tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר יצאה חבילת הרחבה נוספת בשם "Rome: Total War: Alexander" (אלכסנדר), המתמקדת בכיבושיו של אלכסנדר מוקדון.
המשחק מתרחש בשנים שבין תחילת עלייתה של הרפובליקה הרומית ועד להפיכתה לאימפריה חובקת עולם.
במהלך המשחק תופס השחקן את מקומו של מנהיג אחד הפלגים החזקים והמשפיעים של רומא העתיקה ויוצא לכבוש את העולם.
עם אגירת כוח, משאבים ומוניטין, יכול השחקן לערער על הסדר הפוליטי הקיים, להילחם בבעלי בריתו הרומאים, לכבוש את רומא עצמה ולהפוך לשליטה הבלעדי של האימפריה.
חיילים במשחק יתעייפו, יחושו פחד או התרוממות רוח ועלייה במורל, בהתאם לתנאי הקרב.
בנוסף, תנאי הסביבה, כגון גשם, ערפל וחום רב או קור רב, ישפיעו על המשחק ויפגעו בדיוק הלוחמים.
בשנת 2013 יצא לשוק משחק ההמשך ROME: TOTAL WAR 2.
רומא העתיקה: הרפובליקה הרומית מחולקת לארבעה פלגים.
כמעט כל היחידות משותפות לפלגים, אך לכל אחד יש מספר יחידות המיוחדת לו.
ברוטוס (Brutii) - פלג זה מתחיל כשהוא שולט בדרום איטליה ומשם מתפשט מזרחה ליוון ואסיה.
בתחילת המשחק הוא מתמודד בעיקר נגד המקדונים וצבאות ערי-המדינה היווניות.
פלג ה-Brutii מקבל את הגלדיאטורים הממוצעים, כיחידה מיוחדת.
הוא אינו מקבל עוד יחידות מיוחדות, אך מפצה על כך בזכות המקדשים החזקים שלו.
פלג זה נחשב קל להבסה.
יוליוס (Julii) - שולט בצפון איטליה ובתחילת המשחק מתמודד בעיקר מול השבטים הברברים (בעיקר נגד הגאלים).
המשחק איתו נחשב לבעל רמת קושי בינונית-קלה.
סקיפיוס (Scipii) - פלג המתחיל את המשחק כשברשותו טריטוריה אחת באיטליה ואת האי סיציליה, אותו הוא חולק עם יוון וקרתגו.
בתחילת המשחק מתמודד בעיקר מול קרתגו, ומנהל קרבות בזירה הצפון אפריקאית.
פלג זה נהנה מהגלדיאטורים הטובים והחזקים ביותר, המירמילו (Mirmillo), אך הוא מקבל אותם מאוחר יותר מפלגים אחרים.
המשחק איתו נחשב לקשה מבין הפלגים הרומים.
הסנאט (S.P.Q.R.) - הוא מתחיל כשברשותו פרובינציה אחת בלבד, העיר רומא.
לאורך המשחק הסנאט הוא זה שמחלק משימות לפלגים הרומאים האחרים, ובסופו של דבר, כדי לסיים את המשחק יש לכבוש את רומא ולהשמיד פלג זה.
ארמניה שולטים בהרים שממערב לפרסים ומצפון לאימפריה הסלוקית.
בריטניה - העם הבריטוני, היושב על האי בריטניה.
עם חלש ועני אך לרשותו עומדים שלל יחידות צבא מיוחדות, דוגמת כרכרות המלחמה.
יתרון נוסף של הבריטים הוא האי שלהם, אליו העמים שמסביבם לא פולשים כמעט אף פעם.
גאליה - העמים הגאליים שולטים בשטחי מערב אירופה (צרפת של היום) והם חלק מענף הברברים, לו שותפות גם בריטניה וגרמניה.
העמים הגאליים חסרים יחידות צבא מיוחדות אך הם מפצים על כך בעוצמתם המספרית ומספר המחוזות הרב איתו הם מתחילים את המשחק.
הם מתמודדים בתחילת המשחק מול פלג יוליוס (Julii), פלג הבריטונים ופלג הגרמנים, שמנסים לקחת לעצמם נתח מהשטח הרב של הגאלים.
גרמניה - העמים הגרמניים העתיקים שולטים על אזור צפון מרכז אירופה, ומחוזותיהם רבים אך עניים וקטנים.
הגרמנים מחזיקים ביחידות ייחודיות חזקות יחסית אך הצבא חלש ביחס לאמפרייה הרומית.
דאקיה - הדאקיים (Dacians) הם אנשי הערבות השולטים בשטחי רומניה של ימינו, שבט ברברי שדומה מאוד לגרמנים.
גובלים בתראקיה והם אויביהם כמעט תמיד
האימפריה הפרתית - פלג זה נמצא במרכז אסיה והוא מן הפלגים היחידים (היתר הם פונטוס וארמניה) שיכולים לבנות שיירות מסחר למזרח הרחוק.
הפרתים משתמשים בעיקר בפרשים, ומפעילים את יחידת הקטפרקט (פרשים משוריינים).
בנוסף, פלג זה משתמש (בעיקר בהתחלה) בפרשים קשתים מעולים, שגם כשרודפים אחריהם הם יורים.
הפגיעות הרבות באויבים ויתרון הבריחה-תוך-כדי-ירי נותנים להם יתרון אדיר.
פלג זה מומלץ בעיקר למתקדמים במשחק.
הממלכה הסלאוקית - למרות האיום המצרי מדרום-מערב, בשלבים המאוחרים של המשחק הסלאוקים נהנים מצבא חזק ומגוון, הכולל חיילי חניתות היודעים להשתמש במערך הפלנקס, פילי מלחמה עוצמתיים ואף יחידה דמוית לגיונרים רומים.
בנוסף, יש להם גם כרכרות מלחמה.
השילוב בין יחידות הצבא הרבות והמגוונות יוצר צבא חזק ועוצמתי, והשילוב בינו לבין המצב הקשה של הסלווקים בהתחלה יוצר איזון נדיר במשחק הזה.
מצרים העתיקה (בית תלמי) - שולטים במצרים ושטחי ארץ ישראל, משתמשים בלוחמים הרכובים על גבי גמלים, סוסים ומרכבות מלחמה.
בנוסף יש להם מערך פלנקס וגם קשתים ברמה גבוהה.
מקדוניה - אויביהם של בית ברוטוס והערים היווניות.
נומידיה - הנומידים הם תושבי המדבר.
הם שולטים בנתיבי הסחר הצפון אפריקאים ויחידותיהם הצבאיות מותאמות ללוחמה בתנאי מדבר ובאקלים החם.
ספרד (שבטים איברים ברברים השולטים במזרח ומערב ספרד, כאשר גאליה שולטת במרכז ספרד וקרתגו בדרום.
סקיתיה סקיתיה נמצאת ברוסיה של ימינו ומתאפיינת בחיילים חלשים ובהמון סוסים וקשתי סוסים.
ערים רבות אך עניות וחלשות יחסית.
הערים היווניות - ממוקמות בפלופונסוס ובאנטליה.
הערים הן אויבי המקדונים ובעלי יחידת הספרטנים (אשר נלחמת עד המוות ברוב המקרים).
מרבית היחידות בצבא היווני הן של חיילי רגל ששולטים במערך הפלנקס.
פונטוס יושבים באזור צפון טורקיה.
קרתגו - ידועים כאחד מהפלגים המעטים העושים שימוש בפילי מלחמה.
אויבתה הנצחית של רומא, ובמיוחד של בית סקיפיו, הנלחמים איתם על השליטה בצפון אפריקה וסיציליה.
אסוצ'אציונה ספורטיבה רומא (באיטלקית: Associazione Sportiva Roma), או בקיצור רומא, הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר רומא המשתתף בליגת הסרייה א', הליגה הבכירה באיטליה.
התלבושת הביתית של קבוצת הכדורגל היא חולצה בצבע אדום כהה עם קצוות כתומים, מכנסיים לבנים וגרביים שחורים.
סמל רומא הוא זאבה המניקה שני תינוקות (רמוס ורומולוס) - מקורו בסיפור על ייסוד רומא.
הצבעים הרשמיים בסמל הם צבעי העיר.
האצטדיון הנוכחי של הקבוצה מכיל 70,634 מקומות ונקרא הסטאדיו אולימפיקו, אותו היא חולקת עם לאציו.
שתי הקבוצות מתחרות זו מול זו בדרבי של רומא, אחד המשחקים המעניינים באיטליה מדי שנה.
הקמת המועדון וכניסה לליגה ראשונה
קבוצת הכדורגל רומא נוסדה ביולי 1927. אז היו לעיר רומא 4 קבוצות שייצגו אותה בליגה האיטלקית - אס.אס.
אלבה אודצ'ה, פורטיטודו-פרו רומא, רומאן פ.צ.
החזון של הפשיסטים ששלטו באיטליה באותה תקופה היה לאחד את כל הקבוצות תחת מועדון אחד, כך שכל רומאי יוכל להזדהות איתו ולהתמודד עם המועדונים היותר עשירים מצפון איטליה.
מבין ארבע הקבוצות, לאציו היה המועדון העשיר ביותר בעיר הודות לפטרונים שלו מהמעמדות הגבוהים, והיה חזק מספיק בשביל להתמודד עם המועדונים הצפוניים יותר.
לאציו סירבה להצטרף לאיחוד עקב התערבותו של גנרל ואקארו, חבר המועדון ונציג של ההתאחדות האיטלקית לכדורגל.
שאר המועדונים הסכימו והאיחוד יצא לפועל ללא לאציו.
כל הקבוצות הללו ירדו באותה עונה ליגה, אבל ההתאחדות האיטלקית באותה עת הייתה פשיסטית ורצתה לתת ייצוג של מועדון גדול לעיר רומא שהעם יוכל להזדהות איתו.
לפיכך, ההתאחדות העניקה למועדון כרטיס ישירות ל"דיוויזיונה נאציונאלה", שהייתה הליגה הבכירה באיטליה לפני ששונה שמה לסרייה א'.
האצטדיון הראשון של הקבוצה המאוחדת היה מוטובלודרומו אפיו.
העונה הראשונה בה שיחק המועדון בליגה הייתה עונת 1929/1930. בעונת 1929/1930 סיימה רומא במקום השני, והפסידה במאבק ליריבה העיקרית שלה בליגה יובנטוס.
בתקופה זו השחקנים הבולטים של המועדון היו: אטיליו פראריס, גויאדו מאזטי, פלוביו ברנארדיני ורודולפו וולק.
לאחר עונות לא טובות בליגה ועזיבה של מספר שחקני מפתח, רומא לבסוף הצליחה לבנות סגל חזק שכלל את החלוץ הארגנטינאי אנריקה גואיטה, כשאת הקבוצה מאמן לואיג'י ברבסינו, ובעונת 1935/1936 סיימה הקבוצה במקום השני, רק נקודה אחת מתואר האליפות שבו זכתה בולוניה.
לאחר חוסר יציבות בסוף שנות ה-30, זכתה רומא לעדנה בעונת 1941/1942, עונה בה זכתה באליפות איטליה ("הסקודטו") לראשונה בתולדותיה תחת הדרכתו של המאמן אלפרד שאפר, ובעזרת החלוץ המקומי אמדאו אמדי שהבקיע 18 שערים.
בתקופה זו הייתה איטליה מעורבת במלחמת העולם השנייה, ורומא שיחקה באצטדיון אצטדיון נאציונלה PNF.
לאחר המלחמה רומא התקשתה לשחזר את הצלחתה מעונת האליפות, וסיימה בחצי התחתון של הטבלה בסרייה א' 5 עונות ברציפות, עד שבעונת 1950/1951 ירדה הקבוצה לסרייה ב', כעשור לאחר זכייתה באליפות.
בעונה העוקבת חזרה רומא לליגה הראשונה תחת הדרכתו של המאמן ג'וזיפה ויאני, אשר היה מאמן נבחרת איטליה בשנים שלאחר מכן.
לאחר חזרת הקבוצה לליגה הראשונה רומא הצליחה לייצב את עצמה כקבוצה המתמודדת בחלק העליון של הטבלה.
שחקנים בולטים בשנים אלו היו: אגיסטו פנדולפיני, דינו דה-קוסטה ודיין הלגה ברוני.
הישג השיא בשנים הללו היה בעונת 1954/1955, בה סיימה הקבוצה במקום השני אחרי אודינזה.
בעשור העוקב לא הצליחה רומא להיכנס לטופ 4 בליגה, אולם היא הצליחה במסגרת טורנירי גביע.
בעונת 1960/1961 זכתה רומא בגביע ערי הירידים, כשהביסה את ברמינגהאם סיטי בגמר 2–4. לאחר שנתיים, בעונת 1963/1964, זכתה רומא גם בקופה איטליה (הגביע האיטלקי הבכיר) אחרי שניצחה בגמר 0–1 את טורינו.
השפל בשנים הללו הגיע עונה לאחר מכן כשמאמן הקבוצה, חואן קרלוס לורנצו, הודיע כי המועדון לא יוכל לשלם לשחקניו ולא יוכל אפילו לנסוע למשחק הבא מפאת בעיות תקציביות.
אוהדי המועדון גייסו כסף והצליחו למנוע את קריסת המועדון והליכתו לפשיטת רגל, עם בחירתו של נשיא המועדון החדש, הפוליטיקאי פרנקו אבאנגליסטי.
ב-1968/1969 זכתה רומא פעם נוספת בקופה איטליה (במתכונת חדשה שדומה לשיטת ליגה).
השחקן גיאקומו לוסי קבע שיא הופעות לקבוצה בשנת 1969, עם 450 הופעות בכל המסגרות.
שיא זה החזיק 38 שנים.
בשנת 1972 הצליחה הקבוצה לזכות בגביע האנגלו-איטלקי כשניצחה את בלקפול בגמר 1–3. הקבוצה לא הצליחה בליגה בשנות ה-70, והמקום הגבוהה ביותר בו הצליחה הקבוצה לסיים היה בעונת 1974/1975 כשסיימה במקום השלישי.
שחקנים בולטים בשנים הללו היו ג'אנקרלו דה סיסטי ופרנקו רוקה.
בשנות ה-80 חלה עלייה מסוימת במעמד הקבוצה' כאשר בעונת 1979/1980 זכתה הקבוצה בקופה איטליה בפעם השלישית, ועונה לאחר מכן אף סיימה כסגנית פעם נוספת ליובנטוס.
בתקופה זו מאמן הקבוצה היה שחקן העבר של מילאן נילס לידהולם, עם השחקנים ברונו קונטי, אגוסטינו דיבורתולמיאו, רוברטו פרוצו ופלקאו.
האליפות לא איחרה להגיע ובעונת 1982/1983 זכתה הקבוצה באליפות השנייה בתולדותיה.
זו הייתה זכייה ראשונה של המועדון באליפות 41 שנים לאחר הזכייה הראשונה, וחגיגות גדולות התקיימו בעיר הבירה.
עונה לאחר מכן סיימה הקבוצה כסגנית פעם נוספת, אך הצליחה לזכות ב"קופה איטליה" בפעם הרביעית.
כמו כן, סיימה הקבוצה כסגנית אלופת אירופה בגמר גביע אירופה לאלופות 1984 כשסיימה בתוצאה 1-1 נגד ליברפול אבל הפסידה בדו-קרב בעיטות עונשין 4-2. ההצלחה המשיכה עם סגנות נוספת בליגה בעונת 1985/1986, וזכייה ב"קופה איטליה" בפעם החמישית לאחר ניצחון על סמפדוריה 3-2 בגמר.
שנות ההצלחה הסתיימו עם סיומה של הקבוצה במקום השלישי בלבד ב1987/1988.
בתחילת שנות ה-90 הגיע הקבוצה לגמר גביע אופ"א, שם הפסידה 1–2 ליריבתה מהליגה האיטלקית אינטר.
באותה העונה זכתה הקבוצה ב"קופה איטליה" השביעי בתולדותיה, וסיימה כסגנית מחזיקת הגביע ב"סופר-קופה איטאליאנה", לאחר שהפסידה לסמפדוריה בגמר.
מלבד סגנות נוספת בגביע קופה איטליה פעם נוספת, שאר העשור היה כושל והקבוצה לא הצליחה להגיע למעמד של זכייה בתואר כלשהו.
בשנים הללו התפתח אחד השחקנים הבולטים בתולדות המועדון, פרנצ'סקו טוטי, שיהיה שחקן משמעותי, סמל וקפטן שנים רבות בקבוצה הרומאית.
בתחילת שנות ה-2000 חזרה רומא למרכז הבמה, כשבעונת 2000/2001 הצליחה לזכות בתואר האליפות השלישי בתולדותיה, כשניצחה במחזור האחרון את פארמה 3-1 וסיימה 2 נקודות יותר מהסגנית, יובנטוס.
שחקן משמעותי ובולט בעונה זו היה הקפטן פרנצ'סקו טוטי שמעתה הפך לאחד השחקנים הכי משמעותיים בתולדות המועדון הרומאי, כשלצידו כיכבו קאפו, אלדאיר, גבריאל בטיסטוטה ווינצ'נצו מונטלה.
בעונת 2001/2002 הקבוצה הייתה קרובה להגן על התואר, אבל סיימה במקום השני, נקודה אחת אחרי יובנטוס.
זו הייתה ההתחלה של סדרת עונות בה רומא סיימה באופן קבוע כסגנית האלופה, וגם לתואר ה"קופה איטליה".
בעונת 2002/2003 הפסידה רומא בגמר ה"קופה איטליה" למילאן 2–4, ובעונת 2003/2004 סיימה הקבוצה כסגנית אלופה למילאן במסגרת הליגה.
ב-9 ביולי 2006, היו שחקני המועדון פרנצ'סקו טוטי, דניאלה דה רוסי, וסימונה פרוטה חלק מסגל נבחרת איטליה שניצחה בגמר מונדיאל 2006 את נבחרת צרפת החזקה וזכתה בתואר אלופת העולם.
כמו כן בשנה זו התגלתה פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' שלרומא לא היה חלק בה, אבל הושפעה מכך שיריבותיה הישירות לתואר הוענשו והורדו לליגות נמוכות.
על כן בעונת 2005/2006 חזרה הקבוצה לקדמת הבמה שהתחרה על תואר האליפות אבל סיימה רק כסגנית לאינטר.
כמו כן, הפסיד המועדון בקרב על תואר ה"קופה איטליה" בגמר, גם הוא לאינטר.
בשתי העונות העוקבות, 2006/2007 ו-2007/2008, סיימה רומא כסגנית האלופה פעמיים נוספות, מה שהפך עשור זה לעשור המוצלח ביותר שלה אי פעם.
במפעל ליגת האלופות בעונות אלו הודח המועדון רק בשלב רבע הגמר המתקדם יחסית.
למרות התחלה גרועה, בעונת 2008/2009 הצליחה הקבוצה להקדים את צ'לסי וסיימה במקום הראשון בבית האירופי לראשונה בתולדותיה, ולהגיע לשלב הנוקאאוט בשמינית הגמר, שם הודחה על ידי ארסנל בבעיטות עונשין.
לאחר עונת 2009/2010 המאכזבת, סיים קלאודיו ראניירי את תפקידו כמאמן הקבוצה, והוחלף על ידי לוצ'אנו ספאלטי.
שנים אלו סגרו עשור מוצלח יחסית מבחינת רומא שהצליחה לזכות בתואר האליפות, 2 תוארי גביע איטלקי, 2 תוארי סופר-קופה איטליאנה, וסיימה כסגנית אלופה לא פחות משש פעמים.
בנוסף, במסגרת האירופית הצליחה להגיע לרבע גמר ליגת האלופות פעמיים, לראשונה מאז 1984.
בקיץ 2010 הסכימה משפחת סנסי לוותר על השליטה במועדון הרומאי, כחלק מהסדר חובות, מה שהביא את עידן משפחת סנסי שהחל ב-1993 לסיומו.
עד למציאת רוכש חדש, המשיכה רוזלה סנסי לנהל את המועדון.
עונת 2010/2011 החלה בסדרת הפסדים בליגה נגד קליארי וברשה והפסד נגד באיירן מינכן בשלב הבתים של ליגת האלופות.
כתוצאה, השחקנים החלו לבקר את מאמנם ראניירי באופן פומבי.
אולם, ניצחונות על אינטר ובאיירן מינכן (במשחק השני בבתים, כשחזרה מ-0–2 ל-2–3) גרמו למאמן להמשיך בתפקידו.
לאחר סדרה של 5 משחקים רעים ללא ניצחון, החליט ראניירי להתפטר מתפקידו בפברואר 2011, וחלוץ העבר וינצ'נצו מונטלה החליף אותו בתפקידו.
בעונה זו הבקיע הקפטן טוטי את השער ה-200 שלו במדי המועדון נגד פיורנטינה.
ב-16 באפריל 2011 ההמתנה הסתיימה והמועדון עבר לידי קבוצת משקיעים אמריקאים בראשות תומאס ר.
דיבנדטו, כאשר ג'יימס פאלוטה, מייקל רואנה וריצ'רד ד'אמורה הצטרפו כשותפים.
דיבנדטו מונה לנשיאו ה-22 של המועדון.
קבוצת ההחזקות החדשה, שהחזיקה בקבוצה "NEEP Roma Holding", הייתה ב-60% בעלות של חברת "AS Roma SPV, LLC" וה-40% הנותרים בבעלות Unicredit sensi.
קבוצת הבעלים החדשים ביצעה שינויים בעת כניסתה, כמו מינוי וולטר סביטאני למנהל המקצועי של הקבוצה, ומינוי שחקן העבר הספרדי לואיס אנריקה (שעד עתה אימן רק ב"ברצלונה ב'") למאמן הקבוצה.
אחרי שהעברת הבעלים הושלמה באוגוסט 2012, ביצע המועדון רכש נוסף בדמות דני אוסבלדו, מיראלם פיאניץ', פרננדו גאגו, סיימון קיאר והצעיר פאביו בוריני, שעלותם הכוללת הייתה 40 מיליון יורו.
לקראת עונת 2012/2013 מונה זדנאק זמאן הצ'כי-איטלקי למאמן רומא, כאשר החליף את לואיס אנריקה שעזב בתום העונה הקודמת בעקבות חוסר הצלחת הקבוצה - הגעה למקום השביעי בלבד - שאף לא אפשר לה להשתתף במפעלים האירופיים בעונה העוקבת.
בעונה הזאת הקבוצה לא הצליחה יותר מכך, הודחה מאירופה מוקדם, וסיימה בליגה במקום השישי כאשר במהלך העונה עזב זמאן את הקבוצה, בפברואר 2013, והוחלף על ידי אוראליו אנדראצולי באופן זמני.
בנוסף, הפסידה הקבוצה 0–1 ליריבה לאציו בגמר ה"קופה איטליה" מה שמנע ממנה להשתתף במסגרות אירופאיות בעונה לאחר מכן.
לקראות עונת 2013/2014 מונה רודי גרסיה למאמן רומא, והתחיל את התקופה שלו ברומא באופן חסר תקדים עם 10 ניצחונות רצופים בליגה (שיא כל הזמנים בסרייה א'), כולל ניצחונות על היריבה לאציו בדרבי, 3-0 על אינטר, וניצחון 0–2 על נאפולי.
עונה זו הפכה להיות לאחת העונות המוצלחות ביותר בסרייה א' של קבוצה אי פעם מבחינה סטטיסטית, כשרומא השיגה 85 נקודות, וסיימה שנייה רק ליובנטוס שהשיגה בעצמה אחוז הצלחה חסר תקדים - 102 נקודות.
בעונת 2014/2015 סיימה הקבוצה כסגניתה של יובנטוס פעם נוספת.
באותה עונה הוענשה על ידי פיפ"א עקב חוסר עמידה ברגולציית ה"פייר פליי".
במהלך עונת 2015/2016 פרץ סכסוך ארוך ומתוקשר בין אוהדיה מקבוצת האולטראס ה"קורבה סוד", היושבים ביציע הדרומי של אצטדיון האולימפיקו, לבין הנהלת המועדון.
סיבת הסכסוך הייתה בשל גידור יציעי הקורבה סוד ובניית חומה החוצה את יציע הקורבה לשניים.
הביקורת מצד אוהדי האולטראס הייתה כה רבה, אך ההנהלה לא הייתה מוכנה לשמוע, ואוהדי האולטראס החליטו להחרים את משחקי הבית של הקבוצה, ולא להגיע למשחקים ולעודד את הקבוצה.
לעיתים הגיעו האולטראס אל מחוץ לכותלי האצטדיון על מנת להשמיע מחאתם ביום המשחק.
במשחק הדרבי מול לאציו באותה העונה נרשם מקרה חסר תקדים, כאשר אוהדי האולטראס של שתי הקבוצות, של רומא היושבים בקורבה סוד, ושל לאציו היושבים ב"קורבה נורד" (היציע הצפוני), לא נכחו באצטדיון בעת המשחק, והקבוצות שיחקו מול אצטדיון חצי ריק.
מקצועית הקבוצה לא נראתה טוב, וגרסיה פוטר בינואר 2016 אחרי ניצחון בודד בלבד ב-7 משחקי ליגה, ולוצ'אנו ספאלטי חזר למועדון לקדנציה שנייה.
המאמן נכנס לסכסוך מתוקשר עם הקפטן המוערך פרנצ'סקו טוטי, שביקר אותו פומבית על חוסר בדקות משחק לאחר חזרתו מפציעה, סכסוך שהידרדר עד לנתק עם האוהדים שמחו על החלטת המאמן לספסל את הסמל.
אולם, מעט לאחר מכן, החל המאמן לתת לטוטי דקות כמחליף, ומספר 10 הציג רמת ביצועים גבוהה עם 4 שערים ובישול ב-5 משחקים בהם עלה מהספסל.
ספאלטי הצליח להוביל את הקבוצה ממקום נמוך למקום השלישי, שהבטיח השתתפות בליגת האלופות בעונה העוקבת וחזרה למרכז הבמה.
בקיץ 2016 נמכר כוכב הקבוצה, מיראלם פיאניץ', ליריבה המרה יובנטוס על מנת לשפר את מצבו הכלכלי של המועדון.
באפריל 2017 מונה מונצ'י (שהגיע מסביליה הספרדית) למנהל המקצועי של הקבוצה.
ביום האחרון של עונת 2016/2017 עלה טוטי להופעה ה-786 והאחרונה במדי רומא, בניצחון במחזור האחרון בליגה נגד גנואה, לפני שפרש סופית ממשחק פעיל.
את העונה סיימה הקבוצה במקום השני פעם נוספת אחרי יובנטוס.
לקראת עונת 2017/2018 מונה שחקן העבר ברומא אאוזביו די פרנצ'סקו למאמן הקבוצה החדש והחליף את ספאלטי שעזב ליריבה אינטר.
רומא מכרה גם את השחקן המצטיין מהעונה החולפת מוחמד סלאח שהצטרף לליברפול תמורת 39 מיליון יורו.
סכום העתק שקיבלה אפשר לה לרכוש מספר שחקנים אחרים כמו פטריק שיק מסמפדוריה ואלכסנדר קולארוב ממנצ'סטר סיטי תמורת 5 מיליון יורו.
כמו כן נרכש גרגואר דפרל מססואולו תמורת 18 מיליון יורו.
העונה הייתה מצוינת לרומא במסגרת ליגת האלופות, כאשר הגיעה למעמד חצי הגמר, לאחר שסיימה בראש הבית, גברה על שחטאר דונייצק בשמינית הגמר, וגברה על ברצלונה ברבע הגמר אחרי שהפסידה 1–4 בחוץ, ולאחר מכן ניצחה ניצחון סנסציוני בבית 0–3 ועלתה בזכות יתרון שערי חוץ.
רומא הייתה לקבוצה השלישית בהיסטוריה בשלב זה שמפגרת ב-3 שערים או יותר וחוזרת מהפיגור במשחק הגומלין.
בחצי הגמר, אליו עלתה בפעם הראשונה מאז 1984, הודחה על ידי ליברפול.
בעונת 2018/2019 הודחה על ידי פורטו בשלב שמינית גמר ליגת האלופות.
במהלך העונה עזב די-פרנצ'סקו את הקבוצה ובמקומו מונה זמנית ראניירי שחזר לקדנציה שנייה.
בסיום העונה עזב ראניירי ובמקומו מונה פאולו פונסקה למאמן הקבוצה.
ב-4 במאי 2021 מונה זוז'ה מוריניו הפורטוגלי לאימון הקבוצה.
מוריניו הוביל את רומא לתואר אירופי ראשון אחרי 61 שנה (התואר הקודם היה גביע ערי הירידים בשנת 1961) לאחר זכייה בקונפרנס ליג.
רומא גברה במשחק הגמר 1-0 על פיינורד הודות לשער של ניקולו זניולו.
עוד קודם לכן, בשלב הבתים, הובסה רומא 1-6 על ידי בודה/גלימט הנורווגית.
הייתה זו התבוסה הגבוהה ביותר של רומא מחוץ לליגת האלופות.
בשמינית הגמר הדיחה רומא את ויטסה ארנהם, ברבע הגמר את בודה/גלימט ובחצי הגמר את לסטר סיטי.
בעונת 2022/2023 סיימה הקבוצה במקום השישי בסרייה א' ושוב הגיעה לגמר אירופי כשהעפילה לגמר הליגה האירופית, אך נכנעה בגמר לסביליה בדו-קרב פנדלים.
גם בעונת 2023/2024 סימה במקום השישי בליגה והגיעה לחצי גמר הליגה האירופית, שם הודחה על ידי באייר לברקוזן.
את עונת 2024/2025 פתחה הקבוצה בצורה גרועה מאוד מה שהוביל לפיטורי דניאלה דה רוסי ואיוואן יוריץ', בטרם מונה קלאודיו ראניירי, אשר הוציא את הקבוצה מהתחתית והביא אותה עד למקום ה-5 בסרייה א' ולשמינית גמר הליגה האירופית.
בשנת 2025 ועד לתום העונה, צברה הקבוצה הכי הרבה נקודות בסרייה א'.
בסיום העונה עזב ראניירי את תפקידו ובמקומו מונה ג'אן פיירו גספריני שהגיע מאטאלנטה.
האולטראס (הגרעין הקשה) של אוהדי רומא מתרכז ביציע הדרומי (Curva Sud) של הסטאדיו אולימפיקו.
בתחילת כל משחק מנוגן המנון הקבוצה "Roma Roma Roma", אשר נכתב ומבוצע על ידי אנטונלו ונדיטי, ובסיום כל משחק שבו רומא מנצחת מנוגן השיר "Grazie Roma" - 'תודה רומא', שנכתב גם כן על ידי הזמר.
לקבוצה אוהדים רבים בעיר רומא (בה הם מהווים את הרוב) ומחוצה לה.
לאוהדי רומא יריבות מתוחה עם אוהדי אס אס לאציו, כאשר שתי הקבוצות משחקות אחת נגד השנייה בדרבי הרומאי הידוע בשנאה והטמפרמנט שלו.
הדרבי מאופיין לעיתים תכופות באלימות וקטטות בין מחנות האוהדים: בשנת 1979 נהרג אוהד קבוצת לאציו מזיקוק שנורה מיציע אוהדי רומא.
בעונת 2003 אירוע חסר תקדים קרה כאשר ה"אולטראס" של א.
רומא גרמו לעצירת המשחק ודחייתו לאחר שהופצו שמועות כוזבות על כך שילד נהרג על ידי המשטרה זמן קצר לפני המשחק.
בתקרית מפורסמת נוספת שאירעה בסוף משחק הדרבי בינואר 2005, שחקן לאציו פאולו די קאניו הצדיע לעבר אוהדי רומא במועל יד.
מבחינה ספורטיבית לרומא יריבות נוספת עם נאפולי, ולמפגשים ביניהם קוראים "דרבי דל סול" (Derby del Sole באיטלקית, בתרגום: "דרבי השמש"), כאשר הן שתי הקבוצות שנחשבות לאהודות ביותר מחוץ לצפון איטליה (כשרומא מייצגת את מרכז איטליה, ונאפולי את דרום איטליה).
הקבוצה החלה את דרכה באצטדיון מוטובלודרומו אפיו בשנים 1927–1928. לאחר מכן עברה לשחק באצטדיון קאמפו טסטאקיו עד תחילת שנות ה-40. משנת 1940 שיחקה רומא באצטדיון נאציונלה PNF עד 1953. אחרי הריסת האצטדיון עברה לשחק בסטאדיו אולימפיקו ואצטדיון פלמיניו (שנבנה עבור אולימפיאדת רומא 1960 למשחקי הכדורגל וכיום הוא אצטדיון רוגבי).
ב-2014, החליטה הקבוצה לעזוב את האולימפיקו הוותיק ולעבור לאצטדיון שעתיד להחנך ב-2027 בדרום מערב העיר (אצטדיון דלה רומא) שיכיל 52,500 מקומות ישיבה, ולא יכיל מסלול אתלטיקה בניגוד לסטאדיו אולימפיקו, דבר שיקרב את הקהל למגרש.
רומאג'י (קאטאקאנה: ローマ字) הוא ליטון של יפנית, כלומר שיטת תעתיק של השפה היפנית לכתב לטיני.
ישנן מספר שיטות של רומאג'י.
שלוש העיקריות הן הפבורן (Hepburn) הפופולרית, קונריי-שיקי (Kunrei-Shiki, ISO 3602) וניפון-שיקי (Nippon-Shiki, ISO 3602 Strict).
ביפנית, הרומאג'י כמעט ואינה משמשת בכתיבה יומיומית, מלבד שמות לועזיים או קיצורים למיניהם (לדוגמה: "CD を買います" שפירושו "אני קונה תקליטור").
באנגלית, משמשת צורת כתיבה זו לכתיבת מילים שבדרך כלל נכתבות באחד משלושת הכתבים הנהוגים ביפנית (היראגאנה, קאטאקאנה וקאנג'י), על מנת לבאר את המילה לאנשים שאינם קוראים יפנית, כגון מבקרים, לשם כתיבת שמות במסמכים בינלאומיים שאינם ביפנית ולתמיכה בזרים הלומדים יפנית.
בנוסף, היא משמשת כדי לבאר איך הוגים מילים בקאנג'י, מכיוון שכתב זה הוא כתב לוגוגרפי, כלומר כתב המציין משמעויות ולא הגאים.
התעתיק הלטיני הקדום ביותר של היפנית מבוסס על הפורטוגזית.
הוא פותח באמצע המאה ה-16 על ידי יפני בשם אנג'ירו או יאג'ירו (Yajiro).
אנג'ירו המיר את דתו לנצרות קתולית בעקבות מפגש עם המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר, וליווה אותו במסעו ליפן.
בשיטה זו השתמשו הישועים לשם הדפסת כתבי קודש קתוליים, על מנת שהמטיפים יוכלו ללמד את מאמיניהם, מבלי ללמוד את הכתב היפני המסובך.
הספר הטוב ביותר לחקר היפנית המודרנית המוקדמת ולניסיונות התעתוק הראשונים הוא ה-Nippo Jisho, מילון יפני-פורטוגזי שנכתב ב-1603. כיום משתמשים ברומאג'י כדי ללמד יפנית, בעיקר בשלבים הראשונים של לימוד השפה.
שימוש אינטרנטי נוסף הוא בכתיבת שירים ביפנית ברומאג'י, למשל בקריוקי, על מנת לעזור למי שלא יודעים יפנית ללמוד את המילים.
רומא עיר פרזות (באיטלקית: Roma città aperta) הוא סרט קולנוע מ-1945 בבימויו של רוברטו רוסליני.
הסרט נחשב לאבן דרך בתולדות הקולנוע האיטלקי היות שהוא נחשב לסרט הנאו-ריאליזם האיטלקי הראשון.
הסרט הופק וצולם זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בתנאי הפקה קשים ביותר (סרטי הצילום נקנו כל פעם מרוכל ברחוב, הצילום לא בוצע באולפנים משום שהללו נהרסו בהפצצות, ומרבית הדמויות אינן מגולמות בידי שחקנים).
מטרתו המקורית של רוסליני הייתה ליצור סרט תיעודי קצר על דון מורוסיני, כומר שהוצא להורג על ידי הנאצים בגלל שיתוף פעולה עם המחתרת.
במקביל עבד רוסליני על סרט תיעודי נוסף שהיה אמור לעסוק בילדים פרטיזנים ופעולתם במחתרת.
בשלב מסוים הוחלט לאחד את שני הסרטים.
והתסריט נכתב תוך שבוע בהשתתפות פדריקו פליני.
עלילת הסרט מתרחשת בשנים 1943–1944 ומספרת את סיפורו של מעמד הפועלים ברומא הכבושה על ידי הנאצים, תוך התמקדות באוכלוסייה הלוחמת.
סיפור העלילה מאחד בין שני כוחות אויבים: הקומוניסטים, והכנסייה המתאחדים במחתרת ונלחמים יחד בכיבוש.
מנהיג המחתרת מנפרדי (מרצ'לו פליירו) מבוקש על ידי הגרמנים ומתחבא בבלוק הדירות של חברו פרנצ'סקו (פרנצ'סקו גרנדג'קט) וארוסתו ההרה פינה (אנה מניאני).
תוך שהוא במסתור הוא מבקש מדון פייטרו (אלדו פבריצי) הכומר הקתולי חבר המחתרת, לבצע עבורו משלוח של כסף לשותפיו.
עלילת משנה של הסרט עוסקת במחתרת הילדים, שבה חבר גם בנה הקטן של פינה.
הסרט משחזר באופן מפורט את פעולות המחתרת תוך צילום באתרי התרחשות אותנטיים, והוא נע פעמים רבות בין המלודרמטי והקומי.
דבר שהפנה נגדו את הביקורת ופסל אותו בעיני רבים מהשתייכות לזרם הנאו ריאליסטי.
רוֹמָא (באיטלקית ולטינית: , נקראת גם רוֹמי בעברית) היא בירת איטליה.
העיר משתרעת על פני שתי גדות הנהר טִיבֶּר באזור לאצְיוֹ.
בעברה הייתה בירת הרפובליקה הרומית ואחריה של האימפריה הרומית, ששלטה על שטחים נרחבים באירופה וסביב הים התיכון.
עם נפילת האימפריה המשיכה רומא לשמש כמרכז הדת הנוצרית-קתולית, וכן כמרכז תרבותי, כלכלי, פוליטי ותיירותי עולמי.
ברומא נמצאת קריית הוותיקן, המדינה הקטנה (והיחידה) בעולם שתחומה בתוככי עיר.
ברומא עצמה מתגוררים כ-2.7 מיליון תושבים, והיא העיר הרביעית המאוכלסת ביותר באיחוד האירופי.
במטרופולין של רומא מתגוררים 4,355,725 תושבים, והיא המטרופולין המאוכלס ביותר באיטליה.
מרכז העיר משתרע בין שבע גבעות שממזרח לטיבר.
ממערב לנהר מצויה גבעת הוותיקן השייכת אף היא לרומא.
סביב המרכז הצפוף פרושים פרוורים ברדיוס גדול מהעיר.
בין הפרוורים פזורים שדות חקלאיים ושטחים פתוחים רבים, חלקם בטווח של קילומטרים ספורים מהמרכז.
סמל העיר רומא מורכב מראשי התיבות SPQR, שהיו סמל לגיונות צבא האימפריה הרומית; אלה מסמלים את הביטוי בלטינית: "Senatus Populusque Romanus" – "הסנאט והעם של רומא".
ראשי תיבות היסטוריים אלה מופיעים במקומות רבים בעיר, כמו עמודי חשמל ותאורה ומכסי פתחי ביוב.
נכון ליולי 2023, ראש העירייה הוא רוברטו גואלטיירי.
העיר רומא הוקמה באמצע המאה ה-8 לפני הספירה על ידי בני שבט הלאטינים.
בני השבט התיישבו באזור הפורה ליד נהר הטיבּר בתחילת האלף הראשון לפני הספירה.
התושבים נקראו רומאים על שם עירם, ושפתם הייתה לטינית – על שם השבט.
בחפירות בעיר רומא, נתגלו שרידי יישובים שקדמו לרומאים, החל מתקופת האבן.
לפי המסורת הרומאית, נוסדה העיר ב-21 באפריל ב-753 לפנה"ס על ידי רוֹמוּלוּס שרצח את אחיו התאום רֶמוּס תוך מאבק השליטה.
רומולוס הקים את העיר בגבעת הפאלאטיום, במקום בו ניצלו הוא ואחיו על ידי הזאבה, שהיניקה אותם לאחר שהונחו בסל על נהר הטיבר במצוות אמוליוס דודם.
מאז הזאבה המיניקה ושני התינוקות הם סמל העיר רומא עד היום.
לחלופין, המסורת מספרת כי העיר בה נולדו רמוס ורומולוס נוסדה בעצם על ידי איניאס, בן למשפחת המלוכה בעיר טרויה, שנדד באיטליה אחרי נפילת עירו באותה מלחמה.
ברבות הימים התפתחה רומא והשתלטה על כל שטח איטליה.
בהמשך, במהלך המאה ה-2 לפנה"ס גיסותיה ביססו את שליטתה ברוב אגן הים התיכון ואירופה תוך הפצת התרבות והשפה הלטינית של בני רומא בכל העולם העתיק.
במאה הראשונה והשנייה לספירה גדלה אוכלוסיית רומא באופן ניכר.
מי שנוספו לתושביה היו עבדים או שבויי מלחמה שהובאו לעיר והועבדו בה, וחלק אחר היו מהגרים וסוחרים שהיגרו אליה מכל רחבי האימפריה, בהם גם יהודים שחיזקו את הקהילה היהודית הקיימת בעיר.
ב-313 פרסם קיסר רומא קונסטנטינוס את צו מילאנו שהתיר את פולחן דת הנצרות ברחבי אימפריה, והקים את הכנסייה הקתולית שמרכזה ברומא.
כך הפכה העיר להיות מרכז הדת הנוצרית הקתולית, שהמשיך להשפיע ולקבע אותה כמרכז עולמי עד העת החדשה.
ב-391 הפכה הנצרות ל"דת המדינה" הרשמית של הקיסרות הרומאית.
ב-395 פוצלה האימפריה הרומית לאימפריה הרומית המזרחית (אשר כונתה בהמשך האימפריה הביזנטית) שבירתה קונסטנטינופול, והאימפריה הרומית המערבית, שרומא המשיכה לשמש כמרכזה.
האימפריה במערב התפרקה במאה החמישית ורומא נשלטה על ידי מלכים אוסטרוגותים שישבו צפונית לה.
מלכים אלו היו בני שבטים גרמאנים, גותים ואחרים, שהתיישבו בצפון איטליה.
המאה השישית הייתה הרסנית לעיר רומא.
היא עברה כמה פעמים מידי המלכים האוסטרוגותים לידי האימפריה הביזנטית.
תוך כדי הכיבושים היא נבזזה ומעמדה הכלכלי והצבאי דעך.
בהמשך אותה מאה גם פגעה בעיר מגפה.
בשנת 598 נחתם הסכם שלום שהכיר באפיפיור כ"פטריארך של רומא" ובכך הקנה לעיר מעמד מוגן ועצמאי.
בין המבנים העתיקים שהועברו לרשות האפיפיור במאה השביעית היה הפנתאון, שהפך לכנסיית "סנטה מריה רוטונדה", אך הכל ממשיכים לכנותו הפנתאון של רומא.
במשך כל ימי הביניים הייתה רומא נתונה באופן רשמי לשליטת האפיפיור אף על פי שבפועל היו מאבקי כוח בין האפיפיורים לאצולה המקומית ולקיסר של האימפריה הרומית הקדושה, ששטחיה היו חופפים במידה רבה לגרמניה של המאה ה-21, אשר ראתה בנצרות הקתולית וברומא את מקור סמכותה והייתה מחויבת להגן על הכנסייה.
שני אירועים בולטים חרגו מהסדר הזה במהלך ימי הביניים.
הראשון מביניהם היה העברת מקום מושבם של האפיפיורים לאביניון שבצרפת ביוזמת האפיפיור קלמנס החמישי למשך חמישים שנה והשני היה מרד שפרץ בניסיון לא מוצלח לכונן ברומא רפובליקה בשנת 1434.
שלטון האפיפיורים קיבע את מעמדה של רומא כמרכז הנצרות וכמוקד כוח פוליטי.
כתוצאה מכך הייתה העיר גם מרכז כלכלי ותרבותי.
בעוד פירנצה הייתה מרכז הרנסאנס רומא הייתה מרכז תקופת הבארוק שטבעה את חותמה על הארכיטקטורה של העיר לאורך המאה ה-17.
שלטון האפיפיורים ברומא הופרע לראשונה מאז ימי הביניים כאשר כוננה בעיר רפובליקה קצרת יומין בשנת 1798 בעקבות המהפכה הצרפתית.
בשנת 1848, שנת "אביב העמים" החלו ברחבי חצי האי האיטלקי מרידות מקומיות כנגד אוסטריה ששלטה בצפון איטליה וכנגד נסיכויות מקומיות.
בהשראת מרידות אלו הוקמה ברומא, פעם נוספת "הרפובליקה הרומית".
גם רפובליקה זו לא האריכה ימים והיא הסתיימה בחזרתו של האפיפיור מלווה בצבא הצרפתי שהתגייס למשימה מכיוון שנשיא צרפת, לואי נפוליאון (לימים שינה שמו לנפוליאון השלישי) היה זקוק לתמיכת הקתולים.
זרעי המרידות השפיעו על איחוד איטליה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19. בגלל ההגנה הצרפתית על מדינת האפיפיור, נמנעו מובילי האיחוד, ויטוריו אמנואלה השני, וליצדו קאבור וגריבלדי, לכלול בו את רומא וכך כללה הממלכה החדשה את כל חצי האי מלבד ליבו, רומא.
מלחמת צרפת–פרוסיה שפרצה בשנת 1870 החלישה את צרפת ואפשרה לצבא האיטלקי לכבוש את רומא ולספח אותה לממלכת איטליה.
רק שנה לאחר כיבושה הוכתרה רומא באופן רשמי כבירת איטליה המאוחדת לאחר שפירנצה נשאה בתואר זה במשך מספר שנים.
המעמד של האפיפיור, ו"מדינת האפיפיור" שלו נשאר לא מוגדר במשך כ-60 שנים.
האפיפיור הכריז על עצמו כ"אסיר בוותיקן" בעוד המדינה האיטלקית לא מתנכלת לו, אבל גם לא מכירה בקיומו או בריבונותו.
ב-1922 עלה בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה לאחר המצעד על רומא.
תחת משטרו הכירה איטליה בוותיקן בהסכמים הלטרניים משנת 1929. מ"מדינת האפיפיור" ששלטה ברוב איטליה במשך אלף שנים, נותרה רק עיר קטנה בשטח של 440 דונם.
מאז איחוד איטליה עד למלחמת העולם השנייה גדלה אוכלוסיית רומא מ-212,000 ליותר ממיליון נפש.
ב-4 ביוני 1944 שוחררה רומא והייתה הבירה הראשונה של מדינות הציר שנתפסה על ידי בעלות הברית.
רומא ממוקמת גאוגרפית במחוז לאציו שבמרכז איטליה על נהר הטיבר.
ההתיישבות המוקדמת התפתחה על גבעות שפנו אל גדות הנהר שליד אי הטיבר.
רומא בתקופת המלכים, נבנתה על שבע גבעות: גבעת אוונטינו, גבעת צ'ליו, גבעת הקפיטולין, גבעת אסקווילינו, גבעת הפאלאטיום, גבעת קווירינאלה וגבעת וימינאלה.
את רומא המודרנית חוצה גם נהר אניאן, הזורם אל הטיבר מצפון למרכז ההיסטורי של העיר.
הגובה של החלק המרכזי של רומא נע בין 13 מ' מעל גובה פני הים (בבסיס הפנתאון) ל-139 מ' מעל גובה פני הים (בפסגת מונטה מריו).
שטח העיר משתרע עד לחוף הדרום-מערבי של שכונת אוסטיה שברובע 10, למרות שמרכז העיר נמצא במרחק של כ-24 ק"מ בפנים הארץ מהים הטירני.
השטח הכולל של רומא משתרע על כ-1,285 קמ"ר, והוא כולל שטחים ירוקים רבים.
רומא היא העיר החקלאית הגדולה באירופה, עם שטח חקלאי של כ-517 קמ"ר, השווה לכ-40% מכלל השטח העירוני.
האוכלוסייה העירונית באיטליה מהווה 72% מסך האוכלוסייה הכללית.
שיעור העיור באיטליה מהווה 0.27% קצב שינוי שנתי (הערכה לשנים 2020–2025).
פארקים עירוניים ושמורות טבע מכסים שטח גדול ברומא, ולעיר יש את אחד מהשטחים הירוקים הגדולים מבין בירות אירופה.
החלק הבולט ביותר במרחב הירוק הזה מיוצג על ידי המספר הגדול של וילות וגנים מעוצבים שנוצרו על ידי האצולה האיטלקית.
בעוד שרוב הפארקים המקיפים את הוילות נהרסו במהלך תנופת הבנייה של סוף המאה ה-19, חלקם נותרו.
הבולטים שבהם הם וילה בורגזה, וילה אדה ווילה דוריה פמפילי.
וילה דוריה פמפילי נמצאת ממערב לגבעת ג'יאניקולו, ושטחה כ-1.8 קמ"ר.
וילה סקיארה נמצאת על הגבעה, עם מתקני שעשועים לילדים ואזורי הליכה מוצלים.
באזור הסמוך של טרסטוורה, הגן הבוטני של רומא הוא מרחב ירוק קריר ומוצל.
ההיפודרום הרומי הישן (קירקוס מקסימוס) הוא עוד שטח ירוק גדול: יש בו מעט עצים, אבל הוא משקיף על גבעת הפאלאטיום וגן הוורדים.
בקרבת מקום נמצאת וילה צ'לימונטנה השופעת, קרובה לגנים המקיפים את מרחצאות קרקלה.
גן וילה בורגזה הוא המרחב הירוק הגדול והידוע ביותר ברומא, עם גלריות לאמנות מפורסמות.
הגנים של פיאצה דל פופולו והמדרגות הספרדיות משקיפים על גבעת פינסיאן ווילה מדיצ'י.
ברומא יש גם מספר פארקים אזוריים שמקורם הרבה יותר עכשוויי, כולל הפארק האזורי פינטו והפארק האזורי דרך אפיאן.
בנוסף יש גם שמורות טבע במרציגליאנה ובאחוזת קסטלפורציאנו.
ברומא ובאזור המטרופולין שורר אקלים ים תיכוני (סיווג אקלים בשיטת קפן), עם קיץ חם ויבש וחורף מתון ולח.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא מעל C° 21 ביום ו-C° 9 בלילה.
בחודש הקר ביותר, ינואר, הטמפרטורה הממוצעת היא C° 12.6 ביום ו-C° 2.1 בלילה.
בחודש החם ביותר, אוגוסט, הטמפרטורה הממוצעת היא C° 31.7 ביום ו-C° 17.3 בלילה.
דצמבר, ינואר ופברואר הם החודשים הקרים ביותר, עם טמפרטורה יומית ממוצעת של כ-C° 8. הטמפרטורות במהלך החודשים הללו נעות בדרך כלל בין C° 10 ל-C° 15 במהלך היום ובין C° 3 ל-C° 5 בלילה, כאשר תקופות קרות או חמות יותר מתרחשות לעיתים קרובות.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם ברומא הייתה C° 42.9, ב-18 ביולי 2023.
שלג הוא נדיר, עם שלג קל או סופות המתרחשות בחלק מהחורפים, בדרך כלל ללא הצטברות.
ירידות שלג גדולות מתרחשות במקרים נדירים מאוד (האחרונים ביותר היו ב-1986, 2012 ו-2018).
הלחות היחסית הממוצעת היא 75%, נעה בין 72% ביולי ל-77% בנובמבר.
טמפרטורות הים משתנות משפל של C° 13.9 בפברואר לשיא של C° 25.0 באוגוסט.
רומא היא מרכז פיננסי ותרבותי מרכזי באיחוד האירופי והבין-לאומי.
כבירת איטליה, רומא מארחת את כל המוסדות העיקריים של האומה, לרבות נשיאות הרפובליקה, הממשלה (והמשרדים היחידים שלה), הפרלמנט, בתי המשפט העיקריים, והנציגים הדיפלומטיים של כל המדינות וקריית הוותיקן.
מוסדות בין-לאומיים רבים ממוקמים ברומא, בעיקר תרבותיים ומדעיים, כגון, האקדמיה האמריקאית, בית הספר הבריטי (BSR), אקדמיית צרפת, המכון השוודי והמכון הגרמני לארכאולוגיה (DAI).
ישנן גם סוכנויות מיוחדות של האו"ם, כמו ארגון המזון והחקלאות (FAO).
רומא מארחת גם ארגונים פוליטיים ותרבותיים בין-לאומיים וכלל עולמיים, כגון הקרן הבין-לאומית לפיתוח חקלאי (IFAD), תוכנית המזון העולמית (WFP), מכללת נאט"ו להגנה (NDC) והמרכז הבין-לאומי לחקר שימור ושיקום נכסי תרבות (ICCROM).
על פי מחקר GaWC של ערי עולם, רומא דורגה לשנת 2024 כעיר "בטא +".
העיר דורגה ב-2014 במקום ה-32 במדד הערים העולמי, הגבוה ביותר באיטליה.
שיעור האבטלה הוא אחד הנמוכים ביותר בכל ערי הבירה של האיחוד האירופי.
כלכלת רומא צמחה בסביבות 4.4% מדי שנה וממשיכה לצמוח בקצב גבוה יותר בהשוואה לכל עיר אחרת באיטליה.
משמעות הדבר היא שאם רומא הייתה מדינה, היא הייתה המדינה ה-52 העשירה בעולם לפי תוצר מקומי גולמי, קרוב לגודלה של מצרים.
נכון לשנת 2021, למטרופולין רומא היה תוצר של 163.461 מיליארד דולר, ו-38,765 דולר לנפש.
למרות שכלכלת רומא מאופיינת בהיעדר תעשייה כבדה, והיא נשלטת במידה רבה על ידי מגזרי שירותים, חברות טכנולוגיה עילית (IT, תעופה וחלל, ביטחון, טלקומוניקציה), מחקר, אופנה, בנייה, פעילויות מסחריות (בעיקר בנקאות) ותיירות.
פיתוח התיירות הוא מאוד דינמי וחשוב ביותר לכלכלתה.
נמל התעופה הבין-לאומי של רומא, פיומיצ'ינו, הוא הגדול באיטליה, והעיר מארחת את המשרדים הראשיים של הרוב המכריע של החברות האיטלקיות הגדולות, כמו גם את המטה של חמש מתוך 500 החברות הגדולות בעולם: אנל, אני, אסיקורציוני ג'נרלי, אינסטה סאנפאולו ויוניקרדיט (נכון לשנת 2024).
מוסדות להשכלה גבוהה, רדיו, טלוויזיה ותעשיית הקולנוע ברומא מהווים חלקים חשובים בכלכלה: רומא היא המרכז של תעשיית הקולנוע האיטלקית, הודות לאולפני צ'ינצ'יטה, הפועלים מאז שנות ה-30. העיר מהווה גם מרכז לבנקאות וביטוח וכן לתעשיות אלקטרוניקה, אנרגיה, תחבורה ותעופה וחלל.
מטה חברות וסוכנויות בין-לאומיות רבות, משרדי ממשלה, מרכזי כנסים, אתרי ספורט ומוזיאונים ממוקמים ברובעי העסקים העיקריים של רומא: מרכז התערוכות העולמיות ברומא (EUR); הטורינו (דרומה יותר מה-EUR); המגליאנה; פארקו דה מדיצ'י-לורנטינה ועמק טיבורטינה לאורך ויה טיבורטינה העתיקה.
על פי דירוג רשימת הערים העשירות בעולם שפרסמה חברת ייעוץ ההגירה הנלי אנד פרטנרס בתחילת 2024, רומא היא העיר ה-25 בדירוג המקומות המועדפים ביותר על עשירי העולם.
נכון ל-2024 גרים בה מעל 57,600 מיליונרים ומתוכם 10 מוגדרים כמיליארדרים.
רומא כיום היא אחד מיעדי התיירות החשובים בעולם, הודות לאוצרות הארכאולוגיים והאמנותיים שלה, כמו גם בשל הקסם של מסורותיה הייחודיות והיופי של נופיה הפנורמיים - "וילות" (פארקים).
בין המשאבים המשמעותיים ביותר הם המוזיאונים הרבים - המוזיאונים הקפיטוליניים, מוזיאוני הוותיקן וגלריה בורגזה ואחרים המוקדשים לאמנות מודרנית ועכשווית - אמות מים, מזרקות, כנסיות, ארמונות, מבנים היסטוריים, האנדרטאות וההריסות של פורום רומאנום, וכן הקטקומבות.
רומא היא העיר השלישית הכי מתוירת באיחוד האירופי, אחרי לונדון ופריז, ומארחת בממוצע 7–10 מיליון תיירים בשנה, שלפעמים מכפיל את עצמו בשנים קדושות.
הקולוסיאום (4 מיליון תיירים) ומוזיאוני הוותיקן (4.2 מיליון תיירים) הם המקומות ה-37 וה-39 (בהתאמה) הכי מתוירים בעולם, לפי מחקר שנערך לאחרונה.
רומא היא מרכז ארכאולוגי מרכזי, ואחד ממרכזי המחקר הארכאולוגי העיקריים בעולם.
ישנם מכוני תרבות ומחקר רבים הממוקמים בעיר.
רומא מכילה אוסף עצום של אמנות, פיסול, מזרקות, פסיפסים, ציורי קיר וציורים, מכל התקופות השונות.
רומא הפכה לראשונה למרכז אמנותי מרכזי במהלך רומא העתיקה, עם סגנונות אמנות רומית חשובה כמו אדריכלות, ציור, פיסול ועבודות פסיפס.
עבודות מתכת, מטבעות וחריטה של אבני חן, גילופי שנהב, זכוכית צלמיות, קדרות ועיטורי ספרים נחשבים לסגנונות 'מינוריים' של יצירות אמנות רומיות.
מאוחר יותר הפכה רומא למרכז מרכזי של אמנות הרנסאנס, שכן האפיפיורים הוציאו סכומי כסף עצומים על בניית בזיליקות מפוארות, ארמונות, פיאצות ומבני ציבור בכלל.
רומא הפכה לאחד המרכזים המרכזיים באירופה של יצירות אמנות מתקופת הרנסאנס, שנייה רק לפירנצה, ומסוגלת להשתוות לערים מרכזיות ומרכזי תרבות אחרים, כמו פריז וונציה.
העיר הושפעה מאוד מהבארוק, ורומא הפכה לביתם של אמנים ואדריכלים רבים, כגון ברניני, קאראווג'יו, קראצ'י, בורומיני וקורטונה.
בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, העיר הייתה אחד ממרכזי הטיול הגדול, כאשר עשירים, צעירים אנגלים ואריסטוקרטים אירופאים ביקרו בעיר כדי ללמוד על התרבות הרומית העתיקה, אמנות, פילוסופיה ואדריכלות.
רומא אירחה מספר רב של אמנים נאו-קלאסיים ורוקוקו, כמו פניני וברנרדו בלוטו.
כיום, העיר היא מרכז אמנותי מרכזי, עם מכוני אמנות רבים ומוזיאונים.
בגלריה הלאומית לאמנות מודרנית יש יצירות של באלה, מורנדי, פירנדלו, קרה, דה קיריקו, דה פיסיס, גוטוזו, פונטנה, בורי, מסטרויאני, טורקאטו, קנדיסקי וסזאן בתערוכה קבועה.
בשנת 2010 נפתחה קרן האמנויות החדשה ביותר ברומא, גלריה לאמנות ואדריכלות עכשווית שתוכננה על ידי האדריכלית העיראקית הנודעת זהא חדיד.
MAXXI - המוזיאון הלאומי לאמנויות המאה ה-21, ששיקם אזור רעוע עם אדריכלות מודרנית בולטת.
Maxxi כולל קמפוס המוקדש לתרבות, מעבדות מחקר ניסיוניות, חילופי רעיונות בין-לאומיים ומחקר.
זהו אחד מפרויקטי האדריכלות המודרנית השאפתניים ביותר ברומא לצד האודיטוריום פארקו דלה מוזיקה של האדריכל רנצו פיאנו ומרכז הכנסים של האדריכל מסימיליאנו פוקסס, מרכז הקונגרסים של איטליה EUR, ברובע EUR.
מרכז הכנסים כולל מכל שקוף ענק שבתוכו תלוי מבנה פלדה וטפלון דמוי ענן ומכיל חדרי ישיבות ואודיטוריום עם שתי פיאצות הפתוחות לשכונה משני הצדדים.
רומא היא העיר האיטלקית עם המספר הגדול ביותר (2,228) של גני ילדים, בתי ספר יסודיים ותיכוניים, ציבוריים ופרטיים.
ללימודים ברומא יש מקורות קדומים.
פלוטרכוס קבע כי בית הספר הציבורי הרומי הראשון נפתח לקראת אמצע המאה השלישית לפני הספירה, אם כי סביר להניח שהוא מוסד עתיק בהרבה.
לאורך כל התקופה העתיקה, רומא הייתה אחד ממרכזי החינוך העיקריים בעולם המערבי.
במהלך ימי הביניים, החינוך בבית הספר הופקד לחלוטין בידי הכנסייה.
מתקופת הרנסאנס ועד לכידת רומא, מערכת החינוך האפיפיורית הייתה בתוקף.
בעיר רומא יש את מספר הבוגרים הגבוה ביותר באיטליה וגם את האחוז הגבוה ביותר ביחס למספר התושבים.
יש בה גם את המספר הגבוה ביותר של אוניברסיטאות וסטודנטים באיטליה.
בשטחה של רומא יש עשרים ושתיים אוניברסיטאות ממלכתיות ופרטיות ועשרים וארבע אוניברסיטאות אפיפיוריות, בסך הכול ארבעים ושש אוניברסיטאות.
רומא היא מרכז בין-לאומי עיקרי להשכלה גבוהה, הכולל אוניברסיטאות, מכללות ואקדמיות רבות.
רומא תמיד הייתה מרכז אינטלקטואלי וחינוכי עולמי מרכזי, במיוחד בתקופת רומא העתיקה והרנסאנס, יחד עם פירנצה.
על פי מדד העיר העולמי (Global City Index), רומא נחשבת לעיר השנייה המעניינת והיפה בעולם מבחינה היסטורית, חינוכית ותרבותית.
ברומא יש הרבה אוניברסיטאות ומכללות.
המכון הגבוה לתעשיות אמנותיות (ISIA) נוסד בשנת 1973 על ידי ג'וליו קרלו ארגן והוא המוסד הוותיק ביותר באיטליה בתחום העיצוב התעשייתי.
רומא היא ביתם של אוניברסיטאות אפיפיוריות רבות, ספריות ומכונים אחדים, כולל האוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית (האוניברסיטה הישועית הוותיקה בעולם, נוסדה ב-1551), המכון האירופאי לעיצוב (IED), מכון לורנצו דה מדיצ'י (LdM), קמפוס לינק של אוניברסיטת מלטה (UM), וקמפוס ביו-רפואי של אוניברסיטת רומא.
רומא היא גם מקום מושבם של שתי אוניברסיטאות אמריקאיות; האוניברסיטה האמריקאית של רומא (AUR) ואוניברסיטת ג'ון קאבוט (JCU) וכן קמפוסים של שלוחות אוניברסיטאיים; אוניברסיטת סנט ג'ון, מרכז ג'ון פליס ברומא, קמפוס של אוניברסיטת לויולה בשיקגו (LUC) וקמפוס של אוניברסיטת טמפל.
הקולג'ים הרומאיים הם מספר סמינרים לסטודנטים ממדינות זרות הלומדים לכהונה באוניברסיטאות האפיפיוריות.
דוגמאות כוללות את הקולג' האנגלי, הקולג' האפיפיוני בצפון אמריקה (NAC), הקולג' הסקוטים והקולג' הקרואטי האפיפיורי של סנט ג'רום.
ישנן גם ספריות התמחות רבות הקשורות למכוני תרבות זרה ברומא, ביניהן זו של האקדמיה האמריקאית ברומא, האקדמיה הצרפתית ברומא וספריית הנרייט – מכון מקס פלאנק לתולדות האמנות, ספרייה גרמנית, ידועה לעיתים קרובות במצוינות באמנויות ובמדעים.
יתר על כן, רומא היא מקום מושבה של האקדמיה הלאומית למדעים (האקדמיה הלאומית של לינצ'י), לרבות האקדמיות הבאות: האקדמיה האפיפיורית, האקדמיה של סן לוקא, האקדמיה הלאומית למחול, האקדמיה הלאומית לאמנות הדרמה, האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה והמכון הגבוה לשימור ושיקום (ISCR).
רומא היא אחת הערים העשירות בעולם באמנות, היסטוריה ודת.
רומא היא גם מרכז גדול של מסחר, בתי דפוס, הוצאה לאור וייצור.
רומא המודרנית עדיין מכילה מונומנטים רבים מעברה, כולל בזיליקת פטרוס הקדוש, בזיליקת סנטה מריה מג'ורה ובזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
יותר מכל עיר אחרת בעולם, רומא משלבת את ההיסטוריה שלה באופן אינטגרלי בחיי היום יום.
רוח העבר-בתוך-הווה חיה ומשגשגת במטרופולין איטלקי מסוגנן זה, ולכן מגיעים אליה תיירים רבים.
בשנת 1980 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של רומא כאתר מורשת עולמית.
בשנת 1991 אירחה רומא את תחרות האירווזיון.
בתוך רומא נמצאת מדינת הוותיקן – מדינת האפיפיור, שקטנה בשטח ואוכלוסייה אך עשירה ביצירות אמנות נדירות ויקרות.
בעברה נודעה רומא כמרכז של רשת הדרכים המסועפת של האימפריה הרומית עליהן נאמר "כל הדרכים מובילות לרומא".
אמרה זו נכונה במידה מסוימת גם בעת החדשה, אך הדרכים מובילות לכביש הטבעת של רומא.
קוטרו של הכביש, המכונה Grande Raccordo Anulare, הוא 20 קילומטר ולצידיו נמצאות ערי הלוויין של רומא ומרכזים עסקיים רבים.
רומא עצמה מקושרת לרשת הרכבות האיטלקית עם מספר תחנות רכבת שהמרכזית ביניהם היא רומא טרמיני שלצידה מסוף אוטובוסים נרחב.
במרכז העיר מצויים גם שלושה קווי רכבת תחתית של הרכבת התחתית של רומא.
תכנון הרכבת התחתית החל בשנות ה-30 של המאה ה-20, החל שירות הרכבות החל לפעול רק ב-1955. בסוף שנת 2018 הוחל בבניית קו הרכבת התחתית הרביעי.
ברומא כמה קווי חשמליות (tram).
בגלל הצפיפות הנמוכה של הפרברים של רומא ומעבר עסקים רבים לפארקים ליד כביש הטבעת, תושבים רבים משתמשים בכלי רכב פרטיים לצורכי הגעה לעבודה.
מסיבה זו נאסר בימים ושעות מסוימים על כלי רכב פרטיים להיכנס למרכז העיר.
כביש הטבעת שמקיף את העיר פקוק גם הוא רוב שעות היום.
נמל התעופה של רומא הוא נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י על שם לאונרדו דה וינצ'י (אף על פי שהוא התגורר ברומא רק שש שנים ורוב פעילותו הייתה בצפון איטליה).
נמל התעופה ידוע גם כ-"פיוּמיצ'ינוֹ" על שם עיירת החוף שלידה הוא שוכן.
הנמל מקושר לעיר בכביש מהיר ובקו רכבת.
נמל התעופה המשני הוא נמל התעופה רומא-צ'אמפינו, המשמש בעיקר טיסות מוזלות.
לצ'אמפינו ניתן להגיע ברכבת, או באוטובוס מתחנת טרמיני.
צ'אמפינו מרוחק 12 ק"מ מלב רומא, ונמצא בסמוך ליציאות 22 ו-23 מכביש הטבעת שלא רומא.
ב-1555 הורה אפיפיור פאולוס הרביעי הוא ג'אן פּיָיטרוֹ קָראפָה כי ליהודים מותר לגור רק באזור הסגר היהודים שכונה בדיעבד גטו רומא.
עם הכרזת עצמאות איטליה, הזדהו יהודי רומא כאיטלקים בני דת משה, ונבחרו למשרות שלטוניות רמות דרג.
בשנת 1943 הוורמאכט הגיע לרומא ושלח יהודים למחנות ההשמדה.
לאחר מלחמת העולם השנייה קהילת רומא היא הגדולה ביותר של יהודי איטליה ומונה, נכון לתחילת המאה ה-21 כ-15,000 יהודים.
ברומא פועלים עשרה בתי כנסת, שהגדול והחשוב בהם הוא בית הכנסת הגדול של רומא.
בשנת 2026 מתוכנן להיפתח מוזיאון השואה של רומא.
רומא אירחה את אולימפיאדת 1960.
אצטדיון הסטאדיו אולימפיקו שבעיר אירח את גמר מונדיאל 1990, שנערך באיטליה, ואת משחק הפתיחה ביורו 2020. כמו כן, האצטדיון הוא מגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל של העיר, א.ס.
בכל שנה בחודש מאי נערכת בעיר "אליפות איטליה הפתוחה" בטניס כחלק מסדרת המאסטרס.
הג'ירו ד'איטליה, מרוץ האופניים השני בחשיבותו בעולם, הסתיים פעמיים ברומא, ב-1989 וב-2000. קבוצת הכדורסל של העיר, פלקנסטרו וירטוס רומא, זכתה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1984.
בנוסף, משרדיה הראשיים של פדרציית הקריקט האיטלקית, הגוף המפקח על תחרויות הקריקט המתרחשות באיטליה, נמצאים בעיר.
שער הניצחון של ספטימיוס סוורוס
קשת קונסטנטינוס – שער הניצחון של קונסטנטינוס
רומא של ימי הביניים והרנסאנס
פיאצה די ספניה (הכיכר הספרדית) והמדרגות הספרדיות
פי האמת – "בוקא דל וריטא"
סנטה מריה דלה ויטוריה – מריה הקדושה של הניצחון
פנתאון – מרים של הקדושים המעונים
בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות
סנטה מריה דל אנימה – מריה הקדושה של הנפשות
בזיליקה די סנטי אפוסטולי (השליחים הקדושים)
בזיליקה די סן קלמנטה (קלמנטוס הקדוש)
סאנטי קוזמה אי דמיאנו (קוסמאס ודמיאנוס הקדושים)
סן סבסטיאנו פיורי לה מורה
סן אנגס פיורי לה מורה (בזיליקת אנגנס הקדושה שמחוץ לחומות)
סן פייטרו אין וינקולי – פטרוס הקדוש בשלשלאות
סנטה מרידה דליי אנג'לי אי דאי מרטירי
סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה (הצלב הקדוש בירושלים)
החלוקה האדמיניסטרטיבית היא ל-15 רבעים:
רובע 1 (Municipio Roma I) – המרכז ההיסטורי של העיר.
בית הכנסת הגדול של רומא
מאז 9 באפריל 1956, לרומא יש עיר תאומה אחת ובלעדית באופן הדדי:
עם זאת, לרומא יש שיתופי פעולה והסכמים נוספים עם ערים נוספות:
רומא היא סדרת דרמה המשכית טלוויזיונית המבוססת על האירועים החשובים בסוף ימי הרפובליקה הרומית במהלך מלחמת גאליה ומלחמת האזרחים של יוליוס קיסר.
העונה השנייה מוקדשת למלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית.
הסדרה הופקה במשותף על ידי רשתות הטלוויזיה BBC הבריטית, HBO האמריקאית ו-RAI האיטלקית.
הפקת הסדרה נחשבת לאחת היקרות בתולדות הטלוויזיה.
שתי עונותיה שודרו במדינות רבות ברחבי העולם, ובהן ישראל (ב-yes הטלוויזיה בלוויין ובערוץ אקסטרה הוט).
חלק מהדמויות בסדרה מבוססות על דמויות בולטות ברפובליקה, כגון יוליוס קיסר, מרקוס אנטוניוס ואוקטביוס.
דמויות אחרות נועדו להציג את חייהם של האנשים הפשוטים.
כמה מדמויות אלה מבוססות באופן גס על דמויות מאותה תקופה, ובהן החיילים לוקיוס ורינוס וטיטוס פולו, ששמותיהם מוזכרים בכתביו של יוליוס קיסר.
ראשיתה של הסדרה ב-2002. רשתות הטלוויזיה BBC ו-HBO החליטו להפיק במשותף סדרה בת 12 פרקים שתעסוק בסוף ימי הרפובליקה.
הערוצים הקצו לשם כך תקציב של 100 מיליון דולרים, 85 מיליון מתוכם הגיעו מ-HBO.
צילומי הסדרה התקיימו באיטליה בין מרץ 2004 למאי 2005, בשיתוף עם רשת RAI.
חלק מהצילומים נערכו באזורים כפריים באיטליה, וחלקם בצ'ינצ'יטה, בה הוקמה תפאורה ברוח התקופה, על פני שטח של כ-20 אלף מ"ר.
התפאורה, שהוקמה בפירוט רב, כללה בין היתר את הפורום הרומאי, שכונת מגורים בגבעת האוונטין ווילות מפוארות.
חלק ניכר מהתפאורה נהרס בדליקה שפרצה באולפנים ב-10 באוגוסט 2007.
העונה הראשונה של הסדרה עוסקת בעידן יוליוס קיסר, החל ממלחמת האזרחים ב-49 לפנה"ס, בה תפס את השלטון, ועד להתנקשות בחייו, ב-44 לפנה"ס.
עונה זו שודרה בארצות הברית החל מאוגוסט 2005, ובבריטניה החל מנובמבר אותה שנה.
בבריטניה זכה פרק הפתיחה ל-27 אחוזי צפייה, אך הם ירדו בהדרגה, ובפרק האחרון צפו רק 13% מהצופים.
ההחלטה על הפקתה של עונה שנייה התקבלה ברשת HBO כבר לאחר שידורו של הפרק השלישי של העונה הראשונה.
בד בבד הודיעה הרשת כי תסתפק בעונה שנייה, ולא תפיק עונה שלישית משום בעיות תקציב.
עשרת פרקי העונה השנייה מתמקדים במאבקי השלטון בין מרקוס אנטוניוס לבין אוקטביוס, שהסתיימו בניצחונו של אוקטביוס ב-31 לפנה"ס.
העונה שודרה בארצות הברית החל מינואר 2007, ובבריטניה החל מיוני אותה שנה.
לקראת שידור הסדרה ב-BBC, נערכה הסדרה מחדש, והופחתו ממנה סצנות של שפה בוטה, יחסי מין מפורשים ואלימות קשה.
הגרסה הלא מצונזרת שודרה מאוחר יותר בערוץ UKTV ואף נכללה בגרסת ה-DVD שהופצה במדינה.
גם באיטליה הוסרו סצנות שכללו אלימות ויחסי מין מפורשים, והשפה הבוטה רוככה בדיבוב.
בישראל שודרו שתי הגרסאות - הגרסה המלאה בשעה מאוחרת יותר.
הסדרה מתעדת בעיקר את חייהם ומעשיהם של האנשים החזקים והמשמעותיים מבחינה היסטורית ברומא, אך לצד זאת היא מתמקדת גם בשני פלבאים בדיוניים, לוציוס ורינוס וטיטוס פולו.
ורינוס ופולו עדים ושותפים להרבה אירועים היסטוריים המוצגים בסדרה.
העונה הראשונה מתרחשת במלחמת האזרחים של יוליוס קיסר נגד האופטימאטים.
העלילה מתחילה בסיום מלחמת גאליה, ומתארת כיצד חבר פומפיוס לסנאט בראשות קאטו, קיקרו וסקיפיו על מנת לצמצם את כוחו של קיסר הפופולרי.
בינתיים בגאליה, ורינוס ופולו מצילים את אוקטביאנוס, אחיינו של קיסר, ומוצאים את נס הלגיון שנגנב (בשליחותו של פומפיוס).
ורינוס ופולו נשלחים יחד עם מרקוס אנטוניוס שנבחר לטריבון.
ורינוס שחוזר הביתה, מופתע לגלות כי בתו בת ה-14 ילדה בן, אך למעשה מדובר בבנה של אשתו נאיובי שנאפה עם בעלה של אחותה, אוונדר.
מרקוס אנטוניוס הותקף בפורום בתגרה אותה החל פולו, ובתגובה קיסר פלש לאיטליה, והאופטימאטים בראשות פומפיוס פינו את רומא והפליגו ליוון.
קיסר שולח חיל קטן בראשות ורינוס לרומא, והם מוצאים את העיר ריקה מכוחות.
פולו מוצא את אוצר הזהב של העיר, אותו ניסה פומפיוס להבריח.
בינתיים ברוטוס, מקורבו של קיסר, בחר להצטרף לפומפיוס, אבל אמו סרוויליה, המאוהבת בקיסר נשארה בעיר.
אטיה, אמו של אוקטביאנוס ואחייניתו של קיסר, מקנאה בסרוויליה על אהבתו של קיסר אליה ודואגת לכך שהקשר יופסק.
בינתיים פולו נלקח כחונך לאוקטביאנוס ויחד הם רוצחים את אוונדר ללא ידיעתו של ורינוס, בעוד קיסר יצא לרדוף אחרי פומפיוס.
קיסר נקלע למצוקה לאחר חציית הים האדריאטי והזעיק את מרקוס אנטוניוס, שנשאר ברומא, לעזרה.
מרקוס אנטוניוס יוצא יחד עם הלגיון ה-13, ורינוס ופולו אובדים במהלך חציית הים ונפלטים לבדם אל החוף, שם הם פוגשים את פומפיוס כשהוא נמלט לבדו לאחר שהפסיד לקיסר בקרב פרסלוס.
קיקרו וברוטוס נכנעים לקיסר שמקבל אותם באהבה.
פומפיוס מפליג למצרים, בה מושל תלמי השלושה עשר, בתקווה לעזרה, אך ראשו נערף מיד עם הגעתו.
קיסר רודף אחרי פומפיוס למצרים, ומזועזע ממותו.
ורינוס ופולו נשלחים למצוא את אחותו ויריבתו של תלמי, קלאופטרה, ופולו מקיים עימה יחסי מין (על מנת שתוכל להרות כביכול מקיסר חשוך הבנים).
קלאופטרה נפגשת עם קיסר ושוכבת עימו, תלמי השלושה עשר מודח ומוצא להורג בחשאי, אך תושבי אלכסנדריה מתקוממים.
קיסר מצליח לדכא את המרידה וחוזר לרומא, לא לפני שהוא מכיר בבנה של קלאופטרה, קיסריון, כבנו.
במקביל, קאטו וסקיפיו מובסים באפריקה ומתאבדים קיסר מכריז על ניצחון וזוכה לטריומף, בעוד ורינוס רץ מטעמו למשרת מגיסטראט.
בינתיים אטיה שולחת את שכיר החרב היהודי שלה, טימון, להפשיט את סרוויליה באמצע הרחוב ולגזוז את שערה.
במקביל, קיסר מתמנה לדיקטטור לעשר שנים.
פולו הפך לשכיר חרב, אך נתפס ונידון למוות בזירת גלדיאטורים.
לפני שהוא מובס, ורינוס נכנס לזירה ושניהם יחד מנצחים בקרב וזוכים לאהדה עממית, שגורם לקיסר למנות את ורינוס לסנאטור (יחד עם מאות פלבאים נוספים), והופך אותו בעצם לשומר ראשו.
בינתיים סרוויליה, שנשבעה לנקום בקיסר ובאטיה, רוקחת מזימות ומפגישה את בנה ברוטוס עם קסיוס.
ברוטוס מסרב למזימת הקשר, אך לאחר מכן קיסר ממנה אותו לנציב מקדוניה במטרה להרחיק אותו מרומא (לאחר שרחובות העיר כוסו בציורים המתארים את ברוטוס כרוצח קיסר), וברוטוס מבין כי קיסר אינו סומך עליו.
סרוויליה, שיודעת על סודה של נאיובי (דרך אוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס), מגלה לורינוס את בגידתה של אשתו והלה רץ זועם לביתו אך נאיובי מתאבדת לפני שהוא מספיק להרגה.
במקביל הקושרים דואגים להשאיר את מרקוס אנטוניוס ופוסקה (עבדו האישי ונאמנו של קיסר) מחוץ לבית הסנאט, כך שקיסר נכנס לסנאט ללא הגנה.
מיד עם כניסתו מקיפים הקושרים בראשות קסיוס את קיסר ודוקרים אותו בכל חלקי גופו.
קיסר מתמוטט אך עדיין בהכרה, וברוטוס ניגש אליו ונותן לו את מכת המוות.
מבחינה היסטורית, מתרחשת העונה הראשונה בין 54 לפנה"ס (מותה של ג'וליה, בתו של קיסר ואשתו של פומפיוס) עד 15 במרץ 44 לפנה"ס (ההתנקשות בחיי קיסר).
העונה מתחילה היכן שהסתיימה הקודמת, קיסר מוטל על רצפת הסנאט מתבוסס בדמו.
מרקוס אנטוניוס מגיע להסכם פיוס עם ראשי הקושרים (סרוויליה, ברוטוס, קסיוס וקיקרו), ולקיסר נערכת הלוויה בהתאם למעמדו, בהשתתפות רוצחיו.
בינתיים, ילדיו של ורינוס נחטפים על ידי בריון מקומי שהסתכסך עם ורינוס, והלה משוכנע כי הם נרצחו.
בשליחותו של מרקוס אנטוניוס, משתלטים ורינוס ופולו וכנופייתם על גבעת אוונטין ומסיימים בכך את מלחמת הכנופיות ששררה שם.
אוקטביאנוס דורש את ירושת דודו ומסתכסך עם מרקוס אנטוניוס, וקלאופטרה מגיעה לרומא עם בנה קיסריון.
סרוויליה מנסה להרעיל את אטיה, ובתגובה טימון חוטף את סרוויליה ואנשיו אונסים אותה במצוותה של אטיה.
אוקטביאנוס מביס את מרקוס אנטוניוס בקרב מוטינה, ושולח את אגריפה להודיע לאמו אטיה (המאוהבת במרקוס אנטוניוס) על ניצחונו, למורת רוחה.
אגריפה מתאהב באוקטביה, ובמקביל ורינוס ופולו מחלצים את ילדיו של ורינוס מעבדות.