tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עדן כיכבה במחזה "מכתבי אהבה" לצדו של האל לינדן, וכיכבה בתפקיד אורח בסדרה "נשות קבע", אותה כתבה והפיקה אחייניתה קתרין פוגייט.
בדצמבר 2008 החלה את צילומי סרט הטלוויזיה "Always and Forever" של ערוץ הולמרק, ששודר באוקטובר 2009.
עדן כתבה ספר זכרונות בשם "Jeannie Out of the Bottle" שיצא לאור ב-5 באפריל 2011 בהוצאת Crown Archetype, מחלקה של רנדום האוס.
הספר מתעד את חייה האישיים של עדן ואת הקריירה שלה בהוליווד בתקופה של יותר מ-50 שנה.
הספר הגיע למקום ה-14 ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
ב-1958 נישאה לשחקן מייקל אנסרה והתגרשה ממנו ב-1974. בין השנים 1977 עד 1982 הייתה נשואה לצ'ארלס פגרט.
וב-1991 התחתנה עם ג'ו הייכולץ.
פרטים אודות נישואיה מופיעים בספר כמו גם התמוטטותה בעקבות מותו של בנה היחיד מתיו.
ב-17 בנובמבר 1988 קיבלה עדן כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד על תרומתה לטלוויזיה.
ב-1990 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מערב לוס אנג'לס.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1956 Back from Eternity נערה קולג' בלונד הופעת בכורה 1956 Earth vs.
פרנסין גרגורי סרט טלוויזיה 1974 The Stranger Within אן קולינס סרט טלוויזיה 1974 Out to Lunch בתפקיד עצמה סרט טלוויזיה 1975 Let's Switch!
ברברה מורגן היא מורה אמריקאית וטייסת חלל לשעבר.
השתתפה בתוכנית "המורה בחלל" כגיבוי לכריסטה מקאוליף עבור משימת STS-51-L של מעבורת החלל צ'לנג'ר שהסתיימה באסון בשנת 1986. לימים הוכשרה כמומחית משימה וטסה במשימת STS-118 באוגוסט 2007.
מורגן נולדה כברברה רדינג בפרסנו קליפורניה.
היא סיימה תואר ראשון, בהצטיינות, באוניברסיטת סטנפורד (1973) וקיבלה תעודת הוראה מאוניברסיטת נוטרדאם דה נמור, בלמונט קליפורניה (1974).
נשואה לסופר קליי מורגן, לזוג שני בנים.
בשנת 1984 הכריז הנשיא רונלד ריגן על תוכנית "המורה בחלל", הרעיון היה למצוא מורה מחונן שיוכל לתקשר עם התלמידים מן החלל.
מורגן הייתה אחת מ-11,000 המורים שהגישו מועמדות לתוכנית.
ב-1 ביולי 1985 היא הוכרזה כאחת מעשרת המועמדים הסופיים.
אלו הוזמנו למרכז החלל ג'ונסון שם נערכה הבחירה הסופית.
לבסוף נבחרה כריסטה מקאוליף לתפקיד ומורגן נבחרה כממלאת מקום.
מספטמבר 1985 ועד ינואר 1986 מורגן התאמנה יחד עם מקאוליף לקראת משימה STS-51-L, היא טיסת מעבורת החלל צ'לנג'ר.
עם מותה של מקאוליף בהתפוצצות הצ'לנג'ר, מונתה מורגן לתפקיד המורה בחלל.
ובמשך מספר חודשים המשיכה לעבוד בנאס"א והרצתה מטעמה במוסדות חינוך ברחבי המדינה.
בשנת הלימודים 1986/7 חזרה לאיידהו ולעבודתה כמורה, אך עדיין נחשבה כ"מורה בחלל".
במקביל המשיכה לעבוד עם חטיבת החינוך של נאס"א ועסקה שם בייעוץ חינוכי, כתיבת תוכניות לימודים והרצאות.
מורגן הייתה גם חברה בצוות המשימה של הקרן הלאומית למדע לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה.
ב-1998 הוזמנה מורגן לכיתת האסטרונאוטים ה-17 של נאס"א, ובאוגוסט אותה שנה החלה את הכשרתה כ"מומחית משימה" (Mission Specialist), הכשרה שנמשכה שנתיים.
בתום ההכשרה מילאה משימות בצוות התמיכה הקרקעי בתחנת החלל ושימשה כ-CAPCOM – אסטרונאוט המקשר בין תחנת הקרקע במרכז החלל ג'ונסון ביוסטון ובין הצוות בתחנת החלל.
מורגן השתתפה במשימה STS-118 של מעבורת החלל אנדוור.
החללית שוגרה ממרכז החלל קנדי ב-8 באוגוסט 2007 ונחתה שם ב-21 באוגוסט, לאחר שהייה של 12 ימים בחלל.
במסגרת תפקידה כ"מומחית משימה" הפעילה מורגן את הזרוע הרובוטית של המעבורת, שנועדה להעברת מטענים בינה לבין תחנת החלל הבינלאומית.
ביוני 2008 פרשה מורגן מנאס"א והצטרפה לסגל אוניברסיטת בוייסי.
היא מונתה שם ל"מחנך דגול" (distinguished educator in residence), תפקיד שנוצר במיוחד עבורה.
פרס פלנטריום אדלר לנשים בחלל – 2008.
הוקם בית ספר יסודי הנושא את שמה, במק-קול (McCall) איידהו – 2008.
מדליית פרנק מאלינה לאסטרונאוטיקה – 2009.
ברברה פלין היא שחקנית אנגלייה.
פלין נולדה בשם ברברה ג'ו מקמארי בסנט לנרדס און סי בסאסקס.
אמה הייתה ג'וי קרופורד הרסט.
היא למדה בבית הספר סט מרי בהייסטינגס.
אחר כך למדה משחק בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, וזכתה במדליית זהב ב-1968. בהמשך הופיעה בתיאטרון רפרטוארי.
לראשונה זכתה פלין להכרה בתפקיד פרדה אסטון בסדרת הדרמה "A Family at War" של ITV, על אודות משפחה מהמעמד הבינוני נמוך החיה בליברפול בשנים 1938 ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
היא גילמה את ג'ודית פיצג'רלד אשתו של אדי פיצג'רלד, גיבור הסדרה "המפצח".
בסדרה הקומית "Open All Hours" שיחקה בתפקיד אשת החלב, מושא אהבתו של גרנוויל.
בשנות השמונים של המאה העשרים לוהקה פלין לסדרות דרמה קומית בטלוויזיה הבריטית בהן "טרילוגיית ביידרבק" ו-"A Very Peculiar Practice".
ב-1976 הופיעה פלין בהפקה התיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם של המחזה "פיתגורס" מאת דני אבס.
ב-2016 השתתפה בהפקת בכורה עולמית של המחזה "Elegy" בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
ב-27 בפברואר 1982 התחתנה עם ג'רמי ג'ורג' טיילור.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1982 Britannia Hospital אחות 1998 המלך ליר King Lear גונריל סרט טלוויזיה 1998 You Are Dead פרופ' קורנר 2006 מיס פוטר Miss Potter הלן פוטר 2013 The Christmas Candle ליידי קמדון
בנוסף לעבודתה כשחקנית, הייתה פלין קריינית במספר רב של תוכניות תעודה:
ברברה מפורטוגל (פורטוגזית: Maria Bárbara de Bragança, Rainha de Espanha; 4 בדצמבר 1711 - 27 באוגוסט 1758), הייתה בתו של ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל ואשתו של פרננדו השישי, מלך ספרד.
ברברה נולדה בליסבון ב-4 בדצמבר 1711, לז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל ומריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג.
מכיוון שהוריה היו נשואים כמעט 3 שנים ללא ילדים, הבטיח אביה שלאחר שייוולד לו ילד יבנה מנזר חדש, ואכן לאחר לידתה הוא בנה את מנזר מאפרה.
ברברה קיבלה חינוך מעולה, ואף הייתה מוזיקאית מוכשרת.
בשנת 1729 התחתנה ברברה עם האינפנטה פרננדו מספרד, בעוד אחיה האינפנטה ז'וזה מפורטוגל התחתן עם אחותו של פרננדו - מריאנה ויקטוריה מספרד.
נישואי הזוג היו מוצלחים, ופרננדו נהג להתייעץ עמה רבות עד כדי כך שלאחר שעלה לשלטון אמרו שברברה ירשה את חמותה אליזבטה פארנזה, הרבה יותר מאשר ירש פרננדו את אביו פליפה החמישי, מלך ספרד.
בשנת 1746 מת חמיה פליפה החמישי, מלך ספרד, ובעלה עלה לשלטון במקומו כפרננדו השישי, מלך ספרד.
בניגוד לחמותה ברברה לא נהגה להתערב בענייני השלטון, ומדיניותה התמקדה בעיקר ביחסים ידידותיים בין ספרד לפורטוגל, אולם בשנת 1754 השתתפה בהדחתו של המרקיז אנסנאדה מהממשלה.
ברברה סבלה מאסתמה ומעודף משקל, וב-27 באוגוסט 1758 מתה בארנחואס ללא ילדים, וכעבור שנה מת גם בעלה פרננדו השישי, מלך ספרד.
ברברה סמית היא לסבית פמיניסטית וסוציאליסטית אפרו-אמריקאית, ששיחקה תפקיד משמעותי בייסוד הפמיניזם השחור בארצות הברית.
מאז שנות ה-1970 המוקדמות, היא פעילה כמבקרת, מורה, אקדמאית, מרצה, סופרת, חוקרת, ומוציאה לאור של תאוריית פמיניזם שחור.
מאמרים, סקירות, סיפורים קצרים וביקורת ספרותית פרי עטה של סמית הופיעו במגוון רחב של כתבי עת, כולל הניו יורק טיימס, The Black Scholar, .Ms, Gay Community News, הגרדיאן, וילג' ווייס, ו-The Nation.
ההורים של ברברה, הילדה ביל סמית וגרטרל סמית, נפגשו כשהיו סטודנטים במכללה השחורה במרכז ג'ורג'יה, Fort Valley State University (אז בפורט ואלי סטייט קולג'), באמצע שנות ה-1940. השניים רצו להימלט מההפרדה הגזעית של תקופת ג'ים קרואו בדרום ארצות הברית, ולכן עזבו את ג'ורג'יה והתיישבו באוהיו.
אך קרובי משפחתה של הילדה ביל סמית לא אישרו את הנישואים, והקשר התפרק, וביל סמית, שהייתה אז בהריון, נאלצה לחזור לבית משפחתה בג'ורגיה.
הילדות, ברברה ובברלי סמית, תאומות זהות, נולדו בטרם עת.
ביל סמית מתה מסיבוכים של קדחת שיגרונית כשסמית הייתה בת תשע, והיא ואחותה גודלו על ידי המשפחה המורחבת, ובעיקר על ידי סבתן, שהתגוררה בקליבלנד, בבית דו-משפחתי בה גרו גם שתי דודות ובעלה של אחת הדודות.
היא מספרת שאף על פי שלא דיברו רבות בבית על גזענות, הפרדה גזעית, ופערים כלכליים, ילדותה לא הייתה חפה מתקריות גזעניות והשפעות מן הסביבה.
סמית תמיד האמינה שהיא "מכוערת" מפני שלא ראתה בסביבתה דוגמאות לאנשים שנחשבו "יפים" ואשר ניראו כמוה.
היא גם מספרת על מורה שלא סברה שמקומה בשיעורי צרפתית בהיותה שחורה."
משפחתה עודדה חינוך, ולדבריה של סמית זו הסיבה שהייתה מסורה ללימודים ואף הצטיינה בהם.
ציוניה הגבוהים הבטיחו את קבלתה למאונט הוליוק קולג' בשנת 1965. אך סמית הותשה על ידי הגזענות העוינת שם, והחליטה לעבור לניו יורק, ללמוד מדעי החברה בניו סקול.
היא חזרה אל מאונט הוליוק בשנת הלימודים הרביעית כדי לסיים שם את התואר, ב-1969.
לדבריה של סמית, היה קל לפתח תודעה פוליטית בתור מי שנולדה לתוך הפרדה גזעית.
כשהיו בתיכון, ברברה ובוורלי השתתפו במחאות נגד הפרדה גזעית בבתי הספר שהתקיימו ב-1964. היא שמעה מספר נאומים של מרטין לותר קינג, ופגשה את פעילת זכויות האדם פאני לו היימר.
לפני שהתחילה את לימודיה התואר, סמית הייתה לפעילה בארגון זכויות האזרח האפרו-אמריקאי CORE.
בשנת 1965, היא השתתפה בתהליכי סיום ההפרדה הגזעית במכללת מאונט הוליוק, וגם הייתה פעילה בארגון סטודנטים למען חברה דמוקרטית.
במהלך אותה שנה שלמדה בניו סקול, היא נסעה לשיקגו כדי להשתתף בהפגנות שהתקיימו במעמד הוועידה הדמוקרטית הלאומית.
כשתנועת הלאומיות השחורה נולדה מתוך התנועה לזכויות האזרח, סמית הרגישה דחייה גדולה מהסקסיזם שחוותה במסגרת הדומיננטיות הגברית שבתנועה זו, ופנתה לפיכך לפוליטיקה פמיניסטית שחורה.
ב-1973, היא השתתפה בפעם הראשונה בפגישה של הארגון הפמיניסטי השחור (NBFO) הלאומי בניו יורק.
סמית מעידה על פגישה זו שמהדקות הראשונות, "ידעתי שאני בבית".
לאחר שסיימה תואר שני בספרות באוניברסיטת פיטסבורג, התיישבה סמית בבוסטון.
בזכות קשריה של בוורלי, שעבדה אז ב.Ms מגזין, סמית הצליחה להיכנס במהירות לסביבות האקטיביסטיות בעיר, ופגשה ב-1974 את מרגרט סלואן, מייסדת NBFO, וכך שאבה השראה לייסד סניף של הארגון בבוסטון, אשר קם בפועל ב-1975, בהשתתפות בוורלי סמית ודמיטה פרייז'ר, פעילה שחורה משיקגו.
בהיעדר הכוונה מהארגון הלאומי, הארגון הבוסטוני שימר אופי עצמאי, וחברותיו החליטו להתמקד בפעילות עממית (grassroots) שמטרותיה העלאת מודעות וסיוע לנשים עניות וממעמד הפועלים.
חברות הקבוצה בבוסטון היו מתוסכלות מחוסר התקשורת עם הארגון הלאומי, אבל גם הבינו שהן פיתחו בינתיים פוליטיקה שהייתה רדיקלית יותר מזו של NBFO, והן החליטו להתנתק מן הארגון לחלוטין, וליצור קבוצה נפרדת.
את קראו לעצמן "קולקטיב נהר קומבהי", על שם מבצע צבאי מוצלח בהובלת הארייט טאבמן במהלך מלחמת האזרחים בנהר קומבהי בדרום קרוליינה.
הדבר הראשון שעשו כקבוצה הייתה לכתוב מניפסט עקרונות פוליטיים, "הצהרת קולקטיב נהר קומבהי".
ההצהרה מתארת לא רק את מטרות הקבוצה, אלה ממקמת אותה מבחינה פוליטית כקבוצת פמיניזם שחור, בעלת מודעות מעמדית, וסקס-פוזיטיב, המכירה בלסביות כזהות לגיטימית - נושא שלא היה מובן מאליו בשיח הפנים-פמיניסטי של הגל השני של הפמיניזם.
כארגון סוציאליסטי, הקולקטיב הדגיש את ההצטלבות של דיכויים שונים, ביניהם גזע, מגדר, ומעמד, בחייהן של אפרו-אמריקאיות ונשים של צבע אחרות.
הן ביקשו לתת מקום לסוגיות שהן ספציפיות לנשים שחורות, החל מכעס כלפי גברים שחורים המחפשים לצאת ולהינשא לנשים לבנות, לנושאים פנים-קהילתיים, כמו (אפליה על בסיס גוון עור), מרקם וצורת שיער, ותווי פנים, ועד להבדלים במוביליות חברתית בין נשים שחורות לגברים שחורים.
הן ביקשו גם לתקוף סטראוטיפים בתרבות הפופולרית לגבי נשים שחורות, כמו דמות המטריארכית השחורה, ה"מאמי" (Mammy; אישה שבו זמנית בתפקיד שירותי ואמהי כלפי הסביבה, בדרך כלל פשוטה, עממית, לא משכילה ועילגת באופן סטראוטיפי), ועוד.
הקולקטיב עסק גם בנושאים כמו זכויות רבייתיות, כמו הזכות לאמצעי מניעה ולהפלות, באלימות מינית ואונס, רפורמת בתי כלא, עיקור כפוי לנשים של צבע, אלימות כלפי נשים, שירותי בריאות, וגזענות בקרב תנועת הנשים הלבנה.
הקולקטיב התארגן באופן בלתי-היררכי, בהתאם לעקרונות השוויון שלו.
סמית כתבה בתזכיר שמבנה כזה הוא הכרחי "כדי לוודא שהפמיניזם השחור יהיה בר קיימא כתנועה רדיקלית".
הרבה מהעבודה התאורטית של הקולקטיב, בעיקר סביב הצהרת העקרונות, נעשתה בסופי שבוע מבודדים מחוץ לעיר, בהם דובר על דברים שניתן לעשות כדי לשלב מודעות פמיניסטית שחורה בקרב נשים שחורות, ואת הפמיניזם השחור לאופן ההתמודדות עם סוגיות שעומדות בפני קהילות שחורות.
אך הארגון איבד מומנטום כעבור מספר שנים, כשפרצו מחלוקות פנימיות, וחלק מן החברות התנגדו למקום שתפס השיח הפמיניסטי-לסבי בארגון.
המפגש האחרון של הקולקטיב התקיים בפברואר 1980.
כשסמית קראה את "Go Tell It On the Mountain" של ג'יימס בולדווין, היא החליטה שגם היא תהיה סופרת.
אך כשמצאה את עצמה משקיעה כל זמנה בתנועות החברתיות-פוליטיות של שנות ה-60, היא דחתה את תוכניתה זו.
במהלך לימודיה, היא הבינה שאין נשים שחורות בקאנון הספרותי האמריקאי, וזה נחרט בלבה כמשהו שהיא רוצה לשנות.
היא נרשמה לקורס ספרות של נשים אפרו-אמריקאיות של אליס ווקר, ולאחר מכן התחילה ללמד סופרות שחורות בעצמה באמרסון קולג', בשנת 1973.
סמית הייתה מתוסכלת שמעט המקום שניתן בספרות האמריקאית הוקדש בעיקר לכותבים גברים ולחוויות של גברים, ובעקבות הצעה מצד חברתה אודרי לורד, היא יסדה ב-1980 בית הוצאה לאור, Kitchen Table: Women of Color Press.
ב-1981 העבירה את בית ההוצאה לאור לניו יורק.
יחד עם צ'רי מורגה, האטי גוסט, סוזן ל.
סמית הצהירה שהמורשת של ההוצאה לאור היא עצם הפרסום של סופרות שחורות, כמו אליס ווקר וטוני מוריסון, שנכנסו מאז לקאנון הספרותי האמריקאי, וכן ההשפעה באקדמיה, מכיוון שתוכניות ללימודי פמיניזם הכניסו דרך טקסטים אלו את ההשקפה ההצטלבותית לשורותיהן כעדשה לגיטימית למחקר וחשיבה.
במהלך שירותה כעורכת ומוציאה לאור ב"קיצ'ן טייבל", סמית גם כתבה תכנים למאמרים ולאנתולוגיות, והמשיכה לעשות כן גם אחרי שפסקה מעורבותה בהוצאה לאור.
היא כתבה ב-1977 את המאמר "Toward a Black Feminist Criticism" (1982), שפורסם בכתב העת הלסבי-פמיניסטי Conditions, שמצוין רבות כ"יריית הפתיחה" ביצירת תחום ספרות נשים שחורות, ושל השיח הלסבי השחור.
סמית ערכה שלושה אוספים של כתבים מאת ובנושא נשים שחורות: מטעם Conditions, האוסף Conditions 5: The Black Women's Issue, יחד עם לוריין בתל (1979); עם גלוריה ט.
בהמשך לעבודתה במארגנת קהילתית, סמית נבחרה למועצת העיר אולבני ב-2005, ונבחרה שנית ב-2009. בתקופה זו היא הייתה פעילה בארגון New Yorkers for Alternatives to the Death Penalty, שמטרתו למצוא אלטרנטיבות לעונש המוות וכן החלת פתרונות חדשניים לפשעי אלימות..
היא גם שירתה את המחוז שלה בקידום נושאים המשפיעים על קבוצות שוליים, כולל נוער, מיעוטים ועניים.
ב-2013 היא פרשה מתפקידה כנבחרת ציבור, והחלה עבודה ישירה עם לשכת ראש העיר כדי לקדם פרויקטים בנושא אי-שוויון כלכלי, גזעי וחברתי.
סמית מרבה להרצות ולנאום, והיא גם תרמה את מסמכיה האקטיביסטיים לארכיון Lesbian Herstory Archives שבברוקלין, בניו יורק, ואף סיפקה היסטוריית חיים שבעל פה לאוניברסיטת קולומביה ולסמית קולג'.
היא הופיעה בסרט הדוקומנטרי משנת 1994 של מרלון ריגס, Black Is...Black Ain't, וכן בתוכנית התיעודית של PBS ו-AOL משנת 2013, Makers: Women Who Make America.
ב-1996 מונתה סמית כעמיתית מכון באנטינג ברדקליף, וקיבלה את פרס סטונוול לשנת 1994 בשל האקטיביזם שלה.
בין פרסים רבים מטעם ארגוני נשים שקיבלה, סמית גם מונתה למועמדות פרס נובל ב-2005. קרן הספרייה הציבורית של אולבני העניקה לסמית את התואר "אגדה ספרותית" ב-2015.
סמית ממשיכה באקטיביזם הצטלבותי, ופועלת נגד אסלאמופוביה בארצות הברית.
היא הקימה אתר אינטרנט "Stop Islamaphobia" למטרה זו, ובו היא גם תומכת בזכויות מהגרים ופליטים.
היא גם מקימת הארגון "United States of All", דרכו היא מארגנת צעדות ומחאות.
ברברה ג'ואן עמיאל, הברונית בלאק מקרוסהרבור היא סופרת, בעלת טור, עיתונאית ואשת חברה יהודיה בריטית בעלת דעות שמרניות.
אשתו (בנישואיה החמישיים) של איל התקשורת לשעבר קונרד בלק וסגנית הנשיא באימפריית התקשורת שלו, קונצרן ההוצאה לאור "סאן טיימס מדיה גרופ" (הולינג'ר אינטרנשיונל) .
זוכת פרס אדגר לסופרי מתח ומסתורין.
ברברה מייר היא דוגמנית ושחקנית גרמנייה, היא התפרסמה כאשר זכתה בעונה השנייה של התוכנית "הטופ מודל הבאה של גרמניה".
מייר נולדה באמברג, עיירה בבוואריה, לאחר שסיימה את התיכון, היא תכננה ללכת וללמוד מתמטיקה.
היא התגלתה על ידי צייד דוגמניות במרכז קניות.
הוא הזמין אותה ללכת למבחני הבד של התוכנית "הטופ מודל הבאה של גרמניה" בהנחיית היידי קלום.
במהלך התוכנית היא התמודדה עם מספר אתגרים הקשורים לתחום הדוגמנות.
בסוף העונה היא הוכתרה כמנצחת, בין הפרסים שניתנו לה הוא חוזה עם הסוכנות IMG, הופעה בשער הקוסמופוליטן הגרמני והובלת קמפיין עם חברת הביגוד C&A.
לאחר מכן היא הייתה בהפקות של מגזינים נוספים כמו L'Officiel ו-Madame Figaro הצרפתיים, היא הייתה הפנים המרכזיות בקמפיינים של מוצרי הטיפוח של פנטן והיורודיסני, היא הופיעה בתצוגות אופנה במספר מדינות, וצעדה בשבוע האופנה של ברלין.
היא השתתפה כשחקנית במספר הפקות לטלוויזיה ולקולנוע, וביניהם הופיעה ב-2011 בסרט האימה "Schreie der Vergessenen".
בשנת 2020 שיחק בדרמה הרומנטית האמריקאית "אוהב אותך לנצח".
ב-2008 הייתה "שגרירת המתמטיקה של השנה" בפרויקט של משרד החינוך הגרמני.
ברברה פירס בוש היא פעילה חברתית, בתו של נשיא ארצות הברית ה-43 ג'ורג' ווקר בוש ונכדתו של נשיא ארצות הברית ה-41, ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בוש נולדה ב-25 בנובמבר 1981 בדאלאס, כאחת מזוג בנותיהם התאומות של ג'ורג' ווקר בוש ולורה בוש, לאחר היוולדתה עברה משפחתה לאזור אחר של העיר דאלאס, שם אמה לורה הייתה פעילה באגודת ההורים-מורים (Parent-Teacher Association) של בית ספרה.
לאחר סיום התיכון החלה ללמוד באוניברסיטת ייל ובתקופת לימודיה התגוררה בגריניץ' וילג'.
היא לקחה חלק בפרויקט העוסק בעזרה למדינות העולם השלישי, ועבדה לאחר מכן במוזיאון קופר יואיט לעיצוב.
ב-2004 כשהתמודד אביה לכהונה שנייה לנשיאות ארצות הברית לקחה חלק פעיל בקמפיין הבחירות לנשיאות שלו, ואף דיברה בוועידה השנתית של המפלגה הרפובליקנית.
ב-2006 הצטרפה לאמה בביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בוותיקן.
ב-2008 ייסדה את הארגון "Global Health Corps", ארגון ללא מטרת רווח הפועל למען שוויון הזדמנויות בתחום הבריאות.
ב-2010 נבחרה לדבר אודות ארגונה בוועידת TED.
בשנת 2018 נישאה בוש לתסריטאי קרייג קווין (Craig Coyne).
ברברה קינג היא אנתרופולוגית אמריקאית, פרופסור אמריטה ופובליציסטית של מדע בעיקר בתחום של תחושות בקרב בעלי חיים.
קינג למדה לתואר ראשון בדאגלס קולג' של אוניברסיטת ראטגרס, ולתואר שני באוניברסיטת אוקלהומה.
קינג לימדה בקולג' ויליאם ומרי, בוויליאמסבורג שבווירג'יניה, מ-1988 ועד פרישתה בדרגת פרופסור בשנת 2015.
קינג היא מחלוצות המחקר של אבל בבעלי חיים.
מאז 2011 קינג כותבת בלוג עבור רשת הרדיו הציבורית של ארצות הברית שבו התמקדה בעיקר על חיי הרגש של בעלי חיים "אינטליגנטיים" כמו פרימטים, דולפינים, חזירים, תמנונים ודיונונים.
מאז פרישתה מהאוניברסיטה, בשנת 2015, קינג עוסקת בפובליציסטיקה של המדע ב"משרה מלאה".
בין השאר פרסמה מאמרים בסיינטיפיק אמריקן, The Atlantic ובוושינגטון פוסט.
ברברה האקמן פרנקלין היא פקידת ממשל, מנהלת עסקית ודירקטורית אמריקאית.
בשנים 1993-1992 כיהנה כמזכירת המסחר של ארצות הברית תחת הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ובמהלך כהונה זו הובילה משלחת נשיאותית אל הרפובליקה העממית של סין.
טרם כניסתה אל מחלקת המסחר של ארצות הברית, שירתה פרנקלין בממשליהם של ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר ורונלד רייגן.
פרנקלין היא אחת מחברות המועצה המקוריות והסגנית הראשונה של יושב ראש ועדת הבטיחות האמריקאית למוצרי צריכה (The U.S.
ב-2006, הייתה פרנקלין כלת פרס וודרו וילסון לשירות ציבורי.
מכהנת בדירקטוריון של שמונה עשרה תאגידים וחברות, בהם דאו כימיקלים, "אתנה", "ווסטינגהאוס" ו"נורדסטורם".
פרנקלין נחשבת על ידי כתבי עת ואגודות אמריקאים כאחת המשפיעות ביותר על הממשל התאגידי, וב-2014 צורפה להיכל התהילה לדירקטוריות.
מכהנת כנשיאת ומנכ"ל חברת ברברה פרנקלין, חברת ייעוץ בינלאומית פרטית.
פרנקלין הייתה אחת הנשים הראשונות שסיימו את לימודיהן בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד.
פרנקלין נולדה בשם ברברה אן האקמן בלנקסטר שבפנסילבניה, למימי (לבית הלר) וארתור א.
למדה בבית הספר התיכון האמפילד בלנדיסוויל.
טרם תום לימודיה התיכוניים בשנת 1958, נבחרה לשאת את נאום הפרידה מטעם שכבתה, נשיאת מועצת התלמידים, קפטן בנבחרת ההוקי שדה והטניס, ואף הייתה מעודדת.
ב-1962 סיימה פרנקלין בהצטיינות את לימודיה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה וקיבלה את פרס הבוגרים הנכבדים ב-1972. היא הייתה אחות באחוות קאפה אלפא ת'טה ונשיאת סניף בטא פאי של האחווה.
דורותי ליפ, אז דיקנית הנשים באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, העניקה לפנקלין מועמדות למלגה המממנת לימודים מלאים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד, שפתח בפעם הראשונה את שעריו בפני נשים והסכים לקבל אליו בוגרת אחת מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
בשילוב מלגה חלקית והלוואות, נכנסה פרנקלין לבית הספר החדש למנהל עסקים בהרווארד, אחת מ-14 נשים בכיתה של 680 גברים.
ב-1964, הוסמכה במנהל עסקים מבית הספר לעסקים בהרווארד, וזכתה בפרס על הישגי הבוגרים ב-2004.
במשך כמה שנים לאחר סיום לימודיה, נכנסה פרנקלין אל עולם העסקים והתאגידים.
היא הצטרפה לחברת זינגר שבניו יורק, תחילה כעובדת בחטיבת מוצרי הצריכה ולאחר מכן כחברה בצוות התכנון הארגוני.
בזינגר קודמה למנהלת ניתוח סביבתי, תפקיד חדש בחברה של מעקב אחר פעילות תחרותית ברחבי העולם.
אחרי ארבע שנים בזינגר מונתה לעוזרת לסגן נשיא צוות התכנון הארגוני של הבנק העירוני הראשון בניו יורק (לעתיד סיטיבנק) בשנים 1969-1971. בתפקידה בחנה את קשרי הבנק עם גורמים ממשלתיים.
הניתוח שלה הוביל לייסוד מחלקת היחסים הממשלתיים הראשונה של הבנק, אותה יצרה ובראשה עמדה עד 1971.
ב-1971, בעודה עובדת הבנק העירוני הראשון בניו יורק, גויסה על ידי נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון להביא אל ממשלו נשים מוכשרות יותר לתפקידים ממשלתיים בכירים.
מינויה היה חלק מיוזמה רב-חודית של ממשל ניקסון בעקבות מסיבת עיתונאים שנערכה ב-6 בפברואר 1969 בה שאלה ורה גלזר, כתבת בברית העיתון הצפון-אמריקאי (North American Newspaper Alliance) את ניקסון: .
בפברואר 1971 הטיל ניקסון על פרד מאלק, עוזר נשיאותי לניקסון ומי שהיה בן כיתתה של פרנקלין בבית הספר למנהל עסקים בהרווארד, משימה לשכירת אישה שתוביל את המאמץ לגיוס נשים נוספות למשרות ממשלתיות.
מאלק פנה לפרנקלין וב-12 באפריל 1971 החלה בתפקיד שיועד לה במסגרת יוזמה נשיאותית זו.
ב-21 באפריל 1971, נתן ניקסון הוראה לראשי המחלקות בבית הלבן וסוכנויות עצמאיות אחרות ליצור תוכניות פעולה ספציפיות "במטרה להדגים בבירור את ההכרה שלנו בשוויון לנשים תוך שימוש רב יותר בכישוריהן במשרות בכירות".
על כל אחת מהדרישות האלה, ניקסון דרש מראשי המחלקות והסוכנויות להגיש את תוכניותיהם לא יאוחר מ-15 במאי 1971. לאחר פרסום תזכיר זה, פרנקלין לקחה על עצמה את המעקב אחר התקדמות ביצוע תוכניות הפעולה של כל אחת מהמחלקות.
באפריל 1972, יחד עם היוזמות הנשיאותיות האחרות, הובילו מאמציה של פרנקלין לשילוש מספר הנשים שהוכנסו לתפקידי מדיניות: המספר נסק מ-36 אל 105 נשים, בשנה הראשונה בלבד.
עד מאי 1973, מספר זה גדל ל-130 נשים, ופרנקלין יצרה מאגר בן 1,000 נשים מוכשרות למילוי משרות בעתיד.
למעלה ממחצית ממשרות אלה של ענייני והגיית מדיניות, שבהן מונו נשים בתקופה זו, מולו קודם לכן בידי גברים בלבד.
מבחינת המשרות המשתייכות לרמת הביניים, למעלה מ-1,000 נשים הועברו לתפקידים רבים שנשים מעולם לא החזיקו בהן קודם, כגון מרשלות אוויר, קפטניות של ספינות גרירה, סוכנות לשכת החקירות הפדרלית ושומרות יערות.
מספר הנשים שמונו לוועדות ומועצות גדל גם הוא, מ-250 נשים בשנה הראשונה, ל-339 נשים עד שלהי מאי 1973. היה זה בתקופה בה נשים הראשונות הגיעו לדרגות אדמירל וגנרל בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
חברה בוועדת הבטיחות האמריקאית למוצרי צריכה
הישגיה של פרנקלין כעוזרת בסגל של הנשיא ניקסון הובילו אותה להיות מועמדת על ידיו לאחת מחמשת החברים המקוריים בוועדת הבטיחות האמריקאית למוצרי צריכה (CPSC).
היא הושבעה ב-14 במאי 1973 לתקופת כהונה בת שבע שנים.
היא שירתה תחת ממשליהם של הנשיאים ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר.
ב-13 ביוני 1973 היא נבחרה ושימשה כסגנית יושב ראש הוועדה הראשונה עד שנת 1974. היא שימשה שוב כסגן יו"ר הוועדה בשנים 1978-1977. במהלך שנים אלה, התרכזה פרנקלין בשיפור הבטיחות וגיהות למען ילדים והייתה חלוצה בשימוש בניתוח עלות-תועלת.
מכתביה לנשיא קרטר ונאומיה הובילו את הממשלה הפדרלית של ארצות הברית ליצור מספר סוכנויות פיקוח ורגולציה כדוגמת משרד הבטיחות והבריאות בתעסוקה, הסוכנות להגנת הסביבה ומנהל המזון והתרופות האמריקאי.
מזכירת המסחר של ארצות הברית
ב-26 בדצמבר 1991, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הודיע על כוונתו למנות את פרנקלין למזכירתה ה-29 של מחלקת המסחר של ארצות הברית, במקומו של רוברט מוסבכר.
מינוי זה אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ולאחר זמן קצר היא הושבעה לתפקיד ב-27 בפברואר 1992, מה שהציב את פרנקלין כאישה הראשונה בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית והאישה ה-13 שהייתה חברה בקבינט של ארצות הברית.
כמזכירת המסחר, הציבה לעצמה פרנקלין יעד מרכזי: הגדלת היצוא האמריקאי, בעיקר לרפובליקה העממית של סין, רוסיה, יפן ומקסיקו.
היא הובילה משלחת נשיאותית אל סין העממית בדצמבר 1992 במטרה לנרמל את היחסים המסחריים בין ארצות הברית לסין.
בסין, היא ומקבילה, השר לי לאנצ'ינג, חידשו את העונה השביעית של הוועדה המשותפת של ארצות הברית וסין לסחר ולמסחר (JCCT).
חידוש פעילות ה-JCCT היה הקשר המסחרי הרשמי והגלוי הראשון מאז שארצות הברית הטילה סנקציות מסחריות על סין ביוני 1989. השליחות שלה הסירה סנקציה זו והכניסה חזרה כמיליארד דולר אמריקני בחוזים חדשים לחברות אמריקאיות.
משימה זו נתנה "אור ירוק" לחברות אמריקאיות שהיו מעוניינות בהזדמנויות עסקיות בסין, ושיעור המסחר עם סין גדל באופן דרמטי בשנים שלאחר מכן, כמו גם ההשקעות הסיניות באמריקה.
בינואר 1993, סיימה פרנקלין את כהונתה כמזכירת המסחר עם השבעתו של ביל קלינטון לנשיאות, והיא הוחלפה ברון בראון.
ברברה מיקליץ' טְיוּרְק (בסלובנית: Barbara Miklič Türk; נולדה בשנת 1948) היא פוליטיקאית סלובנית, אשר כיהנה כגברת הראשונה של סלובניה בין השנים 2007–2012, עת כיהן בעלה דנילו טורק כנשיא המדינה.
טיורק נולדה בליובליאנה לאב מהנדס ואם מיקרביולוגית, במהלך נעוריה גרה תקופה בסודאן ולמדה שם בבית ספר קתולי.
ב-1975 פגשה את דנילו טיורק בעת שעבדה כספרנית באומות המאוחדות, שנה לאחר מכן הם נישאו ונולדה להם בת.
ב-2006 הפכה לגברת הראשונה של סלובניה כשבעלה נבחר לנשיא המדינה, ב-2008 הייתה נוכחת בביקור הרשמי הראשון של מנהיג סלובניה מאז עצמאותה של המדינה, עת ביקרו בארמון המלוכה הבריטי, ובאותה שנה גם השתתפה בביקור בבית הלבן.
ב-2010 הנחתה כנס אודות מתנדבים בתחום הרפואה והשירותים החברתיים.
ב-2011 נכחה בטקס הפתיחה של אולם הקונצרטים הארפה (Harpa) ברייקיאוויק.
ברברה מורי אוצ'ואה (בספרדית: Bárbara Mori Ochoa, נולדה ב-2 בפברואר 1978) היא שחקנית ודוגמנית אורוגוואית-מקסיקנית.
ידועה בתפקידה בטלנובלה המקסיקנית "רובי" מ-2004.
מורי נולדה במונטווידאו שבאורוגוואי ב-2 בפברואר 1978, בתם של יו מורי, שהוא יפני-אורוגוואי ואילו אמה, רוסריו אוצ'ואה היא מקסיקנית-לבנונית.
אחותה הגדולה היא השחקנית קניה מורי (אנ'); ויש לה גם אח קטן ממנה, קינטרו.
הוריה של מורי התגרשו כאשר הייתה בת שלוש ומורי חילקה את ילדותה בין אורוגוואי למקסיקו אולם ב-1990 השתקעה במקסיקו סיטי.
בשנת 1998 מורי נטלה חלק בטלנובלה המקסיקנית "Mirada de mujer".
התפקיד הראשי הראשון של מורי היה ב-1998 בטלנובלה המקסיקנית "אסול טקילה" לצידו של מאוריסיו אוכמן.
בשנת 2001, מורי נטלה חלק בסרט הקולנוע הארגנטינאי "Inspiración" בתפקידה של אלחנדרה.
בשנת 2003 כיכבה בטלנובלה הקולומביאנית "אהבה חצופה" בתפקיד הראשי של פרננדה לירה, ושודרה בערוץ האמריקאי דוברת הספרדית טלמונדו ושודרה בשמונה מדינות ברחבי העולם.
ב-2004, כיכבה מורי בטלנובלה המקסיקנית "רובי" בתפקיד הראשי לצידם של סבסטיאן רולי ואדוארדו סנטמרינה.
"רובי" נחשבת לאחת מאופרות הסבון הטובות ביותר והפכה את שחקניה למוכרים ומפורסמים.
ב-2005 מורי גילתה את התפקיד הראשי בסרט "La mujer de mi hermano" לצדם של מנולו קרדונה וגבי אספינו.
באותה שנה, מורי נטלה חלק בצוות הדיבוב של הגרסה המקסיקנית של הסרט "רובוטס".
ב-2008 מורי נטלה חלק בסרט הדרמה "Violanchelo" לצדם של טוני דלטון ולאונרדו סברגליה.
בשנת 2010 כיכבה מורי בסרט הבוליוודי "עפיפונים" (אנ') לצדו של כוכב הקולנוע המקומי ריטיק רושאן.
בעוד הסרט זכה להצלחה מועטה בהודו הוא זכה להקרנות נרחבות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2014 שיחקה בסרט הקומדיה המקסיקני "קנטיפלס", אודות חיו של השחקן קנטינפלס, בסרט גילמה את אליזבת טיילור.
ב-1996, החלה מורי מערכת יחסים עם השחקן סרחיו מאייר (אנ'), איתו יש לה בן, סרג'יו מאייר מורי, יליד 1998. בני הזוג נפרדו זמן קצר לאחר מכן.
לבנה של מורי יש בת, מילה, שנולדה בנובמבר 2016, מה שהופך אותה לסבתא בגיל 38.
ב-2016, היא התחתנה עם שחקן הבייסבול קנת' ריי זיגמן, אחיה של השחקנית סטפני זיגמן (אנ').
בני הזוג התגרשו לאחר שנת נישואים אחת.
גם מפיקה ותסריטאית2018Carlos Gardel the King of Tangoמונה מאריס2 פרקים2020La negociadoraאאוחניה ולאסקותפקיד ראשי; 12 פרקים2021מלכת הטקילה (אנ')אינז2 פרקים2022קונטרול זי (אנ')ברברהפרק: "Game Master"2024Las Azulesמריהתפקיד ראשי; 10 פרקים
ברברה מורגנשטרן היא מוזיקאית וזמרת גרמנייה.
ברברה מורגנשטרן נולדה בהאגן והחלה ללמוד נגינה בגיל צעיר.
אחרי סיום הלימודים היא החליטה להתחיל בקריירה בתחום המוזיקה ועברה להמבורג.
בהיותה בהמבורג היא הייתה בסגל מקהלה.
בשנת 1994 ברברה מורגנשטרן עברה לברלין ותחילה ניגנה בלהקה.
משנת 1996 היא מתרכזת ביצירת מוזיקה משלה.
בשנים 1997–1998 הוציאה ברברה מורגנשטרן את הקלטות הראשונות שלה.
בהמשך היא עשתה סיבוב הופעות בגרמניה, אוסטריה ושווייץ.
בשנת 1998 יצאה האלבום הראשון של הזמרת.
בהמשך היא הוציאה אלבומים נוספים בשיתוף פעולה עם מוזיקאים גרמנים אחרים.
בשנת 2004 היא קיבלה הזמנה לסבב הופעות עם מקסימיליאן הקר שנמשך 34 ימים בכל העולם.
בסך הכול היא הוציאה כ-10 אלבומים ובנוסף לכך הקלטות של סינגלים.
ברברה קופל היא במאית קולנוע יהודייה-אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות סרטיה התיעודיים.
קופל זכתה פעמיים בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
בפעם הראשונה בשנת 1976 עבור "מחוז הרלן ארצות הברית" , בו תיעדה את "שביתת ברוקסייד" ("Brookside Strike") מאבק של כ-180 כורי פחם ונשותיהם בקנטקי כנגד תנאי ההעסקה של חברת Duke Energy .
הזכייה השנייה הייתה בשנת 1991 עבור American Dream , בו תיעדה את כישלונה של "שביתת הורמל" שהתקיימה באוסטין, מינסוטה בשנים 1985–1986 כנגד תאגיד המזון Hormel .
היא ידועה בעבודתה עם אמנים אחרים, בהם גרגורי פק ובשל סרטיה התיעודיים אודות מייק טייסון, וודי אלן ומריאל המינגוויי.
תיעוד סיבוב הופעות עם להקת הצ'יקס, במהלכו הסולנית נטלי מיינס מתחה ביקורת חריפה על מלחמת עיראק, הפך לסרט דיקסי צ'יקס: סתמו ותתחילו לשיר, שהוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, וזכה בפרס חבר מושבעים מיוחד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשיקגו, ובשני פרסי חביב קהל (בפסטיבל הסרטים בסידני ובפסטיבל אספן).
בשנת 2005 ביימה קופל את Bearing Witness, שתיעד חמש עיתונאיות שהוצבו באזורי לחימה במהלך מלחמת עיראק.
באותה שנה ביימה גם את הסרט העלילתי משחקי גנגסטה.
בנוסף לעבודתה הקולנועית, היא ביימה פרקים בסדרות הדרמה הטלוויזיוניות רצח מאדום לשחור (עבורה זכתה בפרס גילדת הבמאים של אמריקה) ואוז.
1997: רצח מאדום לשחור - הסרט התיעודי
1997: ווילד מן בלוז - אודות וודי אלן
1999: שיחה עם גרגורי פק
2006: דיקסי צ'יקס: סתמו ותתחילו לשיר
ברברה פראווי (; נולדה ב-10 באפריל 1993) היא זמרת-יוצרת יהודייה-צרפתייה.
פראווי התבלטה בתחום יצירת השירים לאחר עבודה עם מספר אמנים צרפתיים מפורסמים ביניהם יאניק נואה, שימן באדי וג'יידן סמית', ולאחר כתיבה של השיר הזוכה של אירוויזיון הילדים 2020, "J'imagine" בביצוע ולנטינה.
פראווי היא נציגת צרפת לאירוויזיון 2021 ברוטרדם, הולנד עם השיר "Voilà".
ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה פראווי למקום השני עם 499 נקודות.
פראווי נולדה בפריז ב-10 באפריל 1993 בשם ברברה פיאביץ'.
משפחתה של פראווי כוללת בעיקר אמנים ומוזיקאים.
סבה של פראווי מצד אביה הוא סרבי וסבה מצד אמה הוא איראני.
סבתה של פראווי מצד אמה היא יהודייה מפולין וסבתה של פראווי מצד אביה היא יהודייה מאלג'יר.
שם הבמה של פראווי מגיע מהמילה הסרבית "Prava" (בקירילית: права) שמשמעה "זכויות" ומהווה הומאז' לסבה הסרבי.
פראווי היא פעילה למען זכויות נשים ובמאבק באלימות נגד נשים.
פראווי החלה בקריירתה המוזיקלית בשנת 2014 לאחר פגישה עם המוזיקאי הצרפתי ז'ול ז'קונלי.
יחד עם ז'קונלי החלה פראווי בחיבור שירים ובשנה שלאחר מכן חתמה על חוזה הקלטות עם "קפיטול מיוזיק צרפת".
פראווי הופיעה בפסקול הגרסה הצרפתית של הסרט השווייצרי היידי ושיחקה במחזמר "Ete 44" בנובמבר 2016, עם שירים של ז'אן-ז'אק גולדמן ושארל אזנבור.
ב-2017 הוציאה פראווי לאור את הסינגל הראשון שלה "Pas Grandir".
הסינגל נכלל לאחר מכן ב-EP שנשא את שמה והוצא שנה אחר כך.
גם ב-2017 כיכבה פראווי בסרט הטלוויזיה "המשפחה הקדושה" ששודר בערוץ France 2 בדצמבר 2019. מ-2017 ועד 2018 הופיעה פראווי כאמנית חימום של הזמרת הצרפתייה פלורן פאגני.
בסוף 2018 פראווי אימצה לעצמה את סגנון השאנסון וזנחה מעט את סגנון הפופ ששלט בקריירה המקצועית שלה בשנים המוקדמות.
ב-2019 כתבה פראווי את השיר "Bim Bam Toi" שייצג את צרפת באירוויזיון הילדים 2019, יחד עם היוצר איגיט.
השיר הגיע למקום החמישי בתחרות שהתקיימה בגליביצה שבפולין.
בנוסף, הפך השיר ללהיט בטיק טוק.
לאחר הצלחת "Bim Bam Toi" הוציאה לאור פראווי EP שני בשם "Reviens pour l'hiver" בחודש פברואר 2020.
ב-2020 כתבה את השיר "J'imagine" שזכה באירוויזיון הילדים 2020. בדצמבר באותה השנה, הוכרזה פראווי כאחת ממשתתפות הקדם הצרפתי לאירוויזיון.
בקדם שהתקיים ב-30 בינואר זכתה במקום הראשון ובזכות לייצג את צרפת בתחרות.
במרץ 2021 שחררה פראווי EP נוסף, בשם "Les Prières" (התפילות), אותו כתבה והפיקה בעצמה במהלך הסגר שחל בצרפת במגפת הקורונה.
ברברה סוואן הייתה ציירת ומאיירת אמריקאית, שעסקה גם בהדפסי ליתוגרפיה.
עבודותיה המוקדמות מזוהות עם הזרם האקספרסיוניסטי בבוסטון.
מאוחר יותר זוהתה גם עם הציור הדומם ובשימוש באור נשבר דרך זכוכית ומים וגם עם ציורי דיוקן.
כמו כן הייתה ידועה בשל שיתוף הפעולה שלה עם המשוררות אן סקסטון ומקסין קומין ובשל עזבון המכתבים שלה כתוצאה מההתכתבות ביניהן, כמו גם עם אומנים וסופרים נוספים.
סוואן השתתפה במחזור הראשון של נשים שגויסו, בעזרת מלגה, ל-Institute of Independent Studies באוניברסיטת רדקליף כניסיון ראשון לתת לנשים מקום להיות יצירתיות והייתה חלק מהסנוניות הראשונות למהפכת הפמיניזם בארצות הברית.
סוואן זכתה במספר מלגות ובפרסים שונים.
ברברה סוואן נולדה בשנת 1922 בניוטון, מסצ'וסטס לאם אמריקאית ולאב שוודי שהיה מורה לשרטוט טכני.
כבר כילדה החלה לצייר ועיצבה את הספרים של חברותיה.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1943. בזמן לימודיה באוניברסיטה הרוויחה כסף מרישומי דיוקן של הסטודנטיות.
אחר כך למדה ציור בבית הספר של המוזיאון לאומנות עד לשנת 1948. סוואן הייתה אחת הסטודנטים היותר מוכשרים בבית הספר של המוזיאון, הצלחה שלא הייתה מובנית מאליה, היות שרוב התלמידים היו גברים.
בשנה האחרונה ללימודיה עבדה סוואן כעוזרת הוראה של האומן Karl Zerbe.
היא זכתה במלגה שאיפשרה לה לעבוד וללמוד כשנתיים בצרפת, מלגה שרק לעיתים נדירות הוענקה לנשים.
בצרפת פגשה את בעלה אלן פינק לו נשאה בשנת 1952. מאוחר יותר פתח פינק את הגלריה אלפא (Alpha Gallery) בבוסטון.
סוואן התפרסמה כאומנית בשנות ה-50. תערוכת היחיד הראשונה שלה הייתה בשנת 1953, תערוכה שזכה להצלחה גדולה.
הציורים מתקופה זו מזוהים עם הזרם האקספרסיוניסטי בבוסטון, אם כי הנושאים שציירה היו רכים יותר משל האומנים האחרים שציירו בסגנון זה.
בשנת 1957 מבקר האומנות Edgar Driscoll התפעל מיכולתה של סוואן להציג תמונות משפחתיות, כגון ילדים ישנים, בצורה יצירתית ושונה בעזרת צבעים עזים וקומפוזציות מקוריות כך שהתמונות לא הפכו לבנאליות.
אחת התמונות הידועות מתקופה זו היא הציור "תינוק" שבו ניתן לראות את בנה אהרון מורם בידו של גבר, כפי הנראה בעלה של סוואן.
בשנת 1955 נולד בנה אהרון ובשנת 1958 נולדה ביתה ג'והנה.
נראה שהילדים עצרו את צעדיה של סוואן כאומנית והיא מצאה עצמה מאיירת בעיקר את ילדיה.
ציורי המשפחה מתקופה זו היו חמים, זהירים אך לא סנטימנטליים.
לדוגמה, הציור בשם "הקן" מבטא את הצורה שבה הצליחה סוואן לשלב בין היותה אם ואומנית.
הצורה בה היא הציגה אמהות הייתה חדשנית ומאתגרת ואת היצירות האלה שלחה סוואן לאוניברסיטת רדקליף והתקבלה ל-Institute of Independent Studies - מקום בו נוצר ניסיון שאיפשר לנשים בעלות כשרון למצוא זמן להתבטא וליצור.
סוואן הייתה אחת מתוך עשרים וארבע הנשים הראשונות שהצליחו להתקבל לאחר שמאות נשים פנו למוסד.
בשנה הראשונה ברדקליף, סוואן למדה ליתורגפיה אצל המומחה ג'ורג' לוקווד (Geroge Lockwood) ובשנת 1962 נתנה הרצאה בנושא.
אף על פי שעבודותיה הראשונות היו אקספרסיוניסטיות הן היו פיגורטיביות.
המשוררת סקסטון התרשמה במיוחד מעבודתה 'המוזיקאים' וחברה שיר בעקבותיה.
סוואן ציירה כמעט את כל הכריכות לספריה של סקסטון ואיירה רבים משיריה.
ספרה של סקסטון, Live or Die, עם ציור כריכה של סוואן, ואיורים לשירים, זכה בפרס פוליצר.
סוואן שיתפה פעולה גם עם המשוררת קומין.
היא עבדה במרץ עד שנות השישים לחייה, למרות מחלת הלופין ממנה סבלה.
בגיל 60 נפלה ופגעה ברגלה, דבר שעצר את צעדיה, אבל היא המשיכה לצייר.
התערוכה האחרונה שלה נערכה עשר שנים לאחר מותה בשנת 2013.
סוואן ציירה ואיירה דמויות דיוקן של המשוררת אן סקסטון, פסנתרן הקונצרטים Luise Vosgerchian, הסופרת טילי אולסן, ההיסטוריון James F.
O'Gorman, המלחין ארתור ברגר כמו גם של אומנים אחרים כגון זיגמונד אבלס, גרגורי גלספי, הרולד טוביש ואסתר גלר.
לדבריו של אלן פינק, בעלה של סוואן, כאשר ישבה לצייר דמות, החלה תמיד בעיניים שהוו עוגן לדמות כולה.
עוד לפני שתאוריית הפמיניזם הגיעה לחקירת המבט, סוואן הצליחה להפוך את היוצרות ולהעביר את המבט לצופה דרך עיניהן של הנשים שציירה.
עם הזמן הפכו העבודות של סוואן לפחות ופחות אקספרסיוניסטיות וליותר ממוקדות.
היא עבדה על טבע דומם שהווה, לדברי מבקרים מסוימים מן דיוקן עצמי שבו חקרה את הפמיניזם ואת המשמעות האינטימית שבשימוש בהם.
לדוגמה, סוואן ציירה את התמונה "A Doll Named Keturah" בשנת 1981 ובה פירקה את דימוי הפמיניזם כאילו היא זכר לתקופה שחלפה.
אך קיים כאן גם חוסר ודאות הנראה בפנים הנרדפות ובתנוחה של הבובה כאילו ראתה סוואן באומנות את עצמה.
כאשר התבוננה בחפצים הללו, היא מצאה מראות הממשיכים להטריד גם היום.
סוואן המשיכה לצייר ולהציג את עבודותיה גם בשנות השבעים לחייה.
בשנת 1995, היא הציגה בתערוכה שנקראה "כבוד לאומנים הממשיכים לעבוד" (Honored Artists: Still Working).
אחד המבקרים קרא לעבודות הטבע הדומם שלה "רבי עוצמה".
בציורים מאוחרים יותר של סוואן הדמויות משתקפות דרך זכוכית או מים ונראות מטושטשות יותר.
מלבד חקירת השתקפות מוצרים בבקבוקי זכוכית סוואן יצרה גם רפרודוקציות של דימויים מתרבות הפופ, כגון בובות המבטאות את הצורה בה הציגו נשים במשך השנים.
הבקבוקים עוזרים לעוות ולשבור את הדימויים הפמיניסטים הללו.
סוואן נפטרה בשנת 2003 במסצ'וסטס והשאירה אחריה את בעלה, ביתה ובנה.
הבן, אהרון פינק, ידוע גם הוא כצייר.
בעלה אלן נפטר בשנת 2017.
עבודותיה של סוואן נמצאות באופן קבוע במוזיאונים ובגלריות ברחבי ארצות הברית והעזבון שלה כולל מכתבים ותמונות של אומנים וסופרים ידועים.
ברברה קוני הייתה מאיירת וסופרת אמריקאית.
קוני זכתה בשתי מדליות קלדקוט על איוריה בספרים Chanticleer and the Fox" (1959)" ו- Ox-Cart Man" (1980)", וכן בפרס הלאומי (האמריקאי) לספר על ספרה Miss Rumphius" (1982) ".
ברברה קוני נולדה במלון בברוקלין, לראסל שנק קוני (סוחר מניות) ומיי אוולין (ציירת).
לקוני אח תאום ושני אחים צעירים.
לאחר שהתגוררו בלונג איילנד, עברו המשפחה לקונטיקט, שם למדה בבית ספר ומאוחר יותר עזבה את הבית לפנימייה.
קוני החלה לצייר בגיל צעיר ועודדה להמשיך ולהתקדם בתחום על ידי אימה.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכון, למדה במכללת סמית' את מרבית הקורסים שהוצעו בנושאי האומנות וההיסטוריה.
כשסיימה את הלימודים בשנת 1938, ידעה כי ברצונה להיות מאיירת ספרי ילדים והחלה לעבוד בהוצאה לאור.
כשנה לאחר מכן, הוציאה קוני לאור את הספר הראשון באיורה: "Ake and His World" מאת ברטיל מלמברג.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1942–1943, שירתה קוני בחיל הנשים של צבא ארצות הברית והגיעה לדרגת סגן משנה.
בשנת 1943 נישאה לגיא מורצ'י ג'וניור ונאלצה לותר על שירותה הצבאי בעקבות הריונה הראשון.
עוד במהלכו, מיהרה לחזור לעבודתה כמאיירת בהוצאה לאור.
בשנת 1947 הזוג החליט על גירושין ולהם שני ילדים.
בשנת 1949 נישאה קוני לד"ר צ'ארלס טאלבוט פורטר ולהם שני ילדים גם כן.
המשפחה התגוררה במיין והייתה חלק אינטגרלי ופעיל בקהילה, בשנת 1996 הכריז המושל על "יום ברברה קוני" המצוין ב-12.12 בכל שנה ועל הכרה בברברה קוני כאוצר לאומי במיין.
בנוסף לפרסייה הרבים ברברה קוני הייתה מועמדת מטעם ארצות הברית בשנת 1996 לפרס אנדרסן, המכונה גם "פרס נובל הקטן", בקטגוריית המאיירים.
הטכניקה המזוהה ביותר עם קוני בראשית פועלה היא עבודתה הקפדנית בצבעים: שחור ולבן או לחלופין מוגבלת לשלושה צבעים.
אף על פי כן, ממחקרים עדכניים עולה החלוקה הבאה:
2. 1959-1980, תקופה בה התנסתה בהרחבה בטכניקות שונות.
Only Opal: the Diary of a Young Girl - ג'יין בולטון ואופל וויטליי סיפור הלקוח מיומנה של ילדה ענייה שגדלה במשפחת אומנה שלא אוהבת אותה.
הספר המאויר מראה את חייה ורגעי השמחה בעולם סביבה.
Chanticleer and the Fox- ג'פרי צ'וסרסיפורו של תרנגול ששלט בחצר האסם עד שיום אחד, פלש לממלכתו שועל.
על התרנגול לחשוב מהר כיצד להציל את עצמו ואת "ממלכת האסם" שלו.
Emma- וונדי קסלמןמספר את סיפורה של אמנית שלא ידעה שהיא כזאת עד יום הולדתה ה-17, בו קרובי משפחתה מביאים לה ציור של הכפר בו היא גדלה.
Letting Swift River Go- ג'יין יולןמציג את סיפורו של מאגר מים במרכז מסצ'וסטס שעבור הקמתו פינו מספר ערים ששכנו באזור.
Ox-Cart Man- דונלד הולהסיפור הוא שיר הלל לחייו הפשוטים והקשים של חקלאי בניו אינגלנד במאה ה-19.
יצירות בולטות שנכתבו ואוירו על ידיה
Eleanorביוגרפיה מאויירת לאלינור רוזוולט, המציגה את ילדותה הבודדה, מושפלת ולא אהובה על ידי אמה ומוזנחת על ידי אביה, עד להתחלת חייה הבוגרים.
Island Boyסיפורו של האח הצעיר מבין ה-12, ילד שקט שהיה חוקר את האי בו גדל בצעירותו ובחלוף השנים בעודו מטייל בעולם, תמיד חוזר בליבו לאי שאהב.
Hattie and the Wild Waves: A Story from Brooklynהספר מתאר ילדה נמרצת ממעמד גבוה, החולמת להיות אומנית והמעבירה קיץ אחר קיץ על שפת הים עם משפחתה.
Miss Rumphiusהסיפור מספר על דודתה של קוני, שהלכה בעקבות עצתו של סבה: "טיילי בעולם, חיי בקרבת הים והפכי את העולם למקום יפה יותר".
ברברה פיטרסון היא דוגמנית ופילנתרופית אמריקאית, זוכת מיס ארצות הברית לשנת 1976.
פיטרסון נולדה בעיר אדינה במינסוטה למשפחה ממוצא שוודי וגרמני, היא אחת משישה ילדים, אביה היה משפטן ופוליטיקאי, דודה היה ראש עיריית מיניאפוליס לשעבר.
אחרי התיכון למדה לתואר במדע המדינה, תקשורת ולימודי אמריקה.
היא זכתה במספר תחרויות יופי קטנות וב-1976 נבחרה ל"מיס מינסוטה ארצות הברית", בתחרות מיס ארצות הברית 1976 הוכתרה למקום הראשון ובכך נהייתה למיס מינסוטה הראשונה שזוכה בתואר זה.
היא ייצגה את ארצות הברית בתחרות מיס תבל 1976 אך לא העפילה לשלבים המתקדמים בתחרות ובכך נהייתה למיס ארצות הברית הראשונה בהיסטוריה שלא עושה זאת, בתחרות זכתה מלכת היופי של ישראל רינה מור.
אחותה, פולי פיטרסון נבחרה ל"מיס מינסוטה ארצות הברית 1981", ב-1987 היא ואחותה הוציאו ביחד את הספר "Becoming a Beauty Queen: the Complete Guide" (הפיכה למלכת יופי: המדריך השלם), המבוסס על דרכם וניסיונן בתחרויות יופי, ב-1990 היא שימשה כשופטת בתחרות מיס ארצות הברית.
היא נישאה לאיש העסקים רודני פ 'בארוול ונולדו לה שלושה בנים, היא ובעלה עסקו בנדבנות והם תרמו לארגוני חינוך וגופי צדקה והיא שימשה כנשיאת קרן התרומות המשפחתית אותה הם ניהלו.
ברברה אנה מקדונלד הייתה עובדת סוציאלית, לסבית ופמיניסטית ופעילה נגד גילנות אמריקאית.
ברברה מקדונלד נולדה בפומונה, קליפורניה ארצות הברית וגדלה בלה להברה, קליפורניה.
כשהייתה בת 15 עזבה את בית הוריה והחלה לפרנס את עצמה כעובדת בית בלונג ביץ', קליפורניה.
היא למדה במכללת ג'וניור לונג ביץ' בין השנים 1931–1932 ובמכללת ג'וניור בסנטה אנה בשנים 1932–1937. היא כמעט גורשה ממכללת ג'וניור בסנטה אנה בגלל קשר אינטימי עם אישה והגדירה את עצמה כלסבית.
היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, בין השנים 1938–1940. בזמן לימודיה עבדה כפעלולנית.
עד פרישתה לגמלאות ב-1974, מקדונלד המשיכה בלימודים אקדמיים במספר אוניברסיטאות ורכשה תואר ראשון ושני בעבודה סוציאלית ותעודות נוספות.
היא עבדה כעובדת סוציאלית במגוון מדינות הרחבי ארצות הברית.
לאחר פרישתה השתתפה בסדנת כתיבה פמיניסטית שהעבירה סינתיה ריץ' ולאחריה השתיים הפכו לזוג.
מקדונלד נפטרה מאלצהיימר ב-15 בספטמבר 2020.
מקדונלד התוודעה לתנועה הפמיניסטית כאישה מבוגרת וזיהתה את האפליה על בסיס גיל של נשים פמיניסטיות צעירות כלפי נשים זקנות.
נשים צעירות מתנכרות לנשים זקנות, חוששות להיות איתן וסולדות מגופן של נשים זקנות.
היא טענה שתרבות הצריכה הסקסיסטית המקדשת את הנעורים ודוחקת זקנים בכלל ונשים זקנות בפרט חלחלה לתנועה הפמיניסטית.
על פי מקדונלד, הפטריארכיה והקפיטליזם, הן אידאולוגיות המחזקות את השליטה הגברית, המגיעות לשיא הזיקוק שלהן במשפחה ההטרונורמטיבית המערבית.
המשפחה מקבעת את תפקידיהן המסורתיים של נשים ומגבירה אי-שוויון מיני.
נשים מבוגרות נתפסות כבלתי יצרניות מפני שאינן פוריות והערך הכלכלי שלהן נמוך.
כך נוצרת אצל נשים זקנות תחושת חוסר התועלת שלהן.
חוסר ערך וחוסר אונים מועברים לנשים מבוגרות לא רק על ידי גברים, אלא גם על ידי נשים צעירות יותר.
לטענתה התנועה הפמיניסטית ולימודי נשים אימצו את היחס המתנשא לנשים זקנות.
בכנס ללימודי נשים בשנת 1985 אמרה:
הספר עוסק בפמיניזם, גילנות, מערכות יחסים לסביות ובאופן שבו החברה מתייחסת אליהן.
הוא משלב חוויה אישית של הזדקנות עם תיאוריה פמיניסטית.
ברברה פלווין (בהונגרית: Palvin Barbara; נולדה ב-8 באוקטובר 1993) היא דוגמנית הונגריה.
היא הופיעה לראשונה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ב-2016. ב-2019 היא הפכה למלאכית של ויקטוריה סיקרט.
היא גם שגרירת ארמני ביוטי .
בשנת 2016, היא דורגה במקום הרביעי ב-Max Hot 100. רשימת הדוגמניות הפופולריות ביותר של טאמבלר לשנת 2017 דיווחה שפאלווין היא הדוגמנית השנייה הכי פופולרית באתר המדיה החברתית.
פלווין חזרה לתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט בשנת 2018. בשנה שלאחר מכן, היא הפכה למלאכית של ויקטוריה'ס סיקרט ההונגרית הראשונה.
הקימורים של פאלווין ומדידות המסלול הלא סטנדרטיות נחשבו על ידי התקשורת ככיוון של המותג לעבר " חיוביות הגוף ".
פלווין מושווה לעיתים קרובות לדוגמנית הרוסית נטליה וודיאנובה ; עורכת ווג הבריטי.
מירנדה אלמונד, אמרה, "בחרנו בברברה בגלל שהיא נראית מעולה לחלוטין, הכלאה בין ברוק שילדס צעירה לנטליה וודיאנובה".
פלווין ציינה את וודיאנובה וקייט מוס כדוגמניות האהובות עליה.
פלווין הופיעה בסרט הרקולס מ-2014 בתור המלכה המיתולוגית אנטימאצ'ה .
מאז 2018, פלווין נמצאת במערכת יחסים עם השחקן האמריקאי דילן ספראוס.
הם התגוררו בברוקלין עד 2021, אז עברו ללוס אנג'לס.
שָׁנָהסרט תַפְקִיד 2014 הֶרקוּלֵס אנטימאצ'ה 2021 טייגר טייגר אגזמה
כיהנה כעוזרת מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב בשנים 2022-2025. קודם לכן כיהנה בתפקידים בכירים בשירות החוץ האמריקאי, בין היתר כשגרירת ארצות הברית באיחוד האמירויות הערביות בין השנים 2014–2018
ליף סיימה את לימודיה במכללת ויליאם ומרי בשנת 1980 עם תואר ראשון בממשל והיא בעלת תואר שני בענייני חוץ עם התמקדות בענייני ברית המועצות מאוניברסיטת וירג'יניה.
משנת 1996 עד 2000 שימשה ליף כ"משקיפה" במחלקה למזרח התיכון בשגרירות ארצות הברית בפריז , ודיווחה על מדיניות החוץ הצרפתית צרפת בנוגע לעיראק, איראן, הסכסוך הערבי-ישראלי, לוב ומלחמה בטרור.
משנת 2001 עד 2003 שימשה כיועצת למנהל הרפואי של המחלקה.
תפקיד זה נוצר בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, כדי לפתח תוכניות רפואיות ואבטחה להתמודדות עם איומי אב"כ על מתקנים דיפלומטיים בארצות הברית ומחוצה לה.
משנת 2004 עד 2006 שימשה ליף כיועצת פוליטית בשגרירות ארצות הברית בסרייבו , בוסניה-הרצגובינה, שם סייעה לקדם יעדי מדיניות מרכזיים של ארצות הברית בנושא דמוקרטיזציה ורפורמה פוליטית, סיכול טרור ושילוב אזורי מחדש בין המדינות הלוחמות, אשר התפצלו לאחר התפרקות יוגוסלביה .
משנת 2003 עד 2004 היא ניהלה את המטה האזורי של משרד הנציג העליון (OHR), בטוזלה, בוסניה-הרצגובינה, באכיפת יישום היבטים אזרחיים של הסכם דייטון, לרבות החזרת פליטים לאזורים שעברו טיהור אתני.
ליף הנחתה את צוות השיקום הפרובינציאלי של ארצות הברית במחוז האסטרטגי של בצרה, עיראק, משנת 2010 עד 2011, והשאיר תפקיד של יועץ שר פוליטי בשגרירות ארצות הברית ברומא, איטליה, כדי לפקח על המעבר של צוות השיקום לקונסוליה האמריקאית.
בין השנים 2011 ל-2013 שימשה כסגנית עוזרת מזכיר המדינה לעיראק.
היא הייתה סגנית עוזרת מזכיר המדינה של חצי האי ערב בלשכה לענייני המזרח הקרוב.
בין השנים 2014–2018 כיהנה כשגרירת ארצות הברית באיחוד האמירויות הערביות .
בינואר 2021, מונתה ליף למנהלת הבכירה של המועצה לביטחון לאומי למזרח התיכון וצפון אפריקה בממשל ביידן.
ב-15 באפריל 2021, מינה הנשיא ג'ו ביידן את ליף להיות עוזרת מזכירת המדינה לענייני המזרח הקרוב.
מינויה אושר ב-18 במאי 2022 במקום יעל למפרט.
ליף דוברת ערבית, צרפתית, איטלקית וסרבו-קרואטית.
היא הייתה עמיתת רות וסיד לפידוס במכון וושינגטון ומנהלת תוכנית גדולד לפוליטיקה ערבית מ-2018 עד 2022.
וולטר היא מדענית פוליטית אמריקאית, פרופסור בבית הספר למדיניות גלובלית ואסטרטגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
היא ידועה בעבודתה על תאוריית מיקוח ואלימות פוליטית, במיוחד התפרצות ופתרון מלחמת אזרחים, וההיגיון של אלימות טרור.
מאז שנת 2012 היא חברה קבועה במועצה ליחסי חוץ.
וולטר למדה לתואר ראשון במדע המדינה וגרמנית באוניברסיטת באנקל בפנסילבניה, משם המשיכה ללימודי תואר שני ודקטורט במדע המדינה באוניברסיטת שיקגו.
לאחר שנת פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד ושנה נוספת באוניברסיטת קולומביה, הצטרפה לבית הספר למדיניות גלובלית ואסטרטגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, ומאוחר כיותר כיהנה כדיקן בית הספר.
זכרתה בפרסים רבים על עבודתה.
ברברה מוניאס (; נולדה ב-7 בדצמבר 1988) היא זמרת-יוצרת קרואטית.
ידועה ככותבת השירים הראשית של להקת הרוק "ברברי" וכסולנית להקת גוסטפי לשעבר.
מוניאס החלה לבסס את מעמדה כזמרת סולו עם יציאת הסינגל "Men" בשנת 2018. במרץ 2022 הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה, Right Place & Right Time, תחת חברת התקליטים אקוואריוס רקורדס.
מוניאס נולדה ב-7 בדצמבר 1988 ברייקה שבקרואטיה.
לאחר מכן עברה להתגורר בעיירה הסמוכה איקה.
בשנת 2007 הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Ti si tu", עמו השתתפה בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2007. היא שובצה כהופעה הראשונה בסדר השירים של חצי הגמר, סיימה את הערב במקום ה-12 עם 11 נקודות בלבד ולא העפילה לשלב הבא.
מאוחר יותר באותה השנה הצטרפה ללהקת גוסטפי בתור הסולנית הראשית.
עם זאת, ב-2012 החליטה לעזוב אותה.
בשנת 2013 הקימה את להקת הרוק ברברי.
יחד הוציאה הלהקה שני אלבומי אולפן Monfiorenzo underground ו-Santa Barbara בשנים 2013 ו-2014 בהתאמה.
החל מ-2018 פועלת מוניאס כסוליסטית.
אלבום הבכורה שלה, Right Place & Right Time, פורסם ב-2022 תחת חברת התקליטים אקוואריוס רקורדס.
הוא הועמד לפרס "אלבום השנה" בטקס פרסי הרוק אנד אוף הקרואטי.
ב-9 בדצמבר 2022 נחשף כי מוניאס עתידה להשתתף בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2023 עם השיר "Putem snova".
היא הגיעה למקום השמיני עם 52 נקודות.
ברברה נסמית' הייתה ציירת בצבעי שמן ואקוורל ומחנכת סקוטית.
ברברה נסמית' הייתה בתו של האמן אלכסנדר נסמית'.
אחיותיה ג'יין נסמית', מרגרט נסמית', אליזבת נסמית', אן נסמית' ושרלוט נסמית' היו גם אמניות.
אחיה הבכור פטריק נסמית' היה עמית בציור נוף, ואחיה ג'יימס נסמית' היה הממציא של פטיש הקיטור.
לאחר מות אביה ב-1840, עברה נסמית לפטריקרופט, ליד מנצ'סטר, קרוב יותר לאחיה ג'יימס.
עשר שנים מאוחר יותר, ב-1850, היא עברה ללונדון.
ברברה נסמית' הייתה ידועה במיוחד בציור נופי יער תוך שימוש בשמן ובצבעי מים.
עבודותיה תיארו לעיתים קרובות סצנות של אזור האגמים או את אדינבורו וסביבתה.
הסגנון שלה היה דומה לזה של אביה שלימד אותה בביתם, ובבית הספר שלו לאמנות, ביורק פלייס, אדינבורו.
היא הציגה עם גם במוסדות הבאים:
האקדמיה הסקוטית המלכותית מ-1830 עד 1860
האקדמיה המלכותית היברניאן בשנת 1843
החברה המלכותית של אמנים בריטים מ-1854 עד 1866
המכון המלכותי לאמנויות גלאזגו מ-1862 עד 1866
לאחר מות אביה ב-1840, היא עבדה בלונדון.
ברברה לרנר ספקטר , היא פילוסופית אמריקאית, מרצה לפילוסופיה, ומנהלת מייסדת של פאידיה – "Paideia" (המכון האירופי ללימודי יהדות בשוודיה), מכון אקדמי לא-דנומינציוני (לא דתי) שנוסד בשנת 2001.
ספקטר נולדה בוויסקונסין וגדלה בניו יורק.
היא למדה פילוסופיה באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ניו יורק וקיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן ברמת גן.
היא נישאה לרב פיליפ ספקטר, והזוג עבר לאשקלון בשנת 1967, שם הצטרפה לסגל למדעי היהדות במכללת אחווה לחינוך.
לאחר שעברה לירושלים בשנת 1982, היא שירתה בסגל במכון שלום הרטמן בירושלים, במרכז מלטון של האוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללת ילין לחינוך.
היא הייתה היו"ר המייסדת של מכון שכטר בירושלים בשנת 1984.
בשנת 1999 היגרה לשוודיה והתיישבה עם משפחתה בסטוקהולם, שם בעלה הפך לרב בית הכנסת של סטוקהולם.
בשנת 2000, מטעם ממשלת שוודיה, היא ניסחה את אמנת היסוד של "פאידיה – המכון האירופי ללימודי יהדות בשוודיה", הקרוי על שם המינוח היווני פאידיאה, אותו היא מנהלת מאז.
עד שנת 2011, פאידיה הכשירה למעלה מ-200 איש מ-35 מדינות לתפקידי מנהיגות בחידוש התרבות היהודית באירופה.
בשנת 1991 קיבלה ספקטר את "פרס התרומה לחינוך יהודי" מטעם הסמינר ללימודי יהדות, בשנת 1998 את "פרס המכון הראשון ללימודי יהדות על שם שכטר לחינוך יהודי", בשנת 2007 את "פרס מקס פישר לחינוך יהודי בתפוצות" ובשנת 2008 את "פרס נשים בפעולה של ICRF".
"חינוך מנהיגים יהודים בפרספקטיבה כלל-אירופית".
מדריך בינלאומי לחינוך יהודי, הוצאת ספרינגר, 2011
עם נועם ציון: "אור אחר: ספר החגיגה של חנוכה".
"מין וגורל בארמון: מגילת אסתר".
מתוך: ג'ואיש כרוניקל, 9 במרץ 2001
מתוך: ציונות, ההמשך, קרול דיאמנט, עורכת, 1998
עם פול ליפסט: הוראת ה"עבר: מודל ישראלי".
מתוך: עת לעשות, סתיו 1989
"מדינה יהודית או מדינת יהודים".
בתוך: דיוני אספת הרבנים, 1988
מתוך: דברי ועידת הציונות, הסמינר התאולוגי היהודי, 1989
מתוך: דיוני אספת הרבנים, 1982
ברברים (מיוונית עתיקה: βάρβαρος, בארבארוס) על שם ברבריה, הוא מונח מן העת העתיקה, המתייחס בזלזול כנגד עם הנחות בעיני הדובר.
אז התייחס לעמים הגרמאניים, קלטיים וסלאביים שהיו במגע עם רומא העתיקה, ובמידה פחותה עם יוון העתיקה.
מקור המילה בחיקוי לעגני של לשונם הזרה והלא-מובנת של בני העם האחר (בדומה לביטוי "פטפטן" ולביטויי הסלנג העברי "צ'חצ'ח" ו"ווזווז").
מקובל שהשימוש המקורי במושג התייחס, בעיקר, להיותם של בני הקבוצה שכונתה "ברברית" כאנשים שאינם דוברים את השפה היוונית.
כיום, מתייחס המונח לנוכרי אשר איננו בעל המאפיינים התרבותיים של הדובר, ומבטא לרוב יחס מזלזל ולעגני כלפי העם או הקבוצה האתנית שאליה הוא שייך.
עמים שונים עשו שימוש נרחב בכינוי "ברברים" על מנת לפטור את עצמם מהגדרת תרבויות זרות ולא מובנות.
קבוצות אתניות רבות, קרוב לוודאי כולן, התייחסו לקבוצות שונות מהן בכינוי "ברברים".
היוונים כינו כך את הגאלים המזרחים והסקיתים.
הרומאים – את ההונים והשבטים הקלטים וגם את השבטים הגרמאנים.
האחרונים כינו את שבטי הצפון הסקנדינבים והנורדים באותו הכינוי.
הסינים התייחסו למונגולים, לטטארים, לטורקים ולאירופאים כאל ברברים.
היפנים קראו לאירופאים "נאנבאן" שפירושו "ברברים הבאים מהדרום", מאחר שספינות הפורטוגזים הגיעו מכיוון דרום.
בשפת האינואיט פירוש המילה 'אינואיט' הוא 'בן אדם', כלומר על פי השפה האינואיטית, כל מי שאיננו אינואיט הוא אדם נחות.