tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזירה הבינלאומית זכתה פורטו פעמיים בליגת האלופות, פעם אחת בגביע אופ"א, פעם אחת בליגה האירופית, פעם אחת בסופר קאפ האירופי ופעמיים בגביע הבין-יבשתי.
גם קבוצת הנוער של המועדון זכתה בליגת האלופות לנוער.
אצטדיונה הביתי נקרא אצטדיון הדרגאו ("אצטדיון הדרקון") והוא מכיל 50,948 מקומות ישיבה.
המועדון נוסד ב-28 בספטמבר 1893 כ-Foot-Ball Club do Porto על ידי אנטוניו ניקולאו דה אלמיידה, סוחר יין מקומי וספורטאי נלהב, שהוקסם מכדורגל במהלך מסעותיו לאנגליה.
פורטו שיחקה את המשחקים הראשונים שלה עם מועדונים פורטוגזיים אחרים, כולל אחד נגד מועדון הכדורגל של ליסבון ליסבון ב-2 במרץ 1894.
ההתלהבות והמעורבות של אלמיידה במועדון דעכו עקב לחץ משפחתי, ועד תחילת המאה פורטו נכנסה לתקופה של חוסר פעילות.
ב-2 באוגוסט 1906 קמה פורטו לתחייה.
אף על פי שהכדורגל היה הכוח המניע, המועדון קידם גם ענפי ספורט אחרים, ביניהם התעמלות, הרמת משקולות והיאבקות, אתלטיקה ושחייה.
זמן קצר לאחר מכן, פורטו שכרה את המגרש הראשון שלה וגייסה מאמן צרפתי בשם אדולף קאסיין, שיישאר במועדון עד 1925.
עונת 1921/1922 הייתה בסימן יצירת תחרות הכדורגל הארצית הראשונה - Campeonato de Portugal.
טורניר נוקאאוט שאורגן על ידי הפדרציה הלאומית, אסף את הזוכים באליפויות האזוריות כדי לקבוע את אלופת פורטוגל.
לאחר שזכתה בתואר האזורי הרביעי ברציפות שלה, פורטו ניצחה את ספורטינג ליסבון במהדורה הפותחת והפכה לאלופת המדינה הראשונה.
המועדון התמודד עם התנגדות חזקה יותר באליפות הלאומית, וזכה בה רק שלוש פעמים נוספות בטווח של שש עשרה שנים (1925, 1932 ו-1937).
לאחר תקופת בצורת של 16 שנים ללא אליפות, פורטו חזרה לזכות בעונת 1955/1956. מאוחר יותר באותה עונה, פורטו ניצחה את טורנסה בגמר הגביע וזכתה בדאבל הראשון בתולדותיה.
כאלופת הליגה הפורטוגלית, פורטו ערכה את הופעת הבכורה שלה בתחרויות אירופיות על ידי העפלה לגביע אירופה לעונת 1956/1957, אולם ההשתתפות הראשונה של המועדון הייתה קצרת מועד, והסתיימה בסיבוב המקדים עם שתי תבוסות מול אלופת ספרד אתלטיק בילבאו.
בחודש שלאחר מכן החתימה פורטו את אחד השחקנים המצליחים בתולדות המועדון, הפרואני תיאופילו קוביאס שכבש 65 שערים ב-108 הופעות במועדון.
בעונת 1977/1978 שמה הקבוצה קץ לבצורת, וזכתה באליפות ראשונה לאחר 19 שנים.
הקבוצה גם הגיעה לרבע גמר גביע למחזיקות גביע 1977/1978, כשהיא גוברת בדרך על מנצ'סטר יונייטד, אך ספגה את התבוסה הגבוהה ביותר שלה (6–1) מול א.א.ק.
ב-16 במאי 1984, פורטו שיחקה בגמר האירופי הגדול הראשון שלה, אותו הפסידה 2–1 ליובנטוס.
פורטו שמרה על אליפות הליגה ב-1986, והבטיחה השתתפות בגביע אירופה 1986/1987. במשחק הראשון, המועדון רשם את הניצחון הגדול ביותר שלו בתחרויות אירופיות, 9–0 על רבאט אייאקס המלטזית, ויטקוביץ' מצ'כוסלובקיה, ברונדבי הדנית, ודינמו קייב מברית המועצות הודחו על ידי פורטו שהעפילה לגמר גביע אירופה הראשון שלה, מול באיירן מינכן.
בגמר, במצב של פיגור 1–0 לגרמנים עד הדקה ה-79, פורטו כבשה פעמיים תוך שתי דקות - השער הראשון דרך עקב מפורסם של חלוץ נבחרת אלג'יריה ראבח מאג'ר, בדרך לזכייה מפתיעה ותואר גביע אירופה ראשון.
בעונה שלאחר מכן, תחת המאמן החדש טומיסלב איביץ', המועדון השלים טרבל של גביעים בין-לאומיים על ידי ניצחון על אייאקס בסופר קאפ האירופי של 1987 ועל פניארול בגביע הבין-יבשתי.
עונת 1987/1988 הייתה אחת המוצלחות של המועדון שזכה בדאבל מקומי, אליפות וגביע, עם מספר שיא של שערים שהובקעו (88) ומרחק בנקודות מסגנית האלופה (15).
באמצע עונת 1993/1994, פורטו מינתה את מאמן נבחרת אנגליה לשעבר בובי רובסון לאימון הקבוצה.
הקבוצה הגיעה תחתיו עד לשלב חצי גמר ליגת האלופות שם הפסידה לברצלונה, ולסיום זכתה גם בגביע המקומי.
בעונתו המלאה הראשונה של רובסון, פורטו זכתה בתואר האליפות.
לאחר עזיבת רובסון מונה אנטוניו אוליביירה למאמן הקבוצה, תחתיו זכתה הקבוצה בשתי אליפויות רצופות, כולל דאבל ב-1997/1998. בעונת 1998/1999 מונה פרננדו סנטוש למשרת אימון הקבוצה, ועזר לקבוצה לזכות בתואר אליפות החמישי ברציפות של המועדון - שיא כדורגל פורטוגלי.
עונה לאחר מכן פורטו איבדה את הסיכוי לזכות באליפות הליגה השישית שלה ברציפות, לאחר שסיימה ארבע נקודות אחרי ספורטינג ליסבון, אך גברה עליה והניפה את הגביע הפורטוגלי העשירי שלה.
בעונתו השנייה של זוז'ה מוריניו במועדון זכתה פורטו באליפות פורטוגל לעונת 2002/2003. בנוסף, המועדון זכה גם בגביע אופ"א, לאחר ניצחון על סלטיק במשחק הגמר, וזכייה בתואר האירופי הגדול השני שלו.
לאחר מכן הבטיח מוריניו טרבל חסר תקדים לפורטו על ידי ניצחון בגמר הגביע על הקבוצה אותה אימן קודם לכן, אוניאו דשפורטיבה דה לייריה.
שנה מאוחר יותר זכתה הקבוצה השיגה הישג חסר תקדים כשזכתה בליגת האלופות.
היא עלתה לשמינית הגמר שם פגשה את מנצ'סטר יונייטד.
לאחר ניצחון דחוק בבית (2-1), פורטו הייתה על סף הדחה, כשהיא בפיגור של 0–1 עד הדקה האחרונה של זמן המשחק הרשמי במשחק השני באולד טראפורד.
עם זאת, פורטו כבשה את שער השוויון בדקה ה-90 של המשחק השני כדי לקבוע 1–1 ולעלות לרבע הגמר עם ניצחון 3–2 בסיכום.
לאחר מכן הקבוצה גברה על אולימפיק ליון ודפורטיבו לה קורוניה כל הדרך לגמר ליגת האלופות.
פורטו ניצחה את מונקו במשחק הגמר 3–0. הפסד 2–1 לבנפיקה בגמר הגביע הפורטוגלי, שנערך 10 ימים לפני כן, מנע עוד עונת טרבל.
עם עזיבת מוריניו ועוד מספר שחקני מפתח, החליפה הקבוצה שלושה מאמנים בעונה אחת וסבלה מחוסר יציבות.
הקבוצה זכתה בסופר קאפ הפורטוגלי ובגביע הבין יבשתי ב-2004, אך הפסידה בסופר קאפ האירופאי לולנסיה והודחה בטרם עת מהגביע המקומי.
בליגה רשמה פורטו 17 ניצחונות בלבד ב-34 משחקים.
בשנים 2005/2006, המאמן ההולנדי קו אדריאנסה נבחר לארגן מחדש את הקבוצה ולהחזיר את המועדון לצמרת הכדורגל הפורטוגלי.
הוא הוביל את המועדון לא רק לזכות מחדש באליפות, אלא גם זכה עמה בדאבל החמישי בתולדותיה.
הקבוצה הוסיפה וזכתה בדאבל השישי שלה בעונת 2008/2009 תחת המאמן ז'סואלדו פריירה, בנוסף תחתיו פורטו תמיד העפילה לשלב הנוקאאוט של ליגת האלופות, והגיעה גם לרבע הגמר בעונת 2008/2009, שם הודחה על ידי מנצ'סטר יונייטד.
לאחר מינויו של אנדרה וילאש בואש עם פתיחת עונת 2010/2011 הבטיחה הקבוצה את האליפות ה-25 בתולדותיה חמישה משחקים לסיום העונה.
בנוסף, המועדון שבר מספר שיאים: הפרש הנקודות הגדול ביותר בין האלופה לסגניתה (21 נקודות), הכי הרבה ניצחונות ליגה ברציפות (16), ואחוז הנקודות הגבוה ביותר בעונה של 30 משחקים (93.33%), הקבוצה איבדה רק שש נקודות במהלך העונה וסיימה את העונה בליגה ללא הפסד, לראשונה בתולדותיה.
שמונה שנים לאחר הזכייה ב-2003 בליגת האלופות, פורטו חזרה לזכות בתואר אירופי כשזכתה בליגה האירופית לאחר שגברה על ספורטינג בראגה בגמר כל פורטוגלי.
ארבעה ימים לאחר מכן, פורטו זכתה בפעם השלישית ברציפות בגביע הפורטוגלי עם תוצאה משכנעת של 6–2 את ויטוריה דה גימארייש, והבטיחה את התואר הרביעי שלה באותה העונה.
בעונת 2012/2013 ניצחה פורטו את בנפיקה מחזור אחד לפני הסיום עם שער בתוספת הזמן, ניצחון אשר העניק לה את האליפות ה-27 ובפעם השנייה סיימה עונה ללא הפסד ליגה.
בעונת 2017/2018, לאחר כמעט חמש שנים ללא זכייה באף תואר, זכתה פורטו באליפות הליגה ה-28 שלה תחת אימונו של שחקן המועדון לשעבר סרז'יו קונסייסאו.
בשנה שלאחר מכן, בעונת 2018/2019 בליגה האלופות הצליחה פורטו להגיע עד לרבע גמר התחרות, אך הובסה 6–1 בסיכום מול ליברפול.
בעונת 2019/2020 הצליחה פורטו לזכות שוב באליפות בפעם ה-29 והוסיפה זכייה בגביע לראשונה מזה אחת עשרה שנים.
בשמינית הגמר של עונת 2020/2021 בליגת האלופות, הדיחה פורטו את יובנטוס, והעפילה שוב לשלב רבע הגמר, שם הודחה על ידי צ'לסי.
עם זאת בליגה המקומית לא זכתה הקבוצה באף תואר מלבד זכייה בסופר קאפ.
בשנה שלאחר מכן זכתה שוב הקבוצה באליפות כשהיא שוברת שיא ומשיגה 91 נקודות.
במהלך העונה, קבעה הקבוצה שיא חדש לריצה הארוכה ביותר ללא הפסד בליגה, עם 58 משחקים, רצף שהחל במהלך המחצית הראשונה של עונת 2020/2021.
בעונת 2021/2022 זכתה בדאבל לאחר שזכתה באליפות וגברה בגמר הגביע על טונדלה, אולם באירופה הודחה הקבוצה בשלב הבתים של ליגת האלופות ומאוחר יותר בשלב שמינית גמר הליגה האירופית על ידי אולמפיק ליון.
בעונת 2024/2025 רשמה הקבוצה עונה חלשה.
סיימה במקום השלישי בליגה והודחה בשלבים מוקדמים בליגה האירופית ובגביע הפורטוגלי.
עם זאת בפתיחת העונה זכתה הקבוצה בסופר קאפ הפורטוגלי.
פסנתר פטישים או פורטה־פיאנו (גם פיאנו־פורטה; בעברית מכונה לעיתים מכושית) הוא כלי נגינה שהמציא ברתולומאו כריסטופורי בסביבות שנת 1700 בפירנצה.
הממציא קרא לו "צ'מבלו גדול עם חזק וחלש", שם שציין והגדיר את ההבדל שבין הכלי החדש לבין הצ'מבלו "הישן".
בפסנתר ניתן לשלוט על חוזק הצליל הבודד בלחיצת האצבע (בצ'מבלו הדבר בלתי אפשרי; השליטה בצ'מבלו היא קביעת "חזק או חלש" לגבי המקלדת בשלמותה).
לאחר כשלושים שנה, כשהודפסו היצירות הראשונות שנכתבו במיוחד לכלי זה (Sonate da cimbalo di piano e forte detto volgarmente di martelletti, ג'וסטיני, פירנצה, 1732).
כך ה"האמר קלאוויר" (מקלדת עם פטישים), כפי שידועה יצירתו של בטהובן, היא ציון לכלי (שטרם נקרא "פסנתר") בניגוד לצ'מבלו.
מאז חלו שינויים רבים בפסנתר, חומרים חדשים ועיצובים חדשים, אך עדיין לכל פסנתר יש פטישים, ולכן המונח "פסנתר פטישים" עבור פסנתר מהמאה ה-18 הוא שגוי.
לפורטה־פיאנו פטישים מכוסי עור (בניגוד לאלו המכוסים לבד של הפסנתר המודרני), ומיתרים דקים, דומים לאלו של צ'מבלו.
מבנהו קל הרבה יותר, ופרט לכמה כלים מהמאה ה־19, אין לו מסגרת ממתכת.
מאחר שהמנגנון והפטישים רכים יותר, הדבר מאפשר מגע רך יותר ותגובה טובה יותר מן הכלי.
בתחילה מנעד הפורטה־פיאנו השתרע על פני ארבע אוקטבות, אך עם השנים גדל.
מוצרט כתב את יצירותיו לפסנתר לכלי עם חמש אוקטבות.
יצירותיו לפסנתר של בטהובן, שנכתבו לפסנתר עם חמש אוקטבות ומאוחר יותר לפסנתר עם שש אוקטבות, משקפות את הגדילה במנעדו של הפורטה־פיאנו.
לפורטה־פיאנו היו אמצעים להשהיית הצליל ועמעומו בדומה לפדאלים של הפסנתר המודרני, אם כי בתחילה היו אלו ידיות ברכיים (הנגן לחץ את הידית כלפי מעלה באמצעות הברך) ולא דוושות.
איכות הצליל של הפורטה־פיאנו מתאפיינת בצליל רך ועדין יותר מזה של הפסנתר המודרני, ודעיכת הצלילים היא מהירה יותר.
איכויות אלה מאפשרות שקיפות רבה יותר מאשר בפסנתר מודרני, בייחוד בתפקידים המנוגנים ברגיסטר הנמוך וביד שמאל.
הצליל העמוס וה"בוצי" המתקבל בפסנתר מודרני בעת נגינת צלילים נמוכים רבים כמעט ואינו נשמע בפורטה־פיאנו.
כמו כן, המלודיות הראשיות מועברות באופן ברור יותר בפורטה־פיאנו, מאחר שהצלילים הנמוכים אינם מכסים על הגבוהים.
מאותה הסיבה יכולים מרקמים פוליפוניים וקונטרפונקטיים להשמע ברורים יותר בפורטה־פיאנו.
הדגשות ספורצנדו (שהיו בשימוש רב בתקופה הקלאסית) בולטות יותר בפורטה־פיאנו, מאחר שההבדל בין צלילים חלשים לחזקים הוא גדול, ודעיכת הצליל היא מהירה יותר.
יכולות הצליל של הכלי באות לידי ביטוי לא רק בנגינת סולו, אלא גם בשילוב עם כלים אחרים.
בקונצ'רטי לפסנתר מן התקופה הקלאסית והרומנטית קיים איזון טוב יותר בין הפסנתר לתזמורת, קיימת אינטראקציה גדולה יותר ביניהם והמעברים הדינמיים בין הסולן לתזמורת הם פחות חדים.
מאחר שהפורטה־פיאנו אינו "מכסה" בעוצמתו על התזמורת, ניתן לשמוע אותה בבירור גם בקטעי הסולו, ובייחוד את כלי הנשיפה (דבר משמעותי מאוד בקונצ'רטי של מוצרט, לדוגמה).
גם במוזיקה קאמרית קיים איזון גדול יותר בין כל הכלים, והפסנתר לא "מכסה" על שאר הכלים.
במחצית השנייה של המאה ה־20 התפתחה אסכולה של מוזיקאים ששאפה לבצע מוזיקה עתיקה, מוזיקת בארוק ומוזיקה מהמאה ה־18 לפי פרקטיקות הביצוע ובכלי התקופה שבה נכתבה היצירה (ביצוע לפי אסכולה זו מכונה "ביצוע אותנטי").
כחלק מאסכולה זו הוקם לתחייה גם פסנתר הפטישים - כלים ישנים שוחזרו ושופצו, והעתקים (רפליקות) של כלים ישנים נבנו.
נגני פסנתר פטישים ידועים כיום הם: פאול בדורה־סקודה, ירג דמוס, מלקולם בילסון, רוברט לוין, אנדראס שטאייר ורונאלד בראוטיחם.
"פורטה" ו"פיאנו" הן המילים האיטלקיות לחזק וחלש, בהתאמה, בדיוק כפי שהשם הלועזי הרשמי של הפסנתר המודרני הוא פיאנופורטה.
שני המושגים הם קיצור של השם המקורי שנתן כריסטופורי להמצאתו: gravecembalo col (או di) piano e forte, כלומר "צ'מבלו עם חלש וחזק".
אליעזר בן-יהודה הציע לקרוא לכלי 'מַכּושית', מילה שהוא חידש, על מנת להבדיל בינו לבין הפסנתר המודרני, שכונה אז לעיתים אף הוא בשם 'פיאנו פורטה'.
הוא נימק את הצעתו: 'מכוּש' מהתלמוד הירושלמי הוא השם לפטישים הקטנים "שמכים על הנימים בכלי הנגינה".
הדעות לגבי פסנתר הפטישים משתנות מאדם לאדם.
הרוב רואים כיום בפסנתר הפטישים כלי פרימיטיבי, אולם יש המזהים בכלי יכולות שאינן קיימות בפסנתר המודרני, והכלי צובר אט־אט פופולריות.
פּוֹרְטוּ (בפורטוגזית: Porto, ) היא עיר נמל בפורטוגל, והעיר השנייה בגודלה ובחשיבותה בפורטוגל.
פורטו שוכנת בגדה הצפונית של שפך הנהר דורו, על חוף האוקיינוס האטלנטי, ואוכלוסייתה 237,584 תושבים נכון לשנת 2011, ו-1,762,524 במטרופולין.
בפורטו אקלים המזכיר אקלים ים-תיכוני, על אף שהיא מושפעת מרוח מהאוקיינוס ולכן קרירה יותר.
בשיא הקיץ, במיוחד באוגוסט, הטמפרטורות יכולות להגיע גם ל-40 מעלות צלזיוס.
לשמה של פורטוגל, שמה של השפה הפורטוגזית, שמו של היין הנודע פורטו (או פורט), וגם למושג אופורטוניזם מקור אטימולוגי משותף-השם "פורטו-קאלה" שנתנו הרומאים שכבשו את עיר הנמל "קאלה" המזוהה עם תרבות הקסטרו.
בעיר פועלים שני מועדוני כדורגל מפורסמים, פורטו ובואבישטה, שקבוצותיהם משחקות/שיחקו בליגת האלופות.
שדרות בואבישטה הן הארוכות ביותר בפורטוגל ומגיעות ממרכז העיר עד חוף האוקיינוס.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על החלק ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית.
כנסיית קלריגוש ומגדל הפעמון שלה מהווים אחד מסמלי העיר.
ההיסטוריה של העיר מגיעה עד לתקופה הקלטית במאה ה-4 לפנה"ס ואף לפני כן.
בזמן שלטון האימפריה הרומית העיר הפכה לעיר נמל חשובה (במיוחד כנקודת מסחר בין ליסבון לבראגה).
בזמן הכיבוש המוסלמי של ספרד, העיר נפלה לשלטון המורים בשנת 711. בשנת 868, אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס נשלח לכבוש את העיר מחדש.
בשנת 1386 נחתם בעיר החוזה ההיסטורי הסכם וינדזור.
במהלך המאה ה-14 וה-15 העיר היוותה נקודה מכרעת להתפתחות הצי של האימפריה הפורטוגזית המתפתחת.
במהלך המאה ה-18 וה-19 התפתחה העיר ואוכלוסייתה צמחה מאוד.
ב-24 באוגוסט 1820 פרצה בעיר המהפכה הליברלית שהובילה לכינון חוקה בפורטוגל ולעצמאותה של ברזיל.
נמל התעופה פרנסיסקו סא קרניירו
את פורטו משרת נמל התעופה פרנסיסקו דה סא קרניירו - נמל התעופה פורטו, שנמצא בפדראס רוברס, בשכונת מוריירה דה מאיה של העירייה השכנה מאיה, כ-15 קילומטרים מצפון-מערב למרכז העיר.
שדה התעופה עבר תוכנית שיפוץ מקיפה עקב אליפות יורו 2004 בכדורגל שהתארחה בחלקה בעיר.
הוא מחובר למרכז פורטו באמצעות קו E של המטרו.
בשנת 2024, שדה התעופה שירת כמעט 16 מיליון נוסעים, והוא שדה התעופה השני העמוס ביותר בפורטוגל וה-37 העמוס ביותר באירופה.
בעיר פועלת מערכת נפרדת מהמטרו של חשמליות היסטוריות.
תחנת הרכבת הראשית של פורטו היא תחנת הרכבת קמפניה, הממוקמת בחלק המזרחי של העיר ומחוברת לקווים של דורו (פסו דה רגואה/טואה/פוצ'ינו), מינהו (ברצלוס/ויאנה דו קסטלו/ולנסה) ומרכז פורטוגל (הקו הראשי לאוויירו, קוימברה וליסבון).
מתחנת קמפניה, יש גם שירותי רכבת קלה ורכבת פרברית המתחברים למרכז העיר.
התחנה המרכזית במרכז היר היא תחנת סאו בנטו, שהיא בעצמה נקודת ציון בולטת בלב פורטו.
תחנה זו נבנתה בין השנים 1900–1916, בהתבסס על תוכניות של האדריכל חוסה מרקס דה סילבה.
אריחי הקרמיקה על תקרת התחנה עוצבו על ידי חורחה קולאסו; ציורי הקיר מייצגים רגעים בהיסטוריה של המדינה וסצנות כפריות המציגות את תושבי אזורים שונים.
פורטו מחוברת לליסבון באמצעות שירות רכבות מהירות, Alfa Pendular, שמכסות את המרחק ב-2 שעות ו-42 דקות.
לסירוגין לוקח קצת יותר מ-3 שעות כדי לעבור את אותו המרחק.
בנוסף, פורטו מחוברת לעיר הספרדית ויגו עם רכבת סלטה, הפועלת פעמיים בכל יום, נסיעה של 2 שעות ו-20 דקות.
בשנת 1492 הגיעו לפורטוגל עשרות אלפי יהודים מגורשי ספרד.
עם גירוש יהודי פורטוגל התרוקן הרובע היהודי מיושביו ומאז כמעט לא ניתן למצוא שרידים לקיום חיים יהודים ברובע.
לפני שנים אחדות התגלתה גומחה, שכפי הנראה שימשה את ארון הקודש בבית כנסת ברובע היהודי של פורטו, ונשמרה במבנה ששימש בתחילת המאה ה-21 כמרכז יום לקשיש.
כנסיית ויקטוריה שבכניסה לרובע, נבנתה ב-1539 על מקומו של בית כנסת.
בשנת 2021 נפתח בעיר מוזיאון השואה.
פורטו וליו (בפורטוגזית: Porto Velho - "נמל ישן") היא בירת המדינה הברזילאית, רונדוניה.
ממוקמת באגן נהר האמזונאס העליון ואוכלוסייתה מונה 519,531 תושבים (נכון לשנת 2018, על פי נתוני IBGE).
העיר שוכנת בגבול המדינות הברזילאיות רונדוניה ואמזונאס ומהווה מרכז של סחר בקסיטריט, מרכז תחבורה ומרכז תקשורת.
העיר ממוקמת על הגדה המזרחית של נהר מדיירה, אחד היובלים העיקריים של האמזונאס.
פורטו וליו הוקמה ב-2 באוקטובר 1914 על ידי חלוצים שנשלחו בידי חברת "מסילת הרכבת של מדיירה מאמורה" בסביבות 1907. לאחר שבניית מסילת הרכבת הושלמה, מנתה אוכלוסיית העיר כ-1,000 תושבים ובנייניה היו בעיקר הבניינים של הנהלת מסילת הרכבת ובתי עץ קריביים.
במהלך שישים השנים הראשונות, פיתוח העיר היה קשור ישירות לפעילות הרכבת.
העיירה שגשגה במהלך תנופת הגומי, אולם אז כאשר גומי מלזי בעלות נמוכה הפך את הגומי מאמזונס ללא תחרותי, כלכלת האזור נבלמה.
ערים כמו סנטו אנטוניו דו מדיירה, שהיו להן קו חשמלי ועיתון שבועי עד להקמת פורטו וליו, אינן אלא חורבות בימינו.
ההישרדות של פורטו וליו קשורה לתנאים הטובים יותר של האזור בו היא נבנתה, הגישה הקלה אליה דרך הנהר והנמל שלה.
כל אלה היו שיקולים בבחירת פורטו וליו כבירת הטריטוריה הפדרלית החדשה של גוואפה, בשנת 1943. רק עם תחילת מלחמת העולם השנייה היה מעגל התקדמות נוסף באזור.
כאשר כוחות בעלות הברית איבדו שליטה על הגומי המלזי, היה צורך בייצור גומי מהאמזונס לצורך המאמץ המלחמתי.
זה ייצר את מה שמכונה בברזיל "בום הגומי השני".
אך עם תום המלחמה, שוב נעצרה כלכלת האזור.
ההיסטוריה המודרנית של פורטו וליו מתחילה בגילוי משאבים סביב העיר, בייחוד זהב על נהר מדיירה, בסוף שנות החמישים.
בנוסף, החלטת הממשלה לאפשר חוות בקר גדולות בשטח הביאה למגמת הגירה לעיר.
כמעט מיליון אנשים עברו לרונדוניה ואוכלוסיית פורטו וליו גדלה לשלוש מאות אלף.
הגירה אינטנסיבית זו גרמה צרות רבות לעיר, כמו יצירת רובע הפרברים וירידה באיכות החיים בעיר.
מאז הרפורמה במערך הכליאה הממשלתי ממוקם בעיר כלא פורטו וליו, הנחשב לאחד הידועים לשמצה בעולם ומאכלס חברי כנופיות סמים ופשע.
את העיר מחברים כבישים פדרליים ונמל תעופה בינלאומי, הממוקם במרחק 7 ק"מ מהעיר ומכונה על ידי המקומיים בשם "בלמונט", על שם הרובע בו הוא ממוקם והוא הפך לנמל תעופה בינלאומי בשנת 2002. סמוך לעיר ממוקם גם בסיס חיל האוויר פורטו וליו ולכן ישנה תנועה ערה של תחבורה אווירית צבאית.
פורטה הוא האלבום השישי שהוציאה להקת הרוק הישראלית "היהודים", ואלבום האולפן הרביעי של הלהקה, אשר ראה אור ביום שישי ה-13 ביולי 2007.
הופעת הבכורה של האלבום נערכה ב-29 בספטמבר 2007 בהאנגר 11 וארכה כ-3 שעות עם סטליסט של 32 שירים אשר כללו את כל שירי האלבום ועוד 17 שירים מהאלבומים הקודמים.
האלבום זכה בתואר "אלבום השנה" בטקס פרסי עמ"י ה-4 של ערוץ 24, וב-12 באפריל 2008, במהלך הופעה במועדון התיאטרון ביפו, הוענק לחברי הלהקה אלבום זהב, לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-20,000 עותקים.
אין לך מקום (בימוי: עודד בינון ומיכל ברזיס)
What About You (בימוי: מילי בן חייל)
תום פטרובר - שירה, פסנתר ("לא יכול אחרת", "חולמת")
דניאל ברכר וגיא באר - גיטרות
ערן מיטלמן - נבל ("עד שזה יעבור"), פנדר רודס ("להיות"), סינתיסייזר ("Don't Like"), קלידים ("Sombody Else"), האמונד ("What About You")
מספר תושביה של העיר עומד בשנת 2024 על 35000 תושבים.
בעת העתיקה הוקמה במקום העיר הרומאית Turris Libyssonis.
היא הייתה אחת הערים החשובות בסרדיניה באותה עת.
היא שכנה בחוף הצפוני, 25 ק"מ מזרחה לכף הצפוני-מזרחי של האי, כף פלקונה (Capo del Falcone) ובתוככי המפרץ המכונה היום מפרץ דל'אסינרה.
סבורים שהעיר נוסדה כבר על ידי יוליוס קיסר.
היא הוקמה בתור קולוניה ושמה המקורי היה Colonia Julia.
הסופר פליניוס הצעיר מספר לנו כי זו הייתה המושבה הרומאית היחידה באי.
ההנחה היא שלא קדם יישוב למושבה, אלה רק הייתה במקום מצודה.
היא מוזכרת בכתביו בתור נקודת מוצא לנתיבי דרכים, אך ללא חשיבות מיוחדת כל שהיא.
לפי השרידים שנמצאו, של עקבות גלגלי עגלות בדרך, יש להניע כי הייתה עיר מסחר חשובה באימפריה הרומית.
לפי אבן מיל שנמצאה יצא ממנה הדרך המרכזית של האי, אשר הובילה ישירות מפורטו טורס לקליארי - או בשמה אז קרליס Caralis.
עוד דרך הובילה ממנה לחוף המערבי ולמרכז האי, אל Othoca, היום, Santa Giusta אשר ממנה התחברה גם כן לקליארי.
בשנת 1964 נמצאו שתי אבני מצבה עם כיתוב בעברית, עדות להימצאות יהודים בעיר.
בתקופת ימי הביניים היא הייתה מושב הבישוף.
בעיר יש שרידים מהתקופה הרומאית.
מלבד הנמל, גם שרידי מקדש, אשר לפי כתובת שנמצאה בו הוקדש לפורטונה – אלת המזל.
הוא שוחזר בימי "פיליפוס הערבי", מרחצאות, בסיליקה, אמת מים וגשר קטן מעל לנהר שכונה: Fiume Turritano.
העיר העתיקה התקיימה עד המאה ה-11, כאשר רוב האוכלוסייה עברה לסאסארי מסיבות של ביטחון.
מרכזה של העיר הוא הנמל.
ממנו יש תנועת אוניות ליעדים באגן הים התיכון כאשר היעדים החשובים הם: מרסיי בצרפת וג'נובה באיטליה.
מהעיר יוצאים גם הכבישים הראשיים לקליארי ולסאסארי.
הוא נבנה בחלקו הגדול על יסודות הנמל הרומאי.
תעשיות כימיות ממלאות מקום נכבד בכלכלת העיר ובתנועת המטענים של הנמל.
זהו הנמל הגדול באי מבחינת היקף שינוע המטענים דרכו, והשני בגודלו במספר הנוסעים שעוברים בו.
בעיר מצויה כנסייה בעלת סגנון בנייה מיוחד מהמאה ה-11, כנסיית סן גבינו San Gavino.
הכנסייה נבנתה מאבנים חצובות של גרניט, פורפיר.
היא הכנסייה הגדולה בסרדיניה הבנויה בסגנון רומנסקית מיוחדת היא צורת הבנייה ומבנה החזית לעומת חזותה העורפי.
פורטה ניגרה הוא שער רומי עתיק בעיר העתיקה בגרמניה טריר שבמדינת ריינלנד-פפאלץ.
זהו השער המשומר ביותר מצפון לאלפים.
השער הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1986 לצד שרידים רומאיים נוספים (הריכוז הגבוה בגרמניה).
הוא נבנה מאבן חול בשנים 186–200 והיה אחד מארבעת השערים של העיר.
עם השנים התפוררו ונהרסו שאר השערים ביחד עם החומה.
את השער הזה הצילה העובדה שבשנים 1208–1035 התגורר בתוכו הנזיר היווני סימון שלאחר מותו הוכרז כקדוש.
הפורטה ניגרה הפך לכנסייה ולידה הוקם מנזר על שם סימון.
נפוליאון בונפרטה, שביקר במקום ב-1804, הורה להפסיק להשתמש במקום ככנסייה ולהחזירו למצבו הקדום כאתר רומי עתיק.
כיום שער זה הוא האתר התיירותי המפורסם ביותר בטריר.
מאתר זה מוביל מדרחוב שמעון מטריר הקדוש (Simeonstraße) לכיכר השוק הראשי (Hauptmarkt) ובה עמוד צלב השוק (Marktkreuz) ומזרקת פטרוס הקדוש (Petrusbrunnen).
פורטה קאפנה היה שער בחומת סרוויוס ברומא, לא הרחק מגבעת קאיליוס.
על פי המסורת הרומית במקום נמצאה החורשה הקדושה בה נהגו להתרועע המלך נומה פומפיליוס והנימפה אֶגֶרְיָה.
הייתה זו אחת הכניסות הראשיות לעיר רומא, מאחר שנפתחה אל ויה אפיה.
מקור השם אינו ידוע, אך אפשר שהוא קשור לעובדה שהדרך מובילה אל קפואה, עיר חשובה בקמפניה, דרומית לרומא.
לדברי המשורר יובנאליס בן המאה ה-1 לספירה היה פורטה קאפנה מקום בו התאספו קבצנים רבים ובמיוחד קבצנים יהודיים:
בפורטה קאפנה שוכנים כיום המשרדים הראשיים של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO).
פורטו ונרה (באיטלקית: Porto Venere) היא עיר שבנפת לה ספציה במחוז ליגוריה בצפון מערב איטליה.
משמעות המילים "פורטו ונרה" הם "מעגן ונוס".
ה"פאלאצאטה די פורטו ונרה" (באיטלקית: Palazzata di Porto Venere) הוא רחוב מגורים שבו 60 בניינים בני 6–8 קומות.
העומד לצדו של המעגן המקומי.
בשנת 1997 הכריז אונסק"ו על האתר (ביחד עם צ'ינקווה טרה וטינו) כאתר מורשת עולמית.
פורטה וסטפאליקה היא עיר במחוז מינדן-ליבקה שבמדינת נורדריין-וסטפאליה.
השם "פורטה וסטפאליקה" הוא לטיני ומשמעותו "השער לווסטפאליה".
ערוץ הווזר בשרשרת גבעות ויהן (גרמנית: Wiehen) מהווה מעין "שער כניסה" לווסטפאליה לבאים מצפון.
השם הלטיני ניתן לערוץ על ידי גאוגרפים במאה ה-19.
העיר פורטה וסטפאליקה נוסדה בשנת 1973 על ידי איחוד חמישה עשר כפרים הסמוכים לערוץ נהר הווזר.
מרכזה של העיר החדשה הוא הכפר לשעבר האוסברגה (גרמנית: Hausberge), המוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1096.
מצבת הזיכרון המונומנטלית לקיסר וילהלם הראשון הוקמה סמוך לעיר על ידי שלטונות הפרובינציה הפרוסית וסטפאליה בין השנים 1892 ו-1896. המונומנט, שגובהו כ-88 מטרים, מוגדר כאחד המונומנטים הלאומיים של גרמניה.
בתום מלחמת העולם השנייה החליטו כוחות הצבא הבריטי לפוצץ את המבנה, אשר נחשב לסמל מתריס של לאומיות גרמנית, ואף החלו בפיצוץ יסודותיו של המבנה, אך חדלו מכך לנוכח הקשיים שבפיצוץ מבנה מסדר גודל זה.
בשנים 1944–1945 הקימו השלטונות הנאציים תשלובת מחנות ריכוז בפורטה וסטפאליקה.
האסירים במחנות הועסקו בבניית אולמות ייצור תת-קרקעיים בהרים הסמוכים.
המחנות המקומיים היוו תתי-מחנות של מחנה הריכוז נוינגאמה.
בהאוסברגה, הכפר המרכזי בעיר החדשה פורטה וסטפאליקה, התקיימה בעבר קהילה יהודית קטנה.
במקום התקיים בית קברות יהודי מאז תחילת המאה-17. בית הקברות שימש בעבר כמה מקהילות היהודיות במזרח-וסטפאליה וליפה, ביניהן קהילות פלוטו ומינדן.
בבית הקברות נמצא מאוזולאום בסגנון קלאסיציסטי, שהוקם על ידי בני משפחת מיכלזון המקומית.
הוא שופץ בשנת 2015 בעקבות יוזמה מקומית.
בית הקברות איננו פעיל, ומתוחזק על ידי הקהילה היהודית במינדן ועל ידי הרשות המקומית.
פורט רויאל הוא כפר הממוקם בקצה הטומבולו (סוג של לשון יבשה) של פליסדו בפתח נמל קינגסטון, בדרום-מזרח ג'מייקה.
נוסד בשנת 1518 על ידי הספרדים והיה בעבר העיר הגדולה ביותר בקריביים.
עיר זו תפקדה כמרכז השילוח והמסחר בים הקריבי במחצית השנייה של המאה ה-17. היא נהרסה על ידי רעידת אדמה ב־7 ביוני 1692, שלווה בצונאמי חזק.
סופות הוריקן קשות פגעו בה באופן קבוע.
רעידת אדמה קשה נוספת התרחשה בשנת 1907.
פורט רויאל הייתה פעם ביתם של פיראטים שנהגו לתקוף את ספינות ספרד, בתקופה בה מעצמות אירופיות קטנות יותר לא העזו לנהל מלחמה ישירה בספרד.
כעיר נמל, היא הייתה ידועה בזכות העושר ולצידו המוסר הרפויי שבה.
היא הייתה נמל בית פופולרי עבור הפריבטירים בחסות אנגליה והולנד, שנטו לבזבז את שלל אוצרותיהם במהלך המאה ה-17. כאשר ממשלות אלה זנחו את הנוהג של הוצאת מכתבי הרשאה לפרביטירים נגד ציי האוצר והרכוש הספרדי במחצית השנייה של המאה ה-16, רבים מהצוותים האלה הפכו לפיראטים.
הם המשיכו להשתמש בעיר כבסיס העיקרי במהלך המאה ה-17. שודדי ים מרחבי העולם התכנסו בפורט רויאל והגיעו ממקומות רחוקים כמו מדגסקר.
לאחר האסון ב־1692, נלקח תפקידה המסחרי של פורט רויאל על ידי העיר הסמוכה קינגסטון.
תוכניות פותחו בשנת 1999 לפיתוח מחדש של עיירת הדייגים הקטנה כיעד תיירות לשרת אוניות קרוז.
המחשבות היו שהיא יכולה לנצל את המורשת הייחודית שלה, כאשר ממצאים ארכאולוגיים משנים טרום קולוניאליות ותקופת הפיראטים יהיו בסיס לאטרקציות אפשריות.
ב-2025 האתר הארכאולוגי של פורט רויאל הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
באזור זה השתמשו האינדיאנים במשך מאות שנים לפני התחלת ההתיישבות האירופית.
הם השתמשו באזור, שאותו כינו קגוואי או קגאיה, במהלך פעולות הדייג שלהם.
אף על פי שלא ידוע אם התיישבו אי פעם במקום, הם אכלסו אזורים אחרים בג'מייקה.
הספרדים עגנו לראשונה בג'מייקה בשנת 1494 בהנהגתו של כריסטופר קולומבוס.
התיישבות קבועה התרחשה כאשר חואן דה אסקוויבל הביא קבוצת מתנחלים בשנת 1509. הם הגיעו בחיפושם אחר אדמות חדשות ומשאבים יקרי ערך, כמו זהב וכסף.
במקום זאת הם החלו לטפח ולעבד את קנה הסוכר.
בדומה לשבט הטיינאו שלפניהם, הספרדים לא עשו שימוש רב באזור פורט רויאל.
ספרד שמרה על שליטה בעיקר בג'מייקה כדי שתוכל למנוע ממדינות אחרות גישה לאי, שהיה ממוקם אסטרטגית בנתיבי הסחר של האיים הקריביים.
ספרד שמרה על שליטה באי במשך 146 שנה, עד שהאנגלים השתלטו בעקבות פלישתם ל־1655.
העיירה נכבשה על ידי אנגליה בשנת 1655 במהלך הפלישה לג'מייקה.
עד שנת 1659 נבנו סביב המבצר במקום מאתיים בתים, חנויות ומחסנים.
עד 1692 הגנו חמישה מבצרים שונים על הנמל.
האנגלים קראו בתחילה למקום קאגווי אך עד מהרה השם הוחלף לפורט רויאל.
במשך חלק ניכר מהתקופה שבין הכיבוש האנגלי לרעידת האדמה בשנת 1692 שימשה פורט רויאל את בירתה הלא רשמית של ג'מייקה, בעוד העיר הספרדית נותרה הבירה הרשמית.
בשנת 1872 קבעה הממשלה את קינגסטון, העיר הגדולה ביותר, כבירת האי.
בשנת 1657, כפתרון לדאגות ההגנה שלו, הזמין המושל אדוארד ד'אולי את קואליציית הפיראטים לבוא לפורט רויאל ולהפוך אותה לנמל הבית שלהם.
היו אלה קבוצות של פיראטים שהיו צאצאים של רועי וציידי בקר שפנו לשוד לאחר שנשדדו על ידי הספרדים וגורשו מהאי שנקרא היספניולה.
שודדי ים אלה ריכזו את התקפותיהם על הספנות הספרדית, אשר נחשבו לאיום העיקרי על העיר.
שודדי ים אלה הפכו לימים לפירבטירים אנגלים חוקיים שקיבלו מכתבי רישיון לשדוד בים מהמושל של ג'מייקה.
בערך באותה תקופה שבה הוזמנו שודדי ים לפורט רויאל, פתחה אנגליה בסדרת התקפות נגד ספינות ספנות ועיירות חוף ספרדיות.
על ידי שליחת הפריבטירים החדשים אחרי הספינות והתנחלויות הספרדיות, אנגליה הקימה בהצלחה מערכת הגנה לפורט רויאל.
ספרד נאלצה להגן ללא הרף על רכושה, ולא היו לה האמצעים להחזיר את אדמתה לרשותה.
ספרד לא הצליחה לכבוש מחדש את האי, ובשל פעילות הפיראטים, לא יכלה עוד לספק באופן קבוע למושבותיה בעולם החדש סחורות.
חוסר הנוכחות הקבועה של ציי ספרד באזור, בשילוב עם ביקוש גובר לסחורות גמרות במושבות הספרדיות, עודד את צמיחתה של פורט רויאל.
סוחרים ופריבטירים עבדו יחד במה שמכונה "סחר בכפייה".
סוחרים היו משלמים דמי חסות למאמצי מסחר עם הספרדים ובמקביל גם נותנים דמי חסות לפריבטירים כדי שיתקפו אוניות ספרדיות וישדדו עיירות חוף ספרדיות.
אמנם לרוב יד הסוחרים הייתה את העליונה, אבל הפיראטים היו חלק בלתי נפרד מהפעולה.
נואלה זהדיה, מרצה מאוניברסיטת אדינבורו, כתבה כי "גם מתנגדיהם וגם תומכיהם של מה שמכונה 'סחר בכפייה' ידעו כי הרווח מהסדר זה היה הגבוה ביותר כמקור פרנסה".
היא הוסיפה: "קיים דיווח כי 300 הגברים שליוו את הנרי מורגן לפורטובלו בשנת 1668 חזרו לעיירה עם שלל של לפחות 60 ליש"ט כל אחד (סכום שהיה כפול או משולש מהשכר שהיו יכולים להרוויח בשנה בעבודה במטעי הסוכר) לא משאיר ספק רב שהם צדקו".
הסחר בכפייה הפך לאורח חיים מקובל בפורט רויאל.
מייקל פוסון ודייוויד בוסרת כתבו "...
כך או אחרת נראה כי כל התושבים המאכלסים את פורט רויאל היו מעוניינים בהסדר זה".
סחר בכפייה הפך במהירות את פורט רויאל לאחת מהקהילות העשירות ביותר בשטחים האנגלים בצפון אמריקה, ועלה בהרבה על כל רווח שהופק מייצור קני סוכר.
זהדיה כתבה כי "הפשיטה על פורטובלו (בשנת 1668) בלבד הניבה שלל בשווי 75,000 ליש"ט, יותר משבע פעמים מהערך השנתי של יצוא הסוכר של האי - שלא עלה על 10,000 ליש"ט בתקופה זו".
פורט רויאל סיפקה נמל מבטחים בתחילה עבור אוניות הפריביטרים, ובהמשך עבור הפיראטים שתקפו את נתיבי הספנות מספרד ומפנמה.
הפיראטים מצאו את פורט רויאל מתאימה להם עקב קרבתה לצירי סחר.
היא אפשרה להם גישה קלה ל"טרף".
סיבה חשובה נוספת הייתה קרבתו של הנמל לכמה מהמעברים או המצרים הבטוחים היחידים שהעניקו גישה למושבות הספרדיות מכיוון האוקיינוס האטלנטי.
הנמל היה גדול מספיק כדי להכיל את הספינות שלהם, והיו בו התנאים לתחזק ולתקן את הספינות.
הנמל היה ממוקם באופן אידיאלי לצאת לפשיטות על המושבות הספרדיות.
הנרי מורגן תקף מפורט רויאל את פנמה, את פורטבלו, ואת מארקאיבו; פיראטים ופריבטרים נוספים תקפו ממנה ויצאו לפעולות שוד, כמו ג'ון דייוויס ואדוארד מאנזבלד.
מכיוון שלאנגלים לא היו מספיק כוחות כדי להגן על העיר מפני הספרדים או הצרפתים, המושלים הג'מייקנים פנו בסופו של דבר לפיראטים כדי להגן עליה.
בשנות השישים של המאה ה-17 העיר הפכה, עבור חלקם, לאוטופיה פיראטית וצברה מוניטין כ"סדום של העולם החדש".
שם רוב התושבים היו שודדי ים, או זונות.
כאשר צ'ארלס לסלי כתב את תולדות ג'מייקה, הוא כלל תיאור של שודדי הים בפורט רויאל:
יין ונשים בזבזו את עושרם של הפיראטים, עד כדי כך ש[...]חלקם הפכו לעניים.
ידוע שהם היו מבזבזים בלילה אחד כסף רב.
פיראט אחד שילם הון תועפות כדי לראות אשה עירומה.
הם נהגו לקנות חבית יין, למקם אותה ברחוב ולחייב את כל מי שעבר לשתות.
הטברנות של פורט רויאל היו ידועות בצריכה מופרזת של אלכוהול כך שרשומות אפילו של חיות הבר של האזור המשתתפות בהוללות.
קיימים אפילו סיפורים בפולקלור של הפיראטים כי שחור הזקן הידוע לשמצה (אדוארד טאץ') פגש קוף מיילל, כאשר הוא היה בבית מרזח בפורט רויאל, אותו כינה "ג'פרסון" ויצר איתו קשר חזק.
מחקרים גנאלוגיים אחרונים מראים כי שחור הזקן ומשפחתו עברו לג'מייקה, שם אדוארד טאץ' ג'וניור רשום כמלח בצי המלכותי על סיפון אונית המלחמה וינדזור בשנת 1706. פורט רויאל נהנתה מהאווירה התוססת הזאת וצמחה להיות אחת משתי העיירות הגדולות ביותר והנמל החשוב ביותר מבחינה כלכלית במושבות האנגליות.
בשיא הפופולריות שלה היה בעיר בית מרזח אחד לכל 10 תושבים.
ביולי 1661 בלבד הוענקו 40 רישיונות חדשים למסבאות.
בתקופה של 20 שנה שהסתיימה בשנת 1692 התגוררו בפורט רויאל כמעט 6,500 איש.
בנוסף לזונות ולשודדי הים, היו ארבעה צורפים, 44 בעלי בתי מרזח, וכן מגוון של אומנים וסוחרים שחי באלפיים בניינים שהתפרסו על פני 200 דונם.
213 אוניות ביקרו בנמל הים בשנת 1688. עושרה של העיר היה כה גדול עד כי העדיפו מטבעות לתשלום על פני המערכת הנפוצה יותר של סחר חליפין (בארטרינג) של מוצרים תמורת שירותים.
לאחר מינויו של הנרי מורגן לתפקיד סגן המושל החלה פורט רויאל להשתנות.
לא היה עוד צורך בפיראטים כדי להגן על העיר.
מכירת עבדים קיבלה חשיבות רבה יותר.
אזרחים חשובים בעיר לא אהבו את המוניטין השלילי שקיבלה העיר.
בשנת 1687 חוקקה ג'מייקה חוקים נגד פיראטיות.
כתוצאה מכך, במקום להיות מקלט בטוח לפיראטים, פורט רויאל הצטיינה כמקום הוצאה להורג.
בגרדום של העיר פיראטים רבים הלכו אל מותם, כולל צ'ארלס ויין וקליקו ג'ק, אשר נתלו ב-1720. כחמישה חודשים לאחר מכן, שודדת הים המפורסמת מרי ריד מתה בכלא הג'מייקני בפורט רויאל.
שנתיים אחר כך 41 פיראטים הוצאו להורג בחודש אחד.
תחת השלטון הבריטי חיל הים המלכותי עשה שימוש במערך התחזוקה בפורט רויאל ושכר מבנה בחוף הים שישמש כמחסן.
משנת 1675 מונה קצין ימי תושב לפיקוח על מתקני הצי.
אולם התפתחות המקום נעצרה עקב רעידת האדמה הרסנית בשנת 1692. לאחר רעידת האדמה נעשה ניסיון להקים בסיס ימי בפורט אנטוניו, אך האקלים שם לא היה מתאים.
משנת 1735 הפכה פורט רויאל שוב למוקד תשומת הלב של האדמירליות.
בשלב זה נבנו רציפים ומחסנים חדשים וכן מגורים לקצינים.
בשלושים השנים הבאות נוספו מתקנים במתחם: סדנאות, מגורים, מקומות לינה (כולל קנטינה) לצוותי האוניות המטופלות במקום.
בית חולים מלכותי הוקם גם ביבשה מעט מערבית לחצר הימית.
בסוף המאה ה-18 נוסף במזרח העיר אזור אחסון קטן (לפני כן נאלצו האוניות לנסוע לקינגסטון וליישובים אחרים כדי להשיג אספקה.
בראשית המאה ה-19 התרחשה התחדשות משמעותית של בנייה בעיר, במה שהיה בסיס הצי המלכותי המשרת את הקריביים.
מבנה אחסון גדול עם מגדל שעון היווה את החלק המרכזי, ודרך מקורה הובילה ממנו אל הרציפים.
בית הנמל הסמוך (פורט אדמירל, לימים נקרא בית קומודור) כלל מגדל שמירה, כדי להתמודד עם איום הפריביטרים.
המתחם המשיך להתרחב כדי לעמוד בדרישות החדשות של כלי שיט המונעים בקיטור.
המתחם המשיך להתרחב עד תחילת המאה ה-20, אך אז (כשהאדמירליות התמקדה יותר ויותר במצב באירופה) נסוג חיל הים מג'מייקה והמתחם נסגר בשנת 1905.
לאחר מכן נהרסו רבים מהבניינים (שרובם היו בבניית עץ).
חלקם נהרסו ברעידת האדמה של קינגסטון ב-1907, ואחרים בהוריקן צ'רלי בשנת 1951. עם זאת, נותרו מעט מבנים במקום, כולל מתחם בית החולים הימי, כמה מבני הנדסת הקיטור ומערכת בתי הקצינים.
יש גם מבדוק, שהושלם בשנת 1904, אשר תוכנן לאחסן ולהשיק סירות טורפדו, שהוצבו במקום להגנת המתחם.
בשנת 2014 הוכרז כי חלק מהבניינים ההיסטוריים של בית החולים הימי ישוחזרו לאכלוס מוזיאון במסגרת פרויקט תיירות מורשת רחבה יותר.
רעידת אדמה בשנת 1692 ואחריה
העיירה גדלה במהירות והגיעה עד 1692 לאוכלוסייה של כ־6,500 איש וכ-2,000 בניינים.
ככל שאזל מלאי הקרקעות לבניה, נהפך למקובל לייבש קרקע מהים, ולבנות עליה תשתיות חדשות, או פשוט לבנות בניינים גבוהים יותר.
בניינים הלכו והתחזקו בהדרגה כאשר התושבים אימצו את הבנייה בעזרת לבנים כנהוג באנגליה מולדתם.
הביקוש הגדול לבנייה, דחק את סגנון הבנייה הנמוך והבנייה מעץ של התושבים הספרדים הקודמים.
בסופו של דבר, כל הגורמים האלה תרמו לאסון הממשמש ובא.
ב-7 ביוני 1692 התרחשה רעידת אדמה הרסנית שפגעה בעיר וגרמה לאיבוד רוב חלקה הצפוני - ואיתה רבים מבתי העיירה ומבנים אחרים.
רבים מהמבצרים נהרסו גם הם.
פורט צ'ארלס שרד, אך המבצרים ג'יימס וקרלייל שקעו בים, פורט רופרט הפך לאזור מוצף מים, ונזק גדול נגרם לאזור המכונה "קו מורגן".
על אף שרעידת האדמה פגעה בכל האי ג'מייקה, אזרחי פורט רויאל היו בסיכון גדול יותר למוות בגלל תשתית החול שעליה נבנתה.
הבניינים שהתמוטטו והצונאמי שהגיע אחר כך.
אף על פי שהרשויות המקומיות ניסו לאסוף את כל הגוויות מהמים, הן לא הצליחו.
חלק פשוט התרחקו מהחוף ואילו אחרים נלכדו במקומות שלא היו נגישים.
חורבן הדיור, מחסור בתרופות ובמים נקיים והעובדה שרוב הניצולים היו חסרי בית הובילו לכך שאנשים רבים מתו ממחלות.
רעידת האדמה והצונאמי הרגו בין 1,000 ל-3,000 איש, כמעט מחצית מאוכלוסיית העיר.
המחלות השתוללו במהלך החודשים הבאים הביאו לעוד כ-2,000 מתים נוספים.
רעידת האדמה גרמה לחול תחת פורט רויאל לשקוע ולזרום החוצה אל נמל קינגסטון.
מפלס מי התהום היה בדרך כלל רק שני מטרים מתחת לפני הקרקע בעיר לפני הפגיעה, והעיירה נבנתה על שכבה של 20 מטר של חול רווי במים.
באזור מסוג זה לא היה בסיס איתן לבנות עליו עיירה שלמה.
שלא כמו הספרדים שלפניהם, האנגלים החליטו ליישב ולפתח שטח קטן, אפילו שהיו מודעים לכך שהאזור אינו אלא "חול רופף".
לדברי מולצ'י, "מדענים מודרניים וארכאולוגים תת-ימיים מאמינים כעת כי רעידת האדמה הייתה רבת עוצמה וכי חלק גדול מהנזק בפורט רויאל נבע כתוצאה מתהליך המכונה נזילות".
נזילות מתרחשת כאשר רעידת אדמה פוגעת בקרקע רופפת, חולית ורוויה במים.
הנזילות מגבירה את לחץ המים וגורמת לחלקיקים להיפרד זה מזה ויוצרים שכבת בוץ.
דיווחים של עדי ראייה מאותה רעידה, העידו על בניינים שהחליקו למים, אך סביר להניח שחלקם פשוט שקעו ישר למטה עקב השכבה הבלתי יציבה.
נעשו כמה ניסיונות לבנות את העיר מחדש, החל מהאזור שלא היה שקוע בים, אך ניסיונות אלה לא צלחו.
ניסיון ראשוני לבנייה מחדש, נהרס שוב בשרפה בשנת 1703. הבנייה המחודשת לאחר מכן נהרסה על ידי כמה הוריקנים במחצית הראשונה של המאה ה-18, כולל הצפות מהים בשנת 1722, שרפה נוספת בשנת 1750 והוריקן גדול בשנת 1774. עד מהרה השיגה קינגסטון את פורט רויאל בחשיבותה.
בשרפה נוספת בשנת 1815 נהרסו התיקונים שבוצעו קודם, ובנוסף לכך האי כולו הושפע קשות ממגפת כולרה בשנת 1850.
רעידת אדמה 1907 והיסטוריה עדכנית יותר
רעידת אדמה הרסנית נוספת התרחשה ב־14 בינואר 1907 וחיסלה את שרטון החול שעליו נבניתה העיר מחדש.
היא הרסה כמעט את כל העיר, גרמה לשקיעת חלקים נוספים והטתה את המבנה שהיה מחסן ארטילריה שנבנה לגובה ב־1880, שהפך לאטרקציה תיירותית.
עכשיו האזור הוא צל של עצמו, עם אוכלוסייה של פחות מ-2,000 איש.
אין לה חשיבות מסחרית או פוליטית.
התיירים פוקדים את האזור, אך הוא נמצא במצב של נסיגה.
ממשלת ג'מייקה החליטה לאחרונה לפתח את האזור להדגשת ערכו ההיסטורי והתיירותי.
בין היתר כתוצאה מנטישת התוכניות שהחלו בראשית שנות השישים לפיתוח העיירה כנמל ספינות קרוז.
התוכניות האלה עוררו את החקירות הארכאולוגיות באתר שהביאו, בתורן, להשעיית הפיתוח כנמל, אך כעת התרחבו לפיתוח אטרקציות ארכאולוגיות ואחרות.
בשנת 1981 החלה התוכנית לארכאולוגיה ימית באוניברסיטת טקסס בחקירה ארכאולוגית מתחת למים של חלק פורט רויאל ששקע במהלך המאה ה-17. התוכנית התמקדה באזור ששקע ישירות בים וספג מעט מאוד נזק.
בגלל רמות חמצן נמוכות מאוד, ניתן היה לשחזר כמות גדולה של חומר אורגני.
המאמצים שעשתה התוכנית אפשרו לשחזר בפירוט רב את חיי היומיום בעיר הנמל הקולוניאלית האנגלית.
בשנת 1998 הזמינה חברת פורט רויאל לפיתוח חברת אדריכלים ליצור תוכנית אב לפיתוח מחדש של פורט רויאל, שהושלמה בשנת 2000. מוקד התוכנית הוא אטרקציה המשקפת את המאה ה-17.
יש לתוכנית הפיתוח שני אזורי עוגן: פורט רויאל העתיקה ומתחם הצי המלכותית.
פורט רויאל הישנה, כולל מזח לספינות קרוז, מזחים משוחזרים, אזורי בתי קפה וחנויות על קו המים.
המתחם הימי המלכותי כולל מוזיאון ימי, בשילוב של אקווריום תת-מימי עם דיורמות לתצפיות על חוף הים הטרופי המקורי.
המתחם הימי המלכותי כולל גם את מטה האדמירל של הצי המלכותי.
תוכנית הפיתוח כוללת גם מלון חמישה כוכבים.
פורט רויאל ידועה כ"עיר ששקעה".
רוברט מרקס מחשיב אותה כאתר הארכאולוגי התת-ימי החשוב ביותר בחצי הכדור המערבי, המציג ממצאים מהמאה ה-16 וה-17 ואוצרות חשובים רבים של עמים ילידים שקדמו להקמתה בשנת 1518. חלק מהממצאים הגיעו ממרחק כמו מגואטמלה.
כמה ספינות פיראטים מהמאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 ששקעו בתוך נמל קינגסטון נשמרו היטב בתנאים מבוקרים על ידי צוותים שונים של ארכאולוגים.
פורט רוס או פורט רוס: בחיפוש אחר הרפתקאות הוא סרט עלילתי רוסי משנת 2014 בבימויו של יורי מורוז, המבוסס על הרומן "פורט רוס" מאת דמיטרי פולטייב.
בכורת הסרט התקיימה ב-11 ביוני 2014 (ערב יום רוסיה) בבית הקולנוע המוסקבאי "אוקטובר".
לנייד של כתב הטלוויזיה המפורסם והאינטלקטואל דמיטרי, מותקנת אפליקציית מסע בזמן.
דמיטרי מונחה על ידי העורך הראשי לצלם כתבה על פורט רוס, ביצור רוסי בחופי צפון קליפורניה בראשית המאה ה-19. כשהוא מתכונן לצילומים הוא מוצא בספריה דיוקן מצויר, הדומה לעצמו, עם מכתב משנת 1820.
בנמל התעופה בארצות הברית, פוגשים דמיטרי ועוזרו פימקה את מהנדסת הקול מרגו, רוסי שחי בארצות הברית מזה שנתיים.
החבורה מגיעה לפורט רוס, שם ממוקם כעת מוזיאון קטן.
המדריך לא יכול לענות על שום שאלה הנוגעת לדיוקן דמיטרי מחזיק, הוא יושב לשולחן בחצר המוזיאון והמפעיל בטעות את האפליקציה בנייד שלו.
מכאן הוא עובר בזמן לשנת 1820. כשהוא חוזר ומתאושש, הוא מחליט על טיול שני.
לאחר שהתלבשו בבגדים מיושנים, שלושתם נשלחים אל העבר, אך אינם נופלים בפורט רוס, בשל תזוזה בחלל ומוצאים את עצמם הולכים לשוק של העיר הספרדית מונטריי בקליפורניה.
בשוק הם פוגשים שני סוחרים רוסים; פימקה מתוודע לבתו היפהפייה של כומר ספרדי, אך שודדי ים מקומיים גונבים את הנייד של דמיטרי ומרגו נחטפת.
מושל סן פרנסיסקו הספרדי מגיע לפורט רוס, שמתמרמרת על התכתשויות בשוק ועל תנועות הרוסים ללא רשותו.
בהסכמה עמו, מלחי הצי הרוסי, בפיקודו של סגן זבאלישין, יוצאים לחיפוש אחר רוסים לא מוכרים שנצפו באזור.
דמיטרי ופימקה, יחד עם סוחרים רוסים, יוצאים להציל את מרגו.
הם מגיעים לבסיס השודדים, ואז לספינה שלהם וחוטפים את מרגו חזרה, אבל לשודדי הים עדיין יש את הסמארטפון של דמיטרי.
בעודם נמלטים הם מסתתרים בשטח הספרדי.
היחידה הרוסית מגיעה לשם גם כן.
שודדי הים תוקפים והרוסים נלחמים בחזרה ומנצחים.
דמיטרי מתאר לסגן זבאלישין את הרפתקאותיו ומבקש לשלוח את קונדראטי רילייב לפטרבורג עם מכתב בו הוא מבקש "לא למכור את אמריקה".
מכיוון שמרגו דוברת אנגלית שוטפת, היא שמעה את תוכניות השודדים לכיבוש פורט רוס.
חוליה רוסית לוכדת את ספינת השודדים וההיסטוריה חוזרת על עצמה.
בפעם הראשונה דמיטרי נהרג והגופה מובאת על אלונקה.
מרגו חוזרת בזמן להזהיר אותו.
שודדי הים תוקפים את המצודה, והספינה החטופה מציגה תמיכה במתקפת תותחים.
דמיטרי חוזר קדימה בחמש שנים ופונה לרילייב עם מכתבו של סגן זבאלישין.
נותרו ימים ספורים בלבד לפני מרד הדקבריסטים.
החברה הרוסית-אמריקאית פונה לקיסר בבקשה לפתח את אמריקה ובמקביל להציל ממוות את הקצין רילייב.
אך הקיסר עושה בדיוק את ההפך.
כך במאה ה-19, רוסיה איבדה את אדמתה בצפון אמריקה.
רעיון הסרט עלה אצל הבמאי יורי מורוז עוד בשנת 2008 - כ"תשובתנו לאינדיאנה ג'ונס", בהתחלה מורוז עמד רק להפיק את הסרט, ואז החליט לקחת את כיסא הבימוי לעצמו.
בזמן שכתב את התסריט, דמיטרי פולטייב פרסם ספר על בסיס חומר זה.
יורי מורוז ציפה למימון הסרט מתקציב המדינה, אך הכסף הזה לא הספיק כדי ליישם תוכנית בהיקף גדול.
כדי לעזור לו הגיע השחקן דמיטרי חרטיאן, שגייס 4 מיליון דולר לצילומים.
הסרט צולם ברוסיה, בלארוס, ארצות הברית ומלטה.
סמוך למינסק בנו את התפאורה ששימשה כפורט רוס.
הסרט כולל כמה תלבושות שנשכרו מהסרט של טום טיקוור, "הבושם".
במקביל לצילומי הסרט העלילתי פולטאייב, מורוז וחרטיאן אספו חומר עבור הפקת הסרט הדוקומנטרי "אמריקה הרוסית".
בסוף הסרט גיבורו של מקסים מטבייב חוזר על המשפט המפורסם של קייל ריס מהסרט "שליחות קטלנית": "העתיד אינו מוגדר.
אין גורל מלבד זה שאנו יוצרים בעצמנו."
פורטה הוא מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר טאגאנרוג, המתמודד בבית 1 של אליפות PFL.
המועדון נוסד בשנת 2020 והוא מארח את משחקי הבית באצטדיון פורטה ארנה בעיר טאגאנרוג המכיל 3,400 מושבים.
הצעות להקמת מועדון כדורגל מקצועני בעיר טאגאנרוג הופיעו בשנת 2018, במהלך שיפוץ האצטדיון המקומי, שהתקיים לקראת המונדיאל.
נחתם הסכם עם חברת Forte Home GmbH, יצרנית ציוד לחימום ושאיבת מים.
ראש החברה, אלכסנדר דניסוב, הפך לנשיא המועדון החדש למאמן הראשי מונה יליד טאגאנרוג אלכסיי גרסימנקו, שעבד בעבר במועדונים כמו דינמו קייב, קרסנודר וקובאן.
ב-16 ביוני 2020 המועדון עבר בהצלחה את הליך הרישוי להשתתפות בטורנירים רשמיים בחסות התאחדות הכדורגל הרוסית, כאשר הנהלת הקבוצה שמה לה למטרה להעפיל לליגה הלאומית בתוך עונה אחת.
המועדון מארחת את משחקיו בפורטה ארנה, אצטדיון הממוקם ברחוב.
האצטדיון כולל קיבולת של 3,400 צופים ובשנת 2020 עבר שיפוץ בהיקף מלא.
פורטה מקדוניה או שער מקדוניה (במקדונית: Порта Македонија) הוא שער ניצחון בסקופיה, מקדוניה הצפונית שמשמש גם כאנדרטה.
האנדרטה הוקמה במסגרת הפרויקט סקופיה 2014. האנדרטה הייתה אמורה להיפתח רשמית ב-8 בספטמבר 2011, אך בשל חגיגות יום העצמאות ה-20, האנדרטה נפתחה רשמית ב-6 בינואר 2012.
גובה האנדרטה הוא 21 מ'.
על האנדרטה, ישנם 193 תבליטים המייצגים אירועים וציוני דרך שונים מההיסטוריה של מקדוניה הצפונית ותרבותה, ובתוכה חלל גלריה בשני מפלסים וחנות מזכרות.
בפורטה מקדוניה יש נקודת צפייה עם שלוש משקפות, ויש שתי מעליות ושתי מדרגות.
אדריכלית האנדרטה היא ולנטינה סטפנובסקה, והוקמה על ידי חברת הבנייה "גרניט" על פי פרויקט של "ניימאר הנדסה" בעלות כוללת של כ-4.4 מיליון אירו.
פורטו-וקיו היא עיר נמל (וקומונה) באי קורסיקה שבצרפת.
פורטו-וקיו ממוקמת בקצה מפרץ בדרום-מזרח האי, הפונה לים הטירני.
נכון ל-2019, אוכלוסיית פורטו-וקיו מנתה 11,132 איש.
משמעות השם בקורסיקאית ובאיטלקית (ממנה הגיע השם הצרפתי) הוא "נמל ישן".
מצפון לעיירה נמצא האתר הפרהיסטורי טורה, שקבל את שמו מתרבות הטורה שחיה באזור.
האתר מתוארך לתקופת הברונזה הקורסיקאית, הוא כולל מצודות אבן עגולות או חצי עגולות (צמודות).
לכיוון פיגארי ולכפר צ'צ'יה יש גם שרידים פרה-היסטוריים, ולא רחוק משם נמצא אתר נוסף של טורנים, בשם Castellu di Tappa.
ממערב לעיירה נמצא האתר הפרהיסטורי Tivulaghju.
פורטו-וקיו ממוקמת באזור שבזמנים קדומים יותר היה אזור ביצות שסבל מאוד ממלריה; עם זאת, חלק מהמעגן בנמל של העיירה הנקרא "הנמל הישן", ראשיתו היה כנראה הנמל הרומי שהשפיע על הסביבה.
לאחר התקופה הרומית, האזור ננטש בגלל ביצות המלריה.
במאה ה-16 באזור התקיימה קהילה נוצרית גדולה.
העיירה נוסדה מחדש בשנת 1539 על ידי בנק ג'ורג' הקדוש מג'נובה על גבעה בגובה 70 מטרים מעל פני הים המשקיפה על המפרץ.
אנשי ג'נובה הקפידו לשמר את הנמל הרומי בתוך החומות של העיירה.
החומות שנבנו היו טרפזיות ותחמו גם את הכיכר המרכזית, place de la République, ליד הכנסייה, Église St.-Jean Baptiste.
הם התכוונו להקים מושבה במקום, אך המלריה הרגה במהרה את רוב המתיישבים.
מושבה אחרת קמה בשנת 1546 וחוותה את אותו גורל.
לאחר מכן בהתאגדות מוניציפלית הפכה לנפה אזורית (מועצה אזורית) במקום.
סמפיירו קורסו כבש את העיירה למשך כמה חודשים בשנת 1564.
חלק מהתושבים החלו לחזור למקום כשהחלו פרויקטי הניקוז של הנהר Stabacciu שהוקמו תחת הקיסרות השנייה, אך הם זכו להצלחה מינימלית.
מלחמת העולם השנייה הובילה לנוכחותם את חיילי בעלות הברית באזור שהיו נחושים למגר את המלריה למען בריאותם של כל הנוגעים בדבר, אך במיוחד החיילים ואנשי האוויר שהתבססו באזור.
באמצעות ניקוז, מילוי אדמה וריסוס הם הצליחו, להפוך את האזור המנוקז לאטרקטיבי.
גודל האוכלוסייה הנוכחית נובע מהתרחבות העיירה שהחלה בערך בשנת 1950.
+התפלגות האוכלוסייה בפורטו-וקיו בין השנים
בכל נפת פורטו-וקיו גרה אוכלוסייה של כ-12,900 תושבים המתגוררים בארבע כפרים, על שטח של 347.87 דונמים.
בעיירה יש בית ספר תיכון ציבורי ושתי מכללות קהילתיות, בית חולים פרטי עם 107 מיטות, בית ספר לרפואה, תעשיית שעם ומתקני תיירות נרחבים.
הנמל הימי מאפשר עגינות ל-450 כלי שיט קטנים, הוא כולל מתקנים מסחריים ותחנת מעבורות.
בעונת הקיץ אוכלוסיית הקנטון מתרחבת ומגיעה עד לכדי פי 4 מכמות התושבים הקבועים בנפה כ-50,000 תושבים, בעיקר איטלקים המגיעים לנפוש במקום.
החופים מאוכלסים מאוד, במיוחד חוף פלומבאג'ה הנמצא במרחק 3 קילומטרים מדרום מזרח מהעיירה פורטו-וקיו.
בשנת 1983 העיירה רכשה מכון קולנוע, שמארגן פסטיבל סרטים שנתי.
בעיירה נמצא קצה של קווי מסילות הרכבת הקורסיקנית ברוחב אחד-מטר .
רשת מסילות זו נסגרה לשימוש ולא חודשה.
רשת מסילות אלה חיברה את העיירה עם מערכת המסילות הראשית של קורסיקה המגיעה עד ליישוב קזמוצה בקומונה לוצ'יאנה הנמצאת במרחק 128 קילומטרים מצפון לפורטו-וקיו.
פורטו-וקיו נגישה בקלות דרך נמל התעופה פיגארי-סוד קורס, שנמצא במרחק של 24 קילומטרים מהעיירה.
בנוסף נתן להגיע לעיירה בקווי המעבורות המגיעות לנמל ממרסיי, צ'יוויטווקיה (רומא), נאפולי ומהאי השכן מדרום, סרדיניה.
בקנטון (בנפת) פורטו-וקיו, שוכנות העיירות והכפרים פורטו-וקיו, סארי-סולנזרה, קונקה ולצ'י.
העיירה פורטו-וקיו נמצאת 64 קילומטרים מזרחית לסארטן .
בחוף הצפוני של המפרץ נמצאים אתרי נופש רבים, כמו בנדטו, מרינה די פיורי ואחרים השייכים לכפר לצ'י .
החוף המזרחי, הוא חוף עם צוקים ומצוקים, על כן הוא פחות ראוי למגורים; מעבר לראש-Chiappa Point (אתר טבע) הנמצא מדרום מזרח לפורטו-וקיו החוף פונה לכיוון דרום מערב עד לכפר Bonifacio הנמצא בדרום האי קורסיקה.
מול החוף הדרום מזרחי נמצאים ארבעת האיים Cerbicale (נראים בתצלומי לוויין ונדיר לראות אותם במפות), המהווים שמורת טבע מוגנת על שטח של 360 דונם, שהם חלק מהשמורה הגדולה יותר Bouches de Bonifacio (הכוללת את "מצרי Bonifacio" שבדרום קורסיקה).
בהרים שמצפון-מערב לפורטו-וקיו המגיעים לגובה של 1,314 מטרים, נמצא הפארק הלאומי שבמרכזו נמצא הכפר העתיק Ospedale שמאז התקופה הרומית נמצא בו בית חולים עתיק וגדול.
הכפר Ospedale מעולם לא איבד את תפקידו כבית חולים והוא ממשיך להיות מרכז בריאות המעסיק כ-150 עובדים.
בסמוך לו נמצא מאגר מים Lac de l'Ospedale ויער אורני קורסיקה.
האקלים בפורטו-וקיו הוא אקלים ים תיכוני בקיץ חם (סיווג Csa לפי שיטת קפן).
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בפורטו-וקיו היא 14.5°C.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 580 מילימטרים כשדצמבר הוא החודש הרטוב ביותר.
הטמפרטורות הגבוהות ביותר הן בחודש אוגוסט, הן מגיעות ל-25.6°C בממוצע, והטמפרטורות הנמוכות ביותר הן בחודש פברואר, הן מגיעות לטמפרטורה של 10.5°C בממוצע.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בפורטו וקיו הייתה 41.0°C בתאריך 11 ביולי 1968; הטמפרטורה הקרה ביותר שתועדה אי פעם הייתה 2.9°C - בתאריך 10 בפברואר 1986.
בהרים שמצפון לפורטו-וקיו בשמורת הטבע של אוספדייל קיים יער של אורן קורסיקני .
בינו לבין החוף משתרע מישור המנוקז על ידי הנהר Stabacciu, שזורם אל המפרץ דרך אזור של ביצות מלח.
ביערות שעל שתי גדות הנהר גדלים עצי אלון שעם ואקליפטוס.
הביצות היוו בעבר מחסום בין היישובים הרומאים שהיו לאורך הדרך "ויה קורסיקנה" במישור המזרחי לבין הנמלים הרומיים בדרום.
חלק משטחי ביצות הסמוכים למפרץ מולאו באדמה על מנת להרחיב את העיירה המודרנית פורטו-וקיוו.
בחלקים אחרים של אזור ביצות המלח נבנו בריכת אידוי למלח מסחריות (מהם קבלה העיירה את כינוי המסחרי "עיר המלח"); בשאר אזורי הביצות לא נגעו.
לאורך הנהר Stabacciu עובר הכביש N198 דרומה.
פורט קורנווליס הוא מבצר שהקימה חברת הודו המזרחית הבריטית ב-1786 במלזיה כדי לבסס את אחיזתה במדינה זו.
המבצר נקרא על שם לוטננט גנרל צ'ארלס קורנווליס ששימש כ וכמפקד צבא הודו שפעל בתקופה בה נבנה המבצר והיה מיוזמי ההתיישבות של חברת הודו המזרחית במלזיה.
זהו המבצר ההיסטורי הגדול ביותר והשמור ביותר במלזיה והוא משמש כיום כמוזיאון.
חברת הודו המזרחית הבריטית הוקמה בתחילת המאה ה-17 כדי לסחור בין אנגליה והודו.
על מנת להשיג דריסת רגל בהודו חתמה החברה הסכם עם שליטי האימפריה המוגולית שאפשרו לחברה להקים בסיסים בנמלי של סוראט, מדראס, בומביי וקולקטה ולהשתלט על נמלים בגואה ובבומביי שהיו בשליטת הפורטוגזים.
כדי לשמור על נמלים אלו הקימה החברה מבצרים וצבא של חיילים אנגלים והודים שהגנו על הנמלים.
עם הזמן התחזק כוחה של חברת הודו המזרחית והשפעתה על הודו עד הפיכתה של הודו למושבה של בריטניה.
ב-1786 מונה לוטננט גנרל צ'ארלס קורנווליס ל ולמפקד צבא הודו.
קורנווליס פעל, מצד אחד, לחיזוק מעמדה של חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו ומצד שני לשיפור האדמיניסטרציה של הארגון.
בנוסף פעל להרחבת האחיזה של החברה במזרח הרחוק.
ב-1786 הגיע קורנווליס להסכם עם סולטן מדינת קדה שבמערב מלזיה לקבל לרשות חברת הודו המזרחית נמל במדינה לצורכי מסחר.
הנמל שהועבר לרשות הבריטים היה בעיר ג'ורג' טאון על האי פננג שבמדינת פננג.
למקום נשלח קצין הצי קפטן פרנסיס לייט שהקים במקום את המבצר הראשון ששמר על הנמל.
מבצר זה, ששטחו היה כ-40 מ"ר, נבנה מגזעי דקלים.
לייט נתן למבצר את השם קורנווליס ושינה את שמו של האי עליו הוקם המבצר מ"האי פננג" ל"האי של הנסיך מוויילס".
מטרתו של המבצר הייתה להגן על הנמל מפני שודדי ים, ספינות צרפתיות וספינותיו של סולטן קדה.
ב-1799 נבנתה במקום כנסייה ששימשה את תושבי המבצר והעיר.
ב-1804, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הביא מפקד המבצר והאי, קולונל Farquhar, עובדי כפייה מהודו והחל לבנות מחדש את המבצר והפעם מאבנים ולבנים והוא הורחב לשטח של כ-22 דונם.
המבצר הוקף נבנה כמרובע כשבכל פינה נבנתה הרחבה שאפשרה תצפית רחבה ויועדה לתותחים נוספים.
בנוסף למבצר חפרו העובדים חפיר מסביב למבצר ומילאו אותו מים.
הבנייה הסתיימה ב-1810 וב-1820 מולא החפיר באדמה לאחר שהמים שנאגרו בו היו מקור למגפת מלריה שתקפה את תושבי האזור.
המבצר נבנה אומנם להתמודדות עם מצור צבאי אך בפועל הוא שימש את האדמיניסטרציה של חברת הודו המזרחית הבריטית ששלטה באי וכן כוח משטרתי.
ב-1881 מסרה בריטניה את המבצר לרשויות המקומיות.
ב-1882 נבנה בתחומי המבצר מגדלור בגובה 21 מטר עשוי מתכת .
המגדלור עבר תהליכי שיפוץ ב-1914 וב-1925 והוא המגדלור השני בעתיקותו במלזיה.
ב-1950 הוצב במבצר, לתצוגה, תותח היסטורי בעל השם "סרי רמבי" .
בנוסף אליו מוצבים במבצר מספר תותחים נוספים שחלקם נלקח שלל מספינות שודדי הים.
ב-1970 ערך הצי המלכותי הבריטי חפירות במבצר וב-1977 הוא הוכרז, על ידי שלטונות מלזיה, כאנדרטה עתיקה ואתר היסטורי המשמש כמוזיאון.
במרכז המבצר נבנה אמפיתיאטרון וכן הוצב ברחבת המבצר פסלו של פרנסיס לייט שבנה את המבצר הראשון.
ב-2008 הוכרזה ג'ורג' טאון, והמבצר, כאתר מורשת עולמית כחלק מהאתרים ההיסטוריים של מצר מלאקה.
פורט ריליאנס היא תחנת סחר נטושה בטריטוריית יוקון שבצפון-מערב קנדה.
המבצר הוקם בשנת 1874 על ידי פרנסואה מרסייה (François Mercier), ופרנסיס ברנפילד (Francis Barnfield) עבור כדי לשמש כתחנת מסחר עבור ציידי הפרוות.
הסוחרים חזרו ב-1879 והפעילו את המבצר עד 1886, אז הוא ננטש עקב גילוי הזהב על הנהר .
פורט ריליאנס הוכרז יחד עם שבעה אתרים נוספים הקשורים להיסטוריה של הילידים כאתר מורשת עולמית בשם טרונדק-קלונדייק במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
מבצר פורט ריליאנס הוקם במקור כתחנת סחר בפרוות כדי להתאים למסחר עם בני הילידים.
אתר המבצר נבחר על ידי פרנסואה מרסייה והוא נבנה על ידי ג'ק מקוואסטן ופרנסיס ברנפילד בסיועם של ילידי האן.
לאחר בניית המבצר, מקוואסטן וברנפילד החלו לסחור עם הילידים.
הם יכלו לסחור בכל הסחורה שלהם תמורת פרוות יקרות ערך.
השנה הראשונה הוכיחה את הרווחיות של המבצר.
פורט ריליאנס הפך למרכז מסחר מרכזי באזור עד שננטש על ידי הסוחרים ב-1877 עקב גניבת סחורותיהם על ידי חלק מילידי האן.
ג'ק מקוואסטן חזר למבצר ב-1879 כדי להימנע מהתחרות עם עמדות מסחר אחרות במורד הנהר.