tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם משכורתו הייתה גבוהה יותר והוא עמד בראש מחלקת הייצוג בבתי המשפט של המשרד, שעסקה בתיקי תאגידים ונכסים גדולים, ועל לקוחותיו הראשיים נמנה הבנקאי המיליארדר ג'יי.
בזמן הקצר בה עסק סטון בעריכת דין במשרה מלאה במגזר הפרטי הוא נחשב כ"אדם מסור לעבודתו, השואף להזדמנות להיות אביר זכויות האדם".
ב-1 באפריל 1924 מונה סטון על ידי חברו לספסל הלימודים באמהרסט, הנשיא קלווין קולידג', כתובע הכללי של ארצות הברית.
קולידג' חש שסטון יתקבל בציבור כמי שיוכל להוביל את החקירות של שערוריות שונות שאירעו בתקופת נשיאותו של וורן הרדינג.
אחד מצעדיו הראשונים של סטון כתובע הכללי היה לפטר את מקורביו של התובע הכללי הקודם, הארי מיקאיה דוהרטי, והוא החליף אותם באנשים שבלטו ביושרם.
כתובע הכללי הוא היה אחראי על מינויו של ג'ון אדגר הובר כראש ה-FBI הכפופה למחלקת המשפטים, והנחה אותו לעצב מחדש את פניה של הסוכנות על פי הדגם של הסקוטלנד יארד ושתהיה יעילה יותר מכל ארגון משטרתי אחר בארצות הברית.
כתובע כללי פעיל, קידם סטון רבים מהתיקים המשפטיים שניהלה המחלקה בבתי המשפט הפדרליים ודחף את חקירת ההגבלים העסקיים של חברת האלומיניום של אמריקה , שנשלטה על ידי משפחתו של עמיתו לקבינט, מזכיר האוצר, אנדרו ויליאם מלון.
בבחירות לנשיאות של 1924 לקח סטון חלק במסע לבחירתו של קולידג' לכהונה שנייה.
הוא במיוחד התנגד למועמד המפלגה הפרוגרסיבית, רוברט לה פולט, שהציע שלקונגרס תינתן הסמכות לאשר מחדש כל חוק שבית המשפט העליון יכריז עליו כנוגד את החוקה.
סטון ראה ברעיון זה כמאיים על מעמד הרשות השופטת ועל עקרון הפרדת הרשויות.
זמן קצר לאחר הבחירות התפטר השופט ג'וזף מק'קנה מבית המשפט העליון וב-5 בינואר 1925 מינה הנשיא קולידג' את סטון במקומו.
מינויו התקבל בברכה, אם כי היו שמועות שסטון עלול להיתקל בהתנגדות לאישור מינויו בשל פעילותו במסגרת ההגבלים העסקיים.
כמה מהסנאטורים תהו בנוגע לקשריו של סטון לוול סטריט ובנוגע לאפשרות שהוא יהיה כלי בידיהם של בעלי אינטרסים תאגידיים.
כדי להפיג את החששות הללו, הציע סטון שהוא יענה על השאלות הללו באופן אישי בפני ועדת המשפט של הסנאט.
ב-5 בפברואר אושר מינויו בסנאט ברוב של 71 תומכים מול 6 מתנגדים.
באותו יום הוא החל לכהן בתפקידו.
ב-2 במרץ הושבע סטון לתפקידו על ידי נשיא בית המשפט העליון ויליאם הווארד טאפט.
הוא היה שופט בית המשפט העליון היחידי שמונה על ידי הנשיא קולידג'.
בית המשפט העליון של אמצע שנות ה-20 היה טרוד בעיקר ביחסים שבין המגזר העסקי לבין הממשלה.
רוב השופטים בהנהגתו של טאפט היו תומכים נאמנים של פעילות עסקית וקפיטליזם חופשיים מפיקוח ממשלתי.
בית המשפט ניצל את הדוקטרינות של "הליך נאות מהותי" והזכות הבסיסית חופש החוזים כדי לפקח על הניסיונות לרגולציה על ידי הממשלה הפדרלית ועל ידי ממשלות המדינות.
מבקריו של בית המשפט טענו שבית המשפט נטל לעצמו בכוח את הסמכות החקיקתית ויישם את התאוריה הכלכלית לסה פר בפסיקותיו.
על אף חששותיהם של הפרוגרסיבים, עד מהרה הצטרף סטון לפלג הליברלי של בית המשפט, ולעיתים קרובות הוא הצטרף לדעת המיעוט של השופטים הולמס וברנדייס, ומאוחר יותר עם השופט קרדוזו כאשר הוא החליף את הולמס, כנגד הדעה הצרה של הרוב על סמכויות כוחות המשטרה במדינות.
השופטים הליברלים קראו לריסון שיפוטי ולכיבוד רצונה של הרשות המחוקקת.
סטון ושני עמיתיו, ברנדייס וקרדוזו כונו שלושת המוסקטרים של בית המשפט העליון והיו הסיעה הליברלית שלו.
השלושה הביעו תמיכה רחבה בתוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, שרבים מהשופטים האחרים בבית המשפט העליון התנגדו לה.
תמיכתו של סטון בניו דיל גרמה לנשיא רוזוולט לחבבו, וב-12 ביוני 1941 הוא מינה אותו כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של צ'ארלס אוונס יוז שהתפטר.
סטון היה בחירתו האישית של יוז כיורשו וב-27 ביוני אישר הסנאט את המינוי והוא החל לכהן בתפקיד ב-3 ביולי.
כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית תמך סטון באישור סמכותו של הנשיא להעביר את הדיון במשפטם של הגרמנים שנלכדו בניסיון לבצע מעשי חבלה על אדמת ארצות הברית במסגרת מבצע פסטוריוס, לבית דין צבאי בעתירתו של ריצ'רד קווירין .
טיפולו של בית המשפט העליון בתיק זה היה שנוי במחלוקת.
סטון גם כתב את חוות הדעת הראשיות לקביעת התקנים לסמכות השיפוט של בתי המשפט המדינתיים בפסק הדין "International Shoe Co נגד וושינגטון" .
סטון תיאר את משפטי נירנברג כ"הונאה" כלפי הגרמנים, אף על פי שעמיתו ויורשו כשופט בבית המשפט העליון, רוברט ה.
ג'קסון, שימש כתובע הראשי של ארצות הברית במשפטים.
סטון היה הנשיא הרביעי של בית המשפט העליון שכיהן בו קודם לכן כשופט והשני שכיהן בשני התפקידים בזה אחר זה.
נכון להיום הוא השופט היחידי שכיהן בכל תשעת המושבים של בית המשפט מהשופט הזוטר ביותר ועד לנשיא בית המשפט העליון.
סטון לקה בשבץ מוחי בעיצומה של ישיבת בית המשפט העליון.
הוא סיים (או לפי מקורות אחרים, כמעט סיים) את הקראת חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "גירואר נגד ארצות הברית" .
השופט הוגו בלאק הכריז על הפסקה בדיונים ולאולם בית המשפט נקראו רופאים.
הרלן סטון נפטר כתוצאה מדימום מוחי בביתו שבוושינגטון די.
ב-22 באפריל 1946. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבשכונת פטוורת' שבבירה.
קברו ניצב בסמוך לקבריהם של שופטים אחרים, כולל ויליס ואן דוונטר, ג'ון מרשל הרלן וסטיבן פילד.
ב-1899 נשא סטון לאישה אגנס הארווי.
לזוג נולדו שני בנים: לאוסון ה.
סטון, עורך דין ואיש ציבור, ומרשל ה.
סטון היה דירקטור בחברת הרכבת אטלנטה ושרלוט איר ליין, נשיא הארגון האמריקאי של בתי הספר למשפטים, חבר בלשכת עורכי הדין האמריקאית וחבר בחבר הספרותית של וושינגטון.
ב-1900 הוענק לו תואר שני לשם כבוד מקולג' אמהרסט וב-1913 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאמהרסט.
ב-1924 העניקה לו אוניברסיטת ייל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
אותו תואר הוענק לו ב-1925 על ידי אוניברסיטת קולומביה וויליאמס קולג'.
ב-1964 קרא קולג' אמהרסט לאולם על שמו.
בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה מעניק מלגות על שמו לסטודנטים שמגיעים להישגים אקדמאים גבוהים.
בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל מעניק את פרס הרלן פיסק סטון מדי שנה בסתיו.
הרמאנסג (בהונגרית: Hermánszeg) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר סומש שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הרמאנסג קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-315 תושבים בשנת 1990 עד 259 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו בהרמאנסג בתקופות זמן שונות.
הרלן ג'ון בושפילד היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית וחבר הסנאט של ארצות הברית.
הרלן בושפילד נולד בעיר אטלנטיק שבאיווה, אך בשנת 1883 המשפחה עברה לדקוטה הדרומית בה הוא גדל.
בשנת 1904 הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מינסוטה והחל לעבוד בתחום בעיירת מילר שבדקוטה הדרומית.
בשנת 1912 הוא התחתן עם ורה בושפילד, לבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
במקביל לפרקטיקה פרטית בושפילד עבר בפרקליטות המחוז.
בשנת 1930 הוא הכריז על מועמדותו לבית משפט העליון של דקוטה הדרומית, אך ביטל את המועמדות בהמשך.
בשנת 1934 ראש סניף המפלגה הרפובליקנית נהרג בתאונת דרכים ובושפילד נבחר במקומו.
בשנת 1938 בושפילד מונה למושל המדינה ובשנת 1940 נבחר מחדש.
בשנת 1942 הוא הציג מועמדותו לסנאט של ארצות הברית ונבחר בבחירות שנערכו בסוף שנה.
במהלך כהונתו הוא תמך בהשתתפות של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה אך התנגד למימון של ארגון האומות המאוחדות.
בשנת 1947 בושפילד עבר אירוע מוחי, אך למרות זאת המשיך במערכת הבחירות של שנת 1948. ב-27 בספטמבר 1948 הוא נפטר.
מושל המדינה מינה את אשתו, ורה בושפילד לנציגת המדינה בסנאט.
בבחירות שנערכו בנובמבר 1948 היא הפסידה לקארל מונדט.
הרלן קובן: הנעדרים היא סדרת טלוויזיה שהופקה עבור שירות הסטרימינג נטפליקס, בהשראת הספר "הנעדרים" מאת הרלן קובן משנת 2014. קובן משמש כמפיק בפועל בסדרה.
הסדרה עלתה לשידור ב-1 בינואר 2025.
זוהי הסדרה השמינית שהופקה כחלק מחוזה שחתם קובן עם נטפליקס באוגוסט 2018 על מנת להפיק סדרות וסרטים מבוססים על ספריו.
הסדרה מתמקדת בסיפור של הבלשית קאט דונובן (רוזלינד אלעזר) אשר פותחת אפליקציית היכרויות אקראית ומגלה בה את הארוס שלה לשעבר שנעדר מזה 11 שנה.
במקביל לתעלומה הפרטית קאט צריכה לטפל בתיקי נעדרים נוספים, וגם ברצח אביה שמתברר כלא סגור כפי שחשבו שהוא.
קאט דונובן (רוזלינד אלעזר ) – בלשית, ראש מחלקת נעדרים, שאביה השוטר נרצח 11 שנים לפני, בערך באותו זמן שארוסה, ג'וש, נעלם לפתע ללא מילה.
היא ניסתה לשים את כל זה מאחוריה, אבל כשג'וש משתדך עם קאט באפליקציית היכרויות באותו זמן, הרוצח של אביה מודה שהוא חף מפשע.
ג'וש ביוקנן (אשלי וולטרס) – ארוסה של קאט, שעזב אותה ללא הסבר לאחר מותו הטראגי של אביה.
אקווה (מרי מאלון) – חברה טובה של קאט שבעבר הייתה שותפו לדירה של ג'וש.
לאחר שג'וש עזב את קאט, אקווה המשיכה את הידידות עם ג'וש.
אולם כשג'וש הופיעה באתר ההיכרויות מלודי, התברר שאקווה מסתירה סוד אפל מחברתה.
סטייסי אמבלו (ג'סיקה פלאמר) – עוד אחת מחברותיה הקרובות של קאט.
חוקרת פרטית המתמחה בתפיסת בעלים וחברים בוגדים.
כישוריה בחקירה אישית מוכיחים את עצמה כשימושית לקאט במקרים שלה, במיוחד במעקב אחר ג'וש.
המפקח אליס סטגר (ריצ'רד ארמיטאג') – הבוס של קאט.
קלינט דונובן (לני הנרי) – אבא של קאט, נרצח לפני 11 שנה.
אודט דונובן (בריג'יד זנגני) – אמא של קאט
טיטוס מור (סטיב פמברטון) – מגדל כלבים עם סוד פלילי.
מונטה לבורן (מארק וורן) – פושע שנאשם ברצח קלינט דונובן, אביה של קאט, חולה סרטן.
דנה פלס (ליסה פוקנר) – נעלמת יום אחד לאחר שסיפרה לבנה שהיא עומדת לפגוש מישהו מאפליקציית היכרויות, חזרה לסצנת ההיכרויות לאחר אובדן בעלה שנים קודם לכן.
ברנדן פולס (אוסקר קנדי) – בנה של דנה שמתגייס לעזרתה של קאט כדי לחפש את אמו שלדעתו נעלמה לאחר שנפגשה עם גבר באינטרנט.
דומיניק קליגן (ג'יימס נסביט) – פושע ידוע ומי שקאט חושדת שהורה להרוג את אביה.
ריינלדו (פליקס גרסיה גאייר) – עובד עבור טיטוס.
דאריל (מאט וויליס) – עובד עבור טיטוס.
ניה (קתרין איירס) – חוקרת בצוות הנעדרים.
צ'רלי פיטס (צ'רלי המבלט) – חבר חדש בצוות הנעדרים והוא מתמצא במיוחד בטכנולוגיה.
רישי מגארי (רודי דרמלינגאם) – פרופסור למדעי המוח שנעלם ומשטרת ניו יורק בחיפושים אחריו.
סאלי שטיינר (סמנתה ספירו) – אחות במחלקה הרפואית של הכלא המקומי.
טמסין סלטר (אליס אופלי) – סוהרת בכלא המקומי.
מס'שם הפרקשם הפרק בעבריתבימויתסריטתאריך שידור מקורי1"Every Breath You Take"כל נשימה שאתה נושםנימר ראשדויקטוריה אסרה-ארצ'ר1 בינואר 20252"With or Without You"איתך או בלעדיך3"Never Too Much"אף פעם לא יותר מידיויקטוריה אסרה-ארצ'ר &
סומרה סריבסטאי4"Don't You Forget About Me"אל תשכח ממניאישר סחוטהויקטוריה אסרה-ארצ'ר5"Chain Reaction"תגובת שרשרת
בינואר 2024, הוכרז כי נטפליקס תעבד את נעדרים מאת הרלן קובן שמשמש כמפיק בפועל של הסדרה באמצעות חברתו Final Twist Productions.
היא נכתבה על ידי ויקטוריה אסרה-ארצ'ר ובוימה על ידי שון ספנסר.
המפיקים המבצעים יחד עם קובן הם ניקולה שינדלר, ריצ'רד פי, אסרה-ארצ'ר ודני ברוקלהרסט .
בסדרה משתתפים רוזלינד אלעזר בתפקיד ראשי לצד ריצ'רד ארמיטג', בנוסף לני הנרי, סמנתה ספירו, סטיב פמברטון, ליסה פוקנר ופול קיי בצוות השחקנים.
אשלי וולטרס נראתה על הסט במנצ'סטר בסוף מרץ 2024 ונוספה לצוות השחקנים ביוני 2024, יחד עם ג'יימס נסביט והמוזיקאי מאט וויליס.
הצילומים יצאו לדרך במרץ 2024 בין אתרי הצילום היו בולטון ומרכז העיר מנצ'סטר.
הרמאגור הוא מחוז בדרום-מערב מדינת קרינתיה שבאוסטריה.
הרלן קובן: דיו חיוור היא סדרת טלוויזיה שהופקה עבור שירות הסטרימינג נטפליקס, בהשראת ספרו ה-13 של הסופר הרלן קובן-"דיו חיוור" אשר יצא לאור בשנת משנת 2004 ובישראל בשנת 2005. קובן משמש כמפיק בפועל בסדרה.
הסדרה עלתה לשידור ב-6 במרץ 2025.
זהו העיבוד השני של הספר בשפה זרה, לאחר המיני סדרה בצרפתית אשר נקראה Juste Un Regard, ויצאה בשנת 2017 בערוץ הטלוויזיה TF1.
זוהי הסדרה התשיעית שהופקה כחלק מחוזה שחתם קובן עם נטפליקס באוגוסט 2018 על מנת להפיק סדרות וסרטים מבוססים על ספריו.
חייה של גרטה מתהפכים ביום שבו היא אוספת תמונות שפותחו מחנות צילום מקומית.
היא מוצאת אחת ישנה שמעולם לא ראתה: תמונה קבוצתית עם פנים מוכרות—גבר שנראה בדיוק כמו בעלה, ג'ק, אך מצעירותו.
כשגרטה מראה לג'ק את התמונה, הוא מגיב בצורה מוזרה, מכחיש כל קשר אליה ויוצא מהבית באותו ערב.
ניסיונותיה ליצור איתו קשר נכשלים, ועד מהרה היא מגלה שהטלפון הנייד שלו נותר בבית, רמז מטריד לכך שמשהו אינו כשורה.
ככל שגרטה חוקרת את היעלמותו, היא מתחילה לחשוף סודות אפלים מהעבר—לא רק של ג'ק, אלא גם שלה עצמה.
עד מהרה, היא מוצאת את עצמה נרדפת על ידי אנשים מסוכנים, שנחושים לשמור על האמת קבורה.
כדי להציל את חייה ואת חיי ילדיה, גרטה חייבת לגלות מה באמת קרה לפני שנים רבות—ומה הקשר של התמונה לכל זה.
שם הדמותשחקן/יתתיאורגרטה רמיבסקה (מריה דבסקה)מריה דבסקהמעצבת תכשיטים ואם לשניים שיוצאת למסע חיפוש אחר האמת לאחר מציאת תמונה מסתורית הקשורה לבעלה.יאצק לונייצקסזרי לוקשביץ'בעלה של גרטה שנעלם.
מסתבר שהסתיר את זהותו האמיתית במשך 15 שנים והיה מעורב באירועי העבר.סנדרה קובלסקהמוניקה קז'יבקובסקהאחותו של יאצק.
שותפה לסוד של להקת LAAD ולמה שהתרחש בלילה הגורלי של ההופעה.ג'ימי דיפיוטר סטרמובסקיכוכב רוק מעברו של יאצק, המואשם בגניבת השיר "דיו חיוור".קמילהמרטה מליקובסקהחברתה הקרובה של גרטה, המעניקה לה תמיכה רגשית לאורך המשבר.קארול ווספהאנדרו ז'ילינסקיגנגסטר הקשור לעברו המסתורי של יאצק.רוברטמירוסלב הנישבסקימתנקש המעורב בחטיפתו של יאצק.
הסדרה הופקה על ידי ATM Grupa ובוימה על ידי מרק לצ'קי ומוניקה פיליפוביץ'.
התסריט נכתב על ידי אגטה מלסינסקה ומאצ'יי קובלבסקי.
המפיקים בפועל הם אנדז'יי מוז'ינסקי והרלן קובן, שעבדו גם בעבר יחד על העיבודים נוספים של סדרות של הרלן קובן בשפה הפולנית: ביער, ותחזיקו חזק.
הצילומים התרחשו בוורשה, פולין בשנת 2024.
הרלן קובן: משחק הציד היא סדרת טלוויזיה שהופקה עבור שירות הסטרימינג נטפליקס, בהשראת ספרו ה-23 של הסופר הרלן קובן – "משחק הציד" אשר יצא לאור בשנת משנת 2010. קובן משמש כמפיק בפועל בסדרה.
הסדרה עלתה לשידור ב-26 במרץ 2025.
זוהי הסדרה העשירית שהופקה כחלק מחוזה שחתם קובן עם נטפליקס באוגוסט 2018 על מנת להפיק סדרות וסרטים מבוססים על ספריו.
אמה גארי היא עיתונאית שעשתה לעצמה שם בתפיסת פושעים שהצליחו לחמוק מהרשויות, והיא מוצאת את עצמה במרכז חקירה של חשוד בהיעלמותה של נערה בת 16 שנראתה לאחרונה במסיבה.
אמה עומדת בפני דילמה כשהיא פוגשת את ליאו מרסר, עובד סוציאלי ומתפתח ביניהם קשר רומנטי, אך ליאו נחשב לאחד החשודים המרכזיים בהיעלמותה של הצעירה, מה שמציב את אמה בצומת דרכים מרכזית בין עבודתה, אהבתה והאמת.
אמה גארי (סולדד וילאמיל) - אמה היא כתבת מוערכת ומפורסמת עם כישרון למצוא וללכוד פושעים שברחו מהצדק.
היא עובדת עבור לאדו ברילוצ'ה, והיא משדרת בתוכנית חקירת פשעים בשם "משחק הציד" כדי לחשוף פושעים.
המקרה הבא של אמה כולל חיפוש אחר אנס שאחראי בעיקר על פיתוי נערות מתבגרות בעזרת אפליקציה.
עם זאת, כשהיא חופרת לעומק החקירה שלה, אמה מגלה שהחשוד עשוי להיות מישהו הכי קרוב אליה.
ליאו מרסר (אלברטו אמאן) - חבר קהילה והחשוד העיקרי לכאורה מאחורי היעלמותן של נערות מתבגרות.
מרקוס בראון (חואן מינוג'ין) - חברו הקרוב של ליאו מרסר.
מרקוס מאמין מאוד שחברו חף מפשע וטוען שמישהו מפליל אותו.
ברונו מלר גארי (מתיאס רקלט) - בנה של אמה.
חואן (רפאל פרו) - בעלה של אמה גארי, שנהרג בתאונת פגע וברח על ידי נהג שיכור.
מרטינה שולץ (כרמלה ריברו) - מתבגרת יפהפייה ונגנית כשרונית, היא המטרה העיקרית של הטורף המיני.
ג'רמן שולץ (פבלו קורה) - אביה של מרטינה, שאינו מודע לכך שבתה מדברת עם מטרידן מינית חסר רחמים באינטרנט.
גב' שולץ (מריה פיגראס) - אמה של מרטינה ההרוסה ממה שקרה לבתה לאחר שנעלמה.
סופיה שולץ (סופיה גרשוני פשי)- אחותה של מרטינה
המפקד הררה (פרנן מיראס) - מפקד המשטרה, עומד בראש החקירה כדי לקבוע אם ליאו מרסר הוא באמת החשוד מאחורי ההתעללות בבני הנוער החפים מפשע.
ג'וליאנה (ויקטוריה אלמיידה) - אחת מחברותיו הקרובות והשכנות של ליאו, יש לה מערכת יחסים מתוחה עם בנה, ארמנדו.
עובדת גם כברמנית בבר המקומי שלהם.
ארמנדו (מרטין מילר) - בנה של ג'וליאנה שאוהב מאוד את מרטינה.
קמילה קוסטה (מייט אגילר) - אחת הקורבנות המוקדמים של האנס המסוכן.
היא זוכה לביקור של אמה כדי ללמוד עוד על החשוד, אבל הוריה לא רוצים שהיא תתערב בגלל הטראומה שהיא סבלה.
איזבל קוסטה (טניה קשיאני) - אמה של קמילה, אשר מהססת לאפשר לבתה לדבר עם אמה על החוויה הטראומטית שעברה עם אותו מתעלל.
פקונדו-פאקו קוסטה (אליאן דבטאק) - אביה של קמילה, שלא רוצה שבתו תשתתף בחקירה של אמה.
דייגו (פטריסיו ארמבורו) - הבוס של אמה והעורך הראשי של לאדו ברילוצ'ה.
ויקי (ברברה מאסו) - אשת סודה הקרובה ועמיתתה לעבודה של אמה שעוזרת לה במשימתה לתפוס את החשודים ולחשוף את דרכם הלא חוקית.
פרננדה-פר (אמנדה מינוג'ין) - חברתו הטובה של ברונו.
עוזרת לברונו ולאחרים בהפצת המודעות להיעלמותה של מרטינה.
גאל (חואן אריג'י) - חברו ללימודים של ברונו מאוהב במרטינה.
לאחר שדחתה אותו במהלך המסיבה, גאל הופך לחשוד פוטנציאלי בהיעלמותה של מרטינה.
פראן בריגל (מייק אמיגורנה) - איש עסקים עשיר שהזמין את מרטינה שולץ לבואנוס איירס להופעה פרטית.
המפקח טורס (ג'רמן דה סילבה) - אחד החוקרים המובילים בפרשת היעלמותה של מרטינה.
מרצדס (אלקסיה מויאנו) - אשתו של מרקוס, שלא רוצה קשר עם ליאו כי היא מאמינה שהוא מפלצת.
במרץ 2023, נטפליקס אישרה את פיתוח הסדרה בהפקה של Haddock films.
כמו כן, דווח כי הסיפור יתבסס על הרומן משחקי הציד (2010) מאת הסופר האמריקאי הרלן קובן, בעיבודם של מיגל כהן ואנה כהן.
הצילום העיקרי החל ב-18 במרץ 2024 בעיר סן קרלוס דה ברילוצ'ה במחוז ריו נגרו.
הצילומים הסתיימו ביולי אותה שנה בבואנוס איירס.
הרמאפרודיטוס והנימפה סלמקיס הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הפלמי ברתולומאיוס שפרנגר, שנוצר בין השנים 1580–1582. היצירה מתארת את סיפור התמזגותם של הרמאפרודיטוס וסלמקיס לגוף אחד, כפי שסופר בספר הרביעי של מטמורפוזות מאת אובידיוס.
הציור שמור כיום במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
הציור מתאר את הרגע שבו הרמאפרודיטוס נכנס עירום אל בריכה צלולה, מבלי לדעת שהנימפה סלמקיס מסתתרת מאחורי השיחים.
לפי הסיפור, סלמקיס הבחינה בו קודם לכן בזמן שאספה פרחים, חיזרה אחריו ונענתה בסירוב.
לאחר מכן נסוגה והסתתרה, בעוד הרמאפרודיטוס משתכשך במים לבדו.
זהו הרגע ששפרנגר בחר לתאר: רגע של פגיעות וחוסר מודעות, רגע לפני שסלמקיס תכריז "ניצחתי!
הוא שלי!", תסיר את גלימתה ותזנק לבריכה.
ההתרחשות מוצגת מתוך מתח נרטיבי, כאשר סלמקיס עדיין אינה נראית בפעולה, אך נוכחותה מאיימת על שלמות גופו של הרמאפרודיטוס.
שפרנגר יצר את הציור בתקופת שהותו בפראג, לאחר שהוזמן על ידי רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהעביר את חצר הבסבורג מווינה לפראג בשנת 1583. חצר זו נודעה כמרכז של פעילות מדעית ואינטלקטואלית, אשר כללה גם נטייה מובהקת לאמנות ארוטית, שעמדה בניגוד למוסכמות הכנסייה הקתולית.
בחירה בסיפורם של הרמאפרודיטוס וסלמקיס שיקפה את טעמו האישי של הקיסר.
סיפורם של הרמאפרודיטוס, בנם של הרמס ואפרודיטה, ושל הנימפה שייחלה להתאחד איתו, נתפס כמשל חזותי על זהות מגדרית כפולה.
לפי המיתוס, סלמקיס התאהבה ברמאפרודיטוס וביקשה לשאת אותו לאישה או להיות לו לאהובה.
כאשר דחה אותה, היא עטפה אותו בגופה והתפללה שגופם יתמזג.
בקשתה נענתה, ושניהם הפכו ליצור אנדרוגיני.
הרמאי עם אס היהלומים הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי ז'ורז' דה לה טור, שנוצר בין השנים 1635–1638 לערך.
הציור שייך לאוסף מוזיאון הלובר בפריז ונחשב לאחת מיצירות המופת של האמן.
זהו אחד משני ציורים יומיים בלבד של דה לה טור המוצגים במוזיאון הלובר, לצד תומאס הקדוש עם החנית .
היצירה עוסקת בשלושת הפיתויים המרכזיים לפי תפיסת המוסר של המאה ה-17: הימורים, יין ותשוקה.
בכך משתלב הציור במסורת שהושפעה עמוקות מקאראווג'ו ויצירותיו.
הציור מציג ארבע דמויות סביב שולחן קלפים, ברגע קפוא המשרה אווירה דרמטית חרישית.
מימין נראה גבר צעיר בלבוש מפואר, המרוכז בקלפיו ואינו משתתף במבטיהם של יתר הדמויות.
במרכז ניצבת אישה בלבוש חושפני ותסרוקת מתוחכמת, שמפנה את עיניה ומחוות ידה שמאלה, לעבר גבר אחר השקוע בצללים, אשר שולף בסתר את קלף אס היהלומים ממכנסיו.
בין שניהם עומדת משרתת, המוזגת יין.
העלילה ברורה: האישה מפתה את הצעיר, משקיעה אותו בשיכרון, בעוד שותפה שולף קלף רמאות כדי לגזול את רכושו.
שלוש הדמויות משמאל משתפות פעולה, כפי שמודגש על ידי מבטים חומקים ושפת גוף מרומזת, בעוד הקורבן נותר מנותק ואובד.
לציור קיימת גרסה נוספת בשם "הרמאי עם אס התלתן" (Le Tricheur à l'as de trèfle), השמורה במוזיאון קימבל לאמנות (Kimbell Art Museum) שבפורט וורת', טקסס.
שתי הגרסאות שונות זו מזו בפרטים אך חולקות את אותו נושא בסיסי של רמאות קלפים.
מקורו של נושא זה בציור מאת קרוואג'ו, הרמאי, המצוי גם הוא במוזיאון קימבל לאמנות, ונחשב לבן זוג לציורו של קרוואג'ו "מגדת העתידות", המצוי בלובר.
דה לה טור יצר ככל הנראה גרסאות שונות לציור זה.
אחת מהן, המצויה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מציגה קומפוזיציה דומה ואולי אף שימשה כפנדנט לגרסה המוקדמת המצויה בקימבל או לגרסה הנוכחית בלובר.
תחייתו של דה לה טור והיסטוריית הציור
הציור נרכש בשנת 1926 על ידי פול לנדרי מאספן עתיקות באיל סן לואי בפריז.
בשנת 1931 פרסם ההיסטוריון הגרמני הרמן פוס מאמר שהציג את היצירה לראשונה לקהל הרחב, והביא בכך לראשית תחייתו של דה לה טור, אמן שנשכח כמעט לחלוטין עד לאותה תקופה.
בשנת 1934 נכללה היצירה בתערוכה ציירי המציאות (Peintres de la réalité), תערוכה מכוננת ששבה והעלתה לתודעה הציבורית את ציירי המאה ה־17 הצרפתיים, ובראשם דה לה טור.
בשנים שלאחר מכן הלכה וגברה ההתעניינות ביצירותיו, והגוף המיוחס לו התרחב.
בשנת 1972 התקיימה התערוכה המונוגרפית הראשונה שהוקדשה כולה לדה לה טור.
התערוכה זכתה להצלחה רחבה, ובמהלכה תרם לנדרי את הציור למוזיאון הלובר.
הציור עורר עניין בקרב אמנים מודרניים במאה ה־20. פשטות הצורות, המוזרות של הקומפוזיציה וההיבט ההומוריסטי־סמלי של הנושא שבו את דמיונם של הקוביסטים, שהתעניינו בטיפול של דה לה טור במסה, ושל הסוריאליסטים, שנמשכו לאופיו המסתורי.
דיאלוג זה מזכיר את ההתעניינות בציור מוקדם אחר המוצג בלובר: גבריאל ד'אסטרה ואחת מאחיותיה, יצירה אנונימית מהאסכולה השנייה של פונטנבלו, שגם בה ניכרת תחושת מסתורין ודואליות בין ריאליזם לפרשנות סמלית.
הרמאי עם אס התלתן הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הצרפתי ז'ורז' דה לה טור, המתוארך לשנים 1630–1634. היצירה נחשבת לאחת מפסגות האמנות הצרפתית של המאה ה־17, ומשקפת את הבשלות הסגנונית של האמן.
כיום היא מוצגת במוזיאון קימבל לאמנות בפורט וורת', טקסס.
הציור מתאר סצנה דרמטית של משחק קלפים בסביבה אינטימית, ובה ארבע דמויות: רמאי, קורבן תמים ושתי נשים משתפות פעולה.
האווירה מתוחה ומלאת רמזים ויזואליים סמויים.
קלף אס התלתן החבוי נשלף על ידי הרמאי ונוטה לעבר הצופה – מהלך המכניס את הצופה עצמו כשותף סמוי למעשה התרמית.
שתי הנשים בציור ממלאות תפקידים חשובים: אחת מהן, משרתת, מגישה יין – מסמלת את הפיתוי וההיסחפות אחר תענוגות.
השנייה, לבושה בבגד חושפני, מזוהה כקורטיזנה – היא מסמלת את ההיבט המיני של הרמאות, ומרמזת על חלקה במזימה.
הדמויות בציור אינן נעות באופן דרמטי אלא נראות שקועות במבטים הצידה ובתנועות ידיים מדודות.
אלה בונים יחד דרמה פסיכולוגית מורכבת, שבה כל פרט – תנועה, הבעה או מבט – חושף רמז נוסף למערך ההונאה.
הציור מבטא ביקורת מוסרית ברורה על תאוות הימורים, שתייה ופיתוי.
שלושת המפתים – הרמאי, המשרתת והקורטיזנה – מייצגים יחד את שלושת הפיתויים הקלאסיים: כסף, יין ונשים.
הצופה, אשר רואה את הקלף הנסתר, נמשך להיות חלק מהתרמית, גם אם פסיבית בלבד.
כך הופכת היצירה ממופע חזותי לבחינה מוסרית של רגשות אנושיים, תאווה, ורמייה.
היצירה מושווית לעיתים לציורו של קאראווג'ו "המרמים במשחק הקלפים", וגם לייצוגים אמנותיים מוקדמים של משל הבן האובד - סיפור המייצג פיתוי, נפילה וגאולה.
דה לה טור לוקח את התבניות המוסריות האלה ומעגן אותן בסביבה יומיומית לכאורה, אך רווית משמעות.
המאפיין הסגנוני הבולט ביצירתו של דה לה טור הוא השימוש בטכניקת קיארוסקורו - שילוב קיצוני בין אור לצל.
ביצירה זו, האור אינו רק אלמנט חזותי אלא גם נרטיבי: הוא מדגיש את הרגע הקריטי של הרמאות, שופך אור על הדמויות המרכזיות, ומשאיר אחרות בצל, תרתי משמע.
הקונטרסט בין האור המסנוור לחושך שמסביב יוצר תחושת מתח וממקם את הסצנה באטמוספירה כמעט תיאטרלית.
הוא תורם לא רק לאסתטיקה של הציור אלא גם להעברת משמעות עמוקה: הניגוד בין חשיפה להסתרה, בין יושר לשקר, בין המוסרי לפיתוי.
הציור נוצר על רקע מציאות סוערת בצרפת של המאה ה־17 - תקופה של מהפכות דתיות, פוליטיות וחברתיות.
במובן זה, ניתן לראות ביצירה לא רק תיאור סצנה פרטית אלא תגובה לרוח הזמן: לחוסר הוודאות, להתערערות המוסר, ולהתנגשות בין ערכים מסורתיים לבין מציאות משתנה.
תוך שימוש בסצנה יומיומית, מעביר דה לה טור מסר רחב על האדם והחברה.
הוא יוצר אלגוריה על מצב האנושות, ומשקף את מה שנתפס על ידו כעיוותים מוסריים בחיי היום-יום של בני תקופתו.
גרסה נוספת של ציור זה, הרמאי עם אס היהלומים, שמורה באוסף מוזיאון הלובר בפריז.
היא מציגה הבדלים ניכרים בפרטים כמו צבעים, תלבושות ואביזרים, מה שמעיד על חירות אמנותית ועל עניין מתמשך מצד האמן באותו נושא מוסרי ופסיכולוגי.
אף על פי שבימי חייו היה מוכר בעיקר בלורן, דה לה טור נפל לשכחה זמן קצר לאחר מותו.
רק במאה ה־20 התגלתה מחדש יצירתו, וזכתה להכרה רחבה בזכות הסגנון הייחודי שלו והשימוש המבריק באור וצל.
הציור "הרמאי עם אס התלתן" נחשב כיום לאחת מיצירות האמנות המובהקות של המאה ה־17. הוא ממשיך לעורר דיון באקדמיה, בביקורת האמנות ובתרבות הפופולרית – כסמל על־זמני לפיתוי, תחבולה, והמורכבות המוסרית של ההתנהגות האנושית.
הרלן קובן: הבריחה היא סדרת טלוויזיה שהופקה עבור שירות הסטרימינג נטפליקס, בהשראת ספרו ה-32 של הסופר הרלן קובן – "הבריחה" אשר יצא לאור בשנת משנת 2019. קובן משמש כמפיק בפועל בסדרה.
הסדרה עלתה לשידור ב-1 בינואר 2026.
זוהי הסדרה האחת עשרה שהופקה כחלק מחוזה שחתם קובן עם נטפליקס באוגוסט 2018 על מנת להפיק סדרות וסרטים מבוססים על ספריו.
סיימון גרין, אב מסור שחייו מתפרקים כאשר בתו המתבגרת, פייג', בורחת מהבית ומתנתקת ממשפחתה.
לאחר תקופה ארוכה של חוסר ודאות ודאגה, סיימון מזהה אותה במקרה ברחוב – אך פייג' מסרבת לחזור הביתה ונעלמת שוב, זמן קצר לפני שמתרחש אירוע אלים ומטלטל.
נחוש להציל את בתו ולגלות מה באמת קרה לה, סיימון יוצא למסע חיפוש מסוכן בעולם אפל של סמים, פשע וסודות.
במהלך החקירה הוא מגלה שפייג' הסתבכה הרבה יותר ממה שחשב, ושהבריחה שלה קשורה לרשת מורכבת של שקרים, מניפולציות ואנשים מסוכנים.
סיימון גרין (ג'יימס נסביט) -אנליסט פיננסי, בתו פייג' בורחת מהאוניברסיטה, וכאשר הוא מוצא אותה רוקדת ומנסה להחזיר אותה הביתה, זה גורם לשרשרת אירועים עם השלכות הרסניות.
פייג' גרין (אלי דה לאנג) - בתם הבכורה של סיימון ואינגריד.
לאחר שלמדה באוניברסיטה, חייה פונים למסלול אפל והיא בורחת מהבית.
אלנה רייבנסקרופט (רות' ג'ונס) - שוטרת לשעבר שהפכה לבלשית פרטית, שדרכה מצטלבת עם דרכו של סיימון במהלך צידו אחר פייג'.
אינגריד גרין (מיני דרייבר) - אשתו של סיימון ואמה של פייג'.
היא עובדת בבית החולים המקומי ועוזרת לסיימון לנסות ולמצוא את פייג'.
אייזק פאגבנל (אלפרד אנוך) - הבלש האחראי על חקירת רצח בן זוגה של פייג', אהרון.
רובי טוד (איימי גלדהיל) - יד ימינו של אייזק ועמיתתו לבלשית, שעובדת גם על צוות השחקנים של מותו של אהרון.
אהרון קורבל (תומאס פלין) - בן הזוג של פייג'.
קורנליוס פאבר (לוסיאן מסמטי) - שכנם של אהרון ופייג'.
אש (ג'ון פוינטינג) - מתנקש שעובד עם דידי.
דידי (מייב קורטייה-לילי) - מתנקשת שעובדת לצד דידי.
ג'סיקה קינברג (טרייסי-אן אוברמן) - עורכת הדין של סיימון.
לו (אנט בדלנד) - אשת הטכנולוגיה של אלנה שעוזרת לה במשימותיה.
איבון פרווידי (אינגריד אוליבר) - אחותה של אינגריד וגם שותפתו העסקית של סיימון.
סם גרין (אדריאן גרינסמית') - אחיה הצעיר של פייג'.
אניה גרין (אלי הנרי)- אחותה הקטנה של פייג', תלמידת תיכון מצטיינת בלימודים.
רוקו קנרד (מרקוס פרייזר) - סוחר סמים.
אניד קורבל (פינטי ויליאמס) - אמא של אהרון, בן זוגה של פייג'.
ויילי קורבל (ג'ו מקגאן)- אבא של אהרון, בן זוגה של פייג'.
קווין גאנו (קונור מילס) - אדם שנרצח על ידי אש ודידי.
מס'שם הפרקבימויתסריטתאריך שידור מקורי1להאמין למראה עינייםנימר ראשדדני ברוקלהרסט1 בינואר 20262קעקועים בזמן שממתיניםנימר ראשדטום פארלי1 בינואר 20263נקודת שבירהנימר ראשדאמנדה דיוק1 בינואר 20264תקופה אחרתאישר סהוטהשרלוט קובן1 בינואר 20265להיות האמת הזוהרת לעדאישר סהוטהשרלוט קובן1 בינואר 20266הגבר שהכרתינימר ראשדטום פארלי1 בינואר 20267דלתות מסתובבותנימר ראשדדני ברוקלהרסט1 בינואר 20268זה יישאר בינינונימר ראשדדני ברוקלהרסט1 בינואר 2026
בינואר 2024 הוכרז כי נטפליקס תעבד את "הבריחה" מאת הרלן קובן, כאשר קובן יהיה המפיק בפועל של הסדרה.
רשימת שחקנים מלאה שפורסמה ב-21 בינואר 2025 הציגה את ג'יימס נסביט ואלי דה לאנג בראש הקאסט לצד רות' ג'ונס, אלפרד אנוך, מיני דרייבר, ג'ון פוינטינג, מייב קורטייה-לילי ואיימי גלדהיל.
הצילומים החלו באנגליה בינואר 2025. אתרי הצילום כוללים את סאדלוורת' מור ומנצ'סטר, וליברפול.
הַרְמוֹנְיָה (בעברית: תֹּאַם) במוזיקה היא ביטוי אחד של עיקרון תאורטי כללי של התאמה: שילוב של חלקים מגוונים לשלם, כך שגם החלקים וגם השלם מתחזקים הדדית.
במוזיקה, התופעה מבטאת שילוב של תווים שונים המנוגנים או המושרים בו זמנית, המפיק תלכיד אקוסטי (צליל) מוזיקלי נעים.
האפקט הנעים של ההרמוניה מהווה אתגר מדעי תאורטי פילוסופי, אמנותי, פיזיקלי ו פסיכויכופיזי בעיקר בגלל היותו אפקט גשטלטי בו התוצאה גדולה מסך חלקיה.
אובייקטים הרמוניים כגון אקורדים, מרקמים וטונאליות מזוהים, מוגדרים ומסווגים בפיתוח התיאוריות הללו.
המושג הרמוניה כולל ממד "אנכי" (מרחב תדרים) וממד "אופקי" (מרחב זמן).
בין גובהם של כל שני צלילים נוצר יחס תדירויות מסוים, שנקרא מרווח הרמוני כך שהמונח הרמוניה חופף במידה מסוימת למושג המוזיקלי מלודיה.
מקור המונח הוא מהמילה היוונית Αρμονία, שפירושה "צירוף".
במיתולוגיה היוונית המאוחרת קיימת אנקדוטה למקור השם עצמו: הרמוניה הוא שם בתה של אלת התואם, הרומנטיקה והמיניות אפרודיטה, שהרתה לארס, אל המלחמה והרוע (המסמל גם אי סיפוק ושאיפה בלתי ניתנת לריסון) ובעל ההיבריס הגדול ביותר, ובתם של שני האלים הללו מסמלת השלמה של שני הפכים קיצוניים זה את זה.
כאשר שני צלילים שוני-גובה מושמעים בו-זמנית, נוצר ביניהם מרווח הרמוני.
שילוב של שלושה צלילים או יותר המושמעים יחד נקרא אקורד.
כמעט בכל סוגי המוזיקה המערבית והתקופות, האקורדים העיקריים בשימוש מורכבים מטרצות דהיינו רווח של טון וחצי או שני טונים, ועל פי סדר הטרצות המרכיבות כל אקורד נקבע סוגו: אקורד מז'ור – טרצה גדולה-שני טונים ומעליה קטנה-טון וחצי.
אקורד מינור – טרצה קטנה ומעליה גדולה, אקורד מוקטן – טרצה קטנה ומעליה קטנה ואקורד מוגדל – טרצה גדולה ומעליה גדולה.
אקורד שבין הצליל התחתון שלו לצליל העליון יש מרווח של קווינטה (חיבור של שתי טרצות) כלשהי (זכה, מוקטנת או מוגדלת) הוא אקורד משולש.
ההרמוניה האקורדים בפרט, משמשים לניהול המתח, העניין וההתפתחות במוזיקה: מיקום האקורד על דרגות הסולם קובע את אופיו ביחס לאקורדים האחרים בסולם: אקורד הטוניקה (על הצליל היסודי של הסולם) משמש לביטוי יציבות, רגיעה או פתרון במוזיקה.
אקורד הדומיננטה (על הצליל החמישי ברוב הסולמות) משמש לביטוי מתח או שאלה, אשר נפתרים לרוב על ידי חזרה לאקורד הטוניקה, דבר המתרחש לרוב בקדנצות, בסיומי פסקאות, פרקים או יצירות.
לעיתים קרובות נעשה שימוש באקורדים מסוימים (מלבד הדומיננטה) או ברצף מסוים של אקורדים כדי ליצור אצל המאזין תחושת מתח, הדורשת פתרון.
לאחר מכן נעשה שימוש ברצף אחר של אקורדים כדי להוביל אל הרגיעה והפתרון שמשרה אקורד הטוניקה.
היפוכי האקורדים נועדו לשנות את מידת היציבות שלהם או על מנת שקו הבס יהיה מלודי.
קיימות מספר גישות לכתיבת הרמוניה, והגישות השתנו במהלך השנים.
בימי הביניים ובהמשך בתקופת הרנסאנס נכתבה המוזיקה בקווים, אם מקבילים (אורגנום) ואם עצמאיים (קונטרפונקט), כאשר לכל צליל יש צליל מקביל לו (פירוש המילה הוא נקודה מול נקודה) במספר קולות.
הקווים יצרו ביניהם מהלכים הרמוניים, שנוצרו בהתאם לכללים ברורים ומחמירים (קווינטות מקבילות, שהיו פופולריות בימי הביניים, יצאו לחלוטין משימוש עד סוף תקופת הרנסאנס, למעט מקרים מיוחדים).
בתקופת הבארוק פיתח המלחין יוהאן סבסטיאן באך גישה חדשנית (לאותה תקופה) לליווי.
הוא השתמש בטריאדים ובאקורדים מרובעים בדרך כלל, והוליך את הקולות ביניהם, גם כאן לפי כללים קבועים ומפורשים.
חריגה מכללים אלה יכולה להופיע בתווים זרים לאקורד, המופיעים כצלילי קישוט (פיגורטיביים) ומאפשרים גמישות מסוימת בהירמון.
דוגמה לכך אפשר למצוא בכוראלים של באך, שנכתבו בדרך כלל למלודיה קיימת בסופרן (הקול העליון) או מעל בס ממוספר, שהורה על האקורדים שצריכים לבוא מעל כל צליל.
במקרים מסוימים, כתב באך הרמוניה לאותו קו סופרן בסולמות שונים ובמהלכי אקורדים שונים.
כפי שאפשר לראות בספר הכוראלים השלם.
כוראלים הנקראים באותו שם הם בעלי סופרן זהה והרמוניה שונה.
ההבדל בין הקונטרפונקט של המוטט להרמוניה של הכוראל הוא, שבמוטט יוצרים הקווים המלודיים את ההרמוניות ביניהם ואילו בכוראל, האקורדים המצטרפים זה לזה יוצרים קווים מלודיים בקולות השונים.
במודל ההרמוני הנ"ל השתמשו במוזיקה הקלאסית ובסגנונות ספציפיים של מוזיקה ממשיכים גם כיום להשתמש בו.
היום אנו קוראים להרמוניה כזו הרמוניה טונאלית פונקציונלית.
ההרמוניה האטונאלית שונה מיסודה, כיוון שאינה מתחשבת בטונאליות המוכרת של הסולמות, אלא בשיטה הדודקאפונית של שנים-עשר טונים שווים בערכם או ב"שורה".
מוזיקה בשיטות אלה משתמשת באקורדים מרובי צלילים ובכללים שונים לגמרי מאלה של ההרמוניה הטונאלית הקלאסית.
הגישה להרמוניה השתנתה עם הדורות, ומה שנחשב בעבר לאקורד דיסוננטי צורם, התקבל בדורות הבאים כסביר, ואף דרוש לאוזן המודרנית יותר.
אף כי הרמוניה היא תולדה של השמעת שני צלילים או יותר בבת אחת, אפשר ליצור תחושה הרמונית בקו יחיד, וראיה לכך יצירות רבות מתקופת הבארוק, שנכתבו לכלי מיתרים סולו, וגם אם הצלילים הכפולים נדירים בהן, בכל זאת קיימת בהן תחושה מלאה של הרמוניה.
בספרו "Structural Functions of Harmony", ארנולד שנברג מחלק את סוגי המהלכים ההרמונים לשלושה, לפי המרווח שקיים בין דרגות האקורדים.
תנועה הרמונית חזקה (Dynamic) – התנועה הנפוצה ביותר בהרמוניה פונקציונלית.
מהלך של קוורטה בעליה או טרצה בירידה (שווה ערך סקסטה בעלייה או קווינטה בירידה).
למשל בסולם דו מז'ור: דו מז'ור – פה מז'ור (קוורטה עולה); דו מז'ור – לה מינור (טרצה יורדת).
תנועה הרמונית חלשה (Static) – מהלך של טרצה בעליה או קוורטה בירידה (שווה ערך לסקסטה בירידה או קווינטה בעליה).
למשל בסולם דו מז'ור: דו מז'ור – סול מז'ור (קווינטה עולה); דו מז'ור – מי מינור (טרצה עולה).
תנועה הרמונית מודגשת (Accentuated) – מהלך של סקונדה בירידה או בעלייה.
למשל בסולם דו מז'ור: דו מז'ור – רה מינור (סקונדה עולה); דו מז'ור – סי מוקטן (סקונדה יורדת).
תנועה הרמונית מטעה (Deceptive) – מהלך של פרימה.
למשל: דו מז'ור – דו מז'ור; דו מז'ור – דו דיאז מינור; דו מז'ור – דו מינור.
מהלכים אלו מתייחסים אל המקובל לעומת החריג במסורת המוזיקלית הטונאלית-פונקציונלית המערבית.
הרמוניזציה היא תהליך במשפט הבינלאומי שבו מדינות שונות מאמצות חקיקה משותפת, כך שההבדלים בין מערכות המשפט השונות מצטמצמים וכל שיטת משפט הופכת לדומה יותר לחברתה.
אמנת וינה, שמדינות רבות בעולם קיבלו, היא דוגמה לתהליך הרמוניזציה.
דוגמה נוספת היא מהתחום האקדמי ובו נכתבים טקסטים של משפט משותף, לדוגמה עקרונות ועדת לאנדו – הדרך להגיע למשפט אחיד.
היחס בין הרמוניזציה לבין המשפט המשווה
המשפט המשווה וההרמוניזציה הם אירוצנטרים (אירופה במרכז), ולכן שניהם משפיעים בעיקר על אירופה.
המשפט המשווה וההרמוניזציה מתמקדים שניהם במשפט הפרטי, אם כי כיום יש מגמה להרחיב את המשפט המשווה למשפט הציבורי.
המשפט המשווה לא נועד לתת פתרון לבעיה משפטית, אלא בא ככלי חשיבה, וכך גם ההרמוניזציה.
שניהם מתמודדים עם שפות: במשפט המשווה, ההתמודדות היא עם התוכן של השפה הזרה.
בהרמוניזציה הבעיה קשה יותר, כי יש להבין גם משמעות אך בעיקר הקשר.
היחס בין התמחות לבין חובבנות: כתוצאה מתהליכי ההרמוניזציה, מתרחש תהליך שכל משפטן עוסק במשפט משווה.
האם החיפוש הוא אחרי הדמיון או השוני: בעבר המשפט המשווה בדק בעיקר את השוני, כיום הוא נוטה לדמיון, וזאת עקב תהליך ההרמוניזציה.
מטרות: מטרת המשפט המשווה דסקריפטיבית (כלומר תיאור השווה והשונה) ולא נורמטיבית (יצירת נורמות אחידות).
מאידך, הליך ההרמוניזציה הוא נורמטיבי, מטרתו להגיע למשפט אחיד בעולם.
הליך החקיקה לאיחוד אירופה התחיל מאמנת רומא ב-1957, בה נמצאים עקרונות, בדגש על חקלאות.
מנגנון האמנות מאפשר מסגרת המתיימרת ליצור איחוד המשפט.
המנגנון מבוסס על חלוקת עבודה בין נציבות הקהילה האירופית (גוף טכני), לבין המועצה האירופית (גוף פוליטי), על-פי מפתח הקובע חלוקת קולות.
הפרלמנט האירופי בשטרסבורג הוא גוף ייצוגי בעיקרו, למעט זכות וטו והשתתפות בתקציב, אין הוא גוף מחוקק.
תקנות (Regulations) – ההרמוניזציה אוטומטית, התקנות חלות על כל הקהילה האירופית ומחייבות.
הנחיות (Directives) – רוב החקיקה ברמה זו, שק"ד למדינה בישום, האיחוד אינו מושלם.
החלטות (Decisions) – סמכות לחייב גופים ללא קשר לחקיקה המקומית.
שיפוט – ביה"ד אינו מחליט במקרים קונקרטיים, אלה באמצעות חוות דעת טרומית Preliminary Rulling.
במצב של סתירה, חייב השופט המקומי לפנות לביה"ד של הקהילה האירופית, וחוות הדעת היא הבסיס העיוני למשפט האירופי.
הפרופסורים והאקדמיה – הצעות לקודקס, עקרונות של לאנדו, בעיקר במשפט הפרטי משפט אזרחי.
Unidroit – מוסד הממוקם ברומא, בו נקבעים עקרונות בחוזים מסחריים בינלאומיים.
עקרונות כריתת חוזה, קיומו, ומתיימר לשמש בסיס למסחר הבינלאומי.
בסיס האימוץ של העקרונות הוא וולונטרי, בין הצדדים.
והוא מהווה כלי עזר לשופטים המחפשים את ה– Lex Mercatoria, המתיימר לשקף את המשפט המסחרי המקובל.
הרמוניום הוא כלי מקלדת אירופי במקורו.
כמו העוגב הוא כלי נשיפה, אבל הצליל בהרמוניום מופק על ידי לשוניות (כמו באקורדיון, מפוחית יד ובנדונאון) ולא כמו בעוגב - שבו מופק הצליל בחלילים.
להרמוניום יש מפוח שמופעל באמצעות דוושה או שתי דוושות.
ההרמוניום הגיע להודו במאה ה-19 וכיום מקובל שם מאוד.
בגרסתו ההודית מופעל המפוח ביד אחת, כשהשנייה מנגנת בקלידים.
אנטונין דבוז'אק, ג'ואקינו רוסיני, סזר פרנק ואחרים שילבו אותו וכתבו לו מוזיקה קלאסית.
אפשר לשמוע דוגמה טובה לשימוש בהרמוניום בשיר "לך לך" של פורטיסחרוף, שבו מנגן שלומי שבן על הרמוניום.
בגלל הצלילים הארוכים שניתן לנגן בו, קל לבלבל בינו לבין העוגב.
הרמוניה טונאלית פונקציונלית היא אוסף של חוקי ההרמוניה שהתייצבו בסביבות ראשית תקופת הבארוק ואותם כתב והנחיל לדורות המלחין והחוקר ז'אן-פיליפ ראמו.
חוקים אלו התבהרו בתקופת הברוק, בייחוד ביצירותיו הכוראליות של באך.
כיום נלמדים החוקים בישראל תחת השם "הרמוניה מסורתית" במגמות המוזיקה התיכוניות, ושליטה בנושא היא חובה לבחינות הכניסה לבתי הספר למוזיקה באוניברסיטאות .
ההרמוניה הפונקציונלית מתבססת על סולם מינורי או סולם מז'ורי לסוגם.
הפונקציונליות בהרמוניה בבסיסה בנויה על-פי עקרון של היררכיה ברורה בין דרגות הסולם ה"יציבות" (דרגות 1,3,5) ל"לא יציבות" כאשר לכל דרגה "שאיפה" אחרת ליציבות.
לדוגמה: דרגה 7 (סי בסולם דו מז'ור) נחשבת בעלת זיקה מאוד חזקה לדרגה 1 (דו) וברוב המקרים נדרשת לעשות תנועת חצי טון למעלה לפתרון.
מן החוקים האלה נגזרים חוקי ההרמוניה.
חוקי ההרמוניה הפונקציונלית הם חוקים לאקורדים בעלי שניים או שלושה מרווחי טרצות שונות או אחידות (אקורד מז'ור, מינורי, מוגדל, מוקטן, ספטאקורד ואקורד חסר) הבנויים בדרך כלל בכתיבה לארבעה קולות - סופרן, אלט, טנור, ובס.
בהרמוניה הפונקציונלית ישנה חלוקה ברורה של האקורדים הבנויים על כל דרגות הסולם בהיפוכם השורשי ל-3 פונקציות היררכיות מרכזיות:
דומיננטה - חוסר יציבות (משיכה רק לטוניקה או לדרגה יותר דומיננטית מזאת הנתונה).
סובדומיננטה - פיתוח (מוביל לדומיננטה או טוניקה).
סדר האקורדים נקבע על ידי הפונקציונליות שלהן בתהליך יצירת המתח וההרפיה.
חלוקת הפונקציונליות האפשריות (כל פונקציה מרכזית ניתן להחליף בפונקציה אחרת חלשה יותר או חזקה יותר בהתאם לתרחיש):
דרגה 3 <-דרגה 5 (דומיננטה מרכזית) -> דרגה 7
דרגה 2 <-דרגה 4 (סובדומיננטה מרכזית)-> דרגה 6
מהלכים הרמוניים בסיסיים ינועו לרוב על ציר
אם נסתכל על ציר זה בעזרת הדרגות, יראה מהלך זה כך:
מהלך נוסף הוא מהלך ה"שתיים-חמש-אחת" השכיח מאוד בג'אז.
המהלך כשמו כן הוא: דרגה 2 -> דרגה 5 -> דרגה 1 (סובדומיננט -> דומיננט -> טוניקה):
לאקורד בעל שלושה צלילים ישנם שלושה היפוכים, וכך הלאה.
להיפוכים תפקיד חשוב בהרמוניה הפונקציונלית, הואיל והקול הנמוך ביותר שעליו נבנה האקורד או היפוכו (הבס) נחשב למכתיב ההתקדמות ההרמונית.
ההרמוניה המסורתית היא בעלת איסורים שמהם נבנים החוקים להולכת הקולות (בדרך כלל ארבעה קולות).
הדרגות הראשיות יופיעו לפי הסדר: טוניקה, סוב דומיננטה, דומיננטה.(לטוניקה מותר לבוא בכל שלב, אך לסוב דומיננטה אסור לבוא אחרי הדומיננטה)
אסור שאותה פונקציה תופיע בסוף תיבה ובראשית התיבה הבאה.
אסורה תנועת בס של שתי (או יותר) קוורטות או קווינטות באותו כיוון.
אסור שקול יעלה מעל או ירד מתחת לקול הקרוב לו.
אוקטבות: אסור שיהיה מרווח של יותר מאוקטבה בין כל הקולות הקרובים למעט הבס והטנור (מותר עד 2 אוקטבות).
קולות מקבילים: תנועה מקבילה של קווינטות ואוקטבות בין כל שני צלילים אסורה.
אסורה גם הכפלת הטון המוביל הוי אומר - הכפלת הטרצה באקורד דומיננטי
במוזיקה, הרמוניה טונאלית היא הרמוניה בעלת משיכה הרמונית ותחושת יציבות.
ההרמוניה הטונאלית (אשר נבדלת מן ההרמוניה האטונלית) היא בעלת סולם, טוניקה, ודומיננטה, והם אלה שתורמים לתחושת היציבות והמשיכה ההרמונית.
בהרמוניה הטונאלית משתמשים לרוב בסולם המז'ורי ובסולם המינורי, שנחשבים לסולמות ה"רגילים".
בהרמוניה הטונאלית, ישנם מספר סוגים של אקורדים: אקורד מז'ורי (בעל אופי שמח), אקורד מינורי (בעל אופי עצוב), ספטאקורד (אקורד בעל מתח), אקורד מוקטן ועוד אקורדים, שהם וריאציות של אקורדים אלה, ופותחו עקב צורך גדול יותר במשיכה הרמונית.
בדרך כלל האקורד המוגדל לא מופיע בהרמוניה הטונאלית, משום שאין לו כל משיכה טונאלית, כיוון שכאשר עושים לו היפוכי אקורדים (הופכים את סדר צליליו), מרווחיו של האקורד נשארים קבועים.
ברוב היצירות, ההרמוניה היא טונאלית, וכך בכל היצירות מהמאה ה-17 וה-18, אך ישנם מלחינים כמו ליסט (מלחין לפסנתר), למשל, שכתב הרמוניה בלתי טונאלית (אטונאלית).
דוגמה להרמוניה טונאלית, היא המוזיקה הקלאסית המוכרת לנו, ודוגמה להרמוניה אטונאלית היא, למשל, מוזיקה מודרנית.
מספרן של היצירות בעלות הרמוניה טונאלית גדול יותר, והן נפוצות הרבה יותר, מכיוון שפשוט יותר להלחין הרמוניה טונאלית, והאוזן מורגלת לשמוע יותר את ההרמוניה הטונאלית, ופחות האטונלית.
היצירות שנכתבות בהרמוניה הטונאלית הן יצירות מסודרות, בעלות מבנה מסוים ומשקל מסוים.
ניתן להגיד שההרמוניה הטונאלית היא "מסודרת", ואילו האטונאלית היא "בלתי-מסודרת".
ההרמוניה הטונאלית המסורתית נקראת הרמוניה טונאלית פונקציונלית, והיא נלמדת כיום במגמות המוזיקה ברחבי הארץ.
מוזיקה אטונאלית היא מוזיקה ללא מרכז טונאלי, או מפתח (אנ'), בה צלילי הסולם הכרומטי מתפקדים באופן עצמאי (קנדי 1994).
בהגדרה צרה יותר, המונח מוזיקה אטונאלית מתאר מוזיקה אשר לא מצייתת למערכת ההיררכיה הטונאלית האופיינית למוזיקה הקלאסית המערבית שנכתבה בין מאה ה-17 למאה ה-19 (לנסקי, פרל והדלם 2001).
באופן צר עוד יותר, נעשה לעיתים שימוש במונח על מנת לתאר מוזיקה שאינה טונאלית או סריאלית, בעיקר המוזיקה של האסכולה הווינאית השנייה, אלבן ברג, ארנולד שנברג ואנטון וברן, לפני שיטת שנים-עשר הטונים.
עם זאת, "'אטונאלי' משמעו בדרך כלל שהיצירה היא חלק מהמסורת האירופאית ואינה 'טונאלית'", למרות שישנן תקופות כמו ימי הביניים, רנסאנס ומוזיקה מודאלית מודרנית עליהן הגדרה זו לא חלה.
מלחינים מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 כגון אלכסנדר סקריאבין, קלוד דביסי, בלה בארטוק, פאול הינדמית, סרגיי פרוקופייב, איגור סטרווינסקי ואדגר וארז הלחינו מוזיקה אשר תוארה, במלואה או בחלקה, כאטונאלית.
מוזיקה ללא מרכז טונאלי הולחנה עוד לפני המאה ה-20, לדוגמה בבגטלה ללא טונאליות של פרנץ ליסט (1885), אך רק במאה ה-20 החל השימוש במונח "אטונאליות".
המונח הוטבע בשנת 1907 על ידי יוזף מרקס במחקר אקדמי בנושא הטונאליות, אשר הורחב לאחר מכן לעבודת הדוקטורט שלו.
המוזיקה שלהם צמחה מתוך מה שמכונה "משבר הטונאליות" במוזיקה הקלאסית בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20. מראיית מבט היסטורית, המצב נוצר עקב שימוש הולך וגובר באקורדים רב-משמעיים, בהרמוניות יוצאות דופן ובמלודיות ומקצבים בלתי שגרתיים במוזיקה הטונאלית.
ההבחנה בין יוצא הדופן לשגרתי הטשטשה; וכתוצאה מכך, התרופפו הקשרים בין הצלילים וההרמוניות.
הקשרים בין ההרמוניות הפכו לאי-וודאיים אפילו ברמה הבסיסית ביותר של בין אקורד לאקורד.
ברמה המורכבת יותר, יחסים הרמוניים ארוכי-טווח והשלכותיהם על המוזיקה הפכו כה רופפים עד שכמעט ולא תפקדו כלל.
התקופה הראשונה, הידועה כ"אטונאליות חופשית" או כ"כרומטיות חופשית", התאפיינה בניסיון מודע להימנע מהרמוניה דיאטונית מסורתית.
יצירות מתקופה זו כוללות את האופרה ווצק (1917-1922) של אלבן ברג ואת פיירו הסהרורי של ארנולד שנברג.
התקופה השנייה, אשר החלה לאחר מלחמת העולם הראשונה, התאפיינה ניסיונות ליצור שיטות חדשות להלחנה אטונאלית, המפורסמת בהם היא שיטת שנים-עשר הטונים.
תקופה זו כוללת את היצירות לולו וסוויטה לירית של ברג, קונצ'רטו לפסנתר והאורטוריה סולם יעקב של שנברג וכן מספר יצירות קטנות יותר, ביניהן שתי רביעיות המיתרים האחרונות של שנברג.
שנברג היה הממציא העיקרי של השיטה, אך תלמידו, אנטון וברן, טוען כי הוא היה זה שהחל לקשר בין דינמיקה וצבע צליל לשורת הצלילים, באופן שהפך אותה ליותר מאוסף של גובהי צלילים.
לעומת זאת, ניתוח אמיתי של עבודותיו של וברן בשנים עשר טונים העלו חרס בניסיונותיהם לאמת אמרה זו.
אחד המנתחים סיכם, לאחר בחינת הווריאציות לפסנתר אופוס 27, כי בעוד המרקם המוזיקלי ביצירה עשוי להידמות באופן שטחי לזה של מוזיקה סריאלית...
המבנה המוזיקלי של היצירה לא.
אף לא אחד מהדפוסים במאפייני המוזיקה שאינם גובה הצליל נשמעים הגיוניים בפני עצמם.
הנקודה היא שמאפיינים אלו עדיין מבצעים את תפקידם המסורתי.
שיטת שנים עשר הטונים, בשילוב עם שיטת אבחנת פרמטרים (אנ') (ארגון נפרד של ארבעת מאפייני המוזיקה (אנ'): גובה צליל, אופי הנגינה, דחס ומשך) של אוליבייה מסייאן מתפרשת כהשראה של הסריאליזם.
אטונאליות החלה ככינוי גנאי כנגד מוזיקה בה האקורדים נשמעו כאילו אורגנו ללא שום קשר הגיוני ורציף.
בגרמניה הנאצית מוזיקה אטונאלית הותקפה כ"בולשביזם" ותויגה כאמנות מנוונת (Entartete Musik) ביחד עם יתר המוזיקה אשר הולחנה על ידי אויבי המשטר הנאצי.
המשטר הנאצי החרים עבודות של מלחינים רבים, ובשל כך לא נוגנו עד לאחר נפילתו עם סיום מלחמת העולם השנייה.
לאחר מותו של שנברג, איגור סטרווינסקי עשה שימוש בשיטת שנים עשר הטונים.
יאניס קסנאקיס יצר מערכות של גובהי צלילים בעזרת שימוש בנוסחות מתמטיות, וכן ראה בהרחבת האפשרויות הטונאליות חלק מסינתזה בין העיקרון ההיררכי לתאוריה של המספרים, עקרונות אשר שלטו במוזיקה לפחות מאז ימי פרמנידס.
לשיטת שנים עשר הטונים קדמו יצירות של שנברג בסגנון אטונאליות חופשי מהשנים 1908–1923, אשר לעיתים קרובות יש בהן, על אף חופשיותן, מרכיב אינטגרטיבי...
מרכיב מרווחי קטן אשר ביחד עם הרחבה עשוי להפוך לשורת טונים שבה צלילים בודדים מהווים פונקציה כמרכיבים מרכזיים, המאפשרים הצהרות חופפות של מרכיבים בסיסיים או חיבור בין שניים או יותר מרכיבים בסיסיים.
לשיטת שנים עשר הטונים קדמו גם יצירות של מלחינים סריאליסטים לא-דודקפונים (שלא משתמשים בשיטה) כמו למשל בעבודותיהם של אלכסנדר סקריאבין, איגור סטרווינסקי, בלה בארטוק, קרל רגלס (אנ') ואחרים.
בעיקרו של דבר, שנברג והאואר הפכו עבור מטרותיהם הדודקפוניות (של שנים עשר הצלילים) תכונה טכנית נפוצה של עשייה מוזיקלית 'מודרנית' לשיטתית ומוגדרת, את האוסטינטו.
הלחנת מוזיקה אטונאלית עשויה להיראות מסובכת בשל העירפול והכלליות של המונח.
בנוסף ג'ורג' פרל (אנ') הסביר כי "האטונאליות ה'חופשית' הקדמה לדודקפוניה מוציאה מכלל חשבון כבר מעצם הגדרתה את האפשרות של עקביות, אשר מיישמים בדרך כלל בהלחנה".
לעומת זאת, הוא מספק דוגמה כדרך להלחנת קטעים אטונאליים, יצירה של אנטון וברן מלפני שיטת שנים עשר הצלילים, אשר נמנעת באופן קפדני מכל דבר אשר יכול להתפרש כטונאליות, ונעשית בה בחירה של צלילים אשר אינם משתמעים כטונאלים.
במילים אחרות, הוא מסביר, על המלחין להפוך את החוקים של אופן הכתיבה השכיח כך שמה שבלתי מתקבל על הדעת הופך להכרחי ומה שהכרחי הופך לבלתי מתקבל על הדעת.
דבר זה נעשה על ידי צ'ארלס סיגר (אנ') בהסברו על קונטרפונקט דיסוננטי, וזוהי דרך לכתוב קונטרפונקט אטונאלי.
קוסטקה ופאנה מונים ארבעה נהלים במוזיקה האטונאלית של שנברג, נהלים אלו יכולים להיתפש גם ככללים שליליים.
הימנעות מאוקטבות במלודיה ובהרמוניה, הימנעות מאוספי צלילים מסורתיים כמו משולשים מז'וריים ומינוריים, הימנעות משימוש ביותר משלושה צלילים עוקבים מאותו סולם דיאטוני, והימנעות משימוש במלודיות הקשורות זו בזו.
מעבר לכך, פרל מסכים עם אוסטר וכץ בכך ש"נטישת הרעיון של שורש כיוצר של האקורד היא התפתחות קיצונית שהופכת כל ניסיון לניסוח שיטתי של מבנה האקורד והתקדמותו לפי התאוריה ההרמוניה המסורתית לחסר תועלת במוזיקה האטונאלית".
שיטות הלחנה אטונאליות ותוצאותיהן "לא מצטמצמות לכדי שורת הנחות יסוד כך שהיצירות המעוצבות באופן קולקטיבי על פי המונח 'מוזיקה אטונאלית' כייצוג של 'מערכת של יצירות'".
במילים אחרות, המונח 'מוזיקה אטונאלית' אינו מנחה את הכתיבה לפיו כך שלא נוצרת סוגה שכזו.
אקורדים בעלי מרווחים שווים (עשויים משורה של צלילים באותו מרווח) הם לעיתים קרובות כאלו של שורש מוגדר, אקורדים בעלי מרווחים מעורבים (אנ') לעיתים קרובות מאופיינים על ידי התוכן שלהם, כאשר שניהם משאילים עצמם להקשר אטונאלי.
פרל אף מציין שרציפות והיגיוניות המבנה מושגות לעיתים קרובות על ידי ניתוח של תאים מרווחיים.
תא "עשוי לשמש מערכת מיקרוקוסמית של תוכן מרווחי קבוע, המובא כאקורד, כתבנית מלודית או כשילוב בין השניים.
רכיביו עשויים להיקבע בהתאם לסדר, במקרים כאלו לעיתים עושים שימוש, כמו בשיטת שנים עשר הטונים, בשינויים המילוליים שלהם.
צלילים בודדים עשוים לתפקד כמרכיב מרווחי קטן אשר ביחד עם הרחבה עשוי להפוך לשורת טונים שבה צלילים בודדים מהווים פונקציה כמרכיבים מרכזיים, המאפשרים הצהרות חופפות של מרכיבים בסיסיים או חיבור בין שניים או יותר מרכיבים בסיסיים".
גישה נוספת של שיטות הלחנה של מוזיקה אטונאלית מוסברת על ידי אלן פורטה אשר פיתח את התאוריה שמאחורי המוזיקה האטונאלית.
פורטה מתאר את שתי הפעולות העיקריות: טרנספוזיציה והיפוך.
טרנספוזיציה ניתנת להסבר כסיבוב של t בכיוון השעון או נגד כיוון השעון במעגל, כך שכל צלילי האקורד מוסבים במידה שווה.
היפוך ניתן להסבר כסימטריה ביחס לציר שהוקם על ידי 0 ו-6. בהמשך לדוגמתנו [6 3 0] הופך ל-[6 9 0].
מאפיינים חשובים הם אלו שאינם משתנים, אלו הם הצלילים אשר נשארים זהים לאחר השינוי.
יש לציין שלא ניתנת התייחסות להבדלי האוקטבות בהם הצלילים מנוגנים, כך שלדוגמה כל הדו-דיאזים מקבילים, בלי קשר לאוקטבה בהם הם מושמעים.
זו הסיבה בגללה שיטת שנים עשר הטונים מוצגת באופן מעגלי.
הדבר מוביל אותנו להגדרה של דמיון בין שני אקורדים באופן המתייחס לתת-קבוצות ולתוכן המרווחי של כל אקורד.
המונח "אטונאליות" היה שנוי במחלוקת.
ארנולד שנברג, שהמוזיקה שלו בדרך כלל משמשת להגדרת המושג התנגד לדבר בתוקף בטענה כי "המילה 'אטונאלי' יכולה להצביע רק על דבר לא עקבי בטבע הצליל...
זה מופרך לקרוא לכל קשר בין צלילים אטונאלי בדיוק כפי שזה מופרך להקצות יחסים של טווח צבעים או השלמתם.
אין אנטיתזה שכזו" (שנברג 1978).
גם המלחין והתאורטיקן מילטון בביט זלזל במונח, ואמר "העבודות שנכתבו לאחר מכן, רובן מוכרות, כוללות את חמשת הפרקים לתזמורת (אנ'), ציפייה (אנ') ופיירו הסהרורי (אנ'), עבודות אלו וכמה עבודות שבאו בעקבותיהן כונו 'אטונאליות', איני יודע על ידי מי ואני מעדיף שלא לדעת, משום שהמונח הזה לא הגיוני בשום מובן.
לא רק שהמוזיקה מתעסקת ב'טונים', היא מתעסקת בדיוק באותם 'טונים', אותו חומר פיסי בו המוזיקה עסקה כבר שתי מאות שנים.
בכל הנדיבות, ייתכן שהמושג 'אטונאלי' בא לנתח במתינות והוא נגזרת של 'אטוני' או בא לסמל 'טונאליות של משולשים', אבל גם כך ישנם אין ספור דברים שהמוזיקה איננה (בביט 1991).
למושג 'אטונאליות' התפתח ערפול במשמעות כתוצאה מהשימוש בו לתיאור קשת רחבה של גישות הלחנה אשר חרגו מאקורדים מסורתיים ומהלכים הרמוניים.
היו ניסיונות לפתור בעייתיות זו על ידי שימוש במושגים כמו 'פאן-טונאלי', 'לא-טונאלי', 'רב-טונאלי', 'טונאלי-חופשי' ו'ללא מרכז טונאלי' במקום 'אטונאלי' אך מושגים אלו לא זכו להכרה רחבה.
הֵרְמָה הוא אבן דרך, עמוד ריבועי או מלבני עשוי אבן, טרקוטה או ברונזה ששימש כסמן גבול בדרכים ובגבולות ביוון העתיקה.
בראש העמוד פוסל ראשו של הרמס, לרוב מזוקן, ולעיתים גם פלג גופו העליון עד מבושיו.
הרמס היה אל הדרכים (בין שאר תפקידיו) ושמו נגזר מהמונח "הרמה".
הרמס בראשיתו היה גם אל פאלי שנקשר לפריון ולמזל.
באתונה הוצבו הרמאי מחוץ לבתים לשם מזל.
נהוג היה למרוח את מבושי הפסל בשמן זית כסגולה למזל.
אמונה טפלה כזו קיימת עד היום, למשל בפסל חזיר הברונזה הפורצלינו (ופסלים אחרים ברחבי העולם), בעל אף ואיבר מין המבהיקים יחסית לשאר הפסל, מרוב נגיעות בהם לאורך השנים כסגולה למזל או לפוריות.
בחודש מאי 415 לפנה"ס, כשהצי האתונאי עמד להפליג לסירקוסאי במהלך המלחמה הפלופונסית, הושחתו כל ההרמאי האתונאים.
היה זה חילול קודש נורא ורבים האמינו כי הוא מסכן את הצלחת המסע.
האתונאים האמינו כי הייתה זו מלאכתם של חבלנים מסירקוסאי או מקרב מתנגדי מלחמה אתונאים, אם כי מעולם לא נמצאה לכך הוכחה.
הוא הכחיש את ההאשמות והציע לעמוד למשפט אך האתונאים לא רצו לשבש את המסע עוד יותר.
מתנגדיו היו להוטים לקיים את משפטו של אלקיביאדס בהיעדרו, כשלא יוכל להגן על עצמו.
לאחר שיצא למסע אויביו הפוליטיים הביאו להרשעתו ולגזירת דינו למוות הן בשל השחתת ההרמאי והן בשל פשע לכאורה קשור לכך, של חילול החגיגה השנתית לכבוד דמטר ופרספונה.
הרמון , הוא אגף בארמון המשמש למגורי נשותיו ופילגשיו של המלך (ולפעמים גם אנשי ממשל אחרים).
תופעה זאת הייתה ידועה בכמה ממלכות בעת העתיקה.
נשות ההרמון חיו בדרך כלל במסגרת ההרמון עצמו ולא הורשו לצאת לבדן מעבר לחומותיו.
הגברים היחידים שעמם הן היו נפגשות, מלבד סריסים, היו המלך (או בעל ההרמון) אביהן ואחיהן.
ידוע כי לבבלים ולפרסים הקדמונים היו הרמונות.
בביולוגיה משתמשים במילה הרמון כדי לתאר בעלי חיים המתקבצים בלהקות של נקבות תחת זכר שליט, כמו אצל האריה, אריות הים ופיל הים.
המילה הרמון היא מילה יחידאית בתנ"ך המופיעה בפסוק בספר עמוס "וְהִשְׁלַכְתֶּ֥נָה הַהַרְמֹ֖ונָה".
משמעות המילה לא ברורה אבל ברור שהשלכה להרמון היא ענישה לנשות שומרון.
על פי רוב הפרשנים מדובר בשם של מקום.
יש שראו בה מילה זהה למילה ארמון בהחלפת האותיות א' ו-ה'.
יש שפירשו שמדובר בחלק הארמון המיועד לפילגשי המלך.
פירוש זה נתקבע בעברית המודרנית כנראה בהשפעת המילה הלועזית Harem.
מקור המילה מן השורש ה.ר.מ או לחלופין ח.ר.מ, שהקשרו בערבית (וכן בעברית) הוא של דבר אסור, מקודש או מרוחק, מה שאכן בא לידי ביטוי במגורי הנשים, שהיו נפרדים ומוצנעים משאר הארמון.
בתורה (ב"חוק המלך") נאסר על המלך ריבוי נשים, לפי הפסוק בספר דברים: .
חרף זאת, שלמה המלך נודע ב-700 נשותיו ו-300 פילגשיו.
במגילת אסתר מתוארים אחדים מנוהלי ההרמון 'בית הנשים' של מלך פרס אחשוורוש, שעם המתגוררות בו נמנו ושתי ואסתר (המלכה).
האמון על הרמונו של אחשורוש היה הסריס הגי.
בימינו ההרמונות החלו להיעלם ברוב הארצות המוסלמיות, אף שעדיין יש שייח'ים עשירים ושליטים שיש להם הרמונות גדולים.
הרמה האתיופית היא מסיב הרים רחב ידיים באתיופיה, אריתריאה ובצפון סומליה בצפון-מזרח אפריקה.
פסגות הרמה האתיופית נישאות לגבהים של מעל 4,000 מטר, ורק חלק קטן ממנה משתרע בגובה של מתחת ל-1,500 מטר.
הרמה האתיופית נחצית במרכזה מצפון-מזרח לדרום-מערב על ידי הבקע הסורי-אפריקני, ולאורכו משתרעים אגמי צפון אתיופיה ואגמי רמת אתיופיה שרובם מלוחים.
בחלק הצפון-מערבי שכולל את מדינות תיגראי ואמהרה באתיופיה ואת אריתריאה שוכנים הרי סאמיאן המוכרזים כפארק לאומי והמגיעים לשיאם בהר ראס דאשן (4,549 מטר).
עוד שוכן אגם טאנה בחלק זה של הרמה, וממנו זורם הנילוס הכחול.