tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל רהיט בוצע בסדנאות הבאוהאוס (בין השאר על ידי מרסל ברויאר, אדריכל ומעצב רהיטים שהיה אז תלמיד במוסד) לרבות עיצוב הקרמיקה למטבח וגופי התאורה (שבעיצובם הוביל לסלו מוהולי-נג'י, מורה במוסד).
הבית שנבנה במיוחד לתערוכת הבאוהאוס ב-1923 הפך לאטרקציה המרכזית בתערוכה ומשך אליו עניין רב.
התושבים המקומיים העניקו לו את הכינוי "Kaffeemühle" (מטחנת הקפה) בגלל צורתו הריבועית וגגו הבולט, שהזכיר להם מטחנת קפה טיפוסית בתחילת המאה ה-20. התייחסות התקשורת לבית נעה בין הערצה אוהדת, ולעיתים קרובות יותר, דחייה גלויה.
לאחר התערוכה נמכר הבית ועבר שינויים לאורך השנים.
ב-1998 נרכש על ידי העירייה שהחכירה אותו לאוניברסיטת באוהאוס ויימאר, והיא שהביאה לשיקום כללי ראשוני.
צוות האוניברסיטה ותלמידיו השתמשו בבניין ונערכו בו תערוכות ואירועים.
בשנת 2018 נערך במבנה תהליך שימור יסודי והוא עתיד להיפתח לציבור במאי 2019 כאתר תיירות לכבוד שנת ה-100 לבאוהאוס.
בית עישון או ביתן עישון הוא מבנה המשמש לעישון של בשר או דגים בכמויות גדולות.
בתי עישון עשויים לשמש גם כמקום האחסון של המוצר המוגמר, לפעמים למשך שנה או יותר.
בתי עישון מסורתיים שימשו גם כמתקן לעישון בשר וגם לאחסון הבשר, לעיתים קרובות עבור קהילות או מספר רב של אנשים.
תהליך העישון היה שיטה נפוצה לשימור מזון, בעיקר בשר ודגים.
בתי עישון בארצות בעלות אקלים קר אפשרו עישון בשיטה של "עישון קר".
שיטת שימור נפוצה נוספת הייתה המלחה של הבשר או הדגים.
עם תחילת העונה הקרה היו בעלי החיים המיועדים לשימור (על פי רוב חזירים) נטבחים ומבותרים לחלקים אשר נתלו על אנקולים או הונחו על מדפים בבית העישון, שם עברו את תהליך השימור.
במהלך הקיץ נצרכו המוצרים המוגמרים והביתן היה מתרוקן.
באופן מסורתי, בית עישון הוא ביתן חיצוני סגור, בדרך כלל עם פתח כניסה אחד וללא חלונות.
גג המבנה בדרך כלל משופע: חרוט, גמלוני או בצורת פירמידה.
בנוסף, מכיל בית העישון בור ברצפתו או מעין אח בקיר לבערת העץ ויצירת העשן.
בתי עישון קהילתיים ומסחריים גדולים יותר מבתי עישון המהווים חלק מנחלה פרטית.
מכיוון שבשר משומר הוא מוצר רב ערך הדורש השקעה הן בחומר הגלם והן בתהליך, חלק חשוב בעיצוב של בתי עישון הוא מניעת גישה פנימה לבעלי חיים ולגנבים.
בית עיריית מוסקבה (הידוע גם כביתו של גוליצין, אחוזת צ'רנישב) הוא מבנה הממוקם במוסקבה ברחוב טברסקיה, בית 13. הוא נבנה בשנת 1782 על פי פרויקט האדריכל מאטוויי קזאקוב ועד שנת 1917 שימש כמקום מגורי המושלים הכללים של מוסקבה.
לאחר מהפכת אוקטובר, הבית נכבש על ידי הסובייטים ושימש את הסובייט של מוסקבה ומאז 1993 נמצא בבעלות עיריית מוסקבה.
במחצית השנייה של המאה ה-18, קטע מרחוב טברסקאיה ליד ווזנסנסקי נפגע קשות כתוצאה משריפת רחוב טרויצק.
מרבית ההיסטוריונים מייחסים את מחברי הפרויקט למאטוויי קזאקוב, אולם יש חוקרים הסבורים שהוא ביצע עבודות הנדסיות רק על פי תוכניתו של אדריכל לא ידוע.
האחוזה שימשה כמקום מגוריו האישי של הרוזן זכאר צ'רנישב, שבעת סיום העבודות נכנס לתפקיד המושל הכללי של מוסקבה.
הארמון בן שלוש הקומות בסגנון הקלאסיזם הרוסי ניצב מול כיכר טברסקאיה.
היה לו מתווה מקושט: טיפוס על גרם המדרגות הקדמי, מעוטר בידיות נחושת, והמבקרים הגיעו לאולם לבן.
קירותיו היו מעוטרים בשיש ותבליטי בסיס דמויות, הרצפה הייתה מכוסה בפרקט מוערם עם שיבוץ עץ אלון כהה.
תחת התקרה היו מקהלות מיוחדות למוזיקאים שתמכו בעמודים מזווגים מלמטה.
דרך האולם הכחול, אורחים הגיעו להיכל האדום, שהיה שונה מאוד מהעיצוב הקפדני של החדרים הקודמים.
החדר עוצב בגוונים לבנים, זהב וארגמן, ועוטר גם הוא במראות רבות, עיטורי טיח וקישוטי צבע.
בגב האחוזה ישנם בניינים צדדיים שיצרו את החצר.
במהלך בניית המסד נעשה שימוש בחומרי הקירות המפורקים של העיר הלבנה.
בשנת 1785, לאחר מותו של צ'רנישב, נרכשה האחוזה על חשבון האוצר מידי יורשיו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 שופצה האחוזה על פי פרויקט של מטוויי קזקוב .
באותה תקופה הוא נקרא "בית האוצר של טבר של המושל הכללי" והיה אחד מבנייני המינהל הגדולים ביותר מחוץ לחומות הקרמלין.
לחימום חללים בבניין היו 182 תנורים מתוצרת הולנדית, 52 תנורים מתוצרת רוסית, 17 תנורי רוח, וארבעה אחים ו 12 מוקד חימום.
ידוע שבהמשך נבנה בית המגורים שוב ושוב בהתאם לדרישותיו וטעמו של ראש העיר.
לקראת סוף המאה ה-18 הוקמה חצר מצעד צבאי מול האחוזה, ובשנת 1806 נבנתה במקום כנסייה שעמדה עד שנת 1921.
מקום מגוריו של ראש העירייה שרד את מהלך שריפות הבירה בשנת 1812, אך הושפע קשות מהוונדליזם של הכוחות הצרפתים.
החיילים השתמשו בדלתות העץ ובפרקט כדי להצית תנורים וקמינים.
שיקום הארמון החל רק בשנת 1814 תחת המושל הכללי אלכסנדר טורמוב, בראשות האדריכל מירושבסקי.
שנה לאחר מכן נערכה קבלת פנים בקירות הבית לכבוד יום הולדתו של הקיסר אלכסנדר הראשון.
יש חוקרים הסבורים שדווקא בתקופה זו הושלם העיצוב האדריכלי של קזאקוב עם הסדר הקלאסי שהועבר על ידי פילסטרים קורינתיים.
בשנת 1823 נפגע הבניין משריפה, שהשחזור לאחר מכן ארך יותר משנתיים.
מאוחר יותר, בשנת 1839, חלק ממבני החצר הוסבו לדירות לפקידי העירייה.
בסוף המאה ה-19, האזור בו שכנה האחוזה היה די רועש.
בסמוך למקום מגוריו של ראש העיר נמצאו תחנת מכבי האש של טבר, בית כלא פוליטי, מרכז הבראה וחדר מתים.
מסלול הלילה של צורפים, מפני ביוב מהעיר, עבר ליד הבית.
עם זאת, האחוזה הייתה אחד ממרכזי התרבות של מוסקבה בזכות המושל הכללי ולדימיר דולגורוקוב, שארגן לעיתים קרובות נשפים באחוזה.
על פי השמועות, באחד הערבים הללו במסווה של בעל אדמות עשיר חדר הרמאי פאבל שפייר, שהוביל את מועדון הג'קים הטהורים.
הוא הקסים את דולגורוקוב בשיחות חולין וביקש רשות להציג את האחוזה לזר מוכר.
למחרת ביקר שפייר בבית, מלווה באציל אנגלי, ובפיקוח קצין תורן בדק את האחוזה.
כפי שהתברר מאוחר יותר, הרמאי הציג את עצמו כבעל המגורים וסיכם עסקה עם הזר למכירה, המלווה לא הצליח להבין זאת, מכיוון שהוא לא ידע אנגלית.
במהלך כהונתו כמושל הנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ' בוצע בבניין שיפוץ בקנה מידה גדול בהנהגתו של האדריכל ניקולאי סולטנוב.
האחוזה צוידה באספקת מים, מערכת חימום, חשמל, הותקנו שתי מעליות, וגם האורווה נבנתה מחדש כמוסך.
לבקשת הנסיך, אורגנה תערוכה של דיוקנאות של כל ראשי הערים במוסקבה, כמו גם אוסף מתנות שהוצג בפני הנהלת העיר.
לאחר מהפכת אוקטובר, נכבש משכנו של המושל הכללי לשעבר על ידי מטה המשמר האדום וועדת המהפכה הצבאית.
במרץ 1917 הועבר הבניין לידי מועצת צירי הפועלים והחיילים, לימים הסובייט של מוסקבה ומועצת העיר מוסקבה.
לאחר שהממשלה עברה לקרמלין ולדימיר לנין הופיע לנאום שוב ושוב בבית זה.
אז בשנת 1919, ממרפסת הבניין, נשא נאום בפני הקומוניסטים שהלכו לחזית.
מאוחר יותר אירוע זה היווה את הבסיס לציור באותו שם מאת דמיטרי נלבנדיאן, והונצח גם על לוחית זיכרון שהוצבה על קיר הבניין.
בשנים 1929–1930 נבנה הבית מחדש על ידי האדריכל איוואן פומין.
למתחם האחוזה נוספה בניין חדש בן שש קומות בסגנון קונסטרוקטיבי.
הוא ממוקם בחלק האחורי של האחוזה באתר של מבני מגורים ישנים מפורקים.
המבנה הופרד מהבניין הראשי באמצעות קשתות אבן עם מעברים.
בשנת 1937, במהלך הרחבת רחוב טברסקאיה (שנקרא רחוב גורקי באותה תקופה), הועמד בניין מועצת העיר מוסקבה לתוכנית הזזת המבנה ב-13.65 מטרים.
הוחלט להציל את הבניין ההיסטורי ולהעביר את הבית למרחק הנדרש.
יישום הפרויקט הסתבך בגלל הגיל הניכר של הבניין ותכונותיו העיצוביות: תשתית האבן העשויה אבן לבנה לא הייתה עמידה, ובקומת הקרקע של הבניין היה אולם נשפים שלא היו בו תומכים פנימיים.
בנוסף, היה צורך לשמר את מרתפי הבית בו נאגר הארכיון באותה תקופה.
ב-16 בספטמבר 1939 החלו עבודות בהעברת הארמון במשקל של כ-20 אלף טון.
למטרות אלה מחוזק המבנה עם מסגרת מתכתית וקשתות החצר האחורית שהוקמה על ידי פומין פורקו.
ההובלות לוו בריכוז גדול של תושבים ובעיתונות.
למטרות תעמולה, הועבר הבניין מבלי להפריע לעבודתם של עובדי המועצה; לפי השמועות הדבר גרם לפיטורים המוניים של עובדים ערב ביצוע ההזזה.
כל התהליך ארך 41 דקות, שהפכו לשיא עולם חדש למהירות תנועה של בניין.
לקראת 1945 הבניין הוקף במבנים גבוהים וכדי לשמור על גובהו הוצע להוסיף לו 2 קומות אך האדריכל הממונה סירב, כתוצאה מכך הועברה העבודה לדמיטרי צ'צ'ולין.
כדי שהקירות הישנים של הקומות התחתונות יוכלו לעמוד בעומס, הם חוזקו יחד עם חגורה לבנה מתכתית מסיבית, המסווה אותה מבחוץ עם כרכוב רחב.
בנוסף, חוזקה מסגרת המבנה עם 24 עמודי מתכת.
לחלקו התחתון של החזית הראשית נוספו פילסטרים בסדר ענק ושכבה עליונה עם פורטיקו בן שמונה עמודים.
הכניסה הראשית הורחבה והיא דמתה לשער הניצחון, שהיה אופייני לאדריכלות של אותה תקופה.
הבית נצבע מחדש מצהוב לאדום כהה, והדגיש חלקים בודדים בלבן.
הקירות עוטרו בתבליטי בסיס על ידי הפסל ניקולאי טומסקי ובסמל ברית המועצות.
פנים האחוזה שוחזר בהדרכתם של האדריכלים ג.
לכבוד חגיגות 800 שנה למוסקבה הוצב מדחום ברונזה מסיבי בשערי הבניין.
בשנת 1988, נעשה שיפוץ חלקי של פנים האחוזה עם שיקום פנים היסטורי.
בשנת 1993 בוטלה מועצת העיר מוסקבה, והבניין בטברסקיה הוסב למעונו של ראש עיריית מוסקבה.
בשנת 1994 הוחזרו דיוקנאות של המושלים הכלליים וראשי העיר מכספות המוזיאונים לאולמות הקדמיים של הבית.
במקביל, סמלי מוסקבה הוחלפו בסמלים סובייטיים המקשטים את גמלון הבית.
מאז שנת 2002, בניין העירייה משתתף בתוכנית "ימי המורשת ההיסטורית והתרבותית במוסקבה".
את הסיור הראשון במעון המושל הכללי לילדי בתי הספר ערך ראש עיריית העיר, יורי לוז'קוב.
באופן מסורתי, תושבי מוסקבה עורכים טקסי חתונה סמוך לאחוזה.
בסמוך לבניין נערכות עצרות שונות של האופוזיציה כדי למשוך את תשומת הלב הציבורית להתנהלויות שונות של העירייה.
בשנת 2013 נערך שיפוץ נרחב של הקישוטים האדריכליים של הבית, שהכספים עבורו הוקצו מתקציב העיר.
במהלך העבודות תוקנו מרכיבי החזית הדקורטיביים, חישולי גדרות וסורגי מרפסת, כיסוי הגג שופץ חלקית, הוחלפו צינורות ניקוז והוסרו חיבורי הרחבה במקומות עם סדקים אנכיים.
בית עיריית רמת גן הוא מקום מושבה הקבוע של עיריית רמת גן, הממוקם בכיכר רמב"ם (רחוב ביאליק 35).
הבניין תוכנן בידי מהנדס העיר, רפאל מגידו ונבנה בשנים 1941–1942. מאז נבנה, העירייה התרחבה משמעותית במחלקות ואגפים, ובהתאם נבנו תוספות רבות לבניין המקורי, ומשאלו הפסיקו לתת מענה, נבנו בניינים נוספים המשרתים את צורכי העירייה.
עיריית רמת גן עברה מספר מקומות לאורך השנים הראשונות להקמת היישוב.
בתחילה, שכנה העירייה בצריף באזור צומת עלית.
לאחר מכן, עברה העירייה לאזור גן יהודה, למבנה שכלל גם בית כנסת וכיתות לימוד.
מבנה זה חרב בחורף של שנת 1924, והעירייה הועתקה לבית ברחוב לאן.
בשנת 1926, לאחר בחירתו של קריניצי לראשות המועצה, עברה המועצה לבית ברחוב ביאליק 55. בשנת 1935, התמקמה העירייה בביתו של ד"ר כהן, רופא היישוב, בכתובת ביאליק 51. בתקופה זו הוקצה תקציב לתכנון והקמת מושב קבע למשרדי העירייה, וזה הוקם לבסוף בשנת 1942, בכתובתו הנוכחית.
מבנה המרפאה הוא מבנה נוסף השוכן בירכתי המגרש של בית העירייה.
מבנה זה הוקם בשנת 1932, בסגנון הבינלאומי, ושימש כמרפאה של המועצה, בתמיכת ארגון "הדסה".
המבנה הוסב לשימוש העירייה, והורחב בשנת 1987 בתכנון האדריכל משה סלטון.
המבנה מאכלס כיום את מחלקת המחשוב של העירייה.
בית העירייה תוכנן והוקם על ידי האדריכל רפאל מגידו, בכהונתו כמהנדס העיר רמת גן, בתקופת המנדט הבריטי.
המבנה המקורי תוכנן ב, כמבנה בצורת ר', בעל 2 קומות.
מבנה זה היה קטן מדי עבור צורכיה של העיר המתפתחת במהירות, ונבנו לו תוספות רבות לאורך השנים.
כיום, המבנה מאכלס מספר מצומצם בלבד של מחלקות העירייה, הפרוסות במבנים שונים במרכז רמת-גן.
המבנה המקורי נבנה כמבנה בן 2 קומות, המתוכנן בצורת ר', ומורכב משני אגפים המאונכים זה לזה, בגבהים שונים.
המבנה תוכנן בסגנון הכולל מאפיינים של הסגנון הבינלאומי המוקדם והמאוחר כאחד, כפי שהוגדרו על ידי תוכניות השימור של עיריית תל אביב.
סגנון זה כולל מאפיינים ייחודיים הנובעים מהפגשתם של מאפייני הזרם המודרניסטי עם הצרכים הייחודיים העולים בתכנון בארץ-ישראל.
מאפייני סגנון זה כוללים שימוש במסה פיסולית, גג שטוח, מרפסות זיזיות, שימוש נרחב בטיח, נטייה לאופקיות, ומנגד שימוש במסות מלבניות.
סגנונות אלו מושפעים מעבודותיהם של האדריכלים לה קורבוזייה, אריך מנדלסון, ואחרים.
המבנה במצבו הנוכחי עבר שינויים רבים מאז הקמתו, שנועדו לענות על צורכיה של העיר המתפתחת.
למבנה נוספו אגף ושתי קומות, ובנוסף, גג רעפים, בסדרה של תוספות שראשיתן בשנת 1943. כיום, למבנה תוכנית בצורת T והוא מתפרס על שטח של 480 מ"ר.
המתכנן, רפאל מגידו, הוא אדריכל יליד אודסה, ובנו של מתכנן העיר והאדריכל הידוע יהודה מגידוביץ'.
האדריכל קיבל מאביו נחלה בעיר, והשתקע בה בתפקיד מתכנן העיר, בו כיהן בשנים 1937–1950. כחלק מתפקידו כאדריכל ומתכנן העיר, תכנן מגידו את בית העירייה.
פיתוח השטח בו ניצב המבנה כולל גן פסלים, ושעון פרחים גדול, שהפך לאחד מסימני ההיכר של המבנה.
המבנה ניצב על מגרש משופע, בעל הפרשי גובה משמעותיים.
שיפוע המגרש יורד לכיוון "העמק" - סביבת הרחובות ביאליק והרצל.
שכונת החשמונאים היא שכונה ותיקה ברמת גן, הממוקמת באזור לב העיר.
השכונה מופיעה בתוכניתו המקורית של ריכרד קאופמן, תוכנית בניין "עיר גנים" (שמה המקורי של רמת גן).
היא ממוקמת על הגבעה המערבית של העיר, הר שאול, ונקראת על שם רחוב החשמונאים החוצה אותה.
השכונה תחומה ברחובות ביאליק, ז'בוטינסקי, לאן, וגובלת בעיר גבעתיים.
כיכר רמב"ם, הידועה גם בכינוי כיכר "אורדע", היא הכיכר הממלכתית של העיר רמת גן.
הכיכר מופיעה בתכנון העירוני של ריכרד קאופמן ל"עיר גנים", ומהווה את הצומת המרכזית של לב רמת גן, בו נפגשים הרחובות ביאליק, הרצל, והרא"ה.
כיכר רמב"ם היא אזור הכולל מספר גדול של מבני ציבור ותיקים, בהם בית הכנסת, בית האזרח, קולנוע אורדע (אינו פעיל), ובית העירייה.
בית על הגדה (שם רשמי — בית הממשלה, ברוסית: Дом на набережной) הוא מתחם מגורים הנמצא ברובע יאקימנקה במוסקבה.
בית על הגדה נבנה בשנים 1928 -1931 על גדת ברסנבסקאיה של נהר מוסקבה.
תוכנן על ידי האדריכל היהודי בוריס יופן.
עד 1952 היה זה בניין המגורים הגבוה ביותר במוסקבה.
בניין זה ידוע כמגורי האליטה הסובייטית.
חלק מדיירי הבניין הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
מתחם המגורים ממוקם באי בלצ'וג, המחובר לעיר בשני גשרים - גשר האבן הגדול וגשר האבן הקטן.
הבניין משתרע על שטח של 3.3 דונם ומורכב מ-8 בניינים בגובה 9 עד 11 קומות, 505 דירות ו-25 כניסות.
ניקיטה חרושצ'וב- פוליטיקאי, שליט ברית המועצות
לברנטי בריה - ראש השירותים החשאיים בברית המועצות
מיכאיל טוכאצ'בסקי - מרשל ברית המועצות
וסילי בליוכר - מרשל ברית המועצות
גאורגי ז'וקוב - מרשל ברית המועצות
איוואן בגרמיאן - מרשל ברית המועצות
איוואן קונייב - מרשל ברית המועצות
רודיון מלינובסקי - מרשל ברית המועצות
קיריל מרצקוב - מרשל ברית המועצות
דמיאן בדני - סופר ומשורר
ארטיום מיקויאן - מתכנן מטוסים
ואסילי סטלין - גנרל, בנו של יוסיף סטלין
סבטלנה אלילויבה - בתו של יוסיף סטלין
בית עלמין גני אסתר (נקרא גם בית העלמין הישן ראשון לציון) הוא בית עלמין הנמצא במזרח ראשון לציון.
בבית העלמין גני אסתר נהוגות קבורת שדה, קבורת מכפלה וקבורת על.
מספר הנפטרים הקבורים בו עומד על כ-18,000.
בית העלמין נוסד ב-1884 כאשר תינוקת בת חודשיים, בתם של הפעילים הציוניים פאניה וחיים חיסין נפטרה.
היא נקברה ב"גבעת המייסדים" בה התיישבו ראשוני המתיישבים בעיר החדשה.
לאחר מכן, נוסד בית עלמין "גני אסתר" על שמה של התינוקת.
ב-1909 קיימו התושבים אספה כללית, ובחרו ועד שיהיה אחראי על הקמת גדר סביב בית העלמין.
ב-1935 תרם אשר לוין, אחד מפרדסני המושבה, מכספו לשם בניית חדר טהרה בבית העלמין.
לאחר הקמת מדינת ישראל הוקם בתוך מתחם גני אסתר בית קברות צבאי.
צמוד לבית הקברות הוקם גם בית עלמין אזרחי "בשביל מנוחה נכונה".
ב-2001 ניתן אישור לבית העלמין להיות "בית עלמין סגור".
אישור לבית עלמין סגור, משמעותו שחברה קדישא רשאית לגבות עשרות אלפי שקלים לכל חלקת קבר במכירה פרטית בחלקות הקבר שנותרו.
הקריטריון לבית עלמין סגור הוא שרק אם נותר 1% משטח העלמין פנוי (כאשר 99% מהשטח מאוכלס בקברים, בין אם של נפטרים ובין אם של חלקות קבר שנרכשו בחיים).
עם זאת ב-2020 פורסם כי על מנת לקבל את האישור, החברה הגישה תצהיר כזב על מצב בית העלמין.
החברה הצהירה כי היו כ-12 אלף חלקות קבר תפוסות (כולל כאלו שנמכרו לאנשים שעדיין בחיים), ונותר להם רק 77 חלקות קבר פנויות למכירה - שהן 0.6% מסך חלקות הקבר.
בפועל, על פי דוח של מבקר המדינה המצב היה שונה.
במועד ההכרזה על בית העלמין כבית עלמין סגור היו רק 5,800 חלוקות תפוסות (פחות ממחצית ממה שדווח בתצהיר לבית המשפט).
מבקר המדינה הסביר כי החברה יכלה למכור רק כ-58 קברים, חרף זאת עד ספטמבר 2018 החברה מכרה למעלה מ-2000 קברים.
בדצמבר 2019 הסתיימו העבודות על בניית קומת "אפס" (כאשר מרבית שטח בית העלמין בקומה "מינוס אחד") שמשתרעת על 6 דונם וכוללת בעיקר קבורת סנהדרין (בקומות).
יש בה כ-300 קברים (רובם עדיין ריקים) ולכוהנים מותר להיכנס אליה דרך שביל ייעודי.
נכון ל-2021 מתבצעות עבודות נוספות להרחבת בית העלמין.
לאורך השנים עלו טענות של תושבי ראשון לגבי הזנחה של החלקה העתיקה, בה נמצאת גבעת המייסדים.
התושבים טענו כי המצבות בחלקה זו שבורות ונרקומנים מסתובבים בה מדי לילה.
אחת התוכניות שעלו על מנת לפתור את בעיה זו היא הקמת מנהרה שתחזק את יסודות בית העלמין, כאשר המנהרה תשמש כמוזיאון או לשימושים אחרים.
בית עובד הוא סדר תפילה בנוסח ספרדי לימות החול וספר הלכה שכתב רבי יהודה שמואל אשכנזי (אי"ש).
הסדור היה לפופולרי ברוב קהילות יוצאי ספרד עם יציאתו כמעט.
הספר שימש כ"קיצור שולחן ערוך" של קהילות ספרד, במיוחד באימפריה העות'מאנית.
הסדור פתח את סדרת סדורי הבתים, אותם התחיל לערוך הרב אשכנזי, שהספיק לכתוב רק שניים מהסידורים, ורבי אברהם חמוי מארם צובה, השלים את עבודתו.
הסדור נערך על ידי הרב אי"ש וההלכות משובצות בו לפי נושא התפילה הרלוונטית כדי שיידע המתפלל דבר בעתו:
ההלכות בספר עוסקות כמעט בכל הלכות מעגל החיים, מהלכות קדיש וברכו, ממשיך בהלכות טלית, תפילין, כל דיני תפילות שחרית מנחה וערבית, ראש חודש, חנוכה, פורים, וספר תולדות אדם; המכיל את הלכות ברית מילה, פדיון הבן, נישואין, ברכת הגומל וסדר אבלים.
הספר היווה סדור משמעותי ופופולרי, ובמיוחד בשל ההלכות, המחודשות לעיתים המופיעות בו, ומוזכר כספר התפלה ברירת המחדל, למשל, באזמיר מספר החבי"ף:
מהדורה ראשונה נדפסה בליוורנו תר"ג.
דפוס שני בליוורנו ה'תרכ"ב דפוס אליהו בן אמוזג וחברים.
ליוורנו תרפ"ב בסידור דפים חדש בתוספת מספור לועזי.
ירושלים תשמ"ט בהוצאת אור ודרך.
ירושלים ה'תש"ן על ידי מכון בני יששכר בהוצאה חדשה כאשר התפילה מצולמת מדפוס ליוורנו וההלכות באותיות מרובעות.
בירושלים תשפ"א ותשפ"ג בהוצאת בית השלום.
בתוך "שולחן ערוך עם אוצרות ספרד": פסקי הדינים בלבד מסודרים מחדש על פי סימני הש"ע.
בֵּית עָרִיף הוא מושב של תנועת המושבים במחוז המרכז בישראל השייך למועצה אזורית חבל מודיעין.
ממזרח לבית עריף (ובצמוד אליו) נמצא היישוב שוהם.
מדרום לבית עריף נמצא כביש 453 ומצפונו המושב טירת יהודה.
בתחילה נקרא היישוב "דיר טאריף" כשם הכפר הערבי בה התיישבו מייסדיו.
בחיפוש אחר שם ליישוב נעשה שימוש ב"בית נדיב" ובשם אחלמה, כשמה של אחת מאבני החושן, שכן המושב נבנה כחלק מגוש שכלל שני יישובים נוספים, נופך וברקת, שאף הם שמות אבנים מהחושן.
את הסדרה המשיך היישוב שוהם הסמוך, שאף הוא נושא בשם אחת מאבני החושן.
בהמשך, על סמך הדמיון הלשוני לשמו של הכפר הערבי דיר טריף שהתקיים במקום, נקרא היישוב על שם בית עריף, ישוב מימי המשנה, הנזכר באונומסטיקון (אוסביוס) מן המאה ה-4 ואשר מופיע גם במפת מידבא.
ואולם, התברר כי בית עריף ההיסטורית התקיימה במקום שבו נמצא כיום כפר הנוער בן שמן.
המילה "עריף" משמעותה ענן, בלשון המקרא.
במקום נמצאו קברים ושרידי יישוב מן התקופה הביזנטית.
המושב הוקם כחצי קילומטר מערבית מהכפר דיר טריף.
במקום התיישבו תימנים ששהו קודם לכן בכפר העבודה גורן.
במושב קיימים כ-100 משקים חקלאיים והוקמה בו הרחבה בת כ-100 מגרשים לבתים פרטיים בה גרים בני המושב וכן תושבים שהגיעו מחוץ למושב.
בתחילת שנות התשעים הודיע מינהל מקרקעי ישראל למושב על גריעת מקרקעין בשטח של 110 דונם ממשבצת המושב לשם הקמת היישוב שהם, המושב פוצה במתן הזכות לחכור 219 יחידות בנייה בתחום שהם (המושב מכר זכות זו לחברת ש.
בֵּית פַּגֵּי הוא שמם של מנזר וכנסייה פרנציסקניים בפסגת הר הזיתים, הקשורים בכפר המזוהה עם מספר מסורות הקשורות בישו בברית החדשה.
השם בית פגי ניתן לכפר כנראה משום שגידל תאנים (פגה היא תאנה שלא הבשילה), ואומנם בברית החדשה מסופר כי ישו, בדרכו מבית עניה לירושלים, ביקש לקטוף תאנה שגדלה בקרבת המקום ולא מצא פרי על העץ "כי לא הייתה עת תאנים" גער בתאנה והיא יבשה.
האירוע מתואר בבשורה על פי מרקוס פרק י"א, 12-14: "למחרת, אחרי צאתם מבית עניה, היה רעב.
הוא ראה מרחוק עץ תאנה שיש בו עלים והתקרב אליו - אולי ימצא בו משהו.
נגש אל העץ ולא מצא מאומה מלבד עלים, כי טרם הגיעה עונת התאנים.
הגיב ואמר אל העץ: "מעתה איש לא יאכל ממך פרי לעולם!" ותלמידיו שמעו".
לפי המתואר בבשורות, מקומו של בית פגי הוא בהר.
בשלוש הבשורות הסינופטיות מתואר הסיפור על העַיִר אשר מבקש ישו מתלמידיו להביא אליו בדרכו מיריחו לירושלים.
העדויות הספרותיות על הכפר מצטרפות לממצאים ארכאולוגיים במתחם הכנסייה הפרנציסקנית של בית פגי שבמדרון המזרחי של הר הזיתים.
כאשר ישו התקרב אל מורד הר הזיתים זכה לקבלת פנים הראויה למלך מידי קהל מעריצים ששטחו את בגדיהם על הדרך, נופפו בכפות תמרים והריעו לו "הושע נא" "ברוך הבא בשם ה'".
וכינו אותו "בן דוד" ו"מלך ישראל".
זהו מקור המנהג לשאת כפות תמרים לתהלוכת יום ראשון של הדקלים.
למרות שבמסורת הנוצרית מקובל כי כניסתו של ישו לעיר הייתה בחג הפסח ניתן להבחין בסיפור עצמו באלמנטים של חג הסוכות: לולבים (כפות תמרים), קריאת "הושע נא" ו"ברוך הבא בשם ה'".
גם מציאת תאנים אפשרית בסוכות ולא בפסח.
בית פגי מוזכרת גם במקורות היהודים כמקום מושבם של יהודים.
באתר נמצאו מערת כוכים האופייניות לצורת הקבורה הירושלמית בשלהי ימי הבית השני, ובתוכן גלוסקמאות וכלי חרס.
כמו כן נמצאו מתקנים חקלאיים כגון גתות.
באתר גם שרידים של שתי כנסיות: כנסייה ביזנטית ומעליה שרידים של כנסייה צלבנית.
הממצא המרתק ביותר במקום הוא הסלע המכונה "מצבת האבן של בית פגי" או Stele of Bethpage שנחשף בעת הקדשתה של הכנסייה הפרנציסקנית במאה ה-19. מדובר בבלוק אבן גדול השייך לאפסיס הכנסייה הצלבנית.
הסלע מתוארך ל-1170 ומעוטר מארבעה צדדים בסצנות מהברית החדשה: תחייתו של לזרוס, השליחות של שני התלמידים למצוא לישו חמור, כניסתו של ישו לירושלים וישו עם מרתה ומריה.
הצלבנים האמינו שישו נעזר בסלע הזה כדי לעלות על החמור.
הסלע כיום מגודר בסבכת ברזל ומאחוריו מראה כדי שניתן יהיה בקלות לראות את העיטורים בכל צדיה.
הכנסייה הנוכחית בבית פגי נבנתה ב-1883 על שרידי כנסיות קודמות.
הכנסייה חודשה ונוסף לה מגדל ב-1954 על ידי אנטוניו ברלוצי.
הכנסייה נבנתה בסגנון צלבני והיא בולטת בשונותה מהכנסייה היוונית אורתודוקסית הסמוכה, בעלת גג הרעפים האדום.
הציורים על הסלע שוקמו ב-1950 על ידי האומן צ'זרה וגריני (Cesare Vagarini) שמאוחר יותר עיטר גם את קירות הכנסייה החדשה בפרסקאות בסגנון דומה.
ציורי הקיר מתארים קהל המתכונן לתהלוכתו של ישו.
על קיר אחר כהנים המחזיקים מגילה בה מילים מהבשורה על-פי יוחנן 12, 19: "הגיבו הפרושים ואמרו זה אל זה: "אתם רואים, אין מה לעשות.
הנה העולם נוהה אחריו." סביב החלונות משפטים שנאמרו לישו בעת כניסתו לעיר כתובים בלטינית.
השרידים הצלבניים נראים היטב ברצפה ליד האפסיס.
מאחורי המזבח תמונה המתארת את סיפור רכיבתו של ישו למקדש מלווה בתלמידיו.
בצורה מעניינת למדי המזבח בכנסייה מהסוג שלא נפוץ כיום בכנסיות הקתוליות כיוון שבמקום לפנות קדימה, כלפי הקהל הוא פונה אחורה.
הכמרים המנהלים את המיסה צריכים, על כן, לעמוד עם גבם לקהל המאמינים כפי שעשו זאת לפני מועצת הוותיקן השנייה.
על המזבח מבצע כהן הדת את המסתורין החשוב ביותר של סקרמנט המיסה: טקס ההמרה (טרנסובסטנציה).
בעת הטקס נוטלים את הלחם והיין ואומרים את מילותיו של ישו "זהו בשרי וזהו דמי".
על פי האמונה הנוצרית ברגע זה עוברים הלחם והיין המרה והופכים לבשרו ודמו של ישו.
לפני ועידת הוותיקן השנייה הכוהן ביצע את טקס ההמרה וגבו אל הקהל ונער מזבח היה מצלצל בפעמון בעת אמירת מילות ההמרה כדי לבשר את התרחשות הנס.
מאז הוועידה הקהל רשאי לראות את הטקס ובמקומות רבים ביטלו את צלצול הפעמון.
התהלוכות ביום ראשון של הדקלים
החל מ-1933 הלטינים יוצאים מבית פגי לכנסיית סנטה אנה ביום ראשון של הדקלים, החל שבוע לפני הפסחא ופותח את השבוע הקדוש.
התהלוכה הונהגה במאה ה-4 ומסלולה השתנה בתקופות שונות בהיסטוריה.
במאה ה-17 ביטלו העות'מאנים את התהלוכה והפטריארך הלטיני ברלסינה חידש אותה ב-1933. כיום משתתפים בה גם פרוטסטנטים מעדות שונות.
האנגליקנים הולכים מביתניה להר הזיתים דרך נחל קדרון, כפי שהיה מקובל בסוף המאה ה-15 ובמחצית הראשונה של המאה ה-16. צליינים אנגלים שחזרו לארצם מארץ הקודש והביאו אתם את כפות התמרים זכו בעבר לכינוי "Palmer", וזהו, כנראה, מקור שמן של משפחות אנגליות בשם זה.
היוונים אורתודוקסים צועדים מהפטריארכיה לכנסיית הקבר הקדוש כמו בכל תהלוכה דתית.
כפות התמרים נשמרות עד לפני יום רביעי של האפר בשנה שלאחר מכן, ואז שורפים אותן ובאפר מורחים צורת צלב על ראשם או על מצחם של המאמינים, לאות אבל ועשיית תשובה כהכנה לזיכרון מעשה הגאולה של ישוע בפסחא.
בית עפה או בית עפא היה כפר ערבי במישור החוף הדרומי כ-2 קילומטרים ממזרח לנגבה, סמוך וצפונית לכביש המנדטורי בין פאלוג'ה - אל-מג'דל (היום כביש 35 בקטע מקריית גת לאשקלון) בגובה כ-80 מטר מעל פני הים.
יש המזהים את הכפר עם היישוב העברי המקראי בֵּית לְעַפְרָה () הכפר היה מיושב במאה ה-15. בשנת 1472/1473 הקדיש הסולטאן הממלוכי קאיתבאי את הכפר לטובת מדרסה בירושלים.
בתקופה העות'מאנית השתייך הכפר לליווא של עזה.
במפקד הבריטי משנת 1931 נמנו בכפר כ-462 נפשות וכ-105 בתים ואילו בשנת 1945 על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנה 700 נפשות.
בשנת 1939 הוקם בסמוך לכפר קיבוץ נגבה, אשר בימיו הראשונים נקרא בית עפה.
עם הכרזת העצמאות ב-15 במאי 1948 פלש צבא מצרים לאזור הדרום והכפר נתפס על ידי הכוחות המצריים.
הכפר היווה חלק מרצועת הניתוק של הנגב מהיישוב היהודי במרכז הארץ על ידי הצבא המצרי והיה בסיס למפקדת החטיבה המצרית שתקפה את נגבה.
בחודש יולי 1948 התנהלו קרבות קשים לכיבוש הכפר.
הכפר נכבש לראשונה במבצע אנ-פאר.
ב-15 ביולי 1948 נכבש הכפר שוב, בהשתתפות כוחות של שועלי שמשון.
קרב נוסף על הכפר התקיים ב-18 ביולי, במסגרת מבצע מוות לפולש, בהשתתפות גדוד 54 של חטיבת גבעתי ופלוגת לוחמים מחיל הים.
כל הניסיונות האלו כשלו תוך אבדות כבדות ומאז לא הותקף הכפר.
ב-9 בנובמבר 1948 נכבשה משטרת עיראק סווידאן, בעקבות כיבוש זה פינו המצרים את הכפרים עיראק סווידאן ובית עפה.
ב-10 בנובמבר 1948 נכנס כוח של גבעתי לבית עפה ללא קרב.
במקום הכפר הוקם בשנת 1953 המושב יד נתן על ידי עולים מהונגריה.
בית פוג'יווארה (ביפנית: 藤原氏, Fujiwara) היה בית אב (יוג'י ביפנית) חזק של עוצרים ביפן, אשר לתקופה מסוימת החזיקה במונופול על תפקיד הסקאן, הסֵשוּ והקמפקוּ.
המייסד, נאקאטומי נו קאמאטרי, קיבל את שם המשפחה פוג'יווארה מהקיסר טנג'י.
היוג'י שלט בפוליטיקה היפנית בתקופת הייאן, ונשארה בעלת השפעה רבה גם בתקופות שלאחריה.
תחילת השתלטותה של בית פוג'יווארה על הפוליטיקה היפנית הייתה בתקופת אסוקה.
נאקאטומי נו קאטאמרי, שהשתייך למשפחת האצולה הנמוכה נאקאטומי, הוביל מהמפכה צבאית כנגד הסוגה בשנת 594, והנהיג סדרת שינויים גורפים בממשלה, שלאחר מכן יקראו רפורמת טאיקה.
בשנת 668, העניק הקיסר טנג'י לנאקאטומי את התואר קאבאנה פוג'יווארה נו אסון.
שם המשפחה פוג'יווארה עבר לבנו השני ויורשו של נאקאטומי, פוג'יווארה נו פוּהיטוֹ, אשר היה דמות חשובה בחצרם של מספר קיסרים וקיסריות, בתחילת תקופת נארה.
הוא העניק את בתו מיאקו, כפילגש לקיסר מוֹמוּ.
בנה, הנסיך אוביטו, הפך לקיסר שוֹמוּ.
פוהיטו הצליח גם להפוך בת נוספת, קומיושי, לבת זוגו הקיסרית של הקיסר שומו.
היא הייתה בת הזוג הקיסרית הראשונה אשר לא הגיעה מהמשפחה הקיסרית עצמה.
לפוהיטו היו ארבעה בנים אשר כולם הקימו משפחות.
ביניהם, משפחת הוקֶה (המשפחה הצפונית), אשר נטלה את השליטה בביוג'י כולה.
במהלך תקופת הייאן הצליחה משפחת הוקה ליצור לעצמה זכות תורשתית על תפקיד העוצרים, הן כיועצים לקיסר קטין (סשו), והן לקיסר בגיר (קמפקו).
מספר בני פוג'יווארה מילאו תפקידים אלה מספר פעמים, ואף במהלך כהונתם של מספר קיסרים.
בני משפחה פחות מכובדים שימשו כאצילי חצר הקיסרות, מושלי פרובינציות וסגני מושלים, אצולת פרובינציות וסמוראי.
פוג'יווארה הייתה אחת מארבע המשפחות החזקות אשר שלטו בפוליטיקה היפנית בתקופת הייאן, והחשובה שבהם.
האחרות היו טאצ'יבאנה, טאירה ומינמוטו.
משפחת פוג'יווארה נטלה לעצמה כוח עצום, בייחוד במאות ה-10 וה-11, שבהן היו הקיסרים בובות על חוט בידי המשפחה.
בית פוג'יווארה שלטה בממשלת יפן בשנים 794–1160. אין נקודת זמן ברורה לתחילת ההשתלטות.
לעומת זאת, עוצמתם הרבה אבדה עם ייסוד השוגונות הראשונה על ידי מינמוטו נו יוריטומו, בשנת 1192. נסיכי ההיוג'י שימשו תחילה כשרים הבכירים בחצר הקיסרות (קמפקו) ועוצרים (סשו) בשביל הקיסרים הקטינים.
הם היו הכוח שמאחורי הכתר במשך שנים רבות.
אך מסתבר שהם מעולם לא שאפו לתפוס את מקום השושלת הקיסרית.
במקום, כוחם עלה על ידי בריתות נישואין עם המשפחה הקיסרית.
מכיוון שבנות הזוג הקיסריות, הבנים ולעיתים הקיסרים עצמם היו שייכים לבית פוג'יווארה, בדרך כלל היו ראשי היוג'י חותנים, גיסים, דודים או סבים של הקיסר.
שיא כוחה של היוגי' הגיע עם פוג'יווארה נו מיצ'ינאגה, ששימש קמפקו שנים רבות, היה סבם של שלושה קיסרים, אביהם של שש קיסריות או בנות זוג קיסריות וסבם של עוד שבע בנות זוג קיסריות.
אין זו הגזמה לומר שהיה זה מיצ'ינאגה אשר שלט ביפן בשנים אלו, ולא הקיסרים.
שליטתם של בני פוג'יווארה הייתה המאפיין העיקרי של השלטון בתקופת הייאן.
קיוטו הייתה הבסיס הטוב ביותר מבחינה גאופוליטית, בשל מיקומה על נהר שמוביל לים, ובשל נגישותה לדרכים המגיעות ממזרח המדינה.
מעט לפני המעבר לקיוטו, ביטל הקיסר את חוק ההלאמה הכללי בשנת 792, ומיד החלו להתהוות צבאות פרטיים.
פוג'יווארה, טאירה ומינמוטו היו בין הבתים הבולטים אשר נתמכו על ידי המעמד הצבאי החדש.
במאות התשיעית והעשירית עברה השליטה במדינה מהקיסר לבתים החזקים.
יפן בתקופה זו הייתה שקטה, אך אף על פי שהמשכיות הקיסרים הובטחה למשפחה הקיסרית על ידי תורשה, הכוח החל שוב לעבור ליוג'י הגדולה ביותר, בית פוג'יווארה.
כעת הפכו המנהלות הפרטיות של היוג'י למוסדות ציבוריים.
כיוג'י החזקה ביותר, החליטו בני בית פוג'יווארה החלטות מדיניות רבות, כגון החלטה על יורש העצר לקיסרות.
ענייני הממשלה עורבו עם ענייני היוג'י, במוסדות ציבוריים, מנזרים ואפילו במשפחת הקיסרות.
כשם שבית הסוגה נטלה את השליטה על הכתר במאה ה-6, כך התמזגה בית הפוג'יווארה על ידי נישואין עם משפחת הקיסרות, ואחד מבני המשפחה עמד תמיד בראש המשרד הפרטי של הקיסר.
בן יוג'י נוסף מונה ליועץ לקיסר קטין שהיה נכדו, ואחר כך מונה בן יוג'י נוסף כיועץ לקיסר הבגיר.
לקראת סוף המאה ה-9, ניסו מספר קיסרים, ללא הצלחה, להפטר מבית פוג'יווארה.
לעומת זאת, לתקופה מסוימת, בזמן שלטונו של הקיסר גו-דאיגו, הושעו כל בני פוג'יווארה מתפקידם, והקיסר שלט באופן ישיר.
למרות זאת, הפוג'יווארה לא איבדו מכוחם בזמן שלטון גו-דאיגו, אלא רק התחזקו.
השליטה על מרכז יפן נחלשה, ופוג'יווארה, ביחד עם עוד יוג'י גדולות ומוסדות דתיים, אגרו הון עצום ותוארי שואן רבים בתחילת המאה העשירית.
בתקופת הייאן הפכו השואנים לעצמאיים, ומוסדות דתיים גדולים לא חדלו מלחפש שטחים חופשיים, ובכך לנצל פטור ממסים וחסינות מבקורת של הממשלה.
בעלי האדמות הפרטיים ראו בזה הזדמנות רווח, ונתנו את האדמות בתמורה לחלק מהתפוקה.
אנשים ואדמות עקפו באופן הדרגתי את שיטת המיסוי והפיקוח, ובכך בעצם חזר האזור לתקופה של לפני רפורמת טאיקה.
תוך מספר עשורים ממותו של הקיסר גו-דאיגו, שבו הפוג'יווארה ושלטו בחצר הקיסרות באופן מוחלט.
בשנת 1000, יכול היה פוג'יווארה נו מיצ'ינאגה להכתיר ולהוריד מכיסאם קיסרים כאוות נפשו.
לממשלה הישנה כמעט ולא נשארה סמכות, וכל ענייני המדינה נוהלו דרך מוסדות המנהלה של בית פוג'יווארה.
בית פוג'יווארה הפכה למה שההיסטוריון ג'ורג' ב.
הפוג'יווארה שלטו בתקופת פריחה ושגשוג, תרבותי ואומנותי, בתוך חצר הקיסרות ובקרב האצולה.
היה עניין רב בשירה ובספרות יפנית.
הכתב היפני נשען שנים על הכתב הסיני, אך כעת התווספו אליו עוד שני סוגי כתיב: קאטאקאנה, כתב הנעזר בזיכרון הסימנים הסיניים, והיראגאנה, אשר מעגל את התווים של הקאטאקאנה.
ההיראגאנה נתן ביטוי למילה המדוברת, ובכך גם לספרות היפנית המקומית, אשר נכתבה בעיקר על ידי נשות החצר הקיסרית, אשר לא למדו את הכתב הסיני כבני זוגם.
אמנות מקומית גם התפתחה תחת שלטון פוג'יווארה, לאחר מאות שנים של חיקוי אומנות סינית.
ציורים בעלי צבעים חיים של חיי החצר וסיפורי על מקדשים ומנזרים הפכו פופולריים מאמצע עד סוף תקופת הייאן, וסללו את הדרך לאמנות היפנית עד ימינו.
הידרדרות בייצור המזון, גידול האוכלוסייה ומאבקים על משאבים בין שלוש הבתים הגדולים הביאו לירידת כוחה של בית פוג'יווארה, וגרמו למרידות צבאיות מאמצע המאה העשירית ובמאה האחת עשרה.
בני בית פוג'יווארה, טאירה ומינמוטו, כולם נצר למשפחה הקיסרית, החלו להילחם זה בזה, ודרשו שליטה בחלקים שונים ביפן, הקימו שלטונות עצמיים, ובכך בעצם הפרו את השקט ששרר ביפן.
בית פוג'יווארה שלטה בכתר עד תקופת שלטונו של הקיסר גו-סנג'ו, הקיסר הראשון שלא נולד לאם בת פוג'יווארה מאז המאה ה-9. הקיסר, שהחליט להחזיר לכתר את כוחו תוך הנהגת שלטון אישי תקיף, בצע רפורמות שמטרתן לרסן את השפעת פוג'יווארה.
הוא גם הקים משרד שהיה אחראי על רישום ואיסוף מידע על שטחים ואדמות, ובכך התכוון להחזיר את הסדר למרכז המדינה.
רבים מתארי השואן לא ניתנו באופן רשמי וחוקי, ובעלי אדמות רבים, בהם פוג'יווארה, חששו לאבד את אדמותיהם.
הקיסר גו-סנג'ו הקים גם את המשרד אין נו צ'ו, המשרד לקיסרים מתנזרים, אשר הגן על הקיסרים הפורשים אשר הקדישו את חייהם לשליטה מאחורי הקלעים.
האין נו צ'ו מילא את החלל שהשאירו בני בית פוג'יווארה עם נפילת כוחם.
במקום להיות מסולקים, הוחזרו בני פוג'יווארה לעמדותיהם הישנות כמושלים וכו', אך התעלמו מהם בתהליך קבלת ההחלטות.
עם הזמן, הוחלפו רוב בני פוג'יווארה בבני בית מינמוטו שהחלה לצבור כוח.
בזמן שבני פוג'יווארה נכנעו לחילוקי דעות בתוך עצמם, והתחלקו לקבוצה צפונית וקבוצה דרומית, משרד האין נו צ'ו אפשר למשפחת הקיסרות לרכז את ההשפעה על הכתר אצלם.
התקופה משנת 1086 עד שנת 1156 התאפיינה בעליונותו של האין נו צ'ו ועליית כוחו של המעמד הלוחם במדינה.
כוח צבאי, ולא סמכות מדינית, שלטו בממשלה.
מאבק על ירושת הכתר באמצע המאה השתים עשרה, נתן לפוג'יווארה הזדמנות לחדש את כוחם.
פוג'יווארה נו יורינאגה צידד בקיסר שפרש בקרוב אלים בשנת 1158, כנגד היורש החוקי, שנתמך על ידי טאירה ומינמוטו.
בסופו של דבר, הושמד בית פוג'יווארה, שיטת הממשל הישנה הוחלפה, ומוסד האין נו צ'ו איבד את כוחו כאשר המעמד הלוחם נטל לעצמו את השליטה על ענייני המדינה, דבר שהיווה נקודת מפנה בהיסטוריה של יפן.
בתוך שנה, התנגשו בית מינאטומו וטאירה, ותקופת עליונות של טאירה בת עשרים שנה החלה.
בית טאירה התפתתה לחיי החצר והתעלמה מהבעיות בפרובינציות.
לבסוף, הגיח מינאמוטו נו יוריטומו מבסיסו בקאמאקורה, והביס את טאירה, ואתם את הקיסר הצעיר אנטוקו, ובכך ניצחו במלחמת גנפיי.
לאחר התמוטטות זאת, הפנו הצאצאים של בני בית פוג'יווארה את תשומת לבם מפוליטיקה לאמנות, ובכך סיפקו לנו את האמנים הגדולים פוג'יווארה נו שוּנזֵיי ופוג'יווארה נו טֵייקה.
ארבעים שנה בלבד אחרי מותו של מיצ'ינאגה, לא הצליחה בית פוג'יווארה למנוע את עלייתו לשלטון של הקיסר גו-סנג'ו, הקיסר הראשון מאז הקיסר גו-אודה, שלא השתייך לבית פוג'יווארה.
הקמת משרד האין נו צ'ו, החל משנת 1087, המשיך להפחית את כוחם של בני היוג'י בחצר הקיסרות.
תקופת הייאן, בשליטת פוג'יווארה, הגיעה לסיומה במאה ה-12 עם מרד הוגן, והביאו לעלייתה של בית טאירה כקבוצה החזקה ביותר במדינה בשנת 1156. בשנת 1160, במהלך מרד הייג'י, הביס צבא טאירה את צבא הקואליציה של פוג'יווארה ומינמוטו, ובכך סיים את תקופת שלטונם של בני בית פוג'יווארה.
במהלך המאה ה-13, התחלק הבית הצפוני של בית פוג'יווארה לחמישה בתי עוצרים: קוֹנוֹאֵה, טאקאטסוּקאסה, קוּג'וֹ, ניג'וֹ ואיצ'יג'וֹ.
הם החזיקו במונופול על תפקידי הסשו והקמפקו, ושירתו בתורות.
הכוח הפוליטי עבר מחצר הקיסרות בקיוטו למעמד הלוחמים בכל חלקי הארץ.
למרות זאת, צאצאי בית פוג'יווארה נשארו יועצים נאמנים, עוצרים ושרים בכירים בחצר הקיסרות במשך דורות רבים, אפילו עד המאה ה-20. ככאלה, היה להם כוח פוליטי והשפעה רבה, עובדה שגרמה ללוחמים יריבים, ואחר כך גם לבאקופו לכרות איתם בריתות.
עד לנישואי הנסיך הירוהיטו לנסיכה קוני נאגאקו בינואר 1924, נבחרו נשות הקיסר ובנות זוגו מאחד מבתי פוג'יווארה.
נסיכות קיסריות נישאו לעיתים קרובות לאצולת פוג'יווארה, במשך 1,000 שנים לפחות.
בתו השלישית של הירוהיטו, טאקאנומיה, נישאה לבן משפחת טאקאטסוּקאסה.
בית פארנסוורת' הוא מבנה יוצא דופן אשר תכנן האדריכל לודוויג מיס ון דר רוהה בפוקס ריוור, אילינוי, אזור כפרי כ-90 ק"מ דרום מערבית לשיקגו.
הבית הוא מבנה של חדר אחד שתוכנן כבית מפלט לסופי שבוע עבור ד"ר אדית' פארנסוורת', רופאה חשובה מהעיר שיקגו, אשר ביקשה מבנה מיוחד בו תוכל להתבודד ולהקדיש את זמנה לתרגום שירה.
המבנה תוכנן ונבנה על ידי מיס ון דר רוהה בין 1945 ל-1951 כמבנה פלדה וזכוכית מבודד בלב יער.
המבנה נחשב ליצירת מופת של האדריכלות המודרנית במאה ה-20 ולאחד המבנים הידועים של אדריכל זה.
ייחודו של המבנה הוא בצימצום - עיצוב מינימליסטי ומדויק תוך הקפדה רבה גם על פרטי הבניין אשר מאפשרים את תחושת צמצום זו.
המבנה ממוקם בלב היער, ללא שכנים ומרוחק ממרכז עירוני כלשהו.
כל קירות הבית עשויים זכוכית וסגירתו נעשית על ידי וילונות בלבד.
חלוקת השטח מבוססת על בלוק שירותים מרכזי המפריד בין אזורי הבית השונים המצויים כולם באותו חלל, אשר שטחו 130 מ"ר.
הבית מורם מעט מעל פני הקרקע וכולל מבואה פתוחה על משטח נוסף המוגבה מן הקרקע, וזאת על מנת להדגיש את ניתוק שבין הבית לסביבתו וההבדל שבין הטבעי למעשה האנושי הסינתטי.
את חשיבותו האדריכלית של בית פארנסוורת' יש להבין על רקע ציפיותיהם של תלמידיו למענה לתאוריות החדשות אשר הביא עמו מיס לארצות הברית והחל ללמד במכון הטכנולוגי של אילינוי.
מיס שהיגר מגרמניה שם היה מנהל בית ספר הבאוהאוס, ניסה לפתח יחד קבוצת אדריכלים רחבה יותר סוג חדש של אדריכלות שחלק מעקרונותיה היו השימוש המינימליסטי בזכוכית ופלדה.
בית פארנסוורת' הוא למעשה הדוגמה הראשונה של בית מגורים מסוג זה, אשר אליו נשאו תלמידיו של מיס את עיניהם.
סיפור בנייתו של הבית גם כולל את יחסיהם המורכבים של מיס ון דר רוהה ואדית' פארנסוורת'.
ממערכת היחסים המקצועית הפכה ליחסים אישיים עם התקדמות הפרויקט.
מששאיפותיה הרומנטיות של פארנסוורת' לא התגשמו נוצר קרע במערכת היחסים אשר הוביל בסופו של דבר גם לתביעה משפטית אשר הגישה כנגד מיס, על ליקויים כביכול בבנייה ורשלנות מקצועית.
מיס זכה במשפט שהתנהל נגדו אך אירוע זה לווה בביקורות מעורבות כלפיו וכלפי יצירתו האדריכלית.
על אף שרבים ראו במבנה יצירת מופת עם בנייתו היו מי שביקרו אותה ובהם האדריכל האמריקאי החשוב פרנק לויד רייט שניצל את ההמולה כדי לבקר אותו.
רייט טען כי המבנה, כמו גם מבנים נוספים בסגנון הבינלאומי שהחלו להיבנות בצפון אמריקה בתקופה זו, הוא תוצר של חשיבה מכניסטית של צורכי האדם וכי האדריכלים המודרניסטים ומיס ון דר רוהה ביניהם הם קומוניסטים במסווה.
בשנת 1949 בנה גם האדריכל פיליפ ג'ונסון את בית הזכוכית שלו בסביבה בעלת אופי דומה בקונטיקט.
רבים משווים בין שני בתי הזכוכית אשר מהווים מקרי מבחן חשובים בתולדות האדריכלות המודרנית בארצות הברית.
לשני בתי הזכוכית הייתה השפעה רבה על עיצובים מינימליסטיים נוספים ועל רעיונות אדריכליים-פילוסופיים שונים בנוגע למגורים, בנייה בטבע ומשמעותו של חומר.
בית פאולוס הוא מבנה הממוקם במושבה הגרמנית בירושלים.
הבית ברחוב עמק רפאים 18 נבנה בשנת 1878, על פי תוכניות של האדריכל הרמן אימברגר.
מתכונת הבית זהה לביתו של אימברגר עצמו הסמוך אליו (כיום עמק רפאים מספר 14).
הבית נבנה עבור פאולה פאולוס, נכדתו של מייסד עדת הטמפלרים כריסטוף הופמן.
המבנה בנוי בסגנון טמפלרי קלאסי - בית בן קומה אחת, שמעל דלתו כתובת מהתנ"ך.
על המשקוף של הדלת חקוק, בגרמנית, הפסוק:
בית פולישוק הוא בניין משרדים הנמצא בכיכר מגן-דוד בתל אביב, בקרן הרחובות אלנבי ומדרחוב נחלת בנימין.
במיקום בו נמצא הבניין, נבנה בשנת 1922 בית עבור בעלי השטח, יהודה ודבורה פולישוק, על ידי האדריכל יהושע צ.
בשנת 1934 החליטה משפחת פולישוק להרוס את הבית, ובמקומו לבנות את בניין המשרדים, שנחנך בשנת 1937.
הבניין נבנה על ידי האדריכלים שלמה ליאסקובסקי ויעקב אורנשטיין בסגנון הבינלאומי והוא מוכר כמבנה לשימור של העיר הלבנה.
עיצוב הבניין נעשה בהשפעת מבנים פינתיים דומים אשר תכנן האדריכל אריך מנדלסון הן בארץ והן בגרמניה.
יחד עם בית הדר הוא נחשב לאחת הדוגמאות המוצלחות של מבני משרדים בסגנון הבנייה הלבנה.
רבים מכנים את המבנה "בית פיל" עד היום על שם חנות יצרן הנעליים, "פיל", ששכנה במרכז קומת המסחר שלו למשך שנים רבות.
איכותו האדריכלית של המבנה נובעת בעיקר מתפקידו כנקודת ציון עירונית המסמנת את הכיכר בה נפגשים מספר צירים עירוניים חשובים ככיכר ציבורית חשובה.
הבניין בנוי בצורת האות 'V' שפינתו פונה אל הכיכר באופן סימטרי.
החזית הראשית כוללת קרניזים אנכיים המדגישים את מרכז הבניין ויוצרים רציפות חזותית עם פרגולת הבטון שעל גג הבניין שנראית כממשיכה של אותן קרניזים.
פרגולת הבטון מעניקה לחזות הבניין את מראהו הציבורי והיא אלמנט אופייני של מספר בניינים נוספים של העיר הלבנה.
בין אלו גם "בית גוטגולד" הסמוך הנמצא בצידו השני של אלנבי בפינת רחוב שינקין אשר תוכנן על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ' ב-1938.
חלק מקירות המבנה מחופים בקרמיקה אפורה שאינה אופיינית לסגנון הבנייה אך דווקא אלמנט זה סייע לשמור הבניין אשר החלקים בו חזיתו מחופה נשמרו יחסית היטב לעומת שאר חלקי הבניין הסובלים משנים רבות של הזנחה.
גם חלונות הראווה ודלתות הכניסה לחנויות, אשר עוצבו במקור ברוח הבאוהאוס, נהרסו והוחלפו עם השנים.
בשנת 2015 נפתח בבניין בית מלון פוליהאוס של רשת מלונות בראון.
כחלק מפתיחת המלון שופץ הבניין ושוחזר וכן התווספה בריכה בגג הבניין.
בית פורטקליס או בית השער המתרומם הוא מבנה באזור וסטמינסטר של רובע הסיטי של וסטמינסטר בעיר לונדון.
המבנה משמש כבניין משרדים עבור חברי הפרלמנט הבריטי, בשל המחסור במקום בארמון וסטמינסטר - מושב הפרלמנט הבריטי.
המבנה נבנה בקצה הדרומי של רציף ויקטוריה על גדת נהר התמזה, ונקרא על שם השער המתרומם המסמל את ארמון וסטמינסטר ואת הפרלמנט הבריטי.
במבנה מצויים משרדים של כשליש מחברי הפרלמנט הבריטי.
ייתר המשרדים נמצאים בבניין נורמן שו ובארמון וסטמינסטר.
בשנת 1993 פרסם משרד האדריכלים מייקל הופקינס ושות' את התוכנית המוצעת למבנה, ומבנה קודם שעמד באתר נהרס בשנת 1994 על מנת לאפשר את הקמת המבנה.
באותה עת הרכבת התחתית של לונדון האריכה את קו ג'ובלי ובנתה את תחנת וסטמינסטר של הרכבת התחתית באתר מתחת למיקום בו נבנה המבנה וכחלק ממנו.
תחנת הרכבת נבנתה מתחת לתחנת רכבת של קו דיסטריקט שהייתה במיקום, ולצורך החפירה שונה תוואי קו דיסטריקט.
לאחר בניית שתי תחנות הרכבת, החלה בניית המבנה בשנת 1998 והמבנה נחנך בשנת 2001.
המבנה תוכנן בצורה המקשרת אותו אל תחנות הרכבת התחתית שתחתיו.
תקרת החלל המרכזי הגדול של המבנה נתמכת על ידי עמודי הפלדה שבדפנות המבנה - ואין עמודי תמיכה במרכזו.
המבנה נבנה בצורה המזכירה את הסגנון הגותי הוויקטוריאני, בו נבנה גם ארמון וסטמינסטר.
למבנה נבנתה סדרת ארובות המתאימות לארובות בניין נורמן שו הסמוך.
הארובות אינן משמשות להוצאת עשן ומהוות חלק ממערכת מיזוג האוויר של המבנה (למעשה הארובות נועדו להכניס אוויר אל המבנה תוך שימוש ברוח).
חלקו הפנימי של המבנה נבנה בצורה הדומה לפנים של ספינה.
החלל המרכזי מעוטר בעצים ומזרקות.
יתר קומות המבנה זהות זו לזו- המשרדים ממוקמים משני צידי החלל המרכזי.
על פי הנוהג, חברי פרלמנט מאותה מפלגה יושבים באותן קומות.
בקומה הראשונה מספר חדרי ישיבות הקרויים על שם פוליטיקאים בריטים ידועים ובהם בטי בות'רויד, הרולד מקמילן, מרגרט תאצ'ר, קלמנט אטלי, הרולד וילסון וג'ו גרימונד.
חדרי המבנה מקושרים למערכת הכריזה של ארמון וסטמנסטר על מנת לאפשר הודעות על תחילת הצבעות וישיבות.
בֵּית עַנְיָה היה יישוב יהודי בתקופת בית שני אשר שכן על מורדותיו הדרום-מזרחיים של הר הזיתים, כשלושה קילומטרים מירושלים, באזור הכפר אלעיזריה של ימינו.
לפי המסורת הנוצרית, בכפר גרו אלעזר (לזרוס) ואחיותיו מרתא הקדושה ומרים.
על-פי המסופר בברית החדשה שהה ישו בכפר בביתו של שמעון המצורע .
בכפר פגש ישו במרתא, אחותו של אלעזר, אשר ביקשה מישו לסייע לאחיה הגוסס.
ישו התמהמה, האח נפטר, ורק ארבעה ימים לאחר מותו החיה אותו:
בית עניה מוזכר שוב בברית החדשה, כאשר ישו מגיע למקום, שישה ימים לפני חג הפסח וצליבתו, ומתקבל לסעודה בביתם של האח והאחיות.
מרים משחה את רגליו בשמן נרד, ויהודה איש קריות מגנה את בזבוז השמן היקר:
סיפור זה מופיע בשינויים מסוימים בחלק מן הבשורות האחרות.
בית עניה מוזכרת גם כמקום פרידתו של ישו מהשליחים ועלייתו אל השמים: .
עם השנים שובש שמו של אלעזר ל"לזאר".
בימי הביניים נקראה העיירה "לזאריום" ומכאן בא שמה של "אלעזריה".
עם זאת במקורות נוצריים קרויה העיירה עד היום גם בשם המשמר את שם הכפר מימי בית שני: "בֵיתָני".
בעיירה אלעזריה מצוי, על-פי המסורת הנוצרית, קברו של אלעזר אשר על שמו היא קרויה.
כיום מוחזק הקבר בידי המוסלמים ולצדו עומד מסגד, שנבנה במאה ה-16 על יסודות של כנסייה צלבנית.
באזור הקבר קיימים גם מוסדות דת נוצריים, והוא מהווה מוקד עלייה לרגל לצליינים נוצרים.
בית פּוֹמְרוֹק הוא בית מגורים שנבנה בסגנון הבאוהאוס השוכן ברחוב אחד העם מס' 56 בתל אביב.
המבנה, שבנייתו החלה בסוף שנות ה-20, נקרא על שם מקימיו, ד"ר יוסף פומרוק (1894–1942), רופא שיניים ואיש ציבור, חבר מועצת עיריית תל אביב, ואשתו שמחה לבית שלוש (1897–1990), נכדתו של אהרן שלוש ואחותו של האדריכל זכי שלוש, שתכנן את המבנה.
כשהושלמה קומתו הראשונה, היא הושכרה לעובד בן עמי (שלימים היה מייסד הערים נתניה ואשדוד), ובמקביל נמשכה בניית שתי הקומות העליונות.
בשנת 1933 נסתיימה הבנייה, ומשפחת פומרוק עברה להתגורר בקומה השנייה.
כאן בביתו הקים פומרוק מרפאת שיניים וטיפל חינם במעוטי יכולת.
הבית שימש כמקום מפגש לאירועים חברתיים, תערוכות ציור וקונצרטים.
בביתם היה פסנתר מפורסם מסיינה.
בשנת 2000 שוחזר המבנה על ידי ילדיהם של מקימיו, וכיום הוא מכיל בעיקר משרדים ודירות מגורים.
בחצר המבנה ניטע בוסתן בן כ-30 עצים לזכר הפרדסים שהקיפו את תל אביב הקטנה.
בית פוסטר לחברים דמיוניים היא סדרת הנפשה קומית אמריקאית שנוצרה על ידי קרייג מקראקן עבור רשת Cartoon Network.
הסדרה שודרה בין אוגוסט 2004 ופברואר 2009. החל מ-2006 שודרה הסדרה בישראל בערוץ לוגי, ומיולי 2009 בערוץ הילדים.
ב-18 ביולי 2022 הודיעה Cartoon Network על הפקת אתחול לסדרה.
מקראקן חזר כיוצר, אבל ילוהק צוות מדבבים חדש והסדרה תהיה מיועדת לקהל טרום בית הספר.
האתחול יופק באולפני האנה-ברברה אירופה.
הסדרה עלתה לשירות הסטרימינג "HBO Max" עם השקתו בישראל ב-13 בינואר 2026 (כרגע היא לא זמינה לא עם כתוביות ולא עם דיבוב לעברית).
העלילה מתרחשת בעולם בו חברים דמיוניים הופכים ליצורים תבוניים מהרגע שילדים יוצרים אותם.
כשיוצריהם מתבגרים ונוטשים אותם, הם זקוקים לבעלים חדשים בדומה לחיות מחמד.
"בית פוסטר לחברים דמיוניים", משמש כבית אומנה המאפשר קליטת חברים דמיוניים של ילדים שאינם חפצים בהם.
בית האימוץ מנוהל על ידי מאדאם פוסטר - זקנה חביבה וחברה הדמיוני - מר הרימן - ארנב ענקי ומדבר.
ובדומה לבית יתומים, מתקיימים ימים שבהם משפחות עם ילדים צעירים יכולות לבקר ולאמץ להם חבר דמיוני.
רוב הסדרה מתמקדת בילד בשם מאק וחברו הדמיוני בלו.
בתחילת הסדרה נאלץ מאק לשלוח אותו לבית הפוסטר, אף שאינו מעוניין למסור אותו לאימוץ.
בלו מתנהג בצורה אקסצנטרית, וברוב המקרים נאלץ מאק לפתור את הבעיות שבלו גורם.
מאק (מיה אלון / מיכל רשף) - ילד בן 8. נאלץ למסור את בלו לבית פוסטר בגלל שאימו חושבת שמאק גדול מדי בשביל חבר דמיוני.
קיבל אישור מיוחד מגברת פוסטר לבקר את בלו מדי יום, היות שהוא לא באמת רצה לנטוש את בלו (כמו שהיא לא רצתה לנטוש את החבר הדמיוני שלה), לכן כל עוד הוא מבקר את אותו, בלו לא מועמד לאימוץ.
מאק הוא האחראי יותר בחברות עם בלו ולרוב מוציא אותו מצרות, אולם כאשר מאק אוכל ממתקים, אפילו רק קצת, הוא נכנס למצב קשה של עליית סוכר ומתחרפן לגמרי.
בלוגארד קיו קאזו "בלו" (עמי מנדלמן) - גוש כחול והחבר הדמיוני של מאק.
חובבת מתיחות ובעל המון רעיונות מטורפים שלרוב גוררים צרות.
עליו חל חוק מיוחד בבית פוסטר ולא ניתן לאמץ אותו, כל עוד מאק מגיע לבקר אותו בכל יום.
פרנקי פוסטר (ספיר דרמון) - בחורה צעירה ונכדתה של גברת פוסטר.
בעלת מזג חם, אך אוהבת ודואגת לכל החברים הדמיוניים ולמאק.
היא מנהלת משק הבית בבית פוסטר ודואגת לאוכל, כביסה ופעילויות לכל החברים הדמיוניים.
מר הרימן (גיורא קנת / שמחה ברבירו) - ארנב ג'נטלמן ענקי.
החבר הדמיוני של מאדאם פוסטר מאז שהיא הייתה ילדה בעצמה, והסיבה שהיא הקימה את בית פוסטר לחברים דמיוניים.
מר הרימן הוא גם העוזר האישי שלה ומטפל בניירת ובטלפונים כשזה מגיע לאימוץ.
ווילט (דור הרפז) - חבר דמיוני.
מפלץ אדום גבוה במיוחד, חייכן, חברותי, מתנצל לעיתים קרובות, לרוב מוותר על הדברים שלו לטובת אחרים, וחובב כדורסל.
אחד החברים הקרובים של מאק ובלו.
אדוארדו (צביקה שוורצברג) - חבר דמיוני.
מפלץ סגול בעל קרניים, שיניים חדות ומראה מאיים, אך עם זאת הוא פחדן ורגיש במיוחד.
הוא אוהב בובות ודברים חמודים.
נאמר שהילד/ה שדמיין/ה אותו רצה/תה שהוא ייגן עליו/ה מהפחדים, אך הוא נשאב לתוכם.
ג'קי קונס (צביקה שוורצברג / קובי אשל) - חבר דמיוני.
יצור ירוק ורזה בעל עין אחת ורגל אחת שנמצא ביריבות עם ווילט מסיבה לא ברורה.
קוקו (אורלי קטן) - חברה דמיונית.
קוקו בצורת יען, ראשה הוא עץ דקל וגופה הוא מטוס מעוך, ויש לה יכולת מיוחדת להטיל ביצי פלסטיק ובתוכן הפתעות או חפצים שימושיים.
יכולה להגיד רק את השם שלה, אך אם זאת לרוב היא קול ההיגיון בחבורה.
היא מצחיקה, טובת לב וצינית.
אחת החברים הקרובים של מאק ובלו.
גברת פוסטר (אורלי קטן) - סבתה של פרנקי.
זקנה קטנה וחביבה אשר הקימה את בית פוסטר כדי לתת הזדמנות שנייה לחברים דמיוניים אבודים.
נתנה למרק אישור מיוחד לפגוש את בלו כל יום, וכל עוד מאק ממשיך לבקר את אותו, בלו לא יהיה מועמד לאימוץ.
עדיין קשורה לחבר הדמיוני שלה מהילדות, מר הרימן.
דוכסית (אורלי קטן) - חברה דמיונית.
יצורה גבוהה וצהובה עם חדק קטן, פרצוף מוזר ובגדים מעוטרי יהלומים.
היא מאוד מגעילה וגסת רוח, כלפי יושבי הבית ומאמצים פוטנציאליים, ושונאת במיוחד את מאק, בלו והחבורה.
אמא של מק (אורלי קטן) - אמו של מאק, הפצירה בו לנטוש את בלו או לפחות לשלוח אותו למקום אחר כדי למגר את הבריונות שקיבל מאחיו.
בארי (אורלי תגר / אורלי קטן) - חברה דמיונית קטנה וורודה.
הופיעה רק בפרק "Scary berry" בו התאהבה בבלו וניסתה לנתק את הקשר שלו עם מאק, וכשזה לא הצליח ניסתה לחסל את מאק ללא הצלחה, והורחקה מבית פוסטר.
גו גו גה גה "גו" (טליה ברקאי) - ילדה שנהפכה לחברתו הטובה של מאק.
ההורים שלה קראו לה על שם הצליל הראשון שהיא הוציאה כשהייתה תינוקת (גו גו גה גה).
בעלת יכולת להמציא חברים דמיוניים תוך שניות, ומילאה את בית פוסטר ביותר מידי חברים דמיוניים.
טרנס (דור סרוגו) - אחיו הגדול והבריון של מאק.
הציק למאק כל כך הרבה עד שנאלץ לשלוח את בלו לבית פוסטר.
באחד הפרקים המציא חבר דמיוני בשם "רד" (יצור אדום ומגודל בצורת קובייה, ומכאן שמו) שמטרתו היחידה הייתה לפגוע בבלו - אבל רד היה חברותי מדי אז הוא נטש אותו.
צ'יז (דור סרוגו) - חבר דמיוני.
יצור צהוב עם מספר שערות שחורות על ראשו.
לא גר בבית פוסטר אך מבקר לעיתים קרובות.
הוא מעצבן, מדבר מוזר, עושה דברים מוזרים ובעל חיבה עזה לשוקו קר.
בית פולאק הוא מראשוני בתיה של תל אביב.
הוא שוכן בפינת הרחובות הרצל ואחד העם, מול בית ויס.
הבית הוקם בידי שניים ממייסדי אחוזת בית, מיכאל פולאק וגיסו זלמן אוליצקי, שרכשו יחדיו מגרש בשטח כפול לשם בניית הבית.
בקומת הקרקע התגוררו פולאק ורעייתו, ובקומה השנייה גר אוליצקי.
במהלך הבנייה הלין הדייר מעברו השני של הרחוב, עקיבא אריה ויס, על כך שהבית נבנה בקווים ישרים, ואינו תואם את החזית המעוגלת של ביתו שלו, אך פולאק סירב לשנות את התוכניות.
הוויכוח בין השניים מתואר בסיפור "פינה עגולה ופינה ישרה" בספרו של נחום גוטמן "עיר קטנה ואנשים בה מעט", בו מכונה פולאק "אדון פוליקובסקי".
פולאק הלך לעולמו זמן קצר לאחר בניית הבית, ב-1912. הוא הוריש את ביתו לאחיו, אהרון אליהו פולאק, שהנציח אותו בלוח שיש במעקה הגג, בו נקבע שם הבית "היכל מיכאל".
במהלך מלחמת העולם הראשונה גורשו בני הבית למצרים, ואהרון נסע לארצות הברית בחיפוש אחר עבודה.
עם סיום המלחמה שבו לביתם.
ב-1936 נמכר הבית, אך משפחת פולאק המשיכה להתגורר באחת מהדירות שבו בשכירות עד 1954.
בנוסף לדייריו, פעלו בבית פולאק בתי עסק שונים ומוסדות ציבור, בהם ועד הצירים, ששכן בו לזמן קצר.
את אחד מבתי העסק הפעיל אהרון פולאק עצמו.
ב-1920 התיר לו הוועד להקים בחצר הבית קיוסק, בו נמכרו תה וגלידה.
הוועד התיר לפולאק לבנות מבנה עץ ארעי, אך נכון לשנת 2009 הוא עודו עומד על תילו.
עקב קרבתו לגימנסיה הרצליה, קראו התושבים לקיוסק ולגינה שסביבו "גינת הקיץ הרצליה".
לאחר מכן פעלו בצריף בן 16 הפאות בית תמחוי, חייט, ובין 1933 ל-1996 חנות לתיקון מכונות כתיבה.
רבקה הורביץ הפעילה בבית פולאק מסעדה, לאחר שנדדה בין מספר בתים עד שהתמקמה בו.
ועד השכונה התיר לה לפתוח את המסעדה בתנאי שלא יימכרו בו משקאות חריפים, שלא יתקיימו בו משחקי ביליארד, שהיא בלבד תפעיל את המסעדה ולא תעביר את זכויותיה לאדם אחר, ושתפריש לקופת הוועד חמישה אחוזים מרווחיה.
בחלוף הזמן הרחיבה הורביץ את עסקיה והחלה להפעיל בבית פולאק גם פנסיון.
גימנסיה הרצליה הסמוכה שכרה את הקומה השנייה בין 1921 ל-1936 לשם שיכונה של ספריית שער ציון.
הספרייה, שהוקמה עוד ב-1886 ביפו, נוהלה בתחילה בידי יעקב בלובשטיין-סלע, ובהמשך בידי אברהם כהנא והיינריך לווה.
ההיסטוריון יוסף קלוזנר קיים בספרייה הרצאות, ואורחי הספרייה יכלו ליהנות ממוזיקה שבקעה מהרמקולים שבחנות התקליטים הסמוכה.
לאחר הכרזתה של תל אביב כעיר, נטלה העירייה את חסותה על הספרייה ב-1922, וב-1926 כבר נמנו בה כ-16 אלף ספרים.
בעקבות מצוקת מקום עקרה הספרייה ב-1936 לבית זאב גלוסקין ברחוב מונטיפיורי.
בשנות ה-70 עברה למקום גדול עוד יותר, בית אריאלה.
כיום פועלים בבית פולאק בתי עסק שונים.
בית פאצי (באיטלקית: Pazzi) הייתה משפחת אצולה טוסקנית, שעסקה בעיקר בבנקאות במהלך המאה ה-14 וה-15 בפירנצה.
הם ידועים בעיקר בשל "מזימת פאצי", שבה ניסו בני המשפחה להתנקש בחייהם של שניים מראשי המשפחה היריבה בשליטה על פירנצה, משפחת מדיצ'י.
ב-1478 הותקפו לורנצו דה מדיצ'י, שניסה לפגוע באינטרסים של בני משפחת פאצי, ואחיו ג'וליאנו בקתדרלה של פירנצה.
ג'וליאנו נרצח אך לורנצו הצליח להימלט.
עקב כך נפוצו שמועות שהאפיפיור היה מעורב ברצח בקתדרלה.
תגובתם של אנשי פירנצה, שהיו ברובם תומכי מדיצ'י, הייתה קשה והמשפחה ברחה מן העיר.
אנדראה ד'פאצי היה גם מצנט אשר מימן בין היתר את בנייתו של משכן הפרנציסקנים בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה, הידוע לעיתים כ"קפלת פאצי" (1442–1444), על ידי פיליפו ברונלסקי.
שם המשפחה נובע מטענתם כי הם מצאצאי "פאצו" (Pazzo, "המשוגע"), חייל שהיה בין הראשונים לעלות על חומות ירושלים במסגרת המצור על ירושלים ב-1099 במסגרת מסע הצלב הראשון.
על פי המסורת, פאצו הביא עמו לפירנצה אבן מכנסיית הקבר.
אנשי פירנצה נהגו להעניק לאיש משפחת פאצי את הכבוד בהדלקת אש מאבן זו ביום שבת הקדוש שלפני חג הפסחא, שתועבר לאש מזבח הקתדרלה של פירנצה ומשם תועבר אש לכל פירנצה.
ביום למחרת, חג הפסחא, יודלקו זיקוקים מטיל בצורת יונה שיעבירו את האור לכל העיר.
את "מזימת פאצי" יזם יאקופו דה פאצי (1421–1480) שהיה גם ראש המשפחה, הוא רקם ובצע את הקנוניה יחד עם קרובי משפחתו, נזירים ומהפכנים אחרים.
תולדות בית פאצי, ובייחוד "מזימת פאצי" מוזכרים במספר יצירות תרבות פופולרית.
בין היתר, עוסק משחק המחשב Assassin's Creed II באופן חלקי ב"מזימת פאצי".
כמו כן, המשפחה מוזכרת רבות בסדרת הטלוויזיה "הסודות של דה וינצ'י"
בית פבלוב הוא הכינוי שניתן לבית מגורים בן 4 קומות במרכז וולגוגרד, אשר התפרסם במהלך קרב סטלינגרד במלחמת העולם השנייה, ושוחזר לאחר תום המלחמה.
במהלך המתקפה הגרמנית על העיר סטלינגרד התמקמה בבניין קבוצת חיילים סובייטים בפיקוד סגן אפנסייב וסמל ראשון יקוב פבלוב, והצליחה להחזיק בו במשך כחודשיים.