tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, הוא הופיע בתפקיד אורח בסרט "עולמו של וויין", בסצנה המפורסמת שבה וויין וחברו גארת' משתחווים לו ואומרים: "We're not worthy" (אנחנו לא ראויים), ובפרק של "מופע שנות ה-70".
כן השתתף קופר בסרט "צללים אפלים" בבימויו של טים ברטון ובכיכובו של השחקן ג'וני דפ, כשחלק ממערך הבדיחות במהלך הסרט התמקד בעובדה שהשם "אליס" הוא שם האופייני לנשים ולא לגברים.
ב-16 ביוני 2016 הופיע בישראל באמפיפארק רעננה.
בשנת 2025 קופר התאחד עם חברי הלהקה המקוריים שלו להקלטת אלבום ראשון מזה 51 שנה שייקרא The Revenge of Alice Cooper וצפוי לצאת ב־25 ביולי 2025. זהו האלבום הראשון עם חברי ההרכב המקורי מאז האלבום Muscle of Love משנת 1973.
קופר עבד עם Guns N' Roses באלבום Use Your Illusion I, שם הוא שימש בתור זמר ראשי יחד עם אקסל רוז בשיר The Garden.
ב-2015 החל לעבוד עם ג'וני דפ וג'ו פרי על פרויקט "הוליווד ומפירז".
אף על פי שבהופעותיו גילם קופר דמות פרועה, ולשם כך התאפר, התפרע, גידל שיער, צבע את פניו ויצר לעצמו תדמית שקשורה במוטיבים של דם ומוות, דמות זאת רחוקה מדמותו בחייו האמיתיים.
קופר נשוי לאישה אחת כל חייו, ואב לילדים.
בשנת 1977 החליט קופר להגמל מהתמכרותו לאלכוהול, לאחר 10 שנות שתייה מסיבית.
זוהי הסיבה שווינסנט פרנייר לא רצה לחתום על אלבומיו בשמו האמיתי והחליט להמציא לעצמו שם-במה.
הוא שאף לעשות הפרדה מוחלטת בין דמותו כזמר לחייו הפרטיים.
באחד הראיונות הוא סיפר, כי הוא כל-כך הפריד בין דמותו לאישיותו האמיתית, עד כי ילדיו, כשהיו רואים אותו בטלוויזיה, היו אומרים "הנה אליס קופר של אבא".
ווינסנט פרנייר מרבה להתנדב ולתרום לקהילה.
אליס מינס (16 ביולי 1874–13 ביוני 1953), איש אקדמיה וארכאולוג בריטי, שמחקריו התמקדו במזרח אירופה.
התחנך בצ'רטרהאוס, ולאחר מכן למד לימודים קלאסיים, וכן סלובנית ורוסית, בפמברוק קולג' (קיימברידג').
חי זמן קצר בפריז ומשם עבר לסנקט פטרבורג ב-1898 כדי לעבוד בספריית הקומיסיון הארכאולוגי האימפריאלי.
בשנת 1901 חזר לקיימברידג', שם החל להרצות בלימודים קלאסיים (התרבות והאמנות של יוון ורומי העתיקות).
בשנת 1927 מונה למופקד קתדרת דיסני לארכאולוגיה, עד לשנת 1938. כתב ספרים רבים, בהם: "סקיתיה ויוון" (1913) ו-"האמנות של הנוודים הצפוניים" (1944).
הוא היה מעורב ביצירת חרב סטלינגרד.
אליס משמפאן (Alix de Champagne-Jérusalem, 1196–1246) הייתה נסיכה צלבנית שגורלה נקשר הן בממלכת ירושלים והן בממלכת קפריסין.
אליס משמפאן הייתה בתו של אנרי השני, רוזן שמפאן הידוע גם כאנרי הראשון, מלך ירושלים ואשתו איזבל הראשונה, מלכת ירושלים.
החתונה עצמה נערכה בספטמבר 1210 בקפריסין.
לבני הזוג נולדו 2 בנות ובן:
מריה דה ליזיניאן, תאריך לידה לא ידוע, נפטרה ב-1254
איזבל מאנטיוכיה, 1216–1264 אימו לעתיד של הוגו השלישי, מלך קפריסין.
עם מותו של הוגו הראשון בינואר 1218 הפכה אליס לעוצרת לשלטון עבור בנה אנרי שהיה תינוק עול ימים, אך בספטמבר אותה שנה החליטה אספת הווסאלים של האי כי פיליפ מאיבלין ישלטו בקפריסין בשם העוצרת אליס.
ביולי 1225 נישאה אליס לבוהמונד החמישי, נסיך אנטיוכיה וחזרה וניסתה לתפוס את מושכות השלטון בקפריסין אך תמיכת האפיפיור הונוריוס השלישי בפיליפ מאיבלין שיבשה את תוכניתה.
בשנת 1227 התגרשה אליס מבוהמונד.
עם מותו של פיליפ מאיבלין נטל האציל הצלבני ז'אן ד'איבלין, אדון ביירות את מושכות השלטון בממלכת קפריסין אך הפעם נתקלו האיבלינים - במקור אצילים מממלכת ירושלים בהתנגדות של אצילי קפריסין שדבקו באליס כמי שמסוגלת לייצג אותם בדרישה להעברת השלטון.
בצר להם פנו אצילי קפריסין לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה האדון הפיאודלי העליון של האי ובדרכו למסע צלב בארץ הקודש, מסע הצלב השישי.
ביום 28 ביוני 1228 יצא פרידריך השני מנמל ברינדיזי ועימו צי קטן של כארבעים ספינות וכמה מאות חיילים.
מסע בן שלושה שבועות הביא את הצי אל נמל לימסול בקפריסין.
ביקורו של הקיסר בקפריסין לא היה מקרי אלא חלק מפעולות שנועדו לביסוס מעמדו כשליט בזכות של ממלכות הצלבנים במזרח - הזדמנות להשתלט על האי ועושרו ואפשרות ליצירת בסיס ימי לאימפריה הרומית.
בספטמבר 1228 נערך העימות בין הקיסר פרידריך השני לצלבני ממלכת קפריסין וירושלים.
בארוחת ערב בארמון משפחת איבלין בלימסול פונה הקיסר לז'אן מאיבלין בדרישה, בגיבוי כוח צבאי קיסרי חמוש, כי הלה יעביר לידיו את העיר ביירות והכנסות המדינה הצלבנית בקפריסין.
בניגוד לצפיותיו כי דרישותיו יתקבלו ללא ערעור, ויוציאו את משפחת איבלין מהמשחק, מעצם משקלן הפיננסי, נתקל הקיסר בהתנגדות מנומקת על פי החוק המקומי ודרישה מצד ז'אן מאיבלין להעמיד את תביעת הקיסר למבחן בית משפט של ממלכת ירושלים.
המצב הגיע אל סף רתיחה והצדדים פרשו למחנותיהם, בני משפחת איבלין העמידו את כוחותיהם באי בכוננות, אך לא היו מוכנים להיכנס לעימות צבאי מול הקיסר שמצדו לא היה מוכן לסכן את מעמדו המעורער בלאו הכי, בהיותו מוחרם על ידי הכנסייה.
המסדרים הצבאיים תיווכו שביתת נשק שסיכומה הוא העברת מבצרי האי לשליטת המלך הקטין, מינוי מפקדים למבצרים מטעם הקיסר, והעברת הכנסות ממיסוי האי לידי הקיסר פרידריך השני והתחייבות של שני הצדדים לשיתוף פעולה בארץ ישראל.
ביחד עם אחותה פיליפה ניסתה אליס להילחם על זכויות ירושת אביה במחוז שמפאן.
פיליפה משמפאן ובעלה אררד מבריין נחתו בצרפת בשנת 1216 וסביבם נקבצו אצילים מקומיים של מחוז שמפאן.
מול אלמנתו של תיבו השלישי, רוזן שמפאן בלאנש מנווארה.
בשלב זה גלש הסכסוך מתחומי הרוזנות במהלך שנת 1218, ככל הנראה לבקשת האפיפיור ובוודאי בסיוע לאינטרסים של הכס הקדוש בצרפת, סייע פרידריך לפיליפ השני, מלך צרפת ולדוכס בורגונדיה לסיים את מלחמת הירושה של שמפניה.
צבא גרמני בפיקודו נכנס למחוז לורן, כבש ושרף את ננסי ותפס את תאובלד, דוכס לוריין.
מהלך זה הוציא מהמשחק הפוליטי את ארארד מבריין - יריבו של פיליפ, מלך צרפת והעביר את המחוז לשליטה של הכתר הצרפתי.
בשנת 1233 הגיע תורה של אליס לתבוע את חלקה, אך בשלב זה היו אבירי המחוז קשורים בשבועת נאמנות למלך צרפת, בספטמבר 1234 הציע הכתר הצרפתי לאליס ליסוג מתביעתה תמורת תשלום של 40,000 כתרים ותשלום קצבה של 2000 ליברות, ההצעה נתקבלה על ידי אליס.
אליס חזרה לקפריסין בשנת 1236 אך בנה, המלך סירב להעניק לה מקלט.
בשנת 1241 היא התחתנה עם ראול מסואסון וביחד עם בני משפחת איבלין העלתה - מחדש את תביעתה לכיסא ממלכת ירושלים.
ממלכת ירושלים שהייתה קרועה במלחמות אזרחים ומאבקי כוח בין מושלים מטעם האימפריה הרומית הקדושה לבין אצילי משפחת איבלין ואצילי ממלכת ירושלים בראשות בליאן מאיבלין-ביירות ופיליפ ממונפורט.
ביום 25 באפריל 1243 הגיע קונראד השני, מלך ירושלים לבגרות ומעמד העוצר נשלל מאביו פרידריך השני.
על פי החוק הפיאודלי היה על קונראד להופיע בממלכת ירושלים לקבל את שבועת הנאמנות הווסלית של אצילי הממלכה ולהעניק להם בתמורה את האחוזות שלהם בחזרה כפיאודום.
היעדרו של קונראד שהיה נתון במאבק לחיים ולמוות לצידו של אביו מול הכס הקדוש, נתן לאצילי הממלכה את העילה והכלי להיפטר מהשלטון האימפריאלי ושליחיו.
בישיבה מיוחדת של אצילי ממלכת ירושלים במעמד הארכיבישוף של צור הועלתה התביעה שאליס מקפריסין שהייתה "הקרובה ביותר לכתר" כבתה של איזבל הראשונה, מלכת ירושלים ובעלה יקבלו את שבועת האמונים של אצילי הממלכה ויקבלו בחזקה את השלטון בממלכה.
בטרם התכנסה הוועידה גמרו בני משפחת איבלין ובני בריתם לקבל את דרישת אליס מקפריסין אך בתמורה לקחת את השלטון בפועל כעוצרים.
אליס מתה בשנת 1246 ובנה אנרי הראשון, מלך קפריסין החזיק גם הוא בתואר חסר המשמעות אדון הממלכה הירושלמית.
כתוצאה מהמהלך נתבטלו כל הצווים והמינויים של פרידריך בהיותו עוצר והוראותיו של קונראד כפי שניתנו על ידי נציגיו.
צבא שגויס על ידי משפחת איבלין עלה על העיר צור בה ישבו נציגי המלך ובזכות הסכם סודי עם בורגני העיר נפתחו בפניהם השערים והם דחקו את הכוח הקיסרי אל מצודת העיר.
לאחר חודש של מצור נכנעו מגיני המצודה ביום 10 ביולי 1243. משדרשו אליס מקפריסין ובעלה ראול מסואסון לקבל לידם את העיר הודיעו להם האיבלינים כי מאחר ששאלת השלטון בממלכה לא נפתרה באופן סופי הם יחזיקו בהם עד שיהיה ברור למי עליהם למסור אותם.
בכל תקופה זו שלטו בארץ אצילי מפלגת הברונים המקומיים בתהליך ששלל ממלכת ירושלים שלטון מרכזי ואפשר אנרכיה מוחלטת בחסות החוק, הצדדים הניצים על הכתר עצמו החזיקו בתואר שהוגדר על ידי היסטוריון של התקופה "שאין בידו כוח ולא פיקוד ואין הוא אלא צל".
ראול מסואסון הגיע למסקנה כי מעמדו כנסיך - בעל חסר כל השפעה ומעמד עזב את ארץ הקודש ואת אשתו אליס בשנת 1244 שנפטרה בעכו בשנת 1246.
אליס סלומון (Alice Salomon; 19 באפריל 1872, ברלין, גרמניה – 30 באוגוסט 1948, ניו יורק, ארצות הברית) הייתה חלוצה גרמנייה בתחום העבודה סוציאלית כמקצוע אקדמי.
בשל תפקידה המרכזי זכתה לבול הנצחה לזכרה, פרס, בתי ספר ואוניברסיטה על שמה, אותה גם הקימה, ופארק וכיכר בברלין הנושאים את שמה גם כן.
סלומון הייתה השלישית מתוך שמונה ילדים, בתם השנייה של אלברט ואנה סלומון.
כמו נערות רבות ממשפחות יהודיות אמידות בתקופה זו, לא אפשרו לה השכלה גבוהה, על אף שאיפתה להיות מורה.
בעיה שהסתיימה בשנת 1893 כשהייתה בת 21, אליה התייחסה באוטוביוגרפיה שלה כאל התקופה בה חייה החלו.
בשנת 1900 היא הצטרפה לאגודת הנשים הגרמניות (Bund Deutscher Frauenvereine) ועם הזמן נבחרה לסגנית יו"ר, תפקיד בו כיהנה עד לשנת 1920. הארגון תמך בנזקקים, ובאמהות חד הוריות ומניעת הזנחת ילדיהם.
מ-1902-1906 היא למדה כלכלה באוניברסיטת פרידריך ווילהלמס בברלין.
למרות שהייתה חסרה לה ההסמכה הרלוונטית, פרסומיה הספיקו כתנאי קבלה לאוניברסיטה.
היא קיבלה את הדוקטורט בשנת 1908 עם עבודתה "Die Ursachen der ungleichen Entlohnung von Männer- und Frauenarbeit" (הסיבות לפערי השכר בין גברים לנשים).
באותה השנה הקימה את "Soziale Frauenschule" בית ספר חברתי לנשים בברלין בשם "בית הספר של אליס סלומון" ועם הזמן שונה שמו ל"מכללת אליס סלומון לעבודה סוציאלית ומדעי החברה של ברלין" (Alice-Salomon-Fachhochschule für Sozialarbeit und Sozialpädagogik Berlin).
בשנת 1909 סלומון הפכה למזכירת הפדרציה הבינלאומית לנשים (Internationalen Frauenbund).
ובשנת 1914 המירה את דתה מיהדות לנצרות לותרנית.
בשנת 1917 הפכה ליו"ר ועידת בתי ספר חברתיים לנשים, שהיא עצמה יסדה.
ובשנת 1919 16 בתי ספר נוהלו בהתאם לוועידה.
בשנת 1920 סלומון התפטרה מאגודת הנשים הגרמניות בשלל חשש מהתעמולה האנטישמית.
חמש שנים מאוחר יותר היא ייסדה את "האקדמיה הגרמנית לעבודות בחברה ובחינוך לנשים" (Deutsche Akademie für soziale und pädagogische Frauenarbeit).
עם נואמי האקדמיה נמנו אלברט איינשטיין, קרל גוסטב יונג והלן וובר.
בשלהי שנות ה-20 וראשית שנות ה-30 הארגון פרסם שלוש עשרה מונוגרפיות על התנאים החברתיים והכלכליים העומדים בפני העניים בגרמניה.
לכבוד יום הולדתה ה-60 של סלומון, היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברלין ומדליית כסף ממלכתית מהמשרד המדיני הפרוסי.
בשנת 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נלקחו ממנה משרדיה, ושש שנים מאוחר יותר, כשהייתה בת 65 היא עברה חקירה על ידי הגסטפו.
הנאצים התנגדו למוצאה היהודי של סלומון, לרעיונותיה ההומניסטים הנוצרים, ולפציפיזם והמוניטין הבינלאומי לו זכתה.
כתוצאה מכך סלומון גורשה מגרמניה, שם פעלה, בין היתר, לרווחתם של המהגרים היהודים.
לאחר גירושה סלומון נסעה לניו יורק, שם קיבלה הודעה כי אזרחותה הגרמנית ותוארי הדוקטור שלה נלקחו ממנה.
בשנת 1944 הפכה לאזרחית אמריקאית וכעבור שנה הפכה לנשיאה של כבוד בפדרציה הבינלאומית לנשים ובאיגוד הבינלאומי של בתי הספר לעבודה סוציאלית.
מכללת אליס סלומון בהנובר שבגרמניה מקיימת מדי שנה, החל מסוף שנות ה-80, חילופי משלחות תלמידים בין תלמידיה לתלמידי מכללת אוהלו בקצרין במטרה להפגיש נוער גרמני עם נוער ישראלי יהודי ולפתח דו-שיח בנושא השואה.
אליס פניבש (Fenyves) נולדה בבודפשט, שם סיימה את לימודיה בבית הספר הגבוה המלכותי למוזיקה של הונגריה היום שמה האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט).
תקופה קצרה ניגנה בתזמורת העירונית של בודפשט, ובשנת 1936 עלתה לארץ ישראל במסגרת מיזם הגיוס של ברוניסלב הוברמן לקראת הקמתה של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית וניגנה בסקציית הוויולה של הפילהרמונית משנתה הראשונה עד 1951. אליס פניבש הייתה כנרת ראשונה של התזמורת והופיעה עמה ועם תזמורות מובילות באירופה.
בשנת 1938 הצטרפה ככינור שני לרביעיית מיתרים, הרביעייה הישראלית, שהקים אחיה, הכנר לורנד פניבש, יחד עם עדן פרטוש (ויולה) ולסלו וינצה (צ'לו) (את מקומו של וינצה תפסה בהמשך הצ'לנית תלמה ילין, ובשנת 1957 החליף אלכסנדר טל את לורנד פניבש ככנר הראשון, כשפניבש היגר לשווייץ).
בשנת 1946 חברה קבוצה זו אל המלחין אלכסנדר בוסקוביץ' והפסנתרנית אילונה וינצה-קראוס להקמת הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
אליס פניבש הייתה מורה לכינור ולוויולה וכן לימדה תאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה שהייתה שותפה להקמתו.
בין תלמידיה הכנרת מרים פריד.
פניבש נישאה לרודולף רוזנברג לפני עלייתם ארצה.
הם גרו תחילה בתל אביב ואחר ברמת גן.
היא נפטרה ב-1973 ונקברה בבית העלמין הדרום.
אליס אליזבת קובר הייתה בלשנית מומחית ללימודים קלאסיים וארכאולוגית אמריקאית.
נודעה בייחוד עקב תרומותיה לפיענוח הכתב הליניארי ב' המיקני יווני.
אליס קובר נולדה ב-1906 במנהטן, ניו יורק, כילדה ראשונה בין שני ילדים למשפחה שהיגרה באותה שנה מ הונגריה.
הוריה היו פרנץ קובר, אורג במקצועו, וקתרינה לבית גרובר, בני הדת הרומית-קתולית.
אחרי לימודי תיכון במכללת האנטר, אליס קובר החלה ללמוד במסלול אוניברסיטאי באותה מכללה וסיימה בשנת 1928 מגמת לטינית ויוונית.
כבר בתקופת לימודיה גילתה עניין מיוחד בסוגיית פענוח הכתב המסתורי מכרתים המינואית.
ב-1929 השלימה את התואר השני וב-1932 את לימודי הדוקטורט בפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1935–1950 הייתה מרצה לשפות במכללת ברוקלין בניו יורק.
בשנת 1946 זכתה במלגת גוגנהיים.
החל משנות ה-1940 המוקדמות אליס קובר חקרה את הכתב הליניארי ב'.
במשך 40 שנה ניסו המדענים לפענח את הכתב הליניארי ב' ואת שפתו.
הכתובות ששרדו מן הציוויליזציה המינואית נמצאו כתובות בשלושה סוגי כתב: המוקדם היה פיקטוגרפי, נקרא ליניארי א', והוא מופיע בעיקר בלוחות שנמצאו באגיה טריאדה בכרתים.
הכתב השלישי והנפוץ ביותר נקרא ליניארי ב'.
בחפירותיו בקנוסוס סר ארתור אוונס גילה 1,600 טקסטים בכתב זה, אולם עד שנת 1930 הצליח לפרסם רק 75. עד יום מותו ב-1941 פורסמו 200 מתוכם.
אוונס גילה את שיטת הספירה העשרונית, התרשם מקיומן של סימניות עזר אך לא ידע לפענח את הכתב מבחינה פונטית.
בתקופה שבה פעלה אליס קובר הייתה הסכמה שכיוון הכתיבה של הכתב הליניארי ב' היה משמאל לימין.
החוקרים הגיעו למסקנה שמדובר ב-90 סימנים בסך הכל.
מספר זה הצביע על כך שהיה מדובר בשיטת כתיבה הברתית.
ארתור אוונס היה גם בדעה שהשפה השתמשה בנטייה.
בעוד חוקרים אחדים שיערו כי מדובר בשפה יוונית או קפריסאית, הרוב סבר כי הכתב הליניארי ב' שימש לשפה לא ידועה מכרתים.
אליס קובר הייתה נחושה לחקור את הנושא מתוך גישה מדעית וחדשה.
למען מחקריה נזקקה אליס קובר לכמות גדולה ככל האפשר של טקסטים בכתב הלינאר ב'.
הלוחות שמצא אוונס נארזו בתחילת המלחמה ולוחות דומים שנמצאו ב-1939 בפילוס ביוון היבשתית לא היו זמינים.
אליס קובר פנתה לחוקר הוותיק סר ג'ון מיירס באוקספורד על מנת שיאפשר לה להשתמש בציורים ובצילומים שעשה מאותם לוחות.
בעזרת שיטת כרטוס מיוחדת הצליחה החוקרת האמריקאית לקטלג ולכתוב אינדקס של הלוחות, לערוך רשימות מילים, ולהעמיק יותר בחקר נטיות המילים (הנטיות הופיעו בסיומת המילים כהברות נפרדות).
מיירס נעזר בעבודת הסיווג המדוקדק של קובר בעריכתו ב-1952 את הכרך השני של "כתבים מינואים" מאת אוונס ונועץ בה גם בהכנת הכרך אודות הכתב הלינאר א'.
היות שבימי מלחמת העולם השנייה הנייר הפך למוצר נדיר, גזרה קובר לעצמה כרטיסים מכל פיסת נייר שיכלה למצוא, לרבות מודעות, חוברות, ספרים ומעטפות.
היא מילאה מעל 186,000 כרטיסים שכללו מידע על הופעתם של 90 הסימנים של הכתב הליניארי ב'.
היא מצאה דפוסים בכתיבה: תוך התבססות על דוגמת השפה האכדית, זיהתה למשל שורשי מילים המורכבות משתי ההברות הראשונות מתוך שלוש וכן סיומות שלדעתה הצביעו על יחסות דקדוקיות.
היא מצאה שלוש יחסות של השמות: נושא (נומינטיב), מושא עקיף (דאטיב) ומושא ישיר (אקוזטיב).
קובר התרשמה כי סימנים אחדים מסמנים תנועות ואחרים - מסמנים עיצורים.
שלוש הדוגמאות ששימשו לה בהסבר ממצאיה נודעו כ"טריפלטים של קובר".
קובר הייתה מעשנת כבדה וחלתה בסרטן ריאות בעיצומה של עבודתה המחקרית.
בשנת 1949 נאלצה לפרוש מההוראה ולעבור ניתוח.
היא גם נאלצה לוותר על תוכניתה להקים מרכז לחקר הכתבים הקדומים באוניברסיטת פנסילבניה.
הקמת מרכז כזה היה גם חלומו של דניאל, עמית וידיד, שנפטר אף הוא בגיל צעיר (38, בטורקיה).
אליס קובר נפטרה בשנת 1950 בגיל 43, שנתיים לפני פענוח הכתב הליניארי ב' על ידי מייקל ונטריס וג'ון צ'דוויק.
היא התגוררה רוב חייה עם אמה ולא התחתנה.
הותירה אחריה אח בשם ויליאם ותלמידים כמו, למשל, אווה בראן.
בשנת 1925 כשהייתה סטודנטית בת 19 בהאנטר קולג', נכנסה להריון מחוץ לנישואין, היא נשלחה הרחק מהבית ללדת בסתר ומסרה את התינוק לאימוץ, מעט מאוד תיעוד ניתן למצוא על פרשייה זו.
מחברותיה וכרטיסיה שמורים בארכיון באוניברסיטת טקסס באוסטין.
אליס ספרינגס היא העיירה השלישית בגודלה במדינת הטריטוריה הצפונית באוסטרליה.
היא ממוקמת במרכז אוסטרליה, סמוך לגבול הדרומי של הטריטוריה הצפונית.
אוכלוסייתה מונה 25,186 איש, המהווים כ-13% מאוכלוסיית הטריטוריה הצפונית.
אליס ספרינגס היא אחת הערים המבודדות ביותר בעולם.
העיר הקרובה ביותר לאליס ספרינגס היא מאונט איסה בקוויסלנד.
כ-670 קילומטרים צפון מזרחית לאליס ספרינגס.
על כן היא מופיעה ברבות במפות העולם חרף היותה קטנה יחסית, בשל חוסר ביישובים עירוניים מסביבה ברדיוס נרחב.
והיא נמצאת באמצע הדרך בין אדלייד בחוף הדרומי של אוסטרליה, לדרווין בחופה הצפוני.
כאשר היא ממוקמת כ-1300 קילומטרים מכל אחת מהן.
העיירה קרויה בשם "Mparntwe" בפי האבוריג'ינים, אנשי ה"ארנדה" (Aranda), שחיו במדבר שבאזור העיר אלפי שנים בטרם הגיעו אליה מתיישבים אירופאים.
העיירה נוסדה ב-1872 עם הקמת תחנת טלגרף של קו הטלגרף האוסטרלי, שחיבר בין דרווין בצפון לאדלייד בדרום.
היא נקראה "אליס" על ידי המודד , על שם ליידי אליס טוד, אשתו של סר צ'ארלס טוד, שהיה המפקח על הדואר בדרום אוסטרליה; נהר טוד, הסמוך לעיר והיבש לאורך מרבית השנה, נקרא על שמו.
האזור בו מצויה העיירה הוא מדברי, האקלים יבש, והטמפרטורות נעות בין חום של 36 מעלות צלזיוס בממוצע בקיץ, לקור של 4 מעלות צלזיוס בממוצע בחורף.
אליס פיטוסי – 1978, אל ביאר) הייתה זמרת ומוזיקאית יהודיה-אלג'יראית, ילידת בורג' אבו ארג', באלג'יריה הצרפתית.
הייתה ידועה בשיריה בסגנון האנדלוסי וה-hawzii במהלך תקופת טרום-העצמאות של אלג'יריה.
לאחר קבלת עצמאות אלג'יריה, החליטה להישאר במדינה ונצרבה בזיכרון הלאומי האלג'יראי כזמרת היהודייה היחידה שלא עזבה את ארצה.
אליס פיטוסי נולדה בעיר בורג' אבו ארג' למשפחה יהודית מוזיקלית.
אביה היה רחמים פיטוסי, זמר וכנר מפורסם, ממנו למדה ממנו את מלאכתה.
כשרונה המוזיקלי של אליס טופח על ידי אביה מגיל צעיר.
בשנות ה-20 המוקדמות באלג'יריה, המוזיקה הייתה עניין רב-תרבותי, עם מוזיקאים יהודים ומוסלמים החולקים היסטוריה מוזיקלית אזורית ארוכה.
אז, נוכחות נשית במרחב המוזיקלי הלכה וגברה, למרות שלא פעם נתפסה כשנויה במחלוקת מסיבות מגדריות .
נשים יהודיות כמו פיטוסי וחבריה, כגון רנט ל'אוראנז, לא היו נתונות לאפליה מגדרית כמו זו זמרות מוסלמיות, בשל היותן לא-מוסלמיות, ובכך כביכול, לא מפרות את "המסורת המוסלמית" בהופעתן בפני גברים.
על אף ההבדלים הדתיים, פיטוסי הופיע לעיתים קרובות עם ולפני המוסלמים.
כדי לכבד את מנהגי התרבות האיסלאמית, פיטוסי ניסתה לרצות את דרישות הקהל בהופעות הללו.
היא השתמשה בתזמורת מלווה שכולה מורכבת מנשים כשהופיעה עבור נשים מוסלמיות, והופיעה רק עם גברים כשהקהל היה מורכב מגברים מוסלמים.
פיטוסי נחשבת לזמרת היהודייה היחידה של התקופה שביצעה שירי אל-מדאח , שירים פואטיים לכבוד הנביא מוחמד, לקהל ערבי-מוסלמי.
ב-2006 חלק מההקלטות שלה יצאו מחדש, כדי להגיע לקהל רחב יותר, כחלק מסדרת "Trésors de la Chanson Judéo-Arabe" ("אוצרות השירה היהודית-ערבית") סדרה של חברת התקליטים Mélodie Distribution.
אליס מארי קוצ'מן-דייוויס הייתה אתלטית אמריקאית, אלופה אולימפית בקפיצה לגובה (לונדון 1948).
הייתה לאישה השחורה הראשונה בהיסטוריה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
קוצ'מן נולדה באולבני שבג'ורג'יה, לפרד ואוולין (ג'קסון), ילדה חמישית במשפחה ענייה בת 10 ילדים.
היא עבדה בקטיף כותנה על מנת לעזור בפרנסת המשפחה בהיותה תלמידת בית ספר.
היא התאמנה בחשאי בניגוד לרצונו של אביה ובגלל חוקי ההפרדה הגזעיים וכן היא רצה יחפה בשל מצבה הכלכלי.
היא החלה להתאמן במכון טוסקגי שבקליבלנד בשנות ה-30.
קוצ'מן זכתה באליפות ארצות הברית בקפיצה לגובה בין השנים 1939–1948, שיא זכיות, אך נבצר ממנה לזכות במדליות אולימפיות בשל ביטולן של אולימפיאדת 1940 ואולימפיאדת 1944 בשל מלחמת העולם השנייה.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה קוצ'מן במדליית זהב, בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.68 מטר, לאחר שעברה גובה זה כבר בניסיון הראשון, לפני דורותי טיילר-אודם מבריטניה שקפצה לאותו גובה בניסיון השני (1.68 מטר) ומישלין אוסטרמייה מצרפת (1.61 מטר).
היא העניקה לארצות הברית את מדליית הזהב היחידה לנשים באתלטיקה.
נוסף לכך, הייתה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה בהיסטוריה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
בשובה לארצות הברית לאחר המשחקים האולימפיים, זכתה קוצ'מן בכבוד של גיבורים.
היא נפגשה עם נשיא ארצות הברית, הארי טרומן ונערך לכבודה מצעד בעיר הולדתה.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי עבדה קוצ'מן כמורה באטלנטה.
אליס פול הייתה פעילה חברתית אמריקאית לזכויות האישה, פמיניסטית וסופרג'יסטית.
פול הייתה ממנהיגות הקמפיין בתחילת המאה ה-20 למען התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, תיקון שאושר לבסוף ב-1919 והעניק זכות בחירה לנשים.
פול, לצד לוסי ברנס ואחרות, ארגנה אירועים ואת "המשמר הדומם" – הפגנת נשים קבועה מחוץ לבית הלבן שהתקיימה מ-1917 למשך כשנתיים, עד אישור התיקון לחוקה.
לאחר אישור התיקון לחוקה, כיהנה פול במשך עשרות שנים כמנהיגת מפלגת הנשים הלאומית (אותה יסדה עם ברנס ב-1913), שניסחה את התיקון לשוויון זכויות לחוקת ארצות הברית.
מאבקה זכה להצלחה כאשר נשים הוכללו כקבוצה המוגנת מאפליה במסגרת חוק זכויות האזרח (1964).
בפעילותה לאורך השנים, התעקשה פול שהמפלגה שלה תתמקד אך ורק במעמד החוקי של נשים כקבוצה, ולא הסכימה לקריאות לעסוק בנושאים המשפיעים באופן מוגבר על קבוצות מסוימות, כגון הנגשת אמצעי מניעה או זכויות נשים אפרו-אמריקניות וכדומה.
לאחר מותה זכתה להוקרה כאשר שמה צוין בהיכל התהילה הלאומי לנשים (1979).
הוצאו בולים לכבודה בארצות הברית ובבריטניה, וב-2012 יצאה סדרה של מטבעות זהב של 10 דולר בהם הוטבעה תמונתה.
אליס פול נולדה ב-11 בינואר 1885, במאונט לורל (Mount Laurel) שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
היא הייתה הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של ויליאם מיקל פול הראשון וטייסי פול (לבית פארי).
ויליאם פול היה איש עסקים מצליח והמשפחה חייתה ברווחה יחסית.
משפחת פול הייתה קווייקרית ואליס פול גדלה בסביבה שהאמינה שנשים וגברים שווים בפני האלוהים.
פול למדה על המאבק למען זכות הבחירה לנשים מאמה ואף הצטרפה אליה לעיתים למפגשים של האגודה האמריקנית לזכות הבחירה לנשים.
פול למדה בבית ספר של הקהילה הקווייקרית וב-1901 החלה ללמוד ביולוגיה במכללת סווארת'מור.
במהלך הלימודים היא הייתה פעילה במועצת המנהלים של ארגוני הסטודנטים.
פעילות זו הייתה אחת מההתנסויות הפוליטיות הראשונות שלה.
לאחר הלימודים, על מנת להימנע מהצורך לעסוק בהוראה, פול התמודדה וזכתה במלגת לימודים ושהייה בבית הספר לפילנתרופיה בניו יורק, שלימים היה לבית הספר הראשון שהכשיר עובדים סוציאליים.
במהלך לימודיה היא נחשפה לשתי דרכים לסייע לעניים עירוניים: ארגוני צדקה ופעילות ב-settlement movement, שפעלה לקרב בין עניים לעשירים באמצעות קהילות עצמאיות.
ההתנסות שלה כסטודנטית לעבודה סוציאלית חשפה אותה לקהילות שבאו מרקעים שונים מאוד משלה והחלה להתגבש אצלה עמדה לגבי המגבלות של טיפול פרטני (פעילות ארגוני הצדקה), לחשיבות הפעילות ברמה קהילתית (settlement movement), ובהמשך אף מעבר לכך.
ב-1907 היא סיימה תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה וכתבה את התזה שלה על שוויון נשים בפנסילבניה.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת פנסילבניה, יצאה פול לאנגליה.
היא המשיכה בלימודים בקולג' קווייקרי ליד ברמינגהאם, שנתן הכשרה דומה לזו שקבלה בניו יורק ובנוסף גם השתתפה בקורסים נוספים באוניברסיטה של ברמינגהאם.
באנגליה היא המשיכה לעבוד כעובדת סוציאלית במהלך הלימודים.
ב-1908 היא עבדה במשך שבוע כפועלת במפעל צמיגים והרוויחה 5$ לשבוע.
ההתנסות הזו העמיקה את הבנתה לגבי חייהם של האנשים בהם טיפלה כעובדת סוציאלית.
מעורבותה של פול בתנועה הסופרג'יסטית החלה כשנכחה בהרצאה של כריסטבל פנקהרסט, סופרג'יסטית בריטית, באוניברסיטת ברמינגהאם, שבמהלכו לעג לה הקהל בעת שדיברה בעד זכות הצבעה לנשים.
פנקהרסט הייתה פעילה רדיקלית בתנועה הסופרג'יסטית ויחד עם אמה, אמלין פנקהרסט, פעלה על פי המוטו "מעשים לא מילים".
הדבר בא לידי ביטוי ביידוי אבנים, ניפוץ חלונות של מבני ציבור, הפרעה לאסיפות ציבוריות והשתלטות על מבני ציבור.
פול הצטרפה לאיגוד הנשים החברתי-פוליטי שכריסטבל ואמלין פנקהרסט הקימו והייתה לפעילה משמעותית בו – פעילות שתיארה, מאוחר יותר, כמעין המרת דת.
המפגש עם הסופרג'יזם הרדיקלי בשילוב עם המפגש עם פרופסור ביאטריס וב, שכנעו את פול כי עבודה סוציאלית וארגוני צדקה אינם יכולים להביא לשינויים חברתיים נחוצים בחברה.
השינוי יגיע רק באמצעות מעמד משפטי שווה לנשים.
פעילותה של פול באיגוד העניק לה הזדמנות להיות מעורבת במגוון פעילויות חברתיות.
ב-1908 היא נעשתה עוזרת של אמלין פנקהרסט ולקחה חלק בצעדות מחאה, עצרות והפגנות, אשר הובילו למעצרן החוזר ונשנה של פול ואחרות.
בבית המעצר הן התנגדו בצורה לא אלימה למעצר באמצעות שביתות רעב.
בתגובה, ומתוך חשש שהנשים ימותו בבית המעצר, מזכיר המדינה, וינסטון צ'רצ'יל, הורה להאכיל בכפייה את הנשים שסירבו לאכול והן הקיאו את המזון.
פול הפכה לפעילה מרכזית באיגוד הנשים החברתי-פוליטי, ובעת ביקור של חבר הקבינט ושר החוץ בריטי אדוארד גריי בעיר בריק על הטוויד (Berwick-upon-Tweed), ארגנה פול יחד עם לוסי ברנס אירוע מחאה.
ימים לפני ביקור השר, היא ופעילות נוספות הסתובבו ברחובות העיר והסבירו לעוברים ושבים על המאבק הסופרג'יסטי.
בזמן הרצאתו של השר, התפרצה פול לדבריו ותבעה את זכויותיהן של נשים.
היא נעצרה על ידי המשטרה והובלה למעצר, כשברחוב בדרך לתחנת המשטרה עמד קהל שצפה בהתרחשות.
המעצר והעניין הציבורי הובילו לסיקור תקשורתי משמעותי של האירוע והמאבק, כפי שפול תכננה.
באוגוסט 1909, לפני נאום של חבר בית הנבחרים, הלורד קרו (Lord Crewe) בגלאזגו, עלתה פול על גג הבניין בכוונה לדבר בפני האנשים שהגיעו לשמוע את הלורד ועוברי אורח.
מאוחר יותר פול וחברותיה ניסו לפרוץ לבניין בסיוע תומכים, אולם המשטרה עצרה אותן.
מפגינים מחוץ לתחנת המשטרה קראו לשחרורן.
פול, פאנקהרסט ואחרות המשיכו בפעילות מחאה שהפריעו לסדר הציבורי ויצרו תהודה תקשורתית.
באחד המעצרים, דרשה פול שיכירו בה כאסירה פוליטית, אולם הדבר לא קרה.
היא נדרשה ללבוש את מדי האסירים ומשסרבה והסוהרות לא הצליחו להפשיט אותה, הפשיטו אותה סוהרים גברים.
לאחר מספר שביתות רעב, פול נחלשה, חלתה ושוחררה.
בינואר 1910 היא חזרה לארצות הברית.
פול חזרה לארצות הברית על מנת להחלים, בעקבות המעצרים, השהות בבית הכלא וההפגנות אשר פגעו בבריאותה.
היא החלה ללמוד באוניברסיטת פילדלפיה לקראת דוקטורט וכתבה את הדיסרטציה שלה על הזכויות החוקיות של נשים בארצות הברית.
ברנס נשארה באנגליה והמשיכה להיות פעילה באיגוד הנשים החברתי-פוליטי.
ב-1910, בכנס של האגודה הלאומית לזכות הבחירה לנשים (NAWSA), פול דיברה על המאבק הסופרג'יסטי באנגליה.
היא חיכתה לברנס, שחזרה ב-1912, על מנת לתכנן הוספת תיקון לחוקת ארצות הברית, שלתפיסתן יוביל לכך שנשים יקבלו זכות הצבעה במהירות הרבה ביותר.
הרעיון לפעול ברמה הפדרלית ולא ברמה המדינתית היה מנוגד לתפיסת הפעילות של NAWSA.
כאשר ברנס ופול הציגו את הרעיון בפני מנהיגות האגודה, הן ביטלו אותו על הסף, מלבד ג'יין אדמס שעודדה אותן להתחיל לפעול.
בזכות ההתערבות של אדמס, העלתה פול את ההצעה לפעילות ברמה הלאומית בכנס של NAWSA ב-1912. למרות התנגדותן של חלק מהפעילות באגודה, אושר לפול וברנס להוביל מצעד מחאה יום לפני השבעתו של הנשיא וודרו וילסון לתפקיד.
עם זאת, הובהר להן שיצטרכו לגייס את המשאבים לאירוע בעצמן ולא יוכלו להסתמך על משאבי NAWSA.
המצעד למען זכות הבחירה לנשים ב-1913
פול וברנס קבעו את התאריך למצעד למען זכות הבחירה לנשים ל-3 במרץ 1913, כדי להעלות את הנושא לתודעה הציבורית וכן לגרום לפוליטיקאים בוושינגטון, ובייחוד לווילסון, לא להתעלם מהנושא ובעתיד אף להשפיע על הקונגרס לקדם את התיקון לחוקה.
פול הפעילה צוות מתנדבות שיצר קשר עם קבוצות סופרג'סטיות ברחבי ארצות הברית על מנת לגייס תמיכה במצעד.
בתוך מספר שבועות הן הצליחו לגייס כ-8,000 צועדות מכל רחבי המדינה.
האתגר הגדול יותר איתו התמודדה פול, היה סיוע ממסדי למצעד המחאה.
פול תכננה שהמצעד יתקיים בשדרת פנסילבניה, השדרה המרכזית בוושינגטון הבירה.
בתחילה הרשויות לא אישרו את מסלול הצעדה ולאחר האישור, דחקו בפול לשנות את תאריך המצעד או את המסלול.
פול חששה מאוד לביטחון הצועדות ושהמשטרה לא תגן עליהן מפני ההמון שיגיע להשבעה.
יום לפני המצעד היא פנתה לאליזבת סלדן רוג'רס, פעילת חינוך וסופרג'יסטית שהייתה גיסתו של הנשיא הקודם, ויליאם הווארד טאפט, בבקשה שתשוחח איתו על חששותיה לביטחון הצועדות.
טאפט, שהיה אז מזכיר המלחמה, הסביר שלא יוכל להתערב בהחלטת המשטרה המקומית, אולם הוא הורה לגדוד הפרשים ה-15 של מרילנד להיות בכוננות מחוץ לבירה.
ביום הצעדה הקונגרס העביר החלטה מיוחדת והורה למפקד משטרת הבירה, למנוע כל תנועה יומיומית לאורך מסלול המצעד ולמנוע כל הפרעה לצועדות.
אולם, הוא סירב לקחת אחריות על הצועדות ופול עשתה כל שביכולתה לדאוג לאבטחת האירוע.
המצעד יצא לדרכו באיחור קל, כאשר עורכת הדין אינז מילהולנד , לבושה בלבן ורכובה על סוס לבן, הובילה את המצעד.
כ-5,000 נשים צעדו במצעד, מחולקות לקבוצות לפי מקצועות, מדינות בארצות הברית, נציגות ממדינות אחרות ועוד.
למעלה מחצי מיליון בני-אדם, בעיקר גברים, שהגיעו להשבעה של וילסון, הגיעו לצפות במצעד, ובהיעדר הגנה משטרתית מספקת, נוצרה מוהמה כשצופים החלו להיכנס למסלול הצעידה ולא איפשרו לנשים להתקדם.
המשטרה לא עשתה דבר כדי להגן על הנשים מפני פורעים והפרשים נכנסו לבירה לחצוץ בין הצועדות להמון ולהשכין סדר.
המצעד והפרעות הסדר שליוו אותו זכו לכיסוי תקשורתי נרחב וכן הוקמה ועדת חקירה של האירועים על ידי הסנאט.
פול קיוותה למנף את נושא זכות הבחירה לנשים באמצעות השתתפות בדיוני הוועדה, אך הוועדה התמקדה בהתנהלות המשטרה באירוע.
כך או כך, האירוע זכה לחשיפה ציבורית גדולה.
עוד באותו החודש נפגשה פול עם הנהגת NAWSA על מנת לקדם ארגון שיעסוק בשתדלנות ברמה הפדרלית למען זכות הצבעה לנשים.
בעקבות המצעד הקימו פול וברנס את הקונגרס האמריקאי למען זכות ההצבעה לנשים (Congressional Union for Woman Suffrage).
הקמת הקונגרס הייתה בשיתוף ובתיאום עם NAWSA.
פול וברנס תכננו להשתמש בדרכי פעולה רדיקליות שהכירו מאיגוד הנשים החברתי-פוליטי באנגליה על מנת להעלות לתודעת מקבלי ההחלטות את הדרישה לזכות הבחירה לנשים.
הנהגת האגודה הלאומית לזכות הבחירה לנשים החלה להרגיש מאוימת מדרכי הפעולה המילטנטיות שהקונגרס הוביל.
לאחר שורה של ויכוחים, האשמות הדדיות ודיונים שהובילו למבוי סתום, פול עזבה את NAWSA וזה הפסיק לתמוך בקונגרס.
ב-1915 גייס הקונגרס מעל 50,000$, פתח סניפים במדינות שונות וכ-4,500 חברות היו רשומות בארגון.
באפריל 1916, בעת כינוס של המועצה המייעצת, הציעה פול להקים מפלגת נשים אשר תשנה את יחסי הכוחות בבחירות לנשיאות הברית באותה השנה.
ביוני 1916 בשיקגו נערך כנס גדול של הקונגרס בו הצביעו בעד הקמת מפלגת הנשים הלאומית.
אחרי הכינוס, החלה המפלגה לשדל את המועמד הרפובליקני לנשיאות, צ'ארלס אוונס יוז, לתמוך בזכות ההצבעה לנשים בבחירות הפדרליות.
מכתבים, מברקים ופניות אישיות הועברו ליוז בנושא ובאחד באוגוסט, הוא הודיע כי יתמוך בהצעה.
בפגישה בין האריוט סטנטון בלאץ' והנשיא וילסון, הסביר וילסון שאינו תומך בזכות הבחירה לנשים משום שכך מספר השחורים בעלי זכות ההצבעה יוכפל.
וילסון ניצח בבחירות באותה השנה.
המשמר הדומם (Silent Sentinels) הייתה פעילות המחאה הראשונה של מפלגת הנשים הלאומית.
קבוצות נשים עמדו מינואר 1917 ועד יוני 1919 מול הבית הלבן בדרישה לזכות בחירה לנשים.
משמרות המחאה הסתיימו כאשר התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית התקבל על ידי הקונגרס האמריקאי.
במשך שנתיים וחצי, כאלף נשים שונות שבתו ביום ובלילה (למעט ימי ראשון) מול בית הנשיא.
על השלטים שהחזיקו היו ססמאות שכוונו לנשיא וילסון: "אדוני הנשיא, מה אתה עושה לקידום זכות הצבעה לנשים?" ו"דמוקרטיה צריכה להתחיל בבית".
אחרי שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, באפריל 1917, האקלים הפוליטי השתנה וביקורת על הממשל נעשתה פחות קבילה.
שלא כמו סופרג'יסטיות אחרות שהפסיקו את פעילותן למען זכות הבחירה לנשים והפנו את מאמציהן לפעילות לטובת המלחמה, מפלגת הנשים לא תמכה בצורה פומבית במלחמה ולא הפסיקה את פעילותה למען זכות ההצבעה לנשים.
פול השתמשה ברטוריקה של וילסון על המלחמה להאיר את הצביעות של ההנהגה האמריקאית שטענה שהיא נלחמת להגן על הדמוקרטיה באירופה אך לא מעניקה זכות הצבעה לנשים בארצות הברית.
בסוף יוני 1917, לאחר שמשמרת המחאה החזיקה שלטים שביקרו את התנהלות ארצות הברית במלחמה, החלו הנשים להיעצר מסיבות מנהליות כמו הפרעה לתנועה.
מפלגת הנשים הלאומית טענה כי לחברות המשמר הדומם יש את החופש להפגין, וחופש הביטוי והמחאה.
בתחילה, נעצרו המפגינות בגין הפרעה לתנועה ושוחררו מיד.
אולם לאחר שהמחאה המשיכה, ב-26 ביוני 1917 הן נעצרו והוחזקו במעצר עד להבאתן ביום למחרת לפני שופט, שקנס כל אחת מהן 25 דולר.
כשסירבו לשלם, נכלאו למשך שלושה ימים.
התנהלות זו חזרה על עצמה במשך מספר שבועות.
מאסרן של שתי פעילות במפלגת הנשים הלאומית לחודשיים עורר הדים ציבוריים ולחץ הופעל על וילסון לסייע בהעברת התיקון ה-19 בשני הבתים של הקונגרס.
ב-20 באוקטובר 1917, פול נעצרה ונשפטה למאסר בן שבעה חודשים.
עשרה ימים לאחר מכן, היא פתחה בשביתת רעב במטרה לקבל לעצמה ולפעילות האחרות מעמד של אסירות פוליטיות.
לאחר שבוע של שביתת רעב, החלו להאכיל את פול בכפייה.
המידע על ההתנהלות בבית הסוהר יצרה מחאה גדולה, והנשיא וילסון הודיע על פתיחת חקירה.
התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית
בכירים בממשל התקשו יותר ויותר להתנגד לתיקון ה-19 לחוקה שיעניק זכות בחירה לנשים.
נשים תרמו למאמץ המלחמתי והחליפו גברים בתפקידים רבים בעורף.
טיעונים לנחיתות נשית גופנית ופיזית לא היו יכולים להשתמע בתקופת המלחמה.
בנוסף לכך, הטקטיקות המיליטנטיות של מפלגת הנשים הלאומית שתומכיה התרבו עם פרסום מאסרן של פול ואחרות והתמיכה הנמוכה שהייתה לווילסון, הובילו לכך שב-8 בינואר 1918 הנשיא אישר את נוסח התיקון והעביר אותו לבית הנבחרים.
רק ביוני 1919 אושר התיקון בבית הנבחרים.
עד לאישור התיקון, המשיכו פעילות מטעם מפלגת הנשים הלאומית לאייש את המשמר הדומם ופול ואחרות ארגנו פעולות מחאה נוספות, כגון שרשרת אנושית בין הבית הלבן לסנאט.
הן הפעילו לחץ על וילסון לשכנע את חברי בית הנבחרים המתנדנדים.
באוגוסט 1920 אושר התיקון על ידי כל המדינות, שאחרונה שבהם הייתה טנסי.
ב-1923, ביום השנה השבעים וחמישה לוועידת סנקה פולס, הודיעה פול כי היא תפעל להוביל תיקון נוסף לחוקה שאותו ניסחה יחד עם קריסטל איסטמן ושתי נשים נוספות.
היא קראה להצעתה "תיקון לוקרשיה מוט".
התיקון המוצע קרא לשוויון מוחלט בין גברים לנשים.
פול המשיכה בפעילות מואצת לקידום התיקון לשוויון זכויות.
ב-1943, 20 שנה לאחר הנוסח הראשוני, ניסחה פול מחדש את התיקון.
הנוסח החדש אושר בקונגרס ב-1972, אך התיקון לא אושר על ידי המדינות.
במקביל לניסיון להעביר את התיקון לשוויון זכויות, השלימה פול שלושה תארים במשפטים.
תואר ראשון בוושינגטון קולג' (1922) ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטה האמריקאית (1927 ו-1928).
כשההצעה לתיקון לא התקדמה, פול הפנתה את מרצה לפעילות בינלאומית ופנתה אל חבר הלאומים על מנת לקדם את זכות ההצבעה לנשים וזכתה שם לתמיכה מסוימת.
היא שימשה יועצת לוועדה שחקרה את צורכי הנשים.
בין השנים 1927–1937 עמדה בראש הקרן למחקר נשים.
פול טענה בתוקף שרבות מצרות העולם נובעות מחוסר הכוח הפוליטי של הנשים, והיא חזרה על השקפה זו כשפרצה מלחמת העולם השנייה: "זה לא היה צריך לקרות, וכנראה לא היה קורה אילו ניתנה לנשים זכות דיבור בכנס השלום בפריז, בסוף מלחמת העולם הראשונה".
ב-1938 היא הקימה את מפלגת הנשים העולמית והסבירה ש"כל הסכם בינלאומי צריך להתייחס גם לנשים".
מאמצי המפלגה הובילו לכך שעקרון שוויון זכויות לנשים נכלל בהקדמה לאמנת האו"ם.
מעבר לפעילות הפוליטית בז'נבה, המפלגה ופול בעצמה סיעו לפמיניסטיות אירופאיות ולפליטים עד סיום המלחמה.
ב-1941 פול חזרה לארצות הברית וחזרה להיות יושבת ראש מפלגת הנשים הלאומית.
אולם, כוחה במפלגה קטן ויריבויות פנימיות החלישו את מעמדה.
הדיון שנערך בקונגרס בנושא חוק זכויות האזרח היה עוד הזדמנות לפול ולמפלגת הנשים הלאומית לקדם שוויון זכויות לנשים.
סמית', חבר הקונגרס מווירג'יניה, פעל בבית הנבחרים להוסיף התייחסות מגדרית לסעיף השביעי בחוק שאסר על אפליה בעבודה.
מבקריו של סמית' טענו שהוא סייע לפול על מנת להפיל את החוק כולו, שהוא התנגד אליו.
מנהיגי התנועה לזכויות האזרח חששו שהניסיון להוסיף את הנושא המגדרי לחוק יטה את הכף לדיון בזכויות נשים על חשבון זכויות שחורים בארצות הברית.
חשש שזה התבסס על ההתנגדות של חלק מתנועת הנשים לתיקון לחוקה ה-15 שמונים שנה קודם לכן והעובדה שהפעילות במפלגת הנשים היו נשים לבנות אמידות ומבוגרות (פול הייתה אז בשנות השבעים לחייה).
שנתיים לאחר שנחקק חוק זכויות האזרח, לא חל שינוי במצבן של נשים בשוק התעסוקה בארצות הברית והנציבות לשוויון זכויות בתעסוקה לא הצליחה לאכוף את החוק.
בעקבות זאת הוקם ארגון נשים לאומי (NOW).
מייסדות NOW הזמינו את אליס פול להצטרף אליהן.
אולם אף על פי ש-NOW הצליח להעביר בקונגרס את התיקון לשוויון זכויות, לתפיסתה של פול הבחירה של מנהיגות הארגון לעסוק בנושאים נוספים מעבר למאבק על זכות ההצבעה, כגון הזכות להפלות, הייתה טעות.
בנוסף לכך, לתחושתה, "פמיניסטיות צעירות" לא הכירו את ההיסטוריה של התנועה ואת חלקה של פול עצמה בהיסטוריה.
אליס פול הייתה מוערכת מאוד בתנועה הפמיניסטית, אך היא עוררה גם חוסר נוחות וביקורת.
היא הייתה אליטיסטית, אוטוקרטית ומתבודדת.
היא פעלה לעיתים באימפולסיביות שנתפסה כחוסר רגישות ולעיתים רחוקות הביעה הערכה לעבודתן של קולגות.
אף על פי שפול הייתה ביחסי ידידות עם מרי צ'רץ' טרל ועם נשים אפרו-אמריקניות אחרות והעריכה את תמיכתן בתיקון לשוויון זכויות, היא לא היססה להדיר אותן מאירועים פוליטיים בהם חשבה שנוכחותן תפריע לקדם את מה שהיא ראתה כאינטרסים הכללים של נשים.
לתפיסתה, התנגדות להצבעה של נשים שחורות היא סוגיה גזעית ולא פמיניסטית ולכן לא נגעה לפעילות של מפלגת הנשים הלאומית.
היו לה גם התבטאויות אנטישמיות, אף שהייתה בקשרי ידידות ועבודה עם מספר נשים יהודיות.
פול האמינה כי מיקוד במטרה אחת, שוויון משפטי, יכול לאחד את כל הנשים ולא הצליחה לראות את המורכבויות הנוגעות לחיי נשים הקשורות לגזע, מעמד או זהויות אחרות.
אליס פול המשיכה בפעילות עד שלקתה בשבץ ב-1974. היא נפטרה בגיל 92 ב-7 ביולי 1977 במוסד סיעודי קווייקרי בניו ג'רזי ונקברה בקינמינסון טאונשיפ, ניו ג'רזי.
ב-1979 נכנסה פול להיכל התהילה הלאומי לנשים.
ב-1987 קבוצת נשים מניו ג'רזי גייסה כסף על מנת לקנות את עזבונה של פול במכירה פומבית.
כיום כתביה נמצאים בספריית שלזינגר בבוסטון ובסמית'סוניאן בוושינגטון.
אותה קבוצה, שהתאגדה כמכון אליס פול, רכשה גם את הבית בו נולדה פול בפולסדייל, במאונט לורל שבניו ג'רזי, שהוכרז בינתיים כאתר מורשת.
בשנת 2018 עסק פרק מהסדרה טיימלס בפועלה של אליס פול ובהשפעתה על מהפך במעמד הנשים בהמשך ההיסטוריה.
המחזמר SUFF העוסק בתנועה סופרג'יסטית בארצות הברית ובפול.
אליס רוברט קולצ'ין (מאנגלית: Ellis Robert Kolchin; 18 באפריל 1916 - 30 באוקטובר 1991) היה מתמטיקאי אמריקאי שעסק באלגברה דיפרנציאלית וחבורות אלגבריות ליניאריות.
על שמו נקרא משפט קולצ'ין על איברים אוניפוטנטיים בחבורות אלגבריות ליניאריות.
הוריו היו מוריס קולצ'ין ובטי סטיינריץ'.
הוא למד באוניברסיטת קולומביה, ובתום לימודיו המשיך ללמוד בה כתלמיד מחקר תחת הנחייתו של ג'וזף ריט.
במהלך לימודיו המתקדמים נישא אל קייט וייל בשנת 1940, ולשניים נולדו שני ילדים - פיטר ואלן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת קולצ'ין בחיל המודיעין הימי בארצות הברית.
במהלך שירותו הוא הצליח לפרסם מספר מאמרים.
בתום שירותו חזר אל אוניברסיטת קולומביה וקביל משרה שם.
בשנת 1976 זכה לתואר פרופסור למתמטיקה.
הוא פרש בשנת 1986, ובכל זאת המשיך במחקר עד מותו בשנת 1991 בניו יורק, בגיל 75.
פרט לקריירה שלו באוניברסיטת קולומביה, קולצ'ין גם כיהן בתפקידים זמניים במקומות שונים, כמו בסורבון בשנים 1954-1955, באוניברסיטת פריז בשנים 1960-1961 ובאוניברסיטת פרינסטון.
הוא דיבר רוסית שוטפת ואף לקח חלק בתוכנית החלפת מרצים ברוסיה בשנת 1965.
לקולצ'ין היו מספר תלמידים, ביניהם עזריאל רוזנפלד .
קול'צין עבד בתחום האלגברה הדיפרנציאלית, ופיתח את תורת החבורות האלגבריות הליניאריות.
בעבודתו השתמשו גם בתחומים אחרים, כמו באנליזה מרוכבת, תורת K, גאומטריה דיפרנציאלית ועוד.
על שמו נקרא משפט קולצ'ין, הקובע כי ניתן לשלש סימולטנית מונואיד מטריצות אוניפוטניות מעל שדה סגור אלגברית.
משפטים מקבילים באלגברות לי פתירות, חבורות פתירות, ואלגברות לי נילפטוניות, הם בהתאמה משפט לי, משפט לי-קלוצ'ין ומשפט אנגל.
על שמו נקראת גם טופולוגיית קלוצ'ין .
הוא גם תרם רבות להרחבת פיקאר-וזו.
לרשימת המאמרים המלאה ראו בקריאה נוספת.
אליס סטפניק היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית, מייצגת את מחוז הקונגרס ה-21 של מדינת ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית ומשמשת יו"ר הוועידה הרפובליקנית בבית הנבחרים.
כיושבת ראש הוועידה הרפובליקנית בבית הנבחרים, היא הרפובליקנית הרביעית בחשיבותה בבית הנבחרים.
סטפניק הייתה בת 30 כשנבחרה לראשונה ב-2014 לבית הנבחרים של ארצות הברית, ובכך הייתה לאישה הצעירה ביותר שנבחרה לקונגרס עד אותה עת.
בדעותיה, היא פוליטיקאית ימנית-שמרנית ותומכת גדולה של ישראל.
היא ניהלה את השימוע בקונגרס האמריקאי בדבר אנטישמיות בקמפוסים בעקבות מלחמת חרבות ברזל, ובו נקטה עמדה נחרצת נגד האנטישמיות במחאות נגד ישראל באוניברסיטאות ובמכללות.
סטפניק נולדה באולבני שבמדינת ניו יורק, בתם של מלני וקן.
בגיל 3 עברה עם משפחתה לעיירה וילסבורו.
ב-2006 סיימה תואר ראשון בהצטיינות בממשל מאוניברסיטת הרווארד.
מיד עם סיום התואר, התקבלה לעבודה בצוות מדיניות הפנים באגף המערבי של הבית הלבן, ולאחר שנה, התמנתה לחברה בצוות לענייני כלכלה ומדיניות פנים של ג'וש בולטן, ראש מטה הבית הלבן.
בתום כהונתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, נותרה בוושינגטון די.
בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית של המפלגה הרפובליקנית עבדה במטה הבחירות של מושל מינסוטה, טים פולנטי.
בבחירות לנשיאות עבדה בצוות ההכנה של ועידת המפלגה הרפובליקנית, והייתה חברה בצוות ההכנה של פול ראיין, מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן הנשיא.
לאחר הבחירות, עבדה בחברה המשפחתית שייסד אביה לשיווק עץ לבוד.
ב-2014 התמודדה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית וזכתה ברוב של 55% לעומת 33.5% ליריבה מהמפלגה הדמוקרטית.
היא הייתה בכך לאישה הצעירה ביותר בתולדות ארצות הברית שנבחרה לקונגרס, בגיל 30. ב-2016 זכתה לתקופת כהונה נוספת, ברוב של כ-66% וב-2018, לתקופת כהונה שלישית.
בבית הנבחרים היא מכהנת כחברה בוועדת הביטחון ובוועדת החינוך וכוח העבודה.
בשנת 2020 נכללה ברשימת "" של מגזין פורצ'ן.
סטפניק, שנבחרה בתחילה כשמרנית מתונה, עברה לימין הפוליטי, ותמכה בנשיא דונלד טראמפ.
היא התנגדה נחרצות להדחה הראשונה של טראמפ ב-2019 והתנגדה להצבעות האלקטורליות של פנסילבניה כאשר טראמפ התלונן על הטיית תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020. כשהוועדה הנבחרת של בית הנבחרים החלה לחקור את אירועי ההסתערות על הקפיטול טענה סטפניק כי האחריות לכך היא של היו"ר ננסי פלוסי.
סטפניק נבחרה ליושבת ראש הוועידה הרפובליקנית בבית הנבחרים במאי 2021 לאחר שליז צ'ייני הודחה עקב התנגדותה לנשיא טראמפ.
בדצמבר 2023, במהלך השימוע בקונגרס האמריקאי בדבר אנטישמיות בקמפוסים, תקפה סטפניק את נשיאי האוניברסיטאות בטענה שאינם פועלים למיגור האנטישמיות בקמפוסים שבאחריותם.
לאחר שסירבו במהלך הדיון לראות בקריאה לרצח העם היהודי הפרה חד משמעית של כללי האוניברסיטה טענה כי עליהם להתפטר.
נשיאת אוניברסיטת פנסילבניה אליזבת מגיל התפטרה מנשיאות האוניברסיטה מספר ימים לאחר השימוע.
בעניין המשך כהונתה של נשיאת אוניברסיטת הרווארד קלודין גיי נערכו דיונים והדירקטוריון החליט שתמשיך לכהן בתפקידה.
בהמשך בעקבות המשבר וטענות נוספות התפטרה גיי ב-2 בינואר 2024 מתפקידה כנשיאת האוניברסיטה.
באפריל 2024 נכללה ברשימת טיים 100.
עם ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות 2024 פורסם כי היא צפויה להתמנות לשגרירת ארצות הברית באו"ם.
במרץ 2025 הודיע טראמפ כי היא לא תמונה לתפקיד בעקבות הרוב הדחוק של הרפובליקנים בבית הנבחרים.
במאי 2024 היא הגיעה לביקור בישראל, במסגרתו גם נאמה בכנסת.
בנאומה מתחה ביקורת על ממשל ביידן, ואמרה כי .
בינואר 2025 נערך שימוע בסנאט למינויה כשגרירת ארצות הברית לאו"ם.
בין היתר אמרה בשימוע: "אני מתכוונת להשמיע את הקול המוסרי לעולם שיסביר את החשיבות של עמידה לצד ישראל...חשוב שנוביל את העולם בבהירות מוסרית, שתשרת את האינטרסים של ארצות הברית ותייצג את מדיניות טראמפ של 'אמריקה תחילה' ושלום דרך עוצמה.
זה חשוב במיוחד לבעלת בריתנו הגדולה ביותר, ישראל, שעברה ב-7 באוקטובר את קטל הדמים הגדול ביותר בהיסטוריה שלה מאז השואה".
בכנס CPAC בוושינגטון בפברואר 2025 אמרה כי העדיפות הראשונה של הממשל היא להפסיק את המימון לאונר"א, שביצעה זוועות ב-7 באוקטובר ולפרק אותה לגמרי.
אליס קרומבז (נולדה ב-24 ביולי 1982; בפלמית: Élise Crombez) היא דוגמנית בלגית.
אליס סמעאן היא פוליטיקאית בחריינית ממוצא סורי-נוצרי, האישה הראשונה שכיהנה כשגרירת בחריין לבריטניה.
סמעאן היא בוגרת המכללה האנגלית להכשרת מורים בביירות, היא למדה הפקת רדיו מטעם ה-BBC וניהלה מספר תחנות רדיו פרטיות בלבנון.
לאחר שובה לבחריין למדה בבית הספר המקצועי-אמריקאי בבחריין, שם הוסמכה לתפקידי מינהל הרפואי.
כשסיימה לימודיה החלה לעבוד כאחראית על תוכניות בריאות האם והילד בבחריין מטעם ארגון יוניס"ף של האו"ם, ולאחר מכן כיהנה באותו תפקיד בעומאן.
כשסיימה את תפקידה בעומאן שבה סמעאן לבחריין וכהנה כראש מחלקת ההדרכה במשרד הבריאות בבחריין.
בספטמבר 2000 מונתה לחברת מועצת השורא באופן זמני וכהנה בתפקיד עד שנת 2002 אז התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בבחריין.
סמעאן השתתפה בבחירות שנערכו לשני בתי הפרלמנט הבחרייני בשנת 2002 והייתה האישה הראשונה שנבחרה באופן דמוקרטי לכהן בתפקיד רשמי בפרלמנט.
בשנת 2005 נבחרה להיות האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד יושבת ראש הבית העליון של הפרלמנט הבחרייני והייתה אחת משש הנשים שישבו במועצה המייעצת לפרלמנט מאז היווסדה.
סמעאן הייתה הפוליטיקאית הראשונה בעולם הערבי שכיהנה בתפקידים בכירים כל כך, בחירתה של סמעאן לתפקיד יושבת ראש הפרלמנט שיקפה מגמה הדרגתית לקראת מעבר לדמוקרטיה אותו עוברת בחריין.
בשנת 2010 החלה לכהן סמעאן כשגרירת בחריין בבריטניה וכהנה בתפקיד זה עד לשנת 2015 אשר בגינו קיבלה הערכה רבה ואף פרסים מהממשלה הבריטית.
בחודש מרץ 2015 הוענק לסמעאן פרס Grassroot Diplomat Award אשר מוענק על ידי ארגון Grassroot Diplomat הבריטי.
הפרס מוענק לדיפלומטים ופוליטיקאים מצטיינים המייצגים את האינטרס של העם הבריטי ברמה הגבוהה ביותר, והוא מוענק על מדיניות, השפעה, תמיכה ציבורית במטרות חברתיות וסיוע עסקי ויצירת מקומות עבודה.
פרס זה מוענק בכל שנה לשלושה פוליטיקאים ושלושה דיפלומטים.
סמעאן זכתה בפרס על כהונתה כדיפלומטית, לאחר שהציבה כמטרה לשפר את איכות הבריאות של תושבי בחריין, על פועלה להכשרת אנשים לעסוק במקצועות הרפואה ועל פיתוח הקשרים הכלכליים של בחריין ובריטניה.
כמו כן, באותה שנה קיבלה סמעאן ממלך שוודיה מינוי של קונסול כבוד של שוודיה בבריטניה.
אליס נאטר היא מוזיקאית, מחזאית ותסריטאית בריטית.
נאטר נולדה בברנלי, לנקשייר, ולמדה בבית הספר התיכון בראונלי.
נאטר הצטרפה ללהקה האנרכיסטית צ'מבוומבה ב-1982, זמן לא רב אחרי שנוסדה הלהקה, ועברה להתגורר בסקווט שלהם בארמלי.
כאשר המוזיקה והפוליטיקה משולבים, נאטר הצטרפה למגוון מחאות כמו שביתת הכורים ב-1986–1995 ומחלוקת ואפינג.
כעבור כמעט 25 שנים, ולאחר שהייתה חלק מהצלחת הלהקה, ב-2006 עזבה נאטר את צ'מבוומבה, כדי לפתח קריירה בתור מחזאית.
נאטר התחילה לכתוב מחזות ואז עברה גם לתסריטאות בקולנוע, רדיו וטלוויזיה.
עבודתה בתיאטרון כוללת את , ו-.
לרדיו כתבה נאטר את המחזה ואת , שב-2013, הופק לתיאטרון.
ב-2016, הוצג בתיאטרון מערב יורקשייר בלידס Barnbow Canaries, על נשים שעובדות בבית חרושת לתחמושת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המפעל בו הנשים עבדו התפוצץ יום אחד בדצמבר 1915 ובפיצוץ נהרגו 35 נשים, ונפצעו עוד רבות.
היא כתבה דרמה ביוגרפית המבוססת על סיפור חייו של הקומיקאי ברנרד מאנינג, אבל בעקבות קיצוצים בתקציבי BBC4 הסרט מעולם לא צולם.
במרץ 2014 חברת ההפקה סרטי ספאנר הודיעה שנאטר מצטרפת ככותבת לסדרה Undercovers, סדרת דרמה מתוכננת, על שוטרים סמויים שחודרים לקהילה האקטיביסטית במהלך 50 שנים, ועל נשים שלא ביודעין ניהלו מערכות יחסים ואפילו עשו ילדים עם המרגלים.
לנאטר כ-40 קרדיטי כתיבה לשמה בפסקולי סרטים וטלוויזיה, כולל לסדרות כמו Being Erica, Fame, צ'אק, איך פגשתי את אמא, איסטאנדרס ודוסון קריק.
שנה פרס תוכנית קטגוריה תוצאה2011הכותבים הגילדה של בריטניה פרסThe Accusedסדרת הדרמה בטלוויזיה הטובה ביותר (עם ג'ימי מקגוברן, דניאל ברוקלהרס ואסתר וילסון)
אליס מוד קריגה היא שחקנית ומפיקת קולנוע דרום אפריקאית.
סרט הקולנוע הראשון בו השתתפה היה "מרכבות האש" משנת 1981 בדמות הזמרת סיביל גורדון ששרה מיצירותיהם של גילברט וסאליבן.
היא ידועה מהופעותיה בתפקיד מלכת הבורג בזיכיון מסע בין כוכבים, החל מהסרט "מסע בין כוכבים: המפגש".
קריגה נולדה באפינגטון שבכף הצפוני בדרום אפריקה לפטרישה, פרופסור לפסיכולוגיה, וללואיס קריגה, רופא.
משפחת קריגה עברה לפורט אליזבת, שם אליס גדלה לדבריה "במשפחה מאושרת", יחד עם שני אחים.
היא למדה באוניברסיטת רודס בגרהמסטאון בדרום אפריקה, ותכננה להיות פסיכולוגית קלינית.
היא פנתה לקריירת משחק אחרי שלמדה משחק ברודס, וסיימה תואר BA באמנות ותואר BA בהצטיינות בדרמה.
הופעת הבכורה של קריגה הייתה ב-1979 בטלוויזיה הבריטית בתפקיד לוסי מנט בעיבוד טלוויזיוני של הרומן "בין שתי ערים".
אחר כך הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית ושיחקה בתפקיד קורדליה במחזה "המלך ליר", קורדליה במחזה "ליר" מאת אדוארד בונד, מירנדה במחזה "הסערה", ביאנקה במחזה "אילוף הסוררת", ורוקסן ב"סיראנו דה ברז'ראק".
ב-1985 שיחקה קריגה בתפקיד בת שבע בסרט "המלך דוד".
ב-1987 שיחקה לצידם של מיקי רורק ופיי דאנאוויי בסרט "עכבר הברים".
ב-1988 הופיעה בתפקיד מרי שלי בסרט "Haunted Summer".
על הבמה שיחקה במחזות כגון "Venice Preserv'd" מאת תומאס אוטוויי בתיאטרון אלמיידה בלונדון ובמחזה "Toyer" בתיאטרון ארטס בווסט אנד.
ב-1988 השתתפה בסרטי הטלוויזיה "Baja Oklahoma" ו-"Ladykiller".
ב-1984 שיחקה במיני-סדרה "אליס איילנד", וב-1993 הופיעה בסדרה "Scarlet and Black".
היא שיחקה בסרטי אימה כגון "Ghost Story", "הסהרורים" ו"סיילנט היל".
בסרט "מסע בין כוכבים: המפגש" שיחקה קריגה בתפקיד מלכת הבורג, המנסה להטמיע את כדור הארץ לתוך הבורג.
ב-1997 זכתה בפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר על תפקיד זה.
היא חזרה וגילמה את אותה דמות במשחק "Star Trek: Armada II" ובפרק הסיום "Endgame" של הסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
עוד בטלוויזיה הופיעה בעיבודים לספרי מדע בדיוני במיני-סדרה "דינוטופיה" וב"ילדי חולית" מאת פרנק הרברט.
באפריל 2004 הוענק לקריגה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת רודס.
קריגה כיכבה במספר סרטי וטלוויזיה ומיני-סדרות.
ב-2004 גילמה את אמה של נטלי ווד בסרט הביוגרפי "The Mystery of Natalie Wood", וגילמה את דמותה של ג'ואן קולינס בסרט הטלוויזיה "Dynasty: The Making of a Guilty Pleasure".
היא כיכבה בתפקיד אורח בסדרות "דדווד", "עמוק באדמה", "חוק וסדר: כוונה פלילית", "ה-4400" ו"כסף, דארלינג".
ב-2008 שיחקה קריגה בתפקיד ראשי בדמות סאני לאינג, אמה של סנדרה, בסרט "Skin" על חייה של סנדרה לאינג.
הסרט בוחן סוגיות של סיווג נערה כ"צבעונית" על ידי הרשויות בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, אף על פי שהוריה הם לבנים.
ב-2011 הופיעה קריגה בעונה האחרונה של הסדרה "ספוקס", בתפקיד אלנה גאווריק, סוכנת כפולה רוסיה.
ב-2011 השתתפה קריגה גם בעונה האחרונה של הסדר הדרמה של ה-BBC "להעיר את המתים".
עוד בקולנוע שיחקה בסרטים "סולומון קיין", "שוליית המכשף" ו"תור: העולם האפל".
קריגה גילמה את אמירה בעונות הראשונה והשנייה בסדרה "הרודן", ושיחקה בסדרות של ה-BBC "הסינדיקט" ו-"Partners in Crime".
ב-2016 הופיעה בסדרת המסתורין של נטפליקס "The OA".
ב-2012 הפיקה קריגה סרט זוכה פרסים בשם "Jail Caesar" שכתב בעלה וביים בעלה פול סקולמן.
הסרט עוסק בשנות ההתבגרות של יוליוס קיסר.
הוא צולם בשלושה בתי כלא בהשתתפות מאות אסירים ואנסמבל של שחקנים בהם דרק ג'קובי וג'ון קאני.
ב-2015 זכתה קריגה בפרס מיוחד בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי לשלום, השראה ושוויון בג'קרטה, יחד עם אנדי גרסיה וג'ימי קרטר על הופעתה בסרט "Shingetsu".
בסרט היא מגלמת מנתחת מארגון "רופאים ללא גבולות" שסובלת מטראומה.
ב-1988 נישאה קריגה לסופר והבמאי פול סקולמן.
אָליס מילר ; 12 בינואר 1923 – 14 באפריל2010), הייתה פסיכולוגית, פסיכואנליטיקאית ופילוסופית שווייצרית ממוצא פולני-יהודי.
היא ידועה בשל ספריה על השפעת התנהגות ההורים על הילדים, שתורגמו לשפות רבות, בעיקר רב המכר "הדרמה של הילד המחונן" (1979, באנגלית ב-1981), שעורר עניין ציבורי.
עמדותיה בעניין השלכותיה של התעללות הורית בילדים היו רבות השפעה, וכך גם ביקורתה על הפסיכואנליזה ועל הגישות המסורתיות לגידול ילדים שהיא תיארה כהרסניות.
מילר נולדה בפיוטרקוב טריבונלסקי שבפולין למשפחה יהודית, בתם הבכורה של גוט ומיילך אנגלרד, ולה אחות צעירה ממנה בחמש שנים, אירנה.
מ-1931 עד 1933 גרה המשפחה בברלין בירת גרמניה, ועם עליית הנאצים לשלטון שבה לעיר הולדתה בפולין.
במלחמת העולם השנייה הצליחה לברוח מהגטו בעירה ואף להבריח את אמה ואחותה משם, והיא חיה בוורשה תחת שם אחר, אליסיה רוסטובסקה, כקתולית.
ב-1946 עברה לשווייץ, שם למדה באוניברסיטת בזל.
ב-1949 נישאה לסוציולוג השווייצרי אנדריאס מילר, במקור פולני קתולי, שעבר עמה מפולין לשווייץ כסטודנטים.
הם התגרשו ב-1973. נולדו להם שני ילדים, מרטין (1950) ויולקה (1956), שנולדה עם תסמונת דאון.
אירועים אלה התרחשו עשרות שנים לפני שאליס מילר כתבה על הסכנות שבשיטות גידול ילדים אלו.)
בשנת 1953 סיימה מילר דוקטורט בפילוסופיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה.
בין השנים 1953–1960 למדה פסיכואנליזה ועבדה עד 1980 בציריך.
ב-1980 הפסיקה לעסוק בפסיכואנליזה הקלאסית, והתעמקה בחקר הילדות.
היא ביקרה את אבות הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד וקרל גוסטב יונג.
בשלושת ספריה הראשונים עסקה בעיקר במה שתיארה כ"כתמים עיוורים" בתחום הפסיכואנליזה, אך בספרה הרביעי היא כבר טענה כי הפסיכואנליזה כלל אינה מעשית.
ב-1985 כתבה על מחקרה בתקופת עבודתה כפסיכואנליטיקאית: "במשך עשרים שנה ראיתי אנשים שמכחישים את טראומות הילדות שלהם, עושים אידיאליזציה להוריהם, ומתנגדים לאמת אודות ילדותם בכל דרך".
ב-1985 עזבה מילר את שווייץ ועברה ליישוב סן-רמי-דה-פרובנס שבדרום צרפת.
ב-1987 הודיעה מילר בריאיון על דחייתה את הפסיכואנליזה, ובשנה שלאחר מכן ביטלה את חברותה בחברה הפסיכואנליטית השווייצרית ובאגודה הפסיכואנליטית הבינלאומית (IPA).
לטענתה, התאוריה הפסיכואנליטית מונעת מקורבנות ההתעללות בילדים לזהות את הפגיעה שנגרמה להם, ולהתמודד עם השלכות ההתעללות, מכיוון שהיא משאירה אותם עם המסורת הישנה של האשמת הילדים והגנה על ההורים (בין השאר באמצעות התייחסות לתלונות הילדים על אלימות הוריהם כפנטזיה).
אחד מספריה האחרונים של מילר, Bilder meines Lebens (תמונות מחיי, 2006), הוא אוטוביוגרפיה לא-רשמית שבה בחנה את התהליך הרגשי שעברה מילדותה העשוקה, דרך פיתוח תאוריות ותובנות.
התהליך מתואר דרך הצגה ודיון על 66 ציורים מקוריים שציירה בשנים 1973-2005.
עד מותה ב-2010 עסקה בהעלאת מאמרים וחומרים לאתר האינטרנט שלה ומענה למאות מכתבי קוראים.
היא התאבדה בגיל 87 בביתה בדרום צרפת, לאחר שאובחנה בשלב מתקדם של סרטן הלבלב.