tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניסוי התחיל ב-5 באוגוסט 1901, אולם ידועות גם מספר דברי דואר שנצרבו בתאריך מוקדם יותר, ככל הנראה במהלך התקנת המכונה בבית המיון בהאג.
הדואר לא הודיע באופן רשמי על הניסוי בהפעלת המכונה החדשה, ורק מעטים ממקבלי המכתבים והגלויות הבחינו בזמן אמת בחותמת הצרובה על הבול.
מרבית דברי הדואר שנמסרו לנמענים הושלכו ככל הנראה לפח האשפה, ורק מעטים מן הפריטים הגיעו לידי אספני הבולים.
קיומה של חותמת הצריבה זכה לפרסום מועט בספרות הבולאית, למעט מספר קטן של מאמרים שפורסמו החל משנות השלושים בעיתונות הבולאית בשפה ההולנדית.
מצב זה השתנה בתחילת שנות ה-90, עם פרסום מספר מחקרים שהתבססו על לימוד הפריטים ששרדו ועל מסמכים מארכיון הדואר ההולנדי.
הידע על קיומן של חותמות הצריבה, ועל האפשרות להבחין בין תוצרי שני ראשי הצריבה השונים, הוביל לביקוש של דברי דואר ששרדו מן הניסוי בשנת 1901, ומחירם בשוק הבולאים האמיר.
עד כמה שידוע קיימים כיום בידי אספני הבולים כמאה דברי דואר צרובים לכל היותר.
בעקבות גילוי של דוגמה לחותמת צריבה עם שמו של היישוב דרצ'ין ברוסיה (כיום בבלארוס), הועלתה השערה כי ואן דר ואלק ניסה למכור את המצאתו לדואר הרוסי, וערך לצורך כך החתמת ניסיון ברוסיה.
הדעה הרווחת בקרב חוקרי תולדות הדואר גורסת כי החותמת הרוסית היא זיוף, וכי גם אם היה נערך ניסוי עבור הדואר הרוסי, לא היו יוצרים חותמת של יישוב נידח וחסר חשיבות דוגמת דרצ'ין, אלא של אחת הערים הגדולות ברוסיה.
חוֹתֶמֶת גּוּמִי הוא מונח בתחומי הממשל, המינהל הציבורי והפוליטיקה המכנה אדם או גוף שלטוני עם סמכות רשמית (דה יורה), אך ללא סמכות החלטה מעשית וממשית (דה פקטו).
ברוב המקרים הדבר קורה כאשר האדם או הגוף האלה נדרשים אך ורק לאשר החלטות של גופים אחרים, פעמים רבות אף כשהם נתונים תחת לחץ לעשות כן.
גופים שהם חותמת גומי נפוצים בעיקר בדיקטטורות, בהן אין הפרדת רשויות, והכול כפופים למנהיג ולמקורביו.
במקרה כזה הרשויות המחוקקת והשופטת נתונות למרותה של הרשות המבצעת ופועלות על פי החלטתה.
עם זאת, לעיתים אף בדמוקרטיות, ישנם גופים המשמשים כחותמת גומי, לדוגמה:
בישראל, נשיא בית המשפט העליון ממונה על פי שיטת הסניוריטי, והוועדה לבחירת שופטים רק מאשרת את המינוי.
בכך למעשה אין לה סמכות ממשית להשפיע על זהותו.
בארצות הברית, חבר האלקטורים מכל מדינה בוחר את הנשיא על פי החלטת הרשות המחוקקת במדינתו, ברוב המקרים על פי המועמד שזכה למרב הקולות.
אלקטורים שלא מצייתים להחלטת הבוחר צפויים, בחלק מהמדינות, לעונש, ובכל מקרה מספרם מצומצם מכדי להשפיע על תוצאות הבחירות.
המונח "חותמת גומי" ככל הנראה מקורו בשפה האנגלית (Rubber Stamp).
השימוש המתועד המוקדם ביותר בביטוי באנגלית היה בשנת 1873, והחל משנת 1881 החלו לשמש חותמות גומי לאישור מסמכים בירוקרטים בתפוצה נרחבת.
עם השנים, הפך הביטוי לסמל לבירוקרטיה מסורבלת ולא יעילה.
כך, השתרש באנגלית המונח הן כשם עצם והן כפועל.
חותם אישי הייתה תוכנית ראיונות ישראלית, בהנחייתו של דן מרגלית, בתוכנית התארחו אישים מהחברה הישראלית.
התוכנית שודרה בטלוויזיה החינוכית מ-23 ביולי 2015 ועד 31 ביולי 2018, שבועיים לפני סגירתה של החינוכית ב-14 באוגוסט 2018.
בתחילת כל תוכנית דן מרגלית סיפר את קורות החיים של המרואיין, לאחר מכן הוא שוחח איתו על עברו ועל שלל נושאים.
ב-26 במרץ 2018 שודרה תוכנית מיוחדת לרגל יום הולדתו ה-80 של מרגלית, מרגלית היה המרואיין בעוד שאילנה דיין ראיינה אותו.
האורחת הראשונה בתוכנית הייתה הפרופסור רות בן-ישראל, בתוכנית ששדורה ב-23 ביולי 2015, והאחרון היה ההיסטוריון תום שגב, בתוכנית ששודרה ב-31 ביולי 2018.
(התאריך בסוגריים מציין את השנה בה שודרה התוכנית)
חותם בעסקי הוצאה לאור הוא שם מסחרי המשמש לפרסום יצירות, חברת הוצאה לאור אחת יכולה להחזיק במספר חותמים, בדרך כלל שמות שונים כמו מותגים לצורך שיווק המיועד לקהלי יעד ספציפיים.
חותם של מו"ל היא שם מסחרי – שם שהעסק משתמש בו למסחר במוצרים או שירותים – תחתיו מתפרסמת יצירה.
לחותם יש מטרה מוגדרת בדרך כלל.
במקרים מסוימים, השימוש בחותם נובע מהשתלטות של הוצאה לאור גדולה על הוצאה קטנה יותר (או חלק ממנה).
כגון החותמים של חברת בארנס אנד נובל.
השימוש בחותמים נפוץ גם בחברות משחקי מחשב, לצורך הוצאת משחקי מחשב תחת חברת משחקים גדולה המחזיקה במספר נרחב של אולפנים.
חברת הוצאה לאור בודדת עשויה להחזיק חותמים רבים, כאשר השימוש בהם לצורכי ההוצאה הוא כדי לשווק עבודות לפלחי שוק דמוגרפיים שונים.
לדוגמה, מטרת החותם של Viking press – השייך לחברת ההוצאה Penguin Group – היא "לפרסם רשימה אקסקלוסיבית של ספרי עיון טובים, כגון ביוגרפיה, היסטוריה ויצירות על עניינים עכשוויים, וכן סיפורת בדיונית בעלת חשיבות משמעותית.
חותמת יהודית הייתה חותמת בצורת האות J (האות הראשונה במילה Juden - "יהודי") אדום שהודבקה על הדרכונים הגרמניים על ידי השלטונות הגרמניים משנת 1938, המזהה את בעל הדרכון כיהודי.
הבסיס היה התקנה בדבר דרכוני יהודים מ-5 באוקטובר 1938.
דרכוני ה-J הגרמניים ענו על הצרכים של שווייץ ושוודיה, אשר שקלו חובת ויזה כללית לאזרחים גרמנים בגלל הפליטים הרבים מגרמניה.
מדינות אלו היו מבין הראשונות שהתאמצו בצורה גורפת, ככל האפשר, למנוע מכל הפליטים היהודים-גרמנים מלהישאר בשטחי מדינותיהן.
על פי הוראות משטרה מ-7 ביולי 1941, היה צורך להחתים גם את העמוד הראשון של כריכת הדרכון.
ההצעה לכך הגיעה מקונסול גרמני.
חותמת J אפשרה לזהות את יהודי גרמניה עם חציית הגבול.
האשמה בהמצאת החותמת J בדרכוני יהודים שנים רבות על שווייץ, ובפרט על מפקד משטרת הזרים הפדרלית השווייצרית, היינריך רותמונד.
האשמות מקבילות הועלו על ידי פיטר ריפמן במאמר מ-31 מרץ 1954 בכתב העת "Der Schweizerischer Beobachter".
מחקרים אחרים מראים שהחותמת J הוכנסה כתוצאה מהסכם בין שווייץ לגרמניה אך הרשויות הגרמניות הציעו זאת, כדי למנוע מהמועצה הפדרלית של שווייץ.
לדרוש מתן ויזה לכל אזרח גרמני.
בהתאם לכך, ב-1998 סייג "Beobachter" את האשמתו נגד רותמונד.
שווייץ עצמה לא סימנה ספציפית את הדרכונים של יהודי שווייץ.
עם זאת, היא רצתה לאפשר ל"יהודים המשתייכים לרייך שדרכונם נושא את התכונה [...] המוזכרת [...] להיכנס לשווייץ אם הנציגות השווייצרית האחראית כללה בדרכון "הבטחה לאישור השהייה בשווייץ או למעבר דרך שווייץ".
שווייץ לא קיבלה יהודים גרמנים כפליטים פוליטיים ומנעה כניסת יהודים בסכנת השמדה לשווייץ, אם אלה לא הגישו בקשה מראש ולא היו עם היתר מיוחד מראש.
חותם יהועזר בן הושעיהו הוא חותם שהתגלה בקרבת הכותל הדרומי.
על החותם נחרטו, ככל הנראה בזמנים נפרדים, דמות גניוס (דמות מכונפת מגוננת) ברמה אמנותית גבוהה, וכתובת שתוכנה שם פרטי בכתב עברי קדום, חרוטה ברמה נמוכה.
זה המופע הראשון ביהודה של דמות גניוס – שהיה נפוץ באימפריה האשורית החדשה – על ממצא מחפירות ארכאולוגיות.
החותם התגלה כ־11 מטרים דרומה מהפינה הדרום־מערבית של הר הבית (בחומותיו הנוכחיות, ולא בחומותיו מימי בית ראשון).
על החותם חרוטה דמות מכונפת, ומסביבה, כתובת באותיות עבריות קדומות.
יש פער בין רמת החריטה של הדמות, שהיא גבוהה למדי, לבין רמת החריטה של הכתובת, שהיא חובבנית; החוקרים משערים שתחילה נחרטה הדמות, ולאחר מכן, כאשר החותם עבר לבעלים חדש, נחרט עליו השם של אותו בעלים חדש.
חריטת האותיות איננה טובה, ככל הנראה מתוך רשלנות או חוסר ניסיון של יוצר החותם – האותיות גולשות אחת על השנייה.
הדמות המוצגת על החותם היא גניוס, רוח מגוננת, שידו הימנית מושטת קדימה.
הוא לבוש בגד ועל ראשו כיסוי ראש.
תווי פניו וזקנו חסרים במידה רבה, ואין זכר לידו השמאלית או זרועו הימנית.
באמנות האשורית הייתה נפוצה דמות הגניוס המכונף, כאשר לעיתים הייתה בעלת ראש אדם וקרניים, לעיתים ראש אדם ללא קרניים ולעיתים ראש ציפור.
קשה להכריע האם לדמות שעל החותם היו קרניים.
לרוב מחזיק הגניוס בידו הימנית המושטת חפץ שנקרא "מולילו" ובידו השמאלית דלי , שניהם נעדרים בחותם זה.
הגניוס לא גמור, וייתכן שהעבודה עליו נפסקה בשל מותו של בעל החותם או של האמן שיצר אותו.
מדובר בתיאור הראשון של גניוס שנמצא ביהודה בחפירה ארכאולוגית.
לבוש הגניוס איננו אשורי, ודמות לבושה בגד דומה נמצאה על בולה מעיר דוד; הגניוסים באשור אופיינו לרוב טוניקה שונה.
גם כיסוי הראש לא זהה לכיסויי הראש האופייניים לגניוסים באשור.
יהודה הייתה חלק בלתי נפרד מהסביבה התרבותית של המזרח הקדום, וחלקה עם סביבתה אמונות וערכים משותפים, וביניהם – אמונה בקסם ובעל־טבעי; נראה שהמחזיקים בחותם היו מודעים לתכונות העל־טבעיות המיוחסות לדמות הגניוס.
דמויות אנושיות על חותמות ובולות יהודאיות אינן נפוצות, דבר הנתפס לעיתים כ; לאור ממצאים הנושאים דמות אדם מירושלים, כדוגמות חותם זה, ישנם חוקרים המטילים ספק באנאיקוניזם יהודאי.
לאור הקשרים בין יהודה ואשור בין 730–630 לפנה"ס, והתפוצה של הגניוסים באימפריה האשורית בתקופה זאת, החותם מתוארך לשנים אלה.
השם "יהועזר" איננו נפוץ – בצורתו זאת הוא ידוע מחותם מהתקופה הפרסית כשמו של פחוא (מושל) ביהוד.
הוא מוכר לרוב בצורה "יועזר", למשל מפפירוס מואדי מורבעת ומ.
ממכתב באכדית מתקופת אשורבניפל ידוע השם Iaū-idrī, ובתעודות מסופוטמיות מתקופת גלות בבל מוכר השם הן בצורה המשוחזרת Yāhû-azar והן בצורה המשוחזרת Yāhû-izrī.
השם "הושעיהו" וצורות דומות לו נפוץ מאוד, למשל מבולה מעיר דוד, מפפירוס מואדי מורבעת וממכתבי לכיש.
גם בקרב גולי בבל היה השם פופולרי, בצורתו המלאה Amuš-Yāma ובצורתו המקוצרת Amušē, הן בתעודות אל־יהודו והן ב.
השם היה נפוץ גם במושבה היהודית ביב.
חותם "אדם וחוה" , הידוע גם בשם חותם הפיתוי (), הוא חותם גליל מסופוטמי קטן מאבן ירקרקה, שמקורו מן התקופה שלאחר האימפריה האכדית, סביב המאה ה־22 עד ה־21 לפנה"ס.
החותם מתאר שתי דמויות יושבות משני עבריו של עץ וביניהן נחש, ולפנים סברו כי הוא קשור לסיפור אדם וחוה שבספר בראשית.
כיום מקובל לראות בו דוגמה טיפוסית של סצנה פולחנית אכדית – סצנת משתה או פולחן פוריות.
על פני הגליל נחרתה בסגנון אינטליו (חריתה פנימה) סצנה ובה שתי דמויות יושבות משני צידי עץ תמר נושא פירות, וביניהן נחש ניצב זקוף.
כאשר מגלגלים את החותם על טין רך, נוצרת הטבעה רציפה של התמונה ההפוכה.
במאה ה־19 תיאר אותו האשורולוג ג'ורג' סמית כך:
החוקרת דומיניק קולון (Dominique Collon) הציעה כי מדובר בסצנה מוכרת מן התקופות ה־23–22 לפנה"ס: אל ישוב (שניכר בקרניו כסמל אלוהי) מול מתפללת.
העץ והנחש שביניהם מייצגים, ככל הנראה, סמלים של פוריות וחיים.
החוקר דייוויד פיטרסן (David L.
Petersen) תמך בעמדה זו, וציין כי כל המאפיינים תואמים למסורת הידועה של סצנת המשתה האכדית:
המיתולוג ג'וזף קמפבל ראה בסצנה שריד של פולחן פריון קדום, שמקורו אף בתקופה הנאוליתית, שבו מופיעים האלה־אם ועץ החיים, כאשר הנחש הוא סמל ההתחדשות:
קצת רקע על גלילי חותם
גלילי חותם הם גלילים קטנים, לרוב מאבן קשה, שנחרתו בהם עיטורים ותמונות במשטח קעור.
הם נוצרו בדרום מסופוטמיה סביב 3500 לפנה"ס, ושימשו להחתמה על טין, כאמצעי מנהלי, תכשיט או קמיע מאגי.
עם התפשטות הכתב היתדותי, התפשט גם השימוש בחותמות אלה ברחבי המזרח הקדום.
חִזְבֻּאללַּה היא מפלגה אסלאמיסטית-שיעית, ארגון טרור וכוח צבאי למחצה בלבנון.
המפלגה הפרלמנטרית שהוקמה על ידי חזבאללה היא הנציגה הבולטת של בני העדה השיעית בלבנון, יחד עם מפלגת "אמל", הנחשבת למתונה יותר.
הארגון נוקט פעולות גרילה וטרור נגד מטרות ישראליות, אמריקאיות, סוריות, פנים-לבנוניות ואף בין-לאומיות.
הארגון, או הזרוע הצבאית שלו, מוגדר כארגון טרור על ידי מדינות וישויות מדיניות רבות, בהן אוסטרליה, ניו זילנד, ארצות הברית, האיחוד האירופי, גרמניה, הממלכה המאוחדת, אוסטריה, ליטא, סרביה, אסטוניה, הולנד, סלובניה, ישראל, מדינות המפרץ, רוב מדינות הליגה הערבית, קולומביה, ארגנטינה, פרגוואי, הונדורס וקנדה.
אנשי הארגון עצמו וגורמים אסלאמיים אחרים נוהגים לכנותו "אל-מוקַאוַמַה" .
חזבאללה הוקם כמיליציה ב-1982 (באופן רשמי ב־1984).
מיום הקמתו רואה הארגון במדינת ישראל אויב ועוסק בפעילות טרור עוינת נגדה.
הארגון תובע מישראל להשיב את חוות שבעא, את שבעת הכפרים ואת צפון הכפר עג'ר לריבונות לבנונית.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה השתתף חזבאללה באופן פעיל לצד המשטר הסורי, ואיבד מאות מלוחמיו.
חזבאללה מחזיק בתפיסת הפעלה ייחודית, ורואה עצמו הן כארגון צבאי והן כארגון גרילה, בו-זמנית.
מזכ"ל הארגון משנת 1992 עד 2024 היה חסן נסראללה, עד שנהרג על ידי ישראל.
ב-29 בספטמבר 2024 הודיעה מועצת השורא שבחרה בהאשם ספי א-דין למזכ"ל הארגון, כמחליפו של נסראללה.
האשם ספי א-דין עצמו נהרג בתקיפה ישראלית ב-3 באוקטובר.
בעקבות הריגתם, מונה זמנית מוחמד רזא פלאח זאדה, קצין ממשמרות המהפכה האסלאמית של איראן, כממלא מקום, ובחודש נובמבר הוכרז נעים קאסם כמזכ"ל חזבאללה.
צעדים של איראן להקמתה בלבנון של תנועה שיעית חדשה, שתהווה אלטרנטיבה לתנועת "אמל", החלו בשנת 1981.
ב-21 ביוני 1982 פרשה קבוצה דתית שיעית מאמל והקימה בראשות חוסיין מוסאווי את תנועת "אמל האסלאמי".
הרקע לפילוג היה סירוב הקבוצה להשתלב בוועדת ההצלה הלאומית שבראשות הנשיא אליאס סרכיס.
בספטמבר 1984, במלאת שנתיים לטבח בסברה ושתילה, הוקם חזבאללה בשמו זה והצליח להעביר אליו צעירים רבים מאמל, הן בשל התלהבותו והן בשל השכר הגבוה יותר שקיבלו לוחמיו.
חזבאללה הוקם בעקבות רצונם של השלטונות האיראניים בכוח שיעי חלופי לתנועת אמל, ששינתה את דרכיה ולא שימשה עוד שופר למנהיגות האיראנית.
לכן, פנו השלטונות האיראנים לשייח' סייד מוחמד חוסיין פדלאללה אשר היה איש דת מוכר ובעל השפעה בקרב העדה השיעית בלבנון.
השלטונות האיראנים שלחו, לצורך הקמת התנועה, 1,500 אנשי משמרות המהפכה האיראניים, שעזרו לפדלאללה ולתומכיו להקים את הארגון בעיר בעלבכ.
פדלאללה מצידו לא שייך עצמו באופן מופגן לארגון, מפני שפחד מפילוג בעדה ורצה לשמור את קולות תומכיו משני הצדדים – זה של חזבאללה וזה של אמל.
אחד מהיוזמים המרכזיים היה שגריר איראן בדמשק, עלי אכבר מוחתשמיפור מקור שמו של הארגון, שתרגומו המילולי הוא "עדת האל" (ובערבית מודרנית גם "מפלגת האל") בקוראן, סורת אל-מאאידה (פרשת השולחן), פסוק נ"ו:
הסיפא של הפסוק מופיע על סמל הארגון .
המזכיר הכללי (תוארו של העומד בראש הארגון) הראשון היה סובחי אל-טופיילי, מקורבו של האיתוללה ח'ומייני.
בשנת 1991, בשל התנגדות טופיילי להשתתפות בבחירות בלבנון, הוא סולק מהנהגת הארגון והוחלף בעבאס מוסאווי.
להקמת הארגון סייעו לוחמי משמרות המהפכה האיראניים בהובלת חוסיין דהקאן, שעברו דרך סוריה לאזור הבקאע.
לאחר הרג מוסאווי בלבנון ב־16 בפברואר 1992 על ידי מסוקי חיל האוויר הישראלי מונה לראשות התנועה השייח חסן נסראללה.
בתקופתו של נסראללה הקצינה התנועה את עמדותיה הדתיות והלאומניות, בעיקר משום עידודם של חברי "משמרות המהפכה", ונעשתה ארגון טרור לכל דבר, המתכנן פיגועים נגד מרכזי יהדות בתפוצות ונגד תושבי ישראל.
בהשראה איראנית ובהשגחה סורית היה חזבאללה לאחד מאויביה המרים של ישראל, ואף שכלפי חוץ הצהיר הארגון שמטרתו היא סילוק הכובש מאדמת לבנון ברוח הג'יהאד, נאבקים לוחמיו מתוך אמונה כי יוכלו למנוע את קיומה של ישראל, "הישות הציונית" בלשונם.
ראשיתו של חזבאללה בארגוני טרור שיעיים שפעלו בלבנון תחת שמות רבים, בהם: "הארגון להגנת המשוחררים", "המאבק לחופש", "ארגון הג'יהאד האסלאמי" ו"המדוכאים עלי אדמות".
ארגונים אלו ביצעו פעולות טרור נגד זרים, שכללו חטיפות ורציחות של עיתונאים ודיפלומטים זרים, פיצוץ השגרירות האמריקנית, הריגת אנשי המארינס האמריקנים, אסון צור השני נגד ישראל, ואף טרור בין-לאומי ובו חטיפת מטוסים, בהם חטיפת טיסה 847 של TWA.
בין השנים 1988–1991 החל שלב המיסוד וההתבססות בלבנון בעיקר בלחימה וניצחון נגד ארגון אמל השיעי, עד לחתימת "הסכם דמשק השני", שבו הובררה עליונותו של חזבאללה על אמל.
לאחר כניסת ישראל ללבנון ביוני 1982, שלחה איראן, דרך סוריה, כמה מאות קציני משמרות המהפכה לאזור הבקאע שבמזרח לבנון, כדי לארגן תנועות מהפכה שמטרתן לבצע ג'יהאד נגד הכוחות הישראליים ולהקים רפובליקה אסלאמית בלבנון.
כוחות אלו שכנעו את סייד מוחמד חוסיין פדלאללה, איש דת שיעי ידוע בלבנון, לעמוד בראש ההתארגנות החדשה.
במהלך כל שנות קיומו קיבל הארגון סיוע חומרי, ארגוני ודתי-אידאולוגי מאיראן.
הארגון החדש היווה מטרייה לקבוצה המורכבת מקצינים מיליטנטיים פרו־איראניים וחייליהם.
במהלך שנות ה-80 עלי-רזא עסגרי היה בראש הקשר בין משמרות המהפכה לבין חזבאללה.
מרבית ההתקפות נגד חיילי צה"ל בלבנון בין השנים 1982–1984 בוצעו על ידי ארגון בשם "הארגון המהפכני לצדק" וארגון "המדוכאים עלי אדמות" (כינוי לעדה השיעית כולה).
בשנת 1985, הודיע חזבאללה ("מפלגת האל") באופן רשמי על קיומו במכתב לעיתונות הלבנונית.
הארגון קם במטרה מוצהרת להילחם נגד הנוכחות הישראלית בלבנון.
בשנת 1984 אנשי הארגון חטפו את ויליאם פרנסיס באקלי, ראש תחנת סוכנות הביון המרכזית והוא הוצא להורג.
לאחר נסיגת ישראל בשנת 1985 ממרבית השטח הכבוש בלבנון והקמת רצועת הביטחון בדרום המדינה, הפך חזבאללה לאויב העיקרי של צה"ל וצד"ל בלבנון.
הארגון החל להפעיל את נשק הקטיושות נגד יישובי צפון ישראל.
באותן שנים הארגון ביצע התקפות ישירות על מוצבי צד"ל שהיה אז לא מאומן כיאות והצליח במספר רב של פעמים לכובשם, לשדוד את ציודם הצבאי ולטבוח בכל חיילי המוצבים שנכנעו.
בעקבות כך צה"ל אימן יותר וצייד יותר את צד"ל במקביל לפריסה רחבה יותר של כוחותיו הוא על מנת לגבות אותו.
בשנת 1987 הצליחו כוחות חזבאללה בפיקודו של חסן נסראללה להרחיק את כוחות אמל ממספר אזורים בפרוורי ביירות, אולם סוריה התערבה וכפתה על הצדדים הפסקת אש.
בינואר 1987 היה עימות אלים בין סוריה לחזבאללה בביירות, לאחר שהארגון חטף 14 חיילים סורים ואילו הסורים שפעלו במערב ביירות הרגו 23 אנשי חזבאללה.
תוצאת עימות זה הייתה שימת קץ למעשי החטיפות של חזבאללה והפניית חזבאללה לעימות עם ישראל.
בשנת 1989 התחדשה הלחימה בין חזבאללה לאמל.
באביב 1990 הקים חזבאללה צבא סדיר שבראשו עמד נסראללה.
שנות התשעים מאופיינות במאבק נגד ישראל ובכיבוש של דרום לבנון מידי צה"ל.
לאחר התבססות השלטון המרכזי בלבנון בחסות סורית, ולאחר פירוק המיליציות העדתיות מנשקן, ובשל שאיפתו ללגיטימיות בין-לאומית, הפסיק חזבאללה את פעילותו בתוך לבנון ומחוץ לה, ותיעל את עצמו להמשך המלחמה בישראל, בעיקר בתחומי לבנון אך גם בפגיעה במוסדות ישראלים ברחבי העולם, בעיקר כפיגועי נקמה.
בשנת 1992 החל חזבאללה בפעילות פוליטית בלבנון, ונציגיו נבחרו לפרלמנט הלבנוני.
במהלך שנות התשעים גרם חזבאללה לשני עימותים גדולים עם ישראל:
מבצע דין וחשבון מ־25 עד 31 ביולי 1993, יצא אל הפועל לאחר שורת התקפות של חזבאללה נגד צה"ל ויישובי הצפון, נמשך שבעה ימים, וגרם לגל של מאות אלפי פליטים לבנונים.
בסופו של המבצע הגיעו הצדדים הלוחמים להפסקת אש ולהסכם הבנות בין ישראל ללבנון.
מבצע ענבי זעם בין 11 ל־27 באפריל 1996, יצא אל הפועל לאחר שחזבאללה הפר את הסכם ההבנות של ישראל איתו בסוף מבצע דין וחשבון ותקף ברקטות את יישובי הצפון.
במהלך מבצע זה תקפה ישראל בתותחים ובמטוסים את לבנון והטילה עליה מצור ימי, ואילו חזבאללה הגיב בעיקר בירי של מאות רבות של רקטות (777 במספר).
המבצע הופסק לאחר שהופעל לחץ בין-לאומי בשל פגז שגרם לכמאה הרוגים בכפר קאנא, וישראל, לבנון וסוריה הגיעו להסכם שכונה "הבנות ענבי זעם".
עיקרו של ההסכם היה אי-פגיעה באזרחים ובתשתית משני צידי הגבול, מה שאפשר לחזבאללה להמשיך לתקוף את כוחות צה"ל מבלי להפר את ההסכם.
המאבק נגד ישראל כוון לנוכחות צה"ל ברצועת הביטחון והתמקד במטעני צד, תקיפות ראווה של מוצבים וניסיונות להתנקש בבכירים בצה"ל, במטרה לגרום לישראל לסגת מדרום לבנון.
חזבאללה ניסה גם להחדיר לישראל את המחבלים חוסיין מקדאד, סטיבן סמירק הגרמני, ג'יהאד שומאן, פאוזי איוב ואיאד ח'אלד אשואח לאיסוף מידע וביצוע פיגועים.
בעזרת שלוחותיו מחוץ ללבנון ובסיוע משמרות המהפכה האיראניים, ביצע חזבאללה פיגועים ביעדים יהודיים אזרחיים מחוץ לישראל כנקמה על פעולותיה של ישראל בדרום לבנון.
בין פעולות הטרור הידועות, הפיגוע בשגרירות ישראל בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה, ב־17 במרץ 1992 שהתרחש לאחר שצה"ל הרג בדרום לבנון את מזכ"ל חזבאללה, עבאס מוסאווי.
פיצוץ מרכז הקהילה היהודית בבואנוס איירס בארגנטינה ב־18 ביולי 1994 וניסיון נפל לפוצץ את שגרירות ישראל בממלכה המאוחדת שמונה ימים לאחר מכן (ב-26 ביולי) אירעו לאחר התקפה ישראלית על מחנה אימונים של חזבאללה וחטיפתו של מוסטפא דיראני.
לאחר נסיגת צה"ל לגבול הבין-לאומי
לאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון בשנת 2000 נטל חזבאללה את השליטה באזור זה.
אנשיו התפרסו בשטח, הקימו מוצבים, ופרסו בסיוען של איראן וסוריה, אלפי רקטות בדרום לבנון המאיימות על צפון ישראל.
מצב זה יצר מאזן אימה שנמשך עד מחצית 2006, ושיתק את ישראל מלפעול בצורה נחרצת כלפי התגרויותיו של חזבאללה.
אזור הר דב היווה בתקופה זו את זירת הלחימה העיקרית בין חזבאללה לישראל.
במורדותיו של ההר מצוי האזור המכונה "חוות שבעא".
אזור זה נכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, ואולם, בעת נסיגת צה"ל לגבול הבין-לאומי, טענה ישראל כי אזור זה נכבש מידי סוריה ולכן הוא אינו רלוונטי כלל לנסיגה מרצועת הביטחון, אלא למשא ומתן עתידי עם סוריה.
האו"ם קיבל באופן רשמי את עמדתה של ישראל וקבע כי היא השלימה את נסיגתה מלבנון.
חזבאללה לא קיבל עמדה זו, והמשיך לראות בחוות שבעא שטח לבנוני כבוש, שנגדו רשאי הארגון לפעול.
במסגרת כללי משחק אלה, ביצעו לוחמי חזבאללה התקפות טילי נ"ט מפעם לפעם, בעיקר באזור חוות שבעא.
בין פעולותיהם החמורות בתקופה זו: חטיפתם, ב־7 באוקטובר 2000, של שלושת חיילי צה"ל: עדי אביטן, בני אברהם ועומר סואעד, באזור הר דב; וחטיפת אלחנן טננבוים כשבוע אחר כך.
טננבוים, וגופותיהם של שלושת החיילים, שכנראה נהרגו במהלך החטיפה, הוחזרו ב-29 בינואר 2004 לאחר משא ומתן ממושך, בתמורה לשחרור מאות אסירים, רובם פלסטינים, על ידי ישראל.
בנובמבר 2005 יצא לפועל מבצע חטיפה שסוכל עקב הצבת מארב של צה"ל.
פעמים רבות פתחו לוחמי חזבאללה בירי נ"מ קני, בתגובה לטיסות סיור של מטוסי חיל האוויר הישראלי בשמי דרום לבנון.
לא פעם טענת הפרת הריבונות היוותה כיסוי לשימוש בתותחי הנ"מ לירי ארטילרי שפגע ביישובים בישראל.
פעמים אחדות פתחו לוחמי חזבאללה באש לעבר חיילי צה"ל וגרמו להרוגים.
כמו כן, הטמינו אנשי חזבאללה זירות מטענים לאורך הגבול עם ישראל ולעיתים אף בתוך שטח ישראל, במטרה לערער את הביטחון בגבול ישראל.
עוד לפני האינתיפאדה השנייה החל חזבאללה לסייע לארגוני הטרור הפלסטיניים באמצעות אספקת אמצעי לחימה והחדרת מומחי טרור.
חזבאללה פעיל בעיקר בקרב חוליות תנזים וגדודי חללי אל-אקצא ביהודה ושומרון, חוליות שאף גייסו נשים וילדים לביצוע פיגועי התאבדות.
חלק מפעולות אלו סוכלו על ידי צה"ל.
שמו של חזבאללה נקשר בעבר גם לביצוע פיגועים מחוץ לישראל.
ראש הזרוע הצבאית שלו עימאד מורנייה וכך גם סגנו, טלאל חמיה, נחשדו כמתכנני פיגועים שהארגון היה קשור אליהם גם מחוץ לשטחה של ישראל (ביניהם הפיגוע בבואנוס איירס).
מורנייה היה (עד להריגתו ב־12 בפברואר 2008) ברשימת 26 הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ממשלת ארצות הברית, ביחד עם ראשי אל-קאעידה.
פרס של חמישה מיליון דולר הובטח למי שימסור מידע שיוביל לתפיסתו ולהעמדתו לדין.
ב־12 ביולי 2006 חטף חזבאללה שני חיילי צה"ל והרג עוד שמונה בהתגלגלות האירועים.
צה"ל הגיב בהפצצת מטרות חזבאללה ותשתית בלבנון.
חזבאללה החל בהפגזה כבדה ומדורגת של רקטות ארטילריות מסוגים שונים על יישובי הצפון והצליח להגיע עד חיפה, נצרת, טבריה, ואף סביבות עפולה וחדרה.
במהלך 33 ימי לחימה, הארגון שיגר לעבר צפון מדינת ישראל כ-3,970 רקטות, כאשר הוא משתק את צפון ישראל וזורע הרס רב, בעיקר בקריית שמונה, נהריה, מעלות-תרשיחא וביערות הצפון, שעלו באש.
צה"ל תקף בעיקר את אזור ביירות (במיוחד רובע העוני השיעי הדאחייה), דרום לבנון והבקאע באמצעות אלפי הפצצות ממטוסים, ממסוקים ומסטי"לים, והפגיז את דרום לבנון באמצעות תומ"תים בכמאה וחמישים אלף פגזי ארטילריה, פעילות שגרמה לכמיליון פליטים לבנונים עד סוף המלחמה ולכאלף הרוגים.
במסגרת כ-11,000 גיחות, צה"ל פגע קשות בתשתיות לאומיות כגון גשרים, תחנות כוח, מאגרי דלק ונמל התעופה של ביירות, כדי שיהוו מנוף ללחץ על חזבאללה מצד אוכלוסיית לבנון.
בשלב מתקדם של הלחימה, צה"ל הכניס כוחות קרקעיים לדרום לבנון, שניהלו קרבות קשים עם לוחמי חזבאללה בכפרים שונים.
צה"ל הצליח לפגוע בתשתיות חזבאללה שונות, בהן מפקדות רבות, לפגוע ברקטות לטווח הרחוק, להרוס את קו הביצורים הקרוב לגבול, להרוג כ-700 אנשי חזבאללה, בהם מספר מפקדי שטח, לפצוע כאלף נוספים, ולתפוס נשק רב.
חזבאללה הרג 121 חיילים ו-44 אזרחים ישראלים, השבית את צפון מדינת ישראל וגרם לכ-300,000 פליטים, פגע בסטי"ל, במסוק תובלה מדגם יסעור ובכ-50 טנקי מרכבה ונגמ"שים.
עד להפסקת האש, שאותה ביקשה לבנון, בתמיכת חזבאללה, הארגון גילה יכולת עמידה ולא נשבר.
צה"ל לא הצליח להפסיק את ירי הרקטות, לשחרר את החיילים החטופים, לפרק את חזבאללה מנשקו, לשבור את מערך הפיקוד והשליטה שלו, ואף לא לגרום לו לעלות צפונית לנהר הליטני.
עם זאת, מנהיגיו היו במחתרת כל זמן הלחימה, ואחריה צבא לבנון התפרס באזורים שהיו סגורים בפניו: דרום לבנון, ורובע הדאחייה בביירות בעוד חזבאללה קיבל על עצמו להצניע את נשקו, ויוניפי"ל, כוח רב-לאומי חמוש שמונה 15,000 חיילים, נפרס ביחד עם צבא לבנון כדי לכפות אמברגו נשק על חזבאללה.
בעוד שדעת הקהל העולמית בהשפעת התקשורת התייצבה ברובה נגד פעולות ישראל, נוצרה לראשונה קואליציה בין מדינות ערב המתונות ובין מדינות מפתח באירופה וארצות הברית, שיצאו נגד חזבאללה ופטרוניו, והתקבלו החלטות בפורומים בין-לאומיים שונים לרבות האו"ם שלמעשה מגנות את חזבאללה, כובלות את ידיו ומצמצמות את מרחב פעילותו.
בלבנון מצד אחד חלק מהשיעים חיזקו את תמיכתם בארגון, אך גורמים אחרים, כמו הנוצרים והדרוזים בעיקר, הביעו התנגדות גלויה לחזבאללה ולסוריה.
ביקורת נגד הארגון נשמעה גם ברשתות תקשורת ערביות, ונראה שחלה היחלשות מסוימת במעמדו בלבנון בעקבות העימות, נסיבות שגרמו לנסראללה להתפתל, להצטדק ולהתחשבן עם גורמים לבנוניים ברשתות הטלוויזיה הערביות.
בתום העימות הכריז הארגון על ג'יהאד של בנייה, במטרה לשקם את ההרס ואת מעמדו הציבורי.
בעקבות העימות התברר כי לחזבאללה יש יכולות מבצעיות נרחבות, מוטיבציה ויכולת שרידות גבוהות, כלי נשק מגוונים ומתקדמים ובהם טילים מהמתקדמים בעולם, ומערכת של ביצורים איתנים, וכי הוא חורג מההגדרה של ארגון טרור או מיליציה צבאית, ולמעשה הוא מהווה כוח צבאי של ממש, הזוכה לתמיכה מאסיבית מאיראן וסוריה.
ממחקר שנערך ב־2008 בעבור צבא ארצות הברית, עולה כי חזבאללה לחם בצורה יעילה יותר מכל צבאות ערב עמם התמודדה ישראל.
בשיח התקשורתי בישראל היו קולות שטענו לניצחון של חזבאללה במלחמה.
עם זאת, לאחר המלחמה נרתע הארגון מתקיפת גבולה הצפוני של ישראל, כפי שנהג לעשות בשש השנים שלאחר הנסיגה מלבנון וגם לאחר ההתנקשות בעימאד מורנייה חזבאללה העדיף להפנות את מרצו כלפי לבנון עצמה.
לאחר כשנה של עימותים בין חזבאללה לכוחות התומכים בממשל, ב-27 בינואר 2008 פרצו מהומות בשכונת הדאחייה.
צבא לבנון שנערך מראש פתח באש והרג שבעה אנשים בהם חמושי חזבאללה ואמל.
ראש הממשלה הכריז על יום אבל לאומי.
ב-7 במאי 2008 פתח חזבאללה במהומות דמים, שנהרגו בהן לפחות 81 איש ונפצעו 250. העילה הייתה איסור הממשלה על רשת תקשורת פרטית שפרס חזבאללה ברחבי המדינה בתמיכה איראנית, שמקושרת לסוריה ואיראן, ופיטורי הגנרל ופיק שקייר, איש חזבאללה, שתחת חסותו הוברחו חומרי לחימה לחזבאללה, מתפקיד אחראי האבטחה בנמל התעופה של ביירות.
במהומות אלו, שהתחילו כהפגנות תמימות והשבתה של נמל התעופה, פעלו כוחות חזבאללה, חמושים בטילים, במקלעים ובנק"ל, בביירות ובערים נוספות כמו טריפולי, והשתלטו על חלקים נרחבים מהם.
הכוחות הטילו סגר על נמל התעופה והנמל הימי, שרפו אולפנים של מערכות תקשורת המזוהים עם הממשלה כמו מערכת העיתון אל-מוסתקבל, וצרו על מבני ציבור ובהם מבנה הממשלה ובתים של אישים אנטי סוריים.
בניגוד למהומות שהיו בתחילת השנה, הפעם צבא לבנון נצר את נשקו ועמד מנגד, ולא פעל נגד חזבאללה.
פואד סניורה, שהתבצר במעונו תחת משמר של כוחות צבא, התבטא בחריפות נגד חזבאללה.
אישים המזוהים עם החזית הפרו-מערבית דיברו על הפיכה צבאית, ועל הפרת הבטחה של חזבאללה שלא להפנות את נשקו כלפי פנים.
חזבאללה הצליח, באמצעות נשקו, לפרק את הפלגים היריבים (כדוגמת הדרוזים) מנשקם, ומנהיג הדרוזים, וליד ג'ונבלאט, שיצא בעבר בהצהרות לוחמניות כלפי חזבאללה וסוריה, לאחר תקיפות שנעשו כלפי הר הדרוזים בהן נהרגו מאות מאנשי חזבאללה שני הצדדים הגיעו להודנה (מרבית הדרוזים לא היו חמושים).
ב-14 במאי נכנעה הממשלה לתכתיבי חזבאללה, וביטלה את החלטותיה על הוצאת רשת התקשורת הפרטית מחוץ לחוק ועל פיטורי אחראי האבטחה בנמל התעופה של ביירות.
ב-21 במאי 2008 נחתם הסכם בקטר בין הממשלה לחזבאללה, שבו בין היתר סוכם כי שליש מהשרים בממשלת אחדות לאומית יהיו אנשי חזבאללה, דבר שיכול להקנות להם זכות וטו.
שיטת הבחירות שונתה, והיא תבטיח ייצוג רב יותר לשיעים.
הסכם זה סיים את המתיחות הגדולה של השנה וחצי שלפניו, וחיזק את מעמד הארגון בגוף השלטוני ובלבנון.
לצד ההישג של חזבאללה נוצרה כלפיו התנגדות רבה בעולם הסוני.
פובליציסטים ערבים שמשקפים דעות שלטוניות כינו את חזבאללה "מפלגת שנאת אחים" (פתנה), "האויב האמיתי", ו"מפלגה בריונית שלקחה את לבנון בשבי", ופקפקו לראשונה ב"התנגדות" לישראל (מוקַאוַּמַה) שנחשבה למושג מקודש שלא נוגעים בו.
בבחירות לפרלמנט הלבנוני שהתקיימו בתחילת יוני 2009 גוש תומכי חזבאללה זכו ב-57 מושבים לעומת מחנה 14 במרץ – הגוש האנטי סורי שזכו ב-71 מושבים.
אנשי חזבאללה המופתעים קיבלו את הפסדם בשקט, אך איימו לבל יעז השלטון לפרק אותם מנשקם.
ארגון חזבאללה המשיך להתעצם בשנים שלאחר מלחמת לבנון השנייה, והכפיל ושילש את כמות הרקטות והטילים.
ב-2010 הוערך בישראל כי כמות הרקטות והטילים מגיעה לכ-45 אלף.
באפריל 2010 הכריז שר הביטחון אהוד ברק בארצות הברית כי סוריה העבירה טילי סקאד לחזבאללה, ובכך הפרה את האיזון באזור.
הפרה זו גרמה למתיחות בין ישראל לשכנותיה הצפוניות.
רוברט גייטס, שר ההגנה האמריקני, גיבה את עמדת ישראל ואמר כי לחזבאללה יש יותר טילים מלרוב ממשלות העולם.
ב־2024 הוערך שלארגון כ-40,000–50,000 לוחמים, 140,000 רקטות בטווח המכסה את כל שטח ישראל, מאות כטב"מים, טילי חוף־ים יאחונט, אלפי טילי נ"ט ומערכות נ"מ SA-22.
ביוני 2025 הוערך כי חמישית מידי הנשק נשארה בידי הארגון.
ביולי 2025 העריך האלוף גורדין בעת פרידתו מתפקידו כי כ-70 אחוז ממערכי הארגון הושמדו
בחלוף חמש שנים מתום מלחמת לבנון השנייה, התחזק חזבאללה גם מבחינה פוליטית.
הוא הצליח להפיל את ממשלתו של סעד חרירי, והיווה חלק בלתי נפרד מממשלת נג'יב מיקאתי אשר נשלטת על ידי "מחנה 8 במרץ" של חזבאללה, המונה 18 מתוך 30 השרים בממשלה זו.
ד"ר עמרי ניר, מהאוניברסיטה העברית בירושלים, הנחשב למומחה בנושא לבנון, קובע כי "חזבאללה הוא הממשלה ולכן במצב מלחמה, לישראל יהיה הרבה יותר קל ליצור אפקט הרתעתי בהרס של תחנות כוח, כבישים, שדות תעופה אזרחיים וכולי".
חזבאללה הצליח גם לחדור עמוק יותר לצבא לבנון וליתר כוחות הביטחון במדינה.
הוא הצליח לחדור גם למערכות השלטון השונות ולהפוך לגוף ממסדי.
הוא מתקרב להשתלטות מלאה על לבנון ולמימוש החזון של שליטת השיעים בממסד.
כתוצאה מכך, המדיניות הלבנונית הרשמית הפכה לזהה כמעט למדיניות של חזבאללה.
עם זאת, חזבאללה גם בתושבים בדרום לבנון שמסרבים לאפשר לאנשיו להחדיר ולהסתיר נשק ותחמושת בכפריהם.
פרופ' קייס פירו, מהחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, מציין כי בניגוד לעבר, אנשי המחנה של חרירי "לא מוכנים לקבל את התעצמותו הצבאית של חזבאללה שכן הם יודעים שהוא יפנה לעברם את הנשק, כפי שאירע ב-2008".
בעקבות ההתנקשות בעימאד מורנייה בפברואר 2008, ראשי הארגון הצהירו כי ינקמו בישראל שנחשדה על ידם בכך.
פורסם כי מספר פיגועים בשליחות חזבאללה סוכלו.
בשנת 2008 נעצרו שני שליחי חזבאללה על ניסיון לפגוע בשגרירות ישראל בבאקו.
באפריל 2009 נחשף במצרים תא טרור של חזבאללה שמנה 49 בני אדם.
על פי המצרים, ביקשו אנשי התא לבצע פיגועים בסיני, ובאזור תעלת סואץ.
בדצמבר 2009 כוחות הביטחון הטורקיים חשפו תא טרור של חזבאללה שביקש לפגוע בישראלים.
ובתחילת ינואר 2012 נעצר בתאילנד פעיל חזבאללה בחשד לביצוע פיגוע.
ב-24 בינואר 2012 סוכל פיגוע נוסף באזרבייג'ן בשליחי חב"ד.
כוחות הביטחון של אזרבייג'ן עצרו 3 מחבלים שאומנו, מומנו וצוידו על ידי איראן.
על פי הרשויות הבולגריות, עקבות מבצעי הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס, שבו קיפחו את חייהם שישה אנשים, הובילו לחזבאללה.
על פי ישראל, מדובר בשיתוף פעולה בין איראן לחזבאללה.
תמיכה בבשאר אל-אסד בהתקוממות בסוריה
איראן היא תומכת עיקרית בחזבאללה במובנים שונים וסוריה היא העורף הלוגיסטי העיקרי של חזבאללה ובעלת ברית חשובה של איראן (בין היתר, בשל גישה לים התיכון), ועל כן לחזבאללה יש אינטרס לשמר את המשטר הקיים בסוריה ומסיבה זו החל להתערב במלחמת האזרחים בסוריה.
המורדים תקפו בתגובה את רובע הדאחייה בביירות בשתי רקטות, ואף איימו על חזבאללה שאם לא ייסוג מסוריה, הם יתקפו אותו בלבנון.
מיליציה סונית בהנהגתו של השייח' אחמד אל-אסיר תקפה את חיילי צבא לבנון ובעימות שהתפתח נהרגו עשרות אנשים משני הצדדים.
בין יולי 2013 לינואר 2014 התרחשו חמישה פיגועי טרור שגבו קורבנות בנפש, ארבעה באזור הדאחייה ואחד נגד שגרירות איראן בביירות, שבו נהרגו 25 בני אדם, בהם נספח התרבות של שגרירות איראן.
בעקבות ההתרחשויות הללו הוציא חזבאללה את בכיריו מאזור הדאחייה.
בספטמבר 2013, כשארצות הברית התכוננה לתקוף את משטרו של בשאר אל-אסד ואת חזבאללה שסייע לו, עקב השימוש בנשק כימי (ובסוף לא תקפה) – יוסוף אל-קרדאווי, בכיר פוסקי האסלאם הסוני, תמך בהם ואמר: .
במהלך הלחימה בסוריה איבד שם חזבאללה מאות רבות מלוחמיו (לפי ההערכות: בין 1,000 ל-3,000 הרוגים וכ-7,000–8,000 פצועים).
ב-13 במאי 2016 מוסטפא בדר א-דין, מפקד הזרוע הצבאית של חזבאללה אשר לפי משרד האוצר האמריקאי היה אחראי על פעילות חזבאללה בסוריה, נהרג בפיצוץ במתקן של חזבאללה באזור דמשק.
בשנת 2016 הקים קאסם סולימאני את חטיבת האימאם חוסיין, כדי לסייע לאסד נגד דאעש והמורדים בסוריה.
בעשור השני של המאה ה-21 חפר חזבאללה מנהרות אחדות שחדרו מלבנון לשטח ישראל, מתחת לגבול הצפון.
המבצע כולו נערך בתחומי ישראל, כדי שלא לתת לחזבאללה עילה לתגובה.
כעבור מספר חודשים הסתיים המבצע כאשר כל המנהרות נוטרלו בידי לוחמי חיל ההנדסה הקרבית.
לטענת חוקרים, גם לאחר שהושמדו אותן מנהרות לחימה, עדיין נותרו לחזבאללה מנהרות בתוך לבנון באורך של עשרות קילומטרים שכללו מנהרות מרכזיות שמאפשרות מעבר כלי רכב.
בין השנים 2013 ל-2015, ובחסות מלחמת האזרחים בסוריה, החלה איראן להעביר לסוריה טילים מדויקים.
על פי דיווחים זרים, חלק מההעברות הללו סוכלו על ידי תקיפות של חיל האוויר הישראלי.
בעקבות הכישלונות שנחלו איראן וחזבאללה, החליטה איראן בשנת 2016 על שינוי בדפוסי הפעולה – במקום העברה של טילים שלמים, הסבה של רקטות קיימות לטילים מדויקים על אדמת לבנון.
ההסבה כוללת בין היתר התקנת מערכות ניהוג והנחיה שהובאו מאיראן, ורקטות שהובאו מהמכון למחקרים מדעיים "מרכז סרס" בסוריה.
הפרויקט נחשף על ידי דובר צה"ל באוגוסט 2019. במסגרת החשיפה צוין גם כי ראש הפרויקט מטעם חזבאללה הוא פואד שוכר, אשר נהרג על ידי ישראל ב-30 ביולי 2024.
לאחר שבשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 חיזק הארגון את השפעתו על המתרחש בלבנון, הפך בסוף העשור השני של המאה להיות במוקד מחאותיהם של תושבים ברגעי משבר.
במחאות שהחלו בשנת 2019 מספר פעמים תקפו פעילי חזבאללה את המפגינים, ובין הצדדים התלקחו עימותים אלימים.
בעת ביקורו בביירות של נשיא צרפת, עמנואל מקרון, לאחר הפיצוץ בנמל, קראו אליו ההמונים שישחרר אותם משלטון חזבאללה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל בשנים 2023–2024 השתתף חזבאללה באופן פעיל במלחמה נגד ישראל.
במטרה להתיש את ישראל, ולמנוע ממנה להכריע את חמאס, פתח הארגון מול ישראל בחזית צפונית במלחמת התשה בה הוא תוקף את ישראל באזור הגליל והגולן באלפי רקטות, טילי נ"ט וכטב"מים וגרם לעשרות הרוגים ופצועים ולנזקים רבים ברכוש.
בתחילת המלחמה צה"ל פינה מבתיהם בצפון כ־60 אלף אזרחים, בשל החשש מפלישה המונית של כוחות חזבאללה, ובשל הירי לעבר ישובי הצפון הם לא חזרו לבתיהם.
מנגד הסב צה"ל נזק כבד לכפרים השיעים בדרום לבנון, השמיד מחסני תחמושת והוביל לבריחת כמאה אלף תושבים.
הפצצות של חיל האוויר גרמו לחזבאללה וארגונים נוספים ל-3,000–4,000 הרוגים, בהם בכירים רבים – כולל צמרת הארגון.
במהלך המלחמה רבים מראשי חזבאללה נהרגו מאש צה"ל בשורת סיכולים ממוקדים ותקיפות אוויריות.
בין השאר נהרגו הבכירים ויסאם טוויל מפקד כוח רדואן, סמי טאלב עבדאללה מפקד יחידת "נַסר", אבו נעמה נאסר, מפקד יחידת "עזיז", פואד שוכר, רמטכ"ל חזבאללה ואבראהים עקיל, ראש מערך המבצעים ומפקד כוח רדואן בפועל.
סדרת פיצוצים באמצעי התקשורת של הארגון פגעה באלפי פעילים.
לאחריה, החל מבצע חיצי הצפון בו חיל האוויר הישראלי החל במתקפה אווירית נרחבת בה הופצצו תשתיות חזבאללה רבות בדגש על משגרי רקטות, מחסני אמצעי לחימה, מפקדות ברחבי לבנון ובכירים בארגון.
בהמשך החל צה"ל בהפצצות תשתיות אסטרטגיות של חזבאללה ברובע הדאחייה בביירות בהן מפקדות תת-קרקעיות, בונקרים, מחסני אמל"ח, מפעלי ייצור נשק, טילי חוף ים, מפקדות מטה המודיעין, מוסדות פיננסיים המממנים את פעילותו ועוד.
ב-27 בספטמבר לפנות ערב תקף צה"ל את המפקדה המרכזית של חזבאללה ברובע הדאחייה בביירות.
המפקדה מוקמה מתחת לבתי מגורים, שנהרסו בתקיפה.
במתקפה נהרג המזכיר הכללי של חזבאללה חסן נסראללה לצד בכירים נוספים בצמרת הארגון, ביניהם מפקד החזית הדרומית עלי כרכי.
ב-30 בספטמבר צה"ל התחיל בתמרון קרקעי בדרום לבנון עם המטרה להשמיד את היכולות של חזבאללה באזור, ב־10 ימים הראשונים צה"ל השמיד את רוב הכפרים של חזבאללה שנמצאים צמוד לגבול.
ב-3 באוקטובר נהרג בביירות השייח' האשם ספי א-דין, סגנו ויורשו של נסראללה.
ב-27 בנובמבר 2024 נחתם הסכם הפסקת אש בין ישראל ללבנון וחזבאללה שהביא לסיום מבצע חיצי הצפון.
במסגרת ההסכם נקבע שתיושם החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם, שלא יהיו חמושים ותשתיות טרור של חזבאללה בדרום לבנון, שצבא לבנון יפקח על מעברי הגבול למניעת הברחת נשק לחזבאללה ושארצות הברית תפקח על יישומו.
בנוסף הוסכם שלישראל תהיה זכות לתקוף בלבנון אם ההסכם יופר על ידי חזבאללה או ארגוני טרור אחרים בלבנון.
כפועל יוצא מההסכם, החלו מגעים בין ממשלת לבנון לבכירי חזבאללה על פירוק הנשק מהארגון.
ממשלת לבנון חתרה, לשם כך, לנהל דיאלוג ולא בכוחניות.
חזבאללה מצידו היתנה את נכונותו בהתחייבות של ישראל לסגת מכל העמדות שתפסה בלבנון.
מנהיג החזבאללה, נעים קאסם, ציין כי הארגון דבק בהפסקת האש, אף על פי שישראל מפרה את ההסכם.
מרבית בסיסי החזבאללה הממוקמים בדרום לבנון, הועברו לשליטת צבא לבנון ולמעלה מ-400 מעמדות הארגון הממוקמות מדרום לנהר הליטני כבר נכבשו על ידי הצבא.
ע"פ דיווח של העיתון הקטרי "אלערב אלג'דיד", אמצעי לחימה של החזבאללה, אף הם, הוחרמו על ידי צבא לבנון.
סגן ראש ממשלת לבנון, טארק מתרי, בראיון שנתן ל"אלערב אל ג'דיד" ב-12 באפריל 2025 מסר כי הנשק של החזבאללה מהווה מקור לפילוג בין הלבנונים ובנוסף, גם ארגון החזבאללה לא נהנה מאותה השפעה שהייתה לו בעבר.
הוא הוסיף ואמר כי גם "בגלל המלחמה עם ישראל שהחלישה והתישה אותו".
הקריסה השקטה זרזה, בסופו של דבר, את החלטת בכיר בארגון להצהיר על מוכנותו לדון בפירוק הנשק מארגונם.
מזכ"ל חזבאללה נעים קאסם הביע התנגדות לפירוק הארגון מנשק.
אנחנו מוכנים לקרב - לא משנה מה יהיה המחיר", אמר קאסם בתגובה לתוכנית הממשלה הלבנונית לפרק את ארגון הטרור מנשקו.
"זה איום שאינו מקובל, אף אחד במדינה לא מעוניין לשוב למלחמת אזרחים", הגיב ראש ממשלת לבנון נוואף סלאם.
האמריקנים קידמו צעד זה ודיברו על "פירוק הדרגתי" של ארגון הטרור מנשקו - ובמיוחד מטילים בליסטיים ומכטב"מי תקיפה.
לפי מסמך שהעבירו ללבנון, "נשק קל ובינוני הוא עניין לבנוני פנימי".
באוגוסט 2025, ממשלת לבנון החליטה להציב לוח זמנים למסירת הנשק של חזבאללה.
הממשלה הלבנונית הספיקה לאשר את רשימת היעדים שהוצגו בעמוד הראשון של ההצעה שניסח השליח האמריקני המיוחד טום בראק.
בין היעדים שאושרו: החלת ריבונות ממשלת לבנון, הבטחת הפסקת האש עם ישראל וסילוק "הנוכחות החמושה" במדינה.
חזבאללה מצויד בנשק מגוון מסוגים שונים.
מכיוון שהוא ארגון ממודר וחשאי, קשה לדעת במה הוא בדיוק מצויד; אולם ניכר כי מגיעים אליו כלי נשק ממקורות שונים, בעיקר מחבר המדינות, מרוסיה, מאיראן ומסוריה.
משלוחי הנשק הגדולים מגיעים לחזבאללה מאיראן, דרך סוריה ודרך טורקיה.
במסגרת ההצטיידות שלו בולטת העובדה שהוא עושה שימוש רב בטילים וברקטות בהיבטים רבים של הלחימה החל מהתחום הטקטי וכלה בתחום האסטרטגי.
ציודו של חזבאללה חורג מציוד של ארגון טרור, ולמעשה הוא מצויד כמו זרוע צבאית של מדינה ריבונית.
בידי חזבאללה מגוון אמצעי לחימה קלים, לרבות רובי קלצ'ניקוב, מקלעים מסוגים שונים ורובי צלפים, וכן רימוני יד, חומר נפץ תקני ומטעני חבלה מתוחכמים.
לצד אלו, בידי הארגון גם אמצעי תצפית ומעקב שונים: משקפות, מצלמות וידאו במעגל סגור, ציוד תרמי לראיית לילה, ומכשירי האזנה משוכללים.
פעילי הארגון מפעילים גם מרגמות בקטרים שונים.
ממה שידוע, חזבאללה מחזיק ברקטות קטיושה-122, פג'ר ופג'ר-5 הכוללות טווח ירי של 75 ק"מ.
בנוסף לכך, הוא מחזיק ברקטות זלזאל שהן בעלות טווח ירי של 160–250 ק"מ.
עם זאת, על פי דיווחים שונים, חזבאללה מחזיק גם בטילי נ"ט, כשרובם ביצור רוסי: סאגר, 9M111 פאגוט, 9M113 קונקורס, ו-9M133 קורנט; ביצור איראני: רעד, טאוסאן, טופאן; או ביצור אירופאי: מילאן.
חזבאללה מחזיק גם ברקטות כבדות מסוג פאדי, שהן גרסה מקומית של טיל ה־M302 והגרסה הקטנה יותר M220.
ב-29 באוקטובר 2024 העריך שר הביטחון של ישראל כי לחזבאללה נותרו כחמישית מיכולת הטילים והרקטות שלו, לפי הערכה זו נמצאים בידי חזבאללה כ-30,000 רקטות וטילים.
לפני מלחמת חרבות ברזל הוערך כי הם מתוצרת רוסיה, סוריה, סין העממית ואיראן, ובעת מלחמה יוכל לירות לעבר ישראל 1,200 טילים ורקטות בממוצע מדי יום.
הם גם קיבלו מסוריה מספר מצומצם של טילי סקאד C ו-D בעלי טווח של 700 ק"מ.
כמה מאות מטילי הפאתח 110, הנושאים כחצי טון של חומר נפץ, מצוידים במנגנוני ניווט מדויקים מבוססי GPS והם בעלי פוטנציאל דיוק והרס ניכר.
במאי 2025 העריך מרכז עלמא כי בידי חזבאללה נותרו בין 20,000 ל-25,000 רקטות וטילים בסך הכול.
בכתבה שפורסמה בעיתון הלבנוני "נידא אל-וטאן" בספטמבר 2025 נכתב כי לפי הערכות לחזבאללה יש בין 40,000 ל-65,000 רקטות וטילים.
אמצעי סוג כמות ארץ מקור הערות יאחונט טיל נגד ספינות 12 ומעלה C-701 טיל נגד ספינות לא ידוע סין העממית, C-704 NASRטיל חוף – יםלא ידועבאתר דובר צה"ל C-802 טיל נגד ספינות לא ידוע סין העממית, הופעלה במלחמת לבנון השנייה נגד ספינת הטילים אח"י חנית.
ייתכן שמדובר בנור האיראני.GHADERטיל חוף – יםלא ידועטיל מדויק, בעל טווח של כ-200 ק"מ, נושא עד 50 ק"ג חומר נפץ
לחזבאללה אלפי כלי טיס בלתי מאוישים, רובם הגדול תוצרת איראן.
רוב הכטב"מים הם מסוג כטב"ם מתאבד ונושאים חומר נפץ.
בחלקם הם כטב"מים לצורכי ריגול וצילום אווירי.
מוערך כי הכטב"מ שייך לחזבאללה.
אמצעיסוגכמותארץ מקורהערותSKSרובה צלפים חצי-אוטומטילא ידוערובה צלפים דרגונוברובה צלפים חצי-אוטומטילא ידועOrsis T-5000רובה צלפים בריחילא ידוע AM-50 סייד רובה נגד ציוד לא ידוע העתק לא מורשה של השטייר HS .50
בעקבות מלחמת "חרבות ברזל" הצטמצמו כמויות האמל"ח המוחזקות על ידי חזבאללה ברמה ניכרת.
עם זאת, עדיין יש ברשותו נשק רב, שהיקפו המדויק אינו ידוע.
ב-5 בנובמבר 2025 פורסם כי בידי חזבאללה נותרו כמה אלפי טילים מרביתם לטווח קצר וכאלה שאינם מדויקים
ב-6 בנובמבר העריך טום ברק, שליחו של טראמפ כי בידי חיבאללה 15 עד 20 אלף טילים
חזבאללה רואה את עצמו כצבא סדיר וכארגון גרילה בו זמנית, או כפי שניסח זאת נסראללה: "זוהי אסכולת לחימה חדשה שאין דומה לה, כזו הנמצאת בין צבא
כוונתו לכך שהארגון משלב יכולות פיקוד ושליטה, תקשורת, מערכי אש, ולוגיסטיקה בקנה מידה המאפיינים צבא סדיר ועם זאת מדובר בארגון דל חתימה שהחדירות המודיעינית אליו קשה בדומה לארגוני גרילה.
טקטיקה מרכזית שמשמשת את הארגון היא פעילות של כוח קטן ואיכותי.
חזבאללה זיהה את חוסר יכולתו לפעול במסגרות גדולות ולכן הוא פועל במסגרת חוליות או לכל היותר מחלקות קטנות מאומנות ומצוידות היטב במתכונת קומנדו, גם בהטמנת מטעני חבלה ובפיגועים איכותיים.
דפוס פעילות קבוע בהפעלת החוליות הוא שימוש רב בטילי נ"ט, התנהלות שצה"ל התקשה לתת מענה טוב נגדה בעימות ב-2006, בו נורו כאלף טילי נ"ט, רובם מתוצרת רוסית, נגד כוחות חי"ר, שריון והנדסה קרבית של צה"ל.
החטיפות היו חלק מסממניו של הארגון ומהטקטיקה שלו, שכן לפני חטיפת חיילי צה"ל חטפו אנשיו עשרות אזרחים מערביים שהוחזקו כבני ערובה, במטרה להפיק רווחים שונים מהחטיפות.
המקרים המפורסמים ביותר היו: חטיפתו של טרי וייט, כומר בריטי, ושליח הכנסייה האנגליקנית שיצא במטרה לשחרר אזרחים מערביים שהוחזקו כבני ערובה, נלכד בעצמו והוחזק בשבי חזבאללה במשך חמש שנים כבול בשלשלאות בצינוק תת-קרקעי קטן.
חטיפתו של טרי אנדרסון, עיתונאי אמריקני שנחטף ב-16 במרץ 1985 ושוחרר ב־4 בדצמבר 1991, לאחר כשש שנים וחצי.
וחטיפתו של הקולונל האמריקני ויליאם באקלי, ראש נציגות ה-CIA בלבנון, שנרצח על ידי חוטפיו.
במקרה של חטיפת שלושת חיילי צה"ל באוקטובר 2000 נראה כי התקפת חוליית חזבאללה על כוח צה"ל הביאה למותם של החיילים או לפציעתם באורח אנוש, כך שלמעשה אנשי חזבאללה חטפו את גופותיהם או שהחיילים היו מחוסרי הכרה בעת החטיפה ומתו זמן קצר לאחריה.
גופות החיילים הובאו לקבורה בישראל בעסקה שבה שוחרר גם אלחנן טננבאום שנחטף בעת ששהה מחוץ לישראל.
כמו כן במקרה של חטיפתם של אנשי המילואים ביולי 2006 התגלה שהשניים נהרגו ככל הנראה כבר בזמן ההתקפה והגופות נלקחו ללבנון.
בעקבות עסקה עם חזבאללה ביולי 2008 הוחזרו גופותיהם של השניים והובאו לקבורה בישראל.
הארגון עושה שימוש רב באוכלוסייה אזרחית שהצליח לרכוש את ליבה באמצעות פעילות צדקה וחינוך "וולונטרית" (דעוה) ותוך איומי הפחדה.
לא רק שהוא פועל מתוך אוכלוסייה אזרחית לביצוע פעילות התקפית, ונסוג מהזירה חזרה אל תוך האוכלוסייה האזרחית, בטרם יוכל האויב להגיב.
פעיליו קובעים את מגוריהם בין אזרחים, מאחסנים נשק במרתפי בתים אזרחיים, ואף ממקמים בונקרים תת-קרקעיים בתוך שכונות מגורים, כפי שנעשה בשכונת דאחייה בביירות בידי בכירי הארגון, מתוך כוונה להניא את האויב מלתקוף אותם, בשל החשש מפגיעה באזרחים.
למעשה, חזבאללה משתמש באזרחים כמגן אנושי, דבר האסור על פי החוק הבין-לאומי.
בעת מלחמת לבנון השנייה, חזבאללה הרבה להתערב באוכלוסייה אזרחית מקומית ועקב כך נפגעו אזרחים רבים.
בנוסף, אנשי הארגון איימו על אוכלוסייה אזרחית לבל יעזו לעזוב את ביתם כפי שנצטוו על ידי צה"ל.
חזבאללה ביצע ירי רקטות לעבר ישראל מחצרות בתיהם של אזרחים ואף ממסגדים.
לטענת ישראל, נעשה שימוש במסגדים גם לאחסון נשק וכמחסה ללוחמים, וכאשר חיל האוויר הישראלי פגע במקומות אלו, הוא הואשם בפגיעה בקודשי האסלאם.
בעקבות הפגיעה בארבעת משקיפי האו"ם מכוח יוניפי"ל באזור אל-ח'יאם בידי ישראל במסגרת אותה מלחמה, התברר כי לוחמי חזבאללה השתמשו במשקיפים כמגן חי וירו באופן מכוון מקרבתם.
חזבאללה זיהה את הבטן הרכה של ישראל כאוכלוסייה האזרחית, והקים ארסנל של נשק רב של רקטות וטילים לא מדויקים, המיועדים לתקוף ריכוזי אוכלוסייה ולהוות מאזן אימה שיהפוך את אזרחי ישראל לבני ערובה בידיו.
בין השנים 2000 ל-2003, הצליח הארגון לבצע 33 פעולות צבאיות נקודתיות בגבול עם ישראל נגד חיילים ואזרחים בשל עילות שונות – פעולות שגרמו למותם של 5 חיילים ו-6 אזרחים ולפציעתם של עשרות.
כמו כן, בוצעו ארבעה ניסיונות חטיפה, ששניים מהם הצליחו (שלושה חיילים בהר דב ואזרח ישראלי מחוץ לישראל).
ישראל לא הגיבה נגד כל הפעולות הללו, בשל החשש שהארגון יפעל נגד האוכלוסייה האזרחית.
לאחר חטיפת החיילים ב-2006, כשנכנסה ישראל לעימות עם חזבאללה, הארגון מימש את איומיו ותקף את עורף ישראל באלפי רקטות במטרה לגרום לאבדות, לזרוע פחד באוכלוסייה ולהביא להפסקת הפעילות הצבאית של ישראל נגדו, ואכן הצליח לפגוע בפעילות האזרחית בצפונה של מדינת ישראל.
עיתון הארץ ציטט על פי דו"ח הארגון הבין-לאומי "Human Rights Watch" כי "הדו"ח עצמו קובע כי דפוס הפעולה של חזבאללה היה "ירי חסר אבחנה, ולעיתים מכוון, נגד אזרחים".
הארגון מציין כי הרקטות שירה חזבאללה פגעו בשלושה בתי חולים בנהריה, צפת ומזרע.
לגבי בית החולים בנהריה מצטט הדו"ח עדויות, ולפיהן הירי כוון אל בית חולים באופן ספציפי, שכן הוא נמצא באזור מבודד יחסית ועשרות רקטות פגעו בסביבתו לפני הפגיעה הישירה בו.
אף שלעיתים ביצע פעילות התקפית נגד מוצבים, פעילות שלרוב נכשל בה ועניינה היה מורלי בעיקרו, הטקטיקה המרכזית של הארגון הייתה להתמודד באופן עקיף עם צה"ל בפיצוץ מרחוק של מטעני צד ומטעני קלע בצירי התנועה.
בשל פעילות זו, בשלב מסוים הוכנסו והוצאו חיילי צה"ל מאזורים מסוימים בלבנון בדרך האוויר באמצעות מסוקי תובלה.
אף שהארגון דוגל בהתאבדות לשם פגיעה באויב, לרוב אינו פועל בשיטה זו אלא אם כן השיטה יעילה, כפי שפעל נגד השגרירות האמריקנית וחיל הנחתים האמריקני, ובאמצעות פיצוץ מכוניות ואף משאיות תופת שבהן נוהגים מחבלים מתאבדים, פעילות שהביאה את האמריקנים והצרפתים להסיג את כוחותיהם מלבנון בתקופת מלחמת האזרחים.
לאחר נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000 החל הארגון להתמסד ובנה קווי מוצבים מבוצרים היטב בסמוך לגבול ישראל, אך אלו היו המטרות הראשונות של צה"ל בתחילת מלחמת לבנון השנייה והם הופצצו על ידי חיל האוויר כבר ביום השני למלחמה.
מאז המלחמה, הארגון לא שיקם את המוצבים ולא בנה אתרים צבאיים חדשים כדי שלא יהוו מטרות ברורות לצה"ל.
יחד איתם נבנו מחסני נשק בתוך בתים פרטיים של האוכלוסייה המקומית, והארגון אף מציע לכל בית תשלום על האחסון הזה.
גם במלחמת לבנון השנייה המשיך הארגון להפעיל את טקטיקת העימות העקיף, בירי מרחוק של טילי נ"ט, צלפים והפעלת מטעני צד.
אף שהיו גם עימותים חזיתיים, רובם היו בשל יוזמת צה"ל, שתקף מפקדות ובונקרים.
טקטיקה נוספת ומרכזית שהארגון עושה בה שימוש רב היא לוחמה פסיכולוגית – באמצעות אמצעי התקשורת שלו: רשת הטלוויזיה אל-מנאר, תחנת הרדיו רדיו נור, כתבי העת "אל-אנתקאד" הפוליטי ו"בקית אללה" הדתי, ובאמצעות שורה של אתרי אינטרנט.
הארגון שוקד על בניית תדמית של ארגון בלתי מנוצח, שכביכול הצליח לגבור על ישראל בלבנון; הוא צילם פיגועים והתקפות על חיילי צה"ל ותקיפות ראווה של מוצבים ושידר אותם באל-מנאר.
במסגרת הלוחמה הפסיכולוגית הִרְבה מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה, להשתלח בישראל, ללעוג לה ולאיים על אזרחיה בשימוש בכלי נשק שונים, ואף הרבה לגדף את ישראל וארצות הברית בכינויים שונים.
במסגרת לוחמה זו קיים הארגון ביום ירושלים מצעדים, שבהם דרכו אנשי הארגון על דגלי ארצות הברית וישראל.
רשת הטלוויזיה "אל-מנאר" אף שידרה ב-2003 סדרה סורית אנטישמית בשם "הפזורה" (א-שתאת), גרסה ויזואלית של עלילות הדם, שבה נראות, בין היתר, סצנות של יהודים המבצעים רצח ריטואלי.
בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, כאשר חזבאללה שיגר מספר רקטות פג'ר 5 משופר לאזור עפולה, הוא כינה אותן "ח'ייבר 1" כדי לרמוז על ההקשר ההיסטורי לקרב ח'ייבר, שבו מוחמד השמיד והכניע את יהודי ח'ייבר.
פעולה זו, שלא נגרם בה כל נזק ממשי אך היה לה הד תקשורתי ותעמולתי מסוים בתקשורת הישראלית, מדגימה יפה את דפוס הפעולה של הארגון.
לחזבאללה נוכחות מקוונת מאז שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1996 הקים חזבאללה פורומים שכללו שאלות ותשובות של הארגון.
בעזרת פלטפורמה זו הארגון הסביר לקהל על פעילותו וביצע הסברה דתית ואידאולוגית.
בעקבות אותם פורומים, שנחלו הצלחה רבה בקרב הציבור, קמו מספר אתרים נוספים לשם הסברה.
פורומים אלו הציגו מידע ששירת את מטרותיו של ארגון חזבאללה.
פרסומים שהציגו את הארגון באור שלילי ולא עלו בקנה אחד עם מטרותיו של הארגון (הסברה וגיוס) הוסרו מהאתרים לצמיתות.
בשנת 2006 בעת מלחמת לבנון השנייה הארגון החל להפעיל ולחזק את אתרי האינטרנט והגביר את נוכחותו ברשת.
נכון ל-2021 לארגון יש לפחות חמישים אתרים, הרשמי והמוכר בהם הוא "אל-מוקאוומה אל-אסלאמיה – לובנאן" (ההתנגדות האסלאמית לבנון).
לצד אל-מוקאוומה ישנם מספר אתרים בולטים נוספים, אתר ההסברה הקרבית ואתרי מוסדות חברתיים: מוסד שהיד, מוסד הפצועים, ג'יהאד הבינוי ונוספים.
הפעילות המקוונת של הארגון מאפשרת לו להגביר את התמיכה הבין-לאומית בו ולרכוש קהל רחב.
התמיכה מתבטאת בהבעת דעה ובעשיית פעילות פיזית במקומות רבים (הפגנות, פיגועים ועוד).
אתרי האינטרנט הם ארכיון נגיש מאוד לתוֹכְני טרור כמו נאומי בכירים, פעולות הארגון, מצע אידאולוגי, ופעילות סוציאלית בלבנון.
ככלל, פעילות הארגון ברשתות החברתיות מאפשרת שיח יזום מצד הארגון תוך פנייה ישירה לקהל.
בנוסף, פועל הארגון ברשת האפלה.
על פי ד"ר גיא בכור, השימוש של חזבאללה בטקטיקות הלוחמה הפסיכולוגית אינו דבר שבמקרה, אלא דבר שחזבאללה שואב במישרין מהשיעה.
הוא טוען כי השיעים שהיו מיעוט נרדף ומדוכא בתוך ים סוני במשך כאלף שנים, אימצו באמצעות מלומדי הפיקה שלהם, טקטיקות שונות כדי לשרוד פיזית.
תקייה – (מילולית: העמדת פנים), שהיא העמדת פנים והצגתך אחרת ממה שהינך באמת.
התקיה היא התנהלות חזבאללה בלבנון, כאשר האינטרסים שלו משקפים אינטרסים איראנים ותפיסה שיעית, אבל הוא מעמיד פנים שהוא פטריוט לבנוני, שכל כוונתו היא בעצם להגן על לבנון מפני ישראל באמצעות "ההתנגדות".
גם כלפי ישראל נעשה שימוש בטקטיקה זו, היות שארסנל הנשק העצום (שחזבאללה סירב להתפרק ממנו) קיים כביכול למטרת התגוננות בלבד, אבל יש לו יעדים אחרים, הן כלפי לבנון והן כלפי ישראל.
תנפיה (מילולית: הכחשה) – הפניית כוחו של האויב נגד עצמו.
טקטיקה שהופעלה כאשר חזבאללה השתמש במלחמת לבנון השנייה באוכלוסייה שיעית אזרחית כמגן אנושי ללוחמיו, בניסיון לפגוע בתדמיתה של ישראל בעולם, כאשר לעיתים נדירות וכתוצאה ישירה מטקטיקה זו של הארגון, נהרגו אזרחים לבנונים במהלך תקיפות מטרות של הארגון על ידי צה"ל.
ח'ודֶה (מילולית: תחבולה) – תצוגת עוצמה בלתי הפיכה שנועדה לכך, שהאויב ישפוט את מצבו כבלתי ריאלי, ויתייאש מראש מן הניצחון.
כִּתְמַ֫אן (מילולית: הסתרה) – שהיא חתירה מתמדת להגשמת אמונות, דעות ומעשים תוך כדי התכחשות להם.
לדוגמה, ההתנהלות האיראנית הנוכחית בנושא הגרעין, והטענות בדבר "אנרגיה אזרחית גרעינית" היא כתמאן.
חזבאללה שואף להפוך את לבנון למדינה איסלמית שיעית אך בפועל מתכחש לכך, ומדבר על חיים בצוותא.
ד"ר בכור מציין כי בישראל נפלו לעיתים לתוך מלכודות תודעתיות ופסיכולוגיות אלו, בעיקר בעקבות העובדה כי מסריו הרבים של חסן נסראללה שודרו בטלוויזיה הישראלית.
החלק המשלים את הלוחמה הפסיכולוגית של הארגון כולל הימנעות משידור והסתרה של כל דבר שיש בו משום רמז לחוסר הצלחה של כוחות חזבאללה, או להצלחה של כוחות האויב, במי מאמצעי התקשורת של הארגון.
אימונים בסיסיים ללוחמי הארגון נערכים בבקאע, במהלך קורס של 45 ימים בהם לומדים מיומנויות לחימה בסיסיות, שימוש בנשק, חבלה, קשר ועוד.
לאיראן נשלחים מפקדים בארגון לאימונים מתקדמים ובתחומי התמקצעות שונים.
על פי הידוע אלפי פעילי חזבאללה (כ-3,000) עברו הכשרה ואימונים צבאיים באיראן, שכללו: לוחמת גרילה, שיגור רקטות, ירי נגד מטוסים, הפעלת טילים נגד טנקים, הפעלת מזל"טים ודאונים, בניית מטעני צד בצורת קלע, שיט בסירות מהירות ולוחמה ימית.
כמו כן, עברו כמה עשרות פעילי חזבאללה קורס טיס באיראן.
בלבנון נמצאים כמה מאות מדריכים ממשמרות המהפכה האיראניים, שנטמעו באוכלוסייה ונשאו נשים מקומיות.
חזבאללה נוקט באידאולוגיה אסלאמיסטית שיעית המבוססת על עקרון הוֻלאיאת אל-פָקיה (שלטון חכם ההלכה), עיקרון שפותח והונהג על ידי רוחאללה ח'ומייני, מייסד הרפובליקה האסלאמית של איראן.
הארגון רואה את עצמו כחלק בלתי נפרד מ"מהפכת האסלאם" האיראנית, ומצהיר על נאמנותו למנהיג העליון של איראן כ"מאבק דתי ולאומי כאחד".
האידאולוגיה שלו משלבת מחויבות תאולוגית לרפובליקה האסלאמית, אנטי-ציונות, ואנטי-אמריקניזם חריף, תוך דגש על התנגדות מזוינת לישראל ועל "שחרור פלסטין".
עם השנים הארגון שינה חלק מהרטוריקה הפוליטית שלו, במיוחד לאחר כניסתו לפוליטיקה הלבנונית, אך לא ויתר על זהותו כ"תנועת התנגדות" אידאולוגית וצבאית גם יחד.
הנקראת גם "המועצה העליונה של חזבאללה" ובראשה עמד המזכיר הכללי (מזכ"ל) חסן נסראללה עד למותו.
המזכיר הכללי משמש כמנהיג הארגון.
תחת המועצה כפופות חמש מועצות ייעודיות שאחראיות על התשתיות והפעילות הצבאיות והאזרחיות של הארגון.
+המועצהתפקידמועצת הג'יהאדהמטה הכללי של הזרוע הצבאית של הארגוןמועצת העבודה הפרלמנטריתאחראית על פעילות חברי הפרלמנט מטעם חזבאללה בפרלמנט הלבנוניהמועצה המבצעתאמונה על הפעילות האזרחית והחינוכית של הארגוןהמועצה השיפוטיתמפעילה את בתי הדין השיעים עבור אנשי הארגון ומשפחותיהם.המועצה הפוליטית מדיניתמספקת ייעוץ פוליטי ומדיני למועצת השורא ואחראית על הקשר עם הגופים הפוליטיים.
חזבאללה לא חושף נתונים על כוחות הזרוע הצבאית.
המרכז לחקר המפרץ שבסיסו בדובאי העריך בשנת 2006 כי הזרוע המזוינת של חזבאללה כוללת 1,000 אנשי חזבאללה במשרה מלאה, בנוסף ל-6,000–10,000 מתנדבים.
עם זאת, חזבאללה התחזקה מאז.