tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמל מורקוס היא שחקנית וזמרת פלסטינית אזרחית ישראל.
מורקוס נולדה למשפחה נוצרית בכפר יאסיף שבגליל.
היא אחת משש בנותיהם של נביהה ונימר מורקוס, ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית הישראלית, אשר כיהן במשך 20 שנה כראש מועצת כפר יאסיף.
למדה משחק בבית צבי ושיחקה בתוכניות בטלוויזיה החינוכית ובסדרה רחוב סומסום.
בפסטיגל 1986 שרה עם אלון אולארצ'יק את השיר העברי-ערבי "שלום סלאם".
בשנת 2003 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל תיאטרון חיפה.
כמו כן היא שימשה כשופטת בתוכנית New Star, גרסה פלסטינית של "כוכב נולד".
מורקוס שיתפה בעבר פעולה בהופעות עם ג'ואן באאז, רוברט ואייט, מרסדס סוסה, גליקריה ועוד.
בשנת 2007 הוציאה אלבום, "נענע יא נענע", שכלל גרסאות לשירי עם פלסטיניים.
מורקוס זכתה בסיקור תקשורתי רב בהשתתפותה בסינגל וקליפ החדש של להקת הראפ הערבי "דאם" הנקרא "לו יכולתי לחזור בזמן" שיצא לאור בשנת 2013 חלק מאלבום הלהקה "דבקה על הירח" (Dabke on the Moon).
מורקוס חברת המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
מורקוס מגישה בערוץ מכאן 33 את התוכנית "שירו שיר" (غنِ لي غنّي).
בשנת 2021 זכתה מורקוס בפרס שולמית אלוני למפעל חיים.
נענע יא נענע (نعنع يا نعنع), 2007
אמל אסעד הוא קצין צה"ל דרוזי-ישראלי בדימוס בדרגת תת-אלוף.
במהלך שירותו הצבאי לחם בקרב החווה הסינית, פיקד על גדוד 932 בחטיבת הנח"ל, היה מפקד חטיבת מנשה, סגן מפקד היק"ל ומפקד מנהלת תיאום וקישור.
אסעד נולד בכפר עספיא שעל הר הכרמל, למשפחה של חקלאים דרוזים.
הוא השני מבין עשרה אחים ואחיות.
סיים את לימודי בית הספר היסודי וחטיבת הביניים בבית הספר הממלכתי בכפר עוספיא, ולאחר מכן עבר ללמוד בבית הספר התיכון עירוני א' שבחיפה.
במאי 1973 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. אסעד הוא בין הדרוזים הראשונים שהתגייסו לחטיבה.
בצנחנים עבר אסעד מסלול הכשרה כלוחם וכן השתתף במלחמת יום הכיפורים, לחם בקרב החווה הסינית ונפצע מרסיס קרוב לעינו.
בהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר ושירת כמפקד כיתה.
אסעד השלים קורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד 890. לאחר מכן שימש כסגן מפקד פלוגת מאי 76' בגדוד, ועזב כחודש לפני אסון הנ"ד בו נספו 44 מבין החיילים וחברי הסגל בפלוגה בהתרסקות מסוק בבקעת הירדן.
לאחר מכן שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה ובהם: מפקד פלוגה של מחזור פברואר 1977, כולל במהלך מבצע ליטני ולאחר מכן סגן מפקד גדוד 890. בשנים 1978–1980 שימש כמפקד פלחה"ן צנחנים, בין היתר במבצע סיגל.
אסעד לחם במלחמת לבנון הראשונה, בקרבות שניהלה החטיבה, בפיקוד יורם יאיר, מן הנחיתה מן הים בשפך אוואלי ועד מבואות ביירות.
בשנת 1983 מונה למפקד גדוד 932, בתפקידו כיהן עד שנת 1984. ב-1991 מונה למפקד חטיבת מנשה האחראית על מרחב ג'נין.
בזמן פיקודו בג'נין קיבלה חוליית 'הפנתר השחור' מכה קשה כאשר מרבית חבריה נעצרו או חוסלו.
מספר המבוקשים ירד מ-230 ל-30 בשנת 1993, בהמשך שימש מפקד חטיבה 5, לאחר מכן מונה לסגן מפקד יק"ל.
ב-1998 הועלה לדרגת תת-אלוף, והיה לדרוזי השלישי המגיע לדרגה זו.
תפקידו האחרון היה מפקד מנהלת תיאום וקישור.
שנה לאחר מכן פרש מצה"ל, לאחר 26 שנות שירות.
לאחר פרישתו מהצבא, הצטרף אסעד למפלגת המרכז בראשותו של יצחק מרדכי.
סמוך למועד הבחירות שובץ ברשימה במיקום לא ריאלי (17), והחליט לעזוב את המפלגה החדשה.
הוא הצהיר על תמיכתו בליכוד באותן בחירות, ואף מונה לסגן יו"ר מטה הבחירות בליכוד, אך החליט לא להצטרף ולסיים את הניסיון הפוליטי.
לאחר הניסיון הפוליטי של אסעד, הוא החל לעבוד במגזר העסקי הפרטי, והחל לייעץ לחברות (בהן "בזק", "קליל" ו"דור פילם"), בנושא פנייה למגזר הערבי בישראל ובארצות ערב.
הצטרף לדירקטוריון התעשייה הצבאית לישראל, בה היה הדרוזי הראשון שכיהן כחבר דירקטוריון.
כן כיהן בדירקטוריון רשות שדות התעופה.
כיום משמש גם מנכ"ל חברת 'טיירק' למיחזור צמיגים.
במאי 2012 מונה לחבר דירקטוריון התעשייה האווירית לישראל.
ב-2012 יזם את פרויקט בשביל הבנים הדרוזים במטרה להנציח את החיילים הדרוזים.
הפרויקט כולל יצירת מסלול טיולים שיעבור בכל כפרי הדרוזים, מהכרמל, הגליל העליון והגליל התחתון.
פתיחת המסלול צפויה בסוף אוקטובר 2015.
ב-15 במרץ 2017 נעצר בחשד לקשירת קשר לביצוע פשע, הלבנת הון, מרמה והפרת אמונים.
הוא נחשד שניצל את מעמדו כדירקטור בתעשייה האווירית, כדי להשיג עבודות עבור חברת "דרוזנט", שבה יש לו אחזקות.
אסעד הוא מהפעילים בעדה הדרוזית בעד ביטול ושינוי חוק הלאום שעבר ביולי 2018.
נישא לסוהיר אסעד בשנת 1983, בכפר עספיא.
ב-1984 נולדה בתם הבכורה, ראיה, וב-1987 נולד בנם אמיר.
ב-1989 עברו להתגורר בקיבוץ יד מרדכי במסגרת תפקידו הצבאי, וב-1991 עברו לקיבוץ בית אלפא במסגרת תפקידו כמח"ט ג'נין.
ב-1992 נולד בנם השלישי רם, וכעבור שנתיים נולדה בתו הרביעית של אסעד, רים.
באותה שנה נהרג אביו אסעיד, בהתהפכות טרקטור בכפרו.
שנה לאחר מכן חזרה המשפחה להתגורר בכפר עוספיא.
ב-12 בספטמבר 1993 נהרג אחיו הצעיר, ממארב של חוליית מחבלים בפיקודו של עימאד עקל בזמן סיור ברצועת עזה.
כיום מתגוררת המשפחה בכפר עספיא.
אמלודיפין (Amlodipine) היא תרופה השייכת למשפחת התרופות מסוג חוסמי תעלות סידן ומסווגת כחוסמת תעלות סידן מסוג דיהידרופירידינים בדומה לניפדיפין ולרקנידיפין.
אמלודיפין משווקת בישראל כתרופה בודדת בשמות המסחריים אמלו (אוניפארם), נורווסק (פייזר) ואמלודיפין-טבע (טבע).
אמלודיפין משווק גם בשילוב עם ואלסרטן בשמות המסחריים דופלקס (אוניפארם) ואקספורג' (נוברטיס).
ואלסרטן היא תרופה השייכת לתרופות ממשפחת חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II.
השילוב בין שתי התרופות נחקר במחקרים קליניים ונמצא יעיל כטיפול משולב ביתר לחץ דם גם כשניתנו כקו ראשון לטיפול.
אמלודיפין יעילה בהורדת לחץ הדם הסיסטולי, ולכן היא יכולה להתאים גם למטופלים עם לחץ דם סיסטולי מבודד, ששכיח בעיקר אצל קשישים.
יתרונה הנוסף של אמלודיפין הוא זמן מחצית חיים ארוך (30–50 שעות) מה שמאפשר מתן בטוח שלה ללא שינויים חדים בלחץ הדם.
שינויים חדים בלחץ הדם על פני יממה תוארו בעיקר עם חוסמי תעלות סידן מסוג דיהידרופירידינים בעלי טווח פעילות קצר, כגון ניפדיפין בפורמולה בשחרור רגיל.
שינויים חדים עלולים להחמיר את מצב השליטה על לחץ הדם ולגרום לתמותה גדולה יותר.
לאמלודיפין אין השפעה לרעה על תמותה או החמרה בלחץ הדם.
אמלודיפין, בדומה לחוסמי תעלות סידן מסוג דיהידרופירידינים, חוסמת תעלות סידן מסוג L, שהן תלויות מתח.
אמלודיפין חוסמת תעלות סידן שנמצאות בעיקר בשריר החלק של כלי הדם העורקיים ובכך גורמת לירידה בתנגודת ההיקפית ולירידה בלחץ הדם.
אמלודיפין מותווית בישראל לשימוש בהתוויות הבאות:
תעוקת לב - אנגינה פקטוריס מסוג פרינצמטאל
בשילוב עם ואלסרטן, אמלודיפין מותווית לטיפול ביתר לחץ דם.
אין להשתמש באמלודיפין אם ידועה רגישות יתר לאמלודיפין או לאחד מהמרכיבים בתרופה.
יש להיזהר במתן אמלודיפין במצבים הבאים:
חולים לאחר אוטם שריר הלב - אמלודיפין עלולה לגרום לעיתים לרפלקס טכיקרדיה (עלייה בדופק) ומצב זה יכול לגרום לתעוקת לב במטופלים אלו.
חולים עם אי ספיקת לב - השימוש אפשרי בחולים אלו, אולם השימוש בתרופה עלול להחמיר בצקות פריפריות ובעיקר בצקות בקרסוליים.
קשישים - על אף שאמלודיפין יעילה במטופלים קשישים עם יתר לחץ דם, יש להתחיל את הטיפול במינונים נמוכים ולהעלות את המינון בהדרגה תוך מעקב אחרי לחץ דם, דופק והרגשה כללית של המטופל.
חולים עם הצרות של אבי העורקים
חולים עם אי ספיקת כבד
במרבית המקרים אמלודיפין נסבלת היטב עם יחסית מעט תופעות לוואי.
תופעת הלוואי העיקרית והשכיחה של אמלודיפין היא בצקות פריפריות (בעיקר באזור הקרסוליים).
היא גם עלולה לגרום לבצקת ריאתית, אך בשכיחות נמוכה יותר.
אמלודיפין עלולה לגרום גם לכאבי ראש, עייפות, סחרחורות, כאבי בטן, בחילות, דופק לב מהיר והסמקה (נפיחות ואדמומיות באזור הפנים).
מינונים גבוהים של התרופה עלולים לגרום לתת לחץ דם.
תגובות עם תרופות אחרות ומזון
אמלודיפין עוברת פירוק בכבד על ידי מערכת ציטוכרום P450, כאשר היא עוברת פירוק בעיקר על ידי האנזים CYP 3A4.
מעכבי האנזים CYP 3A4 (לדוגמה נוגדות פטריות ממשפחת האזולים, תרופות לטיפול בHIV ממשפחת מעכבי הפרוטאזות, תרופות אנטיביוטיות ממשפחת המקרולידים, אריתרומיצין וקלריתרומיצין, וכן התרופות וראפאמיל ודילטיאזם) - עלולים להעלות את הרמות של אמלודיפין בדם ובכך להגביר את תופעות הלוואי של אמלודיפין.
יש להימנע או להיזהר משילוב של התרופות האלו עם אמלודיפין.
תרופות המשרות את האנזים CYP 3A4 (כגון Rifampicin, St.
John's Wort) עלולות להגביר את הפירוק של אמלודיפין ובכך לגרום לירידה ביעילות התרופה.
אמלודיפין וסימבסטטין הן שתי תרופות המפורקות על ידי CYP 3A4 ולכן הן לעיתים מתחרות ביניהן על הפירוק האנזימטי.
המלצת ה-FDA בנוגע לשילוב שתי התרופות, הוא הפחתת המינון של סימבטטין למינון מקסימלי של 20 מ"ג כאשר שתי התרופות ניתנות יחד.
תגובות בין תרופתיות נוספות עלולות להיות עם
תרופות נוספות לטיפול ביתר לחץ דם - השילוב עלול לגרום לתת לחץ דם
תרופות המעלות לחץ דם - כגון תרופות סימפטומימטיות, עלולות לפגוע ביעילות של אמלודיפין בהורדת לחץ הדם.
מיץ אשכוליות עלול להעלות את הרמות של אמלודיפין בדם, ולכן מומלץ להימנע משתיית מיץ אשכוליות או אכילת אשכוליות בעת הטיפול באמלודיפין.
השפעה זאת לא נצפתה במחקרים, אבל בשל החשש לעלייה בתופעת לוואי כתוצאה מהאינטראקציה, יצרני התרופה ממליצים להימנע משתיית מיץ אשכוליות בעת נטילת אמלודיפין.
אֶמֶל אֶמִין (נולדה ב-12 בדצמבר 1938) היא משוררת, מתרגמת, טורקולוגית, ומחנכת טטארית-קרימית ילידת רומניה.
על אף שרוב שירתה היא שירה חופשית, לעיתים היא יוצרת במשקל הברתי.
מתוך חיבה לפרוזודיה ערבית היא פרסמה גם בסוגות הע'זאל והרובעיאת.
היא חברה באיגוד הסופרים של רומניה ובאגודת הלשון הטורקית.
אמין נולדה בפזרג'יק, דוברוג'ה, ממלכת רומניה, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מסרה רומניה את דרום דוברוג'ה לבולגריה, והעיר נקראת כיום דובריץ'.
בנעוריה בבולגריה למדה בבית ספר תיכון בסופיה, ובשנת 1960 השלימה לימודי פילולוגיה באוניברסיטת סופיה, בהתמחות בלימודי המזרח.
היא התפרנסה מהוראת טורקית בדובריץ' ובבלוגראדץ, במחוז וארנה.
בשנת 1967 נישאה לאדם בשם אטילה ברומניה, והעתיקה את מושבה לקונסטנצה.
בכך הפכה לאחת מראשוני המורים לטורקית ברומניה.
משנת 1972 הורתה בתיכון הפדגוגי בקונסטנצה.
מאז 1991 מרצה אמין על ספרות טורקית בפקולטה למדעי הרוח ובמכללה למורים באוניברסיטת אובידיוס בקונסטנצה.
אמין פרסמה מאמרים ויצירות ספרותיות בכתבי-עת רבים, בהם Karadeniz, Hakses, Emel, היוצאים כולם בקונסטנצה, וכן Renkler (בבוקרשט), Türk Dili (באנקרה), Turnalar (באיזמיר), IIS (בפריזרן), ו-Kado (ביאשי).
שירתה קובצה בספרים שראו אור ברומניה ובטורקיה, ושמותיהם:
אמל קלוני היא עורכת דין (בריסטר) לבנונית-בריטית, ופעילת זכויות אדם בינלאומית.
בין הלקוחות אותם ייצגה נמנים ג'וליאן אסאנג' מייסד ויקיליקס, במאבקו כנגד הסגרתו, ראש ממשלת אוקראינה לשעבר יוליה טימושנקו והעיתונאי הקנדי-מצרי מוחמד פחמי.
בין היתר עוסקת קלוני במאבק כנגד הכחשת רצח העם הארמני, ובמאבק משפטי כנגד רצח העם היזידי בידי דאעש.
נשואה לשחקן האמריקאי ג'ורג' קלוני.
נולדה בשם אמל עלם א-דין (أمل علم الدين) בביירות בירת לבנון.
אביה, רמזי עלמודין, הוא דרוזי שהיה ברשותו עסק לסוכנות נסיעות ובעל תואר שני במנהל עסקים מטעם האוניברסיטה האמריקנית של ביירות.
אמה, בריאה מיקנס, הגיעה מטריפולי הלבנונית ממשפחה מוסלמית-סונית, והייתה עורכת העיתון הפאן-ערבי "אל-חיאת", והייתה הדוברת של ארגון יח"צ בינלאומי.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון בשנות ה-80, בהיותה בת שנתיים, היגרה משפחת עלמודין מלבנון, והתיישבה בג'ררד קרוס בפלך בקינגהאמשייר שבבריטניה.
לה אחות, טלא, ושני אחים-למחצה מנישואיו הראשונים של אביה, סאמר וזיאד.
אמל למדה בתיכון באוקספורד שבאנגליה, ובשנת 2000 קיבלה תואר ראשון במשפטים מסיינט יוז קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2001 החלה ללמוד באוניברסיטת ניו-יורק למשפט לתואר שני, שם עשתה גם חונכות מעשית בבית הדין הבינלאומי לצדק.
לסמסטר אחד התמחתה גם בבית המשפט לערעורים, במשרד השופטת סוניה סוטומיור שכיום היא שופטת בית המשפט העליון בארצות הברית.
קלוני עבדה שלוש שנים עבור משרד עורכי הדין הבינלאומי Sullivan & Cromwell במחלקת הגנה פלילית וחקירות, בין לקוחתיה היו תאגיד האנגריה אנרון וחברת ההחזקות ומשרד רואי החשבון 'ארתור אנדרסן'.
ב-2004 החלה אלמודין לעבוד עבור בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג, הולנד, והייתה אחת משני עו"ד שנתמכו על ידי אוניברסיטת ניו-יורק.
אלמודין עבדה גם במשרדיהם של השופטים ולדן ס.
ורשצ'טיין מרוסיה, ונביל אלערבי ממצרים.
כמו כן היא עבדה במשרד תובע האו"ם בבית הדין המיוחד לבחינת הפשעים שבוצעו בלבנון, ובבית הדין המיוחד לבחינת הפשעים שבוצעו בשטחי יוגוסלביה לשעבר.
ב-2010 חזרה קלוני לבריטניה שם הוסמכה כבריסטר והצטרפה ל-'Doughty Street Chambers" - לשכת עורכי דין המתמחה בסוגיות של צדק פלילי, חוק ציבורי, חוקי הגירה, דיני עבודה, זכויות אדם וחירויות האזרח, המבקשת להנגיש את שירותי המשפט לציבור הרחב.
ב-2013 מונתה קלוני למספר ועדות של האו"ם, ובכללן ייעוץ לשגריר המיוחד קופי אנאן לסוריה, ולוועדה לבחינת השימוש במזל"טים בפעילות אנטי-טרור.
היא הייתה מעורבת בתיקים בינלאומיים כשייצגה את מדינת קמבודיה, את מפקד המודיעין המודח בלוב עבדאללה אל-סנוסי, ג'וליאן אסאנג' מייסד ויקיליקס, וראש ממשלת אוקראינה לשעבר יוליה טימושנקו.
ייעצה למלך בחריין בקשר עם ועדת החקירה הבלתי-תלויה בבחריין.
החל מאביב 2015 קלוני היא חברת סגל אורחת ועמיתה בכירה במכון זכויות האדם שבבית הספר למשפט בקולומביה, שם הרצתה בקורס זכויות האדם של פרופ' שרה ה.
קליבלנד, ונשאה דברים בפני הקלינקה לזכויות אדם.
כמו כן הרצתה קלוני בנושאי משפט בין לאומי בבית הספר למשפט שבבית הספר ללימודי אפריקה והמזרח באוניברסיטת לונדון, בבית הספר החדש בניו-יורק, ובאקדמיית האג למשפט בינלאומי, ואוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'פל היל.
באפריל 2011 הייתה קלוני מעורבת בתיק שהגיע לבית הדין הבינלאומי בהאג בנושא מחלוקת טריטוריאלית בין תאילנד וקמבודיה, בעקבות טענת שתי המדינותן לבעלות על מקדש פראה ויהאר.
באותה שנה סייעה קלוני לבית הדין הקבוע לבוררות שבהאג, בבוררות בין חברת התרופות מרק לבין הרפובליקה של אקוואדור.
החל מסתיו 2014 ייצגה קלוני את העיתונאי הקנדי של עיתון "אל-ג'זירה", מוחמד פחמי, אשר יחד עם עיתונאים אחרים הוחזק בכפייה במצרים.
לבסוף נגזרו על פחמי שלוש שנות מאסר, והפסיד אף במשפט חוזר בשנת 2015, בטרם קיבל חנינה מנשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי.
באוקטובר 2014 החלה קלוני לפעול בתיק שעסק בהשבת שיש אלגין, תבליטים יווניים עתיקים לממשלת יוון, המוצגים במוזיאון הבריטי מאז שנת 1816. במאי 2015 החליטה ממשלת יוון לעצור את ההליך המשפטי לשיקום התבליטים.
החל מינואר 2015 החלה קלוני לייצג את ארמניה למען הכרה ברצח העם הארמני, וכנגד העמדתם לדין של פעילים ארמנים-טורקים להכרה ברצח העם.
היא ייצגה את ארמניה בתביעה כנגד דוגו פרינצ'ק (Doğu Perinçek), פוליטיקאי טורקי שהיה לאדם הראשון אשר הורשע בשנת 2007 בהכחשת רצח העם הארמני, על ידי בית דין בשווייץ (וזוכה מאוחר יותר ב-2015 בבית הדין העליון לזכויות אדם של האיחוד האירופי מטעמים של חופש הביטוי).
במהלך הדיונים בתיק זה התעוררה סערה תקשורתית כאשר אמל נשאלה באופן סקסיסטי על ידי עיתונאי באיזה בגד תבוא לדיון, וזו השיבה את שם הפירמה המייצרת את גלימות המשפט בהן היא משתמשת.
ב-8 במרץ 2015 הגישה קלוני תביעה כנגד ממשלת הפיליפינים בגין מאסרה הממושך של הנשיאה לשעבר וחברת הקונגרס גלוריה מקפגל ארויו מול המוסד לבחינת מאסרים שרירותיים בוועדת זכויות האדם של האו"ם אשר קבעה ב-2 באוקטובר באותה שנה כי מאסרה של מקפגל ארויו מפר את החוק הבינלאומי, ושרירותי בכמה היבטים.
ב-7 באפריל 2015 הוכרז כי קלוני תהיה חלק מצוות ההגנה של נשיא האיים המלדיביים לשעבר מוחמד נשיד במאסרו השרירותי המתמשך.
נשיד נידון במרץ 2015 ל-13 שנות מאסר, לאחר שמחה כנגד השלטון החדש במדינה.
אמנסטי כינתה את משפטו כ"עיוות הצדק".
היועץ השותף בתיק זה נדקר בראשו בעת שביקר באיים, דבר המעיד על הסכנה וחוסר היציבות בה נתונה המדינה.
ביוני 2015 החלה קלוני לעבוד על התיק אשר נפתח מחדש בין ממשלת אירלנד לממשלת בריטניה, בטענה על שימוש שבריטניה עשתה בצורות חקירה בלתי חוקיות ועינויים במהלך מעצרים בצפון אירלנד בשנות ה-70. התיק צפוי להיות נידון בבית הדין האירופי לזכויות אדם.
ב-2016 קלוני היא חלק מהצוות המשפטי המייצג את לואי אוליבר בנקולט וקבוצת אנשים הטוענים כי גורשו בשנת 1971 על ידי ממשלת בריטניה מהאי עליו חיו, דייגו גרסיה בארכיפלג צ'גוס, על מנת לאפשר הקמת בסיס צבאי אמריקאי באי.
כמו כן ייצגה קלוני בבית הדין האירופי לזכויות אדם את העיתונאית האזרית חדיג'ה איסמאילובה (Khadija Ismayilova) שתחקירה העיתונאי הביא למאסרה.
על איסמאילובה נגזרו שלוש שנות מאסר על תנאי.
הצעירה היזידית נגד רצח העם על-ידי דאעש, אונס המוני, וסחר בבני אדם
ביוני 2016 היא החליטה לייצג את הצעירה היזידית נאדיה מוראד בתביעתן כנגד ארגון הטרור דאעש ("המדינה האסלאמית") על רצח העם היזידי, וכן בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות שביצעו דאעש, ובראשם: אונס המוני של נשים וילדות, לצד סחר בבני אדם - המתרחש גם כיום באמצעות האינטרנט ובשטחי המזרח התיכון.
בספטמבר אף נשאה בנושא זה דברים בפני האו"ם.
ב-2014 היא הייתה אמורה להיות חברה בוועדת החקירה של האו"ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014, שמונתה בעקבות מבצע צוק איתן של צה"ל, אולם לאחר כמה שעות הצהירה כי היא דוחה את מינויה, כיוון שהיא "עסוקה מדי, ומאחלת לעמיתיי המחליפים אומץ וכח במאמציהם".
עם זאת, באותה הצהרה התבטאה נגד מדינת ישראל ובעד העם הפלסטיני, באומרה כי היא .
במאי 2024 השתתפה בפאנל מומחים, שהמליץ לכרים קאן, התובע הראשי של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג (ICC) להוציא צווי מעצר לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, שר הביטחון יואב גלנט וגם לראשי ארגון הטרור חמאס יחיא סינוואר, מוחמד דף ואיסמעיל הנייה.
קלוני דוברת ערבית, אנגלית וצרפתית.
התארסה עם השחקן האמריקאי ג'ורג' קלוני ב-28 באפריל 2014. ביולי אותה שנה מתח בן זוגה ג'ורג' קלוני ביקורת על העיתון הבריטי "דיילי מייל" אשר פרסם כתבה כי אמה של אמל מתנגדת לנישואיהם מטעמי דת (כמוסלמית).
העיתון פרסם התנצלות בעניין, אשר ג'ורג' קלוני סירב להתרצות ממנה.
ב-7 באוגוסט 2014 נרשמו השניים כנשואים באופן רשמי, וב-27 בספטמבר אותה שנה ערכו את חגיגת הנישואין שעוררה הדי תקשורת חיוביים בעיקר ברחבי העולם.
ביוני 2017 נולדו להם תאומים לא-זהים, בן ובת.
קלוני ובעלה עוסקים גם בפילנתרופיה ושותפים ליוזמות שונות.
היא אף ייסדה קרן מלגות על-שמה המציעה מלגה בכל שנה לסטודנטית לבנונית לתוכנית לימודים בינלאומית בת שנתיים במכללה בארמניה.
אמליה, נסיכת הסן-דרמשטאדט , הייתה נסיכה גרמנית, ואשתו של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן.
אמליה נולדה ב-20 ביוני 1754 בברלין שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן.
אחת מאחיותיה, פרדריקה לואיזה, הייתה נשואה לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
כשקיסרית רוסיה יקתרינה השנייה חיפשה בשנת 1773 כלה מתאימה לבנה פאבל, יורש העצר בן ה-19, היא התייעצה עם ידידה פרידריך השני, מלך פרוסיה, שהציע את אחת משלוש בנותיו הלא נשואות של לודוויג התשיעי.
הקיסרית, שלא ידעה איזו מבין שלוש הנסיכות לבחור לבנה, הזמינה את אמליה יחד עם אחיותיה לואיזה ווילהלמינה יחד עם אימן, קרולינה, לביקור בחצר המלוכה הרוסית.
הנסיכות נסעו דרך ברלין לנמל, בו ארבע ספינות רוסיות שנשלחו על ידי הקיסרית לקחו אותן לרוסיה.
מפקד הצי הקטן היה חברו הטוב ביותר של הנסיך פאבל, הרוזן אנדריי רזומובסקי, שנשבה בקסמיה של אחותה וילהלמינה מיד.
יומיים לאחר הגעתן לסנקט פטרבורג בחר הנסיך הגדול פאבל באחותה וילהלמינה ככלתו.
ב-15 ביולי 1774 התחתנה אמליה עם קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן, בנו של קרל פרידריך, מרקיז באדן.
בשנת 1801 מת בעלה כשנפל מכרכרתו, לאחר שביקר את בנותיו ברוסיה ובשוודיה.
בביקוריה ברוסיה ובשוודיה ניסתה אמליה להביא את חתניה אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה וגוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה בברית, ובשנת 1806 התרעמה מאוד על נפוליאון, שכפה על בנה קרל להתחתן עם סטפני דה בוהארנה.
לאחר שחתנה גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה הודח מתפקידו, קיבלה אמליה את בתה ומשפחתה בביתה.
אמליה ניסתה להשפיע על השניים לא להתגרש, אולם לאחר שנפלה ההחלטה, עזרה לבתה להגיע לעצמאות כלכלית, ולקחה משמורת על נכדיה.
במהלך קונגרס וינה ניצלה אמליה את השפעתה על חתנה אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, והביאה לכך שהדוכסות הגדולה של באדן שמרה על מעמדה, ולא איבדה שום טריטוריה.
ב-21 ביוני 1832 מתה אמליה בברוכזאל, והיא בת 78 שנים.
ב-15 ביולי 1774 התחתנה אמליה עם קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
קרולינה מבאדן (1776–1841), התחתנה עם מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה
לואיזה מבאדן (1779–1826), התחתנה עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה
פרדריקה מבאדן (1781–1826), התחתנה עם גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה
מריה, נסיכת באדן (1782–1808), התחתנה עם פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג
וילהלמינה, נסיכת באדן (1788-1836), התחתנה עם לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן
אמליה, דוכסית וירטמברג (28 ביוני 1799 – 28 בנובמבר 1848), הייתה בתו של לודוויג, דוכס וירטמברג ואשתו של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
אמליה נולדה ב-28 ביוני 1799 בואליספורט שבשלזיה, ללודוויג, דוכס וירטמברג ולהנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו.
בשנת 1817 התחתנה אמליה עם יוזף, נסיך הכתר של סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בנו של פרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל אביו פרידריך, דוכס סקסוניה-הילבורגהאוזן את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג.
בשנת 1834 מת אביו פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ובעלה עלה לשלטון במקומו כיוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
שלטונו של יוזף היה מאוד שמרני, ומשום כך נאלץ להתפטר במהלך מהפכות אביב העמים, ואחיו גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
במהלך ההפגנות שאירעו בדוכסות, ב-28 בנובמבר 1848 מתה אמליה באלטנבורג.
ב-24 באפריל 1817 התחתנה אמליה עם יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
מריה מסקסוניה-אלטנבורג (1818–1907), התחתנה עם גאורג החמישי, מלך הנובר
אליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1826–1896), התחתנה עם פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג
אלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1830–1911), התחתנה עם קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
אמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן , הייתה נסיכה גרמנית מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, ואשתו של אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג.
אמליה נולדה ב-30 באפריל 1815 בזיגמרינגן, לקרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן ומארי אנטואנט מירא, בתם של פייר מירא ולואיז ד'אסטור.
ב-25 ביולי 1835 התחתנה אמליה עם אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, בנו של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
לאחר לידת בנה הרביעי התדרדר מצבה, וכעבור 6 ימים ב-14 בינואר 1841 מתה אמליה בזיגמרינגן.
ב-25 ביולי 1835 התחתנה אמליה עם אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, בנו של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
אמלי אוקסנברג רורטי היא פילוסופית ואנתרופולוגית יהודייה-אמריקאית.
עיקר עיסוקה בהיסטוריה ובהיבטים פסיכולוגיים של אתיקה, מוסר ואזרחות.
היא מתעניינת במיוחד בהתנגשות ערכים, חולשת הרצון ופחד מפני המוות.
כאנתרופולוגית היא חוקרת אנשים בעלי מערכת ייחודית של ערכים הנובעת מחשיפה לשני עולמות תרבותיים שונים, לדוגמה פליטים או מהגרים.
רורטי נולדה בשנת 1932 בבלגיה, ובצעירותה היגרה עם הוריה (ישראל וקלרה אוקסנברג) לארצות הברית, שם למדה באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת ייל ושם פגשה את מי שלימים יהיה אחד הפילוסופים הבכירים בעולם בשדה הפילוסופיה האנליטית - ריצ'רד רורטי.
שניהם עשו דוקטורט באוניברסיטת ייל, וב-1954 נישאו.
לזוג נולד בן ושמו ג'יי (ג'יימס) וכמה שנים לאחר מכן, ב-1972, התגרשו.
מאוחר יותר, ב-1984, קיבלה רורטי את תואר המאסטר באנתרופולוגיה באוניברסיטת פרינסטון.
מאז 2016, רורטי מרצה באוניברסיטת הארוורד על בריאות עולמית וסוציולוגיה רפואית, ועובדת במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת טאפטס.
רורטי החלה את דרכה ב-1957 בוייטון קולג', שם עבדה כמרצה וכפרופסור-חבר.
ב-1961 עברה לאוניברסיטת ראטגרס שם החלה כפרופסור חבר והתקדמה לדרגת פרופסורית מן המניין.
ב-1988 עזבה את אוניברסיטת ראטגרס.
ב-1993 החלה ללמד במחלקה לפילוסופיה של מאונט הוליוק קולג', אחר כך עברה לאוניברסיטת ברנדייס, שם לימדה היסטוריה של הרעיונות.
ב-2003 עברה לאוניברסיטת ייל, בתפקיד פרופסורית אורחת (Visiting Professor) עד 2004. לאחר מכן שמשה באותו תפקיד עד 2007 באוניברסיטת הרווארד, ומאוחר יותר הגיעה לאוניברסיטת טאפטס, שם היא מלמדת במחלקה לפילוסופיה.
במקביל, מ-2002, מרצה רורטי באוניברסיטת הרווארד.
רורטי עוסקת בתחום הפילוסופיה של הנפש.
עיקר עיסוקה במקרים בהם ערכים ורגשות מתנגשים, כגון אמביוולנטיות, התנגשות ערכים מוסריים ומצבים שבהם אדם פועל לכאורה בניגוד לשיקול דעתו (Akrasia).
רורטי אף מתעניינת ברגשות הנתפסים כאי רציונליים, כגון קנאה ופחד מן המוות.
ברבים ממאמריה מתמקדת רורטי בשאלות הקשורות להתנגשות של צווי המוסר אלה באלה, התנגשות של כללי מוסר רציונליים עם רגשות והפער בין תאוריות מוסריות והיכולת ליישמן במציאות האמפירית.
כאנתרופולוגית, חוקרת רורטי אנשים המגיעים משני עולמות מוסריים ואתיים שונים, כגון פליטים או גולים, ואיך ההתנגשות הערכית הנוצרת מהמצב הזה משפיעה עליהם, ובייחוד את ההשפעות של הדבר על האסטרטגיות הפסיכולוגיות בהן נוקטים פליטים כאשר הם נאלצים להתמודד עם בריאות לקויה.
רורטי אף מתעניינת בקשרים האמביוולנטיים הנוצרים בין רופאים למטופליהם.
רורטי כתבה וערכה כ-15 ספרים וכתבה מעל 100 מאמרים.
Pragmatic Philosophy, Doubleday, 1966. (לא תורגם לעברית)- אוסף של כתבים, בניהם חלק מהכתבים החשובים ביותר של שלושת הפרגמטיסטים הראשונים (צ'ארלס סנדרס פירס, ויליאם ג'יימס וג'ון דיואי).
מטרת האוסף היא להראות איך הפילוסופים בני זמננו הושפעו מן והשפיעו על הפרגמטיזם.
The Identities of Persons, University of California Press, 1976. (לא תורגם לעברית)- אוסף מאמרים המנתחים את השפעתה של זהות (personal identity) על האתיקה ועל תיאורית הפעולה.
Explaining Emotions, University of California Press, 1976. (לא תורגם לעברית)- אוסף מאמרים בו המחברים מנתחים רגשות על ידי הנוירופיזיולוגיה, הפסיכולוגיה והפסיכולוגיה החברתית, והפסיכולוגיה הפילוסופית.
הם דנים בקשיים המתעוררים בסיווג הרגשות, מתייחסים אל הרציונליות שלהם, וקובעים את תפקידם והשפעתם בפעולות מוסריות.
Essays on Descartes' Meditations, University of California Press, 1986 (לא תורגם לעברית)- אוסף מאמרים המתייחסים אל "ההגיונות על הפילוסופיה הראשונית" של דקארט.
Essays on Aristotle's Poetics, Princeton University Press, 1992 (לא תורגם לעברית)- אוסף מאמרים העוסקים בספר ה"פואטיקה" של אריסטו.
במאמרים אלו ישנם ניסיונות לחבר בין הטענות המוצגות בספר זה אל שאר הטענות והשקפות העולם של אריסטו.
מחברי המאמרים מנסים לחבר את ה"רטוריקה" והרעיונות של אריסטו בספר זה אל רעיונות וספרים אחרים של אריסטו.
The Many Faces of Evil Routledge, 2001. (לא תורגם לעברית)- אוסף של כתבים העוסק ברוע על כל צורותיו ומנתח אותו ממגוון רחב של השקפות עולם, פילוסופיות ותאולוגיות.
אמלי לואיזה, נסיכת ארנברג (; 10 באפריל 1789 - 4 באפריל 1823), הייתה נסיכה גרמנית, אשר הייתה סבתה של אליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי"), וסבתא רבתא של אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים.
אמלי לואיזה נולדה בבריסל שבארצות השפלה האוסטריות ב-10 באפריל 1789, ללודוויג מריה, דוכס ארנברג ולמארי אדלייד ז'ולי דה מאלי, בתם של לואי ז'וזף דה מאלי, מרקיז נסל ואדלייד ז'ולי ד'אוטפור.
ב-26 במאי 1807 התחתנה אמלי לואיזה בבריסל עם פיוס אוגוסט, דוכס בבוואריה, ממנו נולד לה בן אחד:
מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה (1808-1888), התחתן עם לודוביקה, נסיכת בוואריה.
בשנת 1817 שלחה אמלי לואיזה את בנה למינכן, שם גדל וחונך בבית דודו מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, ולא ראתה אותו עד לשנת 1820. בשנת 1823 ערכה אמלי לואיזה ביקור שני במינכן, וזמן קצר לאחר חזרתה לביתה מתה ב-4 באפריל.
אמלי רוסנו היא ג'ודוקא עבר ישראלית-בלגית, ומאמנת בנבחרת הנשים של ישראל בג'ודו.
רוסנו ייצגה תחילה את מולדתה בלגיה, ובשנת 2014 לאחר שעלתה לישראל (מתוקף הזוגיות שלה עם הג'ודוקא הישראלית, רוני שוורץ) והחלה לייצג את ישראל בג'ודו בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
אמלי החלה להתאמן בגיל 6 במועדון יושי-קאן בבלגיה.
היא זכתה ביותר מ-40 מדליות בין-לאומיות וביניהן:
מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 23 לשנת 2009
מדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 23 לשנת 2010
מדליית זהב בגרנד פרי צ'ינגדאו לשנת 2013
מדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו לשנת 2013
רוסנו היא תזונאית מוסמכת וכתבה את הספר: "Making Weight & Everything Else" שיצא לאור בשנת 2017, בעברית.
משנת 2022 ועד חודש ינואר 2024, שימשה אמלי כמאמנת נבחרת ישראל לבנות בקדטים.
אמלי, נסיכת אורליאן , הייתה בתו של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ואשתו של קרלוש, מלך פורטוגל.
אמלי נולדה ב-28 בספטמבר 1865 בטוויקנהאם, אנגליה, לפיליפ, רוזן פריז ולמארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה.
בשנת 1871 חזרה המשפחה לצרפת, ובשנת 1872 נחקק חוק שהחזיר למשפחה את כל נכסיה שהוחרמו בשנת 1848.
ב-22 במאי 1886 התחתנה אמלי עם האינפנטה קרלוש מפורטוגל, אולם בתחילה לא הייתה חמותה מרוצה מהנישואים, מכיוון שרצתה להשיא את בנה למריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה, או מתילדה, נסיכת סקסוניה, או ויקטוריה, נסיכת פרוסיה, או ויקטוריה, נסיכת הממלכה המאוחדת.
עם זאת, נישואי השניים היו מאושרים, ונולדו להם 3 ילדים.
בשנת 1889 מת חמיה לואיש הראשון, מלך פורטוגל, ובעלה עלה לשלטון במקומו כקרלוש, מלך פורטוגל.
אמלי מילאה את חובותיה כמלכה, וריככה במקצת את הביקורת הגוברת כלפי המלוכה עם הפופולריות האישית שלה, אם כי נמתחה עליה ביקורת בשל הוצאותיה.
היא הייתה פעילה בפרויקטים חברתיים רבים, כגון מניעה וטיפול בשחפת, וייסוד של ארגוני צדקה, בתי הבראה ובתי מרקחת.
היא נחשבה פחות רשמית מאשר חמותה מריה פיה, נסיכת סבויה, למדה היטב פורטוגזית, ותוארה כרגועה ומתונה.
אמלי אהבה ספרות, אופרה ותיאטרון, ובהיעדר בן זוגה בשנת 1895, היא שימשה כעוצרת הממלכה.
בשנת 1902 היא יצאה לשיט בספינה בים התיכון, אשר ספג ביקורת רבה בשל מותרותיו.
בשנת 1892 העניק לה האפיפיור לאו השלושה-עשר את עיטור ורד הזהב.
אולם, חרף פעליה, הפופולריות של המלוכה הפורטוגזית החלה לדעוך, אל מול הכלכלה שפשטה רגל, מהומות תעשייתיות, אנטגוניזם סוציאליסטי ורפובליקני וביקורת עיתונאית.
ב-1 בפברואר 1908 בזמן נסיעתם של המשפחה המלכותית בככר מרכזית בליסבון, נורו לעברם יריות מתוך הקהל שהצטופף בצדי הדרך.
בעלה המלך מת מיד, בנה הבכור לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל נפצע אנושות ומת זמן קצר לאחר מכן, ואילו בנה השני נפצע בזרועו והוא שירש את כס המלכות, כמנואל השני, מלך פורטוגל, בעוד אמלי לא נפצעה כלל.
בשנת 1910 הודח בנה מנואל השני בהפיכה צבאית, ופורטוגל הפכה לרפובליקה.
לאחר ההפיכה שבה אמלי לצרפת, שם חיה את רוב שנותיה המאוחרות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוזמנה אמלי לבקר בפורטוגל, אך היא סירבה לכך, וביקרה שם רק בשנת 1945. היא מתה ב-25 באוקטובר 1951 בלה שֶׁ֫נֵה, מחוז סֵן אֵ–וָא֫ז, צרפת.
ב-22 במאי 1886 התחתנה אמלי עם קרלוש, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל (1887–1908)
אמל טוקה הוא אתלט בוסני, בעל מדליית ארד מאליפות העולם (בייג'ינג 2015) בריצת 800 מטר ושיאן בוסניה בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר.
ביוני 2013, ניצח טוקה בריצת 800 המטרים באליפות אירופה לאומות דרג ג', בתוצאה של 1:51.11 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה עד גיל 23, זכה טוקה במדליית ארד בריצת 800 מטר, לאחר שקבע תוצאה של 1:46.29 דקות.
ב-אליפות אירופה באתלטיקה 2014, סיים בגמר 800 המטרים, במקום ה-6 עם תוצאה של 1:46.12 שהיוותה עבורו שיא אישי.
ב-17 ביוני 2015, קבע טוקה את שיאו האישי ב-800 מטר, לאחר שבתחרות במונקו, הקדים את נייג'ל איימוס ומוחמד אמאן בתוצאה של 1:42.51.
באליפות העולם באתלטיקה 2015, העפיל טוקה לחצי הגמר ב-800 מטרים אחרי שקבע 1:46.12. בחצי הגמר, העפיל טוקה לגמר מהמקום הראשון, לאחר שעצר את השעון על 1:44.84. בגמר, זכה טוקה במדליית הארד, בתוצאה של 1:46.30. כשמקדימים אותו דייוויד רודישה (1:45.84), ואדם קשצ'וט (1:46.30).
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם בחודש יולי, סיים במקום הרביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.74 דקות, 20 מאיות השנייה בלבד ממדליית ארד.
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת ריו, סיים טוקה רביעי במקצה ובמקום ה-12 הכללי בחצי הגמר של ריצת 800 המטרים בתוצאה של 1:45.24 דקות, ולא עלה לגמר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים את המקצה המוקדם בתוצאה של 1.47.54 ולא הצליח להעפיל לחצי הגמר.
אמלי סטאר (בהולנדית: Emly Starr; נולדה ב-5 בספטמבר 1957) היא שחקנית וזמרת בלגית.
סטאר נולדה בעיר לארן בבלגיה בשם מארי-כריסטין מארלס, היא התפרסמה תחילה בשם הבמה היידי אך לאחר מכן החליפה אותו לשם אמלי סטאר.
ב-1976 יצא הסינגל הראשון שלה "Tears of Gold".
ב-1978 שיחקה בסרט טלוויזיה קצר.
ב-1980 הופיעה בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי של טוקיו ובאותה שנה הוציאה את האלבום הראשון שלה.
היא זכתה בתחרות הגמר הלאומית של בלגיה על ייצוג המדינה בתחרות שירי האירוויזיון 1981 מתוך 36 אמנים שהשתתפו בתחרות, באירוויזיון הייתה במקום ה-13 עם השיר "Samson".
בשנת 1986 הופיעה בסרט "Springen" שהתמודד מטעם בלגיה על פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
היא נשואה למפיק טוני וינטר להם בת.
אמלי בנזינגר הייתה ציירת גרמנית.
אמלי בנזינגר באה ממשפחת סוחרים ותיקה ממנהיים.
אביה היה בן האמונה הקתולית ועבד כעורך דין בבית המשפט, האם השתייכה לעדה הפרוטסטנטית וכך גידלה גם את בתה.
משנת 1835 למדה באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, שם למדה שיעורים פרטיים אצל יוליוס הובנר, ומשנת 1839 אצל קרל פרדיננד זון ווילהלם פרידריך שדו.
לאחר לימודים נוספים במנהיים ובקרלסרוהה, נסעה לאיטליה בשנת 1851, שהתה בפירנצה ומשנת 1852 ברומא.
שם התיידדה עם יוזף ויקטור פון שפל ושימשה מודל לדמות מינורית ביצירתו הראשונה, "טרומפטר פון סאקינגן", שהיה פופולרי מאוד והפך לבסיס לאופרה של ויקטור נסלר וב -1907 לסרט אילם מאת פרנץ פורטן.
היא הייתה גם ההשראה לסצנה מהרומן הקצר שלו "אקקהרד".
ברומא השתייכו שניהם לחוג החברים הקרוב ביותר סביב אדוארד פון אנגרת (1818–1897) ואשתו האיטלקית.
אמלי בנזינגר באה במגע גם עם תנועת הנצרתיים שחיו כאן והתלהבה מציורם בעל המניע הדתי.
במיוחד מפטר פון קורנליוס (1783–1867) ויוהאן פרידריך אוברבק (1789–1869) שהשפיעו עליה השפעה אמנותית, וכתוצאה מכך פנתה יותר ויותר לציור דתי.
הנצרתיים חיו בתחילה כאחוות אמנים במנזר הרומי ואמלי בנזינגר חלמה להקים קהילת אמנים עם מוטיבציה דתית דומה לנשים.
משנת 1857 שהתה בנזינגר במינכן.
בשנת 1860 היא הפכה מפרוטסטנטית לקתולית בכנסיית מנזר ליכטנטל ליד באדן-באדן.
על פי עדות עצמית, על ידי הזמנת ציור מזבח המתאר את "השינוי של ישו" עבור כנסיית הקהילה הקדושה פטרוס ופול בלהר.
היא עסקה בנושאים מקראיים ובסיפורי הדת באופן יסודי, עד שלבסוף הגיעה לאמונה הקתולית.
אמלי בנזינגר באה במגע עם ציירי הכנסיות פטר לנץ (1832–1928, (לימים האב דסידיאר לנץ) ויקוב ווגר (1829–1892; לימים האב גבריאל ווגר), שפיתחו סגנון ציור ספציפי משלהם על פי הסגנון הנצרתיים.
בשנת 1864 החלה בפרויקט גדול - "מנזר אמנות" שיועד במקור לרומא, אך בגלל ידידותה עם קתרינה פון הוהנצולרן-זיגמרינגן, עבודותיה הוצבו בארצ'ביי ביורון .
היא עדיין התמסרה לרעיון שלה לקהילה נזירית לאמנים, ועברה לאיי רייכנאו ורכשה את "שלוסלה", בית אחוזה שהתכוונה להפוך לסניף נשי של הארכאבי.
פרסקו (שכעת אבד) צויר על החזית על ידי ווגר, אך מעט מאוד מהפרויקט הושלם והחלום מעולם לא מומש.
היא נשארה ברייכנאו, ליד מנזר מיטלזל, וציירה יצירות דתיות ומתה שם בגיל שמונים.
את קברה עיטרה דמותו של פירמין הקדוש.
אמליה מריה, דוכסית בבוואריה , הייתה אשתו של וילהלם קרל, דוכס אוראך (לימים מינדאוגאס השני, מלך ליטא).
אמליה נולדה ב-24 בדצמבר 1865 במינכן, ממלכת בוואריה, והייתה בתם היחידה של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ואשתו הראשונה סופיה, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה.
היא נקראה בגרסה הצרפתית של שמה, אמלי, והייתה ידידה לכל החיים עם בת דודתה, מריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-4 ביולי 1892 התחתנה אמליה בטגרנזי עם וילהלם קרל, דוכס אוראך, בנם הבכור של וילהלם, דוכס אוראך ואשתו השנייה פלורסטין, נסיכת מונקו, ממנו נולדו לה 9 ילדים.
אמליה מתה בשטוטגרט, ממלכת וירטמברג, ב-26 במאי 1912, בגיל 46, לאחר לידת בנה התשיעי.
ב-4 ביולי 1892 התחתנה אמליה עם וילהלם קרל, דוכס אוראך, בנם הבכור של וילהלם, דוכס אוראך ואשתו השנייה פלורסטין, נסיכת מונקו, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
אליזבת, נסיכת אוראך (1894–1962), התחתנה עם קרל, נסיך ליכטנשטיין, דודו של פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין
וילהלם, נסיך אוראך (1897–1957), התחתן בנישואים מורגנטיים עם אליזבת טוירר
קרל גרו, דוכס אוראך (1899–1981), התחתן עם גבריאלה, רוזנת ולדבורג-זיל
אלברכט, נסיך אוראך 1903–1969), התחתן עם רוזמרי בלקאדר, ולאחריה התחתן עם אוטה וולדשמידט
אברהרד, נסיך אוראך (1907–1969), התחתן עם איניגה, נסיכת טורן וטקסיס
מכטילד, נסיכת אוראך (1912–2001), התחתנה עם פרידריך קרל, נסיך הוהנלוהה-וולדנבורג-שילינגספירסט
אמל באשא היא פעילת זכויות נשים תימנית, יו"ר הפורום הערבי של האחיות לזכויות אדם (SAF).
כיו"ר SAF, היא מגינה על זכויות נשים, אסירות ופליטים, ונלחמת למען חירויות פוליטיות נוספות.
באשא למדה מדעי המדינה, כלכלה ותקשורת המונים באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
היא בעלת תואר M.A במינהל ציבורי, מהמכון הלאומי למדעי המינהל (NIAS), ולימודי נשים מאוניברסיטת צנעא ובפיתוח בינלאומי ומגדר מאוניברסיטת סאסקס, בריטניה.
היא גם בעלת רישיון עיסוק במשפטים במדינתה.
בשלב מוקדם בקריירה שלה, שימשה באשא בתפקידים כלכליים שונים בממשלת תימן, ונחשבה לאישיות מובילה בתחום גיוס משאבי אנוש לארגונים מהמגזר השלישי בתימן.
פעילות לקידום זכויות אדם ונשים במרחב הערבי והמוסלמי
משנת 2008 באשה מייסדת שותפה של "רשת אזורית לשוויון ללא סייג" הממוקמת במרוקו.
כפעילת זכויות אדם, היא הציגה בשנת 2009 לאומות המאוחדות דוח מקיף על עינויים בתימן.
היא ניהלה את ההגנות המשפטיות לנשים אסירות ונוער, וכן לזכויות משפטיות והגנה על נשים פליטות מפני אלימות, והכשרה בנושא זכויות אדם לעורכי דין טריים, והעצמה פוליטית של נשים, מניעת היעלמות כפויה ותוכנית "תימן ללא עינויים".
מאז 2013 היא מתאמת המזרח התיכון וצפון אפריקה - MENA בקואליציה לבית הדין הפלילי הבינלאומי - CICC , ויועצת למשרד זכויות האדם בתימן .
היא חברה לשעבר בקבוצת הייעוץ הבינלאומית של החברה האזרחית לתוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות UNDP" בניו יורק, ועבדה אז בשיתוף פעולה הדוק עם האו"ם, עם "קבוצת חוק זכויות האדם הבינלאומית", ועם "הוועד הבינלאומי של משלחת הצלב האדום בתימן".
מאז 2013 היא גם מרכזת את קמפיין חקיקת זכויות הנשים בתימן.
היא מייסדת שותפה של הרשת האזורית "סלמה" למאבק באלימות במשפחה, המבוססת ברשות הפלסטינית.
בנוסף, היא חברה ברשת הערבית למגדר ופיתוח - "CAWTAR" שבתוניסיה, וחברה בקבוצת המומחים האזורית של האקדמיה הבינלאומית לרשויות מקומיות ודמוקרטיה בטורקיה.
היא הייתה חברת מועצת המנהלים של הקרן הבינלאומית לעתיד (FFF) שבסיסה בירדן, וחברת מועצת המנהלים של המועצה המייעצת האזורית למנגנוני ההגנה המשפטית הבינלאומית עם מחקרי זכויות האדם של קהיר (CIHRS).
היא חברה במועצה המייעצת של מועצת זכויות האדם (HRs Advisory Council) וחברה לשעבר בוועדה הטכנית הלאומית במשרד לזכויות אדם לפיתוח טיוטת חוק להקמת ועדת זכויות אדם בתימן.
היא מייסדת-שותפה של הקואליציה הלאומית של "וואטן" להביא נשים לפרלמנט ולמרשתת המגדר בתימן, ובשנת 1996 הייתה יושבת ראש איגוד העובדים של האו"ם (Federation of the U.N.
באשה ערכה דוחות רבים על זכויות אדם והפרתן עבור WEDO, עבור Freedom House ועבור גופים שונים של האו"ם כגון: האמנה לביטול אפליה נגד נשים, אמנת זכויות הילד, האמנה נגד עינויים ועוד.
באפריל 2013 היא יצרה ויכוח חסר תקדים, בו באשא התעמתה באגרסיביות ובפומבי עם שייח' סאדיק אל-אחמר - ראש פדרציית השבטים (חשיד ) השנייה בגודלה בתימן, באולם הכנסים של ועידת הדיאלוג הלאומי בתימן .
זאת על רקע נסיגתו ממינוי הפמיניסטית נבילה אל-זובייר ליושבת ראש הגוף המחליט על עתידה של העיר השנויה במחלוקת סעדה, עד שלהפתעת הכל חזר בו אל-אחמר מנסיגתו בתמיכה באל-זובייר, וזאת לאור "המתקפה המילולית" שהפעילה עליו באשה.
מדובר באירוע תקדימי בתימן, שבו אשה יוצאת כנגד שייח' נכבד ובעל כח פוליטי וצבאי.
בשנת 2014 היא זכתה בפרס האשה הערבייה יוצאת הדופן של השנה המוענק מטעם Takreem , שהוקמה בשנת 2009 במטרה לכבד את ההישגים הערבים ולהביא הישגים ערבים לקדמת הבמה העולמית.
באותה שנה (2014) פרסם המכון הדני לזכויות אדם את חיבורה "שיח השוויון המגדרי בחוקת תימן".
בשנת 2015 היא נאמה בוועידת "כוח הנשים לעצירת המלחמה" (בתימן).
בשנת 2017 זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד, מטעם אוניברסיטת טורונטו.
באשה היא אמו של העיתונאי הפרו ישראלי לואי אחמד שמצא מקלט מדיני בשוודיה.
בגיל שמונה היא הושאה כילדה בניגוד לרצונה.
אמל סיאם היא מטיפה אסלאמית פלסטינית שכיהנה כשרה לענייני נשים בממשלה ה-11 של הרשות הפלסטינית.
אמל מוחמד שיח' מחמוד סיאם נולדה בעזה ב-14 בדצמבר 1962. אביה, מוחמד שיח' מחמוד סיאם, היה ממייסדי האוניברסיטה האסלאמית בעזה ומטיף במסגד אל-אקצא.
הוא גורש על ידי ישראל לסודאן ומת שם.
יש לה תואר שני בלימודי האסלאם מאוניברסיטת אל-קודס ודוקטורט במשפט האסלאמי וענייני נשים אותו סיימה ב-2015. היא אם לארבעה, ומתגוררת עם בעלה בעיר בית לחם.
סיאם הושבעה כשרה לענייני נשים בממשלה ה-11 של הרשות הפלסטינית, בראשותו של איסמעיל הנייה ב-17 במרץ 2007, והמשיכה לכהן בתפקיד זה עד 14 ביוני 2007.
התיעוד הראשון לשליטת האזור על ידי ולאכיה נשאר מ-1366 מימי השליט ולדיסלב הראשון.
חבל אמלאש נשאר בשליטת ולאכיה עד 1467 כשסופח סופית לממלכת הונגריה.
שם החבל נגזר כנראה מהמילה ההונגרית omlás שמשמעותה "קריסה"
חבל אמלאש נמצא בדרום טרנסילבניה, בבקעת סלישטה בין הרי צ'ינדרל ולוטרו מחד למישורים יותר צפוניים.
שטח החבל הוא כ-120 קמ"ר
יש בו שבעה כפרים רומניים וגרמנים (סקסוניים טרנסילבניים):אציליו, אמלאש (או אמנאש), (בירת החבל, כיום חלק מהעיר סלישטה), קקובה סיביולוי (כיום פנטנלה), גאלש, אורלאט, סצ'ל, סלישטה (בירת החבל אחרי אמלאש, כיום עיר), סיביאל, טילישקה.
בשנים 1161-1141 מלך הונגריה גזה השני הביא לאזור מתיישבים גרמנים, שנקראו סקסונים טרנסילבנים, לצורך שמירת הספר.
ב-1241 סבל האזור ויישוביו הרס רב בעקבות פלישת המונגולים ("טטרים").
התיעוד הראשון של החבל אמלאש נכתב ב-1309 והוא קשור לתביעה משפטית של כומר פרוך בשם אלהלמוס מאמלאש ואחרים נגד ה"קפיטול" של הבישופות הקתולית של אלבה יוליה בנוגע לתשלום המעשר הכנסייתי.
בגלל משקל האוכלוסייה הרומנית עוד משנת 1222 נחשב חבל אמלאש יחד עם חבל פגראש ואזור סיביו ל"ארץ הרומנים" - Terra Blachorum.
חבל אמלאש היה במאות ה-15-14, פייף שהשתייך למלכי הונגריה והועבר באופן מסורתי למשך יותר ממאה שנה לשליטת השליטים (נסיכים או ווייבודים של ולאכיה במסגרת יחסי החסות ביניהם למלכי הונגריה.
הוא נחשב מעין דוכסות ועם תאריהם של שליטי ולאכיה באותה תקופה צויין גם זה "דוכס אמלאש" או "לפי המינוח ההונגרי "הרצג אמלאש".
התיעוד הראשון לשליטת אמלאש על ידי ולאכיה נשאר מ-1366 מימי השליט ולדיסלב הראשון.
ב-1366 התפייס מלך הונגריה, לאיוש הראשון לבית אנז'ו עם השליט ולדיסלב הראשון.
ולדיסלב שהוכר כווייבוד בן חסות של מלך הונגריה
(voivoda noster transalpinus) (כלומר "הוויבוד שלנו מעבר להרים") קיבל רשמית מהמלך את אחוזותיו בפגראש, ובאמלאש וכמו כן בבאנות סוורין.
ב-1383 העניק מלך הונגריה את הפייף אמלאש לבישוף טרנסילבניה, גובלינוס, שהיה ממוצא סקסוני טרנסילבני.מחו נגד מחווה זו יורשי הרוזנים מטלמאצ'ו אך ללא הצלחה.
אולם כבר ב-1387 קרא לעצמו שליט ולאכיה מירצ'ה הזקן גם "הרצג של אמלאש ופגראש".
ב-1428 ידוע בחבל אמלאש נמנה עם אחוזותיו של השליט הולאכי דן השני.
ב-1452 קבל השליט ולדיסלב השני על כך שיאנוש הוניאדי רצה לגזול ממנו את חבלי פגראש ואמלאש.
טוענים לכתר ולאכיה כמו דן השלישי וולאד הנזיר ישבו זמן מה באמלאש.
ב-1460 יזם השליט ולאד צפש פעולת עונשין בפייץ אמלאש נגד פקידים מקומיים שתמכו ביריבו, דן השלישי.
ב-1469 אחרי שוולאכיה נכללה באזור ההשפעה של האימפריה העות'מאנית הוציא מלך הונגריה מתיאש הוניאדי צו שסיפח את חבל אנמלאש ל"כס הסקסוני של הרמנשטאט" (סיביו) במסגרת ממלכת הונגריה.
ידוע שב-1483-1478 שימש הפייף אמלאש יחד עם פגראש בויאר רומני המקומי בשם אודרישטה.
ב-1483 העניק המלך מתיאש מחדש את הפייף לכס הסקסוני של הרמנשטאט (סיביו).
החל מ-1483 שילם חבל אמלאש את המסים יחס עם כס סקסוני זה.
אמל שאוקי ו־סלים שאוקי היו צמד מוזיקלי יהודי־לבנוני שפעל בלבנון ובישראל בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, ונחשבו לאחד הצמדים הבולטים במוזיקה הערבית-לבנונית ובקרב יוצאי לבנון.
הם עלו לישראל בתחילת שנות ה־60, והמשיכו לעסוק במוזיקה הערבית גם בארץ.
במהלך שנות ה־50 וה־60 הופיעו אמל וסלים שאוקי בבמות בלבנון, ושיריהם שודרו בתחנות רדיו מקומיות.
לאחר עלייתם לישראל, הם השתלבו בתוכניות הרדיו בערבית של קול ישראל, והקליטו חומרים מקוריים לצד שירי עם לבנוניים קלאסיים.
סלים, שהיה מלחין וגיטריסט, עיבד מחדש יצירות לבנוניות מסורתיות, ואמל ביצעה אותן בקולה הערב והדרמטי.
הצמד שילב בין סגנונות של מוזיקה ערבית קלאסית (מקאמים, טַרַאבּ) לבין פופ לבנוני מודרני של אותה תקופה.
סגנונם התאפיין בעיבודים רומנטיים, נגינה עדינה של עוד וכינור, ושירה רכה אך מלאת רגש.
בלבנון נחשבו לנציגים של "הדור היהודי האחרון" שפעל בגלוי בזירה התרבותית הלבנונית לפני גל העליות.
בישראל, לעומת זאת, סגנונם עיצב את תפיסת המוזיקה הערבית כגשר בין קהילות מזרחיות לבין עולם המוזיקה הישראלי.
אמל שאוקי נולדה בבגדאד בשנת 1928, בת למשפחה מוזיקלית מפורסמת: אביה, המוזיקאי החלבי פרג' עואד , ואמה, הזמרת האסקנדרנית סאלחה אל-מצרייה , ניהלו יחד במה מוזיקלית בבגדאד.
אמל הייתה גם אחותה של הזמרת הלבנונית הידועה ודאד עואד .
משפחתה חיה בבגדאד עד סוף שנות ה-40, אז עברה לארץ מצרים לפני שהתמקמה בלבנון.
בהיותה במצרים, אביה ניהל את תזמורת "מונירה אל-מהדיה", תזמורת מוזיקלית ידועה.
בזמן שהותם בלבנון התחתנה אמל עם המוזיקאי מוניר בסל, ששינה את שמו לסלים שאוקי.
כמו כן, אמל וסלים לימדו מוזיקה במספר מכונים בלבנון, והיו פעילים בקידום חינוך מוזיקלי בקרב הדור הצעיר.
לקראת סוף שנות ה-60 השניים עזבו את לבנון לישראל יחד עם חלק מהקהילה היהודית הלבנונית.
בנם הוא שוקי שוקי מהצמד שוקי ודורית שפעל בשנות השמונים בישראל.
ביתו של שוקי היא הזמרת והפסנתרנית תמר שאוקי, שממשיכה את מורשת המשפחה המוזיקלית, משלבת ביצירתה עברית וערבית, ומופיעה במסגרת מופעי מחווה לצמד אמל וסלים שאוקי.
הצמד נחשב לחלוצים בגישור בין תרבות המוזיקה הערבית הקלאסית לבין זו שהתפתחה בישראל.
הם יצרו שפה מוזיקלית ייחודית ששמרה על הצליל הלבנוני המסורתי, אך התאימה עצמה להקשר הישראלי החדש - בין היתר בשילוב שירים בערבית ישראלית ובשיתופי פעולה עם מוזיקאים מקומיים.
חוקרי מוזיקה מייחסים להם תרומה מרכזית לשימור המסורת הלבנונית של המוזיקה היהודית, ולהבאת המורשת של יהדות לבנון לתוך התרבות הישראלית.
בשנת 2022 נערך מופע מחווה לצמד בפסטיבל העוד הבינלאומי בירושלים, בהשתתפות תמר שאוקי ותזמורת כלי מיתר, תחת הכותרת "שחור־לבן: מחווה לאמל וסלים שאוקי".
אמל אלסאנע אלחג'וג' (נולדה ב-1972) היא פעילה חברתית בדואית-ישראלית, מייסדת ארגון אג'יק.
אלסאנע אלחג'וג' נולדה בכפר בדואי בלתי מוכר באזור תל ערד (כיום מועצה מקומית לקייה), החמישית מבין 13 ילדים.
בנעוריה עבדה כרועת צאן והייתה פעילה פוליטית שהשתתפה במחאות נגד מדיניות הממשלה כלפי הבדואים בנגב.
היא אף שהתה במעצר לילה אחד בעקבות הפגנה, בגיל 19 הקימה ארגון לתמיכה בנשים בדואיות בלקייה והייתה חברת בתנועת סדאקה רעות.
ב-1996 סיימה תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בתקופת לימודיה עמדה בראש תא הסטודנטים הערביים במוסד.
ב-1999 סיימה תואר שני בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת מקגיל בקנדה.
ב-2001 הקימה יחד עם ויויאן סילבר את אג'יק כארגון קהילתי ערבי-יהודי לשינוי חברתי בתוך מכון הנגב.
היא עמדה בראש הארגון עד 2012 ולאחר מכן עמדה בראש השלוחה הצפון-אמריקאית שלו עד 2017. בשנים 2015 עד 2020 עמדה בראש ארגון ICAN ("התכנית למזרח התיכון בחברה אזרחית ובניית שלום של מקגיל") באוניברסיטת מקגיל.
ב-2017 השלימה תואר שלישי באוניברסיטת מקגיל ובשנים 2019–2020 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
היא מתגוררת בקנדה ומשמשת מרצה באוניברסיטת מקגיל ועומדת בראש ארגון PLEDJ למען צדק חברתי אותה ייסדה ב-2020. היא מרצה אורחת בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימשה חברת הנהלה של הקרן החדשה לישראל.
ב-2011 זכה בפרס ויקטור ג' גולדברג 2012 לקידום שלום ושותפות במזרח התיכון, ב-2012 זכתה בפרס בובליק מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
הייתה חברה ברשות לפיתוח כלכלי של מגזר המיעוטים.
מחברת האוטוביוגרפיה "Hope is a Woman's Name" שיצא לאור ב-2022.
אלסאנע אלחג'וג' נשואה ואם לשניים.
אחיה הצעיר הוא יזם ההייטק אברהים סאנע.
אמל דנילוביץ' קוקולייב, המוכר גם בשם העט שלו אמלדן קוקולו , היה משורר סובייטי ורוסי, מספר סיפורים, פולקלוריסט וחוקר של האפית שבמסורת שבעל פה של יהודי ההרים.
היה מן הראשונים שעסקו בשיטתיות ובהפצת הפולקלור של יהודי ההרים בתקופה הסובייטית.
מחברם של למעלה מעשרה ספרים שפורסמו, הן בשפת אמו – ג'והורי – והן ברוסית.
אמלדן קוקולו נולד בשנת 1935 למשפחה של יהודי ההרים בעיר חסוויורט, השוכנת בדגסטן, רוסיה.
אביו, דניל קוקולו, היה פעיל בתנועת הקולחוז: הוא תרם מרצונו שטחי קרקע נרחבים עם כרמים וגנים לשימוש קולקטיבי.
הוא נפטר בשנת 1970 ונקבר במחצ'קלה (דגסטן, רוסיה).
אמו, שורה (אלכסנדרה ניקולאייבנה שובאייבה), הייתה שחקנית מובילה ודמות מרכזית בהקמתו של תיאטרון ג'והורי הראשון בחסוויורט.
היא נפטרה בשנת 2003 ונקברה בנתיבות, ישראל.
מגיל צעיר הקדיש אמלדן קוקולו את חייו לאיסוף, לחקר ולשימור המסורות האפיות של יהודי ההרים.
במהלך לימודיו במחלקה לעיתונאות באוניברסיטת רוסטוב הממלכתית, הפנה לראשונה את תשומת לבו באופן רשמי לפולקלור של יהודי ההרים, והקדיש לנושא זה את עבודת הדיפלומה שלו משנת 1969. בעקבות עבודה זו הומלץ ללימודי תואר שני במכון ללימודי המזרח של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1955 החל אמלדן קוקולו את דרכו המקצועית ככתב בכלי תקשורת שונים בדגסטן.
פרסומיו הראשונים הופיעו בעיתון הרפובליקני "ואטן".
באותה תקופה יזם מסעות שדה סדירים ברחבי קווקז, במטרה לאסוף באופן שיטתי את הפולקלור שבעל פה של יהודי ההרים באזורי התיישבותם המסורתיים.
בשנת 1962 נרשם ללימודים בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת דגסטן הממלכתית.
בשנה שלאחר מכן, בשנת 1963, ראו אור בהוצאת מוסקבה "דטסקי מיר" ספריו הראשונים לילדים — "ריס־בריס" ו"ורבלוז'ונוק" .
באותה שנה פרסם גם פיליטון סאטירי בשם "תחבולותיו של אמל הערמומי" , שעורר ביקורת בשל "פורמליזם" ביצירתו, והוביל בסופו של דבר לדחיית קבלתו לאיגוד סופרי דגסטן.
באותה שנה, 1963, עבר קוקולו ללמוד בפקולטה לעיתונאות באוניברסיטת רוסטוב הממלכתית.
הוא המשיך לפרסם שירה, ויצירותיו הופיעו בעיתון "דגסטנסקאיה פרבדה" וכתב העת "דון".
בשנת 1965 יצא לאור במוסקבה בהוצאת "סובייטסקי פיסאטל" קובץ שיריו "בחירת הדרך" .
שיריו פורסמו גם בעיתונים מרכזיים כגון "פראבדה" ו"איזבסטיה".
באותה שנה עבר להתגורר במוסקבה, נישא למירה גדלייבנה נסימובה, ושנה לאחר מכן נולד בנם.
בשנת 1966 יצא לאור במַחצ'קלה בהוצאת הספרים של דגסטן ספר שיריו בשפת ג'והורי, "האדם והים" (בג'והורי: Одоми ве дерьёгь).
כעבור שנתיים, בשנת 1968, פורסם באותה שפה קובץ הסיפורים "המשפט" (בג'והורי: Синемиши) בהוצאת "דאגוצ'פדגיז".
בשנת 1969 הגן אמלדן קוקולו על עבודת הדיפלומה שלו שכותרתה אגדות "ג'והורי והמציאות ההיסטורית לפי תקופות (התקופה האיראנית)" ), אשר סימנה את ההכרה הרשמית הראשונה בברית המועצות בקיומו של הפולקלור של יהודי ההרים.
בשנת 1972 יצאו לאור במוסקבה בהוצאת "מאליש" קובצי האגדות שלו "הדרור העקשן" ו"ספר לי, אבא" .
בעקבותיהם פורסם בשנת 1974 הספר "תיבת הזהב" בהוצאת "נאוקה".
בשנת 1978 החל אמלדן קוקולו לפרסם במוסקבה "את האלמנך הספרותי מגולגולתא הרוסית" באמצעות סאמיזדאט (הוצאה לאור מחתרתית).
פעילותו משכה את תשומת לבן של הרשויות הסובייטיות, ובשנת 1983 נערך חיפוש בדירתו על ידי הק.ג.ב..
חלק מחומרי הפולקלור שאסף הוחרמו, והוא נכלא בכלא בוטירקה.
לאחר התפרקות ברית המועצות המשיך אמלדן קוקולו בפעילותו הספרותית והתרבותית.
בשנת 1991 ייסד הוצאת ספרים עצמאית בשם "אמאלדניק".
באותה שנה פרסם במוסקבה, בהוצאת "אמאלדניק", שני קובצי שירה: "אגדת השיר" ו"המשכי" .
בשנת 1995 פרסם קובץ שירים ופזמונים של מגן יהודי ההרים, מרדכי בן אבשלום (1860–1925).
בשנת 1997 הוציא לאור אנתולוגיה רב־לשונית של פתגמים ואמרות של יהודי ההרים בשם "הד העבר וקריאת עידני העתיד" .
אמלדן קוקולו נפטר במוסקבה ב־25 במאי 2000. הוא נטמן בבית העלמין "ווסטריאקובסקויה".
אמלריך הראשון (Amaury Ier de Jérusalem, מכונה גם אמאורי או איימרי) (1136 – 11 ביולי 1174) היה מלך ממלכת ירושלים משנת 1162 ועד למותו.
לפני הכתרתו למלך נשא בתואר רוזן יפו ואשקלון.
אמלריך היה בנם השני של מלכי ירושלים פולק ומליסנדה.
לאחר מותו של פולק שלטו בממלכה מליסנדה יחד עם בנה הבכור בלדווין השלישי.
עם הגעתו של בלדווין לבגרות סירבה מליסנדה לוותר על כיסאה ובין השניים התפתחה יריבות שהגיעה לשיאה בשנות החמישים של המאה ה-12, לאחר שהממלכה חולקה לשני חלקים: בצפון שלט בלדווין ואילו ביהודה ושומרון המשיכה לשלוט מליסנדה.
מיד לאחר חלוקת הממלכה פתח בלדווין בעימות מזוין מול אימו שהתפתח לכדי מלחמת אזרחים.
אמלריך, שהוכרז כרוזן יפו עם הגיעו לגיל הבגרות (15 שנים), נשאר נאמן למלכה, ויחד איתה נמלט למצודה הצלבנית במגדל דוד שבירושלים כאשר צבאו של בלדווין צר עליהם מסביב לחומות העיר.
סופה של מלחמת האזרחים היה בניצחונו של בלדווין, ששלט כמלך ממלכת ירושלים משנת 1152 ועד למותו בשנת 1162.
בשנת 1153 כבש בלדווין את העיר אשקלון מידי המצרים, והוסיף אותה לנחלתו של אחיו, בכך חיזק את מעמדה כאחת מהיישויות הפיאודליות החשובות והחזקות בממלכה כולה, דבר שחיזק את מעמדו של אמלריך.
בשנת 1157, בגיל 21, נשא אמלריך לאישה את אגנס מקורטניי, בתו של ז'וסלין השני רוזן אדסה, אשר התגוררה בירושלים החל משנת 1150 לאחר נפילת מרביתה של הרוזנות בידי המוסלמים.
באותה התקופה גיל הנישואים המקובל היה שנות העשרה המאוחרות, וככל הנראה נערכו נישואיו של אמלריך בגיל מאוחר לאור התנגדותו החריפה של הפטריארך הירושלמי לאישור הנישואים.
סיבת התנגדותו של הפטריארך הייתה נעוצה בכך שבני הזוג היו בעלי קרבת דם (סב סבו של אמלריך היה סב סבה של אגנס).
לאחר מותו של הפטריארך התחתנו השניים, והביאו לעולם שני צאצאים, סיבילה ובלדווין הרביעי, שניהם עתידים למלוך בממלכה לאחר מותו של אמלריך.
בשנת 1162, לאחר מותו של בלדווין, החלו תהליכי המלכתו של אמלריך למלך, וזאת חרף התנגדותה של המועצה הפיאודלית להמלכתו לפני שיבטל את נישואיו.
המועצה, שאישרה את הנישואין כאשר בלדווין השלישי היה בין החיים ויכל להעמיד יורש, סירבה לאחר מותו להכיר בהם, מהסיבות הידועות של נישואי קרובים.
הסלידה מפני אגנס כפי שזכורה בהיסטוריה נזקפת רבות לזכותו של ההיסטוריון ויליאם מצור, אשר הכפיש את דמותה לאחר שמנעה ממנו, מספר עשורים לאחר המלכתו של אמלריך, להתמנות למשרת הפטריארך הלטיני של ירושלים.
ההיסטוריון ארנול , שנחשב לממשיך דרכו של ויליאם, כתב על אגנס: "אין זה ראוי כי מלכה שכזו תמלוך בעיר קדושה כירושלים".
ההתנגדות הציבורית גברה ואמלריך הומלך לאחר שביטל את נישואיו לאגנס.
אגנס מצידה המשיכה להחזיק בתואר רוזנת יפו ואשקלון, ואף קיבלה קיצבה חודשית מהכנסות הרוזנות.
זמן קצר לאחר ביטול הנישואין והמלכתו של אמלריך, נישאה אגנס לאיג מבית איבלין, מי שהיה ארוסה טרם נישואיה לאמלריך.
ממלכת ירושלים, שהייתה מדינה צלבנית וככזאת הייתה נטע נוצרי זר בקרב המוסלמים, הייתה נתונה מאז היווסדה במצב מתמיד של מלחמה, מצב שאך החמיר לאחר שבלדווין השלישי תקף את דמשק במהלך מסע הצלב השני.