tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-14 בינואר 1840 הוא נידון למוות, אך עונשו הומר במאסר עולם והוא נכלא במון-סן-מישל.
ב-1844, בשל מצבו הבריאותי, הועבר לבית החולים בבית הסוהר בטור.
שחרורו ותקופות הרפובליקה השנייה והקיסרות השנייה
בלאנקי שוחרר מן הכלא במהלך מהפכת 1848 בצרפת, שהתרחשה כחלק מאביב העמים.
משחרורו חזר להשתתף בפעילות מהפכנית כנגד המוסדות הקיימים והקים את אגודת "החברה הרפובליקנית המרכזית" , השימוש של אגודה זו באלימות גרמה להיווצרותם של עימותים בינו לבין רפובליקנים מתונים יותר, ב-26 במאי הוא נכלא בונסן.
משפטו החל ב-7 במרץ 1849 ובסיומו נגזרו עליו עשר שנות מאסר והוא הועבר לכלא בדולאן.
ב-1850 הוא הועבר שוב והפעם לבית הסוהר בבל-איל-אן-מר.
בתקופת שהותו בבית סוהר זה, ב-10 בפברואר 1851, שלח תכתובת קצרה לוועידת סוציאל-דמוקרטים שהתכנסו בלונדון כדי לחגוג את יום השנה לניצחון מהפכת 1848, בתכתובת זו הועברה ביקורת נוקבת על המשתתפים, הטקסט של ביקורת זו משך את תשומת לבו של קרל מרקס ופורסם על ידו.
בדצמבר 1857 הועבר לבית הסוהר בקורטה וב-1859 הוגלה לעיר מסקרה שבאלג'יריה ששימשה כמושבת עונשין צרפתית.
באוגוסט של אותה שנה שוחרר ושב לפעילות מהפכנית בצרפת.
ב-14 ביוני 1861 נעצר שוב ובתום משפטו, נידון לארבע שנים בכלא והושם בבית סוהר בפריז.
באוגוסט 1865 ברח מן הכלא ומצרפת כולה, והמשיך את הפצת התעמולה כנגד השלטון של הקיסרות השנייה מן הגלות עד להענקתה של חנינה כללית ב-1869, פעולה שאפשרה לו לשוב לצרפת.
נטייתו של בלאנקי לאלימות הודגמה ב-1870 בשני ניסיונות נפל של התקוממות חמושה:
הראשונה ב-12 בינואר בלווייתו של ויקטור נואר, עיתונאי שנורה למוות על ידי הנסיך פייר בונפרטה - בן דודו של קיסר צרפת, נפוליאון השלישי, והשנייה ב-14 באוגוסט, כאשר בלאנקי הוביל ניסיון לנטילת רובים ממחסן נשק בבסיס צבאי.
פעילות זו של בלאנקי נמשכה עד לנפילת הקיסרות השנייה וההכרזה על הקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
עם נפילתה של האימפריה הקים בלאנקי אגודה ועיתון בשם "La patrie en danger" (בעברית: "המולדת בסכנה"), אנשי האגודה והעיתון תמכו בפעולות ההתנגדות של לאון גמבטה לכובשים הפרוסים במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה, אך פרסום העיתון הופסק בדצמבר 1870 ממחסור במימון.
ב-31 באוקטובר 1870 היה בלאנקי חלק מקבוצה לוחמנית שכבשה את בית עיריית פריז ושלטה בה למשך כמה שעות, עד לדיכויו של המרד.
על חלקו בהתקוממות זו נשפט ב-9 במרץ 1871, שלא בנוכחותו, למיתה.
מי שהיה נשיא צרפת, אדולף טייר, שהיה מודע למידת ההשפעה של בלאנקי וראה בו איום, ניצל את מנוחתו של בלאנקי החולה, בביתו של חבר שהיה רופא, כדי להביא ללכידתו ב-17 במרץ, משם הוא הועבר למאסר ב"טירת השור" המצויה באי שבפתח מפרץ מורלה, בצפון-מערב צרפת, מרחק רב מפריז.
באותה העת הייתה פריז כמרקחה, הפרוסים שניצחו במלחמה מול צרפת, כפו על ממשלתו של טייר תנאי כניעה משפילים שכללו הצבת כוחות כיבוש גרמנים בפריז, אולם רבים מתושבי העיר ואנשי המשמר הלאומי המשיכו להתנגד לכוחות הכיבוש הגרמנים במשך שישה חודשים, למרות כניעת ממשלתו של טייר.
הצלחתם הייתה רבה והם הצליחו להגביל את נוכחות הגרמנים לאזור קטן בתחומי העיר.
ממשלתו של טייר - שהייתה מודאגת מכך שהפועלים מחמשים עצמם וגורמים ל"פרובוקציות" כנגד הפרוסים, שלחה ב-18 במרץ כוחות צבא הנאמנים לממשלה במטרה להחרים את כל כלי הנשק המצויים בתחומי העיר, תגובת אנשי המשמר הלאומי ואוכלוסיית פריז הייתה סירוב מוחלט למסירת הנשק לידיהם.
בתגובה לכך, ממשלתו של טיאר נמלטה לורסאי והכריזה מלחמה על פריז.
ב-26 במרץ נבחרה בבחירות דמוקרטיות מועצה עירונית חדשה בת 81 חברים וכנשיא הקומונה הוצב בלאנקי, על אף ששהה באותה העת במעצר מחוץ לפריז.
רבים מחברי הקומונה הפריזאית הגדירו עצמם כ"בלאנקיסטים".
הקומונה ניסתה לשחרר את בלאנקי ממאסרו והציעה לטייר 74 שבויים שהיו בידי הקומונה בתמורה לשחרורו, אך טייר, שהכיר בחשיבותו של בלאנקי - סירב, ובכך נמנע ממנו מלקחת חלק בקומונה הפריזאית.
קרל מרקס היה משוכנע שבלאנקי היה המנהיג שהיה חסר לקומונה כדי שתוכל להמשיך ולהתקיים.
אף על פי שלא נטל חלק פעיל בקומונה, ב-1872 הוא נידון יחד עם שאר חברי הקומונה להגליה למושבת עונשין, עם זאת - בשל מצבו הבריאותי הרעוע, גזר דין זה הומר במאסר עולם בצרפת, תחילה ריצה מאסר זה בקלרוו ולאחר מכן ב-1877 הועבר למצודת איף.
ב-20 באפריל 1879 נבחר כחבר פרלמנט בורדו, אך כבר ב-1 ביוני נפסלה בחירתו זו.
באותו החודש שוחרר בלאנקי כחלק מחנינה כללית.
לאחר שחרורו טייל ברחבי צרפת והפיץ את רעיונותיו במסגרת יומן אותו כתב בשם "Ni Dieu ni maître" (בעברית: "לא אלוהים וגם לא אדון").
לאחר נאום שנשא במהלך פגישה של מהפכנים בסוף 1880 קיבל שבץ ומת כתוצאה מכך ב-1 בינואר 1881.
בלווייתו השתתפו כמאה אלף איש והוא נקבר בפר לשז.
כסוציאליסט, תמך בלאנקי בחלוקה מחדש של העושר.
אך הבלאנקיזם נבדל מזרמים סוציאליסטיים אחרים הקיימים כיום.
מצד אחד, בניגוד לקרל מרקס, לא האמין בתפקידו של מעמד הפועלים ובתפקידן של תנועות עממיות ביצירת המהפכה, אדרבא, בלאנקי האמין כי המהפכה צריכה להתבצע בידי קבוצה קטנה יחסית של קושרי קשר מאורגנים היטב וסודיים שיקימו דיקטטורה זמנית בכוח.
על פי בלאנקי, תקופת המעבר הרודנית הזו תאפשר יצירת בסיס לסדר חדש, ורק לאחר מכן הכוח יועבר אל העם.
בנוסף, נראה שבלאנקי היה עסוק יותר עם רעיון המהפכה כשלעצמה מאשר עם העקרונות של החברה העתידית אותה הוא רואה מתקיימת לאחריה, בכך הוא שונה מהסוציאליסטים האוטופיים.
עבור הבלאנקיסטים, הפלת הסדר החברתי הבורגני והמהפכה הם סיום מספק, לפחות למטרות המיידיות של החברה.
בלאנקי היה אחד מן הסוציאליסטים הלא-מרקסיסטיים של זמנו.
לואי היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיה דרמטית שחורה, והיא עוסקת בחייו של הקומיקאי לואי סי.
קיי., המשודרת משנת 2010 ברשת FX Networks.
הסדרה נכתבה, נערכה, בוימה והופקה על ידי לואי סי.
שיר פתיחה של הסדרה הוא "Brother Louie" בביצוע להקת "Stories".
הסדרה מבוססת על חייו של לואי סי.
הוא מתאר בה את חייו כקומיקאי וכאב לשתי בנות.
הסדרה מלווה בקטעי סטנדאפ מהמועדון בו הוא מופיע באופן קבוע בניו יורק, "מרתף הקומדיה".
בסדרה מוצגים חייו בתור גרוש בודד.
הוא מספר על מפגשיו עם בנותיו, על פי הסכם המשמורת עם גרושתו; על דייטים כושלים שהיו לו; ועוד.
בסדרה מופיעים אורחים ידועים, בהם חברו כריס רוק, ג'יי לנו ודייוויד לינץ'.
ג'רי סיינפלד הופיע בעונה השלישית כאשר התחרה עם לואיס סי.
על קבלת תפקיד מנחה התוכנית "Late Show" במקום דייוויד לטרמן.
בסדרה נתפסות לעיתים כבוטות וחסרות עכבות.
לואי-ניקולא רובר היה חייל ומהנדס מכונות צרפתי, שידוע כממציא שיטת ייצור הנייר שהיוותה את הבסיס למכונת פוֹרְדְרִינִיר (Fourdrinier).
עקרונות שיטה זו מהווים את עקרונות ייצור הנייר עד היום.
ב-1799 הוציא רובר פטנט על המכונה הראשונה לייצור "נייר רציף".
לאחר סדרה של סכסוכים כספיים ומשפטיים עם מעסיקו סן-לז'ה דידו (Saint-Léger Didot), בן למשפחת דידו המפורסמת שעסקה בהדפסה, איבד רובר את הזכויות על הפטנט.
בעקבות כך, נשלחה המכונה שיצר מצרפת לאנגליה, להמשך פיתוחה.
המצאתו של רובר הייתה לליבת מכונת פוֹרְדְרִינִיר, שמהווה את הבסיס לטכניקת ייצור הנייר המודרנית.
לבסוף היה למורה בבית ספר ומת בחוסר כול.
לואי-ניקולא רובר נולד להורים מזדקנים ברובע הראשון של פריז.
בילדותו סבל מבריאות שברירית ומיתר מודעות עצמית, אך היה למדן ושאפתן.
הוא רכש חינוך מעולה, והתמקד במדעים ובמתמטיקה, תחת מסדר המינימים (Order of Minims) הנוצרי של פרנסיס מפאולה.
עם זאת, חש שהוא מהווה מעמסה כלכלית על הוריו.
בגיל 15 ניסה להתגייס לצבא כדי להצטרף לכוחות צבא צרפת הלוחמים במלחמת העצמאות של ארצות הברית (שסייעו ל-13 המושבות), אך נדחה.
ארבע שנים לאחר מכן הצליח להתקבל לצבא צרפת.
ב-23 באפריל 1780 הצטרף לגדוד הארטילריה הראשון של גרנובלה (Grenoble), ובעקבות כך הוצב בקאלה שבצפון צרפת.
ב-1781 הועבר לרגימנט הארטילריה של מץ (Metz) ונשלח לסן-דומינגו, שם לחם בצבא האנגלי.
הוא שירת בצבא 14 שנה, והגיע לדרגת סמל ראשי (Sergeant major; מקביל לרב-סמל מתקדם, רס"ם, בצה"ל).
לפי גרסה אחרת, השתחרר מהצבא בגיל 28, לאחר תשע שנות שירות, ב-1790.
רובר נישא לשרלוט רוטיה (Charlotte Routier) ב-11 בנובמבר 1794, בחתונה אזרחית, בשל הצו שניתן בצרפת שלאחר המהפכה, שקובע כי החתונה תהיה חוזה אזרחי פשוט, שמאושר בידי פקיד עירוני.
ב-1790, לאחר שהשתחרר מהצבא הצרפתי, היה רובר לשוליית פקיד באחד מבתי הדפוס המפורסמים של משפחת דידו (Didot).
לאחר מכן עבד כפקיד תחת סן-לז'ה דידו (Saint-Léger Didot), ובהמשך מונה לתפקיד "מפקח על הסגל" במפעל ייצור הנייר של פייר-פרנסואה דידו (Pierre-François Didot) בקומונה קורביל.
היה זה מוסד חשוב, שהוקם כבר ב-1355, וסיפק נייר למשרד האוצר הצרפתי לשם ייצור שטרות.
רובר ודידו היו קצרי-רוח לגבי הסכסוכים הנשנים בין העובדים השונים בשלבי הייצור, ועל כן דידו דחק ברובר לנסות למצוא פתרון מכני שיחליף את העבודה הידנית בייצור הנייר.
בספרו "ייצור נייר: היסטוריה וטכניקה של האומנות העתיקה" (Papermaking: the History and Technique of an Ancient Craft), כתב דארד האנטר כי:
אף על פי שתוכניותיו הראשונות של רובר נראו לדידו "חלשות", היה בהן פוטנציאל להמשך המחקר, ודידו מימן יצירת אבטיפוס קטן-ממדים.
בנייתו של האבטיפוס הושלמה ב-1797, אך הוא נחשב כישלון.
לאחר ניסיונות אלו רפו ידיו של רובר, והוא מונה בידי דידו ל"מפקח על טחינת התבואה" בטחנת קמח קרובה.
לאחר כמה חודשי מנוחה ממפעל הנייר, עודד אותו דידו להמשיך ולנסות לתכנן את מכונת הנייר, והפקיד כמה מכונאים לשירותו.
המודל הבא הציג שיפורים מסוימים, ועל כן דידו הורה לרובר ליצור מודל בגודל מלא.
מכונה זו הייתה להצלחה וייצרה גיליונות נייר כפולים.
בעקבות יצירת המודל המוצלח, שנבנה ב-1798, סן-לז'ה דידו התעקש שרובר יוציא פטנט על המכונה.
לפני 1798, הנייר יוצר גיליון-גיליון, על ידי טבילה של מסגרת מלבנית בתוך חבית עיסת נייר.
לאחר שהמסגרת הוצאה מהחבית, המים נלחצו החוצה מתוך העיסה.
העיסה שנותרה הונחה לייבוש, ולא ניתן היה להשתמש במסגרת שוב עד שגיליון הנייר הקודם הוסר ממנה.
במכונה של רובר הייתה רצועת הזזה שאליה הגיע זרם רציף של עיסה, ושהעבירה גיליונות לא-שבורים של נייר לח לצמד של גלילי לחיצה.
כשהרצועה הרציפה של הנייר יצאה מהמכונה, היא נתלתה לייבוש באופן ידני על מערך של כבלים או מוטות.
ביוזמתו של דידו, נפגשו רובר ודידו עם שר הפנים הצרפתי פרנסואה דה נושטו (François de Neufchâteau), והגישו בקשה לפטנט.
ב-1799, הפטנט (brevet d'invention) ניתן בידי ממשלת צרפת, ורובר שילם עליו 8,000 פרנק.
המפרט ונוסח הבקשה של הפטנט על המכונה לייצור נייר רציף, מצויים בכרך השני של פרסומי הפטנטים Brevets d'Inventions Expirés.
ב-9 בספטמבר 1798 כתב רובר מכתב בקשה לפטנט:
דה נושטו מינה את לשכת האמנויות והמקצועות (Bureau des Arts et Métiers) לשלוח שרטט, מר בוולו (Beauvelot), ליָסָן כדי לתעד את המכונה ולבנות מודל משופר.
השר אף מינה חבר של "האקדמיה הלאומית לאמנויות ולמקצועות" (Conservatoire National des Arts et Métiers) להתלוות אליו.
לשכת האמנויות והמקצועות כתבה אז:
האקדמיה הלאומית לאמנויות ולמקצועות שילמה לרובר 3,000 פרנק כדי לבנות מודל להצגה קבועה במוזיאון לאמנויות ולמקצועות שבפריז.
ב-1785 המציא התעשיין הצרפתי-גרמני כריסטוף-פיליפ אוברקמפף (Christophe-Philippe Oberkampf) את המכונה הראשונה להדפסת צבע על ריבועי טפטים.
חשיבות המצאתו של רובר חרגה מהעברתה של פעולה ידנית אינטנסיבית לאמצעים מכניים, ואף אפשרה הדפסה של ניירות רציפים הצבועים בדפוסים קבועים.
כך התאפשר להדפיס בכמויות גדולות עיצובים חדשים ומבחר גוונים בטפטים שהוצגו בטרקלינים ברחבי אירופה.
בין רובר ודידו פרץ סכסוך לגבי הבעלות על ההמצאה.
רובר לבסוף מכר הן את הפטנט והן את אבטיפוס המכונה לדידו בעבור 25,000 פרנק.
אולם, דידו התחמק מהתשלום לרובר, ונאלץ לחדש את הבעלות על הפטנט ב-23 ביוני 1801. דידו רצה להמשיך לפתח את המכונה באנגליה, ולהוציא שם פטנט, הרחק מהסחות הדעת של המהפכה הצרפתית, ועל כן הוא שלח את המכונה לגיסו בלונדון, ג'ון גאמבל (John Gamble).
במרץ 1801, לאחר ששלח אליו דידו דוגמאות של רצועות נייר רציף מיָסָן, הסכים ג'ון גאמבל להתחלק בבקשת הפטנט בלונדון יחד עם האחים סילי והנרי פוֹרְדְרִינִיר (Sealy and Henry Fourdrinier), שניהלו מפעל מוביל למכשירי כתיבה.
גאמבל קיבל את הזכויות על הפטנט הבריטי 2487 ב-20 באוקטובר 1801, על גרסה משופרת של המכונה המקורית של רובר.
לאחר מכן, פיתוח נוסף מומן בידי האחים פורדריניר.
גאמבל ודידו שלחו את המכונה ללונדון, ולאחר 6 שנים והוצאות של 60,000 ליט"ש עלויות פיתוח, האחים פורדריניר קיבלו את הזכויות על מספר פטנטים נוספים.
דוגמה מוקדמת של מכונת פורדריניר הותקנה במפעל בפרוגמור (Frogmore), הרטפורדשייר (Hertfordshire).
ב-1812, כשבריאותו רופפת, לאחר שמכר את המצאתו ואת הפטנט עליה ואיבד שליטה על המשך הפיתוח שנערך באנגליה, פרש רובר מתחום ייצור הנייר ועזב את קורביל.
הוא עבר לקומונה וֵרְנוּיֶה (Vernouillet), במחוז אוּר-אָ-לוּאָר (Eure-et-Loir) ופתח בית ספר קטן, פבור סן טיבו (Faubourg St Thibault).
הכלכלה הצרפתית הייתה בשפל לאחר תבסותיו של נפוליאון, ורובר קיבל משכורת נמוכה מאוד.
הוא המשיך ללמד עד מותו ב-8 באוגוסט 1828, בגיל 66. פסלו ניצב למול כנסייה בוורנויה ו"קולג' דה לואי-ניקולא רובר" בוורנויה קרוי על שם.
ב-1976 גילה לאונרד שלוסר (Leonard Schlosser) את איוריו המקוריים של רובר במכירה פומבית ושלח עותקים בפקס לחוקרים ולחבריו.
לא ידוע היכן ניתן למצוא את האיורים המקוריים.
לואי התשעה עשר (6 באוגוסט 1775 – 3 ביוני 1844), לואי אנטואן, דוכס אנגולם , היה מלך צרפת שכיהן למשך הזמן הקצר ביותר בהיסטוריה של צרפת - במשך כ-20 דקות בלבד.
לואי אנטואן הוכרח לוותר על תוארו בשנת 1830 לטובת אחיינו אנרי, רוזן שאמבור, שוויתר אף הוא על הכס לטובת לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
לואי אנטואן נולד בוורסאי ב-6 באוגוסט 1775, כבנו הבכור של שארל פיליפ, אחיו הצעיר של מלך צרפת לואי השישה עשר.
אמו הייתה מריה תרזה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד ומלכת סרדיניה.
בשנת 1792, התגייס לואי אנטואן לצבא המהגרים של בן דודו, לואי ז'וזף, נסיך דה קונדה.
ביוני 1795, במהלך המהפכה הצרפתית, דודו, רוזן פרובנס, הכריז על עצמו כמלך, תחת השם לואי השמונה עשר.
מאוחר יותר באותה השנה, לואי-אנטואן בן ה-20 הוביל התקוממות כושלת.
בתחילת 1797, הוא הצטרף לאחיו ולדודו בדוכסות בראונשווייג בתקווה להצטרף לצבא האוסטרי.
לאחר תבוסת אוסטריה, ברח לואי אנטואן עם משפחתו למיטאו, קורלנד, שם היו תחת חסותו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
בשנת 1799 התחתן לואי אנטואן עם בת דודתו מארי תרז, נסיכת צרפת, בתם של לואי השישה עשר ומארי אנטואנט.
בתחילת 1801, פאבל הראשון, קיסר רוסיה כרת הסכם שלום עם נפוליאון, ובית המלוכה הצרפתי הגולה נמלט לוורשה, שהייתה אז בשליטת פרוסיה.
בעשר השנים הבאות, לואי-אנטואן ליווה ויעץ לדודו, לואי השמונה עשר.
בהמשך בני המשפחה חזרו לרוסיה, אולם לאחר חתימת הסכם טילזיט בין נפוליאון לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, עברו בני המשפחה לאנגליה.
שם, בבית הארטוול, חידש לואי השמונה עשר את חצרו, וללואי-אנטואן ניתנה קצבה של 300 £ בחודש.
פעמיים (בשנת 1807 ובשנת 1813) הוא ניסה לחזור לרוסיה להצטרף למאבק נגד נפוליאון, אך בקשתו נדחתה על ידי הצאר, ולואי אנטואן נשאר באנגליה.
בשנת 1814 הפליג לואי אנטואן לבורדו, שם הכריז על הרסטורציה.
בהמשך לחם לואי אנטואן לצד הדוכס מוולינגטון כדי להחזיר את בן דודו פרננדו השביעי, מלך ספרד לכס המלוכה של ספרד.
כראש הצבא המלוכני בעמק נהר הרון הדרומי, לואי אנטואן לא הצליח למנוע את חזרתו של נפוליאון לפריז, וברח שוב לאנגליה במהלך "מאה הימים".
בשנת 1823, הוא פיקד על חיל צרפתי שנשלח לספרד, כדי לסייע לשלטונו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
לואי אנטואן ניצח בקרב טרוקדרו, ועל כך קיבל את התואר נסיך טרוקדרו.
עם מותו של לואי השמונה עשר בשנת 1824, עלה אביו שארל העשירי לשלטון, ולואי-אנטואן הפך ליורש העצר.
לואי אנטואן תמך במדיניות הריאקציונית של אביו, שכללה גירוש קצינים בונפארטיסטים לשעבר מהצבא.
ביולי 1830, במהלך מהפכת יולי, המוני מפגינים זועמים דרשו את התפטרותו של שארל ושל צאצאיו, לטובת בן דודו לואי פיליפ, דוכס אורליאן, ושלחו משלחת לארמון טווילרי, בניסיון לכפות עליו שיתוף פעולה.
שארל חתם בחוסר רצון על המסמך של הוויתור על מלכותו ב-2 באוגוסט 1830 בעצת אשתו; וכעבור 20 דקות התפטר אף לואי אנטואן מזכותו לשלטון.
לואי אנטואן ואשתו מארי תרז נסעו בנובמבר 1830 לאדינבורו, סקוטלנד, והשתכנו בבית בריג'נט ליד ארמון הולירוד.
לואי אנטואן מת בגוריציה, אוסטריה ב-3 ביוני 1844, בגיל 68, ונקבר בקריפטה של אביו שארל בכנסייה של המנזר הפרנציסקני.
לואי אלכסנדר, נסיך למבל היה בעלה של מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל אשר הוצאה להורג במהלך המהפכה הצרפתית.
לואי אלכסנדר נולד ב-6 בספטמבר 1747 במלון טולוז, פריז, ללואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר ולמריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן.
לואי אלכסנדר היה ידוע באורח חייו ההולל, ובשל כך בשנת 1767 נבחרה מריה תרזה לואיזה מסבויה, בתם של לואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו וכריסטינה, רוזנת הסן-רוטנבורג להיות רעייתו הודות לאדיקותה ויופייה הרב, ובני משפחתו קיוו שאשתו הצעירה והיפה תשנה זאת.
הזוג לא נפגש לפני יום החתונה, אולם לואי אלכסנדר היה סקרן לראות את אשתו והגיע למקום בו היא לנה יום לפני חתונתם.
הוא הגיש לה זר פרחים, ואמר שבעלה לעתיד הנחה אותו למסור לה את הזר.
למחרת, בחתונתם, מארי תרז הופתעה לגלות כי האיש הפשוט שבו פגשה יום קודם הוא בעלה לעתיד.
לאחר שלושה חודשי נישואים חזר לואי אלכסנדר לסורו, וחמישה חודשים לאחר החתונה הוא ברח עם רקדנית אופרה.
בשלב מסוים הוא אף מכר את יהלומיה של אשתו כדי לגייס כסף לשלם את החובות שלו.
16 חודשים לאחר נישואיהם, ב-6 במאי 1768 מת לואי אלכסנדר ממחלת מין, לצד אשתו, והותיר אותה אלמנה בגיל 19, ויורשת להונו העצום.
אלמנתו נותרה להתגורר לסירוגין בהוטל דה טולוז בפריז ובשאטו דה רמבוליי, עד אשר הוזמנה לחתונה של בני משפחת המלוכה, שם הכירה את מארי אנטואנט, והחיבור בין השתיים היה כה מיידי ומהיר שהביא לשמועות ולרכילות על טבע היחסים ביניהן.
מארי תרז הפכה לחביבת המלכה ולחברה הקרובה ביותר, היא עברה להתגורר בחצר המלכות ומונתה על ידי המלכה להיות בעלת תפקיד מרכזי בפמליית המלכה.
מארי תרז הייתה ידועה בפרטיותה ובשמרנותה, אולם הדבר לא הפריע להולכי הרכיל שבחצר המלכות להאשים את השתיים ביחסים לסביים, כחלק ממסע ההכפשה שהתנהל כנגד מארי אנטואנט, לערעור הלגיטימיות של בית המלוכה.
במהלך המהפכה הצרפתית היא עברה להתגורר בבריטניה, אולם חזרה לפריז מתוך נאמנות למלכה, למרות שידעה שחייה יהיו בסכנה.
בספטמבר 1792 היא נרצחה באכזריות, וראשה הובל לחלונה של מארי אנטואנט, שם צעק ההמון למלכה לצאת אל החלון ולנשק את השפתיים של חברתה המתה.
לואי ארמנד השני, נסיך קונטי , היה נסיך קונטי בין השנים 1709–1727, וסבא רבא של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
לואי ארמנד נולד ב-10 בנובמבר 1695 בארמון ורסאי, לפרנסואה לואי, נסיך קונטי ולמארי תרז דה בורבון, בתם של אנרי ז'ול, נסיך קונדה ואנה הנרייטה מבוואריה, ועם לידתו קיבל את התואר רוזן לה מרשה.
הטבלתו נערכה בשנת 1704, בהשתתפות מרי ממודנה, אלמנתו של ג'יימס השני, מלך אנגליה.
לואי ארמנד תואר כגיבן ומכוער.
בשנת 1709 מת אביו, ולואי ארמנד ירש את רכושו הרב ואת תאריו.
ב-9 ביולי 1713 התחתן לואי ארמנד עם לואיז אליזבת דה בורבון, בתם של לואי, נסיך קונדה ולואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון, ובאותו יום אף נערכה חתונת אחותו מארי אן דה בורבון עם לואי אנרי, דוכס בורבון.
לשניים נולדו 5 ילדים, אולם הם בגדו אחד בשני, ואף התגוררו בבתים נפרדים.
בשנת 1716 חלה לואי ארמנד באבעבועות שחורות, אולם אשתו טיפלה בו במסירות עד להחלמתו.
כתוצאה מכך אף היא נדבקה במחלה, אולם גם היא הבריאה בסופו של דבר.
לואי ארמנד זכה ליחס גדול מלואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולאחר מכן מהעוצר, פיליפ השני, דוכס אורליאן.
לואי ארמנד היה תומך נלהב בתוכניות הפיננסיות של ג'ון לו, ובאמצעותו הוא הרוויח סכומי כסף גדולים.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית הוא לחם תחת פיקודו של מרשל וילאר, אולם לא התבלט כקצין טוב במיוחד.
ב-4 במאי 1727 מת לואי ארמנד, ובנו לואי פרנסואה, נסיך קונטי ירש את תאריו.
ב-9 ביולי 1713 התחתן לואי ארמנד עם לואיז אליזבת דה בורבון, בתם של לואי, נסיך קונדה ולואיז פרנסואז דה בורבון, דוכסית בורבון, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
לואי פרנסואה, נסיך קונטי (1717–1776), התחתן עם לואיז דיאן ד'אורליאן.
לואיז הנרייט דה בורבון (1726–1759), התחתנה עם לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן.
לואי אלכסנדר, רוזן טולוז , היה בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת וגרנד-אדמירל של צרפת.
לואי אלכסנדר נולד ב-6 ביוני 1678 בארמון ורסאי, ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת ולמאדאם דה מונטספן, בתם של גבריאל דה רוששור דה מורטמר ודיאן דה גרנסיין.
לואי אלכסנדר ואחותו פרנסואז מארי דה בורבון חונכו על ידי פרנסואז ד'אובינייה, מרקיזת מנטנון, ומדי פעם הובא לארמון ורסאי לפגוש את הוריו.
בשנת 1681 קיבל לואי אלכסנדר מעמד של בן לגיטימי, ובנוסף קיבל את התואר רוזן טולוז.
בשנת 1683, בהיותו בן חמש, קיבל לואי אלכסנדר דרגת גרנד-אדמירל, בפברואר 1684 הוא הפך לקולונל של רגימנט רגלים שנקרא על שמו, ובשנת 1693 מונה למפקד רגימנט פרשים.
בינואר 1689 הוא מונה למושל אקיטן, ובשנת 1695 מונה למושל בריטני.
ב-3 בינואר 1696 הוא הועלה לדרגת מרשל צרפת, ושנה לאחר מכן הוא הפך למפקד הצבא הצרפתי.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית הוא קיבל את המשימה של הגנת סיציליה, ובנוסף הוא פיקד על הצי הצרפתי בקרב ולז-מלאגה בשנת 1704.
אף על פי שאביו נתן לגיטימציה לו ולשלושת אחיו שנותרו בחיים, ואף הכריז על שני בניו ממאדאם דה מונטספן כיורשיו כמלכי צרפת, מיד לאחר מותו של לואי הארבעה עשר הפך הפרלמנט של פריז את רצון המלך.
שלא כמו אחיו, לואי אוגוסט, דוכס מיין, שהודח ממועצת העוצרות, לואי אלכסנדר לא הודח טולוז מתפקיד פוליטי, ומיד לאחר מכן מונה לשר הצי, ולרשותו עמד צוות מנוסה בראשותו של ז'וזף פלרין.
הוא נשאר בתפקיד זה עד שהחליפו ז'וזף פלוריאו ד'ארמנונוויל בשנת 1722, שממנו קנה את טירת רמבוילט בשנת 1706.
ב-2 בפברואר 1723 התחתן לואי אלכסנדר עם מארי ויקטואר דה נואיי, בתם של אן ז'ול דה נואיי ומארי פרנסואז דה בורנונוויל, ממנה נולד לו ילד אחד:
לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר (1725–1793), התחתן עם מריה תרזה פליצ'יטה ד'אסטה.
ב-1 בדצמבר 1737 מת לואי אלכסנדר בטירת רמבוילט, והוא אב קדמון של בית אורליאן המודרני.
לואי ארמנד הראשון דה בורבון, נסיך קונטי היה הנסיך דה קונטי מ-1666 עד מותו, וחתנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
פרנסואה לואי נולד ב-30 באפריל 1661 במלון "דה קונטי" בפריז, והיה בנם של ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי ואן מארי מרטינוזי, בתו של ג'רולמו מרטינוזי ואחייניתו של הקרדינל מאזארן, דרך אמה.
באוגוסט 1679 הוא שימש כשליחו של קרלוס השני, מלך ספרד בנישואיו עם מארי לואיז ד'אורליאן.
בשנת 1680 הוא התחתן עם מארי אן דה בורבון, בתו הלא חוקית של המלך לואי הארבעה עשר, מפילגשו הראשונה, לואיז דה לוואלייר.
החתן והכלה היו בני 18 ו-13 בהתאמה, באותו זמן.
מאחר שהם לא הונחו למה לצפות בלילה הראשון שלהם יחד, זה נגמר באסון, והנסיכה הצעירה נמלטה בייאוש.
כתוצאה מכך, הנסיך לא רצה לחלוק את המיטה שלו שוב עם אישה.
הוא שירת בהצטיינות בפלנדריה בשנת 1683, ולאחר מכן, נגד רצונו של המלך, הלך להונגריה, שם הוא עזר לאוסטרים להביס את הטורקים בגראן באותה שנה.
פרנסואה לואי מת ב-9 בנובמבר 1685 בטירת פונטנבלו, מאבעבועות שחורות, בהם הוא נדבק מאשתו.
בזמן שהיא התאוששה לאחר כמה זמן, הנסיך נכנע למחלתו תוך חמישה ימים.
מאחר שלא היו לו צאצאים, ירש את תאריו אחיו הצעיר, פרנסואה לואי, נסיך קונטי.
לואי אנטואן, הרוזן דה בוגנוויל היה אדמירל ומגלה ארצות צרפתי, בן זמנו של מגלה הארצות הבריטי קפטן ג'יימס קוק.
השתתף במלחמת שבע השנים בצפון אמריקה ולחם נגד בריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הוא חקר אזורים בדרום האוקיינוס השקט כמנהיג הכוח הימי הצרפתי שהפליג לראשונה ברחבי העולם (1766–1769).
המשלחות בפיקודו לאוקיינוס השקט הביאו לתגליות רבות, על חלקן: האי בוגנוויל בפפואה גינאה החדשה, ופרח הבוגנוויליה, הונצח שמו.
הוא זכה לתהילה גם בשל מספר הקורבנות הנמוך מאוד במהלך מסעותיו.
לספרו "מסע מסביב לעולם" (Voyage autour du monde) נודעה השפעה רבה.
בוגנוויל הפך למזכירו של לואי ה-16 (1772) ושימש כקומודור במבצעי הצי הצרפתי בצפון אמריקה בתמיכה במהפכה האמריקאית.
לאחר התבוסה הצרפתית מול מרטיניק (12 באפריל 1782), הוא הועמד לדין בבית משפט.
במהלך המהפכה הצרפתית הוא נמלט מהטבח בפריז בשנת 1792. הוא שרד את שלטון הטרור בתקופת המהפכה הצרפתית כשפרש לאחוזתו הפרטית בנורמנדי.
רק בשנותיו האחרונות שב לפריז, בה ישב עד מותו בגיל 81.
לואי-פרנסואה קסאס (Louis-François Cassas; 3 ביוני 1756, אַזֵה לֶה-פֶֿרוֹ , מחוז אנדר, צרפת – 1 בנובמבר 1827, ורסאי, צרפת) היה צייר צרפתי, אדריכל ואנטיקוואר.
במסעותיו במזרח בשנים 1784–1787 צִייר ממראות ארץ-ישראל, סוריה, לבנון ומצרים.
לציוריו של קסאס נודע ערך בשל תיעוד של מונומנטים היסטוריים במצבם בסוף המאה ה-18, בהם כאלה שנפגעו ואף נעלמו.
אביו עבד כמודד בשירות מינהל הגשרים והדרכים הממשלתי , וקסאס הלך בעקבותיו ובגיל צעיר נשכר לשמש שוליה למהנדסים ולשַׂרטָטים.
הודות לכשרון הציור שגילה נשלח בתמיכת סנדקו, בעל האחוזה שבה נולד, ללימודים בתחומי האדריכלות והציור, תחילה בעיר טור ואחרי כן בפריז.
בין מוריו נמנו מי שקידמו הטמעת ערכים נאו-קלאסיים באמנות החזותית.
בשנים 1779–1783 השתלם ברומא ברישום מונומנטים עתיקים, ולשם כך גם יצא בתקופה זו למסע באיטליה.
ב-1782 נשלח מטעם Société d'amateurs des Beaux Arts לחצי האי איסטריה ודרומה לאורך חופי דלמטיה בים האדריאטי כדי לצייר אתרים היסטוריים שלא היו קודם לכן מוקד לתשומת לב.
ציוריו ראו אור בפריז ב-1802 כתחריטי נחושת בשני הכרכים של "מסע ציורי והיסטורי באיסטריה ובדלמטיה" (Voyage Pittoresque et Historique de l'Istrie et de la Damatie).
ציורי המים המקוריים של קסאס, שמהם עובדו התחריטים, אצורים במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
קסאס נסע למזרח ב-1784 בהזמנת הרוזן שואזל-גופייה , שגריר מלך צרפת לאימפריה העות'מאנית.
תחילה עבר ברחבי יוון ושם צייר אתרים היסטוריים שיופיעו כאיורים לספרו של פטרונו, "מסע ציורי ביוון" (Voyage pittoresque de la Grèce).
בסוף 1784 יצא מקונסטנטינופול לסיור בן 14 חודשים בארצות הלבנט.
בחלק מדרכו התלווה להיסטוריון הצרפתי וולני, שאף כתב את ההקדמה בכל אחד מכרכי הספרים שהפיק קסאס על מסעו זה.
במצרים צייר את מראות אלכסנדריה, את הפירמידות בגיזה ואת מסגדי קהיר.
ממצרים נסע לסוריה, ביקר בחלב ובאנטיוכיה ויצר רישומים רבים של עתיקות תדמור ובעלבכּ, שאותם ביצע אחרי מדידות קפדניות ושיחזור תוכניות הבנייה שלהם.
כמו כן ביקר בחופי לבנון, בקפריסין ובאסיה הקטנה.
בארץ ישראל תיעד אתרים היסטוריים בירושלים, בהם מצבות נחל קדרון וקברי המלכים.
ב-1786 חזר לרומא ועימו מאות רישומים וכן חפצי עתיקות שליקט עבור פטרונו שואזל-גופייה, ושם שקד על עיבוד רישומיו וציוריו.
קסאס חזר לצרפת ב-1791, אחרי פרוץ המהפכה הצרפתית.
לא כל מאות ציוריו ממסעתיו במזרח פורסמו בכרכים הללו.
הציורים המקוריים, בצבעי שמן, הופקדו בספרייה המלכותית (לימים גרעין הספרייה הלאומית של צרפת).
ציוריו שובצו בספרי אחרים ועל פיהם נוצרו לא מעט ציורים בידי אחרים.
הרבה מרישומי ההכנה שלו נמכרו ב-1878 על ידי יורשיו במכירה פומבית והגיעו לאוספי מוזיאון ואלראף-רישארטץ בקלן שבגרמניה.
ב-2016 הוצגה במוזיאון תערוכה בשם "תדמור – מה נותר?
התערוכה הופקה בעקבות הרס עתיקות תדמור בידי ארגון המדינה האסלאמית ('דאעש') ב-2014–2015.
במכון המחקר של מוזיאון פול גטי בקליפורניה, ארצות הברית, יוּחד ארכיב למסמכיו של קסאס, בהם רישומי הכנה וגליונות הגהה לספריו על המסע ללבנט.
ברשות המכון גם רשימות בכתב ידו של מצאי ציוריו ואף דוח"ות על הוצאותיו.
קסאס שימש כמעצב דגמים וכמוֹרֶה לרישום במפעל גובלן לאריגת טפטין , ובזכות תרומתו לפיתוח התוצרים מוּנָה ב-1816 למפקח הכללי של המוסד.
נוסף על רישומים אדריכליים וארכאולוגיים, צייר קסאס נופים, תלבושות, מחזות מחיי יום-יום, צמחים ובעלי חיים.
מ-1817 ועד מותו יצר אקוורלים גדולי ממדים לשם מכירה.
קסאס הקדיש שנים רבות לאיסוף דגמים אדריכליים של מבנים מארצות ומתקופות שונות.
באוספו נמנו 745 פריטים, בהם מעץ, משעם ומחרס.
ב-1806 הוצגה תערוכה של הדגמים הללו.
רובם נמסרו מידיו ב-1813 לממשלת צרפת תמורת הבטחה לקצבה שנתית.
הדגמים הופקדו בארמון המכון של צרפת (Palais de l'Institut) ולימים הועברו לבית הספר לאמנויות בפריז
קסאס זכה בחייו לאותות הוקרה, בהם דרגת אביר בלגיון הכבוד הצרפתי (1821) ודרגת אביר במסדר סן-מישל (1825).
לואי אוזאווה צ'אנגצ'יין הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
צ'אנגצ'יין נולד בקווינס, ניו יורק וגדל בעיר ניו יורק וביפן, בן לאם יפנית, מעצבת תכשיטים ואב טייוואני.
הוא למד בבית הספר "קאנטרי" בריברדייל וכן בתיכון סטויבסנט ובאוניברסיטת בראון, שם סיים תואר שני במשחק.
צ'אנגצ'יין הופיע לראשונה בסרט "On the QT" משנת 1999 בתפקיד קנת'.
מאז הוא הופיע בסרטים פופולריים רבים, בהם "סיפורי רובוטים", משחק הוגן, "הטורף" ו"זהות גנובה".
הוא גם הופיע בתפקידי אורח בסדרות, חוק וסדר, "Lights Out" ושוטרים בדם.
נשוי לשחקנית ג'קי צ'ונג לזוג יש שני ילדים.
צ'אן הו יין / צורב פרק: "ילדה בשמלת הפרח" הוואי חמש-אפס סאטו פרק: "Akanahe" 2014 מטאדור סמואל תפקיד חוזר, 12 פרקים דם אמיתי הירוקי 2 פרקים 2015 Deadbeat ד"ר וונג פרק: "Finger F ..
שנה כותרת תפקיד הערות 2008 Midnight Club: Los Angeles אנדרו קרדיט בתור לואי צ'אנגצ'יין 2009 Grand Theft Auto IV ההמון החדש של עיר החירות קרדיט בתור לואי צ'אנגצ'יין
לואי מישל אילשמיוס היה צייר אמריקאי, בעיקר של נופים, פנטזיה ועירום.
אילשמיוס נולד למשפחה אמידה ליד ניוארק, ניו ג'רזי.
הוא התחנך באירופה, ולאחר מכן בילה שנתיים באוניברסיטת קורנל לפני שהחל את לימודי האמנות בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
הוא גם למד באופן פרטי אצל צייר הנוף האמריקאי רוברט קראנל מינור.
לאחר מכן למד בהדרכת בוגרו באקדמיה ז'וליאן בפריז ונסע רבות באירופה, באפריקה ובים הדרומי וחזר למשפחתו בעיר ניו יורק, שם היה אמור לחיות עד סוף חייו.
נופיו המוקדמים, מראים את השפעתם של בית הספר ברביזון ושל קורו, ג'ורג' איננס ואלברט פינהאם ריידר זכו לו מעט הכרה מצד המבקרים או הציבור.
בסביבות 1910, אלמנט הפנטזיה ביצירתו התבטא יותר בנושאי הציור, והטכניקה שלו הפכה גסה יותר.
מכאן ואילך, לעיתים קרובות הוא צייר על קרטון במקום על בד.
ככל שעבודותיו נעשו אגרסיביות יותר, כך גם התנהגותו, והוא פיתח הרגל מטריד לבקר בגלריות ולגנות בקול רם את העבודות המוצגות.
עבודותיו הפנטזיות המאוחרות מתארות נופים לאור ירח המאוכלסים בנימפות חושניות גרמו לבני דורו אי נוחות בגלל ציורי העירום.
הנימפות מוצגות משתוללות ביערות או במפלים, לבד או בקבוצה, ולעיתים מאתגרות את כוח הכבידה על ידי ריחוף באוויר.
ציוריו על גגות ניו יורק הם ציורים ליריים כמו הסצנות הפסטורליות שלו.
אילשמיוס גם כתב שירה ופרוזה, הלחין מוזיקה, וצייר.
הוא התפרסם בזכות מכתביו הרבים, לעיתים קרובות לעורכי פרסומים שונים בעיר ניו יורק.
היעדר ההכרה הציבורית הוביל אותו לפעולות נואשות: כך, לדוגמה, כאשר חשד כי לשמו הארוך אחריות להזנחתו, החל בשנת 1890 בערך לחתום על ציוריו "אלשמוס" (אך הוא חזר לאיות המקורי בשנת 1913).
התיאורים שפרסם על עצמו חיזקו את הרושם, שכבר היה שכיח בציבור הרחב, של אדם מוזר, משוגע או שרלטן.
עם זאת, הוא לא נותר ללא תומכים.
הוא זכה להכרה בעקבות תמיכתו של מרסל דושאן, שגילה את אילשמיוס בשנת 1917 והזמין אותו להציג איתו בפריז באותה שנה.
עבודתו התקבלה טוב בדרך כלל על ידי צופים ומבקרים צרפתים - בין מעריציו היה גם אנרי מאטיס.
בהמשך עזר דושאן לארגן את תערוכת היחיד הראשונה של אילשמיוס בשנת 1920, בעיר ניו יורק.
אולם קבלת הפנים הביקורתית העוינת שהייתה לתערוכה זו הביאה אותו לבסוף לוותר על הציור לחלוטין בשנת 1921.
הוא נפצע בתאונת דרכים בשנת 1932, בריאותו הידרדרה והונו המשפחתי אזל, הוא נפטר בשנת 1941.
לאחר מותו, עבודתו מצאה קהל אוהד רחב יותר.
אחד הפטרונים העקביים הבודדים של האמן, רוי נויברגר, תרם גוף גדול מיצירותיו של אילשמיוס למוזיאון נויברגר לאמנות שבמדינת ניו יורק.
לואי אנרי, דוכס בורבון , היה אציל ופוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלת צרפת בין השנים 1723 ל-1726. כחבר בבית בורבון, הוא החזיק בתואר "נסיך הדם".
לואי אנרי נולד ב-18 באוגוסט 1692 בארמון ורסאי, והיה ילדם השני ובנם הבכור של לואי השלישי, נסיך קונדה, ולואיז פרנסואז דה בורבון, בתם הבכורה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופילגשו מאדאם דה מונטספאן.
לאחר מות אביו ב-1710, הוא הפך לראש ענף בורבון-קונדה של בית בורבון.
ככזה, הוא היה זכאי לתואר נסיך קונדה, אך הוא השתמש בתואר דוכס בורבון במקום והיה ידוע בחצר כמסייה לה דוק.
לאחר שסבו מצד אמו מת ב-1715, לואי אנרי הפך לחבר במועצת העוצר בראשות פיליפ השני, דוכס אורליאן, העוצר של המלך הקטין החדש לואי ה-15.
בשנת 1723, לואי אנרי ירש את הדוכס מאורליאן כשר ראשי של לואי ה-15. הוא ניהל משא ומתן על נישואי המלך עם הנסיכה הפולנית מריה לשצ'ינסקה.
בשנת 1726, לואי ה-15 פיטר את לואי אנרי מתפקיד השר הראשי והחליף אותו בקרדינל דה פלרי.
לואי אנרי מת באחוזה שלו, שאטו דה שנטילי, ב-27 בינואר 1740. את התארים שלו ירש בנו בן ה-4, לואי ז'וזף.
ב-9 ביולי 1713 התחתן לואי אנרי בוורסאי עם מארי אן דה בורבון, בתם הבכורה של פרנסואה לואי, נסיך קונטי ומארי תרז דה בורבון.
אחותו הצעירה לואיז אליזבת דה בורבון, נישאה לאחיה של מארי אן, לואי ארמנד השני דה בורבון, הנסיך דה קונטי.
במותה, מארי אן נתנה את כל רכושה לאחותה מדמואזל דה לה רוש-סור-יון.
ב-23 ביולי 1728, הוא התחתן עם קרולינה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתו של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג, ממנה נולד לו בן אחד,
לואי ז'וזף דה בורבון (1736–1818), שהוביל את צבא קונדה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית.
קרולינה הייתה קודם לכן ברשימה של נשים אפשריות עבור לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
בעלה קיבל חנינה על ידי לואי ה-15 ב-1730; זה היה בנוגע לגלותו לטירת שנטילי ב-1725. בני הזוג התגוררו בפאלה בורבון אשר נבנה על ידי חמותה לואיז פרנסואז דה בורבון.
בנוסף, ללואי אנרי נולדה בת לא חוקית מארמנד פליס דה לה פורט מזרין (1691–1729), אשתו של לואי דה מיילי, המרקיז דה נסל (1689–1767), שאותה הכיר רשמית,
לואי אנרי ז'וזף דה בורבון היה נסיך קונדה מ-1818 ועד מותו.
הוא היה גיסו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן ואחיינו של ויקטואר דה רואן.
לואי אנרי היה בנו היחיד של לואי ז'וזף, נסיך קונדה ואשתו הראשונה, שרלוט דה רואן, בתו של שארל דה רואן, נסיך סוביז.
כחבר בבית בורבון, הוא היה נסיך הדם, ולפני שירש את התואר נסיך קונדה, נודע כדוכס אנייה ולאחר מכן כדוכס בורבון.
ב-24 באפריל 1770 הוא נישא לבתילד ד'אורליאן, בתם היחידה ששרדה של לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ולואיז הנרייט דה בורבון.
בני הזוג נישאו בקפלה בארמון ורסאי והיו צאצאי לואי ה-14 באותה מידה, הסבתות הגדולות מצד אביהן היו אחיות, בנותיה של מאדאם דה מונטספאן.
בשנת 1772 נולד בנם היחיד, לואי אנטואן, דוכס אנייה.
הנישואים לא היו מאושרים, ובשנת 1780 נפרדו בני הזוג.
לואי מעולם לא התחתן בשנית.
זמן קצר לאחר מכן, לואי אנרי החל ברומן ציבורי עם זמרת האופרה מרגריט "מימי" מילוט, מה שהביא לשתי בנות לא חוקיות, אחת מהן, אדל, התחתנה עם הרוזן דה רולי.
במהלך המהפכה הצרפתית, לואי אנרי ליווה את אביו לגלות באנגליה ושרד את הטיהור של בית בורבון בצרפת, שעלה בין היתר בחיי המלך לואי ה-16 ואשתו המלכה מארי אנטואנט.
בשנת 1804, בנו, דוכס אנייה, נחטף בגרמניה בפקודת נפוליאון והוצא להורג בחפיר של שאטו דה וינסן באשמת בגידה.
דוכס אנייה התחתן עם שרלוט לואיז דה רואן פחות מחודשיים קודם לכן ולא היו לו ילדים.
לואי אנרי חזר עם אביו לצרפת לאחר תבוסתו של נפוליאון ב-1814, ושניהם השיבו את הונם ומעמדם הציבורי.
עם מות אביו בשנת 1818, הוא קיבל את התואר נסיך דה קונדה.
במהלך הרסטורציה של 1814, הנסיך, כדוכס בורבון, הפך לשמו של רגימנט הסוסים הקלים ה-8 של בורבון (8ème Regiment de Chasseurs à Cheval de Bourbon).
אולם בעקבות שובו של נפוליאון במרץ 1815, הצטרף הגדוד לנפוליאון והוא היגר לבלגיה.
במסגרת חיל הרגלים, הנסיך מונה לקולונל גנרל של הרגלים הקלים ובעקבות כך הפך לשם של רגימנט הרגלים של הקו בורבון אשר נוצר על ידי מיזוג של רגימנט הרגלים של הקו ה-9 (9ème Regiment d'Infanterie de Ligne) וה-2. & גדודים 7 של גדוד חי"ר קל 37 (37ème Regiment d'Infanterie Légère).
גדוד זה הצטרף גם לנפוליאון לאחר שובו מאלבה במרץ 1815.
בעודו בגלות בשנת 1811, לואי אנרי ערך היכרות בבורדלו בפיקדילי עם סופיה דאוס או דאו, משרתת בבית בושת מהאי וייט.
הוא פגש את האישה ואת אמה בלונדון בבית ברחוב גלוסטר.
שם עברה תוכנית חינוכית נרחבת.
לאחר הרסטורציה הצרפתית ב-1815, לואי אנרי הביא אותה לפריז וארגן לה נישואים לברון אדריאן ויקטור דה פושר, קצין במשמר המלכותי.
זה נעשה כדי לאפשר את כניסתה של סופיה לחברה הצרפתית.
עם זאת, במהלך קבלת רישיון הנישואין שלה, סופיה שיקרה בכמה פרטים.
פושר, שהפך לעוזרו של הדוכס, האמין במשך כמה שנים שסופיה היא בתו טבעית של לואי אנרי השני.
כשגילה את האמת, הוא נפרד מאשתו, והודיע למלך לואי ה-18 על מערכת היחסים האמיתית בין לואי אנרי לסופיה.
המלך אסר על סופיה להיכנס לחצר.
כנקמה, פנתה סופיה לראש בית אורליאן, הדוכס מאורליאן, ובאמצעותו התקבלה מחדש לחברה.
בתמורה, היא הסכימה להשתמש בהשפעתה על לואי אנרי השני המזדקן כדי לערוך צוואה שתעשה את בנו של לואי פיליפ, הנסיך אנרי, דוכס אומאל, היורש הראשי של הנסיך הזקן.
סופיה קיבלה שני מיליון פרנק עבור שירותיה בעניין.
מלך בורבון החדש, שארל העשירי, קיבל אותה בסופו של דבר בחזרה לבית המלוכה.
היא שוב נחשבה מקובלת על ידי החברה הצרפתית המנומסת.
היא אפילו הצליחה לארגן את נישואיה של אחיינית לאחיין של טליראן.
באותה העת, לואי אנרי ניסה להתרחק מהפילגש שהשתלטה על חייו.
בקיץ 1830, הוא חזר לביתו בסנט לאו.
שם הוא שמע על מהפכת יולי.
סופיה ניגשה מיד לגרום לו להכיר במונרכיה החדשה של אורליאן.
כאשר ב-27 באוגוסט 1830 הוא נמצא מת עם חבל סביב צווארו אך רגליו על הקרקע, נחשדה הברונית במעשה, אך נערכה חקירה שהכריזה רשמית על המוות כהתאבדות.
היו שמועות שהמלך החדש של הצרפתים, לואי-פיליפ, שיתף פעולה עם סופיה בפשע, מכיוון שהם חששו שהיא ובנו של לואי פיליפ אנרי, דוכס אומאל – היורשים הצוואתיים של קונדה – עלולים להיות מנושלים על ידי הנסיך לאחר נסיעה אפשרית לחו"ל.
מאוחר יותר, נפוצו שמועות בקרב האצולה כי קונדה מת כשהוא מענג את עצמו, עסוק במה שייקרא מאוחר יותר כחנק אוטו-אירוטי.
מכיוון שהראיות למוות הן תוצאה של פשע כלשהו שנראה לא מספיק, הברונית לא הועמדה לדין, למרות שהיא הייתה מעורבת בהתדיינות בנוגע הירושה במשך שנים רבות.
עם מותו של לואי אנרי הגיע לסיומו הענף של בורבון-קונדה; אדמותיו ועושרו עברו לבן הסנדק שלו, הדוכס מאומאל.
אביו, לואי פיליפ, היה היורש הפיאודלי של קונטי וקונדה, בהיותו נכדה של לואיז הנרייט דה בורבון, בתה של לואיז אליזבת דה בורבון, שהייתה אחותו של סבו של לואי אנרי השני.
אדלייד דה בורבון (1780–1874); לא לגיטימית ממרגריט מילוט.
נישאה תחילה לפטריס גבריאל ברנרד דה מונטסוס, הרוזן דה רולי, ולאחר מכן התחתנה עם גי אז'ן ויקטור, המרקיז דה שאומון-קווטרי
לואיז שרלוט אגלה דה בורבון (1782–1831); לא לגיטימית ממרגריט מילוט.
בת* (1817, חיה ימים ספורים); לא לגיטימית מסופי האריס.
בן * (נולד מת במאי 1819); לא לגיטימי מסופי האריס.
לואי אנטואן דה בורבון, דוכס אנייה היה בן לבית בורבון בצרפת.
הוא התפרסם יותר במותו מאשר בחייו, כאשר הוצא להורג על ידי נפוליאון באשמת סיוע לבריטניה ומזימות נגד צרפת.
האירוע זעזע את בתי המלוכה ברחבי אירופה.
לואי אנטואן היה בנם היחיד של לואי אנרי דה בורבון ובתילד ד'אורליאן.
כחבר בבית המלוכה בורבון, הוא קיבל את התואר נסיך מכוח דם.
אנייה נולד ב-טירת שנטילי, מעונם הממלכתי של נסיכי קונדה, וקיבל עם לידתו את התואר דוכס אנייה.
אביו כבר היה דוכס בורבון ויורשו של נסיך קונדה.
אמו הייתה הבת השורדת היחידה של לואי פיליפ ד'אורליאן (נכדו של העוצר פיליפ ד'אורליאן) ולואיז הנרייט דה בורבון.
דודו היה פיליפ אגליטה לעתיד ולכן הוא היה בן דודו הראשון של לואי פיליפ הראשון, מלך הצרפתים.
הוא גם היה צאצא כפול של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת דרך בנותיו, מדמואזל דה בלואה ומדמואזל דה נאנט.
הוריו נפרדו בשנת 1778, לאחר שהתגלה כי אביו בגד באימו עם זמרת האופרה מרגריט קתרין מישלו, שילדה לו שתי בנות מחוץ לנישואין (אחיותיו של אנייה); אולם אמו הייתה זו שהואשמה בבגידה של בעלה.
הוא זכה לחינוך פרטי, ולמד את ענייני הצבא מקומודור דה ויני.
הוא הפגין מגיל צעיר את הרוח הלוחמנית של בית קונדה, והחל את הקריירה הצבאית שלו בשנת 1788. עם פרוץ המהפכה הצרפתית, נמלט עם אביו וסבו מספר ימים לאחר נפילת הבסטיליה, וניסה לגייס בזמן גלותו כוחות על מנת לפלוש לצרפת ולהשיב את המלוכה למעמדה לפני המהפכה.
בשנת 1792, עם פרוץ מלחמות העצמאות הצרפתיות, הוא פיקד על צבא המהגרים שאורגן על ידי סבו, הנסיך מקונדה.
"צבא קונדה" זה היה שותף לפלישה הכושלת של הדוכס מבראונשווייג לצרפת.
לאחר מכן, המשיך הדוכס הצעיר לשרת תחת אביו וסבו בצבא קונדה, ובכמה הזדמנויות התבלט בגבורתו ובלהיטותו בחיל החלוץ.
עם פירוק הכוחות לאחר הסכם השלום לינוויל (פברואר 1801), הוא נישא בחשאי לנסיכה שרלוט דה רואן, אחייניתו של הקרדינל דה רואן, והתיישב באטנהיים במרקיזות באדן, ליד נהר הריין.
תפיסתו, העמדתו לדין והוצאתו להורג
בתחילת 1804, נפוליאון בונפרטה, אז הקונסול הראשון של צרפת, קיבל ידיעות אשר קשרו את הדוכס הצעיר עם פרשת קאדודל, קונספירציה שהייתה במעקב משטרת צרפת וכללה את המלוכנים ז'אן-שארל פישגרו וז'ורז' קאדודל שרצו להפיל את משטרו של בונפרטה ולהחזיר את המלוכה.
נאמר כי הדוכס חבר לשארל פרנסואה דומורייה וערך מסעות חשאיים לצרפת.
ככל הנראה, מדובר בשקר; אין ראיות לכך שלדוכס היו קשרים עם קאדודל או עם פישגרו.
עם זאת, הדוכס נידון כבר בעבר, שלא בנוכחותו, על כך שנלחם נגד הרפובליקה הצרפתית ב-Armée des Emigrés.
נפוליאון הורה על מעצרו של הדוכס.
דרגונים צרפתיים חצו את הריין בחשאי, הקיפו את ביתו והביאו אותו לשטרסבורג (15 במרץ 1804), ומשם לטירת ונסן, ליד פריז, שם כונסה בחופזה ועדה צבאית של קולונלים צרפתים בראשות הגנרל אולין כדי לשפוט אותו.
האישומים העיקריים נגדו היו נשיאת נשק נגד צרפת במלחמה, ובכוונתו לקחת חלק בקואליציה החדשה שהוצעה אז נגד צרפת.
הוועדה הצבאית, בראשותו של אולין, ניסחה את ההרשעה, על פי פקודות של אן ז'אן מארי רנה סווארי, אשר הורה להוציא להורג את הדוכס.
סווארי מנע כל סיכוי למפגש בין הנידונים לבין נפוליאון, וב-21 במרץ, הדוכס נורה למוות בחפיר הטירה, בסמוך לקבר שהוכן מראש.
על ההוצאה להורג הייתה אחראית מחלקה של הז'נדרמים הד'ליטים.
מילותיו האחרונות היו "אם חייב אני למות אז בידי צרפתים!"
בשנת 1816, הוצאו שרידיו ונקברו מחדש בקפלה הקדושה של שאטו דה וינסן.
בתי המלוכה ברחבי אירופה הוכו בתדהמה ובזעזוע מהוצאתו להורג של הדוכס.
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה נבהל במיוחד, והחליט שיש לרסן את כוחו של נפוליאון.מרקיזות באדן הייתה בשטחו של חותנו של הצאר, והנסיכויות הגרמניות היו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה שרוסיה הייתה בעלת בריתה.
הדוכס היה הנצר האחרון לבית קונדה; סבו ואביו שרדו אחריו, אך מתו מבלי שילדו יורשים נוספים.
כיום ידוע כי ז'וזפין ומאדאם דה רמוסאט התחננו בפני בונפרטה שיחוס על חיי הדוכס, אך הוא סירב.
ניתן להתווכח אם טליראן, פושה או סווארי נשאו באחריות לתפיסתו של הדוכס.
נפוליאון לקח לעיתים אחריות מלאה על עצמו, ולעיתים טען שטליראן היה מי שהגה את הרעיון.
השמועות גם סיפרו כי טליראן הפעיל את מאדאם ד'אוטלינגר לצורך תפיסת הדוכס.
בדרכו לסנט הלנה וכן בלונגווד, אמר נפוליאו כי היה חוזר על מעשיו בהינתן אותן נסיבות; הוא הכניס אמירה דומה גם בצוואתו, וקבע כי "[זה] היה הכרחי לביטחונו, לאינטרס ולכבודו של העם הצרפתי כאשר הרוזן ד'ארטואה, על פי הודאתו שלו, תמך בשישים מתנקשים בפריז."
ההוצאה להורג זעזעה את אצולת אירופה, שעדיין זכרה את שפיכות הדמים של המהפכה.
נאמר על הוצאתו להורג כי "C'est pire qu'un crime, c'est une faute "- "זה היה גרוע מפשע; זה היה טעות." לא ברור למי לייחס את האמירה הזו, ייתכן כי אנטואן בוליי, הרוזן דה לה מורה (סגן ממורת ב-Corps législatif) או מפקד המשטרה של נפוליאון, פושה, אמרו זאת.
לעיתים האמירה מיוחסת גם לטליראן.
במאמר מ-1844, "חוויה", אמרסון מייחס את ההודאה בטעות לנפוליאון עצמו.
לעומת זאת, בצרפת נתפסה ההוצאה להורג כאמצעי שנועד להשקיט את ההתנגדות מבית לנפוליאון, אשר עד מהרה הכתיר את עצמו לקיסר הצרפתים.
קאדודל, שנבהל מהידיעה על הכרזתו של נפוליאון, קרא לכאורה, "רצינו להמליך מלך, אבל הקמנו קיסר".
לוּאַ֫י אחמד הוא עיתונאי שוודי יליד תימן.
פעיל ברשתות החברתיות ונחשב למבקר שנוי במחלוקת של האסלאם הקיצוני ושל האנטישמיות ושנאת ישראל המובנות בו.
אחמד גדל בבירת תימן, צנעא.
בביתו חונך ברוח הערכים שהחדירה בו אימו, אמל באשא, פעילת שלום וזכויות נשים, שזכתה באותות הוקרה רבים, לרבות תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טורונטו.
בשל האקטיביזם הפמיניסטי של אימו איים ארגון אל-קאעדה בשנת 2013 על משפחתו, ופרסם מכתב פתוח לאוכלוסייה בתימן שבו ביקש לקבל את כתובת מגוריה של המשפחה.
בשנת 2014 קיבל לואי אחמד הצעה לקיים הרצאה בשוודיה, בהזמנת "קרן אולף פלמה".
בני משפחתו דחקו בו לבקש מקלט בשוודיה.
הוא הגיע להאלמסטאד ובמשך ארבע השנים הבאות התגורר שם.
הוא ביקש וקיבל מקלט מדיני, ומאוחר יותר גם אזרחות שוודית.
אחמד פעיל ברשתות החברתיות, בעיקר ב-X (טוויטר), שם עוקבים אחריו 144 אלף איש, ובטיקטוק שבה יש לו 65 אלף עוקבים.
הסרטונים שהוא מעלה זוכים למאות אלפי צפיות בממוצע.
במהלך אוקטובר 2023 הפכו סרטוניו "ויראליים" במרשתת, ורק בחודשים אוקטובר ונובמבר 2023 נוספו לו כ-100 אלף עוקבים.
הוא מגנה את מה שלדבריו היא צביעות של המזרח התיכון, את שנאת היהודים שמוטבעת בתושבי האזור מגיל צעיר, את השעבוד לדת ואת העיכוב של העולם המוסלמי בהתקדמות החברתית והטכנולוגית.
אחמד אף העלה סרטון בעקבות הטילים שהחות'ים הפרו-איראנים שיגרו לעבר ישראל מתימן.
הוא טען בסרטון שתימן היא מדינה ענייה, שאוכלוסייתה סובלת מרעב, ובמקום לדאוג לאוכלוסייה, תימן מבזבזת מיליוני דולרים על ירי טילים לישראל.
הוא קרא להתמקד בבעיות "שלנו" (של התימנים) במקום להתמקד בשנאה ובניסיון להרוג יהודים.
אחמד הוא בעל טור בעיתון השוודי השמרני Bulletin , שם הוא כותב מאמרים נגד אנטישמיות ושנאת יהודים, וכן מאמרים העוסקים באסלאם, באינטגרציה ובמדיניות הגירה.
בתימן כתב בעיתונים "תימן היום", "תימן טיימס" ומגזין הנוער YoO.
בריאיון לעיתון הליברלי שרלי הבדו אמר שהוא אינו מסכים עם המושג אסלאמופוביה, מכיוון שפוביה מבטאת פחד בלתי רציונלי ומוגזם ביותר.
אתאיסטים אינם "פובים", כי הפחד מכלא או מעונש מוות בחברות מוסלמיות הוא פחד רציונלי ומוחשי ביותר; הפחד של הומוסקסואלים מכלא או מעונש מוות בחברות מוסלמיות הוא מוחשי ורציונלי; והפחד של ליברלים ובמיוחד נשים חופשיות בחברות האיסלמיות מכלא או מעונש מוות, הוא פחד רציונלי ולגיטימי.
בשנת 2021 הוציא לאור את ספרו "מקלט: מסע פרדוקסלי של פליט מהשריעה בתימן לקשת בענן שבשוודיה", המספר על חמש השנים הראשונות שלו בשוודיה, עם ביקורת הומוריסטית על האסלאם הקיצוני, אך גם על שוודיה, שבה הוא חי כיום.
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הוא הגיע לביקור בישראל מטעם ארגון שראכּה.
הוא הפיץ במרשתת את רשמיו מביקורו במסגד אל-אקצא, שלדבריו העובדה שמבקרים לא-מוסלמים אינם רשאים לבוא בו היא למעשה אפרטהייד.
הוא התראיין בטלוויזיה הישראלית על אודות האנטישמיות, שלדעתו מאפיינת הפגנות נגד ישראל ונגד מלחמתה ברצועת עזה.
לאחר הביקור הוא כתב בעיתונו, בציטוט מתרגום משוודית: "הם (מארחיו בישראל) שמו לי אוזניות VR כדי לתת לי לחיות מחדש את הזוועה של 7 באוקטובר.
הקולות ומילות האהבה הנואשות האחרונות של אנשים זה לזה הכריעו אותי.
זה הדבר הכי גרוע שהייתי חלק ממנו, למרות שלא הייתי חלק ממנו בכלל".
בשנת 2024 ביקר בישראל והשתתף בעצרת הגאווה והתקווה.
לאחמד תואר ראשון בלימודי עסקים בין-לאומיים מהאוניברסיטה הלבנונית הבין לאומית בתימן .
כמו כן למד יחסים בין לאומיים והגירה באוניברסיטת מאלמה.
אַנְרִי-רֶנֶה-אֶדוּאַרְ דֶה רוֹאַן , הידוע גם כקרדינל דה רואן, היה הבישוף הצרפתי של שטרסבורג, פוליטיקאי, קרדינל של הכנסייה הרומית-קתולית, ובן למשפחת רואן (המייחסת את מוצאה למלכי ברטאן).
הוריו היו ולואיז גבריאל ז'ולי דה רואן (Louise Gabrielle Julie de Rohan).
בני משפחת רואן איישו את משרת הבישוף של שטרסבורג מאז 1704, מה שהפך אותם לנסיכים של האימפריה הרומית הקדושה ובעלי מעמד של הנסיכים-הבישופים הגרמנים מאשר של הכמורה הצרפתית.
לואי דה רואן נועד לתפקיד גבוה זה מלידה.
זמן קצר לאחר שהוסמך, בשנת 1760, הוא מונה כעוזר לדודו, , ששלט אז בבישופות, והוא גם מונה לבישוף בתואר בלבד של .
אבל הוא העדיף את החיים האלגנטיים ואת העליצות של פריז על חובותיו הכנסייתיים, והייתה לו גם שאיפה לבלוט בפוליטיקה.
בשנת 1761 הוא נבחר למושב ה-36 של האקדמיה הצרפתית.
לואי דה רואן היה חלק מהמפלגה בארמון המלכות שהתנגדה לברית עם אוסטריה.
בראש מפלגה זו עמד הדוכס ד'איגיון (Duc d'Aiguillon) שב-1771 שלח את רואן לשליחות מיוחדת כדי לברר מה נעשה בווינה בנוגע לחלוקת פולין.
רואן הגיע לווינה בינואר 1772, ועשה רעש גדול עם האירוחים המפוארים שלו.
הקיסרית מריה תרזה הייתה עוינת לתככים שלו; לא רק שהוא ניסה לסכל את הברית שלה עם צרפת, אלא גם כאיש כמורה של הכנסייה, הוא לא ניסה להסתיר את אורח חייו המושחת.
עם מותו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ב-1774, רואן הוחזר מווינה, והתקבל בקרירות בפריז; אך השפעת משפחתו הייתה גדולה מכדי שיוזנח; בשנת 1777 מונה ל, ובשנת 1778 לאב המנזר של .
בשנת 1778, הוא מונה לקרדינל כמועמד של סטניסלאב פוניאטובסקי (מלך פולין).
ב-1779 ירש לואי-רנה דה רואן את דודו, קונסטנטן דה רואן-רושפור, בתור הבישוף של שטרסבורג, אם כי הוא בילה חלק ניכר מהקריירה שלו בפריז, כיוון שהעדיף חיים אופנתיים על חובותיו הכנסייתיים; בנוסף בשנת 1779, הוא הפך לאב המנזר של ו.
למרות מעמדו המשופר, היחס לקרדינל בחצר המלוכה היה עוין, לאחר שהפך את עצמו לאויב של המלכה מארי אנטואנט, בתה של הקיסרית מריה תרזה, שהסתייגותה ממנו התחילה עוד מימי ההוללות שלו בווינה.
מתוך רצון לגאול את עצמו בעיני המלכה, הוא הסתבך ב"".
לואי ה-15 רכש ענק יקר מאוד עבור פילגשו מאדאם דו בארי, אך זה לא הושלם טרם מותו.
המלכה מארי אנטואנט הסכימה לקבל את הצורפים לפגישה, אך סירבה לקנותו.
חבורת גנבים ובראשם הרמאית הידועה ואחרים, כולל אלסנדרו קליוסטרו הידוע לשמצה, שמעו על המחרוזת וארגנו הונאה מתוחכמת: אנשיה זייפו מכתב מהמלכה לקרדינל לואי דה רואן, שהיה להוט לשפר את יחסיו עם מארי אנטואנט, ובו מסר שהמלכה מעוניינת במחרוזת זו.
החבורה מצאה אישה הדומה למלכה שהתחפשה ופגשה במסווה בגני וורסאי.
רואן שוכנע כי "המלכה" מבקשת שירכוש בשמה את הענק היקר בסתר וכספו יוחזר לו בהמשך.
המחרוזת נמסרה לגנבים והחשמן המתין עד לשווא לקבלת כספו בחזרה, עד שכתב למלכה בבקשה לקבל את כספו שהופתעה וזעמה על הסיפור.
כאשר התגלתה ההונאה, הקרדינל נעצר והואשם בגניבה, אם כי מאוחר יותר התגלה שהוא היה שוטה חף מפשע.
במשפט ב-1786 לפני התקבל זיכויו בהתלהבות עממית, ונחשב כניצחון על חצר המלוכה בוורסאי ובמיוחד על המלכה.
תפקידו כגבאי הצדקה הראשי של צרפת נשלל ממנו והוא והוגלה למנזר שלו בשאז-דייה, שם ליווה אותו מזכירו, והגאולוג לעתיד .
בשנה שלאחר מכן הוא נסע למעיינות החמים של שבהרי הפירנאים, ושהה בקיץ ובסתיו ב, שם החל דה קרבונייה את מחקריו הגאולוגיים.
עד מהרה הורשה רואן לחזור לשטרסבורג, והפופולריות שלו הוכיחה את בחירתו לאספת המעמדות של 1789 על ידי הכמורה של הקהילות של אגנו וויסמבור.
הוא, תחילה, סירב להצטרף, אך כאשר אספת המעמדות הפכה לאספה הלאומית, הוא התעקש לממש את בחירתו.
עם זאת, בינואר 1791, כנסיך של הכנסייה, הוא סירב להישבע לחוקה האזרחית של הכמורה של המהפכה הצרפתית, ועקר ל, בחלק הגרמני של הדיוקסיה שלו.
בגלות, הוא השתמש בעושר שנותר לו לפרנסת הכמרים העניים של הדיוקסיה שלו שנאלצו לעזוב את צרפת.
ב-29 בנובמבר 1801 הוא התפטר מתפקידו כבישוף שטרסבורג וחזר לאטנהיים, שם נפטר ב-17 בפברואר 1803.
תפקידו בפרשת שערוריית מחרוזת היהלומים מתואר בסרט דרמה היסטורית אמריקאי משנת 2001, ("פרשת המחרוזת"), בבימויו של , בו גילם ג'ונתן פרייס, את הקרדינל דה רואן ובסרט האנימה .
את דה רואן מגלם בסרט משנת 1938. הדמות ממלאת תפקיד מפתח, במיוחד בסצנות שלאחר ההפסקה.
לואי קאמי מייאר היה רופא וכימאי צרפתי.
מייאר תרם תרומות חשובות לחקר הפרעות בכליות.
הוא גם התפרסם בזכות "תגובת מייאר", התגובה הכימית אותה תיאר בשנת 1912, שבה חומצות אמינו וסוכרים מגיבים במזון באמצעות מגע עם שומנים, ומעניקים משטח חום וטעם לכל דבר, מלחם וסטייקים צרובים ועד למרשמלו קלוי.
לואי קאמי מייאר, בפריז, חקר את תחום הפיזיולוגיה, ובמיוחד את מטבוליזם השתנן (אוריאה) ומחלות כליות.
עבודתו הובילה אותו להציג תיאוריות חדשות על "פגם אורוגני" ואת המושגים של "מקדם מייאר" או "מדד הפגם האוריאוגני".
רעיונותיו אלה הוכחו כיעילים מאוד באבחון הפרעות בכליות.
בשנת 1912, הוא החל במחקרים על התגובה בין חומצות אמינו וסוכרים.
עבודה זו נחשבת לאחת מתרומותיו העיקריות, ועל שמו נקראה תגובת מייאר.
על מגוון עבודותיו אלה הוא זכה במספר פרסים, כולל פרס מהאקדמיה הצרפתית לרפואה בשנת 1914.
מייאר זכה בתואר אביר לגיון הכבוד ב-30 ביולי 1916, מידי שר המלחמה.
באותה תקופה, הוא שימש כרופא בדרגת מייג'ור, מהדרגה הראשונה, בשירותי הרפואה של הארמייה ה-11.
תואר זמני זה בוטל ב-24 בדצמבר 1920 על ידי משרד האוצר הכללי באלג'יר, בתמורה לחסכון פנסיוני קבוע.
לואי-מישל ון לו היה צייר ז'אנר ודיוקנאות צרפתי, צאצא של משפחת אמנים הולנדים מהמאה ה-16.
ון לו חזר לפריז בשנת 1753, וצייר דיוקנאות רבים של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
בשנת 1765, הוא ירש את שארל-אנדרה כמנהל בית הספר המיוחד של האקדמיה הצרפתית שנודעה בשם בית הספר המלכותי לתלמידים מחוננים.
ב-1766 הוא צייר את דיוקנו של המדינאי הפורטוגלי סבשטיאאו דה מלו, מרקיז פומבל.
לאחר קריירה ארוכה ומפוארת כאמן, ון לו נפטר בפריז ב-20 במרץ 1771.
לואי ג'ורג' אשבורן סירקיס הוא שחקן אנגלי.
סירקיס ידוע בעיקר בזכות תפקידו כאלכס בסרט ההרפתקאות הפנטזיה משנת 2019 הילד שיהיה מלך.
אשבורן סרקיס נולד ב-19 ביוני 2004 בהארינגיי, צפון לונדון.
הוא הבן הצעיר של השחקן והבמאי אנדי סירקיס והשחקנית לוריין אשבורן.
יש לו אחות גדולה, רובי, ואח גדול סוני.
הוא למד בבית הספר הייגייט.
אשבורן סרקיס החל את הקריירה בסדרת הטלוויזיה הבריטית "אנדבור".
במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בתפקיד הכובען הצעיר בסרט "אליס מבעד למראה".
ביולי 2017 גילם את פיטר בגרסה האנגלית של סרט האנימציה "קוסמים ליום אחד: הפרח המכושף", וגם הופיע בסרט "המלחמה על הכוח".
בנובמבר 2018 דובב את קולו של גור הזאב בהוט בסרט "מוגלי: אגדת הג'ונגל", בבימויו של אביו ובכיכובו.
בפברואר 2019 כיכב בתור אלכס בסרט "הילד שיהיה מלך".
לואי אלפרד בקרל היה מדען צרפתי וחוקר שהתמקד בתחום הרפואה.
בן למשפחת מדענים שכוללת את אביו, אנטואן סזאר בקרל, אחיו, אלכסנדר אדמונד בקרל ואת אחיינו אנרי בקרל, זוכה פרס נובל לפיזיקה.
לואי אלפרד בקרל נולד ב-1814 בפריז, צרפת כאחד משלושת ילדיהם של אנטואן סזאר בקרל ואיימה ססיל אן (Aimée Cécile Anne) לבית דארלוי (Darlui).
עם סיום לימודי התיכון למד לימודי רפואה והוסמך ב-1840 לרופא על בסיס התזה שכתב בנושא "מחקר קליני על מחלות שחפתיות של צוואר הרחם".
עם תואר זה החל לעבוד בבית החולים "פיטייה".
בנוסף לעבודתו בבית החולים התקבל בקרל כמרצה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת הסורבון.
נישא ב-1842 לאליזבת ליאונרד קרובלייה (Elisabeth Léonarde Cruveilhier) ילידת 1822. לזוג לא היו ילדים.
רשימה חלקית של מחקריו של בקרל:
מסה יסודית על היגיינה פרטית וציבורית, פריז, אסלין, 1854, מהדורה רביעית.
חבר האגודה לאנטומיה של פריז
לואי בארטו היה מדינאי צרפתי.
בארטו, יליד אולורון-סנט-מרי שבחבל הפירנאים האטלנטיים, היה איש תרבות וכתב מספר ביוגרפיות, ביניהן ביוגרפיה של ויקטור הוגו.
החל משנת 1894 שימש במספר תפקידי שר בממשלות צרפת בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
בשנת 1913 שימש בתפקיד ראש הממשלה במשך כ-10 חודשים.
הודות לכתיבה הספרותית והפוליטית שלו התקבל בשנת 1918 לאקדמיה הצרפתית.
בארטו נתמנה לשר החוץ של צרפת בשנת 1934. בארטו שאף לחזק את קשרי צרפת עם מדינות מזרח אירופה והיה דמות המפתח בגיבוש הסכם סיוע הדדי עם הסובייטים, שנחתם לאחר מותו.