tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה, לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרסים נוספים.
בשנת 1957 מראיין העיתונאי רג'נלד לוד דיווין (לזלי ג'ורדן בתפקידו האחרון) את בילי הולידיי ושואל אותה מדוע היא מתעקשת לשיר את פרי מוזר והיא עונה לו בכעס עצור כי זה שיר על זכויות אדם.
העלילה חוזרת לשנת 1947, בילי הולידיי היא זמרת ג'אז ורית'ם אנד בלוז מפורסמת.
ה-FBI בראשות ראש המנהל למלחמה בסמים של ה-FBI הארי אנסלינגר (גארט הדלונד) רודף אותה גם בגלל צריכת הסמים שלה וגם בגלל עקשנותה לשיר את פרי מוזר שנכתב כנגד גזענות בכלל וכנגד מעשי לינץ' באפרו-אמריקאים.
אנסלינגר מגייס את ג'ימי פלטשר (טרוונטה רודס) שיחדור לסביבת בילי כמעריץ ואז יפליל אותה על שימוש בסמים.
המהלך מצליח ובילי נעצרת ונשפטת לשנת מאסר ונאסר עליה להופיע במועדונים בניו יורק.
היא נאלצת לצאת למסע ברחבי ארצות הברית במקומות שמותר לה להופיע שם במועדונים.
עם שחרורה היא מופיעה בקרנגי הול בפני קהל אוהד.
פלטשר חוזר אליה ומתנצל והם מפתחים יחסי אהבה-שנאה.
אנסלינגר מנסה להפליל אותה וחוקר את חברתה השחקנית טלולה בנקהד (נטשה ליון) אך היא לא משתפת פעולה.
הוא מנסה להפליל אותה אותה שוב אך פלטשר מגן עליה ומפוטר.
הסצנה האחרונה מתרחשת ב-1959. בילי שוכבת בבית חולים, גוססת משחמת הכבד בגלל צריכת אלכוהול.
אנסלינגר מגיע עם מכשיר הקלטה ומנסה לשכנע אותה שתסגיר את ספקי הסמים על מנת "לטהר" את שמה אבל היא מסרבת.
לבסוף מוקרנים עם הכתוביות, צילומים של בילי הולידי, אנסלינגר ועוד.
שם השחקן שם הדמות הערותאנדרה דייבילי הולידייטרוונטה רודסג'ימי פלטשרסוכן FBIגארט הדלונדהארי אנסלינגרנטשה ליוןטלולה בנקהדשחקניתלזלי ג'ורדןרג'ינלד לורד דיוויןרוב גורדוןלואיס מק'קייבעלה של הולידייטיילר ג'יימס ויליאמסלסטר יאנגנגן סקסופוןדה-ויין ג'וי רנדולףרוזליןעוזרת של הולידייאריק לה ריי הארווייג'יימס מונרובעלה של הולידיי
ממשלת המעבר הרוסית גובשה בפטרוגרד לאחר הידרדרות האימפריה הרוסית והתפטרות הצאר מכהונתו.
כאשר סמכויותיו של משטר הצאר החלו להתפורר במהלך מהפכת פברואר של 1917, שתי רשויות יריבות, הדומה וסובייט פטרוגרד, התחרו על השלטון.
בתור פשרה, הוקמה ממשלה זמנית כדי להנהיג את רוסיה לבחירות לאספה מכוננת.
כשהצאר ניקולאי השני התפטר מתפקידו ב-15 במרץ, ואחיו מיכאיל השני, סירב לשלוט אחריו, הממשלה הזמנית שלטה רשמית ברוסיה, אבל כוחה היה מוגבל על ידי הרשות הגודלת של הסובייט בפטרוגרד.
רשות זו שלטה בצבא, במפעלים ובמסילות הרכבת, וזו הייתה תקופה של שליטה של שני מוסדות, למרות שבתחילה תמך הסובייט של פטרוגרד בממשלת המעבר.
ממשלת המעבר הונהגה בתחילה על ידי גאורגי לבוב ואחר-כך על ידי אלכסנדר קרנסקי.
היא הצליחה לארגן את הבחירות, אבל לא סיימה את השתתפותה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה, ולכן נחלשה הפופולריות שלה בין תושבי רוסיה יגעי-המלחמה.
בנוסף, נמנעה הממשלה מלקבוע את מדיניותה המוחלטת של רוסיה, בעיקר מכיוון שהייתה זמנית.
חולשה זו הובילה לפירוק הממשלה הזמנית במהלך מהפכת אוקטובר.
הבולשביקים תפסו את השלטון, והמשטר הסובייטי החל.
כבר בשבוע הראשון למהפכת פברואר פורקו ועדת הדפוס והצנזורה הצארית, הז'נדרמריה הרוסית והאוכרנה - כל אלה הוחלפו בקומיסריות ובראשן הועמד קומיסר.
קומיסריות הפנים הייתה אחראית על המשטרה הרפובליקנית וכוחות הביטחון.
סוכנות משטרת-הביטחון החשובה ביותר הייתה הצ'ה קה, הוועדה הכל רוסית החריגה למאבק במתנגדי המהפכה ובחבלה, בראשותו של פליקס דזרז'ינסקי.
במקביל לכך פעל שר המשפטים, אלכסנדר קרנסקי, להקמת ועדת חקירה שתחקור את פעילות השרים הקיסריים וראשי מוסדות השלטון הצאריים.
בין פעולות הוועדה היה כליאתו של ולדימיר סוכומלינוב, שר הצבא לשעבר, שהואשם בשחיתות ובכך שאילץ את בני העם הרוסי להילחם במלחמת העולם הראשונה בלי רובים ובלי תחמושת.
החברה הרוסית בתקופת ממשלת המעבר עברה משליטה פיאודלית-כמעט של האצולה למשטר דמוקרטי.
פועלים וחקלאים הקימו סובייטים (מועצות), שהתנהלו באופן דמוקרטי וניהלו מפעלים וקואופרטיבים חקלאיים.
גם החיילים בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה ומלחי הצי הבלטי התארגנו בסובייטים שדרשו מזון, ביגוד ותגבורת מקציניהם, דבר שהחליש מאוד את עמידת הצבא הרוסי בחזית.
תופעה נוספת שאירעה בתקופת הממשלה הזמנית הייתה הקמתן של מדינות-לאום מבוססות-סובייטים בשטח האימפריה הרוסית, הגדולה בהן הייתה הרפובליקה העממית של אוקראינה.
בצד מחסור עד כדי רעב, תססה פעילות אמנותית ותרבותית, בעיקר בבירה פטרוגרד.
בין האמנים הידועים של התקופה זמר האופרה פיודור שאליאפין, רקדני הבלט ואצלב ניז'ינסקי, תמרה קרסבינה, הסופר מקסים גורקי ורבים אחרים.
מאבקים פוליטיים בין הימין המלוכני, שביקש לשים קץ לאנרכיה ואף שאף לכיבוש רוסיה על ידי גרמניה והכתרתו מחדש של הצאר לבין השמאל (הבולשביקים) גררו את החברה לתסיסה פוליטית מתמדת.
בתווך, ניצבו הבורגנים והמנשביקים, אנשי מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
יצירת ברית בין הבורגנים והמנשביקים לאנשי ההון הימנים במטרה לעכב את כינוס הקונגרס הכל-רוסי, בו היה לבושביקים רוב, גרמה ליציאת הבולשביקים מהמערכת הפוליטית תוך כינון משטר חלופי, מבוסס-סובייטים ולמהפכת אוקטובר.
ב-2 במרץ 1917 הוועדה הזמנית של הדומה בחרה 11 שרים שיכהנו בתפקידם בעת תקופת ממשלת המעבר.
שר הפנים ויושב ראש מועצת השרים של רוסיה: גאורגי לבוב.
שר החוץ הרוסי: פאוול מיליוקוב
שר הצבא והצי: אלכסנדר גוצ'קוב
משרד האוצר הרוסי: מיכאיל טרשצ'נקו
שר המשפטים הרוסי: אלכסנדר קרנסקי
שר מסילות הברזל: ניקולאי נקראסוב
שר המסחר והתעשייה: אלכסנדר קונובאלוב
שר הדתות - ראש הסינוד הקדוש, מנהיג הדת הרוסית: ולדימיר לבוב
מבקר המדינה הרוסי: איוואן גודנייב
ראש ממשלת רוסיה, שר הצבא והצי: אלכסנדר קרנסקי
סגן יו"ר הממשלה ושר האוצר: ניקולאי נקראסוב
שר הפנים הרוסי: ניקולאי אווקסנטייב
שר החוץ הרוסי: מיכאיל טרשצ'נקו
שר המשפטים הרוסי: אלכסנדר זארודני
שר מסילות הברזל: פיוטר יורנב
שר הסחר והתעשייה: סרגיי פרוקופוביץ'
שר הדפוס והטלגרף: אלכסיי ניקיטין
ראש הסינוד הקדוש, מנהיג הכנסייה: אנטון קרטאשוב
מבקר המדינה הרוסי: פיודור קוקושקין
סגן רה"מ, שר המסחר והתעשייה: אלכסנדר קונובאלוב
שר הפנים, שר הדפוס והטלגרף: אלכסיי ניקיטין
השר למסילות ברזל: אלכסנדר ליברובסקי
ראש הסינוד הקדוש: אנטו קרטאשוב
ראש המועצה הכלכלית: סרגיי טרטיאקוב
ב-28 באוקטובר (8 בנובמבר) 1917 פרצה מהפכת אוקטובר, ממשלת המעבר הרוסית נעצרה על ידי הכוחות הבולשביקיים.
גורל חברי הממשלה לאחר המהפכה
סרגיי טרטיאקוב נעצר על ידי הגפא"ו ושוחרר ב-1929. ב-1942 נעצר על ידי הגסטאפו והואשם בהיותו מרגל סובייטי.
ב-1944 הוצא להורג במחנה ריכוז נאצי.
סרגיי פרוקופוביץ' שנעצר אף הוא בידי כוחות הביטחון הסובייטיים, שוחרר ב-1922 ונפטר מסיבות בריאותיות.
בתקופת הטרור האדום בשנות ה-30, בברית המועצות, בעת הטיהור הגדול נרצחו חברי הממשלה לשעבר הבאים: אלכסיי ניקיטין, אלכסנדר ורחובסקי, פאוול מליאנטוביץ', סמיון מאסלוב.
ארבעה נוספים נפטרו בברית המועצות: אלכסנדר ליברובסקי שנעצר פעמיים בשנים 1933 - 1934 ושוחרר; סרגיי סלאזקין, קוזמה גבוזדייב, נעצר בשנים 1931 - 1949 ושוחרר חודשיים לפני מותו ב-1956, ניקולאי קישקין נעצר פעמים רבות ונפטר ב-1930.
ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה (בגאורגית: აფხაზეთის ავტონომიური რესპუბლიკის მთავრობა; באבחזית: Ари' е'иҕьуп Аҧснытәи Автономтәи Республика) הוא הגוף היחיד המוכר באופן בינלאומי כסמכות החוקית לשלוט באבחזיה, רפובליקה אוטונומית של גאורגיה, אשר מגדירה את עצמה מחוץ לשליטה הגאורגית מאז הסכסוך הגאורגי-אבחזי שהתרחש בתחילת שנות ה-90.
כמו כן, מספר חברים של הממשלה האבחזית, כולל היושב ראש ז'יולי שרטאווה, הוצאו להורג על ידי מורדים.
מועצת השרים העתיקה את מקום מושבה לבירה טביליסי ומשמשת שם כממשלה דה יורה של אבחזיה מזה 13 שנה.
במהלך תקופה זו, הממשלה האבחזית בגלות, בהנהגת תמז נדראישווילי, היו מעורבים, במידת מה, במחלוקות פנימיות ולא השתתפו באופן פעיל בפוליטיקה של אבחזיה עד להיבחרו של יושב ראש חדש, איראקלי אלאסניה, שמונה על ידי הנשיא, מיכאיל סאקשווילי, שהיה עד אז השליח שלו לשיחות השלום עם אבחזיה.
בתקופת התקדמות המבצע המשטרתי של גאורגיה בעמק קודורי, אשר במהלכה פורקה מנישקה, בחלקה הגדול, המיליציה המקומית בהנהגת אמזר קוויציאני, הוחזר הסדר והחוק לאזור, והנשיא סאקשווילי הכריז ב-27 ביולי 2006 על הקמת ממשלה אבחזית גולה, שבסיסה בטביליסי בעמק קודורי, שבאבחזיה עילית.
ממשל זה מייצג 17% משטח אבחזיה ו-1% מאוכלוסייתה.
ראשי ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה
ממשלת הוד מלכותו, כפי שהיא נקראת כאשר מולך בממלכה המאוחדת מלך, לדוגמה היום - צ'ארלס, או ממשלת הוד מלכותה, כפי שהיא נקראת כאשר בראש בית המלוכה הבריטי מולכת מלכה הוא התואר של ממשלת הממלכה המאוחדת - הגוף העומד בראש הרשות המבצעת של הממלכה המאוחדת.
בתקופת האימפריה הבריטית שימש התואר "ממשלת הוד מלכותו" רק כתוארה של הממשלה האימפריאלית שישבה בלונדון, ולא על מנת לתאר את הרשות המבצעת הבריטית.
עם התנתקותן של מדינות חבר העמים הבריטי מהאימפריה, החל התואר לתאר רק את הממשלה בממלכה המאוחדת, אף שאירעו מקרים שגם בדומיניונים שונים או בממלכות חבר העמים הבריטי, נעשה שימוש בתואר זה על מנת לתאר את הממשלה המקומית.
ממשלת בריטניה שולטת בפועל בממלכה המאוחדת וכן במספר שטחים תלויים אשר אינם מהווים חלק מהממלכה המאוחדת ובהם הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים ואיי התעלה.
המלך הבריטי המכונה גם הכתר הוא ראש המדינה והריבון.
המלך נוטל חלק סימבולי במערכת השלטונית של הממלכה ואינו מעורב בעניינים פוליטיים או מזוהה עם מחנה פוליטי כלשהו.
עם זאת, סמכותו של הכתר, לניהול המדינה נותרה על ידי הממשלה.
ראש הממשלה מקיים גם פגישה שבועית עם המלך, בה מעדכן אותו בענייני הממשלה והמדינה.
הכתר מחזיק סמכויות פררוגטיבות כאשר רוב הסמכויות הללו מואצלות מהכתר לשרים שונים או פקידי ממשלה אחרים, אשר רשאים להשתמש בהן ללא צורך בקבלת הסכמת הפרלמנט:
הסמכות למנות ראש ממשלה- סמכות זו מופעלת על ידי המלך באופן אישי.
כאשר לאחר הבחירות הכלליות הוא ממנה את המועמד בעל הסבירות הגבוהה ביותר להיות מסוגל לקבל אמון רוב בבית הנבחרים.
מינוי ופיטור שרים- ראש הממשלה מייעץ למלך או למלכה במינוי חברי הקבינט, ובפועל ראש הממשלה הוא הקובע מי יהיו חברי הקבינט.
אשרור חוקים מלכותי -חתימה מלכותית להצעות חוק שהתקבלו בפרלמנט, הנדרשת על מנת שחוק ייכנס לתוקף.
המפקד העליון של הכוחות המזוינים- סמכות זו מופעלת באמצעות האמנה החוקתית מחייבת שבמקרה של פריסת הכוחות המזוינים לפעולה צבאית, האישור יינתן על ידי ראש הממשלה, מטעם הכתר.
בנוסף מועצת ההגנה אחראית בשם הכתר על גיוס וארגון הכוחות הצבאיים.
מינוי חברי המועצה המלכותית- גוף היועצים לריבון הממלכה המאוחדת.
הנפקה והחרמת דרכונים -הסמכות להנפיק או לשלול דרכונים בריטיים לאזרחים בריטים.
סמכות זו מואצלת למזכיר הפנים.
חנינה מלכותית- סמכות החנינה של כל עציר, נאשם או אסיר, וכן הסמכות להקל בכל עונש שהטיל בית משפט על כל אדם.
הענקת ושלילת תוארי כבוד- הסמכות להעניק ולשלול תוארי כבוד מלכותיים.
אשרור אמנות בינלאומיות- חתימה על אמנות בין הממלכה המאוחדת לבין מדינות אחרות.
הכרזת מלחמה וחתימת הסכמי שלום עם מדינות אחרות- סמכות זאת מואצלת להצבעה של קבינט ממשלת בריטניה.
פריסת כוחות מזוינים מעבר לים- ההחלטה לפרוס את הכוחות המזוינים מעבר לים מואצלת ונתונה בידי ראש הממשלה או הקבינט.
הכרה דיפלומטית- הסמכות להכיר במדינות וישויות.
מינוי וקבלת דיפלומטים- הסמכת שגרירים מטעם המדינה, קבלת כתבי אמנתם של שגרירים ממדינות זרות.
הגוף רשמי בו חברים השרים הבכירים בממשלה.
חברי הקבינט נבחרים על ידי ראש ממשלת הממלכה המאוחדת.
החברים בקבינט נושאים בתואר "מזכיר המדינה" אשר הם הדרגה הבכירה ביותר וכל אחד מהם עומד בראש משרד ממשלתי הנקרא מחלקה.
חברי הקבינט חייבים להיות חברי אחד מבתי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת.
הקבינט מהווה את גוף קבלת ההחלטות המרכזי של הרשות המבצעת בבריטניה.
שר מדינה הוא הדרג השני בהיררכיה המיניסטריאלית בממשלת הממלכה המאוחדת.
שרי מדינה משמשים תחת שרי הקבינט (Secretaries of State) במחלקות ממשלתיות שונות, ואחראים לניהול תחומים מסוימים בתוך המשרד שאליו הם משויכים.
מדובר בדרג בכיר יותר מזה של סגן שר פרלמנטרי (Parliamentary Under-Secretary of State), אך נמוך ממעמדם של שרים החברים בקבינט.
שרי מדינה ממונים על ידי ראש הממשלה ומקבלים על עצמם תחומי אחריות מואצלים מתוך סמכויות השר הבכיר במשרד.
האחריות ניתנת להם לרוב בכתב, והם מדווחים לשר הקבינט של אותו משרד.
שר מדינה עשוי להיות אחראי, למשל, על תחום ההגירה במשרד הפנים, על מדיניות הסחר במשרד הכלכלה, או על חינוך גבוה במשרד החינוך.
שרי מדינה משתתפים בדיונים פרלמנטריים, משיבים לשאילתות מטעם הממשלה, ולעיתים מייצגים את הממלכה המאוחדת בפורומים בינלאומיים.
עם זאת, הם אינם חברים בקבינט, למעט מקרים חריגים שבהם ראש הממשלה מזמין שר מדינה להשתתף בישיבות מסוימות בהתאם לחשיבות הנושא.
הממשלה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה המשיכה לתפקד כממשלה גולה בשם: "הממשלה הלאומית של גאורגיה" לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, והשתלטות הבולשביקים על גאורגיה בתחילת 1921.
הממשלה המנשביקית הנבחרת של גאורגיה, בראשות נואה ז'ורדניה, החליטה לעזוב את המדינה לאחר הניצחון הסובייטי במלחמה.
במושב האספה המכוננת של גאורגיה, בבתומי, ב-18 במרץ 1921, בחרו הנציגים בממשלה הגולה.
ממש באותו היום, חברי הממשלה, מספר נציגים של האספה המכוננת, מספר קציני צבא ומשפחותיהם עלו על סיפון האוניה "ארנסט רנאן" והפליגו בתחילה לאיסטנבול שבטורקיה ולאחר מכן לצרפת, שממשלתה הבטיחה לגולים הגאורגים מקלט מדיני.
כשהם משתמשים בכסף גאורגי, קנו חברי הממשלה הגולה 50 דונם מסביב לטירה קטנה (למעשה, מבנה ששימש ציידים) בלאוויל-סור-אורג , עיירה קטנה ליד פריז.
לאוויל הוכרזה כמקום מושבה הרשמי של הממשלה הגולה של גאורגיה.
למרות שהמהגרים סבלו ממחסור מתמיד בכסף, קיימה ממשלת ז'ורדניה מערכת יחסים קרובה עם המפלגה המנשביקית שהייתה עדיין פופולרית וארגונים אנטי-סובייטים אחרים בגאורגיה.
הממשלה הגולה של גאורגיה ניסתה במספר הזדמנויות להביא את העניין הגאורגי לתשומת הלב העולמית.
מספר מזכרים, המאיצים לתמוך בעצמאות גאורגיה, נשלחו לממשלות הבריטים, לצרפתים ולאיטלקים, כמו גם לחבר הלאומים, שאימץ שתי החלטות, בין השנים 1922-1924, שתמכו בריבונות הגאורגית.
למרות שמאבקם של הסוציאל-דמוקרטיה הגאורגית זכה לסימפתיה נרחבת במעגל הסוציאליסטים באירופה, תקוות המהגרים הגאורגים לעזרה מהמעצות הגדולות נעלמו.
בשנת 1926 התאבד קרלו צ'חיידזה , ונואה רמישווילי, המהגר הפעיל ביותר מבין הגולים הפוליטיים ושר הפנים לשעבר של הרפובליקה של גאורגיה, נרצח על ידי מרגל סובייטי בשנת 1930.
עם ההגירה של ממשלת ז'ורדניה וייסוד גאורגיה הסובייטית, התעוררה שאלת ההכרה בישות הגולה, שהייתה לעצמאותה הכרה דה יורה מהכיבוש הסובייטי.
מספר מדינות, במיוחד ליבריה ומקסיקו, הכירו בממשלה הגולה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, כשהיא הייתה כבר בגלות.
הממשלה הגולה המשיכה להיות מוכרת לעיתים בתואר "הממשלה הלגיטימית של גאורגיה" על ידי בלגיה, הממלכה המאוחדת, צרפת ופולין.
בסופו של דבר הסובייטים אכן נכנסים לחבר הלאומים בשנת 1934. מרגע זה ואילך גוועה האפקטיוויות של הממשלה הגולה.
ראשי הממשלה הלאומית של גאורגיה בגלות
ב-1993 גם מדינת אריתריאה קיבלה את עצמאותה ממנה באופן רשמי.
במאי 1991 ארגון השעביה השתלט כמעט על כל מחוז אריתריאה, במקביל ארגון המורדים הקואליציוני האיחדג הצליח להשתלט על רוב אתיופיה.
ב-21 במאי אותה שנה מנגיסטו ברח ומצא מקלט מדיני בזימבבווה, ממשלתו עזבה כשבוע אחר כך.
השעביה הצליח להשתלט על כל אריתריאה ב-24 במאי ו-25 ימים אחר כך יושב ראש השעביה איסאייס אפוורקי הודיעו על הקמת הממשלה המחוזית האריתריאית.
במקביל, ב-27 במאי כוחות האיחדג צעדו לתוך אדיס אבבה והצליחו להשתלט על הממשלה הלאומית האתיופית.
אחרי שהצליחו להשיג שליטה, המנהיגים האתיופים והאריתריאים היו במערכה של עימותים כלכליים-פוליטיים, ובעיות ביטחון שאיימו להכניע את שתי הממשלות חדשות.
מלס זנאווי ואיסאייס אפוורקי לקחו על עצמם לפתור בעיות אלה.
על מנת להשיג את המטרות האלה, שתי הממשלות אימצו אסטרטגיות דומות, שהתרכזו בפיוס לאומי, דמוקרטיזציה סופית, יחסים טובים עם המערב, מערך סוציאלי והתפתחות כלכלית.
כל מנהיג, אף על פי כן, נקט בטקטיקה שונה על מנת לבצע את השינוי.
המשימה הראשונה שציפתה לשליטים החדשים באדיס אבבה הייתה יצירת ממשלת ביניים.
בסופו של דבר, הוקמה כביכול וכונסה ועידה לאומית באדיס אבבה מה-1 ביולי עד ה-5 ביולי.
קבוצות פוליטיות מכל הקצוות הוזמנו להיות נוכחים, אך האיחדג סיננה את אלו שזוהו עם המשטר הקודם, כמו מפלגת הפועלים האתיופית והתנועה הסוציאליסטית הכלל-אתיופית, וגם אלו שהתנגדו לאיחדג, כמו היחאפה וקואליציות הכוחות לדמוקרטיה אתיופית.
מספר גופים בינלאומיים גם נכחו, וכללו בין השאר משלחות מארצות הברית, ברית המועצות, והאומות המאוחדות.
אף על פי שבמוצהר הייתה זו ועידה פתוחה, האיחדג שלט באופן הדוק על התהליכים.
הוועידה אימצה צ'רטר לאומי, שנחתם על ידי נציגים של כשלושים ואחת מהקבוצות הפוליטיות, ובכך הקימו את ממשלת המעבר האתיופית, שהורכבה מענפים מבצעיים ומחוקקים, ואישרו את ההסכם בין השעביה לאיחדג שהפכה את העיר אסאב לנמל חופשי תמורת משאל עם על עצמאות אריתריאה בתוך שנתיים.
ממשלת המעבר הורכבה ממשרדים של הנשיא, ראש הממשלה ומועצת שרים מולטי-אתנית שמנתה שבעה עשר חברים.
על מנת להבטיח נציגות פוליטית רחבה, מועצה של שמונים ושבעה חברים נוצרה, שתבחר את הנשיא החדש, תחוקק חוקה חדשה, ותנהל מעבר לממשלה לאומית חדשה.
חברי האיחדג מנו שלושים ושניים משמונים ושבעת המושבים במועצה.
אבו קיבלה שנים עשר מושבים, דדאוו והתנועה הדמוקרטית העממית האתיופית כבשו כל אחת עשרה מושבים.
עשרים ושבע קבוצות אחרות זכו במושבים הנותרים.
הצ'רטר קרא ליצירה של טיוטה לחוקה חדשה שתיכנס לתוקף עד תחילת 1995. וגם חייב את ממשלת המעבר לנהל בהתאמה עם ההצהרה העולמית של האו"ם לזכויות אדם ולא להתערב בעניינים פנימיים של מדינות סמוכות.
הצ'רטר הכיר את בזכות של כל העמים באתיופיה להגדרה עצמית, בהקשר של פדרליזם אתני, וקראה ליצירה של מחוזות ומועצות אזוריות על הבסיס האתני.
הוועידה הלאומית הייתה צעד ראשון בשחזור של ממשלה לגיטימית מרכזית.
עם סוף מלחמת האזרחים בכל רחבי הארץ, המטרות המרכזיות היו פיתוח כלכלי והבעיה האריתריאית שבה אתיופיה תפסיד לבסוף את הנמלים בים סוף.
חלוקה חדשה: פדרליזם אתני ובחירות
תחת הסדר החדש, מועצת הנציגים בחרה במלס זנאווי לנשיא של ממשלת המעבר, על מנת לבצע את התנאים המנהליים של הצ'רטר הלאומי, ממשלת המעבר חילקה את המדינה לשמונה אזורים עצמאיים מבוססים אתנית והכרה בשלוש ערים עצמאיות שהם מולטי-אתניות אדיס אבבה, דירה דאווה והרר.
העמים הגדולים האמהרים, האורומו, סומלים, תגרים והעפרים קיבלו מחוז עצמאי משלהם, בעוד שהעמים הקטנים קובצו יחד למחוזות משולבים מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, בנישנגול-גומאז וגמבלה.
כל מחוז הכיל מספר נפות ותתי נפות.
המחוז הגדול ביותר הוא של האורומו שהכיל כ- 220 פלכים, המחוז הגדול אחריו היה של האמהרים שהכיל 126 מתוך 600 הפלכים שבאתיופיה.
תחת המערכת הזאת, כל אחד מה מחוזות היה אחראי על חוקים אזוריים וסמכות שיפוטית מעל הקהילות מקומיות, בזמן שהממשלה המרכזית נשארה אחראית על עניינים צבאיים, ענייני חוץ, מדיניות כלכלית, דרישות אזרחות, ומטבע.
על מנת לאייש את היחידות המנהליות החדשות, ממשלת המעבר קבעה בחירות לאומיות.
התאריך הרשמי לבחירות היה בתחילה 1991 אך נדחה מסיבות פוליטיות מנהליות לתוך 1992. עד אז, הרשויות רשמו כמעט יותר מ-200 מפלגות פוליטיות שהציגו את מועמדותם בבחירות, רק למעט מהם, הייתה השפעה משמעותי בלעצב את שיטת הממשל.
ממשלת המעבר החלה בבחירות מקדימות לוועדות של הרשויות המקומית באפריל ובמחוזות ב-21 ביוני 1992.
בעיות ביטחון מנעו מהבחירות להתקיים בכמה אזורים, ובאופן ניכר בעפר, סומלי והררי.
קבוצה של כ-250 משקיפים של האו"ם הסיקו שהבחירות של יוני סבלו ממספר ליקויים רציניים, שכללו היעדרות של תחרות אמיתית, הפחדה של מפלגות ומועמדים, השבתה של משרדי מפלגה פוליטיים, ואפילו ירי על מועמדים.
המשקיפים טענו שבעיות מנהליות לוגיסטיות ושונות קלקלו את התהליך של הבחירות ושרבים מהאוכלוסייה לא הבינו מדוע הבחירות נחוצות.
כתוצאה מכך, כמה מפלגות פוליטיות, כמו אבו, הארגון העממי הכלל-אמהרי והארגון הדמוקרטי העממי של גידאו, הורידו את מועמדותם כמה ימים לפני הבחירות.
ב-22 ביוני ארגון אבו פרש מהממשלה ופנה למאבק מזוין.
למרות כל זאת ממשלת המעבר קיבלה את התוצאות הבחירות, על אף שהקימה ועדה לחקר האי סדירויות.
בזירה הכלכלית, ממשלת המעבר ירשה מדינה במשבר, בנאום הציבורי הראשון של מלס זנאווי אחרי שהאיחדג הצליח להשתלט על אדיס אבבה הכריז שקופת המדינה ריקה, לא מספיק צרות אלו יותר משבעה מיליון בני אדם היו בסכנת רעב בעקבות הבצורת ומלחמת האזרחים.
סטטיסטיקות כלכליות שיקפו את ההערכה הזאת, ובשנת כספים האתיופית של 1990 ו 1991, התל"ג ירד בכ 5.6 אחוז, הירידה הגדולה ביותר מאז הבצורת של 1984.
על מנת לפתור את הבעיות האלה, ממשלת המעבר נטשה את השיטות הנכשלות של מנגיסטו.
התחלה הייתה לפרק את המערכת כלכלית הנוכחית עם כלכלת שוק קפיטליסטית חופשית ופרטית.
בדצמבר 1992 אומץ שיטה כלכלית חדשה הממשלה לקחה תחת שליטתה סקטורים כלכליים מהותיים כמו בנקאות, ביטוח, נפט, מכרות, ותעשיות כימיות.
אף על פי כן, קימעונות, תחבורה ציבורית, ייצאו וחקלאות.
בזמן שעסקים קטנים הופרטו, החקלאות קיבלה תשומת הלב והשקעה.
עד 1993 חוות המדינה של תקופת מנגיסטו פורקו והופרטו.
אתיופיה התחילה לקבל עזרה כלכלית מכמה מקורות, כוללת מאירופה, הבנק העולמי, יפן, קנדה, וארצות הברית.
התפתחויות כמו אלה סיפקו יסוד סולידי לשיפור כלכלי של רווחי העתיד וב 1993 היו עדיין בשיאם.
בעקבות זאת היה ברור שאתיופיה תישאר אחת המדינות העניות בעולם בעתיד הצפוי מראש.
אחת הבעיות הכי רציניות של ממשלת המעבר היו אי היכולת שלה לשמור על הביטחון ברחבי אתיופיה.
אחרי שהחזית המהפכנית עלתה לשלטון, היא פירקה את הצבא האתיופי שמנה כ-440,000 חיילים.
כתוצאה מכך, כמה מאות אלף אנשי צבא לשעבר פנו לפשע כדרך חיים.
רבים מהחיילים לשעבר תרמו לאי יציבות באדיס אבבה וחלקים במזרח בדרום ובמערב אתיופיה.
על מנת לפותר את הבעיות האלה, ממשלת המעבר יצרנ את הוועדה לשיקום חיילים ומתנדבי מלחמה, באמצע 1993 הארגון טען שעזר בשיקום של יותר מ 159,000 חיילים לשעבר בתחומים חקלאיים שונים.
בנוסף, פקידים טענו שהם המשיכו לספק עזרה לכ-157,000 חיילים לשעבר שחיו במרכזים עירוניים שונים.
אורומיה: באמצע 1991 כוחות הממשלה התנגשו ביחידות של אבו בדרום מערב דירה דאווה על הזכויות לאסוף הכנסות של צמח הגאת שנלעס באופן פופולרי בקרן אפריקה ובתימן.
אף על פי ששתי הקבוצות חתמו הסכם שלום באוגוסט, המתחים עדיין התקיימו, והלוחמה המשיכה בסביבות דירה דאווה והרר שהסתיימה בשנה זו.
ב 1992 היחסים בין האיחדג לאבו המשיכו להתדרדר, עם עימותים מזוינים שהתרחשו ברחבי מערב ומזרח אתיופיה.
אחרי שאבו נפסלה ממועמדות בבחירות על ידי הממשלה ביוני, לחימה כוללת התרחשה בדרום ודרום מערב המדינה, אך כוחותיה היו חלשים על מנת להחזיק את המאמץ ליותר מכמה שבועות.
באפריל 1993 הארגון הודיע שוב פעם שהרחיב את המבצעים שלו, אך משקיפים רבים פיקפקו בהכרזה זו וביכולת של ארגון זה לבצע פעולות צבאיות יעילות כנגד הממשלה.
עפר: ממשלת המעבר נלחמה בבעיות גם כנגד העפרים הכפריים שיושבים בעמקים עד לחוף של ים סוף באריתריאה, במיוחד במשך השנה הראשונה.
בספטמבר 1991 מספר עפרים תקף משאית מזון ליד העיירה מייל שממוקמת על הדרך שבין אדיס אבבה לעסב והרגו כשבעה בני אדם.
על מנת להחזיר את הביטחון באזור האיחדג יצאה בקמפיין צבאי באזור וירתה במתפרעים הכפריים.
מאז, יחסי האיחדג והעפרים נשארו מתוחים.
כמה מהעפרים שיתפו פעולה עם ארגון אבו אך רבים מהם הצטרפו לתנועה לשחרור עפר, שבתחילת שנת 1993 טענה שהיא מונה כ-2,500 חברים.
דירה דאווה: באזור זה ממשלת המעבר נלחמה כנגד החזית לשחרור גורגורה ויסה.
ב-4 באוקטובר 1991 הייתה התנגשות מזוינת בין כוחות הממשלה לבין ארגון זה, המתקוממים יצאו בהשבתה זמנית של הרכבת בין ג'יבוטי לאדיס אבבה בתחנת דירה דאווה והפריעו בסחר שבין אתיופיה לג'יבוטי השכנה.
הלחימה הפריעה להפצה של מזון לכמעט מיליון פליטים במזרח אתיופיה.
בתחילת 1992 ארגון זה סירב להכיר בשלטון האיחדג באזור המאוכלס ביסים בדירה דאווה.
עד 1993 תנועת הרכבות בין אתיופיה לשכנתה ג'יבוטי לא הופרע.
אמהרה: במשך יולי וספטמבר 1991, האיחדג ניהל מספר קרבות באזורי גוג'אם ובגמדר שבצפון אתיופיה כנגד ארגון היחאפה, הפלג הפוליטי העיקרי שהוצא אל מחוץ לחוק.
גמבלה: האיחדג לחם כנגד החזית העממית לשחרור גמבלה, שטענו על הזכות לשלוט באזור ללא התערבות האיחדג.
נפילת שלטונו של מנגיסטו יצר משבר לכ-500,000 סודאנים שחיו במחנות פליטים בגמבלה ובסביבתה.
אף על פי שהממשלה החדשה טענה שהם יכלו להישאר באתיופיה, כמעט כל הפליטים, פוחדו מפעולות התגמול בשביל לספח האזור לסודאן וכנגד מיליטנטים מקומיים וסודאנים שהאיחדג ניהל כנגדם מאבק.
כתוצאה מכך בתחילת שנת 1992 נשארו רק כ-15,000 פליטים סודאניים במערב אתיופיה.
מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום: במחוז זה, הפשע היה בעיית הביטחון העיקרית.
במרץ 1992 חיילי האיחדג עצרו 1,705 שודדים חמושים ולכדו אלפי כלי נשק, כולל מקלעים, משגרי רקטות ורימונים.
חרף פעולות אלו, משקיפים מערביים האמינו שבעיות ביטחון אלו ימשיכו להטריד את השלטון של האיחדג בעתיד הצפוי מראש בגלל המספר הגדול של המובטלים בדרום המדינה.
בניגוד לתנועות והארגונים באתיופיה, באריתריאה כמעט כל האריתראים תמכו בשעביה ובמטרותיה.
שנתיים לאחר ההשתלטות על אריתראיה, השעביה הקימה את הממשלה המחוזית האריתראית וגירשה את כל החיילים והפקידים האתיופים למחוז תיגראי.
באוקטובר 1992 ממשלת אריתריאה פתחה את בתי הספר וחודשים לאחר מכן הקימה מערכת משפט עצמאית, פעולות אלו נעשו לאחר שארגון השעביה הוציא צו שירות לאומי לכל אזרחי אריתריאה שקרא להם לבנות מחדש את המדינה ולהתנדב בצבא, במשטרה, כפקידי ממשלה, מורים ורופאים.
בנוסף לכך לאחר הפלת משטרו של מנגיסטו האיחדג והשעביה נוסחו הסכם ב-1991 על קיום משעל עם לעצמאות אריתריאה לאחר שנתיים.
ב-1993 החל משעל העם באריתריאה.
תוצאות המשעל שהחל ב-23 באפריל ועד 25 באפריל 1993 היו תמיכה של 99.8%, משקיפי האו"ם שנכחו בקלפיות אישרו שהמשאל עבר ללא תקלות, מספר שעות לאחר פרסום התוצאות המדינות ארצות הברית, מצרים, איטליה וסודאן הכירו במדינה החדשה ואריתראה הצטרפה לארגון האומות המאוחדות.
החוקה החדשה: סוף ממשלת המעבר
באוגוסט האספה המחוקקת העבירה רשמית את כוחה לבית המחוקקים החדש, והמדינה שינתה את שמה ל-רפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה.
עד 1997 יותר מ 5,000 חשודים הואשמו בפשעי מלחמה כמו עינויים, רצח, ורצח עם.
ממשלת מעבר פדרלית (בסומלית: Dowladda federaalka kumeelgaarka) הייתה הממשל המוכר על ידי מרבית מדינות העולם כממשלת רפובליקת סומליה בין השנים 2004 ל-2012. הממשלה נוסדה כאחת מן המוסדות הפדרליים הזמניים של הממשלה על בסיס כתב האמנה הפדרלי הזמני, שאושר בנובמבר 2004 על ידי הפרלמנט הפדרלי הזמני.
ממשלת המעבר הפדרלית נוהלה על ידי ראש הממשלה ותחת נשיא המדינה.
הממשלה מנהלת את המדינה החל מ-2004 בשל המצב הביטחוני הרגיש במדינה, שמרבית האזורים בה נמצאים בשליטת כנופיות וארגוני טרור שמיוחסים להם קשרים עם ארגון הטרור אל-קאעידה.
הממשלה נאבקה בארגון הטרור א-שבאב, ומגובה על ידי כוחות האו"ם, האיחוד האפריקאי וארצות הברית, זאת בניסיון לשחרר את כל אזור דרום סומליה הנמצא בשליטתו המוחלטת של הארגון.
באוגוסט 2011 ממשלת המעבר הצליחה להשתלט על כל מוגדישו, לאחר קרבות קשים מול ארגוני הטרור והכנופיות השונות.
בספרמבר 2012 כוננה מערכת ממשל חדשה המבוססת על משטר נשיאותי למחצה ונבחר נשיא חדש, חסן שייח מחמוד.
ממשלת המעבר הפדרלית הוכרה על ידי מרבית מדינות העולם בתור הממשלה השלטת במדינה, חרף חוסר יכולתה המעשית לעשות כן.
סומליה היא חברה באומות המאוחדות, באיחוד האפריקאי למרות חיכוכים עם הארגון על כוונתו לצרף גם את סומלילנד כחברה מן המניין.
סומליה היא ממייסדות ארגון הוועידה האסלאמית.
ממשלת המעבר הפדרלית מחזיקה ב-19 שגרירים במדינות אחרות.
אתיופיה מחזיקה בשגרירות משלה במוגדישו וקונסוליות בסומלילנד ובפונטלנד.
בדצמבר 2010 ג'יבוטי פתחה מחדש את השגרירות שלה.
שנה אחר כך עשתה זאת גם הודו, לאחר 20 שנות שיתוק דיפלומטי בין שתי המדינות עקב המצב הביטחוני.
ב-2011 איטליה ובריטניה הודיעו כי יפתחו מחדש את השגרירויות שלהן במדינה.
ממשלת גרינלנד (בגרינלנדית: Naalakkersuisut, בדנית: Grønlands Regering) היא הרשות המבצעת בגרינלנד, בכל הקשור לענייני הממשל הנוגעים לענייני הפנים של גרינלנד.
חברי הממשלה ממונים על ידי ראש ממשלת גרינלנד, אך באופן רשמי מאושרים על ידי חברי הפרלמנט של גרינלנד (Inatsisartut).
חברי הממשלה אינם בהכרח נבחרי ציבור, וניתן למנות לתפקידים השונים כל אדם.
הממשלה תכיל לרוב בסביבות 10 חברי ממשלה (כולל ראש הממשלה), הנקראים גם "שרים", וכל אחד מהם עומד בראש משרד ממשלתי וממונה על ידי ראש הממשלה.
ממשלת ברנטין הראשונה (בשוודית: Regeringen Branting I) הייתה ממשלת שוודיה בין ה-10 במרץ 1920 ל-27 באוקטובר 1920.
זו הייתה הממשלה הראשונה בראשות מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה (SAP), והייתה ממשלת מיעוט.
ממשלת ברנטין הראשונה היא בעלת חשיבות היסטורית יוצאת דופן בשוודיה בעיקר בהיבט הסמלי.
חשיבותה הרבה נובעת מן העובדה שעד 1917 הפוליטיקה השוודית הייתה דומה למונרכיה כאשר המלך מינה את הממשלה, וההצבעה בבחירות שהחלו כ-30 שנים קודם לכן, לא הייתה פתוחה לכלל האוכלוסייה.
בתקופת הרפורמה (1919-1921) התאפשרה לראשונה הצבעה לנשים באופן כללי, ולגברים בני 35 ומטה, אף שאחוז ההצבעה שלהם היה מינורי, אך השליטה "דה-פאקטו" עדיין הייתה בידי המלך.
במסגרת זו מפורסמת במיוחד "תוכנית שלושת השלבים", שבה על אף שרוב הבוחרים הצביעו לסוציאל-דמוקרטים ולליברלים, מונה שוורץ "הלאומי" לראשות הממשלה ונאלץ להתפטר לאחר מספר חודשים, וממשלתו הראשונה של אידן מונתה במקומו.
באופן כללי נחשבת ממשלה זו כממשלה הראשונה של הדמוקרטיה השוודית באופן שנבחר על ידי העם ולא על ידי המלך, והיא עומדת בראשית תקופת הפרלמנטיזם ואפשרות ההצבעה-הכללית.
יחד עם זאת, ממשלתו של ברנטין הייתה לממשלה הראשונה במונרכיה שהונהגה על ידי ראש-ממשלה ממעמד הפועלים, מעמד שונה ממעמד האצולה ששלט עד אז ובראשו עמד המלך.
הממשלה עמדה במרכז הרפורמה של 1919-21, הערכית-סמלית, של ממשלה המונהגת על ידי פוליטיקאים שמגיעים מחוץ לאליטה הישנה של המלך ומקורביו ונבחרת מתוך פרלמנט שנבחר עם שיעור הצבעת נשים וגברים צעירים גבוה באופן ניכר מבעבר.
שם סיעה משרדים תאריך תחילת כהונה תאריך סיום כהונה תפקיד ילמאר ברנטין הסוציאל-דמוקרטים משרד ראש הממשלה 10 במרץ 1920 27 באוקטובר 1920
ראש הממשלה אריק פלמסטירנה הסוציאל-דמוקרטים משרד החוץ 10 במרץ 1920 27 באוקטובר 1920
שר החוץ אסטן אונדן הסוציאל-דמוקרטים משרד המשפטים 10 במרץ 1920 30 ביוני 1920
שר המשפטים I אסאר אוקרמן הסוציאל-דמוקרטים משרד המשפטים 30 ביוני 1920 27 באוקטובר 1920
שר המשפטים II פר אלבין הנסון הסוציאל-דמוקרטים משרד ההגנה 10 במרץ 1920 27 באוקטובר 1920
שר ההגנה ברנהרד אריקסון הסוציאל-דמוקרטים משרד ההגנהמשרד הבריאות והרווחה 10 במרץ 19201 ביולי 1920 27 באוקטובר 192027 באוקטובר 1920
שר הבריאות והרווחה קרל סוונסון הסוציאל-דמוקרטים משרד לעניינים אזרחיים 10 במרץ 1920 27 באוקטובר 1920שר העניינים אזרחיים פדריק ווילהלם תורסון הסוציאל-דמוקרטים משרד האוצרמשרד התעשייה, התעסוקה והתקשורת 10 במרץ 19201 ביולי 1920 30 ביוני 192027 באוקטובר 1920שר האוצר I
שר המסחר ריקארד סנדלר הסוציאל-דמוקרטים שר בלי תיקמשרד האוצר 10 במרץ 19201 ביולי 1920 30 ביוני 192027 באוקטובר 1920שר בלי תיק
שר האוצר II אולוף אולסון הסוציאל-דמוקרטים משרד החינוך, המחקר והתרבותמשרד הארכיולוגיה 30 ביוני 192030 ביוני 1920 27 באוקטובר 192027 באוקטובר 1920
שר הארכיולוגיה וויליאם לינדר הסוציאל-דמוקרטים שר בלי תיק 1 ביולי 1920 27 באוקטובר 1920שר בלי תיק תורשטן נות'ין הסוציאל-דמוקרטים שר בלי תיק 30 ביוני 1920 27 באוקטובר 1920שר בלי תיק
ממשלת האימפריה הרוסית הייתה גוף הביצוע העליון במדינה שהוקמה ב-8 בספטמבר 1802 בשם ועדת השרים של האימפריה הרוסית והייתה אחראית לתיאום וניהול משרדי הממשל שהוקמו באותה עת ברפורמה הממשלתית של אלכסנדר הראשון.
ב-19 באוקטובר 1905 קיסר האימפריה הרוסית ניקולאי השני חתם על צו לפיו הוועדה שינתה שמה למועצת השרים ושרי המדינה חויבו לדווח ליושב ראש המועצה על פעילות משרדיהם.
קודם לכן, ועדת השרים לא ערכה ישיבות סדירות ואלה נערכו רק בנוכחות הצאר ולפיכך והיו תלויות בהחלטות הצאר.
סמכויות הממשלה הורחבו והיא הפכה בפועל לגוף של הרשות המבצעת.
לאחר מהפכת פברואר 1917 המועצה הוחלפה על ידי ממשלת המעבר.
משנת 1905 הייתה הממשלה לגוף ניהול עיקרי במדינה ובראשה עמד יושב ראש מועצת השרים.
שר האדמות (עד 1915 — מפקד עליון לאדמות)
יושב ראש ועדת השרים היה למעשה תוארו הרשמי של ראש ממשלת רוסיה באותם ימים.
עד שנת 1810 כל ישיבות הוועדה נערכו בנוכחות הצאר, בשנת 1810 קנצלר האימפריה הרוסית ניקולאי רומיאנצב מונה לנציג הצאר בוועדה ושנתיים לאחר מכן הוועדה הפכה לחלק מהמועצה המדינית.
משנת 1905 ליושב ראש מועצת השרים ניתנו סמכויות רבות יותר וישיבות הממשלה נערכו בתדירות גבוהה יותר וללא צורך בנוכחותו של הצאר.
שםתאריך מינויתאריך עזיבהאלכסנדר וורונצוב18021809ניקולאי רומיאנצב18091810ניקולאי סלטיקוב18101812סרגיי ויאזמיטינוב18121812פיוטר לופוחין18121827ויקטור קוצ'וביי18271832ניקולאי נובוסילצב18321838אילריון ואסילצ'יקוב18381847ואסילי לבאשוב18471848אלכסנדר צ'רנישוב18471856אלכסיי אורלוב18561861דמיטרי בלודוב18611864פאבל גגארין18651872פאבל איגנטייב18721877פיוטר ואלוייב18771881מיכאיל רייטרן18811887ניקולאי בונגה18871895איוואן דורנובו18951903סרגיי ויטה190322 באפריל 1906איוואן גורמיקין19068 ביולי 1906פיוטר סטוליפין19065 בספטמבר 1911ולדימיר קוקובצוב191131 בינואר 1914איוואן גורמיקין (קדנציה שנייה)191420 בינואר 1916בוריס שטורמר191610 בנובמבר 1916אלכסנדר טרפוב191627 בדצמבר 1916ניקולאי גוליצין191628 בפברואר 1917
ממשלת ואנג ג'ינג-ויי (בסינית: 汪精衛政權), שהייתה ידועה באופן רשמי בשם הממשלה הלאומית המאוחדת של הרפובליקה הסינית, הייתה ממשלת בובות של האימפריה היפנית, שהייתה ממוקמת במזרח סין.
היא נשלטה על ידי דיקטטורה טוטליטרית של מפלגה אחת בהנהגת ואנג ג'ינג-ויי, חבר לשעבר בקוומינטנג.
האזור שבו שלט נכבש לראשונה על ידי יפן בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, עם תחילת מלחמת סין–יפן השנייה.
ואנג, יריבו של צ'יאנג קאי שק, ערק לצד היפני, והקים ממשלה בנאנג'ינג הכבושה (בירתה המסורתית של סין) ב-1940. המדינה החדשה טענה להמשכיות של סין כולה במהלך קיומה, ותארה את עצמה כיורשת הלגיטימית של מהפכת שינהאי ושל סון יאט-סן.
למעשה רק השטח הכבוש על ידי יפן היה בשליטתו הישירה של ואנג.
ממשלת הבובות הזאת הייתה קיימת עד סוף מלחמת העולם השנייה וכניעת יפן באוגוסט 1945, שמה קץ למשטר ורבים מחבריו הואשמו בבגידה.
המדינה הוקמה על ידי שילוב של הממשלה הרפורמית הקודמת (1938–1940) לבין הממשלה הזמנית (1937–1940) של הרפובליקה של סין.
היו אלה משטרי בובות ששלטו באזורים מרכזיים וצפוניים של סין שהיו תחת שליטה יפנית.
שלא כמו ממשלתו של ואנג ג'ינג-ויי, המשטרים האלה לא היו הרבה יותר מזרועות ההנהגה הצבאית היפנית ולא זכו להכרה אפילו מיפן עצמה או מבעלי בריתה.
משטרו של ואנג כשל גם על ידי העובדה שסמכויות שהוענקו לו בידי היפנים היו מוגבלות ביותר, מה שהשתנתה רק בחתימה על הסכם חדש ב-1943, שהעניק לה ריבונות רבה יותר משליטה יפנית.
היפנים ראו במשטר במידה רבה לא מטרה בפני עצמה, אלא אמצעי להשגת משא ומתן עם צ'יאנג קאי-שק, מה שהוביל אותם להתייחסות לואנג לעיתים קרובות באדישות.
ואנג ג'ינג-ויי נחשב כמועמד לרשת את סון יאט-סן כמנהיג המפלגה הלאומנית, בהתחשב בשירותו הנאמן למפלגה בכל שנות ה-20. בשנות השלושים של המאה ה-20 מונה ואנג ג'ינג-ויי לשר החוץ של הממשלה הלאומנית בהנהגת צ'יאנג קאי-שק, עמדה שנתנה לו שליטה ביחסי סין-יפן המידרדרים.
בעוד צ'יאנג קאי-שק מיקד את תשומת לבו העיקרית נגד המפלגה הקומוניסטית הסינית, ואנג ג'ינג-ויי עמל לשמור על השלום בין סין ליפן, והדגיש שוב ושוב את הצורך בתקופה של שלום ממושך כדי שסין תחזק את עצמה מבחינה כלכלית וצבאית כמעצמה עולמית.
עם זאת, למרות מאמציו, לא הצליח ואנג למצוא פתרון של שלום למניעת פלישת היפנים לשטח הסיני.
באפריל 1938 מינתה הוועידה הארצית של הקואומינטאנג את ואנג כסגן נשיא המפלגה, והוא היה מדווח רק לצ'יאנג קאי-שק עצמו.
בינתיים המשיכה ההתקדמות היפנית בשטח הסיני כחלק מהמלחמה הסינית-יפנית השנייה.
בתפקידו החדש דחק ואנג בצ'יאנג קאי-שק להשיג הסכם שלום עם יפן, ובלבד שהעסקה ההיפותטית "לא תפריע לשלמותה הטריטוריאלית של סין".
צ'יאנג קאי-שק היה נחוש בדעתו שלא להיכנע, ועמדתו הייתה שאם סין תהיה מאוחדת לחלוטין בשליטתו, היפנים יפסידו במלחמה.
כתוצאה מכך המשיך צ'יאנג להקדיש את תשומת לבו העיקרית לחיסול הקומוניסטים ולסיום מלחמת האזרחים הסינית.
ב-18 בדצמבר 1938 פרשו ואנג ג'ינג-ויי וכמה מתומכיו הקרובים ביותר מעמדותיהם ועלו למטוס להאנוי כדי לחפש דרכים חלופיות לסיום המלחמה.
מבסיס חדש זה החל ואנג לחפש אחר פתרון של שלום לסכסוך, ללא תלות במפלגה הלאומנית בגולה.
ביוני 1939 החלו ואנג ותומכיו לשאת ולתת עם היפנים על הקמתה של ממשלה לאומנית חדשה, שעשויה לסיים את המלחמה למרות התנגדותו של צ'יאנג.
לשם כך ביקש ואנג להכפיש את הלאומנים בצ'ונגצ'ינג על בסיס הטענה שהם לא ייצגו את הממשלה הרפובליקנית כפי שחזה ד"ר סאן.
אלא למעשה זאת "דיקטטורה של מפלגה אחת".
מאמציהם נבלמו על ידי הסירוב היפני לתת גיבוי לואנג ולממשלתו החדשה.
בסופו של דבר, ואנג ג'ינג-ויי ובעלי בריתו הקימו את מפלגתם החדשה, והשתלטו על הממשלה בנאנג'ינג בשנת 1940, מתוך תקווה שטוקיו עשויה בסופו של דבר להיות מוכנה לשאת ולתת על הסכם שלום.
ואנג וקבוצתו נפגעו כבר בשלב מוקדם על ידי עריקתו של הדיפלומט גאו צונגו, אשר מילא תפקיד מכריע בהסדרת היחסים של ואנג עם היפנים בינואר 1940. הוא התאכזב מואנג, והאמין שיפן לא רואה את סין כשותפה שווה.
הוא לקח עמו את המסמכים של האמנה הבסיסית שיפן חתמה עם ממשלת ואנג ג'ינג-ויי, ועבר לצד של ציאנג קאי שק.
הוא חשף את המסמכים בעיתונות של הקואומינטאנג, והביא השג תעמולתי גדול לצ'יאנג קאי-שק.
האירוע השפיל את תנועתו של ואנג בעיני הציבור, שראה במשטרו - ממשלת בובות של היפנים.
בתאוריה שלטה הממשלה הלאומית המאוחדת בכל סין, למעט מנצ'וקוו, שאותה הכירה כמדינה עצמאית.
למעשה, בזמן הקמתה, הממשלה המאורגנת שלטה רק בג'יאנגסו, באנהוי ובגזרה הצפונית של ג'ג'יאנג, שכולם היו בשליטה יפנית אחרי 1937.
לאחר מכן, הגבולות השתנו בהתאם למצב הצבאי ובהתאם לשטח השליטה של היפנים בסין במהלך המלחמה.
במהלך המתקפה היפנית בדצמבר 1941 הרחיבה הממשלה המאורגנת את שליטתה בחונאן, חוביי וחלקים ממחוזות ג'יאנגשי.
נמל שאנגחאי וערי הנקו ווצ'אנג נכנסו אף הם לשליטת הממשלה אחרי 1940.
בעוד נאנג'ינג עדיין שיקמה את עצמה לאחר התקיפה ההרסנית והכיבוש על ידי הצבא הקיסרי היפני, הממשלה הצעירה פנתה לשאנגחאי כמוקד העיקרי שלה.
תפקידה של שאנגחאי כמרכז כלכלי ותקשורתי לכל סין, ועם זיקה קרובה למעצמות המערביות, ומקום מוגן יחסית מפני התקפות של כוחות הקואומיטאנג ושל הכוחות הקומוניסטיים כאחד, הציעה שאנגחאי ההזדמנות מצוינת עבור ואנג כבר בשאנגחאי המשטר החדש היה חשוף להתקפות עליו - על ואנג ותומכיו ועל תוכנית השלום שלו.
בנובמבר 1940 השיגה המפלגה שלו תמיכה מקומית מספקת כדי להתחיל בהשתלטות עוינת על בתי המשפט הסיניים ועל הבנקים, שעדיין היו תחת שליטה של הקואומינטנג בצ'ונגצ'ינג.
בהשתלטות זו ואנג צבר הון והיה מסוגל להנפיק מטבע חדש.
אך בסופו של דבר, ההשפעה הכלכלית שהצטברה הייתה מצומצמת, אף על פי שהיפנים ניסו להכילה על שטחים נוספים שהיו בשליטתם.
המבנה המינהלי של המשטר החדש כלל רשות חקיקה ורשות מבצעת.
שניהם היו תחת הנשיא וראש המדינה ואנג ג'ינגווי.
עם זאת, הכוח הפוליטי בפועל נשאר בידי המפקד הצבא היפני בסין וגורמים פוליטיים יפניים שהוקמו על ידי היועצים הפוליטיים היפנים.
לאחר שקיבל אישור ביפן להקים ממשלה לאומית בקיץ 1940, הורה ואנג ג'ינג-ויי לקונגרס הלאומי השישי של הקואומינטאנג להקים את הממשלה הזאת בנאנג'ינג.
ההכרזה התקיימה באולם הכנסים, שבו נראו הדגלים הלאומי (אדום-כחול-לבן) ודגל הקומינטאנג (כחול-לבן) ושולב דיוקן גדול של סון יאט-סן.
ביום שבו הוקמה הממשלה החדשה, הלך ואנג לבקר את קברו של סאן בנאנג'ינג כדי לסמל את הלגיטימיות של כוחו כיורשו של סאן.
ואנג היה פוליטיקאי בכיר בממשלת קואומינטאנג, וכאיש סודו של סאן העביר את צוואתו האחרונה.
כדי להכפיש את הלגיטימיות של ממשלת צ'ונגצ'ינג, אימץ ואנג את דגל סאן בתקווה שבכך יסמן אותו כיורשו החוקי של סאן ויחזיר את הממשלה לנאנג'ינג.
מטרתו העיקרית של המשטר החדש הייתה להציג את עצמה כהמשך לגיטימי של הממשלה הלאומנית לשעבר, למרות הכיבוש היפני.
לשם כך ביקשה הממשלה החדשה לעיתים קרובות להחיות ולהרחיב את המדיניות הקודמת של הממשלה הלאומנית, לעיתים קרובות בהצלחה מעורבת.
המאמצים להרחיב את ההכרה היפנית
בעוד ואנג הצליח לחתום ביפן על "אמנת יסוד" שהכירה במפלגתו החדשה בנובמבר 1940, לא הוענקה לו שום הכרה יפנית בממשלתו.
ההסכם הראשוני עם היפנים מנע כל אפשרות שואנג יפעל כמתווך עם צ'יאנג קאי-שק להשגת הסכם שלום בסין.
כמו כן, לא ניתנו למשטר החדש שום סמכויות ניהוליות נוספות בסין הכבושה, למעט אלה שנקבעו בעבר בשאנגחאי.
בתקווה להרחיב את האמנה עם יפן, ואנג נסע רשמית לטוקיו ביוני 1941 כדי להיפגש עם ראש הממשלה פומימרו קונואה כדי לדון בהסכמים חדשים.
לרוע מזלו של ואנג, ביקורו הגיע בזמן הפלישה הנאצית לברית-המועצות, צעד שהעלה עוד יותר את הצורך של טוקיו להשיג הכרעה בסין, ולא לחתום על הסכם שלום.
בסופו של דבר, ראש ממשלת יפן, הסכים לתת הלוואה משמעותית לממשלת נאנג'ינג כמו גם ריבונות נוספת, שאף אחת מהן לא באה בסופו של דבר לידי ביטוי מעשי.
עם זאת הצליח ואנג לשכנע את היפנים לסייע בהכרה רשמית בממשלת נאנג'ינג משאר מעצמות הציר.
כאשר ההתקפה היפנית נבלמה באוקיינוס השקט, התנאים נשארו עקביים באופן כללי בממשלתו של ואנג ג'ינג-ויי.
המשטר המשיך להציג את עצמו כממשלתה הלגיטימית של סין, המשיך לפנות לצ'יאנג קאי-שק כדי להגיע להסכם שלום, והמשיך להתקוטט בריבונות המוגבלת שנתנו לו הכובשים היפנים.
עם זאת, ב-1943, מנהיגים יפנים, ביניהם הידקי טוג'ו, הכירו בכך שהמלחמה פונה נגדם, והם חיפשו דרכים חדשות לחיזוק הכוחות היפנים המתוחים.
לשם כך, נתנה טוקיו הכרה מלאה לממשלתו של ואנג ג'ינג-ויי כבעלת ברית מלאה, וכרתה ברית איתה.
הסכם חדש זה העניק לממשלת נאנג'ינג שליטה ניהולית מוגברת על שטחה שלה, כמו גם יכולת מוגברת לקבל החלטות עצמיות מצומצמות.
על אף הצלחתה זו, הייתה האמנה מאוחרת מדי, כך שתוכל לספק לממשלה החדשה משאבים מספיקים כדי לנצל את כוחותיה, ויפן לא הייתה מסוגלת להציע סיוע לשותפה החדשה.
ממשלת נאנג'ינג הלאומית קיבלה הכרה בינלאומית מועטה בלבד, וזכתה להכרה רק על ידי כמה מכוחות הציר.
תחילה, נותנת החסות העיקרית שלה, יפן, קיוותה להגיע להסכם שלום עם צ'יאנג קאי-שק.
אז העניקה הכרה רשמית במשטר ואנג ג'ינג-ויי למשך שישה חודשים מיום היווסדה, עד 30 בנובמבר 1940. ביולי 1941 הוכרה ממשלת נאנג 'ינג כממשלת לגיטימית של סין על ידי גרמניה ואיטליה.
זמן קצר לאחר מכן, ספרד, סלובקיה, רומניה, בולגריה, קרואטיה ודנמרק הכירה גם במשטר ואנג ג'ינג-ויי כממשלה הלגיטימית של סין.
האימפריה של מנצ'וקוו ומשטר נאנג'ינג הכירו הדדית ושמרו על משימות דיפלומטיות ומסחריות בתוך שטחן.
לאחר שהשיגה יפן יחסים דיפלומטיים עם הכס הקדוש ב-1942, הם ובעלי בריתם לחצו על האפיפיור פיוס השנים עשר להכיר במשטר בנאנג'ינג ולאפשר לשליח סיני להתמנות לשגריר בוותיקן, אך הוא סירב להיכנע ללחצים אלה.
במקום זאת הגיע הוותיקן להסכם לא רשמי עם יפן, כי נציגם האפוסטולי בבייג'ינג ישלב ביקורים לקתולים בשטחה של ממשלת נאנג'ינג.
האפיפיור התעלם גם מהצעתו של הנציג האפוסטולי הנ"ל, מריו זנין, שהמליץ באוקטובר 1941 שהוותיקן יכיר במשטר ואנג ג'ינג-ויי כממשלה הלגיטימית של סין.
צרפת במשטר וישי, למרות היותה קשורה למדינות הציר, התנגדה ללחץ היפני וסירבה להכיר במשטר ואנג ג'ינג-ויי, כאשר דיפלומטים צרפתים בסין הכירו בממשלת צ'יאנג קאי-שק.
במהלך העימותים במרכז סין, השתמשו היפנים במספר שיטות לגיוס מתנדבים סינים.
אוהדי היפנים, כולל מושל פרו-יפני של נאנג'ינג, או בעלי קרקעות מקומיים גדולים כמו טאו-ליאנג, פעלו לגיוס כפריים מקומיים תמורת כסף או מזון.
היפנים גייסו 5,000 מתנדבים באזור אנהוי עבור הצבא.
הכוחות היפנים והממשלה הלאומית המאורגנת השתמשו בסיסמאות כמו "התנגד לשודדים הקומוניסטים" או "התנגד לממשלה המושחתת ותמוך בממשלה הרפורמית" כדי להניע את התקפות הגרילה ולחזק את תמיכת האיכרים בהם.
היפנים השתמשו בשיטות שונות לגיוס האוכלוסייה המקומית.
בתחילה, הפחד שימש מכשיר יעיל כדי לשמור על הסדר, אבל גישה זו השתנתה בעקבות הערכות של האידאולוגים הצבאיים היפנים.
בשנת 1939, הצבא היפני ניסה כמה הצעות פופוליסטית, כולל:
רפורמה קרקעית על ידי חלוקת רכושם של בעלי קרקעות גדולים לנחלות קטנות והקצאתם לאיכרים מקומיים.
מתן שירותים רפואיים, כולל חיסון נגד כולרה, טיפוס וטיפולים למחלות אחרות
הקפדה על יחס הוגן של חיילים יפנים לנשים סיניות
פיזור כרוזים ממטוסים על מתן תגמולים לקבלת מידע מודיעיני
כסף ומזון היו לעיתים קרובות תמריצים שימושיים
מנהיגים בודהיסטים בתוך השטחים הסינים הכבושים נאלצו אף הם לשאת נאומים פומביים ולשכנע אנשים לתמוך בברית הסינית עם יפן.
ממשלת ואנג סבלה מהתנגדות ציבורית נרחבת.
ואנג נתפס כבוגד על ידי האוכלוסייה הסינית, לרבות הקואומינטנג והקומוניסטים, ושלטונו התערער בשל חבלה והתנגדות מתמשכת.
בעקבות זאת, ובשל העובדה שסמכותה נפרשה רק על שטחי הכיבוש של יפן, מספר הנאמנים לשלטון היה נמוך, מה שמנע תפקוד תקין וסיוע בהקלת סבלם של הסינים תחת הכיבוש.
חיי היומיום היו קשים לעיתים קרובות ברפובליקה הסינית של ממשלת נאנג'ינג.
התושבים המקומיים פנו לשוק השחור כדי להשיג פריטים נחוצים.
מוצרי צריכה נעשו נדירים ומחיריהם האמירו עם התרחבות המאמץ המלחמתי של יפן, בשנחאי לדוגמה הם עלו פי 11 עד 1941. היפנים הקימו גם מחנות מעצר של שבויי מלחמה, מחנות ריכוז ומרכזי הכשרה של טייסי קמיקזה.
מותו של וונג ג'ינג-ויי (1944) הציל אותו מגורלם של חברי ממשלתו הבכירים שעמדו לדין על בגידה בחודשים שלאחר הכניעה היפנית.
הוא, לצד סגנו צ'ן גונגבו, קיבלו את התואר "האנג'יאן", כלומר בוגדים במסורת של אנשי האן.
בעשורים הבאים, ואנג ג'ינג-ויי וכל פרשת ממשלתו הפכו למוקד ויכוחים אקדמיים היסטוריים.
באופן כללי, הערכות שנעשו על ידי חוקרים הפועלים ברפובליקה העממית של סין נתנו את הפרשנויות השליליות ביותר על המשטר הכושל, ואילו חוקרים מערביים בדרך כלל מעריכים יותר חיובית את הממשלה ואת ואנג ג'ינג-ויי, החוקרים הטייוואנים נמצאים בהערכתם אי שם באמצע בין שני קטבים אלה.
ממשלת הונגריה (בהונגרית: Magyarország Kormánya) היא הרשות המבצעת בהונגריה.
היא מובלת על ידי ראש הממשלה, ומורכבת משרים שונים.
ראש הממשלה נבחר על ידי האספה הלאומית.
בדרך כלל ראש הממשלה הוא מנהיג המפלגה הגדולה בפרלמנט.
ראש הממשלה בוחר את שרי הממשלה והוא היחיד שיכול לפטרם.
הממשלה מפוקחת ומבוקרת על ידי הנשיא והפרלמנט.
מאז סתיו העמים הפוליטיקה ההונגרית מנוהלת במערכת רב-מפלגתית.
ממשלת האיטי היא הרשות המבצעת של האיטי.
בראשות הממשלה עומד ראש הממשלה, וחברים בה שרים.
ראש הממשלה נבחר על ידי הנשיא, ושרי הממשלה נבחרים על ידי ראש הממשלה.
משרד התכנון ושיתוף פעולה חיצוני
משרד החינוך הלאומי והכשרה מקצועית
משרד החקלאות, משאבי הטבע ופיתוח הכפר
משרד העבודות הציבוריות, התחבורה והתקשורת
המשרד לתוכניות חברתיות ופרויקטים של הממשלה (הועבר לראש הממשלה)
ממשלת הודו (בהינדי: भारत सरकार, ב-ISO: Bhārat Sarkār), מכונה לעיתים קרובות GoI, הממשלה המרכזית, ממשלת האיחוד או פשוט המרכז, היא הממשלה המרכזית של האיחוד של הודו.
מושב הממשלה ממוקם בניו דלהי, בירת הודו.
ממשלת הודו הידועה גם בשם "האיחוד של הודו" (על פי סעיף 300 של חוקת הודו) מבוססת על בסיס שיטת ווסטמינסטר לשליטה במדינה, ממשלת האיחוד מורכבת בעיקר מהרשות המבצעת, המחוקקת, והשופטת, שבה כל הסמכויות מוקנות לפי החוקה בידי ראש הממשלה, הפרלמנט ובית המשפט העליון.
נשיא הודו הוא ראש המדינה והמפקד הראשי של הכוחות המזוינים ההודים בעוד ראש הממשלה הנבחר משמש כראש ההנהלה, ואחראי על ניהול ממשלת האיחוד.
הפרלמנט הוא בית מחוקקים דו-ביתי, כאשר הלוק סבהה הוא הבית התחתון והרג'יה סבהה הבית העליון.
מערכת המשפט מכילה בית משפט עליון, 25 בתי משפט גבוהים וכמה בתי משפט מחוזיים, כולם כפופים בית המשפט העליון.
חוקי המשפט האזרחי הבסיסיים הנוגעים לאזרחי הודו נקבעים בחקיקה פרלמנטרית גדולה, כגון קוד ההליך האזרחי, חוק העונשין וקוד ההליך הפלילי.
בדומה לממשלת האיחוד, ממשלות מדינה בודדות מורכבות כל אחת מרשויות מבצעת, מחוקקת ושופטת.
מערכת המשפטית החלה על האיחוד וממשלות מדינה בודדות מבוססת על "המשפט המקובל" ו"המשפט הסטטוטורי" של אנגליה.
שמה המלא של המדינה הוא "הרפובליקה של הודו".
הודו ובהראט הם שמות קצרים נפוצים בחוקה שמשמעותם "הרפובליקה של הודו", ושניהם מופיעים על שטרות משפטיים, בהסכמים ובתיקים משפטיים.
המונחים "ממשלת האיחוד", "השלטון המרכזי" ו"Bhārat Sarkār" משמשים לעיתים קרובות באופן רשמי ולא רשמי להתייחס לממשלת הודו.
המונח "ניו דלהי" השתרש ומשמש כמטונומיה לממשלת האיחוד, עקב העובדה שמושב הממשלה הוא בניו דלהי.
הרשות המבצעת של הממשלה היא זו בעלת הסמכות והאחריות הבלעדית לניהול היומי של הביורוקרטיה הממלכתית.
חלוקת הכוח לענפי ממשל נפרדים היא מרכזית על פי הרעיון הרפובליקני של הפרדת הרשויות.
הסמכות המבצעת נתונה בעיקר לנשיא הודו, בהתאם לסעיף 53(1) לחוקה.
לנשיא יש את כל הסמכויות החוקתיות ומפעיל אותם ישירות או באמצעות קצינים כפופים לפי סעיף 53(1) כאמור.
הנשיא יפעל בהתאם לסיוע וייעוץ שהציע ראש הממשלה, המוביל את מועצת השרים כמתואר בסעיף 74 לחוקה.
מועצת השרים נשארת בשלטון במהלך ה'הנאה' של הנשיא.
עם זאת, בפועל, מועצת השרים חייבת לשמור על תמיכת הלוק סבהה.
אם נשיא מבטל את מועצת השרים מיוזמתו, הדבר עלול לעורר משבר חוקתי.
כך, בפועל, לא ניתן לפטר את מועצת השרים כל עוד היא מחזיקה בתמיכת רוב בלוק סבהה.
הנשיא אחראי על מינוי בכירים רבים בהודו.
הנשיא, כראש מדינה, מקבל גם כתבי האמנה של שגרירים ממדינות אחרות, בעוד שראש הממשלה, מקבל תעודות של נציבים גבוהים מחברי חבר העמים, בהתאם למסורת ההיסטורית.
הנשיא הוא דה יורה המפקד הראשי של הכוחות המזוינים של הודו.
נשיא הודו יכול להעניק חנינה או להפחית את עונשו של מורשע פעם אחת, במיוחד במקרים של ענישה מוות.
ההחלטות הכרוכות בחנינה וזכויות אחרות של הנשיא אינן תלויות בדעתו של ראש הממשלה או ברוב של הלוק סבהה.
אולם ברוב המקרים האחרים הנשיא מפעיל את סמכויות הביצוע שלו בעצתו של ראש הממשלה.
נכון להיום, נשיא הודו הוא דרופדי מורמו.
ראש ממשלת הודו, כפי שמפורט בחוקת הודו, הוא ראש הממשלה, יועצו הראשי של הנשיא, ראש "מועצת השרים" ומנהיג מפלגת הרוב בפרלמנט.
ראש הממשלה מוביל את מנהלת ממשלת הודו.
ראש הממשלה הוא החבר הבכיר בקבינט בממשלת הממשלה במערכת פרלמנטרית.
ראש הממשלה בוחר ויכול לפטר חברים אחרים בקבינט; מקצה תפקידים לחברים בתוך הממשלה; הוא החבר ויו"ר הקבינט והאחראי להבאת הצעת חקיקה.
התפטרותו או מותו של ראש הממשלה מפרקים את הממשלה.
ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא כדי לסייע בניהול ענייני ההנהלה.
מועצת השרים של האיחוד כוללת את ראש הממשלה, שרי הממשלה ושרי המדינה.
כל שר חייב להיות חבר באחד מבתי הפרלמנט.
בראש הממשלה עומד ראש הממשלה, ומייעץ לו על ידי מזכיר הממשלה, המשמש גם כראש השירות המנהלי ההודי ושירותים אזרחיים אחרים.
חברים נוספים במועצה הם שרים של קבינט האיגוד, שהם ראשי משרדים שונים; או שרי המדינה, שהם חברים זוטרים המדווחים ישירות לאחד משרי הממשלה, הפוקדים לרוב על היבט ספציפי של הממשלה; או שרי מדינה, שאינם מדווחים בפני שר בממשלה.
בהתאם לסעיף 88 לחוקה, לכל שר תהיה הזכות לדבר, ולהשתתף בהליכים של כל בית, כל ישיבה משותפת של הבתים, וכל ועדת פרלמנט שאפשר לקרוא לו כחבר, אך לא תהיה זכאית להצבעה בבית בו אינה חברה.
בהודו יש צורת ממשל קוואזי-פדרלית, שנקראת "איחוד" או ממשלה "מרכזית", עם נבחרי ציבור ברמת האיחוד, המדינה והרמה המקומית.
ברמה הלאומית, ראש הממשלה מתמנה על ידי נשיא הודו מהמפלגה או הקואליציה שיש לה את רוב המושבים בלוק סבהה.
חברי הלוק סבהה נבחרים ישירות לתקופה של חמש שנים על ידי זכות בחירה אוניברסלית למבוגרים באמצעות מערכת הצבעה בשיטה הרובנית.
חברי הראג'יה סבהה, המייצגת את המדינות, נבחרים על ידי חברי האספות המחוקקות של המדינה על ידי ייצוג יחסי, למעט 12 חברים שמועמדים על ידי הנשיא.
הודו היא כיום הדמוקרטיה הגדולה בעולם, עם מעל 900 מיליון בעלי זכות בחירה, נכון לשנת 2019.
ממשלת גרמניה הנאצית הייתה דיקטטורה שנוהלה על פי עקרון הפיהרר.
כיורשת ממשלת רפובליקת ויימאר, היא ירשה את מבנה הממשל והמוסדות של המדינה הקודמת.
אף על פי שטכנית חוקת ויימאר נשארה בתוקף עד כניעת גרמניה הנאצית ב-1945, לא היו מגבלות ממשיות על הפעלת כוח המדינה.
בנוסף לממשלה שכבר קיימת מטעם רפובליקת ויימאר, ההנהגה הנאצית יצרה מספר רב של ארגונים שונים במטרה לסייע להם למשול ולהישאר בשלטון.
הם חימושו וחיזקו את הצבא, ויצרו צבא מפלגתי אישי משלהם, שבשנת 1940 נודע בשם ואפן אס אס.
ב-30 בינואר 1933, הנשיא פאול פון הינדנבורג מינה את אדולף היטלר לקנצלר גרמניה.
בחודשים הבאים, המפלגה הנאצית השתמשה בתהליך שנקרא האחדה כדי להביא במהירות את כל היבטי החיים תחת שליטה של המפלגה.
כל הארגונים האזרחיים, לרבות קבוצות חקלאיות, ארגוני מתנדבים ומועדוני ספורט, הוחלפה בהנהגתם של אוהדים או חברי מפלגה נאצים.
עד יוני 1933, כמעט הארגונים היחידים שלא נשלטו על ידי הנאצים היו הצבא והכנסיות.
עד 1939, חברות במפלגה הייתה חובה עבור כל פקידי שירות המדינה.
היטלר שלט בגרמניה באופן אוטוקרטי על ידי עמידה על עקרון הפיהרר, שקרא לצייתנות מוחלטת של כל הכפופים.
הוא ראה במבנה הממשלתי פירמידה, כאשר הוא עצמו - המנהיג הבלתי ניתן לטעות - בפסגה.
תפקידים במפלגה לא נקבעו בבחירות.
תפקידים אוישו באמצעות מינוי על ידי בעלי דרג גבוה יותר.
המפלגה הנאצית השתמשה בתעמולה כדי לפתח פולחן אישיות סביב היטלר.
בכירים דיווחו להיטלר ופעלו לפי מדיניותו, אך הייתה להם אוטונומיה ניכרת.
גורמים רשמיים היו צפויים "לפעול למען הפיהרר" - לקחת יוזמה בקידום מדיניות ופעולות בהתאם לרצונותיו ולמטרות המפלגה הנאצית, מבלי שהיטלר יצטרך להיות מעורב בניהולה השוטף של המדינה.
לעיתים קרובות הוא דחה את קבלת ההחלטות, נמנע מהאצלה ברורה ואפשר לכפופים להתחרות זה בזה, במיוחד בשנים שלפני המלחמה.
הממשלה לא הייתה גוף מתואם ומשתף פעולה, אלא אוסף לא מאורגן של סיעות בראשות חברי האליטה המפלגתית שנאבקו לצבור כוח ולזכות בחסדו של הפיהרר.
נוצרה שיטת הממשל לפיה גורמים נאצים מובילים נאלצו לפרש את נאומיו, הערותיו וכתביו של היטלר על מדיניות הממשלה ולהפוך אותם לתוכניות ולחקיקה.
היטלר בדרך כלל לא נתן פקודות בכתב; במקום זאת הוא העביר אותם מילולית, או שלח אותם דרך מקורבו, מרטין בורמן.
הוא הפקיד בידי בורמן את הניירת, המינויים והכספים האישיים שלו, ובורמן השתמש במעמדו כדי לשלוט בזרימת המידע והגישה להיטלר.
הקבינט של היטלר מעולם לא התכנס לאחר 1938, והוא הרתיע את שריו מלהיפגש באופן עצמאי.
סגנון המנהיגות של היטלר היה לתת פקודות סותרות לכפופים לו ולהציב אותם בתפקידים שבהם חובותיהם ואחריותם חופפים לאלה של אחרים, כדי ש"החזק יעשה את העבודה".
בדרך זו, היטלר טיפח חוסר אמון, תחרות וקרבות פנים בין הכפופים לו כדי לבסס ולמקסם את כוחו.
היטלר היה מוגן על ידי מכונת התעמולה האפקטיבית של יוזף גבלס, שהציגה את היטלר כמנהיג הירואי וחסר תקלות.
יתרה מכך, הממשלה הוצגה כמסורה, צייתנית ויעילה.
לאחר יוני 1941, עם התקדמות מלחמת העולם השנייה, היטלר התעסק בענייני צבא ובילה את רוב זמנו במפקדה הצבאית שלו בחזית המזרחית.
דבר שהוביל את היטלר להסתמך יותר ויותר על בורמן שיטפל במדיניות הפנים של המדינה.
ב-12 באפריל 1943, מינה היטלר באופן רשמי את בורמן למזכיר האישי של הפיהרר.
בשלב זה הייתה לבורמן שליטה דה-פקטו בכל ענייני הבית, ומינוי חדש זה נתן לו את הכוח לפעול בתפקיד רשמי בכל עניין.
רוב המבנים השיפוטיים והקודים המשפטיים של רפובליקת ויימאר נותרו בשימוש בתקופת הנאצים, אך התרחשו שינויים משמעותיים בקודים השיפוטיים, כמו גם שינויים משמעותיים בפסיקות בתי המשפט.
רוב זכויות האדם של חוקת רפובליקת ויימאר הושבתו על ידי מספר חוקים.
מכמה מיעוטים, פוליטיקאים מהאופוזיציה ושבויי מלחמה נשללו מרבית הזכויות.
כסוג חדש של בית משפט, הוקם ב-1934 בית הדין העממי שעסק רק במקרים בעלי חשיבות פוליטית.
בפועל, הוא שימש רק כבית משפט לקנגורו , וניהל משפטי ראווה שהעניקו הליך משפטי תוך מתן עונשים קשים לאויבים פוליטיים.