tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החלק השני היה לספק תיק עבודות שהוכן בעבור הבוחנים.
צוין כי עבודותיו של היטלר הכילו מעט מדי ראשים או פרצופים.
אקדמיה סברה שיש לו כישרון רב יותר באדריכלות מאשר בציור.
אחד המדריכים, אשר היה אוהד למצבו והאמין שיש לו כישרון כלשהו, הציע לו לפנות לבית הספר לאדריכלות של האקדמיה.
עם זאת, הדבר חייב חזרה לבית הספר התיכון ממנו נשר ואליו לא היה מוכן לחזור.
על פי שיחה באוגוסט 1939, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שפורסמה בספר הכחול הבריטי, אמר היטלר לשגריר הבריטי נוויל הנדרסון, "אני אמן ולא פוליטיקאי.
ברגע שבעיית הפולנים תסודר, אני רוצה לסיים את חיי כאמן."
בין 1908 ל-1913 היטלר צבע גלויות וצייר בתים למחייתו.
את הדיוקן העצמי הראשון שלו הוא צייר בשנת 1910 בגיל 21. ציור זה, יחד עם שנים עשר ציורים אחרים של היטלר, התגלה על ידי סמל רב-סרן ווילי ג'יי מק'מקנה בשנת 1945 באסן, גרמניה.
סמואל מורגנשטרן, איש עסקים יהודי אוסטרי ושותף עסקי של היטלר הצעיר במהלך תקופתו בווינה, קנה רבים מציוריו של היטלר הצעיר.
לפי מורגנשטרן, היטלר הגיע אליו לראשונה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, בשנת 1911 או בשנת 1912. כשהיטלר הגיע לראשונה לחנות הזגגות של מורגנשטרן, הוא הציע למורגנשטרן שלושה מציוריו.
מורגנשטרן שמר מאגר מידע על קהל לקוחותיו, דרכו ניתן היה לאתר את רוכשי ציוריו של היטלר הצעיר.
נמצא שרוב קוניו היו יהודים.
לקוח חשוב של מורגנשטרן, עורך דין בשם יוזף פיינגולד, קנה סדרת ציורים של היטלר המתארת את וינה העתיקה.
כאשר היטלר שירת במלחמת העולם הראשונה בגיל 25 בשנת 1914, הוא נשא עמו נייר וקנבס משובחים לחזית הצרפתית ובילה את שעותיו החופשיות בציור וברישום.
העבודות שצייר בתקופה זו היו מהאחרונות שלו לפני שהפך לפוליטיקאי.
נושאי הציור שלו כללו בתי איכרים, תחנות הלבשה וכו'.
מספר ציורים של היטלר נתפסו על ידי צבא ארצות הברית (חלק מיצירותיו עדיין בגרמניה) בסוף מלחמת העולם השנייה.
הם הועברו לארצות הברית עם חומרים אחרים שנתפסו והם עדיין מוחזקים על ידי ממשלת ארצות הברית שסירבה לאפשר את הצגתם.
ציורים אחרים הוחזקו על ידי אנשים פרטיים.
בשנות האלפיים מספר מעבודותיו החלו להימכר בסדרת מכירות פומביות.
בשנת 2009 מכר בית המכירות מולוק משורפשייר 15 מציוריו של היטלר בסכום כולל של 97,672 ליש"ט (143,358 דולר).
ואילו Ludlow's מכרו 13 מעבודותיו תמורת יותר מ־100,000 אירו.
במכירה פומבית בשנת 2012 בסלובקיה, אחד מציוריו נמכר בעבור 32,000 אירו.
וב־18 בנובמבר 2014, ציור בצבעי מים של היטלר אשר היה עד אותה עת במשרד הרישום הישן במינכן נמכר תמורת 130,000 אירו במכירה פומבית בנירנברג.
צבעי המים כללו שטר קניין ומכתב חתום מאת אלברט בורמן (גרופנפיהרר אשר היה שומרו האישי, מקורבו של היטלר ואחיו הצעיר של מרטין בורמן, מזכירו האישי של היטלר), מה שאולי תרם לגריפת המחיר המכירה היחסית גבוה שלו.
ביולי 2017 מכרה מולוק שתי תמונות שמן נדירות.
האחת מראה בית ליד אגם.
קבוצת חוקרים מעריכה כי יש רק 300 עבודות שהושלמו על ידי היטלר לאורך חייו; עם זאת, היטלר הזכיר בספרו, מיין קאמפף, כי בהיותו בווינה, הוא הצליח לצייר שניים או שלושה ציורים ביום.
גם אם היה מצייר דיוקן אחד ביום במשך השנים שבילה בווינה, המספר הזה יהיה הרבה יותר מ־600. פיטר ג'אהן, אולי אחד המומחים הבולטים בתחום אמנותו של היטלר, אמר שיש לו שני ראיונות עם היטלר.
היטלר אמר כי בשש השנים שבילה בווינה ובמינכן, בין השנים 1908–1914, צייר למעלה מאלף ציורים, כמה מהם בצבעי שמן, לדוגמה: "עץ על יד דרך", משנת 1911.
ג'אהן הפך ליועץ האמנות לשגרירות גרמניה בווינה בשנת 1937, שם היה מחפש, רוכש ואוסף יצירות בודדות מאמנותו של היטלר, על מנת לכאורה להשמיד את רוב הציורים.
ג'אהן מכר את אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות היטלר, כ-18 פריטים, עם מחיר מכירה ממוצע של כ-50,000 דולר.
אחד האוספים הפרטיים הנרחבים ביותר של אמנות היטלר שוכן במוזיאון הבינלאומי למלחמת העולם השנייה בנטיק, מסצ'וסטס.
בשנת 1936, לאחר שראה את הציורים שהגיש היטלר לאקדמיה לאמנות בווינה, כתב ג'ון גונתר: "הם פרוזאיים, נטולי קצב, צבע, תחושה או דמיון רוחני לחלוטין.
הם רישומי אדריכלים כואבים ומדויקים; ולא תו יותר.
אין פלא שהפרופסורים בווינה אמרו לו ללכת לבית ספר לאדריכלות ולוותר על אמנות טהורה כחסרת תקווה".
מבקר אמנות מודרני אחד נתבקש בשנת 2002 לסקור כמה מציוריו של היטלר מבלי שנאמר לו מי צייר אותם.
לדבריו, הם היו די טובים, אך הסגנון השונה בו צייר דמויות אנושיות ייצג חוסר עניין עמוק באנשים.
בדו"ח שכותרתו "צבעי המים של היטלר: מחווה לעבודות אומנות משוחזרות לרודולפו סיביו", שהוכן על ידי פרטלי אלינרי, סרחיו סלבי דוחה את אפיונו של היטלר כ"צייר יום ראשון עגום" ומתאר אותו במקום זאת כ"צייר מקצועי לזמן קצר" של "נופים אורבניים משעממים וטריוויאליים".
בהיותו עובד בעיקר בצבעי מים, השתמש היטלר במדיום כדי להביע גם את אהבתו לציור וגם לאדריכלות.
צ'ארלס סניידר אמר כי שימושו של היטלר בצבעי מים מראה לעיתים קרובות תשומת לב מפורטת לאדריכלות בניגוד לטיפול הרשלני בצמחים ובעצים אשר היה מקובל ביצרותיו לרוב.
חצר בית המגורים הישן במינכן (1914) היא יצירה בצבעי מים מאת היטלר, בה, הוא מתאר את בניין ה"אלטר הוף" , בניין אבן אשר ניצב מול אחוזה גדולה.
בתקופת מגוריו במינכן, בילה היטלר את רוב ימיו בקריאה וציור, וקידם את חלומו כאמן עצמאי.
הציור מראה את סגנונו ושליטה בצבעי מים כדי ליצור תיחום קפדני של הבניין, אך מצד שמאל אנו רואים שני עצים עומדים רכים עם, מעברים עדינים ואף לא ברורים, המייצרים ניגוד לקווים הקשים והברורים של הבית.
משמאל מצוירת מזרקה קטנה בין שני עצים.
חצר בית המגורים הישן במינכן ועוד כמה ציורים של היטלר מאוחסנים במרתף של מרכז הצבא להיסטוריה צבאית בוושינגטון הבירה, שמעולם לא הוצגו לציבור הרחב בשל אופיים השנוי במחלוקת.
ציורי הקיר בקייב הם סדרה של ציורי קיר שציורו על קירות בניינים בקייב, אוקראינה החל מ-2014. צוירו מעל ל-160 ציורי קיר ברחבי העיר, בשטח של בערך 285 קמ"ר.
ציורי הקיר לא מומנו על ידי הממשלה האוקראינית, אלא על ידי תומכים עצמאיים או קבוצות אמנותיות.
"הבנייה מחדש" הוא ציור קיר של האמן האוסטרלי פינטן מאגי משנת 2015. בציור מתוארת אישה שאוחזת בזרועותיה בערימת ענפים, ועומדת בתוך מים המגיעים עד לקרסולה, במה שנראה כלאחר הצפה.
נושא ההצפה חוזר ברבות מיצירותיו של מאגי, ונראה שיצירתו זו באה לייצג את השלבים הראשונים של הבנייה מחדש לאחר אסון.
בציור קיר זה, מתואר דיוקנו של סרהיי ניהויאן, שהיה הראשון שנהרג במהלך מהומות רחוב הרושבסקוהו בשנת 2014, כחלק מאירועי יברומאידאן.
ניהויאן היה אקטיביסט ארמני-אוקראיני שנורה בידי הברקוט במהלך מחאה.
את הדיוקן יצר האומן הפורטוגלי אלכסנדר פרטו, הידוע בכינויו Vhils, והוא נמצא בגן המאה השמימיים, לשעבר מגרש ריק, שהפך לחלל קהילתי.
"תחייה" היא עבודה משותפת של הצמד הצרפתי Seth x Kislow.
ציור קיר זה נחשב לאחד מהמוכרים ביותר בקייב.
הוא נוצר באפריל 2014, ומופיעים בו נושאים אוקראיניים שונים, לצד תקווה לעתיד.
"ג'ורג' הקדוש האוקראיני" הוא ציור קיר אלגורי שיצר האמן AEC, ומתייחס לסיפורו של ג'ורג' קוטל הדרקון.
לציור מסר פוליטי: הדרקון הדו-ראשי מתאר את רוסיה במזרח ואת נאט"ו במערב, מחלקים את אוקראינה.
"שליח החיים" הוא ציור קיר שיצר אלכסנדר בריטצ'ב, ובו מתואר עורב לבן מוקף בעורבים שחורים.
לדברי האמן, העורב הלבן הוא סמל לחדשות טובות ולחיים חדשים.
בנוסף, העורבים השחורים מייצגים חוכמה, בהיותן ציפורים מהנבונות ביותר שקיימות.
החצר בו צויר הציור, הייתה מפורסמת בשלושה עורבים שחיו בה בכלוב במשך 20 שנה.
ציור קיר ללא שם מאת Xav
חביאר רובלדו, הידוע בשמו המקצועי Xav, יצר ציור זה של ילד מחייך ב-2017, בתמיכת Art United Us.
הציור עורר מחלוקת בקרב הקהילה המקומית, בהיותו מתאר ילד שחור, ועורר תגובות גזעניות עוד מראשית העבודה עליו.
ואמנם, מכיוון שרובלדו היה עצמאי ולא תלוי כלכלית בגורם רשמי כלשהו, ציור הקיר הושלם, למרות עיכוב של שבועיים.
ציטוכרום C (באנגלית Cytochrome c) או Cyt c, הוא חלבון קטן מסוג המה (hemeprotein) המצוי בקשר רופף עם הממברנה הפנימית של המיטוכונדריה, שם הוא ממלא תפקיד קריטי בנשימה התאית.
הוא מעביר אלקטרונים בין קומפלקס III (קו-אנזים Q – ציטוכרום c רדוקטאז) לבין קומפלקס IV (ציטוכרום c אוקסידאז).
בניגוד לציטוכרומים אחרים, ציטוכרום c מסיס מאוד במים.
הוא מסוגל לעבור חמצון וחיזור כאשר אטום הברזל שבו מתחלף בין הצורות הפרוסית (Fe²⁺) והפריתית (Fe³⁺), אך אינו נקשר לחמצן.
בנוסף, הוא ממלא תפקיד מרכזי בתהליך האפופטוזה (מוות תאי מתוכנן).
אצל בני אדם, ציטוכרום c מקודד על ידי הגן CYCS.
ציטוכרום c הוא חלבון שמור מאוד בכל מגוון המינים האאוקריוטיים, ונמצא בצמחים, בבעלי חיים, בפטריות וברבים מהיצורים החד-תאיים.
תכונה זו, יחד עם גודלו הקטן (משקל מולקולרי של כ־12,000 דלטון), הופכת אותו לשימושי במחקרי קלדיסטיקה.
ציטוכרום c נחקר משום שהוא מספק הצצה להבנת הביולוגיה האבולוציונית.
לציטוכרום c מבנה ראשוני המורכב משרשרת של כ־100 חומצות אמינו.
ברוב האורגניזמים המפותחים השרשרת כוללת 104 חומצות אמינו.
הרצף של ציטוכרום c באדם זהה לזה של השימפנזים (המין הקרוב ביותר לאדם מבחינה אבולוציונית), אך שונה מזה של הסוסים.
רצף חומצות האמינו של ציטוכרום c שמור מאוד באאוקריוטים, ומשתנה רק במספר שיירים קטן.
במחקר אחד שבו נבדקו למעלה משלושים מינים נמצא כי 34 מתוך 104 חומצות האמינו שמורות (זהות במיקומן).
לדוגמה, ציטוכרום אוקסידאז אנושי הגיב in vitro עם ציטוכרום c מחיטה, ותוצאה זו נמצאה נכונה בכל זוגות המינים שנבדקו.
בנוסף, פוטנציאל החיזור של +0.25 וולט נמצא זהה בכל מולקולות ציטוכרום c שנחקרו.
בביולוגיה של התא, צִיטוֹפְּלָזְמַה , או פלזמת התא, היא החלק הכולל את כל החומר שבתוך התא פרט לגרעין.
בתא פרוקריוטי (שאינו מכיל גרעין) כל האברונים מצויים בתוך הציטופלזמה, בעוד שבתא איקריוטי גרעין התא מופרד מהציטופלזמה, ותוכנו מכונה נוקלאופלזמה.
הציטופלזמה מכילה בין 70% לבין 90% מים, ולרוב נראית שקופה.
בתוך הציטופלזמה מתרחשים מרבית תהליכי התא, הכוללים מסלולים מטבוליים (כגון גליקוליזה) ומסלולים תאיים נוספים, כגון רבייה תאית.
גבולה החיצוני של הציטופלזמה הוא קרום התא, המפריד אותה מהסביבה החיצונית ומווסת את מעבר החומרים לתוכה.
הציטופלזמה נחלקת לשתי שכבות עיקריות: חיצונית (אקטופלזם) ופנימית (אנדופלזם).
החלק של הציטופלזמה שלא כולל את האברונים עצמם מכונה "ציטוזול".
הציטוזול הוא תמיסה צמיגית עם מרקם הדומה לג'לי קרוש למחצה, הכולל בתוכו שלד תא, מולקולות תוך-תאיות מסיסות, ומים, התופסים את רוב נפח התא.
בצמחים, תנועה של הציטופלזמה מסביב לחלוליות קרויה ציקלוזיס (Cyclosis).
הציטופלזמה מכילה שלושה מרכיבים עיקריים: ציטוזול, אברוני התא ו-Cytoplasmic inclusion.
ציטוזול הוא החלק הציטופלזמתי שנמצא מחוץ לממברנות המקיפות את אברוני התא.
הציטוזול מהווה כ-70% מנפח התא ומורכב ממים, ממלחים וממולקולות מסיסות.
בנוסף לכך, הציטוזול מכיל פילמנטים היוצרים את שלד התא (כגון מיקרופילמנטים ומיקרוטובולי), חלבונים מסיסים ומבנים נוספים, כגון הריבוזום והפרוטאזום.
אברוני התא (המכונים לעיתים גם "אורגנלות") הם מבנים ציטופלזמתיים בעלי תפקוד מוגדר בתא העטופים בקרום משל עצמם.
בין המבנים החשובים ביותר, ניתן למצוא בציטופלזמה את המיטוכונדריה, את הרשתית התוך פלסמית, את הגולג'י ואת הליזוזום.
חלקיקים קטנים ובלתי מסיסים המרחפים בתוך הציטוזול וחסרי כל פעילות מטבולית מכונים Cytoplasmic inclusions.
ישנו מגוון רחב מאוד של חומרים אלו בציטופלזמת תאים שונים, כגון צורן דו-חמצני המצוי בציטופלזמת תאי צמח.
כמו כן, משפחת חומרים זו כוללת את כל החומרים האוגרים אנרגיה בתא, כגון גליקוגן, עמילן ופוליהידרוקסיבוטיראט (PHB).
גם הליפידים המצויים בתא משתייכים לקבוצה זו.
הליפידים נאגרים לרוב בתאי אדיפוציט, המתמחים באגירת שומן, אך ניתן למצוא אותם בכל התאים הפרוקריוטים והאיקריוטים והם עוברים תהליכי פירוק לצורך הפקת אנרגיה זמינה לתא.
ציטוקינים (Cytokines) הם חלבונים קטנים שמהווים את הבסיס לתקשורת בין תאי מערכת החיסון.
הציטוקינים מופרשים בעיקר על ידי תאי מערכת החיסון, אך גם על ידי תאים אחרים, כולל תאים שאינם שייכים למערכת החיסון כגון תאי עצם ותאים של כלי דם.
הציטוקינים הם בעלי טווח פעילות קצר-בינוני לרוב, פועלים באמצעות רצפטורים, ומשתתפים בתהליכים רבים.
הפעילות הציטוקינית היא לרוב מקומית, אך במקרים מסוימים יש השפעה על הגוף כולו.
הם פועלים בריכוזים נמוכים יחסית, על ידי קישור לרצפטורים באפיניות גבוהה ביותר.
הציטוקינים הראשונים זוהו באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר MIF (ראשי תיבות באנגלית: Migration Inhibition Factor, "גורם עיכוב נדידת תאים") התגלה במקביל על ידי ג'ון דייוויד ובארי בלום.
הציטוקינים הראשונים התגלו בתרביות של תאי כליה במעבדתו של סטנלי כהן ב-1974.
את הציטוקינים ניתן לחלק למספר קבוצות.
תהליך קביעת השמות של הציטוקינים התבצע פעמים רבות לפני גילוי פעילותם, ולכן ישנה טרמינולוגיה בלתי עקבית בנושא זה (ולמעשה במערכת החיסון כולה).
רבים מהציטוקינים נקראו "מתווכי תאי-דם לבנים", או בלועזית Interleukins.
כפועל יוצא, רבים מהציטוקינים מסומנים בקיצור באותיות IL, ולאחריהן מספר.
ציטוקינים מעודדי דלקת: IL-1, IL-6, IL-17 ו-TNF-α.
דיכויו הביא להארכת החיים בבריאות טובה.
ציטוקינים מדכאי דלקת: IL-10, TNF-β.
אינטרפרונים (Interferons) - ציטוקינים המעורבים בפעילות כנגד וירוסים.
האינטרפרונים הידועים מכולם הם IFN-α, IFN-β ו-IFN-γ, אך ישנם גם אחרים.
כימוקינים (Chemokines) - קבוצת ציטוקינים אשר גורמים לכימוטקסיס (שינוע) והתגייסות של תאי דם לבנים לאזור מסוים.
מוכרות כיום ארבע קבוצות של כימוקינים, המסווגות בהתאם למבנה המולקולרי של החלבונים: C, CC, CXC ו-CX3C.
בכל משפחה של כימוקינים ישנם חברים רבים, אותם נהוג לסמן באות L (קיצור של ליגנד) ומספרים.
סימון זה מסייע להבדיל בין הכימוקין עצמו, לבין הקולטן שלו - אשר מסומן באופן דומה, אך עם האות R (קיצור של רצפטור) במקום האות L.
כימוקינים בולטים כוללים את CXCL8, CXCL5, CCL2 ו-CX3CL1. היסטורית רבים מהכימוקינים קיבלו שמות נפרדים בעת גילוים, ללא ההקשר של משפחת הכימוקינים, ולכן הם מכונים במספר רב של שמות.
לדוגמה, הכימוקין CXCL8 כונה בעבר IL-8, והכימוקין CCL2 נקרא גם MCP-1.
ציטוקינים המטופואטיים - ציטוקינים אשר יכולים לגרום לשגשוג והתרבות של תאי מערכת החיסון.
ציטוקינים ממשפחת ה-TNF - בקבוצה קטנה של ציטוקינים בעלי דמיון מבני.
באופן חריג, מולקולות ממשפחה נותרות לעיתים קשורות לממברנה של התא, ולא מופרשות.
אמנם מאפיין זה נפוץ, אך איננו הכרחי ולא קיים בכל חברי המשפחה.
לרוב ציטוקינים ממשפחת ה-TNF יובילו לתמותת התא, או לאקטיבציה של תאים חיסוניים.
בין היתר ניתן למנות את הציטוקינים והמולקולות TNF-α, TNF-β, CD40L,Fas (CD95), BAFF ו-APRIL.
TNF הוא ראשי תיבות של Tumor Necrosis Factor ("פקטור הרג גידולים").
מקור ראשי תיבות אלו הוא בחקר הסרטן, שם ציטוקין זה התגלה לראשונה, ומכאן ניתן להסיק על ההשפעה מרחיקת הלכת של ציטוקין בנוגע להרג תאים.
ניתן לסווג ציטוקינים גם לפי התאים המפרישים אותם, וכן לפי פעילותם המשותפת.
סיווג ציטוקינים לפי תאי TH
ציטוקינים המופרשים על ידי תאי TH1 - ציטוקינים אלה משתתפים בהגברה של תגובות חיסוניות מתווכות תאית (Cell Mediated Immunity), כלומר, משפיעים על פעילותם של תאי CTL ותאים מקרופאג'ים.
בין חברי המשפחה ניתן לציין במיוחד את IFN-γ ו-TNF-α.
ציטוקינים המופרשים על ידי תאי TH2 - ציטוקינים המשתתפים בהגברת תגובות חיסוניות מתווכות נוגדנים (Humeral Immunity), וכן על תגובות חיסוניות כנגד טפילים.
ציטוקינים אלה משפיעים על הבשלת תאי B, וגם על גרנולוציטים רבים כמו אאוזינופילים, באזופילים ותאי מאסט (מעודדים דה-גרנולציה).
משפחה זו כוללת את הציטוקינים IL-4, IL-5 ו-IL-13.
ציטוקינים המופרשים על ידי תאי TH17 - ציטוקינים המתאפיינים בפעילות מעודדת-דלקת חזקה במיוחד.
תאים סטרומליים (מבניים) ותאי אנדותל בסביבה הדלקתית מגיבים לציטוקינים ממשפחת IL-17, ובתגובה מפרישים כימוקינים רבים, ומגייסים לסביבה המודלקת תאים חיסוניים.
הכימוקין המרכזי שמופרש בתנאים אלו הוא CXCL8, כימוקין המגייס בעיקר נויטרופילים.
מסתמן כי ציטוקינים ממשפחת ה-IL-17 משתתפים בפתופיזיולוגיה של מספר מחלות אוטואימוניות.
ציטוקינים המופרשים על ידי תאי Treg - תאי T רגולטוריים אחראיים לדיכוי פעילות חיסונית, וכפועל יוצא ציטוקינים המופרשים על ידי תאים אלו הם מדכאי-דלקת.
ציטוקינים אלו כוללים את IL-10, IL-35 ו-TNF-β.
ציטוקינים המופרשים על ידי תאי TFH - תאי T הם תאים התומכים בהתמיינות של תאי B לכדי תאי פלזמה.
פעולתם מתווכת על ידי ביטוי הציטוקינים CD40L, IL-4 ו-IL-21.
הציטוקינים בדרך-כלל אינם מיוצרים בכל העת, אלא בעיקר לאחר מפגש עם אנטיגן.
רוב הציטוקינים פועלים באופן אוטוקריני (כלומר, פועלים על אותם התאים עצמם שהפרישו אותם) או פאראקריני (פועלים על תאים סמוכים), אך לעיתים ישנה גם השפעה אנדוקרינית (סיסטמית), בייחוד כאשר ריכוז הציטוקינים גבוה במיוחד.
שפעול של מערכת החיסון מאופיין בשלב מוקדם בביסוס דלקת, תהליך הנשען על הציטוקינים מעודדי הדלקת IL-1, IL-6, TNF-α ואחרים.
מלבד פעילותם האוטו/פראקרינים בסביבת הדלקת, ציטוקינים אלה גם אחראיים לסימנים וסימפטומים סיסטמיים, כמו חום גבוה, חולשה, וחוסר תיאבון.
כפועל יוצא, חום גבוה איננו מהווה מחלה, אלא ביטוי לשפעול מערכת החיסון מגורם כזה או אחר.
הגורם לכך עשוי להיות שפיר, כמו חיסון, או פתולוגי, כמו הידבקות בפתוגן (וירוס/חיידק) או נאופלסטי (סרטני).
רוב הציטוקינים מסוגלים לעורר מספר תגובות שונות בתאי היעד שלהם, תופעה המכונה פליאוטרופיזם או רב-תגובתיות.
הסיבה לכך היא שלסוגים שונים של תאים יש במקרים רבים קולטנים לאותו הציטוקין.
באותה העת, לציטוקינים רבים השפעה דומה או זהה, כיוון שהם מעוררים בדיוק את אותה תגובה של שרשרת העברת אותות בכל תאי היעד.
תכונה זו נקראת 'יתירות', או Redundancy.
לרבים מהציטוקינים הידועים ישנה גם השפעה מעודדת וגם יכולת מדכאת על לימפוציטים בפרט, ועל התגובה החיסונית בכלל, כתלות בתנאים בהם הם פועלים.
כאשר שני ציטוקינים מגבירים זה את זה, נאמר עליהם כי הם פועלים באופן סינרגיסטי.
מנגד כאשר הציטוקינים נוגדים זה את זה, האינטראקציה ביניהם נקראת אנטגוניזם.
הציטוקינים נקשרים לקולטנים ייחודיים לסוג תאים מסוים, הממוקמים על-גבי ממברנות התאים.
קישור הציטוקין לקולטן מעורר שרשרת תגובות כימיות באמצעותה מתרחשת העברת אות בתא (Signal transduction cascade), ובסופה היא מובילה לשינויים ברמה הביוכימית וברמת הפנוטיפ.
רבים מהקולטנים לציטוקינים הם רצפטורים הקשורים לפעילות טירוזין קינאז אך למעשה אינם קולטני טירוזין קינאזות (TRK).
מרבית הציטוקינים נקשרים לקולטנים אשר מעוררים העברת אותות באמצעות מערכת ה-JAK-STAT.
במערכת זו, חלבוני ה-JAK הם קינאזות הפועלות על שיירי טירוזין, ופעילותם מובילה לגיוס ולשפעול מוליכים-תוך-תאיים שנקראים STAT.
חלבוני ה-STAT המשופעלים יוצרים דימרים שחודרים לגרעין התא, שם הם פועלים כפקטורי שעתוק.
ישנם חלבוני JAK רבים, וכן חלבוני STAT רבים, והצירוף הייחודי של אותם חלבוני JAK-STAT אחראי לביטוי גנים ספציפיים.
מבחינה טרמינולוגית, JAK אלה ראשי תיבות ל-Janus Kinase, ואילו STAT הם ראשי תיבות ל-Signal Transducer and Activation of Transcription ("מוליך אות ומשפעל שעתוק").
ציטוקינזה, חלוקת הציטופלזמה, היא תהליך בו נפרד התא לשני תאי בת בסיום תהליך הפליגה, המיטוזה או באמצע ובסיום תהליך המיוזה.
חלוקת פלזמת התא מותנעת לאחר שהסתיים שכפול החומר התורשתי והעברת עותקיו לשני קצוות מנוגדים של התא, במסגרת תהליך הפליגה בתאים פרוקריוטיים, או המיטוזה בתאים איקריוטיים סומטיים.
כעת יש לחצוץ בין שני חלקי תא האם כדי ליצור שני תאי בת.
ההפרדה מושגת על ידי כניסה פנימה של קרום התא בקו המשווה של התא וחצייה של הציטופלזמה לשניים, אם התא מוקף בדופן יש לחצוץ גם אותה.
בתחילת שלב הטלופאזה מתחילה להיווצר באזור קו המשווה של התא טבעת של סיבים חלבוניים הקרויים מיקרופילמנטים, המשמשים חלק משלד התא.
הידרוליזה של סיבי החלבון גורמת לטבעת לקטון ולמשוך איתה את קרום התא.
בזמן תהליך זה מתפרקים סיבי המיקרוטובולים העוברים לאורך התא, שסייעו קודם לכן בתנועת החומר הגנטי, ומתארגנים מחדש בשני חלקי התא.
בסופו של התהליך נסגר קרום התא בין שני תאי הבת.
לאחר ההפרדה יתחיל כל תא בת לגדול, לצבור ציטופלסמה ולבנות אברונים נוספים (בתא איקריוטי) ויתחיל מחזור תא חדש.
בתאי בעלי חיים, תהליך הציטוקינזיס מתבצע על ידי סיבים מקרוניים העשויים אקטין ומיוזין (חלבונים המעורבים בכיווץ השריר ובצורות נוספות של תנועה תאית), סיבים אלו יוצרים טבעות הממוקמות סביב קו האמצע של התא, טבעות אלו צמודות אל ממברנת התא.
במהלך תהליך הציטוקינזיס טבעות הסיבים מתכווצות, ומושכות פנימה את קו האמצע של התא (בדומה למשיכת חוט לשם סגירת שקית).
כיווץ הטבעות יוצר את "חריץ התלמה".
ככל שטבעות הסיבים הולכות ומתכווצות, חריץ התלמה מעמיק, עד שתא האם נצבט כולו ומתחלק, ובכך נוצרים שני תאי בת עצמאיים וזהים לחלוטין.
דופן התא קשיח יותר מקרום התא ואינו ניתן לכיפוף כמו בתאים חסרי דופן.
לכן, בתאים בעלי דופן, במקביל לשלב הטלופאזה מתבצעת חלוקת התא על ידי בנייה של דופן תא בקו המשווה שלו.
התהליך מתרחש על ידי התאגדות של סיבים במרכז התא עד ליצירת דופן והפרדה של התא.
בדומה לתא חסר דופן, גם תא איקריוטי בעל דופן נדרש להשלים את האברונים והציטופלזמה החסרים לו.
את משימת חלוקת ממברנת התא של הצמחים בקו האמצע לא מבצעים סיבים מיקרוניים, אלא אברוני הגולג'י (אשר הם תאי בת).
אברוני הגולג'י יוצרים שלפוחיות המלאות בפחמימות, פחמימות אלו מסתדרות לאורך קו האמצע של תא האם.
שלפוחיות אלו מתמזגות זו בזו, ובכך יוצרות את מבנה לוחיות התא, אשר יוצר ממברנת תא חדשה ורציפה לשני תאי הבת.
פחמימות השלחופיות יוצרות את שכבת האמצע של דופן התא החדשה בין שתי ממברנות הפלזמה.
לאחר מכן, כל אחד מתאי הבת מפריש תאית בתחומי ממברנת התא החדשה (אשר ממוקמת לאורך קו האמצע של תא האם), וזאת כדי ליצור ולעבות את דופן התא העיקרית.
כמו כן, במטרה לעבות את הדופן המרכזית, צמחים רבים מפרישים בהמשך מולקולות תאית נוספות (סוג מסוים של חד סוכר), מאחורי הדופן העיקרית.
בשנת 2019 הציג אמן הנייר רוגן בראון (Rogan Brown) את יצירתו Cytokinesis Variations כל מחצית שלו בגודל 47 אינץ, גזור ביד ובלייזר.
ציטוקינין הוא שם כולל לקבוצה של תרכובות אורגניות המשמשות כהורמונים צמחיים.
קיימים שני סוגים של ציטוקינינים, הנבדלים ביניהם במבנה הכימי.
הורמוני הסוג הראשון מכילים כולם את הפורין אדנין, המצוי גם בנוקלאוטיד ATP ובחומצות הגרעין DNA ו-RNA.
הורמוני הסוג השני מבוססים על שתנן, תרכובת חנקנית קטנה המצויה בשתן של בעלי חיים.
למרות השוני הכימי הגדול בין שני סוגי הציטוקינינים, תפקודם הפיזיולוגי דומה.
ציטוקינינים מצויים גם ביצורים מממלכות אחרות, כגון פטריות, חיידקים ובעלי חיים.
הציטוקינין הראשון שנתגלה היה הקינטין, אך החשוב ביותר הוא זיאטין (Zeatin), אשר התגלה לראשונה בצמח התירס ואשר קרוי על שמו (השם הטקסונומי של התירס הוא Zea mays).
המילה ציטוקינין עצמה מקורה במילה ציטוקינזה (חלוקת התא); ההורמון מעודד תהליך זה בצמח.
ציטוקינינים מעודדים את צמיחת הגבעול והענפים המשניים ומדכאים את צמיחת השורש.
צמיחת הגבעול והענפים מתרחשת באמצעות חלוקת תאים.
הציטוקינינים מעודדים פוטוסינתזה וסינתזה של כלורופיל, מעודדים היווצרות של עורקים (שיפה ועצה) בצמח ומעכבים את הזדקנות הצמח.
בניגוד לאוקסין, הורמון המעודד שלטון קודקודי בצמח (צמיחה רבה של הגבעול הראשי ביחס לענפים המשניים), הרי שציטוקינין מדכא זאת.
ניתן לראות זאת במחלת עצים המכונה מטאטא המכשפה.
המחלה נגרמת על ידי אורגניזמים שונים כגון חיידקי פיטופלזמה הגורמים לביטוי יתר של ציטוקינין ברקמות העץ, או פטריות המפרישות אותו וגורמות לביטול השלטון הקודקודי דוגמת עץ הליבנה (תמונה).
הדבר גורם לצמיחת ענפים דמויי-שיח (או דמויי קן של ציפור) במקום ההידבקות, זאת עקב ההשפעה המדכאת של ההורמון על הדומיננטיות הקודקודית.
ציטראל או לימונל הוא טרפן שמהווה מרכיב עיקרי בשמן שבצמח עשב לימון, ובשמנים של צמחים אחרים מסוג עשב הלימון, והוא החומר שנותן לעשב הלימון את טעמו ואת ריחו הלימוני.
הוא קיים גם בשמנים של ורבנה (לואיזה), מליסה, לימון ותפוז.
ציטראל הוא תרכובת כימית בעלת הנוסחה הכימית C10H16O.
הציטראל הוא אלדהיד שמכיל קשרים כפולים (כלומר הוא גם אלקן), ומופיע בטבע כתערובת של שני איזומרים, ציס וטראנס, אשר מגדירים את הסטריאוכימיה (סידור מרחבי) שלו.
לשני האיזומרים יש צבע צהבהב וריח אופייני של לימון.
לצורת הטראנס, גרניאל, יש ריח חזק לעומת צורת הציס, נראל, שריחה עדין ומתוק יותר.
במחקר שנערך באוניברסיטת בן-גוריון ובשיתוף פעולה עם מרכז מדע ים המלח והערבה, בראשות ד"ר רבקה אופיר ופרופ' יעקב וינשטין, וד"ר נתיב דודאי מהמחלקה לצמחים ארומטיים במרכז המחקר נוה יער נמצא שציטראל הורג תאים סרטניים מבלי לפגוע בתאים רגילים ולכן הוא עשוי לסייע במלחמה בסרטן.
המחקר נעשה על תאים שגדלו בתרבית בתוך מבחנות.
ריכוז החומר הדרוש להרג התאים הסרטניים הוא נמוך, ונמצא במשקה שהוסף לו גרם אחד של עשב לימון.
על פי המחקר, הציטראל הורג את התא הסרטני על ידי הפעלת מנגנון של מוות תאי מתוכנת.
שמנים אתריים המופקים מהציטראל, משמשים בעיסוי לחיזוק שרירים והרגעת כאבי עצבים.
שמנים אלה משמשים בתעשיית הסבונים והבשמים.
כן, משמש הציטראל כבסיס לחומרי ארומה שונים שדרוש להם ריח אופייני של לימון.
ציטראל יכול לשמש לסינתזה של מספר תרכובות אורגניות, כמו למשל ויטמין A.
צייד הצבאים הוא סרט אמריקני אפי שיצא בדצמבר 1978, המספר את סיפורם הבדוי של חבורת עובדי פלדה אמריקאים ממוצא רוסי, בזמנה של מלחמת וייטנאם.
רוב הסרט מתרחש בווייטנאם או בעירם קלייטון שבפנסילבניה, דרומית לפיטסבורג, לאורך נהר המונוגהלה.
מלבד פיטסבורג נערכו הצילומים גם בקליבלנד הסמוכה, ובצומת מינגו.
האתרים של וייטנאם צולמו בתאילנד.
בסרט מככבים רוברט דה נירו, כריסטופר ווקן ומריל סטריפ.
הבמאי מייקל צ'ימינו קיבל את ההשראה לסרט מהרומן Drei Kameraden (שלושה חברים) שכתב הסופר הגרמני הנודע אריך מריה רמרק, ששירת בתור חייל במלחמת העולם הראשונה.
הרומן מתאר את חייהם של שלישיית חיילים בוגרי מלחמת העולם הראשונה, אותה עברו בשן ועין ומתאר את חייהם בזמן רפובליקת ויימאר בגרמניה של שנות ה-20 של המאה ה-20. הסרט ממחיש את משמעותם והשפעתם של המלחמה, האלימות והפטריוטיות על בני קהילה אתנית אחת הקשורים זה בזה.
המושגים של אתניות, משפחה, רעות וקהילה משחקים כולם תפקיד בולט מאוד בסרט.
בישראל הקרנת הבכורה הייתה ביולי 1979 בקולנוע מוגרבי בתל אביב.
מייק (דה נירו), סטיבן (סאוואג'), ניק (ווקן), סטנלי, ג'ון ואקסל, אמריקאים ממוצא רוסי, הם פועלים במפעל לייצור פלדה והם גם ציידי צבאים נלהבים בזמנם הפנוי.
חלקו הראשון של הסרט פורש את מסכת חייהם של החברים במערב פנסילבניה: בעבודה, בבית, במסבאה, בכנסייה.
שיא החלק הוא בחגיגת חתונתם של סטיבן ואנג'לה ההרה, כשנרמז שהתינוק אותו היא נושאת ברחמה הוא בנו של ניק.
החתונה עצמה מתוארת בהרחבה ובפרוטרוט, ולה מסורות טקסיות פרבוסלביות מובהקות.
סטיבן ואנג'לה עוזבים את הכנסייה בעוד המקהלה מזמרת "Многие Лета" ("אלוהים מאחל לכם אריכות ימים").
קבלת הפנים כרוכה בשירה ובריקודים, לקולם של רוסים המזמרים שירים רוסיים בעודם מרבים לשתות לשוכרה.
לאחר מכן נוסע זוג הנישאים וחבריהם מסביב לעיר.
ניק מבקש ממייק להבטיח לו כי הוא לא "יעזוב אותו מאחור", אם דבר כלשהו יקרה להם בווייטנאם.
לאחר מסע ציד מסכם עוזבים סטיבן, מייק וניק את אמריקה בדרכם למלחמת וייטנאם המתמשכת, כמהים ללכת לאן ש"הכדורים עפים".
במהלכו של מסע הציד אנו רואים את מייק שנודע ביכולת הקליעה שלו והורג מדי שנה את הצבי הטוב ביותר.
מייק מתנהג בנוקשות עם סטנלי על כך שהצטרף אליהם לא מוכן.
במהלכן של סצנות הציד מושמעת מוזיקה כנסייתית.
הציד מוצלח עבור מייק והצבי מובא הביתה על גבי מכסה מנוע הקדילק שלו.
חלקו השני של הסרט נפתח היישר בעיצומה של סצנת המלחמה של וייטנאם.
מייק, כעת חייל בכוחות המיוחדים, מתאחד מחדש עם סטיבן וניק, בעודו שרוי במהלכו של מבצע הרג.
הסצנה נחתכת ועוברת לבית כלא צף על הנהר, שם מוחזקים השלושה כשהם שבויים בידי הווייטקונג.
שוביהם מאלצים אותם לשחק ברולטה רוסית האחד כנגד רעהו, בעוד שוביהם הווייטנאמים משתעשעים בהימורים על הצלחת אדם זה או אחר.
מייק חושב בתחילה לנטוש את סטיבן (בהיותו מאמין כי הלה שבור מנטלית ואינו מסוגל לשרוד), אולם לבסוף הוא מתכנן את בריחתם של כל שלושת החברים על ידי הריגת אויביהם במהלך המשחק.
זמן קצר לאחר מכן מופיע פטרול מסוקים אמריקאי, אולם עולה בידו להציל רק את ניק.
מייק וסטיבן נסוגים לתוך הנהר ושוחים אל החוף.
רגליו של סטיבן שבורות כתוצאה מהנפילה בעת ניסיון החילוץ של המסוק; מייק נושא אותו עד שהם מגיעים לשיירה דרום וייטנאמית, שאצלם הוא מותיר את סטיבן.
מייק ממשיך משם את דרכו הביתה לבדו.
בינתיים שב ניק לאיתנו בבית החולים שבדרום וייטנאם.
עם שחרורו מבית החולים בעיר סייגון הוא סובל ההפרעת דחק פוסט-טראומטית, משוטט בעיר ונקלע לבית המשמש להימורים, שם הוא נכנס לשותפות עסקית עם נוכל צרפתי.
הלה מבטיח לעשותו איש עשיר אם ישתתף ניק בתחרויות של רולטה רוסית והאחרון עורק מהצבא.
מייק, ששב לארצות הברית, נעשה מעורב רומנטית עם לינדה חברתו של ניק.
החברים יוצאים לטיול ציד, שם משחק מייק רולטה רוסית ומתעלל בסטן.
אף על פי שנקרית בדרכו ההזדמנות להרוג את הטוב בצבאים, הוא מניח לו לחיות.
מייק אף מתאחד מחדש עם סטיבן, ששתי רגליו נקטעו וזרועו השמאלית משותקת.
הוא מחלים בבית החולים הצבאי לוותיקי מלחמת וייטנאם.
סטיבן מראה למייק סכומים גדולים של מזומנים אותם הוא מקבל בדואר, המעידים על כך שניק נותר חי בווייטנאם.
מייק טס לסייגון זמן קצר לפני נפילתה בשנת 1975. בעזרתו של הצרפתי הוא מאתר את ניק ונוכח לדעת כי חברו הטוב ביותר עודו מסובך במשחק המחתרתי והלא חוקי של הרולטה הרוסית.
בתחילה אין ניק זוכר את חברו או את חייהם בפנסילבניה.
הוא מצוי תחת ההשפעה של הרואין, כפי שמורים סימנים הטבועים על זרועו.
הם מתעמתים זה מול זה במשחק ומוקפים במהמרים משולהבים.
במהלך הקרב האחרון "קונה" מייק את ניק ומנסה לשכנעו לשוב הביתה.
ניק מודה לבסוף כי הוא אכן זוכר את מייק בחוזרו על שורה בה הם השתמשו יחדיו במהלך ציד הצבאים ("יריה אחת").
ניק מפנה את האקדח הלאה מחברו, מכוון אותו לראשו שלו ויורה בעצמו לנגד עיניו של מייק.
מייק מביא את גופתו של ניק לאמריקה, ממלא בעצב אחר הבטחתו מליל החתונה.
הסרט מסתיים בבוקר הלווייתו של ניק המתרחשת בקהילה הרוסית הפרבוסלבית.
בתחילת הסרט ראינו את האנשים העוזבים את הכנסייה לצלילי השיר השמח "Многие Лета" ("אלוהים מאחל לכם אריכות ימים"), אולם בתום ההלוייה הם יוצאים מן הכנסייה לקול הצליל הנוגה של "Вечная Память" ("זיכרון נצח").
הסרט מסתיים כשהחברים ששרדו עורכים ארוחת בוקר פרטית בצוותא בעודם שרים "God Bless America" ("אלוהים יברך את אמריקה").
כשמייק חוזר הוא מחליט לשכור חדר במלון ולא להגיע לביתו, שם חיכתה לו מסיבה ואת הלילה הוא העביר על הרצפה.
סטיבן שוהה בבית חולים לנכים מלחמה, וגם כאשר מצבו משתפר הוא מעדיף להישאר שם במקום לחזור אל משפחתו.
הסצנה השלישית מראה כיצד המלחמה הותירה במשתתפיה צלקות נפשיות.
הסרט נכתב בידי מייקל צ'ימינו, לואיס גרפינקל, קווין ק.
רדקר, ודריק ושבורן ובוים בידי צ'ימינו.
ג'ון קארלי - מפיק משותף.
מריון רוזנברג - מפיק משותף.
הקתדרלה הרוסית האורתודוקסית סיינט תאודוסיוס שבקליבלנד.
אזור פטפונג שבעיר בנגקוק בתאילנד - האזור נשכר למשך יומיים עבור הסרט על מנת לייצג חלק מסייגון.
סאי יוק, קאנצנבורי, שהיא פרובינציה בתאילנד.
הפארק הלאומי צפון רכס קסקייד, במדינת וושינגטון.
צומת מינגו, אוהיו, שם צולמו סצנות בית החרושת לפלדה.
"צייד הצבאים" זכה בפרסי אוסקר עבור הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (מייקל צ'ימינו), השחקן הטוב ביותר בתפקיד משני (כריסטופר ווקן), עריכת הסרט הטובה ביותר והסאונד.
בנוסף לכך היה הסרט מועמד לפרס השחקן בתפקיד ראשי הטוב ביותר (רוברט דה נירו), שחקנית בתפקיד משני הטובה ביותר (מריל סטריפ), הצילום הטוב ביותר (וילמוש זיגמונד) והכתיבה הטובה ביותר.
התסריט נכתב ישירות עבור הקולנוע.
הסרט נבחר לשימור בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית והוא מופיע דרך קבע ברשימת 250 הסרטים המכניסים ביותר של IMDb.
הוא גם מדורג במקום השבעים ותשעה ברשימת מכון הסרטים האמריקאי של מאה הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר בכל הזמנים.
נעימת הנושא של הסרט "Cavatina", נכתבה בידי סטנלי מיירס.
היא הושמעה לראשונה בפסקול הסרט "יצרים אפלים" (The Walking Stick) בשנת 1970. היא הוקלטה בידי הגיטריסט הקלאסי ג'ון ויליאמס ב-1971 אבל התפרסמה מאוד רק שבע שנים אחר-כך, בזכות הסרט "צייד הצבאים".
אחד השירים המזוהים עם הסרט הוא "Can't Take My Eyes Off You" בביצועו של פרנקי ואלי שהגיע ב-1967 למקום השני במצעד הפזמונים האמריקאי ומושמע בסצנה בה החבורה מבלה במסבאה.
דוקטור תומאס רדקי, פסיכיאטר ולשעבר דובר האגודה נגד אלימות בטלוויזיה, טוען כי צייד הצבאים הצית ניצוצות של התאבדויות רולטה רוסית.
זאת בשל התיאור הדרמטי של החיילים השבויים האמריקנים, אשר שוביהם הווייטקונג כפו עליהם לשחק ברולטה רוסית.
אין שום תיעוד או דיווח של שבויים או שובים מאף אחד משני הצדדים הלוחמים על משחק ברולטה רוסית במהלכה של מלחמת וייטנאם.
על מנת לשוות לעצמו הופעה דמוית רוח רפאים בשבוע שלפני סצנת הסיום בווייטנאם, אכל כריסטופר ווקן, אורז ובננות גרידא, ושתה רק מים.
היצירה המנוגנת על ידי ג'ון (המוזג) על הפסנתר לאחר מסע הציד ומעט טרם יציאתם של מייק, ניק וסטיבן לווייטנאם, היא הנוקטורנו אופוס 15 מספר שלוש בסול מינור של שופן.
נעשו פרודיות על סצנת הרולטה הרוסית בטלוויזיה (למשל "משפחת סימפסון") ואפילו בפרסומות.
הסרט הפך לפופולרי את המשפט הווייטנאמי "Di-di mau", המתורגם בחופשיות כ"התקדם".
במהלך צילומי סצנת הרולטה ביקש רוברט דה נירו שיותירו ברובה כדור אחד, על מנת "לחמם את האווירה".
הכדור הריק נטען ברובה, אולם מייקל צ'ימינו הצהיר כי יהיה על הרובה להיבדק שוב ושוב על מנת להבטיח שלא תתרחש כל תאונה.
צ'אק אספרג'ן, ששיחק את פיטר "אקסל" אקסלרוד, היה פועל במפעל פלדה בגארי שבאינדיאנה.
הוא מעולם לא שיחק קודם לכן.
משחק הווידאו Conflict Vietnam מציג שלב במשחק בו דמויות השחקנים נשבות על ידי חיילי ה-NVA ומאולצות לשחק רולטה רוסית בדיוק כמו בסרט.
במהלך ההקרנות של הגרסה הארוכה והקצרה של הסרט, שילם הבמאי מייקל צ'ימינו למקרין שיחבל בגרסה הקצרה על מנת לסייע לו לקבל ביקורות טובות יותר של הגרסה הארוכה.
הצבאים המצולמים הם כולם שחורי זנב, שאינם מצויים בפנסילבניה.
רבים מן העצים בסצנות ההרים מזהים את האזור בבירור כצפון-מערב האמריקאי ולא כצפון-מזרח.
ספיישל פורים בכיכובו של הפנטומימאי חנוך רוזן ששודר בערוץ הראשון נקרא "סייד הצבעים", כאשר השם עצמו הוא פרפרזה לשם הסרט.
צייד נאצים הוא כינוי לפעולה של איתור פושעי מלחמה נאצים שנמלטו מהעמדה לדין בתום מלחמת העולם השנייה, ולפעמים גם העברתם למשפט במדינות שונות או חיסולם.
פעילות זו נעשתה לעיתים ביוזמה פרטית ולעיתים על ידי מדינות, ארגונים יהודיים או שירותי מודיעין.
לאחר תום השואה וכניעת גרמניה הנאצית ב-1945, רבים מבכירי המשטר הנאצי ובראשם אדולף היטלר, היינריך הימלר ויוזף גבלס כבר לא היו בחיים.
עם זאת, אלפי נאצים ואנשי אס אס שהיו מעורבים בפשעי מלחמה – כולל רצח עם, עינויים וניסויים רפואיים – הצליחו להימלט מהעמדה לדין.
הרוב המכריע של הנמלטים ניצל רשתות הברחה סמויות, שכונו בשם הקוד "נתיבי העכברושים", שהקימו בעיקר חברי הכנסייה הקתולית וממסד הכנסייה, לצד דיפלומטים ונציגים ממדינות שונות, שסייעו להם לקבל דרכונים מזויפים ומסמכים רשמיים.
רשתות אלו אפשרו לנאצים להגיע ליעדים רחוקים כגון דרום אמריקה – במיוחד ארגנטינה, ברזיל ופרגוואי – שבהן שלטו משטרים שהיו ידידותיים או אדישים להם, וכן למדינות במזרח התיכון כמו סוריה ומצרים.
המניעים לתמיכה בנמלטים כללו אידאולוגיה אנטישמית, התנגדות לפלישה הקומוניסטית במסגרת המלחמה הקרה, ורצון לנצל את כישוריהם של אנשי צבא ומודיעין נאצים במאבק הגלובלי בין המערב לברית המועצות.
עם תחילת המלחמה הקרה, לאחר מלחמת העולם השנייה, השתמשו מדינות המערב במדענים נאצים לשעבר, על מנת לשלבם במחקרים שונים (למשל במבצע פייפרקליפ).
פעמים רבות נהנו הבכירים או הפושעים הנאצים מהגנה מדינית בתמורה לשירותים אותם העניקו לה.
מדינות רבות במערב התקשו או סירבו להעמיד לדין את הנמלטים, בשל מגבלות חוקיות, קושי באיסוף ראיות, וגם חשש לפגיעה ביחסים דיפלומטיים.
כתוצאה מכך, נוצר מצב שבו רבים מפושעי המלחמה חיו חיים רגילים תחת זהויות חדשות, לעיתים במרחק נגיעה מארצותיהם המקוריות.
מול תופעה זו, קמו במהלך השנים יחידים וארגונים שהתמסרו למשימה לאתר ולהעמיד לדין את הנמלטים, ואלה כונו "ציידי נאצים".
פעילות ציד הנאצים כללה מגוון רחב של שיטות וכלים, שהותאמו לאתגרים המורכבים של איתור, מעקב והבאת פושעי מלחמה נאצים לדין, לעיתים במצבים בהם המדינות לא נרתעו או לא היו מוכנות לפעול בעצמן.
פעילים ואנשי מקצוע עסקו באיסוף מסמכים רשמיים, ארכיונים של הצבא הגרמני, רשומות ממשלתיות, ונתונים שהצטברו במהלך ובסיום המלחמה.
התיעוד כלל גם מסמכי אימות זהות מזויפים שהנמלטים השתמשו בהם.
ניצולי שואה, עדים וחוקרים יזמו איסוף עדויות חיות, שבחלקן היו בעלות חשיבות משפטית גבוהה.
העדויות איפשרו לבנות תיקים משפטיים אמינים ולהוביל להעמדה לדין.
מעקב אחר מקומות מגורים חדשים:
ניצולים וארגונים עסקו במעקב ממושך אחר מקום מגוריהם של הנמלטים, במיוחד במדינות כמו ארגנטינה, ברזיל, וארצות הברית.
פעילות זו כללה חקירות פרטיות, איסוף מידע מודיעיני ולעיתים שיתוף פעולה עם רשויות בינלאומיות.
העברת מידע לרשויות החוק במדינות שונות:
המידע שנאסף הועבר לרשויות השיפוט והאכיפה במדינות רלוונטיות, במטרה להתחיל הליכי חקירה, מעצר או הסגרה.
לעיתים היה צורך בהתערבות דיפלומטית מצד מדינות שלישיות.
ביצוע חטיפות והבאת הנמלטים לישראל:
הדוגמה הבולטת ביותר היא חטיפתו של אדולף אייכמן בידי המוסד הישראלי מארגנטינה בשנת 1960, שהביאה למשפטו הידוע בישראל.
פעולות מסוג זה נחשבו לחריגות ולעיתים שנויים במחלוקת מבחינה משפטית ובינלאומית.
ארגונים ופעילים עסקו גם בלחץ ציבורי דרך המדיה, חשיפת שמות ופועלם של נאצים לשעבר, והפעלת לחץ פוליטי ומשפטי על מדינות שסירבו לשתף פעולה.
לחץ זה סייע לשינוי מדיניות והגברת שיתוף הפעולה הבינלאומי.
פעילות זו דרשה תיאום מורכב בין ארגונים לא ממשלתיים, רשויות חוק שונות, מדינות זרות, וניצולי שואה, ונמשכה לאורך עשרות שנים הרבה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
ישראל – במיוחד דרך המוסד והמדור לחקירת פשעי הנאצים במשטרת ישראל.
גרמניה – הן ברפובליקה הפדרלית והן לאחר האיחוד, קיימות מחלקות ייחודיות להעמדה לדין של פושעי מלחמה.
מרכז שמעון ויזנטל – ארגון לא ממשלתי שפעל בזירה הבינלאומית.
שמעון ויזנטל, אדריכל יהודי ניצול השואה, הפך לדמות המרכזית בציד נאצים לאחר המלחמה.
הוא הקים את מרכז התיעוד בעיר לינץ שבאוסטריה, ופעל במשך עשרות שנים לאיתור פושעים נאצים ולהבאתם לדין.
ויזנטל היה מעורב במאות חקירות, ביניהן לכידתו של אדולף אייכמן, אף שמעורבותו הישירה בנושא שנויה במחלוקת.
בנוסף, פעל למען שימור זכר השואה וחינוך הדורות הבאים.
אפרים זורוף, היסטוריון ישראלי וראש סניף מרכז שמעון ויזנטל בירושלים.
נחשב לאחד מציידי הנאצים האחרונים שעדיין פעילים.
יזם פרויקטים לחקירה ולהעמדה לדין של פושעים נאצים גם בעשורים האחרונים, ביניהם מבצע אחרון שהוקדש לאיתור פושעים שנותרו בחיים.
כתב דו"חות שנתיים על מצב החקירות העולמי, ופועל רבות מול ממשלות, עיתונאים ומוסדות משפטיים.
סרז' קלרספלד וביאטה קלרספלד הם זוג אקטיביסטים – הוא יהודי צרפתי והיא גרמנייה נוצרייה – שהתפרסמו במאבק העיקש נגד השכחה וההשתקה של פשעי הנאצים באירופה.
השניים חשפו את קלאוס ברבי ("הקצב מליון"), וסייעו להביאו למשפט בצרפת.
הם קיימו הפגנות פומביות, פרסמו שמות של נאצים לשעבר והביאו לחשיפת עשרות מקרים.
פועלם סימל חיבור בין זיכרון היסטורי לאקטיביזם פוליטי.
טוביה פרידמן (טאדק), איש מודיעין וחוקר יהודי שפעל בארץ ישראל ובפולין לאחר המלחמה.
הקים את "המכון לתיעוד פשעי הנאצים" בחיפה, ואסף עדויות רבות על נאצים נמלטים.
פרידמן עסק בעיקר באיסוף מסמכים ופרסום מידע, ופעל גם מול מוסדות בינלאומיים כדי ללחוץ על ממשלות להעמיד פושעים לדין.
היה בין הראשונים שהתמקדו בפעולה שיטתית ומתועדת.
אלי רוזנבאום, משפטן יהודי-אמריקני וראש מחלקת החקירות המיוחדות (OSI) במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
תחת הנהגתו הוגלו והורשעו עשרות פושעי מלחמה שהסתתרו בארצות הברית תוך הצגת עצמם כפליטים תמימים.
רוזנבאום השתמש בכלים משפטיים ומתודולוגיה פורנזית מתקדמת, והוביל למיצוי הדין עם רבים שכבר נחשבו לבלתי ניתנים להעמדה לדין.
יצחק ארד, חוקר ישראלי, ניצול שואה ולוחם פלמ"ח.
היה ממובילי חקר השואה בישראל, ותרם רבות גם לפעילות של זיהוי פושעים נאצים במסגרות שונות.
נחשב לדמות אקדמית-מחקרית בולטת ששילבה בין מחקר היסטורי לתרומה מוסרית למאבק בשאריות הרייך השלישי.
משפט אייכמן (1961) – הובא לישראל לאחר שנלכד בארגנטינה, נשפט והוצא להורג.
לכידת גוסטב וגנר והרברט קוגלר – ניסיונות לחקירה והעמדה לדין, רובם בדרום אמריקה.
משפט קלאוס ברבי בצרפת (1987).
שלילת אזרחות מאריק פריברג, יעקב רייבר ואחרים בארצות הברית.
ציד הנאצים עורר לאורך השנים שיח ציבורי עשיר ומורכב, שכלל תמיכה נרחבת לצד ביקורות עקרוניות ומעשיות.
מחד, רבים ראו בפעילות זו חובה מוסרית והיסטורית של שמירה על צדק וזיכרון, וטענו כי יש להמשיך ולרדוף את הנאצים גם עשרות שנים לאחר המלחמה, ללא פשרות.
פעילים וארגונים רבים טענו כי ההבאה לדין מהווה לא רק תיקון לנפגעים, אלא גם סמל לעמידה מול פשעי האנושות ולמניעת הישנותם בעתיד.
מאידך, היו שטענו כי חלק מפעולות ציד הנאצים נעשו ממניעים פוליטיים, כמו חיזוק מעמד מסוים או מניעת דיון בנושאים רגישים אחרים, ולעיתים נראו כפעולות תקשורתיות שמטרתן הייתה יצירת פרסום והבלטה אישית.
בנוסף, חלק מהפעילים זכו לביקורת על שיטות פעולה שנויות במחלוקת, כמו חטיפות או פעולות חשאיות שמנוגדות לכללי המשפט הבינלאומי.
לצד זאת, פעילים שונים מתחו ביקורת חריפה על מדינות שסירבו לשתף פעולה בהסגרה או בהעמדה לדין של פושעים נאצים, במיוחד בדרום אמריקה, כגון ארגנטינה וברזיל, שהיו מקלטים מרכזיים לנמלטים.
כמו כן, מדינות במערב אירופה לעיתים פעלו באדישות או בגרסה מינימלית של מאמץ לאיתור והעמדה לדין, מה שהוביל לפגיעה במאבק המשפטי ובאמון הציבורי.
הוויכוח הציבורי המשיך גם במאה ה־21, כאשר שאלות על גילם המתקדם של הנאשמים, הזכויות החוקיות שלהם וההגינות במשפטים עומדים במרכז הדיון.
כמו כן, נושא הציד מעלה שאלות רחבות על הצדק המעברי, על תפקידה של ההיסטוריה בזיכרון קולקטיבי ועל אחריותן של מדינות ושל יחידים למאבק בפשעים נגד האנושות.
בסך הכל, ציד הנאצים נתפס בעיני רבים כמאבק ערכי שמשלב היבטים משפטיים, מוסריים ופוליטיים, המשפיע על ההיסטוריה והזיכרון הקולקטיבי של השואה והמלחמה.
נכון לשנות ה־2000 וה־2020, מספר פושעי מלחמה נאצים שנותרו בחיים הוא מועט מאוד, וזקנים מאוד מבחינת גיל.
עם זאת, פעילות משפטית ואיתור ממשיכה להתקיים במספר מדינות ברחבי העולם, בעיקר במקרים בהם עולה מידע חדש או מתגלה פשע שלא נחשף קודם.
רוב התיקים החדשים עוסקים בעיקר בפעילים בדרגים נמוכים יותר, שלקחו חלק בפשעים אך לא היו מהמפקדים הבכירים.
לרוב ההליכים המשפטיים כיום יש מאפיינים של צדק משלים, עם דגש על אחריות מוסרית והכרה רשמית בפשעי העבר, גם כאשר לא צפויה הרשעה ענישה.
בנוסף לפעילות המשפטית, נרשמת התחזקות משמעותית במאמצי תיעוד ושימור הזיכרון, בעיקר באמצעות ארכיונים דיגיטליים, תערוכות מוזיאליות וחינוך בשואה.
מוסדות כמו יד ושם, מרכז שמעון ויזנטל וארגונים בינלאומיים פועלים לשימור המורשת ולהנגשתה לדורות הבאים.
העיסוק הציבורי והאקדמי בציד הנאצים כיום גם מקשר את המאבק ההיסטורי לנושאים מודרניים של צדק בין-לאומי, זכויות אדם ומאבק בפשעים נגד האנושות, ומדגיש את חשיבות המאבק במאחזים של שנאה, גזענות ואנטישמיות בעולם.
במקביל, מתקיימים דיונים ערכיים ומשפטיים בנושא זכויותיהם החוקיות של הנאשמים המבוגרים, שאלות של כשירות משפטית, ועקרונות של משפט צדק לצד רחמים אנושיים.
לסיכום, פעילות ציד הנאצים כיום נעה בין מאמצים משפטיים מוגבלים לבין הרחבה משמעותית של תיעוד, חינוך ושימור זיכרון, תוך שמירה על ערכי הצדק המוסרי וההיסטורי של המאבק.
ציידי האלפים (באיטלקית: Cacciatori delle Alpi) הייתה יחידה צבאית של מתנדבים איטלקים שהוקמה על ידי ג'וזפה גריבלדי בקונאו ב-20 בפברואר 1859, חודשיים לפני שפרצה מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, על מנת לסייע בידי הצבא הסדיר של ממלכת סרדיניה לשחרר את חלקה הצפוני של איטליה משלטונה של האימפריה האוסטרית.
מרבית המתנדבים ליחידה הגיעו מהשטחים שבשליטה אוסטרית בממלכת לומברדיה-ונציה לטורינו בירתה של ממלכת סרדיניה, תוך שהם גונבים את הגבול לקנטון טיצ'ינו בשווייץ שממשלתה שיתפה פעולה בסתר עם ממלכת איטליה.
את הנשק והמדים ספקה ממלכת סרדיניה.
כפי ששמה מרמז פעלה היחידה בהרי האלפים.
בין הניצחונות שנחלה במלחמה על האוסטרים היו בקרב וארזה ובקרב סן פרמו באזור קומו.
היחידה פעלה גם במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית בשנת 1866, שעה שצבא ממלכת איטליה (שמה של ממלכת סרדיניה מ-1861) ניסה לכבוש את ונציה מידי האוסטרים.
במקרה זה הצליחו 40,000 המתנדבים להשיג את הניצחון האיטלקי היחיד במלחמה בקרב בזקה שנערך ב-21 ביוני 1866 והתקרבו לעיר טרנטו, שאותה לא כבשו לבסוף בשל הסכם שביתת הנשק שסיים את המלחמה.
צייד החתולים הוא הספר מאת הסופר האמריקני אלמור לנארד, אשר יצא לאור בשנת 1990. בשנת 1989 עובד הספר לסרט קולנוע בבימויו של אייבל פרארה ובכיכובם של קלי מקגיליס, פיטר ולר וצ'ארלס דרנינג.
עלילת הספר נפתחת בשנות השמונים כאשר ג'ורג' מוראן' איש עסקים גרוש החי במיאמי אשר שירת בעבר בנחתים, מפרסם מודעה במטרה לאתר לוחמת חופש אשר שש-עשרה שנים קדם לכן ארבה לו ולחבריו לכוח המשלוח האמריקני לרפובליקה הדומיניקנית בעת המהפכה.
מוראן מסתבך במזימה בינלאומית הכוללת רצח.
מוראן נדרש להתמודד עם פושעים ונוכלים מסוגים שונים ונסמך לשם כך על הכשרתו מימי הנחתים.
צייד בודד הוא הלב הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1968.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת קרסון מקאלרס שיצא לאור ב-1940 והפך לרב-מכר.
הוא מספר על בדידות אצל אנשים בשולי החברה הסובלים מחרשות, מחלות נפש, גזענות בגלל היותם שחורים, אלכוהוליסטים, עניים, ומתבגרים.
העלילה מתרחשת בעיירה קטנה בג'ורג'יה.
בתפקידים הראשיים משחקים אלן ארקין וסונדרה לוק.
על משחקם בסרט זה היה ארקין מועמד לפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לשחקן ראשי ולוק הייתה מועמדת לפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית משנה.
ג'ון סינגר (אלן ארקין) הוא חירש-אילם.
הוא יכול לתקשר עם אנשים על ידי קריאת שפתיים ושימוש בשפת הסימנים.
בגלל מגבלתו הוא מתקשה ליצור קשר עם אנשים והחבר היחיד שלו הוא ספירוס אנטונפולוס (צ'אק מקאן), חירש-אילם הסובל גם מפיגור שכלי.
הוא נוהג לפרוץ לחנויות ממתקים ולהתחיל לאכול שם עד שהמשטרה עוצרת אותו וסינגר משחרר אותו.
לבסוף מחליטים להעביר את אנטונפולוס למוסד לחולי נפש הנמצא בעיירה אחרת.
סינגר שאיבד את חברו היחיד מחליט לעבור לאותה עיירה כדי להיות קרוב לחברו.
הוא מגיע למשפחת קלי ושוכר שם חדר.
מצבה הכלכלי של המשפחה קשה.
האב מתנייד בכסא גלגלים לאחר פציעה בפרק הירך.
להם שלושה ילדים: בת מתבגרת, מיק (סונדרה לוק) ושני ילדים קטנים.
מיק נאלצת לוותר על חדרה לטובת סינגר וכועסת עליו על כך.
סינגר רוצה לכבוש את ליבה של מיק.
הוא מגלה שהיא אוהבת מוזיקה קלאסית, עוקב אחריה ומגלה שהיא מגיעה לאולם קונצרטים ומאזינה שם.
לפי התוכניה הוא מגלה שמנגנים את סימפוניית יופיטר של מוצרט.
הוא קונה תקליט של הסימפוניה ופטיפון.
כאשר מיק חוזרת היא שומעת את המנגינה, מגיעה לחדרו, מדגימה לו בתנועות את המנגינה והקרח ביניהם נשבר.
מיק רוצה להמשיך ללמוד ולהתקדם בחיים אבל כשהוריה מודיעים לה שבגלל מצבם הכלכלי היא צריכה להפסיק ללמוד ולהתחיל לעבוד היא פורצת בבכי ובורחת לסינגר, האדם היחיד שהיא נותנת בו אמון למרות מגבלתו.
בעת ישיבה במסעדה מתפרע שם מובטל אלכוהוליסט בשם ג'ייק בלאוט (סטייסי קיץ').
ג'ייק נזרק מהמסעדה ובחוץ מתנפלים עליו ופוצעים אותו.
סינגר מגיע אליו ומבקש מרופא שחור שעבר במקום, ד"ר קופלנד (פרסי רודריגז), לטפל בו.
הוא מסרב בתחילה באמרו שאינו מטפל בלבנים אבל לבסוף נענה להפצרותיו של סינגר המתבטא בשפת הסימנים.
סינגר רוכש את ידידותם של בלאוט וד"ר קופלנד.
סינגר מגיע למרפאתו של ד"ר קופלנד ומסייע לו בתרגום לחולה חירש-אילם.
ד"ר קופלנד מספר לו שהוא מאוכזב מבתו פורשה (סיסלי טייסון) שקיווה שתהיה רופאה ובמקום זה היא עוזרת בית ובעלה וילי הוא פועל פשוט.
הוא גם מגלה לסינגר שהוא סובל מסרטן הריאות.
פורשה ובעלה מבלים ביריד, קבוצה של לבנים מתנפלת עליו והוא פוצע את אחד מהם מתוך הגנה עצמית.
במשפט הוא נדון למאסר ומושלך לכלא בעוד שהלבנים משוחררים.
פורשה מבקשת מאביה שייתן עדות על כך שהיה במקום הקטטה ויעיד לטובת וילי אך הרופא מסרב להישבע שבועת שקר.
פורשה מנתקת את הקשר עם אביה.
וילי מנסה לברוח מהכלא, נתפס ומושם בשלשלאות הלוחצות על רגלו.
נגרם לו נמק ורגלו נקטעת.
סינגר מודיע לפורשה על מחלתו הסופנית של אביה.
היא מגיעה אל ד"ר קופלנד, מתחבקת ומתפייסת אתו.
סינגר מגיע למוסד ומבשר שחברו אנטונפולוס נפטר.
הוא נכנס לדיכאון, מגיע לחדרו ויורה בעצמו.
כעבור זמן מגיעים לקברו מיק וד"ר קופלנד, מדברים בשבחו ומיק מתייפחת ואומרת "כמה אהבתי אותו".
ציידי הצללים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על סדרת "בני הנפילים" מאת קסנדרה קלייר.
הסדרה מסמלת את הפעם השנייה בה מנסים לסגל את הרומנים בסדרה אל המסך, זאת לאחר שהפרויקט הקודם נכשל בקופות.
הסדרה אושרה ב-30 במרץ 2015, ופרק הבכורה שודר ב-12 בינואר 2016. העונה השנייה עלתה לשידור ב-2 בינואר 2017, והסתיימה ב-14 באוגוסט 2017. המחצית הראשונה של העונה השלישית עלתה לשידור ב-20 במרץ 2018, ומחציתה השני עלה לשידור בפברואר 2019 ופרק הסיום של הסדרה שודר ב-6 במאי 2019 .
הסדרה זכתה במספר רב של מעמודיות לפרסים, זכתה בפרס אחד של GLADD וארבעה פרסים של Teen Choice Awards.
ביוני 2018, ערוץ "Freeform" החליט לבטל את הסדרה לאחר שלוש עונות.
ביום הולדתה השמונה עשרה, קליירי פריי הולכת למסיבה רואה חברות אנשים עם סכינים שרק היא יכולה לראות, ציידי הצללים.
מתברר לה כי היא נצר לשושלת של ציידי צללים, צאצאיהם של מלאכים ובני אדם, שתפקידם הוא להגן על בני האנוש מפני השדים המתרוצצים בעולם.
באותו הלילה, אימה, ג'וסלין פריי, נחטפת על ידי חברי החוג, בראשותו של בעלה ואביה של קליירי, ולנטיין מורגנשטרן.
במטרה למצוא את אימה, קליירי מצטרפת אל ציידי הצללים, ומגלה כוחות שמעולם לא חלמה עליהם.
עד מהרה, קליירי מוצאת את עצמה מסוקרנת מהצייד המסתורי והנרקיסיסטי, ג'ייס ווילנד.
ובין פיות, מכשפים, ערפדים ואנשי זאב, קליירי נכנסת למסע של גילוי עצמי, ולומדת יותר על עברה ועל מה שעתידה יכול להכיל.
העלילה מסתעפת למלחמות של ציידי הצללים בעולם השדים ביניהם אביה של קליירי ואחיה, הסדרה מסתיימת בהריגת אחיה של קליירי (ג'ונתן מורגנשטרן), מכיוון שקליירי ביצעה שימוש "לא חוקי" ב"רונות" המלאכים משכיחים ממנה את כל זיכרונתיה מעולם הצללים.
מוטיב בולט בסדרה הוא מערכת היחסים בין המכשף "מגנוס ביין" לבין צייד הצללים "אלק ליטווד".
יחסיהם היו בעליות ומורדות, בפרק האחרון של הסדרה הם מתחתנים.
במהלך כל הסדרה נדונה השאלה האם אנשים מסוגים שונים אשר שרויה ביניהם מלחמות תמידיות (אנשי זאב וערפדים ועוד) יכולים להסתדר ביניהם ואף להתחתן אחד עם השני.
קתרין מקנמרה - קלריסה אדל "קליירי" פריי/פיירצ'יילד
דומיניק שרווד - ג'ונתן כריסטופר "ג'ייס" וויילנד/הרונדייל
אלברטו רוסנדה - סיימון לואיס
מת'יו דדאריו - אלכסנדר גדעון "אלק" לייטווד-ביין
אמרוד טוביה - איזבל סופיה "איזי" לייטווד
אייזיאה מוסטפא - לוסיאן "לוק" גארוויי/גריימארק
הארי שום ג'וניור - מגנוס לייטווד-ביין
אלישה ויינרייט - מאיה רוברטס (עונה 2–3)
לוק ביינס - ג'ונתן כריסטופר מורגנשטרן (עונה 3)
אלן ואן ספראנג - ולנטיין מורגנשטרן
מקסים רוי - ג'וסלין פריי/פיירצ'יילד
ונסה מאטסוי - דורותיאה "דוט" רולינס
ג'ון קור - הודג' סטארקוות'ר
דייוויד קסטרו - רפאל סנטיאגו
קייטלין ליב - קמיל בלקורט
ניקולה קוריאה-דאמונד - מריס לייטווד
פאולינו יונס - רוברט לייטווד
ג'ק פולטון - מקס לייטווד
כריסטינה קוקס - אליין לואיס
הולי דבו - רבקה לואיס
סטפני בנט - לידיה בראנוול
מימי קיוזיק - אימוג'ן הרונדייל
שיילן גארנט - מורין בראון
ליסה מרקוס - סוזנה ורגאס
ויל טיודור - סבסטיאן ורלאק/ג'ונתן מורגנשטרן (עונה 2)
לולה פלנרי - מלכת הפיות (עונה 2–3)
אנה הופקינס - לילית (עונה 3-4)
צ'אי האנסן (רומרואן) - ג'ורדן קייל (עונה 3-4)
חביאר מוניוז - לורנזו ריי (עונה 3)
פרנסואז ייפ - ג'יה פנהאלו (עונה 3)
בשנת 2010, חברת "Screen Gems" הודיעו כי הם החלו בהפקת עיבוד קולנועי לספר בני הנפילים: עיר של עצמות, בתקווה להתחיל זיכיון קולנועי חדש לסדרת בני הנפילים.
ההפקה של "בני הנפילים: עיר של אפר", הייתה אמורה להתחיל בספטמבר, 2013, אך לאחר הכישלון הקולנועי של הסרט הראשון, ההפקה עוכבה עד לשנת 2014, ולאחר מכן גם בוטלה.
ב-12 באוקטובר 2014, אושר שזיכיון סדרת בני הנפילים תחזור למסכים, הפעם כסדרת טלוויזיה.
בריאיון עם "Hollywood Reporter", מרטין מושקוביץ' טען כי עיבוד הזיכיון לסדרת טלוויזיה זהו הדבר ההגיוני ביותר לעשות, וזאת מפני שהיו כל כך הרבה אירועים מהספר שנאלצו להשמיט בסרט, ואילו בסדרה, יתאפשר להעמיק ולחקור עוד ועוד מעולם הצללים ביותר פרטניות ועומק.
אם סדרת הטלוויזיה תוכיח את עצמה, המפיקים יקוו להתאים את שאר הרומנים בזיכיון אל הסדרה.
בפברואר 2015, קסנדרה קלייר הודיעה בטוויטר כי הסדרה תיקרא "ציידי הצללים" ולא "בני הנפילים".
במרץ 2016, אושר שהסדרה תחזור לעונה שנייה, אשר תכלול הפעם 20 פרקים.
בטוויטר, קסנדרה קלייר הודיעה כי היא לא תהיה חלק מהצוות שיקבל את החלטות הליהוק, ועוד הוסיפה שהיא לא תצפה ששחקנים מהסרט המקורי יחזרו לגלם את אותן הדמויות שגילמו.
ב-20 באפריל 2015, דומיניק שרווד הוכרז בתור חבר צוות השחקנים הראשון של הסדרה כג'ייס וילנד.
ב-2 במאי 2015, אמרוד טוביה ואלברטו רוסנדה לוהקו כאיזבל לייטווד וכסיימון לואיס, בהתאמה.
ב-6 במאי, קתרין מקנמרה לוהקה כקליירי פריי, וימיים לאחר מכן, ב-8 במאי, מת'יו דאדאריו ואייזאיה מוסטאפה לוהקו כאלק לייטווד ולוק גראווי בהתאמה.
מאוחר יותר, הארי שום ג'וניור ואלן ואן ספראנג הצטרפו לצוות השחקנים כמגנוס ביין וולנטיין מורגנשטיין.
ב-18 במאי, מקסים רוי לוהקה לדמותה של ג'וסלין פריי.
ב-28 במאי, ג'ון קור לוהק לדמותו של הודג' סטארקוויתר, צייד צללים וחבר לשעבר ב"חוג".
דייוויד קסטרו לוהק לדמותו של רפאל סנטיאגו.
ב-9 ביוני, ליסה מרקוס לוהקה לדמותה של קפטן ורגאס, דמות חדשה שנוצרה עבור הסדרה על ידי אד דקטר.
ב-8 באוגוסט, סטפני בנט לוהקה לדמותה של לידיה בראנוול, גם היא דמות חדשה שנוצרה עבור הסדרה.
צילומי תחילת הסדרה התקיימו בטורונטו, קנדה ב-25 במאי 2015. אוניברסיטת "טורונטו סקרבורו" שימשה לצילומי תחנת המשטרה בה לוק עובד.
פסקול הסדרה הולחן בידי המלחין בן דקטר.
נעימת הפתיחה המופיעה בפרקים השבועיים, "This Is The Hunt", נכתב עבור הסדרה על ידי ג'ף באומן ומרי אקפורד ומבוצע על ידי רואל.
שירים אחרים של רואל מובלטים בין הפרקים השונים, כולל השיר שפתח את הפרק הראשון, "Monsters".
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-12 בינואר 2016, ברשת השידור "Freeform".
הפרק השני, "הירידה אל הגיהנום אינה קלה" הופץ באינטרנט באותו היום בעקבות בכורת הפרק הראשון.
בדצמבר 2015, רשת נטפליקס רכשו זכויות על הסדרה מחוץ לארצות הברית, והפרקים ברשת שודרו יום לאחר הפרק המקורי בארצות הברית.
הסדרה זכתה לקבלת ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
באתר "Metacritic", הסדרה מחזיקה בציון של 45/100, בהתבסס על 9 תגובות ביקורתיות, דבר המציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
ב-"Rotten Tomatoes", הסדרה מחזיקה בדירוג של 44%, בהתבסס על 25 ביקורות, שהדירוג הממוצע שלהם הוא 5.8/10. קונצנזוס המבקרים קבע כי "הסדרה מתגאה בריגושים הוויזואליים שהיא מספקת, ויש לה פוטנציאל עשיר, אך זה לא מספיק על מנת להתעלות מהטיפשות העצמית שלה והמגרשים המשעממים והמפותלים".
"ניו יורק טיימס" טען ש"לסדרה יש בהחלט נכסים, במיוחד חומר המקור שלה, אך היא תהיה יותר כיפית אם היא תלמד להיות יותר מהפנטזיה שהיא".
ציידי המחשבות הוא מותחן-פשע אמריקאי-בריטי משנת 2004, בבימויו של רני הרלין ובכיכובם של אל אל קול ג'יי, ג'וני לי מילר, קתרין מוריס, פטרישיה ולסקז, קליפטון קולינס, איאון ביילי, ויל קמפ, ואל קילמר וכריסטיאן סלייטר, המגלמים סוכני FBI המתמחים בפרופילאות פלילית ומחפשים רוצח סדרתי.
קבוצה של שמונה סוכני FBI חכמים במיוחד, מצטרפים לתוכנית אימונים חדשה לפרופילאים תחת הדרכתו של ג'ייק האריס, ואל קילמר שפרש משירות מבצעי.
האריס מאמן אותם על ידי הדמיות של זירות פשע אמיתיות ומציאותיות, בהן נתקלים פרופילאים בניסיון ללכוד רוצחים סדרתיים, ולאחר מכן מעניק להם ציונים וכותב חוות דעת שקובעות האם עברו את המבחן.