tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז שנת 1972, עת קיבלו תושבי האי אוטונומיה, הם רשאים לבחור את מושל האיים וכן בית מחוקקים מקומי בן 15 מושבים.
בשנת 1956 תרם לורנס רוקפלר את אדמותיו הרבות באי לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
על אדמות אלה הוקם הפארק הלאומי איי הבתולה המשתרע על כ-60% משטחי האי.
תושבי איי הבתולה של ארצות הברית בוחרים בית מחוקקים בו 15 מושבים מדי ארבע שנים.
מתוך 15 המושבים, שבעה הם מסנט קרואה, שבעה מסנט תומאס וסנט ג'ון, ואחד נבחר על ידי תושבי כלל האיים, אולם הוא חייב להיות תושב סנט ג'ון.
כמו כן, מדי ארבע שנים בוחרים תושבי האיים מושל לאיים.
לאי סנט ג'ון אין ממשל מקומי.
המושל ממנה לכל אי מנהלן, לו אין סמכויות משלו, אך הוא מייעץ למושל.
העיר העיקרית באי היא קרוז ביי.
בעבר הייתה העיר קורל ביי מרכז הכלכלה באי בשל הנמל הטבעי של העיר, אולם נמל זה קישר בעבר את האי לאיי הבתולה הבריטיים ובעיקר לאי טורטולה.
על פי סקר שנערך בשנת 2000 באי מתגוררים 4,197 תושבים, מרביתם בערים קרוז ביי או קורל ביי, בחופו המזרחי של האי.
הגישה היחידה לאי היא באמצעות סירות או שירות מעבורת מהאיים סנט תומאס וכן מהאיים וירג'ין גורדה, ג'וסט ואן דייק, אנגאדה וטורטולה שבאיי הבתולה הבריטיים.
בעבר עיקר כלכלת האי התבססה על גידול קנה סוכר במטעים.
עם ביטול העבדות קרסה כלכלת האי.
כיום מרבית כלכלת האי מתבססת על התיירות.
הנמל העיקרי של האי הוא נמל קרוז ביי במערב האי.
מרבית שטחי האי הם פארק לאומי מיוער.
התיירים המגיעים לאי, נופשים ברובם בחופי הרחצה המצויים בחופו הצפוני של האי.
חוף טרנק ביי שבאי נחשב לאחד מ-"10 חופי הים הטובים בעולם" על פי מגזין התיירות קונדה נאסט טרוולר.
חלק גדול מחופי האי נחשבים שמורת טבע ואינם פתוחים לציבור.
בקרבת חופי האי אתרי צלילה רבים.
שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית הציבה שלטים תת-מימיים המסבירים על שוניות האלמוגים ובעלי החיים באזור.
סנט גאלן הוא קנטון של שווייץ בצפון-מזרח המדינה.
עיר הבירה שלו היא סנט גאלן, כשם הקנטון.
במקום זה יש את אתר המורשת העולמי (שהוכרז בשנת 2008) – העתק גלרוס.
העיר סנט גאלן החלה כמנזר במאה ה-7. בשנת 1405 הפכה העיר לעצמאית.
בשנת 1490 לקחה הקונפדרציה השווייצרית הישנה בעלות על האזור.
בשנת 1526 החל תהליך רפורמציה פרוטסטנטית בסנט גאלן.
בתחילת המאה ה-19 נוסחה חוקה אשר שופרה במשך השנים ושמהלכן הושם דגש חזק על דמוקרטיה ישירה.
נקודת ציון הדרך המפורסמת ביותר של סנט גאלן היא הקתדרלה הבארוקית שלה עם ספריית המנזר, הכוללת כ-170,000 מסמכים – בחלקם כתובים בכתב-יד ובמעל אלף שנה.
סנט גאלן היא עיר אוניברסיטאית עם דגש על מדעי הכלכלה.
עיירת מגוריה של קבוצת התיאטרון הידועה "מומנשננץ", מציעה גם תיאטראות ומוזיאונים.
בקיץ, בריכת האוויר הפתוח הרומנטית-נובו דריילין-ווייר עם הנופים המרהיבים שלה על העיירה מושכת מבקרים לשחייה.
החקלאות המקומית מורכבת בעיקר מגידול בקר.
התעשייה בקנטון כוללת בעיקר ייצור אופטיקה, פירוטכניקה, כימיקלים ותרופות.
התיירות משחקת תפקיד חשוב בכלכלה המקומית.
88% מהאוכלוסייה הם דוברי גרמנית.
רוב האוכלוסייה (משנת 2000) היא קתולית (52%) ואילו מיעוט גדול הוא פרוטסטנטי (28%).
סנט ג'יימס היא שכונה במרכז רובע וסטמינסטר של העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
השכונה גובלת בשכונת פיקדילי שמצפון לה, בגרין פארק שממערב לה, במאל ובפארק סנט ג'יימס שמדרום לה, ובהיימרקט שממזרח לה.
בטרם הוקמה השכונה היה אזור סנט ג'יימס חלק מפארק מלכותי (ששרידים ממנו נותרו כיום בגרין פארק ובפארק סנט ג'יימס).
בשנות ה-60 של המאה ה-17 העניק המלך צ'ארלס השני זכויות להנרי ג'רמין הארל הראשון מסנט אלבנז לפתח את האזור כאזור מגורים יוקרתי.
שכונת המגורים נבנתה סביב כיכר סנט ג'יימס.
עד מלחמת העולם השנייה נחשבה השכונה לאחת משכונות המגורים היוקרתיות ביותר בלונדון.
בשכונה נמצאים ארמון סנט ג'יימס, בית קלארנס, בית מאלבורו, בית לנקסטר, בית ספנסר, בית שומברג ובית ברידג'ווטר.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 הפך האזור לאזור משרדים יוקרתי ביותר.
כיום נמצאות בשכונה ההנהלות העולמיות של בריטיש פטרוליום ושל חברת , וברחוב קינגס נמצא בית המכירות הפומביות כריסטיז.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התמקמו בשכונה רבים ממועדוני הג'נטלמנים של לונדון, אשר שימשו מקום מפגש לאנשי החברה הגבוהה.
בשנת 1990 פוצץ מועדון קארלטון, מועדון ששימש מקום מפגש של חברי המפלגה השמרנית הבריטית, על ידי ארגון ה-IRA.
בשכונה נמצאת כיכר סנט ג'יימס שהייתה בעבר אזור מגורים יוקרתי; כיום, מרבית מבני הכיכר הם המבנים המקוריים, אולם הם משמשים כמבני משרדים ולא כמבני מגורים.
ספריית לונדון ממוקמת ברחוב ג'רמין.
בפאל מאל ממוקמים רבים ממועדוני הג'נטלמנים של לונדון.
טרסת בית קארלטון מכילה בתי טרסה שתוכננו על ידי האדריכל ג'ון נאש.
מבנים אלה פונים לפארק סנט ג'יימס ומשמשים גם כיום למגורים.
סנט ז'וזפ ז'ירונה (בקטלאנית: Club Bàsquet Sant Josep Girona) היה מועדון כדורסל ספרדי מהעיר ז'ירונה שבקהילה האוטונומית קטלוניה.
בעונתה האחרונה, , שיחקה בליגה הרביעית בספרד.
הקבוצה נוסדה בשנת 1962 על ידי רמון סיטייה, והחלה לשחק בליגה השלישית.
תוך מספר שנים עלתה לליגה הראשונה בספרד, שאז הייתה ליגה חובבנית.
ב-1987 כאשר הוקמה ליגה מקצועית חדשה בספרד, הקבוצה החלה לשחק בה כקבוצה מקצועית מן המניין.
תוך פחות מחמש שנים שם הקבוצה שונה לשמה הנוכחי, מועדון הכדורסל ז'ירונה.
מאז, הקבוצה לא זכתה בשום תואר ספרדי.
אך היא זכתה בתואר האירופאי הראשון שלה בעונת 2006/07 כאשר זכתה בגביע היורוקאפ של פיב"א בניצחונה על אזובמאש מאריופול האוקראינית.
בעונה שלאחר מכן הגיעה הקבוצה לגמר גביע יול"ב אך הפסידה לחובנטוד בדאלונה.
לפני פתיחת עונת 2008/09 נקלעה הקבוצה לבעיות כלכליות שבעקבותיהן נאלצה לוותר על השתתפותה ביורוקאפ ובלה ליגה.
בשנת 2009 החזירה לעצמה הקבוצה את שמה המקורי סנט ז'וזפ ז'ירונה.
באפריל 2013 הודיעה הקבוצה שהיא תתפרק בסיום עונת 2012/2013.
אולם הבית של הקבוצה הוא פלאו ז'ירונה-פונטז'או, המכיל כ-5,000 מקומות ישיבה.
סנט ג'ורג'ס , היא עיר בברמודה, השוכנת על אי הנושא את אותו השם בקצה הצפון-מזרחי של הטריטוריה.
סנט ג'ורג'ס היא עיר עצמאית שאיננה שייכת לאף אחד מרובעי ברמודה, והיא יישוב הקבע הראשון באיי ברמודה, והיישוב הבריטי השלישי ששרד באמריקה.
בשנת 2000 הוכרזה העיר, יחד עם 23 מצודות, מגדלים, סוללות ואתרים צבאיים אחרים בסביבתה, כאתר מורשת עולמית.
ברמודה התגלתה על ידי הספרדים ב-1505 והמתיישבים האנגלים הראשונים התיישבו בה ב-1609. סנט ג'ורג'ס נוסדה באוגוסט 1612 לאחר שאל האתר הגיעו מושל, כומר ושישים מתיישבים.
לאלה הצטרפו לאחר מספר חודשים כ-600 מתיישבים נוספים.
בגבעת פורט ג'ורג' נבנה מגדל שמירה והונחו היסודות לחלק מהמבצרים ששמרו על לגונת "קאסל הרבור" (Castle harbour) ועל לגונת "סנט ג'ורג'ס הרבור" (St.
George's harbour) הקטנה יותר שמצפון לה .
אוכלוסיית העיירה הצטמקה לכדי 150 תושבים ב-1615 בעקבות העברת השלטון על ברמודה מחברת וירג'יניה לחברת איי סומרס.
הכתר הבריטי נטל את השלטון על הקולוניה ב-1684, וסנט ג'ורג' הייתה לעיר בירתה עד לאמצע המאה ה-19. במהלך תקופה זו הובאו לברמודה אינדיאנים ואפריקאים, וצאצאיהם חיים בברמודה עד היום.
במאה השנים שלאחר מכן התבססה כלכלת האי על גידול עצי ארז ששימשו לבניית ספינות.
תושבי העיירה קיבלו את הבעלות על קרקעותיה ב-1693, והחלו לבנות את בתיהם בצורה לא מאורגנת שנשתמרה עד ימינו.
בתחילת המאה ה-18 הוענקו תמריצים לתושבי העיירה כדי שיבנו את בתיהם מאבן, ובתקופה זו נבנו באזור הנמל המחסנים והמזחים.
כלכלת העיירה קפאה על שמריה באמצע המאה ה-18, אך בעקבות המהפכה האמריקאית חל שינוי במגמה.
מיקומה של סנט ג'ורג' היה בעל חשיבות אסטרטגית רבה עד לסגירת בסיס הצי האמריקני ב-1995. בשנת 1797 הוקם תאגיד סנט ג'ורג', והעיירה המשיכה לשגשג על אף שאיבדה את מעמדה כבירת ברמודה, אשר הועתקה להמילטון.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הושיטה סנט ג'ורג' סיוע לכוחות הקונפדרציה, ובשל כך זכתה לתמיכתה אשר הביאה לפריחה כלכלית של העיר.
הכלכלה המשיכה לשגשג באמצע המאה ה-19 בעקבות התפתחות תעשיית התיירות, ובעקבות מודעות גוברת לנזקים שהיא עשויה להסב לאתרים ההיסטוריים של העיר הוחלט כבר בשנות ה-20 לפעול לשימורם.
ראשוני המתקנים הצבאיים בסנט ג'ורג'ס נבנו בצידה המזרחי.
הקסרקטין הראשון נבנה ב-1780, ובמהלך המאה ה-19 נבנו בניינים משניים נוספים כמו מגורי קצינים והקפלה.
המבנים נבנו בסגנון צבאי בריטי תוך שימוש בחומרים מקומיים.
בנייתה של מערכת הביצורים הסמוכה לעיר החלה כבר בראשית ההתיישבות האנגלית באי, בתחילת המאה ה-17. המבצרים הראשונים נבנו באיים פאג'ט (Paget), גובנור'ס (Governor's), צ'ארלס (Charles) וקאסל (Castle).
מבצרים אלה שופצו וחוזקו במשך מאתיים השנים שלאחר בנייתם.
לאחר תום המהפכה האמריקנית הסבה בריטניה את האי סנט ג'ורג'ס לבסיס הימי הראשי שלה במקום אלה שהיו בבעלותה בשלוש עשרה המושבות.
במהלך שני העשורים האחרונים של המאה ה-18, עיצבו חיילי הנדסה בריטיים את מערכת הביצורים מחדש, חיזקו ושינו אותה בצורה מהותית.
בניית המספנה המרכזית החלה בראשית המאה ה-19, ובעקבותיה נבנו חמישה מבצרים נוספים אל האי פאג'ט.
באמצע המאה ה-19 הותאמו המבצרים לכניסתם לשימוש של תותחים חדשים, ופורט קאנינגהאם (Fort Cunningham) ממזרח לעיר היה למבצר החזק ביותר בברמודה.
המבצרים היו פעילים עד שנת 1956. בשנת 2000 הכריז אונסק"ו על העיירה ומערכת הביצורים שסביבה כאתר מורשת עולמית.
מתאר העיירה התפתח באופן טבעי במשך מאות שנים.
במרכז העיירה, במרחק של כ-50 מטר מהנמל, נמצאת קינגס סקוור (King's Square - "כיכר המלכים") המכונה גם "כיכר השוק" (Market Square).
דרך הכיכר חולפות שתי הדרכים הרשאיות של העיירה החוצות אותה מכיוון מזרח למערב - "רחוב וואטר" (Water street) ו"רחוב הדוכס מיורק" (Duke of York street).
הרחובות המובילים לכיוון צפון היו בעבר רשת של סמטאות צרות.
במרכז העיר ההיסטורי יש בניינים רבים מהמאה ה-17, ה-18 וה-19. הסגנון האדריכלי של העיירה הוא ייחודי, ומשך מאות שנות קיומה כמעט ולא השתנה.
הבתים הדו-קומתיים נבנו ביחסים מדויקים עם קירות אבן צבועים וגגות עם גושי אבן עבים הצבועים בלבן.
על מנת להתמודד עם המחסור בנגר עילי, מחוברים הבתים למערכת ניקוז המוליכה את מי הגשמים למאגרים תת-קרקעיים.
הגגות והבתים מחוזקים גם בפני סופות ההוריקן הפוקדות את האזור.
הבתים בסנט ג'ורג'ס נבנו במרחק קטן מאוד מהרחובות או הסמטאות, ובחלק מהם יש גדר גבוהה המקיפה את החצר או הגן.
אחד המאפיינים הידועים של הבתים הן מדרגות "הזרועות המקבלות בברכה" (welcoming arms) המובילות אל הקומה הראשונה.
העיצוב של חלק מהבתים הנוכחיים מתוארך למאה ה-19, והם ידועים בזכות המרפסות החזיתיות שלהם.
מעל חלק מהמחסנים יש דירות מגורים לעובדים.
בסנט ג'ורג'ס יש מספר כנסיות, והידועה שבהן היא כנסיית סנט פיטר שהיא הכנסייה האנגליקנית הנמצאת בשימוש הרצוף הארוך ביותר בחצי הכדור המערבי.
הכנסייה נבנתה מאבן ב-1713 במקום מבנה העץ שקדם לה, וב-1815 נבנה בסמוך אליה מגדל.
בעיירה יש כנסייה נוספת הבנויה בסגנון נאו קלאסי.
הביצורים הראשונים במזרח ברמודה נבנו על ידי המתיישבים הקבועים הראשונים של חברת וירג'יניה שכן היישוב המוקדם בברמודה היה במקורו שלוחה של המושבה וירג'יניה.
חלק מהאיים הפזורים באזור הכניסה הדרומית ל"קאסל הרבור" בוצרו במקביל לתחילת ההתיישבות הבריטית בטריטוריה, וביצורים אלה העניקו ללגונה את שמה.
"קינג'ז קאסל" (King's castle), המכונה גם "פורט סיוורד" (Seaward fort), שוכנת על "קאסל איילנד" (Catle island) בכניסה הדרומית של קאסל הרבור, ונחשבת כמבנה הביצורים האנגלי העתיק ביותר בעולם החדש.
העיר סנט ג'ורג' הוקמה באופן רשמי בשנת 1612 וכונתה "ניו-לונדון".
ניתן היה להגיע אל נמל סנט ג'ורג'ס באופן ישיר מכיוון מזרח דרך התעלות שבין האי "דייוויד'ס איילנד" (David's island) לאי "סנט ג'ורג'ס" (St.
George's island), אולם תעלות אלה היו קטנות והתאימו רק לכלי שיט קטנים.
כתוצאה מכך, קאסל הארבור שהיה נגיש בקלות מהאוקיינוס האטלנטי מדרום לו, היה למעגן חשוב באי.
אחת מנקודות התורפה של הנמל הייתה מרחקו מביצורי נמל סנט ג'ורג'ס, וכתוצאה מכך הוא בוצר גם כן והוצבה בו מיליציית ברמודה.
ניתן לחלק את הביצורים סביב סנט ג'ורג'ס למספר קבוצות:
הביצורים השוכנים על שרשרת האיונים שמדרום לקאסל הרבור, המכונים לעיתים איי קאסל - מערכת ביצורים זו היא מערכת הביצורים האנגלית העתיקה ביותר ששרדה בעולם החדש.
הטירה העתיקה ביותר מבין אלה היא קינגס קאסל הנחשבת למבנה האבן העתיק ביותר בברמודה, שקדם אף לבניין בית הנבחרים של ברמודה.
מגוריו של מפקד הטירה, שנבנו ב-1621, הם בית המגורים העתיק ביותר בברמודה שהוקם מאבן.
קינגס קאסל הייתה עמדת ההגנה שממנה נהדפה ב-1614 ההתקפה הספרדית היחידה בהיסטוריה על ברמודה.
תותחי הטירה ירו רק שתי יריות, והספינה הספרדית נסוגה אף על פי שלא הובסה, כיוון שצוותה לא היה מודע לכך שהתחמושת בטירה עומדת לאזול.
טירה זו שימשה את חיל המצב של ברמודה גם במלחמת העולם השנייה, כאשר חייליה שלטו על מצרי הכניסה לקאסל הרבור באמצעות מכונות ירייה.
ממערב לעיר - בפרי ריץ' (Ferry Reach), בחלק הצפוני של קאסל הרבור, המופרד ממנו בימינו בסוללה שעליה כביש, נבנו מבצר ברנט פוינט (Burnt point fort) ומבצר פרי איילנד (Ferry island fort), וב-1822 נוסף להם מגדל מרטלו (Martello tower).
ממזרח לאי ובסמוך מצפון לה משתרע קו הביצורים הפונה אל האוקיינוס האטלנטי.
ופורט קאנינגהאם הנ"ל היה המבצר החזק באי, ופורט סנט קתרין (Fort st.
Catherin) השוכנת כקילומטר מצפון לסנט ג'ורג'ס, היא הנקודה הצפונית ביותר בברמודה.
סנט ג'ורג'ס שוכנת סמוך לנמל התעופה של ברמודה, והיא מקושרת אל יתר חלקי האי באמצעות שירותי אוטובוס המובילים אל הבירה המילטון.
בין שתי הערים פועל גם קו מעבורת עונתי.
העיר כרתה ברית ערים תאומות עם ליים רג'יס שבאנגליה.
סנט ג'יימס פארק הוא אצטדיון כדורגל בעיר ניוקאסל שבאנגליה.
האצטדיון משמש כבית לקבוצת ניוקאסל יונייטד, הוא מכיל 52,387 מקומות ישיבה.
ונכון לשנת 2025 הוא אצטדיון הכדורגל השמיני בגודלו באנגליה.
האצטדיון מארח את משחקיה הביתיים של ניוקאסל יונייטד מאז הקמת הקבוצה, ב-1892. לאורך ההיסטוריה, גרם האצטדיון לסכסוך בין תושבי ניוקאסל בעקבות הרצון להרחבתו, מה שפוגע בבתים הקרובים.
ב-1960, האצטדיון כמעט נהרס, אך ניצל בעקבות החלטה שנויה במחלוקת של העירייה.
מלבד מועדון הכדורגל, האצטדיון היה חלק מהאצטדיונים המרכזיים של אולימפיאדת לונדון 2012, וכן שימש כמארח של גביע העולם ברוגבי בשנת 2015. מלבד אירועי ספורט, האצטדיון מארח אירועי צדקה רבים, הופעות רוק, קונצרטים, צילומים לסדרות ועוד.
האצטדיון שימש לראשונה את ניוקאסל יונייטד בשנת 1892 לאחר האיחוד של ניוקאסל המערבית וניוקאסל המזרחית, אם כי כדורגל שיחקו באצטדיון מ-1880. התושבים התנגדו בתוקף להקמת האצטדיון, משום שהוא הוקם על אדמה היסטורית לעיר.
בשנת 1899, האצטדיון מנה 30,000 מקומות עמידה בלבד.
כיסאות האצטדיון היו עד 1904 בצבע אדום-שחור, מכיוון שבצבעים אלו שיחקה הקבוצה המאוחדת.
בשנת 1905, עם שיפוץ קל שעבר האצטדיון, הוקמו עוד יציעים ובפנים האצטדיון נמצאת גם בריכת שחיה.
השימוש השני באצטדיון, היה ב-1908 במהלך משחק ראגבי בין אנגליה לאוסטרליה.
לאחר מכן, להקת קנגורו אוסטרליה עברו בסיבוב הופעות באצטדיון בשנת 1909.
בין השנים 1920 ל-1930, עובדו תוכנית על ידי האדריכל ארצ'יבל לייכט, להקים גג קטן בצד המזרחי והמערבי של המגרש.
בשנת 1966, אירח האצטדיון כמה ממשחקי שלב הבתים של מונדיאל 1966.
בשנות ה-60' המאוחרות, היו תוכניות להרחבת האצטדיון, אך הן נדחו בשל חוסר יכולת כלכלית.
בשנת 1987 שוב נגנזה תוכנית לשיפוץ, עקב מחסור במימון.
ב-1993, האצטדיון שופץ והוא מנה כ-36,000 מקומות ישיבה.
במהלך השיפוץ, הותקנו באצטדיון מערכות ניקוז מתקדמות ומערכות תאורה מהדרג הטוב ביותר.
ב-1997, הוצע השיפוץ השני באצטדיון, בעקבות דחיית ההצעה להקמת אצטדיון חדש.
רק ביולי 1998, הושגה רשות מהמדינה לשפץ את האצטדיון, מה שגרם להריסת כמה בתים בסביבתו.
בנוסף, לאחר שהתושבים סירבו לקבל תוכנית רילוקיישן, הורחבה האדמה ונבנו בתים חדשים.
הבנייה והשיפוץ הכולל של האצטדיון הושלמו ביוני 2000, ועלות השיפוץ הייתה 42 מיליון ליש"ט.
ב-2007, ניוקאסל יונייטד ביצעה שיפוץ כולל של רחבת האצטדיון.
השיפוץ כלל הקמת בתי מלון רבים, דירות יוקרה ומרכז כנסים גדול.
בנוסף, נבנתה תחנת רכבת ליד האצטדיון, ושם אפשר גם לקנות כרטיסים.
עלות השיפוץ הכולל הייתה כ-300 מיליון ליש"ט.
ב-10 בנובמבר 2010, הוצע לניוקאסל יונייטד לשנות את שם האצטדיון ל"היכל ספורט ישיר" בעקבות הענקת חסות מסחרית.
ניוקאסל יונייטד הייתה אמורה להרוויח כסף רב כתוצאה מכך, אך היא דחתה את ההצעה בטענה ש"האצטדיון לא צריך להיות מסחרי, אלא לשרת את הציבור".
קודם לכן, בשנת 2009, ניוקאסל יונייטד ניסתה לשנות את שם האצטדיון בשל חסות מסחרית, אך האוהדים לא הסכימו.
ניוקאסל יונייטד הודיעה שהאצטדיון ייקרא בשמו הרגיל רק עד סיום העונה ובסיומה הוא ישונה, אך אמירה זו לא יצאה לפועל.
ניוקאסל יונייטד, הקבוצה המאוחדת של מזרח ניוקאסל ומערב ניוקאסל, מארחת מאז הקמתה את משחקיה הביתיים באצטדיון סנט ג'יימס פארק.
מעולם לא הופיע מסך תוצאות באצטדיון, עד השיפוץ ב-1993, בו הוצב מסך תוצאות בגודל בינוני ביציע הצדדי.
ב-2007, הוצבו עוד מסכי ענק ביציעי האצטדיון.
בשנת 2010, עם ההצעה לשינוי שם האצטדיון, עלה הרעיון להציב גם מסך שמשדר את המשחק.
האצטדיון אירח 3 משחקי שלב הבתים במהלך יורו 1996. ביחד עם אלנד רואד, שני האצטדיונים אירחו את משחקי בית ב' בו התחרו נבחרות ספרד, רומניה, צרפת ובולגריה.
בנוסף, האצטדיון שימש זמן קצר כאצטדיון הביתי לנבחרת אנגליה, לאחר שהאחרונה הייתה צריכה לחפש בית חדש בזמן השיפוצים שנערכו באצטדיון ומבלי הישן.
האצטדיון אירח את משחקי הכדורגל האולימפיים של אולימפיאדת לונדון 2012.
האצטדיון אירח בשנת 2015 את אליפות העולם בראגבי.
בנוסף למשחקי כדורגל מקצועני, האצטדיון אירח ומארח גם משחקי צדקה רבים, כולל משחקים של אלן שירר ופיטר בירדסליי.
האצטדיון גם אירח טורנירי צדקה, בין קבוצת הדוכס, לבין קבוצת דורהאם, שמייצגת את ארמון המלכה.
האצטדיון אירח הופעות רבות של זמרים וקונצרטים, בהם בוב דילן, להקת קווין, הרולינג סטונז, ברוס ספרינגסטין, בריאן אדמס ורוד סטיוארט.
באצטדיון התקיימו האודישנים לתוכניות כמו X Factor ו"האח הגדול" האנגלי.
האצטדיון גם שימש כמקום צילומים לסרט גול!, בו מככב סנטיאגו מונאז אשר חתם בניוקאסל יונייטד.
סנט ג'ון היא מסעדה ברחוב סנט ג'ון בסמית'פילד, לונדון, אנגליה.
המסעדה נפתחה ב-1994 בידי השף פרגוס הנדרסון, ביחד עם טרבור גוליבר וג'ון ספיטרי, והיא מתמחה בהכנת חלקי פנים של חיות.
משכן מסעדת סנט ג'ון הוא בבניין ג'ורג'יאני ששימש בעברו בית אצילים.
במה שהיה גינתה נפתחה מעשנת בייקון שהיה חלק משוק הסמית'פילד המהולל של לונדון, שוק הבשר בין השנים 1133 ל-1855 באזור הסיטי של לונדון.
המקום נעזב ב-1967, אז שימש למספר צרכים כמו: בית אריזה לקטניות, המחסן הגדול ביותר בבריטניה של בירה סינית מיובאת וב-1994 שימש למטרתו הנוכחית.
חלקו העליון של בית האצילים, שכעת נמצאים בו משרדי סט ג'ון וכן הדירות, שימש בעבר גם כמטהו של העיתון "מרקסיזם היום".
רקע כללי על המסעדה והאוכל
המסעדה היא פרי מיזם משותף בין טרבור גוליבר לשף פרגוס הנדרסון ולג'והן ספיטרי.
הנדרסון וספיטרי הכירו כשספיטרי ניהל את חדר האוכל של "הבית הצרפתי" בסוהו, אותו פתח פרגוס ב-1992. באותו זמן טרבור גוליבר יסד את "תחנת האש" בווטרלו.
הם ראו את המבנה המוזנח ויסדו את המסעדה באוקטובר 1994. ב-1995 תומאס בלייט תפס את מקומו של ספיטרי.
פרגוס הנדרסון נולד בלונדון בשנת 1963 והוא ארכיטקט בהשכלתו, שהקדיש מספר שנים מחייו ללמוד את רזי המטבח הבריטי המסורתי.
המסעדה מתמחה באיברי פנים של חיות, (ביחד עם מעט דגים ופירות ים) והתפריט מעיד על עצמו שהוא מציג מטעמים Nose to tail זהו גם שם הספר הראשון שהוציאה המסעדה, אשר זכה בשנת 2000 בפרס מאנדרה סימון.
על הספר אמר מאריו באטאלי, הבעלים של מסעדת "באבו" בניו יורק: "בדיוק סוג ספר הבישול שהלוואי והייתי קורא בעודי ילד...
לקרוא ולחלום אודות כל המתכונים הללו גורמת לי לרצות להצית את באבו שלי, על העמדת הפנים שלה כמסעדה ולסור ללונדון לקול קריאת המאסטר" (בגב העטיפה של הספר Nose to tail).
הנדרסון אף הוציא לאור ספר שני ששמו The Whole Beast.
המסעדה מבשלת חיות שונות ומשתמשת בכל איבריהן, הבישול והפרזנטציה פשוטים; היא מגישה גם מעט דגים ופירות ים.
למסעדה מסונפת גם מאפייה ובר במפלס מתחת.
כריסטיאן באנפילד ביים על הנדרסון את הסרט "על האותנטיות".
רבים מבכירי השפים קשרו למסעדה כתרים, אנטוני בורדיין הניו יורקי, הבעלים של "לה הל" כתב: "אם אי פעם אהיה נידון לגזר דין מוות, אני רוצה שפרגוס הנדרסון יבשל את ארוחתי האחרונה...
הוא השף האהוב עלי והמסעדה המועדפת שלי בעולם כולו" (בגב העטיפה של הספר Nose to tail).
דניאל בולו, השף האמריקאי, הבעלים של "דניאל" בניו יורק, המחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום כתב: "אבי היה מיומן מאוד בהכנת מנות קצבים, אבל מר הנדרסון הותיר אפילו את יכולתו של אבי, להשתמש בחלקים רבים ככל האפשר של בעל החיים, מאחור בבושת פנים.
עם המתכונים מעוררי התאווה שלו וקומבינציות האוכל העריבות לחיך." (בגב העטיפה של הספר Nose to tail) ומריו באטאלי, האיירון שף האיטלקי בורסיה האמריקנית של התוכנית והבעלים של "באבו" הניו יורקית, כתב: "הוא הסטודנט הטוב יותר מבין שנינו." (בגב העטיפה של הספר Nose to tail).
משאל 50 המסעדות הטובות בעולם שעורך המגזין רסטורנט מכניס מדי שנה, מאז שנת 2003, את המסעדה לרשימה.
למסעדה הוענק כוכב במדריך מישלן האדום בשנת 2009.
סנט ג'ונס , היא בירתה של פרובינציית ניופאונדלנד ולברדור בקנדה, וכן גם העיר הגדולה ביותר של אותה הפרובינציה.
העיר שוכנת בקצה המזרחי של קנדה, לחוף האוקיינוס האטלנטי, ועל כן היא העיר הקנדית הקרובה ביותר ליבשת אירופה.
העיר יוסדה בשנת 1583, והיא אחת מההתיישבויות העתיקות והרציפות עד היום בצפון אמריקה.
העיר קרויה על שמו של מגלה הארצות ג'ון קבוט אשר בשנת 1497 הגיע לחופי ניופאונדלנד, והראשון שהגיע לאי באופן ודאי.
ראשית ההתיישבות באזור החלה בסוף המאה ה-16 והיא נחשבת ליישוב דובר האנגלית הוותיק ביותר בצפון-אמריקה.
כלכלתה התבססה בעיקר על דייג.
הקרב האחרון על יבשת אמריקה במלחמת שבע השנים בין בריטניה וצרפת בשנת 1762 נערך בעיר והסתיים בניצחונה של בריטניה.
העיר הייתה בירתו של הדומיניון של ניופאונדלנד בעשורים הראשונים של המאה ה-20. בזמן מלחמת העולם השנייה שימש נמל העיר כבסיס מרכזי לכוחות בעלות הברית במלחמתן בצוללות הגרמניות.
בשנת 1949 הפכה העיר חלק מקנדה עם הצטרפותה של ניופאונדלנד לקונפדרציה הקנדית.
העיר ממוקמת בדרום מזרחה של ניופאונדלנד.
היא העיר המזרחית ביותר בצפון אמריקה, וקרובה יותר לבריטניה מאשר לקולומביה הבריטית במערב קנדה.
העיר היא השנייה בגודלה באזור האטלנטי של מזרח קנדה לאחר הליפקס.
מרכז העיר נמצא ממערב ומצפון לנמל.
רוב מכריע של תושבי העיר מוצאם בבריטניה ובאירלנד.
רבים מהם הגיעו מדרום-מערב אנגליה ומדרום-מזרח אירלנד ומבטא תושבי העיר דומה למבטא המקורי של תושבי אזורים אלה.
כמעט כל תושבי העיר הם נוצרים: קתולים, פרוטסטנטים ואנגליקנים.
בין ערי קנדה מחזיקה העיר במספר שיאים אקלימים.
היא העיר המעוננת ביותר במדינה (רק 1,497 שעות של שמש בשנה, שהן כ-62 ימים), עם כמות השלג הגדולה ביותר (322 ס"מ בשנה) והמספר המועט ביותר של ימים יבשים בשנה (ללא גשם או שלג): 149 בלבד.
מגדל קבוט: (Cabot Tower) נבנה בשנת 1897 כדי לציין 400 שנה למסעו של ג'ון קבוט לניופאונדלנד.
רומס: (The Rooms) בניין המשקיף על העיר ומכיל את מוזיאון וארכיון הפרובינציה וכן גלריה לאמנות.
בסנט ג'ונס נמצא נמל התעופה סנט ג'ונס.
בנוסף, העיר משמשת כקצה המזרחי של הכביש הטרנס קנדי.
סנט וינסנט והגרנדינים משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סיאול (1988).
ערב אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), אף ספורטאי ממדינה זו לא זכה במדליה אולימפית.
להישג הגבוה ביותר הגיע האתלט אזוורט קומבס, שהעפיל לשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר באולימפיאדת אטלנטה (1996) וסיים במקום ה-11.
סנט וינסנט והגרנדינים מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
סנט ז'וליה דה לוריה (בקטלאנית: Sant Julià de Lòria) היא קהילה אוטונומית בדרום אנדורה.
העיירה המרכזית של הקהילה הנקראת גם היא סנט ז'וליה דה לוריה, ממוקמת בגובה 908 מטרים, והיא העיירה הנמוכה ביותר במדינה.
בעיירה שוכנת אוניברסיטת אנדורה, שנוסדה בשנת 1997, ולומדים בה כ-1,300 סטודנטים.
מועדון כדורגל סנט גאלן הוא מועדון כדורגל מהעיר סנט גאלן שבקנטון סנט גאלן בשווייץ.
המועדון משחק בליגת העל השווייצרית.
בשנת 2008 המועדון עבר לשחק באצטדיון החדש.
המועדון נוסד בשנת 1879 והוא מועדון הכדורגל הוותיק ביותר בשווייץ.
המועדון זכה בשתי אליפויות ובגביע השווייצרי פעם אחת והגיע לגמר הגביע 4 פעמים נוספות.
כמו כן, זכה בגביע הליגה השווייצרית פעם אחת.
בשנת 1945 העפיל לראשונה לגמר הגביע השווייצרי והפסיד לקבוצת יאנג בויז ברן.
בשנת 1969 זכה בפעם היחידה בגביע השווייצרי לאחר ניצחון במשחק הגמר על קבוצת AC בלינצונה.
בעונת 1969/1970 שיחק לראשונה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת בולדקלובן פרם מדנמרק.
בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת לבסקי סופיה מבולגריה והודח מהטורניר.
בשנת 1977 הגיע לגמר הגביע השווייצרי והפסיד לקבוצת יאנג בויז ברן.
בשנת 1978 זכה בפעם היחידה בגביע הליגה השווייצרית לאחר ניצחון במשחק הגמר על קבוצת גראסהופרס ציריך.
בשנת 1982 הגיע לגמר גביע הליגה השווייצרית והפסיד לקבוצת אראו.
בעונת 1982/1983 סיים במקום השלישי בליגה ובעונת 1983/1984 שיחק לראשונה בגביע אופ"א.
בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת רדניצ'קי ניש מסרביה והודח מהטורניר.
בעונת 1985/1984 סיים במקום הרביעי בליגה ובעונת 1986/1985 שיחק בפעם השנייה בגביע אופ"א.
בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת אינטר מילאנו מאיטליה והודח מהטורניר.
בשנת 1998 הגיע לגמר הגביע השווייצרי והפסיד לקבוצת לוזאן.
בעונת 1999/2000 זכה באליפות שווייץ ובעונת 2000/2001 המועדון שיחק בפעם הראשונה בליגת האלופות.
בסיבוב המוקדמות השלישי הפסיד לקבוצת גלאטסראיי מטורקיה ועבר לשחק בגביע אופ"א.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת צ'לסי מאנגליה.
בסיבוב השני הפסיד לקבוצת קלאב ברוז' מבלגיה והודח מהטורניר.
בסיבוב המוקדמות ניצח את קבוצת פליסטר ממקדוניה.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת סטיאווה בוקרשט מרומניה.
בסיבוב השני הפסיד לקבוצת פרייבורג מגרמניה והודח מהטורניר.
בעונת 2013/2012 סיים במקום השלישי בליגה ובעונת 2014/2013 שיחק בליגה האירופית.
בשלב הפלייאוף ניצח את קבוצת ספרטק מוסקבה מרוסיה והעפיל לשלב הבתים.
בשלב הבתים הוגרל לבית הכולל את הקבוצות ולנסיה, סוונסי סיטי וקובאן קרסנודאר, וסיים את הבית במקום האחרון והודח מהטורניר.
בית החולים סנט ברנרד הוא בית החולים האזרחי היחיד בגיברלטר.
בשנת 1567, במהלך מלחמת הירושה הספרדית, בעל פונדק ספרדי ששמו חואן מתאוס (Juan Mateos) הסב את ביתו לבית חולים בן 20 מיטות.
מתאוס היה אזרח גיברלטרי בתקופה שגיברלטר הייתה נתונה תחת שלטון ספרדי, והתגורר בעיר העילית של גיברלטר, במדרונות הצוק.
בצעירותו השתתף מתאוס בהגנה על גיברלטר מפני שודדי ים ברברים, והתפרסם בכך שהרג את אחד ממנהיגיהם; לאחר מכן נעשה סוחר מצליח, וכן קיבל תפקיד של "מנפק הרישיונות המלכותיים" בגיברלטר, וצבר הון רב.
מתאוס החליט להשקיע את כל הונו בבית החולים הקטן שבנה, לאחר שנוכח במצב הקשה של התושבים העניים והחולים בגיברלטר, וכן במצבם של מלחים רבים ששבו מ"העולם החדש" (רבים מהם חלו במחלת העגבת, שהתפרצה כמגפה רק במאה הקודמת, בלא שנמצא לה טיפול יעיל).
במשך 24 שנים הקדיש את מלוא הזמן במוסד הנדבה שהקים, כשהוא עצמו מסתפק בבגדים ובאוכל פשוט, ובחדר קטן בביתו לשינה.
לאחר שתם הונו של מתאוס והלה נקלע לחובות כלכליים, החל מתאוס באיסוף נדבות למפעלו.
הוא נודע בכל האזור, גם בכפרים הסמוכים, וחולים הגיעו אליו ממקומות רבים.
בשנת 1591, הגיע גרסיה דה הארו (García de Haro), הבישוף של קדיס (גיברלטר הייתה באותם ימים תחת בישופות קדיס), לבקר את מתאוס ואת מפעלו הנודע.
הוא מצא אותו עייף וחלש מאוד, "כתוצאה מעבודה רבה ומצומות", אותם הוא עשה כדי לבקש ממסדר יוחנן של האלוהים (בספרדית: Orden de San Juan de Dios; מסדר דתי שהוקדש לטיפול רפואי בחולים עניים) של גרנדה לקחת אחריות על בית החולים שלו.
יותר מאוחר בנו האחים מנזר וכנסייה סמוך לבית החולים.
מתאוס עצמו הצטרף למסדר והמשיך להשקיע זמן בבית החולים, אם כי במידה פחותה.
הוא הוספד על ידי כל התושבים המקומיים, ונערכו לכבודו מיסות וטקסים דתיים במשך מספר ימים.
בית החולים המשיך להתקיים, וסיפק שירות הן לתושבי גיברלטר והן לתושבים מרוחקים יותר.
בשנת 1691, בית החולים התפרסם בשם "Hospital de San Juan de Dios" (מספרדית, "בית החולים של יוחנן של האלוהים").
באוגוסט 1704 נכבשה גיברלטר על ידי ההולנדים והבריטים, ובית החולים הפך לבית חולים צבאי.
מושל גיברלטר ריצ'רד קיין (1720-1727) שיפץ את בית החולים.
רוב מבנה בית החולים קרס בהפגזה הצרפתית-ספרדית על גיברלטר במהלך המצור הגדול על גיברלטר, ורק בשנת 1815 נבנה מחדש בחסות המושל ג'ורג' דון, כבית חולים אזרחי לאוכלוסייה המקומית.
בשנת 2005 עבר בית החולים סנט ברנרד למשכנו החדש בשדירת יורופורט.
בית החולים החדש סנט ברנרד נבנה ביורופורט, בבניין משרדים שעבר הסבה וגודלו הוא פי 3 מגודלו של בית החולים הישן.
העבודה על הפרויקט החלה ב-8 ביולי 2002 וכללה שינוי מן היסוד של פנים הבניינים 1-4, כדי להתאימם לצרכיו של בית חולים מודרני.
עלות הפרויקט - 60 מיליון לירות שטרלינג, מתוכן 6 מיליון שימשו לקניית ציוד רפואי חדיש.
בית החולים מנוהל על ידי רשות הבריאות של גיברלטר.
בית החולים יכול להכיל 210 מיטות, והמחלקות הקיימות בו הן: רפואה דחופה (חדר מיון), טראומה, יולדות, כירורגית, ילדים, מחלקה שיקומית לחולי לב-ריאה.
בבית החולים יש 2 חדרי ניתוח כלליים ועוד חדר ניתוח לחירום, וכן בריכה הידרותרפית, מרפאת פיזיותרפיה, יחידה לניתוחי יום (ללא אשפוז) ומרפאת עיניים.
לבית החולים יש חדר מתים מודרני, ובו חדר המתנה וצפייה הסמוך לקפלת תפילה.
בית הספר לרפואה עבר מ"הבית השחור" בכף אירופה לבלוק מס' 3, ומשרד המנהל הראשי ושאר המנהלה עברו לבלוק מס 1.
סנט ג'וזף היא בירת מחוז ביוקנן במדינת מיזורי בארצות הברית.
העיר שוכנת על גדות נהר המיזורי, על הגבול עם מדינת קנזס בצפון-מערב מיזורי.
סנט ג'וזף נוסדה ב-1843 על ידי סוחר הפרווה המקומי ג'וזף רובידו (Joseph Robidoux).
כעבור זמן קצר סנט ג'וזף הפכה לעיירת ספר הומה, והיא הייתה הנקודה המערבית ביותר בארצות הברית לפני המערב הפרוע.
בהתאם לכך רבים עצרו בה להצטיידות לפני שעברו את נהר המיזורי כדי להמשיך מערבה בנתיב אורגון.
בין 1860 ו-1861 סנט ג'וזף הייתה אחד הקצוות של הפוני אקספרס, שירות דואר שקישר בין מערב ארצות הברית ומזרחה.
בעיר נמצאת אוניברסיטת מיזורי וסטרן סטייט (Missouri Western State University).
במרחק של חמישה קילומטרים צפון-מערבית לעיר נמצא נמל התעופה רוזקרנס ממוריאל, המשמש לתעופה כללית ולמטרות צבאיות.
סנט ג'וזף נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 29, המקשר בין העיר קנזס סיטי דרומית לסנט ג'וזף והגבול של ארצות הברית עם קנדה במדינת דקוטה הצפונית.
סנט הלייר היא בירת האי ג'רזי (אף על פי שבית הממשלה שוכן בסנט סביאור) והעיר הגדולה ביותר בו.
מקובל לחשוב ששטחה של סנט הלייר היה מיושב כבר בתקופת השלטון הרומי על גאליה.
ההגיוגרפיה של הלייר, הקדוש המגן של ג'רזי, ושעל שמו נקראת העיר, מתארת תמונה של כפר דייגים קטן על גבי הדיונות בין שטחי הביצות לבין קו הגאות הגבוה ביותר.
למרות שכנסיית סנט הלייר שוכנת כיום במרחק ניכר מחוף הים, בעת הקמתה היא שכנה בשולי הדיונות בנקודה הקרובה ביותר לאיון השוכן בסמוך לחוף.
לפני שלב הכשרת הקרקע ובניית הנמל, יכלו סירות להיקשר לחומה של חצר הכנסייה.
ב-1155 הוקם מנזר על האיון.
לקראת הרפורמציה הפרוטסטנטית, בוצר המנזר כדי ליצור מצודה שתחליף את המבצר הראשי של האי בהר אורגיל.
"טירת אליזבת" החדשה נקראה על שמה של המלכה אליזבת הראשונה על ידי מושל ג'רזי בין השנים 1600 – 1603, סר וולטר ראלי.
עד לסוף המאה ה-18, כללה סנט הלייר בעיקר שורה של בתים, חנויות ובתי מלאכה שהשתרעו לאורך חולות החוף, ליד הכנסייה וכיכר השוק (החל מ-1751, הכיכר המלכותית).
בצדו האחד של הכיכר ניצב בית המשפט , שמאוחר יותר נבנה מחדש וכיום הוא משמש כחצר המלכותית וכמשכן הממשלה.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית נהרס הצלב הגדול שעמד בכיכר השוק והכלוב ששימש להחזקת אסירים הוחלף בבית כלא שנבנה בבית השער בקצה המערבי של העיר.
המלך ג'ורג' השני העניק 200 ליש"ט לטובת בניית הנמל.
קודם לכן יכלו סירות לעגון בשעות השפל וסחורתן נפרקה לעגלה שחצתה את החולות.
פסל של המלך שפוסל על ידי ג'ון שיר הוצב בכיכר השוק ב-1751 לאות תודה ושמה של הכיכר שונה ל"כיכר המלכותית" (Royal Square), למרות שעד היום היא קרויה בשפת הג'ראיס בשם "השוק הישן" (Lé Vièr Marchi).
רבים מרחובות סנט הלייר נושאים שמות כפולים באנגלית ובצרפתית או באנגלית ובשפת הג'ראיס, אך לחלק מהם יש שם אחד בלבד.
השמות הכפולים הם לא בהכרח תרגום של שם משפה לשפה ומסורות שונות למתן שמות מתקיימות זו לצד זו.
הכיכר המלכותית הייתה גם המקום בו התרחש קרב ג'רזי ב-6 בינואר 1781, הניסיון האחרון של צרפת לכבוש את האי.
ציורו של ג'ון סינגלטון קופלי, "מותו של מייג'ור פירסון", מנציח את הקרב.
כאשר הנמל החל להתרחב לכיוון הים, הייתה המשמעות של הגידול באוכלוסייה שהשטח הבנוי של העיר היה צריך להתרחב לכוון רצועת שטחי הביצות והמרעה שמצפון לה.
התיישבותם של מהגרים מאנגליה הוסיפה רבעים של בתים בסגנון קולוניאלי לבנייה המסורתית הקיימת.
המשך האיומים הצבאיים מצדה של צרפת דרבן את בניית של מצודת העיר, פורט ריג'נט (Fort Regent).
הכבישים הצבאיים שקישרו את מערך ההגנה החופית של ג'רזי עם נמל סנט הלייר אפשרו לחקלאים לנצל את המיקרו-אקלים המתון של האי כדי להשתמש בספינות מפרש ולאחר מכן בספינות קיטור כיד לייצא את תוצרתם החקלאית ללונדון ולפריז.
היה זו תחילתו של השגשוג החקלאי של ג'רזי במאה ה-19.
החל משנות העשרים של המאה ה-19, גרמו השלום עם צרפת והקשר הטוב יותר באמצעות ספינות הקיטור והרכבות, שטף הגירה של דוברי אנגלית.
תנופת בנייה כבשה את אגן הביצות שמצפון לרצועת החוף ועל הגבעות תוך פרק זמן של 40 שנה ונבנו בתים אלגנטיים על גבי טראסות.
במחצית השנייה של המאה ה-19, נדרשו מאות משאיות עמוסות בתפוחי אדמה סחורות נוספות כדי להעבירם לנמל.
עקב כך נסללו כבישים רבים וכתוצאה מכך נהרסו בתים עתיקים רבים במרכז העיר.
הלחץ לפיתוח מחדש של העיר גרם לשימור מועט יחסית של בתים שקדמו למאה ה-19 ואופייה של סנט הלייר היה בעיקר בסגנון העוצרות ובסגנון הוויקטוריאני.
בשנות השלושים של המאה ה-19, יזם הנציב (Constable) של סנט הלייר, פייר לה סוור, את בנייתה של מערכת הביוב העירונית ואת בנייתה של מערכת לאספקת מים נקיים לעיר, בעקבות התפרצותה של מגפת כולרה.
במרכז העיר ניצב אובליסק עם מזרקה לזכרו, בעקבות מותו בטרם עת בעת כהונתו.
בשנות השבעים של המאה ה-20 בוצעה תוכנית להפיכתם של הרחובות המרכזיים של סנט הלייר למדרחובים.
ב-1995, הוצב פסל לציון חמישים שנה לשחרורה של סנט הלייר מעול הכיבוש הנאצי.
לפיכך, הפסל מראה את תושבי האי מניפים את דגל בריטניה כפי שהם עשו בעת השחרור, חמישים שנה קודם לכן.
כיום ככר השחרור מהווה את מוקד חיי העיר.
בעבר היא הייתה התחנה הסופית של קו הרכבת שפעל באי בשנים 1870 – 1936. עד 2007 שכנה בה לשכת התיירות המקומית.
הערים התאומות של סנט הלייר הן:
סנט ג'ון היא עיר בפרובינציית ניו ברנזוויק בקנדה.
העיר שוכנת על חוף מפרץ פאנדי, במקום בו נשפך אליו נהר סנט ג'ון, בדרום הפרובינציה.
בעיר מתגוררים 70,063 תושבים (נכון ל-2011), מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר מבחינת אוכלוסייה בניו ברנזוויק.
במטרופולין של העיר מתגוררים 127,761 תושבים (נכון ל-2011).
את סנט ג'ון גילה ב-1604 סמואל דה שמפלן הצרפתי, אך הוא לא התיישב שם אלא בקוויבק.
משמעות השם היא "יוחנן הקדוש" והוא ניתן כהוקרה ליוחנן המטביל.
בעקבות הסכם אוטרכט ב-1713 חלקים גדולים מאקדיה הועברו מצרפת לבריטניה, אך סן-ז'ן נותרה בשליטה צרפתית.
בשנים שלאחר מכן התיישבו בסן-ז'ן מתיישבים אקדיאנים מהשטחים שנמסרו.
ב-1758, במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, סן-ז'ן נכבשה על ידי כוחות בריטים בהנהגת רוברט מונקטון.
לאחר הכיבוש הבריטים גירשו מסן-ז'ן את האקדיאנים ושמה תורגם לסנט ג'ון.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית מספר פריבטירים התקיפו את סנט ג'ון והחריבו מבצר שהיה בה.
סנט ג'ון החלה להתפתח בשנים שלאחר מכן והוקמו בה נמל ומספנה.
ב-1783, עם סיום מלחמת העצמאות האמריקאית, התיישבו בעיר כ-3,000 לויאליסטים שצידדו בבריטניה במלחמה והיגרו מארצות הברית עם סיומה.
ב-18 במאי 1785 סנט ג'ון הייתה הראשונה בקנדה לקבל מעמד של עיר והיא הפכה למרכז אזורי חשוב.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 התיישבו בעיר מהגרים אירים וסקוטים ששינו את אופייה.
בין 1860 ו-1880 כלכלת סנט ג'ון הידרדרה, בין היתר בעקבות הירידה בביקוש לספינות עץ שיוצרו במספנה של העיר.
ב-1877 הייתה שרפה גדולה שהחריבה חלקים גדולים ממרכז העיר ומהנמל שלה.
בעקבות כל האירועים האלו ירדה חשיבותה של סנט ג'ון ואוכלוסייתה החלה לפחות.
העיר החלה להתאושש בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אך היא לא חזרה לגדולתה.
במלחמת העולם השנייה נמל העיר ירד מחשיבותו בעקבות האיום של הצוללות הגרמניות.
עם זאת, באותו זמן החלה להתפתח התעשייה בעיר והיה בה מפעל לייצור מטוסי דה הבילנד מוסקיטו.
הענפים המסורתיים של כלכלת סנט ג'ון ירדו במהלך השנים מחשיבותם וכיום הכלכלה המקומית מתבססת בעיקר על תיירות.
עם זאת נמל העיר והתעשייה עדיין מהווים חלק משמעותי בכלכלת העיר.
כמו כן, בקרבת העיר נמצא בית הזיקוק הגדול ביותר בקנדה.
בעיר נמצא קמפוס של אוניברסיטת ניו ברנזוויק, שמרכזה בבירת הפרובינציה פרדריקטון.
סנט ג'ון נמצאת באזור בו שורר אקלים יבשתי לח.
מכיוון שמפרץ פאנדי לא קופא לחלוטין בחורף, המים בו ממתנים את הטמפרטורות בחורף ביחס למקומות אחרים הנמצאים עמוק יותר ביבשה.
עם זאת הרוחות החזקות מהיבשה אל הים מביאות לכך שהטמפרטורה הממוצעת בינואר היא בסביבות -8 מעלות צלזיוס.
הקיצים בעיר הם חמימים עד חמים, עם טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת העובר את רף 22 מעלות צלזיוס.
השילוב של האוויר הקר במפרץ פאנדי והטמפרטורות החמות יותר בפנים הארץ יוצר לעיתים קרובות רוחות מקררות לכיוון החוף שמורידות את הטמפרטורות בחודשי הקיץ.
ממוצע המשקעים השנתי עומד על כ-1,300 מילימטרים, אשר מפוזרים באופן שווה יחסית לאורך כל חודשי השנה.
את העיר משרת נמל התעופה סנט ג'ון, הנמצא במרחק של 25 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר ומציע טיסות למספר יעדים מרכזיים בקנדה כמו טורונטו ומונטריאול.
סנט ג'ונס היא עיירה ומושב המחוז במחוז אפאצ'י במדינת אריזונה שבארצות הברית.
העיירה שוכנת על גדת הנהר קולורדו הקטן, לאורך כביש 180, ברובה מערבית לצומת של כביש זה עם כביש 191. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010 היו בעיירה 3,480 תושבים.
המיקום היה קרוי במקור Tsézhin Deezʼáhí בשפת הנאוואחו, שם המתייחס לתצורות הסלעים במקום.
האתר הוא נקודת חצייה נוחה של הקולורדו הקטן, והספרדים כינו אותו "אל ודיטו" (El Vadito, בספרדית: "החצייה הקטנה") כשהם חקרו את האזור לראשונה.
החל ב-1864 החל סוחר יהודי בשם סולומון בארת (Solomon Barth; 1928-1842) לחצות את האזור כשהוא משנע מלח מאגם המלח זוני לכורים בפרסקוט שבאריזונה.
בהגיע 1872 קם בגדה המזרחית של הנהר יישוב חקלאי קטן של אמריקנים ממוצא ספרדי.
ב-1873 זכה בארת בסכום כסף גדול במשחק פוקר עם חוואים מקסיקנים שאפשר לו לקנות בקר ולרכוש שטח אדמה בסנט ג'ונס על מנת להקים חווה עם אחיו נייתן ומוריס.
הוא שינה את שם המקום מאל ודיטו ל"סן חואן", שמו בספרדית של השליח יוחנן בן זבדי, הקרוי באנגלית סנט ג'ון.
קיימת מחלוקת מסוימת האם השם הוא לכבודה של הדיירת הראשונה, מריה סן חואן בקה דה פאדייה (Maria San Juan Baca de Padilla), או לכבוד חגו של יוחנן בן זבדי.
השם הוחלף בסופו של דבר לשם האנגלי הנוכחי על ידי מנהל הדואר הראשון במקום.
ב-1872 הקים חוסה סאוודרה (Jose Saavedra), חווה וגשר בצד המערבי של הנהר כ-8 קילומטרים במעלה הזרם מנקודת החציה.
ב-1877 כבר התגוררו ביישוב כמאה משפחות.
סולומון בארת מכר את חוותו למורמני אמון מ.
Tenney) ב-16 בנובמבר 1879. קהילה של מורמונים בשם סיילם (Salem) אותה הנהיג דייוויד קינג יודאל (David King Udall) הוקמה צפונית ליישוב באזור ביצות בפיקוחו של וילפורד וודרף (Wilford Woodruff) ב-29 במרץ 1880, ואז הועתקה למקום גבוה יותר על ידי ארסטוס סנואו (Erastus Snow) ב-19 בספטמבר של אותה שנה.
סנט ג'ונס הייתה מושב המחוז כמעט לכל אורך ההיסטוריה של מחוז אפאצ'י.
כאשר המחוז הוקם ב-24 בפברואר 1879 נבחרה סנופלייק (Snowflake) לאחר הבחירות הראשונות בסתיו 1879 עבר מושב המחוז לסנט ג'ונס, אבל שנה אחר-כך הוא עבר לספרינגרויל (Springerville).
ב-1882 חזר מושב המחוז לסנט ג'ונס והוא נשאר בה מאז.
סנט ג'ונס שוכנת ב- בהרים הלבנים בצפון-מזרח אריזונה.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
שטחה 67.6 קילומטרים רבועים, מתוכם 67.1 קילומטרים רבועים יבשה ו-0.5 קילומטרים רבועים או 0.68%, הם מים.
האקלים הוא אקלים צחיח למחצה (דירוג BSk לפי שיטת קפן) כשהחורפים קרים ויבשים והקיצים חמים ומלווים במשקעים רבים יותר ובסופות רעמים מדי פעם.
שינויי טמפרטורות גדולים במשך היממה אופייניים לעיירה, וימים חמימים מתחלפים בלילות קפואים.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 התגוררו בעיירה 3,480 תושבים ב-1,168 משקי בית, ו-886 משפחות.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 51.9 תושבים לקילומטר רבוע, והאוכלוסייה התחלקה ל-50.9% זכרים ו-49.1% נקבות.
היו בעיר 1,476 יחידות דיור.
82.6% מהאוכלוסייה היו לבנים, 0.1% אפרו-אמריקאים ו-5.3% אמריקנים ילידים.
בסנט ג'ונס שוכן מוזיאון החברה ההיסטורית של מחוז אפאצ'י (Apache County Historical Society Museum).
וארבעה אתרים בעיר וסביבה רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים באריזונה (National Register of Historic Places listings in Arizona).
בקרבת סנט ג'ונס שוכנת מחצבת פלסיריאס (Placerias Quarry), האתר בו נתגלו עשרות מאובני פלסירה ב-1930 על ידי צ'ארלס קמפ (Charles Camp) וסמיואל ולס (Samuel Welles) מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
סנט ג'ונס שוכנת לאורך הנתיב הקצר ביותר והנופי ביותר בין פיניקס לאלבקרקי בניו מקסיקו.
במרחק של כשעה נסיעה מסנט ג'ונס שוכנים היער הלאומי אפאצ'י-סיטגריווס (Apache-Sitgreaves National Forest), הפארק הלאומי פטריפייד פורסט, המדבר הצבוע והפארק המדינתי אגם ליימן (Lyman Lake State Park), כמו גם שמורות האינדיאנים כדוגמת אומת נאוואחו, שמורת האינדיאנים פורט אפאצ'י, שמורת האינדיאנים סן קרלוס אפאצ'י ושמורת האינדיאנים זוני
ימי החלוצים בחסות סניף הכנסייה המורמונית במקום.
הפייסטה של סן חואן בחסות הכנסייה הקתולית
סנט ג'ורג' היא עיר השוכנת במחוז וושינגטון בדרום-מערב מדינת יוטה על הגבול עם אריזונה ובסמוך למפגש המדינות המשולש יוטה, נבדה ואריזונה בארצות הברית.
העיר היא מושב המחוז ומרכז האזור המטרופוליטני סנט ג'ורג'.
העיר שוכנת בקצה הצפון-מזרחי של מדבר מוהאבי בסמוך להרי פיין ואלי (Pine Valley Mountains), והיא גם נקודת המפגש בין שלושה אזורים גאולוגים מובחנים: מדבר מוהאבי, רמת קולורדו והאגן הגדול.
העיר מרוחקת 190 קילומטרים צפונית-מזרחית ללאס וגאס ו-480 קילומטרים דרומית-דרומית-מערבית מסולט לייק סיטי, בירת יוטה על כביש בין-מדינתי 15. העיר קרויה על שם ג'ורג' א.
Smith), אחד ה"שליחים" הראשונים בכנסייה המורמונית.
נכון ל-2015 אמדה לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית את אוכלוסיית סנט ג'ורג' ב-80,202 תושבים, ואת האזור המטרופוליטני שמוגדר כמחוז וושינגטון, ב-155,600 תושבים.
סנט ג'ורג' היא העיר השביעית בגודלה ביוטה, והעיר המאוכלסת ביותר במדינה מחוץ לחזית ואסאץ'.
העיר התפרסמה בייחוד בצמיחה המהירה שלה, באופן עקבי היא מדורגת כאחת הערים הגדלות במהירות הרבה ביותר במדינה במשך כמה עשורים.
ב-2005 דורגה סנט ג'ורג' במקום השני כאזור המטרופוליטני הצומח במהירות הרבה ביותר בארצות הברית, כשבמקום הראשון גרילי בקולורדו.
מגמה זו נמשכה עד 2010, כאשר הצמיחה הואטה באופן מוחשי בשל המיתון הכלכלי.
מאז מגמות הצמיחה התגברו שוב בקצב יציב, וסנט ג'ורג' מדורגת במקום החמישי כאזור המטרופוליטני הצומח במהירות הרבה ביותר בארצות הברית.
התושבים הקדומים ביותר באזור סנט ג'ורג' היו בני האנסאזי של הנהר וירג'ין ששכנו באזור משנת 200 לפנה"ס ועד 1200 לספירה.
הם השאירו מאחוריהם חורבות של מבני מגורים ואמנות סלע.
מאוחר יותר, בין 1100 ל-1200 לספירה, התיישבו במקום בני שבטי הפאיוט.
הפאיוט גידלו תירס, חיטה ודלעת והשלימו את התזונה בציד איילים, ארנבות וחיות אחרות.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו חלק ממשלחת דומינגס-אסקלנטה ב-1776. אחריהם הגיעו ציידי פרוות ומשלחות מחקר.
ב-1854 הקימה הכנסייה המורמונית מיסיון עבור הילידים בסנטה קלרה, כ-3 קילומטרים צפונית-מערבית למיקומה של סנט ג'ורג' בימינו.
הכנסייה יסדה חוות ניסיוניות בעמק סנט ג'ורג' בשנים 1858-1857. לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית חשש בריגהם יאנג, נשיא הכנסייה המורמונית, שבשל המלחמה יפסקו משלוחי הכותנה ליוטה, ומכיוון שהוא קיבל דוחות מעודדים על תנאי האקלים מתחת לשולי האגן הגדול, היה משוכנע שכותנה תגדל שם בהצלחה.
בכינוס הכללי של הכנסייה ב-6 באוקטובר 1861 "נקראו" 309 משפחות לעקור לאתר המיועד שכונה "מיסיון הכותנה".
מרבית בני המשפחות לא ידעו דבר על המשלחת עד שקראו בשמם, אבל הם נעתרו ברצון והיו מוכנים לעזוב בתוך החודש שהוקצה להם.
המשפחות נבחרו על מנת שבקהילה יהיו תמהיל מאוזן של חקלאים, בנאים, נפחים, נגרים ומורים.
חלק גדול מהמשפחות היה במקור מדרום ארצות הברית, ולכן היה להם הידע כיצד לגדל כותנה.
כמחווה של כבוד לביתם הקודם כינו מתיישבים אלו את האזור "דיקסי של יוטה" (Utah's Dixie).
היישוב נקרא סנט ג'ורג' על שם ג'ורג' א.
סמית אומנם לא השתתף בהקמת היישוב, אבל בחר אישית חלק גדול מהמשפחות שהתיישבו באזור.
השנים הראשונות היו קשות בשל מחסור במי שתייה ושמש קופחת בקיץ.
מנפטת כותנה הוקמה ב-1865 ופעלה לסירוגין במשך כ-50 שנים, אבל בסך הכול גידול הכותנה הוכח כעסק כושל.
בנוסף ניסו התושבים לייצר משי החל מ-1874, וגם ייצור זה לא תרם משמעותית לכלכלת האזור.
יוזמות נוספות כללו ייצור דבשה, פירות יבשים ואפילו יין.
בסופו של דבר הכלכלה התבססה על תיירות כאשר התפתחה רשת מסילות ברזל שהביאו מבקרים לפארק הלאומי ציון הקרוב.
ב-1863 הפכה סנט ג'ורג' למושב מחוז וושינגטון, ובאותה שנה החלה בניית המשכן (Tabernacle), המשמש לטקסים וכינוסים ציבוריים, והוא הושלם ב-1875. ב-1871 החלה בניית המקדש המורמוני בסנט ג'ורג' והוא נחנך ב-6 באפריל 1877. היה זה המקדש הראשון שנבנה מערבית לנהר המיסיסיפי.
המבנה עבר שיפוצים משמעותיים בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 ובאמצע שנות ה-70. המבנה הוא המקדש המורמוני העתיק ביותר הפועל ברציפות בעולם.
ב-1911, במלאת חמישים שנים לייסוד העיר, הוקמה אקדמיית דיקסי.
הכנסייה המורמונית הפעילה את האקדמיה עד 1933, ואז היא שולבה במערכת החינוך האקדמית של יוטה.
קמפוס חדש של קולג' דיקסי נפתח בפינה הדרום-מערבית של העיר בשנות ה-60. הקולג' שודרג לאוניברסיטת דיקסי שבה לומדים כמה אלפי סטודנטים.
ב-1997 ארחה סנט ג'ורג' את בחינות הגמר של קרב עשר אקדמי של ארצות הברית (United States Academic Decathlon).
בינואר 2005 אירע שיטפון בקנה מידה המתרחש פעם במאה שנים.
גשמים ממושכים גרמו לנהרות וירג'ין וסנטה קלרה לעלות מעל גדותיהם.
אדם אחד נהרג ו-28 בתים נהרסו במי השיטפונות של הסנטה קלרה.
סנט ג'ורג' ספגה נשורת גרעינית מניסויים בנשק גרעיני שנערכו מעל פני הקרקע ביוקה פלאטס (Yucca Flats) \ אתר הניסויים נבדה צפונית-מערבית ללאס וגאס בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. הרוחות נשאו דרך שגרה את הנשורת מניסויים אלו ישירות דרך סנט ג'ורג' ואזור דרום יוטה.
גידול ניכר בסוגי סרטן שונים: סרטן הדם, לימפומה, סרטן בלוטת התריס, סרטן השד, מלנומה, סרטן העצמות, גידול מוחי וסרטן המעי הגס דווחו מאמצע שנות ה-50 ונמשכים עדיין.
ב-1962 מצא דוח של הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית שייתכן שילדים החיים בסנט ג'ורג' בזמן נפילת הנשורת ספגו מנות יוד רדיואקטיבי לבלוטת התריס בכמויות גבוהות שבין 120 ל-440 ראד (בין 1.2 ל-4.4 גריי).
בדרום-מערב יוטה, הגוון של תצורות הקרקע והסלע הוא אדום בשל נוכחות תחמוצת ברזל.
אף שחלקים בקטע העתיק של העיר, בייחוד החלק הדרומי בסמוך לנהר וירג'ין, שוכנים על אדמת סחף ממישור הצפה, מרבית סנט ג'ורג' בנויה ישירות על סלעי המשקע מהיורה, טריאס ופרם.
התצורות הבאות מפורטות על פי סדר כרונולוגי ומצויות בתחומי העיר:
אבן גיר קאיבאב - תצורה גאולוגית של סלעי משקע קשים, המכילים מאובנים, היוצרת מדרון וצוקים בגוון אדמדם עד לבן שמנת משלהי הפרם התחתון (לפני 255–270 מיליון שנים), שהורבדה בים רדוד.
התצורה נחשפה במרכז הקמר של הנהר וירג'ין לאורך הורסמן פארק דרייב (Horseman Park Drive) ובגבעות הנמוכות מדרום לגבעות סאות בלומינגטון.
תצורת מואנקופי – תצורה גאולוגית מהטריאס התחתון, עד ככל הנראה חלק מהטריאס התיכון (לפני 240–245 מיליון שנים), שהורבדה בים רדוד.
מקבץ בגוון אדום-שוקולד ופסים לבנים של אבן בוץ, פצלים, אבן גיר ואבן טין הכולל גם שכבות גבס עבות הנחשף בבלומינגטון, גבעות סאות בלומינגטון, והחלק הדרומי של גבעת וב.
קונגלומרט שינארמפ - פרט מתקופת הטריאס העליון, החלק התחתון של תצורת צ'ינלה.
יוצר צוקים צהובים עד חומים של אבן חול וקונגלומרטים ומכיל מאובנים של צדפות ועץ מאובן.
הפרט יוצר את הצוק הפונה צפונה של בלומינגטון, ומצוי גם על גבעת וב, ולאורך הנהר וירג'ין, דרומית לרחוב סאות 1450.
תצורת צ'ינלה – תצורה גאולוגית של סלעי משקע מהטריאס העליון, (לפני 200-235 מיליון שנים) שהורבדה ביבשה: בנהרות, אגמים, ביצות, או כתוצאה מתהליכים אאוליים.
משום ששכבה זו רכה, מבנים המוקמים על תצורה זו מצויים בסיכון של שקיעה או החלקה.
תצורת צ'ינלה שוכנת מתחת לחלקים גדולים בסנט ג'ורג', כולל גבעות נורת בלומינגטון, מרבית עמק גרין, ורוב החלק המזרחי של העיר סביב ריוורסייד דרייב ובית הספר התיכון פיין ויו (Pine View).
תצורת מואנאווה (Moenave Formation) - תצורה גאולוגית מהיורה של אבן חול, אבן טין ואבן בוץ בגוונים של אדום וכתום.
קיים בלבול באזור סנט ג'ורג' בין אבן החול מפרט ספרינגדייל (Springdale sandstone) ואבן החול נאוואחו השוכנת מעליו, הדומה לו במראה.
מקובל כיום שהצוקים האדומים צפונית למרכז העיר (צפונית לרד הילס פארקווי), ובמסלול הגולף דיקסי רד הילס הם חלק מתצורת מואנאווה.
מחשופים נוספים כוללים חתכים בהרי בלק מזרח ומערב והחלק הדרומי של שכונת דיקסי דאונס.
תצורת קנייטה – תצורה גאולוגית מהיורה.
פצלים, אבן בוץ ואבן חול בגוונים של אדום, כתום וסגול.
יוצרת מדרונות מתחת לאבן חול נאוואחו המסיבית בחלק הצפוני של העיר, כולל החלק הצפוני של דיקסי דאונס ולאורך סנואו קניון פארקווי.
אבן חול נאוואחו - הגיל של אבן חול נאוואחו שנוי במידת מה במחלוקת.
אבן חול מסיבית אפורה עד חום, אדומה ולבנה (בחלקה העליון).
יוצרת צוקים מעל סנואו קניון פארקווי ומחשופים לבנים בהרי וינצ'סטר.
קילוחי לבה בזלתית מהרביעון יוצרים את הרכסים השחורים ממזרח וממערב בחלק העתיק של העיר סנט ג'ורג'.
מתארכים את ההתפרצויות געשיות שיצרו קילוחים אלו לפני 1.2 מיליון שנים.
אתרים גאולוגיים נוספים כוללים את קמר הנהר וירג'ין.
הסלע במרכז נסחף והותיר קירות זקופים המקיפים את אזור "מישורי כור המצרף" (Purgatory Flats) מזרחית לסנט ג'ורג'.
תוואי גאולוגי נוסף הוא הר פיין ואלי (Pine Valley Mountain – "עמק האורן"), הבנוי מגוש מוצק אחד של גרניט, אחד הלקוליתים הגדולים ביותר בעולם.
שטחה של העיר, על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, הוא 168 קילומטרים רבועים, שמתוכם 166.8 קילומטרים רבועים יבשה ו-1.2 קילומטרים רבועים מים (0.72%).
סנט ג'ורג' שוכנת בעמק מדברי כשמרבית העיר בגובה פחות מ-900 מטרים מעל פני הים.
בעלי החיים והצמחייה אופייניים למדבר מוהאבי שבו שוכנת סנט ג'ורג'.
העיר ממוקמת באזור מעבר ייחודי שבו מתמזגים מדבר מוהאבי, רמת קולורדו והאגן הגדול.
הרי ביוור דאם (Beaver Dam Mountains), או בכינוים הנפוץ הר יוטה, שוכנים ממערב, אזור השימור הלאומי רד קליפס (Red Cliffs National Conservation Area) והרי פיין ואלי (Pine Valley Mountains) מצפון, הקצה המערבי של רמת קולורדו והפארק הלאומי ציון ממזרח ורצועת אריזונה מדרום.
הנהרות וירג'ין וסנטה קלרה זורמים דרך העמק ומתלכדים בסמוך למרגלות המערביים של גבעת וב (Webb Hill).
האזור העירוני משובץ בגבעות רבות, הרי שולחן, תעלות ושמורות של בתי גידול, היוצרים גבולות טבעיים או מחיצות של מקטעים, שכונות וקהילות בתוך העיר.
כיום העיר נראית שונה בהרבה מאשר בימיה הראשונים בהיסטוריה, כאשר העיר הייתה חבויה מתחת לצוקי אבן החול האדמדמה בין שני רכסים געשיים שחורים.
העיר גובלת בפרווריה, וושינגטון ממזרח, סנטה קלרה ואיווינס (Ivins) ממערב-צפון-מערב והקהילה של בלומינגטון (Bloomington) היוצרת את החלק הדרום-מערבי של העיר.
ככל שהעיר התפשטה, כך גם התרחבה רשת הכבישים והכבישים המהירים, ובשל כל הרכסים ופני השטח הטרשיים של העמק, היה זה אתגר, בייחוד לנסיעה בכיוון מזרח-מערב.
כאשר תוכננה רשת הדרכים במקור נבנו הרחובות רחבים במיוחד על מנת לאפשר לקרונות נהוגות על ידי סוסים לבצע בקלות סיבוב פרסה ותוכנן שפע מקום לחניה.
אזור מרכז העיר מוגדר כעמק המרכזי בין גבולות טבעיים.
גבעת בלאק ממזרח והנהר וירג'ין מדרום.
כביש בין-מדינתי 15 חותך כמעט ישירות דרך המרכז, תוך ניתוק רחובות רבים.
הכבישים העיקריים, שדרות סנט ג'ורג', רחוב בלאף (Bluff) וכביש דיקסי הם הצמתים העיקריים במרכז סנט ג'ורג', והם חלק מלולאת העסקים של כביש בין-מדינתי 15. עם זאת, כביש דיקסי משמש ככביש ראשי המקשר בין מרכז העיר וכביש בין-מדינתי 15 לבין הצד המערבי של העמק.
בשל הטופוגרפיה אף אחד מהכבישים הראשיים אינו חוצה את העיר מקצה לקצה.
החלק העתיק של מרכז העיר בנוי משדרות רחבות, כשהנקודה המרכזית היא צומת הרחובות טברנקל ומיין.
כיוונם של כל הרחובות המקבילים לטברנקל הוא מזרח-מערב וכיוונם של כל הרחובות המקבילים למיין הוא צפון-דרום.
מרכז העיר הוא משכן לרובע ההיסטורי של העיר ובו בתים שהשתמרו מתקופת החלוצים וחזיתות החנויות הרשומים ברשימה ההיסטורית הלאומית, כמו גם הקמפוס של אוניברסיטת המדינה דיקסי ורבים ממרכזי המשרדים, המסחר, הבריאות והדת.
הצדדים המזרחיים והמערביים של העיר הם בעיקר שכונות מגורים עירוניות ופרווריות עם אזורים מעורבים של מגורים/מסחר ההולכים ומתרחבים.
הצד המזרחי לאורך פרוזדור רד קליפס דרייב (Red Cliffs Drive) / כביש ריוור (River Road) מתהדר באזורים התעשייתיים והמסחריים ביותר באזור.
הרחובות הצולבים של מול דרייב (Mall Drive) וריוורסייד דרייב (Riverside Drive) הם הפרוזדור המסחרי המתפתח החדש ביותר.
הוא המשרת את האזור הגדל של דרום-מזרח.
רוב השכונות היקרות והיוקרתיות ביותר של העיר שוכנות בין הגבעות והרי השולחן הגבוהים שמהם ניתן לצפות על הנוף המרהיב של האזור.
שכונה אחת כזו היא "צוק האבן" (Stone Cliff), שכונה מגודרת מתוכננת היטב של אחוזות שעלותן כמה מיליוני דולרים, ניצבת על גבעה המשקיפה על מרכז העיר ועל העמק מדרום-מזרח.
סאן ריוור (Sun River – "נהר השמש") בקצה הדרום-מערבי המרוחק של העיר, הוא השכונה הראשונה והיחידה בסנט ג'ורג' המתוכננת לפנסיונרים, המציעה מגרשי גולף ושירותים בסגנון של אתרי נופש.
תת-חלוקות חדשות בקצה הדרומי המרוחק של העמק כדוגמת דזרטס אדג' (Desert's Edge – "קצה המדבר") צצות בשטחים מרוחקים לאורך סאותרן פארקווי (Southern Parkway), החלק הדרומי בכביש הטבעת המתוכנן דיקסי, דרומית לשדה התעופה האזורי.
אזור זה, שמתכנני העיר והמארגנים מתייחסים אליו כ"גוש הדרומי", הוא קטע מאדמות המדבר הפתוחים הנרחבים שבתחומי העיר שעל גבול אריזונה המוצעים לפיתוח עירוני עתידי.
רוב השטחים החקלאיים הנותרים נמצאים בעיקר בחלקים הפתוחים בדרום-מזרח העיר הקרויים "ליטל ואלי" (Little Valley – "עמק קטן"), אזור צומח במהירות שבו התושבים שואפים לשמר את אחד האזורים האחרונים שנותרו של סגנון חיים כפרי בעיר.
שכונת "דיקסי דאונס" (Dixie Downs) בחלק הצפון-מערבי של העיר, קרויה על שם מסלול מרוצי סוסים ישן שהיה קיים פעם בסמוך למה שהוא כעת הצומת של רחוב דיקסי דאונס וסנואו קניון פארק ווי (Snow Canyon Parkway).
זהו אזור צפוף של בנייני מגורים של בעלי הכנסות נמוכות ובינוניות.
דיקסי דאונס ידועה כשכונה המגוונת ביותר מבחינה אתנית בעיר, והיא משכנו של בית הספר הציבורי הראשון הדו-לשוני.
ולשכת מפקד האוכלוסין העריכה שב-1 ביולי 2015 היה מספרי תושבי סנט ג'ורג' 80,202. צפיפות האוכלוסייה הייתה 477 תושבים לקילומטר רבוע, והאוכלוסייה התחלקה ל-49.9% זכרים ו-51.1% נקבות.
87.2% מהאוכלוסייה היו לבנים, 0.7% אפרו-אמריקאים ו-1.5% אמריקנים ילידים.
ההכנסה השנתית הממוצעת למשק בית הייתה 49,614 $, כש-16% ממשקי הבית מתחת לקו העוני.
חלק נכבד מהאוכלוסייה מכונים "עופות שלג" (snow birds), המתגוררים בסנט ג'ורג' בחורף בלבד.
סטטיסטיקה עבור מחוז וושינגטון נכון לשנת 2000:
סנט ג'ורג' דורגה כמקום הבטוח ביותר לחיות בו בארצות הברית בשנת 2006.