tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן אין הדבר מפליא שרובם של ציירי התנ"ך קשורים לתרבות הנוצרית, שבה ציור ופיסול היה דבר נפוץ וראוי, ובתקופות מאוחרות יותר גם יהודים חילוניים השתתפו בציור התנ"ך.
באמצעות ציורי התנ"ך ניתן היה להעביר מסרים ברוח התנ"ך, לקהילה שאיננה יודעת קרוא וכתוב ואף להעצים תחושות ורגשות שלא עולים מהטקסט היבש גם לאנשים יודעי קרוא וכתוב.
מטרה נוספת היא הפרשנות, להחדיר ולהעמיק תפיסה פרשנית מסוימת למול אחרות, להעניק לסיפורי התנ"ך פרשנות מחודשת, ולעיתים אף לתת נופך עכשווי ברוח הזמן לסיפור עתיק.
אלברכט דירר יליד גרמניה (1471 – 1528) היה בן למשפחה נוצרית קתולית אדוקה, והירבה לצייר סצנות מכתבי הקודש - מהתנ"ך ומהברית החדשה.
מיכלאנג'לו בואונרוטי, יליד פירנצה, (1475–1564), מגדולי הפסלים והציירים.
יצירתו הגדולה והמרשימה ביותר היא ציור הפרסקו בקפלה הסיסטינית (כיפת אולם התפילות) בוותיקן שברומא, יצירה אותה החל בשנת 1508 ולה הקדיש 4 וחצי שנים.
בניגוד לדעתו של האפיפיור, שרצה את ציורי הברית החדשה, העדיף האמן את הברית הישנה ובעמל רב הצליח לשכנע את האפיפיור בכך.
ציור התקרה מחולק לתשעה חלקים המבוססים על סיפורי התנ"ך, ובהם בריאת העולם, בריאת אדם וחוה, חטא אדם וחוה, המבול, נח נוטע כרם.
את היצירה מקיפים ציורים של נביאי ישראל: ירמיהו, יואל, יחזקאל, יונה, זכריה, ישעיהו ודניאל, כמו גם חמש הסיבילות, נביאות שחזיונותיהן מופיעים בספרים החיצוניים שחיברו יהודים-הלניסטיים.
כמו כן מופעים אפיזודות מגאולת ישראל: מלחמת דוד וגלית, נחש הנחושת, יהודית וראשו של הולופרנס ותליית המן וגדולת מרדכי.
רמברנדט, שחי בשנים 1606–1669 צייר, רשם, אמן הדפס ותחריט הולנדי, יליד העיר ליידן.
למד בליידן עירו בתחילת דרכו את אומנות הציור, ונעשה בהמשך לאמן מרכזי בעל השפעה שרבים מעשירי הולנד נהנו מעבודותיו.
בציוריו הוא תיאר אפיזודות שונות בתנ"ך, ובהן אדם וחוה ברגע החטא, מאבק יעקב עם המלאך, דוד בעומדו לפני שאול, משתה בלשאצר, פגישת אסתר והמן ועוד.
ויליאם בלייק שחי בין השנים 1757–1827 היה משורר, מיסטיקן צייר ועושה תחריטים בריטי.
לבלייק הייתה נקודת מבט ייחודית על דתו הנוצרית.
היה חבר בכנסייה החדשה של המדען השוודי עמנואל סווידנבורג.
בלייק האמין שהאמת נרכשת על ידי התגלות עצמית, ולא על ידי לימוד.
יתר על כן, הוא ראה את עצמו כנביא, ואף פיתח מיתולוגיה משלו, שהכילה שלל רב של דמויות כדוגמת אורק, משיח ו-Urizen, האל הרשע, בתשוקה ליצור מחדש את הקוסמוס, שבו קיים לעיתים קרובות מאבק בין הארה ואהבה חופשית מצד אחד, לבין חינוך נוקשה וערכים מצד שני.
בין ציורי התנ"ך שלו הוא מתאר את בריאת האדם, אדם וחוה, הליכת רות אחרי נעמי, ופגיעת השטן באיוב.
גוסטב דורה נולד בשטרסבורג ב-1832, צייר צרפתי שהתפרסם בעיקר בזכות ציורי התנ"ך שלו.
את יצירתו יצר בטכניקה של תחריט, כדי שיהיה קל לשכפל אותם להפצה המונית.
בשנת 1865 פרסם את תנ"ך דורה המכיל 127 תחריטים ובו סצנות שונות מהתורה, מנביאים ראשונים (בעיקר מספר שופטים ומספר שמואל) ואחרונים, כתובים ואף ספרות חיצונית ( וספר יהודית).
בציוריו, בהם יש מספר לא קטן של גוויות, אנשים מדוקרים וראשים כרותים, יש נטייה לפן הדרמטי והגרוטסקי.
סגנונו השפיע על ציירים שבאו אחריו כגון ואן גוך.
מארק שאגאל (1887–1985), מגדולי הציירים היהודים ומחשובי הסוריאליסטים, בין יצירתו יצר לא מעט בתחום התנ"ך.
יצירתו המפורסמת של שאגאל בישראל היא שנים עשר השבטים המצוירים בחלונות בית הכנסת בבית החולים "הדסה" בירושלים.
בנוסף עיצב שטיחי קיר המוצבים במשכן הכנסת, שבהם מתוארים אירועים ודמויות מרכזיות מהתנ"ך ומגאולת עם ישראל בארצו, כמו יציאת מצרים, מעמד הר סיני, חזונות השלום של ישעיהו, וירושלים.
אבל פן, צייר יהודי שפעל בעיקר בארץ ישראל ובישראל במאה העשרים.
בשנת 1921 החל להקדיש את זמנו ומרצו לסדרה ארוכה של ציורים על נושאים תנ"כיים.
ציורים אלו הוצגו בשנת 2003 במסגרת התערוכה היינו כחולמים במוזיאון ישראל.
הדגמה בפרשנות הציורית לחטא עץ הדעת
חטא עץ הדעת מתואר בפסוקים הבאים: בבראשית (ג' א-ו):
ניתן לראות את ההבדלים בגישות לאירוע המיתי של אדם וחוה ובפרט לחטא המדובר בין רמברנדט לבלייק, כאשר הם משקפים פרשנויות קודמות ונותנים להם ביטוי.
רמברנדט מתאר את אדם וחוה כאנשים רגילים בהחלט, בעלי גוף בינוני שאיננו יוצא דופן, ובעלי חזות של טיפוסי אדם קדומים.
האירוע קורה במקום שנראה כאתר רגיל על פני כדור הארץ וגם העץ אינו יוצא דופן.
אצל רמברנדט ישנה אינטימיות וקרבה בין אדם לחוה, ויש ביניהם סיג ושיח.
הנחש מתואר כיצור מפלצתי מיתולוגי דמוי לטאה ובעל רגליים (שאחר כך לפי הסיפור קוצצו בקללה) שנאחז בעץ, בריחוק מהזוג והחטא הוא אכילת פרי עץ הדעת, כאשר אדם וחוה אוכלים אותו במשותף, ואחראים ביחד לנעשה.
אצל בלייק, לעומת זאת, ניכרת השלמות.
העץ מרהיב עין בצורתו ובפירותיו, גופו של אדם מתואר כשל אל יווני, והמקום נראה כספירה אחרת.
נראה שבלייק ניסה לשקף את הדעה שאדם וחוה נבראו מושלמים ומאז חלה רק ירידה.
חוה מנצלת את ריחוקו של אדם והתפעלותו מעץ הדעת או שמא ממשהו אחר בשמיים כדי לחטוא עם הנחש.
אצל בלייק הנחש מתואר כנחש שאנו מכירים ללא רגליים, כאשר הוא מלופף סביב חוה ומגיש לה בפיו את הפרי לפיה, ונראה כי הוא מנסה לתאר בנוסף לאכילת פרי עץ הדעת חטא מיני בין חוה לנחש.
חוה ניצבת בחזית התמונה ונראית כגורם הפעיל, בעוד אדם עצמו ששקוע בהרהוריו, יוצא נקי מהסיפור ואיננו מעורב בחטא.
לעומתם לוקאס קראנאך האב בציורו הססגוני בחר בפרשנות שונה לדמות השטן והוא מצייר אותו בהשפעת הנצרות ובדומה למיכלאנג'לו, כדמות בעלת חצי גוף עליון נשי וחצי גוף תחתון נחשי, שמנסה להפר את האידיליה שבין אדם לחוה, שכבציורו של רמברנדט, קיים דו-שיח בין אדם לחוה.
שלא כאצל מיכלאנג'לו, שבו יש שילוב של גוף אישה ונחש בממדים שווים, אצל קראנץ גוף האישה של השטן בולט יותר מאז חלקו התחתון.
ואילו זמפירי בציור רב פרטים, בוחר להתמקד ברגע שאחרי החטא, בזמן של האישום ביד האל, ההכחשה ואשמת חוה בידי אדם.
חוה מוצגת כאשמה העיקרית שצריכה להתבייש על מעשיה, כאשר הנחש המסית והמפתה זוחל לצידה, ובעלי חיים משקיפים על הנעשה.
בתמונתו הוא מנסה לתאר את אלוהים, בניו ("בני האלוהים" המתוארים בהמשך), מלאכים שמשקיפים ממעל, ונשמות שמתוארות כפנים עם כנפיים (אולי שלושת בניהם של אדם וחוה שטרם נולדו).
הדגמה לפרשנות אמנותית לאברהם והמלאכים
ביקור המלאכים אצל אברהם מתואר בפסוקים הבאים:
ביקור המלאכים בציורי גוסטב דורה וג'רארד הוט
ניתן לראות הבדלים בין ציוריהם של דורה וג'רארד הוט באופן ציור המלאכים וכן בתפישת האירוע כחלום או כמציאות מוחשית.
דורה מייצג את המלאכים כדמויות אנושיות בתוספת כנפיים.
ציור מלאכים מכונפים הוא דימוי מקובל ביותר באיקונוגרפיה הנוצרית, אך הוא מצוי גם באיורי כתבי יד יהודיים מימי הביניים.
הכנפיים מוסיפות לדמות האנושית מֵמד שמימי.
כנפיים מסמלות את החיבור לשמים, כמו הציפורים.
ההבדל בין האדם למלאכים ניכר בציור באמצעים נוספים: המלאכים עומדים, נמצאים למעלה על רקע השמים, בעוד אברהם כורע ברך למרגלותיהם.
דורה בחר להציג את המפגש בין אברהם למלאכים על רקע מדברי ללא דמויות נוספות.
רקע זה משרה אווירת חלום, ומעלה את האפשרות הפרשנית שהמפגש עם המלאך התקיים בחלום נבואי.
ג'רארד הוט, לעומת זאת, מצייר את המלאכים ללא כנפיים, וזאת כדי להישאר נאמן ללשונו של הטקסט: "שלֹשה אנשים".
בציור זה הצייר מצליח לצקת תחושה רוחנית בשלוש דמויות המלאכים.
פניהם של המלאכים נשיות, תמימות.
העץ והעשן המיתמר מתחברים לשמים.
התכונה הרבה סביב האירוח וריבוי החפצים מחזקים את התחושה שיש כאן התרחשות מציאותית, למרות הרוחניות שבמעמד.
הסיטואציה המציאותית של האירוח המתוארת בציור זה מייצגת פרשנות של התגלות מוחשית, לא בחלום.
גם הפרשנים היהודים חלוקים ביחס לבעיית הגשמת האל מול תפישה מופשטת של האלוהות, ולאופן תפישת הטבע והנס בעולם.
גישת הרמב"ם (מורה נבוכים, חלק שני, פרק מ"ב) היא לתת לאירועים נִסיים בתנ"ך פרשנות שאינה חורגת מהטבע.
הכתוב "וירא אליו ה'" מבטא התגלות נבואית לאברהם, הנראית כחזון נבואי.
הרמב"ן בפירושו לתנ"ך (בראשית פרק יח, פסוק יא) טוען כנגדו בחריפות שפרשנות זו מוציאה את הכתוב מפשוטו.
לדעתו, למלאכים מציאות חושית (רק אנשים בדרגה רוחנית גבוהה מסוגלים להבחין בהם).
ביקור המלאכים בציוריהם של ג'יימס טיסו ואבל פן
ג'יימס טיסו ואבל פן השתייכו שניהם לקבוצה גדולה של אמנים אירופים שהחלו כבר במאה ה-19 לצייר סצנות מן התנ"ך ונן הברית החדשה בגישה תיעודית, כאילו התרחשו במציאות הקיימת במזרח הקרוב בתקופתם.
בתקופה בה המזרח נעשה נגיש ופופולרי בעקבות כיבושי המעצמות ובזכות המצאת הצילום.
ציורי התנ"ך של ג'יימס טיסו שצוירו בחמש שנים בהן שהה בארץ ישראל, שימשו מקור השראה ליצירתו של אבל פן.
פן מצטט את טיסו בציוריו אך גם משנה שינויים משמעותיים המעידים על גישה שונה ותפיסה שונה של כתבי הקודש.
ציוריו של פן אקספרסיווים – הבעתיים, יותר וריאליסטיים פחות.
בציורים אלו ניתן לראות בבירור את ההתכתבות שמנהל אבל פן עם ג'יימס טיסו.
בציורו של טיסו המלאכים נמצאים בחלק העליון והמרכזי של התמונה, ופניהם מופנות אלינו.
לעומתם, גופו של אברהם מצויר מגבו, בחלק התחתון של התמונה.
אנו הצופים נמצאים יחד עם אברהם בתוך האוהל, ורואים יחד עמו את המלאכים.
טיסו, כצייר נוצרי הרואה בברית הישנה פרה-פיגורציה של הברית החדשה, עושה קישור חזותי בין המלאכים המבשרים את הולדת יצחק לבין שלושת המלאכים הנוכחים בלידת ישו הנוצרי.
לעומתו אבל פן בציורו "אברהם והמלאכים" מצייר רק את הצל של המלאכים.
במוקד התמונה נמצא אברהם שוכב בתנוחת גוף הדומה לזו שצייר טיסו.
ההתבטלות של אברהם מול שלושת הצללים בונה את תחושת הצופה שאכן מדובר בשלושה מלאכים.
הצופה בציור אינו מצליח לראות את המראה האמִתי שלו זוכה אברהם, אלא רק את צִלו.
אבל פן, כצייר יהודי, מגלה בציוריו גישה אמונית-רוחנית המתאימה יותר לרוח ההגות היהודית בנושא.
הגות המתנגדת לתופעת הגשמת האל.
ציטוֹגנטיקה היא תחום בביולוגיה המגשר בין הגנטיקה והביולוגיה התאית (ציטולוגיה).
מקור המילה ציטוגנטיקה ביוונית: קיטוֹס פירושו "סל, מְכל" (ובהשאלה – תא).
הציטוגנטיקה מתמקדת בעיקר בחקר הכרומוזומים – מולקולות ענק רציפות של DNA המסודרות בצפיפות, מלופפות סביב חלבונים ונמצאות בכל היצורים החיים.
הציטוגנטיקה קשורה הדוקות לגנטיקה המולקולרית, החוקרת את האופן בו מבוצעים תהליכים מולקולריים בחומר התורשתי, כגון שכפול DNA, שעתוק ותרגום.
האופן שבו ארוז ה-DNA ומלופף סביב ההיסטונים משפיע בצורה מכרעת על יכולתו להיות משועתק (ומכאן – משפיע על שעתוק הגנים, ייצור החלבונים ותכונות התא).
האנזים RNA פולימראז, הנצמד ל-DNA ומייצר גדיל RNA לפי תבנית ה-DNA, יכול להיצמד ל-DNA רק בזווית מסוימת, ורק כשה-DNA נגיש.
גורמי שעתוק רבים, אשר מווסתים את שעתוק הגנים, עושים זאת באמצעות היצמדות לאתרים מיוחדים ב-DNA וגרימת שינויים בסידור המרחבי של ה-DNA ובמידת נגישותו ל-RNA פולימראז.
הציטוגנטיקה והגנטיקה המולקולרית חוקרות במשותף את ההשפעה של אריזת הכרומוזומים על שעתוק הגנים.
ציטה לינקר (1 במרץ 1917 – 26 בינואר 2009) הייתה אשת ציבור ישראלית, אשר הייתה ממייסדות המפלגה הליברלית וכיהנה כחברת הכנסת מטעמה בסיעת הליכוד בכנסת השמינית.
לינקר נולדה ב-1 במרץ 1917 בווינה שבאוסטריה ליעקב וסבינה קאופמן.
עלתה ארצה עם הוריה ב-1934 לאחר התגברות השפעתם של הנאצים על אורחות החיים באוסטריה.
שנים רבות פעלה בהתנדבות, יחד עם שרה דורון, במסגרת הציונים הכלליים.
בראשית שנות השישים נמנתה בין ראשוני החברים במפלגה הליברלית.
פעילותה נמשכה שנים ארוכות כחברת מרכז ומועצת המפלגה, נציגתה בקונגרסים ציוניים ובחירתה ליו"ר המדרשה הליברלית בתל אביב.
בבחירות לכנסת השמינית הייתה נציגת הנשים בחטיבת המפלגה הליברלית במסגרת רשימת הליכוד, אך נותרה מחוץ לכנסת.
בשלהי כהונתה של הכנסת השמינית, עם התפטרותו של שמואל תמיר, הושבעה במקומו וכיהנה בה כארבעה חודשים.
פעילותה במסגרות חברתיות כללה מעורבות בויצו ובקליטת עלייה.
בשנת 1991 הוענק לה תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
ציטה לינקר השאירה אחריה שני ילדים, בהם הרופא אלי אלון.
ציורי הסלע של סיירה דה סן פרנסיסקו (בספרדית: Pinturas rupestres de la sierra de San Francisco) הוא כינוי לקבוצת ציורי סלע מהתקופה הפרה-קולומביאנית, השוכנת באזור שבמדינת באחה קליפורניה הדרומית שבמקסיקו.
הציורים התגלו לראשונה על ידי הנזיר הישועי פרנסיסקו חביאר קלאביחרו, שדיווח עליהם ברומא ב-1789. מחקרים נוספים בוצעו בציורים ברבע האחרון של המאה ה-19, ונמשכו גם במאה ה-20 והמאה ה-21. של מקסיקו (בראשי תיבות INAH) זיהה למעלה מ-400 אתרים כאלה.
הציורים החשובים מביניהם, כ-250 בסך הכל, נמצאים בגבולות השמורה הביוספרית אל ויסקאינו.
קבוצת הציורים המפותחת ביותר נוצרה על ידי ה, שהטריטוריה שלהם השתרעה בין צפון חצי האי באחה קליפורניה לבין האזור שמהווה כיום את דרום השמורה הביוספרית.
לא ידוע רבות על קבוצה אתנית זו, למעט העובדה שהם היגרו מאזור הנמצא צפונית למיקום הציורים.
הציורים נמצאים על הקירות והתקרות של מקלטי הסלע באזורים מבודדים שכמעט ואינם נגישים.
המוטיבים המופיעים בהם מגוונים וכוללים בני אנוש (גברים, נשים וילדים), מינים רבים של בעלי חיים (ארנבים, פומה, שונר, אייליים, לווייתנאים, צבים, טונה, סרדין, תמנונאים, נשרים ושקנאים), ומגוון צורות גאומטריות מופשטות.
כמו כן, ישנם ציורים רבים של כלי נשק הסמוכים לאלה המתארים בני אדם ובעלי חיים, דבר המעיד על ציד ומאבקים בין התושבים המקומיים.
הציורים מורכבים מצבעים המשתרעים על פני כל הספקטרום.
הציורים ידועים גם באיכות הגבוהה שלהם ובמצב השימור הטוב שבו הם נמצאים.
המחקרים השונים שנערכו על הציורים הובילו למספר מסקנות על הארגון הדתי והחברתי של תושבי האזור הקדומים, כמו גם על הרגלי התזונה שלהם.
בבדיקות תיארוך שונות שבוצעו בציורים נקבע כי הם מהתקופה שבין 1100 לפנה"ס ועד 1300 לספירה.
האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1993.
ציורי הסלע בוואל קמוניקה (באיטלקית: Incisioni rupestri della Val Camonica) הם אוסף פטרוגליפים (ציורי סלע) פרהיסטוריים הפזורים לאורך עמק ואל קמוניקה שבצפון איטליה.
זהו אחד האוספים הגדולים בעולם מסוגו, והוא הוכרז על ידי אונסק"ו ב-1979 כאתר המורשת העולמית הראשון באיטליה.
ה תושבי העמק ידעו מאז ומעולם על ציורי הסלע, שאותם כינו, בניב הקמוני המיוחד, "פִּיטוֹטִי" (Pitoti), כלומר "בובות".
העולם שמחוץ לעמק שמע עליהם לראשונה כאשר ב-1908 או ב-1909 הובילו רועים מהעיירה קאפו די פונטה את ולטר לאנג (Walter Laeng), גאוגרף צעיר מברשה, ל"פיאן דל גרפה" (Pian del Greppe), אתר בסמוך לכפר צ'מו (Cemmo), דרומית-מערבית לקאפו די פונטה, ומעבר לנהר האוליו.
הרועים הראו ללאנג שני גושי סלע המכונים "Preda dei Pitoti" ("סלע הבובות"), שעליהם חרוטות דמויות איילים ופגיונות, נוף חריש, דמויות עזים, יעלים, שועלים וחיות אחרות וגם דוגמאות גאומטריות.
לאנג דיווח על התגלית לוועדה הלאומית להגנה על מונומנטים (Comitato Nazionale per la Protezione dei Monumenti), וכמו כן פרסם את התגלית ב-1914 בגיליון הראשון של כתב העת "Guida d'Italia" ("מדריך לאיטליה") שפורסם מטעם אגודת המטיילים של איטליה.
סלעים אלו נמנים כיום עם המונומנטים החשובים ביותר מתקופת הנחושת המצויים באיטליה.
במלחמת העולם הראשונה, שפרצה באותה שנה, הייתה ואל קמוניקה בקו החזית בין איטליה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ועל כן רק בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו מלומדים לגלות עניין בתופעה.
החלו בכך הקלאסיקן ג'וזפה בונפיני (Giuseppe Bonafini), שהיה גם ראש עיריית צ'יוודטה קמונו (בירת ואל קמוניקה בתקופת האימפריה הרומית) בעמק, והגאולוג סנופונטה סקוואינבול (Senofonte Squinabol).
בונפיני פרסם תיאור של סדרת חותמות חימר הנושאות אותיות באלף-בית האטרוסקי הצפוני.
התברר שהם של קמונים קדומים בתקופה קצרה שקדמה או הייתה עכשווית להגעת הלגיונות של לעמק בשנת 16 לפנה"ס.
מחקר משמעותי יותר החל ב-1929, שעה שהאנתרופולוג ג'ובאני מארו (Giovanni Marro) מאוניברסיטת טורינו, הארכאולוג פאולו גרציוזי (Paolo Graziosi) מאוניברסיטת פירנצה והארכאולוג רפאלו באטאליה (Raffaello Battaglia), שחקר את הציורים מטעם הממונה על חקר העתיקות של פדובה, שוואל קמוניקה הייתה בתחום אחריותו, זיהו את האתרים העיקריים במרכז העמק ושרטטו חלק מהאיורים.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 החלה בגרמניה הנאצית התעניינות בפטרוגליפים של ואל קמוניקה, כדוגמה לתרבות פרהיסטורית שהתפתחה באירופה.
השניים ביקרו באזור מספר פעמים בין 1935 ל-1937. השניים פרסמו את מחקרם בכמה ספרים, בהם "אומנות סלע קלטית של ואל קמוניקה" (Keltische Felsbilder der Val Camonica), ו"מוצא הרונות" (Vom Ursprung der Runen) שבהקדמה שלו יש ברכה אישית של הימלר.
מלבד התועלת בפרסומם של סצנות ודמויות שאותם העתיקו, לא היה למחקרם, שנועד להוכיח את העליונות הפרהיסטורית של העמים ההודו-גרמניים, כל ערך מדעי.
גם ג'ובאני מארו, שהיה עד אז החוקר האיטלקי החשוב ביותר בנושא, אבל הושפע מהאידאולוגיה הפשיסטית, החרה החזיק אחריהם ופרסם מחקר שעל פיו הציורים נעשו בידי גזע ארי.
הפרסומים השונים הביאו חובבים לחפש פטרוגליפים נוספים ולפרסם את תגליותיהם בכתבי עת, תהליך שכונה "חיפוש אחר בובות" (Andare per pitoti).
המחקר על אודות הציורים התחדש לאחר מלחמת העולם השנייה; בשנות החמישים של המאה ה-20 המשיך הרקלי ברטוג (Hercli Bertogg), מנהל מוזיאון העיר כור בשווייץ את המחקר של הפטרוגליפים כשהוא הסתייע בוולטר לאנג, המגלה המקורי של הציורים, ואמנואלה זיס (Emanuele Süss).
זיס צייר מפה של תפוצת של הסלעים עם חריטות באזור נקוואנה.
מפה זו ייצגה את הסקר הראשון של אתר ספציפי של אמנות הסלע בוואל קמוניקה.
המפה כללה 100 סלעים, ומאז נתגלו רק שישה סלעים חדשים מאותו האזור.
החשוב בין החוקרים מתקופה זו היה הארכאולוג היהודי עמנואל ענתי.
ענתי, יליד פירנצה וניצול שואה, שלמד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית והתפרסם גם בשל מחקריו על הר כרכום, הגיע לעמק ב-1956, והחל במיזם המכונה "משימת ענתי".
ענתי היה אז עדיין סטודנט בסורבון בפריז, שביצע מחקר של אמנות הסלע במערב אירופה מטעם CNRS, מרכז המחקר המדעי הלאומי של צרפת.
בשנה שלאחר מכן הגיע ענתי עם קבוצת סטודנטים ומתנדבים.
סרט תיעודי נעשה על גילוי אתר נקוואנה, ועל החפירות המתמשכות למציאת סלעים שעליהם נחרטו פטרוגליפים.
בשנת 1957 החלה המדידה השיטתית הראשונה יחד עם חיפושים נרחבים של שטחי סלע.
העבודות כללו שטיפה וניקיון של כ-600 סלעים, צביעה של משטחי הסלעים בתמיסת גואש מדוללת והעברת כל ציור לנייר משובץ.
בנוסף צולם כל ציור, מיקומו נרשם במדויק והוא קוטלג לפי נושאו – "דמויות אנוש", "חיות", "מבנים", "מחרשות", "נולים", "כלים וכלי נשק" וכו'.
ב-1960 העלה ענתי על הכתב את רשמיו מהציורים שבעמק בספר "התרבות של ואל קמוניקה" (במקור בצרפתית - La civilization du Val Camonica), שתורגם לאנגלית והורחב ב-1960 כ-Camonica Valley, ויצא לאור באיטלקית ב-1964 כ-Civiltà preistorica della Valcamonica.
בשנת 1964 הקים ענתי בקאפו די פונטה שבמרכז העמק, שסביבה יש ריכוז גדול של ציורי סלע, את "מרכז קאמונו ללימודי הפרהיסטוריה" (Centro Camuno di Studi Preistorici) – מוסד לימודי ייחודי המתמחה באמנות פרהיסטורית, שענתי משמש כמנהלו הפעיל.
קיטלוג, תעתוק וסיווג הדמויות מאלפי משטחי הסלע הוא מיזם גדול ומתמשך המתבצע עד היום.
ב-1955 הגשים המפקח על הארכאולוגיה בלומברדיה (Soprintendenza Archeologica della Lombardia) חלום ישן של לאנג וחוקרים נוספים כדוגמת בונאפיני, והקים בנקוואנה (Naquane), בצמוד לקאפו די פונטה, את "הפארק הלאומי של הסלעים המגולפים של נקוואנה" ("Parco nazionale delle incisioni rupestri di Naquane"), והחלה עבודת שימור הסלעים והפטרוגליפים שעליהם.
משנות ה-60 של המאה ה-20 התחילה תקופה של חפירות ארכאולוגיות בוואל קמוניקה שנמשכת ללא הפסקה.
ענתי חפר באזור גושי הסלע שנתלגו בצ'מו ובדוס דל'ארקה (Dos dell'Arca), אתר שהתגלה ככפר מבוצר מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל.
סלעים עם פטרוגליפים כוסו בשכבות, שכללו קמינים וכלים, כגון כלי חרס, כלי צור ופריטים אחרים של תרבות חומרית.
הסטרטיגרפיה הארכאולוגית תמכה בכרונולוגיה המשוערת של אמנות הסלע שהוצעה על בסיס הציורים החופפים .
חפירות נוספות נערכות ברחבי העמק תוך שיתוף פעולה בין חוקרים ממדינות שונות, ובהם יגאל שילה מישראל.
ב-1968 נערך "סימפוזיון ואלקמוניקה", התכנסות של כמאה חוקרים ומומחים לאמנות פרהיסטורית מעשרים מדינות, הראשון בסדרה ארוכה של כנסים, שריכזו בוואל קמוניקה חוקרים רבים של אורח החיים, התרבות והאמנות הפרהיסטוריים.
ב-1979 הכריז ארגון אונסק"ו על העמק כאתר מורשת עולמית, והדוגמאות שקוטלגו בו צורפו לרשימת "מורשת אמנות האבן העולמית".
מתחילת הרביעון, לפני שני מיליון שנה, היה העמק מכוסה שוב ושוב בקרח, שלעיתים הגיע לגבהים של כאלף מטרים.
באותה תקופה נראו העמק וסביבתו כמו מדבר קפוא, עם פסגות הרים כהות וסלעיות הבולטות מתוך המרחבים הלבנים.
הנוף היה דומה לזה שנראה בימינו בגרינלנד ובאנטארקטיקה.
שברי הסלעים שנגררו בהחלקה איטית של קרחונים, שמשקלם נדחס אל המדרונות הצדדיים, ליטשו אפילו את הסלעים הקשים ביותר.
באופן זה שויפו צידי העמק, עוצבו רכסים וקירות סלעיים מלוטשים ומחורצים, מה שיצר צורות מיוחדות של תוואי נוף בולטים.
בני האדם שהגיעו מאוחר יותר, ונמשכו על ידי צורות כאלה שהעניקו להם השראה לחרוט את ביטויי היצירתיות הדמיונית והאמנותית שלהם.
קרחוני הפליסטוקן נסוגו מהמישורים והעמקים של צפון איטליה לפני 15,000 עד 10,000 שנה (13,000–8,000 לפני הספירה).
התקדמות ונסיגה קלים יותר של קרחונים התרחשו מאוחר יותר.
הציורים נחרטו בסלע על ידי תושבי העמק, המכונים "קמונים", במשך תקופה ארוכה, החל מ-8,000 לפנה"ס (התקופה האפיפלאוליתית) ועד תקופת השלטון הרומי.
מסורת חריטת הפטרוגליפים לא הסתיימה בחטף.
כמות קטנה של ציורי סלע זוהו כשייכים לתקופת הקיסרות הרומית, ימי הביניים וייתכן שאפילו מהתקופה המודרנית עד המאה ה-19. רוב הפטרוגליפים באמנות הסלע של ואל קמוניקה נוצרו באמצעות כלי אבן, אך כמה תחריטים נעשו באמצעות חודי מתכת בעלי צורות שונות.
רוב התחריטים נעשו בטכניקת הניקור, עם זאת יש תחריטים שנעשו בסגרפיטו, אחרים נוצרו על ידי ליטוש הסלע ויש מקרים בהם נעשה שימוש בשתי טכניקות או יותר לצורך ביצוע אותה דמות.
עומק החריתה משתנה בין שבריר מילימטר לכמה סנטימטרים.
לכל תקופה היו הטכניקות המועדפות עליה, וניתן להשתמש בחקר הטכניקות גם לצורך זיהוי כרונולוגי של המכלול הנבדק.
אמנות הסלע בוואל קמוניקה כוללת כמה סוגים של דמויות, וטכניקת יצירתן משתנה במידה ניכרת.
גרפמות מסוימות מיוצגות על ידי קו המתחקה אחר קווי המתאר שלהן, ואחרות כל המשטח שלהם נחרט, אחרות מציגות את הדמות באופן סכמתי מבלי לטרוח לגבי פרטים פנימיים.
יש דמויות המתוארות בצורה מדויקת ונחרצת, אחרות פחות מוגדרות.
כל זה משקף את רוחם ומצבם הנפשי של מי שעשו דמויות אלו.
על אותו סלע מתקיימים לרוב מכלולים ודמויות המיוצרים בסגנונות שונים, בעוד שבאלפי מקרים תחריטים מסוימים מונחים זה על זה בסבך של דמויות קודמות או מאוחרות יותר.
הדמויות בחלקן חקוקות על גבי הסלע בלא סדר או ארגון; אחרות מסודרות כך שנראה כי יש קשר ביניהן, כך כשבחלק מהמקומות הן משתלבות לתמונה מונומנטלית של זירת ציד או של פולחן.
משום כך טוען פיירו אדורנו (Piero Adorno) בספרו "התקופה המזוליתית והנאוליתית" (Mesolitico e Neolitico) שהציורים הם אידאוגרמות, שאינן מייצגות חפץ אמיתי אלא את "הרעיון" שהוא מייצג.
מטרתם קשורה לפולחנים של חגיגות, הנצחות, פיוס וטקסי חניכה – תחילה במשמעות דתית, ואחר כך אפילו חילונית, שנערכו במקרים מיוחדים או באופן קבוע.
תופעה אופיינית לכל הציורים המציגים דמויות אנושיות היא שמצוירים בהם גברים בלבד.
חוקר אמריקאי בשם סטיוארט האריס (Stuart Harris) טוען שהדמויות בפטרוגליפים הם בעצם כתב ציורים שאותו הוא פענח והוא מבוסס על שפה אירופאית קדומה (Old European) שהשתמרה כיום בשפה הפינית.
לדבריו הטקסטים מתארים את חייהם, ומלחמותיהם של תושבי העמק, והטרגדיות של החברה שבעבר אכלסה את מרבית אירופה.
הציור המפורסם ביותר, ש-92 גרסאות שלו נמצאו בין ציורי הסלע של ואל קמוניקה, הוא סמל "הוורד הקמוני" ("Rosa camuna").
הסמל מופיע בצורת צלב שווה-צלעות או צלב קרס סימטרי או אסימטרי, תוצר של התפתחותו לאורך אלפי שנים.
בשנת 1975 עוצב דגל עבור מחוז לומברדיה, שבמרכזו הוורד הקמוני בצבע לבן, על-גבי רקע ירוק המייצג את עמק הפו.
הדגל נמצא בשימוש המחוז אף שלא אומץ באופן רשמי.
הסלע ששימש כלוח ציור לפטרוגליפים עשוי מאבן חול צורנית קשה, דקת גרגיר, המתוארכת לתקופת הפרם, שפניה הוחלקו מאוד על ידי פעולת הקרחונים.
בניגוד לציורים על גבי סלעים (כדוגמת ציורי המערות) שצוירו בצבעים העשויים מחומרים אורגניים, שאותם ניתן לתארך בעזרת שיטות כדוגמת תיארוך פחמן-14, תיארוך ציורים החרוטים על סלע הוא משימה מורכבת.
עד שהגיע עמנואל ענתי ב-1957 לחקור את הציורים, ההנחה הרווחת הייתה שכל הפטרוגליפים נוצרו בתקופת הברזל.
ענתי היה הראשון שזיהה כי התקופה שבה נעשו הציורים ארוכה בהרבה ממה שסברו בעבר, וכי חלק מהציורים נעשו בתקופה הנאוליתית, בתקופה הכלקוליתית, בתקופת הברונזה ואפילו בתקופה האפיפלאוליתית.
ענתי וצוותו השתמשו במגוון טכניקות תיארוך:
כאשר ישנם כמה ציורים על אותו משטח ניתן לזהות מי עתיק יותר.
תחריטים מאוחרים יותר נראים בדרך כלל חדים יותר, משום שנשחקו פחות על ידי מזג האוויר.
לעיתים קרובות ניתן לזהות הבדלים אלה בעין בלתי מזוינת, אך על מנת להגיע לדיוק, לכימות ולהשוואה, יש צורך באנליזות באמצעות מיקרוסקופ או בצילום מאקרו.
כאשר התחריטים טריים ונשמרים היטב, מחשבים את מספר סימני הניקור לסנטימטר, כמו שעושים סוחרי שטיחים כדי לבסס את צפיפות הקשרים.
הפטינה שעל התחריטים מאפשרת לזהות תחריטים מודרניים בהשוואה לתחריטים בני יותר מ-2,000 שנים.
כך אפשר לזהות בקלות זיופים שנעשו מתוך קלות דעת או בניסיון להביך עובדי מחקר.
סוגי החפצים שצוירו על הסלעים, כלי נשק (כידונים, חרבות, סכינים, מגינים וכדומה), חפצים אופייניים לתקופה הקשורים ללבוש, האדריכלות של המגורים החרוטים, מחרשות ושאר כלים מספקים מידע כרונולוגי יקר.
אפשר להשוות מידע זה לחפצים פיזיים זהים, שכדוגמתם התגלו בחפירות ארכאולוגיות במקומות אחרים, ושאת גילם תיארכו בשיטות מקובלות, כדוגמת תיארוך פחמן-14.
סטרטיגרפיה, כאשר הסלעים עם הפטרוגליפים התגלו בתוך שכבות ארכאולוגיות שזוהו ושתוארכו בשיטות שונות.
מחקר הציורים החופפים: בחלק מהמקרים נחרטו ציורים על גבי ציורים קודמים.
אבן החול משמרת היטב את כל החריטות וקל בבחינה של הסלע לאתר את הסדר שבו בוצעו החריטות.
כל מגוון השיטות אפשר לקבוע נוכחות של תקופות שונות כמעט בכל סלע שנבדק.
המחקר ההשוואתי של סטרטיגרפיה של כ-2,000 סלעים תרם לקבוע מסגרת עקבית של אלמנטים שחוזרים על עצמם לאחר מכן, שיכולים לשמש כמאובנים מנחים כדי להכין כרונולוגיה כללית של אמנות הסלע בעמק.
עם השנים התפתחו שיטות תיארוך נוספות המתבססות על תהליך היווצרות הפטינה או קרום שיוצרים חזזיות או חומר אורגני אחר, אם כי אלו לא מסוגלות להחליף את שיטות התיארוך המסורתיות.
ב-1976 הציע ענתי לחלק את הציורים בהתאם לסגנונם לארבע תקופות מסופררות בספרות רומיות.
הצעה זו היא כיום שיטת התיארוך המקובלת, אם כי מאז נערכו בה שינויים רבים.
החלוקה המקובלת כיום, של התקופות שבהם נוצרו ציורי הסלע של ואל קמוניקה, היא:
התקופה האפיפלאוליתית (או התקופה המזוליתית, 8000 לפנה"ס עד 6000 לפנה"ס) – כמה אלפי שנים לאחר נסיגת הקרחון שכיסה את ואל קמוניקה (התקרחנות וירם - Würm glaciation).
הגילופים נעשו על ידי ציידים נוודים שעקבו אחר הנדידה של טרפם.
הדמויות המגולפות הן ציורים קטנים של בעלי חיים גדולים כדוגמת איילים, שהיו טרף טיפוסי לתקופה זו.
הציורים מתארים גם בעלי חיים שנפצעו עם חניתות.
אמנות סלע מסוג זה יכולה להיות אופיינית לציידים-לקטים וקשורה לתעשיית להבים ומיקרוליתים.
דוגמה לציורים אלו מצויה בסלעים המגולפים של לואינה (Luine).
התקופה הנאוליתית (בין המאה החמישית למאה הראשונה של האלף הרביעי לפני הספירה בערך 5,500–3,300 לפני הספירה) – התפשטו שיטות חקלאיות בוואל קמוניקה, בהתאמה להיווצרותם של יישובי הקבע הראשונים.
בתחום אמנות הסלע, דמויות אנושיות ומערכות של אלמנטים גאומטריים, כגון מלבנים, מעגלים ונקודות, מהווים את היסודות העיקריים של הקומפוזיציות ומשלימים את המשמעות הסמלית של הפטרוגליפים האנתרופומורפיים.
דוגמאות לציורים מתקופה זו מצויים בשמורה האזורית של צ'טו (Ceto), צ'ימברגו (Cimbergo) ופספרדו (Paspardo).
קיימת מחלוקת הנוגעת לתיארוך הנאוליתי של הדמויות האנתרופומורפיות הסכמתיות, המכונות "אוראנטי" (oranti, "דמויות מתפללות"), מכיוון שיש חוקרים שמתארכים אותם לתקופת הברונזה.
על פי פרשנות זו, מערכת הדמויות היחידה המתייחסת לתקופת הנאוליתית, או לשלב התקופה הנאוליתית-תחילת התקופה הכלקוליתית (האלף הרביעי לפני הספירה), מורכבת מהתבניות הגאומטריות המתפרשות כייצוג טופוגרפי של אדמה מעובדת וחרושה.
בתקופה זו מופיעים בעלי חיים מבויתים כמו כלבים, עזים ושוורים.
עד סוף התקופה הקמונית השנייה, התרחבו מושאי פולחן.
במיוחד התחילו לסגוד לכלב, החיה המבויתת הראשונה.
התקופה הכלקוליתית (3,300 לפנה"ס – 2,500 לפנה"ס) – הופיעו מוטיבים חדשים, המתעדים את המצאת הגלגל, המצאת העגלה והצורות הראשונות של המטלורגיה.
בסלעים חקוקים גרמי שמים, חיות, כלי נשק, איורים של חריש, שרשרות של בני אדם שכנראה מייצגות טקס דתי הקשור בפולחן האבות וסימנים נוספים.
אמנות סלע אלפינית החלה להתפתח בתקופה זו.
סלעים הוכתמו בסמלים שמימיים, בעלי חיים, כלי נשק, תיאורי חריש, שרשראות של בני אדם וסימנים אחרים.
אף על פי שהדמויות האנתרופומורפיות היו פרימיטיביות בהתחלה, מאוחר יותר דימויים אלה היו עזים ומסובכים עוד יותר על ידי הוספת כלי נשק, דיסקים ומלבנים המסמלים את העולם בנוסף לדמויות פשוטות.
מונומנטים אלו, שהשתמרו בעיקר הפארק הארכאולוגי הלאומי של הסלעים של צֶ'מוֹ ובאזינינו-אנבויה (אוסימו), מעידים על פונקציה פולחנית הקשורה להערצת אבות.
תקופת הברונזה (2000–800 לפנה"ס) – בתקופת הברונזה הושם דגש רב יותר על כלי נשק, עדות לחשיבותם של הלוחמים בתרבות הקמונית בתקופה זו.
כמו כן, נמשכה המסורת של הדגשת צורות גאומטריות (מעגלים וצורות דומות) בהמשך לחריטות מתקופות קודמות.
סגנון זה מחולק לחמש תקופות משנה המסומנות:
A1 (2900–2400 לפנה"ס) – מצבות אבן ופגיונות רמדליאניים
C (1500–1200 לפנה"ס) – דמויות מתפללות כשידיהם ורגליהם בצורות האות U.
D (1200–800 לפנה"ס) – דמויות מתפללות כשידיהם ורגליהם בצורות האות L.
תקופת הברזל (800 לפנה"ס – 100 לספירה) – כ-80% מהציורים בוואל קמוניקה הם מתקופה זו.
יצירות אלה מבטאות את האידיאלים של גבריות ועליונות הרואיות.
סגנון זה מחולק לחמש תקופות בנות מאתיים שנה.
התקופות הראשונות עשירות בייצוגים של דו-קרב ודמויות אנושיות, אפילו גדולים, המתהדרים בכלי הנשק שלהם, בשריריהם ובאיבר המין שלהם.
יש גם דמויות של בקתות, מבוכים, טביעות רגליים, סצנות ציד וסמלים אחרים.
דווקא במאות האחרונות של תקופה זו ניכרת נסיגה מתמשכת באיכות הציורים.
קיימים גם דפוסים טופוגרפיים, בעיקר בחלק המרכזי של תקופת הברזל (המאות ה-4–6 לפני הספירה), כמו באיור המכונה "מפת בדולינה", אחד המשטחים החרוטים הידועים ביותר בעמק קמוניקה.
האיור נחשב לאחת המפות הטופוגרפיות העתיקות ביותר, והפרשנות המקובלת שהיא מתארת חלקות מעובדות, שבילי הרים וכפרים.
האיור נחקר לראשונה על ידי מיגל בלטרן לוריס (Miguel Beltrán Llorís), ואחר כך על ידי כריסטינה טורקוני (Cristina Turconi) עבור אוניברסיטת מילאנו.
סוגים בולטים של סמלים מתקופת הברזל כוללים:
פרש – הפרשים בפטרוגליפים עוסקים בציד, כשהם עומדים ברתמות.
מממצאים ממקומות אחרים ידוע שהסוס הגיע לאיטליה רק בסוף המאה השמינית לפנה"ס, היה נדיר תחילה ורכבו עליו כנראה רק מנהיגים וראשי הלוחמים.
בין הפטרוגליפים נמצאו גם איורים של פרשים על גבי איילים, כשאין יודעים האם מדובר בעובדה או בפרי דמיונו של המאייר.
"את" – מטרתו של הכלי שקיבל כינוי זה, המופיע במספר רב של ציורים, נתונה במחלוקת בין החוקרים.
פטרוגליפים דומים נתגלו גם בשוודיה, בצרפת ובחצי האי האיברי.
יש הסוברים שמדובר במשוט, אחרים סוברים כי מדובר באיור של עגלה, פעמון או נשק.
הסברה המקובלת, הנתמכת בכלים דומים מברונזה שנמצאו בקברים מסוף תקופת הברונזה – תחילת תקופת הברזל, היא שכלים אלו שימשו כנראה מחתה לפינוי גחלים.
עופות וסירות בצורת עופות – באחד הפטרוגליפים מופיע ציור של השמש בתוך סירה בעלת ראש ציפור, כנראה כחלק מפולחן השמש.
כלי נשק – בהם בולטים ציורים של האלברדים (המתוארכים למאה השלישית עד המאה השנייה לפני הספירה).
האל קרנונוס (Cernunnos) – אל במיתולוגיה הקלטית (שנקלטה גם בוואל קמוניקה), המופיע כשבני אדם סוגדים לו.
בתקופה שבאה אחר כך, תקופת השלטון הרומי על ואל קמוניקה (החל משנת 16 לספירה ועד סביבות 500 לספירה), נפסקה לחלוטין אמנות הציור בסלע.
בימי הביניים שוב החלו להופיע פטרוגליפים המאופיינים על ידי סמלים נוצריים כדוגמת צלב ומפתח, בדרך כלל על גבי פטרוגליפים קיימים שבהם יש סממנים פגניים, ככל הנראה בכוונה "לטהר" את המקום.
עמנואל ענתי מסכם בספרו "אמנות הסלע של וואלקמוניקה" את החשיבות של הציורים כך:
האתרים שבהם נמצאו ציורי הסלע
ציורי הסלע מפוזרים ב-180 אתרים בעמק, על פני 2,400 מחשופי סלעים, בשטחן של 24 מועצות בחלקו הנמוך, האמצעי והעליון של העמק, בגבהים הנעים בין 200 מטרים ל-2,000 מטרים מעל לפני הים.
הריכוז הגדול ביותר של הציורים נמצא ברצועה בת 40 קילומטרים בחלקו התחתון של מרכז העמק, בין פסגות ההרים קונקראנה (Concarena) ופיצו בדילה קמונו (Pizzo Badile Camuno).
האתרים העיקריים שבהם נמצאים ציורי סלע הם:
"הפארק הארכאולוגי הלאומי של הסלעים של צֶ'מוֹ" - האתר שחשף לעולם את ציורי ואל קמוניקה.
ב-1909 ראה הגאוגרף לאנג שני סלעים שעליהם נחרטו במשך כמה שלבים בתקופת הנחושת פגיונות רמדליאניים ובעלי חיים רבים: איילים, יעלים ושועלים.
"הפארק הארכאולוגי העירוני של סֶרַדִינָה-בֶּדוֹלִינָה" - הפארק הוקם בשנת 2005, וכולל אוסף סלעים שנחרטו בעיקר בתחילת תקופת הברונזה (2000 לפני הספירה) ותקופת הברזל (1000 לפני הספירה), בולט במיוחד ציור מפורט של עבודת חריש.
בפארק יש חמישה מסלולי הליכה.קאפו די פונטה 4 Parco archeologico di Asinino-Anvòia
"הפארק הארכאולוגי של אזינינו-אנבויה" – מקדשים מגליתיים מתקופה הכלקוליתית (האלף השלישי לפני הספירה).
כאן, למעשה, ידועים אזורי פולחן שונים עם אסטלות וסלעים חרוטים, סביבם התקיימו טקסים ופולחנים.
"הפארק הלאומי של הסלעים המגולפים של לוּאינֶה" - באתר יש כ-50 סלעים שעליהם חקוקים ציורים מתקופת הברונזה שנתגלו ב-1955. בפארק שהוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 יש שלושה מסלולי הליכה שבהם ניתן לראות את התחריטים הרבים של ציד, מלחמה, חיי היומיום או היבטים דתיים של תושבי העמק הקדומים.
"הפארק העירוני לארכאולוגיה ולכרייה של סלרו".
מכיל ארבעה אתרי אומנות סלע שונים ואת אזור הכרייה של קרונה (Carona).
כרייה החלה באזור מתקופת הברזל ולאורך כל ההיסטוריה, ובלטה במאות ה-16 וה-17. מכרות קרונה, הממוקמים מצפון-מערב לעיירה סלרו, בגובה של כ-800 מטר מעל פני הים, מאופיינים במנהרות, גלריות ושרידי מבני דיור לעובדים ומבנים לכלים.
במכרות כרו אבן גיר, כלקופיריט וגם נחושת וברזל.
מבין ארבעת אתרי אמנות הסלע אפשר לבקר באתר אחד.
"הפארק העירוני לארכאולוגיה של סוֹנִיקוֹ" – אתר בקצה הצפוני של העמק.
איכות הפטרוגליפים ירודה, בעיקר דוגמאות גאומטריות, אם כי יש גם דמויות.
יצירת הפטרוגליפים באתר זה התחילה בתקופה הנאוליתית ונמשכה עד תקופת הברונזה.
"שמורת הטבע של הסלעים המגולפים של צ'מו-צ'ימברגו-פספרדו" - אזור עשיר בציורי סלע בסמוך לקהיליית פספרדו.
מהווה חלק משמורת אמנות האבן המשותפת לשלוש קהילות (צ'מו-צ'ימברגו-פספרדו).
באזור ציורי סלע החל מהתקופה הנאוליתית המאוחרת דרך תקופת הברזל ועד ימי הביניים.
בפוֹפֶּה דִי נָדְרוֹ (Foppe di Nadro), חלק משמורת הטבע, יש אלפי ציורי סלע: דמויות, טביעות רגליים מאמצע תקופת הברזל, כלי נשק מתקופת הברונזה, לוחמים מתקופת הברזל, ורדים קמוניים ובקתות.
באתר שחזור בגודל טבעי של אסם מתקופת הברזל על פי ציורים שנמצאו במקום.
ציטוט פיננסי הוא קביעת מחיר לקנייה או מכירה של מוצר פיננסי או אחר כגון: שער המרה בין מטבעות, ריבית להלוואה, שער מניות, שער אג"ח או סחורות.
לציטוט יש שער רכישה (Bid price) אותו מוכן קונה לשלם, ושער מכירה (Ask price) אותו מוכן המוכר לקבל תמורת המוצר.
לדוגמה, עסקה של מכירת שקלים ורכישת דולרים.
הציטוט שיקבע ינקוב את כמות השקלים שמוכן המוכר לקבל עבור דולר אחד.
הציטוט הפיננסי יכול להתבצע על עסקה מיידית או עסקה עתידית (Forward).
צִיטוֹזוֹל, או מטריצה ציטופלסמטית הוא הנוזל הציטופלזמתי הנמצא בתוך התאים, אשר אינו מהווה חלק מאברוני התא ואינו תחום על ידי ממברנות פנימיות בתוך התא.
התוכן של תא איקריוטי בתוך קרום התא (לא כולל גרעין התא), מכונה ציטופלזמה.
בתאים פרוקריוטים רוב התגובות הכימיות של חילוף החומרים מתרחשות בציטוזול, בעוד שמיעוטן מתרחש בממברנת התא או בחלל הפריפלסמטי.
בתאים אאוקריוטים קיימים תהליכים המתרחשים בציטוזול, אך יש גם המתרחשים באברונים.
הציטוזול הוא תערובת מורכבת של חומרים המומסים במים.
אף על פי שהמרכיב העיקרי של הציטוזול הוא מים, מבנהו ותכונותיו בתוך התאים אינם מובנים לגמרי.
הריכוזים של יונים כמו נתרן ואשלגן הם שונים בציטוזול מאשר בנוזל הבין תאי, החשיבות של הבדלים אלו באה לידי ביטוי בתהליכים כמו אוסמורגולציה ואיתות התא.
הציטוזול אף מכיל כמויות גדולות של מקרומולקולות, אשר משנות את התנהגות מולקולות שונות בסביבה בעזרת שינוי בצפיפות המקרומולקולות.
למרות שפעם הציטוזול נחשב לבעל מבנה פשוט של מולקולות, קיימות בו כמה רמות של ארגון, אלה כוללים ריכוזים שונים של מולקולות קטנות, כגון; סיד.
קומפלקסים גדולים של אנזימים פועלים יחד כדי לבצע תהליכים מטבוליים, וכן מתחמי חלבון כגון proteasomes ו-carboxysomes התוחמים ומפרידים בין חלקים שונים בציטוזול.
המונח ציטוזול הוצג לראשונה בשנת 1965 על ידי ה.א.
המונח התייחס תחילה לנוזל שהופק משבירת תאים והרצתם בצנטריפוגה תוך מיצוי החלק הנוזלי שאינו שוקע והפרדתו מכל המרכיבים הבלתי מסיסים.
המונח ציטוזול מתייחס כיום לפאזת הנוזל של הציטופלסמה בתא שלם, ואינה כוללת את חלק הציטופלסמה המצוי באברונים.
בשל האפשרות לבלבול בין השימוש במושג ציטוזול לבין הציטופלסמה, הציטוזול הוכר גם בשם הציטופלסמה המימית, על מנת לתאר את נוזל הציטופלסמה של תאים חיים.
לציטוזול אין תפקיד אחד מוגדר, ומתרחשים בו שלל תהליכים החשובים לתפקוד התא.
בין היתר, קיימים מגוון תהליכים של מעבר אותות בין קרום התא לבין גרעין התא והאברונים.
תפקיד נוסף של הציטוזול הוא לשמש כתווך בתוכו מטבוליטים עוברים מהמקום בו נוצרו אל אתר היעד שלהם.
מולקולות שהן מסיסות במים, כגון חומצות אמינו, יכולות לעבור דרכו בדיפוזיה מהירה.
לעומת זאת, מולקולות הידרופוביות, כמו חומצות שומן או סטרולים, צריכות להיקשר לחלבונים על מנת לחצות את הציטוזול.
הציטוזול הוא אתר חילוף החומרים הפעיל ביותר בתאים פרוקריוטיים, ואתר מרכזי של חילוף חומרים גם בתאים אאוקריוטים.
למשל אצל היונקים כמחצית החלבונים בתא ממוקדים בציטוזול.
גם בשמרים, נמצא כי מרבית המטבוליטים והתהליכים המטבוליים הם בציטוזול.
בבעלי חיים, תהליכים מטבוליים מרכזיים שמתרחשים בציטוזול הם ביוסינתזה של חלבונים, מסלול הפנטוז פוספט, גליקוליזה וגלוקונאוגנזה.
עם זאת, המיקום של תהליכים מטבוליים אינו בהכרח זהה באורגניזמים שונים.
טיפול בחלבונים פגומים נעשה על ידי JUNQ ו-IPOD שנמצאים בתוך הציטוזול.
ציורי מערות הם ציורים שנמצאים על קירות מערות ותקרות.
לרוב מתייחסים לאלה שמוצאם פרהיסטורי.
הציורים המוקדמים ביותר התגלו בשנים האחרונות במערות באינדונזיה, שם התגלה במערה בסולאווסי גם ציור המערות הקדום ביותר שמתוארך לפני 51,200 שנה.
זאת לאחר שבשנת 2019 התגלו במקום ציורי מערות מלפני 48,000 שנה.
ציורי המערות באירופה מקורם כנראה בתרבות האוריניאקית, לפני כ-40,000 שנה, והם נמצאים במערת אל קסטיו בקנטבריה שבספרד.
מטרת ציורי המערות מתקופת האבן הקדומה אינה ידועה.
הראיות מצביעות על כך שהן לא נועדו רק לקישוט אזורי המגורים, שכן במערות בהן הופיעו הציורים לא נמצאו סימני חיים מתמשכים.
ולעיתים קרובות הן נמצאו במערות שאין אליהן גישה קלה.
תאוריות מסוימות טוענות כי הן נועדו לתקשורת עם אחרים, ואילו תאוריות אחרות מייחסות להן תכלית דתית או טקסית.
בצרפת ובספרד נתגלו כמעט 350 מערות המכילות אמנות מהתקופה הפרהיסטורית.
בתחילה, גיל הציורים היה נושא שנוי במחלוקת, שכן שיטות כמו תיארוך פחמן-14 יכולות להפיק תוצאות מטעות אם הדגימות זוהמו על ידי חומר ישן או חדש, ומערות וסוככים סלעיים מלאים בפסולת מתקופות זמן רבות.
אבל טכנולוגיה מאוחרת אפשרה לתארך את הציורים באמצעות דגימת הפיגמנט עצמו וסימני החריכה על הקירות.
ציורי המערות העתיקים ביותר הידועים כיום נמצאים על קירות מערות באזור מארוס־פאנגקפ שבדרום האי סולאווסי שבאינדונזיה.
שיטה חדשנית לתיארוך היצירה, המתבססת על שימוש בלייזר ובספקטרומטר מסה, קובעת כי הציורים צוירו לפני לפחות 51,200 שנים.
ציורי המערות השניים בעתיקותם נמצאים במערת אל קסטיו בצפון ספרד ומתוארכים לסביבות 40,000 שנה.
תאריך זה תואם את הראיות הידועות המוקדמות להומו סאפיינס באירופה, אולם מתאים גם לתקופתו האחרונה של האדם הניאנדרטלי.
בשל גילם, מרבית המדענים מייחסים אותם לאדם המודרני אולם ישנם גם כמה מדענים המשערים שנעשו על ידי האדם הניאנדרטלי.
ציורי המערות השלישיים בעתיקותם, לפחות באירופה, נמצאים במערת שובה בצרפת.
הציורים עשויים להיות בני 35,000 שנה על פי תארוך רדיואקטיבי, המגיע ל-33,000 לפנה"ס (התקופה הפלאוליתית המאוחרת).
חלק מהחוקרים מאמינים כי הציורים מתקדמים מדי לעידן זה ומתלבטים לגבי התיארוך.
עם זאת, נלקחו דגימות רבות, כולל סימני החריכה והציורים עצמם, וכן מבעלי חיים ופחם שנמצאו ברצפת המערה ושניהם מראים שהיו שתי תקופות של יצירה במערה בשובה: לפני 35,000 שנה ו-30,000 שנה.
אחת ההפתעות הייתה שרבים מהציורים שונו שוב ושוב במשך אלף שנים, מה שאולי מסביר את הבלבול לנוכח ציורים עדינים באיכותם שצוירו, לכאורה, בתקופה מוקדמת יותר.
באוסטרליה נמצאו ציורי מערות בארץ ארנהם, בציורים מופיעות חיות גדולות שמעריכים כי נכחדו כבר לפני למעלה מ-40,000 שנה, מה שהופך את האתר לאתר הציור העתיק ביותר שנמצא.
עם זאת, הגיל המוצע תלוי בהערכה של תקופת ההכחדה של המינים המתוארים לכאורה.
באתר אוסטרלי נוסף נמצאו רישומי פחם שתוארכו ל-28,000 שנים, מה שהופך אותו לאתר העתיק ביותר באוסטרליה ובין העתיקים ביותר בעולם שיש עליהם תאריך אמין ומקובל.
הנושאים הנפוצים ביותר בציורי מערות הן חיות פרא גדולות, כגון: ביזון, סוס, שור הבר, ואיילים.
בנוסף, העתקים של יד אדם ודפוסים מופשטים שנעשו בעזרת אצבעות.
המינים שנמצאו בתדירות הגבוהה ביותר היו מתאימים לציד על ידי בני אדם, אבל לא בהכרח היו הטרף הטיפוסי בפועל ולא תאמו לעצמות במערה.
לדוגמה הציידים במערת לאסקו השאירו בעיקר עצמות איילים, אך מין זה אינו מופיע כלל בציורי המערה, במקומם מופיעים ציורים של מיני סוסים נפוצים.
ציורים של בני אדם היו נדירים ובדרך כלל נעשו בהיעדר פירוט יתר לעומת בעלי החיים.
אחד ההסברים האפשריים לכך נובע מהיות הצורה האנושית אסורה בטאבו דתי.
פיגמנטים בהם השתמשו כללו אוכרה אדומה וצהובה, המטיט, תחמוצת מנגן ופחם עץ.
לפעמים צללית החיה הייתה חקוקה בסלע ראשון, ובכמה מערות כל או רוב התמונות היו חקוקות באופן זה.
ציורי מערות שנמצאו במערת אפולו 11 בנמיביה מתוארכים עד כה מכ-23,000-25,000 לפנה"ס.
בפארק דראקנסברג בדרום אפריקה נמצאו ציורי מערות שסבורים כי הם בני 3,000 שנה.
הציורים של אנשי סן שהתיישבו באזור לפני כ-8,000 שנים מתארים חיות ובני אדם וחושבים שהם מייצגים אמונות דתיות.
דמויות אנושיות נפוצות יותר באמנות הסלע של אפריקה מאשר באירופה.
בשנת 2002, צוות ארכאולוגים צרפתי גילה את ציורי מערות לאס גאל בפאתי הרגייסה באזור הצפון המערבי של סומלילנד סומליה, שראשיתו סביב 5,000 שנים.
הציורים מתארים שתי חיות פרא ופרות מעוטרות.
הם כוללים רועים, שמאמינים כי הם אלה שיצרו את אמנות הסלע.
ציורי מערות רבים נמצאים בהרי טאסילי נאג'ר בדרום מזרח אלג'יריה.
שהוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אמנות הסלע התגלתה לראשונה בשנת 1933 ומאז הניבה 15,000 תחריטים וציורים שמתעדים את נדידת בעלי החיים השונים, שינויים אקלימיים, ושינוי בדפוסי אוכלוסיית האדם בחלק זה של מדבר סהרה, מ-6000 לפנה"ס ועד לתקופה הקלאסית המאוחרת.
בפארק הלאומי קקדו באוסטרליה נמצאו ציורי מערות קדומים.
אוכרה אינה חומר אורגני ולכן תארוך פחמני של התמונות הוא לעיתים בלתי אפשרי.
אולם ניתן לשער מתוכן הציור, מחפצים שונים או חומר אורגני שעורבב במכוון או בשוגג עם האוכרה, כדוגמת פיח.
באירופה נמצאו מספר מערות ידועות עם ציורים.
בהן מערת לאסקו ומערת שובה בצרפת ומערת אלטאמירה בספרד.
וכן מערת קרסוול באנגליה ומערת מאגורה בבולגריה.
מקלטי הסלע בבהימבטקה מציגים את העקבות הראשונות של חיי אדם בהודו.
מספר ניתוחים מצביעים על כך שכמה מהמקלטים היו מאוכלסים על ידי בני אדם במשך 100,000 שנה.
סבורים כי הציורים המוקדמים על קירות המערות היו מהתקופה המזוליתית מלפני 12,000 שנה.
בעוד שהציור האחרון ביותר, הכולל צורות הנדסיות, הוא מתקופת ימי הביניים.
הציורים בעיקר בצבעי אדום ולבן עם מעט ירוק וצהוב ומתארים את חייהם של האנשים שחיו במערות, כולל סצנות לידה, ריקודים, טקסים וקבורה דתית ובעלי חיים.
באזור סנטה ברברה וקליפורניה בארצות הברית נתגלו מערות עם ציורים של אמנים ילידים.
הציורים כוללים דוגמאות שונות טיפוסיות לאזור.
וכן נמצאו פיקטוגרפים של תרבות האינדיאנים בדרום מערב ארצות הברית.
במערת לולטון שבממקסיקו נמצאו ציורי קיר רבים.
הפארק הלאומי סרה דה קפיברה הוא פארק לאומי השוכן במדינת פיאאוי שבצפון-מזרח ברזיל.
הפארק הוקם ב-1979 על מנת להגן על השרידים הפרהיסטוריים וציורי הסלע השוכנים בו, והוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1991. המערות החצובות בסלע, שהתגלו במהלך שנות ה-60, מעוטרות בציורי סלע רבים.
מערת הידיים היא מערה הנמצאת בפרובינציית סנטה קרוס, ארגנטינה, במרחק 163 ק"מ דרומית לקרחון פריטו מורנו.
מרבית ציורי הידיים נראים כשבלונה של ידיים באפקט של נגטיב, ומלבדם יש תיאורים של בני אדם, גואנקו, ראיים, חתוליים ובעלי חיים אחרים.
כמו כן, צורות גאומטריות, דגמי זיגזג, ייצוג של השמש וסצנות ציד.
צבעי הציורים משתנים מאדום ללבן, שחור או צהוב.
את איורי הציד מתארכים ללמעלה מ-10,000 שנים, את שבלונות היד לסביב 550 לפני הספירה ואת הרישומים הלא נגטיביים של הידיים מתארכים ל-180 לפני הספירה.
קיימים ציורי מערות בתאילנד, מלזיה, אינדונזיה ובורמה.
בתאילנד, הם קיימים במערות לאורך הגבול התאילנדי-בורמזי, המשקיפות על נהר המקונג.
במלזיה הציורים העתיקים ביותר נמצאים ב"גואה טאמבון בפראק" ומתוארכים ללפני 2000 שנה.
מערות נוספות נמצאות בגן הלאומי ניה והן בנות 1200 שנה.
בשנת 2024 התגלה בסולאווסי ציור המערות העתיק בעולם שתיארוכו הוא לפני 51,200 שנה.
זאת לאחר שבשנת 2019 התגלה באותו אזור ציור מערות שמתוארך לפני 48,000 שנה.
ציורי מדרכות הם צורה של אמנות רחוב.
ציורי המדרכה חשופים להולכי רגל המזדמנים למקום.
משום שהם נמצאים במרחב הציבורי החיצוני, ציורי המדרכות נתונים לבלאי עקב פגעי מזג האוויר או השחתה.
הצייר יכול להשתמש במספר חומרים.
בין החומרים הנפוצים לצורך ציור מדרכות הוא הגיר.
כמו כן, הצייר יכול לשחזר ציור מוכר או לצייר ציור מקורי משל עצמו.
בניב מקומי (דיאלקט זאמוטי): טִיטוֹבֶנַה) היא עיירה במחוז משנה קלם שבמחוז שאולאי במרכז-צפון ליטא.
העיירה שוכנת על גדות נהר הדוביסה.
בציטוביאן התקיימה קהילה יהודית ותיקה, עד מלחמת העולם הראשונה גרו בה עשרות משפחות יהודיות שרובן התפרנסו מחקלאות.
ב-1915 גורשו יהודי העיירה אך הורשו לשוב אליה עוד באותה שנה.
בין מלחמות העולם היגרו רבים מתושבי העיירה, רובם לדרום אפריקה ולארצות הברית ובודדים לארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היוו יהודי העיירה 17% מאוכלוסייתה, כ-50 משפחות.
חשיבותה העיקרית של העיירה הייתה בימי חופשת הקיץ, היא הייתה מוקד משיכה לנופשים בשל היערות הסובבים אותה.
בעיירה היו מוסדות חינוך ודת יהודיים אך לא היה בה בית קברות ויהודי העיירה היו משתמשים בבית העלמין של שידלובה לקבורת מתיהם.
אליעזר דגן ניהל את ענייני הקהילה היהודית בעיר ויסד בה ב-1922 את הבנק העממי היהודי.
נולדו בציטוביאן: זרח ברנט, הרב משה שמעון זיוויץ והרב נתן קמנצקי.
הרבנית ציזיא חנה מזל (נפטרה בכ"ד בטבת ה'תקצ"ז, 1837) הייתה בתו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה, ואשת רבי ישראל אברהם מזל מצ'רני-אוסטראה.
היא מילאה את מקום בעלה באדמו"רות.
נולדה לרבי זאב וולף בעיר צ'רני-אוסטראה.
אביה שימש כאדמו"ר ורב העיר.
נישאה לרבי ישראל אברהם מזל, בן רבי משולם זושא מאניפולי.
לאחר נסיעת אביה לארץ ישראל בשנת תק"נ, מילא בעלה את מקום חמיו באדמו"רות וברבנות העיר.
לאחר פטירת בעלה בכ"א בטבת תקע"ד מילאה את מקומו באדמו"רות.
בהקדמת הספר מנורת זהב, שיצא בוורשה תרס"ב, מסופר כי כאשר ביקר בעיר רבי מרדכי מטשרנוביל הוא השתתף בסעודה שלישית שערכה.
בשנת תקצ"א עלתה לארץ ישראל והתיישבה בעיר טבריה.
בכ"ד בטבת תקצ"ז נהרגה ברעידת אדמה שפקדה את העיר.
נטמנה במקום קבורת האדמו"רים בחלקת תלמידי המגיד ממזריטש שבבית הקברות היהודי העתיק בטבריה, בסמוך לקבר אביה.
בנה רבי פנחס, חתן רבי משה מסלאוויטא, נותר באוקראינה לאחר עליית אמו ומילא את מקום אביו ברבנות.
חתנה היה רבי דוד טברסקי מטאלנא.
צאצאה, הרב ישראל אברהם מזל, איתר את מקום קברה כשעלה לישראל בראשית שנות השבעים.
ב-2019 הקים מכון אהלי צדיקים מצבה מחודשת על קברה, לצד המצבה העתיקה.
ציטוגלובין הוא החלבון לו מקודד הגן CYGB באדם וביונקים.
ציטוגלובין הוא חלבון השייך למשפחת הגלובינים המצוי בכל הרקמות, בעיקר ביונקים ימיים.
הוא התגלה בשנת 2001 ושמו ניתן לו בשנת 2002. תפקידו אינו ברור עדיין, אך חוקרים משערים שהוא בעל חשיבות בהגנה מפני היפוקסיה, על ידי העברת חמצן מהדם העורקי למוח.
ציטוגלובין מכיל קבוצת הם שמאפשרת דיפוזיה של חמצן ברקמות, אגירה של התרכובת הרעילה חנקן חמצני או רדיקלים חמצניים, וכן הגנה מפני עקת חמצן.
ציטאלופרם (בלועזית: citalopram), נמכרת בישראל בשמות: 'ציפרמיל' 'רסיטל' ו'ציטאלופרם טבע' היא תרופה נוגדת דיכאון מקבוצת ה-SSRI (מעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין).
משמשת לטיפול בדיכאון קליני, הפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעת פאניקה, אגורפוביה וחרדה חברתית.
הפרעת דיכאון כללי, הפרעה טורדנית כפייתית, הפרעת פאניקה, חרדה חברתית.
תופעות כלליות: כאבי ראש, סחרחורות וחולשה
הפרעות במערכת העיכול: חוסר תיאבון, כאבי בטן, בחילות ועצירות, הקאות וגזים
הפרעות בתפקוד מיני: שפיכה מוקדמת, פריאפיזם ואימפוטנציה
הנוף התרבותי של אמנות האבן של דְזְווֹגְ'יָאנְג חְווָאשָׁאן (בסינית: 花 山崖 壁画 בפין-יין: Huāshān yá bìhuà) הוא מקבצים נרחבים של אמנות סלע היסטורית, שצוירו על פני מצוקי אבן הגיר במחוז גואנגשי בדרום הרפובליקה העממית של סין, קרוב לגבול עם וייטנאם, במשך תקופה של כמה מאות שנים לפחות.
האתר המרכזי של הציורים משתרע על צוקים בגדה המערבית של הנהר מינג (明江, בפין-יין Míng Jiāng, "נהר זוהֵר") שהוא יובל של הנהר דזווג'יאנג.
אזור הציורים הוא חלק משמורת הטבע נוֹנְגְגָאנְג ושייך לעיירה יָאודָה בנפה נינגמינג בנציבות צ'ונגדזוו שבדרום-מערב מחוז גואנגשי.
ב-15 ביולי 2016 הוכרז הנוף התרבותי של אמנות האבן של דְזְווֹגְ'יָאנְג חְווָאשָׁאן, הכולל 38 אתרי ציורים, כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
זהו אתר המורשת העולמית ה-49 ברפובליקה העממית של סין.
האזור המצויר המרכזי לאורך הצוק הוא ברוחב 170 מטרים ובגובה 40 מטרים, והוא אחד מציורי הסלע הגדולים ביותר בסין.
הציורים מתחילים מגובה 30 עד גובה 90 מטרים מעל הנהר.
האזור העיקרי מכיל כ-1,900 דמויות המסודרות בכ-110 קבוצות.
הציורים נעשו בצבע אדום שהיה מורכב מאוכרה (המטיט), דבק חיות ודם.
הן מתארות דמויות אנושיות כמו גם חיות יחד עם תופי ארד, סכינים, חרבות, פעמונים וספינות.
גובהן של דמויות אנושיות בין 60 ל-150 סנטימטרים, אם כי דמות אחת צוירה בגובה של 3 מטרים.
התקופה שבה נוצרו משתרעת לכן מתקופת המדינות הלוחמות ועד שלהי שושלת האן בהיסטוריה של סין.
משערים שמרבית הציורים "מתארים את אורח החיים והטקסים" של בני עם הלְווֹיְוֵּה (雒越, בפיניין Luòyuè), שמשערים כי היו האבות הקדמונים של הקבוצה האתנית של הג'וואנג, ששכנו בעמק הנהר דזווג'יאנג במהלך תקופה זו.
עם זאת תיארוך פחמן-14 העלה שהציורים העתיקים ביותר הם בני 16,000 שנים, בעוד שהחדשים ביותר הם בני 690 שנים.
תערוכה במוזיאון הלאום של הג'וואנג בעיר צ'ונְגְדְזְווֹ (崇左市壮族博物馆) מוקדשת להיסטוריה ולפרשנות של הציורים.
אתר המורשת העולמית מורכב משלושה אזורים נפרדים הכוללים בסך הכול 38 אתרי אמנות סלע.
סך כל השטחים הכלולים באתר המורשת העולמית הוא 66,216 דונם המוקפים באזורי חיץ, אשר סך כל שטחם הוא 121,490 דונם.
השטח הכולל הוא אפוא 187,706 דונם.
ציורים מז'יברני - מטבע למופשט
במשך שנות מגוריו בז'יברני הקים הצייר קלוד מונה גן בסגנון יפני, שבו צייר מאות מציוריו המוכרים והמונומנטליים ביותר.
עם חלוף השנים, ניתן לעקוב אחר תהליך גיבושו של סגנון ייחודי, אניגמטי ופילוסופי שהתבטא בהפשטה של נושאי הציור.
מונה השקיע זמן ומשאבים רבים בגנו עד למימוש חזונו אשר היה מושא לציורים רבים במהלך השנים.
הוא נעזר בגנן ראשי וחמישה עוזרים כדי לטפח ולעצב את הגן כראותו.
ב־1893 רכש מונה חלקה נוספת אשר הייתה צמודה לאחוזתו, שבה הייתה בריכה טבעית קטנה שאותה חצה נחל האפט.
בשנים הבאות עיצב מונה את החלקה מחדש; במשך שלוש שנים הועלתה הטמפרטורה בבריכה על מנת שתתאים לנימפאות (שושני מים) אותן הזמין מונה מיפן.
גשר קטן בסגנון יפני הוקם מעל חלקה הצר של הבריכה.
ב־1901, לאחר משא ומתן ארוך מול המועצה המקומית, נחל האפט הוסט ממסלולו ולגשר הוספו קשת גבוהה ושיחי ויסטריה.
גנן אחד הועסק במיוחד עבור טיפול בנימפאות שפוזרו בבריכה באופן אותו הנחה מונה על מנת ליצור את הקומפוזיציה המדויקת שרצה.
הגן עצמו הפך ליצירת אמנות, לעיצוב הטבע כקומפוזיציה של צבעים וצורות מפוסלת במים, צמחים, השתקפויות ושמים.
הבריכה בגן הפכה למקור ההשראה העיקרי של מונה, הוא אמר: "נופים אלו של מים והשתקפויות הפכו לאובססיה.
הם מעבר לכוחו של זקן כמוני, ועדיין אני רוצה להצליח ולהעביר את התחושה שלי.
אני מקווה שהמאמץ שלי יצלח במשהו."
במאי 1909 הוצגו 48 ציורים מהגן בתערוכה של דוראן-רואל.
הציורים חולקו לשש קטגוריות של אזורים בגן ותומחרו במחיר גבוה.
ב־1915 מונה בנה סטודיו נוסף, באורך 24 מטרים, ברוחב 12 מטרים ובגובה 15 מטרים, ובו יצר את ציוריו הגדולים ביותר.
בחלקם של הציורים בסדרה, נושאי הציור כגון שמיים, מים, השתקפויות, עצים או פרחים, ממלא את בד הציור ואין בהם מידע על קו האופק או רמזים אשר מסייעים בהתמצאות מרחבית, דבר אשר יוצר לעיתים אצל הצופה תחושה של מידע חלקי, או חוסר התמצאות.
בכך מונה ניתק את עצמו ממסורת קונבנציונלית של ציורי נוף אופקיים, ברורים וקריאים.
הצבע מונח על הבד באופן מופשט ולעיתים קשה למתבונן להבין האם הוא מסתכל על אובייקט או על ההשתקפות שלו במים.
בחלק מהציורים, עלי הנימפאות על המים אשר בהם השתקפויות נראים כמרחפים בחלל לא מוגדר.
העתקה זו של האובייקט מסביבתו הטבעית למרחב מופשט היא פתח לדיון אפיסטמולוגי על יכולתנו לתפוס את המציאות ולהסיק מסקנות על מה שנתפס.
הפרטים שעדיין ניתן לזהות בציור ויכולים להוות איזשהו עוגן הכרתי במציאות, גם הם השתקפויות צפות במרחב לא ידוע.
את הציורים המונומנטליים והאניגמטיים ביותר שלו צייר מונה בשנים שלאחר מותם של אשתו ובנו.
חלקם קודרים, מופשטים כמעט לחלוטין, ויכולים להשרות על המתבונן תחושת ריחוף בחלל ריק מצורות מוכרות.
אדולף היטלר היה הקנצלר והפיהרר של גרמניה הנאצית בשנים 1933–1945, וכן מנהיג המפלגה הנאצית משנת 1921 ועד להתאבדותו בבונקר שלו בברלין.
במהלך השנים שלפני הפיכתו לפוליטיקאי, היה גם צייר ואמן.הוא הפיק מאות עבודות ומכר את ציוריו וגלויותיו כדי לנסות להתפרנס בשנות מגוריו בווינה (1908–1913).
למרות הצלחה מעטה מבחינה מקצועית, הוא המשיך לצייר לאורך כל חייו.
מספר ציורים שלו נתפסו לאחר מלחמת העולם השנייה ונמכרו במכירה פומבית בעשרות אלפי דולרים.
אחרים נתפסו על ידי צבא ארצות הברית ועדיין מוחזקים בידי ממשלת ארצות הברית.
הדעה הכללית על עבודתו מעורבת; הוא ספג ביקורת על היותו קר וחסר תחושה, ורבים טענו כי להיטלר היה כישרון גדול יותר כאדריכל מאשר כצייר, אף הוכח כיצד התייחס ביתר דקדקנות לפרטי האדריכלות בציוריו בהשוואה לפרטים אחרים כמו עצים או אנשים, אותם עיצב בצורה גולמית ומגושמת.
סגנונו של היטלר היה מחושב מאוד כאשר ייצג אדריכלות בציוריו.
במקום להתקדם עם הזרם העכשווי של תקופתו, חיקו יצירותיו את אמני המאה ה-19 ואמנים אחרים שקדמו לו.
הוא טען שהוא מערבב בין זרמי ותנועות אמנותיות רבות ורבים ביצירותיו, כשלמעשה סגנונו נבע אך בעיקר מהקלאסיציזם הרומי היווני, הרנסאנס האיטלקי והנאו-קלאסיות.
הוא העריץ את היכולת הטכנית של אמנים אלה, כמו גם את הסמליות והפשטות המובנות.
הוא כינה את רודולף פון אלט "המורה הגדול ביותר שלו".
בציורי השניים ניבטים נושאים ושימושים דומים בצבעים ובטכניקות, אך אלו מציגים נופים פנטסטיים המעניקים תשומת לב שווה אם לא יותר לטבע ולסביבה הסובבת מאשר לאדריכלות.