tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו, הוא משחק תפקיד חשוב בהקמת רפובליקת הפיראטים, ונעשה מעורב בקונפליקט הממושך בין אחוות המתנקשים (המבוססת על מסדר החשישיון) לבין מסדר הטמפלרים (המבוסס על מסדר אבירי היכל שלמה).
בתחילה, אדוארד עוזר לשני הצדדים לתועלתו הפרטית, אך משנה את דרכיו ומצטרף לאחוות המתנקשים בעקבות פרישתו מהפיראטים.
מאוחר בחייו, הוא משתקע בעיר לונדון והופך לאחד ממנהיגי אחוות המתנקשים המקומית, עד להירצחו בידי הטמפלרים בשנת 1735. אדוארד הוא אביו של היית'ם קנוויי, שיהפוך ברבות הימים לטמפלר בכיר ולאנטגוניסט המשחק "Assassin's Creed III", וסבו של ראדונהאגדו, בנו של היית'ם והפרוטגוניסט של Assassin's Creed III.
כמו כן, אדוארד הוא אבי אבותיו של דזמונד מיילס, פרוטגוניסט הזמנים המודרניים במשחקים המוקדמים של הסדרה.
דמותו של אדוארד זכתה לביקורות חיוביות בשל קסמו האישי ובשל מוסריותו הכפולה, והוא נחשב לאחת הדמויות הפופולריות ביותר בסדרת המשחקים.
לדמות יצאו מספר מוצרי מרצ'נדייזינג, כמו לשאר דמויות הסדרה.
התסריטאי הראשי של המשחק "Assassin's Creed IV: Black Flag", דארבי מק'דביט, העיר על כך ששאר הפרוטגוניסטים בסדרת המשחקים הצטרפו לאחוות המתנקשים ללא כל התחבטות, לרוב ברגע של צמיחה אישית כאשר מטרותיהם האישיות מיישרות קו עם אלה של המסדר.
עבור המשחק, צוות המפתחים רצה לחקור את דעותיהם של המתנקשים ואת האמנה שלהם מזווית ראייה חדשה.
עלה בידיהם הרעיון לפיראט חכם ושנון, אך ציניקן ושחוק שנופל בחלקו לקחת חלק בעסקיהם של המתנקשים.
בהיותו אדם שנוי במחלוקת, הוא הוצע בתור הפרוטגוניסט שמציע נקודת מבט אחרת ושאינו בהכרח חולק את השקפת עולמם של המתנקשים או את דבקותם במטרה נעלה מהם.
גורם המשיכה של הסיפור הפך עד מהרה לקונפליקט הפנימי המתמשך של אדוארד בנוגע לרעיון האמונה של המתנקשים, אפילו כאשר הוא מאמץ כמה מהשיטות והטקטיקות שלהם למטרתו האישית.
מק'דביט הסביר שהמשחק "Black Flag" הוא סיפור של חוסר מוסריות וכפרה בבסיסו, ואדוארד קנוויי הוא אדם נשוי שיחסיו המתוחים עם אשתו הם אחד מהמאבקים המרכזיים במשחק.
מק'דביט תיאר את דמותו של אדוארד כבחור מחוספס שמנבל את הפה, שיש לו מערכות יחסים קרובות עם נשים אחרות בסיפור המשחק, ושהמוטיבציה העיקרית שלו היא להתעשר ולהוכיח את עצמו כאדם איכותי למשפחתו.
באשר לאישיותו, מק'דביט מציין שאדוארד הוא פיראט שחושק בחופש באותה מידה שהמתנקשים רוצים, אך הוא מתעב את האחריות הנדרשת מחופש אמיתי וש"הנרטיב של הסיפור חוקר באיזה שלב אדוארד יבין שהאידיאל שלו לחופש הוא כאוטי מדי בכדי להימשך להרבה זמן".
מק'דביט השווה את דמותו של אדוארד לזו של נכדו ראדונהאגדו, פרוטגוניסט המשחק הקודם "Assassin's Creed III", ומתאר את קשת הסיפור של הדמות כניגוד משלים לדמותו של סבו.
דמותו של אדוארד קנוויי מדובבת על ידי השחקן מאט ראיין, שגילם את הדמות גם באמצעות לכידת תנועה.
מק'דביט הודה שהדמות וסיפור הרקע שלה הושפעו יותר מתרבות ויילס ממה שתכנן במקור, ושצוות המפתחים החליט לבנות את הסיפור סביב פיראט ולשי כאשר שכרו את ראיין לעבודת הדיבוב ולגילומה הפיזי של הדמות.
תכנונו המקורי של מק'דביט היה שמקורה של הדמות יהיה מעיר נמל באנגליה כמו בריסטול, פורטסמות' או מנצ'סטר, אך בכוונה תחילה השאיר את סיפור הרקע שלו ריק לפני מלאכת הליהוק למשחק משום שרצה לקחת רעיונות מהשחקן שייבחר לתפקיד.
מק'דביט שיבח את ראיין על הכריזמה שלו ועל האישיות האופיינית שהביא לדמות.
הוא נזכר שראיין קרא את התסריט במקור במבטא האזור המערבי של אנגליה, ולאחר מכן התבקש לדבר במבטא הטבעי שלו באנגלית ולשית.
בעקבות כך, מק'דביט בחר במוצא ולשי לדמות מאזור סוונסי, מה שהתאים לרקע התרבותי ממנו הגיע השחקן.
מק'דביט התייעץ עם אביו של ראיין כדי לכלול פתגמים ולשים בדיאלוג של הסיפור.
במשחק "Assassin's Creed IV: Black Flag", השחקן חווה את חייו של אדוארד ואת קורותיו באיי הודו המערביים וחופי מערב אפריקה כחלק מסימולציה אותה עובר פרוטגוניסט חסר שם שעובד כאנליסט מחקר באבסטרגו אנטרטיינמנט, חברה שמשמשת כחזית למסדר הטמפלרים בזמנים המודרניים.
החברה מעוניינת בזכרונותיו של אדוארד בגלל מעורבותו בקונפליקט בין המתנקשים לבין הטמפלרים בתור הזהב של הפיראטים, וכן בגלל חיפושו אחר "המצפה", אתר עתיקות שנבנה בידי הציוויליזציה הראשונה.
סיפור הרקע של המשחק קובע שאדוארד הגיע ממעמד סוציו-אקונומי נמוך והתחתן עם אישה עשירה בשם קרוליין סקוט, אם כי יחסיהם נעשו מתוחים לאורך הזמן בגלל שאיפותיו של אדוארד להרוויח עושר בתור פריבטיר.
אחרי שקרוליין איבדה לבסוף את אמונה בו ועזבה אותו, אדוארד החליט להגשים את חלומותיו ונסע לקריביים, ועד מהרה הפך לפיראט.
הוא התחבר לפיראטים אחרים כמו שחור הזקן, בנג'מין הורניגולד, צ'ארלס ויין ומרי ריד (תחת השם ג'יימס קיד) ועזר להם להקים את רפובליקת הפיראטים בנסאו.
בשנת 1715, אדוארד נעשה מעורב בקונפליקט בין המתנקשים לבין הטמפלרים כשהוא הורג מתנקש עריק בשם דנקן וולפול, שתכנן לערוק לטמפלרים.
בעודו מתחזה לוולפול, אדוארד מגיע לפגישת הטמפלרים בהוואנה שבה הוא מגלה שהטמפלרים בראשותו של לוריאנו דה טורז מחפשים אחר "המצפה", מה שיאפשר להם לשלוט בעולם מאחורי הקלעים.
אדוארד טועה לחשוב שבמצפה מסתתר אוצר גדול, והוא מחליט לאתר את מיקומו של "המלומד" בארתולומיאו רוברטס, האדם היחיד שיודע את מיקומו של המצפה.
במהלך הרפתקאותיו, אדוארד מוצג בפני המתנקשים בידי מרי, שהתגלתה כמתנקשת בעצמה, והיא מנסה להניע אותו מדרכיו האנוכיות ולהצטרף לאחוות המתנקשים.
הוא גם עד להתמוטטותה של רפובליקת הפיראטים עקב מחלוקת אידאולוגית בין מנהיגיה, וגם למות חבריו הקרובים בשנים לאחר מכן.
אדוארד כורת לבסוף ברית עם רוברטס, שלוקח אותו למצפה.
המצפה מתגלה כמתקן למעקב סמוי.
אולם, רוברטס בוגד באדוארד ומוסר אותו לידי הרשויות הבריטיות, שכולאות אותו בתא מאסר בקינגסטון, ג'מייקה.
אדוארד נמלט משם בעזרתו של אה טבאי, מנהיג המתנקשים, ומשנה את צו מצפונו אחרי שהוא עד למותה של מרי בכלא לאחר שילדה בכלא בתנאים לא סניטריים ומצטרף למתנקשים לזכרה.
אחרי שהוא מתנקש ברוברטס ובטמפלרים כדי למנוע מהם להשתמש לרעה במצפה, אדוארד מקבל מכתב שמודיע לו על פטירתה של קרוליין ועל לידת בתו, ג'ניפר סקוט.
עד מהרה, אדוארד מבקש לכפר על דרכי העבר שלו, פורש מחיי הפיראטיות כדי להתמקד בחובותיו כמתנקש וכדי לגדל את בתו ג'ניפר וחוזר לאנגליה.
שנים לאחר מכן, נולד לו ילד נוסף בשם היית'ם, והוא הופך למנהיג אחוות המתנקשים בלונדון.
הופעתו הראשונה של אדוארד בזיכיון הייתה בסיפור "Assassin's Creed: Forsaken" מאת אנטון גיל תחת שם העט אוליבר באודן.
הסיפור עוקב אחר חייו של בנו היית'ם קנוויי ומגולל את האירועים שהובילו לגורלו הסופי של אדוארד.
בספר נקבע שאדוארד שמר על יומן ובו חקר את הציוויליזציה הראשונה, ומנהל האחוזה שלו רג'ינלד בירץ' - שהיה בסתר ראש הטמפלרים הבריטים - ביקש להשיג לרשותו את היומן.
בשנת 1735, אדוארד נהרג בידי שכירי חרב שנשלחו בידי בירץ' לפרוץ לאחוזה בכיכר המלכה אן ולגנוב את היומן.
הדבר איפשר לבירץ' לקחת את היית'ם תחת חסותו ולחנוך אותו לתוך מסדר הטמפלרים.
למרות שהיית'ם למד אודות האמת שנים מאוחר יותר ונקם את מות אביו, הוא בחר להישאר טמפלר.
דמותו של אדוארד מופיעה גם בעיבוד הספרותי של המשחק, "Assassin's Creed: Black Flag" וכן בעיבוד המאנגה שאינו קאנוני "Assassin's Creed: Awakening".
בשנת 2017, אדוארד הופיע בחוברת השלישית של מיני-סדרת הקומיקס "Assassin's Creed: Reflections", שמספרת על מפגשו של אדוארד עם הפיראט אדוארד לואו.
הדמות מופיעה גם בקומיקס הדיגיטלי "Assassin's Creed: Forgotten Temple", ובו הוא מחפש אחר פיסות עדן בדרום מזרח אסיה במשך מספר שנים אחרי מאורעות המשחק.
מורשתו של אדוארד ואחוזתו מופיעות כנקודות עלילתיות במשחק "Assassin's Creed Syndicate", ובו צמד הפרוטגוניסטים מחפשים אחרי תכריך עדן שאותו אדוארד מצא במהלך מסעותיו.
הוא גם מופיע בקשת הסיפור "זהב של אנשים מתים" של משחק הספין-אוף למכשירים הניידים "Assassin's Creed: Rebellion, שמשמש כפריקוול לרצף הזיכרון שמציג אותו לראשונה במשחק "Black Flag".
כמו פרוטגוניסטים אחרים בסדרה, תלבושתו של אדוארד ניתנת לפתיחה כאופציה קוסמטית במשחקים מאוחרים יותר, כולל הגרסה המשופרת של "Assassin's Creed III" שיצאה ב-2019.
מחוץ ליקום הבדיוני של הסדרה, דמותו של אדוארד זכתה להתייחסות במשחק "Watch Dogs: Legion" מ-2020, כאשר פסל בדמותו הופיע בקבר המתנקשים התת-קרקעי בלונדון, וזאת כחלק מקרוסאובר שאינו קאנוני בין הזיכיונות Assassin's Creed ו-Watch Dogs.
דמותו של אדוארד קנוויי התקבלה באופן חיובי על ידי עורכי מגזינים למשחקי וידאו, והוא דורג במרבית רשימות הדירוגים של הדמויות הטובות ביותר בזיכיון המשחקים.
מגזין VideoGamer.com דירג אותו בתור אחד הפיראטים הטובים ביותר במשחקי הווידאו.
מאט פורסלו ממגזין IGN תיאר את אדוארד בתור הנשק הסודי האמיתי של המשחק "Black Flag", והאלמנט המרכזי שקושר בין מרכיבי המשחק יחדיו.
בנוסף, הדמות מצליחה להימנע מהנפילות שבשימוש החוזר ונשנה של כלים עלילתיים כמו במשחקים הקודמים, וזאת עקב ההתמקדות הנרטיבית ביומנו האישי של אדוארד.
הוא הוסיף וציין שהרקע של הדמות - שהפכה מפריבטיר לפיראט ואשר מחפשת אחר עושר, ושהחלטתה לגנוב את חליפתו של חבר המתנקשים מציתה את פיתוח הדמות ממרדן לקפטן מכובד - היה פרספקטיבה רעננה לנרטיב הכולל של הסדרה.
אנדריי דוברה ממגזין Softpedia מציין שהפופולריות של המשחק נובעת לרוב בגלל שהדמות הראשית היא פרוטגוניסט לא שגרתי שמתעלה מעל דימויים קבועים הנוגעים לגיבורי הסדרה.
במאמר שמציע התרשמות על המשחק "Assassin's Creed Valhalla", ג'ורדן רמי מ-GameSpot נזכר בחיבה במשחקיות של אדוארד, כאשר רצפי קרבות כללו עימות חזיתי עם יריבים, ושאדוארד פותר רבות מבעיותיו כפיראט שמשתמש בכלים של מתנקש.
אוון סטולוורד קאר מ-The Daily Californian מצא שאדוארד הוא דמות מעניינת מאוד שמציגה אישיות פתוחה וכריזמטית עבור אישיותה כפיראט.
עם זאת, הוא טוען שאדוארד אינו מתאים היטב לתוך המיתולוגיה של הסדרה - דבר שבסופו של דבר מזיק לעלילה של "Black Flag".
סטיבן טוטילו מהניו יורק טיימס ציין שלמרות שעלילת המשנה שקשורה לאשתו של אדוארד אותה השאיר מאחור נפתרה בצורה יפה בסיום הסיפור, אדוארד הוא דמות ראשית נשכחת ושדמותו היא רדודה.
רצף הזיכרון שמסיים את הסיפור זכה לשבחים בשל תיאור התפתחותה של הדמות.
טום פיליפס ממגזין Eurogamer ציין ש"מדובר בסיום בוגר באופן מפתיע יחסית לסדרה בה דוקרים אנשים בצוואר", כאשר אדוארד מוותר על חיי הפיראטיות כדי להשתקע יחד עם בתו שרק עתה גילה שהיא קיימת.
בנוסף, הוא ציין שלקח נרטיב שלם של חוויותיו במשחק כדי להבין שמותם של האנשים הקרובים אליו יוביל אותו להחלטה מושכלת בנוגע לחייו.
אריק קיין ממגזין פורבס מצא שהרגעים האחרונים של המשחק הם "יפהפיים באופן מפתיע", ושהפינאלה היא עצובה במידה מסוימת וכוללת אלמנטים של גאולה כאשר אדוארד מבין את אשר איבד בחייו - כל זה בשיחה עם בתו, שהיא גם מבדחת וגם מלאת חרטה באופן בו היא מנוהלת.
אדוארד רואן פינגן היה עורך דין ופוליטיקאי מאילינוי.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאילינוי מ-1961 עד 1964 וכשופט בבית המשפט המחוזי של מחוז קוק מ-1964 ועד מותו.
פינגן נולד ב-5 ביוני 1905 בשיקגו, אילינוי ולמד בבתי הספר הפרוכיאליים.
הוא סיים את בית הספר התיכון סנט ריטה, ולמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת לויולה בשיקגו ובאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
פינגן סיים את לימודיו באוניברסיטת דהפול עם תואר ראשון בשנת 1930. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1931 ועסק בכך בשיקגו.
ב-1939 ביקש פינגן ללא הצלחה את המועמדות הדמוקרטית לשופט בית המשפט העירוני.
בשנת 1945, הוא מונה לעוזר פרקליט המדינה של מחוז קוק, וכיהן עד 1956. הוא שימש כעוזר יועץ תאגיד עירוני מ-1956 עד 1957.
בשנת 1960, פינגן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז ה-12 של אילינוי.
לאחר חלוקה מחדש, הוא נבחר מחדש מהמחוז ה-9 ב-1962. הוא כיהן מינואר 1961 עד שהתפטר בדצמבר 1964. פיניגן התמודד במחוז ה-9 שהוגדר לאחרונה ב-1962, משום שסידני ר.
ייטס המכהן זכה במועמדות הדמוקרטית לסנאטור האמריקאי.
בבחירות הכלליות, ייטס לא הצליח בקמפיין שלו נגד הסנאטור המכהן הרפובליקני אוורט דירקסן.
פינגן קיבל מועמדות לבית הנבחרים האמריקני באפריל 1964. מאוחר יותר באותו חודש, הוא כמעט טבע בזמן ששחה במועדון לייק שור.
מציל ביצע החייאה לב-ריאה במשך מספר דקות לפני שחזר להכרה, והוא אושפז למשך מספר ימים.
פיניגן החליט מאוחר יותר ב-1964 שהוא מעדיף לשמש כשופט, בעוד ייטס רצה לחזור לבית הנבחרים האמריקני.
באוקטובר 1964 התפטר פינגן מהמועמדות לבית האמריקני.
ייטס נבחר כמחליפו וניצח בקלות בבחירות בנובמבר.
פינגן היה מועמד לשופט של בית המשפט המחוזי של מחוז קוק.
הוא ניצח בבחירות בנובמבר 1964, ואז התפטר מהקונגרס זמן קצר לפני סיום כהונתו.
פינגן כיהן כשופט מדצמבר 1964 ועד מותו.
פיניגן מת בבית חולים בשיקגו, אילינוי ב-2 בפברואר 1971. הוא נקבר בבית הקברות הקתולי של כל הקדושים ובמאוזוליאום בדס פליינס, אילינוי.
אשתו הראשונה של פינגן, קתרין, נפטרה ב-1961. הם היו הורים לשלוש בנות - שרה, מוירה וקתלין.
ב-1964 נישא פינגן לאיריס מקריווי, ששרדה אותו.
אדוארד דייוויד קריפה היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ויומינג במשך חודשים אחדים בשנת 1954.
קריפה נולד ב-8 באפריל 1899 ברוק ספרינגס, מחוז סוויטווטר, ויומינג לאם ילידת אוסטריה, שרלוט זילר (1876–1950) ולאב יליד איטליה, אוגוסט קריפה (1865–1926).
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של רוק ספרינגס, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שירת קריפה כטוראי בצבא ארצות הברית.
קריפה מונה ב-24 ביוני 1954 כרפובליקני לחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של לסטר האנט וכיהן עד 28 בנובמבר 1954. הוא לא הועמד לבחירה למילוי המושב הפנוי וחידש את פעילותו העסקית.
קריפה התמוטט בשעה 9 בבוקר ב-20 באוקטובר 1960 מהתקף לב, ומותו נקבע עם הגעתו לבית חולים ברוק ספרינגס.
הוא נקבר בבית הקברות רוק ספרינגס, במחוז סוויטווטר, ויומינג ב-24 באוקטובר 1960.
קריפה היה נשוי לאיזבל מרטין; לא היו להם ילדים, והיא התחתנה בשנית לאחר מותו.
אדוארד ויויאן רוברטסון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ויומינג בין השנים 1943–1949. רוברטסון היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
רוברטסון נולד ב-27 במאי 1881 בקארדיף, ויילס, ושירת בגדוד השלישי של הרגימנט הוולשי במהלך מלחמת הבורים השנייה מ-1899 עד 1902. לאחר מכן עסק בהנדסת חשמל מ-1902 עד 1912.
רוברטסון היגר לארצות הברית ב-1912 והתיישב במחוז פארק, ויומינג.
הוא גידל בעלי חיים ועסק במסחר בקודי, ויומינג, מ-1912 עד 1942. הוא היה היה נאמן לכל החיים של בית החולים הכללי קודי ושימש כסגן יו"ר המפלגה הרפובליקנית של ויומינג בין השנים 1934 עד 1935. לאחר מכן ייצג את ויומינג בוועדה הרפובליקנית הלאומית מ-1935 עד 1937.
רוברטסון נבחר כרפובליקני לסנאט של ארצות הברית ב-1942 וכיהן מ-3 בינואר 1943 ועד 3 בינואר 1949. במהלך כהונתו הציג רוברטסון חקיקה שתעניק אזרחות מלאה לאינדיאנים.
הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1948, ופרש מהחיים הפוליטיים והציבוריים.
רוברטסון התגורר בקודי שבוויומינג עד 1958 כאשר עבר לפנדלטון שבאורגון, שם נפטר ב-15 באפריל 1963. הוא נקבר בבית הקברות מאונט הופ בבייקר שבאורגון.
אדוארד קרטיס סמית' היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1890–1892, וכמושל ורמונט ה-47 בשנים 1898–1900.
אדוארד קרטיס סמית' נולד בסנט אלבנס שבוורמונט, כבן למשפחה בולטת במדינה, עם קשרים עסקיים בענף הרכבות, התעשייה ומיזמים אחרים.
גרגורי סמית', היה גם הוא מושל ורמונט, ואימו, אן אליזה (לבית בריינרד) סמית' , נודעה כסופרת.
דודו של סמית', וורת'ינגטון סמית' , כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
סביו היו גם הם מעורבים בפוליטיקה, כשג'ון סמית' כיהן גם הוא בבית הנבחרים של ארצות הברית, ולורנס בריינרד היה סנאטור.
דודו מנישואים, פרנד סטיוארט סטרנהן, היה סגן מושל ורמונט.
סמית' התחנך בבתי הספר בסנט אלבנס ובאקדמיית פיליפס שבאנדובר, מסצ'וסטס.
ב-1875 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
ב-1877 הוא קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה, התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע בסנט אלבנס.
בנוסף לעיסוקו בעריכת דין, היה סמית' מעורב בכמה מהעסקים של המשפחה.
הוא ירש את אביו כנשיא חברת הרכבות המרכזית של ורמונט.
הוא גם היה נשיא הבנק הלאומי ולדן, ומייסד בנק הנאמנות העממי של סנט אלבנס ושל הבנק הלאומי שרמן בניו יורק.
אחזקותיו העסקיות האחרות כללו חברה לייצור תחמושת וכמה מיזמי כרייה.
ב-1876 התגייס סמית' לפלוגה D של הרגימנט הראשון של המיליציה של ורמונט, שבו הוא שירת במשך כמה שנים.
הוא הגיע לדרגת קולונל כאשר שירת במטה של מושל ורמונט סמואל פינגרי בשנים 1884–1886.
ב-1890 נבחר סמית' מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ורמונט.
הוא כיהן עד 1892, ושימש כיושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים.
לאחר תום כהונתו בבית הנבחרים, הוא דחה הצעה להיבחר כמועמד המפלגה לסנאט של ורמונט מטעם מחוז פרנקלין.
ב-1896 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
ב-1898 נבחר סמית' כמועמד הרפובליקנים למשרת מושל ורמונט.
כחבר המפלגה שכל מועמדיה למשרות בממשל המדינה נבחרו ללא יוצא מן הכלל החל משנות ה-50 של המאה ה-19 ועד לשנות ה-60 של המאה ה-20, הוא ניצח בקלות בבחירות הכלליות.
הוא כיהן כמושל בתקופת כהונה אחת של שנתיים כפי שהיה מקובל במשך כל שנות שליטת הרפובליקנים במדינה על פי "כלל ההרים".
כמושל, התנגד סמית' נחרצות למאמצים להטיל פיקוח או להטיל מיסים על תאגידים.
ב-1899 הוא עמד בראש טקס קבלת הפנים במונטפלייר לכבודו של האדמירל ג'ורג' דיואי, גיבור מלחמת ארצות הברית-ספרד ויליד העיר.
סמית' גם ארגן את "שבוע הבית הישן" , יריד ופסטיבל שנועד לחגוג את החיים הכפריים ולציין את שורשי תושבי ורמונט.
לאחר תום כהונתו של סמית' כמושל, הוא שב לעיסוקיו ברכבות, בתעשייה ובבנקאות.
הוא היה פעיל בשורה של גופים כמו חברת המלחמות הקולוניאליות , בני המהפכה האמריקאית, והחברה ההיסטורית של ורמונט .
ב-1888 נשא סמית' לאישה את אנה ביילי ג'יימס, ולשניים נולדו ארבע ילדים.
אדוארד קרטיס סמית' נפטר בסנט אלבנס ב-6 באפריל 1935. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבעיר.
אֶדוּאַרְד שְׁטְרַסְבּוּרְגֶר היה פרופסור פולני-גרמני ואחד הבוטנאים המפורסמים ביותר של המאה ה-19. הוא גילה את תהליך המיטוזה בצמחים.
אדוארד שטרסבורגר נולד בוורשה, פולין הקונגרסאית, בנם של אנה קרולינה (פון שיץ) ואדוארד גוטליב שטרסבורגר (1803–1874).
שטרסבורגר למד ביולוגיה בפריז, בון וביינה, וקיבל דוקטורט בשנת 1866 לאחר שעבד עם .
בשנת 1868 הוא לימד באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1869 הוא מונה לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטת פרידריך שילר בינה.
משנת 1881 הוא עמד בראש "המכון הבוטני" ("Botanisches Institut") באוניברסיטת בון.
שטרסבורגר היה מעורכי ספר הלימוד המפורסם Lehrbuch der Botanik für Hochschulen ("ספר לימוד לבוטניקה לאוניברסיטאות"), שהופיע לראשונה בשנת 1894. הוא היה הראשון שסיפק תיאור מדויק של שק העובר בחשופי זרע (כגון מחטניים) ובבעלי פרחים, יחד עם הדגמת ההפריה הכפולה בבעלי פרחים.
הוא הגה את אחד החוקים המודרניים של הציטולוגיה של הצמח: "גרעיני תא חדשים יכולים לנבוע רק מחלוקה של גרעינים אחרים", והוא טבע את המונחים ציטופלזמה ונוקלאופלזמה.
יחד עם ו, הוא הבהיר את תהליך חלוקת הכרומוזומים במהלך חלוקת התא.
עבודתו על התנועה כלפי מעלה של מוהל העץ הוכיחה שהתהליך פיזיקלי ולא פיזיולוגי.
בשנת 1905 הוענקה לו והאגודה הלינאית של לונדון העניקה לו את היוקרתית עוד יותר בשנת 1908, אשר מוענקת רק פעם ב-50 שנה.
שטרסבורגר היה נשוי לפסנתרנית אלכסנדרה יוליה ("אלכסנדרין") ורטהיים (1847–1902, בתו של הבנקאי והיועץ יוליוס ורטהיים 1817–1901 מוורשה, אחותו החורגת של קארל טאוסיג) ודודתו של הפסנתרן (1880–1928); נולדו להם שלושה ילדים (השלישי נפטר בגיל צעיר).
בנו היה הרופא הפנימאי יוליוס שטרסבורגר, נכדו היה ההיסטוריון הרמן שטרסבורגר.
אדוארד קנט היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-12 וה-15 של מדינת מיין בין השנים 1838–1839 ושוב פעם בשנים 1841–1842. טרם כהונתו כמושל היה ראש עיריית בנגור וחבר בית המחוקקים של מיין.
אדוארד קנט נולד בשנת 1802 בעיר קונקורד שבניו המפשייר, וגדל בבנגור שבמיין.
בשנת 1821 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת הרווארד, והיה לבן כיתתו של ראלף וולדו אמרסון.
קנט התמחה בעריכת דין בטופשאם שבמיין, ובשנת 1825 הקים משרד עורכי דין עצמאי בבנגור, שהייתה אז עיר נמל בהתפתחות.
ב-1829 נבחר לבית המחוקקים של מיין, וכיהן בתפקידים ציבוריים לסירוגין במשך כל חייו, עד שהתמנה לראש העירייה השני של בנגור (1836–1837) ולמושל מיין.
בשנת 1831 חבר לעורך הדין ג'ונאס קאטינג (Jonas Cutting), והשותפות ביניהם נמשכה לאורך 18 שנה.
השניים בנו את "בית ג'ונאס קאטינג–אדוארד קנט" בשכונת ברודוויי שבבנגור, הרשום כיום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים כדוגמה לסגנון התחייה היוונית.
קנט סיים את חייו הציבוריים כשופט בבית המשפט העליון של מיין (1859–1873).
דודו של קנט, פרנטיס מלן, היה נשיאו הראשון של בית המשפט העליון של מיין ולימים חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קהיליית מסצ'וסטס.
בעת שהותו בריו דה ז'ניירו, אשתו ושני ילדיו מתו מקדחת צהובה.
עם שובם לבנגור, נפטר גם הילד השלישי שלו.
קנט נישא בשנית לאישה בשם אביגייל אן רוקווד, ולהם נולד להם בן אחד – אדוארד קנט הבן, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של טריטוריית אריזונה.
קנט מת מאי-ספיקת לב בשנת 1877 בבנגור שבמיין, ונקבר בבית העלמין מאונט אוברן שבקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
אדוארד הנרי רולינס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת ניו המפשייר.
רולינס נולד ב-3 באוקטובר 1824 באזור של סומרסוורת' שבניו המפשייר, הידוע כיום כעיר רולינספורד.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיות בדובר, ניו המפשייר, ובסאות' ברוויק, מיין.
לאחר מכן עסק במסחר בקונקורד, ונבחר כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר בשנים 1855–1857, ואף כיהן כיושב ראש הבית.
רולינס נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה־37, ה־38 וה־39, וכיהן בתפקיד מ־4 במרץ 1861 ועד 3 במרץ 1867. בשנת 1866 לא התמודד לכהונה נוספת.
בתקופת כהונתו בבית הנבחרים כיהן כיושב ראש ועדת החשבונות בקונגרסים ה־38 וה־39.
בהמשך שימש כמזכיר וכגזבר של מסילת הרכבת יוניון פסיפיק.
בשנת 1876 נבחר לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו מ־4 במרץ 1877 עד 3 במרץ 1883. ניסיונו להיבחר מחדש לא עלה בידו.
במהלך כהונתו בסנאט שימש כיושב ראש ועדת התעשיות בקונגרס ה־45, וכן כחבר בוועדת החוקים המאושרים ובוועדת מבני הציבור והקרקעות בקונגרס ה־47.
בשנים 1886–1889 היה רולינס נשיא חברת הרכבות בוסטון–קונקורד–מונטריאול.
נוסף לכך היה ממייסדי הבנק הלאומי הראשון של קונקורד, ניו המפשייר, ושל בית הבנקאות 'E.
רולינס נפטר ב-31 ביולי 1889 באיי שואלס שבניו המפשייר, ונקבר בבית העלמין בלוסום היל בקונקורד.
אדוארדו מאטה (בספרדית: Eduardo Mata 5 בספטמבר 1942 – 4 בינואר 1995) היה מנצח ומלחין מקסיקני נודע.
היה חבר בקולגיום הלאומי של מקסיקו.
הוא למד נגינה בגיטרה קלאסית באופן פרטי במשך שלוש שנים לפני שנרשם לקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה.
משנת 1960 עד 1963 למד קומפוזיציה אצל קרלוס צ'אבס.
בשנת 1964 קיבל את מלגת קוסביצקי ללימודים בטנגלווד.
שם למד ניצוח אצל מקס רודולף ואריך ליינסדורף וקומפוזיציה אצל גונתר שולר.
הוא חיבר יצירות אחדות בשנות ה-50 וה-60, ביניהן שלוש סימפוניות, מוזיקה קאמרית, סונאטות ומוזיקה לבלט.
הסימפוניה השלישית שלו וחלק מיצירותיו הקאמריות הוקלטו.
בשנת 1965 התמנה לראש מחלקת המוזיקה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM) ולמנצח תזמורת גואדאלאחרה.
כמו כן ניצח על תזמורת האוניברסיטה, שהייתה בהמשך לתזמורת UNAM הסימפונית.
בשנת 1972 עזב את מקסיקו לקבל את משרת המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של פיניקס.
בשנה שלאחריה התמנה למנהל המוזיקלי של תזמורת פניקס, משרה שבה החזיק בעונת 78–1977.
משנת 1977 עד 1993 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של דאלאס ומנצח אורח של כמה תזמורות מפורסמות בארצות הברית, אירופה ואמריקה הלטינית.
הוא הקליט יותר מחמישים אלבומים, רובם עם תזמורת UNAM, תזמורת דאלאס, והתזמורת הסימפונית של לונדון.
בבוקרו של 4 בינואר 1995 היו מאטה ונוסע נוסף בדרכם מקוארנבקה שבמקסיקו, לדאלאס.
מאטה הטיס בעצמו את מטוס הפייפר ארוסטאר שלו.
אחד המנועים הפסיק לפעול זמן קצר אחרי ההמראה, והמטוס התרסק בניסיון לבצע נחיתת חירום.
1966 - סימפוניה מס.3 - לכלי נשיפה וקרן יער
1957 - שלישייה לקלרינט, תוף וצ'לו, מוקדשת לראלף ווהן-ויליאמס
1961 - Improvisaciones (אלתורים) לקלרנית ופסנתר
1964 - Improvisación número 1 ("אלתור מס.1") לכלי מיתר ופסנתר בארבע ידיים
1965 - Improvisación número 2 ("אלתור מס.2") לכלי מיתר ושני פסנתרים
1965 - Improvisación número 3 ("אלתור מס.3") לכינור ופסנתר
1966 - סונטה לצ'לו, מוקדשת לאדולפו אודנופוסוף
1963 - Los huesos secos (בעצמות היבשות) - באלט
אדוארדו דה סילבה (פורטוגזית: Eduardo da Silva; נולד ב-25 בפברואר 1983) הוא כדורגלן עבר קרואטי-ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
אדוארדו, יליד ריו דה ז'ניירו, עבר בגיל 15, אז כשחקן אלמוני וחובבני, מברזיל לקרואטיה לעיר זאגרב ופנה למועדון הכדורגל דינמו זאגרב במדיה שאלה יבחנו אותו כדי שזה יצטרף למועדון.
במועדון התרשמו מהשחקן והחתימו אותו על חוזה אך השאילו אותו תחילה למועדון הנוער של קבוצת בנגו הברזילאית למשך עונה אחת.
לאחר שחזר מההשאלה בברזיל שיחק אדוארדו במדי קבוצת הנוער של דינמו זאגרב עד שעלה לבוגרים לראשונה בעונת 2001/2002, אז הוחלט להשאילו לקבוצה אחרת בקרואטיה כדי שיצבור דקות משחק והוא הושאל לקבוצת אינטר זאפרשיץ', אז בליגת המשנה בקרואטיה.
במהלך עונת 2002/03, בה שיחק באינטר, הבקיע אדוארדו עשרה שערים ב-15 משחקים בהם שותף ולכן הוחלט בדינמו זאגרב לשלבו בקבוצה.
גם בגביע אופ"א שיחק אדוארדו וכבש במדי זאגרב, כולל שני הגולים בהפסד הכולל 2–5 לקבוצת אוסר הצרפתית.
ב-3 ביולי 2007 עבר אדוארדו לקבוצת ארסנל האנגלית והנהלת הקבוצה הצליחה לסדר לו סידור עבודה באנגליה, בשל אי-היותו תושב האיחוד האירופי.
בארסנל הבקיע אדוארדו את שער הבכורה שלו בשלב השלישי של מוקדמות ליגת האלופות, נגד ספרטה פראג הצ'כית.
ב-23 בפברואר 2008 אדוארדו נפצע במהלך משחק ליגה נגד בירמינגהאם לאחר תיקול חריף של מרטין טיילור שהורחק בכרטיס אדום.
אדוארדו שבר את רגלו ונעדר ללמעלה משנה.
ארסן ונגר, מנג'ר ארסנל, הגיב לדברים: "טיילור לא צריך לשחק כדורגל יותר".
לאחר מכן, ונגר התנצל על דבריו וטען שהם 'מוגזמים'.
דה סילבה חזר לשחק במשחק מול קארדיף סיטי במסגרת שמינית גמר גביע ה-FA ב-17 בפברואר 2009, ואף כבש צמד בניצחון קבוצתו בתוצאה 0–4. עם זאת, לאחר המשחק התברר שהוא סובל פעם נוספת מפציעה בשריר הסובך, ובעקבות כך נעדר למשך שבועיים.
ב-21 ביוני 2010 חתם אדוארדו בקבוצת שחטאר דונצק מאוקראינה.
דה סילבה זכה העם הקבוצה בארבע אליפויות רצופות (בין 2011 ל-2014) ושלושה גביעים רצופים (בין 2011 ל-2013).
כמו כן, זכה אדוארדו עם הקבוצה בסופר קאפ האוקראיני בשנת 2012.
ב-17 ביולי 2014 חתם בשורות קבוצת פלמנגו הברזילאית.
ב-10 ביולי 2015 חזר לשחטאר דונצק לעונה וחצי שבסופה שוחרר מהקבוצה.
ב-1 במרץ 2017 חתם באתלטיקו פרנאאנסה.
ב-4 בינואר 2018 חתם בלגיה ורשה הפולנית.
כעבור שנה, במהלכה לא הבקיע אף שער ב-10 הופעות בליגה הפולנית, עזב את הקבוצה.
בסך הכל רשם אדוארדו 12 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של קרואטיה והבקיע עשרה שערים.
אדוארדו זכה לזימון הבכורה לנבחרת הבוגרת של קרואטיה ב-16 בנובמבר 2004, במשחק ידידות מול נבחרת אירלנד, בו נכנס כמחליף במחצית השנייה.
במשחק ב-11 בנובמבר 2006 שיחקה נבחרת קרואטיה נגד נבחרת ישראל באצטדיון רמת גן, בישראל, באותו המשחק הבקיע אדוארדו שלושער כאשר בסופו של המשחק ניצחה קרואטיה 3–4 (לישראל כבשו רוברטו קולאוטי צמד ויוסי בניון).
אדוארדו נכלל בסגל הנבחרת הקואטית גם במסגרת יורו 2012 ובמונדיאל 2014 כשאחריו הודיע על פרישה מהנבחרת.
כדורגלן השנה בליגה הקרואטית הבכירה (1): 2004
מלך השערים של הליגה הקרואטית (1): 2007
אדוארדו סזאר דאודה גספר (פורטוגזית: Eduardo César Daude Gaspar; נולד ב-15 במאי 1978 בסאו פאולו) המכונה אדו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר.
אדו החל את הקריירה שלו בקבוצת קורינתיאנס מליגת העל הברזילאית.
הוא זכה עם המועדון באליפות הליגה ב-1998 וב-1999, ובגביע העולם לקבוצות בשנת 2000.
הוא היה אמור להצטרף לארסנל ב-2000, אך מעברו עוכב לאחר שהתברר כי ברשותו יש דרכון פורטוגזי מזויף.
ב-16 בינואר 2001 הוא הועבר לארסנל תמורת 6 מיליון לירות שטרלינג, לאחר שהצליח לקבל דרכון של האיחוד האירופי בזכות מוצאה האיטלקי של אמו.
בתחילת דרכו בארסנל הוא ספג מהלומה רגשית לאחר שאחותו נהרגה בתאונת דרכים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק מול לסטר סיטי בשנת 2001, אך לאחר 15 דקות נפצע והצליח להשתתף בארבעה משחקים נוספים בעונתו הראשונה בארסנל.
בסיום העונה זכה עם ארסנל באליפות.
אדו שאף לקבל זימון לנבחרת אנגליה לקראת המונדיאל במקרה שהוא לא יזומן לנבחרת ברזיל, כיוון שהוא הצליח לקבל אזרחות בריטית.
התוכניות הללו התבטלו כאשר הוא זומן למשחק מול נבחרת צ'ילה וזומן לסגל לקראת קופה אמריקה 2004. הוא גם נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2005. ברזיל זכתה בשני הטורנירים לאחר שגברה במשחקי הגמר שלהם על נבחרת ארגנטינה.
בסך הכל השתתף אדו ב-17 משחקים של נבחרת ברזיל (נכון ל-2009).
אדו החמיץ את תחילת עונת 2004/2005 (בה זכה עם ארסנל בגביע ה-FA בפעם השלישית ברציפות) כיוון שהיה עם נבחרת ברזיל בקופה אמריקה.
בינואר 2005 החלו שיחות עם ולנסיה מספרד, אך לא יצא מהן דבר בפועל כיוון שהנהלת ולנסיה לא יכלה לשלם את הסכום שהנהלת ארסנל דרשה תמורת אדו.
במאי 2005 אושר כי אדו יעזוב את ארסנל בקיץ בהעברה חופשית בגלל חוק בוסמן.
ב-30 במאי הכריזה הנהלת ולנסיה כי החתימה את אדו על חוזה לחמש שנים.
זמן קצר לאחר החתימה הוא נפצע והיה מושבת מפעילות עד 4 באפריל 2006, אז ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 5 - 3 על קדיס.
ב-3 ביולי 2009 הסתיים חוזהו של אדו בוולנסיה, והוא עזב את המועדון.
ב-6 באוגוסט חזר לקורינתיאנס, וחתם על חוזה עד 31 בדצמבר 2011.
במרץ 2011, התמנה למנהל המקצועי של קבוצת קורינתיאנס מהליגה הברזילאית.
במהלך מונדיאל 2014 סייע לנבחרת איראן תחת אימונו של קרלוס קיירוש.
מ-2016 ועד 2019, שימש כמתאם הכללי של נבחרת ברזיל.
ביולי 2019, התמנה כמנהל הטכני הראשון אי פעם של מועדון הכדורגל ארסנל מצמרת הפרמייר ליג.
בנובמבר 2022, התמנה כמנהל הספורטיבי הראשון אי פעם של הקבוצה.
בנובמבר 2024 דווח שהוא עתיד לעזוב את תפקידו בארסנל, לטובת תפקיד בכיר ברשת המועדונים של איש העסקים היווני אוונגלוס מרינאקיס הכוללת את הקבוצות נוטינגהאם פורסט, אולימפיאקוס, וריו אבה.
סר אדוארד שפרד קריזי היה היסטוריון בריטי.
נולד בשנת 1812 במחוז קנט.
למד באיטון קולג' ובאוניברסיטת קיימברידג', שם רכש את תוארו בשנת 1837. בין השנים 1840–1860 לימד באוניברסיטת לונדון, שם זכה למינוי פרופסור להיסטוריה מודרנית ועתיקה, והתמחה בעיקר בהיסטוריה של האימפריות הבריטית והעות'מאנית.
בשנת 1860 קיבל תואר אבירות ומונה לשופט עליון בציילון (שמה של סרי לנקה בתקופה הקולוניאלית).
בשנת 1870, שב ללונדון בשל בריאות לקויה ושם הלך לעולמו בשנת 1878.
כמו היסטוריונים אירופאים רבים בני דורו, האמין קריזי בעליונות הגזע הלבן האירופי אל מול נחיתות העמים שאינם אירופיים, והתייחס לאירופה כאל מקור הציוויליזציה הנאורה.
תפישה זו העניקה צידוק מוסרי לקולוניאליזם ואחר כך לרדיפת מיעוטים.
מתוך עמדה זו חיבר קריזי את מרבית כתביו.
ספרו המפורסם ביותר היה: "15 הקרבות המכריעים של העולם" (1851).
רוב חיבוריו היו בתחום ההיסטוריה, אך בשנת 1870 כתב גם רומן בשם:
ברשימת ספריו בתחום ההיסטוריה ניתן למנות גם את:
אדוארדו אנטוניו "טוטו" סאלביו (בספרדית: Eduardo Antonio "Toto" Salvio; נולד ב-13 במאי 1990 באבז'אנדה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בלנוס ובנבחרת ארגנטינה.
סאלביו החל את דרכו בכדורגל בקבוצות הילדים והנוער של מועדון הכדורגל לנוס.
בעונת עלה לקבוצה הבוגרת והיה שותף לזכייתה באפרטורה 2007. ב-24 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד בוקה ג'וניורס ומספר שבועות לאחר מכן כבש את שערו הראשון במדי לנוס, בניצחון 2-4 על ארחנטינוס ג'וניורס.
בסך הכל סיים את העונה עם תשעה שערים והיה המבקיע המוביל של קבוצתו יחד עם חוסה סאנד.
ב-19 באוגוסט 2009 כבש סאלביו צמד שערים בניצחון 1-2 על ריבר פלייט במשחק הראשון של הסיבוב הראשון של הקופה סודאמריקנה.
במשחק הגומלין ניצחה לנוס 0-1 והעפילה לשמינית הגמר, בו הובסה 5-1 בסיכום שני המשחקים נגד ליגה דה קיטו.
ב-12 בינואר 2010 עבר סאלביו לקבוצת הצמרת הספרדית, אתלטיקו מדריד תמורת 10 מיליון אירו, לאחר שבמהלך העונה התעניינו בו קבוצות בכירות רבות כגון מילאן, מנצ'סטר יונייטד, באיירן מינכן וריאל מדריד.
סאלביו היה שותף לזכייתה של אתלטיקו בליגה האירופית בעונת ואף לקח חלק במשחק הגמר נגד פולהאם, כאשר נכנס בדקה ה-76 כמחליף לחוסה אנטוניו רייס.
בעונת הושאל סאלביו לבנפיקה ליסבון הפורטוגלית.
ב-31 במאי 2012 שתי קבוצותיו אתלטיקו וליסבון, הסכימו להעביר באופן קבוע את סאלביו לבנפיקה ליסבון למשך 5 שנים.
סאלביו הוא השחקן שנמכר בסכום הגבוה ביותר על ידי בנפיקה ליסבון - 13,500,000 €.
ב-18 ביולי 2019 לאחר שבע שנים בבנפיקה חזר לארגנטינה לאחר תשע וחצי שנים וחתם בבוקה ג'וניורס.
ב-4 ביולי 2022 חתם באוניברסידד נסיונל המקסיקנית.
ב-2 ביולי 2024 חזר לאחר 14 שנה לקבוצת נעוריו לנוס.
בינואר 2009 זומן סאלביו לסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לקראת אליפות אמריקה הדרומית לנוער 2009. בטורניר עצמו, הפגין יכולת מצוינת וסיים במקום החמישי בדירוג מלך השערים עם ארבעה שערים בתשעה משחקים.
עם זאת, ארגנטינה סיימה את הטורניר עם ניצחון אחד בלבד ודורגה אחרונה בבית הגמר.
במאי 2009 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת ושותף בניצחון 1-3 על במשחק ידידות.
ב-13 באפריל 2022 דרס את חברתו לאחר שזאת האשימה אותו בכך שהסתובב עם אישה אחרת.
הסופר קאפ הפורטוגלי (3): , ,
אדוארדו שיוואמבו מונדלאנה (Eduardo Chivambo Mondlane, 20 ביוני 1920 מניאקאזה, מחוז גאזה - 3 בפברואר 1969 דאר א-סלאם) הוא פוליטיקאי מוזאמביקי, היה מנהיג המאבק של עמו נגד הקולוניאליזם הפורטוגזי ולמען עצמאות.
כיהן כיושב ראש הארגון "פרלימו" (FRELIMO) (החזית לשחרור מוזמביק) בין השנים 1962–1969, שהוקם בטנזניה השכנה.
נולד בשנת 1920 בכפר על יד העיר מניאקאזה במחוז גאזה, בשטח המושבה שנקראה אז "אפריקה המזרחית הפורטוגזית", מוזמביק של היום, כרביעי מבין שישה-עשר ילדיו של מנהיג מקומי מבני השבט שנגאן -טסונגה, בשם נואז'אהאנה מוסנגאנה מונדלאנה (Nwadjahana Mussengane Mondlane) ושל אשתו, מקונגו מוזמוסה במבלה
עבד כרועה צאן עד גיל 12. למד בשורה של בתי ספר עממיים עד שנרשם לבית ספר יסודי פרסביטריאני שווייצרי קרוב ליישוב הולדתו, מניאקאזה.
את לימודי התיכון סיים בדרום אפריקה, בית ספר תיכון השייך לאותו ארגון דתי בלמאנה, בפרובינציית טרנסוואל.
אחרי עוד שנת לימוד בבית הספר יאן הופמאייר לעבודה סוציאלית מונדלאנה נרשם לאוניברסיטת ויטווטרסראנד בדרום אפריקה.
אולם בעקבות עליית השלטון שם על הממשלה שהנהיגה משטר האפרטהייד, גורש מדרום אפריקה בשנת 1949.
ביוני 1950 התקבל לאוניברסיטת ליסבון במדינת המטרופולין, פורטוגל.
לפי דרישתו עבר בגיל 31 להמשך לימודים במכללת אוברלין במדינת אוהיו בארצות הברית עם מלגת פלפס סטוקס.
כעבור שנתיים, ב-1953 סיים שם תואר ראשון באנתרופולוגיה וסוציולוגיה.
המשיך לימודיו באוניברסיטת נורתווסטרן באיבנסטון, אילינוי שם עשה עבודת דוקטורט בסוציולוגיה.
שם הכיר את ג'נט ריי ג'ונסון Janet Rae Johnson, תושבת אמריקאית לבנה ממדינת אינדיאנה שהייתה גרה באחד מפרברי שיקגו, והתחתן איתה.
בתום לימודיו לימד מונדלאנה לפרק זמן באוניברסיטת סירקיוז הועסק אדוארדו מונלדאנה כפקיד מחקר במחלקת הנאמנים trustees department של ארגון האומות המאוחדות, תפקיד שהחזיר אותו לאפריקה.
הפרופסור למדעי המדינה אדריאנו מוריירה, אחד מיועצי הדיקטטור הפורטוגזי אנטוניו דה אוליביירה סלזר ושמונה באותם הימים לשר המחוזות שמעבר לים, פגש את מונדלאנה באו"ם והתרשם מאוד מכישוריו.
הציע לו משרה במינהל הקולוניאלי הפורטוגזי במוזמביק, אבל מונדלאנה העדיף להצטרף למחתרות האנטיקולוניאליות המוזמביקיות שבסיסן היה בטנגניקה והיו במשבר מנהיגות.
בשנת 1962 עלה מונדלאנה לראש הארגון המפלגתי החדש "פרלימו" Frente de Libertação de Moçambique - "החזית לשחרור מוזמביק", שנוסד על ידי איחוד כמה קבוצות מחתרתיות כאלה.
בשנת 1963 הוא הקים את המטה שלו בדאר א-סלאם, בירת טנגניקה.
בסיוען של ברית המועצות, של כמה מדינות ממערב אירופה ושל מדינות אפריקאיות אחדות התחיל "פרלימו" מלחמת גרילה על מנת לכבוש את העצמאות מדי פורטוגל.
בתוך פרלימו היו קיימות באותן השנים כמה סיעות: אחת בהנהגתו של מונדלאנה שאפה לא רק להשגת עצמאות אלא גם להקמת חברה סוציאליסטית.
שאיפה זו הייתה משותפת לרוב חברי הוועד המרכזי של פרלימו, כולל מנהיגים כמו מרסלינו דוש סנטוש, סמורה מאשל וז'ואקים שיסאנו.
לאידאולוגיה הזאת התנגדו אנשים כמו לאסארו נקאבנדאמה ואוריה סימאנגו שלא היו בעד שינוי השיטה החברתית-כלכלית אלא ביקשו להסתפק, אחרי השגת העצמאות, בהחלפת המעמד השליט הלבן באליטה מקומית שחורה.
הקונגרס השני של המפלגה שהתקיים ביולי 1968 אישר את הגישה הסוציאליסטית של ההנהגה ובחר בשנית במונדלאנה כיושב ראש.
הקונגרס העדיף גם את האסטרטגיה של גרילה המתבססת בתמיכת האיכרים לעומת זו של הכנת הפיכה צבאית מהירה.
ב-3 בפברואר 1969 התפוצץ במטה פרלימו בדר א-סלאם, מתחת לכסאו, מטען שהוסתר בתוך חבילה שנשלחה לאדוארדו מונדלאנה והרג אותו.
ברצח הפוליטי נחשדו שרותי הביון והבולשת הפורטוגזית PIDE/DGS ואנשים מתוך פרלימו.
נטען שהרצח בוצע במסגרת החזית הפורטוגזית של הארגון המבצעי גלאדיו שבמסגרת המלחמה הקרה בין הגוש המערבי בראש עם ארצות הברית ובין הגוש הקומוניסטי.
בטקס הלווייה ב-1969 שנוהל על ידי חברו למכללת אוברלין וידידו הקרוב, הפסטור אדוורד הולי (Rev.Edward Hawley) הועלה על נס "קרבנו למען האמת שהאדם נברא לכבור והגדרה עצמית" (כדברי הפסטור הולי).
בשנות השבעים הגרילה של פרלימו בת ה-7,000 הלוחמים הצליחה להשתלט על כמה אזורים כפריים במרכזה וצפונה של מוזמביק.
השלטונות הפורטוגזים נאלצו לגייס נגדה כשישים אלף חיילים שהתרכזו רובם באזור קהורה באסה שבו עמדו להסתיים עבודות הבנייה שלסכר ענק ותחנת כוח הידרואלקטרית, אחת מגולות הכותרת של מדיניות הפיתוח שעוצבה על ידי המינהל הפורטוגזי הקולוניאלי החל משנות השישים.
נפילת השלטון קורופורטיסטי הפורטוגלי במהפכת הצפורנים ב-1974 בליסבון הביאה למהפך דרמטי גם במדיניות של פורטוגל כלפי מושבותיה שמעבר לים וב-25 ביוני 1975 פורטוגל העניקה למוזמביק עצמאות מלאה תחת הנהגת "פרלימו".
אחרי שבמדינה קם שלטון "מרקסיסיטי" חד-מפלגתי שחיקה אחדים מסדרי השלטון ממדינות קומוניסטיות כמו סין או ברית המועצות, פרצה מלחמת אזרחים שבה הייתה מעורב גם המשטר הלבן בדרום אפריקה השכנה שתמך בסיעות מהאופוזיציה שהתאחדו בחזית "רנאמו" .
מלחמת האזרחים הסתיימה בהסכם שלום בשנת 1992.
בשנת 1975 האוניברסיטה בבירת מוזמביק, לורנסו מארקש, כיום מפוטו, קיבלה את השם של אודוארדו מונדלאנה.
מכללת אוברלין לאמנויות ולמדע במדינת אוהיו, הקימה את "מלגת אדוארדו מונדלאנה" המיועדת לסטודנטים מאפריקה מדרום לסהרה.
In "Africa Report", #12 (November 1967) 51 "שיחות עם אדוארדו מונדלאנה", מאת הלן קיצ'ן ב"אפריקה רפורט" - נובמבר 1967
אדוארדו אלברטו דוּאַלְדֶה (בספרדית: Eduardo Alberto Duhalde; נולד ב-5 באוקטובר 1941) הוא פוליטיקאי ארגנטינאי, שכיהן כנשיא ארגנטינה בין השנים 2002–2003.
דואלדה נולד ב-5 באוקטובר 1941 בלומאס דה סמורה, בבואנוס איירס.
הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1970 וב-1987 התמנה לחבר בקונגרס הארגנטינאי ולסגנו של הנשיא קרלוס מנם עד לפרישתו ב-1991, לטובת כהונה כמושל פרובינציית בואנוס איירס.
ב-1999 רץ דואלדה לתפקיד נשיא ארגנטינה, אך הפסיד בבחירות לפרננדו דה לה רואה.
ב-2001 התפטר דה לה רואה בשל המשבר הכלכלי הקשה שפקד את ארגנטינה.
ההתפטרות עוררה משבר חוקתי שבמהלכו הוחלפו ארבעה נשיאים בתוך 15 יום, אשר בסופם מונה דואלדה לנשיא ארגנטינה על ידי הוועדה המחוקקת ב-2 בינואר 2002. מיד עם השבעתו התחוללו במדינה הפגנות ענק של מפגיני השמאל שהתנגדו לבחירתו.
דואלדה הצליח לשכך את המהומה ותחת לחץ פוליטי קרא להקדמת הבחירות בשישה חודשים מהמועד המתוכנן.
בבחירות, שנערכו ב-2003, ניצח נסטור קירשנר וב-25 במאי באותה שנה נתמנה קירשנר לנשיא.
בדצמבר 2009 הכריז דואלדה על כוונתו להתמודד שוב על הנשיאות בבחירות שנערכו ב-2011.
אדווארדו פרופר דה קאייחון (בספרדית: Eduardo Propper de Callejón; ) היה דיפלומט ספרדי שנודע בעיקר בשל עזרתו בהצלתם של אלפי יהודים מידי הנאצים בצרפת הכבושה, מעשים בזכותם הוכר כחסיד אומות העולם.
פרופר דה קאייחון נולד למקס פרופר, יהודי ממוצא בוהמי, ולחואנה קאייחון, ספרדייה קתולית.
הוריו גידלו אותו ואת אחיו כקתולים.
הוא נישא להלן פולד-ספרינגר, ציירת, אשת החברה הגבוהה, ואחותה של הברונית ליליאן דה רוטשילד - נדבנית ופטרונית נודעת של אומנות בפריז.
פרופר דה קאייחון שימש כמזכיר הראשון בשגרירות ספרד בפריז, כאשר נכנעה צרפת בפני גרמניה ב-20 ביוני 1940. על מנת להציל את אוסף האומנות של משפחת אשתו בטירת רויאמונט מסכנת ביזה על ידי הצבא הכובש, הצהיר על הטירה כעל מעונו הרשמי ובכך העניק לה ולכל תכולתה חסינות דיפלומטית.
בין יצירות האומנות שניצלו נמצא טריפטיכון של יאן ואן אייק - מהציירים החביבים על היטלר.
ביולי 1940 עזבה ממשלת צרפת את פריז ובעקבותיה כל השגרירויות הדיפלומטיות, כולל השגרירות הספרדית.
פרופר דה קאייחון ומשפחתו עברו לבורדו, שם גילה כי הקונסול הספרדי נטש את משרדו, כאשר אלפי פליטים שהגיעו לבורדו נדחקים בפתח השגרירות בתקווה לקבל את הויזה שתצילם מהנאצים.
פרופר דה קאייחון פתח את השגרירות והחל להנפיק ויזות לפליטים.
במשך 4 ימים בין ה-18–22 ביוני 1940 הנפיק בשיתוף עם הקונסול הפורטוגזי ארישטידש דה סוזה מנדש אלפי ויזות לספרד ולפורטוגל, תוך הפרת ההוראות שלא להנפיק ויזות מבלי לקבל לכך אישור מראש ממשרד החוץ הספרדי.
פרופר דה קאייחון המשיך בהנפקת הויזות גם לאחר שהשגרירות עברה למקומה החדש בוישי.
לא ניתן לדעת כמה ויזות הנפיק פרופר כיוון שרישומי השגרירות לא שרדו.
במרץ 1941 הורה שר החוץ הספרדי רמון סראנו סונר, לשגריר ספרד בוישי חוזה לוקרסיה (José Lucresia), להפסיק מיידית את עבודתו של פרופר דה קאייחון בשגרירות ולהעבירו לנציגות משרד החוץ באלעראיש שבמרוקו הספרדית – למשרה הרבה פחות מוערכת.
השגריר הספרדי ניסה לבטל את הגזירה, בטענה כי זה עתה קיבל פרופר דה קאייחון מהמרשל אות כבוד.
שר החוץ סירב לבקשה בכותבו שהוא מתקשה להבין את סיבות הממשלה הצרפתית להעניק אות כבוד לפקיד ספרדי ששירת את האינטרסים של היהודים.
בהמשך, מילא פרופר דה קאייחון שורה של תפקידים ברבאט, ציריך, וושינגטון, אוטווה ואוסלו.
פעולותיו ההרואיות לא זכו להערכה בטרם נפטר ב-1972 בלונדון.
ב-12 במרץ 2008, העניק מוסד יד ושם אות חסיד אומות העולם לפרופר דה קאייחון, אותו קיבלו בשמו ילדיו: פליפה פרופר ואלנה פרופר דה קאייחון, אמה של שחקנית הקולנוע הבריטית הלנה בונהם קרטר.
אדוארדו דה פיליפו (באיטלקית: Eduardo De Filippo; 24 במאי 1900 – 31 באוקטובר 1984) היה שחקן, מחזאי, תסריטאי, סופר ומשורר איטלקי, הידוע במיוחד בשל מחזותיו בשפה הנפוליטנית "נאפולי מיליונרית " ו"פילומנה מרטוראנו".
דה פיליפו נולד בנאפולי למחזאי אדוארדו סקרפטה ולתופרת התלבושות לתיאטרון לואיזה דה פיליפו.
הוא החל בקריירת המשחק בגיל חמש, ביחד עם אחיו פפינו ואחותו טיטינה הצטרף בצעירותו ללהקתו של אדוארדו סקרפטה.
כעבור מספר שנים ששיחק בנפרד מאחיו ואחותו הם שבו והתאחדו בלהקת מולינארי, בה דה פיליפו התנסה גם כמחזאי, בשנת 1939. הקים ביחד עם אחיו ואחותו להקת התיאטרון ההומוריסטי הקרויה "בני דה פיליפו"
("Compania del Teatro Umoristico "I De Filippo) ב-1932. פפינו עזב את הלהקה ב-1944 וטיטינה עזבה בשנות החמישים המוקדמות.
דה פיליפו כיכב בסרטו של ויטוריו דה סיקה "הזהב של נאפולי", לצידם של טוטו וסופיה לורן ב-1954. ב-1973 הפקה של "שבת ראשון שני" פרי עטו (מ-1959), בכיכובו של לורנס אוליבייה בתפקיד הראשי, זכתה בפרס מבקרי התיאטרון של לונדון.
תרגומו לנפוליטנית למחזה השייקספירי "הסערה" ראה אור ב-1982.
ב-1981, מונה דה פיליפו לסנאטור לכל החיים של הרפובליקה האיטלקית.
הוא הלך לעולמו כעבור ארבע שנים בעיר רומא.
Sabato, domenica e lunedì - "שבת ראשון שני" בתרגומו של דני הורוביץ בהוצאת אור עם, תשנ"א 1991.
La grande magia - הקסם הגדול בנוסח עברי של דורי פרנס, הועלה ב-2009 על במת תיאטרון החאן בבימויו של אודי בן-משה, ומוזיקה מאת יוסף ברדנשווילי, עם ניר רון, ארז שפריר, נילי רוגל ואחרים.
בשנת 2014 הועלה על ידי סטודנטים בשנה ג' על במת בית צבי בבימויו של מיטקו בוזקוב
- שדים ורוחות תורגם על ידי נסים אלוני ועלה בבית צבי ב-2006.
L'arte della commedia - אמנות הקומדיה - תורגם על ידי דפנה אילת.
אדוארדו מנג'רוטי (באיטלקית: Edoardo Mangiarotti; 7 באפריל 1919 – 25 במאי 2012) היה סייף איטלקי שהתמחה בדקר וברומח.
אלוף אולימפי בעל 13 מדליות, מהן 6 זהב.
אלוף עולם בעל 26 מדליות, מהן 13 זהב.
הוא מדורג במקום הרביעי מבין כל הספורטאים בכל הזמנים, במספר המדליות האולימפיות שצבר.
הוא הסייף שצבר את מספר המדליות הרב ביותר בהיסטוריה, כולל את המשחקים האולימפיים ואת אליפויות העולם (39 מדליות בסך הכול).
הוא זכה במדליה בכל התחרויות האולימפיות שבהן השתתף למעט תחרות אחת.
מנג'רוטי נולד ברנאטה שבמחוז לומברדיה, למשפחת סייפים מפורסמת.
אביו ג'וזפה, אלוף איטליה 17 פעמים וסייף אולימפי בדקר (לונדון 1908).
אביו תכנן כך שגרם לו להשתמש בידו השמאלית, במקום ידו הימנית הטבעית.
אחיו הבכור דריו, אף הוא אלוף עולם שזכה במדליית זהב באליפות שנערכה בקהיר, מצרים בשנת 1949 בתחרות דקר אישית, בעל 9 מדליות עולמיות, מהן 5 זהב ואלוף אולימפי בעל 3 מדליות אולימפיות, מהן 1 זהב.
מריו אחיו הצעיר זכה אף הוא במדליית כסף באליפות העולם בתחרות דקר קבוצתית.
תחילת הקריירה, במדליית זהב אולימפית
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה מנג'רוטי, בהיותו בן 17, במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה מנג'רוטי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף בתחרות דקר קבוצתי ובתחרות רומח קבוצתי.
מדליית ארד בתחרות דקר אישי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה מנג'רוטי ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב בתחרות דקר אישי ובתחרות דקר קבוצתי, מדליות כסף בתחרות רומח אישי ובתחרות רומח קבוצתי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה מנג'רוטי ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב בתחרות דקר קבוצתי ובתחרות רומח קבוצתי.
נוסף לכך סיים במקום 18 ברומח אישי.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה מנג'רוטי בשתי מדליות, זהב וכסף.
בשנת 2012 נפטר מנג'רוטי בגיל 93 במילאנו.
אדוארדו גומס (בפורטוגזית: Eduardo Gomes; 20 בספטמבר 1896 – 13 ביוני 1981) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי.
נולד בפטרופוליס שבמדינת ריו דה ז'ניירו.
למד במכללה צבאית, התגייס לצבא בשנת 1918 והצטרף לחיל האוויר הברזילאי בשנת 1921. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 השתתף בספר מרד נגד המשטר, ובילה תקופה מסוימת במאסר.
לאחר ההפיכה של שנת 1930 בה השתתף, חזר לקריירה בחיל האוויר הברזילאי, בו הגיע ברבות הימים לדרגת מרשל.
כמו כן, הקים את שירות הדואר האווירי הצבאי.
במקביל לפיקוד על חיל האוויר, היה ראש מפלגת הלאומיים בברזיל, אחת משלוש המפלגות העיקריות בברזיל.
בדצמבר 1945 התמודד על נשיאות ברזיל מול גספאר דוטרה, שזכה בבחירות.
ב-1950 התמודד שוב בבחירות לנשיאות ברזיל ושוב הפסיד.
בשנת 1954, בעקבות ירי על עיתונאי בידי אנשי משמר הנשיא, טען שמאחורי הירי עומד הנשיא עצמו ודרש חקירה שהביאה להתאבדות נשיא ברזיל, ז'טוליו ורגאס.
בעקבות מינוי הנשיא החדש, קפה פיליו, מונה לשר האווירייה (ministro da Aeronáutica) בממשלת ברזיל.
הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1955 ושב לתפקיד בשנים 1965–1967. נפטר בשנת 1981 בריו דה ז'ניירו ולאחר מותו קיבל את התואר "פטרון חיל האוויר הברזילאי" (Patrono da Força Aérea Brasileira).
נמל התעופה של העיר מנאוס נקרא על שמו.
הממתק הברזילאי בריגדיירו ככל הנראה קרוי על שמו של גומס.
ממתקים כאלו חולקו במהלך הקמפיין שלו לנשיאות ברזיל.
באותה תקופה היה גומס בדרגת בריגדיר (בריגדיירו, Brigadeiro בפורטוגזית) ומכאן שם הממתק.
אדוארדו לואיז סברין הוא משקיע ויזם אינטרנט יהודי-ברזילאי ומייסד משותף של פייסבוק.
נכון ל-2023 סברין מחזיק בפחות מ-2% מפייסבוק.
נכון לאוגוסט 2025 הונו נאמד ב-40.5 מיליארד דולר אמריקני.
סברין נולד בסאו פאולו שבברזיל למשפחה יהודית שעקרה לאחר מכן לריו דה ז'ניירו.
אביו היה תעשיין שעסק בייצוא, ביגוד, הובלה ונכסי דלא-ניידי.
עד 1993 צבר אביו של סברין עושר רב, ונודע לו כי כנופיות סחטנים הכניסו את שמו של סברין לרשימת מועמדים לחטיפה לצורך כופר נפש.
כפועל יוצא המשפחה החליטה להגר לארצות הברית והתיישבה במיאמי שבפלורידה.
ב-2002 סברין החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד ובין השאר היה הנשיא של אגודת ההשקעות של הרווארד.
במהלך לימודיו הרוויח $300,000 בהשקעה אסטרטגית בתעשיית הנפט.
ב-2006 סיים את לימודיו לתואר ראשון בכלכלה.
סברין חבר באחוות הסטודנטים היהודים הבין-אוניברסיטאית אלפא אפסילון פאי, סניף הרווארד.
סברין גר בסינגפור מאז 2009. בספטמבר 2011 ויתר על אזרחותו האמריקאית כדי להוריד את מס רווחי הון שהיה צפוי לשלם על רווחיו מהנפקת פייסבוק.
בשנתו השלישית בהרווארד פגש סברין את מארק צוקרברג שהיה אז בשנתו השנייה ויחד הקימו מיזם משותף, הקמת אתר בשם "Facemash", בו יתאפשר לסטודנטים בהארוורד "לדרג" זה את זה, באפיונים שונים, כגון תמונות זה של זה ועוד.
גרסה זו של האתר הועלתה בשם התחום Facemash.com למשך ארבע שעות בלבד עד שהאתר נסגר על ידי הנהלת האוניברסיטה.
צוקרברג וסברין החליטו להעלות גרסה ניסיונית של מיזם ה-Facemash.
צוקרברג העלה אותה ב-4 בפברואר 2004 מחדר השינה שלו באוניברסיטה, כשהפעם כינה אותה "הפייסבוק" (בתרגום: "ספר הפָּנים"), והאתר נחל הצלחה רבה בקרב הסטודנטים.
בהקמת האתר סייעו בידו שלושת שותפיו לחדר, כריס יוז, דסטין מוסקוביץ' ואנדרו מקולום.
אדוארדו סברין סיפק את המימון הראשוני בסך $19,000. כל החמישה נחשבים כמייסדים משותפים של פייסבוק.
לאחר כחודש החליט צוקרברג להפיץ את האתר בסטנפורד, קולומביה ובייל ולאחר מכן התפשטה ההפצה לשאר אוניברסיטאות ליגת הקיסוס.
עד קיץ 2004 הפיצו צוקרברג, מוסקוביץ' וסברין את האתר ל-30 אוניברסיטאות שונות.
בתקופה זו היה סברין מנהל הכספים של פייסבוק והמנהל העסקי שלה.
עם ההצלחה המהירה של פייסבוק נתגלעו חילוקי דעות בין סברין וצוקרברג לגבי הכיוון אליו צריכה החברה לשאוף, וצוקרברג דחק את סברין מחוץ לחברה.
סברין הגיש תביעה נגד פייסבוק ותביעה זו יושבה מחוץ לכותלי בית המשפט.
פרטי ישוב התביעה אינם ידועים, אך סברין הוכרז באופן רשמי כמייסד משותף של פייסבוק באתר החברה.
סברין חתם על חוזה אי גילוי בו נאסר עליו לגלות פרטים על ההסכם.
בתחילת 2011 מכר מניות פייסבוק בהיקף של 500 מיליון דולר.
אך גם לאחר מכירת המניות, עדיין החזיק סברין במניות בשווי מוערך באותה עת של כ-2 מיליארד דולר.
בעת הנפקת פייסבוק ב-2012, הוערך חלקו של סברין בחברה בכ-5%, מה שהקנה לו הון של למעלה מ-5 מיליארד דולר אמריקאי.
לאחר שעזב את פייסבוק הפך למשקיע הון סיכון, בין השאר היה מושקע בחברות הזנק: Qwiki שנמכרה לYahoo!
ב-2013 ו-Jumio העוסקת בהגנה על זהויות משתמשים.
בשנת 2015 הקים את קרן הון הסיכון B Capital.
בין השאר השקיעה הקרן בחברות ההזנק הישראליות, פרימיטר 81 שנמכרה לחברת צ'ק פוינט, ו"זסטי" (Zesty).
ב-2010 יצא לאקרנים הסרט "הרשת החברתית" שתיאר את הקמת פייסבוק והיחסים בין סברין וצוקרברג מאז המפגש ביניהם.
בסרט גילם אנדרו גארפילד את דמותו של סברין, וזכה לשבחים על משחקו ואף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריה של פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
אדוארדו חסוס ורגאס רוחאס (בספרדית: Eduardo Jesús Vargas Rojas; נולד ב-20 בנובמבר 1989 ברנקה) הוא כדורגלן צ'יליאני, המשחק בנסיונל מליגת העל האורוגוואית.
בעקבות הופעתו בגביע סודאמריקנה, עורר ורגאס עניין במספר קבוצות אירופיות, ובראשית 2012 הצטרף לנאפולי מליגת העל האיטלקית, ששילמה עבורו 11.5 מיליון אירו.
הוא זכה עמה בקופה איטליה בעונה זו.
אף שהחל את עונת במדי נאפולי, הושאל במהלכה לגרמיו מליגת העל הברזילאית.
בדומה, הושאל במהלך עונת לוולנסיה מליגת העל הספרדית.
בעונת הושאל לקווינס פארק ריינג'רס האנגלית.
ב-22 באוגוסט 2015 חתם ורגאס לארבע שנים בהופנהיים הגרמנית עבור 5 מיליון אירו.
בינואר 2017 חתם ורגאס בטיגרס מליגת העל המקסיקנית.
ב-9 בנובמבר 2020 חתם ורגאס לשנתיים באתלטיקו מיניירו הברזיליאית.
ב-22 בינואר 2025 חתם בנסיונל האורוגוואית.
ורגאס זומן לראשונה לנבחרת צ'ילה בשנת 2009, ובשנת 2011 הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת ספרד בו הפסידה 2-3. במוקדמות מונדיאל 2014 הבקיע חמישה שערים לזכותה, יותר מכל שחקן אחר בנבחרת.
במהלך 2013 הבקיע שערים בשישה משחקים רצופים במדי הנבחרת, ושבר את שיאם של שחקני העבר מרסלו סאלאס וקרלוס קאסלי.
ורגאס זכה יחד עם צ'ילה בקופה אמריקה שנתיים ברציפות בשנים 2015 ו-2016.
נכלל בסגל נבחרת צ'ילה לטורניר קופה אמריקה 2024.
אדוארדו אלשטיין (בספרדית: Eduardo Elsztain; נולד ב-26 בינואר 1960) הוא איש עסקים יהודי, שנולד ומתגורר בבואנוס איירס, ארגנטינה.
בעל שליטה במספר פעילויות עסקיות באמריקה הלטינית, ישראל וארצות הברית.
אלשטיין נולד למשפחה יהודית חילונית בבואנוס איירס, ארגנטינה במהלך השנים הוא חזר בתשובה.
סבו ברח מהבולשביקים בשנת ה'תרע"ז 1917 מברית המועצות אחרי המהפכה הקומוניסטית לארגנטינה.
סבו ואביו היו יזמי נדל"ן אשר במרוצת השנים צברו נכסי מקרקעין רבים בארגנטינה.
אלשטיין נשוי ואב ל-4 ילדים.
אלשטיין הוא הבעלים של IRSA, שנחשבת לחברת הנדל"ן הגדולה בארגנטינה לפי היקף נכסים.
החברה נסחרת בבורסת ניו יורק ובבורסת בואנוס איירס.
בבעלות החברה עשרות מרכזי קניות, בנייני משרדים, בתי מלון, ונכסי מקרקעין למגורים.
בשנים האחרונות החברה התרחבה גם להשקעות בשוק הנדל"ן בארצות הברית, ומחזיקה כיום בין היתר את בניין הליפסטיק במנהטן, ניו יורק, ובנכסים נוספים של מלונות ומשרדים.
בבואנוס איירס החברה יזמה, בין השאר, את בנייתו של קניון "אבאסטו" ובו ממוקם סניף מקדונלד'ס הכשר היחיד בעולם מחוץ לישראל.
אלשטיין משמש כיו"ר ובעלים של חברת Cresud, אחת מהחברות החקלאיות הגדולות ביותר בדרום אמריקה.
נסחרת בבורסת ניו יורק ובבורסת בואנוס איירס.
על פי גרינפייס, חברת Cresud אחראית לכריתת 1.2 מיליון דונם עצים ביערות גראן צ'אקו.
אלשטיין משמש גם יו"ר ובעל המניות הפרטי הגדול של הבנק Hipotecario, אחד מהבנקים המסחריים הגדולים ביותר בארגנטינה המתמחה במשכנתאות ופעיל בתחומי הבנקאות הפרטית והעסקית.
אלשטיין משמש כנשיא ובעל מניות במפעל הכרייה האוסטרלית Austral Gold Limited שבארגנטינה.
החברה כורה כסף וזהב במדינת צ'ילה.
ב-2013, המפעל העמיק את השקעותיו בכרייה לשתי חברות משאבי חיפוש נוספות: חברת Argentex Mining Corporation וחברת Goldrock Mines Corp.
אלשטיין הוא יו"ר איי די בי, השקעות דיסקונט, נכסים ובנין וחברות נוספות.
כמו כן הוא משמש כדירקטור בחלק מחברות הבת של הקבוצה כדוגמת אלרון.
מצב חמור זה נבע מתקופה ארוכה של השקעות כושלות והפסדים כבדים.
בשנת 2013, לאחר מאבק משפטי עם נוחי דנקנר (שתחילה היה שותפו), הצליחו אלשטיין ושותפו מוטי בן משה לרכוש את קונצרן אי די בי חברה לפיתוח שנקלע לקשיים.
התאגיד מחזיק בפירמידת שליטה הכוללת מספר חברות מרכזיות במשק הישראלי, כגון סלקום, כלל ביטוח, השקעות דיסקונט (דסק"ש), נכסים ובניין, מהדרין, אלרון תעשייה אלקטרונית.
בשנת 2014 לאחר חוסר הסכמה על דרך ניהול החברה, רכש אלשטיין את חלקו של מוטי בן משה בחברה, מאז, הפך אלשטיין לבעל השליטה היחיד בחברה ומינה את שולם לפידות לתפקיד מנכ"ל הקבוצה.
סך הזרמת ההון הכוללת של אלשטיין לחברה הגיע בסופו של דבר לכמעט שלושה מיליארד שקלים.
מיד לאחר רכישת חלקו של בן משה, נערכו שינויים רבים בחברה על מנת להבריאה מבחינה פיננסית, מאמצים שהחלו לשאת פרי בשנים 2015 ו-2016, בין היתר הדבר בא לידי ביטוי בהעלאות דירוגי האשראי לחברת איי די בי כמו גם לחברת השקעות דיסקונט על ידי חברות דירוג האשראי השונות.
אלשטיין הקים את אכסניית התיירים בארגנטינה "בית יעקב", המוכרת למוצ'ילרים הישראלים.
אלשטיין חבר בפורום הכלכלי העולמי.
משמש כסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
אלשטיין כיהן כנשיא מוסדות חב"ד בארגנטינה, ונחשב לאחד מחסידי התנועה הבולטים בדרום אמריקה.
איש העסקים מייקל שטיינהרדט, אחד מעשירי יהודי אמריקה, השקיע ביחד עם אלשטיין באמריקה הלטינית.