tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להצלחה זו תרמו הישגי המכונית במהלך השתתפותה במרוצי מכוניות שונות כולל מרוצי ראלי לונדון-סידני בשנת 1968. כמויות קטנות של מכוניות מדגם זה נבנו לפי רישיון מיוחד בבלגיה ובבולגריה.
החלקים להרכבה הובאו מברית המועצות.
במהלך שנות ה-60 המכונית עמדה בסטנדרטים המקובלים בעולם והייתה תחרותית לעומת מכוניות מייצור היצרנים המובילים.
במכונית זו הותקן מנוע חדש.
המנוע יוצר במפעל בעיר אופה.
תיבת הילוכים הייתה חלשה יחסית.
במקרים רבים היא הייתה מסוגלת להחזיק עד לתיקון משמעותי כ-63 אלף ק"מ ולפי התכנון לא יותר מכ-100 אלף ק"מ.
בשנות ה-70 החלו להגיע לשוק הסובייטי מכוניות מתוצרת אווטוואז שהיו מוצלחות יותר ותפסו נתח משמעותי של השוק.
הממשל הסובייטי נתן העדפה ברורה למכוניות מתוצרת אווטוואז וכתוצאה מכך המפעלים במוסקבה ואיז'בסק לא הצליחו להביא לייצור סדרתי של דגמים מתקדמים שיחליפו את ה"מוסקביץ' 412".
במהלך שנות ה-70 מכוניות מדגם זה היו ידועות כמכוניות בעלות יכולת להתמודד בקלות עם כבישים ירודים ומוסכים בעלי יכולת טכנית נמוכה, דבר שהתאים לתנאים ששררו בברית המועצות.
זה היה היתרון העיקרי שלהן לעומת מכוניות לאדה.
לקראת שנות ה-80 הנחיתות הטכנית פגעה בפופולריות שלהן ומכוניות אלו כבר לא היו יכולות להתמודד מול מכוניות לאדה אף בשוק המקומי.
המוסקוביץ 412 התחרה בדגמים הבאים: אופל קדט, פורד קורטינה, פיאט 125, פיג'ו 304, סימקה 1500, פורד אסקורט.
באליפות "רכב סלון" לשנים 1972–1973 ניצחה המוסקוביץ 412 את ה-הילמן אימפ ואת האוסטין-מוריס.
מוסקול (muscol), נמכרת גם תחת השם Paraflex וגם כתרופה משולבת הנקראת Parafin Forte (זהו השילוב של chlorzoxazone עם acetaminophen פרצטמול) וידועה בשמה הגנרי-Chlorzoxazone.
מטרת התרופה היא לפעול באופן מרכזי להרפיית השרירים ומשתמשים בו על מנת לטפל בעוויתות השרירים, בעקבות כאבים או אי נוחות בשרירים.
התרופה פועלת על עמוד השדרה על ידי דיכוי הרפלקסים.
500 מ"ג פרצטמול - משכך כאבים ומוריד חום
30 מ"ג אורפנדרין ציטראט - חומר אנטיכולינרגי המרפה את השרירים
Chlorzoxazone מעכב את הדגרנולציה של תאי מאסט, ולאחר מכן מונע שחרור של היסטמין ושל ה-(slow-reacting substance of anaphylaxis (SRS-A), מתווכים של תגובה אלרגית מסוג ראשון.
Chlorzoxazone יכול גם להפחית את השחרור של הלויקוטרינים הדלקתיים.
ה-Chlorzoxazone פועל על ידי עיכוב זרם הסידן והאשלגן, שמוביל לעיכוב עצבי והרפיית השרירים.
מידע מתוך ניסויים בבעלי חיים ובמחקרים קליניים בבני אדם, מצביעים שה-Chlorzoxazone פועל בעיקר ברמה של עמוד השדרה ובאזור התת-קליפתי של המוח, ששם מתבצע העיכוב של קשת הרפלקס המולטיסינפטית המשתתפות ביצירה ושמירה על עוויות שרירי השלד.
מוסקול מיועד לשיכוך כאבי שרירים והרפיית שרירים תפוסים.
טשטוש ראייה או ראייה כפולה
אין להשתמש בתרופה זו אם ידועה רגישות לאחד ממרכיביה.
בשל התכונות האנטיכולינרגיות של אורפנדרין, התרופה אסורה בחולים עם גלאוקומה, מחלה בוושט, חסימת מעיים, פגיעה בתנועת דרכי העיכול, חסימת דרכי השתן, כיב קיבה, בלוטת ערמונית מוגדלת או חולשת שרירים חמורה (מיאסטניה גראביס), פורפיריה.
אין לתת את התכשיר בשילוב עם תכשירים המכילים פרופוקסיפן.
רויאל אקסל מוסקרון (בשפת המקור: "Royal Excel Mouscron"; בראשי תיבות: REM), המוכר גם כ-מוסקרון ("Mouscron"), היה מועדון כדורגל מקצועני מהעיר מוסקרון שבבלגיה.
המועדון הוקם בשם "רויאל מוסקרון-פרוולץ" (Royal Mouscron-Péruwelz), באביב 2010, כתוצאה מאיחוד של מועדון מהעיר פרוולץ (Péruwelz) עם מועדון "רויאל אקסלסיור" (Royal Excelsior) שפשט את הרגל.
בקיץ 2016 המועדון העביר את בסיסו לעיר מוסקרון ושינה את שמו לשמו הנוכחי.
בעונת 2013/2014 בה ניצח במשחקי הפלייאוף על הזכות לשחק בליגה הראשונה.
אחד מבעלי הקבוצה הוא פיני זהבי, סוכן שחקנים ישראלי.
מוסקבה פינת הוליווד הוא סרט קומדיה רוסי, שהשתתף בתחרות הראשית של פסטיבל קינוטאבר בשנת 2017. הסרט בוים על ידי אלכסנדר מולוצ'ניקוב בכיכובם של יאניס פאפאדופולוס, פיודור בונדרצ'וק, סרגיי בזרוקוב, איוואן אורגאנט ואחרים.
הסרט הופץ באופן נרחב ברוסיה ב-16 בנובמבר 2017.
הסרט מספר על פיודור, מפיק ובמאי נודע, על השחקן סרגיי ומגיש הטלוויזיה איוואן, שההצלחה שלו, כפי שמתברר, היא אינה אלא מיתוס.
זר מסכן שהוא עוזר לו מתאהב באשתו של ראש העיר ומחליט לעשות כל דבר אפשרי כדי לקחת אותה איתו.
מוסקו לוי בוקו , שנודע גם כ"אלן מוסקו" (Alain Mosco), הוא במאי סרטים תעודיים יהודי-צרפתי, יליד בולגריה.
לוי בוקו "הצטיין ביכולתו לחדור, לרוב לבדו, לעומקן של סוגיות קשות", מתוך "שאיפה להבין עד הסוף את הדברים".
מוסקו לוי בוקו נולד בשנת 1944 בבולגריה.
בגיל 10 היגר עם הוריו לצרפת ובהמשך התאזרח בה.
אביו נפטר בשנת 1956, זמן קצר אחרי הגירתם.
בילדותו ובצעירותו, בהחלטת אמו, שעברה את תקופת הרדיפות נגד היהודים בימי מלחמת העולם השנייה, נודע בשם המשפחה הצרפתי בוקו.
בהמשך השתמש בשם אלן מוסקו.
לוי בוקו הוא בוגר התיכון אוגוסטן טיירי בעיר בלואה.
בבגרותו חזר להשתמש גם בשני שמותיו היהודים - מוסקו לוי.
2008 - כוכב ה-SCAM - Société civile des auteurs multimédia (החברה האזרחית של יוצרי מולטימדיה בצרפת)
2014 - פרס שארל ברבאן (Charles Brabant) על מפעל חייו בתחום הקולנוע התיעודי
1977: Je veux mourir dans la patrie de Jean-Paul Sartre (רוצה למות במולדתו של ז'אן-פול סארטר) – סרט תיעודי קצר
סרטים שמוקדשים לשבעה גיבורים יהודיים – חמישה ילידי פולין ושניים ילידי רומניה – שגויסו על ידי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית למחתרת ההתנגדות האנטי-נאצית של מיסאק מנוחיאן, FTP-MOI (Franc-tireurs-Partisans - Main d'oeuvre immigrée), שפעלה בשנים 1942–1943 וביצעה פיגועים נגד הכובשים הנאצים ויעדים נאציים בצרפת הכבושה.
1991: Mémoires d'Ex - Debout les damnés (זיכרונות הוותיקים – קומו עלובי הארץ)
1991: Mémoires d'Ex - Du passé faisons table rase (זיכרונות הוותיקים - הבה נעשה מן העבר דף חדש)
1991: Mémoires d'Ex - Suicide au comité central (זיכרונות הוותיקים - התאבדות בוועד המרכזי)
1993: Ni travail, ni famille, ni patrie - Journal d'une brigade (יומנה של בריגדה - ללא עבודה, ללא משפחה, ללא מולדת) – על חברי הבריגדה המחתרתית FTP-MOI בטולוז
1999: Un crime à Abidjan (רצח באביג'אן) – על שיטות הפעולה והחקירה של המשטרה באביג'אן
2006: Berlusconi, Affaire Mondadori (ברלוסקוני, פרשת מונדאדורי) – על השתלטותו של סילביו ברלוסקוני על ההוצאה לאור מונדאדורי
2008: Roubaix, commissariat central, affaires courantes (רוּּבֶּה, תחנת משטרה מרכזית, פעילות שגרתית) – על סוגיית רציחתה של אישה מבוגרת של ידי שתי שכנותיה הנרקומניות.
הסרט התיעודי עובד אחר כך לסרט עלילתי ארוך על ידי ארנו דפלשן תחת הכותרת Roubaix, une lumière ("רובה, אור", 2019)
2011: Ils étaient les Brigades rouges (הם היו הבגירדות האדומות) – שבו תיחקר הבמאי כמה מחברי הבריגדות האדומות שהשתתפו בחטיפתו ורציחתו של אלדו מורו
2019: Corleone, le parrain des parrains (קורלאונה, סנדק הסנדקים) – על עלייתו ונפילתו של ראש המאפיה, טוטו רינה
Les sourires (החיוכים) – תוכניות קצרות שבהן מספרים אנשי תרבות ידועים סיפורים מצחיקים
מוסקו מיול הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
הקוקטייל מורכב מוודקה, מיץ ליים טרי ובירה ג'ינג'ר.
את הקוקטייל נהוג להגיש באופן מסורתי בספל נחושת אופייני עם קרח, אך קיימת צורת הגשה נפוצה בכוס הייבול.
נהוג לקשט עם פלח ליים.
לעיתים עם עלי נענע בנוסף.
למרות שמו, לקוקטייל אין קשר למוסקבה או לרוסיה.
הקוקטייל נולד בשנות ה-40 של המאה ה-20 בארצות הברית.
מטרתו הייתה מכירות של וודקה סמירנוף ושל משקה חדש יחסית, גיגנג'ר ביר של המותג Cock'n Bull Ginger Beer שלמרות שמו היה משקה לא אלכוהולי.
גם וודקה וגם בירת ג'ינג'ר לא זכו לפופולריות בקהל האמריקאי..
העובדה שבסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 הייתה תקופת המלחמה הקרה יצרה גם היא התנגדות למשקה עם השם הרוסי (אף שלחלוטין לא היה רוסי).
Martin), מנכ"ל סמירנוף וג'ק מורגן (Jack Morgan) משווק הג'ינג'ר ביר נפגשו והחליטו לשלב כוחות.
הם ונציגים מטעמם פנו בברים רבים בארצות הברית והציגו את הקוקטייל הקל להכנה.
מורגן רכש מצלמת פיתוח מיידי של פולארויד, שהייתה אז פלא אטרקטיבי חדש, והצטלם עם ברמנים שהכינו את הקוקטייל נתן להם את התמונות שהוכנו מיידית והציג ונתן מהתמונות שהוכנו לברמנים הבאים שגם אותם חזר וצילם בתורם ובכך יצר "טרנד" אופנתי.
לטענתו של מורגן, מטרתו הראשונית הייתה להיפטר ממלאי מת של מוצר לא מבוקש.
המשקה הוגש בספל נחושת אופייני, דבר שהפך להיות חלק מהמותג של הקוקטייל.
הכוס המסורתית להגשת משקה היא ספל נחושת גדול הנקרא כיום Moscow mule mug.
קיימת טענה כי שתייה של משקה חמוץ מהספל פוגעת בבריאות מכיוון שהחומצה ממיסה את המתכת.
ישנן וריאציות רבות לקוקטייל בהם מחליפים את הוודקה במשקה אלכוהולי אחר.
השם לקוקטייל משתנה בהתאם, ולרוב מותאם למקום ממנו בא המשקה החריף.
בורבון וקלואה: ניו אורלינס מיול
מוסקבורצ'יה-סאבורובו היא נפה של המחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
קבוצת הבייסבול המוסקבאית "מוסקביץ'" הוא מועדון בייסבול רוסי המתמודד באליפות רוסיה בבייסבול ולרשותה זכייה אחת באליפות, בעונת 2019.
מוסקט היא משפחת ענבים (תת-מין) הכוללת למעלה מ-200 זני ענבים השייכים למין גפן היין המשמשים בייצור יין וכענבי צימוקים וענבי מאכל ברחבי העולם במשך מאות שנים רבות.
הצבעים שלהם נעים בין לבן (דוגמת מוסקט אוטונל), לצהוב (מוסקטו ג'אלו), ורוד (מוסקטו רוזה דל טרנטינו) ועד כמעט שחור (מוסקט המבורג).
לענבי מוסקט ויינות מוסקט כמעט תמיד ניחוח פרחוני מתוק בולט.
המספר הרב של הזנים של המוסקט מצביעים על כך שהוא אולי זן הענבים המבוית העתיק ביותר, ויש תיאוריות שרוב המשפחות בזן הגפניים גפן היין נובעות מזן המוסקט.
תיאוריות על מקורות ענבי המוסקט מתארכות את אבות הזנים עוד למצרים העתיקה ולממלכת פרס של העת העתיקה (כ-1000–3000 לפני הספירה) בעוד שחלק מהאמפלוגרפים, כמו פייר גאלט, סבורים שמשפחת זני המוסקט הופצה במהלך תקופת העת העתיקה הקלאסית (בערך 800 לפני הספירה עד 600 לספירה) על ידי היוונים והרומאים.
עם זאת, בעוד שלייצור היין המקומי הייתה היסטוריה ארוכה במצרים העתיקה ובפרס, סופרים קלאסיים כמו קולומלה ופליניוס הזקן תיארו זני ענבים "דמויי מוסקט" מאוד כמו Anatelicon Moschaton ו-Apianae שהיו מאוד מתוקים ומושכים לדבורים (לטינית apis), אין הוכחות היסטוריות מוצקות לכך שענבי היין המוקדמים הללו היו בני משפחת המוסקט.
האזכור המתועד הראשון של ענבים המכונים "מוסקט" היה בעבודותיו של המלומד הפרנציסקני ברתולומאוס אנגליקוס שכתב על יין העשוי מענבי מוסקט בעבודתו De proprietatibus rerum ("על תכונותיהם של דברים") שנכתב בין 1230 ל-1240 בזמן שאנגליקוס למד בסקסוניה.
יצירתו הלטינית של אנגליקוס תורגמה לצרפתית בשנת 1372 כאשר היין תואר על ידי אנגליקוס כ-"vin extrait de raisins muscats".
מכיוון שלא ניתן להצביע על המקורות המדויקים של משפחת המוסקט, התיאוריות ביחס למקור השם "מוסקט" הן רבות.
האמונה המצוטטת ביותר היא שהשם נגזר מהמילה הפרסית מוצ'אק.
באיטליה, המילה האיטלקית מוסקה לזבוב יכולה להיות גם אפשרות אחת כאשר הארומה המתוקה ורמות הסוכר הגבוהות של ענבי מוסקט מהווים אטרקציה נפוצה לחרקים כמו זבובי פרי.
תיאוריות אחרות מצביעות על כך שמקור משפחת הענבים היא במדינה הערבית עומאן ונקראה על שם העיר מוסקט השוכנת לחוף מפרץ עומאן.
עיר אחרת המוצעת לעיתים כמקום הולדתו של הענב או מקור פוטנציאלי לשמו היא העיר היוונית מוסקטו, הממוקמת מדרום-מערב לאתונה באטיקה, כאשר מוסקטו הוא שם נרדף נפוץ ביוון לזני מוסקט.
משפחת ענבי המוסקט מונה למעלה מ-200 זנים שונים.
עם זאת, בין הזנים הרבים והשונים נעשה שימוש נרחב בייצור יין רק קומץ זני מוסקט.
בין החברים הבולטים במשפחת מוסקט נמנים Muscat blanc à Petits Grains, שהוא זן הענבים העיקרי המשמש לייצור יין נתזים האיטלקי Asti (הידוע גם בשם מוסקטו אסטי) המיוצר באזור פיימונטה.
הוא משמש גם בייצור רבים מהיינות המחוזקים הצרפתיים המכונים vin doux naturels.
באוסטרליה זהו גם הענב העיקרי המשמש לייצור מוסקט ליקר, מאזור היין ברוטרגלן במדינת ויקטוריה.
דוגמאות צעירות, לא מיושנות ובלתי מחוזקות למוסקט בלאן נוטות להפגין את הארומה האופיינית "ענבים" של מוסקט, כמו גם תמציות הדרים, ורדים ואפרסק.
דוגמאות מחוזקות ומבוגרות (במיוחד כאלה שעברו הזדקנות בחבית) נוטות להיות בצבע כהה מאוד בגלל חמצון הנותן ארומה של קפה, עוגת פירות, צימוקים וטופי.
מוסקט אלכסנדריה הוא זן מוסקט נוסף המשמש בדרך כלל בייצור של vin doux naturel צרפתי, אך הוא נמצא גם בספרד, שם הוא משמש לייצור רבים מהמוסקלטים הספרדיים המחוזקים.
במקום אחר משתמשים בו לייצור יינות לבנים יבשים עד מתוקים, שכותרתם לעיתים קרובות מוסקטו באוסטרליה, קליפורניה ודרום אפריקה.
באלזס ובחלקים ממרכז אירופה, מוסקט אוטונל משמש לייצור יינות יבשים ומבשמים במיוחד.
יין מוסקט מוזכר בקנטטת הקפה (רי"ב 211) מאת באך: "אה, הקפה טעמו כה מתוק / מענג יותר מאלף נשיקות / ערב יותר מיין מוסקט".
מוסקו היא עיר בצפון איידהו, בגבולה עם מדינת וושינגטון.
העיר היא מושב המחוז והעיר הגדולה ביותר במחוז לייטה.
בעיר, שנוסדה ב-1887, נמצאת אוניברסיטת איידהו, המהווה את המעסיק הגדול ביותר בה ובמחוז כולו.
קיימות מספר גרסאות לקביעת שם העיר.
הגרסה המרכזית קובעת שהעיר נקראה בשמה על ידי מתיישב שהיגר לארצות הברית מרוסיה שהקים נקודת מסחר במקום בסביבות 1870 וקרא אותה על שם עיר הולדתו.
גרסה אחרת קובעת שהאיש שמילא את מסמכי ההתאגדות של העיר, סמואל נף, קרא אותה על שם עיר הולדתו, מוסקו שבפנסילבניה.
גרסה אחרת טוענת ששם המקום נובע משם אמריקאי-ילידי ואין לו קשר לעיר הרוסית.
העיר נמצאת ברמת קולומביה, המאופיינת בקרקעות גרניט ובזלת.
בעיר זורם נחל פרדייס קריק (Paradise Creek).
מצפון-מזרח לעיר מתנשא הר מוסקו לגובה 1,519 מטרים.
העיר הקרובה ביותר היא פולמן, וושינגטון, ביתה של אוניברסיטת המדינה של וושינגטון והערים חולקות אזור מטרופולין משותף ובכללו נמל התעופה האזורי פולמן-מוסקו.
דן או'בריאן - אתלט, אלוף העולם ושיאן העולם בקרב עשר
הסולטנות של מוסקט ועומאן , המכונה גם בפשטות מוסקט ועומאן, הייתה מדינה שכללה את שטח הסולטנות של עומאן לצד חלקים מאיחוד האמירויות הערביות וגוואדאר שבפקיסטן.
סולטנות מוסקט ועומאן נוסדה בשנת 1698 על ידי אחמד בן סעיד, מייסד שושלת אל-בוסעידי.
תחת שלטונו, הפכה מוסקט למרכז מסחר ימי חשוב, עקב מיקומה האסטרטגי בפתח מפרץ עומאן.
במהלך המאה ה-18, עברה הסולטנות פריחה כלכלית ותרבותית.
היא כבשה שטחים רבים בחצי האי ערב, מזרח אפריקה ודרום אסיה, והפכה לאימפריה ימית רבת עוצמה.
מסחר ימי: הסולטנות ניצלה את מיקומה האסטרטגי לאורך נתיבי המסחר הימיים
תעשיית הפנינים: הסולטנות הפכה למרכז בינלאומי לסחר בפנינים.
יחסים בינלאומיים: הסולטנות קיימה יחסים דיפלומטיים ובינלאומיים
בשנת 1820, התפצלה הסולטנות לשתי מדינות נפרדות: סולטנות מוסקט וסולטנות עומאן.
הפיצול נבע ממאבקי כוח פנימיים ויריבות בין השבטים השונים באימפריה.
הסיבות לפיצול היו מאבקי כוח פנימיים שנוצרו לאחר מותו של אחמד בן סעיד בין בניו ויורשיו על השלטון ויריבות בין שבטים: הסולטנות כללה קבוצות אתניות שונות, שחלקן התנגדו לשלטון המרכזי במוסקט.
בשנת 1856, הודות לבריטניה, שהייתה מעוניינת לשמור על יציבות באזור ותיווכה בין שני הצדדים, התאחדו מחדש שתי הסולטנויות תחת שלטונו של הסולטאן תימור בן פייסל.
במהלך המאה ה-20, עברה עומאן תהליך מודרניזציה משמעותי תחת שלטונו של סולטאן קאבוס בן סעיד, שהדיח את אביו.
בשנת 1970, פורקה סולטנות מוסקט ועומאן באופן רשמי.
עומאן הפכה למדינה עצמאית, ואילו מוסקט סופחה למחוזות דרום ערב.
לאורך המאה ה-17 יוצרו מוסקטים בעלי מנגנון הצתת חלמיש במגוון רחב של דגמים.
בשנת 1717, תוכנן ויוצר מוסקט מנגנון חלמיש לחיל הרגלים הצרפתי.
רובה זה הפך למוסקט סטנדרטי הראשון שהונפק לכל החיילים הצרפתיים.
מוסקטים אלה נודעו מאוחר יותר כ"מוסקטים של צ'רלוויל", על שם הארסנלים שייצרו אותם לפי תוכניות ומפרטים שנקבעו על ידי צבא הכתר.
אף על פי שמבחינה טכנית השם איננו מדויק, בצרפת הרובה קיבל את השם "רובה מודל 1777" השימוש בשם שרלוויל מתוארך למלחמת העצמאות של ארצות הברית, כאשר החיילים האמריקאים התייחסו לכל דגמי המוסקטים כאל "שרלוויל".
העיצוב של ההמוסקט שרלוויל שוכלל מספר פעמים במהלך חיי השירות שלו.
דגמים מאוחרים יותר של מוסקטים של שרלוויל נשארו בשירות עד 1840, כאשר מערכות הצתת הקשה הפכו את מנגנון החלמיש למיושן.
למוסקט שרלוויל היה קנה חלק.
אחת הסיבות להעדפת קנה חלק על קנה חרוק הייתה אמינות כלי הנשק המשתמשים באבק שריפה שחור שהיה משאיר משקעים של אפר ואבק שריפה שלא הוצת בקנה ובמכלולים, הצטברות זאת לא אפשרה לכלי נשק הנטענים מהלוע לירות קליעים מקנה חרוק שסליליו נסתמו ממשקעי ירי.
הטווח הארוך יותר והדיוק הטוב יותר של רובים בעלי קנה חרוק נחשבו גם לבעלי ערך מועט בשדה קרב שהוסתר במהירות על ידי עשן אבקה שחורה.
כמו כל מוסקטים בעלי קנה חלק גם מוסקט שרלוויל היה מדויק רק למרחק של כ-200 יארד מול טור של גברים, או שמונים עד מאה יארד מול מטרה בגודל אדם.
הקנה של מוסקט שרלוויל היה בקליבר 0.69 אינץ' (17.5 מ"מ) קטן יותר מהמתחרה העיקרית שלו, הבראון בס בקליבר 0.75 אינץ' שיוצרה על ידי הבריטים.
קוטר הקליע הקטן יותר נבחר בכוונה כדי להפחית משקל בשטח, אך עדיין היה לו מספיק מסה כדי להיות יעיל כתחמושת צבאית.
הקת של המוסקט הייתה עשויה בדרך כלל מאגוז.
קצב האש היה תלוי במיומנות של החייל, שהיה בדרך כלל כשלוש יריות בדקה.
הקנה של השרלוויל הוחזק במקומו על ידי שלוש טבעות מתכת.
התחמיש של מוסקט שרלוויל הוטען דרך הקנה והשתמשו במנגנון מצת חלמיש בדרך כלל הם ירו בכדור עגול, אבל יכלו לירות תחמושת אחרת כמו באקשוט או באק אנד בול .
רובי מוסקט שימשו טקטיקות של הפעלת חיל רגלים השונות מהנהוג במלחמות של המאה העשרים והעשרים ואחת.
אולם החל ממלחמות העצמאות הצרפתיות והלאה החל הצבא הצרפתי להשתמש בטקטיקה של חיל רגלים קל המתמרן בשקה הקרב בקנה מידה גדול.
וכך שימש שרלוויל באופן קבוע גם לירי על ידי חוליות קטנות, יחידות תקיפה קטנות וחיילים בודדים שירו מאחורי מחסה.
הכידון רובה גם מילא תפקיד חשוב בלוחמה בעידן המוסקטים בניגוד למוניטין שלו במאה העשרים כנשק של מוצא אחרון.
בהתחשב בתהליך הטעינה האיטי של רובי טעינת לוע, גדר של כידונים סיפקה הגנה חיונית למוסקטרים מפני התקפה מהירה של פרשים בשטח הפתוח.
קצב האש הנמוך הזה גם אפשר ליחידות חיל רגלים של האויב להתקרב לעיתים קרובות למרחק של קרב פנים אל פנים, שימוש נוסף של תקיפות עם כידוני רובה היה בעת התקפה על מערכי הכנה של אויב שכבר ספג את מכות האש מהכוחות התוקפים.
ה-שרלוויל מילא אפוא תפקיד כפול בשדה הקרב, כנשק חם אך גם רומח בקרב פנים אל פנים.
השימוש המיועד הזה כרומח מאולתר הכתיב את האורך והמשקל הכללי של השרלוויל.
קנה קצר ישאיר את המשתמש שלו בעמדת נחיתות בקרב ומאידך הרובה גם צריך להיות מספיק יציב כדי לשמש כמו רומח או אפילו אלה, תוך שהוא נשאר קל מספיק כדי להיות יעיל ונוח בשימוש על ידי חיילי הרגלים.
הדגם 1717 גם כלל את הקנה החלק והמנגנון הירי של הצתת חלמיש.
בניגוד לדגמים מאוחרים יותר, לדגם 1717 היה הקנה ממוסמר לגוף בדומה לבראון בס הבריטית.
דגם 1728 החליף את הקנה המוצמד במסמור לקנה המוחזק במקומה על ידי שלוש טבעות מתכת, שיהפכו לסטנדרט בכל המוסקטים של שרלוויל הבאים.
עיצוב רצועת הקנה לא רק היה קל יותר לפירוק לצורך ניקוי, אלא גם היה יציב יותר, מה שהיה שיקול חשוב בלחימה עם כידון רובה.
מנגנון ההצתה עודכן גם הוא לפלדה עם שיפורים קלים בעיצוב המנגנון עצמו.
השינויים בשנות ה-40 כללו שימוש סטנדרטי במוט פלדה לדחיסת הכדור אל מטען ההודף ב-1741, ולאחר 1746. שינויים קלים אחרים נעשו גם במהלך חיי הייצור של דגם 1728. גרסאות מתוקנות אלו נחשבות בדרך כלל לווריאציות מינוריות לדגם 1728, ואינן נחשבות בדרך כלל לדגם נפרד ומובחן.
לאחר מלחמת שבע השנים עוצב מחדש מוסק ט השרלוויל החי"ר הצרפתי, והביא לדגם 1763. הקנה קוצר מ-46 ל-44 אינץ' (1,200 עד 1,100 מ"מ) ופקק קצה הקנה המתומן שאפיין את הדגמים קודמים הוחלף בעיצוב מעוגל יותר.
קת "רגל הפרה" הייחודית של הקנה שונה עם עיצוב הרבה יותר מיושר.
החוטר עוצב מחדש עם קצה בצורת חצוצרה.
אף על פי שהאורך היה קצר יותר, דגם 1763 תוכנן להיות כבד וחזק יותר, ומשקלו היה יותר מעשרה פאונד.
העיצוב של דגם 1763 התגלה כמעט כבד מדי, ולכן בשנת 1766 העיצוב של מוסקט נועד לשנות את המשקל דפנות הקנה והקת הפכו דקות יותר ומכסה הברזל הארוך של הדגם 1763 הוחלף בקפיץ סיכות מתחת לקצה הקנה .
גם החוטר בצורת חצוצרה של דגם 1763 נזנח לטובת מוט עם קצה קל יותר בצורת כפתור.
אף על פי שבדרך כלל נחשב לדגם נפרד, דגם 1766 כונה לעיתים קרובות כמוסק " דגם 1763 קל".
מודל 1777 היה המתקדם ביותר והנפוץ ביותר בכל דגמי המוסקט ששימשו תחת השם שרלוויל.
בדגם זה נעשה שינוי בצורת הקת עם משענת לחי חתוכה בצד הפנימי.
הדגם 1777 הציג גם שיפורים שונים במנגנון ההצתה ומגן הדק שונה.
דגם זה מפורסם מאחר ששימש לא רק במלחמות ביבשת אירופה אלא גם במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
הרובה שימש בדרך כלל חיילים צרפתים ששירתו על אדמת אמריקה, כמו אלה בפיקודו של הגנרל רושאמבו.
בעוד חיילים אמריקאים היו חמושים במוסקטים מוקדמים יותר מדגם 1763 ו-1766.
מוסר השכל הוא משפט, מפורש או משתמע שממצה את המשמעות הרצויה והרעיון המוסרי של סיפור מעשה.
ברבים מהסיפורים הנושאים מוסר השכל, המטרה העיקרית היא העברת מוסר ההשכל, וסיפור העלילה הוא רק אמצעי.
את מוסר ההשכל מוצאים כיום בעיקר בסיפורי ילדים.
הוא גם מצוי בסיפורי עם ומהווה אחד מהמאפיינים שלהם.
משל הוא סוג אחר של יצירה שאף היא ניתנת לתמצות במוסר השכל קצר.
ניתן למצוא אותו גם בפואמות, בשירי עם ובשירי ילדים.
יצירות ספרותיות אמנותיות יותר כגון הרומן ומרבית השירים נמנעות בדרך כלל מהכללת מוסר השכל במובן של סיפור שכל תכליתו היא להעביר מסר.
רומנים שכן נועדו להעביר מוסר השכל מוקעים מאוד בתרבות המודרנית.
ניתן למצוא יצירות כאלו בעיקר לפני המאה העשרים.
דוגמה טובה ומפורסמת לעניין הוא השלטון בצרפת שנחרד לאור הפופולריות הרבה שרכש הספר מאדאם בובארי שנכתב בעקבות סיפורה של אישה נואפת, פרשייה עיתונאית מאותם ימים.
הספר לא הוקיע באופן חד משמעי את מעשיה של מאדאם בובארי שנגדו את מוסכמות הצניעות וההתנהגות באותם הימים.
תוך זמן קצר נכתב רומן על אותה פרשייה בדיוק רק שהפעם הוא נכתב למטרה אחת - להעביר את המסר שמעשיה של מאדאם בובארי אינם מקובלים.
מוסרי השכל היו חלק מסיפורי ילדים במשך מאות שנים, כי לסיפורי הילדים הייתה אז בעיקר תכלית חינוכית ולימודית; הם לא היו לשם בידור או הנאה.
במקרים רבים מוסר ההשכל הובלט במיוחד ובמילים מפורשות, והסיפור הסתיים במשפט כגון "ומוסר ההשכל של זה הוא...".
כך הובהר לשומע מה בעצם מלמד הסיפור.
לדוגמה, בתום הסיפור כיפה אדומה יכול המספר להוסיף "ומוסר ההשכל, ילדים, הוא שאסור לדבר עם זרים!".
בספרות הילדים המודרנית מוסרי השכל הפכו למיושנים, וכשכבר מוצאים אותם בסיפור הכוונה היא בדרך כלל אירונית.
לואיס קרול העביר ביקורת חריפה על מנהג זה, וכמה מהדמויות בספריו טרודות מאוד במוסרי השכל, מה שמראה כמה הם היו מקובלים באמצע המאה ה-19.
בספרות, פרמיס הוא מוסר השכל שהוא מעין אמירת יסוד:
אמירת היסוד של הסיפור היא מוסר ההשכל עליו מתבסס הסיפור והמפתח התמתי (מרכזי) של הסיפור.
בכל סיפור קיים פרמיס, מוסר השכל המבסס את הציר העלילתי כולו.
רואים בפרמיס תמרור ראשון המראה את הכיוון של העלילה.
האמירה יכולה להיות כללית ביותר אך חייבת להיות מאוד מדויקת כי היא מהווה את מהות הסיפור - התוכן שרצה הכותב להעביר ומלווה את הצופים לאורך כל אורכו.
מוּעַאוִיָה בֶּן אַבִּי סוּפְיָאן היה הח'ליף הראשון משושלת בית אומיה.
הוא קיבל את שבועת האמונים בשנת 660 בירושלים, והוכתר רשמית כח'ליף האימפריה המוסלמית בשנת 661. בתקופת שלטונו הועבר מרכז האסלאם ממכה לדמשק.
מועאויה נתפס בצורה שונה באסלאם הסוני ובאסלאם השיעי.
הסונים רואים בו דמות אמביוולנטית: מצד אחד הוא נחשב לשותפו של מוחמד וסייע להעלות על הכתב חלקים מהקוראן, אך מצד שני אינו נחשב ל"ח'ליף ישר-דרך", בשל עלייתו לשלטון במלחמת אזרחים, הפיכתו לעריץ והפיכת הח'לפות למונרכיה העוברת בירושה.
השיעים, לעומת זאת, רואים במועאויה דמות שלילית במיוחד, בשל מלחמתו בעלי, יורשו של מוחמד לפי גישתם.
השיעים גם מכחישים את מעורבותו של מועאויה בכתיבת הקוראן.
מועאויה, נצר לאחת המשפחות התקיפות בשבט קורייש – בני אומיה, ואף קרוב משפחתו של הח'ליף עות'מאן בן עפאן, החל את דרכו לשלטון כאשר השתתף בכיבוש סוריה מהאימפריה הביזנטית בשנת 637 תחת פיקודו של אחיו יזיד אבן אבי סופיאן.
לאחר השלמת הכיבוש מונה יזיד למושל סוריה על ידי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, אך כאשר נפטר יזיד ממגפת הדבר, תפס מועאויה את מקומו כמושל סוריה.
בין פעולותיו כמושל סוריה מועאויה חילק את סוריה לארבע ג'ונד (נפה, אימפריום): חמץ , דמשק , אורדון (ירדן) ופלסטין, מועאויה ריכז את רוב הערבים בסוריה בערי החוף על מנת להגן עליהם מפני התקפת נגד של האימפריה הביזנטית.
פיזור הערבים על פני שטח נרחב סייע גם במניעת שפיכות הדמים והמלחמות הבלתי פוסקות שאפיינו את ההתיישבות הערבית בעיראק בה רוכזו הערבים בערים כופה ובצרה.
בשנת 644, לאחר הרצחו של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב עלה לכס החליפות הח'ליף השלישי, עות'מאן בן עפאן.
עות'מאן היה קרוב משפחתו של מועאויה ולכן עודד את התבססות שלטונו, בשנת 645 קיבל מועאויה את השלטון על צפון מסופוטמיה (ג'זירה) ויישב בו שבטים ערבים, שבטים אלו שרובם מזוהים כשבטי הקיס שיחקו תפקיד מכריע בגורמים שהיו מעורבים בנפילת שלטון בית אומיה.
כל תקופת כהונתו של מועאויה כמושל סוריה אופיינה בעצמאות יחסית, מיסים שנגבו בתחום שליטתו לא הועברו למכה ואל-מדינה וצבאו התבסס על כוחות קבע ולא על שבטים בדואים שגויסו אד הוק למערכה מסוימת כמו כוחות ערבים אחרים במזרח התיכון.
עצמאות זו, יחד עם כישרונו הדיפלומטי המוכח של מועאויה, הובילו לשלטון מוצלח במושגי אותו הזמן, וכתוצאה מכך תושבי סוריה נשארו תומכיו של מועאויה בהמשך דרכו כח'ליף.
בשנת 656 נרצח עות'מאן ותחתיו עלה הח'ליף עלי בן אבי טאלב.
למרות שעלי לא היה מעורב ישירות ברצח עות'מאן הוא לא עצר את הרוצחים ובראשם מאליכ אל אשתר ממנהיגי כופה.
כראש משפחת בני אומיה הייתה מוטלת על מועאויה המשימה לנקום את מות עות'מאן.
מועאויה התנה את ה"ביעה" (שבועת האמונים) לעלי כח'ליף בהבאתם של רוצחי עות'מאן לדין על ידי עלי עצמו או מי מטעמו, כיוון שרוצחי עות'מאן נמנו עם תומכי עלי ("שיעת עלי" – شيعة علي), וסירב לעזוב את תפקידו כמושל סוריה במצוות עלי.
בתגובה לדברים אלה שלח עלי איגרת באמצעות שליח מטעמו אל מועאויה ובאיגרת קריאה לשבועת אמונים לעלי ולאחר מכן יוכלו לבקש את הבאתם של רוצחי עות'מאן לדין.
לאחר התייעצויות עם יועציו החליט מועאויה לדחות את הבקשה של עלי ושב וקרא לעלי להביא את הרוצחים לדין בטרם ישבעו אמונים לעלי.
כתוצאה מהמבוי הסתום שלח מועאויה כח צבאי בראשות א (ל)זובייר בן אלעוואם (الزبير بن العوام) וטלחה בן עבייד אללה (طلحة بن عبيد الله) כדי שיבואו חשבון עם רוצחי עות'מאן.
אלה יצאו לבצרה כדי לדון עם עלי בעניין רוצחי עות'מאן, אך רוצחי עות'מאן שהיו בצבא עלי רצחו אותם.
דבר זה עורר את חמתו של מועאויה והוא החל להכין צבא למערכה בינו לבין עלי.
עלי יצא לעבר העיר כופה, שם אסף עשרת אלפים חיילים, ובכללם את אנשיו של מאליכ אל אשתר ובשנת 657 יצא בראש צבאו במעלה הפרת לכיוון סוריה.
ליד העיר ציפין נערכו שני הצבאות במשך שלושה חודשים ללא קרב.
בתום תקופת המתנה תקפו כוחותיו של עלי, אך חייליו של מועאויה הניפו על רומחיהם את דפי הקוראן על מנת לבייש את הכוחות התוקפים, התוקפים את אחיהם המוסלמים, ולקרוא להכרעה מכוח בוררות דתית ולא מכוח החרב.
ההתכתשות הצבאית הסתיימה בתוך זמן קצר ללא הכרעה והצדדים הלכו לבוררות: במהלך הבוררות, אף שלא הוכרז כי עלי אינו ראוי לתואר ח'ליף, ההתייחסות אליו הייתה בשמו ולא בתוארו כח'ליף, דבר שערער את מעמדו והציבו כמועמד שווה למועאוויה, ובכך התחזק מעמדו של מועאויה.
בעקבות החלטת עלי להסכים למהלך הבוררות, פרשו מסיעתו (שיעת עלי) פלג ה-ח'וארג'.
המאבק הבא בין עלי למועאויה סבב סביב מצרים, עלי ביקש למנות כמושל מצרים את מאליכ אל אשתר נאמנו, בעוד מועאויה ביקש למנות את עמר אבן אל עאץ.
גם במאבק זה ניצח מועאויה, אשר הסתייע בבסיס כוחו בסוריה.
לאחר הרצחו של עלי בשנת 661, על ידי בן פלג החווארג', מינו תומכיו של עלי את בנו של עלי, חסן בן עלי בן אבי טאלב (حسن بن علي بن ابي طالب) לח'ליף, במקום עלי שנרצח.
מנגד מינו אנשיו של מועאויה את מועאויה לח'ליף.
לאחר שנודע לחסן בן עלי ואנשיו על מינוי מועאויה על ידי תומכיו, הפצירו בו (בחסן) לצאת ולהילחם במועאויה, וכך לסיים מצב בלתי אפשרי של שני ח'ליפים בו זמנית.
חסן בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד, היה איש שקול ומתחשב שטובת המוסלמים עמדה בראש מעייניו, ניסה לשכנע את אנשיו כי לא ייתכן שמוסלמים יישרו מחלוקות ביניהם באמצעות מלחמה, בהזכירו להם את דברי מוחמד בעניין, כי הנושא ייפתר בהתייעצות ביניהם.
אך תומכיו התעקשו שאין פתרון אחר מלבד מלחמה.
מכיוון שלחסן לא היה פתרון אחר, הוא הכין צבא להילחם במועאויה.
מועאויה כינס את יועציו לדון בהתפתחות המסוכנת וביקש הצעות כיצד להימנע ממלחמה נגד חסן, נכדו של הנביא.
יועציו הציעו כי מועאויה יבקש מחסן לוותר על הח'ליפות, ולהתמנות לח'ליף לאחר מועאויה.
מועאויה הסכים וקיבל את הסכמת אנשיו גם כן.
בהתקרב הצדדים למצב לחימה ממשי, התבודדו חסן ומועאויה לשיחה אישית בין שני מנהיגים, בה הציע מועאויה לחסן לוותר על מעמד הח'ליף למועאויה ולהתמנות לח'ליף אחריו, וכך לאחד שוב את שורות המוסלמים.
חסן, שהיה צמא לפשרה שתמנע שפיכות דמים, הסכים וויתר על התואר לטובת מועאויה, והודיע גם שנושא הח'ליף שלאחר מועאויה יהיה שורא – התייעצות במועצה, וכי הוא אף מסיר את מועמדותו שלו גם לאחר תקופת מועאויה.
מועאויה ביקש את ברכתו של חסן למהלך ובין היתר שאל את חסן אם הוא רואה בו מועמד רלוונטי להיות ח'ליף, וחסן אכן הודיע לו כי הוא רואה בו ח'ליף לגיטימי.
חסן הביא את הפשרה אל תומכיו, אנשיו קיבלו אותה, וחסן יצא אל ההמון, להודיע על דבר הפשרה שתוצאותיה היו שמועוויה יהיה הח'ליף ודם מוסלמים לא יישפך.
לאלו שהתנגדו להסכם הזכיר חסן את שבועתם אליו שבין היתר כללה את ההבטחה "نسلم من سلمت ونحارب من حربت" – "נשלים עם מי שהשלמת עמו ונילחם במי שנלחמת בו".
כך השתכנעו אחרוני המסתייגים לפשרה, ודרכו של מועאויה לח'ליפות נסללה באופן רשמי ומוכר על ידי כולם.
בעקבות זאת הפך מועאויה לח'ליף והקים את השושלת האומיית, אשר שלטה בכלל שטחי אימפריה המוסלמית עד ימיה של השושלת העבאסית.
עם עלייתו לשלטון נאלץ להתמודד עם מציאות פוליטית מורכבת.
השלטון באזור הכיבוש האסלאמי התאפיין בביזור, חוסר יציבות ואי סדר.
שבטים בדואיים שהיו חוד החנית במלחמות ההתפשטות של תקופת הנביא מחמד וארבעת הח'ליפים ישרי הדרך נטו שלא לקבל את מרותו של השלטון המרכזי במכה, וחלקם אף כפרו באסלאם ושאפו לסגת בחזרה לתקופת הג'אהיליה האלילית.
הקשר הדתי-רוחני שאיחד את החליפות בראשיתה התרופף בימי הח'ליף עות'מאן בעקבות מלחמת האזרחים שהתרחשה בימיו בין שבטי קייס וימן.
מועאויה נדרש למצוא בסיס חדש לליכוד הממלכה, וביקש להפוך את התיאוקרטיה האסלאמית לאימפריה ערבית המונהגת על ידי שושלת ערבית שלטת שמוצאה משבט קורייש – שבט הנביא מחמד, ובעלי השליטה במכה.
בעיני מועאויה, כמו בעיני רוב בני אומיה, האסלאם היה לא רק תפיסת עולם דתית, אלא גם תפיסה מדינית.
הם ראו באסלאם את הכוח שיביא לאיחוד הערבים.
על כן כל מי שניצב בדרכם הפך לאויב האסלאם, ולעומת זאת הישגי השלטון נחשבו בעיניהם כהצלחה דתית, שכן אי אפשר להפריד בין טובת האסלאם לטובת המדינה.
מועאויה דאג לריכוז הממשל – הוא העביר את מרכזו לדמשק שבסוריה, שנשארה מרכז רוחני ופוליטי עבור העולם הערבי דורות רבים אחריו.
בפרובינציות הכפופות לו, נהג מועאויה להפעיל את סמכותו באמצעות נציבים ממונים, אשר נבחרו בזכות כישוריהם המוכחים, כמו גם בזכות נאמנותם האישית למועאויה.
שני נציבים בולטים בתקופתו היו אלמג'ירה בן שעבה משבט ת'קיף, שמשל באזור עיראק, וזיד בן אביהי (זיד בן אביו – נקרא כך משום שלא היה ידוע מיהו אביו), גם הוא מבני שבט ת'קיף שהחל את דרכו בבצרה.
בראשית, זיד היה בן חסותו של מועאויה, אשר אף אימץ אותו למשפחתו.
עם הזמן, בזכות יכולותיו המנהיגותיות והדיפלומטיות הפך עד מהרה למעין "ח'ליף שותף" למועאויה, כשקיבל לידיו את השלטון בעיראק, ובכך תפקד למעשה כשליטו של החלק המזרחי באימפריה המוסלמית.
יותר משיצרה ח'ליפות בית אומיה מדינה ערבית חדשה, היא התבססה במידה רבה על מנגנוני הניהול הישנים של האימפריות הפרסית והביזנטית.
המנגנון הישן על צוות אנשיו ושיטותיו נשאר כמעט בשלמותו.
דוגמה לאימוץ השיטות הישנות מתבטא בשימוש באותם מטבעות הכסף של האימפריות הישנות, כאשר רק בימיו של הח'ליף עבד אל-מלכ הוטבעו מטבעות אחידים לכלל שטחי האימפריה, אשר נשאו את דיוקנו של הח'ליף המכהן.
עם זאת, למועאויה היו מספר הישגים בתחום זה: הדואר – "אלבריד ואלחבאר", נבנו לאורך ולרוחב כל האימפריה תחנות דואר שפעלו במהירות ודייקנות.
בזכות הדואר, יכל הח'ליף לקבל ידיעות על הנעשה בנקודות המרוחקות ביותר של ממלכתו תוך ימים ספורים.
למעשה היה זה שירות ריגול שסיפק אינפורמציה לממשל על הנעשה בפרובינציות, ואיפשר לשלטון המרכזי בדמשק מידה רבה של יכולת התערבות בשטחי הפרובינציות.
כמו כן, תמך מועאויה בהקמתה של מיליציה אזרחית חמושה לשם שמירת הסדר ברחבי האימפריה, שנקראה ה"שורטה".
מועאויה התבסס בעיקר על הצבא הסורי הנאמן לו עוד מימיו כמושל סוריה, ותחת פיקודו הפך את הצבא לצבא קבע יעיל, חזק וממושמע.
יצוין עם זאת, כי בכל ימיו של מועאויה כח'ליף מעולם לא הופעל הצבא הסורי כנגד גורמי פנים בממלכה, דבר המעיד על כישרונו הדיפלומטי המרשים של מועאויה.
חידוש נוסף היה הצי המוסלמי – מועאויה ויורשיו אימצו את השיטה הביזנטית והקימו צי בטריפולי (שבלבנון), בעכו בצור ובאלכסנדריה.
פיתוח הצי אפשר את הניצחון הימי הראשון על הביזנטים ב"מלחמת התרנים" (655), כחלק ממלחמה בלתי פוסקת בין הערבים לביזנטים.
בימי מועאויה הקיסרות הערבית התרחבה במידה רבה הן לתוככי אסיה המרכזית והן לכיוון האוקיינוס האטלנטי בצפון אפריקה.
המאורע הצבאי הגדול ביותר בימי מלכותו של מועאויה הייתה ההתקפה הממושכת על קונסטנטינופול בשנים 674–680 .
אף שהערבים כשלו בנסיונותיהם לכבוש את העיר, במלחמות אלה הייתה תועלת כפולה למועאויה – הן רוממו את קרנו מבחינה דתית, והקנו לצבאו אימון, משמעת וניסיון.
מסעות האואיף נגד ביזנטיון הפכו למסורת בבית אומיה.
מועאויה לא שלט בערבים כעריץ, אלא כ"סיד" – מעין ראש שבט.
הוא נהג לדון עם ראשי השבטים על צעדיו הפוליטיים וקיים איתם התייעצויות ("שורא") סדירות.
לעיתים קרובות הוא קיבל משלחות מהפרובינציות.
לפי המסורת היה מתון דעת, ובעל שליטה עצמית.
הוא הרחיב את שטחי הממלכה והשאיר ליורשיו אימפריה גדולה מאוד.
הוא הביא תקופה של ביטחון פנימי וחיצוני בהכניעו את ביזנטיון.
תקופתו הייתה לתקופת שגשוג ופריחה של האימפריה.
ערב מותו הוא מינה בשיתוף והסכמה עם השורא (מועצת חכמי הדת) את בנו יזיד לשלטון אחריו, ובכך למעשה עשה צעד חסר תקדים והחל מסורת של מינוי משפחתי בח'ליפות, שלא היה מוכר טרם לכן, ואשר עורר התמרמרות רבה בחוגים מסוימים באימפריה.
היחס אליו באסלאם הסוני נחשב לאמביוולנטי.
בניגוד לארבעת הח'ליפים שקדמו לו, לא נחשב מועאויה ל"ח'ליף ישר-דרך" שמשל בעולם האסלאם בצדק, והביקורת כלפיו מופנית עקב כך שתפס את כס הח'ליפות לאחר מלחמת אזרחים, ועקב כך שהפך את מוסד הח'ליפות למוסד מלוכני העובר בירושה ובכך הפך עצמו לעריץ.
למרות זאת, מחשיבים הסונים בחיוב את היותו אחד משותפיו של מוחמד ועל כך שעזר להעלות על הכתב חלקים מהקוראן.
באסלאם השיעי לעומת זאת, נחשב מועאויה לאדם נתעב והפך לאחת הדמויות המושמצות ביותר, וזאת עקב מלחמתו בעלי, שנחשב עבור השיעים יורשו האמיתי של מוחמד.
בנוסף לכך, מאשימים אותו השיעים ברצח חלק ממלוויו של מוחמד שלא התיישרו עם דעות בית אומיה, בהרעלתו של חסן בן עלי, ובמינויו של בנו יזיד ליורש, שבתקופתו נרצח חוסיין בן עלי בכרבלא.
השיעים גם מכחישים את טענות הסונים להיותו אחד משותפי מוחמד ואחד מכותבי הקוראן.
בחודש רמדאן 2025 עלתה לאקרנים סדרה הנושאת את שמו של מועאויה ועוסקת בדמותו, החל מלידתו ועד ליום מותו, תוך כדי סקירה של המאורעות ההיסטוריים החשובים של ראשית ימי האסלאם.
הסדרה עוררה פולמוס ציבורי ער בעולם הערבי בעיקר סביב עיסוקה בנושאים רגישים הנוגעים למתח הסוני-שיעי.
מוסררה , או בשמה הרשמי בעברית מורשה, היא שכונה בירושלים הגובלת בשכונות מאה שערים ובתי נייטין בצפון, מגרש הרוסים וכיכר ספרא במערב, הרובע הנוצרי והרובע המוסלמי בדרום, ומזרח ירושלים במזרח.
השכונה כוללת כ-860 בתים, מהם 350 נבנו בשנות החמישים בעוד השאר הם בתים ערביים מן התקופה הקודמת.
שטח השכונה כ-160 דונם ומספר התושבים בעשור הראשון של המאה ה-21 עמד על לערך 4,500.
הצירים המרכזיים בשכונה הם: רחוב שבטי ישראל, החצי המזרחי של רחוב הנביאים והחצי המערבי של רחוב סולטאן סולימאן.
מוסררה הוקמה בסביבות שנת 1889 על ידי ערבים מהעיר העתיקה בירושלים בני המעמד הגבוה, ביניהם בני משפחת חוסייני, בתקופת "היציאה מן החומות" בשלהי המאה ה-19. בחצי הראשון של המאה ה-20, עד קום מדינת ישראל, הייתה מוסררה שכונת יוקרה ערבית ונבנו בה וילות פרטיות.
בין היתר התגוררו בשכונה באותה עת מוסא אל-עלמי, ההיסטוריון עארף אל-עארף, הרופא ד"ר תאופיק כנעאן, סוחר הטקסטיל תאופיק ואפא דג'אני ועוד.
בשכונה התגוררו גם משפחות יהודיות אחדות, ובהן משפחת רחל וצבי שוורץ ובנותיהן רות וראומה.
במלחמת העצמאות התנהלו בשכונה חילופי ירי וקרבות.
החל מחודש אפריל 1948 נטשו תושביה הערבים של מוסררה את בתיהם, חלקם ללבנון, ובסיום המלחמה נותרה השכונה מפוצלת בין שני צדי "הקו העירוני" שהיווה את גבול ישראל-ירדן בגזרת ירושלים.
מאותו שלב ואילך, הצד המערבי של השכונה, שנותר בשטח ישראל, שמר על שיוכו וזיהויו עם השכונה, בעוד שהחלק המזרחי נטמע במזרח העיר.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל נוצר מחסור רב במקומות דיור לעולים החדשים ולכן החליט משרד השיכון לאכלס את בתי מוסררה הנטושים בעולים חדשים יוצאי מדינות צפון אפריקה.
עקב חלוקת ירושלים הפכה מוסררה לשכונת ספר שעמדה בחזיתו של הגבול החדש.
תושבי השכונה נחשפו לצלפים ירדנים שהתבצרו בעמדות לאורך הגבול, ומדי יום ניסו לפגוע בחייהם של התושבים.
חששות אלה הפכו לשגרה עד לאיחוד העיר בעקבות מלחמת ששת הימים.
במאי 1965 נרצחו בשכונה נערה בת 16 וגבר מירי של צלפים ירדנים על השכונה.
כיום מונה שכונת מוסררה כ-2,500 תושבים.
בשנת 1971 קמה בשכונה תנועת מחאה של צעירים מבני הדור השני של עולי ארצות האסלאם אשר כינו עצמם בשם "הפנתרים השחורים".
התנועה צמחה על רקע תחושת הקיפוח והאפליה של יוצאי ארצות האסלאם מאז קום המדינה.
האש שהוצתה במוסררה התפשטה לכל אזורי שכונות המצוקה המאוכלסות מזרחים עניים ומובטלים.
לימים הפכה התנועה לתנועה פוליטית.
במוסררה מוסדות נוצריים רבים וותיקים, כגון אכסניית נוטר-דאם, כנסיית סנט פול, בית החולים הצרפתי סן לואי, הכנסייה הרומנית, מנזר האחיות הסאלזיאניות ועוד.
השכונה נמצאת בימינו בתפר בין השכונות הערביות ממזרח והיהודיות ממערב, ובין השכונות היהודיות-חרדיות מצפון והחילוניות ממערב.
בשני העשורים האחרונים בחלק מהשכונה התיישבו יהודים חרדים רבים ובעיקרם חסידי ברלנד.
מוסררה מהווה כיום עדות חיה להיסטוריה המגוונת של השכונה ושל ירושלים במאה ושלושים השנים האחרונות.
לכל שלב ארכיטקטוני היסטורי ניתן למצוא בשכונה רליקטים עומדים.
ניתן להפריד בין 3 שלבים עיקריים בתולדות השכונה:
השלב הראשון הוא השלב הערבי, בו נבנו בתי-מידות גדולים ומפוארים על ידי ערבים עשירים שנחלצו מצפיפות העיר העתיקה בשלהי המאה ה-19. בתים אלה הם בעלי כניסות מפוארות, משקופי-אבן מסוגננים וגגות-רעפים, דוגמת בית החלונות שברחוב הע"ח.
השלב השני התחיל עם מלחמת העצמאות, עת הפכה השכונה לזירת קרבות וננטשה ברובה, המשיך דרך שנותיה של העיר המחולקת ועד סוף שנות השבעים.
בתקופה זו הייתה השכונה שכונת מצוקה.
האבטלה וההזנחה פשטו בה, וממנה יצאה תנועת הפנתרים השחורים שהעלתה על סדר היום הציבורי את מצבם הקשה של העולים החדשים יוצאי צפון-אפריקה.
השלב השלישי התחיל בתחילת שנות השמונים ופרויקט השיקום שהחליטה העירייה לקיים בשכונה.
הוגדרו תקנות שמטרתן להחזיר לשכונה את תפארתה הישנה.
עבודות השיקום והשיפוץ נדרשו להיעשות תוך נאמנות לסגנון הערבי המפואר של המאה ה-19, ועם זאת בבניינים רבים כיום ניתן לראות בבירור את קו-התפר בין השלב הערבי המקורי של קומת הקרקע והבנייה המודרנית של הקומות העליונות.
השלב הרביעי התחיל בשנות ה-2000, בו החלה הריסת מבנים ישנים בתחילת רחוב אלישע והפיכתם לרבי-קומות שעיקרם מאוכלס על ידי תושבי חוץ בדומה למשכנות שאננים.
כיום משמשת שכונת מוסררה כמרכז של מוסדות תרבות ואמנות.
האקדמיה לאמנות בצלאל אשר עברה למגרש הרוסים השוכן בקרבת השכונה.
במינהל הקהילתי של שכונת מורשה "בית קנדה" פועל הארגון "צעירים במרכז", המשמש כזרוע הביצועית של עיריית ירושלים ביישום מדיניות הצעירים של העיר.
כמו כן, פועלת במקום המכינה הקדם צבאית "רוח נכון", מכינה מעורבת לאומנים צעירים לפני צבא.
במינהל הקהילתי נפתחו גם מוסדות תרבות כמו מחול שלם לרקדנים ירושלמים ותיאטרון קומקום.
קבוצת מוסללה, שפועלת במרחב הציבורי, מאפשרת לאמנים לבחון אפשרויות חיבור חדשות בין אמנות ומרחב אורבני, מתוך ניסיון להתבונן במורכבות ההיסטורית של השכונה.
החינוך בשכונת מוסררה לאחר קום המדינה
מצב החינוך בשכונת מוסררה בשנותיה הראשונות של המדינה, מחייב אותנו להבין את מאפייני השכונה ותושביה בעת ההיא.
שכונת מוסררה הייתה שכונת ספר (מקביל לעיירות הפיתוח שמוקמו בספר של יישובים או בפריפריה) שישבה על הגבול בין מדינת ישראל לממלכת ירדן, כחלק מתפיסת המדינה באותה תקופה – יושבו בתי השכונה הערבית בעולים חדשים (בעיקר העלייה מצפון אפריקה).
תושבי השכונה חיו בצפיפות רבה, כמה משפחות בבית אחד.
בין בתי השכונה נבנו מספר קטן של שיכונים שמטרתם הרחבה של הקיים ולא מענה מספק לגודל האוכלוסייה.
מאפיינים כמו אכלוס בתים ערבים נטושים, תפיסת מרחב גאוגרפי ושיכונים שנבנו במהרה דומים למאפייני עיירות הפיתוח שקמו במדינה המתפתחת באותה עת.
המציאות המורכבת של חיים במדינה חדשה לצד התנאים הקשים והעדר פניות לחינוך בזמן שהדאגה העיקרית היא לפרנסה – הביאו ילדים רבים בשכונה לעבודות מזדמנות ברחובות ירושלים (בכיכר הגרעינים – כיכר ציון) ואף לפשעים של "סחיבה וגניבה".
בשכונה פעלו שני בתי ספר של הזרם העצמאי לבנים ולבנות וב-1952 הוקם בית הספר הממלכתי על שם דוד רמז.
בתי הספר לא נתנו את המענה הנדרש מסיבות רבות כמו צפיפות כיתות, אלימות, תחלופה רבה של מורים ומורות והתאמה לאוכלוסיית השכונה כפי שמופיע בתיק המועצה לפיתוח מורשה בארכיון המדינה.
על בעיות החינוך בשכונת מוסררה אנו מוצאים כתבות רבות ובהן הטחת האשמות בין המפלגות השונות בכנסת, משרדי הממשלה ועיריית ירושלים.
בעקבות ביקורו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון בשבעה באוגוסט 1962, שודרה תוכנית ברדיו והוקמה ועדה בראשות מר חיים אדלר שמטרתה הייתה לבחון ולבדוק את המצוקות השונות בשכונה ובדגש על חינוך והסללה.
ועדת אדלר פעלה יחד עם גורמי מקצוע שונים ומסקנותיה ציירו את המציאות הקשה והעגומה שמתוכה נוצרה התסיסה שהביאה לבסוף למאבקם של הפנתרים השחורים.
מציאות זו אפיינה שכונות ספר שונות בירושלים כמו ממילא וימין משה.
השוואתן אל השכונות המבוססות של ירושלים הביאה למאבק ורצון לשנות את המציאות העגומה.
עיירות הפיתוח אשר מאפייניהן דומים לשכונות אלו, פחות פגשו את המציאות הזו מכיוון שלא היה להם בסיס להשוואה באותה עיירה/עיר.
החל משנות ה-90 תושבי השכונה לומדים בבתי ספר יסודיים מחוץ לשכונה, בתוכם בית ספר יסודי פרנקל שנמצא בשכונת הגבעה הצרפתית.
מוּסְתערבּים היה כינוי לבני הקהילות היהודיות העתיקות דוברות ערבית וארמית בארצות האסלאם שחיו במדינות האגן המזרחי של הים התיכון ובהן ארץ ישראל.
הקהילות היהודיות הוותיקות בארץ ישראל ובלבנט נקראו כך משום קרבתן התרבותית לערבים תושבי הארץ.
יהודים אלו נקראו לעיתים "מוריסקוס" (מלשון "מורים", כינוי למוסלמים יוצאי ספרד המוסלמית (אל אנדלוס).
האשכנזים כינו את המוסתערבים בשם "בני מערבא" או "מערביים" ככל הנראה מדובר בשיבוש של הכינוי מוסתערבים.
הכינוי נטבע ככל הנראה על ידי אותם יהודים שהיגרו ממדינות אירופאיות שונות אשר השתכנו בארצות ערב החל מהמאה ה-14. במקורות יהודיים כונו מנהיגי המוסתערבים בשם "הזקנים" וגם "שויוח אל יאהוד".
עדויות לקיומן של קהילות יהודיות בארץ ישראל קיימות באופן רציף מאז התגבשותו של עם ישראל והפיכתו לאומה.
שרידי בתי כנסת עתיקים בעיקר בגליל דוגמת בית הכנסת בברעם, פקיעין, כפר ענאן ועדויות נוסעים וחוקרים יהודים ונוכרים מהנוסע מבורדו ועד משה באסולה מעידים על קדמוניותן ורציפותן של קהילות אלו.
בסוף ימי השלטון הממלוכי (תחילת המאה ה-16) עדיין היה רוב מוסתערבי בארץ ישראל, במיוחד מקרב האוכלוסייה היהודית הכפרית.
העולים שבאו לארץ נמשכו אל הערים: ירושלים, חברון, טבריה, צפת ועזה, בעיקר בשל האופי העירוני של העולים החדשים ששאפו לשמר את אורחות חייהם במסגרות עירוניות.
עדויות לקהילות יהודיות קדומות בארץ ישראל, לבנון, סוריה ומצרים ובניהן קשר חברתי, מסחרי אך בעיקר הלכתי.
את שיתופי הפעולה ההלכתיים איגד מוסד הנגידות אשר בראשו עמד נגיד שישב לרוב בקהיר שבמצרים.
בארץ ישראל נמצאו מוסתערבים בירושלים, צפת ובישובים בגליל כמו פקיעין, עלמא, גברתא, כפר ענאן, סכנין וכפר יסיף, שהיישוב היהודי בהם לא פסק מימי חורבן בית שני.
אחרי חורבן הבית נשארו בארץ ישראל "כפרים עבריים רבים ויושביהם עיבדו את האדמה".
הם החזיקו מעמד בתקופות הערבית והצלבנית.
רק בתקופה העות'מאנית הוכרחו חלק מהיהודים לעזוב את הכפרים ונאלצו למכור את אדמתם לשכניהם הערבים.
בשלהי התקופה הממלוכית היו המוסתערבים רוב מכריע באוכלוסייה היהודית בארץ ישראל.
בצפת התקיים שיתוף פעולה הלכתי בין המוסתערבים לספרדים ולבני עדת המערביים כפי שבא לידי ביטוי ב"איגרת השמיטה" אשר נשלחה בשנת רס"ד (1504) מצפת לירושלים ועליה חתומים חמישה עשר חכמים, מרביתם ספרדים ומיעוטם מערביים ומוסתערבים וכולם פונים בדעה אחת ובעד המנהג הקדום הארץ ישראלי (המוסתערבי) בנוגע לקביעת שנת השמיטה.
בעת התעוררות היישוב היהודי בירושלים ובצפת, בשנת 1516, אחת העדות בעיר הייתה של מוסתערבים ובראשם שייח' (זקן) יצחק.
יחד עמם מוזכרות העדות הנוספות: רב הספרדים - ר' דוד שושן, רב האשכנזים - יוסף קולון.
אזכורים מאותה התקופה מציינים מחלוקות בין המוסתערבים לעדות האחרות, בעיקר עדת הספרדים על רקע כלכלי וייצוג נאות מול השלטונות.
העדות האחרונה הקיימת על ההגמוניה של המוסתערבים בירושלים היא משו"ת לוי בן חביב (הרלב"ח) מ-1524.
רבה של קהילת המערבים בצפת, רבי יששכר אבן סוסאן, מספר כי בדורות שקדמו לו אירע בעיר מיזוג בין המערבים - יוצאי צפון אפריקה - לבין המוסתערבים יושבי הארץ הקדמונים:
על קיומם בגליל מעיד רבי משה באסולה, מחכמי איטליה, שעלה לרגל לארץ ישראל ושהה בה ובסביבתה (סוריה וקפריסין) למעלה משנה ומחצה (1521-1523) וחגג את חג הפסח של שנת רפ"ב (1522) בצפת ובסביבתה.
בח' בניסן הגיע לצפת, "ולקחתי בית מעין זייתון ואשב שם".
בחול המועד טייל במקומות הקדושים שבקרבת צפת, והיה בכפר ענאן, שם מצא כ-30 משפחות של "קהל מסתערבים" (יושבי הארץ מדור דור).
עדויות מהמאה ה-18 מלמדות כי בסביבות ירושלים התקיימו מספר כפרים יהודים שתושביהם עסקו בעבודת אדמה.
בראשית ההתיישבות היהודית המתחדשת בארץ הופיעו במושבות יהודים בלבוש ערבי, שדיברו ערבית שוטפת והציגו עצמם בתור יהודים.
ביניהם היה אחד מששת השומרים הראשונים של פתח תקווה, דאוד אבו יוסוף.
לאחר הקמת מדינת ישראל, נעשו מספר יוזמות, מצד יצחק בן-צבי והאדריכל ואיש משרד הפנים שמחה יום טוב, להנציח את המורשת היהודית בכפרים שהייתה בהם קהילה מוסתערבית (בעיקר פקיעין, כפר יאסיף ושפרעם) או ליישב בהם אוכלוסייה יהודית.
שפתם של המוסתערבים הייתה לרוב ערבית כשפת קשר עם שכניהם הערבים, ארמית ועברית ששימשה בין היתר כשפת הקודש.
מנהגי המוסתערבים שיקפו מסורת הלכתית בת מאות שנים אשר מקורה לכל המאוחר מסוף תקופת הגאונים (התקופה הביזנטית בארץ ישראל), מנהגים אלו באו לידי ביטוי בנושא שמיטה, גידולי שדה ובכל הנוגע לעבודה חקלאית.
הנוסע היהודי משה באסולה תיאר את הפזורה המוסתערבית ואת מנהגיהם בספר מסעותיו לארץ ישראל.
מספר שנים לאחר מכן התפרסם ספרו של ר' יששכר בן סוסן "תקון יששכר" המוקדש לעיבור השנים וקביעת השמיטות.
מהמנהגים שהוזכרו בספרו: שירה ביום השבת לחתן או לחתן-ברית, קריאה בתורה ביום שני של פורים, קריאת פרשת הקורבן מדי יום ביומו והמנהג בתשעה באב למנות את השנים לחורבן בית המקדש.
היחסים עם הקהילות היהודיות החדשות
היחסים בין המוסתערבים לבין הקהילות היהודיות שהיגרו למרחב המוסתערבי והתגבשו החל מסוף המאה ה-12, היו בתחילתן מנוכרים ולעיתים אף עוינים.
האזכור הראשון העוסק ביחסים שבין המוסתערבים לבין עדות אחרות בארץ ישראל, נמצא בשו"ת מהר"י איסרלן, רב בנוישטאדט שליד וינה.
אל רב זה נשלחה שאלה על ידי יהודי שנדר לעלות לארץ-ישראל, חזר בו וביקש התרה מהנדר, בטענה העולה מדברי תשובתו של הרב:
לפי המחקר, מערביים אלו אינם יהודים מוגרבים (יוצאי צפון אפריקה), אלא מוסתערבים שבקשו לשמור על מעמדם והבלעדיות שהייתה להם באותה תקופה כנציגי היהודים אל מול השלטון הממלוכי.
המוסתערבים התנגדו לנישואין בינם לבין יהודים איברים אנוסים כיון שראו באלה ספק יהודים משום שחיו זמן רב כנוצרים.
הכומר הפרנציסקאני אוג'ן רוג'ה מתאר באמצע המאה ה-17 את יחסי העדות:
מועאוויה הוא כפר ערבי השוכן ברמות מנשה, כשישה קילומטרים מזרחית לנחל עירון.
הכפר ממוקם בגובה 225 מטר מעל לפני הים והוא שייך החל משנת 1996 למועצה המקומית בסמ"ה, הכוללת את היישובים ברטעה, עין א-סהלה ומועאוויה.
מספר תושבי הכפר מוערך בכ-3,000.
הכפר נקרא על שם השיח' מועאויה שהשתייך לזרם הסופיות ופעל באזור מנשה.
בדומה לתפיסות ערביות סביב דמויות קדושות שרווחו ביישובים ערבים אחרים, נחשב השיח' מועאויה לרוח קדושה שיכולה להשפיע על חיי התושבים הן לטובה והן לרעה גם אם לא נראתה על ידי בני האדם.
התושבים המקומיים ראו בשיח' מועאויה כמתווך בינם ובין האל, ובמיוחד מכיוון שנתפס כדמות על טבעית שיכולה לממש את הרצונות החברתיים והדתיים של התושבים.
לשם כך נבנה מעל קברו מקאם, מבנה דתי המשמש לעריכת טקסי פולחן שונים.
טקסי הפולחן נגעו לחיים היומיומיים של התושבים מעריכת טקסי לידה ועד לעריכת טקסי אֵבֶל כחלק מטקסי הזיארה.
בעקבות חדירת רעיונות התנועה האיסלאמית לכפר מועאויה, חדלו התושבים לקיים את הטקסים הפולחניים שנראו כפולחנים אסורים מבחינה דתית.
עם זאת נשאר מקאם א-שיח' מועאויה כסמל עיקרי של הכפר.
בתי המגורים נבנו סמוך לנחל ברקן, המשמש מקור עיקרי לאספקת מים הן לתושבים והן לאדמות החקלאיות.
את הכפר בנו משפחות עשירות מאום אל-פחם כחווה חקלאית בסוף המאה ה-19. לפיכך נועד הכפר בעיקרו למגורי האיכרים אשר עיבדו את האדמות החקלאיות ליד נחל ברקאן.
בעקבות מלחמת העצמאות, בחרו פליטים רבים מאזור רמות מנשה להתיישב בכפר.
בשל קרבתו של הכפר לשטחי אימונים של צה"ל, שררה מתיחות רבה בין כוחות הצבא בין התושבים.
מתיחות זאת הורגשה בשנת 1998, על רקע הוראת הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, להפוך את מרבית אדמות הכפר לשטח צבאי סגור.
חל איסור על התושבים להיכנס לאדמותיהם.
כמו כן הוצאו צווי הריסה נגד בתים שנבנו סמוך לשטח הצבאי.
דבר שהתפרש על ידי התושבים כניסיון מצד המדינה להפקיע את אדמות הכפר ולהגביל את התפתחות הכפר.
התנועה האיסלאמית ארגנה הפגנות באזור רמות מנשה כמחאה נגד מדיניות הממשלה וגייסה תושבים מהאזור.
באירועי אוקטובר 2000 לקחו תושבים מהכפר חלק פעיל בהפגנות, ואחד התושבים נהרג במהלכן.
במרכז הכפר הוקמה אנדרטה לציון האירוע, ותהלוכות מחאה מטעם התנועה האיסלאמית מתקיימות בו.
בשנת 2004 אישר משרד הפנים להחזיר את האדמות שנועדו לצורכי צבא לתושבים.
בתי המגורים מחולקים לשתי שכונות לפי קבוצות משפחה.
השכונה המזרחית נועדה למשפחת אע'באריה ואילו השכונה המערבית נועדה למשפחת מחאמיד.
מקור החלוקה הוא מאום אל-פחם, עיר המוצא של התושבים.
החלוקה נועדה כדי לשמור על מעמד המשפחות כמשפחות שולטות בניהול ענייני הכפר ולמנוע ממשפחות אחרות לערער על מעמדן החברתי של שתי המשפחות.
לפיכך, משפחות שעברו להתגורר בכפר בעקבות מלחמת העצמאות, אולצו להשתייך לאחת משתי המשפחות.
כמו כן, המשפחה החדשה שקיבלה על עצמה שם משפחה, הייתה חייבת להתגורר באותה שכונה שנועדה למשפחה אשר העדיפה להשתייך אליה.
בכך מתחייבת המשפחה המאמצת לספק את ההגנה ואת הביטחון למשפחות החדשות ככל שהן מתגוררות באותה שכונה וככל שהמשפחות החדשות מקבלות על עצמן את מרותן של המשפחות הוותיקות.
מועאויה בן יזיד או מועאויה השני (28 במרץ 661 – 684), שימוש כח'ליף למשך חודשים אחדים ב-683-684, בנו של הח'ליף יזיד הראשון לבית אומיה, הח'ליף האחרון מענף בני סופיאן.
מועאויה היה הח'ליף הראשון שגדל בבידוד על מנת להגן עליו מפני מתנקשים פוטנציאלים, צורת גידול זאת מאפיינת את דרך חינוכם של רוב ח'ליפים עד ביטול החליפות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
כאשר מועאויה השני נכנס לתפקידו הוא היה חסר כל רקע בפיקוד צבאי או ניהול המדינה, מותו המפתיע של אביו יזיד הראשון לא הותיר לו זמן להתכונן לתפקיד וככל הנראה מועאויה עצמו לא היה מעוניין כלל בתפקיד.
עם כניסתו לתפקיד הכריז מועאויה על הפסקת אש במלחמה בערים הקדושות מכה ומדינה, צעד זה עזר באיחוי הקרעים שנתגלעו הקהילה האסלאמית בזמן שלטונו של יזיד הראשון.
הפסקת האש לא החזיקה מעמד זמן רב ובשנת 684 נסתיימה עם השתלטות עבדללה זבייר על ערים הקדושות מכה ומדינה למרות כל מאמציו של מועאויה לפייס את המורדים.
שבועיים לפני מותו ביקש מועאויה לוותר על כיסאו למען זבייר גם אם יביא הדבר למותו ובלבד שלא להביא למלחמה במקומות הקדושים.
ביוני 684 מועאויה ויתר על כיסאו, זמן קצר לאחר מכן נפטר כתוצאה ממחלת הדבר.
מועאויה התחתן 4 פעמים במסגרת נישואים פוליטיים, אשתו הראשונה נפטרה והוא התגרש משלוש נשותיו הנותרות מבלי שאלו הביאו ילדים.
מותו של מועאויה ללא יורשים סימן את קיצה של ענף בני סופיאן של בית אומיה
שלטונו הקצר של מועאויה השני לא הותיר חותם משמעותי בהיסטוריוגרפיה הערבית, מועאויה נחשב שליט חלש אך בעל אופי חיובי.
מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר הוא בית ספר גבוה לאמנות הפועל בשכונת מוסררה שבירושלים מאז שנת 1986. בית הספר ידוע בזיקתו לשכונה שבה הוא נמצא ובמחויבותו לאמנות חברתית.
בית הספר נוסד בשנת 1986 כמוסד ללימודי צילום, בקומה שרופה ונטושה בבניין שברחוב הע"ח 9. עם הצלחת בית הספר הוחלט להרחיבו ולפתוח מחלקות לימוד נוספות.
עקב התרחבות הפעילות החל בית הספר לפעול גם במתנ"ס שכונת מוסררה שברחוב שבטי ישראל 22.
בשנת 2005 זכה בית הספר בפרס מרתה לקידום הסובלנות והדמוקרטיה בירושלים.
בשנת 2007 קיבל אבי סבג, מנהל בית הספר ומייסדו, את פרס טדי קולק למצוינות ציבורית מטעם הקרן לירושלים.
בשנת 2011 זכה סבג בפרס מפעל חיים מטעם מוזיאון ישראל הפרס הוענק גם לבית הספר על עשייה אמנותית וחברתית ועל קידום הצילום בישראל.
בית הספר מתייחד באווירה חברתית וקשרי גומלין בלתי אמצעיים בין מורים לסטודנטים.
הקבלה לבית הספר אינה מותנית בתעודת בגרות או במבחן פסיכומטרי אלא בכישרון אמנותי בלבד.
בנוסף להשכלה בתחום האמנותי הנלמד, תלמידי בית הספר מעורבים בפרויקטים אמנותיים בעלי אופי חברתי וזוכים גם להכשרה בתור יזמים, דבר המכין אותם ליציאה מבית הספר.
בבית הספר פועלות חמש מחלקות: צילום, אמנות מדיה-חדשה, מוזיקה חדשה, תקשורת חזותית ופוטותפריה.
בנוסף למחלקות הלימודים הסדירות, בית הספר מרבה לקיים אירועים ותוכניות מיוחדות.
האירוע הבולט שמקיים בית הספר הוא הפסטיבל השנתי "מוסררה מיקס", פסטיבל אמנות בין-תחומי המתקיים מאז שנת 2000 בשכונת מוסררה.
בנוסף, מפעיל בית הספר את פרויקט "צילום מיוחד" – לימודי צילום לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
פרויקט בולט נוסף של בית הספר הוא סמינר יהודי-ערבי בכתיבה וצילום.
החל משנת 2012 משמש אנסמבל מוזיקה נובה כאנסמבל הבית של בית הספר.
הגלריה החברתית היא פרויקט של בית הספר שמטרתו הפניית המבט לסוגיות בוערות בחברה הישראלית והנגשת האמנות הגבוהה לקהלים שאינם חשופים לה באופן מסורתי.
הגלריה החברתית מציעה סיורים מודרכים בתערוכות המתחלפות ובשכונת מוסררה.
מדי שנה גם נערכת תערוכת בוגרי בית הספר.
"אוסף מוסררה" הוא פרויקט אמנותי-תיעודי של בית הספר שהחל בשנת 2011, במלאת 25 שנים לבית הספר.
במסגרת הפרויקט הוקם ארכיון וירטואלי המאגד את סיפורי החיים של תושבי שכונת מוסררה, הצילומים, הסרטים והקולות של אנשי השכונה משנות החמישים ועד לפרוץ מחאת הפנתרים השחורים בשנות השבעים.
באותה עת גם הושק כתב העת לאמנות וחברה "חממה".
בשנת 2000 יזם בית הספר את פסטיבל "מוסררה מיקס", אירוע בין-לאומי רב־תחומי המתקיים מאז ברציפות מדי שנה.
הפסטיבל משמש מוקד להתרחשויות אמנותיות וחברתיות, המגלמות את ההוויה התרבותית והפוליטית של ירושלים בפרט, ושל ישראל בכלל, תוך כדי התכתבות עם רעיון מרכזי אחד מדי שנה.
מוסר הלכה למעשה (Practical Ethics) הוא ספר מבוא לאתיקה יישומית מאת הפילוסוף פיטר סינגר.
הספר יצא לאור ב-1979, וב-1993 הופיעה מהדורה מורחבת שתורגמה לעברית.