tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1919 הכריזה ממשלת הודו המזרחית ההולנדית על הקמת המונומנט הטבעי לורנץ, שהשתרע על פני 3,000 קמ"ר.
ב-1978 הכריזה ממשלת אינדונזיה על 21,500 קמ"ר כשמורת טבע.
כעבור שנתיים הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית, למעט שטח בגודל 1,500 קמ"ר שלא נכלל בשל עבודות הכרייה המתבצעות בו.
הפארק מחולק לשתי ביומות: שפלה ואזור גבוה.
אזור השפלה נמצא בדרום הפארק, והוא מורכב מביצות רחבות שגובלות בביצות מנגרובים המגיעות עד לים אראפורה.
האזורים הגבוהים של הפארק נמצאים בחלקו הצפוני, ובהם נכללים 210 קילומטרים מתוך 692 קילומטרים של רכס מאוקה (Maoke), שבו נמצאים ההרים הגבוהים ביותר באוקיאניה.
קטע הרכס שבגבולות הפארק מתחלק לשני רכסים בעלי שמות עצמאיים: ג'איאוויג'איה (במלאית "ניצחון הניצחונות") וסודירמאן על שמו של הרמטכ"ל הראשון של צבא אינדונזיה.
הקרקע של הפארק מתחלק לתשע קבוצות עיקריות: ביצות חופים, ביצות כבול, חופים, טראסות מקוטעות, מדרונות הרים, מניפת סחף, עמקים מעוקלים, עמקי סחף, ופסגות אלפיניות.
העמקים שבפארק נחצבו על ידי הנהרות הזורמים מראש ההרים לאורך מישורי הסחף הרחבים, ומימיהם מוליכים משקעים שמהם נבנה חוף הים.
כיוון שחוף הפארק אינו מישורי באופן מלא נוצר מפל מליחות בקרקע המגיע עד למניפת הסחף של הפארק, ומפל זה משפיע על אופי המערכת האקולוגית ותלוי גם במקווי המים שבפארק.
הנקודה הגבוהה ביותר ברכס סודירמן היא גונונג דאאם (4,922 מטרים), והנקודה הגבוהה ביותר ברכס ג'איאוויג'איה היא פסגת טריקורה, ראשי תבות של "טרי קומנדו רא'יאת" (4,730 מטרים).
הנקודה הגבוהה ביותר בפארק כולו היא פסגת פירמידת ג'איאקסומה (במלאית: "פרח הניצחון" בהפוך סדר המלים) שבהר פונצ'אק ג'איה, המתנשאת לגובה של 5,030 מטרים.
ההרים שבפארק נוצרו בעקבות התנגשויות בין הלוח האוסטרלי והלוח הפסיפי, שהרימו סלעים מותמרים מהקרטיקון ומהאאוקן.
במהלך ההתנגשויות נוצרו העתקים שדרכם עברו סלעי יסוד כגון נחושת וזהב.
במהלך הפלייסטוקן התרחשה פעילות טקטונית שכללה, בין היתר, התרוממות נוספת של הרים וירידה של גובה פני הים, ובאופן זה נוצרה הטופוגרפיה הנוכחית של הפארק.
במזרח הפארק שוכן עמק נהר באליים, שמהווה דוגמה לטופוגרפיית אבן הגיר המחוספסת וקרסט אבן חול, ויש בו גם מערות רבות שבהן התגלו שרידי מאובנים של צמחים ושל בעלי חיים, שמהם הצליחו ללמוד על התפתחות הסביבה הטבעית בפפואה.
קטע הרכס שבאזור הר פונצ'אק ג'איה מכוסה בקרח, והוא אחד מארבעת ההרים היחידים באזור קו המשווה של כדור הארץ שיש בהם קרח, אם כי הקרחונים שבפארק נמסים בהדרגה.
שדות השלג העיקריים מורכבים מחמישה שדות קרח בשולי פונצ'אק ג'איה.
האי פפואה שוכן באזור המאופיין באקלים טרופי לח.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בהרים היא בין 3,500 ל-5,000 מילימטרים, ובאזורי השפלה היא בין 3,160 ל-4,000 מילימטרים.
מבחינת משטר הרוחות הרוח היא לכיוון מערב בין אוקטובר למרץ, ולכיוון מזרח בין אפריל לספטמבר.
הטמפרטורה הממוצעת היא בין 29 ל-32 מעלות צלזיוס, והחל מגובה 4,800 מטרים היא יורדת מתחת לנקודת הקיפאון.
החל מגובה 3,800 מטרים יורד שלג בשעות הבוקר המוקדמות, ורק בפונצ'אק ג'איה יש שלג וקרח קבועים.
אזור הפארק הלאומי מאופיין במגוון ביולוגי גבוה.
ההרים הגבוהים והמושלגים יוצרים מחסום גאוגרפי שהגביר את הספציאציה ואת האנדמיות המקומיות.
הפלורה של הפארק מחולקת לחמש קבוצות: צמחיית שלג, צמחייה אלפינית, צמחייה תת-אלפינית, צמחייה הררית וצמחיית שפלה.
צמחיית שפלת החוף מחולקת לחמישה אזורי משנה לפי גובה פני הים: מניפת סחף (50 - 150 מטרים), ביצות כבול (3 - 50 מטרים, רצועות מעוקלות (0 - 25 מטרים), חוף הים עצמו (0 - 4 מטרים) וביצות גאות ושפל (0 - 1 מטר).
ביצות הגאות ושפל הבוציות הן בית גידול עבור קהילות מנגרובים המשתרעות על פני 3,015 קמ"ר.
הצמחייה הקרובה ביותר לחוף היא בעיקר עשב, וממדי הצמחים גדולים יותר ככל שמתקרבים אל ההרים.
ביצות הכבול הקבועות והעונתיות והיערות הסמוכים להן משתרעות על פני שטח כפול מזה של ביצות המנגרובים, והן מגיעות עד לעומק של 50 קילומטרים במערב הפארק ולעומק של 80 קילומטרים במזרחו.
החל מ-25 עד 100 מטרים מעל גובה פני הים נמצאים עמקי הסחף, והצמחייה המתפתחת למרגלות הגבעות אופיינית לגובה של 50 עד 150 מטרים מעל גובה פני הים.
גובה הצמחייה באזור זה עשוי להגיע עד ל-50 מטרים.
בגובה של 100 עד 650 מטרים גדלה צמחיית יער על הטראסות המבותרות, והיא נבדלת מיערות הסחף בכך שהיא פחות מגוונת ויותר צפופה.
צמחיית ההרים מחולקת אף היא לחמישה אזורים על בסיס גובה.
יער הגשם ההררי הנמוך (650 - 1,500 מטרים) גדל למרגלות הגבעות וההרים, והוא בית גידול עבור 80 סוגים וכ-1,200 מינים של עצים אפיפיטיים.
יער העננים (הידוע גם כיער טחב) אופייני לגובה של 1,500 מטרים ומעלה, וגדלים בו בעיקר עצי אשור דרומי.
היער ההררי העילי אופייני לגובה של 2,800 עד 3,200 מטרים, והוא מאופיין במינים רבים של מחטניים ובאוכלוסיות צפופות כגון אפיפיטים ומיסקנתוס.
החל מגובה של 3,200 מטרים הופכה הצמחייה לתת-אלפינית.
היערות הנמוכים יותר גדלים בגבהים של עד 3,650 מטרים ומתנשאים לגובה של עד 15 מטרים, והם אינם מגוונים.
בין 3,650 ל-4,170 מטרים גדלים בעיקר עצים ממשפחת האברשיים.
הצמחייה האלפינית, שגדלה בטווח שבין 4,170 ל-4,585 מטרים, מורכבת בעיקר משיחים קטנים ומצמחיית טונדרה הררית.
החל מגובה של 4,200 מטרים גדלים בעיקר דשא, חזזית ובריופיטים.
באזורים המושלגים שבפסגות ההרים כמעט ואין צמחים.
הפארק הוא בית גידול עבור 64 מינים של יונקים, מהם 16 מינים של חיות כיס, 25 מינים של חולדות ועכברים, ו-19 מינים של עטלפים.
חלקים ניכרים מהפארק טרם נחקרו בשל חוסר נגישותם, וייתכן כי קיימים בהם מינים שטרם התגלו.
בפארק מקננים 650 מינים של עופות, בהם 31 מינים של יוניים, 29 מינים של צופיתיים, ו-31 מינים של תוכאים.
חלק מהעופות מקננים באזורים הגבוהים ביותר של הפארק בלבד.
בפארק גדלים למעלה מ-150,000 מינים של חרקים, 90 מינים של דו-חיים ו-324 מינים של זוחלים.
ההערכה היא כי במאגרי המים המתוקים של הפארק גדלים למעלה מ-100 מינים של דגים.
חלק מבעלי החיים שבפארק נתונים בסכנת הכחדה.
האיומים העיקריים על המגוון הביולוגי של הפארק נובעים מבירוא יערות למטרות מסחר, הפיכת יערות למטעים, כרייה, בניית דרכים בלתי חוקיות, ומסחר בלתי חוקי בבעלי חיים.
בשטח הפארק יש אוכלוסייה קטנה של כ-6,300 בני אדם, המתחלקים לשמונה שבטים, מתגוררים בכ-60 יישובים קטנים, ומתקיימים ממשאבי הפארק.
הפארק הלאומי יוהו שוכן בהרי הרוקי הקנדיים לאורך הצד המערבי של קו פרשת המים של אמריקה, בדרום-מזרח קולומביה הבריטית שבקנדה, והוא משתרע על שטח של 1,313 קמ"ר.
הרי הרוקי הקנדיים מורכבים מאבן גיר, אבן חול וצפחה.
חלק משכבות הסלעים האלה הן בין העתיקות ביותר בהרי הרוקי.
הפארק מכיל 20 אגמים, ויש בו גם קירות סלע, תצורות גאולוגיות שונות.
אחת מהתצורות הללו היא פצלי ברג'ס, הידועה כאחד ממרבצי המאובנים העשירים ביותר בכדור הארץ.
פצלי ברג'ס התגלו ב-1909 על ידי צ'ארלס דוליטל וולקוט.
בפינה הדרום-מזרחית של הפארק נמצא מחדר פלוטוני הידוע כקומפלקס נהר הקרח, ובו מרבצים של סודליט.
בשדות הקרח ואפטה וואפוטיק נמצא מוצאו של נהר קיקינג הורס, שהוכרז כנהר מורשת קנדי.
נהר זה הוא גשר טבעי דרך סלע מוצק.
אתר זה שוכן 3 קילומטרים מערבית לפילד, והגישה אליו היא דרך שביל שמגיע עד לאגם אמרלד.
בצדו המזרחי גובל יוהו בפארק הלאומי קוטניי, ובצדו הדרומי הוא גובל בפארק הלאומי באנף.
משרדי הפארק ומרכז המבקרים שלו נמצאים בעיירה הקטנה פילד שבקולומביה הבריטית.
מקורה של המילה יוהו הוא בשפת קרי, ומשמעותה היא יראת כבוד או פליאה.
הפארק משתרע על פני 1,313 קמ"ר, והוא הפארק הלאומי הקטן ביותר מבין קבוצת הפארקים הלאומיים שבה הוא נכלל.
פארק יוהו, הפארק הלאומי קוטניי, הפארק הלאומי באנף ושלושה פארקים של פרובינציית קולומביה הבריטית (האמבר, הר אסיניבוין והר רובסון) הוכרזו כולם כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, בשם הקיבוצי "הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים".
עונת החורף בפארק ארוכה, ועונת הקיץ חמימה וקצרה יותר.
הטמפרטורה הממוצעת בעמקי הנהרות בינואר היא מינוס 7 מעלות צלזיוס, וביולי הטמפרטורה הממוצעת אינה עולה על 22 מעלות צלזיוס.
הטמפטורות באזורים הגבוהים יותר של הפארק נמוכות ב-5 עד 7 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים גדלה ככל שעולים בגובה, ונעה בין 380 מילימטרים עד 1,250 מילימטרים.
הר ברג'ס (Mount Burgess) מתנשא לגובה 2,599 מטרים, וממוקם בדרום-מערב מעבר ברג'ס שבעמקי הנהרות אמרלד והסוס הבועט.
ב-1886 נתן אוטו קולץ לפארק את שמו, וקרא אותו על שם אלכסנדר מקינון ברג'ס - סגן שר הפנים הקנדי באותה עת.
ב-1892 היה ג'יימס מק'ארתור לאדם הראשון שטיפס על ההר.
על ההר נמצא אתר המאובנים פצלי ברג'ס.
להר יש שתי פסגות, שהצפונית מביניהן קרויה פסגת וולקוט על שם הגאולוג צ'ארלס וולקוט שגילה את פצלי ברג'ס.
הר סטיבן (Mount Stephen) מתנשא לגובה 3,199 מטרים, והוא ממוקם בעמק נהר הסוס הבועט, חצי קילומטר מזרחית לפילד.
הוא הגבוה ביותר מבין ארבעת ההרים שמקיפים את העיירה פילד.
ההר נקרא ב-1886 על שם ג'ורג' סטיבן, הנשיא הראשון של חברת הרכבת הפסיפית הקנדית.
ההר מורכב בעיקר מצפחות ומדולומיט שנוצרו בקמבריון, בערך לפני 550 מיליון שנים.
חלק ממאובני פצלי ברג'ס התגלו גם על הר סטיבן.
תצורת סטיבן, שהיא יחידה סטרטיגרפית של אגן ההשקעה הקנדי המערבי, תוארה לראשונה בהר וקרויה על שמו.
ב-1887 היו ג'יימס מק'ארתור ועוזרו ט.
ריילי לראשונים שטיפסו עד לפסגת ההר.
הר הנשיא (The President- דה פרזידנט), המתנשאת לגובה 3,138 מטרים, היא פסגת הר הממוקמת ברכס ואפוטיק, במסיב דה פרזידנט-וייס פרזידנט, צפונית לאגם אמרלד.
ב-1908 קרא אדוארד וימפר להר על שם תומאס שוגנסי, נשיא חברת הרכבות הפסיפית הקנדית.
ב-1907 שונה שמו של ההר על ידי המועדון האלפיני של קנדה, לאחר שהתברר כי על שמו של שוגנסי קרוי הר ברכס סלקירק.
הר סגן הנשיא (The Vice President" - דה וייס פרזידנט) נמצא בסמוך לדה פרזידנט, והוא מתנשא לגובה של 3,077 מטרים.
ב-1904 קרא אדוארד וימפר להר על שם דייוויד מק'ניקול, סגן הנשיא לש חברת הרכבות הפסיפית הקנדית.
ב-1907 שינה המועדון האלפיני של קנדה את שם ההר לשם הנוכחי, לאחר שהתברר כי קיים הר בשם זהה ליד מעבר רוג'רס שברכס סלקירק.
הר גודסר (Mount Goodsir), הידוע גם כמגדלי גודסיר, מתנשא לגובה 3,567 מטרים והוא ממוקם ברכס אוטרטייל (Ottertail - זנב הלוטרה), שהוא רכס משנה של הרי הרוקי, ליד הגבול עם הפארק הלאומי קוטניי.
להר יש שתי פסגות: המגדל הדרומי הגבוהה יותר, והמגדל הצפוני שגובהה 3,525 מטרים.
ב-1859 קרא ג'יימס הקטור להר על שם האחים ג'ון גודסר (פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת אדינבורו) וה.ד.ס גודסר (רופא על סיפון אה"מ ארבאס).
הר בלפור (Mount Balfour) מתנשא לגובה 3,272 מטרים, והוא נמצא ברכס ואפוטיק על קו פרשת המים של אמריקה מערבית לשדה הקרח ואפוטיק, על הגבול עם הפארק הלאומי באנף.
ב-1859 קרא ג'ון הקטור להר על שם ג'ון האטון בלפור, שכיהן כפרופסור לבוטניקה וכדיקן בית הספר לרפואה באוניברסיטת גלאזגו, ואשר סייע למשלחת פאליסר.
ההר מכוסה בקרח ובשלג, והוא הנקודה הדומיננטית של שדה הקרח וופוטיק.
בשטח הפארק 61 אגמים, המהווים אתרי תיירות פופולריים.
העיקריים שבהם הם: אגם אופאבין, אגם ואפטה, אגם אוהרה, אגם שרברוק, אגם אמרלד, ואגם לואיז.
בקתת המקלט של מעבר אבוט (Abbot Pass Refuge Cabin) הוקמה ב-1922 כהנצחה לפועלם של החוקרים השווייצרים שהובאו לאזור על ידי חברת הרכבות הפסיפית הקנדית.
מלבד האבנים הובילו החוקרים את כל חומרי הבנייה על גבי סוסים.
במשך שנים רבות שימשה הבקתה כבסיס עבור מטפסי הרים באזור.
הבקתה ממוקמת במעבר ההרים אבוט, שגובהו 2,925 מטרים מעל גובה פני הים והוא נמצא על הגבול בין יוהו לבאנף.
המעבר נקרא כהנצחה על שמו של פיליפ סטנלי אבוט, שנהרג ב-1896 בעודו מטפס על הר לפרוי והיה למטפס ההרים הראשון שנהרג באזור.
מעבר האוס (Howse Pass) הוא נקודת החיבור בין הנהרות קולומביה ונורת' ססקצ'ואן, והוא ממוקם על הגבול בין קולומביה הבריטית לאלברטה.
המעבר שימש אינדיאנים משבט קוטניי על מנת להגיע עם עדרי הבאפלו שלהם על מישורי רעייה הממוקמים מזרחית להרי הרוקי.
ב-1807, במהלך סחר הפרוות, חצו את המעבר מספר אנשים מטעם החברה הצפון-מערבית, והקימו מספר עמדות מערבית להרי הרוקי ששימשו את סוחרי הפרווה הקנדיים.
ב-1809 חצה את המעבר ג'וזף האוס, שעל שמו קרוי המעבר.
התיעוד הראשון של מעבר הסוס הבועט (Kicking Horse Pass) הוא מהשנים 1857–1860, כאשר משלחת פאליסר חצתה את המעבר.
שמו של המעבר ניתן לו לאחר שרופא המשלחת, דוקטור ג'יימס הקטור, ספג בעיטה מהסוס שלו בעת שהמשלחת הייתה במעבר.
בין ביקור משלחת פאליסר ל-1881 לא נעשה שימוש כלשהו במעבר, ובשנה זו החליטה חברת הרכבות הפסיפית הקנדית להשתמש במעבר כנקודת חצייה של הרי הרוקי הקנדיים.
בעקבות החלטה זו שונה מסלולו של קו הרכבת החוצה את מערב קנדה, כיוון שהתוכנית המקורית הייתה להעביר אותו דרך מעבר הראש הצהוב (Yellowhead Pass).
הכביש המהיר טראנס-קנדה חוצה את המעבר בגבול בין יוהו לפארק הלאומי באנף.
בקתת הסקי סקוקי (Skoki Ski Lodge) היא דוגמה מייצגת לסגנון הבנייה של בקתות גולשי הסקי הראשונים.
הבקתה נפתחה לציבור ב-1931, בעת שהסקי לא הייתה פעילות פנאי פופולרית, והיא נבנתה על ידי גולשי סקי מחומרים מקומיים.
הבקתה היא מתקן הסקי המסחרי הראשון בקנדה.
בין 1935 ל-1936 נערכו בה השלמות בנייה שהקנו לה את המראה הנוכחי שלה.
הבקתה ממוקמת ליד הגבול עם הפארק הלאומי באנף.
בית התה טווין פולס (Twin Falls Tea House) הוא בית תה כפרי, שנבנה במספר שלבים על ידי חברת הרכבות הפסיפית הקנדית.
בשלב הבנייה הראשון (1908) היה המבנה בקתה חד-קומתית עבור מטיילים עשירים, ובין 1923 ל-1924 הוסיפה החברה מבנה דו-קומתי בסמוך.
בית התה נמצא בעמק נהר יוהו, בקצה שביל מטיילים באורך 8 קילומטרים שמתחיל במפלי טאקאקו.
בפארק יש שלושה אזורי צמחייה המחולקים לפי הגובה.
האזור ההררי מאופיין בערבות דשא וביערות של אשוח דגלאס ועצי אורן, המכוסות בקיץ במצע עבה של פרחי בר.
ביער התת-אלפיני גדלים בעיקר יערות מחטניים סגורים.
עצים אינם גדלים באזור האלפיני, והצמחייה היא בעיקר ערבה אלפינית וחזזית המתקיימת על הסלעים.
בפארק תועדו כ-60 מינים של יונקים, ובהם אייל פרדי לבן-זנב, אייל פרדי שחור-זנב, אייל קורא, אייל קנדי, דוב גריזלי, דוב שחור, זאב מצוי, זאב ערבות, עז הרים (האוכלוסייה הגדולה ביותר עם כ-400 פרטים) ופומה צפון-אמריקאית.
כמו כן תועדו למעלה מ-200 מינים של עופות, ובהם עיט זהוב ועיטם לבן-ראש.
מאגרי המים של הפארק הם בית גידול עבור מספר מינים של וייטפיש, טרוטה, ופיקרל צפוני.
האקלים החורפי של הפארק אינו מאפשר את שגשוגם של זוחלים ושל דו-חיים, ועד כה תועדו רק 7 מינים של בעלי חיים אלה.
הפארק הלאומי מוסי אואה טוניה הוא פארק בגבול המדינות זמביה וזימבבואה.
בצידה של זמביה, הפארק מהווה את הקצה הדרום-מערבי של שטח העיר ליווינגסטון.
הפארק פתוח למבקרים לאורך כל השנה.
הפארק הלאומי מפלי ויקטוריה מגן על דרום הגדה המזרחית של נהר הזמבזי, באזור של מפלי ויקטוריה.
בפארק יש יער גשם הגדל בתרסיס של המפלים, כולל שרכים, דקלים ועוד מספר רב של עצים כגון מהגוני שלא ניתן לראות במקומות אחרים באזור.
הפארק הלאומי "יוגיד וה" (תרגום מקומי "מים בהירים"; Югыд-Ва בכתב קירילי) הוא פארק לאומי ברפובליקת קומי, בצפון חבל אורל שברוסיה, אשר הוקם ב-23 באפריל 1994 על פי צו מס' 377 של ממשלת רוסיה.
השטח הכולל של הפארק מגיע לכדי 1,891,701 הקטר, כולל שטח המים שמגיע לכדי 421 דונם.
21 על פי נתוני שנת 2006 הוא זהו הפארק הלאומי הגדול ביותר ברוסיה.
הפארק ממוקם בגבולות אתר המורשת העולמית של אונסק"ו, "היערות הבתוליים בקומי".
החלק הדרומי של הפארק גובל עם שמורת הטבע פצ'ורה-איליץ'.
מטרת הקמת הפארק הוא הגנה ושמירה על המערכות האקולוגיות שבאזור ההרים והיערות בטייגה ובצפון אורל.
פעילויות חינוכיות לאיכות הסביבה במתחם הפארק
יצירת תנאים נוחים לתיירות ומנוחה
פיתוח והכנסת שיטות מדעיות לצורך הגנה על הטבע וחינוך סביבתי
שיקום הטבע והאתרים ההיסטוריים והתרבותיים
הפארק הלאומי לוס אלרסס (בספרדית: Parque Nacional Los Alerces) הוא פארק לאומי השוכן השוכן בהרי האנדים, וממוקם בפרובינציית צ'ובוט בפטגוניה שבארגנטינה.
צדו המערבי של הפארק גובל בצ'ילה.
ב-2017 הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בעבר היה אזור הפארק נתון לעידני קרח, שעיצבו את פני השטח שלו וגרמו ליצירתם של מורנות, קרקסים קרחוניים ואגמים צלולי מים.
צמחיית הפארק היא בעיקר זו של יער גשם ממוזג, ובאזורים הגבוהים יותר היא מתחלפת בטונדרה אלפינית ככל שמתקרבים לפסגות האנדים.
אחד המאפיינים הבולטים של הפארק הוא יערות הברוש הפטגוני, הנמצאים במצב שימור טוב.
הקמת הפארק סייעה בשימור החלקים האחרונים של היער הפטגוני במצבם הקדום, והוא בית גידול למספר מינים בסיכון ופאונה ופלורה אנדמית.
הצמחייה בשמורה כוללת בעיקר את הברוש הפטגוני ומחטניים כמו אשור דרומי ו-Luma וצמחייה נמוכה כמו תות יין צ'יליאני ותורמוסים.
מבין בעלי החיים בשמורה ישנם מיני עופות דורסים כמו קונדור האנדים הגדול וקרקרה דרומית, ציפורי שיר מקבוצת דמויי-טירן, תוכי נזירי, טוקואיים, חתול קודקוד, פודו דרומי, אייל אנדים צ'יליאני, לוטרה דרום-אמריקנית ופומות.
באזור התפראו גם כמה מינים פולשים כמו יחמור, חזיר בר ואייל אדום.
הפארק הלאומי יער גיר הוא פארק לאומי גדול השוכן במדינה גוג'ראט שבצפון-מערב הודו והוא אתר מורשת עולמית הידוע בחיות הבר הייחודיות שלו.
זהו האזור היחיד בו חיים אריות בטבע מחוץ לאפריקה.
הפארק הוקם בשנת 1965 והוא מאכלס שטח של 1,412 ק"מ, מתוכם 258 ק"מ הם פארק לאומי 1,153 ק"מ הם אזור שימור של יערות נשירים יבשים בהם משגשגים בעיקר עצי הטיק.
פארק זה היה ידוע לשליטים ההודים והבריטים ששלטו בהודו החל מהמאה ה-19 כאזור של ציד אריות ורבים באו לצוד אותם ולשמר אותם כגביע ציד.
עד לסוף המאה ה-19 נראה נותר רק אריות מעטים באזור ולאחר מסע של לחצים מהשגרירים הבריטים על ממלכות פנימיות ובעזרת פעילי שימור ומחלקת היערות הממשלתית הוקמה לבסוף שמורה ייחודית בה האריות האסייתים היחידים בטבע לצד מגוון בעלי חיים אחרים.
בנוסף ישנם באזור פעילויות חינוך, הסברה, אתרי אטרקציות שונות וערוגות של מעל מיליון ק"ג דגניים לקציר.
היער מספק גם מעל 123,000 טון של עצי הסקה.
באזור מספר סכרים לאורך נהר גודבארי הזורם בפארק.
הסכרים הגדולים יכולים לגרום לפגיעה בעת הקיץ ובעתות בצורת בחיים בפארק, משימה ייחודית עבור צוות מחלקת היערות הממשלתי.
נוף הפארק מכוסה ביערות נשירים יבשים של עצי טיק ובאזורים מסוימים גם נוף סוואנה יבשה.
באזור מעל 400 צמחים לרבות עצי פיקוס, שיזף, אפרסמון ייחודיים והעץ ההודי Syzygium cumini.
לאורך החופים ניטעו גם עצי קזוארינה ו-Prosopis.
הפארק ידוע בעיקר באריות שלו, שהוא טורף-העל באזור (טיגריסים לא חיים בשמורה).
כמות האריות גדלה מ-411 אריות ב-2010 ל-630 אריות בשנת 2015. חלק מהאריות נשלחים לגני חיות בהודו ומחוצה לה.
האריות חיים במרכז גידול מיוחד וסופרים אותם מומחים בכל שנה כדי לוודא כמה מהם מצויים.
למרות שהשמורה מוגנת לעיתים נכנסים אליה ציידים לא-חוקיים.
כמו כן כמה אריות הורעלו אחרי תקיפת חיות בית.
בנוסף הם בסכנה משיטפונות, שריפות, בצורות, מגפות ואסונות טבע אך עדיין זו השמורה המוגנת להם ביותר.
בנוסף לאריות ישנם טורפים גדולים אחרים כמו: נמר הודי, חתול ביצות, צבוע מפוספס ותן זהוב, גירית הדבש, נמיית רודי ונמייה הודית אפורה.
גם חתול בר מתת-המין Felis silvestris ornata וחתול נמרי כהה, חיים בשמורה אך הם נראים רק לעיתים נדירות.
מהיונקים האחרים נראים בשמורה: חזיר בר הודי, צבי הודי, אנטילופה הודית, ארבע קרן, נילגאי, אייל נקוד ואייל סמבר.
נראים בה גם דרבנים, ארנבות ולעיתים גם פנגולין הודי.
מבין הזוחלים נראים בשמורה ביערות ובין השיחים מספר פיתוניים, צבי יבשה, לטאות כוח ותניני ביצות, אשר ב-1977 צוות היערות שחרר 1,000 תנינים לאגמי השמורה.
מבין העופות נראים בשמורה מינים רבים ביניהם: 6 מיני עופות דורסים חלקם בסכנה, עיט נחשים מצויץ, עיט נצי מצויץ, עיט ניצי, קטופה מצויה ואוח הודי וכן קלאו אפור הודי, טווס הודי, שליו בוש הסלע, סיס מצוייץ מהמין Hemiprocne coronata, הנקר Yungipicus nanus, מיני זהבניים, פיטיים וציפורי שיר שונות.
הפארק הלאומי מערות ריו קמוי (בספרדית: Parque Nacional de las Cavernas del Río Camuy, באנגלית: Camuy River Cave Park) הוא מערכת של מערות תת-קרקעיות המצויה בצפון-מערב האי פוארטו ריקו שבים הקריבי.
המערכת היא חלק מרשת גדולה יותר של מערות ונתיבי מים תת-קרקעיים מאבן גיר, שנחצבו על ידי ריו קמוי, הנהר התת-קרקעי השלישי בגודלו בעולם.
עדויות ארכאולוגיות מראות כי האינדיאנים מבני הטאינו, יושביו המקוריים של האי פוארטו ריקו, הגיעו אל המערות לפי מאות שנים.
בשנת 1958 הן נתגלו מחדש ובהמשך תועדו במסגרת הספר Discovery at The Río Camuy, שיצא לאור בשנת 1973. עד כה מופו במערכת 220 מערות באורך כולל של 16 קילומטר ובהן 17 פתחים.
על פי הערכה של מומחים שונים כוללת המערכת כולה כאלף מערות.
רק חלק קטן ממכלול המערות שמופו נפתח לציבור.
פארק המערות נפתח בשנת 1987. שטח הפארק במערות וסביבן הוא 1,085 דונם.
מוצעים בו סיורי יום ולילה במקצת המערות.
שעריו נסגרים לאחר כניסת המספר המקסימלי המותר של 1,500 מבקרים.
המערה המרכזית שבה נערכים ביקורים היא מערת קלרה, שאורכה 212 מטר וגובהה 65 מטר.
ניתן לראות בה סטלקטיטים, סטלגמיטים ואלפי עטלפים מ-13 סוגים.
במערות חיים גם מאות סוגים של חרקים, עכבישים וצפרדעים.
ליד הערים קמוי, אטילו ולארס שבקרבת הפארק מצויה מערה פתוחה - סומידרו טרס פואבלוס (Sumidero Tres Pueblos).
רוחבה הוא 195 מטר ובתחתיתה, בעומק של 120 מטר, ניתן לראות ממרפסות תצפית את זרימתו של נהר קמוי.
הפארק מהווה אחד מאתרי התיירות המרכזיים בפוארטו ריקו.
הוא מנוהל על ידי חברת הפארקים הלאומיים של פוארטו ריקו.
הפארק הלאומי לואנגו הוא פארק לאומי במערב גבון, המגן על בתי גידול חופיים מגוונים, כולל חלק מ-220 קמ"ר לגונת איגואלה, הדוגמה המשמעותית היחידה למערכת לגונה מערבית אפריקאית טיפוסית המוגנת בפארק לאומי.
הפארק ממוקם בין לגונות נקומי ונדוגו והפארק הוא היהלום האמיתי של החוף המערבי של יבשת אפריקה.
חוקר הטבע מייק פיי כינה את לואנגו 'גן העדן האחרון של אפריקה' וכאן צילם מייקל "ניק" ניקולס מ"נשיונל ג'יאוגרפיק" את תמונותיו הידועות של היפופוטמים בגלישה.
שני הגברים מכנים את לואנגו 'ארץ ההיפופוטמים הגולשים'.
גודלו הוא 1,550 קילומטרים של סוואנה, חוף, יער והפארק הלאומי לואנגו מציע נופים נרחבים והזדמנות לתצפית על פילים, תאו, היפופוטמים, גורילות ונמרים היוצאים לחופי החול הלבן.
אחרי דרום אפריקה, ניתן למצוא כאן את הריכוז המגוון והגדול ביותר בעולם של לווייתנים ודולפינים ממש מול חוף לואנגו.
באזור יש למעלה ממאה קילומטרים של קו חוף לא מיושב וקל להתבונן כאן על קטלנים ולווייתנים גדולי-סנפיר.
זו ללא ספק הנקודה היפה ביותר בחוף המערבי של אפריקה - המקום בו יערות, סוואנות, שטחי ביצות, לגונות ואוקיינוס נפגשים.
לואנגו ידועה ברחבי העולם כאתר לטרפון בגודל שיא, כמו גם דגי מים מלוחים גדולים אחרים.
האיחוד העולמי לשימור טבע (IUCN), ארגון בינלאומי המוקדש לשימור משאבי טבע, סיווג את הפארק הלאומי לואנגו כשמורה חיה ואזור מוגן לשימור.
בשנת 1956 נוצרו שמורות החי הטבעיות האזוריות בפארק הלאומי לואנגו ובסביבתה כדי לקדם שימוש בר קיימא בחיות הבר ובאדמות הבר באזור.
בנובמבר 2002 החליט הנשיא עומר בונגו אונדימבה על יצירת 13 פארקים לאומיים חדשים בגבון.
בסך הכל, שלושה עשר הפארקים שנוצרו מייצגים 10% משטח האדמה של גבון.
אחד הפארקים המרהיבים יותר במערכת זו הוא הפארק הלאומי לואנגו.
מעט מאוד כפרים קיימים כיום בפארק, מכיוון שרובם ממוקמים על הגדה הנגדית של לגונת נגוב.
ככזה, הפארק כמעט נטול אנשים ובית למגוון עצום ומרהיב של חיות בר יבשות, עופות וים.
בעוד שחלק מבעלי החיים הללו מאכלסים שמורות אקולוגיות ספציפיות אליהן הם הסתגלו לאורך זמן, אחרים כמו פילים ותאו נעים על פני מספר נופים.
רבים מבעלי חיים יכולים להיתקל במבקרים ברגל, ברכב, או לראותם מרחוק.
רומבוט סוונבורן, משקיע הולנדי חלוץ ב"שימור תיירות" פיתח את SCD (החברה לשימור ופיתוח ,Société de Conservation de Developoppement).
מחקר, ניהול פארק ופעילויות חינוכיות מבוצעות בשותפות עם החברה לשימור חיות הבר.
כמו כן, הוא פיתח את התשתית והלוגיסטיקה כדי לספק חוויות תיירות טבע יוקרתיות באזורים מרוחקים של גבון (ומאז 2006 גם בסאו טומה ופרינסיפה) על בסיס הרעיון "התיירות משלמת עבור השימור".
התושבים באזור לואנגו נותרים תלויים במשאבי הטבע המקיפים אותם לצרכיהם היומיומיים.
כיום, למרות שחלק מאזרחי גבון נדדו לעבר המרכזים העירוניים או נכנסו לתעסוקה בתעשיות מודרניות, כגון ייצור נפט ועץ, רוב האנשים החיים בכפרים מסורתיים עדיין תלויים במידה רבה בסביבתם הטבעית לצרכיהם היומיומיים.
עמים השוכנים בכפר משתמשים בטכניקה חקלאית ומגדלים מספר מיני צמחים מבויתים, כולל מניוק, בוטנים וירקות.
הנשים אחראיות על מרבית הגינון, למעט כריתה ראשונית ופינוי עצים.
גברים מתפרנסים מדייג או ציד.
הדייגים משתמשים ברשתות ארוכות, מערכי חכות, ווים ופיתיונות, מלכודות דגים וחניתות כדי לתפוס דגים ושרימפס.
ציוד ציד מסורתי כמו קשתות וחצים, חניתות ומלכודות הוחלפו ברובים ובאקדחים ברמה גבוהה.
מספר מוצרי מזון אחרים נקצרים ביער או בסוואנה או מחופי הים, כמו ביצי צבים.
הפארק הלאומי לימפופו הוא אחד משבעת הפארקים הלאומיים של מוזמביק והגדול שבהם.
הוא ממוקם במחוז גאזה שבדרום המדינה ומשתרע על פני שטח של 11,233 קילומטר רבוע.
האתר הוכרז כפארק לאומי בשנת 2001. הוא מהווה חלק מהפארק הבין ארצי לימפופו רבתי , שעל הקמתו הוחלט בשנת 2000. הוא משותף למוזמביק, זימבבואה ודרום אפריקה.
הפארק מחולק לשלושה אזורים - אזור הבר, האזור התיירותי ואזור שבו מותר הציד.
בחלקו הדרומי של הפארק שוכן אגם מאסינגיר, ששטחו הוא 150 קילומטר רבוע.
הוא נוצר בעקבות הקמת הסכר בשם זה .
המאגר הוא שטח מחיה של תנין היאור.
מיני בעלי החיים המצויים בפארק כוללים מספר רב של יונקים: פיל, אריה, קרנף, צבוע, ג'ירף, זברה, היפופוטם, כלב בר, נמר, גנו כחול, תאו, נמייתיים, קודו גמלוני, אוריבי.
בעלי חיים רבים הועברו אל הפארק עם הקמתו מהפארק הלאומי קרוגר בדרום אפריקה.
הפארק הלאומי טטרה בפולין (בפולנית: Tatrzański Park Narodowy) הוא פארק לאומי הנמצא בהרי הטטרה במחוז טאטרה, בפולין קטן באזור -Małopolska, במרכז-דרום פולין.
מטה הפארק נמצא בעיירה זקופנה.
זהו הפארק הלאומי בעל מספר המבקרים הגבוה ביותר בפולין ובו מסלולי הליכה באורך של למעלה מ-270 ק"מ.
הרי הטטרה מהווים גבול טבעי בין פולין מצפון, לסלובקיה מדרום, ושתי המדינות שיתפו פעולה מאז תחילת המאה ה-20 במאמץ להגן על ערכי הטבע והנוף באזור.
סלובקיה יצרה פארק לאומי בעל שם זהה מדרום לגבול.
לאחר הקמת הפארקים קבעה אונסקו את שטח שני הפארקים כשמורה טבע חוצה גבולות, Natura 2000.
רעיונות ראשונים להגנה על הטטרה הושמעו בסוף המאה ה-19. בשנת 1925 החלו המאמצים הראשונים ליצור פארק לאומי בשיתוף פעולה עם סלובקיה.
באופן רשמי הפארק נוסד בשנת 1937, בשטח שהיה שייך לרשות היערות הפולנית.
בשנת 1947 הוקמה יחידה מנהלית נפרדת, פארק טטרה.
בשנת 1954 החליטה ממשלת פולין על הקמת הפארק הלאומי טטרה.
מכלל שטח הפארק 151.91 קמ"ר הם יער והשאר בעיקר כרי דשא.
אזורים מוגנים ברמת הגנה קפדנית מהווים 115.14 קמ"ר, מתוכם 61.49 קמ"ר מהווים מערכות אקולוגיות מיוערות.
בשנת 1992 הוכרזו הפארקים הלאומיים הפולניים והסלובקיים בטטרה על ידי אונסק"ו כשמורת ביוספרה חוצה גבולות, במסגרת התוכנית "אדם וסביבתו האקולוגית".
הפארק הלאומי משתרע על אחד משני רכסי הרים באזור אקלים אלפיני בפולין.
רכס הטטרה הפולני, המהווה חלק מהרי הקרפטים המערביים, מחולק לשניים: הטטרה הגבוהה (Tatry Wysokie) והטטרה המערבית (Tatry Zachodnie).
הנוף מורכב מפסגות ובתרים חדים עם תצורות סלע רבות.
הפסגה הגבוהה ביותר בפולין, ריסי ( מעל גובה פני הים), נמצאת בתחום הפארק.
בפארק יש כ־650 מערות, מהן מערכת המערות של Wielka Śnieżna היא הארוכה ביותר (18 קילומטר) והעמוקה ביותר (עומק מרבי 814 מטר).
שש מערות במערכת זו פתוחות לציבור.
בפארק מספר נחלים, הנחל הארוך ביותר אורכו 20 ק"מ.
בפארק מספר מפלים בולטים, הגבוה שבהם הוא Wielka Siklawa בגובה 70 מטר.
בפארק מעל 30 אגמי הרים, הנקראים staw בפולנית.
גופי מים אלה הם חלק חשוב בנוף הרי הטטרה הגבוהה.
האגמים הגדולים ביותר הם: Morskie Oko בשטח של 349,000 מ"ר ועומק מרבי של 50.8 מטר; ו- Wielki Staw בשטח של 344,000 מ"ר ועומק מרבי של 79.3 מטר.
עד לגובה של כ-1,250 מטר מעל פני הים צמחיית הפארק מאופיינת בעיקר בעצי אשוח כסוף (Abies alba) ואשור אירופי (Fagus sylvatica).
באזורים גבוהים יותר, עד לגובה 1,550 מטר, גדלים יערות עצי אשוחית נורווגית ועד לגובה 1,800 מטר יש כרי דשא.
בשטחים מעל לגובה 1,800 מטר קיימת צמחייה אלפינית.
צמחייה נוספת המצויה בפארק כוללת אורן שווייצרי, אדלווייס ודרדר.
באביב נודע עמק קושיליסקה (Kościeliska) במרבד פרחי כרכום ענק (Crocus vernus).
בפארק מספר מיני פאונה אנדמיים ומספר רב של מינים מוגנים וכאלה הנמצאים בסכנת הכחדה.
בין החיות בפארק נמצאים: צפיר האלפים של הטטרה ומרמיטה, שניהם מינים מוגנים מאז אמצע המאה ה-19. עוד מצויים בפארק דב חום, שונר צפוני, זאב אפור, לוטרה אירופית, עיט החורש ובז.
הפארק הלאומי טטרה, סלובקיה (בסלובקית: Tatranský národný park; בראשי תיבות: TANAP) הוא אחד מתשעת הפארקים הלאומיים בסלובקיה.
הפארק נמצא בצפון מרכז סלובקיה בהרי הטטרה.
חשיבותו של הפארק בהגנה על מגוון מגוון החי והצומח באזור, הכוללים מינים אנדמיים רבים, כולל צפיר האלפים של הרי הטטרה.
הרי הטטרה יוצרים גבול טבעי בין סלובקיה מדרום לפולין מצפון ושתי המדינות שיתפו פעולה מאז ראשית המאה ה-20 במאמצים להגן על ערכי הנוף והטבע באזור.
פולין הקימה את הפארק הלאומי טטרה בתחומה, מאוחר יותר ייעדה אונסק"ו את השטח המשולב של שני הפארקים כשמורה ביוספרית חוצה גבולות במסגרת Natura 2000.
הפארק הלאומי טטרה מגן על האזורים בתחום סלובקיה של רכסי הרי הטטרה הגבוהים באזור הרי הטטרה המזרחיים (Východné Tatry), ואזורי הרי הטטרה המערביים (Západné Tatry).
החלק המערבי של הפארק הלאומי טטרה ממוקם באזור ז'ילינה והחלק המזרחי באזור פרשוב .
הפארק הלאומי משתרע על שטח של 738 קמ"ר, ואזור החיץ סביב הפארק משתרע על שטח של 307 קמ"ר; סך הכל 1045 קמ"ר.
בפארק 600 ק"מ של שבילי הליכה ו- 16 שבילי אופניים מסומנים ומתוחזקים.
הרי הטטרה המזרחיים מחולקים לאזור הרי הטטרה הגבוהה (Vysoké Tatry) ו-Belianske Tatry.
הפסגה הגבוהה ביותר בסלובקיה, Gerlachovský štít, בגובה 2,655 מטר, נמצאת בשטח הפארק.
זוהי גם הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הטטרה ובקרפטים .
Bystrá הוא ההר הגבוה ביותר בהרי הטטרה המערביים, בגובה 2,248 מטר, והר Havran (מילולית: עורב) הוא הנקודה הגבוהה ביותר באזור Belianske של הרי הטטרה, בגובה 2,152 מטר.
בשטח הפארק למעלה ממאה אגמים הרריים, הגדול והעמוק שבהם הוא Veľké Hincovo pleso, שטחו 0.2 קמ"ר ועומקו 58 מטר.
השטח סביב היישוב Štrbské Pleso הוא קו רכס המחלק את שטח הפארק לשני אגני ניקוז.
מזרחה לאזור זה הנחלים הם מוצא נהר פופרד הנשפך ל ואילו מערבה לאזור הנחלים מהווים את מוצא נהר ואה הנשפך ל.
בפארק כ-300 מערות, אולם רק אחת מהן פתוחה לציבור: מערת בליאנסקה (Belianska jaskyňa).
פארק טטרה בסלובקיה נוסד ב-1 בינואר 1949 והוא הפארק הלאומי הראשון בסלובקיה.
בשנת 1987 נוסף לשטח הפארק חלק משטח הרי טטרה המערביים.
בשנת 1992 הפך הפארק לחלק מתוכנית אונסק"ו "אדם וביוספרה", יחד עם הפארק הלאומי טטרה בפולין.
מאז שנת 2004 הפארק הוא חלק משטחי Natura 2000 באירופה.
לוסיני אוסטרוב הוא אזור יער בשטחה של מוסקבה ומחוז מוסקבה.
זהו אזור היער הגדול ביותר במוסקבה והגדול מבין היערות שנמצאים בתוך העיר (החלק המוסקבאי של היער).
מאז 1983 יש לו מעמד של פארק לאומי, והוא הוקם במקביל לפארק הלאומי סוצ'י.
הפארק הלאומי לוסיני אוסטרוב הוא אזור מוגן במיוחד בעל משמעות פדרלית, קטגוריה II לפי סיווג IUCN.
הפארק הלאומי מאנאס (באסאמית: মানস ৰাষ্ট্ৰীয় উদ্যান) הוא פארק לאומי, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, שמורת , שמורת פילים, ושמורת ביוספירה בצפון-מערב מדינת אסאם בצפון-מזרח הודו.
הפארק ממוקם למרגלות הרי ההימלאיה, וצמוד ל בבהוטן.
הפארק ידוע בזכות חיות הבר האנדמיות הנדירות ובסכנת הכחדה שלו, כגון מין הצב Pangshura sylhetensis, ארנבת אסמית, לנגור זהוב וחזיר גמדי.
פארק מאנאס מפורסם באוכלוסיית הבר של תאו אסייתי.
מקור שם הפארק בנהר .
הנהר מאנאס, העובר בלב הפארק, הוא יובל מרכזי של הנהר בראהמאפוטרה.
הפארק הלאומי מאנאס הוכרז כשמורה ב-1 באוקטובר 1928 בשטח של 360 קילומטרים רבועים.
שמורת הביוספירה של מאנאס נוצרה בשנת 1973. לפני הכרזת השמורה, היה זה יער שמור ששימש את משפחת המלוכה קוץ' בהר ואת הראג'ה של כשמורת ציד.
הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בדצמבר 1985 על ידי אונסק"ו.
בשנת 1990 נוספו שמורות היערות קהיטמה, קוקילאברי ופאנברי לשמורה ליצירת הפארק הלאומי מאנאס.
בשנת 1992 הכריז אונסק"ו על הפארק אתר מורשת עולמית בסיכון בגלל פעילות גדולה של ציד בלתי חוקי ופעילויות טרור.
ב-25 בפברואר 2008 הוגדל השטח ל-950 קילומטרים רבועים.
ב-21 ביוני 2011 הוסר הפארק מרשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון וזכה לשבחים על מאמציו לשימור.
הפארק נמצא בתחומי המחוזות צ'יראנג ובאקשה, חלק מ בצפון-מערב מדינת אסאם בהודו.
יש רק כפר יער אחד, פגרנג, בלב הפארק הלאומי.
מלבד כפר זה 56 כפרים נוספים מקיפים את הפארק.
כפרים רבים נוספים בשולי הפארק תלויים בפארק באופן ישיר או עקיף.
הפארק מחולק לשלושה חלקים מנהליים.
המרכז של החלק המערבי בפאנבארי, המרכז של החלק המרכזי בבנסבארי ליד העיר , והמזרחי בבהואייפרה ליד .
החלקים אינם מחוברים היטב; יש דרך עפר קשה (כביש דיימארי) המחברת את המרכז לחלק המזרחי, אבל במעבר מהחלק המרכזי לפאנבארי צריך לחצות שני נהרות מרכזיים.
רוב המבקרים מגיעים לבנסבארי ולאחר מכן מבלים זמן מה בתוך היער במתאנגורי על נהר מאנאס בגבול בהוטן.
הפארק הלאומי מאנאס משתרע על שטח של 950 קילומטרים רבועים, והוא ממוקם בגובה של 61–110 מטר מעל גובה פני הים.
הפארק שוכן למרגלות הרי מזרח ההימלאיה והוא מיוער בצפיפות.
נהר מאנאס זורם במערב הפארק והוא הנהר הראשי שבתוכו.
זהו יובל מרכזי של הנהר בראהמאפוטרה ומתפצל לשני נהרות נפרדים, הבורססי והבולקדובה כשהוא מגיע למישורים.
חמישה נהרות קטנים נוספים זורמים גם הם בפארק הלאומי השוכן על מניפת סחף רחבה ונמוכה הנפרשת מתחת למרגלות הרי ההימלאיה.
המסלע של אזור הסוואנה בצפון הפארק בנוי מאבן גיר ואבן חול, ואילו שטחי העשב בדרום הפארק גדלים על משקעים עמוקים של סחף עדין.
השילוב בין תצורת בהאבר טראי עם רצף הנהרות שנמשך עד ליער ההררי שבתת-ההימלאיה הופך אותו לאחד האזורים העשירים במגוון הביולוגי בעולם.
הטמפרטורה המינימלית היא סביב C° 15 והטמפרטורה המרבית היא סביב C° 37.
גשמים כבדים יורדים בין מאי לספטמבר.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא כ-3,330 מילימטרים.
יש שתי ביומות עיקריות בפארק הלאומי מאנאס:
ביומת ערבת העשב: חזיר גמדי, קרנף הודי (הושב לפארק לאחר שנכחד ממנו בשל ציד בלתי חוקי בתקופת המרד של הבודו), חובה בנגלית, תאו אסייתי ועוד.
ביומת היער: לוריס איטי, לנגור הכיפה, חזיר בר, אייל סמבר, קלאו בכיר, רטופה דוגוני ופנגולין סיני.
יערות המונסון של מאנאס שוכנים באזור האקולוגי "יערות ירוקי עד למחצה של עמק בבראהמאפוטרה".
השילוב של תצורת בהאבר טראי של תת-ההימלאיה עם רצף נהרות המוביל ליערות רחבי העלים הסובטרופיים של ההימלאיה הופך אותו לאחד מאזורי המגוון הביולוגי העשירים ביותר בעולם.
יערות ירוקי עד למחצה על אדמת הסחף הקלה של תת-ההימלאיה בחלקים הצפוניים.
יערות נשירים מעורבים של מזרח ההימלאיה (הסוג הנפוץ ביותר).
יער סוואנה נמוך על אדמת סחף
ערבות העשב ירוק עד למחצה על אדמת הסחף של עמק אסאם המכסה כמעט 50% מהפארק.
חלק ניכר מיער הנשירים היבש של הנהר נמצא בשלב סוקצסיה מוקדם.
הוא מוחלף ביער נשיר לח, הרחק מנתיבי מים, שמחולף בחברת השיא של יער ירוק עד למחצה בחלקו הצפוני של הפארק.
בסך הכל תועדו 543 מיני צמחים מאזור הליבה.
מתוכם, 374 מינים הם דו-פסיגיים (כולל 89 עצים), 139 מינים חד-פסיגיים ו-30 הם חסרי זרע וחשופי זרע.
בפארק תועדו 55 מיני יונקים, 380 מיני עופות, 50 מיני זוחלים ו-3 מינים של דו-חיים.
31 מתוך חיות הבר האלה, מוגדרים בסיכון.
בין היונקים: פיל הודי, קרנף הודי, גאור, תאו מים, אייל ברסינגה, טיגריס בנגלי, נמר הודי, נמר ערפילי מצוי, חתול זהוב אסייתי, דול מצוי, לנגור הכיפה, לנגור זהוב, מקוק אסאמי, לוריס איטי, גיבון הולוק, לוטרה מלאית, דוב שפתני, מונטיאק, אייל חזירוני, פנתר שחור, אייל סמבר ואייל נקוד.
בפארק תועדו יותר מ-300 מיני עופות.
יש בו את האוכלוסייה הגדולה בעולם של חובה בנגלית הנמצאת בסכנת הכחדה.
מיני עופות עיקריים נוספים כוללים: קלאו בכיר, תרנגול יער, בולבוליים, קזרקה חלודית, פסיון לבן כיפה, אנפות, שקנאים, נץ דגים קטן, עיט נחשים מצויץ, בז, Pericrocotus speciosus, שרקרקיים, Copsychus, קלאו עקוד, קלאו אפור הודי, מרגון, זרונים, טווס מצוי, שלך ולבנית.
הפארק הלאומי לורה לינדו הוא פארק לאומי הנמצא באי סולאווסי שבאינדונזיה.
שטח הפארק הלאומי הוא 2,180 קמ"ר, והוא כולל גם שפלה וגם יערות מונטיינים .
הפארק הלאומי הוא בית הגידול של מינים נדירים רבים, כולל 77 מיני עופות אנדמיים לאי סולאווסי.
בנוסף לחיי טבע עשירים, הפארק מכיל גם מאות מגליתים משנת 1300
גבולות הפארק הלאומי לורה לינדו הם עמק פלולו מהצפון, עמק נפו מהמזרח, ועמק באדה מהדרום.
הגבול המערבי מורכב מסדרת עמקים צרים, הידועה כולה בשם עמק קולאווי.
כל העמקים היו בעבר אגמים שהתייבשו, והם מכילים משקעים.
אגם לינדו הוא האגם הגדול היחיד שנשאר עד היום.
האקלים הוא טרופי עם הרבה לחות.
הטמפרטורה כמעט ואינה משתנה במהלך השנה, והיא נעה בין 26–32 מעלות צלזיוס בשפלה הנמוכה יותר, ועם כל עלייה של 1,100 מטר, הטמפרטורה יורדת בכ-6 מעלות.
התקופה עם הכי הרבה גשם בשנה היא בין נובמבר לאפריל.
הפארק הלאומי לורה לינדו נמצא במגוון מערכות אקולוגיות, כולל יערות טרופיים של שפלות, יערות סוב מונטיינים, יערות מונטיינים, ויערות סוב אלפיניים.
סוגי הצמחייה בפארק הם אקליפטוס האיים, פטרוספרמום, עצי קנגה, גנטום גנמונים, קסטנופסיס, אגתיס פיליפיני, פילוקלדוס היפופילוס, צמחי מרפא וראטאן.
יונקים האנדמיים לאי סולאווסי הנמצאים בפארק הם: מקוק טונקיני שחור, אנואה השפלה, בבירוסת צפון-סולאווסי, קופיף ננסי, קופיף דיאנה, קוסקוס דובי סולאווסי, קוסקוס גמדי סולאווסי, חולדת סולאווסי, זבד דקל סולאווסי, ושועל-מעופף וולאסי.
העופות האנדמיים לסולאווסי בפארק כוללים את המלאו, השרקרק סגול החזה, קיכלי ההרים הסולאווסי ועוד.
זוחלים ודו-חיים האנדמיים לסולאווסי כוללים את נחש הזהב ואת קרפדת סולאווסי.
הדגים אורזיאס בונאוראום, אורזיאס סרסינורום, והסרטן קצר הבטן פרת'לפוסה לינדואנסיס אנדמיים לאגם לינדו.
בפארק הלאומי לורה לינדו נמצאים יותר מ-400 מגליתי גרניט, שכ-30 מהם בעלי צורת אדם.
גודל המגליתים נע בין סנטימטרים בודדים ל-4.5 מטר.
המטרה המקורית של בניית המגליתים אינה ידועה.
מגליתים אחרים בפארק הם סירי אבן גדולים, ביחד עם מכסי אבן.
המגליתים מפוזרים בעמקים נפו, בהואה ובאדה.
מספר מחקרים תיארכו את המגליתים לתקופה שבין 3,000 לפנה"ס לבין 1,300 לספירה.
בסביבות הפארק ישנם 117 כפרים, מתוכם 62 ממוקמים בגבולות הפארק הלאומי, ואחד בתוכו.
האוכלוסייה המקומית היא הקבוצות האתניות הקיילים, הקולאבים, והלורים.
נמצאים בפארק גם מהגרים מדרום סולאווסי, מג'אווה ומבאלי.
הפארק הלאומי לורה לינדו הוכרז כשמורה ביוספרית של אונסק"ו בשנת 1978. הפארק הלאומי עצמו הוקם ממיזוג של שלוש שמורות קיימות: שמורת הטבע לורה קלמנטה, שמורת הטבע של אגם לינדו, ושמורת הטבע לורה לינדו.
אף על פי שבהתחלה שהפארק הלאומי הוקם ב-1982 השטח שלו היה 2,310 קמ"ר, כשהפארק עוצב מחדש בשנת 1999, הגודל שלו הופחת ל-2,180 קמ"ר.
בירוא יערות כתוצאה מכריתת עצים באופן לא חוקי, וכתוצאה מפלישה של פעילויות חקלאיות, היא אחת מהאיומים הגדולים על הפארק.
אתגרי הניהול כוללים חוסר מודעות לחשיבות שימור היערות, והיעדר אכיפה.
מאז שנת 2000, מרכז המחקר השיתופי האינדונזי-גרמני "סטורמה" חוקר באינטנסיביות את הפארק הלאומי לורה לינדו ואזור החיץ שלו.
הניתוח של "סטורמה" על ההשפעה של ההגנה הסביבתית מבירוא היערות מציע הפחתה של 9% של בירוא יערות בתחומי הפארק הלאומי כתוצאה מהסטטוס שלו כאזור מוגן.
ההערכה הזאת מבוססת על מתודולוגיה הכוללת התאמת ציון נטייה יותר מאשר ההשוואה המקובלת בין תמונות לוויין.
כדי לעודד תיירות, הנהלת הפארק הלאומי לורה לינדו החליטה להקים תשתיות של כביש גישה, חשמל, מים נקיים, ואתרי נופש למבקרים באתר ההזדווגות של ציפורי המלאו והאגם.
כיום רוב המבקרים של הפארק הלאומי הם סטודנטים וחוקרים מחו"ל.
הדרך הקלה ביותר להגיע אל הפארק הלאומי היא דרך הכביש בין פאלו לקרמורה (נסיעה של 2.5 שעות).
בגלל 4,000 מ"מ משקעים של גשם כל שנה בחלק הדרומי של הפארק הלאומי, הזמן הטוב ביותר לביקור הוא בין החודשים יולי וספטמבר.
הפארק הלאומי מיקאה הוא פארק לאומי השוכן בדרום-מערב מדגסקר באזור צחיח למחצה, שיש בו עושר של צמחים ובעלי חיים.
הפארק שוכן בין היישובים ל, כ-120 קילומטרים צפונית לטוליארה.
הוא משתרע לאורך של 120 קילומטרים מצפון לדרום בין הנהרות למאנומבו (Manombo) על שטח של 2,367 קילומטרים רבועים באזור צחיח למחצה.
רוב שטח הפארק שטוח, מיוער בצפיפות ביער יבש, חופים עם חולות לבנים, אגמים וביצות ונחלים עונתיים.
האקלים בדרך כלל חמים עד חם, שמשי ויבש.
גשם יורד בפארק במשך כמה ימים בפברואר.
הפארק קרוי על שם הקבוצה האתנית הקטנה של המיקאה שעדיין דבקים במסורת של ציידים-לקטים.
אין נתונים מוסכמים לגבי מספר המינים של צמחים ובעלי חיים בפארק ולהלן מובאים הנתונים משני אתרי אינטרנט: כאשר אתר Ndao-I-Travel Tour Company להלן מסומן ב-#1 ואתר FAPBM מסומן להלן כ-#2.
הפארק הלאומי מיקאה כולל שטחים נרחבים של סבך שיחים דוקרני של מהסוג חלבלוב ומהמשפחה ובתוכם שלושה מינים אנדמיים למדגסקר של באובב, בהם בולט המין .
בסך הכל יש בפארק 310 מינים של צמחים, 28% אנדמיים, בהם שתי משפחות אנדמיות, (#1) או 114 מינים של צמחים (#2).
בנוסף, 8 מינים של יונקים זעירים (#1) או 9 מינים של יונקים אחרים (#2).
בנוסף 3 מינים של טורפים (#2).
הפארק הלאומי לוס קרדונס (בספרדית: Parque Nacional Los Cardones) הוא פארק לאומי הממוקם בפרובינציית סלטה שבצפון מערב ארגנטינה.
הפארק מגן על אזור טבעי במסגרת האזור האקולוגי היי מונטה שבארגנטינה.
הוא משתרע על שטח של כ-640 קילומטר רבוע ובו גבעות וערוצים בגובה של 2,700 עד 5,000 מטר מעל פני הים.
שמו ניתן לו משכיחותו בו של צמח הקרדון גראנד קקטוס .
מצויים בו מאובנים של בעלי חיים ועקבות של דינוזאורים.
הפארק נוצר בשנת 1996, כאשר רשות הפארקים הלאומיים קנתה את אדמת הפארק מידי בעלים פרטיים.
האקלים במרבית שטח הפארק הוא צחיח ומצטיין בהפרשים גדולים בין טמפרטורות המינימום והמקסימום.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בו היא כ-150 מילימטר, ומרביתם יורדים בו מחודש נובמבר ועד מרץ.
שלג יורד באזורים הנמוכים של הפארק רק לעיתים נדירות.
הטמפרטורות הממוצעות בו הן 11 מעלות צלזיוס בחורף ו-18 מעלות בקיץ.
הפארק הלאומי טרנגירה הוא פארק לאומי באזור מניארה שבטנזניה.
הפארק קרוי על שם נהר טרנגירה, שחוצה את הפארק.
נהר טרנגירה הוא מקור המים המתוקים הראשי לבעלי החיים הפראיים בפארק, בעיקר בעונת היובש, אז מתרכזים בפארק אלפי בעלי חיים מהאזורים הסובבים.
הפארק מתפרס על שטח של כ-2,850 קילומטרים רבועים.
הפארק מפורסם בזכות השיעור הגבוה של פילים ועצי באובב.
המבקרים בפארק בעונת היובש, בין יוני לנובמבר, יכולים לראות עדרים גדולים של אלפי זברות, גנואים ותאואים אפריקניים.
בעלי חיים נפוצים נוספים כוללים את קובוס המים, הג'ירף, הדיקדיק, האימפלה, האילנד, קוף הוורווט, הנמיה המפוספסת ובבון הזית.
טורפים בפארק טרנגירה כוללים את האריה, הנמר, הברדלס, הקרקל, גירית הדבש וכלב הבר אפריקני.
הפארק מהווה בית למעל ל-550 מיני ציפורים, ומהווה מוקד משיכה לחובבי ציפורים.
הפארק ידוע גם בזכות תלוליות הטרמיטים המאפיינות את הנוף.
תלוליות שננטשו משמשות לעיתים קרובות בית לנמיות ננסיות.
מאז 2005, האזור המוגן נחשב ליחידת שימור לאריות.
ניתן להגיע לפארק הלאומי טרנגירה דרך כביש סלול מדרום לארושה בתוך פחות משעתיים.
הפארק הלאומי אגם מניארה נמצא במרחק של 70 קילומטרים מטרנגירה.
הפארק הלאומי כָּוִיר (בפרסית: پارک ملی کویر, תעתיק בעברית: פארכ מלי כויר) הוא פארק לאומי בצפון איראן, בקצה המערבי של מדבר דשת-י כוויר.
הפארק שוכן כ-150 קילומטרים דרומית מזרחית לטהראן וכ-150 קילומטרים (בקוו אווירי) מזרחית לעיר קום.
הפארק הוכרז בשנת 1976 ובאותה שנה הכירה בו אונסק"ו כשמורה ביוספירית ואנושית (Man and the Biosphere Programme-MAB).
פארק כויר שוכן מזרחית לאגם המלח ומשתרעת על פני חלקים ממדבר דשת כויר.
האזור המרכזי של הפארק מכיל את האבנים הפרקמבריוניות העתיקות ביותר שנמצאו, יחד עם הרי געש פעילים וחצי-פעילים.
בפארק זוהו 250 מיני צמחים, מתוכם 35 הם אנדמיים, 31 מיני יונקים, 131 מיני ציפורים, 20 מיני זוחלים ודו-חי אחד (קרפדה מסוג: bufo kavirehsis).
מגוון בעלי החיים הביא לכך שהפארק מכונה "אפריקה הקטנה".
באזורים ההרריים הצפוניים של הפארק חיים: כמה מיני כבשים, צבאיים, ראמים ועיזים.
בין הטורפים ניתן למנות: צבועים, קרקלים, זאבים, נמרים, האונגאר הפרסי הנדיר, ברדלס אסייתי ופנתר פרסי.
בעבר, הפארק היה בית גידול לזברה הפרסית (Equus Hemionus Onager), אך המין נכחד עקב ציד במחצית השנייה של המאה ה-20.
בלב הפארק אין התיישבות, למעט קהילות נוודים המגיעים לאזורי המרעה.
בשולי השמורה התפתחו כמה קהילות שבטיות, חלקן בהתיישבות עירונית.
הפארק הלאומי לאר (בפרסית: پارک ملی لار, תעתיק בעברית: פארק מלי לאר) היא שמורת טבע בפרובינציית מאזנדראן בצפון איראן.
הפארק הלאומי לאר ממוקם על הגבול בין הפרובינציות טהרן ומאזנדראן, על מורדות רכס אלבורז, ליד הר דמאוונד.
הגישה לפארק היא דרך כביש 77 (כביש הראז / هراز, המקשר בין פרובינציות טהראן ומאזנדראן.
שטח הפארק הוא 310,000 דונם ובתוכו נמצאים סכר לאר ומאגר המים.
בפארק הלאומי לאר אין יישובים מגורים.
השטח הוכרז פארק לאומי בשנת 1976 וב-1982 הוכרז שמורת טבע, על ידי משרד שמירת הסביבה של איראן.
מאז 1991 נאכף איסור ציד בשמורה.
הצמחייה בפארק הלאומי לאר מגוונת וכוללת עצי אלון, מייפל, עצי אלמון, פרחים שונים וצמחי מרפא, כמו: ולריאן, מיני פטריות שונות, עולש, טימין, ליקוריץ.
בפארק הלאומי לאר חיים נמרים, דובים חומים, זאבים, שועלים, חזירי בר, חתולי בר, עיזים, ראמים, ארנבות, לוטרות, סוגים של נחשים ארסיים, כ-100 מיני עופות ובהם: חוגלות, נשרים, עיטים ובכללם עיט זהוב, עיטם, עגור, פלמינגו, שקנאי.
באגם לאר מצוי בית גידול נדיר של טרוטה מנומרת".
הפארק הלאומי יער הגשם גולה (אנגלית Gola Rainforest National Park) הוא פארק לאומי בדרום-מזרח סיירה לאון המגן על חלקו הגדול ביותר של יער הגשם במדינה, ובשל המגוון הביולוגי שבו הוא נחשב כנקודה חמה.
הפארק מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז שנת 2025 כחלק מההכרזה על קומפלקס גולה-טיוואי.
שטחו של הפארק הוא 69,952 הקטאר והוא נחלק לשלוש יחידות שאין ביניהן רצף טריטוריאלי: גולה צפון משתרע על-פי שטח של 5,368 הקטאר, שטחו של גולה מרכז הוא 38,572 הקטאר, ואילו גולה דרום משתרע על-פני שטח של 26,012 הקטאר.
סביב שטחים אלו משתרע אזור חיץ שעשוי מרצועה ברוחב של עד 4 ק"מ, ואשר שטחו הוא 91,471 הקטאר.
גולה צפון מתאפיין בנוף גבעי בגובה ממוצע של כ-300 מטרים מעל פני הים ורק כ-8%-9% משטחו הם נהרות או ביצות.
גולה מרכז מתאפיין בנוף טרשי ובמחשופים מבודדים ורובו שוכן בגובה של מעל 250 מטרים מעל פני הים.
רובו של גולה דרום עשוי מגבעות נמוכות והוא הופך מישורי בחלקו המערבי.
אזור זה מתאפיין בנהרות ונחלים רבים ובביצות.
מבחינה גאולוגית קרקע האזור היא בבסיסה תשתית סלע קריסטליני מהפרקמבריון, שמעליה מסלע גרניט מותמר ירוק עשיר בברזל ובמגנזיום.
האקלים באזור הוא אקלים מונסון טרופי עם עונה גשומה בין החודשים מאי עד אוקטובר, עת יורדים גשמים בהיקף של כ-2,500 עד 3,000 מ"מ בשנה.
טמפרטורת המכסימום הממוצעת נעה בין 27°C ל-34°C, וערכי המינימום עומדים על 21°C.
מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה של הפארק, אך נראה שהיה נושב בשבטים דוברי גולה שגורשו החל במאה ה-16 על-ידי שבטי מנדה שהגיעו מאזור גינאה של ימינו.
במהלך המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 התגוררה בשטח הפארק אוכלוסייה גדולה למדי, והיער נפגע ככל הנראה ממלחמות שבטים באמצע המאה ה-19. אם הנחה זו נכונה, הרי שרק 10% עד 30% משטח היער המקורי נותר וחלק ניכר ממנו הוא תוצר של התחדשות בשתי המאות האחרונות.
בין השנים 1926 עד 1930 נוסדו שמורות טבע בשטח כולל של 58,923.40 הקטאר במה שמכונה כיום גולה דרום וגולה מרכז, אך לא הוטלו הגבלות על ציד.
השמורות נותרו מבודדות עד 1961 עת התחילה כריתת עצים מסיבית שנמשכה עד 1989 וכילתה 28% משטח היער.
חלקו הדרומי של הפארק היה נגיש יותר מהחלק הצפוני הטרשי, ובו הגיעו אחוזי הכריתה למעל 40%.
ב-1972 התקבל במדינה חוק ראשון שעסק בשימור חיות בר, הסדרת הציד והקמת אזורים מוגנים, ונוצרה הזדמנות לקדם יוזמות של שימור סביבתי ושל עולם החי באזור.
החל בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו מספר ארגונים סביבתיים בשיתוף עם ממשלת סיירה לאון לפעול במטרה להסדיר את הנושא גם בשטח יער הגשם של גולה, ונערכו מחקרים שבדקו את המגוון הביולוגי באזור.
ב-1991 פרצה מלחמת האזרחים בסיירה לאון, וליבריה הסמוכה אל הפארק ממזרח הייתה מעורבת בה ותמכה במורדים.
מסיבה זו הפארק וקהילות קטנות רבות בסביבה סבלו מהמלחמה באופן ישיר, ואזור הפארק היה בסיס מרכזי של כוחות המורדים.
אוכלוסיות של בעלי חיים בפארק הצטמצמו, ורק בהווה שבו לממדיהם לפני המלחמה.
ב-2022 הפארק נכלל ברשימה הטנטטיבית של ארגון אונסק"ו וזכה למעמד של אתר מורשת עולמית בשנת 2025.
הערכות בוטניות זיהו יותר מ-1,000 מיני צמחים ומחציתם אנדמיים ליערות גינאה העיליים .
מאלף מינים אלה, 232 הם עצים - המשפחה השכיחה ביותר היא זו של הקטניות, והעץ הנפוץ ביותר הוא Heritiera utilis.
אף שסיווג הצמחים של IUCN אינו מושלם, 39 מינים בפארק נמצאים ברשימה האדומה של הארגון ונחשבים למאוימים או לפגיעים.
הפארק הוא בית לאוכלוסיות בריאות של 12 מיני פרימטים, ושישה מהם מסווגים על-ידי IUCN כמאוימים בקנה מידה עולמי.
עשרה מהמינים אנדמיים למערב אפריקה (לדוגמה גנון דיאנה וקולובוס מלכותי) או שרוב אוכלוסייתם מרוכזת באזור זה של העולם (לדוגמה קולובוס אדום מערבי וקולובוס ירוק).
רוב הפרימטים בפארק הם חיות שוכנות עצים; יוצא דופן הוא קוף סבוס המעדיף את הסוואנה כאזור מחיה.
השימפנזה המערב אפריקאית (Pan troglodytes verus) שמסווגת כנמצאת בסכנת הכחדה חמורה נפוצה יחסית בתחומי הפארק עם אוכלוסייה המונה כ-200 פריטים.
היונקים האחרים מונים 155 מינים, מהם 24 אנדמיים לייערות גינאה העיליים ו-19 מאוימים בקנה מידה עולמי.
עם היונקים החיים בפארק נמנים צביון ז'נטינק, צביון זברה, פיל יער אפריקני, נמר, חתול זהוב אפריקני, היפופוטם ננסי, שלושה מיני פנגולין ו-34 מיני עטלפים.
העופות מונים 347 מינים הכוללים לדוגמה את העורב קירח-הראש, פנינייה לבנת-חזה ושמונה מינים של קלאוניים.
בנהרות הפארק ניתן למצוא את התנין צר-החרטום המערב-אפריקני ואת התנין הגמדי, כמו גם 43 מיני דו-חיים ו-31 מיני דגים.
הפארק הלאומי עמק המוות הוא פארק לאומי אמריקאי, המשתרע על אזור הגבול בין המדינות קליפורניה ונבדה.
הפארק כולל את עמק המוות, את החלק הצפוני של עמק פנאמינט (Panamint Valley), את החלק הדרומי של עמק יורוקה (Eureka Valley), ואת מרבית עמק סלין (Saline Valley).
הפארק מהווה אזור החוצץ בין מדבריות האגן הגדול ומוהאבי הצחיחים, כשהוא מגן על הפינה הצפון-מערבית של מדבר מוהאבי והסביבה המגוונת של מישורי המלח, דיונות החול, הבתרונות, העמקים, הקניונים וההרים.
עמק המוות הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר ב-48 המדינות הרצופות של ארצות הברית, והפארק הלאומי החם ביותר, הצחיח ביותר והנמוך ביותר מבין כל הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הנקודה השנייה הנמוכה ביותר בחצי הכדור המערבי נמצאת באגן בדווטר (Badwater Basin), 86 מטרים מתחת לפני הים.
בערך 91% משטח הפארק מוגדרים כאזור טבע בראשיתי.
הפארק הוא משכן למינים רבים של צמחים ובעלי חיים שהותאמו לסביבה המדברית הקשה.
בין המינים כלולים לראה משולשת, כבש גדול-קרניים, זאב ערבות ו-Cyprinodon salinus (באנגלית Death Valley pupfish), מין דג ממשפחת הנאוויתיים ששרד מתקופות גשומות יותר.
ארגון אונסק"ו כלל ב-1984 את עמק המוות כמאפיין המרכזי של שמורת הביוספירה מדבריות מוהאבי וקולורדו (Mojave and Colorado Deserts Biosphere Reserve).
סדרה של שבטי ילידים שכנו באזור מסביב שנת 7000 לפנה"ס, כשהאחרונים היו הטימבישה (Timbisha) סביב שנת 1000 לספירה; שנהגו לנדוד בין מחנות החורף בעמקים ושטחי ההרים בקיץ.
קבוצה של אמריקנים ממוצא אירופי שהניחה מלכודות לבעלי חיים בעמק ב-1849 בזמן שחיפשה דרך קיצור לשדות הזהב בקליפורניה היא שנתנה לעמק את שמו, אף על פי שרק אחד מבני קבוצתם מת שם.
כמה עיירות רפאים קמו לזמן קצר בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בזמן שכרו זהב וכסף באזור.
המחצב היחיד שהיה רווחי לאורך זמן היה בוראקס, ששונע מהעמק באמצעות קרונות שנגררו על ידי 18 פרדות ושני סוסים.
העמק הפך מאוחר יותר לנושא של ספרים, תוכניות רדיו, סדרות טלוויזיה וסרטים.
התיירות התרחבה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כאשר אתרי נופש נבנו סביב סטובפייפ ולס (Stovepipe Wells) ופרנס קריק.
המונומנט הלאומי עמק המוות הוכרז ב-1933 ושטחו הורחב משמעותית והפך לפארק לאומי ב-1994.
הסביבה הטבעית של האזור עוצבה בעיקר בשל הגאולוגיה שלו.
העמק הוא למעשה גראבן כשהסלעים העתיקים ביותר עברו התמרה נרחבת והם בני לפחות 1.7 מיליארד שנים.
משקעים ימיים שקעו בימים קדומים, רדודים וחמימים עד שבקעים פתחו את האוקיינוס השקט.
משקעים נוספים הצטברו באזור הפחתה שנוצר מול החוף.
ההפחתה גרמה לאזור להתרומם מעל פני הים ויצרה שורה של הרי געש.
מאוחר יותר החל קרום כדור הארץ להימתח תוך יצירת תצורת הנוף של פרובינציית אגן ורכס.
העמקים התמלאו במשקעים, ובתקופות גשומות של עידני הקרח, באגמים, כדוגמת אגם מנלי (Lake Manly).
ב-2013 הוגדר הפארק הלאומי עמק המוות כשמורת שמים אפלים (Dark-sky preserve) על ידי האגודה הבינלאומית של שמים אפלים (International Dark-Sky Association).
בפארק יש שני עמקים גדולים, עמק המוות ועמק פנאמינט.
שני העמקים נוצרו בתוך מיליוני השנים האחרונות, ושניהם חסומים על ידי רכסי הרים שכיוונם צפון-דרום.
כיוונם של עמקים אלו מקביל לכיוון הכללי של טופוגרפיית אגן ורכס בשינוי אחד: ישנם העתקי הסטה אופקית מקבילים החוסמים בניצב את האזור המרכזי של עמק המוות.
תוצאת פעולת גזירה זו היא מתיחה נוספת של החלק המרכזי של עמק המוות שגרמה להרחבה מעטה ולשקיעה נוספת.
אורך העמק כ-180 קילומטרים ורוחבו כ-40 קילומטרים.
שטח העמק הוא כ-7,800 קילומטרים רבועים.
התרוממות של רכסי ההרים המקיפים אותו ושקיעת קרקעית העמק מתרחשים במקביל.
ההתרוממות של ההרים השחורים (Black Mountains) היא כה מהירה שמניפות הסחף (משקעים בצורת מניפה בפתחי הקניונים) שם הם קטנים ותלולים בהשוואה למניפות הסחף העצומות שברכס פנאמינט.
לעיתים קרובות התרוממות מהירה של רכס הרים בסביבה צחיחה אינה מאפשרת לקניונים מספיק זמן על מנת להתחתר בצורת ה-V הקלאסית עד לקרקעית הנחל.
במקום זאת צורת ה-V מסתיימת בקניון חריץ במחצית הדרך, תוך יצירת קניון דמוי כוס יין.
הסחף שוקע על מניפת סחף קטנה ותלולה.
בגובה 86 מטרים מתחת לפני הים בנקודה הנמוכה ביותר, אגן בדווטר שבקרקעית עמק המוות הוא השקע השני הנמוך ביותר בחצי הכדור המערבי (אחרי לגונה דל קרבון בארגנטינה), בעוד שהר ויטני במרחק של 137 קילומטרים ממערב לעמק מתרומם לגובה של 4,421 מטרים.
טופוגרפיה זו של פני השטח היא שיעור שיפוע הגובה הגדול ביותר ב-48 המדינות הרצופות של ארצות הברית והיא נקודת הקצה של אגן הניקוז הדרום-מערבי של האגן הגדול.
אף על פי שהמחסור הקיצוני במים באגן הגדול עושה הבחנה זו לכמעט חסרת שימוש מעשי, המשמעות שלה היא שבתקופות גשומות יותר היה האגם שמילא בעבר את עמק המוות (אגם מנלי) המקום שבו נעצרו כל המים שזרמו באזור, ולכן המים היו רוויים בחומרים שהתמוססו.
משום כך מישורי המלח בעמק המוות הם בין הגדולים בעולם ועשירים במינרלים, כדוגמת בוראקס ומלחים שונים והידרטים.
מישור המלח הגדול ביותר בפארק משתרע לאורך 64 קילומטרים מאתר אשפורד מיל (Ashford Mill Site) ועד גבעות סולט קריק (Salt Creek Hills) על שטח בן כ-500 קילומטרים רבועים בקרקעית העמק.
האגם היבש הידוע ביותר הוא אגם רייסטרק (Racetrack Playa, "אגם היבש של מסלול המרוצים"), שהתפרסם בשל תופעת הסלעים הנעים, תופעה גאולוגית שבה סלעים נעים וחורצים עקבות של מסלולים ארוכים על פני הקרקע השטוחה ללא התערבות חיצונית נראית לעין.
כמה מהמעיינות הגדולים ביותר של עמק המוות מקבלים את מימיהם מהאקווה האזורית, המשתרעת הרחק מזרחה עד דרום נבדה ויוטה.
מרבית המים באקווה הם בני אלפי שנים, מאז עידני הקרח של הפליסטוקן, כאשר האקלים היה קריר וגשום יותר.
האקלים הצחיח של ימינו לא מספק מספיק משקעים למלא מחדש את האקווה בקצב שבו המים נשאבים ממנו.