תלמידים מחוץ ליישוב) אשר שילמו שכר לימוד.
לצרכיהם של תלמידים "זרים" אלה נבנו מעונות תלמידים.
בשנת 1701 היו כבר שני שלישים מן התלמידים "זרים" והם היוו מקור הכנסה לבית הספר.
רוב מעונות בית הספר נבנו בתקופה הוויקטוריאנית, עם הגידול החד במספר התלמידים.
ב נבנה בבית הספר חדר אוכל מרכזי, נהרסו מספר מבנים קטנים בשטח בית הספר ותוכנית הלימודים עבר שינויים כדי להתאימה לתקופה.
בשנת 2005 נמנה בית הספר על אחד מחמישים בתי הספר הפרטיים המובילים בבריטניה אשר נמצאו אשמים ביצירת קרטל לקביעת מחירים, כפי שנחשף על ידי העיתון טיימס, זאת בניגוד לחוק חדש שנחקק באנגליה.
כל אחד מבתי ספר אלה חויב בתשלום קנס של 10,000 ליש"ט וכל בתי הספר שנמצאו אשמים התחייבו ליצירת קרן נאמנות של 3 מיליון ליש"ט לטובת התלמידים.
בשנת 2009 החליט חבר הנאמנים של בית הספר לפתוח סניפים של בית הספר הארו מחוץ לגבולות בריטניה, הראשון שבהם בבייג'ינג ולאחריו בבנגקוק.
בשנת 2012 מתוכננת פתיחת בית ספר נוסף בהונג קונג.
להארו בוגרים בולטים רבים, הידועים בכינויים "הארוביאנים זקנים" (Old Harrovians), בהם שבעה ראשי ממשלת בריטניה ביניהם וינסטון צ'רצ'יל ורוברט פיל, ראש הממשלה הראשון של הודו ג'ווהרלל נהרו.
20 מבוגרי בית הספר צוינו בצלב ויקטוריה.
בין בוגרי בית הספר נמנים אף מלכים בהם: חוסיין, מלך ירדן, בן דודו פייסל השני, מלך עיראק וכן בני משפחות מלוכה מתאילנד, הודו, מלזיה והמזרח התיכון.
אף חלק מבני משפחת המלוכה הבריטית הם מבוגרי בית הספר.
בין תלמידי בית הספר בעבר סופרים בולטים (בהם לורד ביירון), ובני אצולה בריטים.
לתלמידי בית הספר הארו שתי מערכות מדים.
מדי היומיום, אותם לובשים לרוב השיעורים, מורכבים מחולצה לבנה, עניבת משי שחורה, מכנסיים אפורים בהירים, נעליים שחורות, סוודר כחול (לבחירה התלמיד), ג'קט צמר כחול כהה, צעיף כחול-לבן (לבחירת התלמיד), מעיל עליון כחול כהה לימים קרים, וכובע קש המכונה Harrow Hat או boater, שעליו סרט כחול כהה.
תלמידים בעלי תפקיד רשאים ללבוש סוודר בצבע אחר, וחברים במועדונים שונים בבית הספר עשויים להיות רשאים לענוד עניבה, או צעיף, בצבעי המועדון.
בימי ראשון ובאירועים מיוחדים נהוגים בבית הספר מדים שונים המורכבים מחליפת בוקר: פראק שחור, מכנסי פסים אפורים כהים, וסט שחור, עניבה שחורה, כתפות וחולצה לבנה.
ספורטאים בנבחרות בית הספר לובשים וסט אפור, חברי "הגילדה", החברה לאומנויות בבית הספר, לובשים וסט אדום, ותלמידים בעלי תפקידים חובשים כובע צילינדר ונושאים מקל הליכה.
לכל אחד מבתי המעונות בבית הספר הארו מדי ספורט בעלי צבעים שונים.
ריבוי המדים הדרושים לתלמידים בבית הספר הופך את רכישתם לאחת ההוצאות הגדולות ביותר שנדרש הורה לשלם.
מדי בית הספר הארו זכו לפרסום רב בבריטניה בשנת 1937, כסמל לפער המעמדי בעת ששני תלמידי בית הספר צולמו לצד ילדים ממעמד נמוך יותר.
תמונה זו פורסמה בעיתונות הבריטית וזכתה להדים נרחבים.
כל תלמיד חדש המתקבל להארו מקבל שבועיים של "חסד", תקופת הסתגלות ולמידה של כללי בית הספר אותם הוא לומד מתלמיד בשנת לימודיו השנייה, המכונה "רועה".
בתום תקופת ההסתגלות על התלמיד לעבור "בחינת ילד חדש" שבה הוא נבחן על ידע כללי במסורות בית הספר.
זמן מה לאחר מכן כל תלמיד חדש חייב לעמוד לפני בני הבית בו הוא גר ולשיר את שירי בית הספר, טקס המסמן את סוף תקופת הסתגלותו.
כל תלמידי בית הספר חייבים לחבוש את כובעיהם בדרך מן הכיתות ואליהן ולברך את מוריהם בדרכם בהצבעה אל שולי הכובע.
אי ציות לכללים אלה כרוך בענישה.
שירי בית הספר הארו מהווים חלק נכבד מן המסורת של בית הספר, מאז נכתב השיר הראשון לבית הספר בשנת 1864 בידי המורה הראשי למוזיקה.
בית הספר רואה בשירה כוח מאחד.
תלמידי בית הספר כולו שרים בעת שהם מתכנסים בנוכחות הוריהם, בכינוסים של בוגרי בית הספר, בעת ביקורים של מכובדים ונציגי ממשלה.
השיר Forty Year On הפך למעין המנון בית הספר, אף שהוא מהווה אחד מן השירים הרבים המייחדים את הארו.
השיר מאזכר את וינסטון צ'רצ'יל ואף מופיע בסרט "וינסטון הצעיר (1972)".
לבית הספר הארו תפקיד משמעותי בהתפתחות מספר ענפי ספורט.
משחק הסקווש הומצא בהארו בשנת 1830 לערך, על בסיס משחק מחבטים אחר.
מהארו התפשט המשחק לבתי ספר אחרים ומשם לעולם כולו והפך לענף ספורט בינלאומי.
לבית הספר הארו אף חלק בניסוח החוקים המודרניים של כדורגל.
הארו היה אחד משבעה בתי ספר שנפגשו בשנת 1848 באוניברסיטת קיימברידג' כדי לנסח את חוקי המשחק אשר שימשו בסיס לייסודה של התאחדות הכדורגל האנגלית בשנת 1863.
ההתמודדות השנתית בין נבחרות הקריקט של הארו ואיטון קולג' הנערכת במגרש הקריקט לורדס מאז שנת 1805, היא המפעל העתיק ביותר בתחום הקריקט בעולם ואף ההתמודדות הוותיקה ביותר במגרש לורדס.
בהארו משחקים כדורגל בכללי משחק מקומיים וייחודיים.
שער המשחק מורכב משני מוטות אנכיים בקצות המגרש, בדומה למבנה השער במשחק ראגבי אולם ללא מוט אופקי.
עיתון בית הספר The Harrovian הוא במתכונת של שבועון ומתפרסם בתקופות הלימודים.
המאמרים בו אינם חתומים על ידי כותביהם ובית הספר מדגיש כי הדעות המופיעות בו אינן מהוות עמדה רשמית של בית הספר.
העיתון מכיל לוחות זמנים של פעילויות תלמידים וכן מהווה במה להבעת דעות תלמידים.
להארו אין מתחם סגור שבו הוא פועל ובנייניו משולבים במבני הרובע הסמוכים.
בין בנייני בית הספר שוכנים בתים פרטיים וחנויות.
הרחוב הראשי העובר בין המבנים הוא דרך ציבורית רגילה ובה עובר אף קו אוטובוס.
כלל קרקעות בית הספר הן בשטח כ-1,600 דונם ובהם מגרשי משחקים, מגרשי טניס, גולף, גנים וחורשות.
בבעלות בית הספר אף חווה חקלאית ובה עדר פרות וכבשים.
עד שנת 2003 הופעל בחווה אף משק חלב.
תלמידי בית הספר, אשר כולם לומדים במסגרת פנימייתית, מחולקים ל-12 בתים, שבכל אחד מהם כ-70 תלמידים.
לכל אחד מן הבתים מתקנים מלאים לשירות התלמידים, וכן מסורת ומנהגים ייחודיים.
כל אחד מן הבתים מקיים נבחרת ספורט המתחרה בבתים האחרים.
ייחודם של בתי התלמידים בהארו הוא חלק ממסורת בית הספר וההיסטוריה שלו והבתים מתחרים זה בזה במגוון רחב של פעילויות שכולן נועדו לקדם ולהאדיר את שמו של הבית.
הבית האחרון שנבנה בהארו, "בית ליאון", החל לפעול בסתיו 2010. אב הבית, סגן אב הבית ובני משפחותיהם גרים בכל אחד מן הבתים ומסייע להם צוות מבין מורי בית הספר.
לכל בית יש "מורה עזר" מיוחד, העשוי לשמש אף כסגן אב הבית.
תפקידו של אב הבית לדאוג לרווחתו של כל ילד שתחת אחריותו והוא אף עומד בקשר עם הורי התלמיד.
בכל בית אף אם בית וחדר חולים.
אמהות הבתים השונות נעזרות במרכז הרפואי של בית הספר ובצוות אחיות בית הספר המקיימות תורנויות בכל שעות היממה.
המרכז הרפואי בבית הספר פועל בניהול רופא בית הספר הנמצא בבית הספר מדי יום.
תלמידי בית הספר הצעירים חולקים חדר עם תלמיד בגילם במשך כשנה עד שנה וחצי ולאחר מכן מקבלים חדר פרטי אותו הם מעצבים לפי טעמם.
בכל אחד מן הבתים חדר פעילויות ובו מתקיימות פעילויות משותפות.
לכל בית גינה משלו ומתקני ספורט.
בשנת 2010 היה שכר הלימוד בהארו בסך 26,670 ליש"ט לשנה, כולל שהייה במעונות.
למספר מועט של תלמידים מצטיינים הבאים ממשפחות מעוטות יכולת ניתנות מלגות.
מדי שנה מוענקות בהארו 30 מלגות או מענקים לתלמידים חדשים היכולות להוות עד 95% משכר הלימוד.
בית הספר נוסד בשנת 2011, בשיתוף פעולה של האגף לבריאות הנפש של משרד הבריאות והקריה האקדמית אונו.
בראש בית הספר עומדת דוקטור נעמי הדס לידור ביחד עם צוות נרחב של מרצים.
בית הספר מכשיר את אנשי השיקום הפועלים בארץ לעבודתם, מלמד ומטמיע התערבויות מקדמות החלמה, ומקדם את הלמידה בתחום השיקום בבריאות הנפש.
קיומו של בית הספר נובע הן מהאמונה ביכולתם של בני האדם בעלי המגבלות הפסיכיאטריות להחלים, להשתלב בקהילתם ולחיות חיים משמעותיים והן מהתפיסה לפיה למידה תמידית ומתמשכת, עדכון וידע הם הבסיס של העשייה השיקומית.
הלימודים וההכשרות מתקיימים בקריה האקדמית אונו, בשלוחה הצפונית בחיפה ובשלוחה הדרומית בבאר שבע.
הנחלת ערכי השיקום וההחלמה: בניה, פיתוח וקידום של תהליכי הכשרה ולמידה של ידע, ערכים ומיומנויות בתחום השיקום בבריאות הנפש בצוות ובארץ בכלל.
יישום והטמעת התערבויות מקדמות החלמה לקהל המתמודדים, המשפחות, אנשי המקצוע ועובדי השיקום.
קידום ההכשרה ופיתוח האיכות המקצועית של אנשי השיקום.
יצירת שיתופי פעולה עם ארגונים ואוניברסיטאות בארץ לטובת למידה, מחקר, הנעת תהליכים וחיבור בין כל העוסקים בתחום בריאות הנפש.
אליאנס תל אביב (בית הספר "כל ישראל חברים" – "אליאנס" תל אביב ע"ש אדמונד–מוריס-אדמונד דה רוטשילד) הוא בית ספר תיכון בתל אביב, ובית הספר הראשון שפעל בעיר.
התיכון נחשב היום לאחד מבתי הספר המובילים בתל אביב ובישראל על פי המדדים הלימודיים והחינוכיים המקובלים.
בבית הספר לומדים כ-1,700 תלמידים, ומלמדים 200 מורים.
בשנת 1892 נפתחו בשכונת נווה שלום, שהוקמה מצפון ליפו "בית הספר לבנים" ו"בית הספר לבנות" בניהול משותף של "חובבי ציון" וחברת "אליאנס - כל ישראל חברים", בעקבות פנייה של ראשי הציבור ביפו.
המטרה הייתה להקים מערכת חינוך עברית וציונית, שתחליף את החדר המסורתי, בעקבות העלייה הראשונה והתפתחות היישוב יהודי ביפו וסביבתה.
שפת הלימוד העיקרית הייתה צרפתית.
שותפות זו התפרקה בעקבות דרישתם של "חובבי ציון" להפוך את העברית לשפת הלימוד הראשית.
בשנת 1902 (תרס"ב) קיבלה חברת "אליאנס" לניהולה את בית הספר לבנים ומשכנו הועתק לשכונת נוה צדק.
בית הספר כלל שמונה שנות לימוד והצרפתית המשיכה להיות שפת ההוראה במקצועות הכלליים.
הבוקר הוקדש לתפילה בציבור וללימוד תורה.
בוגרי בית הספר המצטיינים נבחנו בצרפתית בקונסוליה הצרפתית שבביירות, לבנון וקיבלו תעודה חתומה מטעם הקונסול הצרפתי.
בשנת 1947 נפתחו גם כיתות תיכוניות לארבע שנות לימוד נוספות, ומ-1948 נערכו בבית הספר מבחני הבגרות.
בתום שנת הלימודים 1956–1957 החליט נשיא הנהלת "אליאנס", פרופ' רנה קאסן, לסגור את "בית הספר לבנים" של אליאנס בנווה צדק בעקבות התמעטות גוברת של מספר התלמידים ומצבו הרעוע של מבנה בית הספר.
הוא פנה לעיריית תל אביב בבקשה להקים בית ספר חדש במקום אחר.
העירייה הקצתה לאליאנס שטח גדול מצפון לנחל הירקון, בשכונה החדשה רמת אביב, בקרבת אוניברסיטת תל אביב החדשה.
בית הספר החדש נועד לשמש בית ספר תיכון לתלמידי אזור "עבר הירקון", שהחל להתפתח אז.
הקמתו הייתה אז בסימן היחסים המדיניים, הביטחוניים והתרבותיים ההדוקים שהתפתחו בין ישראל לבין צרפת.
הברון אדמונד דה-רוטשילד, נכדו של הנדיב הידוע, מימן את בניית בית הספר, ליווה את כל שלבי הבנייה, ואחרי הקמתו הגיע לעיתים תכופות לבית הספר וסייע לפעולתו.
כעבור שנים אחדות נקרא בית הספר על שם אדמונד–מוריס-אדמונד דה רוטשילד, הלוא הם הברון רוטשילד, בנו ונכדו.
שערי אליאנס תל אביב נפתחו בשנת הלימודים תשי"ח, ספטמבר 1958, כתיכון עירוני י' של תל אביב.
בשנה הראשונה למדו בו כ-220 תלמידים שהגיעו מרמת אביב ומערים סמוכות כמו הרצליה, רמת גן וגבעתיים.
ב-1970 הפך בית הספר מתיכון ארבע שנתי לבי"ס שש-שנתי, והיה הראשון בתל אביב שהשתלב בתוכנית "הרפורמה בחינוך" (שיוזמה ויצאה לפועל בימי השרים זלמן ארן ויגאל אלון).
כך הוקמה במסגרתו חטיבת ביניים "אורנים".
נכון לדצמבר 2023, מבנה אורנים לא בשימוש של בית הספר אליאנס אלא משמש כקמפוס לתוכנית תלמידי יסודי מחוננים.
אליאנס מקיים עד היום תוכנית מוגברת ללימודי הצרפתית כשפה זרה שנייה, במסגרת לימודי החובה.
בית הספר נמצא בבעלות משותפת מיוחדת של עיריית תל אביב ושל חברת אליאנס העולמית.
בית הספר בְּרַנְקוֹ וַייס רמלה הוא בית ספר תיכון שלוש-שנתי בעיר רמלה המיועד לתלמידים בסכנת נשירה.
בית הספר הוקם בשנת 2000, כחלק מרשת בתי הספר של מכון ברנקו וייס, שנוסד על ידי התעשיין והנדבן היהודי-שווייצרי ברנקו וייס.
מתחילתו הוגדר בית הספר כבית ספר אתגרי, כלומר מיועד לבני נוער שלא מצאו את מקומם בבתי ספר נורמטיביים, מסיבות של בעיות התנהגות (כולל התנהגות אלימה), רקע משפחתי וסוציו-אקונומי קשה, קשיי למידה וליקויי למידה, וכדומה.
בין השנים 2005 ל-2011 ניהל את בית הספר חילי טרופר, שהביא אליו צוות של מורים צעירים, רובם חסרי ניסיון בחינוך מיוחד.
בהנהלתו ובשיתוף הצוות, הצליחו להביא את התלמידים לרמת נוכחות גבוהה בבית הספר.
ב-2011 חל שיפור גדול בשיעור הזכאים לבגרות.
בשנת 2014 נכלל בית הספר בעשירון העליון בדירוג של משרד החינוך, בקטגוריה של "בתי הספר הערכיים ביותר בישראל".
נכון למרץ 2021, מנהל בית הספר הוא ארז וינטר.
בבית הספר פועלים בהתאם למודל, שפותח במכון ברנקו וייס, שנועד לחנך בני נוער שנמצאים בהדרה ובסיכון.
המודל כולל מסגרות עבודה קטנות, ברמת בית הספר וברמת הכיתה, כדי לאפשר טיפול פרטני ככל האפשר, קשר ישיר בין מורים לבין תלמידים, והתאמת תוכנית למידה אישית לכל תלמיד.
חברי הצוות עוברים הכשרות מיוחדות בצוותים בתוך בית הספר, ובקבוצת עמיתים (בעלי תפקידים) מבתי הספר האתגריים בישראל.
אולפן הקלטות, בו מבצעים התלמידים פרויקט בשם "קולות מהנשמה", במסגרתו הם מלחינים ומקליטים דיסק משלהם.
פרויקט משותף עם חברת המשלוחים הבינלאומית UPS, שנמצאת בנמל התעופה בן-גוריון הסמוך.
תלמידים יוצאים ליום לימודים בשבוע במשרדי החברה, לשיעורים פרטיים במקצועות הבגרות ובתחומי העשרה.
פעילויות ספורט אתגרי, שכוללות: גלישת מצוקים וטיולי שטח ב"חוות אורי"; אילוף כלבים, בשיתוף עמותת עלם; רכיבה על אופניים; רכיבה טיפולית על סוסים בכפר רות.
פרויקט הקולנוע "תקשורת מקדמת", במסגרתו יוצרים התלמידים סרט בכתיבתם ובבימוים.
בית הספר האמריקאי הבין-לאומי באבן יהודה הוא בית ספר פרטי באבן יהודה.
הלימודים בבית הספר מותאמים לתוכנית הלימודים האמריקאית ומשרד החינוך האמריקאי.
מתחם בית הספר מכיל בתוכו גן ילדים, בית ספר יסודי, חטיבת ביניים ותיכון.
המקום נוסד ב-1958 בחסות שגרירות ארצות הברית בישראל, ונקרא על שם השגריר וולוורת' ברבור.
מתחם בית הספר הוקם בתחילתו בכפר שמריהו, ב-2007 עבר המתחם לאבן יהודה.
מורי בית הספר מחויבים להיות בעלי השכלה של תואר שני ומעלה, ובמסגרת פעילויות בית הספר מתקיימים מפגשים עם תלמידי בתי ספר אמריקאיים ברחבי העולם.
בית הספר מיועד לתת מסגרת חינוכית לילדים אשר הוריהם עובדים בישראל באופן זמני ואינם משתקעים בה.
בעיקר ילדים של דיפלומטים, ספורטאים זרים או של עובדים הנמצאים ברילוקיישן בישראל.
ועל כן אינם יכולים ללמוד במערכת החינוך הישראלית בעברית.
מלבדם, חמישית מתלמידי בית הספר הם ישראלים.
בעיקר תושבים חוזרים שכבר למדו במערכות חינוך דוברות אנגלית.
שטח בית הספר הוא כ-70 דונם והושקעו כ-150 מיליון שקלים בהקמתו.
בבית ספר נמצאת ספרייה בגודל של כ-2,600 מ"ר הכוללת 17 אלף ספרים בשפה האנגלית.
בצמוד אליו קיים חדר אוכל ואודיטוריום בעל כ-400 מקומות.
מלבד המתקנים אשר משמשים לרוב ללימודים קיימים במקום בריכה, חדר כושר, מגרשי טניס ואולם ספורט.
במקום יש כ-15 כיתות יסודי, 9 כיתות חטיבת ביניים ו-10 כיתות תיכון.
הקמפוס ההיסטורי בכפר שמריהו, 1984
בית הספר הבינלאומי ע"ש רפאל רקנאטי באוניברסיטת רייכמן הוקם בשנת 2001. לומדים בו כיום כ-2,000 סטודנטים מ-90 מדינות בעולם לתואר ראשון ולתואר שני, המהווים כ-30% מהסטודנטים באוניברסיטת רייכמן.
כ־70% מהם עולים לישראל בסיום לימודיהם.
בית הספר הוקם על מנת לטפח דור של מנהיגות צעירה ורחבת אופקים גם בארצות שמעבר לים, תוך העמקת הקשר בין ישראל לבין התפוצות.
בבית הספר לומדים סטודנטים לתואר ראשון במנהל עסקים, ממשל, תקשורת, פסיכולוגיה, קיימות, מדעי המחשב ויזמות.
הסטודנטים לתואר שני לומדים בתוכניות כלכלה פיננסית, אינטראקציית אדם-טכנולוגיה (HCI), ממשל, Global MBA, MBA in Healthcare innovation ובתואר שני התנהגות ופיתוח ארגונים.
התוכניות החברתיות נועדו לסייע לסטודנטים מהעולם להכיר את ישראל ואת החברה הישראלית באופן בלתי אמצעי.
דו"ח המועצה להשכלה גבוהה קבע כי "המרכז הבינתחומי הוא גם המוסד הבינלאומי ביותר בישראל וגם תורם את מספר הסטודנטים הבינלאומיים הגדול ביותר ל'לימודים מלאים' ולקבוצת הסטודנטים היהודיים".
מהדו"ח עולה כי 35% מכלל הסטודנטים הבינלאומיים, ו-28% מכלל הסטודנטים היהודים הבינלאומיים הלומדים במסגרות אקדמיות בישראל – הם סטודנטים בבינתחומי.
מתוך 13 תוכניות בינלאומיות לתואר אקדמי מלא הפועלות בישראל, כמחצית מהן נלמדות במרכז הבינתחומי הרצליה.
בית הספר בְּרַנְקוֹ וַייס בית שמש הוא בית ספר תיכון שש-שנתי בעיר בית שמש.
בית הספר הוקם בשנת 1997, כחלק מרשת בתי הספר של מכון ברנקו וייס, שנוסד על ידי התעשיין והנדבן היהודי-שווייצרי ברנקו וייס.
בשנת 1998 הקימה עליזה בלוך את החטיבה העליונה בבית הספר ושימשה כמנהלת בית הספר במשך 14 שנים.
בשנים תשע"ה - תשע"ט ניהל את בית הספר אבי אור.
בשנים תש"ף - תשפ"ב ניהל את בית הספר יואב חג'בי.
החל בשנת הלימודים תשפג מנהל את בית הספר שמעון וייס.
בית הספר קולט תלמידים מקבוצות שונות בחברה הישראלית: דתיים וחילונים, ותיקים ועולים חדשים.
תוכנית הלימודים מותאמת באופן אישי לכל תלמיד.
בחטיבה העליונה 4 מסלולים: עיונית, מופת, מב"ר, אתג"ר.
התיכון מחולק לשמונה בתים המהווים למעשה שמונה בתי ספר שונים המיועדים כל אחד לתחום אחר
בית אופקים - הוא שש שנתי וכולל 2 מגמות עיקריות: ניהול עסקי ועבודת גמר.
בנוסף קיימים לימודי מחשבת ישראל, כמגמת רוחב הפתוחה גם לתלמידים מבתים אחרים.
בית רוח וחברה - בבית זה יש 2 מסלולים.
המסלול השני הוא מסלול שוחרות של חיל האוויר שבסיומו צפויים התלמידים להצטרף למערך הטכני של חיל האוויר.
בית מדעים - מכין את התלמידים לקבלה לפקולטות בתחומי המדע כגון: מתמטיקה, פיזיקה, ביולוגיה, כימיה, מדעי המחשב ואנגלית.
בית מדע וסביבה - בבית זה לומדות כיתות שהתלמידים בהן מוכשרים בתחומי המדע והסביבה.
בית אמנות (חטיבת ביניים) - בית זה מיועד לכיתות ז עד ט שנמשכים לאומנויות.
הבית החמישי גם כולל את כיתת תל"מ שמשמשת לשפר את המוכנות לתיכון.
בית הספורט ואמנויות הבמה -בבית זה נלמדים: ספורט ותנועה – החל מתולדות המחול והספורט וכלה באימונים בסוגי ספורט רבים כגון: טניס שולחן, אירובי, טניס ועוד.
אמנויות הבמה – כולל לימודי היסטוריה של התיאטרון והמוזיקה, נגינה בכלים שונים, צפייה במופעים ופגישות עם אמנים.
בית טבע וארץ ישראל - בית זה כולל לימודי ארץ ישראל, תיירות ואדריכלות נוף.
בית אמנות, תיאטרון ועתיד - נלמדים שיעורים עיוניים ומעשיים בתיאטרון ואמנות.
במסלול עתיד לומדים ערבית ברמה מוגברת והוא מבוצע בשיתוף הדוק של חיל המודיעין במטרה לשלב את התלמידים בחיל המודיעין בגמר הלימודים.
משרד החינוך מעניק לתלמידים מצטיינים אפשרות להתקבל לכיתות מופ"ת (ראשי תיבות: מתמטיקה, פיזיקה, תרבות).
כיתות מופ"ת מיועדות לתלמידים מעולים בתחומי המדעים.
תוכנית אופקים פונה לתלמידים בעלי הישגים גבוהים בתחומים שאינם מדעיים, כגון היסטוריה, ספרות, אומנות וכיוצא בזה.
בשנת תשע"א בית הספר זכה בפרס החינוך הארצי.
בשנת תשע"ח - תגמול דיפרנציאלי, על הישגי התלמידים במבחני הבגרות.
בית הספר האירופי (בהונגרית: Európai Iskola; מטה: בודפשט, פעילות: 1945–1948) היה קבוצת אמנים לטיפוח אמנות מודרנית.
קבוצת האמנים נוסדה בשנת 1945 על ידי הפרופסור לרפואה פאל גגשי קיש, לאיוש קאשאק, ארנה קלאי, ארפאד מזאי ואחיו אימרה פאן (שניהם מקודם רוזנפלד) ונקראה על ידם בית הספר האירופי.
מטרתם הייתה לטפח מגמות בסגנון סוריאליסטי ומודרני באופן כללי, כמו גם לשתף פעולה עם עולם האמנות של מערב אירופה מרכז אירופה ומזרח אירופה.
אישטוואן היידו - חבר כבוד
מתוך 30 החברים 13 ציירים ופסלים היו יהודים.
בחדר התצוגה שלהם בבודפשט (חדר שהושכר מ"פדרציית הנשים ההונגריות הדמוקרטית" (MNDSZ), בדרך איליאי 11) הם ארגנו תערוכות של ציור צרפתי מודרני, חומרי אומנות מסורתיים הונגריים ועבודות עצמיות.
לתצוגות הוזמנו גם אישים מחוץ לחברי קבוצת האמנים, כמו בלה המוואשי ומיקלוש סנטקוטי.
הושקה סדרת ספרים וכתבי עת תאורטיים שכותרתם הייתה "הספרייה הקטנה של בית הספר האירופי".
בשנת 1946 התפטרו נציגי המגמה האמנות המופשטת הלא-פיגורטיבית, והקימו את "אוונגרד עמק הדנובה" ואחר כך את "קבוצת האמנים המופשטים".
עם כניסת הדיקטטורה הקומוניסטית בסוף 1948 ובלחץ גובר כל קבוצות האמנים הבורגניות השונות, כולל בית הספר האירופי, נאלצו חבריה להפסיק את פעילותם.
בית הספר הבינלאומי ללימודי המדבר על שם אלברט כץ הוא בית ספר בינלאומי הממוקם ב, המהווה חלק ממאוניברסיטת בן-גוריון בנגב שהוקם ב-1999. בית הספר שוכן במדרשת בן-גוריון שבמרכז הנגב, ישראל.
בית הספר מציע ארבע תוכניות לתואר שני, הראשון בלימודי המדבר, השני באקולוגיה ושמירה על הטבע, השלישי בפיזיקה סביבתית ואנרגיה סולארית והאחרון בהידרולוגיה ואיכות מים.
כ-230 תלמידים לומדים בבית הספר ומרביתם מתגוררים במעונות סטודנטים שתוכננו על פי עקרונות ארכיטקטורים שמותאמים לאקלים בסביבה.
הסטודנטים בבית הספר מגיעים מ-30 מדינות שונות מרחבי העולם, כל הקורסים מועברים בשפה האנגלית על ידי חוקרים מהמכון לחקר המדבר על שם יעקב בלאושטיין וכן מחוקרים מפקולטות אחרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ולעיתים אפילו מחוקרים לא ישראליים.
לימודי תואר שני בלימודי המדברים כוללים מחקר בתחומים החקלאות, ביוטכנולוגיה, מיקרוביולוגיה סביבתית והשקיית צמחים.
תואר שני בהידרולוגיה ואיכות מים
תוכנית זו נועדה להציג בפני הסטודנטים מחקר בהידרולוגיה במטרה לשפר את חיי האדם בעזרת שימוש בר קיימא במקורות המים שברשותו, התוכנית מציעה מסלולי למידה בה הסטודנטים לומדם על איכות המים, טיפול במים והתפלה.
תוכנית זו מוצעת במסגרת בית הספר ללימודים מתקדמים קרייטמן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
זהו תואר רב תחומי שמטרתו להכשיר סטודנטים בשילוב של מחקר בסיסי בנושאים הקשורים לניהול שטחים יבשים ולחימה במדבר.
תואר שני בפיזיקה סביבתית ואנרגיה סולארית
תוכנית זו שצפויה להיפתח באוקטובר 2021 עם פתיחת שנת הלימודים של אותה שנה, תכשיר סטודנטים בתחומי איכות הסביבה ומשאבי הטבע.
בית הספר גובאט הוא בית ספר פרוטסטנטי בירושלים.
בית הספר הוקם בשנת 1853 ונקרא על שם הבישוף הפרוטסנטי השני של ירושלים, סמואל גובאט שהיה מעורב בהקמתו.
המקום נרכש בשנת 1847 כבית עלמין עבור האוכלוסייה הפרוטסטנטית בירושלים.
קדם לכך אתר קבורה פרוטסטנטי בסמוך לממילא, אך עקב סכסוך "שכנים" עם הקברים המוסלמים, הוקם אתר זה.
בשנים שלאחר מכן המקום התרחב לשימושים נוספים ובשנת 1853 החל המקום לפעול, בסמוך לבית העלמין.
בין כתליו למדו יחדיו נוצרים, מוסלמים ואף מעט תלמידים יהודים.
ניהול בית הספר היה בידי חברת המיסיון הכנסייתית (Church Missionary Society) האנגליקנית.
תחילה נקרא בית הספרDiocesan Boys School ורק לאחר מותו של הבישוף גובאט שונה שמו לשם הנוכחי.
בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה
בין השנים 1948–1967 ירושלים הייתה מחולקת בין ישראל לירדן, בית הספר גובאט היה מובלעת ישראלית בשטח הירדני והנקודה המערבית ביותר הסמוכה לשטח המפורז בגיא בן הינום.
בין בית חולים סנט ג'ון בחלקו המערבי של גיא בן הינום ובין בית הספר בצידו המזרחי, נמתח כבל עם גלגלות שחובר לסלע האם של ההר ואפשר העברת ציוד, תחמושת ואפילו פצועים מצד לצד.
כל זאת במעטה סודיות רבה ובאי ידיעה של הבריטים והירדנים.
הכבל נמתח בלילות חשוכים והושאר רפוי ומוסווה בשאר הזמן.
בנוסף לכבל נחצבה מנהרה מגיא בין הינום ועד סמוך לבית ספר גובאט, מנהרה זו נפתחה בשנת 2021 לתיירות.
המנהרה אפשרה תנועה בין שני חלקי העיר ומעבר בשטח המפורז מבלי שיבחינו בכך.
מ-1967 שוכן במקום המכון ללימודי ארץ הצבי, מכללה אוניברסיטאית אמריקאית העוסקת בחקר ולימוד ארכאולוגיה ומקרא.
מייסד הקולג', דגלאס יאנג, קבור אף הוא בבית הקברות במתחם.
המבנה עוטף את סלע האם של הר ציון מכיוון מערב ודרום, כך שבתוך המבנה ניתן לראות את המסלע המקורי.
האבנים הבונות את בית הספר בחלקם אבנים בשימוש משני.
ניתן לראות ביסודות אבני גזית צלבניות ויש המזהים אותם אף כקדומות יותר ובקומה השנייה ריצוף אופוס סקטילה בשימוש משני.
בשנים האחרונות מתבצעות במתחם חפירות ארכאולוגיות.
במסגרת חפירות אלה אותרו מספר מקוואות מתקופת בית שני, שרידי חומת אודוקיה מהתקופה הביזנטית ומפתן שער המזוהה, על פי הכתוב בכתביו של יוסף בן מתתיהו, כשער האיסיים.
במפת אילש - ירושלים ממעוף הציפור בית הספר גובאט נמצא בין המבנים שניתן לראות מחוץ לחומות העיר.
בבית עלמין הפרוטסטנטי קבורים אנשים, אשר חלקם בעלי חשיבות רבה בהתפתחות העיר ירושלים בשלהי התקופה העות'מנית ובתקופת המנדט הבריטי.
בין הקברים הרבים ניתן למצוא את קברו של קונרד שיק, פלינדרס פיטרי, שנלר, ג'יימס סטארקי, הבישוף גובאט ועוד.
כיום האתר פתוח למבקרים, ניתן להגיע לחפירות הארכאולוגיות, לסיור בבית העלמין ולמבנה בית הספר.
מבית הספר ניתן להגיע במסלול קצר לפסגת הר ציון, לחדר הסעודה האחרונה ולכנסית הדורמיציון.
בית הספר בית חנה הוא רשת של בתי חינוך לבנות הגדול והמרכזי של חסידות חב"ד בירושלים, הכולל תיכון ובית ספר יסודי ממלכתי דתי ולומדים בהם כ-860 תלמידות.
בית הספר הוקם לקראת שנת הלימודים תשכ"ו (1965) לזכר הרבנית חנה שניאורסון, אמו של הרבי מלובביץ', על ידי עסקני חב"ד בירושלים, הרבנים עזריאל זליג סלונים, אברהם חנוך גליצנשטיין וטוביה בלוי.
מטרת הקמתו הייתה להעניק חינוך לבנות חב"ד בירושלים על פי הדגשים שחשובים לתנועה חסידית זו.
בית הספר היה כעשרים שנה בבעלות הנהלת "מוסדות חינוך חב"ד" עד שבעקבות קשיים תקציביים בשנת תשמ"ה (1985), הועבר לבעלות משרד החינוך כבית ספר ממלכתי דתי.
בית הספר שכן באותן שנים ברחוב דוד ילין בירושלים, במשך שנים חלקו את מבנה בית הספר עם בית ספר "נוות ישראל" של תנועת ש"ס.
עם התרחבות הקהילה בירושלים הוקמה חטיבה צעירה ברמת שלמה בה למדו הבנות מצפון העיר.
בשנת תש"ע (2009) שוּכן בבניין חדש בשכונת רמת שלמה.
בית הספר משרת אוכלוסיות מכל שכונות ירושלים, ומהיישובים הסמוכים.
כיום מונה בית הספר כ-600 תלמידות בכיתות א' עד ח', כשלוש כיתות בשכבה.
צוות ההוראה מונה כחמישים מורות, ביניהן מורות לחינוך מיוחד.
בתחום בריאות הנפש, פועלת בבית הספר יועצת חינוכית ופסיכולוגית בית הספר היא שרה נתניהו.
כל הצוות רכש את מקצוע וההסמכה בהוראה ובכל תחומיו במסגרת דתית, בסמינרים במכללות ובאוניברסיטאות.
עד שנת תשנ"ח (1998) נוהל בית הספר על ידי סימה רלב"ג וכיום מתנהל על ידי רבקה בלוי.
בית הספר נפתח לקראת שנת תשל"ד (ספטמבר 1973) כחטיבה עליונה עבור תלמידות המחזור הראשון של בוגרות בית הספר היסודי בית חנה בירושלים שנוסד 8 שנים קודם.
בית הספר נוסד על ידי הרב טוביה בלוי, שמכהן כ"ראש מוסד" גם כיום.
בשנתיים הראשונות להקמת בית הספר שכנו 2 כיתות (ט'+ י') בדירה שכורה ברחוב נחום במרכז ירושלים, בשנת תשל"ו (1975) עבר בית הספר, שמנה אז 3 כיתות (ט-יא), לקומה שנייה בתוך מבנה בית כנסת חב"ד בשכונת סנהדריה.
בשנה שלאחריה (תשל"ז, 1977) הקצתה עיריית ירושלים לבית הספר חצי קומה בבית יהודיוף-חפץ ברחוב עזרא המכונה 'הארמון של המשיח' ובמשך הזמן קיבל גם את המחצית השנייה של הקומה (קומת קרקע) ועם התרחבותו נוספו אליו כיתות במבנים סמוכים.
בית הספר שכן במקום זה עד שנת תשס"א (2000).
בשנת תשס"ב (2001) עבר לבניין הנוכחי ברחוב שמעון הצדיק 23 בירושלים.
בית הספר אליאנס טהראן (היום בית ספר אתחאד) הוא בית הספר הראשון בסגנון מערבי שהוקם באיראן.
הוא נוסד על ידי ארגון כל ישראל חברים בשנת 1898 בטהראן ופועל עד היום.
ארגון כל ישראל חברים (כי"ח) הוקם בשנת 1860 בפריז, והוא פעל ופועל רבות למען קידום קהילות יהודיות, בין היתר על ידי הקמת בתי ספר שמטרתם הפצת התרבות הצרפתית בעולם היהודי.
במסגרת זאת הוא שיחק תפקיד חשוב בשיפור מצבם של יהודי איראן.
במהלך מסעו לאירופה בשנת 1873, נפגש השאה של איראן, נאסר א-דין שאה קאג'אר, עם אדולף כרמיה, נשיא ארגון כל ישראל חברים באותה העת, אשר הציג בפניו את מצבם הקשה של יהודי איראן.
נאסר אלדין שאה קג'אר נענה לבקשתו של אדולף כרמיה לאפשר הקמת בית ספר במסגרת ארגון כל ישראל חברים ואף למתן את השפעת חוקי השריעה על היהודים.
תוכנית הקמת בית הספר אושרה גם על ידי ראש ממשלת איראן, מירזה חוסיין ספחסלאר , אך הפרויקט התעכב, בין היתר בשל מחסור בכספים ובמורים, ורק בשנת 1898 הוחלט על הקמת סניפי ארגון כל ישראל חברים בטהראן ובשיראז.
בית הספר היסודי הראשון לבנים של כי"ח נפתח בטהראן בשנת 1898, עשרים וחמש שנים לאחר קבלת האישור על הפרויקט.
בשנת הלימודים הראשונה למדו בו 421 בנים מתוך קהילה שמנתה כ-6,000 נפש.
לאחר מכן נפתח בית ספר לבנות ושיעורי ערב למבוגרים.
שכר הלימוד היה 1,200 פרנקים.
שני שלישים מהתלמידים היו פטורים מתשלום שכר לימוד ושישים תלמידים יתומים או עניים קיבלו ארוחות.
בבית הספר למדו גם תלמידים מוסלמים מהמעמד הגבוה.
נציג ארגון כל ישראל חברים שהגיע לעיר באותה שנה פנה לשלטונות בבקשה לביטול חובת ענידת הטלאי האדום על ידי היהודים.
לבסוף הושגה פשרה, והיהודים הורשו להחליף את הטלאי האדום בסמל כי"ח.
כעבור שנה נפתח בית הספר לבנות.
ארגון כל ישראל חברים דגל בחינוך שווה לבנים ולבנות ובחילון החינוך בבתי הספר שבניהולו, תוך שימת דגש מיוחד על לימוד מדעים והכשרה מקצועית.
הלימודים התנהלו בצרפתית ותוכן ספרי הלימוד הועתק מספרי לימוד צרפתיים.
התלמידים לא למדו פרסית או עברית ולא רכשו ידע בתרבות הפרסית.
בשל כך הורים יהודים רבים השמיעו ביקורת חריפה ונמנעו מלשלוח את ילדיהם לבית ספר זה.
בתקופתו של רזא שאה בית הספר הולאם, עבר לפיקוחו של משרד החינוך האיראני ושמו שונה לבית ספר אתחאד.
בשנת 1977 פעלו בטהראן 7 בתי ספר של כי"ח ומספר התלמידים היה 1,800.
בית הספר אליאנס המדאן הוקם על ידי ארגון כל ישראל חברים בהמדאן, אירן, בשנת 1900. ושימש את קהילת יהודי המדאן.
בית הספר כלל בית ספר לבנים ובית ספר לבנות.
בית הספר אליאנס המדאן לבנים היה אחד מבתי הספר המפורסמים בהמדאן.
במועד הקמתו למדו בו 350 בנים.
לפי הנתונים הסטטיסטיים של משרד החינוך האיראני, בשנת 1927, למדו בבית ספר זה 475 תלמידים, מתוכם 159 תלמידים למדו בחינם, ולימדו בו 12 מורים.
במועד הקמת בית הספר לבנות היו רשומות בו 250 תלמידות.
לפי הנתונים הסטטיסטיים של משרד החינוך האיראני, בשנת 1927, למדו בבית הספר אליאנס לבנות 259 תלמידות והיו בו 8 מורים.
75 תלמידות למדו ללא תשלום.
בנוסף לתלמידים היהודים, למדו בבית אליאנס המדאן ילדי שגרירים שהתגוררו בהמדאן וילדים איראנים מהמעמד הגבוה.
בית הספר אליאנס כרמאנשאה הוקם על ידי ארגון כל ישראל חברים בכרמאנשאה, איראן, בשנת 1904. הוא כלל בית ספר לבנים ובית ספר לבנות, והלימודים נמשכו בו עד גיל 18.
בית הספר סיפק חינוך מודרני לאזרחים היהודים בכרמאנשאה.
מנהליו הראשונים של בית הספר היו ס.י.סאטי בשנת 1905, קוהן בשנת 1908 ואחריו פרנקו, שכיהן בתפקיד במשך עשר שנים.
אליהו רחמים פירנאזאר (1898 – 1988) התחיל ללמוד בבית הספר בשנת 1904. הוא היה אחד מעורכי הדין היהודים-איראנים הראשונים שפעלו באיראן.
בתקופת כהונתו של רזא שאה (1921 – 1941) עברו בתי הספר של כי"ח לפיקוח משרד החינוך האיראני.
בשנת 1977 למדו בבית הספר אליאנס כרמאנשאה 314 תלמידים, מתוכם 171 היו יהודים.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979, הפסיקו בתי הספר של אליאנס את פעילותם באיראן.
בית הספר בית יהושע (בעבר שמו היה בית הספר לילדי עובדים, נשר) הוקם בשנת 1928 כבית ספר יסודי לילדי העובדים בנשר.
בית הספר פעל במסגרת המרכז לחינוך של ההסתדרות.
המורה הראשון של בית הספר היה הסופר אליעזר שמאלי שבחר ללמד את התלמידים בחיק בטבע.
ב-1960 שונה שם בית הספר ל"בית יהושע" לזכרו של אלוף יהושע גלוברמן מקיבוץ יגור שנהרג ב-1947 וסייע רבות בהגנה על נשר.
בית הספר הוקם ב-1928 בשני צריפים על גבעה מדרום לכביש לעמק יזרעאל (היום מול כיכר גדוד 21 בפינת הרחובות התשבי והכלניות בתחתית גבעת העמדות.
הצריפים שכנו ליד מחצבת נשר הישנה שהיווה מקור לאבק.
התלמידים נטעו סביב המתחם עצי ברושים שתחמו אותו.
(חלק מהברושים קיימים עד היום).
המחזור הראשון של בית הספר סיים את לימודיו בשנת 1935. בית הספר שימש בתחילתו גם את ילדי קיבוץ יגור.
אליעזר שמאלי שלימד בבית הספר בשנים 1928–1929 והעדיף ללמד בטבע במקום בכיתות לימוד, בשיטת הנושאים.
שיטה שלא הייתה אהודה על חלק מתושבי השכונה בורגנים שרצו חינוך פורמלי יותר.
המריבות בין תומכי שמאלי ומתנגדיו הגיעו גם לעיתון "דבר".
השליטה בבית הספר הייתה בהתחלה על ידי "ועד הורים" שתמכו בשמאלי.
לאחר שנתיים הניהול עבר לוועדת התרבות המקומית ושמאלי עזב את בית הספר..
בשנים אלה, בעת היותו מחנך בבית הספר בנשר, החל לרקום את עלילת ספרו "אנשי בראשית" המבוססת על דמותו של אלכסנדר זייד וחייו בשייח' אבריק.
הוא נהג לספר את הסיפור בעת טיוליו הרבים עם תלמידיו בטבע.
במשך הזמן החלו ילדי בית הספר לכוון את הסיפור בכוח דמיונם.
גם לאחר עזיבתו של שמאלי את בית הספר נמשכה מסורת הטיולים בסביבת נשר.
בשנת 1934 עלה זהרוני לארץ ישראל ועבד כמורה מחליף בבית הספר.
חלק מהטיולים היו לנחל קישון וגם למחצבת הח'רייבה היום על כביש 7212.
החינוך בבית הספר היה חינוך פטריוטי תוך מתן דגש למחויבות להגן על המולדת.
ועד הורי בית הספר ביחד עם מועצת שכונת נשר וועד פועלי נשר פנו למיכאל פולק הבעלים של מפעל המלט נשר בבקשה להקים בניין חדש לבית הספר.
הבקשה כללה גם הקמת חדר מלאכה.
פולק הסכים לממן את הקמת המבנה, אבל סירב להקים חדר מלאכה בטענה שהתלמידים לא צריכים מלאכה, אלא ללמוד.
המפעל הקים לבית הספר בניין ייעודי מבטון.
בתחילה בעל קומה אחת עם 10 חדרים.
המבנה הוקם ליד המפעל (היום פינת הרחובות הקישון והנרקיסים).
בניית המבנה הסתיימה בשנת 1933 והוא הפך גם למרכז קהילתי ובית ביטחון לקהילה.
המפעל השתתפה באחזקת בית הספר.
בימי המרד הערבי הגדול (שנים 1936–1939) שימש מבנה בית הספר מעת לעת למגורים של תושבים שגרו בצריפים ליד מחנה הלגיון הערבי (היום מול הכניסה לכביש 705).
בתוך המבנה נערכו שיעורים של ההגנה לתושבי השכונה, וכלי הנשק אוחסנו בסליקים בבסיסי הארונות.
המבנה שימש גם להרצאות בנושאים שונים ונערכו בו נשפים.
בימי מלחמת העולם השנייה מבנה בית הספר הוחרם על ידי הצבא הבריטי הכפוף לממשלת המנדט כדי לשכן בו חיילים.
התלמידים נאלצו ללמוד במשמרות בבתים פרטיים ובצריף הנוער העובד מקום משכנו הראשון של בית הספר.
ב־14 בדצמבר 1960, בטקס קצר, נקרא בית הספר לילדי עובדים בנשר "בית יהושע" על שם אלוף יהושע גלוברמן, חבר קיבוץ יגור, שהיה מדריך בהגנה בנשר ונפל במלחמת העצמאות.
בטקס השתתפו כחמישים מחברי הקיבוץ, אלוף מאיר זורע, מפקד פיקוד הצפון באותה עת, חבר הכנסת ישראל בר-יהודה, רב־אלוף במי"ל יעקב דורי, יושב ראש המועצה המקומית יצחק רוט, חברי המועצה וותיקי ההגנה בנשר.
אחד מתלמידי בית הספר הקריא את פקודת היום של הרמטכ"ל המכהן חיים לסקוב.
רוט, זורע ודורי הביעו בדבריהם הערכה לפועלו של גלוברמן בבניין ההגנה בנשר ובארץ.
במהלך מלחמת העצמאות, בריינה גלוברמן, אלמנתו, הסירה את הלוט מעל לוח שהוצב בקיר בית הספר.
בתוך שטח בית הספר בצריף ניסן שהיה חלק ממסיס בריטי ששכן במקום, נמצא קן הנוער העובד והלומד של סניף נשר.
בעקבות בדיקות תקינות של המבנה בפני רעידת אדמה שנבנה בשנות ה-60 של המאה -20, החליט משרד החינוך שיש להרוס את המבנה ולבנות מבנה חדש.
משרד החינוך תקצב מבנה חדש בסך של 11.6 מיליון ש"ח והוא יכלול 12 כיתות רגילות ועוד 3 כיתות של חינוך מיוחד.
המבנה יתפרש על פני 2056 מ"ר.
ב- 19 בדצמבר 2024 פורסמה תוכנית הבנייה של בית הספר המחליף ,את המבנה הישן, תוכנית 355-1034156 שהיא חלק מתוכנית המתאר של העיר נשר.
התוכנית מהווה שינוי בזכויות והוראות בנייה בית ספר "בית יהושע"- נשר.
בית הספר החקלאי כַּדּוּרִי הוא אחד הבולטים והוותיקים שבבתי הספר החקלאיים בישראל.
בית הספר נוסד ב-20 ביוני 1933 למרגלות הר תבור בגליל התחתון, כשני קילומטר צפונית לכפר תבור.
בית הספר כדורי נמצא כ-140 מטר מעל פני הים.
כיום בכדורי פועלים בית ספר, פנימייה, חווה חקלאית (המשמשת ללימודי התלמידים), ומכללה טכנולוגית לתלמידי כיתות י"ג-י"ד.
בית הספר כדורי הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
רק כעבור זמן, כאשר קראו את הצוואה עצמה, התברר, שלא הממשלה בארץ ישראל היא היורשת כי אם ממשלת בריטניה, וכי כדורי איפשר בצוואתו להשקיע את הכסף בארץ ישראל או בעיראק.
חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, הפעיל את אחיו של סר אליס, אליעזר כדורי, ובסופו של דבר הצליח להשיג החלטה, שהכסף יושקע בארץ ישראל.
ליהודים עמדו להקים גימנסיה עיונית, ולערבים בית ספר לחקלאות.
בסופו של דבר הוקמו שני בתי ספר חקלאיים על שם כדורי, האחד בטולכרם, שהוקם בשנת 1930 (מכון כדורי בטול כרם), והשני ליד כפר תבור.
גרסה אחרת: בצוואתו הקדיש 140,000 ליש"ט להקמת בית ספר חקלאי בארץ ישראל.
הוא הניח סכום זה ל"ממשלת א"י" בהאמינו - על סמך הצהרת בלפור והחלטות ועידת סן רמו - שא"י מוכרת כשייכת כולה ליהודים.
הממונים שקבלו את העיזבון בממשל המנדט הבריטי לא הכירו בכך שהיישוב היהודי בארץ ישראל זכאי להקים בכסף זה בית ספר חקלאי.
לאחר דיון משפטי ממושך קבע הנציב העליון כי מכספי עזבונו יוקמו שני בתי ספר חקלאיים על שם כדורי שהוקמו על ידי ממשלת המנדט הבריטי.
זאב וילנאי מגדיר את השאלה כך: "הואיל והנדיב לא ציין בצוואתו שהכסף נועד ליהודים אלא לארץ-ישראל בלועזית "פלסטיין", תבעה הממשלה הבריטית את כספה לעצמה.
אחרי דין ודברים עבר הכסף לרשות ממשלת הארץ והיא חילקה אותו לשתי קרנות: באחת הוקם בית ספר כדורי ליד הר תבור ובאחת - בית ספר לערבים בטולכרם.
בית הספר החקלאי כדורי נחשב לאחד מבתי הספר הטובים בארץ בתקופת המנדט הבריטי ורבים מראשי היישוב שלחו אליו את בניהם, שהתקבלו רק לאחר מיון קפדני.
המטרה העיקרית של הלימודים הייתה מתן אפשרות להמשך לימודי חקלאות באירופה.
בית הספר נודע בזכות פועלו של מנהלו הראשון, שלמה צמח, שהנהיג "בחינות כבוד" (ללא נוכחות המורים) והתרכז בנושאי חקלאות וביטחון.
כינויו של המקום בתקופה זו היה "המנזר", כינוי שנגזר מכך שהמקום היה מבודד ולמדו בו בנים בלבד.
בתקופת מלחמת העצמאות היו רבים מבין תלמידיו ובוגריו בפלמ"ח והיוו חלק נכבד משרשרת הפיקוד בו.
רבים מבוגריו נטלו חלק פעיל בפעולות ההתיישבות, המאבק והביטחון של המדינה.
בקיץ 1937, מונה נתן פיאט למנהל בית הספר.
לאחר קום המדינה היה בית הספר ברשות משרד החקלאות של מדינת ישראל, ובתקופה זו החל בית הספר להתדרדר באיטיות בשל ירידת קרנן של הפנימיות בארץ.
לאחר קום המדינה נפתח בית הספר לערבים בשנת 1952 והחל ממחזור י"ח החלו ללמוד בו גם בנות.
בשנת 1975 הפך בית הספר מבית ספר פנימייתי לבית ספר אזורי בעיקרו (הגם שהפנימייה בו עדיין פעילה).
בשנים האחרונות השתפר מצבו של בית הספר בצורה משמעותית, הוקמו בו מגמות רבות חדשות ומספר תלמידיו גדל באופן ניכר.
כמו כן הוקם ליד בית הספר התיכון בית ספר יסודי שכיום לומדים בו תלמידים מעטים מבני האזור (לאחר שבסוף שנות התשעים הוקמו בתי ספר יסודיים בכפר תבור ובגבעת אבני).
בשנת 2002 קיבל בית-הספר את פרס משרד החינוך.
ב־22 בספטמבר 2009 נחנך מחדש הבניין ההיסטורי שעבר שיפוצים ותיקונים רבים במעטפת החיצונית והפנימית.
בתחילת דרכו של כפר הנוער כדורי, נהגו להביא אליו מים, מכפר תבור בחביות על גבי פרדות.
ב-1934, נחפרה במקום באר מים, וזו ספקה במשך כמה שנים את תצרוכת המים לכ-60 תלמידים וכ- 40 אנשי צוות, שהתגוררו בכפר באותם ימים, להשקיית השדות והמטעים, ולשימוש המשק חי, שכלל אז רפת, עיזים, פרדות וסוסים.
באותם ימים, הייתה בריכת האגירה, אליה הועברו מי הבאר, בריכת שחייה לתלמידי כדורי.
הבאר ההיסטורית, שנמצאה שלמה לאחר שנים, אמורה לעבור שחזור על ידי המועצה לשימור אתרים.
בית הספר תוכנן על ידי האדריכל הבריטי אוסטן סיינט בארב הריסון, שהתמנה ב-1922 לאדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט.
סגנונו האקלקטי נקרא "מודרניזם ים תיכוני", ושילב בנייה קולוניאלית עם סגנונות בנייה מקומיים.
תחילה, תכנן הריסון לבנות את כדורי בתבנית הבניה בטול כרם, אך לפי בקשתו של ארתור ווקופ שונתה התוכנית של המבנה המרכזי (שאר המבנים נשארו בתבנית טול כרם).
הריסון השתמש במוטיבים של קשתות בקומת הקרקע, ובחלונות רבועים בקומה השנייה.
הבניין הראשי נבנה מאבן גיר אפורה, שנחצבה ביער בית קשת.
בניגוד למראה החיצוני המרשים הייתה הבניה הפנימית מינימליסטית, ותלמידים כינו את המקום "מנזר".
הקומות בבניין הראשי שימשו כדלקמן:
קומת הקרקע שימשה למגורי המנהל, מעבדות, כיתות לימוד, משרדים, חדר אוכל, מטבח ומכבסה.
בקומה הראשונה נבנו אולמות השינה של התלמידים, חדר הרחצה ומגורי העובדים.
בקומה השנייה נבנתה מרפאה, חדר חולים ומגורי אם הבית
כיום לומדים בכדורי כ-1,600 תלמידים מהם כ-280 תלמידי פנימייה מכל רחבי הארץ והשאר תלמידי אזור הגליל התחתון (כפר תבור, גבעת אבני, כפר כמא, יבנאל, שדמות דבורה, שרונה, כפר קיש, מסד, מצפה ועוד).
כמו כן נמצא במקום משק חקלאי פעיל (המשמש ללימודי התלמידים), בית הספר לחינוך מיוחד "בנימין רוטמן – כדורי, ומכללה טכנולוגית לתלמידי כיתות י"ג-י"ד.
מסביב לבית הספר התפתח המרכז האזורי כדורי וחלק ממגורי הסגל הפכו עם השנים לישוב נפרד.
בבית הספר מתקיימים קורסים להוצאת רישיון נהיגה על טרקטור.
בתחילת שנת הלימודים תשע"ב נחנך בבית הספר בנין לימודים חדש לכיתות ט', יא' בשם "בניין רבין" לזכרו של בוגר בית הספר יצחק רבין, הבניין כולל כיתות רבות ביניהן כיתות חכמות וטכנולוגיות.
בבניית הבניין הושקעו כמה מיליוני שקלים והוא נבנה במהלך שנת הלימודים תשע"א.
בנוסף לכך עבר גם בניין החטיבה העליונה הרחבה ונוסף לו חלק חדש, בניין זה קיבל את השם "בניין תבור" עקב העובדה שהוא משקיף על הר תבור.
בית הספר כדורי מתייחד במגוון התלמידים השונים, הבאים כמעט מכל מגזרי החברה הישראלית: אם אלו צ'רקסים מכפר כמא, יהודים מיישובי האזור, ערבים- דרוזים, בדואים, נוצרים ומוסלמים כאחד שחיים במסגרת הפנימייה.
כמו כן פועל בבית הספר פרויקט נעל"ה (נוער עולה לפני הורים), בו מגיעים אליו כל שנה קבוצת תלמידים יהודים מרחבי העולם, ובמיוחד מאזור רוסיה וברית המועצות לשעבר, ומתגוררים בפנימייה, אלו מחליטים בסוף תקופת לימודם אם לחזור לארץ מולדתם או להישאר בארץ ולהתגייס לצבא.
ראו גם: רשימת בוגרי בית הספר עליהם נכתב ערך בוויקיפדיה
יוסי לנגוצקי, גאולוג ישראלי, יוזם קידוחי הגז בים התיכון של שדות "תמר" ו"דלית".
את שירותו בצה"ל סיים בדרגת אלוף-משנה, זכה בעיטור המופת, בפרסי ביטחון ישראל, בתואר "חבר כבוד על מפעל חיים" של החברה הגאולוגית הישראלית, אות אביר איכות השלטון ו"דוקטור לשם כבוד" מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
יצחק רבין, הרמטכ"ל השביעי של צה"ל וראש הממשלה החמישי של מדינת ישראל.
יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח, מראשי תנועת העבודה, ראש ממשלת ישראל בפועל, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מהממשלה ה-10 ועד הממשלה ה-17.
חיים גורי, משורר, עיתונאי ויוצר קולנוע.
שאול ביבר, פזמונאי, מחזאי, במאי ומפיק ישראלי.
מלוחמי ומפקדי הש"י והפלמ"ח ולאחר מכן מאושיות התרבות והבידור בישראל.
אלי יצפאן, שחקן וקומיקאי ישראלי.
- רב"ט בצה"ל בנו של יצחק בן צבי.