tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועדה דנה במשך כשנתיים ובסופו של דבר הגיעה למסקנה שלא נמצא כל רמז לכך שחלה על היהודים מצווה לרצוח ילדים נוצרים או להשתמש בדמם.
ב-1857 הובאו מסקנות הוועדה לדיון בסנאט, שנשלט כעת על ידי אלכסנדר השני, שם נחלקו הדעות בין הצירים והדיון הועבר למועצה המדינית.
המועצה הגיעה להחלטת-פשרה לפיה היא מקבלת את המסקנות הכלליות, לפיהן אין להאשים את היהודים ככלל בביצוע רצח פולחני, אך מסרבת לבטל את התביעה מול מבצעי הרצח בסראטוב, שאשמתם לא הופרכה.
נשיא המועצה, הנסיך אורלוב, סיכם שהמועצה תקבע את אשמתם של היהודים מסראטוב, ואלו נדונו במאי 1860 למאסר עם עבודת פרך.
גזר הדין אושרר בחתימת ידו של הצאר, על אף השתדלותו של הברון יוסף גינצבורג למתן חנינה, זאת לאחר שהנאשמים כבר ריצו עונש מאסר בפועל במשך שמונה שנים.
שניים מבין האסירים היהודים התאבדו בכלא ורק אחד, יושקביצ'ר, שוחרר לבסוף ב-1867 בהוראת הצאר, לאחר שריצה 15 שנות מאסר, בהשתדלותו של אדולף כרמיה.
חבולסון, שביקש לעקור משורשה את האמונה המופרכת בעלילות הדם, חיבר ספר ברוסית בנושא, בו הוכיח כי אין לאמונה זו כל שורש מלבד אמונה טפלה מימי הביניים.
הספר, שראה אור בשנת 1861, נכתב בכוונה מנקודת מבט נוצרית ומדעית-פילולוגית ולא ככתב הגנה רגשני על היהודים.
עלילות מהלולאה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית, מסוגת דרמת מדע בדיוני, המבוססת על ספר האמנות של האמן השוודי סיימון סטאלנהאג.
כל שמונת פרקי הסדרה עלו ביחד לשירות הסטרימיג של Amazon Prime Video ב-3 באפריל 2020.
בהשראת הציורים המופלאים של סימון סטלנהג, הסדרה בוחנת את הרפתקאותיהם המדהימות של האנשים שחיים מעל הלולאה, מכונה שנבנתה כדי לפתוח ולחקור את תעלומות היקום – מה שהופך את הדברים שהוגדרו בעבר למדע בדיוני, אפשריים.
אבי ריידר פורטסון בתפקיד לורטה הצעירה
טיילר ברנהרדט בתפקיד דני ג'נסון
עלילת הדם בגאלאץ ב-1859 החלה בסמוך לחג הפסח ה'תרי"ט (אפריל 1859), בתלונה שקרית על ניסיון של יהודים בגאלאץ לקחת דם מילד נוצרי עבור הכנת מצות לפסח.
התפשטות העלילה בין תושבי גאלאץ הביאה לפרוץ פרעות נגד יהודי העיר.
לפי התלונה, ביום 12 באפריל בסביבות השעה 17.00, ילד בן 11, בשם אנטוניו, בנה של אלמנה יווניה, שחזר מבית הספר, נעצר על ידי יהודי בקרבת בית הכנסת הגדול ובאמתלה של החלפת מטבע, הוחזק בניגוד לרצונו במקווה או מחסן, שם עשו לו חתכים בצוואר וביד.
נער יווני כבן 15, ספירו רזנגלו, טען שהוא יחד עם משרת של הבויאר אפיניאדס, הצילו את הילד מידי היהודים.
יווני אחר, ניקולו קאנולאטו, טען שהוזעק בסביבות 20.00 בערב לבית הילד, כדי להגיש לו עזרה רפואית.
כשהגיע לשם קאנולאטו כבר היו במקום קומיסר המשטרה בובולי ושני ז'נדרמים.
לאחר שהילד אמר שיוכל לזהות את היהודים, נלקח על ידי בובולי לבית הכנסת הגדול, שם נעצרו 15 יהודים.
לפי דיווח של היהודי יעקב ישראל כל הלילה ערכו בובולי ואנשיו חיפושים בבתי היהודים.
למחרת התפשטה הידיעה על קורות הילד והיהודים והתחילו מהומות.
בבוקר, בעקבות שיחה בבית קפה, הותקפו מוכרי הפירות היהודים בשוק מאנולי וסחורתם פוזרה ברחוב.
הילד היווני הובא למחסן של יווני במרכז העיר ושם תושאל על ידי זאמאני, מזכירו של הקונסול היווני, בנוכחות ראש המשטרה ומזכיר הפרקלאב, באלאבאן.
בהמשך הגיע גם הקונסול היווני וכשההתרגשות גברה הועבר הילד לתחומו של הקונסול היווני.
סגן הקונסול הבריטי, קנינגהם, סיפר שהמון צעירים רומנים ויוונים הרסו את בית הכנסת ואת בתי היהודים בקרבת בית הכנסת, כ-60 יהודים הוכו קשה ו-2 עד 4 נרצחו.
התנהגותו של הפרקלאב של גאלאץ, הנסיך אלכסנדרו קנטקוזינו, ספגה ביקורת קשה מהקונסולים הזרים.
הפרקלאב הסתובב ברחובות גאלאץ ונתן תוקף לטענה שנעשו חתכים בידו ובצווארו של הילד.
לדברי קנינגהם הקונסולים בחנו את מצב הילד ולא מצאו חתכים בגופו, אלא רק סריטה על ידו, סריטה כזאת שיכולה להיגרם מנפילה.
בתגובה לטענות שלא ניסה להגן על היהודים, אמר הפרקלאב שעמדו לרשותו רק פלוגת חיילים ועוד כ-40 דורובנצים, אך התלונות השפיעו והוא דאג להביא לעיר, בעזרת ספינה אוסטרית, 200 חיילים מונטנים ובהמשך הגיעו עוד 200 חיילים ממולדובה.
ביום חמישי, כשהתחדשו המהומות - הפורעים ניסו להמשיך בהריסת בית הכנסת ובשדידת חנויות היהודים - החיילים התערבו ועצרו 50 עד 60 פורעים.
סוחר רומני טען שהנזקים מגיעים לסכום של עשרת אלפים לירות שטרלינג ושגם סוחרים נוצרים, ספקים של היהודים, נפגעו מהאירוע.
כשהקונסולים תחקרו את הילד על הדרך שלו למקווה, הילד טען שהורד במדרגות מאבן, בתוך המבנה, אך הדרך למקווה היא במדרגות עץ, מחוץ למבנה.
שבוע לאחר האירוע עדיין היו מאושפזים בבית חולים היהודי שבעה גברים ואישה אחת, שנפגעו בפרעות.
למרות הלחצים שהופעלו לא שוחררו היהודים שנעצרו בהתחלה.
במהלך החקירה הילד זיהה 4 יהודים, לכן היתר שוחררו על תנאי.
הידיעות על מספר היהודים שמתו באירועים היו שונות מאוד, סגן הקונסול הבריטי, תיקן את עצמו וטען שאף יהודי לא נהרג והעיתון Lloyd, שהופיע ב"פשט", ב-15 באפריל, טען שנהרגו קרוב למאה יהודים.
לאחר התערבותם של בכירים זרים בנושא, שוחררו כעבור כמה חודשים כל היהודים.
עלילות תיאודור החמור היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית, שמבוססת על היצירה הספרותית "קורות חמור אחד" מאת סופי דה סגיר שיצאה לאור בשנת 1860. הסדרה הופקה על ידי Juana Productions, והולחנה על ידי ג'רארד גאסטין.
לסדרה הופקו 2 עונות ו-20 פרקים באורך 13 דקות, אשר שודרו במקור בצרפת החל מ-6 בספטמבר 1986 עד שנת 1989 בערוץ +Canal במסגרת רצועת השידור "Cabou Cadin".
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בשנת 1993 בערוץ הילדים במסגרת רצועת השידור "להתלבש עם שש", כאשר היא שודרה כעונה אחת שכוללת עשרה פרקים שכל אחד מחולק לשני פרקים משניים.
את שיר הפתיחה של הסדרה ביצעו במקור אנני קורדי בעונה הראשונה וילדי בית האופרה של ניס בעונה השנייה, ואילו בעברית השיר בוצע על ידי חני נחמיאס על פי תרגומו של יוני חן וניהולו המוזיקלי של אורי כבירי.
בשנת 1993 שיר הפתיחה של הסדרה בוצע על ידי שלומית ארנון במופע "שש על הבמה".
תיאודור (במקור "קדיצ'ון") הוא חמור חום קטן שבעליו, שהתאכזר אליו ללא הפסקה יחד עם אשתו, מצא אותו נטוש עם עגלה הרוסה.
לאחר שברח ממנו, תיאודור מחפש בית חם ואוהב, כשהוא פוגש חברים ואויבים ועובר כל מיני הרפתקאות, חלקן מסביב לעולם, בין היתר בבריטניה, ספרד וגרמניה.
אחת מהחברות שהוא פוגש היא בת אנוש בת 15 בשם איזבל (במקור "קרולין"), שגדלה אצל משפחת צוענים מהקרקס.
במהלך הסדרה רודף אותה זר לבוש שחורים שמעוניין לגנוב את התליון שלה שנושא את סמלה המשפחתי שמוכיח שהיא בעלים חוקיים של אחוזה.
בדיבוב המקורי דיבבו מישל גרנייה בתור תיאודור, רנה טרמוני בתור דמויות גבריות וארלין קלייר בתור דמויות נשיות.
הדיבוב העברי נעשה באולפני אולפנטו בביומו והפקתו של יוני חן, אשר גם דיבב דמויות שונות בסדרה יחד עם עירית דגן ויעקב בוך.
מדבבים נוספים כוללים את עזרא דגן בתור תיאודור שגם מספר את עלילת הסדרה, אורלי קטן בתור איזבל, גיא דגן בתור ז'אק ואורי כבירי בתור קוקו.
עלילות ספיידרוויק היא סדרת פנטזיה אמריקאית המבוססת באופן רופף על סדרת ספרים באותו השם שנכתבה על ידי טוני דיטרליצי והולי בלק.
לסדרה יש 8 פרקים, אשר שוחררו בשירות הסטרימינג "ערוץ רוקו" ב-19 באפריל 2024.
הלן ושלושת ילדיה, מאלורי, והתאומים בני ה-15, ג'ארד וסיימון עוברים לבית ישן שעובר בירושה במשפחתם, בית ספיידרוויק.
בבית, ג'ארד מגלה יצור המשנה צורה, ובגלל זה מבין שיצורים קסומים אכן קיימים.
האדם היחיד שמאמין לו היא דודתו הרחוקה, לוסינדה, שמפצירה בג'ארד למצוא את המדריך של אביו ליצורים קסומים ולהגן עליו מפני המפלצת הרצחנית, מולגראת'.
ליון דניאלס – ג'ארד גרייס, בן 15, תאומו ההרפתקן, החכם והאימפולסיבי, של סיימון, שמגלה את עולם הפיות הנסתר שחבוי ביערות של אחוזת ספיידרוויק.
נואה קוטרל – סיימון גרייס, בן 15, תאומו המהורהר והרציונלי יותר של ג'ארד, שמתקשה לקבל את סיפוריו של אחיו.
ג'וי ברייאנט – הלן גרייס, אם משפחת גרייס, שעוברת עם ילדיה לאחוזת ספיידרוויק המשפחתית לאחר גירושיה בניסיון לפרנס את משפחתה.
כריסטיאן סלייטר – מולגראת', מפלצת שלה מזימה להשתלט על עולם הפיות באמצעות סודות הכלולים במדריך של ארתור ספיידרוויק.
מיקלה לי – מאלורי גרייס, אחותם של סיימון וג'ארד, בתה של הלן.
ג'ק דילן גרייזר – טימבלטאק
אליביה אלין לינד – קליופה
שרליין וודארד – לוסינדה ספיידרוויק, דודה רחוקה של משפחת גרייס.
אלברט ג'ונס – ארתור ספיידרוויק
אריה מיה לוברטי – ולנטינה
מלאני בארוס – ברי קנט
דילן ברוס – טאנר קנט
ב-12 בנובמבר 2021, נמסר על פיתוחו של עיבוד טלוויזיוני על בסיס סדרת הספרים "עלילות ספיידרוויק" עבור שירות "דיסני+", שעל פיתוחו וכתיבתו יהיה אמון היוצר ארון אלי קולייט.
עוד נמסר כי הסדרה תופק בקופרודוקציה בין חטיבת הטלוויזיה של "סרטי פרמאונט" לבין חטיבת הטלוויזיה של "אולפני המאה ה-20".
תהליך הפקתה של הסדרה החל בפברואר 2022. במאי 2022, נמסר כי הבמאית קאט קוירו הצטרפה להפקת הסדרה כמפיקה בפועל וכבמאית שני הפרקים הראשונים.
בשלהי אוגוסט 2022, נמסר על ליהוקו של כריסטיאן סלייטר לצוות השחקנים הראשי, בדמותו של מולגראת', האנטגוניסט הראשי.
על פי הדיווחים, נמסר כי דמותו של מולגראת' עתידה להופיע רק במהלך העונה הראשונה.
עוד נמסר על ליהוקם של ליון דניאלס ונואה קוטרל לדמויותיהם של התאומים ג'ארד וסיימון; ועל ליהוקה של ג'וי ברייאנט לדמותה של הלן, אם משפחת גרייס.
צילומי העונה הראשונה החלו ב-12 בספטמבר 2022, בוונקובר ובפארק אגם הצבי שבקנדה.
פרסשנהקטגוריהתוצאהמקורפרס סאטורן2025סדרת הפנטזיה הטובה ביותר
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2007 וזכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
גרסת האירועים אותה מפריך מילשטיין
לפי מילשטיין, הגרסה הכוזבת של האירועים (אותה הוא מתאר כעלילת דם) היא כדלקמן:
הכפר דיר יאסין, הממוקם ממערב לירושלים, ליד שכונת גבעת שאול, היה כביכול שליו ושקט.
לכפר היה "ברית אי-תקיפה" עם גבעת שאול.
תושבי דיר יאסין לא השתתפו בפעולות אנטי-יהודיות בשלב הראשון של מלחמת העצמאות (נובמבר 1947 - מאי 1948).
לכן לא הייתה ליהודים סיבה לתקוף את הכפר ולגרש את תושביו.
האצ"ל והלח"י תקפו את הכפר ללא רשות מאף גוף רשמי של היישוב.
התקיפה לא ענתה לאינטרסים של יהודים.
במהלך הקרב נהרגו נשים, ילדים וקשישים, שלא היוו סכנה לתוקפים.
לאחר הקרב, נלקחו יתר התושבים למחצבה סמוכה ונורו בה.
האצ"ל ולח"י הרגו בסך הכל 254 בני אדם.
על פי נתוני מומחים רבים (כולל מילשטיין עצמו בעבודותיו הקודמות), מספר ההרוגים באירוע היה קצת יותר מ-100 איש, חלק ניכר מהם אזרחים.
מילשטיין סבור שחלקים רבים מהגרסה המקובלת הם שקריים:
הכפר דיר יאסין לא היה יישוב שליו, אלא שימש כבסיס לכוחות ערבים שתקפו את הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
התקיפה בדיר יאסין הייתה חלק מתוכנית "מבצע נחשון" של הסוכנות היהודית וההגנה, שמטרתה הייתה לשבור את המצור הערבי על ירושלים, שמנע משלוח מזון ומים ליהודי העיר.
מחלקה של הפלמ"ח השתתפה בחלק האחרון של המבצע.
לפיכך, האצ"ל והלח"י לא פעלו מיוזמתם כשתקפו את דיר יאסין.
לא היה "טבח" לאחר הקרב, לא במחצבה ולא בכל מקום אחר.
הריגת נשים וילדים לא הייתה כוונת האצ"ל והלח"י, אלא תוצאה של הקשיים של לחימה בשטח בנוי, שהובילה לנפגעים בקרב תושביו.
"הפיכתו של הקרב הזה למיתוס של 'טבח' לא אפשרה חקירה יסודית של הצבא ולהסיק את המסקנות המתאימות.
זו הייתה אחת הסיבות לכך שצה"ל לא היה ערוך לקרבות כאלה, אפילו בקרב ג'נין ב--2002 ובמהלך מלחמת לבנון השנייה."
לפי מקורות ערביים מתו כ-100 בני אדם, שזה פחות משמעותית ממספר 254 הקורבנות שדווחו במקור על ידי הסוכנות היהודית והעיתונות הבינלאומית לאחר התקיפה, ושעדיין נמצא בחלק מהמקורות (כולל אפילו מקורות ישראליים).
אורי מילשטיין גם כותב בספרו שדוד בן-גוריון ידע היטב שלא היה "טבח" בדיר יאסין.
הוא, כיו"ר הנהלת הסוכנות היהודית והממונה על נושאי הביטחון בסוכנות, "ידע על התקיפה המתוכננת של האצ"ל והלח"י בכפר, אישר אותה ומיד קיבל דיווח על מה שהיה קורה [...] מאת מפקד כוחות ההגנה בירושלים דוד שאלתיאל".
כמו כן, "קיבל דיווח מלא על דיר יאסין גם משמעון מוניטה, סוכן ההגנה בתוך הלח"י שהשתתף בקרב".
עם זאת, בן-גוריון שתק על כך עד מותו ב-1973, למרות שבתחילת שנות ה-50 אישר בעל פה לשמעון מוניטה שהוא יודע את האמת על מה שקרה.
לפיכך, כותב מילשטיין, בן-גוריון ופמלייתו ניצלו את הקרב בדיר יאסין למטרותיהם הפוליטיות על מנת להכפיש את אצ"ל ולח"י, בהיותם מתנגדי מפא"י, ולמנוע את השתתפות מנהיגיהם (בעיקר מפקד האצ"ל מנחם בגין) בהרכבת הממשלה הראשונה, ושיבוץ חבריהם בתפקידי פיקוד בצבא ההגנה לישראל.
סיסמת מפלגת מפא"י בבחירות הראשונות לכנסת הייתה "בלי חרות ומק"י".
הוא גם מציין את תפקידם של ראשי צה"ל, היסטוריונים ואנשי אקדמיה צבאיים, וכלי התקשורת בגיבוש ושימור "מיתוס דיר יאסין", בעזרתו ואחרים כמוהו "בן-גוריון וחבריו שטפו את המוח של אזרחי ארץ ישראל".
בשנת 2002, לבקשת חברת הכנסת נעמי חזן ממפלגת מרצ, אסר פיקוד צה"ל על חבר הלח"י לשעבר עזרא יכין לדבר עם החיילים, מאחר שטען בהרצאותיו כי לא היה טבח בדיר יאסין.
הספר ומחברו היו נושא לדיון מסוים בישראל.
מאיר פעיל, דוקטור לצבא והיסטוריה כללית, מתנגד ותיק של אורי מילשטיין, הקשור למחנה השמאל בישראל, טוען כי הספר "מופרך לחלוטין" ו"תעמולה ימנית ישראלית זולה".
יחד עם זאת, מספר מקורות מטילים ספק הן בעדותו של פעיל עצמו על האירועים בדיר יאסין והן במהימנות דבריו על נוכחותו במקום.
בשנת 1698 הואשמו יהודים ברצח נער נוצרי בעיירה קודן שהשתייכה באותם ימים לדוכסות הגדולה של ליטא.
בתאריך 7 במאי 1698, לאחר שהתקיימה תהלוכה נוצרית בעיירה קודן, נעלם ילד נוצרי בן 3 בשם מאצ'יק טימושוויץ', בנם של טימוש לוקשביץ' וקטרזינה יחימובה.
הוריו של הילד האשימו את היהודים שחטפו את בנם.
המושל המקומי אנדז'יי סטפן רזשיקי עצר את זקני הכפר היהודים, בזמן שכמה מהיהודים נמלטו מהעיר.
יהודי תושב הכפר בשם שלמה מיסאנוביץ' העיד כנגד היהודים במשפט שנערך ושימש כנציג הראשי של התביעה.
בעדותו הוא מסר כי שבוע לאחר שהילד נעלם, בעודו עומד ליד בית הכנסת ובית הרב, הביא יהודי בשם לייב, תושב הכפר, את גופת הילד והסתיר אותו בביתו של יהודי אחר בשם פרוים (אפרים).
מיסאנוביץ' התוודה כי יחד עם יהודי בשם בורוך (ברוך) הם לקחו את גופת הילד לשדות שמחוץ לכפר, ושם ב-19 במאי מצאו אותה רועי הצאן.
הילד נקבר בכנסיית סנט אנה בקודן.
האציל סאפיה, בעל הזכויות בקרקעות קודן, התבשר על המקרה והסכים לבקשת השופטים להורות על הרס מוחלט של בית הכנסת היהודי תוך שעה אחת, כך ש'אפילו היסודות לא יישארו באדמה'.
הוא גם הורה על הרס מוחלט של בית הקברות היהודי.
שני היהודים, לייב ופרוים, הוכרזו כאשמים, ועל פי החוק, נגזר דינם בעונש מוות.
התיק נדון בבית המשפט העירוני בקודן, שנוספו לו ארבעה אצילים נוספים שמונו על ידי בעל הזכויות בקרקע.
העד מיסאנוביץ' אישר בשנית את עדותו הקודמת.
הנאשמים היהודים עונו על המתלה שלוש פעמים ונשרפו בלהבות.
אף על פי כן, נכתב בדוח בית המשפט כי 'בעקשנותם' הם לא הודו ברצח הילד.
לאחר מכן פסק בית המשפט בשנית על עינויים נוספים, אך גם זה לא גרם לנאשמים להודות.
הם רק בכו ואמרו: 'אפילו אם הייתם גוזרים לשרוף אותנו עד כלות ולחתוך אותנו לחתיכות, לא היינו אומרים כלום, כי אנחנו לא יודעים כלום'.
בסופו של דבר גזר בית המשפט את שניהם למוות בעריפת ראשים.
ההוצאה להורג התרחשה ב-28 במאי 1698
עלילת הדם במסנה הייתה עלילת דם נגד יהודי מסנה בניו יורק מ-1928. שבמסגרתה הואשמו בחטיפה וברצח פולחני של ילדה נוצרית.
עד שנות השמונים של המאה ה-19 ארצות הברית הייתה ברובה מדינה פרוטסטנטית.
מאז, זרם של מהגרים קתולים ויהודים שטף את המדינה.
שינוי דמוגרפי זה גרם למתחים רבים בין האוכלוסיות, ויצר חיכוכים.
במסנה, היו חברים רבים בקו קלוקס קלאן, שהופנה בעיירה בעיקר נגד יהודים וקתולים, מפני שלא הייתה בה אוכלוסייה אפרו-אמריקאית.
באותה תקופה, הנרי פורד הפיץ עיתון אנטישמי שתפוצתו הייתה גדולה יותר משל הניו יורק טיימס.
ב-1928, השנה בה התרחשה עלילת הדם, היו בחירות לנשיאות בין המועמד הרפובליקני הרברט הובר שהיה פרוטסטנטי, מהמערב התיכון, וייצג בפני תומכיו את ההבנה המסורתית של מי הם האמריקאים, פרוטסטנטים לבנים מאנגליה ומצפון אירופה, לבין המועמד הדמוקרטי אל סמית', שמשפחתו הייתה בחלקה אירית וחלקה איטלקית, שייצג את המהגרים העירוניים.
בחירות אלו הגבירו את האנטישמיות, גם מפני שיועציו הקרובים של סמית' היו יהודים.
מסנה הייתה עיר תעשייתית, שמשכה מהגרי עבודה מאירופה, שם עלילות דם היו מקובלות.
ב-22 בספטמבר 1928, יומיים לפני יום כיפור, יצאה ברברה גריפית'ס בת הארבע לטייל ולא חזרה לביתה.
לאחר חיפוש ממושך של תושבי העיר והמשטרה, החלה להסתובב שמועה לפיה הילדה נחטפה ונהרגה על ידי יהודי העיירה בשל טקס דתי הקשור לחג הממשמש ובא.
למחרת חקרה המשטרה את היהודי מוריס גולדברג.
גולדברג הותיר רושם לפיו אולי יש אמת בשמועות שיהודים עסקו ברצח פולחני.
בשלב זה חקרה המשטרה את הרב בערל ברנגלס, מנהיג בית הכנסת עדת ישראל בעיירה.
כשנשאל על ההאשמות, אמר ברנגלס למשטרה ולראש העיר, שנכח במקום, כי הם צריכים להתבייש בשאלות כאלה.
הוא הביע זעם על כך שאנשים האמינו בשקרים כאלה בארצות הברית במאה ה-20. גם בנו של נשיא קהילת עדת ישראל יעקב שולקין, בן ה-21, שסבל ממוגבלות שכלית, נחקר במשטרה.
ברברה גריפית'ס נמצאה ביער מאוחר יותר באותו אחר הצהריים, במרחק של כקילומטר מביתה.
היא סיפרה לרשויות שהיא הלכה לאיבוד במהלך ההליכה וישנה ביער.
אף על פי כן, חלק מאזרחי מסנה המשיכו להאמין שגריפיתס נחטפה על ידי היהודים.
הם ייחסו את חזרתה לגילוי האשמים היהודים.
ייתכן שראש העיר הוביל חרם על עסקים בבעלות יהודים.
עלילת הדם של מסנה משכה תשומת לב לאומית.
באמצעות מאמציו של הרב ברנגלס, הוועד היהודי-האמריקאי והקונגרס היהודי האמריקני גינו את מנהיגי העיירה, מה שגרם להתנצלות מצד ראש העיר והמשטרה בפני הרב, כלפי יהודי העיירה וכל יהודי ארצות הברית.
הניו יורק טיימס ניצל את האירוע כדי להתנגח ברפובליקנים במסגרת הבחירות, וטען כי הם אנטישמים.
שקר הדם, רומן על התקרית מאת שירלי רווה ורניק, פורסם ב-2011 בהוצאת Cinco Puntos Press .
עלילות ספיידרוויק הוא סרט פנטזיה והרפתקאות משנת 2008 בבימויו של מארק ווטרס, המבוסס על הספר עלילות ספיידרוויק מאת הולי בלק.
מככבים בו פרדי היימור, מרי לואיז פרקר ושרה בולג'ר, עם ניק נולטי, סת' רוגן ומרטין שורט בתפקידים קוליים.
העלילה עוקבת אחר שלושה אחים – ג'ארד, סיימון ומלורי – שעוברים עם אמם לאחוזת ספיידרוויק המסתורית.
הם מגלים מדריך סודי לעולם קסום של יצורים מסתוריים, כמו פיות, טרולים ושדונים, ונאלצים להגן עליו מפני מולגרת', אוגר רב עוצמה שמנסה להשתלט על הידע שבספר ולהשתמש בו למטרות רשע.
הסרט מוקדש לסקוט רת'נר, שמת ב-12 באוגוסט 2007. הופק על ידי Nickelodeon Movies והופץ על ידי סרטי פרמאונט, הוא שוחרר ב-14 בפברואר 2008, והרוויח 162.8 מיליון דולר מול תקציבו של 90 מיליון דולר.
הוא קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים, כאשר ההופעה הכפולה של היימור זכתה לשבחים.
הסרט יצא לאקרנים ב־DVD ובבלו-ריי ב-24 ביוני 2008, בארצות הברית.
הסיפור מתחיל כשמשפחת גרייס עוברת לאחוזת ספיידרוויק המבודדת.
שם ג'ארד (פרדי היימור) מגלה ספר ישן ועתיק שכתב סבם ארתור ספיידרוויק, החושף את קיומו של עולם קסום מלא ביצורים על-טבעיים.
במהרה מתברר שהספר מכיל ידע מסוכן שמולגרת', אוגר חזק ואכזרי, מנסה לשים עליו את ידו.
מולגרת' מגייס צבא של יצורים אפלים כדי למצוא את הספר, ואילו האחים נאלצים להיאבק להגן עליו ולהציל את עולמם מהשתלטות כוחות הרשע.
פרדי היימור בתפקיד ג'ארד וסיימון גרייס (תפקיד כפול)
שרה בולג'ר בתפקיד מלורי גרייס
מרי-לואיז פארקר בתפקיד הלן גרייס, אמם של הילדים
דייוויד סטראתיירן בתפקיד ארתור ספיידרוויק
ניק נולטי בתפקיד קולו של מולגרת'
סת' רוגן בתפקיד קולו של הוגסקוול, הובגובלין שמנסה להגן על הילדים
עלילות ספיידרוויק קיבל ביקורות חיוביות בזכות השילוב המוצלח בין מתח, דמיון ואפקטים ויזואליים מרשימים.
עם זאת, המבקרים ציינו שהעלילה לעיתים צפויה.
הסרט זכה לציון של 80% באתר Rotten Tomatoes וב-Metacritic קיבל ציון של 62 מתוך 100.
עלילות מכס, מוריס ובלה, מורדוך הערבי וזבשיק הסוס הוא מחזמר מאת חיים מרין.
המחזה הועלה לראשונה ב-11 בפברואר 1987 בבית ליסין.
קומדיה מוזיקלית המתארת את עלילותיהם העצובות-משעשעות של צמד שותפים לעבריינות מכס ומוריס לצד דמויות נוספות: בלה, ארוסתו של מוריס, זבישק הסוס, אביה של בלה, ומורדוך הערבי, המכונה "מרדכי היהודי", שהוא ידידו הקרוב של זבישק הפולני.
חבורה זו של פושעים זוטרים מבלה במסעדתו העמוסה והענייה של מורדוך הערבי, וחולמת על "המכה הגדולה" שתוציא אותם מן הביצה הדלה שבה הם שקועים, ותוביל אותם לעבר עתיד מזהיר יותר.
במהלך ההמתנה למימוש חלומותיהם, הם עוסקים בדיונים בנושאים מוסריים, פילוסופיים וכבדי משקל, ומתווכחים על עניינים אקטואליים הרלוונטיים לחברה הסובבת אותם.
במקביל, הם יוצרים בעצמם שירים מלאי רגש עז, מלחינים מנגינות מלאות יגון, ומבצעים אותם בשמחה ובאופטימיות גם כאשר היא חסרת יסוד ממשי.
כל האירועים מוצגים דרך עיניהם של אנשים המתבוננים בחברה מלמטה למעלה, ומעידים על גישה חיובית נדירה למרות המצב הקשה בו הם נמצאים.
בשנת 1994 יצא הסרט "מקס ומוריס" שמבוסס על ההצגה גם את הסרט הזה כתב חיים מרין וגם שם שיחקו השחקנים אורי גבריאל ומשה איבגי.
עלילת הדם בלוטצ'ה הייתה עלילת דם שהתרחשה בכפר לוטצ'ה שבגליציה, כיום בדרום פולין, בשנים 1881–1886. בפרשה הואשמו בני הזוג היהודים יצחק משה ריטר ורעייתו גיטל ריטר ברצח נוצרייה פולנייה בשם פרנצישקה מניחובנה (Franciszka Mnichówna) לשם שימוש בדמה למטרות פולחן דתי להכין מדמו של הקורבן מצות לפסח.
לאחר שלושה משפטים חוזרים, זוכו בני הזוג על ידי "בית המשפט העליון בווינה" ושוחררו ממאסרם בשנת 1886.
במרץ 1882 קרוב לחג הפסח נמצאה גופה במצב ריקבון קשה בערוץ מבודד בקרבת לוטצ'ה.
לפי הבגדים זוהתה הגופה כשל פרנצישקה מניחובנה, אשה ענייה בת 35 שעבדה כעוזרת בית.
סמוך לגופה נמצאו שתי צמותיה הקצוצות.
החקירה העלתה כי נרצחה ככל הנראה בסוף 1881.
פרנצישקה הייתה בקשרי ידידות קרובים עם משפחת ריטר, ואף קראה למשה ריטר "אבא" ולאשתו גיטל "אמא".
בעקבות גילוי הגופה, החלה המשטרה לחקור את תושבי המקום, והחשד נפל על השכן מרצלי סטוכלינסקי (Marceli Stochliński), בעל עבר פלילי עשיר – שיכור, אנס וגנב מורשע.
בהשפעת הכומר המקומי, האב דרז'ביצקי, הודה סטוכלינסקי ברצח וטען כי פעל בשליחות משפחת ריטר, שרצחו את האשה לצורכי פולחן דתי.
מאוחר יותר חזר בו מן ההודאה וטען כי נמסרה תחת לחץ משטרתי.
המשפט הראשון התקיים בעיר ריישא בין 10 ל־21 בדצמבר 1882. נדרש כרטיס כניסה לאולם.
את סטוכלינסקי ייצג עורך הדין ד"ר קופל, ואת משפחת ריטר – עו"ד יאן פוגונובסקי.
הדיונים עוררו עניין ציבורי עצום ונכחו בהם כתבים מעיתוני גליציה ובהם Dziennik Polski, Gazeta Lwowska ו־Nowa Reforma.
במהלך הדיונים נטען כי מדובר בעלילת דם קלאסית, וכי המשטרה הפעילה לחץ פסול על הנאשם כדי להפליל את היהודים.
בית המשפט התעלם מעדויותיהם של סוחר התבלינים ושמש בית כנסת אהרן קאנער, וכן מעדותו של הספר יעקב שוץ מסטריזוב.
ולמרות העדר הראיות, קבע חבר המושבעים כי ריטר ואשתו אשמים, ויחד עם סטוכלינסקי נידונו לשלוש תליות.
שתי בנותיהם של בני הזוג, ביילה וחיה, זוכו.
הערעור והמשפט השני (קרקוב, 1884)
ב־7 במאי 1883 קיבל בית המשפט העליון בווינה את הערעור, לאחר שנמצא כי חוות הדעת הפתולוגית שנמסרה במשפט הראשון הייתה חסרת בסיס מדעי מספק.
נקבע כי ייערך משפט חוזר בפני חבר מושבעים חדש בעיר קרקוב.
המשפט השני נערך בין 1 ל־11 באוקטובר 1884, בפני השופט לובאשק והתובע לוז'ינסקי.
גם כאן נדרש כרטיס כניסה לאולם, והציבור עקב בדריכות.
אמנם מניע דתי הושמט מכתבי האישום, אך התובע לוז'ינסקי רמז בדבריו ל"ימי חושך" בעבר.
את משפחת ריטר ייצג עורכי הדין מקסימיליאן מחלסקי , יוז'ף רוזנבלט ולסלב בורונסקי .
בסופו של דבר חזר פסק הדין הקודם על עצמו, והשלושה נידונו שוב למוות בתלייה.
סטוכלינסקי קיבל את גזר הדין, ואילו בני הזוג ריטר ערערו בשנית.
המשפט השלישי (קרקוב, 1885) וזיכוי
המשפט השלישי התקיים בין 17 ל־29 בספטמבר 1885. ההתעניינות הציבורית פחתה, אולם נדרש כרטיס כניסה לאולם, אך ההליך המשפטי היה יסודי יותר.
במהלך הדיונים עלו ספקות באשר לעצם הרצח: הרופאים העידו כי ייתכן שמניחובנה נפלה לתוך הערוץ ומתה מפצעיה, וייתכן שחיות טרף פגעו בגופתה לאחר מותה.
ההגנה הוכיחה כי משה ריטר נעדר מלוטצ'ה ביום הרצח, וכי לא היה כל מניע למעשה.
עם זאת, גם הפעם נגזר עונש מוות, והוגש ערעור נוסף.
ב־25 בפברואר 1886 ביטל בית המשפט העליון בווינה את פסק הדין בפעם השלישית.
ב־3 במרץ שוחררו בני הזוג ריטר ממאסרם.
זמן קצר לאחר מכן, על ערש דווי, הודה סטוכלינסקי בפני נציגי בית המשפט כי העלילה כולה הייתה שקרית וכי משפחת ריטר חפה מפשע.
בני הזוג ריטר שבו לביתם בלוטצ'ה, מלוּוים בליווי יהודים מקז'ימייז' שבקרקוב.
למרות שזוכו, נותר סביבם חשד מצד שכניהם.
הפרשה הפכה לסמל לאמונות הטפלות והאנטישמיות שנותרה בקרב חלקים מהאוכלוסייה בגליציה במחצית השנייה של המאה ה-19.
עלילת הדם בגרודנו התרחשה בשנת 1816 בעיר גרודנו.
במסגרת העלילה, הואשמו יהודי העיר בחטיפה וברצח של נערה נוצרייה למטרות פולחן.
בעקבות המקרה, הוציא הצאר אלכסנדר הראשון צו האוסר לטפול עלילות דם על היהודים .
רקע היסטורי על עלילת דם באימפריה הרוסית
באימפריה הרוסית, התאפיינה המאה ה-19 בהאשמות נרחבות נגד יהודים בשימוש בדם נוצרי למטרות פולחן.
על פי ההיסטוריונים, הגל הראשוני של עלילות הדם באימפריה החל לאחר מלחמת רוסיה–צרפת (1812).
פולנים שנלחמו לצד הצבא הצרפתי של נפוליאון הפיצו עלילות דם נגד היהודים באזורים שבהם עבר הצבא בזמן המלחמה.
ב-31 במרץ 1816, ערב חג הפסח, דיווח תושב גרודנו בשם אדמוביץ' למשטרה על היעלמותה של בתו מריאנה בת ה-14. ב-23 באפריל נמצאה גופתה בשדה מחוץ לעיר.
על הגופה נמצאו סימני התעללות קשים, וחלק מידה הימנית נכרת.
מיד עם מציאת הגופה, החלו שמועות להתפשט בקרב האוכלוסייה, לפיהן הילדה נרצחה על ידי יהודים לצורך שימוש בדם נוצרי בהכנת מצות לפסח.
הרשויות עצרו באשמת הרצח את אחד ממנהיגי הקהילה היהודית בגרודנו, הרב שלום לפין, שביתו היה צמוד לבית משפחת אדמוביץ'.
ילדיו היו חברים של מריאנה.
במהלך חיפוש בביתו של לפין, נמצאו פטיש וחנית, אשר לפי עדותו שימשו אותו מתוקף תפקידו בקהילה.
עם זאת, לא הייתה הוכחה לאשמתו ברצח.
אף על פי שלא היו הוכחות לביצוע הרצח על ידי חברי הקהילה היהודית, החליטה ועדת חקירה מיוחדת שהוקמה בעיר גרודנו לבדוק את הטענות בדבר שימוש יהודי בדם נוצרי למטרות פולחן, וכן לבדוק מיהו הרוצח של הנערה.
את החקירה ניהל קצין יהודי מומר בשם יאנישבסקי.
יאנישבסקי קבע כי היהודים זקוקים לדם נוצרי כדי למרוח את משקופי בתיהם לפני חג הפסח.
כמו כן, הוא טען כי בעבר שמרה כל קהילה יהודית חבית מיוחדת לצורך הריגת ילד נוצרי.
עוד הצהיר יאנישבסקי כי הוא מוכן להוכיח את טענותיו אם הרשויות יסייעו לו.
בפברואר 1817 נדחה התיק, לאחר שלא נמצא כל ביסוס למעורבותו של הרב לפין ברצח.
דחיית התיק התאפשרה בעיקר בזכות התערבותם של שני אישים רמי דרג: הרוזן ניקולאי נובוסילצב, אשר ניהל עסקים משותפים עם היהודים במחוז והכיר אותם היטב, והשר לענייני דת, הנסיך אלכסנדר גוליצין.
הנסיך אלכסנדר גוליצין פנה לראשי הפרובינציות הרוסיות עם צו מתאים, שבו הבהיר את מעמדן של האשמות עלילת דם.
בצו זה, הוא ציין כי כבר במאה ה-16 הוצאו מסמכים האוסרים על האשמת יהודים בעלילות דם, כדוגמת הצו של מלך פולין זיגמונד השני אוגוסטוס.
גוליצין הדגיש כי כל האשמות עלילת הדם משמשות לרוב כתירוץ לרדיפה ולרצח יהודים.
נוסף על כך, הוא כתב כי גם חקירות הכנסייה לא מצאו ראיות התומכות בדעה הקדומה הזו.
ב-28 בפברואר 1817, בעקבות הפרשה בגרודנו, הוציא קיסר רוסיה אלכסנדר הראשון צו שאסר על פתיחת תיקים נוספים באשמת עלילת דם נגד יהודים.
נוסף על כך, המושל, הנסיך דרוצקי-ליובצקי, ננזף על ניהול החקירה שהתבססה על האשמות עלילת דם נגד יהודים.
למרות הצו האוסר על עלילות דם נגד יהודים, פתחו הרשויות המקומיות את התיק מחדש עשר שנים מאוחר יותר.
במסגרת הפתיחה החוזרת, נעצרו שוב הרב לפין ובתו באשמת הרצח.
לבסוף, לאחר ארבע שנות חקירה נוספות, ובהיעדר כל ראיה, החליטו הרשויות להותיר את התיק פתוח (לסגור אותו ללא הכרעה).
זהות הרוצח של מריאנה אדמוביץ' מעולם לא התגלתה.
חלקה הראשון מכיל דברי שבח לאלוהים על כך שעם ישראל זוכים להתפלל לפניו, בניגוד לגויים המתפללים לאל שווא.
חלקה השני, "עַל כֵּן נְקַוֶּה" מביע תקווה שכל בני האדם יכירו בייחודו של אלוהי ישראל ויעבדו אותו 'שכם אחד'.
התפילה נתקנה עבור החלק הפותח את מלכויות בתפילת מוסף של ראש השנה, אך בחלק מהקהילות נאמרת גם בסיום שלוש התפילות בכל יום.
על פי המסורת תפילה זו חוברה בידי יהושע בן נון.
בחלק הראשון של התפילה תיאור גדולתו של אלוהים ושל עם ישראל העובדים אותו לעומת אלילי השקר של שאר העמים.
בחלק השני של התפילה בקשה "להעביר גילולים מן הארץ והאלילים כרות יכרתון" – תפילה לביטול עבודת האלילים ולהכרת האנושות כולה במונותאיזם.
בניגוד לרוב התפילות, החלק הראשון של עלינו לשבח אינו פונה אל האל בגוף שני, אלא מדבר עליו בגוף שלישי.
שמותיו המקודשים של האל מוזכרים בחלק הראשון רק בציטוטי פסוקים.
תפילת עלינו לשבח כוללת רמזים לפרק מ"ה בספר ישעיהו ופרק י' בספר ירמיהו, שני פרקים המתפלמסים עם עבודת האלילים.
אהרן מירסקי תיאר את התפילה כמתפלמסת עם עבודת האלילים שממנה הצליח עם ישראל להשתחרר.
שרגא בר און ויקיר פז טוענים, לעומת זאת, שעלינו לשבח היא "תפילה פולמוסית המתמודדת עם אפשרויות חיות ותוססות של כפירה - תפיסות העולם הביניטריות".
הם טוענים שהביטויים "אדון הכל" ו"יוצר בראשית" נדירים בספרות העברית הבתר מקראית של העת העתיקה ובמיוחד בספרות חז"ל, ושילובם יחדיו הוא יחידאי.
הם גם מצביעים על כך שביטויים אלו רווחו בקרב המאמינים בביניטריות.
דניאל בויארין מסיק מכך שתפילת עלינו לשבח היא תפילה ביניטרית וכי בתקופה הקדומה האמונה בביניטריות הייתה לגיטימית.
בר און ופז טוענים, לעומת זאת, שתפילת עלינו לשבח מקבילה את שני הביטויים כדי להדגיש שהם מכוונים לאל יחיד.
עדות אשכנז נוהגים לומר "ואנחנו כורעים ומשתחווים ומודים" בעוד הספרדים אומרים "ואנחנו משתחווים" בלבד.
במקורות קדומים רבים, וכן בסידורים של יהודי תימן מופיע הניסוח "לתכן עולם במלכות שדי", במקום "לתקן עולם במלכות שדי".
קו זה משתלב יותר טוב מול נוסחו של החלק השני של התפילה "ועל כן נקוה", המוקדש רובו ככולו לבקשה להשראת מלכות ה' בעולם, ואינו עוסק בסוגיות תיקון העולם.
קיימים עוד שינויי לשון קטנים, של מילים ואותיות בודדות.
יש מנהגים שונים או לגרוס "אין אחר", "אין עוד" או "אין עוד אחר".
שני הקטעים האחרונים, "ככתוב בתורתך ה' ימלוך לעולם ועד" ו"ונאמר והיה ה' למלך על כל הארץ וכו'" אינם מופיעים בכל הנוסחאות, וככל הנראה לא היו חלק מהתפילה המקורית.
בסידור חסידי אשכנז מבואר שיש סוד במניין המילים (ללא שני הפסוקים הנזכרים) ואין להוסיף או לגרוע על מניין זה.
הקטע "ככתוב בתורתך ה' ימלוך לעולם ועד" היווה המשך של ברכת מלכויות, והוכנס בנוסחאות אחרות גם לתפילת עלינו לשבח.
הגאון מווילנה השמיט את הפסוק "והיה ה' למלך וכו'", לעומת המגן אברהם שתמך באמירתו על פי האר"י.
המשפט "שהם משתחווים להבל וריק ומתפללים אל אל לא יושיע" הושמט על ידי הצנזור – בעיקר בסידורי אשכנז – עקב טענה שהמילה "וריק" מכוונת לישו, בשל הגימטריה הזהה (316; ראו בפיסקה #יחס לגויים); פיסקה זו הוחזרה ברוב הסידורים, אך בחלקם מופיע בסוגריים.
כמשקל נגד לטענה זו היו שחששו מהנוסח "ומושב יקרו", משום ש"יקרו" בגימטריה ישו, ומשפט זה נראה כמדבר בשבחו של מקים הדת הנוצרית.
לכן הוכנסו בכתבי יד שינויי נוסחאות, דוגמת הסרת "ומושב יקרו", החלפה ב"וכיסא כבודו", ב"ומושבו היקר" ובגרסאות אחרות המעקרות את הגימטריה.
הנוסח "וכיסא כבודו" אומץ על ידי הגר"א, הרב ישראל איסרלין, הרב יצחק אייזיק טירנא ואחרים, וכך נוהגים במנהג פפד"מ בימים נוראים כשאומרים עלינו בקול רם; אך המהר"ם מרוטנבורג, ובעקבותיו תשב"ץ והטור, אימצו את הגרסה המקובלת על פי ספר ההיכלות.
בשם המהר"ם נמסר שאין לחשוש לגרסה "יקרו", שכן אלו ראשי תיבות של "יה קדוש רם ונשא".
במקור נתקנה התפילה במוסף של ראש השנה, ולאחר מכן שובצה בחלק מהקהילות בסופי התפילות.
ברוב גדול של נוסחי התפילה, נאמרת תפילת עלינו בכל שלוש התפילות ביהדות: שחרית, מנחה וערבית.
עם זאת, ישנם חילופי מנהגים לגבי אמירתה במנחה ובתפילות הנאמרות ברצף.
בימים שבהם מתפללים תפילת מוסף, הנאמרת מיד לאחר תפילת שחרית, לרוב המנהגים "עלינו לשבח" אינה נאמרת בסיום תפילת שחרית כי אם בסיום תפילת מוסף.
בנוסח תימן, נוסח איטליה, נוסח רומניא ונוסח פרובאנס התפילה לא נאמרת במנחה, ובקהילות אשכנז יש מנהגים שונים אם אומרים אותו במנחה כאשר מסמיכים מנחה לערבית.
ביום הכיפורים אין אומרים עלינו בחלק מהנוסחים אחרי מוסף ומנחה.
בראש השנה נאמר עלינו לשבח באמצעה של תפילת העמידה של מוסף, והוא מהווה חלק מברכת מלכויות.
בעדות רבות נאמר הקטע הראשון של עלינו לשבח גם באמצעה של תפילת העמידה של מוסף של יום הכיפורים.
הספרדים שבאיטליה ומערב אירופה, וכן בנוסח קטלוניה, אין אומרים את החלק השני ("על כן נקווה"), למעט בברכת מלכויות שבתפילת מוסף של ראש השנה.
בקהילות אשכנז המזרחי, נוהגים לאומרה גם בסיום קידוש לבנה ובסיום טקס ברית המילה.
וכן תפילת עלינו לשבח מופיעה גם בסדרי תפילה לחולה טרם מותו.
באשכנז היה נהוג לאומרה בלחש (מלבד בליל ניטל ובראש השנה), מפני פחד מהגוים.
מנהג זה השתמר בוורמס עד שחלק מבני הקהילה לא ידעו כלל על המנהג לאומרה.
בין אמירת "שהם משתחווים להבל וריק" לאמירת "ואנחנו כורעים ומשתחוים" מפסיקים מעט, שלא ישתמע שהם משתחווים וגם אנחנו.
עקב חשיבות התפילה נהוג לעמוד בעת אמירת עלינו לשבח ולהשתחוות כשאומרים "ואנחנו כורעים ומשתחוים".
האשכנזים נוהגים לכרוע מעט בברכיים, ולהשתחוות בפלג העליון של הגוף.
הספרדים אומרים "ואנחנו משתחווים" בלבד, ולכן אינם כורעים אלא משתחווים בפלג הגוף העליון בלבד.
אצל האשכנזים נהוג בראש השנה ויום הכיפורים לכרוע על הברכיים ולהשתחוות על הרצפה בעת אמירת "ואנחנו כורעים ומשתחווים".
הרב דוד הלוי סגל מזכיר בספרו טורי זהב מנהג לירוק בעת אמירת עלינו לשבח לפני אמירת "ואנחנו כורעים", כדי לבזות את האלילים.
הדעות היו חלוקות האם יש לקיים מנהג זה.
הרב ישעיה הלוי הורוביץ, בהגהותיו על צוואת אביו, כתב: "וקצת מן ההמון נוהגים להקיא רוק בעלינו ואין יודעים למה, ...
ומקיאים כשאומרים ואנחנו כורעים וזה איסור גמור, וגם עלינו נתוקן על ידי יהושע בן נון שהיו בימיו עובדי עבודת כוכבים ומזלות שאינו בזמנינו.
וגם הוא סכנה גדולה שמא יחשבו האומות שבזמנינו שעליהם נאמר ככל המונם וכו' ...
על כן מן הראוי שיש למחות בידיהם".
לעומת זאת, הרב אברהם אליעזר הירשוביץ כתב שאין לחשוש לקיים את המנהג, משום שכולם מבינים שהיריקות אינן מכוונות לגוים שבמדינות אירופה אלא לעובדי אלילים פאגניים שניתן למצוא באפריקה ואסיה.
כיום מנהג זה קיים בעיקר במספר חצרות חסידיות (ובהן חסידות חב"ד).
האשכנזים נוהגים לומר קדיש לאחר אמירת עלינו לשבח.
באשכנז, שלא היו מסיימים את עלינו לשבח בפסוקים, לא אמרו קדיש.
קהילות צפון אפריקה נהגו שלא לומר את חלקו השני ("על כן נקווה") בשבתות, וימים טובים.
הטעם לכך הוא שאמירת עלינו לשבח משמשת כעדות לתפילה (כיוון שכל קטע מתחיל באות ע ומסתיים באות ד, ומכאן שני עדים), ומאחר שאין עדות בשבת יום טוב, אין להעמיד שני עדים - ולכן היו משמיטים את החלק השני.
וכך הוא בסידורי תפילת החודש, ובמחזורי זכור לאברהם וסידורים נוספים שנדפסו בליוורנו.
המסורת היהודית מייחסת את חיבור התפילה ליהושע בן נון בשעה שכבש את ארץ ישראל.
ספר חרדים מציין שעלינו נאמר בעת הקפת חומות יריחו ובספר "סדר היום" לרבי משה בן מכיר נאמר שיהושע אמרו שבע פעמים ישר והפוך בשעת הפלת חומות יריחו וכך נפלו שבעת החומות של יריחו.
השם הושע מופיע באקרוסטיכון הפוך של התפילה:"עלינו לשבח", "שלא עשנו", "ואנחנו כורעים", "הוא אלוקנו".
אגדה נפוצה במסורת היהודית מייחסת את החלק השני של "עלינו לשבח", הפותח במילים: "על כן נקווה לך..." לדמות המקראית עכן בן כרמי מתקופת יהושע, וזאת בשל ראשי התיבות הפותחים את קטע התפילה: "על כן נקווה".
רבי מנשה בן ישראל יחס את התפילה לאנשי כנסת הגדולה על פי הביטוי "מלך מלכי המלכים" שמופיע בנביא דניאל.
הרב אליהו מונק בספרו "עולם התפילות" וכן בספר "עיון תפילה" לר' אריה לייב גורדון ניסו לתאם עם דעת החוקרים, שהתפילה בבסיסה חוברה על ידי יהושע, אך נערכה על ידי רב, מסדר סדר מלכויות זכרונות ושופרות.
קטע דומה לתפילת עלינו לשבח, מופיע בספרות ההיכלות והמרכבה.
החוקרים חלוקים בדעותיהם בשאלת המקור הראשון של התפילה, כמו גם לגבי תקופת חיבור התפילה.
מ"ד שווארץ טוען שהמקור הוא בסידור התפילה ומשם הועתקה התפילה לספרות ההיכלות.
לטענתו, הרעיונות של מלכות ה' לעתיד לבוא והכרת האומות במלכות ה', המופיעים ב"ועל כן נקוה", חלקו השני של עלינו, זרים לספרות ההיכלות.
בנוסף, הוא כותב שמכיוון שעלינו לשבח אינה תפילה מיסטית, לא סביר שמקורה בספרות ההיכלות.
דעה זאת מייחסת את חיבור תפילת עלינו לשבח לתקופת התנאים ומייחסת אותה לעיתים לרב אשר בתלמוד ירושלמי ובמדרשים נרמז שהוא חיבר את תפילת מלכויות זכרונות ושופרות.
לעומת זאת, מאיר בר-אילן טוען שכיוון המעבר הטבעי הוא מספרות ההיכלות, הידוע כמקור ממנו נלקחו טקסטים שונים אל סידור התפילה והתלמוד, אל סידור התפילה המהווה אוסף של טקסטים שנלקחו ממקורות שונים.
הוא מצביע על כך ש"עלינו לשבח" נעדר את המילה המרכזית של תפילת מלכויות, למעט הביטוי "מלך מלכי המלכים", וכי תפילת 'עלינו לשבח' אינה נצרכת לגוף של 'תפילת מלכויות', שנקבעה כחובה בהלכה.
כן טוען בר-אילן שעלינו לשבח כתפילת שבח כלל אינו מתאים לברכת מלכויות שתפקידו להמליך את ה' ולא לשבחו וכי 'עלינו לשבח', בעל המוטיב הלאומי, אינו מתאים למוסף של ראש השנה, בעל האופי האוניברסלי.
נוסף על כך, מצביע בר-אילן על הליטוש הלשוני של תפילת 'עלינו לשבח' בסידור המקפיד על שימוש בגוף-ראשון-רבים, בניגוד לנוסח בהיכלות, דבר המצביע, לשיטתו, על כך שנוסח הסידור מאוחר יותר.
כמו כן, מזכיר בר-אילן את הנוהג הרווח לתרגם מלשון יחיד ללשון רבים קטעים המוכנסים לסידור התפילה.
בעקבות קביעתו ש-'עלינו לשבח' מקורו בספרות ההיכלות, טוען בר-אילן שהוא נכתב בין המאה ה-3 למאה ה-5 לספירה.
שרגא בר און ויקיר פז מסכימים עם שוורץ שהתפילה זרה לספרות ההיכלות וטוענים שהיא הגיעה אל ספרות ההיכלות מפיוט עצמאי.
על סמך טענתם שהתפילה מכוונת נגד השקפות ביניטריות הם מתארכים אותה לתקופה שבין המאה השנייה לאמצע המאה השלישית לספירה.
קאופמן קוהלר טוען באנציקלופדיה היהודית שהתפילה נוסחה לפני היווסד הנצרות ומתפלמס עם הטוענים שהתפילה נכתבה על ידי רב.
לטענתו, ההתייחסות ל"מלך מלכי המלכים" מעיד על מקור מהתקופה הפרסית, בה המלך היה מכונה מלך המלכים.
כן הוא מצביע על העדר בקשה בתפילה על בניין בית המקדש, דבר המעיד שבית המקדש היה קיים, והעדר תפילה לבא המשיח כמעיד שהוא קדום לנצרות.
כן הוא טוען שמלשון התפילה ניכר שהיא הודבקה לתוך תפילת מלכויות של מוסף לראש השנה והוא קדום לו.
יוסף היינימן טען שעלינו לשבח שייך לקבוצת התפילות שמקום היווצרן הוא בית המדרש, כלומר "תפילות שנוצרו בעקבות לימוד התורה בציבור, ובייחוד אגב הדרשה בציבור".
מקום שיבוצו הראשון של עלינו לשבח בתפילה הוא במוסף של ראש השנה בפתיחת סדר מלכויות, הנאמר בשני ימי ראש השנה.
תפילת עלינו לשבח מופיעה שם כבר בסדר רב עמרם גאון, ובסידור רב סעדיה גאון.
החיד"א מייחס את תיקונה בתפילה לרבי יוחנן בן זכאי.
בעת מסעי הצלב נאמרה תפילת "עלינו לשבח" על ידי המוצאים להורג על קידוש השם.
למשל, ב"ספר זיכרון" של אפרים בן יעקב מבון מסופר שבמסעי הצלב ב-1171, אמרו יהודי בלואה שבצרפת את תפילת "עלינו לשבח", בעת שנלקחו למות על קידוש השם.
יש הטוענים שבעקבות זאת החלו לאמר את תפילת עלינו לשבח בכל יום.
המקור הקדום ביותר המעיד על אמירת "עלינו לשבח" בסיום התפילה בכל יום הוא מחזור ויטרי המביא את תפילת עלינו לשבח ביום חול, תוך ציון: "ואומר בלחש עלינו לשבח" ובסיום תפילת שבת מציין באופן סתמי: "ויאמרו 'עלינו לשבח', 'על כן נקוה לך', ונפטרין לבתיהם לשלום".
עם זאת, לא ברור שהקטע התחבר על ידי מחבר המחזור, רבי שמחה מוויטרי.
מנהג זה מופיע גם בספר הרקח של רבי אלעזר מוורמייזא, מאותה תקופה.
אמירת עלינו נשתרשה בקרב האשכנזים ובמקורות מאוחרים יותר לא צוין לאומרו בלחש.
בין השאר, מופיע אמירת עלינו ב"כלבו", בטור ובהגהות הרמ"א בשולחן ערוך (סימן קל"ב).
לעומת זאת, בנוסח הספרדים התפילה הוכנסה לתפילות היום יום בהשפעת האר"י ואמירתו בסוף התפילה אינה מוזכרת בסידור הרמב"ם ואף לא בשולחן ערוך.
בתחילה נאמרה תפילת עלינו לשבח רק לאחר תפילת הבוקר, שחרית או מוסף.
אמירתה לאחר תפילת מנחה ומעריב הוכנסה בהשפעת האר"י.
יש הנוהגים לאמר עלינו לשבח לאחר קידוש לבנה.
הטעם שניתן לכך הוא להדגיש שלמרות הברכה על הירח היהודי מתפלל רק לבורא העולם.
לאחר עלינו לשבח נוהגים לומר את שלושה פסוקים, המופיעים במדרש אסתר רבה כדברי שלושה נערים למרדכי.
בעבר היה זה מנהג נוסח פרובאנס.
פרשנויות, המופיעות במחזור ויטרי וב"ערוגת הבושם", מסבירות כי המשפט "שהם משתחוים להבל וריק" מכוון כנגד הנוצרים, מכיוון ש"וריק" שווה בגימטריה ל"ישו".
במרבית הפרשנויות הגימטריה רחבה יותר, והיא מכניסה למשוואה גם את מוחמד, מייסד דת האסלאם; "להבל ולריק", בתוספת ל', עולה בגימטריה "ישו מחמט".
בעקבות כך, פרסמו משומדים את הפרשנות היהודית, והיא נפוצה בעלילות ובפולמוסים יהודיים–נוצריים.
הרב יום טוב ליפמן מילהויזן מספר שבשנת ה'קנ"ט טען פטר, משומד נוצרי בן המאה ה-14, אשר שמו היהודי הקודם היה פסח, שהמשפט "שהם משתחוים להבל וריק" מכוון כנגד אמונתם של הנוצרים מכיוון ש"וריק" שווה בגימטריה ל"ישו".
הרב ליפמן ענה לו: .
היו גם שטענו שהצירוף "הבל וריק" מופיע כבר ב, מאות שנים לפני הופעת הנצרות.
תפילת עלינו לשבח הוזכרה לעיתים קרובות על ידי אנטישמים כהאשמות שהעלו נגד היהודים.
מספר טעמים נתנו על ידי חכמי ההלכה לאמירת תפילת עלינו לשבח בסוף התפילה בכל יום.
לפי סיבה זו נכתב בספר מגן גיבורים, שכשמתפללים ערבית סמוך לתפילת מנחה אין צורך לומר לאחר תפילת מנחה עלינו לשבח, וכך פסק גם במשנה ברורה.
סיבה זו גם מסבירה את אי אמירת עלינו ביום הכיפורים אחרי תפילת מוסף ואי אמירת עלינו לאחר שחרית, בימים בהם מתפללים מוסף.
מהר"י אבוהב בפירושו על הטור (סימן קל"ג) ורבי יעקב כולי בספרו ילקוט מעם לועז מבארים שעלינו לשבח נתקנה רק בתפילות בהן אומרים שמע ישראל, שעניינו עדות על יחודו של ה', וזו גם מטרת עלינו לשבח, לסיים את התפילה בייחוד ה'.
שניהם מפרשים שלפי סיבה זו יש לאומרה רק בתפילת שחרית וערבית.
לעומתם הרדב"ז ורבי משה בן מכיר בספרו סדר היום אומרים שלפי סיבה זו יש לאמרה גם במנחה.
סיבה נוספת נאמרה על ידי החכם התימני רבי יצחק ונה שעלינו לשבח נתקנה כנגד הגויים שמשתחווים לשמש בזריחה ובשקיעה, ועל כן אומרים אותה רק שחרית וערבית.
קיימת פרשנות המנמקת את מיקומה של תפילת עלינו לשבח כחותמת התפילה בכך שהיא "כמו 2 עדים המעידים על התפילה (כל קטע פותח ב"ע" ומסיים ב"ד" = 2 עדים)".
על פי הקבלה יש כוונות מיוחדות לתפילה זו ובכוחה לגרש את הקליפות ולהוריד למטה את העולמות העליונים.
האר"י הפליג בשבח תפילה זו, ובהשפעתו התקבלה אמירתה לאחר שלוש התפילות.
על פי קבלה אין להסיר בתפילת שחרית את התפילין רק לאחר אמירת עלינו לשבח.
בספר יסוד ושורש העבודה כותב הדרכה לאמירת עלינו לשבח, איך להתרגש ולשמוח בכל קטע.
בספר הרקח כתב ש"יש לומר עלינו באימה וביראה כי כל צבא השמים שומעים והקב"ה עומד עם פמליא של מעלה וכולם עונים ואומרים אשרי העם שככה לו וכו'".
המשנה ברורה פסק שמי שנמצא בבית כנסת בשעה שאומרים עלינו לשבח, חייב לומר עמם אף שכבר התפלל.
בספרו "הבת היחידה", ממחיש הסופר אברהם ב.
יהושע את הקונפליקט הזהותי בו שרויה גיבורת הסיפור, רקלה, נערה יהודיה בת 12 החיה באיטליה.
עלינו לשבח - אהרלה סמט באלבום אהר'לע, לחן של פינקי ובר.
עלינו לשבח - משולם גרינברגר.
עליסה בארץ הפלאות (ביפנית: ふしぎの国のアリス, באנגלית: Alice in Wonderland) היא סדרת אנימה יפנית בת 92 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 1984 בהשראת הספר עליסה בארץ הפלאות מאת לואיס קרול.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון ב-1986, ואחר כך שודרה בשידורים חוזרים בערוץ הילדים ומאוחר יותר בערוץ ג'וניור.
את שיר הפתיחה של התוכנית בגרסתה העברית ביצעה ריקי מנור.
העלילה מתמקדת בילדה צעירה בת 7.5 בשם עליסה אשר עוקבת אחר ארנב לבן דרך מחילה אשר מובילה אותה אל ארץ הפלאות, שם היא פוגשת בדמויות מעניינות רבות, הכוללות בין השאר את הכובען המטורף, חתול צ'שייר, טווידלדם וטווידלדי, עכבר מספר הסיפורים, המפטי דמפטי, הזחל ומלכת הלבבות.
ההתחלה של הסדרה דומה יותר לסיפור המקורי, בעוד שהפרקים המאוחרים יותר של הסדרה מבוססים על חלקים מספר ההמשך של עליסה בארץ הפלאות - "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", ופרק אחד על ספר אחר של קרול "ציד הסנרק".
עם הקרנת הסדרה בישראל, יצאו 5 ספרים המבוססים על הסדרה עם קלטות טייפ המקוריינות על ידי שפרירה זכאי עצמה:
"עליסה פוגשת את נבי ארנבי"- פרקים 1-2
"אגם הדמעות"- על שם פרק 3, כולל גם את פרק 4- "מרוץ החבירבורים"
"עליסה והמפטי דמפטי"- פרקים 6 ו-15
הדיבוב המקורי לעברית הופק ב-1987, הדיבוב בוים והופק על ידי שפרירה זכאי.
שמעון כהן (הארנב הלבן/המפטי דמפטי)
רותי הולצמן (מלכת הלבבות/שומר עץ הערבה/אמא של עליסה)
דב רייזר (דרקון חד לשון/טווילידי/טווילידם/דון פרננדו)
דודיק סמדר (אבא של עליסה/מלך הלב/ביל הקטן)
שפרירה זכאי (סיליה/תוכי/ הגברת הרוזנת/גברת ספייסר/קריינות)
ספר עלים לתרופה הוא לקט בעל יותר מחמש מאות מכתבים שכתב ר' נתן שטרנהרץ (ממשיך דרכו של רבי נחמן מברסלב) לתלמידיו, ידידיו, חסידיו, ובפרט לבנו רבי יצחק.
הספר במתכונתו המוכרת כיום הוא חיבור של שני ספרים שיצאו לאור בעבר וקיבצו את מכתביו של רבי נתן, האחד בשם "עלים לתרופה" והשני בשם "מכתבי מוהרנ"ת".
את המכתבים קיבץ וערך תלמידו של ר' נתן, ר' נחמן מטשערין.
במהדורות החדשות נדפסו בנוסף 9 מכתבים של רבו, רבי נחמן מברסלב, וגם מכתבים שכתב בנו רבי יצחק מצפת לאחר עלייתו לארץ ישראל.
שמו של הספר הוא על-פי הפסוק בספר יחזקאל מז, יב
הנחל מרמז על נחמן מברסלב שאמר על עצמו "ועכשיו יש נחל נובע מקור חכמה" (גם כאן נעשה שימוש בפסוק מ)
וה"עלים לתרופה" רומזים למכתבים אלו, אשר מיועדים לחיזוקם הרוחני של חסידי ברסלב.
עליסה בארץ הפלאות (מוכר גם בשם אליס בארץ הפלאות החל משנת 1990; באנגלית: Alice in Wonderland) הוא סרט הנפשה שהופק על ידי וולט דיסני ומבוסס על "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול.
זהו הסרט ה-13 באורך מלא שהופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני ויצא לבתי הקולנוע ב-28 ביולי 1951.
הסרט הוביל ליצירת זיכיון הכולל סרטי לייב אקשן, סדרות ומשחקים, בין היתר סדרת הטלוויזיה "אליס במאפיית הפלאות".
על גדות נהר שקט, נערה צעירה בשם עליסה נעשית עייפה מסיפורה של אחותה הגדולה על ההיסטוריה של ויליאם הראשון.
כאשר אחותה נוזפת בחלומות הקיץ של עליסה, עליסה מספרת לחתולה שלה דינה שהיא מעדיפה לחיות בארץ חלומות שטותית בשם ארץ הפלאות.
עליסה ודינה מבחינות בארנב לבן לבוש וסט שעובר, ועליסה רודפת אחריו כשהוא רץ בטענה שהוא מאחר לאירוע לא ידוע.
עליסה עוקבת אחריו לתוך חור ארנבים ונופלת לתוך מבוך.
היא רואה את הארנב הלבן נעלם לתוך דלת קטנה ומנסה לעקוב, אבל הידית המדברת של הדלת מייעץ לה לשנות את הגודל שלה באמצעות משקה ומזון מסתורים.
מתוך תסכול, עליסה ממררת בבכי ודמעותיה גורמות לשיטפון.
עליסה בסופו של דבר מצליחה להתכווץ עובר דרך חור המנעול של הדלת לתוך ארץ הפלאות.
היא פוגשת טווידלדם וטווידלדי המספרים את הסיפור של "סוס הים והנגר".
עליסה בסופו של דבר מוצאת את הארנב הלבן בביתו, אך לפני שהיא מספיקה לשאול למה הוא מאחר, היא נשלחת להביא כמה כפפות.
היא אוכלת עוגיה וגדלה שוב, ונתקעת בבית הארנב.
הארנב הלבן, הדודו, וביל הלטאה (מנקה הארובות) מאמינים שעליסה היא מפלצת ומתכננים לשרוף את הבית כדי להורגה.
עליסה נמלטת על ידי אכילת גזר מגינתו של הארנב והתכווצות כתוצאה מכך.
היא פוגשת ושרה עם פרחים מדברים, אבל הם מבריחים אותה באשמה שהיא עשב-בר.
עליסה אז מודרכת על ידי זחל המעשן נרגילה לאכול חלק מהפטריה שלו.
בהתחלה עליסה אוכלת את הפטריה וגדלה לגובה גבוה מדי עד שמגיעה לשמיים, שם היא נפגשת עם קן של ציפור.
הציפור מפחדת ממנה בטענה שעליסה היא נחש.
עליסה בסופו של דבר חוזרת לגודלה המקורי ומחליטה לשמור את הפיסות הנותרות של הפטריה.
עליסה פוגשת חתול צ'שייר המייעץ לה לבקר את הכובען המטורף, ארנביב ונמנמן.
השלושה מארחים מסיבת תה מטורפת וחוגגים את "אין יום הולדת" שלהם ושל עליסה, כלומר, כל יום שאינו יום הולדת.
הארנב הלבן מופיע, אבל ארנביב והכובען המטורף הורסים את שעון הכיס שלו וזורקים אותו מחוץ למסיבה.
עליסה מוותרת על המרדף אחרי הארנב הלבן ומחליטה ללכת הביתה, אבל הולכת לאיבוד ביער.
חתול הצ'שייר מופיע ומוביל את עליסה למבוך גידור ענק הנשלט על ידי מלכת הלבבות הרודנית ובעלה הקטן, מלך הלבבות.
המלכה מוציאה להורג כל מי המרגיז אותה, ומזמינה את עליסה למשחק קרוקט ביזארי שבו משתמשים בפלמינגו וקיפודים כציוד.
חתול הצ'שייר מופיע שוב ושולף טריק על המלכה והיא מאשימה את עליסה במעשה, ועליסה נכנסת למשפט.
עם זאת, היא אוכלת את שאריות הפטרייה של הזחל וצומחת לגובה עצום אשר לטענת המלך אסור בבית המשפט.
עליסה מעליבה בגלוי את המלכה עד שהיא מתכווצת לגודל הרגיל שלה, ונאלצת לברוח לאחר שהמלכה מצווה להורגה.
עליסה נרדפת על ידי רוב הדמויות של ארץ הפלאות עד שהיא סוף סוף מתאחדת עם ידית הדלת.
ידית הדלת אומר לה שהיא חולמת, מה שמאלץ את עליסה להעיר את עצמה.
הסרט מסתיים כשעליסה ואחותה חוזרות הביתה לתה.
עלילת כרת הוא שירה אפית קדומה, שמעורבים בה בני אדם ואלים.
זהו חלק מהמיתוס האוגריתי, מתקופת הברונזה המאוחרת, שנמצא בעיר אוגרית.
העלילה כתובה על לוחות KTU 1.14 עד KTU 1.16, לפי שיטת הקטלוג של מנפרד דיטריך ועמיתיו.
כמו עלילות אחרות היא אינה נמצאת בשלמותה וחסרים ממנה חלקים לרבות סוף העלילה.
ישנן דעות שונות לגבי סדר עריכתם של הלוחות, ובערך זה מובאת הגרסה של ד"ר דוד אמיר.
הדמויות המרכזיות הן המלך כרת, אשתו חורי, בנו יצב ובתו שמנת וראש האלים אל.
העלילה, שעוסקת באובדן, מתווה דרך להתאוששות מאסון גדול, מורה כי לראש האלים תפקיד חשוב מאוד בנחמה ובהתרפאות, ומכוונת להכרת תודה כלפי האלים, במיוחד כאשר האדם נודר נדרים.
תחילת העלילה היא באסון הכבד הפוקד את המלך כרת - 'עבד אל', מלכה של חוּבּוּר (או חוּבּוּרֻ).
באסון מתים כל צאצאיו בנסיבות שונות.
הוא נותר ערירי וללא יורש, וכשהוא בוכה בשנתו מתגלה אליו אל, ראש הפנתיאון, שמנחם אותו ומייעץ לו להקריב קורבנות לו ולבעל (ובהם טלה, גדי, לחם, ציפור ויין).
לאחר הטקס לפי ההתגלות, על כרת לאסוף צבא, לתקוף את העיר אודום ולבקש ממלך העיר פבולי (פָּבֻּלִ), לתת לו לאישה את חוריה (חֻרַיַ) בת המלך, בעלת היופי האגדי, שיופיה כיופי האלה ענת, בתמורה להסרת המצור.
המלך כרת מתעורר משנתו ועושה כעצתו של אל.
הוא זובח לאלים אל ובעל, נושא ידיו לשמיים, מכין מזון לעירו, מגייס צבא עצום שמונה שלוש מאות אלף חיילים, מצייד אותם כראוי ויוצא בראשם.
בסוף היום השלישי הם מגיעים למקדש אשרה אלת צור וצידון, ושם הוא נודר נדר שאם היא תהיה בעזרו, הוא יתרום לעבודתה, ויכפיל את משקל הנסיכה חוריה בכסף, ואף ישלש אותה בזהב.
מקץ שישה ימים, הוא מגיע לאודום, תוקף את סביבותיה ומטיל עליה מצור, עד שלבסוף פובלה, מלך אודום נכנע לו ומוסר לו את בתו היפה לאישה, למגינת לבם של תושביו.
לרגל המאורע מתכנסים האלים לאספה מיוחדת, ובעל מציע לאל לברך את כרת.
ואל מברך את כרת שייולדו לו שמונה ילדים ובהם את יצב, הילד שיינק מאשרה וענת.
לאחר שהוא נושא אותה לאישה היא יולדת לו שמונה בנים ובנות.
הוא מייעד את המלוכה לשמנת, בתו הצעירה ביותר במקום לבכור והאלים מסכימים לכך ברצון.
אך כרת שלא עמד בנדרו לאלה אשרה, נענש על ידה במחלה חשוכת מרפא.
אשתו עושה סעודה מיוחדת לנכבדי העיר, כנראה במטרה לעוררם למצבו הרע של בעלה ולבקש עצה למחלתו.
בנו הצעיר של כרת, אילחאו (אִלְחַאֻ) (Ilhʼu) , תוהה לעצמו איך אביו בן אל יכול למות, ובוכה אצל אביו הגוסס.
כרת מרגיע אותו ומבקש ממנו להתאפק ולהשאיר את האבלות והדמעות לאחותו שמנת.
הוא מבקש ממנו שייקרא לאחותו, אבל יסתיר את דבר גסיסתו ויספר לה, כי הוא עורך זבח ומזמין אותה לבוא עם התוף שלה.
אילחאו נוטל את הרומח שלו, יוצא אל שמנת ומגיע אליה בדיוק לכשיצאה לשאוב מים.
אילחאו מניח את רומחו ושמנת נופלת לארץ מכיוון שהיא מבינה שאביה חולה, אך אילחאו מנסה לטעון שמדובר בזבח ועצרת.
שמנת לא מקבלת את ההרגעה וחוקרת את אילחאו והוא מספר לה כי אביהם חולה כבר כמה חודשים, והיא בוכה וגם לא מבינה איך אביה בנו של אל ימות ככל בן תמותה, ונכנסת בוכיה לאביה.
בעקבות מחלתו של כרת, היבולים לא עולים יפה, ומאגרי המזון של העיר מידלדלים.
בנו הבכור יצב שעדיין נער, והודח למעשה מלהיות יורש עצר בידי אביו, שומע לקול יועציו וקורא תגר על אביו.
יצב חוזר באוזני אביו על דברי יועציו ומבקשו שירד מכס המלוכה, ויפנה לו את המקום, בשל "שלא דן דין אלמנה ולא שפט את משפט קצר הנפש".
בתגובה לתביעתו מקללו אביו המלך קללה נמרצת, שחורון ישבור את ראשו ועשתרת את קודקודו.
התלות באלים ובמיוחד באל שמוצג כמרכזי.
גם בעלילה זאת מתגלה תלות גדולה מאוד באלים.
במיוחד אל - ראש האלים, שיועץ למלך, מתווה לו את דרכו, משנה את הנורמות של הירושה, ואף מרפא אותו.
בניגוד לעלילות האחרות אל מאוד פעיל ואקטיבי.
דוד אמיר מציין כי הסיבה לכך היא שמדובר במלך ואל אחראי שהסדרים בארץ יישמרו.
מעמדו הבכיר של האל בעל, אף הוא בולט בעלילה זאת.
גם כאשר אל מייעץ להקריב קורבנות לבעל, וגם כאשר באספת האלים, בעל פונה לאל ומבקש ממנו לברך את כרת ואשתו.
הברכה אגב נעשית על כוס.
אף שלא מסופר מה המשקה ניתן להניח בוודאות שמדובר ביין.
אי הכרת תודה והפרת נדרים לאלים, הוא דבר שאסור לעשותו.
כרת שהפר נדרו לאלה אשרה - האלה הראשית של צור וצידון, כפי שמתואר בעלילה, נענש במחלה חשוכת מרפא וכמעט שמת, לולי התערב במיוחד ראש האלים לרפאו.
מעניין להשוות למקרא, "כי תדר נדר לה' אלהיך, לא תאחר לשלמו, כי דרש ידרשנו ה' אלהיך מעמך, והיה בך חטא" (דברים כ"ג כ"ב).
ישנו פירוט רב של המעשה הפולחני.
ניכר שהקרבת הקורבן לא נעשית סתם כך.
ישנה טהרה במים לפני הקרבת הקורבן.
רוחץ ידו עד אמתו ואצבעותיו עד שכמו.
לוקח טלה וגדי, שתי לחם, קרבי ציפור, ויוצק בגביע כסף יין ובגביע זהב נופת.
ועולה למגדל שם הוא מקיים את הפולחן, ומעליו הוא נושא את ידיו לשמים.
מוטיב נוסף שחוזר כאן כמו בעלילת אקהת, הוא תפקידו של המלך להיות שופט צדק, ולהגן על החלשים בחברה: אלמנות, יתומים ודומיהם.
מוטיב שחוזר פעמים רבות במקרא.
כאשר צבא כרת יוצא למלחמה, החיילים שאך התחתנו, מעבירים את נשותיהן לחבריהם ואף לזרים, כנראה כדי שהן לא תשארנה ללא הגנה.
מעניין להקביל את החוק המקראי שפוטר חתנים לצאת למלחמה.
את התגלות אל לכרת ניתן להשוות להתגלות האל במקרא לאבות (כמו בחלום יעקב) בחלומות והתגלות אל לבלעם בן בעור בכתובת בלעם בחלומו.
המלך כרת בדומה לאיוב נופל לתוך טרגדיה נוראה.
כל משפחתו נמחקת והוא נופל לדיכאון.
אמנם באיוב, כאשר התפיסה היא אחדותית, שגם הטוב וגם הרע באים מאותו אל, סוגיה פילוסופית זאת דורשת ליבון מעמיק.
מקבילה נוספת בין שתי דמויות אלה, שבסופו של דבר שניהם משתקמים בעזרתו של האל.
בדומה לסיפור התנ"כי אודות אבשלום בנו של דוד שמרד בו, הבן קורא תגר על מלכותו ומנסה להדיחו מהשלטון.
אך בניגוד לסיפור התנ"כי, הוא רק מביע את רצונו במילים, ומבקש ממנו לרדת ממלכותו, בעוד שבסיפור התנ"כי אבשלום מורד באביו בפועל ואף מנסה להורגו.
היחס ליום השביעי, כמו בעלילות אחרות אף כאן הוא מיוחד.
ההליכה לאודום נמשכת שישה ימים וביום השביעי הם מגיעים ליעדם.
גם ההתקפה על הפרזות של העיר נמשכת שישה ימים וביום השביעי פבולי מלך אודום נכנע לפני המלך כרת.
העלילה מזכירה במקצת את סיפור מלחמת טרויה.
מלחמה שנפתחת בשל רצון להשיג אישה יפה.
גם בעלילה זאת היופי הנשי מועלה על נס, כאשר הנסיכה המיועדת מתוארת בתוארי יופי רבים, ובהם שהיא יפה כמו האלה ענת, היפה שבאלות הכנעניות.
גם עלילת ארתור ואבירי השולחן העגול, נפתחת ביציאה למלחמה של המלך אקטור, אביו של ארתור, נגד אחד האבירים שלו אנתר, משום שהוא חושק באשתו היפה, איגריין הדרואידית.
בעלילת אקהת הגיבור מת בשל התגרותו בענת, ואילו בעלילת כרת הגיבור כמעט שנהרג בשל שלא מילא את נידרו כלפי אשרה, מה שכתוב בפירוש בעלילה מספר פעמים "במלונתך לבכי נעזבך בידי אישה?" (אלים וגיבורים עמ' 90).
בשירה האוגרתית נהוג להשתמש במספרים עוקבים, כנראה לחיזוק הרושם וההתמשכות של הדבר.
כך בתחילת העלילה מסופר על המלך כרת שמכין צידה לצבאו, "יאפה לחם לחמישה, מזונות לשישה ירחים" (אלים וגיבורים עמ' 83).
לאחר מכן בזמן מחלתו עושים סעודת בשר גדולה לנכבדי העיר: "קראי לשבעים שוורי לשמונים צבאיי" (שם עמ' 87).
גם מחלתו מתוארת באופן דומה "שלשה ירחים שהוא חולה, ארבעה דווה כרת" (שם עמ' 91).
עלירזא אפתח'ארי (בפרסית: علیرضا افتخاری; נולד ב-30 במרץ 1958) הוא זמר איראני שמבצע מוזיקה איראנית קלאסית וכמו כן מוזיקת פופ איראנית.
אפתח'ארי הגיע מהעיר אספהאן ופעיל כזמר מאז 1968.