tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם האוזניות המתקדמות ביותר של סמסונג
סמסונפור (בטורקית: Samsunspor) הוא מועדון ספורט רב-תכליתי מהעיר סמסון, טורקיה שהוקם בשנת 1965 וידוע בעיקר בזכות קבוצת הכדורגל שלו.
המועדון מארח את משחקיו באצטדיון ה-19 במאי בסמסון המכיל 33,919 מקומות.
המועדון הוקם ביוני 1965 על ידי מיזוגם של חמישה מועדונים: ה-19 במאי, אקינספור, פנר גנצ'ליק, סמסונספור וסמסונספור גלאטסאריי.
וקבוצת הכדורגל שלו עלתה לראשונה לליגה הטורקית הבכירה לאחר שזכתה באליפות ליגת המשנה בעונת 1968/1969. לאחר 6 עונות בליגה הבכירה הקבוצה ירדה לליגת המשנה בסיום עונת 1974/1975. אך לעונה אחת בלבד מכיוון שאת עונת 1975/1976 סיימה שוב כאלופת ליגת המשנה ושבה לליגה הבכירה.
הקבוצה שיחקה שלוש עונות בליגה הבכירה ובסיום עונת 1979/1980 שבה לליגת המשנה שם שיחקה שלוש שנים.
בסוף שנות ה-70, אנדר צ'נגיז, שהיה אז יו"ר המועדון, הציג את מדיניות החזרה לשורשים (בטורקית: öze dönüş), שמטרתה הייתה להחזיר כישרונות מקומיים ולחזק את קבוצת הכדורגל.
את שנות ה-80 המוקדמות העבירה הקבוצה בעיקר בליגה השנייה, עד שסיימה כאלופה בעונת 1984/1985 ושבה לליגה הבכירה.
את עונת 1985/1986 סיימה הקבוצה במקום ה-3 בליגה הטורקית הבכירה עליו הצליחה לשמור גם בעונה לאחר מכן.
בעונה שלאחר מכן עונת 1987/1988 סיימה סמסונספור במקום הרביעי, אך גם הצליחה להגיע עד לגמר הגביע הטורקי בו הפסידה לסקאריאספור.
ב-20 בינואר 1989, בעת שנסעה למלטיה כדי להתמודד מול מלטיאספור המקומית, אוטובס הקבוצה היה מעורב בתאונת דרכים.
בתאונה נהרגו שלושה שחקנים, שני מאמנים ושבעה חברי קבוצה נוספים נפצעו קשה.
הקבוצה סיימה את העונה במקום האחרון בליגה אך בעקבות התאונה ירידתה הוקפאה והיא נותרה בליגה לעונה נוספת.
אך הקבוצה לא הצליחה להשתקם מהתאונה ובסיום העונה שלאחר מכן עונת 1989/1990 ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
בעונת 1990/1991 זכתה הקבוצה באליפות ליגת המשנה ועלתה לליגת העל אך ירדה ליגה לאחר עונה אחת בלבד בליגה הבכירה.
אך שוב לקחה אליפות בליגת המשנה בעונת 1992/1993 ושבה לליגה הבכירה.
סמסונספור שיחקה בליגה השנייה 5 עונות עד שסיימה כשסגנית האלופה בעונת 2010/2011 ושבה לליגה הבכירה, בפברואר 2012, כשחזרו ממשחק חוץ, נפצעו שני שחקנים כאשר מאמן הקבוצה נפגע מרכבת במעבר חציה.
בסיום העונה כעבור עונה אחת בלבד ירדה סמסונספור חזרה לליגת המשנה.
הקבוצה שיחקה 6 שנים בליגה השנייה עד שבסיום עונת 2017/2018 ירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השלישית.
בסיום עונת 2019/2020 לאחר שתי עונות בליגה השלישית שבה סמסונספור לליגה השנייה, סמסונספור שיחקה 3 שנים בליגה השנייה ובסיום עונת 2022/2023 זכתה פעם נוספת באליפות הליגה השנייה ושבה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של 11 שנים.
בעונת החזרה שלה לליגה הבכירה סיימה סמסונספור במקום ה-13, אולם בעונה שלאחר מכן עונת 2024/2025 סיימה סמסונספור במקום ה-3 כשמקדימות אותה רק האימפריות גלאטסאריי ופנרבחצ'ה.
מיקום שזיכה אותה לראשונה בכרטיס לליגה האירופית.
בהופעת הבכורה שלה בליגה האירופית פגשה סמסונספור את פנאתינאיקוס היוונית בשלב הפלייאוף, הפסידה לה בסיכום צמד משחקים, ונשרה לשלב הליגה בקונפרנס ליג, גם שם להופעת בכורה.
המועדון שיחק בשנותיו הראשונות באצטדיון שהיר עד שעבר לאצטדיון ה-19 במאי צ'אניק, ב-1975 שם שיחק עד שנת 2017 עת נהרס האצטדיון, והחל מ-2017 משחק המועדון באצטדיון ה-19 במאי סמסון המכיל 33,919 מקומות.
+אצטדיוןשניםאצטדיון סמסון שהיר1965–1975אצטדיון ה-19 במאי ג'אניק1975–2017אצטדיון ה-19 במאי סמסון2017–
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של סמסונספור מוצג ראשון.
עונהתחרותשלבמועדוןביתחוץתוצאה1987/1988גביע הבלקןשלב הבתים סליבן3–20–72/3 היראקליס סלוניקי6–13–41993/1994גביע הבלקןחצי גמר פירין בלאגובגארד4–10–04–1גמר פאס יואנינה2–03–05–01997גביע האינטרטוטושלב הבתים המבורג –1–32/5 קובנה –1–0 לייפטור3–0 – אודנסה2–0 –1998גביע האינטרטוטוסיבוב שני לינגבי3–01–34–3סיבוב שלישי קריסטל פאלאס2–02–04–0חצי גמר ורדר ברמן0–30–30–62025/2026הליגה האירופיתשלב הפלייאוף פנאתינאיקוס0–01–21–2הקונפרנס ליגשלב הליגה לגיה ורשה–0–1 דינמו קייב3–0– חמרון ספרטנס3–0– פרייד'פליק– א.א.ק.
הסֶמָפוֹר (מיוונית עתיקה: (σῆμα (sêma - סימן, (φωρος (phoros - נושא, מן (φέρειν (pherein, לשאת) היא שיטת איתות שהומצאה בידי ואחיו בצרפת של סוף המאה ה-18. היא הקדימה את שיטת האיתות באמצעות דגלים בה נעשה שימוש בחילות ים ואת הטלגרף האלקטרוני.
עדיין בשימוש כאמצעי חירום בחילות ים.
קלוד שאפה החל בפיתוח השיטה לאחר שהוא וארבעת אחיו איבדו את מקור הכנסתם לאחר המהפכה הצרפתית.
הם גילו, בעזרת ניסויים, כי קל יותר לזהות מרחוק את הזווית של מוט מאשר את הימצאותו (או העדרו) של לוח.
המערכת שבנו הורכבה מזרועות עץ שחורות שניתן היה להזיזן.
מיקום שונה של המוטות, סימל אותיות שונות.
ניתן היה לשלוט במערכת בעזרת שתי ידיות בלבד, והיא הייתה פשוטה יחסית מבחינה מכנית, ולפיכך אמינה.
עם זאת, ניסיונות להפעילה בשעות לילה בעזרת הצבת מנורות על הזרועות - נכשלו.
כל אחת מהזרועות יכולה הייתה להיות באחד מ-7 מצבים שונים (זוויות שונות).
המוט המחבר, יכול היה להיות באחת מארבע זוויות שונות.
לפיכך, היו 196 סימנים שונים (7*7*4) שניתן היה להציג בעזרת המערכת.
חלק מהסימנים שימשו להצגת אותיות האלפבית, וסימנים אחרים היו קיצורים למילים נפוצות.
חידוש נוסף היה עצם הפעלת המערכת בידי אנשים שאומנו לכך במיוחד.
קו הסמפור הראשון היה בין פריז לליל, והוא נחנך בשנת 1792. הוא שימש להעברת מסרים במהלך המלחמה בין צרפת לאוסטריה.
בהמשך נבנו קווים אחרים, בין השאר מפריז לטולון.
כמו שיטות איתות מוקדמות יותר (למשל, סימני עשן), המערכת הייתה מוגבלת לטווח ראייה, ולכן נעשה שימוש ב"תחנות ממסר" כדי להעביר את האות הלאה, עד שהגיע ליעדו.
כשהעבירו הודעה מפריז לליל, מרחק של 193 קילומטר, נעשה שימוש ב-15 תחנות.
הזמן שנדרש לתו הראשון של הודעה להגיע ליעדו היה תשע דקות בלבד.
מהירות הקו הייתה תלויה במזג האוויר, אולם בממוצע הועברה הודעה בת 36 סימנים תוך כ-32 דקות.
בשנת 1824 החלו האחים Chappe לנסות ולשווק את המערכת לצרכים מסחריים, בעיקר לשם שידור מחיריהן של סחורות.
מדינות אירופאיות רבות אחרות העתיקו את המערכת, בעיקר לאור השימוש שעשה בה נפוליאון בונפרטה לניהול צבאו והאימפריה כולה.
במרבית המדינות הופעלו הסמפורים על ידי רשות הדואר.
מדינות שונות השתמשו בשיטות סימון שונות; בפרט, בריטניה (שם נקראה השיטה טלגרף) ושוודיה בחרו במערכות שהתבססו על לוחות מתנופפים (למרות תגליתם המקורית של האחים Chappe, לפיה שיטה זו קשה יותר לשימוש).
בבריטניה נעשה שימוש בשורה של מגדלי איתות שאפשרו תקשורת מהירה מלונדון לנמל פורטסמות'.
בערך בתקופה זו פותחה שיטת דגלי האיתות הימיים, בה נעשה שימוש בדגלים המונפים ביד; שיטה זו עדיין נמצאת בשימוש למקרי חירום.
לסמפורים היו כמה יתרונות בולטים על-פני השיטה הנפוצה הקודמת להעברת מסרים - שליחים שהחליפו סוסים בתחנות החלפה ייעודיות לאורך הדרך.
בראש ובראשונה, איתות סמפור יכול לעבור כמה אלפי קילומטרים בשעה.
שנית, בעזרת שימוש בסימנים גדולים ובטלסקופים, המרחק בין התחנות יכל להגיע עד 30 ק"מ, ובכלל זה מעל מכשולים פיזיים שונים כגון הרים וגאיות, וכך נדרש מספר קטן יותר של תחנות (לעומת תחנות להחלפת סוסים).
בנוסף, פותחו שיטות שאפשרו לתחנת ממסר אחת לשמש אזור שלם, ולא רק מקום יישוב יחיד, כך שהעלות היחסית הייתה קטנה יותר.
החסרונות הבולטים של הסמפורים היו התלות במזג האוויר, ובעיקר חוסר יכולתם לפעול בעת גשם או ערפל.
בנוסף, כל מי שהיה מאומן בכך יכול היה לקרוא את ההודעה, ולא רק הממוען האמיתי.
ספר הצופן הראשון פותח לשם שימוש בקווי סמפור.
מנהלי החברה המפעילה השתמשו בקוד סודי שהציג בכל פעם שנים מתוך 92 הסימנים הבסיסיים, כדי לייצג 8,464 מילים וביטויים מוצפנים שונים.
נפוליאון היה ער ליתרון הצבאי שבשימוש בסמפורים כדי להעביר מידע בין מיקומים שונים, ונשא סמפורים ניידים עם מפקדתו.
שיטה זו אפשרה לו לנהל כוחות ופעילות לוגיסטית בשטחים נרחבים בהרבה ממה שיכול היה לנהל כל צבא אחר באותה עת.
הסמפורים היו כה שימושיים עד שסמואל מורס נכשל בניסיונו למכור לממשלה הצרפתית את הטלגרף החשמלי, למרות שזה האחרון לא הושפע ממזג האוויר והעניק פרטיות גדולה בהרבה.
רבים חששו כי קווי הטלגרף נועדו לכישלון משום שקל כל-כך לחתוך אותם.
צרפת עברה לשימוש באיתות חשמלי רק בשנת 1846.
קו הסמפורים האחרון שנעשה בו שימוש סדיר היה בשוודיה, והוא חיבר אי עם מערכת טלגרף קווית.
השימוש בו נפסק רק בשנת 1880.
סמריום הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Sm ומספרו האטומי 62. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
סמריום הוא מתכת לבנה כסופה בעלת ברק מתכתי, עמידה בצורה סבירה בפני קורוזיה ומתלקחת ב-150 מעלות צלזיוס.
בדומה ללנתנידים אחרים, לסמריום יישומים בתאורת פחמן בתעשיית הסרטים.
סמריום משמש כמגן נייטרונים בכורים גרעיניים.
לSmCo5 יישומים בייצור מגנטים חזקים במיוחד העמידים בפני דמגנטיזציה (דעיכת מגנטיות).
Sm2O3 שמוסף לזכוכית סופג אור תת אדום.
בנוסף לכך חומר זה משמש כזרז במספר ריאקציות כימיות.
הסמריום זוהה ב-1853 באנליזה ספקטרוסקופית של דידמיום (תערובת מתכות) על ידי כימאי שווצרי בשם ג'ין צ'ארלס (Jean Charles Galissard de Marignac).
סמריום בודד לראשונה מהמינרל סמרסקיט ((Y,Ce,U,Fe)3(Nb,Ta,Ti)5O16) ב-1879 על ידי כימאי צרפתי בשם פול אמיל לקוק (Paul Émile).
סמריום לא מופיע בטבע בצורתו החופשית, אלא נמצא במספר מינרלים כגון מונזיט, בסטנסיט וסמרסקיט.
המקורות המסחריים של סמריום הם מונזיט (שמכיל 2.8% סמריום) ובסטנסיט.
את הסמריום מבודדים באמצעות אלקטרוליזה של תערובת של SmCl3 מותך עם NaCl (או CaCl2).
בתהליך זה מתקבל כלור כתוצר לוואי.
שיטה נוספת לבידוד סמריום היא באמצעות חילוף יונים.
כמו לנתנידים אחרים, לסמריום רעילות נמוכה.
מנגנוני רעילותו לא נחקרו, וידוע מעט על אופן פעולתם.
לסמריום אין תפקיד ביולוגי, אך הוא עלול להאיץ מטאבוליזם.
במדעי המחשב, סֶמָפוֹר (מיוונית עתיקה: σῆμα (סמא) – סימן, φωρος (פורוס) – נושא; באנגלית: Semaphore; לפי האקדמיה ללשון העברית אַתָּת) הוא מנגנון לסנכרון מספר תהליכים הפועלים במחשב במקביל, ומטרתו לפתור את בעיית המניעה ההדדית (Mutual exclusion).
הסמפור הוא למעשה הרחבה של מנגנון המנעול, והוא יכול לקבל ערכים שלמים אי שליליים.
סמפור בינארי פועל למעשה כמו מנעול.
מנגנון הסמפור הומצא על ידי מדען המחשב ההולנדי אדסחר דייקסטרה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, והוא נמצא בשימוש נרחב במערכות הפעלה רבות.
תיאור הבעיה ופתרונה באמצעות לולאה
כאשר קיימים מספר תהליכים אשר חולקים ביניהם משאבים משותפים (למשל תא זיכרון או קובץ), יכולה להיווצר בעיית אמינות של המידע במקרה ששני התהליכים ניגשים למשאב משותף ומשנים את תוכנו ללא סדר.
פתרון של הבעיה נעשה על ידי הגדרת "קטע קריטי", אשר כל אחד מן התהליכים יוכל להיכנס אליו או לצאת ממנו רק לאחר ביצוע מספר פעולות, שמטרתן להבטיח כי בכל נקודת זמן רק תהליך אחד נמצא בתוך קטע הקוד הקריטי שלו.
פתרונות לבעיה כוללים תמיד המתנה עד אשר תנאי כלשהו יתקיים, כתנאי לכניסת התהליך לקטע הקריטי (עד אשר תנאי כלשהו יתקיים, אל תבצע פעולה).
מימוש המתנה כזו יעשה על ידי לולאת while.
הבעיה בפתרון זה היא שההמתנה בתוך הלולאה דורשת זמן מעבד.
בנוסף לכך, קיימת סכנה כי בעת ביצוע קטע הקוד לכניסה לקטע הקריטי, אשר מורכב ממספר פקודות (או מפקודה אחת אשר מורכבת ממספר פקודות מכונה), "ייחטף" המעבד מהתהליך וכך עלול לקרות מצב שבו המשך ביצוע התוכנית מסתמך על נתונים לא מעודכנים.
אחד הפתרונות שהוצעו לבעיה היה הוספת רכיב חומרה, המבצע סדרת פקודות בצורה אטומית שאיננה מאפשרת למערכת ההפעלה (או למתזמן) לקטוע את ביצוע סדרת הפקודות; אולם פתרון זה לא מנע את בזבוז משאבי המעבד בהמתנה לקיום התנאי לכניסה לקטע הקריטי.
כיום נהוג לפתור בעיה זו על ידי שימוש בסמפור: מעין דגל (flag) אשר כדי לשנות את ערכו התהליך נדרש לבקש זאת ממערכת ההפעלה.
אם הדגל כבר "נתפס" על ידי תהליך אחר, מערכת ההפעלה תעביר את התהליך ל"מצב שינה", ו"תעיר" אותו על ידי משלוח פסיקה ברגע שהדגל "משוחרר" על ידי התהליך שתפס אותו.
בצורה זו מתאפשר סנכרון ללא בזבוז זמן מעבד, וכן מובטח לנו כי מערכת ההפעלה מפקחת על מצב הדגל ושינוי של ערכו מבוצע בצורה אטומית (לא ניתן לחטוף לתהליך את המעבד בזמן שינוי ערך הדגל).
במקרה שהסמפור איננו "הוגן", קרי, איננו משחרר לפי הסדר בו ניסו לתפוס אותו, קיימת בעיה של הרעבה.
הסמפור הוא משתנה היכול לקבל ערכים שלמים לא שליליים (במקרה של סמפור בינארי הוא יכול לקבל שני ערכים בלבד, 0 ו־1).
על הסמפור מוגדרות שתי פעולות אטומיות:
אם ערך הסמפור גדול מ־0 הקטן אותו ב־1 והמשך, אחרת המתן עד שיהיה גדול מ־0, ואז הקטן אותו ב־1 והמשך.
הגדל את ערך הסמפור ב־1.
דוגמה לשימוש בסמפור בינארי על מנת לפתור את בעיית המניעה ההדדית כאשר קיימים שני תהליכים החולקים משאב משותף.
הסמפור יאותחל ל־1. לפני כניסה של כל תהליך לקטע הקריטי תתבצע הפעולה הראשונה, וביציאה ממנו הפעולה השנייה.
סָמָר הוא קיבוץ השומר הצעיר בערבה בקרבת העיר אילת השייך למועצה אזורית חבל אילות.
היישוב הוקם בשנת 1976 על ידי גרעין שהורכב מבני משקים שהעדיפו מסגרת קיבוצית שונה מזו שגדלו בה.
שמו נגזר משמו של צמח בר הגדל באזור הערבה ובים המלח.
סמר הוא אחד הקיבוצים היחידים המקיימים אורח חיים קיבוצי ושיתופי.
כמו כן, סמר הוא הקיבוץ היחידי בו קיימת קופה שיתופית פתוחה, ואין הקצבה כספית לכל משפחה.
במקום זאת, כל חבר קיבוץ יכול להוציא מהקופה כל סכום בו הוא מעוניין, ולהכניס אליה את ההכנסה שלו (אין הגבלה להוצאה ולהכנסה של כל חבר).
נוסף לכך, בקיבוץ אין מנהלי עבודה, כך שכל אחד יכול לעבוד כל כמות שעות, על פי החלטתו האישית.
משק הקיבוץ מבוסס בעיקר על ייצוא תמרים אורגניים לחו"ל, רפת (החלב נמכר לקיבוץ יטבתה), ועוד.
בבעלות הקיבוץ נמצאות האדמות של שיטים הנמצאות על כביש 40 צפונית לצומת שיזפון, שם פועל מתחם לאירוח פסטיבלים, סדנאות, אירועים וקבוצות.
במקום חיה קהילה קטנה של כ-30 אנשים המפעילה ומתחזקת את המתחם והאירועים המתקיימים בו.
בעבר פעל בשיטים "אשרם במדבר".
בקיבוץ ישנו מתקן ליצור חשמל מאנרגיה סולרית בשיטת מגדל שמש.
בשיטה זו אור השמש מרוכז על ידי הליוסטטים המעבירים את האנרגיה לקולטן הנמצא בראש המגדל.
כיום המגדל כבר לא פועל מכיוון שהמפעיל החיצוני פשט את הרגל.
סמקה (ברומנית: Samca), על פי המיתולוגיה הרומנית, היא רוח טמאה, מכוערת ומבהילה.
הסמקה מתוארת כאישה ערומה, עם שיער פזור שמגיע עד קרסוליה, שדיים ארוכים עד הרצפה, עיניים קטנות ונוצצות ככוכבים, ידי ברזל עם ציפורניים ארוכות ומחודדות כמסרגה או מעוקלות כחרמש.
פיה של הסמקה מכוער ועקום, ויוצאת ממנו לשון אש.
אולם היא יכולה להופיע גם בדמויות דמוניות נוספות כגון: חזיר גדול ואכזר, כלב עם שיניים חשופות, חתולה ללא שיער שעיניה מודלקות ובולטות, עורב גדול עם עיניים מדממות, או עכביש גדול ושחור.
האמונה העממית המיתולוגית מספרת כי הסמקה מופיעה בעת מילוי הירח באמצעו של החודש הירחי.
וכי כאשר היא מתגלה לילדים צעירים עד גיל ארבע שנים, הם נבעתים ולוקים במחלה הנקראת "רוע הילדים".
לפי אותה אגדה, היא מתגלה גם לנשים העומדות ללדת, טורדת את מנוחתן ומפחידה אותן באופן שיכול לגרום להן מוות מיידי או להפוך אותן לבעלות מום וחסרות ישע למשך כל ימי חייהן.
לאמונה הטפלה יש גם דרכי התגוננות מפני הסמקה: יש לכתוב את כל תשעה-עשר שמותיה על קיר הבית שנפגע מכשפיה, או לבקש ממכשף שיכתוב "קסם נגדי" שיעביר את הכישוף של סמקה מעל הנפגע.
הסכנה הטמונה בכתיבת קסם נגדי על פי האגדה היא כי הסמקה תבוא גם אל כותב הקסם, אולם אם האיש הוא אדם זקן היא לא תפגע בו, אלא רק תגרום לו לחרוק שיניים בשנתו.
סמרה היא העיר השמינית בגודלה ברוסיה, השוכנת על גדות נהר וולגה, בירת מחוז סמרה.
סמרה היא מרכז כלכלי, תחבורתי, מדעי, חינוכי ותרבותי גדול.
סמרה היא גם מרכז גדול של הנדסת מכונות ועיבוד מתכת, מתכות, זיקוק נפט, עיבוד מזון, כמו גם תעשיות חלל ותעופה.
יותר מ-150 מפעלי תעשייה גדולים ובינוניים ממוקמים בעיר.
לסמרה יש את אחת מגדות הנהר הארוכות ברוסיה ואת בניין תחנת הרכבת הגבוה ביותר באירופה.
בנוסף, כיכר קויבישב היא הכיכר הגדולה באירופה.
ב-1773 הייתה סמרה לעיר הראשונה שצידדה בימליאן פוגצ'וב, מנהיג מרד הקוזקים של אורל כנגד הצארינה יקטרינה השנייה.
באותו זמן, נהנה מחוז סמרה מיבול החיטה הגדול ביותר ברוסיה, והעיר הפכה למרכז קציר החיטה ברוסיה, עם טחנות רוח שזיכו אותה בכינוי "שיקגו הרוסית".
בסוף המאה ה-19 התפתחה העיר למרכז תעשייה חשוב, עם 46 מפעלים ו-2,500 פועלים.
במהלך מהפכת 1905 הכריזה העיר סמרה על הקמת רפובליקה עצמאית ופרשה מרוסיה, אך זמן קצר אחר כך השתלטו על העיר חיילי הממשלה מחדש.
ב-1917 היו בעיר כ-90 מפעלים, ובאוקטובר של אותה השנה הונהג בעיר שלטון קומוניסטי.
ביוני 1918 נכבשה על ידי הצבא הלבן ובנובמבר חזרה לידי הקומוניסטים.
ב-1919 הייתה סמרה לבירתה הזמנית של רוסיה.
ב-1935 שונה שם העיר לקויבישב על שם ולריאן קויבישב, המנהיג הקומוניסטי שכבש את העיר מהצבא הלבן בשנת 1918. ב-1941 רוכזו בעיר מפעלי תעשייה רבים שכללו בין השאר מפעל לייצור מטוסים מסוג איליושין, מפעלי נפט ועוד, שבזכותם כונתה העיר "באקו השנייה"; כן הועברו אליה נציגויות דיפלומטיות וחלק ממשרדי הממשלה.
מעמדה של העיר עלה בהתמדה, ובין השאר מצאו בה מקלט אמנים ואנשי מדע רבים, ביניהם איליה ארנבורג ודמיטרי שוסטקוביץ', שב-1941 הלחין שם את הסימפוניה השביעית שלו.
בזמן מלחמת העולם השנייה ולאחריה מצאו גולים פולנים רבים מקלט בעיר, והוקמו בה אפילו כמה מפלגות פולניות, בהן יהודים נטלו חלק פעיל.
לאחר המלחמה רוב הפולנים חזרו לפולין, אך חלקם הוגלו לסיביר בשל פעילות "אנטי-מפלגתית".
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בזמן הקרב על מוסקבה כאשר היה חשש ניכר שמוסקבה תיפול בידי הגרמנים - החליטו סטלין וההנהגה הסובייטית להפוך את קויבישב לבירה הזמנית של ברית המועצות במקרה שמוסקבה תיפול, ולשם כך אף העבירו לשם את הממשלה, את מוסדות השלטון ומרכזי המפלגה הקומוניסטית, ואת נציגי השגרירויות הזרות.
גם סטלין עצמו התכוון לברוח לקויבישב, אך חזר בו לבסוף ונשאר במוסקבה.
הממשלה וראשי המשטר נשארו בקויבישב במשך תקופה קצרה עד שהחל להתייצב קו החזית במוסקבה, במהלך חודש אוקטובר 1941, ואז חזרו למוסקבה.
את העיר משרת נמל התעופה סמרה קורומוץ', המצוי במרחק של כ-35 קילומטרים צפונית לעיר.
בסמרה פועלות שתי מערכות תחבורה ציבורית, הכוללת חשמליות וכן את קו הרכבת התחתית של סמרה.
בעיר פועלות כמה קבוצות ספורט גדולות, ביניהן קריליה סובייטוב סמרה בכדורגל, וסמרה בכדורסל.
סמרה היא אחת הערים שאירחו משחקים במונדיאל 2018 ולשם כך נבנה בעיר אצטדיון סולידרנוסט ארנה.
עד תחילת המאה ה-19 העיר הייתה מחוץ לתחום המושב והורשו להתיישב בה קנטוניסטים בלבד.
בין השנים 1914 ו-1917 הוגלו יהודי אזורי הלחימה מהארצות בלארוס, ליטא ולטביה לעיר, וכך גדלה קהילת יהודיה בצורה משמעותית.
ב-1991 חודשה הפעילות הקהילתית ומכהן בה הרב שלמה דייטש כרב העיר.
שני בתי ספר יהודים קיימים בה, האחד של רשת אורט העולמית והשני של רשת "אור אבנר" של חב"ד.
לפי מרשם האוכלוסין משנת 2010 התגוררו בסמרה 3,574 יהודים (0.3% מכלל האוכלוסייה).
סמרגון (בבלארוסית: Смаргонь, ברוסית: Сморгонь, בפולנית: Smorgonie, בליטאית: Smurgainys, ביידיש: סמאָרגאָן) היא עיר ועיירה לשעבר במחוז גרודנו בבלארוס.
אוכלוסיית העיר היא כ-35,800 תושבים (נכון לשנת 2023), והיא מורכבת מבלארוסים, פולנים, רוסים ויהודים בודדים.
העיר נודעה כמרכז יהודי חשוב בפלך וילנה בליטא מן המאה ה-17 ועד השואה.
העיר נזכרת לראשונה ב-1503 בנחלת אצילי בית זינוביץ' הפולניים תחת שלטון הממלכה המאוחדת של פולין וליטא.
במאה ה-17 הוקם בעיר מרכז לאילוף דובים, ששלח דובים מאולפים לכל ערי אירופה, כולל לחצרות המלכים והדוכסים בפריז.
מאז הדוב המאולף משמש כסמל העיר.
ב-1793 בחלוקת פולין צורפה לאימפריה הרוסית.
באותן שנים התקבע אופייה של העיירה כשטעטל.
בשנת 1812 במקום זה נפוליאון העביר את הפיקוד על הצבא בחזית הרוסית לז'ואקים מירא.
בשנת 1827 הסכים הרב מנשה מאיליה לקבל עליו את תפקיד רב העיר בעיר, אך לאחר כשנה וחצי התפטר משום שנדרש שלא לדבר כנגד גזרת הקנטוניסטים.
במפקד אוכלוסין משנת 1897 נמצא כי 85% מתושביה היו יהודים.
בתרס"ד (בערך 1904) נבחר יהודה ליב גורדין לכהן כרבה של העיר.
הוא הקים בה ישיבה, בה למדו כמאתיים תלמידים, ובראשה העמיד את הרב זלמן יוסף אשינובסקי.
ב-1908 פתחו אבא גורדין ואחיו זאב גורדין בית ספר עברי ראשון בסמורגון בשם "עבריה", בהשראת "יאסניה פוליאנה" של לב טולסטוי.
בשנת 1915 במלחמת העולם הראשונה עבר קו החזית דרך העיר והיא נהרסה כמעט לחלוטין כשרוב תושביה הוגלו ממנה.
יהודים גולים מצאו מקלט בקאזאן, חרקוב, יקטרינוסלב (היום דניפרו) ורוסטוב על הדון.
כשנכבשה העיר על ידי פולין ב-1922 היא שוקמה וחלק מתושביה חזרו אליה.
ב-1939 צורפה העיר לברית המועצות בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
הסובייטים התחילו מיד בטיהורים אידאולוגיים, הגלו פולנים רבים לסיביר, ושינו את שמות כמעט כל הרחובות לשמות סובייטיים, תהליך שנמשך ביתר שאת לאחר המלחמה.
ב-26 ביוני 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, שריכזו את כ-2,300 יהודיה בגטו שהוקם בה.
על יהודי העיר הוטלו גזירות שונות, ובהן עבודות כפייה מגיל 12, וחלקם נרצחו בימי הכיבוש הראשונים.
בהמשך, נרצחו חלק מיהודי הגטו שבעיר בזילונקה, המרוחקת מספר קילומטרים מסמרגון, ואחרים נשלחו לעבודות כפייה באסטוניה ובלטביה.
באפריל 1943 שולחו אחרוני יושבי גטו סמרגון לפונאר.
לאחר המלחמה שבו לעיר יהודים בודדים, והגיעו אליה יהודים נוספים מאזורים אחרים בבלארוס.
עד 1944 נכללה העיר באזור וילייקה ובמחוז גרודנו.
משנת 1944 עד 1960 הייתה חלק ממחוז מולודצ'נו, ומשנת 1960 חלק ממחוז גרודנו.
בשנות ה-70 התחילו להיבנות שיכונים מודרניים בעיר, ובית הקברות היהודי בה נהרס.
סמרו (באינדונזית: Semeru), הוא ההר הגבוה ביותר באי ג'אווה באינדונזיה ואחד מהרי הגעש הפעילים בעולם.
מורדות ההר, הנישא לגובה של 3,676 מטר במזרח האי, תלולים והוא מהווה חלק ממסיב טנגר (Tengger), הכולל גם את הר הגעש ברומו.
מאז שנת 1818 תועדו בהר 55 התפרצויות, כאשר כתוצאה מעשר מהן אף היו הרוגים.
מאז שנת 1967 נמצא ההר במצב של התפרצות כמעט רציפה.
בדצמבר 2021 התפרץ ההר מספר פעמים וגרם ל-57 הרוגים
ההר מהווה אתר טיפוס פופולרי, יחד עם זאת הטיפוס על ההר מסוכן.
בשנת 1969 נהרג סו הוק ג'י, פוליטיקאי אינדונזי משאיפת גז רעיל כאשר טיפס על ההר.
על פי המיתולוגיה המקומית הגיע ההר לאידונזיה מהודו.
אגדה שהועלתה על הכתב במאה ה-16 מציינת שההר שכן תחילה בחלקו המערבי של האי, אך בשל משקלו החל האי לנטות ולכן הועבר ההר לחלקו המזרחי.
אגדה זו מסבירה את שרשרת האיים לאורך דרום האי, אשר נוצרו בעת מעבר ההר מזרחה, ואת הקלדרה שבראשו, אשר אף היא נוצרה בעת התמוטטות שאירעה במהלך המעבר.
מחוז סמרה הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
בחלק הדרומי המחוז גובל עם קזחסטן.
בימי הביניים השטח היה חלק מממלכת בולגריה של הוולגה.
בהמשך, הוא היה שייך לחאנות קאזאן.
עם נפילת קאזאן לידי הרוסים במהלך המאה ה-16, סופח השטח לרוסיה.
בתחילת המאה ה-17 לאזור הגיעו קלמיקים והשתלטו על שטחים פתוחים משמעותיים.
בעקבות גל התיישבות רוסית החלו מאבקי כוח בין העמים.
בשנת 1644 לאזור נשלחו יחידות צבאיות של רוסיה הצארית ועל קלמיקים נאסר להיכנס ליישובים רוסיים.
בשנת 1652 החלה באזור בניית קו מבצרים ובמטרה לאכלס אותם נשלחו לכאן מתיישבים מחלקים אחרים של רוסיה.
הקמת המבצרים וההתיישבות הרוסית הביאו להתקוממות הבשקירים, עם שהתגורר גם הוא באזור.
בשנת 1740 תוך כדי דיכוי מרד שלהם נהרגו כ-16 אלף בשקירים.
הבשקירים והקלמיקים באזור תמכו גם במרד הקוזקים של ימליאן פוגצ'וב בסוף המאה ה-18.
במקביל להתיישבות הרוסית באזור התרחשה גם התיישבות משמעותית של גרמנים.
במחצית המאה ה-19 העיר סמרה התפתחה למרכז מסחרי ותעשייתי.
בשנת 1851 הוקמה פלך חדש שבירתו בסמרה.
בשנת 1918 על חלקים של פלך סמרה הוקם "האזור האוטונומי של הגרמנים של הוולגה.
בשנת 1928 פלך סמרה בוטל וסמרה הייתה למרכז של "חבל הוולגה המרכזי" שכלל שטחים נרחבים.
בשנת 1935 שמה של העיר שונה ל"קויבישב" ושמו של החבל ל"חבל קויבישב".
בשנת 1936 פוצלו ממנו מחוז אורנבורג, מחוז פנזה, מורדוביה ובשנת 1943 מחוז אוליאנובסק.
לעומת זאת האזור האוטונומי של הגרמנים בוטל, וכול הגרמנים גורשו ושטחו שולב במחוז קויבישב.
בימי מלחמת העולם השנייה (המלחמה הפטריוטית הגדולה) בשנת 1941 לקויבישב הועברו ממוסקבה מוסדות הממשל ונציגויות דיפלומטיות של מדינות זרות.
הם חזרו למוסקבה בשנת 1943. כמו כן לאזור הועברו מפעלים רבים מחלקיה המערביים של ברית המועצות.
לאחר גילוי נפט באזור, החל משנות ה-50 של המאה ה-20 האזור היה למרכז הפקת הנפט של ברית המועצות ונבנו בו מפעלים לזיקוק נפט.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בעיר החדשה טוליאטי נבנה מפעל לייצור מכוניות מדגם "לאדה" על בסיס טכנולוגיה של פיאט.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בשנת 1991 הוחזר לסמרה ולמחוז השם ההיסטורי.
הרשות המחוקקת היא "הדומה של גוברניית סמרה" שכוללת 50 חברים.
בספטמבר 2024 לתפקיד נבחר ויאצ'סלב פדורישצ'ב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-27 ראיונים ו-10 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 3,127,842 תושבים, דומה להיקף אוכלוסייה בשנת 1990. בערים מתגוררת מעל 80% מאוכלוסיית המחוז.
בעיר הגדולה - סמרה מתגוררים מעל מיליון תושבים, בעיר טוליאטי מתגוררים מעל 700 אלף תושבים, בסיזרן- 172 אלף ובנובוקויבישבסק 105 אלף.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-83.8% מאוכלוסיית האזור, ונוספים אליהם הטטרים (כ-2.9%), צ'ובשים (כ-1.4%) ומורדבה (כ-0.9%).
במחוז מתגוררים כ-2.5 אלף יהודים לעומת כ-20 אלף בשנת 1959.
בין השנים 1914 ו-1917 הוגלו יהודי אזורי הלחימה מהארצות בלארוס, ליטא ולטביה לעיר, וכך גדלה קהילה יהודית בצורה משמעותית.
המחוז מתאפיין ברמת פיתוח גבוהה של התעשייה.
קיימים מפעלים גדולים ובמיוחד המפעל הענק לבניית מכוניות אווטוואז בעיר טוליאטי שנבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי פיאט.
הפקת נפט האזור החלה בשנת 1936. מפעלי הזיקוק במחוז מייצרים כ-12% מכלל ייצור בנזין ברוסיה.
הפעלת מסילות ברזל בשטח המחוז החלה בשנת 1867 כיום במחוז פועלת רשת מסילות ברזל מפותחת.
דרך המחוז עוברות כבישים ארציים M5 מוסקבה-צ'ליאבינסק, R-224 סמרה-אורנבורג, M32 סמרה-קזחסטן ועוד.
על נהרות המחוז הוקמו נמלים להעברת סחורות ונוסעים.
במחוז פועל נמל התעופה סמרה קורומוץ' בעל מעמד בין-לאומי.
בשנת 2023 עברו דרכו כ-3.5 מיליון נוסעים.
מועדון הכדורסל סמרה הוא מועדון כדורסל מקצועני מהעיר סמרה שברוסיה, המשחק בליגת VTB.
מועדון הכדורסל הוקם בשנת 1977 בשם סטרויטל סמרה.
בשנת 1981 העפילה הקבוצה לליגת העל הסובייטית, אך לא השיגה אף תואר משמעותי בתקופה זו.
בשנת 1992 רשמה הקבוצה הישג משמעותי כאשר סיימה את העונה כסגנית אלופת רוסיה.
בעונה שלאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השלישי.
מועדון הכדורסל סמרה סיימה במקום השלישי בעונות 1996/67 ו-1997/98, אך אלה היו הישגי השיא של הקבוצה ובעונות הבאות התדרדר מצב הכדורסל בעיר.
לאחר מעברהּ, קבוצת צס"ק סמרה הוקמה מחדש ואוחדה עם קבוצת הכדורסל סמרה.
בשנת 2002 החליט מושל מחוז סמרה להחיות את השם "צס"ק בב"ס סמרה" והקים מחדש קבוצה בשם זה.
הקבוצה החדשה התאחדה במהרה עם מועדון הכדורסל של סמרה והקבוצה המאוחדת החלה לשחק תחת השם "צס"ק בב"ס סמרה".
בשנת 2007 הצליחה הקבוצה לזכות באליפות היורוקאפ צ'לנג'.
בעונה 2009/10, לאחר התדרדרות מתמשכת במצבה הפיננסי של הקבוצה, הכריזה "צס"ק בב"ס סמרה" על פשיטת רגל.
בשנת 2012 הוקמה הקבוצה מחדש הפעם תחת השם "מועדון הכדורסל סמרה-SGEU".
בשנת 2014 שינה הקבוצה את שמה וחזרה להיקרא "מועדון הכדורסל סמרה".
בשנה זו, השתתפה הקבוצה בסופרליגה הרוסית בכדורסל.
בעונת 2019 הקבוצה זכתה באליפות הסופרליגה, אחרי שגברה על ספרטק סנקט פטרבורג בגמר הפלייאוף.
בעונת 2019/2020 זכתה ב לראשונה בתולדותיה.
בעונת 2020/2021 העפילה לשלב חצי גמר הגביע הרוסי וזכתה באליפות ליגת המשנה הרוסית בכדורסל.
בעונת 2022 זכתה ב בפעם השנייה בתולדותיה.
בתום העונה העפילה ל בה היא משחקת החל מעונת 2022/23. בעונת 2024/2025 הקבוצה נקלעה לקשיים פיננסיים ובקבוצה נערכו להכריז על פשיטת רגל.
סֶמָפוֹר (מיוונית: σῆμα - סימן, φορέω - לשאת) הוא מתקן מכני המיועד לתת לנהגי רכבת הוראות נסיעה משתנות באופן חזותי.
זהו אחד מהאמצעים הראשונים שפותחו לשליטה ובקרה על תנועת רכבות והוא נמצא בשימוש מאמצע המאה ה-18 ועד לימינו, למרות שבמערכות רכבות מודרניות הוא מוחלף במערכות איתות אלקטרוניות כגון סימנורים.
הסמפור נמצא בדרך כלל על עמוד בצד המסילה והוא מורכב משני חלקים:
זרוע עם צבע בולט (בדרך כלל אדום ולבן) שהזווית שלה ביחס לעמוד יכולה להשתנות.
זוג עדשות צבעוניות הנמצאות בסמוך לציר של הזרוע ותנועת הזרוע מזיזה אותן ביחס למקור אור הנמצא מאחוריהן כך שהאור משנה את צבעו.
הזרוע משמשת לסימון בשעות היום והאורות הצבעוניים בשעות הלילה כאשר קשה לראות את הזרוע.
בעבר, הפעלת הסמפור בוצעה על ידי מערכת מנופים וכבלים שנשלטה ממבנה איתות שעמד בסמוך ומקור התאורה של הסמפור היה מנורת נפט או שמן.
אופן פעולה זה דרש נוכחות מתמדת של איש מקצוע (אתת) בסמוך לכל סמפור לאורך רשת המסילות.
כיום ניתן לשלוט בסמפורים מרחוק באמצעות מנועים חשמליים ונורות חשמליות מחליפות את מנורות הלהבה הפתוחה.
קיימים שני סוגים עיקריים של סמפורים:
סמפור רביע תחתון - זרוע הסמפור יכולה להיות ניצבת לעמוד או להצביע כלפי מטה.
סמפור רביע עליון - זרוע הסמפור יכולה להיות ניצבת לעמוד או להצביע כלפי מעלה.
בשני סוגי הסמפורים הסימון המקובל הוא שכאשר הזרוע ניצבת לעמוד על הרכבת המגיעה לסמפור לעצור במקומה וכאשר הזרוע נוטה מעלה או מטה ניתן להמשיך בדרך.
האור שיראה הסמפור יהיה בהתאמה אדום או ירוק.
בעבר היה גם שימוש בסמפורים בהם לזרוע היו שלושה מצבים ביחס לעמוד:
45° (כלפי מעלה או כלפי מטה על פי סוג הסמפור) - המשך בזהירות (במהירות מוגבלת).
כיום רוב הסמפורים הם בעלי שני מצבים בלבד ולשם הגבלת מהירות או אזהרה ניתן להשתמש בסמפור בצבע שונה (בדרך כלל צהוב) בצירוף עם סמפור רגיל (אם יש מצב בו נדרשת עצירה מלאה) או בלעדיו.
בנוסף, קיימים סמפורים לצורכי עיתוק בתחנות רכבת ולהם בדרך כלל זרועות קצרות יותר עם סימון מיוחד להבחנה מהסמפורים של הקו הראשי.
רכבת ישראל ירשה את מערכת האיתות של הרכבת המנדטורית שכללה סמפורים מסוג רביע תחתון.
המערכת הייתה בשימוש עד לשנות ה-90 ואז הוחלפה בהדרגה על ידי מערכת איתות אלקטרונית המשתמשת בסימנורים.
סמרטריוס (Smertrios או Smertrius) הוא אל המלחמה במיתולוגיה הקלטית.
פולחנו היה נפוץ בגאליה (צרפת של ימינו).
עם המפגש בין התרבות הקלטית והתרבות הרומית, זוהה סמרטריוס עם האל מרס מהמיתולוגיה הרומית.
משמעות שמו של סמרטריוס "המספק", בדומה לשם האלה הקלטית רוזמרטה.
דמותו של סמרטריוס התגלתה על עמוד יורדי הסירות שהתגלה בפריז.
בתגליף זה מתואר סמרטריוס כאדם שרירי ומזוקן התוקף נחש שעומד לפניו.
בתגליף, מחזיק סמרטריוס אלה או לפיד.
בשל האלה שהדמות מחזיקה בתגליף, יש הסבורים כי התגליף מציג למעשה את הרקולס.
מלבד פולחנו באזור העיר פריז של ימינו, התגלו מקומות פולחן נוספים לאל, ובהם מעיין המקודש לאל במוהן שליד טריר - מקום בו התגלו כתובות המוקדשות ל"מארס סמרטריוס" ולזוגתו אנקאמנה.
באתר זה התגלו מטבעות המעידות כי מדובר באתר פולחני לאל שקדם עוד לתקופה הרומית ולזיהויו עם מארס.
כתובות המוקדשות לאל התגלו גם בגרוסבאך שבאוסטריה.
סְמֵרגוֹסבּורד () היא ארוחת מזנון סקנדינבית.
בנורווגיה היא נקראת koldtbord ובדנית - kolde bord.
השם סמרגוסבורד הפך להיות מזוהה בינלאומית עם ארוחה זו בעקבות התערוכה העולמית של ניו יורק (1939), בה הגישה המשלחת השוודית ארוחה כזו.
המילה השוודית smörgåsbord היא הצמדת מילים של המילים smörgås - כריך פתוח ו-bord - שולחן.
מקור המילה smörgås אף הוא בהצמדת מילים, של המילים smör - חמאה ו-gås - אווז, אך משמעות הביטוי הפכה להיות "לחם בחמאה".
המושג השוודי bredda smörgåsar קיים לפחות מהמאה ה-16 ומשמעותו: "כריך פתוח בחמאה".
המילה smörgåsbord נקלטה באנגלית (לרוב ללא הסימנים הדיאקריטים, כ-smorgasbord) במשמעות של ארוחת מזנון מכל סוג, לאו דווקא בסגנון סקנדינבי, וכן כמילה נרדפת למצבים בהם מתאפשרת בחירה, למשל: "מזנון" קורסים באוניברסיטה, "מזנון" ספרים בחנות.
ארוחת סמרגוסבורד שוודית מסורתית כוללת הן מאכלים קרים והן חמים.
לחם, חמאה וגבינה מהווים תמיד חלק מהארוחה.
מקובל לפתוח במנות דג קרות המבוססות לרוב על הרינג, סלמון וצלופח.
לאחר מכן נאכלות מנות קרות אחרות ולאחריהן - מנות חמות.
לעיתים כלולות גם מנות קינוח בסמרגוסבורד.
סוג מיוחד של סמרגוסבורד היא יוּלבורד (בשוודית: julbord) - ארוחת חג המולד המקובלת בסקנדינביה.
המנה הראשונה תכלול לרוב מגוון דגים, בעיקר הרינג כבוש וגרבלקס.
ישנם שילובים מקובלים כגון הרינג עם תפוחי אדמה מבושלים וביצים קשות ולצידו משקה אלכוהולי כגון שנאפס, ברונבין או אקווביט, לעיתים בתוספת תבלינים.
תבשילים מסורתיים אחרים הם צלופח מעושן, רולמופס, סלט הרינג, הרינג אפוי, כריכוני סלמון מעושן וסרטן, המלווים ברטבים ומטבלים.
המנה השנייה כוללת לרוב מגוון בשרים קרים פרוסים, העיקרי שבהם הוא "שינקן חג המולד" המוגש עם חרדל.
מנות חמות מקובלות הן köttbullar- כדורי בשר שוודים, prinskorv - נקניקיות מטוגנות קטנות, revbenspjäll - צלעות חזיר צלויות, וקדירת תפוחי אדמה חמה, המכונה "Janssons frestelse" - "פיתויו של יאנסון", הכוללת שכבות של "גפרורי" תפוח אדמה, שמנת, בצל ודגי סרדין.
תבשיל נפוץ פחות הוא קריש רגלי חזיר (מעין רגל קרושה).
בני המעמד העליון ומעמד הסוחרים בשוודיה ובפינלנד במאה ה-14 נהגו להגיש brännvinsbord - "שולחן שנאפס" - מזנון צדדי של מתאבנים שהוגש שעתיים עד חמש לפני הארוחה.
המזנון הבסיסי כלל לחם, חמאה, גבינות, הרינג ומספר סוגי משקאות חריפים, אם כי לעיתים הוגשו גם סלמון מעושן, נקניקיות ובשר קר פרוס.
המזנון הוגש לאורחים בעמידה, לעיתים בחדרים נפרדים לגברים ולנשים.
סמרגוסבורד הפך פופולרי באמצע המאה ה-17 כאשר עברו להגישו על שולחן הסעודה ולא כמזנון מתאבנים, והחלו להגיש בו הן מנות קרות והן חמות.
סמרגוסבורד הוגש כמזנון מתאבנים בבתי מלון, ומאוחר יותר הוגש בתחנות רכבת לפני שעת הארוחה בקרון המסעדה.
כשהתקיימה אולימפיאדת סטוקהולם (1912) חדלו המסעדות בסטוקהולם מלהגיש סמרגוסבורד כמזנון מתאבנים והחלו להגישו כארוחה.
סמרטוט (נקרא גם סחבה או מטלית) הוא פיסת בד סופג או גוש של סיבים, לעיתים מחובר למוט או לידית.
השימוש העיקרי בו הוא לספיגת נוזל בעת ניקוי.
מלבד זאת, סחבה מיועדת גם לניגוב אבק ולמטרות ניקוי נוספות.
מקורה של המילה סחבה הוא במקרא: "בלויי סחבות", ואילו המטלית והסמרטוט מקורן בלשון חז"ל, למשל: "הייתה עליו לשלשת, מקנחה בסמרטוט"
הביטוי סמרטוט מתכוון גם לבד גס ובלוי המשמש לשטיפת רצפה וכדומה,חתיכת בד שנקרעה מבגד ישן, סמרטוט גם נאמר לעיתים על בגד ישן ובלוי, בגדי עניים או קבצנים.
בהשאלה אדם חסר אופי מכונה סמרטוט, כי הוא עושה כל מה שאומרים לו.
כמו כן זה כינוי גנאי לאדם בזוי.
ביידיש סמרטוט נקרא שמאטע, שקרבא ולאפענע.
עשרות אלפי יהודים שהגרו לאמריקה, במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 מצאו את פרנסתם הראשונה ב'רובע הביגוד' בניו יורק, כחייטים, תופרות ומפעילי מכונות שונות.
הם עמלו בבתי המלאכה הנצלניים [Sweat Shops] וגם עסקו בטיפול בבגדים ישנים ובלתי רצויים.
ביידיש קראו לכל המקצועות הללו 'עסקי השמאטעס'.
רבים מהם עמדו בראשי הנאבקים להטבת תנאי העבודה של הפועלים והפועלות.
חלק משיפור תנאי העבודה הגיע רק אחרי אסון שריפת מפעל החולצות טריאנגל ב-1911 שבו נספו 146 מעובדי המפעל רובן נשים.
על אף שנעשה שימוש במילה האנגלית mop לפחות משנת 1496, במהלך השנים נוספו שכלולים.
למשל, הממציא האמריקאי יעקב האו הוציא בשנת 1837 פטנט (מספר #241) עבור מחזיק סחבה.
כאשר משתמשים במונח 'סחבה', מתכוונים בדרך כלל לסמרטוט חוטים.
הסחבה מורכבת מחוטים עבים (באורך 25 ס"מ) או מחוטים דקים של בד סופג מים, אשר קיימים במודלים החדשים של הסחבה.
לסחבת החוטים מותקנת בדרך כלל ידית ארוכה (באורך 1.5 מטר), שבסופה מושחל בורג המהדק חזק את הסחבה למוט.
כדי לנקות את הרצפה, יש לספוג את הסחבה בדלי המכיל מים ונוזל לניקוי רצפות ולנגב עם הסחבה את הרצפה.
בדליים מסוימים קיימת גם מסחטה, לשם שליטה על כמות המים המועברים לרצפה.
השארת עודפי המים על הרצפה, תשאיר כתמים מלוכלכים על הרצפה.
סמרטוט יבש או סמרטוט אבק, נועד על-מנת להרים לכלוך יבש, כגון אבק או חול מהרצפה.
מגבים יבשים מורכבים מגליל שטוח של מיקרו סיבי טקסטיל או יריעות עם משטח צמר.
סמרטוט יבש בא במקרים רבים להחליף את השימוש במטאטא, בשל היכולת שלו לספוג כמות גדולה יותר של חול ואבק.
כאשר הסמרטוט רווי באבק, נהוג לכבס או לעבור עליו עם שואב אבק.
הסמרטוט הלח, משמש כשלב השני של ניקוי משטחים (לאחר השימוש הראשון בסמרטוטים לעיל).
עיקר השימוש בו הוא לספוג כתמי שומן ובוץ.
הסמרטוט הלח, מורכב מגיליון שטוח של טקסטיל, בדרך-כלל 15 ס"מ רוחב ובין 30–100 ס"מ אורך.
סמרטוט חם (נקרא גם 'סמרטוט קיטור') פועל בצורה דומה לקיטור אדים.
לאחר הוספת המים, מפרישים את המים המחוממים על הרצפה ומנקים בלי להשתמש בממיס ניקוי.
השימוש הכי מועיל בסמרטוט חם הוא כאשר משתמשים בו על גבי משטחים, שסמרטוט רגיל יכול לנקות עליו, כמו רצפות, קמינים פורמייקה ועוד.
ידית של סמרטוט מורכבת מחתיכה ארוכה של צינורות עץ או אלומיניום, המותאמות במיוחד לחיבור עם הסמרטוט.
החיבור בין הידית לגוף הסמרטוט יכול להיות בכמה אופנים:
הברגה (כמו בסמרטוט חוטים הקלאסי).
סקוטש (כמו רבים מהסמרטוטים השטוחים).
נרתיק (כמו בסמרטוט השטוח המקצועי).
קולב (עם קצוות כפולים על הקולב).
בספר ההדרכה 'כך נבשל' בהוצאת ויצו, יש פרק 'מדריך למשק הבית'ובו תת-פרקים העוסקים בשיטות ניקוי שונות: בתת-הפרק 'כלי ניקוי' מפורטת רשימה של 'כלי ניקוי הנחוצים לבית' וביניהם מצוינים סחבה לניקוי רצפה ומטליות שונות לאבק לניקוי רטוב וכדומה.
מיחזור בגדים שאינם לבישים לסמרטוטים
יש הממחזרים בגדים שכבר אינם ברי תיקון או כבר אינם לבישים לסמרטוטים.
מפעלים העוסקים במיחזור גם מייצרים סמרטוטים מבגדים ישנים עבור מפעלים שונים.
סמרטוטר הנקרא גם אלטע זאכן הוא איש שמתפרנס מקניית בגדים ישנים, רהיטים וכלי בית משומשים.
סמר (באוקראינית: Самар) היא עיר במחוז דניפרופטרובסק באוקראינה, על גדת הנהר סמרה, מיובלי דנייפר.
העיר ידועה בקתדרלת השילוש הקדוש שנבנתה ב-1778 מעץ וללא מסמרים.
עד שנת 2024 העיר נקראה נובומוסקובסק (באוקראינית Новомосковськ, ברוסית Новомосковск).
באזור העיר נמצאו עדויות להתיישבות בני אדם באלף השלישי לפני הספירה.
חפירות ארכאולוגיות שייכו את המקום לתקופת הברונזה.
בחפירות באזור בשנות השלושים של המאה ה-20 נמצאו כלי נשק וכלי קדרות שהשתייכו למספר תרבויות מקומיות בהן והתרבות היאמנית.
במאה ה-17 ייסדו קוזאקים יישוב בשם סמרצ'יק (Самарчик) על גדות נהר הסמרה בסמוך ליישובי הסיץ' הזפורוז'י כדי לסייע בהגנת רוסיה הצארית מפלישות הטטרים.
מיישוב זה התפתחה העיר נובומוסקובסק.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 נבנו במקום ביצורי מגן.
באותה תקופה חיו במקום כ-9,200 תושבים.
בתחילה הייתה פרנסתם על החקלאות, ולקראת סוף המאה ה-18 התווסף המסחר כמקור פרנסה.
ב-1774 תמכו תושבי היישוב במרד פוגצ'וב.
בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 היו בתי העיר בנויים מעץ.
עקב הצפות הועברו חלק משכונות העיר לאזורים גבוהים יותר על גדת הנהר.
פרנסתם של תושבי העיר הייתה על תוצרת חקלאית ועל מעט מפעלי תעשייה קלה, בהם תעשיית עור, נפחות ותעשיית עץ.
בתקופה זו נערכו בעיר שלושה ירידים מסחריים אזוריים מדי שנה.
בתקופת מהפכת 1905 הייתה העיר מוקד לפעילות מחאה של פועלים שדוכאה על ידי כוחות הצאר.
ערב מלחמת העולם הראשונה התאוששה כלכלת העיר, בין היתר עקב הנחת מסילת ברזל לחרקוב וחרסון.
ב-1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה שלאחר המהפכה הקומוניסטית, השתלטו מהפכנים קומוניסטים על העיר והעיר סופחה לאוקראינה שתחת השלטון הסובייטי.
ערב מלחמת העולם השנייה הואצה התפתחותה הכלכלית של העיר.
שירות אוטובוסים סדיר החל לפעול בעיר בשנת 1927. בשנות ה-30 נבנו בעיר מפעלי מתכות שונים בהם עבדו כ-6,000 פועלים.
בשנת 1963 סגרו השלטונות הסובייטיים את קתדרלת השילוש הקדוש ופתחו במקומה מוזיאון.
בשנת 1988 חזרה הקתדרלה לפעול כמוסד דתי.
נוכחות יהודית בעיר מוזכרת לראשונה בשנת 1803. מרשם אוכלוסין שנערך באזור בשנת 1847 מציין נוכחות קהילה יהודית בת 770 נפשות בנובומוסקובסק.
בספטמבר 1883 הייתה התפרעות התושבים הנוצרים שהופנתה כלפי היהודים.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך באימפריה הרוסית בשנת 1897 התגוררו בנובומוסקובסק 1436 יהודים (כ-11% מכלל האוכלוסייה).
המרשם מציין כי בעיירה יש 4 בתי כנסת.
במלחמת האזרחים ברוסיה נפגעה הקהילה היהודית של נובומוסקובסק במהלך פרעות פטליורה.
לאחר כינון ברית המועצות, נסגרו מוסדות דת יהודים בעיר.
בשנות ה-20 פעלו בעיר שני בתי ספר, בהם שפת הלימוד הייתה יידיש.
במהלך שנות ה-20 וה-30 עזבו חלק מהיהודים את העיר ועברו למושבות יהודיות בחצי האי קרים או לערים גדולות בתוך ברית המועצות.
ערב פלישת גרמניה לברית המועצות חיו בעיר כ-750 יהודים.
גרמנים כבשו את נובומוסקובסק בספטמבר 1941. כל יהודי העיר נדרשו להירשם במנהל האזרחי, שהקימו הגרמנים, ולענוד סרט עם מגן דוד.
בדצמבר 1941 רוכזו כל יהודי העיר בגטו, אשר הוקם באחד מרחובות העיר.
ב-2 במרץ 1942 הוצאו כל היהודים מהגטו והוצאו להורג בפאתי העיר.
בשנת 2012 הקימה הקהילה היהודית של העיר דניפרו אנדרטה לזכר הנספים, במקום, בו נרצחו יהודי נובומוסקובסק.
סמפט פל דווי (Sampat Pal Devi; נולדה ב-1958) היא פעילה חברתית ופמיניסטית ממחוז באנדה במדינת אוטר פרדש, בצפון הודו.
היא המקימה של הגולאבי גאנג, ארגון הידוע גם כ"כנופיית הנשים בוורוד" בגין מנהגן ללבוש סארי וורוד בוהק, אשר פועלות להטבת מצבן של נשים ובמיוחד של נשים המוכות במסגרת נישואיהן.
היא נחשבת לממשיכת דרכה של פולאן דווי.
סמפט פל דווי היא בתו של רועה צאן, מהמעמד הנמוך בהודו.
היא נישאה בכפייה בגיל 12 למוכר גלידה, וילדה לו חמישה ילדים עד הגיעה לגיל 20. כבר בגיל 16 נקטה בפעולה הראשונה שלה למען נשים מוכות - אחד משכניה נהג להכות את אשתו, ופל דווי הובילה את נשות השכונה שביישו אותו ואז גם הכו בו, עד שהוא התנצל על מעשיו.
בעידודה של ג'אי פרקאש שיווהריי, יסדה את ארגון הסיוע שלה 1980 במטרה לסייר בכפרים ולמנוע אלימות נגד נשים.
רק ב-2006 החליטה סמפט פל שהארגון צריך שם ונראות אחידה, ואז נבחרו הסארי והמקלות הוורודים כסוג של מדים לארגון, וכך נבחר שם שמו.
במהלך השנים, נשים מכל האזור, ואז ממקומות אחרים בהודו, ובהמשך גם מרחבי העולם הצטרפו לגולאבי גאנג, ומספרן הגיע למאות אלפים - כאשר ההערכה האחרונה היא שיש כ-270,000 נשים בארגון בשתי המדינות העיקריות בהן הכנופיה פועלת - אוטר פרדאש ומאדיה פרדאש.
הנשים מסיירות בכפרים או מגיבות לתלונות שמגיעות לאזניהן, ומתעמתות עם גברים שמכים את נשותיהן, כשהן חמושות במקלות במבוק ורודים.
הנשים אינן מהססות גם להכות בגברים אם אלו מאיימים עליהן.
במרוצת הימים, הנשים החלו לטפל גם במקרים של שוטרים או פקידים רשמיים אשר מסרבים לטפל בתלונות אונס או אלימות מינית ומגדרית.
לדבריה של סמפט פל, הכנופיה "אינה כנופיה במובן המקובל של המילה, אנחנו כנופיה למען הצדק".
סמפט פל פועלת גם למיגור העוני של נשים, ומסייעת בהקמת מיקרו תעשיות שממנפות את הכישורים שיש לנשים העניות מהקאסטות הנמוכות, שבדרך כלל נטולות כל השכלה רשמית - כגון רפואה איורוודית, ייצור נרות, והכנת חומרים חקלאיים.
במרץ 2014 חל פיצול בארגון, כאשר הוועד המנהל הצביע להסיר את סמפט פל מתפקידה, בטענה שהיא ניצלה את מעמדה לקידום אישי, ואולם לסמפט פל יש תמיכה רחבה מאוד בין חברות הארגון, והיא לא קיבלה את ההחלטה.
2012 - סרט תעודה על סמפט פל והגולאבי גאנג בשם "Gulaab Gang", בבימויה של נישת'ה ג'אין
2014 - סיפורה של סמפט פל יחד עם כתבה נרחבת על הגולאבי גאנג הופיע בפרק של סדרת VICE ב-HBO בשם "The Pink Gang Rebellion"
2010 - סרט תיעודי, "Pink Saris", בבימויה של קים לונג'ימוטו
2010 - סרט תיעודי, "Pink Gang", בבימויו של אנריקו ביסי
סמרגוסטורטה (בשוודית: Smörgåstårta, "עוגת כריך") מאכל שמקורו בשוודיה, הפופולרי בשוודיה, אסטוניה (בה מכונה "võileivatort") ובפינלנד (בשם "voileipäkakku").
זו עוגה מלוחה הזהה לכריך אך עם כמויות גדולות של מילוי ועיטור, בדומה לעוגת שכבות וקרם.
סמרגסטורטה עשויה לרוב מספר שכבות של לחם לבן או לחם שיפון עם מילוי קרמי ביניהן.
קיימים מגוון מילויים וציפויים, לרוב מבוססים על ביצים ומיונז.
מילויים נוספים אפשריים הם פטה כבד, זיתים, שרימפ, האם, מגוון סוגי נקניק, קוויאר, עגבניות, מלפפונים, ענבים, פרוסות לימון, גבינה וסלמון מעושן.
המאכל עשוי לכלול דג, בשר, שילוב של בשר וגבינה או להיות צמחוני.
העיטורים בציפוי משקפים לרוב את המרכיבים ששימשו למילוי.
בפינלנד העוגה היא מרכיב בהתכנסויות משפחתיות - מסיבת יום הולדת, חתונות ולוויות.
סמר חד (שם מדעי: Juncus Acutus) הוא מין של צמח ממשפחת הסמריים.
סמר חד הוא צמח חד פסיגי, רב שנתי.
הסמר גדל בין החודשים אפריל-ספטמבר (עונת האביב והקיץ).
את צמח הסמר החד ניתן למצוא בנגב הצפוני, הערבה, בשפלה, הרי יהודה ושומרון, בכרמל ובגליל ובגולן.
הסמר גדל בביצות מלוחות ובקרקע כבדה בכל חלקי הארץ פרט למדבר.
הסמר ירוק כל השנה וגובהו יכול להגיע עד מטר וחצי.
גבעולו של הסמר החד הוא קנה בלתי מסועף ובראשו תפרחת מורכבת שבבסיסה עלה מחודד ודוקרני.
העלים והגבעולים של הסמר יוצאים היישר מקנה-השורש כלפי מעלה.
צורת העלים היא סרגלית והיא מזכירה עלים דגניים.
הפצת הזרעים מתבצעת בעזרת הרוח ומגיעה למרחקים גדולים.
ובנוסף מתבצעת רבייה וגטטיבית מקנה השורש שמפיצה את הצמח למרחק קצר.
סמר מוחמד בדאווי היא פעילת זכויות אדם סעודית הפועלת בעיקר למען זכויותיהן של נשים בערב הסעודית.
בדאווי ניהלה מספר מאבקים עיקריים למען הנשים: מאבק נגד הצורך של נשים לקבל את הסכמתו של האפוטרופוס לגבי החלטות בתחומי חייהן כולל נישואים (הסכמה הנדרשת לפי חוקי השריעה), מאבק למען הזכות לנשים לבחור ולהיבחר, מאבק למען היתר נהיגה לנשים.
בשנת 2012, הוענק לבדאווי אות האומץ הנשי הבינלאומי על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
המעמד האישי של האישה בערב הסעודית
האסלאם והשריעה מהווים את הבסיס לחוקי הממלכה הסעודית כולל חוק המעמד האישי.
לפי דו"ח האו"ם משנת 2009, החברה בממלכה הסעודית היא חברה מופרדת מגדרית.
ההפרדה קיימת במקומות העבודה, חינוך, השכלה גבוהה, מסעדות, בתי קפה ועוד.
ההפרדה במקומות העבודה מפלה נשים ולעיתים אף מונעת מהן לאייש משרות מסוימות מכיוון שפיזית אין אפשרות להפרדה זו.
בהסתמך על חוקי השריעה ופרשנותם, לכל אישה בממלכה הסעודית חייב להיות גבר אפוטרופוס המוסמך לקבל החלטות חשובות בנושאים הקשורים לחייה.
האפוטרופוס של האישה יכול להיות אביה, אחיה, בעלה או אפילו בנה.
לפי דו"ח האו"ם, נשים בערב הסעודית נדרשות לקבל את רשות האפוטרופוס שלהן ליציאה מהבית, הוצאת דרכון, היתר נסיעה מחוץ לגבולות הממלכה, לימודים בארצות אחרות, נישואים, גירושים, ניתוחים בתחום המיני ובעיקר ניתוחים הנוגעים לרבייה.
אף על פי שלפי החוק הסעודי לנשים יש זכות לפתוח עסק, לבצע פעולות פיננסיות, להיות בעלות רכוש, לרשת ולבצע החלטות בנוגע להשכלה ללא הצורך לקבל את אישורו של האפוטרופוס, לרוב המוסדות דורשים לקבל את אישורו של האפוטרופוס לביצוע פעולות אלו.
לנשים אף אין תעודת זהות, דבר המגביל את חירותן ומגביר את תלותן בגבר.
החל משנת 2012 גברים מקבלים הודעות טקסט מרשויות ההגירה כאשר נשותיהם עומדות לעזוב את הממלכה.
הודעות אלה נשלחות אפילו אם הן טסות עם בעליהם.
כאשר נשים מבקשות לטוס הן נדרשות להציג אישור חתום על ידי האפוטרופוס לרשויות ההגירה שלהן.
נשים רבות אף סובלות מסוגים שונים של אלימות אך מעטות מהן מתלוננות.
זו אחת הסיבות שקשה להעריך את היקף התופעה.
חוקי הגירושים לגברים ונשים בממלכה נוהגים על-פי חוק המעמד האישי השריעי ולפיכך אינם שווים.
גבר המעוניין להתגרש אינו זקוק להציג עילה מסוימת לגירושים ואילו האישה נדרשת.
כאשר האישה יוזמת הגירושים, ההליך ארוך ולעיתים בית המשפט לא מאשר אותם.
במקרה של גירושים, בנים עד גיל 9 ובנות עד גיל 7 יכולים להישאר בחזקת האם ולאחר מכן יועברו לחזקת האב.
אם האב נפטר, הילדים יועברו לחזקת משפחתו.
במקרים מיוחדים כאשר הילדים נשארים אצל האם מעבר לגילאים אלו, עדיין החזקה החוקית היא של האב.
מאז שנת 2015 ניתן לראות שינוי במצב הנשים בערב הסעודית.
תחומי תעסוקה חדשים נפתחים עבורן.
למשטרה הדתית, שבעבר יכלה לאכוף חוקים הקשורים ללבוש נשים והפרדה מגדרית בספרה הציבורית, אין את הסמכות לרדוף ולעצור אזרחים.
נשים מורשות להיכנס לאצטדיונים ולעסוק בספורט וכן לנהוג (טרם הוקמו בתי ספר לנהיגה לנשים).
באולימפיאדת לונדון אשר התקיימה בשנת 2012 השתתפו לראשונה נשים מערב הסעודית.
למרות שינויים אלה, נכון לחודש דצמבר 2017 טרם חל שינוי ממשי בנושא האפוטרופסות.
מאבקה של בדאווי במוסד האפוטרופסות בערב הסעודית
מאבקה של בדאווי במוסד האפוטרופסות נובע מנסיבות חייה.
אמה של בדאווי מתה מסרטן כאשר בדאווי הייתה בת 13 והיא נותרה להתגורר עם אביה אשר ככל הנראה התעלל בה.
במרץ 2008, ברחו בדאווי ובנה מבית אביה למעון לנשים מוכות בג'דה.
כתגובה, אביה של בדאווי שהיה האפוטרופוס שלה, הגיש נגדה תביעה בגין אי צייתנות תחת חוק המעמד האישי הסעודי אך התובע הסעודי הציבורי החליט שלא לתבוע את בדאווי.
בשנת 2009, אביה שוב הגיש נגדה תביעה בגין אי צייתנות.
ביוני 2009 הוצא נגד בדאווי צו מעצר כיוון שלא הגיעה למספר דיונים משפטיים בגין התביעה שאביה הגיש נגדה.
ביולי 2009 עזבה את המעון לנשים מוכות ועברה לגור עם אחיה, ראיף בדאווי (رائف بدوي) , מתוך תקווה שבביתו תהיה מוגנת.
בדאווי הכירה גבר וביקשה להתחתן עימו אך אביה סירב להתיר לה להתחתן והיא החליטה להגיש נגדו תביעה.
ב-4 באפריל 2010, כאשר בדאווי הגיעה לדיון בבית המשפט בנוגע לתביעה שלה נגד אביה, היא נעצרה בגלל הצו שהוצא נגדה בגין אי צייתנות.
ביולי 2010 פסק בית המשפט לטובתה, בתביעה שלה נגד אביה, בטענה שלא אישר לה להינשא לבחיר ליבה.
ב-24 באוקטובר 2010 בדאווי הגישה עתירה לארגון זכויות האדם בה ביקשה שאביה לא יהיה האפוטרופוס שלה ושהיא תקבל היתר נישואין.
פעילי זכויות אדם מערב הסעודית ומחוצה לה ניהלו קמפיין למען שחרורה של בדאווי וטענו שמאסרה הוא דוגמה לניצול לרעה של חוק המעמד האישי הסעודי.
בדאווי שוחררה ממעצר ב-25 באוקטובר 2010 ובית המשפט קבע שדודה של בדאווי מצד אביה יהיה האפוטרופוס שלה.
בדאווי התחתנה עם עורך דינה, וליד אבו אל-ח'יר (وليد أبوالخير) ונולדה להם בת.
המאבק למען זכות הבחירה לנשים בערב הסעודית
בשנת 2011, ביקשה בדאווי להירשם כבוחרת וכמועמדת בבחירות המקומיות וכאשר הדבר נמנע ממנה היא הגישה תביעה נגד הרשויות.
בדאווי הגישה את התביעה ל-Grievances Board (השם בערבית: Diwan Al Mazalem), ועדה שיפוטית עצמאית שאינה פועלת לפי חוקי השריעה וכפופה ישירות למלך הסעודי.
בדאווי ציטטה חוקים מ הכתב הערבי לזכויות האדם האוסרים אפליה וטענה שבערב הסעודית לא קיים חוק המונע מנשים לבחור ולהיבחר ולכן הסירוב לאפשר לה לבחור אינו חוקי.
ב-27 באפריל 2011, הסכים בית המשפט לשמוע את תביעתה אך החלטתו הסופית הייתה שאין לה בסיס לתביעה.
כתגובה לסירוב הרשויות, הקימו עשרות נשים קבוצות בפייסבוק בדרישה להענקת זכות בחירה לנשים.
מספר חודשים לאחר מאבקה של בדאווי, הכריז עבדאללה, מלך ערב הסעודית שלנשים תינתן זכות לבחור ולהיבחר בבחירות המקומיות שנועדו להתקיים בשנת 2015. בבחירות המקומיות שהתקיימו בשנת 2015, נבחרו 17 נשים במספר ערים במחוזות שונים בממלכה.
בבחירות הצביעו 1.32 מיליון גברים ו-130 אלף נשים.
המאבק למען היתר נהיגה לנשים
עד 2017 ערב הסעודית הייתה המדינה היחידה בה לא הותר לנשים לנהוג.
במהלך השנים פקידים סעודים ואנשי דת הסבירו איסור זה בטענה שנהיגת נשים תוביל להפקרות ותפגע בתא המשפחתי.
בשנים 2011–2012 בדאווי השתתפה במאבק למתן היתר נהיגה לנשים.
היא עזרה לנשים שנתפסו נוהגות בהתמודדות עם המשטרה ובבתי משפט.
בדאווי טענה שאין בסיס חוקי לאי מתן היתר נהיגה לנשים.
בפברואר 2012 הגישו מנאל א-שריף ובדאווי תביעה נגד משרד הפנים עקב סירובו להנפיק להן רישיון נהיגה.
בעקבות סירוב זה צוטטה בדאווי במאמר בסיאטל טיימס בתיאורה את מצב הנשים בסעודיה .
ב-26 בספטמבר 2017, הוציא סלמאן, מלך ערב הסעודית, צו מלכותי שלפיו הנשים בממלכה יוכלו להוציא רישיונות נהיגה.
צו זה קיבל אישור של רוב חברי המועצה הדתית הבכירה בערב הסעודית ונעשה תוך הקפדה על חוקי השריעה.
ב-8 במרץ 2012, העניקה מחלקת המדינה של ארצות הברית לבדאווי את אות האומץ הנשי הבינלאומי.
הטקס התקיים בהשתתפות מזכירת המדינה דאז, הילרי קלינטון ואשת נשיא ארצות הברית, מישל אובמה.
האות הוענק לה על כל מאמציה ופעילותיה למען קידום זכויות נשים בתחום המעמד האישי של האישה בערב הסעודית וזכות הנשים להצביע.
בנוסף, היא צוינה כאישה הראשונה שהגישה תביעה נגד אביה בנוגע לחוק המעמד האישי הסעודי וכן הגישה עתירה למען זכות הבחירה לנשים בערב הסעודית.
ב-17 בספטמבר 2015, העניקה קרן הראנט דינק לבדאווי את פרס The seventh International Hrant Dink Awards.
הפרס מוענק לאנשים פרטיים וגופים מרחבי העולם אשר פועלים למען עולם חופשי מאפליה, גזענות ואלימות תוך נטילת סיכונים אישיים.
השתתפות בכנסים בינלאומיים ואיסור יציאה מערב הסעודית
בספטמבר 2014, בדאווי השתתפה באספה של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם שהתכנסה בז'נבה, שווייץ.
מטרת אספה זו הייתה להעלות את המודעות לפגיעה בזכויות אדם בבחריין ובערב הסעודית.
בדאווי נאמה באספה על מצב זכויות האדם בערב הסעודית ועל מאסרו של בעלה.
בדאווי טענה כי בארצה פעילי זכויות אדם מואשמים בטרור.
במהלך נאומה, נציגי ערב הסעודית ניסו להשתיק אותה ללא הצלחה.
ב-3 בדצמבר 2014 בדאווי הגיעה לנמל התעופה הבינלאומי המלך עבד אל-עזיז בג'דה כדי לטוס לכנס זכויות האדם האירופאי בבריסל בלגיה, שבו הוזמנה להשתתף.
בנמל התעופה נאמר לה שמשרד הפנים אסר את יציאתה מהממלכה לזמן בלתי מוגבל.
בעקבות איסור זה, האיחוד האירופאי פנה לרשויות בערב הסעודית וביקש לקבל הבהרות לגבי סיבת האיסור.
ב-12 בינואר 2016, לפי פרסום של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, בדאווי זומנה לתחנת המשטרה בג'דה עם בתה בת השנתיים ונעצרה על ידי המשטרה.
היא תושאלה במשך ארבע שעות לגבי ניהול חשבון הטוויטר של ואליד אבולח'ייר, בעלה לשעבר השוהה בכלא.
חשבון טוויטר זה שימש כפלטפורמה לאנשים הפועלים לשחרורו.
בתום התשאול, בדאווי הועברה לבית הכלא זבן אשר בג'דה.
מרכז החקירות , ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח, פנה למחלקת המדינה בארצות הברית בבקשה לפעול דיפלומטית לשחרורה של בדאווי.
פיליפ לותר, מנהל תוכנית מזרח תיכון וצפון אפריקה בארגון אמנסטי אינטרנשיונל אמר בתגובה למעצרה של בדאווי: "מעצרה של סמר בדאווי היום הוא נסיגה מדאיגה בזכויות האדם בערב הסעודית ומייצג את הפעולות הקיצוניות בהן מוכנות הרשויות לנקוט על מנת להטריד ולאיים על מגיני זכויות אדם במטרה להשתיק אותם".
ב-13 בינואר 2016 בדאווי התייצבה בבית המשפט אך שוחררה ללא אישומים.
ב-1 באוגוסט 2018 בדוואי נעצרה שוב על ידי השלטונות בערב הסעודית יחד עם פעילות פמיניסטיות אחרות.
ממשלת קנדה מחתה כנגד מעצר זה, בעקבות כך גירשה ערב הסעודית את השגריר הקנדי והכריזה עליו כאישות בלתי רצויה, והחזירה את השגריר שלה מקנדה.
מחוז משנה סמרגון (בבלארוסית: Смаргонскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר סמרגון.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סמרגון 55,296 בני אדם.
סמרה (בהונגרית: Szemere) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
סמראנג (באינדונזית: Semarang) היא עיר הבירה של מחוז מרכז ג'אווה באינדונזיה.
העיר היא עיר נמל מתקופת הקולוניאליזם ההולנדי ועד היום הזה מהווה מרכז אזורי חשוב.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.65 מיליון תושבים והיא העיר התשיעית בגודלה באינדונזיה.
מבחינה אתנית עיקר האוכלוסייה הם ג'אווניסים עם מיעוט סיני משמעותי.
ההיסטוריה של סמראנג מגיעה עד למאה ה-9, אז הייתה ידועה בשם ברגוטה.
בסוף המאה ה-15, ערבי בשם קיאי פנדאן אראנג ייסד בכפר דייגים במקום זה ובית ספר אסלאמי.
ב־2 במאי 1547 הכריז הסולטאן הדוויג'איה מפג'אנג קאי על פנדאן אראנג כבופטי הראשון (ראש העיר) של סמראנג, ובכך ביסס את סמראנג מבחינה ניהולית ופוליטית.
בשנת 1678 הבטיח סונאן אמנגקוראט השני להעביר את השליטה בסמראנג לחברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) כחלק מתשלום חוב.
בשנת 1682 נוסדה מדינת סמראנג על ידי הכוח הקולוניאלי ההולנדי.
ב־5 באוקטובר 1705 לאחר שנים של כיבושים, סמארנג הפכה רשמית לעיר VOC כאשר סוסוהונאן פקובווונו הראשון ביצעה עסקה למתן זכויות סחר נרחבות ל-VOC בתמורה למחיקת החובות של מאטאראם.
ה-VOC, ומאוחר יותר ממשלת איי הודו המזרחיים ההולנדיים, הקימו מטעי טבק באזור ובנו כבישים ומסילות ברזל, מה שהפך את סמראנג למרכז סחר קולוניאלי חשוב.