tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיעון זה מכוון אף לציבור האשכנזי, שבגלי העלייה נעשה רוב יותר מהספרדים, אלא שבעיקר דרש הרב עובדיה לבטל מנהגים שונים של חלק מעדות המזרח, כאשר הן מנוגדות לפסקי השו"ע, לדוגמה במנהגים שנהגו להחמיר בחומרות (בדיני פסח).
גישה זו התקבלה אצל חלקים רחבים מבני עדות המזרח, בייחוד אלו הנוהגים כפסקי הרב יוסף.
אצל חלק מהזרמים לא התקבלה שיטה זו ובעיקר אצל פוסקי ההלכה האשכנזים, אלה ממשיכים לנהוג כפי מנהגם הקדום, לדעתם אין לומר את הטיעון קמא קמא בטיל כאשר מגיעים לארץ קבוצה מאורגנת כקהילה, או אפילו אם באו יחידים ואחר כך התארגנו כקהילה רשאים לנהוג כמנהגם.
קבניים (שם מדעי: Berytidae) הם משפחה קטנה יחסית של חרקים מתת-סדרת הפשפשים.
בעולם ידועים כ-155 מינים ב-45 סוגים אשר מתוכם קיימים בישראל רק כ-14 מינים.
אורך גופם כ-2.5–11 מ"מ והוא לרוב צר וארוך בעל רגליים דקיקות וארוכות, הופעה שבעקבותיה ניתן להם השם העממי העברי, קבניים (הולכים על קביים).
הביולוגיה של רוב מיני הקבניים איננה ידועה.
לחלקם כנפיים מנוונות, אך גם בעלי הכנפיים המפותחות ממעטים להתעופף.
הליכתם איטית והיא מתבצעת לעיתים תוך כדי הסוואה על ידי נדנוד המדמה משב רוח.
המינים באזור הפלארקטי נצפו ניזונים ממוהל צמחים (phytophagous), בעיקר של צמחים המפרישים חומרים דביקים.
קיימות גם עדויות על תזונה אנטומופגית בעיקר של כנימות וחרקים קטנים.
מינים אחדים אף נצפו על רשתות עכבישים כנראה במטרה לחמוס טרף קל שנלכד ברשת.
על האקולוגיה של מינים באזורים הטרופיים כמעט ואין מידע.
הקבניים מחולקים לשלוש תת-משפחות אשר לשלושתן נציגים בישראל.
קבלת המצוות בגיור היא הסכמה של הגר בעת קבלתו לעם ישראל להיות מחויב במצוות, והיא אחת מהדרישות ההלכתיות בתהליך הגיור, לצד מילה (אצל גברים) וטבילה.
הקבלה נעשית לאחר הודעת חלק מהמצוות על ידי בית הדין.
הברייתא המפרטת את תהליך הגיור מתארת שטרם הגיור מודיעים לגר מעט מהמצוות, ואם הוא אומר שהוא מקבל - יש להמשיך ולבצע את הגיור:
לפי אחת הגישות, הליך הגיור מתחיל עם קבלת המצוות, והוא נשלם על ידי אקטים פורמליים כמו מילה (לגברים) וטבילה (לגברים ונשים), ובזמן שבית-המקדש קיים – גם על ידי הבאת קרבן.
יש להבחין בין הסכמת הגר להתגייר ("קיבל- מלין אותו מיד") לבין קבלת המצוות בלב, שהיא התחייבותו של המתגייר וגמירות דעתו לקבלן.
על פי גישה אחרת, הגיור מיסודו תקף במילה וטבילה בלבד, גם ללא אקט פורמלי של קבלת מצוות.
יש חוקרים שכתבו כי "קבלת מצוות" קיבלה בכורה מיוחדת בעת החדשה עקב גורמים פנימיים וחיצוניים שהשפיעו על העם היהודי – חילון, מודרניזציה, אמנציפציה ולאומיות.
הרב יוסף רוזין (הרוגצ'ובר) כותב שקבלת מצוות משמעה גיור מרצון חופשי של המתגייר, להבדיל מגיור בעל כורחו.
כלומר, מתוך כך שהגיור נעשה באופן חופשי, חלות על הגר אוטומטית כל המצוות, כפי שהן חלות על כל יהודי באשר הוא.
לשיטתו "קבלת מצוות" היא אך החלטת והסכמת הגר להתגייר מתוך רצון, ואין כאן דרישה שיקבל עליו במוצהר את כל המצוות.
ניצנים לעמדה זו ניתן למצוא בדברי הרמב"ן.
לדבריו, כדי שגיור יחשב לשם שמים, די בהצהרה מילולית בלבד, גם אם ניכר שאין לבה של המתגיירת שלם עם הצהרתה: "אם הודית בפיה...
אפילו נחשב שהייתה גירותה מפני ה, דינה כישראלית גמורה".
עמדה דומה ניתן למצוא גם בשו"ת הרדב"ז.
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל מסביר את דברי הרוגצ'ובר כך שהחלטת והסכמת הגר להתגייר צריכות להיות מתוך הבנת ההשלכות של ההליך, אך אין הוא מחויב לקבל עליו לקיים בפועל את כל המצוות.
קבלת המצוות משמעותה הבנת הגר שעם הגיור כלל המצוות יחולו עליו, והוא ייענש על מה שלא יקיים: "גר שקבל עליו המצוות ועונשן, אף על פי שידוע שלא יקיים אותם, מקבלים אותו אחרי שהודיעו לו מצות קלות וחמורות, עונשן ושכרן.
שגם אם יחטא ויענש, מכל מקום זכות היא לו לזכות באותן המצוות שיקיים אותם...".
ובאופן אחר: "אין דורשין ממנו לקיים המצוות, ואף לא צריך שבי"ד ידעו שיקיים אותן – דאם לא כן, לא יקבלו גרים בישראל, דמי יערוב שגוי זה יהיה נאמן לכל מצוות התורה.
אלא מה שמודיעין לו מקצת מצוות הוא כדי שאם ירצה – יפרוש.
וכדי שלא יוכל לומר אחר כך 'אילו ידעתי לא הייתי מתגייר'.
זהו לכתחילה, אבל בדיעבד אם לא הודיעוהו אינו מעכב...
שאין תנאי קיום המצוות מעכב את הגרות, אפילו לכתחילה".
דעה נוספת בפוסקים היא שאנו מאמינים להצהרתו של הגר שהוא מתכוון לשמור מצוות, למרות שאנו יודעים שכפי הנראה הוא איננו מתכוון באמת לעשות זאת.
הנימוק לזה הוא ש"דברים שבלב אינם דברים".
הרב משה ניימן, בעל שו"ת 'הלכה למשה', כתב שגם במקרה שבו "הגרים שמתיהדים רק לפנים...
והן עוברים על כל המצות בפרהסיא", אין לבטל את הגיור לקולא, משום שאפילו בדיני קידושין ההלכה היא ש"במקדש על מנת שאני צדיק אפילו הוא רשע גמור חוששין לקידושין שמא יהרהר תשובה בלבו", וכך יש לחשוש גם בגיור.
וכן כתב הרב צבי מגנצא גם לעניין לכתחילה.
בכיוון דומה הרב דוד צבי קצבורג הסביר שבגיור איננו הולכים אחר הרוב אלא חוששים גם למיעוט, וכך למרות שרוב הגרים חוזרים לסורם אנו ממשיכים לקבל אותם, כדי שלא לדחות נפש גר טהורה שאכן רוצה להצטרף לעם ישראל.
גם הרב שלמה זלמן ליפשיץ סבור, בדומה, שקבלת מצוות אין משמעותה התחייבות לעשיית כל המצוות, אלא האקט הפורמלי של מעשה הגיור הכולל את הליך הטבילה: "דכיוון שטבל עצמו להיות גר ולהיכנס בדת ישראל, ממילא הוי קבלת המצוות".
לעומת דעות אלה, הרב יצחק יהודה שמלקיש כותב שקבלת מצוות משמעה כוונת המתגייר לשמור בפועל לכל הפחות את המצוות העיקריות.
לדבריו צריך לראות שהגר "מקבל על עצמו באמת לשמור עיקרי הדת ושאר מצוות שבת, שמחלל שבת כעובד עבודה זרה...
ואם אין מקבל עליו שמירת שבת ומצוות כדת, לא הוי גר."
קבלת מצוות לעומת הודעת בית הדין
במהלך הליך הגיור על בית הדין להודיע למתגייר אודות המצוות בהן הוא מתחייב: "מודיעין אותו מקצת מצוות קלות ומקצת מצוות חמורות.." ().
בדרך זו מבטיח בית הדין שהתחייבות המתגייר לקבלת המצוות תהא מסוימת ורצינית, שכן ללא הודעה והתחייבות יכול הגר לומר לאחר זמן: "אילו הייתי יודע כן, לא הייתי מתגייר".
מטרת ההודעה היא גם להניא את המתגייר מלהסתופף בקהל ה', כך שרק אם יקבל על עצמו להמשיך בתהליך גם לאחר ההודעה, יסכים בית הדין לקבלו.
במהלך השנים התעורר פולמוס אם הגיור תקף בדיעבד, אם לא הודיעו לגר מקצת מצוות קלות ומקצת מצוות חמורות.
בסוגיה התלמודית, העוסקת בגר שהתגייר בין נכרים, ואיננו מודע למצוות השבת, דנו הראשונים כיצד ייתכן שהמתגייר לא ידע על מצוות שבת, והרי קדמה לגיור הודעה על מקצת המצוות, וברי שביניהן מצוות שבת.
התוספות קבעו כי אכן לא הודיעו לו מצוות שבת, ברם, הרמב"ן הסביר שהדבר נעשה בטעות, "שטעו ולא הודיעוהו".
מכאן נראה כי בדיעבד, אי הודעת המצוות אינו מעכבת את הגיור.
כך סיכם זאת הריטב"א: "שקיבל עליו בפני שלושה, ונתגייר בפניהם, אלא שלא הודיעוהו מצות שבת, שאין זה מעכב, והלך ודר בין הגוים ולא ידע לעולם מצות שבת".
מסקנה דומה מפורשת גם ברמב"ם.
הב"ח (בית חדש) הבין מדבריו שאף קבלת המצוות אינה מעכבת בדיעבד, אם כי רבים הבינו אחרת וסברו כי הרמב"ם מחלק בין הודעת המצוות שאינה מונעת את הגיור, לקבלת המצוות המהווה תנאי הכרחי לגיור.
מהעתקתו של השולחן ערוך את דברי הרמב"ם, נראה כי גם הוא מבחין בין הודעת מצוות לקבלתן.
האחרונים סוברים שרק הודעת המצוות על פרטיהן אינה פוגעת בתוקף הגיור, אבל אי קבלת המצוות בכללן על ידי הגר, פוגעת בתוקף הגיור, שכן "כל עניין קבלת המצוות בגירות הוא לעשות כל מה שציווה השי"ת.
לא קבלה על פרטי המצוות אלא קבלה כללית שמקבל לעשות".
הברייתא המובאת בתלמוד מתארת מה דינו של גר שקיבל חלק מהמצוות: "גוי שבא לקבל דברי תורה, חוץ מדבר אחד, אין מקבלין אותו.
ר' יוסי ברבי יהודה אומר - אפילו דקדוק אחד מדברי סופרים".
הדברים נלמדים אף מהאמור בספרא "'כאזרח'- מה אזרח שקיבל עליו את כל דברי התורה, אף גר שקיבל עליו כל דברי התורה.
מכאן אמרו גר שקיבל עליו את כל דברי התורה חוץ מדבר אחד אין מקבלים אותו" (פרשת קדושים פרק ח).
יש שפרשו את המונח "חוץ מדבר אחד" באופן מרחיב, ויש שפרשוהו באופן מצומצם.
בדורות האחרונים קנו שתי שיטות מרכזיות מקום בהבנת "חוץ מדבר אחד":
שיטת האחיעזר (ר' חיים עוזר גרודזנסקי): - שיטתו נוטה לקולא, ולדבריו כוונת חכמים היא שאין לקבל מתגייר שבעת גיורו מתנה בפירוש שלא יקבל מצווה מסוימת, ושלא תחול עליו החובה לקיימה, וזאת משום שהגיור הוא הליך מוחלט ובלתי מותנה.
אולם מי שקיבל עליו את המצוות כדין, אלא ש"בדעתו לעבור לתיאבון - אין זה חסרון בדין קבלת המצות".
האחיעזר סייג את דבריו וקבע כי במציאות שבה "ברור הדבר שבודאי יעבור אחרי כן על איסורי תורה, חלול שבת ואכילת טריפות, ואנו יודעים בבירור כוונתו שאינו מתגייר רק לפנים, ולבו בל עמו, הרי אומדנא דמוכח שמה שאומר שמקבל עליו המצות - לאו כלום הוא", ולכן "זהו חסרון בקבלת המצות".
וכך כתב הרב אונטרמן ביחס לגיור עולים מרוסיה.
עם זאת, האחיעזר חווה דעתו שאין למחות במגיירים באופן זה: "אין אני מוצא לנכון שירעישו על זה רבני הדור, ולצאת במחאה גלויה נגד הגרות, כי בעיני עמי הארץ זהו כחלול השם שאינם מניחים הנשים להתגייר, ובפרט הילדים שבאמת על פי דין אפשר לגיירם".
שיטת האגרות משה (ר' משה פיינשטיין): - שיטה זו נוטה לחומרא, ולפיה הבא להתגייר חייב לקבל עליו את כל המצוות.
קבלת מצוות המשיירת, ולו מקצתן, פוסלת את הגיור.
לפי שיטה זו, אם גיירו את מי שקיבל עליו את המצוות "חוץ מדבר אחד" – גיורו בטל, וזאת אף אם הסיבה שגר אינו מעוניין לקיים את כל המצוות היא "לתיאבון" (משיקולים אינטרסנטיים) ולא כעמדה עקרונית.
במקרה בו אישה בקשה להתגייר, והייתה נשואה בנישואין אזרחיים לכהן, קבע הרב פיינשטיין שגם אם תקבל עליה את כל המצוות, אבל לא תקבל עליה את האיסור לגיורת להינשא לכהן - גיורה בטל, כיוון שלא קיבלה עליה אחת מן המצוות.
במקרה אחר נשאל הרב פיינשטיין על גיורת שבעת קבלת המצוות חשבה בלבה שתלך ביום טוב למקום עבודתה בגלל דוחק הפרנסה, אך תשתדל למעט באיסורים (לא תכתוב וכיוצא בזה).
בנסיבות אלו קבע שהגיור תקף, משום שאילוצי פרנסה משקלם כבד ונחשב כאונס בדיני נפשות, ודינה כדין המתגייר על דעת שאם יאיימו על חייו יעבור אף על שלוש העבירות שדינן ייהרג ואל יעבור, שגיורו תקף.
פרשנים שונים עסקו במי שקיים את ההליך הפורמלי של הגיור, דהיינו מילה (לגברים) טבילה וגיור בפני בי"ד, אך למפרע התגלה פגם בקבלת המצוות.
פגם בקבלת המצוות יכול להיות היעדר כל כוונה לקבל מצוות, או קבלה של חלקן בלבד, או רק קבלת היסודיות שבהן בלבד, כגון שבת וכשרות.
כעקרון בסופו של מעשה הגיור נשלמת הגרות: "טבל ועלה הרי הוא כישראל לכל דבריו".
גם אם המתגייר חזר לסורו, אי אפשר להפקיע את גרותו.
בנסיבות אלו הוא נחשב "ישראל מומר" ולא כגוי.
הרציונל לכך הוא עקרון סופיות הגיור.
קביעת הסטאטוס האישי צריכה להיות ברורה וסופית ולא רופפת ומשתנה.
ברם, כאשר מתברר שהיה פגם בקבלת המצוות בעת הגיור, אפשר שהגיור בטל.
התחייבות המתגייר לקבל מצוות היא בעצם מהותו של הגיור.
במקרים בהם קבלת המצוות, נעשתה למראית עין בלבד, לא יעלה על הדעת לומר שלא נוכל לערער אחר תוקף פעולת המתגייר במרמה.
קבלת המצוות היא "היסוד הנפשי" של מעשה הגירות, ומשיש בו פגם, נכון לערער אחר תוקף הגיור ולהפקיעו מעיקרא כאילו לא היה.
יש כתבו שגם אם המתגייר קיבל את המצוות בפיו בפני בי"ד, אין מניעה עקרונית להצהיר על בטלות הגיור אם ברור שקבלת המצוות בפה הייתה למראית עין בלבד ולא ביטאה רצון אמיתי וקבלה בלב.
מנגד, לדעת הרב חיים דב אלטוסקי הגיור תקף בדיעבד, משום שלפי הרמב"ם קבלת המצוות לא מעכבת בדיעבד, ולפירושו כך גם נפסק בשולחן ערוך, וממילא גם בהיעדר כל כוונה שהיא לקבל את המצוות - הגיור חל, ולכן התנגד לטענות שהחלו להישמע בשנות ה-70 נגד גיורי הרבנות הראשית.
לדעת הרב עובדיה יוסף, אם ברור 'שלא נתכוונו מעולם לקיים המצוות בפועל, אזי גם בדיעבד יש לומר שאינם גרים.
אבל אם לא היה אומדנא דמוכח בשעת הגיור, אף על פי שבסופו של דבר הם חזרו לסורם, דינם כישראל מומר, שאע"פ שחטא – ישראל הוא'.
מנגד, יש סוברים שגם אם הגר התכוון בשעת הגיור לעבור איסורים - אין זה מבטל את גירותו, כי קבלת המצוות משמעותה שמבין שהוא מחויב במצוות ומקבל על עצמו שאם יחטא יענש בהתאם.
קבלת שבת היא טקס שנהוג בגני ילדים יהודיים בישראל.
מדי יום שישי נבחרים מבין ילדי הגן ילד, המכונה אבא של שבת, וילדה, המכונה אמא של שבת, לעמוד בראש הטקס.
בטקס מדמים בדרך כלל קידוש והדלקת נרות שבת.
הטקס מתקיים בגני הילדים היהודיים מדי ערב שבת.
בכל שבוע נבחרים ילד וילדה מהגן להשתתף בטקס.
נהוג שהילדה מביאה חלה, והילד מביא מיץ ענבים או עוגה.
הילדה מדמה את הדלקת נרות השבת כשלראשה כיסוי ראש, והילד חובש כיפה ומדמה את הקידוש.
בגני הילדים החרדיים שבהם נהוגה הפרדה מגדרית, מקיימים את הטקס עם "אבא" או "אמא" בלבד.
הטקס הוא חלק מ"קבלת השבת" בגן, שכוללת לרוב שירי שבת שונים כמו "לכה דודי" ו"שלום עליכם", ולעיתים סיפורים כמו "שמלת השבת של חנה'לה" או אפיית חלות משותפת.
בעקבות הביקורת הועלו חלופות שונות לטקס.
ארגון חוש"ן המליץ על ההגדרה "מקבלי שבת" במקום "אבא ואמא של שבת".
קבלת שבת הוא אלבום סולו של הזמר החסידי-ישראלי יעקב יהודה דסקל.
האלבום מכיל חזנות לתפילת קבלת שבת והוא הופק על יד הרשל בריסק ולחיים הפקות.
האלבום יצא בשנת 2018 והוא כולל 9 רצועות.
חברי מקהלה: יוסי ויינברגר, יעקב רוטבלט, סיני ברמץ, אברהם יהודה עקשטיין, מוטי רוטלר, יוסי לייפער, גיל ישראלוב, ישראל גולדפריינד
קבלת החלטות קבוצתית (הידועה גם כקבלת החלטות שיתופית או קבלת החלטות קולקטיבית) היא תהליך שבו יחידים צריכים לנסח או לבחור ביחד חלופות העומדות בפניהם.
לאחר מכן, ההחלטה אינה מיוחסת עוד לאדם יחיד שהוא חבר בקבוצה.
ההחלטות שמתקבלות על ידי קבוצות שונות לרוב מאלה שמתקבלות על ידי יחידים.
דבר זה משמש במסגרות חברתיות שונות כמו מקומות עבודה, ארגוני התנדבות, קהילות, קבוצת מומחים, מדינות, פורומים בינלאומיים וכדומה.
על פי רעיון הסינרגיה, החלטות המתקבלות באופן קולקטיבי יכולות להיות יעילות יותר מהחלטות שמתקבלות על ידי אדם בודד.
כמו כן, להסדרים שיתופיים מסוימים יש פוטנציאל ליצור תוצאות טובות יותר מאשר קבוצה שבה כל אחד פועל לגמרי על דעת עצמו.
בתנאים יומיומיים רגילים, קבלת החלטות שיתופית או קבוצתית תהיה מועדפת לעיתים קרובות ותייצר יותר תועלת מאשר קבלת החלטות אינדיבידואלית כאשר יש זמן להתלבטות, דיון ודיאלוג ראויים.
ניתן להשיג זאת באמצעות שימוש בוועדות, צוותים, קבוצות, שותפויות או תהליכים חברתיים שיתופיים אחרים.
במקרים מסוימים, יכולים להיות גם חסרונות לשיטה זו.
במצבי חירום קיצוניים או במצבי משבר, צורות אחרות של קבלת החלטות עשויות להיות עדיפות שכן ייתכן שיהיה צורך לנקוט פעולות חירום עם פחות זמן להתלבטות.
דוגמה נפוצה למצבים כאלה הם קבלת החלטות על ידי מפקדים בצבא או מפקדי כיבוש אש.
קיימים שיקולים נוספים להערכת ההתאמתה של מסגרת קבלת החלטות.
לדוגמה, לעיתים עלול להתקיים קיטוב קבוצתי, דבר שגורם לכך שקבוצה תקבל החלטות קיצוניות יותר מאלה של חבריה הפרטיים.
דוגמה אחרת לכשל של החלטה קבוצתית הוא חשיבת יחד כאשר השאיפה להשיג החלטה משותפת גורר להסכמה נמהרת או כאשר חברי הקבוצה מרגישים אחריות מופחתת שכן האחריות על נכונות ההחלטה מתחלקת על כלל חברי הקבוצה.
דוגמה לכך היא ההחלטה על הפלישה למפרץ החזירים.
קיימות שיטות מובנות לקבלת החלטות בקבוצה כמו קבלת החלטות בקונצנזוס (כולל קונצנוזס רך), הצבעת רוב, הצבעת ניקוד (שבה כל אחד נותן ניקוד להצעה מסוימת וזו בעלת הניקוד הגבוה ביותר מנצחת) שיטת דלפי ועוד.
קבלן שירות או קבלן שירותים הוא גוף שעיסוקו מתן שירות כלשהו ללקוחותיו, לרוב באמצעות עובדים המועסקים על ידו.
על פי רוב מתייחסת ההגדרה לקבלנים בתחומי השמירה, הניקיון וההסעדה, אולם קיימים קבלני שירות בתחומים נוספים דוגמת מחשוב, תחזוקה, היסעים ועוד.
בעוד שקבלני כוח אדם מתמקדים בהשכרת עובדיהם ובהשמתם אצל ארגונים אחרים (על פי רוב ועל פי חוק לתקופה מוגבלת, ולעיתים בליבת העיסוק של הארגון) - קבלני שירות מציעים לארגונים את השירותים עצמם כגון ניקיון, שמירה והסעדה.
השירותים ניתנים כ'מוצר מוגמר' ופעמים רבות נדרשים קבלני השירות לספק לא רק עובדים לצורך אספקת השירות אלא גם חומרים וציוד.
ההיקשרות עם קבלני שירות מכונה על פי רוב מיקור חוץ.
החוק מבדיל בין שני סוגי הארגונים בין היתר במסגרת חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם הקובע כי עובד חברת כוח אדם שעבד במקום עבודה מסוים למשך 9 חודשים ייקלט בו להעסקה ישירה - זאת בניגוד לעובדי קבלני שירות שהעסקתם במתכונת העסקה קבלנית אינה תחומה בזמן.
חוק להסדרת העסקתם של עובדי קבלני שירות בתחומי השמירה והניקיון במגזר הציבורי
באוגוסט 2013 חוקק חוק העסקת עובדים על ידי קבלני שירות בתחומי השמירה והניקיון בגופים ציבוריים, שבא לשפר את תנאי העסקתם של עובדי קבלן בתחומי שמירה וניקיון במגזר הציבורי.
קדם לחוק זה, תיקון מספר 6 לחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם (ס"ח 2203, התשס"ט, עמ' 244, תיקון עקיף במסגרת חוק ההתייעלות הכלכלית), אשר החיל חלק מהוראות החוק, הנוגעות לקבלני כוח אדם, גם על קבלני שירות בענפים המפורטים בתוספת לחוק - לרבות החובה ברישוי.
ההבחנה בין קבלני כוח אדם וקבלני שירות נדונה בפסיקת בית הדין הארצי לעבודה.
במקביל לחוק שעבר בשנת 2013, יזמו מספר חברי כנסת את "הצעת חוק מניעת העסקה במיקור חוץ בשירות הציבורי", ההצעה ביקשה לאסור באופן גורף על רשות ציבורית לחתום על התקשרות עם חברות קבלן, כל עוד עובדי הקבלן מועסקים על ידי הרשות באופן קבוע.
הצעה שתביא בעיקרון להפסקת ההעסקה של עובדי קבלן בגופים הנמצאים באחריות ישירה של המדינה, למעט במקרים שבהם נדרשים "ידע ומומחיות מיוחדים".
ב-15 ביוני 2014 הצביעה ועדת השרים לענייני חקיקה נגד הצעת חוק זו שבסופו של דבר לא התקדמה.
מספר עובדי קבלני השירות בישראל
על פי סקר כוח אדם של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2000 היו בישראל כ-75 אלף עובדי קבלני שירות בענפי השמירה, האבטחה, הניקיון והסיעוד.
החוק להגברת האכיפה של דיני העבודה שנחקק בשנת 2011 נועד לשפר את האכיפה של זכויות עובדיהם של קבלני שירות בענפי השמירה, הניקיון וההסעדה.
זאת, בין היתר באמצעות הטלת אחריות מינהלית, אזרחית ופלילית גם על מזמיני השירות לוודא ולפקח על זכויות עובדי הקבלן המועסקים אצלם בתחומים אלו באמצעות בודקי שכר מורשים.
בענפי השמירה, הניקיון ישנם הסכמים ענפיים שנחתמים בין ההסתדרות וארגוני המעסיקים: ארגון חברות הניקיון, ארגון חברות האבטחה בישראל.
הסכמים אלו מורחבים על פי רוב באמצעות צו הרחבה של שר העבודה כך שיחולו על כלל העובדים בענף, ומקנים לעובדים זכויות נוספות מעבר למינימום הקבוע בחוק.
בענף השמירה נקבע בצו ההרחבה משנת 2022 כי העובדים יהיו זכאים לשכר מינימום הגבוה ב-10% משכר המינימום הקבוע בחוק, ונקבעו מדרגות שכר נוספות בהתאם לתפקיד ולמשך ההכשרה הנדרש לו.
צו ההרחבה האחרון שנחתם בענף הניקיון היה בשנת 2014 וקבע בין היתר את החובה להפריש לעובדים בענף לקרן השתלמות (2.5% מהשכר על חשבון העובד ו-7.5% על חשבון המעסיק).
בנובמבר 2021 נחתם הסכם ענפי נוסף לענף הניקיון, שאמור להעלות את שכר המינימום בו ל-6,552 (36 שקלים לשעה) אולם נכון ליולי 2023 הסכם זה טרם הורחב על ידי שר העבודה וטרם נכנס לתוקף.
גם בענף ההסעדה נחתם הסכם קיבוצי ענפי מול לשכת המסחר תל אביב בשנת 2022, אולם נכון ליולי 2023 ההסכם טרם הורחב על ידי שר העבודה ולכן טרם נכנס לתוקף.
באחת מפסיקותיו, באמרת אגב ארוכה, מתח שופט בית המשפט המחוזי בירושלים, נועם סולברג, ביקורת חריפה על העסקת עובדי קבלן לצורך שמירה וניקיון בשירות הציבורי.
סולברג הראה כיצד המנגנון שמחזיקה המדינה כדי לתחזק את המערך הזה, כביכול כדי לשמור על זכויותיהם של העובדים, לרבות המכרזים, הפיקוח על החברות, הזמנת דו"חות מרואי חשבון פרטיים וכו' - הוא מנגנון יקר ושמן, העולה למדינה הון רב, בעוד שעובדי הקבלן עצמם מקבלים שכר זעום ותנאיהם נפגעים.
מועדון כדורגל קבלרי הוא מועדון כדורגל קנדי מהעיר קלגרי שבאלברטה, המשחק בליגת העל הקנדית.
הקמע של המועדון הוא סוס אדום בשם "צ'רלי".
ב-5 במאי 2018 נכללה העיר קלגרי כאחת מהערים שעתידה להרכיב את ליגת העל הקנדית.
12 ימים לאחר מכן, הקבוצה נוסדה באופן רשמי והושקה על ידי לינדה סאות'רן-הת'קוט מנכ"לית חברת "ספורס מידווס ספורט אנד אנטרטיינמנט".
ב-26 ביוני 2019 נכללה בעונה הראשונה של ליגת העל הקנדית.
בסיום עונת הבכורה של הליגה, קבלרי זכתה באליפות.
באותה שנה קבלרי הפכה למועדון הראשון מהליגה שמנצח קבוצה MLS כאשר גברה על ונקובר ווייטקאפס.
בנוסף, שוער הקבוצה מרקו קרדוצ'י הפך לשחקן הראשון בליגה שזומן לסגל נבחרת קנדה כאשר זומן אליה באוגוסט .
קבר דוד המלך הוא מבנה בהר ציון שבירושלים, שבו על פי מסורות יהודיות, הנוצריות והמוסלמיות, קבור דוד המלך.
המסורת הנוצרית רואה בקומה השנייה של המבנה את חדר הסעודה האחרונה, בה סעדו ישו ותלמידיו לפני שנלקח אל מותו.
אתר זה, המקודש לשלוש הדתות, היה לנקודת מגע וחיכוך ביניהן במשך השנים.
יש חוקרים המזהים את הקבר כקבר המלך מנשה והמלך יאשיהו.
רוב המתחם משויך לתקופה הממלוכית, כאשר בתוכו ניכרים שרידי כנסייה פרנציסקנית מהמאה ה־14, שנבנתה על גבי כנסיית ציון הצלבנית מהמאה ה־12, אשר נבנתה בתורה על כנסיית האגיה ציון הבינזטית מהמאה הרביעית.
מתחם קבר דוד שופץ בשנת 2012 על ידי המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים
המבנה בו שוכן הקבר נבנה בראשית המאה ה-12 בידי הצלבנים ככנסיית גבירתנו של הר ציון, על חורבות הכנסייה הביזנטית האגיה ציון, שהוקמה במאה ה־4. קומת הגלריה במבנה זוהתה כחדר הסעודה האחרונה וחדר בקומה התחתונה זוהה כקבר דוד.
החדר התחתון הוא מבנה מאורך השוכן בציר צפון–דרום בגודל 4.5 על 6 מטר.
במאה ה־14 הקימו קבוצה של נזירים פרנציסקנים מנזר בצמוד לחזית הדרומית של מבנה הקבר, והפכה את המבואה לחצר פנימית (קלויסטר) של המנזר.
יותר, נבנו מעל החצר עוד שתי קומות של מבנים.
ממזרח לחצר נמצא חדר הנרות, המשמש מקום להדלקת נרות כחלק מהפולחן היהודי המתרחש במקום.
בנוסף נמצאים באתר חאן ריבועי, מתתחם המכונה פלומבו ומתחם אולם הקשתות.
ארמטה פיירוטי שהיה האדריכל הראשי מטעם הממשל הטורקי, מספר בספרו "ירושלים נחקרת" כי בשנת 1859 גילה מערה בשטח בית הקברות במערב הר ציון המובילה מתחת למבנה קבר דוד.
פיירוטי זיהה את המערה בתור הקבר האמיתי של מלכי בית דוד.
כיום, מערה כזו אינה מוכרת אך בדיקות שיקוף קרקע בעזרת מכ"ם שנעשו בפברואר 2011 הראו כי קיימת סבירות גבוהה לקיום חלל תת-קרקעי מתחת למבנה.
ב־1951 שיפץ יעקב פינקרפלד את המבנה כחלק משיקום כללי שנערך במתחם לנזקי מלחמת העצמאות.
פינקרפלד חפר לעומק של כ-70 ס"מ מתחת למרצפות, גילה רצפת פסיפס צבעוני.
פינקרפלד תארך את הפסיפס ואת הגומחה בקיר לתקופה הרומית, בעוד שהמצבה עצמה ושאר קירות המתחם הן תוספות מאוחרות.
מוטיבים אלו, בנוסף לעובדה שהגומחה פונה לכיוון הר הבית, הובילו את פינקרפלד למסקנה כי הגומחה היא היכל (ארון הקודש) של בית כנסת ששכן במקום בימי הבית השני.
בשנת 1951 עיצב האדריכל מאיר בן אורי את הכיתוב "דוד מלך ישראל חי וקיים" מעל קבר דוד.
כתובת זו נשארה עד השיפוץ והניקוי שנערכו במקום בשנת 2012.
בקומה התחתונה של הבניין עומד סרקופג מכוסה בפרוכת, המזוהה כקברו של דוד המלך.
על הקבר הוצבו במהלך השנים 22 כתרי ספרי תורה, כמניין מלכי בית דוד.
בסוף המאה הרביעית לספירה נבנתה במקום כנסייה גדולה בשם "ציון הקדושה" או האגיה ציון.
אורה לימור מזהה את תחילתה של המסורת על קברו של דוד באתר בטקסי אזכרה נוצריים שהתנהלו בתקופה הביזנטית בכנסייה זו.
טקסי אזכרה אלו היו לזכרם של דוד המלך ויעקב הצדיק ואינם מלמדים על כך שהיה גם זיהוי של קברם בכנסייה.
על פי הליטורגיה של הטקסים ניתן להבין שדוד ויעקב הם האבות המייסדים של ציון, כאשר דוד הוא השליט כובש העיר ומייסד ציון ואילו יעקב הוא הבישוף הראשון של כנסיית ירושלים מייסד ציון השנייה - ציון הנוצרית, היא כנסיית ציון.
בתקופה הזו קברו של דוד המלך זוהה דווקא בבית לחם, אולם ברבות השנים נדד זיהוי הקבר בעקבות הליטורגיה של הטקסים והגיע לכנסייה.
הכנסייה הבינטית שופצה על ידי בישוף ירושלים .
היא נהרסה בידי הפרסים במהלך כיבוש ירושלים בידי הפרסים ב־614 ושוקמה בידי מודסטוס.
כנסיית ציון הביזנטית נשרפה ונבזזה במאי 966 בעידוד מוחמד בן אסמעיל א־צינאג'י, מושל ירושלים האיח'שידית.
לא ידוע האם הכנסייה חדלה לשמש ככנסייה לאחר מכן והאם נפגעה במהלך הפגיעה בכנסיות המזרח בתחילת המאה ה־11 בימי הח'ליף הפטימי אל-חאכם, וייתכן שהיא נהרסה רק בסמוך למצור הצלבני על ירושלים או במהלכו.
ידוע כי מבני הכנסייה לא עמד בשלהי קיץ 1099.
במחצית הראשונה של המאה ה־12 בנו הצלבנים במקום כנסייה חדשה על חורבות כנסיית האגיה ציון.
הכנסייה החדשה נקראה כנסיית מרים הקדושה של הר ציון.
הפולחן במקום חודש לכל המאוחר ב־1107, ובמהלך הבנייה יוחדה קפלה לקברי בית דוד בפינה המזרחית של הסטרה הדרומית של הכנסייה.
ב־1335 הגיעה קבוצה של נזירים פרנציסקנים להר ציון ורכשה בו שטחים בסיועו של רובר, מלך נאפולי.
הקבוצה הקימה בקומה שמעל ציון הקבר כנסייה (אולם הסעודה האחרונה) ומנזר הצמוד לחזית הדרומית של מבנה הקבר.
בעקבות כך נאלצו היהודים לעבור בחצר המנזר כדי להיכנס לציון הקבר, עובדה שיצרה סכסוכים רבים בין הקהילות.
במהלך המאה ה־15 הפרנציסקנים הוצאו מאולם הסעודה האחרונה, והמקום הוסב למסגד, אך המנזר נשאר במקומו.
בתקופה זו נבנה גם חאן בחלקו המערבי של האתר, כיום "אולם הקשתות".
מוג'יר א-דין מספר כי הסולטן הממלוכי הורה בראשית יולי 1452 על הריסת המבנים החדשים שהקימו הנוצרים במנזר ציון וזולתו, והקבר הופקע מידי הנוצרים.
א-דין מספר כי ב־1489 פנו נזירי הר ציון לקאהרה לאחר שמוסלמים הקימו מחראב באולם המקומר הסמוך לכנסייה שעליו טענו לבעלות.
חקירה שקיים האמיר אזבך הסתיימה ללא החלטה, לאחר שהתגלעה מחלוקת בין חכמי הדת המוסלמים בשאלה האם האתר קדוש לאסלאם.
ב־1490 נערכה חקירה חדשה והפעם החליטו חכמי הדת האסלאמיים כי האתר בידיים מוסלמיות משנים קודמות, והדבר הביא להתעוררות מחודשת של המחלוקת על הבעלות באתר כולו, ובסופו של דבר הועבר האתר לידי המוסלמים והופקד עליו השייח' יעקוב הרומי מחכמי האסכולה החנפית בירושלים.
מספר מקורות נוצריים מאשימים גם את היהודים באחריות לסילוק הנוצרים.
ב־1549 הוציא הסולטאן סולימאן המפואר צו שהקדיש את המנזר בהר ציון "ליד קבר הנביא דאוד עליו השלום" ואת התנור השייך למנזר וגינותיו ומגדל עזה.
המתחם נמסר לידי השייח' אחמד א-דג'אני, מנהיג הדרווישים הסופים בירושלים.
בתחילת יוני 1551 הגיע צו הסולטאן לפנות את הפרציסקנים משארית אחיזתם בהר ציון ובמהלך שנה זו הוצאו הם מהאתר.
גורשו נזירי המסדר הפרנציסקני גם מהכנסייה שליד בניים הקבר שהפכה למסגד.
המוסלמים אסרו על נוצרים ויהודים להיכנס אל הבניין שעל קברי בית דוד, איסור שנשמר בקפדנות עד המאה ה-20, עם יוצאים מהכלל בודדים, כדוגמת ביקורו של משה מונטיפיורי בשנת 1893.
ב־1831 הצליחו הפרציסקנים לקבל אישור להתפלל בחדר הסעודה האחרונה פעמיים בשנה.
במהלך שלטון המנדט הבריטי נשמר הסטטוס-קו במקום בשינויים מועטים, כשב־1936 הורשו הפרנציסקנים לחזור למקום והקימו בו מנזר, ויהודים הורשו להתפלל בקומה השנייה של המבנה באסרו חג חג השבועות.
בזמן מלחמת השחרור שימש המקום כמפקדה צבאית של הירדנים וב-18 במאי 1948 נכבש בידי חטיבת הראל ושימש את כמפקדה.
עם שוך הקרבות במלחמת העצמאות, למרות ההתחייבות בהסכם שביתת הנשק לאפשר גישה למקומות הקדושים, נותרו הר הבית והכותל המערבי מחוץ להישג ידם של תושבי מדינת ישראל, והר ציון נותר המקום הקרוב ביותר לעיר העתיקה בשליטת ישראל ממנו ניתן היה לצפות על הכותל המערבי והר הבית.
בשנים אלו התמסד על גג המבנה מצפה ממנו צפו לאתרי העיר העתיקה שבליטת ירדן.
בחג השבועות ב־1949 החל משרד הדתות לפעול במתחם.
בשלהי 1950 מינה האפוטרופוס הממונה על נכסי נפקדים את חיים זאב הירשברג, מנהל המחלקה לענייני המוסלמים והדרוזים לסוכן הנהלת נכסים על ההקדש של מתחם הקבר שהשתייך לחמולת דג'אני.
בשלהי 1951 החכירה המחלקה את אתר הקבר לוועד לענייני המקומות הקדושים.
ההסכם חודש מפעם לפעם עד שבשנות השבעים הביאו בעיות משפטיות לביטולו.
המקום אינו מוגדר כמקום קדוש.
החל בשנת 1953 החלה לפעול במקום "ועדת הר ציון" בראשות הממונה הראשון על המקומות הקדושים, הרב שמואל זנוויל כהנא (שז"ך) הוא קיבע את מרכזיותו וחשיבותו ליהודים, ואף נשלחו מאות אבנים מהמקום כיסודות לבתי כנסת בארץ ובעולם, כתחליף לכותל המערבי (ולהר הבית).
בסמוך למצפה שעל גג המבנה הוקם חדר הנשיא בו הוחזק ספר תורה שנכתב לרגל יום הולדתו השבעים וחמש של נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן.
הנשיא יצחק בן-צבי, בתיאום עם הרב שז"ך הקים משרד על גג המבנה, אליו היה מגיע פעמיים בשבוע, ובו קיבל את פני עולי הרגל בשלושת הרגלים על מנת לחזק את הקשר עם העיר העתיקה, ומקום המקדש.
בסמוך למבנה הוקם "מוזיאון מרתף השואה" שהיה המוזיאון הראשון בעולם להנצחת מאורעות השואה, ובו לוחות שיש בהם חקוקים שמות הקהילות שחרבו.
נציגי קהילות אלו נהגו לערוך טקס זיכרון ביום שנקבע כיום הזיכרון לקהילתם, בדרך כלל יום חורבנה.
עקב אופיו הדתי של מרתף השואה, מאורעות דמים של קהילות צפון אפריקה הונצחו אף הן במקום.
ב־1950 השחית אורי צבי גרינברג, חבר הכנסת מטעם תנועת החירות, כתובת מהקוראן שעיטרה את שער הכניסה לאתר הקבר.
ב־1954 הגישו ממשלות ירדן ועיראק תלונה למועצת הביטחון של האומות המאוחדות נגד השינויים שנעשו במתחם והפיכת הקבר למתחם יהודי.
מלחמת ששת הימים ב־1967 וכיבוש מקומות מקודשים ותיקים שהיו בשליטה ירדנית עד אז הביאו לקטינת חשיבות הקבר.
ב־1968 עברה להר ציון ישיבת התפוצות, וחלק מהמתחם עבר לרשותה.
בשנת 2009 הוצב במקום פסל מוזהב של דוד המנגן בכינור עתיק (כיום נקרא נבל).
לטענת גורמים דתיים הפסל הפך מוקד משיכה לצליינים נוצרים ונערכה פניה לרב הראשי לשעבר מרדכי אליהו על מנת לסלקה מהמקום.
לאחר מאבקים שכללו התנכלות לפסל ופגיעה בו, במאי 2012 פורסם שהוחלט להעביר אותו מהר ציון אל חצר הפטריארך היווני ברובע הנוצרי בעיר העתיקה.
בחנוכה דצמבר 2012 נתפס במתחם צעיר כשהוא מנתץ את אריחי הקרמיקה המצפים את הקירות.
לטענתו נאמר לו שהאריחים חוסמים את התפילות.
בעשרה בטבת תשע"ג, ינואר 2013 לפני טקס יום הקדיש הכללי שנערך במרתף השואה, ניתצו אלמונים את כל האריחים המתוארכים למאה ה-17. רשות העתיקות הישראלית החליטה שלא לשפץ את האריחים שנופצו.
בפסח תשע"ה החלה לפעול במקום "ישיבת המקובלים נפש החיים", בראשות הרב יעקב אברהם שפהרד, בחדר המכונה "מערת דוד המלך".
לאחר כמה שנים עברה הישיבה לצידו השני של המתחם, בחדר המכונה "חדר הברטנורא".
ביוני 2015 דווח שיהודים פונו בכח מהמתחם בידי שוטרים, לקראת מיסה של הכנסייה היוונית אורתודוקסית במסגרת חג הפנטקוסט, אך הנחיות הרב רבינוביץ לגבי 'המצב הקיים' קוימו ולפיהן המיסה הייתה בנוכחות קהל מצומצם, ללא הדלקת קטורת וללא צלב.
בין העצורים היה גם כתב הארץ יאיר אטינגר.
ביוני 2019 וכן ביוני 2020 נחסם מתחם הר ציון בידי שוטרים לקראת מיסה של הכנסייה היוונית אורתודוקסית במסגרת חג הפנטקוסט, לטענת יהודים ששהו במקום נכנסו הנוצרים עם צלבים למתחם הקבר ובית הכנסת במקום.
המקרא מאזכר את קבורת המלך דוד לאחר מותו באופן כוללני למדי, כשנאמר .
המקרא מציין גם לגבי מרבית מלכי בית דוד כי נקברו "עם אבותיהם" בעיר דוד.
כן מסופר שיהוידע הכהן נקבר יחד עם המלכים.
ספר דברי הימים מוסיף הבחנה משנית, וקובע כי מקצת המלכים, כגון אחזיה ויואש נקברו בעיר דוד, אך לא ב"קברי המלכים".
בספר נחמיה מוזכרים כנקודת ציון ידועה.
האתר היה מוכר לתושבי ירושלים עד שלהי תקופת הבית השני, ויוסף בן מתתיהו (המאה ה-1), מספר על מספר פעמים שהקברים נבזזו כדי לשלם חוב מלכותי, תחילה על ידי יוחנן הורקנוס (המאה ה-2 לפנה"ס), שהוציא מהקבר שלושת אלפי כיכרות כסף, בהם שיחד את אנטיוכוס השביעי כדי שיסיר את המצור מירושלים.
החרה החזיק אחריו המלך הורדוס (המאה ה-1 לפנה"ס).
קברי בית דוד מוזכרים גם בתוספתא (המאה ה-2), "קברי בית דוד...
היו בירושלים ולא נגע בהם אדם מעולם".
באזכור זה נאמר כי היה ביניהם קשר לנחל קדרון.
מאמר זה מוזכר גם בתלמוד הירושלמי (המאה ה-3-המאה ה-4).
קבר דוד מוזכר גם בדברי פטרוס הקדוש (המאה ה-1) במעשי השליחים.
זיהוי קבר דוד כאתר בהר ציון
הגאוגרף המוסלמי אל-מסעודי (המאה ה-10), מזכיר כי הנוצרים סוברים כי קבר דוד נמצא בכנסייה בירושלים.
מניסוחו לא ברור אם הכוונה לכנסייה בהר ציון או לכנסיית גת שמנים.
בדור שלאחר מכן מזכיר מוקדסי (המאה ה-10), בספרו שכתב בשנת 985 לספירה כי דעת אנשי הספר היא שקבר דוד נמצא בהר ציון.
מסורת דומה, גם היא מפי הנוצרים, מובאת בידי אל־ת'עלבי (המאה ה-11), סיפורי הנביאים (אסלאם) מחבר ספר סיפורי הנביאים.
המקור היהודי הראשון המאזכר אתר קבורה המיוחס לבית דוד בהר ציון הוא בספר המסעות של בנימין מטודלה (המאה ה-12), המספר כי התמוטטות כנסייה בהר ציון כחמש עשרה שנה קודם לכן הביאה לחשיפת מערת הקבורה של בית דוד וכי היא נאטמה בפקודת הפטריארך.
מספר נוסעים יהודים מתקופה זו מזכירים את קברי בית דוד בהר ציון, בלא להזכיר קבר מיוחד לדוד.
בחיבור תוצאות ארץ ישראל (המאה ה-13-המאה ה-14) מבדיל המחבר בין קברי המלכים אשר במצודת ציון שלמעלה ממעיין השילוח למבנה בשם היכל דוד אשר לפי תיאורו שימש כמקום משכן ארון הברית מעת שהביאה דוד לירושלים ועד לבניין בית המקדש הראשון בימי שלמה.
גם אשתורי הפרחי (המאה ה-14), בספרו כפתור ופרח מזכיר מסורת זו.
קבר דוד בהר ציון מוזכרים גם ברשימות המסע של מנחם החברוני (1215 לערך), הרב משה חגיז (המאה ה-18), מביא בשם האר"י (המאה ה-16), שהאתר הוא "קברי מלכות בית דוד".
כמו כן, סבר הרב משה בן חביב (המאה ה-17).
רבנים רבים שביקרו בארץ ישראל נהגו לפקוד את האתר, ואף היו שחיברו תפילות מיוחדות ל"השתטחות" על הקבר.
הארכאולוג גבריאל ברקאי הציע לזהות את מתחם קבר דוד עם "גן עזא", בו נקברו המלך מנשה ובנו המלך אמון.
לפי העולה מן הכתוב, גם נכדו המלך יאשיהו נקבר שם.
ההיסטוריון אלחנן ריינר סבור כי המסורת לקיום קבר דוד המלך במקום מוכחשת על ידי הנוסע בנימין מטודלה.
בביקורו בשנת 1170, הוא כתב: "קברי בית דוד והמלכים שקמו אחריו בהר ציון, ואין המקום ידוע".
לדעתו, הוא בקש להכחיש את המסורת על אודות קברי בית דוד בכנסיית ציון.
היה חשוב להימנע מיצירת הדעה כי קברו של אבי השושלת המשיחית - דוד המלך - הוא בידי הנוצרים.
ההנחה היא שאם הייתה מסורת יהודית מקבילה הוא היה מזכיר אותה.
זיהויים נוספים לקברי בית דוד
לפי הכתוב בספר מלכים (ושוב בספר דברי הימים), מתוך 21 מלכי יהודה, 13 מלכים נקברו "עם אבותיהם בעיר דוד".
כלומר, בעיר דוד היה אתר של קברי המלכים, ובו היה קבור גם המלך דוד עצמו.
יורם (מלך יהודה), אחז בנו, יואש (מלך יהודה) בנו, ועוזיהו נכדו של אחז, מן המלכים המאוחרים של ממלכת יהודה, נקברו מחוץ לקברי המלכים.
יש הקושרים את קבורתם מחוץ לאחוזת הקבר הממלכתי במותם ממחלה.
חזקיהו, מאחרוני מלכי ממלכת יהודה ומהחשובים שבהם, נקבר "במעלה" קברי המלכים.
לפי השערתו של ד"ר יואל אליצור הכוונה קרוב לקברי המלכים אך מחוץ למתחם מפאת חוסר מקום.
המלכים מנשה, אמון בנו, וכנראה גם יאשיהו בנו של אמון נקברו ב"גן עוזא".
גן עוזא זוהה בידי גבריאל ברקאי בשנת תשל"ז (1977) כמתחם מערות קבורה שטרם נחקרו מתחת למתחם 'קבר דוד' שבהר ציון (הנקרא "הגבעה המערבית" בספרות המחקר).
לעומתו זאב ארליך (ז'אבו) מזהה את גן עוזא במתחם קברים שנמצא בגיא בן הינום סמוך לעיר דוד.
בעבר, רווחה הדעה בקרב חוקרים רבים כי דוד המלך לא היה דמות היסטורית, ולכן גם זיהוי קברו כאתר קבורה אותנטי נחשב מוטל בספק.
עם זאת, בעקבות גילויים ארכאולוגיים משמעותיים במאה ה-20 ובמאה ה-21 (כגון, כתובת תל דן, מצבת מישע, לשמע עבד ירבעם כתובת שישק ועוד), התגבשה הסכמה רחבה בקהילה המדעית באשר לקיומו ההיסטורי של דוד.
עם זאת, עדיין קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי היקף ועוצמת ממלכתו, כפי שהיא מתוארת במקרא.
החוקר ריימון וייל, הארכאולוג היהודי הראשון שערך חפירות בארץ ישראל, זיהה את קבר דוד באתר חצוב אותו חשף בשנים 1913 ו-1914 בעיר דוד סמוך למעבר נקבת השילוח תחת חומת העיר מתחילת בית שני.
על תהליך התקבלותו של זיהוי זה ולאחר מכן דחייתו בידי המחקר כתב יואל אליצור כשלטענתו שינוי הלוך הרוח היה תלוי יותר בסיבות שאינן מחקריות ובנסיבות התקופה.
אין ספק שמדובר באתר קבורה קדום שחלקו נפגע בידי חציבה מאוחרת בימי בית שני ובמיוחד בימי הורדוס ואחרי כן תחת השלטון הרומי.
זיהוי של וייל מתאים למתואר בספר נחמיה:
דבריו מתאימים גם לנאמר בתוספתא בשם רבי עקיבא על המסורת לגבי מיקום קברי המלכים וקבר דוד בעיר, שנותרו עם תכולתם עד ימי מרד בר כוכבא:
ואכן נמצאו קברים עתיקים של עשירי ירושלים שפונו מתכולתם בימי בית שני.
שארל קלרמון-גנו שיער שהטיית נקבת השילוח בעיקול רחב מן הקו הישר והקצר נועדה לעקוף פגיעה בקברים, וריימון וייל ראה בכך הוכחה נוספת לזיהוי מקום זה כקבר דוד והמלכים.
זיהויו של וייל נתקבל תחילה על ידי כלל החוקרים בימיו.
בשנת 1948 (ה'תש"ח) פרסם שמואל ייבין שני מאמרים ובהם פקפק בזיהוי, מפני שסבר שקברי המלכים היו צריכים להיות בתוך העיר קרוב יותר לארמון המלוכה ולמצודת ציון שבתוך החומה, אותה מיקם בחלק הצפון־מזרחי של ירושלים בימי דוד.
בן המאה ה־12 מספר בספר סיפורי הנביאים שכתב כי דוד המל נקבר מערת אברהם (שמה המוסלמי של מערת המכפלה).
מוג'יר א-דין בן המאה ה־16 אומר בשם והב (כנראה והב אבן מונבה, יהודי שהתאסלם מחצי האי ערב בדור השני שלאחר מוחמד) כי דוד נקבר בכנסיית גת שמנים, ואחרים אומרים כי הוא קבור בהר ציון.
בתקופה הביזנטית זוהה מקום קבר דוד על ידי הנוצרים כאתר בבית לחם.
קיים מנהג לעלות לקבר בחג השבועות, יום פטירתו של דוד המלך על פי המסורת היהודית.
יש הקוראים בו פרקי תהילים, המיוחס לדוד, וחלקם מדליקים ק"ן (150) נרות, לציון מספר המזמורים שבספר.
במוצאי שבת מתקיימת במקום סעודת "מלווה מלכה" המונית, סעודה זו נקראת גם "סעודתא דדוד מלכא" (סעודת דוד המלך), שכן דוד המלך ביקש מה' לדעת את יום מותו, וה' גילה לו שהוא ימות בשבת, ומאז, בכל מוצאי שבת היה דוד עושה סעודה לבני ביתו, כדי להודות לה' על שעודנו בחיים.
קיים מנהג להדליק נרות במקום, מנהג שהוזכר לראשונה במסעות תלמיד הרמב"ן (סביב ראשית המאה ה־14).
מתוך התיאור של המחבר נראה כי המנהג קשור בזיהויו של המקום עם המקום בו שהה ארון הברית, אשר המקורות מזכירים את הדלקת הנרות בו כמביאה ברכה.
ייצוגי קבר דוד בתרבות ובמורשת
ברומן "תמול שלשום" מאת הסופר ש"י עגנון (פורסם ב-1945) נכתב:
גם בשירה הישראלית בת זמנינו כגון אצל המשוררים אורי צבי גרינברג, יהודה עמיחי, וחיים חפר אנו מוצאים יחס אל קבר דוד.
קבר דוד והטיפול בו בידי ישיבת התפוצות הוא נושא מרכזי ברומן של שפרה קורנפלד "החצי השני של הלילה".
קבר דוד הוא מקום המפלט של גיבורת הספר ובחצרו נערך ניסיון אונס בה.
המערה והכתובת נתגלו על ידי הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו בשנת 1870 ופרטיהן המלאים התפרסמו על ידו בשנת 1899.
בשנת 1870, במסגרת מחקריו בכפר השילוח, גילה הארכאולוג הצרפתי קלרמון-גנו מבנה חצוב בסלע העומד בין בתי הרחוב, לו חזית מסותתת בגובה 4 מטרים ובאורך 8 מטרים ובו תא קבורה אחד שגודלו 4.65 על 2.5 מטרים.
בפתח המבנה, מצא קלרמון-גנו ספין (Panel) מלבני שקוע ובו חקוקה כתובת בת שלוש שורות בכתב העברי הקדום.
לימין הפתח נמצאה כתובת נוספת בת שורה אחת.
שתי הכתובות ניזוקו באופן קשה, ולדעת קלרמון-גנו, היה זה מעשה חבלה מכוון שנעשה בפטיש.
נזק זה הותיר את הכתובת הקצרה יותר בלתי קריאה לחלוטין וכל מאמצי הפענוח התרכזו עתה בזו הארוכה יותר.
לאחר ניסיונות כושלים לפענח את הכתובת, חצב קלרמון-גנו את הכתובת והעבירה למוזיאון הבריטי.
הכתובות ידועות בסימון KAI 191, כאשר הכתובת הקצרה מסומנת כ-KAI 191A והכתובת העיקרית כ-KAI 191B.
כשלושים שנה לאחר הגילוי, בשנת 1899, הודה קלרמון-גנו כי המילה היחידה שהצליח לזהות בכתובת בוודאות מוחלטת היא: "בית".
קלרמון-גנו הזכיר כי "בכפר השילוח אנו נמצאים בעיר המתים הגדולה" ולכן שיער כי ככל הנראה, המבנה אינו אלא מערת קבורה וכי הכתובת משמשת כמצבה לזיהוי האדם הטמון במקום.
מצוק הסלע במזרחו של נחל קדרון שימש בימי בית ראשון ושני כמקום קבורה לנכבדי ירושלים.
קלרמון-גנו עצמו העלה בזהירות זיהוי אפשרי של כמה מילים נוספות המרכיבות את הצירוף: "אשר על הבית" ואמר כי ייתכן שמדובר בקברו של שבנא או אדם אחר ששימש בתפקיד זה, אך נמנע מלקבוע מסמרות בעניין תוך אזהרה מפני השערות שאינן מבוססות.
בעשרות השנים הבאות ניסו מספר חוקרים לפענח את הכתובת בהסתמך על תמונות וצילומי פקסימילה שלה אך ללא הצלחה.
כקלרמון-גנו, גם נחמן אביגד משך ידו מניסיון פענוח הכתובת הקצרה שנמצאה לימין הפתח, בראשו של חדר צדדי.
עם השנים, הוצעה קריאה גם לכתובת קצרה זו.
המילה חדר יכולה להתפרש כמתכוונת לחדר קבורה כפי שמתגלה גם בקברים ארץ-ישראליים נוספים מהעת העתיקה.
את התיבה השלישית מציע שמואל אחיטוב להשלים ל"הצרח" (=הצריח).
בכתובות נבטיות וערביות משמשת המילה צריח לציון חדר ובייחוד קבר החצובים בסלע.
כך משתמע גם מספר שמואל שם נאמר:
לדעת שמואל אחיטוב, כוונת הכתובת להכריז כי חדר צדדי זה משמש גם הוא כחדר קבורה.
מצד תוכנה, דנה הכתובת בארבעה עניינים:
ציון זהותו של בעל הקבר.
הצהרה בדבר אי הימצאותם של חפצי ערך במקום.
הצהרה בדבר תכולת הקבר - קבר האיש ואמתו-פילגשו.
בכתובות קברים מהעולם העתיק ישנן הקבלות רבות לתוכן כתובתנו, שכן קברי אצילים נחשדו תמיד ככאלה המכילים חפצי ערך והיוו מושא לשוד וביזה.
בכלל זה יש להזכיר כתובות פיניקיות קדומות כגון כתובת אחירם (שנת 1000 לפנה"ס לערך), כתובת תבנת כהן עשתרת מלך צידונים", כתובת אשמונעזר בנו וכן כתובות מאוחרות יותר כגון כתובת עוזיהו מימי בית שני.
כתיארוך המוקדם ביותר האפשרי, נעזר אביגד בהשוואתה לכתובת נקבת השילוח שתוארכה לזמנו של המלך חזקיהו בשלהי המאה ה-8 לפנה"ס.
הכתב דומה לכתב שנמצא בכתובת נקבת השילוח, אלא שבניגוד לכתובת נקבת השילוח הכתובה כולה בכתיב חסר, בכתובת "יהו אשר על הבית" קיימת לפחות אם קריאה "מיותרת" אחת, במילה "ארור".
הבדל זה, המתבטא בהוספת אמות קריאה, משקף התפתחות מאוחרת בתולדות העברית, ומאפשר את קביעת זמנה של הכתובת כמאוחרת מכתובת נקבת השילוח.
משמעות הדבר היא כי לפנינו כתובת קבר עברית מתקופת המלכים - כתובת הקבר העברית המוקדמת ביותר שנתגלתה וזוהתה עד כה.
כדי להגיע לתיארוך מדויק אף יותר, ניסה אביגד להעלות השערות בדבר זהותו המדויקת של הנקבר.
התואר "אשר על הבית" מורה על כך שבעל הקבר שימש כפקיד בכיר ביותר בחצר המלך.
לכאורה, דמותו של איש מאישים אלה איננה מאפשרת את זיהויו כבעל הקבר כיון ששמותם של כל אלה אינם כוללים את הסיומת "יהו" למעט שמו של "עובדיהו" אלא שאין להניח ששרה הבכיר של ממלכת ישראל נקבר בבירתה של ממלכת יהודה.
בנקודה זו, העלו יגאל ידין ונחמן אביגד השערה: ידוע כי שמות עבריים המסתיימים באות אל"ף כגון "עזרא", "אחא" ועוד, אינם אלא קיצורים לשמות העבריים המלאים "עזריהו" ו"אחיהו".
על בסיס נתון זה, הציעו ידין ואביגד להשלים את הכתובת לצורת: "שבניהו אשר על הבית".
השלמה משוערת זו מתאימה מבחינת מספר האותיות החסרות ואף עולה בקנה אחד עם תיאורו המקראי של שבנא () ככזה שחצב לו קבר כה בולט לעין.
בספר ישעיהו מצווה האל את הנביא לבוא אל שבנא, להוכיחו על הקבר שחצב לעצמו ולהודיע לו כי אליקים בן חלקיהו יתפוס את מקומו:
במאמרו עמד אביגד על מספר התאמות בין הממצא הארכאולוגי לתיאור המקראי.
ראשית, כמו קברו של שבנא, גם הקבר שנמצא נחצב ככל הנראה בחיי בעליו.
בנוסף, בניגוד לקברים אחרים הבנויים כתאים תת-קרקעיים בתוך הסלע, בנוי קבר זה כמבנה חיצוני בולט לעין וייתכן שאף הייתה על גגו כעין פירמידה.
בהתאם לתיאור המקראי, מכיוון מערב נראה הקבר כחצוב ממש במרומי הסלע.
את הקריאה "מה לך פה ומי לך פה" הסבירו רבים מפרשני המקרא כמכוונת למוצאו הזר של שבנא.
לטענת אביגד, אפשר שמוצא זר יסביר כמה אלמנטים לא-יהודאיים בפלאוגרפיה של הכתובת.
בין אם נקבל השערות אלו ובין אם לאו, הרי שהכתובת מהווה, כדברי מי שגילה אותה קלרמון-גנו, "דוגמה מוסמכת ראשונה לאפיגרפיה המונומנטלית העברית מתקופת מלכי יהודה" ולמעשה זוהי הכתובת העברית הארוכה ביותר שנתגלתה לאחר מצבת מישע וכתובת נקבת השילוח, וכן הטקסט המפוענח הראשון מכתובת קבר עברית מימי בית ראשון.
בזמן שהארכאולוג יוחנן אהרוני חפר בלכיש בשנים 1966–1968, רכז אזורי צעיר ולימים ארכאולוג נודע בשם פולקמר פריץ מצא חדר שעל רצפתו היו שש משקולות בעלות כתובות, אוסטרקון, פיסות חרס רבות וכלים שלמים.
בתוך אחד מכלי החרס מצא פריץ 17 בולות - חתיכות חמר ששימשו לחתימת מסמכים.
בחותמות נשארו סימנים ממסמכי הפפירוס שאותם חתמו בעבר, ואף חלק מחוטי הקשירה.
על חלק מן החותמות היו כתובות, ועל אחת נכתב "שבניהו....
הכתובת מעידה ששבניהו היה קשור לבית המלוכה.
השליש הימני התחתון של החותמת חסר, ולא ניתן לדעת מה טיב הקשר בין שבניהו לבית המלוכה.
ייתכן כי בחלק החסר הייתה המילה "עבד" (גם פקידים בכירים כונו אז "עבד המלך") או אולי "בן".
אם המילה החסרה היא "עבד", ייתכן כי חותמת זו מתייחסת לאיש מן הכתובת בסילואן.
היות שהמילה חסרה לחלוטין, אהרוני לא היה יכול להגיע למסקנה בנושא.
החידה נותרה בעינה במשך 42 שנה, עד שבשנת 2007 הופיעה בולה נוספת בשוק העתיקות הירושלמי, עם סימן מאותה חותמת.
גם בולה זאת נתגלתה שבורה, אבל בנוסף למילים "שבניהו" ישנן המילים "[...]ד המלך".
מכאן אפשר להסיק ששתי הבולות השתייכו לשבניהו עבד המלך.
נראה כי מכאן ניתן להסיק ששבניהו המופיע בבולה שנמצאה בלכיש הוא "עבד המלך" שישעיהו גינה, ושנקבר במערה בסילואן.
נראה שהוא שלח מכתב מחצר המלוכה של חזקיהו המלך, לפקיד בלכיש.
קבר הגחליליות (ביפנית: 火垂るの墓 - "הוטארו נו האקה") הוא דרמת-אנימה אנטי-מלחמתית שביים במאי האנימה היפני איסאו טאקאהאטה באולפני ג'יבלי.
היצירה ראתה אור בשנת 1988 והיא מבוססת על ספר מאת הסופר היפני אקיוקי נוסאקה, ונחשבת בעיני רבים (כגון מבקר הקולנוע רוג'ר איברט) לאחת מהטובות והמשפיעות, שבסרטי האנימה והאנטי-מלחמה כאחד.
הסרט מציג את מאבק ההישרדות של נער כבן 14 ואחותו בת ה-4 בקובה (יפן) בתקופת מלחמת העולם השנייה, כשאביהם משרת בחזית ואימם נפגעת בהפצצה.
הם חייבים להתעמת עם הסביבה האנושית העוינת, מחסור גדול במזון ומחלות.
הם מגיעים לבית דודתם מצד אביהם, אך היא מתקשה לטפל בהם עקב השפל הנגרם מהמלחמה, והדבר יוצר עימות ביניהם.
אז חייבים שני הילדים לשרוד לגמרי לבדם.
הסרט פותח במילים "מתתי בלילה ה-21 בספטמבר 1945".
בתחנת רכבת נגלה בעל הקול - נער מותש, מלוכלך ובמצב בריאותי ירוד להחריד.
הוא מנסה להיזכר "איזה יום היום?", קורס על הרצפה, וממלמל את השם "סצקו".
לאחר מכן מוצאים אותו שני אנשי ניקיון ללא רוח חיים בין קבצנים שונים.
אחד מהם מוצא לידו קופסת סוכריות עשויה פח ומשליך אותה אל מחוץ לתחנה, אז חומר דמוי אפר ועצמות קטנות נשפך ממנה.
גחליליות רבות מופיעות באוויר, ואז נגלית ילדה קטנה לבושה בברדס שמרימה את קופסת הסוכריות.
אותו נער מופיע לידה לבוש מדי בית ספר, והם הולכים משם יד ביד.
המשך הסרט הוא למעשה זיכרון ארוך שקדם לסצנה הראשונה.
הנער הוא סֶייטַה בן ה-14 והילדה היא אחותו הקטנה סָצְקוֹ בת ה-4. במהלך מלחמת העולם השנייה משרת אביהם בצי הקיסרי היפני והם אינם יודעים מה קורה עמו, ועל כן הם חיים עם אימם בלבד.
באחת ההפצצות עליהם מתעכב סייטה כדי לקבור את חפציהם בחצר, וכך הוא וסצקו מופרדים מאימם.
הם מצליחים להימלט מהעיר הבוערת ולהגיע למקום מבטחים, אך כשהם חוזרים אליה הם מגלים כי נותרו ממנה הריסות בלבד.
יחד עם הניצולים הם עוברים לבית ספר המשמש כמרפאה זמנית, שם מודיעים לסייטה שאימו נפצעה קשות ונשרפה בכל גופה.
סייטה אומר לאחותו שאימם פצועה ונמצאת באשפוז בבית חולים, ונותן לה את הטבעת שלה כדי שתשמור אותה יחד עם "אוצרותיה" (גולות, אבנים צבעוניות ועוד) בארנקה הקטן, אך לא מגלה לה את חומרת המצב.
ברם, אחותו פורצת בבכי כשהיא מרגישה בחסרונה הכבד של האם.
סייטה וסצקו עוברים לבית דודתם מצד אביהם, שם מוצעים להם חדרים.
סייטה חוזר לחורבות העיר בה גרו ומביא משם את החפצים אותם קבר לבית דודתו, והיא מקבלת זאת בברכה.
הוא מספר לדודתו על פטירתה של אמו, אך לא לאחותו.
הם מבלים שם חלק ניכר מהסרט, מנסים להתחזק מעצם היותם אח ואחות ואף הולכים יחד לים, שם הם מבלים יחדיו.
אך בכל מקום מתקיפים את סייטה זיכרונות בהם מעורבת אמם, וכשהדבר קורה גם לסצקו, היא פורצת בבכי.
בהפצצות הם מסתתרים עם שאר בני הכפר במקלט, וכל אימת שהדבר קורה סצקו נתקפת גירודים עזים בכל גופה.
הם נאלצים למשכן את בגדי אימם תמורת אורז, למרות התנגדותה של סצקו.
עם הזמן מגלה דודתם יחס אוהד פחות ופחות כלפיהם, עד שהיא טוענת כבר שעל סייטה לעבוד כדי להרוויח את לחמו, ובכלל להודות לה על כך שהיא מסכימה לארח אותם, שכן הם מקשים עליה ובכיה של סצקו מפריע לה ולשאר בני הבית בלילה.
סייטה מחליט לא לפגוע בגאוותו ומסרב להתנצל.
הוא וסצקו עוזבים את הבית, ועוברים לגור לבדם במקלט החצוב בגבעה ליד אותו כפר.
משם ואילך עליהם לשרוד בכוחות עצמם לחלוטין.
תחילה הם מסתדרים יפה, מכינים אוכל טוב ואף בונים נדנדה על העץ ליד המקלט, אך ככל שהזמן עובר מצבם הולך ומידרדר, האוכל אוזל והואיל והם מנותקים מהחברה, הם מתקשים בקניית מזון.
סייטה מנצל את ההפצצות התכופות, ובכל עת שאחת כזו מתרחשת הוא רץ לכפר וגונב מצרכים מבתים בשבילו ובשביל סצקו.
אף על פי שהוא מודע היטב למצב הקשה, הוא מנסה להישאר חזק ולשמור על אחותו, שכן כעת היא הדבר היקר לו ביותר וכך גם הוא לגביה.
באחת הפעמים הם לוקחים גחליליות רבות (עד אותו רגע הופיעו גחליליות במקומות רבים בהם הלכו) ושמים אותן יחד איתם באוהל הכילה בו הם ישנים במקלט; עם בוקר הגחליליות נמצאות מתות, וסצקו קוברת אותן, תוך כדי שהיא אומרת לסייטה שדודתם סיפרה לה על מות אימם, אז הוא פורץ בבכי.
מצבה הבריאותי הולך והופך רע כשהיא ממשיכה להרזות, הגירודים בגופה מחמירים והיא נתקפת בבעיות קיבה.
סייטה הולך לרופא, אשר בודק את גירויי העור על גופה של סצקו ואומר לו שהדבר נגרם מתת תזונה.
סייטה מתחנן לתרופה, אך הרופא ממשיך לטעון כי היא זקוקה לתזונה נאותה.
סייטה מתגנב לשדה של קני סוכר ומנסה לגנוב אחד מהם בשביל אחותו, אך בעל השדה תופס אותו, מכה אותו ולאחר שהוא בודק את המקלט בו התגורר עם סצקו, מגיע למסקנה כי הוא זה שגנב ממנו כה הרבה בזמן האחרון.
הוא מביא אותו לתחנת המשטרה, אך השוטר אותו הם פוגשים שם טוען שכבר הכה אותו מספיק, והדבר עלול אף להיחשב לתקיפה.
לאחר ניסיון לשיחה עם סייטה הוא משחרר אותו.
סייטה מוצא את אחותו המחכה לו ליד התחנה, פורץ בבכי מתוך מחשבה על מה שעלול לקרות להם ובעיקר לה, וחוזר איתה למקלט.
מצבה ממשיך להידרדר והוא ממשיך לגנוב בניסיון נואש להצילה.
כשהיא כבר נמצאת במצב בו היא שוכבת ומתאמצת רק מעצם הדיבור, סייטה הולך לבנק ומושך ממנו את כל מה שנותר מכספה של אימם.
הוא שומע שיפן, אימפריית השמש הגדולה, הפסידה במלחמה ושכל האוניות בצי טבעו.
או אז הוא מבין שגם אביו מת, וכל מה שנותר לו ולאחותו בעולם הוא מעט הכסף שמשך מהבנק, וזה את זו.
כשהוא מגיע למקלט עם אוכל הוא מוצא שם את אחותו שוכבת על גבה, ולצידה קופסת הסוכריות ממנה נתן לה סוכרייה אחת בכל עת של משבר לאורך הסרט כולו.
היא עודה חיה, גם אם רזה ובמצב בריאותי ירוד ביותר, והוא מוצא שהיא שמה בפיה גולה במקום סוכרייה, שכן כולן אזלו כבר.
הוא מביא לה אבטיח אותו קנה ולא גנב כפי שעשה עד עתה, והיא אוכלת ממנו מעט ואז נרדמת.
"היא לא התעוררה יותר", אומר קולו של סייטה.
הוא, שמצבו הבריאותי ירוד מאוד אף הוא, הולך לאיש אחד הנותן לו הקצבת פחם לשריפת גופת אחותו.
האיש טוען שלמרות הכול היום יפה, אך סייטה לא מגיב, עכשיו כשלא נותר לו דבר בעולם.
מוצגים הבזקים מהעבר של סצקו המשחקת ליד המקלט, רצה וצוחקת לבדה, ואז נראה המקלט כשהוא נטוש לחלוטין.
סייטה עולה לגבעה מול העיר הגדולה, שם את גופת אחותו בת ה-4 בארון קבורה יחד עם הברדס שלה, ארנקה (שם "אוצרותיה") והבובה שלה, ומבעיר אותה.
הוא יושב שם עד השקיעה, כשהגחליליות מתחילות לעוף במקום, ואז נגלה כשהוא שוכב על גבו ובוהה בהן, ומצבו הגופני דומה לזה שנראה בסצנה הראשונה של הסרט.
בסצנה האחרונה של הסרט נשמע קולו של סייטה, האומר שלמחרת בבוקר הוא שם חלק מהאפר של סצקו בקופסת הסוכריות, טיפס על הגבעה, ולעולם לא חזר למקלט.
הוא נראה ליד גחלי המדורה כשהוא אוכל אוניגירי, ואז נשמע קולה של סצקו הקורא בשמו.
הסרט חוזר לסצנה הראשונה שהוצגה בו, עם רוחותיהם של סייטה בבגדי חייל וסצקו בברדס.
במקום כדור האורז שהחזיק עד עתה, סייטה מחזיק בקופסת הסוכריות.
סצקו רצה אליו ויושבת לידו, והוא נותן לה את הבובה שלה ואת הקופסה.
לאחר מכן הוא אומר לה שהגיע הזמן ללכת לישון, והיא שמה את ראשה על ברכיו ונרדמת, כשהגחליליות עפות סביבן.
סצנה זו היא למעשה המשך לזו שהוקרנה בתחילתו של הסרט, ומנסה לעדן את סופו הטראגי בהצגת רוחותיהם של שני הילדים.
בשניות האחרונות של הסרט רואים את רוחות הילדים צופות על העיר קובה העכשווית.
"קבר הגחליליות" הוא סרט אנטי-מלחמתי מובהק, והוא מעביר זאת בדרך קשה.
בניגוד לרבים אחרים מסוגו הוא אינו מציג סיפור הירואי, אלא מתרכז בשני ילדים פשוטים שחייבים להתעמת לבדם מול האכזריות המציאותית של העולם.
אף תוצאה חיובית לא מושגת מהמלחמה בסופו, רק אובדן.
מסר בולט נוסף הוא הסכנה הנובעת משמירה מוגזמת על גאוות האדם, כשסייטה מסרב להתנצל בפני דודתו.
סצקו, שתלויה לגמרי באחיה, מהווה קורבן גם של המלחמה וגם של אחיה.
החלטותיו של סייטה הביאו למות שניהם.
הסרט מבוסס על ספר באותו השם מאת הסופר היפני אקיוקי נוסאקה, שביסס אותו על חייו שלו עצמו.
אחותו מתה במלחמה ביפן בשנת 1945, והוא האשים את עצמו במותה.
הוא כתב את הספר כדי לנסות ולהתמודד עם הטראומה.
בעוד סייטה הספרותי דואג לאחותו ומטפל בה כמיטב יכולתו, במציאות אקיוקי נוסקה העיד שעל אף רצונו העז לתת לאחותו מזון, הוא היה אוכל את מנתה ואף מכה אותה כשבכתה מרעב.
במציאות, אחותו הייתה בת שנה ו-4 חודשים, ולא 4 שנים כמו בסיפור.
הסרט יצא לקולנוע במקביל עם סרט האנימה שכני טוטורו, שבויים על ידי חברו של טקהאטה, במאי האנימה המפורסם הייאו מיאזאקי (שהוא עצמו הצהיר כי "קבר הגחליליות" אינו מוצא חן בעיניו).
היו לכך שתי סיבות: ראשית, אולפני ג'יבלי, ששני הסרטים הופקו בהם, חששו ש"טוטורו" לא יצליח בבתי הקולנוע; ושנית, "טוטורו" נחשב לאופטימי בהרבה מאשר "קבר הגחליליות", ועל כן הקרינו את שניהם במקביל.
הדבר גרם לכישלון קופתי של שניהם, כיוון שהיו בעלי אופי שונה ומנוגד: המציאות האכזרית ב"קבר הגחליליות" לעומת הנוסטלגיה האופטימית ב"טוטורו".
הדבר לא הפריע לביקורות שנאמרו על הסרט.
מבקר הקולנוע הידוע, רוג'ר איברט, הגדיר אותו כאחד מהטובים שבסרטי המלחמה והאנימה כאחד.
עד היום הוא נחשב ככזה בעיני רבים, כמו גם לאחד מהעוצמתיים בתחומו ומהמשפיעים שבהם, אך גם לאחד מהמדכאים ביותר.
אתר קבר אבנר בן נר ממוקם על פי המסורת בלב העיר חברון, סמוך למערת המכפלה.
אבנר בן נר היה שר צבאו של המלך שאול.
לאחר מותו של שאול בקרב, המליך אבנר את אשבעל, הוא איש בושת, בנו של שאול על ישראל, בעוד דוד מולך בחברון.
לאחר סכסוך בין אבנר לאיש בושת בא אבנר לחברון אל דוד במטרה להעביר את המלוכה לידיו, אך לאחר צאתו מעם דוד ארב לו יואב בן צרויה והרגו, בעקבות הריגת אחיו עשהאל לאחר הקרב בגבעון.
דוד המלך רגז על המעשה והורה לקבור את אבנר בקבורה ראויה בחברון.
לאחר מות אבנר התפוררה ממלכת איש בושת, והוא נרצח בידי אנשיו בביתו במחניים.
המתנקשים הביאו את ראשו של איש בושת לחברון אל דוד כהבעת נאמנות.
דוד הורה על הוצאתם להורג, והורה על קבורת ראש איש בושת בקבר אבנר בחברון.
אתר קבר אבנר בן נר מוזכר בכתבי עולי רגל רבים.
הנוסע האלמוני תלמיד הרמב"ן שביקר בארץ ישראל בשנת ה'ן' (1290) כותב כי "גם שם בחברון קבר אבנר".
רבי משה באסולה שביקר במקום בשנת 1522 מספר כי קבר אבנר נמצא באמצע חברון וכי נבנה במקום על ידי המוסלמים מסגד.
בעל ספר "יחוס צדיקים" שביקר באתר בשנת 1561 מספר כי "בראש השוק של חברון, כנגד כותל הפסגה, קבורת אבנר בן נר, בכנסייה של גוים, בתוך מערה".
על פי המסורת המוסלמית המקומית מיוחס הקבר ליוסף הנגר, בעלה של מרים אם ישו וכך גם נקרא המקום בפיהם "יוסף אלנאג'ר".
האתר נמצא בחזקתם של משפחת א-שריף, והם אף קוברים את חשובי מתי המשפחה בחדר הסמוך למצבת קבר אבנר, בהם מחמוד אל אשרף מייסד כת צופית.
הכניסה לקבר ממוקמת סמוך לשביל העולה למערת המכפלה מצדה המערבי.
לאחר חלוקת המערה בעקבות טבח מערת המכפלה, השביל המוביל אל הקבר סגור.
האתר פתוח לכניסת יהודים בכל שבוע בלילה שבין שני לשלישי ובלילה שבין חמישי לשישי בשעות 22:00–03:00. האתר פתוח גם בימים שבהם מערת המכפלה כולה פתוחה ליהודים.
המערה נחשבת כמערת קבורה של משפחת הכהונה 'בית חזיר'.
במקרא נמנה חֵזיר () כמשמרה ה-17 מתוך עשרים וארבעת משמרות הכהונה.
אולם, על פי הברייתא המובאת בתלמוד הבבלי, משמרת בני חזיר לא הייתה אחת מארבע המשמרות שעלו ארצה בימי שיבת ציון ופעלו במקדש בראשית ימי הבית השני.
מלכיור דה ווה ושמואל קליין העלו את ההשערה כי מדובר במשפחתו של ביתוס המפורסם, שעל שמו נקראו הבייתוסים.
המסורת היהודית בעבר קישרה את המערה עם "בית החפשית", בו ישב עוזיהו מלך יהודה עקב מחלת הצרעת, עד יום מותו.
השם מופיע בתעודות מארי, בלשון בבלית-קדומה כשם פרטי בתעתיק: 'אִלִחַזִרִ' (I-li-ḫa-zi-ri).
וכשם תואר, בתעתיק: חַזִירֻ,חָנזִרֻ (ḫanziru,ḫaziru) משום שהאות ע' לא קיימת באכדית,לעיתים היא 'נטמעת', ועיתים מתחלפת היא עם האות ח' (ḫ), (כדוגמת: זְרוֹעַ = זֻרֻח') לכן יש לקרוא את תיבת חָזִרֻ הבבלית בצורה:עָזר המקביל להוראת תואר הפועל: 'העוזר' או 'מושיע'.