tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקס- מותג המייצר מגוון מוצרי היגיינה אישית לרבות: ג'ל רחצה, שמפו, מרככים, סבוני יופי, בשמים ותוספי רחצה.
בן אנד ג'ריס - חברה/מותג המייצרת גלידות, פרוזן יוגורט וסורבה.
אפל בע"מ היא תאגיד טכנולוגיה רב לאומי אמריקאי שמפתח ומוכר מגוון מוצרים ושירותי צריכה אלקטרוניים.
משווקת את כל המוצרים שלהם תחת שם המותג הארגוני שלהם, כולל:
מקינטוש - קו מחשבים אישיים.
אייפוד - קו של נגני מדיה ניידים (כבר אינו מיוצר)
אפל ווטש' - שעון חכם.
חברת קוקה קולה היא תאגיד רב לאומי המייצר משקאות שונים.
התאגיד מיישם גם מיתוג גג בתוך המותגים הבודדים עבור משקאות בטעמים שונים לרבות:
קוקה קולה - מותג משקאות קלים מוגזים המיוצרים בגרסאות שונות כגון: קוקה קולה, דיאט קולה, צ'רי קולה, וניל קולה, קוקה קולה זירו וקוקה קולה לייף.
פנטה - מותג משקאות קלים מוגזים בטעם פירות המיוצרים בגרסאות שונות, כאשר הטעמים הפופולריים ביותר הם: פאנטה תפוז, פנטה תפוז זירו, פנטה לימון, פנטה לימון זירו ופנטה פרי טוויס.
Minute Maid (אנ') מותג משקאות פירות שונים, כולל 100 מיצי פירות שונים.
חברות נוספות שהטמיעו מיתוג גג באסטרטגיית השיווק שלהן כוללות: Nivea (מותג טיפוח אישי גרמני), Marriott (מריוט, חברת אירוח) ו-FedEx (תאגיד משלוחי שליחים גלובלי).
ב-29 בדצמבר 2024 נפטר ג'ימי קרטר, נשיאהּ ה-39 של ארצות הברית, שנה וחצי לאחר שהחל לקבל טיפול הוספיס בביתו.
בגיל 100 ו-89 ימים, קרטר הוא, נכון ל-2025, הנשיא האמריקאי שחי הכי הרבה זמן בתולדות ארצות הברית.
עם מותו ספדו לו מנהיגים רבים בכל רחבי העולם והנשיא המכהן, ג'ו ביידן, הכריז על יום אבל לאומי ועל חג פדרלי ב-9 בינואר, יום הלווייתו של קרטר.
עם מותו של ג'רלד פורד הפך ג'ימי קרטר לוותיק הנשיאים האמריקאיים שנותרו בחיים.
בספטמבר 2012 הפך לנשיא בעל תקופת הפרישה הארוכה ביותר, כאשר עקף את הרברט הובר.
שבע שנים אחר כך, ב-22 במרץ 2019, הפך לנשיא האמריקאי המבוגר ביותר אי פעם, לאחר שעקף את ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שמת בנובמבר 2018 בגיל 94 ו-171 ימים.
גם קרטר וגם בוש נולדו ב-1924.
לאחר מספר שנים שבהן התמודד עם בעיות בריאותיות שונות ואף אובחן עם מלנומה, הודיע מרכז קרטר ב-18 בפברואר 2023 כי קרטר יחל לקבל טיפול הוספיס בביתו.
מקורות שונים ציינו כי תוחלת החיים של חולה המקבל טיפול שכזה היא לא יותר מחצי שנה ואף מספר שבועות.
בשבוע שלאחר ההודעה דווח כי בני משפחתו הקרובים של קרטר הגיעו לביתו שבג'ורג'יה, כדי לבלות איתו את ימיו האחרונים.
זאת למרות שכעבור ארבעה חודשים דווח בכלי התקשורת המקומיים כי קרטר נשאר "ברוח טובה".
בסוף אוגוסט 2023 עדכן נכדו של קרטר, ג'ייסון , לגבי מצבו הבריאותי של סבו, וציין כי הוא נמצא "בפרק האחרון" של חייו.
באמצע ספטמבר דיווח ג'ייסון שגם הגברת הראשונה לשעבר ורעייתו של קרטר, רוזלין, הגיעה לסוף חייה.
ב-17 בנובמבר הוכרז שגם היא תתחיל לקבל טיפול הוספיס; היא נפטרה יומיים אחר כך בגיל 96. הופעתו הפומבית האחרונה של קרטר הייתה ב-1 באוקטובר 2024, יום הולדתו ה-100, בעת שצפה במטס הצבאי שחג מעל ביתו לכבוד האירוע.
ב-29 בדצמבר 2024 הלך קרטר לעולמו בביתו שבעיר פליינס במדינת ג'ורג'יה.
בנו ג'יימס אמר כי אביו מת בסביבות השעה 15:45 בצהריים.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הצהיר כי "אמריקה והעולם איבדו מנהיג, מדינאי ופעיל הומנטירי יוצא דופן".
הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ אמר כי קרטר "עשה כל שביכולתו כדי לשפר את חייהם של אזרחי ארצות הברית".
נשיאי ארצות הברית לשעבר ברק אובמה, ג'ורג' ווקר בוש וביל קלינטון ספדו לקרטר, וכך גם סגן הנשיא לשעבר אל גור.
הסנאטור ברני סנדרס, עבורו הצביע קרטר במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית ב ב-2016 , הצהיר כי "ג'ימי קרטר, הן על מה שעשה כנשיא והן בשנותיו המאוחרות, ייזכר כאדם הגון, כן וישר."
בניגוד לסיקורים אחרים במדינות העולם, רשות השידור האיראנית כינתה את קרטר "אדריכל הסנקציות הכלכליות" נגד איראן.
יום למחרת מותו של קרטר, ב-30 בדצמבר, עמדו דקת דומייה לזכרו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
הנשיא ביידן הורה להוריד את דגלי ארצות הברית לחצי התורן למשך שלושים יום, כולל בטקס השבעתו השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית ב-20 בינואר.
לאחר מכן הורו מושלי המדינות בארצות הברית להוריד גם במדינותיהם את הדגלים לחצי התורן.
ביידן הכריז על יום אבל לאומי ועל חג פדרלי ב-9 בינואר, יום הלווייתו של קרטר.
וילונות שחורים הונחו מעל דיוקנאות של קרטר בסמית'סוניאן, הבית הלבן ועוד.
בבוקר 4 בינואר 2025 הובאה גופתו של קרטר מג'ורג'יה בשיירה לאטלנטה.
השיירה עצרה בבית שקרטר ואשתו רוזלין בנו ובו התגוררו מאז 1962. לאחר מכן היא המשיכה לבית נעוריו הסמוך, שם הצדיע לו שירות הפארקים הלאומיים, ולפעמון הבית, שצלצל 39 פעמים בשל העובדה שהיה הנשיא ה-39 של ארצות הברית.
לאחר מכן היא עשתה את דרכה לאטלנטה, שם כיבדו את שירותו כמושל ג'ורג'יה בקפיטול של מדינת ג'ורג'יה.
בין היתר, חלקו לו כבוד אחרון המושל המכהן בריאן קמפ, סגן המושל , ראש עיריית אטלנטה וחברי האספה הכללית של ג'ורג'יה.
לאחר מכן נלקחה גופתו למרכז קרטר, שם הוצב ארונו בין 4 ל-7 בינואר.
ב-7 בינואר הובא הארון ל והוטס לבסיס אנדרוז במרילנד.
לאחר מכן הוא הובא לאנדרטת צי ארצות הברית (קרטר היה תלמיד האקדמיה הימית של ארצות הברית), שם הועבר לשיירה אל הקפיטול, שנסעה במסלול בו צעד קרטר ביום השבעתו לנשיאות.
עם הגעתו נשא משמר כבוד את הארון העטוף בדגל ארצות הברית במעלה מדרגות הקפיטול ואל הרוטונדה של הקפיטול, שם נערך טקס בהשתתפות סגנית הנשיא קמלה האריס, חברי הקונגרס, שופטי בית המשפט העליון, מושלים, ראש עיריית מחוז קולומביה מיוריאל באוזר, הקבינט, הסגל הדיפלומטי והמטות המשולבים.
בטקס עצמו הספידו את קרטר סגנית הנשיא האריס, מנהיג הרוב בסנאט ג'ון ת'ון ויושב ראש בית הנבחרים מייק ג'ונסון.
מנהיג המיעוט בסנאט צ'אק שומר הצטרף אל ת'ון ומנהיג המיעוט בבית הנבחרים האקים ג'פריס הצטרף לג'ונסון בהנחת זרי פרחים.
אל סגנית הנשיא האריס הצטרף האדון השני דאגלס אמהוף.
הארון הוצב ברוטונדה של הקפיטול בין 7 ל-9 בינואר.
הקתדרלה הלאומית של וושינגטון אירחה את טקס ההלוויה הממלכתי ב-9 בינואר 2025. בין היתר, הספידו את קרטר הנשיא המכהן ביידן, נכדו ג'ייסון, סטיבן פורד (בנו של ג'רלד פורד, יריבו של קרטר בבחירות לנשיאות ב-1976), (בנו של וולטר מונדייל, סגנו של קרטר).
לאחר טקס האשכבה הוסעה גופתו של קרטר בשיירה לבסיס אנדרוז והועברה בחזרה לג'ורג'יה.
עם הגעתה לג'ורג'יה הובאה הגופה לכנסייה הבפטיסטית מרנתה בעיר הולדתו פליינס לטקס הלוויה פרטי בהשתתפות משפחתו וחבריו הקרובים.
מות שמשון הוא ציור שמן מהמאה ה־17, שיוחס לאמן איטלקי אלמוני, ככל הנראה מבית הספר הגנואי.
היצירה מתוארכת סביב שנת 1650 ונמצאת כיום באוסף מרכז גטי, בגלריה המזרחית באגף E102.
הציור מתאר את שמשון לאחר שפקחו פלשתים את עיניו וכבלו אותו בשלשלאות לעמודי מקדשם, לשם ביזוי פומבי.
על פי ספר שופטים (ט"ז, 21–31), הצליח שמשון לגבור על אויביו כאשר שערו, מקור כוחו, צמח מחדש.
הוא מוטט את עמודי המקדש והביא לקריסתו על ראשי הפלשתים, ובכך הרג במותו יותר מבמהלך חייו.
הקומפוזיציה העמוסה והכאוטית תוכננה להיראות מלמטה, באופן המעצים את תחושת התנועה כלפי מטה של הדמויות הצונחות בחלל.
דמותו השרירית והמסתובבת של שמשון נשענת על פסל עתיק מקוטע, ה"גו בלוודרה", ששימש מקור השראה לאמנים מתקופת הרנסאנס, ובהם מיכלאנג'לו.
בעת רכישתו יוחס הציור לפטר פאול רובנס, ונחשב כעבודה מוקדמת מתקופת שהותו הראשונה באיטליה.
עם זאת, ייחוס זה הופרך מטעמים סגנוניים.
פני הדמויות המוארכות והמשיחות המדודות מעידים יותר על אמן גנואי, ואפשר שיצירתו של וינצ'נצו מלו (בערך 1605–1660) או ג'ובאני בטיסטה מרנו (1632–1698).
מות משה הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי אלכסנדר קבנל, שנוצר בשנת 1850 והוצג לראשונה בסלון פריז בשנת 1851. היצירה משתייכת לזרם האקדמיזם ונושאה דתי־מקראי.
במידותיו 140 על 204 סנטימטרים, הציור מוצג כיום במוזיאון פברה שבמונפלייה, צרפת.
הצגתו בסלון סימנה את תחילת דרכו הרשמית של קבנל כאמן והביאה לו הצלחה רחבה.
הציור מתאר את מותו של משה, המוצג כפטריארך מקראי ברגעיו האחרונים.
סביבו מתוארים מלאכים, ולצדו נוכחת דמות האל.
קבנל הדגיש את השלמות האנטומית, את הסדר הקומפוזיציוני ואת השימוש המוקפד באור ובצבע.
האלמנטים השונים יוצרים אווירה נישאה והדר קלאסי, המשקפים את עקרונות האקדמיזם.
ביצירה זו ביקש קבנל להפגין את שליטתו בסגנון האיטלקי הקלאסי, שהיה אהוב במיוחד על מוסדות האמנות בצרפת.
שנותיו בווילה מדיצ'י העניקו לו בסיס מקצועי רחב, ו"מות משה" היווה תצוגת יכולת שנועדה להרשים את האקדמיה.
האמן נחשב באותה עת מוכשר ושאפתן, אך לא חדשני או מהפכני.
יריבו אדואר מאנה תיאר אותו כסמל לשמרנות האקדמיה וראה בו מייצג של הסטטוס קוו, בניגוד לנטייתו המודרנית והביקורתית.
בעת הצגת הציור בסלון של 1851 היה קבנל בן 28 בלבד.
הופעת הבכורה שלו זכתה להדים חיוביים, במחיאות כפיים, בלחיצות ידיים ובהבטחות לעיטורים.
הצלחת היצירה סללה את דרכו להפוך לחביב האקדמיה הצרפתית וליהנות מקרבה רבה לחוגי השלטון.
מעמדו התבסס במהרה, עד כי נפוליאון השלישי עצמו רכש בהמשך יצירות נוספות שלו.
"מות משה" נתפס אפוא כיצירה שהעניקה לקבנל את פריצת הדרך הגדולה בקריירה האמנותית שלו.
מותה של אופליה הוא ציור שמן על בד משנת 1838 מאת אז'ן דלקרואה, המשתייך לזרם הרומנטי.
היצירה מסווגת כציור ספרותי בהיותה שואבת השראה מן הדמות הטראגית אופליה במחזה המלט מאת ויליאם שייקספיר.
הציור מצוי באוסף הגלריה החדשה שבמינכן, גרמניה.
ביצירה מתוארת אופליה במנוחת שלווה לכאורה, כאשר גופה צף על פני המים בתוך נוף קודר ומאיים.
דמותה מוארת ברכות, מה שמקנה לה איכות כמעט על־טבעית ונוגדת את הגוונים העשירים והכהים של סביבתה.
משיחות המכחול של דלקרואה משוחררות ואקספרסיביות, דבר המעצים את תחושת הסערה והאטמוספירה בנוף, ובה בעת מדגיש את הרוגע שבדמות אופליה ברגעיה האחרונים.
שמלתה מתפזרת סביבה כמעין תכריך שקוף, וזרועותיה פרושות ברכות, כאילו מביעות השלמה עם גורלה הטראגי.
תיאור זה משקף את עומק הרגש של היצירה ואת המשיכה הרומנטית אל נושאי מוות וגורל אנושי.
דלקרואה היה ככל הנראה הצייר הראשון שהבין את הפוטנציאל החזותי הגלום בתיאור טביעתה של אופליה במחזה "המלט".
גרסתו הראשונה והכמעט מונוכרומטית של "מותה של אופליה" נוצרה בשנת 1838, והיא עוקבת אחר תיאורה של המלכה גרטרוד במערכה הרביעית, תמונה שביעית, שבה טיפסה אופליה על עץ ערבה שענפיו נשברו והפילו אותה לנהר.
בשנים שלאחר מכן שב דלקרואה לנושא ויצר גרסה מעובדת יותר בשנת 1844 וגרסה נוספת בשנת 1853. עד למועד זה כבר הציג ג'ון אוורט מיליי את יצירתו הידועה בנושא, ובעקבותיו ציירו אמנים נוספים את אופליה הטובעת, בעקבות הדרך שסלל דלקרואה.
מותה ומציאת גופתה של הדוויגה גוליק הייתה פרשה יוצאת דופן שנחשפה בקרואטיה.
בשנת 1966 גוליק נפטרה מסיבות לא ידועות בדירתה בזאגרב, אך גופתה נמצאה רק בשנת 2008, לאחר 42 שנים.
המקרה של גוליק הפך לסמל טרגי לבידוד חברתי ועל אי-דיווח על היעדרויות, והטיל צל כבד על יכולתן של רשויות האכיפה לאתר נעדרים לאורך זמן רב.
המשטרה הביעה תמיהה כיצד לא נמצאה קודם, למרות דיווחים קודמים על היעדרותה.
גוליק נולדה ב-1924 בריבייקה, אז תחת שלטון פרובינציה פיומה של ממלכת איטליה.
היא עבדה כאחות במרכז הבריאות הקהילתי בטרשנייבקה וגרה משנת 1961 בדירה שבעליית גג קטנה (18 מ"ר) בשכונת מדבסצ'אק בזאגרב.
הדירה, שהייתה מבודדת מהקומות התחתונות של הבניין בן ארבע הקומות, ניתנה לה על ידי הינקוביץ', מנהל הבניין וחברה לשעבר, שניהם היו עדי יהוה.
הינקוביץ' היה מעורב בבניית הבניין, וקיבל את דירת הגג במקום תשלום.
ידוע שהייתה לה אחות, שעבדה כמורה בבית ספר בזאגרב, אך דווח כי הן ניתקו קשר עקב מריבות.
היא חיה בבידוד, ללא קשר עם דיירים אחרים, ותוארה על ידי שכנתה, קטיצה קאריץ', כאקסצנטרית עם שינויים קיצוניים במצב הרוח, לעיתים שקטה ולעיתים תוקפנית.
היו חשדות כי סבלה מסכיזופרניה.
גוליק נהגה להוריד דלי עם כסף ורשימת קניות לשכנים, שהניחו את המצרכים על מפתן דלתה.
לעיתים עזבה לתקופות ממושכות, שבמהלכן השכירה את דירתה.
היא נראתה בפעם האחרונה בחברת צעירים ב-1963, 1967 או 1973, לפי עדויות סותרות.
ב-1966, גוליק מתה בדירתה לאחר שתיית כוס תה כשצפתה בטלוויזיה.
שכניה סברו שעזבה לתקופה, וחלקם שיערו שהצטרפה לכת במקדוניה או עברה לבלגרד, לגור עם קרובי משפחתה.
המשטרה לא קיבלה דיווח רשמי על היעדרותה, אך תיעדה חקירה לא רשמית ב-1973.
משטרת זאגרב הצהירה כי גוליק מעולם לא דווחה רשמית כנעדרת, אך היה להם תיעוד על היעלמותה משנת 1973. חיפוש לא רשמי אחר גוליק ברחבי יוגוסלביה בתחילת שנות ה-70 לא צלח.
אף משפחה מעולם לא פנתה בעניין היעלמותה.
ככל הנראה, התושבים הבחינו במותה של גוליק כבר ב-1981, שכן הם שילמו אז הסדר הלוואה.
עם זאת, המוות לא דווח, משום ששכניה התווכחו על מי יקבל בעלות על דירתה של גוליק.
ב-1991, נציג הדיירים מירקו הורבטיץ' (Mirko Horvatić) דיווח על הדירה כנטושה, אך הרשויות לא פעלו עקב מלחמות יוגוסלביה.
בניגוד לטענות מאוחרות יותר של המשטרה, הורבטיץ' הצהיר שגוליק הייתה ידועה כנעדרת במשך 25 שנה בשלב זה.
בשנת 1998, מישהו הצמיד לדלת הכניסה של הדירה פתק בכתב יד החתום על ידי "עיריית זאגרב, ועדת מפקד האוכלוסין": "על פי חוק הירושה לדיירים, ה.
גוליק נותרה ללא בעלות – ירושה.
עד להכרעה בזכויות הבעלות, הדיירים אינם רשאים לקחת חזקה בדירה, וכל ניסיון לתבוע אותה מהווה עבירה פלילית".
המחבר האמיתי היה תושב אנונימי; עם זאת, השכנים האמינו להודעה והפסיקו את ניסיונותיהם לתבוע את הדירה.
ב-12 במאי 2008, שלושה מנציגי הדיירים פרצו לדירתה של גוליק לקראת שיפוץ הבניין לקונדו.
הם מצאו את גופתה על המיטה, מול טלוויזיה שחור-לבן, מכוסה בשמיכות ועם כוס תה בידה, בדירה שהייתה מכוסה קורי עכביש.
הגופה פונתה על ידי המשטרה ונמצאה במצב של מומיפיקציה חלקית, ככל הנראה בשל תנאי האקלים המיוחדים בדירת הגג הקטנה (יובש יחסי ובידוד), כאשר חלונות פתוחים מנעו הצטברות ריחות.
נתיחה שלאחר המוות לא הצליחה לקבוע את סיבת המוות או את מועדו המדויק בשל הזמן הרב שחלף.
למרות זאת, המשטרה הקרואטית קבעה כי גוליק נפטרה מסיבות טבעיות, ולא כתוצאה מפשע.
המכון לרפואה משפטית שערך את הנתיחה, הניח שהיא מתה במהלך עונה קרה, וכי מיקומה המבודד של הדירה אפשר לפירוק לעבור ללא תשומת לב עד שהחלה חניטה.
היות שחלונות הדירה נמצאו פתוחים, לפי נציג המכון ריח הריקבון אמור היה להיות מורגש בשלבים המוקדמים, שלטענת השכנים הפך מורגש רק כאשר הדירה נפתחה.
דובר המשטרה הצהיר: "אין לנו מושג איך זה אפשרי שמישהי שדווחה רשמית כנעדרת לפני כל כך הרבה זמן, לא נמצאה קודם לכן באותה דירה שבה התגוררה".
החשמל לא כובה במשך כמעט 40 השנים שחלפו מאז מותה של גוליק.
החשבון שולם באופן קבוע על ידי האדריכל המקורי של הבניין, שגם הוא התגורר בזאגרב, ומת שלושה חודשים קודם לכן.
מותו של באני מונרו היא מיני-סדרה קומית שחורה בריטית, שהופקה על ידי "Clerkenwell Films" עבור ערוץ "Sky Atlantic".
המיני-סדרה מבוססת על רומן מאת ניק קייב משנת 2009 הנושא את אותו השם, ומככבים בה מאט סמית, שרה גרין ורפאל מתה בתפקידים הראשיים.
סמית וקייב משמשים גם כמפיקים בפועל.
המיני-סדרה עלתה לשידור ב-20 בנובמבר 2025.
סוכן מכירות שוביניסטי בגיל העמידה יוצא למסע דרכים ברחבי מחוז סאסקס יחד עם בנו, לאחר התאבדות אשתו, במקביל לפעילותו ההולכת וגוברת של רוצח סדרתי באזור.
מאט סמית – באני מונרו
רפאל מתה – באני ג'וניור
דייוויד תרלפול – באני מונרו האב
לינדזי דאנקן – דוריס פנינגטון
אליזבת ברינגטון – שרלוט פרנובר
במאי 2023 חשף ניק קייב כי עיבוד טלוויזיוני לספר נמצא בשלבי פיתוח.
המיני-סדרה, בת שישה פרקים, הוכרזה רשמית בנובמבר 2023, כאשר מאט סמית לוהק לגילום דמותו של באני מונרו, דמות שנוצרה בספר שכתב קייב בשנת 2009. הפקת המיני-סדרה בוצעה על ידי "Clerkenwell Films" ו-"Sky Studios", כאשר על כתיבת התסריט הופקד התסריטאי פיט ג'קסון.
קייב משמש כמפיק בפועל לצד סמית.
על הבימוי הופקדה איזבלה אקלף.
מפיקים בפועל נוספים כוללים את מנפריט דוסנג', פטרה פריד, אד מקדונלד ואמילי האריסון, וכן את ג'קסון ואקלף.
מפיק הסדרה הוא מת'יו מולו.
בינואר 2024 פורסמה מודעת ליהוק עבור דמותו של באני ג'וניור, ילד בן תשע.
בסופו של דבר לוהק לתפקיד השחקן הצעיר רפאל מתה.
צילומי הסדרה החלו במאי 2024 בדרום אנגליה.
אתרי הצילום כללו את וורת'ינג, איסטבורן, שורהאם־על־ים, ברייטון והוב – כולם במחוז סאסקס.
הצילומים הושלמו ב-16 באוגוסט 2024.
המיני-סדרה עלתה לראשונה לשידור בבריטניה בערוצים "Sky Atlantic" ו-"NOW TV" ב-20 בנובמבר 2025.
באתר צבירת הביקורות "Rotten Tomatoes", זכתה המיני-סדרה לציון חיובי של 86% בהתבסס על 14 ביקורות.
מותה של הרמוניה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'אן-בטיסט מארי פייר, שנוצר בסביבות השנים 1740–1741. היצירה מתארת אפיזודה מן ההיסטוריה העתיקה של סירקוזה במאה ה-3 לפנה"ס, ועוסקת בירושה שושלתית, אלימות פוליטית והקרבה מוסרית.
הציור מוצג כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, לאחר שהוצג לראשונה לציבור בסלון של שנת 1751.
נושא הציור נשען על אירועים שהתרחשו בשנת 214 לפנה"ס בסירקוזה, בתקופה של טלטלה פוליטית חריפה לאחר מותו של המלך היירון השני.
הרמוניה, נכדתו של היירון ובתו של גלו, הייתה חלק מהמשפחה השלטת, שנפלה קורבן לגל חיסולים בעקבות עלייתו של אחיה הצעיר הירונימוס לשלטון.
שלטונו הקצר והבלתי יציב, והפניית גבו לברית עם רומא לטובת קשרים עם קרתגו, הובילו לרציחתו ולחיסול שיטתי של בני משפחתו.
לפי התיאור של ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס, המגיסטרטים הפרו־רומיים גזרו מוות על כל קרובי המלך, ובהם גם הרמוניה, והוציאו את גזר הדין לפועל ללא דיחוי.
סיפור זה, שמקורו בכתבי ליוויוס, היווה את הבסיס הנרטיבי לציורו של פייר.
הציור מציג רגע דרמטי של הוצאה להורג, שבו ניכרת שליטתו של פייר באמצעים ציוריים המזוהים עם המסורת הבארוקית: תנועת גוף מודגשת, מחוות טעונות רגשית, הבעות פנים חדות ושימוש אינטנסיבי בקפלי בד.
הדמויות מסודרות בקומפוזיציה דינמית המדגישה עימות, מתח והכרעה אלימה.
אף שהסיפור ההיסטורי עצמו היה מורכב ובלתי מוכר לרוב הצופים בני התקופה, עוצמת הדרמה החזותית מאפשרת לקהל לחוות את האירוע גם ללא ידע מוקדם בפרטיו.
מדריך הסלון של 1751 אף נדרש להסביר במפורש את הנושא המוצג, דבר המעיד על מורכבותו החריגה של הסיפור עבור קהל בן הזמן.
הציור משלב בין היסטוריה עתיקה לבין שיח מוסרי, ומעמיד במרכזו דמות נשית הלכודה במערבולת של אלימות שלטונית.
על פי תיאורי המקורות, המעשה המתואר אינו רק רצח פוליטי, אלא תוצאה של מערכת שיפוטית המונעת מתפיסת צדק קולקטיבית, שבה טובת המדינה גוברת על חיי היחיד.
הבחירה של פייר בנושא זה, כמו גם הדגש על רגע הביצוע עצמו, מדגישה את המתח בין סמכות, חוק וצדק מוסרי.
אף שהנושא כמעט ונשכח כבר במאה ה־18, פייר ראה בו הזדמנות להפגין יכולת דרמטית גבוהה ולהתמודד עם מגבלות הז'אנר של ציור היסטורי מורכב.
הציור הוצג לראשונה לציבור בסלון של 1751, כעשור לאחר השלמתו.
עצם ההשהיה בהצגתו מיוחסת, לפי מוזיאון המטרופוליטן, לפרסום תחריט של היצירה מאת שארל ניקולה קושן באותה שנה, שעורר עניין מחודש ביצירה ואפשר את חשיפתה לקהל רחב.
חרף הקושי של הצופים להבין את הרקע ההיסטורי, הביקורת זיהתה בציור הפגנת שליטה מרשימה באמצעי הדרמה הציורית.
בכך שימש מותה של הרמוניה דוגמה למתח שבין שאיפה אינטלקטואלית גבוהה לבין נגישות לקהל הרחב בציור ההיסטורי של המאה ה־18.
מותו של סוכן הוא מחזה שכתב המחזאי ארתור מילר וביים איליה קאזאן ב-1949. המחזה נחשב לסאטירה חריפה על החלום האמריקאי ועל הקפיטליזם המוקצן שאפיין את ארצות הברית באמצע המאה ה-20, ומציג את התמוטטות החלום הבורגני.
המחזה התקבל בביקורות נלהבות וזכה בשנת 1949 בפרס פוליצר, בפרס טוני ובפרס חוג מבקרי הדרמה של ניו יורק למחזה הטוב ביותר.
מילר התפרסם בעולם כולו בזכות המחזה, שהיה הראשון שזכה בשלושת הפרסים האלה בו-זמנית.
המחזה מוצג בשתי מערכות בתוספת תפילת אשכבה.
במרכז המחזה עומד וילי לומן (Loman – נהגה כמו "low man" = 'אדם שפוף'; זהו שם המעיד על בעליו, ראו בהמשך), סוכן מכירות מזדקן שמאבד אט אט אחיזתו במציאות.
לומן חשב תמיד שהוא ניחן בקסם אישי וביכולת להתחבר עם אנשים.
הוא מספר שבעבר היה מוכר בכל רחבי ניו אינגלנד, כשהיה מסתובב ורוקם עסקאות.
בניו של וילי, ביף והפי, היו מקור לגאווה ולשמחה בשכונת מגוריהם, ואשתו לינדה הייתה מאושרת.
לרוע מזלו, זמנים אלו חלפו, ועלילת המחזה מתרחשת בתקופה שבה חייו של לומן קודרים מאוד.
לומן עבד תמיד קשה לפרנסת משפחתו, ובשלב זה של חייו אמור היה לפרוש, לחיות חיי רווחה ולסגור עסקאות עם אנשי עסקים בטלפון.
אך חוויות של אובדן ועיסוקו בעבר, פגמו ביכולת הנהיגה שלו ובכישוריו לתקשר עם בני הדור החדש, שהחליפו את לקוחותיו הוותיקים.
כל שאיפותיו נכזבו: הוא פוטר מעבודתו (שאך בקושי התפרנס ממנה) על ידי צעיר בגיל של בניו, בנו של מייסד החברה המנוח, שלומן עצמו הציע לו את שם בנו.
במצב זה נאלץ לומן לבקש הלוואות מחברו האמיתי היחיד ומושא קנאתו, צ'ארלי - השכן שגר ממולו - כדי "לגמור את החודש".
אף לא אחד מחבריו או מלקוחותיו לשעבר, אינו זוכר אותו עוד.
ביף, בנו בן ה-34 של לומן, התקשה למצוא את ייעודו בחיים, מחוסר יכולתו להתמיד בשום דבר, כתוצאה מחינוכו של אביו "להצליח תוך שבועיים".
הארולד-"הפי", בנו הצעיר יותר של לומן, מעמיד פנים בנוגע למצבו הכלכלי כדי "להגשים" את חלומו של האב על "בנים מצליחים".
מנגד, השכן צ'ארלי הוא איש בעל עסק משגשג, ובנו ברנרד, שהיה "תולעת ספרים" בילדותו, הוא עורך דין מצליח.
בנוסף, מסתבר שללומן היה רומן אחד לפחות במהלך מסעות העסקים שלו, דבר שגרם לבנו ביף לאבד את האמון באביו ובערכיו ולהכשיל עצמו בבחינות גמר התיכון.
לבסוף, עולים במוחו של לומן זיכרונות מאחיו המת בן, שעזב לאפריקה בגיל צעיר והתעשר.
על רקע הנסיבות מופיעות אצל לומן נטיות אובדניות שבניו, שחזרו הביתה לאחר שנים, אינם ערים להן, בניגוד לאשתו.
עומק הבעיות נחשף בהדרגה במחזה.
לומן מדגיש את היותו נצר למשפחה נאהבת, מתוך אמונה שזה יביא אותו להצלחה, אך העובדה שהוא דבק בזה בכל כוחו מזיקה לו.
בניו הם לא רק אהובים על כולם אלא גם נאים מנקודת מבטו של לומן, ואין הם צריכים להתאמץ בחיים כדי להצליח.
הוא מחדיר בהם אמונה זו בצורה כה עמוקה עד שהם מאמינים שהחיים יזמנו להם הזדמנויות בלי שיידרשו להתאמץ.
אך החיים אינם נדיבים כפי שהם מקווים, ואף אחד מהם אינו מצליח להחזיק בעבודה ראויה.
לומן מתקשה לעכל את כישלונו וכישלון בניו, וזו טעותו הטראגית.
"הפי" מאמץ את גישת אביו ובסוף המערכה הראשונה מתייעץ עם ביף, כדי לחפש הזדמנות עסקית להתעשרות מהירה.
ואולם כשביף מנסה אחת מאותן הזדמנויות, הוא מבין את טעויותיו של אביו, ומתקשה לבסוף לעצור התפרצותו כלפי אביו.
בשיאו של המחזה מתעמתים השניים: ביף מאשים את האבא בנוירוזה (הפרעה נפשית), בעוד אביו מטיח בו שהרס את חייו כדי לפגוע ברגשותיו.
בשיא הקרב המילולי הנסער איש מהשניים אינו מוותר; ביף נשבר לבסוף, פורץ בבכי ושואל את אביו אם יתעורר מחלומו.
השאלה הישירה נוגעת לליבו של לומן, כיוון שהיא מוכיחה לו שהוא חשוב לביף, למרות הכל.
כשלומן נשאר בודד וחרד, מופיע שוב אחיו הבכור בן, מעבר לכתפו.
לומן מכריז כי יתאבד, וכי האורחים שיתייצבו ללווייתו יוכיחו לבניו עד כמה היה אהוב בחייו; כספי ביטוח החיים שלו יהוו התעשרות הבזק שלה חיכה כל חייו, והם יאפשרו לביף לפתוח עסק משלו.
שכונת מגוריהם נחרדת לקולות ההתנגשות של מכוניתו של לומן, למרות אזהרותיו של בן, שפוליסת הביטוח לא תשולם במקרה של התאבדות.
ללוויה של לומן מגיעים רק בניו, אשתו, צ'ארלי וברנרד.
מבנה המחזה מזכיר את זרם התודעה: לומן נסחף בביתו בין הסלון, קדמת הבמה, ופלאשבקים מהעבר.
בנוסף הוא מפנטז שיחות עם אחיו בן.
השימוש בבמות ותפאורות שונות אלו מאפשר למילר לעמת את חלומותיו של לומן עם המציאות בדיוק מרבי, וכן לעמת עם זה את הדמויות עצמן.
מילר חושף את פרטי הסיפור בפני הצופה בהדרגה, ובכך מקשה על הקהל לשפוט את הדמויות.
כשמוצג במחזה אירוע המתרחש בהווה, נכנסות הדמויות רק מהדלת שבשמאל הבמה, אך כשמוצג אירוע מהעבר נשברים החוקים וניתן לראות דמויות עוברות דרך קירות, או המסדרון שבימין הבמה.
המחזה הוא ביקורת על הקפיטליזם ומרכזיותו בתרבות האמריקאית, בה היא נתפסת כמעט כמו דת.
מילר בחר באיש-מכירות כגיבור הדרמה שלו, כי אמנות המכירה, בה צריך איש-המכירות לדעת למכור את הסחורה במחיר גבוה מערכה, אבל בו בזמן לדעת לשכנע את הקונה שהוא עושה עסק טוב, ועליו לפתות בני אדם לקנות דברים מיותרים, מסמלת את הקפיטליזם.
סוכן המכירות הנוסע וילי לומן שואף לגאול את חייו מן הסתמיות ולהעניק להם משמעות.
אך לאחר שהקסם והכריזמה שלו פגו, הוא משלם בחייו את מחיר אמונתו התמימה בערכי הקפיטליזם, שאותם הפנים עד תום.
ב-1951 הופק עיבוד קולנועי למחזה בכיכובו של פרדריק מארץ' כוילי לומן.
הסרט זכה לפרסים ומועמדויות רבים.
בעיבוד הקולנועי משנת 1985 כיכבו דסטין הופמן וג'ון מלקוביץ'.
נכון לשנת 2022, בישראל הוצג המחזה שמונה פעמים.
בתיאטרון הבימה הועלה שלוש פעמים: ב-1951 הועלה בכיכובם של אהרון מסקין וחנה רובינא, ב-1992 עם יעקב אלפרין ומרים זוהר, וב-2003 עם מוני מושונוב וסנדרה שדה.
בתיאטרון הקאמרי הוצג שלוש פעמים: ב-1977 בכיכובם של אורנה פורת ויוסי ידין, ב-2007 עם תיקי דיין ועודד תאומי, וב-2022 בעיבוד מחודש עם תרגום של דורי פרנס, בבימויו של יאיר שרמן ובכיכובם של רמי ברוך ולאורה ריבלין/הלנה ירלובה.
ב-1967 הוצג המחזה בתיאטרון זווית בתרגום של תרצה אתר, בהשתתפות ראובן זינגר ורחל מרכוס ובבימויו של ראובן מורגן; וב-1988 בתיאטרון באר שבע בהשתתפות מרק חסמן ודינה דורון.
מותק, הילדים התכווצו הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה של חברת וולט דיסני, בבימויו ג'ו ג'ונסטון, משנת 1989, המשלב אלמנטים של מדע פופולרי.
לאור ההצלחה התפתח זיכיון "מותק, הילדים התכווצו".
ויין סלינסקי (ריק מוראניס) עובד כממציא ובונה מכונה שמכווצת עצמים באופן משמעותי ביותר (אדם שכווץ בה יכול לרכב על נמלה).
ויין חושב שבניית המכונה נכשלה אבל בהיעדרו, בנם של השכנים משליך כדור דרך חלון החדר על המכונה וזו מתחילה לעבוד.
שני ילדיו של ויין ושני הבנים של השכנים מגיעים לחדר, מתכווצים והולכים לאיבוד בין גרגרי האבק.
הם מושלכים לפח האשפה ועם שקית האשפה אל הרחוב.
מרבית הסרט היא סיפור מסעם של הילדים חזרה הביתה דרך המדשאה שבחצר הקדמית.
כיוון שהם כה קטנים, המסע הביתה מלא בהרפתקאות ומכשולים הכוללים חרקים ענקיים ומכסחת דשא אימתנית.
בקטע זה של הסרט מוצג לצופים עולם החרקים והצומח העירוני מנקודת מבטם של יצורים זעירים עד מאוד.
לקראת סוף הסרט חוזרים הילדים לביתם על ידי כלב המשפחה, והוריהם מוצאים אותם כאשר הבן הצעיר, ניק, נופל לצלוחית של דגני הבוקר של אביו אשר כמעט אוכל אותו בטעות.
הילדים מספרים לוויין מה קרה באמצעות פנטומימה.
ויין מתקן את התקלה ומחזיר באמצעות המכונה את הילדים לגודלם המקורי.
לסרט יצאו שני סרטי המשך, "מותק, הילד התנפח" ו"מותק, ההורים התכווצו" (או: "מותק, ההורים נעלמו"), שזכו שניהם לביקורות טובות פחות מהסרט המקורי.
הסרט השלישי יצא ישירות לווידאו.
מוֹתחן הוא סוגה המיושמת בספרות, בקולנוע ובטלוויזיה.
הוא כולל מספר רב של תת-סוגות.
המותחן מאופיין בשימוש באמצעים ספרותיים שנועדו ליצור מתח, ציפייה והפתעה אצל הקהל, כגון תפניות עלילתיות, קליף האנגרים והרינגים אדומים.
סוגה זו חופפת לאלמנטים רבים של סוגות נוספות כגון מסתורין, אימה, ובלשות.
מותחנים לעיתים מתרחשים בתפאורות חוץ: ערים, מדבריות, אזורי הקוטב או ימים ואוקיינוסים.
הגיבורים ברוב סוגי המותחנים הם טיפוסים "קשוחים" שרגילים לסכנה.
לרוב שוטרים, מרגלים, אנשי ים או טייסים, ולעיתים גם אזרחים רגילים שנקלעו למוקד הסכנה בטעות.
לעיתים המותחנים חופפים לסיפורי מסתורין, כאשר הייחוד שבהם נובע מעלילתם הסבוכה.
במותחן, הגיבור צריך לסכל את תוכניותיהם העתידיות של אויביו, ולא לפתור פשעים שכבר ארעו.
לרוב סיפורי המותחנים מתרחשים בסדר גודל רחב: הפשעים שיש צורך בעצירתם הם מקרי רצח בשרשרת, מעשי טרור, התנקשויות, או הפלת הממשל.
מוטיב הסכנה וכן עימותים אלימים הם אלמנטים עלילתיים תכופים.
בשעה שסיפורי מסתורין מגיעים לשיאם בפתירת התעלומה, במותחנים נקודת השיא היא כאשר הגיבור מביס לבסוף את אויבו ובכך מציל את חייו או את חיי אחרים.
במותחנים השאובים מסגנונות פילם נואר וטרגדיה, הגיבור מת במהלך הסיפור.
קיימות מספר הבחנות המבדילות את המותחנים מתת הסוגות האחרים כהרפתקאות, ריגול, מלחמה וכיוצא בזה.
ראשית, מדובר בגישתם כלפי הנושא העלילתי ולא בעיסוק הבלעדי בו.
הרבה מותחנים עוסקים במרגלים ובמעשי ריגול, אך לא כל סיפורי הריגול הם מותחנים.
כך למשל, נובלות הריגול של ג'ון לה קארה דוחות את מוסכמות המותחן.
שנית, מותחנים מצטלבים עם תת-סוגות אחרים שבדרך כלל לא קיים בהם אלמנט המתח: הסופר אליסטר מקלין הוא בין המוכרים שבסופרי המותחנים, אולם במרבית ספריו הוא מתעסק במלחמה שבין אדם לטבע.
סוגת המותחן יכולה לכלול את תת-הסוגות המפורטים להלן, שכוללות בעצמן אלמנטים מסוגות אחרות:
אלמנט שכיח: סוכן ממשלתי שנשלח לעצור גורמים עוינים/טרוריסטים מביצוע משימתם.
דוגמאות עיקריות: "מרוסיה באהבה", וסדרות כ"משימה בלתי אפשרית", "מקגייוור", "ניקיטה", "זהות בדויה", "24".
אלמנטים שכיחים: מרוץ כנגד השעון, אלימות מוקצנת, וגיבור ראשי.
בסרטים אלה קיימים אלמנטים מסוגת המסתורין והפשע, אך חלקם מפנים את מקומם לפעולה.
דוגמה עיקרית: סרטי "ג'יימס בונד".
אלמנט שכיח: קיומה של קבוצה יריבה שרק הגיבור המרכזי יודע את מניעיהם האמיתיים.
דוגמאות עיקריות: "JFK תיק פתוח", "שלושת ימי הקונדור", "תאוריית הקשר".
אלמנטים שכיחים: שימוש נכבד במתח לביצוע פשעים, התמקדות בפושעים מאשר באנשי החוק, הדגשת פעולה על חשבון מניעים פסיכולוגיים.
דוגמאות עיקריות: "שבעה חטאים", "כלבי אשמורת", "ספרות זולה", הסדרה "המגן".
אלמנטים שכיחים: קצב עלילה איטי, התפתחות הדמויות, טוויסטים עלילתיים.
דוגמאות עיקריות: "אמן האשליות", "יוקרה", הסדרה "נמלטים".
אלמנט שכיח: התמודדות הגורם האנושי עם אסונות טבע ואסונות מסוגים שונים.
דוגמאות עיקריות: "דוקטור סטריינג'לאב", "טיטניק", "הסינדרום הסיני", "טוויסטר".
אלמנט שכיח: ניסיון הגיבור למנוע אסון אקולוגי או ביולוגי.
דוגמאות עיקריות: "התפרצות", "על קרקע בוערת", "וולקנו".
מותחן רומנטי / מותחן ארוטי.
דוגמאות עיקריות: "אינסטינקט בסיסי", "חיזור גורלי".
אלמנט שכיח: שימוש בגורם ההפחדה.
דוגמאות עיקריות: סרטי "המסור", סרטי "יום שישי ה-13", סרטי "פסיכו".
אלמנט שכיח: פתירת סכסוכים או מצבים בדיונים בבית משפט.
דוגמאות: הסרטים המבוססים על ספריו של ג'ון גרישם ("תיק שקנאי", "עת להרוג", "משחק המושבעים", "הפירמה"); הסדרה "חוק וסדר", "סנגור במבחן".
אלמנט שכיח: פתירת משבר רפואי בידי הגיבור/הצוות הרפואי דוגמאות עיקריות: הסדרות "האוס", "ER", "האנטומיה של גריי".
אלמנט שכיח: שימור/שבירת האיזון הפוליטי והמדיני הנוכחי.
דוגמאות עיקריות: "השליח ממנצ'וריה", "נשיא על הכוונת", "שבעה ימים במאי" והסדרה "הבית הלבן".
אלמנט שכיח: שימוש בגורם הפסיכולוגי והנפשי לערעור מצב הגיבור, לעיתים גם שילוב אלמנטים של סרטי אימה.
דוגמאות עיקריות: "זרים ברכבת", "ברבור שחור", "החוש השישי", "הכישרון של מר ריפלי", הסדרה "דקסטר".
אלמנט שכיח: שימוש הנבל המרכזי בכוח על טבעי, שילוב סוגת האימה בעלילת הסיפור.
דוגמאות עיקריות: "בלתי שביר", הסדרות "תיקים באפלה", "באפי ציידת הערפדים", "האזור המת", "על טבעי".
אלמנט שכיח: שימוש בטכנולוגיה, לרוב צבאית, למטרות זדון.
דוגמה עיקרית: "המרדף אחר אוקטובר האדום" של טום קלנסי.
בגוף האדם, המותן (לשון זכר) הוא חלק בבטן הנמצא בין הטבור לבית החזה.
בגוף פרופורציוני, המותן הוא החלק הצר ביותר בגו.
קו המותניים הוא הקו האופקי הצר ביותר בין שני המותניים.
היחס אצל נשים בין רוחב האגן למותניים נוטה להיות גדול יותר מזה של גברים.
באופנה מתאימים את קו המותניים של הבגדים לזה של גוף האדם, וגוזרים מכך גם את מידת הבגד.
כמו כן נהוג לחגור חגורות סביב המותניים, וכן לענוד תכשיטים המותאמים לכך כמו למשל שרשראות בטן.
יחס מותניים-ירכיים (WHR, ראשי תיבות של 'Waist-hip ratio') הוא היחס שבין היקף המותניים ובין היקף הירכיים.
WHR הוא מדד לכמות השומן שמפוזרת סביב הגו.
יחס מותן-ירך של 0.7 אצל אישה ו-0.9 אצל גבר נמצאו כתואמים במידה רבה לבריאות ולפוריות.
היקף המותניים של אדם מצביע על מידת ההשמנה שלו.
עודף שומן בבטן הוא גורם משפיע בסיכוי ללקות במחלות לב ומחלות אחרות הקשורות להשמנה.
חוקרים מסווגים את הסיכון ללקות במחלות אלו כגבוה אם היקף המותניים גדול מ-102 ס"מ עבור גברים, ומ-88 ס"מ עבור נשים.
כמו כן קיימת התאמה גבוהה בין היקף המותניים לבין אירועי לב.
מותו של חייל לויאליסט (בשמו המלא: איש-מיליציה לויאליסט ברגע מותו, סרו מוריאנו; באנגלית: Loyalist Militiaman at the Moment of Death, Cerro Muriano) הוא תצלום היסטורי מפורסם של צלם המלחמות הנודע רוברט קאפה, שצולם ב-5 בספטמבר 1936. בתצלום מתואר מותו של פדריקו בורל גרסיה, חייל רפובליקני, בזמן מלחמת האזרחים בספרד.
החייל נתפס בעדשות מצלמתו של קאפה ממש ברגע פגיעת הכדור בו והוא נופל אחורה מעוצמת הפגיעה.
הוא לבוש בבגדים אזרחיים, אך נושא חגורת כדורים מעור.
הרובה שבידו הימנית נשמט עקב הפגיעה.
קאפה צילם את בורל כמה תמונות מוקדמות יותר באותו יום ובהן הוא נראה בחברת חבריו ליחידה.
התצלום פורסם לראשונה במגזין הצרפתי Vu ב-23 בספטמבר 1936, ומאז הופץ מספר רב של פעמים.
מיד עם פרסומו נעשה התצלום לתמונה המסמלת את מלחמת האזרחים בספרד.
עד היום נחשב התצלום לאחת מתמונות המלחמה החשובות והמפורסמות ביותר.
בעת פרסום התצלום נשמעו טענות מהימין הקיצוני שהתמונה מזויפת.
בשנת 2009 פורסם בספרד מחקר המטיל ספק באותנטיות של התצלום.
במחקר נטען כי התצלום צולם כ-50 קילומטר מהמקום בו צולמה לכאורה.
בנוסף, נטען כי פרדריקו בורל, החייל שמצולם בתמונה, נהרג בכלל בקרב אחר, בעת שהסתתר מאחורי עץ.
על פי טענות רבות, בורל הוא כלל לא האיש שמופיע בתמונה.
מותק, הילד השתגע הוא סרט קומדיה משנת 1990, בו מככבים ג'ון ריטר, מייקל ריצ'רדס, ג'ק וורדן ומייקל אוליבר.
בן הילי (מגולם על ידי ג'ון ריטר) הוא בחור סימפתי צעיר ומצליח אשר עובד עבור אביו בחנות לציוד ספורט.
בן מעוניין מאוד לגדל ילד אף על פי שאשתו התמהונית פלו איננה מצליחה להיכנס להריון.
בעקבות כך, בן מאמץ דרך סוכנות אימוץ ילד ג'ינג'י יתום וחמוד בן 7 המכונה "ג'וניור" (מגולם על ידי מייקל אוליבר).
במהרה בן מגלה שג'וניור רחוק מלהיות הילד האידיאלי וכי הוא שובב חסר תקנה אשר מותיר אחריו שובל של הרס בכל מקום בו הוא נמצא.
כמו כן, ג'וניור מתכתב בסתר עם רוצח סדרתי ידוע לשימצה בשם מרטין בק (מגולם על ידי מייקל ריצ'רדס).
בן ופלו מתייחסים לג'וניור בסלחנות בתחילה אבל לאחר שג'וניור מאשפז את החתול של המשפחה, גורם לאביו של בן ליפול במדרגות, וגורם לשריפה בביתם, בן מתחיל לחשוב ברצינות להחזיר את ג'וניור לסוכנות האימוץ.
לאחר שבק נמלט מבית הסוהר וחוטף את ג'וניור ואת פלו, בן נאלץ לצאת בעקבותיהם על מנת להצילם.
בסוף הסרט בן מציל את ג'וניור, השוטרים תפסו את בק, ופלו נמצאה במשאית עם חזירים כאשר היא תקועה במזוודה.
+ צוות השחקנים שם השחקן תפקיד מייקל אוליבר ג'וניור ג'ון ריטר בן ג'ק וורדן ביג בן אמי יסבק פלו מייקל ריצ'רדס הפושע בק גילברט גוטפריד מר פיבודי
מותק, הילד השתגע 2 (1991) - סרט ההמשך החזיר את הצוות המקורי מהסרט הראשון והמשיך מהמקום בו הסתיימה עלילת הסרט הראשון.
איימי יסבק, שגילמה את פלו, מגלמת תפקיד אחר בסרט השני, האחות אנני יאנג.
מותק, הילד השתגע 3 (1995) - הסרט האחרון בסדרת הסרטים.
ג'ק וורדן וגילברט גוטפריד הם השחקנים היחידים מהסרט המקורי ששיחקו בסרט השלישי
בשנת 1993 עלתה לשידור סדרת אנימציה אשר התבססה על עלילת הסרט.
מבין צוות השחקנים המקורי של הסרט, רק גילברט גוטפריד השתתף בדיבוב דמותו בסדרה המצוירת.
מותו של יקינתון הוא שמו של ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'אן ברוק.
הציור, המתאר את גסיסתו של יקינתון בזרועות מאהבו, האל היווני אפולו, הוא הציור המפורסם ביותר של ז'אן ברוק.
הציור מתאר את הסיפור המיתולוגי היווני על מותו של יקינתון.
לפי אגדה זו, יקינתון ואפולו שיחקו בזריקת דיסקוס, וכדי להרשים את יקינתון, אפולו זרק בכל כוחו את הדיסקוס, שפגע בטעות ביקינתון.
יקינתון נפצע קשה, ובסופו של דבר מת.
על פי גרסה אחרת, זפירוס, אל הרוח המערבית, שהיה מאוהב ביקינתון וקינא בשל כך באפולו, יצר משב רוח שהטה את הדיסקוס ממסלולו וגרם לו לפגוע ביקינתון ולהרגו.
ניתן לראות בציור את הדיסקוס מונח על האדמה, בעוד יקינתון גוסס בזרועות אפולו.
הציור הוצג בתערוכה הסלון הפריזאי בשנת 1801. הציור נמכר לברון אוראס דמרסה, ובשנת 1899 נתרם על ידי אלמנתו למוזיאון של פואטייה שבחבל הארץ פואטו-שראנט שבצרפת.
מאז, הציור הוצג במספר תערוכות בעולם:
1974, בתערוכה "מדוויד לדלקרואה, ציור צרפתי מ-1774 ועד 1830", פריז, דטרויט וניו יורק.
1975, בתערוכה "החיפוש אחר תמימות", גלריית האמנות באוניברסיטת מרילנד.
1989, בתערוכה "מותו של ברה", אביניון, מוזיאון קאלבה.
1997, בתערוכה "להתראות לברלין", במוזיאון הגייז בברלין.
2002, בתערוכה "הולדת הרגש, יסודות הרומנטיקה", פריז, ב-Cité de la musique ("קריית המוזיקה").
2006, בתערוכה "אמנים אמריקאים בלובר", פריז, מוזיאון הלובר.
מותחן פוליטי הוא מותחן קולנועי או ספרותי שעוסק במאבקי כוחות פוליטיים.
במותחנים פוליטיים משולבות לרב מספר תוכניות, בדרך כלל לא חוקיות, שמטרתן להעניק למישהו כוח פוליטי, בעוד יריביו מנסים למנוע ממנו את קבלת הכח.
מותחנים כאלה יכולים לכלול תרחישים פוליטיים מקומיים ובין-לאומיים כאחד.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ומלחמת העולם השנייה חוזרים במותחנים פוליטיים רבים.
המותחן פוליטי שונה ממותחנים אחרים משום שהעלילה שלו עוסקת באירועים בסדר גודל ארצי: פיגועי טרור, ריגול, פעילויות שונות של מוסדות המדינה וכו'.
האירועים במותחן פוליטי בדיוניים לרב, אך מתרחשים במדינות אמיתיות ובדיוניות.
לפעמים האירועים מתקשרים לאירועים אמיתיים מהעבר.
בביקורתו לסרט מזימות זרות מנסה המבקר אריק לנדגארד לספק תשובה לשאלה "מה בונה מותחן פוליטי?":
"בבסיס העלילה עומד אדם פשוט שגורם בטעות לגל של שחיתות.
השחיתות צריכה להיות פוליטית או ממשלתית בטבעה".
מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות הוא ספר עיון וביקורת מאת העיתונאית ג'יין ג'ייקובס.
הספר נחשב לאחד החשובים ביותר בעולם על ביקורת ציבורית בנושא של תכנון עירוני במאה ה-20, ולמבשר של "תנועת העירוניות החדשה" ברחבי העולם.
הספר, שיצא לאור בשנת 1961, מכיל ביקורת נוקבת כלפי קווי המדיניות של תכנון עירוני מהסגנון המודרני.
ג'ייקובס, שהייתה עיתונאית ועורכת חסרת ניסיון פורמלי בתכנון, החלה לכתוב את הספר בשנת 1958 כמחאה מול המוסד התכנוני של אותה תקופה.
בשנת 2008 יצא הספר לאור בעברית בהוצאת בבל, בתרגומה של מרים טליתמן, בסדרת "ארכיטקטורות" בעריכת אור אלכסנדרוביץ'
ביקורת על הזרם המודרני בתכנון ערים
ג'ייקובס טענה כי הפיתוח המודרניסטי הורס קהילות פנים-עירוניות שהיו קיימות בעיר.
היא יצאה במיוחד כנגד מתכננים מהזרם הרצאיונליסטי של שנות ה-50 ושנות ה-60 (ובאופן ספציפי נגד רוברט מוזס, מחשובי המתכננים של ניו יורק באותה התקופה).
ג'ייקובס טענה כי התכנון המודרניסטי דוחה את העיר, בגלל שהוא מנדה החוצה בני אדם שחיים בקהילה שמאופיינת בסיבוכיות בשכבות ובמה שנראה ממבט ראשון כמו כאוס.
המתכננים המודרניים השתמשו בהבנה דדוקטיבית כדי למצוא עקרונות לפיהם צריך לתכנן ערים.
בין קווי מדיניות אלה, הדפוס האלים ביותר היה "חידוש עירוני (פינוי בינוי)", והדפוס הנפוץ ביותר היה ועודנו הפרדת שימושי קרקע (למגורים, לתעשייה, למסחר וכו'), וכן פרבור ופיתוח של התחבורה, הבינוי והמסחר כך שהוא מוטה לטובת שימוש מוגבר במכונית פרטית.
לטענת ג'ייקובס, קווי מדיניות אלה הורסים קהילות וכלכלות מקומיות על ידי יצירה של מרחבים עירוניים מבודדים ובלתי טבעיים.
במקום זאת ממליצה ג'ייקובס על מרחב עירוני צפוף הכולל עירוב שימושי קרקע ורשת רחובות צפופה ומקושרת שישמור על הייחוד שיש בכל שכונה.
היא שמה דגש על מגוון, תנודתיות ויתרות כניגוד הגישה המודרניסטית של סדר ויעילות.
היא מתייחסת פעמים רבות לגריניץ' וילג' בניו יורק כדוגמה לקהילה עירונית תנודתית.
השפעה מרכזית אחת של הספר היא בתנופה שהוא נתן להקמת תנועה בתכנון העירוני בשם עירוניות מתחדשת.
התנועה התמקדה בהתנגדות לפרבור על ידי הגדלת הצפיפות העירונית, הוצאת המכונית מהעיר ושיפור התחבורה הציבורית והתנאים להולכי הרגל.
הספר היה בעל השפעה חשובה על התכנון העירוני של טורונטו בקנדה.
ג'ייקובס הייתה מעורבת בקמפיין ציבורי לעצירת דרך מהירה בעיר וגרה בעיר משנת 1968 ועד מותה בשנת 2006. עד היום נחשבת טורונטו אחת הערים המטרופוליניות היחידות בצפון אמריקה שהצליחה לשמור על מספר גדול של שכונות מגורים בלב העיר.
הדבר מיוחס בחלקו לכתיבתה של ג'ייקובס ולפעילות הקהילתית המקומית שלה.
מותחן פסיכולוגי הוא תת-ז'אנר המשלב את ז'אנרי המותחן והספרות הפסיכולוגית.
הוא נפוץ לתיאור יצירות ספרותיות או קולנועיות העוסקות בנרטיבים פסיכולוגיים בהקשר מותח או מרתק.
בהיבט של הקשר ומוסכמות, מותחן פסיכולוגי הוא תת-ז'אנר במסגרת מבנה נרטיבי רחב יותר של מותחנים, עם קווי דמיון לספרות גותית וספרות בלשית, בכך שהוא כולל לעיתים "תחושת מציאות מתמוססת".
לעיתים קרובות הוא מסופר מנקודת מבטם של דמויות המתמודדות עם לחץ פסיכולוגי, וחושף את תפיסותיהם המנטליות המעוותות ומתמקד במערכות היחסים המורכבות והמעונות בין דמויות אובססיביות ופתולוגיות.
מותחנים פסיכולוגיים משלבים לעיתים קרובות אלמנטים של מסתורין, דרמה, פעולה ופרנויה.
הז'אנר קשור בקשר הדוק ולעיתים חופף עם הז'אנרים של דרמה פסיכולוגית ואימה פסיכולוגית, כשהאחרון כולל לרוב אלמנטים ותמות של אימה וזוועה עם תרחישים מטרידים ומפחידים יותר.
פיטר האצ'ינגס מציין כי סרטים מגוונים הוגדרו כמותחנים פסיכולוגיים, אך לרוב מדובר בנרטיבים המתרחשים בסביבה ביתית, שבה הפעולה מודחקת והמותח נבנה במקום זאת דרך חקירה של הפסיכולוגיה של הדמויות המרכזיות.
מאפיין ייחודי של מותחן פסיכולוגי הוא ההתמקדות במצבים המנטליים של הדמויות: תפיסותיהן, מחשבותיהן, עיוותיהן, והמאבק הכללי שלהן לאחוז במציאות.
על פי הבמאי ג'ון מאדן, מותחנים פסיכולוגיים מתמקדים בעלילה, בפיתוח דמויות, בבחירות ובקונפליקטים מוסריים; פחד וחרדה מניעים את המתח הפסיכולוגי בדרכים בלתי צפויות.
מאדן טען שהיעדר מופעי ראווה והדגש החזק על דמויות הוביל לירידת הפופולריות של הז'אנר בהוליווד.
מותחנים פסיכולוגיים יוצרים מתח על ידי ניצול חוסר הוודאות ביחס למניעי הדמויות, אמיתותן, וכיצד הן רואות את העולם.
סרטים יכולים גם לגרום אי נוחות לצופים בכך שהם מעניקים להם מידע שהצופים רוצים לחלוק עם הדמויות; דמויות אשמות עשויות לחוות מצוקה דומה בשל הידע שלהן.
פריי מגדיר מותחנים פסיכולוגיים כסגנון ולא כתת-ז'אנר; פריי טוען שמותחנים טובים מתמקדים בפסיכולוגיה של הנבלים ובונים מתח לאט דרך עמימות.
יוצרים או מפיצי סרטים או מוציאים לאור המעוניינים להתרחק מהקונוטציות השליליות של ז'אנר האימה לעיתים קרובות מגדירים את יצירותיהם כמותחנים פסיכולוגיים.
מצב דומה עשוי להתרחש כאשר מבקרים מגדירים יצירה כמותחן פסיכולוגי במטרה להעלות את ערכה הספרותי הנתפס.
תפנית בעלילה – סרטים כמו "פסיכו" ו"סודות נעולים" פרסמו את קיומן של תפניות בעלילה וביקשו מהקהל להימנע מחשיפת פרטים.
מותחנים פסיכולוגיים עם תפניות עלילתיות שלא התקבלו היטב, כגון "הכפר", סבלו מהכנסות נמוכות בקופות.
מספר בלתי מהימן – אנדרו טיילור מזהה את המספר הבלתי מהימן כאמצעי ספרותי נפוץ במותחנים פסיכולוגיים, ומייחס אותו להשפעתו של אדגר אלן פו על הז'אנר.
מקגאפין– אלפרד היצ'קוק היה חלוץ במושג המקגאפין, מטרה או חפץ שמניעים את העלילה או מקדמים אותה.
המקגאפין מוגדר לעיתים קרובות בצורה עמומה, והוא יכול לשמש להגברת המתח.
הסחה – המושג "הרינג אדום" זכה לפופולריות על ידי ויליאם קובט ומתאר נושא לא רלוונטי שמוצג כדי להסיח את דעת הקהל.
הסחה משמשת להוביל את הקהל להנחות שגויות ולהטות את תשומת ליבו.
ספרי מתח פסיכולוגיים רבים צצו במהלך השנים האחרונות, כולם במדיות השונות (קולנוע, ספרות, רדיו וכו').
למרות צורות הייצוג השונות הללו, מגמות כלליות הופיעו לאורך הנרטיבים.
חלק מהנושאים העקביים הללו כוללים:
במותחנים פסיכולוגיים, הדמויות נאלצות לרוב להתמודד עם מאבק פנימי.
אמנזיה היא "כלי" עלילתי נפוץ המשמש להתמודדות עם שאלות אלו.
דמות עלולה להיות מאוימת על ידי מוות, להיאלץ להתמודד עם מותם של אחרים, או לזייף את מותה שלה.
מותחנים פסיכולוגיים עשויים להיות מורכבים, ומבקרים עשויים להמליץ על צפייה שנייה או שלישית כדי "לפענח את סודותיו".
אלמנטים נפוצים עשויים לכלול דמויות קבועות, כמו בלש קשוח ורוצח סדרתי, המעורבים במשחק "חתול ועכבר".
רומנים רגישים, דוגמאות למותחנים פסיכולוגיים מוקדמים, נחשבו כבלתי אחראיים מבחינה חברתית בשל תמות של מין ואלימות.
רומנים אלו, ואחרים, נוצרו בהשראת מעשיו של הבלש האמיתי ג'ק ויצ'ר.
מים ובמיוחד שיטפונות, משמשים לעיתים קרובות כדי לייצג את התת מודע, כמו בסרטים האמת שמתחת לפני השטח וקשר מוחי.
מותחנים פסיכולוגיים אינם תמיד מתמקדים בהיגיון.
פיטר האצ'ינגס מגדיר את ז'אנר ה"ג'יאלו", תת-ז'אנר איטלקי של מותחנים פסיכולוגיים, כרציחות אלימות הממוקדות בסטייל ובסגנון על חשבון הרציונליות.
פלינט מ"הניו יורק טיימס", מבקריו של אלפרד היצ'קוק האשימו אותו ב"הסתמכות על טריקים חלקלקים, עלילות לא הגיוניות וצירופי מקרים פרועים".
בראד אנדרסון – אית'ן אנדרטון מתאר את מותחניו הפסיכולוגיים של אנדרסון כ"ייחודיים" ומכסים את תבנית אובדן הזיכרון.
דאריו ארג'נטו – במאי איטלקי הידוע בסרטי הפולחן שלו בז'אנרי הג'יאלו, האימה והמותחנים הפסיכולוגיים.
הוא מכונה לעיתים "היצ'קוק האיטלקי".
דארן ארונופסקי – עוסק לעיתים קרובות בתמות של שיגעון, מרדף אחר שלמות ופסיכולוגיה.
פארק צ'אן-ווק – במאי קוריאני שחקר את הז'אנר בטרילוגיית הנקמה שלו ("Sympathy for Mr.
Vengeance", "שבעה צעדים", ו-"Lady Vengeance"), "סטוקר" ו"המשרתת".
דייוויד קרוננברג – פיליפ פרנץ' מציין כי קרוננברג הוא "מייצג מרכזי" של תת-ז'אנר מותחנים פסיכולוגיים, אימת גוף: "סיפורי זוועה הכוללים טפילים, מטמורפוזות, מחלות, ריקבון ופציעות גופניות".
בריאן דה פלמה – נודע בתור סינאיסט על ידי וינסנט קנבי, דה פלמה ידוע במותחנים הפסיכולוגיים וסרטי האימה שלו המושפעים מאלפרד היצ'קוק.
אלפרד היצ'קוק – היצ'קוק יישם לעיתים קרובות מושגים פרוידיאניים במותחנים שלו, כמו "פונדק ג'מייקה", "רֶבֶּקָה", "בכבלי השכחה", "חלון אחורי", "ורטיגו", "פסיכו" ו"מארני".
סטושי קון – במאי אנימה יפני, ידוע במותחנים הפסיכולוגיים שלו, כמו "פרפקט בלו" ו"פפריקה".
דייוויד לינץ' – סרטיו הסוריאליסטיים הובילו לתיאור "לינצ'יאני", אותו ג'ף ג'נסן מאנטרטיינמנט ויקלי מגדיר כ"מעורפל באופן ביזארי, או סתם משונה".
כריסטופר נולאן – במאי בריטי-אמריקאי שהסרטים שלו עוסקים בנפש, בזיכרון ובקו הדק בין פנטזיה ומציאות.
רומן פולנסקי – תואר כ"במאי ברמה עולמית" על ידי שילה ג'ונסטון מאינדפנדנט שטענה כי המוניטין שלו התבסס על "המותחנים הפסיכולוגיים המוקדמים והמופתיים שלו".
מרטין סקורסזה – במאי אמריקאי הידוע במותחנים פסיכולוגיים כמו "נהג מונית", "פסגת הפחד" ו"שאטר איילנד".
נייט שאמלאן – במאי הודי-אמריקאי הידוע בזכות מותחנים פסיכולוגיים הכוללים לעיתים קרובות תפניות עלילתיות.
דייוויד פינצ'ר – במאי אמריקאי הידוע בסרטי המותחן המרכזיים שלו עם אלמנטים פסיכולוגיים, כגון "שבעה חטאים" ו"נעלמת".
מותק, הילדות התחלפו הוא סרט קולנוע קומי אמריקאי משנת 1995, בכיכובן של התאומות מרי קייט ואשלי אולסן, קירסטי אלי וסטיב גוטנברג.
שם הסרט באנגלית לקוח מהשיר "It Takes Two" של מרווין גיי וקים ווסטון.
הסרט מבוסס חלקית על הספר "בן המלך והעני" מאת מארק טוויין.
אמנדה למון ( מרי קייט אולסן) היא יתומה החיה בבית יתומים בניו יורק.
היא מיועדת לאימוץ על ידי משפחת באטקיס, אך היא רוצה להיות מאומצת על ידי העובדת הסוציאלית שלה, דיאן בארווס (קירסטי אלי), שרוצה בכך גם היא, אך אינה יכולה בגלל משכורתה הנמוכה.
אמנדה ודיאן הולכות לבקר את משפחת באטקיס, משפחה שאימצה כבר מספר רב של ילדים.
בתום הביקור אמנדה ודיאן הולכות למחנה קיץ לילדים יתומים שמאורגן על ידי העשיר האלמן רוג'ר קאלוויי (סטיב גוטנברג) סמוך לבית הקיץ שלו.
אליסה קאלוויי (אשלי אולסן) היא בתו של רוג'ר והיא חוזרת אל בית הקיץ של אביה מתחרות ניגון בפסנתר.
כשהיא חוזרת הביתה היא מגלה שאביה עומד להתחתן עם אשת החברה הגבוהה קלריס קנסינגטון (ג'יין סיבט), אישה שמתעבת ילדים בסתר.
אליסה מתעצבנת ומחליטה "לברוח" אל מחנה הקיץ הסמוך לביתה.
באותו זמן אמנדה וחבריה עוברים סמוך לבית הקיץ וחבריה של אמנדה מתערבים איתה על 5 דולרים האם תעז לצלצל בדלת הבית, בו האמינו כי שוכנות רוחות.
אמנדה מצלצלת והמשרת פותח לה את הדלת.
מכיוון שאליסה ואמנדה דומות זו לזו במראה הפיזי, המשרת חושב שהיא אליסה ומכניס אותה לבית.
אליסה מגיעה באותו זמן למחנה הקיץ, בו כולם בטוחים שהיא אמנדה.
בסופו של דבר אליסה ואמנדה בורחות מהמקומות בהם הן נמצאות, כדי לחזור אל מקומן המקורי, והן נפגשות באמצע הדרך.
הילדות מגלות להפתעתן את הדמיון ביניהן, ומחליטות להחליף אחת את השנייה עד לצהרי יום המחרת.
כעבור יום הן נפגשות ומחליטות שהדבר הטוב ביותר שיוכלו לעשות כדי למנוע את חתונתם של אביה של אליסה (רוג'ר) עם קלריס, הוא להפגיש את דיאן ורוג'ר, על מנת שיתאהבו זה בזה.
לכן הם ממשיכות בהחלפה ולמחרת רוג'ר יוצא עם אמנדה, ודיאן יוצאת עם אליסה לרכיבה על סוסים.
באמצע הדרך הילדות בורחות ונפגשות, ודיאן ממשיכה לרכב לבדה ומאבדת שליטה על הסוס שלה.
רוג'ר דוהר לקראת דיאן ומסייע לה, ואז מזמין אותה לביתו (קלריס לא הייתה באותו הזמן בבית) והם מתקרבים.
למחרת רוג'ר מגיע למחנה הקיץ כדי לבקר את דיאן, ואחרי "מלחמת אוכל" בחדר האוכל הם מתנשקים.
קלריס, שבדיוק חזרה לבית הקיץ, רואה את רוג'ר ודיאן מתנשקים, וכשרוג'ר חוזר לבית היא מבקשת ממנו להקדים את החתונה ליום המחרת.
אמנדה, שעדיין נמצאת בבית הקיץ, שומעת על כך ומודיעה לאליסה, שממהרת לחזור לביתה.
אך לפני שהיא מספיקה, מגיעה משפחת באטקיס יחד עם אנשי משרד הרווחה, ואליסה (שנחשבת בטעות לאמנדה) נלקחת לבית משפחת באטקיס בניו יורק, שם אמורה להתקיים החתונה למחרת.
כשדיאן מגלה שאמנדה (אליסה) נלקחה, היא ממהרת לנסוע לניו יורק.
למחרת, אמנדה הולכת אל המשרת של אביה ומגלה לו שהיא לא באמת אליסה אלא ילדה זהה לה, והוא ממהר ליצור קשר עם דיאן.
אליסה נמצאת במגרש גרוטאות השייך למשפחת באטקיס, שם המשפחה מעסיקה את ילדיה המאומצים בעבודות קשות.
בזמן שילדי המשפחה האחרים לועגים לאליסה, שטוענת כי היא ביתו של רוג'ר קאלוויי, מגיעה דיאן עם מסוק אל מגרש הגרוטאות וממהרת עם אליסה אל החתונה שכבר התחילה.
באמצע טקס הנישואים מתפרצות דיאן ואליסה אל האולם, ורוג'ר אומר לקלריס כי הוא אינו אוהב אותה יותר ושהוא מאוהב במישהי אחרת (דיאן).
אחרי שקלריס עוזבת את הטקס בסערה, רוג'ר רואה שליד דיאן עומדת בת זהה לבתו, שעמדה לידו.
אחרי שהבנות מסבירות איך נפגשו והתחלפו, רוג'ר ודיאן מבינים שהילדות גרמו ליצירת הקשר בין בני הזוג.
כשהם שואלים את הילדות מה יש להן להגיד להגנתן, הן אומרות: "תתנשקו כבר!!", והסרט מסתיים בנשיקה בין רוג'ר ודיאן.
אמנדה טיילור מרי-קייט למון (מרי קייט אולסן) היא ילדת "טום-בוי" (ילדה שמתנהגת כמו ילד) יתומה.
היא זו שמעלה את רעיון החלפת המקומות בינה לבין אליסה.
אליסה רוקסאן אשלי קאלוויי (אשלי אולסן) היא ילדה עשירה ומפונקת, בתו של רוג'ר קאלוויי.
כשהיא רק פוגשת את קלריס היא חושבת שהיא אישה נחמדה אבל אז היא שומעת את קלריס אומרת דברים שפוגעים בזכרה של אימה (של אליסה) וכשקלריס עומדת להינשא לאביה, היא מתחילה לתעב אותה.
רוג'ר קאלוויי (סטיב גוטנברג) הוא אביה האלמן והעשיר של אליסה.
הוא עומד לשאת את קלריס לאישה, אבל אז מתאהב בדיאן.
דיאן בארווס (קירסטי אלי) היא עובדת סוציאלית המטפלת ביתומים וביניהם באמנדה.
היא רוצה לאמץ את אמנדה, אבל הרשויות לא יאשרו זאת בגלל משכורתה הנמוכה.
קלריס קנסינגטון (ג'יין סיבט) היא אשת החברה הגבוהה, המאורסת לרוג'ר קאלוויי ומתעבת את אליסה.
בפני רוג'ר היא נחמדה אל אליסה, אך כשהוא אינו בסביבה היא מגלה את יחס שלילי כלפיה.
ווינצ'נזו (פיליפ בוסקו) הוא המשרת האישי של רוג'ר קאלוויי וחברו הטוב ביותר.
הוא גם מעין אב שני לאליסה, מכיר אותה ומטפל בה מיום לידתה.
הארי (ארני גרינוואלד) ופאני באטקיס (אלן-ריי הנסי) הם זוג המאמץ ילדים כדי שיעבדו בעסק המשפחתי שלהם.
הבדלים בין הסרט לספר "בן המלך והעני"
עלילת הסרט דומה לעלילת הסיפור "בן המלך והעני", אך ישנם מספר הבדלים ביניהם:
עלילת הספר מתרחשת בלונדון ולא בארצות הברית.
שמות הילדות שונים, וכך גם שמות הדמויות האחרות.
הילדים בספר הם נסיך וילד עני, אך בסרט הן שתי בנות שאחת עשירה ואחת ענייה.
התאומות מרי קייט ואשלי אולסן זכו בפרס בלימפ בטקס "Kids' Choice Awards", וכן היו מועמדות ל-Young Artist Award.
בשנת 2024 יצא מחזמר ישראלי בשם "מותק, התאומות התחלפו".
עלילת המחזמר מבוססת גם היא על בן המלך והעני עם אלמנטים נוספים מתוך אורה הכפולה, אך שונה מהסרט במיקום העלילה (לונדון) ובכך שכמו בספר המקורי, ילדה אחת היא ילדת רחוב והילדת השנייה היא הנסיכה הבריטית.
לצורך הפקת המחזמר נבחרו שלושה זוגות של תאומות זהות שישחקו את הגיבורות לסירוגין.
כמו כן מככבות אילנית לוי וסנדי בר.
מותו של סופרמן היא קשת סיפור ואירוע קרוסאובר בכותרי הקומיקס סופרמן, שפורסמה בין אוקטובר 1992 לאוקטובר 1993 על ידי חברת DC קומיקס למשך 39 חוברות.
קשת הסיפור מתחלקת לשלושה חלקים - "מותו של סופרמן" (אוקטובר-נובמבר 1992), "לוויה לחבר" (ינואר-יוני 1993) ו"שלטונם של הסופרמנים" (יוני-אוקטובר 1993).
הסדרה נכתבה על ידי כותבים כדן ג'ורגנס, ג'רי אורדוויי, קארל קסל, לואיס סימונסון, רוג'ר סטרן וג'רארד ג'ונס.
העלילה עוקבת אחר מלחמתו של סופרמן ביצור האימתני והבלתי ניתן לעצירה דומסדיי ("יום הדין") ברחובות העיר מטרופוליס.
בסוף הקרב, השניים מתים מפצעיהם האנושים.
כמו כן, מתוארת תגובתו של יקום DC למותו של סופרמן, וכן את עלייתן של ארבע דמויות הטוענות שהן סופרמן האמיתי ושובו של סופרמן המקורי.
קשת הסיפור הפכה להצלחה מסחרית: כותרי סופרמן זכו לחשיפה בינלאומית, הגיעו לצמרת המכירות ונמכרו בין לילה.
האירוע סוקר בידי המדיות השונות בארצות הברית ומחוצה לה.
סרט ההנפשה "סופרמן: יום הדין" (2007) מבוסס קלות על הסיפור.
עיבוד מחודש יצא בצורת סרט בשני חלקים: "מותו של סופרמן" (2018) ו"שלטונם של הסופרמנים" (2019).
וכן, שני פרקים של "ליגת הצדק" שבהם שונתה העלילה, ששמה דומסדיי מובס על ידי ליגת הצדק מהעתיד וסופרמן נהרג על ידי טוי-מן ותודעתו נשלחת לעתיד.
הסיפור מאחורי יצירתה של קשת הסיפור "מותו של סופרמן" החלה עוד מימי המשבר בעולמות האינסופיים של שנת 1985. בעקבות האירוע, חברת DC אתחלה מחדש את המשכיות יקום DC והשיקה מחדש את דמותו של סופרמן במיני סדרה The Man of Steel, שנכתבה בידי ג'ון ביירן.
אולם, עקב חיכוכים עם חברת DC, ביירן עזב את הסדרה והוחלף בידי רוג'ר סטרן.
בשעה שהסיפורים באמתחתו המשיכו את שכתובו של ביירן, מכירות החוברות פחתו.
במאמץ למשוך קוראות, משולש האהבה בין לויס ליין/קלארק קנט/סופרמן - שנמשך מאז שנת 1938 - השתנה.
בהתפתחות שהתבססה על אירועים תחת כתיבתו של ביירן, לויס החלה להתאהב יותר בקלארק מאשר בסופרמן.
בקשת סיפור בשם "משבר קריפטונייט הארגמן", קלארק מציע נישואים ללויס והיא מסכימה.
אף על פי שהדרך נסללה לנישואים המתוכננים בין לויס לקלארק, אירוע לא צפוי יתקע טריז בתוכניות הללו.
חברת ויאקום ביטלה את סדרת הטלוויזיה על סופרבוי, שהופקה בידי אלכסנדר סלקיינד, מפיק שלושת סרטי סופרמן הראשונים.
האחים וורנר, בעלי חברת DC קומיקס, יצרו סדרת סופרמן משלהם, "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן", שנסובה סביב משולש האהבים בין לויס ליין וקלארק קנט/סופרמן.
אחד הרעיונות שהועלו בזמן ההפקה היה חתונתם של לויס לקלארק.
האחים וורנר גילו כי בחברת DC מתוכננת עלילה דומה, וכתוצאה מכך, צוות הכותבים משני הצדדים הגיעו להסכם - לדחות את מועד חתונתם של לויס וקלארק בחוברות הקומיקס עד אשר סדרת הטלוויזיה תשדר את פרק החתונה.
כעת כשעלילת החתונה נדחתה, נוצר הצורך בעלילה חלופית.
כפי שצוין בתוספות ה-DVD של סרט האנימציה, הכותבים העלו רעיונות לגבי עלילות חלופיות, ואף התלוצצו על האפשרות להרוג את הדמות.
בסרט הדוקומנטרי Look, Up In The Sky!
The Amazing Story of Superman, העורך מייק קרלין ציין כי "העולם לקח את סופרמן כמובן מאליו, אז רצינו להראות כיצד העולם יתמודד ללא סופרמן".
בדפים האחרונים של מספר חוברות המובילות לתחילתו של הסיפור "מותו של סופרמן", מצויר אגרוף המכה בקיר פלדה בצירוף הכיתוב "דומסדיי מגיע!".
בחוברת הראשונה מתוך שבעה גליונות, שפורסמו במקביל בארבעת כותרי סופרמן החודשיים, נראית דמות אימתנית הלבושה בחליפה ירוקה, שזורעת הרס בדרכה בשדות פסטורליים.
קבוצת ליגת הצדק בע"מ (כשבין חבריה נמנים גאי גרדנר, בוסטר גולד, מקסימה והחיפושית הכחולה) עונה לקריאת מצוקה מחוץ לבקירוס, אוהיו, ועוקבת אחר שביל ההרס עד לעימות עם היצור המסתורי.
היצור תוקף את חברי הקבוצה באופן שיטתי, ומכה בבוסטר גולד אל מחוץ לסטרטוספירה.