tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהיותה בת שנתיים הוגלה אביה לסיביר ועקבותיו אבדו לאחר שגויס לצבא האדום.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות שהתה שינדלר עם אמה בגטו של דרוהוביץ'.
עם חיסול הגטו הסתתרה המשפחה כשנתיים במרתף של בית כפרי.
לקראת סופה של המלחמה הועברה המשפחה על ידי הצבא האדום לורוצלב שבשלזיה התחתית.
במקום זה נישאה אמה של שינדלר לאברהם גרובר (בומק), ובשנת 1946 נולד עודד, אחיה החורג של שינדלר.
בשנת 1958 בני המשפחה עלו לישראל, אולם שינדלר, שהייתה בעיצומם של לימודי משפטים באוניברסיטת וורצלב, נותרה בפולין.
בישראל התפרנסה בעבודות כגון שטיפת רצפות.
תנאי המחיה הקשים עוררו בה את הרצון להגר בחזרה לפולין.
בשגרירות פולין פגשה את פיוטר זבצקי, עולה חדש מפולין, שביקש אף הוא להגר בחזרה לפולין, והוא היה לבעלה.
בשנת 1962 ביקשה זבצקי ללמוד פיסול בבצלאל, אולם כיוון שלא הייתה קיימת מחלקה כזו בבית הספר, היא נרשמה ללמוד במחלקה לקדרות.
לפרנסתה עבדה בניקוי המחלקה ושימשה כרפאית של כלים במסגרת חפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל נגילה שבבית קמה ובתל ערד.
לאחר סיום לימודיה, בשנת 1965, הצטרפה לצוות ההוראה של המחלקה.
בתקופה זו הלכה והתעצבה התגבשה ההשפעה הכנענית על הפיסול הקרמי הארצישראלי.
אמנים כגון גדולה עוגן, ששימשה כראש המחלקה, והדוויג גרוסמן, שהיוותה מקור השפעה על אמנים רבים, נטו לצורות ארכאיות בהשפעת האמנות העתיקה של המזרח הקרוב.
עבודתה של זבצקי בתקופה זו כללה מוטיבים ארכאיים כגון פסלי חיות.
לצד דימויים אלו יצרה גם פסלים פיגורטיביים קרמיים, בהם מודגשת הגיאמטריות של הדמויות.
בשנת 1966 נולדה ענת, בתה של זבצקי, ובשנת 1977 נולד בנה יואב.
בשנת 1981 ראה אור ספרה "רקו: טכניקות ותהליכי עבודה" בהוצאת בצלאל.
בשנת 1987 מונתה לראש המחלקה בבצלאל.
בשנת 1984 הציגה בגלריה אלף קבוצה של פסלי פורצלן החוקרים את היחס שבין הצופה לבין הדימוי ויצירת האמנות.
זביצקי שילבה בעבודות טכניקות קרמיות שונות ובהן עבודה על אבניים, יציקה ופיסול חופשי והשתמשה באנגוב, גלזורה שקופה ולסטרים.
בפסלים אלו שימש רישום ריאליטי בקו שחור על גבי הכלי הלבן כאמצעי ליצירת אשליה של נפחיות ושל חלל, לצד אשליה של שימושיות, שנעדרה מן המבנה של הפסלים.
בשנת 1990 זכתה זבצקי בפרס ירושלים לציור ופיסול.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה חולק פרס זה לאמן על פיסול קרמי.
הפרס ניתן לזבצקי "על גילוי יכולת טכנית רבה המבטאת את יחסה העמוק לאמנות העתיקה של הקדרות לאורך דרכה האמנותית".
בשנת 1992 זכתה זבצקי בפרס נוסף - מענק סנדברג מטעם מוזיאון ישראל.
בעזרת המענק החלה זבצקי לערוך מחקר אודות גלזורות מתקופת שושלת טאנג בסין.
זבצקי יצרה במחקרה ציפויים קרמיים ייחודיים, המבוססים על עבודותיהם של אמני הקרמיקה הסינים.
אמנים אלו השתמשו בציפויים המכילים עופרת, המעניקה לכלים צבעוניות עזה.
בעזרת הציפויים החלה זבצקי ליצור סדרה של כדים גדולי ממדים, בעלי צבעוניות עזה, אותם יצרה בסטודיו שלה בירושלים ובשנת 1994 גם בעת שהותה במרכז האירופי לקרמיקה שהרטוגנבוש, הולנד.
בעבודה "כד טאנג" (1993), לדוגמה, יצרה כלי בגובה מטר ובראשו אלמנט בעלי מראה גבישי.
הזיגוג של הכד חיקה את הזיגוג הצהוב של הכלים הסינים.
גודלם של הכדים, שאחדים מהם הגיעו לגובה 160 ס"מ, הדגיש את הפן האסתטי של הקרמיקה וכנמעט רוקן מתוכן את השימושיות של הצורה.
הפיסוליות של העבודות הודגשה גם בעזרת פסים העשויים פח-עופרת.
לחלק מן הכדים זבצקי העניקה מראה "ארכאי".
ביצירות שכונו "כד רקו" (1993), לדוגמה, השתמשה זבצקי בעיטור מסורתי כגון שריפת רקו, כשהיא מעניקה לכדים טקסטורות ומראה מונוכרומטי.
כדים אחרים, כגון "כד מומינטרול" (1993) או "כד הרעל מס' 2" (1994), מכילים מוטיבים צמחיים המעניקים לכד מראה של פרי אקזוטי עצום לחלק מן הכדים נוספה מעין כותרת אשר עוצבה במוטיבים צמחיים-מופשטים והעניקה לכדים מראה של דימוי פנטסטי או אקזוטי.
בשנת 1993 הציגה זביצקי כדים מן הסדרה בתערוכה במחלקה לעיצוב במוזיאון ישראל.
עבודות אלו זכו לתהודה רבה ביחס למעמדו של מדיום הפיסול הקרמי בישראל.
סמדר שפי הגדירה את העבודות בביקורת בעיתון "הארץ" כאחדות "מהעבודות המרשימות שנעשו בארץ בשנה האחרונה" איזקה גאון, אוצר התצוגה, ציין את היחס שבין החלקים השונים של כל יצירה כ"מבנים מתפוררים שיד דואגת קשרה אותם" ובייחוד את היחס שבין גוף הכד לחלקו העליון.
בנוסף, זכו העבודות להצלחה כלכלית ונמכרו לאוספים שונים ביניהם אוסף מלון היאט בירושלים, אוסף עיריית ירושלים ועוד.
בשנת 1994 הציגה זבצקי את סדרת הכדים בתערוכה בקגלבנן גלרי בסטוקהולם ובשנת 1995 בקמרס גלרי בבורגהולם, שוודיה.
בשנת 1998 הציגה זביצקי בתערוכה קבוצתית מיצב גדול ממדים בשם "רטוב/שרוף" שבמרכזו כורסה העשויה מ-50 חבילות של חימר הארוז עדיין בשקית המקורית שלו.
עבודה זו ביקשה לבחון את אופן היווצרותו של דימוי מודרני וארכאי גם יחד, המכיל בתוכו את "פרדוקס הפירוק וההפרדה".
סביב הכיסא פוזרו חלקי פיסול ופרגמנטים המושפעים מאמנות עתיקה.
באותה שנה נחנך גם הפסל הסביבתי "אואזיס" שיצר ישראל הדני בסמוך לכניסה הצפונית לבאר שבע ובפרויקט השתתפה זבצקי כשיצרה עבודות קרמיקה רבות שעטפו והשתלבו במגדלי שהוצבו במסגרת הפרויקט.
את השפעת האמנות העתיקה ניתן למצוא גם בעבודות שהוצגו בשנת 1999 בתערוכה בשם "כתישה ושחיקה" בגלריה פריסקופ בתל אביב.
בתערוכה הציגה פסלי קרמיקה הנדמים כשברי כלים עתיקים המשולבים בדימויים צמחיים פנטסטיים.
בשנת 2000 יצרה את פסל הקרמיקה "אפרים...
אפרים!", שהוצג בביאנלה הראשונה לקרמיקה במוזיאון ארץ ישראל (אז מוזיאון "הארץ").
הפסל מבוסס על דמותו של חמור ממשי, שזבצקי טיפלה בו בחצר ביתה בירושלים.
לאחר התערוכה, תרמה זבצקי את היצירה למוזיאון.
בשנה זו חלתה זבצקי בסרטן והפסיקה ליצור.
היא נפטרה בשנת 2001. הייתה אם לשניים.
1971 מוזיאון "הארץ", רמת אביב, תל אביב
1977 - גלריה YMHA, טורונטו, קנדה
1979 - "פיסול בחומר", בית האמנים, ירושלים
1981 - "קומקומים בעננים", גלריה "יפו העתיקה", תל אביב
1985 - גלריה "Contemporary Porcelain", ניו יורק, ארצות הברית
1988 - בית האמנים, ירושלים
1988 - "מהכד והלאה", גלריה "הוראס ריכטר", יפו, תל אביב
1991 - גלריה "בית נגב קרמיקה", רמת גן1993 - "בעיקר כדים", מוזיאון ישראל, ירושלים
1994 - קגלבנן גלרי, סטוקהולם, שוודיה
1995 - קמרס גלרי, בורגהולם, שוודיה
1996 - הגלריה של אוניברסיטת "ראלי", צפון-קרוליינה, ארצות הברית
1999 - "כתישה ושתיקה", גלריה "פריסקופ", תל אביב-יפו
1999 - תצוגות כדים במלון "הייאט", ירושלים, ובמלון "דויד-אינטרקונטיננטל", תל אביב-יפו
2003 - תערוכת זיכרון, מוזיאון ישראל, ירושלים
2011 - "לידיה זבצקי, חותמה באמנות החומר", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב-יפו
2012 - "לידיה זבצקי - עבודות מהעזבון", גלריית המחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית, בצלאל, ירושלים.
1965 - פרס הצטיינות, המחלקה לקדרות, בצלאל, ירושלים
1969 - פרס ראשון ושני בתחרות לעיצוב מנורות מטעם משרד המסחר והתעשייה
1990 - ציון לשבח בתחרות בינלאומית לקרמיקה, מינו, יפן
1990 - פרס ראשון בתחרות "אובייקטים מוארים", בית אות המוצר, ירושלים
1990 - פרס ירושלים לציור ופיסול
1992 - פרס (מענק) סנדברג למחקר ופיתוח, מוזיאון ישראל, ירושלים
1994 - מלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
1994 - מלגה לשלושה חודשי עבודה במרכז האירופי לקרמיקה, הרטוגנבוש, הולנד.
לידיה ז'ורז' (בפורטוגזית: Lídia Jorge; נולדה ב-18 ביוני 1946) היא סופרת פורטוגזית.
ספריה תורגמו לשפות רבות ובהן עברית.
לידיה ז'ורז' נולדה ב-1946 בכפר בּוּלִיקֵימֶה (Boliqueime) המצוי באלגארבה, פורטוגל למשפחה שהיגרה מאיטליה.
עם סיום לימודיה התיכוניים החלה ללמוד בלשנות באוניברסיטת ליסבון.
לאחר סיום לימודיה החלה לעבוד כמורה בבית ספר תיכון.
בעקבות נישואיה לאיש צבא פורטוגזי, אשר שירת במושבות הפורטוגזיות באפריקה, התגוררה שנתיים באנגולה (1968–1970) וארבע שנים במוזמביק (1970–1974) בתקופה זו חוותה את מלחמת המושבות הפורטוגזית.
בשנת 1977 התגרשה ומאז היא מתגוררת בליסבון.
בשנת 1980 התפרסם הרומן הראשון שלה, יום הפלאות (O Dia dos Prodígios), שהיווה תרומה חשובה לגל החדש של הספרות הפורטוגזית המודרנית.
הספר תורגם לאנגלית ולשפות נוספות.
שני ספריה הבאים שיצאו לאור ב-1982 וב-1984 זכו להצלחה בפורטוגל, ועבור שניהם זכתה פעמיים בפרס ליסבון.
ב-1988 יצא לאור ספרה A Costa dos Murmúrios ("חוף המלמולים").
הספר תורגם לאנגלית ולשפות נוספות, ומבוסס על זיכרונותיה מהתקופה בה התגוררה באפריקה וחוותה ממקור ראשון את מלחמת המושבות הפורטוגזית, הספר הפך אותה לאחת הסופרות החשובות בפורטוגל.
בשנת 1991 חזרה לידיה ז'ורז' לאיטליה, על מנת להכיר את מולדת משפחתה.
במהלך השנים זכתה בפרסים ספרותיים חשובים בפורטוגל ובעולם.
בשנת 2008 ביקרה בישראל והשתתפה בפסטיבל הסופרים הבינלאומי בירושלים.
נוכח שמיכת החייל, מפורטוגזית: מרים טבעון, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד\ספרי סימן קריאה 2005
הרוח הנושבת בעגורנים, מפורטוגזית: מרים טבעון, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד\ספרי סימן קריאה 2007
ניאבק בצללים, מפורטוגזית: מרים טבעון, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד\ספרי סימן קריאה 2012
ליל הנשים השרות, מפורטוגזית: מרים טבעון, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד\ספרי סימן קריאה 2017
לידיה סקובליקובה הייתה מחליקה על הקרח סובייטית, בעלת 6 מדליות, מהן כולן זהב באולימפיאדות החורף.
בנוסף לכך היא זכתה ב-26 מדליות באליפויות העולם.
לידיה סקובליקובה נולדה בעיר זלטואוסט (מחוז צ'ליאבינסק) והתאמנה בענפי ספורט שונים.
בגיל 14 היא ניצחה בתחרות מקומית בריצה וכעבור שנה החליטה לעבור להחלקה מהירה על הקרח.
בשנת 1958 היא זכתה במדליית ארד בתחרות ארצית.
בשנת 1960 היא השתתפה לראשונה באליפות העולם וזכתה במדליית ארד בתחרות כוללת.
באליפות העולם של שנת 1960 סקובליקובה זכתה במדליית זהב בריצת 500 מ' ו-3000 מ'.
בשנת 1960 הענף נכלל בפעם ראשונה בתוכנית האולימפית וסקובליקובה הייתה חלק של נבחרת ברית המועצות.
בעקבות הצלחות אלו פעמיים הוענק לה עיטור הדגל האום של העמל.
בשנים 1966–1967 סקובליקובה לא השתתפה בתחרויות וחזרה לקראת הכנות לאולימפיאדה.
לאחר ירידה בתוצאות, בשנת 1969 סקובליקובה עזבה את ספורט התחרותי.
היא סיימה לימודים במכון למורים בסברדלובסק ועבדה כמרצה.
בעלה היה ספורטאי מצטיין בהליכה ובעל שיא עולמי בתחום.
סקוו ואלי 1960 הייתה האולימפיאדה הראשונה בה החלקה מהירה על קרח לנשים נכללה בתוכנית האולימפית.
סקובליקובה זכתה התחרות זו ב-2 מדליות זהב.
באינסברוק 1964 סקובליקובה הייתה המועמדת למדליות ואכן זכתה ב-4 מדליות זהב.
עד לשנת 1980 אף ספורטאי לא הצליח להגיע להישג זה.
בגרנובל 1968 סקובליקובה התחרה אך לא זכתה במדליה.
ההישג הגדול היה מקום שישי במרחק של 3000 מ'.
לידיה ליטביאק הייתה טייסת קרב סובייטית, גיבורת ברית המועצות, שהייתה האישה-הטייסת הראשונה אי פעם שהפילה מטוס אויב בקרב אוויר, ואחת משתי נשים-טייסות בלבד שזכו בתואר "אלוף הפלות" - Ace.
הפילה במלחמת העולם השנייה לפחות 12 מטוסי אויב של הלופטוואפה, יותר מכל אישה טייסת עד היום.
בישראל רווחת ההתייחסות אליה כאל יהודייה, אבל טרם נמצא לכך תיעוד רוסי מובהק.
לידיה (ליליה) ליטביאק נולדה בשנת 1921 במוסקבה כבת לוולדימיר לאונטייביץ' ליטביאק (1937-1892) ולאשתו, אנה וסילייבנה.
אביה עבד כפועל, נהג קטר ופקיד ברשות מסילות הברזל, האם עבדה כמוכרת בחנות.
סיימה בית ספר יסודי בלבד ואז החלה ללמוד תעופה במועדון התעופה קלינינסקי ובבית הספר לטיסה חרסונסקויה.
את טיסת הסולו הראשונה שלה ביצעה כבר בגיל 15.
ב-1937 הוכרז אביה ולדימיר ליטביאק כ"אויב המדינה" ונעלם במערכת הגולאגים של סטלין, כשהוא מותיר מאחוריו את האם לגדל לבדה את ליטביאק הצעירה ואת אחיה יורי.
עד רגעיה האחרונים של ליטביאק, הסיוט הגדול ביותר שלה היה שמא תיעלם אף היא ללא עקבות כמו אביה, דבר שאכן אירע, גם אם גופתה נעלמה למשך 36 שנה ולא לעולמים, כמו אביה .
עד 1941 שימשה ליטביאק כמדריכת תעופה במועדון התעופה קלינינסקי.
ב-1941 התמוטטה הברית בת השנתיים בין גרמניה הנאצית לברית המועצות (הסכם ריבנטרופ–מולוטוב), עקב פלישת גרמניה לברית המועצות.
ברית המועצות החליפה צדדים כתוצאה מכך, והצטרפה למדינות הברית שלחמו בנאצים ולמלחמת העולם השנייה, שהתנהלה כבר אותה עת במשך כשנתיים.
ליטביאק ביקשה להצטרף לשורות חיל האוויר של הצבא האדום מיד עם פרוץ המלחמה.
באוקטובר 1941 הוקמה יחידה חדשה של חיל האוויר הסובייטי, שהורכבה כולה מנשים בלבד ונקראה "קבוצה 122".
הנשים התאמנו במשך כשלושה חודשים בטיסה קרבית.
ליטביאק התאמנה על מטוס ה-יאק-1, שלאחר מכן שימש אותה במרבית הקרבות האוויריים שניהלה.
בסיום האימונים חולקו הנשים-הטייסות לשלוש יחידות אוויר נפרדות.
בינואר 1942 צורפה ליטביאק ליחידה 586 החדשה של חיל ההגנה האווירית, שהייתה על טהרת הנשים.
היא עתידה הייתה לשרת שם כשמונה חודשים.
במסגרת זו עדיין הוקצו לה טיסות הגנתיות בלבד, ובמשך כל שמונת החודשים שלה ביחידה זו לא התגלה עדיין במלואו כשרונה האמיתי.
עם זאת, ככל הנראה כישורי הטיסה הייחודיים שלה ניכרו חלקית גם באותן משימות הגנתיות, משום שב-10 בספטמבר 1942 היא הועברה יחד עם עוד מספר קטן של נשים ליחידה אחרת של חיל האוויר הסובייטי, יחידה 437, שהייתה יחידה קרבית "רגילה", דהיינו, גברית לחלוטין עד אותו יום.
את היחידה הזו הקצו הסובייטים לקרבות על סטלינגרד.
ליטביאק הפילה את מטוס הקרב הגרמני הראשון שלה, האישה הטייסת הראשונה בהיסטוריה שהפילה מטוס אויב בקרב אוויר, ב-13 בספטמבר 1942, שלושה ימים בלבד לאחר הגיעה ליחידתה החדשה.
היא הפילה תחילה מפציץ גרמני, יונקרס Ju 88 (לפי מרבית המקורות) או היינקל He 111 (לפי אחד המקורות) ומיד אחריו, בהפרש של פחות מעשרים דקות, הפילה בדו-קרב מטוס קרב גרמני מסרשמיט Bf 109, שהיה בליווי של קבוצת המפציצים.
הפלה זו הצילה את מפקדת המבנה, שאותו מטוס קרב היה על זנב מטוסה ועמד להפילה.
טייס המסרשמיט היה אלוף הפלות גרמני מפורסם בשם ארווין מאייר, שעמדו לזכותו 11 הפלות של מטוסים סובייטים עד אותו יום ואשר זכה עד אז בעיטור צלב הברזל הגרמני לא פחות משלוש פעמים.
לכך יש להוסיף גם כי המסרשמיט 109 הגרמני נחשב בדרך כלל כעדיף טכנית בקרבות אוויר על פני היאק-1 הסובייטי, כך שהיה על ליטביאק להתגבר גם על נחיתות טכנית מסוימת זו כדי לנצח.
ליטביאק המשיכה להפגין כישורי טיסה ויכולות דו-קרב עילאיות שכאלה במשך כמעט שנה לאחר מכן, כשהיא עוברת במהלך השנה מספר יחידות אוויר שונות, שתחילה התרכזו בקרבות סביב סטלינגרד, ולאחר הניצחון הסובייטי שם, נעו צפונה ומערבה עם החזית המתקדמת.
כך גם לא הוכנסו למניין לפחות ארבעה מטוסים נוספים אשר הופלו במשותף על ידה ועל ידי טייס סובייטי אחר, ועוד.
ב-23 בפברואר 1943, לאחר שהושלם הניצחון הסובייטי בסטלינגרד, קיבלה ליטביאק את העיטור הראשון שלה, עיטור הכוכב האדום, והועלתה לדרגת סגן משנה.
חודש אחר כך נפגע מטוסה באחד הקרבות שליוו את הצבא הסובייטי המתקדם מערבה, והיא נפצעה, אך הצליחה להנחית את מטוסה בשלום ולהינצל.
בחודשים הבודדים שנותרו לאחר מכן היא הספיקה להיפצע שוב ושוב, ובאחד מהקרבות אף נאלצה לנטוש את מטוסה.
סיפור הצלתה במקרה האחרון היה ייחודי: היא צנחה בלב אזור אויב.
הנאצים סגרו עליה וכבר עמדו לשבות אותה.
טייס עמית הנחית את מטוסו לידה, ותחת אש אויב היא הצליחה לקפוץ למטוס, שאפילו לא עצר עצירה של ממש, והשניים המריאו חזרה וניצלו.
בינתיים הספיקו לקדם את ליטביאק גם לדרגת סגן, וישנה אף טענה כי בסביבות אפריל-מאי 1943 היא התארסה לאחד ממפקדיה, קפטן אלכסיי פרולוביץ' סולומטין, שהיה אלוף הפלות בעצמו.
הטענה האחרונה הזו ככל הנראה איננה נכונה, אך לפי אחד ממכתביה האחרונים לאמהּ, היה ברור שהיא אכן התאהבה בו, גם אם לא התארסו רשמית.
מכל מקום, סולומטין נהרג ב-21 במאי 1943 בתאונת אימונים, וקצת יותר מחודשיים אחריו, ב-1 באוגוסט 1943, הופל מטוסה של ליטביאק וגם היא נהרגה.
בשנת 1943 זכתה בעיטור הכוכב האדום ובעיטור הדגל האדום (לאחר נפילתה, זכתה בספטמבר אותה שנה בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה).
רק בשנת 1990, שנים לאחר מותה, זכתה בעיטור גיבור ברית המועצות ובעיטור לנין .
ב-1 באוגוסט 1943, לפי התקדמות הכוחות הסובייטים מערבה, היה בסיסה של ליטביאק במזרח אוקראינה, סמוך לעיר קרסני לוץ' (Красный Луч).
היא יצאה כבר באותו יום לשלוש גיחות, והייתה זו גיחתה הרביעית לאותו יום, ממנה לא שבה.
חבריה ראו כיצד שני מטוסי מסרשמיט 109 מתקיפים אותה, והיא נעלמת בתוך ענן.
העדות האחרונה הייתה של טייס חבר שראה לא פחות משמונה מטוסי מסרשמיט דולקים אחריה, כאשר מטוסה מעלה עשן ונמצא בבריחה מהירה.
לא נראה פיצוץ באוויר ולא נמצאו סמוך לאחר מכן שרידי מטוסה או גופתה.
האזור שבו נעלמה היה מעל הכפר האוקראיני דמיטרייבקה (Dmitryevka), בדרום-מזרח אוקראינה.
ליטביאק אהבה לקטוף פרחים, שמהם יצרה זרים, אותם שמרה בתא הטייס שלה.
בנוסף, נהגה לצייר על צדי מטוסה שושן לבן, לכבוד כל אחד ממטוסי האויב שהפילה.
גם הכינוי שלה, עוד מילדותה, היה "לילי" או "ליליה".
מהר מאוד החלו לפיכך בצבא הסובייטי לכנותה "השושנה (Лилия) הלבנה של סטלינגרד".
האויב הגרמני והמערב כולו טעו בזיהוי הפרח והחלו לכנותה "הוורד (Rosa) הלבן של סטלינגרד", ושם זה דבק בה.
ישנה טענה שהשושנות או החבצלות הללו הם שהיו הגורם למותה.
שמה יצאה למרחוק והגרמנים היו נחושים בדעתם להפילה.
יותר ויותר הם החלו להתמקד בקרבות האוויר במטוס שעליו צוירו הפרחים, ברגע שהיו מזהים אותו.
לפי הטענה, מותה ב-1 באוגוסט 1943 היה פרי מארב גרמני מתוכנן.
ברגע שבו זיהו את מטוסה של ליטביאק, הם נטשו את כל המטוסים הסובייטים האחרים והתמקדו כולם בה ובניסיון להפילה.
מכאן גם עדותו של הטייס הסובייטי האחרון שראה אותה, ואשר תיאר שמונה מטוסי מסרשמיט 109 רודפים אחריה.
ליטביאק הייתה מועמדת לקבלת עיטור גיבור ברית המועצות מיד לאחר מותה, אולם משתי סיבות נמנע הדבר באותה עת: ראשית, העובדה שגופתה לא נמצאה, כך ששרר חשש תאורטי כי אולי נפלה בשבי, חטא בל יכופר בתקופת סטלין; שנית, ההכרזה על אביה בשעתו כ"אויב המדינה", בעת הטיהורים הגדולים של סטלין.
המכשול הראשון הוסר ב-1979, עם גילוי גופתה ושרידי מטוסה ליד הכפר האוקראיני שמעליו נעלמה 36 שנה קודם לכן.
עם זאת, הסרתו הסופית של מכשול זה התעכבה עד ל-1986, שנה לאחר עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות ופתיחתה היחסית של המדינה - הגלאסנוסט.
לאחר בדיקות רבות הכריזו הסובייטים רשמית על מותה והוציאוה מרשימות הנעדרים שלהם.
גם הסרתו של המכשול השני קשורה ככל הנראה לעלייתו של גורבצ'וב לשלטון.
ב-6 במאי 1990, כארבע שנים לאחר שנקבע רשמית מותה של ליטביאק בקרב, וכשנה לפני התפרקותה הסופית של ברית המועצות, היא הוכרה רשמית, ואחיה יורי קיבל עבורה בפועל את התואר "גיבורת ברית המועצות", 47 שנים לאחר מותה.
בעיר שבה שכן בסיסה האחרון של ליטביאק, קרסני לוץ', הוקם מוזיאון לידיה ליטביאק, המוקדש כולו לה ולחבריה הטייסים והטייסות של חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
לידו אף מוצב פסל שלה.
בנוסף, נכתבו עליה ספרים ועוד יותר מכך, נכתבו ספרים שקיבלו את השראתם מסיפורה.
בפסטיבל אדינבורו של 1985 הוצג מחזה המבוסס על דמותה, בכיכובם של קן סטוט וטילדה סווינטון.
בשנת 2019 החלה הפקת סרט קולנוע בשם "ליטביאק", המבוסס על קורות חייה, בהפקת אולפני "28 אנשי פאנפילוב" בבימויו של קים דרוז'ינין, שמתכוון להפיק בתקציב של 300 מיליון רובלים ובסיוע קרן הקולנוע הרוסי.
הצילומים תוכננו להתחיל בפברואר 2020 כשהקרנת הבכורה יועדה לסוף 2020 או תחילת 2021, אך בפועל הצילומים יצאו לדרך במאי 2021.
לידיה רוסלנובה 1900 – 21 בספטמבר 1973, מוסקבה) הייתה זמרת סובייטית.
על פעילותה בתחום התרבות הוענקו לה מספר עיטורים.
היא הצטיינה בביצוע של שירי עם ושירים חדשים בסגנון זה.
אגפיה לייקינה נולדה בכפר במחוז סרטוב למשפחת איכרים ענייה.
במשפחה היו עוד שני ילדים ואביה עבד כסבל.
בהתאם לעדות הזמרת במשפחתה היו כמה אנשים שאהבו לשיר והיה להם כישרון גדול.
לאחר תחילת מלחמת רוסיה–יפן אביה של הזמרת גויס לצבא.
תוך זמן קצר המשפחה קיבלה הודעה שהוא נהרג (בהמשך התברר שזו הייתה הודעה שגויה).
כאשר הילדה הייתה בת שש אימה נפטרה.
אגפיה וסבתה החלו להתפרנס מנדבות והילדה הקטנה הייתה שרה תוך בקשה לנדבה.
לאחר כשנה המצב השתפר - כול הילדים פוזרו בין בתי יתומים ואגפיה עצמה נשלחה לבית יתומים ליד כנסייה והחלה לשיר במקהלה.
בזמן זה היא החליפה את שמה ללידיה רוסלנובה.
הכישרון הגדול לשירה של רוסלנובה התגלה עד מהרה היא הייתה סולנית הלהקה של הכנסייה תחת השם "היתומה".
בינתיים התברר שאביה שרד את המלחמה אך נותר ללא רגל.
עם חזרתו לסראטוב הוא נפגש עם ביתו אך נפטר תוך כשנה.
עם התבגרותה רוסלנובה עזבה בית יתומים והחלה לעבוד בבית חרושת לרהיטים.
מרצה בקונסרבטוריון המקומי שמע אותה שרה והזמין את הזמרת לשיעורי קול ושירה.
הוא רצה לעשות ממנה זמרת אופרה, אך כעבור שנתיים של לימודים רוסלנובה החליטה שתמשיך לשיר רק שירי עם רוסים.
בשנת 1916 היא התנדבה לצבא, נשלחה לחזית מלחמת העולם הראשונה כאחות ושירתה כשנה.
בשנת 1917 בהיותה בת 17 רוסלנובה התחתנה עם גבר בן 35. בשנת 1918 נולד לה בן, ובאותה שנה היא הופיעה לראשונה בהופעה רשמית על במת תיאטרון אופרה בסראטוב.
לאחר מהפכת אוקטובר רוסלנובה המשיכה להופיע בערים רבות.
בשנת 1918 בעלה עזב אותה ולקח איתו את בנם.
למרות כול המאמצים רוסלנובה לא הצליחה למצוא את בנה והיא לא ידע את גורלו.
במהלך כול תקופת מלחמת האזרחים ברוסיה רוסלנובה השתתפה בהופעות מפני חיילי הצבא האדום.
בשנת 1919 בהיותה בוויניצה היא התחתנה עם עובד בצ'קה נחום נאומין.
בשנת 1921 רוסלנובה עם בעלה הגיעו למוסקבה.
היא המשיכה בהופעות עם שירי העם.
בשנת 1924 רוסלנובה הוזמנה להרכב של תיאטרון הצבא האדום במוסקבה.
עם השנים הפופולריות שלה גלדה.
תקליטים עם שירי העם הופצו בכול רחבי המדינה.
בשנת 1929 היא התגרשה והתחתנה בפעם השלישית עם מיכאיל הרקבי שהיה מנחה בהופעות שלה.
הרקבי היה אספן אמנות וגם רוסלנובה הצטרפה לנושא האספנות.
בשנות ה-30 רוסלנובה הופיע רבות ברחבי ברית המועצות.
היא הייתה בין הזמרות הידועות במדינה.
בכסף שהיא קיבלה מההופעות רוסלנובה קנתה מספר רב של ציורים, רהיטים, דברי ערך וכו'.
החל מימים הראשונים של מלחמת העולם השנייה רוסלנובה הופיעה בקרבת החזית.
ההופעות שלה זכו להצלחה גדולה.
באפריל 1942 באחת ההופעות היא הכירה גנרל ולדימיר קריוקוב, מקורב לגאורגי ז'וקוב.
תוך זמן קצר הם התאהבו, ביולי רוסלנובה התגרשה ומייד התחתנה בפעם הרביעית.
רוסלנובה אימצה את הבת של קריוקוב שהיה אלמן כבר מספר שנים וגידל אותה לבד.
ב-28 ביוני 1942 לרוסלנובה הוענק תואר האמן המצטיין.
רוסלנובה תרמה כסף מהופעותיה לרכישת נשק לסוללת של משגרי רקטות מדגם קטיושה והם הועברו ליחידה בפיקוד בעלה.
ב-2 במאי 1945 רוסלנובה הופיעה מפני החיילים בברלין המשוחררת.
בסוף ההופעה ז'וקוב הוריד מעצמו אחד העיטורים והעניק אותו לרוסלנובה.
בסך הכול במהלך המלחמה רוסלנובה השתתפה ב-1120 הופעות.
ב-24 באוגוסט 1945 גאורגי ז'וקוב העניק לה עיטור באופן רשמי.
לאחר סיום הלחימה רוסלנובה וקריוקוב חזרו למוסקבה.
היא המשיכה ברכישות של ציורים ודברי ערך אחרים תוך ניצול יכולת של קריוקוב לקבל אותם מגרמניה הכבושה.
ביוני 1947 פורסמה החלטת פוליטביורו בהקשר להענקת עיטור לרוסלנובה וכמה אנשי תרבות נוספים בניגוד לדרישות החוק.
הענקה נשללה, ז'וקוב קיבל נזיפה חמורה.
בספטמבר 1948 במסגרת פרשת הגנרלים בעלה של רוסלנובה נעצר.
תוך זמן קצר נעצרה גם הזמרת.
רוסלנובה הואשמה בתעמולה אנטי-סובייטית ואחזקת רכוש רב בניגוד לחוק.
כול הרכוש שהיה באחזקת בני הזוג נלקח לטובת המדינה.
על רוסלנובה לחצו להודות בתעמולה אנטי-סובייטית אך ללא הצלחה.
בינואר 1949 הממשל החליט להוציא מכלל שימוש כול התקליטים והקלטות עם שיריה.
ב-28 באוקטובר 1949 רוסלנובה נשפטה וקיבלה 10 שנות מעצר במחנות גולג.
בעלה נשפט ל-25 שנות מאסר.
במחנות גולג רוסלנובה תחילה הועסקה בעבודות בנייה ואחר כך החלה לשיר בהופעות.
ב-26 במרץ 1950 הוחלט להעביר אותה למעצר בכלא בעיר ולדימיר.
בהיותה בכלא היא סירבה להופיע מפני הנהלת הכלא.
במשך תקופה ארוכה ניסו להשיג ממנה הודעות מפלילות נגד גאורגי ז'וקוב אך ללא הצלחה.
ב-25 באפריל 1953, לאחר פטירת יוסיף סטלין, קריוקוב כתב פנייה לוועד המרכזי של המפלגה עם בקשה לבדוק מחדש את האשמות נגדו ונגד אשתו.
גאורגי ז'וקוב שקודם לתפקיד סגן שר הביטחון קיבל העתק מהפנייה.
ב-2 ביוני הוא פנה אישית לניקיטה חרושצ'וב עם בקשה לקדם את הנושא.
ב-7 ביוני רוסלנובה שוחררה ובאוגוסט 1953 שוחרר גם בעלה.
בני זוג עם ביתם החלו להתגורר בדירה שכורה כי דירתם לפני המאסר נלקחה מהם.
רוסלנובה סבלה מאוד מהמצב בו הם נמצאים ומהשפלות של המאסר.
במהלך המאסר קולה נפגע והיא פחדה לחזור ולהופיע.
גם בריאותו של בעלה הידרדר.
הוא היה יכול ללכת בקושי רב.
במטרה להשיג כסף לרכישת מכונית רוסלנובה החליטה לחזור ולהופיע.
ב-6 בספטמבר 1953 התקיימה ההופעה הראשונה של הלאחר שחרור והיא זכתה להצלחה גדולה.
תוך זמן קצר בני הזוג כבר יכלו להרשות לעצמם לרכוש מכונית וקיבלו דירה מהמדינה.
חלק מהרכוש שהוחרם הוחזר, אך רוסלנובה כבר לא רצתה להמשיך באספנות.
בעלה של רוסלנובה לא השתקם, הוא אומנם לקלט בחזרה לצבא אך עבר פעמיים התקף לב ונפטר בשנת 1959. לאחר פטירתו רוסלנובה לא הופיעה במשך שנה ושרה לכבודו בכנסייה.
במהלך שנות ה-60 רוסלנובה המשיכה להופיע ברחבי המדינה.
לידיה רוסלנובה נפטרה ב-21 בספטמבר 1973 מהתקף לב.
היא נטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ברוסיה נערכות מספר תחרויות זמר של שירי עם רוסים לכבור רוסלנובה.
כמו כן הופצו מספר תקליטורים עם שירים בביצועה.
לידיה גורדון-קנכט (נולדה ב-1938) היא סופרת ישראלית.
לידיה גורדון-קנכט נולדה וגדלה בבית חילוני-הומניסטי במונטוידאו, אורוגוואי.
הוריה, לאה (לבית טייטלבאום) ומשה גורדון, הם ילידי פולין, והגיעו לאורוגוואי בסוף שנות העשרים של המאה העשרים.
בתחילת דרכם עבדה אמה בבית חרושת לבגדים ואביה היה סוכן-נוסע של מפעל תכשיטים, ובהמשך בעל עסק ליבוא ויצוא.
גורדון-קנכט עלתה לישראל ב-1958 עם גרעין של השומר הצעיר שהתיישב בקיבוץ געתון, שבו היא מתגוררת עד היום.
בצבא שירתה בנח"ל, ואחר כך למדה בסמינר של עליית הנוער והייתה מדריכת נוער בקיבוץ.
בשנים 1979–1981 שהתה עם משפחתה ברומא, איטליה, בשליחות מטעם השומר הצעיר.
אחר כך שימשה מורה לספרות בתיכון הקיבוצי "אופק".
כיום היא ממשיכה לכתוב, ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת.
לידיה גורדון-קנכט נשואה ולה שלושה ילדים בוגרים.
בתה הבכורה, גלית ראב"ד, היא סופרת ילדים.
גורדון-קנכט סיימה בהצטיינות תואר ראשון בספרות כללית באוניברסיטת חיפה, ותואר שני בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב.
התזה שלה עסקה בנורמות תרגום לספרדית מהשפות אנגלית, צרפתית ואיטלקית, בהנחיית פרופ' איתמר אבן-זהר.
בשנת 1989 זכתה במלגה לכתיבת התזה באוניברסיטת העיר לאון בספרד.
את הלימודים לדוקטורט עשתה בחוג ללימודים רומאניים ולטינו-אמריקניים באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחיית פרופ' מירנה סולוטורבסקי.
משנת 2000 זכתה בשלוש מלגות מחקר לדוקטורט כאורחת האוניברסיטה האוטונומית במדריד וכאורחת אוניברסיטת קומפלוטנסה.
עבודת הדוקטורט נכתבה בספרדית ויצאה לאור כספר בשם "המשחק בטקסט" בהוצאת אוניברסיטת מרילנד.
בשנים 1995–1997 זכתה במלגת סופר-מורה מטעם משרד החינוך ואגודת הסופרים.
בקיץ 2000 שהתה במושבת האמנים יאדו (Yaddo) בסרטוגה ספרינגס, ארצות הברית, במימון מלגה לסופר ישראלי.
הסיפור "תסריט דרום-אמריקני" זכה בפרס אריכא לסיפור הקצר בשנת 1986, והספר זכה בפרס ע"ש פרננדו חנו מטעם הקהילה היהודית במקסיקו לסופר ישראלי בשנת 1988.
הסיפור "האישה שגידלה חד-קרן במטבח" תורגם לאנגלית בידי אשר הריס, ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' וזכה בפרס תרגום של BCLA.
לאטלנטיס ובחזרה: סיפורים, ספרית פועלים, תשל"ח 1978.
תסריט דרום-אמריקני: סיפורים, ספרית פועלים, תשמ"ט 1989.
טאנגו למאחרים, אסופת סיפורים, ספרית פועלים, תשנ"ט 1999.
הסיפור של מרתה, רומן, הוצאת גוונים, תשס"ב 2002.
להיות ככל העולם - השינוי בקיבוץ, תיעודי, הוצאת מערכת, 2008.
עוברת אורח, רומן, הוצאת פרדס, 2014.
אהבה, לימונדה וכתב יד רדוף, רומן, הוצאת עמדה, 2022.
כחול, סיפורים, הוצאת תשע נשמות, 2025
לידיה חטואל-צוקרמן (נולדה ב-15 באוגוסט 1963) היא סייפת עבר ישראלית.
היא ייצגה את ישראל בשלוש אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1984, ברצלונה 1992 ואטלנטה 1996)ונשאה את דגל ישראל בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים (אטלנטה 1996).
לאחר פרישתה עסקה בפעילות ציבורית הייתה חברה בוועד האלימפי ויו"ר איגוד הסייף בישראל.
היא מורה לחינוך גופני במכללת אוהלו.
החל מ-2018 היא דוקטור בחינוך ובמנהל ספורט.
חטואל-צוקרמן נולדה בקזבלנקה ב-1963 ועלתה לישראל זמן קצר לאחר מכן עם בני משפחתה והם התגוררו בעכו.
חטואל-צוקרמן החלה להתאמן בסיף בגיל 8 וב-1979, כשהיא בת 16, זכתה לראשונה באליפות ישראל ברומח, הישג אותו שחזרה במהלך הקריירה שלה 20 פעמים, מהן 16 ברציפות ואף נרשם על כך שיא בספר השיאים של גינס.
בין השנים 1995 - 1996 דורגה בין 16 הסייפות הראשונות בעולם.
אולימפיאדת מוסקבה (1980) – הייתה אמורה להיות האולימפיאדה הראשונה בה היא משתתפת לאחר שעברה את המינימום האולימפי, אולם החרם האמריקאי שאליו הצטרפה גם ישראל מנע זאת ממנה.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) – סיימה במקום 26. בסיבוב הראשון היא ניצחה את כל ששת הקרבות בתוצאה של (30 - 17), כולל את מרגריטה צלפי מאיטליה (5 - 4).
בשלב רבע הגמר היא ניצחה קרב אחד והפסידה ב-3 קרבות בתוצאה של (10 - 19), כולל למרגריטה צלפי (1 - 5).
אולימפיאדת סיאול (1988) – לאחר שעברה את כל הקריטריונים להשתתפות נמסר לה כי מאחר שהיום השני של תחרויות רומח נשים חל ביום כיפור, הוחלט על ידי הרשויות שלא לשלוח אותה.
אולימפיאדת ברצלונה (1992) – סיימה במקום 23. בסיבוב הראשון היא ניצחה 3 הקרבות והפסידה ב-2 קרבות, בתוצאה של (22 - 20).
בשלב הבא היא ניצחה קרב אחד והפסידה ב-2 קרבות.
אולימפיאדת אטלנטה (1996) – הגיעה כוותיקת הספורטאים במשלחת הישראלית ונבחרה לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה של המשחקים.
הופעתה האישית במשחקים הייתה הטובה ביותר של סייף ישראלי אי פעם במשחקים האולימפיים, והיא סיימה במקום 13, לאחר ניצחון בסיבוב השני על פליציה צימרמן מארצות הברית (15 - 12) והפסד בסיבוב השלישי למוניקה וובר-קוסטו מגרמניה (13 - 15).
נוסף לכך, הייתה זאת הפעם הראשונה שלמדינת ישראל היה ייצוג של נבחרת קבוצתית בסייף אשר כללה את איילת אוחיון, לילך פריסקי.
הנבחרת סיימה במקום 9 מתוך 11 מדינות משתתפות לאחר שהפסידו לנבחרת סין בתוצאה 29 - 45 אך נצחו את הנבחרת של המדינה המארחת ארצות הברית בתוצאה 45 - 39.
1991 בודפשט, הונגריה – מקום 8, דירוג שיא
1999 סיאול, קוריאה הדרומית – מקום 73
בשנת 2012 עדיין עסקה בפעילות ספורטיבית ואף הגיעה להישגים ברמה הארצית בתחרות בה היו "לראשונה בישראל: אם ובנה באותה תחרות סייף".
חטואל-צוקרמן נמנתה עם מקימי ועד הספורטאים האולימפיים לאחר אולימפיאדת אטלנטה, והייתה חברה בו עד 2009. בין 2004 ל-2009 שמשה גם כחברה בוועד האולימפי.
בין השנים 2010 ל-2012 כיהנה כיושבת ראש איגוד הסיוף בישראל.
בין השנים 2004 ל-2013 שמשה בתפקיד מנהלת ראשות הספורט העירוני של העיר עכו ועם שחרורו של גלעד שליט מהשבי היא ארגנה את מרוץ האופניים "מדוושים לשלום" 2012.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 שובצה במקום ה-36 ברשימת יש עתיד.
חטואל-צוקרמן היא אחותו של הסייף יצחק חטואל, שהשתתף לצדה באולימפיאדת לוס אנג'לס, של מאמן הסיף חיים חטואל ודודתם של הסייפים דלילה חתואל ומאור חטואל.
בשנת 1989 היא נישאה לרוברט צוקרמן ויחד הביאו לעולם ארבעה ילדים שאף הם עוסקים בסיף.
עידן צוקרמן (אלוף ישראל לנוער ולקדטים), מתן צוקרמן (אלוף ישראל לנוער ולקדטים), נירן צוקרמן (אלוף ישראל לגילאי 13) וליהי (אלופת ישראל לגילאי 13).
חטואל-צוקרמן היא מורה לחינוך גופני ועסקה בהוראה בחינוך המיוחד בבית הספר רגבים.
החל משנת 2017 היא משמשת גם כמדריכה פדגוגית במכללת אוהלו.
בשנת 2018 הוענק לה תואר דוקטור בחינוך ובמנהל ספורט מאוניברסיטת באבש-בולאי שבקלוז'-נאפוקה, רומניה, בנושא "השפעת תוכנית אימונים בסיף על ילדים המאובחנים עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות".
לידיה זמנהוף (בפולנית: Lidia Zamenhof, באספרנטו היא נקראת לעיתים: Lidja Zamenhof; 29 בינואר 1904 ורשה – 1942) הייתה סופרת יהודייה מומרת, מוציאה לאור, ומתרגמת.
בתו של לודוויג זמנהוף, ממציא השפה המתוכננת הבין-לאומית אספרנטו.
היא פעלה להפצת שפת האספרנטו וכן דגלה בהומארניסמו, תורת ההומניזם שפיתח אביה.
בסביבות שנת 1925 נהפכה לחברה בדת הבהאית.
בסוף שנת 1937 נסעה לארצות הברית על מנת למשוך מאמינים נוספים לדת וכן לשפת האספרנטו.
בדצמבר 1938 חזרה לפולין והמשיכה ללמד ולתרגם את הכתבים הבהאיים.
בסתיו 1942 נרצחה על ידי הנאצים במחנה ההשמדה טרבלינקה.
לידיה זמנהוף למדה אספרנטו מגיל תשע.
בגיל 14 החלה לתרגם מן הספרות הפולנית.
היא סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה בשנת 1925, אך החליטה להקדיש את כל זמנה ללימוד שפת האספרנטו להפצתה.
באותה שנה, עת התקיים כנס האספרנטו העולמי ה-17 בז'נבה, היא החלה להתעניין בדת הבהאית.
בד בבד החלה להפיץ את ההומארניסמו, תורת ההומניזם שהגה אביה.
היא נכחה בכל כנסי האספרנטו העולמיים החל מהכנס שנערך בשנת 1924 בווינה, מלבד הכנס שנערך בשנת 1938 בלונדון, מאחר ששהתה באותה עת בארצות הברית.
בתור מדריכת אספרנטו בשיטת צֶ'ה (על שם אנדראו צ'ה), היא נסעה למדינות שונות והעבירה קורסים רבים באספרנטו.
היא פעלה לקידום שפת האספרנטו באגודת האספרנטו העולמית ובקרב מאמיני הדת הבהאית, וכתבה במגזינים בשפת האספרנטו וכן עבור האנציקלופדיה של אספרנטו (La Enciklopedio de Esperanto).
בשנת 1933 יצא לאור תרגומה באספרנטו לרומן "קוו ואדיס" פרי עטו של הנריק סנקביץ'.
בשנת 1937 נסעה לארצות הברית לתקופה ארוכה.
בדצמבר 1938 היה עליה לצאת משטח המדינה, מפני ששירותי ההגירה סירבו להאריך לה את ויזת השהייה.
היא סירבה להצעות נישואין שונות שקיבלה ושיכלו לסייע לה לשהות עוד או להשיג אזרחות במדינה.
עם חזרתה למולדתה פולין, היא סיירה ברחבי המדינה והרצתה על הדת הבהאית ועל אספרנטו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו הנאצים לרכז את היהודים ברחבי פולין, והרחוב שבו התגוררה הפך לחלק מגטו ורשה.
היא נעצרה והואשמה שיצאה לארצות הברית על מנת להפיץ תעמולה אנטי-נאצית.
לאחר מספר חודשים שוחררה ושבה לחיות עם משפחתה בגטו.
בגטו פעלה ללא לאות כדי לעזור לאחרים להשיג מזון ותרופות.
הוצעו לה עזרה ומפלט על ידי מספר אספרנטיסטים פולנים, אך היא דחתה אותם על הסף.
לאספרנטיסט יוזף ארשניק, שביקש לתת לה מחסה במספר הזדמנויות, כתבה: "אתה ובני משפחתך עלולים לאבד את חייכם, מפני שמי שמסתיר יהודי נעלם יחד עם היהודי כשהוא מתגלה".
לאחר מכן השיבה במכתב האחרון שכתבה בחייה: "אל תחשוב להכניס את עצמך לסכנה.
אני יודעת שעליי למות, אולם אני מרגישה שזו חובתי להישאר עם בני עמי.
אלוהים יעזור כך שמתוך סבלנו יצמח עולם טוב יותר.
אני בת לדת הבהאית ואמות כזאת.
במהלך האקציה הגדולה היא נשלחה בטרנספורט למחנה ההשמדה טרבלינקה.
במחנה נרצחה בתאי הגזים בספטמבר 1942, לפי דף העד (אווה תורן) ביד ושם.
לזכרה ולכבודה נערך כנס בשנת 1995 במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון הבירה.
בכנס הוזכרו מאמציהם של אספרנטיסטים שונים להציל יהודים שנרדפו על ידי הנאצים בזמן המלחמה.
ג'ון אסלמונט, בהאוללה והעידן החדש (1930)
בהאא אללה, ספר השכנוע (כתאב-י איקאן)
הנריק סנקביץ', קוו ואדיס (1933)
לידיה טימשוק הייתה רופאה סובייטית שהייתה מעורבת במשפט הרופאים שנערך בשנת 1953, בסוף ימיו של סטלין.
המשפט היה עלילת דם נגד רופאים יהודים בברית המועצות שהואשמו כי קשרו קשר להמתת מנהיגי ברית המועצות ונטען בו כי היא זו שחשפה את הקשר.
לידיה טימשוק נולדה בשנת 1898 בעיר ברסט ליטובסק בבלארוס.
בצעירותה, לפני מהפכת אוקטובר, החלה ללמוד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת סמרה.
בשנת 1920 גויסה להילחם במגפות הטיפוס והכולרה.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה עברה להתגורר בעיר סנקט פטרבורג ולאחר מכן עברה למוסקבה שם השלימה את לימודי הרפואה והחלה לעבוד כרופאה בשירות הבריאות הסניטרית של הקרמלין, משכנם של שליטי ברית המועצות.
במרוצת הזמן מונתה לראש המחלקה הרדיולוגית בבית החולים של הקרמלין.
היא נשארה באלמוניותה במשך שלושה עשורים של עבודה.
לפרסום נרחב זכתה בשנת 1953.
שליט ברית המועצות סטלין מת ב-5 במרץ 1953. באחרית ימיו יזם, החל משנת 1948, מסע טיהורים נגד אישים בולטים בקהילה היהודית בברית המועצות.
"הוועד היהודי האנטי-פשיסטי" – הארגון היהודי-סובייטי, שהוקם במלחמת העולם השנייה במטרה לסייע לברית המועצות במלחמה נגד גרמניה הנאצית, פוזר בשנת 1948, בטענה שהפך למרכז "תעמולה אנטי-סובייטית" ושלמה מיכאלס, יושב ראש הוועד, נרצח על ידי אנשי המשטרה החשאית הסובייטית בתאונת דרכים מבוימת.
בשנת 1949 נעצרו חלק מחברי הוועד והואשמו באי נאמנות לשלטון, בניהול תעמולה אנטי-קומוניסטית ובקשירת קשר ליצירת רפובליקה יהודית בחצי האי קרים בניסיון "לקרוע" את האזור הזה מברית המועצות.
בלילה שבין 12 ו-13 באוגוסט 1952 הוצאו להורג בפקודתו בחשאי, במרתפי כלא לוביאנקה שבמוסקבה, שלושה-עשר מהבולטים בקהילה – סופרים, משוררים, אמנים, מוזיקאים, שחקנים ואנשי תרבות.
הנרצחים נזכרים כ"הרוגי המלכות בברית המועצות".
המסע נמשך גם בצ'כוסלובקיה, גרורתה של ברית המועצות - בסוף שנת 1952 נערכו בבירתה פראג משפטי ראווה של קבוצה מאנשי השלטון ובראשם היהודי רודולף סלנסקי באשמת היותם "סוכני האימפריאליזם האמריקאי".
המשפטים נסתיימו בהרשעה וסלנסקי נידון למוות.
המסע האנטי-יהודי הגיע לשיאו ב-13 בינואר 1953, אז הודיעה ברית המועצות על העמדתם לדין של תשעה רופאים, שישה מהם יהודים, בראשם רופאו האישי של סטלין פרופסור מירון וובסי ובהם ד"ר פלדמן, ד"ר אטינגר, ד"ר מאירוב, ד"ר גרינשטיין ושני רופאים בשם קוגן.
הרופאים הואשמו בחברות בארגון יהודי הקשור עם הג'וינט, שקשר קשר להמתת מנהיגי ברית המועצות באמצעים רפואיים ועל ידי הרעלה.
לידיה טימשוק מילאה תפקיד מכריע במשפט.
לצורך מראית עין של הליכי משפטיים תקינים היה צורך בראיה מרכזית שתראה לכאורה כאמיתית.
כאן החליטו המעלילים לשתמש בפרשת מותו של אנדריי ז'דאנוב.
ז'דאנוב היה מקורבו של סטלין וצעיר ממנו בשמונה עשרה שנה, ונחשב כיורשו המיועד.
תפקידו של ז'דאנוב בהנהגה הסובייטית היה אחריות על המדע והתרבות מטעם המפלגה.
הוא הנהיג קו אידאולוגי אורתודוקסי נוקשה ברוח משנתו של לנין.
הוא הוביל את הטיהורים בקרב הגורמים הליברלים יחסית במפלגה והכתיב את סגנון האמנות המאפיין את האמנות הסובייטית.
ז'דאנוב מת ב–31 באוגוסט 1948 בבית החולים של הקרמלין מהתקף לב.
ימים אחדים לפני מותו, ב-28 באוגוסט כתבה לידיה טימשוק מכתב לראש המשמר האישי של סטלין גנרל ניקולאי ולאסיק בו התלוננה על כך שרופאי הקרמלין לא איבחנו כי ז'דאנוב לקה בהתקף לב ונתנו לו טיפול שגוי ותרופות לא מתאימות ובכך הם מסכנים את חייו.
התלונה הייתה מוצדקת ככל הנראה, אך היא הייתה על רשלנות רפואית ולא הייתה בה הטחת אשמה על הרעלה במזיד.
על המכתב לא באה כל תגובה וארבע שנים הוא שכב בארכיב, אך בסוף שנת 1952, בעת ההכנות למשפט הרופאים, זומנה לידיה טימשוק למשרד לביטחון המדינה - המג"ב ונדרשה לספר בפירוט את מה שקרה לז'דאנוב לפני מותו.
היא חזרה על גרסתה כי ז'דאנוב קיבל טיפול שגוי שהוביל למותו.
עד מהרה החלו לעצור את רופאי הקרמלין.
עמם נעצר גם הגנרל ניקולאי ולאסיק, הנמען של המכתב.
ב-9 בינואר 1953 החליט הפוליטביורו לפרסם את דבר המעצרים וב-13 בינואר הואשמו הרופאים באופן רשמי בכך שנטלו חלק במזימה להרעיל את אנשי ההנהגה הפוליטית והצבאית של ברית המועצות.
העיתון "פראבדה" ביטאונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית פירט את האישומים נגד הרופאים תחת הכותרת "מרגלים ורוצחים מרושעים במסווה של רופאים אקדמאים".
לידיה טימשוק זכתה לפרסום נרחב כמי שחשפה את המזימה.
ב-20 בינואר הוענק לה עיטור לנין על כך שהסירה את המסווה מפניהם של הרופאים הרוצחים.
העיתון "פראבדה" פתח מדור מיוחד בשם "הדואר של לידיה טימשוק" בו פורסמו מכתביהם של תושבי ברית המועצות שבאו להודות לה על חלקה בחשיפת הקנוניה והיללו אותה על כך.
דבר מאסרם של הרופאים היהודים והעמדתם לדין גרם לזעזוע במדינת ישראל.
דוד בן-גוריון פתח במסע שנועד להוציא את המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) אל מחוץ לחוק.
בצד השמאלי של המפה הפוליטית גרמה פרשת הרופאים להתפלגותה ממפ"ם של סיעת שמאל בראשות משה סנה, שהצהירה על אמונתה באשמתם של הרופאים ושל נאשמי משפטי פראג.
בטרם החל המשפט ובעוד הרופאים נמצאים במאסר הגיע יומו של סטלין והוא מת ב-5 במרץ 1953. פחות מחודש ימים מיום מותו, ב-4 באפריל, פורסמה הודעה רשמית מטעם ההנהגה החדשה כי הרופאים שוחררו ממעצר מאחר שנמצא כי הם חפים מפשע והודאותיהם נתקבלו באמצעי לחץ.
בהמשך נאמר כי האחראים לעלילה נאסרו ונענשו.
כן פורסם באותו יום כי עיטור לנין נשלל מלידיה טימשוק, לאחר שנשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות ביטלה את הצו מיום 20 ינואר 1953 שהעניק לה אותו.
לאחר סיום פרשת הרופאים המשיכה לידיה טימשוק לעבוד כרופאה.
למרות שעיטור לנין נשלל ממנה, היא זכתה לכך שבקיץ 1954 הוענק לה "עיטור הדגל האדום של העמל" בשל מה שהוגדר כשירות ארוך ומכובד.
בקונגרס העשרים של המפלגה הקומוניסטית בשנת 1956, בנאום בו הוקיע ניקיטה חרושצ'וב את פשעי סטלין, הוא הזכיר את טימשוק כמשתפת פעולה בלתי רשמית של ארגוני הביטחון הסובייטיים בתקופת סטלין.
טימשוק עצמה רצתה לטהר את שמה ושלחה מכתב לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, אך לא נענתה.
עד לפרישתה בשנת 1964 עבדה טימשוק בהנהלה הראשית של משרד הבריאות הסובייטי.
לידיה איסק (ברומנית: Lidia Isac; נולדה ב-27 במרץ 1993) היא זמרת פופ מולדובנית שנבחרה לייצג את מולדובה בשיר "Falling Stars" באירוויזיון 2016 שהתקיים בסטוקהולם, בירת שוודיה, לאחר שזכתה בגמר הלאומי ב-27 בפברואר.
איסק התחרתה בחצי הגמר הראשון ולא העפילה לגמר.
היא זכתה ב-33 נקודות, אשר העניקו לה את המקום ה-17, מתוך 18.
בעבר הייתה איסק חברה בצמד Glam Girls, שהשתתף בגמרים לאומיים לייצוג מולדובה בתחרויות בשנים 2013, 2014 ו-2015, ללא הצלחה.
לידיה קטנאו (באיטלקית: Lidia Gelmi Cattaneo, 1994 – 1903) הייתה חסידת אומות עולם אשר הצילה 18 יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולדה בשם לידיה גלמי בפרזצו (Presezzo) שפרובינציית ברגמו, במחוז לומברדיה, באיטליה, ושם התגוררה גם במהלך המלחמה.
זכתה להכרה כחסידת אומות עולם ב-28 באפריל 1974 בטקס ביד ושם.
נולדה בפרזצו בשנת 1903 למשפחת גלמי.
היא התחתנה עם קמילו קטנאו, שהיה וטרינר צעיר.
לאחר החתונה הם עברו לגור בפונטה סאן פייטרו (Ponte San Pietro) ונולדו להם שני בנים, לאחד קראו אנג'ולטו (Angiolello) ושתי בנות, לאחת קראו גבריאלה (Gabriella).
קטנאו התגלתה כאישה רב גונית, בעלת עומק אנושי ואינטלקטואלי, אישה נדיבה הנלחמת על זכויותיה.
היא ציירה מיניאטורות ועבודותיה התפרסמו ברחבי העולם, כדוגמת הדיוקן של השאה האיראני רזא שאה פהלווי, והדיוקן של הנסיכה אלנה, אשתו של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי בעקבות כך היא הוזמנה לטהראן ולאחר מכן גם לליסבון.
היא ציירה גם דמויות מפורסמות, ביניהם האפיפיור אנג'לו ג'וזפה רונקלי- איתו הייתה לה היכרות אישית עוד בצעירותו.
קטנאו ומשפחתה היו משפחה אמידה בעלת קשרים רבים, דבר שבהמשך סייע לה להצלת משפחות יהודיות.
בשנת 1932 לידיה קיבלה רישיון נהיגה, והייתה האישה הראשונה בברגמו שבבעלותה רישיון נהיגה.
מתוך תחביביה הרבים, ארכאולוגיה היה אחד העיקריים שביניהם.
תחביב זה הביא אותה לנסיעות רבות למקומות רחוקים בעולם ומכאן גם קשריה הרבים ברחבי העולם.
הייתה בין המתנגדים למשטר הפאשיסטי באיטליה, בשל היחס המפלה של הפאשיזם לנשים.
התנגדותה באה לידי ביטוי בכך ששלחה למוסוליני מכתב בו שבו נזפה בו בחריפות, על כך שלא הזכיר את חשיבות תפקידן של הנשים באיטליה.
לאחר פלישת הכוחות הגרמנים לאיטליה בספטמבר 1943, ותחילת רדיפת היהודים על ידי הנאצים באיטליה החלה לעזור ליהודים.
היא ארגנה לכמה משפחות יהדויות מקום מסתור, דאגה להם לדרכונים מזויפים, ואף שילמה למבריחים כדי שיעבירו את היהודים הנרדפים את הגבול לשווייץ, שהייתה נייטרלית בזמן המלחמה.
בשווייץ היו מחנות פליטים, שרבים מהשוהים בהם היו יהודים.
סיפור ההצלה של משפחת וייס
אחד הסיפורים הבולטים הוא סיפורה של משפחת וויס, ההורים צבי ופאני וילדיהם: אירין, ללונדה, ג'ודיתה, רוזינה, ארנה, אתה ואלסנדר.
להם סייעה לידיה ואף הקריבה את חייה על מנת להצילם.
בקיץ 1943 אירין וייס, אישה יהודייה בת 26, פגשה במקרה באחיה של לידיה, סילביו גלמי, שהיה קצין בצבא האיטלקי.
באותה תקופה, נלחמו הפרטיזנים היוגוסלבים נגד הגרמנים ושלטו בהרים סביב האזור שבו חייה אירין ומשפחתה.
המשפחה ציפתה שגם איטליה תיכבש בימים הקרובים.
סילביו קטנאו פנה אל וייס, הזהיר אותה ואמר לה כי הוא יוצא למלחמה לסייע לפרטיזנים.
הוא נתן לה את כתובת אחותו, לידיה, יחד עם מכתב ממנו.
הוא הנחה אותה לנסוע אליה במקרה וחייהם יהיו בסכנה.
בספטמבר 1943 פלשו הגרמנים לאיטליה, ואירין ומשפחתה החלו לברוח דרומה, לכיוון כוחות בעלות הברית, שהתקרבו למרכז איטליה.
משפחת וייס נשארה בטריאסטה בזמן שאירין המשיכה לבדה בדרכה מערבה ללידיה קטנאו בברגמו, במטרה להביא לה את המכתב שאחיה סילביו מסר לה.
לאחר שקראה לידיה את המכתב, היא קיבלה את אירין בזרועות פתוחות ובשמחה רבה.
אחרי שהסבירה אירין ללידיה על מצב משפחתה, היא עמדה על כך שאירין שתביא את משפחתה לברגמו והיא תדאג להסתיר אותם בבקתות בהרים, ובשלב מאוחר יותר גם לארגן להם תעודות מזויפות כדי שיוכלו לברוח לשווייץ.
אירין חזרה יחד עם לידיה לטריאסטה כדי להביא את בני משפחת וייס לברגמו, תוך לקיחת סיכון רב, בשל הפצצות בעלות הברית והחיילים הגרמנים ששמרו על הדרכים, לידיה החביאה את אירין ומשפחתה בהרים ונהגה לדאוג להם ולהביא להם אוכל ומים.
היא החלה לנהל משא ומתן עם מבריחים כדי שיעבירו את אירין ומשפחתה לשווייץ.
הנסיעה ברכבת לכיוון הגבול הייתה מסוכנת אפילו למי שלא היה יהודי כיוון שהגרמנים חשדו בכל אחד שנסע לכיוון שווייץ, ולכן ערכו בדיקות לא פוסקות ברכבות ונוסף על כך לידיה ביצעה נסיעות נוספות שסיכנו אותה, על מנת לעזור ליהודים נוספים להגיע לשווייץ.
הבריחה לכיוון שווייץ בוצעה בזוגות כדי לא לעורר חשד.
מספר ימים לפני הבריחה של אירין לשווייץ, היא נפצעה בתאונת דרכים ושברה את רגלה, ולכן לא הייתה יכולה לברוח.
אירין הודיעה למשפחתה להמשיך במסע הקשה בלעדיה, והיא הסתתרה בביתה של לידיה מינואר 1944 ועד לסיום המלחמה במאי 1945. במהלך התקופה, נערכו מספר חיפושים אחר יהודים בביתה של לידיה.
באחת הפעמים שמעה אירין דפיקות חזקות בדלת ביתה של לידיה.
לידיה לקחה אותה מיד למחבוא בסלון.
לבית נכנס קצין משטרה איטלקי שטען שלידיה מסתירה יהודים בביתה, ואפילו נקב בשמה של אירין.
לידיה טענה כי היא לא נמצאת בביתם כבר זמן רב, אבל הקצין עמד בתוקף על עריכת חיפוש בביתה.
אירין החליטה לברוח מהבית כדי לא לסכן את לידיה ומשפחתה.
סיפורם של משפחות גלנדאור ויעקבוביץ
סיפור הצלה נוסף של לידיה הוא סיפורן של המשפחות גלנדאור ויעקבוביץ שהיו קרובי משפחה של משפחת וויס.
משפחת יעקבוביץ כוללת את לאורה וייס, דודתה של אירין וייס, בתה של לאורה שרה (קרלוטה) יעקבוביץ, אמם של יהודה (אוסקר) ואסתר (אדה) יעקבוביץ.
משפחת גלנדאור כללה את בתה של לאורה ואחות של שרה, הנדל גלנדאור.
בעלה של הנדל היה יוחנן (ג'קומו) גלנדאור וילדיהם יחיאל (אוג'ניו) הבכור, ציפורה (סיסיליה) ויונה (אנטוניה) גלנדאור.
ב-13 בספטמבר 1943, נכנסו הגרמנים לעיר פיומה, שם גרו המשפחות.
הם שמעו לעצתו של סוחר יינות יהודי, אינהורן, אשר היה בקשרי מסחר עם בעל כרמים בבניאקבלו (Bagnacavallo) שהיה מרכז כפרי באזור רוונה והסתתר שם.
המשפחות החליטו לברוח לשם מתוך תקווה שכשיגיעו איש לא יזהה אותם.
כאשר המשפחות הגיעו לבניאקבלו הם פגשו במשפחת טמביני הכללה את האב אורליו, האמא אורליה, ושני ילדיהם בתם רוזיטה והבן וינצ'נזו.
מר טמביני היה בעל קרקעות וכרמים.
הוא נתן למשפחות בקומה השנייה של ביתו שני חדרים וחדרון ששימש כפינת בישול.
מספר ימים לאחר הגעת המשפחות, הצטרפו גם בני משפחה נוספים, בני משפחת ברגר, שכללו 8 נפשות נוספות.
גם הם מצאו מקלט בביתם של משפחת טמביני.
לאחר מספר שבועות, קיבלו השלטונות האיטלקים פקודה לעצור את כל היהודים באזור.
למשפחת טמביני היה הסכם עם ראש העיירה שהוא יזהיר אותם לפני שיינקטו פעולות משמעותיות.
שבת אחת אחרי הצהריים, ביקשה אורליה טמביני מהמשפחות ששהו בביתה להתכונן לברוח, ולקחת איתם רק תיק אוכל.
הם הוזהרו כי למחרת יישלחו שוטרים כדי לעצור אותם.
המשפחות יצאו מהדלת האחורית של הבית, ועברו לבית משפחת דלה וולה (Dalla Valle) אשר קיבלו אותם בזרועות פתוחות.
משפחת דלה וולה הייתה משפחה ענייה, אך הם נתנו ליהודים כל מה שיכלו.
המשפחות שהו בבית משפחת דלה וולה כארבעה שבועות, ובמשך כל התקופה וינצ'נזו טמביני דאג להם למזון, וארגן להם תעודות מזויפות אשר בעזרתן העביר אותם למקום מקלט נוסף.
לאחר שהייה ממושכת במקום בבית המקלט הנוסף, החליטו המשפחות לנסות לברוח לשווייץ.
הם קיוו שבעזרת הכתובת של לידיה קטנאו שהייתה בידם, יוכלו לזכות בעזרה במעבר לשווייץ.
הם הצליחו להגיע אליה, והיא הסכימה לעזור להם וללוות את המשפחות ברכבת מלאה באנשי S.S אל המבריחים שארגנה במיוחד בשבילם.
לאורה וויס, דודתה של אירין והסבתא במשפחות גלנדאור ויעקבוביץ', נפצעה ברגלה ולא יכלה להמשיך במסע הקשה דרך האלפים, ולכן ללא עזרת המבריחים, שהיו צריכים, לסחוב אותה על גבם בהרים הגבוהים, היא לא יכלה להמשיך.
המבריחים לא הסכימו לסחוב את לאורה, ועל אף שהתעקשה שימשיכו בלעדיה, יוחנן גלנדאור לא הסכים להמשיך בלעדיה.
לידיה ארגנה למשפחה משלחת מבריחים נוספת כדי שיסחבו את לאורה על גבם.
במאי 1944, יצאה המשפחה לדרך.
בשלב מסוים בדרך הקשה המבריחים לא יכלו לסחוב עוד את לאורה על גבם ואמרו שהם חייבים להשאיר אותה, ושהם יחזרו לקחת אותה בפעם אחרת, וכך עשו.
הם עדכנו את לידיה, שהביאה ללאורה אוכל ומים, ושילמה פעם נוספת למבריחים כדי שיעבירו אותה דרך האלפים את הגבול לשווייץ.
לידיה קטנאו זכתה להכרה בתואר חסידת אומות עולם ב-28 באפריל בשנת 1974 ביד ושם.
בטקס ההענקה נכחו גם נציגי המשפחות שהצילה כדי להביע כבוד והערכה למעשי החסד שעשתה בשבילם בתקופת המלחמה.
ב-24 ביוני 1974 השתתפה בטקס נטיעת עץ הכבוד בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם לשמה ולזכרה.
ב-2010 הקדישה ראשת העיר פונטה סאן פייטרו, ג'וליאנה רדוצ'י (Giuliana Reduzzi), את מרכז הספורט הקהילתי ברחוב Via Legionari di Polonia לזכרה.
לידיה קטנאו נפטרה במרץ 1994 בגיל 91. הלווייתה התקיימה ב-3 במרץ בשעה 14:30 בבית הקברות של רובלסקה (Rovellasca).
לידיה פאולה קפוליקיו (בשוודית: Paola Lydia Capolicchio; נולדה ב-7 בינואר 1964) היא עיתונאית ומנחת טלוויזיה שוודית.
קפוליקיו נולדה בבורוס לאם סלובנית ואב איטלקי.
בתחילת הקריירה שלה בצעירותה עבדה ככתבת בעיתון מקומי בעירה ומגישה ברדיו מקומי, ב-1986 היא התגלתה על ידי מפיק טלוויזיה.
היא הגישה תוכנית בוקר בתאגיד השידור השוודי ומהדורת חדשות, היא ייצגה את הטלוויזיה השוודית במספר תוכניות ברחבי סקנדינביה.
ב-1992 הנחתה את תחרות האירוויזיון שהתחארחה במלמו לאחר ניצחונה של קרולה ברומא בשנה הקודמת.
ב-2001 הנחתה את תחרות היופי מיס שוודיה.
היא משמשת כחברת הנהלה בארגון "לשכת המסחר האיטלקית", הפועל למען תדמית חיובית של איטליה בשוודיה ומקדם שיווק מוצרים איטלקיים בשוודיה.
היא נשואה ולה זוג תאומים.
לידיה פדוסייבה - שוקשינה היא שחקנית רוסייה ידועה שכיכבה בסרטים שוברי קופות בעיקר בשנות ה-60 וה-70 בברית המועצות.
פדוסייבה היא אלמנתו של הסופר, השחקן והבמאי וסילי שוקשין וכן היא אמה של השחקנית ומגישת הטלוויזיה מריה שוקשינה.
לידיה פדוסייבה נולדה בלנינגרד ב-25 בספטמבר 1938, בתם של זיניידה וניקולאי, אשר נפטר סמוך לסיום מלחמת העולם השנייה.
ללידיה היו שני אחים שהיו צעירים ממנה והם נפטרו בגיל צעיר.
מ-1946 עד 1956 היא למדה בבית הספר № 217 (בעבר היה ידוע בשם בית הספר סנט פיטר) ובנערותה התקבלה למועדון הדרמה של בית הספר למשחק ודרמה תחת ניהולו מטייב דוברובין.
היא גרה עם משפחתה בלנינגרד במגורים משותפים.
ב-1964 היא סיימה את לימודי המשחק ב-המכון לקולנוע על שם גרסימוב בניהולם של סרגיי גרסימוב ותמרה מקרובה.
פדוסייבה שיחקה בקולנוע מאז 1955. בהופעת הבכורה שלה שיחקה בתפקיד עוזרת מעבדה בסרט בבמויו של אנטולי "מקסים פרפליצה", על תפקיד זה לא קיבלה קרדיט.
תפקידה הגדול הראשון היה בסרט "עמיתים" (1959).
ב-1964 במהלך העבודה על הסט של הסרט "מה זה, הים?" לידיה הכירה לראשונה את בעלה לעתיד, התסריטאי, השחקן והבמאי הידוע וסילי שוקשין.
פריצת הדרך שלה לקריירה ככוכבת קולנוע מפורסמת הייתה בסרטים שביים בעלה, בהם גילמה את תפקיד גיבורת הסרט - שברוב המקרים הייתה אישה רוסיה מהמעמד הנמוך, כנה וישירה, עוצמתית, הניחנת בכוח פנימי, כמו בתפקיד ניורה בסרט "שמח לך מזל" (1972), או בתפקיד לובה בייקלובה בדרמה אדום כדור שלג עץ (1973).
ב-1974נפטר בן זוגה שוקשין, ורק לאחר פטירתו לידיה פדוסוביה הוסיפה לשם נעוריה את שם משפחתו - פדוסייבה -שוקשינה.
במהלך שנות ה-70 המשיכה השחקנית לשחק במגוון סרטים, לרוב גילמה את תפקיד הגיבורה בסרטים בסגנונו של שוקשין, ביניהם בסרטו של סרגיי ניקוננקו (1976) ובסרטו של לובשין סטניסלב והרמן לברוב (1977).
כמו כן, פדוסייבה גילמה תפקידים מרכזיים בסרטים היסטוריים ידועים במהלך שנות ה-80, וכן בדרמות, עיבודים קולנועיים פופולריים לרומנים ועוד.
פדוסייבה שיחקה במעל ל-80 סרטים במהלך הקריירה הקולנועית שלה.
בין השנים 1939–1974 הייתה חלק מצוות השחקנים בתיאטרון הלאומי של רוסיה במוסקבה.
לידיה פדוסייבה היא הנשיאה ויו"ר חבר השופטים של פסטיבל הקולנוע הרוסי "ויוה".
היא זכתה להצלחה וביסוס מעמדה כשחקנית מוערכת בקולנוע המזרח אירופאי.
מנישואיה הראשונים עם השחקן ויאצ'סלב וורונין, לזוג נולדה בתם אנסטסיה.
מנישואיה עם וסילי שוקשין לפדוסייבה שתי בנות - מריה ואולגה.
מריה, לאחר שסיימה את לימודיה האקדמאיים לשפות זרות הייתה לשחקנית קולנוע ומגישת טלוויזיה ידועה.
אות הכבוד "Заслуженный артист РСФСР" פרס ההערכה הגבוה ביותר מטעם ממשלת ברית המועצות (31 בדצמבר 1976).
אות הכבוד "Народная артистка РСФСР" הוקרה בעלת חשיבות עליונה מטעם ברית המועצות (1984)
אות ההוקרה "Орден «За заслуги перед Отечеством» IV степени" בעבור תרומה משמעותית להתפתחות הקולנוע הרוסי (1998)
מדליית ההוקרה Медаль «За заслуги перед обществом» בעבור התרומה למולדת (2009)
אות הכבוד וההוקרה Нагрудный знак За заслуги перед польской культурой בעבור התרומה לתרבות פולין, מאת ממשלת פולין.(1988)
1955 - שני קפטנים (Два капитана) בתפקיד העוזרת
1956 - מקסים פרפליצה (Максим Перепелица) בתפקיד עוזרת מעבדה
1971 - דוריה (Даурия) בתפקיד שדכנית.
1972 - שמח לך מזל (Печки-лавочки) גילמה את נורה.
1974 - אדום כדור שלג עץ (Калина красная) בתפקיד לובה.
1975 - הם נלחמו על המדינה שלהם ( сражались.
1976 - עשרת הכיסאות (12 стульев) בתפקיד מאדאם Gritsatsuyeva
1979 - מעט טרגדיות (Маленькие трагедии) בתפקיד יקטרינה פבלובנה
1980 - ימי הנעורים של פטר הגדול (Юность Петра) בתפקיד השדכנית.
(Вам, לא снилось...), בתפקיד ורה וסילבנה
1983 - בידוד (Карантин) בתפקיד קרקס קופה
1984 - "נשמות מתות" (Мёртвые души) בתפקיד הגברת הנחמדה
1986 - לאורך הרחוב הראשי עם התזמורת (По главной улице.
1987 - "סונטת קרויצר (Крейцерова соната) בתפקיד אמא של לייזה
לידיה ארנסטין בקר (Lydia Ernestine Becker; 1827-1890) הייתה מנהיגה בתנועת הסופרג'יזם המוקדמת בבריטניה, מדענית חובבת שהתענינה בביולוגיה ואסטרונומיה.
היא מפורסמת בכך שייסדה והוציאה לאור את כתב העת "הז'ורנל לסופרג'יזם נשי" בין השנים 1870–1890.
לידיה בקר נולדה במנצ'סטר, למשפחה ממוצא גרמני.
כמו נערות רבות באותה תקופה, היא התחנכה בבית.
הייתה לה סקרנות אינטלקטואלית, והיא למדה בעצמה בוטניקה ואסטרונומיה.
בשנת 1862 כתבה מאמר מדעי בנושא צמחים שזכה במדליית זהב.
אף על פי שהוריה, לא היו מעורבים, דודה הוא זה שעודד את עיסוקה במחקר.
חמש שנים לאחר מכן היא הקימה את האגודה הספרותית לנשים במנצ'סטר.
בקר החלה להתכתב עם צ'ארלס דרווין, וזמן קצר אחר כך שכנעה אותו לשלוח מאמר לאגודה שהקימה.
במהלך ההתכתבויות שלהם, בקר שלחה לדרווין מספר דגימות של צמחים מהשדות סביב מנצ'סטר, וגם עותק של "ספר קטן" שכתבה ("בוטניקה למתחילים" 1864).
בקר היא אחת ממספר נשים מהמאה ה-19 שתרמו, באופן סדיר, לעבודתו המדעית של דרווין.
ההתכתבות שלה ועבודתה המחקרית מעידות כי היה לה עניין מיוחד בצמחים ביסקסואליים והרמפרודיטיים, אולי הם נתנו לה עדות חזקה מהטבע שקיימת אלטרנטיבה רדיקלית לסדר החברתי והמיני הקיים.
בקר זכתה להוקרה בזכות תרומתה המדעית, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 הוענק לה פרס לאומי עבור אוסף של צמחים מיובשים בטכניקה מיוחדת שהמציאה ששימרה את צבעיהם המקוריים.
בשנת 1869 היא העבירה הרצאה מדעית בנושא בוטניקה בישיבת האגודה הבריטית לקידום המדע.
הנושא היה השפעת זיהום פטרייתי על התפתחות מינית בזנים של צמח.
אף על פי שבוטניקה נותרה חשובה לבקר, אקטיביזם למען זכות בחירה לנשים, סופרג'יזם; יחד עם מעורבות בקידום ועידוד חינוך מדעי לילדות ונשים הפכו לעניין המרכזי בחייה.
בסתיו 1866 השתתפה בקר בישיבה השנתית של האגודה הלאומית לקידום מדעי החברה.
היא מאוד התלהבה מההרצאתה של ברברה בודישון: "הסיבות לשחרור הנשים".