tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
The Angry Video Game Nerd היא סדרת רשת אמריקאית שנוצרה לראשונה בשנת 2004 עם שני פרקים תחת השם Worst NES Games והייתה חלק מאוסף הזהב סינמסקר בקלטת וידאו , יחד עם עוד סרטים נוספים של יוצר הערוץ.
התוכנית נוצרה על ידי הקומיקאי ג'יימס רולף, שאף מככב בה, ועוסקת בביקורות של "חנון" על משחקי וידאו ישנים ולא מוצלחים המאופיינים באיכות נמוכה של גרפיקה, רמות קושי לא סבירות, או עיצוב גרוע, על אף שמדי פעם הסדרה עוסקת גם במשחקי רטרו טובים (כגון סופר מריו).
לעיתים הסדרה עוסקת בקונסולות כושלות ומסקרת מספר משחקים שלהן.
החנון הוא גיימר קצר רוח שמנבל את פיו תכופות.
דמותו יוצרת סיטואציות קומיות רבות, בשל שימוש תכוף בגסויות, שפה מלוכלכת וצריכה של אלכוהול תוך כדי משחק במשחקי הווידאו אותם הוא סוקר.
הסדרה מאופיינת גם באפקטים מיוחדים ורמת השקעה כללית גבוהים ביותר לתוכנית אינטרנט, זאת כתוצאה מהיותו של ג'יימס יוצר סרטים ביתיים המנוסה במספר רב של סוגי אפקטים (סטופ מושן, קליימושן, אנימציה, CGI).
הסדרה הופיעה באינטרנט לראשונה ב-Cinemassacre, ולאחר מכן הפכה לתוכנית גם ביוטיוב, ScrewAttack ו-Gametrailers.
שם הסדרה שונה במרוצת השנים מ"Angry Nintendo Nerd" ל"Angry Video Game Nerd" במטרה למנוע ענייני סימנים מסחריים עם חברת נינטנדו.
בעקבות שינוי זה, ג'יימס עבר לסקור משחקים מחברות אחרות כמו אטארי וסגה.
סרט באורך מלא, Angry Video Game Nerd: The Movie, יצא בשנת 2014, 10 שנים לאחר הפרק הראשון.
ב-2006, לאחר בקשות חוזרות ונשנות של חברו, מייק מאטיי, החליט ג'יימס ליצור עוד פרקים של הסדרה.
תחילה, היה ניתן לצפות בסדרה רק באתר של ג'יימס (CineMassacre), אולם ב-2006, לאחר צבירת הפופולריות של הסדרה ושיתוף פעולה עם האתרים ScrewAttack ו-GameTrailers, הסדרה עלתה לשידור באתר יוטיוב ונמשכת עד היום.
בנוסף, הסדרה משודרת ב-Amazon Prime החל מ-2018.
החל מה-24 בספטמבר 2008 ועד 2010, שיתף "החנון" פעולה עם מבקר אינטרנטי מפורסם אחר, דאג ווקר, על מנת ליצור יריבות פיקטיבית בין הדמויות המפורסמות ביותר של השניים: חנון המשחקים הזועם והנוסטלג'יה קריטיק (Nostalgia Critic).
שיתוף הפעולה החל בתור סדרת סרטונים בהם "החנון" ו"הקריטיק" הקניטו זה את זה ואף נלחמו.
כיום הם בעיקר מתייחסים זה אל זה בזלזול אך הם גם יוצרים סרטונים משותפים ו"החנון" גם הופיע בהופעות קמע בכל הסרטים שיצר ווקר, "אחלהלנד" (Kickassia), "האבירים השכונתיים" (Suburban Knights) ו"לברוח בעוז" (To boldly flee).
רולף גם לקח חלק בסרטון לציון שנה לפעילות "awesome channel" שווקר הוא חלק ממנו.
במסגרת הסרטון התחלקו הגיימרים והסוקרים של האתר לשתי קבוצות והתאגדו מאחורי החנון והקריטיק בהתאמה לקרב שבסוף יוצא משליטה.
ג'יימס רולף (יוצר הסדרה, מגלם את החנון)
מייק מאטיי (כותב פרקים, מצייר כותרות, ומגלם אורחים שונים כמו באגס באני ופרדי קרוגר)
קייל ג'סטין (כתב את שיר הנושא בכמה גרסאות, וגם שירים אחרים מיוחדים, ספיידרמן)
חנוך שֶיְנמן (נולד ב-1966) הוא פילוסוף ישראלי של המשפט.
הוא היה פרופסור למשפט ופילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
קודם לכן היה פרופסור זוטר לפילוסופיה באוניברסיטת רייס שביוסטון, ארצות הברית.
בשנים 1984–1987 שירת בצה"ל ככתב בשבועון "במחנה".
בשנת 1992 קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
התמחה אצל עו"ד אסנת מנדל במחלקת בג"ץ של משרד המשפטים, ואצל שופט בית המשפט העליון, תאודור אור.
בשנת 1993 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1996 קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת אוקספורד, על עבודה שכותרתה "Hart's Postscript to The Concept of Law", בהנחיית פרופ' יוסף רז.
בשנת 1997 קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת ייל.
בשנת 2006 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת פרינסטון, על עבודה שכותרתה "Putting Justice in its Place: Three Essays on Law and Justice", בהנחיית פרופ' ג'ון קופר.
בשנת 2007 קיבל תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת ייל, על עבודה שכותרתה "Promises, Agreements, and Practices: Essays in Social Philosophy", בהנחיית פרופ' אנתוני קרונמן.
מאוגוסט 2004 עד יוני 2012 היה פרופסור זוטר לפילוסופיה באוניברסיטת רייס שביוסטון, ארצות הברית.
באוקטובר 2012 מונה לפרופסור למשפט ופילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריו עוסקים בפילוסופיה משפטית ובפילוסופיה חברתית.
תחומי התמחותו כוללים גם דיני חוזים, דיני נזיקין, משפט פלילי והיסטוריה של אתיקה נורמטיבית.
חנוך (הֶנֶך) (הנריק) קוֹן (ביידיש: הענעך קאָן; בפולנית: Henryk Kon; 1890, לודז' - 1972, ניו יורק) היה מלחין אמריקאי יליד פולין.
בגיל 12 נשלח לקוטנו שליד לודז' להתחנך אצל סבו.
בקוטנו הוא למד תורה וגם למד עם כליזמרים מקומיים.
כשמשפחתו הבינה שלא יהפוך לרב הוא נשלח לבית ספר גבוה למוזיקה בברלין.
הוא חזר לפולין ב-1912 והתחבר עם חוגים אמנותיים ותרבותיים של ורשה.
הוא היה מבקר בסלון של השחקנית תיאה ארטישבסקי (מרים ישראליס).
שם הוא הכיר את בעלה לשעבר של ישראליס, פסל ב.
קרטקה בתורו הפגיש את קון עם י"ל פרץ, שהשפיע רבות על קון.
בתחילת 1922 הוא חבר אל שני הצייר יצחק ברוינר ואל המשורר, העיתונאי ובמאי התיאטרון משה ברודרזון בפיתוח וקידום תיאטרון היידיש בלודז'.
הוא עזב את פולין לצרפת ושיתף פעולה עם תיאטרון יידיש מקומי.
הוא כתב על מוזיקה יהודית בשביל אנציקלופדיית "יידן", שהתפרסמה בצרפת ב-1940. לאחר מכן היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק, שם המשיך לכתוב מוזיקה, אך באמריקה הוא לא זכה לאותה תהילה לה זכה בפולין.
הוא נפטר בניו יורק ב-1972.
חנוך קון כתב מוזיקה למספר סרטים ביידיש:
חנוך פטישי (17 במרץ 1945 - 30 בנובמבר 2010) היה טייס קרב בצה"ל, סופר ומראשוני יחידת 669 וטייסת 147. נולד בקיבוץ יגור להורים ניצולי שואה.
התגייס לצה"ל בשנת 1964 ושירת כטייס קרב פעיל במשך 23 שנים.
פטישי התגייס לחיל האוויר בשנת 1964 וביולי 1966 סיים קורס טיס.
הוא מילא תפקידים שונים בחיל כמדריך וטייס קרב, השתתף במלחמות ישראל ופיקד על יחידת 669.
נלחם במלחמת ששת הימים כטייס "אורגן" והשתתף בגיחות מבצעיות במלחמת ההתשה במסגרת טייסת 107 ("קורנס").
בהמשך עבר לטייסת "העמק" שהפעילה מטוסי ה"עיט" ולחם במסגרתה במלחמת יום הכיפורים.
לאחר מכן עבר לתפקידי הדרכה שונים בקורס טיס, על מטוסי הפוגה והפייפר.
במהלך שירותו כמדריך בבית הספר לטיסה הדריך גם את שני אחיו הצעירים, אביהו ואיתמר פטישי, שהיו גם הם לטייסים בחיל.
בהמשך הפך למפקד קורס מתקדם בבית הספר לטיסה ולטייס בטייסת העמק שהפעילה את מטוסי ה"עיט" בחיל האוויר.
בשנת 1975 מונה למפקד יחידה 669, והחליף את מפקדה הראשון, יורם שחר.
היחידה, שהוקמה רק שנה קודם לכן, הייתה אז קטנה מאוד ופטישי גיבש את נוהלי היחידה ופעל למיסודה.
לאחר מספר שנים מונה למפקד טייסת 147. בתפקידו האחרון בצה"ל היה ראש מחלקה במה"ד.
בשנת 1983 חזר ליגור, הקיבוץ בו נולד, יחד עם אשתו, אותה הכיר במהלך שירותו בחיל האוויר, ועם ארבעת ילדיהם.
בשנת 1987 פרש משירות סדיר, בדרגת אלוף-משנה והמשיך לשרת במילואים כטייס וכמדריך בבית הספר לטיסה.
בשנים 1990–1995 היה מפקד יחידת מילואים לאיתור נעדרים בחיל האוויר.
בשנת 1991 נפטרה במפתיע אשתו, אילנה, וחנוך נשאר בקיבוץ יגור עם ארבעת ילדיו, בקרבת הוריו המבוגרים.
בהמשך החזיק במספר תפקידים בקיבוץ יגור ובסביבתו, בהם מנהל פארק הכרמל.
בשנת 2005 הוציא את ספרו "מחתרת במדים" העוסק בתושבי ארץ ישראל ששירתו כחיילים בצבא הבריטי.
הספר הוא למעשה הרחבה של התזה שהגיש בלימודי התואר השני.
כמו כן, לאחר מחקר מקיף, כתב ספר נוסף העוסק באלוף מאיר זורע, אך עקב מותו הפתאומי לא הספיק להוציא אותו.
הספר בשם " זרו- האלוף מאיר זורע- מפקד, איש אדמה, הומניסט " יצא בעזרת משפחתו בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ספריו מבטאים את משיכתו של פטישי למורשת צה"ל וארץ ישראל.
חנוך פטישי נפטר במפתיע בשנת 2010, בגיל 65. הוא הותיר אחריו ארבעה ילדים, שישה נכדים, ושני אחים.
בנו יהל היה גם הוא טייס בחיל האוויר וכיהן כמפקד שדה דב.
אחיו, אביהו פטישי, הגיע לדרגת סגן-אלוף כטייס בחיל האוויר וממשיך לטוס גם כאזרח, ואיתמר פטישי, פרש מחיל האוויר בדרגת רב-סרן על מנת להשקיע בחברות טכנולוגיות.
השלושה היו שלישיית האחים הראשונה ששירתו כולם כטייסים בחיל האוויר.
חנוכייה ציבורית היא חנוכייה המוצגת לציבור באופן פומבי במהלך חג החנוכה.
חנוכייה ציבורית מוצגת בציבור כדי לחגוג את החג ולפרסם את נס פך השמן.
הדלקת נרות החנוכה הציבורית מלווה בדרך כלל על ידי אירוע ציבורי באחד הלילות של חנוכה בהשתתפות אנשים רבים ולרוב גם אישים באים להדליק נרות חנוכה.
במהלך חג החנוכה בישראל, ניתן לראות חנוכיות ציבוריות רבות המוצגות לראווה ביישובים היהודים בארץ.
בדרך כלל, רוב החנוכיות הציבוריות במדינת ישראל נמצאות בבתי כנסת, מרכזים מסחריים ומקומות הומי אדם.
כמו כן, החנוכיות הציבוריות מודלקות בטקס חגיגי עם אישי ציבור.
הראשון שהחל לפעול על מנת שיוצגו חנוכיות ציבוריות רבות ככל האפשר הוא רבי מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מלובביץ'.
עד היום פועלים אלפי שלוחי חב"ד בנושא זה, בכל רחבי העולם.
הרעיון של הדלקת חנוכייה ציבורית נועד כדי לפרסם את הנס של חנוכה לכמה שיותר אנשים.
הראשון שפעל להדלקת חנוכיות ציבוריות הוא הרב מנחם מנדל שניאורסון.
בשנת 1974 הודיע הרבי מלובביץ' על קמפיין להעלאת המודעות לחג החנוכה ונס פך השמן ועודד את חסידיו להדליק חנוכיות בציבור.
בשנת 1974, בהמשך הקמפיין המודעות לחג החנוכה של הרבי מלובביץ', הדליק הרב אברהם שם טוב חנוכייה למרגלות הפעמון בהיכל העצמאות בארצות הברית.
בשנה שלאחר מכן, בשנת 1975, האמרגן ביל גרהם הדליק את החנוכייה של בית חב"ד בסן פרנסיסקו במסגרת הקמפיין של הרבי מלובביץ'.
בכל שנה מאז 1982 הציבה עיריית פיטסבורג חנוכייה לצד עץ חג מולד, בסמוך לבית העירייה, שנמצא בבניין המשותף לעיר ולמחוז אלגייני.
בתצוגה נפרדת על מדרגות הבניין הוצבה גם תצוגת חג מולד עם סמלים המייצגים את לידת ישו .
בדצמבר 1986 עתרו האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ושבעה תושבים מפיטסבורג נגד המחוז והעירייה בדרישה שתופסק הצגת הסמלים הדתיים, בהתאם לאיסור על מיסוד וקידום דת על ידי המדינה בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
בית המשפט המחוזי דחה את העתירה, אך בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים הפך את ההחלטה והורה למשיבים להסיר את החנוכייה ואת כל סמלי חג המולד.
המחוז, העיר וחב"ד עתרו לבית המשפט העליון של ארצות הברית נגד ההחלטה.
התוצאה, אם כן, הייתה שהצבת החנוכייה בתנאים המסוימים של המקרה היא חוקתית (6 מול 3) בעוד תצוגת הלידה של ישו אינה חוקתית (5 מול 4).
שני השופטים שקבעו שתצוגת הלידה של ישו אינה חוקתית ואילו הצבת החנוכייה היא חוקתית נימקו את החלטתם באופן מעט שונה זה מזה.
השופט הארי בלקמן, שכתב את החלטת הרוב, הסביר שגם עצי חג מולד וגם חנוכיות הפכו בחברה בת זמננו לסמלים חילוניים, בעוד שתצוגת הלידה של ישו מעבירה ללא ספק מסרים דתיים.
השופטת סנדרה דיי או'קונור הסכימה עם בלקמן שעצי חג המולד הם כיום סמלים חילוניים, אך לגבי החנוכייה היא קבעה כי "על אף שייתכן שיש לחנוכה פנים חילוניים מסוימים, זהו חג דתי בעיקרו, והחנוכייה היא סמלו הדתי המרכזי ומוקד הפולחן בו".
עם זאת, היא קבעה שבהצגת החנוכייה לצד עצי חג המולד, ובהוספת כיתוב המצדיע לערך החירות, העבירה העיר מסר של פלורליזם וחופש האמונה, כך שהצופה הסביר לא יכול לפרש את התצוגה בכללה כתמיכה ביהדות או בנצרות ואי-תמיכה באמונות אחרות.
השופט ויליאם ברנן תקף בדעת מיעוט את הקביעה של בלקמן שניתן להתייחס לחנוכייה כאל סמל חילוני ואת הטענה של או'קונור שיחד עם עץ חג המולד החנוכייה מעבירה מסר פלורליסטי.
לפי ברנן לכל או כמעט לכל חג דתי מרכזי יש היסטוריה ופרקטיקות שאינן דתיות באופן מוחלט, אך "אין בעובדה שחנוכה חולקת [עם חגים דתיים אחרים] רקע מעין זה, כדי להופכה לחג חילוני...
החנוכייה היא ללא עוררין סמל דתי, המשמש לפולחן בחגיגה שלה משמעות דתית עמוקה.
זהו, לדעתי, כל שצריך להיאמר".
החלטת בית המשפט השאירה בידי בתי משפט נמוכים יותר מרחב לשיקול דעת, ובמספר מקרים אסור בתי המשפט על הצגת חנוכיות במרחבים ששייכים למדינה.
כך למשל, ב-1991 קיבל בית המשפט בברלינגטון שבוורמונט את העמדה שיש לאסור על חב"ד להציג חנוכייה בפארק העירוני בימי חנוכה.
נציגי חב"ד קיבלו רישיון מהעיר להציג חנוכייה בפארק עד 1986, אך ב-1988 עתרו מספר גורמים כנגד הרישיון, ביניהם רב בית הכנסת הרפורמי הר סיני בעיר.
מספר ארגונים יהודיים, ביניהם הוועד היהודי-האמריקאי, תמכו בהחלטה והתנגדו לניסיון של אנשי חב"ד להציג סמלים דתיים במרחב הציבורי.
במקרה אחר מ-2004, חב"ד דרום אוהיו נגד סינסינטי, החליט בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים שחוקת ארצות הברית אוסרת על העיר סינסינטי למנוע מקבוצה דתית להציג חנוכייה בכיכר העיר המרכזית, אזור שמהווה פורום ציבורי להבעת עמדות פרטיות.
החלטה זו נשענת על הזכות לגישה שווה לתחום הציבורי.
הצבת חנוכיות ציבוריות הפכה למנהג נפוץ ברחבי העולם היהודי.
חנוכיות אלו מבליטות את נס החנוכה במרחב הציבורי ומנגישות את ערכי החג לקהל הרחב.
בין החנוכיות הציבוריות, ישנן כאלה שזכו למעמד סמלי או תרבותי מיוחד בשל גודלן, מיקומן או חשיבותן ההיסטורית.
חלקן מוצבות באתרים מרכזיים בערים גדולות, ומושכות אליהן קהל רב בטקסי ההדלקה.
חנוכיות ציבוריות שימשו כתאורה בשנת 1974 בוושינגטון די.
ביוזמתו של הרב מנחם מנדל שניאורסון.
חגיגת המנורה הציבורית הבולטת ביותר מתרחשת בבירת ארצות הברית, וושינגטון, והיא ידועה בתור החנוכייה הלאומית של ארצות הברית.
בשנת 2013 חב"ד תכננה 15,000 אירועי תאורה על ידי חנוכיות ציבוריות בקהילות היהודיות ברחבי העולם.
החנוכייה הלאומית של ארצות הברית
בשנת 1979 נחנכה החנוכייה הלאומית של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'ימי קרטר (אז החנוכייה עדיין לא נקראה 'החנוכייה הלאומית של ארצות הברית'), ומאז אישי ציבור בארצות הברית מדליקים בה נרות מדי חנוכה.
הנשיא קרטר נכח בהדלקת הנרות בפעם הראשונה, ומחליפו בתפקיד רונלד רייגן הכריז עליה כ"החנוכייה הלאומית של ארצות הברית".
בשנת 2009 החנוכייה הודלקה על ידי ראש סגל הבית הלבן רם עמנואל ועוד אישים אחרים.
בשנת 2011 הדליק את החנוכייה ראש משרד הניהול והתקציב ג'ק לו.
בניו יורק נמצאת החנוכייה הגדולה בעולם.
החנוכייה נמצאת בשדרה החמישית, מנהטן ליד הסנטרל פארק.
החנוכייה היא 32 מטרים והיא נמדדת ב-40,000 ליברה.
החנוכייה הזאת היא עבודתו של יעקב אגם.
בגלל הגובה הרב של החנוכייה, החברה קוד אדיסון מסייעת בהדלקת המנורות של החנוכייה.
בכל שנה, בית הנבחרים הבריטי מזמין חנוכייה גדולה המוצגת לציבור לביתו של יושב ראש בית הנבחרים הבריטי.
החנוכייה המשמשת כיום את בית הנבחרים הבריטי הוזמנה על ידי יו"ר הפרלמנט הבריטי לשעבר, מייקל מרטין.
החל משנת 2007 מארגנת תנועת חב"ד טקס חנוכה והצגת חנוכייה ציבורית גדולה בכיכר טרפלגר.
החגיגה בכיכר ממומנת על ידי ועד שליחי הקהילות, בית חב"ד וראש עיריית לונדון.
בברלין ניצבו בשנת 2022 ארבעים חנוכיות ציבוריות, המרכזית שבהן מול שער ברנדנבורג.
חנוכיות ציבוריות מוצגות לראווה בכל היישובים היהודיים בארץ.
מהבולטות שבהם: החנוכייה על גג מערת המכפלה בחברון, חנוכיית הענק בכיכר רבין בתל אביב והחנוכייה הציבורית בנמל התעופה בן-גוריון, על מנת לפרסם את חג החנוכה לתיירים.
בכל שנה מוצגת חנוכייה בבירת קפריסין, ניקוסיה.
ניקוסיה היא אחת מערי הבירה הראשונות שהוצבו בהם חנוכיות ציבוריות למען הקהילה היהודית בקפריסין.
חנוכייה ציבורית מוצבת מדי חנוכה בבניין עיריית טורונטו, וכמו כן מוצבות גם חנוכיות ציבוריות בכיכרות טורונטו.
אופציה נוספת לפרסום הנס היא העמדת חנוכיה חשמלית על גג הרכב.
מאות ואלפי רכבי חב"ד מסתובבים ברחבי הארץ במהלך החנוכה ועל גגם דגם של חנוכיה חשמלית.
לעיתים מתקיימת שיירה של עשרות רכבים הנושאים חנוכיות.
חֲנֻכַּת הַמִּזְבֵּחַ הוא שמה של הקרבת הקורבנות בפעם הראשונה על גבי מזבח העולה בבית המקדש.
לרוב הדעות, שמו של חג החנוכה נגזר משם זה, משום שלאחר שהגיעו החשמונאים לבית המקדש בפעם הראשונה, בנו מחדש את המזבח ולאחר מכן חנכו אותו.
מקור שם זה הוא במילה "חינוך" שפירושה - יצירת הרגל.
היות שמטרת הקרבת הקורבנות הראשונים על המזבח היא, כביכול, הרגלת המזבח לעבודתו (הקרבת קורבנות), נקרא שם המעמד 'חנוכה'.
המקור בתורה להקרבת הקורבנות על המזבח הוא בספר שמות:
חלק מהמפרשים מסבירים שמקור מצוות חנכת המזבח היא בפסוק זה, בו התורה מצווה על הקרבת הקורבנות בכל יום, ובין השאר, על הקרבת הקורבנות הראשונה.
אז, נקראת העבודה בשם 'חנכת המזבח'.
חנכת המזבח נעשית על ידי הקרבת קורבן תמיד של שחר, כך שהיא חייבת להתקיים בבוקר.
אם נגמרה הכנת המזבח בערב, שאז אי-אפשר להקריב את התמיד של שחר, נדחית החנוכה למחרת, ובאותו היום לא מקריבים על המזבח כלל.
רוב מוני המצוות לא הגדירו את מצווה זו כמצווה בפני עצמה במניין המצוות, אלא כפרט בתוך מצווה אחרת, ביניהם הרמב"ם, רבי סעדיה גאון וספר החינוך.
הסבר לכך ניתן על ידי הראשונים: חנכת המזבח היא למעשה פרט במצוות הקורבנות (התמידין) הרגילה שקיימת תמיד, ובפעם הראשונה שהיא מתבצעת, היא נקראת בשם 'חנוך'.
לעומתם, קיימים כאלו שאכן מחשיבים מצווה זו כמצווה בפני עצמה, הידוע בהם הוא בעל ההלכות גדולות.
מחלוקת נוספת היא בנוגע לזמן קיומה:
הרמב"ם סובר שמצוות חנוכת המזבח היא אינה לדורות אלא הייתה מצווה זמנית וחד-פעמית בלבד - כאשר נחנך המזבח בפעם הראשונה על ידי משה רבנו.
הרמב"ן חולק עליו, וסובר שחנכת המזבח היא אכן מצווה לדורות.
לדעת החזון איש המצווה אינה מתקיימת כאשר רק נפגם המזבח ואז תוקן.
לפי זה, טוען החזון איש, מצוות חנכת המזבח התקיימה בחנוכת בית המקדש הראשון כאשר הושלמה בנייתו בידי שלמה, בחנוכת בית המקדש השני כאשר הושלמה בנייתו בידי עזרא הסופר, ובחנוכתו העתידית של בית המקדש השלישי בגאולה.
בשנת 164 לפנה"ס, באחד הקרבות במהלך מלחמת החשמונאים כנגד ממלכה הסלאוקית, השיגו החשמונאים ניצחון שאפשר להם לשחרר את בית המקדש, לטהר אותו ולשקם את המזבח.
החשמונאים הרסו את המזבח הישן ובנו חדש במקומו, את הריסות המזבח הישן שמרו בלשכת החותמות שבבית המוקד.
בשעת ניצחון זו ערכו החשמונאים את חנכת המזבח החדש בהקרבת קרבנות ובחגיגות שמחה.
על שמה של חנכת המזבח, כנראה, נקבע השם "חג החנוכה" לחג שמציין בדיעבד גם את ניצחון הקרב המפורסם בו שיקמו את המזבח, וגם את השלמת תהליך העצמאות מין הסלאוקים שקרה בהמשך.
חֲנֻכַּת המקדש הוא שמו של אירוע חגיגי שנערך עם סיום בנייתו של בית המקדש או המשכן, ובו הוקרבו קורבנות מיוחדים ונערכו חגיגות שמחה.
האירוע התקיים בעבר על ידי משה רבנו כאשר הושלמה בנייתו של המשכן, על ידי שלמה המלך כאשר הושלמה בנייתו של בית המקדש הראשון, על ידי כנסת הגדולה כאשר הושלמה בנייתו של בית המקדש השני ועל ידי הורדוס כאשר הושלם שיפוצו של בית המקדש השני.
המשכן נחנך בראש חודש ניסן בשנה השנייה לצאת בני ישראל ממצרים.
ישנה מחלוקת פרשנית לגבי ימי המילואים, אם היו אלה ימים לקראת החניכה או אחריה.
בית המקדש הראשון נחנך בח' בתשרי.
יש הרואים בהבדל שבין תאריכי החניכה הבדל מהותי בתפקיד המשכן לעומת המקדש.
לוח השנה לחגי ישראל מתחיל בראש חודש ניסן, בהתאמה המשכן משמש לעבודת הפולחן הפרטית של עם ישראל.
ראש חודש תשרי לעומת זאת הוא ראש השנה ללוח השנה החקלאי ובכך הוא אוניברסלי.
בהתאמה, שלמה בתפילתו בחנוכת המקדש מבקש שהמקדש יהווה מקור פולחן ותפילה לכלל הגויים.
בית המקדש השני נחנך בג' באדר בשנה השישית לדריוש מלך פרס.
ישנם מקורות סותרים לגבי תיארוך סיום השיפוץ שעשה הורדוס לבית המקדש, התיארוכים נעים בין כ-10 שנים לפנה"ס לכ-20 לספירה.
ישנם מקורות רבים בתנ"ך המציינים את קיומו של האירוע בזמנים שונים.
חנוכת בית המקדש הראשון על ידי שלמה המלך מתועדת בנביאים:
חנוכת בית המקדש השני על ידי כנסת הגדולה מתועדת בכתובים:
את החגיגות שהתקיימו עם השלמת שיפוצו של בית המקדש השני על ידי הורדוס מתאר יוסף בן מתתיהו בספר יוסיפון פרק נ"ה.
הוא מתאר שם את השמחה הרבה, התשבחות לה' והקורבנות המרובים שהוקרבו אז.
על-פי פירושו של הרמב"ן על יחזקאל, נסובים פסוקים אלו על חנוכת המקדש שתתקיים בגאולה העתידה, לאחר השלמת בניית בית המקדש השלישי.
האם היא מצווה הנוהגת תמיד
יש הסוברים שמצוות חנוכת המקדש היא מצווה המתקיימת תמיד, כאשר נגמרת בניית בית המקדש, אולם גם בכך נחלקו האם היא נחשבת כמצווה בפני-עצמה או לא:
בעל ההלכות גדולות מנה מצווה זו בפני עצמה.
אולם הרמב"ן, אף-על-פי שמסכים עמו שהיא אכן מצווה הנוהגת לדורות, אינו מונה אותה בפני עצמה.
הסיבה לכך היא שהוא מונה את מצוות חנוכת המקדש בכלל מצוות בניין בית המקדש.
לעומתם, סובר הרמב"ם שאינה מצווה לדורות, וכל הקורבנות שהוקרבו על ידי הנשיאים במדבר, שלמה המלך וכנסת הגדולה היו בתורת הוראת שעה בלבד.
את מצוות חנוכת המקדש קיימו מייד לאחר גמר בניין בית המקדש, משום שעיכוב בעבודת בית המקדש למרות שהוא מוכן לעבודה הוא אסור.
למרות זאת, אם ישנו חלק בבית המקדש שאינו מוכן, למרות שהוא חלק שאינו עיקרי ואינו נצרך עבור עבודתו הסדירה של בית המקדש, אכן המתינו עד סיומן המוחלט של עבודות הבנייה, ורק לאחר מכן נערכו חגיגות החניכה.
למרות שלא נזכר בתורה במפורש חיוב על שמחה בעת חנוכת המקדש, למדו זאת המפרשים ממספר מקומות:
נאמר בספר דברים: שם מרומז על מצוות חנוכת בית המקדש, ובפסוק שלאחריו נאמר:
מכך למדו שחובה על עם ישראל לבוא לחגיגות חנוכת המקדש ולשמוח.
ישנם ראשונים שהסבירו שאומנם אין חיוב מיוחד לשמוח בחנוכת המקדש, אולם ישנו חיוב כללי על שמחה בעת הבאת קורבנות, כמו שכתוב בספר דברים: ומכיוון שבחגיגות חנוכת המקדש מוקרבים קורבנות רבים - ישנו חיוב לשמוח.
הנצי"ב מוולוז'ין לומד זאת ממה שכתוב בספר במדבר: הנצי"ב מסביר שפסוק זה נסוב, בין השאר, על חנוכת המקדש.
בספר יוסיפון כותב יוסף בן מתתיהו שלאחר השלמת השיפוצים שעשה הורדוס בבית המקדש השני נהג עם ישראל לחגוג זאת מדי שנה ביום בו הושלמו עבודות הבנייה ונערכה חנוכת המקדש.
כיום לא מציינים יום זה בחגיגות מיוחדות.
בחודש ניסן, בו נערכה חנוכת המקדש הראשונה - עם סיום עבודות בניית המשכן במדבר סיני, אסור להתענות.
הסיבה לכך היא משום שחציו השני של החודש הוא חג הפסח והימים שלפניו ואחריו, וחציו הראשון - הוא הימים בהם הוקרבו קרבנות נשיאי השבטים של עם ישראל, כחלק מחגיגות חנוכת המקדש.
ימים אלו מצוינים עד היום באי-אמירת תחנון, ובקריאה בתורה המיוחדת לכל יום, לפי הנשיא שהקריב את קרבנו ביום זה.
הראשונים כתבו שאין נופלים אפיים (אמירת תחנון) בימים שבין יום כיפור לסוכות משום שבימים אלו הושלמה בנייתו של בית המקדש הראשון ונערכו חגיגות חנוכת המקדש.
חָנוּן העמוני היה מלך בני עמון בתקופת דוד מלך ישראל, בראשית ימי המלוכה בישראל.
חנון היה בנו של נחש העמוני, וירש ממנו את מלכותו על ממלכת בני עמון שבעבר הירדן המזרחי.
בימיו נכבשה ממלכת בני עמון על ידי ממלכת ישראל המאוחדת.
המקרא מספר שאחר מות אביו של חנון, שלח דוד המלך לחנון שני שליחים לנחמו, משום שאביו עשה עימו חסד.
יועצי חנון הסיתו אותו נגד דוד ושכנעו אותו שדוד אינו מבקש לנחמו, אלא לרגל אחריו לקראת מלחמה.
חנון קיבל את פרשנותם, ביזה את שליחי דוד וסילק אותם.
דוד הבין שחנון הכריז עליו מלחמה, ושחנון שכר כמה עמים ארמים לסייע לו במלחמתו נגד דוד.
בסופו של דבר, אחרי מלחמה ארוכה ועקובה מדם, הפסידו הארמים ובני עמון והשתעבדו תחת דוד למשך תקופה ארוכה מאוד.
חז"ל הסבירו מה החסד שעשה נחש העמוני עם דוד.
הם ביקרו את דוד על ששלח מנחמים לחנון, חרף איסור התורה שלא לדרוש שלומם וטובתם של בני עמון, ותלו בכך את כל הצרות שבאו בעקבות בקשתו לנחם את חנון.
חנוכת המשכן הוא אירוע המתואר בפרשת שמיני שבספר ויקרא, אשר פתח את העבודה במשכן אחרי סיום בנייתו.
האירוע ארך שמונה ימים, כאשר בשבעת הימים הראשונים הנקראים שבעת ימי המילואים הקריב משה את קרבנותיהם של אהרן ובניו על מנת לקדשם להיות כהנים לה', וביום השמיני החלו אהרן ובניו בהקרבת הקרבנות אשר יביאו להשראת השכינה על המשכן.
החל מהיום השמיני לחנוכת המשכן החלו נשיאי שבטי ישראל להקריב את קרבנות חנוכת המזבח, בכל יום הקריב נשיא אחר.
על פי הדעה המרכזית בחז"ל, שבעת ימי המילואים חלו בסוף חודש אדר, והיום השמיני בא' בניסן.
ואילו לפי דעת רבי עקיבא בא' בניסן החלו שבעת ימי המילואים, והיום השמיני חל בח' בניסן.
לשתי הדעות הנשיאים הקריבו את קרבנות חנוכת המזבח מא' בניסן ועד י"ב בניסן.
לפי הפרשנות שרווחה בכת קומראן בתקופת בית שני, שבעת ימי המילואים התחילו בא' בניסן שבו הוקם המשכן, והסתיימו בח' בניסן כיוון שבשבת אסור להקריב.
אחר כך הקריבו הנשיאים מהיום השמיני - ט' בניסן עד כ"ב בניסן, כי דילגו על י"א בניסן וי"ח בניסן, שתמיד חלים בשבת בלוח השנה במגילות קומראן, ולא דילגו על ימי חג הפסח כי לא חגגו במדבר אלא קורבן פסח בלבד.
המסורת לחגוג בכל שנה את ימים אלה מתועדת במגילת המקדש ובמגילת תענית (אף ששם ניתן לה נימוק אחר).
בתורה מצוי תיאור חנוכת המשכן שלוש פעמים:
בפרשת תצוה (שמות פרקים כח-כט), שם מתואר הציווי של ה' למשה על הקדשת הכהנים, על בגדיהם, ועל שבעת ימי המילואים בהם הכהנים ילמדו את העבודה.
בימים אלו עבודת המשכן בוצעה על ידי משה.
בחומש ויקרא בפרשת צו (ויקרא פרק ח) מתואר הביצוע של שבעת ימי המילואים כפי שנאמר בפרשת תצווה.
בפרשת שמיני (ויקרא פרקים ט-י) אומר משה לאהרן, לבניו ולזקני ישראל כיצד יש לנהוג ביום השמיני למילואים, ומתואר הביצוע, כולל הטרגדיה בה מתים שני בני אהרון, נדב ואביהוא.
בפרשת נשא שבחומש במדבר (במדבר פרק ז) מתוארים קרבנות הנשיאים, כאשר בכותרת נאמר "זאת חנוכת המזבח ביום המשח אותו", ומכאן סברו חז"ל שגם אירוע זה התרחש בתאריך א' בניסן.
אם כי יש המפרשים שאירוע זה התרחש מאוחר יותר, בחודש אייר של אותה שנה ומדובר בשני אירועים נפרדים.
ראה על כך: זמן קרבנות הנשיאים
בשבעת ימי המילואים קידש משה את אהרן אחיו וארבעת בניו להיות כהני ה' על ידי הקרבת קרבנותיהם במשכן, ואכילתם את החלק שלא הוקרב מהקרבן.
כמו כן, אהרן ובניו הצטוו שלא לצאת מחצר המשכן בכל משך שבעת הימים.
בכל יום משבעת הימים הקריב משה את הקרבנות שהביאו אהרן ובניו: שור לחטאת, איל אחד לעולה ואיל שני לשלמים, ושלושה סוגי קרבנות מצה כדוגמת קרבן המנחה.
ביום זה, שעל פי הדעה המרכזית בחז"ל אירע בתאריך א' בניסן, החלו אהרן ובניו הכהנים לעבוד במשכן.
ביום זה נצטוו להביא מספר קרבנות מיוחדים.
בני ישראל היו צריכים להביא:
עגל וכבש בני שנה לעולה.
אהרן שחט תחילה את עגל החטאת, בניו הוליכו את הדם, והוא זרק את הדם על ארבע קרנות המזבח, שפך ליסוד את שארית הדם והעלה את החלבים על המזבח כמו בקרבן חטאת.
את בשר העגל שרף אהרן מחוץ למחנה כמו שנהוג בחטאת פנימית, אף על פי שהייתה זו חטאת חיצונה.
לאחר מכן שחט אהרן את קרבן העולה שלו, זרק את דמו בשתי קרנות והקטיר את כל בשרה על המזבח, כנהוג בקרבן עולה.
אז עבר אהרן לקרבנות בני ישראל.
תחילה הקריב את החטאת והעולה כמצוותם.
לאחר מכן הביא את קרבנות השלמים וזרק את דמם.
הכהנים הניחו את החלבים על חזות ושוקי הבהמות, הניפו אותם, והקטירו את החלבים על המזבח.
אהרן בירך את העם בברכת כהנים, וירד מעל גבי המזבח.
אהרן נכנס יחד עם משה למשכן, ורש"י כותב שהיה זה כדי ללמד את אהרן את מעשה הקטורת, או שמכיוון שכל שבעת ימי המילואים של שרתה שכינה במשכן הם נכנסו עתה יחד כדי להתפלל שתשרה שכינה.
משה ואהרן יצאו יחד וברכו את העם, ועל פי רש"י הברכה הייתה "יהי רצון שתשרה שכינה במעשה ידיכם".
מיד יצאה אש "מלפני ה'" ושרפה את העולה וחלבי החטאתו השלמים.
העם ראה זאת ונפלו כולם על פניהם.
בינתיים נדב ואביהוא הכהנים בני אהרן, לקחו מחתות, הניחו בהן גחלים וקטורת והכניסו אותם לתוך המשכן.
מכיוון שלא נצטוו לעשות זאת, יצאה אש "מלפני ה'", ואכלה אותם והם מתו.
משה אמר לאהרן שזה מה שאמר שה' שהקדושה של המשכן תתגלה על ידי קרוביו, והנה זה התרחש שכולם ראו מה קורה למי שפוגע בקדושתו.
משה ציווה את מישאל ואלצפן בני עוזיאל, בני הדודים של אהרן, שייקחו את נדב ואביהוא אל מחוץ למחנה.
משה ציווה את אהרן ואלעזר ואיתמר שלא לנהוג מנהגי אבילות, כמו לפרוע את השיער ולקרוע את הבגדים, וכן שלא לצאת מן המשכן.
במקומם כל בני ישראל יתאבלו על מות נדב ואביהוא.
כמו כן, אף על פי שהם נחשבים אוננים, ואונן לא אוכל מהקדשים, עליהם לאכול מקרבן השלמים והמנחה המיוחד של אותו יום.
על פי רש"י, המפרש על פי הדעה המרכזית בחז"ל, שהיום השמיני חל בא' בניסן, באותו יום הוקרבו שלושה שעירי חטאת:
שעיר עיזים של היום השמיני שהביאו בני ישראל.
שעיר נחשון - שהביא הנשיא של שבט יהודה, על פי שיטת חז"ל שיום זה היה גם הראשון לקרבנות הנשיאים שבפרשת נשא.
שעיר ראש חודש (ניסן), כפי שמתואר בציווי על קרבנות המוספים בפרשת פנחס.
בפסוקים מסופר שמשה נוזף באלעזר ואיתמר על כך ששרפו את החטאת ולא אכלו ממנה.
הסיבה הפשוטה לכך שהם לא אכלו מהחטאת ובמקום זאת שרפוה היא היותם אוננים.
תשובתו של אהרן הייתה שאמנם משה ציווה אותם לאכול את קרבן השלמים והמנחה של היום השמיני, למרות אוננותם, וזאת מכיוון שאלו קורבנות חד פעמיים.
אך שעיר ראש חודש אינו קרבן ייחודי, ועליו לא ציווה משה שיש לאכלו.
משה הודה לאהרן שאכן הוא צודק בהוראתו, ואהרן נהג כהוגן כששרף את החטאת.
ישנם הנוהגים על פי דעת רבי עקיבא שחנוכת המשכן החלה בא' בניסן ובימים אלו גם הקריבו את קרבנות הנשיאים לקרוא קריאת התורה של פרשת הקרבן שהביא נשיא אותו היום אחר תפילת שחרית בבית הכנסת החל מא' ניסן ועד י"ב בניסן.
"חנוכה חנוכה" הוא שיר שכתב לוין קיפניס לחג החנוכה.
קיפניס טען בראיון שקוים עימו כי את המוזיקה הלחין ד"ר ברוך בן-יהודה, אבל הוא לא רצה שיזכירו את שמו.
יש הטוענים כי בן יהודה התוודע ללחן כשביקר בראש פינה.
שם, לפי טענתם, זומר הלחן בחתונות.
השיר זכה לביצועים רבים, כאשר המוכר שביניהם הוא של דליה עמיהוד ומקהלת הילדים.
השיר זכה גם בביצועים של יגאל בשן, של לברי מרק ושל הס יעקב.
הרב חנוך הכהן פיוטרקובסקי (כ"א בטבת ה'תשי"ט - י"ד בסיוון ה'תשפ"א) היה רב ציוני דתי, מנכ"ל ישיבת בית אל וממייסדי מוסדותיה של קריית הישיבה.
פיוטרקובסקי נולד בשנת 1959 לאהרן ורבקה, למד בבית הספר מוהליבר בבני ברק, במדרשית נעם, ולאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק במשך שנים רבות.
היה מנכ"ל ישיבת בית אל במשך למעלה משלושים שנים.
בשנת ה'תשנ"ג ייסד את אולפנת רעיה ביחד עם הרב זלמן מלמד והרבנית שולמית מלמד, ובשנת 1997 ייסד איתם את ישיבת בני צבי.
היה ממייסדי איגוד הישיבות הגבוהות ביחד עם בצלאל סמוטריץ', ושימש כחבר ועד של האיגוד.
היה גם מו"ל העיתון בשבע, וכיהן כחבר מועצת היישוב בית אל.
בשנת 2013 התמודד לראשות מועצת בית אל, אך לא העפיל אל הסיבוב השני ונכנס כחבר מועצה.
בשנת 2019 התגלה בגופו סרטן, ובי"ד בסיוון ה'תשפ"א (25 במאי 2021) נפטר מהמחלה.
בתחילת שנת הלימודים תשפ"ג נחנך בישיבת בני צבי אגף כיתות לימוד חדש לזכרו.
הרב פיוטרקובסקי היה נשוי לשרה, בתו של הרב אברהם צוקרמן, ובנם הוא העיתונאי שלמה פיוטרקובסקי.
חנוך (אנטל) פישר (בהונגרית: Fischer Enoch; איז'אק, 1826 – מאקו, 9 באפריל 1896) היה הרב של דונפלדוואר, ולאחר מכן הרב הראשי של העיר מאקו בהונגריה.
הרב חנוך פישר למד בישיבות בניטרה, אחרי זה בברטיסלאבה ובפראג למד פילוסופיה באוניברסיטה.
משנת 1852 עד 1864 פעל בדונפלדוואר ואחר כך ועד סוף חייו הוא היה הרב הראשי של העיר מאקו.
הוא היה דרשן מצוין הן בהונגרית הן בגרמנית.
אחת הדרשות שלו על הרב לאופולד לעף הספד ללווייתו הופיע גם בעבודתו "כבוד אחרון ללאופולד לעף".
בשנת 1886 הופקד בידיו ניהול מרשם האוכלוסין היהודי (לידות, מיתות נישואים) במחוז הרישום היהודי מאקו.
הוא היה חבר גם בוועדת הבחינות לרבנות.
הרב פישר מת ב-9 באפריל 1896, בשנה ה-70 לחייו, עקב שטף דם במוח כנראה.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי במאקו.
רעייתו של הרב פישר הייתה אנה (נינה) הרמן שהלכה לעולמה ב-1873. מאז הרב פישר גידל לבד את ששת ילדיו, ארבע בנות ושני בנים : אמיל, יעקב, הרמינה, רוזליה, רגינה וריזה.
הוא היה אביו כאמור של המשורר והמחזאי אמיל מקאי וסבו של עורך הדין אדן מקאי.
בנו הבכור, יעקב פישר, היה הרופא הראשי והפסיכיאטר של בית החולים בברטיסלאבה.
בנו השני, אמיל מקאי, למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובהמשך הפך לעיתונאי ולאחר מכן למשורר.
בתו הבכורה הייתה הרמינה פישר, שאחד מבניה היה אדן מקאי, גיסו והאפוטרופוס של המשורר הגדול אטילה יוז'ף.
אחד מנכדיו הוא הרופא הריאומטולוג אנטל פישר (1979-1901).
חנוכייה לי יש הוא שיר לחג החנוכה מאת שרה גלוזמן, אשר הולחן על ידי ניסן כהן-מלמד והתפרסם בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 לכל המאוחר.
שירה של גלוזמן, סופרת ומשוררת ילדים, התפרסם כנראה לראשונה בעיתון "דבר לילדים".
בשנת 2014 סיפר בנה אפרים:
כשהייתי בן ארבע [בסביבות שנת 1954] חזרתי מהגן ושרתי את "חנוכיה לי יש" שהגננת לימדה אותנו.
אמא הופתעה ואמרה: השיר הזה נשמע לי מוכר...
מתברר שהמלחין ראה כנראה את השיר ב"דבר לילדים" והלחין אותו, והוא נהיה ללהיט בגני הילדים בארץ.
איש לא טרח אפילו לספר לאמא על כך.
באתר זמרשת מתועדת הקלטה של השיר משנת 1951.
בשנת 1955 נכלל השיר בקובץ "שירי חג וטבע: חוברת שירים ומנגינות", שערך יחזקאל בראון, והופיע בהוצאת סמינר הקיבוצים – המעבדה הפדגוגית.
השיר זכה לביצועים רבים, שאחד הבולטים שביניהם הוא של הזמר דודו אלהרר בין מבצעי השיר הנוספים: עוזי חיטמן, חני נחמיאס, רינת גבאי, מיכל צפיר, יפה ירקוני וציפי שביט.
בשנת 2008 נכלל השיר באלבום "שירי הילדים הגדולים בכל הזמנים".
חֲנוֹךְ קִישׁ היה בלנאולוג וגינקולוג, ממפתחי ענף מרחצאות המרפא בבוהמיה.
מוצאו של חנוך קיש ממשפחת קיש, משפחה יהודית שעם צאצאיה נמנו רופאים, רוקחים ורבנים רבים.
אחד מאבותיו, אברהם קיש, היה היהודי הראשון מבוהמיה שקיבל תואר דוקטור לרפואה (מאוניברסיטת האלה, 1749).
אחיו היה הרב והתאולוג אלכסנדר קיש (1848–1917).
העיתונאי והסופר אגון ארווין קיש (1885–1948), המכונה "הכתב הזועם", היה אחיין ממדרגה שנייה.
קיש סיים את לימודיו בגימנסיה הפיאריסטית בפראג בגיל 15, ולמד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג עד 1862. לצד לימודיו, הוא עבד כעיתונאי והיה לקצרן הראשון של המתחדש.
דרך הפרופסור שלו הוא קיבל עבודה כרופא במאריינבאד (בצ'כית: Mariánské Lázně, מריאנסקה לאזנייה) משנת 1863, שם היה מעורב בפיתוח המרחצאות לספא נודע וביקרו בו בעיקר אורחים זרים.
מ-1867 היה מרצה ומ-1884 פרופסור לבלנאולוגיה באוניברסיטת פראג.
מ-1904 עד 1912 היה עובד מדינה בדרגת פרופסור חבר.
באוניברסיטת פראג, הוא הקדיש את עצמו בעיקר למחקר פיזיולוגי למטרת מודרניזציה של הבלנאולוגיה ובחן, למשל, את הקשר בין אפקט הריפוי של שתיית מים ממעיינות מינרליים ודיאטה לבין הגורמים להשמנה.
הוא היה חבר המועצה הממשלתית ואזרח כבוד של מאריינבאד.
משנת 1868 קיש היה עורך ה-Allgemeine Balneologische Zeitung ("עיתון בלנאולוגי כללי") ושל השנתונים לבלנאולוגיה, הידרולוגיה וקלינאטולוגיה, הוא גם כתב על נושאים בלנאותרופוטיים עבור האנציקלופדיה System of Physiologic Therapeutics (מערכת טיפול רפואי פיזיולוגית), שיצאה לאור בפילדלפיה, כמו גם תקצירים רפואיים אחרים לעיתונים שונים.
בנוסף לבלנאולוגיה, הוא עסק בגינקולוגיה והיגיינה מינית וכתב מספר מאמרים בנושא, כולל יצירות כמו "Geschlechtsleben des Weibes in physilogischer, pathologischer und hygienischer Beziehung" ("החיים המיניים של נשים בקשרים פיזיולוגיים, פתולוגיים והיגייניים") או "Die sexuelle Untreue der Frau" ("הבגידה המינית של נשים"), שהאחרון נקרא מחקר חברתי-רפואי.
זיכרונותיו שהתפרסמו בספר "Erlebtes und Erstrebtes.
Erinnerungen" ("אשר חייתי ואשר שאפתי.
זיכרונות") שיצאו לאור ב-1914 הם מקור היסטורי חשוב לתולדות היהודים בפראג לאחר מהפכת 1848.
חנוכיית התקווה היא מיצב של האמן הישראלי אלי גרוס, שהוצב בדצמבר 2024 בכיכר החטופים והנעדרים בתל אביב לקראת חג החנוכה, על רקע המתקפה האיראנית על ישראל באוקטובר 2024 ומלחמת חרבות ברזל.
המיצב עשוי מחלקי טילים ששוגרו לישראל משלוש חזיתות - איראן, רצועת עזה ולבנון - ושלא גרמו לנפגעים, וכן מחלקי מיירטים של מערכת כיפת ברזל.
החנוכייה נבנתה כסמל לעמידות, לתקווה ולאמונה באור מתוך ההרס.
האמן אלי גרוס שירת למעלה מ־400 ימים במילואים במהלך מלחמת חרבות ברזל, וחוויותיו מתקופה זו עיצבו את היסודות הרעיוניים של יצירתו.
עבודותיו מתמקדות בשילוב בין חומרים בעלי מטען ביטחוני וחברתי, כמו רסיסי טילים, לבין סמלים יהודיים ולאומיים, ומעלות שאלות על זיכרון, תיקון ותקווה.
גובהה של החנוכייה כ-1.90 מטרים, ומשקלה מוערך בכחצי טון.
היא עשויה ממתכות שעברו חימום ועיבוד, ובהן רסיסים ושרידי טילים שעוצבו לכדי מבנה המזכיר חנוכייה מסורתית.
סביב זרועות החנוכייה קשרו מבקרים אלפי סרטים צהובים כסמל להזדהות ולתפילה להשבת החטופים.
ובהמשך נוספו מאות סרטים לבנים כסמל לשמחה על שובם של החטופים ארצה בחיים.
במהלך חג החנוכה תשפ"ה (2024) נערכו סביב המיצב טקסי הדלקת נרות חנוכה בהשתתפות אנשי ציבור, נציגים ממשפחות חטופים ופצועי הלחימה.
החנוכייה הפכה למוקד עלייה לרגל ולסמל של תקווה בעיצומו של אחד הרגעים הקשים בתולדות המדינה.
במהלך השנה שלאחר מכן נותרה החנוכייה בכיכר החטופים, הופיעה באירועים ציבוריים מרכזיים ובהם גם נאום ויטקוף ההיסטורי, ונצפתה בידי מאות אלפי מבקרים ועשרות מיליונים דרך אמצעי התקשורת והרשתות החברתיות.
החנוכייה מבטאת את הרעיון של אור מתוך אפלה ואת האפשרות להפוך חומרים שנועדו להרס למסר של חיים, אמונה וחוסן לאומי.
היא נחשבת לאחד הסמלים המזוהים ביותר עם כיכר החטופים ועם רוח האחדות שאפיינה את התקופה שלאחר המלחמה.
הערך בוויקיפדיה על חנוכיית התקווה הוצג לצד היצירה עצמה בכיכר כחלק מן התיעוד הציבורי של המיזם האמנותי.
לקראת חנוכה תשפ"ו (2025) נשלחה חנוכיית התקווה לארצות הברית באמצעות דואר דיפלומטי בסיוע משרד החוץ הישראלי ושגרירות ישראל בארצות הברית.
החנוכייה, שהגיעה מכיכר החטופים בתל אביב, הודלקה במהלך חג החנוכה בסדרת אירועים בניו יורק, כחלק ממסע שנועד להביא אור ותקווה לקהילות יהודיות בתפוצות.
בין האירועים הבולטים, החנוכייה הודלקה באירוע חנוכה רשמי של עיריית ניו יורק שהתקיים בבניין העירייה, על ידי ראש עיריית ניו יורק היוצא, אריק אדמס, כשהוא חובש כיפה ולצדו רב הקהילה.
בנוסף, החנוכייה הודלקה מול מטה האו"ם בניו יורק, בטקס שבו שגריר ישראל לאו"ם, מר דני דנון, הדליק את החנוכייה יחד עם שירה גווילי, אחותו של רן גואילי, החטוף האחרון המוחזק בשבי חמאס.
לצד הטקסים הרשמיים, חנוכיית התקווה הודלקה גם בקהילות יהודיות שונות בעיר, בהן הקהילה הסורית בניו יורק, קהילה חסידית בבורו פארק, קהילה בשכונת קראון הייטס, וכן בבית כנסת בלב מנהטן.
חנוכת התערוכה הגדולה: 1 במאי 1851 הוא ציור שמן על בד מאת הצייר דייוויד רוברטס, שנחתם ותוארך בשנת 1852. היצירה מתארת את טקס פתיחתה של התערוכה הגדולה של יצירות התעשייה מכל האומות, שהתקיימה בלונדון בשנת 1851, והיא מצויה כיום באוסף המלכותי.
התערוכה הגדולה של יצירות התעשייה מכל האומות התקיימה בהייד פארק שבלונדון בין 1 במאי ל־15 באוקטובר 1851. הייתה זו הראשונה בסדרת תערוכות עולמיות של תרבות ותעשייה, אשר הפכו נפוצות במהלך המאה ה־19. התערוכה אורגנה על ידי הנסיך אלברט והנרי קול.
לצורך התערוכה נבנה מבנה ייעודי שכונה ארמון הקריסטל.
המבנה תוכנן על ידי ג'וזף פקסטון ונבנה כבית זכוכית רחב־ממדים, אשר הקיף עצים קיימים בפארק, כפי שניתן לראות בציור.
הציור מציג מבט אל פנים המבנה, בכיוון צפון.
במרכז הסצנה נראית מזרקת הקריסטל, אשר תוארה בכתב העת Art Journal כ"אולי הפריט המרשים ביותר בתערוכה".משמאל נראה פסל של המלכה ויקטוריה רוכבת על סוס, מאת ת' ומ' ת'ורניקרופט, המוצב במבנה.
הפמליה המלכותית מופיעה במרכז הציור, מתחת לחופה.
הנסיך אלברט, בתפקידו כיושב ראש הנציבים המלכותיים, נראה מקריא את דוח הנציבים למלכה ויקטוריה.
המלכה עומדת בין שני ילדיהם הבכורים: אדוארד, נסיך ויילס, הלבוש בלבוש היילנדי, וויקטוריה, הנסיכה המלכותית.
כ־25,000 צופים הורשו להיכנס לטקס הפתיחה.
לאחר הקראת דוח הנציבים יצאה תהלוכה מלכותית שסיירה ברחבי התערוכה.
לאחר מכן שבה המלכה אל הבמה והכריזה על פתיחת התערוכה.
המלכה ויקטוריה תיארה את יום הפתיחה כ"אחד הימים הגדולים והמפוארים בחיינו, אשר לשמחתי ולגאוותי שמו של אלברט יקושר אליו לעד".
עד סגירת התערוכה ביקרו בה למעלה משישה מיליון מבקרים.
הציור הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1853. הוא נושא חתימה ותאריך פעמיים: "David Roberts R.A.
היצירה ניתנה לנסיך אלברט על ידי המלכה ויקטוריה ב־24 במאי 1851, ותועדה בשנת 1863 בארמון בקינגהאם.
חנות היא מקום מסחר קמעונאי המאחסן מוצרים שונים, שבו אנשים קונים חפצים שונים.
ישנם סוגים שונים של חנויות המיועדים לסוגים ספציפיים של מוצרים, כמו חנויות ביגוד, חנויות מזון וחנויות רהיטים, וישנן חנויות שבהן יש מגוון רחב של מוצרים.
חנויות אלה יכולות להיות בגדלים שונים מצרכניות במושבים דרך חנויות מכולת שכונתיות ועד חנויות כל-בו גדולות.
בחנות המוכר אמור לשרת את הלקוח, ולסייע לו למצוא את מבוקשו.
עם זאת בחנויות גדולות, ישנם לפעמים אנשים שתפקידם הוא לסייע ללקוח לבחור את המוצרים, ובסיום הקניה, הלקוח לוקח את מוצריו לקופה ושם משרת אותו קופאי.
רוב החנויות המוקדמות היו למעשה חדרים קדמיים בבתי מגורים פרטיים.
במהלך המאות ה-16 וה-17 החלו המוכרים להקצות מבני עץ ארעיים בסמיכות לביתם הפרטי שמהם בוצעו המכירות.
חלק מהמוכרים פתחו חלונות רחבים כלפי הרחוב וביצעו משם את המכירה.
כבר במאה ה-18 נתפסו מבנים אלה כמסוכנים, ורוב בעלי העסקים בנו ביתן קבוע לביצוע המכירה.
ההנחה באותה התקופה הייתה שהקנייה היא צורך חיוני, ועל כן לא הושקעו מאמצים רבים בפיתוי קונים.
המכירות בוצעו בעיקר במזומן ומעבר לדלפק עץ בתוך החנות.
רוב הסחורה הוחזקה מאחורי הדלפק.
כשהזכוכית הפכה לנפוצה באנגליה של המאה ה-17 התפתח המסחר דרך החלון המפואר, וסוחרים התחרו ביניהם בטיב החלונות.
במהלך המאה ה-16 התפתחה גם שיטת מכירה כפולה: בשטח אחד של החנות הציעו מוצרי צריכה חיוניים שלא דרשו הרבה השקעה ועניין, ובשטח אחר - לרוב בחלק האחורי - הוצעו למכירה סחורות מתוחכמות יותר.
ככה יכלו בעלי החנויות לפנות לשני קהלים שונים עם יכולות כלכליות שונות.
במהלך המאה ה-18 עבר הדגש מהמוכרים אל הקונים, והתפתחה חוויית הקנייה.
הסוחרים החלו להשקיע בקהל הלקוחות שלהם, וניסו להתבסס על קונים חוזרים יותר מאשר על עוברי אורח.
המוכרים נדרשו להיות מחונכים, נקיים ומושכים, ואולם התצוגה - החנות - הפך לאטרקציה בפני עצמו.
במאה ה-19 החלו להיבנות בתי הכלבו.
חנויות הענק האלה הציעו מבחר אדיר של סחורה, בעיקר מתחום הריהוט והלבוש.
מטרתם המוצהרת הייתה לא רק למכור, אלא גם לחנך את ההמונים לטעם טוב ומעודן יותר.
בתי הכלבו צמחו יד ביד עם התערוכות הבינלאומיות והציעו מגוון אטרקציות לפוקדים אותם.
השלב הבא בהתפתחות החנות היה הסופרמרקט.
כמו בכלבו, הדגש היה על מגוון רחב של מוצרים, כשהרווח מכל מוצר בנפרד קטן יחסית, אך הרווח הגדול נעשה ממכירת כמות גדולה של מוצרים.
בשנות החמישים החלו להיבנות בארצות הברית הקניונים, שהיו קומפלקס חנויות.
כלבו (הלחם בסיסים של המילים "כל" ו"בו") היא חנות קמעונאית המוכרת מגוון רחב של מוצרים, ללא קו מוצרים דומיננטי.
לרוב ממוקמות חנויות הכלבו במתחמים גדולים, ולעיתים אף מתפרסות על מספר קומות.
מגוון המוצרים שמוכרות חנויות הכלבו משתרע בדרך כלל החל ממוצרי מזון, פרטי לבוש, ריהוט, מוצרי חשמל, קוסמטיקה, צעצועים, ועד לתרופות.
בישראל הייתה המשביר לצרכן במשך שנים רבות רשת חנויות הכלבו הגדולה בארץ.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 וה-2000, עם הקמת עשרות קניונים ומרכזי קניות גדולים, נפתחו רשתות כלבו רבות נוספות.
חנויות הכלבו הראשונות (לה בון מרשה, Les Galeries du Louvre ולה סמריטן בפריז, מייסיס בניו יורק, סירס בשיקגו, הרודס, מרקס אנד ספנסר וסלפרידג'ס בלונדון, שוקן בגרמניה) הוקמו במחצית השנייה של המאה ה-19 והציגו לעולם מהפכה בתחום הקמעונאות.
לפני כן התמקדו החנויות בממכר סוג סחורה יחיד והיו סוג של מחסן-מכר.
הסחורה לא הוצגה לראווה והקונים הזדקקו לסיוע של זבן על מנת שימצא עבורם את הסחורה.
נוסף על כך, המחירים לא היו קבועים והשתנו ביחס לכמות הסחורה וזהות הקונה, כאשר רוב הקונים היו מוּכָּרים אישית למוכר.
השינוי חל עקב התערוכה הגדולה בארמון הבדולח בלונדון ב-1851 והתערוכה העולמית של פריז ארבע שנים לאחר מכן.
בעקבות התערוכות, שהציגו לקהל הרחב המצאות וחידושים כמו גם סחורות מיובאות רבות אלו לצד אלו, ואפשרו שקיפות ומבט כולל, צמח הרעיון להעביר רעיונות אלה לעולם הקמעונאות.
היה זה פיתוח של רעיון שהחל כבר בפסאז'ים המקורים של פריז שהציגו מבחר סחורות תחת קורת גג אחת באופן מפתה יותר עבור הקונים, אך בחנויות נפרדות.
אך מעל הכל וראשית לכל - הפיכת הקניות לבילוי פנאי.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, חברת סירס החלה להפיץ קטלוגים עבים ומלאים במגוון רחב של סחורות.
ההפצה הייתה משמעותית במיוחד בקרב מי שגרו באזורים מרוחקים והוגבלו עד אז להיצע מוגבל של סחורות שיכלו להשיג.
קטלוג הכלבו של סירס שינה את הרגלי הצריכה של קהלים רבים, בעזרת מודל חדשני לתקופתו של שליחת ההזמנות והכסף בדואר, וקבלת הסחורה בדואר בהתאם.
כדי לתמוך במודל השיווק, סירס פיתחו לצידו גם מודל לוגיסטי חדשני שמתבסס על ניהול כמות גדולה של מחסנים וחנויות במרחקים קבועים זה מזה ושילוח סחורות מהיר.
חנויות כל-בו פעלו גם במרכז אירופה, כפי שעולה מזכרונות שכתב יהודי צעיר בשם מוציג פליישר, שב-1911 התקבל לעבודה באחת מהן: בית המסחר כל בו של מעבידי החדש האדון זידרר, רחש מבוקר עד הערב, גברים ונשים, נערים ונערות, שבחשו בסחורות, מדדו והתאימו, עד שמצאו את מבוקשם.
אף אחד לא יצא בידיים ריקות.
אם המצרך המבוקש לא היה מצוי אותה שעה, אזי ניתנה לו הבטחה כי עם קבלתו יישלח למזמינו עם שליח מיוחד.
בכל-בו היו מצויים אריגים מאנגליה, נעליים מאיטליה, כובעים מבית מסחר "ברזולטי", מגפיים מעור בוקס או ז'ברו הנקראים "מפוחיות" מרוסיה.
בשמים ותמרוקים מפריז, שעונים תוצרת גרמניה, שווייץ וכמובן אוסטריה.בשנות ה-20 של המאה ה-20 חברת A&P הובילה את מודל הכלבו, ויצרה בארצות הברית רשת חנויות כלבו, אשר יצרו מהפכה דרמטית בתחום הקמעונאות.
בשנת 1930 הרשת הובילה את הענף עם היקף מכירות של 2.9 מיליארד דולר, ו-16,000 חנויות השייכות לרשת.
דגש מיוחד הושם על הצגת חידושים והמצאות בבתי הכלבו.
כך הוצגו לקהל הרחב לראשונה האופניים, כלי בית חשמליים, תאורת חשמל ועוד.
בשנות ה-50 חברת A&P לא הצליחה להדביק את המתחרות שלה בשוק בחדשנות העסקית, והחלה ירידה בדומיננטיות שלה בענף.
סיבה נוספת לדעיכת הדומיננטיות של הרשת הייתה התערבות של הרשות להגבלים העסקיים של ארצות הברית, עקב טענות של מתחרות לגבי כך שA&P ניצלה את כוחה כדי להקשות על תחרות הוגנת.
חנות הכלבו הפכה למרחב דמוקרטי ושוויוני יחסית, אליו יכלו להיכנס ובו נעו באותו מרחב בני כל המעמדות.
בפרט הייתה חנות הכלבו מקום בטוח וידידותי לנשים, הן כקונות והן כזבניות.
במטרה להותיר את הקונים זמן רב ככל האפשר בחנות, הוקמו בתוך בית הכלבו בתי קפה ומסעדות ולאחר מכן גם מתקני שעשועים לילדים וחדרי קריאה ועישון לבני הזוג של הקונות.
בעלי בתי הכלבו טיפחו את עובדיהם בידיעה שהם הקו הראשון הנפגש עם הקונה ועליהם להותיר רושם חיובי ורצון לשוב, כך פותחה, בעיקר באנגליה, בגרמניה ובארצות הברית, תודעת שירות המבוססת על ניסויים פסיכולוגיים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התמודדו חנויות הכלבו עם תחרות קשה מצד הקניונים, ובמפנה המילניום השלישי, החלו אתרי אינטרנט שונים לקדם מודלים מקוונים המבוססים על חנויות הכלבו הפיזיות.
נכון לשנת 2018, אמזון היא החברה הבולטת ביותר במודל מקוון זה, ואף פתחה חנויות כלבו פיזיות חדשניות, אשר ההיצע שלהן נקבע על פי ההעדפות של לקוחות הגרים בסביבה, בהתאם לאלגוריתם של החברה.
על אף העלייה הדרמטית בסחר המקוון ב-2 העשורים הראשונים של האינטרנט, רק 13% מכלל ההכנסות של שוק הקמעונאות מגיעות מהאינטרנט, וחלק מרשתות כלבו מובילות דיווחו בשנה זו על רווחיות שיא.
בסוף המאה ה-19 פתח חיים צבי טרייביש ביפו חנות כלבו, שהייתה חנות הכלבו הראשונה ביפו ובארץ ישראל כולה.
ב-18 בספטמבר 1965 נפתח כלבו שלום במגדל שלום.
את הכל-בו ניהל רפאל (רפי) ברוך במשך 11 שנים.
בשנת 1971 פרצה שרפה בכלבו שלום וגרמה לנזק של כמיליון לירות.
בישראל חנויות הכלבו נהנו מתקופות של פופולריות, אולם התמודדו עם אתגרים כתוצאה מהתפשטות הקניונים או התחזקות אתרי הכלבו הגלובליים.
בראשית המאה ה-21 נכנסו בהדרגה רשתות המרכולים כדוגמת שופרסל וחצי חינם גם לתחומי מוצרים כלליים, כמו מוצרים לבית, רהיטים, מוצרי חשמל ואף בגדים (מעבר למצרכי המזון המקובלים ברשתות אלה).
חנות נוֹחוּת היא חנות קמעונאית לממכר מוצרי צריכה נפוצים מסוג משקאות קלים, עיתונים, סיגריות, חטיפים, מפות דרכים, ציוד למטיילים ועוד, הממוקמת על פי רוב במקום שבו תנועה חולפת ומזדמנת רבה.
באופן טיפוסי נמצאות חנויות נוחות בצידי צירי תנועה ראשיים, בתחנות דלק, בתחנות רכבת ובצמתי תחבורה אחרים, וכן במרכזי אוכלוסייה צפופים.
מגוון המוצרים המוצע בחנות נוחות עשוי להשתנות בהתאם למאפייני הצריכה של התנועה הרלוונטית החולפת במקום.
המוצרים בחנות נוחות נמכרים במקרים רבים במחירים גבוהים בהשוואה למכולת ולסופרמרקט, על פי מודל עסקי המניח שהנוחות שבזמינותו המיידית של המוצר בסמוך למקום הימצאו של הקונה מצדיקה עבורו תשלום גבוה במקצת ממחיר השוק המקובל.
כחלק מן ה"נוחות" והזמינות, חנויות אלה מתאפיינות גם בשעות פתיחה ארוכות מן המקובל, במקרים רבים 24 שעות ביממה ו-7 ימים בשבוע.
כיום משתייכות מרבית חנויות הנוחות, בבעלות או בזכיינות, לרשתות שיווק הנהנות מיתרון לגודל של פריסה ארצית או בינלאומית רחבה.
רשת חנויות הנוחות הגדולה בעולם היא סבן אילבן, שהיא גם רשת הקמעונאות הגדולה בעולם מבחינת מספר סניפיה – למעלה מ-36,000 סניפים ברחבי העולם.
רשת נוספת היא Circle K עם כ-14,000 נקודות מכירה.
אחת החברות הראשונות שהקומו באותה עת, "אלון חברת הדלק לישראל", שיווקה את הדלק במחיר נמוך, אך הקימה בתחנות הדלק שפתחה חנויות נוחות בשיתוף רשת שופרסל, תחת המותג "סופר אלונית", במטרה לגוון את מקורות ההכנסה שלהם.
חנות הנוחות הראשונה שלה נפתחה בתחנת הדלק "גן הצפון", סמוך לקיבוץ הגושרים, בספטמבר 1993. ב-1999 מוזגה "אלון" עם חברת "דור אנרגיה" והפכה לדור אלון, ועד 2003 כבר פתחה 50 סניפי "אלונית".
בשנת 1996 החליטה חברת פז גם להקים חנויות נוחות בתחנות הדלק שלה, בעקבות השחיקה במרווחים ממכירת דלקים.
שנה אחרי פירוק השותפות עם "אסם" החלה פז להקים את הרשת בעצמה תחת המותג מותג "Yellow".
במהלך שנת 2001 השיקה חברת דלק את הרשת שלה תחת המותג "מנטה".
ובמהלך 2004 השיקה סונול את הרשת שלה תחת המותג "Sogood".
אחר כך הקימו גם חברת הדלק "טן" את "Ten+" וחברת הדלק "מיקה" רשתות משלהן.
ב-2005 דיווחו חברות הדלק שחלק מחנויות הנוחות כבר תורמות 50% מהרווחים של תחנות הדלק שלהן.
נכון לשנת 2017 פועלים ברחבי ישראל כ–1,000 חנויות נוחות בצמוד לתחנות דלק.
פורמט נוסף של חנויות נוחות הנפוץ מאוד בישראל הוא חנויות ה"פיצוצייה", שהתפתחו כמעין הכלאה בין קיוסק ישראלי קלאסי לחנות נוחות בסגנון אמריקאי שעובדות מסביב לשעון.
רשת AM:PM החלה את דרכה כרשת חנויות בפורמט של "פיצוצייה".
כן גם הרשת "City Market" שהוקמה בשנת 2011.
באוקטובר 2021 חתמה חברת אלקטרה מוצרי צריכה על הסכם זכיינות מלא עם סבן אילבן.
הסניף הראשון נפתח בדיזנגוף סנטר ב-11 בינואר 2023. במאי 2024 נמכרה הרשת תמורת 3.3 מיליון שקל לרשת "7 אקספרס".
חנות הספרים אוסקר ויילד הייתה חנות ספרים אמריקאית, והראשונה המוקדשת כולה לסופרים הומואים ולסופרות לסביות.
החנות הוקמה בשנת 1967 תחת השם "חנות הספרים לזכרו של אוסקר ויילד", ברחוב מרסר (Mercer) 291. בהמשך עברה החנות לרחוב כריסטופר שבגריניץ' וילג', מנהטן, ניו יורק.
בשנת 2003 הייתה החנות בסכנת סגירה עקב קשיים כלכליים.
דיקון מקבין, שהיה הבעלים של חנות דומה בשם "Lambda Rising", החליט לרכוש את "חנות הספרים אוסקר ויילד" על מנת למנוע מהמוסד הוותיק להיסגר.
בשנת 2006 הוחלפו הבעלים של החנות, ובשנת 2009 היא נסגרה.
את החנות הקים האקטיביסט למען זכויות להט"ב קרייג רודוול שהיה בן זוגו של הארווי מילק, ואחד האישים הבולטים בקהילה ההומו-לסבית של ניו יורק.
הוא סייע, בין היתר, לארגן את מצעד הגאווה הראשון בעיר והשפעתו על המאבק לשוויון זכויות במדינה הייתה רבה.
למרות המבחר הקטן יחסית של ספרים בשנותיה הראשונות של החנות והבעיות הכלכליות אשר פקדו את החנות במרוצת השנים, רודוול סירב למכור במקום מגזיני פורנוגרפיה והתמקד אך ורק ביצירות ספרות.
החנות נחשבה לחזית המאבק של תנועת השחרור הלהט"בי למען זכויות להט"ב בארצות הברית.
בתקופה בה הומואים ולסביות רבים השתמשו בשמות בדויים על מנת להימנע ממעצרים, פעל בחנות חדר אחורי ששימש לצורכי מפגש והתארגנות פוליטית ובו תוכננו מאבקים, פעולות ישירות והפגנות.
כחלק מאופייה האקטיביסטי, הוציאה החנות ירחון תחת השם "HYMNAL" החל ממרץ 1968. במהלך השנים ספגה החנות גילויי הומופוביה כאשר חלונות המקום נופצו, התקבלו בה איומים לפיצוץ חבלני, וכתובות גרפיטי "להרוג את המתרוממים" רוססו על קירות החנות.
חנופה היא הפעולה של מתן מחמאות, או התנהגות המיטיבה בצורה מוגזמת, בדרך כלל על מנת להיטיב למתחנף באמצעות הנמען - מושא החנופה.
מבחינה היסטורית שימשה חנופה מאז ומתמיד כצורת הפניה המקובלת של נתין אל בן אצולה.
בתקופת הרנסאנס, היה זה מנהג נפוץ בקרב סופרים להחניף למלך המכהן בספריהם ושיריהם.
ניתן לראות, לדוגמה, את המחמאות שמחלק המשורר אדמונד ספנסר למלכה אליזבת הראשונה בשירו "המלכה הנאווה", את המחמאות שמחלק ויליאם שייקספיר למלך ג'יימס הראשון במחזה מקבת' ואת המחמאות שמרעיף ניקולו מקיאוולי על לורנזו די פיירה דה מדיצ'י השני, שליט פירנצה ודוכס אורבינו, ב"הנסיך".
חנופה גם משמשת במשפטי חיזור, כחלק מניסיון ליזום חיזור רומנטי.
המושג חנופה, נתפס על פי רוב, במובן שלילי.
תיאורים שליליים ומגוונים של חנופה ניתן למצוא לאורך ההיסטוריה, לפחות מאז כתיבת התנ"ך.
בפואמה "הקומדיה האלוהית", דנטה אליגיירי מתאר חנפנים מדשדשים בצואת אדם, ומביע בעזרת תיאור זה את דעתו כי דבריהם של החנפנים שווי ערך לצואה בחוג השמיני של הגהנום.
החנפן חסר הכנות, הוא דמות נלעגת המופיעה ביצירות ספרותיות רבות.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בדמות גרימא אלקין (לשון-תולעת) ב"שר הטבעות" של ג'.ר.ר.
טולקין, גונריל ורגן מ"המלך ליר" ויאגו מאותלו של שייקספיר.
מילת התואר "מחמיא", לעומת זאת, היא בדרך כלל חיובית.
היא משמשת בהתייחסות ליצירת אמנות או בגד, למשל, שגורמים לנושא או ללובש להיראות מושכים יותר.
דוגמאות לשימוש במילת תואר זו: "המלך היה מרוצה מהדיוקן, מכיוון שהוא הציג את היקפו באופן מחמיא" או "נראה לי שאלבש את השמלה הירוקה כי היא מחמיאה לעיניי".
חנון או חנו הספן (בפיניקית: 𐤇𐤍𐤀 – חנא) היה חוקר קרתגני מהמאה החמישית או השישית לפני הספירה אשר עיקר פרסומו נובע ממסע חקר ימי ראשון מסוגו שערך סביב חופי צפון מערב אפריקה בסביבות 500 לפנה"ס.
כתב יומן מסע שבו תיעד את מסעו.
השם חנא הוא שם פיניקי מקוצר נפוץ, שמבטאו, לפי תעתיקים זרים, היה חנֹא, ולעיתים נהגתה בו נ' סופית בדומה לשם "חנון".
השם חנו הספן, או חנו הנווט, בא על מנת להבדילו מ.
משמעות השם בפיניקית היא רחום (מהשורש ח.נ.נ., כמו בעברית), השמות העבריים חנן וחנה משמשים גם בעברית המודרנית.
מסע החקר סביב מערב אפריקה
בשנת 500 לפנה"ס בקירוב יצא חנון למסעו הימי בראש צי בן כ-60 ספינות על מנת לחקור וליישב את חופיה הצפון מערביים של יבשת אפריקה.
הוא הפליג דרך מצרי גיברלטר, ייסד או הקים מחדש מספר מושבות לאורך חופה הצפון-מערבי של מרוקו והמשיך למרחק רב לאורך חופה המערבי של אפריקה.
הוגאן מציין את ביקורו של חנון במוגדור, בה הפיניקים ייסדו תעשייה של ייצור צבע מחלזונות ימיים שנמצאו במימי האוקיינוס האטלנטי.
הפיניקים התמחו בייצור צבע הארגמן ששימש לצביעת בדים מהארגמון קהה-הקוצים, בדים אלה נחשבו ליוקרתיים והיו מוצר סחר מרכזי של הפיניקים במשך מאות שנים.
אולם ניצול יתר של הארגמון קהה-הקוצים גרם להיעלמותו מהחופים המזרחיים של הים התיכון מה שדרבן את הפיניקים לצאת למסעות מרוחקים על מנת לחפש מקורות חדשים לייצור הצבע.
ככל הנראה המטרה המרכזית של המסע לא הייתה החיפוש אחר דרכים ליצור הצבע, אלא הייתה קרוב לוודאי מכרות הזהב העשירים שהתקיימו באזור נהר הניז'ר העליון בעומק היבשת.
הואיל והפיניקים התקשו להגיע ישירות אל המכרות באופן יבשתי שכלל באותן שנים מסע יבשתי מפרך במדבר הסהרה, הם בחרו להגיע דרך הים לחוף הזהב שבאפריקה המערבית דרך אזור סהרה המערבית של ימינו.
בחוף התנהל סחר חליפין בין הפיניקים לשיירות של ילידים שהביאו את הזהב מהמכרות בצורת אבקה או מטילים, והתנהל מיקח וממכר שבסופו המירו הפיניקים מוצרים כגון כדים זולים, תכשיטי זכוכית ובדים צבעוניים במתכת היקרה.
במסעו נתקל חנון בשבטים ילידיים שונים בהם התקבל באופנים שונים.
לקראת סופו של מסע החקר נתקל חנון באי המיושב על ידי ילידים שתוארו על ידו כפראיים במיוחד ובעלי שיער פרוע.
ניסיונות שערכו הפיניקים ללכוד מספר גברים מקומיים נכשלו.
שלוש נשים לעומת זאת, נלקחו בשבי, אולם הן היו כה פראיות שהפיניקים נאלצו להרגן, ועורותיהן הוסרו מעליהן ונשלחו לקרתגו.
הפיניקים כינו את הפראים בשם "גורילה" (gorillae), וכאשר מגלים אירופאים במאה ה-19 נתקלו לראשונה בגורילות, הקופים קיבלו את אותו השם מתוך הנחה שמדובר באותם אנשים פראיים שתוארו על ידי חנון.
ניתוח המסע על ידי חוקרים מודרניים
מספר חוקרים מודרניים התייחסו למסעו של חנו הנווט.