tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החלטה זו יצרה שוב מבוי סתום שנמשך שבועיים.
לבסוף, ב-15 באוגוסט, הורכבה ממשלה רחבה וכללה בה את מפלגתו של ראש הממשלה היוצא, סמיון סקסקובורגותסקי, וכן את תנועת "הזכויות והחופש".
סטאנישב הצהיר כי מטרות הממשלה הן: "צירוף לאיחוד האירופי, מדיניות רווחה וצמיחה כלכלית".
הפרלמנט הבולגרי בחר בו לראש הממשלה ואישר את ממשלתו וב-17 באוגוסט 2005 החל סטאנישב לכהן באופן רשמי כראש הממשלה.
בבחירות שנערכו בתחילת יולי 2009 ספגו סטאנישב ומפלגתו מפלה ואיבדו את השלטון למפלגת הימין - מרכז GERB בראשותו של בויקו בוריסוב.
סטאנישב, אחד מיושבי ראש המפלגה הצעירים ביותר, נחשב לטיפוס ססגוני בין הפוליטיקאים.
לא היה נשוי רשמית תקופה ממושכת, אך קיים קשר זוגי ממושך עם אלנה יונצ'בה, עיתונאית בולגרית מפורסמת שמסקרת אירועים וסכסוכים ברחבי העולם.
ב-2002 הוא הדהים את חברי מפלגתו, כאשר הגיע לכינוס מפלגתי, רכוב על אופנוע ולבוש בז'קט בסגנון אוהדי מוזיקת רוק, ועל גבו רשום: "אם הינך קורא זאת, סימן שאלנה נפלה בדרך".
כמו כן, הוא גולש פעיל באינטרנט ולאחר בחירתו לראשות המפלגה ב-2001 השתתף בצ'ט ב-ICQ יחד עם מאות משתתפים.
בשנת 2013 התחתן עם היחצ"נית מוניקה יוסיפובה, שילדה לו ילד שנתיים קודם.
יושב ראש מפלגת הסוציאליסטים האירופים
בסוף שנת 2011 החליף סטאנישב את פול נירופ ראסמוסן בתפקיד יושב ראש מפלגת הסוציאליסטים האירופים.
בספטמבר 2012 נבחר להמשיך בתפקיד זה בכנס התשיעי של סיעה פוליטית זו בפרלמנט האירופי, עם 91.3% מהקולות, כשהוא מועמד יחיד.
סרגיי וסילייביץ' לוקיאננקו (רוסית: Сергей Васильевич Лукьяненко; נולד ב-11 באפריל 1968) הוא סופר מדע בדיוני ופנטזיה רוסי, בין הפופולריים מבין הסופרים הרוסיים המודרניים הכותבים בתחום.
בספריו עלילות המערבות מתח ופעולה לצד הדילמה המוסרית כיצד לשמר את האנושיות כאשר אדם ניחן בכוחות על.
לוקיאננקו הוא סופר פורה הכותב ספר עד שני ספרים בשנה.
לאחרונה עובדו מקצת מספריו לקולנוע והוא היה זה שכתב את התסריטים.
לוקיאננקו נולד בקראטאו, אז חלק מברית המועצות היום קזחסטן, לאב רוסי-אוקראיני ולאם טטארית.
אחרי בית הספר למד באלמא אטא לימודי פסיכותרפיה.
בסיום לימודיו, ב-1992 הצטרף לבית-חולים והתמחה בפסיכיאטריה של הילד, אך בשל השכר הנמוך נאלץ לעזוב את המקצוע.
ב-1993 מונה לעורך עיתון מדע בדיוני מקומי, שם עבד עד 1996 ואז עבר למוסקבה שם הוא גר עד היום.
בשנות השמונים החל בכתיבת סיפורים קצרים.
לאחר המעבר למוסקבה המשיך בכתיבה ופרסם מספר ספרים בהם ביטא את רעיונותיו הראשונים.
פריצת הדרך בקריירה שלו הייתה עם פרסום ספרו "משמר הלילה" (Ночной дозор) שיצא לאור על ידי הוצאת ACT, שקיבל הכרה בינלאומית גם מחוץ לקהילת המדע הבדיוני.
הספר הקודר המתאר פנטזיה אורבנית ומשופע בדמויות צבעוניות ומלאות מסתורין משך קוראים רבים ברחבי העולם.
ב-2004 עובד הספר לסרט קולנוע תחת אותו השם ונחשב לשובר הקופות הרוסי הראשון.
הסרט גרף 16 מיליון דולר ברוסיה ועובד על ידי אולפני פוקס לסרט בארצות הברית.
ב-2006 הוקרן ברוסיה הסרט המשך "משמר היום" (Дневной дозор), שהתבסס באופן רופף על ספרו השני בסדרה, וב-2007 יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית.
ב-2018 ייצא לאקרנים עיבוד קולנועי נוסף לספרו "הטיוטה".
הסרטים הפכו את סרגיי מסופר, המוכר רק בחוגים המצומצמים של ספרות המדע הבדיוני, לאישיות מוכרת ברחבי העולם, והוא הרבה להופיע בראיונות טלוויזיה ובהופעות פומביות.
סרגיי כתב בסדרה זו שישה ספרים בסך הכל, ורובם הפכו רבי-מכר.
"מבוך ההשתקפויות" (1997) בתרגומה של גילה וולדמן מרוסית בהוצאת אופוס בשנת 2017.
שנהמדינהשםבמאיהערות2004משמר הלילהטימור בקממבטובעיבוד לרומן משמר הלילה2005משמר היוםסרט המשך למשמר הלילה2006אזיריס נונהאולג קומפאסובעיבוד לרומן של יוליה בורקין וסרגיי לוקיאננקו "היום, אמא!"2018הטיוטהסרגיי מוקריצקיעיבוד לרומן באותו שם2020—2021ביקורי סתיוגאורגי סאינקועיבוד טלוויזיוני לרומן באותו שם
סרגיי ויקטורביץ' לברוב הוא דיפלומט רוסי, המכהן כשר החוץ של רוסיה (מאז מרץ 2004), והיה שגריר רוסיה באו"ם בשנים 1994–2004.
לברוב נולד במוסקבה לאב ארמני ואם רוסייה.
הוא בוגר אוניברסיטת מוסקבה ליחסים בינלאומיים (MGIMO) משנת 1972. לברוב דובר רוסית, אנגלית, צרפתית וסינהאלית (השפה המדוברת בסרי-לנקה), הוא נשוי ולו בת בשם יקטרינה.
בתפקידו האחרון שם כיהן כיושב ראש מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בדצמבר 1995, ביוני 1997, ביולי 1998, באוקטובר 1999, בדצמבר 2000, באפריל 2002, וביוני 2003.
ב-9 במרץ 2004 מינה הנשיא ולדימיר פוטין את לברוב למשרת שר החוץ ולעומד בראש משרד החוץ של רוסיה, לאחר שגבר על איגור איוואנוב במאבק על התפקיד.
הוא מכהן ברצף מאז, ומינויו אושר מחדש שלוש פעמים: בשנת 2008, כשנשיא רוסיה היה דמיטרי מדבדב וולדימיר פוטין היה ראש הממשלה; ובשנת 2012, לאחר שהשניים החליפו תפקידים; ובשנת 2018. בחודש דצמבר 2006 לברוב נבחר לאיש השנה של המגזין הכלכלי הרוסי רב השפעה 'אקספרט'.
בתקופתו הקשיחה רוסיה את יחסיה עם המערב, אך אנליסטים תהו כבר בשנים הראשונות לגבי מידת ההשפעה שלו על מדיניות זו.
בשנת 2007, ד"ר בובו לו, מומחה למדיניות החוץ הרוסית ב-London's Chatham House תיאר את לברוב כ"נושא ונותן קשוח, אמין, ומתוחכם".
הוא טען שלברוב "אינו חלק ממעגל המקורבים של פוטין" וכי הקשחת מדיניות החוץ הרוסית לא מושפעת ממש מהחלטותיו.
בשנת 2022, בהקשר של ניסיונות המערב למנוע פלישה של רוסיה לאוקראינה, טענה ראש ממשלת הממלכה המאוחדת ליז טראס שעדיין "היו סימני שאלה לגבי המידה שבה לברוב נמצא במעגל הקרוב [של קבלת ההחלטות] ברוסיה".
דיפלומטים מערביים העריכו כי לברוב הצליח להישאר זמן רב בתפקיד, בין השאר משום שהוא לא מיצב את עצמו כמחליף פוטנציאלי לפוטין וכיוון שהוא לא מנסה לקדם מדיניות באופן עצמאי.
בשנת 2009 נפגש לברוב עם מזכירת המדינה של ארצות הברית הילרי קלינטון בניסיון "לאתחל מחדש" את היחסים בין המדינות, אך בעשור שלאחר מכן הפכה העמדה הרוסית כלפי ארצות הברית והמערב לחשדנית יותר.
לברוב היה שר החוץ בעת סיפוח חצי האי קרים בשנת 2014 ובמהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה החל משנת 2022. לפי הפייננשל טיימס, לברוב הופתע בעצמו לגלות על הפלישה ב-24 בפברואר 2022, היום בו היא החלה, אף שהוא היה אחד מאנשי הממשל היחידים שאותם פוטין עדכן באותו היום לפני הודעתו על ה"מבצע" בתקשורת.
לברוב עזר להבטיח את הימנעותן של מספר מדינות בהצבעה באו"ם על גינוי רוסיה בעקבות פלישתה לאוקראינה.
ב-1 במאי 2022, בראיון לרשת טלוויזיה איטלקית נשאל לברוב מדוע הצהירה רוסיה כי היא זקוקה ל"דה-נאציפיקציה" של אוקראינה, בהתחשב בכך שבאוקראינה הנשיא עצמו יהודי.
לברוב הגיב באמירה "האנטישמים הכי גדולים הם יהודים, ואפילו להיטלר היו שורשים יהודיים" שגררה תגובות זועמות בישראל.
בהזדמנות אחרת הוא השווה בין ארצות הברית לגרמניה הנאצית.
במפגש שרי החוץ של מדינות ה-G20 בניו דלהי במרץ 2023, נפגש לברוב עם מקבילו האמריקאי אנתוני בלינקן.
הוא האשים את ארצות הברית בצביעות וסטנדרטים כפולים במדיניותה כלפי רוסיה ואוקראינה.
זו הייתה הפגישה בדרג הרם ביותר בין נציגים של המדינות, מאז תחילת הפלישה הרוסית לשכנתה.
בפגישה אחרת באותו הפורום, האשים לברוב את רוסיה כקורבן של מלחמה שנפתחה נגדה.
לדבריו, "המלחמה שאנחנו מנסים לעצור, המלחמה שנפתחה נגדנו באמצעות העם האוקראיני, השפיעה כמובן על המדיניות של רוסיה, כולל מדיניות האנרגיה שלה".
סרגיי אלכסנדרוביץ' מוניה הוא כדורסלן רוסי המשחק עבור זניט סנקט פטרבורג ונבחרת רוסיה.
משחק בעמדת הקלע והסמול פורוורד.
מוניה החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת הליגה הרוסית השנייה, חימיק אנגלס.
לאחר חצי שנה, הוא עבר לאבטודור סראטוב ששיחקה אז בליגת העל הרוסית.
במדי הקבוצה, ערך הופעות מרשימות וסיים את העונה עם ממוצעים של כ-14 נקודות וכ-4 כדורים חוזרים למשחק.
עקב יכולת זאת, חתם בחימקי מוסקבה, אחת מקבוצות הפאר ברוסיה.
עם זאת, מוניה מיעט לשחק ואף פעמים רבות לא נכלל בסגל המועדון.
בעקבות זאת, לאחר עונה אחת במדי חימקי חזר לקבוצתו לשעבר, אבטודור סראטוב.
לאחר מכן עבר מוניה לצסק"א מוסקבה, לאחר עונה מרשימה במדי אבטודור שכללה העפלה לחצי גמר הפלייאוף ולמקום הרביעי בליגה.
מוניה שיחק עבור צסק"א במשך שלוש עונות והיה שותף לזכייתה בשלוש אליפויות רצופות, גביע רוסי אחד ולשלוש העפלות רצופות לפיינל פור היורוליג.
באוקטובר 2005 החל מוניה בקריירת NBA, לאחר שבקיץ 2004 נבחר על ידי הפורטלנד טרייל בלייזרס מהמקום ה-23 בסיבוב הראשון.
מוניה מיעט לשחק ובפברואר 2006 הועבר בעסקה של שלוש קבוצות אל הסקרמנטו קינגס.
למרות זאת, מוניה שיחק רק בשלושה משחקים ולבסוף שוחרר מסגל הקניגס ב-26 ביולי אותה שנה.
לאחר מכן, חזר למדינת הולדתו, רוסיה, כשסיכם במדיה של דינמו מוסקבה.
במדיה של דינמו מוסקבה הפך מוניה לאחד השחקנים היותר מעורכים בקבוצה ולסגן-הקפטן במשך שלוש עונותיו במועדון.
למרות, שבמשך זמן זה לא הוביל את המועדון לזכייה בתואר.
בעונתו השלישית, מוניה, קבע ממוצעי שיא שקלע כ-12 נקודות והוריד 4.8 כדורים חוזרים.
ב-2010 חתם בחימקי מוסקבה וב-2011 זכה עם הקבוצה בליגה המאוחדת של VTB.
מוניה היה חבר בנבחרות הצעירות של רוסיה (עד 19 ועד 21) וכיום חבר בסגל הנבחרת הלאומית של רוסיה.
מוניה שותף עם הנבחרת בזכייתה במדליית הזהב באליפות אירופה 2007.
סרגיי אלכסנדרוביץ' יסנין היה משורר לירי רוסי.
בוריס פסטרנק אמר על יסנין, ש"יקד מאותה אנרגיה אמנותית" כמו מוצרט.
"נתפּרסם בּשיריו עדינֵי הרישוּם האַקְוָרֶלִי מחַד וּבהִתפּקרוּת פּסימיסטית-מרזֵחית מאידך" (אלכסנדר פן).
יסנין נולד בכבן בכור למשפחת איכרים בכפר קונסטנטינובו (כיום "יסנינו") באזור ריאזן ברוסיה, על הנהר אוקה, 200 ק"מ דרומה ממוסקבה.
כשמלאו לו שנתיים בלבד, בגלל חוסר אמצעים, הוריו, אלכסנדר ניקיטיץ' יסנין (1967-1875) וטטיאנה פיודורובנה (1955-1875), החליטו לעבור לעיר ולמסור אותו לידי סביו מצד האם, פיודור ונטליה טיטוב.
ילדותו בבית הדתי האדוק של הסבים (הם היו חסידי הדת הפרבולסבית "לפי הפולחן הישן") הייתה מאושרת, נהנה מאוד גם מחסותם האבהית של שלשת דודיו העדיין רווקים שלימדו אותו לאהוב את הנוף ואת החיים בטבע.
הסביבה הכפרית הטביעה חותם משמעותי על זהותו.
כל חייו החשיב עצמו יסנין "משורר הכפר" (בדימויים שונים - מ"מלאך רועה צאן", ל"נביא כפרי", אחר כך "המשורר האחרון של הכפר") כשרבות מיצירותיו מתייחסות לאדמה ולחיי האיכרים.
כשהיה בן 4 חזרה גם אמו לבית הוריה אחרי פרידה מבעלה שנשאר לעבוד במוסקבה.
היא התחילה לעבוד כפועלת בריאזן.
בגיל חמש כבר ידע סרגיי לקרוא ובימי לימודיו בבית הספר היסודי ביישוב הולדתו התחיל בגיל תשע גם לכתוב שירים.
בשנים 1909 -1912 עבר הנער ללמוד בפנימיה של סמינר דתי למורים בכפר (כיום עיירה) ספאס-קְלֶפיקי.
היה אמור להמשיך במוסקבה את לימודי ההוראה אך לא התלהב מהרעיון ועזב את הרעיון.
משנות בית הספר, בהם למד את השפה הסלאבונית של השירה הכנסייתית הקדומה, רחש יסנין אהבה עמוקה לספרים המסורתיים של האומה הרוסית, לרבות כתבי הקודש של הנצרות (והתנ"ך בתוכם) וגם לאפוס הלאומי "משא מלחמת איגור" וכפי שהתוודה בקורות חייו הקצרים שכתב מאוחר יותר, הסופר האהוב עליו ביותר היה ניקולאי גוגול.
"משורר הכפר" במוסקבה ובסנקט פטרבורג
בגיל 17 עבר למוסקבה שם עבד בהתחלה כזבן בחנות הבשר של אביו ואחר כך בהוצאת הספרים "קולטורה" ואחר כך כעוזר מגיה בבית דפוס של אי.
כעבור שנה, החל משנת 1913 למד כשנה וחצי כמאזין חופשי בקורסים של הפקולטה להיסטוריה ולפילוסופיה של האוניברסיטה העממית העירונית ע"ש שניאבסקי במוסקבה.
פקד גם את חוג המשוררים ע"ש סוריקוב ובשנת 1914 פרסם שירים לראשונה בכתב-העת לילדים "מירוֹק".
בשנת 1913 חי סרגיי יסנין עם בת זוגו הראשונה, אנה איוואנובנה איזריאדנובה (1891-1946), שעבדה איתו כמגיהה בבית הדפוס במוסקבה ולשניהם נולד בן בשם יורי.
פריצת המלחמה ביולי 1914 הפתיעה אותו בקרים.
בהתחלת חודש אוגוסט חזר למוסקבה ועבד זמנית בבית הדפוס צ'רנישב.
אחר כך הקדיש עצמו לכתיבה בלבד.
משנת 1915 בני הזוג עברו להתגורר בבירה פטרבורג, ששינתה בינתיים את שמה לפטרוגרד.
באותה תקופה כתב שירים בהשראת הפולקלור הרוסי ונהיה מקורב ל"המשוררים החדשים של הכפר".
קשר ידידות אמיצה במיוחד עם הבולט בהם, ניקולאי קליוייב (1937-1887).
עזב את חברתו לחיים ובמשך כמעט שנתיים בילה את רוב זמנו יחד עם קליוייב.
באוסף יצירותיו של יסנין נשארו שלשה מכתבי אהבה המיועדים לקליוייב, אך בלי ציון שם הנמען.
יחד עם קליויב נהג להופיע בתלבושת עממית מסוגננת, כך למשל כשהוצגו בפני הקיסרית אלכסנדרה פיודרורובנה ובנותיה בארמון בצארסקויה סלו.
בשנים 1915–1917 התחבר יסנין גם עם המשורר הצעיר לאוניד קאנֶגיסר (1896-1918) שנודע מאוחר יותר כרוצחו של המנהיג הבולשביקי מויסיי אוריצקי ועם ריוריק איווְנֶב.
משקל רב שקלו בקריירה הספרותית של יסנין ההיכרות עם גדול משוררי "תור הכסף" של השירה הרוסית, אלכסנדר בלוק, כמו כן עם סרגיי גורודצקי ועם אנדריי ביילי, מנהיג הקבוצה הספרותית "הסקיתים", הקרוב לחוגים של המפלגה הסוציאליסטית-מהפכנית.
כפי שהצהיר יסנין מאוחר יותר בצורה תמציתית, ביילי העניק לו את "הבנת הצורה" ומבלוק וקליוייב למד את הליריזם.
יסנין פגש גם את דמיטרי מרז'קובסקי, זינאידה גיפיוס, ויאצ'סלב איוואנוב, אנה אחמטובה, ולדימיר מאיאקובסקי, ניקולאי גומיליוב ומרינה צווטאייבה שהעריכו את כישרונו.
באותה תקופה הוא התחיל שורה ארוכה של הופעות בערבי שירה בפני קהל.
קובץ השירים הראשון של יסנין - "רַדוּניצה" (שם של חג רוסי הקשור לפולחן המתים) (1916) - והאוספים שבאו אחריו כללו שירים נוגעים ללב אודות האהבה והחיים הפשוטים, עם ביטויי אמונה פנתאיסטית בטבע, שהפכו אותו לאחד המשוררים הפופולרים בזמנו.
שירה זו, שריגשה את גורקי עד בכי, עוררה בקורת אצל לב טרוצקי שראה בה "רוח של ימי ביניים".
באותה תקופה כתב יסנין שירים רבים בהשראה דתית, מתוך מעמד כמו-נבואי, שבהם דמותו של ישו מוזכרת כמגינם של העניים ושל המדוכאים.
במרץ 1916 גויס יסנין לצבא.
הודות לקשריו עם חוג הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה שובץ בהתחלה בעורף כחובש ברכבת הצבאית -סניטרית בצארסקויה סלו.
מאוחר יותר נשלח לחזית בגדוד עונשין, לדבריו, מפני שסירב לכתוב שירים לכבוד הצאר.
בעת מהפכת פברואר 1917 ערק והשתתף בפעילויות של הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
בעיתון של אותה מפלגה "דלו נארודה" הכיר את המזכירה זינאידה ניקולאייבנה רייך, לימים שחקנית ואשתו של הבמאי וסבולוד מיירהולד ובאוגוסט 1917 התחתן איתה.
אלו היו נישואיו הרשמיים הראשונים.
נולדו להם שני ילדים, בת בשם טטיאנה, ובן -קונסטנטין.
בעקבות מהפכת אוקטובר 1917, יצאה רוסיה מהמלחמה וכך שוחרר המשורר מחובת חזרתו לשירות הצבאי.
בהתחלה יסנין תלה תקוות במהפכה שנראתה כי הביאה את האדם הפשוט לשלטון.
פרסם שירים לשבח ה"אוונגליון" החדש, אך במהרה התאכזב מהמשטר החדש ולעיתים ביקר אותו ("אוקטובר הקודר אכזב אותי").
במכתב באוגוסט 1921 כתב על כך:
בספטמבר 1918 הקים הוצאה לאור של עצמו שנקראה ברוח הזמנים "חברת עבודה של אמני המילה" ("Трудовая Артель Художников Слова").
זאת תקופת ידידותו הקרובה עם המשורר ה"פרולטקולטיסטי" ובאותו זמן מיסטי, סרגיי קליצ'קוב (1889-1940) שהשקפתו שנקראה "אגגליזם" השפיעה על יסנין בכתיבת הפואמה שלו "מפתחות מריה", בה תיאר את העולם כספר שיש לפענחו.
אחרי שבשנת 1918 פרסם את הקובץ "ספר השעות הכפרי", בשנים 1918–1920 עשה יסנין היכרות עם אנטולי מריינגוף (1897-1962), ולקח חלק פעיל בחוג הספרותי הקרוי באירוניה עצמית "מסדר האימז'יסטים".
יחד עם מריינגוף, ריוריק איבְנב, וודים שרשנביץ' ואחרים הוא פרסם ב-1919 את מנשר השקפתם הספרותית - ה"אימג'יזם" (ברוסית "אימז'יניזם").
המשוררים ה"אימז'יניסטים" קראו תיגר לשירה הסימבוליסטים ולזו הפוטוריסטית והתמקדו ב"תמונות הפיוטיות" שבה ראו נפש השיר.
לדעתם גישה זו היוותה המשך למסורת השירה העממית.
מקום המפגש העיקרי שלהם היה בית הקפה "אורוות פגסוס" במוסקבה.
הם קיימו ערבי שירה רבים, נטו לפרובוקציות, למשל רשמו בהפגנתיות שירים על קירות המנזר סטרסנאיה.
יחד עם מריינגוף, ערך יסנין את הגליונות האחדים של כתב העת האימז'יסטי "פונדק הנוסעים אל היופי" (1922-1923).
בשנת 1924 הצהיר יסנין שהוא מתנתק מהתנועה.
ב-1921 ביקר באזור הרי אורל ובאורנבורג ואחר כך במרכז אסיה.
נהנה מאוד מנוף הערים באוזבקיסטן - סמרקנד ובמיוחד טשקנט, שבה התארח בין 13 במאי - 3 ביוני אצל המשורר אלכסנדר שיריאיֶבֶץ.
דקלם שם בערבי שירה מול קהל או בבתי חברים, בילה בבתי התה וטייל בסביבות העיר.
אחרי שבשנת 1920 נישואיו לזינאידה רייך התפרקו, באוקטובר 1921 הכיר יסנין בסדנה של הצייר גיורגי.ב.
יאקולוב את רקדנית הבלט המפורסמת איזדורה דאנקן, הבוגרת ממנו ב 17 שנים, ושהפכה כעבור חצי שנה לאשתו הרשמית השנייה.
בין היתר עם ריקוד הצעיף שלה על מנגינת ה"אינטרנציונל".
התאהבו זה בזו אף על פי שהתקשורת ביניהם הייתה מסובכת לאור העובדה שהמשורר לא ידע שפות זרות
ואיזדורה דאנקן לא ידעה אלא מילים ספורות ברוסית.
התחתנו ב-2 במאי 1922 וכעבור 8 ימים נסעו בני הזוג למסעות מופעים ברחבי אירופה כדי לאסוף כסף למימון בית ספר שניהלה איזדורה ברוסיה.
בהגיעם לברלין בחודש יוני התמוטט סרגיי מבחינה נפשית.
אחרי שהתאושש המשיכו דרכם לפריז ולוונציה, אחר כך הפליגו על האנייה "פריז" לארצות הברית, מולדתה של איזדורה.
בהגעתם לניו יורק ב 1 באוקטובר 1922, בגלל היותו אזרח סובייטי עוכבו בני הזוג לחקירה באליס איילנד.
שהו בארצות הברית בין אוקטובר 1922 ובין 4 בפברואר 1923. יסנין, שהתגעגע לרוסיה, פרסם בעיתון "איזבסטיה"
רשמים לא מתלהבים במיוחד מאמריקה, תחת הכותרת «Железный Миргород (ה"מירגורוד של ברזל"), ניו יורק לא מצאה חן בעיניו.
היא "נוראית", טען, ו"מזמינה להתאבדות".
בכלל, כמלווה את איזדורה במסעותיה עטורי הניצחון, כשהיא מוקפת מעריצות, בעוד הוא מנותק מהמולדת ומקהל קוראיו וחבריו, הרגיש יסנין מאוד אומלל ומשועמם.
הירבה בבולמוסי שתייה (חברים של כל אחד מהם האשימו את הצד השני כי גרם להחרפת בעיית השתייה של רעהו
) ובמעשי הוללות והתפרצויות זעם שעוררו שערוריות במסעדות ובבתי המלון היוקרתיים שבהם ביקרו.
אף לאיזדורה לא חסרה נטייה לשתייה ולהתנהגות פרובוקטיבית.
בעת שהייתם בבוסטון לרגל מופע שניהם השתוללו: איזדורה צעקה אל הקהל: "אני אדומה!" בעוד יסנין נופף דגל אדום דרך חלון השירותים וצעק ברוסית: "תחי רוסיה הסובייטית",
לפי גרסה אחרת "יחי הבולשביזם!".
אחרי שבני הזוג חזרו לפריז ונשבעו שלא ישובו לעולם לאמריקה, התנהגותו המשיכה להיות בלתי נסבלת.
נעצר על ידי המשטרה אחרי ששבר שמשות ומראות במלון "קריון".
שוחרר רק אחרי התערבות מהירה של ידידים בעלי השפעה ואושפז לזמן קצר בבית חולים פסיכיאטרי.
אחרי מריבה נסע להבראה בברלין בהשגחתה של ז'אן, אשת אמוניה של איזדורה.
באפריל אותה שנה בני הזוג השלימו זה עם זה ויצאו שוב למסעות בצרפת וגרמניה.
ב־5 באוגוסט 1923 חזר יסנין עם איזדורה למוסקבה והקשר ביניהם התנתק סופית באוקטובר.
בשנתיים האחרונות לחייו יסנין לא חזר להיות כפי שהיה.
חיי הוללות והשתכרויות אינסופיות התלוו במשברים גופניים ונפשיים עד כדי מצבים הלוצינטוריים.
בכל זאת תפוקתו האמנותית לא ירדה.
הוא עצמו לא הרגיש שבע רצון מאיכות שירתו והתלונן שבמקום לכתוב שירה כתב עכשיו סתם חרוזים.
כפי שהעיד ידידו אנטולי מריינגוף, נהג תמיד לכתוב במצב של פיכחות לפני מסיבות ההשתכרות.
נימת שיריו נעשתה יותר פרובוקטיבית כמו ב"שירי הסקנדליסט" משנת 1923 ו"מוסקבה של בתי המרזח".
בנובמבר 1925, חודש לפני מותו כתב את הפואמה "האדם השחור" ששיקפה את ייסוריו הנפשיים.
בשנת 1924 התנתק, כאמור, מאנטולי מריינגוף ומקבוצת המשוררים ה"אימז'יסטים".
למעשה האידאולוגיה האמנותית של הזרם החדש הזה לא נלקחה על ידו אף פעם ברצינות יתירה.
בת הזוג הבאה של יסנין הייתה מעריצה שלו, העיתונאית גלינה ארתורובנה בֶניסְלַבסקַיה (1897-1926).
באותה תקופה נולד לו בן בשם אלכסנדר מאישה אחרת, המשוררת נדז'דה דוידובנה וולפינה.
כמו כן הייתה לו מאהבת נוספת אליה כתב שירים ומכתבים - השחקנית אוגוסטה מיקלַשֶבסקיה.
על מנת להתגבר על המשבר הרגשי המתמשך שפקד בו טייל יסנין בשנים -1924–1925 בגאורגיה ובאזרבייג'ן והתגורר זמן מה במרדקן לא רחוק מבאקו.
בעת מסע זה הייתה לו עוד רומן עם צעירה ארמנית בשם שּגאנדוּכט נֶרסֶסובנה טליאן, בקיצור שאגַנֶה או שאגי , אותה ואת אהבתו אליה תיאר בקובץ " המוטיבים הפרסים" שכתב בעת שנפש בעיר בתומי.
באוקטובר 1925, התחתן רשמית בשלישית עם סופיה אנדרייבנה טולסטיה, נכדה של לב טולסטוי.
אולם הדיכאון גבר עליו והצטרך להתאשפז במשך חודשיים בקליניקה הפסיכיאטרית של הפרופ' פ.ב.
עדיין עשה ניסיונות התאבדות חוזרים - השליך עצמו על פסי הרכבת, ניסה לקפוץ מקומה חמישית, חתך את פרקי ידיו בסכין מטבח.
אחרי השחרור מבית החולים ב-21 בדצמבר,
חסר בית אחרי שנפרד מאשתו, תכנן לנסוע ללנינגרד, להישאר שם עד הקיץ ולנסוע אחר כך לבקר אצל מקסים גורקי באיטליה.
ב-24 בדצמבר, לקראת חג המולד התארח בסוויטה במלון "אנגלטר" בלנינגרד.
החברים שביקרו אצלו מצאו אותו פעיל ובמצב רוח מרומם.
סיפר שמתכנן הוצאת מהדורה של כל יצירותיו בשלשה כרכים.
להפתעת כולם, בלילה 27- 28 בדצמבר 1925 התאבד יסנין על ידי תליה בחדרו במלון.
היה רק בן 30 במותו.
יום קודם לכן מסר בתוך מעטפה שיר אחרון שכתב, ("להתראות, ידידי, להתראות") למשורר מקומי וידיד, וולף ארליך, שביקר אצלו במלון.
ביקש שלא יקרא אותו מיד.
זה היה שיר פרידה כתוב בדמו.
כשהחבר קרא אותו יסנין כבר לא היה בין החיים.
בהתחשב בגורלם המר של רבים מנציגי האינטליגנציה הרוסית שנפלו קורבן לטרור הקומוניסטי, סביב מותו של יסנין נרקמו מהר בקרב מקורביו ובתוך העם, ופרחו אחר כך במיוחד אחרי שנות ה-1980 בחוגי הימין הרוסי, תאוריות קשר לפיהן ההתאבדות הייתה מבוימת ושלאמיתו של דבר יסנין נרצח על ידי הבולשת הבולשביקית.
יסנין השאיר 4 ילדים: הבכור ביניהם, יורי, בנה של אנה איזריאדנובה, טכנאי תעופה, שהוצא להורג בעת הטיהורים הסטליניסטיים כ"טרוריסט קונטרה-רבולוציונר", ב-13 באוגוסט 1937 בגיל 23, אחרי 3 חדשים של מעצר.
הוא זוכה אחרי מותו, בשנת 1956.
מנישואיו לזינאידה רייך נולדו טטיאנה (1921 - 1992) וקונסטנטין יסנין (1920 - 1986), שהיה לכתב כדורגל ידוע.
הבן מחוץ לנישואין שלו ושל נדז'דה וולפינה, אלכסנדר יסנין-וולפין, (1924 - 2016) היה מתמטיקאי ומשורר, סבל כדיסידנט מרדיפות השלטון הסובייטי בתחילת שנות ה-70 היגר לארצות הברית.
יקיר שלי, אתה לי היחיד,
זו הפרידה עלינו היא נגזרת,
שלום חבר, בלי יד ללחוץ, בלי מלל,
אל נא תביט קודר ומיואש
אין זה חדש למות בחיים כאלה,
אך גם לחיות בזה אין כל חדש
יסנין הובא לקבורה בבית העלמין ווגאנקוב במוסקבה.
גורקי הצהיר בעצב כי רוסיה איבדה את גדול משורריה.
שנה אחרי מותו, חברתו לשעבר, גלינה בניסלבסקיה, תלתה את עצמה למוות על אחד העצים שמסביב לקברו.
איכות שירתו של יסנין - המוזיקליות, הכנות שלה ותכניה המעוגנים עמוקות במסורת ובנשמתו של העם הרוסי, מותו בגיל צעיר וסיפור חייו הסוערים גרמו במהרה להתהוות מיתוס ופולחן סביב דמותו, בדומה לעוד כמה ממשורריה הגדולים של רוסיה.
הסופר ורלם שאלאמוב סיפר שבגולאג קולימה אסירים פליליים היו מקעקעים חרוזי יסנין על גופם.
למרות הפופולריות שלו ועל אף שנקבר בטקס ממלכתי, לא הותרו לפרסום חלק גדול מכתביו במשך עשרות שנים תחת הנהגתם של סטלין וחרושצ'וב בברית המועצות.
תרמה לכך הביקורת מטעם אחד האידאולוגים המוקדמים של המשטר הקומוניסטי, ניקולאי בוכארין.
יסנין הוקע בעיקר בגין "האינדיבידואליזם" שלו "החולני".
בשנות השישים החליט השלטון הסובייטי לנקותו מ"עוונותיו" אלה ולטפח את פולחנו כמשורר פטריוט שהילל את המולדת.
רוב יצירותיו ראו אור בתקופת הנהגתו של ברז'נייב, אחרי שנת 1966.
אחרי נפילת הקומוניזם בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90, תוך הבלטת החלק הדתי-מיסטי הניכר ביצירתו, אימצו אותו החוגים השמרנים והדתיים.
יסנין הוצג כנביא זעם משיחי ובעיני הקיצונים הימנים אף כמעין קדוש מעונה או "ישו של רוסיה", קורבן של הקומוניסטים ושל "בונים חופשיים ציונים" יהודים בראשותו של טרוצקי.
מצד שני, הפך יסנין לגבור פולחן גם בעיני קהלים הומוסקסואלים ברוסיה ומחוצה לה, שהזדהו עם הצד הדו-מיני באישיותו ובחייו, ומצאו ביצירתו רמזים ל"אהבה הכחולה" ה"חד מינית".
לצבע הכחול, המוזכר בתדירות רבה ובהקשרים רבים בשיריו של יסנין ("רוסיה כחולה", "יער כחול", "אור כחול", "אושר כחול", "קול השעטה הכחול של רגלי הסוסים", "ערב של כחלת" וכו'), יש בתרבות הרוסית של המאה ה-20 גם אסוציאציה עם ההומוארוטיזם.
שיריו נלמדים בבתי ספר וחלקם הולחנו על ידי מלחינים רבים בצורת רומנסות (וסילי ליפאטוב, יאן פרנקל, יבגני ג.
אומנסקי), שירי פופ או פולק (אנג'לו ברנדוארדי, סרגיי סאריצ'ב והלהקה "אלפא", "מונגול שואודן", הלהקה Bring Me The Horizon) או מוזיקה קולית "קלאסית" (גריגורי סבירידוב).
ישנם שירים שזכו ללחן עממי.
על ימיו האחרונים הופק סרט קולנוע בשם "דצמבר".
«Москва кабацкая» (1924) מוסקבה של בתי מרזח
«Русь Советская» (1925) רוסיה הסובייטית
1921 Пугачев פוגצ'וב - פואמה דרמטית
אברהם שלונסקי - בתוך ילקוט התרגומים "שירת רוסיה" בעריכת שלונסקי ולאה גולדברג - הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ספרית הפועלים, תל אביב, 1942
כולל "סהרות זעפה" ושירים אחרים מאת יסנין
נטלי גוטמן - "מכתב לאמא" - הוצאת כרמל, 2006
דוד ישראל ארונשטם - "זה לא יותר חדש לחיות" - הוצאת קתרזיס, 2021
יסנין והשפעתו על השירה העברית
יצירתו של יסנין השפיעה על שורה של משוררים עבריים ובמיוחד על אלכסנדר פן, אברהם שלונסקי, חיים לנסקי, לאה גולדברג ואחרים.
אלכסנדר פן בנעוריו היה אף שכן של יסנין במוסקבה.
ברומן האוטוביוגרפי שלו "שלכת כוכבים" (1927) יצר דמות בשם ולדימיר ינסן ששמה ה"שוודי" כביכול מורכב ככל הנראה משמות שני משוררים נערצים עליו - לדימיר מיאקובקי וסרגיי יסנין.
לפי עדות מכרה מרוסיה, יסנין השכור היה זה שמתוך בלבול הדביק לצעיר בן 17, את שם המשפחה הקצר "פן" מתוך מיזוג האות הראשונה וזו האחרונה משם משפחתו המסובך, פפליקר -שטרן.
אלכסנדר פן אף השתתף בכמה מפגשים של המשוררים ה"אימז'יניסטים" במוסקבה.
כמה יצירות של המלחין גיאורגי סבירידוב (1915-1998)
פואמה "לזכר סרגיי יסנין" לסולנים, מקהלה ותזמורת 1956
רומנסות לקול ופסנתר "אבי האיכר" 1956
קנטטה קטנה למקהלה ולתזמורת "רוסיה העצית" 1964
הבלט "סרגיי יסנין" לפי חייו - הוצג ב 11 באוקטובר 2007 בתיאטרון אלכסנדרינסקי בפטרסבורג על ידי להקת הבלט "יעקובסון" לפי כוריאוגרפיה של יורי פטוחוב, על עיבוד מוזיקלי של ולדימיר ארטמייב -לפי קטעים מאת רחמנינוב, שוסטקוביץ' (סיום הסימפוניה 11 ופוקסטרוט מסוויטת הג'אז) ועם הרקדן ולדימיר דולוחין בתפקיד הראשי.
שיר רוק אנגלי תחת הכותרת "נכתב בדם" "It Was Written In Blood", המתייחס להתאבדותו של יסנין, הוקלט על ידי הלהקה הבריטית Bring Me The Horizon
html אותו שיר בביצוע המקהלה הממלכתית למוזיקה עממית רוסית מריאזן ע"ש יבגני פופוב
גריגורי פיודורוביץ' פנומרנקו (נ' 1921)
לא אקבול לא אבך...- בביצוע להקת "אוררו"
איגור אנטוליביץ שטיין - Дорогая, сядем рядом;
מוסקבה, להקת מונגול שודן עם ולרי סקורודד Да Теперь Решено Без Возврата
זמר הפולק הרוסי אלכסנדר נוביקוב (1997, 2006)
סרגיי סאריצ'ב - הלהיט "הבטלן המוסקבאי הנבזי"
לפי השיר "...Я обманывать себя не стану" משנת 1922, בביצוע להקת "אלפא".
אנג'לו ברנדוארדי - שיר לפי "וידוי של חוליגן" מאת יסנין, 1974, עם קטעים מסרט הטלוויזיה הרוסי "יסנין" מ-2005 Confessioni di un malandrino באיטלקית
ילנה פרולובה - "שאגאנה" ושירים אחרים
"יסנין" (2005) - סרט טלוויזיה רוסי בבימויו של איגור זאיצב, עם סרגיי בזרוקוב (נ'1973) בתפקיד הראשי.
הסרט מציג את סופו של יסנין כרצח פוליטי מיוזמתו של טרוצקי.
סרט תעודה על יסנין -"אני רוצה להיות נשמה טהורה", מאת ו.
האוניברסיטה הממלכתית בעיר ריאזן באזור הולדתו נקראה על שמו.
ב 2 באוקטובר 1975, לרגל מלאת השמונים ללידתו, נחנכה תחת השלטון הסובייטי, אנדרטה בצורת פרוטומה ענקית של יסנין ברציף טרוּבֶּז'ה בעיר ריאזן, בסמוך לכנסיית הגואל ("ספאס") שהייתה יחד עם הנהר אוקה הנשקף משם, אחד מהמוטיבים בשיריו.
בטקס חנוכת הפסל נכחו שתי אחיותיו אלכסנדרה וייקתרינה, כמו כן בנו של המשורר, קונסטנטין.
המוזיאון הממלכתי יסנין במוסקבה - נחנך בשנת 1995 בבית שבו התגורר המשורר בדירת אביו
הפארק יסנין ברובע נבסקי בפטסרבורג
שדרות יסנין במוסקבה, ביקטרינבורג, בליפצק
פסלים בשדרות טברסקי במוסקבה, בוורונז'
תבליט על בית בדרך פטרובסקי במוסקבה
בול סובייטי ראשון ב 1975
חוזיאבה -סופרים ומשוררים רוסים - לקסיקון ביוגרפי קצר (ברוסית) - הוצאת ריפול קלאסיק, מוסקבה, 2000 ע' 195–197
סרגיי יסנין -"והחיים עצמם, ומה הם אם לא הבל?" - ב"שבעה שערי שירה" - כרך ז - מבחר,
משירת המאה העשרים - תרגומים מאת אריה סתיו, הוצאת תמוז, 2005
ילנה אברמובסקיך - מאה משוררים מהמאה 19 ו־20 - הוצאת הספרים "אורל בע"ם", צ'ליאבינסק,2000
ניקטיה סטרובה - אנטולוגיה של השירה הרוסית - התחייה של המאה ה-20 (בצרפתית-רוסית מהדורה דו-לשונית, הוצאת אונייה - פלמריון,1970) ע' 138–143
(ברומנית) סרגיי יסנין -ספר השעות הכפרי תרגום, מבוא והערות מאת יואניקיה אולטיאנו, הוצאת דאצ'יה, קלוז' 1981
ניקולאייב (עורך) - הסופרים הרוסים במאה ה-20, לקסיקון ביוגרפי, ההוצאה המדעית "בולשאיה רוסיסקאיה אנציקלופדיה",2000- הערך "יסנין" מאת א.
יסנין - מבחר יצירותיו בשני כרכים (ברוסית) הוצאת הספרים "מסטצקאיה ליטרטורה", מינסק,1992"מילה על המשורר" מאת יורי וו.
בונדרב, עריכה, מבוא והערות מאת יורי ל.
יסנין - שירים ופואמות - הוצאת "מוסקובסקי רבוצ'י", מוסקבה, 1981 עם מבוא מאת יורי פרוקושב
סרגיי סמיונוביץ' סוֹבּיאנין הוא מדינאי רוסי, אשר מכהן כראש עיריית מוסקבה מאז 21 באוקטובר 2010.
ידוע כאחד ממנהיגי מפלגת רוסיה המאוחדת, מאז 2001 הוא חבר במועצה העליונה של המפלגה.
בעבר כיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה וראש סגל הקרמלין בשנים 2005–2008. כמו כן הוא היה ראש מטה הבחירות של דמיטרי מדבדב.
מ-2005 ועד אוקטובר 2010 היה ראש מערך הממשלה (תפקיד מקביל למנכ"ל משרד ראש הממשלה).
סוביאנין הוא צאצא לקוזאק מהרי אורל שהתיישב באזור ברזובסקי, שם גם נולד וגדל אביו, סמיון סוביאנין.
בשנת 1975 סיים סרגיי סוביאנין את בית הספר בכפר, עבר לקוסטרומה והתקבל לטכניון המקומי.
הוא סיים אותו בהצטיינות בשנת 1980. ב-1989 סיים את מכון המשפט הסובייטי שהפך לימים לאקדמיה הממלכתית למשפטים של מוסקבה והוא בעל תואר שני במדעי המשפט.
עם סיום לימודיו במכון הטכני של קוסטרומה, היה למנהל מפעל בצ'ליאבינסק.
בשנים 1982–1984 היה חבר בקומסומול של קוסטרומה.
ב-1984 חזר לצפון, אל העיר קוגאלים באזור סורגוט, במחוז האוטונומי חנטי מנסייסק במחוז טיומן.
שם עבד כסגן ראש המועצה החקלאית והיה מראשוני מובילי מדיניות המס בסוף שנות ה-80. ב-1991 התמנה לראש עיריית קוגאלים וב-1993 היה לסגן מושל החבל האוטונומי חאנטי-מנסייסק.
ב-1994 נבחר לפרלמנט המחוזי של חאנטי מנסי והיה עם הזמן ליו"ר הפרלמנט המחוזי.
בינואר 1996 היה לחבר סנאטור במועצת הפדרציה ומיולי 1998 היה יו"ר הוועדה לענייני זכויות המשפט והחקיקה החוקתית.
באוקטובר 1996 נבחר מחדש לחבר הפרלמנט המחוזי של חאנטי מנסי ובאותה עת עבד בצמוד עם איש העסקים הרוסי ולדימיר בוגדאנוב, הבעלים ומנכ"ל חברת "סורגוטנפטגז".
תחילת המאה ה-21: תקופת פוטין ומדבדב
ביולי 2000 מונה סוביאנין לסגן הראשון של נציג הנשיא באוראל.
בינואר 2001 נבחר למושל מחוז טיומן.
מאז 2004 הוא חבר במועצה העליונה של מפלגת רוסיה המאוחדת.
ב-2005, בשל שינויים חוקתיים בדבר סמכויות הנשיא למינוי ראשי השלטון המקומי, חש סוביאנין סכנה לתפקידו והוא שלח שאלה לנשיא ולדימיר פוטין, האם הוא בוטח בו.
בשל כך החליט פוטין להעמיד את מועמדותו של סוביאנין לתפקיד בפני הפרלמנט של מחוז טיומן.
בפברואר 2005 נדחתה מועמדותו על ידי הפרלמנט, והוא מונה לראש הצוות של פוטין.
בין ינואר למרץ 2007 היה ראש מטה הבחירות של דמיטרי מדבדב, שהיה מועמד לנשיא רוסיה.
ב-2009 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים של הערוץ הראשון ברוסיה.
החל מינואר 2010 הוא חבר בוועדה הפרלמנטרית לשילוב ופיתוח כלכלי.
באוקטובר 2010 היה אחד מארבעת המועמדים לתפקיד ראש עיריית מוסקבה שהוצעו על ידי רוסיה המאוחדת בפני הנשיא מדבדב.
בהמשך אותו החודש קידם הנשיא את מועמדותו לתפקיד ראש עיר הבירה והציגו בפני הפרלמנט העירוני של מוסקבה, שאישר את בחירתו לראש עיריית מוסקבה החדש.
ב-21 באוקטובר נכנס לתפקיד ראש העיר.
ב-8 בספטמבר 2013 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
מיד עם כניסתו לתפקיד, החל במכירה המונית של נכסי עירייה בשווי מיליארדי דולרים, זאת כדי לארגן מחדש את הכלכלה המוסקבאית שלאורך שנות ה-90 הסתמכה על מדיניות הפנים של העירייה והעומד בראשה יורי לוז'קוב.
מאז נכנס לתפקיד ראש העיר, מבצע סוביאנין רפורמות במערך העירייה ומוביל מהלך להפחתת עומסי התחבורה בעיר, תוך הגברת הסדר בככרות העיר, הסמוכות לתחנות הרכבת התחתית.
בבחירות 2013 נבחר לכהן כראש העיר.
אחד מצעדיו הראשונים היה הרחבת שטח העיר על חשבון שטחי מחוז מוסקבה ויצירת המחוז האדמיניסטרטיבי מוסקבה החדשה.
בתקופתו הוחלפו כמעט כל מדרכות האספלט במרכז מוסקבה לאריחים ובין המוסקבאים נפוצה שמועה שטוענת כי בבעלות אשתו של ראש העיר, מפעלים רבים לייצור אריחים, סוביאנין הכחיש טענות אלו בתוקף וציין שאשתו היא בכלל גננת.
עם תחילת כהונתו, מספר רב של פקידי עירייה בכירים מתקופת קודמו בתפקיד פוטרו.
נוסף לזה, אחד השינויים הגדולים האחרונים של ראש העיר היה איסור תליית פרסומות מעל הרחובות וכבישי העיר.
כל הפרסומות הוסרו ובעירייה החלו בפרויקט של פרסום מוסדר.
בשנת 2017 הצהיר על יישום אחת מתוכניות הגדולות בתולדות העיר של פינוי בינוי .
על פי התוכנית מתוכננת הריסת 10% משטח המגורים בעיר, כמעט 8,000 בתי דירות ייהרסו ויותר מ-1.6 מיליון תושבים ישוכנו מחדש.
לדברי סוביאנין, הדירות החדשות יהיו גדולות בשטחן מהדירות הקיימות בכ–20% בממוצע.
רבים מהבניינים שייהרסו הם בנייני חרושצ'ובקה - שיכונים כעורים באיכות רדודה שנבנו בתקופת חרושצ'וב בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 וכמותם פזורים בכל העיר.
בבחירות 2018 זכה בקדנציה נוספת כראש העיר והושבע מחדש ב-18 בספטמבר 2018.
במרץ 2020 נדרש סוביאנין להטיל מגבלות מחמירות על התקהלויות בעיר בעקבות התפשטות מגפת הקורונה, כאשר אחוז הנדבקים הגבוה ביותר ברוסיה מגיע ממוסקבה.
בצו שהנפיק נאסר על קיום אירועי תרבות וספורט ונאסרה התקהלות של אנשים ברחבי העיר כולה, בת 13 מיליון התושבים.
ביוני 2020, הוא הורה על הסרת כלל המגבלות, למעט חובת נשיאת מסכה וכפפות , כשבמהלך הטיפול במגפה היה מהאישים הבולטים ברוסיה להוביל צעדי מניעה נגד התפשטות הנגיף לאחר שעירו הייתה המחוז שנפגע הכי הרבה מהנגיף.
בדצמבר 2020 הכריז על תחילת חיסון המוני במוסקבה של החיסון ספוטניק V.
ב-2023 נבחר לקדנציה נוספת כראש העיר.
רבים ביקרו את תוכניתו של סוביאנין להריסת החרושצ'ובקה וטענו שמי שירוויחו ממנה בפועל יהיו בעיקר המפתחים וקבלני הבנייה ולא הדיירים, שערך דירתם עלול לצלול והם עלולים למצוא עצמם משוכנים בשכונות אחרות.
סוביאנין נשוי לאירינה משנת 1986 ויש לו שתי בנות: אנה ואולגה.
בפברואר 2014 הודיע על גירושיו מאירינה.
סרגיי מיכאילוביץ' מירונוב (יליד ה-13 בפברואר 1953, פושקין, מחוז לנינגרד) – הוא מדינאי ופוליטיקאי רוסי, חבר הדומה הממלכתית (הבית התחתון בפרלמנט הרוסי) ויושב ראש מועצת הפדרציה של רוסיה לשעבר, הבית העליון בפרלמנט הרוסי (2001-2011).
נוסף לכך, כיהן בעבר כמנהיג מפלגת רוסיה הוגנת (לשעבר – המפלגה הרוסית לחיים), המפלגה השלישית בגודלה ברוסיה, אחרי המפלגה הקומוניסטית הרוסית ותנועת רוסיה המאוחדת.
מירונוב הוא בוגר המכון לתקשורת אלקטרו-טכנית של לנינגרד.
בשנים 1971–1973 שירת בחיל הצנחנים הרוסי בחטיבת המשמר ה-104 של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
הוא סיים שירותו בדרגת סרג'נט בכיר.
בשנים 1978–1986 היה גיאופיזיקאי ומהנדס בכיר בתאגיד "רודגיאופיזיקה" והיה גאופיזיקאי במשלחת של משרד הגאולוגיה הסובייטי.
בשנים 1986–1991 עבד כגיאופיזיקאי בכיר במונגוליה.
ב-1993 קיבל אסמכתא ממשרד האוצר הרוסי לעבוד בשוק ניירות הערך.
בשנתיים שלאחר מכן היה ממלא מקום מנהל תאגיד הבנייה "תחיית סנקט פטרבורג".
ב-1994 נבחר כחבר במועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג.
באפריל 1995 היה לסגן ראשון של יושב ראש המועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג.
באפריל-דצמבר 1998 היה ממלא מקום יושב ראש האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג.
בדצמבר 1998 נבחר ברוב של 70% כחבר במועצה המחוקקת הפטרבורגית.
ביוני 2000 נבחר כסגן יו"ר האספה המחוקקת של פטרבורג ובספטמבר אותה שנה היה לראש המועצה הפוליטית של התנועה החברתית הפוליטית האזורית בסנקט פטרבורג, תנועת "רצון פטרבורג".
לאחר הרפורמות במועצת הפדרציה הרוסית, נבחר ב-13 ביוני 2001 כחבר מועצת הפדרציה מטעם האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג.
מאז אותה עת, הוא היה חבר בוועדה לחקיקה חוקתית וענייני זכויות המשפט, בנוסף היה גם חבר ועדת הליכי הפרלמנט.
באוקטובר אותה שנה היה לסגן יו"ר הוועדה.
ב-5 בדצמבר 2001 נבחר ליושב ראש מועצת הפדרציה.
באפריל 2003 היה לראש המפלגה הרוסית לחיים.
ב-1 בפברואר 2002 נבחר ליושב ראש המועצה הבין-פרלמנטרית של אספת המדינות – ראשי הפרלמנט של המדינות החברות בחבר המדינות העצמאיות.
בבחירות הנשיאותיות בשנת 2004 היה מועמד לנשיאות רוסיה מטעם המפלגה הרוסית לחיים ונחל כישלון חרוץ כשסיים אחרון, עם 524,324 קולות (0,75%).
ב-2006 היה ממייסדי מפלגת רוסיה הוגנת שתכליתה להיות למתחרתה של רוסיה המאוחדת כחלק מהקמת מערך דו-מפלגתי אפשרי ברוסיה (בדומה לארצות הברית, כיום).
בשנת 2007 שוב נבחר ליושב ראש האספה המחוקקת של פטרבורג במועצת הפדרציה.
ב-30 במרץ אותה שנה נבחר שוב לראשות הבית התחתון של הפרלמנט, כמעט פה אחד.
ב-16 באפריל 2011, התפטר מתפקיד מנהיג מפלגת רוסיה הוגנת, כהכנה לקראת הבחירות הפרלמנטריות בהמשך השנה.
באותו היום מונה ליו"ר מועצת חברי מפלגת רוסיה הוגנת.
ב-1 במאי 2011, בעת כנס לקראת "יום הפועלים והאביב", התבטא מירונוב ואמר ש"סנקט פטרבורג היא העיר המושחתת ביותר ברוסיה".
התבטאותו זו הביאה למחאה בקרב חברי מפלגת רוסיה המאוחדת שדרשו את התפטרותו ממועצת הפדרציה, מאחר שהתבטאות כזו אינה מתאימה לסנאטור המייצג את העיר, מאחר שמירונוב הוא חבר מועצת הפדרציה מטעם העיר סנקט פטרבורג.
ב-18 במאי 2011, לבקשת מפלגת רוסיה המאוחדת, האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג הסירה את תמיכתה בו כנציג מטעמה במועצת הפדרציה הרוסית והוא פוטר מתפקיד יושב ראש הבית העליון בפרלמנט.
זאת כחלק ממאבקים בין-מפלגתיים לקראת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2011.
ב-14 ביוני היה לחבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית (בעקבות התפטרות מהדומה של נציגה אחרת של אותה מפלגה) וליו"ר סיעת רוסיה הוגנת בבית התחתון בפרלמנט והיה לחבר בוועדה הפרלמנטרית למדע וטכנולוגיה.
ב-10 בדצמבר 2011, במהלך כנס נשיאות מפלגת רוסיה הוגנת הכריז על עצמו כמועמד לבחירות הנשיאותיות ב-2012 והכריז על תמיכתו בהפגנות האופוזיציה נגד תוצאות הבחירות שזויפו וקרא לפוטין להתמודד מולו בעימות טלוויזיוני.
בשנת 2013 נבחר מחדש לכהן כיושב ראש מפלגת רוסיה הוגנת.
אחרי סיפוח קרים הוטלו על מירונוב סנקציות מכיוון שנטען שתמך כספית בבדלנים הרוסים באוקראינה
ככלל, סרגיי מירונוב שמאלני בדעותיו ותומך בסוציאליזם דמוקרטי, כאשר המפלגה שהנהיג (רוסיה הוגנת) נחשבת למפלגה סוציאל-דמוקרטית.
מירונוב תומך באופן פעיל בהחמרת חוקי אחזקת הנשק ברוסיה, בעיקר בעקבות פרשיות רצח מחרידות שבוצעו במדינה בידי נושאי נשק שאינם אנשי שירותי הביטחון והמשטרה (נוסף לפשעים שבוצעו בידי שוטרים רוסיים).
מירונוב היה נשוי 3 פעמים:
לראשונה נישא לילנה (שהייתה מדריכת תיירות ומתורגמנית)
אשתו השנייה הייתה הגאולוגית ליובּוֹב איוואנובנה
בשנת 2009 – בהתאם לצו נשיאותי של דמיטרי מדבדב המחייב את בכירי הממשל להכריז על כספם ורכושם מדי שנה – הודיע מירונוב כי הרוויח במהלך אותה שנה 2,466,000 מיליון רובלים.
סרגיי יבגנייביץ' נארישקין הוא פוליטיקאי רוסי, המכהן כראש סוכנות הביון הרוסית מאז 2016.
בעבר כיהן כיו"ר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי, מאז נבחר ב-21 בדצמבר 2011 לעמוד בראש המושב הששי של הדומה, שנבחר ב-4 בדצמבר 2011 בבחירות לדומה.
סרגיי נארישקין נולד בלנינגרד בשנת 1954. השלים תואר בהנדסה מהאקדמיה הצבאית 'מכון לנינגרד למכניקה' (כיום האוניברסיטה הטכנית הבלטית ע"ש דמיטרי אוסטינוב) בשנת 1978. הוא מהנדס רדיו במקצועו.
לאחר מכן סיים את בית הספר של הקג"ב במינסק.
ולדימיר פוטין היה בן כתתו בבית הספר הגבוה של הקג"ב.
בשנת 1990 הוא השלים תואר נוסף, בכלכלה, מ'המכון הבינלאומי לניהול של סנט פטרבורג'.
בשנת 2016 נחשף על ידי ארגון Dissernet, שנלחם בגנבה ספרותית במדע ברוסיה, שהעבודה שנארישקין קיבל עליה תואר שמקביל לתואר דוקטור היא למעשה הונאה - יותר מחצי ממנה הועתק ממקורות אחרים.
בסוף שנות ה-80 עבד כיועץ בכיר לשגריר ברית המועצות בבלגיה.
בשנות ה-90, עבד בוועדת הכלכלה של עיריית סנקט פטרבורג ובמוסדות כלכליים שונים של ממשלת מחוז לנינגרד.
עם עליית ולדימיר פוטין לשלטון בשנת 2000 הגיע למוסקבה.
ב-2004 היה לסגן ראש המינהל הכלכלי בסגל הקרמלין והיה לסגן יו"ר משרד ראש הממשלה.
מיד לאחר מכן מונה לראש משרד ראש ממשלת רוסיה, תפקיד המקביל למעמד שר בממשלה.
ב-2007 היה לסגן ראש ממשלת רוסיה ובאותה שנה היה גם ליו"ר הדירקטוריון של תאגיד המספנות המאוחד (Объединённая судостроительная корпорация).
ב-12 במאי 2008 מונה לעמוד בראש האדמיניסטרציה הנשיאותית של רוסיה, בתפקיד המקביל לראש סגל הבית הלבן בארצות הברית.
מדצמבר 2008 עמד במקביל גם בראש הוועדה הנשיאותית לפרסים ממלכתיים וב-2009 היה לראש הוועדה הנשיאותית למאבק בסילוף ההיסטוריה - ועדה שהוקמה על מנת להילחם בניסיונות למזער את תפקידה של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
ב-29 ביולי 2011 מונה לעמוד בראש הוועדה המיוחדת לענייני כוח אדם בארגוני אכיפת החוק הפדרלי, כחלק מצעדיו של דמיטרי מדבדב לצמצום השפעתו הפוליטית של מחנה הסילוביקי.
בדצמבר 2011 עזב את תפקידו באדמיניסטרציה הנשיאותית והיה לחבר הדומא, מטעם רוסיה המאוחדת, ומונה עד מהרה לעמוד בראשות הדומה.
ב-13 בינואר 2014 ייצג את ארצו בהלוויית ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון בישראל ובפברואר אותה שנה ערך ביקור רשמי נוסף.
ב-22 בספטמבר 2016 הוחלט למנותו לראש סוכנות הביון הרוסית מאוקטובר 2016.
הוא דובר רוסית, אנגלית וצרפתית.
הוא נשוי לטטיאנה נארישקינה, מומחית לטכנולוגיות מידע ולשניים בן ובת.
סרגיי מיכאילוביץ' מקארוב הוא שחקן הוקי קרח רוסי מקצועני לשעבר בעמדת חלוץ אגף ימני, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות בכל הזמנים.
לאחר שכיכב בברית המועצות ובזירה הבינלאומית, ועם נפילת מסך הברזל, הספיק מקארוב לצאת בגיל מבוגר יחסית לצפון אמריקה ולשחק ב-NHL.
הוא הטביע מיד חותם על הליגה במדי אחת הקבוצות הטובות של התקופה, קלגרי פליימס, וזכה בגביע קאלדר – גביע רוקי השנה ב-NHL, בזכייה שעוררה מחלוקת בגלל ניסיונו וגילו המבוגר.
ב-2008, לרגל חגיגות 100 שנה להיווסדה של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, בחר פנל מומחים את שישיית כל הזמנים של הענף, וכלל בה את מקארוב.
ב-2016 התקבל כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח.
מקארוב החל בילדותו בצעדים ראשונים בהוקי קרח בהשפעת שני אחיו הגדולים, בעיקר אחיו הבכור ניקולאי, שהתקבל לסגל המורחב של צסק"א מוסקבה ונשלח לקבוצה-בת שלה, זבזדה צ'ברקול.
כוכב הקבוצה היה ולרי חרלמוב, לימים הכוכב הגדול של צסק"א ונבחרת ברית המועצות, שהפך לאלילו של מקארוב כשצפה במשחקים של אחיו.
ביקור של חרלמוב בבית המשפחה שכנע סופית את מקארוב שברצונו להיות שחקן הוקי קרח במשרה מלאה, והוא החל לשחק בקבוצות הצעירות של המועדון המקומי בעיר הולדתו, טרקטור צ'ליאבינסק.
מקארוב התגלה ככישרון גדול, אך גם כאדם קשה עורף ועקשן – תכונה שליוותה אותו לאורך כל הקריירה שלו.
היתקלויות רבות עם מאמנו בקבוצת הנוער כמעט גרמו לו לעזוב את הקבוצה, אך מאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון, אנטולי קוסטריקוב, שם לב לכישרונו, שכנע אותו להישאר בקבוצה ואף העלה אותו למספר משחקים בקבוצה הבוגרת בעונת 1976/77. צ'ליאבינסק הייתה אז קבוצת צמרת בליגה הסובייטית, וסיימה את העונה במקום השלישי.
באותה שנה זומן מקארוב לנבחרת הצעירה של ברית המועצות לאליפות העולם עד גיל 20, וזכה במדליית זהב בינלאומית ראשונה.
עונה לאחר מכן כבר היה מקארוב שחקן מרכזי בצ'ליאבינסק.
הוא שיחק עם נבחרת ברית המועצות הצעירה פעם נוספת באליפות העולם עד גיל 20, הוביל אותה למדליית זהב נוספת ונבחר ל-MVP של הטורניר.
לאחר השנתיים בטרקטור צ'ליאבינסק, ועם ההצלחות בנבחרת הצעירה, זומן מקארוב למספר משחקי ידידות של הנבחרת הבוגרת של ברית המועצות על ידי המאמן ויקטור טיחונוב.
טיחונוב החליט לבסוף לזמן את מקארוב לאליפות העולם לבוגרים, שנערכה באותה שנה בפראג.
ברית המועצות זכתה בזהב לאחר שנתיים של כישלונות, וטיחונוב, שאימן גם את צסק"א מוסקבה, הביא אליה את מקארוב.
הן צסק"א והן הנבחרת היו בתקופה של חילופי דורות.
לצד צעירים כמקארוב שיחקו בקבוצה ובנבחרת כוכבים וותיקים, ובראשם אלילו של מקארוב, ולרי חרלמוב.
עם הנבחרת היה מקארוב שותף לזכיות באליפויות העולם של 1979 ו-1981, אולם בתווך הופתעה נבחרת ברית המועצות במשחק ה"נס על הקרח" על ידי השחקנים האלמונים של נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת לייק פלאסיד ונאלצה להסתפק במדליית הכסף.
לאחר האולימפיאדה התגבש קו ההתקפה הראשון של הקבוצה ושל נבחרת ברית המועצות לשנים הבאות, כאשר למקארוב ולחלוץ האגף השמאלי ולדימיר קרוטוב צורף החלוץ המרכזי הצעיר איגור לריונוב.
קו ההתקפה שלהם כונה במערב "KLM", ראשי תיבות של שמותיהם, ונחשב לקו ההתקפה הטוב ביותר בהוקי הבינלאומי ואולי בעולם כולו, כולל חלוצי ה-NHL.
ב-1981 זכה מקארוב עם הנבחרת בגביע קנדה – הפעם היחידה בה זכתה ברית המועצות בגביע.
עם צסק"א זכה מקארוב 11 פעמים באליפות ברית המועצות.
ב-8 עונות מתוך ה-11 זכה מקארוב בתואר שחקן השנה בברית המועצות, ו-9 פעמים היה צובר הנקודות (שערים + אסיסטים) המוביל בליגה.
עם נבחרת ברית המועצות זכה בשתי מדליות זהב אולימפיות לאחר הכישלון בלייק פלאסיד, ובנוסף להן ולזכייה בגביע קנדה זכה גם ב-8 אליפויות עולם.
מקארוב זכה במספר עיטורים בברית המועצות, ובראשם עיטור פועלי הדגל האדום ב-1984 ופעם נוספת ב-1988.
היציאה ל-NHL והשנים בקלגרי פליימס
כמו כוכבים סובייטים אחרים, נבחר מקארוב בדראפט ה-NHL עוד ב-1983, בתקופה בה מסך הברזל מנע את יציאתו למערב.
עם זאת, כנהוג באותו זמן בשל הסיכוי הנמוך לממש את הבחירה, נבחר מקארוב במקום נמוך יחסית.
ב-1989, עם נפילת מסך הברזל, הורשה מקארוב לצאת מברית המועצות ולשחק ב-NHL.
הוא הגיע לקבוצה שבחרה בו עוד ב-1983, קלגרי פליימס, שהייתה אז האלופה המכהנת של ה-NHL.
למרות קשיי שפה והתאקלמות, ולמרות אופיו העקשני שגרם לחיכוכים עם מאמנו וחבריו לקבוצה, הטביע מקארוב חותם מיידי על הליגה כשסיים את עונת 1989/90 עם 24 שערים ו-62 אסיסטים – 86 נקודות בסך הכל, בעונה של 80 משחקים.
בסיום העונה נבחר לזוכה בגביע קאלדר – גביע רוקי העונה ב-NHL.
הזכייה של מקארוב בגביע קאלדר עוררה מחלוקת גדולה.
אף על פי שמקארוב ענה להגדרה היבשה של רוקי – שחקן בעונתו הראשונה ב-NHL – הרי שמקארוב היה כבר כוכב מנוסה ומוכח בן 32, שכבר שיחק במסגרות בוגרים ברמה הגבוהה ביותר, בעוד מתחריו על גביע קאלדר היו שחקנים צעירים ולא מנוסים.
רבים טענו שזכייתו של מקארוב פוגמת ברוח הגביע, ושהתחרות בינו לבין השחקנים הצעירים אינה הוגנת.
לבסוף הותירה ה-NHL את זכייתו של מקארוב על כנה, אולם חוקקה חוק שבגביע קאלדר יזכו מעתה רק שחקנים בני 26 ומטה (חוק שכונה "חוק מקארוב").
מקארוב נשאר והמשיך להצטיין במדי הפליימס עד סוף עונת 1992/93, אז החל גילו להיות ניכר עליו ותרומתו ירדה.
בסיום העונה הועבר החלוץ המתבגר להארטפורד ויילרס.
בקבוצתו החדשה לא שיחק מקארוב ולו משחק אחד – הוויילרס העבירו אותו בעסקה נוספת לסן חוזה שארקס, שם פתח את עונת 1993/94 לצד חברו הטוב מימי ברית המועצות, איגור לריונוב, ששיחק בקבוצה.
השארקס היו אז קבוצה חדשה, שעמדה לפתוח את העונה השלישית לקיומה לאחר שתי עונות ראשונות קשות מאוד שהסתיימו בכישלונות.
בהנהגתם של מקארוב ולריונוב הפכו השארקס באופן מיידי לקבוצה חזקה בליגה, כאשר שני הסובייטים הוותיקים מובילים אותה לעלייה ראשונה לפלייאוף ולניצחון מפתיע בסיבוב הראשון על דטרויט רד וינגס החזקה, בטרם הודחו מקארוב והשארקס בסיבוב השני במשחק שביעי ומכריע.
עונת 1994/95 הייתה עונה מקוצרת והחלה באיחור רב בשל סכסוך עבודה בין ה-NHL לאיגוד השחקנים שלה.
מקארוב כבש בה רק 10 שערים ב-43 משחקים, וניכר שיכולתו נמצאת בירידה גדולה.
בסיום העונה בחרה הקבוצה לוותר עליו.
מקארוב לא שיחק בעונת 1995/96, ובסיומה שימש עוזר המאמן של נבחרת רוסיה בגביע העולם בהוקי קרח.
בעונה שלאחר מכן ערך ניסיון חזרה למשחק בדאלאס סטארס, אולם לאחר ארבעה משחקים בלבד ותרומה מזערית עזב את הקבוצה.
הוא שיחק עוד שישה משחקים בליגה השווייצרית, וגם שם תרם מעט בטרם פרש סופית ממשחק.
ב-2008, כאשר פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית חגגה 100 שנים להיווסדה, נבחר מקארוב ל"נבחרת המאה" – שישיית השחקנים הטובים ביותר של מאה שנות קיום הפדרציה.
ב-2016 התקבל מקארוב כחבר בהיכל ההילה של ההוקי קרח.
הוא משמש סוכן שחקנים, ומתמחה בשחקנים רוסים צעירים השואפים להגיע ל-NHL.
בינלאומי (רשמיים וגביע קנדה בלבד)
סרגיי למשב היה זמר אופרה סובייטי.
הוא זכה בפרס סטלין (1941) והוענק לו התואר האמן העממי של ברית המועצות (1950).
סרגיי למשב נולד בכפר קטן במחוז טבר.
לאחר סיום בית הספר נשלח לסנקט פטרבורג ללמוד סנדלרות.
לאחר מהפכת אוקטובר חזר לטבר.
למשב התחיל לשיר במקהלה של חובבים.
בשנת 1921 הוא התחיל ללמוד בקונסרבטוריון של מוסקבה.
כבר במהלך הלימודים התחיל לשיר אריה של לנסקי באופרה יגבני אונייגין.
זו הייתה האריה הידוע שלו והוא שר אותה מעל 500 פעמים.
לאחר סיום הלימודים הוא שר באופרות של יקטרינבורג, טיפליס ועוד.
בשנת 1932 למשב הוזמן לתיאטרון בולשוי.
תוך זמן קצר הוא התקדם לטנור הראשי והיה בין הזמרים המובילים עד לשנת 1956.
בשנת 1939 הוא הצטלם בסרט מוזיקלי "הסיפור המוזיקלי" על נהג מונית שהפך לזמר אופרה.
במהלך מלחמת העולם השנייה למשב חלה אך השתקם.
בשנת 1947 למשב הופיע באופרה של ברלין.
בשנת 1951 הוא התחיל לביים אופרות וללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1968 למשב פרסם ספר אוטוביוגרפי.
למשב היה נשוי 6 פעמים, עם אשתו האחרונה חי 27 שנים.
על פי הרוב למשב היה שר אופרות רוסיות אך גם לא מעט צרפתיות וקצת איטלקיות וגרמניות.
כמעט את כל האריות הוא ביצע ברוסית.
יבגני אונייגין, יגבני אונייגין של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי
רודולפו, לה בוהם של ג'אקומו פוצ'יני
דוכס, ריגולטו של ג'וזפה ורדי
רומיאו, רומיאו ויוליה של שארל גונו
פאוסט, פאוסט של שארל גונו
אלמהביבה, הספר מסביליה של ג'ואקינו רוסיני
לבקו, לייל מאי של ניקולאי רימסקי-קורסקוב
אלפרדו לה טרוויאטה של ג'וזפה ורדי
ולדימיר, הנסיך איגור של ניקולאי בורודין
לוהנגרין, לוהנגרין של ריכארד ואגנר
סרגיי סוקולוב היה קצין בדרגת מרשל ברית המועצות, ששימש כשר ההגנה של ברית המועצות בשנים 1984–1987.
סרגיי סוקולוב נולד ביבפטוריה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת פקיד.
לאחר מהפכת אוקטובר המשפחה עברה לעיירה במחוז קירוב.
לאחר סיום בית הספר סוקולוב החל לעבוד בחנות כלי בית.
בשנים 1930–1932 הוא עבד במנגנון הקומסומול.
בשנת 1932 סוקולוב גויס לצבא האדום ונשלח לחיל השריון.
לאחר סיום קורס עבר לשרת במזרח הרחוק הסובייטי.
בשנת 1938 במהלך קרבות עם היפנים באזור אגם חסן סוקולוב היה מפקד פלוגה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נשלח לחזית אך כבר באוקטובר 1941 עבר לעבוד במטה חיל השריון.
החל מינואר 1943 סוקולוב שירת בפיקוד השריון בחלק הצפוני של החזית.
הוא סיים את המלחמה בקרליה בדרגת קולונל.
בשנת 1947 סוקלוב סיים אקדמיה צבאית של חיל השריון במוסקבה.
בשנת 1951 הוא סיים את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
הוא המשיך להתקדם בתפקידי פיקוד ובשנת 1960 התמנה למפקד ארמייה.
בשנת 1965 סוקולוב התמנה למפקד הכוחות של פיקוד צבאי לנינגרד.
באפריל 1967 סוקולוב הועבר למוסקבה והתמנה לסגן ראשון של שר ההגנה הסובייטי.
בהיותו בתפקיד זה בשנת 1978 קודם לדרגת מרשל ברית המועצות.
בשנים 1980–1985 סוקולוב פעל בארגון הכוחות הסובייטיים הלוחמים והפיקוד עליהם באפגניסטן זאת במקביל לתפקיד של הסגן הראשון של שר ההגנה.
על פעילות זו בשנת 1980 (כבר בשלבים הראשונים של המבצע) הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
ב-22 בדצמבר 1984 סוקולוב מונה לשר ההגנה של ברית המועצות.
הוא כיהן בתפקיד זה עד ל-30 במאי 1987 כאשר פוטר בעקבות טיסת מתיאס רוסט.
עד לשנת 1992 סוקולוב היה בין היועצים של משרד ההגנה.
החל מתחילת שנות ה-90 סוקולוב פעל לריכוז ותאום בין ארגונים שונים העוסקים בתמיכה לגמלאי משרד הביטחון הרוסי.
סוקולוב נפטר ב-31 באוגוסט 2012 שלושה ימים בלבד לאחר מות אשתו.
הזוג הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
במהלך שרותו הצבאי הוענקו לו עיטורים שונים של ברית המועצות ושל מדינות נוספות לרבות אפגניסטן.
את העיטור האחרון הוא קיבל בשנת 2011 לכבוד יום הולדתו ה-100.
סרגיי מיכאלקוב היה משורר סובייטי, מחבר המנון ברית המועצות והמנון הפדרציה הרוסית ושירי ילדים.
לכבוד יום הולדתו ה-95 הוענק למיכאלקוב עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
בנוסף לכך הוא זכה בעיטורים ופרסים רבים נוספים.
במהלך השנים הוא כתב מספר רב של שירי ילדים, מחזות, משלים ותסריטים לסרטים.
סרגיי מיכאלקוב נולד במוסקבה למשפחת פקידים.
בהתאם לגרסת המשפחה שפורסמה לאחר התפרקות ברית המועצות הם צאצאים של משפחת אצולה מהמאה ה-15.
כבר בגיל 9 החל מיכאלקוב הצעיר בכתיבת שירים.
ב-1927 עברה המשפחה לעיר פיאטיגורסק במחוז סטברופול.
לאחר סיום בית הספר חזר מיכאלקוב למוסקבה ועבד בעבודות מזדמנות שונות.
ב-1933 הוא החל לעבוד בעיתון איזבסטיה ובמקביל, החל בפרסום שירים בעיתונים וירחונים שונים.
ב-1935 פרסם מיכאלקוב את שיר הילדים המפורסם שלו, "דוד סטיופה" (Дядя Стёпа), על שוטר שעוזר לילדים.
ב-1937 הוא פרסם בעיתון פראבדה את השיר "סבטלנה" שמצא חן בעיני יוסיף סטלין.
בשנים 1935–1937 למד מיכאלקוב במכון לספרות במוסקבה.
הוא המשיך בפרסום שירים ומשלים ובהדרגה זכה לפופולריות רבה.
ב-1939 הוא עוטר בעיטור לנין על עבודתו הספרותית.
ב-1936 התחתן מיכאלקוב עם נכדתו של הצייר וסילי סוריקוב וביתו של פיוטר קונצ'אלובסקי.
לזוג נולדו שני ילדים שעשו קריירה בבמאות קולנוע: ניקיטה מיכאלקוב ואנדריי קונצ'לובסקי.
אשתו נטליה נפטרה ב-1986 וב-1997 נישא מיכאלקוב בשנית.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה מיכאלקוב כתב של מספר עיתונים.
ב-1942 הוא זכה בפרס סטלין עבור תסריט לסרט על חיי אחיות המטפלות בפצועי מלחמת החורף (מול פינלנד ב-1939–1940).
לאחר המלחמה כתב מיכאלקוב מספר מחזות לתיאטרון ילדים וכתב תסריטים לסרטים מצוירים ולסרטים עלילתיים.
ב-1962 הוא יזם הקמת ירחון סאטירי שהיה מוקרן בבתי קולנוע.
במשך שנים רבות הוא היה העורך הראשי של הירחון וכתב תסריטים למספר קטעים שלו.
החל משנות ה-60 היה עסקן ספרותי וחבר מזכירות של ארגון הסופרים הסובייטים.
גם לאחר פירוק ברית המועצות היה מיכאלקוב חבר במזכירות ארגוני הסופרים.
מיכאלקוב נפטר בשנת 2009 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
עבור פעילותו הספרותית זכה מיכאלקוב ארבע פעמים בפרס ברית המועצות, פרס לנין (1970), ארבע פעמים בעיטור לנין ובעיטורים רבים נוספים.
ב-1944 היה מיכאלקוב בין מחברי המילים להמנון ברית המועצות.
המילים קיבלו את אישורו של יוסיף סטלין וכללו דברי שבח לזכותו ולפועלו.
ב-1977 כתב מיכלקוב גרסה חדשה בה נמחק כל אזכור של סטלין והוכנסו דברי שבח למפלגה הקומוניסטית.
בשנת 2000 פורסמה גרסה חדשה, שכללה הפעם אזכור של רוסיה כמדינה נוצרית אורתודוקסית.
מיכאלקוב אף ציין שלאורך כל השנים היה נוצרי מאמין.
ב-1946 היה מיכאלקוב שותף פעיל במערכה לגינוי מספר סופרים ומשוררים.
בשנים 1948–1949 הוא כתב מספר יצירות המתארות את המאבק נגד קוסמופוליטיות כמערכה נדרשת.
ב-1960 הוא פרסם שיר בגנות בוריס פסטרנק לאחר שפסטרנק קיבל פרס נובל לספרות.
הוא פעל באופן עקבי נגד הדיסידנטים אלכסנדר סולז'ניצין, אנדריי סחרוב, ולדימיר בוקובסקי ועוד.
גם בשנים האחרונות הוא הצדיק את פעילותו וציין שהדיסידנטים פעלו כנגד השלטון.
ב-1991 היה מיכאלקוב בין הראשונים שתמכו בפוטש של אוגוסט.
סרגיי מרקוב 1878 – 25 ביוני 1918) היה גנרל רוסי השתתף מלחמת העולם הראשונה ומראשי צבא המתנדבים.
סרגיי מרקוב נולד למשפחת קצין בפרברי סנקט פטרבורג.
בשנת 1895 הוא סיים בית הספר לקצינים במוסקבה והמשיך את לימודיו בבית הספר לקציני חיל התותחנים.
בשנת 1898, עם סיום הלימודים מרקוב החל את השרות בחיל התותחנים.
בשנת 1901 מרקוב החליט להמשיך לימודים באקדמיה של המטה הכללי וסיים אותה בשנת 1904 תוך קבלת דרגה מקבילה לקפטן.
עם תחילת מלחמת רוסיה–יפן, מרקוב הועבר לחזית.
מרקוב השתתף במספר קרבות כולל קרב סנדפו וקרב מוקדן.
על אומץ ליבו מרקוב קיבל מספר עיטורים.
לאחר המלחמה מרקוב הועבר לפיקוד צבאו וורשה ושירת במספר תפקידים.
במאי-אוגוסט 1910 מרקוב נשלח לגרמניה עם מטרה רשמית לשפר את הידע בשפה הגרמנית.
משערים שהנסיעה הייתה קשורה למשימות ריגול.
החל משנת 1908 מרקוב החל ללמד בבתי הספר לקצינים ומשנת 1911 באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
עם תחילת המלחמה, מרקוב עבר לחזית הדרום-מערבית.
הוא הוצב במספר תפקידי מטה.
ב-דצמבר 1914 סרגיי מרקוב הועבר לאוגדה בפיקוד אנטון דניקין והועמד בראש המטה.
מאז מרקוב היה צמוד לדניקין ברוב תפקידיו והם היו קרובים זה לזה.