tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר האי הוכנע באופן סופי בשנת 50 העניק קלאודיוס חנינה לתושביו ולמפקד הצבאות שנלחמו בו, קרטקוס, העניק אחוזה בה חי בשלווה עד סוף ימיו.
היה זה סוף יוצא דופן למפקד צבאי יריב, אך נראה כי הדבר היה דרוש על מנת להרגיע את המתנגדים לשלטון הרומי בבריטניה.
קלאודיוס ערך מפקד אוכלוסין בשנת 48 ופקד 5,984,072 אזרחים רומיים, גידול של כמיליון מאז המפקד האחרון שנערך עם מותו של אוגוסטוס.
הוא סייע להגדיל את המספר באמצעות ייסוד מושבות שלתושביהן הוענקו זכויות האזרחות.
מושבות אלו היו לעיתים מאוכלסות באוכלוסייה קיימת, לה הייתה אליטה שתמכה בשלטון הרומי.
מספר מושבות הפכו לפרובינקיות חדשות בגבולותיה של האימפריה על מנת להבטיח את שלומם של הגבולות החדשים.
קלאודיוס עצמו שימש כשופט במשפטים אזרחיים ופליליים במהלך כהונתו.
ההיסטוריונים העתיקים מלינים על כך וטוענים כי פסקי דינו לא תמיד תאמו את לשון החוק.
הוא גם היה נתון להשפעה בקלות על ידי בעלי הדין.
עם זאת קלאודיוס הקדיש תשומת לב לפעילות המערכת המשפטית.
הוא קיצר את זמני הפגרה שהיו נהוגים בבתי המשפט.
הוא אף קבע בחוק כי תובעים יישארו בתחומי העיר כל עוד עניינם תלוי ועומד, כפי שהיה נהוג לגבי נתבעים בלבד.
אמצעים אלו שימשו לטהר את המערכת.
קלאודיוס שימש אף כמכריע בסכסוכים בין הפרובינקיות.
הוא שחרר את האי רודוס מהשלטון הרומי הישיר, ופטר את טרויה ממסים.
בתחילת כהונתו התגלע סכסוך דמים בין היוונים והיהודים בעיר אלכסנדריה, והוא קיבל את פניהן של שתי משלחות שייצגו את הקהילות היריבות.
התוצאה הייתה "המכתב אל בני אלכסנדריה" אשר קיבע את זכויות היהודים בעיר, אך אסר עליהם לנוע בקבוצות גדולות.
על פי יוסף בן מתתיהו הוא אישר את חירותם של כל היהודים באימפריה.
כאשר חוקר מטעמו גילה כי רוב תושבי העיר טאראנטו לא היו בעלי אזרחות רומית, על אף שהתיימרו לכך, העניק הקיסר אזרחות לכל תושבי העיר.
עם זאת, במקרים בודדים העניש אנשים שהתיימרו להיות אזרחים רומים בטענות שווא, והפך עבירה זו לעבירה הנושאת עמה עונש מוות.
באופן דומה, מכר לעבדות עבדים משוחררים שהתחזו לפרשים רומים.
צווי סנאט רבים פורסמו במהלך ימי שלטונו של קלאודיוס בנושאים מגוונים, החל מעצות רפואיות וכלה בעקרונות מוסריים.
כך ציווה כי עץ הטקסוס הוא תרופה להכשת נחש, וכי הנפיחה בפומבי טובה לבריאות.
כאשר גילה כי אדונים רבים משליכים את עבדיהם החולים ליד מקדשו של אסקלפיוס על מנת שימותו שם, אך אם החלימו משיבים אותם לעבדותם, ציווה כי עבד שהושלך למקדש והחלים ישוחרר מעבדותו.
אם בחר האדון להרוג את העבד על מנת שלא להסתכן בשחרורו, ציווה קלאודיוס כי יואשם ברצח.
קלאודיוס יזם עבודות ציבוריות רבות בתקופת שלטונו, הן ברומא עצמה והן בפרובינקיות.
הוא בנה שתי אמות מים.
ה"אקווה קלאודיה" שבבנייתה החל קליגולה, וה"אניו נובוס".
בנייתן של אלו הסתיימה בשנת 52, והן נפגשו בסמוך לשער הכניסה לעיר, ה"פורטה מאיורה".
הוא החל אף בבניית אמת מים שלישית, ה"אקווה וירגו" אותה לא הצליח לסיים בימי חייו.
קלאודיוס הקדיש תשומת לב לתחבורה.
הוא בנה דרכים ותעלות לאורכה של כל האימפריה.
בין אלו הייתה תעלה גדולה בין נהר הריין והים, כמו גם דרך שהובילה בין איטליה וגרמניה.
בשני מיזמים אלו החל אביו, דרוסוס.
קרוב יותר לרומא בנה תעלה בין נהר הטיבר לפורטוס, הנמל החדש שבנה מצפון לאוסטיה.
נמל זה נבנה בצורת חצי עיגול עם שני שוברי גלים, מימין ומשמאל, ומגדלור בפתחו.
בניית הנמל והתעלה הביאה גם להפחתת ההצפות בעיר רומא.
הנמל באוסטיה היה חלק מפתרונו של קלאודיוס לבעיית המחסור בחיטה שאירעה לרוב בחודשי החורף, בהם הייתה התעבורה הימית מצומצמת.
פתרון נוסף היה ביטוח הספינות נושאות החיטה המגיעות ממצרים בעונת החורף.
הוא גם העניק למלחים הטבות מיוחדות לרבות אזרחות רומית לאלו מהם שהיו בעלי "הזכויות הלטיניות" בלבד, פטור מחוק פאפיה-פופיאה, אשר הטיל מגבלות על רווקים, ולנשים - זכויות "ארבעת הילדים" שניתנו לאישה שהיו לה ארבעה ילדים ויותר, וכללו הטבות כגון פטור מאפוטרופסותו של הבעל, שהייתה נהוגה במשפט הרומי.
בנוסף לכך הפחית את המיסים שהשית קליגולה על מזון, וסייע לקהילות בהן הכו רעב או בצורת.
החלק האחרון של תוכניתו היה הגדלת כמות האדמות הניתנות לעיבוד באיטליה.
הוא ניסה לייבש אגם באיטליה (האגם הפוקיני), באמצעות חפירת תעלה דרך קרקעיתו, אך נכשל בכך.
רבים משליטי איטליה לאחריו ניסו כוחם בייבוש אגם זה עד למאה ה-19.
בשל נסיבות עלייתו לשלטון התאמץ קלאודיוס רבות לפייס את הסנאט.
במהלך ישיבותיו הסדירות של הסנאט ישב הקיסר בין החברים, ודיבר משהגיע תורו.
כאשר הציג חוק חדש ישב על ספסל בין הקונסולים, כמשמש בתפקיד הטריבון.
הוא סירב לקבל את כל תוארי הכבוד של קודמיו, והעדיף כי אלו יוענקו לו במהלך הזמן על ידי הסנאט.
הוא התיר לסנאט להטביע מטבעות ארד בפעם הראשונה מאז שלטונו של אוגוסטוס, והכפיף את הפרובינקיות מקדוניה ואכיאה לשליטה ישירה של הסנאט.
קלאודיוס ניסה להפוך את הסנאט לגוף יעיל וייצוגי יותר.
הוא נזף בסנטורים בשל סירובם להתווכח על התקציב שהציע, כאמור בשרידי נאום ששרד עד ימינו: "אם אתם מקבלים הצעות אלו, אבות מכובדים, אמרו זאת מיד ובקצרה.
אם אינכם מקבלים אותן, מצאו חלופות, אך עשו זאת כאן ועכשיו.
אם אינכם רוצים לקבל זמן נוסף לבחון את ההצעות, קבלו אותן, ואל תשכחו כי עליכם להביע את דעתכם.
אין זה לכבודו של הסנאט כי ההצעות תתקבלנה ללא דיון, תוך חזרה על דברי הקונסול, והכרזה כי העניין "הובא לדיון".
אין לדעת אם לנזיפה זו הייתה השפעה על מהלך הדיון.
בשנת 47 קיבל קלאודיוס על עצמו את משרת הקנסור ביחד עם לוקיוס ויטליוס, משרה אשר נותרה בלתי מאוישת זמן מה.
הוא מחק את שמותיהם של סנטורים רבים מרשימת הסנטורים, מכיוון שאלו כבר לא עמדו בדרישות, אך התיר להם להתפטר מרצונם על מנת לאפשר להם עזיבה מכובדת.
בה בעת חשב לצרף לסנאט נכבדים מהפרובינקיות.
מתקופה זו שרד נאום בו הוא מברך את הסנאט על קבלתם של סנטורים מן הפרובינקיה גאליה, אך מביע ביקורת על סירובם של מספר סנטורים לקבל את חבריהם החדשים.
הוא גם העלה את מספר בתי האב הפטריקים וצירף משפחות חדשות לשורות האצולה שהידלדלו, כשם שעשו לפניו לוקיוס יוניוס ברוטוס ויוליוס קיסר.
למרות זאת נותרו רבים בסנאט עוינים לקלאודיוס, ומזימות רבות נקשרו כנגדו.
העוינות מצאה את דרכה אל כתבי ההיסטוריונים.
כתוצאה מעוינות זו נאלץ קלאודיוס להפחית את כוחו של הסנאט.
הוא שלל מן הסנאט את ניהול העיר אוסטיה לאחר בניית הנמל, וכן סמכויות רבות הנוגעות לניהול הכספי של האימפריה, אותן העניק לאנשי חסדו ולעבדיו המשוחררים.
פעולות אלו רק הובילו לכעס נוסף, ולתדמית לפיה השולט באימפריה אינו הקיסר כי אם עבדיו השולטים בו.
מספר ניסיונות להפיכה נעשו במהלך שלטונו, ותוצאתן הייתה מוות של סנטורים רבים.
אפיוס סילאנוס הוצא להורג עוד בתחילת שלטונו של קלאודיוס, בנסיבות לא ברורות.
זמן מה לאחר מכן הסנטור ויניקיאנוס וסקריבוניאנוס, מושל דלמטיה הובילו מרד גדול, ועמם רבים מקרב המעמד הסנטורי.
המרד נכשל בשל חוסר התלהבות מצד חייליו של סקריבוניאנוס והתאבדות רבים מן הקושרים כאשר נדמה היה שנכשל.
סנטורים אחרים ניסו את כוחם בקשרים ובמרידות לאחר מכן, ונדונו למוות.
חתנו של קלאודיוס, פומפיאוס מגנוס, הוצא להורג בשל חלקו בקשר שיזם אביו, קראסוס פרוגי.
מזימה נוספת עירבה את הקונסולים לוקיוס סטורנינוס, קורנליוס לופוס ופומפיוס פדו.
בשנת 46 אסיניוס גלוס וסטטיליוס קורבינוס הוגלו בשל חלקם בקשר בו השתתפו אף כמה מעבדיו המשוחררים של קלאודיוס.
ולריוס אסיאטיקוס הוצא להורג ללא משפט מסיבות בלתי ידועות.
המקורות העתיקים רומזים כי נאף עם אשת הקיסר.
עם זאת מקורות אחרים מראים כי המדובר באשמה רצינית יותר.
אסיאטיקוס היה בין השואפים לכתר במהומה שלאחר רצח קליגולה, ושימש כקונסול לצידו של סטטיליוס קורבינוס שהוזכר אף הוא כקושר.
קשר נוסף, בו היה מעורב גאיוס סיליוס, כלל מעורבות של אשת הקיסר, מסלינה.
סווטוניוס מונה 35 סנטורים ו-300 פרשים שהוצאו להורג בימי שלטונו של קלאודיוס.
נראה כי התדמית המודרנית של קלאודיוס, כרפובליקן בנשמתו, אשר העדיף את נירון על בריטניקוס כיורשו על מנת להשיב לרומא את שלטון הקהילה לאחר שהעם ימאס בשלטונם הקפריזי של הקיסרים, היא אך פרי דמיונו של רוברט גרייבס; האמת ההיסטורית היא שונה.
קלאודיוס העדיף את משטר הקיסרות.
קלאודיוס לא היה הראשון מבין הקיסרים שהשתמש בעבדיו המשוחררים למשימות היום יומיות של ניהול האימפריה.
עם זאת היה הוא הראשון שהעצים את תפקידיהם בעוד שכוחו של הפרינקפס הפך לריכוזי יותר והעומס גדל בהרבה, וזאת בשל עוינות הסנאט, אך גם בשל יחס הכבוד שחש לסנטורים.
קלאודיוס לא רצה שאנשים שנולדו חופשיים ישרתו אותו.
המזכירות חולקה ללשכות, שבכל אחת מהן עמד עבד משוחרר.
נרקיסוס היה האחראי על התכתובת, ומרקוס אנטוניוס פאלאס היה למזכיר האחראי על האוצר.
קאליסטוס היה למעין תובע כללי.
מזכירות נוספת טיפלה בנושאים כלליים, ובראשה עמד פוליביוס, עד שהוצא להורג בשל בגידה.
העבד המשוחרר היה רשאי לדבר בשמו של הקיסר באירועים רשמיים, ונרקיסוס נשא נאום בפני הצבאות העומדים לצאת לבריטניה.
מאחר שאלו היו משרות חשובות, הסנטורים נמלאו חלחלה בשל הפקדתם בידי עבדים משוחררים.
הכתבים העתיקים מלאים בביקורת על הקיסר שהפקיד את תכתובתו, את האוצר ואת המשפטים בידי עבדיו, והביא עצמו למצב נוח ליצירת מניפולציות.
אותם מקורות עצמם מודים, עם זאת, כי ברוב המקרים נותרו העבדים נאמנים לקלאודיוס.
קלאודיוס היה אסיר תודה להם על נאמנותם, ונעזר בעצתם, אם כי לא היסס להענישם כשהיה צורך בכך.
אין דוגמאות לכך שעלייתו או נפילתו של אחד העבדים השפיעה על המדיניות, דבר המראה כי קלאודיוס נותר השליט בפועל בסופו של דבר.
ללא קשר למידת השפעתם הפוליטית, הצליחו אנשים אלו לצבור עושר אישי עצום באמצעות המשרות שניתנו להם.
פליניוס הזקן טוען כי כמה מהם הפכו לעשירים יותר מקראסוס, שהיה האדם העשיר ביותר בימי הרפובליקה.
קלאודיוס, כיוצרה של מונוגרפיה חשובה על הרפורמות הדתיות שערך אוגוסטוס, חש כי עליו להנהיג כמה רפורמות משלו.
היו לו דעות נחושות בקשר לצורה בה צריכה להתנהל דת המדינה הרומית.
הוא סירב לבקשת היוונים מאלכסנדריה להקדיש מזבח לאלוהותו, ואמר כי רק אלים רשאים לבחור אלים חדשים.
הוא שימר חגים ומועדים שכמעט ונשכחו, ונפטר ממועדים רבים שצוינו על ידי קליגולה.
הוא ניסה להנהיג שפה ארכאית יותר, וביטויים וניבים שכמעט ואבדו.
הוא הודאג מעליית דתות המסתורין המזרחיות וחיפש להן תחליף רומי ראוי.
הוא הגלה אסטרולוגים זרים והחליפם במגידי עתידות רומאים.
יד קשה נהג כנגד המאמינים בדת הדרואידית, בשל אי התאמתה לדת המדינה הרומית, ופעילותה המיסיונרית.
מקורות מסוימים מספרים על כך שגירש את היהודים מרומא.
ישנו ויכוח על מהותם של אירועים אלו המפורטים בספרי סווטוניוס ודיו קסיוס, בעוד שיוסף בן מתתיהו אינו מזכירם כלל.
נראה כי המדובר בעניין הכרוך בהופעת הנצרות, מאחר שסויטוניוס מוסר שהיהודים "עוררו מהומות מתמידות" בשל "הסתת כְרֶסטוּס".
יש הסבורים כי אין המדובר באירוע היסטורי אמיתי, ויש הסבורים כי מי שגורש הם מספר מצומצם של מיסיונרים נוצריים.
קלאודיוס התנגד למיסיונריות הנוגעת לכל דת, אפילו אלו שהותיר את פולחנן בחופשיות.
דיו קסיוס טוען כי היהודים ברומא התרבו מאוד ומשום כך היה זה קשה לאסור את כניסתם אליה מבלי לעורר מהומה, ולכן קלאודיוס לא גירש אותם, אלא רק ציווה עליהם שלא לקיים התכנסויות.
קלאודיוס קיים את משחקי המאה לציון יום השנה ה-800 לייסודה של רומא.
אוגוסטוס קיים משחקים אלו פחות ממאה שנים לפני כן, אך קלאודיוס חלק על מניין השנים לפי אוגוסטוס.
במשחקים אלו קיים קרבות ימיים גדולים, לציון ניסיונו ליבש את האגם הפוקיני.
יש הסכמה כללית בין ההיסטוריונים כי קלאודיוס הורעל למוות, כפי הנראה באמצעות פטריות, ב-13 באוקטובר 54. ישנם מספר חשודים במעשה, ביניהם משרתו הלוטוס, ששימש כ"טועם" וקסנופון, רופאו.
בנוסף ישנה עוד גרסה שלעל פיה הוא אכל פטריות ולא הרגיש טוב, אשתו אגריפינה קראה לרופאו הפרטי אשר השתמש בנוצה כדי לגרום לו להקיא אך בדיעבד הרעל היה בנוצה.
יש האומרים כי מת מיד, וחלק טוענים כי החלים, ולאחר מכן שב והורעל.
ישנה גם הסכמה כללית כי ידה של אגריפינה הייתה במעשה: בשלב זה התקרב בריטניקוס לגיל הבגרות, והצורך בנירון כיורש הלך וקטן.
קלאודיוס עצמו החל לדבר על גירושין, ואגריפינה פעלה על מנת להבטיח את עלייתו של נירון לשלטון ואת סילוקו של בריטניקוס.
בכל אופן, כמעט כל ההיסטוריונים מסכימים שקלאודיוס הורעל.
הסנאט הכריז על אלוהותו של קלאודיוס זמן מה לאחר מותו.
אלו המתייחסים לפעולה זו של אגריפינה הצעירה כפעולה צינית צריכים לזכור כי פעולה זו לא היטיבה עמה כיורשת, שכן קלאודיוס לא נחשב לקיסר אהוב, ופולחנו לא קנה לאגריפינה ולבנה את אהדת ההמונים.
יתרה מכך, אף שלימים בוטלה אלוהותו של קלאודיוס על ידי נירון, היא הושבה לקדמותה על ידי אספסיאנוס משהוכתר לקיסר לאחר מות נירון.
אספסיאנוס שימש בתפקידים צבאיים רמים בעת כיבוש בריטניה, וזכר את קלאודיוס לטובה.
צוואתו של קלאודיוס הועלמה, ומעולם לא הוקראה בפומבי.
קלאודיוס שינה אותה זמן מה לפני מותו, ויש המניחים כי שינה אותה לרעת נירון ולטובת בריטניקוס.
אגריפינה פיטרה את העבד המשוחרר נרקיסוס זמן קצר לפני מות קלאודיוס, ורצחה אותו מיד לאחריו.
נרקיסוס, שהיה אחראי על תכתובתו האישית של קלאודיוס שרף את כל המסמכים המצויים בידו לאחר פיטוריו, על מנת שאלו לא ישמשו כנגדו לאחר מות קלאודיוס.
כך אבדה גרסתו של קלאודיוס עצמו לאירועי תקופתו.
נירון ואנשיו החלו במסע הכפשות של הקיסר המת, ואפילו בהלוויה עצמה נשא נירון הספד שהיה ביקורתי כלפי אביו המאמץ.
רוב החוקים והצווים שקלאודיוס טרח על הכנתם בוטלו, בטענה כי היו מעשה אווילי של זקן סנילי.
דעה זו על קלאודיוס, כי היה זקן אוויל וטרחן, נותרה הגרסה הרשמית במשך כל תקופת שלטון נירון.
בסופו של דבר הפסיק נירון להתייחס לקלאודיוס כליל, ושב וקישר עצמו למשפחה ממנה בא בטרם אומץ.
הקיסרים הפלאביים, שבאו לאחר תקופת התוהו ובוהו ומלחמת האזרחים שלאחר מות נירון, נקטו בעמדה שונה.
היה להם צורך בלגיטימציה לשלטונם הם, ובדה-לגיטימציה של שלטון נירון, אותו החליפו.
הם ניסו ליצור תדמית חיובית לקלאודיוס שתעמוד בניגוד ליורשו נירון.
הם בנו מחדש את מקדשו של קלאודיוס, במקום בו היה "ארמון הזהב" המפואר שהקים לעצמו נירון, טבעו מטבעות מזכרת לקלאודיוס ולבריטניקוס (אשר היה ידידו האישי של הקיסר טיטוס), אך עם חלוף הזמן נחלשה נטייה זו, ופולחנו של קלאודיוס ננטש, כפולחנם של הקיסרים היוליו-קלאודים שקדם לו.
עם חלוף הזמן כמעט ונשכח קיסר זה.
ספריו אבדו, מכיוון שנושאיהם הארכאים הפכו לבלתי אופנתיים.
עלייתו לשלטון במאה השנייה של הקיסר פרטינקס, אשר יום הולדתו היה משותף לו ולקלאודיוס, השכיחה את זכרו של קלאודיוס.
במאה השלישית, עלייתו לשלטון של הקיסר קלאודיוס השני השכיחה את שמו של קלאודיוס.
כאשר מת קלאודיוס השני, הוכרז אף הוא לאל, והדיח את קלאודיוס מפנתיאון האלים הרומאי.
קלאודיוס קיים חיים פרטיים יוצאי דופן יחסית לבן המעמד הרומי הגבוה בתקופתו.
על פי סויטוניוס, קלאודיוס "פרוע ביותר היה בתאוותו לנשים, אבל אל גברים לא נמשך כלל".
כפי שציין אדוארד גיבון, מבין חמישה עשר הקיסרים הראשונים, היה קלאודיוס היחיד ש"טעמו באהבה היה נכון לחלוטין" (כפי הנראה הכוונה לכך שלא היו לו מאהבים גברים - הומוסקסואליות הייתה לצנינים בעיני גיבון).
סווטוניוס והיסטוריונים בני תקופתו הביאו את אותה הטענה עצמה כנגד קלאודיוס.
הם האשימו אותו כי נשותיו הן ששלטו בו וכי היה עבד לתשוקתו לנשים.
לאחר שני שידוכים כושלים (הראשון לבת דודתו אמיליה לפידה , אשר לא הושלם בשל סיבות פוליטיות, והשני לליוויה מדולינה שהסתיים במותה החטוף של הכלה ביום החתונה), נישא לאשתו הראשונה, פלאוטיה אורגולנילה , שהייתה קרובה של נאמנתה של סבתו של קלאודיוס, ליביה, אשת אוגוסטוס.
במהלך נישואיהם בא לעולם בן, קלאודיוס דרוסוס, אשר מת מחנק בעת שניסה לתפוס בפיו ענב שזרק לאוויר.
בהמשך התגרש קלאודיוס בטענה שאשתו נאפה, ואף רצחה את גיסתה אפרוניה.
כאשר פלאוטיה ילדה בת זמן מה לאחר הגירושין, רשם קלאודיוס את הבת כבתו של אחד מעבדיו המשוחררים.
לאחר מכן, בשנת 28 נישא לאשתו השנייה, איליה פאיטינה , אחותו (דרך אימוץ) של סיאנוס.
לשניים נולדה בת, קלאודיה אנטוניה, אך הם התגרשו, בעקבות נפילתו של סיאנוס, עם זאת הוא הגן עליה מפני הוצאה להורג שהייתה מנת חלקם של מקורביו של סיאנוס באותה עת.
בתחילת שנת 38 או 39 נישא קלאודיוס לאשתו השלישית, ולריה מסלינה, בת דודתו הצעירה ממנו אשר הייתה בעלת קשרים בחצרו של קליגולה.
זמן מה לאחר מכן ילדה מסלינה בת בשם אוקטביה .
בן נוסף, שנקרא גרמניקוס ולאחר מכן שונה שמו לבריטניקוס, נולד לאחר עלייתו של קלאודיוס לשלטון.
ההיסטוריונים מכפישים את דמותה של מסלינה, ומציירים אותה כנואפת סדרתית, מתחת לאפו של בעלה הזקן והשוטה.
טקיטוס טוען כי היא הרחיקה לכת עד כדי כך שערכה תחרות במשגל עם פרוצה שהביאה לארמון.
בשנת 48 נישאה למאהבה גאיוס סיליוס בטקס פומבי בעת שקלאודיוס שהה באוסטיה.
אין לדעת אם התגרשה קודם לכן מקלאודיוס, ואם אכן התכוונה לכבוש את הכס לה ולמאהבה בהיעדרו של הקיסר.
יש הטוענים כי סיליוס הוא שהשפיע על מסלינה בטענו כי ימיו של קלאודיוס בשלטון ספורים, וכי בנישואיה עמו תציל את עצמה ואת ילדיה מגורלה של קיסוניה, אשתו של קליגולה, ושל ילדיה שנרצחו.
טקיטוס טוען כי מילויו של קלאודיוס את תפקיד הקנסור דרש ממנו זמן רב ומנע ממנו מלראות את המתרחש בחצרו.
מכל מקום, התוצאה של המעשים הללו הייתה מותם של סיליוס, מסלינה, ויתר אנשיה.
קלאודיוס השביע את אנשי המשמר הפרטוריאני כי יהרגו אותו אם יעז להינשא שוב.
למרות הכרזה זו, נישא קלאודיוס בפעם הרביעית, ונישואין אלו הם שהביאו למותו.
הוא בחר באחייניתו אגריפינה הצעירה, על אף שעבדיו המשוחררים חיפשו מועמדות ראויות יותר.
נראה כי המניע של קלאודיוס מאחורי הנישואין היה פוליטי.
ניסיון ההפיכה של סיליוס הראה את חולשת השושלת היוליו-קלאודית, אשר הדלדלה משנים של רציחות בתוך המשפחה.
לחולשה זו התווספה העובדה כי לא היה לו יורש ראוי, בהיותו של בריטניקוס אך ילד.
אגריפינה הייתה אחת מן הצאצאים היחידים של אוגוסטוס שנותרו בחיים, ובנה, לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, היה אחד מן הזכרים האחרונים שנותרו בשושלת.
בן זה יהיה ידוע לימים כנירון קיסר.
יש הטוענים כי הסנאט הוא שהביא לנישואין על מנת לסיים את מאבק הדמים בין הקו הקלאודי והקו היוליאני, אשר שיאם היה במאבק בין אגריפינה, אשתו של גרמניקוס ואמה של אגריפינה הצעירה, ובין טיבריוס לאחר מותו של אוגוסטוס.
נראה כי עם נישואיו של קלאודיוס לאגריפינה ועם אימוצו של בנה על ידי קלאודיוס לבן וליורש, תם סכסוך זה.
אגריפינה הייתה אדם תאב כוח.
נירון הושא לאוקטביה, בתו של קלאודיוס, אומץ לבן על ידי קלאודיוס, ומונה ליורש בצוותא עם בריטניקוס הקטין.
הסדר זה לא היה יוצא דופן.
כך, למשל, מינה אוגוסטוס בשלב מסוים את נכדו, פוסטומוס ליורש במשותף עם טיבריוס, וכך מונה קליגולה על ידי טיבריוס כיורש בצוותא עם נכדו של טיבריוס, גמלוס.
אימוצם של בגירים או נערים היה מסורת עתיקה ברומא, כאשר יורש בגיר ראוי לא היה בנמצא.
זה היה המצב בעת שקלאודיוס הלך והזדקן, ובריטניקוס טרם הגיע לבגרות.
ההיסטוריון סווטוניוס מתאר את פגמיו של קלאודיוס בפירוט.
על פי סווטוניוס היו ברכיו של קלאודיוס חלשות, וכרעו תחת כובד משקלו.
ראשו רעד, הוא היה מגמגם ודיבורו מבולבל.
הוא הזיל ריר ואפו נזל כאשר התרגש.
סנקה מתאר את קולו של קלאודיוס כקול שאינו שייך לאף יצור חי, וטוען שידיו היו אף הן חלשות.
עם כל זאת, סווטוניוס מציין שקלאודיוס "לא חסר היה הוד והדרת-פנים" ומתאר אותו כגבר גבוה, בנוי היטב, אשר פגמיו לא ניכרו לעין בעת שהיה ישוב ורגוע, אם כי החמירו בעת רוגז.
ההיסטוריונים מסכימים כי מעת עלייתו לשלטון חל שיפור במצבו.
קלאודיוס עצמו טען כי הגזים בפגמיו על מנת להציל את חייו.
רופאים מודרניים חלוקים בדבר האופי המדויק של מגבלותיו של קלאודיוס.
לפני מלחמת העולם השנייה נטו לייחסן לשיתוק ילדים.
כך, למשל, הייתה זו הדיאגנוזה שמסר הסופר רוברט גרייבס בספרו "אני, קלאודיוס" אשר פורסם בשנות ה-30. עם זאת שיתוק ילדים כשלעצמו אינו נותן מענה לכל התסמינים שתיארו בני זמנו של קלאודיוס.
מחקרים מאוחרים מייחסים לקלאודיוס שיתוק מוחין כסיבה העיקרית למגבלותיו.
מבחינת אופיו מתואר קלאודיוס כנדיב וצנוע, אדם המתבדח באופן המוני המבליט את לקות הדיבור שלו שנחשבה למכוערת, צוחק ללא שליטה וסועד לעיתים בחברת הפלבאים.
כן מתואר קלאודיוס כקל לשליטה ותלותי, המנוצל על ידי נשותיו ועבדיו המשוחררים, ובה בעת מהיר לרגוז, פרנואידי וחושש לחייו.
הוא נודע כצמא דם ואכזר, שאהב לצפות בקרבות גלדיאטורים וחיות טרף.
עבודותיו הנרחבות של קלאודיוס, שנמנה עם מלומדי זמנו, מציגות אדם אינטליגנטי, מנהלן מוכשר, ומלומד רב ידע.
כך, הופכת אישיותו של קלאודיוס לחידה.
מאז גילויו (בשנת 1912) של "המכתב לתושבי אלכסנדריה" שכתב קלאודיוס, נעשה מאמץ רב בניסיון להביא לשיקום תדמיתו ההיסטורית ולהגדרה מחדש של אישיותו, מתוך הבנה כי ההיסטוריונים העתיקים היו נגועים בנטייה פוליטית, שכן כתומכי הרפובליקה והסנאט הרומי כנגד מוסד הפרינקפס, מצאו לנכון להשחיר את דמותו במודע או שלא במודע.
קלאודיוס היה כותב פורה במהלך ימי חייו.
בתקופה בה היה שיא הקריירה הספרותית שלו, תקופת שלטון טיבריוס, לא ניתן היה לכתוב על קורות הרפובליקה הרומית, על מנת שלא להיחשד בטינה למשטר הפרינקפס.
לפיכך עסקו ההיסטוריונים בתיאור אירועי הזמן האחרון, או אירועים ארכאיים שכמעט ונשכחו.
פרט להיסטוריה של שלטון אוגוסטוס, אשר כתיבתה גרמה לו נזק אישי רב, עבודותיו כללו היסטוריה של העם האטרוסקי ושמונה כרכים על ההיסטוריה של קרתגו, כמו גם מילון לאטרוסקית, וספר על המשחק בקובייה.
למרות הצורך הפוליטי להתעלם מתקופת דמדומי הרפובליקה, כתב ספר המגן על קיקרו בפני האשמותיו של אסיניוס גאלוס, שלדעת סויטוניוס "נכתב בבקיאות לא מעטה".
קלאודיוס הציע רפורמה באלפבית הלטיני, וצירף שלוש אותיות נוספות, המכונות "האותיות הקלאודיות".
את הצורך באותיות אלו הציע עוד בטרם עלה לשלטון, ולאחר עלייתו הביא לשימוש בהן על ידי הציבור הרחב.
האות הראשונה הייתה האות C הפוכה, אשר שימשה לתאר את צירוף האותיות BS או PS, כשם שהאות X מתארת את הצירוף KS.
אות נוספת הייתה מעין F הפוכה, אשר ייצגה U עיצורית.
אות בצורת חציה השמאלי של האות H שימשה לייצג תנועת Y.
אותיות אלו לא שרדו לאחר תקופת כהונתו, אם כי סווטוניוס, אשר חי מספר עשרות שנים לאחר מותו של קלאודיוס, ציין כי בימיו עדיין ניתן למצוא אותן מעת לעת במסמכים ציבוריים וחקוקות על גבי אנדרטאות.
כן כתב קלאודיוס אוטוביוגרפיה בשמונה כרכים, אשר סווטוניוס העיד עליה כי היא "בלא טעם רב אך בסגנון נאה".
מכיוון שבנאומיו נהג קלאודיוס לבקר את קודמיו ואת קרוביו, ניתן לשער מה היה תוכנו של החיבור עליו מתח סווטוניוס את הביקורת.
אף אחת מעבודותיו של קלאודיוס לא שרדה.
ישנם מקורות משניים המצטטים חלקים מהם.
סווטוניוס מצטט את קלאודיוס פעם אחת במפורש, ונראה כי הסתמך על האוטוביוגרפיה של קלאודיוס בכתיבת ספרו.
טקיטוס משתמש בטיעוניו של קלאודיוס כשהוא עוסק בצורך בשינוי האלפבית בתקופתו.
ייתכן והשתמש בחלק מחיבוריו לכתיבת עבודותיו.
פליניוס הזקן השתמש בחלק מן החיבורים עבור ספרו "תולדות הטבע".
השפעת המחקר ההיסטורי בן זמנו על קלאודיוס כשליט ברורה.
רבות מעבודותיו הציבוריות היו פרויקטים בהם החל יוליוס קיסר.
כאשר שימש בתפקיד הקנסור נראה כי פעל ליישום מדיניות המבוססת על מדיניות שנקטו אבותיו ששימשו בתפקיד, ובמיוחד אפיוס קלאודיוס קאקוס.
הרפורמות הדתיות עליהן שקד, ומאמצי הבנייה שלו נראו כרצון ליישם בפועל את שהשיג בלמדנותו.
כך, למשל, ידע כי קאקוס השתמש במשרת הקנסור על מנת להכניס לאלפבית הרומי את האות "R", ונראה כי הדבר שימש לו כהשראה להשתמש במשרותיו על מנת להכניס לשימוש את האותיות שהמציא.
אחד מתחביביו העיקריים של קלאודיוס היה לצפות בתיאטרון אלא שלא בהופעה תרבותית, כי אם בקרבות גלדיאטורים, קרב בין שני אנשים המצוידים במגן ראש, חרב או חנית, מגן יד ומגיני ברכיים.
המטרה הייתה לפגוע בחזה של היריב ולהפילו.
כאשר אחד נופל, הקיסר מורה לגלאדיאטור לשסע בסכין את חזהו של האחר.
אם אין רשות של הקיסר, לא ממשיכים בקרב.
עוד מופע מיוחד שאהב הוא הוצאה להורג על ידי חיות טרף.
המוצא להורג נכנס לזירה עם חרב קצרה ואיתו עוד 4 חיות פרא כגון אריות ונמרים שהובאו במיוחד מאפריקה בעבור הון עתק.
דימויו של קלאודיוס שאוב במידה רבה מן הרומנים ההיסטוריים "אני, קלאודיוס" (1934) ו"קלאודיוס האל" (1935), מאת רוברט גרייבס.
הספרים, הכתובים בגוף ראשון, נותנים לקורא את הרושם המוטעה כי אכן הם מהווים את האוטוביוגרפיה של קלאודיוס, אשר נתגלתה לא מכבר.
גרייבס השתמש בכוונה תחילה בידיעותיו ובכישרונו, על מנת ליצור רושם זה.
דוגמה לכך היא פיסקה הכלולה בספר "אני, קלאודיוס", לפיה ניבא האורקל כי זיכרונותיו יתגלו אלף ותשע מאות שנים לאחר כתיבתם.
בשנת 1937 נעשה ניסיון כושל להסריט את הספרים, על ידי הבמאי יוזף פון שטרנברג בו כיכב צ'ארלס לוטון כקלאודיוס.
השחקנית הראשית מרל אוברון נפגעה בתאונה, והסרט מעולם לא הושלם.
בשנת 1965 הוקרן סרט תיעודי המראה את הצילומים שצולמו, ומציג משחק משובח של לוטון כקלאודיוס.
בשנת 1976 הפך ה-BBC את שני הספרים לסדרת טלוויזיה בת שלושה עשר פרקים, בשם "אני, קלאודיוס", בה השתתפו כמה מן הגדולים בשחקני התיאטרון והטלוויזיה בבריטניה.
דרק ג'קובי שיחק את קלאודיוס.
קלאודיוס על פי הספר והסדרה היה אדם נבון, חריף שכל, אשר השתמש בפגמיו הגופניים על מנת לשרוד בזמנים קשים, ואשר עלה לשלטון כנגד רצונו, כאשר כל רצונו היה להשיב לחיים את הרפובליקה שגוועה.
עלייתו לשלטון של קלאודיוס סימנה רגיעה ביחסים שבין האימפריה ונתיניה היהודים.
בניגוד לקודמו קליגולה שרצונו שעמי האימפריה יסגדו לו כאל כמעט הביא להתפרצות מרד יהודי שנמנע רק עם רציחתו, פעל קלאודיוס לתיקון הנזק וליישוב הסכסוך בין היהודים והיוונים באלכסנדריה ולפי בקשת חבריו אגריפס הראשון והורדוס הוציא צו שבו הוא מאשר את זכויותיהם של כל תושבי האימפריה היהודים.
בשנת 41 הרחיב קלאודיוס את ממלכתו של אגריפס על ידי סיפוח הפרובינקיה יהודה לתחום שלטונו ובכך איחד את ממלכתו של הורדוס תחת מלך יהודי.
כמו כן העניק קלאודיוס את ממלכת כלקיס לאחיו הורדוס.
עם מותו של אגריפס, בשנת 44, הגיע קיצה של ההנהגה היהודית בארץ יהודה.
השליטה עברה לנציב מטעם רומא ובכך נפתחה תקופת הנציבות הרומית השנייה.
בשנת 52 הגלה קלאודיוס את הנציב קומאנוס והחליף אותו באחד מעבדיו המשוחררים ש"נחשבו בעיניו במיוחד": הוא "כיבד את פליקס...ואף מינהו לנציב בפרובינציית יהודה".
בזמן נציבותו של פליקס מצא קלאודיוס את מותו.
יש מקורת המראים כי קלאודיוס גירש את היהודים מרומא.
לעומתם, קסיוס דיו, היסטוריון שחי בין המאה השנייה והמאה השלישית לספירה, טוען כי קלאודיוס לא גירש את כל היהודים מרומא:
מַרְקוּס אָוּרֶלְיוּס וַלֶרְיוּס קְלָאוּדִיוּס אָוּגוּסְטוּס היה קיסר רומא משנת 268 ועד פטירתו לשנת 270. תקופת שלטונו הייתה חלק מתקופה הידוע כמשבר המאה השלישית שבו תהליכים של התפוררות כאוס ולחצים מבחוץ הביאו את האימפריה הרומית אל סף החידלון.
בתקופת שלטונו הוא נלחם בהצלחה מול פלישות של שבטים גרמאניים אך מת ממגפת קיפריאנוס בטרם הצליח לייצב את האימפריה ולבסס את שלטונו.
קלאודיוס השני נולד ופעל בתקופה הידוע בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, במהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים.
במהלך העשור השביעי של המאה השלישית, ולמעשה עם עלייתו לשלטון של קלאודיוס הגיע המשבר לנקודת שפל עבור האימפריה הרומית שהתחלקה הלכה למעשה ל-3 ישויות נפרדות ובעלות אינטרסים מנוגדים.
קלאודיוס היה ממוצא אילירי, הוא נולד בעיר סירמיום (Sirmium) בירת הפרובינקיה פאנוניה ביום ה-10 במאי 210. הוא שירת כחייל בצבא הרומאי במשך כל ימי חייו, ובמסגרת זו הוא טיפס בסולם הדרגות עד שהקיסר גליאנוס מינה אותו למפקד יחידת פרשי העילית של הצבא הרומאי ולאחר מכן מינה אותו כמשנה לקיסר.
בתקופת שלטונו של הקיסר דקיוס (249–251) שימש בדרגה של טְרִיבּוּן צבאי, tribunus militum.
בהמשך החזיק בדרגה של טריבון הלגיון החמישי, tribunus legionis V Martiae.
בשנת 268 שימש טריבון בטיקינום (Ticinum).
במהלך תקופה זו רכש לעצמו קלאודיוס מוניטין של אדם בעל חוסן פיזי אגדתי, לפי אחד הסיפורים הוא הצליח לשבור במכת אגרוף שיניים של סוס משתולל, סיפור דומה נשזר סביב מעשיו בזירת ההיאבקות בה הוא שבר את שיניו של מתאבק שניסה להכניע אותו בתכסיס שפל.
חלקים גדולים מההיסטוריה של האימפריה הרומית בתקופת משבר המאה השלישית נותרו לוטים תחת ערפל, מקורות מאוחרים וכיסוי חלקי מונעים אפשרות של תיעוד היסטורי רציף ומוסכם.
תקופת שלטונו של גליאנוס לא יוצאת דופן מבחינה זו אך השלב האחרון לשלטונו לוטה בערפל כבד.
אי הוודאות גדולה במיוחד לגבי הלחימה מול השבטים הגותיים ולגבי קרב נאיסוס שאירע בסמוך למותו של גליאנוס.
חלק מהמקורות ההיסטוריים מייחסים את הניצחון לגליאנוס וחלקם מייחסים את הניצחון לקלאודיוס השני.
ידוע כי שבטים גותיים ערכו סדרת פשיטות שתיארוכן לא ידוע במדויק, ככל הנראה בין 267 עד 269. המקורות הרומאיים מוסרים מידע סותר על היקף הפלישות, האזורים שנפגעו והשבטים הפולשים וייתכן ומדובר בפלישה אחת של מספר גדול של ברברים ששטפו את האימפריה או שתי פלישות בתאריכים נפרדים.
צבא רומאי ככל הנראה בהנהגת גליאנוס הצליח להגיע למגע עם הפושטים ייתכן והקרב אירע על גדות נהר נסטוס על גבול מקדוניה ותרקיה, בקרבות נהרגו אלפים מספר מקרב הברברים, מנהיג הפושטים משבט ההרולי הגיע להסכם עם הרומאים והפשיטה נעצרה.
המחקר ההיסטורי עדיין חלוק בנוגע לשאלה האם הקרב בנסטוס וקרב נאיסוס הם שני קרבות נפרדים או שני שמות לקרב אחד, המחלוקת נמשכה גם לגבי המשקל ההיסטורי של קרבות אלו שבסופם הוכרעו הגותים ופרובינציות הבלקן זכו בשקט לדורות.
משהוכרע הקרב יצא גליאנוס אל צפון איטליה, שם הכריז הקצין הנאמן לשעבר אאורלוס על מרד כנגד הקיסר תוך שהוא מביע את תמיכתו בקיסר המורד ושליט האימפריה הגאלית פוסטומוס.
הכוחות נפגשו בקרב בסמוך למילאנו ואאורלוס נדחק אל בין חומות העיר, משהוברר לו כי מצבו נואש וכי פוסטומוס לא יבוא לעזרתו הוא הכריז על עצמו כקיסר.
בשלב זה החליטו הקצינים הבכירים בצבאו של גליאנוס למרוד כנגדו, המקורות ההיסטוריים אינם מסבירים את הסיבה אך ככל הנראה מדובר במאבקי כוח על כס השלטון שגליאנוס לא הצליח, למרות מאמציו, להבטיח.
המקורות חלוקים על זהות הרוצחים ועל חלקו של קלאודיוס השני ברצח עצמו.
ונראה שהמקורות מנסים להרחיק אותו מההפיכה והרצח.
עם מותו של גליאנוס הוא נבחר על ידי חיילי הלגיונות להיות הקיסר של האימפריה הרומית.
על פי ההיסטוריונים הרומאיים על פי מצוות הסנאט רומי הוצאו בני משפחתו של גליאנוס להורג, למרות בקשתו לכאורה של קלאודיוס השני.
במהלך שנועד להבטיח את שלטונו מאיום של מורדים ומתחרים, איחד קלאודיוס את הצבא תחת פיקודו על ידי הבטחת דונטיבום (לטינית: Donativum), שמשמעותו תשלום כספי לחיילים הנאמנים לו, המשיך במצור על מילאנו וסיים את העימות על ידי הבטחת שביתת נשק לאאורלוס והוצאתו להורג עם חתימת ההסכם.
שיא הישגיו של קלאודיוס הגיע מיד עם הכתרתו והוא ניצחונו בקרב נאיסוס בו הובס צבא גותי ואיתו נהדפה פלישה של שבטים ברבריים אל תוך ליבה של האימפריה.
כתוצאה מהקרב ירד הלחץ המאסיבי של השבטים הגותיים על גבולות הדנובה של האיפריה והם נמנעו מלתקוף את הגבולות למשך כמאה שנה לאחר התבוסה.
במקביל תקפו פושטים משבט האלמאנים את שטחי האימפריה לאחר שחצו את האלפים, אך קלאודיוס הצליח להפתיע אותם ולהביס אותם בקרב אגם בנאכוס שנערך בשנת 268 והתחולל על חופי אגם גארדה.
בקרב נפגשו כ-30,0000 חיילים רומאים מול צבא גרמאני גדול, שיש המערכים את מספר חייליו ב-100,000 איש.
ייתכן שמשא ומתן קדם לקרב, אך משזה נכשל, בחר קלאודיוס לתקוף את הגרמנים וזכה לניצחון מוחץ, לתהילת-עולם, לכינוי "גותיקוס" (Gothicus), שפירושו "מכניע הגותים", ולתואר גרמניקוס מקסימוס.
קרוב לוודאי שקלאודיוס עשה את חורף שנת 268–269 ברומא.
לאחר שקלאודיוס הצליח לייצב את גבולות האימפריה מול הפולשים הגרמאנים הוא הפנה את תשומת לבו לאימפריה הגאלית ובסדרת מהלכים צבאיים מוצלחים הצליח להחזיר את איבריה (ספרד) ועמק נהר הרון לשליטה רומאית.
במהלך שנת שלטונו הראשונה של קלאודיוס החל תהליך התפוררות של האימפריה הגאלית, הישות המדינית שקרעה עצמה מהאימפריה הרומית בתקופת הקיסר גליאנוס, פוסטומוס המורד התקשה לשמור על כסאו מול מורדים מתוך ביתו.
כתוצאה מכך הצליח קלאודיוס במאמץ מינימלי להחזיר לשלטונו את הפרובינציה איבריה.
שנה לאחר מכן חזר קלאודיוס השני אל גבול הדנובה על מנת לקדם פני צבא גדול ומשולב של לוחמים גפידים, ונדלים ושבטים גרמאניים אחרים.
הקרב העיקרי בין שני הצבאות נערך במואסיה והסתיים בלא הכרעה.
הגרמנים נסוגו, אך הצבא הרומאי ספג אבדות כבדות ולא הצליח להכריע את יריבו.
הצבא הרומאי לא יכול היה להיכנס לקרב נוסף אך קלאודיוס סירב לעזוב את זירת המערכה והכה את הגרמנים במארב מתוכנן, למרות אבדותיהם הכבדות הצליחו הגרמנים להמשיך בנסיגה מסודרת כשפרשים רומאים ממשיכים לזנב בהם.
קלאודיוס מת בסירמיום במגפת דבר.
אחיו קווינטילוס, תפס את השלטון תחת חסות הסנאט, פעולתו הראשונה כקיסר הייתה להכריז על קלאודיוס השני כאל (Divus Claudius Gothicus).
עיקר המידע ההיסטורי על התקופה בכלל ועל קלאודיוס השני מצוי בכתבים הידועים בשם היסטוריה אוגוסטה, מהימנות מקור זה מוטלת בספק, אך למרות זאת (עקב מיעוט במקורות אחרים) משמשים כתבים אלו מקור ראשי לתולדות הקיסרות הרומית במאה השלישית לספירה.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה לקלאודיוס השני היה אח בשם קריספוס (Crispus) שהיה סבו של קונסטנטיוס כלורוס וסבא-רבא של הקיסר קונסטנטינוס הגדול.
למידע זה אין ביסוס ממקורות אחרים ויש המפקפקים במהימנות המידע וטענת המפקפקים היא כי קונסטנטינוס הגדול ניכס לעצמו שושלת ויצר קשר דם עם קיסר בעל מוניטין בכלל וכמי שניצחונו הצבאי הגדול הושג בקרב סמוך למקום הולדתו של קונסטנטינוס.
שמו של קלאודיוס גותיקוס נקשר במיתולוגיה הנוצרית לולנטינוס הקדוש.
על פי לפי אחת המסורות הנוצריות, חי ולנטינוס בתקופת הקיסר קלאודיוס השני גותיקוס, והשיא זוג צעיר בניגוד לפקודת הקיסר, שאסר על נישואי חיילים.
יום חגו, של ולנטיאנוס החל ב-14 בפברואר, נחגג כחג האהבה בתרבות המערבית ("יום ולנטיין").
קלאודיו פול קאניג'ה (בספרדית: Claudio Paul Caniggia [בארגנטינה מבוטא שם משפחתו "קאניחייה"]; נולד ב-9 בינואר 1967) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
לזכותו 50 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
במהלך הקריירה שלו שיחק קאניג'ה בכמה מועדונים ובהם: ריבר פלייט, בוקה ג'וניורס, רומא, אטאלנטה, בנפיקה ליסבון, וגלאזגו ריינג'רס.
את עונת הפרישה שלו, 2003-2004, העביר בליגה הקטרית.
בשנת 2012 חזר לשחק למשך תקופה במועדון החובבים האנגלי אף.
קאניג'ה ייצג את ארגנטינה בכדורגל במונדיאל 1990, שנערך באיטליה, שם הפגין יכולת גבוהה.
השיא היה שער הניצחון נגד ברזיל בשמינית הגמר: קאניג'ה קיבל מסירה מדייגו ארמאנדו מראדונה, עבר את השוער הברזילאי קלאודיו טפארל וכבש את השער המזוהה איתו יותר מכל.
בחצי גמר הטורניר כבש קאניג'ה את שער השוויון נגד איטליה שהביא להארכה ובסופו של דבר לניצחון ארגנטינאי בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים.
את הגמר, בו הפסידה ארגנטינה לגרמניה המערבית, החמיץ בגלל כרטיסים צהובים שצבר.
קאניג'ה המשיך להצליח במדי ארגנטינה גם בלי מראדונה בקופה אמריקה 1991 בצ'ילה: יחד עם גבריאל בטיסטוטה הצעיר הוביל את ארגנטינה לזכייה גדולה בקופה עם ניצחון בחצי הגמר על ברזיל במשחק טעון במיוחד.
לאחר הקופה עבר קאניג'ה תקופה לא קלה כאשר הורחק לשנה מכדורגל בגלל שימוש בסמים.
הוא חזר בזמן למונדיאל 1994 וכיכב במשחק נגד ניגריה שבו כבש 2 שערים שהעניקו לארגנטינה ניצחון 1–2 על הניגרים האגרסיביים ומקום בשמינית הגמר.
למונדיאל 1998 לא זומן עקב סכסוך עם המאמן דניאל פסארלה: קאניג'ה בעל השיער הבלונדיני הארוך סירב להסתפר, כפי שדרש המאמן.
ב-2002, בגיל 35, הוא זומן למונדיאל ביפן וקוריאה הדרומית על ידי המאמן מרסלו ביילסה אבל לא שיחק בגלל פציעה.
במשחק השלישי והאחרון של ארגנטינה בטורניר, נגד שוודיה, קיבל קאניג'ה, שלא היה על המגרש, כרטיס אדום על מילים מיותרות שאמר לשופט.
הוא השחקן היחיד בתולדות הגביע העולמי שהורחק בלא לשחק כלל.
50 הופעות במדי הנבחרת ו-16 שערים שכבש ממקמים אותו בין עשרים הכובשים המצטיינים בתולדות הנבחרת הארגנטינאית, אף שהסכסוך עם פסארלה מנע ממנו מספר רב יותר של הופעות.
קאניג'ה הביא לנבחרת מהירות יוצאת דופן ויכולת כדרור שהפכו אותו לשחקן מסוכן מאוד בהתקפות מתפרצות, אופי לוחמני ושיתוף פעולה מושלם עם חברו, כוכב הנבחרת מראדונה.
קלאודיו מונטוורדי (באיטלקית: Claudio Monteverdi; הוטבל ב-15 במאי 1567 – 29 בנובמבר 1643) היה מלחין, כנר וזמר איטלקי.
יצירתו מציינת את המעבר מן המוזיקה של הרנסאנס לזו של הבארוק.
במהלך חייו הארוכים הפיק יצירות, שאפשר לסווגן בשתי הקטגוריות הללו, והיה אחד החשובים ביותר בין המהפכנים שחוללו את התמורה בסגנון.
מונטוורדי כתב את אחת האופרות הראשונות, "אורפיאו", ועוד בחייו זכה לפרסום והוקרה.
מונטוורדי נולד בקרמונה שבצפון איטליה.
השם מונטוורדי פירושו "הר ירוק" באיטלקית.
בילדותו למד אצל מארק אנטוניו אינג'ניירי, שהיה מנצח מקהלה בקתדרלה בקרמונה.
כיון שאין אזכור לשירתו במקהלת הקתדרלה, נראה ששיעורי המוזיקה היו פרטיים.
היצירות הראשונות שהפיק לפרסום – כמה מוטטים ומדריגלים כנסייתיים – נכתבו עוד בשנת 1582 ו-1583, ומכאן שכישרונו הוכר כבר בגיל צעיר.
בשנת 1587 הוציא את ספר המדריגלים החילוניים הראשון שלו, וזמן קצר אחר כך התחיל לחפש עבודה מחוץ לעיר הולדתו.
אחיו הצעיר, ג'וליו צ'זארה מונטוורדי היה גם הוא מלחין ונגן עוגב.
בשנת 1590 התחיל מונטוורדי לעבוד בחצר הדוכס וינצ'נצו גונזאגה במנטובה, כזמר ונגן ויולה דה גמבה, ובשנת 1620 היה למנצח החצר.
עד שמלאו לו ארבעים עבד בעיקר על מדריגלים, ובסך הכול כתב תשעה ספרים של צורה מוזיקלית זו.
הספר החמישי, שיצא לאור בשנת 1605, עמד בלב מחלוקת בין מונטוורדי לג'ובאני ארטוזי, שתקף את "חוסר התרבות" ו"חירויות היתר" של סגנון החיבור המודרני.
את מתקפותיו ריכז במדריגלים מן הספר הרביעי.
גישה זו מייצגת מהלך בלתי מודע לעבר סגנון המונודיה החדש.
הכנסתו של תפקיד קונטינואו אינסטרומנטלי לרבים מן המדריגלים בספר גם הוא סימן היכר מודרני במודע.
נוסף לכך, הספר החמישי הציג התחלות של טונאליות פונקציונלית מודעת.
הספר השמיני, שיצא לאור בשנת 1638, כלל את מה שמכונה המדריגלים dei guerrieri ed amorosi, שרבים רואים בהם דוגמה מושלמת לצורת המדריגל.
כמכלול, שמונה ספרי המדריגלים הראשונים מדגימים את ההתפתחות העצומה מן המוזיקה הפוליפונית של הרנסאנס לסגנון המונודי, האופייני למוזיקת הבארוק.
ספר המדריגלים התשיעי, שיצא לאור לאחר מות מונטוורדי, בשנת 1651, מכיל יצירות קלות יותר, כגון קנצונטות, שחוברו כנראה במהלך חייו ומייצגות את שני הסגנונות.
מן המונודיה, על הדגש ששמה על קווים מלודיים ברורים, טקסט קל להבנה ומוזיקת ליווי רגועה, היה זה צעד הגיוני להתחיל בחיבור אופרה, בייחוד למלחין שנטה לדרמטי וגם אהב את המפואר והמרשים.
בשנת 1607 חיבר את האופרה הראשונה שלו, "אורפיאו".
מקובל היה על מלחיני התקופה ליצור מוזיקה לפי דרישה להזדמנויות מיוחדות, והיצירה הזאת נועדה לשוות זוהר לקרנבל השנתי של מנטובה.
ואכן, האופרה נחלה הצלחה רבתי והתאימה להפליא לרוח הזמנים.
"אורפיאו" מצטיינת בעוצמתה הדרמטית ובתזמור מלא החיים שלה.
אכן, יש מקום לטענה, שזו הדוגמה הראשונה להקצאת תפקידים מסוימים לכלי נגינה מוגדרים ביד המלחין וזה גם אחד החיבורים הגדולים הראשונים, שחלוקת הכלים המדויקת בביצוע הבכורה שלהם עמדה בעינה עד לימינו אלה.
העלילה מתוארת בתמונות מוזיקליות ססגוניות והמלודיות סדורות וברורות.
באופרה זו יצר מונטוורדי סגנון מוזיקלי חדש בתכלית, "דרמה פר מוזיקה" (דרמה מוזיקלית).
האופרות של מונטוורדי מוגדרות על פי רוב "קדם-בארוקיות" או "בארוק מוקדם".
מונטוורדי כתב גם מוזיקה דתית, כך למשל אחת מיצירותיו המפורסמות עד היום היא Vespro della Beata Vergine (תפילות הערבית של הבתולה המבורכת) משנת 1610. "תפילות הערבית" היא גם דוגמה מוקדמת לחזרה וניגוד, עם ריטורנלו ברור ברבים מן הפרקים.
היה זה דבר חדש לגמרי לקהל המאזינים של אותו זמן, והתקבל בהתלהבות מיידית.
בשנת 1613 התמנה מונטוורדי למנצח בכנסיית סן מרקו בוונציה, שם השיב עד מהרה לקדמותן את אמות המידה המוזיקליות הן של המקהלה והן של הנגנים, שהתדרדרו תחת הניהול הכספי הכושל של קודמו, ג'וליו צ'זארה מרטיננגו.
מנהלי הבאזיליקה נשמו לרווחה כאשר מוזיקאי מכובד כל כך ניאות לקבל עליו אחריות למקום, שהמוזיקה הייתה בו בדעיכה מתמדת מאז מותו של ג'ובאני קרוצ'ה בשנת 1609.
בתקופת שהותו בוונציה גם השלים מונטוורדי את השישי, השביעי והשמיני בספרי המדריגלים שלו.
השמיני הוא הגדול מכולם ומכיל יצירות, שנכתבו על פני תקופה של שלושים שנה, כולל הסצנה הדרמטית "טנקרדי וקלורינדה" (1624), שבה התזמורת והקולות יוצרים שתי ישויות נפרדות; הם פועלים במקביל ומשלימים זה את זה.
סביר להניח, שלהשראה לסידור זה, שמונטוורדי החליט לנסות, אחראים שני היציעים הממוקמים זה מול זה בכנסיית סן מרקו.
אפשרות זאת כבר הניעה מלחינים אחרים, כדוגמת ג'ובאני גבריאלי, ליצירת מוזיקה דומה.
עוד פרט המייחד יצירה זו הוא השימוש הראשון מסוגו בטרמולו (חזרה מהירה על אותו צליל) ובפיציקטו (פריטת המיתרים באצבעות) בכלי הקשת להשגת אפקט מיוחד בסצנות דרמטיות.
בשנים האחרונות לחייו חלה מונטוורדי, אך הדבר לא מנע ממנו את חיבורן של שתי יצירות המופת האחרונות שלו, ב-1641 האופרה ""שיבת אוּלִיסֶה למולדת", וב-1642, האופרה האחרונה שהלחין "הכתרת פופיאה", המבוססת על חיי הקיסרית פופיאה ובעלה הקיסר נירון.
"הכתרת פופיאה" נחשבת לאחד משיאי יצירתו של מונטוורדי.
היא מכילה סצנות טראגיות, רומנטיות וגם קומיות (התפתחות חדשה באופרה), הצגה ריאליסטית יותר של הדמויות ומלודיות חמימות יותר מאלה שנשמעו קודם לכן.
ביצועה דורש תזמורת קטנה יותר, ותפקיד המקהלה בו איננו בולט כל כך, מאפיינים אלה חשובים במיוחד עבור ביצוע פופולרי שנועד לחצות את חומות ארמונות המלוכה והאצולה, ואכן קהל היעד לאופרות אלה לראשונה היה מעמד הביניים.
מונטוורדי הוסמך לכומר קתולי בשנת 1633. הוא מת בוונציה.
יצירותיו החשובות והמבוצעות ביותר של מונטוורדי הם תשעת ספרי המדריגלים שהלחין כמעט לאורך כל חייו, הספר הראשון ראה אור ב-1587 ואילו האחרון ראה אור רק לאחר מותו ב-1651. ה"ספרים" הם תעודה למעבר הסגנוני המודע שיזם מונטוורדי בין ההלחנה המסורתית של תקופתו בסגנון הרנסאנס, לסגנון הבארוק החדשני.
בין ה"ספרים" מקובל למנות את הספר החמישי כנקודת ציון באותו מעבר מסגנון ההלחנה של הרנסאנס לסגנון הבארוק, עם השימוש בקונטינואו וטונאליות פונקציונלית, ואת הספר השמיני הארוך וכנראה המורכב ביותר שהלחנתו התמשכה על פני כ-30 שנה.
הספר התשיעי והאחרון דווקא מאופיין ביצירתו פשוטות יותר.
מבין יצירותיו הדתיות בולטת "תפילות ערבית לבתולה המבורכת" המוכרת בקיצור גם כ"ערבית" שבוצעה לראשונה ב-1610, ומבוצעת באופן תדיר אף בימינו, את הפתיחה הכלית ליצירה עיבד מונטוורדי מהפתיחה לאופרה "אורפיאו".
היצירה נחשבת לאחת מיצירות הקודש החשובות ביותר ובכלל במוזיקה המערבית.
ביצירה עושה מונטוורדי בקתדרלה שימוש ככלי נגינה, באמצעות ההידהוד המתמשך במבנה הרחב, דוגמאות לכך ניתן למצוא בין היתר בדואטים "שני שרפים" וב"האזינו השמים".
מונטוורדי חיבר לפחות שמונה-עשרה אופרות, שמהן שרדו רק "אורפיאו", "שיבת אוּליסהֵ למולדת" ו"הכתרת פופיאה", כמו גם האריה המפורסמת "קינה" מן האופרה השנייה שלו, "אריאנה".
קלאודיו אראו לאון (בספרדית: Claudio Arrau León; 6 בפברואר 1903 – 9 ביוני 1991) היה פסנתרן צ'יליאני, שזכה לפרסום עולמי הודות לפרשנויות שנתן לרפרטואר אדיר ממדים, החל בבארוק וכלה במלחינים בני המאה ה-20. הוא נחשב לאחד מגדולי הפסנתרנים של המאה ה-20.
אראו נולד בצ'ייאן, בן לרופא העיניים קרלוס אראו ולוקרציה לאון.
הוא היה ילד פלא, שנתן את הקונצרט הראשון שלו בגיל 5. בגיל 7 נשלח, במלגת לימודים מממשלת צ'ילה, ללמוד בגרמניה אצל מרטין קראוזה, שהיה תלמידו של פרנץ ליסט.
בגיל 11 היה מסוגל לנגן את "האטיודים הטרנסצנדנטאליים" של ליסט, מן היצירות הקשות ביותר שנכתבו אי פעם לפסנתר, ואת "וריאציות פגניני" של ברהמס.
אראו העמיד במשך השנים תלמידים רבים, שעשו להם שם בעולם הפסנתר, ביניהם אינה ברונשטיין, פאול קיס, דניאל בארנבוים ואחרים.
בתמיכתו החלה הקריירה הבינלאומית של הפסנתרנית הברזילאית יארה ברנט.
קלאודיו אראו הקליט את מכלול המוזיקה לפסנתר של רוברט שומאן וערך את יצירותיו להוצאה לאור, כמו גם את כל הסונאטות של בטהובן.
הוא נודע גם בהקלטות בטהובן, מוצרט, ברהמס, ליסט, שופן, שוברט ודביסי, בין השאר.
נגינתו הייתה מסוגננת, נלהבת ורבת הבעה, והצטיינה בטכניקה יוצאת דופן באיכותה.
הוא תואר כאדם חם מטבעו, והדבר אכן בא לביטוי בנגינתו.
צלילו העשיר והכבד, שיש המדמים אותו ליין בורגונדי עתיק ומשובח, משווה לפרשנויותיו קול יחיד ומיוחד.
צליל ייחודי זה שנוי במחלוקת.
יש הטוענים שהוא נשמע סמיך ובוצני, בעוד אחרים מהללים את אופיו המעוגל, הנשמע, לדבריהם, כמעט כנגינת עוגב, או כאילו נענים המנענעים לכפותיו כחומר ביד היוצר.
מאז הגיעו לגיל העמידה הייתה אומנם נגינתו של אראו איטית ומתונה יותר, אבל בשלב מוקדם יותר בקריירה שלו יצא לו שם וירטואוז מבריק.
מבקרי מוזיקה רבים סבורים, שגישתו, באופן כללי, נעשתה פחות ספונטנית, מסויגת ומופנמת יותר, לאחר מות אמו, שאליה היה קרוב ביותר.
בעת מותו במירצושלאג, אוסטריה, עבד אראו על הקלטת תקליטור של מכלול יצירות הפסנתר של באך.
בשנת 1937 נשא אראו לאישה את זמרת המצו סופרן הגרמנייה-יהודייה רות שניידר ונולדו להם שלושה ילדים.
אייליוס או קלאודיוס גָלֶנוֹס , היה רופא יווני קדום, יליד פרגמון שבאסיה הקטנה (כיום טורקיה).
גלנוס היה רופא החצר של הקיסר הרומאי מרקוס אורליוס והיה בקי גם במדעים אחרים.
הוא הביא לשיאה את תורתו של היפוקרטס, אבי השיטה המדעית לרפואה.
הביטוי העברי "מזג" כתיאור אופיו של האדם (אדם בעל מזג חם, אדם בעל מזג נוח) נלקח מתורתו של גלנוס, הואיל וגלנוס מדבר על מזיגת מרכיבים בצורה שונה עבור כל אדם.
גלנוס היה הראשון שתיאר שורת מחלות, בהן כרסת.
גלנוס תיאר את אופיו של האדם כתמהיל של ליחות ביולוגיות מולדות שנמצאות אצל כל אדם במינונים משתנים ומשפיעות על תכונותיו: מרה שחורה הגורמת למזג מלנכולי, מרה לבנה (ריר), הגורמת למזג פלגמטי, מרה אדומה (דם), הגורמת למזג סנגוויני, ומרה צהובה (מרה), הגורמת למזג כולרי.
תפיסתו של גלנוס את הרפואה שלטה בתרבות המערבית יותר מאלף שנה לאחר מותו, עד תום תקופת הרנסאנס.
ידועה למשל התאוריה שלו בדבר יצירת הדם, הולכתו ותפקידיו, שנתנה הסבר מניח את הדעת לתופעות שונות הקשורות למחזור הדם ושהיו ידועות בזמנו ואף מעבר לכך.
רק עם ניתוחי גוויות והעמקת הידע המדעי בימי הרנסאנס הביאו להפרכת תורתו של גלנוס ולגילוי מחזור הדם.
ניתן למצוא שרידים לתפיסתו של גלנוס בשפת הדיבור – למשל הביטוי "מרה שחורה" לביטוי מצב דיכאון.
הרפואה המודרנית אמנם אינה מקבלת את תורתו של גלנוס ואת תאוריית ארבע הליחות אבל גם כיום מקובלת התפיסה שאופי אינו רק תוצר חינוך או סביבה אלא הוא מולד בחלקו (ואף עובר בתורשה).
הרמב"ם התייחס במקומות רבים בכתביו הרפואיים לגלנוס.
על אף שיסודות תפיסתו של גלנוס היו מקובלים עליו, לא נרתע הרמב"ם ממחלוקות חריפות עם עמדותיו של גלנוס וכתב: "...
הקדמתי לך דברים אלה, כדי שתטיל ספק גם בדברי גלנוס, אותו חכם מלומד".
במקום אחר תיאר את גלנוס כאחד ה"אנשים בעלי חריפות ותבונה שכבר ידעו אחת מהחכמות...
ובחכמות אחרות לא ידע בהם כלל או יהיה חסר בה...
שלא ירצה שיאמֵר שיש שם דבר שלא ידעהו...
ויטעון ויבאר שאותם החכמות אשר לא יכשרו אצלו הם בלתי מועילות ואין צורך בהם ושאין שום חכמה שראוי שיכלה האדם זמנו בה אלא החכמה אשר ישרה בעיניו לא זולתה".
אצל אבן סינא וכן אצל אבו אל-חסן אל-עאמירי , לפני הרמב"ם, מופיע שילוב דומה של קבלת ידע מדעי מגלנוס, תוך דחייה של דעותיו הפילוסופיות.
גלנוס מזכיר בכתביו את היהודים, כמו את הנוצרים, בעיקר כדי להדגים צורת מחשבה מסוימת שלדעתו אינה תואמת לזו של המדען והפילוסוף האמיתי.
נמצאו 5 קטעים בחיבוריו, בהם יש התייחסות מפורשת ליהדות.
שלושה מהם נמצאים בחיבוריו היווניים הקיימים ושניים שוחזרו מתרגומים ערביים.
הקטע המפורט ביותר הוא זה שבחיבור "De Usu Partium", יצירה שחוברה בין 169 ל-176 לספירה.
ההתייחסות כוללת ביקורת על בריאת העולם על פי משה ונמצאת באמצע דיון על אורכם של הריסים.
הרמב"ם התקיף קשות את קטע זה במאמר כה של ספרו הרפואי "פרקי משה", ולדבריו על פי דברי גלנוס יש לשפוט שהבנתו בפילוסופיה הייתה קלושה למדי.
ארבע ההתייחסויות האחרות של גלנוס ליהודים עוסקות בעיקר בשתי תכונות המאפיינות אותם, הנפוצות בקרב היהודים וגם הנוצרים.
אלו הן קבלת הכל על ידי אמונה ונאמנות עיקשת לתורתם.
שניים מהקטעים מקורם בחיבור "De Pulsuum Differentiis".
הם מופיעים בקשר לביקורתו של גלנוס על ארכיגנס , רופא מפורסם מהדור הקודם, על כך שטען טענה מסוימת מבלי שהביא לה הוכחות.
גלנוס טוען שהיה הרבה יותר נכון להוסיף לטענה "הסבר מתאים, אם לא הוכחה משכנעת...כי אדם לא צריך מההתחלה, כאילו הגיע לבית מדרשם של משה וישו, לשמוע אודות חוקים שלא הוכחו, הנוגעים לנושא שבו זה הכי לא ראוי".
הקטע השני מאותו חיבור הוא התקפה על הדוגמטיזם של האסכולה, הבא לידי ביטוי בדבקות בלתי כשירה לתורה מסוימת.
גלנוס משוה את זה לדבקותם של היהודים והנוצרים לאמונותיהם: "קל יותר להורות דברים חדשים לחסידיהם של משה וישו מאשר לרופאים ולפילוסופים הנצמדים לאסכולות שלהם".
הקטע השני מופיע בחיבור של גלנוס, שתאריכו אינו ידוע, נגד התאולוגיה של אריסטו.
גלנוס מקשר בו בין חסידיו של משה לחסידיו של ישו ודרכם ללמד את תלמידיהם: "הם מצווים אותם לקבל הכל על ידי אמונה".
בתרגום הערבי של קטע מתוך תקציר של גלנוס ל"רפובליקה" של אפלטון, גלנוס אינו מזכיר את היהודים כשהוא קובע שהאנשים המכונים "משיחיים" (נוצרים), אף על פי שמקבלים את השראתם ממשלים ונסים, לפעמים נוהגים באותו אופן כמו פילוסופים.
גלנוס מפרט את מאפייני ההתנהגות הנוצרית, הגורמים לו לטעון שחלק מהנוצרים הגיעו לדרגה של הבנה אינטלקטואלית השוה לזו של פילוסופים אמתיים.
הם מפגינים בוז למוות ונוהגים הימנעות מחיים בצוותא, שליטה עצמית בענייני אוכל ושתייה, ורדיפת צדק נלהבת.
באחד מחיבוריו מציין גלנוס בפירוש שביקר בארץ ישראל.
הוא מזכיר בחיבור את "הנהר בסביבת יריחו הנקרא 'ירדן'" ומציין שהמלח באזור ים המלח נקרא "סדומי", על שם ההרים הסובבים את האגם שנקראים "סדום".
בחיבור זה הוא מתייחס מספר פעמים לים המלח.
הוא מתאר בו את מימיו של האגם שב"סוריה-פלשתינה", המכונה "הים המת" וגם "אגם האספלט", ומדגיש את יופיו של האספלט שלו ומציין את איכויותיו התרופתיות.
מחיבורים אחרים שלו מתברר כי האספלט של ים המלח מכונה גם "האספלט היהודי" ובחיבור "De Antidotis" גלנוס מדגיש כי "האספלט הטוב ביותר, כמו גם הבלסם, הוא היהודי".
גלנוס מזכיר במקומות נוספים בחיבור הזה את הבלסם של "פלשתינה-סוריה".
הוא מציין שלבלסם שנקרא 'הסורי' יש "שם נוסף על שם המקום בו הוא גדל בכמות הגדולה ביותר והוא היפה ביותר, כי הוא נקרא 'העין-גדיי', בהיותו עולה על זה הגדל במקומות אחרים בפלשתינה".
בפרק העוסק בתמרים גלנוס מזכיר זן של תמרים "רכים לחים ומתוקים" בשם "קריוטוי" (Caryotoi), שהם "יפים מאד וגדלים ביריחו, בסוריה פלשתינה".
גלנוס מזכיר את ארץ ישראל גם בקשר ליין מימי.
גלנוס מזכיר תרופה שמקורה בארץ יהודה: "על האבן היהודית – ישנה אבן נוספת חזקה יותר, המופקת בסוריה-פלשתינה, בצבע לבן ופרופורציונלית בצורתה, שיש בה קווים שכאילו נוצרו על ידי מחרטה מסתובבת.
היא נקראת "היהודית" על שם הארץ שבה היא מופקת.
הם משתמשים בה נגד אבנים בשלפוחית השתן, מפוררים אותה על אבן משחזת, ומרטיבים אותה עם מים חמים.
אולם במקרים בהם ניסינו אותה, היא לא השיגה דבר נגד האבנים בשלפוחית אבל היא יעילה נגד אלו הנדבקות לכליות".
גלנוס מזכיר תרופה נוספת בעלת הקשר יהודי: "סלומה עם דלעת היא טובה לכל כאב ולכאב גרון כמו גם לדלקת הריאות".
נראה כי תרופה זו נזכרת רק כאן.
לשמה יש הקשר יהודי, בהיותו שמן הפרטי הידוע היטב של המלכה החשמונאית שלומציון ושל שלומית, אחות הורדוס, שהיו לה קשרים קרובים עם הקיסרית ליוויה.
היו נשים יהודיות אחרות בשם זה וייתכן שהתרופה נקראה על שם אחת מהן, כפי שזן מפורסם של תמרים נקרא על שמו של ניקולאוס איש דמשק.
בחיבור אחר עוסק גלנוס בשנה המעוברת של תושבי ארץ ישראל: "על פי ספירתם של אלה בפלשתינה שנים עשר החודשים מסתכמים ב-354 ימים.
קלאודיו מרולו (באיטלקית: Claudio Merulo, נודע גם בשמות מרלוטי, מרולוס וכן קלאודיו דה קורג'ו; 8 באפריל 1533 - 4 במאי 1604) היה מלחין, מוציא לאור ונגן עוגב איטלקי בשלהי תקופת הרנסאנס.
מרולו התפרסם בעיקר ביצירותיו החדשניות לכלי מקלדת ובמוזיקה להרכבים כליים, שחיבר בסגנון הפוליכוראלי הוונציאני.
מרולו נולד בקורג'ו ומת בפארמה.
שמו המקורי היה מרלוטי והוא שיווה לו צורה לטינית (משמעות השם היא "קיכלי קטן") כאשר התפרסם בחוגים התרבותיים של ונציה.
מעט ידוע על ראשית חייו, פרט לכך, שלמד בקורג'ו אצל טוטוואלה מנון, מחבר מדריגלים נודע, שעבד גם בחצר הדוכס מפרארה; מרולו היה גם תלמידו של ג'ירולאמו דונאטו, נגן עוגב.
ייתכן גם שלמד אצל ג'וזפו צארלינו בבזיליקת סן מרקו בוונציה.
בתקופת שהותו בוונציה התיידד עם קוסטאנצו פורטה וידידות זו נשמרה לאורך כל חייו.
ב-21 באוקטובר 1556 התמנה לנגן עוגב בקתדרלה של ברשה ("דואומו וקיו") ונראה שהצטיין בכישוריו, כיון שהוזמן למלא משרה זו בסן מרקו, מעמד שנחשב לאחד היוקרתיים ביותר לנגן עוגב באיטליה בשנת 1557; מרולו נבחר מרשימת מועמדים, שכללה גם את פלורנטיו מסקרה ואנדראה גבריאלי.
היה זה האירוע החשוב הראשון בקריירה שלו והוא נחשב לנגן העוגב המעולה ביותר באיטליה.
בבזיליקת סן מרקו היו שני עוגבים ושני נגנים נפרדים התמנו לנגן בהם: בשנת 1557 התמנה מרולו לעוגב השני, הקטן יותר, ואניבאל פאדובאנו נשאר על כנו במשרת נגן העוגב הראשון.
אחרי יציאתו החפוזה של פאדובאנו מוונציה בשנת 1566, התמנה מרולו לעוגב הראשון ואנדראה גבריאלי היה לנגן העוגב השני.
הוא התמנה לשגריר הרפובליקה הוונציאנית עם נישואי פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וביאנקה קאפלו בשנת 1579 וכתב מוזיקה חגיגית לכבוד אנרי השלישי, מלך צרפת, שביקר בוונציה בשנת 1574.
בשנת 1584 עזב בפתאומיות את משרתו בוונציה.
הסיבות לכך אינן ברורות, והמעשה מפתיע במידת מה; בוונציה בא על שכרו ביד רחבה, המוניטין שלו היו ללא דופי וסן מרקו היה אחד המקומות החשובים ביותר לנגן עוגב.
כך או אחרת, בחודש דצמבר 1584 מופיע שמו ברשימת מקבלי השכר של חצר פארנזיה בפארמה.
ב-1587 התמנה לנגן עוגב בקתדרלה של פארמה ומשנת 1591 גם בכנסיית סנטה מריה דלה סטקאטה.
כאן דרש שיפורים לעוגב ואלה הוצאו לפועל בידי קוסטאנצו אנטניאטי, הנצר האחרון למשפחת בוני העוגבים הנודעת מברשה.
מסקנה סבירה היא, שמרולו השתמש בעוגב של סטקאטה לעבודתו על חיבור חדש, בהתבסס על ניסיונו הוונציאני, והמשיך לחבר בסגנון זה.
מרולו חי בפארמה עד מותו.
במשך התקופה הזו נסע פעמים אחדות לוונציה ולרומא, שם הוציא לאור את שני הכרכים המפורסמים שלו, "טוקאטות לעוגב".
מרולו מת בפארמה ב-4 במאי 1604. הוא הניח אחריו בת ואת אשתו, אמאביליה באנצולה.
מרולו התפרסם במוזיקה שלו לכלי מקלדת.
חדשנותו באה לביטוי בעיקר בטוקטות שלו; הוא היה הראשון להציב זה מול זה פרקים של כתיבה קונטרפונקטית וקטעי סולמות וארפג'ים מהירים; לעיתים קרובות הוא משבץ קטעים שאפשר לכנותם ריצ'רקארי ביצירות, המוגדרות טוקטות או קנצונות.
(בסוף המאה ה-16 אין לראות במונחים אלה הגדרות מדויקות; ברור, שלמלחינים שונים היו מושגים שונים לגבי המשתמע מהם).
יצירותיו לכלי מקלדת נשמעות לא פעם בראשיתן כעיבוד לפוליפוניה ווקאלית, אבל בהדרגה נוספים להן קישוטים, הרחבות ושכלולים, שמגיעים בשיאם לתרוצת סולמות וארפג'ים, הדורשת וירטואוזיות בלתי מבוטלת.
לפעמים, בעיקר ביצירותיו המאוחרות, הוא מפתח עיטורים, שמקבלים מעמד של מוטיב וזה, מצדו, משמש לפיתוח; גישה זו מבשרת טכניקה ראשית בדורה בתקופת הבארוק.
במקרים רבים מרולו מתעלם כלאחר יד מן ה"כללים" של הולכת קולות ומשווה למוזיקה עוצמה של ביטוי רגשי, שנהוג יותר לקשר עם אסכולת המדריגליסטים מאשר עם מוזיקה לכלי מקלדת בתקופה המדוברת.
ליצירותיו לכלי מקלדת הייתה השפעה עצומה ואת רעיונותיו אפשר לראות במוזיקה של סוולינק, פרסקובלדי ואחרים; הודות להשפעתו הכבירה של סוולינק כמורה, אפשר לראות הרבה מטכניקת המקלדת הווירטואוזית של אסכולת העוגב בצפון גרמניה, שהגיעה לשיאה ביוהאן סבסטיאן באך, כנובעת ישירות מחידושיו של מרולו.
אף כי התהילה שקצרה המוזיקה האינסטרומטאלית שלו העיבה על חלק גדול מיצירותיו לקול ללא ליווי, מרולו היה גם מלחין מדריגלים.
בהיותו חבר במה שידוע כיום כאסכולה הוונציאנית, כתב גם מוטטים למקהלה כפולה כמנהגם של אנדריאה וג'ובאני גבריאלי.
המסה המפורסמת על טכניקת מקלדת "איל טרנסילבאנו" (1593) מאת ג'ירולאמו דירוטה, הוקדשה למרולו, אות למעמדו כאחד מנגני המקלדת החשובים ביותר של הרנסאנס.
עוד כעשרים קנצונות לארבעה כלים ממקורות שונים.
שלושה ספרי ריצ'רקרי לנגינה או לשירה בארבעה קולות
קלאודיו חאבייר לופס (בספרדית: Claudio Javier López; נולד ב-17 ביולי 1974 בעיירה ריו טרסרו שבפרובינציית קורדובה בארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.