tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין אוקטובר לנובמבר נצפתה עלייה חדה במספר העותקים בשני המקומות, ואחריה עלייה של פעמיים עד שלוש בדצמבר, הקשורים למקרי ההידבקות שדווחו באותו חודש.
מעניין לציין כי בדצמבר עלה מספר העתקי ה-RNA של הנגיף שנמצאו במערכת הביוב (הן ממרכז העיר והן מהפרוורים), המשקף את הגידול במספר החולים במחלה.
תוצאות המחקר מצביעות על כך שמספר עותקים גבוה יותר של הגנום הנגיפי יכול להיות מתואם עם העלייה בתחלואה, ושיעור המקרים החיוביים אף עשוי להיות גבוהה בהרבה מהמדווח.
החינוך הציבורי התמקד בניטור עצמי לקבוצות בסיכון, תרגול היגיינה (בדגש על שטיפת ידיים), והימנעות מהתקהלויות המוניות (או חבישת מסכות באם לא הייתה אפשרות להימנע מהתקהלות).
ראש הממשלה הורה להוריד פוסטים ברשתות החברתיות שהממשלה רואה בהם "חדשות מזויפות", ולהאשים את האנשים שרשמו אותם בפגיעה במאמץ של הרשויות נגד המגפה.
המשטרה גם הדגישה כי העבריינים עשויים לעמוד בפני שנתיים מאסר לכל היותר, על פי צו החירום.
ביולי 2021, לאחר דיווחים רבים על הומלסים שמתו ברחובות בנגקוק, כמה גורמים רשמיים האשימו כי מדובר בניסיונות להכפיש את הרשויות.
בנובמבר 2020 הזמינו הרשויות 26 מיליון מנות חיסון מחברת אסטרהזניקה, שדיווחה על 70% יעילות כוללת.
חיסון זה דורש שתי מנות של חיסון לאדם, כך שהכמות שהוזמנה תכסה רק 13 מיליון איש מאוחר יותר אישר הקבינט של ראש הממשלה תקציב להזמנת 35 מיליון מנות נוספות בינואר 2021. חברת Siam Bioscience, חברה בבעלות המלך ראמה העשירי, תהיה מעורבת בתהליך.
הרשויות ייבאו גם שני מיליון מנות חיסון של סינובאק, חברה סינית שהקבוצה התאילנדית Charoen Pokphand השקיעה בה, בין החודשים פברואר ואפריל 2021.
בנוסף, ממשלת תאילנד אף הגבירה את ניסיונה לייצור מקומי של חיסונים, עם התחלת הניסויים בחיסון המקומי "ChulaCov19", ניסויים שבהחלו במאי 2021. בדיקות שלב א' של החיסון NDV-HXP-S , החלו באוניברסיטת מאהידול במרץ 2021.
1.5 מיליון מנות חיסון של פייזר, שנתרמו על ידי ממשלת ארצות הברית, הגיעו לתאילנד בתחילת אוגוסט 2021. מחצית מהכמות הוקצתה לעובדי בריאות, למרות שמשרד הבריאות אמר קודם לכן כי כל המשלוח יוקצה להם.
כמה בתי חולים דיווחו על קיצוץ בהקצאות.
חברת התעופה בנגקוק איירווייז הודיעה על תוכנית קיצוץ בשכר הבכירים, צמצום מספר הטיסות, וביטול מספר קווי תעופה; הצוות ישהה בחופשה ללא תשלום למשך 10–30 ימים, החל מ-1 במרץ 2020 עקב ההאטה הכלכלית, והתפרצות המחלה.
ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי פרסם דו"ח ביוני 2020, בו דווח כי 90% או יותר מהחברות במדינה צופות אובדן הכנסות של יותר מ-50% בהשוואה לשנה שעברה.
דווח כי ענפי הרכב רשמו ירידה במדד ביצועי הייצור (MPI) באפריל 2020, בשיעור של 82% משנה לשנה, והציגו את היקף הייצור הנמוך ביותר מאז 1987.  ארבעה מגזרים מובילים נוספים שנפגעו לרעה כוללים חברות העוסקות בנפט ומוצריו, מאלט ומשקה מאלט, מערכות מיזוג אוויר וסוכר.
מאידך גיסא, מגזרים בהם נרשמה עלייה במדד ביצועי הייצור כוללים בטון ומלט, תרופות, מעגלים אלקטרוניים, פירות ים קפואים, ומזון בעלי חיים, מתוכם המדד עלה בין 10% לכמעט 40% ביחס לשנה שעברה.
בספטמבר 2020, הבנק העולמי צפה כי הכלכלה התאילנדית תצטמצם בשיעור של 8.9% עד סוף השנה.
ב-29 בפברואר בוטלו יריד הספרים הלאומי ה-38 בתאילנד, ויריד הספרים הבינלאומי ה-18 ב-Impact, Muang Thong Thani .
במקום זאת, הוא התקיים באינטרנט, מה שהופך אותו ל"יריד הספרים הלאומי המקוון" הראשון של תאילנד.
האוניברסיטאות צ'ולאלונגקורן ומחידול , החליטו על השעיית הלימודים בהן ב-16 במרץ, לאחר אישור מקרי הדבקות בקרב עובדיה, וכן בקרב סטודנטים, בעוד שאוניברסיטת קסטסארט , נקטה בפעולה זהה כאמצעי זהירות.
טורניר האגרוף "THAI FIGHT" בצ'אנג ראי נדחה ללא הגבלת זמן עקב התפשטות המגפה.
ב-1 במרץ 2020 החליטה התאחדות הכדורגל של תאילנד , כי כל משחקי הכדורגל המקצוענים בליגות התאילנדיות: T1 , T2 , T3 ו-T4 , שתוכננו להתקיים בין התאריכים 7 עד 31 במרץ, ייערכו בדלתיים סגורות, והקהל יצפה בהם בשידור בלבד.
עם זאת, ב-4 במרץ 2020 שונתה ההחלטה לדחות את כל המשחקים שהיו אמורים להתקיים לפני 18 באפריל ללא הגבלת זמן.
תחרות הגרנד פרי המקומית (Thailand motorcycle Grand Prix , MotoGP תאילנד 2020, נדחה בשל התפשטות הנגיף.
האירוע נדחה עד להתפוגגות ההתפרצות.
תערוכת הרכב הבינלאומית (Bangkok International Motor Show ה-41 בבנגקוק, שתוכננה להתקיים במקור בין 7 במרץ ל-5 באפריל, נדחתה.
נמסר כי לוח הזמנים החדש יפורסם בהמשך.
ערוץ 7 , הודיע כי ימשיך לשדר קרבות אגרוף, מאחורי דלתות סגורות, כאשר הקהל יוכל לצפות בשידורים מרחוק בלבד.
ענף התיירות של תאילנד, שהיה אחראי על חמישית מהתוצר טרם המגפה, נפגע קשות; רשות התיירות של תאילנד , צפתה כי כמות התיירים שיגיעו בשנת 2020 תרד בכ-65%.
בתקופה ינואר–מרץ ירדו כניסות התיירים הזרים ב-38% ל-6.69 מיליון; כניסות של תיירים מסין, המקור הגדול ביותר לתיירות נכנסת, צנחו ב-60% ל-1.25 מיליון.
עם סגירת הגבולות, רוב הטיסות הבינלאומיות בוטלו, כך שהגעת התיירים (וכנגזרת מכך ההוצאות שלהם) ירדו לאפס באפריל, לעומת 3.2 מיליון כניסות, וקבלות בשווי 4.6 מיליארד דולר באותו החודש אשתקד.
נודע כי אגדת סיאם, פארק שעשועים בפאטאיה, ייסגר זמנית החל מ-3 במרץ, וזאת עקב היעדר תיירים, נוכח התפשטות הנגיף.
הנהלת הפארק הבטיחה לשכור את כל אנשי הצוות כשהיא תיפתח מחדש.
ב-16 במרץ, משרד הבריאות הודיע כי החגים והחגיגות של סונגקראן יידחו עד להודעה חדשה, מכיוון שמספר המקרים המשיך לעלות ב-33, ל-147. פסטיבל סונגקראן , שהתקיים בין השאר ברחוב קאו-סאן, מחוז חון קאן , פאטאיה, חוף באנג סאן , ופאטונג, לא יתקיים, על פי הודעת כל אחת מהעיירות הרלוונטיות.
המשרד גם דרש לדחות את מועד החג.
ראש מחוז קו פה-נגאן החליט להשעות את המסיבה המתוכננת בחוף רין, כדי להימנע מהתקהלות של תיירים, אשר עלולה הייתה להוות כר פורה להתפרצות הנגיף.
המסיבה נקבעה במקור בליל הירח המלא של 8 במרץ.
בריאן טאן ושריה סודהאני (Brian Tan and Shreya Sodhani) מברקליס, טענו כי הצורך בכניסה להסגר עם הכניסה למדינה, גורם לכך כי "החזרת התיירים יכולה להיות איטית יחסית".
מסעדה בצ'יאנג מאי הציגה שלט עם הכיתוב "אנו מתנצלים שאיננו מקבלים לקוחות סינים.
תודה", וזאת עקב מקרה בו לקוח עזב את המסעדה לאחר שהבחין בקבוצת סינים בפנים.
המשטרה דרשה להוריד את השלט, אך הציעה שייכתב במקום זאת בסינית "נגמר לנו האוכל".
שלט דומה נראה מחוץ למסעדה בחוף או סאנה בפוקט.
שר הבריאות, אנוטין צ'רנווירקול פרסם הערות שליליות בטוויטר בנוגע למערביים "מלוכלכים", ואמר כי "הם אף פעם לא מתקלחים" וסביר יותר כי הם יפיצו את הנגיף מאשר האסיאתים.
הפוסט זכה לתגובה שלילית בתאילנד ובבריטניה, והוסר במהירות.
מר צ'ארנווירקול ציין כי הציוץ פורסם על ידי הצוות שלו, ולא על ידו באופן אישי.
נאומי שנאה מקוונים נגד מיאנמר עלו לאחר ההתפרצות בדצמבר, שכן זאת נרשמה תחילה בקרב מהגרי עבודה בסמוט סאחון.
רה"מ פריות האשים את ההתפרצות המחודשת של המחלה בהגירה בלתי חוקית למדינה .
הממשלה זכתה לביקורת על היבטים שונים של תגובתה למשבר, במיוחד בשל הטיפול המוקדם שלה במגפה, רכש איטי של חיסונים, ותגובתה לתפרצות של אפריל 2021.
בתחילת פברואר 2020, בתגובה לחששות בנוגע לאגירה והפקעת מחירים של מסכות פנים, הממשלה החליטה לקיים בקרת מחירים, והתערבה בחלוקתם.
המהלך לא הצליח למנוע מחסור בקרב בתי חולים, והפך לשערורייה בגלל שחיתות ו"שאיבה" של חלק מהאספקה.
הביקורת הייתה מכוונת גם למדיניות חסרת העקביות של הממשלה בנוגע לנסיעות בינלאומיות ודרישות הסגר, חוסר החלטיות ואיטיות ביישום פעולות נדרשות, ותקשורת לקויה – הודעות רשמיות רבות נמסרו לציבור, רק כדי שיסוגו מהן במהירות, או שיחידות ממשלתיות אחרות יסתרו אותן.
הסגירה הפתאומית של עסקים בבנגקוק גרמה לעשרות אלפי עובדים לנסוע לעיר הולדתם, מה שמשקף את הכישלון של הסוכנויות לפעול בתיאום, תחת תגובה אחידה.
לאחר הגל השלישי של הנגיף באפריל 2021, הממשלה ספגה ביקורת על כך שלא הצליחה להשיג מלאי חיסונים מספיק.
ב-4 בפברואר, אישה דרום קוריאנית, שביקרה לאחרונה בבנגקוק בחופשה, נבדקה, וקיבלה תשובה חיובית לגבי הדבקות בנגיף, ואושרה בתור המקרה ה-16 במדינה.
ב-4 במרץ הכריזה עיריית קלן על חמישה מקרים של הדבקות בנגיף, לרבות אישה שהייתה בעבר בחופשה בתאילנד, ולפי ההערכות נדבקה במהלך החופשה.
ב-5 במרץ אישרה ממשלת קווינסלנד כי גבר בן 81, שחזר לאחרונה מתאילנד, קיבל תשובה חיובית בבדיקה לגילוי הידבקות בנגיף, ואושפז בבית החולים האוניברסיטאי סאנשיין קוסט .
ב-6 במרץ דיווחה הודו על המקרה ה-31 שאושר בשטחה.
החולה הוא אזרח הודי, בעל היסטוריית נסיעות מתאילנד וממלזיה.
במאי 2021 דיווחו הרשויות בבריטניה כי מצאו גרסה של המחלה, שהתגלתה לראשונה בתאילנד, בקרב מהגרים ממצרים.
מגפת קיפריאנוס הייתה פנדמיה של מחלה זיהומית, אשר התרחשה ברבעון השלישי של המאה ה-3 לספירה באימפריה הרומית.
שמה נגזר משמו של קיפריאנוס בישוף קרתגו, שהיה עד למגפה ותיאר אותה.
המחקר אודות מגפה זו מצומצם יחסית, וזאת ביחס לפנדמיות אחרות של תחילת האלף הראשון, כגון המגפה האנטונינית והמגפה היוסטיניאנית.
זמנה של המגפה נקבע בדרך כלל סביב השנים 250–251 עד לסיום 271 לספירה.
הופעת המגפה הייתה במהלך משבר המאה ה-3, אשר כלל תחלופה רבה של קיסרים רומאים ושילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, משבר כלכלי והמגפה.
המגפה הופיעה במספר גלים סביב הים התיכון.
זוסימוס הזכיר התפרצות באזור הדנובה, מואסיה ואסיה הקטנה בשנת 251/2 לספירה.
באיליריה, במהלך גל נוסף של המחלה בשנת 259 לספירה, זוסימוס כתב כי ערים רבות נפגעו והתרוקנו.
הוא גם כתב על התפרצות נוספת בקרב חיילי הקיסר ולריאנוס שצעדו מאנטיוכיה לקפדוקיה בשנה זו, תוך הסתמכות כמעט בוודאות על טקסט אבוד של דקסיפוס האתונאי.
זוסימוס דיווח כי יותר ממחצית מהגברים שנדבקו מתו מהמחלה.
גם בשנת 259 לספירה הזכיר ההגמון דיוניסיוס מאלכסנדריה שהתפרצות של המחלה גרמה למות רבים מבני הדת שלו.
לפי זוסימוס, המחלה הגיעה לאיליריה באותה תקופה ופגעה באופן חסר תקדים בערים שנכבשו לאחרונה בפלישות של הגותים.
לפי פטרוס הפטריקיוס , שכתב במאה ה-6 לספירה ומקורו הוא כנראה דקסיפוס, המחלה פרצה באביב 260 לספירה בקרב חייליו של ולריאנוס שנלחמו נגד הסאסאנים, והכוח ממאוריטניה נפגע מאוד.
חייליו של ולריאנוס הוצבו באותה עת בצפון מסופוטמיה ליד אדסה.
גל של המחלה שפגעה באוכלוסיית רומא בשנת 262/3 לספירה הוזכר על ידי אורליוס ויקטור.
מ-250 עד 266, בשיא ההתפרצות, נכתב כי כמות המתים היומית ברומא הייתה כ-5,000. היסטוריון אחד חישב שאוכלוסיית אלכסנדריה ירדה מ-500,000 ל-190,000 במהלך המגפה.
חלק מהירידה באוכלוסיית העיר נבעה כנראה מבריחת האנשים ממנה.
הייתה תקרית מאוחרת יותר בשנת 270, אך לא ידוע אם זו הייתה אותה מגפה או התפרצות אחרת.
לפי היסטוריה אוגוסטה, סבלו השבטים הגותים ממגפה.
על פי הדיווח של קיפריאנוס, תסמיני המחלה היו עיניים אדומות, כאב גרון, נמק בכפות הרגליים, שלשולים והקאות מתמשכים, שבעקבותיהם אובדות השמיעה והראייה.
על פי מקורות נוספים ששרדו, החולים חשו חום חזק וצמא שלא ידע רוויה.
לא ידועה המחלה של המגפה, אך בין ההשערות נמנים אבעבועות שחורות, חצבת, שפעת וקדחת דימומית ויראלית (נגיף ממשפחת ה-Filoviridae כמו נגיף האבולה).
לעומת זאת, נראה שהקונצנזוס המודרני מצדד בתיאוריה שההתפרצות הייתה של אבעבועות שחורות.
בערים כגון אלכסנדריה הייתה התמותה עצומה, והתפשטות המגפה נבעה בעיקר מהפעולות הצבאיות הרבות בפרובינקיות הרומיות, ולכן, מהמעבר הגדול של חיילים ופולשים.
מצב כזה היה דומה באירופה, שם שבטי ברברים פלשו שוב ושוב לגאליה ולמחוזות הדנובה.
המגפה פרצה במקביל למשבר המאה ה-3. באותה תקופה, היה מצב האימפריה הרומית היה בכי רע, ומפקדי צבא רומאיים מפרובינקיות שונות מרדו כנגד השלטון המרכזי בתקווה לתפוס את כיסא הקיסרות או לקרוע נתחים מגוף האימפריה.
במהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים.
לפי כריסטין א' סמית, שיעור התמותה המגפה דלדל מאוד את שורות הצבא הרומי, וגרם למחסור אדיר בכוח אדם.
קייל הארפר טען שלמגפה היו "השלכות חברתיות, כלכליות, פוליטיות ותרבותיות משמעותיות".
לדברי הארפר, המגפה כמעט גרמה לסוף האימפריה הרומית, בתקופה שבין 248 ל-268 לספירה, "ההיסטוריה של רומא היא סבך מבלבל של כישלונות אלימים.
השלמות המבנית של המכונה הקיסרית התפרקה.
קריסת הלגיטימציה הזמינה אישים שונים לנסות לתפוס את השלטון אחד אחרי השני.
האימפריה התפצלה ורק ההצלחה הדרמטית של הקיסרים המאוחרים יותר להרכיב את החלקים חזרה מנעה מהרגע הזה להיות סופה של ההיסטוריה האימפריאלית הרומית".
לפי סבין ר' האובנר , הערכת השפעת המגפה על ההיסטוריה של האימפריה הרומית במהלך העשורים האמצעיים הסוערים של המאה ה-3 לספירה נראית בלתי אפשרית, לאור המחסור הכללי בראיות מאחת התקופות האפלות ביותר של העולם הרומי.
להבנתה, בעוד שהמגפה ללא ספק החריפה את המשבר הפוליטי והצבאי של הרבע השלישי של המאה ה-3, נראה שאין להתייחס אליו כשורש המשבר עצמו, כפי שהציע הארפר.
השפעתה של המגפה על הפצת הנצרות (אשר הפכה לדת מוכרת באימפריה הרומית בשנת 313 בעקבות צו מילאנו) שנויה במחלוקת משום שעדויות להתרחבות המונית של הדת הנוצרית בהקשר זה הן מעורפלות ושנויות במחלוקת.
מגצפלוזאורוס (שם מדעי: Megacephalosaurus; מילולית: "לטאה עבת-ראש") הוא סוג נכחד של זוחל ימי נכחד ממשפחת הפליוזאוריים, אשר התקיים במימי אמריקה הצפונית במשך הקרטיקון שלפני 93.9 עד 92.9 מיליון שנה במשך הטורון.
הסוג תואר למדע ב-2013 ונכלל בו מין יחיד - Megacephalosaurus eulerti.
הוא התגלה כבר ב-1950 על סמך מספר ממצאי שלד שהתגלו בתצורות: "Carlile Shale" ו-"Greenhorn Limestone" שבקנזס ושאר המערב התיכון.
לפני זה הוא תואר כמין של בראכאוכניוס, אך הופרד לאחר בדיקה מחודשת של הממצאים.
זוחל זה היה אחד מהגדולים מכל הפליוזאורים, באורך משוער של 6 עד 9.5 מטרים עם גולגולת ענקית באורך 1.75 מטר.
גולגות זו הייתה בעלת מאפיינים של הקרונוזאורוס והבראכאוכניוס ועוד כשהשיניים שלהם היו דקות ומצויות בקדמת הלסת.
הדבר מרמז שהטורף ניזון מטרף קטן ממנו בהרבה כמו דגים, עופות ימיים וזוחלים ימיים קטני-ממדים.
מגפת הקראק בארצות הברית התרחשה מתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 והתאפיינה בשימוש גבוה בקראק בערים גדולות ברחבי ארצות הברית.
המגפה גרמה להתגברות הפשיעה והאלימות, וכתגובה לכך הוחמרה מדיניות הטיפול בפשיעה ועל עבריינים רבים נגזרו עונשי מאסר ממושכים.
תהליך ההמרה של קוקאין לקראק התגלה בשנת 1974, אך המוצר היה נדיף ודליק באופן שסיכן את המשתמשים בו.
בשנת 1980 שוכללה שיטת ההמרה, ושלביה העיקריים היו המסת קוקאין בתמיסה של מים וסודה לשתייה, ולאחר מכן ייבוש התמיסה ופירור התמיסה היבשה לגושים.
השם "קראק" (סדק באנגלית) מתאר את הסדקים האופייניים לתמיסה היבשה.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הוצף שוק הסמים בארצות הברית באבקת קוקאין, ומחירו ירד.
רוב הקוקאין גדל בקולומביה, משם הוא נשלח לאיי בהאמה ומשם למיאמי.
סוחרי הסמים בארצות הברית מצאו דרך להגדיל את רווחיהם על ידי המרת אבקת קוקאין לקראק, צורה מוצקה של קוקאין הניתנת לצריכה בעישון.
הייצור היה זול, פשוט ורווחי, ואפשר מכירת קראק לכמות גדולה של צרכנים.
בשנת 1981 דווח על מכירות גבוהות של קראק בלוס אנג'לס, אוקלנד, שיקגו, ניו יורק, מיאמי, יוסטון ובאיים הקריביים.
בתחילה קראק נמכר על ידי סוחרי הסמים בארצות הברית במחיר דומה לקוקאין, אך מחירו ירד בהתמדה, ובאמצע שנות ה-80 ניתן היה להשיג מנה אחת של קראק במחירים של 2.50 עד 5 דולר אמריקאי בערים גדולות, בהן ניו יורק, שיקגו, לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, פילדלפיה, בולטימור, יוסטון ודטרויט.
משנת 1985 עד 1987 עלו מקרי האשפוז בבתי החולים כתוצאה משימוש בקראק מ-23,500 מקרים בשנה ל-94,000 בשנה.
בשנים אלה היה הסם נפוץ כמעט בכל מדינות ארצות הברית.
בין משתמשי הקראק נמנו פוליטיקאים רבים, בהם הסנאטור אל ד'אמטו שתועד קונה קראק בשנת 1986 ומאריון ברי, ראש עיריית מחוז קולומביה, שתועד מעשן קראק במבצע משטרתי בינואר 1990.
השימוש הנפוץ בקראק תואר בכלי התקשורת כ"מגפה" אף על פי שלא היה מדובר במחלה מידבקת או תופעה דומה.
השימוש בביטוי "מגפת הקראק" הובא כדוגמה לפאניקה מוסרית.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ירדו שיעורי השימוש בקראק, בעיקר עקב הקצאת תקציבים ומשאבים למלחמה בסמים ונקיטת צעדים שפגעו בדרכי ההפצה וגרמו למעצרים רבים של אנשי מפתח שהיו מעורבים בסחר בסמים.
מעצרים אלה גרמו לירידת השימוש בקראק ועלייה בשימוש בסמים אחרים, בעיקר מתאמפטמין ואופיואידים.
עם סיום מגפת הקראק החלה מגפת האופיואידים בארצות הברית.
תוצאותיה של המלחמה בסמים שנויות במחלוקת.
חוקים למאבק בסמים נחקקו בשנת 1986 ו-1988 אבל במחקר שבדק את תוצאות המאבק נכתב: "למרות שהוקצו למאבק בסמים מיליארדי דולרים, הוכפל מספר המעצרים והמאסרים ונבנו לשם כך בתי כלא חדשים, המערכת לא הצליחה להפחית את רמת הפשיעה הקשורה לסמים.
גזירת עונשי מאסר רבים וממושכים על עבירות סמים לא השפיעה כמעט על רמות הפשיעה."
במחקר של אוניברסיטת העיר ניו יורק משנת 1985 הוגדר "מדד הקראק", המייצג את השפעת מגפת הקראק על אזורים בארצות הברית, על פי פרמטרים כגון מספר המעצרים, מקרי המוות ופשיטות משטרתיות הקשורות לקוקאין וקראק, שיעורי ילודה נמוכים ורמת הסיקור התקשורתי.
מדד זה הראה שצפון-מזרח ארצות הברית הושפעה ביותר ממגפת הקראק, במיוחד ניו יורק (בפרט שכונת וושינגטון הייטס), ניוארק ופילדלפיה.
מחקר מאוחר יותר, תוך שימוש באותו מדד, הראה שהשימוש בקראק באזורים עירוניים בארצות הברית היה גבוה במידה ניכרת מאשר באזורים כפריים.
מגפת הקראק פגעה קשות במשפחות של אפרו-אמריקאים שהתגוררו בשכונות עירוניות בעלות הכנסה נמוכה.
בין שנת 1984 ל-1989 מספר המעצרים הפליליים הקשורים לקראק ושיעור הרציחות של גברים שחורים בני 14 עד 24 הכפיל את עצמו.
במהלך תקופה זו תועדה גם עלייה של 20%-100% בשיעורי התמותה של עוברים שחורים ולידת תינוקות במשקל נמוך.
בשנת 1986 העביר הקונגרס של ארצות הברית חוקים שהחמירו את הענישה על החזקה או סחר בקראק, בהשוואה לעונשים על החזקה או סחר באבקת קוקאין.
על חוקים אלה נמתחה ביקורת רבה והם נתפסו כאפליה גזעית נגד אפרו-אמריקאים, שנהגו להשתמש בקראק יותר מאשר בקוקאין, שהיה הרבה יותר יקר.
סקירה משנת 2012 מצאה ש-88% מהאסירים שהואשמו בהחזקה או סחר בקראק היו אפרו-אמריקאים.
יתרה מכך, על רובם נגזרו עונשי מאסר של 10–20 שנים, בעוד שעל שימוש בהרואין נגזרו תקופות מאסר של 5–10 שנים.
מדיניות המלחמה בסמים של ממשלת ארצות הברית ניסתה לצמצם את ממדי השימוש בקראק, אך בפועל נרשמו מקרים רבים של אלימות משטרתית בשכונות עוני, שגרמו לאירועים רבים של פציעה או מוות של גברים, נשים וילדים שחורים.
מישל אלכסנדר התייחסה למגפת הקראק בספרה "חוקי ג'ים קרואו החדשים - כליאה המונית בעידן של עיוורון צבעים".
לדבריה, הממשלה נמנעה מלחוקק חוקים גזעניים מובהקים, אך בפועל אימצה מדיניות פלילית גזענית, מכיוון שרוב המשתמשים בקראק היו אפרו-אמריקאים.
לדבריה, מספר גבוה יחסית של צעירים שחורים הורשעו בגין שימוש בקראק, ולאחר מכן הופלו בגישה לדיור והזדמנויות תעסוקה.
מצב זה הוביל להגברת הפשיעה האלימה בקהילות שחורות עניות.
השפעת מגפת הקראק על ישראל
בשנת 1987 נתפס ספק סמים גדול מהכפר משהד, שנהג לייבא מגוון סמים מלבנון דרך רמת הגולן, בהם גם קראק.
בשנת 1988 דווח על ידי משטרת ישראל על מקרים בודדים של שימוש בקראק, אך שנה לאחר מכן הפך הקראק לסם הנפוץ ביותר באזור תל אביב.
בספטמבר 1989 הוגש לראשונה כתב אישום נגד שני תושבי ירכא וטייבה על ייצור קראק מהרואין שיובא מלבנון.
בשנת 1993 נחשפה מעבדה גדולה לייצור קראק בשיכון בבלי בתל אביב.
באותה שנה דווח גם כי מספר יורדים ישראלים מעורבים בסחר בקראק בפילדלפיה ובהלבנת כספים.
על מגפת הקראק נכתבו ספרים רבים וכן סרטים תיעודיים.
המגפה משמשת כרקע לסרטים רבים, בהם החבר'ה מהשכונה, קדחת הג'ונגל, פרש, יום אימונים מסוכן, פייטר ואור ירח.
כמו כן מגפת הקראק הוזכרה בסדרות טלוויזיה רבות, בהן מיאמי מחלק מוסר, המופע של שאפל, הסמויה, נרקוס: מקסיקו והסנדק של הארלם, וכן במשחקי וידאו מסדרת Grand Theft Auto.
מגרש הרוסים הוא מתחם משולש המשתרע על שטח של כ-68 דונם במרכז ירושלים, וכולל מספר מבני ציבור.
המתחם נבנה ב-1860 ביוזמתה ובמימונה של משפחת הצאר הרוסי אלכסנדר השני, בגבול רחוב יפו מדרום, רחוב שבטי ישראל ממזרח, ורחוב הלני המלכה מצפון.
מבנה אחד חורג מתחום "המגרש" והוא חצר סרגיי, שנבנתה בתקופה מאוחרת יותר.
המתחם משמש מאז תקופת המנדט הבריטי כמרכז שלטוני הכולל תחנת משטרה, בית מעצר ואת בית משפט השלום בירושלים (בעבר שימש גם את בית המשפט העליון).
במחצית השנייה של המאה ה-19, עם שיפור התנאים כלפי יהודים ונוצרים מצד השלטון העות'מאני, הלכה וגברה הצליינות הנוצרית לירושלים, כך שמדי שנה, בעיקר בחג המולד ובחג הפסחא, הוצפה העיר במאות, ולעיתים אף באלפי צליינים, שנזקקו לשירותי הלנה, הגנה, הסעדה ושירותי דת.
הקהילות הנוצריות בעיר הקימו אכסניות וחדרי אוכל גדולים כדי לשרת את הצליינים הרבים, אך אלה לא תמיד הספיקו.
לאחר סיומה של מלחמת קרים ב-1856 ושיפור היחסים בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, נרשמה עלייה רבה במיוחד במספר הצליינים הרוסים שפקדו את ירושלים.
עלייה זו נוצרה בעקבות התחזקות הדת ברוסיה, שיפור התחבורה הימית לארץ ישראל - בעיקר פתיחת קו אוניות ישיר בין אודסה ליפו, ובעקבות עידודו של הצאר אלכסנדר השני.
עד אותה תקופה נעזרו הצליינים הרוסים בשירותי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שזכתה לגיבוי מדיני מצד רוסיה.
עם התגברות זרם הצליינים, התקשו מארחיהם של הרוסים בירושלים לעמוד בכמות האוכל הגדולה שנצרכה בימי הפסחא ובמתן שירותי הלנה לאלפי המבקרים הרוסים.
עובדה זו, וגורמים פוליטיים נוספים, שבעטיים ביקשה האימפריה העות'מאנית לחזק את קשריה עם רוסיה, נעתרו העות'מאנים למכור לרוסים בשנת 1857 שטח אדמה של כמעט 70 דונם בשטח סמוך מאוד לחומות העיר העתיקה ממערב.
בביקור שערך בארץ קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ב-1859 הושלמה העסקה: הצאר קנה חמש חלקות קרקע, וחלקה שישית ניתנה לו במתנה על ידי העות'מאנים.
יהושע ילין, עסקן ירושלמי בן התקופה, ממקימי נחלת שבעה וממחדשי היישוב היהודי במוצא, מביא בזיכרונותיו גרסה שונה למכירת הקרקע, ומציין כי המוכר לא היה הממשלה הטורקית אלא מתורגמן ערבי-מצרי מקומי בשם מוסא טאנוס, שהחזיק בכמה מגרשים במקום, שאותם הוא מכר לרוסים לצורך הקמת המתחם הצלייני.
השטח שבו הוקם מגרש הרוסים הוא מישור טופוגרפי נוח ורחב, הצופה ממרחק של כ-300 מטרים אל העיר העתיקה מצפון-מערב.
בתקופה העות'מאנית שכן במקום מחנה צבאי, שכלל מגרש מסדרים גדול, וכיכר ציבורית לחגיגות ולטקסים.
מכירת השטח הייתה צעד יוצא דופן, שכן המקום חולש על העיר העתיקה מבחינה אסטרטגית; הוא קרוב מאוד לדרך יפו הראשית; והדבר אף אילץ את העות'מאנים להפסיק את השימוש במקום.
למעשה, מגרש הרוסים היה אחד המתחמים הראשונים שהעות'מאנים התירו לבנותם כה קרוב לחומת העיר העתיקה.
תקדים בניית המתחם איפשר מאוחר יותר לגופים אחרים לבנות מבנים קרוב אף יותר אל החומות (כך למשל המתחם הצרפתי).
הצאר, שהיה מעורב באופן אישי ברכישה, שלח ממון רב כדי להקים סביב המגרש רחב הידיים חומת אבן ובתוכה מבנים שישרתו את הצליינים הרבים.
חלק מהמבנים נקראו על שם בני משפחת הצאר (כמו אכסניית הגברים, שנקראה על שם הצאר ניקולאי; או אכסניית הנשים שנקראה על שם מריה, אמו).
את המקום תחזק והפעיל צוות גדול של נזירות רוסיות מקומיות, שדאגו לכל צורכי הצליינים, ועבדו בבית החולים.
יחסם של העות'מאנים לרוסים היה כה טוב ומזמין, עד כי פעמוני כנסיית השילוש הקדוש היו בין הראשונים בירושלים שצלצולם הותר, לאחר מאות שנים שבהן נאסר על הנוצרים לעשות זאת.
יתרה מכך, הרוסים השיגו אישור מיוחד על פיו שערי העיר יישארו פתוחים במשך הלילות עבור צליינים שישהו במגרש הרוסים, בניגוד לכל האחרים, שלא הורשו להיכנס לירושלים לאחר נעילת שעריה מדי ערב.
ניתוקו של המתחם מהעיר העתיקה הקנה לו בתחילה את הכינוי "ירושלים החדשה" ("נובוי ירוסלמה").
רק ב-1890, לאחר התרחבות תהליך היציאה מהחומות, הוחלף השם ב"מגרש הרוסים", ובערבית: "אל מוסקובייה".
המתחם היה מרשים בגודלו ובבנייניו.
הסופר והעיתונאי היהודי משה ריישר תיאר אותו כך:
ב-1872 ביקר בירושלים הנסיך ניקולאי ניקולאייביץ', בנו של הצאר, בלוויית פמליה גדולה, וחנך את "כנסיית השילוש הקדוש" שנבנתה בלב המגרש.
בשנת 1891 שופצו מבני האכסניות במגרש ובשנת 1892 הוקמה במגרש הרוסים אכסניה נוספת בשם 'חצר סרגיי', על שם הנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ'.
מבנה מפואר זה הוקם מחוץ לתחומי המגרש, מול השער הצפון-מערבי, ונועד לשמש את בני משפחת הצאר בהגיעם לירושלים.
באותה שנה אף נחנכה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, דבר שהקל באופן משמעותי על הקושי שהיה כרוך במסע מיפו לירושלים, מהלך כמה ימים.
זרם הצליינים הלך וגבר, עד כי אלפיים מקומות הלינה שבמגרש הרוסים לא הספיקו לכולם, וחלקם נאלצו להתגורר באוהלים ובצריפים שהוקמו בשטחים הריקים שבמרכז המתחם.
ב-1917, עם מהפכת פברואר, בה הוצאו להורג הצאר ובני משפחתו, ובעקבות עליית השלטון הקומוניסטי ברוסיה שהפכה לברית המועצות, פסק כמעט לחלוטין זרם הצליינים לארץ הקודש.
הייתה זו מכת מוות למגרש הרוסים, שהפך לכמעט שממה.
עקב מיקומו האסטרטגי של מגרש הרוסים על אם הדרך ובקרבת העיר העתיקה, הלאימו הבריטים את הנכסים הרוסיים והפכו את המקום למרכז שלטונם.
אכסניית הגברים הפכה לתחנת משטרה ולמרכז הבולשת הבריטית; אכסניית הנשים הפכה לבית הסוהר המרכזי בירושלים; אכסניית המשלחת הדתית הפכה בחלקה לבית משפט מקומי ובחלקה למשרד הבריאות; מעון הקונסול הרוסי שימש כבית יולדות; וחצר סרגיי שימשה את המחלקה לעבודות ציבוריות וכחלק ממשרד הפנים.
המבנים היחידים שלא שינו את ייעודם היו בית החולים, שהמשיך לשמש כבית חולים גם בתקופת המנדט; הכנסייה שנסגרה ולא נעשה בה כל שימוש; וכן חלק ממבנה אכסניית המשלחת הרוסית שנותר בידי מסדר נזירות מקומי.
בליל 23 במרץ 1944, כחלק ממאבק מחתרת האצ"ל בשלטון הבריטי, פוצץ מבנה אכסניית הגברים, ששימש את הבולשת הבריטית ואת המשטרה, בפעולה מתואמת בה פוצצו מבני הבולשת בירושלים, יפו וחיפה.
בפעולה נהרגו שוטר בריטי ולוחם אצ"ל; חלקים במבנה נפגעו.
ב-27 בנובמבר 1945 תקפו כוחות משותפים של האצ"ל והלח"י, במסגרת תנועת המרי העברי את משרדי הבולשת בירושלים וביפו.
התוקפים הפעילו מטעני נפץ והצליחו להביא לקריסת חלק מבניין הבולשת בירושלים.
בפעולה נהרגו שבעה שוטרים בריטים ונפצעו רבים.
בעקבות ההסלמה ביחסים בין השלטון הבריטי והיהודים, ובעיקר לאחר פיצוץ בית הבולשת הבריטית, החלו הבריטים להגביל את הגישה ולאבטח את אזור מגרש הרוסים.
לאחר שיקום בית הבולשת ביוני 1946 נאסרה הכניסה למגרש דרך השער הראשי; חודש לאחר מכן הוחרמו החנויות והמשרדים של קומות הקרקע בבנייני המגרש הפונים לרחוב יפו.
באוגוסט בוצר מגרש הרוסים והוקף גדרות תיל גבוהות ומחסומי משטרה.
הבריטים הגדירו את המתחם כולו כ"אזור ביטחון", אחד מתוך כמה אזורי ביטחון שהוגדרו בירושלים סביב מבני שלטון בריטיים.
היהודים כינו את אזורי הביטחון האלה בשם 'בֶּווִינְגְרָאד' על שם ארנסט בווין, ששימש אז כשר המושבות הבריטי.
ב-14 במאי 1948 נערך במגרש מסדר העזיבה של הבריטים, בסופו עזבו הבריטים את העיר לאחר שלושים שנות שלטון ויצאו בשיירות לחיפה ולרפיח.
מיד עם צאת הבריטים מירושלים נתפס מגרש הרוסים ללא קרב על ידי כוחות ההגנה והאצ"ל, במסגרת מבצע קלשון, קודם שהספיקו הכוחות הערביים לתופסו בעצמם, זאת בעקבות תיאום של מפקד העיר הבריטי עם כוחות ההגנה.
אכסניית הנשים הפכה למוזיאון הנצחה לאסירי המחתרות, ומעון הקונסול הרוסי נותר ריק ועזוב למשך שנים ארוכות.
מבנה קטן בחצר שימש עד שלהי שנות השבעים את כותבי הבקשות שניסחו תצהירים עבור קהל שביקש לפנות לבית המשפט.
בניגוד לבריטים, שהשתמשו בנכסים הרוסיים כבשלהם, מדינת ישראל נדרשה לשלם לברית המועצות עבור הנכסים שבמגרש הרוסים.
לחץ רב הופעל על ישראל הצעירה, בעיקר לאחר שברית המועצות הצביעה בעד הקמתה בכ"ט בנובמבר 1947. ב-1964 נחתם לבסוף הסכם, על פיו ישראל תשלם סכום של ארבעה וחצי מיליון דולר אמריקני לברית המועצות בעבור נכסי מגרש הרוסים.
ההסכם לא כלל את הכנסייה ואת האגף המזרחי של אכסניית המשלחת הדתית, שנותרו בידי רוסים מקומיים.
מדינת ישראל התקשתה לגייס את הסכום העצום, ובמהרה הושגה פשרה: שלושה מיליון דולר ישולמו בכסף, ואילו מיליון וחצי נוספים ישולמו בתפוזים.
ישראל הייתה אז אחת מיצואניות התפוזים הגדולות בעולם, ובעקבות ההסכם הוזרמו לברית המועצות אלפי טונות של תפוזי Jaffa תוצרת הארץ, עד שהחוב כוסה במלואו.
בשנת 1949 עבר המטה הארצי של משטרת ישראל מתחנת משטרה בתל אביב אל בית המעצר של מגרש הרוסים.
המטה שכן שם עד 1973, אז עבר למשכנו החדש בקריית מנחם בגין במזרח ירושלים.
בראשית שנות ה-70, זמן קצר לאחר מימוש "הסכם התפוזים", נתבעה מדינת ישראל לשלם שוב את שווי הנכסים במגרש הרוסים, הפעם ל"כנסייה הלבנה", בה חברים יורשיו הרוחניים של הצאר.
"יורשים" אלה, ברובם כמרים ואנשי דת שברחו מרוסיה לפני המהפכה ומתגוררים ברובם בארצות הברית, טענו כי לא ייתכן שהקומוניסטים יעשו מעשה "הרצחת וגם ירשת" על חשבון הצאר, ולכן דרשו מישראל להעביר את התשלום אליהם ולא לברית המועצות.
ישראל סירבה לשלם פעמיים, בשנת 2007 התפרסם כי אנשי העסקים רומן אברמוביץ' וארקדי גאידמק יממנו את פינוי מתחם מגרש הרוסים כולו ויכסו את ההוצאות הכרוכות בהעברת בית המשפט, בית המעצר ומשרדי הממשלה במגרש.
לקראת סוף המאה ה-20 הפך מתחם מגרש הרוסים לאחד ממוקדי חיי הלילה של ירושלים, ונפתחו בו פאבים רבים (פאבים אלה נסגרו ב-2007, לקראת עבודות חידוש המתחם).
מדרום למגרש הרוסים הוקמה קריית עיריית ירושלים, דבר שהשפיע גם על מבני מגרש הרוסים.
השער המזרחי של המתחם, למשל, "נדד" מערבה, כדי שלא יפריע את מהלכה הטבעי של הכיכר הגדולה, והחומה המזרחית כולה הוסרה.
בעקבות השינויים שוכן בית החולים מחוץ לשער המקורי בתחום כיכר העירייה, והוא משמש את משרד הרישוי.
הבית עבר שיפוץ מקיף ונפתח במתכונתו החדשה בשנת 2015.
בראשית שנות ה-2000 הועלתה הצעה כי דגם ירושלים בסוף ימי בית שני יועבר ממלון הולילנד למגרש הרוסים ויהווה אטרקציה תיירותית מרכזית, אך לבסוף הועתק הדגם למוזיאון ישראל.
על פי תוכניות הרשות לפיתוח ירושלים, עתיד מגרש הרוסים לעבור תהליך התחדשות כולל, שיגדיל את שטחו הבנוי לכ-130,000 מ"ר.
על פי התוכנית, יוקמו במתחם בתי מלון, בנייני מגורים, מרכז מסחרי, משרדים וחניונים תת-קרקעיים.
אופי הבנייה החדשה ישתלב בסגנון המבנים הקיימים, תוך שימוש בתצורות ובחומרים מודרניים.
מטה מחוז ירושלים של משטרת ישראל ובית המעצר עתידים להתפנות, ומבניהם ישופצו.
הכנסייה הרוסית תשופץ, ובחזיתה ייבנו טיילת ומרפסת נוף.
בית המשלחת הדתית צפוי להפוך למלון ולמרכז תרבות.
במרכז המתחם, על שטח החניון הגדול המקיף את הכנסייה (במקור שימש השטח כגינה עם בריכות נוי), הוקם הקמפוס החדש של בצלאל שעבר מקמפוס הר הצופים.
מעבר בצלאל אל מגרש הרוסים נבע מהרצון להחיות את מרכז העיר הודות לתרומה מאת האחים ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל מקליבלנד.
להקמת הפרויקט שנחנך ב-2023, הוזמנו משרד אדריכלים יפני נודע בשעתו SANNA שהצליח לשלב במגרש הקטן יחסית את כל מחלקות המוסד, למעט המחלקה לאדריכלות שנותרה במבנה ההיסטורי של בצלאל.
במשך שנים נשמעו תביעות מצד השלטון בברית המועצות ולאחר מכן רוסיה להשיב לידיה את הנכסים בירושלים.
והחל מאוקטובר 2006 מקדם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מהלכים להשבת הנכסים לבעלות רוסית.
פוטין אף ביקר כמה וכמה פעמים במקום, ולכבודו נפתחו החלקים הסגורים, שהיו נתונים במשפט בינלאומי.
לטענת פוטין, אריאל שרון הבטיח לו כי הנכסים יוחזרו, ובמהלך 2008 קיבלה ממשלת ישראל תחת בנימין נתניהו החלטה על מסירת "חצר סרגיי" לידי הפדרציה הרוסית.
בשנת 2007, בעת ביקור ראש עיריית מוסקבה לשעבר, יורי לוז'קוב, נחנכה בצומת שמול הכנסייה בלב המתחם כיכר מוסקבה.
ב-4 בפברואר 2009, האגף בחצר סרגיי שהיה בשימוש ממשלת ברית המועצות לפני מלחמת ששת הימים, הועבר לבעלות ממשלת רוסיה.
ב-18 ביולי 2017 נחנך המתחם מחדש לאחר שיפוץ.
הבעלות על הנכסים והמגרשים במתחם התחלקה בין שלושה גורמים.
נכסים שנרשמו בבעלות ישירה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, נכסים שנרשמו על שם ממשלת הצאר הרוסי ונכסים שהיו בבעלות החברה הפרבוסלבית.
הבריטים הכירו בכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה והחכירו מהם חלק מהנכסים שהחזיקה.
אך לא הכירה בבעלות ברית המועצות על נכסי ממשלת האימפריה הרוסית.
ב"בניין סרגיי" שכור חלק מהמבנה עבור משרדי ממשלה וחלקו המשיך לשמש את החברה הפרבוסלבית.
גם נכסים שהיו בבירור בבעלות הכנסייה הרוסית, דוגמת כנסיות ומנזרים, הכירה מדינת ישראל בחזקתה של הכנסייה הרוסית הלבנה.
בפברואר 1951, הגיעה לישראל נציג החברה הפרבוסלבית לדרוש את רישום והעברת נכסי החברה לרשותה.
אך ב-1952 הוחלט להעביר את ניהול הנכסים שהיו בבעלות החברה הפרבוסלבית לידי האפוטרופוס הכללי, מאחר שהייתה מחלוקת על מיהם בעלי החזקה וממשיכי דרכה של החברה.
עם זאת בניין הקונסלים בצידו המזרחי של מגרש הרוסים הושכר באופן רשמי לאוניברסיטה העברית ב-1954.
הסכם נחתם לבסוף ב-7 אוקטובר 1964. על פי ההסכם ישראל תשלם 4.5 מיליון דולר, שליש במזומן והשאר בפרי הדר וסחורות, עבור מה שהוגדר "רכוש חילוני", כלומר קרקעות ומבנים שאינם בשימוש הכנסייה.
בפועל הבעלות על נכסי החברה הפרבוסלבית מעולם לא הוסדרה וברית המועצות המשיכה לתבוע בעלות עד שנות ה-80 של המאה ה-20. והאפוטרופוס הכללי המשיך לנהל את הבניין.
כל המבנים שנבנו במגרש הרוסים עוצבו בסגנון שרווח במאה ה-19 ברוסיה במבני פאר, סגנון הקרוב לאדריכלות הנאו-קלאסית, בתוספת השפעות מהאדריכלות האסלאמית והמקומית.
מאפיינים את מרבית המבנים סימטריה; חזות מרשימה, הכוללת לרוב גמלון; חלונות גדולים, חלקם מקושתים; כרכוב בולט בין קומה לקומה וגג רעפים משופע.
בחזית כל המבנים הוטבע סמלה של החברה הארץ ישראלית הרוסית הפרבוסלבית הקיסרית, אותו ניתן לראות עד ימינו.
כנסיית השילוש הקדוש היא המבנה בעל השטח הקטן ביותר במגרש הרוסים, אך המרכזי והגבוה מכולם.
היא נבנתה בין השנים 1860–1872 על ידי האדריכל הרוסי מרטין איוונוביץ' אפינגר בסגנון כנסיית וסילי הקדוש שבכיכר האדומה במוסקבה.
מבנה הכנסייה כולל אולם תווך ושתי סיטראות ארוכות, ובחזיתה אפסיס מעוגל.
היא נבנתה מאבן לבנה ולה שמונה מגדלים שבראשם כיפות שהיו צבועות במשך שנים בירוק, ועתה הן מצופות נחושת ועליהן צלב.
הקתדרלה כוללת אלמנטים רנסאנסיים, כגון רצועה לומברדית (פס אופקי מסותת באבן דמוי קשקשי דגים); חלונות מעוטרי עמודים בסגנון נאו-קלאסי, וכן חלונות "עיוורים" (חלונות ללא זגוגית).
בטקס חנוכת הקתדרלה שנערך ב-1872 נכח הנסיך ניקולאי, שביקר באותה עת בארץ.
הקתדרלה נבנתה מלכתחילה לשימוש מקומי בלבד לצליינים שוכני מגרש הרוסים, ולכן אינה גדולה.
לאחר נפילת שלטון הצאר ברוסיה והפסקת זרם הצליינים לארץ הקודש, נותרה הקתדרלה בידי נזירים מקומיים וחדלה לפעול כמעט לגמרי.
המבנה הוזנח, ובמהלך תקופת המנדט היה קשה מאוד להגיע אליו, עקב הפיכת המתחם כולו למרכז שלטון בריטי.
לאחר קום המדינה והסדרת ענייני הנכסים במגרש הרוסים, חזרה הכנסייה לפעול, שופצה והפכה שוב למוקד לצליינים רוסים.
אכסניית מריה (חצר מריה) - אכסניית הנשים במגרש הרוסים נקראה על שם מריה פיודרובנה, אמו של הצאר ניקולאי השני, והיא בנויה כמתחם סגור סביב שתי חצרות פנימיות.
האכסניה כללה עשרות מיטות עץ פשוטות, שנפרסו באולמות גדולים ללא מחיצות (בניגוד לאכסניית הגברים, בה לכל שני מתארחים היה חדר פרטי), וכן כמה מטבחים גדולים שהגישו ארוחות חמות, דלות למדי, לצלייניות, שהיו ברובן קשישות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכו הבריטים את אכסניית הנשים לבית הסוהר המרכזי בירושלים, בו נכלאו לאורך שנים אסירים פליליים ערבים ויהודים, ומאות מלוחמי המחתרות - 'ההגנה', ה'אצ"ל' ו'לח"י'.
בית כלא זה התפרסם בעיקר לאחר ששניים מן הנידונים למוות, משה ברזני ומאיר פיינשטיין פוצצו את עצמם למוות בתא כלאם, זמן קצר לפני שהיו אמורים להיות מועלים אל הגרדום.
לקראת תום המנדט פונה בית הסוהר מיושביו, ולאחר קום המדינה שימש הבניין לצרכים אזרחיים שונים, כמו מחסנים של הסוכנות היהודית.
לאחר השלמת "עסקת התפוזים" , החל להתגבש הרעיון להפוך את המבנה לאתר הנצחה לאסירי המחתרות, ובשנת 1991 עבר המבנה לידי משרד הביטחון שהגשים את התוכנית.
חצר אליזבטה הוא בניין חד קומתי, בשטח של 4,612 מ"ר.
בחזית המבנה מופיע הכיתוב: "המיסיון הרוסי הדתי", והוא נבנה במתכונת רבועה בעלת חצר פנימית גדולה, המחולקת לארבע חצרות קטנות סימטריות.
במרכז החצר ישנה קפלת תפילה קטנה אך מפוארת, אליה ניתן היה לגשת דרך ארבעת המסדרונות שחילקו את החצר.
המבנה מתנשא לגובה שתי קומות, וחזיתו הדרומית פנתה לרחוב יפו.
הכניסה אליו אפשרית מצפון או ממזרח.
ב-1865 נפתחה במקום ספרייה דתית קטנה, בתרומתה של משפחת הצאר, שגדלה עם השנים וכיום היא כוללת 17,000 כותרים.
במשך שנים ארוכות שימש המבנה את בית המשפט העליון, אך אגפו המזרחי נותר כל השנים בידי הרוסים.
בשנת 1992 עקר בית המשפט העליון למעונו החדש בגבעת רם, ואת מקומו תפס בית משפט השלום.
האגף הרוסי היה סגור רוב השנים לזרים, ושימש רק צליינים ואורחים רוסים רבי מעלה.
בראשית המאה ה-21 השתנתה המדיניות והותר לתאם ביקור במתחם, ואף להיכנס אל הקפלה הפנימית.
חצר סרגיי נקראה על שם הנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ, בנו של אלכסנדר השני.
סרגיי, שהיה דודו של הצאר ניקולאי, ויורש העצר שלו, ביקר בירושלים ב-1888. החצר נבנתה בשנת 1892 מחוץ למגרש הרוסים, בסמוך לפתחו הצפון-מערבי, עקב מחסור במקום בתוך המגרש.
הכניסה הראשית לחצר הייתה דרך אולם קבלה מפואר ממזרח (היום רחוב מונבז), ואילו הכניסה לכרכרות ולמשרתים הייתה מדרום (היום - רחוב הלני המלכה, וזהו הפתח היחיד לחצר, נכון ל-2007).
המבנה כלל 16 חדרי אירוח, מהם שמונה מפוארים ביותר; ארבעה אולמות לקבלת פנים; שני חדרי אוכל; ספרייה; מכבסה; בית מרחץ; מחסנים; אורווה ומוסך.
בראשית המאה ה-20 נוספו למבנה המגדלים הפנימיים ששימשו כחדרי שירותים.
לצורך ההיגיינה, חוברו המגדלים למבנה עצמו במעברים תלויים בלבד, ומערכת ניקוז מודרנית לימים ההם ניקזה את השפכים הרחק ממגרש הרוסים.
בחצר סרגיי התארחו בני אצולה ובני משפחת הצאר, ביניהם היו הנזיר גריגורי רספוטין, הסופר המודרניסט אנדרי ביילי ואחרים.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה שימש הבניין בייעודו העיקרי, אך בתקופת המנדט שוכנו בו משרד הפנים והמחלקה לעבודות ציבוריות.
ב-1922 הוקמו בחצר צריפי מגורים לקציני צבא בריטיים, ששימשו את החברה להגנת הטבע במשך שנים רבות.
ב-1939 הותקנו בו סורגים וחלונות אטומים נגד פגיעה מצד יהודים וערבים, כחלק מהתסיסה נגד שלטון המנדט בארץ ישראל.
הבניין שימש עד 2011 את משרד החקלאות וכן את החברה להגנת הטבע.
החצר הפנימית הייתה מטופחת מאוד וכללה מתקנים חקלאיים שהובאו אליה בשנות ה-50 על ידי שר החקלאות דאז, משה דיין.
באוגוסט 2012 הושלם תהליך מסירת הבניין לממשלת רוסיה, וזו הפכה אותו לבית מלון בשנת 2017.
בית החולים הרוסי נבנה בשנת 1863, אף הוא על ידי האדריכל הרוסי מרטין איוונוביץ אפינגר.
הוא נבנה לגובה שתי קומות במתכונת מלבנית מוארכת, ובכל קומה נמתח מסדרון מרכזי, שחדרים משני צדדיו.
הכניסה הראשית למבנה מצפון מפוארת מאוד, והיא מעוטרת בסגנון בארוק, וכוללת גמלון קטום האופייני לסגנון.
בקומה הראשונה הותקנו בית מרקחת וחדרי מגורים לצוות הרפואי.
בית החולים, שכלל למעלה מחמישים מיטות, היה בית החולים הראשון מחוץ לחומות העיר העתיקה.
בית החולים אף סיפק "אוהל מרפאה" נייד, שליווה את הצליינים הרוסיים במסעותיהם ברחבי הארץ, בדרכם לאתרים נוצריים שונים.
רוב הצליינים הרוסים היו קשישים, ובעיקר קשישות, שביקשו להגשים באחרית ימיהם את חלום הביקור בארץ ישראל, אך רבים מהם מתו מתלאות הדרך או נפצעו וחלו.
בשל כך ברור היה כי מגרש הרוסים חייב לתת מענה לקשיים אלה, ולכן נבנה בו בית החולים.
עם תחילת המנדט הבריטי הפך בית החולים לבית חולים צבאי, ולאחר מלחמת העצמאות הפך לבית החולים של צה"ל, ונקרא בשם "בית חולים אביחיל" ("אבי החיילים").
במשך כמה עשורים שימש המבנה את מעבדות בית החולים הדסה, וכבית ספר לרוקחות.
באותן שנים התפתחה האמונה הטפלה כי הבניין רדוף רוחות, ובעיקר רוחותיהם של החולים שמתו במקום בייסורים.
בשל כך סירבו עובדים שונים להיכנס אליו.
עם תכנון הקמת קריית עיריית ירושלים הוחלט להרוס את המבנה, אך לבסוף הוחלט לשמרו בשל ייחודו הארכיטקטוני וחשיבותו ההיסטורית.
אצבעו של עוג מלך הבשן
"אצבעו של עוג" הוא כינוי עממי לעמוד אבן גדול המחובר לסלע האם, אשר מצוי בתוך בור סמוך לכניסה לבית המעצר במגרש הרוסים.
העמוד היה מכוסה במשך הדורות באדמה ואשפה, אך בשנת 1871 בעת חפירת היסודות לבניין סמוך, הוא נחשף.
ג' אוֹרֶלִי, שווייצרי שביקר בארץ ישראל בשנות ה-70 של המאה ה-19, ציין בזיכרונותיו משנת 1876 כי העמוד שוכן בחזית כנסיית השילוש הקדוש וכי הוא מגודר ונראה לעין.
במפתו של וילסון משנת 1900 מסומנת "האצבע" כ-pillar .
ההשערה היא כי במקום פעלה מחצבה, ששימשה את בנאי בית המקדש השני בתקופת הורדוס.
העמוד, שיועד לבית המקדש, נסדק כנראה במהלך החציבה והוחלט להשאירו במקומו.
בירושלים התגלו שני עמודי אבן דומים נוספים, שניהם בשכונת מחנה יהודה, אך הבניה העירונית מסתירה אותם.
אכסניית ניקולאי הייתה המבנה האחרון שנבנה במגרש הרוסים בשנת 1903, והיא נקראה על שם הצאר ניקולאי השני, שיזם ומימן את בניית המתחם כולו.
האכסניה הענקית, שכללה למעלה מ-1,000 חדרי אירוח, נועדה לפתור את מצוקת הצפיפות של הצליינים שמספרם עלה וגאה מדי שנה.
בהמשך, שימש המבנה את משטרת מחוז ירושלים כבית מעצר וחדרי חקירות.
שרידי השערים (מימין שרידי השער הצפוני ומשמאל השער הדרומי המועתק)
במגרש הרוסים ישנם שני שערים, אחד צפוני ואחד דרומי שהיו בעבר מבנים הרבה יותר גדולים ונותרו מהם רק שרידים.
השער הדרומי הועתק ממקומו המקורי כחמישים מטרים לכיוון צפון, בעת בניית בניין העירייה בשנות ה-90 של המאה ה-20. מהשער הצפוני שהיה המפואר מבין השערים שרד רק אחד משני חדרי המשמר.
גלריית מפות של מגרש הרוסים
מגרש הרוסים הוא נושא שירו של המשורר שאול טשרניחובסקי "על מגרש הרוסים" משנת 1936.
בשנת 2025 שודרה בכאן 11 סדרה עלילתית בשם מגרש הרוסים שנוגעת בין היתר בבעלות על הכנסייה הרוסית במתחם.
מגרדת או מגרדת ממונעת (Motor Scraper) הוא ציוד מכני הנדסי שמשמש לגירוד ויישור הקרקע כחלק מעבודות סלילה של כביש או מסילת רכבת.
המגרדת היא מעין טרקטור דו-אופני הגורר אחריו עגלה שהיא כיעה ענק.
המגרדת מורכבת מ-2 חלקים: גורר (טרקטור) וגרור.
הגרור נקרא "Hopper" (בתרגום חופשי פירושו "עגלת-יעה", "עגלה" או "יעה").
ה-hopper הוא עגלה עם קצה חד ומשופע ("להב") שמזכירה יעה גדול.
העגלה ניתנת להנמכה ולהגבהה באמצעות בוכנות הידראוליות.
כאשר העגלה מונמכת הקצה הקדמי של היעה, הלהב, חותך וחודר אל הקרקע ותוך כדי תנועה קדימה של הטרקטור נגרף עפר אל תוך כלי הקיבול (Bowl) של העגלה עד שהוא ממלא אותה.
כאשר ה-Bowl מלא, כאשר קיבולתו היא בין 8 לבין 34 מטר מעוקב של עפר כתלות בדגם, העגלה מוגבהת, והמגרדת יכולה להעביר את העפר למקום הפריקה (fill site).
באזור הפריקה, נפתחת הדופן הקדמית של העגלה (באמצעות בוכנה הידראולית) ובוכנה אחרת דוחפת את כל הדופן האחורית של ה-Bowl קדימה, באופן בו העפר נשפך בשכבה אחידה, מחלקה הקדמי של העגלה, ככל שהטרקטור ממשיך להתקדם.
בסיום ריקון העגלה, חוזרת המגרדת הריקה לאתר החפירה (cut site) ומתחילה מחדש את מחזור העבודה.
למרות מהירותן הגבוהה של המגרדות הממונעות, של עד כ-60 קמ"ש, ויכולת ההעמסה והפריקה המהירה שלהן, הרי מפאת גודלן, הן אינן רשאיות לנוע בכבישים ציבוריים.
לכן המגרדות הממונעות משמשות בעיקר למרחקים קצרים יחסית בתוך אתרי עבודות עפר, כאשר אזורי החפירה והפריקה (cut-and-fill areas) קרובים אחד לשני וכל אזור ארוך דיו על מנת שהמגרדת תוכל לנסוע מספיק כדי למלא את העגלה.
למגרדות הכבדות יש שני מנועים: אחד מפעיל את גלגלי הגורר הקדמיים והשני את גלגלי העגלה האחוריים.
המנועים מגיעים להספק של עד 550 כוחות סוס (400 קילוואט).
בעת ההעמסה, נעזרים בדחפור על מנת לדחוף את המגרדת.
בישראל מקובל השימוש במגרדות בעלות יכולת העמסה עצמית.
במגרדות אלו, המתאימות לשימוש בקרקע קשה ויבשה, יש מסוע המורכב ממוטות פלדה בעלות חתך מתאים לחפירה, המורכב ישירות מעל ללהב היעה.
המסוע, המופעל באמצעות מנוע הידראולי, מעמיס את העפר אל תוך העגלה, תוך התקדמות המגרדת.
בעת פריקת העפר, פועל המסוע בכיוון הפוך, ומסייע בפריקת העפר.
פעולת המסוע מייתרת את הצורך בדחיפת המגרדת על ידי דחפור בעת ההעמסה, ומאפשרת פעולה עצמאית של המגרדת ללא היעזרות בכלי צמ"ה נוספים.
יתרון נוסף לעבודה באמצעות המסוע, הוא ריסוק רגבי העפר הגדולים בעת ההעמסה והפריקה, ושפיכת העפר ברגבים קטנים ואחידים.
"מגרש השדים" יצא בארצות הברית על ידי האחים וורנר ב-26 בדצמבר 1973, והיה מועמד ל-10 פרסי אוסקר וזכה בשניים: הסאונד הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר.
בנוסף הוא הפך לאחד הסרטים המכניסים ביותר של כל הזמנים, עם 441 מיליון דולר ברחבי העולם.
כמו כן, זהו סרט האימה הראשון המועמד לפרס הסרט הטוב ביותר.
לסרט הייתה השפעה משמעותית על התרבות הפופולרית.
הוא נחשב לסרט המפחיד ביותר בכל הזמנים על ידי "אנטרטיינמנט ויקלי".
ב-2010, ספריית הקונגרס בחרה בסרט להישמר בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
הסרט דורג במקום הראשון ברשימת 100 סרטי האימה הטובים ביותר של טיימאווט לונדון ודמותה של רייגן דורגה במקום השני ברשימת "11 התפקידים המפחידים ביותר" שערך דאג ווקר מעל אנטון שיגור מ"ארץ קשוחה" ומתחת ל"האל 9000" מהסרט 2001: אודיסאה בחלל.
אנשים רבים חשפו כי ראו את הסרט בקולנוע ביומו הראשון ליציאתו, ושם מרוב הפחד אנשים התעלפו והובאו לבית חולים.
מאז יום ההקרנה הראשון בו היו 3 התעלפויות במהלך הקרנת הסרט, כל פעם שהוקרן הסרט, בכל שעה כלשהי, הונח אמבולנס מחוץ לבית הקולנוע, ליתר ביטחון שאם מישהו יתעלף מרוב הפחד, האמבולנס ישר יבוא וייקח אותו לבית החולים.
הסרט, מאז תופעה זאת של ההתעלפיות הלא נגמרות, הפך לסרט המפחיד ביותר בכל הזמנים ולבין הסרטים המכניסים ביותר אי פעם בהיסטוריית הקולנוע, והכי מכניס לשנת 1973 ליציאתו.
בחפירה ארכאולוגית בצפון עיראק, הארכאולוג האב לנקסטר מֶרין מבקר באתר שבו נמצאים קבורים מדליון כסף קתולי יחד עם קמע אבן קטן הדומה ליצור חייתי מעוות.
בינתיים, האב דמיאן קאראס, כומר צעיר מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די.
סי., מתחיל לפקפק באמונה שלו תוך התמודדות עם מחלתה של אמו.
בעודה מצלמת סרט ליד מקום מגוריה בג'ורג'טאון, השחקנית כריס מקניל מבחינה בשינויים דרמטיים ומסוכנים בהתנהגותה של בתה בת ה-12, רייגן.
בהתחלה, כריס סבורה שהשינויים של רייגן קשורים לגיל ההתבגרות, עם זאת, הרופאים חושדים בפציעה באונה הטמפורלית שלה.
רייגן עוברת סדרה של בדיקות רפואיות לא נעימות.
כאשר קרני הרנטגן לא מראות שום דבר יוצא דופן, רופא מייעץ שרייגן תלך לפסיכיאטר, שאותו היא תוקפת.
התרחשויות על טבעיות ממשיכות, כולל מיטה שרועדת באלימות, קולות מוזרים, ותנועות בלתי מוסברות.
לאחר שכל ההסברים הרפואיים אוזלים, הרופאים ממליצים על גירוש שדים.
כריס ביאושה מתייעצת עם קאראס, שהוא גם כומר וגם פסיכיאטר.
בתקופה שבה קאראס בוחן את רייגן, היא כל הזמן מייחסת את עצמה כהשטן.
קאראס בתחילה מאמין שהיא סובלת מפסיכוזה, עד שהוא מתעד אותה מדברת בשפה זרה אשר מתבררת כאנגלית מדוברת לאחור, ומגלה בבטן של רייגן את המילים "עזור לי" כתובות בכתב היד של רייגן.
למרות הספקות שלו, קאראס מחליט לבקש רשות מן הכנסייה לבצע גירוש שדים.
מרין, בעל ניסיון בגירוש שדים, מזומן לג'ורג'טאון לסייע.
הוא וקאראס מנסים לגרש את הרוח מרייגן.
השד מאיים ומתגרה בשני הכמרים, הן פיזית והן מילולית.
מרין מבקש שהוא וקאראס ייקחו הפסקה.
מרין מתחיל בגירוש השדים לבד.
קאראס חוזר ומוצא את מרין שלקה בהתקף לב קטלני.
הוא מנסה לבצע החייאה אך ללא הועיל, תוך כדי שרייגן צוחקת.
קאראס מכה וחונק אותה, ומאתגר את השד לעזוב את רייגן ולהיכנס לתוכו.
השד עושה זאת, והכומר זורק את עצמו דרך חלון חדר השינה של רייגן ונופל במדרגות שבחוץ.
בתחתית המדרגות, האב ג'ו דייר הרוס מנהל טקס אחרון כשקאראס מת.
רייגן מבריאה ואינה זוכרת את החוויה הקשה שלה.
כריס ורייגן עוזבות את ג'ורג'טאון ואת הטראומה שלהן מאחור.
הן מחזירות את מדליון הכסף של קאראס לדייר, הלוקח מבט אחד סופי במורד המדרגות שמאחורי הבית ועוזב.
אלן בורסטין - כריס מקניל
מקס פון סידוב - האב לנקסטר מרין
קוב - הבלש ויליאם קינדרמן
קיטי וין - שרון ספנסר
ג'ק מקגורן - בורק דנינגס
ג'ייסון מילר - האב דמיאן קאראס
לינדה בלייר - רייגן מקניל
מרסדס מקיימברידג' - קול השד
לתפקיד רייגן נבחרה לינדה בלייר בת ה-12 לאחר בחינתן של כ-600 מועמדות לתפקיד.
לתפקיד נבחרה גם איליין דיץ בת ה-20, ששימשה כפילתה של בלייר בצילום סצנות מסוימות שנחשבו גסות מדי בשביל ילדה בת 12. לתפקיד האב קאראס הוצע שמו של מרלון ברנדו, אך פרידקין מיד שלל את האפשרות מפאת פרסומו של השחקן.
בנוסף הוצעו ג'ק ניקולסון, ג'ין הקמן וסטייסי קיץ' ("נמלטים"), בטרם ניתן התפקיד לג'ייסון מילר.
לתפקיד האם נבחרה אלן בורסטין לאחר שהוצע התפקיד למועמדות כג'יין פונדה, אודרי הפבורן, שירלי מקליין ואן בנקרופט.
בימוי הסרט הוצע לבמאים כארתור פן, פיטר בוגדנוביץ', מייק ניקולס, וג'ון בורמן (שמאוחר יותר ביים את סרט ההמשך), שטען כי הסרט "אכזרי לילדים".
בעקבות הצלחת הסרט הקשר הצרפתי משנת 1971, הוסכם לשים את מלאכת הבימוי בידיו של ויליאם פרידקין.
פרידקין התאמץ מאוד כדי להשיג תגובה אמיתית משחקניו, בדומה לשיטות העבודה של ד.וו גריפית'.
הוא נהג לירות באקדח ללא התרעה מוקדמת באתר הצילומים, ואף סטר לאב ויליאם אומאלי לפני צילום סצנה שבה האב דייר ספד לאב קאראס לאחר נפילתו במדרגות.
הדבר העליב כמה מחברי צוות ההפקה הקתולים.
בנוסף, צוות ההפקה רתם הן את לינדה בלייר - לסצנת הריחוף - והן את אלן בורסטין - לצורך הטחתה בקיר - לרתמות עור שלחצו על גופן, מה שהוציא מהן זעקות כאב, שהשתמשו בהן בסרט.
לבסוף, פרידקין מיקם את חדרה של רייגן במקרר ענק לצורך צילום אותנטי של סצנות גירוש השדים המקפיאות.
זאת, בנוסף לשעות העבודה הארוכות, יצרו אווירת מתח בסט הצילומים.
לפחות שלושה סיומים אלטרנטיביים נשקלו לסרט, כאשר אחד מהם נכלל אף בגרסת הבמאי.
הייגר נשכרה לצורך ביצוע הסצנה בה רייגן יורדת במדרגות ביתה בהליכת עכביש, כשהיא הפוכה על גבה.
הסצנה הוסרה לבסוף בעריכה על ידי פרידקין בטענה כי הופיעה בשלב מוקדם יחסית בסרט, לפני שהדיבוק שלט בילדה לחלוטין.
כמעט שלושים שנה אחרי, פרידקין שינה את דעתו והוסיף את הסצנה בגרסת הבמאי, שיצאה בסוף שנת 2000. קיימות מספר גרסאות לסצנה זו, כאשר הן מופיעות בתוספות המיוחדות של הסרט.
פסקול הסרט הוצע למלחינים כמו לאלו שיפרין והרכב טנג'רין דרים, אך פרידקין השתמש לבסוף במנגינות הקונצ'רטו לצ'לו של המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי.
במהדורת ה-CD המוקדמת יצא גם הקטע "Tubular Bells" של מייק אולדפילד, שנהפך לפופולרי מאוד בעקבות יציאת הסרט.
במהדורת 25 שנה לרגל יציאת הסרט, נוספו 15 דקות לפסקול הסרט, שכעת כלל את המנגינות שהולחנו בידי לאלו שיפרין.
אתר החפירות הארכאולוגיות בתחילת הסרט ממוקם בחטרא שבעיראק, כאשר צוות צילום בריטי נשלח לצלם במקום מכיוון שלארצות הברית לא היו יחסים דיפלומטיים עם עיראק באותם זמנים.
סצנת מותו של האב קאראס צולמה למרגלות גרם המדרגות שברחוב אם בג'ורג'טאון, שצופה בחומר גומי קשיח למניעת חבלות גופניות.
בית מקניל צולם באולפני ההסרטה אשר במנהטן.
סט הצילומים בחדר השינה היה צריך להיות מקורר בטמפרטורות נמוכות מאוד על מנת להשיג את נשיפות הפה הקפואות של האב מרין והאב קאראס בעת צילום סצנות גירוש השד.
אגדות אורבניות ואירועים במהלך הצילומים
מספר מקרים חריגים אירעו בעת התקופה בה הוסרט הסרט, כולל מותם של תשעה אנשים הקרובים לצוות ההפקה ושריפה שפרצה על סט הצילומים.
אירועים אלה ככל הנראה היו המצאה פרסומית ששוחררה על ידי אולפני ההפקה כדי לקדם את מכירות הסרט, או שהומצאו בידי צהובונים.
כך או כך, היו שמועות שעל הסרט רבצה קללה, היות שהוא עוסק באירוע שטני.
הסרט "מגרש השדים" יצא ב-26 בדצמבר 1973 וגרר אחריו תגובות מעורבות ושנויות במחלוקת.
רבים מצופי הסרט יצאו מאולמות הקולנוע כשהם בסערה רגשית גבוהה לנוכח המראות שהוצגו בסרט, והיו שנדרשו לטיפול רפואי במקום.
בנוסף הואשם הבמאי כי שתל בסרט מסרים חבויים.
לצד מבקרים שקטלו את הסרט עקב היותו בוטה ואלים בצורה מוגזמת, היו שהיללו את פועלו של ויליאם פרידקין במאמצו ליצור סרט אותנטי ככל האפשר וחתכו קטעים מהסרט.
הסרט הניב הכנסות של מעל 66 מיליון דולר ברחבי ארצות הברית וקנדה בעת יציאתו לקולנוע, זכה להצלחה מיידית והפך לסרט השני הכי פופולרי באותה שנה (לאחר "העוקץ" של פול ניומן ורוברט רדפורד).
נכון להיום, הכנסותיו הכוללות נאמדות בלמעלה מ-400 מיליון דולר.
בשנת 1977 יצא סרט ההמשך מגרש השדים 2: הכופר (The Exorcist II: The Heretic), אותו ביים ג'ון בורמן.
לינדה בלייר ומקס פון סידוב שבו לגלם את דמויותיהם של רייגן והאב מרין.
הסרט הציג שורה של פלשבקים למקרה גירוש השדים הראשון, ובנוסף גירוש שדים שנעשה על נער צעיר בשם קאקומו באפריקה כמה שנים קודם לכן.
את קאקומו המבוגר גילם ג'יימס ארל ג'ונס.
הסרט היה כישלון בביקורות, בעיקר משום שזנח במעט את מוטיב הפחד ששלט בסרט הקודם.
בשנת 1990 יצא מגרש השדים 3 (The Exorcist III), אותו ביים בלאטי עצמו, והסרט התבסס על ספרו "לגיון".
שגילם את הבלש קינדרמן במקומו של לי ג'יי.
קוב שנפטר בשנת 1976 וג'ייסון מילר, ששבו לגלם את דמותו של הבלש האב קאראס.
העלילה ממשיכה את קורותיו של האב קאראס כ-15 שנים לאחר מאורעות הסרט הראשון, כאשר הבלש קינדרמן חוקר פרשיות רצח מסתוריות שמאחוריהן עומד כוח שטני.
בסרט גם השתתף בראד דוריף בדמותו של הרוצח.
הסרט זכה להצלחה והצליח להחזיר את הצלחה של המקורי, אף קבל מספר מועמדויות לפרסי סאטורן.
שני סרטי הקדמה ל"מגרש השדים" המקורי נוצרו במאה ה-21. הראשון, מגרש השדים: ההתחלה, יצא בשנת 2004 בבימויו של רני הרלין, וכיכבו בו סטלאן סקארסגארד ואיזבלה סקורופקו.
העלילה מתמקדת באב מרין, שהשתתף בחפירות ארכאולוגיות בקהיר בתקופת מלחמת העולם השנייה, אשר במהלכן מצא שרידי כנסייה מהאימפריה הביזנטית.
לא הכל מתגלה כשורה, כאשר האזור כולו מושפע מנוכחותו של רוע אפל.
למרגלות הכנסייה מתגלה מקדש קדום בו חבויים סממנים שטניים של השד, שאותו האב מרין יפגוש שוב מאוחר יותר בסרט "מגרש השדים".
הסרט הפך לאכזבה אצל המבקרים, שסיפורו חלש ואינו מקורי וכמעט בלי קשר לסרט הראשון.
סרט ההקדמה השני הוא דומיניון: פריקוול למגרש השדים, שיצא שנה מאוחר יותר ובוים על ידי פול שרדר.
בסרט שב סקארסגארד לגלם את דמותו של האב מרין, והעלילה דמתה לסרט ההקדמה הראשון, אם כי בשינוי עלילתי מסוים.
הגרסה של שרדר הצליח יותר מאשר הגרסה של הארלין והיה יותר נאמן למקור מאשר הגרסה של הארלין, למרות זאת הגרסה של שרדר נחלה כישלון בקופות משום פרסום חלש וגם משום יציאתו של "מגרש השדים: ההתחלה" היה לפניו והיה מעט יותר מצליח בקופות.
באוקטובר 2006 יצא מארז DVD בשם "The Exorcist - The Complete Anthology" שכלל את הגרסה הקולנועית המקורית, את גרסת הבמאי, ואת ארבעת ההמשכים/הקדמות שנעשו לסרט.
בשנת 1990 יצא סרט פרודיה בשם "שד קטן שלי" (Repossessed), אשר השתתפו בו לזלי נילסן ולינדה בלייר.
בנוסף, נעשתה פרודיה על הסרט ב"מת לצעוק 2".
בשנת 2000 שודר סרט טלוויזיה ברשת שואוטיים בשם "Possessed".
הסרט היה עיבוד טלוויזיוני לספרו התיעודי של תומאס ב.
אלן, שתיעד מקרה אמיתי שאירע בשנת 1949 על נער צעיר אחוז דיבוק.
בסרט כיכבו טימותי דלטון וכריסטופר פלאמר.
הספר עצמו היווה השראה לספרו של ויליאם פיטר בלאטי, "מגרש השדים".
בשנת 2010 יצא הסרט לראשונה באיכות Blu-Ray במארז מיוחד, שכלל דיסק עם הסרט המקורי מ-1973 ודיסק עם גרסת הבמאי משנת 2000, שכוללת 11 דקות שלא נכללו בסרט המקורי.
בנוסף האריזה מגיעה כספר באורך 38 עמודים שמספר על הפקת הסרט, על השחקנים ועוד.
חברת "מורגן קריק הפקות" הכריזה באוגוסט 2020 על כוונה להפיק רימייק של הסרט מ-1973 והוא מתוכנן לצאת ב-2021. זאת, על אף שבספטמבר 2015 הודיעה החברה שהיא לעולם לא תפיק רימייק.
באפריל 2021 הפיק היוטיובר לוגאן קאדמי סרטון וידאו פרודי ערוך כקדימון לקומדיה רומנטית, עם קטעים מהסרט המקורי בתוספת מוזיקה מתאימה לסרט קומי.
באוקטובר 2023 עתיד לעלות לאקרנים הסרט "מגרש השדים: המאמינים" שנועד להיות המשך ישיר לסרט המקורי (תוך התעלמות מסרטי ההמשך והפריקוולים שנוצרו לו בעבר).
כמו כן, אושר שהשחקנית אלן בורסטין חוזרת לתפקידה ככריס מקניל.
הסרט היה מועמד במגוון קטגוריות במספר פרסים, בהם:
מועמדות לעשרה פרסי אוסקר, בהם זכה בשניים: פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר.
מועמדות לשבעה פרסי גלובוס הזהב, בהם זכה בארבעה: (הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר, והתסריט הטוב ביותר).
ארבעה פרסי סאטורן - סרט האימה הטוב ביותר לשנת 1973, כתיבה, איפור ואפקטים מיוחדים.
מועמדות לפרס איגוד הבמאים האמריקני על בימויו של ויליאם פרידקין.
מועמדות לפרס באפט"א על הסאונד הטוב ביותר.
המגרלים (בגאורגית: მეგრელები, מֶגרֶלֶבּי) הם קבוצה אתנוגרפית של הגאורגים המתגוררים בעיקר במחוז ההיסטורי סמגרלו שבגאורגיה.
ריכוז גדול של המגרלים נמצא גם באבחזיה ובטביליסי.