tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1967 מונה למשרת המושל הכללי סר ארתור פוריט בהמלצתו של ראש הממשלה קית' הוליאוק.
פוריט היה המושל הכללי הראשון שהיה יליד ניו זילנד ועם סיום כהונתו ב-1972 מונה דניס בלנדל שהיה המושל הכללי הראשון שהיה תושב ניו זילנד באופן מלא.
מינויו של יורשו, ראש הממשלה לשעבר, קית' הוליאוק, היה שנוי במחלוקת, על אף שתקופת כהונתו של הוליאוק לא הייתה שנויה במחלוקת כלל וכלל.
ב-1983 הוצאו מכתבי הרשאה חדשים ששוב צמצמו בסמכויותיו של המושל הכללי.
בעקבות המשבר החוקתי שאירע ב-1984, הוחלף חוק החוקה של 1852 בחוק החוקה של 1986 וסמכויותיו של המושל הכללי הוגבלו עוד יותר.
לדוגמה, סעיף 16 לחוק של 1986 צמצם באופן משמעותי את סעיף 56 של החוק של 1852 כך שלמושל הכללי היה הרבה פחות שיקול דעת לסרב להעניק הסכמה מלכותית לחוקים שחוקק הפרלמנט.
בהדרגה הפך המושל הכללי להיות ראש המדינה דה פקטו.
הפרשן הפוליטי קולין ג'יימס הביע את דעתו על כך, וכן ההיסטוריון גאווין מקלין וראש ממשלת ניו זילנד לשעבר, הלן קלארק.
המושל הכללי ממלא יותר ויותר את תפקידיו של ראש המדינה, כמו ייצוגה של ניו זילנד במדינות זרות, תפקיד שמילאו המושלים הכלליים מאז ימי כהונתו של סר דניס בלנדל.
לדוגמה, ב-2007 ייצג המושל הכללי, אננד סטינאנד את ניו זילנד בטקסי הזיכרון לקרב פשנדל בשם המלכה, בעוד שהמלכה עצמה ייצגה את הממלכה המאוחדת.
רפורמות במשרת המושל הכללי מוזכרות בדרך כלל רק בהקשר לתנועה הרפובליקנית בניו זילנד.
כאשר הגנה הלן קלארק על המושלת הכללית, דיים סילביה קרטרייט, בעקבות מחלוקת בנוגע לעונשי מאסר, היא הצהירה: "אחד האתגרים העומדים בפנינו היא העובדה שאנו לא מהווים עוד דומיניון ושהמושלת הכללית היא בדיוק כמו המלכה.
אני סבורה שעלינו לשקול כיצד תפקיד המושל הכללי יתפתח בהמשך.
כפי שאני רואה את הדברים, אני סבורה שבאחד הימים יהיה נשיא שימלא את תפקידי המושל הכללי".
אחרים, כמו פרופסור נואל קוקס, טוענים שתפקיד המושל הכללי צריך להתעדכן יותר מאשר לבצע בו רפורמה.
כמה אנשי אקדמיה בתחום החוקה הביעו דאגה שתהליך הרפורמה האלקטורלית עלול להסתיים בהשפעה פוליטית מוגברת יותר של המושל הכללי.
ב-1993, גרמה מי שכיהנה אז כמושלת הכללית, דיים קתרין טיזרד, למחלוקת, כאשר היא הציעה שבמסגרת שיטת הבחירות היחסיות המשולבות, עשוי המושל הכללי לעשות שימוש תכוף יותר בסמכויותיו הבלעדיות.
בעקבות אימוץ שיטת בחירות זו במשאל עם שנערך באותה שנה, רמז ראש הממשלה, ג'ים בולגר, בטקס פתיחת הפרלמנט ב-1994, שאחת הסיבות שניו זילנד תהפוך לרפובליקה היא שלמושל הכללי תהייה השפעה רבה יותר במסגרת שיטת הבחירות החדשה.
בדצמבר 2009, במסגרת דיון שקיימה ועדת החוקה על החוק המגדיר את זכויותיהם של נושאי המשרה הבכירים שחוקק ב-1979, המליצה טיזרד שסעיף 1 לחוק יבוטל ויוחלף בחוק המושל הכללי החדש שישקף את האופי העכשווי של התפקיד.
השינוי המשמעותי ביותר היה שהמושל הכללי לא יהיה יותר פטור מתשלום מס הכנסה על משכורתו.
השינויים הללו הוצעו בדוח שהוגש והם היו אמורים להיות בתוקף החל מתקופת כהונתו של המושל הכללי הבא.
הצעת החוק שגובשה על סמך הדוח הזה הוגשה לפרלמנט ב-28 ביוני 2010 וב-22 בנובמבר אותה שנה הוענקה לחוק ההסכמה המלכותית והוא נכנס לתוקף.
+ שם (שנות חיים) תמונה תחילת כהונה סיום כהונה הערותמושל1ויליאם הובסון (1792–1842)24 בנובמבר 184010 בספטמבר 1842 סגן המושל מטעם מושל ניו סאות' ויילס והמושל הראשון של ניו זילנד.–וילוובי שורטלנד (1804–1869)10 בספטמבר 184226 בדצמבר 1843 מזכיר קולוניאלי.
לשעבר ראש ממשלת ניו זילנד.16ארתור פולג'ם, רוזן ליברפול השני (1870–1941)19 בדצמבר 1912 27 ביוני 1917 המושל האחרון.
ממלאת מקום.22סינדי קירו (נולדה: 1958)21 באוקטובר 2021מכהנתהאישה המאורית הראשונה בתפקיד
המושל הכללי של קנדה , הוא המושל הכללי המייצג את המלוכה הקנדית בקנדה כאשר המונרך אינו נמצא בקנדה.
מלך קנדה הוא צ'ארלס, המתגורר באורח קבע בממלכה המאוחדת ולא בקנדה עצמה.
תפקיד המושל הכללי הוא לייעץ לראש ממשלת קנדה בשמו של המונרך.
בפועל התפקיד דומה לזה של נשיא שנושא בסמכויות סמליות בלבד.
למושל הכללי אין תקופת כהונה קצובה והוא ממונה "על פי רצון המלך או המלכה" ("At Her Majesty's Pleasure").
לרוב תקופת הכהונה היא בת חמש שנים.
יש נוהג מקובל לבחור לסירוגין מושל כללי דובר אנגלית ומושל כללי דובר צרפתית.
סמכויות המושל הכללי מוגדרות במספר מסמכים, בהם מכתבים שהוציא מלך הממלכה המאוחדת ג'ורג' השישי בשנת 1947. חוק המיליציה משנת 1904 מעניק למושל הכללי את הזכות להשתמש בתואר "מפקד צבא קנדה" בשמו של המונרך.
מאז 26 ביולי 2021 מכהנת כמושלת הכללית של קנדה מרי סיימון.
סיימון היא האישה החמישית בתפקיד והאדם הראשון בתפקיד ממוצא אינואיטי.
המושבות הראשונות שהוקמו בשטחה של קנדה, הוקמו על ידי השלטון הצרפתי בשנות ה-80 של המאה ה-16.
מושלה הראשון של מושבת צרפת החדשה (שכללה את שטחי קנדה, טריטוריית לואיזיאנה ואקדיה) התפתחה במהלך המאה ה-17 וגדלה במספר תושביה.
חוקר הארצות סמואל דה שמפליין כיהן בפועל כמושל הבלתי-רשמי הראשון של המושבה, החל משנת 1613. בשנת 1663 מונה המושל הרשמי הראשון של המושבה – אוגוסט דה סאפריי דה מאסי על ידי מלך צרפת לואי ה-14.
בחוזה פריז משנת 1763 הועברו שטחי המושבה לבריטניה וההצהרה המלכותית של 1763 הקימה את משרת מושל קוויבק.
סגן הגנרל ג'פרי אמהרסט כיהן בתפקיד עוד בטרם הסתיימה מלחמת שבע השנים וג'יימס מארי מונה בשנת 1764 כמושל האזרחי הראשון של המושבה.
למושבה נובה סקוטיה מונה מושל נפרד.
בשנת 1840 הוחלט שהמושל הכללי ימשול בכל פרובינציות קנדה.
בעקבות מרידות 1837 והחלטת ממשלת בריטניה להעניק לפרובינציות ממשל עצמי בתחומי פנים, שונה תפקיד המושל הכללי, והמושל הכללי וסגני המושל הפכו למעשה לתפקיד ייצוגי כאשר בתי מחוקקים שנבחרו בצורה דמוקרטית, ובראשם עמד ראש ממשלה נבחר, ניהלו בפועל את הפרובינציות.
הסדר זה הפך להסדר בכל רחבי קנדה עם איחוד קנדה והפיכתה לדומיניון בשנת 1867 – המושל הכללי הפך לנציג הכתר, ונשא בסמכויות בית המלוכה, בעוד שהכוח הפוליטי והסמכות הביצועית עברה לידיו של ראש ממשלת קנדה.
שינוי סטטוס זה בא לידי ביטוי בעת המחלוקת בין המושל הכללי של קנדה ג'ון קמפבל כאשר התנגד להחלטת ראש הממשלה, סר ג'ון מקדונלד בעניין פיטורי סגן המושל של קוויבק לוק לטלייר דה סן ג'וס.
לבסוף החליט המושל לוותר ולקבל את עמדת ראש הממשלה בעקבות החלטת משרד המושבות הבריטי בלונדון.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 שונתה שוב מהותו של תפקיד המושל הכללי בעקבות פרשת קינג-בינג: בשנת 1926 ראש ממשלת קנדה ויליאם ליון מקינזי קינג (חבר המפלגה הליברלית של קנדה) פנה למושל הכללי וביקש כי יפזר את בית הנבחרים הקנדי בהתאם לסמכויותיו.
המושל הכללי סירב לבקשה, לאור העובדה שלקינג לא היה רוב בבית הנבחרים, ולאור זאת שהבחירות הכלליות נערכו מספר חודשים קודם לכן, ומינה את ארתור מיין לתפקיד ראש הממשלה (חבר המפלגה השמרנית הקנדית).
מייהן הפסיד בהצבעת אי אמון ולאחר נפילת ממשלתו נערכו בחירות כלליות, וקינג שב לשלטון כאשר מפלגתו זכתה ברוב המושבים בבית הנבחרים.
בעקבות האירוע החליט קינג לשנות את סמכויות המושל הכללי.
ועידה קיסרית שנערכה בשנת 1926, ואשר הביאה להצהרת בלפור הפכה את המושל הכללי לנציג הכתר במדינה (תפקיד סמלי), והפכה כל דומיניון לממלכה עצמאית (הנפרדת ושווה לממלכה המאוחדת).
נושא זה הוסדר בהרחבה בחוק וסטמינסטר 1931. על אף הסדרה זו, בפועל, עד שנות ה-50 מונו לתפקיד המושל הכללי ילידי הממלכה המאוחדת.
יליד קנדה הראשון שנבחר לתפקיד היה וינסנט מאסי בשנת 1952.
במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה הפך תפקיד המושל הכללי מתפקיד המטפל בטקסים מדינתיים ופטרון אמנויות למשרה הפועלת להעלאת המוראל הלאומי בכלל ומוראל החיילים בפרט.
המשנה למושל, המכהן כמפקד צבא קנדה, נהג לסקור את כוחות הצבא לפני צאתם לאירופה.
במהלך השפל הכלכלי הגדול החליט המושל הכללי ויר פונסונבי (Vere Ponsonby) להוות דוגמה והורה להקטין את שכרו ב-10%.
בתקופת כהונתו של רולנד מיצ'נר (1967–1974) שונתה מהות התפקיד לאור המאבקים הפוליטיים בדבר זהותה של קנדה ועליית כוחה של התנועה לעצמאות קוויבק.
בתקופה זו הודגשה ההפרדה בין בית המלוכה הקנדי לבית המלוכה של הממלכה המאוחדת והמושל הכללי הפך יותר ויותר פעיל בטקסים שונים כראש המדינה (כממלא מקום בית המלוכה).
כמו כן, נערכה מודרניזציה של המסורות השונות, ומנהג הקידה לפני המושל הכללי בוטל.
מיצ'נר המשיך ללבוש את המדים המסורתיים של המושל הכללי, אך היה המושל האחרון שעשה זאת.
תפקיד המושל הכללי היה בסיס למחלוקות פוליטיות – בעיקר בשל התקציבים הנדרשים לקיום משרה זו.
בתקופת כהונתה של אדריאן קלרקסון תקציב המושל הכללי הכפיל עצמו והגיע ל-41 מיליון דולרים קנדיים בשל עלויות שיפוץ טירת רידו ומרכז המבקרים של לה סטיאדל.
המונרך הקנדי ממנה את המושל הכללי על פי עצתו של ראש ממשלת קנדה.
בפועל, היה זה וינסנט מאסי שנבחר בשנת 1952 למושל הכללי הראשון שהיה יליד קנדה.
בחירת אדריאן קלרקסון, ילידת הונג קונג לתפקיד המושל הכללי שינתה נוהג זה, ומחליפתה מיקאל ז'אן נולדה אף היא מחוץ לגבולות קנדה.
על פי הנוהג המקובל, נבחרים לחלופין מושל כללי אנגלופילי (דובר אנגלית) ומושל כללי פרנקופילי (דובר צרפתית).
כמו כן, מאז שנת 1967 החל הנוהג לפיו ראש ממשלת קנדה נותן למונרך שם אחד בלבד ולא רשימת שמות לבחור מתוכה, והמונרך נוהג לקבל את המלצת ראש הממשלה.
עד בחירתה של קלרקסון, נבחרו מושלים כללים מתחום הפוליטיקה ולרוב דיפלומטים, חברי ממשלה או יושבי ראש בית הנבחרים נבחרו לתפקיד.
קלרקסון הגיעה לתפקיד מתחום התקשורת, וכך גם מיקאל ז'אן.
האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד הייתה ז'אן סווה בשנת 1985, קלרקסון הייתה השנייה וז'אן השלישית.
קלרקסון הייתה הראשונה ממוצא סיני שנבחרה לתפקיד, וז'אן הייתה השחורה הראשונה.
משך הכהונה אינו מוגבל בזמן, והוא נתון "לשיקול דעתו/דעתה של המונרך".
בפועל, נהוג שמשך הכהונה הוא חמש שנים.
אם נפטר המושל הכללי, או עוזב את המדינה לתקופה העולה על חודש ימים, נשיא בית המשפט העליון של קנדה משמש כמושל בפועל.
תפקידו של המושל הכללי הוא למלא את הסמכויות החוקתיות של המונרך הקנדי בהיעדרו מהמדינה.
המושל הכללי מייצג את המונרך ובסמכויותיו למלא את כל תפקידי המונרך בעת העדרו מתחומי הממלכה.
למלוכה הקנדית נותרה סמכות המלך (Royal Prerogative) אולם סמכות זו מנוצלת לעיתים נדירות.
מרבית הסמכויות הפוליטיות נתונות בידי ראש ממשלת קנדה וממשלת קנדה – גופים הנבחרים על ידי הפרלמנט הקנדי אשר אף הוא נבחר בבחירות דמוקרטיות.
ראש ממשלת קנדה מייעץ למושל הכללי בעת שזה מבצע את סמכויותיו, אולם המושל הכללי אינו מחויב לקבל עצות אלה (אף שעל פי המסורת החוקתית, נהוג שהעצות מתקבלות).
בפועל, המועמדים לתפקידים אלה נבחרים על ידי ראש הממשלה, המייעץ למושל הכללי, וזה, לרוב בוחר באלה שהציע ראש הממשלה.
למושל הכללי לבדו הסמכות לכנס את בית הנבחרים של קנדה.
כל החוקים בקנדה נחקקים בשמו של המונרך, ועל מנת שחוק ייכנס לתוקפו נדרשת הסכמה של המונרך לחוק.
המושל הכללי חותם על החוק בשמו של המונרך, או מטיל וטו על החוק.
המושל יכול להחליט להעביר את החוק לחתימת המונרך עצמו.
אף מושל כללי במהלך המאה ה-20 לא ביטל חוק, אולם המשנים למושל ביטלו חוקים פרובינציאליים (המקרה האחרון אירע בעת שהמשנה למושל ססקצ'ואן ביטל חוק בשנת 1861).
על פי הוראה של המלך ג'ורג' השישי משנת 1947, נאסר על המושל הכללי לעזוב את שטחי קנדה מבלי אישור של המונרך, הניתן באמצעות פנייה של ראש הממשלה למונרך.
מרבית תפקידי המושל הכללי הם תפקידים סמליים.
כנציג בית המלוכה, בהיעדרו של המונרך במדינה, משתתף במושל הכללי בטקסים ואירועים רבים כראש המדינה.
כמו כן, מבקר המושל הכללי במדינות רבות כראש המדינה ובשמו של המונרך, ומאמן שגרירים.
בין תפקידים סמליים אלה, מעניק המושל הכללי פרסים וגביעים באירועים שונים (כגון פרס המושל הכללי בתחום הספרות).
מאז כהונתו של ג'ון יאנג (אשר מיסד את גביע יאנג), התפתחה מסורת לפיה כל מושל הכללי יוצר פרס בתחום הספורט או התרבות.
המושל הכללי משמש (באופן סמלי) המפקד העליון של כוחות צבא קנדה.
המושל הכללי הוא שני למונרך במעמדו (למעשה, מעמדו קודם ליתר בני משפחת המלוכה ואף ליורש העצר), אולם הוא נחשב ל-"Primus inter pares" – "ראשון בין שווים" מבין עשרת נציגי בית המלוכה בקנדה (המשנים למושל).
ההצדעה למשנה למלך הוא המנון המושמע לכבוד המושל הכללי, והוא כולל את שש התיבות הראשונות של ההמנון המלכותי של קנדה ("האל נצור המלך/המלכה") וארבע התיבות הראשונות והאחרונות של המנון קנדה.
כאשר המושל מבקר מחוץ לקנדה, מושמע לכבודו המנון קנדה בלבד.
משכורתו של המושל הכללי עומדת על כ-110,000 דולרים קנדיים בשנה.
המגורים הרשמיים של המושל הכללי הם אחוזת רידו שבאוטווה בירת קנדה, והמצודה שבקוויבק סיטי (בה מתגורר המושל הכללי מספר שבועות בכל שנה).
המושל הכללי של אוסטרליה הוא נציג הכתר באוסטרליה, ומייצג את זכויותיו של המונרך ביבשת ואת הסמכות המבצעת של חבר העמים הבריטי.
הוא בעל סמכויות טקסיות וחוקתיות בממשלה הפדרלית.
המושלת הכללית המכהנת כיום היא סם מוסטין.
בין סמכויותיו של המושל הכללי של אוסטרליה נמנות מינוי שגרירים, שרי ממשלה, שופטים, הענקת הסכמה מלכותית להקמת ממשלה (במסגרת שיטת הממשל של מלוכה חוקתית), קביעת מועד בחירות והענקת אותות הכבוד הרשמיים של אוסטרליה.
פרט לכך, המושל הכללי הוא המושל של טריטוריית הבירה האוסטרלית, שמעמדה דומה לזה של מדינות אוסטרליה.
מעמדו של המושל הכללי מוגדר במסגרת חוקת אוסטרליה, בה נכתב:
אף על פי שלמושל הכללי כוחות רבים בחוק, הוא כפוף על פי המסורת לשיטת וסטמיניסטר, בה כל פעולותיו נעשות לאחר ייעוץ והמלצה של הרשות המבצעת, בפרט ראש ממשלת אוסטרליה.
בתהליך מינוי ראש ממשלה חדש, המושל הכללי מחויב על פי המסורת להתחשב בהמלצתם של חברי בית הנבחרים של אוסטרליה.
למושל הכללי סמכויות טקסיות נרחבות.
בהיותו באוסטרליה, הוא משתתף באירועים ממלכתיים רבים, מעניק פרסים, מעודד מיזמים לטובת החברה ומייצג את המלך באירועים רלוונטיים.
בצאתו מאוסטרליה, הוא משתתף כנציג היבשת בטקסים בינלאומיים ומכובד כראש מדינה.
מעון המושל הוא בית הממשלה, מאתרי הממשל הבולטים בקנברה, בירת אוסטרליה, והוא מקום מגוריו הרשמי והראשי של המושל הכללי.
מעון רשמי שני הוא בית האדמירליות בסידני.
במהלך ביקור רשמי של המושל הכללי במדינות אוסטרליה האחרות, יתארח המושל הכללי ופמלייתו בבית המושל המקומי.
למושל הכללי סגל רשמי, המלווה אותו בכל פעילותיו ומוסדר בחוק.
ראש הסגל נושא במשרת המזכיר הרשמי למושל הכללי של אוסטרליה, וזו אחת מהמשרות המנהליות הראשיות במדינה.
כיום מכהן בתפקיד המזכיר הרשמי מרק פרייזר.
אוסטרליה התקדמה ממשטר אבסולוטי של מושל אחד ב-1788 (דאז, קפטן ארתור פיליפ) למשטר פדרלי במהלך יותר ממאה שנים.
רשמית, המושל הכללי הראשון של אוסטרליה, ג'ון הופ, מונה בשנת 1901, כ-113 שנה לאחר ייסוד המושבה האירופאית ביבשת.
המושל הכללי קוסגרוב, המכהן משנת 2014 הוא המושל הכללי ה-26. בממוצע שירת כל מושל כללי כ-4 שנים, אך התקופה הנפוצה היא כחמש שנים.
על פי חוק, תקופת שלטונו של מושל כללי נקבעת לפי רצון מלך אוסטרליה, ואינה תחומה בזמן.
מושלים כלליים בעבר שירתו בתפקידם בין תקופה של שנה ויום (ויליאם מוריסון) ועד תשע שנים ושבוע (אלכסנדר הור-רות'בן).
נהוג כי כל מושל כללי חדש מושבע בו ביום שהמושל הכללי המכהן פורש מתפקידו.
בחירת המושל הכללי של אוסטרליה
בחירתו של מושל כללי חדש נמצאת בתחום סמכותו ואחריותו של ראש ממשלת אוסטרליה.
זה מתייעץ עם חברי ממשלתו ולעיתים עם בית הנבחרים של אוסטרליה, ולבסוף עם המלך על מנת לקבל את אישורו הרשמי.
המלך יכול לסרב להמלצת ראש הממשלה, אך הצעד חריג ביותר, ובוצע לאחרונה ב-1930, אז דחה המלך ג'ורג' החמישי את מועמדותו של סר אייזק אייזקס.
במקרה תאורטי זה יכול המלך לבקש המלצה אחרת או למנות נציג מטעמו ללא כל המלצה.
לאחר שנתן המלך את הסכמתו למינוי, מפורסמת הודעה רשמית על המושל הכללי החדש, לרוב מספר חודשים בטרם פרישתו של המושל הכללי המכהן.
במהלך פרק הזמן הזה, נודע הממונה הטרי כמושל הכללי המיועד של אוסטרליה.
טקס ההסמכה של המושל הכללי הנכנס מתבצע בסנאט אוסטרליה, בו נשבע המושל הכללי לשמור אמונים לכתר בפני נשיא בית המשפט העליון של אוסטרליה.
במהלך כהונתו של המושל, יש לפנות אליו ולבת זוגו (או כאשר מכהנת אישה בתפקיד, למושלת הכללית ובן זוגה) בתואר הוד רוממותו (His Excellency).
התואר אינו ניתן לכל החיים, ונלקח מהמושל הכללי עם פרישתו מהתפקיד.
בעבר היו המושלים הכלליים בני אצולה או בעלי תוארי אבירות, ואלו היו מיוחסים אליהם לאחר פרישתם; המושלת הכללית ברייס, שכיהנה בתפקיד בין השנים 2009–2014, אינה בעלת תואר מוקדם, ולפיכך לא יכלה לשמור על תואר כבוד לאחר פרישתה.
המושך הגדול הוא מושך או אנומליה כבידתית בחלל הבין גלקטי בתחומו של צביר-על הידרה-קנטאורי, אשר כוללת עשרות אלפי גלקסיות, באזור שהיקפו מאות מיליוני שנות אור.
אנומליה כבידתית בסדר גודל כזה בסקאלה האינטרגלקטית, מצביעה על נוכחותו של חומר אפל, חומר שאינו ניתן לצפייה ישירה אך ניתן להסיק על קיומו מניתוח השפעת המסה שלו על תנועת הגלקסיות וצבירי הגלקסיות הקשורים אליהן.
אנומליית המושך הגדול גורמת לכך שהגלקסיות שבאזור צביר-העל הידרה-קנטאורי מוסטות לאדום בהתאם לקבוע האבל, כך שניתן להסיק שהן מתרחקות גם מאיתנו וגם זו מזו.
המדידות מראות שהשינויים בהיסט לאדום שלהן גדולים מידי, והם מסגירים את קיומה של האנומליה.
השתנות ההיסט לאדום שלהן נקראת מהירות משונה, והיא נעה בתחום של בין כ-700 ק"מ לשנייה ל-800 ק"מ לשנייה, תלוי בנטייה הזוויתית מכיוונו של המושך הגדול.
החריגה מאחידות בהתפשטות היקום נתגלתה לראשונה בשנת 1973, ואז שוב בשנת 1978. מיקומו של המושך הגדול נקבע לבסוף בשנת 1986, במרחק של 153 עד 258 מיליון שנות אור בערך משביל החלב, בכיוונן של קבוצות הכוכבים הידרה וקנטאור.
בספרות הבדיונית, מוזכר המושך הגדול בסדרה "פיפ פלינקס" מאת הסופר אלן דין פוסטר (שכתב את "הנוסע השמיני" והיה שותף בכתיבתם של תסריטי "מלחמת הכוכבים" ו"מסע בין כוכבים"), בספר "Flinx's Folly".
המושך הגדול מוצג כניסיון של גזע חייזרי עתיק ליצור אמצעי בעל כוח משיכה שיכול להעתיק גלקסיות ממקומן, ביניהן גם את שביל החלב.
באופן דומה מוצג המושך הגדול גם בסדרת הספרים "זילי" מאת סטיבן בקסטר, במיוחד בספר "טבעת", שבו המושך הגדול מתואר כשרשרת קוסמית בצורת לולאה, שנוצרה באופן מלאכותי.
המזח הוא יצירתו הקולנועית האניגמטית של הבמאי כריס מרקר.
הסרט, או כפי שהוא מגדיר את עצמו "פוטו רומן", מורכב כמעט אך ורק מתמונות סטילס בשחור-לבן, שצולמו על ידי מרקר עצמו ומלווה בקריינות ובמספר קטעי מוזיקה.
"המזח" מתאר ניסיון למסע בזמן המתרחש בעולם שלאחר הפצצה גרעינית.
אורכו של הסרט 28 דקות.
הוא נחשב ליצירת מופת ייחודית, וסרטו של טרי גיליאם 12 קופים (1995) מבוסס עליו.
גיבור ה"מזח" הוא גבר חסר שם (אותו מגלם דניס הניש), אסיר בפריז ההרוסה והפוסט-אפוקליפטית, שנחרבה לאחר מלחמת עולם שלישית.
יחד עם ניצולים אחרים הוא חי מתחת לאדמה בגלריות של ארמון שאיו.
מדען, החוקר אפשרויות של מסע בזמן, תר אחר נסיין שישוגר לתקופות שונות, כדי לשנות את ההווה ומתקשה למצוא אדם בעל יכולת מנטלית חזקה דיה לשרוד את ההלם של המסע בזמן.
לבסוף הוא בוחר בגיבור הסרט, האסיר, שהמפתח בזכרונו לעבר הוא זיכרון ילדות מעורפל אך טורדני מתקופת ילדותו שלפני המלחמה.
בזיכרון הוא רואה אשה (הלן שטלה) אותה ראה ב"מזח" – אתר ההמראות והנחיתות בנמל התעופה אורלי שבפריז, דקות לפני שהיה עד לאירוע פתאומי במקום.
הוא לא ידע בדיוק מה אירע, אך הבין שראה אדם מת.
לאחר מספר ניסיונות שיגור הוא מגיע לתקופה שקדמה למלחמה ולאחר מכן נערכים ניסויים לשגר אותו לעתיד.
בפגישה חטופה עם דמויות עתידניות המצוידות בטכנולוגיות חדישות הוא מקבל יחידת כוח מיוחדת המאפשרת לו לסייע בחידוש החברה ההרוסה בה הוא חי.
בסמוך לחזרתו, כשמשימתו הושלמה הוא מגלה כי סוהריו מתכוונים להוציאו להורג.
האנשים שפגש בעתיד מציעים לו מפלט ומחסה בתקופת הזמן שלהם, אבל חרף זאת הוא מבקש לחזור לתקופת הילדות שלו, טרום המלחמה, כדי לפגוש שוב באשה.
הוא אכן פוגש בה, באותו ה"מזח" בשדה התעופה.
כשהוא ממהר אליה, הוא מבחין באחד הסוהרים שעוקב אחריו ועומד להורגו.
ברגעיו האחרונים הוא מבין כי זיכרון הילדות שלו מה"מזח", שרדף אחריו כל ימיו, הוא לא אחר מאשר מותו שלו.
ליז'יה ברניס, ז'נין קליינה – נשים מהעתיד
ויליאם קליין – איש מהעתיד
סרטו של טרי גיליאם 12 קופים (1995) מבוסס באופן ישיר על "המזח".
מושפעים ממנו גם הסרטים הקצרים La puppé
(2003) – הומאז' פארודי ל"מזח" וכך מספר וידאו קליפים (לשיר "Dancerama" של Sigue Sigue Sputnik's מ-1989, Jump thy say של דייוויד בואי ועוד).
בשנת 2010 כלל המגזין "טיים" את "המזח" ברשימת עשרת סרטי המסע בזמן הטובים ביותר.
הסרט זכה בפרס על שם ז'אן ויגו לסרט הקצר הטוב ביותר.
בפילוסופיה של הלוגיקה של גוטלוב פרגה, "המושג סוס" הוא שמו של פרדוקס אליו פרגה נדחק בעקבות התנגדויות שמעלה בנו קרי להבחנתו של פרגה בין מושג ואובייקט.
שלושת העקרונות היסודיים של פרגה בפילוסופיה של הלוגיקה מוצגים בהקדמה לספרו השני, "יסודות האריתמטיקה".
העיקרון הראשון מציג את התנגדותו של פרגה לפסיכולוגיזם, דהיינו לעירוב של שיקולים פסיכולוגים בניתוח הרעיונות הלוגיים היסודיים.
הוא סבר כי חוקי הלוגיקה אינם רק חוקי המחשבה, אלא חוקי האמת, ושיש לתכנים לוגיים קיום אובייקטיבי.
העיקרון השני הוא עקרון הקונטקסט (הרלוונטי גם בפילוסופיה של הלשון) - לפיו מילה מקבלת את משמעותה רק בקונטקסט של השיפוט שהיא משמשת כחלק ממנו.
כשלעצמו, הפונקציה או המושג הוא בלתי רווי (unsaturated או ungesätigt), ורק כשהוא מתחבר לשם או לשם של משתנה, הוא מקבל משמעות.
פרגה נאלץ לפיכך לטעון: "המושג סוס אינו מושג", ומכאן נובע (אם כי פרגה אינו אומר זאת מפורשות): המושג מושג אינו מושג.
התוצאה הפרדוקסלית חושפת כיצד שלושת העקרונות של פרגה קשורים זה לזה.
טענות כגון אלו, המכריזות על שוויון מספרי בין האקסטנציות של מושגים שונים הן מהותיות עבור ההגדרה הלוגית של מושג המספר שפרגה הוא מקורה.
עם זאת, האקסיומה החמישית של פרגה, הקובעת את זהותן של אקסטנציות של מושגים זהים ואת האפשרות להתייחס אליהן כמושאים, היא גם המקור לפרדוקס של ראסל שתורתו של פרגה חשופה אליו.
המושל הכללי של סנט וינסנט והגרנדינים משמש כראש המדינה דה פקטו ומייצג את צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
משרת המושל הכללי נוצרה בשנת 1979, עם קבלת העצמאות של סנט וינסנט והגרנדינים.
לבצע את כל החובות כאמור בחוקה של סנט וינסנט והגרנדינים.
מינוי ראש הממשלה וחברי הפרלמנט.
מינוי אנשים לתפקידים ציבוריים שנקבעו.
להבטיח ביטוי יעיל של ממשל חוקתי ודמוקרטי.
השתתפות במצעדים טקסיים ואירועים אחרים כנדרש בחוקה של סנט וינסנט והגרנדינים.
קבלת כתבי אמון של שגרירים ומכובדים זרים אחרים.
להלן רשימה של אישים שכיהנו כמושל הכללי של סנט וינסנט והגרנדינים מאז העצמאות ב-1979:
המושל הכללי של האיחוד של דרום אפריקה (Governor-General of the Union of South Africa) היה נציגה בדרום אפריקה של המלוכה הבריטית (ובהמשך המלוכה הדרום אפריקאית) במשך 51 שנים, מ-31 במאי 1910 ועד 31 במאי 1961, במהלך מלכותם של ג'ורג' החמישי, ג'ורג' השישי ואליזבת השנייה.
המשרה נוצרה במסגרת חוק דרום אפריקה, 1909 - חוק הפרלמנט הבריטי, אשר הקים את האיחוד של דרום אפריקה.
להלכה היה המושל ראש הרשות המבצעת במדינה, אך למעשה, מכוח המסורת, היה עליו לפעול על פי עצת ממשלתה וראש הממשלה העומד בראשה.
מקצת האישים שכיהנו בתחילת ימי המשרה היו בני משפחת המלוכה הבריטית.
הדבר השתנה, כמו בשאר מדינות הדומיניונים, ומאז 1946 מונו למשרה רק אזרחים ותושבים של דרום אפריקה.
המפלגה הלאומית, אשר עלתה לשלטון בדרום אפריקה בשנת 1948 (ומייסדת משטר האפרטהייד) הייתה בעלת השקפה רפובליקנית בגלוי וראתה בקשרי ארצה עם בריטניה שריד אימפריאלי.
שני המושלים הכלליים שמונו לאחר עלייתה לשלטון, ארנסט גאורג ינסן וצ'ארלס רוברטס סווארט, היו אנשי המפלגה לשעבר.
הם בחרו שלא לעטות את מדי וינדזור המסורתיים ושלא להישבע שבועת אמונים למלך.
ב-1957 חדל המנון הממלכה המאוחדת להיות בעל מעמד שווה לזה של קולה של דרום אפריקה, ובדומה היוניון ג'ק איבד את מעמדו השווה לזה של דגל דרום אפריקה דאז.
עם זאת, רק ב-1960 המליץ ראש הממשלה הנדריק פרוורד למושל הכללי סווארט לערוך משאל עם בנוגע להמשך הכפיפות לכתר.
ב-5 באוקטובר 1960 נשאלו הבוחרים הלבנים במדינה אם הם תומכים בייסוד רפובליקה תחת האיחוד.
52 אחוזים מן המצביעים תמכו בהצעה.
המושל הכללי סווארט ביקש מן המלכה אליזבת השנייה ב-30 באפריל 1961 לשחרר אותו מתפקידו, לאחר שחתם חתימת קיום על חוקת הרפובליקה החדשה.
נשיא בית המשפט העליון לוקס קורנליוס סטיין מונה לממלא מקום (Officer Administering the Government) לחודש ימים.
אז הוכרזה הרפובליקה של דרום אפריקה וסווארט היה לנשיאה הראשון.
אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון (1924–1931)
לוקס קורנליוס סטיין (1959) (ממלא מקום)
לוקס קורנליוס סטיין (1961) (ממלא מקום)
המושל הכללי של הודו שכונה גם "המשנה למלך של הודו" היה המושל הכללי של הודו הבריטית וראש המנגנון השלטוני של הממשל הבריטי בהודו ובפרובינציות שלה ("הראג' הבריטי") כלומר השטחים הנמצאים כיום במדינות הודו, פקיסטן, בנגלדש, בורמה וסרי לנקה.
בשנת 1600 נוסדה חברת הודו המזרחית הבריטית כחברה ציבורית למסחר, בעיקר מסחר תבלינים עם הודו וציילון.
ערים אלו התרכזו תחילה לאורך החוף המערבי ובהמשך גם בחוף המזרחי, עד למפרץ בנגל, כאשר הערים המרכזיות היו קולקטה, בומביי ומדראס, שהפכו לימים למרכזי השלטון של שלושת מחוזות השלטון בהודו.
ניצחון כוחות חברת הודו המזרחית בקרב פלסי (1757) היה נקודת מפנה במעורבות הבריטית בהודו משום שציין את השלב בו חברת הודו הבריטית התחילה לשלוט ישירות על טריטריות בהודו.
ממשלת בריטניה, שהבחינה בתפקוד לקוי של החברה, ייסדה במסגרת חוק הרגולציה של 1773 (Regulating Act of 1773) שני גופים שנועדו לפקח על פעילות החברה, תפקיד "המושל הכללי של פורט ויליאם" (קולקטה) ו"המועצה העליונה של בנגל".
המושל הכללי והמועצה, שנבחרו לתקופות כהונה של חמש שנים, פיקחו לא רק על בנגל אלא גם על האחזויות החברה בפונג'ב, בומביי, מדראס ואוטר פרדש (אגרה ואווד).
חוק הצ'רטר של 1833 הקנה מעמד חוקי לפיקוח המושל הכללי על כל השטחים הבריטיים בהודו.
החל מאוגוסט 1858, כוחות צבא הודו הבריטית וגופי הניהול והאדמיניסטרציה עברו לידי השלטון הבריטי.
לשם כך הוקם המשרד לענייני הודו בממשלה הבריטית שהיה אחראי לניהול הודו בפיקוח הפרלמנט ותפקיד המושל הכללי (שנקרא כעת "המשנה למלך - Viceroy") הוגדר כנציג השלטון המרכזי וראש המנגנון השלטוני.
מתחת למושל הכללי התקיימה היררכיה שלטונית, שחילקה את הודו לפרובינציות, כאשר בראש כל אחת מהן מנגנון של מושלים, תתי-מושלים, נציבים ואנשי מנהל.
ראשי המנגנון (המושל הכללי ומושלי הפרובינציות) התמנו על ידי ממשלת בריטניה, בעוד הפקידים בדרגים הנמוכים יותר מונו על ידי המושל הכללי או בהרשאתו.
כבר לפי החוק מ-1773 סייעה בידי המושל מועצה מייעצת שמנתה ארבעה דירקטורים מחברת הודו המזרחית הבריטית, בהצבעות לגבי החלטות היה לכל אחד מהם קול ולמושל היו שני קולות.
כוחה של המועצה ירד עם הזמן, מספר חבריה הופחת לשלושה וב-1786 חדלו המלצותיה להיות מחייבות.
ב-1853 החליף השלטון המרכזי את החברה.
שלושה חברי מועצה התמנו על ידי מזכיר המדינה לענייני הודו וחבר נוסף היה מינוי של המלך, חבר נוסף זה הצטרף לדיוני המועצה רק בסוגיות עקרוניות.
חוק מועצת הודו מ-1861 קבע את מספר החברים הממונים על ידי המלך לשניים.
יחד עם השלושה שמונו על ידי המשרד לענייני הודו, עמדו חמישה אלה בראש המחלקות הביצועיות של השלטון.
המועצה המורחבת שימשה כגוף המחוקק לכל ענייני הפנים של הראג' הבריטי.
כן נקבע אז לראשונה שבמועצה ישתתפו לפחות שלושה נציגים הודים מקומיים.
המושל הכללי כיהן גם כריבון הנסיכויות ונשא לפיכך בתארים ניזאם (שליט) של היידראבאד, מהראג'ה של מייסור, מהראג'ה של גווילור (במאדהיה פרדש), מהראג'ה של ג'אמו וקשמיר ומהראג'ה של ברודה (גוג'ראט), כאשר הנציגות המונרכית המקומית פועלת תחתיו.
ב-1920 נוסדה מועצת הנסיכים, אשר התכנסה מדי שנה בראשות המושל הכללי, אשר אפשרה לנציגי הנסיכויות המקומיים להביא את צורכיהם ישירות בפני השלטון.
למועצה התקיימו ועדות מתמידות בנושאים שונים שעסקו במנהל שוטף בין פגישות המועצה.
המושל הכללי היה גם אחראי על חלוקת תוארי "חאן סאהיב".
ריצ'רד בורק, רוזן מאיו 1872 - 1869 פיתוח נרחב של רשת הכבישים ופסי הרכבת, הקמת משרד החקלאות בהודו.1872: הקמת המושלות של איי אנדמן וניקובר רצח ריצ'רד בורק באיי אנדמן.
רוברט בולוור, רוזן ליטון 1880 - 1876 בלוחיסטאן הופכת למושלות.1877: טקס ההכתרה הרשמי של המלכה ויקטוריה כקיסרית הודו בדלהי.1876-78: 5.2 מיליון הרוגים במהלך 'הרעב הגדול'.1878-80: המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
ג'ורג' רובינסון, המרקיז ריפון 1884 - 1880 התפתחויות בחינוך, הקמת משרד החינוך ותחילת הבניה של אוניברסיטת פונג'אב בלהור.
פרדריק המילטון, המרקיז דופרין 1888 - 1884 1885: המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית.
הנרי פטי-פיטסמוריס, מרקיז לנדסאון 1894 - 1888 התחזקות אזור הגבול הצפון-מערבי.היווסדות 'חיילי השירות האמפריאלי', חיילים הניתנים על ידי ממלכות חסות לשירות האימפריה הבריטית.
1893: היווסדותו של 'קו דוראנד', קו גבול בין הודו הבריטית לאפגניסטן.
קביעתו של הגבול בין בורמה לסיאם.
ויקטור ברוס, רוזן אלגין 1899 - 1894 שינוי מבנה צבא הודו (משלוש ארמיות לארבעה פיקודים).1896: המגפה הבובנית פוקדת את בומביי ואת קולקטה (1898).
התפרצות מחודשת של המגפה הבובנית, כמיליון הרוגים.הקמת משרד המסחר והתעשייה בהודו.1901: הקמת 'מחוז הגבול הצפון-מערבי' בתור מחוז בעל מושל גבוה.1903: אדוארד השביעי מוכתר קיסר הודו בדורבר דלהי לאחר מותה של ויקטוריה שנתיים קודם לכן.1904: חוק הארגון מחדש של אוניברסיטאות הודו וחוק שימור אתרים ארכאולוגים.
מחוז אווד ו-'המחוזות הצפון-מערביים' מאוחדים לכדי 'המחוזות המאוחדים'.
1905: פיצול מחוז בנגל והקמת מחוז 'מזרח בנגל ואסאם'.
מעבר עיר הבירה של הודו מקולקטה לעיר החדשה ניו דלהי.
פרדריק טסינגר, הוויקונט צ'למספורד 1921 - 1916 1917: צבא הודו משתתף במערכה במסופוטמיה.1918: צבא הודו משתתף בקרב מגידו1919: חוק ממשלת הודו, 1919, המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית.
צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי 1947 - 1950 המושל הכללי האחרון לפני הפיכתה של הודו לרפובליקה והיחיד במהלך הדומיניון של הודו
המזוודה הגרעינית של רוסיה, מכונה רשמית צ'גט ומהווה חלק ממערכת אוטומטית לשליטה ובקרה על הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים של רוסיה (המכונה רשמית קזבק, Казбек, על שם הר קזבק).
הצ'גט פותחה בתקופת יורי אנדרופוב בראשית 1980. המזוודה נכנסה לשירות כשמיכאיל גורבצ'וב הפך למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית במרץ 1985. המזוודה מחוברת למערכת תקשורת מיוחדת המכונה בשם קוד קווקז (Кавказ, על שם אזור הקווקז), אשר נועדה לתמוך בבכירי הממשלה ולספק ערוץ תקשורת רציף במידה ומתקבלת ההחלטה על שימוש בנשק גרעיני.
לנשיא הרוסי ישנה גישה מלאה כל הזמן למזוודת הצ'גט, הוא מלווה על ידי איש שירות האבטחה הפדרלי, שמתפקידו לדאוג שלנשיא תהיה גישה רציפה אל צפני המזוודה.
אומנם מקובל להניח שגם שר ההגנה והרמטכ"ל מחזיקים במזוודה גרעינית אך לא ידוע בוודאות אם אכן ישנן מזוודות גרעיניות גם לשר ההגנה וראש המטה הכללי.
במקרה של אישור לשימוש בנשק גרעיני, המטה הכללי מקבל את האות ויוזם מתקפה גרעינית.
זאת לאחר קבלת הקודים לשיגור הטילים אם זה באמצעות צוללות בעלות טילים בליסטיים או בשיגור מרוחק של טילים בליסטיים בין יבשתיים.
המזוודה הגרעינית הופעלה לקראת התקפה פעם אחת בלבד בתולדותיה, ב-25 בינואר 1995, עקב תקרית הטיל הנורווגי , כאשר טכנאי מכ"ם רוסים זיהו בטעות טיל מחקר נורווגי, שאסף מידע על הזוהר הצפוני, כטיל גרעיני אמריקאי הטס לכיוון המרחב האווירי הרוסי.
נשיא רוסיה בוריס ילצין התעתד לשגר מתקפת נגד גרעינית על ארצות הברית אך לאחר שהסתברה הטעות נמנע השיגור.
המזוודה הגרעינית הופיעה במספר סרטי קולנוע לרבות:
משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים (2011)
המזוודה גם היוותה נושא לשיר "מזוודת הנשיא" («Чемодан Президента») של להקת "קרמטורים" («Крематорий»).
"המזימה של הטבע" (1989) הוא שמו של ציור מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט.
משטח הציור של העבודה "המזימה של הטבע" מלא בכתמים עגולים דמויי גלגל שיניים, שנוצרו בטכניקה של התזת צבע בעזרת שבלונות.
כתמים דומים הופיעו ביצירות אחרות של ברסט אולם כאן אין הם יוצרים דימוי פיגורטיבי.
גלגלי השיניים הולכים וקטנים לקראת שולי בד הציור.
במרכז הבד מופיעה פעמיים הכתובת "המזימה של הטבע", כשהיא מוסוות בין הגלגלים השונים.
כל אחת מן הכתובות מופיעה בגודל אחר.
הגדולה מביניהן מצוירת כאופן קעור, ואילו הקטנה מצוירת באופן ישר.
בראיון משנת יצירת העבודה תיארה ברסט את כותרתה כמושפעת מן הדיון על פרדוקס איינשטיין-פודולסקי-רוזן ובייחוד מ-"עקרון המקומיות":
רועי רוזן (1996) הציע לראות בציור דימוי של חלל מקומר המבטא הן את הכלת הטבע על ידי המדע, והן את המבט של המתבונן (הסובייקט), הצופה בחלל ה"מדעי" כאילו היה דיורמה או פנורמה.
בראיון מאוחר הוסיפה ברסט כי
הציור הוצג לראשונה בתערוכת-היחיד של ברסט "חקירות לוך נס", שהתקיימה במוזיאון ישראל בשנת 1989. בשנת 1994 נתרם לאוסף המוזיאון על ידי ארטורו שוורץ.
במהלך השנים הציור הוצג בתערוכות "השגבה ממוכנת" (1999) בגלריה האוניברסיטאית באוניברסיטת תל אביב, בתערוכה "אהבה ממבט ראשון, אמנות ישראלית מאוסף ורה, סילוויה וארטורו שוורץ" (2001) במוזיאון ישראל, בתערוכת היחיד הרטרוספקטיבית של ברסט במוזיאון תל אביב לאמנות, שנקראה - בעקבות ציור זה - "המזימה של הטבע, עבודות, 2013–1973" (2013).
לציור זה כמה גרסאות מוקדמות.
קדם לו ציור הכנה בשם זהה (1988), העשוי בטכניקה של צבעי מים על נייר בגובה של 76 ס"מ וברוחב של 100 ס"מ.
עבודה אחרת, אף היא על נייר, עושה שימוש במסקינטייפ כרקע לטקסט.
גרסה זו הוצגה בשנת 2011 בתערוכת היחיד של ברסט "ציורים משנות השמונים".
המושל הכללי של פקיסטן היה תוארו של נציג המונרך הבריטי בפקיסטן (למעשה מלך/מלכת פקיסטן).
פקיסטן הייתה דומיניון מקבלת עצמאותה ב-1947 ועד להכרזתה כרפובליקה ב-1956, אז בוטלה משרת המושל הכללי, והאחרון שכיהן בתפקיד זה, איסכנדר מירזא, המשיך לכהן כנשיא פקיסטן.
המזימה האפיפיורית הייתה תאוריית קשר בדויה, שטלטלה את אנגליה וסקוטלנד בין 1678 ל-1681. היא נבדתה על ידי טיטוס אוטס, אשר טען שקיים קשר קתולי להתנקש במלך צ'ארלס השני.
עדות השקר של אוטס ליבתה את הרגשות האנטי-קתוליים העזים באנגליה.
היא הביאה לשורה של חקירות ולחוסר שקט בממלכה, שבשיאו תואר כ"אחד המקרים הבולטים ביותר של היסטריה המונית בהיסטוריה של אנגליה".
לפחות 22 בני אדם הוצאו להורג בהקשר של המזימה, והחוקים המפלים נגד הקתולים הוחמרו.
על אף שהשמועות הופרכו בסופו של דבר, הייתה להן השפעה על התגבשות המערכת המפלגתית בבריטניה, על היחסים בין הפרלמנט לבין הכתר, ועל ליבוי "משבר ההחרגה" (exclusion crisis) שבמהלכו ניסו הוויגים למנוע את הכתר מאחיו של המלך, יורש העצר הקתולי, ג'יימס דוכס יורק.
הטענות של אוטס בדבר קיומו של קשר קתולי כנגד המלך נפלו על כר פורה של חשדות ורגשות אנטי-קתוליים, שהיו נפוצים מאז תחילת הרפורמציה באנגליה ולובו במחושב על ידי התעמולה המלכותית.
מאז היפרדות הכנסייה באנגליה מהכנסייה הקתולית ברומא, בשנות ה-30 של המאה ה-16, התפתחה באנגליה תפיסה פוליטית לפיה הכנסייה הקתולית היא לא רק מושחתת וחוטאת, אלא גם טיראנית, דכאנית ומשעבדת.
מנקודת המבט של הפרוטסטנטים, השלטון של המלכה הקתולית מרי הראשונה (1588-1553) הדגים כיצד שיתוף פעולה של קתולים בתוך אנגליה עם גורמים מחוצה לה, יכול להביא לרדיפה של פרוטסטנטים.
מרי "העקובה מדם" אמנם צוירה כיותר עקובה מדם (פרוטסטנטי) ממה שהייתה במציאות, אבל שלטונה נתפס כהוכחה לזוועות של השלטון הקתולי.
היא תוארה כמי שהכפיפה את אנגליה לאפיפיור ברומא, כרתה ברית עם ספרד הקתולית כשנישאה לפליפה השני, ודיכאה את הפרוטסטנטים באמצעים אלימים.
את מרי ירשה המלכה הפרוטסטנטית אליזבת הראשונה, אך ההיפוך שאליזבת הובילה במעמד הדתות לא שיכך את החשדות.
ברקע לשלטונה הייתה מרי מלכת הסקוטים, בת דודנה הקתולית של אליזבת שהתחנכה בחצר המלוכה בצרפת.
המעצמות הקתוליות לא הכירו במלוכה של אליזבת וטענו לזכותה של מרי לכתר.
האפיפיור פיוס החמישי הצהיר שהכנסייה שמה לעצמה למטרה להמיר את הדת באנגליה חזרה לקתוליות, הוקיע את אליזבת ככופרת ב-1570, ופטר את המאמינים הקתולים באנגליה מציות למלכה.
באנגליה, שלא נחשבה למעצמה גדולה כמו צרפת וספרד, מצב זה העלה חששות מפני השתלטות קתולית על המלוכה ועל המדינה.
המרד הקתולי בצפון אנגליה , קשר רידולפי ומזימת בבינגטון הוכיחו שלחששות אלה היו רגליים במציאות.
גם ניסיון הפלישה הלא מוצלח של הארמדה הספרדית נתפס כניסיון של מעצמה קתולית זרה לכפות את דתה ושלטונה על המדינה, והוכיח כביכול שהקתולים באנגליה נאמנים לכוחות זרים.
הישועים שהסתננו לממלכה כדי לתמוך בדת האסורה, שהוסיפה להתקיים במחתרת, נרדפו והוצאו להורג כסוכנים זרים.
על אף שמבחינה מספרית הקתולים המוצהרים באנגליה (להבדיל מאלו ששימרו נאמנות פנימית לדת הישנה אך השלימו עם הכנסייה הממוסדת) היוו חלק קטן מהאוכלוסייה, השנאה והפחד מפניהם איחדו בין הממסד האנגליקני לפלגים הפרוטסטנטיים הרדיקליים, בעיקר הפוריטנים.
שנאת קתולים החלה לקבל ביטוי רשמי בחקיקה נגדם.
את אליזבת ירש ג'יימס הראשון, שהיה גם ג'יימס השישי מלך סקוטלנד ובנה של מרי מלכת הסקוטים.
הוא הוטבל כקתולי אך התחנך כפרוטסטנטי פרסביטריאני (ובתור מלך אנגליה, נטה לצד השמרני בכנסייה האנגליקנית).
ב-1605 הניסיון הכושל של קבוצת קתולים לרצוח את המלך במסגרת מזימת אבק השרפה הצית מחדש את הרגשות האנטי-קתוליים, והוביל להטלת מגבלות ושלילת זכויות מהנתינים הקתולים בממלכה.
בשיח האנגלי-פרוטסטנטי המזימה הפכה למעין דוגמה פרדיגמטית של האיום הקתולי.
בנו של ג'יימס הראשון, צ'ארלס הראשון, היה אנגליקני, אבל הוא התחתן עם הנרייט מארי הצרפתית והקתולית.
עבור הפרוטסטנטים הקנאים, המדיניות של צ'ארלס הראשון הייתה מקלה מדי כלפי הקתולים בממלכה.
במהלך מלחמת שלושים השנים הוא נתפס כמי שלא תמך באופן מספק במאבק של הפרוטסטנטים ביבשת.
לאחר הרסטורציה, ספקות הפרוטסטנטים לגבי מידת המחויבות של צ'ארלס השני לדת המתוקנת ולריסון הנטיות הקתוליות בכנסייה, היו נושא פוליטי מרכזי ומעורר מחלוקת בממלכה.
כמו אביו הוא נשא לאישה קתולית, קתרינה, נסיכת פורטוגל.
כמו כן, הוא שיתף פעולה עם צרפת הקתולית במלחמה מול הרפובליקה ההולנדית הפרוטסטנטית.
לפרקים, המלחמה הביאה להצלחות לאומיות ולפרצי פטריוטיות, אך היא נתפסה גם כעדות לחוסר המחויבות של המלך לדת הרשמית.
בנוסף היא הביאה להיחלשות הכוחות הפרוטסטנטים באירופה.
לאחר השרפה הגדולה של לונדון נפוצו שמועות אודות הצתה מכוונת בידי קתולים.
שמועות אלה קיבלו משנה תוקף כששען צרפתי בשם רובר הובר מסר הודאת שווא לפיה הצית את השריפה בשליחות האפיפיור.
ב-1672 המלך הוציא צו מלכותי שאמור היה להרחיב את הסובלנות הדתית, כלפי קתולים ופרוטסטנטים לא-אנגליקנים כאחד, ולבטל ענישה כנגדם.
הפרלמנט הצליח לבטל למעשה את הצו.
הרגשות האנטי-קתוליים התעצמו נוכח העובדה שיורש העצר המיועד, לימים ג'יימס השני, המיר את דתו לקתוליות.
הוא נשא את מרי ממודנה לאישה ובציבור נפוצו שמועות שהיא סוכנת של האפיפיורות ברומא.
מצב זה עורר את חששם של הפרוטסטנטים והגביר את הסכסוך בין צ'ארלס השני לפרלמנט.
מספר הקתולים המוצהרים במדינה היה קטן (כ-2 אחוז), אבל רבים האמינו שקיימים קתולים רבים שהעמידו פני פרוטסטנטים ויהיו נכונים להתגייס ביום פקודה.
בנוסף, בעוד שהאיום בבית נראה היה מזערי, תושבי אנגליה חששו מפני הקונטרה-רפורמציה באירופה בכלל.
מנקודת מבט יבשתית כזו, האיום הקתולי אכן היה גדול יותר.
הפעולות של צ'ארלס השני החריפו את תחושת האיום הבינלאומי.
ב-1670 הוא נטש את "הברית המשולשת" עם הרפובליקה ההולנדית ושוודיה הפרוטסטנטיות, וחתם על אמנת דובר הסודית עם לואי ה-14, מלך צרפת.
צרפת הפכה בחצי השני של המאה ה-17 למעצמה הקתולית החשובה ביותר.
במסגרת האמנה הוא הבטיח להמיר את דתו לקתוליות ולעזור לצרפת לפלוש לרפובליקה ההולנדית בתמורה לכספים.
האמנה עצמה לא הייתה ידועה לציבור, אבל תוצאותיה היו ברורות.
צ'ארלס הצטרף ב-1672 לצרפת במלחמת הולנד–אנגליה השלישית, שכשלה והביאה לקונפליקט בין המלך לבין הפרלמנט.
הגם שההתחייבות של צ'ארלס להמיר את דתו לא הייתה ידועה ולא יצאה רשמית לפועל, הוא ניסה באופן גלוי לבטל את האכיפה של חוקים אנטי-קתוליים.
הפרלמנט התנגד למהלך זה, וחלק מיושביו חששו שהמהלכים הם פרק במזימה רחבה להפוך את אנגליה לקתולית.
אירועים אלה היו הרקע הישיר להצלחת הנרטיב של המזימה האפיפיורית.
לפיכך, לפי ג'ונתן סקוט, המזימה האפיפיורית "הייתה ביטוי, לא הגורם, לפחדים של האומה".
אוטס נולד בהוקהאם שבמחוז ראטלנד באנגליה.
הוא היה בנו של איש כנסייה בפטיסטי.
חייו עד שהחל להפיץ את השקר בדבר המזימה האפיפיורית היו מלאי סקנדלים.
הוא סולק מבית ספר בלונדון ב-1655, לאחר שהתגלה שהוא רימה בתשלום שכר הלימוד.
לאחר מכן נשלח ללימודים באוניברסיטת קיימברידג', שם יצא לו שם של תלמיד גרוע, טיפש והומוסקסואל, האשמה חמורה באותה תקופה.
הוא עבר בין קולג'ים בקיימברידג', אך לא הצליח לסיים את לימודיו ועזב ללא תואר.
אף על פי שלא הצליח לסיים את התואר, הוא טען שיש לו תואר ראשון וקיבל רישיון לשאת דרשות ככומר.
הוא היה לויקאר בבובינג, קנט, עד שסולק גם משם.
לאחר מכן עבר לעבוד כאיש כנסייה תחת אביו בהייסטינגס.
בפסחא 1675 הוא האשים את אחד המורים בביצוע מעשה סדום באחד מתלמידיו, בתקווה לקבל את משרתו.
ההאשמה נמצאה מופרכת ואוטס הואשם בשבועת שקר, אך ברח ללונדון לפני שהועמד לדין.
הוא הצטרף כאיש דת לספינה של הצי המלכותי.
כשהספינה עליה כיהן חזרה מטנג'יר, הוא סולק מהצי באשמה של קיום יחסים הומוסקסואלים.
עם חזרתו ללונדון אוטס נתפס ונשלח להייסטינגס כדי לעמוד לדין על שבועת השקר, אך הוא ברח פעם נוספת ללונדון.
לאחר מכן עבד כאיש דת פרוטסטנטי עבור אנשי צוות בבית אצולה קתולי.
גם את המשרה הזו הוא איבד זמן קצר לאחר שהחל.
אוטס המיר את דתו לקתוליות ב-1677. מאוחר יותר הוא טען שהמיר את דתו רק כדי לשמש כסוכן חרש ולחקור מידע על מזימות קתוליות, אך הוא שינה את גרסתו מספר פעמים וטען גם שהיה כן בתחילה לגבי המרת דתו.
באותה התקופה, הוא החל גם לשתף פעולה עם הכומר הפרוטסטנטי ישראל טונג , שהיה ידוע בקנאותו נגד קתולים ובמיוחד נגד הישועים.
זמן קצר לאחר מכן הוא פגש את האב הישועי ריצ'רד סטרנג', שסידר לו מקום בקולג' הישועי-אנגלי בואיאדוליד, ספרד, שם הוכשרו כמרים עבור הכנסייה המחתרתית באנגליה.
הוא סולק משם מעט יותר מחודש לאחר שהגיע, אבל זה לא הפריע לו לטעון שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סלמנקה.
אחד מאנשי המקום כתב עליו, "הוא היה קללה.
מה שעברתי וסבלתי בגלל האיש הזה, רק אלוהים יודע".
השהות שלו במקום הייתה חשובה, כיוון שהיא אפשרה לו לטעון לאחר מכן שיש לו ידע מהימן על מזימות הישועים וכיוון שהוא פגש שם גם את ויליאם בדלו, ממשתפי הפעולה העיקריים שלו ברקיחת תאוריית הקשר.
שוב הוא חזר ללונדון ושוב הוא נשלח על ידי סטרנג', הפעם לקולג' הישועי סנט אומר בארטואה, צרפת, עד ששוב סולק וחזר ללונדון, שם הוא נפגש שוב עם טונג והחל להפיץ את השמועה על המזימה האפיפיורית.
אוטס, שהיה מיואש וזקוק לפרנסה, החל לספר ב-1678 לישראל טונג על קורותיו עם הישועים.
הוא טען בפניו שהישועים שמו לעצמם למטרה לפגוע בטונג עצמו.
כשטונג ביקש מאוטס לכתוב את הדברים, אוטס עשה זאת ואף הרחיב: בפעם הראשונה הוא החל לכתוב על המזימה האפיפיורית להתנקש במלך ולהכתיר את יורש העצר הקתולי תחתיו.
הוא אף טען שהשותפים לקנוניה ניסו מספר פעמים בעבר להתנקש בחיי המלך ללא הצלחה.
פרט זה היה חשוב ליצירת התבהלה, כיוון שהמזימה הצטיירה כפעולה המתרחשת בהווה ועלולה להביא לתוצאות בכל רגע.
בעדותו הכתובה הוא הזכיר פרטים רבים, כולל שמות של כמאה אנשים שהכיר, מקומות ספציפיים בהם נפגשו ופעלו, ואת תוכניותיהם המפורטות לעתיד.
הוא טען שהוא עצמו היה נוכח באחת מהפגישות הסודיות של הקושרים בלונדון.
למזימה שאוטס רקח בדמיונו היה גם פן בינלאומי.
הוא הזהיר מפני עשרות אלפי קתולים שביום פקודה יהיו מוכנים להשתתף במזימה.
אוטס נתן עותק אחד של פרטי המזימה הפיקטיבית לטונג, והשאיר עותק אחר תחת הדלת של בעל הדירה.
ביום המחרת טונג מסר את הפמפלט למכר עם קשרים לבית המלוכה, כריסטופר קירקבי, והלה העביר את המידע למלך.
הפרטים הועברו לטיפול אחד משרי המלך.
הנרטיב המלא של המזימה הדמיונית (שהודפס והופץ לציבור באפריל 1679) כלל תוכניות מפורטות להשתלטות קתולית.
אוטס רקח את הנרטיב באופן שיזכיר לשומעים את מלחמת האזרחים.
לפי דבריו, מאמינים ישועים מחופשים לפרסבטריאנים יישלחו לסקוטלנד על מנת לעורר שם מרד.
באירלנד, כוחות צרפתים מגובים בכסף ישועי יתמכו במרד נוסף.
ג'יימס באטלר, הדוכס מאורמונד, שהיה דמות בכירה בממשל באירלנד ומקורב של צ'ארלס השני, יירצח במסגרת מרד זה.
באנגליה, המרד יתחיל בהפצת שקרים על המלך, שיוצג כבוגד קתולי ויואשם במעילה ובפשעים שונים.
לאחר מכן יצאו לפועל מזימות להתנקש בחיי המלך.
מייד אחרי מות המלך, 20,000 קתולים ייצאו למסע משיסה בלונדון, שבמהלכו ייטבחו 100,000 פרוטסטנטים והעיר שוב תועלה באש.
שרי המלך לקחו את המידע ברצינות מאופקת, בעוד שהמלך עצמו התייחס לפרשה בביטול.
המועצה המלכותית חקרה את אוטס ובחקירותיו התגלתה סגולתו האמיתית, שעמדה כנגד ההיסטוריה המפוארת של כישלונותיו האישיים – יכולת זיכרון מופלאה בצירוף דמיון מפותח, שאפשרו לו לחזור על פרטי המזימה שהמציא בדייקנות ולנקוב בשמותיהם של מאות מאמינים ישועיים ואישים קתוליים חשובים.
הוא ניצל את החקירות כדי להרחיב את ההאשמות שלו ואת מעגל המואשמים.
אנשי המועצה החלו להתייחס לאוטס כעד אמין לאחר שהראו לו חמישה מכתבים מפלילים שנכתבו לכאורה על ידי אנשי כנסייה קתולים בעלי שם ונחשדו כמזויפים.
הוא הצליח לזהות מייד מי כתב את המכתבים, והביטחון שהראה הרשים את החוקרים; ייתכן שהסיבה שהצליח לזהותם כה מהר היא שהוא עצמו זייף אותם.
אוטס טען בחקירה גם שאדוארד קולמן, המזכיר של מרי ממודנה, וסר ג'ורג' וייקמן, הרופא של קתרין, אשתו של המלך, זממו להרעיל את המלך.
כאן שיחק מזלו של אוטס.
וייקמן אמנם נמצא זכאי, אבל בחיפוש שנעשה במסמכים של קולמן התגלו מכתבים חשאיים בינו לבין ישועי המקורב ללואי ה-14 מלך צרפת.
חליפת המכתבים לא גילתה דבר שאישר את הטענות של אוטס, אך היא הראתה שקולמן פעל באופן עצמאי וחשאי בניסיון להחליש את הפרלמנט.
אנשי המלך, שגם כך חשבו שקולמן הוא השפעה רעה על ג'יימס, ראו זאת בחומרה.
לא עזרה העובדה שאוטס, שטען שהוא מכיר את קולמן ועיסוקיו, לא הצליח לזהות את הנאשם בבית המשפט.
קולמן נשפט באשמת בגידה והוצא להורג ב-3 בדצמבר 1678. ב-1929 הוא הוגדר מרטיר על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר.
אוטס וטונג חיפשו דרכים אחרות להביא את המידע לידיעת הציבור, והחליטו לערב את הכומר האנגליקני בעל המוניטין אדמונד ברי גודפרי .
ב-6 בספטמבר 1768 אוטס סיפר לגודפרי על המזימה, תחת שבועה.
גודפרי נעלם כשבוע לאחר מכן.
גופתו נמצאה בתעלה בגבעת פרימרוז, עם סימני חניקה על צווארו וכאשר חרבו נעוצה בגופו.
תעלומת הרצח של גודפרי מעולם לא נפתרה, אך בשביל הציבור והפרלמנט זו הייתה הוכחה שיש דברים בגו.
על אף שהספק לגבי גרסתו של אוטס מעולם לא הוסר, ואף על פי שהתגלו סתירות בעדותו, המועצה המלכותית נתנה לו חירות לצאת עם חיילים ולעצור את החשודים.
הרצח של גודפרי ותפיסת המכתבים של קולמן נתנו לפרשה הילה של אמינות, ועד מהרה היסטריה החלה לאחוז בלונדון.
רבים החלו לחשוש ממלחמת אזרחים נוספת.
כך למשל כתב הביוגרף של ג'יימס השני, לטענתו במילים ג'יימס עצמו:
"המזימה או הקשר המדומיינים (שעוררה כל כך הרבה רעש לאחר מכן) תאמה באופן כה מושלם לדיווחים הפנטסטיים שקדמו למהפכה, שאלה שזכרו אותה חשבו שהם שבו ל-1641, או שאותה המהפכה ורוחה חזרו שוב לחיים...
כל האוזניים היו מלאות בשמועות אימתניות על תוכנית להרוג את המלך, לחתור תחת הממשלה, ולהביא קתוליות [popery] ועריצות שרירותית; וכל זה אמור היה להיות מוצא לפועל על ידי גוף מבוטל של אנשים, שחסר המון ונעדר עוצמה...
אבל כיוון שהאישום כוון כלפי הקתולים [Papists] וכיוון שהישועים היו האמרגנים של התוכנית, כל הסימנים שהצביעו על חוסר אמינות לא יכלו לעצור את הבריות מלגמוע את הדברים בחמדנות, ולא יכלו להפריע לעם להאמין".
אובדן השליטה של הצנזורה המלכותית על פעילות הדפוס לא סייע להרגעת הרוחות, שכן המידע השקרי הפך מהר מאוד לציבורי.
הפרלמנט התכנס ביום שלאחר מציאת גופתו של גודפרי והורה על פתיחת חקירה.
אוטס הוזמן להעיד בפני הפרלמנט, שם הוא זכה לאמון החברים וקיבל תשבחות על גילוי המזימה.
הוא האשים רבים ממכריו, והוסיף על כך את שמותיהם של חמישה לורדים קתולים בעלי שם.
המלך התייחס להאשמות בביטול והצביע על ראיות מפריכות, כמו העובדה שאחד הלורדים היה חולה בשיגדון ולא היה מסוגל לעמוד.
עם זאת, חברי הפרלמנט, ובראשם אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון, הורו על מעצרם וכליאתם במצודת לונדון.
אחד מהם (ויליאם הווארד, הויקונט הראשון מסטאפורד) הוצא להורג ב-1680, אחר (הברון ויליאם פטרה) מת במהלך מאסרו, והשלושה הנותרים שוחררו בחיים אחרי יותר מחמש שנים של מאסר.
ב-30 באוקטובר השתכנע המלך שיש להוציא צו שיאסור על קתולים לשהות בלונדון, או להתקרב אליה במרחק של פחות מ-32 קילומטר.
תקוותו, שהצו יסייע לשכך את הפאניקה, לא התממשה.
לשפטסברי, שהיה חבר בוועדה של בית הלורדים למאבק במזימה הקתולית, היו תוכניות אחרות – הוא התכוון להשתמש בפאניקה על מנת להגיש חוק שימנע את הכתר מג'יימס.
ב-1 בנובמבר הדאגה של הציבור שוב לובתה, כאשר התגלה מצבור של אבק שרפה במחסן של נתין צרפתי בלונדון.
בהמשך התגלה שאותו איש היה יצרן הזיקוקים של המלך.
באותו היום החל תהליך הדחה של חמשת הלורדים הקתולים.
ב-2 בנובמבר שפטסברי העלה את הצעת החוק, לפיה ג'יימס, הדוכס מיורק, יהיה מחויב לעזוב את כל תפקידיו הרשמיים בענייני הציבור.
עד סוף השנה הפרלמנט קבע שני חוקים שדרשו מחבריו להצהיר בשבועה שהם מתכחשים לעיקרים שונים באמונה הקתולית (בעיקר טרנסובסטנציאציה וקדושים) ולמעשה מנעו מקתולים מלשבת בפרלמנט.
חוקים אלה היו למורשת רבת שנים של הפרשה, והם נשארו על כנם עד 1829.
השילוב של הפחד מפני המזימה והמאמצים של הפרלמנט להוציא את אחיו של המלך מסדר הירושה לכתר הבריטי שכנעו את המלך ואת המועצה להחמיר את האכיפה של חוקים אנטי-קתוליים קיימים ולתמוך בחוקים חדשים.
חופש התנועה של קתולים הוגבל, צווים של המלך הורו להכין רשימות של תומכי האפיפיורות, והושתו קנסות על מי שיסרב להצהיר תחת שבועה שאינו תומך באפיפיורות ועל מי שיסרב להכיר במרות הכנסייה האנגליקנית.
מספר האישומים וההרשעות של קתולים מוצהרים עלה באופן חד.
עם זאת, המלך הצליח להוציא את יורש העצר מהכלל, כך שהחוקים לא הופנו נגדו.
לפי ג'ון מילר, המלך פעל מתוך הכרח פוליטי והיה מוכן למעשה להקריב את הזכויות (ובמקרים מסוימים את החיים) של קתולים כדי להבטיח את מקום אחיו בסדר הירושה.
בעיות התגלו במהלך העדויות של אוטס.
ויליאם בדלו, שכזכור היה מכר של אוטס, החל לתת עדויות משלו שלא תמיד היו אמינות.
השניים החלו גם להאשים את המלכה בשיתוף פעולה עם המזימה.
המלך הצביע על סתירות ושקרים בעדויות והורה לעצור את אוטס, אך הפרלמנט כפה את שחרורו מספר ימים לאחר מכן.
עם שחרורו, אוטס קיבל דירה ומשכורת נדיבה.
העדויות שאוטס ובדלו סיפקו הובילו לעשרות משפטים והוצאות להורג.
שלושה – רוברט גרין, הנרי ברי ולורנס היל – הוצאו להורג באשמת רצח גודפרי, זאת בעקבות עדות שווא של אדם אחר, מיילס פראנס , שהואשם על ידי בדלו באחריות לאותו הפשע.
פראנס האשים את השלושה ברצח וחזר בו מעדותו מספר פעמים, בפעם האחרונה אחרי שהשלושה כבר נתלו בפרימרוז היל.
ב-20 ביוני 1679 הוצאו להורג חמישה ישועים (ויליאם בארו , תומאס ווייטברד , ג'ון פנוויק , ג'ון גבן , ואנתוני טרנר ).
הארכיבישוף אוליבר פלנקט היה האדם האחרון שהוצא להורג במסגרת הפרשה, ב-1 ביולי 1681. כמו רוב הנידונים האחרים הוא בורך על ידי האפיפיור ב-1929. ב-1979 הוכרז כקדוש והיה לאירי הראשון מזה 700 שנה שזכה לקאנוניזציה.
דעיכת הפרשה והמשפט של אוטס
הציבור האנגלי, שהיה בתחילה שותף פעיל בהיסטריה, החל לאבד את האמון בהאשמותיו של אוטס.
תרמו לכך גם הסתירות בין העדויות, המספר הרב של האנשים שלא נמצאו אשמים, והעובדה שכל הנאשמים טענו לחפותם.
גם שפטסברי החל להצטער על האמון שנתן בגרסה של אוטס.
ב-31 ביולי 1681 נאמר לאוטס שעליו לעזוב את הדירה שקיבל בוייטהול.
הוא המשיך בהאשמותיו ואף הוקיע את המלך, ובעקבות זאת נעצר באשמת המרדה, קיבל קנס של 100,000 פאונד ונשלח לכלא.
ב-1685, לאחר שג'יימס השני עלה לשלטון, נשפט אוטס בעוון של מתן שתי עדויות שקר ונמצא אשם.
הוא נענש במאסר עולם ונלקח לעמוד הקלון בארמון וסטמינסטר.
שם עוברים ושבים יכלו לזרוק עליו ביצים, כשהוא חבוש כובע עם הכיתוב "טיטוס אוטס, מורשע על פי כלל הראיות בשתי עדויות שקר נוראיות".
ביום שלמחרת הוא נלקח לרחובות לונדון על מנת להתחיל לרצות עונש של "הצלפה ברחובות לונדון חמש פעמים בשנה, לשארית חייו".
אוטס ריצה את עונש המאסר במשך שלוש שנים.
אחרי המהפכה המהוללת הוא קיבל חנינה מויליאם השלישי ומרי השנייה.
הוא קיבל גם פנסיה של 260 פאונד בשנה.
המזוודה של חנה הוא רומן ביוגרפי לנוער, שנכתב על ידי הסופרת קארן לוין ותורגם לעברית על ידי תמר לנדאו.
הספר מבוסס על חייה של חנה בראדי, נערה יהודייה שנספתה בשואה.
העלילה מתרחשת בשלוש יבשות ומתפרסת על תקופה של יותר מ-60 שנה.
בספר ישנם שני קווי עלילה המתרחשים במקביל, העיקרי מביניהם מתרחש בשנות ה-30 וה-40 במהלך מלחמת העולם השנייה ומספר את סיפורם הטרגי של חנה ומשפחתה בנובה מיסטו, צ'כוסלובקיה.
קו העלילה השני מתקיים בשנות ה-2000 וכולל שתי התרחשויות, מסופר על פומיקו אישיוקה (מנהלת מרכז חינוך בנושא השואה ביפן) וקבוצת נערים יפנים המתחקים אחר חנה ומגלים מה עלה בגורלה.
המחקר של פומיקו מוביל להתרחשות נוספת, סיפורו של ג'ורג' בריידי, בטורונטו, קנדה.
בשנת 2000 הגיעו פריטים מתקופת השואה למרכז חינוך בנושא השואה ביפן, ביניהם, מזוודה חומה שנכתב עליה בגרמנית, בצבע לבן, "חנה בריידי, 16 במאי 1931, וייזקינד (יתומה)".
לקבוצת ילדים יפנים שראו את המזוודה עלו שאלות רבות על זהותה של חנה ועל גורלה.
בעקבותן, יצאה פומיקו אישיוקה למסע.
במסעה נוסעת פומיקו בכל רחבי העולם ונתקלת בקשיים רבים בדרך.
למרות זאת, היא לא מתייאשת ועד מהרה היא מוצאת קבוצת ציורים שחנה ציירה בגטו.
בהמשך, מגלה פומיקו פרטים נוספים וחוזרת שבעים שנה אחורה, לסיפורה של חנה בת השמונה, שחיה עם משפחתה חיים רגילים ומאושרים בעיירה קטנה בצ'כיה.
עד שהנאצים פלשו וחייה משתנים מקצה לקצה.
חנה בריידי - ילדה יהודייה, נולדה ב-1931 ונרצחה במחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944 בגיל 13. הייתה אמיצה ובוגרת לגילה, הפגינה אכפתיות כלפי סביבתה.
ג'ורג' בריידי - אחיה הבכור של חנה, נולד בשנת 1928 ושרד את השואה.
חש אחריות כלפי אחותו הצעירה ומאוד רגיש.
פומיקו אישיוקה - מנהלת מרכז חינוך בנושא השואה ביפן.
קרל בריידי - אביהם של חנה וג'ורג', נספה בשואה.
מרקטה בריידי - אימם של חנה וג'ורג', נספתה בשואה.
אישה אדיבה ואם מסורה לילדיה.
דוד לודוויק - דודם האהוב של חנה וג'ורג'.
דודה הדה - אחות של קרל ודודתם של חנה וג'ורג'.
נשואה ללודוויק, גורשה בהמשך מנובה מיסטו ושרדה את השואה.
סבתם של ג'ורג' וחנה - נפטרה ממחלה בגטו שבו הייתה חנה.
אלה - חברתה של חנה מהגטו, מבוגרת ממנה במספר שנים.
מריה - חברתה הנוצריה של חנה מבית הספר, מפסיקה לדבר איתה בעקבות השתלטות הנאצים.
לודמילה - מזכירה במוזיאון בו פומיקו מבקרת במהלך חיפושה.
קורט קוטוץ'- חברו של ג'ורג' מגטו טרזיינשטט, ב-2000 עוזר לפומיקו למצוא אותו.
בושקה - עוזרת הבית בביתם של חנה וג'ורג'.
אדון רוט - השכן, הציע לעבור לאמריקה וכולם סירבו להצעתו בטענה שנובה מיסטו זה ביתם.
סילבה - כלבתם של חנה וג'ורג', כאשר ג'ורג' חוזר הביתה היא רצה אליו.
ילדים יפנים - הילדים עוקבים בציפייה אחר המסע של פומיקו שהתחיל בזכות השאלות שהעלו לגבי המזוודה שלה.
הספר קיבל ביקורות חיוביות רבות מקהל קוראים ומבקרים רחב.
עיתונאית מעיתון "לאישה" כתבה כי הספר מיוחד ויוצא דופן, נוגע ללב ומרתק ולמרות היותו ספר לנוער כל אחד יכול להתעניין בו ולהתחבר אליו.
הספר הופך את המושג הכללי, השואה למשהו פרטי ואישי שאפשר להזדהות איתו.
כמוה עיתונאים נוספים רבים כתבו דברים דומים.
עיתונאית מעיתון "הארץ" כותבת גם היא כי הספר ייחודי וחושף את הילד הישראלי לסיפור שואה שונה מזה שהוא מכיר מן הספרות המקומית.
בשנת 2006 עובד הספר למחזה מאת אמיל שר.
גרסתו העברית הועלתה בשנת 2010 על ידי תיאטרון הנפש במדיטק חולון.
בנוסף, הופקו שני סרטים תיעודיים המבוססים על הספר: "המזוודה של חנה: אודיסיאה לתקווה" משנת 2004, נושא פרס גמיני "בתוך המזוודה של חנה" משנת 2009.
הספר נמכר ביותר ממיליון עותקים בחו"ל והיה לרב מכר עולמי, שזכה בעשרות פרסים.
המותניים הצרים של ישראל הוא הכינוי שניתן לשטח מדינת ישראל מחדרה ועד לאזור שמצפון לתל אביב בשנים 1949–1967. שטח זה היה תחום על ידי חוף הים התיכון ממערב לבין הגבול בין ישראל לבין השומרון שהיה מוחזק על ידי ירדן ממזרח.
רוחבו של השטח לא עלה על 20 קילומטר ובאזור שמול קלקיליה הצטמצם ל-14 קילומטר.
ממדים צרים אלו בהשוואה למרחק בין גבולותיה של ישראל ממזרח למערב בחלקים אחרים של המדינה הקנו לאזור את כינויו.