tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבני בתי המשפט הפדרליים, השוכנים בכל מחוז שיפוט פדרלי (89 מחוזות בחמישים מדינות ארצות הברית) נמצאים בבעלות הממשלה הפדרלית.
לאחר הפיגוע באוקלהומה סיטי ב-1995 פעל הממשל הפדרלי לבצר מפני טרור רבים ממתקניו ובכללם גם בתי משפט.
בקנדה הוקמו בתי משפט מקומיים בערי השדה בדומה לאלו שבארצות הברית, ולא פעם הכילו בקרבם פונקציות שלטוניות נוספות, אפילו את בית הכלא המקומי.
לאחר קום המדינה השתכנו רבים מבתי המשפט שלה במבנים ציבוריים מתקופת המנדט הבריטי או התקופה העות'מאנית, שחלקם שימשו בשעתו את מערכת המשפט המנדטורית.
כך, בית המשפט העליון השתכן במבנה בית המשפט העליון המנדטורי במגרש הרוסים בירושלים, ובית המשפט המחוזי בחיפה השתכן במבנים עות'מאנים ברחוב חסן שוקרי.
שנים רבות לאחר הקמת המדינה היא החלה באמצעות הנהלת בתי המשפט בהקמת היכלות משפט חדשים וייעודיים.
ב-1966 נסתיימה הקמת היכל המשפט בתל אביב.
ב-1992 נחנך בניין בית המשפט העליון בירושלים, אשר הוקם באמצעות תרומה שהתקבלה מקרן יד הנדיב.
בשנים שלאחר מכן נבנו היכלות משפט רבים ובתוכם ההיכלות בנצרת, באר שבע וחיפה (הגדול בארץ), אשר שיכנו בקרבם את כל בתי המשפט ובתי הדין שפעלו בערים אלו.
מקצת בתי המשפט פועלים עדיין במבנים ישנים שלא תוכננו לשימוש זה, דוגמת בית משפט השלום בירושלים, הפועל באכסניית המשלחת הדתית במגרש הרוסים (משכנו בעבר של בית המשפט העליון).
אחרים שוכנים בשטחים שנשכרו לשם כך במבנים מסחריים.
אנשי משמר בתי המשפט מופקדים על אבטחת בתי המשפט וקיום הסדר בהם.
בית משפט לחוקה הוא בית משפט גבוה, העוסק בעיקר במשפט חוקתי.
סמכותו העיקרית היא לקבוע את חוקתיותם של חוקים שנחקקו בידי הרשות המחוקקת, דהיינו לבחון האם החוקים שנחקקו מתנגשים עם זכויות ועקרונות יסוד שעוגנו בחוקה.
בהיררכיה השיפוטית נשמרת אפוא מקצועיות ואי תלות השופטים הדנים בסכסוכים אזרחיים (ממוניים) ופליליים, ובין הסמכות המיוחדת להתערב בהחלטות הכרוכות בשיקולי מדיניות רחבים המסורה רק לבית המשפט לחוקה.
במדינות רבות אין בתי משפט חוקתיים נפרדים, והסמכות השיפוטית חוקתית נתונה למערכת בתי המשפט הכללית במדינה, כשהסמכות המכריעה היא בית המשפט העליון.
בתי משפט לחוקה פועלים בעשרות מדינות בעולם.
: על פי סעיף 134 לחוקת איטליה, בית המשפט לחוקה של איטליה דן במקרים בהם קיימים:
: בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה הוקם על פי חוקת גרמניה עם כינון הרפובליקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
: בית המשפט לחוקה קם ב-25 באפריל 1962 מכוחה של חוקת טורקיה השלישית מ-1961, ועם קבלתה של החוקה הרביעית ב-1982 אושרו מעמדו ותפקידיו בסימן שתיים לפרק השלישי שבה.
: בית המשפט החוקתי של רוסיה הוקם ב-30 באוקטובר 1991, ולו נתונה סמכות לבטל חוקים פדרליים, כאשר אלה נוגדים את חוקת רוסיה.
בית המשפט מוסמך לקבל תלונות אזרחים על כל חוק שהתקבל ועשוי להיות מנוגד לחוקה.
במהלך המשבר החוקתי ברוסיה בשנת 1993 נטל בית המשפט חלק פעיל בניהול משא ומתן בין הנשיא בוריס ילצין ומתנגדיו מהסובייט העליון של רוסיה.
: חוקת קוריאה הדרומית הנוכחית, שנכנסה לתוקף בשנת 1988, הקימה את בית המשפט לחוקה, על פי המודל האירופי.
בית המשפט לחוקה הוא בית משפט מיוחד הקובע את חוקתיותם של חוקים, מכריע בסכסוכים בין גופים ממשלתיים, דן בתלונות חוקתיות שהוגשו על ידי אנשים, בהדחות בעלי תפקידים, ובפירוק מפלגות.
בחוקות הקודמות היו צורות שונות של ביקורת שיפוטית, אך הרשות השופטת לא הפעילה עצמאות ממשית.
למדינת ישראל אין חוקה אחידה, אך במהלך שנות קיומה נחקקו בה, בהתאם להחלטת הררי שהתקבלה באספה המכוננת, חוקי יסוד אחדים, העוסקים בסדרי השלטון ובזכויות האדם, כהצעה לפרקים שיגובשו בעתיד לחוקה אחידה.
במקביל למהלך זה הועלו במשך השנים הצעות רבות לחקיקתה של חוקה אחידה, אך הן לא מומשו.
על אף שאין בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו הסמכה מפורשת של בית המשפט לבטל את חוקי הכנסת, בית המשפט פירש אותו כמעניק לו סמכות לעשות כן.
פעמים אחדות עלו הצעות להקמת בית משפט לחוקה, שידון אך ורק בשאלת ביטולם של חוקים ויהיה בעל הסמכות הבלעדית בתחום זה.
בכנסת ה-13 הגיש הצעה זו חבר הכנסת יגאל ביבי, ובהמשך הוגשו הצעות דומות על ידי חברי כנסת נוספים.
טיעון נגדי להקמת בית משפט לחוקה נובע גם מהעובדה היסודית שמדינת ישראל טרם אימצה חוקה כתובה, ולפיכך עצם הרעיון להקים בית משפט לחוקה יסמיך למעשה את הרשות השופטת לנסח חוקה לישראל, דבר שלא קיבל את ההסכמה הרחבה הדרושה לכינון חוקה.
בכל המדינות בהם קיים בית משפט לחוקה, ישנה חוקה כתובה.
בית משכית הוא בניין ששימש בעבר כבית הקונסול האוסטרי (או האיטלקי לפי מקור זה).
הוא שוכן ברחוב הרב קוק 10, בירושלים, על יד בית הרב קוק.
בשנת 1847 החליטה הקיסרות האוסטרית לחזק את מעמדה באימפריה העות'מאנית.
הקנצלר מטרניך הורה לקונסול האוסטרי בביירות, הברון אדלבורג, לארגן מחדש את הקונסוליות האוסטריות במזרח התיכון, ובמסגרת זו נפתחה קונסוליה אוסטרית בירושלים.
הקונסוליה נפתחה לאחר חמש שנים של בנייה ותכנון, בשנת 1872, קרוב לשער שכם.
בשלהי התקופה העות'מאנית החלו הקונסוליות במעבר לבתי קונסוליות חדשים שנבנו עבורם מחוץ לחומות העיר העתיקה.
בין השאר, נבנה מבנה חדש גם עבור הקונסוליה האוסטרית, והם בחרו לשכן את עצמם בבית ברחוב הרב קוק.
על הקונסוליה שמרו חיילים אוסטרים, שנקראו הקרבניארי.
מאוחר יותר, עזבה הקונסוליה האוסטרית את הבית והוא נהפך למלון בשם לבנון.
לאחר מלחמת העצמאות השתכנה במקום הפנימייה של ישיבת הרב קוק.
לאחר מכן שימש הבית את הקופטים הירושלמים כמנזר.
כאשר הקופטים עזבו גם הם את הבית, הוא נשאר נטוש במשך מספר שנים.
כמה שנים מאוחר יותר, הבית שימש את מערכת עיתון הג'רוזלם פוסט.
גם ימיהם של מערכת העיתון בבית לא האריכו, והם נטשו את המקום אחרי שנים בודדות.
ב-1963 שופץ המבנה והיה פתוח לביקורי הציבור.
מאירה גרא, שניהלה את חנות משכית, הייתה זו שהציעה את הרעיון להפוך את בית משכית לחנות של חברת "משכית".
היא גייסה למאמץ את רות דיין, והן הפכו את המבנה לחנות ולתצוגה של מוצרי טקסטיל וצורפות.
בית משכית שימש בראשותה של רות דיין חנות לעבודות אומנות שהכינה וקנתה.
החלונות כוללים סורגים מקושטים בידי עיטורי אבן וברזל ודלתות העץ מקושטות בידי גילופים.
"בית משפחת גלאס" הוא מותחן-בלשי אמריקאי, אשר בוים על ידי דניאל סאקהיים, הופק על ידי ניל ה.
מוריץ, הוסרט על ידי וסלי סטריק ונערך על ידי הווארד א.
השחקנים הראשיים בו הם: לילי סובייסקי, סטלאן סקושגורד, דיאן ליין וברוס דרן.
הסרט ספג ביקורות מעורבות ושליליות בדרך כלל, והיה לכישלון מבחינה מסחרית, היות שהכניס 23 מיליון דולר בלבד, מתקציב של 30 מיליון דולר.
הסיבה העיקרית לכישלונו המסחרי של הסרט הייתה הפצתו שלושה ימים לאחר פיגועי 11 בספטמבר, דבר שגרם לו גם לספוג ביקורות שליליות.
"בית משפחת גלאס" יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 בספטמבר 2001, על ידי חברות ההפקה אורגינל פילם וסרטי קולומביה.
רובי בייקר (לילי סובייסקי) בת ה-16 ואחיה רט (טרוור מורגן) בן ה-11 מאבדים את הוריהם, דייב וגרייס, בתאונת דרכים.
צוואת הוריהם אינה עדכנית, אך על פי תנאיה, הילדים מצויים תחת אפוטרופסות של שכניה הוותיקים של המשפחה, הזוג חסר הילדים ארין גלאס (דיאן ליין) וטרי גלאס (סטלאן סקושגורד), אשר גרים בבית זכוכית גדול במאליבו.
בהמשך, ישנן אינדיקציות מוקדמות לכך שהכול לא בסדר.
הילדים (רובי ורט) צריכים לחלוק חדר; הם כבר לא לומדים באופן פרטי ולרט מותר לשחק עם קונסולות משחקים בכל עת.
בהמשך, רובי שמה לב לרמזים המיניים שטרי מפגין כלפיה כשהם לבד ומאוחר יותר, נתקלת בתרופות ללא תווית ורואה את ארין מזריקה לעצמה אותן אף על פי שבהמשך, בני הזוג טוענים כי מדובר בתרופות לסוכרת.
כמו כן, רובי מנסה להשיג ללא הצלחה את עורך הדין לילדים וקרנות הנאמנות, אלווין בגלייטר (ברוס דרן) ובתגובה, נשלחת עובדת סוציאלית לבית המשפחה.
רובי מגלה גלויה מדודה של אמה, ג'ק (כריס נות') שנזרקה לפח האשפה, יחד עם מכתב מבית ספר פרטי בו כתוב כי הזוג גלאס לא רשמו אליו אותה ואת אחיה, ולקחו לכיסם את כספי הלימודים בסך של למעלה מ-30,000 דולרים.
כמו כן, רובי מוצאת סימנים לכך שלטרי יש חוב לשוק שחור, והיא מבינה בהדרגה שהזוג גלאס מנסה לקחת ממנה ומאחיה את ארבעת מיליון הדולרים שהוריהם הורישו להם.
רובי הופכת לחשדנית בנוגע למות הוריה ומגלה בחדשות עדויות למעורבות של הזוג גלאס, הקובעות כי הוריה נהגו במכונית יוקרה של BMW, שהייתה למעשה אחת ממכוניותיו של טרי, במקום הסאאב שלהם.
יתר על כן, רובי גורשה מבית הספר מכיוון שהתגלה כי עבודתה על המלט (אותה סיים טרי עבור רובי, במטרה לבנות מחדש את מערכת היחסים ביניהם), הייתה למעשה גנבה ספרותית; מאוחר יותר, מתגלה כי זוהי התוכנית של טרי לשלוח את רובי לפנימייה רחוקה.
לאחר שאנשי השוק השחור דוחקים בו לשלם את החוב, מחליט טרי לבקש כסף מהרשות הפיננסית בטענה שהוא אמור לשמש לטובת הילדים.
בקשתו נדחית ומוצג לו עותק של מכתב ביטול הרישום מבית הספר (שנשלח לרשות ככל הנראה, על ידי רובי), מה שהעלה את החשד מדוע הוא זקוק ליותר כסף, כשהוא כבר קיבל את כספי בית הספר שבוטל.
מאוחר יותר באותו הלילה, רובי גונבת את מפתחות המכונית של טרי, תוך שהיא מעירה את רט, נוסעת ביגואר שלו ומנסה להימלט.
היא נעצרת על ידי המשטרה שדורשת לראות את רישיון הנהיגה שלה.
באותה העת, מגיע הזוג גלאס עם רכב אחר, תוך שמוסבר לשוטרים שהם הילדים שלהם.
בחזרה הביתה, רובי מנסה לברוח שוב, אך טרי מכה אותה וארין מסממת אותה.
מיד לאחר מכן, אומר טרי לארין כי צריך להיפטר מרובי.
ביממה הבאה, ארין מוזמנת לשיחת פיטורים עם המעסיקה שלה ד"ר ויס, תוך שרישיון הרפואה שלה נשלל ממנה עקב שימוש לרעה בסמים.
כתוצאה מכך, היא מתאבדת ממנת יתר ומוטלת על מיטתה של רובי.
בבוקר שלמחרת, מגלה רובי את גופתה של ארין במיטתה ובורחת מהחדר.
רגעים אחדים לאחר מכן, טרי מגלה את גופתה גם כן.
הוא נועל את הילדים במרתף ומחבל ביגואר שלו, על מנת שלא יוכלו לברוח מהבית.
בו זמנית, אנשי השוק השחור מגיעים לבית, הורגים את אלווין בגלייטר (שבא להתעמת עם טרי והתגלה כשותף שלו), ומציבים בפניו עובדה שמכוניות היוקרה שלו יפצו על החוב שלו וחוטפים גם אותו.
טרי מתחנן בפניהם לקחת את הוולוו במקום את היגואר.
לאחר ששמעה הכול, מיהרה רובי לדקור את צמיגי הוולוו בסכין, מה שגרם לאנשי השוק השחור להכניס את טרי ליגואר ולנסוע בה.
בהמשך, מתגלה כי הרכב חובל בכוונה תחילה ותאונת דרכים נגמרת.
בינתיים, הילדים נאספים על ידי שוטר אקראי.
הוא עובר בזירת התאונה והם רואים גופה מכוסה.
הם ממשיכים לנסוע לכיוון בית הילדים, אך השוטר מבחין ברכב שסטה מהצוק.
הוא אומר להם להישאר במכונית בזמן שהוא חוקר את המאורע ומדווח על הרוג אחד בלבד.
באותו הרגע, טרי ניגש אליו ומטיח סלע בראשו.
טרי שנפצע אנושות מהתאונה, מטפס לעבר הכביש ומבקש מרובי ורט להישאר רגועים, כשמאחורי הגב שלו הוא טוען אקדח.
רובי בתגובה, נוסעת אחורה עם ניידת המשטרה על מנת לצבור מהירות, תוך שהיא משנה את ההילוך, לוחצת על הגז ודורסת אותו.
הסרט מסתיים כשהילדים מניחים פרחים בקבר הוריהם עם דודם ג'ק, תוך שהם עוזבים יחד וחוזרים לשיקגו.
לילי סובייסקי – רובי בייקר
סטלאן סקושגורד – טרנס "טרי" גלאס
דיאן ליין – ארין גלאס
ברוס דרן – אלווין בגלייטר
קתי בייקר – ננסי ראיין
טרוור מורגן – רט בייקר
כריס נות' – ג'ק אייברי
ריטה וילסון – גרייס אייברי-בייקר
מייקל או'קיף – דייב בייקר
צ'יינה ג'סוסיטה שייברס – אי.בי.
מייקל פול צ'אן – אדון.
רוטניה אלדה – סגנית מנהל
ג'ון בילינגסלי – מורה נהיגה
הסרט הופץ בפורמטים של VHS ו-DVD, ב-2 בינואר 2002. גרסת הבלו-ריי שלו לא יצאה מעולם.
האורך המקורי שלו היה 180 דקות, אך גרסתו הסופית ארכה כ-106 דקות.
השחקן האמריקאי קיפ פארדו גילם את מושא אהבתה של לילי סובייסקי בגרסה המקורית של הסרט, אך לבסוף הוחלט לחתוך את הסצנות הללו.
כמו כן, הוחלט כי שתי סצנות בלבד יוצגו בגרסת ה-DVD של הסרט והן:
אחרי שרובי מתעלפת כשהיא מוצאת את השוטרים בביתה, היא מתעוררת למחרת בבוקר כשהיא מאמינה שתאונת הדרכים של הוריה הייתה רק סיוט.
כשהיא יורדת למטה בגרם המדרגות, השכנים נמצאים שם כדי לומר לה שזה לא היה רק סיוט, אלא המציאות.
רובי יושבת ליד השולחן ובוכה כשהמצלמה מתרחקת באיטיות ממנה.
רובי ורט נראים בהלוויית הוריהם כשהם טומנים את אפרם בבית העלמין.
ישנה סצנה אחת בקדימון הסרט שמראה את רובי קורעת בזעם פוסטרים מהקיר שלה, שלא מופיעה בסרט המוגמר או ב-DVD.
הסרט הגיע למקום השני בשבוע בכורתו ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר לאותו השבוע, כשהוא ניצב מאחורי "הארדבול", בו מככבת דיאן ליין גם כן.
תקציב ההפקה של הסרט היה 30 מיליון דולרים וכתוצאה מכך הוא נחשב לכישלון מסחרי.
ברוטן טומייטוז דווח כי הסרט ספג ביקורות חיוביות על ידי 21 אחוזים מבין 86 המבקרים שצפו בו.
הדירוג הממוצע היה 4.23 בסולם 10 והקונצנזוס הוא: "בגלל העלילה הברורה והצפויה, "בית משפחת גלאס" כלל לא מצליח לרגש".
בהמשך, צוין כי "הסוף שלו מדרדר ואפילו מגוחך".
רוג'ר איברט הפנה כלפי הסרט ביקורת מעורבת, תוך שהעניק לו שני כוכבים מתוך ארבעה בסך הכול.
סקוט מהניו יורק טיימס כינה אותו כ"מצחיק שלא בכוונה".
רוברט קוהלר מווראייטי כינה את הסרט כ"מצחיק שלא בכוונה" גם כן, ותהה "מדוע כל כך הרבה שחקנים מוכשרים חתמו על תסריט כל כך גרוע".
אדוארד גוטמן מסן פרנסיסקו כרוניקל מתח ביקורת על האלימות המופיעה בו ועל עיתוי הפצתו, שאירע במקביל לפיגועי 11 בספטמבר (למעשה, עבור מבקרים רבים זה היה הסרט הראשון שראו לאחר שחזרו לעבודתם).
בביקורת חיובית יותר, קלאודיה פויג מ-USA Today העניקה לו שני כוכבים מתוך ארבעה וכינתה אותו כ"סוחף בצורה מוזרה".
סרט ההמשך של "בית משפחת גלאס" יצא בשנת 2006, באופן ישיר בפורמט לצפייה ביתית ושמו היה: "בית משפחת גלאס 2: האמא הטובה".
הוא לא כלל בתוכו אף אחת מהדמויות המקורית ולא התרחש בבית מהסרט המקורי.
בתי המשפט הקהילתיים הוקמו כמודל חלופי לניהול ההליכים הפלילים ובמטרה למנוע רצדיביזם, בשל השפעות שליליות שעשויות להיות לכליאה על העבריין עצמו, מעגלי חייו והחברה כולה.
ברחבי העולם פועלים מודלים שונים של בתי משפט קהילתיים, המכונים גם "בתי משפט פותרי בעיות".
בישראל החלו לפעול לראשונה במתכונת של פיילוט בשנת 2014 ובשנת 2020 הופץ תזכיר חוק לצורך מיסודם.
בבסיס פעילותם של בתי המשפט הקהילתיים עומדת תפיסה מרכזית של הענקת טיפול ושיקום לעבריינים ושילובם מחדש בחברה שנועד להביא לצמצום תופעת "הדלת המסתובבת" של מבצעי עבירות פליליות על רקע בעיות אישיות, חברתיות וכלכליות, הכוללות התמכרויות, מוגבלויות, חיים בעוני, הדרה חברתית ועוד.
מעבר להיבטים האישיים, המתמקדים בבניית תוכנית שיקום אישית, קיימים גם היבטים חברתיים רחבים הנוגעים לחיסכון במשאבים ציבוריים, באמצעות חסכון בעלויות הכליאה והצפיפות בבתי הכלא, וחיזוק תחושת הביטחון האישי והלכידות החברתית.
בשנות ה-80 הוקמו בתי המשפט הקהילתיים הראשונים בארצות הברית, אשר נקראו "בתי משפט פותרי בעיות" (PSC).
הם התבססו על התפיסה הטיפולית-שיקומית, כדרך חלופית לניהול ההליכים הפליליים ומתוך מטרה מרכזית למנוע עבריינות חוזרת.
על כן, התנאי הראשון להשתתפות בתוכנית הוא נטילת אחריות מצד הנאשם על העבירה אותה ביצע.
המודל התרחב בהדרגה למדינות נוספות ברחבי העולם ובמודלים שונים להפעלה, כולם מתוך אותה נקודת מוצא משותפת.
קיימת שונות באופן שבו פועלים בתי המשפט במדינות השונות.
בחלקן פועלים בניהול מקומי ובחלקן כמערכת ארצית, חלק מבתי המשפט ממוקדי תחום ומקומיים וחלקם, כוללניים.
עם זאת, לכולם מכנה משותף ברור: עבודה בצוות רב מקצועי ובשיתופי פעולה, לטובת הצלחתו של הליך טיפולי שיוביל לאי חזרתיות על ביצוע העבירה.
מסקירה שנעשתה על מדינות בעולם, ניתן למצוא מודלים מסוגים שונים לבתי משפט פותרי בעיות.
בארצות הברית, אומנם הממשל הפדרלי האמריקני לא הסדיר את פעילותם של בתי משפט הייחודיים הרבים הפועלים בתחומו (בתי משפט לסמים, לעבירות מין, למשפחה וכו), אך הוא הסדיר זאת באמצעות מערך המורכב מגופים שונים.
בלואיזיאנה בתי המשפט לסמים נמצאים תחת הנהלת בית המשפט העליון של המדינה.
בקולורדו בתי משפט אלו פועלים תחת הנהלת בתי המשפט של המדינה.
בקליפורניה פועלת ועדה מייעצת לבתי משפט פותרי בעיות, שסמכויותיה ותפקידיה הוגדרו בחוק.
הוועדה אמונה על גיבוש המלצות ודרכי פעולה לבתי המשפט הפועלים בתחומים השונים: סמים, אלימות במשפחה, יוצאי צבא, גיל ההתבגרות ועוד.
בבריטניה הוקמה ועדה הבוחנת מודלים שונים של בתי משפט פותרי בעיות, אשר בין היתר דנה בשינויי החקיקה הנדרשים.
באוסטרליה נמצאים בתי המשפט לסמים תחת אחריותו של בית המשפט השלום.
לעומת זאת, בקנדה ובאירלנד הם באחריות הנהלת בתי המשפט.
בניו זילנד פועלים בתי משפט קהילתיים כחלק ממערכת בתי המשפט המחוזיים.
בישראל נמצאים בתי המשפט הקהילתיים תחת בתי משפט השלום, בהם מתנהל ההליך הקהילתי כהליך פלילי לכל דבר, ועם זאת בעל מאפיינים ייחודיים הכוללים בין היתר מתן דגש רב להליכי השיקום של מבצע העבירה.
במסגרת התנהלותו של ההליך נבנית תוכנית שיקומית מקיפה, בשיתוף הקהילה, בפיקוח בית משפט וכתחליף לעונש המאסר בפועל.
במדינת ישראל פועלים כיום שישה בתי משפט קהילתיים על פי החלטת ממשלה שהתקבלה בשנת 2019, לאחר שהפיילוט להפעלה ראשונה של המודל הסתיים בהצלחה, כאשר מספר נאשמים סיימו בהצלחה הליך שיקום אינטנסיבי וממושך.
בחודש נובמבר 2014 הוקם בית המשפט הקהילתי הראשון בבאר שבע ולאחריו נפתחו בספטמבר 2015 ברמלה, במאי 2017 בתל אביב, בדצמבר 2018 במחוז צפון ובחודש ספטמבר 2019 נפתחו בתי המשפט במחוזות ירושלים וחיפה.
סך המשתתפים במודל בתי משפט הקהילתיים עד לחודש פברואר 2020 עמד על 930 משתתפים שמתוכם 454 הם משתתפים פעילים, 236 משתתפים סיימו בהצלחה ו-240 משתתפים נשרו מן התכנית, זאת בין היתר בעקבות חוסר בהשתתפות פעילה בתוכנית השיקום ובהחלטת השופט הקהילתי.
במקרים אלו יגזור השופט הקהילתי את דינו של הנאשם במסגרת ההליך הפלילי הרגיל או לחלופין יועבר התיק לדיון בבית המשפט הרגיל וזאת מבלי שפרוטוקול הדיון מההליך הקהילתי מועבר ומשמש כראיה.
ב-11 בנובמבר 2020 פורסם על ידי משרד המשפטים להערות הציבור תזכיר חוק סדר הדין הפלילי להוספת תיקון הנוגע לבתי המשפט הקהילתיים.
בתזכיר החוק הוצע לעגן בחוק את פעילותם של בתי המשפט הקהילתיים בישראל.
עוד הוצע כי החוק ייקבע כהוראת שעה לחמש שנים עד למיסודה המלא של תוכנית זו.
הצעת החוק אושרה בכנסת ב-30 ביוני 2022. לצד עיגון בתי המשפט הקהילתיים (שפעלו עד אז כפיילוט) בחקיקה – הכוונה הייתה לבצע מהלך להרחבתם.
באוגוסט 2022 השופט אביטל חן מונה לנשיא בתי משפט קהילתיים לתקופה של חמש שנים.
גורמים לפשיעה - בתי המשפט הקהילתיים מתמקדים בגורמים המובילים לביצוע העבירה, שכן מרבית מהעבירות הפליליות מתרחשות על רקע של מצוקה כלכלית, התמכרויות, לקויות למידה, התעללות, הזנחה וקשיי תפקוד שונים .
על כן בתי המשפט הקהילתיים מתמקדים בטיפול בגורמים עצמם אשר הביאו לביצוע העבירה ובפיתוח מענים מותאמים מתוך זיהוי כוחות, תמיכה, ליווי והעצמה.
ההליך המשפטי מתנהל באווירה תומכת, מציאת פתרונות שיקומיים מוסכמים שיהוו תחליף לעונש המאסר.
בהתאם, העונשים הניתנים הם חינוכיים בעיקרם, למשל שילובם בפעילות התנדבותית למען הקהילה (אותה קהילה שנפגעה מביצוע העבירה), שנועדו לעודד ולחזק את מידת אחריותם לנזקים שהסבו לקהילה.
שינוי תפיסתי קהילתי - בתי המשפט הקהילתיים פועלים כדי להביא לשינוי תפיסתי בקרב התושבים עצמם כלפי מבצעי העבירה, על מנת ששילובם מחדש בקהילה יסתיים בהצלחה.
שיתוף הקהילה והתושבים, עבודה בשיתופי פעולה עם ארגוני מגזר שלישי, ארגונים קהילתיים מקומיים, לשכות לשירותים חברתיים במקום המגורים ועוד – כל אלו מהווים חלק מהתהליך השיפוטי ומהחזרה לתפקוד נורמטיבי.
צמצום כליאה – עונשי מאסר כרוכים בעלויות גבוהות מאוד וזאת בנוסף לבעיות צפיפות ותת תנאים השוררים במתקני הכליאה, כפי שעלה מעבודתה של הוועדה הציבורית שמונתה לבדיקת הנושא - ועדת דורנר, בראשות השופטת בדימוס דליה דורנר.
הוועדה המליצה לאמץ ולהרחיב את פעילותם של בתי המשפט הקהילתיים, שבהם ניתן הדגש על תוכניות שיקום שונות, שהן זולות ויעילות יותר מכליאה.
הליכי הדיון בבית המשפט הקהילתי ייחודיים ואינם כוללים ניהול של משפט הוכחות או קיום דיון מקדמי.
תנאי הכניסה להליך חלופי זה הוא הודאה של הנאשם בביצוע העבירה המיוחסת לו במסגרת הסדר טיעון ומחויבותו להליך טיפול ושיקום הדורש השקעה רבה מצדו.
ההליך אינו מתאים לעבירות קלות במיוחד, הצפויות להסתיים בגזר דין קל, או לעבירות חמורות במיוחד, אשר בדרך כלל מסתיימות בגזר דין הכולל מאסר משמעותי, ועל כן נקבע כי הליך הדיון בבית המשפט הקהילתי מיועד בעיקרו לעבירות מסוג סמים, רכוש, אלימות ואיומים, אשר בהיעדר שיקום וטיפול צפויים הנאשמים לעונשי מאסר בפועל.
הדיונים בבתי המשפט מתקיימים בתדירות גבוהה ובפיקוח הדוק של בית המשפט אחר ההתקדמות בתוכנית השיקום שגובשה ואשר יכולה לכלול מגוון רחב של מענים כגון השלמת השכלה, גמילה מאלכוהול ומסמים, השתלבות בתעסוקה, מיצוי זכויות, התמודדות עם עוני וחובות ועוד.
בית המשפט מפקח באופן צמוד על העבריין מתוך מטרה לעקור מן השורש את תופעת העבריינות וכדי להחליף את הענישה בתהליך שיקום משמעותי.
הצוות בבית המשפט הקהילתי מורכב משופט, תובע משטרתי, פרקליט, סניגור, קצין מבחן קהילתי, עובדת סוציאלית קהילתית ורכזת.
צוות בית המשפט מורכב מאנשים קבועים, שפיתחו דרכי התנהלות על בסיס הכרות אישית ויצירת יחסי אמון וקשרי עבודה טובים.
בית משפחה היא קהילה יהודית שוויונית הממוקמת במחוז כיכר דופונט, וושינגטון די.
הקהילה מקבלת לתוכה מתפללים להט"בים, וכן מתפללים אחרים ש"ברצונם להשתתף בקהילה מכילה, שוויונית עם תמיכה הדדית".
החברות בקהילה פתוחה לרווקים, לזוגות ולמשפחות, ללא קשר לשיוך דתי, נטייה מינית או זהות מגדרית.
מרבית תפילות השבת והתוכניות החינוכיות-דתיות של הקהילה נערכות במרכז הקהילתי היהודי בוושינגטון די.
קהילת בית משפחה נוסדה בשנת 1975, כ"קהילה מטרופולינית".
בשנת 1976, היא אירחה את "הוועידה הבינלאומית של יהודים הומוסקסואלים ולסביות" שהתקיימה לראשונה, ואורגנה בתגובה להחלטת האומות המאוחדות המשווה בין ציונות לגזענות, במאמץ ליצור פורום לתקשורת ותמיכה הדדית בקרב יהודים הומוסקסואלים ולסביות.
בשנת 1978 בחרה הקהילה ועד מנהל, והחלה לקיים תפילות מדי שבוע, באולמות ששכרה בוושינגטון די.
בשנה שלאחר מכן קיבלה הקהילה ספר תורה ששרד מתקופת השואה, בהשאלה קבועה מבית הכנסת וסטמינסטר בלונדון.
ספר התורה היה שייך בעבר לקהילה יהודית קטנה בת 500 שנה שפעלה בעיירה דולני קוניצה שבצ'כוסלובקיה, אשר נהרסה ב-1940.
בשנת 1980, אימצה הקהילה רשמית את שמה הנוכחי, "בית משפחה", והייתה שותפה להקמת "הקונגרס העולמי של יהודים הומוסקסואלים ולסביות" בוועידה הבינלאומית השלישית של יהודים הומוסקסואלים ולסביות, בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
בשנת 1985 אירחה הקהילה את הוועידה הבינלאומית התשיעית של הקונגרס העולמי של יהודים הומוסקסואלים ולסביות.
בשנת 1991, הקהילה קיבלה אליה את הרב הראשון שלה, רוברט סאקס.
באותה שנה היא רכשה את ספר התורה השני שלה.
כמו הספר הראשון, גם ספר זה היה בעל ערך היסטורי.
הוא נכתב ב-1917 ברוסיה הצארית, אך מעולם לא הותקן על עצי חיים (מוטות העץ שאליהם מחובר הקלף), ולכן לא נעשה בו שימוש על ידי בית הכנסת.
בנוסף באותה השנה, בית הכנסת הוציא לאור סידור משלו, לימי שבת וחג.
בשנת 1992 יצא לאור סידור נוסף, "תפילות נחומים", הכולל טקסטים ותפילות הנאמרים במהלך ימי שבעה וטקסי אזכרה.
בשנת 1997 עברה הקהילה למרכז הקהילתי היהודי בוושינגטון די.
אשר עבר שיפוץ ונפתח מחדש.
בשנה שלאחר מכן, 1998, הסתיימה העבודה על מחזור תפילה מיוחד בן חמישה כרכים, "חדש ימינו".
בשנת 1998 אירחה הקהילה את הוועידה האזורית השמינית של "הקונגרס העולמי של יהודים להט"בים", ובשנת 2000 קיבלה אליה את הרבה לילה גל ברנר, שהייתה חלק מהקהילה עד שנת 2004.
בשנת 2009 פרש הרב סאקס והפך לרב אמריטוס הרשמי של הקהילה.
באותה שנה החל טובי מאנוות' לכהן כרב.
בשנת 2013 החליפה לורי גרין את מאנוות' כרב.
בשנת 2019 החליף הרב ג'ייק זינגר-ביילין את לורי גרין.
במרץ 2022, ג'ושוע מקסי, יהודי לא-לבן, קיבל את תפקיד מנהל הקהילה.
הקהילה הקימה גם בית קברות יהודי, שנמצא ברובע כיכר דופונט בדרום מזרח העיר וושינגטון די.
בשם "בית הקברות בית משפחה" ().
בית הקברות נפתח בשנת 2012 על ידי אנשי הקהילה.
שטח בית הקברות נרכש מבית הקברות של קהילת יוצאי יליזבטגראד, ונמצא בקרבתו.
הקהילה ידועה כ"בית משפחה" – מקום של "שיבה הביתה".
בין התוכניות השונות שמציעה הקהילה נמנות תוכניות חינוכיות, טקסים, אינטראקציה חברתית – בהן הכנסת אורחים בבית, ובשיתוף פעולה עם ארגונים מקומיים, לאומיים ובינלאומיים אחרים, תוך קידום ערכים של חירות, אמונה, צדק חברתי וזכויות אדם.
בלב הפעילות הקהילתית עומדות התפילות.
החל משנת 2010, מדי שבוע מתקיימות תפילות ערב שבת ומדי שבועיים תפילות יום שבת, במרכז הקהילתי היהודי שבוושינגטון די.
בתקופות מיוחדות, כדוגמת הימים הנוראים, התפילות מתקיימות באולמות גדולים יותר באזור.
מוזיקה היא מרכיב אינטגרלי בקהילה.
המקהלה של הקהילה, "תכשיטים", שהוקמה במקור כשלישייה בשנות השמונים, משתתפת בתפילות ובאירועים המיוחדים שח הקהילה, והופיעה גם בתפילות ומופעים יהודיים ובין-דתיים במסגרות אחרות באזור וושינגטון ובולטימור.
כמו כן, בשנת 2000 הוציאה לאור המקהלה את השיר "Family and Friends", ובשנת 2004 השתתפה בפסטיבל ה-GALA Choruses ("איגוד המקהלות של הומואים ולסביות"), שנערך במונטריאול, קוויבק, קנדה.
בנוסף, המקהלה הופיעה גם בסרט התיעודי מ-2006, "Why We Sing".
קהילת בית משפחה היא שותפה פעילה עם ארגונים שונים בקהילה היהודית הלהט"בית, ובכלל בקהילת הלהט"ב ובקהילה היהודית.
היא ממייסדות "קשת גאווה – הקונגרס העולמי של היהודים להטב"קים", ושותפה קרובה לתוכנית קורלנדר לקירוב ומעורבות של להט"בים במרכז הקהילתי היהודי אדלביץ' בוושינגטון די.
היא משתתפת ברשת של קהילות וחבורות יהודיות עצמאיות, המנוהלת על ידי הקהילה להתחקשות יהודית "עם כולל" בוושינגטון רבתי; ועדת ההלוויה היהודית של וושינגטון רבתי; והמועצה ליחסי קהילה יהודית (JCRC) של וושינגטון רבתי.
להיות הקול העולמי של יהודים להט"בים
לתמוך, לעורר השארה ולחזק קהילות מקומיות
לטפח תחושת קהילה בקרב אנשים וארגונים מגוונים
וכן, להשיג שוויון וביטחון ליהודים להט"בים ברחבי העולם.
כדי להשיג מטרות אלו, העקרונות המנחים של הארגון הם להעריך, לקדם ולתמוך ב:
הגדרה עצמית וכבוד לאוטונומיה של ארגונים ויחידים מקומיים;
והידוק הקשר בין ישראלים להט"בים ליהודים להט"בים ברחבי העולם.
בשנת 2010 קיבלה הקהילה מפרויקט מאוטנר את "פרס עבודות הריפוי", המוענק לארגונים שפעולותיהם השונות תורמות לריפוי ושמירה על בריאות הקהילה ואנשיה.
בית משפט קנגורו הוא כינוי גנאי המתאר בית דין שאינו מקפיד על אמות מידה מקובלות של צדק, משפט או הליך הוגן, ולרוב אינו נהנה ממעמד חוקי או רשמי כלשהו באזור שבו הוא פועל.
בתי דין כאלה מוקמים לעיתים קרובות באופן אד הוק כדי לדון בעניינים מסוימים, תוך התעלמות מנורמות משפטיות מוכרות, ולעיתים קרובות גם עם מסקנה ידועה מראש.
לעיתים נעשה שימוש במונח גם כלפי בית משפט הפועל במסגרת חוקית אך מתעלם במכוון או באופן מבני מחובות משפטיות או אתיות, תופעה הדומה למשפט ראווה.
המונח "בית דין קנגורו" מופיע לראשונה בארצות הברית בשנת 1841, במאמר שפורסם בעיתון The Daily Picayune מניו אורלינס, אשר ציטט את Concordia Intelligencer שדיווח על מספר מקרי לינץ' שהתרחשו בעקבות "אישומים של בית דין קנגורו", תוך שהוא שואל: "מהו בעצם בית דין קנגורו?".
המונח לא תועד קודם לכן באוסטרליה, מולדת הקנגורו, או במקומות אחרים.
יש הסבורים כי המונח התפשט בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה ב־1849, כאשר הגיעו לאזור אלפי כורים מאוסטרליה.
לאור נוכחותם הרבה של אוסטרלים, ייתכן שמונח זה נטבע לתיאור הליכים מהירים שבהם טופלו מקרים של השתלטות באמצעות תביעת כרייה באופן לא חוקי.
המקור המדויק של המונח אינו ודאי, אך קיימות מספר השערות.
אחת מהן גורסת כי הביטוי מתאר בית משפט ש"קפץ" משום מקום, בדומה לקנגורו, ואינו מבוסס על הליך מסודר.
השערה אחרת טוענת כי "כיס הקנגורו" מרמז שבית הדין מצוי "בכיסו" של מישהו מסוים.
חוקר האטימולוגיה פילולוגוס הציע כי מקור המונח הוא דווקא מהצליל המשעשע של המילה "קנגורו", כפי ששמות מקומות כמו קלאמזו או בוגר הול נשמעים קומיים.
במאה ה־19 בארצות הברית נעשה גם שימוש במונח "בית משפט מוסטנג", בהתייחסות לסוסים הפראיים ששוטטו בערבות, דבר שהעלה את הדימוי של מוסד פרוע ובלתי מרוסן.
המונח נמצא עדיין בשימוש נפוץ באנגלוספירה.
בליגת הבייסבול הראשונה ובבייסבול החצי-מקצועני בארצות הברית, נעשה לעיתים שימוש במונח "בית משפט קנגורו" לתיאור הליך הומוריסטי פנימי בקבוצות, שבו שחקנים נקנסים על איחור למשחקים, הופעה לא נאותה, שגיאות מקצועיות או אי־סדרים בחדר הלבשה.
הקנסות נצברים ומשמשים למטרות חברתיות כגון תרומות לעמותות או ארגון מסיבה קבוצתית בסוף העונה.
בֵּית נִיר הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי הממוקם בחבל לכיש.
נקרא על שם מַקס אִיזִידוֹר בּוֹדנְהיימֶר (לפי תרגום שמו מגרמנית לעברית), מעוזריו הראשונים של בנימין זאב הרצל, ממייסדי ההסתדרות הציונית וממנהליה הראשונים של קק"ל.
הקיבוץ שוכן בסמיכות למספר אתרים ארכאולוגיים מרכזיים בשפלת יהודה.
כקילומטר מדרום לו נמצא תל בורנה, המזוהה עם העיר המקראית לבנה, וכקילומטר מצפון מערב לו נמצאת חרבת ד'כרין, המזוהה עם העיירה התלמודית הגדולה כפר דיכרין.
היישוב הוקם לראשונה ביולי 1955 כמושב שיתופי על ידי גרעין של בני הארץ בלתי מפלגתיים בני חקלאים מאזור ראשון לציון ובאר יעקב.
היישוב עסק בגידול בקר, והתושבים התייחסו לתפקיד הבוקרים בצורה רומנטית ובמקום נתלו שלטים: "מסבאה", "באר" ו"שריף".
במקום היו זוג אחד, בחורים ומעט בחורות.
במקום התעוררו קשיים חברתיים קשים, לפי גרסה אחת בגלל פיצול לשתי קבוצות יריבות, ולפי גרסה אחרת בגלל שלטון יחיד של אחד החברים.
על כל פנים, רוב החברים עזבו ונשארו רק 13 מהם.
ב-10 באוקטובר 1956 הודיעו 9 מהם להנהלת החבל שהם מסתלקים מהמקום ומאחריותם עליו.
בעקבות זאת הוחלט בסוכנות להעביר את המקום לידי השומר הצעיר, שתבעו לקבל את המקום.
ארבעת החברים שנותרו לא ויתרו, וניסו להביא גרעין אחר השייך לתנועת חירות.
כעבור כשבוע, 10 אנשים מתנועת החירות נכנסו למקום ללא רשות המחלקה להתיישבות, הם פונו לבסוף בהתערבות המשטרה, ובו ביום נמסר המקום לגרעין של השומר הצעיר.
גרעין הקבע של השומר הצעיר עלה על הקרקע ב-11 באוגוסט 1957.
כלכלת הקיבוץ נשענת בעיקר על חקלאות, ומתחלקת לענפים אחדים: גידולי שדה ומטעים" לקיבוץ ענף גידולי שדה גדול מאוד, שכולל גידולי פלחה כגון חיטה וחמצה, וגידולי שלחין, כגון כותנה.
גידולי השדה מתפרסים על שטחים נרחבים (מעל 10,000 דונם) ומהווים חלק מכלכלת הקיבוץ.
בנוסף לגידולי השדה, לקיבוץ גם פרדסים וכרמי זיתים.
גידול בקר ענף הבקר הוא חלק בלתי נפרד מהקיבוץ עוד מראשית דרכו.
לקיבוץ עדר בקר גדול בן כ-700 אמהות הרועה בשטחי המרעה המקיפים את הקיבוץ ומתפרסים על פני עשרות אלפי דונמים.
בנוסף לעדר הבקר במרעה ישנה גם מפטמה.
שמן זית בקיבוץ נמצא בית בד המפיק שמן זית באיכות גבוהה מהזיתים מכרמי הקיבוץ וממגדלים נוספים.
מפעל "גניר" לקיבוץ מפעל משותף עם קיבוץ גת, בשם "גניר" המייצר מיצים טבעיים ומוצרי פרי שונים לשוק המקומי ולייצוא.
בשוק המקומי נמכרים המיצים תחת המותג "פרימור" אשר הוקם ביחד עם גת, וב-2007 נכנס לשותפות גם קיבוץ גן שמואל.
המפעל הווה את מקור ההכנסה העיקרי של הקיבוץ.
בנוסף לענפי החקלאות והייצור, בקיבוץ קיימים גם מספר ענפי שירות הנותנים שירות לתושבי הקיבוץ והסביבה כגון מוסך וכלבו (מינימרקט).
בקיבוץ נמצא מוזיאון משה שק, גלריה לאמנות להנצחת הפסל הישראלי משה שק, שהעביר בקיבוץ את מרבית שנותיו
בית סוהר (מכונה גם בית כלא, כלא ובית אסורים) הוא לרוב מבנה מבוצר ושמור, שבו אנשים מוחזקים בכפייה ונשללות מהם חירויות שונות.
בתי סוהר מוקמים בהוראת ממשלות כחלק ממערכת המשפט, לשם ריצוי עונש מאסר, בדרך כלל כזה שהוטל על ידי בית המשפט, בהתאם להוראות החוק.
בנוסף לבתי סוהר, כליאה מתקיימת גם בבתי מעצר, שבהם מוחזקים חשודים בביצוע פשעים שטרם הורשעו בדיון פלילי, ובמחנות שבויים, שבהם מוחזקים שבויי מלחמה.
ההשערה הרווחת היא שמקור המילה משותף למילה סהר שממנה מגיע גם כינוי הירח.
משמעות המילה היא דבר עגול ועל כן נקרא כך הירח.
בית הסוהר היה בור עגול ולכן נקרא כך.
מילה זו קרובה למילה סחר שמשמעותה הקפה או סיבוב כגון במילה סחרחורת.
מקור אפשרי נוסף הוא הדמיון למילה "צוהר", שהוראתה היא אשנב, חלון קטן, פתח צר.
הכליאה בימי קדם נעשתה בבור עמוק, שבראשו היה פתח צר שהיה צוהר אל החוץ.
טבעי שהאותיות צ' וס' תתחלפנה פונטית, והמילה 'צוהר' תהפוך ל'סוהר'.
למלים 'צוהר' ו'צהריים' שורש משותף (צ.ה.ר.) - כאשר הכלוא מסתכל מן הבור כלפי מעלה דרך הצוהר, הוא יכול לראות את השמש ישירות רק בחלק מסוים של היום, וייתכן שלכן מכונה חלק זה של היום 'צהריים', כך לדוגמה פירש הרמב"ן (בראשית פרק לט) גבי התיבה סהר.
בתי סוהר כחלק ממערכת המשפט
במשפט הפלילי, בתי סוהר משמשים כדי להגביל את תנועתם של פושעים מורשעים.
מאסר הוא עונש שניתן להטיל על אדם לפי החוק על מבחר עברות.
אופיים של בתי סוהר משתנה ממדינה למדינה, אולם כמעט בכל מקום ישנה הפרדה בין המינים ובין דרגות שונות של סיכון.
מטרותיו המוצהרת של עונש הכליאה בבתי הסוהר הן הרתעה, גמול, הרחקה מן החברה ושיקום.
מחקרים קרימינולוגיים רבים מטילים ספק בכך שעונש המאסר אכן ממלא את מטרותיו המוצהרות.
הדעות שנויות במחלוקת בעיקר באשר להרתעה ולשיקום.
פשיעה וענישה הם תחומים רחבים, הנתונים במחלוקת פוליטית עמוקה, וכך גם סוגיית בתי הכלא, מערכת הכליאה, העקרונות והביצוע של הכליאה; ועונש המאסר לעומת עונשים שאינם מאסר כמו גם מול עונש המוות.
בבתי סוהר שונים המנוהלים על ידי אותה מדינה יש תנאי כליאה שונים.
יש בתי כלא עם שמירה כבדה יותר וכאלה עם שמירה כבדה פחות.
כמו כן, יש בתי כלא עם זכויות שונות לאסירים שאין בבתי כלא אחרים או באגפים שונים באותו כלא.
מעבר לזאת יש אסירים שיש להם זכויות רבות יותר מאשר לאסירים אחרים וזאת מטעמים ענייניים.
לדוגמה, יש אסירים שיש להם זכות לקבל חופשות וכאלה שאין להם.
חלק מהאסירים מוחזקים בבידוד בתוך בית הסוהר ואינם פוגשים אסירים אחרים מטעמים שונים.
לדוגמה, אסיר שיש חשש שיפיץ סודות מדינה, נכלא בבידוד.
בתוך מתחמם של בתי סוהר רבים מצוי צינוק - חדר קטן מאוד, בלא חלונות, שבו נכלאים בבידוד.
אל הצינוק מכניסים לתקופת מה אסירים שהפרו את הסדר בבית הסוהר.
סיבה אחרת לשוני בתנאי המאסר היא הצורך להגן על אסירים מסוימים מפני אוכלוסיית האסירים הכללית.
אסירים כאלה מכונים "טעוני הגנה".
בתי סוהר הם גם חלק מהמערכת הצבאית, ומשמשים לעיתים כדי להחזיק חיילים שכשלו בתפקידם ולעיתים כדי להחזיק שבויי מלחמה, לוחמי אויב, אזרחי אויב בזמן מלחמה ואנשים שרשויות הצבא קובעות ששהותם בחופשי היא סיכון ביטחוני.
אמנת ז'נבה קובעת פרוטוקול בינלאומי המגדיר את תנאי המינימום של שבויים.
פלישת ארצות הברית לאפגניסטן בשנת 2001 ולעיראק בשנת 2003 ומעצר אנשי הטליבאן ואל-קאעידה, כמו גם פרשת כלא אבו גרייב, העלו לכותרות את נושא בתי הכלא הצבאיים ואת הסוגיות המשפטיות סביבם.
במדינות מסוימות יש, או היו בעבר, בתי מאסר פוליטיים.
המוכרים ביותר הם הגולאגים המקושרים לשלטון סטלין.
ההגדרות "מהו פשע פוליטי?" ו"מהו בית סוהר פוליטי?" שנויות במחלוקת.
כלא מייז (Maze) של הממלכה המאוחדת בלונג קש שימש במשך חלק מתקופת "הצרות" בצפון אירלנד כדי לעצור חשודים בלחימה.
מתקן המעצר בגואנטנמו: מחנה X-Ray במפרץ גואנטנמו, שהוקם על ידי שלטונות ארצות הברית בקובה כדי להימנע מלהיות כפופים לחוק האמריקאי, ובו נאסרו לוחמים בלתי חוקיים - אנשי טליבאן ואל-קאעידה שנתפסו באפגניסטן ועיראק כחלק מ"המלחמה נגד הטרור" עליה הכריז נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' בוש.
בעולם אסורים מעל תשעה מיליון אנשים.
אוכלוסיית בתי הסוהר גדלה באופן משמעותי בשנות התשעים של המאה ה-20.
המדינה בה מספר האסורים הוא הגבוה ביותר היא ארצות הברית - יותר מ-2.5 מיליון אסירים.
על אף שאוכלוסיית ארצות הברית מהווה רק 5% מאוכלוסיית העולם, מערכת המשפט האמריקאית אחראית לכליאת 25% מהאסירים בעולם.
ארצות הברית שנייה אחרי רואנדה באחוז האוכלוסייה האסור בבתי הכלא - בארצות הברית 701 מתוך 100,000 איש.
ברואנדה, נכון לשנת 2002, מעל 100,000 איש עצורים בחשד למעורבות ברצח עם בשנת 1994.
לרוסיה ולסין הייתה אוכלוסיית אסורים של מעל למיליון איש בשנת 2002. אין מידע בסוגיה זו לגבי קוריאה הצפונית.
בבריטניה היו 73,000 אסירים בשנת 2003, כאשר בצרפת ובגרמניה יש מספרים דומים.
בישראל ישנם כיום כ-16,000 אסירים.
חוק העונשין הישראלי מאפשר לבתי משפט לגזור עונשי מאסר על מי שהורשע בדין.
בישראל ממונה שירות בתי הסוהר על מתקני הכליאה.
שב"ס מתפעל 32 מתקני כליאה שונים ברחבי הארץ המחולקים לפי שלושה מחוזות גאוגרפיים.
בנוסף מופעלים בישראל בתי כלא צבאיים באחריות המשטרה הצבאית, שבהם כלואים חיילים על עבירות שרובן צבאיות.
היחס לבית סוהר בתורה ובמשפט העברי
בסיפור יוסף ואשת פוטיפר נכתב ().
בפרשה זו קיימים המופעים היחידים של המילה במשמעות זו בתנ"ך.
בית סוהר פרטי הוא בית סוהר שניהולו הועבר מידי המדינה לידי חברה פרטית.
בתי סוהר פרטיים קיימים במדינות שונות בעולם, במידות שונות של הפרטה ורגולציה.
בראשיתם, היו בתי הסוהר באירופה בבעלות פרטית, ודווקא בתי הסוהר הציבוריים הם חידוש יחסי.
במהלך המאה ה-19 החל תהליך של הקמת בתי סוהר ציבוריים במקומם של בתי הסוהר הפרטיים.
באנגליה הולאמו בתי הסוהר הפרטיים, וב-1877 נחקק חוק המסדיר את ניהול מערך הכליאה בידי המדינה (1877 Prisons Act).
בארצות הברית הסתיים תהליך דומה בראשית המאה ה-20.
באמצע שנות ה-80, החלה ארצות הברית להפריט בתי סוהר בתחומה, מתוך התפיסה האופיינית לתומכי ההפרטה, לפיה הדבר יעיל וחסכוני יותר.
ההפרטה יושמה בהדרגה בכל מערכות הכליאה בארצות הברית - הפדרלית, המדינתית והמקומית.
בשנת 2000, כבר שהו כ-120 אלף אסירים ב-158 בתי סוהר פרטיים ברחבי ארצות הברית, שהיוו כ-6% מכלל האסירים באותה שנה.
מדינות רבות אחרות הלכו בדרכה של ארצות הברית, ובהן בריטניה, צרפת, ניו זילנד, דרום אפריקה ופרו, וכן כמה ממדינות אוסטרליה וגרמניה.
בחלק מהמדינות בהן החלה מגמת הפרטה, החלה לאחר מכן מגמה של צמצום היקף ההפרטה, והטלת סייגים ומגבלות עליה.
ב-2016 הודיעה סגנית שרת המשפטים האמריקאית על צמצום הדרגתי של בתי הסוהר הפרטיים.
בית נקופה הוא מושב הממוקם באזור הרי ירושלים בסמוך לאבו גוש, ושייך למועצה אזורית מטה יהודה.
מקור השם ביישוב נוּקְבְתָא שבבנימין הנזכר בתלמוד וממנו באה משפחת כוהנים שנשאה את אותו שם (גם רבי יהודה הנשיא העיד על עצמו שזה מוצאו).
לפי הסברה, השם העתיק השתמר בשם הכפר הערבי ששכן במקום, בית נַקּוּבָּא.
מקור השם בנקבָּה ארוכה ועמוקה, חצובה בסלע, בראש ההר (דומה לנוקבתא דְעִיּוֹן – מפל התנור, שבשמורת נחל עיון; הערבים מפרשים את השם מלשון נַקְּבּ, מעבר, משום היותו שוכן במעבר הררי).
המושב הוקם בשנת 1949 על ידי שבעה זוגות אשר עלו מיוגוסלביה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בהמשך הצטרפו אליו עולים ממרוקו.
המושב הוקם על חורבות הכפר הערבי בית נקובא, שתושביו עזבו אותו ב-1948, ולא הורשו לחזור אליו לאחר מכן.
ב-1962 הקימו תושבי הכפר המקורי את הכפר עין נקובא על חלק מאדמותיהם, דרומית ליישוב.
בפועל התיישבו בו 48 משפחות בלבד.
בֵּית נְחֶמְיָה הוא מושב עובדים באזור המרכז ליד היישוב שוהם, כארבעה ק"מ מזרחית לנמל התעופה בן-גוריון, השייך למועצה אזורית חבל מודיעין.
היישוב ממוקם בין שני כבישים ראשיים - כביש 6 ממזרח לו וכביש 444 ממערבו.
קיימת תוכנית להאריך את כביש 453, צפונית למושב בית נחמיה, מצומת הכבישים 453/444 עד למחלף בכביש 6 שיקרא "מחלף בית נחמיה.
שמו של היישוב הוא על שמו של נחמיה, שהיה שר המשקים של מלך פרס והיה מראשי העולים לארץ ישראל מבבל בתקופת שיבת ציון (בשנת 445 לפנה"ס).
הוא בנה את ירושלים והניח יסוד לתקופה חדשה בתולדות ישראל.
בספרו נזכרת לראשונה "נְבַלָּט", בסמוך לחדיד.
בראשיתו נקרא המושב "בית נבאלא ב'" וכן "נבלט" על שם האתר המקראי הסמוך נְבַלָּט.
האזור היה מיושב מזמנים קדומים.
תל נבלט, הסמוך ליישוב, מזוהה עם נְבַלָּט המוזכרת בספר נחמיה (י"א פסוק ל"ד).
במקום נתגלו קברים ושרידי ישוב מן התקופה הביזנטית.
המושב הוקם בתאריך י"ט סיוון תש"י, 4 ביוני 1950 על ידי עולים מאיראן, על אדמות הכפר הערבי הנטוש בית נבאלא.
עד מלחמת סיני היה המושב יעד לפעילות חבלנית של מסתננים.
ב-1953 רצחו מסתננים מירדן אישה תושבת המקום ופצעו את בני משפחתה.
ב דצמבר 1956 נחטפו שנים מבני היישוב על ידי מסתננים מירדן.
שנותיו הראשונות של היישוב על הקרקע היו קשות, כוח רצון והתמדה של המתיישבים הראשונים הניבו תוצאות, יום השנה הרביעי לעלייה על הקרקע היווה נקודת ציון.
ב- 18 במרץ 2018 פורסם כי קבוצת אלמוג תקים פרויקט של 180 יח"ד בשכונת הדרים החדשה בשוהם.
את הקרקע רכשה החברה ב-180 מיליון שקל בעסקת השבה של מושב בית נחמיה הסמוך שהכנסותיו מן העסקה נאמדים בכ-13 מיליון שקל.
בית סוהר אופק הוא כלא ובית מעצר בישראל לבני נוער עד גיל 18.
בתחילה היה "אופק" אגף לנוער בכלא השרון ובשנת 2001 הפך לכלא עצמאי.
כלא אופק עבר בשנת 2003 למבנה חדש באותו מתחם שאמור לענות על צרכיה המיוחדים של אוכלוסייתו ולהכיל עד 240 אסירים.
הכלא נוסד על ידי ד"ר אילי גולדברג (דוקטור בקרימינולוגיה).
החל משנת 2022 אוחד הכלא עם בית הסוהר הצמוד לו, בית סוהר רימונים.
מפקד בית הסוהר רימונים-אופק הוא מפקד שני המתקנים, בדרגת תת-גונדר.
על פי דו"ח ועדת פלמור, ב-2016 18.5% מהקטינים הכלואים במתקן היו בני העדה האתיופית.
מספר האסירים בכלא ירד באופן משמעותי בשל חלופות מעצר מ-150 אסירים ל-70 אסירים בלבד, בעקבות כך אוחד בית הסוהר עם בית סוהר רימונים הצמוד לו.
מפקד שני בתי הסוהר רימונים-אופק הוא מפקד בדרגת תת-גונדר.
על פי החוק בישראל אסור לחקור ילד שטרם הגיע לגיל 12 בתחנת משטרה.
בהתעורר הצורך בחקירה כזאת, יגיע חוקר נוער לסביבת הילד כדי לחקרו והוא לא יכלא גם אם יוכח שהוא אשם.
נער בגיל 13 ומעלה יילקח לתחנת המשטרה וייחקר שם על ידי חוקר נוער.
אפשר לעצור נערים בגילים 13–14 למשך 12 שעות ונערים בגילים 15–17 למשך 24 שעות.
אפשר להאריך את המעצר לתקופה זהה נוספת, באישור השוטר הממונה על תחנת המשטרה.
ישנה גם אפשרות להארכת מעצר לזמן מוגבל בהחלטת בית משפט.
בתקופת הכליאה בכלא אופק לומדים הנערים בבית ספר הנמצא במרכז החינוך של בית הסוהר כחלק מחוק חינוך חובה לקטינים, הנערים לומדים 4–6 שעות ביום בכיתת לימוד.
בשעות הפנאי הנערים משתתפים בפעילויות חינוך חברתי קהילתי ובקבוצות טיפוליות כחלק מתוכנית השיקום שלהם.
באופק קיים גם מרכז קשב הנותן מענה לנערים עם הפרעת קשב וריכוז ומכוון אותם להצלחה בלימודים ונותן להם כלים להתמודדויות שונות כגון תקשורת בינאישית, כישורי חיים ועוד.
לרשות הנערים קיימת קנטינה בה הם יכולים לרכוש מזון מעבר למזון המסופק על ידי הנהלת הכלא.
הנערים הכלואים מקבלים דמי כיס חודשיים לצורך קניות בקנטינה, בהתאם לגילם, דבר שהוא ייחודי ולא קיים בבתי הסוהר לאסירים בגירים.
בית סאמרסט הוא מבנה גדול הממוקם בצידו הדרומי של הסטרנד שבמרכז לונדון, על הגדה הצפונית של נהר התמזה.
חלקו המרכזי של המבנה הבנוי בסגנון נאו-קלאסי נבנה בין 1776–1796. אגפיו הצפוניים והדרומיים של המבנה נבנו בסגנון ויקטוריאני.
המבנה קרוי על שם בניין בשם זה שעמד באותו אתר קודם לכן.
במאה ה-16 היה אזור זה של התמזה לא מפותח.
ספינות ניווטו במעלה הנהר לווסטמינסטר ובין ארמון המלכים בווסטמינסטר והסיטי של לונדון היה שטח מגורים מועדף על האצולה הבריטית.
בשנת 1539 קיבל אדוארד סימור, דוכס סאמרסט והרוזן מהרטפורד חלקת אדמה בצ'סטר, בקרבת טמפל בר מאת הנרי השמיני מלך אנגליה.
עם עלייתו לשלטון של אדוארד השישי בשנת 1547 הפך סימור ללורד המגן - וניהל בפועל את המדינה בשל מחלתו של המלך הילד.
בשנת 1549 הרס סימור את אכסניית האוצר ובניינים סמוכים ובשטח שהתפנה בנה לעצמו בית מגורים בין שתי קומות.
חומרי הבנייה נלקחו מהמנזרים הסמוכים לקתדרלת סנט פול שנהרסו בהוראתו כחלק מפירוק המנזרים במסגרת המאבק בין הפרוטסטנטיות והקתוליות באנגליה.
לא ידוע מי האדריכל שתכנן את המבנה, אולם מבנה זה היה אחד המבנים הראשונים באנגליה שנבנו בסגנון הרנסאנס.
עוד לפני סיום בניית האחוזה ירד חנו של סימור והוא הוצא להורג בהוראת המלך בשנת 1552 בגבעת המצודה.
"אחוזת סאמרסט" עברה לאוצר הכתר, והנסיכה אליזבת התגוררה בה לפני שהוכתרה למלכת אנגליה בשנת 1558.
המבנה נותר ארמון מלכותי, ושימש את מלכותיהם של המלך ג'יימס הראשון, צ'ארלס הראשון וצ'ארלס השני.
בעת שלטונו של ג'יימס הראשון שימש כמגורי אן מדנמרק, אשת המלך, ונקרא על שמה "בית דנמרק" - "Denmark House".
אן הורתה לאדריכל איניגו ג'ונס לבנות מספר הרחבות למבנה, וכן הנרייטה מריה מצרפת אשת צ'ארלס הראשון הורתה בשנת 1652 לבנות במקום כנסייה קתולית.
מבנה זו תוכנן אף הוא על ידי ג'ונס.
מלכי בריטניה הפסיקו להשתמש בארמון במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
הפרלמנט הבריטי ניסה למכור את המבנה בשנת 1649 אולם לא הצליח למצוא קונה (אולם רהיטי הארמון נמכרו בשווי של 118,000 ליש"ט).
חלקים מהמבנה שימשו את צבא הפרלמנט ובארמון התגורר תומאס פיירפקס ששימש ראש צבא הפרלמנט.
בבית סאמרסט הונחה גופתו של אוליבר קרומוול בשנת 1658 לאחר מותו לטקס הלוויה.
לאחר השבת המלוכה לשלטון הנרייטה מריה החלה בשיפוץ המבנה בשנת 1661 והורתה על הקמת חזית חדשה למבנה לכיוון נהר התמזה.
חזית זו תוכננה על ידי איניגו ג'ונס, אולם הנרייטה מריה שבה לצרפת בשנת 1665 ולא ראתה את השלמת המבנה.
קתרינה מברגנזה אשת צ'ארלס השני התגוררה במבנה זמן מה.
בשנת 1685 שופץ המבנה תחת פיקוחו של סר כריסטופר רן.
לאחר "המהפכה המהוללת" בשנת 1688 הפסיק בית המלוכה להשתמש במבנה והוא נותר נטוש זמן מה.
בשנת 1775 החלו בהרס המבנה הנטוש.
מאז אמצע המאה ה-18 החלה נשמעת ביקורת בלונדון על העדרם של מבני ציבור (בניגוד לבניינים מסוג אלה שהיו קיימים בבירות אירופה האחרות).
משרדי הממשלה ומשכני אגודות הידע (the Learned Societies) הצטופפו בבניינים ישנים בכל רחבי העיר.
בראש הקבוצות שקראו להקמת מבני ציבור היה אדמונד ברק שדרש הקמת "מבנה לאומי".
בשנת 1775 התקבלה דרישתו והפרלמנט הבריטי העביר חוק שמטרתו הקמת מבני ציבור ומשרדים ציבוריים בבית סאמרסט.
בהתאם לחוק מונה הממפה הכללי האחראי על העבודות הציבוריות (Surveyor-General of Works), האדריכל סר ויליאם צ'יימברס, כמתכנן המבנה, ונקבע שמשכורתו תהיה 2,000 ליש"ט לשנה.
צ'מברס הקדיש את שני העשורים האחרונים של חייו, החל מ-1775 לתכנון המבנה.
בשנת 1780 הסתיימה בניית האגף הצפוני הפונה לסטרנד.
תוכניות אגף זה התבססו על תוכניותיו של איניגו ג'ונס לאגף הדרומי.
בשל פרוץ המלחמה עם צרפת שהביא למחסור בכספי הציבור, התעכבה הבנייה.
לאחר מותו של צ'מברס ב-1796 המשיך לפקח על הבנייה תלמידו ג'יימס וייאט, אולם העבודות נמשכו עד 1819. מבנה זה לא כלל את "האגף החדש" ואת מכללת קינגס הממוקמים מאחורי האגף המערבי והמזרחי בהתאמה.
עלויות בניית המבנה המקורי הגיעו ל-500,000 ליש"ט.
בשנים אלו טרם נבנו רציפי התמזה, ושלוש קשתות בצידו הדרומי של המבנה אפשרו לסירות להיכנס לתוך רציפים בתוך המבנה.
צ'מברס תכנן אגפים מזרחיים ומערביים נוספים, אולם בשל העדר תקציב אלה לא נבנו עד 1819. מאוחר יותר הוקמה מכללת קינגס במזרח בין השנים 1829 ו-1834 בהתאם לתוכניותיו של צ'מברס.
בין השנים 1851 ו-1856 נהרסו המבנים ששימשו כמבני מגורים של אנשי משרד הימיה שעבדו באגף הדרומי של המבנה, ובמקום נבנה "האגף החדש" בשנת 1856.
במבנה שכנו אגודות ידע שונות כגון האקדמיה המלכותית לאמנויות, החברה המלכותית ואגודת העתיקות של לונדון.
אגודות אלה, כמו גם אוניברסיטת לונדון שכנו במבנה עד 1870.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע המבנה בהפצצות, והרוטונדה של המבנה נהרסה לחלוטין.
בשנת 1940 נפגע האגף המערבי פגיעה ישירה.
רק בשנות ה-50 החל שיקום המבנה - שיקום שדרש סתתים מיומנים על מנת לשחזר את המבנה בצורה מדויקת -בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה קושי רב למצוא סתתים מיומנים בשל התפתחות ענף הבנייה.
האדריכל סר אלברט ריצ'רדסון מונה כאחראי על השיקום, והוא שחזר את חדר נלסון ומדרגות נלסון שנהרסו.
עלות השיקום הגיעה ל-84,000 ליש"ט (כשערם אז).
האגף הדרומי ששופץ שימש את משרדי התובע הכללי.
במבנה שכנו משרדי הימיה - ועל כן האמינו שהוריישו נלסון עבד בבניין - אולם אין עדויות לכך.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 שכנו בבניין, בין היתר, הממונה על חוק העניים (Poor Law Commissioners) ומשרד הממונה על הצמיתים (Tithe Commissioners).
ב-1837 עבר לאגף הצפוני של הבניין רשם הלידות, הנישואין והמוות, ונשאר באגף זה במאה וחמישים השנים הבאות.
עם איחודם של משרד החותמות ומשרד המיסים בשנת 1849 והפיכתם למשרדי מס ההכנסה הפך משרד זה לדייר המרכזי של הבניין.
בתחילת המאה ה-19 עזבו החברה המלכותית ואגודת העתיקות לבית ברלינגטון שבכיכר פיקדילי.
בסוף המאה ה-20 הוחלט להשיב לבית סאמרסט את יעודו כמשכן לאומנויות, ומכון קורטולד לאומנות עבר לבניין ועימו גלריית קורטולד המציגה אוסף רב של אומנות אמפרסיוניסטית.
בשנות ה-90 עברו למבנה אוסף גילברט וחדרי ההרמיטז' המציגים את אוספי מוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג.
אל האגף המזרחי עברה מחלקת המוזיקה של מכללת קינגס לונדון.
בחורף משמשת חצר הבניין כאתר החלקה על הקרח.
בשנות ה-90 הותקן מערך המזרקות הפועל בחצר בימות הקיץ.
בית סאנדרינגהאם הוא אחוזה ששטחה כ-32 קמ"ר, השוכנת סמוך לכפר סאנדרינגהאם שבמחוז נורפוק, באנגליה.
האחוזה נמצאת בבעלות צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת שירש אותו אחרי מות אימו אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ב-2022. בשונה מאחוזות אחרות בבעלות כתר הממלכה המאוחדת, בית סאנדרינגהאם לצד טירת בלמורל, הוא מעון פרטי של המונרך.
האזור בו נמצאת האחוזה היה מיושב מאז התקופה האליזבתנית.
בשנת 1771 הרס האדריכל קורניש הנלי את המבנים שהיו במקום והחל לבנות את בית האחוזה.
מבנה בית האחוזה הורחב במאה ה-19 ביוזמת צ'ארלס ספנסר קואופר, אשר הורה על הוספת רחבת כניסה וחממה, על-פי תכנון של האדריכל סמיואל סנדרס טאולון.
בשנת 1862 רכשה את האחוזה המלכה ויקטוריה לבקשת בנה, נסיך ויילס (לימים, המלך אדוארד השביעי), בעלות של 22,000 ליש"ט.
בשנת 1865, שנתיים לאחר שעבר אדוארד להתגורר באחוזה, הורה אדוארד לאדריכל א.
יומברט להרוס את מבנה האחוזה ולהקים מבנה גדול יותר, בשל היות המבנה הקיים קטן מדי לצרכיו.
המבנה שתכנן יומברט הושלם בשנת 1870 והיה בנוי בסגנון מעורב מלבנים אדומות.
מבנה האחוזה אינו מרשים, אולם היה מודרני יחסית לתקופתו – והיו בו תאורת גז, מים זורמים ואף מקלחות.
חלק מבית האחוזה ניזוק בשרפה שאירעה בעת ההכנות לחגיגות יום ההולדת החמישים של אדוארד השביעי, בשנת 1891. לאחר השרפה שופץ המבנה.
בשנת 1977 נפתח המבנה לציבור, והוקם בו מוזיאון המציג את תולדות המבנה.
בית סבויה (באיטלקית: Savoia; בצרפתית: Savoie) הוא בית מלוכה חשוב באירופה.
בימי הביניים החזיקה משפחת סבויה שטחים רחבים במערב הרי האלפים ובתחומי שווייץ, איטליה וצרפת של היום.
במאה ה-15 קיבל בית סבויה את תואר הדוכסות מהאימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-18 השיג בית סבויה גם תארים מלכותיים: תחילה של מלך סיציליה ואחר כך של מלך סרדיניה.
במאה ה-19 פעלה המשפחה למען איחוד איטליה ובשנת 1861 נבחר ויטוריו אמנואלה השני מבית סבויה למלך איטליה.
מלכות בית סבויה באיטליה נמשכה עד לשנת 1946, שבה נערך משאל עם, בוטלה המלוכה באיטליה והוקמה הרפובליקה האיטלקית.
לפי סעיף בחוקה האיטלקית, שבוטל בשנת 2002, נאסרה כניסת הצאצאים הזכרים של בית סבויה לאיטליה.
המעונות המלכותיים של בית סבויה בעיר טורינו ובמחוז פיימונטה נבחרו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
מייסד שושלת "בית סבויה", במאה ה-11, היה אומברטו הראשון, רוזן סבויה (Umberto I Biancamano) שבבעלותו היה חבל סבויה (אזור המשתרע באלפים המערביים בין אגם ז'נבה בצפון ודופינה בדרום, הנחלק כיום בין מחוזות צרפת סבואה וסבואה עילית) ושטחים נוספים ממזרח ומדרום לאגם ז'נבה, בשווייץ של היום.
מניחים כי מוצא המשפחה היה ממשפחת בורגונדיאן (Burgundian).
צאצאי אומברטו הראשון הרחיבו והעצימו את המשפחה בשלבים:
אמדאו החמישי, רוזן סבויה - 1283–1343 הנהיג את חוק הירושה שלפיו הבנות אינן נוטלות חלק בשלטון והבן הבכור נבחר לממשיך השושלת.
בשיטה זו נמנעו מריבות ומלחמות בין היורשים הפוטנציאליים.
אמדאו השישי, רוזן סבויה - 1343–1383 הרחיב את הממלכה.
אמדאו השביעי, רוזן סבויה - 1383–1391 רכש את נמל ניצה ובכך יצר מוצא אל הים התיכון.
אמדאו השמיני, דוכס סבויה - 1391–1434 צירף לנסיכות את מחוז פיימונטה שבאיטליה, וקיבל בשנת 1416 את תואר הדוכסות.
במאה ה-15 ובמאה ה-16 נחלשה השפעת המשפחה.
במהלך השנים 1536–1539 הפסידה הדוכסות את השטחים שהיו לה בתחום צרפת, אך בשנת 1559 החזיר אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה לעצמו את השטחים בהתאם לשלום קאטו-קמברסיס (Cateau-Cambrisis).
במהלך המאה ה-17 תמרנו הנסיכים לבית סבויה בין שני הכוחות הגדולים באירופה: מלכי צרפת ומלכי בית הבסבורג והשיגו יתרונות מהמלחמה בין שני בתי המלוכה.
ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה היה למלך סיציליה על פי הסכם אוטרכט מ-1713. בשנת 1720 הוא המיר את מלכות סיציליה בממלכת סרדיניה.
הוא וממשיכיו השיגו שטחים נוספים בצפון מערב איטליה.
בחצי האי האפניני, בזמן המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות בשנים 1792–1815, נשארה סרדיניה לבדה עצמאית ולא נכבשה על ידי נפוליאון בונפרטה.
ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה סיפח את ג'נובה לטריטוריה של המשפחה.
כאשר החלה לפעול התנועה לשחרור איטליה, היה תחום השליטה של בית סבויה, שמרכזו היה בפיימונטה, האזור היחידי באיטליה, החופשי משלטון זרים ובעל חוזק צבאי יחסי.
השלטון עבר מהמלך ויטוריו אמנואלה הראשון לידי אחי המלך, קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה, מענף קאריניינו (Carignano) של המשפחה.
בנו, קרלו אלברטו, מלך סרדיניה 1831 1849, חיבר חוקה לממלכה, נלחם נגד השלטון האוסטרי ונטל חלק במלחמת העצמאות הראשונה של איטליה בשנים 1848–1849. בשנת 1861 נבחר בית סבויה לעמוד בראש הממלכה האיטלקית.
להלן רשימת מלכי איטליה מבית סבויה:
1861 - תחילת המלוכה - 1878 ויטוריו אמנואלה השני.
הוא נעזר בראש ממשלתו, קאבור, אשר במהלכים דיפלומטיים הוביל לכך שבית המלוכה האיטלקי יהיה מבית סבויה.
במדינה החדשה היה למלך רק תפקיד ייצוגי.
1900 - 9 במאי 1946 ויטוריו אמנואלה השלישי מלך באיטליה בתקופה הפשיסטית.
בתום המלחמה נערך משאל עם בטענה כי לא פעל די למען האינטרסים של העם, והמלך איבד את כס המלוכה.
לאחר צאתו של אומברטו השני מאיטליה, נאסר על הצאצאים הזכרים של בית סבויה להיכנס לאיטליה.
באיטליה קיימות כיום תנועות הדוגלות בהחזרת המלוכה.
צאצא ממשפחת סבויה שביקר באיטליה בשנים האחרונות התקבל על ידי הציבור בברכה.
בֵּית נָתִיף (בערבית بيت نتّيف; מוכר בעברית גם בשם בית נטיף) היה כפר ערבי גדול בעמק האלה, בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה, כ־20 קילומטרים מערבית לבית לחם וכ־7 קילומטרים דרומית להר־טוב, בגובה 420 מטר מעל פני הים.
במלחמת העצמאות נכבש הכפר ותושביו נמלטו.
בתקופת המנדט הבריטי היה הכפר שייך לנפת חברון, מחוז ירושלים (1945).
הכפר נועד להשתייך למדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה.
בסמוך לבית נתיף עברה מחלקת הל"ה שיצאה מהר־טוב כדי לסייע לגוש עציון הנצור ולתגבר אותו בלוחמים ובאספקה, אור ליום 16 בינואר 1948 המחלקה התגלתה בדרכה על ידי ערבים מהכפר צוריף, כותרה על ידי המוני ערבים מהסביבה וכל לוחמיה נפלו בקרב שנמשך כל היום.
כ־6 קילומטרים דרומית מזרחית לבית נתיף נמצאת היום "גבעת הקרב", מקום הקרב האחרון של מחלקת הל"ה.
במהלך מבצע ההר ב־21 באוקטובר 1948 נכבש הכפר, ותושביו נמלטו לכיוון בית לחם וחברון.
לאחר כיבוש הכפר, שימשו בתי הכפר כמקום מגורים עבור חברי קיבוץ נתיב הל"ה בימיו הראשונים.
לאחר שאלו עברו לבתים החדשים שהקימו, היה במקום מחנה צבאי במשך שנים אחדות.
באדמות הכפר הוקמו היישובים נווה מיכאל, אביעזר ונתיב הל"ה.
חורבות הכפר מצויות עד היום בגבעות שבין בית שמש לנתיב הל"ה.
החל משנת 2005 מתנהל מאבק של תושבי בית שמש ורשות הטבע והגנים להפיכת האזור לגן לאומי ולא להפוך את המרחב לשכונות חדשות של העיר.
המאבק נכשל, וב־2015 החלה בניית שכונת רמת בית שמש שלבים ד' וה' באזור חורבות הכפר.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום בשנים 1933–1934 נמצאו פסיפסים, פסלים וצלמיות שזוהו לראשונה כקבוצה באתר זה.
הקבוצה כונתה "צלמיות בית נטיף".
צלמיות אלה מתאפיינות בעיצוב פנים סכמטי וחסר הבעה.
הממצאים מתוארכים למאה ה־3 עוד נתגלה כי הכפר היה עיר מחוז בתקופת בית שני, אשר הוחרבה על ידי אספסיאנוס, אז הוקם במקום היישוב הרומי בית לתפא.
מקום החפירות אבד, ונתגלה מחדש ב־2020.
בית סאטון הוא בית אחוזה מתקופת שושלת טיודור הממוקם ברחוב הראשי של הומרטון שברובע האקני של העיר לונדון למבנה, המוגדר כמבנה לשימור, חשיבות היסטורית והוא משמש כמוזיאון.
המוזיאון מנוהל על ידי הקרן הלאומית הבריטית.
"ברייק פלייס" , לימים, בית סאטון, נבנה בשנת 1535 על ידי סר ראלף סאדלייר, מזכיר המדינה של אנגליה בתקופת מלכותו של הנרי השמיני.
זהו הישן במבני רובע האקני בפרט ומזרח לונדון בכלל העומד עד ימינו.
המבנה בנוי בסגנון האופייני לתקופת בית טיודור - והוא עשוי לבנים אדומות.
בתקופה הג'ורג'יאנית שונתה חזית המבנה, אולם חלקו האחורי נותר כפי שהיה בתקופת טיודור.
במבנה שרדו חיפויי הקירות העשויים עץ אלון וכן האח האופייני לתקופה.