tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרטס, שירש ב-1970 בתפקיד רמטכ"ל את הגנרל רנה שניידר (שנרצח בידי קבוצה בהנהגת Roberto Viaux אשר אותו ה-CIA רצתה להרתיע), תמך בדוקטרינה של שניידר וסירב לסיוע צבאי בהפיכה כנגד איינדה.
למרות המצב הכלכלי שהחל לרדת, הקואליציה של המפלגה של איינדה, עלתה ל-43.2 בבחירות לפרלמנט של מרץ 1973. אולם, אז, הברית הלא רשמית בין מפלגתו של איינדה לבין המפלגה הדמוקרטית הנוצרית התפרקה.
זו האחרונה חברה בברית עם המפלגה הימנית הלאומית שהתנגדה לממשלה הסוציאליסטית של איינדה.
שתי מפלגות הימין יצרו קואליציה דמוקרטית, הקונפליקט בין הגוף המבצע והגוף המחוקק שיתקו את פעולת הממשלה.
ה-CIA שילם סכום גדול לאופוזיציה הימנית על מנת ליצור לחץ, לגרום למכשולים וכן לנצל את החולשה שנוצרה מצדו של איינדה על מנת לגרום להדחתו.
ב-29 ביוני 1973 הקולונל רוברטו סאופר הקיף את ארמון הנשיאות La Moneda עם רגימנט של טנקים וכשל בהדחת הנשיא.
הפיכת נפל זו מכונה בספרדית Tanquetazo, הפיכה של טנקים, אורגנה בידי הקבוצה הפרלמנטרית מולדת וחירות.
ההפיכה לוותה בשביתות כלליות של כורי הנחושת של El Teniente.
באוגוסט 1973 התרחש משבר חוקתי, בית המשפט העליון של צ'ילה התלונן בפומבי על חוסר יכולת ממשלת איינדה לאכוף את החוק של המדינה.
בעשרים ושניים באוגוסט בית הנבחרים (יחד עם המפלגה הדמוקרטית הנוצרית ביחד עם המפלגה הלאומית) האשימה את ממשלת איינדה בביצוע צעדים לא חוקתיים וקראה לצבא לאכיפת סדר חוקתי.
במשך חודשים אשר קדמו לאירועים אלו, חששה ממשלתו של איינדה לקרוא לכח המשטרתי בחשדם כי הם לא נאמנים.
בתשעה באוגוסט איינדה מינה את הגנרל קארלוס פראטס כשר ההגנה.
ההפשרה של חרושצ'וב הוא הכינוי הלא רשמי של תקופה בהיסטוריה של ברית המועצות מפטירת יוסיף סטלין בשנת 1953 ועד לעליית ליאוניד ברז'נייב לשלטון.
במשך רוב התקופה המדינה הונהגה על ידי ניקיטה חרושצ'וב.
במהלך התקופה בוצע גינוי פולחן אישיות של יוסיף סטלין, שוחררו אסירים רבים, הורגשה נטיית השלטון להימנע מפעולות דיכוי וניתן חופש מסוים לאנשי התרבות.
השם "הפשרה" נלקח מיצירה של איליה ארנבורג.
לתקפות ההפשרה מייחסים גם תקופה בה בראש המדינה עמד גאורגי מלנקוב.
בתקופה זו נסגרו פרשת לנינגרד ומשפט הרופאים ונאשמים שהיו עוד בחיים שוחררו.
החל שחרור אסירי גולאג, תחילה בעיקר אסירים לתקופות קצרות שלא היו קשורות לאישום פוליטי.
במערכת גולג החלו התקוממויות של אסירים.
אחד מהסממנים העיקריים של מדיניות ההפשרה היה גינוי פולחן האישיות של יוסיף סטלין.
בשנים 1953–1955 סטלין היה נחשב למנהיג עליון.
אומנם לאחר הנאום הסודי של חרושצ'וב הדבר השתנה.
באופן כללי המדיניות החדשה תאמה את האינטרס של האליטות כי בתקופת סטלין הם אף פעם לא היו בטוחים בעתידם.
החל בתקופת חרושצ'וב גם אם מסיבה כלשהי ראשי הממסד היו מועברים מתפקידם הם לא היו צריכים לחשוש לחייהם או למעמד החברתי.
בשנת 1953 הוקמו ועדות למתן חנינה לאסירים, למולדתם שוחררו עשרות אלפי שבויים גרמנים ויפנים.
בשנת 1955 ניקיטה חרושצ'וב נפגש עם ראשי ארצות הברית ומדינות נוספות.
בניגוד למדיניות של סטלין, החל חימום יחסים עם יוגוסלביה.
בשנת 1957 סוכם על הפסקת הנוהג לפיו לערים ולמפעלים היו נותנים שמות של מנהיגי המדינה עוד בחייהם.
שמות ערים רבות הוחלפו וגופת סטלין הוצאה מהמאוזוליאום של לנין שבכיכר האדומה.
למדיניות זו התנגדו בתוקף ראשי סין הקומוניסטית והיחסים בינם לבין ברית המועצות התקררו.
כבר בשנת 1956, לאחר דיכוי המרד ההונגרי היה ברור שלמדיניות ההפשרה קיימות גבולות.
ראשי ברית המועצות פחדו שמתן חופש לאזרחים סובייטיים יביא להתקוממות עממית נגד המפלגה הקומוניסטית כמו שהיה בהונגריה.
בהתאם לכך הוחלט על פעילות נמרצת נגד כול סממני פעילות נגד השלטון.
כתוצאה מכך, כבר בשנת 1957 הואשמו בפעילות נגד השלטון כ-2,946 אזרחים (פי-4 מאשר בשנת 1956).
בשנת 1957 קבוצת חברי פוליטביורו הידועה כקבוצה אנטי מפלגתית שלא היו מרוצים ממדיניות של חרושצ'וב ניסו להדיח אותו.
בתמיכת ראשי הצבא ובעיקר גאורגי ז'וקוב חרושצ'וב הצליח להישאר בשלטון ולהדיח מתפקידי מפתח את הקושרים נגדו.
בניגוד לעבר, אף אחד מהם לא הואשם בבית משפט בפעילות אנטי-סובייטית.
הם הועברו לתפקידי ניהול זוטרים או לגמלאות.
בשנת 1958 החלה מערכה רחבה נגד בוריס פסטרנק שקיבל פרס נובל לספרות עבור רומן שהתפרסם במערב ללא ידיעת ראשי ברית המועצות.
בשנת 1961, בניגוד לחוקים הקיימים הוצאו להורג מספר נאשמים בפעילות כלכלית אסורה.
בשנת 1962 התרחשו אירועי הדמים בנובוצ'רקסק במהלכם נהרגו עשרות פועלים מפגינים.
בשנת 1964 לראשונה נעצר יוסף ברודסקי.
משפט נגד ברודסקי היה בין הסיבות לתחילת פעילות תנועת הדיסידנטים בברית המועצות.
כחלק ממדיניות ההפשרה השפעת הצנזורה על יצירות תרבות נחלשה.
הדבר הורגש במיוחד בספרות וקולנוע.
בספרות בסיס של תומכי מדיניות ההפשרה היה ירחון ספרותי "נובי מיר" שבראשו עמד אלכסנדר טברדובסקי.
הוא פרסם בירחונו מספר יצירות של סופרים צעירים, כולל אלכסנדר סולז'ניצין.
בין הפוסים הנוספים של התקופה ניתן לציין בלה אחמדולינה, רוברט רוז'דסטבנסקי, אנדריי ווזנסנסקי ויבגני יבטושנקו.
גם בקולנוע הורגשה החלשת שליטת הצנזורה על הסרטים.
במאים ידועים כמו מיכאיל רום, גיאורגי דנליה, אלדר ריאזנוב ולאוניד גאידאי הוציאו מספר סרטים שהיו אירועים משמעותיים בחיי בתרבות של ברית המועצות.
בשנת 1957 במוסקבה נערך פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי במהלכו לעיר הגיעו עשרות אלפי זרים ולראשונה אזרחים סובייטיים יכלו להיפגש איתם ללא השגחת השלטונות.
בשנים 1955-1964 בערים רבות נפתחו תחנות טלוויזיה וכמעט בכול בית סובייטי היה מקלט טלוויזיה.
כסיום התקופה מקובל לראות את הגעת ליאוניד ברז'נייב לשלטון.
אומנם חיזוק הצנזורה והשפעת השלטון על התרבות הורגשו כבר בתקופת משבר הטילים בקובה בשנת 1963. מדיניות הדה-סטליניזציה נעצרה, אך סוכם להימנע ככל הניתן מאזכור של סטלין ומדיניותו.
במהלך החגיגות הנרחבות לציון 20 שנים לניצחון במלחמת העולם השנייה שמו כמעט ולא אוזכר.
לא היה חידוש של דיכוי פוליטי רחב וחרושצ'וב עצמו נשלח לגמלאות, נותר חבר מפלגה וקיבל תנאים המתאימים למעמדו.
חלק מהחוקרים רואים את שנת 1968 עם דיכוי האביב של פראג כסימן לסיום מדיניות ההפשרה.
באלגברה מופשטת, ההצגה הצמודה מתייחסת לשני מושגים הקשורים זה לזה: ההצגה הצמודה של חבורת לי וההצגה הצמודה של אלגברת לי.
ההצגה הצמודה של חבורת לי
כל איבר משרה אוטומורפיזם פנימי
(זו למעשה הצמדה בתורת החבורות).
היא בעצם הומומורפיזם מ- לחבורת האוטומורפיזמים על .
לפי פונקציית קורי אפשר להסתכל על Inn כהומומורפיזם בשני ארגומנטים
גזירה של העתקה זו ביחס לארגומנט השני מגדיר העתקה חדשה
מהחבורה לחבורת האוטומורפיזמים של (אלגברת לי של ) שנתונה על ידי
נשים לב שאלגברת לי היא מרחב וקטורי.
אזי ההעתקה היא הצגה ליניארית של ונקראת ההצגה הצמודה של .
ההצגה צמודה של אלגברת לי
ההצגה הצמודה של אלגברת לי היא הפונקציה המתאימה לכל איבר באלגברה את האנדומורפיזם של המתקבל על ידי כפל משמאל באיבר.
זוהי הצגה ליניארית של האלגברה, שיש לה תפקיד מרכזי בתורה של אלגברות לי.
לכל , ההצגה הצמודה של הוא העתקה המוגדרת על ידי .
העתקת הצמוד היא העתקה מהאלגברה אל אלגברת האנדומורפיזמים, הנתונה על ידי .
הגרעין של העתקת הצמוד הוא המרכז של האלגברה.
התמונה של העתקת הצמוד נמצאת בתוך מרחב הנגזרות (כלומר, כל ייצוג מצמיד הוא נגזרת, ובפרט מקיים את כלל לייבניץ).
כאשר האלגברה פשוטה למחצה, ההעתקה היא חד חד ערכית ולכן מהווה שיכון לתוך .
העתקת הצמוד היא הומומורפיזם של אלגברות לי, כלומר מתקיים .
משפט אנגל מקשר בין הנילפוטנטיות של איברי לאיברי , וקובע כי אלגברת לי היא נילפוטנטית אם ורק אם כל איברי נילפוטנטים.
השתלטות החות'ים על תימן הייתה הפיכה ב-21 בספטמבר 2015 כשהחות'ים, מיליציה של לוחמים שיעים-זיידים, הדיחו את ממשלת תימן.
ב-21 בספטמבר 2014 הסתערו על הבירה צנעא, ובעקבות זאת התפטר ראש הממשלה מוחמד בסינדווה.
ב-22 בינואר 2015 השתלטו על ארמון הנשיאות, מקום משכנו הפרטי של הנשיא עבד רבו מנסור האדי, ועל מתקנים צבאיים בבירה.
ב-6 בפברואר השלימו החות'ים את ההפיכה, כשהודיעו על פיזור הפרלמנט והקמת מועצת מעבר שתנהל את ענייני המדינה במקומו.
השלטון החדש לא הוכר על ידי הקהילה הבינלאומית ובעקבות ההפיכה פרצו הפגנות המוניות במדינה, בעיקר בדרום, שם רוב התושבים הם סונים.
ב-18 בספטמבר המורדים החות'ים ניהלו קרבות עם לוחמים המזוהים עם מפלגת אל-אסלאח הסונית בבירה צנעא ועד ה-21 בחודש הם התקדמו אל תוך מרכז העיר והשתלטו על מבני הממשל.
כתוצאה מכך התפטר ראש הממשלה מוחמד בסינדווה, שהאשים גורמים בצבא ובממשלה בתמיכה במרד ואף גינה את הנשיא האדי.
החות'ים, יחד עם פלגים פוליטיים נוספים במדינה, חתמו על הסכם "לשלום לשיתוף פעולה" שבו הוסכם על הקמת ממשלת אחדות.
עד ה-22 בחודש נהרגו לפחות 340 איש בלחימה בצנעא והקרבות נמשכו גם לאחר החתימה על ההסכם.
אחמד בן מובארכ, ראש הסגל של הנשיא האדי, מונה כמחליפו של בסינדווה ב-7 באוקטובר, אולם הוא סירב לתפקיד בשל לחץ שהופעל עליו מצד החות'ים.
יומיים לאחר מכן, אירע פיגוע התאבדות בכיכר תחריר בצנעא שבו נהרגו 47 בני אדם ועוד עשרות רבות נפצעו, רובם תומכי המורדים.
ב-13 באוקטובר מונה לתפקיד ראש הממשלה חאלד בחאח, בהסכמתם של המורדים השיעים.
ב-7 בנובמבר הטילה מועצת הביטחון של האו"ם סנקציות על הנשיא לשעבר עלי עבדאללה סאלח ועל שני מפקדים בשורות המורדים שהואשמו באחריות למשבר הפוליטי במדינה.
בתגובה הדיחה מפלגתו של סלאח - הקונגרס העממי הכללי - את הנשיא האדי מכל תפקידיו במפלגה, בטענה כי הוא יזם את הטלת העיצומים על סאלח.
יומיים לאחר מכן הוקמה הממשלה החדשה בהתאם להסכם מספטמבר, אולם החות'ים והקונגרס העממי הכללי סירבו להשתתף בה.
ב-16 בדצמבר המשיכו המורדים השיעים להפגין את כוחם כשמנעו מגנרל חוסיין חיראן, שמונה על ידי הנשיא האדי לרמטכ"ל צבא תימן, להיכנס למשרדו והאשימו את הנשיא בשחיתות.
ראש הממשלה בחאח איים כי הוא וממשלתו יתפטרו אם החות'ים ימשיכו להתערב במוסדות המדינה, אחרי שהם סילקו מנהלי חברת הנפט הממשלתית מתפקידם, אסרו על מנהל נמל אל-חודיידה להיכנס למשרדו ופיטרו ארבעה מושלים אזוריים.
פרישת הנשיא האדי והדחת הממשלה
ב-18 בינואר 2015 חטפו החות'ים את בן מובארכ, ראש הסגל של האדי, בשל מחלוקת על הצעת החוקה החדשה למדינה, שפורסמה באותו יום.
בטיוטת החוקה הוצע לחלק את תימן לשישה מחוזות פדרליים לצד הגבלת מספר הכהונות האפשריות לנשיא, יצירת רשות מחוקקת שמורכבת משני בתי מחוקקים ואיסור על כל המפלגות הפוליטיות להתבסס על דת או מוצא מסוימים.
החות'ים דרשו שתימן תחולק לשני מחוזות פדרליים - אחד בצפון ואחד בדרום.
יום למחרת כיתרו החות'ים את מעונו של ראש הממשלה בצנעא ושמונה בני אדם נהרגו בחילופי אש בינם לבין המשמר הנשיאותי.
החות'ים אף השתלטו על המשרדים הראשיים של תחנת הטלוויזיה "תימן TV" ושל סוכנות הידיעות סבא.
הם האשימו את הנשיא האדי בהפרת ההתחייבויות הנוגעות לחוקה החדשה ובחימוש אל-קאעדה, ואילו הממשלה תיארה את מהלכיהם של החות'ים כצעד לקראת הפיכה.
ב-20 בינואר תקפו החות'ים את מעונו של הנשיא האדי ופלשו לארמון הנשיאות בצנעא.
הנשיא לא נפצע, אולם ביתו כותר בידי המורדים, שהציבו מחסומים ברחבי הבירה ופרסו כוחות סביב מבנים אסטרטגיים נוספים, בהם מטה המודיעין.
למחרת השתלטו החות'ים ללא קרב על בית הספר הצבאי לטיסה הסמוך למקום מגוריו של האדי ועל בסיס טילים.
גורמים רשמיים בעיר הנמל עדן שבדרום המדינה הגיבו להשתלטות החות'ים על ארמון הנשיאות ועל בית מגוריו בסגירת שדה התעופה, הנמל ומעברי היבשה.
רשויות הביטחון המקומיות גינו את מהלכיהם של החות'ים וטענו כי מדובר ב"הפיכה אלימה נגד הנשיא באופן אישי ונגד כל התהליך הפוליטי בכלל".
ב-22 בינואר הודיעו הנשיא האדי וראש הממשלה בחאח על התפטרותם בשל ההשתלטות של החות'ים על הבירה ובשל חוסר יכולתם לשלוט.
המורדים מסרו בתגובה כי על הפרלמנט יהיה לאשר את סיום תפקידם כדי שהתפטרותם תיכנס לתוקף.
בעקבות גל ההתפטרויות, גורמי ביטחון בעדן ובערים נוספות בדרום תימן הכריזו כי הם לא יקבלו יותר הוראות מצנעא, כשחלקן אף טענו כי הן ישאפו להקים מחדש מדינה עצמאית בדרום.
ב-23 בינואר אלפי בני אדם יצאו להפגנות בעדן, באל-חודיידה, באיב, בתעז ובערים נוספות, במחאה על ההפיכה של החות'ים.
במהלך ההפגנות בעדן הונף דגלה של דרום תימן בשדה התעופה הבינלאומי בעיר ובמוסדות שלטון.
במקביל, נערכה הפגנת תמיכה בחות'ים בבירה צנעא.
ב-27 בינואר דווח כי בן מובארק שוחרר על ידי החות'ים ונמסר לשבטים מקומיים במחוז שבווה.
באותו יום, במהלך נאום ששודר בטלוויזיה, קרא מנהיג החות'ים עבד אל-מלכ אל-חות'י לקיים פגישה בבירה צנעא בין מנהיגי המפלגות והשבטים השונים במטרה לסיים את המשבר הפוליטי.
רוב הפלגים החרימו את המפגש, כשרק נציגים ממפלגתו של סלאח השתתפו בדיונים.
אל-חות'י הציע לפי דיווחים שונים להקים מועצת נשיאות זמנית, שבה יהיו חברים שישה נציגים, עם חלוקה שווה לצפון ולדרום.
עם זאת, הבדלנים בדרום המדינה סירבו לקחת חלק בשיחות ומאות הפגינו בעיר עדן נגד ההצעה.
הבדלנים אף הודיעו כי הם לא ישתתפו יותר בשיחות בחסות האו"ם, שאותן כינו "חסרות טעם".
ב-1 בפברואר, ביום האחרון שבה התכנסה "הוועידה הלאומית" בצנעא, החות'ים נתנו אולטימטום ליתר הפלגים במדינה להגיע לפתרון המשבר, אחרת "ההנהגה המהפכנית" שלהם תשתלט באופן רשמי על המדינה.
אחרי שבוע של משא ומתן בין החות'ים לבין יתר הפלגים המדינה, הכריז ב-6 בפברואר נציג מטעם המורדים בשידור חי מארמון הנשיאות בצנעא כי הם משתלט על המדינה.
בהצהרה נאמר כי הפרלמנט יפוזר וכי "מועצה נשיאותית" תוקם ותנהיג את המדינה במשך שנתיים, בזמן ש"וועדות מהפכניות" יהיו אחראיות לכינון פרלמנט חדש בן 551 חברים.
שר ההגנה מחמוד א-סובייחי מונה לעמוד בראש הוועדה הביטחונית העליונה, בעוד מוחמד אל-חות'י הפך לנשיא בפועל לאחר שהוסמך לנהל את הוועדה המהפכנית.
האו"ם וארצות הברית סירבו להכיר בשינוי השלטוני שעליו הודיעו החות'ים ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ גינתה את ההפיכה.
בעקבות ההכרזה, נרשמו הפגנות בערים הגדולות בתימן, כולל בבירה צנעא.
החות'ים, מצדם, הכחישו כי המהלך מהווה הפיכה וטענו כי הם מוכנים לשתף פעולה עם יתר הפלגים במדינה ועם מדינות אחרות, כולל עם ארצות הברית.
ההצגה הגדולה בתבל: הראיות בזכות האבולוציה הוא ספר מדע פופולרי פרי עטו של הביולוג הבריטי ריצ'רד דוקינס משנת 2009. בספרו שוטח דוקינס את הראיות לאבולוציה ביולוגית באופן המתאים לקהל שאינו בקיא בתחום.
הספר פורסם לראשונה בבריטניה ותורגם לעברית בשנת 2010 על ידי עמנואל לוטם בהוצאת הוצאת כנרת, זמורה, דביר.
הוא פורסם אחרי רב המכר של דוקינס "יש אלוהים?" (2006) ואחרי "סיפור האבות" (2004) המתאר את היסטוריית המוצא האנושי עד לאביוגנזה.
בשבוע הראשון לאחר הוצאתו לאור, טיפס הספר לצמרת רשימת רבי המכר של סאנדיי טיימס.
גרסת ספר מוקלט באנגלית הופקה גם כן, כשהמקריאים הם דוקינס עצמו ובת זוגו, השחקנית ללה וורד.
ספרים רבים נוספים של דוקינס יצאו בפורמט זה.
דוקינס פורס בספר מגוון שלם של ראיות שתומכות בתהליך האבולוציה.
מטרת הספר היא לחמש את כל מי שתומך באבולוציה במידע כנגד אותם אנשים שמכחישים אותה.
בספר הוא מעלה מאפיינים של האבולוציה, וכנגדם את הטענות השגורות בפי המתנגדים לה.
הוא מציג את ההשפעות של ברירה מלאכותית על כלבים וממנה עובר לברירה טבעית המתרחשת על פרחים מצד חרקים.
הוא מציג את המחקר במאובנים כהזדמנות פוטנציאלית שהייתה יכולה בעקרון להפריך את תאוריית האבולוציה (כמו תורה מדעית אחרת, עליה להיות ברת-הפרכה), על ידי מציאת מאובן בשכבה גאולוגית לא תואמת.
אך עד כה לא נמצאו שום מאובנים כאלה.
הוא מבהיר כי מחקרי מאובנים אינה הכרחיים לתמיכה באבולוציה, אבל הם מספקים חיזוק נוסף אליה שמתגלה באמצעות תחומי מדע רבים ושיטות שונות – גנטיקה, שרידים אבולוציוניים, אמבריולוגיה, תאוריית נדידת היבשות והשלכותיה על מגוון המינים הקיים, ביולוגיה השוואתית, ניסויים ביצורים חיים שונים הממחישים את האבולוציה ועוד.
הוא מציג את מחקרו של לנסקי בחיידקים שמציג תהליך של ברירה טבעית.
דוקינס כתב ספרים רבים על אבולוציה.
הראשונים והמפורסמים שבהם הם "הגן האנוכי" (1976) ו"הפנוטיפ המורחב" (1982) – ספרים אלו הציגו תאוריות חדשניות על נושא הברירה הטבעית, אך לא דנו בראיות לאבולוציה.
לאחר מכן פרסם דוקינס שלושה ספרים נוספים המבהירים חוסר הבנות נפוצות לגבי האבולוציה: "השען העיוור", "נהר יוצא מעדן", ו"הטיפוס על ההר הבלתי סביר".
אלו השיבו על שאלות נפוצות כמו "מה התועלת בחצי עין?" או "כיצד יכולה הברירה הטבעית לפעול, בהתחשב בכך שלרוב המוטציות יש תוצאות שליליות?" דוקינס הפיק סדרה תיעודית בשם "הגאונות של צ'ארלס דרווין" בה בחן את חייו של דרווין ודן בהוכחות נוספות לאבולוציה (2008).
למרות עבודות אלו ואחרות, חש דוקינס ב"חולייה חסרה" בעבודתו בהסברת ממשות האבולוציה לקהל הרחב משום שמעולם לא הסביר באופן מקיף ופרטני את הראיות לתאוריית האבולוציה ונושאים רבים בה כמו מאובנים, הקשר בין אבריולוגיה ואבולוציה או מוצא משותף.
דוקינס טוען שבזמן כתיבת הספר הקולות המתנגדים לאבולוציה היו חזקים מאי פעם על אף קיומן של הוכחות מכריעות למוצאנו המשותף.
אם בעבר קולות אלו הגיעו בעיקר מנוצרים אוונגליסטים בארצות הברית, הרי באחרונה הצטרפו אליהם גם קולות מאירופה – הן מצד מוסלמים שהיגרו לשם והן מצד אינטלקטואלים מודרניים שטוענים כי "הכול יחסי" ואין אמת מוחלטת, ומצד הגישה הרב-תרבותית שבגללה רשויות חוששות לנקוט עמדה ברורה שמא יואשמו בגזענות.
הספר יצא, שלא במקרה, בשנת חגיגות 150 שנה להולדתו של צ'ארלס דרווין.
הספר מוקדש למעצב האתרים ג'וש טימונן, אשר שיתף פעולה עם קבוצה קטנה של אחרים בהקמת אתר האינטרנט RichardDawkins.net.
דוקינס גם מודה לאשתו ללה "על העידוד הבלתי פוסק, הביקורת הסגנונית המועילה וההצעות האופייניות לסגנון", וחברו צ'ארלס סימוני עם פרישתו, לאחר ארבע עשרה שנים ושבעה ספרים.
פרק 1, "רק תאוריה" – עוסק בשאלה מהי תאוריה מדעית ומהי עובדה.
הפרק עוסק בהגדרות שונות לתאוריה מדעית ובבלבול שאנשים מבצעים בין תאוריה מבוססת לבין השערה.
פרק 2 "כלבים פרות וכרובים" – עוסק בברירה מלאכותית – ביות של בעלי חיים וצמחים בידי האדם.
פרק 3, "דרך הוורד למאקרו אבולוציה" – עוסק בברירה של בעלי חיים וצמחים בידי בעלי חיים אחרים – ברירה של פרחים בידי חרקים, ברירה של פסיונים בידי בני זוג ועוד.
פרק 4, "דממה וזמן איטי" – עוסק בזמן הגאולוגי וכיצד אנו יודעים מהו גילם של סלעים ושל מאובנים המצויים בתוכם.
הפרק עוסק בתיארוך באמצעות טבעות עצים ותיארוך רדיומטרי.
פרק 5, "לנגד עינינו" – עוסק בתצפיות וניסויים על בעלי חיים – כולל פילים, ציפורים, דגי גופי, חיידקים, המאפשרים למצוא אישושים לאבולוציה ותובנות לגביה.
מה פתאום 'חסרה'?" – עוסק בקשר בין ראיות מתחום המאובנים לבין אבולוציה.
פרק 7, "המדור לחיפוש קרובים – ולמציאתם" – עוסק במאובנים של מינים הקרובים לאדם וכיצד התפתח המחקר על התפתחות מוצא האדם.
פרק 8, "עשיתם את זה בעצמכם בתשעה חודשים" – עוסק בקשר בין אמבריולוגיה לבין אבולוציה.
פרק 9, "תיבת נח של יבשות" – עוסק בקשר בין גאולוגיה ונדידת יבשות לבין דפוסי הימצאות של בעלי חיים וצמחים שונים.
פרק 10, "אילן היוחסין" – עוסק בביולוגיה השוואתית וכיצד השוואת רכיבים שונים בגופי בעלי חיים – לדוגמה השלד של חולייתנים – מהווים ראיות למוצא משותף ולדרך ההשתנות של בעלי חיים שונים.
פרק 11, "ההיסטוריה הרשומה בכל תאינו" – מסתכל על שרידים אבולוציוניים המצויים בתוך גופי בעלי חיים שונים – לדוגמה הסתמרות השיער בקרב יצורים חסרי פרווה או שאריות מגופן של יונקי יבשה בגופי דולפינים.
פרק 12, "מרוצי חימוש וצדק עליון אבולוציוני" – מסתכל על בזבוז בעולם הטבע כמכלול עקב מצבים של "מרוץ חימוש" – לדוגמה הבזבוז שקיים ביער ומאלץ את העצים לצמוח לגובה כדי להגיע לאור.
פרק 13, "יש הוד והדר בהשקפה על החיים"
פרק 1 – רק תאוריה
הפרק מתאר בקצרה את הכחשת האבולוציה ועוסק בשאלה מהי תאוריה מדעית ומהי עובדה.
דוקינס פותח במשל על מורה להיסטוריה של רומא, של השפה הלטינית ושל יצירות קלאסיות שנכתבו בשפה זו.
לימוד כזה דורש זמן, ריכוז והתמדה.
אלה שמאמציו נתקלים שוב ושוב בהתנגדויות של חבורת מתנגדים בורים, שנהנים מתמיכה כספית ופוליטית משמעותית, המנסים שוב לשכנע את תלמידיו כי הרומאים לא היו ולא נבראו, וכי מעולם לא התקיימה האימפריה הרומית.
הם טוענים גם כי העולם כולו נוצר רק זמן קצר לפני הזיכרון החי.
שפות שונות כמו ספרדית, איטלקית, פורטוגזית, צרפתית, רומאנש ועוד צצו בנפרד זו מזו, ואינן קשורות לשפה קדומה, כמו לטינית.
במקום ללמד על התקופה הקלאסית המורה נאלץ שוב ושוב לנהל קרבות מאסף מול מפיצים של דעה קדומה נבערת.
דוקינס ממשיך לדוגמה מציאותית יותר – מורה להיסטוריה של אירופה בראשית המאה ה-20 שמתמודד מול מכחישי שואה שמקדמים מולו חרמות, קריאות ביניים וכדומה.
מכחישים אלה נהנים מתמיכה פוליטית וכלכלית משמעותית, הם קולניים ומתחזים למלומדים, נהנים מתמיכת נשיא של מדינה חזקה אחת לפחות וכן מהגמון של הכנסייה הקתולית.
הם דורשים מהמורה להיסטוריה כי יציג את "שני צידי המחלוקת" וכי ייתן "זמן שווה" ל"תאוריה חלופית" לפיה השואה לא התרחשה כלל, אלה היא המצאה של קומץ בדאים ציונים.
לקבוצה זו מצטרפים חבורת אינטלקטואלים מודרניים מהאסכולה הגורסת כי "הכול יחסי", בטענה כי אין אמת מוחלטת.
השאלה אם התרחשה שואה או לא, היא עניין של אמונה אישית.
כל נקודות ההשקפה תקפות באותה מידה ויש "לכבד" אותן במידה שווה.
הורים ותלמידים עשויים לגחך עליהם או לקלל אותם.
מספקים להם ספרי לימוד מטעם המדינה שעברו צנזורה מכל המופעים של המילה "אבולוציה" – במקרה הטוב ביטוי זה הומר לביטוי של לשון נקייה "שינוי במשך הזמן".
אם בעבר תופעה זו הייתה בעיקר בארצות הברית, כיום דבר זה מתפשט גם בבריטניה ובאירופה בגלל נוכחות אסלאמית גוברת בבתי ספר ובגלל תמיכת רשויות התומכות ב"רב תרבויות" וחוששות מפני תיוג והוקעה כגזעניות.
לעיתים אנו שומעים כי אנשי דת שונים אינם מתנגדים לאבולוציה, לדוגמה ההגמון של אוקספורד, לורד ריצ'רד האריס, שהיה שותף לכתיבת מכתב לראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, מטעם מדענים והגמונים שביקשו לקדם את הוראת האבולוציה.
דוקינס מציין את הארכיהגמון של קנטרברי ואת האפיפיור כדוגמאות לכך שתאולוגים וכוהני דת שונים שעיינו היטב בראיות בזכות האבולוציה הפסיקו להתנגד לה.
אנשי דת מיושבים ורציונליים מקבלים, מי בלת ברירה ומי בהתלהבות את הראיות בזכות האבולוציה.
עם זאת דוקינס מציין כי דבר זה אין פירושו כי הקהל הדתי עוקב אחר מנהיגים אלה.
לדוגמה, לפי סקרי דעת קהל לפחות 40% מתושבי ארצות הברית סבורים כי האדם לא התפתח מבעלי חיים אחרים, וכן כי העולם הוא בן פחות מ-10,000 שנה.
מצב דומה, אם כי באחוזים נמוכים יותר קיים גם בבריטניה.
דוקינס טוען כי מכחישי אבולוציה הם בעצם סוג של "מכחישי היסטוריה" – בגלל אמונתם כי גיל העולם הוא רק אלפי שנים במקום מיליונים ובגלל אמונתם כי בני האדם חיו לצד דינוזאורים.
דוקינס טוען כי כוהני דת, גם כאלה שתומכים באבולוציה, אינם עושים די כדי לְהָזֵם דעות קדומות.
הם טוענים כי אדם וחווה לא התקיימו מעולם, אולם בדרשות שלהם הם משתמשים בסיפור של אדם וחווה כדי להסביר טיעונים מוסריים או תאולוגיים, וזאת מבלי לציין כי אדם וחווה לא התקיימו בפועל.
כאשר טוענים מולם טענה זו הם משיבים כי מובן מאליו לכל אדם סביר כי מדובר רק במשל, וכי רק אוויל יקבל את הדברים כפשוטם.
דוקינס שואל כיצד אמור המאמין הפשוט לדעת איזה חלק הוא סמלי ואיזה חלק הוא ממשי.
לפי סקרים ומחקרים המופיעים בנספח הספר, ברור כי ציבור דתי גדול אינו מקבל את התיאורים האלה כצורת משל אלא כתיאור ממשי.
הספר נועד לספק ראיות לאבולוציה.
הוא מיועד לאנשים שהושפעו מהכחשת אבולוציה אבל בעיקר לתומכים של תורת האבולוציה שנתקלו באנשים שמתנגדים לאבולוציה וצריכים עוד מידע כדי לענות להם.
דוקינס מציין כי אבולוציה אינה רק תאוריה אלא גם עובדה.
הראיות לקיום האבולוציה אינן פחות חזקות מהראיות לקיום השואה, גם אם מביאים בחשבון קיומם של עדי שואה שעדיין חיים.
הוא מציין כי זו עובדה כי בני אדם הם קרובי משפחה של שימפנזים, קרובים יותר רחוקים של קופים אחרים וקרובים עוד יותר רחוקים ביחס לשנבוב או תחש.
בני אדם הם קרובים עוד יותר רחוקים לבננה או לפת.
אין זו אמת מחויבת המציאות או תאולוגית, בעבור רוב האנשים, גם המשכילים כי טענה זו לא נכונה.
בכל זאת זו אמת מפני שיש ראיות רבות התומכות בה.
מאמינים בבריאתנות מוצאים נחמה בכך שהאבולוציה מתוארת כ"תאוריית האבולוציה של דרווין" תת-הפרק הזה עוסק בשאלה מהי בעצם תאוריה, מהי השערה ומהי עובדה.
דוקינס מביא שתי הגדרות של מילון אוקספורד למונח "תאוריה":
הגדרה 1 – במובן של תאוריה (או תאוריה מדעית) – "מכלול או מערכת של רעיונות או היגדים המוחזק כהסבר או כהבהרה לקבוצה של עובדות או תופעות, השערה שבוססה באמצעות תצפיות או ניסוי, והיא מוצעת או מתקבלת כמסבירה את העובדות הידועות"
הגדרה 2 – השערה שהוצעה כהסבר – ספקולציה או ניחוש
ברור כי שתי הגדרות אלה שונות מאוד זו מזו.
המדענים משתמשים במונח "תאוריית האבולוציה" במובן הראשון שלו ואילו בריאתנים משתמשים במונח – בזדון או בתום לב – במובן השני שלו.
דוגמה טובה לתאוריה במובן הראשון היא המודל ההליוצנטרי או תאוריית האבולוציה שכן בהתאם להגדרה היא בוססה בתצפיות ובניסויים רבים וכן היא מסבירה "קבוצה של עובדות ושל תופעות".
פרק 2 – כלבים פרות וכרובים
דוקינס פותח את הפרק בשאלה מדוע תאוריית האבולוציה התגלתה רק באמצע המאה ה-19. עקרונות האבולוציה הם פשוטים למדי לדבריו, והם נוחים יותר לקליטה מאשר הרעיונות המתמטיים של ניוטון שקדמו להם ב-200 שנה.
הוא מציג אפשרויות שונות לפתרון שאלה זו כמו הקושי של הנפש לקלוט את משך הזמן הארוך של גיל היקום, או חינוך דתי שנגד רעיונות אלה.
דוקינס מביא את ההסבר של הביולוג ארנסט מאייר, כהסבר סביר לשאלה זו, שגם הקשה בעבר ומקשה עד היום בהבנת האבולוציה.
מאייר מחשיב את האסנציאליזם או "מהותיות" אחד החסמים לגילוי האבולוציה בשלב מוקדם יותר.
הדוקטרינה הפילוסופית של אסנציאליזם שפתוחה במקור על ידי אפלטון, הסבירה שמשולשים המצוירים בחול הם בעצם רק "צל" של משולשים גאומטריים אידיאליים, בעלי קווים חסרי עובי.
מכאן בוצעה קפיצה לוגית לפיה גם עצמים אחרים בעולם, ובכלל זה יצורים חיים הם גם "רק" ייצוג של אובייקט "אידיאלי" יחיד שבו יש לדון.
לעומת זאת המחשבה האבולוציונית שונה בתכלית.
היא מתארת ארנבים כאוסף של יצורים נפרדים זה מזה – כך שארנבת אחת שונה במידת מה מהארנבות האחרות שחיות באותה תקופה.
היא גם שונה מהארנבת שהמליטה אותה, והצאצאים שלה יהיו בהכרח שונים במובנים מסוימים ממנה עצמה.
כדברי דוקינס "אין שום 'ארנביות' קבועה, אין שום מהות ארנבית התלויה על בלימה בשמיים".
עם הזמן הדברים שאנו מכנים ארנבים עשויים להתפתח למינים שיראו שונים מאוד מארנבים עד כדי כך שיהיה קשה להאמין שהם התפתחו מהם.
חשיבה זו מכונה על ידי מאיירס "חשיבה אוכלוסייתית".
היבט זה חוזר בהמשך הספר בדיונים הנוגעים למינים של בעלי חיים, מאובנים ומאובני אדם, כאשר אנשים שוגים בשל הציפייה שלהם שכל הפרטים באותו מין יהיו בדיוק אותו הדבר.
עיקרו של פרק 2 עוסק בברירה מלאכותית של בעלי חיים וצמחים שעברו ביות.
הדבר בדומה לפרק הפתיחה ב"מוצא המינים" של צ'ארלס דרווין.
מטרת הפרק להסביר ולהדגים מושגי יסוד, על בעלי חיים וצמחים המוכרים לקהל הקוראים, וכן לְהָזֵם דעות קדומות ורעיונות חוסמים בפני פיתוח תאוריה אבולוציונית המקודמת על ידי ברירה טבעית.
היבט אחד הוא איך תוך זמן קצר יחסית, של כמה מאות או אלפי שנים של ביות נוצר מגוון גדול בפנוטיפים של בעלי החיים והצמחים.
פרק 3 – דרך הוורד למאקרו אבולוציה
הפרק עוסק בברירה אבולוציונית יצורים חיים באמצעות בעלי חיים אחרים – כשם שבני האדם משפיעים על השאלה איזה תכונות יהיו נפוצות יותר בדורות הבאים של כרובים או כלבים (ברירה מלאכותית על ידי בחירה מודעת), כך גם בעלי חיים יכולים להגיע לתוצאות דומות על ידי בחירה שאינה מודעת – ברירה טבעית.
דוקינס מתאר את הקשרים האבולוציוניים בין חרקים לפרחים, במיוחד את תהליך ההאבקה.
בדומה לכלבים, בני האדם משפיעים על התפתחות פרחים על ידי ברירה מלאכותית שיצרה מאות זני ורדים שונים בעלי גדלים שונים וריח שונה.
אך הפרחים התפתחו עקב השפעת החרקים, דרך עיניהם ומחושיהם (המבצעים הרחה).
צמחים רבים מתרבים באמצעות רבייה זוויגית.
מסיבות שדוקינס לא נכנס אליהן בספר, חשוב לשם רבייה זוויגית למנוע האבקה צולבת – כלומר שצמח יאביק את עצמו, שכן לו היה עושה זאת היה יכול למנוע את הטרחה הכרוכה בכך.
מסיבה זו האבקה צריכה להגיע לצמח אחר.
צמחים הרמאפרודיטים טורחים טרחה רבה כדי להימנע מהאבקה עצמית ודרווין עצמו חקר נושא זה.
דרך אחת להעביר את האבקה לצמח אחר היא להיעזר ברוח שתעיף אותה.
צמחים רבים אמנם עושים זאת, אך דבר זה הוא בזבזני מאד שכן רוב האבקה אינה מגיעה ליעדה, והצמח צריך להכין כמויות עצומת ממנה, דבר הדורש אנרגיה רבה.
צמחים רבים אחרים מצליחים לפתות בעלי חיים המסוגלים ללכת או לעוף מצמח אחד אל צמח אחר.
דבר זה נעשה לרוב בתמורה ל"תשלום" שהצמח מעניק לחרק או לציפור או לעטלף, בצורה של צוף או מזון אחר המשמש את
היתרון של קיום הפרחים אינו אבסולוטי – הוא תלוי בנסיבות.
לצמחים, כמו ליצורים חיים אחרים יש "כלכלת אנרגיה" – אם מחיר ייצור הפרחים והצוף בסביבה גאוגרפית ואקולוגית מסוימת הוא יקר מדי ביחס ל"תמורה" האבולוציונית שהוא מספק (הפצה של מספיק צאצאים של הצמח), הדבר גורר העדפה לצמחים בעלי האבקה באמצעות רוח על פני צמחים בעלי האבקה באמצעות חרקים.
אם האבקה באמצעות רוח היא בקצה הפזרני והבזבזני של האפשרויות האבקה, אזי בקצה השני יש את "קליע הקסם" שבו המאביק לוקח את האבקה ומעביר אותה מיד לצמח מאותו מין לשם הפריה.
ייתכן כי בעל החיים ילך לצמח ממין אחר ובכך יהיה פחות יעיל מבחינת הצמח.
בעלי החיים כמזון עתיר אנרגיה.
גם דבר זה דורש מהצמח להשקיע אנרגיה בייצור מזון יקר זה ולא בהיבטים אחרים שיכולים לעזור לו כמו שורשים או עלים רבים יותר.
דוגמה ל"קליע קסם" של מעבר רק מפרחים של אותו מין קיימת בקרב סחלבים.
דרווין וכן וואלס חקרו את הסחלב ממדגסקר וניבאו שניהם כי בגלל שיש לסחלב שפופרת ארוכה של 30 ס"מ כפתח כניסה לצוף של הפרח יימצא בעתיד רפרף עם לשון מספיק ארוכה שתאפשר לו להאביק את הפרח.
ב-1903, אחרי מותו של דרווין אכן נמצא רפרף כזה ומינו נקרא "רפרף דרווין המנובא".
חרקים רואים צבעים בצורה טובה, אולם תחום הספקטרום שלהם מוסת לעל-סגול והם אינם רואים אדום.
לכן בדרך כלל פרחים אדומים אינם מואבקים על ידי חרקים אלא על ידי יצורים אחרים כגון צופיות.
פרחים הנראים לנו חסרי עיטורים מתגלים באור על-סגול כפרחים מעוטרים.
חלק מהפרחים מנחים את הדבורים לנחיתה באזור רצוי על ידי "פסי מסלול" שעין האדם אינה רואה.
מרבד הצבעים שאנו רואים בשדה פרחוני עוצב על ידי עיני חרקים ועל ידי מיני מאביקים אחרים כמו צופיות או קוליברי.
שני מינים אלה אינם קרובים אך יש להם אבולוציה מתכנסת – לשניהם יש מקור ולשון ארוכים כדי להקל על ליקוק צוף מהפרח, וכן הם יכולים לרחף במקום.
התכנסות אבולוציונית רחוקה עוד יותר מפגינים שני המינים אלה עם רפרפרי קוליברלי.
הקשר בין הפרחים לחרקים הוא דו סטרי – מנוקדת מבט החרק הפרחים הם "פרות חולבות" המעניקות לו מזון, מבחינת הפרח החרק מועיל משום שהוא מעביר את המשלוח שיש לו אינטרס להעביר למקום הנכון.
שני הצדדים "מבייתים" זה את זה.
מבחינת הפרח יש גם יתרון למונופול על חרק מסוים משום שאז מובטח לצמח כי החרק ילך לצמחים אחרים מאותו מין ולא לפרח ממין אחר.
לכן יש אינטרס להתאים לו גם מזון המתאים במיוחד לו, וכן ריח שימשוך אותו.
משום כך יש ריחות פרחים המושכים חרקים מסוימים בדרך דומה לכך שריח ורדים מוצא חן בעיני בני האדם.
עם זאת זה מקרי שריח המושך דבורים ופרפרים נעים גם לאף האנושי.
פרחים אחרים כמו הבאשן (cleome) והצנחן המבאיש (anagyis foetida) מושכים בריחם זבובי בשר וחיפושיות אוכלות נבלות, גורם לריח מאד לא נעים המזכיר בשר רקוב.
בעוד החרקים "משביחים" פרחים בכיוון של מתן צוף, פרח בעל צבע בולט וריח, הפרחים "משביחים" את החרקים ביכולת שלהם למצוא את הפרח המתאים וכן ביכולת האבקה שלהם.
כמו כן לפרח יש אינטרס לקיים איזון בכמות הצוף שהוא מציע – אם יציע יותר מידי יאכל החרק רק בפרח הראשון ולא יעוף לחפש מזון גם בפרח השני, אם יציע פחות מידי צוף אולי יעדיף החרק צמחים אחרים.
הוא מסביר כיצד פרחים פיתחו תכונות מסוימות כמו צבעים וריחות כדי למשוך חרקים מסוימים, והחרקים, בתורם, פיתחו תכונות שמסייעות להם לנוע בין פרחים שונים ולבצע את פעולת ההאבקה.
דוקינס שב לביות האדם את הכלב, ומציג בנושא תאוריה שמתוארת בצורה בהירה על ידי ריימונד קופינג'ר.
לפי תאוריה זו ביות הכלב לא היה ברירה מלאכותית בלבד אלא נבעה בתחילה מהסתגלות חלק מהזאבים לסביבת האדם באמצעות ברירה טבעית.
דבר זה היווה "ביות עצמי" על ידי מעבר של זאבים אלה מ"זאבים" ל"כלבי כפר".
קופינג'ר ציין כי בעלי חיים בייתים שהולכים ומתפראים (הופכים לחיות פרא) למשך מספר דורות הם דומים יותר לאבותיהם שחיו בבר.
לפיכך ניתן לצפות כי כלבים שהפכו פרא יהיו דומים לזאבים.
אולם דבר זה לא מתרחש – כלבים שהתפראו הופכים להיות "כלבי כפר" או "כלבי חוצות" שניתן למצוא בקרבת יישובי אדם במדינות עולם שלישי.
דבר זה מחזק את סברתו כי כאשר בני אדם החלו לביית כלבים, הדבר היה כאשר זאבים בייתו את עצמם להיות כלבי כפר.
זאבים אמיתיים צדים בלהקות בעוד כלבי כפר אוכלים בעיקר שאריות מתילי אשפה.
גם זאבים יכולים לאכול פסולת ונבלות אבל יש להם מרחק מנוסה גדול יותר ולכן הם לא מתאימים להיזון מאשפת אדם.
מרחק מנוסה הוא מתי החיה תנוס כאשר תראה אדם מתקרב.
מרחק קצר מידי יסכן את החיה אבל מרחק גדול מידי פירושו שהיא תנוס בכל רמז להתקרבות אדם ולכן לא תאכל את המזון מתל אשפה אנושי.
לפי קופינג'ר הופעת מקור מזון חדש – שאריות של יישובים אנושיים – גרם לחלק מהכלבים שהיה להם במקרה מרחק מנוסה קצר יותר להיזון יותר מערימות האשפה ולכן לעבור אבולוציה עצמית לעבר כלבי כפר.
פרק 5 – לנגד עינינו
הפרק עוסק בתצפיות וניסויים על בעלי חיים וחיידקים המאוששים את התאוריות האבולוציונית, ומדגימות את המנגנונים הפועלים שבהם גורמים שונים כמו מוטציה, ברירה טבעית או ברירה מלאכותית גורמים לשינויים אבולוציוניים ביצורים חיים.
הפרק כולל תיאור תצפיות וניסויים על פילים, ציפורים, דגי גופי וחיידקי אי-קולי.
דוגמה לתצפית אבולוציונית אפשר למצוא במחקרים על פילים.
ציידי חטי פילים באפריקה, מעוניינים בחטים כמה שיותר גדולים.
דבר זה משמעותי מספיק כדי ליצור ברירה מלאכותית כנגד פילים עם חטים גדולים.
מתברר שאפילו בקרב פילים שיש להם אורח חיים ארוך (ולכן קשה להבחין בשינוי אבולוציוני מהיר), התפתחה מגמה בתוך זמן קצר יחסית של כמה עשרות שנים – המשקל הממוצע של חטי פילים באוגנדה ירד מממוצע שעמד על מעל 25 ק"ג ב-1925 אל אזור 18 ק"ג בשנת 1955.
חלק אחר של הפרק מתאר התמיינות של לטאות בין שני איים קטנים מול חופי קרואטיה.
ב-1971 נסיינים העבירו 5 זוגות לטאות מאי אחד לאי אחר (פוד מרצארנו) שלא היו בו לטאות ממין זה.
בשנת 2008 ביקרו באי זה מדענים בלגים כדי לראות מה היו ההשלכות.
החוקרים מצאו כי הצאצאים של הלטאות שעברו לאי השתנו במידה משמעותית, בפרק זמן קצר של כ-37 שנים, הראשים שלהם הפכו גדולים וארוכים יותר.
דבר זה מעניק יכולת נשיכה חזקה יותר.
שינוי כזה בראש של בעלי חיים בדרך כלל מגיע עם מעבר לתזונה צמחונית יותר הדורשת יכולת לעיסה של חומר צמחי נוקשה יותר עקב התאית שיש בתאי הצמח.
ואכן נמצא כי בעוד האוכלוסייה המקורית התקיימה בעיקר על טריפת פרוקי רגליים, האוכלוסייה שעברה לפוד מרצארנו ביססה חלק גדול מהתפריט שלה על מזון צמחי.
נמצאו גם שינויים נוספים בגוף הלטאות שכולם מתאימים להתאמת גוף הלטאות לתפריט צמחוני יותר, שנבע עקב מעבר לאי שבו תנאי הסביבה שונים במקצת מהאי המקורי.
ניסוי אי-קולי של ריאצ'רד לנסקי
חלק מהפרק מתאר את ניסוי האיקולי של ריצ'רד לנסקי וצוות החוקרים שלו.
חיידקי אי-קולי הושמו בתריסר בקבוקים נפרדים, שבהם גלוקוזה וחומצת לימון.
החיידקים מתרבים בתוך הבקבוק עד להתייצבות האוכלוסייה עקב הפחתת כמות המזון הזמין.
בכל יום נלקח חלק קטן ומקרי מהחיידקים לבקבוק חדש עם מנת מזון חדשה ומתרבה בבקבוק מחדש.
כך התפתחו 12 "שבטים" שונים של חיידקים, במשך עשרות אלפי דורות.
ניסוי ארוך טווח זה מאפשר לקיים "איים" של אוכלוסיות בעלות הפרדה ולצפות בתופעות אבולוציוניות שונות.
באחד הבקבוקים, לאחר 33 אלף דורות, התפתחו חיידקים שרמת האוכלוסייה שלהם גדלה פי 6 לעומת האוכלוסיות הקודמות, ודבר זה נשמר בדורות הבאים.
התברר בהמשך כי בבקבוק זה התפתחה מוטציה שאפשרה לחיידקים לפרק ולאכול לא רק את הגלוקוזה, אלא גם את חומצת הלימון.
דבר זה נתן למוטציה ולצאצאיה יתרון אבולוציוני אדיר, והמוטציה הזו התפשטה והתקבעה במרחב הגנומי של שבט חיידקים זה.
דבר זה מדגים כיצד אף על פי שרוב המוטציות מזיקות לאורגניזם וגורמות להיעלמותו (יחד עם המוטציה), מוטציות נדירות יכולות להוות לפעמים יתרון משמעותי לאורגניזם, כך שהן משפרות את השרידה והשכיחות שלהן באוכלוסייה גדלה.
ניסוי דגי הגופי של ג'ון אנדלר
בשנות ה-70 הבחין הביולוג ג'ון אנדלר בכך שדגי גופי בנחלי ונצואלה וטרינידד הם חד-גוניים וגופי במעלה הנחלים הם צבעוניים יותר.
התחזית של הניסוי הייתה שבבריכות עם טורפים רבים, תהיה ברירה טבעית לטובת דגים בעלי דגמי הסוואה טובים ואילו בבריכות ללא טורפים, הגורם העיקרי שישלוט יהיה ברירה זוויגית ולכן יהיו בה דגים עם הרבה צבעים.
הלחץ האבולוציוני לכיוון של ברירה זוויגית פעל להבלטה חזקה יותר של צבעים כך שהסוואה הפכה לדבר נדיר יותר.
חוקרים אחרים ניסו לשחזר את הניסוי של אנדלר וגילו תוצאות נוספות – התברר כי לא רק שהדגים שלחץ של רבייה זוויגית גרם להעדפת דגים צבעוניים יותר, אלא שתכונה זו הנראית לעין, הייתה כעין החלק הגלוי של הקרחון למגוון גדול של תכונות אחרות שהועדפו אצל זכרים.
פרק 6 – החוליה החסרה?
בפרק זה מביא דוקינס ראיות מתחום המאובנים לקיומה של האבולוציה.
דוקינס מציין כי רשימות מאובנים הן חביבות על בריאתנים משום שלמדו זה מזה כי הדבר כביכול מערער את תאוריית האבולוציה.
בריאתנים דורשים שוב ושוב לראות "את החוליה החסרה" או את "צורות הביניים" שאמורות לדעתם להימצא בין כל שני מאובנים.
דוקינס מבהיר כי מציאת מאובנים היא בונוס לראיות אחרות בזכות האבולוציה המוצגות מתחומים אחרים כמו ביולוגיה השוואתית.
יש לנו כיום מאובנים רבים מאד, כולל "צורות ביניים" רבות שמאוששות את התאוריה, אולם הראיות בזכות האבולוציה היו מספקות גם ללא מאובנים כלל.
מאובנים הם תופעה נדירה שמתרחשת רק בתנאים מיוחדים, ויש לנו מזל שיש לנו בכלל מאובן בודד שלא לדבר על אלפי מאובנים.
עם זאת תמיד היו פערים במצאי המאובנים וסביר כי פערים אלה יתקיימו גם בעתיד.
דוקינס מדמה את החיבה לחיפוש "פערים" במאובנים לתהליך הרשעה בבית משפט.
כל הראיות מצביעות כי השרת רצח את הברון.
חבר המושבעים כבר עומד להתכנס ולהכריע, אולם ברגע האחרון מגלה התובע סרטון ממצלמת אבטחה המגלה את השרת טוען את האקדח במטבח.
לכאורה זוהי ראיה נוספת כנגד השרת, אולם הסנגור טוען כי כעת יש "פער בראיות" שכן לא ראינו את השרת יורה בברון בספרייה.
לאחר מכן מתגלה עוד סרטון המגלה את השרת פוסע במסדרון עם אקדח טעון לעבר הספרייה.
כעת הסנגור טוען כי הראיות נגד הרשעת השרת התחזקו – משום שכעת יש שני פערים ולא פער אחד.
דוקינס מבהיר כי בדומה לראיות נגד השרת שהן בונוס להרשעתו, גם הראיות מתחום המאובנים הן בונוס – נוסף לראיות מתחום השוואת תפוצת היצורים החיים על פני היבשות (בפרק 9) והשוואות בין היצורים החיים כיום (בפרק 10).
ובדומה לסרטוני הווידאו כל מאובן או מאובן ביניים שימצא בין שני מאובנים מתקופות שונות עלול להיות מוצג כדבר שרק מגדיל את מספר ה"חורים" בסיפור.
דוקינס מוסיף כי מה שהיה עשוי להיות ראיה חזקה נגד האבולוציה היה מציאת מאובנים, ואפילו מאובן יחיד, בשכבה הגאולוגית הלא נכונה, דבר המכונה "ארנב בפרקמבריון" אולם מאובן כזה מעולם לא נמצא.
תאוריה מדעית טובה היא תאוריה שיש אפשרות תאורטית להפרכתה.
מציאת מאובן כזה היא דוגמה לדרך אפשרית להפריך את האבולוציה, אולם למרות חפירות במשך עשרות שנים, על ידי מדענים שונים במדינות שונות לא נמצא מאובן כזה.
הוא מציין כי אילו חפצו מתנגדי האבולוציה להפריכה, היה עליהם לחפור בחריצות ברחבי העולם בניסיון למצוא מאובנים שיימצאו בתקופות הלא נכונות.
תת פרק זה עוסק במציאת מאובנים וכן מאובנים חיים שמשפרים את הבנתנו לגבי עליית יצורים מתוך הים אל היבשה.
עלייה זו התרחשה במערכות רבות של יצורים חיים שונים.
דוקינס מציין כי ראשית לכול פלשו ליבשה הצמחים, זאת עוד לפני עליית כל שאר היצורים אל היבשה.
הצמחים ביבשה מקבעים פחמן אורגני ניתן לניצול, בתהליך פוטוסינתזה והם בסיס מארג המזון ביבשה (ייצור ראשוני).
ללא נוכחותם לא תיתכן נוכחות קבע של בעלי חיים ביבשה.
העלייה המוכרת ביותר ליבשה היא זו של חולייתנים שהתפתחו לדו-חיים, ל"זוחלים", עופות ויונקים.
בנוסף לכך עלו קבוצות אחרות של בעלי חיים אל היבשה כולל חרקים, עקרבים, שבלולים, סוגי סרטנים כמו סרטני יבשה וטחביות, רבי רגליים, נדלים, עכבישים וכן לפחות שלוש מערכות של תולעים.
תחילת העלייה ליבשה של חולייתנים והתפתחותם לדו-חיים, הייתה מאבות קדומים משותפים של מה שאנו מכנים כיום "דגים".
"דגים" בדומה ל"זוחלים" אינם קבוצה טקסונומית שכן הדגים הם כל החולייתנים מלבד אלו שעברו ליבשה.
באופן זה מיני "דגים" מסוימים הם שארים רחוקים מאוד של "דגים" אחרים, ולמעשה חלק מהדגים קרובים יותר לבעלי חיים יבשתיים לעומת מרחקם ל"דגים" אחרים – לדוגמה דג ריאות קרוב יותר לאדם מאשר לטרוטה או טונה והם רחוקים אף יותר מכרישים.
ואילו הכרישים קרובים יותר לאדם מאשר לצמד או מיקסינה (עגולי הפה שהם השרידים מקבוצת חסרי לסתות שהייתה מגוונת ומשגשגת, עד שרוב המינים בה נכחדו).
דוגמה מפורסמת לראיות לעלייה ליבשה של חולייתנים היא מציאת מאובנים של דגי ריאות ושל קוילקנתים ולאחר מכן, למרבה ההפתעה מציאה גם של "מאובנים חיים" – אורגניזמים שהשתנו בצורה מעטה מאוד מאז אותה תקופה כך שהם דומים לשלדי מאובנים מאותה תקופה.
כאמור דגי ראות וקוילקנתים קרובים לבני האדם יותר משהם קרובים לרוב ה"דגים" – הם קרובים יותר אלינו מאשר אל דגי טרוטה, אלתית, טונה ורוב הדגים האחרים.
עם זאת אין בני האדם, או שאר היונקים הזוחלים והעופות צאצאים ישירים של דגי ראות או קוילקנתים, אלא של אב קדמון משותף לנו ולהם, שהיה קרוב יותר במראהו אליהם מאשר לנו, ועם זאת הוא לא דמה מאוד לא לדג ריאות ולא לאבות היונקים והזוחלים.
בחיפוש אחר אבות משותפים כאלה יש לחפש מאובנים בתקופת הדבון המשקפים מעבר מחוליינים שוכני מים אל החולייתנים הראשונים שחיו ביבשה.
קיים פער בן כמה עשרות מיליוני שנים בין מאובני דגים בתקופה זו לבין מאובנים של דו-חיים, פער זה מכונה פער רומר ומשתרע בתקופה בין 360 מיליון שנה לפני זמננו לבין 340 מיליון שנים לפני זמננו.
בניגוד לכל דג יש לו צוואר ולכן הוא היה מסוגל לסובב את ראשו.
פרק 8 – עשיתם את זה בעצמכם בתשעה חודשים
בפרק זה עוסק דוקינס בקשר בין אמבריולוגיה לבין אבולוציה.
הפרק מכסה את הדרך שבה מתרגם מידע ה-DNA לשינוי התנאים בתאים במהלך התפתחות העובר, וכיצד שינויים אלה גורמים לביטוי שונה של גנים שונים, שבתורם גורמים להתמיינות שונה של תאים ורקמות.
הפרק מדגים לא רק כיצד האבולוציה התפתחה במשך מיליארדי שנים, אלא כיצד יצור מורכב כמו האדם מתפתח מתא בודד שיש לו סט בודד של גנים, ליצור רב תאי בעל איברים, רקמות ומערכות שונות (כמו מערכת החיסון), וכל זאת במהלך תשעה חודשים בלבד.
מקור שם הפרק הוא בסיפור לגבי תשובה שנתן ג'ון הלדיין לאישה שהביעה פקפוק לגבי האפשרות לעבור מתא בודד ליצור מורכב.
לא רק שהדבר אפשרי לגבי אבולוציה באופן כללי אלא שהדבר מתרחש בקרב כל יונק (או יצור רב תאי אחר) במהלך ההתפתחות העוברית.
בניגוד לתפיסה הדתית והבריאתנית, גם אם היה סוג כלשהו של מתכנן תבוני, הוא לא מעצב גופים בצורה ישירה.
בניגוד לשיר ילדים "הוא עשה את צבעיהם הזוהרים / הוא עשה את כנפיהם הזעירות", אם מתכנן כלשהו היה קיים, תפקידו אינו לעצב גופים אלא לפקח על התפתחות עוברית של יצורים, לדוגמה על ידי איחוי רצפים גנטיים המנחים בתורם תהליך אוטומטי של התפתחות.
דוקינס רוצה להבהיר בפרק את ההבדל בין משהו כמו יצירת כנף באופן ישיר לבין מה שקורה בפועל בהתפתחות עוברית.
דוקינס סוקר בקצרה את ההיסטוריה של האמבריולוגיה.
בין המחנה שדגל בפרפורמציה לבין המחנה של האפיגנזה.
בעיות בתזה זו היא שכך אנו חייבים לרשת תכונות רק מאחד מההורים, ובעיה נוספת היא שיש צורך ברגרסיה אינסופית כעין בובות מטריושקה אחת בתוך השנייה.
אפשרות נוספת היא ירושה של תכונות נרכשות, כלומר סוג של לאמארקיזם – אולם פירוש דבר זה הוא לדוגמה שילדי יהודים היו נולדים ללא עורלה וילדי שרירנים היו נולדים עם בית חזה משולש וזרועות שריריות.
מכאן נובע כי התוכנית היא הפיכה – כלומר לא רק שניתן להבין מתוך תוכנית הבניין את מבנה הבית, אלא יש גם יכולת לשרטט את התוכנית על בסיס הבית הבנוי.
השאלה היא כיצד דבר זה נעשה.
דוקינס מבקש להבחין בפרק בין שני רעיונות שחופפים במידת מה בין פרפורמציה לבין אפיגנזה – בין בניית משהו ידי אדריכלות מתוכננת לבין הרכבה עצמית או "איסוף עצמי".
אנו מבינים מהי אדריכלות או עיצוב משום שאנו מוקפים בה בחיי היומיום בצורת בניינים או חפצים שונים, לעומת זאת הרכבה עצמית היא דבר שקשה יותר להבינו.
שני התהליכים פועלים בצורה דומה – תהליכים הפועלים בדרך אוטומטית, המגיעים ללא תכנון או מחשבה מראש, לתוצאות הנראות כאילו תוכננו בצורה מוקפדת ושקדנית.
דוקינס מחפש מספר אנלוגיות לתאר את התפתחות העובר.
הוא מזכיר כי העוברים לא מתפתחים מה-DNA באופן המזכיר פיתוח של מכונית על בסיס שרטוטים.
ההוראות במתכון או בתוכנה אומרות כיצד יש לפעול, ואילו תוצאת הפעולה לא גלויה מראש.
דוקינס מחפש אנלוגיות מוכרות נוספות ומציין שאלו מתאימות רק בצורה משנית או אינן מתאימות כלל.
אנלוגיה אחרת היא יצירת צורה של פסל על ידי גריעת חומר.
אנלוגיה זו מתאימה לחלק קטן מהתפתחות העובר על ידי תהליך אפופטוזה – מוות מתוכנן של תאים.
לדוגמה בעוברים של אדם יש בתחילה קרומים בין אצבעות הידיים בדומה לקרומי שחייה של דגים, וקרומים אלה נעלמים בהמשך ההיריון.
עם זאת מדובר בתהליך משני לעומת תהליכים חשובים יותר.
דרך נוספת לתיאור יצירת סדר היא קו הרכבה של מוצר מורכב מחלקים פשוטים יותר כמו קו ייצור של מכוניות שמחבר יחד מנועים, שלדות, דלתות ועוד.
תיאור זה מכיל בתוכו דרך התפתחות עוברית בהקשר של "חיבור" יחד של חלקים פשוטים יותר – לדוגמה כאשר גופים של וירוסים מורכבים מחלקים דמוי גבישים פשוטים יותר בצורה המזכירה חיבורי לגו.
תיאור נוסף המזכיר התפתחות עוברית היא דרך עבודתם של חייטים המקפלים וגוזרים חלקי בד שונים כדי ליצור צורה של בגד.
האנלוגיה המרכזית והקרובה ביותר לתיאור התפתחות איברים ורקמות בעובר היא זו של אוריגמי, בתוספת היכולת לבצע "התנפחות" וגזירה של רכיבים שונים (בשונה מאוריגמי).
מאפיין אחד של תהליך יצירה באוריגמי שקיים גם בביולוגיה הוא מעברים דרך שלבי ביניים שכל אחד מהם יפה בפני עצמו ולא דומה לשלבים הבאים – לדוגמה בניית אוריגמי של סירת ג'ונקה סינית עוברת בשלבי ביניים של "קטמרן", "קופסה עם שני מכסים" ו"תמונה ממוסגרת".
עיקרון זה דומה להתפתחות של שלבי גלגול של חרקים – זחל שמתפתח לגולם ולפרפר – שכל אחד מהם יפה בפני עצמו ולא דומה לשלבים הבאים.
גם התפתחות האיברים והרקמות של העובר עוברת תהליכים דומים דרך סדרה של קיפולים ואין שום רמז כיצד ייראה המוצר הסופי.
מאפיין נוסף של אוריגמי הוא שמתחילים מדף חלק ומגיעים בהמשך לתוצאה מפתיעה, וזאת ללא תוכנית בניין אלא באמצעות הוראות הפעלה או כללים.
אף שנראה שאין להוראות אלה כל קשר למוצר הסופי המגיח בסופו של דבר כמו "פרפר מגולם" – הדימוי של אוריגמי ממחיש בצורה זו גם את העיקרון של כללים מקומיים או "מלמטה למעלה" וזאת בניגוד לרעיון של תכנון גלובלי מלמעלה למטה.
הדימוי של אוריגמי מועיל גם כיוון שעקרונות של קיפול, התנרתקות (לשם יצירת חלל פנימי) והפיכה מבפנים החוצה הם חלק מהפעולות המשמשות את הרקמות העובריות ביצירת גופים של יצורים חיים, במיוחד בשלבים הראשונים של התפתחות העוברים.
עם זאת לדימוי האוריגמי יש מגרעות.
באוריגמי יש צורך בזוג ידיים אנושית ושנית דף הנייר שבו משתמשים אינו צובר מסה גדולה יותר.
לכן דימוי מתאים יותר להתפתחות עוברית הוא "אוריגמי מתפתח".
שני ההבדלים האלה מבטלים בצורה מסוימת זו את זו – שכן תאים מתרבים ברקמה חיה ולא בדף אוריגמי מת.
התאים יכולים לגדול בקצב שונה בחלקים שונים של הרקמה וכך, באופן אוטומטי, לגרום לקיפולים או התנרתקות ללא פעולה של "ידיים" ובלי תכנון מרכזי אלא באמצעות כללים מקומיים "מלמטה למעלה".
השלבים הראשונים של התפתחות העובר של בעלי חיים מסוג חולייתנים עובד בצורה כזו – בשלב הראשון תא ביצה מופרה מתחלק שוב ושוב, ללא גידול בנפח עד שנוצר כדור חלול של תאים הנקרא בלסטולה.
השלב הבא נקרא גסטרולציה – שבו רקמות העובר עוברות תהליך ארגון מחדש – נוצרת שקערורית בגוף הבלסטולה כך שהוא נעשה דו-שכבתי עם פתח חיצוני – שכבת אקטודרום החיצונית, שכבת אנדורום הפנימית וכמה תאים שנמצאים בחלל בין שתי השכבות הנקראים מזודרם.
כל אחת מהשכבות הראשוניות האלה עתידה להתפתח בהמשך לחלקים חשובים של הגוף הבוגר.
לדוגמה העור ומערכת העצבים מקורם באקטודרום, הקרביים ואיברים פנימיים יתפתחו מהאנודודרום, המזורדם יתפתח בהמשך ויכלול את העצמות ואת השרירים.
השלב הבא באוטו-אוריגמי של העובר בקרב בעלי חוליות נקרא נויורוליציה ובו מתקיים תהליך התנרתקות של חוט השדרה.
חלק של האקטודרום עובר התנרתקות, שבה הוא סוגר על עצמו כעין נרתיק.
דבר זה מתקיים לאורך הגוף מהחלק הקדמי אחורה בדומה לסגירת רוכסן.
לאחר מכן חלק זה מגלגל את עצמו בדומה לשפופרת וקוטם את שפתי הנרתיק שהיו מחוברת לשאר האקטודרום.
שפורפורת זו עתיקה להתפתח לחוט השדרה.
החלק הקדמי שלה יתנפח ויהפוך למוח.
כל שאר העצבים של הגוף ייווצרו על ידי חלוקת תאים רציפה מתוך השפופרת הזו.
בתת פרק זה סוקר דוקינס את עבודתו של הביולוג המתמטיקאי ג'ורג' אוסטר.
אוסטר ועמיתיו ניסו לדמות תהליכים בהתפתחות העובר לא על ידי מודל שמתכנת את הבלסטולה השלמה, אלא ידי מידול של תא בודד – בדומה למידול של התנהגת להקת זרזירים על ידי מידול של זרזיר בודד המקיים אינטראקציה עם זרזירים אחרים.
המודל משתמש במודל תא דו-ממדי שיש בו שישה קורים אלסטיים.
אחד מהקורים האלה מגיב בהתכווצות חזקה ופעילה כאשר יש עליו פעולה של מתיחה חיצונית.
בשלב השני של המודל אוסטר ועמיתיו סידרו את התאים במעגל בדומה לבלסטולה דו-ממדית.
הם בחרו תא אחד ומתחו את הקור המיוחד שלו.
התוצאה הייתה שהמודל עבר שינוי דומה של גסטרולציה.
כאשר שינו מעט את הפרמטרים הם קיבלו היווצרות של "שפופרת עצבית.
המודל הוא פשוט הרבה יותר מאשר מה שמתרחש בתאים אמיתיים אבל הוא ממחיש כיצד שינויים קטנים בתא בודד יכולים בתנאים מסוימים להשפיע על התפקוד של מבנים רב-תאיים וזאת שוב בשיטת "מלמטה למעלה".
כך תהליכים שונים כמו קיטום ונרתוק נוסח אוסטר, וקיפולי אוריגמי יוצרים תהליכים בהתפתחות העובר.
תהליכים אחרים, משוכללים יותר נכנסים לפעולה בהמשך התפתחות העובר.
לדוגמה ניסוי של האמבריולוג רוג'ר ספרי הראו שתאי עצב שצומחים במהלך התפתחות העובר מחוט השדרה או מהמוח מוצאים אקסונים המגששים את דרכם אל איבר המטרה לא בשל תוכנית-אב כללית, אלא באמצעות משיכה כימית לאיברים אלה, בדומה לדרך שבה כלב מרחרח את דרכו אל עבר כלבה מיוחמת.
ספרי ועמיתו חתכו ריבוע עור קטן מגבו של ראשן, וכן חתיכת עור מבטנו, ואז השתילו את החתיכות השונות אחת במקום השנייה.
צפרדע רגילה תגיב לגירוי קל בגבה בשפשוף הרגל בגב.
כאשר גירו את אזור העור שהושתל בגבה של הצפרדע בניסוי היא שפשפה את עור הבטן.
הדבר מצביע על כך שתאוריות בדבר לידה עם "לוח חלק" והתפתחות העצבים רק בהתאם להתנסויות אינן נכונות – תחת זאת פיתח ספרי את תאוריית "הזיקה הכימית" – אקסונים מונחים לגשש אחר אזורי מטרה מתאימים בגוף.
תאוריה זו מוסיפה לדימוי האוריגמי שתואר קודם דימוי של שימוש בדבק – אבל מדובר בדבקים ספציפיים מאד המתאימים רק חלק מסוים לחלק מסוים אחר – בדומה למפתח ומנעול.
ושוב הדבר מצביע לעבר אוסף גדול של כללים מקומיים רבים ומגוונים ולא על תוכנית מלמעלה.
תת פרק זה מוקדש להבנת המנגנון הפנים-תאי המקשר בין הקוד הגנטי לבין התפתחות העובר, הרעיון של "אוטו-אוריגמי" מתרחש גם ברמה הפנים תאית על ידי חלבונים.
שרשרת חומצות אמינו יכולה ליצור חלבונים המתקפלים על עצמם וכך ליצור צורות תלת־ממדיות – מבנה שלישוני.
מעין "מכונה" או "מבנה" עם תכונות כימיות שיכול לתפקד באלפי דרכים שונות.
רצף חומצות האמינו שנקבע על ידי רצפי ה-DNA קובע כמעט לגמרי את המבנה התלת־ממדי שייווצר (לעיתים יש שתי צורות אפשריות של קיפול וזו נקבעת בהתאם לתנאי הסביבה – כגון במחלת הפרה המשוגעת או רודופסין החלבון בעין שכולל רכיב שנקרא רטינל שמדלג בין שתי תצורות כשפוגע בו פוטון אור).
האוטו-אוריגמי לפיו מתקפלות מולקולות החלבון נקבע לפי חוקי משיכה כימיים.
הפרטים כיצד הדבר נעשה עדיין אינם ברורים לגמרי אבל העקרונות הכללים ברורים.
הנקודה החשובה לאבולוציה היא שרצף חומצות אמינו מסוים יגזור תמיד צורה תלת־ממדית מסוימת או צורה אחת מתוך כמות קטנה של צורות.
ואילו רצף חומצות האמינו מוכתב על ידי הרצף הגנטי.
מוטציה בקוד גנטי פעיל, תגרום לשינוי ברצף חומצות האמינו שיניב בדרך כלל שינוי בחלבון שייווצר.
הברירה הטבעית אינה צריכה להבין איזה חלבון ייווצר – די לה בכך שהוא גורם לתוצאות שמשפיעות על השרידה.
החשיבות של חלבונים בתא נחלקת לכמה היבטים.
היבט אחד הוא חלבונים מבניים, כמו גידים ורצועות שיש בשלד התא.
חשיבות אחרת היא חלבונים המתפקדים כאנזימים.
דוקינס מדמה את התא למפעל כימי ענק.
במקום מפעל כימי אמיתי שיש בו מכלים ומבחנת המלאות בתרכובות כימייות שונות, במפעל הכימי של התא נראה כאילו מישהו שפך את כל חומרי התרכובות למכל אחד גדול (או כמה מכלים היות שהתא מחולק על ידי כמה קרומים).
בתנאים אלה אין כמעט פעילות כימית בין הרכיבים.
לשם קיום של פעילות כימית יש צורך בזרזים – אנזימים.
רוב החלבונים מתפקדים כאנזימים המאיצים תהליכים כימיים פי אלפים עד פי מיליארדים מהקצב שהיה ללא האנזים.
האנזימים מאיצים רק תגובה כימית מסוימת ועושים זאת בהתאם לצורה התלת־ממדית שיש להם.
כך אנזימים שונים יכולים להפיק מאותם חומרי גלם שיש בתא תרכובות כימיות שונות.
פנים התא מלא בהמוני מולקולות אנזימים זהות הפעולות יחדיו כמו רובוטים בבית חרושת למכוניות ופולטות תרכובות מסוג מסוים בקצב מהיר.
סוגים אחרים של אנזימים יכולים לפרק תרכובות במקום להרכיב.
כך הם יכולים לעזור לפרק מזון לדוגמה או לפעול כמו "אבקת כביסה", אבל הפרק ממוקד בהתפתחות עוברים ולכן המיקוד הוא באנזימים בונים.
האבולוציה משחקת תפקיד היות שהתאים הראשונים לא בהכרח תפקדו באופן זהה.
חלבון המשמש כאנזים יכול לפעול בתחילה באופן פחות מושלם בזירוז תגובה כימית כאשר הוא מתאים רק באופן חלקי להצמדת שתי מולקולות שונות.
בתחילה יכול להיות שבתא קדום יהיה אנזים המזרז את התגובה רק פי 10 או פי 1,000 ולא פי מיליארד.
הדבר החשוב הוא אפשרות של שיפוע שבו חלבונים שונים יכולים לזרז תגובות מסוימות ביעילות הולכת וגדלה.
דבר זה מאפשר התפתחות ביולוגית אבולוציונית הדרגתית שבה ברירה טבעית יכולה לתעדף תאים בעלי תפקוד משוכלל או מהיר יותר.
תולעת Caenorhabditis elegans משמשת רבות כמודל בביולוגיה בשל הקלות הרבה והעלות הנמוכה שבהן ניתן להחזיק מספר רב של אורגניזמים בתנאי מעבדה.
המידע הרב שהצטבר עליה אפשר להסיק מסקנות לגבי תהליכים ביולוגיים בקרב כלל בעלי החיים.
כל תא מתפצל ללא יותר משני תאים, שאחד מהם עשוי למות בהמשך.
לדוגמה אם מסתכלים על תא מסוים של שריר הגוף, הוא מכונה Cappppv שנוצר מתא מייסד C שהתפצל לבן קדמי (a), וזה התפצל לבן אחורי (p), שהתפצל לבן אחורי, שהתפצל לבן אחורי, שהתפצל לבן אחורי, שהתפצל לבן בטני (v).
לעומת זאת ABprpapppap מציין תא עצב שמצוי במיתר העצבי הבטני לאורך גוף התולעת.
כך לכל תא בתולעת יש שם המתאר את תולדות ההתפתחות העוברית שלו.
דבר זה מדגים עקרון פעולה חשוב שקיים במהלך ההתפתחות העוברית בקרב כל בעלי החיים.
במהלך ההיריון תאים מתחלקים בצורה א-סימטרית, חלוקה א-סימטרית זו יוצרת סביבה שונה במקצת בתאים הבנים, ואי-סימטריה זו גוררת שפעול של גנים שונים בגרעין התא.
דבר זה בתורו גורר התפתחות שונה של התאים, ליצירת רקמות שונות, המכילות תאים שנראים ומתפקדים בצורה שונה, אף על פי שיש להם מטען גנטי זהה.
elegans "אילנות היוחסין" של תאים (במובן של התפתחות העובר) זהות בין הפרטים (למעט מוטאנטים), אצל יונקים לדוגמה "אילנות היוחסין" של התאים שונים מפרט לפרט.
פרק 9 – תיבת נח של יבשות
עוסק בקשר בין גאוגרפיה לבין התפתחות מינים חדשים וכיצד גאולוגיה ונדידת יבשות משפיעות על דפוסי הימצאות של בעלי חיים וצמחים שונים.
דוקינס מגדיר את המונח "אי" מנקודת מבט של ביולוגים הדנים בהתמיינות של בעלי חיים, צמחים או יצורים חיים אחרים למינים שונים.
"אי" במובן זה הוא תחום גאוגרפי שבו יכול בעל החיים להתקיים.
מנקודת מבטו של דג מים מתוקים, אגם מוקף יבשה יהיה אי.
מנקודת מבט של חיפושית אלפינית פסגת הר גבוהה היא אי, מוקף בעמקים שקשה לחצותם.
יש תולעים עיגוליות זעירות החיות בתוך עלים, ומבחינתן צמח יחיד של אצבעונית הוא אי.
לכינה, ראשו של אדם הוא אי.
איים ממלאים תפקיד מפתח בהתפתחות של מינים חדשים.
לאדם ולתוכון (או כל עוף או זוחל אחר) היה אב קדמון משותף לפני כ-310 מיליון שנים.