tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חזר לרומניה בשנת 1946 והיה בין החברים הראשונים של אגודת הסופרים הרומנים ומראשי זרם "התרבות הפרולטרית".
בהמשך, ביקורתו והתנגדותו לאופן בו התערבה המפלגה הקומוניסטית באומנות ובספרות הביאו לסילוקו מהמפלגה, ולאיסור פרסום ספריו בין השנים 1956 – 1966.
בשנת 1950, נישא שנית לרקדנית הבלט סנדה אורליאנו .
מנישואים אלה נולד בשנת 1954 בנם ולנטין ז'ר .
סולומון יעקב הגיע לפריז בשנת 1937. כשנה לאחר הגעתו התגייס לבריגדות הבינלאומיות ולחם במלחמת האזרחים בספרד.
עם חזרתו לצרפת הצטרף לפעילות המחתרת.
בשנת 1941 נתפס מעביר נשק ללוחמי מחתרת ונכלא בשל כך במחנה הריכוז דראנסי בו הוחזקו יהודים לפני גירוש, שבויי מלחמה ומתנגדי משטר.
כעבור מספר חודשים הועבר לבית החולים טנון בפריז משם הצליח להימלט בעזרתה של אולגה בנצ'יק.
עם הקמתה של תנועת FTP-MOI בפריז הוא הצטרף, תחת שם הקוד דובואה, לצוות התעמולה הפוליטית של מחלקה מספר 1, מחלקה מורכבת מיהודים מהגרים מרומניה.
בית ההוצאה לאור Orizont, שפרסמה גם את הירחון באותו שם, הוציא לאור שירים בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי שנכתבו על ידי עורכי העיתון.
במקביל מילא תפקידים רבים באגודת הסופרים הרומנים והוביל את הכתיבה על פי עקרונות זרם "התרבות הפרולטרית".
הרומנים הראשונים שלו, Sfârșitul jalbelor (בתרגום חופשי: קץ העתירות) שהופיע בשנת 1950, ו־Marea pregătire (בתרגום חופשי: ההכנה הגדולה) שהופיע בשנת 1952, מתארים את שביתת פועלי התחזוקה בחברת הרכבות הרומנית בשנת 1933, מתוך הדגשת הקונפליקט בין המעמדות תוך עיוות האמת ההיסטורית.
באותן שנים עסק גם בכתיבת לברית לבלט בשלוש מערכות Luceafărul ("כוכב השחר") על פי יצירתו באותו שם של המשורר מיכאי אמינסקו (1951) ולברית לאופרה Harap Alb (בתרגום חופשי: מוֹרִי לבן) על פי סיפורו של יון קריאנגה (1948) .
במסגרת עבודה זאת הכיר את רקדנית הבלט סנדה אורליאנו, לה נישא בשנת 1950.
עברו כלוחם מחתרת שימש כנושא לקובץ הסיפורים שיצא לאור בשנת 1953 בשם Interogatoriu (בתרגום חופשי: חקירה), סיפורים המבוססים על ניסיונו האישי בבתי הכלא הקומוניסטיים.
רוב ספריו עד שנת 1956 יצאו לאור בבית ההוצאה לאור לספרות ואומנות של המדינה, Editura de Stat pentru Literatură și Artă.
בשנת 1956, ביקורתו והתנגדותו לאופן בו התערבה המפלגה הקומוניסטית באומנות ובספרות הביאו לסילוקו מהמפלגה, ולאיסור פרסום ספריו.
הוא שב לפרסם יצירות ספרות חדשות לאחר שנת 1966.
בשנת 1950 הוענק לו פרס ברית המועצות על כתיבת הספר Sfârşitul jalbelor שנחשב למודל הספרות הקומוניסטית של אותה תקופה.
ב-24 בדצמבר 1952 הוענקה לו מדליית "יום השנה החמישי לרפובליקה העממית הרומנית" [...] על המאבק והעבודה שהשקיע על מנת לבנות ולבסס את הרפובליקה העממית הרומנית ולגרום לשגשוגה.
ב-4 במאי 1971 הוענק לו העיטור "טודור ולדימירסקו" "לרגל יום השנה ה-50 להקמת המפלגה הקומוניסטית הרומנית, [...] על פעילות ממושכת בתנועת הפועלים ועל מעלות מיוחדות בעבודת בניית הסוציאליזם.
Sânge şi vis 1946 "דם וחלום", שירה.
Poemul marii deşteptări 1946 "פואמת ההתעוררות הגדולה", שירה.
Moartea lui Iosif Clisci 1948 "מותו של יוסיף קליסצ'י", נובלה.
Sfârşitul jalbelor 1950 "הקץ לעתירות", רומן על רקע שביתת עובדי חברת הרכבות.
1951 - La borna 202 - על העימות עם "מזימות" יוגוסלביה של טיטו
Marea pregătire 1952 "ההכנה הגדולה", רומאן על רקע שביתת עובדי חברת הרכבות.
Legard cel însemnat 1966 "לגארד הדגול", רומאן סאטירי.
Trădarea lunii 1968 "בגידת הירח", רומאן.
Eu, Consula 1971 "אני, קונסולה", רומאן.
Naşul şi fericirea lumii 1976 "הסנדק ואושר הבריות", נובלות.
אלכסנדרו הטוב, היה שליט נסיכות מולדובה בשנים 1400–1432, בנו של רומן הראשון מושאט ושל אנסטסיה, נסיכה ליטאית.
אלכסנדרו, שכונה "הטוב", שלט לאחר יוגה וכנראה קיבל עזרה ממירצ'ה הזקן בתפיסת השלטון בו החזיק בעבר אביו.
במהלך שלטונו הארוך השתדל אלכסנדרו לשמור על האיזון בין שתי השכנות החזקות, פולין והונגריה.
הוא הכיר בכפיפותו לכס הפולני וגם שלח עזרה צבאית לשתי מלחמות פולניות נגד המסדר הטבטוני.
אלכסנדרו הטוב קיבל מידי קיסר האימפריה הביזנטית תואר של דספוט וכתר נסיכותי.
לאחר זאת ארגן אלכסנדרו הטוב את חצרו לפי דוגמת החצר האימפריאלית וקבע משרות בהתאם.
אלכסנדרו סבר (22 בינואר 1921 - 13 במאי 2010) היה סופר ומחזאי רומני- ישראלי, יהודי יליד רומניה שכתב ברומנית.
סבר נולד במוינשט בשם סולומון (סולו) זילברמן.
ב-1948 סיים את הפקולטה לפילוסופיה וספרות של אוניברסיטת בוקרשט ובשנת 1990 עלה לישראל.
משנת 1955 היה לחבר באיגוד הסופרים של רומניה ובהמשך, בישראל, היה חבר בהתאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
1955 "Boierii şi ţăranii" (הבויארים והאיכרים), טרגדיה מבוססת על אירועי מרד האיכרים ברומניה.
1973 "Noaptea Speranţelor" (ליל התקוות), כרך הכולל את המחזות "Divorţul" (הגירושין) ו-"Întoarcerea" (השיבה).
המחזה "Descăpăţînarea" תורגם לכמה שפות ובהן אנגלית תחת השם "The fallen oak gree".
1995 "Cartea morţilor" (ספר המתים), הופיע בתל אביב בהוצאת פפירוס.
1999 "Inventarul obsesiilor circulare" (ספירת המלאי של הטרדונות המעגליים), הופיע בקלוז'-נפוקה בהוצאת Apostrof.
2000 "Insomniacii" (חסרי השינה), הופיע בבוקרשט בהוצאת Hasefer.
1977 פרס איגוד הסופרים של רומניה.
1983 פרס למחזאות מטעם התאחדות סופרי בוקרשט.
1986 פרס למחזאות של איגוד הסופרים של רומניה.
1991 פרס מטעם הסוכנות היהודית.
1993 פרס התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
1995 פרס הקרן על שם שרה וחיים ינקולוביץ'.
אלכסנדרו "אלכס" פאפאנה (ברומנית: Alexandru Papană ;18 באוקטובר 1906 בוקרשט, רומניה - 17 באפריל 1946 לאס וגאס, נבדה, ארצות הברית) היה טייס אמריקאי ממוצא רומני שהיגר לארצות הברית בשנת 1936.
אלכסנדרו פאפאנה נחשב כטייס האירופאי הטוב ביותר בזמנו.
פאפאנה הטיס, הדגים והתחרה במטוסו ה-YR-PAX שהיה מספר הרישוי ברומניה ואחר כך בארצות הברית של מטוס אזרחי מדגם Bücker Bü-133 - Jungmeister .
בסך הכל נבנו שני מטוסים בלבד מדגם זה.
בצעירותו התאמן אלכס פאפאנה בסייף ובטניס, התחרה בספורט מזחלות הקרח וזכה במדליית זהב בשנת 1933 ובמדליית ארד בשנת 1934. היה גם שוער בקבוצת Colţea Bucureşti.
בשנת 1928 קבל רישיון טיס ובשנת 1931 רשם את שיא הגובה בטיסה לאותה שנה.
בשנת 1936 רשם את שיא המהירות בנסיעה במכונית מבוקרשט לברשוב.
בתחרויות אולימפיאדת לייק פלאסיד הוא זכה במקום הרביעי.
אלכסנדרו פאפאנה השתתף במשחקים האולימפיים של שנת 1936 בגרמניה והתחרה בטיסה כנציג רומניה.
הזכייה במקום ה-12 הביאה עמה הזמנה להשתתף בתחרות אווירית בלוס אנג'לס בארצות הברית.
פאפאנה ומטוסו טסו מפרנקפורט אשר בגרמניה לניו יורק בארצות הברית על סיפון הצפלין הינדנברג באוגוסט 1936. מניו יורק ללוס אנג'לס טס במטוסו תוך זכייה במרוץ הטייס בין שתי הערים.
בלוס אנג'לס זכה בתחרות האווירית הלאומית.
בדצמבר אותה שנה סיים במקום שני בתחרות טייס ממיאמי, פלורידה להוואנה, קובה.
בשנת 1937 השתתף פאפאנה בתחרות אווירית בקליבלנד, אוהיו בה התחרה בעמיתו הרוזן הגנברג שטס במטוס מאותו הדגם ומטוסו התרסק בתחרות.
הגנברג השתמש במטוסו של פאפאנה בטיסה של יום המחרת.
מטוסו של פאפאנה נפגע ונהרס בריצת ההמראה בשנת 1940 בשדה התעופה של שיקגו, אילינוי.
המטוס ניזוק אך פאפאנה נטש ללא פגע.
אלכס פאפאנה היה טייס ניסוי בחברת נורת'רופ שהייתה יצרנית מטוסים מובילה בזמנה.
חלק מטיסות הניסוי שערך תועדו בכתב העת פלאינג (Flying).
בין יתר טיסות המבחן שערך, טס במטוס ה P-61 Black Widow ששימש כמטוס קרב של חיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה.
אלכס פאפאנה נישא לראשונה בשנת 1928 בבוקארסט לדינה אשתו שנפטרה ב-5 בספטמבר אותה שנה במהלך לידה.
הוא התחתן בשנית עם ג'ין האקר ב-30 באפריל 1945 בבוורלי הילס, קליפורניה אך נישואים אלה לא עלו יפה.
פאפאנה שם קץ לחייו ברעל לאחר שנטש את מכוניתו 27 קילומטר דרומית ללאס וגאס, נבדה.
גופתו של פאפאנה נמצאה על ידי הרשויות שישה ימים לאחר מותו עם מכתב התאבדות.
המטוס נמכר לקולונל מייק מרפי שזכה בטיסה במטוס זה בתחרות בשנת 1938 ושוב בשנת 1940 לאחר שהמטוס עבר שיפוץ ושדרוג.
בשנת 1946 נמכר המטוס לטייס אמריקאי אחר ושמו בוורלי הווארד.
המטוס נצבע מחדש בלבן ובאדום וטס בהצלחה רבה בתחרויות ובהדגמות עד שנת 1971 תחת מספר רישוי חדש N15696. ב-17 באוקטובר 1971 בגריוויל, צפון קרוליינה, עשה הווארד תאונה קטלנית והמטוס נהרס כמעט כליל.
המטוס נבנה מחדש על ידי משפחת הווארד ונתרם למוסד הסמית'סוניאן (המוזיאון הלאומי לתעופה וחלל בארצות הברית) בשנת 1973. המטוס מוצג בצבעי לבן ואדום במרכז סטיבן פ.
אודבר הייזי בשדה התעופה הבינלאומי דלס בוושינגטון, שהוא חלק ממוזיאון האוויר והחלל הלאומי בארצות הברית.
אלכסנדרו מאנדי (ברומנית: Alexandru Mandy; 9 באוגוסט 1914 – 10 באוקטובר 2005) היה מלחין ומשורר יהודי-רומני.
אלכסנדר מאנדי נולד בקראיובה, בשם ארמאן אברם פנחס Armand Abram Penchas.
הוא למד בשנים 1935 - 1940 למד בפקולטה לרוקחות של אוניברסיטת בוקרשט.
בתקופת שואת יהודי רומניה נלקח לעבודת כפייה ובהמשך הוגלה לטרנסניסטריה.
את פעילותו המוזיקלית התחיל ב-1940 בקראיובה עם יצירה בשתי מערכות בשם Pour vous Madame, על פי ליברית של אלכסנדרו אסאן (Alexandru Assan).
שיתוף הפעולה בין השניים נמשך ביצירה "האור 1946" Lumina 1946 ו"האור 1947" Lumina 1947. את כניסתו לעולם המוזיקה הקלה עשה ב-1950 עם "לילה לבן" על פי שיר של אאוג'ן מיראה Eugen Mirea ובביצועה של ג'יג'י מרגה Gigi Marga.
הצלחתו הגדולה הגיעה עשר שנים מאוחר יותר עם השיר "זמר הרוח".
הוא חיבר שירים למנגינות של מלחינים אחרים, אך ברוב שיריו כתב את המוזיקה בעצמו.
השירים שלו בוצעו בעיקר על ידי: מיכאלה מיכאי, סרג'יו צ'יויו, קורנל קונסטנטיניו, דוינה ספטרו, ליאנה לונגו, לומיניצה דוברסקו, מיראבלה דאואר וקורינה קיריאק.
בגיל עשרים, בחוג הספרותי של אלנה פאראגו, הכיר מאנדי את ברנקושי ומאוחר יותר הקדיש שירים לחלק מפסליו הנודעים וביניהם: "הטור האינסוף", "שער הנשיקה" ו"שולחן הדומייה".
את השיר "קולך" כתב כמחווה למאריה טנאסה.
ב-1996, בהוצאה הרומנית "Hasefer", פורסמה האסופה "Cântece ale unor compozitori evrei din România" (שירים של מלחינים יהודים ברומניה), שכללה חמש מיצירותיו, שני שירים שכתב למוזיקה של מישו ינקו ושלוש יצירות אחרות בהן כתב גם את המוזיקה ובהן "ירוסלים", יצירה שהוקדשה לקורבנות הישראלים של טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
לאחר מותו נטמן בבית העלמין הספרדי של בוקרשט.
אלכסנדרו לפושניאנו (ברומנית: Alexandru Lăpuşneanu, מכונה לעיתים על ידי היסטוריונים אלכסנדרו הרביעי לפושניאנו; שמו לפני הכתרתו היה פטרו סטולניקול (Petru Stolnicul), כלומר פטרו הסטולניק), היה שליט נסיכות מולדובה בין השנים 1552-1561 ובין 1564–1568.
נולד תחת השם פטרו או פטריה (Petrea) והיה, ככל הנראה, בן מחוץ לנישואים של בוגדאן השלישי שכונה גם בוגדאן בעל העין האחת, שליט מולדובה ואחיו של פטרו רארש.
אמו הייתה אנסטסיה, ככל הנראה ילידת האזור לפושנה.
פטרו עלה בהיררכיה של הדרגטורים המולדבים לדרגת סטולניק וגלה לפולין בימי מלכותו של שטפאן רארש יחד עם בויארים מורדים אחרים.
בפולין, בחסות הווייווד של בלז, שנייאבסקי, ובתמיכת המלך זיגמונד השני אוגוסט הם קשרו קשר להדיח את שטפאן רארש מכס מולדובה.
הקבוצה עמדה בקשר עם נציגים של ההבסבורגים (הגנרל קסטלדו בטרנסילבניה) ועם בויארים שנשארו בארץ שהצליחו ב 1 בספטמבר 1552 לרצוח את השליט שטפאן רארש שמלך שם מזה שנתיים.
אולם להפתעתם של הקושרים מפולין, הבויארים במולדובה החליטו, בהשפעת אלמנתו של פטרו רארש, אלנה קתרינה לבית ברנקוביץ, להעלות לשלטון את הבויאר יואן ז'ולדיה.
הלה היה גבר טוב מראה, אמנם ללא יחוס מלכותי, אבל אלנה קתרינה התכוונה לחתנו עם בתה, רוקסנדה ולהמליכו כשליט עד שבנה הקטן, קונסטנטין רארש, יגיע לבגרות.
הפולנים והבויארים שנמצאו בקרקוב זעמו על תוכניותיה של אלנה קתרינה והזדרזו לקיים טקס מיוחד בעיר טרמבובלה (כיום טרבובליה שבאוקראינה) ולהכתיר בו כשליט את פטרו סטולניקול תחת השם "אלכסנדרו לפושניאנו" - על שם אזור מולדתו, לפושנה.
השליט הטרי ערך ב-5 בספטמבר 1552 ,בישוב בקוטה, מכתב שבועת אמונים למלך פולין, ועבר אחר כך לתחום מולדובה, יחד עם תומכיו ועם כמה מאות פרשים פולנים (לפי מקורות אחדים 300, לפי אחרים 700).
שליחיו ובראשם הוורניק יואן מוצוק עצרו את יואן ז'ולדיה במחנה שיפוטֶה, על נהר ז'ז'יה, בדרך לחתונתו בעיר הבירה סוצ'אבה.
ז'ולדיה נענש על ידי כריתת אפו ונשלח למנזר.
בהמשך, נרצחה הנסיכה אלנה קטרינה וב-12 בספטמבר 1552 נכנס אלכסנדרו לפושניאנו לסוצ'אבה כשליט יחיד של מולדובה.
במקום ז'ולדיה, לפושניאנו היה זה שנשא לאישה את הנסיכה רוקסנדה, בתו של פטרו רארש, ועל ידי כך חיזק את יחוסו לשושלת מושאט.
ב-22 ביוני 1553 (בחרלאו) חזר לפושניאנו על שבועת האמונים למלך פולין זיגמונד אוגוסט שעזר לו לעלות לשלטון.
השער העליון, המעצמה השלטת בבלקן, לא ראה בעין יפה את קשריו של לפושניאנו עם פולין ולכן בשנת 1552 הורה לו לוותר על כס המלכות ולבוא לאיסטנבול.
אבל לפושניאנו הצליח לבסוף להימנע מכך ולקנות את רצונם הטוב של העות'מאנים על ידי משלוח כספים רבים ומתנות יקרות-ערך.
ב-18 בספטמבר 1561 הודח על ידי קנוניה של אצילים מקומיים והתערבות צבאית של שכירי חרב שהביאה לשלטון את ההרפתקן ממוצא יווני יואן יאקוב הראקליד הידוע גם כ"דספוט וודה".
אחרי נפילתו של הראקליד והמלוכה קצרת הימים של שטפאן טומשה, כבש מחדש לפושניאנו את השלטון במרץ 1564, כשהוא נתמך על ידי הטורקים.
על מנת לקנות את עזרתם שילם 200,000 מטבעות זהב.
טומשה נמלט לפולין עם כמה מהבויארים שתמכו בו, אך הוצא שם להורג על ידי הפולנים כעונש על רציחתו של דימיטרי וישניוויצקי.
בעת מלוכתו השנייה, התנקם לפושניאנו באכזריות בבויארים שבגדו בו.
במלוכתו השנייה היו יחסיו עם שליט טרנסילבניה ועם פולין מתוחים.
טרנסילבניה לא החזירה לו את המצודות צ'יצ'או ו צ'טאטיה דה באלטה ושלחה תגבורת קטנה לעזרת השליט היריב טומשה בעת המצור על סוצ'אבה.
פרט לכך מצאו בה מקלט הרבה מהטוענים לכס מולדובה שהטרידו את מנוחתו של לפושניאנו: בוגדאן, שהתיימר להיות בנו של פטרו רארש, עוד אדם שנודע כקרול דספוט והבויאר סאבה מֶזגֶה שכינה עצמו "שטפאן".
לפי קובלנה של מלך פולין אל הסולטאן הטורקי, לפושניאנו הוציא להורג כמה סוחרים פולנים והפקיע את סחורותיהם.
לדברי הכרוניקה של אורקה, נכנע אלכסנדרו לפושניאנו לדרישות הסולטאן הטורקי והרס את המצודות העיקריות של הנסיכות, אם כי המידע הזה שנוי במחלוקת.
ההיסטוריון ק.ק.ג'ורסקו סבור כי או שהשליט העמיד פנים שעשה זאת או שהחריב רק כמה מצודות בעלות חשיבות משנית כמו אורחיי, רומן וקרצ'ונה.
מנישואיו לרוקסנדרה לבית מושאט נולדו לו שני בנים:
שטפאן – שנפטר אחרי 1606 ברוסיה
מקשרים שונים מחוץ לנישואים נולדו לו כמה ילדים "לא חוקיים":
איליה או איליאש, שליט שלא בפועל של ולאכיה (מרץ 1591) ואביו של אלכסנדרו איליאש, שליט ולאכיה ושליט מולדובה
פטרו - שנמלט בשנת 1569 לאיסטנבול וטען לכתר מולדובה בשנים 1571 ו-1578
אלכסנדרו אדולף פלכטנמאכר (ברומנית, שם המשפחה בכתיב גרמני: Alexandru Adolf Flechtenmacher, 23 בדצמבר 1823 יאשי - 28 בינואר 1898) היה מלחין, כנר, מנצח ומורה רומני, גרמני יליד חבל מולדובה.
היה המלחין של השיר הלאומי הרומני "הורת האחדות" על מילותיו של וסילה אלכסנדרי (1855) שהפך להמנון לא רשמי של האיחוד בין הנסיכויות מולדובה וולאכיה שהתקיים ב-24 בינואר 1859. פלכטנמאכר הלחין גם את האופרטה הרומנית הראשונה, "באבא חרקה".
בין 1 בנובמבר 1864–1869 היה מנהל "הקונסרבטוריון למוזיקה ודקלום" בבוקרשט, כיום האוניברסיטה הלאומית למוזיקה.
נודע גם בזכות המוזיקה שכתב לוודווילים הראשונים והפזמונים שבמחזותיו של אלכסנדרי, ובזכות שירים פטריוטיים נוספים.
אלכסנדרו פלכטנמאכר נולד ביאשי כבנו של המלומד והמשפטן ממוצא גרמני כריסטיאן פלכטנמאכרׁ (1785-1843).
כריסטיאן פלכטנמאכר היה סקסוני טרנסילבני יליד בראשוב שהתיישב בשנת 1813 במולדובה להזמנת השליט סקרלט קאלימאקי כדי לשמש לו ליועץ משפטי וללמד למשפטים.
פלכטנמאכר הבן גדל בבית מוזיקלי כשאמו ידעה לנגן היטב בפסנתר ואביו היה בעצמו חובב תיאטרון ומוזיקה.
ביאשי אלכסנדר למד פסנתר אצל אמו, אחר כך אצל פאול הטה.
עוד בגיל 11 התחיל לנגן ככנר בלהקה הלירית הצרפתית מיאשי עד שנשלח ללימודים בווינה עם מלגה שקיבל מהבויאר המלומד והסופר קוסטאקה קונאקי.
למד בין השנים 1837-1840 בקונסרבטוריון של וינה כתלמידם של יוזף בֶהם ויוזף מאיזדר (כינור) וניגן לאחר מכן לפרק זמן בתזמורת התיאטרון "קרנטרטור" (Kärntherthortheater).
עשה בהמשך סיורים באירופה ובמולדתו ככנר ובשנים 1843-1842 היה לכנר ראשי של להקה "מריה תרזה פריש" ביאשי.
ניגן בסלונים של משפחות האצולה ביאשי, בבתים של הלוגופט באלש, של הנסיכה דידיצה מברוקרדט ושל גאורגה אסאקי, שבהם התנהלה רוב הפעילות המוזיקלית בעיר.
ב-1844-1847, עדיין בבירת מולדובה, עבד כמנצח התזמורת של התיאטרון הלאומי שבניהולו של מאטיי מילו.
ב-1847 ערך סיור קונצרטים מוצלח ברוסיה.
אחרי שהשתלם בפריז בשנים 1847-1848 והצטרף לפעילות המהפכנית שפרצה ב"אביב העמים" במולדובה.
בשנת 1852, ממורמר בגלל הקשיים שהעלו לפניו שלטונות בנסיכות, עבר פלכטנמאכר לוולאכיה השכנה וכיהן כמנצח בתיאטרון של בוקרשט בין השנים 1852-1853. ב-1853 נשא לאישה את מריה, בת לבית מברודין, אישה משכילה ומיוחדת, שחקנית בקראיובה בצעירותה, שעמדה לצידו למשך 30 שנה.
במשך חמש שנים (1853-1858) ניצח פלכטנמאכר על תזמורת התיאטרון בקראיובה והיה למייסד החינוך המוזיקלי בבירת אולטניה.
בין השנים 1858–1879 חזר לנצח על תזמורת התיאטרון הלאומי של בוקרשט.
את פעילותו בתחום ההוראה התחיל בבית הספר הקרוי "המוסד המקהלתי" Aşezământul choral (1860-1863 בבוקרשט כמורה לכינור, צ'לו ופסנתר.
בשנים 1863-1864 לימד הרמוניה וכינור ב"בית הספר למוזיקה קולית וכלית" (Şcoala vocală şi instrumentală).
פסגת הקריירה שלו הייתה יסוד הקונסרבטוריון למוזיקה בבוקרשט בשנת 1864 (לפי החלטת השליט אלכסנדרו יואן קוזה) וניהולו כמנהל ראשון בין השנים 1864-1869. פלכטנמאכר לימד שם כפרופסור לכינור (והרמוניה) במשך 31 שנה (1864-1895.
בשנת 1866 ניצח על קונצרט סימפוני ראשון בבוקרשט שכלל יצירות של היידן,מוצרט ובטהובן שהביא אחריו את הקמתה מחדש של החברה הפילהרמונית הרומנית בשנת 1868. בשנת חנוכת ה"אתנאום הרומני" &Ateneul Român), מושב התזמורת הפילהרמונית בבוקרשט, בשנת 1888 בוצעה יצירותו המוקדשת לאירוע, "המנון האתנאום" (Imnul Ateneului) למקהלה.
הדחתו מתפקיד מנהל הקונסרבטוריון בשנת 1869 גרמה לו לעוגמת נפש.
פקד בו בהמשך אסון של מות בנו היחיד.
לתקופות ארוכות העדיף לשהות, בחברת אשתו, בבית בכפר מצאו (Măţău) על יד קמפולונג מוסצ'ל.
שם התחיל לכתוב את האופרה ההיסטורית שלו, "הנערה מקוזיה" אך לא הצליח לסיימה.
אחרי שהתאלמן, ביתו בער בדליקה יחד עם רבות מעבודותיו.
בנימוק שפעם קיבל פרס לאומי בשווי 300 ליי, השלטונות סירבו להעניק לו מאוחר יותר קצבת זקנה כלשהי.
בגיל 75 הפסיק לנגן בכינור בגלל מחלה.
עמיתים כמו המלחין אדאורד קאודלה ושחקנים של התיאטרון הלאומי בבוקרשט נתנו הצגה שהכנסותיה הוענקו לו כעזרה למחייתו.
פלכטנמאכר נפטר בבוקרשט בינואר 1898 והובא לקבורה בבית הקברות "בלו".
אשתו, מריה (1838-1888), הייתה שחקנית תיאטרון בצעירותה, ובבגרותה מורה, עיתונאית וסופרת, פעילה למען זכויות הנשים.בשנים 1879-1884 היא הוציאה כתב עת בשם "פֶמֶיָה רומֶנֶה" (Femeea română, "האישה הרומנית") שהמוטו שלה היה "חירות באמצעות האור" (Libertate prin lumină).
מריה פלכטנמאכר הייתה ידועה גם כמארגנת מופעי צדקה שהכנסתם הייתה מוקדשת לעזרה לאמנים ולמוזיקאים נזקקים.
פלכטנמאכר הלחין את האופרטה הרומנית הראשונה - באבה חרקה (הבכורה ב-26 בדצמבר 1848 בתיאטרון הלאומי ביאשי) - על מילים של השחקן והבמאי מאתיי מילו.
כמו כן הצטיין כמלחין למוזיקת במה - בעיקר ל"קופלטים" ול"ודבילים" פרי עיטם של סופרים כמו וסילה אלכסנדרי, קונסטנטין נגרוצי ואחרים.
אבל שיתוף הפעולה הכי פורה היה לו עם אלכסנדרי.
על מילות משורר זה הלחין גם שירים פטריוטיים שנשארו פופולריים עד היום ובראשם "הורת האחדות".
פלכטנמאכר הלחין גם ריקודים בסגנון עממי רומני - בעיקר מסוג "הורה" ו"סרבה".
הקטעים שכתב פלכטנמאכר לוודבילים היו מגוונים - פזמונים, שירי לכת, ואלסים, סרנדות, שירים קומיים וליריים, אותות כֵּליות או קוליות וכו'.
מנגינותיו הושפעו על ידי הפולקלור הרומני ומוזיקת הלאוטארים הצוענים וגם על ידי ז'אנרים אופנתיים כמו הרומנסות העירוניות, הריקודים הסלוניים וכדומה.
פלכטנמאכר השאיר כ-600 יצירות מוזיקליות.
Nunta ţărănească (חתונה כפרית) לפי וסילה אלכסנדרי
Herşcu Boccegiul (הרשקו הרוכל) לפי וסילה אלכסנדרי
Baba Hârca (באבה חֶרקה), אופרטה-וודביל בשתי המערכות, 1848, יאשי, למילים של מאטיי מילו
Doi țărani și cinci cârlani, (שני איכרים וחמשה גדאים) וודביל לפי קונסטנטין נגרוצי (1848, יאשי)
בארבו לאוטרול, שיר במה לפי וסילה אלכסנדרי (1850; 1854 יאשי)
סולם החתולה, Scara mâţei וודביל מאת אלכסנדרי, (1850 יאשי)
Urâta satului (המכוערת של הכפר) למילים של וסילה אלכסנדרי
שובה של גברת קיריצה או גברת קיריצה בפרובינציה, וודביל לפי וסילה אלכסנדרי (1850 יאשי)
Banii, Gloria și Amorul (הכסף, התהילה והאהבה) וודביל מאת אֶוּג'ניו קראדה (1861, בוקרשט)
מוזיקה לדרמה ההיסטורית Răzvan și Vidra (רזבאן ווידרה), מאת בדוגדאן פטריצ'ייקו השדאו, (1867 בוקרשט)
Cinel-Cinel (צ'ינל-צ'ינל) לפי וסילה אלכסנדרי
Iaşii-n carnaval (יאשי בקרנבל) לפי אלכסנדרי
Cetatea Neamţului (מצודת ניאמץ) לפי אלכסנדרי
Piatra din casă (האבן שאין לה הופכין) לפי אלכסנדרי
המחזה ההיסטורי Zavera lui Tudor לפי אלכסנדרי
Fata de la Cozia (הנערה מקוזיה) אופרה בלתי גמורה, בשלוש מערכות, לברית מאת אוג'ניו קראדה לפי דימיטריה בולנטיניאנו (1870)
Hora ostaşilor români (ההורה של החיילים הרומנים)
Hora Unirii ההורה "אחדות" (1857)
Adio patriei (שלום לך מולדת) למילים של אלכסנדרי
Înger dulce (מלאך מתוק) מילים: דימיטריה בולינטיניאנו Adio la Braşov (אדיו בבראשוב)
12 שירי Axion (אקסיון אסטין) - המנונים כנסייתיים אורתדוקסיים (1886)
פתיחה לאומית מולדבית Uvertură naţională Moldova (פורסמה בווינה, הוצאת וגרלין, 1856)
בוצעה בפסנתר על ידי פרנץ ליסט ברסיטל שנתן ביאשי ב-11 בינואר 1847.
הטריו "המשאלה" Dorinţa לזמר טנור, קרן ופסנתר (1844)
פרסם "קובץ שירים מולדביים" Culegere de cântece moldaveלקריאה נוספת
Rodica Oană-Pop Alexandru Flechtenmacher, Viaţa în imagini, Editura Muzicală, Bucureşti, 1964 (רודיקה אונה-פופ אלכסנדרו פלכטנמאכר - סדרת "החיים בתמונות", ההוצאה המוזיקלית, בוקרשט 1964 ברומנית)
אלכסנדרוּ ואיְדָה -ווֹיֶיבוֹד (או ויידה-ווייבוד) (ברומנית: Alexandru Vaida-Voievod או Alexandru Vaida-Voevod, שמו בתעודת הלידה ההונגרית: Sándor Vajda, 27 בפברואר 1872- 19 במרץ 1950) היה פוליטיקאי ועיתונאי רומני, רופא בהכשרתו.
כיהן כראש ממשלת רומניה, שר החוץ ושר הפנים שלה.
בנוסף על תפקידים מרכזיים אלו, ואידה-ווייבוד שימש גם שר הבריאות והרווחה (תקופות קצרות בשנים 1932-1933), שר התעשייה והמסחר ושר מדינה.
היה חבר בפרלמנט של הונגריה בשנים 1918-1906 ובפרלמנט של רומניה בשנים 1940-1919.
ואידה-ווייבוד היה מראשי המאבק לשחרור לאומי של הרומנים בטרנסילבניה, אחד ממנהיגי המפלגה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה והונגריה.
אחרי איחוד טרנסילבניה עם רומניה בשנת 1918 ואחרי מיזוג מפלגתו עם מפלגת האיכרים Partidul Ţărănist היה אחד ממנהיגי מפלגת האיכרים הלאומית ברומניה.
למרות גישתו האנטישמית, בזמן כהונתו כראש ממשלת רומניה, ארצו חתמה בדצמבר 1919 בוועידת השלום בפריז, את הסכם השלום עם אוסטריה ואת ההסכם הנלווה בנוגע למיעוטים שהכיר ליהודי רומניה זכויות של אזרחים שווים לאלו של שאר האוכלוסייה.
בהזדמנות זו הכריז בפרלמנט הרומני כי .
בתקופת מלוכתו של קרול השני תמך בהגדלת סמכויות המלך, עזב את מפלגת האיכרים הלאומית והקים מפלגה משלו, "החזית הרומנית" (Frontul românesc), בעלת מגמה לאומנית קיצונית.
בימי הדיקטטורה המלכותית גויס על ידי קרול השני כיועץ מלכותי ובעל תפקידים רמים נוספים במטרה להוסיף כיסוי של מכובדות למשטרו.
אלכסנדרו ואידה-ווייבוד נולד בשנת 1872 בבובלנה (שנקראה אז, על ידי ההונגרים, אוֹלפְּרֶט (Olpret), באזור קלוז', למשפחה רומנית מיוחסת שמקורה בגרבואו (Gârbou) וזכתה לתואר אצולה מידי הנסיך גאבור בתלן, ב-15 בנובמבר 1627. משמעות שם המשפחה, שמקורו סלבי אך צורתו הונגרית, הוא וויווד, שליט.
סבו, אלכסנדר בוהֶצֶל, נמנה עם המשתתפים באביב העמים של 1848–1849. אביו של אלכסנדרו, דיוניסיה ואידה (Dionisie Vaida), היה פעיל בתנועה לאמנציפציה לאומית של הרומנים בטרנסילבניה, שהייתה אז תחת שלטון הונגרי, ובן דודו, הכומר גבריל ואידה, היה סבי אמו של קורנליו קופוסו, אחד ממנהיגיה של המפלגה הלאומית של האיכרים ברומניה.
האם הייתה אנה בוהצל (לפי הכתיב באותה תקופה Bohatiel), שלמדה אצל הנזירות האורסולינות בסיביו.
שמו נרשם בלידה על ידי הרשויות בשפה ההונגרית - שאנדור ואידה.
משפחתו השתייכה ל"כנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא" (Biserica Română Unită cu Roma), גרסה רומנית של הכנסייה היוונית-קתולית.
לוואידה היה קשר משפחתי עם הבישופים יואן בוב ויואן למני ממנהיגיה המפורסמים של הכנסייה הזאת.
הוא למד בבית הספר היסודי בקלוז', בגימנסיה גרמנית בביסטריצה ובתיכון הרומני בבראשוב וכך הושפע מהתרבות הגרמנית והרומנית.
עם תום לימודיו התיכוניים החל ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה.
התחלת פעילותו הפוליטית בימי לימודיו באוסטריה
בגיל 20 הצטרף ואידה לחוגי התנועה הלאומית הרומנית בווינה והיה לחבר בארגון הסטודנטים "רומניה הצעירה" (România jună).
הוא הושפע במיוחד מאורל פופוביץ שלמד משפטים בגראץ.
הוא השתתף בפעילות "החברה הפוליטית" (Politische Gesellschaft) והיה לאוהד של הפוליטיקאי האנטישמי קארל לואגר שהיה לראש עירית וינה מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית.
האידאולוגיה של המפלגה הזאת הותירה עקבות בגישתו השמרנית מאוד והאנטישמית.
בשנת 1891 ערך ואידה-ווייבוד יחד עם אורל פופוביץ' את "התגובה" (Replica) של הסטודנטים הרומנים להצהרת הסטודנטים ההונגרים מבודפשט ומקלוז'.
תגובה זו, המבוססת על חוקי הממלכה הונגרית ועל הנתונים סטטיסטיים-דמוגרפיים שלה, הצביעה על כמה פתרונות אפשריים של השאלה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה - אוטונומיה לאומית, פדרליזם, וההפרדה הפוליטית בין הרומנים וההונגרים מבלי להתנתק ממסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית או יותר נכון, במסגרת פדרלית חדשה - למשל "ארצות הברית של אוסטריה רבתי".
בשנת 1893 ביקר ואידה-ווייבוד בממלכה הרומנית ובאותה שנה לקח חלק הוועידה הלאומית של המפלגה הלאומית הרומנית "Partidul Național Român" בראשותו של יואן ראציו ושהפכה לביתו הפוליטי.
ואידה-ווייבוד נכח בעריכת ה"תזכיר" - הממורנדום שיועד לקיסר פרנץ יוזף ושכלל את דרישות הרומנים שחיו באימפריה האוסטרו-הונגרית ושהוקיע את דיכוי האוכלוסייה הרומנית על ידי הממשלה ההונגרית בבודפשט.
המסמך נכתב על ידי יוליו קורויאנו בבית סבו של ואידה, אלכסנדרו בוהֶצֶל.
המשלחת שהייתה אמורה למסור את הממורנדום לא התקבלה על ידי הקיסר וחותמי המסמך נעצרו ונשפטו.
עלייתו בהיררכיה של המפלגה הלאומית
ואידה-וויבוד נבחר לוועד לאומי שמילא את מקומם של המנהיגים שנאסרו.
יחד עם הכומר וסילה לוקאץ' חתם על מנשר מחאה בימי המשפט בקלוז' של הפעילים הרומנים העצורים.
התחיל לכתוב בעיתון "דרפטאטיה" Dreptatea ("הצדק") שהופיע בטימישוארה.
בשנת 1896 גייס את הסטודנטים הרומנים בווינה, בתמיכת החוגים הלאומנים האוסטרים, בפעילויות מחאה נגד חגיגיות ה"מילניום" של ממלכת הונגריה שהתקיימו בחסות הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
אחרי סיום לימודי הרפואה בשנת 1899 התחיל לעבוד כרופא.
בתוך המפלגה הלאומית היה בהתחלה חבר בסיעה של הלידר יואן ראציו.
בהמשך התקרב לחוג שמסביב העיתון "ליברטאטיה" Libertatea שהופיע בעיר אורשטיה ועבר לסיעה המיליטנטית יותר שדגלה בארגון מחדש של המפלגה והתאמתה לשינויים באימפריה ובחברה הרומנית.
ב-10 בינואר 1905 הסיעה שלו שבראשה עמד יחד עם יוליו מאניו, אורל ולאד וניקולאיה קומשה זכתה בניצחון בוועידה של המפלגה הלאומית הרומנית שהתקיימה בסיביו.
בשנת 1905 לא עלה בידו להיבחר לפרלמנט בבודפשט.
אבל כעבור שנה, בבחירות חוזרות, הצליח.
נשאר חבר בפרלמנט ההונגרי למשך 12 שנה, עד 1918. בשנת 1905 נאבק למען הנהגת בחירות שוויוניות לכל, כולל לנשים, ונגד רפורמת החינוך של הרוזן אלברט אפוני שביקש לכפות בלעדיות ההוראה בשפה ההונגרית בבתי הספר הרומניים בטרנבילסניה ובאנאט.
ואידה נמנה עם התומכים ברעיונות הפדרליסטיים של יורש הכתר האוסטרו-הונגרי הארכידוכס פרנץ פרדיננד ("ארצות הברית של אוסטריה הגדולה").
אולם בימים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה ובימי התפוררותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשלו התנאים לשחרור הלאומי של הרומנים בטרנסילבניה.
בכינוס הוועד הפועל של המפלגה הלאומית הרומנית בעיר אוראדיה ב-29 בספטמבר-12 באוקטובר 1918 הוחלט על הפרדת הלאום הרומני באוסטרו-הונגריה ועל "עצמאותה מכל חסות זרה" "כאחד מהלאומים החופשיים".
את ההכרזה הזאת הקריא ואידה-ווייבוד ב-5 באוקטובר/18 באוקטובר 1918 בפני חברי הפרלמנט ההונגרי בבודפשט.
ב"אספה הלאומית הגדולה" באלבה יוליה ב-1 בדצמבר 1918 בנוכחותו, 1,228 שליחים נבחרים של הרומנים מטרנסילבניה, באנאט והונגריה הצביעו בעד האיחוד של הרומנים בשטחים אלה עם הממלכה הרומנית.
אחרי אירוע היסטורי זה נבחר ואידה-ווייבוד ל"מועצה המנהלת" Consiliul Dirigent, שהופקדה על משימת ההגשמה המינהלית של האיחוד.
במועצה זו כיהנו לצידו וסילה גולדיש והבישופים יוליו הוסו ומירון קריסטיה, שהביאו את החלטת האיחוד לאישור מלך רומניה פרדיננד.
בהתחלה ואידה דגל בהפיכת רומניה לפדרציה של 5–6 חבלי ארץ, תוך רצון לשמור על טרנסילבניה אוטונומית.
בממשלות הראשונות אחרי האיחוד הגדול, ואידה כיהן כשר מדינה לענייני טרנסילבניה (בתאריכים 17 בדצמבר 1918 - 28 בנובמבר 1919).
בבחירות הכלליות שאורגנו ברומניה על בסיס הצבעה אוניברסלית בהתחלת נובמבר 1919 מפלגתו PNR
זכתה ב-169 מנדטים בבית התחתון וב-76 מקומות בסנאט, המספר הגבוה מבין המפלגות המשתתפות.
אולם לאף מפלגה לא היה רוב, כך שב-25 בנובמבר 1919 נוצר מכורח הנסיבות "הגוש הדמוקרטי" המורכב בעיקר מהמפלגה הרומנית הלאומית ומפלגת האיכרים.
יוליו מאניו, שהתבקש על ידי המלך פרדיננד להרכיב את הממשלה על בסיס גוש מפלגות זה, סירב לעמוד בראשה בנימוק שאינו שולט היטב בצרפתית, השפה הרשמית של ועידת השלום בפריז.
למעשה, מאניו לא רצה ששמו ייקשר לחתימת הסכם השלום עם אוסטריה שהתמהמהה כבר מזה שישה חדשים בגלל היסוסה של רומניה להסכים לפיקוח המעצמות על כיבוד זכויות המיעוטים הלאומיים במדינה המאוחדת.
בסופו של דבר, ב-1 בדצמבר 1919 ואידה-ווייבוד, בתור סגן יו"ר המפלגה הרומנית הלאומית, הרכיב את הממשלה הנבחרת הראשונה של רומניה הגדולה.
יוליו מאניו שמר לעצמו את תפקיד היושב ראש של המועצה המנהלת.
ב-9 בדצמבר ממשלתו הורתה לגנרל קונסטנטין קואנדה, שנמצא בפריז, לחתום למחרת את "ההסכם בנוגע למיעוטים, נספח לחוזה השלום עם אוסטריה, שנדחה על ידי קודמו, ראש הממשלה ה"ליברלי" יון (יונל) ברטיאנו, שעזב בכעס במאי אותה השנה את ועידת השלום.
ב-29 בדצמבר 1919 הפרלמנט הרומני אשרר את החוקים שנתנו תוקף לאיחוד הגדול עם טרנסילבניה ובאנאט, עם בוקובינה ועם בסרביה.
ב-10 בינואר 1920 ואידה-ווייבוד נסע לחו"ל על מנת להשיג את ההכרה הבינלאומית לחוקיות האיחוד.
ברומניה שטפאן צ'יצ'ו פופ נשאר כממלא מקום ראש הממשלה.
אך לאכזבתו של ואידה, בעקבות תמרונים פוליטיים של יונל ברטיאנו ושל הגנרל אוורסקו.
המלך פרדיננד הדיח את ואידה במרץ 1920 על מנת להחליפו אוורסקו.
אחת הסיבות לנפילת ממשלת ואידה ווייבוד הייתה התנגדותם של ברטיאנו ואוורסקו ושל בעלי האחוזות לתוכניות הרחבת הרפורמה האגררית שהציע שר החקלאות ממפלגת האיכרים, יון מיכלאקה.
הקמת המפלגה הלאומית של האיכרים, שר הפנים
אחרי איחוד רומניה עם טרנסילבניה מפלגת האיכרים והמפלגה הלאומית הרומנית התאחדו כדי להיפרד שוב אחרי נפילת ממשלת ואידה ווייבוד במרץ 1919.
ב-10 באוקטובר 1926 המפלגה הלאומית הרומנית PNR התמזגה עם מפלגת האיכרים PŢ שבראשותם של יוליו מאניו ויון מיכלאקה ונוצרה על ידי כך המפלגה הלאומית של האיכרים PNŢ .
באופן טבעי, ואידה -ווייבוד היה לאחד ממנהיגיה הבולטים.
אחרי ניצחון בלתי רגיל בבחירות - 77% מהקולות - בשנים 1928–1931 הלידר של המפלגה החדשה, מאניו, הרכיב את הממשלה, בעוד וואידה -ווייבוד התמנה לשר הפנים.
בעת כהונת ממשלה זו פרץ המשבר הכלכלי העולמי שהשפיע גם על כלכלת רומניה.
ואידה כיהן כשר הפנים בין 10 בנובמבר 1928 - 8 באוקטובר 1930, עם הפסקה קצרה באמצע יוני 1930, בימים שבהם מאניו התפטר והוחלף על ידי גאורגה מירונסקו והתגבשה הסכמה רחבה לגבי חזרת המלך קרול השני לשלטון.
בתוקף תפקידו כשר הפנים, נאלץ ואידה-ווייבוד להתמודד עם שביתות הכורים בעמק הז'יו.
מפורסמת הייתה שביתת כורי הפחם ביישוב לופן (Lupeni) שיצאה משליטת האיגוד המקצועי המקורב למפלגת השלטון, והביא לעימות אלים בין כורים ובין חיילי משמר הגבול וז'נדרמים.
תוך הסתערות על מנת לשחרר את תחנת החשמל מידי הכורים נורו למוות 22 מבין הפועלים ו־58 אחרים נפצעו.
המפלגה של מאניו וואידה -ווייבוד הואשמה בצביעות.
החוקרים מצאו את הכורים אשמים בהפרת החוק אך מתחו בקורת על בעלי המכרה שהתנהגותם גרמה לפרוץ המהומות.
המפלגה הלאומית של האיכרים נקראה שוב לראשות הממשלה ב-6 ביוני 1932 והפעם את תפקיד ראש הממשלה מילא ואידה-וויבוד עצמו, כשמאניו ביקש להתפנות למאבק ב"קמרילה" - החוג שמסביב למלך קרול השני.
כראש ממשלה הצליח להשיג הלוואה של 50 מיליון פרנקים שווייצריים משווייץ לצורץ תשלום משכורות פקידי המדינה.
אחרי הבחירות ביולי 1932 המפלגה של מאניו וואידה-וויבוד ירדה בפופולריות ובייצוג בפרלמנט - אך שמרה עדיין על שיעור משמעותי של 40.3% מכלל הקולות.
אולם ואידה הסתכסך עם ניקולאיה טיטולסקו, הציר של רומניה בלונדון, בגלל ניהול מגעים בוורשה עם ברה"ם ללא ידיעתו של זה, והסכים להתפטר ב-17 באוקטובר 1932.
ראשות הממשלה עברה שוב לידי יוליו מאניו, שהסכים לקבל את המנדט מהמלך בתנאי שיתן לו "יד חופשית" בניהול ענייני המדינה.
ב-8 בינואר 1933 פרץ משבר ביחסים בין יוליו מאניו ובין המלך קרול השני.
וואידה התמנה שוב לראש ממשלה, במקום מאניו שהתפטר.
בעקבות התפטרותו של מאניו גם מראשות המפלגה, ב 6 במאי 1933 ואידה-וווייבוד נבחר אף לתפקיד זה.
ממשלתו הצטרכה להתמודד עם מאבקי עובדי שדות הנפט בפלוישט (1 בפברואר 1933) ושל פועלי מסילות הברזל (ה"צ'פריסטים" - מ ראשי התיבות צ'.פ.ר.
7,000 עובדי הסדנאות של מסילות ברזל הכריזו על שביתה.
הממשלה פעלה ביד קשה: הונהג מצב חירום בערים הגדולות ושדות הנפט והמפלגה הקומוניסטית שתמכה במאבק הפועלים הוצאה שוב מחוץ לחוק מתוקף חוק נגד ארגונים אנטי-ממלכתיים ואנטי-חברתיים.
הצבא נקרא להילחם בשובתים המפגינים.
בו זמנית ואידה וווייבוד שמר על קשר אוהד עם התנועה הלגיונרית הקיצונית-ימנית אותה התכוון ל"תעל" ליעדים "בונים" כמו חסימת השפעת הקומוניזם.
לחוץ מעליית כוחם של הלגיונרים ומתעמולתם הבלתי נלאית נגדו, קרול השני דחף להתפטרותו של ואידה והחלפתו עם יון ג.
למרות הסחיפה ימינה, נקט ואידה ווייבוד בגישות פרגמטיות במדיניות החוץ כשחתם ביולי 1933 על ההסכם בלונדון להגדרת התוקפנות ביחסים הבינלאומיים שנחתמה גם על ידי ברית המועצות, וניסה להגיע לשיפור היחסים עם השכנה הגדולה ממזרח.
בהיעדר תמיכה משביעה רצון בתוך מפלגתו PNŢ, ואידה ווייבוד התפטר ב-9 בנובמבר 1933 מראשות הממשלה וב-21 בנובמבר גם מתפקיד יושב ראש המפלגה הלאומית של האיכרים.
בהצהרותיו הודה כי הטקטיקה שבה נקט (יחסים טובים עם ה"קמרילה" של המלך) נחלה כישלון ו"שבפוליטיקה אין סולחים על טעויות".
הציע את ראשות המפלגה ליוליו מאניו.
בסופו של דבר נבחר בתפקיד יון מיכלאקה.
ואידה-וויבוד הקצין בתקופה זו את עמדותיו הלאומניות-השוביניסטיות ובשנים 1933–1934 אימץ בהתאם מצע שכלל תמיכת בהנהגת "נומרוס קלאוזוס" ו"נומרוס ולאכיקוס" (להעדפת בני הרוב הרומני) שהיה מכוון בעיקר נגד המיעוט היהודי וההונגרי.
במקביל שיפר את קשריו עם המלך קרול בשני ותמך בהגברת סמכויותיו.
עמדות אלה שלא התקבלו על ידי רוב חברי מפלגתו הביאו לעזיבתו את המפלגה הלאומית של האיכרים לטובת הקמתה ב-25 בפברואר 1935 של סיעה עצמאית קיקיונית "מפלגת האיכרים הלאומית הנוצרית.
הצהיר שמפלגה זו תילחם "על מנת שהיהודים לא יכולו שוב להשפיע פוליטית על חייה הרוחניים של רומניה".
חיפש לשווא ברית עם אוקטביאן גוגה.
ואידה-ווייבוד חרם נגד חנויות היהודים ובמאי 1935 הקים
את "החזית הרומנית" (Frontul Românesc) שתמכה בהגדלת הסמכויות של המלך.
בתאריכים 28 ביוני- 4 ביולי 1940 מילא גם תפקיד של שר מדינה.
היותו תומך בקרול השני עמד לו לרועץ אחרי הקמת המשטר הצבאי-פאשיסטי ב-6 בספטמבר 1940. למרות זאת, הלגיונרים זכרו את אהדתו כלפיהם ולא הכניסו אותו לרשימת חיסולי החשבונות בשנים 1940–1941.
אחרי נפילת הדיקטטורה של המרשל יון אנטונסקו והתחזקות הקומוניסטים בשלטון בחסות סובייטית, ב-24 במרץ 1945 ואידה וויבוד נעצר ובשנת 1946 הועמד במעצר בית.
הוא נפטר במרץ 1950 בגיל 78 ,בביתו בסיביו, ברחוב מולדוביי 26. נקבר ללא ציון שמו בקפלה הקתולית של בית הקברות המרכזי בסיביו.
רק אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, בשנת 1990 שרידיו הועברו לקבורה בבית קברות קטן על יד כנסייה היוונית-קתולית פטרו ופאבל, או "פרינטרה בראז" (Printre Brazi "בין עצי האשוח") בסיביו, לצידם של פוליטיקאים רומנים חשובים כמו גאורגה בריציו, יואן ראציו ואלכסנדרו פאפיו-אילריאן.
ואידה-ווייבוד היה נשוי החל משנת 1901 לאלנה ספראנו (נפטרה ב-1943) בת של הסוחר היווני האמיד אנסטסיֶה ספראנו מן העיר בראשוב והיה אב לשלושה בנים, ביניהם מירצ'ה, מהנדס במקצועו, ולבת.
נכדו, מירצ'ה ואידה-וויבוד (יליד 1941) הוא מבקר ספרות, פילולוג וסופר.
ביולי-אוגוסט 1919, בעת שהותו בצרפת בימי המו"ם בוועידת השלום בפריז, ואידה-ווייבוד התקבל כ"חניך" בלכשה המאסונית "האינטלקטואלית" ע"ש ארנסט רנאן.
בספטמבר 1920 השתתף בנעילת הכנס השנתי של לשכת "גראן אוריאן דה פראנס" (Grand Orient de France).
לפי טענות אחדות - אולי של אויביו, ביוני 1923 נבחר ברומניה לחבר מצטיין של "המקדש הסוברני של רומניה" Suveranul Sanctuar al României (הפולחן "ממפיס-מצרים") ובשנת 1928 עלה לדרגת "סגן אורטור גדול".
אתר על בונים חופשיים מפורסמים ברומניה- 2009–2010, גישה ב-12 באפריל 2011
ייתכן כי היה חבר בחוגי הבונים החופשיים בקלוז' בערך עד שנת 1930 אולם הוא הכחיש זאת מכל וכל.
מכיוון שהבונים החופשיים היוו מטרה מועדפת להתקפות התעמולה הימנית הקיצונית, ואידה -ווייבוד, שמאוחר יותר בשנת 1941 הואשם בקשר עם הבונים החופשיים על ידי טומה פטרסקו, עורך העיתון "קובנטול", הרגיש ואידה-ווייבוד צורך להמעיט בחשיבות השתייכותו בעבר לארגונים של הבונים החופשיים בצרפת והציג אותה כמהלך אופורטוניסטי לצורך הגנת האינטרסים הרומניים בחו"ל.
טען שהרבה מקרב מנהיגי המעצמות שנכחו בוועידת השלום בפריז היו בונים חופשיים, כולל דייוויד לויד ג'ורג', ויטוריו אמנואלה אורלנדו, ז'ורז' קלמנסו והנשיא וודרו וילסון, מה שלא היה נכון.
יחד עם ואידה וויבוד פעלו בקרב הבונים החופשיים בפריז גם אישים רומנים טרנסילבנים אחרים הקרובים אליו - קאיוס ברדיצ'אנו, וויקו ניצסקו, טראיאן וויה, מיכאי שרבאן וגאורגה קרישאן.
פסל פרוטומה לכבודו הוצב בעיר אלבה יוליה ברומניה
2018 - במלאת מאה שנה ל"איחוד הגדול" של רומניה, הנפיק הדואר הרומני בול עם דיוקנו
Jos Austria perfidă, 1913 (הלאה אוסטריה הצבועה)
- Memorii (זכרונות - רובם נכתבו בשנות מעצר הבית ב 1948–1950 ופורסמו רק אחרי נפילת הקומוניזם,על ידי נכדיו)
אלכסנדרו הרע (רומנית: Alexandru cel Rău; ?
– 20 במרץ 1597), הידוע אצל היסטוריונים רומנים גם בשם אלכסנדרו השלישי של מלודובה ולפעמים אלכסנדרו החמישי של ולאכיה, היה שליט מולדובה ביוני 1592 ושליט נסיכות ולאכיה (מונטניה) בין אוגוסט 1592 – ספטמבר 1593.
אלכסנדרו הרע היה בנו מחוץ לנישואים של בוגדאן לפושניאנו ונכדו של אלכסנדרו לפושניאנו.
בשנת 1592 הועלה לכס מולדובה במקום ארון הטירן שהודח.
עם זאת, מפני שארון וודה הצליח למשוך בזמן וקבל דחייה מסוימת על מנת שיוכל להחזיר את החובות שצבר כדי לקנות לעצמו מהטורקים את כתר מולדובה
אלכסנדרו התבקש לעבור לוולאכיה ולקבל כפיצוי את כתר נסיכות זו.
התמנה לשליט ולאכיה במקום שטפאן החרש שהודח בגלל "אי כשירות" לתפקיד, למעשה אי תשלום חובות אישיים.
אולם גם אלכסנדר הגיע לבוקרשט כשבפמלייתו כאלו שהלוו לו כספים על מנת לקנות את כתר המלכות.
כדי לשלם להם את חובותיו, בדומה לשליט הקודם, שטפאן החרש, הטיל על התושבים מיסים חדשים שנחשבו קשים מנשוא.
משום כך קיבל את הכינוי "הרע".
מלוכתו הרודנית קוממה נגדו בויארים רבים שבהמשך נעצרו והוצאו להורג.
לפי האגדה (המופיעה בספר הונגרי בן זמנו, של סאמושקזי), התליין התרשם כל כך מאישיותו של הבאן של קראיובה מיכאל האמיץ (מיכאי ויטיאזול), שהחליט על דעת עצמו לפוטרו מעונש ולהשאירו בחיים.
נושיו של אלכסנדר מקונסטנטינופול השיגו את הדחתו בספטמבר 1593. הוחלף דווקא במיכאל האמיץ, שהיה בעל קשרים טובים בבירה העות'מאנית.
במשך מלכותו הקצרה סייע אלכסנדר הרע במימון שיפוץ הקפלה הרומנית (פאראקליס) ע"ש יוחנן המטביל "פרודרומוס" במנזר סנטה קתרינה על הר סיני.
אולץ על ידי נושיו להישאר לגור באיסטנבול, בסופו של דבר הואשם בקשר נגד הסולטאן והוצא להורג על ידי חניקה ב-20 במרץ 1597.
יורשו היחיד הידוע היה בן בשם פטרו (?
ג'ורסקו - תולדות הרומנים, 1976)
אלכסנדרו השני מירצ'ה, המכונה "כבשה עקרה" ("Oaie Seacă") (ברומנית: Alexandru al II-lea (al Doilea) Mircea, 3 במרץ?
– אחרי 11 בספטמבר 1577 בוקרשט) היה שליט (ווייבוד) של נסיכות ולאכיה בין השנים 1568–1577, עם הפסקה של כ-4 ימים מ-30 במרץ עד 4 באפריל 1574, כשהוחלף בטוען לכתר וינטילה, שהוכתר בזמן מתקפת הנגד של שליט מולדובה, יואן וודה האיום.
אלכסנדרו מי'רצה השתייך לבית דרקולשט, ענף של השושלת בסראב.
כווייבוד של ולאכיה, אלכסנדר השני היה "מינוי" ישיר של השער הנשגב העות'מאני.
בעת מלכותו הוקם בית הדפוס הראשון בבוקרשט.
רקע משפחתי וחייו לפני עלייתו לשלטון
אלכסנדרו מירצ'ה היה בנם של מירצ'ה השלישי מילוש ושל מריה דספינה, ככל הנראה בת לאצילים סרבים.
הוא נולד ככל הנראה בטרנסילבניה לשם גלה אביו אחרי הדחתו.
בהמשך חי כ-40 שנה ב אימפריה העות'מאנית, ייתכן ברודוס, בחלב ואף באלכסנדריה שבמצרים.
בערך בשנת 1564 הכיר אלכסנדרו מירצ'ה באיסטנבול איטלקייה בשם קטרינה סלווארסו (Salvaresso) ונשא אותה לאישה ברובע פרה.
האישה המירה את דתה לדת בעלה, יוונית-אורתוסדוקסית.
באביב 1568 החליט הסולטאן סלים השני להחליף את שליטי ולאכיה, פטרו הצעיר ואמו, קיאז'נה מושאט ולהמליך במקומם את אלכסנדרו מירצ'ה.
החלטה זאת נתמכה על ידי הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה ועל ידי מיכאליס קנטקוזינו הקרוי "שייטנולו" (בן השטן), ששנא את הנסיכה קיאז'נה.
כשנבחר להיות שליט ולאכיה ידע אלכסנדר מירצ'ה מעט על ארץ אבותיו שאותה נועד להנהיג.
הוא הגיע לבוקרשט ב-3 ביולי 1574 בליווי אשתו, קתרינה סלווארסו.
שלטונו הוכתם מההתחלה בכמה מרחצי דמים שהזכירו קצת את תקופת השלטון של סבא-רבא שלו, ולאד המשפד.
בין החודשים יולי - ספטמבר 1568 הוא הוציא להורג הרבה מהבויארים שחזרו מגלות טרנסילבניה, שחלקם דווקא שמחו מהדחתם של הנסיכה קיאז'נה ושל בנה, פטרו הצעיר.
עד עכשיו סיבות העונשים האלה אינן ברורות .
ייתכן כי בין נטבחים היו גם בויארים יריבים מהמחנה של השליט המודח, פטרו הצעיר, וגם כאלה שהתנגדו למדיניות העות'מאנית.
מעשים אלה מתוארים בכרוניקות של קונסטנטין קנטקוזינו ושל ראדו פופסקו.
באוקטובר 1570 פקד אלכסנדרו מירצ'ה על טבח נוסף ב-17 בויארים, שראשיהם הערופים נשלחו כמנחה לסולטאן בקושטא.
אשמתם הייתה כנראה קשירת קשר נגד השליט.
העימות עם שליט מולדובה, יואן האיום - 1574
בשנת 1572 לבקשת בטורקים שלח אלכסנדרו השני יחידה ולאכית למולדובה, לצידו של כוח טורקי, על מנת להדיח את השליט בוגדאן לפושניאנו ולהעלות לשלטון את יואן, שיוודע כיואן "האיום" או האמיץ.
אולם באביב 1574 התגייס שוב אלכסנדרו מירצ'ה למאמץ הטורקי במולדובה, הפעם כדי להמליך שם את אחיו, פטרו הפיסח במקום אותו יואן שסר חנו בעיני הסולטאן.
קרוב לגבול, ביישוב ספצן (Săpăţeni), על יד פוקשאן השתבש מפגש חגיגי של שני האחים בגלל מעבר של כמה אצילים מולדבים בהנהגת הוורניק דובמראווה, לצד השליט יואן.
בהמשך, ביישוב אחר באזור, ז'ילישטה (Jilişte), על יד רמניקו סראט, התקיים קרב בין המחנות היריבים שבו ידו של יואן האיום הייתה על העליונה.
אלכסנדרו השני ניצל הודות לאומץ הלב של האחים גולסקו, אצילים נאמנים לו, שהגנו עליו בחניתות.
אחד מהם -הקלוצ'ר אלבו גולסקו, בן ה-23 - נהרג בלחימה.
יואן "האיום" המשיך במתקפת- נגד בתוך וולאכיה והעלה לשלטון בטרגובישטה את בן חסותו, וינטילה, בן של השליט פטראשקו הטוב.
אולם כעבור 4 ימים בלבד בסיוע הבויארים וחזר השליט לארצו ,החזיר לעצמו את השלטון והוציא להורג את וינטילה.
הראש הכרות של וינטילה המובס הועלה על שער הארמון של השליט יד ראשו הערוף של יואן האיום.
ההיסטוריון והנוסע מאצ'יי סטריקובסקי מתאר זאת ברשמי המסע שלו.
ביוני 1574 הצליח לבסוף פטרו הפיסח לעלות על כס המלכות במולדובה, לאחר שהטורקים ניצחו, לקחו בשבי ורצחו את יואן וודה האיום על יד האגם קאהול.
בחזרתו מהמלחמה, הטיל אלכסנדרו השני מירצ'ה מס חדש על הכבשות העקרות, משם כינויו "כבשה עקרה" או "יבשה" (Oaie Seacă).
לפי תעודה משנת 1587 נתיניו ידעו באותם זמנים "רעב גדול" ומגפת דבר.
השליט המשיך להיתקל בהתנגדות פנימית.
ביולי 1576 קבוצה של כמה עשרות בויארים, שמאסו בשלטונו, ארגנו משלחת אל הסולטאן מוראט השלישי באיסטנבול על מנת לקבול נגדו ולבקש הדחתו.
התלונות נדחו והמתלוננים נענשו במכות עם אלות.
בספטמבר אותה שנה משלחת שנייה נתקלת ביחס עוד יותר חמור: רוב חבריה נעצרו בפקודת הסולטאן ונידונו לחתור בספינות משוטים.
עשרה מהם נשלחו קשורים בחזרה לבוקרשט כמחוות ידידות, לידי השליט הרומני.
אלכסנדרו שדאג לשלוח מתנות רבות לבכירים בחצר הסולטאן, נהנה מתמיכתם, ובמיוחד מזאת של קוג'ה סינאן פאשה.
טוען לכתר בשם אופריה גאינה מן הכפר בוטן (מחוז מוסצ'ל), שנמצא באיסטנבול, הצליח להשיג מינוי כשליט ולאכיה אך אלכסנדרו שקיבל את הבשורה בזמן, הצליח לסכל את המהלך, להשיג את ביטול המינוי והפקיע את כל רכושו של אותו אופריה.
הסיפור על "אופריה גאינה ווייבוד" מוזכר בתעודה מימי אחד מצאצאיו של אלכסנדרו מירצ'ה, השליט אלכסנדרו קוקונול.
בשנת 1577 קם עוד טוען לכתר, איטלקי לומברדי בשם "דוקטור רוסו" (Rosso),
שהצהיר על עצמו כצאצא לשושלת בסראב הרומנית.
גם הפעם הסתייע השליט בעזרתו של הווזיר סינאן פאשה ששלח לו את רשימת שבעת הבויארים הקושרים שתמכו באותו מועמד למלוכה והוציא אותם להורג.
בחודש ספטמבר 1577 נפטר אלכסנדרו מירצ'ה ממחלה ונקבר במנזר השילוש הקדוש (Sfânta Troiţă), הידוע מאוחר יותר כמנזר ראדו וודה (Radu Vodă) בבוקרשט.
באותה שנה בפברואר נפטר באיסטנבול גם אחיו, מילוש.
קטע ממצבתו התגלה בשנות ה-1920 כחלק מבסיס באר בחצר המנזר.
בשנת 1573 בימי אלכסנדרו השני הוקם בית הדפוס הראשון בבוקרשט במנזר "פלומבואיטה" שעל הרחוב "פודול
השליט תמך מאוד בכנסייה ובימי מלוכתו נוסדו מספר מנזרים וכנסיות, ביניהם המנזר "השילוש הקדוש" (ספנטה טרואיצה) ששופץ מאוחר יותר על ידי נכדו, השליט ראדו מיכניה ולכן נקרא מנזר ראדו וודה.
בגרסתו הראשונה של אלכסנדרו השני נבנה המנזר על תל בגדה הימנית של נחל דמבוביצה, "למטה מבוקרשט", אך עם התפשטות העיר מיקומו של התל (התל ראדו וודה) היה כבר בתוך תחומה.
למנזר הזה העביר אלכסנדרו השני את מושב ה"מיטרופוליה" של בוקרשט.
בסמוך למנזר הקים אלכסנדרו את חצרו המלכותית, ארמון עשוי עץ וטיט.
הוא סייע למנזרים יווניים בהר אתוס - סימונפטרס, קסרופוטאמוס, דוכיאריו, קסנופון - ולמנזרים בהר סיני.
את המנזר פלומבואיטה שיעבד למנזר קסרופתאמוס באתוס ועל ידי כך התחיל את שעבוד חלק מהנכסים הטריטוריאליים הכנסייתיים הרומנים לכמורה היוונית בחו"ל.
כמו כן בזמנו בויארים בני חצרו הקימו מנזרים כמו בוקובץ, ויירוש (משפחת גולסקו), אלוניש וכו'.
לאלכסנדרו השני מירצ'ה ולאשתו אקטרינה לבית סלווארסו, היו 3 ילדים:
בן - מיכניה, שהועלה לכס המלכות אחריו, ונודע בכינוי "הטורקי" או ה"מתאסלם" (Mihnea Turcitul), מפני שבשנותיו האחרונות המיר את דתו לאסלאם וקיבל משרה של מושל בשרות הסולטאן הטורקי.
אלכסנדרו ריושאנו (ברומנית: Alexandru Rioșanu; 19 בפברואר 1892 – 30 באוגוסט 1941) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני אשר שירת כמושל (רשמית "מיופה כוח של מנהיג המדינה") בבוקובינה בשנת 1941.
ריושאנו היה צאצא למשפחה אריסטוקרטית רומנית מאולטניה.
שם המשפחה נגזר משם הכפר Râioși ושם המשפחה היה במקור "ראיושאנו", Râioșanu.
אלכסנדרו היה הבן השני של עורך הדין והסנטור, אלכסנדרו ריושאנו ושל רעייתו, זויה לבית פורומבארו.
למשפחה הייתה אחוזה ביישוב איזביצ'ן באולטניה, כיום ב.
הוא למד ב בצרפת וסיים את לימודיו בבית הספר לפרשים בטרגובישטה (1911–1913).
ריושאנו לחם במלחמת העולם הראשונה וב-1917 הועלה לדרגת קפטן, ב-1923, לדרגת מייג'ור, והגיע ב-1933 לדרגת לוטננט קולונל.
בתוקף תפקידו בנובמבר 1940 דאג בפקודת יון אנטונסקו לחלץ חלק מהפוליטיקאים שהיו עלולים להוות מטרה לנקמת הלגיונרים כמו גאורגה טטרסקו, יוליו מאניו, , מיכאיל גלמג'אנו, יון ג'יגורטו, מיכאי ראליה ואחרים.
הוא מילא תפקיד גם בדיכוי מרד הלגיונרים בינואר 1941. .
כבר עם פריצת המרד ב-20 בינואר 1941 הופץ מנשר של הלגיונרים שבו הוקיעו בין היתר, את ריושאנו כ"איש בשירות היהודונים והיוונים"
אלפי לגיונרים צעדו אז במרכז בוקרשט וקראו, בין היתר להדחתו של ריושאנו, אותו האשימו בקשר "אנגלו-מסוני".
ב-30 ביולי 1941 בשמו של אנטונסקו, כמושל בוקובינה, ריושאנו הוציא צו בדבר הגבלות כנגד היהודים.
הגבלות אלה כללו: איסורים על התקהלות, הגבלות חופש התנועה והקניות ותקנות המחייבות את היהודים בבוקובינה לסמן את זהותם על שלטי עסקיהם, ולענוד סרט זרוע לבן ועליו מגן דוד שחור.
בצו 1344 מ-30 ביולי צוינה החובה לענוד על החזה טלאי צהוב..
ב-1 באוגוסט 1940 מינה ריושאנו את טראיאן פופוביץ' לראש העיר צ'רנוביץ.
ריושאנו נפטר חודש מאוחר יותר, לאחר ניתוח אבנים בכליות על ידי הכירורג הידוע .
אחרי מותו התמנה כמושל בוקובינה הגנרל קורנליו קלוטסקו.
ריושאנו היה נשוי לסוניה לבית אקונומוס.
לזוג נולדו שלושה ילדים: שתי בנות (אקטרינה, בוגרת לימודי גרמנית, ויואנה) ובן, אלכסנדרו אקטור ריושאנו (1931–2020) בוגר המכון הפוליטכני, שחקן ובמאי.
1974 - לפי דמותו של ריושאנו נוצרה הדמות של ויקשוריאנו, תת-מזכיר המדינה במשרד הפנים, בגילומו של יון אפאהידיאנו, בסרט של הבמאי הרומני סרג'יו ניקולאיסקו " Un comisar acuză" (מפקח מאשים)
1990-1988 - דמותו משוחקת על ידי השחקן שטפן יורדאקה בסרט "הולך בפני הזאבים" המוקדש לרציחתו של ההיסטוריון ניקולאיה יורגה על ידי הלגיונרים בנובמבר 1940, ושבוים על ידי קונסטנטין ואיין.
אלכסנדרו סובורוב (נולד ב-2 בפברואר 1987 בקישינב, מולדובה) הוא כדורגלן מולדובי המשחק בעמדת הקשר בספינטול גיאורגה מליגת העל המולדבית ובנבחרת מולדובה.
סובורוב התחיל את הקריירה שלו בשריף טירספול ועלה לבוגרים לראשונה ב-2002. ב-2007 עבר לפ.צ.
טירספול וכעבור שנתיים חזר לקבוצת נעוריו.
לזכותו של סובורוב 42 הופעות ו-5 שערים במדי נבחרת מולדובה.
בינואר 2013 חתם באקדמיקה קישינב ובקיץ עבר למורדוביה סרנסק.
טומה (ברומנית: Alexandru Toma; שמו בלידה: סולומון מוסקוביץ', Solomon Moscovici,
11 בפברואר 1875 אורזיצ'ן - 15 באוגוסט 1954) היה סופר, משורר, עיתונאי ומתרגם רומני יהודי.
בעשור הראשון של המשטר הקומוניסטי ברומניה נבחר על ידי השלטונות כמייצג מופת של שירה ריאליסטית-סויציאליסטית, זכה להוקרה ממלכתית ונבחר לאקדמיה הרומנית (אז האקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית).
אחרי מותו, בשנות ה-1960–1970 הורדו דמותו ויצירתו ממעמדם.
סולומון אלכסנדרו מוסקוביץ', לימים אלכסנדרו טומה, נולד במשפחה יהודית בעיירה אורזיצ'ן במחוז יאלומיצה.
אביו, ליבו מוסקוביץ' היה בעל מכולת.
אלכסנדרו סיים את בית הספר התיכון בעיר פלויישט.
לאחר מכן למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט.
כמעט שלושים שנה עבד כמורה להיסטוריה ולפילוסופיה בבתי ספר בבוקרשט ובפלויישט.
גם אחיו, זליק וירג'יליו מוסקוביץ' נודע כמשורר תחת שם-העט וירג'יליו מונדה.
מצעירותו נמשך לרעיונות של צדק חברתי ולרעיונות ציוניים.
התקרב לחוג הספרותי "קונטמפוראנול" (Contemporanul בן הדור) שבו פעלו קונסטנטין דוברוג'אנו-גריה ואינטלקטואלים אחרים בעלי אידאולוגיה סוציאליסטית.
עם חבריו לדרך נמנו גם משוררים יהודים כמו שטויירמן-רודיון, אדריאן וריה ואחרים.
שם העט שלו "אלכסנדרו טומה" נבחר בשנת 1896 על ידי הסופר יון לוקה קאראג'אלה לרגל פרסום פואמה בכתב העת "אפוקה ליטררה" (Epoca literară - העידן הספרותי).
בתחילת הקריירה שלו, השתמש טומה בכינויי עט כמו פלסטף, הנקו (Hâncu), קרייון (Crayon, כלומר "עפרון"), סט.
פרסם לראשונה בכתב העת המצויר "Lumea ilustrată" (העולם המאויר), ביומון "מונקה" (Munca העבודה)ובכתב העת "Lumea nouă"(העולם החדש).
פרסם תרגומים לרומנית משירי היינה, לנאו, פטפי, כרמן סילבה,
שאמיסו, לאופולד יאקובי, ארנסט קלאר, לואי פינק ואחרים, כמו כן דברי פרוזה מאת לב טולסטוי, גובינו, וכו'.
טומה הצטיין בתרגומו של המחזה "טרטיף" מאת מולייר שהוצג בשנת 1919 בתיאטרון הלאומי בבוקרשט.
כמו כן ערך סדרת החוברות "לקטורה" (Lectura - המקראה) שכללה נובלות מספרות העולם.
היה פעיל בעיתונים בעלי מגמה סוציאליסטית שהתפרסמו במולדובה, כמו "אוונימנטול" (Evenimentul האירוע ) או "נואוטאטיה" (Noutatea ידיעה חדשה) ביאשי שבעריכת שטויירמן רודיון (1897) וכו'.
ככל הנראה פקד גם את הסלון הספרותי של מלכת רומניה, אליסאבטה, שכתבה בגרמנית תחת שם העט כרמן סילבה ותירגם משיריה לרומנית.
בהתחלה התקרב לזרם הסימבוליסטי ומבקרי ספרות (כמו פאול צ'רנאט) קראו לו "הענף הפרולטרי" שלו.
זמן מה התכתב עם המשוררת אלנה פאראגו.
בשנות ה-1910 הראשונות יצירות פרי עטו פורסמו גם בכתב העת הספרותי "ויאצה רומניאסקה" (Viaţa românească החיים ה רומניים).
עבד גם כעורך של כתבי עת לילדים כמו המגזין "סטיאווה קופיאִילור" (Steaua copiilor כוכב הילדים) ו"אמיקול קופיאִילור" (Amicul copiilor ידיד הילדים)
טומה פרסם הרבה גם בעיתונים היהודים ברומניה - "אדם" (Adam), "לומיה אברייה" ("Lumea evree" - העולם היהודי), "פונטיה דה פילדש" (Puntea de fildeş - גשר השנהב) שירים בהשראה ציונית, שחלקם הוקראו בחגיגות ציוניות.
מפורסם במיוחד היה שירו "ציון" (Sion), שהפך מעין המנון של הציונות הרומנית.
(קטע מתרגום לעברית מאת אליהו מייטוס)
השנים בין מלחמות העולם ובימי מלחמת העולם השנייה
המהדורה הראשונה של שיריו "שירים" (Poezii) פורסמה בשנת 1926 בהוצאה "קולטורה נציונאלה" (Cultura naţională התרבות הלאומית) במימון חברים ושותפים לעשייה.
היצירות עוררו עניין רב ולמרות הסגנון המיושן שלהם, זכו לבקורת חיובית מצד מבקר הספרות המודרניסטי אאוג'ן לובינסקו ב"תולדות הספרות בת זמננו".
מקום חשוב תפסו ביצירותיו השיריות ההזדהות עם סבל המעמד הנמוך, אך כתב גם שירי אהבה וטבע שהיו בעיני מבקר הספרות פומפיליו קונסטנטינסקו, מקוריים יותר.
הקובץ זיכה את טומה בפרס "יון אליאדה רדולסקו" של האקדמיה הרומנית.
בשלב מסוים בחייו התקרב למחתרת הקומוניסטית.
לפי עדות אשתו סידי, בשנים שבין מלחמות העולם היא ובעלה נתנו לפעמים מקלט לחברי המפלגה שהוצאה לחוץ לחוק.
בנם, סורין טומה התחנך באידאולוגיה המרקסיסטית עוד בבית אביו ובימי מלחמת העולם השנייה נמלט לברית המועצות.
הוא שב לרומניה בשנת 1944 בשורות הצבא הסובייטי והיה לעורך הראשי של ביטאון המפלגה הקומוניסטית, "סקנטייה" (Scânteia הניצוץ).
אחרי הנהגת החוקים האנטישמיים ברומניה והעלייה לשלטון של המשטר הלאומי-לגיונרי, אלכסנדרו טומה סולק באוקטובר 1940 יחד עם שאר היהודים מאיגוד הסופרים הרומנים.
בנובמבר 1942 נכלל, יחד עם אחיו,וירג'יליו, ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
דווקא בהגיעו לשנות השבעים לחייו, הוכרז על ידי המשטר הקומוניסטי שעלה זה עתה לשלטון לנציג הראשי של הספרות הפרולטרית ולמשורר הגדול ביותר בחיים.
בספטמבר 1947 הוחזר לשורות איגוד הסופרים הרומנים שעבר טיהור מחבריו שנחשבו "פשיסטים".
במסגרת מערכת תעמולה תרבותית בהשראת המדיניות הסטליניסטית - ז'דנוביסטית בברית המועצות, בוצעו שינויים מרחיקי לכת בתחום הפצת הספרות והוראתה בבתי ספר ואוניברסיטאות.
לפי הקו האידאולוגי של המפלגה הקומוניסטית בספרי הלימוד הוכנסו טקסטים חדורים רעיונות שנחשבו מתקדמים - למשל שירים פרי עטו של אלכסנדרו טומה, פרוזה קצרה מאת הסופר הקומוניסט המנוח אלכסנדרו סחיה, ויצירות חדשות בפרוזה שכתב ברוח המשטר החדש הסופר מיכאיל סדוביאנו.
שלושת היוצרים המוזכרים הוכתרו כדמויות העיקריות של הספרות הרומנית במאה ה-20.
בדומה למגמה בברית המועצות הסטליניסטית מקומם המרכזי של טומה וסדוביאנו באיחוד החדש של הסופרים, וחגיגות ההוקרה סביב דמויותיהם לבשו אופי של פולחן אישיות, חיקוי במידה מסוימת של פולחן האישיות של מנהיגי המפלגה ובראשם גאורגה גאורגיו- דז'.
באותם הימים הוענק לאלכסנדרו טומה גם פרס המדינה לשירה.