tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצליבים - ברוקולי, כרוב (מאכל)
שורשים - גזר, סלק, בטטה
פירות - ענבים אדומים, תפוח, פרי הדר, פירות יער
עשבים - שורש יוקה, שומר פשוט, מנטה, נענע, ריחן, ג'ינג'ר, שום, בצל ירוק, פלפל חריף, שורש כורכום, גדילן מצוי
עשב החיטה בתוספת ספירולינה (סוג אצה)
בביצוע צום מיצים יש להקפיד לשמור על איזון תקין של ויטמינים ושאר חומרי תזונה.
אומנם, אין תופעות לוואי ידועות המיוחסות לצום מיצים אך יש מצבים רפואיים, כמו סוכרת, שעלולים להחמיר עקב שתיית מיצים מסוימים.
כמות גדולה של מיצים מירקות ופירות חומציים במיוחד כגון עגבניות ופירות הדר עלולים להפר את רמת ה-PH בגוף.
בשל כמות נמוכה של נתרן ברוב הפירות והירקות, עלול להיווצר מצב של היפונטרמיה.
היפונטרמיה גורמת לבחילות, הקאות, כאב ראש, בלבול, עייפות, אובדן תיאבון, חוסר מנוחה, חולשה בשרירים, התכווצויות, פרכוסים ובמקרים חמורים אף חוסר הכרה וכניסה למצב של תרדמת.
אין תמיכה לכך שצום המיצים ודיאטות דה-טוקסיפיקציה אכן מצליחות להשפיע על רמת הרעלים בגוף.
ייתכן שההרגשה הטובה הנלווית לצום המיצים היא תוצאה של אפקט פלצבו ולא כתוצאה חיובית מההמיצים.
על פי ד"ר קתרין קולינס, דיאטנית ראשית בבית הספר לרפואה סנט ג'ורג' בלונדון, "מושג הדה-טוקסיפיקציה (de-tox) הוא המצאה שיווקית בלבד...
הרעיון כי למפולת של ויטמינים, מינרלים וחומרים משתנים הנצרכים בתקופה של 2–7 ימים יכול להיות אפקט לטווח ארוך על הגוף, הוא גם כן מיתוס שיווקי".
צומור (צֻמֻר או צְמָר, במצרית קדומה: Smr; באכדית: Su-mu-ru; באשורית: Si-mi-ra) הייתה עיר פניקית לחופי הים התיכון, בסוריה של היום.
העיר מוזכרת בספר בראשית, י, יח בפרק המספר אל תולדות בני נח, בתיאור השושלת של כנען נכתב .
תיאור זהה מופיע בדברי הימים א א, טז.
העיר הייתה מרכז סחר גדול.
צומור מוזכרת בתעודות מימי תחותמס השלישי.
לאחר קרב מגידו, העיר הפכה ביחד עם מספר ערים נוספות למרכז שלטון מנהלי מצרי בכנען.
העיר מופיעה במכתבי אל-עמארנה מהמאה ה-14 לפנה"ס, שם שליטה היה אחריבתה (Ahribta).
על פי המכתבים, בעיר היו מבני שלטון מצרי, וכונתה "מקום מנוחה של פרעה" ו"עירו של השמש".
בעקבות התרופפות השליטה של מצרים בפיניקיה כבש המלך עַבְּד-אַשרתָה (Abdi-Ashirta) מממלכת אמורו את העיר.
בעקבות מסע מצרי לאזור נהרג עַבְּד-אַשרתָה והעיר עברה לחסותו של מלך גבל רב-הדה (Rib-Hadda).
על פי המכתבים לאחר מכן עַזירוּ (Aziru) בנו של עַבְּד-אַשרתָה שמלך אחריו כבש את צומור.
העיר מוזכרת גם ברשימת הערים שנכבשו על ידי סתי הראשון.
בשנת 1335 לפנה"ס, במהלך שנת שלטונו האחרונה של אחנתון, פרצה בצומור מגפת טולרמיה (Tularemia).
מגפה זו, אשר לה גרמו חיידקי Francisella tularensis, מוזכרת במכתב אל-עמארנה מס' 96 בו נכתב כי יש מגפה בצומור.
בעקבות התפרצות המגפה נאסר על תושבי העיר וכן על סוחרים שביקרו בה להיכנס לתחומי העיר גבל.
אמצעי זהירות זה לא הועיל הרבה שכן המחלה התפשטה במהירות לאורך נתיבי המסחר הראשיים של המזרח התיכון והגיעה דרומה עד למגידו, מזרחה עד בבל, מערבה לחופי קפריסין והאיים האגאיים וצפונה לממלכת החתים וארזוה.
מכתב א"ע 96 שנשלח על ידי שר מצרי לריבהדה מושל גבל:
העיר מופיעה גם בפפירוס אנאסטאזי א.
פפירוס מראשית ימי שלטונו של רעמסס השני מציין שהעיר הייתה הצפונית ביותר בחוף הפיניקי שבה שהה חיל מצב מצרי.
לפי הפפירוס צומור נכללה בגבולה של כנען, שהיה מחוז שלטון מצרי בתקופת הממלכה החדשה.
העיר נקראה "צומור של ססי" כלומר צומור של רעמסס, ומכאן שהייתה רכושו.
העיר מוזכרת בתעודות מתקופתו של תגלת פלאסר הראשון (1115–1076 לפנה"ס), בהן הוא מספר שכבש את האזור, וקיבל מנחה מגבל, צידון וארוד; הוא הפליג על אניות אנשי ארוד למרחק של "שלוש שעות כפולות" מהעיר ארוד האי לעיר צומור אשר בארץ אמורו.
בכתובת של המלך האשורי אדד-ניררי השלישי שמלך בין השנים 811–783 לפנה"ס, הוא מציין: .
תגלת פלאסר השלישי כבש את העיר בשנת 738 לפנה"ס, העיר הייתה בתחום השפעתה של חמת, והוא צרף אותה ביחד עם ערקה כפחווה.
בעקבות מותו של שלמנאסר החמישי בשנת 722 לפנה"ס, מרדה העיר בשלטון האשורי ביחד עם חמת.
העיר נכבשה מחדש בשנת 720 לפנה"ס בימי סרגון השני.
ברשימת האפונים האשורי מופיעים שני נציבי צומור.
העיר מופיעה גם במטבעות מהתקופה ההלניסטית, וכן בכתביהם של סטראבון ופליניוס הזקן.
אצל סטראבון העיר הייתה שייכת לממלכת ארוד.
פליניוס מציין שהעיר שכנה בנהר אל-כביר לבין מרתוס.
במשך השנים הועלו מספר הצעות לזיהוי אתרה של העיר, ביניהן תל צמריאן שבו נמצאו שרידים מתקופת הברונזה.
תל כזל, אף על פי שהוא אינו בקרבת הים וטבת אל-חמאם, השוכן ליד הים.
הארכאולוג הצרפתי מוריס דונאן (Maurice Dunand) שהחל לחפור באתר הארכאולוגי תל כזל בשנת 1957 הציע לזהות את האתר עם העיר צומור.
האתר שוכן באזור העיר סאפיתא שבמחוז טרטוס.
שמה של העיר מופיע ב-42 מכתבים בקורפוס מכתבי אל-עמארנה, בחלקם שם העיר מופיע במכתב יותר מפעם אחת.
צום מים (מוכר גם כצום רפואי או צום ניקוי רעלים) הוא צום בו צורכים מים (לרוב מים מינרליים או מים מטוהרים אחרים) בלבד, ללא שום סוג של מזון.
הצורך בצום זה נובע ממספר סיבות, אך הוא לרוב מתרחש מסיבות בריאותיות או דתיות, אם כי לאורך זמן הוא עלול להיות מסוכן ולכן הוא מומלץ לביצוע תוך פיקוח רפואי בלבד.
נהוג לצום בין מספר ימים לכמה שבועות, אם כי אצל אנשים עם מאגרי שומן עודף גבוהים ניתן לבצע צומות ממושכים יותר.
הצום הממושך ביותר שתועד הוא הצום של אנגוס ברביירי.
צום זה נמשך על פני 382 ימים, במהלכם השיל ברביירי ממשקלו כ-125 ק"ג, מבלי שסבל מסיבוכים רפואיים.
ברביירי צרך, בנוסף למים, גם ויטמינים, אלקטרוליטים ומשקאות חסרי קלוריות כמו תה, קפה ומי סודה.
מבחינה בריאותית, יש הטוענים כי צום מים עשוי לשפר את בריאות האדם,
וכן נוהגים לצום בין פעם אחת למספר פעמים בשנה לצורך ניקוי רעלים, וחלקם אף עושים זאת למטרות גמילה.
ההיגיון מאחורי הדבר מסביר שהצום מעניק מנוחה למערכת העיכול ואז הגוף פנוי להוציא אנרגיה על סילוק רעלים מהגוף באמצעות איברים אחרים, כגון הכליות.
ברחבי העולם קיימים מספר מרכזים המאפשרים קיום של צום מים בליווי של מטפלים שונים.
צום מים הוא כלי טיפולי שנוי במחלוקת אשר לא הוכח מחקרית ואינו מאושר על ידי הרפואה הקונבנציונלית.
צום יהושע הוא יום צום יהודי שהיה נהוג בעבר לציון יום פטירתו של יהושע בן נון.
הקשר לרעידת אדמה ולבית המקדש
מותו של יהושע מוזכר, עוד מהמאה ה-2, בהקשר של רעידת אדמה.
התאריך עצמו, י"ח באייר, הוזכר החל ממחצית האלף הראשון בהקשר של רעידת אדמה, בעבר או בהווה.
ישנו גם אזכור מפורש של רעידת אדמה כסיבה לצום יהושע:
ככל הנראה שהמקור לקשר בין רעידת האדמה לבין התאריך הוא ברעידת האדמה שהתרחשה ב-שנת 363 בי"ח באייר.
מכאן, לפי החוקר אלחנן ריינר, שככל הנראה צום יהושע הוסט לתאריך י"ח באייר בעקבות רעידת אדמה זו, ונוסף יסוד רעידת האדמה לזכר יהושע.
העובדה כי תאריך י"ח באייר, היה לימים לתאריך שבו צוין מותו של רבי שמעון בר יוחאי (ל"ג בעומר), והתכונה המיוחסת לרשב"י של הרעדת אדמה, בדומה ליהושע, הביאה את ריינר למסקנה כי המיתוס הגלילי של יהושע בן נון התגלגל במיתוס של הרשב"י.
במסגרת גלגול זה, אומץ י"ח באייר כיומו של הרשב"י והר מירון כמקום פולחנו.
ממקורות שונים עולים ימים שונים בהם צוין הצום, כשבמקורות המוקדמים התאריך הוא י"ח באייר, ובמקורות המאוחרים התאריך מוקדם לסוף חודש ניסן.
קיימת עדות מהמאה ה-5 לצום בי"ח באייר.
עדות זו מופיעה בכתובת שהתגלתה בבית כנסת העתיק בתל רחוב, ושם כתוב:
במאה ה-7 כבר קיימת עדות ברורה לקשר בין התאריך י"ח באייר ולצום יהושע:
הצום מצוין לראשונה במקורות המאוחרים בספר הלכות גדולות בכ"ו בניסן בתור התאריך בו נפטר יהושע, גם בסידור רש"י ובמחזור ויטרי הוא מוזכר באותו תאריך.
בכל בו מופיע הצום בתאריך כ"ח בניסן וכן בארחות חיים עם גרסה לפיה הצום בכ"ט בניסן.
גם בספרי ההלכה המאוחרים מופיעות כמה גרסאות, למעשה לא נוהגים לצום את צום יהושע.
צוללת רטובה היא כלי רכב תת-מימי אשר אינו מספק סביבה יבשה עבור המאיישים אותו.
בדרך כלל צוללנים בחליפות צלילה ירכבו עליו (בדומה לרכיבה על אופנוע או מזחלת) או שישהו בתוכו בחלל סגור המאפשר תצורה בעלת גרר נמוך.
הכלי יכול לשמש כמערכת להנחת מיקוש ימי כגון הצמדת מוקשי עלוקה לספינות.
בנוסף כלי כזה יכול לשמש לאיסוף מודיעין, כאשר תנועה תת-מימית מאפשרת יכולות מוגברות לחמקנות והסוואה.
יש פיתוחים המותאמים להאזנות לכבלי תקשורת תת-ימיים.
ישנם כלים היברידים כאלו המסוגלים לנוע גם על פני המים כמעין סירת מנוע בעת הצורך בנוסף ליכולות התת-מימיות.
צוּמוּד הוא מושג בערבית שמשמעותו "החזקת מעמד", "עמידה איתנה" או "היצמדות לאדמה", והוא רעיון אידאולוגי ואסטרטגיה פוליטית, שהופיע לראשונה בקרב הפלסטינים ב-1967 בעקבות מלחמת ששת הימים.
במהלך השנים מאז 1967, פלסטינים הבחינו בין שתי צורות עיקריות של צומוד.
הראשונה, צומוד סטטי, היא סבילה יותר והוגדרה על ידי אבראהים דקאק כ"הישארותם של פלסטינים על אדמתם".
השנייה, צומוד מתנגד (בערבית "צומוד מוקאוום") היא אידאולוגיה פעילה יותר, שמטרתה לחפש דרכים לבניית מוסדות חלופיים למאבק בשלטון הישראלי בשטחים הפלסטיניים.
הסמל המייצג ביותר את רעיון הצומוד ותחושת השורשיות הפלסטינית באדמה הוא עץ הזית, הנמצא בכל מקום ברחבי ארץ ישראל.
בערבית, אדם המפגין "צומוד" מכונה "צאמד" (נהגה בקירוב: סאמד, ובנקבה: "צאמדה"; צורת הריבוי: "צאמדון" או "צאמדין").
ביהודה ושומרון ורצועת עזה, הצומוד ייצג את האסטרטגיה הפוליטית הפלסטינית, כפי שאומצה משנת 1967 ואילך.
כרעיון הקשור מאוד לאדמה, לחקלאות ולילידות, הדמות האידיאלית של הפלסטיני שהוצגה באותה תקופה הייתה של הפלאח שנשאר והחזיק באדמתו, וסירב לעזוב.
ברוך קימרלינג כתב שאימוץ אסטרטגיה של צומוד הונע מתוך רצון להימנע מטיהור אתני נוסף.
צומוד כאסטרטגיה הוא סביל יותר מזה שאומץ על ידי הפדאיון, אולם הוא סיפק סאבטקסט חשוב לשיח שלהם, בכך שסימל המשכיות וקשרים עם האדמה, עם איכרות ועם דרך חיים כפרית.
לאחר מלחמת ששת הימים, ב-16 בספטמבר 1967, התכנס בעמאן קונגרס אסלאמי עולמי, שדן ב"תוצאות התוקפנות הציונית".
בראשו ישב חאג' אמין אל-חוסייני ובנאומו הזהיר את הפלסטינים שבגדה המערבית וברצועת עזה, "שלא יפלו קורבן לפיתויי האויבים" וקרא להם להמשיך ב"עמידתם האיתנה" ("צומוד") נגד הכיבוש הישראלי.
לאחר השתלטות ישראל על יהודה ושומרון וחבל עזה בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפעולות המזוינות של פדאיון פסקו לחלוטין.
בקרב הפלסטינים שחיו כעת תחת שלטון ישראלי, נשתרש רעיון הצומוד, ודמות האם שימשה כייצוג האידאולוגיה הזו.
באותה העת פרחה גם תנועת המורשת התרבותית והפולקלור, ואמנות הכרזות שהתפתחה, יצרה את דמותה העגולה מאוד של פלאחית בהריון אל תוך הסמלים המייצגים של הצומוד.
בשנות ה-70 המאוחרות, קרא הצומוד לדרך שלישית בין כניעה לבין גלות, בין תגובה סבילה ואלימות.
הצומוד הסטטי, אף על פי שהודגשה בו הנחישות להישאר על הקרקע, היה גם הוא מאופיין על ידי גישה של ויתור והשלמה ואולי אף רחמים עצמיים.
המטרה של פשוט להישאר במקום באה לידי ביטוי תוך הסתמכות על נדבות, כגון אלה שהתקבלו מ"קרן הסיוע לעמידה האיתנה של הוועדה הירדנית-פלסטינית המשותפת", שהוקמה על ידי ועידת הפסגה הערבית בבגדאד ב-1978.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, תיאר יאסר ערפאת כיצד הצומוד הוא אסטרטגיה פוליטית ותנאי הכרחי ללחימה.
הוא החשיב את ההיאחזות באדמה ליסוד החשוב ביותר בתוכנית הפלסטינית.
לדבריו, המשך המאבק, ללא היאחזות באדמה זו טרגדיה, על כן הבסיס הוא היאחזות באדמה, ורק אחר כך המאבק.
במובן זה משמעות הצומוד הוא הישארות במקום.
לא החזקת מעמד פאסיבית בלבד, אלא פעולת התנגדות איתנה.
פליטים פלסטינים, בתוך ומחוץ לשטחים, מתארים לרוב את יכולתם לשאת את החיים במחנות הפליטים הפלסטיניים כצומוד.
אך רעיון זה תקף גם לפלסטינים החיים מחוץ למחנות הפליטים.
נועם חומסקי, בספרו "המשולש הגורלי" מצטט את רג'א שחאדה, שאומר כי ישנן שלוש דרכים להתנגד לכיבוש: "שנאה עיוורת" (ה"טרוריסט"), "כניעה אילמת" (ה"מתון") ודרכו של ה"צאמד".
שחאדה אומר: "אתה, ה'צאמד', בוחר להישאר בכלא הזה כי הוא ביתך, וכי אתה חושש שאם תעזוב, הסוהר שלך לא ירשה לך לחזור.
בחיים כאלה, אתה חייב כל הזמן להתנגד לפיתויים התאומים של או להסכים לתוכניתו של הסוהר בייאוש רדום, או להפוך למטורף על ידי שנאה מכרסמת כלפי הסוהר שלך וכלפי עצמך, האסיר".
מאז 1967, פעולות מחאה לא-אלימות שננקטו על ידי הפלסטינים, כגון שביתות כלליות, חרמות צרכנים והפגנות, נקשרו לרעיון הצומוד.
הגדרתו של שחאדה למושג הצומוד העניקה קול לפלסטינים רבים שניסו להמשיך בחייהם הרגילים.
המשך החיים הרגילים תחת הנסיבות, נחשב בעיני פלסטינים רבים כסוג של התנגדות לא-אלימה.
במהלך האינתיפאדה הראשונה (1993-1987), רעיון הצומוד המתנגד קיבל ביטוי מלא בהתמקדות בשחרור הפלסטינים מהתלות בישראל על ידי סירוב לשתף פעולה ועל ידי הקמת מוסדות עצמאיים.
בינואר 1988, הוכרזה תוכנית פעולה בלתי-אלימה מקיפה על ידי חנא סניורה ומוברק עווד, שקראה לפלסטינים להחרים מוצרים ישראלים ולהפסיק כל שיתוף פעולה עם ישראל.
נשים פלסטיניות החלו לגדל יבולים באדמות שלא עובדו קודם לכן, כדי ליתר את הצורך בתנובה ישראלית, ובתי ספר ארעיים מחתרתיים נפתחו בתגובה לסגירת מאות מוסדות חינוך בשטחים על ידי ישראל.
משט סומוד הבין-לאומי הוא יוזמה אזרחית בין-לאומית שהחלה באמצע 2025, במטרה לשבור את המצור הימי הישראלי על רצועת עזה, ולהעביר סיוע הומניטרי ישירות לתושביה.
המשט, המאורגן בידי קואליציית תנועות סולידריות ובהן "משט החירות", כולל עשרות כלי שיט ואלפי משתתפים מעשרות מדינות, ומציג את עצמו כניסיון לפתוח נתיב ימי הומניטרי קבוע וחופשי לעזה בהתאם לחוק הבין-לאומי.
הבחירה בשם "סומוד" (صمود – עמידה איתנה/חוסן), נעשה בשל משמעותו המרכזית בשיח הפלסטיני כסמל להתמדה והתנגדות בלתי-אלימה לעקירה, כיבוש ומצור.
בחירת השם משקפת את רצון המארגנים לסמל נחישות בינלאומית לשבור את המצור, ולבטא סולידריות עם העם הפלסטיני.
בנוסף לפלאח ובפרט לפלאחית בהריון, עץ הזית ושורשיו הארוכים באזור הוא סמל ראשי של צומוד עבור הפלסטינים.
הקישור ביניהם בא לידי ביטוי בספרות הפלסטינית, כמו למשל בקטע מספרו של רג'א שחאדה, הדרך השלישית (1982): "לפעמים, כאשר אני הולך בגבעות...
אני מוצא עצמי מביט בעץ זית, וכשאני מביט בו, הוא משנה את צורתו אל מול עיני לסמל של ה'צמידין', של מאבקנו, של אבדן".
עוד מוסיף שחאדה בספרו: "אנו ה'צאמדין' איננו יכולים להילחם בכח הפיזי הפראי של הישראלים אך עלינו לשמור על הכעס בוער".
הייצוג של ה"צאמד" בכתביו הוא אמביוולנטי.
באשר לחזרתו מאירופה לגדה המערבית, כתב: "זה מוזר לחזור כך, מרצונך החופשי, לשלשלאות הצומוד".
באופן אירוני, פלסטינים רבים ראו באישים כשחאדה – בן למשפחה ידועה מהמעמד הבינוני בגדה המערבית – כאלה שמהווים חלק מהשכבות שהרוויחו הכי הרבה ממדיניות התמיכה הכספית בארגון לשחרור פלסטין בשנות ה-80 והאשימו אותם בעידוד השארת הסטטוס קוו דרך מדיניות הצומוד.
אדוארד סעיד, בספרו "After the Last Sky: Palestinian Lives" (1986), מאפיין את הצומוד כ"פתרון טקטי מוצלח לגמרי" בתקופה בה אין בנמצא אסטרטגיה יעילה.
הסופר דויד גרוסמן כתב בספרו "הזמן הצהוב" (1987): "'צומוד' מבטא עיקשות ואורך רוח, ומין תוקפנות פאסיווית, נשיכת בשרך בשיניך כדי שלא תיכנע, ושלא תצא מדעתך.
צומוד פירושו לכופף את הראש ולחיות איכשהו עד שהסערה תחלוף".
העיתונאי יורם בינור, בספרו "Palestinian Like Me" (1989), מתאר בספרו את הצומוד כ"גישה, פילוסופיה, ודרך חיים".
זו "צורה בסיסית יותר של התנגדות הצומחת מן הרעיון שרק להתקיים, לשרוד ולהישאר על האדמה היא פעולה של אי-שיתוף פעולה - במיוחד כאשר גירוש הוא הדבר שהפלסטינים חוששים ממנו ביותר".
בתארו צורות פעילות יותר של צומוד, בינור מספר על מפגשו עם שני ערבים שהועסקו כפועלי בניין בהתנחלות בית אל.
בתגובה לדברי התוכחה של בינור (שהתחזה לערבי) על כך שהם עובדים עבור "הגרועים שבהם", ענו הפועלים שלא רק שהכסף שהם מקבלים עבור עבודה כזו מאפשר להם להיות "צאמדין".
בזכות פרנסתם הם נותרים במקומותיהם ומנצלים כל הזדמנות "להילחם בהם".
אחד מהם פירט את מה שביכולתם לעשות כפועלים פשוטים: "לאחר שאני מניח את האריחים במקלחת או במטבח של מתנחל ישראלי, כאשר האריחים כולם במקומם והמלט כבר התייבש, אני לוקח פטיש ושובר כמה.
כאשר אנחנו מסיימים להתקין צינורות ביוב, וקבלן המשנה היהודי בדק שהכל בסדר, אז אני דוחף שק מלא של מלט לתוך הצינור.
ברגע שהמים זורמים לתוך הצינור הזה המלט מתקשה כסלע, ומערכת הביוב נסתמת".
טוין ואן טפלן (Toine van Teeffelen), מהמוסד החינוכי הערבי בבית לחם, מגדיר את רעיון הצומוד ככזה שמצד אחד מתייחס "לממד אנכי של חיים פלסטיניים, היאחזות חזקה באדמה, שורשים עמוקים", ומצד שני, צומוד "מצביע על ממד זמן אופקי - גישה של סבלנות והתמדה, של לא להיכנע, למרות הסיכויים".
צום או חנות כלבו מרכזית היא חנות כלבו יוקרתית במרכז מוסקבה.
בניין החנות בן שש הקומות בנוי בסגנון התחייה הגותית והוא ממוקם בפינה של רחוב פטרובקה וכיכר התיאטרון ליד תיאטרון בולשוי המפורסם.
צום הוא אחד המקומות האופנתיים ביותר במוסקבה והיא חנות האופנה הגדולה ביותר במזרח אירופה עם יותר מ -1,000 מותגים של בגדים אופנתיים, בשמים, תכשיטים, מסעדת פיוז'ן, חדר סיגרים, בית קפה, בר שמפניה "וו קליקו".
צום לסירוגין הוא דפוס אכילה המתאפיין בפרקי זמן מתחלפים של אכילה וצום.
פרקי הזמן חוזרים על עצמם באופן מחזורי לסירוגין בדרך כלל במחזור יומי.
צום לסירוגין קשור לירידה במשקל ויתרונות בריאותיים בהשוואה לאכילה רגילה, עם זאת אין לו יתרון משמעותי מעבר לדיאטה רגילה של הגבלה קלורית.
קיימות קטגוריות שונות של צום לסירוגין המובחנות זו מזו במשך תקופת הצום ומשך תקופת האכילה.
בקטגוריה זו האדם מחליף בין יום שבו מותר לאכול ויום בו הוא לא אוכל כלל או אוכל מעט (0 עד 600 קלוריות ביום) במשך 3 עד 5 ימים בשבוע.
צום יום כן יום לא מלא zero-calorie alternate-day fasting (ADF), כאשר לא צורכים שום קלוריות בימים בהם צמים.
צום יום כן יום לא חלקי modified alternate-day fasting (MADF) המאפשרת צריכה של עד 20-30% מצרכי הקלוריות היומיים.
שני ימי צום בשבוע twice-per-week fasting diet (TWF) או 5:2 - שני ימים בהם האדם לא אוכל או אוכל מעט (0 עד 600 קלוריות) במהלך השבוע.
אלה יכולים להיות ימים סמוכים או לא.
אכילה תחומה בזמן time-restricted eating (TRE) - זמן אכילה מוגבל במשך היום המגיע עד 12 שעות.
בקטגוריה זו צמים בדרך־כלל 14 עד 16 שעות ואוכלים בפרקי זמן של 4 עד 12 שעות.
צום תקופתי periodic fasting - כמה ימי צום רצופים מדי פעם.
מחקר מתא-אנליזה משנת 2024 סיכם את התוצאות של 23 מתא-אנליזות קודמות שעסקו בצום לסירוגין בקרב אנשים במשקל עודף.
המחקר מצא כמה יתרונות בריאותיים בהשוואה לאכילה רגילה.
אלה כללו ירידה בהיקף המותן בסנטימטר, ירידה בכחצי ק"ג שומן, ירידה ברמת האינסולין בצום, ירידה בכולסטרול מסוג LDL וכולסטרול בכלל, ירידה בטריגליצרולים ועלייה של 1 ק"ג במסת גוף שאינה שומן.
מחקר מתא-אנליזה נוסף בחן את ההשפעה של צום הרמאדן על מוסלמים.
צום זה כולל הימנעות מאוכל ושתייה מהזריחה ועד לשקיעה.
המחקר מצא שבהשוואה לתזונה רגילה, הצום היה קשור לשיפור בגורמי סיכון קרדיו-מטבוליים.
אף על פי שיש יתרונות רפואיים של צום לסירוגין בהשוואה לאכילה רגילה, לא ברור אם היתרונות הללו הם תוצאה של הצום, או של ההפחתה הכללית בקלוריות.
מחקרים שהשוו בין צום לסירוגין לבין דיאטה עם הגבלה קלורית דומה, מצאו שאין הבדל בין השתיים.
לכן, מקובל לחשוב שהיתרון הרפואי של הצום לסירוגין נובע מכך שהוא מצמצם את הצריכה הקלורית, ולא מכיוון שהוא מכניס את הגוף למצב של צום.
מתא-אנליזה שהשוותה בין צום לסירוגין לבין הגבלה קלורית לא מצאה הבדל בין הירידה במשקל של דיאטות צום לסירוגין לעומת דיאטות עם הגבלה קלורית.
ישנם גם תחומים בהם צום לסירוגין פחות בריא מאשר דיאטה של הגבלה קלורית.
מחקר המתא-אנליזות משנת 2024 מצא שהגבלה קלורית יעילה יותר להפחתת לחץ דם סיסטולי בקרב אנשים עם משקל עודף, בהשוואה לצום לסירוגין.
צום לסירוגין נחשב לשיטה בטוחה באופן כללי, ויש לו מעט תופעות לוואי שליליות.
מאמר סקירה משנת 2021 טוען שמחקרים ראשוניים מראים שצום בקרב חולי סרטן בטוח עבור חלק מהחולים ובעל פוטנציאל להפחית רעילות בעקבות כימותרפיה וכן צמחית הגידול.
אם זאת, מכיוון שאין די מחקרים על היתרונות והחסרונות, מומלץ לחולי סרטן שלא לצום מחוץ למחקר עם מעקב קליני.
צום (באוקראינית/רוסית: ЦУМ; ראשי תיבות של "חנות כלבו מרכזית" - Центральный универсальный магазин) היא חנות כלבו גדולה (כ-9,000 מ"ר שטחי מסחר) במרכז קייב, בירת אוקראינה.
מבנה החנות, בגובה שבע קומות ובצורת L ניצב בפינת רחוב חרשצ'אטיק, רחובה הראשי של הבירה, והרחוב הקרוי על שם בוגדן חמלניצקי (בתקופת ברית המועצות נקרא רחוב לנין).
הבניין מהווה דוגמה לאדריכלות אר דקו.
במקום בו ניצבת החנות היו במאה ה-19 שתי אחוזות שהשתייכו לאזרחים אוסטרו-הונגרים.
בשנת 1931 החליטו שלטונות ברית המועצות להקים במקום בניין משרדים ("בית המוסדות").
ב-1933 הוסבה תוכנית המבנה למגורים, אך מיד לאחר מכן, בשנת 1934, הוחלט על העברת בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית מחרקוב לקייב ולפיכך נדרשו בעיר שטחים למבני שלטון.
בית המידות שהלך ונבנה תוכנן להיות מרכז ההוצאה לאור הממשלתית וזכה לשם "בית הספר" (Дома книги).
בראשית 1935 שונה שוב ייעוד המבנה והוא נמסר ליוּקוֹאוֹפִּילְקָה - האיגוד המרכזי של ארגוני הצרכנים של אוקראינה - הקואופרטיב המרכזי (בדומה ל"משביר").
המאבק בין אדריכלים ואידאולוגיים מפלגתיים לגבי חזית המבנה גרמה להריסת כל החזית הישנה ובנייתה מחדש ב"רוח סטליניסטית".
החנות נפתחה לראשונה לציבור ב-1 במאי 1939.
החנות תפקדה כמעט עד להפסד הסובייטי בקרב קייב (1941) וכניסת כוחות הכיבוש הגרמנים.
החנות שבה לפעול באופן חלקי ב-1944, לאחר חזרת הכוחות הסובייטיים, כמרכז חלוקת מצרכים עבור תלושים.
החנות שופצה בשנים 1958–1960, כחלק משיפוצו הכולל של רחוב חרשצ'אטיק והפיכתו לשדרה המרכזית ושוב בראשית שנות ה-80 (במסגרת זו הוחלפו כל מערכות עיצוב הפנים, הותקנו מדרגות נוסעות ועוד).
באמצע שנות ה-90 הוקם תאגיד ציבורי להפעלת החנות.
התאגיד הורכב מכ-75% בעלי מניות חברי הקואופרטיבים ו-25% מניות שהוחזקו על ידי ממשלת אוקראינה הצעירה.
ב-2010 הוצע חלקה של הממשלה בחברה למכרז.
לאחר מספר רכישות, הגיע רוב מכריע של מניות החברה לידי ESTA, חברה בת של תאגיד ההחזקות האוקראיני SCM Holdings, בשליטתו של רינאט אחמטוב.
ב-1 בפברואר 2012 נסגרה החנות למבצע שיפוצים מקיף.
החנות נפתחה מחדש ב-4 בדצמבר 2016, כאשר כל חללה הפנימי שונה לחלוטין והיא הפכה מבית כלבו קואופרטיבי-סובייטי לחנות מותגים יוקרתית, כולל אזור מסעדות ובית קפה פופולרי על הגג, המשקיף על העיר.
במיוחד לציון 80 שנה לחנות הכלבו המרכזית, הציג מחלקת המחלקות סרט תיעודי "חנות הכלבו המרכזית 80", בו אנשי תרבות, היסטוריונים, מעצבים ונציגי הצוות המודרני מגלים את סודות עבודתם ומסבירים כיצד הפכה חנות הכלבו המרכזית בקייב לאופן בו אנו מכירים אותה כיום.
הרעיון לסרט נולד בפברואר 2019, אז החליט הצוות לשחזר את אחד ממוצרי הראווה שלו באמצע שנות ה -60 לרגל יום השנה לחנות הכלבו.
אז התגלו תצלומי ארכיון וזכרונותיהם של עובדים לשעבר.
צום תשעה בטבת הוא תענית ביום ט' בטבת המופיע במגילת תענית בתרא.
יחד עם שאר הרשימה, יום ט' בטבת נזכר כיום שראוי להתענות בו גם בשולחן ערוך.
אולם, בניגוד לשאר התעניות ברשימה, שניתן להן טעם על שם אירוע היסטורי שהתרחש בהן או על שם פטירת דמות חשובה בתולדות עם ישראל, על תענית זו נאמר "לא כתבו רבותינו מה היא הצרה שאירעה בו".
עובדה זו הביאה חכמים וחוקרים לאורך הדורות להעלות השערות שונות על מה נקבעה תענית זו.
ט' בטבת מוזכר כיום צום ברשימה של כ-20 ימי צרה המופיעה במגילת תענית בתרא, חיבור מהמאה החמישית או השישית לספירה המצוטט לראשונה בהלכות גדולות, והועתקה ממנו לארבעה טורים ולשולחן ערוך.
בניגוד לשאר הימים ברשימה, לא מובאת בה סיבה לצום זה, אלא מצוין: .
היו שהסבירו שזה נובע מכך שחז"ל לא ידעו את סיבת הצום, ואחרים כתבו שחז"ל ידעו את סיבת הצום אך הסתירו אותו.
הקביעה ש"לא כתבו רבותינו על מה הוא" נראית כמסתירה אחריה סוד, מה שסקרן רבים והביא להשערות רבות.
ברשימת הצומות כפי שהיא מופיעה בספר הלכות גדולות, נאמר ש"בתשעה בו לא כתבו רבותינו על מה הוא, ובו ביום מת עזרא הכהן ונחמיה בן חכליה", ופטירתו של עזרא הסופר בתשעה בטבת נזכרת במקורות נוספים.
אף על פי שמדברי הלכות גדולות משתמע שפטירת עזרא היא אירוע נפרד מקביעת הצום, יש שהציעו שפטירת עזרא היא הסוד שעליו נקבע הצום.
היו שהסבירו את העלמת הסיבה בכך שעזרא היה דומה למשה רבנו עליו נאמר: "ולא ידע איש את קבורתו".
רבי אברהם זכות כתב שעזרא נפטר בי' בטבת וכך מופיע גם בסליחות בנוסח הספרדים.
רבי יוסף דוד מציע ליישב את הסתירה בכך שנפטר בי' בטבת אך מכיוון שכבר יש צום בי' בטבת הקדימו את הצום על מותו לט' בטבת.
היו שטענו שלא נהוג כלל לקבוע צומות על מות אנשים ועל כן דחו פירוש זה.
אחרים הצביעו על צומות שונים שנקבעו על מות אנשים.
מות ר' יהוסף הנגיד ופרעות בגרנדה
מותו של רבי יהוסף הנגיד ופרעות גרנדה בשנת ד'תתכ"ז - 30 בדצמבר 1066. בספר הקבלה של הרב אברהם אבן דאוד נכתב על כך: .
רבים תמהו על דברים אלו, שכן לא סביר שייקבע צום ברוח הקודש על מקרה שייתרחש בעתיד.
לקיחת אסתר לבית אחשוורוש או מותה
רמ"א בספרו מחיר יין העלה סיבה אפשרית לצום, אלו דבריו: דבריו לא ברורים, היו שכתבו שהוא מתכוון לומר שסיבת הצום היא מפני שאז נלקחה אסתר המלכה אל המלך אחשוורוש, הרב יאיר חיים בכרך הבין שסיבת הצום היא מיתת אסתר.
במדרש לקח טוב מובא שאסתר נלקחה בה' בטבת, אותו תאריך שבו הגיעה בשורת חורבן בית ראשון ליהודים שגלו עם יהויכין לבבל.
רבי יהונתן אייבשיץ מבאר שמחצות היום, כבר 'מתחיל עניין היום הבא', ועשרה בטבת נחשב לצום חמור, ולכן הנהיגו להתענות כבר בערב עשרה בטבת.
כסימוכין לדבריו הוא מביא, שאף שחורבן הבית היה בי' באב, אך בתשעה באב החל החורבן, וכן מהוראת חז"ל להתוודות כבר בערב יום כיפור.
יש שהניחו כי העדר סיבה מפורשת לצום מעיד על סיבה שנסתרת, שנשמרה בסוד.
לאור זאת, יש שהציעו כי התענית נקבעה על יום לידת ישו, והדבר הוסתר מפחד הנוצרים.
קביעת לידת ישו לתאריך ט' בטבת מבוססת על תאריך הלידה לפי הספירה הנוצרית המקובלת, ב-25 בדצמבר שנת 1 לפני הספירה – שמקבילו בלוח העברי הקבוע הוא ט' בטבת ג'תשס"א, והיא מוכרת כבר מימי הביניים.
שאול ליברמן הראה שכבר במאה השישית הייתה מסורת יהודית שט' בטבת הוא תאריך לידתו.
הרב ברוך תאומים-פרנקל כתב: "מצאתי בכתב יד שבט' טבת נפטר שמעון הקלפוס שהושיע את ישראל בצרה גדולה בזמן הפריצים נקבע יום מיתתו לתענית עולם בירושלים".
כוונתו היא למותו של פטרוס, בהתאם לנאמר בספר תולדות ישו שרווח אצל היהודים בימי הביניים שפטרוס היה למעשה מרגל פרושי שתול בקרב הנוצרים הראשונים.
רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם כותב "ביום זה מת בו שמעון הפריץ".
הלברשטאם הבין שמילת פריץ מדברת על הסיקריקים המתוארים ביוסיפון וכתב שהוא היה אחד מהם, ייתכן שכוונתו לשמעון בר גיורא המכונה שמעון הפריץ ביוסיפון.
הרב מרדכי הכהן העלה השערה שיום זה הוא יום מותו של שמעון בר כוכבא.
צוֹם יוֹם שִׁישִּׁי הוא מנהג נוצרי להתנזר מצריכת מוצרי חלב, בשר ואלכוהול לזכר צליבת ישו.
הצום מתקיים לרוב בימי שישי מכיוון שזה היום שבו נערכה הצליבה.
יש הנוהגים לצום דווקא בימי רביעי מכיוון שביום זה נבגד ישו על-ידי יהודה איש קריות.
נוצרים רבים אינם צמים מדי שבוע אלא רק במשך יום אחד במהלך השבוע הקדוש.
הצום נערך בימי שישי לזכר צליבת ישו, שכן לפי הנצרות, צליבתו נעשתה ביום שישי.
עם זאת, אנשים מסוימים עורכים את הצום בימי רביעי; היות שלפי הנצרות, ביום רביעי בגד יהודה איש קריות בישו והסגירו לרומאים.
ישנם נוצרים אשר לא מקיימים את הצום בכל יום שישי או בכל יום רביעי בשנה אלא מקיימים אותו פעמיים בשנה במועדי יום שישי הטוב ויום רביעי של האפר.
בעוד שהימנעות ממוצרי חלב ומוצרי אלכוהול נעשית ללא משמעות תענית, הימנעות מבשר נעשית מפני שביום שישי "הקריב ישו את בשרו למען העולם".
באופן אופציונלי, ניתן לקיים את הצום בימי שישי או בימי רביעי, לפי בחירה, על אף שיש כאלו שמקיימים את הצום גם בימי רביעי וגם בימי שישי.
בנצרות הקתולית תקנות ספציפיות מועברות על ידי אפיסקופים בודדים.
בארצות הברית בשנת 1966, ועידת הבישופים הקתוליים של ארצות הברית העבירה נורמות II ו-IV שחייבו את כל האנשים מגיל ארבע עשרה להימנע מבשר בכל יום שישי בשנה.
קנוניות 1252 ו-1253 של הקוד הקנוני משנת 1983 מבטאים את אותו כלל, והוסיפו שהבישופים רשאים להתיר החלפה של שיטות ענישה אחרות בימי שישי מחוץ לתענית, אך צורה כלשהי של תשובה תישמר בכל ימי שישי של השנה לציון הנצחה.
של היום בשבוע של צליבתו של ישו.
התנזרות בכל ימי שישי מחוץ לתענית היא עדיין הנוהג המועדף בקרב קתולים רבים, שבוחרים לשמור על מסורת זו במקום להחליף תשובה חלופית.
רוב הוועידות האפיסקופיות לא אפשרו להחליף תשובה חלופית בימי שישי של התענית.
אף ועידה אפיסקופית לא הסירה את החובה לצום ביום רביעי של האפר וביום שישי הטוב.
נוצרים אורתודוקסים נדרשים לצום בימי שישי ורביעי.
בנוסף, נוצרים אורתודוקסים נמנעים מיחסים מיניים בימי רביעי ושישי במהלך השנה, כמו בכל התענית, צום המולד ובחמישה עשר הימים שלפני חג העלייה.
הכנסיות המתודיסטיות מעודדות באופן מסורתי את חסידיהן לצום בימי שישי לאורך כל השנה.
ג'ון וסלי דרש את קיום הצום הן בימי רביעי (לזכר בגידת ישו) והן בימי שישי (לזכר צליבתו ומותו) עבור אלה המחפשים פקודות קדושות.
בנצרות הלותרנית, מדריך למשמעת התענית משרטט את הנחיות הצום הבאות:
צום ביום רביעי של האפר וביום שישי הטוב עם ארוחה פשוטה אחת בלבד במהלך היום.
להימנע מאכילת בשר בכל ימי שישי תענית בצורת צום מאוכל, כולל דגים.
לשקול לא לאכול לפני קבלת הקודש בתענית.
הימנעות מעשיית פעילויות מועדפת בימי שישי ורביעי, והקדיש זמן רב יותר לתפילה ולימוד ביבליה.
צוללת ננס מוגדרת כל צוללת מתחת ל-150 טון.
מופעלת על ידי צוות מצומצם של אחד או שניים, עם מעט או ללא מקומות מגורים.
צוללות ננס צבאיות וגם אזרחיות עובדות בדרך כלל עם אוניות וצוללות אחרות כספינות אם לצוללות, המשגרת ומחלצות אותה ומספקת מגורים לצוות.
רוב הצוללות המוקדמות ייחשבו כעת לצוללות ננס, כמו של צי ארצות הברית והולנד 1 של הצי המלכותי הבריטי.
צוללות ננס ידועות בעיקר בזכות פעילותם לחדירת הנמל, אם כי רק שתי צוללות ממלחמת העולם השנייה, "צוללת X-craft" הבריטית ו"צוללת וולמן" הלא מוצלחת, תוכננו במיוחד מתוך מחשבה על כך.
צוללות דגם היוטקי של יפן תוכננו במקור לקחת חלק בפעולות מכריעות של הצי.
עם זאת, כשהנסיבות השתנו, הם קיבלו את המשימה לחדור לנמל.
העיצובים השונים של צוללות גרמניה במלחמת העולם השנייה נועדו בעיקר לתקוף את הספנות של בעלות הברית בחופי נחיתה וקרבת נמלים.
אם כי ל-"סיהונד" היה טווח גדול מספיק כדי לתקוף את הספנות מול שפך התמזה.
צוללות ננס נעשה שימוש גם בתפקידי סיוע.
X-craft שימשו לסיור, וה-Seehund שימש לנשיאת אספקה.
מספר צוללות ננס מודרניות נבנו לשמש לחילוץ צוללות.
טורפדו אנושי עשויים להיחשב כסוג של צוללת ננס.
צוללות ננס חמושות בדרך כלל בטורפדו ומוקשים בצורה של, למשל, מטעני צד וקטעי חרטום ניתנים להסרה.
לחלופין, הם עשויים לתפקד כרכב לתובלת צוללים לוחמים.
כדי להעבירם לקרבת המטרות אשר מותקפות לאחר מכן באמצעות מוקשי עלוקה.
בשימוש אזרחי, צוללות ננס הן צוללות מסחריות המשמשות לתחזוקה תת-ימית, מחקר, וארכאולוגיה ימית.
צוללות אחרות משווקות כאטרקציות תיירותיות חדשות וכתוספת לבעלי יאכטות עשירים.
כמו כן, מספר הולך וגדל של צוללים חובבים בונים בית צולל כתחביב.
דגמי צוללות ננס לפי מדינה
Siluro a Lenta Corsa, צוללת ננס הידועה גם בשם "Maiale" (חזיר), בעלת מהירות נמוכה, יכולה להיחשב כטורפדו אנושי.
ב-3 בדצמבר 1941, עזבה שירה (Sciré) את לה ספציה כשהיא נושאית שלוש חזירים כדי לבצע את הפשיטה על אלכסנדריה (1941).
באי לרוס בים הים האגאי עלו שישה צוללים לוחמים של השייטת העשירית האיטלקית , בפיקוד לואיגי דוראנד דה לה פן.
ב-18 בדצמבר שחררה "שירה" את החזירים המאוישים במרחק של 1.3 מיילים מהנמל המסחרי של אלכסנדריה.
החזירים חדרו לנמל כשהבריטים פתחו את מצוף ההגנה כדי לאפשר לשלושה מהמשחתות שלהם לעבור.
לאחר קשיים רבים, דה לה פן וחברו לצוות אמיליו ביאנצ'י חיברו בהצלחה מוקש כבד תחת אה"מ וליאנט, וכאשר ניסו לעזוב נלכדו.
ונעצרו בתא על סיפון "ואליאנט".
הם סירבו לענות כאשר נחקרו.
15 דקות לפני הפיצוץ, ביקש דה לה פן לדבר עם מפקד הוואליאנט והודיע לו על הפיצוץ הממשמש ובא, אך סירב למסור מידע אחר.
ארבעת רוכבי החזירים האחרים נתפסו אף הם.
אך המוקשים שלהם הטביעו את גם את אוניית קרב אה"מ קווין אליזבט, המכלית הנורווגית "סגונה" וגרמו נזק רב למשחתת אה"מ ג'רוויס.
שתי אוניות הקרב שקעו בעומק רדוד ולאחר זמן הוצפו מחדש.
אך הם היו מחוץ לפעילות במשך יותר משנה.
בתיסקף טריאסט הייתה הראשונה לחקור את תהום צ'לנג'ר.
צוללת ננס מדגם CA – הסדרה הראשונה הייתה צוללת ננס של 2 אנשים והסדרה השנייה נשאה צוות של שלושה צוללנים.
צוללת דגם CB – עיצוב 45 טון ל-4 איש, הוצגה לראשונה בשנת 1941.
סדרת קוסמוס CE2F מרכבת טורפדו שיוצרה לאחר מלחמת העולם השנייה.
צוללת MG 120 לתקיפה מים רדודים (SWATS) היא פיתוח של MG 110 בשירות פקיסטני עם משקל מוגדל ל-130 טון בצלילה, הטווח הוא 1,600 קילומטר על פני השטח, 4.5 קשר בצלילה.
מספר הצוללים הנישאים גדל באופן דרסטי ל-15.
MG 130 – פיתוח של MG 120 עם מודול הנעה בלתי תלויה באוויר AIP הנקרא UAPE (Underwater Auxiliary Propulsion Engine) המבוסס על דיזל במעגל סגור המופעל על ידי חמצן נוזלי, אשר מספק טווח מתחת למים של 740 ק"מ.
צוללות גאדיר – צוללות שפותחו ומשרתות במפרץ הפרסי, 115 טון על פני השטח 123 טון בצלילה, אורך 29 מטר רוחב 9 מטר שוקע 8 מטר, מהירות 10 קשר על פני השטח ו-8 קשר בצלילה.
נושאות 2 טורפדות ומאוישות על ידי 7 אנשי צוות.
צוללות נהנג – איראן רכשה מצפון קוריאה בשנת 1988 תשע צוללות ננס.
שוקלת 76 טון על פני השטח ו-90 טון בצלילה מהירות 8 עד 12 קשר.
צוללת מתקדמת SEAL – בוטלה בשנת 2009 עקב חריגות עלויות ובעיות אמינות, והגוף היחידי נהרס בשריפה בשנת 2008.
אלומינאוט – צוללת האלומיניום הראשונה, המשמשת לשליית פריטים שטבעו, כולל צוללת ננס אלבין ופצצה גרעינית לא חמושה.
בתיסקף טריאסטה 2 – ספינה אחות לבתיסקף טריאסטה 1 שנבנתה בשווייץ.
צוללת מעמקים אלבין (DSV-2) – ביצעה אלפי צלילות, כולל חקירת שברי הטיטניק.
צוללת מעמקים Nemo (DSV-2) – צוללת ניסויים שהופעלה על ידי צי ארצות הברית מ-1970 עד 1986. Nemo היה גוף כדורי בנוי מחומר אקרילי שקוף.
מטרתו העיקרית הייתה להעריך את התועלת של הראייה הפנורמית המאפשרת על ידי עיצובו.
Nemo נמצאה כפלטפורמת תצפית יעילה, אף על פי שלא הייתה מסוגלת לשמור מקום בריחוף תת-מימי.
צוללות בעלות גוף אקרילי שקוף המשיכו להיבנות ולהפעיל בארצות הברית.
צוללת מעמקים DSRV-1 Mystic – רכב הצלה בצלילה עמוקה שהופעל בעבר על ידי צי ארצות הברית.
Mystic הוחלפה, בשנת 2008, ב- ונתרמה למוזיאון התת-ימי.
צוללת הובלה לקרב (DCS) – צוללת של צי ארצות הברית בפיתוח של חברת לוקהיד מרטין להובלת אריות הים לאתר משימה וממנו.
זהו התחליף המתוכנן למערכת "צוללת מתקדמת SEAL" שבוטלה.
צוללת ארצות הברית X-1 – צוללת ננס ניסיונית של צי ארצות הברית משנות ה-50, ששימשה לחקור כיצד להגן על נמלים מפני התקפות של צוללות קטנות מאוד.
– צוללת ננס מחקרית פורצת דרך.
הצי המלכותי השתמש במספר דגמים של צוללות ננס.
רובם פותחו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות ה-60 סימנה את הסוף של צוללות ננס המיועדות ללחימה בצי המלכותי.
צוללת ממונעת קאנו (MSC) – פותחה על ידי מנהל המבצעים מיוחדים במהלך מלחמת העולם השנייה.
טורפדו מאויש "מרכבה" Chariot – הבריטים פיתחו שני סוגים של טורפדות מאוישים: המרכבה סימן I, של 1.6 טון, והמרכבה סימן II, של 2.3 טון.
צוללת דגם סטיקל – פיתוח לאחר מלחמת העולם השנייה של דגם XE.
צוללת דגם X – שימשה לתקיפת ספינות מלחמה גרמניות בצפון נורווגיה.
יעד בולט אחד למתקפה מוצלחת היה אוניית הקרב הגרמנית טירפיץ.
לצוללות X היו צוות של שלושה (פלוס צולל) ונשאו שני מוקשים גדולים המכילים אמאטול – אחד מכל צד.
שיטת העבודה שלהם הייתה להניח מוקשים על קרקעית הים מתחת למטרה, לקבוע זמן לנפץ, ולעזוב.
צוללת מדגם XE – בשימוש במזרח הרחוק נגד יפן, שם הם ביצעו מספר התקפות ומשימות מיוחדות.
צוללת וולמן – צוללת לאדם יחיד שנחשבת בדרך כלל ככישלון.
וואלפרייטר – פרויקט מיוחד שפותח על ידי תחנה IX, צולל עם שני צוותים ועד ארבעה נוסעים, שנועד להידמות לסירת מנוע כשהיא עולה על פני השטח.
מעל 100 יחידות כאלה יוצרו, החל מספטמבר 1944. היקף השימוש המבצעי אינו ברור.
רוב צוללות הננס הגרמניות פותחו בסוף מלחמת העולם השנייה בניסיון לעצור את פלישת בעלות הברית לאירופה ושימשו מאוחר יותר כדי לשבש את קווי האספקה שלהן.
כתוצאה מכך, עסקו הצוללות הננס בעיקר בהתקפות במים פתוחים ולא בחדירה לנמל.
צוללת Biber דגם 324 נבנה על ידי AG Weser מברמן
דלפין – טורפדו ל-2 אנשים 5 טון עם מהירות מרבית של וטווח בצלילה של במהירות .
חי (צוללת ננס) – אב טיפוס של Marder משופר.
הכט (צוללת) – סוג XXVIIA צוללת ל-2 אנשים, משקל 12 טון עם מוקש או טורפדו אחד מחובר מחוץ לגוף.
יכול להגיע לטווח של 38 מייל ב-4 קשר.
מרדר צוללת ננס – נבנו בערך 300 צוללות, עם מכשיר נשימה כדי לאפשר פעולה בצלילה.
מולץ' – צוללת ננס מונעת על ידי מנוע חשמלי ממלחמת העולם השנייה (1944–1945).
סך הכול נבנו 393 יחידות.
שברטבל – תוכננה כסירת ננס מהירה במיוחד מדגם וולטר, אך אב הטיפוס לא היה מוכן כאשר הושמד במאי 1945.
נגר – נבנו כ-200 צוללות למעשה טורפדו לאדם יחיד, משקל 5 טון עם טורפדו G7E תחתיו.
מהירות מרבית 20 קשר וטווח של 30 מייל ב-3 קשר.
סיהונד סוג XXVIIB צוללת ננס המוצלחת ביותר של הצי הגרמני.
הפריסה המבצעית הייתה בין ינואר 1945 - אפריל 1945.
צוללת V.80 – אב טיפוס של 4 אנשים במשקל 76 טון שהושלם בשנת 1940 כדי לבדוק מערכת הנעה של טורבינת וולטר.
אורקה – צוללת ננס שלאחר המלחמה.
בגודל 13.27 מטר על 2.1 מטר ל-5 אנשים עם עומק מרבי של 100 מטר, מהירות תת-ימית מקסימלית של 5 קשר, טווח מקסימלי של 150 קילומטר, סיבולת מקסימלית של 4 ימים, ו עומס מרבי של 250 ק"ג.
פריסקופים כוללים מצלמת טלוויזיה, תקשורת ת"ג ואנטנת GPS.
יש גם מצלמת טלוויזיה תת-ימית וסונאר לאיתור מכשולים עם טווח אפקטיבי של 200 מ'.
תת-החתימה האקוסטית והמגנטית החתימה הנמוכה מזיזה 28 ט', מונעת על ידי שני מנועים חשמליים מגנטיים קבועים ממוחשבים המניעים מדחף בעל ציר בודד בעל חלל נמוך ורעש נמוך, הנשלט על ידי מערכת בקרת שיוט על ידי חוט המשמשת בדרך כלל למטוסים.
גוף הלחץ הוא עיצוב מודולרי המורכב מארבעה מודולים המאפשרים הובלה ותחזוקה קלה.
S.X.756 – פותח על ידי בונה הספינות האיטלקי Cosmos כיורשת של צוללת ננס קודמת S.X.506 בשירות הצי קולומביאני.
הצוות 6, אבל המספר הכולל של הצוללים שנשאו נשאר ב-8. הטווח הוא 1,600 קילומטר, מהירות 6 קשר על פני השטח, ו-4 קשר בצלילה, והמטען נשאר טורפדות מחוברים חיצונית ורכבי תובלת צוללים.
הצי ההודי מתכנן לרכוש שתי צוללות ננס לשימוש בתור רכב תובלת צוללים של הצי ההודי.
צוללות אלו ישמשו לביצוע פעולות תת-מימיות מיוחדות.
שתי הצוללות ייבנו על ידי מספנות הינדוסטן .
הצי הטורקי העריך שני עיצובים של צוללות גמדיות של החברה הגרמנית טיסנקרופ, דגם 200 ודגם 300:
2 מרכבות טורפדו איטלקיות Cos.Mo.S CE2F/X100 לאחר המלחמה
2 צוללות ננס S.X.404 האיטלקיות: S-1 Haijiao, S-2 Hailong, בשירות מ-8 באוקטובר 1969 עד 1 בנובמבר 1973. S.X.404 היא צוללת 70 טון של צוות 4 אנשים בתכנון של קוסמוס.
ארבעה נמכרו לקולומביה ושניים לטייוואן בשנות ה-70. משקלה הוא 40/70 טון (משטח/שקוע), המהירות היא 11/6.5 קשר, הטווח הוא 1,200/60 מייל ימי מהירות מקסימלית בהתאמה.
המטען כולל טורפדו או מוקשים מחוברים חיצונית, או רכבי משלוח לצוללים.
צוללת ננס דגם Una – קרואטיה ויוגוסלביה הפעילו במלחמות יוגוסלביה.
מהירות פני השטח ובצלילה היא 4 קשר, והטווח הוא 200 קילומטר על פני השטח, 50 קילומטר בצלילה, חסר מפרש (צוללת) וניתן לטעון את המצברים רק כאשר היא עולה על פני השטח.
ניתן לשאת עד 4 רכב הנעה לצוללן או 1 רכב משלוח לשחיינים או שני טורפדו קלים.
צוללת ננס דגם M-100D – פיתוח של דגם Una.
המהירות מוגברת ל-8/11 קשר, והטווח גדל ל-550 קילומטר על פני השטח.
המהירות כ-10 קשר על פני השטח, ו-4 קשר בצלילה.
המטען והצוות נשארו ללא שינוי מדגם Una.
נוסף מפרש עליון וניתן לטעון את המצבר גם כשהיא בצלילה חלקית.
טורפדו אחד פגע קשות באוניית קרב Ramillies.
הטורפדו השני הטביע את מכלית הנפט "British Loyalty" (6,993 טון).
אב טיפוס מסוג Kō-hyōteki מסוג Midget Ha 45 שנבנתה בשנת 1942 כדי לבדוק שיפורים.
דגם C Kō-hyōteki – צוללת ננס 62–76 דומה לסוג A עם צוות של 3 וטווח הנסיעה גדל ל-350 ק"מ ב-6 קשר על השטח או ב-4 קשר בצלילה.
Kō-hyōteki דגם D, הנקרא גם "Kōryū class" – נבנו 115 יחידות דגם משופר של סוג C עם צוות של 5 והטווח גדל ל- ב- עלו ו- ב- בצלילה.
Shinkai – צוללת מחקר, מסוגלת לצלול לעומק גדול מאוד.
צוללת דגם פוקה – התכנון החל בשנת 1957, ונכנסו לשירות בשנת 1962, סך הכול 2 יחידות בנויות, SA 41 ו-SA 42. תזוזה היא 16/20 טון (משטח/שקוע), עם צוות של 3, וחמוש בשני צינורות 21 בטורפדו.
נפגע בשנת 1971. אין לבלבל עם צוללת מסוג Foca האיטלקית מתקופת מלחמת העולם השנייה.
דגם טיבורון צוללת (החל ב-1958, נכנס לשירות ב-1964) – סך הכול 2 יחידות בנויות, SA 51 ו-SA 52. המשקל הוא 78/81 טון (על פני השטח/שקוע), עם צוות של 5, וחמוש בשני 21 צינורות טורפדו.
צוללת MIR למחקר וחילוץ צוללות.
צוללת ננס מסוג "MG 110" – פותחה על ידי בונה הספינות האיטלקית קוסמוס כיורשת של צוללת ננס קודמת S.X.756 בשירות דרום קוריאה.
הטווח הוא 1,200 nmi על פני השטח, והטווח השקוע נשאר זהה.
המטען והצוות זהים גם לזה של צוללת הגמד הקודמת S.X.756.
צוללת ננס יונו , השתתפה בטיבוע הקורבטה צ'אונן
FNRS-4 – צוללת מחקר דור שני.
נאוטיל – צוללת מחקר תת-מימי לעומק של 6 קילומטרים
צרפת גם רכשה מספר צוללות ננס גרמניות בסוף מלחמת העולם השנייה.
S.X.506 – צוללת ננס בגודל 70 טון מיועדת ל-5 איש שתוכננה על ידי בונה הספינות האיטלקית Cosmos כשיפור לדגם "S.X.404" מוקדם יותר על ידי אותה חברה.
משקלה 58 טון בשטח 70 טון בצלילה, אורכה 23 מ', רוחב היא 5 מ', שוקע 4 מ', והמהירות היא 8.5 קשר על פני השטח 7 קשר בצלילה.
במהירות של 7 קשר, טווח הפלגה 1,200 קילומטר.
המטען כולל טורפדות מחוברים חיצונית ורכבי תובלת צוללים.
וניתן לשאת עד 8 צוללים בנוסף לצוות בן 5 האנשים.
צוללת ננס דגם CB – במהלך מלחמת העולם השנייה, החזיקה רומניה בחמש צוללות ננס.
בסוף המאה ה-19 בנתה רוסיה סוג של צוללות מונעות בכוח אנושי באורך 4.5 מטר, שתוכננו על ידי סטפן דרזווייצקי, הן הוצאו משירות ב-1886.
פרויקטים של APL ופיגמי – שתי סירות נבנו בשנים 1935–1936, נבדקו, אך ננטשו מאוחר יותר
דגם שפיגן II – צוללת ננס עם 6 אנשי צוות, שוקלת 14 טון כשהיא שקועה, במהירות של 5 קשר וסיבולת של שבועיים.
סי-דאגר שפותחה על ידי קוקומס – צוללת ננס בעיצוב מודולרי באורך של 16–20 מ' בהתאם לתצורות שונות הכוללות 4, כולל הדרכה, סיור, משלוח צוללן וגרסאות התקפה קטנות.
כל הגרסאות מורכבות מ-3 מודולים, שניים מהם זהים לכל הגרסאות, מודולי החרטום והירכתיים.
לחלק האמצעי יש 4 מודולים לבחירה, כל אחד למשימה ספציפית.
כל הגרסאות חסרות את המבנה העליון.
מאלן – נבנתה במקור לשימוש כמטרת סונאר.
צוללת ננס 4 אנשי צוות שוקלת 11 טון כשהיא שקועה, במהירות של 5 קשר וסיבולת של שבוע לפחות בהתאם לדלק שנושא.
שייטת 13 של חיל הים הישראלי מפעילה צוללות ננס מדגם חזיר שנבנו לפי תכנון איטלקי.
ונעשה בהם שימוש מועיל במלחמות ישראל.
במלחמת ששת הימים הופעלו, בלילה הראשון, שתי צוללות ננס בפעולת פורט סעיד כנגד הצי המצרי.
ה"חזירים" בפיקוד יצחק שמיר ודב בר הובלו לקרבת הנמל על ידי אח"י יפו (ק-42).
חדרו לנמל וסרקו את הרציפים והמעגנים אך לא איתרו מטרות.
המצרים שהיו מודעים לאפשרות החדירה הרחיקו את כלי השיט דרומה בתעלת סואץ.
סירות הגנת נמל פטרלו והטילו מטעני עומק נגד צוללים שהפריעו מאוד.
הלוחמים יצאו מהנמל ונפגשו עם סירת האיסוף ואז נאלצו למגינת ליבם להטביע את החזירים על מנת לאפשר תנועה מהירה יותר להתרחקות.
מבצע אסקורט – בתקופת מלחמת ההתשה הופעלו במפרץ סואץ, שני חזירים שהביאו צוללים למיקוש טרפדות מצריות.
8 לוחמי שייטת 13 הגיעו אל הספינות באמצעות שני "חזירים" והטביעו אותן באמצעות מוקשי עלוקה.
הדבר נעשה כדי לספק אבטחה מקדימה לנחתות המתוכננות להנחית כוח שריון למבצע רביב.
הפעילות נעשתה בהצלחה אך בדרכם חזרה התפוצץ מטען השמדה עצמית באחד החזירים ושלושה צוללים נהרגו.
הצולל הרביעי אריה יצחק (אריו) שנפצע שחה וגרר את גופות חבריו עד שחולץ על ידי מסוק שש שעות מאוחר יותר.
במלחמת יום הכיפורים נעשתה שוב חדירה של שני חזירים לנמל פורט סעיד.
בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 1973. בפעולה מבצע ליידי הוטבעו ארבעה כלי שיט מצרים.
"צוללת צברית" הוא אלבום האולפן ה-16 של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את האלבום הוציאה בשנת 1976 לאור חברת התקליטים CBS ישראל.
לאחר שלושה אלבומים בהם כיוונה לקהל יעד בוגר, החליטה אלברשטיין להקליט אלבום ילדים נוסף (תקליט הילדים הקודם שלה היה לאט, לאט, לאט...).
מתוך האלבום פורסם השיר "במדינת הגמדים", שלימים נחשב לאחד משירי הילדים המוכרים ביותר לעברית.
הוא בוצע גם על ידי שושנה דמארי, רוחמה רז, אריק איינשטיין ושם טוב לוי, לילך הג'ינג'ית, עוזי חיטמן ונתן דטנר.
הרצועה הראשונה, "צוללת צברית", היא גרסת כיסוי לשיר "Yellow Submarine" של הביטלס.
גם "שירו אחרי" הוא גרסת כיסוי לשיר אחר של הלהקה, "All Together Now".
עטיפת האלבום היא יצירה צבעונית ומלאת דמיון, המשלבת מוטיבים מעולם הילדים.
במרכזה ניתן לראות דמותה של אלברשטיין, היושבת על עץ פורח, מוקפת באיורים ססגוניים מעולם דמיוני של ילדים.
ברקע מופיעה שמש מאירה עם פנים מחויכות, ומסביבה צפים עצמים שונים כמו עננים,
קובי אושרת הפיק ועיבד את שירי האלבום למעט השיר החמישי, אותו עיבד משה וילנסקי.
צומת בית-דגן הוא מפגשם של כביש 44 (כביש רמלה - תל אביב) וכביש 412, הנקרא בקטע זה "דרך המכבים".
הצומת סמוך מאוד למחלף השבעה ונמצא דרומית-מזרחית לו.
הצומת נקרא על שם היישוב בית דגן הסמוך לו, ומשמש כאחת היציאות הראשיות של ראשון לציון ושל היישובים בסביבה.
הצומת הוא אחד הצמתים המורכבים בארץ שטרם הפך למחלף.
במרכז הצומת 12 מעברי חצייה להולכי רגל ומסלולים רבים שאינם אופייניים לצומת רגיל.
כך למשל, כלי רכב המגיע מכיוון תל אביב ומעוניין לפנות לכיוון יהוד (שמאלה) צריך לצאת לקשת הימנית ומשם לפנות שמאלה, דבר המבלבל נהגים רבים.
מזה זמן רב מתכוונת החברה הלאומית לדרכים לבנות במקום מחלף, אך טרם קודמה תוכנית מעשית כלשהי בנושא.
סביב הצומת פזורות מספר תחנות אוטובוס, בהן עוברים קווי אוטובוס רבים, בייחוד הקווים מראשון לציון, רמלה ולוד לתל אביב.
אחת התחנות נמצאת על אי תנועה גדול בלב הצומת.
ב-2013 נוספו שני נתיבים, האחד להולכי רגל, השני לרוכבי אופניים באזור הצומת.
הצומת ממוקם על הדרך ההיסטורית בין יפו וירושלים.
הוא הפך לצומת חשוב עם סלילת כביש 412, בין רחובות וראשון לציון לכביש יפו-ירושלים שהושלם בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. עד 1962 הצומת הייתה כיכר תנועה, אך הוחלט להסירה עם הגידול בנפח התנועה.
סמוך לצומת נמצאת תחנה של משטרת התנועה הארצית.
התחנה נחנכה במקור בפברואר 1941, בתקופת המנדט, כמצודת טגארט.
בינואר 1949 הוקם בסמוך מחנה בית דגן שנסגר בשנת 2001.
בין השנים 1956–1959 פעל בקרבת הצומת מתחם מגרשי התערוכה בבית דגן.
צומת הוא כל ייצוג ברשת של גורם.
הצומת יכול להיות מחובר לצמתים אחרים על ידי קשתות (הקשרים או החיבורים בין הצמתים).
בגרפים, הצומת הוא ייצוג תאורטי בלבד.
ברשתות, לצומת יכולות להיות תכונות והוא יכול לייצג ישות מהעולם האמיתי.
צומת הוא כל רכיב המהווה חלק מרשת מחשבים ומסוגל לשלוח, לקבל ולהעביר חבילות מידע באותה הרשת.
צמתים יכולים להיות מחשבים, מחשבי כף יד, טלפונים סלולריים או רכיבי רשת כמו גשרים, רכזות ונתבים.
כמו כן, המונח צומת רשת מתייחס לקבוצה של מכשירים, לא בהכרח באותו מיקום גאוגרפי, שמספקים שירותים לרשת ומנוהלים כיחידה אחת.
צמתים שמנתבים מידע וגם מקבלים ושולחים מידע נקראים צמתי על.
לכל צומת ברשת חייבת להיות כתובת MAC.
צומת האיקסים (או צומת שטראוס) הוא מפגש הרחובות הראשיים בלב ירושלים – יפו מכיוון מזרח למערב, והמלך ג'ורג', שמשנה את שמו לשטראוס בצידו הצפוני של הצומת.
הצומת עתיד להיות נקודת המפגש היחידה בין הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, שעובר לכל אורכו של רחוב יפו, לבין הקו הכחול, שיעבור ברחוב המלך ג'ורג'.
קיימת תוכנית עתידית להקמת מרכז תחבורתי רחב בצומת שיכלול תחנת רכבת תת-קרקעית של רכבת ישראל שתקרא בשם תחנת הרכבת ירושלים מרכז.
הצומת נחנך ב-9 בדצמבר 1924, עם סלילתו של רחוב המלך ג'ורג'.
עד אז עברה במקום רק הדרך הראשית ממזרח למערב, שהובילה מירושלים ליפו, שהיא רחוב יפו של ימינו.
עד שנות ה-20 שכנו באזור כמה מבנים, שנסמכו אל קו פרשת המים הארצי, שחצה בקו צפון-דרום את רחוב יפו סמוך לנקודה זו.
ביוזמתם של מושל ירושלים, רונלד סטורס, וראש העירייה באותה עת, ראע'ב נשאשיבי, הוחלט לסלול רחוב, שינצל את קו פרשת המים, ויאפשר מעבר נוח מדרום העיר אל מרכזה ההולך ומתפתח.
בעקבות כך נחנך רחוב המלך ג'ורג' החל מאזור תחנת הרכבת בדרום, לאורך קו הרכס, וצפונה לכיוון שכונת מאה שערים ושכונת הבוכרים.
בתחילה היה הצומת מפגש רחובות צנוע, שבו חלפו מעט מאוד בני אדם וכרכרות.
במרכזו הוצב עמוד תאורה, ששימש את העוברים והשבים.
בחלוף השנים הפך הצומת לנקודה מרכזית וחשובה, עם התפתחותו המהירה של מרכז העיר בתקופת המנדט.
צילומים מאותן שנים מלמדים כי הצומת היה מוקד של הפגנות ומופעי רחוב.
צומת זה הוא הצומת הראשון בירושלים בו הוצב רמזור.
בתחילת שנות האלפיים החלו עבודות לקו האדום של הרכבת הקלה, כיום חופרים מנהרה מצומת בר-אילן לצומת האיקסים לטובת הקו הכחול, בצומת צפויה להיות נקודת מפגש בין הקו האדום לכחול, האחד על רחוב יפו והשני על רחובות המלך ג'ורג' ויכנס למנהרה מתחת לרחוב שטראוס.
ואף תחנת ירושלים מרכז בסמוך לצומת.
בפינות הצומת ממוקמים ארבעה מבנים חד קומתיים ובהם חנויות.
שלושה מהמבנים נבנו על ידי משפחת חיים ולירו והרביעי, ברחוב יפו 52 פינת רחוב שטראוס, הקרוי בניין טרבלוס (על שם מסעדת טרבלוס שפעלה במבנה) על ידי משפחת קוקיא.
כחלק מתוכנית "גוש 50" מיועד הבניין להריסה וייהפך לכיכר ציבורית שמסביבה יבנו מבנים בגובה של 6 עד 8 קומות.
לשלושה המבנים האחרים יש אישורים לתוספת קומות.
משנת 1933 פעלה בצומת חנות הספרים שהייתה היסוד להוצאת קריית ספר.
בית מסחר נודע אשר שכן בצומת מאז שנת 1940 הוא "מעיין שטוב".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 סימנה עיריית ירושלים מעברי חצייה בצומת בכל ארבעת צדדיו, אך גם באלכסונים, מה שהקנה לו את הכינוי העממי "צומת האיקסים".
תזמון הרמזורים הקצה פרק זמן של אור ירוק לכל מעברי החציה בצומת, וכך אפשר להולכי רגל לקצר את דרכם מפינה לפינה של הצומת.
בדומה לכך, סומנו מעברי חצייה אלכסוניים גם בכיכר השבת, שבהמשך רחוב שטראוס.
עם העבודות לרכבת הקלה ברחוב יפו הוחלף האספלט באבני ריצוף ומעברי החצייה שחצו את הצומת באלכסון הוסרו, כיום ישנם מעברי חצייה כבכול צומת (ריבוע של מעברי חצייה).
באוגוסט 2001 התרחש פיגוע ההתאבדות במסעדת סבארו ששכנה בקרן הדרומית-מזרחית של הצומת, שבו נרצחו 16 איש.
כיום (2024) שוכן במקום סניף של רשת מאפה נאמן.
צומת (לשון זכר; הת"ו שורשית: צ־מ־ת) הוא מפגש בין שתי דרכים או יותר.
מבנה נפוץ של צומת הוא בצורת צלב שבו שתי דרכים חוצות זו את זו.
בחוקי התעבורה נקבעו כללים להסדרת התנועה בצומת, ובפרט כללי זכות קדימה.
פעמים רבות משמשים תמרורים ורמזורים להסדרת התנועה בצומת.
לביטולו של צומת משמש מחלף, שבו הדרכים מופרדות במפלסים שונים.
פעמים רבות מוסדר גם מעברם של הולכי רגל בצומת, באמצעות מעברי חצייה.
צומת T: צומת שבו דרך מסתיימת באמצעה של דרך אחרת, כך שמפגש הוא דמוי האות T.
לצומת זה שלוש זרועות, ששתיים מהן מהוות דרך אחת.
נקרא גם צומת קמץ, משום שהמפגש הוא דמוי קמץ.
צומת הצטלבות: מפגש שבו שתי דרכים חוצות זו את זו בצורת צלב.
זהו המבנה הנפוץ ביותר של צומת.
צומת שבו יש חמש או שש זרועות.
(לדוגמה – "צומת העשור" בקריות הידוע בשם "צומת צבר" או צומת הרחובות מרמורק, יהודה הלוי, אבן גבירול, לסקוב וקרליבך בתל אביב)
הסדרת התנועה בצומת נועדה למנוע מצב שבו שני כלי רכב נכנסים אליו בבת אחת, מצב שעלול להוביל לתאונת דרכים.
להסדרת התנועה בצומת משמשות שיטות אחדות:
צומת בלתי מוסדר: בצומת כזה לא נעשה כל צעד פיזי להסדרת התנועה, ולפיכך חלים בו כללי מתן זכות קדימה.
תמרור "תן זכות קדימה": בחלק מהדרכים הנכנסות לצומת מוצב תמרור "תן זכות קדימה", המורה לנהג המגיע בדרך זו להיכנס לצומת רק אם אינו מפריע לנהגים אחרים הנכנסים אליו.
תמרור "עצור": בחלק מהדרכים הנכנסות לצומת מוצב תמרור עצור, המורה לנהג המגיע בדרך זו לעצור עצירה מוחלטת, ורק לאחר מכן להיכנס לצומת רק אם אינו מפריע לנהגים אחרים הנכנסים אליו.
צומת מרומזר: בכל הדרכים הנכנסות לצומת מותקנים רמזורים, המורים לנהגים האם לעצור (רמזור אדום) או לנסוע (רמזור ירוק).
בשעות בהן הרמזורים מהבהבים בצהוב יש להתנהג על פי הכללים של צומת בלתי מרומזר.
מעגל תנועה: במרכז הצומת ישנה דרך בצורת מעגל, וכל הדרכים המגיעות לצומת משתלבות במעגל זה.
זכות הקדימה היא לרכב הנמצא במעגל התנועה.
כמו כן נדרשים הנהגים שלא להיכנס לצומת מרומזר כשאין אפשרות בטוחה לסיים את חציית הצומת לפני שהרמזור מתחלף, כדי לא לפגוע בנתיבי הכביש האחרים.
במקרים רבים, ניתן לפנות בצומת מכל זרוע הנכנסת אליו לכל זרוע היוצאת ממנו, אך פעמים אחרות יש הגבלות:
אחת הזרועות (או יותר) היא חד-סטרית, כלומר היא נכנסת לצומת, אך אי אפשר לצאת אליה.
פניות מסוימות, בעיקר פנייה שמאלה, אסורות, אף שניתן להיכנס לאותה זרוע מזרועות אחרות בצומת (באמצעות פנייה ימינה או נסיעה ישר).
לעיתים דרך הנכנסת לצומת מחולקת לנתיבים אחדים, שלכל אחד מהם נקבעו כיווני התנועה המותרים בו: פנייה ימינה, נסיעה ישר, פנייה שמאלה.
לעיתים מאפשר נתיב אחד צירוף של כיווני נסיעה אחדים.
בתורת הגרפים, קודקוד הוא יחידת היסוד ממנה מורכב גרף.
במדעי המחשב מקובל גם המונח "צומת".
מקובל לסמן קודקוד כלשהו באות (הקטנה) .
צלע היא זוג קודקודים, כאשר צלע לא מכוונת היא קבוצה בגודל 2 (זוג לא סדור), ואילו צלע מכוונת זוג סדור של קודקודים.
כל גרף מורכב מקבוצת הקודקודים שלו המסומנת באות , ומקבוצת הצלעות שלו המסומנת באות , כאשר (כלומר: כל צלע בגרף מכילה אך ורק קודקודים המשתייכים לקבוצת הקודקודים של אותו גרף).
גרף שכל צלעותיו אינן מכוונות נקרא "גרף לא מכוון", בעוד שגרף שכל צלעותיו מכוונות נקרא "גרף מכוון".
קודקוד נקרא "שכן" של קודקוד אם (כלומר הצלע ה"מחברת" בין שניהם שייכת לקבוצת הצלעות של הגרף).
בגרף לא מכוון, שבו הצלעות הן קבוצות לא סדורות, היות שלכל מתקיים , מתקיים שאם אזי גם .
לכן לכל שני קודקודים ב- מתקיים שאם שכן של אזי גם שכן של .
לכל קודקוד בגרף, קבוצת כל השכנים שלו בגרף מסומנת: , ובאופן פורמלי: .
בגרף לא מכוון, ערכיות (דרגה) של קודקוד היא מספר השכנים שלו בגרף, והיא מסומנת: .
בגרף מכוון, דרגת הכניסה של קודקוד שווה למספר הצלעות ה"נכנסות" אליו, ודרגת היציאה שווה למספר הצלעות ה"יוצאות" ממנו.
גרף n-צביע הוא גרף הניתן לצביעה ב-n צבעים כך שכל שני קודקודים שכנים צבועים בצבע שונה.
צומת גִּתַּי אֲבִישָׂר (נהגה: Avisar) ממוקם בין צומת אריאל למחלף ברקן, ומחבר את כביש חוצה שומרון הישן (כביש 505) לקטע המזרחי של כביש חוצה שומרון (כביש 5).
הצומת נקרא על שם החייל שנהרג בפיגוע ירי שביצעו מחבלים בשנת 1993 בעת שסייר באזור.
הכפר הערבי חארס שוכן על רכס מצפון לצומת.
הצומת מקשר לשפלה ולגוש דן את תושבי היישובים ברקן וקריית נטפים ששוכנים על כביש 505, וכן את תושבי רבבה, יקיר, נופים, חוות יאיר ועמנואל ששוכנים על כביש 5066.
בצומת גיתי עוברים אלפי כלי רכב ביממה כך שנוצר סיכון בטיחותי גדול לתושבי האזור.
בנובמבר 2008 הושלמה הארכת כביש 5 מצומת גיתי ועד צומת אריאל והרחבתו לכביש דו-מסלולי, בעקבות פיגוע ירי שאירע סמוך לצומת אריאל בשנת 2007. בדצמבר 2008 נחנך בצומת רמזור, ולמעשה זהו הרמזור הראשון בשומרון ובנימין.
בצומת אירועו פיגועים ואירועים ביטחוניים רבים, רובם כוונו כלפי הלוחמים שמוצבים בצומת ברוב שעות היממה ואחראים לאבטח את תחנות האוטובוס בצומת שמשמשות גם כטרמפיאדות עבור נוסעים רבים.
צומת גוש עציון נמצא בלב גוש עציון, ונחשב לאחד הצמתים החשובים ביהודה.
הצומת מכונה "צומת הגוש", ובעבר גם כונה "צומת המיקי מאוס", על שם מבנה המשטרה הבריטי הסמוך לצומת, המזכיר בצורתו את מיקי מאוס.
הצומת מחבר את כביש 60 עם יישובי גוש עציון, ודרכו את הדרך צפונה – לירושלים וליישוביו הצפוניים של הגוש, דרומה – לחברון, להר חברון ודרומית יותר לנגב, מערבה – ליישובי מערב הגוש, בית שמש וגוש דן, מזרחה – קיבוץ מגדל עוז.
מדרום-מזרח לצומת הוקמה שמורת עוז וגאו"ן על שמם של שלושת הנערים שנחטפו ונרצחו בסמוך ב-12 ביוני 2014.
מצפון-מערב לצומת, נמצאים משתלת גוש עציון ויקב גוש עציון.