tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1973 החלו אוהדי הפועל פתח תקווה לאסוף כספים כדי להחזיר את דרוקר בחזרה לקבוצה, אך דירת ארבעה חדרים שקיבל ממכבי פתח תקווה ופציעתו במלחמת יום הכיפורים הביאו אותו להחלטה לחתום במכבי פתח תקווה, דבר אשר לא נסלח לו במשך שנים רבות על ידי אוהדי היריבה העירונית, הפועל.
לאחר חמש שנים במכבי פתח תקווה עבר דרוקר לקבוצת הפועל כפר סבא, שם שיחק תחת המאמן שלמה שרף, ולאחר מכן שיחק בהפועל חדרה ופרש ממשחק פעיל.
ב-1984 הואשם דרוקר ביחד עם אברהם המאירי, בני נבנהויז ונחום סטלמך בפרשת שוחד והטיית תוצאת משחק כדורגל, שבע שנים קודם לכן, שלושה מחזורים לסיום, בשבת 14/05/1977 בין מכבי פתח תקווה בה שיחק להפועל חיפה, שהייתה בסכנת ירידה מהליגה הלאומית.
חיפה ניצחה את פ"ת בחוץ 0:4 והבטיחה את הישארותה בליגה הלאומית.
דרוקר הורשע בקשירת קשר לביצוע עוון וזוכה מאשמת לקיחת שוחד.
דרוקר ערער לבית המשפט המחוזי, ובדצמבר 1986 ביטל בית המשפט את ההרשעה וזיכה את דרוקר מכל אשמה.
רבי יצחק די ליאון היה רב ומקובל ספרדי.
נולד בעיר לאון שבצפון ספרד.
היה מאחרוני רבני קסטיליה, ונפטר שנים מעטות לפני גירוש ספרד כשהוא בן למעלה משבעים.
הרב די ליאון היה תלמידו של רבי יצחק קנפנטון, עסק רבות בקבלה ובתורת הנסתר ומיוחסים לו מעשי ניסים.
זכה לכבוד רב מרבי יוסף קארו אשר כינהו 'רבינו הגדול', וכן ממהר"י בן חביב שכינהו 'האר"י הגדול'.
רבי דוד קונפורטי, בספרו הביבליוגרפי "קורא הדורות", ייחס לו את כתיבת ספר מגילת אסתר אשר עוסק בתשובות להשגות הרמב"ן על ספר המצוות של הרמב"ם.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) הוכיח בספרו "שם הגדולים" שזיהוי זה שגוי, ומחבר הספר הוא חכם יהודי מאיטליה, רבי יצחק ליאון אבן צור, מדור מאוחר יותר אשר שם משפחתו הוא ליאון ואילו אצל רבי יצחק די ליאון השם 'ליאון' מלמד על עיר מוצאו.
רבי יצחק די ליאון היה שותף לחוג מקובלים אשר ממנו יצא "ספר המשיב" אשר שלל באופן קיצוני את העיסוק בפילוסופיה אשר רווח אצל חלק מיהודי ספרד.
אף על פי כן, רבי יצחק די ליאון, כתלמיד בבית מדרשו של רבי יצחק קנפנטון, עסק רבות בלוגיקה ברוח הלוגיקה של אריסטו, ככלי לניתוח ולימוד סוגיות התלמוד וההלכה.
רבי יצחק די ליאון נפטר ונקבר בטולדו.
ר' יוסף הכהן הרופא כותב בספרו עמק הבכא כי בעקבות ציוויו של רבי יצחק די ליאון בחלום לאשתו, חרשו את קברו יחד עם קברי הרא"ש, רבנו יונה ועוד, ושוב לא נודע מקום קבורתם (ככל הנראה למנוע התעללויות בעצמותיהם).
מתלמידיו המפורסמים היה רבי אברהם סבע, בעל החיבור הקבלי על התורה, "צרור המור".
וגם רבי שמואל סיריליו [אבן-סיד] בעל "כללי שמואל".
חלק מתלמידיו הגיעו לפאס שבמרוקו, ותיעדו חידושי תורה ממנו.
רבי יצחק בן שמואל דְּמִן עכו (ארץ ישראל שנים ה'י – ה'ק 1250 – 1340), נחשב לאחד מגדולי וחכמי העיר עכו בדורו.
התפרסם בין היתר בזכות מחקר ההתחקות שלו על מקורותיו של ספר הזוהר, שהופץ לראשונה בזמנו על ידי רבי משה די ליאון, המתואר בספר יוחסין השלם.
חיבר ספרים רבים, אך רובם הגדול לא נדפס.
רבי יצחק דמן עכו נולד בעכו בשנת ה'י (1250) לחכם בשם רבי שמואל.
רבו המובהק היה רבי שלמה בן שמואל צרפתי הקטן (Petit) מעכו.
התגורר בעיר עכו, שבאותה תקופה נחשבה כעיר החוף החשובה ביותר בארץ ישראל, ופעלה בה קהילה יהודית חשובה ומשגשגת, ונחשב בין גדולי חכמיה.
יש המחשיבים אותו כתלמיד חבר של הרמב"ן, אך הדבר מסופק.
יש המונים כרבו גם מקובל בן אותו דור, בשם רבי אבנר.
כשנכבשה העיר עכו על ידי הסולטאן הממלוכי אל-אשרף ח'ליל בן קלאוון בשנת ה'נ"א (1291) ורוב תושביה היהודים והנוצרים נהרגו או נלקחו בשבי, היה רבי יצחק בין השבויים.
לא ברור באיזו מדינה השתחרר ונפדה משביו, אך קיימות עדויות על הימצאו בשנת ה'ס"א (1301) באיטליה, ובאותה שנה עקר מאיטליה ונסע לספרד כדי להתחקות אחר מקורו של ספר הזוהר שהתגלה בזמנו.
השתקע בנווארה שבספרד, שם חי עד יומו האחרון, ובה נפטר בשנת ה'ק' (1340) והוא בן תשעים שנה.
חיבר ספרים רבים אך כמעט ולא נדפס מתוכם דבר.
ספרו האחד הוא ספר מאירת עיניים ובו ביאר את הסודות שבפירוש הרמב"ן לתורה.
נדפס במלואו לראשונה בירושלים (שנת תשל"ה, 1975), ובמהדורה מדעית על ידי עמוס גולדרייך בשנת תשמ"א (1981).
ליקוטים מספר זה פרסם עוד קודם לכן אהרן ילינק בסוף ספר דרשות הרמב"ן.
החיד"א כותב כי הראה לו חכם אחד בכתב היד של החיבור מאירת עיניים, ובו הוא מביא דברי ספר כתר שם טוב שכתב הרב שם טוב בן אברהם גאון (מחבר ספר "מגדל עוז" על משנה תורה לרמב"ם) והוא כותב עליו ביטויים חריפים.
החיד"א מעיר כי מוזר הדבר שרבי יצחק דמן עכו שהיה בן דורו וחברו של הרמב"ן, מביא מדברי רבי שם טוב שהיה תלמידו של הרשב"א, תלמידו של הרמב"ן.
כמו כן חיבר ספר מוסר, המצוטט רבות על ידי רבי אליהו די וידאש בספרו "ראשית חכמה".
כן חיבר ספר היסטוריה בתולדות דברי הימים וספר בתורת הקבלה.
שלושת ספרים אלו אבדו, וציטוטים מתוכם מובאים בספרים שונים שבדפוס ושבכתבי יד.
כינוי בכתבי יד רבים הוא 'הידו"ע', ראשי תיבות של "הרב יצחק דמן עכו".
החיד"א כותב עוד שראה קונטרסים בכתב יד ממנו, ובהם תיאור של פעולות שהיה עושה על ידי חכמת הצירוף, והיו באים אליו מלאכים ומגלים לו סודות ופעולות.
אחרי הסבר קצר על מהות חכמת הצירוף הזו (מבית מדרשו של המקובל רבי אברהם אבולעפיה), כותב החיד"א שרבי יצחק קיבל מרבותיו את חכמת הצירוף והיה בקי בה ולכן היו באים אליו מלאכים ומגלים לו הפעולות, ולעומת זאת
חכם מופלג בדורו של החיד"א, רך בשנים, למד מזקן מקובל חכמת הצירוף ונשתמש בחכמה זו לצרכיו ומת בדמי ימיו.
רבי אהרן קוידאנובר כותב בספרו "ברכת שמואל" (פרשת מטות) שבנו רבי צבי הירש (מחבר ספר "קב הישר") מצא בעליית הגג של ביתו בעיר ורנקבורט חיבור בכתב יד של ליקוטים מדברי רבי יצחק דמן עכו.
חיבר גם פירוש לספר יצירה, שנדפס על ידי גרשם שלום בקריית ספר (לא, עמודים 379–396).
בספרו 'אוצר החיים', המהווה יומן מיסטי של חוויות אקסטטיות, מפרש רבי יצחק את תורת השמיטות הקבלית, שלפיה העולם קיים 6,000 שמיטות, כלומר 42,000 שנה.
על פי הפסוק "כי אלף שנים בעיניך כיום אתמול כי יעבור", חישב רבי יצחק דמן עכו את גיל העולם לפי הנוסחה 42,000*365*1,000. התוצאה, 15.33 מיליארד שנים, קרובה להערכה המודרנית על גיל היקום, כ־13.819 מיליארד שנים.
ריד"ע נוהג לכתוב בראש כל פירוש ויה"ב שנ"ר דעת"ו שפירושו: ואני יצחק הצעיר בן, שמואל נטריה רחמנא, דמן עכו תבנה ותכנן.
מדבריו המובאים בשמו בספר "ראשית חכמה"
עדותו על מהימנותו של ספר הזוהר
מקור ספרותי חשוב התוהה על אמינות ייחוסו של ספר הזוהר כמקור חז"לי קדום כביכול, נמצא בדבריו של רבי יצחק דמן עכו, המדווח על כך בחיבורו 'דברי הימים'.
חיבור זה לא שרד, אך הקטע הרלוונטי מצוטט ומופיע במהדורה הראשונה של 'ספר היוחסין' לרבי אברהם זכות ב-בקושטאנדינא (איסטנבול) בשנת שכ"ו (1566).
בקטע זה, ר' יצחק, שספר הזוהר הגיע אליו בצורת קונטרסים (מגילות), מתאר כיצד ביקש לחקור את מקורו של החיבור, והפליג לספרד למקום מושבו של הרב משה די לאון.
להרחבה ראו למעלה בפרק חיבוריו והגותו.
ספר מאירת עיניים באתר היברובוקס.
תרגום לפירושו של רבי יהודה בן ניסים אבן מלכה מפאס על פרקי דרבי אליעזר
הרב יִצְחָק הוּטְנֶר (אדר ה'תרס"ו, 1906 – כ' בכסלו ה'תשמ"א, 28 בנובמבר 1980), שמוכר גם בכינוי הפחד יצחק (על שם ספריו), היה ראש ישיבת רבינו חיים ברלין בברוקלין, וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
נולד בוורשה שבפולין לרב חיים יואל הוטנר סוחר אמיד ולמדן ליטאי, ולחנה שהגיעה ממשפחה של חסידי גור.
למד והתחנך בישיבת סלובודקה בעיר קובנה בליטא, היה תלמיד של "הסבא מסלבודקה" והוכר כ"עילוי".
ב-1925 נשלח לחזק את הישיבה אשר הוקמה בארץ ישראל, בעיר חברון.
בשהותו בארץ ישראל התוודע לרב הראשי של ארץ ישראל באותם ימים, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהשפיע על דרכו הרעיונית והרוחנית.
במכתב לרב צבי יהודה קוק הוא כותב כי כעבור ארבעים שנה מאז שלמד אצל הרב קוק האב הוא מבין עד כמה הוא תלמיד שלו.
בחורף תרפ"ט (חודשים מספר לפני הטבח בחברון) חזר לוורשה ולמד במשך זמן קצר פילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
שם הכיר את הרב מנחם מנדל שניאורסון והרב יוסף דוב סולובייצ'יק ושמר על קשרים איתם גם לאחר מכן.
בתרצ"ב הוציא את ספרו "תורת הנזיר", חידושים על מסכת נזיר.
על ספרו זה קיבל את הסכמת הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב אברהם דוב כהנא-שפירא והרב קוק.
בה'תרצ"ה (1935), לאחר שנה נוספת שבה שהה בארץ ישראל, עבר הרב הוטנר להתגורר בברוקלין שבניו יורק.
בה'תרצ"ט (1939) מונה לראש ישיבת רבינו חיים ברלין, הישיבה הוותיקה ביותר בברוקלין.
הוא שילב בישיבה מוטיבים חסידיים, במיוחד בשבתות ובחגים, שבהם נהג לשלב דרשה תלמודית ופילוסופית בטיש חסידי ובשירה.
בה'ת"ש (1940) הקים ישיבה נוספת לצעירים בוגרי תיכון.
הרב הוטנר תמך בשילוב לימודי הקודש בלימודי חול ובהשתלבות התלמידים בעולם העבודה הכללי, ואף ניסה להקים קולג' המשלב לימודי תעודה עם לימודים ישיבתיים.
בנושא זה נתקל בהתנגדויות של רבנים, בפרט של הרב אהרון קוטלר.
בסוף שנות ה-60 (בין ה'תשכ"ה לה'תש"ל) החל לתכנן הקמת ישיבה בישראל, ועל כן ביקר בארץ לעיתים תדירות.
בשנת ה'תש"ל (1970), בדרכו מהארץ, נחטף לירדן המטוס שבו טס עם אשתו, בתו וחתנו על ידי מחבלים מארגון החזית העממית לשחרור פלסטין.
באמצע שנות ה-70 הצטרף לרב דב שוורצמן ויחד עמדו בראשות ישיבת בית התלמוד שנוסף לה השם "גור אריה".
בתקופה זו היה הרב הוטנר מבקר בישיבה, לצד ראש הישיבה הרב שוורצמן.
כעבור כשנתיים פסק הקשר והישיבה שבה להיקרא "ישיבת בית התלמוד" בלבד.
בשנת ה'תשל"ט עבר להתגורר בירושלים.
שימש נשיא מכון ירושלים והיה מעורכי אוצר מפרשי התלמוד.
בחשוון ה'תשמ"א (1980) לקה בשיתוק חלקי עד לפטירתו בליל שישי כ' כסלו באותה שנה, ונקבר בחלקת הנביאים שבבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
בשכונת הר נוף שבעיר הוקמה על שמו "ישיבת פחד יצחק" וכן כולל "אור אליהו", המבוססים על מורשתו.
בראשות "ישיבת פחד יצחק" עומד חתנו ותלמידו, הרב יונתן דייוויד, שהיה נשוי לבתו היחידה, ברוריה עד לפטירתה בחג הפסח ה'תשפ"ג, אפריל 2023.
מלבד "תורת הנזיר", שנזכר לעיל, פרסומו העיקרי הוא סדרת הספרים 'פחד יצחק' - המשלבת דרוש ורעיונות הגותיים בסגנונו של המהר"ל מפראג.
הספר כתוב בעברית עשירה ופיוטית, על אף שהדרשות עליהן הוא מבוסס נאמרו ביידיש.
בתו ברוריה דייוויד כתבה את רוב המאמרים משמיעה מפיו, והרב הוטנר תיקן והגיה, היא תרגמה אותם לעברית ויחד עם בעלה הרב יונתן דייוויד ערכה אותם להוצאה לאור.
חידושיו על הספרא נדפסו במהדורת הספרא עם פירוש רבינו הלל, כ"קובץ הערות" בסוף הכרך.
בתחילה נדפסו בעילום שמו, על פי בקשתו, ולאחר פטירתו נדפסו שוב (ירושלים ה'תשנ"ב) בציון שם המחבר.
הרב הוטנר חיבר את הפיוט "בלבבי משכן אבנה", בהשראת אחד משיריו של רבי אלעזר אזכרי.:
יצחק דרורי (נולד ב-1944 בירושלים) הוא פושע ישראלי.
לאחר מות אמו, שלח אותו אביו למוסד, אך הוא ברח והידרדר לפשע, בעיקר לעבירות פריצה.
בשנת 1970 הוא נדקר במועדון ביפו, אך הוא סירב להעיד נגד החשוד בדקירה.
הוא עמד בראש "כנופיית הבוכרים" בירושלים והתפרסם כשהוביל שניים ממעשי השוד הגדולים בישראל:
בנובמבר 1976 תכנן את שוד מפעלי "תכשיטי צרף" בו השלל נאמד בעשרות קילוגרמים של זהב ותכשיטים.
על חלקו בשוד נדון דרורי ל-7 שנות מאסר וערעורו נדחה על ידי בית המשפט העליון ביוני 1978.
ב-1984 תכנן את הפריצה לסניף הראשי של בנק הפועלים בירושלים שבוצע בתחילת פברואר 1985. באותה פריצה שברו השודדים קירות כדי להיכנס בחשאי לכספת הבנק, לאחר שחתכו את חוטי החשמל והטלפון של הבניין.
השלל מוערך בכמיליון וחצי דולר.
דרורי נעצר כחשוד בשותפות בפריצה אולם לאחר 50 ימים שוחרר בזכות אליבי ולאחר שהמשטרה לא מצאה ראיות לשותפתו בפריצה.
לאחר זמן הוא הופלל על ידי אחד מחבריו לשוד והמשטרה טענה שלאחר שהוא נטרל את האזעקה הוא שב לביתו כדי לארגן לעצמו אליבי.
המשטרה העריכה שבכספי השלל רכש דרורי את מועדון ה"קליק" בירושלים.
דרורי נעצר ביולי 1987 ונדון ל-12 שנות מאסר.
הוא השתחרר לאחר 10 שנות מאסר בעקבות ניכוי שליש.
בזמן שהייתו בכלא, כתב את ספרו האוטוביוגרפי, "המוח", בעריכת העיתונאי אילן בכר.
הנהלת הכלא לא רצתה לסייע לדרורי, לכן נאלץ להבריח את המכתבים והמחברות שלו לבכר.
עזרו לו חבריו מהכלא, שהסתכנו והעבירו לעיתונאי 40 מחברות בנות 40 עמודים שנכתבו בכתב יד צפוף.
בפברואר 2007 פרסם דרורי את ספרו "המוח 2", גם הפעם בעריכתו של בכר.
בספר מסופר על תוכניותיו לשדוד אוצרות בסורינאם ובאתונה.
ב-22 בדצמבר 2007, נעצר דרורי עם ארבעה מחבריו בחשד לפריצה לחנות יודאיקה.
בזמן מעצרם, נמצא ברשותם ציוד פריצה משוכלל, ונראה כי היו במהלך שבירת קיר החנות.
בעסקת טיעון גזר עליו בית המשפט שמונה חודשי מאסר בפועל בגין עבירה זו.
בנובמבר 2010 נעצר דרורי כחשוד בשותפות עם כנופיה קווקזית בביצוע מספר מעשי שוד.
בדצמבר 2010 הוגש נגד דרורי כתב אישום והוא הוחזק במעצר עד תום ההליכים נגדו לאור הגדרתו על ידי בית המשפט כמסוכן וכמי ש"מעשי שוד ופריצה הם בבחינת תורתו-אומנותו"
יצחק הַיְינֶמַן היה פרופסור לספרות קלאסית, ספרות הלניסטית ופילולוגיה.
חתן פרס ישראל למדעי היהדות.
בנעוריו היה תלמידו של הרב מרדכי הורוויץ, לצד לימודי חול.
למד את לימודיו האקדמיים באוניברסיטאות שטרסבורג, גטינגן וברלין, ובה למד גם בבית המדרש לרבנים בברלין.
בשנת 1897 הוסמך היינמן בפילולוגיה קלאסית.
בנוסף, הוא הורה בבית המדרש לרבנים בברסלאו (1919–1938) ושימש פרופסור להיסטוריה הלניסטית ומדעים קלאסיים באוניברסיטת ברסלאו (משנת 1930).
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל ולימד בסמינר למורים דתיים בשכונת בית וגן.
היינמן נודע במחקריו ופרסומיו הנוגעים לפרשנות הספרות ההלניסטית, ספרות יוון וספרות ישראל העתיקה.
בין מפעליו נודעו תרגומו לגרמנית של כתבי פילון האלכסנדרוני ותרגומן לעברית של אגרות הרש"ר הירש.
כמו כן הוא נמנה בין עורכי האנציקלופדיה המקראית.
בשנת 1955 הוענק להיינמן פרס ישראל למדעי היהדות.
טעמי המצוות בספרות ישראל, תש"ב.
בחירת עם ישראל במקרא, תש"ה.
דרכי האגדה (The Methods of the Aggadah), הוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס והוצאת "מסדה", ירושלים, תש"י 1949 (מהדורות נוספות: תשי"ד; 1970; 1974).
"פירורים: הטליס; סוכה העשויה ככבשן", ספר היובל לפרופסור שמואל קרויס, 1936, עמ' 15–18.
"המחלוקת על הלאומיות באגדה ובפילוסופיה של ימי הביניים", ספר דינבורג, 1949, עמ' 132–150.
רבי יצחק דלויה (?–1590) היה רב ספרדי ממגורשי ספרד, מקובל, אב בית דין וראש קהילת המגורשים במרקש.
נולד בספרד בכפר בשם לויה , ובעקבות גירוש יהודי ספרד בשנת ה'רנ"ב (1492) הגיע לעיר מרקש, בירתה של השושלת הסעדית, בערך בשנת 1496 יחד עם גולים נוספים שנענו להזמנת הסולטאן.
בעקבות זאת נקראה המשפחה דלויה ('שמהעיר לויה').
היהודים הראשונים מגורשי ספרד שהגיעו למרקש היו שונים מהיהודים המקומיים בלבושם ובמנהגיהם.
כאשר ביקשו להתפלל בבית הכנסת של המקומיים, על שם ר' מרדכי בן עטר במלאח הקדום של מרקש, המקומיים לא קיבלו אותם בטענה שסגנון תפילתם שונה.
לאחר חיכוכים רבים בין שני המחנות קמו המגורשים, שבראשם עמד רבי יצחק דלויה, ובנו בית כנסת לעצמם.
בית הכנסת "צלאת אל עזמה" ("בית כנסת המתבדלים") נמצא בתוך בית חצרים גדול, שבקומתו השנייה היו חדרי כתות ללימוד תורה לילדים.
בבית הכנסת מתקיימים כיום תפילות בימי החול ובשבתות.
בבית החצרים מתגוררת משפחה מוסלמית השומרת על המקום.
על פי המסורת בקרב יהודי מרקש, רבי יצחק דלויה נפגש עם רבי יוסף קארו מחבר השולחן ערוך, ודבר הפגישה אף נכתב על קברו של הרב דלויה.
בפגישתם נחלקו על כמה סוגיות ובהן החומרא של אכילת בשר חלק.
רבי יצחק לא הסכים עם חומרא זו, וכך נותר המנהג בקהילה זו עד לימינו.
הלכה נוספת שהייתה שנויה במחלוקת ביניהם הייתה באשר לפסקו של השולחן ערוך שלא לומר חצי קדיש אחרי קריאה בספר תורה במנחה של שבת.
מנהגו של רבי יצחק דלויה, שהשתמר עד היום, הוא לומר חצי קדיש זה.
יצחק דובנו (5 בפברואר 1913 – 21 במאי 1948), שכינויו המחתרתי היה "יואב", היה לוחם פלמ"ח בדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לדרגת אלוף), ושימש קצין ההדרכה הראשי של הפלמ"ח.
נהרג כשפיקד על נגבה במלחמת העצמאות.
יצחק דובנו נולד בכ"ח בשבט תרע"ג לרחל ומשה בוולוצלאבק שבפולין.
בנעוריו הצטיין בספורט ושימש מדריך בתנועת השומר הצעיר.
ביום הולדתו ה-20, בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, והיה ממייסדי קיבוץ נגבה (אשר שכן תחילה בנחלת יהודה).
שירת בהגנה והיה בין השאר מפקד קורס מ"מים וקצין הגדנ"ע הארצי שלה (1941–1942).
היה מראשוני הפלמ"ח ושימש מדריך ראשי בו.
עסק בתורת לחימה ובתכנון וכתב מאמרים במערכות (ההוצאה לאור של צה"ל).
בפרוץ מלחמת העצמאות היה דובנו מא"ז (מפקד אזור) קיבוץ נגבה.
מפקד חטיבת גבעתי, שמעון אבידן, מינה אותו לקצין ביצורים של החטיבה.
אבידן וחבורת הפיקוד שלו, לרבות דובנו, העריכו בטעות כי הכוחות המצריים ינועו לתל אביב בציר מג'דל-ג'וליס-רחובות, אף שציר החוף מעזה עד בית הספר החקלאי עיינות היה בשליטה ערבית כמעט מלאה.
לכן בנה דובנו מערך ביצורים חזק ליד כפר ורבורג.
אך המצרים התקדמו בכביש החוף, ובדרכם כבשו והרסו את קיבוץ ניצנים שלא היה מבוצר כמעט כלל.
ב-21 במאי 1948, (י"ב באייר תש"ח), נהרג מהפגזה מצרית שהקדימה את המתקפה המצרית על נגבה.
על שמו נקראים קיבוץ שדה יואב, מצודת יואב (משטרת עיראק סווידאן), חמי יואב, בית הספר שדות יואב והמועצה האזורית יואב, וכן מבצע יואב במלחמת העצמאות.
הרב יצחק דור (נולד ב-1962) הוא ראש ישיבת חורב.
נולד בשנת ה'תשכ"ב (1962) בהוד השרון ליוסף ואסתר דור.
אביו היה פליט שואה שהבריח ילדים יהודים ממנזרים לישראל בתום מלחמת העולם השנייה.
אמו היא בת למשפחת שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה ונתניה.
הוריו היו ממייסדי מערכת החינוך הממלכתי דתי בצפון.
בשנות ילדותו הראשונות, עבר עם משפחתו מהוד השרון לעפולה, ומשם לפתח תקווה.
התחנך בישיבה התיכונית בנחלים, ובישיבת מרכז הרב, שם הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הרב אברהם שפירא, וכן על ידי הרב מרדכי אליהו.
שם עסק גם בביאור סוגיות במסכת שבת וכתובות במסגרת מכון הלכה ברורה.
רבותיו המובהקים הם הרב צבי יהודה הכהן קוק (שאצלו למד כשנה וחצי) והרב אברהם שפירא.
בעל תואר ראשון במדעי החברה והרוח, ותואר שני בחינוך.
שירת כקצין בסדיר ובמילואים בחיל התותחנים ובשריון, והשתחרר בדרגת רב-סרן.
הרב דור מכהן גם כרב בשכונת רמות ומעביר שיעורים במגוון נושאים.
מלמד מחשבת ישראל במכללה להשכלה גבוהה.
בשנת תשע"ג נבחר על ידי הרבנים הראשיים לישראל, בהתייעצות עם השר לשירותי הדת ובאישור הממשלה, לאחד מחברי הגוף הבוחר לרבנות הראשית לישראל.
בשנת תשע"ד נבחר גם לאחד מחברי הגוף הבוחר של הרבנים הראשיים לירושלים.
לאחר שנות לימודיו בישיבת מרכז הרב, החל את דרכו החינוכית כר"מ (רב מחנך) בישיבה התיכונית חורב בירושלים.
בשנת ה'תש"ס נרתם לעמוד בראשות ישיבת נתיב מאיר.
לאחר שנתיים מוצלחות בראשות הישיבה, שסייעו לשיקומה, שב לישיבת חורב בשנת ה'תשס"ב, לעמוד בראשה כראש הישיבה.
ישיבת חורב היא בין הישיבות המובילות בזרם הציוני דתי.
בשנת תש"ע זכתה הישיבה בראשותו בפרס החינוך הדתי
אחד מבניו הוא הרב אוריה דור, ר"מ בישיבת הר עציון.
רבי יצחק דובער שניאורסון (מהרי"ד) מליאדי (ה'תקצ"ג (1833) – כ' בניסן ה'תר"ע (29 באפריל 1910)) היה אדמו"ר חב"ד-ליאדי, בנו יחידו של האדמו"ר רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון, בנו של "הצמח צדק".
נולד בעיירה לובביץ' והיה תלמידו של סבו הצמח צדק.
כשלוש שנים לאחר פטירת סבו עבר אביו להתגורר בעיר ליאדי, והקים שם את חסידות חב"ד-ליאדי.
לאחר פטירת אביו נחלקה החסידות לשניים.
מרבית החסידים קיבלו עליהם את הנהגת בנו הרב יצחק דובער שניאורסון, ויתרם קיבלו את הנהגת גיסו הרב לוי יצחק גוטרמן מסירוטשין.
לאחר פטירת הרב יצחק דובער לא היה ממשיך לחסידות, ורוב חסידיו קיבלו את הנהגת בן דודו, הרב שלום דובער שניאורסון האדמו"ר החמישי מחב"ד.
לרבי יצחק דובער שניאורסון היו שלושה בנים: רבי מאיר שכנא שניאורסון מליאדי, רבי יהודה לייב שניאורסון ששימש רב בהומיל, סירוטשין, וויטבסק, וברוך שניאורסון.
חיבורו המרכזי הוא סידור מהרי"ד - נוסח התפילה של זקנו האדמו"ר הזקן, עם ביאורים על פי תורת החסידות.
חיבור נוסף הוא לקוטי מאמרים - ספר בן 170 עמודים של מאמרי חסידות קצרים על חמשה חומשי תורה ונ"ך, אגדות ומדרשי חז"ל וסידור התפילה.
מאמרים אלו הם מכתב ידו, ממה שרשם לעצמו את מאמרי החסידות של סבו ה"צמח צדק" ושל אביו האדמו"ר המהרש"ז מלאדי.
הרב יצחק דוב קופלמן (ביידיש: קאפעלמאן; 1909, ה'תרס"ט – 17 ביוני 2011, ט"ו בסיוון ה'תשע"א) היה ראש ישיבת לוצרן בשווייץ.
במשך שמונה עשרה שנה למד אצל רבו, הרב שמעון שקופ, בישיבת שער התורה שבגרודנה.
במלחמת העולם השנייה הוגלה לסיביר ונשלח לעבודת כפייה.
בהמשך הועבר לסמרקנד, שם נאלץ לעסוק במסחר כדי להתקיים.
לאחר המלחמה עמד בראש ישיבת "קאפעלן", שהוקמה מחדש בסמוך לאנטוורפן שבבלגיה.
יחד עם הרב חיים יעקב רוטנברג יצא לפראג כדי לגייס תלמידים מקרב פליטי השואה.
במשך יותר מעשור שימש כראש הישיבה, ולאחר מכן עבר לניו יורק, שם עמד בראש ישיבת "שערי יושר" – שנקראה על שם ספרו של רבו הרב שקופ.
בין הרב קופלמן לרב שמחה בונם אלתר, האדמו"ר מגור, נרקמו קשרי ידידות כאשר האדמו"ר שהה באנטוורפן בשנת 1948 (ה'תש"ח).
הוא אף שלח את בנו, הרב יעקב אריה אלתר, האדמו"ר הנוכחי מגור, ללמוד תורה מפי הרב קופלמן בישיבת "קאפעלן".
בשנת 1964 (ה'תשכ"ד) התמנה לראש ישיבת לוצרן שבעיירה קרינץ הסמוכה ללוצרן, והחליף בתפקידו את הרב משה סולובייצ'יק.
הרב קופלמן עמד בראשות הישיבה עד פטירתו, ושימש בה גם כמשגיח.
בשנת 1955 ביקר לראשונה בישראל, במטרה לאתר מועמד שישמש כראש ישיבה נוסף לצדו, במקום הרב ניז'ניק שפרש מהתפקיד.
לבסוף נבחר לתפקיד הרב אליקים שלזינגר.
הרב קופלמן היה בין היחידים שנכחו בשעת פטירת רבו הרב שקופ בגרודנה.
עם פרוץ המלחמה הציל מבית רבו את כתביו, למרות ניסיונות השלטון הרוסי להחרימם.
כתבים אלה יצאו לאור לימים בספר "חידושי רבי שמעון יהודה הכהן".
במהלך שנותיו בלוצרן נהרו מאות יהודים ממדינות אירופה להשתתף עמו בתפילות בחגים ובהימים הנוראים.
בשמו נקשרו סיפורים רבים על ברכות וישועות.
הרב קופלמן הלך לעולמו בט"ו בסיוון ה'תשע"א (2011), בגיל 105. בצוואתו הורה למנות את בנו לממשיך דרכו בראשות הישיבה.
הרב קופלמן השאיר אחריו בן יחיד, הרב משה קופלמן – ראש ישיבת לוצרן שנוסדה מחדש בעיר קענווי איילנד שבאנגליה – וארבע בנות.
אחת מהן נישאה לרבי משה רוזמרין, מחבר אמרי משה על כמה ממסכתות התלמוד.
בשנת 2014 (ה'תשע"ה) יצא לאור ספרו שיח יצחק, הכולל דברי מוסר על חומש בראשית, ובשנת 2017 (ה'תשע"ז) יצא כרך נוסף על ספר שמות.
בנו הרב משה קופלמן, ראש ישיבת לוצרן שווייצריה
הרב ארי פרידמאן, ראש ישיבה גבוהה באר אברהם, סאו פולו, ברזיל
הרב יוסף רוזנבלום, ראש ישיבת שערי יושר שבארצות הברית שאותה הקים הרב קופלמן
הרב מנחם מנדל שפרן, דיין וראש ישיבת נועם התורה (למד אצלו בארצות הברית)
הרב יונה רכניצר, ראש ישיבת תפארת משולם זוסיא טשרנוביל
הרב אהרן רובינפלד, מראשי ישיבת בעלזא ומחבר הספר תורת הקניינים (ב"כ)
הרב ישראל דוד שלזינגר, רב ודרשן במונסי - ניו יורק (למד אצלו בלוצרן)
הרב בנימין אייזנברגר, רב קהילת היכל התפילה בבורו פארק
הרב שמואל ישכר רוזנגרטן, ראש ישיבת בעלז בירושלים, וראש בית הדין של מחזיקי הדת (למד אצלו בקאפעלן)
רבי נתן דוד רוזנבוים, האדמו"ר השני מזוטשקא, בני ברק
הרב יעקב אריה אלתר, האדמו"ר מגור, ירושלים (למד אצלו בקאפעלן)
הרב ברוך סולובייצ'יק, ראש ישיבת תורת זאב, ירושלים
הרב יהושע חיים אריה שפיטץ, ראש ישיבת עץ חיים ווילרייק באנטוורפן
הרב אהרן מאיר פורטיגל האדמו"ר מסקולען
הרב יצחק הכהן הוברמן (ו' בסיוון תרנ"ו, מאי 1896 – י"ג בטבת תשל"ז, ינואר 1977) היה מקובל חסידי, ואב"ד ורב מחנה העקורים וצלר.
נולד בבילגוריי, לזלאטה אסתר ולרבי אשר אנשיל.
בילדותו היה מתמיד גדול ובגיל 10 כבר למד עם הבחורים המבוגרים אצל רבי יעקב מרדכי זילברמן, רב העיר ותלמידו של רבי יעקב אריה מטריסק.
בשנת תרע"א (1911) נסע ללמוד בישיבתו של רבי שמואל בורנשטיין, ה"שם משמואל" מסוכטשוב.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נסע לוורשה שם הסתובב בחצרות אדמו"רים, בעיקר אצל האמרי אמת מגור.
למד שם אצל רבי מנחם שכנא רוטשבול, בעל שו"ת "שם עולם".
לאחר פטירת זה האחרון, למד אצל רבי צבי הירש גליקסון, חתנו של רבי חיים מבריסק.
בשנת תרפ"ז חיבר חיבור על התורה ועל הש"ס.
בשנות השואה הוגלה לסיביר והופקד שם לנסר עצים.
לאחר שהכריחוהו לעבוד בשבת חתך בגרזן את קצה אצבעו.
לאחר המלחמה עבר לווצלר שבגרמניה וכיהן שם ברבנות שש שנים.
בכהונתו ברבנות דאג לחיזוק הדת בעיר, בין השאר עסק בהתרת עגונות ניצולות שואה.
עלה לארץ ישראל בשנת תש"י והתיישב ברעננה.
עם השנים התפרסם שמו כמקובל ואיש מופת ורבים נהרו אליו לקבל את ברכתו.
היה מתפלל רבות על האנשים שהוזכרו אצלו ולפעמים היה מתפלל ובוכה מספר שעות על חולה.
היה ממעט בשינה ומתמיד בלימוד, הן תורת הנגלה והן תורת הסוד.
היה נוהג לפרש את מאורעות העולם על פי הקבלה.
חיבר ספרים בכל מקצועות התורה, תורה, תלמוד, שו"ת הלכה למעשה, מדרשים וספרי קבלה.
רבי יצחק הדפיס שני כרכים מספרו על התורה "בן לאשרי - ברכה משולשת".
ספר זה נקרא על שם שחובר בשלושה מקומות, פולין, סיביר וישראל.
רבי יצחק ערך את ספרו עוד בפולין ובהקדמת הספר יש הסכמות מרבנים שנפטרו שנים רבות לפני הדפסתו.
לאחר פטירתו יצא כרך שלישי.
היה מקורב לחסידות גור והיה מעריצו של האדמו"ר רבי ישראל אלתר ה"בית ישראל" שהיה מכנהו "הרב מרעננה" ("דער רעננע'ר רוב") והיה מגיע לרעננה לצפות בו בהחבא.
נפטר בשנת תשל"ז ונקבר בהר המנוחות.
ישיבת ברכת יצחק ברעננה קרויה על שמו וכן שמו הונצח בישיבת "נר ישראל" של חסידות גור בירושלים.
בן לאשרי ברכה משולשת באוצר החכמה.
חידושים ופירושים על התורה, ג' חלקים.
יצא לאור בשנית בשנת תשס"א.
בן לאשרי שו"ת, באתר הספרייה הלאומית.
מכיל מאות התכתבויות בהלכה בין הרב הוברמן לרבנים אחרים, בהם הרב שלמה דוד כהנא, הרב נפתלי הניג (מחבר שו"ת תפארת נפתלי), ואחרים.
רבי יצחק הורוביץ (1901, תרס"ב – 27 ביולי 1977, כ"ב בתמוז תשל"ח) היה האדמו"ר ממעליץ בניו יורק.
נולד לרבי נפתלי, רבה ואדמו"רה של מעליץ, ולרעכיל בתו של העשיר ר' אביש קנר מסאנוק.
נישא לחיה פערל, בתו של קרוב משפחתו, רבי שמואל הורוביץ מדמביץ.
הוסמך לרבנות על ידי רבי מאיר יחיאל מאוסטרובצה ובית הדין של קרקוב.
כיהן ברבנות אוזריאן שבגליציה המזרחית ובהמשך ברבנות קיפוטשוב שבחבל ווהלין (אז בשליטת פולין, כיום אוקראינה).
היגר לארצות הברית והתגורר בקליבלנד.
בהמשך עבר למנהטן שם החל לכהן באדמו"רות מעליץ.
היה בעל חוש מוזיקלי מיוחד, והלחין ניגונים רבים.
הוציא ספר בשם "ברכת יצחק".
יצחק דוד בוקשפן (י"ד בתשרי תרס"ה, 22 בספטמבר 1904 – כ' באב תשל"ב, 31 ביולי 1972) היה משפטן, מראשי התנועה הרוויזיוניסטית (הצה"ר) וחבר ההנהגה העולמית שלה, ציר בקונגרסים הציוניים, חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני ואיש ציבור.
יצחק דוד בוקשפן נולד לאמו מרים בת יצחק דוד לזרוביץ ולאביו יהושע, בבויאן, שבבוקובינה, שהייתה אז חלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית.
בקיץ 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עקרה המשפחה לבירת הקיסרות ווינה.
לאחר המלחמה, למד משפטים באוניברסיטת וינה.
ובמסגרת פעילותו הסטודנטיאלית, השתתף כנציג ההסתדרות העולמית של הסטודנטים היהודים בוועידה, שבה השתתפו סטודנטים יהודים ולא יהודים, על בעיית האנטישמיות, ליד פריז בשלהי 1927. בשנת 1929, הוענק לו תואר ד"ר למשפטים מאוניברסיטת וינה.
באותה שנה הצטרף לקורפורציה הציונית "עבריה" (שנוסדה ב-1892 וד"ר בנימין זאב הרצל היה חבר הכבוד שלה).
והצטרף לתנועת הצה"ר באוסטריה ונבחר לעמוד בראשה.
מאז, בתפקידיו בתנועה הרוויזיוניסטית עמד בתכתובת קבועה עם מנהיג התנועה זאב ז'בוטינסקי.
ב-1933 ערך את ביקורו הראשון בארץ ישראל, ושנה לאחר מכן עלה עם רעייתו.
בוקשפן מילא שורה של תפקידים במסגרת תנועה הרוויזיוניסטית העולמית ובארץ ישראל.
כפעיל ציוני בולט ומשתתף פעיל בהנהגת התנועה הרוויזיוניסטית נעצר בוקשפן פעמים אחדות על ידי השלטונות הבריטיים ונחקר על ידי אנשי הבולשת הבריטית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה בוקשפן יחד עם ד"ר שמשון יוניצ'מן ואהרן צבי פרופס שותפים לתמיכתו הרשמית של האצ"ל בבריטים עקב המלחמה.
קודם לכך, באפריל 1939, התקיים בבאר יעקב כינוס חשאי שבמהלכו הוחלט כי דוד רזיאל, מפקד האצ"ל, יקבל גם את הפיקוד על תנועת בית"ר בארץ ישראל ואת התואר "נציב בית"ר".
במעמד זה נכח בוקשפן בתור יושב ראש "ועד המורשים" של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח) בראשותו של זאב ז'בוטינסקי.
והוקראה על ידו פקודת היום בדבר מיזוג שני הארגונים.
עם מעצרו של רזיאל, שיגר זאב ז'בוטינסקי מלונדון, מברק סודי אל בוקשפן, המאשר מינויו הזמני של חבר מפקדת האצ"ל חנוך סטרליץ, בתפקידיו של רזיאל.
באותה תקופה, הייתה המדיניות כלפי הבריטים בעקבות המלחמה העולמית, לסלע מחלוקת כבדה בתוך האצ"ל.
בוקשפן, שהיה מעורב במהלכים החשאיים ברובם לקביעת המדיניות החדשה, ראה את מחלוקת העמוקה שנתגלעה, ועשה כל מאמץ כדי למנוע את הפילוג, אך ללא הצלחה.
יוצאי האצ"ל, שלא השלימו עם תמיכה ואף שיתוף פעולה עם הבריטים בתקופת המלחמה, הקימו את לח"י.
ערב הקמת מדינת ישראל ובמסגרת ההכנות להקמתה על ידי ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית, היה בוקשפן אחד מחברי "הוועדה המייעצת של הסוכנות היהודית", שהתכנסה בסמוך לבניין האו"ם בארצות הברית.
בוקשפן מילא בתקופת המדינה תפקידים בכירים בתנועת ז'בוטינסקי על כל שלוחותיה.
בין השאר, בשנים 1948 – 1960, היה חבר ההנהלה העולמית של קרן תל חי, מנהל הכספים בתנועת החרות, בתנועה העולמית של חרות – הצה"ר (בשנים 1949–1957) וחבר בוועד המורשים של הצה"ר.
ממיסדי המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי ושנים רבות חבר הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל.
אולה בוקשפן, רעייתו, הייתה רופאת עיניים, מהרופאות הראשונות של קופת חולים לאומית.
אולה בוקשפן שרתה באצ"ל ומ-1944 פעלה במחתרת לח"י.
במערכה של האצ"ל ביפו בימים 25 – 28 באפריל 1948, טיפלה במסירות בלוחמי האצ"ל שנפצעו במהלך הקרבות.
המשפחה התגוררה כשלושים שנה ברחוב המלך ג'ורג' בבית מספר 34, סמוך ל"מצודת זאב" בתל אביב.
והפעילות התנועתית הייתה חלק בלתי נפרד מאורח חייה.
בניהם הם אלדד בוקשפן, מהנדס, בעלים של משרד התכנון אלדד בוקשפן מהנדסים בע"מ, יושב ראש דירקטוריון חברת נתיבי איילון ואגודת מכבי תל אביב בכדורגל, ועמירם בוקשפן, לשעבר, מנכ"ל הרשות לעסקים קטנים במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה ומכהן כמ"מ יושב ראש הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל.
לאחר פטירתו, אמר עליו בדברי ההספד, נגיד מסדר ז'בוטינסקי, אליהו גלעזר, כי "כל מעשיו בתום-לב עשה והיות שאדם מסור היה מטבעו, פעל תמיד ובכל דבר עם הנפש כולה, עם הנשמה כולה, עם הלב כולו – ולכן אולי נשבר.
כי למרות הקלילות הוינאית שהייתה טמונה ממש בדמו, קיבל הכל בכובד ראש".
ד"ר דוד בוקשפן, או "מיקרו", כפי שכינוהו בחיבה ידידיו נודע כאחד אשר "אוהב את ז'בוטינסקי ואהוב על זאב ז'בוטינסקי".
בעריכת יוסף כרוסט ראה אור הספר: ד"ר דוד בוקשפן בתל אביב בשנת 1988, בהוצאת המשפחה.
יצחק (ג'ק) הולץ (כ"ו בכסלו תרפ"ו, 13 בדצמבר 1925 – י"ג בטבת תשע"ט, 21 בדצמבר 2018) היה צייר ישראלי יליד פולין, שצייר יצירות ז'אנר על חיי היהודים בישראל ובארצות הברית.
יצחק הולץ נולד בפולין בעיירה סקרנביץ בשנת 1925, בשנת 1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנת 1945 החל ללמוד ב"בצלאל החדש".
ב-1950 עבר להתגורר בניו יורק, ארצות הברית, שם למד ציור בארט סטודנטס ליג אצל רוברט ברקמן ובאקדמיה הלאומית לעיצוב תחת רוברט פיליפ.
בשנת 1960 החל לשהות בקביעות בישראל.
יצירתו של הולץ מתארת לרוב את חיי היום יום היהודיים בארץ ישראל וארצות הברית בסגנון ריאליסטי.
הרב יצחק דלויה (סביב ה'שצ"ה 1635 - אב ה'תע"א 1711) היה תלמיד חכם, דרשן, אב בית הדין מרקש, ראש הישיבה ורב העיר, בשלהי המאה ה-17 ובראשית המאה ה-18.
נולד סביב שנת ה'שצ"ה במרקש לרבי מאיר דלויה שהיה דרשן וחכם מחכמי העיר מרקש שבמרוקו.
לא יאוחר משנת ה'תנ"ו, הרב יצחק נתמנה לאב בית דין מרקש ובמקביל היה ראש ישיבה.
לדברי תלמידו, הרב מרדכי עטייא, הרב יצחק עמד בראשה של הישיבה החשובה במרקש של אותה התקופה, לצד שניים מתלמידיו: הרב שלמה עמאר, והרב אברהם אזולאי.
בנו הוא הרב מרדכי דלויה שהיה מדייני מרקש.
בשו"ת "משפט וצדקה ביעקב" מובאת תשובה בעניין ריבית, בחתימת שניים מחכמי העיר מקנס: הרב משה טולידאנו והרב חביב טולידאנו, שבה הם כותבים על פעילותו הרב דלויה:
רבי יצחק תיקן תקנות נוספות, ביניהן, שאין לקדש אישה שלא במעמד עשרה אנשים בנוכחות רב מוכר.
וכן, תקנה בנושא נשיאת אישה שנייה לאחר שהאישה הראשונה לא ילדה ילד במשך עשר שנים.
התכתב עם בית הדין בפאס בראשות רבי מנחם סירירו ורבי וידאל הצרפתי.
רבי יצחק לימד בישיבתו גמרא ופוסקים בשיטת 'אליבא דהלכתא'.
כמו כן היה מעביר שיעורים בספר שולחן ערוך.
מקצת ביאוריו השתמרו בכתבי יד.
רבי יצחק עמד בראשות חברת לימוד הקבלה.
אחד מחברי חבורתו היה רבי יחיא ויזמאן.
בשנת ה'תס"ב עת נפטר רבי יחיא, שלח היעב"ץ מכתב תנחומין לרבי יצחק.
בספר "לשון לימודים" לרב אבן צור ישנן שלוש אגרות שהוא שיגר לרב דלויה.
אחת מהן שוגרה לאחר שהרב דלויה "נתפס למלכות בעלילת מלשינות", ובראשה הקדיש הרב אבן צור פיוט לכבודו.
כחלק מפעילותו הרבנית, היה דרשן ושליח ציבור קבוע.
קברו של הרב דלויה משמש עד היום למקום תפילה, ובמלאח מרקש בית כנסת על שמו.
סופרו אגדות מופלאות על הרב יצחק דלויה.
אולם ביחס לרבות מהן לא ברור אם הן עוסקות בנושא ערך זה או שיש להניח כי מדובר ברב קדום יותר, מהמאה ה-16, בעל שם זהה, למרות שאין אודותיו תיעוד ממשי.
ביישוב הר ברכה הוקם בית כנסת על שמו.
הרב שלמה עמאר, רבה של העיר מרקש, פוסק הלכה ומקובל
הרב אברהם אזולאי, רבה של העיר מרקש ומקובל
הרב מרדכי עטייא, מחבר הספר "מר דרור" על התלמוד הבבלי (איזמיר ת"ץ)
הרב יחיא ויזמאן, מחכמי מרקש.
מקבץ משארית כתביו הנ"ל נדפסו בספר 'תורת משפחת דלויה' עמ' 279-316.
יצחק הדרי (1944 – אוגוסט 2023) היה פרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס צלטנר למפעל חיים בתחום המשפט לשנת תשע"ח.
היה מבכירי עורכי הדין הישראלים בתחום המסים ובעל משרד עורכי דין המתמחה בדיני מיסים; נחשב למומחה בעל שם עולמי בתחום מיסוי מקרקעין.
הדרי נולד בישראל ב-1944. למד במסגרת העתודה האקדמית במסלול דו חוגי במשפטים (אותו סיים בהצטיינות) ובכלכלה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1966, עם תום לימודיו, החל לשרת כקצין בפרקליטות הצבאית.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים התנדב לשרת כקצין מבצעים בגדוד חי"ר.
השתחרר משירות סדיר בשנת 1969 בדרגת סגן.
בשירות המילואים שימש כראש ועדת הערעורים בנושאי מיסים ותביעות כספיות בשטחים.
בשנת 1970 השלים תואר שני במשפטים (בהצטיינות יתרה) באוניברסיטה העברית, בהנחייתו של פרופ' אהרן ברק.
בשנת 1971 קיבל תואר שני וב-1972 קיבל תואר שלישי, שניהם במשפטים, מטעם אוניברסיטת מישיגן.
את עבודת הדוקטורט כתב בנושא מיסוי חברות רב לאומיות.
לאחר סיום לימודיו, עבד במשך כשנה במשרד עורכי הדין Willkie Farr בניו יורק ושב לישראל מיד עם היוודע על פרוץ מלחמת יום הכיפורים, בה שירת כקצין מבצעים ביחידת תותחנים.
עם שובו לישראל, הצטרף, כמרצה, לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1977 קודם לדרגת מרצה בכיר.
ב-1982 מונה לפרופסור חבר וב-1998 מונה לפרופסור מן המניין.
ב-2005 יצא לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב, ועד לשנת 2015 לימד במכללת נתניה, אז עבר לשמש מרצה אורח במרכז הבינתחומי הרצליה.
כיהן כפרופסור וחוקר אורח בפקולטות למשפטים במספר אוניברסיטאות.
בין השאר, באוניברסיטת אוקלהומה, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת נורת'ווסטרן ובאוניברסיטת סידני.
כיהן בתפקידים בכירים במגזר הציבורי.
בין השאר, היה יועץ שר המשפטים וראש הצוות להכנת חוקי הרפורמה במיסוי הישיר ליישום המלצות ועדת בן שחר (פקודת מס הכנסה ומס שבח מקרקעין), יו"ר ועדת ערר לתובענות כספיות שהגישו תושבי השטחים המוחזקים (במסגרת שירות מילואים) ויו"ר ועדת המיסים של לשכת עורכי הדין.
תחום מומחיותו של הדרי היה דיני המיסים, ובכלל זה מיסוי מקרקעין, מיסוי חברות, מיסוי עסקים ועוד.
נחשב כמומחה בעל שם עולמי לדיני מיסים, תחום אותו חקר ולימד.
במסגרת מחקריו פרסם עשרות מאמרים וספרים.
מאמריו וספריו צוטטו במעל ל-100 פסקי דין של בית המשפט העליון הישראלי (וכן ערכאות נמוכות יותר) ובפסקי דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית (וכן ערכאות נמוכות יותר).
נפטר באוגוסט 2023. הותיר אחריו אישה, ארבעה ילדים ושבעה נכדים.
מס שבח מקרקעין, הוצאת יונתן, 1993
מיסוי מקרקעין (בהשתתפות ירדנה סרוסי), הוצאת יונתן, 2000
מיסוי מקרקעין (בהשתתפות טארק דיביני), ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, 2012
היבטים בפעילות חברות אחזקה בישראל (יחד עם אלי גילבאי), 1999
יצחק די-בוטון (נכתב גם דה-בוטון; גם יצחק א.
די בוטון; 25 במאי 1898 – 7 באוקטובר 1967) היה סופר, עיתונאי ופעיל ציבור יהודי-יווני, רופא שיניים במקצועו.
היה פעיל ציוני בקסטוריה ושימש כיו"ר קרן קיימת לישראל וכחבר מועצת העיר בקסנתי שביוון.
פעל להפצת השפה העברית, החינוך העברי והציונות בקרב קהילות יהודי יוון, ולשם כך ייסד וניהל ביוון מספר אגודות והוציא לאור מספר עיתונים בעברית ובלאדינו.
במחצית השנייה של חייו חי ופעל בתל אביב.
נולד ב-1898 בסלוניקי שביוון, בנם של אברהם די-בוטון, ממשכילי וממנהיגי הקהילה המקומית, מצאצאיו של הרב אברהם די-בוטון, ולאה בת הרב יצחק אלחסיד, מרבני העיר.
בגיל שלוש התייתם מאביו, וכשבגר החל ללמוד בבית הספר של כל ישראל חברים.
בגיל 13 ייסד בבית הספר את אגודת התלמידים "תקוות ציון", שמטרתה הייתה הפצת השפה העברית בין התלמידים באמצעות לימוד עצמאי ומאורגן.
מנהל בית הספר, יוסף נחמה, שדגל בהפצת השפה הצרפתית, הורה לעכב את הענקת תעודות הגמר של התלמידים שהשתתפו בלימוד ובהפצת העברית.
לאחר שדי-בוטון הודיע כי יפנה לפרסם את המקרה בעיתונות, הורה המנהל לשלול מחברי האגודה את הארוחות שניתנו להם בבית הספר, ולגרש ממנו תלמידים נוספים שיצטרפו אליה.
רוב חברי האגודה פרשו ממנה, מלבד ארבעה, ודי-בוטון החליט לפרסם את המקרה בכתב עת מקומי, שממנו נפוץ הסיפור וקיבל גיבוי על ידי כלל העיתונות היהודית.
לאחר הפרסום, חשש המנהל שדבר המקרה יגיע להנהלת כל ישראל חברים בפריז, ולבסוף הורה להעניק לתלמידים את תעודות הגמר.
בסיום לימודיו בבית הספר של כל ישראל חברים המשיך ללימודים בקולג' צרפתי.
בהמשך החל לעסוק בפעילות ציבורית, וייסד יחד עם יוסף עוזיאל ואחרים ועד פעילים שעסק בסיוע ל-40,000 יהודים שנותרו ללא קורת גג.
בתקופה זו גם הוציא לאור ספר בלאדינו שההכנסות ממכירתו הועברו לטובת עניי העיר.
בשנת 1919 גויס לצבא היווני ושימש כצנזור בשפות צרפתית, ספרדית, יוונית וטורקית.
בתקופה זו החל להוציא לאור עיתון בשם "איל שאמאר", וסיים את שירותו הצבאי בהכשרת עיתונאי.
עם סיום שירותו הצבאי עבר לקסטוריה, וייסד בה את אגודת "בני ציון", והרצה בשבתות בפני בני הקהילה היהודית על היהדות והציונות.
כן יצא במסע הסברה לאינטלקטואלים יוונים אודות הציונות, שלדידו נועדה לטובת היהודים, ואין לה דבר נגד העם היווני.
הודות לכך, לא חששו יהודים להצטרף לתנועה הציונית, ובהמשך, חניכיו בציונות מקסטוריה ייסדו את המושב צור משה בישראל.
נודע בקשריו וביחסיו הטובים עם הממשל המקומי, וכונה בפי המקומיים "קונסול פלסטינה".
בהזדמנוית רבות ניצל את קשריו ומעמדו לסייע ליהודי קהילתו.
לאחר פטירת אמו בשנת 1921, עבר להתגורר בקסנתי, שם פעל לטובת החינוך העברי ולהפצת הציונות.
בשנת 1922 סיים לימודי רפואת השיניים באוניברסיטת אתונה.
עם סיום לימודיו החל לעסוק במקצועו כרופא שיניים בקסנתי, והמשיך גם לעסוק בפעילות ציבורית וציונית.
באותה תקופה נבחר לשמש כחבר מועצת העיר בקסנתי מטעם תנועת הסוציאל-דמוקרטים.
במקביל שימש גם כיושב ראש ועד בית הספר העברי בעיר.
בקסנתי ייסד וניהל גם את אגודת "בני ציון", שייסד לראשונה בקסטוריה.
בתקופה זו הוציא לאור עיתון חינמי בלתי-מפלגתי בשם "הכח".
את העיתון, שניהל וערך בעצמו, הדפיס תחילה בבית דפוס בסלוניקי, ובהמשך במו ידיו בקסנתי.
פעילותו עבור קרן קיימת לישראל
בין מגוון תפקידיו, שימש כיושב ראש קרן קיימת לישראל בקסנתי.
בשנת 1923 הגיע דוד אבישר לקסנתי בשליחות מטעם קרן קיימת לישראל, וקבע את משכנו במרפאתו של די-בוטון, שהודות לפעילותו הציונית בקהילה בעיר, גדלו הכנסותיה של הקרן בעיר ובקהילות תראקיה המערבית.
בשנת 1925 קבע שלום פזי את משכנו במרפאתו של די-בוטון, שבמשך חודש שימשה כמרכז לפעילות הקרן בעיר.
בתקופה זו נתלו במרפסת המרפאה דגל יוון ודגל התנועה הציונית, והדבר הביא את יהודי העיר להגדיל את תמיכתם ותרומתם לבניין ארץ ישראל.
בשנת 1925 הוציא לאור חוברת בעברית, ביוונית, בצרפתית ובלאדינו לרגל הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים שההכנסות ממכירתה הועברו לקרן קיימת לישראל.
די-בוטון פרסם וכתב מאמרים בעיתוני הלאדינו "האמת", "הזמן", "לה ב'ירדאר", איל טיימפו, "לי פרוגרי", "לה רינאסינסייה", "לה אקסיון", "לי פ'לאמבו", "איל פואיבלו" ו"אקסיון פרינטה ריאונידוס", שיצאו ברובם בסלוניקי.
נודע במלחמתו על גבי העיתונים המקומיים נגד החלטת הממשל לחייב את הקהילות היהודיות לשמור את יום השבתון הנוצרי שחל ביום ראשון, דבר שהיה גורם להם לחלל את השבת היהודית.
בשורת המאמרים שכתב בעיתונו "איל פרוגריסו" ובעיתון הגדול ביוון - "אקסלסיור" - תקף את החוק ואת ראש הממשלה שיזם אותו, תול שהוא מאשים אותו באנטישמיות.
הודות לכך, נאלץ ראש הממשלה להתפטר מתפקידו, ובמקומו נכנס לתפקיד ראש ממשלה ששוכנע מדבריו של די-בוטון.
בשנת 1927 ערך ביקור בארץ ישראל, ובשנת 1928 נישא לשרה לוי (1901–1968), ילידת בולגריה ששימשה כמורה לעברית בבית הספר של הקהילה היהודית בקסנתי.
במשך השנים סייעה לו בפעילותו להפצת השפה העברית והציונות, והוא היה נשוי לה עד מותו.
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל עם בת זוגו והתיישב איתה בתל אביב.
לפני שעלה ארצה, קיבל בשנת 1925 מכתב מאת הוגו ברגמן, מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, שבו קבל על החוסר בחיבורים בלאדינו הקיימים בספרייה.
בשל כך יצר די-בוטון אוסף עיתונים וספרים בלאדינו, וכשעלה ארצה מסר אותו לספרייה.
בשנת 1933 ייסד בתל אביב יחד עם משה דוד גאון "אגודה למען בית הספרים", ושימש כיושב הראש שלה.
הודות לפעילותו באגודה, נאספו מרחבי העולם חיבורים רבים נוספים.
בשנת 1934 יצא לאור בתכמיכתו הכספית קטלוג שפירט את כל החיבורים בלאדינו הקיימים בספרייה, כתוספת לרבעון קריית ספר.
בשנת 1935 הוציא לאור ספר שירים בלאדינו, והפיץ אותו בקהילות היהודים הספרדים שבאמריקה הלטינית, ובכך סייע בהגברת זיקתם ליהדות ולארץ ישראל.
די-בוטון אח בלשכת "חירם" של הבונים החופשיים, ובתקופת מלחמת העולם השנייה פעל מדי יום במפעל בית התה של אגודת "בנות ברית" שמטרתה הייתה לסייע לפליטים ולעולים נצרכים.
הלך לעולמו בשנת 1967 בתל אביב, ונקבר בבית העלמין הדרום.
הותיר אחריו את רעייתו ובת, לאה.
ריקולייו די פואיזיאס דיב'ירסאס, תל אביב תרצ"א.
קואדרינו די פואיזיאס, תל אביב תרצ"ה.
Nott [שם בדוי של יצחק א.
Valiz [שם בדוי של אלברט ברזילי], איל אינסינדייו דיל 18–19 אגוסטו 1917, סלוניקי 1919 – זיכרונות, עובדות והתרחשויות מאסון השריפה שאירע בסלוניקי (בלאדינו)
למען תל אביב - ליסטה די קאנדידאטוס, תל אביב 1935/36. (בלאדינו)
כתב את סיפור הילדים המפורסם שמלת השבת של חנה'לה.
יצחק דמיאל נולד בשם יצחק שוַוייגֶר, בראדומישל להוריו נחמה וצבי אריה.
קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבה, וכן לימודים כלליים בגימנסיה באודסה ובאוניברסיטת מוסקבה.
לפני עלייתו ארצה עסק בהוראה בוורשה, בצ'נסטוכוב, בגימנסיה של מאיר בלבן בלבוב ובלודז'.
בלודז' ערך את העיתון לנוער "צפרירים" עד הגיליון הארבעה עשר.
דמיאל עלה לישראל ב-1920, ובתחילת ימיו בארץ שימש מורה בין פועלי "גדוד-העבודה" בכביש טבריה-צמח, אחר כך עבד בחברת החשמל.
ממייסדי קבוצת עין חרוד, ואז היה עורך כתב העת מחיינו.
התחתן בשנת 1931 עם חנה (לבית הרשברג).
לימים הועלתה ההשערה כי בהשראת שם אשתו העניק דמיאל לגיבורת הסיפור שמלת השבת של חנה'לה את שמה, על שם רעייתו.
ממקימי סמינר המורים על-שם שיין בגבעת השלושה, ומראשי המורים בו.
בין מייסדי ההסתדרות ובין מניחי היסודות לזרם העובדים בחינוך.
דמיאל פרסם מאמרים, הגיגים ועיונים בעיתונות העברית מלפני מלחמת העולם הראשונה ובארץ, בעיקר בעיתונות הפועלים.
עיוניו האחרונים עסקו בעמדת הדת בתקופתנו.
בערוב ימיו התקרב לרבי מנחם מנדל שניאורסון, חזר בתשובה וקיים מצוות באורח מלא.
נהג להתפלל בבית הכנסת חב"ד ברמת גן.
יצחק דמיאל נפטר בתל אביב ב-24 בינואר 1972 ונקבר בבית העלמין הדרום.
בנו, רזי דמיאל, היה פרופ' לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ספורי הניסים במקרא והוראתם, 1952
יצחק הוכמן (שהיה ידוע בכינוי "הוכל'ה"; י"ב באדר א' תש"ג, 17 בפברואר 1943 – 24 באוקטובר 1973) היה שחקן ומאמן כדורסל.
קצין בצה"ל בדרגת סרן שנפל במלחמת יום כיפור בקרב בעיר סואץ ונחשב כנעדר במשך שלושה חודשים.
נולד בבני ברק לחברי האצ"ל הניה וחיים הוכמן ולמד בחינוך דתי לאומי.
ביסודי למד בבית הספר "מעלות" בבני ברק ובהמשך למד בתיכון הדתי בעיר במשך שנה אחת משם עבר לבית הספר החקלאי מקוה ישראל במהלך לימודיו במקווה ישראל הפך לכדורסלן מצטיין באליצור ת"א.
ב-1961 גויס לחיל המודיעין בתור מפענח תצלומי אוויר.
בהמשך שירת כקצין מודיעין בחטיבת הצנחנים ולאחר מכן כמדריך בקורס לפענוח תצלומי-אוויר.
לאחר סיום שירותו הצבאי, למד במכון וינגייט ועבד במקביל כמורה לחינוך גופני.
לאחר סיום לימודיו, עבד כמורה בבית-הספר התיכון-עירוני ה' וגם בבית-הספר "אורים" לנוער קשה חינוך בדרום תל אביב.
כמו כן אימן נוער מוכשר כעתודה לנבחרת הכדורסל.
שיחק ככדורסלן מצטיין באליצור ת"א, שיחק בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת בר-אילן.
בעונת 71–1970 הושאל הוכמן להפועל חולון והיה בין מצטייני הקולעים.
הוכמן היה השחקן הראשון שקיבל זימון לנבחרת ישראל מהליגה הארצית.
שיחק במכבי תל אביב בכדוריד חצי שנה במקביל להיותו שחקן כדורסל.
אימן את אליצור רמת גן.
בשנת 1972, בעקבות התרחבות חיל המודיעין, חזר לשנה לשירות קבע בצה"ל.
באותו זמן גם החל את לימודיו באוניברסיטת "בר-אילן" במחלקות לחינוך, לקרימינולוגיה ולסוציולוגיה.
במלחמת יום הכיפורים השתתף בקרבות הבלימה והפריצה בסיני, בתפקיד עוזר קצין מודיעין חטיבתי וחוקר שבויים בחטיבה 500. ביום כ"ח בתשרי תשל"ד (24 באוקטובר 1973) נהרג עם עוד שמונה חיילים כשפרץ בזחל"ם שלו לעזרת חבריו שנלכדו ברחוב הראשי בעיר סואץ.
היה נעדר במשך כשלושה חודשים.
הוחזר על ידי המצרים וזוהה על פי גובהו.
היה נשוי לרחל (לבית נסימוב) ממנה היו לו שני ילדים: אורי ומיכל, שנולדה ביום בו הוחזרה גופתו.
יצחק דוידי (נולד ב־17 בנובמבר 1937) הוא תת-אלוף בדימוס, אשר שירת בחיל הים הישראלי.
לאחר שחרורו שימש בין היתר כמנהל נמל אשדוד ומנכ"ל מפעלי המלט נשר.
דוידי נולד בחיפה ב-17 בנובמבר 1937, להוריו שמשון וחנה דוידוביץ', בן אמצעי מתוך שלושה.
המשפחה התגוררה בשכונת הדר הכרמל, שם למד דוידי בבית הספר הריאלי.
הוא היה חניך בתנועת הצופים.
בגיל שתים-עשרה הצטרף לצופי ים בחיפה, ובמסגרת זו עבר קורס מפקדי סירות.
לתקופת חניכותו בצופי ים הייתה השפעה מכרעת על מהלך חייו.
לאחר עשר שנות לימוד בריאלי, עבר לבית ספר מבואות ים במכמורת, שם הצטיין הן בלימודים המעשיים והן התאורטיים.
דוידי התגייס לצה"ל ב-2 באוגוסט 1955, ולאחר טירונות בבה"ד 4, הצטרף לקורס חובלים מחזור ה' שהחל בנובמבר 1955. במהלך הקורס התרחשו שני אירועים משמעותיים שבהם השתתפו החניכים:
האירוע הראשון היה קשור ברכש שתי משחתות מדגם זט (Z) באנגליה – אח"י אילת ואח"י יפו.
המשחתות אוישו בצוותים שליוו את תהליך השיפוץ וההסבה של המשחתות, אולם על מנת להפליג עם האוניות ארצה נדרשה תוספת של אנשי צוות.
בחיל הים הוחלט לפרק זמנית את קורס החובלים, וחניכיו נשלחו לנמל פלימות' באנגליה שם שהו המשחתות.
לאחר כשלושה חודשים של הכשרה הפליגו המשחתות ארצה כשדוידי על אח"י אילת.
האירוע השני היה מבצע קדש שהחל ב-29 באוקטובר 1956. קורס החובלים פורק פעם נוספת, ודוידי הוצב על ספינת טורפדו ט-207 (אח"י פרס).
הספינה עסקה בסיורים לאבטחת חופי המדינה, ולקראת סיום המלחמה, השתתפה הספינה במבצע להעלאת כ-70 יהודים מפורט סעיד על גבי 2 ספינות דיג.
עם סיום מבצע קדש, חודש הקורס, והוא הסתיים בדצמבר 1957.
תפקידים ראשונים: עם סיום קורס החובלים, הוצב דוידי לשירות באח"י חיפה (ק-38) שנלקחה שלל מהצי המצרי כשנה לפני כן.
ולאחר שמונה חודשים, עבר ליחידה 788 בכנרת, כסגנו של סרן ראובן שדמי.
ה"יחידה" הייתה ממוקמת באותה עת בקיבוץ גינוסר, ועקב הסכמי שביתת הנשק, שאסרו פעילות צבאית בגזרה, "התחפשו" החיילים והקצינים לשוטרים וקציני משטרה.
לאחר תקופה קצרה, מונה דוידי כמ"מ מפקד "היחידה".
זירת הכנרת התאפיינה בתקריות רבות מול הסורים, אשר ניסו להפריע ולחבל בפעילות הדייגים הישראליים בכנרת.
שייטת הצוללות: בעקבות רכש הצוללות הראשונות על ידי חיל הים, הוקמה ב-1959 שייטת הצוללות.
בתחילת אותה שנה הצטרף דוידי לקורס הכנה לצוללנים בבה"ד חיל הים, ולאחר קורס בסיסי נשלח לאנגליה לבסיס הצוללות בפורטסמות', שם היה מיועד להיות קצין הגנ"ק של אח"י רהב.
במהלך ההכשרה בפורטסמות' על ידי מדריכים בריטיים, התאמן הצוות על צוללות בריטיות.
בספטמבר 1959, הוחלט לשנות את ההצבה של דוידי מאח"י רהב לאח"י תנין.
בנובמבר 1959 יצאה התנין בדרכה לישראל, הפלגה ששולבו בה אימונים, צלילות ותדלוקים.
תקלת תקשורת מנעה מהצוללת ליצור קשר עם האדמירליות הבריטית ועם מפקדת חיל הים, והדבר עורר חרדה במפקדה.
התקלה תוקנה בסופו של דבר בגיברלטר.
ב-19 בדצמבר 1959, הגיעה אח"י תנין – הצוללת הישראלית הראשונה – לנמל חיפה, והתקבלה ברוב כבוד והדר.
דוידי שירת בשייטת הצוללות חמש שנים, במהלכן גם שירת כמפקד בית ספר לצוללנים, וסיים בהצטיינות קורס קציני גנ"ק.
בסוף 1963 הייתה בחיל הים רק צוללת אחת פעילה, ודוידי עבר לשרת כקצין גנ"ק של אח"י חיפה, ולאחר מכן כקצין גנ"ק בכיר של אח"י יפו, והועלה לדרגת רס"ן.
לימודים והדרכה: בשנים 1966–1968, השלים דוידי תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת ששת הימים הוצב בנציגות חיל הים במטכ"ל (באותה תקופה עדיין שכנה מפקדת חיל הים בסטלה מאריס בחיפה).
עם סיום לימודיו מונה דוידי לסגן מפקד בית הספר לחובלים.
שייטת הסט"ילים: לאחר כשנה עבר דוידי לשייטת הסטי"לים (שייטת 3), ולאחר התמחות קצרה הוסמך לפיקוד על סטי"ל.
בשלהי 1969, בעקבות הטלת האמברגו הצרפתי, התבצע מבצע נועה להברחת חמישה סטי"לים מנמל שרבורג שבצרפת ארצה.
במבצע זה היה דוידי מפקד צוות התדלוק על אניית הסוחר "לאה", שתפקידה היה לתדלק את הסטי"לים באזור גיברלטר.
לאחר השלמת המשימה עבר דוידי לאח"י חץ והפליג עליה ארצה.
בהמשך פיקד דוידי על אח"י משגב, ושנה לאחר מכן על אח"י אילת.
שתי תקופות הפיקוד היו בעיצומה של מלחמת ההתשה, והיו אינטנסיביות במיוחד.
בתפקיד זה שימש גם במהלך מלחמת יום הכיפורים, שבה – הודות להכנות המקצועיות והערכת מודיעין נכונה – מצא עצמו חיל הים ערוך למלחמה כפי שאף זרוע אחרת לא הייתה מוכנה.
לאחר המלחמה נהפך ענף מבצעים למחלקה, ודוידי הועלה לדרגת אל"ם.
במרס 1975 סיים את תפקידו כרמ"ח מבצעים, והצטרף להפלגת זוג סטי"לים מדגם סער 2 מחיפה לשארם א-שייח' (בדרום אפריקה הוחלף על ידי קצין אחר).
לימודים בארצות הברית: באוגוסט 1975 יצא דוידי ללימודים של שנה במכללה לביטחון לאומי של צי ארצות הברית בניופורט (רוד איילנד).
מפקד זירת ים סוף: עם חזרתו, בספטמבר 1976, מונה להיות מפקד זירת ים סוף, וכחצי שנה לאחר מכן קודם לדרגת תא"ל.
דוידי שירת כמז"ר במשך שלוש שנים וחצי.
באותן שנים פעלו בזירת ים סוף 6 סטי"לים, 4 נט"קים, 3 פלגות דבורים ומערך גילוי ושליטה שהיה פרוס על חופי הזירה במשולש אילת – ראס מוחמד – א-טור (במפרץ סואץ).
פעילות חיל הים בזירה התרכזה בתקופה זו בהפגנת נוכחות, שמירת הריבונות ומניעת הפרעה מצרית לשאיבת הנפט במפרץ סואץ.
במסגרת פעילות לאיסוף מודיעין, בוצעו גם הפלגות לאורך הים האדום עד באב אל מנדב.
בראש השנה תשל"ט 1978, מנעו מפקדי הזירה וחייליה מגה-פיגוע באילת, עת זיהו, השתלטו והשמידו את האונייה אגיוס דמטריוס, שעליה היו ארבעה טון חומר נפץ שיועד להתפוצץ בחופי אילת הומי הנופשים.
עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים חל שינוי מהותי בזירה וביחסים עם המצרים, דבר שאִפשר לצמצם את הכוחות הערוכים בזירה.
כחלק מתהליך זה הוחזרו בחודש מאי 1979 שלושת הנט"קים 60 מטר שהגיעו לזירה בהפלגה סביב אפריקה משארם א-שייח' לאשדוד דרך תעלת סואץ.
הפלגה זו, בפיקודו של דוידי, הייתה הפעם הראשונה שבה כלי שיט של חיל הים הישראלי עברו בתעלת סואץ.
לאווירה החגיגית שליוותה את האירוע תרמה גם מחווה של נשיא מצרים אנואר סאדאת: כאשר הספינות חלפו על פני הווילה הנשיאותית באיסמעיליה הוא הצדיע להן מהמרפסת.
באוגוסט 1979, סיים דוידי את תקופת פיקודו על זירת ים סוף ופנה להשלמת תואר שני במנהל עסקים אותו סיים בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב.
עוד בטרם השלים את לימודי התואר שני, הוצע לדוידי להתמנות למנהל נמל אשדוד, דוידי נענה בחיוב, וניצל את המינוי להשלמת עבודה סמינריונית בנושא יחסי העבודה בנמלים בכלל ובנמל אשדוד בפרט.
במהלך הכנת העבודה נחשף דוידי למערכת יחסי העבודה הבעייתית מאוד בנמל, והלימוד האקדמי של הנושא, סייע לו רבות בתפקיד.
במהלך שלוש השנים שבהן ניהל את הנמל, מערכת יחסי העבודה אופיינה בשקט יחסי, נחתם הסכם עבודה משמעותי, שעיקריו היו תיקון עיוותי שכר וצמצום השכר השוטף מחד גיסא, ושיפור משמעותי של מרכיב השכר לפנסיה מאידך גיסא.
בתקופת כהונתו, היקף המטענים שעברו בנמל אשדוד עבר לראשונה את זה של נמל חיפה.
בתקופה זו גם הוקם פרויקט "תהילה" – לימודי השכלה בסיסית למבוגרים.
נמל אשדוד היה מקום העבודה הראשון שיישם את הפרויקט, דבר שהביא בין השאר ליתר מחויבות של העובדים, ולשיפור ביחסי העבודה.
בתקופה זו גם הופעל רציף נוסעים, והנמל החל בקליטת נוסעים.
עבודה בנשר מפעלי מלט ישראליים בע"מ
באוגוסט 1983 החל דוידי לעבוד בנשר.
תפקידו הראשון היה מנכ"ל נשר סחר – זרוע השיווק והמכירות של החברה.
לאחר שחברת נשר רכשה את השליטה בגרנית הכרמל השקעות בע"מ (שהייתה אז חברת האם של חברת הדלק סונול), מונה דוידי כסמנכ"ל השיווק והמבצעים של סונול למימוש תוכנית התייעלות.
לאחר שלוש שנים חזר דוידי לנשר כמשנה למנכ"ל ומנהל הכספים הראשי.
בפברואר 1991 מונה דוידי להיות מנכ"ל נשר, תפקיד אותו מילא עד פרישתו לגמלאות במרס 2002.
המחצית הראשונה של שנות התשעים התאפיינה בעלייה מסיבית ממדינות חבר העמים, והביקוש למלט כמעט ושילש את עצמו.
הגידול הדרמטי בביקוש הציב בפני נשר אתגרים יוצאי דופן.
חברת נשר ביצעה קפיצה טכנולוגית מרשימה ובעלויות של מאות מיליוני דולרים הקימה בהפרש שנים זעום שני קווי ייצור מודרניים לייצור קלינקר וטחינת מלט.
השקעות אלה הביאו את מפעל נשר ברמלה להיות אחד המפעלים הגדולים והמודרניים בעולם.
עשרות מהנדסים נקלטו במפעל לצורך הקמה ותפעול המתקנים.
רוב המהנדסים היו עצמם עולים מחבר העמים, ובד בבד, לצד עבודתם, למדו המהנדסים עברית, אנגלית, ועברו הכשרות ספציפיות לעבודתם.
בשנת 2003 פרש לגמלאות, ועד 2017, עת הגיעו לגבורות, היה פעיל בחבר בדירקטוריונים של חברות שונות ובהן "תעבורה" "ליפמן" (שלימים נרכשה על ידי וריפון) ו"מספנות ישראל".
דוידי נשוי לניצה לבית שרף, שהכיר בעת שירותו בשייטת הצוללות, אב לשלושה בנים, סב לתשעה נכדים ושישה נינים.
יצחק דל (23 במאי 1947 – 10 באוקטובר 1973) היה קצין בעל צל"ש הרמטכ"ל, שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
דל נולד לגניה ולזר בשנת 1947 בהוד השרון.
הוא סיים את לימודיו היסודיים בבית-הספר הממלכתי א' ברמתיים.
לאחר מכן למד בבית-הספר התיכון "בית ברל", במגמת ביולוגיה.
לאחר לימודיו עבר קורס מטעם משרד הבריאות והוסמך כטכנאי חדר ניתוח.
דל היה פעיל בתנועת הגדנ"ע.
דל הגייס לצה"ל בתחילת נובמבר 1966 והוצב בחיל הרפואה.
בתחילת שירותו הצבאי שירת כחובש בחדר ניתוח.
הוא נשלח לקורס קצינים וכששב, שימש כטכנאי בחדר ניתוח.
לאחר שחרורו משירות צבאי בשנת 1969, החל לעבוד בבית החולים תל-השומר.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים הוצב דל בחזית הצפונית.
הוא שירת ובבית חולים שדה, שהוקם בצומת אל-על במרכז רמת הגולן.
ב-10 באוקטובר 1973 שירת דל כטכנאי חדר ניתוח בבית חולים שדה שהוקם ברמת הגולן, באזור אל-על.
למרות אזהרות המפקדים, שלא לקום בשל מטח היריות הכבד חזרו סגן דן ילון, הרופא הצבאי ודל לטפל בפצועים.
בספטמבר 1975 העניק הרמטכ"ל רא"ל מרדכי גור לדל את צל"ש הרמטכ"ל:
הוא הובא למנוחת-עולמים בבית הקברות ברמות השבים.
דל השאיר אחריו הורים, אישה ושני בנים.
בנו הבכור נולד בשנת 1971 והצעיר נולד לאחר נפילתו.
משפחתו הנציחה את שמו בהקמת ספרייה על שמו בבית-הספר הממלכתי א' בהוד השרון ובתרומת ארון קודש חדש על שמו לבית הכנסת "עדת-שלום" בהוד השרון.
יצחק היהודי היה יהודי פרנקי בן המאה ה-8, יועץ לקיסר האימפריה הקרולינגית, קרל הגדול.
יצחק כיהן גם כמנהיג קהילה בעל חשיבות ליהודי פרנקיה המערבית.
לטענתו של החוקר ארתור צוקרמן בחיבורו "A Jewish Princedom in Feudal France" (נסיכות יהודית בצרפת הפיאודלית), יצחק היה נצר לשושלת ראש הגולה, אולם טענה זו ספגה ביקורת מצד רבים.
בבגרותו הפך לסוחר בולט בארצות פרנקים ומעבר להן, ככל הנראה כרדהני, והיה לאחד מיועצי קרל הגדול.
יצחק פעל לראשונה בשרות קרל הגדול כשליחו לארץ הקודש, כשהחזיר סחורה יקרה.
המשימה עלתה יפה וכך חוזקו יחסיהם.
בשנת 797 נשלח יצחק, לצד שני דיפלומטים אחרים (לנטפרוי וסיגיסמונד), להארון א-רשיד, הח'ליף העבאסי החמישי.
המשלחת נועדה להדק את שיתוף הפעולה במאבק נגד האומיים והיוותה גורם חשוב בחיזוק היחסים העבאסים-קרולינגים .