tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יותר מכך, הוא נרתע באופן כללי מהעמדות האבסטולוטיסטיות של השופטים הוגו בלאק וויליאם אורוויל דאגלס, שלא נטו להתפשר.
הוא היה מעוניין להתפשר כדי לזכות בדעת הרוב של השופטים.
מתנגדיו השמרנים של ברנן תקפו אותו כמי שקידם את האקטיביזם השיפוטי, והאשימו אותו על הגעה להחלטות לפני שביסס אותן בהיגיון המשפטי המתאים.
בעת שפרש, אמר ברנן שמבחינתו התיק החשוב ביותר שבו הוא דן היה פסק הדין "גולדברג נגד קלי" , שבו הוא פסק שהממשל המקומי, המדינתי או הפדרלי לא יכולים להפסיק תשלומי רווחה לאדם ללא שימוע מוקדם.
בשנות ה-80, כאשר איימו ממשל רייגן ובית המשפט העליון בנשיאותו של ויליאם רנקוויסט להפוך על פיהן את החלטות בית המשפט שהתקבלו בתקופת נשיאותו של ארל וורן, הביע ברנן באופן קולני יותר ויותר את השקפותיו השיפוטיות.
בנאום שנשא ב-1985 באוניברסיטת ג'ורג'טאון, הוא מתח ביקורת על קריאתו של התובע הכללי אדווין מיס ל"שיפוט על פי הכוונה המקורית" וכינה אותה "יהירות במסווה של ענווה", וטען שיש לקרוא את נוסח החוקה כדי להגן על הזכויות של "הכבוד האנושי".
ברנן גם גילה עניין בתקדימים או בהימנעות מעמדות "אבסולוטיסטיות" במקרים שנגעו לעונש המוות, שכן הוא האמין שנטילה מכוונת של חיים על ידי המדינה, כעונש, היא מטבעה אכזרית ובלתי רגילה.
ברנן ובעל בריתו הקרוב ביותר בבית המשפט, ת'ורגוד מרשל, הגיעו למסקנה בפסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה" שעונש המוות היה מכל הבחינות מנוגד לחוקה, ומעולם לא קיבל את הלגיטימיות בפסק הדין גרג נגד ג'ורג'יה , שבו נפסק ארבע שנים קודם לכן שעונש המוות כן תאם את החוקה.
לאחר מכן, כתבו ברנן ומרשל חוות דעת מיעוט לסירוגין, כשלכל אחת מהן הצטרף השני, בכל פסק דין בו הוגש ערעור על עונש מוות.
ברנן גם כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "גלאס נגד לואיזיאנה" .
בתיק זה בחר בית המשפט שלא לשמוע את העתירה שבה נקרא תגר על התאימות לחוקה של השימוש בכיסא חשמלי כאמצעי לביצוע עונש מוות.
בחוות דעתו בפסק דין זה כתב ברנן:
ברנן סיכם את דבריו בציינו שהמתה בחשמול היא "לא פחות מהטכנולוגיה העכשיוית המקבילה להעלאה על המוקד".
ברנן הצביע עם הרוב בפסק דין רו נגד וייד שקבע את חוקיותן של ההפלות ברמה הלאומית.
הוא גם הצביע עם דעת הרוב בפסק הדין "ז'קוביל נגד אוהיו" (Jacobellis vs Ohio), שקבע את הסטנדרטים המחמירים ביותר להאשמות במעשים מגונים ולמעשה התיר כל דבר למעט פורנוגרפיה קשה.
הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק דין באוורס נגד הארדוויק, שאפשר למדינות להעמיד לדין על ביצוע מעשה סדום בהסכמה, ובסופו של דבר הוא סבר שפורנוגרפיה קשה מוגנת גם היא על ידי החוקה.
ברנן נחשב כאחד מהשופטים הליברלים ביותר בהיסטוריה של בית המשפט העליון.
ויליאם ברנן נפטר ב-24 ביולי 1997 במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה.
ארונו הוצב באולם הגדול של בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית והוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-1969 העניקה אוניברסיטת נוטרדאם לברנן את המדליה שנחשבת למכובדת ביותר בקרב הקתולים בארצות הברית .
ב-1984 נקרא הבניין ההיסטורי של מחוז הדסון שבג'רזי סיטי שנפתח ב-1910 על שמו של ברנן.
ב-1987 הוענק לברנן פרס הסנאטור ג'ון היינץ על שירות ציבורי משמעותי, פרס שמוענק מדי שנה על ידי קרן פרסי ג'פרסון.
ב-1989 הוענקה לברנן מדליית החירות .
ב-30 בנובמבר 1993 העניק הנשיא ביל קלינטון לברנן את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-2010 נכנס ברנן להיכל התהילה של ניו ג'רזי.
באותה שנה הוקם בסן אנטוניו שבטקסס בית הספר תיכון שנקרא על שמו.
פארק ברנן, הניצב מול בניין בית המשפט ההיסטורי של מחוז אסקס שבניוארק, קרוי על שמו של ברנן, ופסל בדמותו נוצב בחזית בניין המחוז.
ויליאם ג'וזף ברנס הוא דיפלומט אמריקאי אשר כיהן כראש ה-CIA.
ברנס כיהן לפני כן כתת-מזכיר המדינה האמריקני לעניינים מדיניים וכשגריר ארצות הברית לרוסיה.
נחשב לאיש שירות החוץ האמריקני בעל העיטורים הרבים ביותר.
ברנס נולד בפורט בראג שבקרוליינה הצפונית.
אביו, ויליאם פ' ברנס , היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית.
הוא השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת לה סאל שבפילדלפיה, ולאחר מכן תואר שני בפילוסופיה ובעקבותיו גם דוקטורט באותו התחום, בבית הספר ליחסים בין-לאומיים של אוניברסיטת אוקספורד, שם למד בסיוע מלגת מרשל (Marshall Scholar).
ברנס הוא בעל שלושה תוארי דוקטור של כבוד.
ברנס חיבר את הספר "סיוע כלכלי והמדיניות האמריקנית כלפי מצרים, 1955–1981" (הוצאת "בית הדפוס של אוניברסיטת מדינת ניו יורק", 1985).
הוא דובר רוסית, ערבית וצרפתית, ובעל שני עיטורי שירות וכבוד נשיאותיים, וכן כמה עיטורי מחלקת המדינה האמריקנית, ביניהם שני תוארי כבוד – ב-2006 כשגריר, עבור הצלחה וייזום בתחום פיתוח הסחר, ב-2005 שני תוארי כבוד נוספים, ועוד עיטורי כבוד גבוהים בשירות החוץ האמריקני.
ב-1994, הוא הוצב ברשימת "50 האנשים המבטיחים ביותר למנהיגות, מתחת לגיל 40" של טיים מגזין, וברשימת "100 המנהיגים הגלובאליים הצעירים", של אותו עיתון.
בשירות החוץ של ארצות הברית
כן שימש כעוזר מיוחד לנשיא ומנהל ראשי לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה בצוות המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית.
בשנים 2005–2008 כיהן כשגריר ארצות הברית ברוסיה.
ב-2008 קידם אותו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לדרגת Career ambassador, הדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ האמריקני.
בממואר שהוציא ברנס ב-2019, The Back Channel (מילולית: "הערוץ האחורי"), כתב ברנס שהוא התנגד לפלישת ארצות הברית לעיראק, ושהוא מתחרט על כך שלא פעל נגדה בזמן אמת באופן נחרץ יותר.
בשנת 2008 כתב ברנס למזכירת המדינה, קונדוליזה רייס: "כניסה אוקראינית לנאט"ו היא הקווים האדומים המבריקים ביותר עבור האליטה הרוסית (לא רק ולדימיר פוטין).
במשך יותר משנתיים וחצי של שיחות עם שחקני מפתח רוסים על הפרק - מאלו בסמטאות החשוכות של הקרמלין ועד למבקרים הליברליים החריפים ביותר של פוטין, עדיין לא מצאתי מישהו שרואה באוקראינה כחברה בנאט"ו כל דבר אחר מלבד אתגר ישיר לאינטרסים הרוסיים".
פרשת קייבלגייט חשפה מסמך שעליו חתם ברנס בהיותו שגריר ברוסיה באוגוסט 2006. במסמך סיפק תיאור עד ראייה מפורט של החתונה המפוארת שאורגנה במחצ'קלה על ידי חבר הדומה הרוסית וראש חברת הנפט דאגסטן, גדז'י מחצ'וב.
המסמך קיבל פרסום מיוחד עקב האופי הצהוב של הכתיבה.
ביוני 2013 העיר האקדמאי אנדרו קוצ'ינס על תקופתו של ברנס במוסקבה: "זו הייתה תקופה שבה היחסים הידרדרו בצורה משמעותית מאוד, אבל הוא זכה לכבוד אישי מושלם מצד השלטונות הרוסיים כדיפלומט מקצועי".
ב-2013 הובילו ברנס וג'ייק סאליבן את הערוץ הדו-צדדי הסודי עם איראן שהוביל להסכם הביניים בין איראן ל-P5+1 ובסופו של דבר ללהסכם הגרעין עם איראן.
על פי דיווחים, ברנס נמצא "בכיסא הנהג" של צוות המשא ומתן האמריקאי להסכם הביניים.
ברנס נפגש בחשאי עם פקידים איראנים כבר ב-2008, כשהנשיא ג'ורג' ווקר בוש שיגר אותו לשליחות מיוחדת.
במאמר שפורסם בעיתון האטלנטיק באפריל 2013, שיבח האקדמאי ניקולס קראלב את ברנס כ"נשק הדיפלומטי הסודי" שנפרס נגד "כמה מהאתגרים הקשים ביותר של מדיניות החוץ של ארצות הברית".
ברנס פרש משירות החוץ בשנת 2014, ולאחר מכן ניתן לו תואר הכבוד של נשיא קרן קרנגי לשלום בין-לאומי.
בנובמבר 2020, כאשר הועלה שמו של ברנס בעיתונות כאחד מכמה מועמדים אפשריים להתמנות על ידי הנשיא הנבחר ג'ו ביידן למזכיר המדינה, הצהיר הגיליון הרחב של קומרסאנט הרוסי כי מקורותיו בממשל הרוסי הבהירו שברנס הוא המועמד המועדף על מוסקבה לתפקיד מכל חמשת המועמדים שהוצגו בעיתונות האמריקאית.
הנשיא ג'ו ביידן הכריז ב-11 בינואר 2021 שברנס הוא מועמדו לראשות סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית.
ב-23 במרץ 2021 החל ברנס את כהונתו בתפקיד זה, אחרי שהסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו ימים אחדים קודם לכן.
במהלך השימוע שנערך בסנאט לפני מינויו, אמר ברנס שטיפול באתגרים הקשורים בסין נמצא בראש סדר העדיפויות שלו.
הוא התבטא באופן דומה מספר פעמים במהלך כהונתו, ובאחד מנאומיו הגדיר את סין כ"מבחן העמוק ביותר שעמו נאלץ ה-CIA להתמודד אי פעם".
ברנס הקים בסוכנות מרכז שתכליתו היחידה לעסוק בסין, המדינה היחידה שלה יוחד מרכז כזה.
בשימוע האישור של מינויו בפני הסנאט, אמר ברנס: "הנהגה סינית יריבה ודורסנית מציבה את המבחן הגאופוליטי הגדול ביותר שלנו".
לדבריו, הרפובליקה העממית של סין פועלת כדי "לחזק באופן מתודי את היכולות שלה לגנוב קניין רוחני, לדכא את אנשיה, להרע לשכניה, להרחיב את הטווח הגלובלי שלה ולבנות השפעה בחברה האמריקאית".
בכיר לשעבר בסוכנות התראיין לכתבת פרופיל על ברנס ואמר על סגנון הניהול שלו: "ראש ה-CIA אף פעם לא צועק או מאיים.
הוא יכול לנהל שיחות קשות אבל להשאיר אנשים עם הכבוד שלהם."
במהלך כהונתו ספגו ממשל ביידן וסוכנויות המודיעין ביקורת על ההיערכות לקראת נסיגת ארצות הברית מאפגניסטן.
ב-23 באוגוסט 2021, ערך ברנס פגישה חשאית בקאבול עם מנהיג הטליבאן עבד אל-ע'ני בראדר, שחזר לאפגניסטן מגלות בקטר, כדי לדון בדרישת הטאליבן ש-31 באוגוסט יהיה המועד הסופי ליציאת הכוחות האמריקאים מאפגניסטן.
לאחר הנסיגה, ביקר ברנס בקאבול וניהל באופן ישיר שיחות עם אנשי הטליבאן, שהשתלטו על הבירה זמן קצר לאחר הנסיגה.
משבר מרכזי שהתפתח בזמן כהונתו הוא פלישת רוסיה לאוקראינה והמלחמה שהחלה בעקבותיה.
בעקבות ניסיונו הדיפלומטי הרב עם רוסיה, היה ברנס דמות חשובה בגיבוש המדיניות של ארצות הברית בעניין.
לפני הפלישה ארגוני המודיעין האמריקאים התריעו באופן פומבי על ריכוז כוחות צבא רוסים על גבול אוקראינה, ובאופן חריג ארצות הברית חשפה חלק ממסמכי המודיעין בנושא, במטרה למנוע מרוסיה יצירת מצג שווא שיהווה עילה למלחמה.
ברנס נסע לרוסיה לפני הפלישה, בתחילת נובמבר 2021, ושם נועד עם בכירים בקרמלין ושוחח בטלפון עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, בניסיון למנוע את המלחמה.
במהלך ביקורו הודיע הודיע לניקולאי פטרושב, מזכיר מועצת הביטחון של רוסיה, כי לארצות הברית מודיעין שפוטין שוקל פלישה בקנה מידה מלא לאוקראינה.
ברנס הזהיר שאם פוטין יפלוש לאוקראינה, המערב יגיב בצורה שתהיה לה השלכות קשות על רוסיה.
ג'ון סאליבן, בזמנו השגריר האמריקאי ברוסיה, סיפר שפטרושב לא נרתע מהאזהרות של ברנס.
עם שובו לוושינגטון, ברנס הודיע לביידן שפוטין כנראה החליט להשתלט על אוקראינה וכי לרוסים יש ביטחון מוחלט שהניצחון יגיע במהירות.
בנוסף, הוא נסע לאוקראינה ונפגש עם נשיאה וולודימיר זלנסקי, על מנת להתריע על כוונת הרוסים ועל הצורך בנקיטת אמצעי הגנה.
לטענת הניו יורק טיימס, למודיעין שסופק במהלך הפגישה הייתה השפעה ממשית על היכולת של אוקראינה להתמודד עם ההתקפה הראשונית של רוסיה.
בינואר הגיע ברנס להתייעצות עם הפיקוד האוקראיני העליון, והציג בפניהם את תוכנית הפלישה של רוסיה שהמודיעין האמריקאי חשף.
במהלך המלחמה ביקר ברנס עוד מספר פעמים בקייב.
באפריל 2022 הזהיר ברנס כי "הייאוש" של ולדימיר פוטין בגלל כישלונותיה של רוסיה באוקראינה עלול להוביל לשימוש בנשק גרעיני טקטי או "נשק גרעיני בעל תפוקה נמוכה".
באותו חודש נסע ברנס לסעודיה כדי להיפגש עם נסיך הכתר מוחמד בן סלמאן אאל סעוד וביקש ממנו להגדיל את תפוקת הנפט במדינה, כדי להתגבר על משבר שרשרת האספקה העולמי ולכסות על ניתוק שוק הגז הרוסי מאירופה.
הם גם דנו ברכישת נשק סיני בידי סעודיה, מהלך שארצות הברית הפעילה לחץ על הממלכה להימנע ממנו.
ב-31 ביולי 2022, הוא פיקד על המבצע שהרג את מנהיג הטרור איימן אל-זוואהירי, בכיר הג'יהאד האסלאמי המצרי ומנהיג אל-קאעדה.
במאי 2023 ערך ברנס ביקור חשאי בסין כדי להקל על המתיחות עם המדינה, שלושה חודשים לאחר פרשת בלון הריגול הסיני שיורט מעל שמי ארצות הברית.
לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, ברנס הפך לנושא ונותן הראשי מטעם ארצות הברית במשא ומתן על עסקת חטופים.
בנובמבר 2023, הלחץ המדיני שהפעיל ברנס מטעם הבית הלבן, בשילוב עם הלחץ הצבאי שהפעילה ישראל בלחימה בתוך רצועת עזה, הובילו לעסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס, שהחזיקה שמונה ימים לפני שנפלה והלחימה המשיכה.
במהלך העסקה כמעט מחצית מהשבויים והחטופים שוחררו לחופשי.
בתחילת יולי העניק ברנס הערכה מודיעינית ששליט חמאס יחיא סינוואר נתון ללחץ גובר מצד ההנהגה הצבאית של הארגון להגיע להפסקת אש.
במסגרת המרדף של ישראל אחר מנהיגי חמאס, ובפרט אחרי סינוואר שנמלט דרך המנהרות התת-קרקעיות ברחבי עזה, והמודיעין האמריקאי העביר לידי ישראל מכ"ם מיוחד שחודר אותות תת-קרקעיים, במסגרת המאמצים ללכוד את סינוואר.
ויליאם אנדריאס בראון היה דיפלומט אמריקאי אשר כיהן כשגריר ארצות הברית בתאילנד (1985–1988) וכשגריר ארצות הברית בישראל (1988 - 1992).
בשנת 1993, לאחר פרישתו, שב לישראל למשך חודשים ספורים כשגריר זמני, עם סיום כהונתו של השגריר ויליאם הרופ.
בראון נולד בלקסינגטון שבמסצ'וסטס למשפחה דלת אמצעים ממעמד הפועלים.
הוריו התגרשו בעודו תינוק והוא גודל על ידי אימו וסבו.
בשנת 1948, לאחר סיום לימודי התיכון, התקבל ללימודים באוניברסיטת הרווארד במלגה של עתודת קצינים לצי האמריקאי .
ב-1952 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בהיסטוריה רוסית.
עם סיום לימודיו התגייס לחיל הנחתים האמריקני, ועם סיום הכשרתו כקצין תותחנים נשלח לקוריאה הדרומית, פחות מחודש לאחר הפסקת האש במלחמת קוריאה.
בקוריאה שהה כשנה ושימש כקצין תצפית קדמי וקצין בקרת אש בתותחנים.
בשנת 1954, לאחר שסורבה בקשתו לצאת ללימודי סינית, התפטר מתפקידו והשלים לימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד בסינית וביפנית.
בשנת 1956 סיים בחינות בעל-פה לקראת תואר דוקטורט בהרווארד בלימודים סיניים.
בראון הצטרף לשירות החוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית בסוף שנת 1956. בשנת 1957 נשלח לקונסוליה האמריקאית בהונג קונג, ובמהלך עבודתו שירת אף בסינגפור, מוסקבה, ניו דלהי, וטאיפיי.
בין השנים 1979–1982 שימש כסגן ראש המשלחת הדיפלומטית בשגרירות ארצות הברית בתל אביב, תחת השגריר סמואל לואיס, הוא נשוי להלן.
ויליאם ג'ון מקורן רנקין היה מדען, ממציא ומהנדס סקוטי, חוקר מכונות הקיטור וחבר בחברה המלכותית למדעים בלונדון
הוא לא נהנה מבריאות טובה בילדותו ויכול היה ללמוד בבית הספר רק לתקופות קצרות.
מרבית השכלתו התקיימה בבית עם מורים פרטיים, אך הוא למד באקדמיית אייר במשך כשנה, בשנים 1828–1829 וגם לזמן קצר בית הספר התיכון בגלאזגו בשנת 1830. בצעירתו עבד כמהנדס רכבות, תחילה בעסק המשפחתי ולאחר מכן באחת מחברות הרכבות הגדולות.
הוא המציא מספר טכניקות בתחום, וייסד את חקר עייפות החומר, מששם לב לכך ששברים בצירי הקרונות נוטים לקרות באזורים קבועים.
הוא פיתח את התאוריה הראשונית להבנת מנועי חום מבחינת התרמודינמיקה שלהם ובייחוד מנועי קיטור.
רנקין היה גם צ'לן, פסנתרן וזמר נלהב, הקומפוזיציה האחת שפורסמה שלו הייתה ליווי פסנתר לשיר שכותרתו "סוס הברזל"; בתור אריה אדום של האגודה הבריטית, שהוגדר כמלך אריות בשנת 1871, הוא כתב שירים משונים והומוריסטיים כמו "המתמטיקאי מאוהב" ו"כלל שלוש הרגליים" (מחאה נגד המערכת המטרית).
שירים ומשלים אלה (1874) הופיעו לאחר מותם עם איורים של ג'מימה בלקברן, אשתו של פרופסור למתמטיקה של מכללת גלאזגו.
רנקין מת בגלאזגו כרווק ללא ילדים.
על שמו קרוי מנוע רנקין המופעל על פי עקרונות מעגל רנקין, וכן סולם הטמפרטורה של רנקין להגדרת מעלות החום.
לכבודו נקרא גם אחד המכתשים בירח.
ויליאם ג'ון וודקוק היה כומר אנגלי.
בשנת 1848 ביקר בארץ ישראל ופרסם ספר המתעד את מסעותיו.
ויליאם ג'ון וודקוק היה בנו של כומר בכנסייה האנגליקנית, למד משפטים והוסמך בשנת 1843 לתפקיד עורך דין (Solicitor) בעיר מלטון מוברי (Melton Mowbray) שבמחוז לסטרשייר (Leicestershire) באנגליה.
בנוסף לעבודתו השקיע את זמנו בשיפור בתי הספר הציבוריים ובחינוך הדתי של תושבי העיר.
בשנת 1843 הוא אובחן כחולה בריאותיו, ובעקבות התרופפות במצב בריאותו קיבל המלצה מרופאו לעבור להתגורר במקום בעל אקלים חם יותר.
בחורף 1846 נסע לאי מדיירה, שם פגש את הבישוף טְרוּ (Trew), שהתרשם מהלהט הנוצרי שלו והמליץ בפניו לפנות לבישוף של ג'מייקה, לקבלת תפקיד בכנסייה באיי בהאמה.
בשנת 1847 בילה מספר שבועות בנסאו, בירת איי בהאמה.
בהיותו שם התרשם לרעה מרמתם הרוחנית של תושבי הפרוור גרנט'ס טאון (Grant's Town), רובם צאצאי עבדים ששוחררו על ידי הבריטים בשנת 1807. הוא החליט לבקש משרה בכנסייה במקום.
את חורף 1848-1847 בילה באיטליה, ובאביב של 1848 נסע לטיול של מספר חודשים בארץ ישראל ובדרכו עבר גם בביירות ודמשק.
את רשמיו מהטיול פרסם בספרו "Scripture Lands" ("ארצות כתבי הקודש").
ב-12 בנובמבר 1948 הוסמך לתפקיד דיאקון על ידי הבישוף של ג'מייקה וקיבל את תפקיד הכומר של קהילת "כנסיית המשיח" סנט אגנס בניו פרובידנס, קהילה ענייה של צאצאי עבדים שחורים.
במסגרת תפקידו שיקם על חשבונו את מבנה הכנסייה ובנה שלושה בתי ספר.
מטרתו הייתה להפיץ את הנצרות באמצעות חינוך צעירים שחורים והפיכתם למיסיונרים בקרב הקהילה השחורה.
בשנת 1850 הוציא לאור, יחד עם קפטן ריצ'רד ג'ון נלסון (Richard John Nelson), את הספר "Memoranda of the Bahama tornado of 1850" שהוא דין וחשבון על סופת הטורנדו שהתרחשה בבהאמה בשנת 1850. תמלוגי הספר הועברו לבתי הספר שהקים.
בעקבות הרעה במצב בריאותו נאלץ לעזוב את תפקידו, וכדי להחלים עבר לאי אליותרה (Eleuthera) באיי בהאמה.
שם נפטר ב-9 בדצמבר 1851 ונקבר בכנסייה שהקים בנסאו.
בתי הספר שהקים המשיכו לפעול לאחר מותו במימון קרן שייסד.
אחד מהם מנציח כיום את שמו, ונחשב לבית ספר יוקרתי.
מסעו של וודקוק למזרח הקרוב נעשה במטרה לראות את המקומות המופיעים בתנ"ך.
הוא היה נוצרי דתי וראה חשיבות רבה לבקר בארץ הקודש במטרה לבחון את מצבה ואת מצב היהודים החיים בה, לאחר שקרא והכיר את ספריהם של אדוארד רובינסון, ויליאם הנרי ברטלט ותיירים נוספים שביקרו בארץ לפניו.
בהקדמה לספרו שנחתמה ב-31 באוגוסט 1848 במלטון מוברי, כתב וודקוק שהספר נכתב על בסיס יומן המסע שניהל, וכי היה לו צורך לפרסם את רשימותיו כדי להעניק עונג לחוג חבריו, בתקווה שספרו ישפיע עליהם להקדיש תשומת לב למצב בארץ ישראל ולמצבו של העם היהודי הנזקק לעזרה.
את העם היהודי הוא מכנה בספר "העם העתיק של האלוהים".
בנוסף הוא קורא בספרו להתפלל לשלום בירושלים.
הספר כולל, בנוסף להקדמה, 318 עמודים בהם מתוארים מסעותיו והמקומות שביקר בהם, וכן שני נספחים בהם הוא כותב את דעתו על מצב העם היהודי, ועל ההבדלים בין בתי הכנסת של העדות השונות.
הספר כולל גם רשימה ביבליוגרפית וארבעה ציורים.
בשער הספר מופיע ציור של שער הרחמים, ואחריו ציור של דוד, בנו של אב בית הדין של ירושלים, רבי שמואל מאג'אר, ציור של אזור גת שמנים וציור של שלוש נשים בנצרת.
מבנה הספר תואם את מסלול מסעו של וודקוק.
ראשיתו בביירות, ומשם נסע דרך עמק הבקאע לדמשק, טבריה וירושלים.
לעיר זו הקדיש מספר פרקים, בהם תיאר בין השאר את מסגד עומר, מצודת אנטוניה, כנסיית הקבר, בריכת השילוח והקברים בעמק יהושפט.
מסעו המשיך ליריחו, נהר הירדן, ים המלח, בית לחם, בריכות שלמה, חברון, השרון, רמלה, יפו, חיפה, עכו וחזרה לביירות.
(ביל) בראטון הוא סגן ויושב ראש המועצה המייעצת לביטחון לאומי בארצות הברית, היה הנציב ה-38 וה-42 של משטרת העיר ניו יורק והמפקד ה-54 של משטרת לוס אנג'לס.
בראטון גדל בדורצ'סטר, בוסטון, מסצ'וסטס, שירת במלחמת וייטנאם במשטרה הצבאית של צבא ארצות הברית.
באוקטובר 1970 הצטרף למשטרת בוסטון כשוטר מקוף והתקדם בה.
בשנת 1976 זכה בפרס על השתלטות על שודד בנקים וחילוץ בן ערובה.
ב-1990 מונה למפקד משטרת התחבורה של ניו יורק.
בשנים 1993–1994 חזר לפקד על משטרת בוסטון בין השנים 1994–1996 מונה להיות הנציב ה-38 של משטרת ניו יורק, תחת ראש העירייה רודולף ג'וליאני.
בתקופה זו הוביל את הירידה הגדולה ביותר בפשיעה בהיסטוריה של העיר ניו יורק, תוך אימוץ מדיניות ניהול המשטרה הדוגלת בתורת החלונות השבורים ובאפס סובלנות.
בראטון הוביל עם סגנו ג'ק מייפל את הפיתוח של ה-COMPSTAT - מערכת מחשוב פשיעה וניהול משטרה שזכתה למוניטין בינלאומי ונמצאת כעת בשימוש על ידי משטרות בכל רחבי ארצות הברית ומחוצה לה.
בשנת 2002 עבר לפקד על משטרת לוס אנג'לס, עיר שנודעה באלימות וכנופיות נוער שבה.
גם שם הוא הביא להורדת הפשיעה לרמות נמוכות בקנה מידה היסטורי, לשיפור היחסים הבין גזעיים ולהובלת גיוס אנשים צעירים ופיתוח מגוון תוכניות משטרה חדשניות.
ב-2007 הוא מונה לכהונה נוספת בתפקיד עד 2009. הוא האדם היחיד אי פעם שהוביל את משטרות שתי הערים הגדולות בארצות הברית.
משנת 2011 הוא מכהן כסגן יושב ראש המועצה המייעצת לביטחון לאומי בארצות הברית, השייכת למשרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית.
בין השנים 2014–2016 מונה לכהונה שנייה כנציב ה-42 של משטרת העיר ניו יורק על ידי ראש העירייה ביל דה בלאזיו.
במהלך 2016 התפטר מתפקידו זה, ככה"נ ע"ר פרשת ה-NYPD-12, בה נחשד שעודד תופעה לא חוקית שבה שוטרים אולצו להגיע למיכסות מסוימות של קנסות ומעצרים במחוז משטרת ניו יורק, דבר שנאסר לפי חוק ב-2010 והוביל לתסיסה רבה בקרב האוכלוסייה מהמעמד הסוציו-אקונומי הנמוך (בעיקר היספאנים ושחורים) שסבלה בעיקר מהתופעה האמורה.
במעמד התפטרותו ראש העיר דאז התייחס לחשדות נגד בראטון וטען שלדידו בראטון חף מפשע.
במקביל לתפקידיו עסק בראטון בכתיבה, בפרשנות ובעסקים פרטיים, בעיקר ייעוץ.
בראטון הוא בעל תואר ראשון מ-Boston State College, בוגר המכון הלאומי לניהול ב-FBI.
עמית בכיר במשפט פלילי בבית הספר "קנדי" לממשל באוניברסיטת הרווארד וחבר מושב בהנהלה הארצית של בית הספר לשיטור.
על שיתופי הפעולה שלו בין משטרות ארצות הברית וכוחות המשטרה הבריטית, הוא זכה מידי מלכת אנגליה אליזבת השנייה בתואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בראטון נשוי לאשתו הרביעית, עו"ד ריקי קליינמן, יש לו בן, דוד, ושני נכדים, ג'ון וניקולאס.
ויליאם בק הוא שחקן יליד ויילס.
בק למד בבית הספר התיכון קינטון בווריקשייר.
הוא התחיל ללמוד רפואה לפני שהחליט לפנות לקריירת משחק.
את הכשרתו כשחקן רכש בבית הספר "The Poor School" בלונדון.
בק ידוע בעיקר מהופעותיו בטלוויזיה הבריטית בתפקיד רויסטון וייט בסדרת הדרמה "רובין הוד" של ערוץ BBC One, ובדמות דילן קיו בסדרת הטלוויזיה "חדר מיון".
בקולנוע השתתף בסרטים כגון "סנאץ'" בבימויו של גאי ריצ'י.
בק נשוי להאנה מאלאטרט (Hannah Mallatratt).
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2000 סנאץ' Snatch ניל 2008 The Agent אלכסנדר ג'ויס 2017 Bitter Harvest סטפן
ויליאם פלהאם בר הוא עורך דין אמריקאי ממוצא יהודי שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשליהם של דונלד טראמפ וג'ורג' הרברט ווקר בוש.
אביו של בר היה יהודי שהמיר את דתו לנצרות קתולית ואילו אימו היא אירית ונוצרייה קתולית מלידה.
בר למד באוניברסיטת קולומביה, הוא סיים תואר ראשון בממשל ב-1971, תואר שני בממשל ולימודי סין ב-1973. לאחר לימודיו עבד ב-CIA.
ב-1977 סיים תואר JD בהצטיינות במשפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
לאחר לימודי המשפטים עבד תחת שופט בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
ב-1982 מונה ליועץ בצוות מדיניות הפנים בממשלו של רונלד רייגן.
ב-1983 עזב את הבית הלבן ושימש עורך דין ושותף במשרד עורכי דין Shaw, Pittman, Potts & Trowbridge בוושינגטון די.
ב-1989 מונה לעוזרו של התובע הכללי של ארצות הברית, ב-1990 מונה לסגן התובע הכללי ובנובמבר 1991 מונה לתובע הכללי תחת נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש הוא כיהן בתפקיד עד ינואר 1993. במהלך תפקידו הוביל את התמודדות המשרד עם הפיגוע בטיסה 103 של פאן אמריקן, משבר המשכנתאות ומלחמת המפרץ.
לאחר סיום כהונתו של הנשיא בוש, שימש כיועץ משפטי וסגן נשיא של חברת התקשורת GTE ולאחר רכישתה בשנת 2000 כיועץ המשפטי וסגן נשיא של החברה המאוחדת ורייזון תקשורת עד 2008. בהמשך שימש עורך דין פרטי בחברת Kirkland & Ellis במהלך כשנה וב-2017 חזר לייעץ בחברה.
בדצמבר 2018 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על מינויו של בר לתובע הכללי.
הוא נכנס לתפקידו ב-14 בפברואר 2019.
בר טען כי הדמוקרטיה בארצות הברית נועדה כדי לשמור על חופש הדת, והתבססה על כך שהציבור האמריקאי הוא דתי ומגביל את עצמו בגלל המחויבות לערכי ומצוות הדת.
לעומת זאת, במאה ה-21 ישנה עזיבה של האמונה הדתית לטובת חיים של הפקרות ונהנתנות, וכפייה אנטי דתית בתקשורת, בתרבות ואף במסגרת החוק.
בשנת 2020 הופיע ברשימה השנתית של מגזין טיים, טיים 100. ב-15 בדצמבר 2020 הכריז על התפטרותו מהתפקיד, שתיכנס לתוקף ב-23 בדצמבר.
ב-14 בדצמבר 2020 הודיע הנשיא טראמפ באמצעות הטוויטר שבר יתפטר מתפקידו ב-23 בדצמבר.
בר עצמו אישר את ההתפטרות במכתב שהעביר לנשיא באותו יום.
בר נשוי לכריסטין והם הורים לשלושה.
ויליאם וורת' בלקנאפ היה עורך דין, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי, ששירת כקצין בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית וכיהן כפקיד ממשל באיווה וכמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשל נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
בלקנאפ נולד במדינת ניו יורק.
ב-1848 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, למד משפטים במשרדו של עורך דין מג'ורג'טאון וב-1851 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא עבר לאיווה, שם הוא עסק בעריכת דין בשותפות עם ראלף פ.
בלקנאפ נכנס לחיים הפוליטיים כחבר המפלגה הדמוקרטית וכיהן תקופת כהונה אחת כחבר בית הנבחרים של איווה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1861 התגייס בלקנאפ לצבא האיחוד.
הוא לחם בשירות המיליציה של איווה בתחילה בדרגת קפטן ולאחר מכן מונה למייג'ור ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-15 של איווה.
הוא השתתף באין ספור קרבות, כולל קרב שילה והמצור על קורינת', שירת כמפקד רגימנט, בריגדה, דיוויזיה וגיס, ושימש במגוון של תפקידי מטה.
בתום המלחמה קודם בלקנאפ לדרגת בריגדיר גנרל בצבא המתנדבים וקיבל דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל.
לאחר שדחה הצעה למינוי בצבא הסדיר, התמנה בלקנאפ לגובה המיסים של איווה על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון.
בתפקיד זה הוא שימש ארבע שנים.
במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא הזמין ציורי דיוקן של כל מזכירי המלחמה לדורותיהם מתוך כוונה ליצור אוסף שלם לקראת יום העצמאות המאה של ארצות הברית.
ב-1871 נחקר בלקנאפ על ידי הקונגרס, לאחר שהיה מעורב ישירות במכירת כלי נשק ותחמושת לצרפת, בשעה שארצות הברית הייתה לכאורה נייטרלית במלחמת צרפת–פרוסיה.
באותה שנה ארגן בלקנאפ סיוע לקורבנות השרפה הגדולה של שיקגו.
במהלך תקופת השיקום פעלה מחלקת המלחמה וצבא ארצות הברית בניהולו של בלקנאפ ובפיקוחם של הנשיא גרנט ושל משרד התובע הכללי לניהול מדינות הקונפדרציה לשעבר ולנסות ליישם שינויים בממשל ובכלכלה, במקביל להגנת העבדים המשוחררים מאלימות שהלכה וגברה.
בלקנאפ תמך במדיניות השיקום של גרנט, שרוב חברי המפלגה הדמוקרטית התנגדו לה.
ב-1875 סיכמו בחשאי גרנט, בלקנאפ וחברים אחרים בקבינט על הוצאת הכוחות מהגבעות השחורות לאחר שהתגלה במקום זהב.
ארצות הברית הגנה על האזור ממתיישבים לבנים כחלק מהברית שלה עם שבטי הלקוטה.
נסיגת הכוחות אפשרה בהלה לזהב של מתיישבים לבנים וארצות הברית תפסה דה פקטו את הבעלות על השטחים הללו לאחר שהלקוטה סירבו למכור את אדמותיהם המקודשות.
ב-1876, הובילה "שערוריית עמדת הסחר" בפורט סיל להתפטרותו של בלקנאפ, להדחה על ידי הקונגרס שנשלט על ידי הדמוקרטים ולמשפט בפני הסנאט.
בעוד שרוב הסנאטורים הצביעו בעד הרשעתו, חסר להם הרוב של שני שלישים הקולות הדרוש ובלקנאפ זוכה.
הוא המשיך לעסוק בעריכת דין בוושינגטון די.
סי., המשיך להיות פופולרי בקרב ותיקי מלחמת האזרחים באיווה והיה פעיל עד למותו מהתקף לב ב-1890. אחד ההיסטוריונים תיאר את בלקנאפ כאדם הן של סגולות והן של פגמים, עורך דין, איש ממשל וקצין מוכשר, אך כמי ששחיתותו האישית האפילה על תכונותיו החיוביות.
ויליאם וורת' בלקנאפ נולד ב-22 בספטמבר 1829 בניובורג שבמדינת ניו יורק כבנם של איש הצבא ויליאם ג.
בלקנאפ ושל אן (לבית קלארק) בלקנאפ.
ויליאם בלקנאפ האב השתתף במלחמת 1812, במלחמת הסמינול השלישית ובמלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ויליאם בלקנאפ הבן למד בבתי הספר המקומיים בניובורג וב-1848 סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון.
לאחר סיום לימודיו הוא למד משפטים אצל יו קפרטון, עורך דין מג'ורג'טאון.
לאחר שנבחן על ידי השופט וליאם קרנץ', הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של וושינגטון די.
והחל לתור אחר מקום שבו יוכל להתיישב ולהתחיל בקריירה שלו.
הוא עבר לקיאקק שבאיווה ונכנס לשותפות עם ראלף פ.
הוא קבע את איווה כמקום מגוריו וב-1854 הוא בנה לעצמו בית בקיאקק.
הוא הצטרף אל המפלגה הדמוקרטית וב-1856 הוא נבחר לבית הנבחרים של המדינה, שם הוא כיהן בין השנים 1857 – 1858. הוא גם הצטרף לפלוגה המקומית של המיליציה, רובאי העיר, שם קיבל דרגת קפטן.
ב-1854 נשא בלקנאפ לאישה את קורה לירוי, שהלכה לעולמה ב-1862. לשניים נולד בן אחד, יו ר.
בלקנאפ, שלימים כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי.
בינואר 1869 נישא בלקנאפ בשנית לקריטה ס.
היא נפטרה משחפת זמן קצר לאחר לידה בדצמבר 1870.
בלקנאפ נישא בשלישית ב-11 בדצמבר 1873 לאמנדה (טומלינסון) באוור, אחותה האלמנה של רעייתו השנייה.
יחד הם הביאו לעולם ילדה, אליס בלקנאפ, שנולדה ב-28 בנובמבר 1874. אליס בלקנאפ נחשבה לאחת היפיפיות המבוקשות ביותר בחברה הוושינגטונית.
על פי הדיווחים, ב-1897 היא המירה את דתה ליהדות לטובת אירוסיה לפול מאי, דיפלומט בשגרירות הבלגית בוושינגטון.
אירוסין אלו בוטלו וביוני 1898 היא נישאה לוויליאם ברקלי הנרי מפילדלפיה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים נותר בלקנאפ נאמן לאיחוד כדמוקרט התומך במלחמה.
בסתיו 1861 הוא התגייס לצבא האיחוד והוצב בו כקצין בדרגת מייג'ור וב-7 בדצמבר הוטלה עליו המשימה לאמן ולצייד את רגימנט הרגלים המתנדבים ה-15 של איווה.
כאיש כריזמטי מחוספס ויפה תואר הוא התאים היטב לקשיחות של תפקיד החייל.
בנוסף, מיומנויות הדיבור שלו מול קהל וכושר השכנוע שאותם הוא פיתח כעורך דין הפכו אותו למגייס יעיל.
כושר המנהיגות הטבעי שלו וניסיונו במיליציה היו גם הם נכסים באימון המגויסים החדשים.
במרץ 1862 השלימו בלקנאפ והרגימנט שלו את ההכנות לפעולה מבצעית.
הם הועברו באמצעות אניית קיטור מסנט לואיס אל החזית בקרב שילה.
בהגיעם לנקודת הנחיתה בפיטסבורג ב-6 באפריל הם הצטרפו לארמיית טנסי בפיקודו של גנרל יוליסס ס.
בלקנאפ ואנשיו צוו לצאת לחזית ולשרת תחת מייג'ור גנרל בנג'מין פרנטיס בקן הצרעות.
בלקנאפ וחייליו חסרי הניסיון אולצו להילחם כמו צבא סדיר בתוך השורות המדולדלות של פרנטיס.
בלקנאפ נלחם בגבורה, נפצע קלות וסוסו נורה ונהרג כשהוא רכוב עליו.
לאחר קרב שילה שירת בלקנאפ כמפקד בפועל של הרגימנט במצור על קורינת'.
רייד, מפקד הרגימנט נפצע קשות בצווארו בשילה והוצא משירות פעיל.
רייד ציין שבקרב שילה, בלקנאפ "היה תמיד במקום הנכון ובזמן הנכון, מוביל ומעודד את הקצינים ואת החיילים בקור רוח של איש צבא ותיק.
בקורינת', צוין בלקנאפ על "גבורתו הבולטת לעין".
לאחר קרב זה ביצעו בלקנאפ וחייליו תפקידי שמירה זמניים.
ב-20 באוגוסט הוא קודם באופן רשמי מדרגת מייג'ור לדרגת לוטננט קולונל.
ב-3 ביוני 1863 הוא קודם שוב לדרגת קולונל.
המבצע הצבאי הבולט שלו היה במצור על ויקסבורג שהסתיים ב-4 ביולי אותה שנה.
ב-24 בדצמבר פיקד בלקנאפ על הרגימנט ה-11 בנוסף לרגימנט שלו כאשר אלו תגברו את רדבון, מיסיסיפי, מדרום לויקסבורג.
ב-26 בפברואר 1864 הוא מונה לקצין משטרה צבאית בקנטון, מיסיסיפי.
הקרב על אטלנטה והצעדה אל הים
ב-8 ביוני 1864 הועברו בלקנאפ וחייליו לפיקודה של הדיוויזיה הרביעית של הגיס ה-17 באקוורת', ג'ורג'יה.
ב-22 ביולי בקרב אטלנטה השתתף בלקנאפ בלחימה כנגד רגימנט הרגלים ה-45 של אלבמה.
בלקנאפ וחייליו התחפרו סביב לבולד היל.
הרגימנט ה-45 בפיקוד של קולונל האריס ד.
למפלי תקף את הקווים המבוצרים של צבא האיחוד פעמיים, אך נסוג בשל אש התותחים הכבדה.
בניסיונם השני חצו למפלי וחייליו את קו הלחימה של האיחוד לקרב פנים אל פנים.
למפלי, שנפצע בעצמו, קילל את חייליו שנפלו או נסוגו.
בעיצומה של הלחימה העזה תפס בלקנאפ, שהיה גדול גוף, את למפלי בצווארונו, הפנה את ראשו לכוון קווי צבא הקונפדרציה וצעק," הבט באנשיך!
בלקנאפ שבה את למפלי הפצוע, שב-24 באוגוסט מת מפצעיו.
ב-28 ביולי פיקד בלקנאפ על הרגימנט שלו ועל רגימנט הרגלים ה-32 של אוהיו שתגברו את הגיס ה-15 של מייג'ור גנרל מורגן לואיס סמית'.
ב-30 ביולי קודם בלקנאפ לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה הרביעית של הגיס ה-17 והשתתף בפעולות של ויליאם שרמן בג'ורג'יה ובקרוליינות.
לאחר כיבוש אטלנטה על ידי צבא האיחוד, התלווה בלקנאפ לשרמן בצעדה אל הים.
ב-13 במרץ 1865 הוא קיבל דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל כגמול לאומץ ליבו במערכת אטלנטה.
לאחר שדחה הצעה להיות מוצב בצבא הסדיר, פרש בלקנאפ ב-24 באוגוסט מצבא ארצות הברית.
ב-1865, לאחר תום מלחמת האזרחים, מינה הנשיא אנדרו ג'ונסון את בלקנאפ, שפרש מהשירות הצבאי, לתפקיד גובה מיסי הפנים של איווה.
בתפקידו זה היה בלקנאפ אחראי על גביית מיליוני דולרים של מיסים פדרליים.
גובי המיסים קיבלו אחוז מסוים של המיסים שגבו, כך הפך תפקיד זה למשתלם ומבוקש מאוד.
בלקנאפ שימש בתפקיד זה במשך ארבע שנים, עד שב-1869 התמנה כמזכיר המלחמה על ידי הנשיא גרנט.
במהלך כהונתו בתפקיד זה זיהה בלקנאפ עצמו עם המפלגה הרפובליקנית בתקופת השיקום.
בעצתו של הגנרל ויליאם שרמן מינה הנשיא יוליסס ס.
גרנט ב-25 באוקטובר 1869 את בלקנאפ למזכיר המלחמה במקומו של המזכיר הקודם, ג'ון רולינס שנפטר משחפת.
שרמן עצמו שימש כמזכיר המלחמה בפועל לתקופה קצרה לאחר מותו של רולינס.
בלקנאפ נתפס כחניכו של שרמן, לאחר שלחם במערכה על אטלנטה והתלווה אליו במהלך הצעדה אל הים.
הנשיא גרנט סבר שבלקנאפ לחם כיאות במלחמה והיה ראוי לעמוד בראש מחלקת המלחמה.
לאחר כניסתו לתפקיד יישם והמליץ בלקנאפ על כמה יוזמות.
הוא המליץ שהקונגרס יפעל לקבוע את 1 במאי כתחילתה של שנת הכספים, וכך לאפשר פעולות חשבוניות מדויקות יותר של מחלקת המלחמה.
הוא הנהיג את הכנתם של הדוחות ההיסטוריים של מפקדי הצבא לשעבר כדרך לתיעוד פעולותיהם לטובת הדורות הבאים והציע נקיטת צעדים לשימור הפארק הלאומי ילוסטון.
עם זאת, לא כל צעדיו של בלקנאפ התקבלו בברכה.
הוא עקף את שרמן כאשר החליט על מינויים וצמצם את התקציב שעמד לרשותו, ובכך החליש את סמכותו של הגנרל המפקד של הצבא.
ב-1874 הגיב שרמן לצעדים אלו בעזיבה של וושינגטון והעברת מפקדותיו לסנט לואיס.
מייג'ור גנרל אוליבר הווארד "הוגלה" גם הוא על ידי בלקנאפ.
ב-1874, בעודו מוצב באורגון, הביע הווארד את דעתו על בלקנאפ בגילוי לב.
הוא הצהיר שבלקנאפ היה מקור אכזבה עבור גרנט, שהוא לא היה רפובליקני אמיתי ושהוא התרועע מדי לילה עם דמוקרטים "גסי רוח" מקנטקי.
הווארד גם הביע את דעתו שבלקנאפ לא היה בעד מדיניות השלום של הנשיא גרנט מול האינדיאנים.
הצהרות אלו קושרו ככל הנראה לעימות, שהתגלע במהלך תקופת כהונתו של בלקנאפ כמזכיר המלחמה, בין מחלקת המלחמה לבין מחלקת המלחמה בשאלה למי תהיה השליטה על המדיניות כלפי האינדיאנים.
בהקשר של התקופה הזו, צעדיו של בלקנאפ לא נראו כתוקפניים או כמרחיקי לכת באופן גלוי.
במונחים של תקופת השיקום, ציין ההיסטוריון ג'אן אדוארד סמית', שגרנט, כגנרל המפקד לשעבר, פיקח באופן אישי על השימוש שנעשה בצבא ושלבלקנאפ "היה פחות חופש פעולה בהשוואה לשאר חברי הקבינט".
בלקנאפ כיהן בתפקיד במשך שש שנים, ארבעה חודשים ושבעה ימים.
גלריית הדיוקנאות של מחלקת המלחמה
עם כניסתו לתפקיד יזם בלקנאפ את הכנת הדיוקנאות של ראשיה האזרחיים לשעבר של מחלקת המלחמה לקראת יום העצמאות המאה של ארצות הברית ב-1876, ולשם כך שכר את שירותיהם של האומנים הידועים, דניאל הנטינגטון, רוברט ווייר והנרי אולקה.
דיוקנו של בלקנאפ ציור על ידי הנטינגטון ב-1874. הדיוקנאות קובצו באוסף מיוחד לצפייה על ידי הציבור.
את היוזמה הזו המשיכו יורשיו של בלקנאפ בתפקיד.
בנוסף לדיוקנאותיהם של מזכירי המלחמה, כלל האוסף דיוקנאות של אישים נוספים שבלטו בתרומתם לתחום הצבאי.
מאמץ זה לשימור היסטורי נחשב להצלחה, ובלקנאפ קיבל שבחים על מיזם זה.
פרשת תחנת הסחר בפורט סיל
במהלך קיץ 1870 עלה בידו של בלקנאפ לשכנע את הקונגרס להעניק לו סמכות בלעדית למנות ולהסמיך ספקים אזרחיים שיהיו צמודים למחנות הצבא בחזית המערב ושידאגו לאספקת ציוד עבורם, בחוזים בעלי היקף כספי רב.
ב-15 ביולי בוטלה סמכותו של הגנרל המפקד של הצבא למנות את הספקים הללו והיא הועברה לידיו של בלקנאפ ובכך כורסמו עוד יותר סמכויותיו של שרמן.
כדי להבטיח רווחים מרביים, הורה בלקנאפ לכוחות שהוצבו במוצבים לרכוש אספקה רק מספקים שאושרו על ידו.
החיילים בחזית המערבית, שלפיכך אולצו לרכוש סחורות במחירים מופקעים, נותרו בחובות או בחוסר כל.
אינדיאנים עוינים רכשו אספקה מספקים אלו, כולל רובים באיכות גבוהה.
בה בעת סופקו דרישות הצבא לרובים על ידי מחלקת המלחמה ורובים אלו התאפיינו בתקלות תכופות.
למדיניות זו הייתה השפעה שלילית על כוח האש של חיילי הצבא ותרמו לתבוסתו של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר ושל רגימנט הפרשים השביעי בקרב ליטל ביגהורן ביוני 1876, חודשים ספורים לאחר שבלקנאפ סיים את תפקידו.
אשתו השנייה של בלקנאפ, קריטה, הייתה שאפתנית מבחינה חברתית ולא הייתה מוכנה להתגורר בוושינגטון על בסיס משכורתו השנתית של בעלה שעמדה על 8,000 דולר (כ-157,000 דולר בערכים של 2018).
כאשר הגיע הזוג לוושינגטון מקאיקק ב-1869, שכר בלקנאפ בית גדול שזמן קצר קודם לכם פונה על ידי מזכיר המדינה ויליאם סיוארד.
באירוח מסיבות גדולות, דרישה חברתית טיפוסית לחברי הקבינט, חרגו בני הזוג בלקנאפ בכמות המוזמנים.
באחד מהאירועים שהם אירחו נמנו 1,200 אורחים, כולל קציני צבא צעירים רבים.
ההתנהלות הצורמנית שנגרמה מכך גרמה לנזק רחב ולוונדליזם, כולל הריסת וילונות, כורסאות ורהיטים נוספים.
בני הזוג בלקנאפ לא יכלו להרשות לעצמם לשלם את הנזקים ועמדה בפניהם הברירה לעזוב את וושינגטון כדי להפחית את הוצאותיהם ולהתגורר במלון, או למצוא דרך להגדיל את הכנסותיהם.
הם החליטו לחפש אפיק הכנסה נוסף וקריטה הגתה תוכנית ליצירת "פרה חולבת" בדמות תחנת סחר במבצר פורט סיל שבטריטוריה האינדיאנית של אוקלהומה.
קריטה עודדה את בעלה למנות את קיילב פ.
מארש, קבלן מניו יורק, לנהל את תחנת הסחר בפורט סיל.
אוונס, סוחר מנוסה, כבר מונה לנהל את תחנת סחר זו ולא היה מעוניין לוותר.
כדי ליישב את המחלוקת, הגה מארש חוזה שותפות בלתי חוקי שבו התאפשר לאוונס להמשיך ולנהל את תחנת הסחר, בתנאי שהוא ישלם למארש סכום של 12,000 דולר לשנה בארבעה תשלומים שנתיים (236,000 ב-2018).
מארש מצדו נדרש להעביר מחצית מסכום זה לקריטה, גם כן בארבעה תשלומים שנתיים.
עם זאת, קריטה קיבלה רק תשלום אחד לפני מותה משחפת לאחר לידה בדצמבר 1870.
לאחר מותה של קריטה, המשיך מארש להעביר את התשלומים לאחותה הצעירה אמנדה, שנודעה בכינוי "פוס", שעברה להתגורר עם משפחת בלקנאפ, לכאורה כדי לשמש כמנהלת קרן הנאמנות של ילדה של אחותה.
הסדר זה בין מארש לבין אמנדה נעשה בידיעתו המלאה של בלקנאפ ובהסכמתו.
לאחר מות ילדה של קריטה ביוני 1871, עזבה אמנדה לאירופה ובלקנאפ המשיך לקבל את התשלומים עד דצמבר 1873, כאשר אמנדה שבה מאירופה והייתה לרעייתו השלישית של בלקנאפ.
אמנדה הייתה אשת החברה הגבוהה ונאה למראה.
מתוך כוונה לשמור על הירושה הצנועה שהיא קיבלה ממשפחתה וכדי להשיג מעמד גבוה בחברה הוושינגטונית, היא דרשה מבלקנאפ לחתום על הסכם קדם נישואין.
בלקנאפ שכר בית גדול חדש ברחוב G, שנבנה על ידי אורוויל בבקוק, מזכירו האישי של הנשיא גרנט.
מכאן והלאה המשיכו בלקנאפ ואמנדה לקבל את התשלומים התקופתיים ממארש.
אמנדה נחשבה לאישה מפונקת יותר בהשוואה לאחותה המנוחה, היא לבשה שמלות ססגוניות, ענדה תכשיטים ואביזרים למסיבות ולאירועים וכונתה על ידי החברה הוושינגטונית "היפהפייה הפזרנית" (spendthrift belle).
סגנון החיים הראוותני של בני הזוג, שדאגו לבידור לחברה הוושינגטונית, שערכו נשפים מפוארים ושלבשו ביגוד אלגנטי, הוביל לקנאה הן בקרב דמויות פוליטיות במפלגה הדמוקרטית והן בקרב התושבים הקבועים של העיר.
בכל אופן, הידיעה על קבלת הכספים הללו התפרסמה רק בפברואר 1876, כאשר בית הנבחרים שהיה בשליטה דמוקרטית, פתח בחקירה, שבה התגלה שבלקנאפ ונשותיו קיבלו סכומים שהסתכמו ב-20,000 דולר כשוחד ממארש (כ-394,000 דולר בערכים של 2018).
במלחמת צרפת–פרוסיה שהתנהלה בין השנים 1870 – 1871, הכריזה ארצות הברית על עצמה כמדינה נייטרלית.
בלקנאפ הואשם על ידי מבקרי ממשל גרנט, כולל הסנאטורים צ'ארלס סאמנר וקארל שורץ, בהפרת הנייטרליות ובמכירת כלי נשק לסוכני רכש צרפתים.
למעשה, מכר בלקנאפ כלי נשק מיושנים של מחלקת המלחמה לשכן של משפחת רמינגטון, בעלת חברת נשקי רמינגטון.
סמואל רמינגטון, כסוכן למכירת כלי נשק לממשלת צרפת, הסדיר את מכירת כלי נשק אלו לצרפתים.
לאחר מכן מכר בלקנאפ בצורה זו 54 מיליון קליעים לצבא צרפת, כדורים שהתאימו לכלי הנשק שנמכרו קודם לכן דרך רמינגטון.
חקירה של הקונגרס שנערכה ב-1872, טיהרה את בלקנאפ ולא הוגשו נגדו האשמות פליליות לצורך הדחה.
במהלך תקופת השיקום היה העבד לשעבר ג'יימס ובסטר סמית' לצוער האפרו-אמריקאי הראשון באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
לאחר תחילת לימודיו ב-1870, טורטר סמית' קשות על ידי צוערים לבנים.
אחד מאחייניו של בלקנאפ, גם הוא צוער באקדמיה, ננזף על שהשתתף בהתעללות בסמית'.
במקרה נוסף, סמית' נעצר והועמד לדין בפני בית דין צבאי על שהתכתש עם צוער לבן, אף על פי שהוא טען שזה היה מקרה של הגנה עצמית.
הווארד, תומך בזכויות האזרח של השחורים, שניהל את המשפט, זיכה את סמית' מרוב האישומים והטיל עליו עונש קל על התנהלות בלתי ראויה.
החלטה זו עוררה את זעמם של אנשי התביעה המשפטית של האקדמיה שב-20 בנובמבר 1870 עתרו רשמית בפני בלקנאפ.
במקרה נוסף של התעללות, בינואר 1871, נעצר סמית' על שכביכול לא זקף את ראשו בעת צעידה, ושוב, היה זה לאחר שעבר התעללות מידי הצוערים הלבנים.
הווארד היה אז כבר מוצב במערב ארצות הברית והנהלת האקדמיה הייתה נחושה להדיח את סמית'.
הפעם הוא הורשע והוגשה עתירה על המקרה שלו לבלקנאפ.
ניתנה המלצה להרחיקו, אך בלקנאפ התערב אצל הנשיא גרנט, שהמיר את גזר הדין להשארתו של סמית' שנה נוספת באקדמיה, כך הוא נאלץ לחזור על שנתו הראשונה באקדמיה.
סמית' המשיך בהכשרתו באקדמיה עד 1874, כאשר הוא נבחן אישית על ידי פרופסור פיטר ס.
מיצ'י, שתמך בעליונות הגזע הלבן, בניגוד למסורת של ווסט פוינט, וטען שסמית' נכשל.
סמית' דחה את ההזדמנות להיבחן מחדש ונאלץ לעזוב את האקדמיה.
ב-1871 מונה למפקד האקדמיה הצבאית, מייג'ור גנרל תומאס רוגר, שתוך שנתיים גרם להפחתת מקרי ההתעללות ועשה מאמצים רבים למגר התנהגות בלתי ראויה.
בלקנאפ העריץ את רוגר וגיבה את אופן ניהולו בווסט פוינט וציין "אני מאוד מרוצה עם הצלחת הניהול שלך ומהשיחות עם קצינים בכל הדרגות וכן עם אזרחים שהיו שם מאז שנכנסת לתפקידך...".
בעקבותיו של סמית' הגיעו אפרו-אמריקאים נוספים לווסט פוינט והראשון לסיים שם את הכשרתו היה הנרי א.
פליפר ב-1877. ב-1997 הכיר הנשיא ביל קלינטון בעוול שנעשה לסמית' והעניק לו הסמכה בדיעבד כבוגר האקדמיה בדרגת לוטננט משנה.
מ-8 ועד 10 באוקטובר 1871 השתוללה בעיר שיקגו שרפה שהחריבה את רוב שטחה של העיר, גרמה למותם של מאות אנשים ולנזקים בשווי של 200 מיליון דולר (כ-4 מיליארד דולר בערכים של 2018).
יותר מ-100,000 מתושבי העיר נותרו חסרי כל וללא קורת גג לראשם.
ב-9 באוקטובר נקט בלקנאפ בפעולה מידית והורה על העברת משלוחי מזון מסנט לואיס, על העברת אוהלים ממחנה ג'פרסון שבמיזורי ועל שיגור שתי פלוגות חיילים מפורט אומהה שבנברסקה לסיוע בשמירה על החוק והסדר.
ב-10 באוקטובר, באיגרת שכתב ללוטננט גנרל פיליפ שרידן, ציין בלקנאפ שהשרפה הייתה "...אסון לאומי.
לסובלים ממנה תינתן האהדה הכנה של האומה".
בלקנאפ הורה לקציני הצבא בכל רחבי ארצות הברית לשלוח אספקה לשיקגו "בנדיבות ובאופן מידי".
בדוח השנתי שלו לנשיא גרנט שהוגש בדצמבר 1871, שיבח בלקנאפ את מחלקת המלחמה על היעילות של פעולות הסיוע לחסרי הבית של השרפה בשיקגו תוך שעות ספורות מקבלת ההוראה, כאשר עדיין לא הושגה שליטה מלאה על האש.
הוא גם שיבח את שרידן ואת פלוגות החיילים שתחת פיקודו על שמירת החוק והסדר בעיר החרבה.
בקיץ 1871 ביקרה משלחת של צבא ארצות הברית בבית הכלא הצבאי של קוויבק, קנדה שנוהל על ידי הצבא הבריטי.
הוועדה המליצה שהשיטות הבריטיות יאומצו על ידי צבא ארצות הברית, כולל שיטת התגמול עבור התנהגות טובה ושיטת הענישה באמצעות אימונים גופניים, מתוך מטרה להחזיר את האסירים לשירות צבאי בתום תקופת מאסר ומניעת שובם לכלא.
בלקנאפ אישר את המלצות הוועדה וביקש מהקונגרס ליישם את השיטה הבריטית בצבא ארצות הברית.
הוא גם ביקש שמימון התוכנית החדשה יגיע משלילת שכרם של האסירים במהלך תקופת מאסרם.
במהלך תקופת השיקום כפה הנשיא גרנט מתן זכויות אזרח וזכות בחירה לשחורים בדרום, כשהוא עושה שימוש בצבא ובמחלקת המשפטים שהוקמה אז כדי לשבור את הקו קלוקס קלאן ב-1871, על פי "חוקי האכיפה".
בתקופה זו הייתה לואיזיאנה אחת המדינות הסוערות ביותר מבחינה פוליטית, האלימות והשנויות במחלוקת.
פלגים פוליטיים יריבים לחמו על השליטה בממשל המדינה ומורדים לבנים תקפו לעיתים קרובות את העבדים המשוחררים ואת תומכיהם, והמצב הצריך שיגור כוחות צבאיים פדרליים לשמירה על הסדר במדינה.
במהלך ינואר 1872 נכנסה מחלקת המלחמה לכוננות גבוהה, על רקע אפשרות של עימות אלים בניו אורלינס בין סיעתו של המושל הנרי קליי וורמות' לבין זו של ג'ורג' ו.
קרטר, לשעבר יושב ראש בית הנבחרים של לואיזיאנה.
וורמות' תמך בשוויון חברתי ובמתן זכות בחירה לשחורים, אך השמרנים הדרומיים ראו בו אדם מושחת מהצפון (carpetbagger).
כדי למנוע הפרות סדר, החליט מייג'ור גנרל ויליאם ה.
אמורי, המפקד של מחוז לואיסוויל, האחראי על ניו אורלינס, שיש צורך בכוחות צבא פדרליים למניעת מעשי אלימות.
בלקנאפ הורה לגנרל המפקד, ויליאם שרמן, להגיש סיוע לאמורי.
ב-5 בינואר הוצבו כוחות צבא פדרליים בניו אורלינס והמטרה הייתה שהם ישלטו בשטח עד 11 בינואר.
בלקנאפ ייעץ לנשיא גרנט שאמורי הוא האיש הראוי ביותר לקבל את ההחלטות בנוגע לכוחות אלו.
ב-9 בינואר פרצו מהומות רחוב בניו אורלינס לאחר שתומך של המושל וורמות' נרצח.
ממשלת המדינה הגיבה בתקיפת אנשיו של קרטר.
למחרת שיגר אמורי תגבורות כדי להשיב את הסדר על כנו.
ב-12 בינואר, הנשיא גרנט, שלא חפץ להתערב בעניינים הפוליטיים הפנימיים של לואיזיאנה, הודיע לראש העיר ניו אולינס באמצעות מחלקת המלחמה, שהוא לא יכריז על משטר צבאי במדינה.
המון זועם של אלפים מתומכיו של קרטר פרץ לרחובות.
אמורי שיגר כוחות שהיו מצוידים במקלעי גאטלינג.
אנשיו של קרטר התפזרו, בהאמינם שאמורי יעשה שימוש בחיילים לשמור על הסדר.
ב-15 בינואר כתב גרנט לבלקנאפ שהוא שואף למנוע "סכנת שפיכות דמים" מבלי להזדהות עם אחד מהפלגים.
למחרת היום אמר התובע הכללי של ארצות הברית ג'ורג' הנרי ויליאמס למושל וורמות' שגרנט יזדהה עם אחד הצדדים רק כאשר "יהיה עניין ברור של זכויות האזרח".
ב-22 בינואר, בידיעה שהן המושל וורמות' והן קרטר הקימו מיליציות יריבות ושהם מתכוננים למעשי אלימות, הוציא הנשיא גרנט הוראות לאמורי באמצעות מחלקת המלחמה לעשות שימוש בכוחות הצבאיים על פי הצורך.
כאשר העביר אמורי את הוראותיו של הנשיא למושל וורמות' ולקרטר, הם פיזרו את המיליציות והשקט שב לעיר לעשרה חודשים.
ב-1873 עמדה בניית הגשר שנקרא על שם ג'יימס ב.
אידס בסנט לואיס, גשר הפלדה הראשון ביבשת אמריקה, לפני השלמתה.
בלקנאפ, בהשפעתה של חברת ספינות הקיטור של קאיקק, התנגד להשלמת הבנייה.
הוא היה בדעה שיש להרוס את הגשר כדי שספינות הקיטור לא יצטרכו להנמיך את ארובותיהן כדי להפליג מתחתיו.
הוא הקים ועדה שתגיש המלצות על הריסת הגשר, או בנייתו מחדש על פי צורכי הספינות, או כריית תעלה שתעקוף אותו.
אידס, שהיה מיודד עם הנשיא גרנט, ביקר בנובמבר אותה שנה בוושינגטון לפני שבלקנאפ העביר את דוח הוועדה אל הקונגרס וביקש שגרנט יציל את הגשר מהריסה.
בלקנאפ טען שעל פי החוק הפדרלי, נתונות בידי מזכיר המלחמה הסמכויות למנוע הפרעות לתנועת השיט בנהר המיסיסיפי.
בתגובה הזכיר הנשיא גרנט לבלקנאפ שהקונגרס אישר את בניית הגשר ושככל הנראה הקונגרס לא יאשר תקצוב להריסתו.
הוא ביטל את החלטתו של בלקנאפ ואמר לו בשיחה אישית, "ברור שאין אתה יכול להרוס את הגשר על סמך החלטה שלך...
גנרל, מוטב שתניח לעניין זה".
בלקנאפ הועמד במבוכה, ניצב כשפניו סמוקות, קד בפני הנשיא ועזב את הפגישה.
בנייתו של גשר אידס הושלמה ב-1874 והוא עומד על תילו ופעיל עד היום.
תצלומי המלחמה של מת'יו בריידי
ב-1872 נכנס הצלם מת'יו בריידי לפשיטת רגל.
נכסיו, כולל תצלומים ותשלילים שצולמו בתקופת מלחמת האזרחים, נמכרו כדי להחזיר את חובותיו לנושים.
ב-1874 הציע בעליו של מחסן בניו יורק למכירה סדרה של יותר מ-2,000 תשלילים של בריידי למכירה.
בלקנאפ החליט שמחלקת המלחמה תרכוש אותם תמורת 2,500 דולר.
התשלילים לא נארזו או הועברו בתשומת לב ועד אשר הם הגיעו לידי של המחלקה, כשליש מהם ניזוקו או הושמדו.
בסופו של דבר קבל בריידי באוזני בלקנאפ ששום סכום מאותם 2,500 דולר לא הגיע לא לידיו ולא לידי אף אחד מנושיו.
במהלך השיחה ביניהם הציע בריידי למכור סדרה נוספת של תשלילים.
הקונגרס הקצה סכום מרבי של 25,000 דולר לרכישה ולאחר שצפה בחומר ונועץ ביועץ המשפטי של מחלקת המלחמה בנוגע לערכו, אישר בלקנאפ את התשלום בסכום המרבי.
כתוצאה מיוזמתו של בלקנאפ, רכשה מחלקת המלחמה מעל 6,000 תמונות מתקופת המלחמה, כולל תמונות דיוקן של קצינים ופקידי ממשל בולטים, תמונות משדות הקרב ותמונות של ביצורים.
אוסף זה שולב בסופו של דבר באוספי תמונות אחרים של בריידי שנרכשו על ידי הממשלה הפדרלית ובהמשך הם קוטלגו וכיום הם מוחזקים על ידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית וספריית הקונגרס.
במהלך קיץ 1875 קיבל בלקנאפ לחקור את הפארק הלאומי ילוסטון, הפארק הלאומי הראשון של ארצות הברית, שהוקם בעקבות חוק שנחתם ב-2 במרץ 1872 על ידי הנשיא גרנט.
במסעו זה התלוו לבלקנאפ קולונל רנדולף ב.
מרסי, לוטננט קולונל ג'יימס ו.
פורסיית ואיש העסקים משיקגו, ויליאם סטרונג.
את המשלחת הוביל לוטננט גוסטבוס צ'.
דואן, שהוביל את משלחת וושבורן-לנגפורד-דואן ב-1870, משלחת הסקר הפדרלית הנרחבת הראשונה לאזור, שהייתה בין אלו שהובילו להחלטה על הקמת הפארק.
דואן יצא מפורט אליס, שם הוא היה מוצב, ועסק בהכנות להגעת הפמליה של בלקנאפ למעיינות החמים מאמות'.
ב-26 ביולי הגיעה הפמליה לפורט אליס והמשיכה משם למאמות' כדי לחבור לדואן.
בהובלתו הם ניסו ללכת בעקבות נתיבה של המשלחת המקורית של 1870, בנוסף לפעילויות ציד שנקרו בדרכם.
הפמליה כללה 24 חיילים ושני אמבולנסים.
המסע שארך שבועיים היה בעייתי, שכן לא עלה בידו של דואן לאתר מטרות רציניות לציד ולאחר תצפית קצרה על הקניון הגדול של ילוסטון, המתינה החבורה מספר שעות לאחר שדואן איתר בסופו של דבר את המסלול.
בסוף יולי 1874 גילתה משלחת צבאית אמריקאית בפיקודו של קולונל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר זהב בגבעות השחורות.
עד מהרה פלשו מחפשי זהב רבים לאדמות שהוענקו לאינדיאנים על פי הסכם פורט לרמי מ-1868. ביוני 1875 ניסה הנשיא גרנט לפתור את הבעיה באמצעות הצעת הסכם חכירה לאינדיאנים על אדמותיהם בסכום של 100,000 דולר לשנה או רכישתו בסכום של 6 מיליון דולר.
שבט הלקוטה בהנהגתו של ראש השבט ענן אדום, סירב להצעה, בשל העובדה שההצעה כללה את העברתם של בני השבט אל הטריטוריה האינדיאנית באוקלהומה.
ב-3 בנובמבר 1875, עם הסלמת המשבר, קיים הנשיא גרנט פגישה סודית בבית הלבן בהשתתפות בלקנאפ ומזכיר הפנים זכריה צ'נדלר.
השלושה הסכימו לביצוע תוכנית שבמסגרתה ייסוגו כוחות ארצות הברית מהגבעות השחורות, וכך יתאפשר למחפשי הזהב לכרות בטריטוריה.
מטרת נסיגת הכוחות הייתה לגרום לפריצת מלחמה עם האינדיאנים.
ב-3 בדצמבר הורה צ'נדלר לכל האינדיאנים לשוב לשמורותיהם, אך אינדיאנים מיליטנטים בהנהגתם של פר רובץ וסוס משוגע סירבו לעשות כן.
עד ינואר 1876 התיישבו 4,000 כורים באדמות האינדיאניות באופן בלתי חוקי.
כאשר האינדיאנים העוינים סירבו לפנות את שטחי הציד שלהם עד המועד האחרון של 31 בינואר, העביר צ'נדלר את הטיפול באינדיאנים למחלקת המלחמה בראשותו של בלקנאפ בציינו, "הטיפול באינדיאנים האמורים מועברת בזאת לידי מחלקת המלחמה כדי שתינקט נגדם פעולה על ידי הצבא כפי שאתה [בלקנאפ] תראה לנכון לנקוט לאור הנסיבות".
ב-8 בפברואר קיבלו הגנרלים קרוק וטרי פקודות להתחיל בתמרוני חורף נגד האינדיאנים העוינים ומערכת בלק הילס החלה.
ב-1 במרץ, צעד קרוק בחורף המקפיא צפונה מפורט פטרמן שליד דגלאס, ויומינג, כדי לתקוף את פר רובץ ואת סוס משוגע ואת תומכיהם מקרב האינדיאנים על נהר פאודר.
ביום המחרת, 2 במרץ, התפטר בלקנאפ בפתאומיות על רקע שערוריית פורט סיל.
מ-3 במרץ ועד 7 במרץ נוהלה מחלקת המלחמה באופן זמני על ידי מזכיר הצי ג'ורג' רובסון.
ב-8 במרץ מינה גרנט את אלפונזו טאפט למזכיר המלחמה החדש.
מערכת בלאק הילס הסתיימה באפריל 1877, כבר בתקפות כהונתו של הנשיא הבא רתרפורד הייז.
ב-29 בפברואר 1876 הגיעו שמועות על הרווחים של בלקנאפ מתחנת הסחר בפורט סיל לאוזניו של חבר בית הנבחרים היסטר קלימר, יושב ראש ועדת ההוצאות של מחלקת המלחמה.
בתגובה פתח קלימר בחקירה במחלקת המלחמה.
אף על פי שקלימר ובלקנאפ היו ידידים ואף שותפים במעונות בתקופת לימודיהם בקולג', היה קלימר מתנגד נחרץ לשיקום שהובילה המפלגה הרפובליקנית בדרום.
במהלך תקופת כהונתו של בלקנאפ כמזכיר המלחמה, נעשה שימוש בצבא בשילוב עם מחלקת המשפטים כדי להעמיד לדין את חברי הקו קלוקס קלאן, מדיניות שרוב הדמוקרטים התנגדו לה.
מארש העיד בפני ועדת קלימר שבלקנאפ קיבל באופן אישי את הרווחים מפורט סיל כחלק מהסכם שותפות ביינו לבין ג'ון ס.
ב-1 במרץ הופיעו בלקנאפ ופרקליטו בפני הוועדה, אך בלקנאפ סירב להעיד.
בבוקר 2 במרץ הודיע מזכיר האוצר בנג'מין בריסטו לנשיא גרנט שבלקנאפ עומד בפני תהליך של הדחה.
בפגישה שהתקיימה בבית הלבן זמן קצר לאחר מכן, ביקש הנשיא גרנט מבלקנאפ להגיש את התפטרותו.
היה ברור שצעד זה היה מיועד למנוע את תהליך ההדחה.
באמצעות הגשת התפטרות מקדימה יכול היה בלקנאפ לטעון שלקונגרס אין עוד סמכות כלפיו, שכן הוא כבר לא כיהן בתפקידו.
בשעה 10:20 בבוקר קיבל הנשיא גרנט את התפטרותו של בלקנאפ.
בשעה 11:00 קיבלה ועדת קלימר הודעה על כך.
אף על פי שההתפטרות גרמה לרגשות סוערים בקרב חברי הבית, היא לא מנעה את נקיטת הפעולה של ועדת קלימר.
הוועדה העבירה החלטה פה אחד להדיח את בלקנאפ וניסחה חמישה סעיפי הדחה לשליחה לסנאט.
בלקנאפ, אז כבר אזרח פרטי, הודח בהצבעה פה אחד של בית הנבחרים.
יושב ראש הבית, מייקל קר, כתב לסנאט שבלקנאפ התפטר "מתוך כוונה להימנע מתהליכי ההדחה נגדו".
המקרה של בלקנאפ היה חסר תקדים מבחינה חוקתית וישמש כתקדים לתשע התפטרויות של פקידי ממשל לפני משפט הדחה, כולל זו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
ב-29 במרץ וב-4 באפריל 1876 העיד ג'ורג' ארמסטרונג קסטר בפני ועדת קלימר, שהמשיכה לאסוף ראיות לקראת המשפט בסנאט.
עדותו של קסטר גרמה לסנסציה בעיתונות הארצית, שכן הוא האשים הן את אחיו של הנשיא גרנט והן את בלקנאפ בשחיתות.
אף על פי שבלקנאפ כבר התפטר, היו לו בעלי ברית פוליטיים רבים בוושינגטון, כולל הנשיא גרנט עצמו.
קסטר עצר קודם לכן את בנו של הנשיא גרנט, פרד, קצין צבא, באשמת שכרות.
כתוצאה מתקרית זו וכתוצאה מעדותו לפני הוועדה, סר חנו של קסטר בעיני גרנט.
רק לאחר חודש עלה בידי קסטר ליישב ביניהם את ההדורים ולקבל את אישור הנשיא לשוב לתפקידו ולהוביל את המשימה שהגיעה לשיאה בקרב ליטל ביגהורן.
עם התפטרותו הפתאומית של בלקנאפ במרץ, היה על גרנט לבקש בחופזה ממזכיר הצי ג'ורג' רובסון למלא את מקומו במחלקת המלחמה למשך שבוע.
לאחר מכן מינה גרנט את אלפונזו טאפט למזכיר המלחמה הקבוע.
טאפט היה עורך דין ושופט לשעבר.
כמי שלא היה מצוי בענייני הצבא, הוא הסכים בחוסר רצון לקבל על עצמו את התפקיד כדי להביא ליציבות במחלקת המלחמה וגרנט הבטיח לו למנותו בהמשך למשרה שתתאים לו יותר.
במאי עמד הנשיא במילתו, כאשר התפנתה משרת התובע הכללי עם מינויו של אדוארדס פיירפונט לתפקיד השגריר בלונדון.
בעקבות זאת הוא מינה את טאפט כתובע הכללי ואת ג'.
ב-5 באפריל 1876 החל משפטו של בלקנאפ בסנאט.
במשך כמה שבועות התדיינו הסנאטורים בשאלה אם רשאי הסנאט לדון בתביעה לאור העובדה שבלקנאפ כבר התפטר מתפקידו במרץ.
צוות ניהול ההגנה של בלקנאפ טען שלסנאט אין כל סמכות שיפוטית.
ברוב של 37 תומכים מול 29 מתנגדים החליט הסנאט כי הסמכות השיפוטית במקרה מוקנית לו.
בלקנאפ הואשם בחמישה סעיפי הדחה והסנאט האזין ליותר מ-40 עדים.
להרשעה היה דרוש רוב של 40 תומכים ובתוצאות הצבעה נמנו 35 תומכים מול 25 מתנגדים ונמנע אחד, וכך זוכה בלקנאפ בשל אי ההגעה לרוב מיוחס של שני שלישים.
כל הסנאטורים הסכימו שבלקנאפ קיבל כספים ממארש, אך 23 מהסנאטורים שהצביעו בעד האמינו שלא הייתה לסנאט סמכות שיפוטית במקרה.
המהירות בה הוגשה התפטרותו של בלקנאפ לנשיא גרנט ללא ספק הצילה אותו מהרשעה.
לאחר המשפט נסעו בלקנאפ, רעייתו ובנותיהם לאירופה ונשארו שם.
הסנאטור לשעבר מוויסקונסין, מתיו ה.
קרפנטר, שייצג את בלקנאפ במשפט ההדחה, אמר שבלקנאפ זכאי לחלוטין ושאם הוא יאריך ימים הוא יטהר את שמו.
ב-1879 נבחר קרפנטר מחדש לסנאט, אך מצב בריאותו היה רופף ובפברואר 1881 הוא נפטר ומעולם לא עלה בידו להציג עדויות נוספות.
ב-4 במרץ 1876, חודש לפני משפט ההדחה בסנאט, עצר התובע הכללי, אדוארדס פיירפונט את בלקנאפ.
כמי שתיעב את "מעגל החברים" של ויליאם מ.
טויד בניו יורק, פיירפונט נחשב לעורך דין בעל יושרה וגרנט מינה אותו כתובע הכללי כדי לקדם רפורמות ומערכה נגד שחיתות בממשלו.
הנשיא גרנט, שבעבר שימש בתפקיד הגנרל המפקד של הצבא, הקפיד יותר בסוגיות צבאיות והורה לפיירפונט לפתוח בחקירה פלילית על מעשיו של בלקנאפ במחלקת המלחמה.
לזעמו הרב של בלקנאפ, דאג פיירפונט להצבת משמר סביב לביתו של בלקנאפ כדי לוודא שהוא לא יימלט.
במאי מינה גרנט את פיירפונט לתפקיד השגריר בבריטניה ואת אלפונזו טאפט שכיהן כמזכיר המלחמה, הוא מינה כתובע הכללי.
לאחר זיכויו של בלקנאפ בסנאט ב-1 באוגוסט, הוסרה השמירה על ביתו.
הוא הואשם בפני חבר מושבעים גדול באותו יום ונקבע לו משפט בבית המשפט הפדרלי של מחוז קולומביה.