tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פינת זיכרון בעיר רמת גן – בשנת 2023 הנציחה עיריית רמת גן את חיה וד"ר זליק פאול בפינת זיכרון שהוצבה במרכז העיר, בכניסה לאשכול גני ילדים.
אבן הזיכרון מנציחה את פועלם של בני הזוג – זליק כרופא, כמפקד אוניית מעפילים וכאיש מחתרת, וחיה כגננת ומייסדת גן הילדים הפרטי הראשון בעיר.
מיצג ההעפלה במוזיאון מכון ז'בוטינסקי – מיצג אור-קולי בן 18 דקות על עלייה ב' הרוויזיוניסטית, שהוקם בתוך חלל של ספינת מעפילים, מציג דמות דמיונית של מפקד בהעפלה הבלתי-לגאלית המבוססת על קורותיו וכתביו של ד"ר זליק פאול.
הרומן "ספינת התלאות" – דמותו של ד"ר פאול שימשה השראה לדמות הבדיונית של ד"ר סול, מפקד אוניית המעפילים בספר "ספינת התלאות" מאת עודד טירה – רומן דמיוני המבוסס על קורותיה של אוניית המעפילים "קאטינה" ועל סיפורה האישי של אימו של טירה, דינה טירס, שהייתה בין מעפילי האונייה.
זלמן (זיאמה) ארן (לשעבר אהרונוביץ'; 1 במרץ 1899, י"ח באדר ה'תרנ"ט, יוזובקה, פלך יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית – 6 בספטמבר 1970, ה' באלול ה'תש"ל) היה מנהיג ציוני סוציאל-דמוקרטי, פוליטיקאי ומחנך ישראלי יליד אוקראינה, חבר הכנסת מטעם מפא"י.
כיהן כשר החינוך של מדינת ישראל במשך 11 שנה, בין 1955 ל-1960 ובין 1963 ל-1969, והיה דמות משפיעה בראשית ארגון מערכת החינוך בישראל.
ארן נולד ביוזובקה (כיום העיר דונצק) וגדל בבית דתי.
בהמשך התרחק מאורח החיים הדתי ונסע ללמוד מדעים ואגרונומיה.
בחרקוב הצטרף בגיל 17 לתנועת "צעירי ציון" והפך לחבר הנהגתה.
מאוחר יותר עבד כמורה וכמזכיר.
לאחר הפילוג ב"צעירי ציון" הצטרף ל וב-1922 נאסר פעמיים על ידי הג.פ.או.
ב-1926 עלה לארץ ישראל ועבד כפועל בניין.
הוא הצטרף למפלגת אחדות העבודה ובאוקטובר 1928 נבחר למזכירותה.
ב-1930, עם הקמת מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), נמנה עם חברי מרכז המפלגה.
באוגוסט 1935 השתתף כציר מטעם מפא"י ל.
לאחר ששב לארץ היה לחבר ההנהגה הבכירה של ההסתדרות.
בהמשך היה לראש מחלקת הארגון, מחלקת ההסברה וגזבר ההסתדרות.
באוקטובר 1948 מונה למזכיר מפא"י ובינואר 1949 נבחר מטעמה ל.
ב-1954 צורף לממשלת ישראל החמישית כשר בלי תיק.
בתקופת כהונתו הראשונה דאג לפיתוח החינוך הקדם-מקצועי ולהקמת מוסדות על יסודיים דו-שנתיים, תלת-שנתיים וארבע-שנתיים תוך הנהגת הקלות בשכר לימוד.
הוא אף הוביל להפיכתו של תיאטרון "הבימה" לתיאטרון הלאומי של ישראל.
תקופת כהונתו השנייה של ארן נחשבת לבולטת ביותר שלו.
בתקופה זו הוביל רפורמה מקיפה בשינוי מבנה החינוך שכללה, בין היתר: הרחבת חוק חינוך חובה חינם, על ידי הכללה הדרגתית של כיתות ט' ו-י' במסגרת חינוך החובה; הקמת בתי ספר על-שכונתיים ואינטגרטיביים; פיתוח תוכניות לימודים חדשות; ואקדמיזציה של המורים.
הרפורמה הושלמה ב-1968 וכעבור שנה, ב-1969, פרש ארן מהחיים הפוליטיים.
הוא נפטר כעבור שנה נוספת, בגיל 71.
שנות ילדותו וצעירותו באוקראינה ובארץ ישראל
נולד ביישוב יוזובקה (כיום העיר דונצק) שבפלך יקטרינוסלב, בדרום האימפריה הרוסית, כבן לגנסה ולמרדכי אהרונוביץ, למשפחה בת תשעה ילדים: שמונה בנים ובת.
באוקטובר 1905, כשהיה בן שש, היה עד לפוגרום בעירו, ואירוע זה השפיע עליו לאורך כל ימי חייו.
אביו גידל אותו באווירה דתית קפדנית, ובהתאם לכך למד זלמן בחדר אך בהמשך הועבר לחינוך ביתי.
לאחר מכן במספר ישיבות באזור, בהן בישיבות בערים קרמנצ'וג, יקטרינוסלב ויליזבטגראד, עד 1916. כמו כן למד לימודי תיכון ערב בעירו.
הוא ניסה לחמוק מאורח החיים הדתי שכפה עליו אביו.
בשל כך התחיל ללמוד נגינה על כינור, אולם משהדבר נתגלה קטע אביו את הלימודים.
בנעוריו נמשך אל רעיונות הציונות והסוציאליזם, ונסע ללמוד מדעים ואגרונומיה במוסדות אוניברסיטאיים בעיר חרקוב.
שם הצטרף בשנת 1916 לתנועת "צעירי ציון", ונבחר במהרה לחבר בהנהגתה.
בימי מלחמת העולם הראשונה היה אהרונוביץ פעיל בוועד ארגון שסייע לפליטים יהודים, ובשנת 1917 היה חבר בוועד ההגנה העצמית של יהודי יוזובקה.
בין השנים 1918–1923 עבד כמורה לסוציולוגיה וסטטיסטיקאי בחרקוב.
ב-1919 ברח לתקופה קצרה מיוזובקה עקב חשש מהצבא הלבן.
בחורף 1920 למד בסמינר הפדגוגי ביבסקציה, ובסיום לימודיו היה מורה ומזכיר בבית ספר יידישאי בעיר.
בהמשך למד באקדמיה למדעים עיוניים לאחר ששיחד את אחד מפקידי האקדמיה, ואחר כך החל ללמוד חקלאות.
החל מאותה השנה, אחרי פילוג בתנועת צעירי ציון היה חבר המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) בחרקוב.
עקב פעילותו בתנועה היה תחת מעקב של הג.פ.או., נאסר פעמיים ב-1922 (בינואר ובספטמבר) ואף סולק מבית הספר להוראה של יבסקציה ומלימודי החקלאות.
במרץ 1924 נבחר במרכז מפלגה זו במחתרת במסגרת פגישה שנערכה בדירה קטנה בסנט פטרסבורג, המשיך באופן זה לפרסם את פעילותה של המפלגה וכן היה פעיל מרכזי בחלוקת כרוזים.
הוא עזב את חרקוב משהבין כי שירותי הביטחון הסובייטיים עלולים לחשוד בו.
ב-1925 נתבקש על ידי חברי מפלגתו לברר דרכים באשר להגירה לא חוקית מברית המועצות לארץ ישראל.
בדצמבר אותה שנה החליט ארן שהבשיל הזמן להגשים את שאיפותיו הציוניות, וגנב את הגבול בין ברית המועצות ובין לטביה.
בה בעת נסתיימה פעילותו בצ"ס.
את שנותיו בתנועה תיאר כ"שנים הטהורות ביותר" בחייו.
מלטביה עבר לגרמניה, שם פגש לראשונה את דוד בן-גוריון.
מאוחר יותר עלה על אונייה שיצאה מנמל טריאסטה.
ב-26 במרץ 1926 הגיע לנמל יפו ובכך הצליח לעלות לארץ ישראל, שבה התחיל דרכו כפועל.
השתתף בעבודות בניית הכביש בין יפו ובין פתח תקווה ולאחר מכן עבר צפונה ועבד כפועל בניין בחיפה ובכפר חסידים.
פעילותו הפוליטית בתקופת המנדט הבריטי
בהגיעו לארץ ישראל הצטרף אהרונוביץ למפלגת אחדות העבודה.
באוגוסט 1927 נבחר לוועד סניף המפלגה בתל אביב ובהמשך היה למזכיר הסניף.
בינואר 1928 נבחר לוועד הסניף של המפלגה בירושלים.
באוקטובר אותה שנה נבחר למזכירות אחדות העבודה.
בתפקידו זה עסק בעיקר בארגון משאל בקרב חברי המפלגה על איחודה עם הפועל הצעיר, שנערך בין 25 ביוני ל-19 ביולי 1929.
למן הקמת מפא"י בשנת 1930 נמנה עם חברי מרכז המפלגה.
כמו כן בלט בפעילותו במוסדות ההסתדרות.
מספטמבר 1930 היה מזכיר מועצת הפועלים של תל אביב.
בעת כהונתו בתפקיד, בסוף 1931, יזם את הקמת משען במטרה לסייע לחברי ההסתדרות הכושלים הזקוקים לעזרה.
באותה התקופה התרחשו הפרות שביתות מצד הרוויזיוניסטים.
לאור זאת תמך דוד בן-גוריון במאבק תקיף נגד הרוויזיוניסטים והציע גם "לסלק את הבית"רים מעבודה בכל אתר ואתר".
לעומת זאת, טען ברל כצנלסון כי מאבק תקיף לא נחוץ בשלב הזה ויש לאמץ מדיניות הבלגה.
אהרונוביץ תמך בעמדתו של בן-גוריון ומתח ביקורת חריפה על כצנלסון.
ב-17 באפריל 1933 פרצה מהומה בין חברי ההסתדרות הכללית לבין חברי בית"ר, לאחר שאלה קיימה צעדה לציון סיום כנס של ההסתדרות.
מועצת פועלי תל אביב בהנהגת אהרונוביץ השתתפה במהומה, שכללה גם אלימות פיזית.
לאחר האירוע כתב כצנלסון מכתב למרכז מפא"י, בו ביקר את מועצת פועלי תל אביב ואת אהרונוביץ על תגובתם האלימה לצעדה.
בעקבות האירוע הוא הודיע על פרישתו מ"המוסדות המנהלים" במפלגה ובהסתדרות.
ביוני 1934 נדון אברהם סטבסקי לתלייה באשמת רצח חיים ארלוזורוב.
עורכי עיתון "דבר" ברל כצנלסון, זלמן רובשוב ומשה בילינסון, החליטו לבקש במאמר מערכת חנינה לנאשם.
בעקבות זאת, פלש אהרונוביץ בראש חמישים איש למערכת העיתון ואיים לשבור את המכונות.
מעשה זה הביא להחלטת הוועדה הפוליטית של מרכז מפא"י להימנע מבקשת החנינה.
בספטמבר אותה שנה התפטר מתפקידו כמזכיר מועצת הפועלים של תל אביב.
טרם חתימת הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי תמך אהרונוביץ בהגברת המאבק ברוויזיוניסטים.
עם החתימה על ההסכמים התנגד להם בתוקף ומתח ביקורת חריפה על התנהלותו של בן-גוריון בעניין זה.
ב-24 במרץ 1935 נדחה ההסכם במשאל החברים של ועידת הסתדרות העובדים הכללית.
כעבור שנתיים, ב-9 במאי 1937, נחתם הסכם אחר בין הסתדרות העובדים הכללית להסתדרות העובדים הלאומית.
הפעם תמך אהרונוביץ בהסכם מאחר שבמסגרתו "לא ניתנה למיעוט הזכות להתערב בהליך ההתדיינות עם המעסיקים ולתבוע בוררות".
כעבור חודש הגיע ללונדון, שם התכוון תחילה לשהות שנה.
אולם אילוצים כלכליים גרמו לו להקדים את שהותו והוא חזר לארץ ישראל במרץ 1936.
לאחר שובו לארץ ישראל צורף להנהגה הבכירה של ההסתדרות.
תחילה היה האחראי על מחלקת הארגון, אולם מאחר שהמשרה גרמה לו אכזבה רבה הוא הועבר לתפקיד גזבר ההסתדרות.
בראשית אפריל 1938 התפטרו כל חברי הוועד הפועל של מועצת פועלי תל אביב.
מרכז מפא"י דחה את המהלך והחליט לערוך בחירות לוועידת הצירים במועצה.
במערכת הבחירות התמודדו שתי קבוצות שהפכו לסיעות: סיעה ב' וסיעה ג'.
אהרונוביץ עמד בראש סיעה ג', ולצורך כך יצא בחודש מאי לחופשה של שבועיים מתפקידו כגזבר ההסתדרות.
הבחירות נערכו בין 10–12 בדצמבר אותה שנה ובהן זכתה סיעה ב', שמטעמה הצליחו להיבחר 61 צירים.
לעומת זאת, מטעם סיעה ג' הצליחו להיבחר 55 נציגים.
בין שתי הסיעות שררו מחלוקות רבות, מה שמנע הגעה להסדר בעניין רשימת מפא"י למועצת הפועלים, הסיבה שבעקבותיה נערכו הבחירות.
ההסדר הושג רק שלוש שנים אחר כך, לקראת הבחירות להסתדרות שנערכו בסוף 1944.
בסתיו 1938 מונה אהרונוביץ לרכז המועצה לענייני ביטחון של הוועד הפועל והחליף את דב הוז.
אולם בפועל לא הובאו בפניה שאלות ביטחוניות והוא התפטר מהתפקיד שבועות אחדים אחר כך.
בין 11 ל-13 במאי 1941 נערכו הבחירות לוועידת מפא"י ולמועצות הסניפים.
התמיכה בסיעה ג' ירדה בבחירות הללו בשישה אחוזים בהשוואה לבחירות הקודמות.
אהרונוביץ לא ראה עוד טעם בהמשך קיומה של הסיעה והודיע על סיום פעילותו כ"איש של סיעה" לבן-גוריון ולברל כצנלסון.
בכך, בא הקץ לסיעה ג', אם כי סיעה ב' לא חדלה מלהתקיים.
בהמשך תמך בפילוג המפלגה, אך נמנע מלהציעו בפועל.
על כך אמר כי "אינני מרגיש בי את התוקף המוסרי ואת הזכות המוסרית לפלג את המפלגה ואת התנועה.
בחיי לא התפלגתי; תמיד התאחדתי".
הפילוג התממש אפוא רק ב-19 במאי 1944, כאשר הכריזה סיעה ב' על התמודדה בנפרד ממפא"י, תחת השם "התנועה לאחדות העבודה".
בפברואר 1943, עם תחילת פעילות מחלקת ההסברה של ההסתדרות, מונה אהרונוביץ לעמוד בראשה.
בפברואר 1944 נתגלעה מחלוקת עזה בינו לבין דוד רמז, לאחר שהאחרון העביר 25,000 לירות ארץ-ישראליות למגבית ההתגייסות, ללא התייעצות עמו.
הדבר גרם להתפטרותו של אהרונוביץ מתפקידו כגזבר ההסתדרות ב-1 במרץ.
אולם התפטרותו נדחתה וסוכם כי סמכויותיו כגזבר לא ייפגעו.
אהרונוביץ סירב לכך אך חברי מזכירות ההסתדרות עדיין ראו בו כגזבר.
רק בראשית יולי הסכים לחזור לתפקיד.
בינואר 1945 הציע בוועד הפועל להקים בית ספר לפעילי ההסתדרות וכעבור עשרה חודשים, בחודש נובמבר, הוא כבר הביא את ההצעה לאישור הוועד.
בינואר 1946 הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידיו בהסתדרות (כנראה בשל רצונו להתחיל בבניית בית הספר), אולם התפטרותו נדחתה.
טקס הנחת אבן הפינה לבית הספר נערך ב-1 במאי אותה שנה.
במהלך הטקס הקריא אהרונוביץ את מגילת היסוד של בית הספר, שייתכן שחוברה על ידיו.
בדיוק שנה לאחר מכן, ב-1 במאי 1947, נחנך בית הספר באופן רשמי.
מאז ועד למותו, ב-1970, ניהל את בית הספר שלימים ישא את שמו – מכללת ארן.
באוקטובר 1946 יצא לפריז על מנת להתייעץ עם דוד בן-גוריון, לקראת פתיחת הקונגרס הציוני העולמי ה-22. ב-22 באוקטובר החל את דרכו חזרה לארץ ישראל.
המטוס שעליו שהה נחת על פסגת הר במצרים אך לא התרסק לגמרי.
אהרונוביץ הצליח אומנם להיחלץ אך רק כעבור 36 שעות, עת הגיעו שוטרים לזירת האירוע.
בעקבות אירוע זה פיתח, לדבריו, פחד טיסה.
בשנת 1946 נבחר כחבר ב וכעבור שנתיים, ב-1948 כחבר בהנהגתו.
אהרונוביץ עמד בראש ועדה שהמליצה להקים עיתון מפלגתי למפא"י.
ההצעה אושרה על ידי מרכז המפלגה בראשית מרץ 1948 ובנובמבר אותה שנה החל לצאת לאור העיתון "הדור".
אהרונוביץ ראה בכך סגירת מעגל בחייו, שכן עוד קודם לכן תמך בהקמת עיתון מפלגתי למפא"י.
הוא עמד גם בראש הוועדה שהמליצה על מועמדי מפא"י למנהלת העם.
במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות שהה בעיר והיה מעורה בפריצת הדרך ל על ידי חטיבת הראל (דרך שער ציון) ובקרב רמת רחל.
בעת שהותו בירושלים חדל למעשה לכהן כגזבר וכראש המחלקה להסברה של ההסתדרות.
לאחר פרישתו מהוועד הפועל הציע לו בן-גוריון לטפל בענייני כוח אדם במשרד הביטחון, אך הוא סירב.
בספטמבר 1948 הוצע לו לכהן כמזכיר מפא"י, תחילה במשך ארבעה חודשים על מנת לנהל את הבחירות לאספה המכוננת ולוועידת ההסתדרות.
הוא התנה את הסכמתו בכך שיכהן בתפקיד במשך כשנה עד שנתיים ובתנאי שימולאו עוד מספר דרישות שלו, בהן בחירת נציגים ממפא"י לוועדה המרכזת ולוועד הפועל.
המינוי התעכב וב-20 באוקטובר הוא אף איים להסיר את מועמדתו אם לא ימולאו דרישותיו.
עם זאת, ב-26 באוקטובר אושר מינויו לתפקיד ואהרונוביץ החל את כהונתו כמזכיר מפא"י.
בה בעת אישר מרכז המפלגה את נציגיה לוועד הפועל ולוועדה המרכזת.
לאחר הבחירות לאספה המכוננת ותחילת כהונתו כחבר הכנסת הראשונה הוצע לו לשמש כמזכיר ההסתדרות, אך הוא סירב ומונה ליושב ראש ועדת החוץ והביטחון.
באוגוסט 1950 עברת את שם משפחתו מ"אהרונוביץ" ל"ארן", ככל הנראה בהשראת שם משפחתו של אחיו, בנימין ארנו, שהקשר ביניהם נותק לאחר שאביו שילח אותו לארצות הברית.
הוא תמך בהקמת השירות החלוצי לישראל, עודד את ההתגייסות אליו ודרבן אותו בסניפי מפא"י.
לבסוף נחל השירות כישלון אך ארן המשיך לעמוד על נחיצותו.
פעילות הארגון דעכה בהדרגה עד 1954.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל, שנערכו ב-1950, הפסידה מפא"י בהמון רשויות מקומיות לטובת מפלגת הציונים הכלליים, עקב מדיניות הקיצוב, שהאחרונה תמכה בשינויה באופן נחרץ ותקיף.
טרם הבחירות שהה ארן בארצות הברית עקב יציאתו לדיוני העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק ושב לישראל רק כשבועיים לפני היערכותן.
לדעת יצחק גרינברג, מחבר הביוגרפיה של ארן, אם האחרון היה עומד בראש מטה מפא"י במהלך הבחירות, סביר להניח שהתוצאות היו שונות לחלוטין.
הדבר גרם לארן להתפטר מתפקידו כמזכיר מפא"י, על אף ניסיונותיו של בן-גוריון להניאו מכך, ולבסוף חזר בו.
לאחר הבחירות לכנסת השנייה נחלה מפא"י הצלחה רבה לעומת הבחירות לרשויות המקומיות.
בן-גוריון ומשה שרת ייחסו את ההצלחה הזו לארן, עקב התעמולה הרחבה שניהל.
אולם כבר בערב הבחירות הודיע ארן כי ב-6 באוגוסט יפרוש מתפקידו כמזכיר מפא"י.
ארן טען כי התפקיד דרש ממנו מאמץ פיזי ונפשי כבד ועל כן חש שאינו יכול עוד למלא תפקיד זה.
בסוף 1953 התפטר בן-גוריון מראשות הממשלה.
טרם הודיע על התפטרותו הציע לו לשמש שר בלי תיק בממשלה.
ארן סירב וקרא לבן-גוריון לחזור בו אולם בהמשך נענה להצעה.
ב-26 בינואר 1954 צורף לממשלת ישראל החמישית כשר בלי תיק, במה שהיה כמעט השינוי היחיד בין ממשלתו של בן-גוריון לממשלת שרת.
ארן מונה לטפל בשירותי המודיעין והועמד כאחראי על מינהל ההסברה.
הוא עמד בראש ועדת ארן לבחינת דרכים להגדלת הפריון של העובד הישראלי.
עם הקמת ממשלת ישראל השישית ביוני 1955 מונה לשר התחבורה, תוך שהמשיך להיות אחראי על מינהל ההסברה.
במהלך כהונתו פעל למען הקמת בית ספר ללימודי אזרחות בירושלים, הרחיב את תחומי פעילותה של לשכת העיתונות הממשלתית ואת שידורי האקטואליה ב"קול ישראל".
פעולות אלו גררו ביקורת רבה נגד ארן, מימין ומשמאל.
לעומת זאת, ראש הממשלה שרת גיבה את ארן בעניין והביע שביעות רצון מפעולות אלו.
תחילה לא רצה ארן להתמנות לשר בממשלת ישראל השביעית.
על אף שהוצע לו בעבר לכהן כשר החינוך והתרבות הוא סירב לכך ודוד בן-גוריון אף חשב כי ארן לא מתאים לתפקיד.
למרות זאת, בנובמבר 1955 מונה לשר החינוך והתרבות והיה איש מנגנון ראשון שנשא בתפקיד לאחר שני אנשי הרוח, זלמן שזר ובן-ציון דינור.
כתנאי להסכמתו לתפקיד דרש ארן להכפיף את מנהל ההסברה למשרד החינוך והדבר אכן נעשה.
ארן פעל להעמדת החינוך בראש סדר העדיפויות הלאומי.
בתקופתו גדל תקציב מערכת החינוך בשיעור משמעותי והורחב חוק חינוך חובה לגילים 14–16.
בד בבד דאג לפיתוח החינוך הקדם-מקצועי ולהקמת מוסדות על יסודיים דו-שנתיים, תלת-שנתיים וארבע-שנתיים תוך הנהגת הקלות בשכר לימוד: שכר הלימוד נגבה באופן מדורג בהתאם להכנסות המשפחה וקריטריונים אחרים.
הדבר גרם לגידול דרמטי במספר תלמידי התיכונים העבריים.
לימים עוררה תוכנית זו של ארן ביקורת חריפה על כך שיצרה את תהליך ה"הסללה", שהפנה את בני ערי הפיתוח והפריפריה ("ישראל השנייה") לחינוך המקצועי, בעוד ששיעורם בחינוך התיכוני העיוני היה נמוך מאוד.
ארן גם קידם את חוק המועצה להשכלה גבוהה, שהוצע קודם לכן על ידי קודמו בתפקיד, בן-ציון דינור, ונכנס לספר החוקים רק באוגוסט 1958, עת הושלם הליך החקיקה.
כמו כן מינה את חברי המועצה, תוך שהוא מעמיד עצמו בראש המועצה.
ארן תמך בהפיכתו של תיאטרון "הבימה" לתיאטרון הלאומי של ישראל ועמד בראש הוועדה שהמליצה לעשות כן.
מרבית השרים תמכו בהצעה אך שאריתם ואף שחקני התיאטרון עצמו הסתייגו ממנה וביקשו להכריז על התיאטרון כממלכתי.
בסופו של דבר אושר המהלך וארן אף הגדיל את המענק השנתי לתיאטרון, על מנת לרצות את שחקני התיאטרון הוותיקים.
ב-21 במרץ 1960 התפטר מתפקיד שר החינוך עקב תמיכת ראש הממשלה בן-גוריון בתביעות הסתדרות המורים בהנהגת מזכירה הכללי שלום לוין לבלעדיות על ייצוג המורים, כנגד ניסיונו של ארן להגיע לפשרה על הכרה חלקית בארגון המורים.
במקומו התמנה לשר החינוך אבא אבן.
דרכו של ארן חזרה למשרד החינוך נסללה בשנת 1963, אחרי התפטרות בן-גוריון והקמת ממשלה חדשה בראשות לוי אשכול.
כבר באותה התקופה נחשב לחבר בצמרת הבחירה של מפא"י, על אף שלא היה חבר הממשלה.
שני היעדים שהגדיר ארן לרפורמה זו היו העלאת הרמה הלימודית-חינוכית של כלל תלמידי ישראל, והמרצת תהליכי האינטגרציה החברתית של בני העדות והשכבות השונות.
ארן ניסה ליישם חלק מהמהלכים בעת כהונתו הראשונה, אולם לא הצליח עקב מספר סיבות, ביניהן קשיים כלכליים.
ההצעה להרחבת חוק חינוך חובה חינם לגילי 14–17 אושרה אומנם על ידי הממשלה, אך ההצעה לא הגיעה לידי מימוש.
לצורך ביצוע הרפורמה הוקמה ועדה פרלמנטרית, בראשות אלימלך-שמעון רימלט, לבחינת מבנה מערכת החינוך.
הכנסת אימצה את המלצותיה ביולי 1968 ולאורה הוחלט ליצור חינוך יסודי שש-שנתי ולהקים את חטיבות הביניים.
הוא היה מעורב בייסוד קרנות שסייעו בבניית מוסדות חינוך, בעיקר על-יסודיים באזורי פיתוח (למשל "קרן חינוך ארצות הברית-ישראל").
בעת סיום כהונתו הושלמה בנייתם של למעלה מ-50 בתי ספר מקיפים.
ארן שיתף פעולה עם רשת "אורט ישראל" ובדצמבר 1964 נחתם עמה הסכם שבמסגרתו התחייבה הרשת להכפיל את מספר התלמידים בבתי הספר שלה עד 1969. ארן אף נאם בקונגרס הרשת ביידיש, שנערך ברומא באוגוסט 1965, כאות הערכה על פעילותה בישראל.
בשנת 1964 מינה ארן ועדה לצורך בחינת האפשרות להקמת אוניברסיטה בנגב.
לימים הפכה האוניברסיטה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
באותה השנה הקים את אגף התרבות במשרד החינוך ומינה את יצחק נבון לעמוד בראשו.
מטרת המבצע הייתה להרחיב את ידיעת קרוא וכתוב בעברית בקרב מבוגרים.
במהלך כהונתו גדל מספר התלמידים בבתי הספר העל-יסודיים ב-34 אחוזים, אך מספר התלמידים בבתי הספר המקצועיים גדל אף יותר, ב-94 אחוזים.
ב-1964 נעשה ניסיון להביא את להקת הביטלס להופעה בישראל, אולם "הוועדה הבין-משרדית לאישור הבאת אמנים מחוץ לישראל" קבעה כי "ללהקה זאת אין כל ערך אמנותי", וכן "הופעות הלהקה גרמו להיסטריה ולהשתוללות המונית של בני נוער".
על אף שנטען לא אחת שההופעה לא אושרה בשל התנגדותו של ארן לכך, עדויות אחרות מצביעות על כך שכלל לא היה מעורב בהליך קבלת ההחלטה.
במקביל לביצוע הרפורמה במערכת החינוך, אותה הגה וקידם, הציע ארן להעניק את פרס ישראל לבן-גוריון.
תחילה נענה בן-גוריון בחיוב לקבלת הפרס, אולם עת פורסמו שמות מקבלי הפרס האחרים הודיע בן-גוריון כי "לא מגיע לי פרס בעד מילוי חובתי לארצי".
לדעת יצחק גרינברג, מחבר הביוגרפיה של ארן, אחת הסיבות לסירובו של בן-גוריון לקבל את הפרס הייתה כדי לגרום אכזבה לארן ולבן-ציון דינור (שהיה יושב ראש ועדת השופטים של הפרס).
ייתכן שארן נפגע מכך והדבר גרם לצינון יחסיו עם בן-גוריון.
ארן תמך בהתאחדות מפלגות הפועלים ובהקמת המערך עוד בשנת 1961, ובכנס של מפא"י בהוד השרון שנערך ב-7 בינואר 1965, טען ארן כי "נחצבה שעת רצון להתלכדות זו".
בעת כהונתו כשר החינוך הוקמו גם הטלוויזיה החינוכית הישראלית (1966) ומפעל "אמנות לעם".
בשנים האחרונות לכהונתו היה ארן היוזם של הקמת המרכזים הקהילתיים המוכרים בשם מתנ"סים (1969) ביישובי ישראל, לפי דוגמה שהייתה ידועה במערב.
מחליפו בתפקיד, יגאל אלון, המשיך מפעל זה.
ארן יזם כמה רפורמות בולטות בתחום החינוך כמו הרפורמה מהשנים 1965–1968 במבנה בתי הספר והקמת חטיבת הביניים ככלי לאינטגרציה של תלמידים מרקעים חברתיים ועדתיים שונים באוכלוסייה היהודית.
מטרת הרפורמה המוצהרת הייתה שינוי מבנה החינוך למען הגברת השילוב חברתי ושוויון הזדמנויות וצמצום פערים על רקע מעמדי-עדתי בהשגים הלימודיים.
מחקרים שנערכו ברבות השנים הוכיחו שהמהפכה המבנית הזאת אומנם הגדילה את מספר התלמידים בכיתות ט' וי' אך העמיקה את השסעים החברתיים בישראל והכווינה תלמידים רבים למסלולי התפתחות צרים ומוגבלים.
שלמה צמח סבר כי ארן עשה זאת ממניע גזעני שכן האחרון חשב שלתלמידים מזרחים יש כישרון ירוד.
יצחק גרינברג, מחבר הביוגרפיה של ארן, דוחה בתוקף טענה זו.
חינוך מקצועי מול חינוך עיוני
מתוך הערכתו, ברוח השקפותיו הסוציאליסטיות ורוח התקופה שבה התחנך הוא עצמו לחשיבות ה"חינוך לעבודה", ארן התכוון לתת עדיפות לחינוך מקצועי ביישובי הפריפריה ולא חשב שיש לתת משקל רב מדי לחינוך העיוני, שלדעתו לא הכין את התלמידים מקרב העולים החדשים והמעמד החברתי הנמוך לעבודה יצרנית ומפרנסת.
בפועל יצרה המדיניות לטיפוח החינוך המקצועי מציאות שבה רוב מכריע של התלמידים בבתי הספר המקצועיים היו בני היישובים שאוכלסו על ידי עולים יוצאי ארצות האסלאם.
מציאות זו עיצבה דימוי של קיפוח והנצחת נחיתות, שדבק ברבים מהתלמידים, ולימים נמתחה על כך ביקורת נוקבת, בייחוד על יצירת שני סוגים עיקריים של מסיימי התיכון - בוגרי המגמות העיוניות שקיבלו תעודת בגרות תואמת ובוגרי המגמות המקצועיות, שהיו בעלי תעודה מקצועית בלבד.
בתקופת כהונתו השנייה עיצב ארן תוכנית חומש לשנים 1965–1970 להכפלת החינוך המקצועי והטכני בישראל.
מדיניותו בתחום זה זכתה בדיעבד לביקורת מפני שעם התפתחות הטכנולוגיה והכלכלה המודרנית חלק ממקצועות היצור שנלמדו בבית ספר מקצועיים הפכו לפחות מבוקשים ורמת ההשכלה שהושגה בבתי ספר מקצועיים רבים לא עמדה באתגרים החדשים.
בראשית המאה ה-21 מנסים תעשיינים רבים, ובראשם סטף ורטהיימר, להשפיע על עיצוב מערכת החינוך הטכנולוגי ברוח העקרונות שהתווה ארן, לפי צורכי הכלכלה המודרנית.
חינוך לתודעה יהודית - ישראלית
ארן ראה ערך ראשוני לתודעה היהודית ישראלית, זלמן האמין שיש לחנך את הדור הגדל בארץ על הקניית תכנים תרבותיים עבריים, לקיים שבת ומועדים כחגי המדינה, ולחנך את הדור הצעיר בלשון העברית.
ב-1957 גובשה תוכנית להעמקת התודעה היהודית - ישראלית, שארן היה מעורב בהכנתה.
במסגרת התוכנית הורחבו לימודי התנ"ך, הושם דגש על ההיסטוריה של עם ישראל ובבתי הספר לימדו על יהדות התפוצות.
התוכנית עוררה התנגדות בקרב הציבור בשל החשש משינוי מהותי במערכת החינוך הממלכתי והוצאתה אל הפועל הייתה קשה.
בנובמבר אותה שנה פורסם חוזר מנכ"ל של משרד החינוך בו הובהר כי התוכנית לא נועדה לכך אולם החשש לא פג.
לבסוף אושרה התוכנית לאחר דיון בעניינה בכנסת שנערך בקיץ 1959.
בשנת 1964 הקים "מרכז לטיפוח התודעה היהודית").
הוא פעל מתוך חשש שבורות הנוער בנושאי יהדות עלולה לפגוע בעתיד בלכידות העם ובדבקותו במדינה ובנאמנותו כלפיה.
בתום ההצבעה בכנסת על הרחבת תחולת חוק לימוד חובה הודיע ארן כי לאחר הבחירות לכנסת השביעית, שנערכו באוקטובר 1969, יפרוש מהחיים הפוליטיים.
הוא המשיך לכהן כשר החינוך גם לאחר הבחירות, עד שבדצמבר אותה שנה החליף אותו יגאל אלון בתפקיד.
בתקופה שלאחר פרישתו התדרדר מצבו הבריאותי וב-22 באוגוסט 1970 לקה בשטף דם במוח.
בעקבות שטף הדם איבד ארן את יכולת הדיבור שלו.
במשך שבועיים נאבק על חייו בבית החולים הדסה עד שנפטר ב-6 בספטמבר 1970. הוא נקבר בבית העלמין היהודי בהר הזיתים.
בתם אביבה ארן (הימן) עבדה כמורה ונפטרה בנס ציונה.
בסוף יוני 1940 נישא לקלרה אהרונוביץ, שהייתה נשואה בעבר לישראל מינץ, ממייסדי "הפועל" ועבדה כמזכירה בוועד הפועל של ההסתדרות, שם הכירו השניים.
לאחר שארן נבחר לכנסת שימשה קלרה סגנית מזכיר הכנסת.
עמדותיו ודמותו כפוליטיקאי וכאדם פרטי
עמדותיו הפוליטיות בסוגיות הסכסוך הצבאי עם הערבים וביטחון היו מתונות.
בעת המרד הערבי הגדול התנגד אהרונוביץ למדיניות ההבלגה שהוביל בן-גוריון בתמיכת כצנלסון וטען כי מדיניות זו היא כישלון.
הוא גם טען כי זוהי מדיניות פסיבית שעלולה לערער את תמיכת הבריטים בתנועה הציונית.
רק בדיעבד, עת התברר שמדיניות ההבלגה השיגה את מטרתה, חזר בו מעמדתו זו.
בהמשך תמך בתוכנית החלוקה בהתאם להחלטת ועדת פיל, אך סבר שיש ליזום מאבק למען שינוייה, על מנת לשפר את מעמד היהודים בארץ ישראל.
כמו כן תמך בהצעת הוועדה לבצע טרנספר.
הוא תמך בסיפוח יהודה ושומרון על ידי ירדן ב-1950, מאחר שחשב שהדבר יפלג את ארצות ערב, ימתן את מדיניות הממלכה המאוחדת כלפי מדינת ישראל וישפר את יחסיה של ישראל עם ארצות הברית.
לאחר פיגוע הירי בחתונה במושב פטיש הציע בן-גוריון לכבוש את רצועת עזה.
ארן התנגד לכך מאחר שסבר כי המהלך יערער את מעמדה הבין-לאומי של ישראל.
עם סיום מלחמת סיני התנגד לסיפוח הרצועה מפני שלדבריו הוא יגדיל את מספר הערבים בקרב אוכלוסיית ישראל ויגבה ממנה מחירים כלכליים גבוהים.
בימים שלפני פריצת מלחמת ששת הימים אימץ קו זהיר מאוד ונרתע מלהכריע בעד התקפת פתע על מצרים.
אחרי הניצחון התנגד לסיפוח מזרחה של ירושלים והמקומות הקדושים.
חשש גם מפני החזקה ארוכת שנים של "הגדה המערבית" בידי ישראל.
ארן תמך בביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל שטען כי ישפר את המצב "כלפי העולם, גם כלפי עצמנו, גם כלפי הערבים עצמם והרגשתם", שכן הוא טען שהממשל הצבאי מכיל גם דיכוי מדיני.
בתקופת ההמתנה, שקדמה למלחמת ששת הימים, התנגד ארן למדיניותו הפייסנית של לוי אשכול ותמך בצירופו של משה דיין לממשלה כשר הביטחון.
הוא אף פקפק ביכולתם של אשכול ושל הרמטכ"ל יצחק רבין להנהיג את מדינת ישראל בעת מלחמה.
עם זאת, בישיבת הקבינט המדיני-ביטחוני ב-4 ביוני 1967 תמך ארן בפעולה צבאית מיידית והציע שראש הממשלה ושר הביטחון יוסמכו לקבוע את מועדה.
הוא התנגד לסיפוח העיר העתיקה מחשש שהדבר יגרום לבינאום ירושלים.
הוא גם התנגד לכיבוש רמת הגולן עקב החשש שהדבר יקומם את מדינות העולם נגד ישראל.
ארן פרסם מאמרים בעיתוני המחתרת של המפלגה הציונית-סוציאליסטית בברית המועצות ופרסם רשימות בעיתוני הפועלים בארץ ישראל.
כמו כן חיבר קונטרסים של ענייני מפלגה, על ענייני ההסתדרות ובנושאי חינוך.
בזמנו הפנוי קרא, כתב שירים (בתקופה שלאחר התפטרותו בשנת 1960 פרסם אותם בעילום שם בגליונות של "הפועל הצעיר") או צפה במערבונים בקולנוע.
כתביו ונאומיו פורסמו ברובם לאחר מותו.
בכהונתו הראשונה כשר החינוך ניסה ארן לחבר המנון עבור מפא"י ואף ביקש ממרדכי זעירא להלחינו, אולם השיר שכתב לא התקבל כהמנון המפלגה.
הידועה שבהן התייחסה לשאלה האם הוא סומך על בן-גוריון: "אני הולך אחרי בן-גוריון בעיניים עצומות, אך מדי פעם אני פוקח עין אחת כדי להיות בטוח שבן-גוריון עצמו איננו הולך בעיניים עצומות."
ארן היה דמות מרכזית במפלגתו ונחשב לאחד משרי החינוך והתרבות המשפיעים ביותר על מערכת החינוך בישראל.
על שמו נקראו מוסדות ובתי ספר רבים בישראל, בהם:
הספרייה המרכזית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (הספרייה המרכזית ע"ש ארן)
בית הספר לפעילי ההסתדרות - מכללת ארן
בית הספר התיכון עירוני ג' על שם זלמן ארן בחיפה
כמו כן נקראו על שמו רחובות במספר ערים בישראל, דוגמת לוד, חולון והרצליה.
חזית וחזות: דברים בכתב ובעל-פה - 1972
כתבים בתחום החינוך - חבלי חינוך וביצוע - 1971
דברים על מדיניות חינוך וביצועה (בעריכת יוסף יונאי) - 1990
הרב זלמן ברוך מלמד (נולד בי"ב באב ה'תרצ"ז, 20 ביולי 1937) הוא רב ישראלי ציוני דתי תורני המכהן כראש ישיבת בית אל ומנהיג מוסדותיה.
מהבולטים ברבני הציבור הציוני דתי.
עד לשנת ה'תשע"ד (2013) היה גם רב שכונה ב' בבית אל.
מייסד ועד רבני יש"ע, חבר איחוד הרבנים למען ארץ ישראל ומחברי ארגון 'רבני תורת הארץ הטובה'.
נולד בתל אביב לדוד מלמד, בוגר ישיבת נובהרדוק חסיד עובד כפיים יליד חרקוב, ולרעיה, בת הרב אליהו אפשטיין, רב המושב בלפוריה.
בצעירותו נמנה עם שבט איתנים של תנועת הנוער בני עקיבא, שהשפיע משמעותית על עתידה וצביונה של הציונות הדתית, בעיקר בהנחלת תורניות דרך ישיבת מרכז הרב שמיסדו והרחיבו.
למד שנתיים בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
רבו הרב משה צבי נריה כינה אותו בהערצה "העקשן הגדול של שבט איתנים".
למד קרוב לשנה בישיבת כנסת חזקיהו בשנות הקמתה בזכרון יעקב, ואף למד בחברותא עם ראש הישיבה הרב נח שימנוביץ.
בחשוון תשי"ד (1953) נמנה עם מייסדיה של ישיבת כרם ביבנה.
כמו כן היה תלמיד מובהק של הרב אברהם שפירא.
הוא למד בישיבת מרכז הרב כעשור.
בשנת תשכ"ה (1965) מינה אותו הרצי"ה לתפקיד הר"מ של שיעור א' בישיבה, כר"מ הראשון שגדל במוסדות דתיים לאומיים ובישיבה.
בשנת ה'תשל"ח (1977) הטיל עליו הרצי"ה להקים ישיבה חדשה.
תכנון ראשוני להקימה בעופרה לא צלח.
ולבסוף ייסד ישיבה בבסיס הצבאי שליד בית אל.
הוא ותלמידיו ביקשו ליצור יישוב בעל ציביון תורני מובהק, שבו הרב יהיה הפוסק, ולצורך כך הוקם היישוב בית אל ב', שבמרכזו הישיבה.
מזכירות היישוב הייתה המזכירות של הישיבה.
בבית אל א' התגוררו אקדמאים ובעלי מקצועות חופשיים שרצו לקיים קהילה תורנית פתוחה יותר.
ברבות הימים היישובים התאחדו תחת מועצה מקומית אחת.
עודד ודחף להקמת תנועת הנוער "אריאל" כדי ליישם הפרדה מלאה בין בנים לבנות, מה שלא התאפשר בתנועת בני עקיבא.
משמש כחבר בוועדת השיפוט במיזם "קנה לך חבר" – תחרות החיבורים התורניים לבני הציונות הדתית של מפעל הפיס.
מחברי ארגון 'איחוד רבני תורת הארץ הטובה'.
הרב מלמד נשוי לשולמית מחנכת ומנהלת ערוץ 7, בתו של פרופ' יוסף ולק, שהיה מחנך ופעיל שמאל.
לזוג שבעה ילדים, רובם פעילים בחינוך התורני:
הרב אליעזר מלמד, רב היישוב הר ברכה וראש ישיבת הר ברכה.
מחבר סדרת ספרי ההלכה פניני הלכה.
הרב ישראל, ר"מ בישיבה התיכונית עתניאל.
הרב יהודה, ר"מ בישיבת רמת גן ומעביר שיעורי אמונה בישיבת אביו.
נעמי - נשואה לרב הלל הורוביץ, פעיל ציבור וראש מנהלת חברון לשעבר.
רבקה - נשואה לרב שמעון קליין, מרצה במכללת אורות ומעביר שיעורי תנ"ך בישיבת חמיו.
אחותו שולמית היא אלמנתו של הרב אברהם רמר.
הרב איתן איזמן הוא אחיה החורג של אשתו.
בת דודתו היא אלמנת הרב מרדכי שטרנברג, ראש ישיבת הר המור.
הרב מלמד אוחז בדעה שיש לדחות את השירות הצבאי לתקופה מסוימת לטובת לימוד תורה, ושעל המוכשרים לכך ללמוד שנים רבות גם על חשבון אורך השירות הצבאי.
הרב מלמד הוא ממובילי הקו השמרני בציבור הדתי-לאומי.
דרכו התבטאה למשל בעידודו, בתחילת שנות ה-80, את בנו הרב אליעזר להקים את תנועת הנוער "אריאל" כדי ליישם הפרדה מלאה בין בנים לבנות.
הרב מלמד היה גם בין המובילים בהקמת מפלגת תקומה ותנועת קוממיות.
הרב מלמד מזוהה עם גישתו הרעיונית של הרב אברהם שפירא, בשונה מהגישה הממלכתית בנוסח הרב צבי ישראל טאו.
גישה זו התבטאה למשל בקריאה מפורשת לסירוב פקודה אל מול תוכנית ההתנתקות.
שבהקשר אליה אף כתב: "הפסק של הרב שפירא שליט"א הוא המחייב את כולנו" לדבריו, זו הדרכת רבו הרצי"ה.
מאז תקופת הסכמי אוסלו פעל לצד הרב שפירא בראש המאבק על שלמותה של ארץ-ישראל ויישוביה.
לצורך כך הקים את ועד רבני יש"ע.
בתחום החינוכי – תחת הנהגתו הוקמו בבית אל רשת מוסדות חינוך: ישיבה גבוהה, ישיבה קטנה-תיכונית "בני צבי" שבה, בהתאם לשיטתו, משולבים אמנם לימודי חול אך במינון נמוך יחסית לרוב הישיבות התיכוניות, אולפנא לבנות – "רעיה" ומכינה קדם-צבאית – "מגן דוד".
הרב מלמד יזם את הקמתו של מכון ט"ל ("טכנולוגי לבנות"), המקביל ל"מכון לב" לבנים.
כמו רבו, הרב צבי יהודה קוק, הרב מלמד נמנע מלהשתמש בלוח הגרגוריאני, ומחנך את תלמידיו לשימוש בתאריך העברי גם על גבי המחאות.
לדעתו שימוש רב בתאריך העברי יגרום לממסד ללמוד להשתמש בו.
הרב מלמד שולל יציאה לחוץ-לארץ.
הוא עצמו מעולם לא יצא את גבולות הארץ, ובנושא זה הוא מחמיר עם השואלים אותו, למעט במקרים מיוחדים כמו צער גדול של הורים המתגוררים מחוץ לישראל או התרמה למען מטרה נעלה.
את ההסברה הדתית לציבור הרחב הוא מחשיב כענף חשוב מהפעילות החינוכית, ולכן במשך כעשרים שנים פעל ללא הרף לקידום תקשורת אלטרנטיבית שתהווה כלי ביטוי לעמדות הצבור הדתי, וזאת על אף שחלק מפעילותו נקלעה לא פעם לקשיים משפטיים.
בשנת ה'תשמ"ח (1988) הקים הרב מלמד את ערוץ הרדיו "ערוץ 7" והיה הסמכות הרוחנית והרוח החיה מאחורי הערוץ, כאשר אשתו שולמית ניהלה אותו בפועל.
לאחר 15 שנות שידורים, כאשר התברר כי אוניית "ארץ הצבי" לא נשאה את המשדר העיקרי ששכן באזור השומרון, נסגר הערוץ בעקבות פסיקת בג"ץ, שביטל חוק מיוחד להסדרת שידורי הערוץ.
האחראים לשידורי הערוץ הועמדו לדין, ועל הרב מלמד נגזרו ארבעה חודשי מאסר על-תנאי וקנס של 25,000 ש"ח.
בחודש מאי 2006 קיצר הנשיא משה קצב את תקופת ההתיישנות על העבירה, ובכך אפשר לרב מלמד להתמודד במכרז להקמת תחנת רדיו אזורית ביהודה ושומרון.
לאחר סגירת הערוץ, הקים הרב מלמד את אתר ערוץ 7 המשדר שידורים חיים באינטרנט וכן את העיתון בשבע.
לעומת התומכים ב"ירידה אל העם" לצורך חינוך והסברה, סבור הרב מלמד כי שיעור תורני ברדיו זוכה להאזנה רבה יותר מכמות האנשים שאפשר להכניס לאולם גדול, ומכאן חשיבות השידור ברדיו.
בעידודו הוקם אתר ישיבה, שהרב מלמד מכנה אותו "הישיבה הגדולה בעולם".
הרב מלמד מדריך את תלמידיו לעבודת ה' לפי הנהגות רציונליות, שנותנות מקום לאנושיות של האדם, ומתנגד להנהגות קיצוניות או מיסטיות שעלולות לערער את היציבות.
גישתו לחיים היא אופטימית, מתוך אמונה שהקב"ה עושה הכול לטובה.לדבריו, הוא מנסה לדבוק בדרכי רבו הרצי"ה קוק, שהיה "קיצוני לכל הכיוונים" – באהבת התורה ולומדיה, בתיקון המידות, באהבת עם ישראל ובאהבת הארץ – ובכך שהקצין לכל הכיוונים הפך לענק של תורה ואין זו קיצוניות אלא גדלות.
בענייני חברה הוא תומך בהפרטה הכלכלית, מתוך הנחה שתיצור תחרות שתועיל לשגשוג ופיתוח.
בתחום הכשרות הוא תומך בכך שהרבנות הראשית תדרג את כל המערכות כדי לעורר תחרות ולהעלות את רמת הכשרות בישראל, במקום שתעסוק במתן הכשרים בעצמה שממילא אינם מקובלים על המחמירים בכשרות.
הרב מלמד רואה ערך בהפצת תורה לכלל הציבור היהודי בישראל, ומתוך כך מעודד הקמת גרעינים תורניים בערים שונות בארץ.
תלמידיו הקימו גרעינים בדימונה, רמלה, תל אביב, הוד השרון ועוד.
הוא שולח את תלמידיו לחיזוק יישוב הארץ, בפרט בהתנחלויות.
בשנת ה'תשנ"ד (1994) החזיקו בשליחותו שישה מתלמידיו את היישוב רחלים וקיימו בו סמינריונים בנושאי יהדות.
היישוב עטרת חוזק על ידי קבוצת אברכים ששלח להתגורר במקום.
תלמידיו פועלים גם בקהילות יהודיות בחוץ לארץ.
אחד הנושאים החשובים ביותר לרב מלמד, הוא האחדות.
מתוך תפיסת עולם זו, יזם את כנס הרבנים של כלל רבני הציונות הדתית, בו גם היה בין הנואמים המרכזיים.
הוא עמל על הקמת 'איחוד רבני הציונות הדתית' ארגון שמטרתו להביא לאחדות בציונות הדתית ובין רבניה ובנוסף שיגיע להסכמות בנושאים משמעותיים.
במפקד שנערך לשם כך הוחתמו מאות רבנים מרבני הציונות הדתית.
יחסו לגופים המדיניים בישראל מורכב.
בימי הסכמי אוסלו החליף בתפילה לשלום המדינה הנאמרת בשבת בבתי הכנסת את המשפט "ושלח אורך ואמיתך לראשיה, שריה ויועציה" במשפט: "והעמד בראשה אנשי חיל, יראי אלהים, אנשי אמת, שונאי בצע ושלח אורך ואמיתך אליהם".
הוא גם החליף בתפילה לשלום חיילי צה"ל את המינוח "צבא ההגנה לישראל" ל"צבא ישראל" על מנת להדגיש שצבא ישראל צריך להיות לפעמים גם צבא התקפה ולא רק צבא הגנה.
לאחר ההתנתקות תיקן בשנית את נוסח הברכה ב"תפילה לשלום חיילי צה"ל" והוסיף למשפט "ושלח ברכה והצלחה בכל מעשה ידיהם" את המילה "הטובים" כיוון שמעשי ידיהם ה"רעים" אינם ראויים לברכה.
כמו כן קיצץ מנוסח התפילה את הגבולות "מגבול הלבנון ועד מדבר מצרים ומן הים הגדול עד לבוא הערבה" מתוך האמונה בהבטחה האלוהית הכתובה בתנ"ך כי גבולות הארץ צריכים להתרחב מעבר לכך, עד לנהר פרת.
בתקופה שבה כיהן כראש ועד רבני יש"ע, גוף שאותו ייסד בב' בטבת ה'תשס"א (28 בדצמבר 2000), תקף בחריפות חסרת תקדים את ראש הממשלה אהוד ברק בשל נכונותו לוותר על הר הבית בהסכם מדיני עם הערבים.
הרב מלמד חבר גם באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
בתקופת ההתנתקות מגוש קטיף הצטרף לאמירתו הנחרצת של ראש ישיבת מרכז הרב הרב שפירא וקרא מפורשות לסירוב פקודה.
הוא אף הוסיף שיש לעמוד כנגד התוכנית במסירות נפש (כפי שהתבטא גם רבו הרב צבי יהודה הכהן קוק).
לאחר שהרב שלמה אבינר פרסם כי הוא מתנגד לסרבנות אקטיבית הורה הרב מלמד להפסיק את שיעוריו של הרב אבינר בישיבת בית אל.
בעת פינוי גוש קטיף שהה הרב מלמד עם רבנים נוספים בבית הכנסת בכפר דרום.
כאשר כוחות הביטחון ביקשו את עזרתו בפינוי שקט של תלמידיהם שהתבצרו על גג בית הכנסת, סירב לסייע בידם.
בעקבות הפינוי כתב תחת הכותרת "לא נשכח ולא נסלח" כי "צה"ל כבר איננו רק קודש, אלא יש בו תערובות של מצווה ועבירה".
עוד קרא להשפיע מבחוץ היכן שאי אפשר להשפיע מבפנים.
הוא הביע תמיכה בבניית מערכות אלטרנטיביות: בחינוך, בתנועת הנוער, בתקשורת ואף בכלכלה, אך הוסיף שביחד עם עשייה זו אסור להתנתק מהמדינה, שבה הוא ממשיך לראות את ראשית צמיחת גאולתנו.
הרב מלמד היה אחד מרבני מפלגת תקומה, יחד עם הרבנים הרב חיים שטיינר והרב דב ליאור.
כמו כן הוא משמש כרבה של תנועת קוממיות, יחד עם הרבנים הרב דב ליאור, הרב אליקים לבנון, הרב דוד חי הכהן, הרב חיים סמוטריץ' ואחרים.
כמעט בכל מערכות הבחירות קורא הרב מלמד לאיחוד של החזית דתית כולה כדוגמת זו שהייתה בכנסת הראשונה, וטוען שלהבדיל מאז, המפלגה הדתית המאוחדת תוכל להיות מפלגת השלטון ותביא לשינוי בכל מה שקשור לתרבותה של המדינה, ויחסה לתורה.
לכן תמך באופן נחרץ במפלגת הבית היהודי בהנהגת נפתלי בנט על אף חילוקי הדעות ביניהם.
בנו, הרב אליעזר מלמד – רב היישוב וראש ישיבת הר ברכה, ומחבר סדרת הספרים "פניני הלכה".
הרב שלמה יוסף וייצן – רבו של היישוב פסגות וראש כולל הדיינות ביישוב, רבה לשעבר של תנועת עזרא ור"מ בישיבת בית אל.
הרב שלמה שושן – ראש ישיבת ההסדר בית שאן ודיין בבית הדין הרבני טבריה-צפת.
הרב שמעון כהן - ראש מוסדות "בית מוריה" בבאר שבע.
הרב משה חביב – ראש ישיבת נתניה-בית אל (שלוחה של ישיבת בית אל), דיין בבית דין הרבני בנתניה, ר"מ בבית אל לשעבר.
הרב איל יעקובוביץ – ראש ישיבת ההסדר צפת.
הרב שמואל הולשטיין – ראש ישיבת בני צבי וראש גרעין תורני בהוד השרון.
הרב אהרון טרופ – ראש ישיבת בני צבי לשעבר.
הרב ראובן ששון – ראש ישיבת רמת השרון לשעבר.
הרב אורי שרעבי – ראש המכינה בבית אל.
הרב חיים סולטן – ראש אולפנת רעיה.
הרב משה אודס – רב היישוב צופים.
הרב יהודה דנה – רב היישוב מבוא חורון ורב מד"א.
הרב יוסף סוראני – רב היישוב נוב ור"מ בישיבת הגולן.
הרב עזרא פאטשינו – רב היישוב לשם.
הרב יוסף אפריון – מרבני ישיבת בית אל.
הרב הראל כהן – ראש מכון נזר דוד והוצאת מאבני המקום.
הרב משה-מאיר אבינר – ראש כולל דיינות בישיבת בית אל (בנו של הרב אלישע אבינר).
הרב שמואל שמעוני – ראש ישיבת "גור אריה יהודה" לבוגרי צבא בבית אל.
ארץ הצבי – שיחות וכרוזים של הרב צבי יהודה הכהן קוק בנושא המלחמה על שלמות ארץ ישראל.
הרב מלמד בחר את המאמרים בספר.
יש שואלים – לקט תוכניות שהרב מלמד העביר בפינתו בערוץ שבע.
לזמן הזה – שיעורים ושיחות על ענייני שיבת ציון ומשמעות מדינת ישראל ותחיית האומה.
לזמן ולשעה – מאמרים בענייני אקטואליה שנמסרו בכתב או בעל פה העוסקים בהתחזקות בתקופת הגאולה.
פסקים ותשובות – פסקי הלכה ותשובות לשאלות בעניין יישוב ארץ ישראל, סביב תוכנית ההתנתקות.
שיעורים בספר אורות – שיחות על שלושת החלקים הראשונים של ספר אורות של הרב אברהם יצחק הכהן קוק: ארץ ישראל, המלחמה וישראל ותחייתו.
לזמן הזה - שיחות ושיעורים לימי הגאולה: יום העצמאות, יום ירושלים ויום הזיכרון.
דרשות לשבת שובה – דרשות שבת שובה שדרש בבית הכנסת "אברהם אוהבי" בבית אל.
לנתיבות רבנו – על מורו ורבו הרב צבי יהודה הכהן קוק, נערך מתוך שיעורים שנאמרו לקראת ימי הזיכרון לפטירתו.
והגדת לבנך – נערך מדרשות לשבת הגדול ומשיעורים על ההגדה של פסח.
בעין טובה על התורה – שיחות של הרב מלמד על פרשת השבוע שניתנו בישיבה מידי מוצאי שבת.
בעין טובה (חוברות) – חוברות בנושאים שונים באמונה ומחשבה בראייה עכשווית.
נתיבי אמונה – ביאור יסודות באמונה ועבודת ה', לאור דרכם של הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה.
זלמן דוד לֵיבוֹנְטִין (לעיתים נכתב לבונטין; בכתיב יידי: לעוואָנטין; בראשי תיבות: זד"ל; 20 במאי 1856 ט"ו באייר ה'תרט"ז, אוֹרשָה, פלך מוגילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 19 ביוני 1940, תל אביב, פלשׂתינה-א"י) היה מחלוצי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון, וממקימי אוצר התיישבות היהודים.
זלמן דוד ליבונטין נולד למשפחת חסידי חב"ד בעיירה אורשה שברוסיה הלבנה (אז באימפריה הרוסית, כיום בבלארוס).
ליבונטין התחתן בגיל 18 ולאחר מכן עבר להתגורר במוהילב אצל הורי ציפורה-פייגה אשתו, שם התקיים על כספי הנדוניה.
לאחר תקופה ניסה ליבונטין לעסוק כסוחר אך לא הצליח בכך.
ליבונטין אף ניסה להתגייס לצבא הרוסי כדי להילחם במלחמה העות'מאנית-רוסית אך הדבר לא יצא לפועל.
לאחר מכן העתיק ליבונטין את מגוריו למוסקבה ולמד שם הנהלת חשבונות.
עם סיום לימודיו עבד ליבונטין כפקיד בנק בדרום האימפריה הרוסית.
רעיון שיבת ציון התעורר בו, לפי זכרונותיו, כבר בילדותו בעת לימודי הגאוגרפיה.
הוא למד כי מדינת ליבריה באפריקה נוסדה על ידי עבדים שחורים מאמריקה.
בעקבות התגברות האנטישמיות בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, אותן חש על בשרו, החל ליבונטין לפעול להגשמת רעיונו ובט"ו בשבט ה'תרמ"ב (1882) הצליח לחבר לאגודה קבוצת משפחות מהעיר קרמנצ'וג מדרום רוסיה (כיום אוקראינה).
חברי האגודה הסכימו כי ליבונטין יצא לארץ הקודש, וכי אם ימצא "כברת ארץ" המוכשרת ליסד מושב לעבודת אדמה, גם הם יבואו ויחלו בעבודת הקודש.
שמעו הגיע ליהודי העיר חרקוב; הם הזמינו אותו אליהם והודיעו לו על התארגנות קבוצה שנייה להתיישבות בארץ ישראל.
וכך הפך לבא-כוחן של שתי קבוצות המחפשות אדמה בארץ ישראל על מנת להקים יישוב המבוסס על עבודת האדמה.
שבוע לאחר מכן יצא ליבונטין לארץ ישראל והגיע ליפו בי"ז באדר תרמ"ב.
ליבונטין סייר בירושלים, בשרון ובשפלת יהודה ולאחר מכן שלח דו"ח מפורט לאגודה ובו כתב, בין היתר:
זמן קצר אחרי הגעתו לארץ ישראל כונן ליבונטין ביפו את ועד חלוצי יסוד המעלה, אשר הציב לו מטרה לקנות קרקע ולייסד מושבה של עובדי אדמה.
ליבונטין חיפש אדמה בשפלת יהודה, הגיע עד עזה – אך לא מצא נחלה מתאימה להתיישבות.
גם מושל ירושלים הטורקי, ראוף פאשה, ביקש לסכל את עצת המתיישבים.
לבסוף, סגן הקונסול הבריטי ביפו, ר' חיים אמזלג, רכש, על שמו, את "ארד אל עיון קרא", היא "עין הקורא" המקראית (ספר שופטים ט"ו, י:ט), 12.5 ק"מ דרומית ליפו.
שטח האדמה היה 3,340 דונם, והמחיר לדונם 15 פרנק.
ובליל שימורים עלה ז' ד' ליבונטין עם חבריו ללון לילה ראשון על אדמתם תחת כיפת השמים:
בסוף שנת 1882 התפטר ליבונטין מכהונתו כראש הוועד, על רקע סכסוכים פנימיים במושבה, ושב עם בני ביתו לרוסיה לזמן בלתי מוגבל.
עם עוזבו הוא קיבל "שובר קבלה", שבו נכתב: .
בשנת תרמ"ה (1884) הציע ליבונטין בוועידת היסוד של "חובבי ציון" בקטוביץ, לייסד בנק שיסייע להתיישבות היהודית בה.
כעבור כעשור וחצי, בשנת 1901, יזמה ההסתדרות הציונית בראשות תיאודור הרצל את הקמת אוצר התיישבות היהודים.
ליבונטין, שכיהן אז כמנהל הבנק המינסקאי למסחר, הוזמן על ידי הרצל לנהל את ה"אוצר", והתמנה למנהל באוצר התיישבות היהודים בלונדון.
לאחר מכן הוא יזם והקים את בנק אנגלו-פלשתינה.
במקביל הוא שימש יועץ מדיני להרצל בנושאים שבהם התמחה.
העיתון חבצלת פרסם בט"ו תמוז תרס"ג (1903) את הכתבה הבאה : "בנק יהודי יפתח ביפו", ובהמשך הכתבה : "הרעיון ליסד בארץ הקדושה סניף מהקאלאניאל באנק העברי אשר בלאנדאן החל לצאת לפעולה.
היכרותו של ליבונטין את היישוב, שליטתו בעברית והכרתו את המשק והכלכלה הארץ-ישראלית בתקופה העות'מאנית הביאו לכך שקיבל את ניהול הבנק הציוני.
בשנת 1903 חזר ליבונטין לארץ ישראל, התיישב בראשון לציון והיה מנהלו הראשון של בנק אנגלו-פלשתינה (לימים בנק לאומי).
הוא היה מנהל הבנק עד שנת 1914, אז, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא לא יכול היה, כנתין מדינת אויב, להישאר בתפקידו.
ליבונטין נאלץ להישאר באלכסנדריה שבמצרים, שבה שהה ערב המלחמה.
הוא פתח בעיר סניף זמני שתמך באלפי הפליטים שגורשו מארץ ישראל.
חלק לא קטן מבין פליטים אלו החזיק בחשבון באחד מסניפי בנק אנגלו-פלשתינה בארץ.
כספים שהגיעו מחברת האם, אוצר התיישבות היהודים, שמושבה היה בלונדון, אפשרו לשלם לפליטי ארץ ישראל לפחות חלק מן הכספים על חשבון פיקדונותיהם בסניפי הבנק בארץ.
כפי שליבונטין כתב בעצמו, .
באלכסנדריה הוקם "ועד זמני" לטיפול בפליטים אלו, ובאופן טבעי התמנה ליבונטין לגזבר הוועד.
ב-1 בינואר 1925, כשהיה בן 69, פרש ליבונטין מניהול הבנק, אך נשאר חבר דירקטוריון עד מותו בשנת 1940. בדברי ההוקרה שהקדישו לו עובדי הבנק נכתב:
נפטר בתל אביב, בי"ג בסיוון ת"ש, והובא לקבורה בראשון לציון.
מושב שדה דוד נקרא על שמו של ליבונטין.
במספר ערים, ובהן ראשון לציון, יש רחוב על שמו (ליבונטין או זד"ל).
ארכיונו האישי של זלמן דוד ליבונטין, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
היה נשוי לציפורה פייגא, ילדיהם:
לאחר מכן התמנה למנהל בנק בני בנימין.
בתו אלה הייתה נשואה לקרל רייספלד, תעשיין ופרדסן יליד פולין.
השניים הקימו את "קרן אלה וקרל רייספלד" המעניקה תרומות למוסדות.
מרדכי (1883–1974) - הקים יחד עם אחיו הלל משרד לעבודות טכניות וסוכנות מכונות.
לאחר מכן היה יועץ לבנק התעשייה ולהתאחדות בעלי התעשייה.
בנו אריה ליבונטין שירת במטה הכללי, הדריך בבית הספר לפיקוד ומטה והיה מפקד בסיס הדרכה.
לאחר פרישתו מצה"ל עבד במשרד ראש הממשלה.
בנו הוא פרופ' אביגדור לבונטין ובתו היא הציירת נתניה (נתה) קפלן.
רוזה (שושנה) יעקבזון (1888 – 1974) - ממייסדות "הסתדרות נשים ציוניות" בתל אביב וחברה פעילה בויצו.
ילדיהם הלל ועמנואל יעקבזון וחתנו אדי צוקר, שנישא לביתו לאה יעקבזון, המשיכו לנהל את פרדסי המשפחה.
הבן דניאל יעקבזון היה עורך דין.
הלל יעקבזון נישא לדורה ונולדו להם שני ילדים - רפי יעקבזון ופרופ' תלמה ליבל, הנשואה לרופא העיניים ד"ר דוד ליבל.
בנם הוא המוזיקאי דורי ליבל.
עמנואל יעקבזון נישא לאוולין ונולדו להם שלושה ילדים, יעל, אילן, ושלי.
לאה צוקר נישאה לאדולף (אדי) צוקר ב-1944 ונולדו להם שלשה ילדים - רוני, דוד, וגיל.
בנו הוא עורך הדין דב ליבונטין, אביהם של עורכי הדין יהורם, קרן ועמיר ליבונטין.
ילדיו של עמיר ליבונטין הם ברק ליבונטין, בוגר תוכנית תלפיות, עמרי ליבונטין מהסיקרט וענבר לבונטין.
בתו של אליהו ליבונטין היא רינה מאירוביץ, שכיהנה כראש מינהל צוות ההקמה של מכרות הנחושת בתמנע, מזכירה כללית של המכון לחקר ארצות מתפתחות באוניברסיטת תל אביב ומנהלת היחידה לפעולות נוער באוניברסיטה.
נשואה ליגאל מאירוביץ, בנו של בר כוכבא מאירוביץ, ונכדו של מנשה מאירוביץ.
יגאל מאירוביץ הקים את מפעל מלווה העצמאות והפיתוח (הבונדס) בלונדון והיה מנהלו שם, וכן כיהן כציר כלכלי בשגרירות ישראל בלונדון.
יחד עם אחיו מרדכי הקים את החברה "אחים ליבונטין, אינג'נירים".
בתקופת המנדט הבריטי הפעילה החברה מכונות לשאיבת מים מבארות.
בתו היא עדנה זק, לשעבר מנהלת מחלקת הרווחה בבנק לאומי.
פנינה הורביץ (1896–1970) - נישאה לאבינועם הורביץ.
בתה לאורה פלצ'י הייתה המתורגמנית הראשית של משרד הביטחון.
לארץ אבותינו: דברי ימי המסע והעבודה בשנות תרמ"ב, תרמ"ג / של זלמן דוד לעוואנטין, המו"ל אברהם צוקרמן, ורשה: דפוס אלעקסאנדער גינז, תרמ"ה.
(מהדורות נוספות: תל אביב: איתן ושושני, תרפ"ד-תרפ"ח; תל אביב: מסדה, תש"י; שם, תשכ"ג.)
ידיעות איבער דעם ישוב אין ארץ ישראל [ידיעות על היישוב בארץ ישראל], לונדון: ענגליש-ציוניסטישע פעדעראציע פאלעסטינא קאמיטע, תרע"ז.
עבודה ישובית בארץ ישראל בעבר ובעתיד, יפו: דפוס מ' שהם (שטיינפלד), [בסביבות תרע"ט].
פרקים: עובדות נשכחות מעבודת ההסתדרות הציונית, [תל אביב]: מסדה, [תרפ"ד?].
ההתיישבות בארץ ישראל אמצעיה ושטותיה, תל אביב: דפוס איתן, תרפ"ה-תרפ"ו.
זלמן אברהם וקסמן (אוקראינית/רוסית: Зе́льман Абраха́м Ва́ксман; אנגלית: Selman Abraham Waksman; 22 ביולי 1888 – 16 באוגוסט 1973) היה ביוכימאי ומיקרוביולוג אמריקאי יהודי יליד רוסיה (אוקראינה), פרופסור לביוכימיה ומיקרוביולוגיה באוניברסיטת ראטגרס, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1952 על גילוי הסטרפטומיצין.
וקסמן נולד למשפחה יהודית בכפר נובה פרילוקה שבדרום-מערב אימפריה הרוסית (כיום במחוז ויניצה באוקראינה).
סיים לימודי תיכון בשנת 1910 בעיר אודסה.
לאחר שהתקשה, כיהודי, להתקבל לאוניברסיטת אודסה, הוא היגר לארצות הברית, ושם סיים תואר ראשון באוניברסיטת ראטגרס בחקלאות בשנת 1915.
הוא חקר בתחום החיידקים שוכני האדמה בתחנת הניסיונות החקלאית של ניו ג'רזי והשלים לימודי תואר שני בשנת 1916, באותה שנה הוענקה לו אזרחות אמריקאית והוא מונה לעמית מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם אף סיים לימודי דוקטורט בביוכימיה בשנת 1918.
הוא שב לאוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי כמרצה במחלקה לביוכימיה ומיקרוביולוגיה.
בעת עבודתו בראטגרס גילה וקסמן כמה תרופות אנטיביוטיות, כולל אקטינומיצין, קלבצין, סטרפטוטריצין, סטרפטומיצין, גריסין, נאומיצין, פרדיצין, קנדיצידין, קנדידין ועוד.
שתיים מתרופות אלה, סטרפטומיצין ונאומיצין, מצאו שימוש נרחב כטיפול במחלות דלקתיות שונות.
סטרפטומיצין הייתה התרופה הראשונה לטיפול במחלת השחפת.
וקסמן הוא זה שטבע את המונח 'אנטיביוטיקה'.
אף שווקסמן היה זה שחקר את הסטרפטומיצין מאז היותו סטודנט לתואר ראשון, הזכויות לגילוי התרופה האנטיביוטית נתבעו על ידי סטודנט מחקר של וקסמן בשם אלברט שץ.
מחלוקת זו הובילה לתביעה משפטית שבה זכה שץ לפיצוי נכבד וכן להכרזה רשמית כי הוא חולק עם וקסמן בזכויות על גילוי הסטרפטומיצין.
שץ תבע זכויות על גילוי התרופה כיוון שכסטודנט מחקר היה אחראי לביצוע הניסויים במעבדה על הסטרפטומיצין כטיפול בשחפת, תוך נטילת סיכון אישי רב, כל זאת במעבדה של וקסמן ותחת פיקוחו של וקסמן.
התעורר אף ויכוח בשאלה אם לא היה ראוי כי שץ יחלוק אף בפרס נובל שהוענק לווקסמן בשנת 1952. אולם מנימוקי הפרס הובן כי זה הוענק לווקסמן לא רק בזכות גילוי הסטרפטומיצין אלא בעבור גילוי תרופות אנטיביוטיות רבות אחרות.
בשנת 1951 הקים וקסמן על שמו את קרן וקסמן למיקרוביולוגיה, והשקיע בה מחצית מכספי התמלוגים שקיבל על פיתוחיו.
מכספי הקרן הוקם מכון למיקרוביולוגיה שאף הוא נושא את שמו של וקסמן.
וקסמן נפטר בשנת 1973. הותיר את אשתו, דבורה (לבית מיטניק), ובנו ביירון וקסמן (Byron H.
זלמן בן-יעקב (ינקלביץ' או יענקלביץ'; 1897 – 2 במרץ 1959) היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל בכנסת השנייה והכנסת השלישית.
נולד בשנת 1897 בעיירה שייראדז, במחוז לודז' שבפולין.
היה ממייסדי "אגודת ישראל" בפולין, עלה לארץ ישראל בעלייה החמישית בשנת 1935. התגורר בשכונת זכרון מאיר בבני ברק.
הוא ניהל את מוסדות "סיני" בתל אביב ו"תורת אמת" בחיפה ומאוחר יותר מונה למפקח ראשי של החינוך העצמאי.
היה ממייסדי פועלי אגודת ישראל, נכנס לכנסת השנייה לאחר פטירתו של חבר הכנסת אברהם דויטש וכיהן מטעם הסיעה המאוחדת (סיעת חזית דתית תורתית, אגודת ישראל – פועלי אגודת ישראל) כחבר הכנסת מ-24 ביוני 1953 ועד פטירתו ב-2 במרץ 1959.
לאחר פטירתו החליפו בכנסת חבר הכנסת שלמה יעקב גרוס.
חתנו הוא ראש עיריית בני ברק לשעבר, משה אירנשטיין.
לאחר פטירתו קראה עיריית בני ברק רחוב על שמו בסמוך לשיכון ויז'ניץ בעיר.
זלמה קורץ , זמרת קלאסית יהודייה-אוסטרית.
זלמה קורץ נולדה בביאלה האוסטרית.
באותה עת בייליץ וביאלה היו ערים צמודות זו לזו, בדומה לבודה ופשט בהונגריה.
כיום זו עיר אחת הידועה בשם ביילסקו-ביאלה, במחוז הפולני של שלזיה, 56 ק"מ מקטוביץ.
כשזלמה קורץ נולדה, היו אלה ערים אוסטריות, שנותרו במובלעת הקטנה של שלזיה שנשארה בידי אוסטריה אחרי שעיקר המחוז סופח לפרוסיה אחרי מלחמת הירושה האוסטרית במאה ה-18. הפרימה דונה לעתיד נולדה למעשה בביאלה, הענייה בשתי הערים, למשפחה יהודית צנועה מאוד, אחת מאחד-עשר ילדים.
עם זאת, היא גדלה בצד המצליח קצת יותר של עיירת בייליץ.
עוד בנעוריה נשלחה למנזר, בתקווה ששם תלמד להיות תופרת, אבל הנזירות לא איחרו לגלות את יפי קולה והיא שרה לעיתים קרובות גם בבית הכנסת המקומי.
נסיבות אלה הניעו תושבים מקומיים לגייס תרומות שיאפשרו לה לנסוע לווינה ולהיבחן אצל פרופסור גנזבאכר, מורה נודע לפיתוח קול.
גנזבאכר לא לימד נשים, אבל הוא כתב אי-אילו מכתבי המלצה רבי ערך.
זלמה הגיעה איפוא לטירת טוטיס המרשימה, מעונו הווינאי של פטרון האמנויות הנודע, הרוזן אסטרהאזי, שהסכים לשלם תמורת שיעוריה אצל מורה אחר מן החשובים לפיתוח קול, יוהנס רס.
כשכבר התגבשה הקריירה שלה, התייעצה קורץ עם מורי שירה בעלי שם עולמי, כמו יאן דה רשקה בניס ומתילדה מרקזי בפריז, כמו גם הסופרן פליציה קאשובסקה, בעלת שם בווינה; אבל תמיד ראתה את עצמה, מעל לכל, כתלמידה של רס.
לראשונה הופיעה קורץ בווינה בקונצרט סטודנטים של תלמידי רס ב-22 במרץ 1895. היא קיבלה ביקורות טובות והצעות הגיעו אליה מבתי אופרה רבים, בייחוד בערי השדה של גרמניה, שחיפשו תמיד כישרונות חדשים.
הופעת הבכורה שלה הייתה בתפקיד הראשי באופרה "מיניון" של אמברואז תומא, בתיאטרון העירוני של המבורג, ב-12 במאי 1895. היא המשיכה להופיע שם ובפרנקפורט במשך ארבע העונות הבאות, בתפקידים שונים ומגוונים, ביניהם אדוקסי בהיהודיה של ז'אק הלוי, אליזבת בטנהויזר של וגנר ואפילו "כרמן".
גוסטב מאהלר, המנהל המוזיקלי של אופרת החצר הקיסרית והמלכותית של וינה, שמע את קורץ בפרנקפורט בשלהי 1898 וביקש ממנה להיבחן אצלו בבירת ההבסבורגים.
ללא שהייה הציע לה חוזה חותם-גורל והיא הופיעה לראשונה בתיאטרון, שיהיה לביתה האמנותי והרוחני, שוב כמיניון, ב-3 בספטמבר 1899.
הצלחתה בווינה הייתה מהירה ומוחלטת, ונמשכה עד תום הקריירה המוזיקלית שלה, כעבור שלושים שנה.
מאהלר עצמו, לאחר ששמע את הטריל המושלם שלה ואת הצלילים הגבוהים, הנקיים להפליא שהפיקה באריה של ליאונורה במערכה הרביעית של איל טרובטורה, הציע לה ללמוד את הרפרטואר לסופרן קולורטורה גבוה, התפקידים שיעשו אותה לפרימה דונה אסולוטה של אופרת החצר הווינאית.
מנהל אופרת החצר הכניס אותה בזהירות לרפרטואר הזה כשנתן לה לשיר את רוזינה בספר מסביליה, את שני הנערים בהוגנוטים ובנשף מסכות, את יוליה ואת מרתה; אבל עד מהרה התקדמה לאלווירה ב"ארנאני", לאקמה, קונסטנצה, ג'ילדה, ויולטה (בלה טרוויאטה) ואחרונה אחרונה חביבה, "לוצ'יה די למרמור".
שירתה האגדית של קורץ בהצגה המחודשת של "נשף מסכות" בניצוח מהלר, בשנת 1903, כמו גם התפקיד שבו, אולי, התפרסמה יותר מכל, עשתרת ב"מלכת שבא" של קרל גולדמארק, שבו ריתקה את קהל המאזינים בזמרת ווקאליזה של "שירת הסירנה", חתמו אחת ולתמיד את הפופולריות העצומה שזכתה לה בציבור הווינאי.
הם הביאו גם להעלאתה למעמד של Kaiserliche und Königliche Kammersängerin ("זמרת חצר קיסרית ומלכותית") בגיל 29. מאז ואילך התייצבה לעיתים קרובות לשירות פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, מעריץ מושבע של אמנות השירה.
במופעי פסטיבל מוצרט לחגיגות יום הולדתו ה-150, שנמשכו שנה תמימה, שרה קורץ את פיורדיליג'י ב"כך עושות כולן" בשנת 1905 ואת קונסטנצה בחטיפה מן ההרמון כעבור שנה.
עדיין ב-1906, בקונצרט גאלה של אנריקו קארוזו רב התהילה, שרה את ג'ילדה בריגולטו, עם טיטה רופו בתפקיד הליצן.
הייתה זו הופעתו היחידה של רופו בווינה.
על אף הצלחותיה המרשימות בתפקידי קולורטורה, לא זנחה קורץ את הרפרטואר הלירי שלה.
אדרבא, מתוך 992 הופעותיה באופרת החצר של וינה (בהמשך האופרה של וינה), יותר מ-100 הוקדשו למימי ב"לה בוהם" של פוצ'יני.
כמו כן גילמה את "מאדאם באטרפליי" שלו, לראשונה בווינה, ואת צאפי ב"ברון הצוענים" של פראנץ להאר ב-1910.
קורץ שרה את טטיאנה ("יבגני אונייגין" ואת סופי ("אביר הוורד") ב-1911 ובאחת מנקודות השיא הרבות בקריירה הווינאית שלה, גילמה את צרבינטה בהצגת הבכורה העולמית של הגרסה השנייה ל"אריאדנה בנאקסוס" של ריכרד שטראוס ב-4 באוקטובר 1916. היא שרה בתפקיד זה 36 פעמים בווינה.
בווינה שרה כל תפקיד שיעלה על הדעת, מוויולנטה של צ'ייקובסקי, אלזה (בלוהנגרין) וזיגלינדה (ב"וולקירות") של וגנר עד מרגריטה ב"פאוסט" של גונו, מאנון של מאסנה, פראו פלות' ב"נשי וינדזור העליזות" של ניקולאי ורוזלינד ב"עטלף" של יוהאן שטראוס.
לצד מימי ב"לה בוהם", התפקידים שמילאה בתדירות הרבה ביותר היו ג'ילדה, ויולטה וליאונורה ב"איל טרובאטורה".
הופעתה האחרונה בתיאטרון הגדול ברינגשטראסה, המקום שבו זכתה לניצחונות רבים כל כך ולתשואות משני דורות של אוהבי אופרה מכל רחבי אירופה והעולם, התקיימה ב-12 בפברואר 1927. הופעתה זו, בתפקיד רוזינה ב"הספר מסביליה" חתמה אחת מן הקריירות המזהירות ביותר בתולדות האופרה במאה ה-20.
הופעתה הפומבית האחרונה והסופית הייתה בספטמבר 1932 בהטבלת הארכידוכס שטפאן, בנם של הארכידוכס אנטון והנסיכה אילאנה מרומניה.
על אף מחלתה האנושה, שרה זמרת החצר הקיסרית והמלכותית את "רידנטה לה קאלמה" של מוצרט ואת "אוה מריה" של באך-גונו כמחווה לסבתו של התינוק, המלכה מריה מרומניה, שהייתה ידידתה הקרובה במשך שנים רבות.