tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אין ספק כי רד"צ מילא את תביעתו זו באורח שלם ומקיף, ובכל פירושיו באה לידי ביטוי היטב שליטתו הבלתי-מעורערת בכל רחבי התורה שבעל פה.
רד"צ מדגיש כי ב"תורה שבעל פה" הוא מתכוון אך ורק לחלק ההלכתי של התורה.
אשר לחלק של האגדה, יחסו אליו הוא כדבריו של שמואל הנגיד בהקדמתו לתלמוד, שאין ללמוד מהם אלא מה שמחייב השכל (השקפה זו הייתה רווחת גם בקרב נאו-אורתודוקסים אחרים, כדוגמת רש"ר הירש).
אולם הרב יוסף אברהם וולף כתב בספרו שהשקפתו של הרד"צ הייתה כהשקפתו של החזו"א שיש לקבל את האגדה ככח נבואי, ואין לחלוק עליה.
רד"צ מבהיר במפורש כי על הפרשן היהודי להניח מראש כי כל התורה כולה היא מן השמים, וכי דברי הנביאים והכתובים נאמרו ברוח הקודש או על ידי בעלי רוח הקודש, כפי מסורת חז"ל וכפי שמעיד יוסף בן מתתיהו.
"מי שפוגע בספרים האלה ושולל מהם את קדושתם או את מקורם האלוהי, הרי יצא על ידי זה מכלל היהדות.
ולכן מוכרח מפרש עברי לדחות בשתי ידיו כל ביאור שאינו מתאים אל האמונה באמיתותה של התורה, באלוהותה ובקדושתה".
רד"צ שולל שימוש בהצעות תיקון לטקסט התורה ("הביקורת הנמוכה").
רד"צ מטעים, כי הספרים הקאנוניים נשמרו מזיופים "בשמירה מעולה ובזהירות נמרצה".
הוא מודה אמנם כי נפלו לעיתים שיבושים שונים במהלך ההעתקה (כפי שכבר מעידים חז"ל), אך הנוסח נקבע על פי רוב הספרים, ולא על פי השערות בלבד.
כל תיקון שעל פי השערה אינו יכול להכריח אותנו להאמין כי הדברים נאמרו במקורם דווקא בצורה שמציע לנו המתקן.
רד"צ מציין טעם פרקטי, מדוע אסור אפילו להציע תיקון נוסח ולרשום אותו בצד הגיליון בלבד, ומי שימצאנו מוטעה, ימחק אותו:
הספר "ראיות מכריעות נגד ולהויזן" ("Die wichtigsten Instanzen gegen die Graf-Wellhausensche Hypothese", "ראיות מכריעות נגד היפותזת גראף-ולהאוזן"), שיצא לאור ב-1904, משקף יותר מכול את שיטת התמודדותו הישירה של רד"צ.
בשפה הגרמנית, שפתם של המבקרים ושפת המדע החדש, ובכליו המדעיים, יוצא רד"צ לסתור את השיטה, שכבר קנתה לה שם בעולם.
ראשיתו של הספר במאמרים שונים שפרסם רד"צ בשנים 1879–1880 במגזין לחכמת ישראל (Magazin für Wissen des Judenthums), לאחר צאתו לאור של ספרו של ולהאוזן "תולדות עם ישראל".
פועל יוצא בולט של טענה זו, הוא גם הטענה שיחזקאל לא הכיר את ספר ויקרא.
הספר דן בשורה של סוגיות שמעלה רד"צ כדי לסתור את טענותיה של הביקורת.
לדוגמה, לפי ולהאוזן המקור P חידש את נושא המשכן כמקום פולחן יחיד קדום, כדי לקדם את אחדות הפולחן ולשלול הקרבות בבמות למיניהן.
רד"צ מביא את קורבן פסח, המובא גם במקור P לשיטת הביקורת, כראיה נגדית - הקורבן מובא דווקא במקור זה כמוקרב בבתים ולא במקום מרכזי.
בספר זה אין הקדמה על אודות ההנחות המוקדמות של המחבר, וזאת מסיבה פשוטה: כאן מטרתו של רד"צ אינה פירוש אלא ביקורת הביקורת כשלעצמה; את זאת אין לעשות על ידי הנחות מוקדמות הסותרות את הנחותיה של הביקורת.
למעשה, רד"צ מראה כאן את כוחו הגדול בסתירת דברי הביקורת על ידי שימוש בטענות הביקורת עצמה; כך, יכול הוא לסתור טענה המדברת על אופיו של מקור מסוים (מבין מקורות התורה לדברי הביקורת), בהביאו פסוק נגדי אשר לדברי המבקרים עצמם שייך לאותו מקור.
שיטה נפוצה אחרת שבה משתמש רד"צ היא ציטוט מדברי אחד המבקרים החולק על שיטת רוב המבקרים, והבאתו כ"תנא דמסייע" לדעתו.
ובאמת, רד"צ הפליא לכתוב בספר זה מנקודת מבט כמו-אובייקטיבית, עד כי הדברים אכן יוצרים רושם, כדברי רב צעיר שהובאו לעיל, שאילו היה מגיע למסקנות אחרות מן המסורת היה מאמצן באותה מידה.
חשוב להדגיש שהדברים נכונים לגבי סגנון הספר ומטרתו, שנועד לשכנע גם את הלא-משוכנעים (ולחזק את המשוכנעים), אך לא לגבי עצם אמונותיו האישיות של רד"צ, כפי שהבהיר היטב ב"הערות המוקדמות" לספר ויקרא.
הראשון (והנודע) מבין פירושיו לתורה שיצאו לאור היה פירושו לספר ויקרא.
הפירוש מבוסס על הרצאות שהעביר רד"צ בבית המדרש לרבנים בשנים 1873/4 ו-1876/7, ויצא לאור שלושה עשורים לאחר מכן, ב-1904. לאחר מכן יצא, על ידי בנו הרב משה הופמן, פירושו לרוב ספר דברים, ולבסוף פירושו לחלקים מבראשית; גם פירושים אלו מבוססים על סדרת הרצאות שהעביר.
בכתב יד נותרו טיוטות פירושיו לספר שמות, שאותם לא הספיק לעדכן לאור התפתחויות המדע החדש.
לפירושו לספר ויקרא צירף רד"צ מבוא כללי על הנחות היסוד העקרוניות של פירושיו, וכן "הערות מוקדמות" לספר ויקרא גופו.
לפירוש לספר דברים הקדים רד"צ הקדמה קצרה; מבוא כללי לספר, כתב, יוכל לבוא רק לאחר כתיבת כל הפירוש.
רד"צ לא זכה להשלים את הפירוש, ועל כן גם לא כתב את המבוא הכללי לספר.
בשונה משני ספריו אלה, שהוכנו לדפוס על ידי רד"צ עצמו, בגרמנית, נדפס פירושו לספר בראשית לאחר מותו, כשהוא מתורגם כבר לעברית מתוך כתב היד.
פירושו של רד"צ לספר שמות נדפס מטיוטות כתב היד בתרגום עברי רק בשנת 2010.
רד"ץ הופמן הוציא לאור את "מדרש תנאים" על ספר דברים, ו"מכילתא דר' שמעון בר יוחאי" על ספר שמות.
מלבד זאת חיבר מאמרים על דרך הלימוד של חז"ל: "המשנה הראשונה ופלוגתא דתנאי" בו הוא מבאר את עריכת המשנה; ו"מסילות לתורת התנאים".
מלבד היותו מורה, חוקר מקרא, וחוקר ספרות חז"ל, היה רד"צ הופמן פוסק הלכה.
בעשרות שנותיו האחרונות היה לפוסק ההלכה הראשי של יהדות גרמניה האורתודוקסית, בפרט בקהילות צפון גרמניה.
בין היתר נזקק לענות תשובות לשאלות הלכתיות שעלו בעקבות ההתקדמות הטכנולוגית המודרנית, כדוגמת נסיעה ברכבת שעלולה להמשך אל תוך השבת, והדלקת נורת להט חשמלית בשבת.
כפוסק, נאלץ להתמודד גם עם שאלת היחס ההלכתי למחללי שבת, לאור העובדה ששומרי המצוות הפכו להיות מיעוט בין יהודי גרמניה.
מאות מתשובותיו לשואלים, פורסמו בספרו "שו"ת מלמד להועיל" שיצא לאור בפרנקפורט בשנת תרפ"ו (1926), כשש שנים לאחר פטירתו.
בספר מופיעות תשובות בחלקי אורח חיים, יורה דעה, ואבן העזר משולחן ערוך.
לספר בראשית; ערך ותירגם מגרמנית: אשר וסרטייל.
לספר שמות; ערך ותירגם מגרמנית: אשר וסרטייל.
לספר ויקרא מהדורה מקוונת באתר ספריא.
"ראיות מכריעות נגד ולהויזן" .
מכילתא דרבי שמעון בן יוחאי (בעריכתו) - מהדורה ראשונה בדפוס, פרנקפורט, תרס"ה.
מדרש תנאים לדברים (ניסיון שיחזור של מכילתא דברים) - ברלין תרס"ח (כרך א') ותרס"ט (כרך ב').
הספר בהיברובוקס (שני הכרכים בקובץ אחד).
דוד (צורי) צור (נולד ב-12 באוגוסט 1959) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת "התנועה".
היה מפקד הימ"מ (היחידה ללוחמה בטרור) בשנים 1991–1995, מפקד משמר הגבול בשנים 2002–2004 ומפקד מחוז תל אביב של משטרת ישראל בשנים 2004–2007.
צור נולד בשנת 1959 בטורקיה.
בשנת 1965, בגיל 6, עלה לארץ עם הוריו ואחיו לעיר אשקלון.
בצעירותו שיחק צור כדור-יד מקצועי בליגות הבכירות ובנבחרת הנוער של ישראל.
בשנת 1977 התגייס צור לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
צור השתתף בפעילויות מבצעיות רבות ובהן מבצע מנורה ומבצע מוביל, בו השתתף כמפקד מחלקה.
בשנת 1980 השתחרר צור מצה"ל והתגייס לימ"מ.
לאחר שסיים את מסלול הלוחם ביחידה יצא לקורס קצינים ובמהלכו השתתף במלחמת לבנון הראשונה.
עם סיום הקורס שב צור לימ"מ כמפקד צוות, שירת כקצין הדרכה וקצין אג"ם ביחידה.
לאורך שירותו השתתף בפעולות המבצעיות המיוחדות, ב-1987 הוענק לו עיטור האומץ על מניעת חדירה של חמישה מחבלים בגבול מצרים וחיסולם.
בשנת 1994 הוביל למבצע סיום ההתבצרות בביתו של הרב עוזי משולם, והמעצר שלו, ושל חסידיו.
באותה שנה השתתף צור בחיסולו של המחבל שרצח את רכז השב"כ, , בירושלים.
בשנים 1992–1995 שירת כמפקד הימ"מ ופיקד עליה גם בעת בניסיון לעצור מחבל מארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, בכפר ענזה שבקרבת ג'נין.
בפעולה נהרג לוחם הימ"מ, המפקח .
לקראת אולימפיאדת אטלנטה (1996) ואולימפיאדת אתונה (2004) שימש כיועץ ביטחוני למארגני האולימפיאדה.
לאחר האולימפיאדה חזר צור לישראל ושימש מפקד מרחב השפלה במשטרה, בין השנים 1997–1999. בהמשך שימש צור כראש המטה ליחידות המיוחדות של משטרת ישראל (1999), כסגן ראש אגף מבצעים של המשטרה (2000) וכראש המטה המבצעי של השר לביטחון פנים בין השנים 2000–2002.
צור שימש כמפקד משמר הגבול בשנים 2002–2004, וכמפקד מחוז תל אביב של המשטרה מאוגוסט 2004 ועד יולי 2007. בתקופת כהונתו כמפקד המחוז נעצר העבריין זאב רוזנשטיין, בתום חקירה משותפת של ימ"ר ת"א וה-DEA האמריקאי, והוסגר לארצות הברית.
זאת בנוסף למעצר חשודים רבים במעורבות במלחמת החמולות בעיר יפו ופיענוח רצח השופט עדי אזר.
בנובמבר 2006, בעקבות בריחתו ממעצר של האנס הסדרתי בני סלע, נבדק תפקודו של צור בפרשה והוחלט כי אין הוא נושא באחריות אישית לאירוע הבריחה, אולם בעקבות הפרשה ירדה מעל הפרק אפשרות מינויו למפכ"ל.
בעקבות זאת, פרש צור ממשטרת ישראל.
בשנים 1984–1986 למד באוניברסיטת תל אביב, וקיבל תואר ראשון במדע המדינה.
ב-2008 הצטרף לחברת "גלובל סי-אס-טי" שבראשה עומד ישראל זיו.
צור ניהל את החברה הבת GLS (Global Law Enforcement and Security) העוסקת באבטחה ואימון לוחמים בין השאר בניגריה, גינאה וטוגו.
צור נבחר בבחירות לכנסת התשע עשרה במקום השישי בסיעת "התנועה".
כמו כן היה צור חבר בוועדת הכלכלה, ועדת הפנים והגנת הסביבה והוועדה לקידום מעמד האישה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הודיע צור על פרישתו מ"התנועה".
צור התחתן בשנת 1984 והוא אב לשלושה ילדים.
בשנת 2004 נפטרה אשתו לינדה ממחלת הסרטן.
בשנת 2015 נישא בשנית לדורית להב, מנכ"לית קרן נתן לעידוד יזמות.
היה פוליטיקאי ישראלי, מחותמי מגילת העצמאות, חבר הכנסת, ושר התחבורה.
פנקס נולד בי"ח בכסלו ה'תרנ"ו בעיר שופרון (אודנבורג בשמה הגרמני) שבהונגריה (שהייתה חלק מן הקיסרות האוסטרו-הונגרית) ליעקב יהודה פנקס, שהיה איש עסקים, בעל מלון, בעל מסעדות ובנקאי, ממייסדי המזרחי באוסטריה וחבר ועד הקהילה בווינה.
נקרא על שם דוד צבי ריגלר, אבי אמו שרה.
דוד צבי שכונה "דולפי" בפי בני משפחתו, היה הבן הראשון להוריו לאחר שש בנות במשפחה שמנתה שבע בנות וארבעה בנים.
בהיותו בן שמונה עברה משפחתו לווינה.
הוא קיבל חינוך מסורתי וכללי, למד לימודי יהדות אצל הרב ישעיהו פירסט בווינה ובישיבת פרשבורג ולימודי משפטים באוניברסיטת וינה.
בעת פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה בגיל גיוס, אך לא גויס לצבא כאחיו האחרים.
אביו חיסל את עסקי המסעדנות ורכש בנק.
פנקס לא השלים דוקטורט במשפטים כי נאלץ להפסיק את לימודיו ולהצטרף לעבודה בבנק.
כבר מצעירותו החל בפעילות התנועתית.
היה מראשי צעירי מזרחי, נמנה עם מייסדי הארגון הדתי-לאומי "ישורון", ציר המזרחי לקונגרס הציוני ה-13, חבר הנהלת ברית הסטודנטים הדתיים בווינה.
כמו כן, השתתף כציר בוועידות עולמיות של המזרחי.
במקביל עבד כבעל זכות חתימה בבנק של אביו בווינה.
בראשית שנת 1925 עלתה משפחת הוריו עם מרבית ילדיהם ונכדיהם לארץ ישראל.
כאן התמנה פנקס למנהל בנק המזרחי בתל אביב, אותו ניהל בפועל עד להיבחרו ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק בשנת 1949, תפקיד אותו מילא עד מותו.
עמד בראש המוסדות הכלכליים של המזרחי בארץ.
בשנת תרפ"ה נבחר להיות יו"ר ועד בית הכנסת הגדול בתל אביב.
שימש כיושב ראש הראשון של המועצה הדתית וועד הקהילה בתל אביב.
בשנת תרפ"ו נשא לאשה את לאה בת הורודישץ' מביאליסטוק, בת רעיתו של הרב יעקב ברמן ואחותו, מצד האם, של יו"ר הכנסת לעתיד יצחק ברמן.
לזוג נולדו שני ילדים: מרדכי ויהודית.
בשנת 1932 נבחר למועצת עיריית תל אביב מטעם המזרחי ועמד בראש מחלקת החינוך בעירייה במשך 18 שנה.
בראשית שנות המדינה, לפני התמנותו לשר התחבורה, נבחר בשנית למועצת העירייה ובין השנים 1950–1951 כיהן בתפקיד סגן ראש העירייה.
הוא המשיך בפעילות בתנועת המזרחי כל השנים, עמד בראש מוסדותיה הכלכליים, היה יושב ראש המועצה הארצית של המזרחי ויו"ר ההנהלה הארצית עד מותו.
היה ציר מטעם המזרחי לקונגרסים ציונים, יסד את האיגוד העולמי של המזרחי, היה חבר הנהלת עיתון התנועה "הצופה".
היה מיוזמי הקמת החזית הדתית המאוחדת, רשימה של המפלגות הדתיות (המזרחי, הפועל המזרחי, אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל) לכנסת הראשונה.
קרא לאיחוד מלא של כל מפלגות היהדות הדתית.
היה חבר אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת העם.
היה חבר מועצת המדינה הזמנית (המוסד המחוקק של המדינה עם הקמתה) ויו"ר ועדת הביטחון שלה במלחמת העצמאות.
בעת הקמת המוסדות המשפטיים של המדינה שימש כיו"ר הוועדה שקבעה את ועדות מינוי השופטים ונטל חלק בקביעת הרכב בית המשפט העליון.
הוא נבחר לכנסת הראשונה ברשימת החזית הדתית המאוחדת והיה יו"ר ועדת הכספים של הכנסת מטעמה.
נבחר לכנסת השנייה מטעם המזרחי ומונה לשר התחבורה, תפקיד אותו מילא עד מותו.
במסגרת מדיניות הקיצוב שהונהגה בשנותיה הראשונות של המדינה, צומצם גם השימוש בדלק.
בשלב מסוים נקבע כי מכוניות פרטיות יושבתו יומיים בשבוע.
כשר התחבורה הצליח פנקס להשיג רוב בממשלה לתקנה שאחד מימי השבתת הרכבים יהיה שבת, לצד יום השבתה נוסף שיוכל כל בעל רכב לבחור.
כנגד זה התעוררו טענות על כפייה דתית.
מספר שבועות אחר כך, בליל שבת, 20 ביוני 1952, התגלה מטען נפץ שלא התפוצץ במרפסת דירתו של פנקס, והמשטרה שמה מעקב על הבית.
למחרת, במוצאי שבת, בשעת לילה מאוחרת, נזרקה פצצה נוספת לדלת דירתו של פנקס ונגרם נזק רב לדירה, אך הוא ובני ביתו, ששהו בדירה, לא נפצעו.
השר יוסף בורג ביקש להעלות את ההתנקשות לדיון בכנסת, אך בן-גוריון סירב.
המשטרה עצרה את עמוס קינן ושאלתיאל בן יאיר שנראו מסתלקים מהבניין, שניהם יוצאי לח"י.
בחקירתם במשטרה ניצלו השניים את זכות השתיקה.
בבית המשפט המחוזי הם טענו כי הזדמנו למקום המעשה לאחר שקינן קיבל ידיעה אנונימית כי עומד להתרחש שם אירוע מעניין.
המדינה ערערה, ובית המשפט העליון זיכה אותם מחמת הספק.
בספר "על דעת עצמו" שכתבה אשתו של קינן, נורית גרץ, כעבור 56 שנה, מוקדש חלק נרחב לפצצה בבית פנקס.
לאחר מותו של קינן סיפר יעקב חרותי שסיפק את הפצצה לקינן וציין שחשב שהיעד יהיה חנות.
רבים טענו שהמשפט נעשה באופן לקוי בכוונה תחילה, ושהיחס לחשודים היה סלחני ואוהד.
כחודשיים לאחר ההתקפה, ביום כ"ג באב תשי"ב, נפטר פנקס מהתקף לב במלון המלך דוד בירושלים.
בעיתון "הצופה" טענו שהוא מת משברון לב כתוצאה מההתנקשות בחייו והאופן המזלזל שבו התייחסו אליה.
למחרת ההלוויה ציינו חבריו בישיבת הממשלה שהוא קיבל מכתבי איומים על חייו.
ובן-גוריון השיב: "אולי עשה זאת איזה לץ מהעדה הספרדית או בחור כנעני".
על שמו נקראו מספר רחובות בישראל וכן היישוב רמת פנקס.
רבי דוד קאהן (נולד בט' בטבת ה'תש"ז, 1 בינואר 1947) הוא האדמו"ר מתולדות אהרן משנת 1996, בנו השני של האדמו"ר הקודם רבי אברהם יצחק קאהן.
נולד בירושלים לרבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרן, וליענטא, בת רבי אהרן ראטה, מייסד השושלת.
נשא את הינדא (נפטרה באדר א' תשפ"ב), בתו של רבי נפתלי צבי לאבין מזידיטשוב–ויליאמסבורג, ועבר להתגורר בארצות הברית סמוך לחמיו.
סומן כיורש ההנהגה של החסידות בידי רוב החסידים עוד בימי חוליו של אביו, דבר שעורר התנגדות אצל תומכי אחיו הבכור, הרב שמואל יעקב קאהן.
בסופו של דבר, לאחר פטירת האב, חזר לישראל וקיבל את הנהגת חסידות תולדות אהרון.
הרב שמואל יעקב הקים חצר משלו בשם תולדות אברהם יצחק.
הרב דוד קאהן נחשב שמרן ביחס לאחיו הבכור.
לצד דבקותו במורשת אבותיו, הוא מתאפיין בדאגתו לכלל, גם אלה שאינם שייכים לחצרו ואינם דוגלים בהשקפותיו ומסייע להם כלכלית ומורלית.
הוא עומד בראש ארגון חסד "שערי רחמים" לאלמנות ויתומים ותומך בהם בגלוי ובסתר לצד משלוחי מנות בפורים, מצות לליל הסדר וכדומה.
לצדו עומדת בראש הארגון אחותו הרבנית רייזל רוטנברג.
האדמו"ר פועל לעידוד האברכים הצעירים בחסידות להמשיך בלימוד תורה לאחר הנישואין בכולל, בניגוד לתקופת אביו, כאשר בזמנו המגמה העיקרית הייתה לצאת לשוק העבודה לאחר הנישואין.
חיבר ספר בשם "חסד נעוריך", המיועד לבחורים.
רבי דוד הלחין מספר ניגוני דבקות חסידיים, בהם "צמאה נפשי", "ואמונה כל זאת", "רחם בחסדך" ו"ניגון דביקות".
לרב קאהן שבעה בנים וחמש בנות.
בנו הגדול הרב ישראל יוסף, ראש הכוללים תורת נחמיה ו"באר יוסף" בירושלים.
נשוי למרים גנענדל בת הרב נתן נטא פערל שליט"א ראש הכולל "שער השמים" טבריה
הרב אהרן קאהן, רב הקהילה במונסי.
נשוי לאסתר בת רבי זיידא אליעזר זאב רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף סיגעט.
הרב משה, רב בית הכנסת דינוב בירושלים ורב הקהילה בטבריה ובלונדון.
נשוי למרים לאה בת רבי נפתלי מושקוביץ, האדמו"ר ממעליץ באשדוד.
הרב מנחם נחום, רב הקהילה בגבעת ירושלים בבית שמש.
נשוי לשרה ליבא, בת דודו רבי משה קאהן ראש ישיבת תולדות אהרן.
הרב ישעיה, רב הקהילה בבורו פארק.
נשוי לחיה בת הרב נחום אפרים טייטלבוים מוואלווא.
הרב יואל יחיאל, רב הקהילה בקריית יואל.
נשוי למרים איידל באשא, בת דודו הרב אלימלך לאווי, האדמו"ר מטאהש.
שלמה לייב, רב הקהילה בבני ברק.
חתן הרב יהושע מנחם שטרן, רב חסידות רחמסטריווקא בבני ברק.
באשא מרים איידל, נשואה לאברהם רבינוביץ, בנו של רבי יהושע אשר רבינוביץ, האדמו"ר מזליחוב.
סימא, נשואה לרבי חיים מרדכי רוזנבוים, האדמו"ר מטשערנוביץ, בן רבי ישראל ניסן מקרעטשניף בקריית גת.
סאשא רייזל, נשואה לאליהו גינזבורג, בנו של רבי משולם פייש גינזבורג, האדמו"ר מחוסט בבורו פארק.
רחל, נשואה לברוך כהנא, בנו של רבי מאיר יעקב ישראל וישורון כהנא מספינקא סוליצא.
אסתר מלכה ברכה, נשואה לנתן פרידמן, נכדו של הרב ישראל חיים מנשה פרידמן, ראב"ד סאטמר בויליאמסבורג.
הרב דוד קאפח (ג' בחשוון ה'תרנ"ב, 4 בנובמבר 1891 - ב' בכסלו ה'תרע"ט 6 בנובמבר 1918) היה ממנהיגי תנועת דור דעה בתימן, בנו ותלמידו של הרב יחיא קאפח ואביו של הרב יוסף קאפח.
דוד, בנו השישי של הרב יחיא קאפח נולד בצנעא בירת תימן.
שניים מאחיו הגדולים נפטרו מרעב בשנת 1905, ברעב הידוע בשם "חוזת אלנפר".
למד אצל אביו תורה (ובכלל זה תלמוד וספרי הרמב"ם) וכן לימודי חול בכללם דקדוק ומדעי התכונה (אסטרונומיה).
מגיל צעיר גיבש סביבו חבורת תלמידים וחברים להם היה מעביר שיעור במשנה תורה החל מהשעה שתיים בלילה ועד עלות השחר.
החבורה אף קבעה לעצמה תקנון ובו תשעה סעיפים.
בגיל 16, בט"ז באב התחתן דוד עם נצ'רה בת הרב יחיא בן הרב סלימאן בן רבי סאלם צאלח.
לבני הזוג נולדו מספר ילדים שמתו בקטנותם.
בנם היחיד שנותר בחיים היה הרב יוסף קאפח שנולד בי"ב בכסלו ה'תרע"ח (27 בנובמבר 1917).
בתחילה עסק הרב דוד בצורפות ובאריגת חגורות מקושטות בחוטי זהב וכסף עבור הערבים.
בשנת 1910 ביוזמת הרב הראשי הרב יחיא יצחק הלוי פתחה הממשלה הטורקית בתימן בית ספר מסודר בשם "אלמכתב" ובו תוכנית לימודים שכללה לימודי קודש לצד לימודי חול.
הרב הראשי מינה את הרב יחיא קאפח ובנו דוד לעמוד בראש בית הספר.
האב והבן שימשו כמורים בעברית ולימדו דקדוק ותנ"ך.
את מקצועות החול לימדו מורים טורקיים.
הקמת בית הספר הביאה למימוש את תוכניותיהם של הרב יחיא והרב דוד להקמת בית ספר יהודי מודרני בתימן.
בתחילה זכה בית הספר לתמיכה רחבה בקהילה היהודית שחפצה בהשכלה אך בהדרגה התרבו מתנגדיו של בית הספר כיוון שראו כי מעבר להשכלה הוכנסו תכנים שלא היו מקובלים על הקהילה שסברה כי תכנים אלו יוציאו את ילדי הקהילה לתרבות רעה.
ההתנגדות לבית הספר אף העלתה אל פני השטח את המחלוקת בת עשרות השנים שעורר הרב יחיא קאפח באשר למהימנות הקבלה.
פעילות המתנגדים כללה פניות והלשנות לערבים ולטורקים כנגד המלמדים בבית הספר.
לערבים אמרו כי הלימודים בבית הספר מערערים את יציבות הקהילה, ולטורקים אמרו כי הרבנים קאפח יזמו פניה לאנגלים לקבלת חסות.
בעקבות הלשנה זו נכלאו המלמדים בבית הספר למשך עשרים יום ללא משפט, וזמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה סגרו הטורקים את בית הספר.
לאחר סגירת בית הספר מונה הרב דוד למנהל בית מסחר גדול לבדים ובגדים טורקיים בשוק בחלקה הערבי של צנעא.
עבודה זו שיפרה את מצבה הכלכלי של המשפחה והביאה אותה לרווחה יחסית.
פעילות החבורה בהנהגתו של הרב דוד נמשכה ואף התרחבה.
החבורה התמקמה בביתו של אחד החברים, ר' יחיא נסים מנצורה, הביאה ספר תורה וייחדה את המקום ללימוד ואף לתפילה.
בנוסף, השכימו החברים שעה קודם לשם לימוד מורה הנבוכים, כהכנה לשיעור שמסר הרב יחיא קאפח במוצאי שבתות במחשבת ישראל.
ר' דוד קאפח המשיך להתמחות בתורת הדקדוק והגיע לרמת בקיאות מרשימה.
בשנת ה'תרע"ג (1913) ייסד הרב דוד אגודת צדקה בשם "חברת פקוחי עין" ששמה לה למטרה לפקוח עין על נזקקים שסירבו לפנות בעצמם לקבלת צדקה, ביניהם בעלי בתים שירדו מנכסיהם ועוד.
בהתאם להלכה, מונו שלושה מראשי החברה כמוסמכים להכריע בשאלת חלוקת הכספים, ביניהם הרב דוד.
קופה זו התרחבה תוך שנים ספורות וסייעה לרבים מיהודי צנעא, זאת עד לסגירתה בעקבות פטירתו של הרב דוד מייסדה.
פנקסי האגודה, רשימות התורמים, ההכנסות וההוצאות נשמרו בידי בנו, הרב יוסף קאפח, אך אבדו יחד עם כתבים נוספים בשנת עלייתו לארץ ישראל בשנת ה'תש"ג (1943).
שיא המחלוקת בתימן ושנותיו האחרונות
בשנותיו האחרונות של הרב דוד הגיע לשיאה המחלוקת שבין הדרדעים לעיקשים בתימן.
צעירים רבים מתנועת דור דעה נאסרו בהתאם לרשימות שנמסרו למשטרה.
באחד מגלי המעצר נאסרו כעשרה חברים, ביניהם הרב דוד, תוך שהם סועדים סעודת שבת.
בהמשך הוטל איסור מטעם השלטונות לקיים תפילות בבתים פרטיים, ובתי הכנסת החדשים נסגרו.
חבורת דור דעה הפסיקה את תפילותיה בביתו של ר' מנצורה אך המשיכה בסתר בלימוד המשותף.
במהלך שנת ה'תרע"ח (1918) החלה פרשיית מעצרים נוספת ובה נאסרו הרב יחיא קאפח שהיה אז כבן שבעים ובנו, הרב דוד.
השניים נתפסו בהפתעה כתוצאה מהלשנה במהלך שיעור, כשהעילה למעצר הייתה הפרת החוק שאסר עליהם ללמד.
השוטרים הכו את העצורים (לטענתם, ההכאה נעשתה לבקשת המוסרים היהודים) וקת אחד הרובים פגעה קשות בצלעותיו של הרב דוד.
המכה גרמה לו לנזק רב שהלך והחמיר עד שהביא למותו.
בחודשים שהיה מוטל על ערש דווי, המשיך הרב דוד ביתר שאת להעתיק כתבי יד של ספרות תורנית, עד שנפטר בב' בכסלו ה'תרע"ט, 6 בנובמבר 1918, והוא כבן 27.
לאחר מותו של הרב דוד המשיכה אשתו בגידול בנם יוסף עד שמתה גם היא בשנת 1924. מכאן ואילך טיפלה ביוסף הצעיר דודתו סעדה ושצ'י, אחות הרב דוד אביו, תחת השגחתם של הסב והסבתא.
בשנת 1934 נישא הרב יוסף לברכה ולבנם הבכור שנולד בשנת 1936 קראו בשם דוד, על שם סבו.
דוד צבי (הַרְטְוִויג) בָּנֵעט Baneth; 1893, קרוטושין – כ"ט באייר תשל"ג 1973, ירושלים) היה חוקר של הפילוסופיה הדתית של האסלאם הימי-ביניימי וחוקר במדעי היהדות.
דוד צבי בנעט נולד בקרוטושין שבקיסרות הגרמנית, בנו של פרופ' אדוארד בנעט, שהיה רב ולימד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין.
דוד צבי בנעט שימש כמנהל המחלקה המזרחנית בספרייה הלאומית בארץ ישראל והיה ממייסדי המכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית.
מ-1936 עד 1959 היה מרצה בכיר ואחר כך פרופסור בחוג לשפה ולספרות ערבית שבאוניברסיטה העברית.
הוא ממניחי המסד לחקר הערבית היהודית, תחום שבו המשיך תלמידו יהושע בלאו.
במלחמת העצמאות שירת ביחידת שפ"ן - שירות פענוח נסתרות, בתחום פיצוח צפנים.
בנעט הלך לעולמו בירושלים ב-1973.
במאמרו זה משווה בנעט בין ההוגה היהודי לאסלאמי.
בנעט מציג את אל-ע'זאלי כהוגה דעות מוסלמי השסוע בין רציונליות צרופה לבין יאוש מיסטי מן האפשרות להמשיג את האל בכוח המחשבה.
בנעט רואה את ר' יהודה הלוי כמי שדגל בהגעה להגשמה עצמית על ידי קיום מצוות הדת בד בבד עם קבלת המדע היווני.
בעוד שאלגזאלי ראה את קיום המצוות כשלב מקדים להגעה לשלמות מוסרית, הרי שיהודה הלוי מציב התנהגות מוסרית כתנאי מקדים לקיומה של פרקטיקה דתית וקיום מצוות הדת כחלק מהקהילה כעדיפה על חיי נזירות בבדידות מזהרת.
בנעט חקר את ספר הכוזרי כל ימי חייו והוא מתאר את תפישת יהודה הלוי את הדתות השונות כשלב מקדים לבואו של המשיח, עת האנושות תתאחד תחת כנפיה של דת אחת, היא הדת היהודית.
בנעט חדר גם לעומקה של הפילוסופיה של בחיי אבן פקודה ותפש אותו, כמו את רבי יהודה הלוי, כמי שמעמיד את המעשים במרכזה של הדת, אולם תנאי לכך היא תשתית מוסרית הולמת העומדת בבסיסם של המעשים.
מבין ההוגים שחקר, הייתה זו דמותו של הרמב"ם שבנעט העריץ יותר מכל.
הוא ערך את התכתבותו של הרמב"ם יחד עם תלמידו יוסף בן יהודה אבן שמעון והוסיף לה הגהה ופרשנות.
חקרי מזרח לזכר דוד צבי בנעט, ירושלים תשל"ט, הוצאת מאגנס
דוד צבי (היינריך) מילר (David Heinrich Müller; 6 ביולי 1846 – 21 בדצמבר 1912), היה מזרחן יהודי אוסטרי, פרופסור מן המניין לאפיגראפיה שמית באוניברסיטת וינה.
התמחה בתרבות ערב ובלשונות קדם.
היה מומחה באשורולוגיה, לימד לשונות אלו באוניברסיטה הווינאית.
תרגם את חוקי חמורבי לעברית והשווה אותם לחוקי התורה ולחוקי רומא העתיקה; חקר ואיזן את מבנה השירה המקראית ופענח את חוקיה ומשפטיה.
היה מהמורים בבית המדרש לרבנים בווינה.
דוד הירש מילר נולד בבוצ'אץ' שבגליציה לאברהם, והיה בן דודה של אסתר, אמו של הסופר ש"י עגנון.
מילר נודע בילדותו כעילוי, ולכן אחד מגבירי קולומיאה, חסיד קוסובאי לקחו כחתן לבִתו איטה.
בקולומיאה התוודע לחוברות "השחר" של פרץ סמולנסקין ולספרות ההשכלה.
על פי המסופר, כשהתברר לגביר כי חתנו לא מסתפק בלימודי קודש ולומד גם דקדוק גרמני, אילץ הגביר את מילר לתת גט לאשתו וגירשו מהעיר.
מילר נסע לצ'רנוביץ אל חברו ישראל הלוי טלר.
בהגיעו כבר היה בעל השכלה כללית רחבה.
כעבור זמן מה בצ'רנוביץ עברו השלושה (טלר, מילר ובן-הדוד שווארץ) לבית המדרש לרבנים בברסלאו בניהולו של זכריה פרנקל.
אולם הלימודים בבית המדרש לא סיפקו אותו, והוא עבר ללמוד באוניברסיטה.
למד באוניברסיטאות וינה, שטרסבורג ולייפציג, והתמחה בבלשנות שמית.
מוריו היו תיאודור נלדקה, מהבולטים שבחוקרים המזרח-גרמנים בסוף המאה ה-19, והיינריך פליישר.
מילר הצטרף לחבורת חוקרים מצומצמת החוקרת את לשונות ערב הדרומית.
עד לשנת 1900 ביקר אדוארד גלזר ארבע פעמים בתימן לתקופות שונות.
כתוצאה מביקורים אלו כתב גלזר ב-1890 לברון הירש והציע לו ליישב יהודים בתימן.
בנוסף, הביא גלזר לאירופה חומר אפיגראפי רב.
מאחר שמספר החוקרים האירופאים ששלטו בתימנית ובניבים המדוברים בדרום חצי האי ערב הייתה קטן, עמד החומר שהביא גלזר, כמו חומרים שהביאו חוקרים אחרים, לרשות מילר במחקריו.
מילר התבלט בשפע חיבורים, מחקרים ומאמרים שכתב ורכש לו שם מקצועי.
על סמך מוניטין אלו הוזמן מילר להיות מורה לערבית של הנסיך רודולף.
בזכות הישגיו ומחקריו, נאלצה אוניברסיטת וינה למנות את מילר לפרופסור מן המניין; במינוי זה כמעט שלא זכו יהודים באותה עת, ורובם, להבדיל ממילר, נאלצו להתנצר או להתכחש למוצאם על מנת לזכות במינוי הנכסף.
במקביל להמתמחותו במזרחנות, נשאר מילר פעיל בתחום ההשכלה העברית.
בהגיעו לווינה יזם פגישה עם סמולנסקין, שאותו הכיר רק מתוך קריאת מאמריו ומהתכתבות, ונשאר בקשר חברי עִמו עד פטירתו של האחרון בחוסר-כול ב-1885. לאחר פטירתו של סמולנסקין מילר ארגן מגבית כספית להבטחת קיומה של משפחתו.
אחד ממאמריו החשובים של מילר, שהתפרסם ב"השחר", כלל ביקורת חריפה על ספרו של שלמה בובר על הפסיקתא.
עיקר הביקורת נסבה על כך שבובר העלים את מקור המידע שלו לרוב דבריו, הלא הם דברי יום-טוב ליפמן צונץ בספר הדרשות שלו.
ביקורת זו אושרה מאוחר יותר על ידי אייזיק הירש וייס.
במהלך השנים הוכר מילר כמומחה לחקר ערב הדרומית, וככזה טיפל הן במימון המשלחות המדעיות והן בעיבוד תוצאות סיורים מדעיים אלה.
במקביל עסק בחקר ארץ ישראל וסייע בהוצאת הספר המדעי על הנגב, ארץ ישראל הדרומית ועבר הירדן של החוקר האוסטרי-צ'כי אלואיס מוסיל "סֶלַע ערב" (Arabia Patraea).
כאשר באוקטובר 1893 נפתח בית המדרש לרבנים בווינה, החל מילר, במקביל לעבודתו באוניברסיטה ובנוסף למחקריו, ללמד בסמינר את מקצועות העברית.
מתלמידיו: מיכאל ברקוביץ, מחנך ועיתונאי מראשוני התנועה הציונית, ואביגדור אפטוביצר ושמואל קרויס, אשר הפכו מאוחר יותר למורים לצדו.
במקביל למחקרי המקרא, עיבד מילר את המילון המקראי (Hebräisches und aramäisches Wörterbuch über das alte Testament) של וילהלם גזניוס בתקופה שאחרי פטירתו של גזניוס ועד שפרנץ בוהל נטל על עצמו את עריכתו.
אחד הגילויים החשובים שגילה מילר הוא נושא התקבולת בדברי הנביאים.
ניתן להמשיך ולהקביל פסוקים ט ו-י עם יא ו-יב, וכן פסוקים יג–טו, בהקבלה לפסוקים א–ג בפרק ב'.
תגליתו זו של מילר גרמה לתקיפתו על ידי מלומדים נוצרים, שראו את מחקר התנ"ך כתחום תאולוגי נוצרי.
במקביל יצאו מלומדים יהודים, ובראשם דוד קויפמן, להגנתו.
מילר הוציא במהדורה מדעית את חוקי חמורבי, ואף הוסיף תרגום עברי, מותאם לרוח המקרא.
ספר זה היה סימוכין לסתירת הטיעון של פרידריך דליטש בוויכוח על נושא "בבל וביבל".
דליטש, וחוקרים אחרים בעקבותיו, טענו כי המקור לנוסח הכתוב בתנ"ך הוא ספרות אשור ובבל, מילר הראה את השוני התרבותי העצום שבין עולם המקרא וספרות ארצות מסופוטמיה.
הקיסר פרנץ יוזף הראשון העניק לו תואר אצולה.
עגנון, שהיה קרוב משפחתו, ביקר אצל מילר בהיותו בווינה בשנת 1908. בסיפורו האוטוביוגרפי "חמדת" מספר עגנון על פגישתו זו: "...שבווינא היה דר קרובו של חמדת, חכם גדול ומפורסם שכל גליציה הייתה משתבחת בו, ...אותו חכם ר' דוד צבי מילר...".
הוא מספר שם את סיפור גירושיו של מילר ומוסיף שמילר ניסה להניאו מלעלות לארץ ישראל והבטיח לו תמיכה בלימודיו באוניברסיטה בווינה.
דוד צירקין (1892 – נובמבר 1974) היה מומחה לגננות ושתלנות בארץ ישראל.
דוד צירקין נולד ב-1892 בעיירה ויטקה (מחוז מוהילב) שליד העיר הומל ברוסיה.
בעיירה בת עשרות אלפי התושבים היו רחובות היהודים שונים מאלה של הנוצרים.
שפע עצי הנוי והפרי ברחובות הנוצרים - שלא כמו ברחובות היהודיים - הרשים מאוד את הילד דוד צירקין, וגרם לו להתענין בבוטניקה, לקרוא ספרות בנושא, ולערוך ניסויים ראשונים בשתילה, ריבוי צמחים, איסוף פרחים, ייבושם והגדרתם.
בנעוריו נטה צירקין לסוציאליזם, ורק כשהכיר את צבי שץ וחבריו בעיר רומני - אליה עברה משפחתו - הצטרף לציונות ומיזג את שתי ההשקפות הללו.
בשנת 1911 התקיימה ברומני ועידה של "קבוצות טרומפלדור" בה הוחלט שחלק מחבריה יעלה לארץ ישראל ויהווה שם גרעין להתיישבות קומונה חקלאית בגליל.
באותה שנה עלה צירקין לארץ ישראל והיה אחד ממייסדי "הקומונה במגדל", בה היו כ-12 חברים אשר עבדו ביום בפלחה ובניסיונות חקלאיים שונים.
הלילות הוקדשו, בהדרכת טרומפלדור, ללימוד דרכי פעולתן של הקומונות שקמו בעולם ובחיפוש דרכים להתאימן וליישמן בארץ ישראל.
בשנת 1913 התפרקה הקומונה במגדל.
צירקין עבר עם שץ ורעייתו רבקה יצקר שץ לבן שמן, שם נפגש עם יבניאלי, ברל כצנלסון ונח נפתולסקי.
הוא עבד עמם ולמד מהם שתלנות.
לאחר התלבטויות רבות, התגייס ב-1917 לגדודים העבריים, שכן הגיוס הסיט אותו ממטרתו לעסוק בעבודת האדמה.
לאחר המלחמה נמנה צירקין עם ועד פועלי הגליל וב-1920 התמנה לנציג פועלי הגליל בוועידת היסוד של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל.
בשנת 1920 הצטרף לגדוד ע"ש יוסף טרומפלדור.
והיה בין חברי קבוצת "רושמיה" שעסקה בייעור הכרמל.
בשנת 1921 הצטרף כחבר לקיבוץ עין חרוד והקים בו משתלה לשתילי אורן.
לימים התרחבה המשתלה למשתלת עצי יער, עצי אורן, גפנים וצמחי נוי.
ב-1924 השתלם צירקין בגננות בגרמניה וגם היה שם פעיל ב"החלוץ".
ב-1929 השתלם בשתלנות בצרפת, בגרמניה ובאיטליה.
כך הכיר שיחים בפריחתם ורכש ידע בניהול ענף הגננות ומגוון פניו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוקם ארגון "משתלות הקיבוץ המאוחד" וצירקין שימש בו כמדריך מקצועי לכל המשתלות, וגם דאג לתוכנית נוי ייחודית בכל קיבוץ.
בעין חרוד הקים מכון לריבוי צמחים וערך מחקרים עם הפרופסורים קוניס ומיכאל אבן ארי מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1943, עם הקמת שלושת המצפים בנגב - בית אשל, רביבים וגבולות - ערך בהם צירקין ניסיונות בייעור השטחים המדבריים המגוונים בסביבתם.
ב-1947 הביא לעבודה במכון בעין חרוד את האגרונום אליה ווגה כדי לבנות את ענף השתלנות באופן יותר מדעי ושיטתי.
עם קום המדינה, מונה צירקין למנהל המדור לגננות ושתלנות במשרד החקלאות.
כמנהל המדור נקט ביוזמות רבות.
יזם את תערוכת הפרח והציע רעיון לראש העיר אבא חושי שתערוכה זו תיערך כל שנה בחיפה.
יזם והקים את חוות הנוי במדרשת רופין.
החווה הוקמה כגן בוטני לאיקלום צמחים, עריכת קורסים והקמת ספריה מקצועית בחווה.
יזם הצעת חוק שאסר בנייה באזורי מגורים מבלי תשתית לנוי.
שלח את דוד גלעד לארצות הברית כדי לקנות ידע בגידול ורדים במגמת יצוא לחוץ-לארץ.
בשנת 1954 התפלג קיבוץ עין חרוד.
צירקין נשאר במקום, שנקרא מאז עין חרוד מאוחד.
שם הקים משפחה ענפה: 4 בנות מנישואיו הראשונים לשרה נוימן, ובן אחד מנישואיו השניים למלכה זיידמן.
לבנו קרא צבי, על שם ידיד נעוריו, צבי שץ, אשר נרצח ב-1921 ביפו יחד עם הסופר יוסף חיים ברנר.
צירקין נפטר בשנת 1974 ונקבר בקיבוצו.
האידאולוגיה של השמאל הציוני הייתה חשובה בעיניו.
בשנותיו הראשונות בארץ התכתב עם א.ד.
גורדון, ברל כצנלסון, דוד בן-גוריון ולוי אשכול.
עד יומו האחרון נהג להגיב בכתב למאמרים שקרא בעיתונים.
הקדיש את חייו לייעור הארץ, ולמלאה בצבעי פרחים, שיחים ועצים.
השרשת ייחורים בעזרת הורמונים ומחקר בערפול בבית הגידול של ייחורים ירוקים.
שותף במחקר זה היה יוחנן אלטברג ממשמר העמק.
שיטת אחסון פקעות בקירור, לקיצור תקופת התרדמה (פקעות אלו נשלחו לאירופה בזמנים שהיה מחסור בשוק).
הנבטת זרעי פירות, בעיקר נשירים, ומיון פרחי מנטור מלאים.
במשך כל השנים דאג להוצאת ספרות מקצועית כאשר בכל מקצוע דאג לשתף את המומחה בתחום בארץ.
פרסם מאמרים מקצועיים ב"השדה לגן ולנוף".
בשנת 1925 הוציא קטלוג צמחים ראשון עם 18 זני צמחים.
ב-1937 הקטלוג האחרון הכיל 653 זנים.
ב-1940 הוציא את הספר "מדריך למשתלות" עם האגרונומית לאה קרוא.
עד עתה יצאו 8 מהדורות ושתלנים רבים נעזרים בו גם היום.
הוציא ספרי לימוד "הפרח הפרי והזרע", "דפים לריבוי צמחים" עם ד"ר מנדל, ואת "גינת עצי הפרי" עם יוחנן אלטברג.
ב-1960 התמסר לחקר אלת הבוטנה (פיסטוק חלבי).
בזכות מחקרו יש כיום מטעי בוטנה בהר הנגב.
בעקבות המחקר הוציא חוברת בשם "אלת הבוטנה וגידולה".
ב-1962 נתן שמות לפרחי ההרדוף על צבעיהם השונים.
ב-1968 הגשים את חלומו והוציא את הספר "כי האדם עץ השדה" על ארבעת המינים ושבעת המינים עם דבורה אטרוז.
בספר צילומי עצים וכל הפסוקים בתנ"ך בהם הם מוזכרים, צילומי פסיפס, בולים ותבליטים באבן שנמצאו.
ב-1971 התמסר להוצאת ספרים על גידול פרחי נוי, שיחים ועצמים, עם צילומים שצילם להעשרת הידע למגדלי גינות פרטיות והוציא את הספרים: "גינת הנוי ופרחיה", "צמחי נוי בישראל" ו"צמחי בית ומרפסת" בשיתוף אברהם שטיינמן.
כאשר הספר "צמחי בית ומרפסת" היה מוכן לדפוס, נפטר צירקין בשנת 1974 בהיותו בן 82.
אלת הבטנה וגידולה בישראל; עריכה: י"מ מרגלית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ט.
'פרחי נוי בישראל: עצים, שיחים, בני שיחים, מטפסים; עריכה: י.
שורץ, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"א 1971. (הופיע בהדפסות נוספות)
דוד קאופמן (קויפמן; בתעתיק שנהג בזמנו: קויפמאנן; בגרמנית: David Kaufmann; 7 ביוני 1852, קויטין, מוראביה – 6 ביולי 1899, קרלסבאד) היה מלומד יהודי יליד מוראביה, שהתפרסם כחוקר מדעי היהדות, כמרצה וכאספן.
נולד בעיירה שבמוראביה, אז תחת שלטון האימפריה האוסטרית (בימינו בצ'כיה).
משנת 1861 עד 1867 התחנך בגימנסיה בקרמזיר שבמזרח מוראביה, שבה למד תנ"ך וגמרא עם רבה של קויטין, יעקב בריל (Jakob Brüll), ועם בנו נחמיה.
ב-1867 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, ובמקביל למד באוניברסיטת העיר.
כעבור כעשר שנים קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג.
בטקס ההכתרה בבית המדרש לרבנים הוא הקריא מחיבורו על תולדות חייו של רבי יהודה הלוי.
בשנה שלאחר מכן דחה הזמנה לשמש כמרצה בבית המדרש לרבנים בסינסינטי, ותחת זאת החליט ללמד היסטוריה, פילוסופיה של הדת ואמנות הדרשה (הומילטיקה) בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שהוקם זמן קצר לפני כן (בשנת 1877).
קאופמן כיהן כמרצה בסמינר בבודפשט עד מותו ב-1899. עד מהרה למד את השפה ההונגרית, ולימד במקביל גם יוונית וגרמנית במכינה של הסמינר.
דוד קאופמן נפטר ב-6 ביולי 1899 בעיר קרלסבד שבבוהמיה.
לזכרו יצא לאור הספר "תהלה לדוד".
בספרייתו העשירה היו כתבי יד רבים וספרי אינקונבולה וכן כ-700 קטעי גניזה.
בימינו נמצאת הספרייה ברובה ברשות האקדמיה ההונגרית למדעים.
מבין החומר שנתפרסם מתוכה נודע בעיקר כתב יד קאופמן למשנה שחוקרים רואים בו כתב יד חשוב (הניקוד בכתב היד לא יצא מתחת ידיו של הסופר אלא נוסף בידי סופר מאוחר).
האוסף של קאופמן כלל גם עותק פקסימילי של הגדת סרייבו, שפורסם בשנת 1957 בבודפשט בליווי מסה, על ידי ד"ר אלכסנדר שייבר, מנהל בית המדרש הרבני של בודפשט.
קטלוג של ספרייתו של קאופמן יצא לאור בשנת 1906 על ידי מ' וייס.
במה נרים רוח הדת בקרב נשינו ובנותינו?
/ תרגום: מ' קאמינסקי, ז'יטומיר: חורוזנסקי, 1909
מחקרים בספרות העברית של ימי הביניים (תרגם מגרמנית: ישראל אלדד) (כולל ביוגרפיה של המחבר מאת שמואל קרויס), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ב.
הרב דוד צבי הילמן (כ"ו בשבט תרפ"ו, 10 בפברואר 1926 – כ"ז באלול תש"ע, 6 בספטמבר 2010) היה חוקר תורני.
נולד בירושלים לד"ר אשר ומרים-דבורה הילמן שהשתייכו לחסידות חב"ד ואף התייעצו עם רבי יוסף יצחק שניאורסון מלובביץ' על חינוכו.
אמו הייתה בתו של יהושע דוברוסקין, חתנו של הרב דוד צבי חן, רבה של צ'רניגוב.
הילמן נולד חודשיים אחרי פטירתו של הרב חן ונקרא על שמו.
בצעירותו עברה המשפחה לתל אביב, שבה היה לאביו משרד רואי חשבון.
באמצע שנות הארבעים, זמן קצר לאחר ייסוד ישיבת פוניבז', נכנס ללמוד בישיבה בהשפעת הרב יהושע יגל, ונמנה עם עשרים הבחורים הראשונים שלה.
בעודו בחור התיידד עם הרב אברהם חיים נאה שהזכירו בספריו, התכתב עמו בנושאים תורניים שבהם כינה אותו בתוארי כבוד, ובמקביל הביע את מורת רוחו על כך שהילמן מסגל לעצמו ממנהגי המתנגדים.
עם השנים נטש הילמן את תנועת החסידות, והתקרב לחזון איש.
הילמן החל לעסוק בחקר תורת חכמי ישראל מתקופת הראשונים.
בין השאר, ערך וההדיר את חידושי הרשב"ץ על מסכת ברכות.
עסק בנושאים הקשורים לדקדוק ולנוסחאות התפילה, וכן בתחום תולדות עם ישראל וחכמי ישראל.
פרסם מאמרי מחקר בתחומים שונים בבמות תורניות.
בתחילת שנות השבעים נקרא על ידי הרב שבתי פרנקל לעמוד בראש המערכת שההדירה והוציאה את משנה תורה לרמב"ם במהדורה חדשה, ובמשך כארבעים שנה התווה את דפוסי פעילותה.
הילמן ערך גם את ספר המצוות לרמב"ם שבהוצאה זו.
בנוסף להיותו עורך ומבקר כללי באנציקלופדיה התלמודית כתב בה ערכים רבים, בהם: הפרשת תרומות ומעשרות, הפרשת חלה, חציצה, טעמים, כתובה, כתובת בנים דכרין, וכתובת יבמין.
את הסכמתו לכתיבת הערכים התנה באי פרסום שמו.
כמו כן השתתף בעריכת ההגדה של פסח בהוצאת האנציקלופדיה התלמודית.
אגרות בעל התניא ובני דורו
בשנת 1953, בהיותו בן 27, הוציא הילמן את הספר "אגרות בעל התניא ובני דורו", המכיל את "כל האיגרות, התשובות והתעודות, שיש להן שייכות לאדמו"ר הזקן ר' שניאור זלמן מלאדי, בין שנכתבו על ידו ובין שנכתבו על ידי בני דורו אליו או אודותיו".
הוא כתב שם כי בשל יוקר הדפוס נבצר ממנו להוציא את החלק השני, שהיה אמור לכלול עניינים נוספים הקשורים בבעל התניא, ובהם פסקי הלכה שלו וכן השמטות של מספר סימנים בשולחן ערוך הרב.
ייתכן כי החלק השני לא יצא בשל היחסים המעורערים שבין הילמן לחסידות חב"ד ולרבי מלובביץ', בעיקר בגלל חלקו האחרון של הספר שעוסק בגניזה החרסונית, שאדמו"רי חב"ד הסתמכו עליה בהיסטוריוגרפיה של החסידות.
חלק נכבד מספרו ייחד הילמן להפרכת מהימנותם של המסמכים שנמצאו בגניזה החרסונית.
הוא פרסם את הערכתו לשמו של הזייפן: נפתלי צבי (הירשלע) שפירא.
טענותיו של הילמן הועלו בפני הרבי מלובביץ', והוא האריך לענות עליהן בכמה מכתבים.
התנגדותו לספרי ה'אוצרות' של אייזנשטיין
הילמן יצא במאמר נגד ספרי ה'אוצרות' של יהודה דוד אייזנשטיין ונגד והשקפותיו.
לביסוס טענתו הוא מצטט באריכות מתוך ספרי ה'אוצרות', כגון מספרו "אוצר זכרונותי" שבו מתאר אייזנשטיין את ביקוריו בכנסיות ואת השתתפותו כצופה במחזה על ישו הנוצרי.
בהקדמתו ל"אוצר הוויכוחים" כותב אייזנשטיין כי "היהודי על פי יסוד יהדותו הוא סבלן מוחלט לכל האמונות ואיו לו טינא בלב על דת הנצרות או דת מחמד או איזו דת אחרת", ובהקדמת "אוצר ישראל" הוא כותב "האוצר לא יבדיל בין האמונות והדעות ובין הכתות השונות, רק יתאר מעשה כולן".
כמו כן מצטט הילמן מתוך ספרי אייזנשטיין שורה של עניינים המנוגדים להשקפה החרדית או רעיונות ופירושים מחודשים בנושאים שונים שלדעתו עומדים בסתירה למובא בספרות חז"ל ובפרשנות היהודית המסורתית.
למשל, כותב אייזנשטיין שבימינו יש להקל בדיני ריבית וייחוד.
אגרות בעל התניא ובני דורו (תשי"ג)
פירוש הרשב"ץ על ברכות, בתוספת הגהות, הערות ומראי מקומות (תשל"א)
שיטה קדמונית על מסכת קידושין, לחכם קדמון מזמן הרמב"ן (תשל"ב; מהדורת צילום נדפסה בשנת תשמ"ד).
ספר האגרות, הנקרא בלשון ערבי כתאב אלרסאיל, לרבנו מאיר ב"ר טודרוס הלוי המכונה אבו אלעפיה (פורסם בתוך ספר זיכרון בית אהרן, תשס"ג).
נושאי מאמרים שפורסמו במהלך השנים ב'צפונות': נוסח ברכת המינים, לשונות המאירי שנכתבו לתשובת המינים, לעזי רש"י, הערות בתרגומי ספר המצוות ופירוש המשניות.
דוד קוליץ (18 בספטמבר 1943 – 10 בינואר 2022) היה איש עסקים ישראלי, יושב-ראש ומנהל קבוצת "אלול טכנולוגיות".
כיהן במספר תפקידים ציבוריים, ובהם יושב-ראש מועצת המנהלים של בית התפוצות ויושב-ראש חבר הנאמנים של המרכז הרפואי תל אביב.
נולד בירושלים לחיים עמנואל קוליץ, סופר ויקיר ירושלים, שהיה אחיו של הרב יצחק קוליץ, רבה של ירושלים.
אמו זלדה הייתה נכדתו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
קוליץ קיבל בביתו חינוך דתי ולמד בבתי ספר דתיים.
לאחר שירותו הצבאי שימש עיתונאי בידיעות אחרונות, הצופה והיום.
במקביל למד באוניברסיטה העברית מדע המדינה, משפטים וסטטיסטיקה.
ב-1976 סיים קורס קצינים בסיסי מילואים בבה"ד 1 כשהוא בן 33.
בסוף שנות ה-60 הכיר את עזר ויצמן, ומאז היה לידידו הקרוב ולימים שותפו לעסקים.
כשוויצמן כיהן כשר התחבורה בממשלת האחדות הראשונה, בשנים 1969–1970, שימש קוליץ עוזרו ומנהל לשכתו, והמשיך בתפקיד גם כששמעון פרס החליף את ויצמן כשר התחבורה בספטמבר 1970, עם פרישת גח"ל מהממשלה.
בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים, שימש עוזרו של שר הביטחון משה דיין, וכן שימש דובר המשלחת הצבאית הישראלית לשיחות השלום עם מצרים.
בשנת 1974 יסד את קבוצת "אלול טכנולוגיות" יחד עם קבוצת שותפים ובהם עזר ויצמן, מיקי אלבין ומנחם (מנטה) עצמון.
במשך שנים שימש קוליץ המנכ"ל והיו"ר של החברה.
בשנות ה-80 שימש חבר נשיאות התאחדות התעשיינים בישראל וחבר נשיאות לישכת המסחר ישראל-אמריקה, וכן חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב.
באותה תקופה היה בין מקימי הפורום הישראלי ונבחר ליו"ר הראשון שלו.
בשנות ה-90 שימש יושב-ראש חבר הנאמנים של המרכז רפואי על שם "סורסקי" בתל אביב.
מאז 1999 ועד למותו היה חבר ההנהלה וחבר חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 כיהן כיושב-ראש מועצת המנהלים של בית התפוצות.
הוא היה חבר בהנהלה ובנשיאות של לשכת המסחר הישראלית ושימש סגן נשיא שלה.
כיהן כדירקטור במספר חברות עסקיות ומוסדות ציבור בישראל.
נפטר ב-10 בינואר 2022. הותיר אחריו אישה, נעמי, בתו של אליהו סחרוב ונינתו של יצחק אייזיק בן-טובים, ושלושה ילדים.
הרב דוד קוויאט (תרע"ט, 1919 - כ"ד בחשוון תש"ע, 11 בנובמבר 2009) היה מראשי ישיבת מיר בברוקלין ומרבני אגודת ישראל בארצות הברית.
מחבר סדרת הספרים "סוכת דוד".
נולד בביאליסטוק לחיה ריישא ולרב אברהם אליעזר, חסיד סלונים.
בגיל 16 התקבל לישיבת מיר והיה מהתלמידים הצעירים בישיבה.
שמר שם על לבושו החסידי.
בזמן מלחמת העולם השנייה נדד עם הישיבה לווילנה ולשאנגחאי שם התקרב לרב יחזקאל לוינשטיין ולרב חיים שמואלביץ.
לאחר המלחמה עבר לארצות הברית שם נישא לנכדת הרב שמואל בנימין סופר, ה"חשב סופר".
התגורר בוויליאמסבורג והיה מקורב לרבי יעקב יוסף טברסקי, האדמו"ר מסקווירה.
לאחר הקמת שיכון סקווירא היה מראשוני המתיישבים.
לאחר תקופה חזר לברוקלין ועבד בתחום היהלומים אך לא הצליח בעבודתו.
זמן מועט לאחר מכן נקרא על ידי חסידי גור למסור שיעור לקבוצת בחורים והוא עזב את עבודתו.
בתחילת שנות ה-60 תיקן הרב יעקב קמינצקי שבתי המדרש של אגודת ישראל ימנו רבנים.
סניף "חפץ חיים" בשדרה ה-18 ביקש למנותו לתפקיד זה.
הוא הסכים בתנאי שכל חברי הקהילה יסכימו למינוי וכך היה.
בשנת תשכ"ב (1962) נקרא על ידי הרב אברהם קלמנוביץ לכהן כמגיד שיעור בישיבת מיר.
מלבד שיעורי הגפ"ת היה מוסר שיעור בחומש.
לאחר 12 שנה החל לכהן כראש ישיבה (בתואר "מראשי הישיבה"), במשרה זו כיהן עד סוף ימיו.
בתחילת שנות ה-90 נבחר ליושב ראש ועד הרבנים של אגודת ישראל בארצות הברית.
נהג לרשום חידושי תורה במחברות ובספרי הלימוד, וכן כתב את דרשותיו בישיבה ובבית הכנסת.
37 מספריו יצאו לאור, כולם בשם "סוכת דוד".
על החומש יצאו לאור עשרה כרכים.
הרב דוד צבי שנֵייבַּאלג (כ"ג באדר ה'תרנ"ג, 1893 - ו' בטבת ה'תשכ"ח, 1968) היה ראש ישיבת ויז'ניץ ודיין בעיר ויז'ניץ בין שתי מלחמות העולם ורב קהילת מחזיקי הדת במנצ'סטר לאחר מלחמת העולם השנייה.
נולד בקולומיאה לרב חיים שנייבאלג ונשלח ללמוד בעיר קוסוב.
עם תום מלחמת העולם הראשונה הוסמך לרבנות ולמורה הוראה בגרוסוורדיין, לאחר מכן עבר לעיר ויז'ניץ שברומניה והתמנה בה לדיין ולמו"ץ.
בשנת תרפ"ג (1923) הקים האדמו"ר רבי אליעזר מויז'ניץ מחדש את הישיבה שנסגרה בעקבות המלחמה, ומינה את הרב שנייבלג לעמוד בראשה.
לפני השואה הייתה זו הישיבה הגדולה ביותר בבוקובינה ולמדו בה בשיאה כ-150 תלמידים שהגיעו ממקומות שונים ברומניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נסגרה הישיבה והתושבים הועברו לגיטאות.
בזמן שהותו בגטו הקים עם הרב ברוך הגר בית דין לעגונות.
עם יהודים אחרים נשלח לטרנסניסטריה (ליד מולדובה).
בסיום המלחמה עבר הרב שיינבאלג לעיר צ'רנוביץ ואחר כך לבוקרשט.
נישא לשרה באבציא נכדת הרב פנחס חיים הורביץ, מחבר הספר "פתחא זוטא".
התמנה על ידי הרב דוד פלדמן לרב קהילת 'מחזיקי הדת' במנצ'סטר.
בסוף ימיו עלה לישראל והתגורר בעיר בני ברק, בשנת ה'תשכ"ח נפטר ונטמן בבית הקברות זיכרון מאיר.
דברי תורתו כונסו לאחר פטירתו בספר "צמח לדוד".
פסקים ותורות משמו הובאו גם בספרי שו"ת של בנו, הרב שרגא פייבוש, "שרגא המאיר בהלכה".
בנו הרב מנחם מנדל שנייבאלג, רב קהילת מחזיקי הדת במנצ'סטר
בנו הרב , רב ביהמ"ד "אהבת ישראל" של חסידי ויז'ניץ בלונדון, מחבר ספרי שרגא המאיר ח' חלקים שו"ת בהלכה ועוד.
בנו הרב ישעיה שנייבאלג, רב היישוב בני ראם ודיין בבד"ץ מחזיקי הדת.
חתניו הם רבי שמואל יעקב קאהן מתולדות אברהם יצחק, רבי יהושע העשיל מאסקאוויטש משאץ מונטריאל, ורבי יחיאל מאיר רוזנבוים מראחוב.
חתנו רבי מנחם מענדל כהנא מספינקא בלונדון
בתו מרת הינדא אשת הרב קלונימוס קלמן פינטער רב קהילת זאלצבורג בניו יורק
בתו מרת רבקה אשת הרב יהושע השיל לנדא מלונדון
דוד צמח (תרי"ט-1859 או 10 במרץ 1860-תר"ך – ינואר 1934, טבת תרצ"ד) היה פובליציסט ומתרגם עברי פולני בן תקופת התחייה.
דוד צֶמַח נולד בשנת 1859 או 1860 בעיירה פּלוֹנְסְק שבפלך פלוצק של פולין הקונגרסאית, בנו של בעל אחוזה אמיד.
אביו, בעצמו בנו של בעל אחוזה ושל בת למשפחת רבנים,) היה נצר לר' אברהם אבלי הלוי גומבינר (בעל ה"מגן אברהם") דרך צאצאו ר' צבי הירש הלוי מפלונצק (בעל "צמח לאברהם"; מכאן שם משפחתו).
בצעירותו למד תורה מפי ר' טוביה קריגר, שניהל בפלונסק מעין תלמוד תורה על-יסודי מובחר ומצומצם, ושחרף היותו חסיד קוֹצְק, שימש כל ימיו כמלמדם של בני משפחת צמח, שהיו מתנגדים מובהקים.
בגיל 15 נסע ללובלין, ובה רכש השכלה כללית בסיוע דודו המשכיל, הפובליציסט וחוקר הספרות יחיאל מנדלסון (1824–1899).
לאחר נישואיו עבר לרוז'ינוי שבפלך גרודנה.
נכנס לעיסוק במסחר והיה בעל בית חרושת לאריגים בעיירה קוֹסוב פּוֹלֶסקי (קוסובה).
אחר-כך התגורר בערים הומל ונוֹבוֹזיבּקוב.
לאחר כישלון עסקיו עבר לגרמניה.
כבר בנעוריו התפרסם כלמדן ובקי בתלמוד ובידיעת שפות: מלבד יידיש (שפת אמו), עברית (לשון הקודש ואחת מלשונות ההשכלה) ורוסית (שפת המדינה), שלט היטב בגרמנית וכן ידע צרפתית ולטינית.
בגרמניה עסק בתרגום ופרסם מאמרים, מחקרים, וסיפורים בעיתונות היהודית-גרמנית.
בשנת תרנ"ט-1899 ראה אור במסגרת ספרי 'ביבליותיקה עברית' של הוצאת "תושיה" תרגומו לספרו מבשר הציונות של משה הֶס "רומא וירושלים" (1862).
במשך שנים רבות היה צמח שותף בהוצאת "תושיה".
בשנת 1908 עבר להתגורר בעיר ורשה, ממרכזי התרבות של יהדות מזרח אירופה, ובה המשיך בפעילותו הספרותית והיה שותפו של פישל לחובר בייסוד הוצאת "ספרות" קצרת-הימים.
במסגרת הוצאה עברית זו ראו אור המאספים הספרותיים "ספרות" ו"רשפים" בעריכת דוד פרישמן, ספרי שירה ופרוזה מקוריים מאת סופרים כמו הלל צייטלין, צ"ז וינברג, בר-טוביה, תרגומי אורי ניסן גנסין וכן קבצים כמו האנתולוגיה המצוירת לבני הנעורים "ספר התשורה" וחמשת כרכי כתבי פרישמן בכותרת "כתבים חדשים".
בתחילת העשור השני למאה הופיעה בהוצאת "ספרות" הספרייה לילדים 'מקרא', שזכתה להערכה.
במסגרת ספרייה זו, שערכו פרישמן, לחובר ויצחק ברקמן, ראו אור 29 חוברות, שהכילו רק טקסטים מקוריים – סיפורים, שירים, אגדות ומחזות – מאת סופרים עבריים כמו יצחק קצנלסון, משה סתוי, יעקב פיכמן, יעקב שטיינברג וצבי שרפשטיין.
צמח נודע בספרות העברית כבעל סגנון נאה.
נוסף על "רומא וירושלים" תרגם מגרמנית לעברית שורה של ספרים, בהם הרומן רב-המכר "אינגבּוֹרג" (Ingeborg) לברנהרד קֶלֶרמן (א"י שטיבל, תרע"ט), מעשיות לילדים מאת וילהלם הַאוּף (א' גיטלין, 1923), ותרגומים רבים נוספים, שנותרו בכתב יד בהוצאת שטיבל.
בראשית שנות ה-20 התפרסמו תרגומיו מצרפתית ל"הוֶונוס מֵאִיל" (La Vénus d'Ille) לפרוספר מרימה ול"אל הירח" לז'ול ורן.
תרגום נוסף מפרי עטו שפורסם היה "אגדות ההודים : על מניטו ואראליו", מאת הסופר והעיתונאי האוסטרי אדולף גלבר (1856–1923).
זהו קובץ אגדות אינדיאניות לילדים שראה אור בתרפ"ג במסגרת 'ביבליותיקה אגדית' של הוצאת ברקאי.
אחד ממפעליו הספרותיים האחרונים, שעליו שקד במשך שנים במחצית השנייה של שנות ה-20, היה תרגום עברי חדש לשירי היינריך היינה.
על פי הלל צייטלין, צמח לא היה מרוצה מתרגומו של יצחק קצנלסון ל"ספר השירים" להיינה (א"י שטיבל, תרפ"ד), והוא תרגם את הספר מחדש.
לדבריו, "צמח חסר את החן, הקלות והמשובה של קצנלסון, אולם הוא השקיע בעבודתו הרבה ידיעה, יגיעה וחידושי לשון".
עד יומו האחרון הוסיף צמח לגלות עניין רב בספרות, קרא ואף כתב הרבה בעצמו.
במותו הותיר יצירות רבות משלו בכתב יד.
דוד צמח נפטר בקריניץ בינואר 1934, בשנה ה-73 לחייו.
אחד מילדיו, יצחק צמח, היה רופא נודע בווינה.
בן-דודו של צמח היה החלוץ, הסופר והמחנך העברי, חתן פרס ישראל לספרות יפה, שלמה צמח (1886–1974).
משה הס, רומא וירושלים: שאלת-הלאֹם האחרונה; אגרות וציונים; עברית בידי דוד צמח, ורשה: תושיה ('ביבליותיקה עברית'), תרנ"ט.
ב[רנהרד] קלרמן , אינגבּוֹרג; תרגם מאשכנזית: דוד צמח, ורשה: א"י שטיבל, תרע"ט.
(מהדורה ב: תר"ף; מהדורה ג: תרפ"א) (הדפסה נוספת: תל אביב: מסדה ("מספרי א"י שטיבל"), תש"ה)
אגדות ההודים על מניטו ואראליו; מתֻרגמות מאת דוד צמח, ורשה: ברקאי ('ביבליותיקה אגדית'), תרפ"ג.
(הדפסות נוספות: עם "אגדות הכושים", תרפ"ה; וכן: תל אביב: ש' שרברק, תשי"ד) (לילדים)
מעשיות וילהלם האוף: לבני הנעורים; [תרגם]: ד' צמח, 2 כרכים, ורשה: א' גיטלין, 1923.
פּרֹספֶּר מירימי, הוֵינוּס מאיל: ספורים; תרגם מצרפתית: דוד צמח, ורשה: (דפוס M.
ז'ול וורן, אל הירח: סִפור; תרגם דוד צמח, ורשה: הוצאה ובית מסחר-ספרים "תל אביב" ("אלטניילאנד"), תרפ"ד.
הרב דוד צבי זילברשטיין (ה' בתשרי תרנ"ח, 1 באוקטובר 1897 – י"ט בחשוון תשל"ט, 19 בנובמבר 1978) היה רב, איש חינוך ופעיל ציבור חרדי בפולין ולאחר מכן ביישוב החדש בארץ ישראל.
כיהן כמזכיר מרכז חינוך התורה בארץ ישראל ומרבני תל אביב.
נולד בפולין, בנו של אביגדור זילברשטיין, מחסידי גור.
בצעירותו הצטרף לפועלי אגודת ישראל בפולין והחל בפעילות ציבורית.
בשנת תרפ"ג (1923) השתתף כנציג פועלי אגודת ישראל בכנסייה הגדולה הראשונה.
במהלך הדיונים הוא דיווח על פעילותה של תנועת פועלי אגודת ישראל והעלה דרישה מבעלי בתי חרושת החרדים להעסיק פועלים שומרי דת.
שימש כמנהל ישיבת תורת חסד בפולין.
פרסם מאמרים בביטאונים האגודאיים בפולין "דרכנו" ו"דגלנו".
בשנת תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
היה ממייסדי בית הספר החרדי הראשון בתל אביב "סיני" ונמנה עם צוות מחנכיו ובהם זלמן ינקלביץ ויהודה מאיר אברמוביץ.
כמו כן, היה מורה בסמינר שרנסקי בתל אביב.
בשנות ה-30 ייסד הרב שמואל גריינימן את "מרכז חינוך התורה החרדי", שאיגד את מוסדות החינוך הדתיים והתורניים בארץ ישראל, מתוך מטרה לשמור על עצמאות החינוך החרדי.
הרב זילברשטיין התמנה למזכיר הארגון והיה הרוח החיה בפעילותו.
הוא יזם וערך בתל אביב כינוסי רבנים ואנשי ציבור והיה מהנואמים המרכזיים.
בלט בכישרונו הרטורי והרבה לדרוש ברבים ועורר את הצורך לעסוק בחיזוק הדת.
היה ממעוררי הרעיון של "מסע התשובה" בערים ובמושבות הארץ והיה יד ימינו של הרב הרצוג במסע זה.
לאחר קום המדינה הוקם "הזרם הרביעי" ולאחר מכן החינוך העצמאי ופעילותו של "מרכז חינוך התורה" פסקה.
עם זאת המשיך הרב זילברשטיין בפעילות ציבורית וחינוכית ענפה.
הוא ארגן כינוסים שונים בנושאי חינוך, שבהם קרא להגביר את הפעילות בקרב ילדי העולים מארצות אירופה וצפון אפריקה.
הוא גם פרסם מאמרים בנושא בכתבי העת החרדים של אותה תקופה, ובהם "הנאמן" ובית יעקב" ו"שערים", ובהם הציע את רעיונותיו.
במשך כעשרים וחמש שנה כיהן כרב בתל אביב וראש מחלקת השבת ברבנות המקומית.
בתקופת רבנותו המשיך לפעול לחיזוק ענייני הדת בעיר.
נפטר בשנת תשל"ט, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
בתו בלה נישאה ליוסף אנגל.
הם היגרו לארצות הברית, שם נישאה בתם הניה לרב חיים וואלקין.
דוד צוריאל (נולד ב-23 בספטמבר 1946) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן ופסיכולוג קליני.
צוריאל שימש כנשיא האגודה הבינלאומית לחינוך קוגניטיבי ופסיכולוגיה "IACEP", כעורך ראשי של "JCEP" (Journal of Cognitive Education & Psychology) וכמנהל בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
צוריאל הוא מומחה בינלאומי בתחום האבחון הדינמי של פוטנציאל הלמידה - יכולתו של האדם להשתנות וללמוד.
צוריאל מבסס את גישתו על מחקריהם של ראובן פוירשטיין ושל לב ויגוצקי.
צוריאל למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובחינוך ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת בר-אילן.
את הדוקטורט השלים בשנת 1977, בפיבודי קולג' (שכעבור שנתיים התמזג עם אוניברסיטת ואנדרבילט), בארצות הברית.
במשך 40 שנות עבודתו בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, חקר ופיתח את תחום האבחון הדינמי של פוטנציאל הלמידה, תוכניות התערבות לפיתוח חשיבה, התנסות בלמידה מתווכת כמפתחת כושר השתנות שכלי, תיווך עמיתים, הבדלי מגדר בכושר מרחבי, וזהות האני בגיל ההתבגרות.
מחקריו וספריו עוסקים בתהליכי התנסות בלמידה מתווכת של מורים, הורים, אחים ועמיתים.
עד שנת 2014, הוא פיתח 12 מבחנים דינמיים ופרסם כ-140 מאמרים וספרים.
צוריאל מנחה סדנאות בינלאומיות בתחומי מומחיותו.
הוא משלב את הידע המחקרי עם הפרקטיקה הקלינית לרווחתם של ילדים עם צרכים מיוחדים וילדים חסרי לקות.
דוד קאזס היה איש חינוך והיסטוריון יהודי-מרוקאי.
דוד קאזס נולד בתטואן, מרוקו בשנת 1850. הוא היה מראשוני התלמידים בבית הספר הראשון של כל ישראל חברים (כי"ח) בתטואן שהוקם בשנת 1862. לאחר מכן היה מראשוני התלמידים שנסעו ללימודי הוראה בקולג' של כי"ח בפריז (Ecole Normale Israélite Orientale).
לאחר שהשלים את תעודת ההוראה נסע למספר קהילות יהודיות באגן הים התיכון בשליחות כי"ח.
תחילה שימש כמחנך בקהילה היהודית בעיר וולוס שבחבל תסליה ביוון, שם היה אחראי להקמת בית ספר של כי"ח לבנים בשנת 1869 ולניהולו בארבע השנים הבאות.
הוא נודע כמחנך מצטיין ובין היתר ייסד בוולוס תוכנית לימודי-ערב של מסחר שהתבססה על תוכנית הלימודים של בית הספר למסחר של פריז (l'Ecole de Travail de Paris).
התוכנית זכתה להצלחה רבה ובהמשך יושמה על ידי כי"ח בקרב הקהילות האחרות שפעלה בקרבן.
בשנת 1873 עבר לאיזמיר שבטורקיה של ימינו שם הקים וניהל את בית הספר של כי"ח.
גם שם נודע כמחנך מצוין, אך עורר מחלוקת בקהילה היהודית עקב אורח חייו החילוני יחסית.
לאחר שנצפה מדליק נר לפני סיומו של יום כיפור התעוררה תרעומת על כך בקהילה והוחלט שיועבר מאיזמיר להיות אחראי על תוכנית החינוך של כי"ח בתוניסיה.
קאזס חי בתוניסיה כ-15 שנה (1878–1893) במהלכן בין היתר היה אחראי להקמה וניהול של בית הספר של כי"ח לבנים בתוניס (1878), בית הספר של כי"ח לבנות בתוניס (1882), בית הספר לבנים של כי"ח בסוסה (1885) ובית הספר להכשרה של אחיות רפואיות בתוניס (1891).
בזמן היותו בתוניסיה הוא חיבר שני ספרים חשובים אודות הקהילה – הראשון (1889) עוסק בהיסטוריה של יהדות תוניסיה מימי קדם עד תקופת הפרוטקטורט הצרפתי (Essai sur l'Histoire des Israélites de Tunisie) והשני (1893) אודות ספרותם הרבנית של יהודי תוניסיה (Notes Bibliographiques sur la Littérature Juives-Tunisienne).
הספר השני תורגם לעברית בשנת 1918 על ידי אברהם אלמליח ופורסם על ידו בהמשכים בכתב-העת מזרח ומערב (גיליון א' שנה א' והלאה).
בנוסף לשני ספרים אלו קאזס כתב מסות ומאמרים רבים לכתבי-עת אקדמאים ויהודיים, בהם Revue des Études Juives.
בשנת 1893 הצטרף קאזס ליק"א (החברה היהודית להתיישבות) ובהיותו דובר ספרדית נשלח מטעמה לבואנוס איירס, ארגנטינה ושימש שם בתפקידים בכירים שונים עבור החברה.
באביב של 1904 הוא נסע בין ארצות המזרח התיכון כולל ארץ ישראל וסקר אותן עבור החברה להתיישבות.
בשנת 1909 הוא שב לצרפת והיה לחבר בהנהלת יק"א שישבה בפריז.
לאורך חייו קאזס קיבל מספר אותות כבוד מממשלות צרפת ותוניסיה, בהם אות הכבוד "נישאן אלאפתח'אר" של תוניסיה (1878), "קצין האקדמיה הצרפתית" (1884) ו"אביר לגיון הכבוד" (1888) של צרפת.
Durlacher, 1889 (גרסה זמינה של הספר בארכיון האינטרנט)