tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עונת הבכורה המחודשת של פלקנמאייר באיינטרכט פרנקפורט, 1989/90, הייתה מוצלחת במיוחד, כאשר הוא הבקיע שישה שערים, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השלישי בבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה עם דיטר אקשטיין, יורן אנדרסן, אובה ביין ושטפן שטודר.
בעונת 1990/91 פרנקפורט ופלקנמאייר סיימו במקום הרביעי בבונדסליגה, אך הודחו כבר בסיבוב הראשון של גביע אופ"א לאחר שהפסידו 5-0 לברונדבי, וניצחון 4-1 בגומלין לא הספיק.
בעונת 1991/92 פרנקפורט ופלקנמאייר סיימו שוב במקום השלישי, והיו רחוקים רק שתי נקודות מהאלופה שטוטגרט, אך שוב הודחו מוקדם מגביע אופ"א לאחר הפסד בסיבוב השני לגנט הבלגית.
פרנקפורט שמרה על המקום השלישי גם בעונת 1992/93, בה פלקנמאייר היה פצוע ומיעט לשחק.
בגביע אופ"א פרנקפורט ופלקנמאייר הצליחו להשיג ניצחון בתוצאה 9-0 במשחק הגומלין מול וידזב לודז', אך שוב הודחו בשלב השני בלבד, הפעם על ידי גלאטסראיי הטורקית.
בעונת 1993/94 חזר פלקנמאייר להרכב, ופרנקפורט סיימה חמישית בבונדסליגה.
בגביע אופ"א הגיעו פרנקפורט ופלקנמאייר לרבע הגמר, בו הודחו בפנדלים על ידי אוסטריה זלצבורג.
בעונת 1994/95 פרנקפורט ופלקנמאייר סיימו רק במקום התשיעי בבונדסליגה, והגיעו שוב לרבע גמר גביע אופ"א, בו הודחו על ידי יובנטוס.
בשמינית הגמר הבקיע פלקנמאייר שער ניצחון במשחק החוץ מול נאפולי שהסתיים בתוצאה 1-0 לפרנקפורט.
עונת 1995/96 הייתה האחרונה של פלקנמאייר בפרנקפורט.
בעונה זו הוא מיעט לשחק עקב פציעות, וערך 12 הופעות בלבד.
פרנקפורט נשרה בעונה זו לבונדסליגה השנייה לאחר שעזבו את הקבוצה המצליחה של תחילת העשור מספר שחקנים חשובים.
לאחר ירידת הליגה, עזב פלקנמאייר את פרנקפורט, בה שיחק בקדנציה זו שבע עונות, בהן הבקיע 12 שערי ליגה ב-164 הופעות.
פלקנמאייר צבר 337 הופעות ליגה בשתי הקדנציות באיינטרכט פרנקפורט, והוא מדורג חמישי בטבלת שיאני ההופעות של הקבוצה בבונדסליגה בכל הזמנים.
לאחר עזיבת פרנקפורט, חתם פלקנמאייר באיינטרכט טריר מהליגות הנמוכות, שם שיחק שנתיים, ולאחר מכן שיחק עוד תשע עונות במועדון החובבני SV נידראורסל, עד לשנת 2007, בה היה בן 44.
פלקנמאייר זומן לסגל של נבחרת גרמניה המערבית ליורו 1984, אך לא שותף כלל בטורניר זה.
את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך פלקנמאייר לאחר הטורניר, בהפסד 3-1 לנבחרת ארגנטינה במשחק ידידות.
לאחר מכן ערך עוד שתי הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986 והופעה נוספת במשחק ידידות בניצחון 1-0 באפריל 1986 על נבחרת שווייץ, שהייתה האחרונה שלו במדים הלאומיים.
פלקנמאייר לא זומן לטורנירים גדולים נוספים.
רלף קדוורת היה קלאסיציסט, תאולוג ופילוסוף אנגלי בן המאה ה-17, מראשי קבוצת הפלאטוניסטים של קיימברידג' .
ב-1639 החל ללמד בקולג' עמנואל שבאוניברסיטת קיימברידג' שם גם למד.
ב-1645 התמנה כפרופסור רגיוס לעברית בקיימברידג', משרה שבא נשא עד יום מותו.
במקביל הרצה גם בקולג' קלר בין השנים 1645–1654 ובקולג' הישועי מ-1654 ועד מותו.
ספרו העיקרי הוא "The True Intellectual System of the Universe" (בתרגום חופשי: המערכת התבונית האמיתית של היקום) שראה אור בשנת 1678, ובו תקף את יריבו העיקרי, תומאס הובס, והרעיון המטריאליסטי.
בתו הייתה ליידי דאמריס מאשם.
רלף גונזלבס הוא פוליטיקאי המשמש כמנהיג האופוזיציה של סנט וינסנט והגרנדינים מטעם מפלגת העבודה המאוחדת (ULP) החל מ-28 בנובמבר 2025, לאחר שכיהן כראש ממשלת סנט וינסנט והגרנדינים במשך 24 שנים.
נולד באי סנט וינסנט למשפחה של איכרים ואנשי עסקים שהגיעה לאיים בשנת 1845. הוא למד בבתי ספר קתוליים ובהמשך סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת איי הודו המערבית.
בשנת 1971 חזר לאוניברסיטה וסיים תואר שני במדע המדינה.
בשנת 1974 סיים את הדוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת מנצ'סטר.
גונזלבס מכהן כחבר פרלמנט מאז שנת 1994. באותה השנה הוקמה מפלגת הלייבור במתכונתה הנוכחית וגונזלבס החל לשמש כסגן יו"ר המפלגה.
בשנת 1998 הפך למנהיג המפלגה.
נבחר לראשות הממשלה לאחר בחירות שהתרחשו בשנת 2001, והוא ראש הממשלה הראשון ממפלגתו.
הוא המשיך וזכה בבחירות שנערכו בשנים 2005, 2010, 2015 ו-2020. בשנת 2009 הוביל משאל עם בנושא החלפתה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת בנשיא עצמאי, אך 55.64% מהמצביעים דחו את השינויים המוצעים.
בשנת 2025 זכתה מפלגתו במושב אחד בלבד בבית הנבחרים מתוך 15, ובכך הסתיימה כהונתו בת 24 השנים כראש ממשלת סנט וינסנט והגרנדינים, והוא הוחלף על-ידי גודווין פריידיי, מנהיג המפלגה הדמוקרטית החדשה.
נשוי בפעם השנייה ויש לו ארבעה ילדים.
רַלף אַלגֶ'ר בַּגנוֹלד (Ralph Alger Bagnold; 3 באפריל 1896 – 28 במאי 1990) היה קצין צבא בריטי, מייסדהּ ומפקדהּ הראשון של קבוצת המדבר ארוכת הטווח במערכה בצפון אפריקה, חוקר מדבריות, גאומורפולוג וחלוץ חקר הפיזיקה של תנועת חולות.
רלף בגנולד הלך בעקבות אביו, ארתור הנרי בגנולד, שהיה איש חיל המהנדסים הבריטי, התחנך באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' וב-1915, בגיל 19, התגייס לצבא.
רלף בגנולד עבר שלוש שנים במלחמת החפירות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, צוין לשבח ב-1917 וקיבל את "עיטור מסדר לאופולד" הבלגי ב-1919. אחרי המלחמה למד הנדסה בקיימברידג' ואחרי הסמכתו ב-1921 חזר לשירות הסדיר.
שירת במצרים ובחזית הגבול הצפוני-מערבי של הודו (ח'ייבר פח'טונח'ווה, פקיסטן), וגם שם צוין לשבח.
את חופשותיו בילה בסיורים במדבריות באזורים אלה, ובתוך כך אף נהג ברכב מהודו למצרים דרך מדבריות איראן, סוריה, עבר הירדן וסיני.
רלף בגנולד הוצב ב-1926 במצרים, ושם החל במסעות חקר במדבר לוב.
מסעו הראשון למדבר המערבי נערך ב-1927, ובו לא הדְרים מעבר לשקע קטארה ולנאת המדבר סיווה.
במסע השתתפה חבורת קצינים להוטים כמותו שיצאו לדרך בעת חופשותיהם מהשירות ועל חשבונם.
בגנולד חזר למסעות בעומק המדבר המצרי גם אחרי שהוצב בהודו.
אחרי שקרא את כתביו של אחמד חסנין, "נאות המדבר הנעלמות", על מסעו במדבר לוב ב-1921, ולאור מסעותיו של כמאל א-דין חוסיין במחצית השנייה של שנות ה-20, יצא רלף בגנולד ב-1929 בראש משלחת למדבר המערבי של מצרים, ברכב פורד דגם A ושני טנדרים, בתקווה להגיע לזרזורה האגדית.
המסע של 1932 היה המקיף מכולם, ובמהלכו הרחיק מערבה מעווינאת עד הרי טיבטסי בצ'אד ודרומה עד פאשיר בסודאן.
מסעו ב-1938 לגילף כביר ולעווינאת נועד למחקר מדעי ונערך מטעם החברה לחקר מצרים.
את פרטי מסעותיו וממצאיו פרסם בכתב העת של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית שתמכה בו.
סקירה שלהם מובאת בספרו מ-1935 "חולות לוב" (Libyan Sands: Travels in a Dead World), שנכתב בעת שירותו בסין.
החברה הגאוגרפית המלכותית זיכתה אותו באותה שנה ב"מדליית המייסדים" .
במסעות הללו ברכב ממונע באזורים צחיחים ובשטחי חולות פיתחו מיומנויות והתקנים שהיו חדשניים בזמנם, כגון השימוש במְעַבֶּה לקליטת אדי מים שהתנדפו מהרדיאטור ובסולמות חול ('שׁפּאלות') לחילוץ רכב ששקע וכן הממצא של הקטנת לחץ האוויר בצמיגים לצורך העבירות בחול.
לזכותו של בגנולד נזקף שכלול מצפן שמש (כזה שאינו מושפע מעפרות ברזל בקרקע או מחלקי המתכת של כלי הרכב) שהוכח כחיוני בניווט מדברי.
רלף בגנולד חזר והתגייס לצבא בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-1940, והוא בן 44 שנים, הקים יחד עם גרעין מחבריו למסעות במדבריות מצרים ולוב את "קבוצת המדבר ארוכת הטווח" המהוללת, שפעלה מאחורי קווי האויב במערכה במדבר המערבי.
הכרת השטח ומיומנויות הנהיגה בשטחים חוליים ובתנאי מדבר, שרכשו בגנולד ואנשיו (הראשונים לצלוח את "ים החולות הגדול" ברכב מנועי בתקופה שקדמה למלחמה), מילאו תפקיד חשוב במבצעי הצבא הבריטי בחזית צפון אפריקה.
ביולי 1941 מונה בגנולד לתפקיד סגן קצין קשר ראשי של זירת המזרח התיכון, ולאות הוקרה על הקמת הקמא"ט עוטר בדרגת קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
בקיץ 1944 פרש מהשירות הצבאי בדרגת בריגדיר.
במסעותיו המדבריים הִרבה בגנולד להתעניין בתופעות של תנועת חולות, ובשובו לביתו ב-1935, אחרי השחרור מהשירות הסדיר, התמקד בחקר תהליכי הסעה והשקעה רוּחית במעבדות הקולג' האימפריאלי בלונדון, שם יצר מנהרת רוח לניסויו.
ספרו הראשון בנושא זה, "הפיזיקה של חול נישא ברוח ושל חוֹליוֹת מדבריות" , שראה אור ב-1941, נחשב לספר יעץ בתחומו.
בתום המלחמה חזר לעבודתו המדעית בתחום הגאומורפולוגיה של חוֹליוֹת (ובתוך כך אף הציע מודל ל"חולות המזמרים").
בשנות ה-50 וה-60 התרכז בחקירת תנועת סדימנטים בנוזלים.
במהלך מחקריו אלה פיתח בגנולד את הנוסחה הקרויה על שמו – "Bagnold formula" , המשמשת בתחומים של מכניקת זורמים וגאולוגיה.
דבֵקותו של בגנולד במחקר מדעי לא פחתה עם השנים, וגם בשנות ה-90 לחייו פרסם חיבורים מדעיים.
מומחיותו הועילה לסוכנות החלל האמריקנית בלימוד דיונות החול על המאדים; ב-1978, והוא בן 82 שנים, נקרא לייעץ לה.
האזור במכתש גייל (האגף הצפוני-מערבי של הר שארפ, אאוליס מונס) שעל המאדים נקרא לכבודו בשם "דיונות בגנולד".
כמחוות הוקרה על תרומתו לחקר המאדים הכריזה נאס"א על שנת 2016 כ"שנת בגנולד".
בגנולד זכה בפרסים ובאותות כבוד רבים על הישגיו המדעיים.
ב-1935 הוענקה לו "מדליית המייסדים" של החברה הגאוגרפית המלכותית.
ב-1944 צורף כחבר לחברה המלכותית (FRS).
ב-1960 נקראה לכבודו לשון יבשה בארץ גרהאם שבחצי האי האנטארקטי בשם "נקודת בגנולד" .
ב-1969 קיבל את פרס ווֹרן על הישגיו בחקר הגאולוגיה הפלוביאטילית מהאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
ב-1970 זכה במדליית פנרוז של החברה הגאולוגית האמריקאית ובמדליית סוֹרבִּי של האגודה הבינלאומית לסדימנטולוגיה.
ב-1971 העניקה לו החברה הגאולוגית של לונדון את מדליית וולאסטון .
באותה שנה נבחר כעמית בקולג' האימפריאלי.
ב-1974 נבחר כחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1981 קיבל את פרס לינטוֹן מהחברה הבריטית לגאומורפולוגיה.
כמו כן קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות.
זמן קצר לפני מותו ב-1990 הוענקה לו "מדליית יואינג" מטעם מכון המהנדסים האזרחיים והחברה המלכותית.
"מדליית בגנולד" מוענקת מדי שנה, מאז 2008, מאת האיגוד האירופי למדעי האדמה למחקר מצטיין בגאומורפולוגיה.
רלף הרולד בוסטון היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (רומא 1960), שיאן עולם, פעמיים ברציפות אלוף פאן אמריקה (סאו פאולו 1963 וויניפג 1967) ושש פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית (1961–1966) בקפיצה לרוחק.
במהלך הקריירה שלו הוא שיפר את שיא העולם בקפיצה לרוחק שש פעמים, יותר מכל אתלט אחר בהיסטוריה.
הוא שיפר את השיא העולמי ב-22 ס"מ.
בוסטון נולד וגדל בלורל, מיסיסיפי.
בתחרות שנערכה בוולנאט שבקליפורניה ב-12 באוגוסט 1960 קבע בוסטון שיא עולם חדש של 8.21 מטר בקפיצה לרוחק, שיפור של שיא העולם הוותיק בן 24 השנים של בן ארצו ג'סי אוונס.
שלושה שבועות לאחר מכן, באולימפיאדת רומא (1960), זכה בוסטון במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 8.12 מטר, לפני בן ארצו בו רוברסון (8.11 מטר) ואיגור טר-אובניסיאן מברית המועצות (8.04 מטר).
בתחרות שנערכה במודסטו, קליפורניה ב-27 במאי 1961 קבע בוסטון בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 8.24 מטר.
חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במוסקבה ב-16 ביולי אותה שנה, הוא שיפר את שיאו העולמי והעמידו על 8.28 מטר.
שנה לאחר מכן שיפר איגור טר-הובניסיאן את שיאו העולמי והעמידו על 8.31 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו שבברזיל ביוני 1963 זכה בוסטון במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.11 מטר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.04 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה סיים במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.13 מטר.
בתחרות שנערכה בקינגסטון שבג'מייקה ב-15 באוגוסט 1964 הוא השווה את שיא עולם (8.31 מטר).
חודש לאחר מכן, ב-12 בספטמבר, הוא שיפר את שיא העולם בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס שבקליפורניה והעמידו על 8.34 מטר.
חודש לאחר מכן באולימפיאדת טוקיו (1964) הוא זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.03 מטר, אחרי לין דייוויס מבריטניה (8.07 מטר) ולפני איגור טר-אובניסיאן (7.99 מטר).
בתחרות שנערכה במודסטו ב-29 במאי 1965 קבע בוסטון את שיא העולם האחרון שלו בתוצאה של 8.35 מטר.
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בוויניפג שבקנדה באוגוסט 1967 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.29 מטר.
חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במקסיקו סיטי, השווה איגור טר-אובניסיאן את שיאו העולמי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה בוסטון במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.16 מטר, אחרי בוב בימון שקבע את שיא העולם המדהים של 8.90 מטר בקפיצתו הראשונה וקלאוס בר ממזרח גרמניה (8.19 מטר).
בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה הטובה ביותר (8.27 מטר).
בשנת 1974 נכלל בוסטון בהיכל התהילה של האתלטיקה האמריקאית.
בשנת 1985 נכלל בוסטון בהיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית.
רלף מילטון בירד הבן היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-BAA (לימים ליגת ה-NBA) בעונות –, לפני שהושעה מהליגה בגין סקנדל הימורים שהיה מעורב בו כשחקן באוניברסיטת קנטקי.
בשתי עונותיו ב-NBA נבחר לחמישיות העונה, וממוצעיו הכוללים הם 15.9 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
בירד נולד בעיר הרדינסבורג שבקנטקי, ולמד בלואיוויל הסמוכה.
בין השנים 1945–1949 למד באוניברסיטת קנטקי, והוביל את קבוצת הכדורסל שלה לשתי זכיות רצופות באליפות טורניר המכללות ב-1948 וב-1949. בשתי עונות אלו נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American), לצד חברו לקבוצה אלכס גרוזה, לאחר שקלע 11.8 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 1948 השתתף עם גרוזה באולימפיאדת לונדון כחבר נבחרת ארצות הברית בכדורסל, וזכה עמה במדליית הזהב.
בירד נלקח על ידי שיקגו סטאגס בסיבוב השני של דראפט ה-NBA 1949, ומיד הועבר בטרייד לאינדיאנפוליס אולימפיאנס, במדיה חזר לשתף פעולה עם גרוזה.
לאורך עונת הרוקי שלו קלע 14.9 נקודות למשחק (תשיעי בליגה) ומסר 3.9 אסיסטים למשחק (שביעי בליגה), ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בעונתו השנייה בליגה, , העמיד ממוצעים של 16.8 נקודות (שביעי בליגה) ו-4.8 אסיסטים (חמישי בליגה) למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר.
אינדיאנפוליס סיימה את אותה עונה במקום השמיני בליגה והודחה בסיבוב הפלייאוף הראשון על ידי מיניאפוליס לייקרס, על אף יכולת מצוינת של בירד שקלע 22.0 נקודות למשחק.
בסיום העונה נבחר לחמישייה הראשונה של העונה, יחד עם גרוזה.
בקיץ 1951 נחשפה שערוריית הימורים שהיו מעורבים בה 33 שחקנים משבע אוניברסיטאות שונות בליגת המכללות האמריקאית, בין השנים 1947–1950. בין החשודים היו בירד וגרוזה, אשר הושעו מליגת ה-NBA לצמיתות לאחר שהודו בחקירתם כי מכרו משחקים כשחקני קנטקי בעונת 1948/1949. מאז המקרה לא שב בירד לשחק כדורסל.
ב-29 בנובמבר 2007 נפטר בירד בביתו שבלואיוויל, קנטקי, בגיל 79.
רלית לבנת גרון (שם מדעי: Dryolimnas cuvieri) היא מין של עוף מים ממשפחת הרליתיים והיא המין היחיד ששרד מהסוג Dryolimnas.
היא מצויה בטבע רק בכמה איים באוקיינוס ההודי: בקומורו, מדגסקר, מיוט ואיי סיישל.
הרלית בעלת חזה, צוואר וראש בצבע חום ערמוני עם גרון לבן וארוך, מקור ארוך וורוד ובעלת גב וכנפיים אפורות.
רגלי הרלית ארוכות וצהובות והעיניים אדומות.
הרלית מחפשת מזון בביצות ובין המנגרובים או אף בחוף הים ובתוך הצמחייה הגבוהה.
היא גם מסוגלת לשחות בעת הצורך.
היא ניזונה ממיני חרקים ורכיכות מים כמו חלזונות מסוג Melanoides ו-Littorina, וגם מביצים או צאצאים של צבי ים.
במקומו מוקמו באי פרטים של תת-המין D.
cuvieri אשר מילאו באי את גומחתו בטבעיות.
aldabranus - תת-מין לא מעופף מאלדברה, העוף היחיד באוקיינוס ההודי שאינו מעופף.
רלף דרק סימפסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1970–1979. לאורך 6 עונותיו ב-ABA השתתף 5 פעמים במשחק האולסטאר כשחקן דנוור רוקטס/נאגטס, ורשם ממוצעים כוללים של 20.4 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-3.9 אסיסטים למשחק.
אביה של הזמרת אינדיה ארי.
סימפסון נולד וגדל בדטרויט שבמישיגן.
כשחקן קבוצת הכדורסל של תיכון Pershing המקומי, זכה בשנת 1967 באליפות התיכונים של מישיגן, לצדו של ספנסר הייווד.
בין השנים 1968–1970 למד באוניברסיטת המדינה של מישיגן ("מישיגן סטייט"), ובעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה, 1969/1970, העמיד ממוצעים של 29.0 נקודות ו-10.4 ריבאונדים למשחק.
בשנת 1970, לאחר שנתיים בלבד במישיגן סטייט, החל סימפסון לשחק כדורסל באופן מקצועי, בקבוצת דנוור רוקטס מליגת ה-ABA.
בעונת הרוקי שלו קלע 22.8 נקודות בממוצע למשחק, ובעונה העוקבת הפך לכוכב הבלתי מעורער של הקבוצה, קלע 27.4 נקודות בממוצע למשחק, השתתף במשחק האולסטאר של ה-ABA, ואף נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בכל אחת מ-4 העונות הבאות נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, ובשתיים מהן נבחר לאחת מחמישיות העונה.
בקיץ 1975 הועבר סימפסון לקבוצת עיר הולדתו, דטרויט פיסטונס, במסגרת טרייד משולש בו פול סיילאס עבר לדנוור, וקרטיס רואו עבר לבוסטון סלטיקס.
לאחר כעונה וחצי בדטרויט חזר לשחק בדנוור נאגטס, הפעם במסגרת ליגת ה-NBA.
עד לסיום קלע 5.5 נקודות בממוצע למשחק עבור הנאגטס, אשר העפילו לגמר האזור המערבי.
בשתי העונות הבאות שיחק עבור פילדלפיה 76' וניו ג'רזי נטס עד נובמבר 1979, אז שוחרר מהנטס ופרש ממשחק, בגיל 30. לאחר הצטיינותו בליגת ה-ABA, ב-4 עונותיו ב-NBA שימש סימפסון כשחקן משלים, ורשם ממוצעים צנועים של 8.4 נקודות ו-2.2 אסיסטים למשחק בלבד.
רלית טהיטי (שם מדעי: Hypotaenidia pacifica) הוא מין של עוף נכחד ממשפחת הרליתיים, שחי רק באי טהיטי שבפולינזיה הצרפתית, ואולי גם באי הקטן מהיטיה (Mehetia) שבאיי וינדווארד, גם הוא בפולינזיה הצרפתית.
הוא התגלה בידי ג'יימס קוק במסעו השני סביב העולם (בשנים 1772–1775).
הרלית ידועה רק מאיור שצייר האמן הגרמני גאורג פורסטר.
היא סווגה ב-1789 על ידי החוקר יוהאן פרידריך גמלין.
רלית זו הייתה, כנראה, חסרת יכולת תעופה.
היא הגיעה לאורך של 23 סנטימטרים.
הייתה בעלת פלג גוף עליון שחור מנומר בכתמים לבנים, ראש שחור עם גבת עין לבנה, מקור אדום מוארך וצוואר, חזה ובטן לבנים.
הרגליים היו בצבע אדום עז והיו מותאמות לתנועה על הקרקע.
החוקרים רואי ברלית זו את קרובתה הנכחדת של הרלית Hypotaenidia philippensis, החיה באוסטרליה והאיים סביבה.
רלית זו נעה בשטחים פתוחים יחסית, במטעי קוקוס, ביצות וכרי דשא גבוהים, בהם היא קיננה על הקרקע.
המזון העיקרי שלה היה חרקים שמצאה בין העשבים וככל הנראה ניזונה גם מליבת פרי הקוקוס.
לא ידוע על התנהגות הרבייה שלה, אך ייתכן שהזכר קרא לנקבות בקריאות עזות, בדומה למיני רליות קיימות.
רלית זו החלה להתמעט בטהיטי במשך סוף המאה ה-18, כשכמה חוקרים מעריכים שהתקיימה עד 1844, אם כי ייתכן ששרדו אוכלוסיות בודדות באיים קטנים.
הסיבות להכחדה היו ציד מסיבי של האנשים שהגיעו לאיים והבאת מינים פולשים, כמו חתולים ובעיקר חולדות, שטרפו את ביצי וצעירי הרליות.
לצידה נכחדו עוד כמה עופות אנדמיות לטהיטי, כמו חרטומן טהיטי (Prosobonia leucoptera) והתוכי מסוג ציאנורמפוס, תוכון שחור-חזית (Cyanoramphus zealandicus).
כולם נכחדו במהלך המאה ה-18, כנראה מאותם סיבות.
רלף פיליפס לאו היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה הרביעי בשנים 1858–1860 ולאחר מכן ועד 1867 כשופט בבית המשפט העליון של איווה.
רלף לאו נולד במחוז וורן שבאוהיו כבנם החמישי של ג'ייקוב דריק לאו ומריה (לבית פרלי) לאו.
בעת שגדל הוא עבד בחווה המשפחתית, שהייתה גם תחנת עצירה לכרכרות ופונדק לנוסעים.
כשהיה בן חמש מתה אמו.
אביו נישא שוב פעמיים נוספות, והמשפחה עברה למחוז מיאמי שבאוהיו, לאחר מכן לסינסינטי, ולבסוף לדייטון, שם מת האב ב-1839. מתוך חמשת בני המשפחה, שלושה, כולל רלף לאו עצמו, היו לעורכי דין.
לאו למד ב שבאוקספורד, אוהיו, שם סיים את לימודיו כשהיה בן 24, ב-1829. אביו הציע לו לקבל חווה בפאתי שיקגו, אך ללאו היו תוכניות אחרות.
יחד עם שני ידידים הוא יצא ברכיבה דרומה לאלבמה, בתקווה למצוא משרת הוראה תוך כדי לימוד משפטים.
כשהיה בדרכו, השליך עליו פושע שתוי סלע, וכמעט גרם לפגיעה בראשו.
לאו הכה אותו במקל עד שהאיש התחנן על חייו.
אביו טען שתקרית הייתה סימן שהוא לא היה צריך לצאת דרומה, אך לאו השיב לו שהוא תהה בשאלה אם האל היה בוחר ברשע לפעול בשמו.
בעקבות התנסות זו, הוא אימץ לעצמו את המוטו "אל יאוש" .
לאחר שעבר את בחינות לשכת עורכי הדין של אלבמה, היה לאו לעורך דין מצליח.
ב-1834 הוא שב לאוהיו ופתח שותפות בדייטון עם אחיו פיטר.
הוא גם הכיר את פיבי קרלטון, שלמדה בקולג' בדייטון, וב-1837 השניים נישאו.
ב-1840 עברו לאו, רעייתו ובנם התינוק, קרלטון, מערבה לאיווה, במסע של שישה שבועות בפרריה.
ברשותם היו שני סוסים, מיטת קפיצים בתוך עגלה מכוסה וארגז לחפציהם.
בתחילה הם התיישבו בעיר מסקטין, ניכשו חלקת אדמה, ובנו בקתה קטנה.
תוך שנה החל לאו לעסוק בעריכת דין תוך כדי עיסוק בחוואות.
לו ולרעייתו נולדו עוד שבעה בנים ושתי בנות.
לימים דיבר לאו על התקופה של עשר השנים במסקטין כמאושרת ביותר בחייו.
בערך ב-1850 הוא עבר לעיר קיאקק והיה לשופט של המחוז השיפוטי הראשון.
ב-1857 זכה לאו במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל איווה ונבחר כמושל המדינה הרביעי, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1858–1860. טרם בחירתו של לאו, בוצע שינוי בחוקת איווה, כך שתקופת כהונתו של המושל קוצרה לשנתיים.
כמו כן הוגדר אז בחוקת המדינה לראשונה תפקיד סגן מושל, וכסגנו של לאו נבחר אוראן פאביל.
שנתו הראשונה של לאו כמושל הייתה גם השנה הראשונה בה התכנס בית המחוקקים של איווה בבניין הקפיטול הישן הבנוי לבנים בדה מוין, לאחר שעיר זו הייתה לבירת המדינה במקום איווה סיטי בסתיו הקודם.
לאחר תום כהונתו כמושל, נבחר לאו כאחד משלושת שופטי בית המשפט העליון של איווה, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1860–1867, שמתוכן שנתיים הוא כיהן כנשיא בית המשפט.
כשופט, אמרו עליו עמיתיו שהוא ראה בכל אדם ישר מיסודו ואומר אמת כל עוד לא הוכח אחרת.
מתוך יושרו ותחושת הצדק שלו, הוא הולך לעיתים שולל בעקבות טיעונים סבירים לכאורה.
הוא מעולם לא הקדיש זמן רב מדי לשמוע את המקרה, החליט במהירות על השאלה שבנדון, ורק לעיתים רחוקות ירד לעומקם של פרטים.
הוא חש שהשכל הישר היה בסיס ראוי יותר לשיפוט מאשר התייחסות לתקדימים ולספרים.
היה לו חוש חד למה נכון והיה נכון להתעלם מכל השיקולים הטכניים.
ב-1868 עזב לאו את כס השיפוט ועבר לעסוק בעריכת דין בוושינגטון הבירה, בה הוא ייצג את האינטרסים של איווה.
הוא הקדיש את זמנו לניהול תביעה של איווה נגד הממשלה פדרלית על חוב בסכום של 800,000 דולר, שהצטבר במהלך תקופת כהונתו כמושל.
הממשלה הפדרלית הבטיחה לפצות את המדינות על אי גביית מיסים על רכישות קרקע בחמש השנים הראשונות לאחר מכירתן.
המדינות שמרו על הבטחותיהן, אך הממשל הפדרלית הפרה את הבטחתה.
לאו התגורר בוושינגטון במשך כמעט 15 שנים, ופעל להשפיע על הקונגרס לשלם את חובה של הממשלה, אך הדבר לא עלה בידו.
רלף לאו נפטר בוושינגטון ב-22 בדצמבר 1883. הוא נטמן בבית הקברות גלנווד שבעיר.
רלף פסלר גייטס היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-37 בשנים 1945–1949. כעורך דין וכוותיק מלחמת העולם הראשונה, נזקפה לזכותו החזרת מפלגתו לשלטון באינדיאנה לאחר שערוריית הקו קלוקס קלאן בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, שהובילה לשנים של שליטת הדמוקרטים במהלך שנות השפל הגדול.
תקופת כהונתו כמושל התמקדה בעיקר בעידוד הצמיחה הכלכלית לאחר תום מלחמת העולם השנייה באמצעות שיפור מערכת הכבישים המדינתית, רפורמה במערכת החינוך, ומתן תמריצים לצמיחה התעשייתית.
לאחר תום כהונתו כמושל הוא נותר פעיל כמנהיג המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה עד למותו.
רלף גייטס נולד בקולומביה סיטי שבאינדיאנה, כבנם הבכור של בנטון א.
היו לו שלשה אחים צעירים ממנו.
אביו היה בנקאי מקומי, עורך דין, ושימש כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז במשך עשר שנים.
כדי להרוויח את הכנסתו כנער, חילק גייטס עיתונים והכיר אז את תומאס מרשל, לימים מושל אינדיאנה וסגן נשיא ארצות הברית.
גייטס התחנך בבית הספר הציבורי בקולומביה סיטי, וב-1911 סיים את בית הספר התיכון.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת מישיגן, שם הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה ב-1915 ותואר במשפטים ב-1917.
לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס גייטס בספטמבר 1917 לצי ארצות הברית.
הוא גויס בדרגת אנסיין והוצב בגיס התשלומים, שהיה אחראי על ניהול תשלומי המשכורות לאנשי הצי.
בדצמבר אותה שנה הוא קודם לדרגת לוטננט והועבר אל מעבר לים כדי לשרת במשרד ביטוח הסיכונים המלחמתי, שבסיסו היה באירלנד, שם הוא הועסק במכירת איגרות חוב שיבטיחו את נכסי המלחמה הממשלתיים.
באופן אישי הוא מכר איגרות חוב בסכום של מיליון דולר, רובם כמעט לאנשי הצי.
באפריל 1919 הוא הועבר לצרפת, שם הוא הוצב לפקד על בסיס אוויר שהיה בבנייה.
בניית הבסיס הושלמה כאשר המלחמה הסתיימה ולגייטס הוצע תפקיד בכוחות הסיוע הבלגים, אך דחה את ההצעה ושב לביתו.
לאחר שובו לאינדיאנה, החל גייטס לעסוק בעריכת דין במשרדו של אביו.
עד מהרה הוא הכיר את הלן אדוארדס מהעיירה סאות' ויטלי, מורה בבית ספר מקומי בעיר מונסי.
השניים נישאו באוקטובר 1919 ורכשו בית בקולומביה סיטי, שם הם חיו עד ימיהם האחרונים, ונולדו להם בן ובת.
עד מהרה העביר אותו אביו לעסקי הבנקאות של המשפחה, שם הוא שימש כמנהל בבנק ההלוואות והנאמנות של החוואים.
גייטס החל להיות מעורב בפוליטיקה ב-1920, כאשר הוא היה לפרקליט מחוז ויטלי.
פעילותו של הקלאן נחשפה בשערורייה ב-1927 שהובילה כמעט לקריסתה של המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה.
עם פרוץ השפל הגדול ב-1929, נכנס הבנק המשפחתי של גייטס לתקופה של קשיים פיננסיים.
גייטס ואחיו הצליחו להיפגש עם כל אחד ואחד מלקוחות הבנק ולשכנע אותם לחתום על התחייבויות לאי משיכת הכספים.
הודות לשיתוף הפעולה שלהם, הצליחה המשפחה לשמור על יציבות הבנק והפכה אותו לאחד המעטים באזור שנמנעה ממנו הבהלה לבנקים.
ב-1928 הוא ירש את אביו כיושב הראש של המפלגה הרפובליקנית במחוז ויטלי ושימש כנציג לוועידת המפלגה הארצית.
ב-1931 היה גייטס למפקד של הלגיון האמריקאי באינדיאנה.
תפקיד זה הוביל אותו לנסוע ברחבי המדינה ולהיפגש עם רבים ממנהיגי המדינה כאשר הוא ביצע פעולות שדלנות לטובת ותיקי המלחמה.
גייטס המשיך לצבור פופולריות וכוח בחוגי המפלגה במדינה.
הוא שימש שוב כנציג לוועידות הארציות של המפלגה ב-1936 וב-1940. ב-1941 הוא היה ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה, ומיד עם כניסתו לתפקיד הוא החל לפעול לחיזוקה ולהחזרתה לשלטון.
הוא נודע כ"פוליטיקאי אומן", ועד מהרה הוא החל להרחיק מחוגי הנהגת המפלגה את אחרוני תנועת הפרוגרסיבים ואת אלו שהיו מוכנים לפשרות עם הדמוקרטים.
הוא פיקח באופן אישי על הארגון מחדש של המפלגה בכל אחד ממחוזות המדינה על פי המודל של ארגון המפלגה במחוז ויטלי.
ב-1944 עשה גייטס שימוש בהשפעתו להבטיח את בחירתו פה אחד בוועידת המפלגה המדינתית כמועמד המפלגה למשרת מושל אינדיאנה.
בוועידה זו, על פי המתווה של גייטס, מונו הומר א.
ג'נר כמועמדי המפלגה לבית הנבחרים של ארצות הברית ולסנאט של ארצות הברית, בהתאמה.
השלושה היו שמרנים מובהקים, אך ג'נר היה הנוקשה מכולם מבחינה אידאולוגית, כך שנוצרו חילוקי דעות בינו לבין גייטס.
ג'נר נשא את הנאום המרכזי בוועידה שקבע את הטון של מערכת הבחירות.
הוא תקף את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ואת הנהגת המפלגה הארצית על כישלונם במהלך השפל הגדול ועל שליטתם הן על ממשלת המדינה והן בממשלה הפדרלית, אך האיץ במפלגה לתמוך במאמץ המלחמתי של מלחמת העולם השנייה.
גייטס תמך בעמדתו של ג'נר, ובנאום שנשא הוא תקף את המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה, וכינה את אנשיה בובות של ממשל רוזוולט, בטענה שהם קיבלו את ההוראות שלהם מוושינגטון ולא מאזרחי אינדיאנה.
לאחר הוועידה שב גייטס לביתו, שם אורגן לכבודו בקולומביה סיטי מצעד.
הוא פתח את מסע הבחירות שלו לאחר המצעד והחל לנסוע ברחבי המדינה כדי לשאת נאומי בחירות.
הוא בילה זמן ממושך במעוז הדמוקרטים בדרום המדינה בתקווה שיעלה בידו לנצח בזכות תמיכתם.
בכל נאומיו הוא עשה שימוש במונח "בעיה מקומית תוכל להיפתר בצורה הטובה ביותר על ידי ממשלה מקומית".
הוא גם המשיך לטעון שמנהיגות המדינה ננטשה על ידי הממשלה הפדרלית ושהרפובליקנים יכלו לתקן את המצב.
גייטס ויריבו הדמוקרטי, סמואל ד.
ג'קסון, לא קיימו עימותי בחירות או מסעות לקיום הופעות משותפות.
מצע הבחירות של הרפובליקנים הוכח כמשתלם וגייטס הביס את ג'קסון בהפרש של יותר מ-46,000 קולות.
הרפובליקנים גם זכו ברוב גדול של שני-שלישם בשני בתי האספה הכללית של אינדיאנה.
בנאום ההשבעה שלו קרא גייטס לכל אחת מזרועות הממשל לבצע את עבודתה ולא להתערב בענייני הזרועות האחרות.
הוא הבטיח לא לעשות שימוש לרעה בסמכות הביצועית שלו, ונאומו סיים בהצלחה את מה שהיה למאבק בן 15 שנים בין הרשות המחוקקת המדינתית, המושל ובית המשפט העליון של אינדיאנה על השליטה בגופי הפקידות במדינה.
גייטס הכריז שהוא יתמקד בשלושה נושאים מרכזיים בעת כהונתו כמושל: הצמיחה התעשייתית, סלילת כבישים, ושיפור מערכת הבריאות.
הוא גם דחק בבית המחוקקים לבצע רפורמה במיסים המדינתיים ובמערכת ההוצאות, וצפה הורדה בהכנסות ממיסים לאחר תום המלחמה.
גייטס התיידד עם ג'וזאיה ק.
לילי הבן, נשיא חברת אלי לילי.
לילי יעץ לגייטס במספר סוגיות שהיו קשורות לרפורמה במערכת הבריאות והוביל אותו לתמוך בבניית שלושה בתי חולים חדשים לבריאות הנפש בניהול המדינה.
מחלקת ההכנסות, המחלקה לענייני חיילים משוחררים, ומחלקת הסחר הוקמו כולן בעידודו של גייטס.
הוא גם קידם בהצלחה את הקמתו של פארק שיידס.
משכורות המורים הועלו ברמה המדינתית, משרד הרכבים אורגן מחדש כך שהועסקו בו עובדים תוך שימוש במערכת הערכת העובדים המדינתית, ונוצרו קרנות פרישה לעובדי המדינה.
כדי לממן את היוזמות החדשות, הוטל בלו על בירה, על אלכוהול מזוקק ועל סיגריות.
בעשותו שימוש בקשריו בלגיון האמריקאי, הועיל מאוד גייטס בהשפעה על הארגון להעביר את מטהו הארצי מוושינגטון די.
לאינדיאנפוליס והקצה להם שטח משרדים בכיכר הזיכרון למלחמות העולם של אינדיאנה, שהורחבה לצורך כך.
עמדתו של גייטס בנוגע לסלילת הכבישים יצרה עימותים עם חברי האגף השמרני של המפלגה.
הממשלה הפדרלית הציעה מימון משלים למדינה כדי לסלול כבישים מסוימים, אך הם חששו שהקצאת הכספים תראה כסימן לחזרה שלהם בהבטחתם לא לתת לממשלה הפדרלית להשפיע עליהם.
גייטס עמד על כך שקבלת הכספים וסלילת הכבישים תהיה לטובת המדינה, אך בית המחוקקים לא פעל על פי המלצתו.
ג'נר היה מאחורי הקלעים של התנועה לעצירת חוק סלילת הכבישים, וגייטס נקם בו באמצעות הקמת גוש חוסם שמנע ממנו לזכות במועמדות המפלגה למשרת המושל ב-1948. חוקת אינדיאנה מנעה אז מהמושלים מלהיבחר לשתי תקופות כהונה רצופות, כך שגייטס לא יכול היה להתמודד על תקופת כהונה שנייה.
עם זאת, הוא עדיין שלט במפלגה הדמוקרטית במדינה ובוועידת המפלגה המדינתית שהתקיימה באותה שנה, עלה בידו ללכד את שלוש הסיעות כדי למנוע מג'נר את המועמדות.
ג'נר, שהוביל ב-200 קולות בסבב ההצבעה הראשון, זעם על כך ומעולם לא מחל לגייטס.
גייטס החזיק בתפקיד מפתח בהקמת הפארק המדינתי צ'יין או'לייקס במחוז נובל.
הוא קידם מטרה זו של הקמת הפארק גם לאחר תום כהונתו כמושל.
ב-1960, כאשר הוקם לבסוף הפארק, נשא גייטס נאום בטקס הפתיחה.
לאחר תום כהונתו כמושל חידש גייטס את עיסוקו כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה, וגם שימש בזמנים שונים במסגרת המפלגה הארצית כחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
ב-1952 הוא נפגש עם רוברט טאפט וקיבל ממנו הצעה להתמודד על מועמדות המפלגה למשרת סגן נשיא ארצות הברית, אך דחה את ההצעה.
באותה שנה ניסו מנהיגי המפלגה למנות אותו פעם נוספת כמועמד המפלגה למשרת המושל, אך הוא סירב.
אף על פי שהוא לא התמודד שוב על משרה ציבורית, תמיכתו וגיבויו הוכחו כקריטיים לרבים מהרפובליקנים לזכות במינויים כמועמדי המפלגה במשך שנים רבות לאחר מכן.
ריצ'רד לוגאר היה בין האחרונים שגייטס סייע להם לקבל את מועמדות המפלגה לסנאט.
הוא המשיך להעניק ייעוץ פוליטי עד 1976 כאשר הוא אמר לעיתונאי שהמפלגה הארצית שגתה בבחירתו של ג'רלד פורד על פניו של רונלד רייגן כמועמדה לנשיאות בבחירות שהתקיימו באותה שנה, ושג'ימי קרטר היה "חדור מטרה, אך לא היה לו מושג בפוליטיקה".
גייטס ורעייתו המשיכו להתגורר בביתם בקולומביה סיטי, אותו בית שהוא רכש ב-1919. הם גם רכשו קוטג' בקרוקד לייק שמחוץ לעיר, שם הם בילו זמן ממושך בעונות הקיץ.
הוא גילה עניין רב במלחמת האזרחים האמריקאית ואסף מספר רב של ספרים בנושא.
לאחר פרישתו מעיסוקו בעריכת דין, הוא גם העביר זמן רב בגננות.
רלף גייטס נפטר בקולומביה סיטי ב-28 ביולי 1978. טקס ההלוויה שלו, בבית הקברות גרינהיל שבעיר, היה פרטי בשל בקשתו שהוא יהיה פשוט ובו ינוגן השיר האהוב עליו "קדימה חיילים נוצריים" .
הכביש המדינתי של אינדיאנה מספר 205, שעובר מגארט, דרך צ'ורובסקו וקולומביה סיטי ומסתיים בסאות' ויטלי, קרוי דרך הזיכרון על שם רלף פ.
כמושל, היה גייטס אחראי למעבר המוצלח של כלכלת אינדיאנה מתקופת מלחמה לתקופת שלום.
הוא הכי זכור כמנהיג חשוב של המפלגה הרפובליקנית, שבנה את המפלגה לאחר כמעט קריסתה בעקבות שערוריית הקו קלוקס קלאן בסוף שנות ה-20, והמשיך בתפקידו במפלגה לאחר תום תקופת כהונתו כמושל.
רלף ג'ורדנו היה סופר ופובליציסט גרמני.
ג'ורדנו נולד לאב סיציליאני ולאם יהודייה גרמנייה בהמבורג.
הוא למד ב-Gelehrtenschule des Johanneums מ-1933 עד 1940. מכיוון שאמו, מורה לפסנתר, הייתה יהודיה, המשפחה נרדפה שוב ושוב לאחר שהנאצים תפסו את השלטון בינואר 1933. הם שרדו את השואה במסתור במרתף של חבר.
לאחר חוויותיו בזמן המלחמה, ג'ורדנו הפך זמנית לקומוניסט.
ב-1955 התיישב בגרמניה המזרחית, אך התפכח בגלל סלידתו מהסטליניזם וחזר להמבורג בגרמניה המערבית.
הוא עזב את המפלגה הקומוניסטית הגרמנית בשנת 1957. ב-1961 פרסם את הספר "The Party Is Always Right!", על התאכזבותו מהקומוניזם ופשעיו של יוזף סטלין.
ב-1958 דיווח על משפטים של פושעי מלחמה נאצים בגרמניה המערבית עבור המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
ב-1964הצטרף כעיתונאי לשידור הציבורי בגרמניה המערבית ("Westdeutscher Rundfunk" - WDR) שבסיסו בקלן ונשאר שם עד 1988.
ב-1982 פרסם את יצירתו הידועה ביותר, משפחת ברטיני ("Die Bertinis"), רומן אוטוביוגרפי למחצה המתאר את קורותיה של משפחה בעלת מורשת אתנית מעורבת (כולל מורשת יהודית) מסוף המאה ה-19 ועד סוף מלחמת העולם השנייה.
סדרת טלוויזיה משנת 1988 ששודרה ב-ZDF התבססה על הרומן.
בשנת 1987 הוא כתב ספר "האשמה השנייה".
לאחר מכן עבד כסופר עצמאי וכתב מאמרים על קורותיו בגרמניה הנאצית ועל הסכנות של תנועות נאו-נאציות.
הוא ראה באסלאם איום: בראיון לניו יורק טיימס ב-2007 התנגד לבניית מסגד חדש בקלן, כינה את המסגדים הגרמנים "סמל לחברה מקבילה" וכינה את שילובם של מוסלמים גרמנים "כישלון".
בזמן שעבד על תוכניות טלוויזיה גרמניות, הפיק ג'ורדנו את סרט הטלוויזיה התיעודי הראשון על רצח העם הארמני, "השאלה הארמנית לא קיימת יותר: הטרגדיה של עם", בשנת 1986 עבור ARD, שירות השידור הציבורי של גרמניה.
הסרט התיעודי הסתמך על דיווחים דיפלומטיים גרמנים בני הזמן.
הסרט עורר תגובה חריפה בטורקיה, שמכחישה את רצח העם, וג'ורדנו אוים.
כדי להרגיע את טורקיה, הסכים מנהל ARD פרידריך נובוטני לא לשדר שוב את הסרט התיעודי.
ג'ורדנו היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו הראשונה הלגה נפטרה מסרטן ב-1984. הוא ואשתו השנייה, טנג'ה, התגרשו ב-1988 לאחר שנה ביחד.
הוא היה נשוי לאשתו השלישית, רוזוויטה אברהאן (Roswitha Everhan), מ-1994 ועד מותה מסרטן ב-2002. הוא גר בקלן.
ג'ורדנו היה חבר קרוב של העיתונאי הגרמני-אמריקאי השחור הנס מסקואה (Massaquoi) מאז ימיהם כנערי סווינג בהמבורג בזמן המלחמה.
ג'ורדנו נפטר ב-10 בדצמבר 2014, בגיל 91, מסיבוכים בעקבות שבר בירך.
רלסטון קרופורד, באנגלית: Ralston Crawford (1906–1978) היה צייר, ליטוגרף וצלם מופשט אמריקאי.
הוא נולד ב-5 בספטמבר 1906 בסנט קתרינס, אונטריו, ובילה את ילדותו בבפאלו, ניו יורק.
הוא למד אמנות החל מ-1927 בקליפורניה במכון לאמנות אוטיס.
לאחר שעבד בסטודיו של וולט דיסני, הוא חזר למזרח ארצות הברית ללימודים נוספים באקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות, ובקרן בארנס, שם נחשף לאמנותם של פיקאסו ומאטיס.
לאחר שנסע לפריז, קרופורד נרשם לאקדמיה קולרוסי ב-1932, ואחריה בילה שנה באקדמיה בסקנדינביה.
בשנת 1934, הוא ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו במכללה לאמנות של מכון מרילנד
קרופורד היה ידוע בעיקר בזכות ייצוגיו המופשטים של החיים והתעשייה העירונית.
עבודתו המוקדמת הציבה אותו עם אמנים פרסיסיוניסטים כמו ניילס ספנסר וצ'ארלס שילר.
הם התמקדו בתיאורים ריאליסטיים וברורים של מפעלים, גשרים ומספנות.
עבודתו המאוחרת יותר הייתה מופשטת מבחינה גאומטרית.
בספרד הוא צפה במלחמות שוורים ובתהלוכה הדתית במהלך השבוע הקדוש בסביליה.
בניו אורלינס, הוא צייר וצילם בתי קברות וכן צייר מוזיקאי ג'אז בהופעה.
מגזין פורצ'ן שלח את קרופורד לאזור איי ביקיני ב-1946 כדי לתעד ניסוי נשק גרעיני.
במהלך התקופה המופשטת שלו, הוא אמר, "אני לא מרגיש מחויב לחשוף את הצורות.
ייתכן שהן נעדרות לחלוטין לצופה ביצירה, או אפילו לעצמי, אבל מה שיש, מופשט ככל שיהיה, צומח מתוך משהו שאני ראיתי.
בשנת 1972 זכה קרופורד בפרס מהאקדמיה הלאומית לעיצוב.
ב-27 באפריל 1978, קרופורד מת מסרטן ביוסטון, טקסס, הותיר אחריו אשתו פגי (1917–2015) ושלושה ילדים.
באותה תקופה, יצירותיו נכללו באוספים הציבוריים של מוזיאון הונולולו לאמנות, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, מרכז ווקר לאמנות ומוזיאון טולדו לאמנות.
קרופורד קבור בבית הקברות מס' 3 של סנט לואיס בניו אורלינס, במרחק קצר מאחד מבתי הקברות הקתוליים שבהם הפיק רבות מיצירותיו.
אשתו, פגי קרופורד, מייסדת האגודה לאמנות מודרנית, שלימים תהפוך למרכז לאמנויות עכשוויות בסינסינטי, אוהיו, מתה ב-18 באפריל 2015.
רם אורן (נולד ב-8 במרץ 1936) הוא סופר, מו"ל, עורך ועיתונאי ישראלי.
מרבית ספריו תורגמו לאנגלית, צרפתית ושפות נוספות.
הוא גם עורך דין בהכשרתו ועבד בתפקיד היועץ המשפטי של ידיעות אחרונות.
נולד בתל אביב וגדל בשכונת שפירא.
אביו היה כורך ספרים והיה מביא הביתה למשפחתו לקריאה מדי סוף שבוע אחדים מהספרים שנמסרו לו לכריכה.
כך נולדה אהבתו של אורן לספרות וכבר בגיל שמונה החליט שכשיהיה גדול יכתוב ספרים.
אחדים מסיפוריו ושיריו פורסמו בעיתוני הילדים של התקופה.
למרות זאת, בתחילת דרכו כבוגר, שני הספרים הראשונים שכתב נדחו על ידי כל ההוצאות לאור אליהן הוא שלח אותם והוא למד ולאחר מכן עבד, כעורך דין ועיתונאי.
רק בגיל מתקדם יחסית החלו ספריו להתפרסם.
את הקריירה העיתונאית שלו החל כנער שליח בגיל 15 בעיתון "ידיעות אחרונות" וכמתלמדו של אלכסנדר זאובר, עורכו של "עיתון מיוחד".
פנייתו לכיוון זה נבעה ממחשבה שכעובד בעיתון יוכל איכשהו להשתלב גם בכתיבה ובתחילת דרכו הוא אף הסכים לעבוד כשליח בחינם, כדי להשיג דריסת רגל בתחום.
עבודתו העיתונאית הפכה עם הזמן לעבודה של ממש והוא אף הגיע בה להישגים: עורך מוסף 7 ימים, ועריכת מוספים חשובים בעיתון.
הוא שילב אותה עם לימודי משפטים ועבודה כעורך דין, והיה במרוצת השנים ליועץ המשפטי של ידיעות אחרונות.
בשנת 1994, כשהיה בן 58 פרסם את ספרו הראשון, "פיתוי" (הוצאת כתר).
הספר לא הצליח בתחילה, ונחשב לכישלון מבחינת המכירות עד הופעתו בתוכנית הטלוויזיה של דן שילון, שהייתה אז תוכנית האירוח הפופולרית ביותר.
גליה אלבין, שישבה אז במקרה לצדו במעגל המרואיינים, החליטה לעזור לסופר המתחיל וסיפרה שקראה את ספרו והיא מתעתדת להסריטו.
הדברים לא היו נכונים והיא אף לא קראה אז את הספר, אך הדבר שימש כמנוף לקידומו של "פיתוי", שהפך לאחד מרבי-המכר הפופולריים ביותר בישראל אי פעם.
ב-2002 הופק סרט קולנוע על פי הספר.
לאחר כתיבת ספרו הראשון התפטר מידיעות אחרונות, ויצא ל-4 חודשים לארצות הברית להכיר את מחוזות המו"לות האמריקאית מבלי להכיר איש.
הצלחתו הספרותית, שלא לוותה בהצלחה כלכלית זהה בשל העובדה שהמוציאים לאור לקחו לעצמם חלק גדול מרווחי המכירות, הביאה אותו לייסוד הוצאת ספרים בשם "קשת הוצאה לאור".
ההוצאה מפרסמת בעיקר את ספריו של אורן.
אורן מנסה לתת בספריו תמונה של תופעות שונות בשיח התרבותי הישראלי (לדוגמה: הנהייה אחרי המיסטיקה המזרחית באשראם).
מרבית ספריו הם בז'אנר הספרות הבלשית, אך בשנת 2002 פרסם לראשונה רומן היסטורי - לטרון, עליו זכה בציון מיוחד מטעם ועדת פרס יצחק שדה לספרות צבאית.
בשנת 2018, במסגרת פרויקט 70 שנה למדינת ישראל, נבחר הספר לטרון על ידי משרד החינוך כאחד משלושת הספרים המומלצים בנושא מלחמות ישראל לגילי התיכון.
בשנת 2004 פרסם ספר נוסף בסוגה זו - המטרה - תל אביב, העוסק בפלישת הצבא המצרי לישראל במלחמת העצמאות.
ביולי 2004 הצטרף לקבוצת התקשורת "כאן" במכרז ערוץ 2. אורן שימש כראש חטיבת התוכן של הקבוצה.
הקבוצה לא זכתה במכרז ופורקה ב-2007.
בדצמבר 2009, השיק את הספר הדיגיטלי העברי הראשון המיועד לקריאה באייפון, בשיתוף חברת iDigital (ספרו "ימים אדומים").
בשנת 2007 כתב אורן את הספר "השבועה" העוסקת בחיי חסידת אומות העולם גרטרודה בבילינסקה ושל מיכאל סטולוביצקי אותו היא הסתירה בתקופת השואה.
בשנת 2017 כתב אורן את הספר "הגירוש מן הארמון" העוסק בחייו של פארוק הראשון מלך מצרים.
במשך השנים התבסס רם אורן כסופר ישראלי מצליח ביותר.
כל ספריו זכו בפרסי ספר הזהב וספר הפלטינה.
"פיתוי" ו"אות קין", שניים מספריו, הם מהספרים הנמכרים ביותר בישראל אי פעם.
ספרו על חייה ומותה של סוכנת המוסד סילביה רפאל תורגם לשש שפות, והיה לרב-מכר בינלאומי.
אורן נשוי מאז 1961 לניצה, ואב לשלושה ילדים.
כתיבתו של רם אורן זכתה לביקורות מעורבות.
המרכיב העיקרי של הביקורת השלילית מתחלק לשתי רמות: רמת התחקיר - נטען כי אורן חושף את קוראיו למקומות וקהלים לא מוכרים, אך בניגוד לצפוי אינו מעמיק בתחקיר על מושאי הכתיבה ומספק לקהל את אותם תיאורים סטריאוטיפיים שציפה לקבל.
הרמה הספרותית - נטען כי אורן מרבה בקלישאות ובפאתוס מוגזם.
כמו גם בשילוב משלבי שפה שונים למשפט אחד.
רָם אוֹן הוא מושב עובדים בחבל תענך השייך למועצה אזורית הגלבוע.
המושב נמצא 8 ק"מ מדרום לעפולה.
גרעין ההקמה של רם און, שהורכב מבני מושבים ובוגרי בתי ספר חקלאיים מהנח"ל, שהשתייכו לארגון שלח, עלו ביוני 1958 באופן זמני לנורית שעל הגלבוע.
בשנת 1961 ירדו החברים מהגלבוע אל ההיאחזות הקבועה, שבה נמצא המושב כיום.
במושב הוקמה חברת פולירם העוסקת בפיתוח, הנהלה המפעל, ייצור ושיווק חומרי גלם לתעשיית הפלסטיק.
המושב נקרא על שמו של , בנו של הצייר ישראל פלדי, ממייסדי היישוב, שנפל בהיאחזות הנח"ל כרם אבשלום 1957.
בתחילת דרכו של המושב היה חדר אוכל משותף ומכבסה משותפת.
בין חברי המושב הזמר עוזי מאירי, מהבולטים במבצעי שירי ארץ ישראל.
ביישוב פועלת מרפאה של שרותי-בריאות כללית, בה אחות ורופא משפחה.
במושב בריכה, מרפאה, צרכנייה, מתקני ספורט ושעשועים לילדים.
ביישוב שני גני ילדים לגילאי 3-6, אשכול פעוטונים, "תינוקיה" ומועדון-נוער.
בית הספר היסודי 'יד-לחמישה' נמצא במרכז-חבר.
בבית הספר 'ניר-העמק' ליד עפולה, או בבית הספר המקיף 'אורט' בעין-חרוד.
לכל המוסדות הללו ישנן הסעות מסודרות מטעם המועצה האזורית גלבוע.
המושב כמושב עובדים מתאפיין במפעלים משותפים, בהם מפעל הפלסטיק פולירם.
תושבי המושב עוסקים גם בחקלאות גידולי שדה.
רם קולהאס (בהולנדית: Rem Koolhaas; נולד ב-17 בנובמבר 1944) הוא אדריכל הולנדי, המזוהה עם זרם הדה-קונסטרוקטיביזם.
קולהאס סיים את לימודיו באיגוד הארכיטקטוני (AA School of Architecture) שבלונדון ולאחר מכן הקים יחד עם איליה זאנגליס את OMA, משרד אשר הוא עומד בראשו עד היום.
הספר הוביל לחיקויים רבים והשפעתו הייתה רבה.
קולהאס החל בהדרגה לבנות יותר פרויקטים וככל שהשפעתו גברה על דור של אדריכלים צעירים בהולנד ומחוצה לה כך הפך הוא עצמו לאייקון תרבותי, מעמד אשר בו הוא עושה שימוש מודע (יש האומרים סרקסטי) לאורך השנים.
בין הפרויקטים הבולטים שלו נמנים מטה הטלוויזיה המרכזית של סין, קאסה דה מוזיקה, תיאטרון המחול ההולנדי ועוד.
בשנת 2000 הוא זכה בפרס פריצקר היוקרתי לאדריכלות ובשנת 2022 זכה בפרס רולף שוק.
זוכה פרס ישראל לאדריכלות בשנת תשס"ב.
כרמי מזוהה עם תכנון כמה מהמבנים המרכזיים ביותר בישראל כמו בית המשפט העליון ומשכן הכנסת, לצד פרויקטים שנויים במחלוקת כמו מתחם הולילנד והתחנה המרכזית בתל אביב.
כרמי נולד בירושלים, למשפחה מבוני היישוב.
אביו הוא האדריכל דב כרמי אשר תכנן מבנים רבים בתל אביב הישנה בתקופת היישוב.
אמו, חיה, הייתה בתו של חיים מקלב, בנו של מרדכי מקלב, איש העלייה הראשונה ומראשי אנשי הציבור בפתח תקווה.
אחותו היא האדריכלית עדה כרמי-מלמד.
את לימודי האדריכלות עשה בלונדון בבית הספר לאדריכלות של אגודת האדריכלים AA, בין השנים 1951-1956.
לאחר שסיים ללמוד בטכניון ובלונדון השתלב כרמי במשרד האדריכלים של אביו.
ב-1959 צורף המשרד לצוות תכנון משכן הכנסת בירושלים.
ההצעה הראשונית של יוסף קלארווין לבניית מבנה מוקף עמודים בסגנון ניאו-קלאסי עורר בציבור קונוטציות פאשיסטיות וצירופם של דב כרמי ובנו נועד כדי למתן את הביקורת על התכנון ולרכך את המבנה.
מלונדון הביא כרמי לארץ את הסגנון הברוטליסטי שלמד, ובין הבניינים הראשונים שתכנן לפי הסגנון החדש הוא בית אל-על שבנייתו הושלמה ב-1963 והיה מגדל המשרדים הראשון בישראל, ולתקופה המגדל הגבוה במדינה.
ב-1962 אביו נפטר ורם הצעיר ירש את הנהלת המשרד, והחל לגבש את דרכו הברוטליסטית הייחודית ולהגשים את חלומותיו התכנוניים הגדולים.
ביניהם, מרכז הנגב שנחנך ב-1967 בבאר שבע, והוא נסיון לבנות רחוב מקורה במגה-סטרוקטורה אחת המשלבת שטחי מסחר משרדים ומגורים.
וכן התחנה המרכזית החדשה בתל-אביב שבנייתה הושלמה ב-1993 והיא ניסוי בבניית עיר שלמה בתוך מגה-סטרוקטורה, עם רחובות, כיכרות, ושילוב של מרחבים ציבוריים ומסחריים.
כיום מבנה התחנה מלא בחללים נטושים, אך גם מארח בית קהילתי למהגרים ולתרבות אוונגרדית.
בדרכו הברוטליסטית הייחודית שילב כרמי בין עקרונות הסגנון שבראשם חשיפת חומרי הגלם ו"האמת של המבנה", לבין הכנות, החספוס וחיפוש היציבות הישראלי.
בניין בית הספר הרב תחומי עמל שתכנן ונחנך ב-1973, הוא דוגמה לדרך הזו, יחד עם הגשמה של רעיונותיו של כרמי בדבר מרחבים ציבוריים בתוך מבנה.
עוד דוגמה לברוטליזם-צברי שכזה הם מגורי הסטודנטים של אוניברסיטת בן גוריון שנבנו בתכנונו ב-1973.בין השנים 1975–1979 כיהן כרמי כאדריכל ראשי במשרד השיכון, ומתוקף תפקידו תכנן כמה פרויקטי מגורים בשכונת גילה בירושלים.
בעיר הוא גם תכנן את הבניין של הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית, שמתואר לא פעם כמבוך שמקשה על סטודנטים להתמצא בו.
כרמי הוא גם מתכנן תכנית המתאר לפרויקט הולילנד בירושלים.
תוכניתו הייתה להקים על הגבעה מתחם מגורים ומלונאות סביב כיכר ציבורית אליפטית, מוקפת במסעדות ובתי קפה, מתחם שיהווה מוקד עירוני ציבורי.
בהמשך כרמי פוטר, הוגדל נפח הבנייה בפרויקט, ונחשפה פרשיית השחיתות סביב תכנון המתחם.
ב-1986 נערכה תחרות אדריכלים לתכנון מבנה בית המשפט העליון בירושלים, והצעתם של רם כרמי ואחותו עדה כרמי-מלמד זכתה בתחרות.
המבנה שהושלם ב-1992 מייצג בעיצובו את השלב הסופי בדרכו האדריכלית של כרמי, כפי שהוא כינה אותה: אדריכלות לירית, שמתעדפת רגש וחוויה על פני הפונקציונליזם והמדעיות המודרניים.
בהמשך כרמי ואחותו גם זכו בתחרות לתכנון מעון ראש הממשלה במסגרת פרויקט אלמוג לבניית מבנה שישלב את משרד ראש הממשלה ומעונו, בדומה לבית הלבן.
התכנית כולה עוררה סערה ונדחתה, בין השאר גם בגלל שבמבט-על הצעת התכנון הזכירה לרבים מהציבור אנטומיה נשית.
היה פרופסור אורח בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת קולומביה, פרופסור אורח בבית הספר לאדריכלות בשטוטגרט, פרופסור אורח בבית הספר לאדריכלות באינסברוק, פרופסור אורח בבית הספר לאדריכלות ביוסטון, טקסס, פרופסור מבקר אורח בפקולטה לאדריכלות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
כיהן כפרופסור חבר בפקולטה לאדריכלות ולתכנון ערים בטכניון.
כרמי שימש כפרופסור מן המניין בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת אריאל.
זכה פעמיים בפרס רכטר: בשנת 1966 על תכנון פרויקט "מרכז הנגב" בבאר שבע וב-1999 על מוזיאון "יד לילד" בבית לוחמי הגטאות.
זכה פעמיים בפרס רוקח: ב-1965 על תכנון בית אל-על וב-1970 על מבני מגורים ברחוב בארי בתל אביב-יפו.
כרמי הושפע בסגנונו מקריאת הספר "כמעיין המתגבר" מאת איין ראנד.
הוא היווה את קולו של דור אדריכלים חדש שצמח בסוף העשור הראשון של הקמת המדינה ומרד כנגד האדריכלות הלבנה שייצגו דור האדריכלים הקודם.
השפה שאימץ כרמי ושלט בה באופן חסר תקדים, היא הברוטליזם - שימוש בחומרים זמינים ופשוטים כדוגמת בטון, מתכת, עץ וזכוכית והותרתם בפרויקט ללא גימור נוסף.
שפה זו זכתה לכינוי "אדריכלות אפורה" הודות לשימוש הרב בבטון חשוף שצבעו אפור.
לבד מההיבט החומרי של הפרויקטים, זכו עבודותיו של כרמי לפרסום בינלאומי הודות לפרשנותו החדשה של כרמי למושגים כדוגמת "רחוב", "עיר" ו"אור".
שלושת המושגים הללו אשר באו בכל יצירותיו האדריכליות לאורך הקריירה שלו, היוו ניסיונות בעיצוב עירוני בקנה מידה של בניין.
דוגמאות לכך ניתן למצוא במפעל ארגמן ביבנה, בניין מרכז הנגב בבאר שבע, והתחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
ניסיונות אלה, אשר היו קיצוניים ולא התקבלו תמיד על הציבור והמבקרים, זוכים באופן תמידי לדיון ציבורי.
חלק מעבודותיו זכו לתשבחות רבות בישראל ומחוצה לה, בהן בניין בית המשפט העליון ומסוף היוצאים בטרמינל 3. עם זאת, רבות מעבודותיו המרכזיות בישראל נתקבלו בביקורת ציבורית קשה.
גם על שיפוץ בית הבימה בתל אביב נמתחה עליו ביקורת קשה.
רם כרמי הגיב לביקורת על בניין הבימה באופן בוטה "מה שעשיתי זה דבר גדול ולא אכפת לי מה אומרים כולם, שיישקו לי בתחת".
בהזדמנות אחרת אמר: "כל תוכנית טובה שאני עושה, מוהלים אותה במים, מוציאים לה כמעט את הנשמה.
אבל אני לא הורס ולא מפוצץ את המבנה, כי כמו כל אבא טוב, אם הילד שלך יוצא קצת לא לפי התוכניות שלך ולא הכי מוצלח, אז אתה לא פוגע בו ולא אוהב אותו פחות.
בניין בית המשפט העליון בשיתוף עם אחותו, האדריכלית עדה כרמי-מלמד, ירושלים
מסוף היוצאים בטרמינל 3, נתב"ג 2000
תוכנית אב האוניברסיטה העברית, קמפוס הר הצופים, ירושלים
בית הספר "עמל ליידי דייוויס תל אביב", בשיתוף האדריכלים חיים קצף ובן פלג, תל אביב, 1965-1973.
בית אל על, בשיתוף דב כרמי (במסגרת כרמי-מלצר-כרמי), תל אביב, 1963.
שיפוץ בית הבימה, תל אביב, החל מ-2007
מפעל ארגמן לטקסטיל, יבנה, 1965
בניין מגורים, משרדים ועסקים "מרכז הנגב", באר שבע, 1968
יד לילד – מוזיאון להנצחת הילדים שנספו בשואה כאגף נפרד של בית לוחמי הגטאות, קיבוץ לוחמי הגטאות, 1995
מעונות הסטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, 1982
הפקולטה למדעי הרוח, האוניברסיטה העברית קמפוס הר הצופים, ירושלים, 2000
מיזם התיאטרון תיאטרון על הירקון
ספריה, מרכז כותר פיס, יבנה.
בית נעורים, קיבוץ חולדה, 1984
בניין משרדי, "בית סוליד", כיכר המלך אלברט, בתל אביב
רם אוריון (נולד ב-29 באוקטובר 1967 בתל אביב) הוא מוזיקאי, זמר וגיטריסט ישראלי.
חבר בלהקות "הפה והטלפיים", "אביב מארק והנצח" ו"אנסי היומולדת", וחבר לשעבר בלהקות "נושאי המגבעת", "הדה בושס" ו"בתרי זוזי".
מתחילת שנות השמונים ניגן עם רוגל אלפר בלהקת המחתרת "הדה בושס", שהופיעה בעיקר באזור רמת השרון.
ב-1988 הקים עם אסף גברון ואהד פישוף את "הפה והטלפיים", ששילבה בין רוק למוזיקה אלקטרונית, שהוציאה בשנת 1989 את אלבומה הראשון "בין הים והביצות".
באותה שנה הצטרף ללהקת "נושאי המגבעת", שאת חבריה הכיר כאשר ניגן עם "הדה בושס" בתור להקת חימום.
ב-1991 יצא אלבומה של נושאי המגבעת "מי רצח את אגנתה פאלסקוג".
האלבום הצליח ובעקבות כך הלהקה הופיעה הרבה בכל רחבי הארץ, אך התפרקה לאחר כשנה.
במשך כמה חודשים לאחר הפירוק הראשוני פעלה הלהקה בשני הרכבים שונים באותו שם, שאוריון ניגן בשניהם: אחד מהם, ללא הסולן אהד פישוף, ליווה בהופעות את צביקה פיק ויחד הם הקליטו גרסאות רוק חדשות לכמה מלהיטיו הישנים, ביניהם "שיר הפרחה" ו"לגור איתו".
ההרכב השני, עם פישוף והקלידן ישי אדר הופיעה מספר פעמים תחת הכותרת "הבא בתור הוא כלום".
לאחר עוד כמה חודשים, "נושאי המגבעת" הגיעה לסוף דרכה.
בשנת 1994 יצא אלבומו של ערן צור "עיוור בלב ים", שאוריון השתתף בהקלטתו כחלק מההרכב המשתנה של להקת "כרמלה גרוס ואגנר" שליוותה את צור.
אוריון מנגן ברוב הופעות הרוק של צור עד היום.
באותה שנה אוריון נסע ללונדון והקים שם את להקת "בתרי זוזי", עם הנגנים האנגלים סטיב מאריוט ומאט גאן, והופיע איתה ברחבי אנגליה.
בשנת 1995 יצא האלבום השני של "הפה והטלפיים", "הפה והטלפיים בחלל", שהוקלט ברובו בלונדון.
כמו כן, הקליט אוריון בלונדון שירים עם ענבל פרלמוטר מלהקת "המכשפות", אך האלבום שאליו יועדו השירים נגנז ויצא לאור רק בשנת 2016 בשם "Inballance".
בשנת 1997 השתתף באלבום "פסיכופת צעיר" שהיוצר העיקרי בו היה רוגל אלפר.
התקליט היה קרוב ברוחו למוזיקה של "הפה והטלפיים", ושילב בין רוק גיטרות למוזיקה אלקטרונית.
בשנת 1998 אוריון הקים מחדש את "בתרי זוזי", עם מאריוט על התופים וליאון רוזנברג על גיטרה בס.
מאוחר יותר רוזנברג עזב ובמקומו הצטרף ספי אפרתי.
בשנת 1999 יצא האלבום הראשון של הלהקה, "בתיאבון", שבו אוריון היה לראשונה הסולן והיוצר העיקרי.
האלבום היה כולו בסגנון רוק גיטרות והניב שני להיטים קטנים – "לא ניכנע" ו"נ נח נחמ נחמן מאומן", שעבורו צולם וידאו קליפ שבו נראים חסידי ברסלב רוקדים ברחובות תל אביב ושרים את השיר "ר' נ נח נחמ נחמן מאומן".
בשנת 2000 הלהקה הוציאה EP נוסף והתפרקה.
בשנת 2001 יצא האלבום השלישי של "הפה והטלפיים" "ירושלים".
בשנת 2002 הפיק את "סונול", תקליט הסולו הראשון של רועי ארד, שיצא לאחר פירוק הלהקות "פינג-פונג" ו"קנאק/פופ", בהן ארד היה חבר.
האלבום יצא בחברת תקליטים עצמאית שהקים אוריון בשם "רא רקורדס", ואוריון גם ניגן באלבום ברוב הכלים.
את ארד הכיר אוריון כשהחל להפיק אלבום ל"קנאק/פופ" שלא יצא לבסוף.
בשנת 2003 הפיק את תקליטה הראשון של שילה פרבר, ואת הדיסק "סקאנדל" של להקת הפאנק רוק (Punk rock) "BEER7" תחת "רא רקורדס".
בשנת 2004 אוריון הוציא EP ראשון שבו הוא הסולן, "גיבור גיטרה".
מופיעים בו ארבעה שירים בלבד.
שני שירים מתוכו, "גיבור גיטרה" ו"מוות" הם שירי רוק בוגרים ורציניים ושניים אחרים קלילים יותר.
אחד מהם, "חיוך קטן", הוא ביצוע חדש לשיר של "הפה והטלפיים" מתוך "ירושלים", והאחר הוא "רינגטון" האינסטרומנטלי, שבהתאם לשמו נוגן בשילוב של להקה חיה וטלפון נייד שתוכנת במיוחד באמצעות רינגטון.
בשנת 2005 הוציא אוריון EP שני, "קר EP".
כל השירים בו נכתבו על ידי אוריון פרט ל"תופסת", שמילותיו נכתבו על ידי חברו הוותיק אסף גברון.
באותה השנה התארח כגיטריסט בשני שירים באלבומו השני של שי נובלמן, Beautiful Life.
אוריון ליווה את נובלמן כגיטריסט בהופעותיו בין השנים 4–2003, ולשניים הייתה הכרות עוד החל בשנת 1993, עת אוריון הפיק שיר ללהקת ג'וני הכבאי בה היו חברים נובלמן וספי אפרתי.
אוריון ונובלמן אף הקימו צמד מוזיקלי בשם, The Greatest Hits, שהוציא קלטת בהפצה מחתרתית בשנת 1994 והשניים יצאו במופע משותף בשנת 2007.
בשנת 2006, אוריון הפיק את אלבום הבכורה של להקת "דפנה והעוגיות", ששתיים מחברותיה (דפנה קינן ותמר זיו) מנגנות גם בלהקת הליווי של אוריון.
באותה השנה ניגן אוריון גם באלבום "חותך בחתך הזהב" של ערן צור.
בשנת 2007 הוציא אוריון את אלבום הסולו המלא הראשון שלו, "כן".
האלבום כולל 8 שירים ומופץ יחד עם דיסק שכולל את "גיבור גיטרה EP" ו"קר EP".
בסוף השנה יצא האלבום הרביעי של "הפה והטלפיים", "קליגרו".
בשנת 2008 ניגן אוריון במספר שירים באלבום הסולו השלישי של אלונה דניאל, "ליל הבכורה".
בשנת 2009 ניגן אוריון במספר שירים באלבומו של גלעד כהנא שיצא תחת השם "The Walking Man".
בשנת 2010 הפיק אוריון את אלבום הבכורה של להקת רוצי בובה "אגאגבו".
בשנת 2011 יצא אלבום הבכורה של הזמרת דיה רז בו ניגן אוריון גיטרות ושר את השיר "מעליב אותי".
בשנת 2012 הוציא אוריון את אלבום הסולו השני שלו, "האחרון" והשתתף בפסטיבל הפסנתר בפעם השנייה.
בשנת 2013 הצטרף להרכב המלווה את עמיר לב בהופעותיו, וניגן גיטרות באלבומו "נוגע בדרכון" שיצא בשנת 2014, אלבום בו השתתף אוריון גם בעיבודי השירים.
בסוף השנה יצא אלבומם החמישי של הפה והטלפיים, "תחת".
בשנת 2014 הצטרף להרכב ההופעות של אסף אמדורסקי וללהקת "המוות" של אביב מארק (מאוחר יותר שינתה הלהקה את שמה ל"אביב מארק והנצח").
באותה שנה הפיק מוזיקלית את אלבומו של רייסקינדר (אסף עדן), "משהו אחר קרה", והקים את ההרכב "אנסי היומולדת" יחד עם עדן וקוסטה קפלן (סולן "חיה מילר").
סינגל הבכורה של ההרכב, "התיק" (שהלחין אוריון למילים של עמיר לב), יצא ביוני 2014.
במרץ 2016 הוציא אוריון לאור אלבום שהקליט ב-1996 עם ענבל פרלמוטר בלונדון, תחת השם "Inbalance", ובעקבות מותה של פרלמוטר נותר גנוז במשך עשרים שנה.
ביוני 2016 יצא אלבום הסולו השלישי של אוריון, "גרמנים באוגנדה", בו מתארחים רייסקינדר והילה רוח.
בשנת 2017 השתתף אוריון באלבומה של המוזיקאית אור אדרי בשיר "על הסף", גרסת כיסוי לשיר חי על הסף של להקת סאבווי סאקרס.
בקליפ אותו ביימה אדרי, השתתפו אוריון, אדרי עצמה, אביב מארק וסטארקה רוגוזין.
בשנת 2018 הפיק אוריון את אלבומה השני של הילה רוח "מוזיקה לפרסומות".
בשנת 2019 הצטרף כגיטריסט למופע המחווה לחלונות הגבוהים "שרים החלונות" עם אסף אמדורסקי, שלומי שבן ויעל קראוס.
כמו כן הפיק מוזיקלית ולקח חלק במופע של שילה פרבר - "הסכין הגרזן והתער" שירי רצח ואפלה.
אלבום האוסף של נוודי האוכף - הצמד שלו עם רוגל אלפר שהקליט עשרות שירים בעלי אופי מחאתי וסאטירי בין השנים 2003 ל-2007 יצא לקראת סוף השנה בלייבל אוגנדה.