tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבולעפיה כתב יותר מעשרים ספרים, המשלבים בין פסיכולוגיה יהודית לפסיכיאטריה.
אמנות ההכלה – המדריך לחינוך מתוך אהבה, בהוצאת ידיעות ספרים
הגנן והפרי רב מכר, תורגם לצרפתית תחת השם "Le jardiner et le fruit"
ההגדה הטיפולית והחינוכית של פסח
מיכאילו ריסטיץ' (בסרבית: Михаило Ристић; נולד ב-31 באוקטובר 1995) הוא כדורגלן סרבי יליד בוסניה המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת סלטה ויגו מהלה ליגה ובנבחרת סרביה.
ריסטיץ' נולד בביילינה שבבוסניה והרצגובינה.
בנעוריו שיחק בין היתר במחלקת הנוער של קבוצת הכוכב האדום בלגרד.
תוך זמן קצר היה לאחד השחקנים הטובים ביותר מבין כל מחלקות הנוער של המועדון והוא אף זומן בסוף עונת 2012/2013 לשחק בקבוצת הבוגרים תחת המאמן הפורטוגלי ריקרדו סה פינטו כנגד קבוצת ויבודינה נובי סאד.
למרות זאת הוא לא זכה לערוך את הופעת הבכורה שלו באותו המשחק וישב על הספסל.
כמה חודשים מאוחר יותר ביולי 2014 הוא חתם בקבוצת הבוגרים של הכוכב.
מיכאל אביעוז (נולד ב־1967) הוא חוקר מקרא ישראלי.
אביעוז מכהן כפרופסור מן המניין במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר־אילן ושימש כראש המחלקה בין השנים תשע"ז–תש"ף.
הוא נבחר לדקאן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן לשנים תשפ"ה–תשפ"ז.
מיכאל אביעוז השלים בשנת 1996 תואר שני במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר־אילן.
עבודת המוסמך שלו עסקה בנושא "בעיות מבנה ועריכה בסיפורי המצור על ירושלים בספר ירמיה ומשמעותם התאולוגית וההיסטורית", ונכתבה בהנחייתו של פרופ' שאול זלבסקי.
בשנת 2002 הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שנכתבה גם היא באותה מחלקה.
העבודה עסקה בנושא "המשא ומתן בין דוד ובין נתן בעניין בניית בית המקדש (שמ"ב ז) והשתקפותו בהיסטוריוגרפיה המקראית", ונכתבה בהנחייתו של פרופ' משה גרסיאל.
תחומי התמחותו הם היסטוריוגרפיה מקראית (בייחוד ספרי שמואל, מלכים ודברי הימים), ספרות הנבואה (בייחוד ספר ירמיהו) ופרשנות המקרא הקדומה (בדגש על יוסף בן מתתיהו).
אביעוז מרצה במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר־אילן ועד שנת 2020 כיהן כראש המחלקה.
במהלך השנים לימד גם במכללת יהודה ושומרון, במכללת אשקלון ובמכללת מורשת יעקב.
נשוי לד"ר חגית אביעוז, מרצה במחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות באוניברסיטת בר־אילן.
נבואתו של ירמיהו, תל אביב 2005
מיכאל (מייקל) שיר (נולד ב-13 בדצמבר 1949) הוא מורה דרך ישראלי בטיולים מאורגנים מחוץ לישראל ולשעבר, כתב צבאי ועיתונאי.
מיכאל שיר נולד לחיה ואריה, בקיבוץ גבת שבעמק יזרעאל.
לאחר סיום בית הספר התיכון בקיבוץ גבת התגייס לצה"ל לתפקיד כתב בירחון במחנה נח"ל, בשנים 1969-1972.
בין השנים 1968–1969 ערך את "יחדיו", ביטאון חטיבת בני הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1972 יצא שיר בשליחות עיתונאית לסיקור משחקיה של קבוצת הכדורסל הפועל גבת/יגור באירופה ובין השאר ב"ספורט הפועלים" בעיר גראץ באוסטריה.
בתחילת 1973 זכה שיר בתחרות פרס הכתבה הטובה מבין 234 מתחרים ולכן הוזמן על ידי עורכי העיתון, דב יודקובסקי ורם אורן, לתרום לצוות העיתון.
בשנת 1973 הועסק בידיעות אחרונות, ככתב לענייני התיישבות וחברה.
בין השנים 1974- 1975 ערך את "במבחן", ביטאון תנועת המחנות העולים.
בין השנים 1975–1979 המשיך שיר לכתוב ב"ידיעות אחרונות" ואף יצא בשליחות העיתון ושידורי קול ישראל לסקר את מבצע קליטת פליטי וייטנאם בישראל, עקב ההחלטה שקיבל ראש הממשלה מנחם בגין.
בין השנים 1977–1979 היה שיר לכתב הראשון של "קול ישראל" בהונג קונג, ממנה שידר עשרות כתבות.
פרק זה בחייו כלל דיווחים על מלחמת וייטנאם ועל המהפך שעברה סין לאחר הסתלקותו של מאו דזה-דונג.
שיר קיים בנידון ראיון עם לורנס כדורי, שפורסם במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות.
בנוסף, בזמן שהותו בהונג קונג מונה שיר לכתב "הארץ שלנו", והעביר סדרת כתבות על בית הספר הבינלאומי בהונג קונג לתלמידים מכל העולם.
בין השנים 1977–1975, ובשנים 1979–1982 היה רכז תרבותי ומדריך חברתי בפנימיית בית הספר בויאר בירושלים.
בין השנים 1975–1977 ובשנת 1979 היה כתב "הארץ שלנו", וחבר מערכת תוכנית הילדים "שקט משדרים" בהפקת הטלוויזיה הכללית, ערוץ 1. בשנת 1977 היה מורה ללימודי ארץ ישראל ו-גאוגרפיה בבית הספר היהודי בהונג קונג.
בנוסף הועסק שיר ככתב "שידורי ישראל", וכתב ידיעות אחרונות במזרח הרחוק.
בין השנים 1979–2002 עבד שיר בקרן קיימת לישראל, כחבר הנהלת האגף לחינוך ולנוער.
שיר היה מנהל המחלקה לפרויקטים חינוכיים, ובתפקיד זה עסק בארגון וריכוז פרויקטים ארציים דוגמת נטיעות תלמידים ומוסדות חינוך ברחבי הארץ, ארגון טקסי נטיעות ומפעלי הנצחה לבתי ספר ותנועות הנוער.
הוא השתתף בפרויקטים חינוכיים בחו"ל שכללו משלחות מורים לפראג ולפריז.
כמו כן, שימש מזכ"ל תנועת "המורים למען קק"ל" ועסק בטיפוח רכזי חינוך ציוני ומורשי קק"ל ברחבי הארץ.
היה עורך "שורשים", ביטאון מערכת החינוך של קק"ל, וחבר הנהלת חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי.
הדרכת טיולים מאורגנים ברחבי העולם
בשנים 1995-1996 עבר קורס מלווי קבוצות לחוץ-לארץ מטעם חברת "רימון טיולים".
החל משנת 1996 הוא עוסק בהדרכה, בכתיבת מסלולים, ואף בארגון קבוצות, טיולים וסיורים מאורגנים בחוץ-לארץ.
הוא משמש מדריך בחברת "סביב העולם".
מ-1986, שיר הוא בוגר החוגים להיסטוריה של עם ישראל ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1988–1990 למד לתואר שני באוניברסיטה העברית במכון ליהדות זמננו.
מלבד זה, בשנת 1968 למד שיר עיתונות ותקשורת המונים במכונים הבריטים להשכלה בכתב ובשנת 1977 הוסמך להוראת העברית בבתי הספר היהודים בגולה מטעם הסוכנות היהודית.
מתגורר בירושלים, נשוי ואב לשתיים.
אחת מבנותיו חלתה בגיל צעיר באנורקסיה נרבוזה והגיעה למצב של סכנת חיים.
בצמוד לאשתו רות, טיפלו השניים בביתם בתוך ביתם, במקום אשפוז מלא- וזאת במסירות אין קץ ואהבה אינסופית ולמעשה הצילו את חייה.
מיכאילוב היא עיר והבירה של מחוז המשנה מיכאילוב במחוז ריאזאן שברוסיה.
היא ממוקמת על נהר פרוניה, יובל של נהר אוקה, 68 ק"מ דרומית לריאזאן, הבירה המחוזית.
העיר הוזכרה לראשונה בשנת 1546 יחד עם ערים מבוצרות אחרות בפריפריה של הדוכסות הגדולה של מוסקבה.
היא הייתה מיושבת על ידי רובאים, יצרני תותחים ונגרים, שיצרו סלובודות בסביבות העיר.
ב-1618, במהלך מלחמת רוסיה-פולין, עמדה מיכאילוב במצור של עשרה ימים על ידי הצבא הפולני.
בשנת 1708, העיר הפכה לחלק מפלך מוסקבה של האימפריה הרוסית, ולאחר מכן חלק מפלך ריאזאן.
במסגרת חלוקות המשנה של רוסיה, משמשת מיכאילוב כבירת מחוז משנה מיכאילוב.
בחלוקת המשנה, מיכאילוב, יחד עם שישה יישובים כפריים, מסווגת כעיר ברמת חשיבות של מחוז משנה.
מיכאילו אוברנוביץ' (בסרבית: Михаило Обреновић; 16 בספטמבר 1823, קראגויבאץ, נסיכות סרביה - 10 ביוני 1868, בלגרד, נסיכות סרביה) היה הנסיך של נסיכות סרביה בשנים 1839–1842 ושוב בשנים 1860–1868. כונה בזמנו "השלישי" במובן של "הנסיך השלישי מבית אוברנוביץ'".
מיכאילו אוברנוביץ' נולד בקראגויבאץ למילוש אוברנוביץ' ("הראשון") ולליוביצה ווּקוֹמָנוֹבִיץ'.
ב-1839 הודח אביו על ידי קבוצת מגיני החוקה ואחיו הבכור מילאן אוברנוביץ' "השני" הוכתר לנסיך.
מילאן נפטר כעבור זמן קצר ומיכאילו הוכתר תחתיו.
ב-1842 הודח בהפיכה ואלכסנדר קאראג'ורג'ביץ' עלה לשלטון.
בווינה נישא ליוליה הוניאדי דה קטל (במקור ההונגרי:קטהיי), בת למשפחת אצולה הונגרית.
למיכאיל נולד לפחות בן אחד ממערכות יחסים מחוץ לנישואים.
ב-1860 בעקבות קרע פנימי בקרב "שומרי החוקה", הודח אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', מיכאילו שב לסרביה והוכתר בשנית לנסיך.
בתקופתו, עזב חיל המצב העות'מאני את סרביה ותוך ניצול כישוריו הדיפלומטיים ניהל משא ומתן עם ממלכת יוון ומונטנגרו ליצירת "הברית הבלקנית הראשונה" כנגד האימפריה העות'מאנית.
בהמשך, נטה שלטונו לכוון האבסולוטיזם, עניין שהקים עליו מתנגדים רבים מהמערכת הפוליטית.
ב-10 ביוני 1868 נרצח הנסיך מיכאילו אוברנוביץ' כאשר נסע בכרכרתו בפארק בפאתי בלגרד.
ככל הנראה היו רוצחיו שלוחי בית קאראג'ורג'ביץ', אם כי טענה זו לא הוכחה משפטית.
הנסיך מילאן אוברונוביץ' "הרביעי" הוכתר תחתיו.
מיכאל, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך הוא הראש הנוכחי של בית סקסוניה-ויימאר-אייזנך, כמו גם החבר הבכיר ביותר של בית וטין כולו.
הנסיך מיכאל נולד בבמברג, בוואריה ב-15 בנובמבר 1946, כבנו היחיד של קרל אוגוסט, נסיך הכתר של סקסוניה-ויימאר-אייזנך והברונית אליזבת פון ונגנהיים-וינטרשטיין, בתם של הברון אותמר פון ונגנהיים-וינטרשטיין ומוד פון טרויצשלר.
בין הסנדקים שלו היו יוליאנה, מלכת הולנד והדוכסית הגדולה המתחזה, אנה אנדרסון, שגרה עם דודתו לואיזה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן.
בשנת 1988 מת אביו, ומיכאל הפך לראש בית סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-13 בפברואר 1991 הוא ירש את ראשות בית סקסוניה-אלטנבורג, לאחר שענף זה נכחד.
מה-23 ביולי 2012 הוא מחשיב את הענף המלכותי האלברטיני כנכחד.
בשנת 2004 הוא משך את תביעתו להחזרת נכסים רבים, ארכיונים (כולל אלה של שילר וגתה), וכן יצירות אמנות יקרות, בעקבות הסדר עם מדינת תורינגיה ורכש כמה אחוזות יער בתמורה.
מיכאל הוא בסדר הירושה לכתר הבריטי, בשל היותו צאצא של אוגוסטה, נסיכת בריטניה, אחותו הבכירה של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
מאחר שאין לו בנים, היורש הנוכחי לראשות הבית הוא דודנו הנסיך וילהלם ארנסט, שבנו היחיד הנסיך גאורג קונסטנטין, בנקאי, נהרג בתאונת רכיבה ב-9 ביוני 2018. בעקבות כך, צפויה הכחדתו של בית סקסוניה-ויימאר-אייזנך, לאחר מותם של מיכאל ודודנו.
ב-9 ביוני 1970 התחתן מיכאל עם רנטה הנקל, בתם של התעשיין קונרד הנקל ויוטה פון הולסן ואחותו של כריסטוף הנקל, אולם ב-9 במרץ 1974 התגרשו השניים ללא ילדים.
ב-15 בנובמבר 1980 התחתן מיכאל בשנית בלונדון עם דאגמאר הנינגס, בתם של הנריך הנינגס ומרגרטה שאכט, ונולדה להם בת אחת:
לאוני, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך (נולדה ב-30 באוקטובר 1986).
מיכאיל סטפנוביץ' שומילוב היה גנרל פולקובניק סובייטי במלחמת העולם השנייה, שהתפרסם כמפקד הארמייה ה-64 במהלך קרב סטלינגרד.
הארמייה בפיקודו מילאה תפקיד חשוב בשלבים המוקדמים של המערכה על סטלינגרד, ולאחר מכן החזיקה בראש גשר ממערב לנהר וולגה, מדרום לסטלינגרד, במהלך המערכה בתוך העיר.
לאחר סיום קרב סטלינגרד הצטיין שומילוב כמפקד ארמייה בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה.
שומילוב נולד ב-17 בנובמבר 1895 בוורחניאיה טצ'ה .
הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר הכפרי ולאחר מכן למד בבית הספר בצ'ליאבינסק.
בשנת 1916 התגייס לצבא האימפריה הרוסית והצטרף לרגימנט המילואים ה-109. במרץ 1917 נשלח לחזית המזרחית, שם לחם כקצין זוטר ברגימנט הרגלים ה-32 (קרמנצ'וג).
באפריל 1918 הצטרף שומילוב לשורות הצבא האדום ולחם במסגרתו במלחמת האזרחים הרוסית כמפקד הרגימנט ה-255 (רובאי אוראל ה-4), ולאחר מכן כמפקד החטיבה המיוחדת ה-85.
לאחר המלחמה נותר שומילוב לשרת בצבא ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ביולי 1924 מונה למפקד גדוד ברגימנט הרובאים ה-20 בדיוויזיית הרובאים ה-7, ובנובמבר 1924 מונה לראש המטה של רגימנט זה.
בינואר 1927 מונה לעוזר מפקד רגימנט הרובאים ה-21 באותה דיוויזיה.
בינואר 1929 מונה למפקד הרגימנט ה-21, ובשנת 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-96. בנובמבר 1935 הועלה שומילוב לדרגת פולקובניק ובינואר 1937 מונה לעוזר מפקד דיוויזיית הרובאים ה-87. ביוני 1937 הוענקה לו דרגה צבאית של מפקד חטיבה והוא מונה למפקד דיוויזיית הרובאים ה-7 במחוז הצבאי קייב.
מפברואר 1938 עד מרץ 1939 השתתף במלחמת האזרחים בספרד כיועץ בכיר לפיקוד הצבא הרפובליקני.
באפריל 1939 שב לברית המועצות ומונה למפקד קורפוס הרובאים ה-11, שהוצב במחוז הצבאי בלארוס.
הוא השתתף בפלישת ברית המועצות לפולין ובמלחמת ברית המועצות-פינלנד.
ביולי 1940 שולב קורפוס הרובאים ה-11 במחוז הצבאי המיוחד הבלטי.
לאחר שהקורפוס שבפיקודו הושמד בשלבי הפתיחה של מבצע ברברוסה, שוחרר שומילוב מפיקוד באוגוסט 1941 ונשלח לעתודת הסטאבקה.
בינואר 1942 הוא מונה כסגן מפקד הארמייה ה-21. הארמייה ספגה אבדות כבדות בשלבים הראשונים של המתקפה הגרמנית בדרום רוסיה בקיץ 1942 (מבצע מקרה כחול), ובראשית אוגוסט 1942 מונה שומילוב למפקד הארמייה ה-64.
הארמייה ה-64, בפיקודו המוכשר של שומילוב, מילאה תפקיד חשוב בהאטת, ולאחר מכן בבלימת התקדמותה של ארמיית הפאנצר הרביעית בפיקוד הרמן הות מדרום לסטלינגרד, במסגרת קרב סטלינגרד.
הכוח שבפיקודו ניהל קרב מגננה מוצלח נגד כוחות גרמניים עדיפים, ובלם את התקדמותם במשך מספר שבועות קריטיים, עד שנאלץ לסגת אל מדרום
במהלך הלחימה בתוך העיר סטלינגרד ובסביבתה הקרובה (ספטמבר-נובמבר 1942) החזיקה הארמייה ה-64 בראש גשר ממערב לנהר הוולגה, ניהלה שורת התקפות נגד על האגף הדרומי של איגוד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד, ומילאה תפקיד חשוב בהגנה ההרואית של העיר יחד עם הארמייה ה-62 בפיקוד וסילי צ'ויקוב.
ב-31 בינואר 1943 הוביל מיכאיל שומילוב את חקירתו של גנרלפלדמרשל פרידריך פאולוס, שנפל בשבי הארמייה ה-64 ליד סטלינגרד.
ב-26 באוקטובר 1943 קיבל שומילוב את עיטור גיבור ברית המועצות עם הענקת עיטור לנין ומדליית כוכב הזהב.
הוא נשאר בראש הארמייה, גם לאחר שהפכה לארמיית המשמר השביעית באפריל 1943, ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
הוא השתתף בקרב קורסק ובצליחת נהר הדנייפר, מתקפת קירובוגרד, מתקפת אומן-בוטושאני, מבצע יאשי-קישינב, קרב דברצן, המתקפה של בודפשט, מתקפת ברטיסלבה-ברנו והמתקפה בפראג.
לגנרל שומילוב היה קרדיט רב ביצירת הצבא הרומני החדש.
בפברואר 1946 הוא התמנה למפקד הארמייה ה-52, וביוני 1946 הוא התמנה למפקד הארמייה ה-13. בשנת 1948 מונה למפקד המחוז הצבאי הים הלבן ובשנת 1949 מונה למפקד המחוז הצבאי וורונז'.
בשנת 1956 הוא פרש מהצבא, וב-28 ביוני 1975 הוא מת בביתו במוסקבה.
לפי צוואתו נקבר בגבעת מאמייב בוולגוגרד.
מיכאילו רומנצ'וק (באוקראינית: Михайло Романчук; נולד ב-7 באוגוסט 1996) הוא שחיין אוקראיני, פעמיים ברציפות סגן אלוף עולם (בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019),
אלוף עולם בבריכת 25 מטר (האנגג'ואו 2018) ואלוף אירופה (בודפשט 2021) במשחה ל-1500 מטר חופשי.
נוסף לכך, הוא פעמיים ברציפות אלוף אירופה (גלאזגו 2018 ובודפשט 2021) ושיאן אירופה (בריכת 25 מטר) במשחה ל-800 מטר חופשי ואלוף אירופה (גלאזגו 2018) במשחה ל-400 מטר חופשי.
הוא נשוי לקופצת קפיצה לרוחק וקפיצה משולשת האוקראינית מרינה בך-רומנצ'וק.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים רומנצ'וק במקום 15 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:01.35 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:37.14 דקות, אחרי גרגוריו פלטריניירי (14:35.85 דקות) ולפני מק הורטון מאוסטרליה (14:47.70 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.18 דקות, לפני הנריק כריסטיאנסן מנורווגיה (3:47.07 דקות) והנינג מולייטנר מגרמניה (3:47.18 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:42.96 דקות, לפני גרגוריו פלטריניירי (7:45.12 דקות) ופלוריאן ולברוק מגרמניה (7:45.60 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:36.88 דקות, לפני פלוריאן ולברוק (14:36.15 דקות) ולפני גרגוריו פלטריניירי (14:42.85 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה, הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:37.63 דקות, אחרי פלוריאן ולברוק (14:36.54 דקות) ולפני גרגוריו פלטריניירי (14:38.75 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:49.32 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 7:47.01 דקות.
רומנצ'וק השתתף בליגת השחייה הבינלאומית (בריכת 25 מטר) - ISL, שנערכה בבודפשט בחודשים אוקטובר נובמבר 2020. במסגרת הליגה הוא קבע ב-21 בנובמבר אותה שנה במשחה הזמנה ל-800 מטר חופשי שיא אירופה חדש של 7:25.73 דקות, שיפור לשיא בן 8 השנים של יאניק אנייל מצרפת (7:29.17 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:42.61 דקות, לפני גרגוריו פלטריניירי (7:43.62 דקות) וגבריאלה דטי (7:46.10 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:39.89 דקות, לפני גרגוריו פלטריניירי (14:42.91 דקות) ודומניקו אצ'רנצה מאיטליה (14:54.36 דקות).
מיכאיל לומונוסוב (MVL-300, או מיכאילו, או יותר נפוץ לומונוסוב) הוא לוויין המופעל על ידי אוניברסיטת מוסקבה שנקרא על שם מיכאיל לומונוסוב.
מטרת המשימה היא תצפית של התפרצויות קרני גמא, קרניים קוסמיות בעלות אנרגיה גבוהה ותופעות חולפות באטמוספירה העליונה של כדור הארץ.
שיגור המשימה תוכנן בתחילה לשנת 2011 כאשר צוין 300 שנה ליום הולדתו של מיכאיל לומונוסוב.
לאחר מספר דחיות המשימה שוגרה לבסוף ב-28 באפריל 2016 מ-קוסמודרום ווסטוצ'ני על ידי רכב השיגור סויוז 2.1a.
הרכיב מצוידת בשבעה מכשירים מדעיים:
מערכת מעקב אולטרה סגול (TUS) תוכננה למדידת אור הקרינה המוקרן על ידי EAS (מקלחות אוויר נרחבות) של קרניים קוסמיות אולטרה גבוהות (UHECR) באטמוספירה של כדור הארץ וכן עבור מחקרים חולפים בטווח אולטרה סגול.
זה היה המכשיר הראשון מבוסס החלל שהוקדש לתופעות אלו.
פרויקט TUS החל בשנת 2001.
בלוק לגילוי קרני רנטגן וקרינת גמא (BDRG) מיועד לאיתור וניטור התפרצויות קרני גמא ולהפקת אות טריגר למצלמות מדגם ShOK;
UFFO מורכב מצילום רנטגן ו-10 ס"מ טלסקופי אולטרה סגול המיועדים לחקר התפרצויות קרני גמא;
מצלמות אופטיות של שדה ראייה סופר רחב (ShOK) כזוג מצלמות אופטיות רחבות שדה, שמטרתן העיקרית היא זיהוי מיידי של הקרינה האופטית של התפרצויות קרני גמא לאחר קבלת אותות טריגר מ־BDRG;
דוסימטר של אלקטרונים, פרוטונים ונייטרונים (DEPRON) מודד מינונים וספקטרום נספגים של אלקטרונים, פרוטונים, נייטרונים וגרעינים כבדים;
פסד אלקטרונים ושדות חוקרים עבור לומונוסוב (Elfin-L) כוללים גלאי החלקיקים האנרגטיים עבור אלקטרונים (EPDE), אנרגטיים, פרוטונים גלאי יונים (EPDI) ושטף שער מגנטומטר (FGM).
מטרותיו העיקריות הן חקר חלקיקים אנרגטיים במגנטוספירה של כדור הארץ;
IMISS-1 הוא מכשיר המיועד לבדיקת מודולים אינרציאליים מיקרו-אלקטרומכניים.
טלסקופ TUS בלוויין לומונוסוב הפסיק את איסוף הנתונים בסוף 2017.
עד ל-14 בינואר 2019, הבעיות לא נפתרו וכל הציוד המדעי של הלוויין כבוי.
ניסיונות התיקון נמשכו (חלק מהמערכות של הלוויין הגיבו, הבעיה הייתה במערכות מטען מדעיות).
לפני שנכנע לקשיים הללו, הלוויין פעל במשך שנה וחצי למטרה המיועדת לו.
עם כישלון הלוויין לומונוסוב וסיום המשימה של הספקטר-R ב-30 במאי 2019, תוכנית החלל הרוסית איבדה את שני הלוויינים המדעיים שלה עד לשיגור ספקטר-RG ביולי 2019.
מיכַאילוׂ הְרוּשֶבְסְקי (באוקראינית: Михайло Сергійович Грушевський; 26 17 בלוח היוליאני בספטמבר 1866 – 24 בנובמבר 1934) היה היסטוריון, עיתונאי ואיש ציבור אוקראיני, מאבות ההיסטוריוגרפיה הלאומית האוקראינית.
הרושבסקי נולד בחלם שבפולין הקונגרסאית.
הוריו סֶרהי והֶלפירׇה היו שניהם ממשפחות כמורה, והשתייכו לאינטליגנציה המתעוררת שטיפחה רגשות פרוטו-לאומיים אוקראיניים.
הצורך בתמיכתה של זו נגד העלית החברתית הפולנית, מנע מהשלטון הצארי להכריתה כליל.
כשהיה בן שלוש, עברה משפחתו לטיפליס, בשל בריאותו הלקויה של האב, שנדרש למזג אוויר חם יותר.
עוד בגיל תשע-עשרה, כתלמיד הגימנסיה בטיפליס, חיבר הצעיר קטעי ספרות ושירה שפורסמו בעיתונות הלאומית האוקראינית בגליציה, תחת השלטון האוסטרי הסובלני.
ב-1890 סיים הרושבסקי תואר ראשון בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת קייב, תחת פרופסור וולודימיר אנטונוביץ'.
באותה עת חיבר מאמר שזכה לשבחים, "סקירת ההיסטוריה של חבל קייב ממות ירוסלאב החכם ועד לסוף המאה ה-14."
ב-1894 סיים תואר שני, והתמנה בהמלצת אנטונוביץ' לפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת למברג.
בעיר הגליציאנית, מוקדה של התנועה הלאומית האוקראינית, היה חופשי לקדם במרץ את עניינו בה.
הוא הצטרף מיד ל"אגודה המדעית ע"ש שבצ'נקו", חוג רב-השפעה של משכילים לאומיים, וב-1897 מונה לנשיאה.
הוא אסף סביבו חוג של מלומדים, בכללם איוואן פרנקו, שעסקו בספרות, פילולוגיה, היסטוריה וארכאולוגיה.
רבות מעבודותיו של הנשיא פורסמו בבטאון האגודה, שהוא ערך במרץ והפכו משנתון לרבעון.
הוא ייסד מוזיאון, ספרייה, כתב-עת ספרותי והוצאה לאור, ועמל על יצירת קשרים עם מוסדות אקדמיים אחרים כדי לקדם לימודים אוקראיניים.
במקביל לפעילותו באגודה לימד באוניברסיטה את הדור הבא של ההיסטוריונים הלאומיים שפעלו בין מלחמות העולם, והשתייכו ל"אסכולת הרושבסקי".
ב-1898 יצא לאור הכרך הראשון בעבודת חייו, "ההיסטוריה של אוקראינה-רוס", שעל עשרת חלקיה עמל עד מותו וכיסתה את תולדות הארץ מימי קדם ועד לאמנת הדיאץ' ב-1658. לצד האיסוף של מקורות ראשוניים מרובים, לסדרה היה הרבה יותר מאשר תפקיד אקדמי גרידא.
הרושבסקי הציג בה היסטוריוגרפיה לאומית אוקראינית מקיפה ומפורטת.
עד אותה עת, שלט בכיפה הנרטיב ששרטטו היסטוריונים ממסדיים רוסיים, ראש וראשון להם וסילי קליוצ'בסקי.
הם תיארו רצף לאומי-תרבותי שנמשך מרוס של קייב בימי הביניים, ושהתגלם באומה רוסית אחת נצחית, שהתפצלה לשלושה ענפים עקב כיבושים זרים: רוסיה רבתי, רוסיה הקטנה (היא אוקראינה) ורוסיה הלבנה.
נסיכות מוסקבה, היורשת הלגיטימית של רוס הקדומה, איחדה מחדש את האומה כולה למן המאה ה-14, במה שלא היה תהליך התפשטות אלא שחרור חבלים שקרע האויב.
הרושבסקי ערער כליל תמונת עבר זו והפכה על פיה.
אוקראינה תוארה עתה כישות נבדלת, כהמשך עצמאי וישיר יותר של רוס הקדומה, והיו לה אינטרסים משלה.
השפה האוקראינית לא הייתה ספיח נשחת של הלשון הרוסית; סיפוח נחלותיה המזרחיות לשלטון הצאר לא היה "איחוד מחדש" אלא כיבוש, וקציני הקוזאקים שהתנגדו לכך במאות ה-17 וה-18 לא היו בוגדים אלא ייצגו את שאיפות העם.
ב-1904 פרסם הרושבסקי את עיקרי השקפתו זו, ואת התנגדותו לנרטיב הרוסי, בחשוב שבמאמריו, "אודות המתווה המקובל של ההיסטוריה 'הרוסית' (הגרשיים במקור) ושאלת המבנה ההגיוני לתולדות הסלאבים המזרחיים."
מהפכת 1905 רופפה את דיכוי התנועה הלאומית האוקראינית בידי הצאר, והורשו קיומם של מוסדות וארגונים פוליטיים.
הרושבסקי חזר לרוסיה והחל בפעילות פוליטית נמרצת.
הוא ייסד בסנקט פטרבורג את ביטאונה השבועי של אספת הצירים האוקראיניים בדומה.
מן הבירה הקיסרית עבר לקייב, בה התמצב כמנהיגה, ולו האינטלקטואלי, של התנועה הלאומית.
ב-1908 היה ממקימי "אגודת האוקראינים המתקדמים", גוף פוליטי חשאי שהיה הרוח החיה בה ותיאם את פעולות הארגונים השונים.
הוא ייסד חוג משכילים לפי הדגם של "אגודת שבצ'נקו" והקים מספר כתבי-עת, שהוא היה כותב קבוע בהם.
כדי לקדם את התודעה האוקראינית בקרב המוני האיכרים, החל להוציא לאור ב-1909 עיתון עממי ונגיש, "בכפר".
בנוסף לפעילותו בחבלים בשלטון רוסיה, לא זנח את גליציה.
ב-1910 מונה לראש אספת המורים האוקראינים בחבל, ופעל גם להקמת אוניברסיטה אוקראינית בלמברג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, השלטון הצארי הכביד שוב את ידו על הלאומנים האוקראינים.
הרושבסקי נאסר לחודשיים, ואז הוגלה לסימבירסק, לקאזאן ולבסוף למוסקבה.
הוא שוחרר לאחר מהפכת פברואר 1917, ושב לקייב כדי להנהיג את התביעה לריבונות, שמצדדיה ביקשו תחילה אוטונומיה במסגרת כלל-רוסית.
הרושבסקי מונה מיד ליושב-ראש המועצה המרכזית האוקראינית, הפרלמנט המתהווה של אוקראינה, ונמנה עם סיעת הרוב בתוכה, "מפלגת המהפכנים הסוציאליסטים האוקראינים".
בנובמבר, הוכרזה הרפובליקה העממית של אוקראינה.
באפריל 1918 מונה לנשיא המועצה המרכזית של המדינה החדשה.
מעורבותו בממשל באה לקצה מיד לאחר כן, עם ההפיכה שהעלתה לשלטון את המנהיג הסמכותני פבלו סקורופדסקי.
הרושבסקי היגר מאוקראינה, יחד עם גולים פוליטיים אחרים ממפלגת המהפכנים הסוציאליסטים.
בגלות, המשיך במפעלותיו האקדמיים, ובין היתר החל בחיבור היסטוריה כללית של הספרות האוקראינית.
מלחמת האזרחים הסתיימה בניצחון הבולשביקים ובסיפוח הטריטוריה של הרפובליקה העממית לברית המועצות.
בניגוד לרוב הגולים הפוליטיים שנמלטו מאוקראינה באותן שנים, הרושבסקי הביע בכתביו נכונות הולכת וגדלה לקבל את השלטון החדש.
הוא התעודד במיוחד ממדיניות הקורניזציה, שטיפחה את הלאומים והעניקה אוטונומיה תרבותית משמעותית.
הסובייטים גמלו לו: ב-1923 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הכל-אוקראינית למדעים, וב-1924 שב לקייב הסובייטית.
הצעד ספג ביקורת חריפה מחוגי הגולים.
הוא הופקד על מחלקת ההיסטוריה באקדמיה, וחזר לעיסוק נמרץ גם בפולקלור ובאתנוגרפיה.
מאמרים וספרים פרי עטו התפרסמו בקצב, ודור נוסף של מלומדים הוכשר על ידו באוניברסיטאות.
ב-1926 נחוג יום הולדתו השישים כיום חג לאומי.
אך ההתנגדות לגישתו ההיסטורית, שלא קיבלה את הפרשנות המרקסיסטית הדוגמטית ולא ביטאה בהכרח את העבר במושגים של מלחמת מעמדות, גררה בהדרגה עוינות כלפיו.
החל מ-1929, עם הידוק השליטה של סטלין בברית המועצות, הוא הוקע והוצג כהיסטוריון לאומני וריאקציונרי.
בעוד שהרושבסקי עצמו לא נעצר מעולם, כל כתבי-העת והמוסדות שהקים נסגרו, ורבים מתלמידיו נאסרו.
הוא המשיך בעבודתו גם תחת התנאים האלו, ומאמרו האחרון פורסם זמן קצר לפני מותו
ההיסטוריוגרפיה של הרושבסקי הייתה לטאבו בברית המועצות, וכמעט לא ניתן היה להשיג את ספריו.
בפזורה האוקראינית באירופה ואמריקה, שרק בה המשיכה האסכולה של ההיסטוריה הלאומית, היא הייתה הגישה הבלעדית.
עם נפילת הקומוניזם, הוכר הרושבסקי באוקראינה העצמאית כהיסטוריון הלאומי.
מיכאילו פטרוביץ' מודריק (באוקראינית: Михайло Петрович Мудрик; נולד ב-5 בינואר 2001 בקרסנוהרד שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת צ'לסי מהפרמייר ליג ובנבחרת אוקראינה.
מודריק גדל במחלקות הנוער של מטאליסט חרקוב, דניפרו דניפרופטרובסק ושחטאר דונצק.
ב-1 במרץ 2019 הושאל למשך חצי עונה משחטאר דונצק לארסנל קייב מליגת העל האוקראינית.
ב-3 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על אולימפיק דונצק במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת .
בסך הכל ערך עשר הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה שלו במועדון.
ב-12 ביולי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בשחטאר דונצק, בניצחון 2–4 על דסנה צ'רניהיב במסגרת ליגת העל האוקראינית לעונת .
ב-6 באוגוסט 2020 הושאל למשך עונה אחת לדסנה צ'רניהיב מליגת העל האוקראינית.
ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על זוריה לוהנסק במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
הוא ערך עשר הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה, וב-8 בינואר 2021 חזר לשחטאר דונצק.
סך הכול כבש כבש תשעה שערי ליגה במדי הקבוצה.
ב-15 בינואר 2023 חתם בצ'לסי לשבע וחצי שנים בתמורה לכ-100 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-21 בינואר, בתיקו 0-0 מול ליברפול.
ב-2 באוקטובר 2023 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 על פולהאם.
ב-17 בדצמבר 2024 פורסם כי מודריק נמצא חיובי חומר האסור מלדוניום בבדיקת סמים שנערכה במהלך חודש אוקטובר באותה השנה.
הבדיקה העלתה חשש להפרת תקנות הסמים, וההליך המשמעתי בעניינו עדיין בעיצומו.
מודריק עצמו הביע הפתעה מהתוצאה והצהיר כי מעולם לא השתמש בחומרים אסורים ביודעין, והוא משתף פעולה עם הקבוצה והגורמים הרלוונטיים כדי לברר את נסיבות המקרה.
נכון להיום, לא פורסמה החלטה סופית בנוגע לעונש שיוטל עליו, ולכן מועד חזרתו למגרשים אינו ידוע.
בהתאם לתקנות הספורט הבינלאומיות, עונשים על שימוש בחומרים אסורים עשויים לנוע בין הרחקה זמנית להרחקה של עד ארבע שנים, תלוי בנסיבות ובממצאי החקירה ותיתכן גם חזרה מוקדמת במקרים מסוימים, בדומה לפרשת פול פוגבה.
עד לקבלת החלטה רשמית, מודריק מושעה מפעילות ספורטיבית, וצפוי להיעדר ממשחקי צ'לסי ונבחרת אוקראינה בתקופה הקרובה.
ב-18 ביוני 2025 הוגש כתב אישום נגד מודריק שבו מפרטת התביעה את העבירה ודורשת מבית הדין לעבירות ספורט השעייה כבדה ל-4 שנים.
ב-20 בספטמבר 2025 דווח כי מודריק צפוי להכריז על פרישה מעולם הכדורגל.
בנוסף, פורסם כי עתיד לעבור לעולם האתלטיקה ולנסות לייצג את נבחרת אוקראינה האולימפית באולימפיאדת לוס אנג'לס (2028) כספרינטר.
ב-1 ביוני 2022 ערך מודריק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בניצחון 1–3 על נבחרת סקוטלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. את שער הבכורה שלו כבש ב-17 באוקטובר 2023 בניצחון 1–3 על נבחרת מלטה.
"מיכאל" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת והיוצרת הישראלית אתי אנקרי.
השיר נכתב והוקלט עבור תחרות ה"פסטיגל" שנערכה ב־1991. לאחר מכן הוא נכלל באלבומה השני של היוצרת, "קראת לי אסתר" (1993).
יהודה עדר עיבד והפיק את השיר, בשונה משאר שירי "קראת לי אסתר", שאותם הפיק אלון אולארצ'יק.
"מיכאל" נכתב עבור תחרות ה"פסטיגל" שנערכה בחג החנוכה בדצמבר 1991.
מקור השיר בטעות של אנקרי.
היא צפתה בחלקים מסרט מסוים ולא מהתחלתו.
בסרט הוזכרה דמות בשם מיכאל, ואנקרי טעתה לחשוב שזהו שמה של אחת מהדמויות הנשיות.
באותה התקופה עבדה אנקרי על אלבומה השני, "קראת לי אסתר", ועל כן היא כללה את השיר בתוכו.
לבנה הבכור, שנולד זמן קצר אחר כך, קראה אנקרי בשם "מיכאל", ואף הקדישה לו את האלבום.
מבקר המוזיקה עמית סלונים כתב: "בדיעבד, שנת 1991 הייתה שנת מפנה.
יצחק שמיר היה ראש הממשלה, ג'ורג' בוש האב היה נשיא ארצות הברית, וזמרת צעירה בשם אתי אנקרי הגיעה למופע הכי שמח של השנה כדי לבאס לנו את החיים עם שיר על ילדה שסובלת מהצקות בידי הילד שגר בבית השכן.
לא חושב שדיברנו עד אז על הצקות מהסוג הזה.
מי שמע אז על בריונות נפשית בכלל?
"מיכאל" לא זכה בפסטיגל, אפילו לא התברג לשלושת המקומות הראשונים בתחרות, אבל הוא שינה את פני פסטיבל הילדים השנתי לנצח בכך שהכניס שירים שמתעסקים בגובה העיניים עם נושאים שבאמת מעסיקים ילדים".
השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־8 בדצמבר 1991. הוא זכה להצלחה גדולה והגיע למקום הראשון, ובו שהה שלושה שבועות החל מ־19 בינואר 1992. הוא יצא מהמצעד ב־15 במרץ 1992 בתום 13 שבועות צעידה.
במצעד השנתי של התחנה (תשנ"ב) הוא הגיע למקום ה־18.
שמוליק בודגוב – גיטרה חשמלית
יהודה עדר – גיטרה קלאסית
קולות ילדים – קרן, גל, אלון, מולי, ירין וטל מכיתה ג' 1 בבית הספר לאומנויות
מיכאילו איוואנוביץ' פומנקו (באוקראינית: Миха́йло Іва́нович Фоме́нко; 19 בספטמבר 1948 – 29 באפריל 2024) היה מאמן כדורגל אוקראיני.
לפני כן היה כדורגלן ששיחק בקבוצות דינמו קייב, זוריה לוהנסק ובנבחרת ברית המועצות.
פומנקו נולד במחוז סומי שבברית המועצות, בכפר מאלה ריביצה.
החל את הקריירה שלו בקבוצת "ספרטק סומי" מהליגה הסובייטית השנייה.
בשנת 1970 עבר לקבוצת זוריה לוהנסק, שם שיחק עונה אחת.
לאחר מכן עבר למועדון הצמרת דינמו קייב, בו שיחק עד סוף הקריירה שלו כשחקן.
נאלץ לקטוע את הקריירה שלו בשנת 1978 בשל בעיות גב.
לקראת יורו 1972 קיבל זימון לנבחרת ברית המועצות.
היה בסגל הנבחרת בטורניר, אך לא השתתף באף אחד מהמשחקים בתחרות.
את משחקו הראשון במדי הנבחרת ערך ביולי 1972 - מול נבחרת פינלנד.
פומנקו היה בסגל הנבחרת עד לקיץ 1976. נטל חלק ב־19 משחקים.
ביולי של אותה שנה צורף לסגל הנבחרת האולימפית לאולימפיאדת מונטריאול.
במהלך האולימפיאדה השתתף בכל משחקי הנבחרת וזכה איתה במדליית הארד.
אימן תחילה את קבוצת נעוריו ספרטק סומי.
לאחר מכן עבר לדינמו קייב, שם שימש עוזרו של ולרי לובנובסקי האגדי.
לאחר 4 שנים בקייב עבר לאמן מספר קבוצות בליגה השנייה של ברית המועצות.
בשנת 1990 מונה במפתיע למאמנה של נבחרת עיראק, אך לאחר הפלישה העיראקית לכווית, עזב את התפקיד.
בעונת 1992/1993 אימן את דינמו קייב וזכה איתה בדאבל.
בהמשך אימן את צסק"א קייב, מטאליסט חרקוב וטבריה סימפרופול מהליגה האוקראינית הבכירה.
בנובמבר 2012 מונה למאמן הראשי של נבחרת אוקראינה.
תחת הנהגתו הצליחה נבחרת אוקראינה להעפיל ליורו 2016. אך בתחרות עצמה הפסידה הנבחרת בכל שלושת המשחקים בשלב הבתים.
בתום הטורניר התפטר פומנקו מאימון הנבחרת.
אליפות ליגת העל האוקראינית: 1992/1993
מיכאילו קוזיק (באוקראינית: Михайло Козик; 20 בספטמבר 1879 – 2 בינואר 1947) היה צייר ומורה לאמנות אוקראיני.
הוא נולד למשפחת איכרים גדולה.
אביו זיהה את כישרונו ועודד את כישוריו האמנותיים ולכן, מ-1897 עד 1904, הוא הצליח ללמוד בבית הספר לציור אייקונים בקייב.
המורה הראשי שם, איוואן יז'קביץ, בחר בו לעבוד על האיקונוסטאזיס בכנסיית הקדושים בוריס וגלב.
בשנת 1904 הוא עבר את מבחן הכניסה לבית הספר לאמנות קייב.
במהלך המהפכה של 1905, הוא הפיץ עלונים מהפכניים.
מאוחר יותר באותה שנה הודח מבית הספר, עקב השתתפותו בשביתת תלמידים.
הוא חזר לעיר הולדתו, ובשנה שלאחר מכן נעצר בעצרת סוציאל-דמוקרטית.
הוא הצליח להימלט מהכלא והסתתר.
כשהיה בטוח יחסית, הוא הצטרף לקבוצת אמנים שעיטרו את קתדרלת הטרנספיגורציה בבילה צרקווה.
ב-1907 הורשה לחזור לבית הספר לאמנות, שם למד אצל איוואן סלזניוב.
שנתיים לאחר מכן, הוענקה לו תעודה להוראת אמנות בבתי ספר תיכוניים.
לאחר מכן נסע למוסקבה, שם נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות.
המדריכים העיקריים שלו שם היו קונסטנטין קורובין ולאוניד פסטרנק.
הוא סיים את לימודיו ב-1913 כ"אמן בתואר ראשון".
באותה שנה החל להשתתף בתערוכות.
מ-1915 עד 1925, הוא היה מורה בבית הספר לאמנות קייב.
לאחר שהפך לפרופסור, הוא עבד במכון לאמנות קייב עד 1932. לאחר מכן עבר למכון לאמנות חרקוב, שם לימד עד 1941. במהלך מבצע ברברוסה, המכון הועבר לסמרקנד, אך קוזיק נשאר בחרקוב, ולקח אחריות על מה שנותר במאמץ לשמר אותו.
בשנת 1943 עזב את חרקוב כדי ללמד בבית הספר לאמנות ותעשייה בלבוב.
הוא בילה את שנותיו האחרונות בלבוב, כפרסונה נון גרטה על כך שנשאר בחרקוב בתקופת הכיבוש הגרמני באוקראינה.
המוניטין שלו לא שוקם במלואו עד 1973. מוזיאון לבוב לאמנות אוקראינית ערך תערוכה רטרוספקטיבה גדולה של עבודתו ב-1979, וכן נקרא רחוב בלבוב על שמו.
מיכאילו ברקוס (באוקראינית: Михайло Беркос; 1861 – 1919) היה אמן רוסי ואוקראיני ממוצא יווני.
הוא פעל בעיקר בז'אנר אמנות הנוף ועבד בהשפעה של האימפרסיוניזם האירופי.
הוא צייר בשמנים ובצבעי מים.
בעבודותיו פנה לא פעם לנושא הטבע האוקראיני.
ברקוס נולד ב-3 בספטמבר 1861 באודסה.
אביו אנדריי איגנטיביץ' ברקוס, נתין יוון, אמו מרתה איבנובנה באה ממשפחת אצילים רוסית.
מיכאילו ברקוס למד לראשונה ציור בבית הספר לציור של אודסה, וסיים את לימודיו ב-1877.לאחר מכן המשיך את לימודיו באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג, שם למד בשנים 1878 עד 1889 בסטודיו של מיכאיל קלודט ו-ולודימיר אורלובסקי.
הוא קיבל מדליות כסף קטנות וגדולות (1884–1886), מדליית זהב קטנה עבור הציור "מבט על אחד הפארקים העתיקים בסנט פטרסבורג" (1887), מדליית זהב לציור נוף "יער בביצה" (1888).במהלך החגים הוא הגיע לחרקוב עם אמנים אחרים וצייר נופים, במיוחד צייר פרגים מלאים (1885).
בשנת 1889 סיים את לימודיו באקדמיה בדרגת אמן מדרגה ראשונה וזכה במלגה לנסוע לאירופה על חשבון האקדמיה.
מ-1890 עד 1893 נסע ברקוס באירופה, ולמד אמנות במוזיאונים בצרפת, גרמניה, ספרד, איטליה, שווייץ.
הוא צייר הרבה, שיכלל את הטכניקה שלו, שהושפעה מהאימפרסיוניזם ומציורים באוויר בחופשי.
לאחר תום המלגה התגורר ברקוס זמן מה בסנט פטרסבורג והציג את ציוריו בתערוכות של אגודות אמנים.
במחצית השנייה של שנות ה-90 עבר לחרקוב.
הוא התגורר עם אלמנתו של הגנרל מריה רייניקה .
משנת 1904 לימד בבית הספר לציור בחרקוב.
ביוזמתו של ברקוס בשנת 1912 נפתחה המכללה לאמנות חרקוב, שבה עד 1917 היה אחד המורים המובילים.
ברקוס השקיע מאמצים רבים כדי להעשיר את האוסף של המוזיאון הראשון לאמנות ותעשייה באוקראינה.
כיו"ר אגודת אמני חרקוב מאז 1906 הוא השקיע עבודה רבה בקידום האמנות האוקראינית.
ב-1907 השתתף בעיצוב הפנים של בניין פולטבה זמסטבו בסגנון נובו אוקראיני.
בשנת 1900 הוא הוצג בתערוכה העולמית בפריז.
תערוכות יחיד של ברקוס התקיימו בשנים 1906 ו-1908 בחרקוב, השתתף גם בתערוכת יצירות של אמני חרקוב בשנת 1911 בקייב.
הוא נפטר מטיפוס ב-20 בדצמבר 1919 בחרקוב.
כמעט כל יצירותיו של ברקוס אשר אוחסנו בביתו (350 ציורים ורישומים) לאחר מותו נשרפו על ידי אשתו.
עם זאת, יצירותיו נשמרו באוספים של מוזיאונים בחרקוב, קייב, מוסקבה, סנט פטרסבורג, אוליאנובסק, סטברופול, אלופקה, צפון אוסטיה, גרמניה, צרפת ושווייץ.
הנושא המרכזי של אמנותו של האמן לאורך הקריירה שלו היה נוף אוקראיני, המאפיינים הספציפיים של הטבע, אופי הצמחייה.
ברקוס אהב לצייר בזמן הפריחה.
רחובות כפר עם בתים לבנים ועצים שופעי פריחה, שדות פורחים של פשתן וכוסמת, פרגים עצי תפוח ועוד.
לכל תמונה יש הרכב צבעוני משלה, הצייר העדיף לצייר את עונות הקיץ ואביב, תקופת הפריחה השופעת של כל דבר.
עם שאיפותיו היה הרצון לייצג את העולם בשלמותו ובבהירותו.
האמן נמשך לסגנון הרקע של הציירים רנואר ומונה, בעיקר לצבעוניות הבהירה שלהם.
בודי (בסרבית: Михаило Боди; 18 בספטמבר 1884 – 1953) היה גנרל יוגוסלבי אשר שימש כסגן ראש המטה הכללי היוגוסלבי בין 1936–1938.
שימש כשלישו הצבאי של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה.
באפריל 1927 הוא מונה לנספח צבאי ביוון.
בדצמבר של אותה שנה הוא הועבר לשמש כנספח צבאי בטורקיה.
באפריל 1929 הוא מונה לראש סוכנות הביון הצבאית היוגוסלבית.
באוקטובר 1931 הוא מונה למפקד דיוויזיית סאבסקה.
הוא כיהן בתפקיד עד 1935. בספטמבר 1936 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי היוגוסלבי.
ב-25 באוגוסט 1938 הוא מונה לממלא מקום הרמטכ"ל.
הוא כיהן בתפקיד עד 15 בספטמבר.
באוקטובר 1940 הוא פרש מהצבא.
עם זאת, בעקבות פלישת מדינות הציר ליוגוסלביה, הוא חזר לשירות וייעץ לפיקוד העורף.
במהלך המערכה הוא נפל בשבי ונלקח למאסר בגרמניה.
הוא שוחרר ב-1942 עקב מצב בריאותו והועבר לשווייץ.
מיכאיל שיפמן הוא פיזיקאי אמריקאי ממוצא סובייטי-יהודי.
מיכאיל שיפמן נולד בשנת 1949 בריגה (אז בתחומי ברית המועצות, כיום בלטביה) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר שיפמן החל לימודי פיזיקה במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה אותם סיים בהצטיינות בשנת 1972. בשנת 1976 הוא סיים לימודי תואר שלישי במכון לפיזיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
שיפמן המשיך בעבודה במכון ובשנת 1983 סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1989 שיפמן עבד שנה באוניברסיטת בון.
משנת 1990 הוא מכהן בתפקיד פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת מינסוטה.
בשנת 2005 שיפמן ערך ספר על אנטישמיות בקבלת יהודים לאוניברסיטאות בברית המועצות.
בשנת 2022 הוא חתם על מכתב גלוי של מדענים ממוצא רוסי בגנות פלישת רוסיה לאוקראינה.
בשנת 1993 הוא קיבל "פרס הומבולדט" הגרמני.
בשנת 1999 הוא קיבל פרס סקוראי של ארגון הפיזיקאים של ארצות הברית (ביחד עם ארקדי ויינשטיין)
בשנת 2006 הוא קיבל פרס יוליאוס ליליאנפלד.
בשנת 2013 הוענק לו פרס על שם פומרנצ'וק של האקדמיה הרוסית למדעים.
מיכאיל שיפמן כתב 8 ספרים ומעל ל-300 מאמרים מדעיים.
בנוסף לספרי פיזיקה שיפמן כתב ספר על היסטוריה של פיזיקה גרעינית במחצית הראשונה של המאה ה-20 בה תיאר אותה כחלק של חייו של פיזיקאי יהודי גרמני-בריטי רודולף פיירלס.
מיכאילו סרהייוביץ' קוחאן (באוקראינית: Михайло Сергійович Кохан; נולד ב-22 בינואר 2001) הוא אתלט אוקראיני, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2024) ומקום רביעי במשחקים האולימפיים (טוקיו 2020) ביידוי פטיש.
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בניירובי שבקניה ביולי זכה במדליית זהב ביידוי פטיש (5 ק"ג) בתוצאה של 82.31 מטר.
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בגיור שבהונגריה בהמשך החודש זכה במדליית זהב ביידוי פטיש (5 ק"ג) בתוצאה של 78.28 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בטמפרה שבפינלנד ביולי זכה במדליית כסף ביידוי פטיש (6 ק"ג) בשיא אישי חדש של 79.68 מטר.
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס שנערכה באוקטובר זכה במדליית זהב ביידוי פטיש (5 ק"ג) לאחר שיידה למרחקים של 85.97 מטר ו-85.14 מטר (171.11 מטר בסיכום).
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בבורוס שבשוודיה ביולי זכה במדליית זהב ביידוי פטיש (6 ק"ג) בשיא אליפות ושיא אירופה עד גיל 20 חדשים של 84.73 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיים במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 77.39 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 77.88 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 80.39 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיים במקום שביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 78.83 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה סיים במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 78.48 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה באספו שבפינלנד ביולי זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 77.21 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 79.59 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכה במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 80.18 מטר, אחרי וויצ'ך נוביצקי מפולין (80.95 מטר) ובנצה האלאס מהונגריה (80.49 מטר).
"מיכאל" הוא שיר ילדים שכתבה המשוררת מרים ילן-שטקליס והלחינה נעמי שמר.
לשיר קיים לחן נוסף של הזמר שמוליק קראוס.
ילן-שטקליס מתארת בפשטות חוויה המוכרת ודאי לילדים, אשר ממתינים לחבר או חברה שיבואו לשחק איתם, ולא תמיד מגיעים.
בשנות ה-60 ביקשה נעמי שמר להלחין את שירה של שטקליס.
המילה "גזוזטרא" הפריעה לה ביצירת המשקל והפיסוק, והיא החליטה להחליפהּ במילה הנרדפת "מרפסת".
שמר נהגה לשנות את מילות השירים שקיבלה להלחין, כדי שיתאימו טוב יותר ללחן החדש.
היא אף הוסיפה שורה משלה: "דומם ישבתי דומם חשבתי עלי ועל מיכאל".
בארכיונה של שמר השמור בספרייה הלאומית נמצאות שלוש גרסות של מילות השיר בכתב ידה.
ילן-שטקליס כתבה מכתב בו האשימה את שמר באי-קיום הבטחות וביקשה ממנה בחריפות שלא תלחין להבא אף אחד משיריה: "אבקש ממך לא להלחין עוד מנגינות לשיריי".
לבסוף, הושגה פשרה, ילן-שטקליס אישרה חלק מהשינויים במילות השיר ושמר מיהרה לדרוש בתגובה מחברת התקליטים לגנוז את ההקלטות המקוריות שהמשוררת לא אהבה.
בסופו של דבר, מספרות העדויות, יושרו ההדורים בין המשוררת למלחינה.
בין מבצעי השיר ניתן למצוא את: חוה אלברשטיין, אילנית, שושיק שני, ג'וזי כץ (בלחן של שמוליק קראוס), שרית חדד, רמה מסינגר, ורינת גבאי.
היוצרת חן פעמוני עשתה עיבוד חדש לשיר מתוך האלבום "ילדת מפתח" (2024).
מיכאילו צבטקוביץ' (בסרבית: Михајло Цветковић; נולד ב-10 בינואר 2007 בניש שבסרביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אנדרלכט ובנבחרת סרביה.
צבטקוביץ' גדל במחלקת הנוער של שאמפיון ניש, ובשנת 2020 עבר למחלקת הנוער של צ'וקאריצ'קי.
בחודש ינואר 2022 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון, ובחודש פברואר 2023 האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2026. ב-4 בספטמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה והבקיע שער שוויון מאוחר בתיקו 2-2 נגד ז'לייזניצ'אר פנצ'בו במסגרת המחזור השישי בליגת העל הסרבית לעונת .
בסך הכל ערך 22 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-23 באפריל 2025 חתם באנדרלכט מליגת העל הבלגית, אליה הצטרף ב-1 ביולי.
ב-20 במרץ 2025 ערך צבטקוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת אוסטריה במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
מיכאילו אופָּנָסוֹביץ זינאר (באוקראינית: Михайло Опанасович Зинар; 9 במאי 1951 – 4 בפברואר 2021) היה מחבר אטיודים אוקראיני בתחום השחמט.
זינאר נולד ב-22 בנובמבר 1950, אך דרכונו מציין את התאריך 9 במאי 1951. הוא בילה את ילדותו ושנות בית הספר בהווסדאבקה פרשה במחוז אודסה באוקראינה.
זינאר זכה בתואר רב-אמן הספורט של ברית המועצות בשנת 1987. הוא זכה במדליית ארד בתחרות חיבור סיומים של גביע העולם השלישי של פיד"ה בקומפוזיציה בשנת 2013.
בשנת 1974, בגיל מאוחר יחסית של 24, גילה זינאר את משחק השחמט.
בתוך כחצי שנה עבר את הדרך משחקן מתחיל ועד לשחקן מדרגה ראשונה.
בסוף שנות ה־70 החל להשתתף באליפויות אוקראינה ואליפויות ברית המועצות בשלבי הגמר.
הופעותיו המצליחות ביותר היו קשורות לרגלי.
זינאר פיתח סגנון משחק ייחודי שהתבסס על סיומי משחק עם רגלים, ובמהרה רכש לעצמו שם של מומחה נדיר בתחום זה.
ב־1978, באליפות ברית המועצות למחוזות, הוא הפתיע את הקהל ואת חבריו השחקנים בכך שהצליח לנצח משחקים שנחשבו "מתים" לחלוטין – מצבים שבהם רוב השחקנים היו מסכימים מיד לתיקו.
אך זינאר ראה על הלוח אפשרויות שהיו נסתרות מעיני אחרים.
על הכישרון הזה נאמר: "הוא הופך אבן פשוטה ליהלום".
בשנות ה־80 כבר נודע כ"אמן הרגלים".
מאמרים עליו התפרסמו בכתבי עת, ויריביו באליפויות החלו להיזהר מאוד כאשר נותרו מולו בעמדות של סיומי רגלים.
אפילו רבי-אמנים מנוסים הבינו שעם זינאר עדיף לא להיכנס לסיומים פשוטים לכאורה – כי שם הוא היה חזק פי כמה.
ב־1982 זכה בתואר אמן בינלאומי.
לאורך שנות פעילותו שיחק בתחרויות רבות, אך ההיסטוריה של השחמט זוכרת אותו בראש ובראשונה בזכות יצירתו בתחום חקר הסיומים.
יותר מ־200 אטיודים יצר זינאר, רבים מהם הפכו לקלאסיקה ונכנסו לאנתולוגיות השחמט.
המיוחד ביצירתו היה השילוב של דיוק טכני מוחלט עם רעיונות פואטיים.
"אצל זינאר, אפילו הרגלי הקטן ביותר הולך לדרכו כגיבור אגדה – הוא מקריב את עצמו, לוחם, עולה בסולם עד שיהפוך למלכה.
בעבודותיו כל רגלי חי חיים מלאים."
מעבר לכך, היה מורה ומדריך מסור.
תלמידים רבים מבתי הספר לשחמט בדרום אוקראינה זוכרים את שיעוריו לא רק בזכות לימוד טכניקה, אלא גם בזכות האהבה והלהט שהעביר להם.
ב־2000 חלה זינאר, אך למרות מצבו לא הפסיק לעבוד וליצור.
הוא המשיך לכתוב מאמרים ולפרסם חידושים בסיומי רגלים, ואף לקח חלק בתחרויות מחברים בינלאומיות.
ב־2007, באודסה, הוצב פסל ידוע – "זינאר ואוטיוסוב" – כסמל להערכה שרחשו לו בעיר הולדתו.
אטיוד משנת 1978, פורסם ב-Shakhmaty v SSSR, הלבן מתחיל וכופה תיקו
אטיוד משנת 1981, הלבן מתחיל וזוכה
אטיוד משנת 1989, פורסם ב-Shakhmaty v SSSR, הלבן מתחיל וזוכה
מיכאל אֶנְדֶה (Michael Ende; 12 בנובמבר 1929 – 28 באוגוסט 1995) היה סופר גרמני שחיבר ספרי פנטזיה וספרי ילדים.
עבודתו הידועה ביותר היא ספר הפנטזיה האפי "הסיפור שאינו נגמר".
בין עבודותיו הידועות האחרות הספרים "ג'ים ונהג הקטר" ו"מומו".
ספריו תורגמו ליותר מ-40 שפות, מכרו יותר מ-20 מיליון עותקים, ועובדו לסרטי קולנוע, מחזות בימתיים ואופרות.
אנדה נולד בעיירה גרמיש-פרטנקירכן (Garmisch-Partenkirchen) שבמדינת בוואריה שבגרמניה.
אביו, אדגר אנדה היה צייר סוריאליסטי, ואמו, לואיז ברתולומה אנדה הייתה פיזיותרפיסטית.
בהיותו בן שש עברה משפחתו לרובע האומנים של שוואבינג שבמינכן וההתבגרות בקהילה אומנותית השפיעה לימים על כתיבתו.
ב-1945, עוד לפני יום הולדתו ה-16 הוא גויס לפולקסשטורם, אך ערק והצטרף למחתרת אנטי-נאצית.
הוא שימש כשליח עבור הקבוצה עד סוף המלחמה.
בשנת 1960 פרסם את ספרו הראשון, "ג'ים ונהג הקטר", שזכה להצלחה רבה ותורגם לשפות רבות.
בעבורו זכה אנדה לפרס על שם הנס כריסטיאן אנדרסן היוקרתי.
שנתיים לאחר מכן פורסם הספר השני בסדרה,"ג'ים וכנופיית ה-13".
שני הספרים עובדו במהרה לרדיו ולטלוויזיה, והעותקים המודפסים נמכרו כל כך מהר שחברת ההוצאה לאור התקשתה לעמוד בקצב.
ב-1979 יצא לאור ספרו הידוע ביותר, "הסיפור שאינו נגמר", שעוּבּד לסרט קולנוע נודע בשני המשכים וזכה לפרסים ושבחים רבים.
בשנת 1992 אובחן אנדה כחולה בסרטן הקיבה.
לאחר שנתיים של טיפולים, הוא נכנע לבסוף למחלה.
הוא נפטר בגיל 65 בשנת 1995, בבית חולים ליד שטוטגרט.
אנדה היה לאחד הסופרים הגרמנים המוכרים ביותר במאה העשרים, בייחוד הודות לספרי הילדים שלו, שכללו בתוכם עולמות שלמים של פנטזיה ודמויות דמיוניות, אשר אפשרו לקוראים להזדהות עם גיבורי הסיפור.
למרות שספריו שייכים לז'אנר ספרות הילדים, ניתן למצוא בהם ביקורת חברתית נוקבת .
ג'ים ונהג הקטר (עברית: לנדה מטלון; ערוך בידי ברוך קרוא; ציורים מאת פ"י טריפ), תל אביב: אביגיל, 1965.
מומו, או, הספור המוזר על גונבי הזמן ועל הילדה שהחזירה לאנשים את הזמן הגנוב / מיכאל אנדה; מגרמנית: חנה טויכסלר, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ג-1983; מגרמנית: חנה לבנת, חבל מודיעין: זמורה-ביתן (מרגנית: ספרי מופת לילדים ולנוער), 2020.
הסיפור שאינו נגמר / מיכאל אנדה; עיטרה: רוזוויתה קואדפליג; עברית: חוה פלץ ושלומית קדם, תל אביב: לדורי, תשמ"ו.
ג'ים וכנופיית ה-13 / מיכאל אנדה; מגרמנית: לנדה מטלון; איורים: פ.י.
טריפ, תל אביב: זמורה-ביתן (מרגנית: ספרי מופת לילדים ולנוער), תשמ"ז-1986.
ראי בתוך ראי: ליבירינת / מיכאל אנדה; מגרמנית: שלמה טנאי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ח-1988.
מעשה בקערה ובמצקת / מיכאל אנדה (תרגמה מגרמנית: אילנה המרמן), תל אביב: עם עובד, תשנ"ב-1992.
קונץ-פונץ / מיכאל אנדה; מגרמנית: חנה לבנת; איורים: רגינה קהן, תל אביב: זמורה-ביתן, תש"ס-1999.
בית ספר לקסמים / מיכאל אנדה; מגרמנית: יוספיה סימון; איורים: ברנרד אוברדיק, לוד: זמורה-ביתן, תשס"א-2001.
זולל החלומות הקטן / מיכאל אנדה; אירה: אנגרט פוכסהובר; מגרמנית: יוסיפיה סימון, אור יהודה: כנרת, תשס"ח.
הדֻבִּי והחיות / מיכאל אנדה, קורנליה הס; מגרמנית: יוסיפיה סימון, אור יהודה: כנרת, תשס"ט-2009.
הסוד של לני / מיכאל אנדה, ינדרה צ'פק; מגרמנית: יוסיפיה סימון, אור יהודה: זמורה-ביתן, תש"ע-2009.
מיכאל אוחיון, בלש משטרתי, הוא דמות בדיונית, גיבור סדרת הספרים הבלשיים של הסופרת הישראלית בתיה גור.
דמותו מבוססת, ככל הנראה, על שוטר אמיתי בשם זה.
אוחיון נולד בשנת 1945 והוא ממוצא מרוקאי.
בתיכון למד בפנימייה למחוננים בירושלים.
היה נשוי לנירה ונולד להם בן אחד בשם יובל.
לאחר מספר שנים התגרש מאשתו.
מאז ניהל כמה מערכות יחסים, בהם רומן אחד ארוך עם אישה נשואה.
קיבל תואר שני בהיסטוריה כללית מהאוניברסיטה העברית.
לאחר סיום למודיו פנה אליו קצין משטרה בשם עמנואל שורר, והציע לו לעבוד כבלש במשטרת ירושלים.
אוחיון קיבל את ההצעה, קיבל דרגת קצונה והשתלב כבלש חוקר במשטרה.
רוב הזמן היה במחוז ירושלים, אך תקופה מסוימת פעל ביחידה הארצית לחקירת פשעים.
בדרך כלל הוא פועל בצוות חקירה מיוחד (צח"מ) עם קצין המודיעין דני בלילתי ועם הבלש אלי בכר ורעייתו צילה, אף היא שוטרת.
במהלך שירותו במשטרה עלה מדרגת פקד עד דרגת סגן ניצב.
אוחיון חוקר פרשות רצח המתרחשות בקבוצות חברתיות סגורות, כמו אגודה של פסיכיאטרים, מרצים בחוג לספרות או חברי קיבוץ.
השיטה שהוא משתמש בה בחקירת רצח היא בירור מערכות היחסים בין הדמויות הפועלות בפרשה והתחקות אחר המניעים העמוקים שלהם.
הוא מנסה להתבונן מנקודת המבט של החשודים, ולפענח את מה שהביא אותם לפעול כפי שפעלו.
ההזדהות שלו עם נחקריו מביאה לפתיחות מצדם ובסופו של דבר להודאתם במעשה.
בחקירותיו הוא נעזר בידע האקדמי ובהשכלה התרבותית שרכש באוניברסיטה.
אוחיון חובב ספרות יפה ומוזיקה קלאסית.
רוב חייו עישן, אך בשלב מסוים ניסה להיגמל.
דעותיו הפוליטיות, שאותן איננו מרבה לבטא, ממוקמות בשמאל הציוני המתון.
הוא מתאפיין במלנכוליה תמידית המלווה אותו ובדאגנות רבה כלפי בנו.
ב-1991 יצא בערוץ 1 הסרט "רצח בשבת בבוקר" המבוסס על הספר ובו מיכאל אוחיון גולם על ידי השחקן ארנון צדוק.
הרב מיכאל (מיכי) דוד אברהם (נולד ב-15 בינואר 1960, ט"ו בטבת תש"כ) הוא רב, ד"ר לפיזיקה עיונית ור"מ במכון הגבוה לתורה של אוניברסיטת בר-אילן.
עוסק בפילוסופיה, מדע והגות יהודית ומחבר ספרים בנושאים אלו.
אברהם נולד בחיפה לג'ורג' ואווה (ממוצא הונגרי) ולמד בחטיבת הביניים יבנה בחיפה ולאחר מכן במדרשיית נועם שבפרדס חנה.
עם משפחתו היה מראשוני התושבים באלקנה.
לאחר מכן למד בישיבת הר עציון באלון שבות, ובצה"ל שימש כמדריך מפקדי טנקים.
אחרי השירות הצבאי התקרב לדעות חילוניות (על אף שלדבריו מעולם לא הרגיש עצמו כשייך לסקטור זה סוציולוגית, אלא רק בחלק מדעותיו), אולם בהמשך חזר לדת ואף החל ללמוד בישיבת נתיבות עולם בבני ברק, בכולל של ישיבת פוניבז' ובכולל חזון איש (במקביל ללימודיו האקדמיים).
אברהם בעל תואר מהנדס חשמל ואלקטרוניקה מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני בהצטיינות בפיזיקה עיונית באוניברסיטת בר-אילן בהדרכת פרופסור חיים הלפרן, ותואר שלישי בהצטיינות באותו התחום בהדרכת פרופ' משה קוה, נושא העבודה היה "השפעת אינטראקציות על תופעות תובלה במערכות מזוסקופיות".
בהמשך עשה אברהם פוסט-דוקטורט במחלקה לפיזיקה כימית במכון ויצמן למדע אצל פרופ' איתמר פרוקצ'יה ובמחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן אצל פרופ' משה גיטרמן, נושאי המחקר היו נוזלים קוונטיים ועל-נוזלים, מערכות מזוסקופיות, דינמיקה ותרמודינמיקה של פגמים טופולוגיים ועוד.
הוא התגורר מספר שנים בירוחם ושימש כר"מ בישיבת ההסדר ירוחם ובמוסדות אחרים.
החל מ־2012 הוא מתגורר בלוד ומלמד בבית המדרש של המכון הגבוה לתורה שבאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2016 החל ללמד במדרשת אמי"ת באר אשדוד, מדרשה קהילתית לבנות לפני שירות צבאי.
במשך השנים לימד במוסדות שונים, ביניהם מכללת קריית אונו, בבצלאל ובפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בעבר היה אחד מראשי הכותבים בפורום האינטרנט "עצור כאן חושבים".
אברהם נשוי לדפנה לבית דרור ואב לשישה.
אברהם מבחין במאמריו ובהרצאותיו בין הזהות הדתית של ציבור שומרי המצוות האורתודוקסי עמו הוא מזוהה, לבין המעמד "חרדים", שלדבריו מזוהה בטעות כזהות דתית של החרדים - במקום שיזוהה נכונה כמעמדם הסוציולוגי.
ד"ר אברהם היה חבר באופן חד פעמי בהרכב בית דין פרטי לענייני אישות בראשות הרב דניאל שפרבר, שהוקם בירושלים בשנת 2018 ביוזמת עמותת "מרכז צדק לנשים".
בית הדין הוא ערכאה אלקטיבית הפוסקת בענייני מעמד אישי כשהיא מתבקשת לעשות זאת על ידי בעלי דין המגיעים לפתחה.
מטרתו העיקרית של בית הדין היא להעניק סעד לנשים עגונות ומסורבות גט באמצעות שימוש בפרקטיקה הלכתית של ביטול הקידושין מעיקרם.
בשנת 2018, בית הדין יחד עם הרב חיים אמסלם התיר את נישואיהן של שתי מסורבות גט.
כעבור כשנה, בית הדין הרבני ביטל את הפסיקה לגבי אחת משתי הנשים.
בשנת 2016 חיתן ד"ר אברהם זוג בטקס פרטי עם הסכם קדם נישואים, הכולל סעיף לביטול הקידושין במקרי עגינות.
לאחר שהודיע לבית הדין הרבני בירושלים שאינו מוסמך לסידור נישואין ואף אינו מוסמך לרבנות, קבע בית הדין שהוא לא יאשר את הקידושין עד שיתקיימו קידושין כחוק, ועם זאת בני הזוג מנועים מלהינשא לאחרים.
ארגון מבוי סתום עתר לבג"ץ נגד ההחלטה, אך העתירה נדחתה.
בשנת 2024 ייסד את תנועת הנתיב השלישי - תורה עם דרך ארץ ביחד עם ד"ר חיותה דויטש, אברהם יהושע אינדיג, ואורן מרגלית.
התנועה מבוססת על מניפסט שמיכאל כתב כמה שנים קודם בשם "הזהות השלישית" שם הוא מסביר שחלוקת המגזרים היום לא מתחלקת בין ציונים לאלו שלא אלא בין שמרנים למודרניים.
כחלק מהגותו ייסד אברהם יחד עם גבריאל חזות עמותה בשם מידה טובה המנסה לעורר עניין ציבורי בנושאי ההיגיון ההלכתי בכלים מודרניים, ומשתמשת בעיקר ב-13 המידות שהתורה נדרשת בהן.
בנוסף מתעתדת העמותה להוציא לאור ספרי מאמרים ומחקר בנושא.
בשנה השלישית עסקו מאמרי מידה טובה בעקרונות מטא הלכתיים, ומאמרי שנה זו יצאו לאור בסדרה של שלושה ספרים: בנתיב המצוות, בצל החכמה ודרך מצוותיך, כולם בהוצאת ספריית בית אל ומידה טובה.
ד"ר אברהם מרבה לעסוק בכתביו גם בביקורת האתאיזם וביקורת הפיזיקליזם.
בשנת 2002 הוציא לאור את הספר "שתי עגלות וכדור פורח - על יהדות ופוסטמודרניזם".
ספר זה הוא הראשון מתוך סדרה של ארבעה ספרים - קוורטט.
בספר מוצג ניסיון למיפוי מעמיק של המחלוקת הרעיונית בין הצדדים - הדתי והחילוני, הימני והשמאלי והמודרני והפוסט-מודרני, וזאת באופן שמושפע רבות מניתוחו של עמנואל קאנט את האפיסטמולוגיה האנושית.
תמצית דבריו של אברהם היא כי בבסיסה של האידאולוגיה החילונית-שמאלית-פוסטמודרנית ניצבת דרישה מחמירה להוכחות חותכות ללא עוררין ("אנליטיות"), ומשאלו לא נמצאו הרי היא כופרת בכל.
לעומת זאת, בבסיסה של האידאולוגיה הדתית-ימנית-מודרנית עומדת הסתפקות גם בכלים שאינם כה חדים ("סינתטיים") המבוססים יותר על אינטואיציה ו"שכל ישר".
המחבר מצביע על כך שדרישה להוכחות "אנליטיות" בלבד אינה אפשרית למעשה, שכן כל הוכחה חותכת באה על בסיס הנחות יסוד שאינן כאלה (אקסיומות), דבר המכונה בספרות המקצועית "ריקנותו של האנליטי".
מכאן גם שמו של הספר, תוך רמיזה לאמירתו המפורסמת של החזון איש לדוד בן-גוריון על ריקנותה של העגלה החילונית לעומת זו הדתית.
ד"ר אברהם קורא בספרו לאיחוד הגישות, כך שיוכר הערך של ההוכחות ה"אנליטיות" בצד זה של אלו החמורות פחות - ה"סינתטיות".
ב-2006 יצא לאור ספר שני בסדרה, "את אשר ישנו ואשר איננו", שבו מרחיב אברהם את ניתוחו הנ"ל לתחומי המדע, הדת והמיתוס.
בסוף 2007 יצא לאור הספר השלישי "אנוש כחציר - על האדם: גוף ונפש, רגש, שכל ורצון".
הספר עוסק בתורת הנפש ובפסיכולוגיה.
הספר הרביעי והאחרון בסדרה "רוח המשפט" יצא לאור בתחילת 2012 ועוסק בהגדרות ובתפיסות המשפטיות ההלכתיות והמודרניות תוך התייחסות למערכת המשפט בישראל.
אברהם הוא אוטודידקט בתחומים רבים, וספריו דנים באריכות בסוגיות תלמודיות ובכתבי הרמב"ם, ביצירותיהם של עמוס עוז, רבי נחמן מברסלב, בורחס, אדמו"ר הזקן, לייבניץ, נילס בוהר, ישעיהו ליבוביץ, גרשום שלום, רמח"ל, ברטראנד ראסל, לודוויג ויטגנשטיין, החזון איש, ז'אק דרידה ועוד.
אברהם מבקר בספריו בדיונים צדדיים את הפילוסופיה האנליטית, ואת החברה החילונית והדתית, ומנהל דיונים מול דמויות מפתח בעולם הרוח והספרות.
אברהם פרסם מאמרים בתחומים מגוונים בכתבי עת תורניים שונים, בהם "תחומין", "צהר", "אקדמות" ועוד.
במאמר מעורר מחלוקת שפרסם בכתב העת "צהר" בתקופת ההתנתקות, טען כי הוא "יהודי דתי וציוני חילוני", וכי לדעתו יש לנתק את הקישור שעושה הציונות הדתית בין מדינת ישראל והיהדות.