tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעולם הפרסום המדעי קיימים מספר מודלים למימון עלויות כתב העת.
במודל הקלאסי, כותבי המאמר אינם משלמים דבר, או משלמים חלק מעלות הפרסום, ואת שאר העלות מכסה המוציא לאור בעזרת גביית תשלום מקוראי המאמר, בעיקר בדמות דמי מנוי (בעיקר לספריות אקדמיות), אך גם במכירת מאמרים בודדים.
הכותבים משלמים לעיתים תשלום לכל עמוד (page charge), או תשלום עבור עמודי צבע (color charge), במיוחד בעבר כאשר הדפסה בצבע הגדילה משמעותית את עלות הדפסת כתב העת.
דמי המנוי הגבוהים של חלק מכתבי העת מקשים את הגישה למידע המפורסם בהם, במיוחד לאוניברסיטאות דלות תקציב במדינות מתפתחות, כמו גם לקוראים פרטיים, להם אין גישה חופשית לספרייה אוניברסיטאית.
עקב כך, מוגבלת היכולת של מדענים מרחבי העולם לשתף פעולה.
מתוך כך התפתחה תנועת הגישה החופשית, לפיה הגישה למאמרים מדעיים צריכה להיות חופשית לכל קורא.
אם כן, יש צורך במקור אחר למימון הוצאות כתב העת.
דרך מרכזית בתנועת הגישה החופשית היא "הדרך המוזהבת", בה כותבי המאמר מכסים את מלוא עלות הפרסום.
כתב עת טורף לעיתים טוען לביצוע הצעדים הללו, אך במציאות מתקבל כל מאמר, ללא סינון וביקורת איכות, במטרה לגבות את דמי הפרסום מהכותבים.
הגדרה של כתב עת טורף
באפריל 2019 התכנסו 43 נציגים מעשר ארצות כדי לחפש דרכים להיאבק בכתבי עת ומו"לים טורפים.
הנציגים כללו מוציאים לאור, מממני מחקרים, חוקרים, קובעי מדיניות, מוסדות אקדמיים, ספריות ואנשי טיפול.
הם קבעו שצעד ראשון למאבק בכתבי עת טורפים הוא הגדרתם.
תמצית ההגדרה שפרסמו: כתב עת טורף הוא כזה שמעדיף אינטרסים אישיים על-פני מחקר אקדמי, תוך פרסום מידע כוזב או מטעה, סטייה מהתהליכים המקובלים של עריכה ופרסום, הימנעות משקיפות ושתדלנות אגרסיבית.
קיימים גם כתב עת מתחזים - כתב עת טורף שמתחזה לכתב עת אקדמי מבוסס.
הוא מאמץ את שמו של כתב העת המבוסס ומקים אתר אינטרנט שמתחזה לשלו.
מטרתו להטעות חוקרים שישלמו עבור הפרסום בכתב העת המתחזה.
ארגונים שונים מפרסמים רשימות של כתבי עת מתחזים, כמו הרשימה של Retraction Watch (קישור ישיר לרשימה).
תכונות מרכזיות של כתבי עת טורפים
בין הטענות המרכזיות לגבי כתבי עת טורפים:
קבלת מאמרים לפרסום במהירות, ללא ביקורת עמיתים ובקרת איכות, או ביצוע צעדים אלה באופן נמהר ומוגבל, וביניהם מאמרי מתיחה או שטות.
יידוע כותבים אודות דמי הפרסום רק לאחר קבלת המאמר לפרסום.
חיזור נמרץ אחר חוקרים כדי לשכנעם לפרסם מאמרים בכתב העת, או לשרת במועצת העורכים שלו.
רישום חוקרים כחברי מועצת העורכים של כתב העת ללא רשותם, ואי-הסרת חוקרים כאשר הם מתפטרים מתפקידי עורכים.
רישום שמות מזויפים כחברי מועצת העורכים.
חיקוי שם או מראה אתר האינטרנט של כתב עת מוכר.
טענות מטעות או שקריות לגבי ההוצאה לאור, כמו מיקום שקרי.
שימוש לא ראוי במספר מזהה ISSN.
היעדר אימפקט פקטור, או הצגת אימפקט פקטור מזויף.
המאבק בכתבי עת ומו"לים טורפים
בדצמבר 2019 פורסם מאמר בכתב העת Nature הקורא להתארגנות הקהילה האקדמית למיגור כתבי עת ומו"לים טורפים.
המאמר הפנה לפורום המרכז את המסמכים והפעילויות של הפעילים וקרא להצטרפות ותרומה למאבק.
מחברי המאמר הצהירו על כוונתם להקים גוף בינלאומי לפיקוח על איכות כתבי עת אקדמיים.
בכוונתם גם לפתח כלי דיגיטלי להערכת איכות של כתבי עת.
כתב קרי הוא כתב הברות המשמש לכתיבת שפות ילידיות בקנדה, ביניהן שפת קרי.
הכתב כולל כמה גרסאות, ובהן כתב ההברות המקורי שהומצא עבור שפת קרי ועבור שפת אוג'יבווה.
שתי הגרסאות העיקריות הן הגרסה שהותאמה לניבי קרי המערביים וזו עבור ניבי קרי המזרחיים.
מאוחר יותר, הכתב הותאם גם לכמה שפות ילידיות אחרות.
ההערכה היא שמעל 70,000 דוברי שפות אלגונקוויות משתמשים בכתב קרי, מפרובינציית ססקצ'ואן במערב קנדה ועד מפרץ הדסון במזרחה, ועד הטריטוריות הצפון-מערביות ונונאווט בצפון.
מאוחר יותר עבר אוונס לעבוד על פיתוח כתב עבור שפת קרי, הקרובה מאוד לאוג'יבווה, אך נתקל בבעיות כשניסה להתאים לקרי את האלפבית הלטיני.
בנקודה זו, בחר לחזור לכתב שפיתח עבור אוג'יבווה, ובשנת 1840 התאים אותו בהצלחה עבור קרי.
כתב קרי שיצר כלל רק תשע צורות-יסוד (גליפים), כל צורת-יסוד מייצגת עיצור, ואילו סיבוב הצורה בכיוון מסוים קובע את התנועה המצטרפת לעיצור.
לאחר פרסום ספר מזמורים בכתב ההברות החדש ב-1841, התפשט השימוש בכתב במהירות.
אנשי הקרי העריכו אותו כי ניתן היה ללמוד אותו תוך שעות ספורות וכי הוא היה מובחן מבחינה חזותית מהכתב הלטיני של השפות הקולוניאליות.
כמעט כל בן-קרי הפך יודע קרוא וכתוב בכתב ההברות החדש תוך כמה שנים.
אוונס לימד את כתיבתו על קליפת עץ שדר באמצעות פיח, והוא נודע בתור "האדם שגרם לעץ השדר לדבר".
כתבי ההברות הקנדיים-הילידיים ייחודיים בין כתבי האבוגידה בעולם בכך שהכיוון של הסמל – ולא שינויים בצורתו או בסימנים הדיאקריטיים שלו – קובע את התנועה בהברה.
כל צורה בסיסית מתאימה לעיצור מסוים; זה מתהפך או מסוּבב לציון התנועה הנלווית.
כמו באלפבית הלטיני, כתב קרי נכתב משמאל לימין, שורה מתחת לשורה.
כתב ההברות ממשיך לשמש בכתיבת ניבים של שפת קרי ממערב לגבול מניטובה–אונטריו בגרסת כתב קרי המערבי.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 בוצעה ההתאמה לגרסה המזרחית יש הבדלים מקומיים מינוריים יותר בכתיב, בצורות האותיות, בסגנונות הכתיבה ובסימני הפיסוק, כאשר חלק מהכותבים משתמשים בנקודות או ברווחים בין מילים, ואילו אחרים אינם מציינים הפרדת מילים.
אף ששימשו לכתבי יד, למכתבים ולרישומים אישיים מאז המאה ה-19, הצורך בגופן מיוחד הגביל זמן רב את הדפסת כתב ההברות לפרסומים מיסיונריים בלבד.
עם זאת, יחד עם התפתחותן של מכונות כתיבה המותאמות לכתב הברות, ומאוחר יותר, הופעתן של תוכנות עיבוד תמלילים, התגברה השליטה בכתב בקרב דוברים ילידיים, וכיום הוא משמש בספרי לימוד, בכתבי עת ובמסמכים רשמיים.
לרבות מהדתות יש כתבי קודש משלהן, המהווים טקסט יסוד לדת, ופעמים רבות מיוחסת כתיבתם לכוח עליון (אלוהים), שהכתיב את כתבי הקודש לנביאו.
התהליך שבו אוסף כתבים הופך למקודש ומחייב, כאשר אין לשנות בהם דבר, מכונה קאנוניזציה.
על פי רוב נוצרת לכתבים מסורת פרשנית, לעיתים זאת עולה על הכתב והופכת לשכבה נוספת של ארון הספרים של אותה הדת.
כתבי הקודש של הדתות המרכזיות:
נצרות: הביבליה (הברית הישנה (התנ"ך באחד מהקאנונים הנוצריים שלו) והברית החדשה)
הינדואיזם: ודות, אופנישדות, בהאגאוואד גיטה
בודהיזם: קאנונים, ובראשם הקאנון הפאלי
כתבי הקודש זוכים לתפוצה רחבה ביותר, ומתורגמים לשפות רבות, כך שיהיו זמינים למאמינים בכל שפה שהם דוברים בה.
דתות רבות מקדשות את הנוסח המקורי של הטקסט בשפה שבא הוא נכתב.
לעיתים, בפרט בנצרות, מקודשים דווקא תרגומים מסוימים של הטקסט (לדוג': תרגום השבעים, הוולגטה), גם ביהדות נכנסו התרגומים הארמיים לקאנון אך הם תמיד נחשבו פחותים בקדושתם מהעברית.
הנוסח המאושר לשימוש בבית התפילה הוא לרוב החלטה של הסמכות הדתית (כנסייה, פוסקים וכדומה).
ישנה הקפדה מיוחדת על האיות, פריסת העמוד ואופן הכתיבה או ההדפסה של כתבי קודש.
ישנן דתות או זרמים דתיים המתייחסות בחשדנות לכל מעשה תרגום, אחרות מברכות עליו כשהוא משרת את הפצת הדת, או מאפשר להמון העם, שלא מכיר את שפת הקודש, להבין את הטקסט המכונן של אמונתם.
ישנה מידה שונה של התייחסות לכתבי הקודש כעצם פיזי כבעלי קדושה.
ביהדות, בעת הפסקה בקריאה של ספר קודש, משום כבודו אין להפוך אותו, אלא להניחו כשפניו כלפי מעלה ולכסותו.
שרפה והשחתה של ספר קודש נחשבת כעלבון לדת לה הוא שייך, ואלו שימשו בדיכויים דתיים ומלחמות דת לאורך ההיסטוריה, כמו גם בפשעי שנאה בימינו.
בנוסף לטקסים דתיים, שבהם מקומם של כתבי הקודש מובן מאליו, משולבים כתבי הקודש גם בטקסים חילוניים.
דוגמה מובהקת לכך היא טקס השבעתו של טירון בצה"ל, שבסיומו מוענק לחיילים יהודים עותק של התנ"ך, ולחיילים נוצרים או מוסלמים עותק של הביבליה או הקוראן בהתאמה.
במדינות שונות נדרשים עדים להישבע בכתבי הקודש על אמיתות עדותם, ובעלי תפקידים על שמירת אמונם לציבור.
בהיסטוריה של עם ישראל נודעו כתבי יד אבודים לאורך הדורות, שהוזכרו בשמם או נרמזו בספרות המוכרת, אך אינם קיימים עוד בידינו.
כמה מהחיבורים האבודים מוזכרים כבר בתנ"ך, ומחלקם נשמרו ציטוטים קצרים.
מימי בית שני אבדו כתבים רבים.
לעיתים קרובות הם אבדו רק במקורם העברי, הארמי או היווני, בעוד הם נשמרו בתרגומים.
כתבי יד אבדו גם מספרות חז"ל, ספרות הגאונים, הראשונים ואף האחרונים.
התופעה לא נעלמה, וידועים כתבים רבים שנגנזו, נשרפו או אבדו בדרך כלשהי גם במאות השנים האחרונות.
בעת החדשה נמצאו בתגליות שונות כתבי יד עתיקים רבים שנחשבו לאבודים או לא היו ידועים קודם לכן, כגון במגילות מדבר יהודה, גניזת קהיר, גניזת אירופה והגניזה האפגנית.
כתבי היד האבודים בתולדות ישראל היוו מטרה לזיופים ויצירות פסאודואפיגרפיות רבות, ביניהם הספר דברי גד החוזה, ירושלמי על סדר קדשים, הגניזה החרסונית ועוד.
בתנ"ך הוזכרו שורת חיבורים שקדמו לו, וניתן למנות רשימה שלהם.
הספר דברי גד החוזה שנמצא בקוצ'ין הוא כנראה יצירה מאוחרתנבואת אחיה השילוניחזות יעדו החוזהדברי שמעיה הנביא ועדו החוזהמדרש הנביא עדודברי חוֹזָיהקינה על יאשיהוספר היחש
במחקר ביקורת המקרא עלו מספר השערות לחיבורים קדם-מקראיים עתיקים, שהוטמעו במקרא ברמת שימור כזו או אחרת.
ניתוחים פילולוגיים העלו את השערת התעודות שמהן חוברה התורה, ועליהן נמנו ארבעת החיבורים המשוערים: מקור עממי-יהודאי, מקור עממי ישראלי, מקור מלכותי יהודאי ומקור כוהני.
השערה נוספת מניחה שבתוך המקור הכוהני מצוי ספר קדום נפרד שנקרא ספר הקדושה.
במחקר עלתה גם השערה על ספר המושיעים שקדם לספר שופטים והיווה לו את הבסיס.
במקורו נכתב בממלכת ישראל הצפונית, ומטרתו הייתה התנגדות למוסד המלוכה.
ניתן למצוא רמזים נוספים בסיפורי התנ"ך ליצירות כתובות שונות.
על משה מסופר שכתב - מלבד ספר הברית - את רשימת מסעות בני ישראל ואת שירת האזינו, ונצטווה לכתוב את מצוות מחיית עמלק.
בתורה מסופר גם כי משה מסר ללוויים את "ספר התורה", ומשמעותו המדויקת של "ספר התורה" המדובר שנויה במחלוקת.
בגישה המסורתית רואים בספר זה את ספר התורה המוכר לנו כיום, בעוד במחקר מניחים שמדובר בגרסה קדומה יותר, ושונה.
זאת מאחר שבתורה עצמה מסופר על מסירת הספר השלם כמעשה שאירע כבר.
הדיונים על גניזת ספרים מהמקרא
בספרות חז"ל מובא כי בשלב מסוים חכמים ביקשו לגנוז את מגילת קוהלת, ספר משלי, מגילת שיר השירים וספר יחזקאל, אך שיקולים שונים השאירו את הספרים בקאנון התנכ"י.
עם זאת, יש עדויות בתלמוד על ניסיונות לאבד במכוון תרגום לספר איוב, ולהשמיד עותקים שלו.
מרבית הספרים החיצוניים נשמרו רק בתרגומים, לפעמים בכמה נוסחים שונים באותה שפה.
ישנם גם תרגומים משובשים למדי.
בעת החדשה התגלו גנזכים רבים של יהודים, ושניים מהם תרמו רבים מהכתבים האבודים: מגילות מדבר יהודה שהתגלו במערות קומראן שבמדבר יהודה, וגניזת קהיר מבית הכנסת העתיק "בן עזרא" בפוסטאט (קהיר העתיקה).
נראה שהאקלים היבש המצוי בשני המקומות שימר כתבי יד אלו.
ספר נח - אבד לחלוטין.
מוזכר בספר היובלים וצוואת לוי, אך יש חוקרים המפקפקים בקיומו.
במגילת תענית נזכרת גניזתו של "ספר גזירתא" (=ספר הגזירות) שהיה ככל הנראה ספר של כת הצדוקים בתקופת בית שני.
במגילה נכתב כי בארבעה עשר בתמוז עשו ישראל יום טוב שבו נגנז ספר גזרות.
לפי הפרשנים, הספר עסק בעונשי מוות ודינים שונים שאינם על בסיס התורה שבכתב.
בתלמוד הירושלמי הוזכר ספר בן לענא או 'בן תגלא' כאחד מן הספרים החיצוניים שאין לקרוא בהם.
כיום לא ידוע על ספר או מחבר כזה ממקורות אחרים, אם כי עלו השערות המזהות אותו עם פילוסופים רומאיים שונים.
בספר מקבים ב' המצוי בידינו נכתב כי הוא מתבסס על חיבור בן חמישה כרכים של היהודי ההלניסטי יאסון מקירנה, שנכתב במקור ביוונית ואבד.
החיבור סקר את תולדות החשמונאים עד הניצחון על ניקנור (175–161 לפנה"ס).
ספרים חיצוניים שאבדו במקור העברי, אך נשמרו ביוונית
בן סירא – נמצאו חלקים ממנו בעברית במגילות מדבר יהודה ובגניזת קהיר.
דברי איוב – המקור עברי או ארמי
חכמת שלמה – ייתכן שחלקים מספר זה מקורם בעברית.
ספר אדם וחוה – נשמר גם בלטינית
ספר ברוך – חלק ממנו מקורו ביוונית
עזרא החיצון – המקור עברי או ארמי
ספר טוביה – המקור עברי או ארמי.
במגילות מדבר יהודה התגלו קטעים בעברית ובארמית ולא ברורה לשון המקור.
נמצאו חלקים בעברית ובארמית במגילות מדבר יהודה ובגניזת קהיר.
עליית משה (צוואת משה) – המקור עברי או ארמי.
נשמרו כמה חלקים גם בתרגום ללטינית.
ספר היובלים – במגילות מדבר יהודה התגלו מספר קטעים בעברית.
ספר חנוך החבשי – במגילות מדבר יהודה נמצאו חלקים בעברית ובארמית.
עליית ישעיהו – המקור עברי או ארמי
ספר חנוך הסלאבי – המקור עברי או ארמי
חזון ברוך הסורי – המקור היווני אבד.
חיבורים חז"ליים שקיומם ידוע אך אין בידינו עותק:
מדרש הרנינו – כנראה התחיל בפסוק "הרנינו גוים עמו" ().
קיומו נודע מציטוטים של פוסקי הלכה בספריהם
מדרש ויכולו – מדרש שאבד ונותרו ממנו רק מאמרים מקוטעים
ספרי מגילת סתרים - סוג של חיבורים שנזכר בתלמוד, והוא כלל חידושים והלכות.
נכתבו בהם דברים שהיה חשש שיישכחו אם לא ייכתבו, ומטרתם הייתה אישית.
מ"ט מידות - מוזכר במספר ראשונים.
פנקסיה דבלעם – מין אחד סיפר לרבי חנינא שהוא ראה את "פנקסו של בלעם" ובו נכתב (=בן שלושים ושלוש שנים היה בלעם החיגר כאשר הרג אותו פינחס השודד).
יש מי שזיהה את הפנקס עם "פרשת בלעם" הנזכרת במקום אחר כחיבור עצמאי מהתורה.
ויש שפירשו שזהו משל לישו שנצלב בגיל 33 בידי פונטיוס פילאטוס, והספר הוא בעצם האוונגליון.
מגילת בית המקדש – במדרש שמואל מסופר על מגילה שקיבל שלמה המלך מדוד אביו שמקורה במשה.
לפי אגדה זו, המגילה הכילה את תוכנית המקדש כפי שניתנה בסיני.
ספר רפואות – בתלמוד מובאת ברייתא שחדרה גם למשנה, המספרת שחזקיהו מלך יהודה גנז "ספר רפואות", ועל כך הודו לו חכמים.
מגילת יוחסין – מגילה שנמצאה בירושלים בימי חז"ל ואבדה מאז.
בתלמוד הובאו ממנה מספר ציטוטים: , , .
ספר יוחסין – חיבור שאובדנו השפיע לרעה על חכמים.
יש שזיהו אותו עם מגילת היוחסין שנמצאה בירושלים.
לפי רב עמרם גאון היה בו את פירוט הייחוס של כל משפחה בישראל, ועל פיו היו החכמים יודעים עם מי להינשא ולהשיא, וממי להתרחק.
לפי רש"י הוא הכיל ברייתות שמפרשות את ספר דברי הימים לפי ייחוסי השבטים ומשפחותיהם.
ספר גזירתא – "ספר גזירות" שגניזתו נזכרת במגילת תענית.
היה ככל הנראה ספר של כת הצדוקים בתקופת בית שני.
יום גניזתו הפך ליום חג בקרב הפרושים.
מגילת סממנין – רבי יוחנן בן נורי סיפר בתלמוד שראה "מגילת סממנין" של בית אבטינס ובה השמות והמתכונים של סממני הקטורת שהיו מקטירים בבית המקדש.
מגילה מגנזי רומי – רב חנן בר תחליפא שלח לרב יוסף עדות על מגילה שנמצאה בגנזי רומי, כתובה בכתב אשורית ובלשון העברית, ובה חישוב הקץ לשנת 4291 למניין השנים בלוח העברי (שנת 531 לספירה).
ספר המצוות לרב חפץ גאון.
בתקופת הגאונים חי חיוי הבלכי שכתב ספר ביקורתי כלפי המקרא.
הספר לא שרד עד ימינו, וכלל מאתיים שאלות ותהיות על הכתוב במקרא, ככל הנראה בחרוזים.
ספר כתב תמים שחיבר רבי משה תקו, ובו הוא משיג על תורת הפילוסופיה ובפרט על הפילוסופים היהודיים - כשכוונתו לבולטים שבהם כרב סעדיה גאון, רבי אברהם אבן עזרא, והרמב"ם - ומגדיר את דעות הסוברים כמותם כמינות.
הספר לא שרד ברובו, והקטע ששרד נדפס לראשונה במאסף אוצר נחמד חלק ג'.
מהדורת פקסימיליה של כתב יד פריז בצירוף מבוא ומפתחות יצאה לאור על ידי יוסף דן, הוצאת מרכז דינור, ירושלים תשמ"ד.
מספר קטעים נוספים שרדו כציטוטים בספר "ערוגת הבושם" של ר' אברהם ב"ר עזריאל, מתלמידי רבי יהודה החסיד.
ספר ירושלמי הוא כינויו של כתב יד מיוחד שהיה באשכנז, בחוגו של ראבי"ה, (ואפשר שהגיע לראבי"ה מאיטליה על ידי ר' שמואל בן נטרונאי, המצטט ממנו לראשונה).
זהו כתב יד שיש בו נוסח מעובד של התלמוד הירושלמי, עם הוספות מהבבלי, ממדרשים שונים וממקורות נוספים, והרבה פעמים שהראבי"ה וראשונים אחרים מזכירים בדבריהם "ירושלמי", התכוונו לספר זה ולא לתלמוד הירושלמי.
את קיומו של הספר שיער אביגדור אפטוביצר, במטרה להסביר מדוע קטעים שהראשונים הללו מצטטים בשם "ירושלמי" אינם בירושלמי לפנינו.
לאורך השנים קיבלו השערה זו חוקרים בודדים בלבד, עד שבשנות התשעים של המאה העשרים נמצאו קטעים של כתב יד אשכנזי בעל אותם מאפיינים בדיוק, ואף מצויות בו התוספות המצוטטות על ידי ראבי"ה וחוגו ושאינן בכתבי יד אחרים.
הקטעים נשמרו בכמה ספריות אירופאיות מאחר שנעשה בהם שימוש משני לכריכת ספרים, והם פורסמו על ידי פרופ' יעקב זוסמן.
מציאת הקטעים הוכיחה שהשערתו של אפטוביצר הייתה נכונה, ושספר מעין זה אכן היה קיים והוא המקור לדברי הראשונים האשכנזים הללו.
בשנת 1494 איבד דון יצחק אברבנאל חלק מספריו בפלישת שארל השמיני, מלך צרפת לנאפולי כאשר שהה בעיר, לאחר גירוש ספרד.
בשנת 1841 נשרפה ספרייתו של רבי חיים פלאג'י באיזמיר ועמה רבים מספריו שאבדו, כגון חלק מהספר לב חיים.
את חלקם ניסה לשחזר מחדש.
רבי נחמן מברסלב כתב (או הכתיב לתלמידיו) שני ספרים שאבדו בהוראתו: "הספר הגנוז" ו"הספר הנשרף".
חיבור שלישי שמיוחס לו ונחשב לאבוד הוא ספר מגילת סתרים ובו חזונו המשיחי הסודי.
אך בשנת 2006 פרסם פרופ' צבי מרק פענוח של הספר, מתוך כתבי יד מוצפנים בראשי תיבות.
מלבד החיבורים השלמים הללו, רבי נחמן נהג לשרוף מדי פעם דברים שכתב, ויש עדות על מקרה שבו משמשו רבי שמעון שרף כתבים של הרבי, כדי למנוע את הדפסתם.
בשנת ה'תקצ"ה (1835) תפסה המשטרה הרוסית ארגזי ספרים של רבי נתן מברסלב, ומאוחר יותר החזירה את רובם, אך חלקם אבדו.
על הכתבים שאבדו נמנתה שכבת דרשות שלמה (המכונה "הלכה ה'") בספר ליקוטי הלכות חלק יורה דעה, על שמונה נושאים בין הלכות שחיטה להלכות דגים.
בנוסף, אבדו תפילות רבות שכתב כתוספת על מהדורות הספר ליקוטי תפילות.
לפי ההשערה כמות התפילות שאבדה שווה בכמותה לתפילות שנדפסו.
בנוסף כנראה רבי נתן כתב מחברת שאבדה ובה סיפור הרדיפות שחווה במסגרת ההתנגדות לתנועתו בשנים ה'תקצ"ה - ה'תקצ"ח (1835 - 1838).
כְּתַב רַשִׁ"י הוא גופן של אותיות האלפבית העברי שמקורו באחד הסגנונות של הכתב הספרדי.
הוא קרוי כך משום שלראשונה נעשה בו שימוש בהדפסת פירוש רש"י לתורה ולספרות היהודית המאוחרת.
פירוש רש"י לתורה היה הספר העברי המתוארך הראשון שהודפס, והוא יצא לאור ברג'ו די קלבריה שבאיטליה בשנת 1475. במהדורה זו השתמש המדפיס בעיצוב מיוחד של אותיות שהיה נהוג בקרב יהודי ספרד בתקופת ימי הביניים.
צורת אותיותיו מעוגלת ורהוטה, והן שלב בינים בין הכתב המרובע ובין הכתב הספרדי הרהוט, בסגנון מקורב לכתב האלפבית העברי הנמצא בשימוש מאז תקופת בית שני.
מאז מכונות האותיות 'כתב רש"י', אף על פי שרש"י עצמו חי בצפון צרפת 375 שנה קודם לכן ולא הכיר את הכתב הזה שנקרא על שמו וכתב באותיות אחרות.
רש"י עצמו השתמש בגרסה מוקדמת של הכתב העברי הרהוט היהודי-אשכנזי הדומה לכתב הרהוט של ימינו.
בדברי רבי יוסף קארו מכונה כתב רש"י 'כתב פרובינציאל', וקיימת מחלוקת בהלכה האם כתב זה כשר לכתיבת גט או שמא בשל העובדה שהוא כתב עממי הוא אינו ראוי לשמש לכתיבת מסמכים רשמיים.
ישנה אגדה לפיה כתב רש"י הומצא על ידי בנותיו של רש"י.
אגדה זו מצטרפת לאגדות אחרות, שנקשרו בהן ובהיותן נשים למדניות, בעקבות העובדה שלרש"י לא היו בנים.
בספרי יהדות רבים, המשלבים טקסט-מקור ופרשנות, מקובל, בדרך כלל, שטקסט המקור מופיע במרכז בכתב המרובע, והפרשנים (או "נושאי הכלים") בכתב רש"י.
כך הוא ברוב דפוסי החומשים, בתלמוד, בטור, בשולחן ערוך ועוד.
בעיתונות העברית של המאה ה-19 שימש כתב רש"י כגופן מקובל להערות שוליים לטקסט הראשי, בעיקר בעיתון "חבצלת".
דבר זה מעיד כי באותה עת שלט קהל קוראים בכתב זה.
כתב רש"י מקובל כיום בדפוס יותר כגופן בספרי יהדות שונים, בהיותו נחשב ככתב "חולין", לעומת הקדושה המיוחסת לכתב המרובע.
רבנים מעדות המזרח כמו הרב יצחק כדורי או הרב יוסף קאפח כתבו ביד בכתב זה.
כמו כן הפתקה המפורסמת "נ נח נחמ נחמן מאומן" של רבי ישראל דב אודסר כתובה חלקית בכתב זה.
כתבי הפדרליסט הוא קובץ של 85 מאמרים על חוקת ארצות הברית.
המאמרים נכתבו בין השנים 1787–1788. את מאמרי הפדרליסט כתבו ג'יימס מדיסון, אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי.
המאמרים נכתבו מתוך כוונה להסביר לתושבי ניו יורק את היתרונות בחוקה המוצעת על פני תקנון הקונפדרציה.
בעקבות מלחמת העצמאות האמריקאית זכו 13 המושבות הבריטיות בעצמאות מהשלטון הבריטי.
13 המושבות התאחדו במסגרת תקנון הקונפדרציה.
לאחר שנוצרו בעיות במסגרת הקונפדרציה, כינס הקונגרס את ועידת פילדלפיה שבה ישבו נציגים מכל המושבות במטרה ליצור חוקה לאיחוד.
את החוקה היו אמורות לאשר לפחות 9 מדינות.
לאחר שנדמה היה שייתכן שמתנגדי החוקה ינצחו וידחו אותה, החליטו מחברי הפדרליסט שכחלק ממסע ההסברה של החוקה יש צורך להסביר לציבור הרחב את המשמעות של החוקה.
בעקבות כך פורסמו מאמרי הפדרליסט בעיתונות בניו יורק.
מתוך 85 מאמרים, כותביהם של 73 לא מוטלים בספק, אולם לגבי 12 מאמרים לא ברור אם המילטון או מדיסון כתבו אותם, ועד היום הדעות חלוקות בעניין זה.
עם זאת חלק מהחוקרים מסכימים לחלוקה הבאה: אלכסנדר המילטון כתב 51 מאמרים, ג'יימס מדיסון כתב 29 מאמרים, ג'ון ג'יי כתב 5 מאמרים (היה אמור לכתוב יותר, אך חלה).
המאמרים נכתבו תחת שם העט פובליוס לכבודו של פובליוס ולריוס פובליקולה, קונסול רומי שחוקק חוקים התומכים בזכויות אזרח.
כתבי הפדרליסט מסבירים את המוטיבציה ליצור חוקה לארצות הברית, את הכשלים במערכת הנוכחית של הקונפדרציה ואת היתרונות הרבים הגלומים בחוקה.
כתבי הפדרליסט נחשבים לפרשנות מרכזית של החוקה האמריקאית, ובית המשפט העליון של ארצות הברית משתמש בו בשאלות חוקתיות.
אחד ההבדלים הבולטים בין החוקה לתקנון הקונפדרציה הוא הוספת סמכויות נרחבות לממשל הפדרלי על חשבון המדינות עצמן.
כתבי הפדרליסט מסבירים את החשיבות בשלטון חזק ובעל כוח, ובה בעת את הצורך לאזן בין הכוחות הפדרליים השונים.
גם מתנגדי החוקה החדשה פרסמו מאמרים שזכו לכינוי מסמכי האנטי-פדרליסט, הם הצביעו במיוחד על כך שאין מגילת זכויות אזרח, שהוביל לקבלת מגילת הזכויות של ארצות הברית, עשרת התיקונים הראשונים לחוקה,
חלוקת המאמרים לפי נושאים ומחבריהם
1. נחיצות חוקה חדשה (מאמר 1)
הציג את שאלת כינון החוקה כשאלה קריטית לגורל האומה האמריקאית.
טען שדחיית החוקה תהיה אסון לאומי ואנושי.
2. חולשת הקונפדרציה (מאמרים 2–14)
ג'יי הדגיש את חולשת הקונפדרציה בנושאי חוץ וביטחון.
המילטון הזהיר מפני סכסוכים פנימיים והביא דוגמאות היסטוריות (יוון, מרד שייז).
המילטון דחה את הרעיון שרפובליקות יהיו בהכרח שלוות או שהמסחר ימנע מלחמות.
מדיסון, במאמר 10 המפורסם, הציע "רפובליקה גדולה" כמנגנון למניעת עריצות הרוב.
מדיסון (14) הגן על היצירתיות והחדשנות הפוליטית של ועידת החוקה.
3. יתרונות הממשל הפדרלי החזק (מאמרים 11–13)
המילטון שרטט חזון מסחרי-כלכלי מתקדם לארצות הברית.
הדגיש יתרונות של ממשל חזק במסחר, הכנסות ממשלתיות, ויעילות בגביית מיסים.
הציג מושגים מתקדמים כגון "מהירות הכסף".
4. המאבק באנרכיה ובכאוס הפנימי (מאמרים 15–22)
המילטון הביע חשש מאנרכיה בהיעדר ממשל מרכזי יעיל.
הוא הציג את חשיבות הפנייה הישירה של הממשל לאזרחים, ללא תלות במדינות.
שלל את הפחדים מעריצות הממשל הפדרלי, והדגיש שממשלות המדינות ישמרו על אמון האזרחים.
מדיסון סקר קונפדרציות היסטוריות שנכשלו (18–20) לחיזוק טענות המילטון.
5. סמכויות צבאיות ומיסוי (מאמרים 23–36)
טען לצורך בצבא סדיר, מקצועי ומערכת מיסוי חזקה.
ראה במלחמה תחום מקצועי ("מדע").
תמך בסמכויות משתמעות כגישה גמישה להיערכות לעתיד.
טען לסמכות מיסוי משותפת למדינות ולממשל המרכזי (למעט מכס – סמכות בלעדית פדרלית).
6. מבנה האיחוד החדש וסמכויות הקונגרס (מאמרים 37–58)
מדיסון תיאר את המבנה הפדרלי כ"אופי מורכב" המשלב יסודות לאומיים ומדינתיים (37, 39).
הציג בבירור את עיקרון הפדרליזם (39) והאיזונים והבלמים (51).
הסתייג מצבאות קבע ומיסוי כבד, והעדיף צמצום סמכויות ממשל מרכזי (41).
הבדלים עדינים בין מדיסון להמילטון החלו להסתמן: המילטון העדיף להרחיב את סמכויות הממשל.
7. הבחירות והייצוג בבית הנבחרים (מאמרים 59–61)
עסק בתקנות הבחירות ובייצוג בקונגרס.
הדגיש שבחברה אמריקאית חקלאית עיקר הכוח צריך להיות אצל עובדי האדמה, אך תמך בגיוון חברתי מסוים.
ציין בזהירות שהתעשייה תישאר תחום משני בטווח הקרוב.
8. מבנה הסנאט וסמכויותיו (מאמרים 62–66)
מדיסון הסביר את המבנה הייחודי של הסנאט כפשרה פוליטית, ולא אידיאל מושלם (62).
מדיסון הגן על הסנאט מפני האשמות באוליגרכיה, בטענה שהחירות יכולה להיפגע לא רק מכוח מופרז אלא גם מניצול לרעה של החירות עצמה (63).
ג'יי עסק בסמכויות הסנאט בתחום ההסכמים הבינלאומיים (64).
המילטון הסביר את חשיבות סמכויות ההדחה של הסנאט, והדגיש את חכמת החוקה בקביעת תפקיד נשיא בית המשפט העליון במשפטי הדחה (65–66).
9. הרשות המבצעת – נשיאות חזקה אך מוגבלת (מאמרים 67–77)
טען לחשיבות "מרץ" ברשות המבצעת.
התנגד נחרצות להשוואת הנשיא למלך בריטי.
הדגיש אחריות נשיאותית ושימוש בוטו לריסון מחוקקים פופוליסטיים.
תמך בסמכויות הנשיא (חנינה, מינויים בכירים) בכפוף לפיקוח הסנאט.
10. הרשות השופטת וביקורת שיפוטית (מאמרים 78–83)
תיאר את הרשות השופטת כחלשה ביותר בין הרשויות, אך חיונית להגנה על החוקה.
ביסס את עקרון הביקורת השיפוטית (Judicial Review) – הסמכות לפסול חוקים שנוגדים את החוקה.
התנגד למשפט מושבעים בכל תחום בשל מורכבות הנושאים המשפטיים, בעיקר בעניינים בינלאומיים.
11. מגילת זכויות והגבלת הממשל (מאמר 84)
טען כי מגילת זכויות נפרדת מיותרת ואף מסוכנת, שכן החוקה כבר מגבילה את הממשל.
הדגיש במיוחד את האיסור על הענקת תוארי אצולה כהכרחי לשמירת אופיו הרפובליקני של הממשל.
יש המחשיבים זאת כאחת הטעויות הגדולות של המילטון.
הדגיש שהחוקה איננה מסמך מושלם, וכי רק הזמן והניסיון ישלימו אותה באופן מלא.
הזהיר מפני הציפייה לשלמות מיידית מצד המחוקקים.
הביע אופטימיות זהירה לגבי הצלחת כינון החוקה, אך סיים באזהרה חריפה מפני גורמים רבי עוצמה המתנגדים לקיומו של ממשל לאומי חזק.
מאמר זה נחשב כסיום דרמטי ורב-השפעה של ההגנה המשמעותית ביותר שנכתבה על החוקה האמריקאית.
תרומה ייחודית של מדיסון וג'יי
ג'יימס מדיסון: פיתח את תפיסת הפדרליזם המובהקת במאמר 39. הציג את מנגנון האיזונים והבלמים כדרישה הכרחית לממשל תקין במאמר 51 ("ההשתקפות הגדולה ביותר על טבע האדם").
סייע בביסוס הטענה שגודל הרפובליקה הוא יתרון פוליטי (מאמרים 10, 14).
ג'ון ג'יי: התמקד בחשיבות ממשל פדרלי חזק בנושאי חוץ וביטחון (מאמרים 2–5).
הציג את הפגיעות החמורה של הקונפדרציה הקיימת מול איומים בינלאומיים.
חילוקי דעות בין מדיסון להמילטון
מדיסון העדיף חוקה מדויקת וסמכויות מוגבלות של הממשל הפדרלי, הסתייג מצבאות קבע ומיסוי כבד.
בעוד שהמילטון לעומתו ראה בשפה גמישה (כלומר סוג של תפיסת "החוקה החיה") ובסמכויות רחבות יתרון, וכוח ממשלתי מרכזי חזק כהכרחי ליציבות וצמיחה.
השפעת "הפדרליסט" על החוקה והמשפט
המאמרים הפכו לאחת ההגנות המשפיעות ביותר על החוקה והיוו בסיס משפטי ופוליטי לדיונים בארצות הברית עד ימינו.
עד שנת 2000, צוטטו המאמרים 291 פעמים בפסיקות בית המשפט העליון האמריקאי.
כתבי הראי"ה הם הכתבים של הרב אברהם יצחק הכהן קוק המהווים את רוב הגותו ומשנתו ההלכתית והמחשבתית.
חלק מן הכתבים ראו אור בחייו, כגון אורות, אדר היקר, עץ הדר, ריש מילין, אורות התורה, אורות האמונה, חלק מהדורות ראשונות של חבש פאר, אורות התשובה, מהדורה ראשונה של אגרות הראיה ושבת הארץ וכן חלק גדול מהמאמרים שנקבצו מאוחר יותר בספר מאמרי הראיה, אולם רוב כתביו יצאו לאור לאחר פטירתו.
חלק מספרות זו אלו ספרים שיצאו כצורתם המקורית (כגון ספרי ההלכה, החידושים, ערפילי טהר, עין איה, עץ הדר וראש מילין).
חלק אחר הוא ליקוט ועריכה, על פי הוראותיו (כגון אורות, אורות הקודש, אורות התורה, אורות האמונה, ארץ חפץ, משנת הרב וחזון הגאולה).
שלושת הכרכים הראשונים של אגרות הראיה וכן ספרי השו"ת הודפסו לאחר עבודת ליקוט וסידור של בנו, הרצי"ה.
ישנם ספרים שיצאו לאחר פטירתו במהדורות מורחבות עם הוספות (כגון חבש פאר, שבת הארץ, אורות התשובה, אגרות הראיה ומאמרי הראיה).
כתביו עוסקים בתחומי הלכה ופסיקה, אגדה, פילוסופיה, הגות, פרשנות המקרא, פרשנות התלמוד הבבלי, מוסר, קבלה ועוד.
הכתבים המחשבתיים של הרב קוק מהווים מוקד משמעותי לדיון ביחס להשקפת העולם של זרמים שונים בציונות הדתית, ונלמדים כחלק משמעותי מסדר היום בעשרות ישיבות, מדרשות ומכינות.
חלק מהכתבים זכו לכינוי "הש"ס הלבן" על שום הפופולריות שלהם בזרמים מסוימים, הדומה בחלק מהם לפופולריות של ש"ס הגמרא, ועל שום צבע כריכתם בהוצאת מוסד הרב קוק.
מבין כתבי היד של הרב קוק, פנקסים המכונים שמונה קבצים הם אלו ששימשו כמה מתלמידי הרב קוק לצורך עריכת כתביו בספרים שונים.
מהם ערך הרב דוד כהן ("הרב הנזיר") את אורות הקודש.
גם אורות, אורות התשובה, ועולת ראי"ה, שנערכו בידי בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה מבוססים בעיקר עליהם.
בשנת תשנ"ד נדפסו ופורסמו קבצים אלו גם בצורתם המקורית ללא עריכה.
הדבר ספג ביקורת מצד אחדים מתלמידי הרב צבי יהודה, שטענו כי יש לדבוק בדרך שבה נקטו רבם והרב הנזיר בהבנת הכתבים וסידורם.
בשנת תשס"ו יצאו לאור עוד חמישה מפנקסיו של הרב בצורה לא ערוכה ונקראו 'קבצים מכתבי יד קודשו', ובשנת תשס"ח יצא חלק נוסף.
הרב צבי יהודה קוק, שהחל בהוצאת כתבי אביו הראי"ה קוק, ראה חשיבות להדפיס את כתביו ההלכתיים תחילה, ורק לאחריהם לעסוק בהדפסת הכתבים המחשבתיים.
משפט כהן – תשובות במצוות התלויות בארץ, זרעים, קדשים, טהרה, סנהדרין ומלכים.
הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תרצ"ז.
אורח משפט – תשובות בהלכות אורח חיים וחושן משפט של השולחן ערוך.
הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשל"ט.
דעת כהן – תשובות בהלכות יורה דעה של השולחן ערוך.
הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תש"א.
עזרת כהן - תשובות בהלכות אבן העזר של השולחן ערוך.
שבת הארץ – על הלכות השמיטה, כולל מבוא מחשבתי ופתיחה ארוכה שבה הוא מבסס את היתר המכירה.
יצא במהדורה מחודשת ונרחבת בהוצאת מכון התורה והארץ עם הוספות של דברים מכתביו, הערות הרצי"ה מכתביו, והערות, ומקורות ו"תוספת שבת" מחברי המכון.
באר אליהו – ביאורים על ביאורי הגר"א התמציתיים לשולחן ערוך.
יצאו עד כה שלושה חלקים: שני חלקים על הלכות מחלק חושן משפט – באר אליהו: פירוש לביאור הגר"א על הלכות דיינים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשי"ד (הדפסות נוספות בתשל"ג ובתשנ"ג); ובאר אליהו: חלק שני/פירוש לביאור הגר"א על הלכות עדות ותחילת הלכות הלואה, "מכון הרצי"ה, ירושלים תש"ס.
בנוסף יצא לאור באר אליהו: פירוש לביאור הגר"א על תחילת הלכות כתובות, מכון הרצי"ה, תשמ"ח.
זבחי ראי"ה – חידושים על מסכת חולין, מוסד הרב קוק, תשמ"ה (מהסדרה הלבנה).
מצות ראי"ה – חידושים על הטור והשו"ע ומפרשיהם, מוסד הרב קוק, תשמ"ה.
עץ הדר – על העדפת אתרוגים מארץ ישראל והפסול שבאתרוגים מורכבים, מוסד הרב קוק, תשמ"ה; עץ הדר השלם (בתוספת פרקים מכת"י, וכן מבוא היסטורי), מהד' הרב יהודה זולדן, הוצאת מכון הרצי"ה, תשמ"ו.
חוקות הארץ – על הלכות כלאיים (כסגנונו של שבת הארץ), יצא לאור על ידי מכון התורה והארץ, אשקלון משנת תשס"ו.
אב בחכמה: כרם הראיה – אגרות של הרב קוק ואליו העוסקות בהתמודדותו של הרב עם יישום המצוות התלויות בארץ במושבות הראשונות (בעריכת הרב אברהם זק"ש).
האגרות רואות אור לראשונה בספר זה.
טוב ראי – ליקוט חידושי הלכה, הערות וביאורים למסכתות התלמוד הבבלי מכתבי הרב ודבריו.
יצאו עשרה כרכים בין השנים תשמ"ז-תשס"ח, רובם בעריכת הרב ברוך תאנה, כשחלקם יצאו במהדורה שנייה.
אדר היקר – פרקי כתיבה ("אדר היקר" נכתב לזכר הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים שכונה בראשי תבות האדר"ת והיה חותנו של הרב קוק בזיווגו הראשון; אחרי פטירת אשתו, נשא הרב קוק בעצת האדר"ת את בת אחיו התאום, הרב צבי יהודה רבינוביץ־תאומים).
בסדרת ספרי הרב של מוסד הרב קוק יצא עמו החיבור "עקבי הצאן" בשם אדר היקר ועקבי הצאן.
עקבי הצאן – מאמרים מחשבתיים.
מוסר אביך ומידות הראי"ה – פרקים בתיקון המידות.
יצא בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים מספר פעמים - תשל"א, תשמ"ה, תש"ע.
מידות הראי"ה נדפס בפני עצמו עם הערות והרחבות - ירושלים תשע"ו.
ראש מילין – דרשות על הטנת"א: הטעמים, הניקוד, התגים והאותיות העבריות.
עין איה – ביאור על אגדות התלמוד מתוך מסכת ברכות ומסכת שבת מהתלמוד הבבלי המופיעים בספר "עין יעקב" מאת הרב יעקב בן חביב שאסף את אגדות התלמוד.
לספר זה רומזת המילה הראשונה ("עין") בשם הספר, והמילה השנייה רומזת לשם המחבר בראשי תבות (אי"ה - אברהם יצחק הכהן).
הרב קוק כתב שתי גרסאות: אחת בחו"ל ואחת ביפו.
רק גרסת חו"ל יצאה לאור בהוצאת מכון הרצי"ה.
מדבר שוּר – דרשות מימי רבנותו של הרב בחו"ל, קרוי "שוּר" מלשון ראיה (בדומה למשמעות "קוק" ביידיש).
באורי הראי"ה למסכת אבות – ליקוט מכִתבי הרב המבארים את מסכת אבות בתוספת כתבי יד שלא פורסמו עד כה, 'מכון הרצי"ה', ירושלים תשס"ו.
אגרות הראיה – בחייו יצא כרך עם 140 אגרות מהשנים תרס"ח-תר"פ בשם אגרות ראיה (ללא ה' הידיעה), ירושלים תרפ"ג.
לאחר פטירתו יצאו שלושה כרכים ובהם אגרות שנכתבו בין השנים ה'תרמ"ח-ה'תרע"ט, בהוצאת מוסד הרב קוק.
לאחר פטירת הרצי"ה הוציא מכון הרצי"ה חלק רביעי ובו אגרות מהשנים ה'תר"ף-ה'תרפ"ה.
החל משנת ה'תשע"ח החל המכון בהוצאה מחודשת של האיגרות מן השנים שבחלק הרביעי, בסדרה שתכיל חמישה כרכים, ונוספו בה מאות אגרות חדשות ומפתחות.
בשנת ה'תש"ף הוציא מכון הר ברכה בשיתוף בית הרב חלק ראשון של האגרות שנכתבו בשנת ה'תרצ"א.
חזון הגאולה – על גאולת ישראל וחביבות ישיבת הארץ מן המקורות.
נערך על ידי הרב מאיר בר־אילן והרב יהושע הוטנר.
חזון הצמחונות והשלום – מאמר על אידיאל הצמחונות ערוך בידי הרב "הנזיר" מתוך המאמרים "אפיקים בנגב" ו"".
יצא בשתי מהדורות מבוארות בידי הרב חגי לונדין לציבור הרחב ולתלמידי ישיבות ואולפנות.
לנבוכי הדור – ספר נרחב המרכז את הגותו המוקדמת והמהפכנית של הרב בדבר דרכי ההתמודדות של היהדות עם גישות המדע והמודרנה.
מאמרי הראיה – שני כרכים של מאמריו והרצאותיו בעריכת הרבנים אלישע אבינר ודוד לנדאו, תשמ"ד.
חלקם כבר פורסמו במקומות אחרים כמו "קריאות גדולות" או בעיתונים, כתבי עת וקבצים.
ספר זה יצא לאור פעם נוספת עם הוספות - ירושלים תשע"ו.
עולת ראיה – שני כרכים על סידור התפילה היהודי.
את תחילת הכרך הראשון כתב הרב קוק לפי הסדר.
לאחר פטירתו, ליקט בנו הרצי"ה משאר כתביו בהתאם לפרקי התפילה השונים, סידר את הפירושים במקומם והוציא את הסידור לאור בשלמות.
השבת ישראל והזמנים – קובץ מאמרים לשבת ולמועדים.
קובץ מאמרים – מאמרים רעיוניים של הרב קוק שפורסמו בעיתון "היסוד" בשנות קיומו (תרצ"ג-תרצ"ה).
בהוצאת מערכת היסוד ליום השלושים לפטירתו, תל אביב תרצ"ו.
קריאות גדולות – מאמרים וכרוזים.
קריאות שונות התפרסמו בעיקר ב'מאמרי הראיה', אך גם ב"אורות".
אורות – פרקי גאולה בעריכת הרצי"ה קוק.
יצאו הוצאות מבוארות רבות לחלקים של הספר.
אורות הקודש – משנתו של הרב קוק בעריכת הרב "הנזיר".
יצא כולו לאחר פטירת הרב, אך העריכה החלה בחיי הרב ובעידודו.
חוץ מארבעת הכרכים המוכרים בהוצאת "מוסד הרב קוק", יצא אורות הקודש ה' כחלק מהספר "נשמה של שבת" (חברון תשנ"ט) שנכתב לזכרו של הרב אליהו שלמה רענן, נכד הרב קוק, שנרצח בביתו בחברון (בעריכת מנחם אריאלי).
אורות התשובה – בעריכת הרצי"ה קוק.
אורות התורה – על ערך התורה, לימודה והדרכתה בעריכת הרצי"ה קוק.
הרב שלמה חיים הכהן אבינר פרסם בתשס"ו ביאור עם כותרות, סיכומים, הגדרות מושגים, ומפתחות.
שמונה קבצים – הוצאת משפחת רענן, ירושלים תשנ"ט, בעריכת הרב יצחק שילת, בשלושה כרכים.
לבקשת הרב צבי טאו לא אושרה הדפסת מהדורה שנייה.
בשנת תשס"ד יצאה לאור מהדורה חדשה של שמונה קבצים, בעריכת הרב בועז אופן, ומאז במספר מהדורות.
בשנת תש"פ הוציא לאור מוסד הרב קוק מהדורה משלו לחיבור בעריכת הרב משה צוריאל, ובה שינויי נוסח בגוף הספר, ציוני מקורות מאת הרצי"ה והרב דוד כהן (הנזיר), הפניות לספר "קבלת הראי"ה" מאת הרב יוסף אביב"י, וסיכום לכל פסקה על פי ה"מפתחות לכתבי הראי"ה" מאת הרב בועז אופן.
ערפלי טוהר – קובץ ב' מ"שמונה קבצים" - הודפס בפני עצמו.
נדפס באופן חלקי בידי הראי"ה עצמו ביפו תרע"ד.
הוצאה חדשה וערוכה נעשתה על ידי מכון הרצי"ה, ירושלים תשמ"ג.
קבצים מכתב יד קדשו – כרך א' – חמש ממחברות הרב: "אחרון בבויסק", "ראשון ליפו" - פנקס י"ג (יצא בפני עצמו בהוצאת המכון על שם הרצי"ה, ירושלים תשס"ד), "פ"א פסקאות עם אדר היקר" (יפו), "רשימות מלונדון" ו"ירושלים תרצ"ג".
בעריכת בועז אופן, המכון להוצאת גנזי הראי"ה תשס"ו.
מהדורה שנייה מתוקנת - ירושלים תשע"ה.
קבצים מכתב יד קדשו - כרך ב' – שלוש ממחברות הרב: "מחברות קטנות" (בויסק א ובויסק ב), "פנקס הדפים" א-ד, ו"פנקס ה".
בעריכת בועז אופן, המכון להוצאת גנזי הראי"ה תשס"ח.
קבצים מכתב יד קדשו - כרך ג – מהדורה חדשה, שלמה ומתוקנת לפנקס ה', שנדפס לראשונה בקבצים מכתב יד קודשו כרך ב מתוך צילום כתב יד חסר של הרצי"ה, וכעת נדפס מתוך כתב ידו של הראי"ה.
בעריכת בועז אופן, המכון להוצאת גנזי הראי"ה תשע"ח.
פנקסי הראי"ה – שבעה כרכים בהוצאת מכון הרצי"ה.
מציאות קטן – הוצאת מגיד ו"מאבני המקום" תשע"ח.
הפנקס הראשון שחיבר, בתקופת כהונתו כרב העיירה זיימל.
כללי (גם הלכה וגם מחשבה ואגדה)
עיטור סופרים – הצעות לתיקון הספרות התורנית ודרכי ההוראה, וילנה ה'תרמ"ח.
טוב ראי"ה – ליקוט חידושים על הש"ס בהלכה ובאגדה.
חבש פאר – ספרו הראשון של הרב קוק שעוסק בחשיבות מצות הנחת תפילין והנחתן במקומן הנכון.
מהדורה שנייה ומורחבת יצאה בירושלים תרפ"ה בידי הרב יצחק אריאלי ואורי סגל המבורגר.
מהדורה זו הודפסה בסדרה הלבנה של מוסד הרב קוק בתשמ"ה.
גנזי ראי"ה (א'-ז') – ליקוט דברי הלכה ואגדה מכתבי הרב קוק.
בעריכת הרב בן ציון כהנא-שפירא, אדר תש"ן.
שמועות ראי"ה – שיחות הרב קוק בסעודה השלישית כפי שסיכם הרב קלמן אליעזר פרנקל.
הספר, הכולל את שיחות משנים תרפ"ט-תרצ"ב.
יצא לאור לראשונה בשנת תרצ"ט (ובמספר מהדורות צילום) וסוכמו בו השיחות על ספר בראשית.
בשנת ה'תשע"ה נדפס הספר במהדורה חדשה ומעובדת, בעריכת הרב חיים ישעיהו הדרי, בהוצאת ספריית אלינר.
נכללו בו שיחות גם על פרשיות מספר שמות.
נפשי תקשיב שירו – לקט שירים של הרב קוק בעריכת הרב יעקב הלוי פילבר, המכון לחקר משנת הראי"ה (בראשות הרב פילבר), וישיבת רמת גן, מנחם אב תשנ"ח.
כרוזי ראי"ה – קובץ כרוזים, קריאות, מודעות, קול קורא, גילויי דעת, מכתבים פומביים ותעודות נוספות, בעריכת יוחנן מ' ישמח.
ארץ חפץ – אמרות על ארץ ישראל ובניינה, בעריכת הרב ישעיהו שפירא (האדמו"ר החלוץ).
לאחרונה יצא הספר בהוצאת "אורות" ומשפחת הרב שפירא, בית אל תשס"ה (מהדורה רביעית מתוקנת ומנוקדת בעריכת הראל כהן עם תיקונים והוספות מהמהדורה השלישית והמנוקדת הראשונה שיצאה ביישוב רחלים בתשנ"ה באותה הוצאה משותפת).
הספר יצא לראשונה בהוצאת "דרום", ירושלים תר"ץ; ובפעם השנייה בהוצאת יוסף שפירא (בן הרב שפירא), תל אביב תשל"ד.
וכן יצא לכבוד 40 שנים לפטירת הרב שפירא בהוצאת ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, כפר הרא"ה תשמ"ה.
אוצרות הראי"ה – סדרת ספרים בהם לוקטו ונדפסו יחדיו שלל כתבים מכתבי הראי"ה, וכן מאמרים על הגותו, מפתחות וביאורים.
עד כה נדפסו במסגרת הסדרה שבעה כרכים.
אגרות חמדה – לקט אגרות ואמרים בנושא השמיטה – אגרות ומאמרים בהלכה ובמחשבה בנושא השמיטה שנלקטו מכתבי הרב קוק שנדפסו ושבכתב יד, בתוספת מאמרים ומכתבים של בנו הרצי"ה שעניין הלכות שנת השמיטה וחיבתה.
ליקט וערך: הרב יוסף אלנקווה שהוציא לאור את המהדורה השנייה המתוקנת והמורחבת ביד בנימין תשס"ח (המהדורה הראשונה בהוצאת 'המכון ע"ש הרצי"ה קוק', ירושלים תשמ"ז).
משנת הרב – לקט מכתבי הרב בעשרה עניינים המחולקים לעשרה פרקים, בעריכת הרב משה צבי נריה.
מהדורה שלישית מורחבת, מתוקנת ומנוקדת יצאה בהוצאת "אורות", בית אל תשנ"ב, ומהדורה זו הודפסה שוב בתשנ"ה עם תיקונים והוספות מסוימות.
לראשונה יצא הספר בהוצאת "ההנהלה הארצית של ארגון בני עקיבא בארץ ישראל", ירושלים תרצ"ו.
פניני הראי"ה – לקט ביאורים ודרשות על פרשיות השבוע בעריכת הרב משה יחיאל צוריאל.
הוצאת ישיבת אוצרות החיים, ראשון לציון, סיוון תשס"ח.
אורות האמונה – בעריכת הרב משה גורביץ, ירושלים תשמ"ה.
אורות התפילה – בעריכת הרב משה צבי נריה.
מהדורה שנייה מנוקדת ומורחבת בהוצאת מעליות, מעלה אדומים, תשס"ג (מהדורה ראשונה בתשל"ט).
אורות בית המקדש – בעריכת הרב אלישע ינון, הוצאת ישיבת בית שאן תשע"ח; לפניו יצא לאור חיבור דומה בשם אורות המקדש – בעריכת אליצור סגל, הוצאת תפילין בית אל, תשנ"ז.
אורות הנבואה – בעריכת הרב יששכר היימן, הוצאת מעליות תשס"ח.
אורות החנוכה – בעריכת הרב מרדכי גרינברג (הלכה ואגדה), תל אביב תשל"ו.
אורות הצדיק – בעריכת ר' דן סתר.
אורות השמחה - בעריכת ר' דן סתר.
אורות המדע – בנושא תורה ומדע.
בעריכת הרב ד"ר חיים ויסמן, הוצאת ישיבת הר ברכה.
אורות הטהרה – על צניעות וטהרת המשפחה, נדפס בקובץ נר ליחזקאל (תשל"ג) עמ' 210-183.
הליכות הראי"ה (4 כרכים) – לימודים, הוראות והדרכות אישיות של הרב קוק.
"ספריית חוה", בית אל תשס"ה.
חדריו – פרקים אישיים מרשימותיו של הרב קוק בעריכת רן שריד, רמת גן אלול תשס"ב (מהדורה שנייה).
חומש הראי"ה – ליקוט כתבי הרב קוק לפי סדר פסוקי התורה, בעריכת הרב חגי לונדין והרב יאיר רמר, הוצאת "אור וישועה", חיפה תש"ע-תשע"ה.
יש לך כנפי רוח – יצא באלול תשע"ב.
לקט פסקאות מפנקסי הרב ומספריו, העוסק באישיות האדם ובצורך באמון עצמי.
נערך ויצא בידי תלמידים מישיבת רמת גן.
בשנת תשע"ה יצא מחדש בתוספת פסקאות חדשות.
הסכמות הראיה – יצא לאור בשבט התשע"ז - אוסף של כל ההסכמות שנתן הרב לספרים בכל תחומי ומקצועות התורה, הספרות והגות הרעיון והמעשה הציוני (חלק א - עד שנת תרפ"ז)
אושפיזי הראי"ה – ליקוט פסקאות מכלל ספרי הרב קוק על שבעת אישי האושפיזין וחלוקתן לנושאים מרכזיים.
בעריכת הרב דביר אטרה, הוצאת ישיבת רמת גן, אלול התשע"ט.
מטמוני הראי"ה – ליקוט פסקאות מכלל ספרי הרב קוק על ארבעים ושמונה קנייני תורה לימי ספירת העומר - ימי המ"טמונים.
בעריכת הרב דביר אטרה, הוצאת ישיבת רמת גן, אדר התשפ"ג.
כתבים שלא יצאו עדיין לאור
על פי "המכון להוצאת גנזי הראי"ה", כתבים אלה כוללים:
פנקס זוימל תרנ"ג-תרנ"ד – כולל 150 דפים, רובם דברי הלכה ומקצתם דרשות.
רובו אגרות, שרבות מהן נדפסו.
פנקס על הים – פנקס קטן הכולל שירים ופסקאות קצרות.
נכתב כנראה בעת הפלגתו של הרב לאמריקה בשנת ה'תרפ"ד.
מרבית ספרי הרב קוק ראו אור בהוצאת "מוסד הרב קוק" בירושלים, והם נכרכו בכריכות לבנות (בעבר היו הספרים נכרכים גם בכריכות חומות ואפורות).
בשל צבע הכריכות מכונים ספרים אלו לעיתים בכינוי "הש"ס הלבן".
ספרים נוספים, כדוגמת עין איה, פנקסי הראיה ומאורות הראיה יוצאים בהוצאת "מכון הרצי"ה" המסונף לישיבת מרכז הרב.
מספר ספרים אחרים ראו אור במסגרות שונות.
כתבי המְאֵרוֹת הם כתבים מאגיים שנכתבו במצרים העתיקה.
הכתבים נועדו לפגוע בקבוצת אנשים ומקורם במסורת מהממלכה הקדומה בשושלת השישית.
מהממלכה התיכונה (2000–1750 לפנה"ס) ישנן שתי קבוצות של כתבי מארות: קבוצת ברלין שנכתבו על גבי חרסים, וקבוצת בריסל שנכתבו על גבי צלמיות.
כתבי המארות הם עוד עדות לידע המצרי על הגאוגרפיה, הדמוגרפיה והממשל בארץ ישראל.
כל השמות שזוהו בקבוצה הראשונה נמצאו בקבוצה השנייה.
יכול להיות שהשינויים במספר השליטים ביישובים הנזכרים בין שתי הקבוצות, מעידים על שינויים חברתיים בארץ ישראל, עדות לקיומן של ערי ממלכה בארץ ישראל בסוף השושלת ה-12, שנשלטות על ידי שליט אחד.
אולי גם האזכור של יותר יישובים בקבוצת בריסל, שהיא הקבוצה המאוחרת, מעיד על הגידול העירוני בארץ ישראל עד סוף השושלת השתים עשרה.
קבוצת מירגיסה כוללת שברים של קערות חרס שנתגלו בתוך קבר, ועליהן חמישה שמות של מקומות בלבנט, חלק מהם אמוריים.
זו הדוגמה הקדומה ביותר של חרסי המארות והיא מתוארכת לתקופת השושלת השתים עשרה בממלכה התיכונה.
החרסים נתגלו בקרבת עיר-המבצר המצרית מירגיסה, בסמוך לאשד השני של הנילוס בגבול מצרים-סודאן (נוביה) שהגן על מצרים העליונה מפני פלישת הנובים.
קבוצת ברלין כוללת שברי חרסים שתוארכו למאה ה-20 לפנה"ס.
הם פורסמו לראשונה על ידי האגיפטולוג הגרמני קורט זתה בשנת 1926. על החרסים מופיעים שמות של כ-20 ערים או חבלים בארץ ישראל ובסוריה כמו אשקלון, לכיש, אפק, בית שמש, אשמם (ירושלים), אשאן (בית שאן), עפל (עפולה), שכם, רחוב.
בלבנון מוזכרים אנשי גבל, והערים אלסה וערקת, לערים הנזכרות ברשימה משייכים 2–4 שמות שליטים.
סה"כ יותר מ-30 שמות של מושלים.
החרסים תוארכו לסוף השושלת האחת עשרה, או אמצע השושלת השתים עשרה.
המטרה בנוהג שבירת החרסים לאחר כתיבתם בטקס מאגי, הייתה בבחינת "זה יהיה גורלו של המורד במצרים", מעין קללה נמרצת שתחול על ערי הסביבה אם ימרדו.
בחרסים נזכרות הערים ועוד ערים רבות, ועליהם ציורים של שבויים ושלל מלחמה המובאים לפני פרעה המנצח.
קבוצת בריסל כוללת צלמיות שתוארכו לסוף המאה ה-19 לפנה"ס או תחילת המאה ה-18 לפנה"ס.
הצלמיות התגלו בסקארה ופורסמו לראשונה על ידי האגיפטולוג הצרפתי ז'ורז' פוזנר ב-1940. הכתבים מיוחסים לתקופתו של סנוסרת השלישי מלך מהשושלת ה-12 מתקופת הממלכה התיכונה שמלך במאה ה-19 לפנה"ס.
הרשימה כוללת 64 שמות ערים.
בארץ ישראל מוזכרות ערים רבות משניתן לאתר כמו: ירושלים, שכם, רחוב, שמעון (שמרון), גינה (ג'נין), עכו, אכשף, משאל, חצור וליש (תל דן).
בחוף הלבנוני נזכרות הערים ערקת, אלסה, גבל, צור, ישנן גם ערים מהבשן ומדרום סוריה.
ברוב הערים מופיע שליט אחד ובמקרים בודדים שני שליטים תוך חלוקתם לצפון ודרום.
הקבוצה תוארכה לסוף השושלת השתים עשרה, על סמך נימוקים פאליאוגרפיים ואורתוגרפיים.
כתבי האר"י או קבלת האר"י - הוא שם כולל לכל הספרים שנכתבו על ידי תלמידי האר"י בשמו, בעיקר על ידי תלמידו רבי חיים ויטאל.
ב-1517 השתלטה האימפריה העות'מאנית על ארץ ישראל.
יהודים רבים, בהם ממגורשי ספרד התיישבו בצפת.
המצב הכלכלי של יהודי צפת שפר עליהם, צפת הפכה למרכז רוחני שכלל הוגים רבים ויצאה בה לאור ספרות עשירה.
במאה ה-16 נכתבו יצירות רבות וחשובות בעיר, בהן "שולחן ערוך" של רבי יוסף קארו, "פרדס רימונים" של רבי משה קורדובירו, הפיוט לשבת "לכה דודי" שחיבר רבי שלמה אלקבץ.
רבי יצחק לוריא אשכנזי (האר"י) עלה לצפת ממצרים בשנת ה'ש"ל (1569) ומאז הפך לרבו המובהק של המהרח"ו (רבי חיים ויטאל) עד פטירתו כשנתיים לאחר מכן.
האר"י כמעט לא כתב דבר ורוב תורתו ודעותיו נמסרו דרך כתביו של רח"ו.
בימי חייו של האר"י כתבו התלמידים את מה ששמעו מפיו, בהם גם רח"ו.
עם פטירתו של האר"י אסף רח"ו את הכתבים מכל התלמידים בנימוק שעדיין לא הגיע הזמן לגלות סודות התורה בעולם.
במשך 15 שנים היו הכתבים סגורים אצלו ולא הראה אותם לאף אחד למרות בקשות חכמי הקבלה.
רח"ו התחיל לסדר לעצמו את הכתבים ולערוך אותם לפי נושאים.
כתיבתו של רח"ו מסווגת לשלוש תקופות:
הכתיבה הראשונה כוללת את "קונטרס הקיצור".
כולל מה שכתב עם שמיעתו מרבו האר"י וגם מה שסדר והרחיב אחר כך.
כתיבה זו נקראת בשפת המקובלים "ספרי המהדורה קמא" או בקיצור "מ"ק".
בכתיבה השנייה כתב רח"ו מסכת מסודרת של כל סדר האצילות, סדר הנבואה ורוח הקודש, וסדר הגלגולים, על פי עיונו בדברי רבו והכרעותיו.
כתיבה זו נקראת "ספרי המהדורה בתרא" ובקיצור "מ"ב".
הכתיבה השלישית כוללת עריכה מקיפה יותר ברעיונות האר"י, רח"ו קיצר בה דרושים ששמע מהאר"י והרחיב בעיקר בביאור הדברים, וכתב דרושים שונים שבהם ביאר עניינים מוקשים בקבלה.
בשנת (ה'שמ"ז) שהה הרח"ו בבית אחיו משה ויטאל ולפתע חלה ושנה שלמה שכב ללא הכרה.
הרב יהושע בן-נון - אב"ד בצפת שהיה גם עשיר, פנה אז אל משה ויטאל בבקשה שיוציא לו את הכתבים בערמה, והוא הוציא לו 600 דפים (ת"ר ניירים).
הרב בן-נון שכר 100 סופרים, ובמשך שלשה ימים העתיק כל אחד 6 דפים.
מיד עם סיום ההעתקה התעורר רח"ו וחזר לבריאותו.
מאז נתפרסמו הכתבים בין חכמי הקבלה בארץ ישראל.
מההעתקות אלו סידרו חכמי ארץ ישראל שלשה ספרים: "ספר הדרושים", "ספר הכוונות" ו"ספר הליקוטים".
הספרים אינם מסודרים כראוי כיוון שעדיין היו באמצע עריכה וחלקם היו רק קיצורים ממה שכתב לעצמו בחיי האר"י.
בשנת ה'ש"ף (1620), היא שנת פטירת רח"ו, הדפיס הרב משה טרינקי גם הוא "ספר הכוונות", הספר אינו דומה במתכונתו ל"ספר הכוונות" של חכמי ארץ ישראל.
המחבר עצמו לא מציין מאיזה מקורות ליקט את הספר, אך ככל הנראה היו בידו גם כתבי הרח"ו מה"ת"ר ניירים" וגם מכתבי שאר תלמידי האר"י ששרדו.
למעלה מעשרים שנה עבד רח"ו על עריכת הכתבים, עיבד את "קונטרס הקיצור", סידר לפי נושאים והשלים את החסרים וגם הוסיף בהם מכתבי שאר התלמידים את הדברים שלא שמע בעצמו תוך שהוא מציין שאלו הם מכתבי התלמידים.
למהדורה זו קרא רח"ו "עץ חיים" וסידרה לשני חלקים ובכל חלק ארבעה שערים שהם יחד "שמונה שערים".
עם סיום העבודה עבר שוב על הכתבים והתחיל לערוך אותם מחדש שהיא הכתיבה השנייה של רח"ו, עם סיום מהדורה זו חזר וערך את כל הכתבים בצורה שונה ומחודשת שהיא הכתיבה השלישית.
שתי מהדורות אלו ציווה לגנוז כיוון שהיו עמוקים מידי.
הרח"ו עצמו לא פרסם שום ספר מהכתבים ועם פטירת רח"ו (ה'ש"ף) עברו אל בנו רבי שמואל ויטאל - רש"ו, שהשלים את עריכת הספר "עץ חיים - שמונה שערים" עם כמה שינויים מעריכת אביו.
זה היה הספר הראשון והיחיד מכתבי האר"י שהיה מסודר כראוי ושזכה לפרסום רשמי.
והיחיד שהוא המקובל והמוסמך ביותר, כפי שכותב החיד"א בשם הגדולים:
כמה שנים לאחר פטירתו נמצאו חלק גדול מהכתבים של הכתיבה השלישית של הרח"ו אותם ציווה לגנוז, הם הגיעו אל המקובל הרב אברהם אזולאי והוא העבירם למקובל הרב יעקב צמח תלמידו של הרש"ו.
הכתבים היו "מחוקים ומטושטשים וקרועים" כעדות הר"י צמח, והוא התחיל לעורכם.
הר"י צמח סידר את הכתבים לחמשה ספרים:
קהילת יעקב - ליקוט עניינים מפוזרים שהיו בכתבים
עולת תמיד - כל ענייני התפילה
אדם ישר - המבאר את עניין העיגולים והיושר - מושגי יסוד בתורה הקבלה
אוצרות חיים - דרושי "אדם קדמון", ספר זה היה שלם
זהר הרקיע - ביאורים בספר הזוהר
לאחר זמן נמצאו עוד כתבים של הרח"ו בעיקר מהכתיבה השנייה על ידי הרב משה ויטאל בנו של הרש"ו, והוא הספר "מבוא שערים" שהוא מהדורה אחרת של ספר עץ חיים.
לדעת יוסף אביב"י,בעוד שהספר עץ חיים נערך בצורתו המקורית כפי ששמע אותם מרבו, הרי ש"מבוא שערים" הוא סיכום מובנה ומסודר של מבנה האצילות וכנראה נכתב לפני שנת שנ"ה.
לאור הבלבול הגדול שחל בין הכתיבות השונות וריבוי כתבי היד, החליט הרב מאיר פופרש תלמידו של הר"י צמח לרכז את כל הכתבים ולחבר מהם ספר מסודר.
לפי תיאורו של יוסף אביב"י, הרב מאיר פופרש ערך 3 ספרים:
• דרך עץ חיים - הוא הנפוץ ביותר ונחשב כמייצג את קבלת האר"י, המתאר את מהלך האצילות, כמקביל לספר המוכר יותר היום- עץ חיים.
• פרי עץ חיים - גם ספר זה היה נחשב ל"קאנון" הן בבית מדרשו של הגר"א והן בבית מדרשם של החסידים, תלמידי הבעש"ט ובכל יהדות אירופה לאורך השנים.
ספר המקביל לספר המוכר "שער הכוונות", שנפוץ בא"י.
• נוף עץ חיים – הספר כולל בתוכו ארבעה ספרים: נוף ראשון- פרושי זהר.
נוף שני- באור פסוקי תנ"ך.
נקרא גם בחלק מהדפוסים: "ליקוטי תורה וטעמי מצוות".
נוף שלישי- באור דברי חז"ל, נוף רביעי – דרושי נשמות וגלגולים.
מכון אהבת שלום הוציאו לאור מהדורה מוגהת של כל כתבי האר"י תחת שמותיהם המקוריים על פי כתבי יד רבים, כך גם הרב יצחק ברדא.
כתבי הגר"ח הוא שמם הבלתי רשמי של חידושי תורה מאת רבי חיים סולובייצ'יק, אבי שיטת בריסק, שאינם כלולים בספרו חידושי רבנו חיים הלוי.
שם כללי זה כולל כמה ספרים שיצאו לאורך השנים.
ספר זה הוא הידוע והנפוץ יותר מבין הספרים שבכתבי הגר"ח.
הספר כולל שיעורים שנאמרו על ידי רבי חיים ונדפסו אחרי מותו.
חידושי התורה שבספר מצטיינים בקיצור ובחריפות.
הכינוי "סטנסיל" נובע מכך שהם הודפסו במכונת שכפול (סטנסיל) ולא בדפוס כמקובל, כדי להבדילם מספר החידושים הרשמי של רבי חיים סולובייצ'יק, שאותו הגיה בקפדנות רבה, חידושי רבנו חיים הלוי, ומכונה "ספר".
רבי חיים היה כותב לעצמו את חידושי תורתו, וחלק קטן מהם הכין לדפוס, לאחר בירור והגהה נמרצים מצדו, ונדפסו שנים רבות לאחר פטירתו בספר חידושי רבנו חיים הלוי.
את חידושיו האחרים לא הרשה להדפיס, והם עברו בירושה לבניו, כשהחלק הנכבד עבר לבנו רבי יצחק זאב סולובייצ'יק.
גם הוא לא הרשה להדפיסם, כרצון אביו.
מדי ליל שבת הוא היה מתיר לקבוצה נבחרת מתלמידיו לבוא לביתו ולעיין בכתבים.
התלמידים היו רושמים את הדברים מיד לאחר השבת מתוך הזיכרון, כדי שלא לשכוח אותם.
עוד בחייו של רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, ולמרות התנגדותו, הדפיסו תלמידים את החידושים, תחת השם "חידושי הגר"ח", ומכיוון שלא חפצו לעבור על רצון רבם, הדפיסו את הכתבים בצורה בלתי רשמית, במכונת שכפול (סטנסיל).
כתבים אלו עברו מיד ליד, ונדפסו בעשרות אלפי עותקים.
רבים מחבבים את הספר, אם כי נהוג להתייחס אליו בזהירות לעיתים, שכן מדובר בחידושים שלא הוגהו על ידי אומרם, ובישיבת בריסק אין לומדים כלל בספר.
בשנת תשס"ט (2009) נדפס הספר מחדש בדפוס רגיל (בהוצאת 'מישור'), כשבתוך הספר נלקטו כל חידושיו של רבי חיים מבריסק מהקבצים השונים ומפי השמועה.
ספר זה נחשב לפחות מוסמך ממהדורתו הקודמת, עקב זאת שהוכנסו בו חידושים מפי השמועה, שמקורם אינו ידוע, ולעיתים נפל בהם בלבול בין חידושי ר' חיים לחידושי בנו ר' יצחק זאב.
הספר כולל חידושים שהיו רשומים במחברתו של הרב ישראל סולובייצ'יק, אחיינו של רבי חיים מבריסק (בן אחיו רבי אברהם ברוך, שהיה בנו בכורו של רבי יוסף דוב סולובייצ'יק).
רבי ישראל למד אצל דודו הגר"ח, וכתב משיעוריו.
מחברות אלו, כוללות חלק גדול מחידושיו של רבי חיים, שנדפסו בחידושי הגר"ח סטנסיל, בנוסח שונה, ולכן מחברי הספר חילקו את הספר לשני חלקים.
בשנת ה'תשנ"ח יצא לאור על ידי הרב משה מיזלמן (ראש ישיבת תורת משה) והרב יצחק ליכטנשטיין, נכדו ונינו של רבי משה סולובייצ'יק בן הגר"ח, ספר שיעורי רבנו חיים הלוי על מסכתות בבא קמא בבא מציעא ובבא בתרא.
ספר זה מבוסס על כתב יד של רבי חיים, והוא שיעורים שרשם כשכיהן כר"מ בישיבת וולוז'ין בשנות תר"מ-תרמ"א.
בשנת ה'תשע"ח יצא לאור על ידי הרב יצחק אבא ליכטנשטיין, ספר כתבי רבנו חיים הלוי על ש"ס ורמב"ם, בהוצאת צוף.
ספר זה מבוסס על רשומות בכתב יד שכתב רבי חיים בפנקסו.
להלן רשימה ניתנת למיון של כתבי ברטולט ברכט, ורשימה ביבליוגרפית של תרגומי כתביו לעברית.
ברכט הוציא מתחת ידיו עשרות מחזות ומאות שירים, וכן מספר יצירות פרוזה ותסריטי קולנוע ועשרות כתבים תאורטיים.
שם עברי שם גרמני מקורי סוגה ספרותית שנות חיבור שנת בכורה מוזיקה הערות התנ"ך Die Bibel מחזה בשלוש תמונות 1913 2013 בעל Baal מחזה אקספרסיוניסטי 1918 1923 נכתב בתגובה לדרמה האקספרסיוניסטית "המתבודד" (1917) מאת האנס יוהסט.
חתונת זעיר הבורגנים Die Kleinbürgerhochzeit פארסה במערכה אחת 1919 1926 שם מקורי: "החתונה".
חיי אדוארד השני מלך אנגליה Leben Eduards des Zweiten von England מחזה אפי 1923 1924 עיבוד לדרמה ההיסטורית "אדוארד השני" מאת כריסטופר מרלו.
מהגוני-זונגשפיל Das kleine Mahagonny קנטטה דרמטית 1927 1927 קורט וייל מורכב משירים שונים מתוך "מחזור הדרשות למשפחה".
אופרה בגרוש Die Dreigroschenoper מחזמר 1928 1928 קורט וייל עיבוד לאופרת הבלדה "אופרת הקבצנים" (1728) מאת ג'ון גיי.
האומר כן Der Jasager אופרת בית-ספר 1929-1930 1930 קורט וייל עיבוד לדרמת נו מן המאה החמש-עשרה "ההשלכה אל העמק" (Tanikō).
האומר לא Der Neinsager מחזה לימודי 1930 1930 מחזה-משלים ל"אומר-כן" אשר נכתב בעקבות שיח ציבורי.
האמצעים שיש לנקוט Die Maßnahme מחזה לימודי 1930 1930 הנס אייזלר גרסות נוספות: 1930; 1930; 1930; 1936; 1958. יוהנה הקדושה של בתי המטבחיים Die heilige Johanna der Schlachthöfe מחזה לימודי 1929-1938 1959 הנס אייזלר בחלקו שכתוב של "סוף טוב".
בכורת-רדיו מקוצרת: 1932. גרסות נוספות: 1930; 1930; 1930; 1936; 1958. היוצא מן הכלל והכלל Die Ausnahme und die Regel מחזה לימודי 1930-1931 1938 פאול דסאו הבכורה העולמית (1.5.1938) התקיימה בשפה העברית בקיבוץ גבעת חיים בבימויו של אלפרד וולף ובמשחקם של חברי הקיבוץ.
מוזיקה לבכורה: ניסים ניסימוב, תפאורה: אנטול גורביץ'.
הפקה עולמית שנייה (1950) בפריז בשפה הצרפתית.
בכורה עולמית בגרמנית ב-1956. האם Die Mutter מחזה לימודי 1930-1931 1932 הנס אייזלר עיבוד לרומן (1906) מאת מקסים גורקי.
עגולי הראש ומחודדי הראש Die Rundköpfe und die Spitzköpfe מחזה אפי 1930-1932 1936 הנס אייזלר עיבוד לקומדיה "מידה כנגד מידה" מאת ויליאם שייקספיר.
חיי גליליאו Leben des Galilei מחזה אפי 1938-1939 1943 הנס אייזלר שוכתב לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי, 1945-1946. גרסה שלישית: 1954-1956. דנסן Dansen מחזה אלגורי במערכה אחת 1939 1967 כמה עולה הברזל?
?Wie kostet das Eisen מחזה אלגורי במערכה אחת 1939 1939 אמא קוראז' וילדיה Mutter Courage und ihre Kinder מחזה אפי 1939-1940 1941 פאול דסאו עיבוד לרומן הפיקרסקי "סיפור חייה של הארכי-רמאית והנוודית קוראז'" (1669) מאת הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן (1621-1676).
לחן מקורי נכתב ב-1940 בידי המלחין הפיני סימון פארמט; לחן שני ששימש בבכורה נכתב ב-1941 בידי המלחין השווייצרי פאול בורקהארד; לחן שלישי נכתב ב-1946 בידי פאול דסאו.
משפט לוקולוס Das Verhör des Lukullus תסכית רדיו לימודי 1938-1939 1940 הנפש הטובה מסצ'ואן Der gute Mensch von Sezuan מחזה אפי 1926-1941 1943 פאול דסאו את המוזיקה להפקת הבכורה כתב המלחין השווייצרי הוּלדרייך גאורג פרי (H.