tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-26 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 1–3 על רומא.
ב-17 באפריל הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–4 על קליארי.
ב-27 ביוני 2018 חתם לחמש שנים ביובנטוס עבור 40 מיליון אירו.
ב-7 באוגוסט 2019 חתם במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג לשש שנים.
ב-27 בינואר 2021 כבש שער בכורה בניצחון קבוצתו 0–5 על וסט ברומיץ' אלביון.
ב-31 בינואר 2023 הושאל לבאיירן מינכן מהבונדסליגה עד לתום העונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–4 על מיינץ 05 במסגרת שמינית-גמר הגביע הגרמני, משחק בו בישל שער.
ב-1 בספטמבר 2023 עבר בהשאלה לברצלונה.
ב-3 בספטמבר 2023, ערך את הופעת הבכורה שנכנס בדקה ה-59 כמחליף, בניצחון 1–2 על אוסאסונה.
ב-16 בספטמבר, ערך את הופעת הבכורה בהרכב, וכבש את השער החמישי בניצחון 5-0 על ריאל בטיס.
ב-24 בספטמבר, כבש ובישל במהפך הגדול על סלטה ויגו בניצחון 2–3.
ב-27 באוגוסט 2024 עזב קנסלו את מנצ'סטר סיטי וחתם באל-הילאל מהליגה הסעודית.
ב-1 בספטמבר 2016 ערך קנסלו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, כששיחק 90 דקות והבקיע שער בדקה ה-73 בניצחון 0–5 על נבחרת גיברלטר במשחק ידידות.
ב-7 באוקטובר 2016, בהופעתו השנייה בנבחרת, הבקיע את שערו השני, שער בדקה ה-44 בניצחון 0–6 על נבחרת אנדורה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ב-10 באוקטובר 2016, בהופעתו השלישית בנבחרת, הבקיע את שערו השלישי בנבחרת, שער בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 0–6 על נבחרת איי פארו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015: קבוצת הטורניר
קבוצת השנה של ליגת העל האיטלקית: 2018/2019
ז'ואאו נטאילטון ראמוס דוס סנטוס או פשוט ז'ואזיניו (בפורטוגזית: Joãozinho, קיצור מתוך שמו המלא João Natailton Ramos dos Santos; ברוסית: Жоао Натаилтон Рамос Дос Сантос; נולד ב-25 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן ברזילאי-רוסי המשחק בעמדת החלוץ בברזילנס מהליגה הרביעית בברזיל.
הוא חתם על חוזה לחמש שנים עם לבסקי סופיה ב-7 בדצמבר 2007. באותו יום הוא ערך את האימון הראשון שלו עם המועדון החדש.
את הופעת הבכורה הלא רשמית הראשונה ערך במשחק הידידות נגד דינמו קייב ב-20 בינואר 2008. הוא שיחק 45 דקות במשחק שבו לבסקי הפסידה בתוצאה של 1–2.
המספר הראשוני שלו היה אמור להיות 20, אבל כאשר הריסטו יובוב עזב את לבסקי לז'ואזיניו עבר לשחק עם המספר 10.
הוא הבקיע את השער הראשון עבור לבסקי ב-10 בפברואר 2008 במשחק ידידות נגד ראפיד בוקרשט.
את הופעת הבכורה הרשמית ערך ב-24 בפברואר 2008 במשחק נגד צ'רנומורץ בורגס, בליגה הבולגרית.
שבמשחק שבו לבסקי ניצחה בתוצאה 1–2.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות בולגריה ב-2009 וזכה בפרס השחקן ההוגן על שלא ספג שום כרטיס בעונה.
ב-30 בינואר 2011, לאחר ימים של ספקולציות שונות, ז'ואזיניו גילה כי הוא עבר לקרסנודר.
בתחילת פברואר 2011, המעבר גובש כשהברזילאי חתם על החוזה שלו עם המועדון הרוסי.
ב-6 בפברואר 2011, הוא עשה את הבכורה הלא רשמית בקרסנודר, במשחק ראשון נגד הקבוצה האוקראינית, טאבריה סימפרופול במשחק ידידות.
ב-15 בפברואר 2011, הוא הבקיע וסייע בניצחון 0–4 נגד באומיט הצ'כית.
את הופעת הבכורה הרשמית ערך ב-6 במרץ 2011 בניצחון 0–1 על אמקר פרם במשחק הגביע הרוסי, כשהברזילאי עלה בהרכב הפותח.
הופעתו בליגת העל התרחשה 6 ימים לאחר מכן בשוויון המאופס נגד אנז'י מחצ'קלה.
ב-14 ביוני 2011, הברזילאי כבש דאבל בניצחון 2–4 מול וולגה ניז'ני נובגורוד.
הוא ספג שבר ברגל בחודש מרץ 2015, אך חזר להרכב כעבור זמן.
ב-23 ביולי 2018 חתם ז'ואזיניו בדינמו מוסקבה.
ליגת העל הרוסית - שחקן העונה בקרסנודאר: 2013-2014
אחד מתוך 33 השחקנים הטובים של הליגה הרוסית: 2013/14.
באוגוסט 2016, הוא קיבל אזרחות רוסית.
ז'ואזיניו יוצא עם הדוגמנית הרוסייה לרה יאלובץ.
בסתיו 2017 הזוג הודיעו כי הם מצפים לילדם הראשון.
ז'ואן-לה-פן הוא רובע תיירותי בעיר אנטיב שבצרפת, בריביירה הצרפתית בין ניס לקאן.
הוא נמצא בדרום העיר, ממערב לחצי האי של אנטיב, לחוף הים התיכון.
ז'ואן-לה-פן מצטיין בחוף הים החולי המפורץ שלו.
יש בו מועדוני לילה וקזינו והוא מהווה יעד פופולרי לידועני ה-Jet set .
בחודש יולי מתקיים במקום, מדי שנה, פסטיבל הג'אז הבינלאומי Jazz a Juan.
הרובע נקרא על שם חורשות עצי אורן הצנובר (pins בצרפתית) שצמחו במקום לפני יישובו.
השם נהגה ז'ואן (Juan), ולא ז'אן (Jean) כמו בהגייה הצרפתית המקובלת, בשל המבטא של הדיאלקט האוקסיטני המדובר באזור.
ז'ואן-לה-פן הוקם כאתר נופש בשנות ה-80 של המאה ה-19. שמו ניתן לו ב-12 במרץ 1882. בשנת 1883 נבנתה בו תחנת הרכבת של אנטיב על המסילה שהובילה מפריז לים התיכון.
ההתפתחות המשמעותית של ז'ואן-לה-פן כאתר נופש החלה בשנות ה-20 של המאה ה-20, במיוחד עם הקמת מלון הפאר "פרובנסל" ב-1926. הוא התחבב במהרה, במיוחד על אמנים אמריקאיים, שנהנו לבלות בו "זמן של בטלה ואלף מסיבות", כפי שכתב פרנסיס סקוט פיצג'רלד.
בין הידוענים שהתארחו במקום היו צ'ארלי צ'פלין, מרלן דיטריך, גרי קופר, ג'וזפין בייקר, זלדה פיצג'רלד, מאן ריי וקוקו שאנל.
פסטיבל הג'אז הבינלאומי, הנערך מדי שנה מאז 1960, תרם גם הוא להתפתחות המקום.
ז'ואאו פליקס סקיירה (בפורטוגזית: João Félix Sequeira; נולד ב-10 בנובמבר 1999) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ בא-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת פורטוגל.
פליקס נולד ב-10 בנובמבר 1999 בוויסאו שבפורטוגל.
הוא שיחק במחלקת הילדים של קבוצת Os Pestinhas, עד שעבר לשחק במחלקת הילדים של פורטו.
הוא שיחק שבע שנים במדי פורטו, אך הם שחררו אותו בשל ממדי גופו הקטנים, ולאחר שנה הוא עבר למחלקת הנערים של היריבה, בנפיקה ליסבון.
פליקס ערך את הופעתו הרשמית בבנפיקה ב' מהליגה השנייה בפורטוגל ב-17 בספטמבר 2016, והפך לשחקן הצעיר ביותר ששיחק בבנפיקה ב'.
ב-15 בפברואר 2017 כבש את שערו הרשמי הראשון בליגה השנייה, וב-30 בינואר 2018 כבש את השלושער הראשון בקריירה שלו.
לקראת עונת 2018/2019 עלה לקבוצת הבוגרת של בנפיקה ליסבון.
ב-18 באוגוסט 2018 ערך את הופעתו הראשונה בליגה הראשונה ושבוע לאחר מכן כבש את שערו הראשון בקבוצה במסגרת הדרבי של ליסבון, והפך לשחקן הצעיר ביותר שכובש בדרבי של ליסבון.
ב-11 באפריל 2019 כבש שלושער בניצחונה של בנפיקה ליסבון 2–4 על איינטרכט פרנקפורט במסגרת הליגה האירופית.
בכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שכובש שלושער במסגרת הליגה האירופית, כשהוא בן 19 שנים ו-152 ימים בלבד.
פליקס סיים את עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של בנפיקה ליסבון עם 20 שערים, מתוכם 15 בליגה.
ב-3 ביולי 2019 חתם על חוזה לשבע שנים במדי אתלטיקו מדריד, ששילמה תמורתו 126 מיליון אירו לבנפיקה ליסבון.
עם העברה זו הפך לשחקן היקר בתולדות אתלטיקו מדריד.
הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית בליגה ב-18 באוגוסט, בניצחון 0–1 על חטאפה.
ב-1 בספטמבר 2019 כבש את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון קבוצתו 2–3 על אייבר.
ב-11 בינואר 2023 הושאל לצ'לסי עד לסיום עונת 2022/2023. ב-12 בינואר שיחק את משחק הפתיחה שלו נגד פולהאם ובדקה ה-57 הורחק.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל לברצלונה לעונת 2023-24. ב-3 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו מול אוסאסונה בניצחון 1–2, וב-16 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו מול ריאל בטיס בניצחון 0–5. בהמשך כבש צמד מול רויאל אנטוורפן במסגרת ליגת האלופות בניצחון 0–5.
ב-21 באוגוסט 2024 חתם בצ'לסי תמורת 52 מיליון יורו וחזר למועדון אליו הושאל בינואר 2023, אך הפעם בעסקת מכירה, וחתם על חוזה לשבע שנים במועדון.
ב-3 בפברואר 2025 הושאל למילאן תמורת חמישה מיליון אירו וחצי.
יומיים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 3-1 על רומא ברבע גמר הגביע האיטלקי והבקיע את השער שניצח למילאן את המשחק.
ב-29 ביולי 2025 חתם לשנתיים באל נאסר הסעודית בכך הוא חבר לחברו לנבחרת פורטוגל כריסטיאנו רונאלדו.
ב-19 באוגוסט בהופעה הרשמית הראשונה שלו במועדון הוא כבש שער בכורה בניצחון 2–1 על אל-איתיחאד במסגרת חצי גמר הסופר קאפ הסעודי.
ב-5 ביוני 2019 ערך הופעת בכורה במדי נבחרת פורטוגל בניצחון נבחרתו 1–3 על נבחרת שווייץ במשחק חצי גמר ליגת האומות.
את שער הבכורה כבש ב-5 בספטמבר 2020 בניצחון נבחרתו 1–4 על נבחרת קרואטיה.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022. כבש מול לוקסמבורג בניצחון 0–9.
קבוצת הנוער של בנפיקה ליסבון
שחקן החודש הטוב ביותר של ליגת העל הפורטוגלית: ינואר 2019.
שחקן החודש הצעיר הטוב ביותר של ליגת העל הפורטוגלית: ינואר 2019.
ז'ואו דה נובה (בפורטוגזית: João da Nova) נולד בערך 1460 במקדה, נפטר ב־16 ביולי 1509 בקוצ'ין, הודו) היה חוקר האוקיינוסים בשירות פורטוגל.
לזכותו כמגלה איי אסנשין ואיי סנט הלנה.
האי ז'ואן דה נובה, בתעלת מוזמביק, נקרא על שמו.
אטול פרקר (באיי סיישל) נקרא במשך זמן רב, כאיי ז'ואו דה נובה.
לעיתים נהוג לחשוב שאיי אגאלגה (באוקיינוס ההודי) נקראו גם על שמו אף על פי שהוא מעולם לא ביקר בהם.
ז'ואו דה נובה נולד למשפחה אצילית במקדה שבגאליסיה, אז ממלכה מכוננת של כתר קסטיליה בצפון מערב חצי האי האיברי.
נובה נשלח על ידי משפחתו לפורטוגל, שם הוא גדל, כדי להימלט מהמאבקים בין הפלגים האריסטוקרטים המכונים "מלחמות אירמנדיניו".
הוא גם היה ידוע בשם ז'ואו גאלגו.
בשנת 1496 הוא מונה לראש העיר של ליסבון על ידי המלך מנואל הראשון.
ב־9 או 10 במרץ 1501 יצא ז'ואו דה נובה כמפקד המשלחת הפורטוגלית השלישית להודו, והוביל צי של ארבעה כלי שיט קטנים ביוזמה פרטית משותפת של פלורנטין ברטולומאו מרציוני ופורטוגזית דה אלווארו, מברגאנזה.
במאי 1501, מאמינים כי נובה ראה את אי אסנשן בדרום האוקיינוס האטלנטי.
לאחר שהכיף את כף התקווה הטובה, הוא אמר שגילה את מה שכונה מאז האי דה נובה בתעלת מוזמביק.
בהגיעו להודו, הקים נובה עמדת סחר והשאיר אחריו נציג, מטעם הקונסורציום הפרטי מרציוני-ברגנזה, ולא הכתר הפורטוגזי.
ב-31 בדצמבר 1501, הצי הקטן של ז'ואו דה נובה התעמת עם הצי השליט ההודי של קליקוט בקרב מחוץ לנמל קננור, הקרב הימי הפורטוגזי הראשון באוקיינוס ההודי.
כמה היסטוריונים העלו על דעתם כי נובה (או אחד מקברניטיו) אולי ביקר בציילון בשלב כלשהו בנסיעה זו, ארבע שנים לפני הביקור הפורטוגזי הראשון שתועד רשמית על ידי ד.
לורנסו דה אלמיידה בשנת 6–1505.
הארמדה של נובה עזבה את הודו בינואר 1502. בשובו, גילה נובה את האי הדרומי באוקיינוס האטלנטי סנט הלנה ב־21 במאי 1502, יום החג של הלנה מקונסטנטינופול.
מאמר שפורסם בשנת 2015 סקר את תאריך הגילוי ומציע כי כבר יאן הויגן ואן לינשוטן היה ככל הנראה הראשון (בשנת 1596) שהצהיר כי האי נקרא כך מכיוון שהוא נמצא ב־21 במאי.
מאחר שישנם הבדלים בין לוחות השנה הנוצריים באותה תקופה, לא ברור על פי איזה לוח נקבע השם - התאריך האורתודוקסי או הפרוטסטנטי.
עם זאת, הפורטוגזים מצאו את האי שני עשורים לפני תחילת הרפורמציה והקמת הפרוטסטנטיות, ולכן לא ייתכן שהאי נקרא כך מכיוון שהוא נמצא ביום החג הפרוטסטנטי.
תאריך גילוי אלטרנטיבי ב־3 במאי ביום החג הקתולי שחגג את מציאת הצלב האמיתי על ידי סנט הלנה בירושלים, כפי שצוטט על ידי אודוארדו דוארטה לופס בשנת 1591 ועל ידי סר תומאס הרברט בשנת 1638 שהוא מוצא אמין יותר מבחינה היסטורית מהתאריך הפרוטסטנטי של 21 במאי.
המאמר מציין כי אם דה נובה גילה את התגלית ב־3 במאי 1502, ייתכן שלא היה קורא לאי אילה דה ורה קרוז (אי הצלב האמיתי) מכיוון שפדרו קברל כבר הקצה את אותו שם לקו החוף הברזילאי, שהוא חשב שהוא אי גדול, ב־3 במאי 1500.
חדשות על תגליתו של קברל הגיעו לליסבון היישר מדרום אמריקה לפני שהצי של דה נובה יצא לדרך להודו בשנת 1501. אם דה נובה ידע שכבר הוקצה שמו של הצלב האמיתי, השם האלטרנטיבי הברור והמתקבל ביותר עבורו היה - "סנט הלנה".
ב־5 במרץ 1505 נובה התחיל בהפלגה נוספת להודו כקפטן של האונייה "פלור דה לה מאר" בארמדה ההודית הפורטוגזית השביעית בפיקודו של פרנסיסקו דה אלמיידה, המשנה למלך פורטוגל בהודו.
נובה קיבל תעודה מהמלך שהעניקה לו דרגה גבוהה ופיקוד של צי החוף ההודי.
במזרח אפריקה, הארמדה כבשה את קילווה והמשיך לכיבוש מומבסה.
לאחר חציית האוקיינוס ההודי, הארמדה בילתה זמן מה בהקמת מבצרים ופשיטה על נמלים, לפני שבסופו של דבר הגיע לקוצ'ין באוקטובר.
שם חנך פרנסיסקו דה אלמיידה את כהונתו כמשנה למלך בהודו הפורטוגזית, אך סירב לאפשר לז'ואו דה נובה להיות המפקד הראשי של צי הסיור בחוף ההודי.
אלמיידה טען שה"פלור דה לה מאר" הייתה אונייה גדולה מכדי להיכנס אל לגונות החוף ההודיות ולכן אינו מתאימה כספינת סיור.
אלמיידה הציע לז'ואו דה נובה את האפשרות לעבור לקרוול, ולתת את "פלור" לפיקוד קברניט אחר, אך נובה בחר להחזיר אותה לליסבון בעצמו.
לאחר מכן מינה אלמיידה את בנו, לורנצ'ו דה אלמיידה, כמפקד הסיור.
עם עזיבתו את הודו בפברואר 1506, התגלו חורים בגוף הספינה "פלור דה לה מאר" והייתה דליפה בגוף הספינה.
הדבר היה ליד זנזיבר, ונובה נאלץ לעצור לתיקונים באיי תעלת מוזמביק.
את שמונת החודשים הבאים הוא בילה בתיקון הספינה, וכן התעכב בגלל מחלות ורוחות מנוגדות.
הוא עדיין היה תקוע עם ספינתו הדולפת בפברואר 1507, אז הגיעה הארמדה השמינית, בפיקודו של טריסטאו דה קונחה, לאי מוזמביק.
קונחה עזר להשלים את התיקונים, העביר את המטען לאונייה שהפליגה לליסבון וסיפח את נובה ואת פלור דה לה מאר לצי שלו בדרך להודו.
ז'ואו דה נובה השתתף בכיבוש האי סוקוטרה, בים הערבי, באוגוסט 1507. להפתעתו הוטל עליו להישאר בסוקוטרה עם סיור בים סוף, ניתוק של שש אוניות בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי, ולא להמשיך עם קונחה להודו.
אולם נוכחותו בים סוף התבררה כהפרעה לאלוברקרקי.
מלבד התסכולים שלו עצמו, נובה שמע את סיפורי קברניטי הסיור על העושר בהודו.
הודו נראתה בעיניו אפשרות הרבה יותר אטרקטיבית מהגבעות המדבריות של ערב שהוקצו להם לסיור.
באוגוסט – ספטמבר 1507 הוביל אלבוקרקי את החוליה הקטנה שלו למפרץ עומאן והחל לפשוט על רצף של ערי חוף - קוריאט, מוסקט - וסימן את כוונתו להמשיך בדרך זו לאורך כל החוף הערבי עד מעבר למצר הורמוז.
אחרי כיבוש מוסקט, ז'ואו דה נובה המותש הגיש בקשה רשמית לאלבוקרקי לעזוב את השייטת שלו ולהמשיך להודו (לכאורה לבקש תגבורת מהמשנה למלך המשנה אלמיידה).
כשבקשתו נדחתה, נובה מחה והוחזק במעצר.
בהמשך הוא זכה לחנינה ושוחרר, מכיוון שהיה צורך בפיקודו בקרב הורמוז באוקטובר 1507.
זמן קצר לאחר הקרב, נובה עמד שוב במרכז סדרת תלונות מחודשת, הפעם על הקמת מצודה בעיר הורמוז.
בתחילת 1508, במהלך בניית המצודה, חמקו שלוש מאוניות הסיור מעיניו של אלבוקרקי והפליגו להודו, מתוך כוונה להגיש תלונות רשמיות נגד אלבוקרקי אצל פרנסיסקו דה אלמיידה בקוצ'ין.
ז'ואו דה נובה לא היה ביניהם.
אלבוקרקי החליט לשחרר אותו, בתקווה שעל ידי המחווה המאוחרת הזו, נובה עשוי לטהר את שמו.
כשהיה בקוצ'ין, ז'ואו דה נובה הצטרף לשלושת הקברניטים האחרים בפתיחת תיק רשמי נגד אלבוקרקי.
ז'ואו דה נובה לחם בקרב בפברואר 1509, אנייתו, פלור דה לה מאר, שימשה בידי פרנסיסקו דה אלמיידה כספינת הדגל של צי הקרב הפורטוגלי.
במרץ אותה שנה, אלפונסו דה אלבוקרקי בעצמו, הגיע באותה עת לקוצ'ין.
הוא רצה להדיח את אלמיידה כמושל הודו.
אולם ז'ואו דה נובה, יחד עם הקברניטים האחרים, הגישו עתירה בטענה שאלמיידה לא יוותר על תפקידו, כי אלבוקרקי לא כשיר לשלטון.
במאי אותה שנה, אלמיידה פתח רשמית מועצה בקוצ'ין לבירור הבקשה של אלבוקרקי.
נובה וחברי הסיור האחרים הציגו את התיק נגדו.
ז'ואו דה נובה נפטר זמן קצר לאחר מכן, ביולי 1509, רק כמה שבועות לפני שאלמיידה מסר את כתב האישום נגד אלבוקרקי.
יש שטוענים כי אלבוקריקי שילם על הלוויה של ז'ואו כאות הוקרה על עזרתו בכיבוש מצרי הורמוז.
ז'ואל אורסול היא זמרת צרפתייה.
אורסול נולדה בפואנט-א-פיטר שבמושבה הצרפתית גוואדלופ.
היא זכתה בתחרות יופי מקומית ולאחר מכן 1979 נבחרה למיס גוואדלופ, בתחרות מיס צרפת לשנת 1979 ייצגה את גוואדלופ והייתה הסגנית הרביעית, היא עסקה תקופה בתחום הדוגמנות.
בין השנים 1986–1988 הייתה חברה בלהקה "Zouk Machine", היא הוציאה אלבום משותף ביחד עימם.
ב־1988 יצא אלבום הסולו הראשון שלה "Miyel".
ב־1990 ייצגה את צרפת באירוויזיון והייתה לאדם השחור הראשון לייצג את המדינה בתחרות, היא הופיעה עם השיר "White and Black Blues", אשר עוסק בדעות הקדומות על בני אדם עם צבע עור מסוים, היא הייתה במקום השני.
בשנה זו גם הוציאה אלבום נוסף.
היא ילדה שתי בנות ולאחר שנהפכה לאמא עזבה תקופה את עבודתה על מנת להקדיש את עצמה לגידול ילדיה.
ב־2003 הוציאה סינגל בשם "Babydoo".
בין 2004–2006 הופיעה מספר פעמים בפריז ובאיים הקריביים.
ז'ואל דיקר הוא סופר שווייצרי יהודי הכותב בצרפתית.
ז'ואל דיקר נולד בז'נבה ב-16 ביוני 1985, בן לאם בעלת חנות ספרים ואב מורה לצרפתית.
ספרו הראשון, "ימיהם האחרונים של אבותינו" פורסם לאחר שזכה ב"פרס הסופרים של ז'נבה", אך ההצלחה הגיעה עם ספרו השני, האמת על פרשת הארי קברט, שהפך לרב-מכר.
האמת על פרשת הארי קברט
הספר הוא מותחן המתרחש בצפון-מזרח ארצות הברית.
גיבור הספר, מרכוס גולדמן, הוא סופר צעיר שספרו הראשון הצליח מאוד, אך הוא תקוע ואינו מצליח להתקדם בכתיבת ספרו השני.
הוא פונה למורו וידידו, הסופר הנודע הארי קברט, שחי בעיירה קטנה בניו המפשייר, ומוצא עצמו מעורב בחקירת היעלמותה של נולה קרלגאן, נערה בת 15 שנעלמה מעל שלושים שנה לפני כן.
הספר משך תשומת לב ביריד הספרים של פרנקפורט ב-2012, בעקבותיו נמכרו זכויות התרגום ליותר מ-30 מדינות, והספר הגיע לראש רשימת רבי המכר בצרפת ובמדינות נוספות.
בצרפת הוא זכה בפרס הרומן של האקדמיה הצרפתית, היה ברשימת המועמדים של פרס גונקור, וזכה בפרס גונקור של תלמידי התיכון (Prix Goncourt des lycéens) הנבחר בידי כ-2000 תלמידי תיכון מבין רשימת המועמדים לגונקור.
הספר עובד לסדרת טלוויזיה באותו השם.
יצא לאור בעברית בתרגומה של רמה איילון בהוצאת כנרת ומודן, 2014.
יצא לאור בעברית בתרגומה של רמה איילון בהוצאת מודן, 2017.
יצא לאור בעברית בתרגומה של רמה איילון בהוצאת מודן, 2019.
יצא לאור בעברית בתרגומה של לי עברון בהוצאת מודן, 2022.
פרשת אלסקה סנדרס (2022, בצרפתית: L'Affaire Alaska Sanders).
יצא לאור בעברית בתרגומה של עדה פלדור בהוצאת מודן, 2024.
ז'ואל לאנדרו אורדונייס גררו (בספרדית: Joel Leandro Ordóñez Guerrero; נולד ב-21 באפריל 2004 בגואיאקיל שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית ובנבחרת אקוודור.
אורדונייס גדל במחלקות הנוער של דפורטיבו אסוגס ואינדפנדיינטה דל ואיה מליגת העל האקוודורית.
ב-10 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אינדפנדיינטה דל ואיה, בתיקו 0-0 נגד גואיאקיל סיטי במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת .
ב-5 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע ליברטדורס, בהפסד 0–1 לדפורטס טולימה במסגרת שלב הבתים לעונת גביע ליברטדורס 2022. בסך הכל ערך שמונה הופעות ליגה במדי המועדון, והוסיף שלוש הופעות במסגרת גביע ליברטדורס.
ב-2 באוגוסט 2022 חתם אורדונייס בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-22 במרץ 2024 ערך אורדונייס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה, בניצחון 2-0 על נבחרת גואטמלה במשחק ידידות.
ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה נולד ב-1954 במחוז פינדאמונהנגבה שבמדינת סאו פאולו (ברזיל).
בגיל צעיר נפטרה אמו דבר שאילץ אותו לצאת לשוק העבודה בגיל צעיר וכבר בגיל 7 החל לשטוף מכוניות.
ב-1974 התגייס לצבא ברזיל ובתחרויות הבאות השתתף כחייל.
באולימפיאדות בהן השתתף (מונטריאול 1976, ומוסקבה 1980) היה דה אוליווירה נושא הדגל של הנבחרת הברזילאית בטקס הפתיחה.
הקריירה הספורטיבית של דה אוליווירה נקטעה ב-1981 לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים שאירעה בסאו פאולו ולאחר כשנה של טיפולים נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו הימנית.
בעקבות אירוע זה הפך לפעיל למען זכויות הנכים.
כמו כן למד דה אוליווירה חינוך גופני ובמקביל פנה לפעילות פוליטית ונבחר לתפקיד רשמי ב-1986 וב-1990 אך נכשל בבחירות הבאות.
לדה אוליווירה נולדו 2 ילדים אך את שנותיו האחרונות חי בבדידות ונפטר ב-1999 בעקבות מחלת שחמת הכבד שנגרמה מאלכוהוליזם.
באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שבר את שיא העולם לנוער בקפיצה משולשת כשהשיג 14.75 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו זכה דה אוליווירה במדליות זהב בקפיצה משולשת ובקפיצה לרוחק:
בקפיצה לרוחק קבע תוצאה של 8.19 מטר לפני ארני רובינסון (7.94 מטר) ואל ליינר (Al Lanier) (7.91 מטר) מארצות הברית.
בקפיצה משולשת קבע שיא עולם של 17.89 מטר לפני טומי היינס (17.20 מטר) ומילן טיף (16.98 מטר) מארצות הברית.
שיא זה היווה שיפור של 45 ס"מ לשיאו של ויקטור סנייב מברית המועצות שנקבע באוקטובר 1972. שיאו של דה אוליווירה החזיק כ-10 שנים ונשבר ביוני 1985 על ידי וילי בנקס מארצות הברית שקבע תוצאה של 17.97 מטר בתחרות שנערכה באינדיאנפוליס שבארצות הברית.
באולימפיאדת מונטריאול זכה דה אוליווירה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.90 מטר אחרי המנצח ויקטור סנייב מברית המועצות (17.29 מטר) והזוכה במקום השני ג'יימס באטס מארצות הברית (17.18 מטר).
באותה אולימפיאדה התחרה דה אוליווירה גם בקפיצה לרוחק והגיע למקום הרביעי בתוצאה של 8.00 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בדיסלדורף, גרמניה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.68 מטר לפני אנטולי פישקולין מברית המועצות (16.61 מטר) והאנס הופנגל ממזרח גרמניה (16.43 מטר).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פורטו-ריקו זכה דה אוליווירה במדליות זהב בקפיצה משולשת ובקפיצה לרוחק:
בקפיצה לרוחק קבע תוצאה של 8.18 מטר לפני דייוויד גירלט מקובה (8.15 מטר) וקרל לואיס מארצות הברית (8.13 מטר).
בקפיצה משולשת קבע תוצאה של 17.27 מטר לפני וילי בנקס (16.88 מטר) וג'יימס באטס (16.69 מטר) מארצות הברית.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במונטריאול, קנדה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.02 מטר לפני גנאדי ואליוקביץ' מברית המועצות (16.94 מטר) ואיאן קמפבל מאוסטרליה (16.76 מטר).
באולימפיאדת מוסקבה זכה דה אוליווירה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.22 מטר אחרי המנצח יאק אודמאה (17.35 מטר) והזוכה במקום השני ויקטור סנייב (17.24 מטר) מברית המועצות.
קיימת מחלוקת על ניקיון השיפוט של צוות השופטים הרוסים בתחרות זו לאחר שפסלו קפיצה של דה אוליווירה שההערכה הייתה שקבע בה שיא עולמי ובכך אפשרו את זכייתם של אתלטים רוסים במקומות הראשון והשני.
באותה אולימפיאדה התחרה דה אוליווירה גם בקפיצה לרוחק ואף עבר את שלב המוקדמות אך לא ניגש למקצה הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.37 מטר לפני זאו שנקסיאן מסין (17.34 מטר) ווילי בנקס מארצות הברית (17.04 מטר).
מלחין ומשורר מקומיים הפיצו שיר בשם João do Pulo שהיה שם החיבה שלו.
ב-2016, במלאת 41 שנה לשיא העולמי שקבע, הוציא השירות הבולאי בול לזכרו.
ז'ואאו מריה לובו אלבש פָלְהִינְיָה גונסלבש (בפורטוגזית: João Maria Lobo Alves Palhinha Gonçalves; נולד ב-9 ביולי 1995 בליסבון שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת טוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג בהשאלה מבאיירן מינכן ובנבחרת פורטוגל.
פלהיניה גדל במחלקות הנוער של אלטה דה ליסבון, סקבננסה וספורטינג ליסבון.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של ספורטינג ליסבון במסגרת ליגת העל הפורטוגלית, ממנה הושאל למוריירנסה, בלננסש וספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-4 ביולי 2022 חתם פלהיניה על חוזה לחמש עונות בפולהאם מהפרמייר ליג.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד ליברפול במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023. ב-20 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-2 על ברנטפורד במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-11 ביולי 2024 חתם פלהיניה על חוזה ל-4 שנים בבאיירן מינכן מהבונדסליגה.
פלהיניה שיחק בבאיירן מינכן עונה אחת, וזכה בסיומה באליפות, אך מיעט לשחק בעקבות תחרות על המקום בהרכב עם אלכסנדר פבלוביץ' ולאון גורצקה.
ב-3 באוגוסט 2025 הושאל לטוטנהאם הוטספר לעונה, עם אופציה לרכישה תמורת 30 מיליון אירו בסיום ההשאלה.
ב-23 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 2-0 על מנצ'סטר סיטי במסגרת המחזור השני בפרמייר ליג.
ב-24 במרץ 2021 ערך פלהיניה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בניצחון 1-0 על נבחרת אזרבייג'ן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-30 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת לוקסמבורג במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הוא היה חלק מסגל נבחרת פורטוגל לטורניר יורו 2020 בשנת , וערך שתי הופעות בטורניר.
ז'ואאו אנטוניו אנטונש קרבאליו (בפורטוגזית: João António Antunes Carvalho; נולד ב-9 במרץ 1997 בקסטנהיירה דה פרה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באשטוריל מליגת העל הפורטוגלית.
קרבאליו גדל במחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון, ובשנת 2015 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-30 בינואר 2017 הושאל קרבאליו לויטוריה סטובל מליגת העל הפורטוגלית עד לתום עונת .
ב-5 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לארוקה במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
ב-19 במרץ הבקיע את שערו היחיד במועדון, בתיקו 1-1 נגד פורטו במסגרת המחזור ה-26 בליג.
לקראת עונת חזר קרבאליו לבנפיקה ליסבון.
ב-5 בדצמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 2-0 לפ.צ.
בזל במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות לעונת 2017/2018. ב-3 בינואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1-1 נגד ספורטינג ליסבון במסגרת המחזור ה-16 בליגה.
ב-14 ביוני 2018 חתם קרבאליו על חוזה לחמש שנים בנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-19 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על שפילד ונסדיי במסגרת המחזור השמיני בליגה.
הוא ערך 68 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-29 בספטמבר 2020 הושאל קרבאליו לאלמריה מהליגה הספרדית השנייה למשך עונת .
ב-4 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לספורטינג חיחון במסמגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-29 בינואר 2022 חתם קרבאליו באולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
ב-22 באוגוסט 2022 הושאל לאשטוריל מליגת העל הפורטוגלית למשך עונת .
בסיום העונה שב לאולימפיאקוס ושיחק בה בעונת 2023/2024 ואף זכה איתה בקונפרנס ליג.
ב-16 באוגוסט 2024 שב לאשטוריל וחתם על חוזה ל-3 שנים.
קרבאליו שיחק בנבחרת פורטוגל עד גיל 21.
ז'ואלינטון קאסיו אפולינריו דה לירה (בפורטוגזית: Joelinton Cássio Apolinário de Lira; נולד ב-14 באוגוסט 1996 באליאנסה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג ובנבחרת ברזיל.
ז'ואלינטון גדל במחלקת הנוער של רסיפה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית, וערך 12 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-10 ביוני 2015 חתם ז'ואלינטון בהופנהיים מהבונדסליגה.
הוא ערך 29 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-23 ביוני 2016 הושאל ז'ואלינטון לשתי עונות לראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית.
הוא ערך 60 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 15 שערים.
ב-23 ביולי 2019 חתם ז'ואלינטון על חוזה לחמש שנים בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לארסנל במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2019/2020. ב-25 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על טוטנהאם הוטספר במסגרת המחזור השלישי בליגה.
בארבע העונות הראשונות שלו במועדון ערך 136 הופעות ליגה, בהן הבקיע 16 שערים.
ב-17 ביוני 2023 ערך ז'ואלינטון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל, בניצחון 4-1 על נבחרת גינאה במשחק ידידות.
ז'וֹאָן גרסיה פונס (בספרדית ובקטלאנית: Joan García Pons; נולד ב-4 במאי 2001) הוא כדורגלן ספרדי-קטלאני המשחק בעמדת השוער בברצלונה מהלה ליגה.
גרסיה נולד בסאליין, שבמחוז ברצלונה, בקטלוניה.
והחל את הקריירה שלו במועדון המקומי CE סאליין, בתור ילד הוא שיחק כשחקן שדה אך בהשפעת אחיו עבר לשחק כשוער.
לאחר מכן שיחק גם במחלקות הנוער של מנרסה ודאם ובשנת 2016, בגיל 15, הצטרף למחלקת הנוער של אספניול.
ב-28 בספטמבר 2019 ערך גרסיה את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במדי קבוצת המילואים של אספניול, ששיחקה אז בליגה הספרדית השלישית.
הוא פתח במשחק שהסתיים בתיקו 1–1 נגד קבוצת המילואים של ולנסיה.
ושיחק בסך הכל בשני משחקים באותה עונה.
בעונתו השנייה במועדון הוא זכה ליותר קרדיט כששיחק ב-15 משחקים.
בעונת 2021/2022 עבר לקבוצה הבכירה של המועדון וב-1 בדצמבר 2021, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, בניצחון 2–3 על סאלארס-מדיו קודיו במסגרת גביע המלך.
ב-10 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה בלה ליגה בהפסד 1–2 לאלצ'ה.
ובסך הכל בעונת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון הוא שותף בארבעה משחקים.
ביוני 2022 לאחר ששוער הקבוצה אוייר אולאסבל עזב את המועדון, קיבל גרסיה את החולצה מספר 1 לקראת עונת 2022/2023, אך גם בעונה זו שימש רק כמחליף ושותף בארבעה משחקים בסך הכל, שלושה במסגרת גביע המלך, ומשחק ליגה אחד.
ובסיום העונה ירד עם הקבוצה לליגה השנייה.
ב-16 בנובמבר 2023 חתם על הארכת חוזהו במועדון עד שנת 2028. במרץ 2024 הפך לשוער הראשון של הקבוצה, ואת העונה הוא סיים עם 21 הופעות שסייעו לאספניול לשוב ללה ליגה.
כמו כן לאחר שזכה בתואר שחקן החודש של המועדון במשך שלושה חודשים ברציפות, ממרץ עד מאי 2024, נבחר על ידי אוהדי הקבוצה לשחקן העונה של המועדון.
בעונת 2024/2025 המשיך לשמש כשוער הראשון של הקבוצה כששיחק בכל 38 המשחקים של הקבוצה בליגה במהלך העונה, ואף זכה פעמיים ברציפות בפרס הצלת החודש בלה ליגה בחודשים פברואר ומרץ.
ב-18 ביוני 2025 חתם גרסיה על חוזה ל-6 שנים בברצלונה ששילמה תמורתו לאספניול 25 מיליון אירו.
ב-16 באוגוסט 2025 ערך גרסיה בכורה במשחק רשמי בברצלונה בניצחון 3–0 על מיורקה במסגרת מחזור הפתיחה של עונת 2025/2026 בלה ליגה.
גרסיה ייצג את נבחרות ספרד הצעירות בגילים עד 17, עד 18, עד 19 ועד 21. וביולי 2024, הוא זומן לסגל ספרד עד גיל 23 לאולימפיאדת פריז 2024. אך הוא לא שותף במהלך הטורניר, טורניר בו זכתה ספרד במדליית הזהב האולימפית.
ז'ואן קוואקו גאדו הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת רד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
גאדו נולד בצרפת למשפחה ממוצא איבוארי, וגדל במחלקות הנוער של ES ננגיס ופריז סן-ז'רמן.
ב-3 בספטמבר 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
ב-28 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על אוסטריה וינה במסגרת המחזור השמיני בליגה לעונת .
הוא ערך 21 הופעות ליגה בעונה זו.
ב-18 ביוני 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע העולם למועדונים, בניצחון 2-1 על פצ'וקה במסגרת שלב הבתים לשנת 2025.
ז'ואן גונסאלס קאנייליאס (בקטלאנית: Joan González Cañellas; נולד ב-1 בפברואר 2002 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר.
גונסאלס נולד בברצלונה שבספרד, וגדל במחלקת הנוער של קורנליה, לפני שעבר למחלקת הנוער של ברצלונה ב-5 בספטמבר 2019. ב-19 באוגוסט 2021 עבר למחלקת הנוער של לצ'ה.
בקיץ 2022 החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של המועדון, ולקראת עונת 2022/2023 קודם לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון, לאחר העפלתה של הקבוצה לסרייה א'.
ב-5 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של לצ'ה, בהפסד 2–3 לצ'יטאדלה במסגרת הסיבוב הראשון של קופה איטליה לעונת .
ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בהפסד 1–2 לאינטר מילאנו במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023. ב-11 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד מונצה במסגרת המחזור השישי בליגה.
הוא לא שיחק כלל בעונת 2024/2025, ובחודש יוני 2025 הודיעה לצ'ה כי גונסאלס לא יוכל להמשיך לשחק כדורגל בשל מום מולד שהתגלה בלבו.
ז'ואל רוקה קאסאלס (בספרדית: Joel Roca Casals; נולד ב-7 ביוני 2005) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני בז'ירונה.
רוקה גדל במחלקות הנוער של ברצלונה וז'ירונה.
בספטמבר 2021, בגיל 16 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו בז'ירונה ב' וחתם על חוזה חדש עד 2026.
ב-26 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו, שהייתה גם הופעתו הראשונה בלה ליגה, כשעלה כמחליף בהפסד 1–0 לסלטה ויגו.
באוגוסט 2023 סבל מפציעה חמורה בברך שהשביתה אותו למשך כל עונת 2023/2024.
ב-20 באוגוסט 2024, לאחר שהחלים מפציעתו, הושאל רוקה למירנדס מהליגה הספרדית השנייה לעונה אחת.
ב-3 ביולי 2025 חזר לז'ירונה וחתם על הארכת חוזה עד שנת 2029.
ז'ואאו (משה) פינטו דלגאדו (בפורטוגזית: João Pinto Delgado) (1653-1580) היה משורר פורטוגזי אנוס.
נולד באמצע שנות ה-80' של המאה ה-16, כבכורו של גוֹנְסָאלוֹ (Gonçalo Delgado) בפורטימאו, שם, ובליסבון, בילה את שנת חייו המוקדמות.
במפנה המאה, הוריו נדדו להולנד הספרדית ולצרפת, והוא שב לליסבון כדי לרכוש השכלה, בעיקר בתחום הספרות.
ב-1624–1626 הצטרף להוריו ברואן, וב-1627 פרסם שם אוסף פואמות, שהקדיש לחשמן רישלייה, בשם " Poema de la Reyna Ester.
ברואן היו ז'ואאו ואבי לאושית חשובות בקהילת האנוסים (Marranos).
בעקבות רדיפות זעזועים שפקדו את קהילת האנוסים ב-1633, ביקשו דלגאדו ואביו מקלט באנטוורפן, וב-1643 התיישבו באמסטרדם.
שם, התנער ז'ואאו מזהותו הנוצרית, והחל לקרוא לעצמו משה פינטו.
ב-1640 היה לאחד משבעת הפרנסים של תלמוד תורה אמסטרדם.
מלבד שיריו, חיבר דלגאדו חיבור אוטוביוגרפי, שיצא לאור מכתב יד לראשונה ב-1961 בידי ישראל סלבטור רווה , מאוחר יותר פורסמה גם גרסה אנגלית של החיבור.
חיבורו המרכזי של דלגאדו מחולק למספר פואמות:
Poema de la Reyna Ester - תיאור בן 9 קאנטיקות (כ-200 שורות האחת), של סיפור מגילת אסתר.
Lamentaciones del Propheta Ieremias - מבוא קצר, ולאחריו 44 יחידות שיריות כנגד 44 פסוקי שני הפרקים הראשונים של מגילת איכה.
Historia de la Rut Moabita - עיבוד של מגילת רות המורכב מ-648 שורות המאורגנות במבנה של "רדונדיות" ().
שיר על יציאת מצרים, בו הדובר מתאר את עצמו כמי שנמצא במצרים, ומייחל לאורו של האל שיאיר את לילו.
A la sabiduría טקסט אלגורי בן 111 שורות המתייחס לספר חכמת שלמה, הבנוי מבתים של 8 שורות כל אחד.
Cántico de la salida de Egipto - טקסט לירי נוסף, קצר יותר (126 שורות), על סיפור יציאת מצרים, המתמקד בעיקר בפרק ט"ו של ספר שמות (שירת הים).
נוסף על פואמות אלו, חיבר דלגאדו 3 פואמות אוטוביוגרפיות.
ז'ואן מירו אי פרה (בקטלאנית: Joan Miró i Ferrà; נכתב גם חואן על-פי ההגייה הספרדית; 20 באפריל 1893 – 25 בדצמבר 1983) היה צייר, פסל וקדר שנולד בברצלונה, קטלוניה, ספרד, והיה מהאמנים הגדולים של זרם הסוריאליזם המופשט.
מירו פעל בשלוש ערים - פריז, ניו יורק וברצלונה וחי לא מעט על הקו בין שלוש ערים אלו, כששלושתן מחזיקות בחלק מיצירותיו המפורסמות.
מירו גדל בשכונת ברי גוטיק שבברצלונה.
הוא נמשך לקהילת האמנים שהתקבצה במונפרנאס ועבר לפריז בשנת 1919, שם פיתח את סגנונו הייחודי בהשפעת משוררים וסופרים סוריאליסטים.
עבודותיו הסוריאליסטיות נחשבות מהמקוריות ביותר במאה ה-20.
ב-1926 שיתף פעולה עם מקס ארנסט.
בעזרתו של מירו, יצר ארנסט את טכניקת הגרטאז' (grattage) - גירוד צבע יבש מהבד.
מירו נישא לפילר חונקוסה בפלמה דה מיורקה ב-12 באוקטובר 1929, ולזוג נולדה בת, דולורס, ב-17 ביולי 1931.
מירו היה מהרדיקליים ביותר מבין התאורטיקנים הסוריאליסטיים (מייסד הסוריאליזם אנדרה ברטון תיאר את מירו כ"הסוריאליסט ביותר מכולנו"), ובכמה מאמרים וראיונות החל משנות ה-30 הביע בוז לציור קונבנציונלי ואת רצונו "לרצוח" אותו לטובת אמצעי חדש להבעה.
אך יחד עם סגנונו הסוריאליסטי הקיצוני של מירו הוא הרבה להשתמש ב"עוגנים" בעבודותיו.
הכוונה היא שאת מרבית עבודותיו הוא מבסס על אובייקט אחד או שניים ברורים וקלים לזיהוי (למרות השינוי המתבצע בהם).
אובייקטים אילו מאפשרים למתבונן להבין יותר בקלות את נושא הציור.
לרוב העוגנים של מירו הם דמויות של נשים, גורמי השמים ובעלי חיים.
דוגמאות לעוגנים ביצירותיו של מירו בציור האישה המתרחצת (עוגן של דמות אישה, שיערה וירח).
"האמהות" (עוגן של דמויות נשים) והארוחה אצל הנסיכה הקטנה (שדמות הילדה משמשת כעוגן).
בעשורים האחרונים לחייו האיץ מירו את עבודתו באמצעים שונים ויצר מאות יצירות קרמיקה, כולל 'חומת השמש' ו'חומת הירח' בבניין אונסק"ו בפריז.
בין השאר הוא הכין גם ציורי חלון זמניים על זכוכית.
ב-1954 זכה בפרס ההדפס של תערוכת הביאנלה של ונציה, וב-1980 קיבל את מדליית הזהב לאמנויות היפות ממלך ספרד, חואן קרלוס הראשון.
למירו נודעה השפעה רבה על ציירי האקספרסיוניזם המופשט, ביניהם גורקי, פולוק, אידה קולמייר ורותקו.
אולם ההשפעה לא הייתה חד-צדדית: החל משנות ה-60 ניכרה בציוריו של מירו השפעה חוזרת של אותם אמני המופשט האמריקאים, שהושפעו כאמור בתחילת דרכם ממירו עצמו.
שלושת ציורי "כחול" משנת 1961, המוצגים במרכז ז'ורז' פומפידו בפריז, הם עדות מובהקת לכך.
אחת הסיבות לאהבה הגדולה של בני העיר ברצלונה למירו נעוצה בהתנהלותו הפוליטית ולאו דווקא האומנותית.
מירו התנגד למשטר פרנקו ואף יצר יצירות מפורסמות הקורות תיגר על משטרו של הגנרל (כמו החקלאי הקטלני וכרזת "עזרו לספרד" שנועדה לעודד מתנדבים מכל העולם לבוא ולתמוך ברפובליקאים).
אף על פי שידע שחייו בסכנה, ביקר מירו בברצלונה בזמן מלחמת האזרחים ואף לאחר ניצחון פרנקו, כדי לעודד את רוח בני העם הקטלוני.
בשנות חייו האחרונות העלה מירו על הכתב את רעיונותיו הפחות ידועים והרדיקליים ביותר, וחקר אפשרויות של פיסול בגז וציור בארבעה ממדים.
מירו נפטר במיורקה, ונקבר בבית העלמין במונז'ואיק שבברצלונה.
כיום נמכרים ציוריו בסכומים של עד שמונה מיליון דולר.
רבות מעבודותיו מוצגות במכון ז'ואן מירו בברצלונה.
"אישה וציפור" (פסל סביבתי בברצלונה)
ציור קיר מקרמיקה בשדה התעופה של ברצלונה
בנוסף לעיסוקו המרכזי כצייר, היה מירו גם פסל מוערך.
ניתן להבחין בדמיון לא מבוטל בין סגנון פיסולו של מירו לבין סגנונו של הפסל הבריטי המפורסם הנרי מור.
ז'ואן ויניולי אי פלאדוואל (בקטלנית: Joan Vinyoli i Pladevall; 3 ביולי 1914 - 30 בנובמבר 1984) היה אחד מגדולי משורריה של קטלוניה במאה העשרים.
כתיבתו הפורייה קשורה קשר הדוק לחוויותיו האישיות ולתפיסותיו האמוניות.
ויניולי היה מתרגמו של רילקה לקטלאנית.
ז'ואן מרגריט אי קונסרנאו (בקטלאנית: Joan Margarit i Consarnau; 11 במאי 1938 – 16 בפברואר 2021) היה משורר ואדריכל קטלאני.
מרגריט, שנולד בכפר סַנָאוּזָ'ה ועבד כפרופסור לאדריכלות באוניברסיטת ברצלונה, פרסם בראשית דרכו הספרותית שירה בספרדית, ועבר לכתיבה בקטלאנית למן ראשית שנות השמונים.
כתב הן בקטלאנית הן בספרדית ותרגם שירה קטלאנית לספרדית.
בין ספריו: "צל האחר", "אי-הבנה ישנה", "ים חורפי" ו"גיל אדום".
בעברית ראו אור ספריו "להאזין מרחוק לקולות" "מעולם לא ראיתי עצמי יווני" ו"מבט במראה הפנימית", שניהם בתרגומו של שלמה אביוּ ובהוצאת קשב לשירה.
ז'ואשן די בֶּלֵה היה משורר ומבקר ספרות צרפתי, לצד פייר דה רונסאר היה מייסד קבוצת הפליאד.
הוא נודע בכתיבת האני מאמין של הקבוצה:
Défense et illustration de la langue française - "להגנתה ולתפארתה של השפה הצרפתית," שנועד לקדם את השפה הצרפתית כשפה של אמנות, במעמד שווה ליוונית וללטינית.
די בלה נולד למשפחת אצולה עתיקה, בטירת לה טורמולייה קרוב לעיירה לירה שבחבל אנז'ו (בצפון מערב צרפת).
הוא נתייתם מהוריו בעודו ילד וגדל תחת השגחתו של אחיו, שהזניח אותו.
את ימי נעוריו בילה באחוזה הכפרית של המשפחה בחיק הטבע, על גדות הנהר לואר.
די בלה קיווה לקריירה צבאית בזכות בן דודו שהיה מושל פיימונטה (כיום בצפון איטליה).
אולם בן דוד זה נפטר ב-1541, ודי בלה הצעיר פנה לקריירה דתית בחסות בן דודו הקרדינל ז'אן די בלה.
בסוף 1547 פגש ז'ואשן די בלה את פייר דה רונסאר באכסניה על גדות הנהר לואר.
הם התיידדו וגילו עד מהרה כי יש להם עניין משותף בכתיבת שירה בשפה הצרפתית.
די בלה עבר להתגורר בפריז כדי ללמוד יחד עם רונסאר בקולז' קוקרה, בהנהלת ז'אן דורא שהיה מרצה לספרות העת העתיקה של יוון ורומא.
די בלה ורונסאר הקימו בעיר לה מאן את קבוצת שבעת המשוררים, שהציבה לעצמה כמטרה להגן על הלשון הצרפתית מפני השתלטותה של השפה הלטינית.
ב-1549 פרסם די בלה את החיבור "להגנתה ולתפארתה של השפה הצרפתית" ואת "אוליב", שהיה קובץ שירי אהבה בלשון הצרפתית.
בסוף אותה שנה חלה די בלה בשחפת, ומאז החל לאבד את כושר שמיעתו, אך המשיך לכתוב שירה.
מ-1553 עד 1557 שהה ז'ואשן די בלה ברומא, שם שימש כמזכירו של הקרדינל ז'אן די בלה.
הוא התרשם מהריסות רומא העתיקה, וכאשר חזר לצרפת פרסם את "קדמוניות רומא" או "עתיקותיה של רומא" (1558).
באותה שנה פרסם את "החרטות", קובץ סונטות שבו הביע את "רגשי המרירות והצער שמילאוהו בגלותו על אדמת נכר.".
בקיץ 1559 הפך די בלה חרש לחלוטין, ונזקק לכתיבה כדי להבין מה שנאמר לו.
הוא נפל למשכב ונפטר בלילה של 1 בינואר 1560, בעת שעסק בכתיבת חרוזים.
ב-1568 יצא לאור קובץ שהכיל את כל שיריו.
בעיירה לירה, מקום הולדתו, קיים מוזיאון קטן המשמר את זכרו.
ז'ובקבה (אוקראינית: Жовква, לעיתים נכתבת בעברית הצורות ז'ולקוב, ז'ולקווה או ז'ולקבה; פולנית: Żółkiew, ז'ולקייב; יידיש: ז'אָלקווע) היא עיר במחוז לבוב באוקראינה, השוכנת בחבל גליציה ההיסטורי.
כיום עומדת אוכלוסייתה על כ-13,000 תושבים.
במהלך המאה ה-14 נוסד כפר בשם ז'יניקי שהיה שייך לארכיבישוף מהאליץ.
במאה ה-15 עבר הכפר לבעלותו של הגרף ויסוצקי שהעבירו לאציל הפולני סטניסלאב ז'ולקייבסקי.
העיר נוסדה ב-1597 על אדמות הכפר על ידי ז'ולקאבסקי כמבצר מפני התקפות הטטארים.
במלחמת הצפון בין 1701-1707 מבצר ז'ולקבה שימש כמפקדתו של פטר הגדול.
לאחר מכן העיר חזרה לפולין.
עד 1774 באיחוד הפולני ליטאי.
בחלוקת פולין השלשית צורפה לאוסטרו-הונגריה.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב צורפה לברית המועצות כחלק מאוקראינה.
ב-28 ביוני 1941 נכבשה על ידי הגרמנים.
לאחר השחרור שוב באוקראינה הסובייטית.
בין 1951- 1991 נקראה נסטרוב ע"ש טייס רוסי, גיבור מלחמת העולם הראשונה.
ז'ולקייב הייתה עיר מרכזית בגליציה, וככזו הייתה מרכזית גם בתולדות הקיבוץ היהודי הגדול שחי בחבל ארץ זה.
בז'ולקייב היה בית דפוס עברי מפורסם (ולעיתים נכתב שמו בתעתיק יידי: זאלקווא).
בז'ולקייב של המאה התשע עשרה כיהן צבי הירש חיות כרבה של העיר, ובה חי גם נחמן קרוכמל מראשי תנועת ההשכלה וחכמת ישראל בגליציה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-4,400 יהודים, מתוך כ-7,800 תושבים.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, חיללו הגרמנים והעלו באש את בית הכנסת הגדול בה, והטילו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה.
במספר אקציות שבוצעו ממרץ ועד דצמבר 1942 שילחו הגרמנים קרוב ל-3,000 מיהודי העיר והסביבה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
גטו סגור שהוקם בעיר לאחר האקציות חוסל במרץ 1943, כאשר כ-800 מיושביו שנמצאו "כשירים לעבודה" שולחו למחנה ינובסקה, וכ-3,500 הנותרים נרצחו ביער סמוך לעיר.
מעט היהודים שהושארו בגטו נרצחו עד יולי 1943, תוך שהגרמנים עורכים מצוד אחר יהודים מסתתרים, ומוציאים אותם להורג.
האישים דלהלן כיהנו בתפקיד הרב הראשי של ז'ולקיב, או בתפקיד האב"ד המקביל:
רבי יחזקאל יששכר בן חנוך אברהם (עד 1637, ה'שצ"ז) - רבה הראשון של הקהילה היהודית בז'ולקיב
רבי משה בן שכנא (נפטר כ"ג בחשוון ה'תי"ג, 1652) - ייתכן שאחריו נבחר רב נוסף שאין ידיעות אודותיו
רבי יוסף יששכר בר בן עובדיה (ה'תנ"ג, 1693 - ה'תנ"ז, 1697) - לפני כהונתו בעיר היה רבן של צילץ, האצענפלאץ וגלוגא.
עזב את ז'ולקיב לטובת רבנות העיר קרמזיר
רבי אלכסנדר סנדר שור (עד פטירתו ב-1737) - מחבר "תבואות שור"
רבי מנחם מאניש מרגליות - חתנו של הרב שור
רבי נפתלי הירץ הורוביץ (סביבות 1745)
רבי שמשון מייזלש (1747 – 1754) - כיהן כרבה של צישינוב לפני שהגיע לז'ולקיב ולאחר שעזב את העיר
רבי משה צבי הירש מייזלש (?
- י"ח בכסלו ה'תקס"א, 1801) - מחבר "חמדה גנוזה" כיהן ברבנות העיר עד פטירתו וסירב לשם כך להצעת רבנות בקופנהגן
רבי יצחק שמשון הורוביץ מייזלש
רבי צבי הירש חיות (1839 – 1852) - עזב את העיר לטובת רבנות קאליש
ז'ואן קפדבילה מנדס (בקטלאנית: Joan Capdevila Méndez; נולד ב-3 בפברואר 1978) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלוני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קפדבילה שיחק 7 שנים במדי דפורטיבו לה קורוניה ו-4 שנים במדי ויאריאל, ולזכותו 60 הופעות במדי נבחרת ספרד.
קפדבילה, יליד טרגה, החל לשחק במחלקת הנוער של אספניול.
את משחקו הראשון בקבוצה הבוגרת של המועדון הקטאלוני ערך בעונת 1998-1999, בתיקו 2-2 בחוץ מול קבוצת אתלטיק בילבאו.
בעונה שלאחר מכן הצטרף לאתלטיקו מדריד.
אחרי ירידת הליגה של אתלטיקו מדריד, חתם קפדבילה במועדון הגליסיאני דפורטיבו לה קורוניה בקיץ שנת 2000. בלה קורוניה הוא תיפקד כמגן שמאלי, תחילה כמחליף לאנריקה רומרו, ומאוחר יותר כשחקן הרכב ראשון.
בעונת 2007-2008, הוא עבר לויאריאל ושיחק בכל משחקי הליגה למעט 2, למען המועדון שסיים את העונה במקום השני.
ב-21 ביולי 2011 חתם קאפדבילה בבנפיקה ליסבון לשנתיים, אך ביולי 2012 חתם באספניול.
ביולי 2014 חתם בקבוצת נורת' איסט יונייטד מליגת העל ההודית.
ב-21 בינואר 2015 חתם בלירסה הבלגית.
לאחר שהחמיץ חצי שנה עקב פציעה בברך, חתם קפדבילה ב-1 ביוני 2016 בסנטה קולומה מליגת העל האנדורית.
ב-5 ביולי 2017 הודיע על פרישה מכדורגל.
קפדבילה שיחק לראשונה בנבחרת ב-16 באוקטובר 2002 (תיקו 0-0 עם פרגוואי), והוא כבש את השער הראשון שלו בנבחרת ספרד בטורניר המוקדמות ליורו 2008, נגד שוודיה ב-17 בנובמבר 2007, במשחק שהסתיים בתוצאה 3-0 לספרד.
קפדבילה היה שותף לזכיית נבחרתו ביורו 2008 ובמונדיאל 2010.
מקום 3 בגביע הקונפדרציות - 2009
ז'וֹאָן לַאפּוֹרְטָה אִי אֶסְטְרוּק (בקטלאנית: Joan Laporta i Estruch; נולד ב-29 ביוני 1962 בברצלונה שבספרד) הוא עורך דין קטלאני המכהן בתור נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה, תפקיד בו כיהן גם בשנים 2003–2010.
בשנת 1996 הוא ביחד עם אנז'ל קולום ופילאר ראולה הקימו מפלגה מקומית חדשה.
אך ניסיון זה לא הצליח.
לאפורטה החל את הקריירה שלו עם ברצלונה כמנהיג "אלפנט בלאו" (הפיל הכחול), קבוצה שהתנגדה לנשיא לשעבר ז'וזפ ליואיס נונייס ואשר, ב-1998, ניסתה ללא הצלחה להפעיל הצעת אי אמון כנגדו.
ב-2003 גבר לאפורטה על לואיס בסאט בבחירות לתפקיד נשיא ברצלונה.
כמנהל הטכני של הקבוצה מינה לאפורטה את כדורגלן העבר במועדון צ'יקי בגיריסטיין.
עם הגעתם לקבוצה, החתים המועדון את הכדורגלן הברזילאי רונאלדיניו ואת המאמן ההולנדי פרנק רייקארד.
עמם, פתח המועדון בתקופה חדשה עם ניהול חדש ושונה מקודמיו.
העונה הראשונה החלה בצורה תהומית, ובשל כך נאלץ לאפורטה בקביעות לגייס הבנה וסבלנות מאוהדי הקבוצה, ובעזרת רייקארד, נבנה המועדון מחדש עם סגל צעיר יותר סביב הנהגתו של רונאלדיניו.
לאפורטה נחשב להצלחה - רוב החובות הכספיים שולמו והמועדון זכה בארבע אליפויות הליגה הספרדית ובשני גביעי ליגת האלופות.
בנוסף, החליט לאפורטה לפעול נגד האלימות בקאמפ נואו, בייחוד נגד קבוצת האוהדים המכונה "Boixos Nois" (בוישוס נויס - בתרגום חופשי מקטלאנית: "בנים כועסים"), תוך שהוא סופג עלבונות ואיומים על חייו.
חקירת משטרה חשפה שחברים בבוישוס נויס תכננו לחטוף אותו, אך תכנון זה לא יצא אל הפועל.
הקדנציה הראשונה של לאפורטה כללה זכייה באליפות הליגה ב-2005 ובדאבל ב-2006, כשבקבוצה משחקים שחקני רכש כדקו, סמואל אטו, הנריק לארסון ורונאלדיניו, לצד שחקני בית כגון צ'אבי, ויקטור ואלדס וקרלס פויול.
לאפורטה החל את כהונתו השנייה ב-22 באוגוסט 2006, כשהיה המועמד היחיד שצבר מעל ל-1,804 חתימות חברי מועדון.
כהונתו הסתיימה באופן רשמי בשנת 2010, והוא הוחלף בסנדרו רוסל.
כהונתו השנייה של לאפורטה הייתה אף מוצלחת יותר מקודמתה, אף על פי שהחלה בצורה מאכזבת למועדון - הקבוצה לא הצליחה לזכות באליפות במשך שנתיים.
בתום עונת 2007/08, החליט לאפורטה להחליף את מאמן הקבוצה, רייקארד, בשחקן העבר של הקבוצה, ז'וזפ גוארדיולה.
עם גוארדיאולה כמאמן זכתה הקבוצה בטרבל הראשון בהיסטוריה של הכדורגל הספרדי - זכייה באליפות הליגה, בליגת האלופות ובגביע המלך הספרדי באותה עונה.
בסגל הקבוצה בעונה זו בלטו אנדרס אינייסטה, צ'אבי, פויול, אטו, תיירי הנרי וליונל מסי.
בעונה הבאה, עונת 2009/10 זכתה פעם נוספת הקבוצה באליפות, כשבחוד ההתקפה משחק זלאטן איברהימוביץ' במקומו של סמואל אטו.
בתום עונה זו הסתיימה תקופת הכהונה השנייה של לאפורטה.
ב-7 במרץ 2021, נבחר לאפורטה ברוב גדול בשלישית על ידי חברות וחברי מועדון הכדורגל ברצלונה, לכהן כנשיא המועדון.
בזכייה זו לאפורטה גבר על ויקטור פונט וטוני פריישה.
לאפורטה הוא עורך דין במקצועו, ושותף במשרד עורכי דין.
ז'ואן סגרה אי אירצ'טה (בקטלאנית: Joan Segarra i Iracheta; 15 בנובמבר 1927 – 3 בספטמבר 2008) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בברצלונה החל מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד אמצע שנות ה-60. הוא מבין השחקנים עם מספר ההופעות הגבוה ביותר בהיסטוריית המועדון.
סגרה שיחק בעיקר בעמדות ההגנה, אך יכול היה לשחק גם בקישור.
התכונות הבולטות בו היו ראיית המשחק שלו והמשחק ההוגן שלו.
בילדותו שיחק סגרה במספר מחלקות נוער של מועדונים קטנים בקטלוניה, לפני שהחל את הקריירה המקצועית שלו בווילפרנקה הקטנה ב-1946. הוא שיחק שם 4 עונות, עד 1950, אז הצטרף לברצלונה, הקבוצה הבכירה בקטלוניה ומבין הגדולות בכדורגל בספרד.
סגרה השתלב במהרה בקבוצתו החדשה, אותה אימן פרדיננק דאוצ'יק, ואת הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך ב-24 בספטמבר, בקלאסיקו נגד ריאל מדריד בו ניצחה ברצלונה 7 - 2. בעונתו הראשונה במועדון הופיע ב-23 משחקי ליגה וסייע לקבוצתו לסיים במקום הרביעי.
יתר על כן, שיחק סגרה בעונה זו בכל משחקי הקבוצה בגביע הספרדי, שבו זכתה ברצלונה הודות לניצחון 3 - 0 בגמר על ריאל סוסיאדד.
בגומלין רבע הגמר נגד אתלטיקו תטואן אף הבקיע שער.
בעונת 1951/1952 סבל ממספר פציעות שהגבילו את חלקו במשחקי הקבוצה, אך עדיין היה שותף לזכייה בדאבל - אליפות וגביע - וכן בגביע הלטיני.
בהמשך 1952 זכתה הקבוצה גם בקופה אווה דוארטה וגביע מרטיני רוסי.
בכך השלימה ברצלונה זכייה בחמישה תארים בשנה קלנדרית ובזכות כך כונתה "בארסה של חמשת הגביעים", כשסגרה הוא קפטן הקבוצה בה כיכבו שחקנים כלאסלו קובאלה, גוסטאו ביוסקה, אנטוני רמלייטס, אסטניסלאו באזורה וססאר.
בעונה שלאחר מכן, בניצחון הליגה על ראסינג סנטנדר ב-19 באוקטובר, הורחק סגרה בכרטיס אדום בפעם הראשונה והיחידה בקריירה שלו.
ב-21 בדצמבר, במשחק נגד ולנסיה, הבקיע סגרה שער עצמי וקבוצתו הפסידה 3 - 2. סגרה היה חלק חשוב מהרכב הקבוצה, שזכתה בפעם השנייה ברציפות בדאבל.
בגביע, שהיה השלישי ברציפות לזכותה, זכתה ברצלונה לאחר ניצחון 2 - 1 על אתלטיק בילבאו בגמר, בו פתח סגרה בהרכב.
עונת 1953/1954 הסתיימה בטעם מר עבור ברצלונה.
היא סיימה כסגניתה של ריאל מדריד בליגה, ובגמר הגביע הפסידה לוולנסיה 3 - 0. דאוצ'יק הוחלף בסנדרו פופו האיטלקי, ומעמדו של סגרה בהרכב הקבוצה לא דעך.
לצערו, סיימה ברצלונה פעם נוספת כסגניתה של ריאל מדריד, ובגביע הודחה על ידי אתלטיק בילבאו בחצי הגמר.
פרנץ פלאטקו החליף את פופו כמאמן הקבוצה.
בעונת 1955/1956 זכה לכבוש שערים ראשונים בליגה הספרדית.
השער הראשון היה בניצחון 2 - 1 על ריאל סוסיאדד במחזור הראשון לעונה.
בסך הכול כבש 4 שערים בעונה זו במהלך 30 הופעות.
אולם, ברצלונה סיימה כסגנית האלופה עונה שלישית ברציפות.
דומנק בלמניה תפס את מקומו של פופו בתחילת עונת 1956/1957. סגרה היה בחירה ראשונה להרכב גם עבור בלמניה, אך פציעה שספג בתחילת אוקטובר השביתה אותו ממשחק למשך כמעט חודשיים.
בסך הכול שותף ב-15 משחקי ליגה בעונה זו, וברצלונה הגיעה למקום השלישי.
אחרי 4 שנים ללא תואר, הצליחה הקבוצה לזכות בגביע הספרדי, עם ניצחון 1 - 0 על אספניול, יריבתה העירונית של ברצלונה, במשחק הגמר, שבו פתח סגרה.
בגביע הגיעה ברצלונה עד לחצי הגמר, שם הודחה על ידי אתלטיק בילבאו.
בעונה המלאה הראשונה עם הררה כמאמן הקבוצה, עונת 1958/1959, חווה סגרה עונת שיא, בגיל 31. הוא פתח בכל 30 מחזורי הליגה, בהם הבקיע 6 שערים, כולל שער ניצחון בדקה ה-85 על בילבאו כשברצלונה ב-10 שחקנים ב-1 בפברואר 1959 וצמד בניצחון 5 - 2 על ריאל בטיס ב-22 במרץ.
ברצלונה זכתה בסוף העונה באליפות ראשונה מזה 6 שנים.
בנוסף, פתח סגרה בכל משחקי הגביע בדרכה של ברצלונה לזכייה גם בו והשלמת דאבל, שלישי בקריירה שלו, כשהקבוצה מנצחת בגמר את גרנדה בתוצאה 4 - 1.
הודות לאליפות, השתתפה ברצלונה לראשונה בתולדותיה בגביע אירופה.
במשחקה הראשון במפעל, נגד צסק"א סופיה ב-3 בספטמבר, הבקיע סגרה את השער הראשון בהיסטוריה של ברצלונה במסגרת זו.
המשחק הסתיים בתיקו 2-2. ברצלונה הגיעה עד לחצי הגמר, שם הודחה על ידי ריאל מדריד.
גם בעונה זו זכתה ברצלונה באליפות, לה תרם סגרה 3 שערים ב-24 משחקי ליגה בהם פתח.
בנוסף, זכתה ברצלונה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע ערי הירידים, כשבדרך לשם הבקיע סגרה במשחק הראשון של רבע הגמר נגד אינטר מילאנו.
סגרה פתח בשני משחקי הגמר נגד ברמינגהאם, אותם ניצחה ברצלונה בתוצאה המצטברת 4 - 1. בגביע הספרדי הבקיע שער בשמינית הגמר לרשתה של טראסה, אך ברצלונה סיימה את דרכה במפעל בשלב רבע הגמר.
הררה עזב את הקבוצה בסוף העונה, וחל עידן של חוסר יציבות בברצלונה.
את עונת 1960/1961 סיימה ברצלונה במקום הרביעי בלבד, כשסגרה פותח ב-15 משחקי ליגה במהלך העונה.
בגביע אירופה הגיעה עד הגמר, כשבדרך היא הייתה הקבוצה הראשונה שגוברת על ריאל מדריד אחרי 5 זכיות רצופות במהדורות הראשונות של הטורניר.
במשחק הגמר שנערך בברן, לא לקח חלק בשל פציעה בעינו, וברצלונה הפסידה לבנפיקה ליסבון בברן בתוצאה 3 - 2. בגביע הספרדי הודחה על ידי אספניול כבר בשמינית הגמר.
העונה הבא החלה עם ליואיס מירו כמאמן, אך הוא הוחלף באמצעה על ידי לאסלו קובאלה בשל תוצאות לא משביעות רצון של ברצלונה.
סגרה פתח ב-19 משחקים בהם כבש פעמיים, אחד מהם השער היחיד לזכות קבוצתו בתיקו 1-1 עם אתלטיקו מדריד ב-11 במרץ 1962. ברצלונה סיימה את העונה כסגנית האלופה, בגביע הודחה על ידי ריאל מדריד ברבע הגמר, ובגביע ערי הירידים הובסה על ידי ולנסיה במשחק הגמר בתוצאה המצטברת 7 - 3.
באוקטובר 1962 סבל מפציעה שבגללה נעדר ממשחק עד סוף דצמבר.
זמן קצר לאחר שחזר, קובאלה הוחלף על ידי ז'וזפ גונסלבו.
סגרה פתח בעקביות במשחקי הקבוצה עד סוף העונה, בה היא סיימה במקום השישי בלבד וזכתה בגביע הודות לניצחון 3 - 1 על ריאל סרגוסה בגמר בקאמפ נואו.
בעונת 1963/1964, עם ססאר רודריגס כמאמן, חל פיחות במעמדו של סגרה בן ה-36, כשהועדפו על פניו שחקנים צעירים יותר כאלדיו סילבסטרה, פרן אוליביה וחוליו ססאר בניטס.
הוא השתתף ב-11 משחקי ליגה במהלך העונה, שבסיומה פרש ממשחק.
משחקו האחרון שבהם היה ב-25 באפריל 1964, מחזור הסיום לעונה, אצל ריאל בטיס, וסגרה נפרד מהקבוצה עם שער לזכות קבוצתו, שניצחה 3 - 2.
בסך הכול הופיע 528 פעמים והבקיע 30 שערים הן במסגרות רשמיות והן במסגרות לא רשמיות.
297 מהופעותיו היו בליגה הספרדית.
במקביל לדרכו בברצלונה, היה סגרה שחקן פעיל בנבחרת ספרד.
את הופעת הבכורה במדיה ערך במשחק ידידות נגד נבחרת ב-17 ביוני 1951 שהסתיים בתיקו מאופס.
הוא השתתף במשחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1954 נגד נבחרת , אך זו גברה על ספרד ועלתה במקומה למונדיאל.
לאחר מכן לקח חלק במשחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1958 נגד נבחרות ו, אך נבחרתו סיימה במקום השני ולא העפילה לטורניר הגמר.
סגרה שיחק גם בשני משחקי נבחרתו במוקדמות יורו 1960 נגד , שהיוו למעשה שמינית גמר הטורניר.
סגרה סייע לנבחרתו לנצח בשניהם ולעלות לרבע הגמר, אך מכיוון שהנבחרת סרבה לנסוע לברית המועצות, היא הפסידה טכנית.
בהמשך, ביולי 1960, פתח בסדרה של 4 משחקי ידידות על אדמת אמריקה הדרומית, אחד אצל , שניים אצל ואחרון אצל .
סגרה אמנם לא לקח חלק באף משחק במוקדמות מונדיאל 1962, אך הוא זומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר שנערך בצ'ילה.
הוא אף פתח במשחק הראשון של שלב הבתים, הפסד 1 - 0 ל.
היה זה משחקו ה-25 והאחרון במדי נבחרת ספרד.
בנוסף למשחקיו בנבחרת ספרד, שיחק במדי הנבחרת הלא רשמית של ב-3 משחקי ידידות במהלך שנות ה-50.
לאחר פרישתו ממשחק ב-1964 המשיך סגרה את קשריו עם המועדון.
תחילה שימש כמאמן במערכת הנוער של המועדון.
ב-1972 הלך לאמן את מועדון נעוריו וילפרנקה למשך עונה אחת.
בהמשך אימן מספר קבוצות קטנות בקטלוניה ובאיים הבלאריים כפיגרס ומהונס.
ב-1977 מונה לעוזר המאמן בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, שהייתה אז בליגה השלישית.
כעבור שנתיים מונה למאמן הראשי של הקבוצה, ובמהלך העונה הבודדת שלו כמאמנה היא סיימה במקום ה-14 בביתה.
באמצע עונת 1979/1980 פוטר ז'ואקים ריפה מתפקיד אימון הקבוצה הבוגרת ומונה במקומו הלניו הררה, מי שהיה מאמנו של סגרה בסוף שנות ה-50 בברצלונה.
סגרה הצטרף אליו כעוזרו עד לסוף העונה.
ב-3 בספטמבר 2008, בגיל 80, נפטר סגרה לאחר התמודדות עם מחלה ממושכת.
ז'ואן מנואל סראט (בקטלאנית: Joan Manuel Serrat; נולד ב-27 בדצמבר 1943 בברצלונה) הוא זמר וכותב שירים קטלאני.
סראט הוא אחד המוזיקאים הבולטים במוזיקה המודרנית והפופולרית של קטלוניה וספרד.
סראט החל את דרכו המוזיקלית בגיל 17, עת קיבל את הגיטרה הראשונה שלו, לה הקדיש את אחד משיריו המוקדמים, "גיטרה אחת".
בשנות השישים המוקדמות, סראט היה חלק מלהקת פופ, הוא ניגן יחד עם שותפיו ללימודים מבית ספרו בברצלונה, כאשר השירים העיקריים שהם ניגנו היו שירי הביטלס ושירים איטלקים מתורגמים לספרדית.
ב-1965, בעת ששר בתוכנית רדיו בשם "רדיוסקופ", המנחה סלבדור אסקמיז'ה עזר לו לחתום על חוזה הקלטה עם חברת "אדיגסה", שם הוא הקליט והצטרף ללהקה.
הופעתו הבימתית הראשונה של סראט נערכה ב-1967 בפלאו דה לה מוזיקה קטלנה.
הופעה זו עזרה לו לבסס את עצמו כאחד האמנים החשובים בקטלוניה.