tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנמלים האיטלקים של בארי, ברינדיזי, אנקונה, ונציה וטריאסטה על החוף האיטלקי של הים האדריאטי יש מעבורות נוסעים ומטענים יומיים אל הנמלים היווניים של קורפו, פטרס, איגומניצה וקלמטה, תוך הימנעות ממעבר יבשתי דרך חבל הבלקן.
יחסי איטליה–טורקיה הם היחסים בין איטליה לטורקיה.
שתי המדינות חברות בנאט"ו ובאיחוד מדינות הים התיכון ומקיימות יחסים דיפלומטיים פעילים.
טורקיה, אז האימפריה העות'מאנית, שלחה את משלחתה הדיפלומטית הראשונה לאיטליה בשנת 1856, זמן קצר לפני הקמת ממלכת איטליה, על ידי שליחת השגריר רוסטם פאשה.
מאז הייתה לטורקיה נוכחות מתמדת באיטליה באמצעות שגרירותם ברומא והקונסוליות במילאנו ובנאפולי.
בשנת 1902 התרחש משבר דיפלומטי בין איטליה לאימפריה העות'מאנית.
המשבר החל בעקבות אי הצלחת העות'מאנים למנוע התקפות של ערבים טורקים על סירות איטלקיות.
כאשר האימפריה העות'מאנית סירבה לנקוט באמצעי זהירות למניעת התקפות אלה לאחר איומים איטלקיים חוזרים ונשנים, הפגיזו ספינות מלחמה איטלקיות את פורט מידי החל מה-31 באוקטובר.
ב-10 בנובמבר, האימפריה העות'מאנית הסכימה לנקוט בצעדים כדי לבלום את הפיראטיות כמו גם לשלם פיצויים, תוך סיום המשבר.
בשנים 1911–1912, איטליה והאימפריה העות'מאנית נלחמו במלחמה על המחוזות הטורקיים של טריפוליטנה וקירניאקה, שבהם זכתה איטליה לאחר ניצחונה במלחמה.
הנוכחות של איטליה בטורקיה מורכבת כיום משגרירות באנקרה, קונסוליה כללית באיסטנבול וקונסוליה באיזמיר, יחד עם קונסוליות כבוד באנטליה, בורסה, גזיאנטפ, איסקנדרון ונבשהיר, ונציג קונסולרי באסקישהיר.
ב-2019 שר החוץ האיטלקי, לואיג'י די מאיו, גינה את המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית, והצהיר כי המתקפה נגד הכורדים הכורדים בסוריה היא "פסולה" וקרא לסיום מיידי של הלחימה.
איטליה הצטרפה לאמברגו נשק נגד טורקיה, אף על פי שהייתה בעבר ספקית הנשק העיקרית של טורקיה.
שתי המדינות צפויות לארח ביחד את יורו 2032.
איסטנבול היא ביתו של אחד ממכוני התרבות האיטלקיים שנפתחו ברחבי העולם על ידי משרד החוץ האיטלקי.
המכון, בין פעילויות תרבות אחרות, מציע קורסים באיטלקית, המוצעות גם על ידי מספר אוניברסיטאות טורקיות, כמו אוניברסיטת אנקרה ואוניברסיטת איסטנבול.
איזמיר ואנקרה מארחות בהתאמה את מרכז התרבות האיטלקי "קרלו גולדוני" ועמותת הידידות האיטלקית "קאסה איטליה".
שתי האגודות הללו עוסקות בארגון אירועים לקידום התרבות האיטלקית וקורסי לימוד השפה האיטלקית.
בטורקיה קיימים מספר בתי ספר איטלקיים, כאשר רובם הגדול נמצא באיסטנבול.
בתי ספר איטלקיים בטורקיה כוללים גנים, בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכונים.
יחסי איטליה–ברזיל הם היחסים הדיפלומטיים בין ברזיל לאיטליה.
שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותן מתרכזת בתולדות ההגירה האיטלקית לברזיל.
כ-31 מיליון ברזילאים טענו שיש להם מוצא איטלקי (כ-15% מהאוכלוסייה) מה שהופך אותה למספר הגדול ביותר של אנשים עם מוצא איטלקי מלא או חלקי מחוץ לאיטליה, כשהעיר הברזילאית סאו פאולו היא העיר המאוכלסת ביותר עם אנשים ממוצא איטלקי בעולם.
שתי המדינות הן חברות הדדיות ב-G-20, האומות המאוחדות וארגון הסחר העולמי.
בספטמבר 1822 הכריזה ברזיל על עצמאותה מפורטוגל.
בשנת 1826 הכירה דוכסות פארמה בעצמאות ברזיל, ובשנת 1827 שגריר ממלכת שתי הסיציליות הגיע לברזיל.
בשנת 1836 יצא ג'וזפה גריבלדי לגלות בברזיל וסייע לתנועה הבדלנית בריו גראנדה דו סול.
בשנת 1861 הכיר הקיסר הברזילאי פדרו השני בממלכת איטליה תחת המלך ויטוריו אמנואלה השני.
בנובמבר 1861 פתחה איטליה נציגות דיפלומטית בריו דה ז'ניירו.
באוקטובר 1871 נסע הקיסר פדרו השני לאיטליה במסגרת סיבוב ההופעות שלו באירופה.
הגירה איטלקית לברזיל החלה בשנת 1875, כאשר ברזיל החלה לקדם הגירה למדינה במטרה להגדיל את אוכלוסייתה ולכן יצרו "מושבות", ברובן באזורים כפריים, עבור איטלקים ואירופאים אחרים להגר אליהם.
בין 1880 ל-1920, יותר ממיליון איטלקים היגרו לברזיל.
בשנת 1924 ביקר נסיך פיימונטה האיטלקי (המלך העתידי אומברטו השני) בעיר סלבדור שכן ריו דה ז'ניירו (בירת ברזיל באותה תקופה) נחשבה כלא בטוחה עבור הנסיך וסאו פאולו נשלטה באופן זמני על ידי המורדים.
ביקורו העיקרי של הנסיך בברזיל (ובמדינות דרום אמריקה אחרות) היה חלק מתוכנית פוליטית של הפשיזם לקשר בין העם האיטלקי שחי מחוץ לאיטליה עם מולדתם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הכריזה ברזיל מלחמה על מעצמות המרכז לאחר טיבוע של כמה אוניות סוחר ברזילאיות, והיא הייתה האומה היחידה באמריקה הלטינית שהייתה מעורבת במלחמה באופן פעיל על ידי שליחת שמונה אוניות מלחמה לאירופה ו-100 פרמדיקים לצרפת.
בתום המלחמה, גם ברזיל וגם איטליה השתתפו בחוזה ורסאי.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939;ברזיל נותרה נייטרלית; עם זאת, צוללות גרמניות (U-Boats) טיבעו שש אוניות ברזילאיות באוקיינוס האטלנטי, וברזיל הכריזה מלחמה על גרמניה ואיטליה ב-22 באוגוסט 1942. במהלך המלחמה שלחה ברזיל כוח משלוח הכולל 23,000 חיילים שהשתתפו בזירה האיטלקית.
הכוחות הברזילאים נלחמו בעיקר באזורי טוסקנה ואמיליה-רומאניה.
בשנת 1944 חידשה ברזיל את היחסים הדיפלומטיים המלאים עם איטליה.
מאז סיום מלחמות העולם חיזקו גם ברזיל וגם איטליה את קשריהם על ידי הסכמה למספר הסכמים דו-צדדיים כמו הסכם הגירה (1977); הסכם למניעת מיסוי כפול (1979); אמנת ההסגרה (1989); אמנת שיתוף פעולה משפטי בעניינים פליליים (1993); הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (1997), בין היתר.
שתי המדינות הן שחקנים פעילים בארגונים בינלאומיים ומנהיגי שתי המדינות ביקרו ביקורים רשמיים במדינות אחרות, בהתאמה, פעמים רבות.
ביקורים רמי דרג מברזיל באיטליה
נשיא ברזיל פרננדו קולור דה מלו (1990)
נשיא ברזיל פרננדו אנריקה קרדוזו (1997)
נשיא ברזיל לואיס אינאסיו לולה דה סילבה (2005, 2009)
ביקורים רמי דרג מאיטליה לברזיל
נשיא איטליה ג'וזפה סראגט (1965)
נשיא איטליה אוסקר לואיג'י סקאלפרו (1995)
נשיא איטליה קרלו אזליו צ'אמפי (2000)
ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני (2010)
ראש ממשלת איטליה מתאו רנצי (2016)
בשנת 2015 הסתכם המסחר הכולל בין ברזיל לאיטליה ב-7.4 מיליארד דולר.
איטליה היא אחת מעשר השותפות הגדולות ביותר בסחר בברזיל בעולם.
בשנת 2013 הסתכמו ההשקעות האיטלקיות בברזיל ב-17.9 מיליארד דולר.
ליצרניות מכוניות איטלקיות כמו פרארי, פיאט ולמבורגיני יש נוכחות בברזיל, כמו גם מוצרי אופנה ואוכל איטלקיים.
חברות ברזילאיות כמו אמבראר וחברות חקלאיות פועלות באיטליה.
בשנת 2000 החלו המדינות החברות במרקוסור (הכוללת את ברזיל) והאיחוד האירופי (הכולל את איטליה) במשא ומתן על הסכם סחר חופשי.
ברזיל מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו.
איטליה יש שגרירות בברזיליה, קונסוליות כלליות בקוריטיבה, פורטו אלגרה, ריו דה ז'ניירו, סאו פאולו, וקונסוליות בבלו הוריזונטה וברסיפה.
יחסי איטליה–הודו הם היחסים הבינלאומיים שקיימים בין הודו ואיטליה.
היחסים בין הודו ואיטליה מתוארכים לתקופות קדומות.
עבודות של סופרים כגון "ביבליותקה היסטוריקה" של דיודורוס סיקולוס, "אינדיקה" של אריאנוס, ו"תולדות הטבע" של פליניוס הזקן מתייחסים להודו.
קשרי המסחר פרחו בין הודו לאימפריה הרומית, במיוחד במאה הראשונה והשנייה לספירה.
מטמון מטבעות רומיים התגלה ברחבי חצי האי ההודי, וראיות מצביעות על קיומן של התנחלויות קבועות של סוחרים רומיים בדרום הודו.
גילוי פסלון שנהב הודי בהריסות פומפיי מאשר כי סחורות נסחרו בשני הכיוונים.
האימפריה הרומית והתרבויות ההודיות החליפו גם משלחות דיפלומטיות.
משלחת הודית הפליגה מברוץ' (המכונה הרומאים ברגיזה) בשנת 25 לפני הספירה והגיעה לרומא ארבע שנים לאחר מכן.
קיימים רשומות של משלחות הודיות שנשלחו לטראיאנוס, אנטונינוס פיוס, יוליאנוס הכופר ויוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
היחסים והסחר בין אגן הים התיכון להודו הסתיימו לאחר נפילת האימפריה הרומית, אך התחדשו לאחר כמה מאות שנים.
בימי הביניים שוב החלו סוחרים איטלקיים לרשום את המסלולים הישנים לעבר המזרח בהם השתמשו הרומאים.
הבולט בין הסוחרים הללו היה מרקו פולו, שביקר בדרום מזרח הודו ונמלים כמו קיאק, קומורין (כיום קניאקומארי), קווילון (כיום קולאם), ת'אנה, סומנת וקמבי.
מרקו פולו פרסם את מסע המסע שלו "מסעות מרקו פולו" בו תיאר את החיים והמנהגים בהודו בסוף המאה ה-13.
ונציאנים בולטים אחרים ביקרו גם בהודו.
ניקולו דה קונטי עזב את ונציה בשנת 1419 כדי לבקר במזרח התיכון, בפרס ואז בהודו.
קונטי חצה את חצי האי ההודי מחוף לחוף, וגם עבר ביבשה לוויג'יאנגארה.
צ'זארה פדריצ'י הפליגה מוונציה בשנת 1563 לכיוון מזרח.
אמברוסיו במבו נסע מוונציה בשנת 1671 ובילה ארבע שנים בביקור במזרח התיכון, הודו ופרס.
ניקולו מנוצ'י עזב את ונציה בגיל ארבע עשרה ופנה להודו.
הוא שירת את האימפריה המוגולית ומאוחר יותר נפטר בהודו.
Storia do Mogor של מנוצ'י הוא בין ההיסטוריה המפורטת ביותר של האימפריה המוגולית (בתקופה 1653–1708) שנכתבה על ידי צופה אירופי באותה העת.
המבקרים הגיעו גם מאזורים אחרים באיטליה.
פיליפו סאסטי, חוקר והומניסט מפירנצה, ביקר גם הוא בהודו.
הוא נפטר בגואה בשנת 1588. סאסטי כתב כמה מכתבים בהם ציין קווי דמיון בין סנסקריט לאיטלקית.
פייטרו דלה ואלה מרומא הגיע להודו בשנת 1624, שם ביקר בסוראט, גואה וקלדי.
מלבד סוחרים ומטיילים, איטלקים שירתו גם בתפקידים אחרים בהודו כמו רופאים ותותחנים.
ז'אן-בפטיסט ונטורה האיטלקי תרם לארגון החי"ר בצבא רנג'יט סינג בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19.
במהלך הראג' הבריטי, הסחר והנסיעות בין הודו ואיטליה הצטמצמו משמעותית בגלל התנאים הפוליטיים השוררים.
חוקרים איטלקים השתתפו במחקרי סנסקריט, וגספרה גורסיו יצר את הכיסא הראשון של סנסקריט באיטליה באוניברסיטת טורינו בשנת 1852. גורסיו תרגם את הראמאיאנה לאיטלקית.
הוא פורסם כרמאיאנה, poema indiano di Valmichi בעשרה כרכים בין 1843 ל-1858. תנועת האיחוד האיטלקי היוותה השראה לכמה לוחמי חופש הודים, ויצירותיו של הפטריוט האיטלקי ג'וזפה מוזיני תורגמו וקראו נרחב על ידי אינטליגנציה הודו.
מהטמה גנדי נענה להזמנה לבקר ברומא בדצמבר 1931 ולפגוש את ראש הממשלה בניטו מוסוליני.
מוסוליני כיבד את גנדי כ"גאון וקדוש" והעריץ את יכולתו לאתגר את האימפריה הבריטית.
לאחר ביקורו, גנדי כתב מכתב לחבר בו נאמר כי "מוסוליני הוא חידה בעיניי.
רבות מהרפורמות שלו מושכות אותי.
נראה שהוא עשה הרבה למעמד האיכרים.
אני מודה שיד ברזל שם.
אך מכיוון שאלימות היא הבסיס לחברה המערבית, הרפורמות של מוסוליני ראויות למחקר חסר פניות.
מה שמדהים אותי הוא שמאחורי חוסר היכולת של מוסוליני עומד הרצון לשרת את עמו.
אפילו מאחורי נאומיו המודגשים יש גרעין של כנות ואהבה לוהטת לעמו.
נראה לי שרוב העם האיטלקי אוהב את ממשלת הברזל של מוסוליני." גנדי ציין גם את מוסוליני בתור "אחד המדינאים הגדולים של זמננו." עם זאת, לאחר שאיטליה פלשה לאביסיניה בשנת 1935, גנדי התנער ממוסוליני.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, במהלך מלחמת העולם השנייה, הביאו הבריטים שבויי מלחמה איטלקיים, שנלכדו באירופה או בצפון אפריקה, לבנגלורו ומדרס.
בפברואר 1941 הגיעו לבנגלורו כ-2,200 שבויי מלחמה איטלקים ברכבת מיוחדת והועברו למחנות מעצר בבירמנגאלה, מרחק של 20 מייל מבנגלורה.
כוחות הודים מילאו תפקיד בשחרור איטליה מהשליטה הנאצית.
הודו תרמה את הכוח השלישי בגודלו של בעלות הברית במערכה האיטלקית אחרי כוחות ארצות הברית ובריטניה.
הדיוויזיות הרביעית, השמינית והעשירית וחטיבת הרגלים ה-43 של גורקה הובילו את ההתקדמות, בייחוד בקרב מונטה קאסינו.
יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה של הודו לרפובליקה האיטלקית כוננו בשנת 1947. ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ביקר באיטליה בשנת 1953. נשיא איטליה אוסקר לואיג'י סקאלפרו היה ראש המדינה האיטלקי הראשון שביקר בהודו בפברואר 1995. הנשיא קרלו אזליו צ'אמפי ביקר בהודו בפברואר 2005.
רומנו פרודי הפך לראש ממשלת איטליה הראשון שביקר בהודו בפברואר 2007. ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג ביקר באיטליה כדי להשתתף בפסגת ה-G8 ה-35 בל'אקווילה ביולי 2009. שר החוץ של הודו, סומאנהלי מאלהיה קרישנה, ייצג את הודו בחגיגות 150 שנה לאיחוד איטליה ברומא ביוני 2011.
לאחר כמה שנים של מתחים בגלל המקרה של שני הנחתים האיטלקיים המואשמים בהריגתם של שני דייגים מול חופי קרלה, שתי המדינות חידשו יחסים נורמליים בזכות ראשי הממשלה פאולו ג'נטילוני ונרנדרה מודי.
שני המנהיגים תיארו את ביקורו של ג'נטילוני בהודו בשנת 2017 כ"התחלה חדשה" והזדמנות נהדרת עבור שתי המדינות.
הסחר הדו-צדדי בין הודו לאיטליה גדל פי 12 בשני העשורים שבין 1991 ל-2011, מ-708 מיליון אירו ל-8.5 מיליארד יורו.
הסחר הבילטרלי חווה ירידה משנת 2012, וירד ל-7.1 מיליארד אירו בשנת 2012 ו-6.95 מיליארד אירו בשנת 2013.
ב-29 בנובמבר 2017 חתמו הודו ואיטליה על מזכר הבנות להעצמת שיתוף הפעולה הדו-צדדי בתחום הבריאות.
מזכר זה נחתם בין שר הבריאות ההודי, ג'יי.פ נדדה, לבין שר הבריאות האיטלקי ביאטריס לורנצין.
חברות איטלקיות השקיעו 694 מיליון אירו בהודו בשנת 2011, ומעל מיליארד יורו בשנת 2012. נכון לדצמבר 2012, באיטליה הייתה השקעה מצטברת של 3.75 מיליארד אירו בהודו, או 9% מכלל ה-FDI של האיחוד האירופי בהודו.
ההשקעה ההודית באיטליה צמחה מ-584 מיליון אירו בשנת 2004 ל-10 מיליארד יורו בשנת 2011. איטליה היוותה 2.3% מסך ההשקעה בהודו באיחוד האירופי.
הודו מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו.
איטליה מחזיקה בהודו שגרירות בניו דלהי, וקונסוליות במומבאי, גואה ובקולקטה.
בין איטליה לבין הונגריה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
לאחר קונגרס וינה, קיבלה האימפריה האוסטרית, שכללה אף את ממלכת הונגריה, את השליטה בממלכת לומברדיה-ונציה, יחד עם ערי המפתח ונציה ומילאנו.
בעקבות המלחמה כוננה הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 והוקמה האימפריה האוסטרו-הונגרית, אולם נותרו עדיין שטחים איטלקיים תחת שליטה אוסטרית (טרנטינו וטריאסטה), ובעקבות המתיחות ביצרה אוסטריה את גבולה עם איטליה.
בשנת 1876 הציע הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן, לפתוח במלחמת מנע נגד איטליה, אך התוכנית לא יצאה לבסוף אל הפועל.
בשנת 1882 הצטרפה איטליה לברית המשולשת עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה, משום שכעסה על צרפת שהשתלטה על תוניסיה ב-1881, כשאיטלקים רבים ראו בתוניסיה מושבה פוטנציאלית.
הצעה זו התחזקה לאחר הפלישה האיטלקית לטריפולי ומלחמת איטליה-טורקיה, שבמהלכה גרמניה תמכה בעיקר ב.
עם פתיחת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נמנעה איטליה מלהצטרף למלחמה, מפני שאוסטרו-הונגריה וגרמניה נקטו קו התקפי, ולפי ההסכם איטליה הייתה צריכה לבוא לעזרתן רק אם הן היו מותקפות.
לאיטליה ובריטניה הייתה הסכמה על הים התיכון: בריטניה הייתה צריכה גישה ל ומעבר לקולוניות שלה באפריקה ובהודו, ואיטליה גבלה בים התיכון.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות חברות כחלק ממדינות הציר, ואף לחמו יחד במהלך הפלישה ליוגוסלביה ובקרבות החזית המזרחית, ובכלל זה בקרב סטלינגרד.
כיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, בנאט"ו ובארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, והם משתפות פעולה במגוון תחומים.
ב-16 ביוני 2010 נחתמה הצהרת שותפות אסטרטגית על ידי שרי החוץ של איטליה והונגריה בבודפשט, עם זיהוי שורה של תחומים (פוליטיים, כלכליים, חברתיים ותרבותיים) בהם שיתוף הפעולה בין שתי מדינות, עם התייעצויות פוליטיות מתוזמנות ובכירים.
בשולי מפגש של היוזמה המרכז-אירופאית בבאניה לוקה ב-16 ביוני 2016, קיים השר ג'נטילוני פגישה עם השר סיירטו במהלכה נדונו סוגיות של הפיכת הסנקציות על רוסיה וההצעות האיטלקיות וההונגריות להגירה.
בתאריכים 25–27 במרץ 2015 התקיימה פסגת ANCE בהונגריה, בה השתתפו למעלה מ-40 חברות, אשר אפשרה להעמיק את סיכויי הפיתוח לנוכחותן של חברות איטלקיות במגזר.
הונגריה השתתפה בתערוכת אקספו 2015 במילאנו, שהיום הונגריה שלה נערך ב-23 באוקטובר 2015, בנוכחות שר החקלאות ההונגרי.
הונגריה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-11 קונסוליות בבולוניה, בולצאנו, קליארי, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, טריאסטה, טורינו, ונציה וורונה.
איטליה מחזיקה בהונגריה שגרירות בבודפשט, ו-3 קונסוליות בנירג'האזה, פץ' וסגד.
יחסי איטליה–אירלנד הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אירלנד לאיטליה.
שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי.
הרוזנים אוניל ואודונל מאלסטר, אשר הגיעו לרומא בשנת 1608 כדי לבקש עזרה מהאפיפיור פאולוס החמישי, קבורים בכנסיית סן פייטרו במונטוריו בסמוך לשגרירות האירית הנוכחית ברומא.
ב הסופר האירי ג'יימס ג'ויס עבר לגור טריאסטה שבחוף האדריאטי במשך למעלה מ-16 שנים (1904–1920).
כיום הקהילה האירית המתגוררת ועובדת באיטליה ממשיכה לצמוח וכוללת אנשי עסקים, אנשים העובדים בגופי האו"ם הממוקמים ברומא (ארגון המזון והחקלאות, הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי, תוכנית המזון העולמית), סטודנטים בחילופי אוניברסיטאות ואיריים המתגוררים באיטליה.
הם תורמים רבות לחיי העסקים והתרבות האיטלקיים, ולאופן בו אירלנד מוצגת באיטליה.
מוזיקה אירית, מסורתית ועכשווית כאחת, פופולרית מאוד באיטליה.
הסרטים האיריים נחגגים בכל שנה ברומא בפסטיבל השנתי לקולנוע אירי.
ההתעניינות האיטלקית בסופרים ומשוררים איריים חזקה במיוחד עם אירועים שנתיים כמו בית הספר לקיץ של טריאסטה ג'יימס ג'ויס, פסטיבל השירה האירית במג'ונה וקריאות שונות אחרות של יצירות איריות המתקיימות מדי שנה.
זיקה זו לתרבות האירית עשויה להיות אחת הסיבות הרבות שכ-250,000 איטלקים מבקרים באירלנד מדי שנה.
אירלנד מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו.
איטליה מחזיקה באירלנד שגרירות בדבלין וקונסוליה כללית בגאלוויי.
יחסי איטליה–הולנד הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לממלכת הולנד.
במהלך ימי הביניים היו שתי המדינות חלק מהאימפריה הפרנקית, ולאחר מכן חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1951, לאחר מלחמת העולם השנייה, היו שתי המדינות מהחברות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית.
בשנת 1957 הן היו שותפות לייסוד הקהילה הכלכלית האירופית, אשר היוו את הבסיס להקמת האיחוד האירופי מאוחר יותר.
כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירופי, בארגון האמנה הצפון-אטלנטית ובארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
איטליה מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג וקונסוליה כללית באמסטרדם.
הולנד מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, קונסוליה כללית במילאנו ו-14 קונסוליות של כבוד באנקונה, בארי, בולוניה, קליארי, קטניה, פירנצה, ג'נובה, ליבורנו, נאפולי, פלרמו, טריאסטה, טורינו, ונציה וורונה.
יחסי איטליה–לוקסמבורג הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית להדוכסות הגדולה של לוקסמבורג.
יש בערך 19,000 אנשים ממוצא איטלקי החיים בלוקסמבורג.
איטליה מחזיקה בלוקסמבורג שגרירות בלוקסמבורג סיטי.
לוקסמבורג מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-8 קונסוליות בפירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, פלרמו, פרוג'ה, טורינו וונציה.
יחסי איטליה–בלגיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לממלכת בלגיה.
יש בערך 172,000 אנשים ממוצא איטלקי החיים בבלגיה.
איטליה מחזיקה בבלגיה שגרירות בבריסל ו-6 קונסוליות באנטוורפן, שרלרואה, גנט, לוון, ליאז' ואוסטנד.
בלגיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-10 קונסוליות בבארי, קליארי, קטאניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, טריאסטה, טורינו וונציה.
יחסי איטליה–הפיליפינים הם יחסי החוץ בין איטליה לבין הפיליפינים.
היחסים הדו צדדיים בין איטליה לפיליפינים כוננו ב-9 ביולי 1947.
מהפכת כוח העם בשנת 1986 בפיליפינים סימנה את תחילתה של הרחבת היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
איטליה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בנשיאות קורסון אקינו בפיליפינים.
איטליה והפיליפינים חתמו על כמה הסכמים, ביניהם שיתוף פעולה מדעי וטכני, שירותי אוויר, מיסוי, השקעות, שיתוף פעולה בפיתוח, תרבות, ביטחון סוציאלי, ארגונים קטנים ובינוניים, תחבורה ותקשורת והגנה.
הפיליפינים קיבלו בברכה משלחת עסקית איטלקית גדולה של התאחדות התעשיות האיטלקיות, האיגוד הגדול ביותר של חברות ייצור ושירותים באיטליה.
למשלחת היו תוכניות מגזריות מקבילות בנושא מסחר, תשתיות ואנרגיה.
כמו כן נקבעו פגישות עסקיות בין חברות איטלקיות ופיליפיניות.
בדצמבר 2015 נחתם הסכם תחבורה אווירית דו-צדדי בין שתי המדינות במהלך ביקורו של נשיא הפיליפינים בניגנו אקינו השלישי ברומא, כדי לאפשר הרחבת קשרי הסחר והתיירות.
הפיליפינים מהווים את קהילת המהגרים הרביעית בגודלה באיטליה, אחרי הקהילות הרומניות, האלבניות והצפון-אפריקאיות.
איטליה היא גם יעד ההגירה האירופי הגדול ביותר עבור הפיליפינים.
הבירה האיטלקית רומא היא ביתה של הקהילה הפיליפינית הגדולה ביותר.
מחלקת העבודה והתעסוקה הפיליפינית (DOLE) אומרת כי איטליה מאפשרת 5,000 עובדים לא-עונתיים/קבועים, לעומת 3,000 בשנת 2007. ה-DOLE אמר כי השינוי הוא "סימן הערכה לשיתוף הפעולה הדו-צדדי הטוב עם הפיליפינים בנושאי נדידה." באיטליה ישנם כ-60 ארגונים פיליפינים, שרובם מבוססים על כנסיות, אם כי ישנם גם מספר קבוצות תרבותיות ואזרחיות.
אחת מקבוצות כאלה היא מועצת הנשים הפיליפינית במטרה ללמד מהגרות פיליפיניות על זכויותיהן.
בשנת 2007, איטליה העניקה לפיליפינים עם רישיון נהיגה פיליפיני רישיון נהיגה איטלקי בחינם.
מאז הקולוניזציה הספרדית מספר איטלקים נדדו לפיליפינים, בעיקר כמיסיונרים והיו גם כמה איטלקים שהתיישבו בפיליפינים.
על פי מפקד האוכלוסין ב-2010, חיים בפיליפינים כ-1,459 איטלקים.
איטליה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
הפיליפינים מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליות בקליארי, פירנצה, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, רג'ו קלבריה, טורינו וונציה.
יחסי איטליה–גאורגיה הם יחסי החוץ בין גאורגיה לאיטליה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 במאי 1992. שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה.
במהלך מלחמת דרום אוסטיה 2008, שר החוץ האיטלקי פרנקו פראטיני אמר כי "איננו יכולים ליצור קואליציה נגד רוסיה באירופה, ובנקודה זו אנו קרובים לעמדתו של פוטין" הוא הדגיש גם כי ראש הממשלה סילביו ברלוסקוני היה בן בריתו של ראש הממשלה ולדימיר פוטין מרוסיה.
ב-8 באוגוסט פרסמה ממשלת איטליה הודעה שדיווחה כי "בתיאום הדוק עם האיחוד האירופי ושותפותיה האטלנטיות, ממשלת איטליה עוקבת אחר מצב המשבר שהתפתח בדרום אוסטיה בדאגה כבדה" וכי "איטליה קוראת לכל הצדדים להביא לסיום מיידי לאלימות ולהגעה להפסקה מתמשכת של פעולות האיבה.
איטליה מעודדת בתוקף את חידוש המשא ומתן לפתרון פוליטי לבעיה בכבוד הראוי לריבונותה ולשלמותה הטריטוריאלית".
מאוחר יותר, ב-10 באוגוסט, לאחר מגעים עם שר החוץ האמריקני, שר החוץ הצרפתי ושר החוץ הפיני, חזר שר החוץ האיטלקי על הזמנה זו.
בראיון שנערך ב-11 באוגוסט לעיתון לה סטמפה דיווח משרד החוץ האיטלקי על מעורבותו הישירה של סילביו ברלוסקוני, ראש ממשלת איטליה: "סרקוזי התקשר לפוטין בתפקידו כנשיא האיחוד האירופי וכעבור עשר דקות הוא התקשר גם לברלוסקוני.
'סילביו, אתה מדבר גם עם ולדימיר', אמר, 'הסביר שאנחנו לא אנטי-רוסים וכולנו רוצים שמוסקבה תהיה קרובה לאיחוד האירופי'.
בשיחתו עם ברלוסקוני חזר פוטין על עמדתו: שלרוסיה הייתה כל הזכות להתערב בגאורגיה, והפנה את התייחסותו לפריסתם של כוחות איטלקיים בסופו של דבר: "אם, לאחר פגישותיו בטביליסי ובמוסקבה, מגיש קובנר הצעה במועצת שרי החוץ האירופית ביום רביעי, והיא מאושרת, ניקח אותה בחשבון.
יש הרבה 'אם', ובכל מקרה נצטרך לחלק מחדש את כוחותינו הסופיים על ידי פריסה מחדש ממשימות בינלאומיות אחרות.
לעומת זאת, הסיוע ההומניטרי לדרום אוסטיה יהיה מוכן מעכשיו".
איטליה מחזיקה בגאורגיה שגרירות בטביליסי.
גאורגיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
יחסי איטליה–לטביה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית ללטביה.
איטליה, יחד עם מדינות בעלות הברית האחרות, הכירו במדינת לטביה דה יורה ב-26 בינואר 1921, ומעולם לא הכירה רשמית בסיפוח המדינות הבלטיות על ידי ברית המועצות.
איטליה, יחד עם חברות אחרות ב, הכירו בהשבת עצמאותה של הרפובליקה של לטביה ב-27 באוגוסט 1991. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו ב-30 באוגוסט 1991. איטליה הייתה בין המדינות הראשונות שפתחו שגרירות בריגה בשנת 1991, בעוד ששגרירות לטביה באיטליה נפתחה בשנת 1995.
איטליה היא שותפת הסחר העשירית בגודלה של לטביה ביבוא וה-13 בגודלה ביצוא.
ב-4 בינואר 2001 נפתחה בריגה נציגות של מכון סחר חוץ איטלקי (IFTI), סוכנות ממשלתית ללא כוונת רווח.
המטרות העיקריות של המשרד בריגה הן להקל ולעורר את המסחר הדו-צדדי, לתמוך בפעילותם של עסקים איטלקיים בלטביה ובעסקים לטביים המעוניינים לפעול בשוק האיטלקי וכן להקל על ההשקעה האיטלקית בלטביה.
איטליה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה.
לטביה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
יחסי איטליה–ליטא הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לליטא.
המגעים הראשונים בין ליטא לאיטליה התנהלו דרך הכס הקדוש במהלך המאה ה-13. היה זה מינדאוגאס, הדוכס הגדול של ליטא, שהיה הראשון שניסה להכניס את הקתוליות למדינה האלילית.
לאחר שהמיר דתו לקתוליות והטביל את האוכלוסייה הליטאית, שלח מינדאוגאס את משלחתו לאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, שב-17 ביולי 1251 העניק את הזכויות להינריק, הבישוף של קולם, להכתיר את מינדאוגאס למלך ליטא.
עם זאת, הטקס נערך רק שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1263 נרצח מינדאוגאס על ידי קושרים והליטאים חזרו שוב לעבודת אלילים.
בשנת 1317 כתב האפיפיור יוחנן העשרים ושניים מכתב לגדימינאס, הדוכס הגדול של ליטא, והזמין אותו להמיר את דתו לקתוליות.
גדימינאס קיבל מכתבים רבים נוספים שנשלחו על ידי הכס הקדוש, אך הוא תמיד סירב בנימוס להצעה.
ההמרה המובהקת של ליטאים התרחש רק בשנת 1387.
עם זאת, גם לאחר תאריך זה הייתה האלילות האמונה השלטת בליטא.
לכן, אין זה מפתיע שאנאה פיקולומיני (1406–1464), הבישוף של ורמיה ומאוחר יותר האפיפיור פיוס השני, דיבר בחריפות על ליטא.
עם זאת, הוא הקדיש לארץ לפחות שלוש מעבודותיו.
לעומת זאת יאן דלוגוש (1415–1480), בן זמנו הפולני של האפיפיור, טען בעבודתו כי ליטאים צאצאים מהרומאים.
רעיון זה עלה במיוחד לאחר 1518, אז זיגמונט הראשון, מלך פולין, התחתן עם בונה ספורצה, הדוכסית ממילאנו.
בנו זיגמונט השני, מלך פולין הפך למלך בשנת 1548 ולאירוע זה קיבל את היצירה בלטינית "דה מוריבוס טרטורום, ליטואנורום ומושורום", שנכתב על ידי האציל מיכאלו ליטואנוס, שם הוא טוען כי מדינת ליטא נוסדה בתקופה הרומית וכי במקור ליטאים דיברו לטינית.
כדי להוכיח את טיעונו, מיכאילו ליטואנוס מונה יותר משבעים מילים הדומות בשתי השפות.
עד מהרה אלסנדרו גוגניני האיטלקי (1554–1614), ששירת בצבא הליטאי, כתב עבודה בלטינית "Sarmatiae Europeae descriptio", שם הוא מקדיש תשומת לב רבה לליטא וחוזר שוב על התיאוריה בדבר מוצאם הרומי של הליטאים.
אלברטוס ווייק-קויאלוביץ' הליטאי (1606–1677) השתמש ביצירתו של גוגניני כמקור לכתיבת ההיסטוריה שלו על ליטא בשני כרכים - "Lituanae pars prior" (1650) ו-"Lituanae pars seconda" (1669).
הוא כותב על מוצאם הרומי המשוער של ליטאים בלהט ובשכנוע רב.
בשנת 1570 הקימו הישועים את מכללת וילנה שבשנת 1578 קיבלה זכויות אוניברסיטאיות מהאפיפיור גרגוריוס השלושה עשר.
מקדש ידע זה משך אליו סטודנטים איטלקים רבים: אחד המפורסמים ביותר הוא סטפנוס לורנטיוס ביסיוס (בערך 1720–1790), שכתב את הדוקטורט בפדובה ועבד בטורינו ובוונציה.
כשהוזמן לווילנה לימד הפרופסור אנטומיה ואוסטיאולוגיה, הכין מספר מחקרים מדעיים, עבד כרופא וניהל את הפקולטה לרפואה באוניברסיטה.
האיטלקים תרמו משמעותית להתפתחות האמנויות בליטא.
הדוכס הגדול זיגמונט אוגוסט הזמין לווילנה אמנים רבים ממדינות זרות שונות, בעיקר מאיטליה, שהביאו לעיר את תרבות הרנסאנס והבארוק האיטלקיים, אוניברסיטת וילנה והסמינר שלה היו דוגמאות לאדריכלות איטלקית.
הציירים האיטלקים, כמו זאנוביו דה ג'יאנוטי, ג'ובאני סיני, ג'ובאני ג'אקו מקראגליו וג'ובאני בטיסטה פרדיאני דה לוקה, השאירו את עבודותיהם בקתדרלת וילנה, בכנסיית סנט אן, בכנסיית סנט מישל ואחרים.
מאוחר יותר פייטרו פרטי וג'ובאני מריה גאלי, יחד עם סופרים מקומיים, תכננו את כנסיית סנט פול וסנט פיטר, יצירת המופת האדריכלית והפיסולית, במימון מיקולא קאזימייראס פאקאס (1624–1682).
ההטמן הגדול של ליטא והמושל של וילנה.
יתר על כן, חבר נוסף ממשפחתו של פאקאי, קריסטופאס זיגמנטאס פאקאס (1621–1684), ייסד מתחם בארוק מדהים נוסף, מנזר פז'יסליס בקובנה, שתוכנן על ידי לודוביקו פרדו הוונציאני.
לאחר מותו של פאקאס, החליפו אותו פייטרו וקרלו פוטיני, ואילו ג'ובאני מרלי, מישל ארקנג'לו פאלוני וככל הנראה גם פייטרו פרט הנ"ל יצרו פסלים וציורי קיר שעדיין נראים סביב וילנה.
אמנים ליטאים מפורסמים רבים התבגרו באווירת האמנות והאדריכלות האיטלקית.
אף על פי שעל סף המאה ה-20 ומאוחר יותר הייתה זו פריז שהשפיעה בעיקר על האמנויות בליטא, בכל זאת איטליה נותרה מכה עבור אמנים ליטאים.
איטליה הכירה בליטא ב-13 במאי 1922, והייתה אחת המדינות הראשונות שהקימו בה נציגות דיפלומטית.
ממשלת איטליה מעולם לא הכירה בכיבוש הסובייטי כלגיטימי, ורומא במהלך כל תקופת הכיבוש נותרה מקלט לפעילים הפוליטיים והתרבותיים.
ב-26 באוגוסט 1991 הכירה איטליה בעצמאותה המחודשת של הרפובליקה של ליטא וב-30 באוגוסט 1991 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
איטליה מחזיקה בליטא שגרירות בוילנה.
ליטא מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
יחסי איטליה–אסטוניה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לאסטוניה.
שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו ו.
איטליה הכירה באסטוניה ב-26 בינואר 1921, והייתה אחת המדינות הראשונות שהקימו בה נציגות דיפלומטית.
ב-27 באוגוסט 1991 הכירה איטליה בעצמאותה המחודשת של אסטוניה ובספטמבר 1996 הוקמה מחדש שגרירות איטליה באסטוניה.
במאי 1997, אסטוניה ואיטליה חתמו על הסכם תרבות, חינוך, מדע וטכנולוגיה שנכנס לתוקף ביוני 2002. זהו הסכם מסגרת כללי שנועד לפתח ולהוציא לפועל פעילויות שיעזרו לשפר את ההבנה ההדדית זו של זו.
מורשת תרבותית תוך טיפוח שיתוף פעולה תרבותי, חינוך, מדע וטכנולוגיה בין שתי המדינות.
הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני נחתם בשנת 1998 ונכנס לתוקף בפברואר 2001. שיתוף הפעולה הקשור לשמירת שלום היה טוב מאוד, שכן שומרי שלום אסטוניים שירתו יחד עם קרביניירי האיטלקי מנובמבר 1999 עד דצמבר 2006 במסגרת יחידת התמיכה הרב-לאומית של נאט"ו בקוסובו.
בשנת 2016 נוצרו מגעים עם עמותות מקצועיות רבות והתקשורת עם מוסדות אזוריים וארגונים עסקיים גברה.
במהלך השנים האחרונות התקיימו סמינרים וביקורים עסקיים מרובים כדי להחיות את היחסים הכלכליים בין שתי המדינות.
השתתפות אסטוניה ב-EXPO 2015 במילאנו הציגה הזדמנות מצוינת לחיזוק הקשרים הכלכליים.
בשנים האחרונות, איטליה הייתה שותפת הסחר ה-14 עד ה-15 של אסטוניה והסחר עם איטליה היווה כ-1,8% מסך המסחר באסטוניה.
היצוא האסטוני לאיטליה פחת בהדרגה וכיום הוא עומד על פחות מ-1% מסך היצוא של המדינה.
מכונות וציוד הם הפריטים העיקריים הן בייצוא והן בייבוא.
בתחם הייצוא, מדובר בעיקר בטלפונים, רכיבים אלקטרוניים, מנועים חשמליים וגנרטורים ושנאים וכן התקני אותות חזותיים.
יצוא בולט אחר כולל עיסת נייר וקרטון, עצי הסקה, דלקים מוצקים, עץ צפוף, פורניר ועץ צדודית בנוסף למוצרי גבינה ודגים, מעגלים מודפסים ובתי עץ.
מאיטליה, אסטוניה מייבאת ספסלי עבודה, ברזים ומשאבות, חוטי אלומיניום, צינורות ומוצרים של יצרני בגדים איטלקים.
על פי נתוני בנק אסטוניה, בשנת 2016 0.6% מההשקעה הישירה הזרה של אסטוניה הגיעה מאיטליה בסך כולל של 112.7 מיליון אירו.
עיקר ההשקעות הופנו לפעילות מקצועית, מדעית וטכנית (41%), נדל"ן (25%) ופעילות פיננסית וביטוחית (10%).
ההשקעות הזרות הישירות של אסטוניה באיטליה הסתכמו ב-101.5 מיליון אירו, שהיוו 1,8% מסך ההשקעות במדינות זרות.
התחומים העיקריים היו: תעשיית הייצור, פעילויות סחר סיטוני וקמעוני, אירוח והסעדה, נדל"ן ופעילות מקצועית, מדעית וטכנית.
איטליה מחזיקה באסטוניה שגרירות בטאלין.
אסטוניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-6 קונסוליות בקליארי, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי וטורינו.
יחסי איטליה–בלארוס הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לבלארוס.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-13 באפריל 1992. בנובמבר 1993 פתחה בלארוס קונסוליה כללית ברומא, אשר שודרגה לשגרירות ב-20 במרץ 1996. איטליה פתחה שגרירות במינסק במאי 1992.
בשנת 2018 הסחר בין שתי המדינות עלה על 800 מיליון אירו.
באותה שנה איטליה הפכה לאחת מעשר המדינות המובילות איתן מחזור המסחר הגדול ביותר בבלארוס.
על פי שגרירות בלארוס באיטליה, המסחר הבילטרלי הסתכם בשנת 2018 ב-912.7 מיליון דולר, עלייה של 15.2% לעומת 2017.
הייצוא של בלארוס הגיע ל-123.9 מיליון דולר, וגדל ב-26% לעומת השנה שקדמה לה.
היבוא של בלארוס המשיך לגדול כדי לשמור על הגירעון המסחרי במדינה.
באותה שנה השקיעה איטליה 23.3 מיליון דולר בבלארוס, עלייה של 42.7% לעומת 2017. בבלארוס קיימות 263 חברות במימון איטלקי.
איטליה מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק.
בלארוס מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-2 קונסוליות בנאפולי וטורינו.
יחסי איטליה–איסלנד הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לאיסלנד.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1945, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות במועצת אירופה, נאט"ו והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
איטליה מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה באוסלו, נורווגיה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליה ברייקיאוויק.
איסלנד מיוצגת באיטליה באמצעות שגרירותה בפריז, ובנוסף היא מחזיקה 2 קונסוליות ברומא ומילאנו.
יחסי איטליה–ליכטנשטיין הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לנסיכות ליכטנשטיין.
שתי המדינות מקיימות יחסים כלכליים כחלק מהאזור הכלכלי האירופי, למרות שאיטליה היא חברת האיחוד האירופי ואילו ליכטנשטיין היא חברת איגוד הסחר החופשי האירופי.
כמו כן, שתי המדינות הן חברות האו"ם ומועצת אירופה.
איטליה מיוצגת בליכטנשטיין באמצעות הקונסוליה בציריך, שווייץ.
ליכטנשטיין מיוצגת באיטליה באמצעות שגרירותה בברן, שווייץ.
יחסי איטליה–אנדורה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לנסיכות אנדורה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 בפברואר 1995. כמו כן, שתי המדינות הן חברות האו"ם ומועצת אירופה.
איטליה מיוצגת באנדורה באמצעות שגרירותה במדריד, ספרד, ובנוסף מחזיקה קונסוליה באנדורה לה ולה.
אנדורה מיוצגת באיטליה באמצעות משרד החוץ שלה באנדורה לה ולה.
יחסי איטליה–ארמניה הם היחסים הבילטרליים בין איטליה לארמניה.
ארמניה ואיטליה מנהלות מערכת יחסים ארוכת שנים מאז ימי קדם, כאשר התרבות האטרוסקית סחרה עם הארמנים בממלכת אוררטו.
מאוחר יותר היחסים התרחבו כאשר האימפריה הרומית התרחבה והצליחה לכבוש את ארמניה והפכה אותה למחוז.
בעוד הארמנים ביקשו להילחם ולהשתחרר מהשליטה הרומית, חילופי התרבות בין שתי המדינות גברו והעשירו בסופו של דבר את הקשר העשיר בין רומא לארמניה.
גם ארמניה וגם איטליה המשיכו להיות מדינות נוצריות, ונשאו הבחנה משמעותית שהפכו את היחסים ביניהן לייחודיים.
ארמניה הייתה האומה הנוצרית הראשונה עלי אדמות, ואילו איטליה היא משכנה של הכס הקדוש, המקום הקדוש ביותר לנצרות אחרי ירושלים.
ממלכת איטליה הצטרפה למלחמת העולם הראשונה בשנת 1915 והייתה אחת האומות הראשונות שגינו את רצח העם הארמני בידי האימפריה העות'מאנית.
הקונסול האיטלקי ג'אקומו גוריני גינה בגלוי את מעשי הזוועה של העות'מאנים.
בשל מאמציו למנוע את רצח העם ותמיכתו המאוחרת במאבק הארמני, הוא זכה לכבוד בארמניה.
בשנת 2014, מחקר שנערך, הצביע על כך שארמנים חולקים רבע מהקשר הגנטי עם האיטלקים.
מייד לאחר קריסת ברית המועצות הייתה איטליה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות ארמניה.
כשפרצה מלחמת נגורנו קרבאך, איטליה פעלה למען הסדר השלום של הסכסוך בנגורנו-קרבאך.
הנשיא קרלו אזליו צ'אמפי, בשנת 2005, הזכיר כי ניסיונות קבוצת מינסק של ארגון ה-OSCE טרם הניבו תוצאות והצהיר כי יעשה כמיטב יכולתו לחזק את פעילות קבוצת מינסק.
בשנת 2000 הכירה איטליה ברצח העם הארמני והענישה בגלוי את מי שמכחיש זוועות כאלה.
זה התחזק עוד יותר בשנת 2019, כאשר בית הנבחרים של איטליה אימצה יוזמה שקראה לממשלת איטליה להכיר ברצח העם הארמני ולהעניק לנושא ממד בין-לאומי.
מחזור המסחר של ארמניה עם איטליה נמצא בעלייה מתמדת.
ב-16 באוקטובר 2020, העיר מילאנו הפכה למקום הראשון באיטליה שהכיר ברפובליקה של נגורנו קרבאך, מדינה בדלנית ארמנית השוכנת בשטח אזרבייג'אני.
העיר צ'רקיארה די קלבריה בקלבריה הכירה אחר כך ב-28 באוקטובר.
איטליה מחזיקה בארמניה שגרירות בירוואן.
ארמניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
יחסי איטליה-לוב הם היחסים הדו-צדדיים בין מדינת לוב לבין הרפובליקה האיטלקית.
בין השנים 1911–1947, לוב הייתה מושבה איטלקית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1947.
בשנת 1970 לוב גירשה את כל האיטלקים מלוב והחרימה את רכושם.
בעוד שלוב נחשבה לפאריה על ידי חלק ניכר מהקהילה הבינלאומית בשליטתו של מועמר קדאפי, איטליה שמרה על יחסים דיפלומטיים עם לוב וייצאה כמות משמעותית מהנפט שלה מהמדינה.
היחסים בין איטליה לוב התחממו בעשור הראשון של המאה ה-21, כאשר הם נכנסו להסדרים שיתופיים לטיפול בהגירה בלתי חוקית לאיטליה.
לוב הסכימה למנוע באגרסיביות ממהגרים מאפריקה שמדרום לסהרה להשתמש במדינה כדרך מעבר לאיטליה, בתמורה לסיוע זר ולניסיונותיה המוצלחים של איטליה להביא לאיחוד האירופי להסיר את סנקציות הסחר שלה על לוב.
ב-30 באוגוסט 2008, איטליה חתמה על אמנה בהודאה והתנצלה על הנזקים שספג העם הלובי בתקופת האימפריה האיטלקית, וזאת הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שמדינה התנצלה ופיצתה (5 מיליארד דולר בתוספת הטיפול הרפואי למי שנפגע משרידי הקולוניאליזם) בגלל ההתיישבות הקודמת שלו.
אמנת הידידות, השותפות והשיתוף פעולה בין איטליה ללוב מורכבת משלושה חלקים: עקרונות כלליים: סיום המחלוקות; ושותפות.
החלק הראשון מתחיל בגינוי רשמי של הקולוניזציה של איטליה בלוב.
החלק השני, שנסגר עם העבר, מכיל את תשלום הפיצויים בסך 5 מיליארד דולר שישולמו בתשלומים שנתיים של 250 מיליון דולר לאורך 20 שנה.
השלישי, החלק החשוב ביותר באמנה עוסק בשותפות.
בעוד שהמדינות תכננו לשתף פעולה בתחומי התרבות, הכלכלה, המדע, אי-התפשטות ועוד, תחום שיתוף הפעולה העיקרי נוגע להגירה.
על חוף לוב לסייר על ידי צוותים מעורבים (לוביים ואיטלקיים) על סירות שיסופקו על ידי איטליה.
בנוסף, יש לפקח על גבולותיה של לוב באמצעות מערכת גילוי לווין המסופקת על ידי האיחוד האירופי וממשלת איטליה.
האמנה העלתה חששות מסוימים בזכות האדם בנוגע לגורלות המהגרים שנמנעו כתוצאה מתהליך זה.
על פי בית הדין האירופי לזכויות אדם, איטליה העובדת עם לוב להחזרת מהגרים ללוב בניגוד לרצונם מפרה את זכויות האדם שלהם.
בלוב המהגרים נתונים לתנאים לא אנושיים, מכות, אונס והפרות זכויות אדם אחרות.
בשנת 2009 קדאפי ביקר באיטליה לראשונה בשלטונו בן 40 השנים.
עם זאת, כאשר קדאפי עמד בפני מלחמת אזרחים בשנת 2011, איטליה הטילה הקפאה על כמה נכסי לוב הקשורים אליו ולמשפחתו, על פי משטר ממומן על ידי האו"ם ואז הפציצה את המדינה.
לאחר מות קדאפי הכירה איטליה במועצת המעבר הלאומית.
ב-26 בספטמבר 2011, חברת האנרגיה האיטלקית Eni הודיעה כי החלה מחדש את ייצור הנפט בלוב לראשונה מאז תחילת מלחמת האזרחים בלוב ב-2011, מה ששיקף את היחסים החיוביים בין שתי המדינות.
שגרירות איטליה בטריפולי היא אחת משגרירויות המערב הבודדות שפעלו בלוב במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלוב, מכיוון שאיטליה היא השותפה המסחרית החשובה ביותר עבור לוב.
איטליה מחזיקה בלוב שגרירות בטריפולי וקונסוליה כללית בבנגאזי.
לוב מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ושתי קונסוליות כלליות במילאנו ובפלרמו.
יחסי איטליה–אלג'יריה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של אלג'יריה לרפובליקה של איטליה.
לשתי המדינות יש קשר חזק, והחלק הצפוני של אלג'יריה כיום היה בעבר טריטוריה של האימפריה הרומית אשר הייתה במקור בשטחי איטליה של ימינו.
כמה אתרים היסטוריים באלג'יריה הם עדות לתקופה ההיא, כמו האתרים הארכאולוגיים של ג'ימילה ותיפאזה שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
בשל מורשות היסטוריות, יחסי איטליה ואלג'יריה נתפסים כחשובים ליציבות באזור.
שתי המדינות חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
לאחר שסיפחה האימפריה הרומית את קרתגו, ששלטה גם בצפון אלג'יריה, הממשל הרומי פיתח ממסד תרבותי חזק בשטחי אלג'יריה, שנותר מורגש היטב באלג'יריה כיום.
במהלך הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה הגיעו מתיישבים איטלקים-צרפתים כחלק מהשליטה הקולוניאלית הצרפתית באלג'יריה אשר הפכו לחלק מאוכלוסיית הפייה-נואר, והם פיתחו השפעה תרבותית משמעותית על החברה האלג'ירית.
הם נאלצו לעזוב באלימות עם עצמאותה של אלג'יריה בשנת 1962.
איטליה הייתה תומכת חזקה ביציבותה של אלג'יריה לאחר עשור של מלחמת האזרחים האלג'יראית, וסיפקה מודיעין לממשלת אלג'יריה במלחמתה באסלאמיסטים.
לטענת ראש ממשלת איטליה מתאו רנצי, היחסים בין איטליה לאלג'יריה הם יחסים "אסטרטגיים".
איטליה ואלג'יריה פעלו להעמקת הקשר בין שתי מדינות, בעיקר שיתופי פעולה כלכליים ואנרגיה.
אלג'יריה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
איטליה מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר.
יחסי איטליה–אריתריאה הם היחסים הרשמיים בין הרפובליקה האיטלקית למדינת אריתריאה.
איטליה כבשה את שטחי אריתריאה מחבש בסוף המאה התשע-עשרה והקימה שם מושבה איטלקית.
תחת השלטון האיטלקי, אריתריאה הייתה עדה להתפתחות משמעותית ופריחה מהיתרונות של הקולוניאליזם.
לרוב, אריתראים ואיטלקים חולקים חיבה הדדית חזקה זה לזה, אם כי לפעמים עם חוסר אמון.
עם זאת, בסוף מלחמת העולם השנייה ממלכת איטליה עזבה את אריתריאה, שהייתה אז חלק מאתיופיה, ומערכת היחסים ביניהם הסתיימה.
עם זאת, איטליה שמרה על השפעה חזקה על הפוליטיקה האריתראית מאז 1948.
אסמרה, בירת אריתריאה, נודעה בעבר כ"רומא הקטנה", והייתה אחד היעדים המפורסמים ביותר עבור ילידי אריתריאה וקולוניאליסטים איטלקים כאחד.
בעיר עדיין השתמרו מבנים רבים עם ארכיטקטורה איטלקית.
כאשר אריתריאה קיבלה עצמאות מאתיופיה, איטליה הייתה אחת המדינות הראשונות בעולם שהכירו באריתריאה כמדינה.
כיום, פליטים אריתראים רבים שנמלטו מהבידוד הפוליטי והכלכלי של המדינה נמלטו לאיטליה ורבים מתקבלים היטב על ידי המקומיים האיטלקים; אם כי לא בלי חוסר אמון ועוינות כלל.
לאיטליה יש שגרירות באסמרה, בירת אריתריאה.
לאריתריאה יש שגרירות ברומא, בירת איטליה, וקונסוליה בעיר מילאנו.
יחסי איטליה–ירדן הם היחסים הבילטרליים בין איטליה לירדן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1949, ובשנת 2019 ציינו 70 שנה לכינון היחסים.
ב-9–11 באפריל 2019 ביקר נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה, בירדן, ונפגש עם המלך עבדאללה השני.
איטליה היא אחת משותפות הסחר החשובות ביותר של ירדן.
ב-2016, איטליה ייצאה מוצרים בשווי של כ-800 מיליון דולר לירדן, בעוד סחורות בשווי של כ-100 מיליון דולר זרמו לכיוון השני.
השקעה איטלקית חשובה אחת בירדן היא CRIF, שנרשמה בה בשנת 2015. CRIF, שהוקמה בשנת 1988 בבולוניה, היא חברה גלובלית המתמחה במידע על משרדי אשראי ומידע עסקי.
CRIF הקימה את לשכת מידע האשראי הראשונה בירדן בהנחיית הבנק המרכזי, אשר אוספת מידע אשראי על אנשים ועסקים, כגון בנקים, ארגוני מימון מיקרו ומוסדות הפועלים בתחומי הביטוח, התקשורת והשירותים.
ירדן ואיטליה חתמו גם על תוכנית התגובה של ירדן לשנים 2017–2019, שכללה הלוואה של 162 מיליון אירו.
מתוך הסכום הכולל, 20 מיליון אירו הם תרומה מממשלת איטליה, והיתר בהלוואה קלה, 85 מהם ילכו לסיוע לתקציב הירדני והשאר 85 לתוכנית לפיתוח מנהלים של הממלכה.
יחסי איטליה–בחריין הם היחסים הבילטרליים בין איטליה לבחריין.
שגרירות איטליה נפתחה במנאמה ב-2002 ושתי המדינות מנהלות שותפות דיפלומטית ארוכת שנים.
בשמונת החודשים הראשונים של 2021, סך הייצוא האיטלקי לבחריין הסתכם ב-307 מיליון דולר, מה שהפך את איטליה ליצואנית המובילה באירופה לבחריין.
מנתונים עולה כי 40.2% מהיצוא של איטליה לבחריין הם מכונות וציוד תעשייתי, בעוד יצוא ברזל ופלדה מהווה 9%, מכוניות ואופנועים 5.2%, רהיטים 5%, תרופות 4.1% ומוצרים כימיים 3.7%.
יחסי איטליה–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים בין איטליה לוונצואלה.
שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותם מתמקדת בהיסטוריה של ההגירה האיטלקית לוונצואלה.
ישנם כ-140,000 איטלקים החיים בוונצואלה עם יותר ממיליון ונצואלים ממוצא איטלקי מלא או חלקי.
בשנת 1498, החוקר האיטלקי כריסטופר קולומבוס (בשירות ספרד) חקר את חצי האי פאריה במסעו השלישי.
לאחר פירוק רפובליקת קולומביה הגדולה בשנת 1831, ונצואלה הפכה למדינה עצמאית.
במרץ 1856 פתחה ונצואלה קונסוליה בנאפולי ובשנת 1857 פתחה איטליה נציגות קונסולרית במרקאיבו ולאחר מכן נציגות קונסולרית שנייה בלה גואירה בשנת 1859. בשנת 1861, איטליה וונצואלה חתמו על "הסכם ידידות, סחר וניווט".
ונצואלה הייתה המדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהכירה בממלכת איטליה.
בתום מלחמת העולם השנייה, אלפי איטלקים עזבו את מולדתם והיגרו לוונצואלה כשהרוב התיישבו בקראקס ובמרקאיבו.
כמה פוליטיקאים בולטים בוונצואלה ודמויות ידועות הם ממוצא איטלקי.
בשנת 2017, ממשלת ונצואלה מחתה נגד המלצתה של איטליה לשחרר את האסיר הפוליטי לאופולדו לופס.
במרץ 2018, סגן השר האיטלקי לאיטלקים בחו"ל, לואיג'י מריה ויניאלי, ביקר בוונצואלה כדי להעריך את מצבם של כ-140,000 אזרחים איטלקים החיים בוונצואלה תחת לחץ כלכלי.
מאז המשבר, יותר מ-50,000 אזרחי ונצואלה היגרו לאיטליה, לרבים מהם יש גם אזרחות איטלקית.
הנשיא אוסקר לואיג'י סקאלפרו (1995)
הנשיא קרלוס אנדרס פרס (1976)
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם ידידות, סחר וניווט (1862); הסכם על שיתוף פעולה חקלאי (1985); הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני (1987); הסכם לקידום והגנה על השקעות (1990) והסכם למניעת כפל מס והעלמת מס (1990).
בשנת 2017, הסחר בין איטליה לוונצואלה הסתכם ב-338 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של איטליה לוונצואלה הוא מוצרי מזון.
היצוא העיקרי של ונצואלה לאיטליה כולל בנזין, מלט וקולטן.
איטליה מחזיקה בוונצואלה שגרירות בקראקס וקונסוליה במרקאיבו.
ונצואלה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליות כלליות במילאנו ובנאפולי.
יחסי איטליה–כווית הם היחסים הבילטרליים בין איטליה לכווית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1961, ובשנת 2021 חגגו שתי המדינות 60 שנות הכרה רשמית עם סדרה של קונצרטים מוזיקליים, אמנות ותערוכות אדריכלות המתארות את שיתוף הפעולה ההדדי של שתי המדינות.
איטליה מחזיקה בכווית שגרירות בכווית סיטי.
כווית מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
יחסי איטליה–וייטנאם הם יחסי החוץ בין איטליה לווייטנאם.
היחסים נחשבים לחזקים וידידותיים יחסית.
במהלך מלחמת וייטנאם, איטליה הכירה בדרום וייטנאם רק מכיוון שהיא חברה למערב.
אף על פי כן, ב-1966, שגריר איטליה בסייגון, ג'ובאני ד'אורלנדי, שיתף פעולה עם הדיפלומט הפולני יאנוש לבנדובסקי מפולין הקומוניסטית ששמרה על קשר ידידותי עם צפון וייטנאם כדי לשכנע את המדינות להגיע לשלום מוחלט ולסיים את מלחמת וייטנאם.
מבצע ציפורני חתול נחשב לאחת ההזדמנויות הטובות ביותר לסיים את המלחמה, אולם בשל המתיחות הגוברת בין ארצות הברית לצפון וייטנאם, שהובילה להחלטה שלאחר מכן להפציץ את צפון וייטנאם על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון, הוא לא הצליח להתממש.
איטליה ווייטנאם כוננו לבסוף יחסים ב-1973.
מאז תום המלחמה הקרה, יחסי איטליה–וייטנאם עדים לתחייה מחודשת.
במהלך תקופה זו, שתי המדינות פיתחו קשרים הדוקים ושיתוף פעולה.
איטליה תמכה באופן פעיל בשיתוף פעולה רב יותר בין וייטנאם לאיחוד האירופי ובנורמליזציה של היחסים בין וייטנאם למוסדות פיננסיים, מסחריים ומוניטאריים בינלאומיים.
הסחר הדו-כיווני בין וייטנאם לאיטליה הגיע ל-4.3 מיליארד דולר ב-2015. שתי המדינות שואפות ל-5 מיליארד דולר בשנה.
בשנת 2005, וייטנאם רצתה לפתח יחסים רב-צדדיים עם איטליה בהתאם למצב הנוכחי בעולם ובאזור, הנשיא טראן דוק לואונג הבטיח לבקר את נשיא הבית העליון האיטלקי פרדיננדו קאסיני במהלך ביקורו בהאנוי.
סנדרה סקליוטי, מנהלת המרכז ללימודי וייטנאם בטורינו שבאיטליה, אמרה כי "וייטנאם ואיטליה נהנות מהתקופה התוססת ביותר ביחסים ביניהן, על פני פוליטיקה, כלכלה, חילופי תרבות ושיתוף פעולה ביטחוני".
איטליה מחזיקה בווייטנאם שגרירות בהאנוי.
וייטנאם מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
יחסי איטליה–בנגלדש הם יחסי החוץ בין בנגלדש לאיטליה.
איטליה כוננה יחסים רשמיים עם בנגלדש ב-1972. ב-1974, איטליה הייתה אחת המדינות שנתנו חסות לכניסתה של בנגלדש לאו"ם.
בשנת 2014 ביקרה ראש ממשלת בנגלדש, שק הסינה ואזד, ביקור רשמי באיטליה.
בשנת 2000 נחתם הסכם על "שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי" בין בנגלדש לאיטליה.
בהתאם להסכם, שתי המדינות מחליפות מדענים, חוקרים וטכנאים וכן מעניקות מענקי לימודים.
איטליה מארחת בממוצע 25 חוקרים בנגלדשים מדי שנה כדי ללמוד במרכז הבינלאומי של עבדוס סלאם לפיזיקה תאורטית.
בנגלדש ואיטליה הקימו את "לשכת המסחר והתעשייה של איטליה-בנגלדש (IBCCI)" כדי להגביר את היחסים הכלכליים הדו-צדדיים.
נכון לשנת 2012, הסכום הכולל של הסחר הדו-צדדי עמד על 1.286 מיליארד דולר, מתוכם היצוא של בנגלדש לאיטליה מהווה 1.036 מיליארד דולר.
פריטי הייצוא העיקריים של בנגלדש לאיטליה כוללים מזון קפוא, מוצרים חקלאיים, תה, עור, יוטה גולמית, מוצרי יוטה, סריגים, בגדים ארוגים וכו'.
פריטי הייצוא העיקריים של איטליה לבנגלדש כוללים מכונות, מוצרים אלקטרוניים, כלי רכב, מטוסים, כלי שיט וציוד הובלה נלווה.
בנגלדש מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
איטליה מחזיקה בבנגלדש שגרירות בדאקה.
יחסי איטליה–אפגניסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין אפגניסטן לאיטליה שכוננו ב-1919. ב-3 ביוני 1921 חתמו שתי המדינות על ההסכם לחילופי נציגות דיפלומטית קבועה ויום השנה המאה, ב-2021, נחגג באגרות ברכה שהוחלפו בין המדינות.
שתי המדינות חברות באו"ם אך ממשלת אפגניסטן החדשה אינה מוכרת על ידם.
איטליה הייתה בין האומות הראשונות שהכירו בריבונות אפגניסטן, יחד עם גרמניה, טורקיה, צרפת ואיראן, לאחר ההכרה של ברית המועצות ב-1919.
יחסי איטליה–אפגניסטן היו בדרך כלל חיוביים.
כאשר אמאנואלה ח'אן, מלך אפגניסטן הודח בשנת 1929, הוא ומשפחתו כולל המלכה סוראיה טרזי התיישבו בגלות ברומא בעקבות הזמנה של אלנה, מלכת איטליה.
חלק מילדיהם וצאצאיהם, כולל הנסיכה אינדיה מאפגניסטן, גדלו באיטליה.
איטליה החלה לקחת על עצמה מעורבות מוגברת (אם כי בקנה מידה קטן יחסית) ב-1935, כאשר אפגניסטן כוננה יחסים הדוקים יותר עם גרמניה, בעלת ברית מרכזית של איטליה.
היחסים נפגעו כתוצאה מהמלחמה האיטלקית באתיופיה, שאפגניסטן ראתה בה תקדים מסוכן להתפשטות סובייטית או בריטית באפגניסטן.
רצונו של אמנואלה לחזור לכס המלכות באפגניסטן גרם לחיכוכים בין אפגניסטן והממלכה המאוחדת, שראו בכך איום על מאזן הכוחות במרכז אסיה.
הריבון האפגני לשעבר המשיך לקבל סובסידיות ממשלתיות על ידי המלך האיטלקי ויקטור עמנואל השלישי.
אפגניסטן שמרה על קשרים אלו לאורך רוב מלחמת העולם השנייה, אם כי הופעל עליה לחץ חזק ממוסקבה ולונדון לגרש את הנציגים הדיפלומטים הגרמנים והאיטלקים.
הכנסייה היחידה באפגניסטן, הקפלה בקאבול, הורמה על ידי שגרירות איטליה ומתוחזקת על ידי האיטלקים.
פריבילגיה זו הוכרה מכיוון שאיטליה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בריבונות אפגניסטן.
משנת 2021 הכנסייה סגורה כמו גם השגרירות.
גם מלך אפגניסטן, מוחמד זאהיר שאה, שהודח ב-1973, הוגלה לאיטליה, וחי ברומא עד שובו לאפגניסטן 29 שנים מאוחר יותר.
הוא הוטס לקאבול ב-18 באפריל 2002 במטוס צבאי איטלקי.
איטליה הייתה חלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי של נאט"ו (ISAF) שפעל באפגניסטן לאחר דצמבר 2001 כדי ליצור סביבה בטוחה לממשלה החדשה, בעקבות החלטת האומות המאוחדות 1386 מ-20 בדצמבר 2001. אזור האחריות של הכוחות האיטלקיים היה במערב אפגניסטן כולל הראת (Train Advise Assist Command – West).
ב-29 בנובמבר 2012, אישר הפרלמנט האיטלקי הסכם על שותפות ושיתוף פעולה ארוך טווח, שנחתם בעבר ברומא ב-26 בינואר 2012. ההסכם היה צריך לעזור לאפגניסטן להשיג יציבות, כפי שנאמר בהסכם בון מ-5 בדצמבר 2011. הוא כלל סעיפים על שיתוף פעולה מדיני, שיתוף פעולה מוסדי, ביטחוני, משטרתי, כלכלי ותרבותי.
ב-1 בינואר 2015, ISAF הפך ל-Resolute Support, צוות "לא קרבי" שמטרתו להכשיר ולסייע לכוחות הביטחון הלאומי של אפגניסטן (ANSF).
היחסים בין שתי המדינות הושפעו מהסכם דוחא (2020) ומהנסיגה הבאה של כוחות ארצות הברית ובעלות בריתה מהמדינה ביוני 2021. חיילים איטלקיים נשארו באפגניסטן עד 30 ביוני 2021. כשהטליבאן השיג מחדש את השליטה באפגניסטן, איטליה הסיגה את המחלקה הצבאית שלה והעבירה את שגרירותה לקטר.
53 מתו במהלך שירותם בעוד 723 אחרים נפצעו.
ב-13 באוגוסט 2021, הודעה לעיתונות ממשרד החוץ האיטלקי קבעה כי לאור התקדמות הטליבאן באפגניסטן, משרד החוץ האיטלקי מקיים את הקשר הקרוב ביותר עם מחלקת המדינה האמריקנית.
יום לפני פרסום ההודעה לעיתונות, המזכיר הכללי של איטליה, אטורה סקווי, שוחח עם סגנית שרת החוץ של ארצות הברית, וונדי שרמן.
הם הסכימו לחזק עוד יותר את התיאום בין שגרירויות כל מדינות בעלות הברית בקאבול, כמו גם באופן דו-צדדי, ודנו ביוזמות הקיימות ובאלה שיש לנקוט, תוך התחשבות בהחמרה במצב הביטחוני בשטח.
עקב שינויים פוליטיים ומלחמה באפגניסטן, שגרירות איטליה באפגניסטן נסגרה זמנית ב-1979, 1989, 1993 ושוב ב-2021 עם העברה לקטר.
מאז 2020 ויטוריו סנדלי הוא שגריר איטליה ברפובליקה האסלאמית של אפגניסטן.
במהלך הפינוי הייתה נציגות דיפלומטית רק בנמל התעופה הבינלאומי של קאבול והשגרירות הוקמה מחדש במשרד החוץ באיטליה.
בסוף 2021 עברה שגרירות איטליה באפגניסטן לקטר כמו גם לשגרירויות מערביות אחרות.
מאז מרץ 2021 חאלד אחמד זקרייה הוא שגריר הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן באיטליה והשגרירות ממוקמת בויה נומנטנה ברומא.
נציגות דיפלומטית זו אינה של האמירות האסלאמית של אפגניסטן, משום שזו האחרונה אינה מוכרת על ידי ממשלת איטליה.
מ-1921 ו-2019 איטליה ואפגניסטן חתמו על 28 אמנות בתחומים שונים כגון סיוע פיננסי, פיתוח חקלאי וכו'.
ב-16 בפברואר 2022, ממשלת איטליה הגישה, עבור רובם, הערה מילולית של גינויים והיא ממתינה לאישור קבלה.
הסכם לחילופי משלחות דיפלומטיות קבועות;
הצהרת הבנה בנוגע לתעופה אזרחית וחילופי פתקים;
הסכם סחר, תשלום ושיתוף פעולה כלכלי וטכני, עם חילופי הערות;
תזכורת להבנה בנוגע למתן תרומה של 36 מיליון אירו לתקציב האפגני;
הסכם לתמיכה בפרויקט רמבר "שיקום כביש מידן שר במיאן", עם נספחים;
חילופי הערות לתיקון הסכם מיום 20.10.2003 בעניין פרויקט רמבר "שיקום דרך מידן שר במיאן", עם נספח;
הסכם בדבר "שיקום כביש מידן שר - דרך במיאן (שלב שני)", עם מצורפים;
הסכם המתייחס לתרומה האיטלקית ל"תוכנית הסולידריות הלאומית";
הסכם בדבר התרומה האיטלקית לתוכנית לאומית ל"תמיכה במימון מיקרו של מפעלים אפגניים קטנים במחוזות הראט, פארח ובאדגיס", עם קבצים מצורפים;
הסכם המתייחס ליוזמה "מימון פיתוח תוכניות בריאות לאומיות במחוזות קאבול והראט", עם נספח;
הסכם מסגרת לשיתוף פעולה בפיתוח;
הסכם למימון היוזמה "תמיכה בחקלאות ופיתוח כפרי של מחוזות מערביים", עם נספחים;
הסכם שיתוף פעולה בנושא מניעה ומלחמה בסחר הבלתי חוקי בסמים, חומרים פסיכוטרופיים וקודמים להם;
הסכם ממון הנוגע ל"מימון תוכנית נגישות כפרית לאומית", עם שבעה נספחים;
הסכם על שותפות ושיתוף פעולה ארוך טווח;
הסכם ממון הנוגע ל"מימון התכנית הלאומית לנגישות כפרית.
הסכם בדבר התרומה האיטלקית ל"תוכנית הסולידריות הלאומית - III", עם שני נספחים;
תוספת מס' 1 להסכם הממון מיום 24.07.2011 (מימון תוכנית נגישות כפרית לאומית);
תוספת מס' 1 להסכם הממון מיום 14.10.2012 (מימון תוכנית נגישות כפרית לאומית.
הסכם אשראי לאשראי נוח שניתן להתאמת תחום התעופה האזרחית של נמל התעופה הבינלאומי הראט לסטנדרטים בינלאומיים;
הסכם בנוגע לפרויקט "הגישה הבלתי פורמלית להכשרה, חינוך ועבודה באפגניסטן" (nateja) של תוכנית nsdc (תוכנית לאומית לפיתוח מיומנויות), עם שלושה נספחים;
הסכם אשראי למתן הלוואת הקלה ל"שיקום המסדרון המזרח-מערבי מהראט ועד צ'יסט-א-שריף", עם שלושה נספחים;
הסכם ליישום הפרויקט "תמיכה בחקלאות ובשווקים כפריים לרשתות ערך גבוהות בהרת ובמיאן (סרם)", עם שלושה נספחים;
הסכם ליישום "הרחצה לפיתוח כולל ובר קיימא של אוכלוסיית מחוזות הראט, פארח, גור ובמיאן", עם שלושה נספחים;
הסכם ליישום הפרויקט "חיזוק המערכת הסטטיסטית באפגניסטן", עם שלושה נספחים;
הסכם ליישום התכנית הנקראת "תרומה להקמת קטע רכבת חף-חרת קטע 4 - שלב ב'";
הסכם ליישום הפרויקט "ניהול בר קיימא של השטח ומשאבי המים לשיפור ייצור ושיווק חקלאי בעל ערך גבוה במחוזות הראט ובמיאן (סרם)", עם שלושה נספחים.
הסחר בין איטליה לאפגניסטן גדל בין 2014 ל-2020 כאשר המצב השתנה.
בשנת 2020 שווי הייצוא האיטלקי לאפגניסטן היה 20.555 מיליון אירו ובשנת 2021 הוא ירד ל-9.882 מיליון אירו.
המוצרים העיקריים שיובאו על ידי איטליה היו מוצרי טקסטיל וגידולי קבע.
הסחורות העיקריות שיוצאו היו מוצרי ניקוי וסבון.
יחסי איטליה–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים והמלאים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין מדינת קטר.
קטר ואיטליה משתפות פעולה במגוון תחומים אך הבולט מביניהם הוא שיתוף הפעולה בתחום הקמת התשתיות של גביע העולם בכדורגל 2022 שייערך בקטר, מאות עסקים איטלקיים משקיעים בהקמת התשתיות במגוון תחומים, חלקם משקיעים בבניית האצטדיונים, חלקם משקיעים בבניית המלונות וחלקם משקיעים בהקמת הכביש העתידי בין קטר לבחריין שיוביל לאצטדיון-א שמאל.
בתערוכה העולמית של 2015 פדריקו גווידי, שרת הכלכלה האיטלקית, פגשה את עמיתה הקטרי אחמד בן ג'אסם אאל ת'אני בביתן הקטרי.