tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף הייתה רומא בקשרי מסחר עם המזרח הרחוק שנעו בדרך המשי.
סחורות סיניות שנעו לרומא ולהפך נדרשו לעבור דרך האימפריה הפרתית, ועקב עוינותה לרומא היה לטראיאנוס אינטרס להעלים את הגורם השלישי הפרתי ממשוואת המסחר עם המזרח הרחוק.
לעומת זאת ישנה סברה כי טראיאנוס פעל להשיג יוקרה ומוניטין שישמרו לדורות דרך חיקוי כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול, תוך מסע מלחמה להשמדת כל האימפריה הפרתית.
בשנת 110 הגיע המניע הישיר שטראיאנוס חיפש בכדי לצאת למלחמה.
הנסיך הפרתי אקסידרס מונה בידי דודו, מלך פרתיה אוסורס הראשון, למלך ארמניה החדש.
טראיאנוס יצא למסע מלחמה בראשות צבאו ב-113 והחל לנוע לעבר ארמניה.
בדרכו פגש בשליח מטעם חצר המלוכה הפרתית שהודיע לו כי בשביל לרצות את רומא אוסורס החליף את אקסידרס באחיו, פרתימוסאיריס, כשליט החדש של ממלכת ארמניה.
טראיאנוס קיבל את השליח הפרתי בכבוד אך התעלם מדרישותיו והמשיך לנוע בראשות צבאו לעבר ארמניה.
טראיאנוס כבש את ארמניה והדיח את מלכה.
הכיבוש של ארמניה היה מהיר במיוחד, כאשר מלכה פרתימוסאיריס הסגיר עצמו בפני מחנה צבאו של טראיאנוס, הסיר את הכתר מראשו והעניק אותו לקיסר הרומי.
הנסיך הפרתי ציפה כי הקיסר הרומי ימנה אותו בחזרה למלך על ארמניה בתנאי שיפנה גבו לפרתיה וארמניה תהפוך למדינת חסות רומאית.
במקום זאת, טראיאנוס סיפח את ארמניה לתוך רומא, המיר אותה לכדי פרובינקיה ומינה מושל מטעמו לעמוד בראשותה.
פרתימוסאיריס נפטר זמן קצר לאחר מכן, סיבת מותו לא ידועה אך ישנה סברה שנרצח בהוראת טראיאנוס.
בעוד טראיאנוס התקדם דרום-מזרחה, הוא פיצל את כוחותיו ושלח חיל לשוט על גדות הים הכספי ולנוע צפון-מזרחה בפעולת תנועת מלקחיים דרך חבל אזרבייג'ן האיראני (מחוזות מערב אזרבייג'ן, מזרח אזרבייג'ן, ארדביל וגילאן באיראן המודרנית) שיכתר את ליבה את האימפריה במסופוטמיה.
משם המשיך טראיאנוס ב-115 דרומה אל האימפריה הפרתית עצמה, ופתח במערכה על מסופוטמיה בעודו מוליך את צבאותיו דרומה על גדות נהרות הפרת והחידקל.
אזור חבל מסופוטמיה חולק בין ערי מדינה מקומיות ומושלים בעלי מידת שלטון עצמי רבה לבין תחום השלטון הריכוזי הישיר של האימפריה הפרתית.
רבים ממנהיגי אותם ערי מדינה ואותם מושלים מיהרו לצוות שליחים ומתנות למחנה הפיקוד של טראיאנוס, בשביל שזה יורה על צבאו לחון על אותם האזורים ולהימנע מלפגוע בהם.
לאחר שבילה את החורף באנטיוכיה, שם ב-13 בדצמבר 115 כמעט נהרג ברעידת אדמה, יצא טראיאנוס באביב 116 דרומה לאורך הפרת.
טראיאנוס פיצל את צבאו אחר מספר מטרות עיקריות.
דרך חלוקת כוחות הצבא הרומי הצליח לכבוש בטווח זמן קצר יחסית את הערים בבל, סלאוקיה על החידקל ולבסוף את הבירה המנהלית של האימפריה הפרתית קטסיפון, שהייתה למושב מלכה.
הוא המשיך דרומה עד להגעת צבאו לעבר חופי המפרץ הפרסי וגבל במדבר הערבי ממערב.
עם הגעת צבאו לגדות המפרץ הפרסי המוביל אל האוקיינוס ההודי, טראיאנוס הכריז על מסופוטמיה כפרובינקיה חדשה באימפריה.טראיאנוס הפליג במורד החידקל אל ממלכתו של שליט חרקיני היושבת על גדות המפרץ הפרסי, אטמבלוס השביעי, ובכך היה קיסר רומא הראשון והיחיד שהגיע לחוף המפרץ הפרסי.
בהמשך פנה לכיבוש חבל ח'וזסתאן, אחריו חצה את גבול הרי הזגרוס לתוך המישור האיראני וכבש את העיר שושן.
לפי כתביו של קסיוס דיו, טראיאנוס התכוון להצעיד את צבאו מזרחה, לנצל את מאבק הירושה הפנימי בתוך האימפריה הפרתית ולחצות את נהר האינדוס לתוך תת-היבשת ההודית תוך שהוא פוסע בצעדיו של אלכסנדר הגדול, ואף שאף לעקוף את הישגיו ההיסטוריים של אלכסנדר ולהגיע בראשות צבאו לגדותיו של נהר הגנגס.
בהמשך כתב דיו כי על אף תושייתו, טראיאנוס נמנע מלצאת למסע שכזה בעיקר עקב גילו, שנחשב למופלג באותה העת (טראיאנוס היה בן 62 בשנת 116).
על כן החליט טראיאנוס במקום זאת לשוב לבבל ולהקריב קורבן בטקס פגני בקברו של אלכסנדר הגדול.
הוא הדיח את מלך הפרתים אוסורס הראשון ובכך היה זה ההישג הגדול ביותר שהשיגו הרומאים בהתקדמותם במזרח, הישג שאף שליט רומי מאוחר יותר לא יגיע אליו.
באותה העת, האימפריה הרומית הייתה בשיא התפשטותה הטריטוריאלית אי פעם.
עם סיפוח השטחים, טראיאנוס התכוון להקים את 'דרך טראיאנוס החדשה' שנועדה להתמשך מאיילה לחופי ים סוף ועד לבצרה על גדות השט אל-ערב בדרום מסופוטמיה.
לאחר שהחל במסעו חזרה מהשטחים המסופחים החדשים, החלו מרידות רחבות במסופוטמיה שהקשו על שימור השטחים החדשים.
מוצבי הצבא הרומי שנותרו בשטחים המסופחים לא הספיקו בכדי לבלום את המרידות.
הניצחונות הצבאיים של טראיאנוס התגלו לבסוף כקצרי מועד: כבר בהיותו בבבל במהלך נסיעתו חזרה, למד טראיאנוס על מרידות שפרצו באזורים החדשים שסופחו בארמניה ומסופוטמיה, וחזר על עקבותיו במטרה לרסק את אותן המרידות.
כיוון שטראיאנוס חשש ממרד כולל של הפרתים, הוא הציב במקומו של אוסורס את בנו פרתמספטס בתור שליט בובה.
לאחר הצבתו של פרתמספטס כשליט בובה רומאי בהנהגת הפרתים, התהפך מזלו של טראיאנוס.
העיר חתרה בעורף, על נהר החידקל, המשיכה להתנגד לו, והוא נאלץ לצור עליה.
במהלך המצור ייתכן שסבל ממכת חום, ובריאותו התערערה.
בנקודה זאת היה על טראיאנוס לשוב חזרה ממסע המלחמה במזרח, בעקבות מרד התפוצות שהחל בקרב יהודי הגולה ברחבי האימפריה.גורם מרכזי לעלייתם בתוהו של כלל הישגיו הצבאיים של טראיאנוס במזרח ושיבת השטחים הכבושים לידי האימפריה הפרתית זמן קצר אחרי מותו הייתה ניסיון ההמרה התרבותית שניסה לקדם הקיסר על שטחי פרתיה המסופחים.
ההמרה התרבותית הרומאית על השטחים הכבושים עוררה התנגדות נרחבת באזורים שונים, כגון יוון ובמיוחד ארץ ישראל.
באופן דומה גם יושבי האימפריה הפרתית התנגדו בכל כוחם לניסיונות ההמרה התרבותית של האימפריה הרומית, ועיקר ההתנגדות שלהם לשלטונה נבע מרצונם לשמור על תרבות ומסורת אבותיהם.
אותה המרה תרבותית הייתה גורם מרכזי לסלידת עמים רבים מהרומאים וגורם עיקרי למרידות שפרצו בשטחי המזרח.
הרומאים ראו בתרבותם שלהם נעלה על תרבויות זרים.
במסורת היהודית ידוע טראיאנוס כרשע מרושע.
לאחר תקופה קשה, בה היו זיכרונות המרד הגדול עוד טריים, ו"המס היהודי" שהוטל על ידי אספסיאנוס, נגבה בחוזק יד מן היהודים שברחבי האימפריה, הייתה תקופת שלטונו של נרווה (96–98) כמשב רוח רענן.
נרווה ניסה להיטיב עם היהודים ולפייסם.
טראיאנוס לא המשיך בקו זה.
אריאנוס, מפקד צבאי והיסטוריון בן התקופה, כתב בפרתיקה: כי "טראיאנוס היה נחוש בדעתו להשמיד את האומה לחלוטין, אם הדבר יעלה בידו, ואם לא, לפחות למחוץ אותה, ולשים קץ לרשעותה השחצנית".
בנימין איזק סובר לאור טענות של חוקרים אחרים ואישושים של מקורות היסטוריים נוספים כמו אוסביוס, שדבריו של אריאנוס כוונו כלפי היהודים, וטראיאנוס בלט לרעה באנטישמיות שלו, בין כל שליטי רומא.
אגדה יהודית הכרוכה בשמו של טראיאנוס מספרת על דיון בינו לבין רבי יהושע בן חנניה מפקיעין.
לפי האגדה טראיאנוס פנה לרבי יהושע: "למדני נא; אם אלוהיכם [אלוהי היהודים] בכל מקום, ואתם מחזקים כי הוא חי ביניכם ובארצכם; ברצוני לראות אותו." הרב השיב כי: "נוכחות האלוהים היא אכן בכל מקום, אך אין לראות אותו.
עין אנושית לא יכולה להיאחז בגדולתו." טראיאנוס נותר לא מסופק מן התשובה והרב אמר לו כי הם אכן יכולים לראות את שליחו של האלוהים.
השניים יצאו לאוויר הפתוח וראו את השקיעה.
הרב אמר לטראיאנוס שיביט לתוך החמה וזה השיב כי אינו יכול לראות עקב האור החזק של השמש.
הרב השיב כי "אם אינך יכול לצפות באורו של אחד השליחים, כיצד תוכל לצפות באלוהים עצמו ולהישאר בין החיים?
טראיאנוס נזכר במדרש איכה רבה בכינוי "שחיק עצמות" שהיה שמור לצוררים מסוגם של נבוכדנצר השני, אספסיאנוס ואדריאנוס אשר פגעו בעם ישראל באופן קריטי.
במדרש מסופר כי לטראיאנוס נולד בן בתשעה באב ומת בחנוכה, ומשנודע לטראיאנוס כי היהודים התאבלו ולבשו שק עם לידת הבן, אך הדליקו נרות עם מותו, יצא לנקום בהם והרג בהם אנשים ונשים.
בעת פלישתו לפרתיה, חשש מפני האפשרות של התקוממות רבתי של קהילות יהודי בבל.
כמו כן, טראיאנוס התגאה בשם שעשה לעצמו אביו בלוחמו כמפקד בצבא טיטוס בזמן המרד הגדול.
באותה העת שהיה טראיאנוס במלחמותיו במזרח, החלו היהודים במרד, המכונה מרד התפוצות, שכלל התקוממות כנגד התושבים היוונים והרומאים בערים רבות, במסופוטמיה, קירנאיקה, אלכסנדריה וקפריסין.
כפי שהמאבק התרבותי היה לגורם פנימי עיקרי לכישלון טראיאנוס בסיפוח ארצות המזרח השוררות נגד רומא, כך קרה שמרד התפוצות היה לגורם חיצוני, בלתי-נשלט, שהוביל לכישלון (אף שהוא עצמו נבע מהמאבק התרבותי בין רומא ליהודה).
המרד נגרם בעקבות מספר סיבות: ההתנגדות היהודית לשלטון ההלניסטי והרומי הזר, שנאת ישראל בעולם היווני-רומי, זיכרון המרד הגדול, הטלת "המס היהודי" בידי רומא, כיסופי גאולה שקידמו קבוצות מרדניות וקנאיות כגון הסיקריים, התנכלות תרבותית כללית ליהודים ברחבי תפוצות הגולה באימפריה הרומית ועוד.
בתלמוד מסופר על עונש מוות שעמד טראיאנוס לבצע בשני אחים יהודים (פפוס ולוליינוס) חפים מפשע שהודו בביצוע מעשה רצח של בתו כדי להציל את שאר היהודים מעונש מוות קולקטיבי.
הנידונים למוות התרו בו קודם ביצוע הדין שהוא יינקם על כך משמיים, ואכן, מיד לאחר מכן הוא חלה ומת.
דעתו של ההיסטוריון רבי יצחק אייזיק הלוי היא שאין הכוונה לטראיאנוס עצמו, אלא לשליחו ובא כוחו, לוסיוס קווייטוס, מי שהיה הנציב ביהודה מטעמו לצורך דיכוי המרד היהודי הידוע בשם "פולמוס קיטוס." בפרוץ המרד מינה טראיאנוס את קווייטוס לאחראי על דיכויו.
בתמורה הבטיח טראיאנוס לקווייטוס כי ימנה אותו לקונסול ב-118. על פי היסטוריה אוגוסטה ודיו קסיוס, קווייטוס, בעודו בדרכו למאוריטניה, נהרג בפקודתו של אדריאנוס, יורשו של טראיאנוס, מחשד למרידה.
הימצאותו של נתח הארי של הצבא הרומי במערכה במזרח נגד האימפריה הפרתית תורגמה בידי מתנגדים רבים לרומא כשעת כושר חד פעמית בעבור מרד.
רבים מיהודי בבל שיתפו פעולה עם הצבא הפרתי נגד הפולש הרומאי.
נדמה היה למנהיגי המרד ברחבי הקהילות היהודיות באימפריה שמכה מתואמת היטב שתפרוץ במקביל בחלקים שונים של האימפריה, תוכל להביא להם הישגים ממשיים, אולי גם מול רומא הגדולה, כמו גם להישגים במאבק האתני בין האוכלוסיות השונות בערים המעורבות ברחבי האימפריה.
ברם, כאן ראוי לבחון את האירועים בראייה היסטורית: הקשר בין התפוצות היהודיות היה רופף; יכולתם של יהודים לזהות את מקורות החולשה בצבא הרומי ולתזמן מרידה רב מוקדית אף היא הייתה בספק.
הסיבות הייחודיות למרדנות היו שונות מתפוצה לתפוצה; רק מהלך רומי אימפריאלי אנטי-יהודי, בנקודת זמן מסוימת, יכול היה לעורר גל מרדני יהודי מקיף אסיאתי-אפריקאי, שאף גלש לקפריסין.
תחת טראיאנוס, המרד דוכא בידו בחוזק יד.
מאות אלפים מיהודי התפוצות הומתו בחרב בכל רחבי האימפריה.
דיכוי מרד התפוצות ארך שנתיים.
בעיקר נעשה דיכוי אלים ועקוב מדם נגד המורדים במצרים.
קהילת אלכסנדריה, העשירה והמשגשגת ביותר בתפוצות - חרבה, ובית הכנסת המפואר שהיה בה הושמד.
בפפירוס שנכתב באוקסירינכוס במצרים מעל 80 שנה לאחר המרד, צוין "שאף עתה חוגגים הם מדי שנה בשנה את יום הניצחון" (על היהודים).
גם קהילת קפריסין חרבה, ואף נקבע עונש מוות לכל יהודי שיגיע לאי; כן חרבו קהילות נוספות, מארם נהריים ועד לפרובינקיית אפריקה.
המרד פגע בסיכויי טראיאנוס להכות בפרתים מכת מחץ בתנועה לעבר ח'וראסאן ולכבוש את כל המזרח, שכן הוא לא השלים מלאכה זו בטרם מת ב-117, בסמוך לדיכוי המרד.
יורשו אדריאנוס ויתר על רבים מכיבושיו, והתרכז בשמירה על השקט בתוך הקיסרות, וביצור גבולותיה.
בשלב זה התערערה בריאותו עד כדי שנאלץ לפרוש מן המלחמה.
טראיאנוס נפש על מנת לשוב לכוחותיו באביב ובקיץ של שנת 117 אך לבסוף מת ב-9 באוגוסט בשנה זו בטרסוס שבקיליקיה, דרום אסיה הקטנה.
ישנם ויכוחים באשר לצוואתו מינוי יורשו.
יש הסבורים כי מינה את לוסיוס קווייטוס ליורשו, וכי הייתה זו אשתו של טראיאנוס, פלוטינה, אשר אדריאנוס היה קרוב משפחתה, אשר זייפה את חתימתו של טראיאנוס על מסמכי אימוצו של אדריאנוס לבן לאחר מות טראיאנוס.
יש הסבורים כי אכן מינה את אדריאנוס שהיה חביבו עוד בימי חייו, להיות לו ליורש.
לפי המסופר בהיסטוריה אוגוסטה, מכתב האימוץ הרשמי של טראיאנוס הגיע לאדריאנוס בעת שהותו בסוריה ב-9 באוגוסט, יום פטירתו של טראיאנוס.
אדריאנוס פיקד אז על הלגיון המוצב באנטיוכיה, בה היה המושל.
ב-11 באוגוסט הגיעה משלחת נוספת שהודיעה על מותו של טראיאנוס.
אדריאנוס הוכתר כקיסר (פרינקפס) ה-14 של האימפריה הרומית בהיותו בן 41. משמונה לקיסר, אדריאנוס נסוג ממרבית כיבושיו של טראיאנוס במזרח, שכן סבר כי ההחזקה בהם מאמצת את כוחותיה של האימפריה מעבר לדרוש.
מסופוטמיה וח'וזסתאן הושבו לידי הפרתים, ששיקמו עצמם, וארמניה השיגה את ריבונותה המחודשת וניתנה לה עצמאות בבחירת ריבונה.
לצד זאת, אדריאנוס שמר על שאר הנחלות שקודמו סיפח לתוך האימפריה, בהן דאקיה וממלכת הנבטים.
מקורביו של טראיאנוס בני משפחתו
לטראיאנוס היו מספר קרובי משפחה שהיו בעלי חשיבות רבה לאורך חייו והשפיעו על עלייתו לשלטון ועל התנהלותו לאורך שלטונו כקיסר:
מרקוס אולפיוס טראיאנוס, אביו, חבר הסנאט הרומי, מושל פרובינקיה סוריה ומפקד לגיון צבאי בגרמניה תחתית ובהמשך גם מפקד הלגיון העשירי פרטנסיס במהלך המרד הגדול.
עמדת ההשפעה הרבה שבה נטל בשירות מערך הדרג המדיני הייתה לגורם מרכזי בעליית בנו בשורות הדרג הצבאי.
מרקוס היה לאב בית משפחת אולפיוס אשר הייתה למשפחת אצולה אות יישב בחצי האי האיברי.
ככל הנראה הוא נפטר בטרם עלה בנו על כס הקיסרות.
פומפאיה פלוטינה (Pompeia Plotina), רעייתו, קיסרית רומא במקביל לכהונת טראיאנוס כקיסר.
היא נולדה גם היא בהיספניה בייטיקה כטראיאנוס, למשפחה בעלת קשרים פוליטיים.
היא התחנכה והייתה מקורבת לאסכולה האפיקוראית כל חייה.
הזוג נישא קודם עלה טראיאנוס על הכס, ואמנם היו אלו חיי נישואים שמחים, לזוג לא היו ילדים.
טראיאנוס העניק לפומפאיה את התואר אוגוסטה כבר בשנת 100, אך היא הסכימה לקבלו רק בשנת 105. במות בעלה, היה לפומפאיה חלק בביסוס שלטונו של אדריאנוס, וייתכן כי זייפה את צוואת בעלה כך שאדריאנוס יאומץ רשמית כיורשו.
על פומפאיה כתב קסיוס דיו בהערכה רבה: "אני מציג הלום אישה כזאת שהייתי רוצה לי בעוזבי."
אולפיה מרקיאנה (Ulpia Marciana), אחותו הבכורה, ילידת שנת 48 (מבוגרת מטראיאנוס בחמש שנים), מקורבת לשלטון אחיה.
אולפיה נישאה לסנאטור גאיוס סאלוניוס מאטידיוס פאטרוינוס, שכיהן בימי הקיסרות של אספסיאנוס ונפטר בשנת 78. לאחר מותו של בעלה אולפיה לא נישאה בשנית.
כאמור היא נשאה השפעה רבה על קבלת ההחלטות של אחיה בימיו כקיסר, והוא מצידו הכתיר אותה בתואר "אוגוסטה", אחות הקיסר הראשונה לשאת בתואר זה.
לאחר פטירתה בסביבות שנת 112, טראיאנוס שכנע את הסנאט להכריז עליה רשמית כאלה.
טראיאנוס הורה גם לבנות שתי ערים שישאו את שמה, האחת באלג'יריה המודרנית והאחת בבולגריה המודרנית.
סלוניה מאטידיה (Salonia Matidia), אחייניתו, בתם של אולפיה מרקיאנה וגאיוס סאלוניוס מאטידיוס.
סלוניה, ילידת 68 לערך, נישאה לסנאטור והקונסול לוקיוס ויביוס סאבינוס.
לזוג הייתה בת אחת, ויביה סבינה, אשתו של אדריאנוס וקיסרית רומא לאחר פומפאיה פלוטינה.
סלוניה נישאה מספר פעמים ובתה מנישואיה השלישיים הייתה סבתו של מרקוס אורליוס (לימים החמישי בסדרת "חמשת הקיסרים הטובים").
בדומה לאמא, הייתה סלוניה מקורבת לטראיאנוס אשר נהג להתדיין ולהתייעץ עמה.
במות אמא הועבר לידיה התואר אוגוסטה.
במותה שלה ב-119 הוכרזה גם כן כאלה.
במהלך התקופה שלאחר שלטונו, כל קיסר חדש שמונה התקבל על ידי הסנאט בברכה - "felicior Augusto, melior Traiano" - מי ייתן ותהיה בר מזל יותר מאוגוסטוס וטוב יותר מטראיאנוס.
טראיאנוס מוזכר במספר רישומים היסטוריים בני תקופת הקיסרות הרומית המאוחרת שעל בסיסם מתקיים החקר המודרני על אודותיו.
להלן מספר ספרים היסטוריים בני העת העתיקה הכוללים את תולדות טראיאנוס:
רומאיקה, היסטוריה רומאית יצירה בת 24 ספרים פרי עטו של אפיאנוס.
מתוך סדרת הספרים, כל תולדותיה של הקיסרות הרומית ובה הרישומים על הקיסרים שכיהנו בתקופת חייו של אפיאנוס (טראיאנוס, אדריאנוס ואנטונינוס פיוס), אבדו.
היסטוריה רומית יצירה שאורכה 80 ספרים פרי עטו של דיו קסיוס, נכתבה ופורסמה במהלך המאה השלישית המוקדמת.
היסטוריה אוגוסטה קובץ ביוגרפיות של קיסרי רומא בין השנים 117–284. קובץ הביוגרפיות לא הגיע לידנו בשלמותו.
המגילה המקורית ככל הנראה פתחה בביוגרפיה של נרווה ושל טראיאנוס, כהמשך למחזור הביוגרפיות של סווטוניוס "חיי שנים-עשר הקיסרים", שהסתיים בחיי דומיטיאנוס.
הגרסה הקיימת לא כוללת את הביוגרפיות של נרווה וטראיאנוס.
תקציר תולדות רומא בן עשרת הפרקים, יצירה פרי עטו של אוטרופיוס מאמצע המאה הרביעית, תולדות רומא עד מלכות ואלנס.
דברי־הימים קובץ בן 31 ספרים שכתב אמיאנוס מרקלינוס במאה הרביעית המגוללת את קורות רומא מימי נרווה ועד לתקופת חייו של מרקלינוס.
מתוך אותו קובץ ספרים, 13 הספרים הראשונים, שביניהם מסופרים גם תולדות קיסרות טראיאנוס, אבדו.
רבים מהרישומים ההיסטוריים על תולדות טראיאנוס אבדו, ועיקר הרישומים והמחקרים על אודותיו מבוססים רק על כתביו של קסיוס דיו, שכתב כמאה שנים לאחר מות טראיאנוס והציג אותו באור אוהד במיוחד.
גם הגרסה המוקדמת ביותר שעדיין שרדה לכתביו של דיו נכתבה רק שמונה מאות שנים לאחר שכתב את הגרסה המקורית לספרו היסטוריה רומית.
לצד זאת, סדרת התכתובות והתבליטים ההיסטוריים הרבים מימיו של טראיאנוס הובילו לאיסוף מידע רב על הרגלי החיים בשורות הצבא הרומי מתקופת שלטונו.
אין התייחסות למלחמות או להיסטוריה צבאית, רק תיאורים על חיי היומיום במבצרים ובמוצבים, והתפקיד שמילאו הקבלנים האזרחיים הרבים שנשאו בתפקיד חשוב בתפקודו של הצבא.
זכרו הכללי של טראיאנוס נשמר לאורך ההיסטוריה כשליט טוב ומיטיב, ואף עליית הנצרות לא פגעה במוניטין זה.
בימי הביניים הופצה האגדה לפיה האפיפיור גרגוריוס הראשון, הקים אותו מן המתים והטביל אותו לנצרות.
ביצירתו של דאנטה, הקומדיה האלוהית, פוגש דאנטה את טראיאנוס בגן עדן, ביחד עם שליטים נוספים שהיו ידועים כאנשי צדק.
כלפי הנצרות, שנרדפה עד אז כאמונה תפלה הנהיג כאמור מדיניות טולרנטית יותר, לפיה אף על פי שהנצרות נשארה דת אסורה נמנעו השלטונות לרדוף את הנוצרים על דעת עצמם, נמנעו מלבדוק האשמות אנונימיות כלפיהם ובמשפט הותר לנוצרים לחזור בהם מנצרותם.
התאולוג הנוצרי תומאס אקווינס הציג את טראיאנוס כעובד אלילים בעל מידות טובות.
שליטי האימפריה הרומית הקדושה כגון הקיסר פרידריך ברברוסה, ראו עצמם כיורשים החוקיים והישירים לכתר הרומאי וניסו לחקות את קיסרי רומא הגדולים כגון אוגוסטוס וטראיאנוס.
מלכים ספרדים כגון פליפה השני וקרלוס השלישי נשאו הערכה רבה כלפי טראיאנוס ושלטונו.
במהלך תקופת הנאורות החל המוניטין של טראיאנוס להישאל מחדש.
אדוארד גיבון, מחבר שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית , תשאל את חשיבות מדיניותו הלוחמנית של טראיאנוס בהשוואה ליורשיו שנקטו במדיניות של ביסוס וחיזוק גבולות הנחלות הקיימות של האימפריה ושימור השלום הרומאי כתחלופה למדיניות מלחמות שאפתנית.
ההיסטוריון תאודור מומזן טבע את המונח "יוקרה לשווא" בהתייחסו לשאפתנות הצבאית של טראיאנוס.
רבות מהמעצמות האירופאיות ערכו השוואות שנשענו על רומא העתיקה.
באימפריה הבריטית, למשל, היה נהוג זמן רב לפנות לסמליות הרומאית כדי להצדיק את ההתפשטות האימפריאלית שלה.
במאה ה-19, אינטלקטואלים מכל הקשת הפוליטית, כולל בנג'מין דיזראלי, ארתור ג'יימס בלפור ורודיארד קיפלינג, ציינו כולם את רומא כהצדקה מוסרית למהלכי ההשתלטות על תת-היבשת ההודית, הקמת הראג' הבריטי ודיכוי המרד ההודי הגדול.
מכל שליטי רומא, טראיאנוס היה בעל תפקיד מרכזי כסמל ליוקרתה ולגדולתה בשיא תפארתה.
היסטוריונים מדרגים בדרך כלל את טראיאנוס כאחד האצילים והיעילים מבין הקיסרים בגלל הידידותיות שלו, נכונותו להיכנס לא חמוש לבתים שבהם עלול היה להיהרג, היחס ההוגן שלו לסנאט והעדינות והחסד שבו נהג כלפי אויבים שזממו נגדו.
אף על פי כן, הוא היה מרוצה מכך שנעשתה האלהה של בני משפחתו, חשק בתהילה, היה גאוותן ואוטוקרט ביסודו, כרוב בני דורו.
כיום יש הרואים בעליית טראיאנוס לשלטון דוגמה כיצד אימצה רומא את הרעיונות והלכי הרוח מכל רחבי האימפריה, ואילו אחרים רואים בעליית הספרדי לשלטון ברומא כתחילת נפילתה של החברה הרומאית הטהורה.
טראומה (מיוונית "פצע") היא פציעה הפוגעת בשלמות רקמות הגוף כתוצאה מפגיעה ממקור חיצוני.
יחידת הטראומה של בית החולים מטפלת בפציעות שמסכנות באופן מיידי את חיי האדם או את גפיו.
הענף הרפואי החוקר פציעות וחבלות גופניות מכונה "טראומטולוגיה", והוא מהווה ענף של רפואת חירום.
בישראל מקובל לאמוד את חומרת הפציעה על פי מידת סיכון החיים:
פצוע אנוּש הוא מי שמצוי בסיכון גבוה למות, גם אם יקבל טיפול רפואי דחוף.
במרבית המקרים פצועים שמוגדרים במצב אנוש – לא שורדים.
פצוע קשה הוא מי שנמצא בסכנת חיים ממשית, וזקוק לטיפול רפואי דחוף כדי להישאר בחיים.
פצוע בינוני הוא מי שנשקפת סכנה לחייו אם לא יקבל טיפול רפואי.
כלומר, מי שבמאמץ קטן עכשיו – ניתן להציל את חייו, אך אם יוזנח, יידרש אחר כך מאמץ גדול להצלת חייו.
פצוע בינוני יכול להיות גם מי שאין נשקפת סכנה ממשית לחייו, אך קיים חשש כבד לנכות משמעותית או איבוד איבר (בדרך כלל גפיים).
פצוע קל הוא מי שפציעתו ניכרת, אך למרות פציעתו אינו נתון בסכנת חיים ולא נשקפת לו סכנה של נכות, ולא של אובדן איבר.
אין בהכרח קשר בין חומרת הפציעה לבין חומרת הלקות שהפצוע יצטרך לחיות עמה אחרי שיצא מסכנת חיים.
לדוגמה, מי שסובל מאיבוד דם חמור הוא פצוע קשה, שעשוי להחלים לחלוטין אם יקבל טיפול דחוף.
לעומתו, מי שנפגע מרסיסים בעיניו עשוי שלא להיות בסכנת חיים כלל, אך עלול להתעוור ולסבול מלקות קשה למשך שארית חייו.
בשונה ממחלה, טראומה היא פגיעה פיזית בגוף ממקור חיצוני, המתרחשת לרוב במהירות.
מחלות, לעומת זאת, מקורן פנימי (גם אם מדובר בחיידק או נגיף מהסביבה, את פעולתו המזיקה הוא גורם בתוך הגוף).
ברוב המחלות אכן יש נזק פיזי לרקמות בגוף, אך הנזק נגרם כתוצאה משיבוש ביוכימי בפעולת תאי הגוף, ולא מחבלה חיצונית.
בנוסף, מחלות מסוימות נמשכות על-פני שנים ארוכות.
גם אירועי מחלה פתאומיים, כהתקף לב או שבץ מוחי - נובעים לרוב ממחלות שהתפתחו באיטיות, קודם לאירוע האקוטי.
חלוקה לפי גיל ואזור בגוף
טראומות גופניות נחלקות לכמה קבוצות:
לפי אזור אנטומי בגוף, או מערכת פיזיולוגית באורגניזם (לדוגמה: מצב חרום קרדיאלי (של הלב ומחזור הדם), מצב חירום בטני, נוירולוגי, נשימתי, ועוד.
לפי גיל הנפגע: קיימות ארבע קבוצות גיל, כשלכל אחת מהן ניתן טיפול שונה, בעיקר במצב של אובדן הכרה; הטיפול נבדל גם במקרים אחרים, אך מתבטא בעיקר בכמות החומרים אותם דורש הטיפול, כגון דם ותרופות.
מרגע הלידה עד גיל חודש
קביעת סוג הטיפול בשטח מחייב זיהוי סוג הפגיעה.
הפגיעות הנפוצות הן: רסיסים (בפרט, סכינים וקליעים), הדף שגורם לחבטה בגוף נוקשה, חבטה ללא הדף, איבוד הכרה, מחלה, התייבשות, דימום (פנימי או חיצוני), חוסר חמצן (תוצאה של טביעה, חניקה או הלם), הלם (בלי איבוד הכרה), התקף לב ושבץ מוחי.
עקב מחלה, חבטה ללא דימום, הלם וחוסר חמצן.
יש לפעול על פי סכמת ABC.
לפי הנחיות American Heart Association יש לבצע 30 עיסויים ושתי הנשמות:
זוג מטפלים - שלושים עיסויים על מפתח הלב ולאחר מכן שתי הנשמות באמצעות מפוח הנשמה או מסיכת כיס עד לעליית בית החזה.
מטפל יחיד (או כשאין רצון/אפשרות להנשים מפה לפה) - יש לבצע רק עיסויים בקצב של 100–120 בדקה.
טיפול מקביל לטיפול במחלה ובחבטה, אך כולל גם מתן נוזלים לווריד (או דרך הפה) במקרים מסוימים.
דימום חיצוני - טיפול כמו במחלה, ובנוסף חסימת הדימום והזרמת דם לאחר הפסקתו.
דימום פנימי - טיפול כמו במחלה, ובנוסף, כדי שלא לפגוע בקרישים שנוצרים, תהיה הזרמת הדם איטית.
רסיסים גורמים תמיד לדימום חיצוני, אותו יש לחסום.
אסור לשלוף רסיסים קטנים, הוצאת החפץ התקוע עלולה לגרום לנזק נוסף לגידים ולשריר ואף לקרוע כלי דם נוספים ולכן יש להוציאם רק אחרי שצילמו את האזור ורק על ידי אדם שמוסמך לכך.
הרגעה, בדיקה אם יש דימום פנימי (אם יש דימום לחץ הדם יהיה נמוך מהרגיל או לא יימצא כלל), בדיקות הכרה מתמידות ומתן חמצן בעירפול חושים.
הלם הוא מצב שבו לגוף אין אפשרות לשמור על לחץ הדם, ויש לכן ירידה באספקת החמצן לרקמות הגוף.
הלם הוא מצב חירום, המסכן את חיי הפצוע באופן מידי ויש לטפל בו באחריות, ובהתאם לסוג הפגיעה.
היפוולמי: כתוצאה מאיבוד נוזלים\דם מסיבי.
נירוגני: כתוצאה מפגיעה במערכת העצבים (עמוד השדרה הצאורי או הראש).
ספטי: זיהומי (יכול גם להיווצר ממחלות חום).
לדוגמה- הלם ספטי יכול להיווצר כתוצאה של קרע באחד האיברים הפנימיים כגון טחול, כבד, כליה וכו'
אנפילקטי: כתוצאה מתגובה אלרגית חריפה.
הלם קרדיוגני: (לבבי) שנגרם כתוצאה מפגיעה בתפקוד הלב.
עקב השוני האנטומי והפיזיולוגי פציעות אצל ילדים צריכים להתייחס באופן שונה.
תאונות הן המקרה המוביל של תמותה אצל ילדים בגילאים 1–14. בארצות הברית 16 מיליון ילדים מגיעים לחדרי מיון עקב סוג כלשהו של פציעה.
בנים נפצעים יותר מבנות ביחס של 2:1
חמש הפציעות המובילות בעולם אצל ילדים הן:
חלק חשוב בניהול טראומה אצל ילדים הוא הערכת משקל גופם על מנת לדייק במנת התרופה הניתנת כדי לטפל בהם, ולכן הומצאו מספר שיטות להערכת משקל גוף: שיטת ברזלי, נוסחת לפלר, ונוסחת ת'רון.
טראומה מתרחשת אצל 5% מכל ההריונות, וזו הסיבה המובילה למוות של האימהות.
אישה בזמן היריון יכולה לחוות מספר סיבוכים כמו היפרדות שליה, לידת פג, וקרע ברחם.
בטיפול בטראומה בזמן היריון משתמשים במכשירים הפולטים קרינה מייננת שהוכח כי היא יוצרת מומים אצל התינוק, אך למרות זאת רופאים משתמשים בבדיקות שמשתמשים בקרינה אך רמת הקרינה נחשבת לבטוחה ולא אמורה לפגוע בתינוק.
עקב השינויים הפיזיולוגים בזמן היריון קשה לאבחן מצבי הלם.
מסיבה זו מומלץ שאישה המגיעה לשבוע ה-23 שתחובר למוניטור עוברי על מנת לעקוב אחר העובר.
טראומה נפשית (המכונה בשפת היום-יום "טראומה") מטופלת במסגרת הפסיכולוגיה.
חלק ממקרי הטראומה הנפשית, הנוצרים בעקבות היחשפות אדם כלשהו לחוויות קשות, כמו אונס, אירועי מלחמה ("הלם קרב") או (פיגוע) - מטופלים בזירת האירוע בלבד - כפציעה גופנית לכל דבר.
לאחר מכן, יטופלו פסיכולוגית או תרופתית - בהתאם לסוג הטראומה הנפשית ולחומרתה.
בזירות הללו, מקובל לדווח על נפגעים לפי ארבעת סיווגי חומרות הטראומות הגופניות שפורטו לעיל, ומוסיפים לדווח אודות נפגעי הטראומות הנפשיות, ללא קשר לעוצמת הטראומה שעברו, למשל כנפגע חרדה.
טראיאן בססקו (ברומנית: Traian Băsescu; נולד ב-4 בנובמבר 1951) הוא פוליטיקאי רומני, נשיא רומניה בשנים 2004–2014. בטרם היבחרו למשרה כיהן כראש עיריית בוקרשט, מיוני 2000 ועד דצמבר 2004. רב חובל בהכשרתו.
בססקו נולד בחבל דוברוג'ה ברומניה, בכפר בסאראב (Basarabi), כיום חלק מהעיירה מורפטלר, אז כפר קטן ונמל בתעלת הדנובה ליד העיר קונסטנצה.
מוצא משפחתו של אביו מבסשט, כפר במחוז מרמורש בצפון רומניה.
ביתו אלנה בססקו הייתה חברה בפרלמנט האירופי כנציגה עצמאית.
בססקו סיים את לימודיו במכון לימאות ע"ש מירצ'ה הזקן בקונסטנצה, בפקולטה לימאות, המחלקה המסחרית.
ב-1976 קיבל מינוי כקצין בצי הסוחר.
בין 1981 ובין 1987 שימש כקפטן של אוניות סוחר רומניות.
ב-1984 קודם לתפקיד קפטן במכלית הנפט "בירוניצה", מכלית הנפט הגדולה בצי הרומני.
ב-1989 עבר לבלגיה, ועמד בראש הנציגות של חברת הספנות הרומנית נברום באנטוורפן.
בשנת 1995 עשה קורס השתלמות בנורווגיה בעזרת מלגה ממדינה זו.
כדי לקדם את הקריירה שלו בחברת הספנות הרומנית, הצטרף בססקו למפלגה הקומוניסטית.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי היה לחבר במפלגת השלטון, "מפלגת ההצלה הלאומית" בראשות יון איליאסקו.
ב-1992 לאחר שהמפלגה התפצלה לשתי מפלגות, הצטרף בססקו למפלגה הדמוקרטית בראשות פטרה רומאן, וב-1992 נבחר לבית התחתון של הפרלמנט הרומני.
בססקו שירת מספר פעמים כשר התחבורה.
היה חבר בממשלתו של פטרה רומאן בין השנים 1991 עד 1992, ולאחר מכן בממשלתו של תאודור סטולוז'אן, ואז שוב מנובמבר, 1996 ועד יוני, 2000 בממשלתם של ויקטור צ'ורביה, ראדו וסילה ומוגור איסרסקו.
ב-2001 נבחר בססקו כראש המפלגה הדמוקרטית, בהביסו בבחירות פנימיות את פטרה רומאן.
ב-2003 הוביל בססקו את מפלגתו לשיתוף פעולה עם המפלגה הליברלית הלאומית תוך יצירת גוש ימני כנגד מפלגת השלטון, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לבית התחתון של הפרלמנט הרומני.
בשנת 2000 נבחר בססקו לראש עיריית בוקרשט, זאת ברוב זעום ביותר.
למרות זאת בבחירות 2004 נבחר שוב לקדנציה נוספת כראש העיר.
תקופת כהונתו נחשבה כתקופה הטובה ביותר מאז רעידת האדמה בבוקרשט ב-1977.
פעולותיו החשובות ביותר היו הפחתת מספרם של הכלבים המשוטטים ברחובות בוקרשט שהגיע למספרים עצומים של כ-200 אלף עד 300 אלף כלבים.
כמו כן שיפר את מערכת המים והחשמל בבוקרשט.
בעקבות פרישתו המפתיעה של תאודור סטולוז'אן מהמרוץ לנשיאות בבחירות 2004, נכנס בססקו למרוץ בראש רשימת "הצדק והאמת".
המתמודד העיקרי כנגדו היה ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אדריאן נסטאסה, שבדומה לבססקו אף הוא היה חבר לשעבר במפלגה הקומוניסטית.
אף על פי שנסטאסה זכה בסיבוב הראשון של הבחירות ברוב - עם עודף של 7% קולות, בססקו השיג ניצחון מפתיע בסיבוב השני וזכה ב-12 בדצמבר ברוב בפער של 2.46% וב 51.23% מתוך כלל הקולות.
בהתחלת כהונתו הפך בססקו מאוד פופולרי ברומניה, זאת בעקבות ססגוניותו, פתיחותו וקבלת ההחלטות המהירה.
לאחר בחירתו לנשיאות פרש בססקו מהמפלגה הדמוקרטית, זאת כמתחייב בחוק.
למרות זאת נשאר מעורב בפוליטיקה היום יומית ובעקבות זאת הואשם לעיתים על ידי האופוזיציה בחציית הקווים המותרים מבחינת החוק בהתערבותו של נשיא.
כנשיא, בססקו התמקד בשיתוף פעולה בין רומניה לארצות הברית, שיתוף פעולה שהוגדר בקמפיין הבחירות של 2004 כ-"ציר של בוקרשט-לונדון-וושינגטון" במונחים מציאותיים ציר זה בא לידי ביטוי בהמשך הצבת כוחות רומנים באפגניסטן ובעיראק.
בדצמבר, 2005 נחתם חוזה עם ארצות הברית אשר התיר לכוחות צבא ארצות הברית שימוש במתקנים צבאיים ברומניה באזור הים השחור.
בססקו וראש ממשלתו לשעבר קלין פופסקו-טריצ'אנו התמקדו גם בשיתוף פעולה עם האיחוד האירופי, מדיניות שנשארה כמדיניות עיקרית במאמצים של רומניה להיכנס לאיחוד האירופאי.
בפוליטיקה המקומית תפסה המלחמה בשחיתות מקום מרכזי.
באביב 2005 בססקו הביא לסיום המשבר של העיתונאים הרומניים החטופים בעיראק, עם שחרורם.
בהצפות ב-2005 וב-2006 התערב בססקו למען הנפגעים ומחוסרי הבית.
בעקבות יריבות ארוכה בין פופסקו-טריצ'אנו לבין בססקו, נאלץ הפרלמנט הרומני לדון בהצעתו של קלין פופסקו-טריצ'אנו להדיח את בססקו מתפקידו.
בססקו אכן הושעה מתפקידו, אך זכה לאמון מחדש לאחר משאל עם שנערך ב-19 במאי 2007.
בבחירות של שנת 2009 במוצאי יום הבחירות מאזן הקולות נראה על סמך מדגמי סקר מטה במקצת לטובתו של מירצ'ה ג'ואנה שהיה המתחרה של בססקו, אך בסופו של דבר התברר שהנשיא בססקו זכה בבחירות בשנית עם 50.3% מהקולות, בעוד שבעד ג'ואנה הצביעו רק 49.66% מהבוחרים.
בית המשפט החוקתי של רומניה אישר את התוצאות.
במהלך השנים הבאות ירדה הפופולריות שלו ושל מפלגתו PDL בשל מדיניות קיצוצים וגזירות כלכליות שכללו הפחתה ב-25% של השכר במגזר הצבורי והפחתה ב-15% של הקצבאות ושל דמי האבטלה.
בקיץ 2012 חלק מחברי הפרלמנט מטעם מפלגתו עברו למחנה היריב.
כך ב 3 ביולי 2012 בית הנבחרים והסנאט הדיחו את היושבי ראש שלהם, שניהם תומכי הנשיא.
הועלו נגדו האשמות כי בתקופת כהונתו חיזק מעבר למקובל את מעמד הנשיא, התערב בהחלטות הממשלה, הפעיל לחצים על בתי המשפט, חסם סמכויות ממשלתיות מסוימות.
ראש הממשלה החדש ויקטור פונטה, שנתקף בהאשמות על טוהר המידות בנוגע לעבודת דוקטורט שכתב בזמנו והתחרה עם בססקו על ייצוג ארצו בפורומים של האיחוד האירופי, הרגיש כי הנשיא מנסה להכשיל את פעילותו ושל ממשלתו.
ב-6 ביולי 2012 בתי הפרלמנט התאחדו והצביעו בעד השהייתו השנייה של הנשיא מתפקידו, עם רוב של 256 חברי פרלמנט.
את מקומו מילא זמנית קרין אנטונסקו, יושב ראש הסנאט החדש ויריב פוליטי.
המהלך המהיר עורר תרעומת בקרב מנהיגים פוליטיים מערביים, לרבות בכירים של האיחוד האירופי.
ב-29 ביולי 2012 המשך כהונתו של הנשיא עמד למשאל עם.
אולם, למרות רוב קולות בעד הדחתו (87.52%), השתתפו פחות ממחצית מבעלי זכות ההצבעה ולכן משאל העם נפסל על ידי בית המשפט החוקתי.
בעקבות כך ב-27 באוגוסט 2012 שב בססקו לכהן כנשיא.
ביוני 2011 הצהיר בססקו בראיון כי לו היה במקום המרשל אנטונסקו ביוני 1941 היה דוגל גם הוא בהשתתפות רומניה במבצע ברברוסה נגד ברית המועצות, על מנת להחזיר לרומניה את שטחי בסרביה וצפון בוקובינה.
דבריו אלה עוררו תגובה נזעמת מצד משרד החוץ של רוסיה.
הנשיא בססקו השמיע ביקורת קשה על המלך לשעבר מיכאי הראשון, בן ה-90, לגבי תפקודו בימי מלחמת העולם השנייה והכיבוש הסובייטי.
הוא כינה אותו "משתף פעולה" בשואה ו"עבד של הרוסים".
טראיאן פופוביץ' (17 באוקטובר 1892 – 4 ביוני 1946) היה עורך דין ופוליטיקאי מקומי רומני מן האגף הימני של הזירה הפוליטית בארצו, ראש עיריית צ'רנוביץ בתקופת מלחמת העולם השנייה, מחסידי אומות העולם.
טראיאן פופוביץ' נולד בשנת 1892 במשפחה רומנית של כמרים אורתודוקסים באודשט (Udeşti) שבמחוז סוצ'אבה, אז חלק מאוסטרו-הונגריה.
אביו היה הכומר יואן פופוביץ', נכד של הכומר אנדריי מ"אודשטי סוצ'ביי" שהתפרסם בזמנו על שסירב בשנת 1777 להישבע אמונים לשלטון החדש האוסטרי.
דוד מצד האב, דורמדונט פופוביץ' (1950-1873) כיהן כשר לענייני בוקובינה בממשלות הרומניות שבראשות הגנרל אלכסנדרו אברסקו.
טראיאן פופוביץ' למד בשנים 1903–1911 בגימנסיה העליונה של העיר סוצ'אבה ואחר כך נרשם ללימודי משפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת צ'רנוביץ.
בגלל מלחמת העולם הראשונה סיים אותם רק בתום המלחמה, ב-1919, תחת השלטון הרומני בעיר.
בצעירותו עמד בראש החברה האקדמית הרומנית "ז'ונימיה" (הנוער) בבוקובינה.
כבר בשנת 1908, בהיותו עדיין תלמיד בית ספר תיכון, רגשותיו הלאומיים כרומני הביאו אותו לכך שהבריח את הגבול לרומניה באזור בורדוז'ן (Burdujeni), למרות איסור שהטיל המושל האוסטרי, על מנת להצדיע למנהיג הרומני ניקולאה יורגה שהגיע לביקור במקום.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שוב חצה את הגבול לרומניה, הפעם כדי להתייצב כמתנדב בצבא הרומני, ויצא ללחום בחזית.
אחרי המלחמה התיישב לזמן קצר בעיר קישינב בבסרביה ופעל בה במסגרת הארגון "Casa noastră " (ביתנו) שעסק לחלוקת האדמות לאיכרים.
בתקופה שבין מלחמות העולם עבד כעורך דין בצ'רנוביץ.
ב-1935 ייסד בצ'רנוביץ את הסניף המקומי של המפלגה הלאומית-נוצרית האנטישמית שסמלה היה צלב הקרס.
אחרי הכיבוש הסובייטי בצפון-בוקובינה בשנת 1940 נמלט לבוקרשט, בה חידש את עבודתו כעורך דין.
בימי מלחמת העולם השנייה הציע לו המרשל יון אנטונסקו להיות ראש עיריית צ'רנוביץ והוא נענה לכך, אף על פי שלא רצה לשרת תחת שלטון הפשיזם.
כמה ימים לאחר קבלת המינוי התנגד פופוביץ' למדיניות הדיכוי וההכחדה של היהודים.
הוא התנגד להוראה שקיבל מהמושל, קולונל אלכסנדרו ריאושיאנו (Alexandru Riosianu), פקודה להקמת גטו בו ייכלאו יהודי צ'רנוביץ.
המושל הצדיק אותו, אך ציין שיון אנטונסקו מפעיל עליו לחצים.
באותו מפגש הביע פופוביץ' התנגדות לצו שעל פיו חויבו היהודים לשאת טלאי צהוב.
מינוי המושל החדש, קורנליו קלוטסקו (Corneliu Calotescu), החמיר את מצב היהודים: מעתה הם היו נתונים לדיכוי חמור, שוד רכושם, השפלות, פגיעות גופניות והוצאות להורג.
רק במקום אחד עדיין נותרה אוזן קשבת ליהודים, בעירייה.
כאשר זימן המושל החדש את פופוביץ' והודיע לו שהוחלט להגלות את יהודי העיר, התפרץ האחרון בצורה חריפה, פנה אל המושל והזהיר אותו מן האחריות שתיפול עליו במבט היסטורי; הוא דיבר על אנושיות ועל חמלה, על היחס העדין המסורתי של הרומנים, על הברבריות, על קשיחות הלב, על הפשע ועל הבושה.
הוא הזכיר למושל שהמהפכה הצרפתית גבתה מחיר של 11,800 קורבנות בעוד המושל עומד לדון למוות בפתח החורף יותר מחמישים אלף נפש.
קולונל פטרסקו, מהמטה הראשי, שהיה נוכח במקום, הטיח כלפיו: "ומי יכתוב את ההיסטוריה?
אני מנכש את העשבים השוטים מגנך ואתה מתנגד".
על כך ענה לו פופוביץ': "אדוני הקולונל, אני מטפח את גני בעצמי ואת ההיסטוריה לא יכתבו רק היהודונים, כי העולם אינו שלהם, יכתבו אותה ההיסטוריונים של כל העמים, גם אנחנו ומוקדם יותר מכפי שאתה מצפה.
אני חושש ממה שתקרא בהיסטוריה שאתה רוצה לתרום לכתיבתה".
למחרת שוב זומן פופוביץ' אל המושל בנוכחות בעלי תפקידים נוספים והודיעו לו שעומדים לארגן את הגליית יהודי העיר.
פופוביץ' התנגד ולהתנגדותו הצטרף גם המפקד הצבאי של העיר, גנרל ואסילה יונסקו נגרו (Vasile Ionescu Negru).
פופוביץ' גינה את רדיפת היהודים ומחה נגד מעשה ההגליה.
לאחר זאת טען שאם בכל זאת תבוצע ההגליה, צריכים להיות יוצאים מן הכלל לגבי קטגוריות של יהודים בעלי זכויות רבות, אנשי תרבות, פנסיונרים, קצינים, נכים, בעלי מקצוע מכל ענפי התעשייה, רופאים, אדריכלים, מהנדסים, משפטנים, עורכי דין.
המושל אמר לו להכין רשימה של 200 פטורים.
פופוביץ' הפעיל את קשריו והשיג ראיון עם יון אנטונסקו.
בראיון אמר פופוביץ' לאנטונסקו שמרבית היהודים עובדים בתעשייה והגלייתם תשתק את התעשייה.
אנטונסקו הודה שלא חשב על כך וביקש ממנו להציג את הבעיה בפני מועצת השרים.
בעקבות זאת ניתן פטור מהגליה לעשרים אלף יהודים.
בשנת 1942 נפתחה חקירה כנגד פופוביץ', שמצאה שחלק מן היהודים אינם חיוניים ועקב כך הודח פופוביץ' מתפקידו ביוני אותה שנה.
יורשו בתפקיד, דימיטריה גאלש (Dimitrie Galeș), החליט לגרש חלק מן היהודים, שפופוביץ ניסה להציל.
לאחר המלחמה כתב ספר על זכרונותיו מימי המלחמה.
נפטר ביישוב קולאקו בכפר פונדו מולדוביי שבמחוז סוצ'אבה ונטמן בחצר הכנסייה בכפר.
בשנת 1969 הכיר יד ושם בטראיאן פופוביץ' כחסיד אומות העולם.
הקרן על שם וילהלם פילדרמן הוציאה לאור את זיכרונותיו של פופוביץ' ברומנית ובאנגלית בספר בשם "וידויים" (Spovedania).
2002 - עיריית רובע 3 של בוקרשט קראה רחוב על שמו (הרחוב נקרא בעבר Unității, "האחדות").
2002 קרן וילהלם פילדרמן פרסמה מחדש את ספר זכרונותיו של פופוביץ' ברומנית ובאנגלית
בכפר קולאקו בדרום בוקובינה, שברומניה, הוצב פסל דיוקן של פופוביץ' מיוזמת "האיגוד לחינוך לדמוקרטיה ולסובלנות" הנקרא על שמו ובמימון משרד התרבות הרומני
21 באפריל 2009 בעקבות יוזמה של ניצולי שואה, הסכימו שלטונות אוקראינה להציב לוחית זיכרון (בשפות רומנית, אוקראינית, עברית
ואנגלית) לזכרו של פופוביץ' על הבית שבו התגורר, כיום רחוב זנקובטקה 6. בטקס גילוי לוחית הזיכרון השתתפו מושל מחוז צ'רנוביץ, ולדימיר קוליץ' וקונסול רומניה בצ'רנוביץ, דורין פופסקו.
טראון היא עיר במדינת אוסטריה עילית שבאוסטריה.
חלקה הדרומי של העיר בנוי על נהר טראון.
אוכלוסיית העיר מונה 24,477 תושבים נכון לשנת 2018, ושטחה משתרע על 16 קמ"ר.
העיר קיבלה את שמה מהעובדה שהיא שוכנת על נהר הטראון.
השם טראון עצמו מגיע מהמילה הקלטית שפירושה "נהר".
העיר שוכנת בגובה של 273 מטר, במחוז לינץ ומעט ממערב לעיר לינץ.
אורך העיר מצפון לדרום הוא 6.5 ק"מ, וממערב למזרח 5.1 ק"מ.
קברים שנחשפו באזור העיר ומתוארכים לתקופת האבן החדשה, מעידים על יישוב שהיה באזור העיר כבר בתקופה זו.
במאה ה-6 לפנה"ס הגיעו הבווארים לאזור העיר.
ב 21 במאי 1973 קיבלה טראון זכויות של עיר.
במשך שנים רבות במהלך ההיסטוריה התבססה כלכלת העיר בעיקר על דייג וטחינת קמח.
מתחילת המאה העשרים התפתחה בעיר תעשיית הנייר והביגוד.
ראש העיר הנוכחי הוא האראלד זיידל מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, המכהן בתפקיד מאז 2003. מאז 1994 העיר נחשבת ל "עיר ידידותית לאופניים", ואף חברה באגוד הערים האוסטריות "ידידי האקלים", למען שמירה על האקלים.
טירת טראון - טירה מן המאה ה-12 המשמשת כמרכז תרבותי, ובו מוזיאונים שונים
טראומה נפשית היא כל חוויה מטרידה היוצרת פחד, חוסר אונים, דיסוציאציה, בלבול או כל רגש עז אחר, באופן משמעותי.
אירועים טראומתיים כוללים אירועים שנגרמו על־ידי התנהגות אנושית (אונס, לחימה, תאונה) ואסונות טבע (שרפה, רעידת אדמה).
בספר האבחון הפסיכיאטרי DSM-V, מתייחסים לטראומה כאל חשיפה למוות, פציעה רצינית, אלימות מינית, או איום לכל אחד מהמצבים הללו.
השימוש במילה 'טראומה' משמש לפעמים לתיאור האירוע הקשה, ולפעמים מתאר את התוצאה או החוויה הטראומטית.
הנחשפים לטראומה עלולים לפתח הפרעת דחק חריפה והפרעת דחק פוסט-טראומטית.
טראומה נפשית היא חוויה מטרידה היוצרת רגשות בעוצמה העלולה להשפיע על עמדות, התנהגות ורגשות.
קיימים סוגים שונים של אירועים טראומטיים.
סקר אירועי חיים בעלי פוטנציאל טראומטי בוחן חשיפה לטראומה נפשית באמצעות 12 שאלות.
מקור המילה "טראומה" הוא ביוונית, ומשמעותו "פצע".
המונח "טראומה" הופיע מחדש במילון אוקספורד בשלהי המאה ה-19 , והוגדר כ"שייך לפציעות או לריפוי פצעים".
המונח שימש להגדרת פציעות גופניות בלבד עד המאה ה-19, אז הורחב המונח והחלו להשתמש בו כדי לאפיין גם פגיעות נפשיות.
מלחמת האזרחים האמריקנית הביאה למצב בו חיילים רבים הוקעו בהאשמות של מוג לב, רכרוכיות, היסטריה נשית ועריקה.
רב התיאורים מתועדים בידי ג'ון טאלבוט.
בהמשך, בעקבות גידול בתאונות רכבת, תיאר הרופא תומאס בוזארד (Thomas Buzzard) את הטראומה כ"זעזוע ספינלי", פגיעה בעמוד השדרה הגורמת לבלבול והיסטריה.
באותה עת, רופאים נמנעו מלאבחן את התופעה מחשש שמטופלים מעוניינים בפיצוים.
מקובל לראות בפרסום מאמרו של הרופא ג'ון אריקסן ,"On Railway and Other Injuries of the Nervous System" משנת 1866, כשימוש הראשון במונח "טראומה" להגדרת פגיעה נפשית.
אריקסן בדק ואבחן סימפטומים שיוחסו לנפגעי תאונות רכבת, וחילק את הנפגעים לשלוש קטגוריות: אנשים שהפגיעה במערכת העיצבית שלהם, כתוצאה מההלם והטלטלה של התאונה, נראית לעין בניתוח שלאחר המוות; נפגעים בהם ההלם והטלטלה פגעו במערכת העיצבית באופן בלתי נראה; ומתחזים שמזייפים סימפטומים כדי לזכות בפיצויים.
בכל המקרים הסימפטומים נראים כלפי חוץ כזהים.
אריקסן ייחס את הפגיעה הבלתי נראית לנזק שנגרם לעמוד השדרה כתוצאה מההלם והטלטלה בזמן תאונה.
אפשר להסביר זאת כנראה בכך שאדם העובר תאונה מאבד אנרגיה שהיא לא בהכרח נראית.
אריקסן השווה את הפגיעה הזו למגנט שקיבל מכה חזקה.
כמו המגנט המאבד מכוחו המגנטי, הגוף הפגוע מאבד מכוחו העצבי.
מלחמת העצמאות הובילה רבים לפאניקה, לחוסר שליטה ולפגיעות על רקע חברתי שהדגיש קור רוח, יכולת אלתור והתאוששות.
החיילים הנפגעים טופלו רחוק מהחזית, באמצעות תרופות.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים הורחבה יחידת הפסיכיאטריה, והטיפול המיידי כלל תמיכה בקרבת אזור הלחימה, ובעקבותיה השבת החיילים ליחידתם.
מלחמת לבנון השנייה הביאה להקמת מרפאות רחוק מהחזית.
לטראומה יכולות להיות השפעות פסיכולוגיות ופיזיולוגיות.
לא לכל מי שחווה טראומה תהיה אותה תגובה נוירולוגית ופיזיולוגית, והבדלים אינדיבידואליים בתפקוד המוח והגוף בתגובה ללחץ יכולים לשחק תפקיד מרכזי באופן השפעתה של טראומה על המוח והגוף כמו גם בצמיחה הפוסט טראומטית.
ההשפעות הפיזיולוגיות של טראומה יכולות להשתנות מאדם לאדם ועשויות להיות תלויות בגורמים כמו חומרת ומשך הטראומה.
לטראומה עשויה להיות השפעה משמעותית על מבנה המוח ועל תפקודו.
טראומה עשויה להוביל לשינויים במבנה המוח, במיוחד באזורים המעורבים בוויסות רגשות ויצירת תגובת לחץ, כמו האמיגדלה והקורטקס הפרה-פרונטלי.
שינויים אלו יכולים להשפיע על יכולתו של האדם לווסת את רגשותיו ולהגיב ללחץ.
הקושי בוויסות רגשות עשוי להוביל לשינויים עזים ובלתי צפויים במצב הרוח ולקשיים בהרגעה עצמית וויסות עצמי.
טראומה עשויה להשפיע גם על תפקודם של נוירוטרנסמיטורים, כמו דופמין, סרוטונין ונוראפינפרין, אשר ממלאים תפקיד בוויסות מצב הרוח, ביצירת מוטיבציה ובתגובות לחץ.
תופעה זו יכולה לתרום לתסמינים כמו דיכאון, חרדה ועוררות יתר.
טראומה עשויה לשבש את התפקוד התקין של רשתות עצביות במוח, מה שמוביל לקשיים בקשב, בזיכרון וביכולת הלמידה.
טראומה יכולה לגרום לבעיות ריכוז, לשכחה ולקושי בלימוד ובקליטת מידע חדש.
טראומה עשויה להוביל גם לעוררות יתר, שבה המוח נמצא במצב מתמיד של כוננות לאיומים פוטנציאליים, גם במצבים שבהם אין סכנה ממשית.
זה יכול להוביל לתחושות של חרדה, של מתח ולחיים מלאים בלקיחת סיכונים מיותרים.
טראומה עלולה לגרום לפעילות יתר של מערכת העצבים, מה שמוביל לתסמינים כמו חרדה, התקפי פאניקה ועוררות יתר.
טראומה עשויה לשבש גם את דפוסי השינה של אדם, הפרעות שינה הוכחו בשנים האחרונות קשורות למגוון רחב של בעיות נוירולוגיות וגופניות.
טראומה בילדות (למשל התעללות, בריונות, הזנחה, אובדן הורה) מגבירה את הסיכון להתפתחות הפרעות נפשיות.
למי שנחשפו לכמה סוגים של טראומה היה סיכון של פי שלושה לסבול מהפרעה נפשית.
לטראומה יכול להיות מגוון רחב של השפעות פיזיולוגיות על הגוף.
פעמים רבות כאב פיזי מלווה טראומה פסיכולוגית, והפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD) לעיתים מתקיימת במקביל לכאב כרוני.
דיווחים קליניים מעלים את האפשרות כי כאב לאחר טראומה עשוי להיות חלק מההסתמנות (סימפטומטולוגיה) של חוויה חוזרת של הטראומה.
כאב כרוני יכול להיות מתיש ולהשפיע בצורה ניכרת על איכות החיים של האדם.
בנוסף, היא יכולה לגרום לבעיות במערכת העיכול כמו תסמונת המעי הרגיז, עצירות ושלשולים.
ייתכן שהסיבה לכך היא שינויים במערכת תגובת הלחץ של הגוף, שעלולים להשפיע על העיכול ועל המיקרוביום של המעי.
טראומה עשויה להחליש את המערכת החיסונית, מה שהופך אדם לרגיש יותר למחלות וזיהומים.
החלשת המערכת החיסונית עלולה להוביל לדלקת כרונית, שיכולה לגרום למגוון של בעיות בריאותיות.
כתוצאה מדחק יכול להיווצר שינויים במערכת תגובת הלחץ של הגוף, מה שיכול להפוך את האדם לרגיש יותר למצבים בריאותיים כרוניים כגון מחלות לב, מחלות כלי דם ומחלות אוטואימוניות.
טראומה עלולה להגביר את הסיכון למחלות לב וכלי דם, כולל התקפי לב ושבץ.
סביר שהדבר נובע משינויים במערכת תגובת הלחץ של הגוף, שעלולים להגביר את לחץ הדם וקצב הלב.
במשרד הבריאות אימצו את מודל מעש"ה להגשת עזרה ראשונה נפשית למי שעברו טראומה נפשית.
המודל הומחש בסרטון הסבר והוא כולל ארבעה עקרונות פעולה:
מיקוד קשב והבעת מחויבות לנפגעים - יש למקד את הנפגעים כך שלא ירגישו לבד.
עידוד לפעולות יעילות - במקום לנסות להרגיע את הנפגעים, יש לדרבן אותם לפעול כדי לסייע לעצמם ולאחרים.
רצוי שהמשימות יצרו חוויית הצלחה.
שאלה של שאלות פשוטות - יש להימנע משאלות על רגשות, מכיוון שאלה עלולות להגביר את המצוקה הרגשית.
אפשר לשאול שאלות פשוטות ורציונליות המחייבות מחשבה על ההתמודדות בהווה: "לאן תרצו להגיע?" "האם תרצו לבצע פעילות כזו או אחרת?"
הבנייה של רצף האירועים - על מנת להפחית את תחושת הבלבול, מומלץ לתאר בקצרה את רצף האירועים שהתרחש כדי ליצור סדר ולהדגיש שהאירוע המאיים הסתיים.
הפגת חרדה בזמן מתיחות ביטחונית
במצבים של מתיחות ביטחונית, ממליצים בנט"ל לפעול לפי חמישה עקרונות, כדי להרגיע ילדים בתקופות של מתיחות ביטחונית.
עידוד וביטחון - להזכיר לילדים שצה"ל חזק ומיומן, וששמירה על הוראות הביטחון מגינה עליהם.
קירבה ונוכחות - להרבות במגע, להתקשר להרגיע יחד אנשים אחרים.
מידע - לא להסתיר מידע מהילדים, אך לא לפרט יתר על המידה.
להעניק רק מידע חיוני ואמין.
צמצום חשיפה - לצמצם את חשיפת הילדים לתקשורת, לתמונות ולתכנים שלא מותאמים להם.
לנרמל ולקבל - להסביר שבמצב לא נורמלי, כל תגובה היא נורמלית.
לתת לגיטימיזציה לתגובות טבעיות של הגוף והמוח כמו פחד, בכי, רעידות ובלבול.
לבני נוער וצעירים מומלצות הפעולות הבאות:
ספורט - פעילות ספורטיבית מסייעת לשחרר הורמונים מפחיתי דחק
ריקוד - ריקוד עם מוזיקה אהובה, לבד או יחד עם חברים יכול אף הוא לשחרר מתחים
תרגילי נשימה - עם או בלי שילוב עם תרגילי קשיבות
צמצום חשיפה - לבצע "דיאטת חדשות", לצמצם את מינון המידע ולהגביל אותו רק לערוצים מהימנים
לנרמל ולקבל - לא להיבהל מתגובות נפשיות וגופניות המתרחשות באופן טבעי במצבי לחץ
חברה - להיפגש או לשוחח עם חברים ובני משפחה, לעזור לאנשים אחרים
תקווה - להזכיר שמדובר במצב זמני, להזכיר להם את החוזקות והיכולות שלהם, להשתמש בהומור
שגרה - ליצור סדר יום שגרתי, מכיוון שוודאות מפחיתה תחושות של לחץ
אם ההשלכות של האירוע הטראומתי הן משמעותיות, ומתפתחת הפרעה נפשית, ניתן לטפל באדם בעזרת תרופות, פסיכותרפיה, או שיטות אחרות כמו פעילות גופנית.
טיפולים פסיכולוגיים מקובלים לאחר מצבי טראומה הם חשיפה ממושכת, תרפיית עיבוד קוגניטיבי , טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה , או EMDR.
תרופות ספציפיות שמקובלות בטיפול הן סרטרלין, פרוקסטין, ונלפקסין ופלואוקסטין.
טראוטוניום הוא כלי נגינה אלקטרוני מונופוני, שהמציא פרידריך טראוטוויין (Friedrich Trautwein) בסביבות 1929 בברלין.
בהמשך הצטרף אליו אוסקר זאלה (Oskar Sala) ופיתוח הכלי נמשך עד מותו של זאלה בשנת 2002. הכלי איננו מופעל במקלדת אלא באמצעות תיל רזיזטיבי (נגד), המתוח מעל לוח מתכת ונלחץ להפקת צליל.
לחיצת התיל סוגרת מעגל חשמלי, כאשר נקודת המגע קובעת את אורך התיל בו יעבור הזרם, ולכן את ההתנגדות החשמלית.
כך ניתן להפיק צלילים שונים.
נגינה אקספרסיבית בתיל זה התאפשרה בהחלקה עליו או ביצירת ויבראטו בתנועות קטנות.
פאול הינדמית כתב כמה שלישיות קצרות לשלושה טראוטוניומים מכווננים לשלושה גבהים שונים: קול בס, קול אמצעי וקול גבוה.
אחד השכלולים הראשונים של זאלה הייתה הוספת מתג לשינוי הכוונון הסטאטי.
בהמשך הוסיף מחולל רעש ומחולל מעטפת (שנקרא Schlagwerk), מסנן רכיבי צליל (מסננים אחדים של טווחי תדרים) והמתנדים התת-הרמוניים.
המתנדים הללו מחוללים גובה עיקרי וכמה הרמוניות, שאינן מכפלות של הטון היסודי, אלא קטעים שלו.
אפשר לערבל ארבעה מן הגלים הללו והנגן יכול לעבור בין מערכים אלה, המוגדרים מראש.
משום כך נקרא הכלי "טראוטוניום ערבול".
אוסקר זאלה חיבר מוזיקה לסרטים תעשייתיים, אבל הפסקול המפורסם ביותר שלו הכיל את הרעשים לסרט "הציפורים" של אלפרד היצ'קוק.
היצרן הגרמני דֶפפר (Doepfer) משווק אביזרים, המשווים לסינתסייזר אופי דמוי טראוטוניום.
טראווניק (בבוסנית: Travnik) היא עיר במרכז בוסניה והרצגובינה, בירת קנטון מרכז בוסניה השוכנת 90 קילומטרים מערבית לבירת המדינה סרייבו.
שרידי יישוב מאורגן במקום מתוארכים לתקופת האימפריה הרומית.
בהמשך, נשלט היישוב על ידי ממלכת בוסניה וממלכת הונגריה.
באמצע המאה ה-15, בתקופת שלטונו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית הוכרע ממלכת בוסניה והאזור עבר לשליטת העות'מאנים.
כדי לבסס את שלטונם ביצעו העות'מאנים טרנספר אוכלוסיות בכל רחבי הבלקן.
במסגרת זו התיישבו באזור תושבים מוסלמים והועתקו ממנו תושבים נוצרים.
ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) כבשו האוסטרים את סרייבו בירת איילט בוסניה והעלו אותה באש.
וכך, הפכה טראווניק לבירת האיילט.
בתקופה זו התפתחה העיר והפכה למרכז כלכלי ותרבותי אזורי.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על חבל בוסניה וסיפחה אותו בפועל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה טראווניק בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
האזור הועבר לחזקת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה בהנהגת אנטה פאבליץ'.
לאחר המלחמה נכללה טראווניק בשטחי יוגוסלביה.
החל מ-1992, לאחר התפרקותה של יוגוסלביה נכללת טראווניק בשטחה של בוסניה והרצגובינה.
עלילת הספר "ימי הקונסולים", פרי עטו של הסופר היוגוסלבי איוו אנדריץ', מתרחשת בעיר על רקע ימי המלחמות הנפוליאוניות, עת הייתה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית.
בטראווניק השוכנת בגובה של 514 מטרים מעל פני הים שורר אקלים ממוזג יבשתי.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא C° 9.6 וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-C° 19.5 ביולי ועד C° 1- בינואר.
בשלהי המאה ה-17, לאחר כיבוש סרייבו והעלאתה באש על ידי האוסטרים הגיעו פליטים יהודים לטראווניק והקימו בה קהילה ספרדית קטנה.
המשפחות הראשונות המתועדות בקהילה היו: עטיאש, מאסטרו, אלטרץ, גאון, קונפורטי ושֹלום (salom).
בית עלמין יהודי הוקם ב-1762 ובית הכנסת הראשון הוקם ב-1768. ב-1860 חרב בית הכנסת בשריפה שפרצה בטראווניק.
ב-1860 הוקם בית הכנסת השני לקהילה וכן מקווה.
חלק מבני הקהילה עסקו בסחר בבדים, פירות וירקות ובייצוא תוצרת חקלאית.
מקצתם עסקו במלאכה זעירה והיו אומנים.
בשלהי המאה ה-19, לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית התיישבו בעיר גם משפחות של יהודים אשכנזים שהיו בעלי מעמד כלכלי איתן, חלקם עסקו במקצועות חופשיים וחלקם נשאו תפקידים פקידותיים במנגנון השלטון המקומי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו מרבית בני הקהילה האשכנזית את העיר.
המשבר הכלכלי שפקד את ממלכת יוגוסלביה לאחר מלחמת העולם הראשונה לא פסח על יהודי טראווניק והייתה הגירה פנימית מהעיר לקהילות מבוססות יותר בסרייבו ובזאגרב.
מספר בני הקהילה הלך וקטן בהדרגה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בטראווניק 261 יהודים.
בין אוקטובר 1941 למרץ 1942 גורשו בני הקהילה בשלושה טרנספורטים למחנות הריכוז יאסנובאץ, קרושצ'יצה וסטארה גרדישקה.
כמה עשרות מיהודי טראווניק שרדו את השואה, אך הפעילות הקהילתית בעיר לא חודשה.
בן הקהילה מוני לוי לחם בשורות הפרטיזנים של טיטו ובהמשך שרת כגנרל בחיל הרפואה של צבא יוגוסלביה.
בעיר התגוררה משפחת גאון ומבין בניה ניתן לציין את משה דוד גאון והרב סולומון גאון.
שרידי בית העלמין היהודי הישן עדיין מצויים בפאתי העיר.
נכון ל-1999 היה בית העלמין לא מגודר ולא מתוחזק ונגרמו בו נזקים רבים.
ב-2008 תועדו כ-300 מצבות פזורות על מדרון גבעה בו שוכן בית העלמין, והכיתוב עליהן היה בעברית ובלאדינו.
בשנה זו גם נהרס בית הכנסת אשר הוקם ב-1860.
טראומטולוגיה (Traumatology) הוא תחום ברפואת חירום העוסק בפציעות וחבלות גופניות.
טראומטולוג (רופא טראומה) הוא רופא מומחה לטיפול בפגיעה בשלמות רקמות הגוף.
בישראל האפשרות להתמחות בטראומה היא לבעלי התמחות בכירורגיה כללית ומטרתה לתת כלים לרופא להתמודד עם מצבים כירורגיים דחופים, כשבתום ההתמחות הרופא יהיה מסוגל לנהל מקרה של חבלה קשה, החל משלב הקליטה בחדר הטראומה, דרך התערבות ניתוחית, אשפוז במחלקה לטיפול נמרץ, אשפוז במחלקה, ועד השחרור לשיקום.
טרָאִיאָנוס דלאס הוא כדורגלן עבר יווני שיחק בעמדת הבלם בנבחרת יוון, וכיום מאמן כדורגל.
דלאס החל את הקריירה שלו במועדון היווני אריס סלוניקי ב-1993, אך כעבור שנה הושאל לפאנסראיקוס.
ב-1996 הוא חזר לאריס למשך שנה אחת, ולאחר מכן עזב את יוון והצטרף למועדון האנגלי שפילד יונייטד.
במשך השנתיים שלו בשפילד הוא לא השתתף במשחקים רבים, ולאחר מכן חזר ליוון והצטרף לא.א.ק.
הוא השתתף ב-40 משחקים במשך שנתיים, במהלכן זכה בגביע היווני בשנת 2000. ב-2001 הוא עזב את יוון פעם נוספת והיגר לאיטליה.
באותה שנה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת יוון, בתיקו 2-2 מול נבחרת קרואטיה.
מועדונו הראשון באיטליה היה פרוג'ה, אך הוא הודח מההרכב בעקבות מחלוקות עם ההנהלה על חוזהו ובששת החודשים האחרונים שהשתייך למועדון הוא לא השתתף ולו במשחק אחד.
לאחר שעזב את פרוג'ה הוא זכה לתשומת הלב של רומא מהסרייה א', ובשנת 2002 הצטרף אליה בהעברה חופשית.
הוא הפגין רמת משחק גבוהה לאחר שביסס את מעמדו כשחקן הרכב קבוע בעקבות מעברו של המאמן פאביו קאפלו ליובנטוס.
הוא שיחק ברומא במשך 3 עונות, ולאחר שלא חידש את החוזה שלו שם החליט להצטרף לא.א.ק.
דלאס זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 2004, ובטורניר עצמו שיחק היטב במרכז ההגנה לצידו של מיכאליס קפסיס.
בזכות יכולתו הטובה נכלל שמו בנבחרת הטורניר.
מאמנו בנבחרת אוטו רהאגל אף כינה אותו "הקולוסוס מרודוס" בעקבות נוכחותו המרתיעה במרכז ההגנה.
הוא הבקיע את השער שבזכותו העפילה יוון למשחק הגמר, והיה זה שער כסף בדקה האחרונה של ההארכה הראשונה בחצי הגמר מול נבחרת צ'כיה.
היה זה שער הכסף האחרון שהובקע אי פעם, כיוון שלאחר הטורניר הוחלט לבטל את הכלל הזה.
הוא המשיך לשחק בנבחרת גם לאחר הטורניר, וסייע לה להעפיל ליורו 2008 שבו לא הצליחה להגן על תוארה.
דלאס החמיץ שמונה חודשים של משחק פעיל בעקבות פציעות בקע וגב.
בקיץ 2005 הוא החליט לחזור לא.א.ק., והצטרף מחדש לחברו לשעבר לקבוצה דמיס ניקולאידיס שכיהן בתפקיד נשיא המועדון.
ביוני 2007 הוא האריך את חוזהו בא.א.ק.
למשך שנתיים נוספות, ואף זכה לקבל את תפקיד הקפטן.
להסכם שלפיו הוא ישוחרר בעקבות חוסר יכולת להסכים על תנאים לחוזה חדש.
ב-24 ביולי 2008 הוא חתם על חוזה למשך שנתיים עם אנורתוסיס פמגוסטה, אלופת ליגת העל הקפריסאית.
בקיץ 2010 חזר לקדנציה שלישית בא.א.ק.
אתונה ובשנת 2012 פרש ממשחק פעיל.
באפריל 2013 מונה דלאס למאמן א.א.ק.
אתונה לאחר שנקלעה לתחתית הטבלה, ובתום העונה ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה.
ב-11 בספטמבר 2008 נישא דלאס לדוגמנית היווניה גוגו מסטרוקוסטה.
טראוצ'י מסטאקה (ביפנית: 寺内 正毅; 5 בפברואר 1852 - 3 בנובמבר 1919) היה קצין ופוליטיקאי יפני.
הוא היה פילדמרשל בצבא יפן וראש הממשלה ה-18 של המדינה.
טראוצ'י נולד בהאן צ'ושו (כיום מחוז ימאגוצ'י) למשפחת סמוראים.
בצעירותו השתתף במלחמת בושין כנגד שוגונות טוקוגאווה, ולאחר מכן קיבל דרגת לוטננט בצבא יפן.
במהלך מרד סצומה ב-1877, נפצע טראוצ'י בקרב ואיבד את ידו הימנית, אך הדבר לא מנע ממנו להמשיך בקריירה צבאית, ולאחר מכן אף פוליטית.
טראוצ'י נשלח לצרפת ב-1882, שם למד באקדמיה הצבאית ושימש נספח צבאי.
לאחר שובו ליפן ב-1898 היה למפקח הכללי של החינוך הצבאי.
הוא התמנה לשר הצבא ב-1901, במהלך כהונתו הראשונה של קאצורה טרו כראש ממשלת יפן.
בזמן כהונתו בתפקיד שר המלחמה ניצחה יפן את האימפריה הרוסית במלחמת רוסיה–יפן, וכאות הכרה על פועלו קיבל טראוצ'י את תואר הקזוקו "דאנשאקו" (ברון).
ב-1911 קיבל קידום לתואר "האקושאקו" (רוזן).
טראוצ'י התמנה למושל השלישי, והאחרון, של קוריאה, לאחר ההתנקשות בחייו של המושל הראשון, איטו הירובומי.