tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לואיז מארי אמליה, נסיכת בלגיה הייתה בתם של לאופולד השני, מלך הבלגים ואשתו מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה.
הנסיכה לואיז נולדה ב-18 בפברואר 1858, בתו הבכורה של לאופולד השני, מלך הבלגים ואשתו מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-1865 הוכתר אביה כמלך הבלגים.
אביה ואמה לא הסתדרו היטב, ואמה העבירה את מרבית זמנה בעיר ספא ליד הארדנים.
לאופולד הזניח את לואיז ואחותה סטפני והתעניין בעיקר בבנו לאופולד, בעוד מריה הנרייטה התמקדה בבנותיה והעניקה להן חינוך מעולה.
ב-1869 מת אחיה לאופולד בגיל תשע.
המוות הכניס את אביה להלם שממנו לא התאושש עוד.
הוא התפייס עם אמה לזמן מה בניסיון ללדת בן זכר נוסף שיירש אותו, אולם התוצאה הייתה לידתה של בת נוספת, הנסיכה קלמנטין ב-1872. לאופולד איבד לחלוטין עניין במשפחתו, והשקיע את מרבית תשומת לבו בקונגו (אשר הייתה מושבה פרטית שלו) ובמספר פילגשים.
ב-1895 אמה פרשה סופית מחצר המלוכה והתגוררה בעיר ספא למשך שארית חייה.
לואיז התחתנה עם בן דודה השני פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה בבריסל, ב-4 בפברואר/ 4 במאי 1875. הכלה הייתה בת 17 בלבד והחתן היה בן 31. לזוג נולדו שני ילדים:
דורותיאה מריה הנרייטה אוגוסט לואיז (30 באפריל 1881 - 21 בינואר 1967), נישאה ב-2 באוגוסט 1898 לארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג.
אביה הסתייג מהנישואים, והתייחס לכך כאל ברית לא רצויה עם פרוסיה, אך אמה אישרה זאת משום שפיליפ חי בהונגריה.
היחסים בין לואיז לפיליפ לא היו מאושרים.
מאוחר יותר כתבה לואיז כי ברחה מבית השינה בהקדם האפשרי בבוקר שלאחר חתונתה, במצוקה קשה.
אומרים שפיליפ שלט, ולואיז הגיבה בכך שחיה אורח חיים מפואר בחצר וינה, שם משכה תשומת לב רבה.
בשנת 1880 הציעה את הנישואים בין אחותה סטפני לבין רודולף, נסיך הכתר האוסטרי.
בשנת 1895 לואיז ניהלה מערכת יחסים עם הרוזן גזה מטאיצ'יץ' (Mattacic, 1868-1923), בנו החורג של אוסקר קגלביץ', רוזן בוזין.
מטאיצ'יץ' היה סגן בגדוד קרואטי של הצבא האוסטרי.
בינואר 1897, היא עוררה שערורייה בווינה בכך שהשאירה לצמיתות את בעלה, הנסיך פיליפ, למטאכיץ' ולקחה את בתה איתה.
הם נסעו תחילה לפריז, אחר כך לקאן, וחיו ביעדים אחרים בדרום צרפת ובשאר אירופה.
בנה התנתק ממנה, כי הוא הרגיש שמעשיה הרסו את סיכוייו לירושה.
עד מהרה עזבה בתה את אמה בעצת ארוסה, הדוכס של שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1898, הנסיך פיליפ ומטאכיץ' לחמו דו-קרב בווינה, תחילה עם רובים, אחר כך עם חרבות, שבו הנסיך נפצע.
מטאיצ'יץ' נעצר בזאגרב ונכלא לארבע שנים בגין זיוף.
לואיז והנסיך פיליפ התגרשו לבסוף בגותה ב-15 בינואר 1906, כמעט שמונה שנים לאחר שהחלה בהליכי גירושין.
מנוכרת ומנושלת מאביה לאופולד השני, התגרשה מבעלה ונפרדה מילדיה, ההוצאות הבזבזניות של לואיז הכניסו אותה עמוק יותר ויותר לחובות.
למרות היותה בתו של המלך העשיר ביותר של העידן, היא נאלצה לתבוע פשיטת רגל לאחר שנודע כי מאטצ'יץ' זייף את חתימתה של אחותה של לואיז, הנסיכה סטפני, על שטרי חוב לתכשיטים בשווי של כ-2,500,000 דולר.
כתוצאה מפרק זה, במאי 1898 היא הוחזקה בבית משוגעים במשך שש שנים בהוראת המלוכה האוסטרית, שהייתה נבוכה ושערורייתית על ידיה ועל ידי בעלה.
מטאיצ'יץ' נידון לארבע שנות מאסר בגין זיוף.
לאחר שגזר דינו נגמר, הוא עזר ללואיז להימלט מבית המשוגעים בשנת 1904; השירות החשאי של הקיסר פרנץ יוזף,הם החלו את חייהם כנמלטים.
מצב זה הסתיים כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה והתפוררות האימפריה האוסטרית.
אבל כאשר לאופולד השני מת בשנת 1909, הנסיכה ושתי אחיותיה גילו כי אביהם השאיר את ממונו לפילגש הראשית שלו, הרוזנית הצרפתייה קרוליין לקרואה וחלק מהקרן המלכותית.
האחיות החלו בתביעה נגד המדינה הבלגית, שהעלתה טענות משלה על עושרו העצום של המלך.
תוצאת התביעה הייתה חשובה במיוחד ללואיז, ולא לאחיותיה, כי היא הייתה חסרת פרוטה.
אף על פי שהפסידה במאבק המשפטי, המדינה הבלגית העניקה לה סכום כסף, אותו תקבל רק שנים רבות לאחר מכן בשל פרוץ המלחמה.
לאחר המלחמה חזרו לואיז ומאטצ'יץ' לפריז, שם כתבה את זיכרונותיה.
ספר הזיכרונות של לואיז, "ענייניי שלי", פורסם בשנת 1921.
בריאותו של מאטצ'יץ' התדרדרה במהלך 1923 עד מותו באותו סתיו.
לאחר מותו עברה לואיז בפעם האחרונה לוויסבאדן שבגרמניה.
לאחר מותו של מאטצ'יץ ' היא קיבלה בית על ידי אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים, אשתו של בן דודה, אלברט הראשון, מלך הבלגים.
נפטרה בוויסבאדן ב-1 במרץ 1924.
לאחר מותה, החצר המלכותית בבריסל נכנסה לאבל למשך חודש שלם.
לואיג'י קרלו פאריני (באיטלקית: Luigi Carlo Farini; 22 באוקטובר 1812 – 1 באוגוסט 1866) היה פוליטיקאי, פיזיקאי והיסטוריון איטלקי שכיהן כראש ממשלת איטליה השלישי למשך מספר חודשים בין השנים 1862–1863.
פאריני נולד ברוסי, ליד רוונה, ממלכת איטליה הנפוליאונית, ב-22 באוקטובר 1812. לאחר שסיים קורס אוניברסיטאי בבולוניה בהצטיינות (שאותו קטע כדי לקחת חלק במהפכה של 1831, בהנהגת הקרבונארי), עסק כרופא ברוסי וברוונה.
הוא רכש לעצמו מוניטין ניכר, אך בשנת 1843 דעותיו הפוליטיות שקראו לאיחוד איטליה הביאו לגירושו ממדינת האפיפיור.
הוא התגורר בין פירנצה ופריז, ונע ברחבי אירופה כרופאו הפרטי של ז'רום בונפרטה (אחיו של נפוליאון בונפרטה).
כאשר פיוס התשיעי נבחר לכס הקדוש והחל את שלטונו במגמות ליברליות ולאומיות לכאורה, שב פאריני לחצי האי האפניני (איטליה) ומונה למזכיר הכללי של משרד הפנים האפיפיורי.
הוא כיהן בתפקיד במשך קצת יותר מחודש, שכן כמו כל הליברלים האיטלקים האחרים הוא הסתייג מן האפיפיור אשר סירב לאפשר לחייליו להילחם נגד האימפריה האוסטרית, והתפטר עם שאר הממשלה ב-29 באפריל.
פיוס התשיעי, שרצה לנטרל את השפעתם של הליברלים, שלח את פאריני לקרלו אלברטו, מלך סרדיניה, למסור לידיו את הפיקוד על חלק מהמשמר השווייצרי.
פאריני שב ונבחר כחבר פרלמנט האפיפיורי מטעם פנצה, שוב מונה למזכיר משרד הפנים בקבינט מאמיאני, ומאוחר יותר המזכיר הכללי של משרד הבריאות הציבורי.
הוא התפטר מתפקידו לאחר בריחתו של האפיפיור בשנת 1849 במהלך אביב העמים, ושב לתפקידו עם השבת הסדר למדינת האפיפיור בתמיכת הצבא הצרפתי.
בהמשך, עם נטיית האפיפיור לעבר מדיניות שמרנית וריאקציונרית יותר מקודם לכן, התפטר וגלה לטורינו.
בהיותו בטורינו השתכנע שרק באמצעות בית סבויה ניתן לאחד את איטליה, והוא פרש את דעותיו הליברליות במספר עיתונים אשר היו נתונים להחזקתו של קמילו בנסו די קאבור.
הוא גם כתב את יצירתו ההיסטורית הראשית: המדינה הרומאית בין 1815 ל-1850 (Lo Stato Romano dal 1815 al 1850), בארבעה כרכים (טורינו, 1850).
בשנת 1851 מונה לשר ההוראה הציבורית בקבינט ד'אג'ליו, משרה בה כיהן עד מאי 1852. כחבר הפרלמנט של סרדיניה וכעיתונאי פאריני היה אחד התומכים החזקים ביותר של קאבור, וכן תמך במעורבותה של סרדיניה במלחמת קרים.
בשנים 1856–1857 פרסם שני מכתבים למדינאי הבריטי ויליאם גלאדסטון בנושא איחוד איטליה.
כאשר עם פרוץ מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה גורש פרנץ החמישי, דוכס מודנה, והוקמה ממשלה רפובליקנית זמנית, נשלח פאריני כנציב סרדיניה למודנה; בסופה של המלחמה הפך לשליט רודני של העיר ופעל לספח אותה לתוך סרדיניה.
הוא ניהל משא ומתן על ברית עם דוכסות פארמה, רומאניה והדוכסות הגדולה של טוסקנה, והפקיד בידי הגנרל פנטי את ארגון הצבא המאוחד של הליגה המרכז-איטלקית הזו.
על אף התנגדותו של נפוליאון השלישי, קיסר הצרפתים, ארצות הליגה המרכז איטלקיות סופחו לכדי ממלכת סרדיניה.
פאריני התפטר מתפקידו כמשנה למלך זמן קצר לאחר מינויו עקב קשיים בריאותיים.
קאבור נפטר בשנת 1861, בעת כהונתו כראש ממשלת איטליה הראשון, ובשנה שלאחר מכן ירש פאריני את אורבנו רטאצי כראש ממשלה מטעם סיעת הימין (לימין נודעה בתור הימין ההיסטורי), ובמסגרת כהונתו בראשות ממשלת איטליה ניסה לקדם את מדיניותו של קאבור.
ב-24 במרץ 1863 התפטר פאריני מתפקידו בראשות הממשלה עקב קשיים בריאותיים כאשר הספיק לקדם מעט מאוד מתוך הרפורמות להן ייחל.
ב-1 באוגוסט 1866 נפטר פאריני לאחר שנים רבות של קושי בריאותי אשר בסופו של יום הוביל לנפילת הקריירה הפוליטית שלו.
הוא נקבר בטורינו, אך בשנת 1878 שרידיו הועברו לכפר הולדתו רוסי.
בנו דומניקו פאריני ניהל במהלך חייו קריירה פוליטית גם כן והיה לתקופה מסוימת נשיא בית הנבחרים של איטליה.
לואיג'י מנצ'ינלי (באיטלקית: Luigi Mancinelli 5 בפברואר 1848 - 2 בפברואר 1921) היה מנצח, צ'לן ומלחין איטלקי.
ראשית הקריירה שלו הייתה באיטליה, שם עשה לו שם בפרוג'ה ואחר בבולוניה.
לאחר 1886 עבד בעיקר בארצות אחרות, כמנצח ראשי בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק, ובמשרות אחרות במדריד, ריו דה ז'ניירו ובואנוס איירס.
מנצ'ינלי הצליח מאוד לא רק ברפרטואר האיטלקי, שבו התבלט תחילה, אלא גם באופרה גרמנית וצרפתית.
על אף המוניטין שיצאו לו כמנצח, יצירותיו לא נחלו הצלחה רבה, ואף לא אחת מהן נכנסה לרפרטואר הקבוע.
מנצ'ינלי נולד באורבייטו שבמרכז איטליה.
הוא למד נגינה בעוגב ובצ'לו אצל אחיו הבכור (שהיה בהמשך למנצח נודע בבתי אופרה איטלקיים) והיה לצ'לן בקאפלה של אורבייטו ובתזמורת של תיאטרו דלה פרגולה בפירנצה.
בפירנצה למד הלחנה אצל טאודולו מבליני.
ב-1874 עבר לתאטרו מורלאקיני בפרוג'ה, כצ'לן ראשי ועוזר ל מאסטרו קונצ'רטאטורה.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה באאידה, כשהמנצח הקבוע חלה.
וגנר עצמו העריך מאוד את מנצ'ינלי.
ביולי 1878 ניצח מנצ'ינלי בפעם הראשונה בפריז.
באיטליה עבד בעיקר בבולוניה, שם ניצח על הצגות אופרה בתיאטרו קומונאלה, כיהן כמאסטרו די קאפלה בבזיליקה סן פטרוניו, ולימד בקונסרבטוריו ג'ובאני בטיסטה מרטיני.
בין תלמידיו שם היה ג'אקומו אורפיצ'ה.
לאורך כל שנות הקריירה שלו עסק מנצ'ינלי גם בהלחנה, נוסף לניצוח.
האופרה הראשונה שלו, "אזורה די פרובנצה" (1884) נחלה הצלחה בבולוניה אבל נכשלה בנאפולי כעבור שנתיים.
לאחר זאת, התנהלה הקריירה של מנצ'ינלי בעיקר מחוץ לאיטליה.
ביוני 1886 ניצח על קונצרט בלונדון, בתוכנית שכללה את הסימפוניה החמישית של בטהובן ומבחר מיצירותיו הוא.
לאחר שפרש ממשרותיו בבולוניה, נענה להזמנה מן האמרגן אוגוסטוס האריס להצטרף לאלברטו רנדגר כמנצח לעונת הקונצרטים ביוני ויולי 1887 בתיאטרון דרורי ליין, עם צוות כוכבים בינלאומיים ורפרטואר רחב-יריעה של אופרות איטלקיות, צרפתיות, אוסטריות וגרמניות, שכלל את אאידה, הספר מסביליה, לה טרוויאטה, ריגולטו, ההוגנוטים, פאוסט, כרמן, דון ג'ובאני ולוהנגרין.
האריס קיבל עליו את ניהול בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בשנת 1888, ומינה את מנצ'ינלי למנצחו הראשי, משרה בה התמיד עד 1905. תוך זמן קצר העלה את הרמה המוזיקלית.
שבועות ספורים מכניסתו לתפקיד, ציין מבקר צרפתי, "תחת שרביטו של מסיה מנצ'ינלי, השיגה תזמורתו את ההומוגניות שחסרה לה קודם; עכשיו היא ראויה לקובנט גארדן".
כשהאריס ומנצ'ינלי תפסו את מקומותיהם בקובנט גארדן, נודע הבית באופן רשמי כ"בית האופרה האיטלקית המלכותית", ואופרטות מכל לאום שהוא הושרו בו באיטלקית - חליל הקסם עלתה כ"Il flauto magico", וכן הלאה.
בהדרגה השתנתה המדיניות כך שבדרך כלל הושרו אופרות בשפה שבה נכתבו במקור.
בשנות ה-90' של המאה ה-19 ניצח מנצ'ינלי על האופרות "פאוסט" ו"רומיאו ויוליה" של שארל גונו בצרפתית ועל " לוהנגרין" בגרמנית, אם כי את אמני השירה מנירנברג המשיכו לבצע בתרגום לאיטלקית עד 1899, שאז ויתר מנצ'ינלי במידה רבה על הרפרטואר הגרמני ומסר אותו לידי מנצחים אורחים מגרמניה, במקרה זה קארל מוק.
בין הבכורות הבריטיות בניצוח מנצ'ינלי הייתה האופרה האחרונה של ג'וזפה ורדי, פלסטף, במאי 1894. בהפקה זו נכללו שינויים שוורדי עשה בפרטיטורה מאז הבכורה העולמית שמילאנו ששנה קודם לכן, אבל כמה משינויי הטמפו של מנצ'ינלי הביאו להרמת גבות ביקותית.
מנצ'ינלי כיהון כמנצח ראשי באופרה של מדריד בשנים 1887–1893, ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנים 1893–1903. במטרופוליטן ניצח בעיקר על אופרות איטלקיות או צרפתיות, בהן כמה אופרות שאינן מושמעות תכופות, יחסית, כגון "סמירמידה" של ג'ואקינו רוסיני, "אורפיאו ואאורידיצ'ה", לוצ'יה די למרמור ו"האפריקנית".
ברפרטואר הגרמני, ניצח מנצ'ינלי על "לוהנגרין", "אמני השירה מנירנברג" ו"טנהויזר" (כולן בשפה האיטלקית, בהתאם לנוהג המקובל במטרופוליטן באותה תקופה).
כמו בקובנט גארדן, הציג מנצ'ינלי את "פלסטף", אבל עם צוות כוכבים מרשים יותר מאשר בלונדון, כולל ויקטור מור בתפקיד הראשי ואמה איימס וצלי דה לוסאן כאליס וננטה פורד.
הוא ניצח על הביצוע הראשון במטרופוליטן של מה שהתקבל ככפל-אופרות בכרטיס אחד, אבירות כפרית וליצנים, אם כי באותה הזדמנות הוצגה "ליצנים" ראשונה.
אופרות אחרות שהבכורה שלהן במטרופוליטן הייתה בניצוח מנצ'ינלי הן חליל הקסם, דון ג'ובאני ולה בוהם.
מנצ'ינלי ניצח על אופרה באיטליה עד 1911 ובמהלך עונות בתאטרו נציונל דה סאו קרלוס, ליסבון, מ-1901 עד 1919–1920. ב-1905 היה באופרה של ריו דה ז'ניירו ובמאי 1908 ניצח על "אאידה" בחנוכת תאטרו קולון החדש בבואנוס איירס.
בשנת 1881 נשא מנצ'ינלי לאישה את לואיזה קורה, בטורינו.
אף כי בני תקופתו של מנצ'ינלי ראו בו מנצח שגם הלחין, הוא עצמו התייחס ליצירותיו ברצינות רבה, והתאכזב מן ההשפעה הזעומה שהייתה להן על הקהל.
ה"טראגיקה ליריקה" שלו, "ארו וליאנדרו", שהשמעת הבכורה שלה הייתה בפסטיבל נורוויץ' ב-1896, בוצעה בהמשך במדריד, לונדון, ניו יורק וכמה ערים איטלקיות, אבל לא תפסה את מקומה ברפרטואר.
מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים גורס, כי היעדר הצלחתו של מנצ'ינלי כמלחין:
"אזורה די פרובנצה" (3 מערכות, א.
"ארו וליאנדרו" (3 מערכות, אריגו בויטו; פסטיבל נורוויץ', 1896)
"פאולו ופרנצ'סקה" (מערכה 1, ארטורו קולאוטי; בולוניה, 1907)
"סוניו די אונה נוטה ד'אסטאטה" (3 מערכות, פאוסטו סלווטורי; (1919)
"מסאלינה" (פרלוד ואינטרמצו לדרמה מאת פייטרו קוסה, 1876)
"קלאופטרה" (אינטרמצי סימפוניים לדרמה מאת פייטרו קוסה, 1877
"טיציאנלו" (חמישה קטעים לקומדיה מאת א.
"ישעיהו" (קנטטה, מילים מאת ג'וזפה אלביני (1887)
"פראטה סולה" (נכתב למקהלה ותזמורת על פי סיפור מאת מריו קורזי, סרטי-טספי, רומא; 1918)
"ג'וליאני ל'אפוסטאטה" נכתב למקהלה ותזמורת על פי סיפור מאת אוגו פאלנה, סרטי-ברניני, רומא; (1920)
לואיג'י מאנזוטי (באיטלקית: Luigi Manzotti 2 בפברואר 1835 - 15 במרץ 1905) היה רקדן מימיקה וכוריאוגרף.
את הבלט הראשון שלו יצר בשנת 1858 והפקותיו הבאות בוצעו ברחבי העולם.
כיום הוא זכור בעיקר בכוריאוגרפיה שלו לבלט "אקסלסיור" (1881), למוזיקה מאת רומואלדו מארנקו
לוּאִיגִ'י קְרֶמוֹנָה (באיטלקית: Antonio Luigi Gaudenzio Giuseppe Cremona; 27 באוגוסט 1858 – 20 באפריל 1932) היה מתמטיקאי, מהנדס מבנים, ובשלהי חייו, פוליטיקאי איטלקי.
חייו הוקדשו ללימודי גאומטריה ולרפורמה בהוראה מתמטית מתקדמת באיטליה.
הוא עבד על עקומים אלגבריים ומשטחים אלגבריים, במיוחד דרך מאמרו "Introduzione ad una teoria geometrica delle curve piane" (מבוא לתאוריה גאומטרית של עקום מישורי), והיה מייסד .
לואיג'י קרמונה נולד בפאביה (לומברדיה), אז חלק מממלכת לומברדיה-ונציה בשליטה אוסטרית.
אחיו הצעיר היה הצייר .
בשנת 1848, כאשר מילאנו וונציה התקוממו נגד אוסטריה, קרמונה, אז רק בן שבע עשרה, הצטרף לשורות המתנדבים האיטלקים.
הוא נשאר איתם, נלחם למען חירות ארצו, עד שבשנת 1849, הכניעה של ונציה שמה קץ למערכה.
לאחר מכן חזר לפאביה, שם המשיך את לימודיו באוניברסיטה בהדרכת , והיה נחוש בדעתו לחפש קריירה כמורה למתמטיקה.
הוא סיים את לימודיו ב-1853 בתואר "דוקטור להנדסה אזרחית ולימודי אדריכלות" (dottore negli studi di ingegnere civile e architetto), אך בתחילה לא הצליח למצוא משרת הוראה בגלל עברו המהפכני ונתן שיעורים פרטיים למשפחות שונות, אף על פי שכבר פרסם עבודות מדעיות בצד.
המשרה הראשונה שלו היה כמומחה מתמטיקה בגימנסיה והליציאום של קרמונה, ולאחר מכן הוא קיבל תפקיד דומה במילאנו.
בשנת 1860 הוא מונה לפרופסור לגאומטריה גבוהה באוניברסיטת בולוניה, וב-1866 לפרופסור של גאומטריה גבוהה וסטטיקה גרפית במכון הטכני הגבוה של מילאנו (הישות שקדמה לאוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו).
באותה שנה הוא התמודד על פרס שטיינר (Steiner-Preis) של עם מסה בשם "Memoria sulle superfici del terzo ordine" (זיכרון על משטחים מסדר שלישי), וחלק את הפרס עם המתמטיקאי הצרפתי .
שנתיים לאחר מכן הוענק לו אותו פרס ללא תחרות.
כבר ב-1856 החל קרמונה לתרום ל-"Annali di scienze matematiche e fisiche" (שנתון מדעי המתמטיקה והפיזיקה), ול-"Annali di matematica" (שנתון המתמטיקה), שלאחר מכן הפך לעורך משותף שלו.
מאמרים שלו הופיעו בכתבי העת המתמטיים של איטליה, צרפת, גרמניה ואנגליה, והוא פרסם כמה יצירות חשובות, שרבות מהן תורגמו לשפות אחרות.
המדריך "סטטיקה גרפית" שלו ו"אלמנטים של גאומטריה פרויקטיבית" פורסמו באנגלית על ידי הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
ב-1873 נקרא קרמונה לרומא כדי לארגן את הקולג' המלכותי להנדסה, וכן מונה לפרופסור למתמטיקה גבוהה בספיינצה – אוניברסיטת רומא.
המוניטין של קרמונה הפך כעת לאירופאי, ובשנת 1879 הוא נבחר לעמית מקביל בחברה המלכותית.
באותה שנה הפך לחבר ב.
האקדמיה המלכותית השוודית למדעים בחרה בקרמונה כעמית בשנת 1901. בשנה שלאחר מכן, הוא זכה בפרס הגרמני פור לה מריט למדעים ואומנויות.
הוא מת מאוטם שריר הלב ברומא ב-1903.
קרמונה ידוע בשל התפקיד החשוב שמילא בהבאת ההתקדמות הגאומטרית הגדולה באיטליה.
בעוד שבתחילת המאה התשע-עשרה, לאיטליה היה מעט מאוד מעמד מתמטי, בסוף המאה הייתה איטליה המובילה בגאומטריה, בעיקר כתוצאה מעבודתו של קרמונה.
הוא היה בעל השפעה רבה בהכנסת רפורמות לבתי הספר התיכוניים של איטליה והפך למנהיג בשאלות של פדגוגיה מתמטית וכן בשאלות הקשורות לקידום הידע.
ההתקדמות המתמטית שעשתה איטליה מאז אמצע המאה התשע-עשרה הובלה ברובה על ידי קרמונה, ובלטראמי.
אחד מתלמידיו היה ג'וזפה ורונזה.
על שמו "העתקת קרמונה", ו, שיטה גרפית המשמשת בסטטיקה של מסבכים כדי לקבוע את הכוחות ברכיבים.
הוא הסתמך בכך על עבודתו של ג'יימס קלרק מקסוול.
בשנת 1964 נקרא מכתש על הירח על שמו.
לואיג'י פמפלוני (באיטלקית: Luigi Pampaloni; 1791, פירנצה – 1847, פירנצה) היה פסל איטלקי.
פמפלוני למד בפירנצה אצל לורנצו ברטוליני, עבודות של פמפלוני מוצגות בגלריית יציקות גבס של ברטוליני באקדמיה לאמנות של פירנצה.
פמפלוני הקים מזרקה בייחד עם ג'ובאנוצי באמפולי בשנת 1826.
פמפלוני סיים פרוטומה של מריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות בשנת 1834,
ויצר פסל של בעלה לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה בסן מיניאטו.
פמפלוני פיסל את פיליפו ברונלסקי ואת ארנולפו די קמביו בקתדרלת סנטה מריה דל פיורה.
פמפלוני פיסל את לאונרדו דה וינצ'י בלוג'יאטו של גלריית אופיצי .
לוּאִיגִ'י פּוּלְצִ'י (באיטלקית: Luigi Pulci; ) היה דיפלומט ומשורר איטלקי הידוע בעיקר בשל יצירתו , פואמה אפית ופרודית על ענק המומר לנצרות על ידי אורלנדו ועוקב אחר האביר בהרפתקאות רבות.
פטרוניו היו בני בית מדיצ'י, בייחוד ולורנצו דה מדיצ'י, אשר שלחו את פולצ'י לעיתים קרובות למשימות דיפלומטיות.
אף על פי כן, סביב שנת 1470 נזקק פולצ'י לכסף נוסף ונכנס לשירותו של , קונדוטיירי צפוני.
ב-1478 (לאחר רצח אחיו של לורנצו, ג'וליאנו דה מדיצ'י, במהלך ), פולצ'י, כשהוא רוכב על גל האנטי-קלריקליזם הנוכחי בעיר, כתב פואמה המוקדשת ללוקרציה טורנבואוני שתקפה בחריפות את רומא של האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
יצירותיו של אחיו לוקה, כולן בשפה האיטלקית, כוללות את ה-Pistole (איגרות), ה-Driadeo d'amore (נימפת היער של האהבה), וה-Cyriffo Calvaneo (צ'יריפו קלוואנאו – רומן אבירים).
הפואמה מורגאנטה מורכבת מ-28 קנטארי (פרקים) הכתובים באוקטבה רימה.
הנושא נגזר באופן חופשי מהמסורת האפית הקרולינגית, אך פולצ'י שאב דמויות ומוטיבים רבים גם מהשירים הפופולריים שנהגו לשיר מספרי סיפורים בפיאצות של פירנצה, ופיתח סדרה עשירה של אפיזודות קומיות ופרודיות.
היצירה הוזמנה על ידי , אימם של לורנצו וג'וליאנו מדיצ'י.
הפואמה המתהווה הוקראה בחצר בני מדיצ'י, שם הקהל העריך את הדמויות המצחיקות, חלקן חדשות וחלקן נוצרו מחדש מתוך המסורת האפית.
הומור פלורנטיני עממי, אורח חיים וחשיבה בורגני, ודמיון חופשי באים לידי ביטוי בשפה המבוססת על הניב הפלורנטיני ונעה בין ארגו (עגת עולם הפשע) ללטינית ספרותית או מדעית.
שפה זו רחוקה מאוד מהמודל הקלאסיציסטי של הרנסאנס המוקדם, שהוצע על ידי פוליציאנו באותן שנים בחצר בני מדיצ'י.
לואיז לבה הייתה משוררת צרפתייה.
לבה נולדה בעיר ליון בצרפת לאב שהיה יצרן חבלים עשיר.
היא נתייתמה מאמה בעודה ילדה, ואביה דאג לחינוכה.
למדה יוונית, לטינית, איטלקית וספרדית, וניגנה היטב בקיתרה.
אחיה לימד אותה סייף ורכיבה על סוסים.
אחרי שנישאה ליצרן חבלים (שהיה מבוגר ממנה בשלושים שנים), קיימה בביתה חוג ספרותי וכתבה שירי אהבה בחרוזים, שהיו מן הראשונים שנכתבו בשפה הצרפתית.
שירים אלה ביטאו את אהבתה לאוליבייה מאני, שהיה ידידו של המשורר פייר דה רונסאר.
היא כתבה בתקופה שבה קיבלה השירה הצרפתית בסיס תאורטי בהשפעת חיבורו של ז'ואקן די בלה "סנגוריה על השפה הצרפתית" (1549).
לבה הכירה היטב את השירה הקלאסית של רומא העתיקה, ובמיוחד את זו של אובידיוס, וכמו כן את שירתו של פרנצ'סקו פטרארקה האיטלקי.
ב-1555 יצא לאור בליון קובץ "יצירותיה של לואיז לבה" שכלל: "ויכוח על השיגעון ועל האהבה", שלושה שירי קינה, ועשרים וארבע סונטות שהביעו לראשונה בשפה הצרפתית את אהבתה של אישה.
קובץ זה של יצירותיה זכה להצלחה מיידית, והופיע בשלוש הוצאות נוספות ב-1556, אך גם הותקף בביקורת עוינת שטענה כי שיריה פוגעים במוסר המקובל.
ב-1560, אחרי מות בעלה, פרשה לואיז לבה לאחוזתה הכפרית, נדבקה במגפה ונפטרה שם ב-1566. לפני מותה השאירה צוואה שבה חילקה לעניים את רוב רכושה.
שירים שלה תורגמו לגרמנית על ידי ריינר מריה רילקה ולהולנדית על ידי פיטר קורנליס באוטנס.
לואיז אינסיו דָה סילבה (בפורטוגזית: Luiz Inácio da Silva; נולד ב-27 באוקטובר 1945), המכונה לוּלה (Lula), הוא נשיאה ה-39 של ברזיל מטעם מפלגת הפועלים הברזילאית.
הוא כיהן בתפקיד מינואר 2003 עד ינואר 2011, וחזר אליו לכהונה שנייה ב-1 בינואר 2023.
דה סילבה נבחר לנשיאות בבחירות שנערכו באוקטובר 2002, כשבסיבוב השני זכה ב-61% מקולות הבוחרים.
ב-2006 נבחר לכהונה שנייה, וזכה ליותר מ-60% מן הקולות.
ביולי 2017 הורשע בעבירות של שחיתות ונשלח לתשע וחצי שנות מאסר.
ב-7 באפריל 2018, לאחר דחיית ערעורו לבית המשפט העליון הפדרלי של ברזיל, החל דה סילבה לרצות את מאסרו, אשר הוארך בערכאה שנייה ל-12.5 שנים.
הוא שוחרר בנובמבר 2019. ההרשעה בוטלה בשנת 2021. ב-2022 נבחר שוב לנשיאות כשהתמודד מול הנשיא המכהן ז'איר בולסונרו, זכה ב-50.9% מהקולות, והחל לכהן בינואר 2023 בפעם השנייה כנשיא ברזיל.
עמדותיו של דה סילבה לפני בחירתו היו שמאלניות מאוד אולם במשך כהונתו הן השתנו לעבר הסוציאל-דמוקרטיה המודרנית.
דה סילבה מינה כסגן את ז'וזה אלנקר מהמפלגה הליברלית, מפלגת מרכז-ימין מתונה.
דה סילבה היה לנשיא השמאלני הראשון שכיהן בברזיל זה כ-40 שנה.
דה סילבה נולד למשפחה ענייה בעיירה קאטס (Caetés), אחד מפרבריה של העיר גאראניאונס (Garanhuns) במדינת פרנמבוקו אשר בצפון ברזיל.
אף על פי שתאריך הלידה הרשמי שלו הוא 6 באוקטובר 1945, סומך דה סילבה על התאריך שזוכרת אמו - 27 באוקטובר של אותה השנה.
יתר על כן, רישומי תאריכי לידה שגויים לא היוו באותם הימים דבר נדיר באזוריה הנידחים של ברזיל.
מעט לאחר לידתו עבר אביו לעיר החוף גוארוז'ה (Guarujá) אשר במדינת סאו פאולו.
בשנת 1952 עברו אמו של דה סילבה, הוא ושבעת אחיו להתגורר יחד עם האב.
אף על פי שבגוארוז'ה היו תנאי המחיה של המשפחה טובים מאלה שבעיירת הולדתו של דה סילבה, גם שם הם חיו בעוני גדול.
חינוכו הפורמלי של לולה לא היה ארוך: הוא נשר מבית הספר בגיל 7, לפני שהספיק לסיים כיתה א'.
במדינת סאו פאולו למד קרוא וכתוב, ובגיל 12 החל לעבוד כמצחצח נעליים ברחוב, כצבע ולאחר מכן כנער שליחויות.
בגיל 14 החל את עבודתו הרשמית הראשונה במפעל לעיבוד וריתוך נחושת.
בשנת 1956 עברה משפחתו לעיר הגדולה סאו פאולו, בשל האפשרויות החדשות, הקיימות בעיר זו.
גם שם חיה המשפחה בעוני גדול: אימו של דה סילבה, הוא ושבעת אחיו ואחיותיו גרו בחדר קטן ודחוק.
בעיר סאו פאולו עבד כפועל מתכות במפעל פולקסווגן שבברזיל, עד שבגיל 19 נפצע במהלך עבודתו פציעה, שהביאה לכריתת אחת מאצבעות ידו.
לאחר הפציעה לא היה יכול להמשיך לעבוד בתפקידו כפועל.
לכן קודם לתפקיד בוועד עובדי המפעל.
במקביל, באותו זמן החל לנטות לדעות פוליטיות שמאלניות.
בשנת 1966 התחתן דה סילבה עם מריה דה לורדס (Maria de Lourdes).
אשתו נפטרה יחד עם בנם הראשון, בעת לידתו.
בשנת 1974 התחתן בשנית, עם מריזה לטיסיה (Marisa Letícia), ונולדו להם שלושה ילדים.
עם השנים, קודם דה סילבה בעבודתו במפעל ובשנת 1978 אף נבחר לנשיא של איגוד עובדי הפלדה של שתי ערים במדינת סאו פאולו; דיאדמה (Diadema) וסאו ברנארדו דה קמפו (São Bernardo do Campo).
לאיגוד, שהוא נבחר לעמוד בראשו, הייתה חשיבות מכרעת בתחומי תעשיית התחבורה בברזיל (הוא מכר חלקים וחומרים לחברות כגון פולקסווגן ופורד).
גם לפני היבחרו מילא דה סילבה תפקידים שונים באיגוד עובדי הפלדה.
באותן השנים, תקופת הרודנות הצבאית בברזיל, נסע לארצות הברית להשתלמויות עסקיות.
דעותיו הפוליטיות התפתחו עם השנים לכיוון שמאלי.
במהלך שנות השבעים המאוחרות, נעצר ונכלא בעקבות הפצת חומר התנגדות כנגד המשטר הצבאי בברזיל, אולם הוא שוחרר כעבור זמן מה בעקבות הפגנות ומחאות.
ב-10 בפברואר 1980 החליטה קבוצה של אקדמאים, מנהיגי פועלים ואנשי ציבור, ולולה ביניהם, להקים את מפלגת הפועלים הברזילאית, (PT), שהייתה בזמן הקמתה מפלגת שמאל רדיקלי בעלת אידאולוגיה הקוראת לצדק חברתי ואידאולוגי, וזאת באמצע תקופת הרודנות הצבאית בברזיל.
בשנת 1982 הוסיף דה סילבה רשמית את הכינוי "לולה" (Lula) לשמו (פירוש השם לולה בפורטוגזית: "דיונון", והוא גם שם חיבה לשמו הראשון - לואיז).
באותה שנה, אף השתתף לראשונה בבחירות.
הוא ניסה להיבחר לנשיא ממשלת סאו פאולו.
אמנם, הוא לא נבחר לנשיא, אך הוא צבר מספיק אחוזי תמיכה בשביל להשאיר את מפלגתו בממשלה.
בשנת 1984 הצטרף לתנועת ה-Diretas Já, שהלכה וצברה תאוצה ותמיכה ציבורית בברזיל, ואשר תמכה באפשרות הצבעה אזרחית בבחירות לנשיאות ברזיל.
באותה שנה הוענק לו פרס ברונו קרייסקי.
על פי החוקה הברזילאית של שנת 1967, היה הנשיא נבחר על ידי שני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל, אולם, בפועל, בבחירות התערבו שיקולים זרים וטובות הנאה שונות.
בשנת 1986, השתתף דה סילבה לראשונה בבחירות לנשיאות ברזיל.
הוא זכה באחוזי תמיכה בינוניים ובמושב בקונגרס הברזילאי.
מפלגתו, מפלגת הפועלים הברזילאית, סייעה בכתיבת חוקת ברזיל החדשה, זו שלאחר תקופת הדיקטטורה הצבאית.
הם תמכו בשמירה על זכויות הפועלים ובסיוע לארגוני העובדים.
לבסוף, כתוצאה מהקמפיין הציבורי המקיף של התנועה, שאליה הצטרף בשנת 1984 - Diretas Já, ולאחר מאבק ציבורי ארוך טווח, היו הבחירות של שנת 1989 הראשונות זה 29 שנים, בהן היו רשאים האזרחים להצביע באופן ישיר לנשיאות.
בבחירות אלו, בעודו חבר הקונגרס, רץ דה סילבה שנית לנשיאות ברזיל.
אף על פי שבמערכת בחירות זו סיכויו היו טובים בהרבה והוא זכה לתמיכה, הוא הובס בסיבוב השני על ידי יריבו פרננדו קולור דה מלו.
לדעת אחדים כתוצאה מהכשלה מכוונת של יריביו הפוליטיים, שהתנגדו למשנתו
בשנת 1992 תמך דה סילבה בהעמדה לדין של הנשיא פרננדו קולור בעקבות חשיפת פרשת שחיתות ושימוש לרעה בכספי ציבור.
הוא התמודד גם במערכות הבחירות הבאות, בשנים 1994 ו-1998.
במערכת הבחירות של שנת 2002 "שיווק" עצמו דה סילבה מחדש: הוא הציג עצמו כמנהיג פועלים, פשט את בגדיו ההדורים ונהג להופיע בבגדים עממים פשוטים.
במערכת בחירות זו, התבסס מצעו על מיגור החוב הזר הכבד של ברזיל, מלחמה בשחיתות וביטול הפערים הכלכליים והחברתיים הגדולים בחברה הברזילאית.
עניינים אלה אכן הדאיגו גם כלכלנים ואנשי עסקים מקומיים וכאלה מחוץ לברזיל, דבר ששיפר את סיכויי היבחרו.
לבסוף, נבחר דה סילבה למשרת נשיא ברזיל במערכת בחירות זו כראש מפלגת הפועלים הברזילאית, ב-27 באוקטובר 2002. הוא הביס את מנהיג המרכז-שמאל ז'וזה סרה.
לאחר הניצחון בבחירות, שינה דה סילבה, לפחות למראית עין, רבים מן האידיאלים והאידאולוגיות המקוריות שלו, שעל בסיסן נבחר לנשיאות.
עמדותיו השמאלניות רדיקליות התגמשו והפכו לעמדות סוציאל-דמוקרטיות מקובלות.
במקום שינויים חברתיים-סוציאליסטיים נרחבים, כפי שהציע בעבר, העדיפה ממשלתו לשפר את תנאי הפנסיה ואת העמלות, הכלכלה והפערים, ולדון ברפורמה נרחבת באוניברסיטאות ובמוסדות להשכלה גבוהה.
רבים מחבריו למפלגת הפועלים לא הסכימו עם השינוי שחל בעמדותיו, וכתוצאה מכך גם בעמדות המפלגה שהוא עומד בראשה.
להלן מספר חוקים עיקריים שאושרו בתקופת שלטונו של דה סילבה ובתמיכתו:
הרפורמה בביטוח הלאומי של עובדי המדינה: אושרה בשנת 2003; אחד מן החוקים הראשונים אשר אושרו בתקופת שלטונו.
חוק זה מבטיח הענקת פנסיה לעובדי מדינה, 20 שנה מפרישתם מהעבודה.
בברזיל, לעובדי המדינה ולסקטור הפרטי נוהלי פנסיה וביטוח לאומי שונים מאשר לשאר, ויש אף שמחו כנגד החוק באמרם כי הוא מקטין את זכויות עובדי המדינה, מפני שאחרים, שאינם כאלה, זכאים לפנסיה אף יותר מעשרים שנה.
רפורמת פלג: אושרה בשנת 2003.
הרפורמה במערכת המשפט: אושרה בשנת 2004.
חוק הביטחון הביולוגי: חוק המסדיר את הנושאים הקשורים להנדסה גנטית והשימוש בה (גם בבני אדם), כגון מחקר עוברי וכדומה.
הרפורמה באוניברסיטאות: עדיין לא אושרה.
חוק הפירוק מנשק: אושר על ידי הקונגרס ב-23 באוקטובר 2003. זהו חוק המגביר את הפיקוח על האישור לקניית נשק ולהחזקה בו; פיקוח על נשיאת נשק פרטי ברחוב ועל קנייתו.
החוק בא לתת מענה על בעיית אחזקת הנשק הקל בברזיל, חוקית ושאינה חוקית, הגובה קורבנות רבים מדי שנה (החזקת נשק קל לנפש בברזיל היא מהגבוהות בתבל).
בנוסף לחוק זה, במשאל עם שנערך בשנת 2005 הוצע לאסור כליל על מכירת נשק קל בחנויות קמעוניות, מלבד מקרים מיוחדים, אולם הוא נדחה.
כנשיא שמאלני-סוציאליסטי, מיזמים חברתיים לשיפור המצב החברתי בברזיל והפערים בין עשירים למעוטי יכולות, היוו חלק מכובד ממצע הבחירות שלו, גם בתקופת נשיאותו.
על פי דעתו של דה סילבה, אחת מהבעיות החברתיות הגדולות בברזיל כיום היא הרעב.
על כן, הגתה ממשלתו פתרון אפשרי: תוכנית
Fome Zero (מפורטוגזית - "אפס רעב").
עיקרי תוכנית זו הם: חלוקת כספים וסיוע לאזורים, מדינות-מחוז וערים, אשר התושבים בהם נחשבים כנמצאים במצב סוציו-אקונומי קשה, סובלים מרעב או מעוני חמור.
התוכנית מבוססת על מימון ממשלתי, כמו גם על תרומות מהציבור הברזילאי ומהקהילה הבינלאומית.
לרבים בברזיל ביקורת על יעילות התוכנית ואופן ביצועה, על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ברזיל לשנת 2004, כ-38.8 מיליון ברזילאים הם בעלי משקל עודף, (כ-40 אחוזים מן האוכלוסייה הבוגרת), ועוד כ-10 מיליון אנשים סובלים ממשקל עודף חמור ביותר.
רק כ-3.8 מיליון אנשים מוגדרים כ"רעבים" או ככאלה הסובלים מרעב.
על כן, לא נראה, כי מחסור במזון הוא הבעיה הגדולה ביותר בחברה הברזילאית.
מבקרים אלה טוענים, בין השאר, כי המצוקה, שבה יותר חשוב לטפל בברזיל היא: הפער הגדול בין עשירים לעניים, דבר, היכול למוטט את החברה הברזילאית וכלכלתה.
מצוקה חברתית נפוצה בברזיל היא צפיפות מגורים חמורה, שבה מספר משפחות חיות יחד בדירה קטנה או דירת חדר, בשל מחסור באמצעים כלכליים.
גם דה סילבה עצמו, בילדותו, התגורר בעוני רב בדירה קטנה עם משפחתו.
מיזם חברתי נוסף הוא תוכנית: 'Bolsa Família' (מפורטוגזית: קצבה משפחתית).
תוכנית זו מאחדת מספר רב של תוכניות סיוע למשפחות מעוטות יכולות, שממשלות ברזיל הקודמות קידמו אותן.
עיקרי מיזם זה הם: תרומת ממשלתית של אמצעי מימון, כסף או מזון למשפחות שהכנסתן החודשית אינה עולה על מאה ריאל (בסביבות 40 דולר אמריקני נכון לשנת 2006).
משפחות, המשתתפות בתוכנית זו, מחויבות לשלוח את ילדיהן לבתי ספר ולפקח בקפדנות על לימודי ילדיהם.
זאת במטרה, שבנוסף לסיוע הכספי, הדור הבא של המשפחה ייצא ממעגל העוני ויוכל לבנות לעצמו קריירה עצמאית.
למרות ביקורת מסוימת על יעילות תוכניותיו החברתיות, מחקרים מראים כי תוכניות כמו 'Bolsa Família' ו'Fome Zero' תרמו לירידה משמעותית בעוני ובאי-שוויון בברזיל.
עם זאת, חלק מהאתגרים הכלכליים והחברתיים נותרו.
הנתונים הבאים מתייחסים לתוצאות המדיניות הסוציאליסטית של לולה ודילמה רוסף:
מאז שזכתה מפלגת העובדים (PT) בנשיאות עם כניסת לולה דה סילבה לתפקיד בשנת 2003, הצטמצם העוני ביותר מ-55 אחוזים, מ-35.8 אחוז מהאוכלוסייה ב-2003 ל-15.9 אחוז בשנת 2012. העוני הקיצוני הופחת ב-65 אחוז, מ-15.2 אחוז ל-5.3 אחוז באותו פרק זמן.
במהלך אותו עשור, 31.5 מיליון ברזילאים הוצאו מהעוני, וממספר זה, מעל 16 מיליון מתוך העוני הקיצוני.
התוצר לנפש צמח בשיעור של 2.5 אחוזים בשנה בין השנים 2003–2014, יותר מפי שלושה מהגידול השנתי של הממשלה הקודמת שתחתיה כלכלת ברזיל צמחה ב-0.8 אחוזים (1995–2002).
זה היה למרות המשבר הפיננסי העולמי והמיתון 09–2008, שדחפו את ברזיל למיתון בשנת 2009; וגם כולל את ההאטה במהלך שלטון רוסף שהמאמר מהמכון למחקר כלכלה ומדיניות(cepr) מייחס למדיניות מצמצמת בתקופתה שכללה קיצוץ בהשקעות הממשלתיות ובהוצאות חברתיות והעלאת הריבית כדי להוריד את שיעור האינפלציה.
בעוד שאי-השוויון נותר גבוה, חלו שינויים גדולים באופן חלוקת הרווחים מצמיחה כלכלית בהשוואה לעשור שקדם ללולה לדוגמה, 10 האחוזים הראשונים של משקי הבית קיבלו יותר ממחצית מכל רווחי ההכנסה בין השנים 1993–2002, אך זה צנח לכשליש בשנים 2003–2012.
ההוצאות החברתיות גדלו באופן עקבי מאז 2003, ועלו מ-13% מהתמ"ג ליותר מ-16% בשנת 2011, השנה האחרונה שניתן לקבל עליה נתונים.
הוצאות החינוך גדלו מ-4.6 אחוז מהתוצר בשנת 2003 ל-6.1 אחוז מהתוצר בשנת 2011.
האבטלה פחתה מ-13.0 אחוזים בשנת 2003 לממוצע של 4.9 אחוזים ברבעון הראשון של 2014, שפל היסטורי.
לפי הדו"ח תוצאות אלה הושגו בשל בחירות מדיניות, כולל לעיתים קרובות מדיניות פיסקלית ומוניטרית אנטי-מחזורית, מדיניות תעשייתית ממשלתית והורדה הדרגתית של הריבית (עד 2011).
בנוסף, לטענת כותב המאמר, גירוי כלכלי זה סייע לברזיל להתאושש חזק מהמיתון העולמי של 2008–2009. הממשלה העלתה את שכר המינימום הריאלי (המותאם לאינפלציה)ב-84 אחוזים; זה הגביר את הפנסיות ואת השכר במגזר הציבורי שקשורים אליו, כמו גם שכר ומשכורות אחרות.
דה סילבה מאמין, כי תחרות ומתחרים יגרמו לכלכלת ברזיל, בפרט לחקלאות בה, לגדול ולייצא אף למדינות אחרות בדרום אמריקה, ועל כן הוא מתנגד למדיניות הסבסוד וההלאמה, שננקטה על ידי מנהיגים אחדים בדרום אמריקה, כדי להגביר את תפוקת החקלאות והייצור הלאומי של מדינתם.
בתקופת שלטונו של דה סילבה, גדל הייצוא של ברזיל לארצות אחרות באופן דרמטי.
בנוסף, הוא תומך גם ב'אגרת טובין' (Tobin tax), מס על עסקאות בינלאומיות, שהרווחים ממנו מופנים למדינות מתפתחות.
תחת כהונתו של דה סילבה שלחה ברזיל כוחות שמירת סדר וצבא להאיטי, בעקבות מלחמת האזרחים שהתחוללה שם, כדי להציג את ברזיל כבעלת חשיבות בשמירת השלום בעולם.
דה סילבה הציע פתרון תמידי למלחמת האזרחים שם שיבוצע על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
בתקופת כהונתו, דה סילבה כמעט לא התערב בסכסוך הישראלי-פלסטיני ולא ניסה לקדם יוזמות שלום במזרח התיכון.
אף על פי כן, דה סילבה נקט בקו פרו-פלסטיני ואף הכיר במדינה פלסטינית בשנת 2010. אהוד אולמרט, בתפקידו כשר התמ"ת, נפגש עמו בשנת 2005. בפגישה זו הם שוחחו בדבר הסכמי כלכלה וסחר חופשיים בין ברזיל לישראל.
דה סילבה הסביר בזמנו כי ברזיל מעוניינת לפתח את קשריה עם מדינות ערב במזרח התיכון באותה המידה שהיא מעוניינת לחמם את קשריה עם מדינת ישראל.
בשנת 2007 נבחר דה סילבה לתפקיד נשיא בפעם השנייה.
ב-15 במרץ 2010 הגיע דה סילבה לביקור ממלכתי בישראל, ברשות הפלסטינית ובירדן.
זהו ביקור ראשון של ראש מדינה ברזילאי בישראל מאז ביקר בה קיסר ברזיל פדרו השני, ב-1876, חודש לפני החלתו של סחר חופשי בין ישראל לגוש מדינות מרקוסול.
בשנת 2010 הצהיר דה-סילבה, כי יבקש מנשיא איראן לשלוח את סכינה מוחמדי אשתיאני לברזיל, שם היא תזכה למקלט מדיני.
אשטיאני היא אזרחית אירנית, שנידונה למוות בסקילה בגין ניאוף.
גורמים רשמיים באיראן דחו את הבקשה וטענו שנשיא ברזיל לא קיבל מידע מלא לגבי הפרשה.
דה סילבה התחייב, עוד בטרם בחירתו, לאפס את כריתת היערות הבלתי חוקית באמזונאס ולקדם מדיניות אקלימית נרחבת במדינתו.
בוועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים (2022) הצהיר דה סילבה כי "אין ביטחון של כוכב לכת בלי אמזונס מוגן.
נעשה כל מה שנדרש כדי שלא ייכרתו יערות.
המאמצים להילחם בשינויי האקלים יהייו בראש סדר העדיפויות בממשלה הבאה שלי.
נתעדף את המאבק בכריתת היערות ונהפוך את מדיניות הממשלות הקודמות.
ב-2021 נכרתו 13 אלף קמ"ר יערות, פשעים סביבתיים התרבו בצורה מפחידה תחת הממשלה הקודמת.
נחזק את גופי הפיקוח ונעניש על פעילויות לא חוקיות".
עמדה זו מהווה שינוי מדיניות מובהק לעומת קודמו בתפקיד, ז'איר בולסונארו, אשר בתקופתו הגיעה לשיא כריתת היערות בברזיל, וממשלתו קיצצה את תקציב הסוכנויות איכות הסביבה, הגבילה את סמכויותיהן להילחם בפשעים וחסמה את המערכת להטלת קנסות על עבירות סביבה.
בולסונארו אף הואשם במתן אפשרות לכורתי עצים ולבעלי חוות לפנות יותר שטח מיוער מהאמזונס באופן בלתי חוקי.
פרשת שחיתות, שנחשפה במהלך שנת 2005, בה נקשרו שמותיהם של רבים ממפלגתו של דה סילבה - מפלגת הפועלים, כולל שמו שלו, איימה למוטט את ממשלתו של דה סילבה.
הפרשה החלה לאחר שרוברטו ג'פרסון, מנהיג מפלגת העבודה הברזילאית, הסתבך בפרשת שוחד: הוא האשים אישים במפלגת הפועלים - מפלגתו של דה סילבה - בתשלום לא חוקי לחברי הקונגרס הלאומי של ברזיל כדי שיתמכו באישור חוקים שהם חפצו לאשר.
בחודש אוגוסט של אותה השנה הודה כי השתמש במימון לא חוקי בקמפיין הבחירות של דה סילבה, בשנת 2002.
בהמשך, בשנים 2003, 2005 ו-2006, התפטרו ופוטרו על ידי דה סילבה חברים רבים ממפלגתו, אף בכירים, אשר היו קשורים לשערורייה או כאלה אשר האשימו אותו בשוחד ושחיתות.
במהלך שנת 2006 הקונגרס סיים לכתוב דו"ח חקירה של הפרשה, ובו רשימה של 123 אנשים שהיו קשורים באופן כלשהו ללקיחת השוחד ולשחיתות.
הנשיא דה סילבה הוזכר בדו"ח באופן עקיף, כשהעדות הברורה היחידה על הקשר שלו לפרשה היא מפי רוברטו ג'פרסון.
ביולי 2017 הורשע דה סילבה בפרשת השחיתות ונידון לתשע וחצי שנות מאסר בגין שחיתות והלבנת כספים.
ב-7 באפריל 2018, לאחר דחיית ערעורו לבית המשפט העליון הפדרלי של ברזיל, דה סילבה החל לרצות את מאסרו, אשר הוארך בערכאה שנייה ל-12.5 שנים.
הוא שוחרר בנובמבר 2019, בעקבות פסיקה של בית משפט העליון בברזיל.
ב-2011 דה סילבה חלה בסרטן, והחלים אחרי סדרת טיפולים שעבר.
בשנת 2017, לולה הודיע כי יעמוד כמועמד מפלגת הפועלים לנשיאות שוב בבחירות לנשיאות של שנת 2018. מפלגת הפועלים מינתה רשמית את לולה כמועמד שלה ב-5 באוגוסט 2018. באותה העת ריצה עונש של 12 שנות מאסר שנגזרו עליו בגין שחיתות.
מועמדותה של לולה נדחתה על ידי בית המשפט העליון ב-31 באוגוסט 2018, על פי חוק "הלוח הנקי" בברזיל, האוסר על מועמדים להתמודד אם יש להם הרשעות שאושרו בערעור.
ב-11 בספטמבר 2018, לולה נשר רשמית מהבחירות והוחלף על ידי פרננדו חדד, אשר לולה תמך בו.
במרץ 2021, שופט בית המשפט העליון קבע כי יש לבטל את כל הרשעותיו של לולה, מכיוון שהוא נשפט על ידי בית משפט שלא היה לו סמכות שיפוט ראויה בעניינו.
לולה המתין להכרעה בכמה פרשות שחיתות, אך הוא יכול היה להתמודד בבחירות מול הנשיא המכהן, ז'איר בולסונארו.
הרשעות אלו עסקו בפרשת "שטיפת רכב", ששיאה במבצע שנחשב לחסר תקדים של גורמי האכיפה בברזיל, ושהביא למעצרם של נבחרי ציבור רבים.
בית המשפט הפדרלי העליון קבע מאוחר יותר במרץ 2021 כי השופט החוקר מורו שפיקח על חקירת השחיתות שלו, היה מוטה.
כל התיקים שהגיש מורו נגד לולה בוטלו עד 24 ביוני 2021. הפסיקה החזירה כל הליכי חקירת פרשת השחיתות לנקודת ההתחלה.
במאי 2022, הודיע שהחליט להתמודד בבחירות לנשיאות ברזיל.
באוקטובר 2022 ניצח דה סילבה בבחירות וחזר לתפקיד הנשיא.
בשנת 2023 הופיע דה סילבה ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
ב-17 בפברואר 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל אמר לולה דה סילבה כי ישראל מבצעת רצח עם וכי מה שקורה לעם הפלסטיני לא התרחש מעולם בהיסטוריה חוץ מכשהיטלר החליט להרוג את היהודים.
בעקבות דבריו הוא הוכרז כאישיות לא רצויה בישראל ושר החוץ ישראל כ"ץ ביטל את פגישתו עם השגריר הברזילאי.
בתגובה לכך החזיר לולה את השגריר בחזרה לברזיל.
בעקבות התדרדרות היחסים עם ישראל הצביעו יותר מ-100 חברי פרלמנט ברזיל, כולל חברי קואליציה על בקשת הדחת לולה על בסיס העובדה שגרם לעוינות כלפי מדינה ידידה ונגד הנייטרליות של ברזיל, מה שלמעשה חושף אותה למלחמה.
כמה ימים לאחר מכן יצאו מאות אלפי ברזילאים תחת הנהגתו של הנשיא לשעבר ז'איר בולסונארו למפגן מחאה כנגד לולה ובעד ישראל כאשר בקהל היו מאות דגלי ישראל וברזיל.
לפי אתר נשיאות ברזיל ומכון לולה, לולה שמר על קשרים טובים עם יהודי ברזיל.
ב-2025 הודיע על פרישתה של ברזיל מהברית הבין-לאומית לזכרון השואה.
לואיז ג'וזפין בורז'ואה הייתה פסלת צרפתית-אמריקאית.
יצירותיה משלבות בין שפת האמנות הסוריאליסטית, לבין סוגות אמנות מאוחרת יותר, כגון האקספרסיוניזם המופשט, מיצבים וכדומה.
יצירותיה זכו לתהודה החל משנות השמונים של המאה ה-20, כביטוי מורכב של פמיניזם באמנות.
בורז'ואה היא זוכת פרס וולף לשנת 2002.
לואיז בורז'ואה נולדה כבת האמצעית למשפחה בורגנית.
אביה, שהיה בעל הכשרה של אדריכל נוף, החזיק סדנה בה עבד כמשחזר של שטיחי קיר.
האב, שהתעלל נפשית וגופנית בבתו הפך לדמות בעלת משמעות ביצירתה.
בורז'ואה נרשמה ללימודי מתמטיקה וקיבלה תואר בוגר בפילוסופיה ב"סורבון".
בשנת 1932 נרשמה ללימודי תולדות האמנות בבית הספר לאמנויות (École des Beaux-Arts).
בשנת 1938 הכירה את רוברט גולדווטר, חוקר תולדות האמנות, עמו התחתנה לאחר הכרות קצרה.
בשנת 1939 היגרה עמו לניו יורק, שם למדה ציור במשך שנתיים בליגת הסטודנטים לאמנות (Art Students League), ושם אימצה את בנה הבכור, שלאחריו נולדו שני בניה הנוספים.
בהשפעת הסוריאליזם ואסכולת ניו יורק יצרה בעבודותיה בשנים אלו שפה סימבולית ומופשטת.
בשנת 1949 הציגה את תערוכת הפיסול הראשונה שלה.
החל משנת 1951, בעקבות מותו של אביה, עברה טיפולי פסיכואנליזה במשך 30 שנה אך פיקפקה ביעילותם.
היא ביטאה ביצירותיה תחושות על עירום, מין, פחד, ילדות וזכרונות על המשטר של 'צניעות' שהשליט המקארתיזם בארצות הברית.
ביצירות המוקדמות שלה היא הצביעה על הבית כעל מקור לעימות עבור אשה אמנית.
בשנת 1982, בגיל 71, היא הפכה לאישה הראשונה שזכתה לתערוכה רטרוספקטיבית גדולה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
ב-1998, הוצב אגן טבילה של מי-קודש, שהיא יצרה במנזר הקרוי על שמה Louise Bourgeois church בכפר Bonnieux בצרפת.
ב-2000, הוצג פסלה "אני עושה, אני מבטל, אני עושה מחדש" (I Do, I Undo, I Redo), במוזיאון לאמנות מודרנית טייט מודרן, בלונדון, כחלק מסדרת יוניליוור.
בשנת 2008 תרם נדבן אלמוני את פסל "אמא" שיצרה ל"טייט מודרן".
ב-2003 קיבלה בישראל את פרס וולף.
הנשיא משה קצב העניק את הפרס לבורז'ואה בטקס שהתקיים במשכן הכנסת.
לואיז בורז'ואה נפטרה בגיל 98.
ב-2017, ערך לראשונה מוזיאון תל אביב תערוכת רטרוספקטיבה מקיפה של יצירתה.
לואיז איירטון בארוזו אוליביירה (Luis Airton Barroso Oliveira; נולד ב-24 במרץ 1969 בסאו לואיס, מרניאו, ברזיל) הוא כדורגלן עבר בלגי-ברזילאי.
לזכות אוליברה 17 עונות באיטליה, מתוכן 7 עונות בליגה האיטלקית הבכירה ו-8 עונות בליגות הנמוכות השונות.
אוליביירה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת הבוגרת של אנדרלכט הבלגית, בה שיחק 4 שנים (1988-1992), ומאז הוא שיחק בקבוצות שונות ברחבי איטליה.
בין לבין שיחק בפיורנטינה, ואחר כך עבר לשחק במדי בולוניה, קומו, קטאניה, פוג'יה, ונציה ולוצ'סה.
בשנת 2006, הוא הסכים לחתום בקבוצת מליגה נמוכה באיטליה, נאורזה, כדי להתקרב למשפחתו שנמצאת בסרדיניה.
אוליביירה התאזרח בבלגיה, ושיחק במדי הנבחרת הבלגית 31 משחקים, בהם כבש 7 שערים.
הוא היה שותף לסגל הנבחרת ששיחק בטורניר מונדיאל 1998 בצרפת.
לואיז ליקי (באנגלית Louise Leakey; נולדה ב-21 במרץ 1972) היא פלאונטולוגית קנייתית, וחוקרת מאובני אדם במזרח אפריקה.
ליקי, ילידת ניירובי, מצאה את המאובן הראשון שלה ב-1977, בגיל שש, והייתה לאדם הצעיר ביותר שמצא מאובני הומינידים.
בשנת 1993, החליפה את אביה, ריצ'רד ליקי, כראש משלחת שדה למסע מחקר פלאונטולוגי בטורקנה, בסביבה צחיחה ועוינת.
כיום, יחד עם אמה, מייב ליקי, היא מובילה את פרויקט המחקר קובי פורה (Koobi Fora), שהיה תוכנית המחקר הראשית מאחורי כמה מתגליות המאובנים ההומינידים הבולטות של שני העשורים האחרונים.
ממצא ה-platyops Kenyanthropus היה האחרון בהם לעת עתה.
ליקי נולדה בשנה שבה סבה, לואיס ליקי, נפטר.
היא קיבלה את התואר הראשון במדעים בגאולוגיה וביולוגיה מאוניברסיטת בריסטול, ואחר-כך קיבלה תואר דוקטור מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
נישאה לעמנואל דה מרודה, חוקר קופים בלגי בשנת 2003. יש להם שתי בנות.
לואיז אליזבת גליק הייתה משוררת יהודייה-אמריקאית זוכת פרס פוליצר לשירה (1993), פרס הספר הלאומי ופרס נובל לספרות לשנת 2020.
גליק נולדה בעיר ניו יורק וגדלה בלונג איילנד.
אביה נולד בארצות הברית להורים שהיגרו מהונגריה, ואימה הייתה ממוצא יהודי רוסי.
למדה בבית הספר התיכון ג'ורג' וו היולט, שם סיימה את לימודיה בשנת 1961. לאחר מכן למדה בשרה לורנס קולג' ומאוחר יותר באוניברסיטת קולומביה.
גליק התגוררה בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, ולימדה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת בוסטון.
בספרה הראשון, "בכורה", המבטא עוצמה יוצאת דופן של זעם ואכזבה, ניכרות השפעות של משוררות וידוייות קודמות, ובייחוד של המשוררת סילביה פלאת.
לואיז גליק הרבתה לטפל בכתיבתה בנושאי האובדן, הבידוד והדחייה.
היא כתבה בשפה פשוטה, ישירה, אפילו בוטה לעיתים, ודייקנית מאוד.
עם השנים השתחררה מהקדרות המאפיינת את רוב שיריה.
בשנים 2003–2004 שימשה כמשוררת הקונגרס של ספריית הקונגרס, תואר הידוע גם כ"משוררת החצר האמריקאית".
נפטרה בביתה בקיימברידג' שבמסצ'וסטס ב-13 באוקטובר 2023.
נישאה פעמיים ונולד לה בן.
איריס הבר, תרגמו מכבית מלכין ויואב ורדי, שירים, כרמל 2012. ספר דו לשוני שניתן לקרוא בו גם את המקור.
בגב הספר נדפס: "כל שיר בספר עומד בפני עצמו, וכל השירים קשורים ביניהם.
בנוסף לפניותיה לאלהים בשירים הנקראים שחרית או ערבית, היא משוחחת עם הפרחים, העצים והעשבים".
שירים בודדים שלה תורגמו בידי ערן צלגוב, עודד פלד, משה דור, גיורא לשם ואחרים, ונדפסו בכתבי-עת ספרותיים.
שירה "אושר" (התפרסם לראשונה במגזין מרפסת), בתרגום רעות בן-יעקב.
ויטה נובה, תרגמו מאנגלית: מכבית מלכין ויואב ורדי, הוצאת כרמל, 2022
מתכוני חורף משל הכלל, תרגמו מאנגלית: מכבית מלכין ויואב ורדי, הוצאת כרמל, 2024
אלתיאה לואיז ברו קלאפ הייתה טניסאית אמריקאית, שהשתתפה בתחרויות בשנות ה-40 ובשנות ה-50 של המאה ה-20. היא דורגה במקום הראשון בעולם.
היא זכתה ב-35 תוארי גראנד סלאם, חמישית בכל הזמנים, מהם 6 ביחידות, 21 בזוגות נשים ו-8 בזוגות מעורבים.
בשנת 1967 נכללה ברו בהיכל התהילה הבינלאומי בטניס.
זכיות/השתתפות - מספר זכיות בטורניר למספר הפעמים השתתפות בטורניר
לואיז דה לוואלייר הייתה פילגשו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, בין השנים 1661–1667. מאוחר יותר, נעשתה הדוכסית דה לוואלייר, בזכות עצמה.
בניגוד ליריבתה, מאדאם דה מונטספאן, אין לה צאצאים ששרדו.
לואיז הייתה אדוקה בדת וסמוך למותה אף סיגפה עצמה כדי לזכות בכפרה.
לואיז דה לוואלייר נולדה בטור כבתם של קצין בצבא הצרפתי, לורן דה לה באום לה בלנק (שאימץ את השם לה לוואלייר מעזבון קטן ליד העיירה אמבואז שבמחוז אנדר ולואר, במרכז צרפת) ושל פרנסואז לה פרובוסט.
לורן דה לוואלייר נפטר ב-1651 ואלמנתו נישאה בשנית ב-1655 לז'אק דה קורטארבל, המרקיז דה סיינט רמי, והצטרפה לחצר אחיו של המלך לואי ה-13, גאסטון, דוכס אורליאן, בבלואה.
לואיז גדלה עם הנסיכות הצעירות (הדוכסיות לעתיד של טוסקנה, אלנסון וסבויה), האחיות החורגות של אן, דוכסית מונפנסייה.
לאחר מותו של גאסטון, דוכס אורליאן, אלמנתו עברה עם בנותיה לארמון לוקסמבורג בפריז ולקחה עימן גם את לואיז בת השש עשרה.
בחצר המלוכה של לואי הארבעה עשר
בהשפעת קרובת משפחה רחוקה, מונתה לואיז כבת לווייתה של הנרייטה אן, נסיכת אנגליה, אחותו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה שהייתה בת גילה ונישאה לפיליפ, דוכס אורליאן, אחיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
הנרייטה הייתה אישה יפה ומושכת והצטרפה לחצר המלוכה בפונטנבלו ב-1661. מערכת היחסים הידידותית בינה לבין גיסה, המלך לואי ה-14, גרמה לסקנדל ולהפצת שמועות כי היא מנהלת רומן עם המלך וכי ילדיה היו שלו ולא של בעלה.
כדי להתמודד עם שמועות אלה, המלך והנרייטה החליטו שלואי יבחר בגברת צעירה בחצרו שתשמש כמסך עשן לחיבתו האסורה כלפיה.
הנרייטה העמידה שלוש נשים צעירות לבחירתו וביניהן לואיז דה לוואלייר בת השבע עשרה.
לואיז הייתה בפונטנבלו חודשיים בלבד לפני שהפכה לפילגשו של המלך.
אף כי הדבר נועד כדי להסיט את תשומת הלב מהקשר האסור בין המלך וגיסתו, עד מהרה היא ולואי התאהבו.
זה היה קשר הרציני הראשון של לואיז והיא תוארה כ"נערה תמימה, דתייה אדוקה, לא ראוותנית ולא תאבת בצע או פרסום כתוצאה ממעמדה החדש".
עדות לחשיבותה בעיני המלך ניתן למצוא בכך שאחד הגורמים לנפילתו של ניקולא פוקה, היה השוחד שנתן ללואיז דה לוואלייר, שכן המלך פירש זאת כניסיון מצד שר האוצר שלו, לקחתה לעצמו כמאהבת.
בפברואר 1662, בני הזוג נקלעו לסכסוך.
אף כי נחקרה ישירות על ידי המלך, סירבה לואיז לספר למאהבה על הרומן בין הנרייטה והרוזן דה גויסה.
במקביל, המטיף ז'אק-בנין בוסואה נשא סדרה של דרשות בפני המלך ודרש ממנו לחדול ממעשי האהבים שלו ולשוב לאשתו.
הוא גינה את הפעילות הבלתי מוסרית של המלך תוך השוואה לניאוף של דוד המלך, דבר שהעיק על מצפונה של הנערה החסודה, לואיז דה לוואלייר שברחה למנזר שאילוט.
לואי הגיע אחריה לשם ושכנע אותה לחזור לחצר המלוכה.
אויביה בחצר, במיוחד הרוזנת אולימפיה מנצ'יני, אחייניתו של הקרדינל מזראן, ניסו לנצל זאת כדי להביא למפלתה והביאו את הדברים לידיעתה של אשתו ומלכתו של לואי ה-14, מריה תרזה, נסיכת ספרד.
במהלך הריונה הראשון, לואיז הועברה משירות הנסיכה למגורים בפאלה רויאל, שם, ב-19 בדצמבר 1663, היא ילדה את בנה (בן לא חוקי של המלך), צ'ארלס, שנלקח מייד לסיינט לאו וניתן לשני משרתים נאמנים של ז'אן-בטיסט קולבר.
על אף סודיות ההעברה, שאורגנה על ידי הרופא שהיה נוכח בלידה, הסיפור התפשט במהירות בכל פריז.
הבוז הציבורי במיסת חצות ב-24 בדצמבר גרם ללואיז הנסערת להימלט מהכנסייה.
ללואיז דה לוואלייר נולדו חמישה ילדים מלואי הארבעה עשר, אך רק שניים מהם שרדו את תקופת הינקות:
מארי אן דה בורבון (1666 – 1739) - לאחר שאביה, המלך לואי ה-14, הכיר בה כבתו הלגיטימית, נודעה בשם מאדמוזל דה בלואה.
מאוחר יותר היא נישאה ללואי ארמנד הראשון, נסיך קונטי.
דרך נישואים אלה, הוכרה רשמית כנסיכה של הדם.
לואי דה בורבון (1667 – 1683) - נהרג בגיל 16 במהלך הקמפיין הצבאי הראשון שלו.
לואיז נטשה את חצר המלוכה ונמנעה מלהופיע בציבור אך לאחר מותה של אן מאוסטריה ב-20 בינואר 1666, לה לוואייר הגיעה למיסה לצידה של מריה תרזה תוך שהיא מתייחסת בענווה וכבוד.
לאחר חמש שנים של רומן עם המלך, מעמדה של לואיז נחלש.
ב־7 בינואר 1665 היא ילדה את בנו השני, פיליפ וב-27 בדצמבר של אותה השנה היא ילדה את הבן השלישי, לואי; אך שלושת הילדים מתו תוך זמן קצר.
במאי 1667, על ידי מכתב הרשאה שאושר בפרלמנט דה פריז, העניק לואי הארבעה עשר לגיטימציה לבתו, שנקראה מארי אן דה בורבון וקיבלה את התואר מאדמוזל דה בלואה.
לואי הארבעה עשר גם הפך את לואיז לדוכסית והעניק לה את אדמות ואוג'רוס.
כדוכסית, ללואיז הייתה הזכות היוקרתית לשבת בטאבורט בנוכחות המלכה.
עם זאת, לואיז לא התרשמה.
היא התייחסה לתואר האצולה שניתן לה כמתנת פרישה שניתנת למשרת שפרש.
אף המלך לואי ה-14 עצמו ציין, כי מתן הלגיטימציה לבתם ותואר האצולה ללואיז, "תאם את החיבה שהייתה לו כלפיה במשך שש שנים".
שנה אחר לידת בתה, ילדה לואיז בן בשם לואי, אך מקומה כפילגשו של המלך נתפס על ידי ידידתה, מאדאם דה מונטספאן.
בשנותיה האחרונות התקרבה למאדאם דה מנטנון, אשתו השנייה של המלך, דרך אדיקותן הדתית.
המונח Lavalier שמשמעותו תליון נקרא על שמה של לואיז דה לוואלייר שתכשיט זה חלק בלתי נפרד מלבושה.
במקור, בשפה הצרפתית, המשמעות של lavallière היא עניבת אסקוט.
לואיז דה לוואלייר היא אחת הדמויות המרכזיות בספרו של אלכסנדר דיומא, הוויקונט דה בראז'לון, הספר השלישי בטרילוגיית שלושת המוסקטרים, המתאר את תחילת הרומן שלה עם המלך לואי ה-14.דמותה משתלבת בסיפור כארוסתו של ראול דה בראז'לון, בנו של המוסקטר אתוס.
בשל אורכו הגדול יחסית של הספר (פי 3 לערך מ"שלושת המוסקטרים"), מספר מהדורות מתורגמות של הספר בשפה האנגלית חילקוהו ל-3 כרכים שהאמצעי שבהם נקרא: לואיז דה לוואלייר (פרקים 94–180).
הסופרת סנדרה גולנד כתבה רומן היסטורי אודותיה, "הפילגש של השמש", אשר יצא לאור בשנת 2008.
הרומן "לפני ורסאי" מאת קרלין כהן (2011), מסופר מנקודת מבטה של לואיז דה לוואלייר.
ג'ואן סנדרס פרסמה ביוגרפיה של לואיז שנקראה: "ילדה יפה: חייה של לואיז דה לוואלייר".
לואיז מריה פרקינס הידועה בשם המקצועי לואיז לומברד היא שחקנית אנגלייה.
היא מוכרת מהופעותיה בתפקיד אוונג'לין אליוט בסדרת הדרמה של ה-BBC "בית אליוט" (1991–1994), ובתפקיד סופיה קרטיס בדרמה "CSI: זירת הפשע" (2004–2011).
היא החמישית במשפחה בת שבעה ילדים.
כשהייתה בת שמונה החלה ללמוד משחק.
היא למדה בבית הספר הקתולי "Trinity Catholic High School" ועברה שם את מבחני O Level.
אחר כך למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'.
תפקידה הידוע ביותר של לומברד הוא אוונג'לין אליוט בסדרת הדרמה "בית אליוט" משנות התשעים של המאה העשרים.
הפריצה הגדולה שלה הייתה בסדרה "צ'אנסר" בכיכובו של קלייב אוון.
אחר כך כיכבה בסדרה "Bodyguards", בסרט הטלוויזיה "מטרופוליס", ובסרטי קולנוע בהם "Gold in the Streets", סרט הפשע "My Kingdom" והסרט "אחרי הגשם".
ב-1994 נכללה לומברד ברשימת "50 האנשים היפים ביותר בעולם" של מגזין פיפל.
בשנים 1998 עד 2000 עשתה הפסקה בקריירה שלה כדי ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1998 כיכבה לומברד בסרט הפולחן "אגדת המומיה", וב-1999 שיחקה בסרט "אסתר" יחד עם פ.
עוד באותה שנה כיכבה בסרט "After the Rain" יחד עם אריון באקארי, פול בטאני ופיטר קרומאק.
ב-2004 הופיעה לומברד בסרט "ים של אש" (Hidalgo).
בנובמבר אותה שנה החלה להופיע מדי פעם בסדרת הטלוויזיה CSI בעונות החמישית והשישית.
הופעתה הראשונה הייתה בפרק 7 בעונה החמישית בתפקיד סופיה קרטיס, חוקרת זירת פשע שאחר כך הופכת לבלשית.
בספטמבר 2006 בפרק הראשון של העונה השביעית הפך תפקיד של לומברד לקבוע בסדרה, והיא המשיכה לשחק בו עד לסיום העונה.
בספטמבר 2007 הופיעה לומברד בפרק הראשון בעונה השמינית של הסדרה כשחקנית אורחת.
ב-2009 שיחקה לומברד בפרק פיילוט של הסדרה "NCIS: לוס אנג'לס" ששודר במהלך העונה השישית של הסדרה הראשית "NCIS".
היא גילמה את דמות הסוכנת לארה מייסי האחראית על המשרד לפרויקטים מיוחדים בלוס אנג'לס.
לומברד חזרה להופיע בסדרה "CSI: זירת הפשע" בעונה ה-11 בפרק "Father of the Bride" ששודר ב-28 באפריל 2011. דמותה בסדרה הועלתה בדרגה.
ב-2014 כיכבה לומברד בפרק פיילוט של הסדרה הפוסט אפוקליפטית "The Lottery" של רשת Lifetime.
ב-1998 התחתנה לומברד עם ג'ון סטיבן ממנו התגרשה.
לבני הזוג נולדו שני ילדים אלחנדרו ורפאלה.
לואיז ברילי , הידועה גם בשם לו ברילי, היא שחקנית, סופרת ועיתונאית אנגלייה.
היא מוכרת בעיקר מהופעותיה בדמות האחות רוקסן בירד בסדרה "חדר מיון" ובתפקיד מולי הופר בסדרה "שרלוק".
ברילי נולדה בבוזיט שבמחוז נורת'האמפטונשייר באנגליה.
היא למדה בבית הספר קימבולטון, והמשיכה ללמוד היסטוריה באוניברסיטת קיימברידג'.
אחר כך למדה משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק אצל המורה לליצנות פיליפ גולייה.
ברילי כתבה ביקורות וטורים על קולנוע, אמנות ומוזיקה מאז נעוריה.
היא כתבה עבור מגזינים שונים בהם "Premiere UK", "אמפייר", "רדיו טיימס", "SKY", מגזין המוזיקה "The Face", מגזין הקולנוע "Neon", ו"טוטאל פילם".
עד אפריל 2009 הייתה ברילי סגנית עורך של מגזין "Wonderland".
היא ראיינה את ליב טיילר בכתבת השער בפברואר/מרץ.
המחזה הראשון שכתבה "האפיפיורית יוהנה" הוצג ב-2013 על ידי התיאטרון הלאומי לנוער .
במרץ 2012 הפיקה והייתה שותפה לכתיבה של הדרמה הקומית לילדים "The Charles Dickens Show" ששודרה ב-BBC2. בסדרה כיכבה בירלי עצמה והשתתפו ג'ף רול, רופרט גרייבס, ניל דאג'ן, נתניאל פרקר, לינדה בארון, האניסאקל ויקס, רופרט יאנג, Adjoa Andoh, סם קלי, ג'פרי סטריטפילד, פיונה באטן ומריה גייל.
הופעת הבכורה של ברילי בטלוויזיה הייתה בסדרת הדרמה של ה-BBC "חדר מיון" בדמות האחות רוקסי בירד.
ב-2005 גילמה את ג'ודי סמולוויד בסדרת הטלוויזיה "הצוואה", עיבוד של ה-BBC לרומן "בית קדרות".
אחר כך שיחקה בסדרה הקומית "מאיו" בדמות אנוראק, העוזרת של מאיו (אליסטר מק'גוון).
הסדרה ירדה אחרי עונה אחת בלבד.
היא נבחנה לתפקיד רוז טיילר, המלווה של הדוקטור בסדרה "דוקטור הו".
ברילי שיחקה בתפקיד משני בסדרה "חוק וסדר: UK" .
ברילי גילמה את דמותה של מולי הופר בארבע עונות של סדרת הדרמה "שרלוק" של סטיבן מופאט ומארק גאטיס.