tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם תחילת הייצור בימים שלאחר מלחמת העולם השנייה, שכנע רומני את פקידי הממשלה לוותר על הליכים מורכבים להפסקת חוזים, ובכך לשחרר מפעלי רכב לייצור מהיר של מכוניות לצריכה ביתית ולמנוע פיטורים גדולים.
רומני היה המנהל של איגוד הסחר האמריקני ב-1944 וב-1947, ומנהל הוועד הלאומי של יובל הזהב למכונית ב-1946. בשנים 1946–1949 ייצג את המעסיקים בארצות הברית כנציג ועידת התעשיות המתכתיות של ארגון העבודה הבינלאומי.
ב-1950, רומני היה חבר במועצה לתכנון ושיכון אזרחי, וביקר את ההפרדה הגזעית בתוכנית הדיור של דטרויט כשנשא דברים בפני מועצת עיריית דטרויט.
האישיות של רומני הייתה בוטה ועזה, מה שעשה לו רושם של "איש נחפז", והוא נחשב לכוכב עולה בתעשייה.
כמנהל הכללי של התאחדות תעשייני הרכב האמריקאית, רומני התיידד עם נשיא אמריקן מוטורס, ג'ורג' מייסון .
כאשר נתמנה ליושב ראש חברת הייצור נאש-קלוינטור ב-1948, הזמין מייסון את רומני לבוא בעקבותיו "כדי לדעת את תעשיית הרכב מהיסוד" כעוזרו הנודד.
רומני, מנהל חדש בנאש-קלוינטור, העביר שנת עבודה בחלקים שונים של החברה.
בשעה שמפעלי המקררים ואיגודיהם המקצועיים בחטיבת מכשירי קלוינטור נתגלו כלא יעילים, נלחם רומני באגודת החינוך למכניקה של אמריקה במטרה להקים תוכנית חדשה של יחסי עבודה ותעסוקה, שתקים מפעלים חדשים ומודרניים יותר עם כח אדם מצומצם יותר לאור השימוש הרב במכונות במקום עבודת כפיים.
כדי לא לעורר את חמתם של הפועלים, הוא פנה אליהם באומרו: "אני לא איש מכללה.
הכנתי רצפות, עבדתי בעבודות טיח, קטפתי סלק וחיטה בשדות".
כבן חסותו של מייסון, רומני קיבל על עצמו את תפקיד מנהל פיתוח "רמבלר", דגם מכונית של אמריקן מוטורס.
מייסון חיפש זמן רב מיזוג של נאש-קלוינטור עם חברה אחת או יותר, וב-1 בספטמבר 1954 החברה התמזגה עם הדסון מוטור קאר לשם ייסוד אמריקן מוטורס.
זה היה המיזוג הגדול ביותר בהיסטוריה של תעשיית הרכבים בארצות הברית, ורומני הפך לסגן נשיא בכיר של החברה החדשה.
באוקטובר 1954, מת מייסון באופן פתאומי מדלקת לבלב חריפה ודלקת ריאות.
רומני מונה בעקבות זאת לנשיא ויושב ראש הדירקטוריון של אמריקן מוטורס באותו החודש.
כאשר רומני השתלט על החברה, הוא ארגן מחדש את ההנהלה הבכירה, הביא מנהלים צעירים יותר לתפקידי מפתח, וקיצץ את רשת הסוחרים של אמריקן מוטורס ובנה אותה מחדש.
רומני האמין כי הדרך היחידה להתחרות עם "שלושת הגדולים" (פורד, ג'נרל מוטורס וקרייזלר) היה לארגן את החברה מחדש תוך מיקוד עתידה של החברה על קו מכוניות קטן יחסית.
יחד עם המהנדס הראשי של החברה, מיד מור, עד סוף 1957 מותגי המכוניות שמהן נוצרה החברה נעלמו כליל.
המותג רמבלר נבחר לפיתוח וקידום, בעוד אמריקן מוטורס אימצה אסטרטגיה חדשנית: ייצור מכוניות קומפקטיות בלבד.
החברה נאבקה בקשיים בתחילתה; הפסידה כסף ב-1956 וב-1957, וחוותה עריקות ברשת הסוחרים שלה.
רומני הנהיג אמצעי חיסכון והביא יעילות כלכלית לחברה, ויחד עם מנהלים אחרים הם הפחיתו את שכרם ב-35%.
אף על פי שאמריקן מוטורס הייתה על סף השתלטות מצדו של בעל ההון לואיס וולפסון בשנת 1957, הצליח רומני להדוף את ניסיונו של וולפסון להשתלט על החברה.
המכירות של דגם המכונית רמבלר סוף סוף המריאו, מה שהוביל להצלחה כלכלית בלתי צפויה עבור אמריקן מוטורס.
החברה רשמה את הרווח הרבעוני הראשון שלה בשלוש שנים ב-1958. אמריקן מוטורס הייתה חברת כלי הרכב היחידה שהראתה עלייה במכירותיה במהלך המיתון של 1958, ועברה מהמקום השלוש עשרה למקום השביעי במדד יצרני הרכב הגדולים בעולם.
בניגוד להצלחת מרוצי נאסקאר (NASCAR) של חברת הדסון בשנות ה-50 המוקדמות, דגמי הרמבלר זכו פעמים תכופות ב-Mobil Economy Run, אירוע שנתי בכבישים המהירים בארצות הברית.
המכירות של אמריקן מוטורס עדיין זינקו במהלך 1960 ו-1961; דגם הרמבלר היה המכונית הפופולרית ביותר באמריקה בשנתיים אלו.
כמאמין ב"צרכנות שיתופית תחרותית", רומני הרשים קהלים בהופעותיו התכופות בפני הקונגרס.
הוא דיבר על מה שהוא ראה כשרירות לב של "עבודה גדולה" ו"עסקים גדולים", וקרא לקונגרס לפרק את "שלושת הגדולים".
רומני הפך למה שסופר כלי הרכב ג'ו שרמן כינה "גיבור עממי של תעשיית הרכב האמריקאית" ואחד מהמנהלים הבכירים בתחום העסקים שמשכו תשומת לב יתרה באמצעי התקשורת.
ההתמקדות שלו בייצור מכוניות קטנות כאתגר למתחרים המקומיים של אמריקן מוטורס, תועדה בכַּתָּבַת השַׁעַר של טיים מגזין ב-6 באפריל 1959, ובמגזין נכתב כי "רומני הצליח בכוחות עצמו להשיג אחת ממשרות המכירה הראויות ביותר לציון בתעשיית ארצות הברית".
ביוגרפיה מלאה שלו פורסמה ב-1960, ותחיית החברה מחדש הפכה את רומני לשם שגור.
סוכנות הידיעות Associated Press בחרה ברומני כאיש השנה שלה בתעשייה במשך ארבע שנים רצופות, מ-1958 עד 1961.
מניות החברה עלו מ-7 דולר אמריקני למניה ל-90 דולר למניה, מה שהפך את רומני למיליונר מאופציות.
עם זאת, בכל פעם שחש ששכרו והבונוס שלו היו גבוהים מדי במשך השנה, הוא נתן את העודף בחזרה לחברה.
לאחר הכרות ראשונית, הוא פיתח מערכת יחסים טובה עם מנהיג איגוד עובדי הרכב וולטר רותר, ועובדי אמריקן מוטורס נהנו מתוכנית חלוקת רווחים.
הדת הייתה כוח עליון בחייו של רומני.
במאמרו משנת 1959 בעיתון "Detroit Free Press" הוא כתב: "דתי היא נכסי היקר ביותר...
מלבד הדת שלי, אני יכול בקלות להיות עסוק מדי בפעילות תעשייתית, חברתית ובליינית".
לפי כללי הכנסייה המורמונית, רומני לא שתה משקאות חריפים או משקאות המכילים קפאין ואף לא עישן סיגריות.
רומני ואשתו תרמו לכנסייה באורח קבע, ומ-1955 עד 1965 נתנו 19% מהכנסותיהם לכנסייה ועוד 4% לצדקה.
רומני ומשפחתו חיו בבלומפילד הילס, לאחר שעברו לשם מדטרויט בסביבות 1953. הוא היה פעיל מאוד בעניינים אזרחיים במישיגן: הוא היה חבר במועצת המנהלים של בית החולים לילדים במישיגן ובקרן המאוחדת של דטרויט, ויושב ראש הוועד המנהל של השולחן העגול של דטרויט לקתולים, יהודים ופרוטסטנטים.
בשנת 1959 הוא קיבל את פרס הליגה נגד השמצה של ארגון בני ברית.
משנת 1956, עמד רומני בראש ועדה אזרחית שעסקה בהנהגת תוכניות חינוכיות לשיפור בתי הספר הציבוריים של דטרויט.
הדו"ח הסופי של הוועדה שעסק בייעוץ לאזרחים בנוגע לצורכי בתי הספר היה ברובו עבודתו של רומני וזכה לתשומת לב ציבורית רבה; הוא הוביל לשכר טוב יותר למורים ולמימון תשתיות חדשות.
רומני סייע להנפקת איגרות חוב בסך 90 מיליון דולר אמריקני הקשורות בענייני חינוך והגברת מס.
אזרחי מישיגן האמינו באמונתו של רומני שאמרה כי לקבוצות בעלי עניין יש יותר מדי השפעה בממשלה הארצית, וכי רק שיתוף פעולה של אזרחים הפועלים לטובת כולם יכול להתמודד נגדם.
לאור תהילתו והישגיו במדינה שבה ייצור מכוניות היה נושא מרכזי לשיחה, רומני נתפס כאדם טבעי להיכנס לפוליטיקה.
הוא היה מעורב באופן ישיר בפוליטיקה ב-1959, כאשר היה בתפקיד מפתח בדחיית העתירה הקוראת לוועידת חוקה שמטרתו לשכתב את חוקת מישיגן.
כישורי המכירות של רומני הפכו את "אזרחים למישיגן", תנועה שהוקמה בידיו באפריל 1959, לאחד הארגונים היעילים ביותר בין אלה הקוראים לוועידת חוקה.
בעבר הכריז רומני על עצמו כחבר המפלגה הרפובליקנית והשתתף בבחירות לוועידת חוקה.
בתחילת 1960, רבים מהמפלגה הרפובליקנית במישיגן ראו ברומני כמועמד אפשרי למשרת מושל המדינה, סנאטור בסנאט של ארצות הברית ואפילו סגן נשיא ארצות הברית.
כמו כן, בתחילת 1960, רומני שימש כחבר בוועדה לענייני קמפיינים הוגנים.
הוא פרסם דו"ח שעקרונותיו היו כי אין לתמוך או להתנגד למועמד בבחירות ציבוריות בשל דתו וכי אין לראות בקמפיין כהזדמנות להצביע בעד דת אחת נגד דת אחרת.
הצהרה זו סייעה לסלול את הדרך לנאום המפורסם של ג'ון פיצג'רלד קנדי על דת ומשרות ציבוריות מאוחר יותר באותה השנה.
רומני חשב לזמן מה על התמודדות בבחירות לסנאט ב-1960, אבל הוא התמנה לסגן נשיא ועידת החוקה ששכתב את חוקת מישיגן בשנים 1961 ו-1962.
לאחר תקופה של חוסר החלטיות והתלבטות ארוכה, עזב רומני את אמריקן מוטורס בפברואר 1962 כדי להיכנס לפוליטיקה הארצית.
מחליפו של רומני כיושב ראש אמריקן מוטורס היה רוי אברנתי .
עמדתו של רומני כמנהיג הרפובליקנים המתונים בוועידת החוקה סייעה לו להשיג את משרת מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות למושלות מישיגן.
הוא התמודד מול המושל הדמוקרטי המכהן ג'ון סווינסון בבחירות הכלליות.
רומני הבטיח לשנות את מבנה המס של המדינה, להשים את תשומת הלב של מערכת המיסים על עסקים ולציבור הרחב, ולהפוך אותה ל"מגלגלת שוב".
רומני דחה הן את ההשפעה הגדולה של איגודים מקצועיים בתוך המפלגה הדמוקרטית והן את ההשפעה הגדולה של העסקים הגדולים בתוך המפלגה הרפובליקנית.
הקמפיין שלו היה בין הראשונים שניצלו את יכולות עיבוד הנתונים הממוחשב.
רומני ניצח בבחירות בפער של 80,000 קולות ובכך שם קץ ל-14 שנות שלטון דמוקרטי שבהן שלטה המפלגה הדמוקרטית בכל המוסדות הממשלתיים במישיגן.
ניצחונו יוחס לפניותיו לבוחרים חסרי השיוך המפלגתי ולאלו החיים בפרוורים המשפיעים יותר של דטרויט, שב-1962 היו צפויים יותר להצביע לרפובליקנים מאשר לדמוקרטים.
בנוסף, פנייתו של רומני לחברי האיגודים המקצועיים הייתה יוצאת דופן לחבר במפלגה הרפובליקנית.
הדמוקרטים זכו בכל משרדי ההנהלה האחרים של המדינה בבחירות, כולל ג'ון לסינסקי, שזכה במשרת סגן המושל בבחירות הנפרדות לתפקיד סגן מושל מישיגן.
הצלחתו של רומני אפשרה לו להיות מועמד טבעי לנשיאות בבחירות לנשיא 1964, ונשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, אמר ב-1963 כי "הבחור היחיד שאני לא רוצה להתמודד מולו הוא רומני".
רומני הושבע כמושל מישיגן ב-1 בינואר 1963. דאגתו הראשונית הייתה לבצע ראורגניזציה כללית במבנה הפיננסי ובהכנסות של המדינה, שאושר על ידי הוועידה החוקתית.
ב-1963 הוא הציע לשנות באופן כולל את תעריפי מס ההכנסה, אך השגשוג הכלכלי הכללי הקל על הלחץ שהביא איתו תקציב המדינה, והרשות המחוקקת של מישיגן דחתה את תוכניותיו של רומני.
הקשיים המוקדמים של רומני עם הרשות המחוקקת ערערו את התפיסה שלו כדמות פוליטית לאומית בקרב עמיתיו לשעבר של ריצ'רד ניקסון.
אחד מחברי המפלגה הדמוקרטית במישיגן אמר על רומני: "הוא עדיין לא למד שדברים בממשלה לא בהכרח נעשים ברגע שהאיש בראש נותן פקודה, הוא להוט ולפעמים חסר סבלנות".
אבל בשנתיים הראשונות של רומני בתפקיד הוא היה מסוגל לעבוד עם הדמוקרטים - שלעיתים קרובות הייתה להם שליטה חלקית על הרשות המחוקקת - וקואליציה דו-מפלגתית לא רשמית אפשרה לרומני להשיג הרבה ממטרותיו ויוזמותיו.
רומני ערך שורה של כנסי מושל.
הוא פתח את משרדו בקפיטול של מישיגן למבקרים, בילה חמש דקות עם כל אזרח שרצה לדבר עמו בבוקר יום חמישי, ותמיד לחוץ את ידיהם של תלמידי בתי הספר שביקרו בקפיטול.
הוא כמעט תמיד נמנע מפעילות פוליטית ביום ראשון, שבת המורמונית.
התנהגותו הבוטה והחד-משמעית גרמה לפעמים לחיכוך בין קרוביו, לכן עמיתים ובני משפחתו השתמשו במושג "שור בחנות חרסינה" כדי לתאר אותו.
הוא נקט בגישה תיאטרלית במקצת לממשל, וביצע הופעות פתאומיות בסביבות שבהן היה עשוי להיות בלתי רצוי מבחינה פוליטית.
רומני ראה את ההיבט המוסרי בכל נושא ועניין; הסופר תיאודור ה.
וייט אמר "כאשר נפגשתי ושוחחתי עם ג'ורג' רומני לפני מספר שנים, הייתה בשיחה כנות עמוקה עד כדי כך, שבשיחה, אחד היה כמעט נבוך".
רומני תמך בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח אף על פי שהשתייך לכנסייה שלא אפשרה לאנשים שחורים להיות אצלה כמרים.
הוא הרהר, "רק אחרי שהגעתי לדטרויט הכרתי כושים והתחלתי להעריך אותם, והתחלתי להבין שכמה כושים מסוגלים להיות טובים יותר מלבנים".
כשנאם את נאומו הראשון כמושל בינואר 1963, הצהיר רומני כי "בעיית זכויות האדם הדחופה ביותר של מישיגן היא אפליה גזעית - בדיור, בהתאמות הציבוריות, בחינוך, בממשל הצדק ובתעסוקה".
רומני עזר ליצור את ועדת זכויות האזרח הארצית הראשונה.
כאשר מרטין לותר קינג הגיע לדטרויט ביוני 1963 ונאם שם מול 120,000 איש, שלח רומני את הסנאטור של המדינה, סטנלי ת'אייר לצעוד עם קינג כשליחו, זאת מאחר שלא השתתף בעצמו כי האירוע התקיים ביום ראשון.
רומני השתתף במצעד הרבה יותר קטן שנערך בשבת הבאה, שהפגין נגד אפליית הדיור בעיר גרוס פוינט , לאחר שמרטין לותר קינג עזב את מישיגן.
התביעה של רומני לקיים את זכויות האזרח הביאה לו ביקורת מצד אחדים בכנסייתו: בינואר 1964 כתב אחד מחבריו לקוורום כי הצעת חוק זכויות האזרח היא "חקיקה מרושעת" ו"הוא הניח את הקללה על הכושי".
רומני סירב לשנות את עמדתו והגביר את מאמציו למען זכויות האזרח.
בנוגע למדיניות הכנסייה, רומני נמנה בין אותם מורמונים ליברלים שקיוו שהמנהיגות של הכנסייה תשנה את הפרשנות התאולוגית המונחת ביסודה, אך רומני לא האמין בביקורת פומבית על הכנסייה, ובהמשך אמר כי גינויו של איש הממשל סטיוארט אודל המורמוני על מדיניותו "אינו יכול לשמש כל מטרה דתית שימושית".
בשנת 1965 ביקר רומני בדרום וייטנאם במשך 31 ימים ואמר כי הוא ממשיך בתמיכתו החזקה במעורבות הכוחות המזוינים של ארצות הברית שם.
במהלך 1966, בעוד בנו מיט נכח בצרפת במסגרת עבודה מיסיונרית, ג'ורג' שכנע את ארוסתו של מיט, אן דייוויס, להמיר את דתה למורמונים.
המושל רומני המשיך את תמיכתו בזכויות האזרח; לאחר פרוץ האלימות במצעדים מסלמה למונטגומרי ב-1965, הוא צעד בדטרויט בחזית עם הצועדים.
ב-1966 זכה רומני להצלחה האלקטורלית הגדולה ביותר שלו, וזכה בבחירות 1966 למושלות מישיגן עם 527,000 קולות וגבר על עורך הדין הדמוקרטי זולטון פרנסי (הפעם זכה רומני לתקופת כהונה בת ארבע שנים, לאחר שינוי בחוקת מישיגן).
הוא זכה ל-30% מקולות השחורים במישיגן, הישג חסר תקדים לרפובליקני.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964, הסנאטור בארי גולדווטר הפך במהרה למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית.
גולדווטר ייצג זרם חדש של שמרנות אמריקנית, שרומני המתון לא היה חלק ממנו.
רומני גם הרגיש שגולדווטר יביס את כל הרפובליקנים המתונים האחרים שיתמודדו למשרה פוליטית כלשהי, וחשש גם על מקומו (באותה התקופה מושל במישיגן הוגבל לתקופת כהונה בת שנתיים).
לבסוף, רומני הסכים עם השקפותיו של גולדווטר בנוגע לזכויות האזרח ולימים יאמר:
במהלך ועידת המושלים הארצית של יוני 1964, 13 מתוך 16 מושלים רפובליקנים התנגדו לגולדווטר; מנהיגי מחנה זה היו ג'ים רודס מאוהיו, נלסון רוקפלר מניו יורק (שהקמפיין שלו הושהה עם הפסדו לגולדווטר בקליפורניה), ויליאם סקרנטון מפנסילבניה ורומני.
במסיבת עיתונאים יוצאת דופן, רומני הצהיר: לעומת זאת, רומני נשבע בעבר בפני הבוחרים במישיגן כי לא ירוץ לנשיאות בבחירות 1964. העיתונים של דטרויט הצביעו על כך שלא יתמכו בו בכל הצעה כזאת, ורומני החליט במהירות לכבד את התחייבותו להישאר מחוץ למירוץ לנשיאות.
בוועידה, רומני העצים את סעיף זכויות האדם במצע המפלגתי, והבטיח לחסל את האפליה והקיפוח ברמה הארצית, המקומית והפרטית, אך הוא הובס בהצבעה קולית.
הוא גם לא זכה לתמיכה בהצהרה שהוקיעה את הקיצוניות של השמאל והימין מבלי לנקוב בשמות של ארגונים, שאיבדה את תמיכתה בהצבעה ברוב דחוק של שניים לאחד.
שתי עמדותיו נתמכו על ידי הנשיא לשעבר דווייט אייזנהאואר, שהיה בעל גישה לאחריות אזרחית דומה לזו של רומני.
לאחר שהסתיימה הוועידה, רומני לא תמך ולא התנגד לגולדווטר ולעמיתו למרוץ ויליאם אדוארד מילר, ואמר כי הוא מסתייג מחוסר התמיכה של גולדווטר בזכויות האזרח ומהקיצוניות הפוליטית שלו.
במהלך הבחירות לנשיאות 1964, רומני התנער מצמד המועמדים הרפובליקנים לנשיאות, סירב אפילו להופיע במקומות בהם התנוסס שמם של הצמד והמשיך להילחם בגולדווטר באופן פרטי.
הוא נלחם על קולות האזורים הדמוקרטים במישיגן בבחירות למושלות המדינה, וכאשר נשאל בהופעות הקמפיין שלו למושלות על תמיכתו בגולדווטר, הוא השיב: "לכל הרוחות, אתה יודע היטב שאני לא!".
רומני נבחר מחדש ב-1964 ברוב דחוק של 380,000 קולות וניצח את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הדמוקרטי ניל סטייבלר.
המהומות ברחוב 12 וקליירמאונט בשכונת "וירג'יניה פארק" שבדטרויט פרצו בשעות הבוקר המוקדמות של 23 ביולי 1967, לאחר פשיטה משטרתית על מתחם בילוי לא חוקי מסוג ספיק איזי.
ככל שחלף היום והחיכוכים בין הבליינים לכוחות המשטרה החריפו, התקשר רומני למשטרת מישיגן ולמשמר הלאומי.
בשעה 3 לפנות בוקר, ב-24 ביולי, פנו רומני וראש עיריית דטרויט ג'רום קאוואנה לרמזי קלארק, אז התובע הכללי של ארצות הברית, בבקשה לשלוח לדטרויט חיילים פדרליים.
התובע הכללי קלארק הצביע על כך שרומני יצטרך להכריז על מצב של התקוממות אזרחית.
לעיר נשלחו כוחות צבא גדולים שכללו רכבים קרבים משוריינים, ואלפי חיילים מהדיוויזיה המוטסת ה-82 ומהדיוויזיה המוטסת ה-101. כשהמצב בדטרויט החמיר, אמר רומני לסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית, סיירוס ואנס, "אנחנו חייבים לפעול, בן-אדם, אנחנו חייבים לפעול".
סמוך לחצות 24 ביולי אישר נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון לאלפי צנחנים להיכנס לדטרויט.
ג'ונסון הלך לטלוויזיה הלאומית, הודיע על פעולותיו והתייחס שבע פעמים לחוסר יכולתו של רומני לשלוט על המהומות באמצעות כוחות מקומיים.
אלפי מעצרים נערכו והפרעות נמשכו עד 27 ביולי.
ההשלכות הסופיות של מהומות אלו היו הקשות ביותר מכל התקוממויות אזרחיות אחרות בחמישים השנים האחרונות בארצות הברית: 43 הרוגים, למעלה מאלף פצועים, 2500 חנויות נבזזו, מאות בתי מגורים נשרפו ונגרם נזק לרכוש בסך 50 מיליון דולר אמריקני.
להתמודדות עם המהומות בדטרויט היו השלכות פוליטיות קשות עבור רומני, שכן הוא נתפס כמנהיג רפובליקני שעתיד להוות אתגר לנשיא ג'ונסון בבחירות לנשיאות שהתקיימו שנה לאחר מכן.
רומני האמין שהבית הלבן האט במכוון את תגובתו לאירועים וטען שג'ונסון "התנהג באופן פוליטי" בפעולותיו.
למרות המהומות, עד סוף שלטונו של רומני במישיגן, המדינה זכתה להישגים גדולים בתחום זכויות האזרח הקשורות לתעסוקה ציבורית, קבלנות ממשלתית והנגשת הדיור הציבורי.
בתקופת שלטונו נעשו שיפורים קטנים יותר במאבק באפליה במגזרי התעסוקה הפרטית, הדיור, החינוך ואכיפת החוק.
רומני הרחיב משמעותית את גודל הממשלה של מישיגן כמושל.
תקציב המדינה הראשון שלו, בשנת 1963, עמד על 550 מיליון דולר, גידול של 20 מיליון דולר לעומת קודמו בתפקיד, ג'ון סווינסון.
נוסף על כך, רומני ירש גירעון תקציבי בסך 85 מיליון דולר, אך עזב את משרדו עם עודף.
בשנים הפיסקליות הבאות גדל תקציב המדינה לכ-684 מיליון דולר ב-1964, 820 מיליון דולר ב-1965, מיליארד דולר ב-1966, 1.1 מיליארד דולר ב-1967, ו-1.3 מיליארד דולר ב-1968. רומני הוביל את הדרך לעלייה גדולה בהוצאות המדינה בתחום החינוך, ומישיגן החלה לפתח את אחת ממערכות ההשכלה הגבוהה הגדולה ביותר של האומה האמריקנית.
בכהונתו היה גידול משמעותי במימון התמיכה עבור ממשלות מקומיות וניתנו הטבות נדיבות לעניים ולמובטלים.
ההוצאות הכספיות של רומני התאפשרו הודות להתרחבות הכלכלית שלאחר מלחמת העולם השנייה, שהביאה לעודפים בתקציבי הממשלה ובהסכמתן של שתי המפלגות במישיגן לשמור על בירוקרטיה ממשלתית רחבה והגדלת שירותי המגזר הציבורי.
הקואליציות הדו-מפלגתיות שאיתן עבד רומני בבית המחוקקים של המדינה אפשרו לו להגיע לרוב מטרות החקיקה שלו.
ניסיונו כמושל המשיך את המוניטין החיובי שלו, כפי שכתב הסופר תיאודור ה.
ההיסטוריון של אוניברסיטת מישיגן, סידני פיין, העריך אותו כמושל מצליח ביותר.
עם סיומו של ביקור שערך בברית המועצות, הגיע רומני לישראל בשלהי דצמבר 1967 בצל כוונתו להתמודד על נשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות 1968. אודות שיחותיו במוסקבה סירב להשיב והכריז: "באתי להקשיב, להתבונן וללמוד".
רומני נועד, כאדם פרטי, עם ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, שר החוץ אבא אבן, ראש המטה הכללי יצחק רבין וראש עיריית ירושלים טדי קולק.
הוא התקבל על ידי שגריר ארצות הברית בישראל וולוורת ברבור.
לאחר מכן חצה את גשר אלנבי וערך ביקור ממלכתי בירדן, שתוכנן שבועות אחדים מראש.
היבחרו של רומני מחדש למושלות מישיגן בנובמבר 1966 דחפה אותו לחזית המפלגה הרפובליקנית.
נוסף על ניסיון העבר הפוליטי שלו, רומני הגבוה, היפה והמרשים תאם את התכונות שהציבור חשב שלנשיא ארצות הברית ראוי שיהיו.
מושלים רפובליקנים היו נחושים בדעתם לא להניח להפסד של גולדווטר לחזור, ולא רוקפלר ולא סקרנטון רצו להתמודד שוב; המושלים החליטו במהרה שרומני הוא מועמדם המועדף בבחירות למועמדות הרפובליקנית לנשיאות במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968. חבר הקונגרס האמריקאי לשעבר ויושב ראש הוועידה הרפובליקנית הלאומית, לאונרד וו.
הול, הפך למנהל הקמפיין הבלתי רשמי של רומני.
סקר של חברת גאלופ (Gallup) לאחר הבחירות בנובמבר הראה כי רומני היה מועדף בקרב הרפובליקנים על פני סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון כמועמד הרפובליקני, ביחס של 39%-31% וסקר של חברת האריס הראה כי רומני מנצח את הנשיא ג'ונסון בקרב כל המצביעים ביחס של 54%-46%.
ניקסון ראה ברומני את יריבו הראשי.
רומני הכריז בפברואר 1967 כי קיימים הסיכויים שיתמודד לנשיאות, במהלך ביקור באלסקה ובמדינות הרי הרוקי.
החולשה הגדולה ביותר של רומני הייתה היעדר מומחיות במדיניות חוץ, והצורך בעמדה ברורה בנוגע למלחמת וייטנאם.
הסיקור העיתונאי של הביקור של רומני באלסקה התמקד בסוגיית וייטנאם ובעיתונים שרר תסכול בשל סירובו של רומני לדבר על כך.
התכונות שעזרו לרומני כמנהל בתעשייה פעלו נגדו כמועמד לנשיאות: הוא התקשה להתבטא, ופעמים תכפות הוא דיבר בהרחבה ובצורה גלויה מדי בנושא, ואחר כך תיקן את עצמו בביטול אמרותיו הקודמות.
התחושה שרומני נוטה לפלוט אמירות שנויות במחלוקת גדלה.
מטה הבחירות, שהיה שרוי ביריבויות פנימיות, עבר במהרה מספר ארגונים מחדש.
עד אז, ניקסון כבר עקף את רומני בסקר ההעדפות הרפובליקניות של גאלופ.
הטכניקות שהביטחו את ניצחונותיו במישיגן, כדוגמת שמירת מרחק מהארגוניים החיצוניים של המפלגה הרפובליקנית, לא הוכיחו יעילות בבחירות למועמדות הרפובליקנית לנשיאות.
מהומות יולי 1967 בדטרויט לא שינו את מעמדו בקרב הרפובליקנים, אלא נתנו לו קפיצה בסקרים הלאומיים נגד הנשיא הלא-פופולרי.
לעיתים נשאלו שאלות על זכאותו של רומני להתמודד לנשיאות מאחר שנולד במקסיקו, לאור העובדה שהביטוי "אזרח מלידה" המופיע בחוקת ארצות הברית עמום.
לימים יעזוב רומני את המירוץ בטרם תוכרע הסוגיה באופן מוחלט, אם כי עיקר הדעה אז הייתה שהוא זכאי להתמודד לנשיאות.
הוא היה המורמוני הראשון שנחשב למועמד רציני לנשיאות.
הוא היה ידוע במורמוניות שלו, אולם לא הזכירו את דתו במהלך מסע הבחירות.
השיח שכן היה בנוגע לדתו הבליט את היחס של הכנסייה המורמונית לשחורים, אולם הוא עצמו היה תומך מובהק בזכויות האזרח ולכן סייע לתדמית הכנסייה.
מורמונים והיסטוריונים רבים טענו שאם מסע הבחירות היה ממושך יותר ומוצלח יותר, העיסוק בדת היה הולך וגובר.
מסע הבחירות של רומני התמקד לעיתים קרובות באמונות הליבה שלו – למשל, על שלט חוצות של רומני בניו המפשייר התנוססה הסיסמה "הדרך לבולם את הפשיעה היא לעצור את הדעיכה המוסרית".
הסטודנטים בדארטמות' קולג' שבניו המפשייר לגלגו על כך והניפו בגנותו שלטים עם משפטים נוסח "אלוהים חי וחושב שהוא ג'ורג' רומני".
שלל ספרים פורסמו על אודותיו מכל מועמד אחר בבחירות אלה, בהם ביוגרפיה ידידותית לקראת מסע הבחירות, התקפה עליו מצד חבר סגל לשעבר ואוסף נאומים.
ב-31 באוגוסט 1967, בריאיון מוקלט לתוכנית האירוח המקומית והמשפיעה (והמופצת ברמה הלאומית) של לו גורדון מתחנת הרדיו WKBD-TV בדטרויט, אמר רומני: "כשחזרתי מווייטנאם (בנובמבר 1965) פשוט עברתי את שטיפת המוח הכי גדולה שכל אחד יכול לקבל".
אחר כך הוא דיבר בגנות המלחמה: "אני כבר לא מאמין שהיה לנו צורך להסתבך בדרום וייטנאם כדי לעצור את התוקפנות הקומוניסטית בדרום-מזרח אסיה".
הוא כינה את הסכסוך "הטרגי", ודרש "שלום תקיף בדרום וייטנאם בשלב מוקדם".
כך התכחש רומני למלחמה ונסוג מהשקפתו המוקדמת על המלחמה, שלפיה היא "נכונה וצודקת מבחינה מוסרית".
ההתייחסות ל"שטיפת המוח" בנוגע למלחמת וייטנאם הייתה הערה מאולתרת, לא מתוכננת, שנפלטה בסוף יום ארוך שכלל לוח זמנים עמוס.
ב-7 בספטמבר ההערה מצאה את דרכה ל"הניו יורק טיימס".
שמונה מושלים אחרים שהיו באותו הביקור בווייטנאם ב-1965 הסתייגו מדבריו של רומני, ואחד מהם, הסנאטור פיליפ הוף מוורמונט אמר כי דבריו של רומני "מקוממים, מסריחים [...] או שהוא אדם נאיבי או שהוא חסר שיפוט".
חוויותיהם של שבויי מלחמה אמריקאים (שהודגשו בסרט השליח ממנצ'וריה ב-1962), הפכו את דבריו של רומני להרסניים והוסיפו לדימויו השלילי של רומני שכבר התפתח.
הנושא של שטיפת המוח הפך במהרה היה הזדמנות של התקשורת והעיתונים לחבוט ברומני, וזה הפך למושא חוכא ואילטוטא.
הסנאטור יוג'ין מקארתי, שהתמודד נגד ג'ונסון בבחירות למועמדות הדמוקרטית, אמר שבמקרה של רומני, "שטיפה קלה הייתה מספיקה".
רומני הכריז באופן רשמי ב-18 בנובמבר 1967, בדטרויט כי הוא "החליט להילחם ולזכות במועמדות הרפובליקניות ובבחירות לנשיאות ארצות הברית".
הוא בילה את החודשים הבאים לְלֹא לֵאוּת, תוך התמקדות בפריימריז בניו המפשייר, שלב מוקדם וחשוב במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית.
הוא חזר לווייטנאם בדצמבר 1967, נשא נאומים והעלה הצעות בנוגע למלחמה, שאחת מהן הייתה מדיניות ה-"Vietnamization", לפיה תעביר ארצות הברית באופן הדרגתי את סמכויותיה לצבא דרום וייטנאם, אשר תאפשר לה את יכולת השליטה והלחימה העצמאית כנגד צבא צפון וייטנאם והווייטקונג, אשר פעלו יחדיו במטרה לאחד את וייטנאם תחת שלטון קומוניסטי.
שבועיים לפני הפריימריז ב-12 במרץ, סקר פנימי הראה רומני יפסיד לניקסון בהפרש 1–6 בניו המפשייר.
רומני הודיע על פרישתו מהבחירות למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ב-28 בפברואר 1968.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית שהתקיימה במיאמי ביץ' שבפלורידה, רומני מיאן לקרוא לתומכיו לתמוך בניקסון, דבר שניקסון לא ישכח.
רומני סיים במקום החמישי, עם 50 קולות בלבד.
כאשר המחנה הליברלי של המפלגה הרפובליקנית הביע את מורת רוחו מבחירתו של ספירו אגניו לסגנות נשיאות ארצות הברית בידי ניקסון, החליט רומני להתמודד גם לסגנות הנשיאות.
רומני אמר שלא הוא יזם את המהלך, אבל הוא גם לא התנגד לו במאום.
ניקסון ראה פעולה זו כאיום על מנהיגות המפלגה, אך בסופו של דבר הפסיד רומני לאגניו וסיים במקום השני עם 186 קולות לעומת אגניו, שזכה עם 1119 קולות.
רומני, לעומת זאת, תמך בקמפיין המוצלח של ניקסון בסתיו, ובכך הרוויח את תודתו.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968, ניקסון נקב בשמו של רומני כמועמד למזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
הנשיא הנבחר הכריז על ההודעה כחלק מהצגת הקבינט החדש שלו ב-11 בדצמבר 1968. ניקסון שיבח את רומני על "ההתלהבות המיסיונרית" שלו ואמר כי יוטל עליו גם גיוס ארגוני מתנדבים במלחמה בעוני ובמחלות בתוך ארצות הברית.
למעשה, ניקסון לא סמך על רומני מבחינה פוליטית, ומינה אותו לסוכנות פדרלית בעלת אופי ליברלי ופרופיל-נמוך, כדי להתפייס עם הרפובליקנים המתונים, וגם כדי לצמצם את הפוטנציאל של רומני להתמודד על המועמדות הרפובליקנית לנשיאות בבחירות 1972.
מינויו של רומני אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ללא התנגדות ב-20 בינואר 1969, יום השבעתו של ניקסון, והושבע לתפקידו ב-22 בינואר, כשניקסון לצדו.
רומני התפטר מתפקידו כמושל מישיגן באותו היום, והוחלף על ידי סגן המושל ויליאם מיליקן.
הרפובליקנים החזיקו במשרת המושל עוד שלוש כהונות עד 1983, אם כי מישיגן הייתה מדינת צווארון כחול ברובה.
כמזכיר, רומני ניהל את הרה-אורגניזציה הראשון של מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית מאז היווסדה בשנת 1966.
חוק ההגירה ההוגן משנת 1968 הטיל חובה פדרלית על ביטול האינטגרציה הגזעית בדיור הציבורי, וחייב את מחלקת השיכון והפיתוח העירוני לכוון את תוכניותיה לפי מתווה זה.
רומני, מלא תשוקה מוסרית, עסק במרחב הכלכלי והגאוגרפי המתרחב בין לבנים ושחורים באמצעות הרחקת שחורים מהגטאות של העיר הפנימית לפרוורים.
רומני הציע תוכנית דיור פתוחה כדי להקל על ההפרדה הגזעית, המכונה "קהילות פתוחות"; מחלקת השיכון והפיתוח העירוני תכננה זאת חודשים רבים מבלי ליידע את הנשיא ניקסון.
בראשית מרץ 1969 יצא שר השיכון מרדכי בנטוב לחלקו השני של סיור עבודתו בארצות הברית, שנקטע עם שובו לארץ להלוויית לוי אשכול, במהלכו נועד עם רומני, מקבילו האמריקאי.
כאשר הצעת הדיור הפתוח התפרסמה, התגובה המקומית הייתה עוינת במידת מה.
כזאת הייתה התגובה של תושבים רבים בוורן שבמישיגן, פרוור לבן ממעמד צווארון כחול של דטרויט.
מחלקת השיכון והפיתוח העירוני הפכה את וורן ליעד ראשוני לאכיפת "הקהילות הפתוחות" ואיימה להפסיק את כל הסיוע הפדרלי לעיר, אלא אם כן תנקוט השורה של פעולות לסיום האפליה הגזעית שם; פקידי העירייה אמרו כי חלה התקדמות מסוימת וכי אזרחיהם התרעמו מאינטגרציה גזעית כפויה.
רומני דחה את התגובה הזאת, בין היתר משום שכאשר היה מושל, תושבי וורן זרקו סלעים ואשפה ואף צעקו גסויות במשך ימים אצל זוג שנחשב בן תערובת ושעקר לעיר.
רומני ביקר בוורן ביולי 1970, שם פנה למנהיגיה של העיר וכן של כ-40 פרוורים סמוכים.
הוא הדגיש שהממשל מעודד פעילות מתקנת ולא אינטגרציה כפויה, אולם רוב האוכלוסייה המקומית לא ראתה שום הבדל, ורומני נלעג כאשר ליווי משטרתי לקח אותו ממקום המפגש.
ניקסון ראה את מה שקרה בוורן ולא היה לו כל עניין במדיניות הקהילות הפתוחות, והעיר ליועץ הנשיא לענייני פנים, ג'ון ארליכמן, כי "מדינה זו אינה מוכנה בשלב זה לדיור משולב או לחינוך משולב בכוח".
מדיניות "הקהילות הפתוחות" התנגשה עם השימוש של ניקסון באסטרטגיה הדרומית שלו שכללה תמיכה פוליטית בקרב הדמוקרטים הלבנים.
רומני נאלץ לחזור לוורן ולשחרר עבורם כספים פדרליים ללא תנאי.
לרוב, רומני היה מחוץ למעגל הפנימי של הנשיא והייתה לו השפעה מזערית על ממשל ניקסון.
הסגנון האינטנסיבי והבומבסטי שלו, של התקדמויות נועזות ושל נסיגות מביכות, לא היה הולם להצלחה בוושינגטון הבירה.
מאמצי ההפרדה בתעסוקה ובחינוך הצליחו יותר מאשר בדיור במהלך ממשל ניקסון, אך משימותיה הרבות של מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית ומבנה הבלתי-מסורתי, שעבדו לעיתים בצולבות, הפכו אותה לפגיעה מבחינה מוסדית להתקפה פוליטית.
רומני גם לא הבין כיצד לעקוף את השימוש של ניקסון ביועצו ארליכמן ובראש סגל הבית הלבן, בוב הולדמן, כשומרי סף של מדיניותו, וכתוצאה מכך הורידו את כוחם של מזכירי המחלקות.
רומני היה רגיל להקשיב לניקסון ולקבל החלטות משלו.
הוא אפילו הרגיז אותו בכך שקטע אותו בפגישותיו.
בנקודת זמן מסוימת, ניקסון אמר להולדמן, "רק תרחיק ממני את רומני".
הצהרה של רומני כי הוא יקטין מרצון את משכורתו כדי לסייע לתקציב הפדרלי, נתפסה על ידי ניקסון כ"משחק לא-יעיל".
בתחילת 1970, ניקסון החליט שהוא רוצה שרומני יועבר מתפקידו.
ניקסון, ששנא לפטר אנשים, וכפי שארליכמן תיאר מאוחר יותר, "כישלון ידוע לשמצה", במקום זאת טיפח את רומני בהתמודדות לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן.
במקום שהוא יתמודד לסנאט, הציע רומני שאשתו לנור תתמודד, והיא קיבלה גיבוי של כמה רפובליקנים.
רעייתו נחלה הפסד קשה בבחירות הכלליות לדמוקרט פיליפ הארט.
רומני האשים אחרים בכך שאשתו נכנסה למרוץ, בשעה שהיה הכוח העיקרי שעמד מאחוריה.
בשלהי 1970, לאחר שההתנגדות למדיניות קהילות הפתוחות הגיעה לשיאה, ניקסון שוב החליט שצריך לפטר את רומני.
אך הוא עדיין לא רצה לפטרו, וניקסון ניסה דחק ברומני להתפטר תוך שהוא מאלץ אותו להיכנע לשורה של סוגיות מדיניות.
רומני הפתיע את ניקסון ואת הולדמן בכך שהסכים לסגת מעמדותיו, וניקסון שמר אותו כמזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
ניקסון העיר לאחר מכן באופן פרטי, "(רומני) מדבר בגדול אבל מתקפל תחת לחץ".
רומני סוף סוף הגיש את התפטרותו ב-9 בנובמבר 1972, בעקבות בחירתו מחדש של ניקסון לנשיאות ארצות הברית.
התפטרותו הוכרזה ב-27 בנובמבר 1972, כחלק מהגל הראשון של התפטרויות מהקבינט הראשון של ניקסון.
רומני אמר שהוא לא מרוצה מהמועמדים לנשיאות שסירבו להתייחס ל"בעיות האמיתיות" מול האומה מחשש שיפסידו קולות, ואמר כי הוא יקים ארגון לאזרחים חדשים שינסו להאיר את הציבור בנושאים החשובים ביותר.
הוא הוסיף כי הוא יישאר מזכיר המחלקה עד שיורשו ימונה ויושבע, והמשיך לכהן בתפקידו עד השבעתו השנייה של ניקסון ב-20 בינואר 1973. עם עזיבתו, רומני אמר שהוא מצפה "בהתלהבות רבה" לשובו לחייו הפרטיים.
רומני היה חסיד של שירות ציבורי, והתנדבות הייתה תשוקתו.
הוא יזם תוכניות התנדבות אחדות, בעודו מושל מישיגן, ובראשית דרכו של ממשל ניקסון עמד בראש ועדת הקבינט להתנדבות מרצון.
בעקבות זאת הוקם המרכז הלאומי לפעולות התנדבותיות : ארגון עצמאי, פרטי, ללא כוונת רווח, שנועד לעודד התנדבות מצד אזרחים וארגונים אמריקאיים, לסייע בפיתוח תוכניות למאמצים וולונטריים ולהפיכת פעילות התנדבותית לעמוד תווך בחברה האמריקנית.
ההתעניינות הארוכה של רומני בהתנדבות נבעה מן האמונה המורמונית בכוחם של המנהגים לשנות את אורח חייו של האדם.
בנו, מיט רומני, קיבל את המדליה בשם אביו המנוח מידי הנשיא ביידן.
ג'ורג' ויליאם ראסל הוא נהג מרוצים בריטי המתחרה עבור קבוצת מרצדס באליפות הפורמולה 1. בשנת 2017 זכה באליפות ה-GP3 ובשנת 2018 באליפות הפורמולה 2.
ראסל החל להתחרות בקארטינג בשנת 2006. בשנת 2009 זכה באליפות בריטניה.
בשנת 2011 עבר להתחרות בקטגוריית ה-KF3 וזכה באליפות אירופה, תואר עליו הגן בשנה לאחר מכן.
בשנת 2013, שנתו האחרונה בענף התחרה בקטגוריית ה-KF1 וסיים במקום ה-19 באליפות העולם.
בשנת 2014 עבר להתחרות במכוניות חד-מושביות, כשהצטרף לאליפות הפורמולה רנו 2.0 האלפית.
אף על פי שהחמיץ סיבוב אחד בשל מחלה סיים את העונה במקום הרביעי.
במקביל לקח חלק בשני אירועים במסגרת האירוקאפ פורמולה רנו 2.0 ואף רשם ניצחון במרוץ סיום העונה.
באותה השנה התחרה גם באליפות הפורמולה 4 הבריטית.
לאורך כל העונה ניהל קרב צמוד על התואר מול ארג'ון מהיני, חברו לקבוצת Lanan Racing.
ניצחון במרוץ האחרון של העונה העניק לו את תואר האליפות בפער של 3 נקודות בלבד ממהיני, שסיים את המרוץ חמישי.
הישגיו אלה הפכו אותו בדצמבר לזוכה הצעיר ביותר בפרס היוקרתי "McLaren Autosport BRDC Award" המוענק על ידי קבוצת מקלארן, המגזין אוטוספורט ומועדון נהגי המרוץ הבריטיים (BRDC).
הזכייה בפרס כללה סכום כספי של 100,000 ליש"ט ונסיעת מבחן במכונית הפורמולה 1 של קבוצת מקלארן.
חודשיים לאחר מכן נבחר, כאחד מתוך שנים עשר נהגים, לתוכנית לפיתוח נהגים צעירים של ה-BRDC.
בשנת 2015 התקדם לפורמולה 3 והשתתף באליפות אירופה כנהגה של קבוצת קרלין (Carlin).
במרוץ השני של סיבוב הפתיחה השיג את ניצחונו הראשונה באליפות.
בסיום העונה דורג שישי בדירוג הכללי ובמקום השני הקרב הנהגים חדשים, אחרי שארל לקלר.
במהלך חודש ספטמבר השתתף באירוע המאסטרס של הפורמולה 3, שהתקיים בזנדוורט אותו סיים במקום השני אחרי אנטוניו ג'יובינאצי.
בעונת 2016 עבר להתחרות עבור קבוצת Hitech GP ובסיומה דורג במקום השלישי.
בינואר 2017 הצטרף לקבוצת ART Grand Prix באליפות ה-GP3. במהלך העונה השיג ארבעה ניצחונות, זינק שלוש פעמים מהפול פוזישן והגיע לפודיום חמש פעמים נוספות.
את הזכייה בתואר השיג במהלך המרוץ שנערך בחרס, כשנותרו עוד שני מרוצים עד לסיום העונה.
לאחר הזכייה בתואר נשאר בקבוצת ART אך עבר להתחרות באליפות הפורמולה 2. במקביל מונה לנהג המשלים בקבוצת מרצדס יחד עם פסקל ורליין.
במרוץ פתיחת העונה סיים במקום החמישי.
בסיבוב השני, שנערך בבאקו, היה קרוב לניצחון, אך יציאה של מכונית ביטחון בשלב מאוחר של המרוץ מנעה ממנו לסיים ראשון.
במרוץ הספרינט, שנערך למחרת, זינק מהמקום ה-12, קבע את זמן הההקפה המהירה והשיג את ניצחון הבכורה.
הסיבוב השישי של האליפות התקיים ברד בול רינג, אוסטריה.
ראסל זיזנק מהפול פוזישן וניצח את המרוץ הראשון.
במרוץ השני סיים במקום השני ועלה, לראשונה, לראש טבלת האליפות כשהוא פותח פער של 10 נקודות מלנדו נוריס.
עד לסיום העונה ניצח שלושה מרוצים נוספים.
הניצחון במרוץ הפתיחה של אבו דאבי הבטיח את הזכייה באליפות.
במקביל להצטרפות ל-GP3 הצטרף ראסל לתוכנית לפיתוח נהגים של קבוצת מרצדס.
הוא השתתף בצמד ימי המבחן שהתקיימו לאחר גרנד פרי אוסטריה באוגוסט 2017. בנובמבר, אותה שנה, לקח חלק במקצה האימון הראשון לפני גרנד פרי ברזיל, כשהוא נוהג ברכבה של קבוצת פורס אינדיה.
במהלך עונת 2018 היה אחד מנהגי המבחן שבחנו את צמיגי פירלי עבור פורס אינדיה.
במהלך המבחנים השלים 123 הקפות.
במהלך חודש אוקטובר הכריזה קבוצת ויליאמס על החתמתו של ראסל כנהג של הקבוצה בעונת 2019.
את עונת הבכורה סיים ללא נקודות.
בגרנד פרי גרמניה היה קרוב לניקוד, אך לבסוף סיים במקום ה-11. גם בעונתו השנייה באליפות לא צבר נקודות.
במהלך העונה נפוצו שמועות שיאבד את מקומו בקבוצה לטובת סרחיו פרס שעזב את קבוצת רייסינג פוינט ונותר ללא קבוצה.
בחודש אוקטובר הודיעה הקבוצה על החתמתו לחוזה לעונת 2021. לקראת גרנד פרי סאח'יר אובחן לואיס המילטון כחיובי לקורונה ונאלץ להחמיץ את המרוץ.
ראסל נקרא להחליפו בקבוצת מרצדס.
הוא דורג שני במקצה הדירוג והוביל את המרוץ בחלקו הראשון.
טעות בהחלפת הצמיגים של הקבוצה בעת עצירה עלתה לו בזמן רב.
את המרוץ סיים במקום התשיעי, תוך שהוא קובע את זמן ההקפה המהירה.
בעונת 2021 צבר נקודות ראשונות עבור קבוצת ויליאמס.
בגרנד פרי הונגריה סיים במקום השמיני.
בגרנד פרי בלגיה, המרוץ הבא בעונה, הגיע שני במקצה הדירוג.
בשל תנאי מזג האוויר המרוץ הופסק לאחר שתי הקפות מאחורי מכונית הבטיחות.
ראסל זכה בפודיום, אך קיבל רק מחצית מהנקודות.
שבוע וחצי לאחר מכן חתם על חוזה בקבוצת מרצדס במקומו של ולטרי בוטאס שעבר אל קבוצת אלפא רומאו.
המכונית של מרצדס בעונת 2022 התגלתה כפחות תחרותית בהשוואה לקבוצות רד בול ופרארי.
למרות זאת ראסל רשם עונה אישית טובה - הוא הגיע שמונה פעמים לפודיום וסיים את העונה במקום הרביעי, כשהוא מקדים את קרלוס סאינס ואת לואיס המילטון, חברו לקבוצה.
בגרנד פרי הונגריה קבע את הזמן המהיר ביותר בדירוג וזכה לראשונה בפול פוזישן.
בגרנד פרי ברזיל רשם ניצחון בכורה בקריירה, שהיה ניצחון כפול: גם במרוץ הספרינט וגם בגרנד פרי עצמו.
בגרנד פרי בריטניה היה ראסל מעורב בתאונה בהקפה הראשונה, בה נפגע קשה רכבו של גואניו ז'ו.
המכונית של הנהג הסיני התהפכה ונתקעה מעבר למעקה הבטיחות.
ראסל מיהר לצאת ממכוניתו ורץ לוודא את שלומו של ז'ו.
בהמשך המרוץ הוא רצה לשוב ולהתחרות, אך נאלץ לפרוש לאחר שהמכונית הגיעה לאזור הטיפולים בעזרת המארשלים ולא בנהיגה עצמאית.
ג'ורג' רוברט סטואו מיד - נפטר בתאריך 28 בספטמבר 1933, לונדון), היה היסטוריון, סופר, עורך ומתרגם אנגלי, אשר נמנה בין חבריה המשפיעים של האגודה התאוסופית, כמו גם מייסדה של אגודה נוספת, אגודת קווסט (Quest).
עבודות המחקר שלו עסקו בעיקר באמונות הגנוסטיקה וההרמטיציזם מתקופת שלהי העת העתיקה ומבחינת היקף החומר בו התעניין מיד ואשר אותו הוא פרסם, הן היו רחבות יריעה, נכון לאותו הזמן.
מיד נולד בפקהאם, סארי, אנגליה, לרוברט מיד, קולונל בצבא הבריטי ולאשתו מרי (שם משפחה לפני הנישואין: סטואו), כאשר הוא מקבל חינוך מסורתי דתי בקינגס סקול (King's School), בית ספר המסונף לקתדרלת רוצ'סטר, רוצ'סטר, קנט.
כשהוא מראה את הפוטנציאל האקדמי שלו, מיד החל ללמוד מתמטיקה בסנט ג'ון קולג', אוניברסיטת קיימברידג'.כשבסופו של דבר, מיד פנה ללימודי אמנויות הקלאסיקה, הוא רכש ידע רב ביוונית ובלטינית.
ב-1884, הוא השלים לימודי תואר ראשון כללי; באותה שנה הוא מונה למנהל של בית ספר ציבורי.
מיד, אשר ניחן כמלומד, באינטואיציה ובתובנה גבוהים מאוד ואשר פעילויותיו הספרותיות נופלות על חלקה המאוחר של המאה התשע עשרה ועל חלקה המוקדם של המאה העשרים, צריך להיחשב כחלוץ בשדה המחקר של לימודי הגנוסטיקה וההרמטיציזם.
כפי שהמשורר והמלומד האזוטרי קנת' רקסרות' העיר בצורה שנונה בהקדמתו למהדורת יוניברסיטי בוקס (1950), לספרו של מיד, Fragments of a Faith Forgotten, הסיבה היחידה לכך שמיד הזניח את לימודיו האקדמיים, דבר שמהווה את מנת חלקם של אקדמאים רבים באותה תקופה, הוא העובדה שהוא היה תאוסוף.
כאשר ב-1887, השתקעה בלונדון מאדאם הלנה פטרובנה בלבצקי, אשר הייתה ידועה בתור אדם שנוי במחלוקת ובשל פעילותה התאוסופית, רבים פקפקו והחשיבו אותה כשרלטנית, מיד הצעיר הצטרף לחבורת מקורביה.
במעגל חברים זה, הוא למד את הסודות המיסטיים העמוקים של הגנוסטיקאים ואת סודותיהם של חסידי הרמס טריסמגיסטוס, ועד מהרה הוא הפך לחוקר העובד באופן בלתי נלאה במסגרת תפקידו כמתרגם של כתבים גנוסטיים והרמטיים.
ראוי להודות, שתרגומיו היו משפות מודרניות רבות אחרות, מפני שהוא לא היה מוכשר בידיעת השפה הקופטית.
בעודו שוהה באוניברסיטת קיימברידג', מיד החל לקרוא את הספר "הבודהיזם האזוטרי", מאת אלפרד פרסי סינט .
סיכום תאוסופי מקיף זה, של דת מזרחית זו, הביאו את מיד ליצור קשר בלונדון עם שני תאוסופיסטים, ברטרם קיטלי ומוהיני צ'אטרג'י, שמם, אשר הובילו אותו בסופו של דבר, ב-1884, להצטרף לאגודה התאוסופית מיסודה של הלנה פטרובנה בלבצקי.
ב-1889, הוא זנח את מקצוע ההוראה שלו כדי להפוך למזכירה האישי של בלבצקי וכן להפוך למזכיר חבר בסקציה האזוטרית של האגודה התאוסופית, אשר הייתה שמורה לאלה שנחשבו למתקדמים ביותר בין חבריה של האגודה.
מיד היה זה שקיבל על עצמו לארגן את שש ההדרכות האזוטריות, אשר אותן העבירה בלבצקי בעצמה וכן עשרים ושניים שיעורים נוספים.
בשיעורים נכחו, אך ורק חברי המעגל הפנימי של האגודה התאוסופית.
בהקשר זה, בשל האינטימיות שהתלוותה למפגשים הללו, התחתן מיד עם לאורה קופר, בשנת 1899.
כשהוא תורם מבחינה אינטלקטואלית לאגודה התאוסופית, כשבראשונה הוא התעניין בדתות המזרח, עד מהרה הוא נמשך יותר ויותר למסורת האזוטרית המערבית, כחלק מכלל התעניינותו בפילוסופיה ובדת.
ספציפית, יש להתייחס להתעניינותו בנאופלטוניזם, בגנוסטיציזם ובהרמטיציזם, על אף שבמסגרת שדה המחקר שלו ופרסומיו, הוא המשיך להיות מעורב בחקר דתות המזרח.
כשהוא תורם הרבה מידענותו, באמצעות כתיבת מאמרים לביטאון האגודה התאוסופית לוציפר, כעורך שותף, הוא נהיה בסופו של עניין, החל מ-1907, עורכו היחיד של התאוסופיקל ריביו (Theosophical Review), כאשר שמו של הביטאון משונה מלוציפר לשם האחרון עוד ב-1897.
בחודש פברואר 1909, מיד ועוד כ-700 חברים של הסניף הבריטי של האגודה התאוסופית, הודיעו על פרישתם מן האגודה, זאת בשל חילוקי הדעות שהתעוררו בינם לבין מנהיגת התנועה, אנני בזנט, בשל השבת חברותו באגודה, של צ'ארלס ובסטר לידביטר .
לידביטר היה חבר בולט ומשפיע באגודה התאוסופית, עד שב-1906 הואשם, כשכאשר לימד כביכול כמה מילדיהם של מספר חברים בסניף האמריקאי של האגודה, סודות מעולם הנסתר, היה זה מסווה לניצול מיני.
בעוד שרקע זה זירז את פרישתו של מיד מן האגודה, יש לראות ולציין גם את תסכולו מן הדוגמטיות של האגודה התאוסופית, אשר פשתה בה ואשר הביאה לפרישתו כעבור 25 שנים.
במרץ 1909, ייסד מיד, בשיתוף עם עוד 150 חברים לשעבר, של האגודה התאוסופית ועוד 100 אנשים נוספים, את אגודת קווסט (Quest).
כאשר המטרה המוצהרת של ייסוד אגודה חדשה זו, הייתה לנקוט בגישה אחרת, לא דוגמטית, ביחס ללימוד ולמחקר ההשוואתיים של מדע, פילוסופיה ודתות.
אגודת קווסט קיימה הרצאות בקנזינגטון טאון הול, מרכז לונדון.
אך מרב מאמציהם של חברי האגודה התמקדו בפרסום מאמרים במסגרת הביטאון The Quest: A Quarterly Review, אשר יצא לאור בין השנים 1909 ל-1931, כשרבים מן החברים כותבים עבור הביטאון.
בין האישים הידועים שהושפעו ממיד, ניתן להזכיר את עזרא פאונד, ויליאם בטלר ייטס, הרמן הסה, קנת' רקסרות' ורוברט דאנקן.
את ההשפעה הניכרת של מיד על הפסיכואנליטיקאי קרל גוסטב יונג, אשר זכתה לאישור על ידי חוקר הגנוסטיקה ג'יל קיספל, שהיה מבין חבריו האישיים של יונג, ניתן אף למצוא במסמכים מתועדים היטב, אשר סופקו על ידי כמה חוקרים.
הפופולריות שלה זכו התאוסופיה והגנוסטיקה והפרשנות האזוטרית הנלווית אליהן, הובילו לכך שתתקבע התפיסה הרווחת בקרב חוקרים אקדמיים, שישנה דוקטרינה ופולחן אחידים בקרב הגנוסטיקאים.
אולם, בעשורים האחרונים, גישה זו ספגה ביקורת, במיוחד מצידם של החוקרים קרן ל.
קינג ומייקל אלן ויליאמס, כאשר ויליאמס מצביע על כך בספרו Rethinking Gnosticism.
ג'ורג' ווקר קרופורד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
ב-1827 מונה קרופורד לתובע הכללי של ג'ורג'יה על ידי מושל ג'ורג'יה, ג'ון פורסיית' ובתפקיד זה הוא כיהן עד 1831. קרופורד גם כיהן במשך חמש שנים בבית הנבחרים של ג'ורג'יה כנציג מחוז ריצ'מונד, על בסיס המצע של זכויות המדינות בארצות הברית.
קרופורד כיהן גם כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כשנבחר למלא את מקומו של ריצ'רד ו.
הוא נבחר גם למושל ג'ורג'יה ה-38, וכיהן בתפקיד זה שתי תקופות כהונה בין השנים 1843 – 1847. הוא היה המועמד היחידי של המפלגה הוויגית בהיסטוריה של ג'ורג'יה שכיהן בתפקיד זה.
בין השנים 1849 – 1850 שימש קרופורד כמזכיר המלחמה של ארצות הברית.
תקופת כהונתו של קרופורד בקבינט של ארצות הברית בתקופת ממשלו של הנשיא זאכרי טיילור נעכרה בשל סברה שנגעה לתביעת אישור צוואה שהוא הסדיר עבור יורשיו של ג'ורג' גלפין.
קרופורד קיבל תשלום עבור שירותיו, ויריביו הפוליטיים כינו זאת כ"פרשת גלפין" , ובכך הגיע הקץ לשאיפותיו הפוליטיות.
לאחר שהנשיא טיילור מת באופן בלתי צפוי בעת כהונתו, התפטר קרופורד מתפקידו כמזכיר המלחמה ופרש מן החיים הפוליטיים.
ב-1861 חזר קרופורד מפרישתו, ונבחר כנציג המחוז שלו ל"ועידת הפרישה" של ג'ורג'יה מהאיחוד.
בישיבה הראשונה של הוועידה נבחר קרופורד כנשיא הקבוע שלה, והוא ניצח על תהליך קבלת ההחלטה של המדינה לפרוש מהאיחוד.
ג'ורג' ווקר קרופורד נולד במחוז ריצ'מונד שבג'ורג'יה.
הוא היה בנם הרביעי של פיטר ומארי אן קרופורד.
אביו, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, הגיע מווירג'יניה לג'ורג'יה והתיישב בה כדי לקבל חלקת אדמה במסגרת מיזם הענקת קרקעות ל"אלו שלחמו למען העצמאות".
הוא קיבל חלקת אדמה גדולה למדי שלה הוא קרא "אחוזת בלאייר" (Belair Plantation).
החווה ניצבה בקרבה לדודו של פיטר, ג'ואל קרופורד.
זה האחרון היה אביו של ויליאם קרופורד שלימים היה גם הוא פוליטיקאי שכיהן גם הוא כמזכיר המלחמה וכמזכיר האוצר בשני העשורים הראשונים של המאה ה-19 וכן כיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת והתמודד פעמיים בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
ג'ורג' קרופורד גדל באחוזת המשפחה, הושפע רבות מאביו וכן מבן דודו ויליאם.
אביו היה עורך דין מתלמד וג'ורג' נעזר מאוד בספרייה האישית הגדולה של אביו כאשר התחנך בבית.
פיטר קרופורד נכנס גם הוא לפוליטיקה של ג'ורג'יה, החל מעבודתו כפקיד בתי המשפט הראשון של מחוז ריצ'מונד ועד לעשר תקופות הכהונה שלו כנציג בבית המחוקקים של המדינה.
על בסיס החינוך הביתי שקיבל המשיך ג'ורג' קרופורד את לימודיו בבית הספר למשפטים של ניו ג'רזי קולג' (לימים אוניברסיטת פרינסטון).
הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו ב-1820 ובהמשך השלים את ההתמחות שלו בהנחייתו של ריצ'רד הנרי וילד.
ב-1822 הוא השלים את הסמכתו כעורך דין והחל לעסוק במקצועו בעיר אוגוסטה בשותפות עם הנרי ה.
הוא המשיך בלימודי התואר השני ב"פרנקלין קולג' לאומניות ומדעים" (הבסיס להקמתה של אוניברסיטת ג'ורג'יה).
לאחר סיום לימודיו שם הוא שירת בין השנים 1824 – 1825 כקצין בדרגת לוטננט משנה ברגימנט העשירי של המיליציה של ג'ורג'יה.
ב-1826 נשא קרופורד לאישה את מארי אן מקינטוש ויחד הם הביאו לעולם ארבעה ילדים.
בשנה שלאחר מכן החלה הקריירה הפוליטית שלו כאשר הוא קיבל מינוי ממושל המדינה לתובע הכללי של ג'ורג'יה.
ב-1827 מינה מושל ג'ורג'יה ג'ון פורסיית' את קרופורד לרשת את תומאס פ.
וולס כתובע הכללי של ג'ורג'יה.
בשנה שלאחר מכן הוא אתגר לדו-קרב את חבר בית המחוקקים של ג'ורג'יה, תומאס ברנסייד, דודו של אמברוז ברנסייד, לימים מושל רוד איילנד וסנאטור מטעמה, על רקע מאמר שפרסם ברנסייד שהוציא לשון הרע על אביו של קרופורד.
כאשר קרא ג'ורג' קרופורד מכתב למערכת עלום שם שפורסם בעיתון The Augusta Chronicle, עלתה בו חמתו על הביקורת שהוטחה על עמדותיו הפוליטיות של אביו, שבריאותו הייתה אז רופפת.
קרופורד ראה בכך התקפה על שמו הטוב של אביו.
הוא דרש מעורך העיתון לחשוף בפניו את כותב המכתב אך זה סירב, והגן על זהותו של ברנסייד כשאמר שהמכתב נשלח על ידי אישה, ומסיבה זו הוא לא יחשוף את שם הכותב.
באופן בלתי מוסבר, ברנסייד יצר קשר עם קרופורד וחשף בפניו את זהותו ככותב המכתב.
קרופורד הזמינו מיד לדו-קרב ונענה בחיוב, אם כי באי-רצון.
חוקי הדו-קרב כבר איבדו מהפופולריות שלהם, אך עדיין היוו אמצעי שגבר בעל כבוד היה מחויב לקיים אותם.
ברנסייד שאף לקריירה פוליטית משל עצמו, שנראתה כמובטחת.
הוא חש שכבודו יושפל אם יסרב, ובתקופה זו, קריירה פוליטית לא יכלה להתקיים ללא כבוד עצמי.
עריכת דו-קרב כבר הוצאה מחוץ לחוק בג'ורג'יה, כך ששני המתמודדים ושני המשנים שלהם נסעו יחדיו ברכבת לפורט מיטצ'ל שבאלבמה, שם עריכת דו-קרב הייתה עדיין חוקית.
ברנסייד חש שההתמודדות לא תסתיים כשידו על העליונה, ושלח מכתב לרעייתו ערב המפגש הגורלי:
קרופורד ירה למוות בברנסייד ודו-קרב זה הוביל את ג'ורג'יה לחוקק חוק חדש שאסר על אנשים שהיו מעורבים בדו-קרב להחזיק במשרה ציבורית.
איסור זה נגע רק למעשי דו-קרב שהתנהלו לפני כניסת החוק לתוקף ולא השפיע על המשך הקריירה של קרופורד.
הוא המשיך לכהן כתובע הכללי עד 1831 ואז הוחלף בצ'ארלס ג'נקינס.
תומאס ברנסייד נטמן בחלקת הקבורה הפרטית של קולונל ג'ון קרוול, שנודע על לחימתו במלחמת 1812. קרוול התגורר בקרבת המקום בו נערך הדו-קרב ודאג באופן אישי לקבורה מכובדת.
רק לאחר שבועיים קיבלה אשתו של ברנסייד את הידיעה על מות בעלה ונאמר שגם היא כמעט ומתה עקב סערת הרגשות שעברה עליה עם קבלת הבשורה.
היא עברה עם ילדיה לדלוניגה שבג'ורג'יה, שם התגוררה עד מותה.
קרופורד חש רגשי חרטה על חלקו במה שנקרא "פרשה מצערת ואומללה".
ידוע שהוא העניק תמיכה פיננסית אנונימית לאלמנתו של ברנסייד ולילדיה, אף על פי שזכור שהוא אמר שהדבר לא יהווה תיקון ועל כך שהוא קונן על המקרה זמן קצר לפני מותו ב-1872.
ב-1837 נבחר קרופורד לאספה הכללית של ג'ורג'יה כחבר בית הנבחרים של המדינה מטעם מחוז ריצ'מונד.
בתפקידו זה הוא בלט כבעל דעות כלכליות שמרניות.
בהמשך הוא נבחר כנציג המפלגה הוויגית בבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של ריצ'רד ו.
עם זאת, כהונתו שם הייתה קצרה ונמשכה מה-7 בינואר ועד ה-3 במרץ 1843.
ב-1843 היה קרופורד מועמדה של המפלגה הוויגית למשרת מושל ג'ורג'יה.
בבחירות הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית, מארק אנתוני קופר ב-38,813 קולות שהצביעו עבורו מול 35,325 שהצביעו לקופר.
בתפקיד זה הוא החליף את צ'ארלס ג'יימס מקדולנד והיה לוויגי הראשון והיחיד שכיהן כמושל ג'ורג'יה.
באותה מערכת בחירות זכו הוויגים ברוב בשני בתי המחוקקים של ג'ורג'יה.
קרופורד נבחר לכהונה נוספת ב-1845 כאשר הביס את המועמד הדמוקרטי, מתיו הול מקאליסטר בהפרש של 1,751 קולות.
עם תמיכת בית המחוקקים, עלה בידו של קרופורד ליישם את המצע הוויגי ולהתמקד בצמצום החוב המדינתי ובריסון תקציבי.
ממשל קרופורד הצליח לצמצם את ההוצאות של ג'ורג'יה ביותר מ-66,000 דולר בשנתו הראשונה והצליח כמעט לחסל את חוב המדינה של 500,000 דולר לפני שקרופורד הוחלף בג'ורג' ו.
בנוסף ליישום מדיניות תקציבית יציבה, עלה בידו של קרופורד להרחיב את האפשרויות החינוכיות במדינה ולהאיץ את סלילתה של מסילת הברזל המערבית והאטלנטית שבבעלות המדינה.
ממשל קרופורד הקים גם את בית המשפט העליון של ג'ורג'יה לאחר שנים רבות של חוסר הצלחה בהקמתו.
הוא דאג לסרטוט מחודש של מפות המדינה וביצע רפורמות בבית הכלא שלה, כשהפך אותו "למוסד יותר בריא מבחינה כלכלית".
הוא גם הצליח בפירוק הבנק המרכזי של ג'ורג'יה, צעד שהיה שאיפה ארוכת ימים של הוויגים.
ב-1849, כאשר נכנס הגנרל זאכרי טיילור לכהונתו כנשיא ארצות הברית, הוא מינה את קרופורד למזכיר המלחמה.
בתפקידו זה היה קרופורד מעורב בסידור התביעה מממשלת ארצות הברית של משפחת גלפין, צאצאיו של ג'ורג' גלפין, איש עסקים אמריקאי שהתמחה בסחר עם האינדיאנים.
קרופורד קיבל תשלום גבוה על שירותיו וכמה מיריביו הפוליטיים ניצלו את ההזדמנות לטעון שזהו מעשה בלתי ראוי.
בסופו של דבר נחקר קרופורד על ידי ועדת חקירה וחפותו הוכחה, אך מבקריו המשיכו להטיח בו האשמות על רקע הפרשה.
ב-1850 התפטר קרופורד מתפקידו יחד עם כל חברי הקבינט, כאשר מילרד פילמור ירש את הנשיא טיילור שנפטר באופן פתאומי בעת כהונתו.
ב-1861, ערב פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, נבחר קרופורד לייצג את מחוז ריצ'מונד בוועידת הפרישה של ג'ורג'יה, שבחרה בו פה אחד לנשיא הוועידה, והוא פיקח על פרישתה של המדינה מהאיחוד.
כנשיא הוועידה נחשב קרופורד כמי שניסח את חוק הפרישה של המדינה, שהיה המסמך הרשמי בו הוכרזה כוונתה הרשמית של ג'ורג'יה לפרוש מהאיחוד, בתחילה כרפובליקה עצמאית שבסופו של דבר הצטרפה לקונפדרציה.
ב-19 בינואר אישרה הוועידה את חוק הפרישה ברוב של 209 תומכים מול 89 מתנגדים.
הנציגים חתמו על המסמך באופן חגיגי בכיכר העיר מילדג'וויל, שם התכנסה הוועידה.
קרופורד היה עד לתוצאות יישום החוק וקונן על מחיר הדמים ששילמו בגינו אזרחי ג'ורג'יה.
קרופורד היה אמור להישפט על הסתה למרד בשל תפקידו הניהולי בוועידה והוא לא נכלל ברשימת החנינות, הן של הנשיא אברהם לינקולן והן של יורשו אנדרו ג'ונסון.
בסופו של דבר הוא נמלט מהתוצאות החמורות של הרשעה בדין ב-1865, כאשר הנשיא ג'ונסון אישר את בקשת החנינה הישירה שהוא הגיש וכך השיב לו את מעמדו כאזרח ארצות הברית עם הגנה מלאה על רכושו כנגד כל פעולת תגמול.
ג'ורג' קרופורד נפטר ב-27 ביולי 1872 באחוזתו.
הלווייתו נערכה בכנסייה האפיסקופלית סנט פול שבאוגוסטה והוא נטמן בבית הקברות סאמרסוויל הסמוך.
ב-16 בנובמבר 1943 הונחה השדרית לאנייה מסדרת ליברטי בשם SS George W.
Crawford שנבנתה בברנזוויק, ג'ורג'יה לכבוד תרומתו של קרופורד כמושל המדינה.
הספינה הושקה ב-1 בינואר 1944 והועברה לרשות צי ארצות הברית ב-13 בינואר אותה שנה.
הביוגרף של קרופורד, לן קליבלנד, אמר שבמהלך איסוף החומר לספרו הוא ראה ש"הקריירה הפוליטית של קרופורד הונעה לכל אורכה על ידי תחושת האחריות המסורתית יותר מאשר על ידי מחויבות פוליטית עמוקה".
רוברט טומב, שהיה מזכיר המדינה הראשון של הקונפדרציה וסנאטור מטעם ג'ורג'יה, אמר על קרופורד, "ישנם מעט מאוד אנשים מוכשרים וטהורים יותר ממנו באמריקה והוא ניחן בכישורים ניהוליים מהמעלה העליונה".
ג'ורג' מקסוול רובסון היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, עורך דין מניו ג'רזי, קצין בדרגת בריגדיר גנרל במיליציה של ניו ג'רזי במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, מזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט בין השנים 1869–1877 וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי בין השנים 1879–1883.
רובסון, שנולד בניו ג'רזי, סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון בגיל 18. הוא למד משפטים וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא עבד כעורך דין עד 1858, עת הוא התמנה לתפקיד התובע של מחוז קמדן שבניו ג'רזי.
במהלך מלחמת האזרחים זיהה רובסון את עצמו עם המפלגה הרפובליקנית והיה חבר בוועדת התברואה של ניו ג'רזי.
הוא מונה לקצין בדרגת בריגדיר גנרל על ידי מושל ניו ג'רזי צ'ארלס סמית' אולדן ופעל לגיוס לוחמים לטובת האיחוד.
ב-1867 מונה רובסון לתובע הכללי של ניו ג'רזי על ידי המושל מרקוס לורד.
בתפקיד זה משך רובסון תשומת לב ברמה לאומית לאחר שהצליח לגרום להרשעתה של בריג'יט דרגן על רצח מרי קוריאל.
בתמיכתו של הסנאטור מטעם ניו ג'רזי, אלכסנדר קייטל, מונה רובסון ב-1869 לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית על ידי נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט לאחר שאדולף בורי התפטר מתפקיד זה.
תקופת כהונתו כמזכיר הצי ארכה כשבע שנים וחצי והיא שנייה באורכה רק לזו של גדעון ולס.
רובסון נודע כאיש חם מזג, איש מנהל חרוץ, ובהנהגתו עלה בידי מחלקת הצי להסדיר את היררכיית הקצונה של הצי.
כשלרשותו מימון מצומצם מהקונגרס, הוא סייע לפיתוח של השלבים הראשונים של טכנולוגיות הצוללות והטורפדו, וכך שמר על נמלי ארצות הברית מפני מתקפות זרות והבטיח ב-1871 את המימון של הקונגרס בסכום של 50,000 דולר עבור משלחת פולריס בהנהגתו של צ'ארלס פרנסיס הול.
עם זאת, לא הצליח צי ארצות הברית לעמוד בקצב המודרניזציה של ציי מדינות אירופה.
רובסון הוביל את החקירה בנוגע למותו השנוי במחלוקת של הול לאחר שובו של צוות הפולריס הטרופה ב-1873. רובסון תמך בנשיא גרנט ובחוקי תקופת השיקום הרדיקליים של המפלגה הרפובליקנית שתמכו בזכויות האזרח ובזכויות ההצבעה של האפרו-אמריקאים.
בהובלתו של רובסון, בנה הצי את שתי ספינות הטורפדו הראשונות.
ב-1874 הוא הגיב לאיום הימי שהוטל על ידי ספרד במהלך "תקרית וירג'יניוס".
עם זאת, במסגרת תהליך החייאת הצי, הקונגרס סירב לממן את השלמתן של חמש ספינות חדשות.
רובסון עמד בפני שתי חקירות של הקונגרס ב-1876 וב-1878 בנוגע להאשמות על רווחים ושוחד בהקשר לחוזי בניית ספינות, אך הוא נוקה מכל חשד בשל חוסר ראיות.
ב-1878 הוא נבחר כנציג ניו ג'רזי לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן כמנהיג המיעוט בבית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ב-1882 הוא הובס על ידי הדמוקרט תומאס פרל במערכת בחירות קשה.
רובסון נותר עם חובות של 60,000 דולר ונאלץ למכור את כל נכסיו בוושינגטון.
כתוצאה ממצבו הכספי הקשה, רעייתו ומשפחתו התנתקו ממנו.
הוא עבר לטרנטון, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין וחי חיים צנועים עד למותו ב-1897.
ג'ורג' רובסון נולד ב-16 במרץ 1829 באוקספורד שבמחוז וורן, ניו ג'רזי.
משפחתו הייתה ממוצא סקוטי הוא היה צאצא של אנדרו רובסון, שב-1668 היה המודד הראשי של ניו ג'רזי.
אביו, ויליאם פן רובסון, היה שופט בפילדלפיה ואמו הייתה בתו של ג'ורג' מקסוול שהיה חבר הקונגרס בשנים 1811-1813. אחיו, ויליאם רובסון הבן, היה קצין בדרגת ייצוג של בריגדיר גנרל בצבא האיחוד.
דודו היה חבר הקונגרס ג'ון פטרסון בריאן מקסוול.
לרובסון יצא מוניטין בשל השכלתו לאחר שב-1847 סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון בגיל 18. לאחר סיום לימודיו בפרינסטון הוא למד משפטים במשרדו של השופט הורנבלוור.
ב-1850 הוא סיים את לימודיו והתקבל ללשכת עורכי הדין.