tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המר נולד בבודפשט, גדל בישראל וקיבל אזרחות קנדית בשנת 1975. הוא למד באקדמיה למוזיקה על שם רובין באוניברסיטת תל אביב והמשיך להשתלם אצל איוון גלאמיאן בג'וליארד, אצל יאשה חפץ בלוס אנג'לס ואצל יהודי מנוחין בלונדון.
בשנת 1970 זכה במדליה בתחרות טיבו בפריז והופיע כסולן ברחבי צפון אמריקה ואירופה.
המר היה כנר ראשון עמית בתזמורת הסימפונית של אדמונטון, כנר ראשון בפילהרמונית של קלגרי ובתזמורת הסימפונית קיצ'נר-ווטרלו וכנר ראשי בהרכב הקאמרי הקנדי.
כמו כן היה בין מייסדי הרכב אמדאוס.
משה וולמן (19 באוקטובר 1914 - 5 בספטמבר 2009) היה רופא, פתולוג, פרופסור לפתולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מנהל המכון לפתולוגיה בבית החולים שיבא, אבי ההיסטוכימיה במדינת ישראל.
משה וולמן נולד בוורשה, אז חלק מהאימפריה הרוסית (כיום בירת פולין).
בשנת 1925 עלה וולמן לארץ ישראל, והתגורר עם משפחתו בתל אביב, שם סיים את הגימנסיה העברית "הרצליה".
בכדי ללמוד רפואה הגיע בשנת 1932 לפירנצה באיטליה.
שם פגש את אשתו לעתיד, ביגי (בריגיטה), ילידת גרמניה, אף היא סטודנטית לרפואה.
וולמן למד באוניברסיטאות של פירנצה ורומא, ממנה קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1938. את עבודת הדוקטור הגיש לפרופ' אנריקו פרמי, חתן פרס נובל לפיזיקה.
בשנת 1939 הוא נישא לביגי, ולהם ארבעה ילדים: דן וולמן (במאי קולנוע), רות (פילוסופית) (1944-2005), נעמי (פסיכיאטרית) והפרופ' אמנון וולמן (מלחין).
בשנת 1940 התגייס לצבא הבריטי, תחילה כרופא אזרח.
בשנת 1941 נשלח כחלק מקבוצת רופאים מארץ ישראל, וביניהם אריה זסלני, לסייע לכוחותיו של צ'ארלס אורד וינגייט במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה.
שם פגש בקיסר היילה סלאסי והיה לרופאו האישי.
וולמן נתמנה לאחראי על המחלקה הפנימית והמעבדה הקלינית של בית החולים "מגליק" באדיס אבבה, בדרגת קפטן.
בין השנים 1945–1946 היה מנהל המעבדה הפתולוגית של "בית חולים 27" בתל אל-כביר במצרים.
בשנת 1946 שב לארץ ישראל.
בין השנים 1946–1956 היה וולמן הפתולוג היחיד שעסק בארץ בהיסטוכימיה.
בשנת 1951 קיבל וולמן את "הפרס על שם מגנס".
בעקבות קבלת הפרס יצא להשתלמות בהיסטוכימיה במספר מרכזים עולמיים מובילים בתחום.
בשנת 1959 התמנה וולמן למנהל המכון הפתולוגי בבית החולים שיבא.
בשנת 1964 וולמן התמנה לפרופסור וראש המחלקה לפתולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
וולמן נחשב לחלוץ בתחום ההיסטוכימיה, מחלת וולמן שהוא גילה, נקראת על שמו.
וולמן פרסם כ-200 עבודות מחקר.
וולמן היה החתן הראשון של פרס "Pearse" מטעם החברה המיקרוסקופית המלכותית.
וולמן נפטר בספטמבר 2009 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ כפר מנחם.
העוקץ והדבש של שגיאות ברפואה, ספרון
משה וארון (3 בינואר 1926– 18 בדצמבר 2007) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
וארון נולד בבולגריה ב-1926, ובינואר 1940 עלה לארץ ישראל על גבי ספינת הליווי אוריון שהייתה קשורה לרודניצ'אר שהפעיל ברוך קונפינו בהפלגה הרביעית והאחרונה שלה.
החל לשחק בהפועל פתח תקווה, ולשמש במקביל מאמן קבוצת הנוער, בה שיחק באותה תקופה נחום סטלמך.
בשנת 1949 שיחק וארון 3 פעמים במדי נבחרת ישראל: פעמיים מול נבחרת יוגוסלביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1950, ומשחק ידידות מול נבחרת קפריסין.
ב-1955 החל לאמן את קבוצת הבוגרים של הפועל פתח תקווה, בה המשיך לשחק, והוביל אותה לזכייה הראשונה בתולדותיה באליפות המדינה.
בשנת 1958 מונה לתפקיד מאמן נבחרת ישראל, ואימן אותה במוקדמות מונדיאל 1958 (שני הפסדים לו) ובגביע אסיה 1958 (מקום שלישי).
מלבד הפועל פתח תקווה, אימן וארון את בית"ר ירושלים, מכבי פתח תקווה, הפועל רמת גן, הפועל ירושלים, ואת מכבי יפו, אותן העלה לליגה הלאומית.
הרב משה המאירי (אוסטרובסקי) (כ"ט באלול תרמ"ז, 29 בספטמבר 1886 – כ"ה בסיוון תש"ז, 13 ביוני 1947) היה רב, מחנך, איש ציבור, ממנהיגי המזרחי, השתתף בכתיבת האנציקלופדיה התלמודית.
נולד כמשה אוסטרובסקי, בן לרב מאיר נחמן אוסטרובסקי, בפינסק-קרלין (רוסיה הלבנה) שבאימפריה הרוסית בערב ראש השנה ה'תרמ"ז (1886).
עם חגיגות יום הולדתו השישים עברת את שם משפחתו ל"המאירי", וזאת בעקבות שם אביו מאיר נחמן, וכן משום שאהב ללמוד את פירוש המאירי לתלמוד.
אוסטרובסקי למד בחדרים בעיר הולדתו, ובסוף שנת ה'תרנ"ז עלה עם אביו ואחיו לארץ ישראל, והחל ללמוד בישיבת תורת חיים בירושלים, שבראשה עמד ידיד המשפחה, רבי יצחק וינוגרד.
4 שנים למד בישיבות קטנות אצל רבי זרח אפשטיין, ובשנה החמישית נכנס לישיבה הגדולה ושמע שיעורים מפי רבי יצחק וינוגרד.
בסוף שנת ה'תרס"ד נישא לשרה הינדה, בתו של הרב נחמן גדליהו ברודר, בגיל 16.
נסמך לרבנות בשנת ה'תרע"ב על ידי רבי חיים ברלין, ששימש כרבה של ירושלים והרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהיה אז רב ראשי של יפו ומחוזותיה.
בט"ז באייר ה'תרע"ב קיבל כתב רבנות מהמושבה מזכרת בתיה–עקרון, וכיהן כרב המושבה כשבע שנים.
בסוף 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פעל במושבתו ובגדרה להמריץ את האיכרים לתרום חיטה עבור בני הישיבות בירושלים.
הקמת הסתדרות "המזרחי" בארץ ישראל הייתה אחת מיוזמותיו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
"המזרחי" נוסדה כ-16 שנה לפני כן בגולה, ואוסטרובסקי היה לאחת מהדמויות הדומיננטיות בה.
בהארץ הוא מתואר באוקטובר 1918:
המאירי נדד ברחבי ארץ ישראל וקרא לתושבים להצטרף למזרחי.
עם תחילת ה'תרע"ט עבד כמורה ראשי בבית המדרש למורים "נצח ישראל" שבפתח תקווה.
בשנת ה'תר"פ איחד את "ישיבת המשתלמים" של ועד החינוך בירושלים עם בית המדרש "נצח ישראל" בפתח תקווה לבית המדרש למורים בירושלים (כיום מכללת ליפשיץ).
הוא שימש כממלא מקום המנהל (הרב אליעזר מאיר ליפשיץ) ומורה לתלמוד, תפקיד שבו עסק עד יום מותו.
הרב המאירי, שלא התברך בצאצאים משלו, היה ידוע ביחסו החם אל תלמידיו, שהיו חביבים עליו כבנים.
הוא התעניין בגורלם גם אחרי שיצאו מבית מדרשו, וגם הם התייחסו אליו כאל אב.
הוא הוריש את ביתו שבשדרות המאירי בשכונת קריית משה ואת המגרש הסמוך לו לטובת תלמידי בית המדרש למורים "מזרחי", שכאמור הוא נמנה עם מייסדיו.
עד היום הבניין משמש מצבת זיכרון לדורות של מורים ומחנכים וכמשכן לישיבת המאירי.
אוסטרובסקי השתתף בכל הוועידות הארציות של המזרחי מאז סיום מלחמת העולם הראשונה עד למותו.
כמו כן השקיע בעסקנות בתוך המזרחי ובייצוגו במוסדות חוץ.
הוא היה ציר במזרחי בקונגרסים הציוניים ה-12, וה-15 עד ה-22. בכינוס העולמי של המזרחי בירושלים (ה'תש"ו) נבחר כחבר המרכז העולמי.
נבחר כנציג ה"מזרחי" לאסיפות הנבחרים הראשונה עד לרביעית ולהנהלת הוועד הלאומי.
בשנת ה'תרצ"א נתמנה על ידי הוועד הלאומי לראש המחלקה לארגון הקהילות בארץ ישראל, ובתפקיד זה כיהן עד פטירתו.
גולת הכותרת של עבודה בתפקיד זה הייתה ארגון מוסד הרבנות הראשית ודאגה שתהיה לה הכרה חוקית וציבורית כמוסד המשפט הדתי העליון בתוך "כנסת ישראל".
הוא שקד על שיפור סדרי בתי הדין הרבניים ושירותיהם.
בנוסף לכך היה ממונה על מחלקת הסעד ומחלקת הדתות.
פעל במשך שנים להקמת המועצה למען השבת על ידי הרבנות הראשית, הסוכנות היהודית והוועד הלאומי.
בשנת ה'תרצ"א נבחר על ידי הוועד הלאומי כסגן-חבר הוועד הפועל הציוני.
משנת ה'תרצ"ב שימש כחבר הוועד המנהל למערכת החינוך של "כנסת ישראל" וחבר בוועד המפקח על חינוך המזרחי.
הוא נמנה עם מייסדי שכונת "קריית משה" כ"שכונה עברית בקרבת ירושלים" (רק לאחר קום המדינה צורפה לירושלים).
הוא כיהן בה כרב ועמד בראש ועד השכונה.
את ביתו (בית משה ושרה) הקדיש לפנימייה לתלמידי בית המדרש למורים "מזרחי".
בביתם התארחו בשבתות ובחגים, ובאופן קבוע – בליל הסדר, שאז הסבו לשולחנם בני משפחה, אורחים וגם חסרי כול.
הרב המאירי יזם את הבאתו לירושלים של הרב קוק, שכיהן באותה עת כרבה של יפו והמושבות.
לאחר שהיה בין מייסדי הרבנות הראשית לישראל התאכזב מדרך תפקודה של הרבנות ומהנהגתו של הרב קוק.
לטענתו, "הציבור אינו מתעניין והרבנים אינם מעריכים".
מסיבות אלו התנגד הרב אוסטרובסקי להצעת הרב קוק (בחורף ה'תרצ"ב) לדחות את הבחירות לרבנות הראשית בשנה, בטענו כי רק תקווה לבחירות חדשות תסיח את דעת הקהל מהעזובה השוררת בלשכת הרבנות הראשית.
בתפקידו כנציג המזרחי בוועד הלאומי צידד בקו המתון שאותו ייצג נשיא הסתדרות הציונית העולמית חיים ויצמן, והתנגד לקו הרוויזיוניסטי.
הקים את סיעת "המזרחי הוותיק" כתגובה על הדרישה לפרוש מהנהלת הוועד הלאומי.
נפטר בירושלים בכ"ה בסיון ה'תש"ז (1947), ונטמן במרומי הר הזיתים.
זכרו מונצח ברחוב "שדרות המאירי" בשכונת קריית משה בירושלים, שבו התגורר.
בביתו שוכנת כיום ישיבת המאירי הקרויה אף היא על שמו.
עם פטירתו מילא את מקומו דוד צבי פנקס כחבר הנהלת הוועד הלאומי בתפקיד גזבר ומנהל מחלקת הקהילות, הרבנות ומוסדות החסד של כנסת ישראל בארץ ישראל.
ספריו קשורים בשני הצירים המרכזים של פעולותיו, האחד ההוראה והאחר העבודה הציבורית.
המאירי חיבר ספר על הוראת התלמוד: "המידות שהתורה נדרשת בהם" (ירושלים: דפוס סילמן, ה'תרפ"ד–1924), על הגדרת מהותן ויסודותיהן, בירור דרכי שימושן וכלליהן.
הוא גם חיבר את "מבוא לתלמוד" (תל אביב: אמנות, ה'תרצ"ה–1935) שאושר על ידי הוועד המפקח על בתי הספר של המזרחי כספר עזר לתלמידי סמינרים, למורים ולתלמידי בתי ספר תיכוניים.
מטרת הספר: לבאר בקיצור ובהסברה נוחה את היסודות, המידות, הכללים ופרקים רבים בתולדות התורה שבעל פה.
לתלמידי בתי הספר נועדה גם המגילה "כנסת ישראל" (תל אביב: ה'תרצ"ז), המדברת על חשיבות הקהילה היהודית והתפתחותה בארץ.
זו הייתה פתיחה לספר כולל "ארגון היישוב היהודי בארץ ישראל" (ה'תרצ"ח), שכלל דברי הסבר ומסמכים על התפתחות מוסדות היישוב, הקהילות והרבנות הראשית.
המאירי הוציא גם את סיכום הלכות שמיטה מספרו של הרב קוק "שבת הארץ" (ה'תרצ"ח), וכן ערך את הספר "איש ירושלים" (ירושלים: ה'תרצ"ח) על חותנו נחמן גדליהו ברודר ובשמו היידי: נחמן גדליהו בראדער לכבוד יום הולדתו ה-80.
ספרו האחרון היה "תולדות המזרחי בארץ ישראל" (ירושלים: ה'תש"ד), למלאות 25 שנה לייסודו בארץ ישראל.
פרסם כ-200 מאמרים בעיתונים יומיים, שבועונים וירחונים על נושאים תורניים ואקטואליים.
בין השאר, השתתף בכתיבת כרכים א–ב של האנציקלופדיה התלמודית
משה הַלְבֶּרְטל (נולד ב-1958) הוא פרופסור מן המניין בחוגים למחשבת ישראל ולפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר סגל בית הספר למשפטים של המרכז הבינתחומי הרצליה, ופרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה על שם גרוס בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2010 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב־2021 התקבל כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
נולד באורוגוואי להניה לבית אפשטיין, ילידת ירושלים, ומאיר הלברטל, ניצול השואה יליד לאנצוּט (Łańcut) שבגליציה ומנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית באורוגוואי.
לאחר מכן עברו לירושלים, שם שימש אביו מנהל ישיבת נתיב מאיר.
למד בישיבת ההסדר הר עציון, ובמסגרת זו גם עשה את שירותו הצבאי.
לאחר מכן למד מהתואר הראשון ועד הדוקטורט בחוגים למחשבת ישראל ולפילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית.
סיים את התואר הראשון ב-1984. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "ערכים כקריטריונים פרשניים בהלכה היהודית", והיא נכתבה בהדרכתם של פרופ' מנחם אלון ופרופ' אבישי מרגלית.
קיבל את הדוקטורט ב-1989. שהה כעמית ב-Society of Fellows באוניברסיטת הרווארד בשנים 1988–1992. ב-1992 מונה למרצה במחלקות לפילוסופיה יהודית ולפילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית במסגרת מלגת אלון.
משמש עמית במכון הרטמן החל משנת 1992, ומונה ב-1996 למרצה בכיר באוניברסיטה העברית.
שהה כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים שבאוניברסיטת הרווארד בשנת 1996. ב-1999 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
שהה כפרופסור אורח בבית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 2000. הופקד ב-2002 על הקתדרה על שם גרוס בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק.
בנוסף, מלמד פילוסופיה פוליטית ויהודית בתוכניות המנהיגות של מכון מנדל למנהיגות בירושלים.
בשנת 1999 זכה בפרס מיכאל ברונו מטעם יד הנדיב.
ספרו "בין תורה לחכמה: רבי מנחם המאירי ובעלי ההלכה המיימונים בפרובאנס" זכה בפרס גורן-גולדשטיין בשנת 2001 בקטגוריית החיבור הטוב ביותר במחשבת ישראל בשנים 1997–2000. הלברטל קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק בשנת 2008.
הלברטל היה בין מייסדי תנועות השמאל הדתיות "עוז ושלום" ו"נתיבות שלום".
לאחר מכן היה פעיל בתנועת "מימד".
היה ממנסחי "רוח צה"ל", הקוד האתי של הצבא, יחד עם פרופ' דני סטטמן, פרופ' אבי שגיא ופרופ' שאול סמילנסקי.
כמו כן כיהן כחבר הנהלת האגודה לזכויות האזרח.
היה נשוי לפרופ' טובה הרטמן, ולהם שלוש בנות.
אחיו הוא הפובליציסט והמשפטן החרדי דב הלברטל.
חתנו אדיר שוורץ הוא יו"ר תנועת התעוררות בירושלים וסגן ראש עיריית ירושלים.
תחומי עיסוקו של משה הלברטל הם: פילוסופיה של ההלכה, המחשבה היהודית של ימי הביניים, קבלה, פילוסופיה, אתיקה ומחשבה פוליטית בפילוסופיה כללית.
"עבודת אלילים" הוא ספרו הראשון של משה הלברטל.
הספר נכתב בצוותא עם פרופ' אבישי מרגלית וראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 1992. הספר בנוי משני מוקדים: האחד הוא הניסיון לתאר תפיסות שונות של שאלת האלילות ביהדות במגמה להראות כיצד שינויים בתפיסת האלילות וההבנה של מה זו אלילות משקפים תמורות בתפיסת האל.
המוקד השני הוא מתן הסבר על משמעות ביקורת האלילות בתולדות המחשבה הפילוסופית והפוליטית במערב, כפי שביקורת הטעות האלילית הופכת לביקורת האידאות אצל בייקון וביקורת הפטישיזם אצל מרקס.
"עם הספר - קנון, משמעות ואוטוריטה" הוא ספרו השני, ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 1997. הספר עוסק בתיאור המסורת היהודית כמסורת שמתגבשת סביב טקסטים בעלי סמכות.
הספר מנתח מהי התופעה של קנוניזציה ואת הפונקציות השונות של קנון, איך ספר מקבל סמכות, ומה ההשלכות של קנוניזציה על משמעותו של ספר.
הנחתו של הלברטל היא שקנוניזציה אינה רק הענקת סמכות למשמעות נתונה, אלא היא גם יוצרת שינוי רדיקלי במשמעות של הספר שהוענקה לו סמכות.
בין היתר עוסק הספר בהבחנה בין קנון נורמטיבי, שעניינו יצירת נורמות בעלות סמכות, לקנון פורמטיבי, שעניינו יצירת מצע תרבותי משותף לבני הקהילה.
הספר גם דן בעיצוב הקוריקולום במסורת היהודית, בעימותים שנלוו לתהליך זה, ובהשלכות התרבותיות והפילוסופיות של המחלוקות הללו.
מהפכות פרשניות בהתהוותן: ערכים כשיקולים פרשניים במדרשי הלכה
זהו עיבוד של עבודת הדוקטורט של הלברטל, שראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 1997, מהדורה שנייה הודפסה ב-1999. הספר עוסק בשילוב של תורות הפרשנות עם פילוסופיה של ההלכה, כשהשאלה שעמדה על הפרק היא מהו המקום של שיקולים ערכיים כקריטריונים פרשניים בפרשנות הלכתית.
לשאלה הזו יש השלכות רחבות על היחס בין חוק ומוסר וגם על תולדות ההלכה.
ביתר פירוט הלברטל ניסה לשאול: אם ועד כמה כשפרשן עומד בפני כמה אופציות סמנטיות של הטקסט, האם הוא יכול לברור אחת מהן בגלל העדיפות הערכית שלה בעיניו.
לשאלה זו יש השלכות רחבות על היחס בין מוסר והלכה וגם על השאלה האם פרשן יכול להביא את הערכים והשיפוטים שלו לפרשנות של כתבי הקודש.
הלברטל הראה כיצד העלייה של ערכים חדשים והשילוב שלהם כקריטריונים פרשניים בעולם של חז"ל יוצרים תמורות משמעותיות בתולדות ההלכה.
בין תורה לחכמה: רבי מנחם המאירי ובעלי ההלכה המיימונים בפרובאנס
הספר יצא לאור בהוצאת מאגנס לראשונה ב-2000 ומהדורה שנייה ב-2001. הספר עוסק בקשר בין פילוסופיה והלכה בין בעלי הלכה שאחרי הרמב"ם בפרובאנס, ובעיקר בכתביו של רבי מנחם המאירי שחי ופעל במחצית השנייה של המאה השלוש עשרה.
הספר מנתח את היחסים בין פילוסופיה והלכה בכתבי המאירי ובעיקר בחיבורו הגדול "בית הבחירה".
בין היתר הוא גם מטפל בתפישת הסובלנות הדתית הייחודית והמקורית של מנחם המאירי.
סתר וגילוי: הסוד וגבולותיו במסורת היהודית בימי הביניים
הספר עוסק בתפקיד התרבותי של הסוד במחשבה היהודית בימי הביניים, מתוך הנחה שכל השיטות הגדולות של המחשבה היהודית בימי הביניים: פילוסופיה, קבלה ואסטרולוגיה, מציגות את עצמן כרובד הסוד של המסורת.
הספר מצביע על תפקיד המדיום של הסוד כתמורה שעוברת היהדות בימי הביניים.
הפרק האחרון של החיבור עוסק בשאלות היסוד הפילוסופיות והפוליטיות של המתח בין סתר לשקיפות.
על דרך האמת: הרמב"ן ויצירתה של מסורת
הספר יצא לאור בהוצאת כתר ומכון שלום הרטמן ב-2006. הספר עוסק ברמב"ן כמקובל ובעל הלכה והוא מטפל בתפישות ההלכה והקבלה שלו והזיקה ביניהן.
הפרקים הראשונים של הספר מנתחים את הפילוסופיה של ההלכה של הרמב"ן ואת תפיסתו את ההיסטוריה של ההלכה ומקומו הייחודי בהיסטוריה זאת.
הפרקים הבאים מנתחים את תפיסת העולם של הרמב"ן כמקובל ביניהן את תורת הנס, תורת הבריאה וההתגלות, תפיסת ההיסטוריה, מושג החטא והחוק, טעמי המצוות והיחס שבין ההלכה והקבלה במשנתו.
הרמב"ם: רבי משה בן מיימון
ספר זה ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת 2009, במסגרת הסדרה של גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי.
זהו ניסיון לספק תמונה של הביוגרפיה ותפיסת הדת של הרמב"ם ושל היחס בין הלכה ופילוסופיה בכתביו.
הספר עומד על תודעתו העצמית של הרמב"ם כמחולל תמורה עמוקה בתפיסת היהדות, הן בהבניית ההלכה באמצעות חיבורו הגדול "משנה תורה", והן ברגישות הפילוסופית והדתית החדשה שאותה הוא שילב לליבה של היהדות.
הולדת הספק: ההתמודדות עם אי-ודאות בספרות התנאים
יצא לאור בהוצאת מאגנס בשנת 2020.
על האמונה: עיונים במושג האמונה ובתולדותיו במסורת היהודית, עורכים: משה הלברטל, דוד קורצווייל, אבי שגיא, הוצאת כתר 2005.
משה בר שמואל הכהן אבן ג'יקָטילה (מכונה גם , משה הנקדן או רבי משה הכהן; 1020 לערך, קורדובה, ח'ליפות קורדובה – 1080, סרגוסה, טאיפת סרגוסה של שושלת בָּנוּ הוּד) היה פרשן המקרא, פייטן, ומדקדק.
מרבית ממה שכתב אבד, ועצם קיומם של חלק מהספרים, או הכתוב בהם, ידוע לנו מתוך ספריהם של פרשנים אחרים כגון רבי אברהם אבן עזרא (ראב"ע), רבי דוד קמחי (רד"ק) והמלבי"ם שמציינים לפירושיו בשם רבי משה הכהן או הרמ"ך.
ראב"ע גילה כלפיו כבוד והערכה גם כאשר חלק על פירושיו, ואף כינה אותו "הגדול שבמדקדקים".
בעוד רבי משה אבן עזרא אמר עליו כי "הוא נמנה בין המעולים של המליצים הנשגבים".
ג'יקטילה היה אחד מהמשוררים הצעירים אשר נתמכו על ידי רבי שמואל הנגיד, ולאות תודה חיבר שירי תהילה לכבוד רבי שמואל ולכבוד בנו אִל-יוסףִ.
הרמב"ם, אשר כידוע ממעט מאוד בהזכרת פרשנים יהודים ספרדים מתקופות סמוכות לו, באגרת תחיית המתים המפורסמת מסתייע בדבריו וכותב: "וזה לא אנחנו לבד אמרנוהו, אבל כבר קדמונו להבנת זה העניין אנשי התבונה מן המפרשים כמו רבי משה ג'יקטילא ואבן בלעם וזולתם מן המפרשים".
במאה האחרונה זוהו ופורסמו בבמות שונות קטעים מחיבוריו של רבי משה ג'יקטלה (ועדיין קיימים קטעים נוספים בגניזה):
כתאב אלתדכיר ואלתאנית (על זכרים ונקבות) - חיבור דקדוקי, אשר שרידיו פורסמו ב-1949.
תרגום ערבי על ספר איוב עם ביאור ערבי - פורסם על ידי בנימין זאב באכער (מבודפשט) - בתוך זיכרון לאליהו אברהם - חלק א עמ' 221 ואילך.
הקטע נשאר בערבית ולא תורגם.
ליקוטים מפירוש אבן גיקטיליה על התורה - פורסמו על ידי פוזננסקי בספרו Ibn Chuqutilla, לייפציג 1895.
קטעים מפירושי ר' משה הכהן גקטילה (לתהלים ולישעיה) - פורסמו בכתב העת סיני כד, עמ' קלח- קמז.
תרגום קטע על איוב - מכת"י אוקספורד 511 פורסם באתר "על התורה".
ספר פועלי הכפל ליהודה חיוג' בתרגום משה בן גקטילה.
אבן ג'יקטילה חיבר פירושים בערבית על רוב ספרי המקרא, ואף הבהיר בהקדמתו לתרגום שחיבר לספריו של רבי יהודה חיוג' כי הצורך לכתוב חיבורים בתחומי הלשון והפרשנות בשפה הערבית דווקא, נובע מדלותה של השפה העברית לעומת הערבית.
ר' משה אבן ג'יקטילה, נחשב לבר הפלוגתא של בן דורו ר' יהודה אבן בלעם.
ר' משה אבן ג'יקטילה, היה "נציג מובהק של השכבה החברתית האמידה ושל התרבות המדעית-רצונליסטית באותם ימים" וזה השתקף בפירושיו.
פרופ' מערבי פרץ פרסם מאמר על הביקורת של אבן בלעם על אבן ג'יקטיליה לפי קטעים חדשים מפירושיהם לתהילים.
ג'יקטילה פירש שנבואות הנחמה בספר ישעיהו מ ואילך עוסקות בתקופת בית שני והתקיימו בימיו.
דבריו אלו הובאו בפירושו של האבן עזרא לישעיהו פרק מ' פסוק א': , שחלק עליו וטען שהנבואות נאמרו על הגלות האחרונה, ולא נתקיימו עדיין.
פירושיו של אבן ג'יקטילה קובצו על ידי שמואל אברהם פוזננסקי.
שיריו, שמהם שרדו רק עשרה, כתובים במשקל ובהם, שירי קודש, שירי ידידות, שירי חשק ושירי יין.
שיר היין של משה אבן ג'יקטילה נקרא "מי זה בא בגיל ושמחה", והוא מתחיל בחרוז:
הרב משה הלל הירש (נולד בי' בחשון ה'תרצ"ז, 26 באוקטובר 1936) הוא מנהיג הציבור החרדי-ליטאי (לצד הרב דוב לנדו), ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
למד בישיבת רבנו יעקב יוסף ולאחר מכן למד בישיבת לייקווד בראשות הרב אהרן קוטלר, שאותו מחשיב הרב הירש לרבו המובהק.
במהלך לימודיו בישיבה התיידד עם הרב אפרים זורייבין.
בעת לימודיו בישיבת לייקווד, נמנה הרב הירש על קבוצה מצומצמת של חמשת התלמידים הקרובים ביותר לרבי אהרן קוטלר, אשר בפניהם היה מוסר את השיעור הכללי באופן אישי לפני שהיה מוסרו לכלל תלמידי הישיבה.
בצוואתו כתב כי רק אותם חמישה תלמידים יישאו את ארונו.
רבי אהרן קוטלר אף הפקיד בידי הרב הירש את מלאכת תיעוד שיעוריו, ולאחר פטירתו היה הרב הירש מעורכי סדרת ספריו "משנת רבי אהרן".
בשנת תשכ"ג נשא את אביגיל, בתו של הרב מרדכי שולמן, ראש ישיבת סלבודקה.
השדכן היה רבו, רבי אהרן קוטלר, והאירוסין התקיימו ימים ספורים לאחר פטירתו, כאשר רבי משה הלל בא לישראל להלווייתו של רבי אהרן.
לאחר כחמש שנים הרב הירש עלה לישראל ולמד בכולל סלבודקה, והוריו עלו בעקבותיו.
בגיל 35 החל במסירת שיעורים בישיבת סלבודקה.
בשנת תשמ"ב (1982), לאחר פטירת חותנו, מונה לראש הישיבה, לצד רבי ברוך רוזנברג.
ראשי ישיבה נוספים שמונו הם גיסיו רבי נתן שולמן ורבי עמרם יצחק זקס, וכן הרב דוב לנדו.
הרב הירש היה ממקורביו של הרב שטיינמן והוא היה זה שהציבו במרכז ההנהגה הציבורית.
באב ה'תשע"ב, אוגוסט 2012, מונה לחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה, ומהעשור השני של המאה ה-21 הוא מרבה לעסוק בענייני ציבור, בהקמת ישיבות, בהכוונת מנהלי הסמינרים, בנושא תעסוקת נשים ובנושא הטלפונים הכשרים.
היה מעורב גם בניסיון לפשר במשבר שפילג את ישיבת חדרה, בסוגיית ההתייצבות של בחורי ישיבות בלשכת הגיוס.
מאז פטירת הרב גרשון אדלשטיין במאי 2023, הרב הירש נחשב לאחד משני המנהיגים הרוחניים של הציבור החרדי-ליטאי, לצד עמיתו לראשות ישיבת סלבודקה, הרב דוב לנדו.
ראש ישיבת חברון הרב דוד כהן וראש ישיבת לייקווד הרב ירוחם אולשין כינוהו "גדול הדור" ו"דַבָּר אחד לדור".
חלק משמעותי מעיסוקיו הציבוריים של הרב הירש נוגע להנהגת עולם הישיבות החרדי.
הוא עומד בראש ארגון "המשיבים" המממן ומדריך מאות משיבים הפזורים מטעמו בישיבות גדולות ליטאיות בישראל, וכן מנחה את ארגון "לב שומע" שנותן מענה לבחורים ובחורות מתקשים.
הרב הירש משמש גם נשיא איחוד בני הישיבות שבהנהלת הרב יהודה וייספיש, ארגון חינוכי-קהילתי חרדי בפריסה ארצית, המפעיל מאות סניפים, ומספק מסגרת רוחנית-חברתית ותוכניות תמיכה לעשרות אלפי בחורי ישיבות, במהלך השנה ובעיקר בתקופות בין-הזמנים.
הרב הירש נחשב גם לסמכות הרוחנית של החינוך העצמאי.
ראשי החינוך העצמאי עולים למעונו להתייעצויות באופן קבוע, ומדי פעם הוא מוסר שיחות הדרכה למורים ולמורות.
ביוני 2023, על רקע ניסיונות לפירוק השליטה של ועדת הרבנים לענייני תקשורת על שוק הסלולר החרדי, יזם הרב הירש כינוס של ראשי מועצות גדולי וחכמי התורה לחידוש הוועדה.
בכינוס השתתפו לראשונה נציגים מכלל הקהילות בחברה החרדית, כולל נציגי הפלג הירושלמי והעדה החרדית.
בעקבות הכינוס חודש הרכב הוועדה עם נציגות לכל מגזר בציבור החרדי, והרב הירש מונה לעמוד בנשיאות הוועדה לצד האדמו"ר מוויז'ניץ ישראל הגר והרב משה מאיה.
הוועדה פועלת לשמירת "הקומה הכשרה", מערך המספרים המיועד למכשירי טלפון כשרים, ולמניעת ניוד מספרים ממנה.
הרב הירש מעביר בקביעות שיעורים תורניים ושיחות מוסר ומחשבה בישיבת סלבודקה.
הוא מרבה לצטט מדברי רבו, הרב אהרן קוטלר, ושיחותיו עוסקות לעיתים קרובות בלימוד תורה ובמידת הענווה.
שיעוריו כונסו בסדרת "לקט שיעורים", ובשנת 2024 החל לצאת עלון שבועי בשם "משנת רמ"ה", הכולל דברי תורה, מוסר והשקפה.
באותה שנה יצא גם הספר "משנת רבי משה הלל", המבוסס על שיעוריו במסכת בבא קמא.
במהלך מלחמת חרבות ברזל עמד הרב הירש במרכז הפולמוס סביב סוגיית גיוס בני ישיבות.
ביוני 2024 פסק בג"ץ על איסור העברת תקציבים לתלמידים שלא קיבלו פטור או דחיית שירות כדין.
בעקבות זאת יזם את הקמת "קרן עולם התורה", ויחד עם הרב דב לנדו יצא למסע גיוס תרומות בעולם למימון הישיבות.
בישיבת לייקווד נשא דברים ואמר כי "השמאל נלחם על כל דבר שביהדות".
הקרן החלה לפעול ביולי 2024, וביוני 2025 עמד בראש מסע גיוס נוסף בארצות הברית, בו גויוסו עשרות מיליוני דולרים.
הרב הירש דן עם מפקדים בצה"ל בסוגיה, אך סירב להיפגש עם שר הביטחון יואב גלנט.
בנובמבר 2024, לאחר שליחת צווי גיוס לאלפי בחורי ישיבות, התבטא בחריפות נגד הגיוס, הורה לא להתייצב בלשכות הגיוס והכריז כי "מצווה להיות עריקים".
לדבריו, גם אם נפילת חיילים בשעת מלחמה מעוררת רגשות הזדהות, שירות צבאי וייעודו של בן תורה הם "תרתי דסתרי".
במרץ 2025 נפגש עם הרב דב לנדו והאדמו"ר מגור, יעקב אריה אלתר.
בפגישה דרש האדמו"ר להציב אולטימטום לראש הממשלה נתניהו לחקיקת חוק פטור עד חג השבועות תשפ"ה, אחרת תפרוש יהדות התורה מהקואליציה.
הרב הירש התנגד ושכנע את האדמו"ר לדחות את המהלך.
ביולי 2025 הורה הרב הירש לחבר הכנסת יצחק פינדרוס להתנער מדברי עמיתו חבר הכנסת יצחק גולדקנופף שמהם השתמעה התכחשות לכאבו של הציבור הדתי לאומי, ולהבהיר שהדברים אינם מייצגים את הציבור החרדי.
באוקטובר 2025 קרא הרב הירש לכלל בחורי הישיבות להשתתף בכנס ענק בהיכל ארנה בירושלים.
במרכז המעמד העביר מסר לבני הישיבות כי אל להם להאשים אחרים במשבר הגיוס, כי היא עונש משמים על חטאי הציבור החרדי.
ולכן עליהם להסתכל פנימה מתוך התבוננות עצמית, להיטיב את דרכיהם ולהתרחק מן הנהנתנות הפושה בישיבות.
באותו הזמן, לאחר שנעצר הבחור אריאל שמאי מישיבת עטרת שלמה, יצא עם בני הישיבה להפגין מול שערי כלא 10 במחאה על מעצר בני ישיבות עריקים מצה"ל, ואף מסר שיעור עיוני בשערי הכלא.
לאחר שהמעצרים נמשכו, יזם הרב הירש את הפגנת הענק של כלל הציבור החרדי נגד גיוס בני ישיבות, אשר התקיימה בירושלים ב-30 באוקטובר 2025.
בנובמבר 2025 הוא והרב דוב לנדו הורו לסיעת דגל התורה לתמוך בקידום חוק הפטור מגיוס לאחר שהוכנסו בו שינויים בעקבות הדחת יולי אדלשטיין מראשות ועדת חוץ וביטחון.
אך בינואר 2026 ענה, בשיחה פרטית שהוקלטה בחשאי, בתגובה לשאלה איזה חרדים ימלאו את יעדי הגיוס שיוצבו בחוק - "אף אחד!
ובסוף החוק יפול אחרי כמה שנים אבל הרווחנו שנים".
וכן אמר שמסלולי הנח"ל החרדי היו מיועדים "רק לבחור שירד מן הדרך לגמרי", ושאין הסכמה ש"הציבור שלנו" יתגייס לאף מסגרת בצבא.
מקום מרכזי במשנתו האידאולוגית של הרב הירש תופס המושג "בן תורה", אשר חייו מוקדשים ללימוד התורה.
לשיטתו, "עיקר המצב בכלל ישראל היה צריך להיות שכל אחד ילמד תורה כל החיים, ולא יתעסק בשום דבר אחר מלבד לימוד התורה".
הוא סבור שבלי לימוד התורה, למדינת ישראל אין זכות קיום.
בנאומיו ובדרשותיו הוא מדריך את בחורי הישיבות כיצד לנהוג בתחומים שונים בחיים וכיצד להפוך לגדולי תורה.
דעתו היא כי "אדם שעומד ברמה רוחנית גבוהה יותר מהחברה שסביבו, אזי הקשר שלו מול חברה כזו צריך להיות נימוסי, אבל לא יותר מזה, לא צריך להיות חברותי, כך שכל אחד ידע ויבין שהוא שונה מכולם, ואסור להתבייש בזה".
הרב הירש סבור כי יש "ללמוד תורה במסירות נפש", ובחור ישיבה צריך להסתפק במועט באכילה ושתייה, לישון 6–8 שעות ביממה ואת שאר הזמן להקדיש ללימוד תורה.
הוא אף יצא נגד מנהג אכילת הטשולנט בימי חמישי בערב ("ליל שישי"), בטענה שזו "גשמיות מוגזמת".
הרב הירש מתנגד נחרצות ללימודים אקדמיים עבור נשים חרדיות, גם אלה המיועדים לחרדיות בלבד, ואפילו בשעת דוחק כלכלי.
לשיטתו, הבעיה אינה בהכרח בתוכן הלימודים, אלא עצם החשיפה למרצים שאינם מחזיקים בהשקפת עולם תורנית.
לצד זאת, הרב הירש נחשב לבעל עמדות מתונות, אשר סולד מקיצוניות בנושאים אידאולוגיים וציבוריים.
"חרדים עובדים" שבאופן מסורתי היחס כלפיהם הוא של "מיעוט בעל זכויות מוגבלות", קיבלו ממנו הכרה רשמית.
בנאום שנשא בכנס מיוחד עבורם הדגיש כי אין סתירה בין העבודה לצורך הפרנסה לבין התואר "בן תורה".
נשוי לרבנית אביגיל, בתו הצעירה של הרב מרדכי שולמן ונינת הסבא מסלבודקה, ולהם שני ילדים:
בלה דבורה – נשואה לרב בן ציון חדש, ר"מ בישיבת סלבודקה.
הרב אהרן – מסייע לאביו בניהול הישיבה ואחראי על קבלת התלמידים החדשים.
אחיו הוא הפילוסוף פרופסור אלי הירש מאוניברסיטת ברנדייס העוסק בין היתר במטפיזיקה ובפילוסופיה של ההלכה, ואחותו נשואה לרב פסח סגל, בנו של הרב יהודה זאב סגל (מנצ'סטר).
הרב משה וולפסון (לעיתים וואלפסאן, כ"ג בטבת ה'תרפ"ה, ינואר 1925 - י"ז בסיוון ה'תשפ"ד, 22 ביוני 2024) היה משפיע חסידי אמריקאי וראש קהילות אמונת ישראל.
למד בישיבת תורה ודעת אצל הרב שרגא פייבל מנדלוביץ', הרב גדליה שור והרב יעקב קמינצקי.
בהשפעת הרב שור התקרב לחסידות והיה לחסיד של רבי שאול ידידיה טאוב, האדמו"ר ממודז'יץ.
החשיב עצמו גם לתלמיד וחסיד של רבי מנחם מענדל שניאורסון הרבי מליובאוויטש ונהג לבקר בחצרו לעיתים קרובות, אך בעיקר כחסיד האדמו"רים מסקווירא שאת חצרם נהג לפקוד.
קיים קשרים עם הרב אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרון.
לאחר חתונתו היה ר"מ ומשגיח בישיבת תורה ודעת.
הרב וולפסון לא חבש שטריימל על אף שהיה חסיד, וכן חלק מחסידיו אינם חובשים שטריימל.
אחד מחתניו הוא הרב מרדכי מנשה זילבר, אף הוא משפיע חסידי.
רבים מתלמידיו של הרב וולפסון המשיכו לשמור קשר איתו לאחר עזיבתם את הישיבה ועם הזמן נוצרה מסביבו חבורת חסידים, חלקם הגדול היו ליטאים במקורם.
הרב וולפסון פתח קהילה ובית כנסת בבורו פארק לתלמידיו בשם 'אמונת ישראל'.
הרב וולפסון הושפע מדרך חסידות קרלין ותפילתם של חסידיו מאופיינת בהתלהבות ובצעקות כדרך חסידי קרלין.
הרב וולפסון היה מגיע לישראל בזמן חופשת הקיץ ומוסר שיעורים לחסידיו המתגוררים בארץ.
הרב וולפסון היה חלוץ המשפיעים בציבור הכלל חסידי.
לקהילה בתי כנסת בבורו פארק, מונסי, לייקווד, ירושלים וביתר.
הרב וולפסון הרבה להדגיש את קדושת המועדים ואת האמונה שכל יהודי הוא קדוש, גם כאשר אין זה נראה כלפי חוץ ("פינטעלע ייד").
הוא הדגיש את חשיבות הרגשת החיות בעבודת ה', ללא תלות במנהגים מסוימים.
במכתב לתלמיד הוא כתב: בהתאם לזאת בבית מדרשו הנהיג מנהגים מקהילות שונות.
תורתו מבוססת על רעיונות מכלל ספרי חסידות, בפרט החסידות הפולנית, כשפת אמת ורבי צדוק הכהן מלובלין.
בתחילת שיעוריו בספר התניא הודגש שלימודו מיועד להתעוררות חיונית ולא להשכלה גרידא.
אמונת עתיך, חידושים שנכתבו או נערכו על ידיו, שלושה כרכים על התורה ומועדים, ברוקלין תשמ"ז-תשס"א
סדרת הקונטרסים אמונת עתיך, שיחות שנרשמו על ידי תלמידיו, משנת תש"מ ואילך.
ליקוטי אורות - שיעוריו בספר התניא
ספר ציון ועריה : [על ענייני ארץ ישראל] : מלוקט מספרי אמונת עתיך על התורה ומועדים : אמרות טהורות ומאמרים יקרים / רב משה וואלפסאן ; [העורך:] אהרן לעזער.
ברוקלין : מכון אמונת עתיך, תשס"ג.
משה הלוי (ידוע בכינוייו הלמו ו-HALEMO; נולד ב-1970) הוא בלוגר ישראלי הידוע בעיקר בפרובוקציות והתנגשויות עם רשויות אכיפת החוק.
משה הלוי נולד וגר בעכו.
בעל תואר ראשון במדעי המחשב מהאוניברסיטה הפתוחה ועוסק בתכנות מחשבים, בבניית אתרי אינטרנט ובתמלול.
התפרסם כבלוגר שאינו נשמע לצווי איסור פרסום ונעצר מספר פעמים עקב כך על ידי משטרת ישראל.
הוא מוכר באינטרנט בכינויו "HALEMO" המורכב מחלקי שמו המלא: HALEvi MOshe.
בשנת 2004 הגיש העיתונאי יואב יצחק תביעת לשון הרע נגד הלוי.
בפסק הדין חויב הלוי בתשלום פיצוי ליצחק בסך 10,000 ש"ח ו־7,500 ש"ח הוצאות משפט.
נעצר מספר פעמים על ידי המשטרה, חלקן על רקע פעילותו כבלוגר המפרסם סקופים באינטרנט.
הוגשו נגדו כמה כתבי אישום, אך הוא זוכה בכולם בבית המשפט.
הואשם בהונאת מחשב מתוחכמת במערכת המחשוב של בתי המשפט: הוא נחשד כי מחק חוב של שבעה מיליוני שקלים של בר פלוגתא לוויכוח כדי להביא להאשמתו.
במשפט התברר כי כל שעשה הלוי הוא לשלם חלק מזערי מהחוב של אותו אדם, לכאורה על מנת לקבל אישור על יתרת החוב, ושהאשם הוא בבעיות חמורות במערכת המחשוב של בתי המשפט, אשר מוחקת את החוב כולו בעקבות תשלום חלקי, על כן זוכה הלוי מכל האישומים.
בשנת 2008 הועמד לדין באשמת העלבת עובד ציבור, בטענה שפרסם בפורום באינטרנט את תמונת מפכ"ל המשטרה כשהוא מעוטר בסמלים נאציים.
מעצר נוסף של הלוי אירע באוגוסט 2012 בחשד שפרץ ל"נט המשפט", מערכת המידע של בתי המשפט, וחשף חומרים סודיים ורגישים.
הלוי טען כי לא פרץ לאתר וקיבל את המסמכים לאחר שהכניס מספר זהות בלבד בגלישה רגילה.
עוד טען כי "אם האתר הזה הוא מאגר מידע, אז הם עברו על חוק הגנת הפרטיות.
אם הייתה להם כוונה שלא לחשוף מסמכים, הם היו צריכים לבנות אתר מאובטח".
באפריל 2014 הפרקליטות החליטה שלא להגיש כתב אישום והתיק נסגר מחוסר ראיות.
בעקבות סגירת התיק ואי פרסום עדכון באתר המשטרה, תבע הלוי פיצוי בסך 10 אלף ש"ח מהמשטרה בבית משפט לתביעות קטנות.
ב-19 בינואר 2015 פרסמה המשטרה באתרה הודעה על סגירת התיק.
לבסוף פסק השופט פיצוי להלוי בסך 2,500 ש"ח תוך מתיחת ביקורת על התנהלות המשטרה מול הלוי.
בחודש פברואר 2017 נעצר שוב ושוחרר לאחר חקירה למעצר בית לשמונה ימים.
הלוי תבע פיצוי ממשטרת ישראל ומשניים משוטריה על שבמהלך חקירה מחקו קבצים ממחשבו, וזכה בפיצוי (כולל הוצאות משפט) בסך 68,000 ש"ח.
הרב חיים משה ובר (ה' בכסלו ה'תרע"ד, 23 בנובמבר 1913 - י"ח באדר א' ה'תש"ס, 24 בפברואר 2000) היה מראשי ישיבות "חת"ם סופר" ו"אוהל משה", מחזיר בתשובה ומשפיע חב"די בישראל.
נולד בירושלים לפנחס לייבוש, תלמיד של רבי חיים מבריסק, ולחווה, בתו של אלימלך פרלמן.
בהיותו בן שנתיים התייתם מאביו, שחלה במחלת הטיפוס.
למד בישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד.
בשנת תרפ"ט, 1929, פגש את האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון כשביקר בארץ.
מאוחר יותר מינה אותו הרבי ל"משפיע" בישיבה.
האדמו"ר הבא, הרב מנחם מנדל שניאורסון מינהו ל"משפיע" ראשי לחסידיו בירושלים והיה משפיע בבית הכנסת אהל יצחק.
בעת ביקורו הראשון בחצרו, בשנת תשי"ז 1957, שלח הרבי מליובאוויטש את מזכירו בנימין קליין, לקבל את פניו בשדה התעופה.
כאשר חלה הרב ובר בצעירותו בדלקת ריאות קשה, הכריז רבה של העדה החרדית בירושלים, רבי יוסף צבי דושינסקי, על קיום חצי יום תענית ב"כולל" שבראשותו והוסיף לו את השם "חיים".
היה מקורב גם לאדמו"ר רבי שלמה מזוויהל, ששלח את נכדיו ללמוד עמו בחברותא ומימן בסתר את הכולל לאברכים שהרב ובר עמד בראשו.
האדמו"ר רבי דוד קאהן מתולדות אהרן נהג ללמוד את כתבי אדמו"רי חב"ד מפי הרב ובר.
האדמו"ר רואה ברב ובר את אחד מרבותיו בתורת החסידות.
הרב ובר עסק רבות במצוות גמילות חסדים.
ביתו בן שני החדרים בשכונת בתי אונגרין זכה לכינוי "מלון ובר", לאחר שהתארחו בו חסרי בית ומרי נפש.
הוא גייס כסף עבור משפחות נזקקות ועבד עם הרב משה אשכנזי, רב קהילת חב"ד בתל אביב, והרב שלמה אליעזר מרגליות מירושלים בחלוקת צדקה.
בתחילת שנות השישים של המאה העשרים, הקים הרב ובר עם הרב יהודה דייטש, את "המרכז לשיעורי תורה לנוער ולמבוגרים".
במסגרת הרשת העבירה קבוצת רבנים בראשותו שיעורי תורה בפני בני נוער ומבוגרים בערי הפריפריה ובשכונות עולים בירושלים וכן קיימו ביקורים בקיבוצי 'השומר הצעיר'.
תחת 'המרכז לשיעורי תורה' בראשות הרב ובר פעלו דמויות כמו הרב ראובן אלבז והרב יצחק דוד גרוסמן שפעלו בשליחותו במסירת שיעורי תורה בקיבוצים ובערי הפריפריה.
באייר תשכ"ז, (1967), לאחר שהכותל המערבי שוחרר במלחמת ששת הימים, הקים הרב ובר, בהוראת הרבי מליובאוויטש, דוכן להנחת תפילין הפועל עד היום ברחבת הכותל המערבי.
הוא הציב שלט המזהיר על איסור העלייה להר הבית לדעת פוסקים רבים ואף הציב שומר שיפקח על כך.
היה מראשי כולל שומרי החומות, שם לימד ברשת כוללי האברכים ובמשך שנים היה אחראי על חינוך התלמידים בתלמוד התורה.
הרב ובר שמר על קשר קרוב עם הבאבא סאלי עימו היה מיודד, והיה פוקד פעמים רבות את מעונו בנתיבות וקודם לכן ביבנה.
קשר זה נוצר בעקבות ידידות של הרב ובר עם הרב יחיא שניאור, שכיהן כרב שכונת מוסררה בירושלים.
גרעין מהתלמידים אשר התקרבו אליו לאורך השנים התיישב בשיכון חב"ד בעיר צפת.
הרב ובר נהג לבקרם מדי פעם, לשהות במחיצת התלמידים ולערוך עימם התוועדות.
בשנותיו האחרונות, הרב ובר הקים ועמד בראש ישיבת "בארה של מרים", על שמה של רעייתו, ללימוד תורת הקבלה.
בישיבה זו למדו רבים מהמקובלים בירושלים, כאשר הלימוד עוסק בספר ספר הזוהר, בספר עץ חיים (ספר) ושער הכוונות של המקובל רבי חיים ויטאל.
תלמידו העיקרי היה הרב עידו ארליך-ובר, שאף שינה את שם משפחתו לארליך-ובר.
הוא עורך עלון שבועי בשם "שמעו ותחי נפשכם", ומביא בו חידושים וסיפורים מרבו.
הרב תדהר אילון - ראש ישיבת "שמן ששון" ומחבר סדרת ספרי הקבלה "עץ התדהר"
הרב ניסים אלמליח - רב רשות שדות התעופה בישראל
הרב שמואל צוקר - רב קהילת 'בית שלמה', רמת אשכול, ירושלים
הרב עופר מיודובניק - משפיע ישיבת חב"ד בצפת
הרב יוסף מאיר גוטגולד - מחבר סדרת הספרים 'ותלמודו בידו'
הרב ובר היה חשוך ילדים.
אחיו היה רבי זלמן, ראש ישיבת פרשבורג.
גיסו, בעלה של אחותו, היה עמרם בלוי מנהיג נטורי קרתא.
נפטר בי"ח באדר א' ה'תש"ס ונטמן לצד אמו, בסמוך ל"חלקת הרבנים" בהר המנוחות.
ירים משה - על חמישה חומשי תורה, פרקי אבות, ומסכתות בש"ס.
הספר יצא לאור בהוצאה מחודשת במרץ 2016, לקראת מלאות 16 שנים לפטירתו
ירים משה - על פרקי אבות, בהוצאת ישיבת בארה של מרים, תש"ם
ילקוט אמונה וביטחון - פרקים ביסודות האמונה היהודית
שמעו ותחי נפשכם - לקט הוראות למעשה לפי סדר פרשיות השבוע
אריה ארליך: עבדי משה - ביוגרפיה על הרב ובר
הרב עידו ארליך-ובר: והאיש משה - לקט סיפורים והנהגות מחיי הרב ובר
משה הלינגר (נולד בתל אביב ב-4 בספטמבר 1960) הוא פרופסור חבר במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
שימש בעבר כסגן ראש המחלקה למדעי המדינה בבר-אילן, ומכהן כמרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים.
שימש כראש מכון שוורץ ליהדות, אתיקה ומדינה בבית מורשה בירושלים, וכעמית מחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה.
ניהל את תוכנית ההידברות בין דתיים לחילוניים באוניברסיטת בר-אילן, ואת התוכנית לתואר שני בדמוקרטיה ואזרחות במחלקה למדעי המדינה בבר-אילן.
הוביל את הקמת התכנית לתואר משולב במשפטים (תואר ראשון) ומדעי המדינה (שני) בבר-אילן וניהל אותה יחד עם סגן דיקן הפקולטה למשפטים ד"ר יעקב חבה.
בנוסף, הקים את תוכנית המצטיינים של המחלקה למדעי המדינה בהתמחות במנהל הציבורי וניהל אותה בשנותיה הראשונות.
למד בישיבת הרב עמיאל ("היישוב") בתל אביב, בישיבת חברון ובכולל מיר בירושלים.
במרוצת השנים שימש מחנך ומורה למקצועות היהדות והמקצועות ההומניים בבית הספר אמי"ת גוש דן ובישיבת נחלים.
סיים את לימודי התואר הראשון ב-1990 באוניברסיטה הפתוחה ואת לימודי התואר השני במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן ב-1995. הוא כתב דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן בנושא "דגם הדמוקרטיה היהודית מול דגם היהדות הדמוקרטית בהגות האורתודוקסיה המודרנית הציונית במאה העשרים".
תחומי ההוראה והמחקר שלו הם פוליטיקה השוואתית, מחשבה מדינית, מחשבה מדינית יהודית, יהדות ודמוקרטיה, חברה ופוליטיקה במדינת ישראל, הציונות הדתית ועוד.
פרסם ספרים ומאמרים בעברית ובאנגלית העוסקים בציונות הדתית ובמדינת ישראל ובמחשבה המדינית היהודית וכמו כן ערך ספר על המחשבה המדינית היהודית.
פרופ' הלינגר מעורב בפעילות ציבורית במשך שנים רבות מתוך חתירה לחיזוק זהותה היהודית והדמוקרטית של מדינת ישראל.
הרצה לציבורים מגוונים וייעץ לעיריות שונות ולמשרד החינוך בתחומי האזרחות.
הוא גם חבר הוועד המנהל של תנועת "דרכנו".
בתו היא הזמרת מירב הלינגר.
אתגרים לזהותה היהודית והדמוקרטית של מדינת ישראל ומתווה להתמודדות עמם.
ירושלים: הוצאת מאגנס, תש"ף, 2019.
ציות ואי-ציות בציונות הדתית: מגוש אמונים ועד תג מחיר, יחד עם יצחק הרשקוביץ, המכון הישראלי לדמוקרטיה, תשע"ו 2015
ערך את המסורת הפוליטית היהודית לדורותיה: ספר זיכרון לדניאל י.
אלעזר, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תש"ע 2010
"ישעיהו ליבוביץ כהוגה דתי מדיני", בתוך: אבי שגיא (עורך), ישעיהו ליבוביץ, עולמו והגותו (ירושלים: הוצאת כתר, תשנ"ה), עמ' 187 208.
"ההלכה והאוטונומיה האנושית במשנתם של ישעיהו ליבוביץ, הרב סולוביצ'יק ודוד הרטמן", בתוך: אבי שגיא, דודי שוורץ, ידידיה צ' שטרן (עורכים), יהדות פנים וחוץ, דיאלוג בין עולמות (ירושלים: מאגנס, תש"ס), עמ' 307 345.
"התנועה הציונית הדתית בפתח המאה ה-21: בין גסיסה לבין תחייה אפשרית", אקדמות י'.
"משנתו הדתית-מדינית של הרב משה אביגדור עמיאל", בתוך: אליעזר דון-יחיא, אלה בלפר, ומשה חלמיש (עורכים), ספר ורהפטיג (רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשס"א), עמ' 189 232.
"תאולוגית הברית של דוד הרטמן – דגם לסינתיזה בין יהדות הלכתית לבין דמוקרטיה ליברלית באורתודוקסיה המודרנית", בתוך: אבי שגיא וצבי זוהר (עורכים), מחויבות יהודית מתחדשת – על עולמו והגותו של דוד הרטמן (תל אביב: הקיבוץ המאוחד ומכון שלום הרטמן, תשס"ב), עמ' 121 168.
"הציונות הדתית – בין גסיסה לבין תחיה אפשרית", אקדמות, תש"ס, עמ' 7 61.
"הרב יצחק יעקב ריינס: מניח התשתית להגות אורתודוקסית מודרנית ציונית, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, יט (2005), עמ' 349–374.
"דניאל אלעזר ורעיון הברית", בתוך דב שוורץ (עורך), אוניברסיטת בר-אילן מחזון למעש, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו, כרך ב', עמ' 239–256.
"יהדות ודמוקרטיה במשנת הרב חיים דוד הלוי", בתוך: צבי זוהר ואבי שגיא (עורכים), יהדות של חיים – עיונים ביצירתו ההגותית-הלכתית של הרב חיים דוד הלוי, ירושלים: מכון שלום הרטמן והפקולטה למשפטים אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ז, עמ' 87–128.
"אינדיבידואליזם – רקע סוציולוגי", אקדמות יד (תשס"ד), עמ' 1–7.
"אורתודוקסיה ודמוקרטיה", ערך באנציקלופדיה זמן יהודי חדש, עורך ראשי: ירמיהו יובל (ירושלים:כתר,2007), כרך ב'.
רבי משה הלברשטאם (ט' באב ה'תר"ב – י"ב בחשון ה'תרע"ט), היה אדמו"ר חסידי, השני בשושלת חסידות שינאווא.
רבי משה נולד בגליציה בט' באב ה'תר"ב לרבי יחזקאל שרגא הלברשטאם (מייסד חסידות שינאווא ובנו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז) ולדבורה בתו של רבי מרדכי זילברשטיין מהולושיץ (חתנו של רבי אריה לייב ליפשיץ (האריה דבי עילאי).
התייתם מאמו בגיל צעיר ולכן נשלח ללמוד אצל רבי משה אונגאר מצאנז לעודדו ולרוממו.
נישא לרבנית הלברשטאם, אלמנת אחיו רבי נפתלי הלברשטאם (נפטר תרכ"ד), וזאת לאחר ברכת סבו שהנישואים יהיו כסגולה לבנים טובים.
עם פטירת אביו בו' בטבת ה'תרנ"ט הוכתר לממלא מקומו וכונה "הרב הצעיר משינאווא".
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט רבי משה לווינה, בירת אוסטריה, ובתומה חזר לצאנז עיר אבותיו.
רבי משה מלידתו ידע חולי וחולשה, במיוחד במעיו.
הדבר התבטא בעיקר בקושי שהיה לו לעכל את מאכלו.
בשל כך היו מניחים לידו תמיד קערה שיהיה לו היכן להקיא את מה שאכל.
בנוסף לכך נהג בקדושה ובפרישות גדולה ולא היה ישן יותר מחצי שעה ברציפות.
אביו רבי יחזקאל אמר עליו שאינו זקוק לסיגופים, וסבו רבי חיים אמר עליו שקל לו להיות ירא שמיים מכיוון שאין בו גשמיות וכולו רוחניות.
נפטר בי"ב בחשון ה'תרע"ט בצאנז ונטמן לצד סבו באוהל אדמו"רי צאנז.
בנו רבי אריה לייבוש מילא את מקומו
כיהן כרב בסוקולוב פודלסקי ואדמו"ר בווינה.
מרים, אשת רבי יעקב יצחק בידרמן משידלובצה
יוטא (נפטרה ה'תרע"ז), אשת רבי יעקב תאומים-פרנקל מקולושיץ
חיה חנה (נפטרה ה'תרצ"ט), אשת רבי יעקב שמשון קנר.
פייגא, אשת רבי אלימלך בינדיגר.
ביילא, אשת רבי בן ציון אונגר מצאנז-דומברובה.
משה הר-אבן (1896–1959) היה רופא פסיכיאטר, מראשוני תנועת הנוער בית"ר והצה"ר בארץ ישראל, מעורכי העיתון הרוויזיוניסטי "חזית העם".
משה הר-אבן נולד בשנת 1896 בעיירה ליפקאני, בבסראביה אז באימפריה הרוסית.
אביו הוא הסופר הנודע יהודה שטיינברג (1863 – 1909).
בן-דודו הוא הסופר יעקב הר-אבן.
עלה לארץ ישראל בשנת 1913. המשורר חיים נחמן ביאליק היה אפוטרופוסו באותה תקופה.
הוא נרשם ללימודים בגמנסיה הרצליה בתל אביב, ובה פגש בין התלמידים, את אבא גייסינוביץ' (אחימאיר), שלמד כיתה מתחתיו.
לימים סיפר אחימאיר על הר-אבן, כי הוא "ידע עברית, אך דיבר רוסית, גרמנית וצרפתית".
לאחר מכן נסע לאירופה ללמוד לימודים גבוהים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה למד באוניברסיטאות מדריד שבספרד ואוניברסיטת וינה שבאוסטריה.
בווינה פגש את זיגמונד פרויד והיה לתלמידו בתורת הפסיכואנליזה.
לדברי ארתור קסטלר, הסופר היהודי הנודע, שהיה לאחד מחבריו הקרובים של הר-אבן, הוא למד תחילה אצל פרויד, ואחר כך היה עוזרו של הפרופסור וילהלם שטקל בווינה.
הר-אבן חזר לאחר לימודיו לארץ ישראל והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית בהנהגתו של המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי.
לפי ד"ר אב"א אחימאיר, השתייך הר-אבן למניין המייסדים הראשון של חברי הצה"ר בארץ ישראל, בהם האחים וינשל, אלכסנדר יבזרוב, יצחק בן ימיני, ד"ר מ.
גלעדי, ולפגאנג פון וייזל ואחרים.
היה ממייסדי הצה"ר יחד עם ד"ר יעקב וינשל, דוד מלמד ומנחם ארבר ואחד מפעיליה הבולטים בתל אביב.
ב-17 באוקטובר 1927 מונה על ידי מנחם ארבר, נציב בית"ר בארץ ישראל, לעמוד בראש הוועדה לעבודה תרבותית של התנועה.
על פי יוסי אחימאיר, מאמריו של הר-אבן פזורים בדפי העיתונות של התנועה הרוויזיוניסטית; וברשותו כתב יד של שיר בשם: "בית"רי", ושורת הסיום שלו: "בית"רי – הוא נולד עם כוכב!"; והשמות ד"ר מ.
הר-אבן ודב פרנקל רשומים עליו.
דב פרנקל היה משורר עברי ציוני, שחיבר רבים משירי בית"ר ומחתרות אצ"ל ולח"י ואחרים; אולם אי אפשר לטעות בכתב ידו של הר-אבן.
בראשית שנות השלושים, היה פעיל ב"ברית הבריונים" בהנהגת חברו ד"ר אחימאיר.
השתתף בהפגנות נגד מפקד האוכלוסין, אשר יזמו שלטונות המנדט הבריטי.
ד"ר הר-אבן היה לפרק זמן העורך האחראי של "חזית העם" ופרסם מאמרים בעיתון.
שבוע לאחר רצח ארלוזורוב, נאסר, בשל פעילותו בתנועה הרוויזיוניסטית, יחד עם ד"ר אב"א אחימאיר, חבר מערכת העיתון ומראשי "ברית הבריונים".
בבית הסוהר המרכזי במגרש הרוסים בירושלים, וישב בתא אחד עם ד"ר אב"א אחימאיר, ד"ר יהושע השל ייבין וצבי רוזנבלט, "הנאשם השני", בפרשת רצח ארלוזורוב.
תפקידו ב"חזית העם" וחברותו בברית הבריונים, יחד עם עדות השקר של רבקה (בייקה) פייגין, בפרשת רצח ארלוזורוב, הביאו למעצרו.
היא סיפרה לחברים בהסתדרות הכללית, כי ד"ר הר-אבן סיפר לה, שהאדם שלכאורה השתתף ברצח ארלוזורוב, יחד עם אברהם סטבסקי, היה בית"רי בשם צבי רוזנבלט.
לאחר שחרורו מהכלא, יצא בשליחות תנועת בית"ר בארץ ישראל אל סניפי התנועה בפולין.
בוועידת הצה"ר בפולין בימים 25 – 27 בפברואר 1934, השתתף כנציג במשלחת חברי בית"ר מארץ ישראל.
בוויכוח שהיה לגבי מקומם של חברי ברית הבריונים בבית"ר ובהצה"ר, טען הר-אבן שיש לרומם אותם.
עדות מעניינת על דמותו של הר-אבן בשנות השלושים בתל אביב, מסר הסופר היהודי ארתור קסטלר.
הר-אבן היה לאחד משלושת ידידיו הקרובים, בתקופת שהותו בתל אביב, בצד ד"ר בנימין זאב פון-וייזל וד"ר יעקב וינשל.
קסטלר תיאר את ד"ר הר-אבן כפי שהכירו בשנות השלושים לחייו: .
קסטלר הביע פליאתו, על ההיגיון ההפוך הפוקד את העיר העברית הראשונה: .
במקביל, הר-אבן סבל מקשיי פרנסה רבים, עד כדי חרפת רעב.
עזב את ארץ ישראל והשתקע בז'נבה שבשווייץ, ונעשה שם פסיכואנליטיקאי מצליח.
בהשפעת חברו אב"א אחימאיר, שב ועלה כהן לארץ ישראל לאחר קום המדינה.
עד יומו האחרון עבד בבית החולים גהה ליד פתח תקווה.
ונהג להתנייע אל מקום עבודתו, מדירתו ברמת גן, כשהוא רכוב על אופנוע.
הוא נפטר משטף דם במוח ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו רעייה גיורת, שנתקשרה אליו מאוד, ושבורה בנפשה חזרה לשווייץ.
משה הר-אבן, "פלוגת השלושה עשר" בכלא, בתוך: יוסף אחימאיר ושמואל שצקי, הננו סיקריקים – עדויות ומסמכים על "ברית הבריונים", תל אביב: הוצאת "ניצנים", תשל"ח 1978, עמ' 76 – 78.
תיק משה הר-אבן בארכיון "בית אבא" ע"ש ד"ר אב"א אחימאיר, רמת גן.
משה הלל (נולד בט"ז בשבט ה'תש"ו, 18 בינואר 1946) הוא זמר ושחקן ישראלי.
בגיל צעיר התייתם מהוריו ועבר להתחנך בקיבוץ מעגן מיכאל.
הוא התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים.
לאחר שחרורו החל להופיע בערבי הראיונות שערך דן בן אמוץ במועדון החמאם ביפו.
דן בן אמוץ ואורי זוהר כינו אותו "הצנחן המזמר", כינוי שהפך מאז לסמלו המסחרי.
ב-1970 פרץ לתודעה הישראלית עם השיר "הנער עם הבנג'ו", שהגיע למקום גבוה במצעד הפזמונים.
לאחר פרסומו הוזמן ב-1971 להופיע בפסטיבל הזמר המזרחי בו שר את "יעקב התמים" (המוכר יותר כ"אל תירא ישראל") וזכה במקום השלישי.
מאז השתתף בתחרות פעם אחר פעם וזכה במקומות גבוהים - ב-1972 הגיע למקום השני עם השיר "לא הבל היופי", ובשנת 1976 זכה במקום הראשון עם השיר "חג לי".
במהלך מלחמת יום הכיפורים ביצע עם צוות הווי של חטיבת גולני את השיר "על שלושה פשעי דמשק" ("אתם לא תעברו, אתם לא תעברו, כאן גולני, גולני לוחם"), שנכתב באותה תקופה.
הלל הוציא תקליט ובו שירי הפסטיבלים וכן שירים אחרים שהיו ללהיטים, כמו: "המטאדור", "צל גופך", "שיר שבת", ואחרים.
כמו כן שיחק תפקידי אורח בסרט קזבלן ובמחזמר "מזל דגים" של גיורא גודיק ושר את השיר "חיים גנובים" – שיר הנושא מהסרט "אבא גנוב" של יהודה ברקן.
בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20 פתח פאבים ומועדונים, אירח חברים, ואומנים שונים, והופיע עם שיריו, עד שנטל פסק זמן מהשירה והצטרף ב-1996 לחברת איתוראן, שבה עבד 8 שנים.
עם סיום עבודתו בחברה, שב להופיע מעל במות שונות.
בשנת 2020 זכה משה הלל בפסטיבל "השיר הבא", שהוא המשך לפסטיבלי הזמר המיתולוגיים בגרסה חדשה ובניהולו של אלי ניסמן במקום הראשון.
בשנת 2022 הוענק למשה הלל אות הוקרה מיוחד בפסטיבל השיר הבא בניהול האומנותי של אלי ניסמן.
הרב משה הרשלר (10 בינואר 1922, י' בטבת תרפ"ב, כפר סבא – 14 באפריל 1991, ל' בניסן תשנ"א, ירושלים) היה סופר, חוקר ועורך תורני.
אישיות בולטת בתחום ההדרת ספרות הראשונים, עורך כתב עת תורני בענייני הלכה ורפואה, מיוזמי "אוצר מפרשי התלמוד", מחברי האנציקלופדיה התלמודית וראש מפעל התלמוד הישראלי השלם.
נולד לאביו רבי בנימין בכפר סבא ובילדותו שלחו אותו הוריו ללמוד בירושלים, שם התגורר בבית סבו, הרב ברוך מרדכי אטינגר, בשכונת שערי חסד.
עם השלמת לימודיו בתלמוד התורה השכונתי, פנה להמשך לימודים בישיבת עץ חיים, אצל הרב איסר זלמן מלצר.
הרשלר היה בין קבוצת תלמידי הרב מלצר שנשלחו ללמוד בישיבת מיר, עם הקמתה מחדש בירושלים לאחר מלחמת העולם השנייה ועליית ראש הישיבה רבי אליעזר יהודה פינקל לארץ ישראל.
בתקופת מלחמת העצמאות התגייס לגדוד בני הישיבות "גדוד טוביה" שעסק בבניית ביצורים ומתרסים בבירה.
תקופה מסוימת בשנות ה-60 התגורר בארצות הברית, בתקופה זו שימש מרצה בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק וב"בית מדרש לתורה" בסקוקי, שיקגו.
עסק בההדרת כתבי הראשונים, הוא נחשב כמחיה תחום זה בתוך בית המדרש החרדי וההדיר בשנות פעילותו קרוב ל-50 מספרי הראשונים, רבים מהם כאלה שנדפסו לראשונה מכתבי יד.
הוא זוכה פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשכ"ז, ופרס ירושלים לספרות תורנית לשנת 1973. בשנות ה-80 וה-90 הוציא לאור כתב עת מיוחד בשם "גנוזות" שעסק בפרסום כתבי יד של הראשונים.
יזם את מפעל "אוצר מפרשי התלמוד", מפעל מונומנטלי שבו אמורה להיות מרוכזת תחת קורת גג אחת בעריכה תמציתית כל הספרות הפרשנית על התלמוד, והשתתף בעריכת כרכיו הראשונים עם ידידו הרב יוסף בוקסבוים.
הוא גם היה עורכו הראשון של כתב העת התורני "מוריה" שבהמשך שנות קיומו יצא לאור במסגרת מכון ירושלים בראשו עמד הרב בוקסבוים.
עוד מיצירתו בתחום ההלכה: חמשת כרכי הקובץ ההלכתי-רפואי "הלכה ורפואה", וספרו "תורת ריבית" המסכם את הלכות איסור ריבית והיתר עסקה, אותו כתב בשיתוף עם חתנו הדיין אליהו רפאל היישריק.
על שמו נקרא "מכון הרב הרשלר למחקר ולהוצאה של ספרות תורנית" שהוציא לאור בין היתר את חידושי הרמב"ן על התלמוד בשבעה כרכים, וכן רחוב "הרב משה הרשלר" בשכונת רמת שלמה בירושלים.
הוא חי ופעל בשכונת בית וגן בירושלים, עד פטירתו ב-14 באפריל 1991, ל' בניסן תשנ"א.
נישא לרחל יברוב (בת אלתר יהודה), ולהם מספר בנים ובנות.
כמה מחתניו ומצאצאיו אף הם עורכים תורניים ומחברי ספרים:
בנו הרב חיים בן ציון הרשלר (נפטר בט"ו בכסלו ה'תשע"ח), עורך ומהדיר ספרי ראשונים, בין ספריו; תוספות רבינו פרץ עם הגהות והארות מאירי דרך, אמרי שפר על התורה ועוד.
בתו עדנה, נשואה לרב אליהו רפאל היישריק, חבר בית הדין הרבני הגדול ומחבר "תורת רבית".
חתנו הוא הרב אפרים ליפסקי ראש בית מדרש גבוה לתורה והוראה בסביון, רב קהילת בוגרי הישיבות - מרכז עמישב פתח תקווה.
בתו אילנה, נישאה לרב מרדכי ליב קצנלנבוגן, מעורכי מוסד הרב קוק, ויוצר סדרת "תורת חיים"
בתו אביבה (נפטרה ה'תשע"ח) הייתה נשואה לרב מאיר לב, מחבר "עבודת היום" על מסכת יומא, "מאור הקודש" על כל סדר קדשים ו"אהל יוסף" על מסכתות מסדר טהרות.
בתו שולמית (נפטרה ה'תשע"ג) הייתה נשואה לרב חיים פרוש, מחבר "פירוש חי"
בנו הרב רפאל אלתר יהודה הרשלר, עורך ספרים תורניים, בין היתר השתתף בעריכת: תלמוד בבלי עוז והדר, משניות "עטרת שלמה" וארבעה טורים בהוצאת המאור.
הרב משה הררי (נולד בט"ו באב תשט"ו, 3 באוגוסט 1955) הוא רב, פוסק ציוני דתי, אברך ותיק בישיבת מרכז הרב ומחבר סדרת הספרים מקראי קודש בהלכות חגי ישראל, קדושת השבת בהלכות חשמל בשבת, וקדושת השביעית בהלכות השמיטה.
נולד ליעקב ושרה הררי בחולון.
סבו, הרב משה איררה, מחכמי סלוניקי, היה בסוף ימיו אב בית הדין הרבני בתל אביב-יפו.
למד בישיבה התיכונית נחלים, ולאחר שירות בנח"ל החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שבה הוא לומד עד היום כאברך, ועוסק בכתיבת ספרים, בעיקר בנושא חגי ישראל ומועדיו.
בשנת ה'תשנ"ב היה ממחדשי ההתיישבות היהודית בעיר דוד.
בשנת ה'תשס"ה היה בחומש בין מתנגדי יישום תוכנית ההתנתקות.
מקראי קודש היא סדרת ספרי הלכה בנושא חגי ישראל ומועדיו שחיבר הרב הררי ונפוצה בעשרות אלפי עותקים, בעיקר בציבור הדתי לאומי.
לאחר יישום תוכנית ההתנתקות הוסיף הרב הררי בספריו נספח הנושא את הכותרת "לא נשכח ולא נסלח", ובו מתאר הרב הררי את תחושותיו ביחס לפינוי התושבים.
הנספח כולל את יומנו האישי בעת שהותו בחומש שבצפון השומרון, ערב הפינוי.
בראשית שנת ה'תשפ"ג, הועלתה אפליקציה חינמית הכוללת את סדרת הספרים לחנות האפליקציות של גוגל.
לקראת ראש השנה תשפ"ד עלה אתר אינטרנט שנועד להציג את כל ספרי הרב הררי.
מקראי קודש - הלכות חנוכה.
למהדורה החדשה של הספר מצורף נספח בן כ-30 עמ' העוסק בליקוטי הנהגות והלכות שראה אצל הרב עובדיה יוסף.
מקראי קודש - הלכות פורים.
הספר עוסק, בין השאר, בשאלת הגדרת יישובים שונים, (בפרט בישראל) כערים מוקפות או פרוזות.
מקראי קודש - הלכות ליל הסדר.
בסוף הספר נספח על שיעור כזית.
מקראי קודש - הלכות ראש השנה.
ספר זה נכתב (בחלקו) בהיותו עצור עקב הגירוש מצפון השומרון.
בסוף הספר נספח בנושא מי כשר להיות שליח ציבור.
מקראי קודש - הלכות יום הכיפורים.
בסוף הספר נספח על ברכות השחר.
מקראי קודש - הלכות סוכות.
בסוף הספר נספח בנושא שיעורי מידות האורך (טפח, אמה וכו').
מקראי קודש - הלכות סוכות: ארבעת המינים.
בסוף הספר למעלה מ-100 ציורים תלת־ממדיים שמדגימים הלכות רבות.
מקראי קודש - הלכות שלש התעניות בין המצרים ותשעה באב
מקראי קודש - קיצור הלכות המועדים חלק א' לחודשי תשרי - אדר, 331 עמ', אלול ה'תש"פ; חלק ב' לחודשי ניסן - אלול, 444 עמ', תשרי ה'תשפ"א.
באלול ה'תשפ"ב יצאה לאור מהדורת כיס של הקיצור בארבעה כרכים בכריכה רכה.
מקראי קודש - הלכות מועדי התקומה יום העצמאות ויום ירושלים, 294 עמ', ניסן ה'תשפ"ד
שני ספרי קדושת השבת בענייני חשמל בשבת, הפעלת מחשבים, שימוש באיתורן, ועוד.
קדושת השביעית - הלכות השמיטה, 244 עמ', אלול ה'תשפ"א.
תקציר הלכות לקניית ארבעת המינים - ירושלים, ה'תשע"ח.
קיצור הלכות חנוכה - ירושלים, ה'תשע"ח.
הלכות ט"ו בשבט - הלכות ט"ו בשבט, יציאה מהארץ ועלייה אליה, מצוות התלויות בארץ, ברכות הנהנין והלכות תולעים, ירושלים, ה'תשע"ח, 48 עמ'.
תקציר הלכות ליל הסדר - ירושלים, ניסן ה'תשע"ח.
קיצור הלכות בין המצרים ותשעה באב - ירושלים, תמוז ה'תשע"ח.
קיצור הלכות ראש השנה יום הכיפורים וסוכה - ירושלים, אלול ה'תשע"ח, 128 עמ'.
קיצור הלכות פורים - ירושלים, שבט ה'תשע"ט, 49 עמ'.
קיצור הלכות יום טוב וספירת העומר, ירושלים, ניסן ה'תשע"ט, 73 עמ'.
קיצור הלכות חול המועד ונטילת ארבעת המינים, ירושלים, אלול ה'תשע"ט, 104 עמ'.
מהלכות חג השבועות, (כולל הלכות חג השבועות בבית המקדש והלכות בשר בחלב), ירושלים, אייר ה'תש"פ, 49 עמ'.
בעד התיישבות יהודית בכל חלקי ארץ ישראל השלמה.
והצטרף למחאה נגד פינוי חומש והישיבה.
בזמן מלחמת חרבות ברזל הציע הרב הררי להוסיף בתפילת 'מי שברך לחיילי צה"ל' השבויים היהודים, בכדי להבהיר שלא מדובר בשבויי חמאס.
ולאחר הההתנקשות באסמאעיל הנייה עורר על החובה הדתית להודות להשם על כך.
נשוי לעפרה (לבית אלבה) ולזוג 9 ילדים.
חתנו הרב שאול אלעזר שנלר משמש כר"מ בישיבת כרם ביבנה.
הרב זאב קרוב (נפטר בשנת התשע"ח) והרב עידוא אלבה הם גיסיו.
בן דודו הוא תא"ל אמנון הררי.
משה הרשקוביץ' (רשף) החל את הקריירה בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, הצטרף לקבוצה הבוגרת בעונת 1980/81 בה שיחק חמש עונות.
הרשקוביץ' היה שותף לזכייתה של הקבוצה בחמש אליפויות וארבע בגביעי המדינה.
כמו כן, היה שותף הרשקוביץ' לזכייתה של הקבוצה בגביע אירופה ב-1981 בשטרסבורג, וכן להעפלתה לגמר גביע אירופה שנה לאחר מכן בקלן.
בסך הכל קלע 65 נקודות ב-74 משחקים באירופה.
לאחר עזיבתו את מכבי תל אביב המשיך לשחק במספר קבוצות נוספות, בהן מכבי ראשון לציון.