tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התסריט, אפוא, נכתב בידי אקין על בסיס ספרו של שטרונק, אך גם מתוך ידיעות שאסף אודות חייו ופשעיו של הונקה, ומהווה את צעדיו הראשונים בעולם סרטי האימה.
לדבריו של אקין הוא בחר להפוך את הסיפור לסרט בשל הקשר הקרוב הקיים ביניהם, גם אם הוא נראה קלוש, דבר לו הוא נזקק בכל אחד מסרטיו.
אחד משכניו היוונים של פריץ הונקה היה סנדקו של השחקן אדם פוסדוקוס, המגלם בסרט את שכנו היווני והשנוא, כך שהזדמן לאקין לשוחח עם כמה מבני המשפחה, וביניהם בת דודתו של פוסדוקוס שהתגוררה באותו הבניין.
הלה סיפרה לו שהייתה ילדה באותה העת, וחזתה בתולעים שכרסמו בגופות שהחביא הונקה בתוך קירות ורצפת דירתו כאשר החלו ליפול עליהם מתוך התקרה.
שיחה זו, אפוא, היוותה מקור השראה עבור הסצנה הזהה המופיעה לקראת סוף הסרט.
כאשר נשאל לגבי האלימות הגרפית המוצגת בסרט הסביר אקין כי לא רצה לביים אותו בצורה מוגזמת כך שייראה כאילו נועד לחקות את סגנונו של קוונטין טרנטינו, אך מנגד גם לא ביקש להיפטר מהתכנים האלימים לחלוטין.
התשובה הופיעה בדמות מציאת דרכים ויזואליות להציג את האלימות מבלי להראות אותה בפירוט רב כך שהצופים ישלימו את החוסרים בראשם.
דוגמה בולטת היא ביתור גופת הזונה בראשית הסרט, כאשר נראה רק גופה העירום בזמן שראשה, אותו מנסר הונקה, נותר מחוץ למסך כך שאינו בטווח הראייה.
רעשי הניסור ותנועות ידיו של הונקה מלמדים על מה שקורה על אף שהדבר אינו נראה באופן ברור.
צילומי הסרט החלו ב-2 ביולי 2018 ונמשכו מעט יותר מחודש ימים עד ה-4 באוגוסט אותה שנה.
פאב הכפפה הזהובה, כאמור, הוא מקום אמיתי, והסצנות הראשונות צולמו ברחוב בו הוא נמצא.
בעת סיורו הראשון בפנים הבין אקין כי במידה ויחליט לצלם את הסרט בתוכו ייאלץ להתמודד עם הסחות דעת רבות, דבר שגרם לו לאבד את תחושת הדומיננטיות הנחוצה, לדבריו, לצורך עבודת הבימוי, בעיה עמה לא חש בנוח.
הפאב, אפוא, נבנה מחדש במיוחד עבור הצילומים, וגם דירתו של הונקה.
תחילה לא חש אקין שביעות רצון מהצורה בה בנו את הדירה ועמד להרוס את הכל ולהתחיל את הצילומים מחדש, אבל התחרט משהבין כי אין בידיו את הסבלנות או את הכסף הדרושים לשם כך.
לבקשתו, קירב צוות ההפקה את הקירות לכיוון פנים הדירה לאחר כל רצח, כך שהצפייה תיצור מעין תחושה קלאוסטרופובית המתגברת ככל שמצבו של הונקה מחמיר.
הוא השחקן הראשי המגלם את דמותו של פריץ הונקה בסרט.
דאסלר ואקין נפגשו לראשונה ב-2017 במהלך , כאשר אשתו של אקין העירה, .
שיניו הרקובות, אפו השבור ועורו המגורד של הונקה נוספו באמצעות שימוש במסכה, והפזילה בעיניו בעזרת עדשות שיוצרו בהזמנה מיוחדת בלונדון.
פסקול הסרט הורכב בעיקרו משירי אהבה סנטימנטליים שיצאו בראשית שנות ה-70, הנשמעים לאורך הסרט דרך מכשיר הג'וקבוקס בפאב הכפפה הזהובה, או באמצעות הפטיפון בדירתו של הונקה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-9 בפברואר 2019 כחלק מהטקס ה-69 של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
הפצתו לבתי הקולנוע בגרמניה התרחשה כעבור מספר ימים, ב-21 בפברואר.
הסרט הופץ בהמשך באוסטריה, ב-1 במרץ, וכן בארץ הולדתו של הבמאי, טורקיה, ב-12 באפריל, ולאחר מכן בשאר מדינות אירופה.
הפצתו בארצות הברית נערכה רק לקראת סוף אותה שנה, ב-27 בספטמבר.
בגרמניה, האחראי על דירוגי גילאים לסרטים, לא העניק לסרט אישור המאפשר צפייה חופשית לילדים ובני נוער והגדירו כ-FSK-18, כלומר ניתן לצפייה מגיל שמונה עשרה ומעלה בלבד, בהסבר .
אתר האינטרנט עגבניות רקובות העניק לסרט ציון מבקרים שלילי של כ-54 אחוזים מתוך סיכום של שלושים וחמש ביקורות, ציון קהל חיובי של כ-74 אחוזים מתוך סיכום של יותר מחמישים דירוגי משתמשים, וניקוד ממוצע סופי של כ-5.60 מתוך 10 נקודות.
הקונצנזוס הכללי שהביע צוות המבקרים של האתר הוא: .
דבר הקהל, עם זאת, לא נכתב.
אתר האינטרנט מטקריטיק העניק לסרט ציון שלילי של כ-38 מתוך 100 נקודות על פי סיכום של כ-15 ביקורות, כאשר ציון המשתמשים עמד על כ-6.9 מתוך 10 נקודות על בסיס 20 דירוגי משתמשים.
קרלוס אגילר מהלוס אנג'לס טיימס טען כי הסרט בוחן את גבולותיהם של הצופים לחוש סלידה וגועל, ותיאר את חוויית הצפייה במילים .
אקין, לדבריו, ניסה לגייס לידיו את כל העגמומיות המצויה בסיפור על מנת לדחוף את הצופים לקצה הסיבולת שלהם.
הסרט, במילותיו המדויקות, הוא .
בן קניגסברג מהניו יורק טיימס פתח את ביקורתו בטענה כי במאי קולנוע מתקשים לעיתים ליצור סרטים מיוחדים או בולטים בסוגת הרוצחים הסדרתיים.
אקין, כך נראה, מצא פתרון לבעיה המתוארת באמצעות הפקת סרט מבחיל ככל האפשר.
קניגסברג זיהה צד הומוריסטי בדמותו של הרוצח הסדרתי הונקה, אשר לדבריו נעלם רק כאשר נתקף הלה בהתפרצות כעס ורוצח את קורבנותיו.
הוא מסכם את דעתו בטענה כי יש להעריך את אקין על כך שלכל אורך הסרט לא סטה אף לרגע מדרכו הגרוטסקית, כאשר מנגד סרטים כגון שתיקת הכבשים או זודיאק מתרכזים יותר בפן הקרימינולוגי של הפשעים, על אף שגרוטסקיות לבדה אינה מלמדת את הצופים דבר.
מהגרדיאן כתב ביקורת מעורבת במקצת אודות הסרט, בה הדגיש את חשיבותו של צבעו החום, אשר לטענתו מופיע לכל אורכו, ומשרה מעין אווירה של דיכאון עמוק.
בראדשו תהה האם הונקה מוכר בגרמניה כרוצח סדרתי בדומה לדניס נילסן בממלכה המאוחדת או לג'פרי דאהמר בארצות הברית, ומשבח את הסרט על כך שלא האליל אותו כפי שחברת נטפליקס עשתה בסדרתה דאהמר - מפלצת.
, כתב, וציין כי האלימות והמיזוגניה מעוררות החרדה המוצגות בסרט מעוררות תחושה אמיתית של אותנטיות.
הוא סיכם את ביקורתו בדברי שבח ליונאס דאסלר, אשר לטענתו עשה עבודה מוצלחת בתור הונקה, וכתב כי על אף שמבחינה טכנית הסרט הושלם, עדיין נותר בו דבר-מה דל ועקר.
סטפני זכרק מטיים שיבחה את הסרט על כישורי הבימוי שהושקעו בבנייתו המוצלחת, אך טענה שהוא וכי ייתכן שבסופו יחוש הקהל חרטה על כך שצפה בו.
מבין כל הסרטים המועמדים שהשתתפו בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, לדבריה, היה זה הסרט בעל הפוטנציאל הגדול ביותר, .
שיפוטו של אקין, לדעתה, נטש אותו ללא כל הודעה מוקדמת.
הכרה בקרקע (או הכרה טריטוריאלית) היא הצהרה רשמית המכירה בעמים הילידים של המקום.
היא יכולה להיות בכתב, או להאמר, למשל בתחילת אירועים ציבוריים.
מנהג ההכרה בקרקע קיים בקנדה, אוסטרליה וניו זילנד, ולאחרונה (נכון ל-2020) גם בארצות הברית.
הנוהג המודרני של הכרה בקרקע החל בסוף שנות ה-70 באוסטרליה.
בתחילת שנות ה-2000, הכרה בקרקעות הפכה לשכיחה ביבשת זו.
הצהרות דומות הפכו נפוצות בקנדה לאחר פרסום הדו"ח הסופי של ועדת האמת והפיוס בשנת 2015. בארצות הברית, הצהרות אלו הפכו נפוצות יותר ויותר בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים ואחת.
הנוהג המודרני של הכרה בקרקע החל בסוף שנות ה-70 באוסטרליה, כשהוא לובש צורה של טקס "ברוכים הבאים לארץ" , והיה קשור בתחילה בעיקר לתנועות פוליטיות ואמנותיות של ילידי אוסטרליה.
במהלך שנות ה-90, טקס זה, וההכרה בקרקע הקשורה אליו באופן הדוק, הפכו פופולריים יותר, בעקבות קידומם על ידי המועצה לפיוס האבוריג'יני ופסיקת המאבו , בה הכיר בית המשפט העליון של אוסטרליה בבעלות האבוריג'ינית על קרקעות.
בתחילת שנות ה-2000, הכרה בקרקעות הפכה לשכיחה באוסטרליה.
באוסטרליה, טקס ההכרה בקרקע קשור אך שונה מטקס "ברוכים הבאים לארץ".
טקס "ברוכים הבאים לארץ" מבוצע על ידי נציג רשמי של העמים הילידים, כבעלים/אפוטרופוס מסורתי של האדמה שעליה נמצא האדם כרגע, בעוד שאת טקס ההכרה בקרקע יכול כל אחד לבצע.
מנהגים אלה הם דחייה של הרעיון הקולוניאלי של "טרה נוליוס", אשר בוטל על ידי פסיקת מאבו בשנת 1992. טקס "ברוכים הבאים לארץ" הוא טקס המבוצע במטרה להדגיש את המשמעות התרבותית של האזור שסביב לקבוצה הילידית המקומית.
דוגמה לנוסח המשמש באוסטרליה היא:
המתורגם ל"אני (או אנו) מתכנסים היום על האדמה המסורתית של בני <יש להוסיף את שם העם>, אשר זקניהם ואבותיהם היו השומרים על האדמות, המים והימים.
אני (או אנו) מביעים כבוד לזקני העבר וההווה, ולמנהיגי העתיד, ומרחיבים כבוד זה גם לעמים ילידיים אחרים הנוכחים כאן".
בארצות הברית, נוהג ההכרה בקרקע צבר תאוצה החל משנת 2019. המאמצים המוקדמים הגיעו ממוסדות אמנות, מוזיאונים, מוסדות להשכלה גבוהה, ארגונים ללא מטרות רווח, ממשלות מקומיות וכנסיות.
לאחר הצהרת ההכרה בקרקע של השחקן הניו זילנדי טאיקה ואיטיטי בטקס פרס האוסקר בשנת 2020, זכה הנוהג לתשומת לב רבה יותר, הן חיובית והן שלילית.
במקרים מסוימים בארצות הברית, המונח "הכרה בקרקע ובעבודה" אומץ כדי לכלול הכרה בעבדים שהובאו מאפריקה לעבודת כפייה והכרה בצאצאיהם.
בניו זילנד, הכרה בקרקע מכירה בעמים הילידים המאורי והמוריורי.
מילים מאוריות משמשות בדרך כלל בברכות הדוברים, בהכרות בפרסומים ובחקיקה להכרה בנוכחותם ולמען הגנה ושימור השפה והתרבות.
השימוש בשמות מקומות מאוריים לפני אזכור שמות המקומות באנגלית מכיר באופן דומה ביחסי מאוריים עם המקום.
בשנת 2022, הגישה טה פאטי מאורי לפרלמנט של ניו זילנד עצומה המלווה ב-70,000 חתימות, שקראה לשנות את שמה הרשמי של המדינה לשמה המאורי, אאוטארואה.
בקנדה, הכרה בקרקע הפכה פופולרית לאחר פרסום דו"ח ועדת האמת והפיוס משנת 2015, לצד בחירת ממשל בעל רוב ליברלי בראשות ג'סטין טרודו באותה שנה.
ועדת האמת והפיוס גם קבעה כי מערכת פנימיות הילידים במדינה היו מנגנון שניסה לבצע רצח עם תרבותי.
כבר ב-2018 דווח כי כמעט לכל האוניברסיטאות בקנדה הייתה הצהרת הכרה בקרקע.
עד 2019, הצהרות הכרה בקרקע הפכו לנוהג קבוע באירועים, כולל משחקי ליגת ההוקי הלאומית, מופעי בלט וישיבות פרלמנט.
במאי 2025, בתחילת הנאום מן הכס לפתיחת הפרלמנט של קנדה, קרא המלך צ'ארלס השלישי הצהרת הכרה בקרקע המכירה בשטח הפרלמנט כשטח לא מוסדר של שבטי האלגונקין והאנישינאבג .
אף על פי שהשפה האנגלית משותפת למדינות בהן התפתחה הפרקטיקה של הכרה בקרקע, במדינות שונות היא נקראת בשמות שונים:
הכרות באדמה ספגו ביקורת על היותן מחוות ריקות אשר נמנעות מלהתייחס לבעיותיהן של קהילות ילידיות בהקשרן.
הבטחת הדיוק העובדתי של ההכרות יכולה להיות קשה עקב בעיות כמו תביעות קרקע סותרות או חילופי קרקעות לא מתועדים בין מדינות ילידיות.
חלק מהמנהיגים והפעילים של הקהילה הילידית אומרים שהכרות באדמות הן בזבוז זמן, בעוד שאחרים מציעים שהן יכולות להיות צעד ראשון לקראת פעולה לטובת זכויות ילידים.
ב-2010 ביקר ראש ממשלת אוסטרליה טוני אבוט את ההכרה בקרקע כ"השתחוות לפוליטיקלי קורקט".
העיתונאי גריים ווד טען כי הכרה בקרקע הניתנת בכל הקשר מלבד החזרת הקרקע בפועל אינה אלא "קבלה של שודד דרכים", "אקסהיביציוניזם מוסרי" ו"גרסה מזויפת של כיבוד", וכי יש להגביל הצהרות כאלה לאירועים "השומרים על כבודם וכוחם" של הילידים.
קווין גובר , בכיר בהנהלת הסמית'סוניאן, הצהיר כי הצהרות כאלה עלולות, שלא במתכוון, לפגוע בכוחם של אותם עמים שאליהם הן מכוונות מחווה של כבוד, על ידי הדגשת פומבית של היעדרותם הלא רצונית של עמים אלה מאדמותיהם המסורתיות.
הפרופסור קוטצ'ה ריזלינג באלדי ערכה אנלוגיה בין הכרה בקרקע לגנב שגונב מחשב נייד, מסרב להחזירו לבעליו האמיתי, ואז מצמיד אליו לוחית כדי להודות בפומבי בפשעו, כך שבכל פעם שהוא משתמש במחשב הנייד בפומבי, כולם ידעו שזה היה בעבר המחשב של הקורבן – וזו אינה באמת נחמה לקורבן.
באלדי טוענת שעדיף שהאדמה תוחזר, או לפחות שההצהרה תתאר פעולות ספציפיות וקונקרטיות שהקהל יכול לנקוט כדי לסייע לעמים הילידים.
הצהרות קרקע עוררו מחלוקות משפטיות במספר מדינות.
בקנדה, הוגשה ב-2025 תביעה נגד אוניברסיטת קולומביה הבריטית (UBC) על ידי ארבעה פרופסורים ודוקטורנט, שטענו כי הצהרות הקרקע הטוענות כי האוניברסיטה מצויה על קרקע "לא מוסדרת" (unceded), וכן הצהרות בעניין ישראל ופלסטין, הן הצהרות פוליטיות המנוגדות לחקיקה המחייבת את האוניברסיטה להיות סביבה שאינה פוליטית.
ההכרה הבין-לאומית בסומלילנד שנויה במחלוקת מאז שהרפובליקה של סומלילנד הכריזה על עצמה כיורשת החוקית של מדינת סומלילנד, שקיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת ב-26 ביוני 1960 וכאשר הרפובליקה הסומלית קיבלה עצמאות ב-1 ביולי 1960, החליטו שתי המדינות להתמזג למדינה אחת.
סומלילנד נתבעת על-ידי סומליה כחלק בלתי נפרד משטחה.
נכון ל-27 בדצמבר 2025, אחת מתוך 193 (0.5%) המדינות החברות באומות המאוחדות הכירה בסומלילנד.
מדינת סומלילנד, במהלך קיומה קצר הימים בין 26 ביוני 1960 ל-1 ביולי 1960, עד אשר התמזגה יחד עם הרפובליקה הסומלית החדשה לסומליה, זכתה להכרה בין-לאומית מ-35 מדינות ריבוניות.
ב-26 בדצמבר 2025 הפכה ישראל למדינה הראשונה החברה באומות המאוחדות שהכירה בסומלילנד שהוקמה מחדש.
אזור סומלילנד של ימינו נשלט במהלך השנים על-ידי קבוצות שונות, האחרונה שבהן היא סולטנות איסאק, לפני שעבר לשלטון בריטי בשנת 1884. תחת השלטון הבריטי, הגדירה סומלילנד הבריטית את הגבולות אשר כיום טוענת הרפובליקה של סומלילנד כגבולותיה.
ביוני 1960 קיבלה סומלילנד הבריטית את עצמאותה מהממלכה המאוחדת כמדינת סומלילנד.
מספר ימים לאחר מכן, מדינת סומלילנד התמזגה עם טריטוריית הנאמנות של סומלילנד על-מנת להקים את סומליה.
במאי 1991 הכריזה סומלילנד על עצמאות מסומליה.
ב-26 בדצמבר 2025 הפכה ישראל למדינה הראשונה החברה באומות המאוחדות שמכירה ברפובליקה של סומלילנד.
גופים המכירים בסומלילנד כמדינה עצמאית
מדינה או ישותתאריך הכרהמקור26 בפברואר 2020
גופים שלא מכירים בסומלילנד כמדינה עצמאית
מאז חוגגת מדינת ישראל מדי שנה בתאריך עברי זה (או בסמוך לו, על מנת למנוע חילול שבת) את יום העצמאות.
עמדת ארצות הברית ביחס להקמת מדינת ישראל
בממשל נשיא ארצות הברית הארי טרומן, התקיים פולמוס נוקב, בשאלת התמיכה בהקמת מדינה יהודית.
מצד אחד היה מחנה פרו-ציוני בראשות קלארק קליפורד (היועץ הפוליטי הבכיר של הנשיא) ודייוויד נילס , שתמכו בהקמת המדינה מסיבות תאולוגיות וצדק היסטורי ומתוך ראיה שמדינה יהודית, יציבה, דמוקרטית וליברלית, תשרת את האינטרסים של ארצות הברית והמערב במזרח התיכון.
קליפורד כתב "הייתה לי אמונה בישראל עוד לפני שהוקמה, ידעתי שהיא מבוססת על אהבת החירות, שהיא הכוכב המנחה של העם היהודי עוד מימי משה רבנו.
אני מאמין שיש לה עתיד מפואר לפניה, לא רק כאומה ריבונית אלא כהתגלמות האידיאלים הגדולים של הציוויליזציה שלנו".
מצד שני היה מחנה גדול שהתנגד להקמת המדינה, בהובלת מנהל מחלקת האו"ם דין ראסק, צמרת משרד ההגנה בראשות ג'יימס פורסטל ומחלקת המדינה האמריקאית בראשות ג'ורג' מרשל.
התנגדות זו נבעה מסיבות כלכליות ומדיניות הקשורות לאינטרסים של תעשיית הנפט האמריקאית, לקשרים עם העולם הערבי והמוסלמי וגם ממניעים אנטישמיים.
בין המתנגדים להקמת המדינה היהודית לא היו רק בכירי משרד החוץ, אלא לא מעט אישי ציבור יהודים, כמו המוציאים לאור של העיתונים "ניו יורק טיימס" ו"וושינגטון פוסט".
קליפורד מעיד שפורסטל אמר לו "למה החברים שלך בבית הלבן לא חושבים בהיגיון?
יש 30 מיליון ערבים ו-600 אלף יהודים, הם יזרקו את היהודים לים התיכון".
ריצ'רד הולברוק טען במחקרו ש"מתחת לפני השטח הייתה אנטישמיות של כמה מעצבי מדיניות – אם לא של כולם.
העמדה של המתנגדים להכרה בישראל הייתה פשוטה – נפט, כסף והיסטוריה".
אליהו אילת מעיד על דברים שאמר לו אחד מבכירי תעשיית הנפט האמריקאית: "...הציונים בתעמולתם למדינה יהודית בארץ ישראל, חותרים תחת מעמד חברות הנפט...הפועלות במזרח התיכון וביוקרתן בעיניי הערבים...החברות הבריטיות והאמריקניות מאוחדות בדעה שהציונות היא הסכנה הגדולה והרצינית ביותר לאינטרס שלהן בארצות ערב".
ערב ההכרזה העמדה הרשמית של ארצות הברית הייתה נגד הקמת המדינה היהודית ובעד אימוץ של תוכנית נאמנות בין-לאומית זמנית על ארץ ישראל, שתדחה ואף תבטל את הסיכוי להקמת מדינה יהודית בעתיד.
ג'ורג' מרשל – מזכיר המדינה האמריקאי, אף איים כי הוא יתפטר מתפקידו, אם טרומן יכיר בהקמת המדינה.
מרשל כתב ביומנו: "אמרתי בצורה חדה וברורה, שאם הנשיא יפעל לפי העצה של מר קליפורד ואם היו נערכות בחירות, הייתי מצביע נגדו".
אדי ג'ייקובסון, חברו לנשק ושותפו לעסקים של טרומן, סייע באחד משיאי המאבק המדיני, כאשר שיכנע את הנשיא להיפגש עם חיים ויצמן, דבר שסייע בהכרת ארצות הברית במדינה היהודית.
הנשיא הארי טרומן התעלם מעמדת הממסד השלטוני כולו, שיצא כאמור חוצץ נגד הרעיון של הקמת מדינת ישראל.
טרומן העניק לישראל הכרה דה-פקטו מיד עם היוולדה ב-14 במאי 1948.
הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל ידעה שעם סיום המנדט הבריטי יפלשו צבאות ערב הסדירים לארץ כדי למנוע את יישום תוכנית החלוקה של עצרת האו"ם.
על אף הסיכון הרב שבהכרזה על הקמתה של מדינת ישראל העצמאית והריבונית, ולמול אזהרתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ורג' מרשל, ועצות של מדינות שונות לדחות את ההכרזה, החליטה מנהלת העם, בישיבה שהחלה ב-12 במאי 1948 והסתיימה בשעה 1:45 לאחר חצות, להכריז על הקמת המדינה.
לדעתם של היסטוריונים רבים, המסתמכים על ספרו של מזכיר הממשלה הזמנית, זאב שרף, ההחלטה להכריז על הקמת המדינה התקבלה בהצבעה צמודה ובעקבות לחצו של דוד בן-גוריון:
בעד (6): דוד בן-גוריון (מפא"י), משה שרת (מפא"י), אהרן ציזלינג (מפ"ם), מרדכי בנטוב (מפ"ם), משה שפירא (הפועל המזרחי), פרץ ברנשטיין (הציונים הכלליים).
נגד (4): אליעזר קפלן (מפא"י), דוד רמז (מפא"י), פנחס רוזן (עלייה חדשה), בכור-שלום שטרית (ספרדים ועדות המזרח).
נעדרים (3): הרב יהודה ליב הכהן פישמן (המזרחי) ויצחק גרינבוים (הציונים הכלליים), שהיו מרותקים לירושלים במצור, והרב יצחק מאיר לוין (אגודת ישראל) ששהה בארצות הברית.
חוקרים כדוגמת מרדכי נאור ויגאל עילם טוענים כי ההצבעה במנהלת העם לא הייתה על הכרזת המדינה אלא בנושא אחר – האם לקבוע מראש את גבולותיה.
בן-גוריון התנגד לכלול בהכרזת העצמאות את גבולות המדינה ודעתו נתקבלה בהצבעה על חודו של קול, ברוב של חמישה נגד ארבעה.
מגילת העצמאות קובעת כי שמה של המדינה הוא "ישראל".
שם זה מופיע בתנ"ך למעלה מאלפיים פעמים, תחילה כאחד משמותיו של יעקב אבינו.
שמה של המדינה נקבע סמוך להקמתה על-פי הצעתו של דוד בן-גוריון.
בין השמות שנדחו ניתן למנות את "ציון", "ארץ ישראל", "יהודה" ו"עֵבֶר".
השם מייצג את אופייה היהודי של המדינה, בלי ליצור בעיות קשות לזהותם של אזרחים לא-יהודים, ובלי להתחייב לאידאולוגיה או למציאות פוליטית מסוימת.
השם "יהודה" נפסל כדי לשמר הבחנה בין "יהודי" שהוא בן ל, לבין מי שמחזיק באזרחות ישראלית.
כמו כן, השם "יהודה" הוא שמו של חבל ארץ בארץ ישראל שרובו לא היה בשלטון ישראלי עם הקמת המדינה.
השם "ציון" נפסל כיוון שהוא מטשטש את ההבחנה בין "ציוני" – מי שדוגל בעקרונות התנועה הציונית – לבין מי שמחזיק באזרחות ישראלית, וגם על פי התנ"ך, "ציון" הוא שמה השני של העיר ירושלים.
השם "ארץ ישראל" נפסל כדי לשמור על הבחנה בין שטח המדינה לבין האזור הגאוגרפי המכונה ארץ ישראל.
אף על פי כן, גם בשם "ישראל" ישנה אפשרות של ערבוב מושגים; באשר "עם ישראל" הוא כינוי מקובל לעם היהודי בעברית וגם בכמה שפות אחרות.
ישראל, על פי התנ"ך (), הוא שמו האחר של יעקב, ששנים עשר בניו הם אבות כל שבטי ישראל.
השם ישראל מופיע על אסטלה מצרית מימי פרעה מרנפתח (1230 לפנה"ס בקירוב), ושם הוא מתייחס לעם כלשהו שישב בארץ כנען.
השם "עֵבֶר" הוצע על פי ספר בראשית (), שם הוא מוזכר כשמו של אחד מצאצאיו של שם בן נח, וכיוון שממנו אפשר לגזור את התואר "עברי".
כמו כן, השפה העברית מכונה לפעמים "שפת עֵבֶר".
השם "עבר" נדחה מחשש שהוא אינו די ברור, וכיוון שהוא היה מזוהה במידה מסוימת עם תנועת הכנעניות, שהתנכרה לגולה ולזהות היהודיים לטובת יצירת זהות עברית מקומית.
המונח "מדינה" הועדף על פני מונחים אחרים כגון "רפובליקה", כדי לדבוק במונח עברי וכדי להימנע ככל האפשר מהתחייבות לשיטה פוליטית מסוימת.
כמו כן, השימוש במונח "מדינת ישראל" רומז לספרו של הרצל "מדינת היהודים", הנחשב במידה רבה לחיבור המבשר את הקמת מדינת ישראל.
ההכרזה התקיימה בישיבת מועצת העם באולם מוזיאון תל אביב, שבאותה עת שכן בבית דיזנגוף.
תאריך פקיעת המנדט הבריטי היה בליל שבת בתאריך 15 במאי (ו' באייר), אך מתוך רצון להימנע מחילול שבת, הוחלט להקדים את הטקס ליום שישי 14 במאי (ה' באייר) בשעה 16:00, כמה שעות לפני כניסת השבת.
למוזיאון הובאו רהיטים, דגלים ותמונת דיוקן של הרצל.
ציורים ומוצגים שעמדו באולם המרכזי, הועברו לאולמות אחרים.
במקום הציורים שהוסרו, נתלו תמונות בעלות משמעות סמלית, שביטאו את גורל העם היהודי, ובהן: ה"פרעות" של מינקובסקי, ה"גלות" של ש.
הירשנברג ו"היהודי המחזיק בספר־תורה" של מארק שאגאל.
בשעה 13:00 אישרה מועצת העם את נוסח ההכרזה, לאחר ששילבה בין החירויות שנקבעו בו גם את חופש הלשון.
למרות סודיותו של המקום שנבחר, כאשר הגיע בן-גוריון למדרגות המוזיאון, חיכה לו ברחוב קהל רב, עיתונאים וצלמים.
בן-גוריון ירד ממכוניתו והחזיר הצדעה לשוטר שעמד בכניסה.
חברי מנהלת העם ישבו לאורך שולחן שעמד על במה קטנה.
מול השולחן, ישבו חברי מועצת העם על כיסאות שסודרו בשורות ניצבות אליו, גם הם על במה מוגבהת.
שניים מחברי מנהלת העם ועשרה מחברי מועצת העם נעדרו: רובם נותרו בירושלים הנצורה ומיעוטם היה בחוץ לארץ.
מטוס "פייפר" שוגר לירושלים להביא את יצחק גרינבוים, אולם שב לתל אביב בשל קלקול במנוע.
המוזמנים ישבו באולם בחצי גורן: רבנים, זקני היישוב, חברי הוועד הפועל הציוני, ראשי המפלגות, חברי מפקדת "ההגנה", ראשי עיריות, סופרים עורכי עיתונים ואמנים.
האולם הואר על ידי מנורות נחושת תלויות מהתקרה.
בשעה 16:00 הלם בן-גוריון בפטיש על השולחן, הנוכחים נעמדו והחלו בשירה ספונטנית של "התקווה".
לאחר מכן קרא בן-גוריון את הכרזת העצמאות מתוך שני דפים מודפסים.
ההכרזה שודרה ברדיו בכל רחבי הארץ.
לאחר שהכריז בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל, קם הקהל על רגליו ופרץ במחיאות כפיים.
טקס ההכרזה הוקלט במלואו, הוסרט בחלקו על ידי נתן אקסלרוד ואף הועבר בשידור חי על ידי "קול ישראל".
מגילת העצמאות היא המסמך המכונן של מדינת ישראל.
המגילה התוותה את אופייה של המדינה שהוקמה כמדינת היהודים שתקבץ את היהודים מהגלויות ותתייחס לכל תושביה בשוויון ללא הבדל דת, גזע ומין.
בתום ההכרזה בירך הרב יהודה לייב פישמן מימון "שהחיינו וקיימנו" וגל שמחה פרץ באולם ובקרב הקהל שצבא על דלתותיו.
בן-גוריון קרא את מנשר מועצת המדינה הזמנית, שכלל בין היתר צו שביטל את הספר הלבן.
מאחר שאוטה וליש, האמן שהופקד על כתיבת ההכרזה על המגילה, לא הספיק להשלים את המלאכה, חברי מועצת העם חתמו על פיסה של מגילת קלף שרק מאוחר יותר חוברה אליה מגילת העצמאות בשלמותה.
בן-גוריון היה ראשון החותמים, ואחריו חברי המועצה בסדר אלפביתי.
רווחים פנויים הושארו עבור חברי המועצה שנעדרו.
אחרון החותמים היה משה שרת.
על מגילת העצמאות חתמו 37 האישים הבאים:
זאב גולד מאיר גרבובסקי יצחק גרינבוים אברהם גרנובסקי זרח ורהפטיג הרצל רוזנבלום
נחום ניר-רפאלקס אהרן ציזלינג משה קול אליעזר קפלן
צבי סגל יהודה ליב הכהן פישמן דוד צבי פנקס אליהו דובקין מאיר וילנר}}
באולם שבקומה השנייה ישבה התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
המנצח קיבל הוראה לנגן את "התקווה" והצלילים נשמעו באולם המוזיאון מבעד לתקרה.
37 דקות לאחר שנכנס לאולם, שוב הכה בן-גוריון בפטיש על השולחן והפעם קרא: "קמה מדינת ישראל!
לאחר ההכרזה הועבר עותק מגילת העצמאות על ידי עוזרו של מזכיר הממשלה, שלמה קדר, לכספת בנק אפ"ק ברחוב הרצל בתל אביב.
באותו מעמד, נקבעה מועצת העם בת 37 החברים ל"מועצת המדינה הזמנית", ומנהלת העם נקבעה כ.
דוד בן-גוריון, שהיה אז יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית ויושב ראש מנהלת העם, נבחר לראש הממשלה הזמנית.
אחת עשרה דקות לאחר תום המנדט, ב-15 במאי בשעה 00:11 שעון ישראל, 18:11 שעון וושינגטון, הכיר נשיא ארצות הברית הארי טרומן בישראל (הכרה דה פקטו); שלושה ימים לאחר מכן הכירה בה גם מעצמת-העל האחרת, ברית המועצות (הכרה דה יורה).
למחרת ההכרזה פלשו צבאותיהן של חמש מדינות ערב לישראל, והחל השלב השני של מלחמת העצמאות.
הכרונולוגיה המקובלת במסורת היהודית מבוססת על התנ"ך ואחריו על ספרים מסורתיים נוספים – בעיקר על מדרשי האגדה, כפי שרוכזו וסודרו בספר "סדר עולם".
כרונולוגיה זו נהוגה ברוב ספרי תולדות עם ישראל שהתחברו אחרי התלמוד, ובהם: ספר הישר, ספר יוחסין השלם, סדר עולם זוטא, אגרת רב שרירא גאון, ספר הקבלה, שלשלת הקבלה, צמח דוד וסדר הדורות.
הכרונולוגיה של המדרש מתחילה בבריאת העולם ומסתיימת בחורבן בית המקדש השני 3,828 שנים לאחר מכן.
ציון רוב השנים בערך זה הם על פי מניין השנים של בעל סדר עולם רבה, כלומר, שנים שלמות לאדם הראשון, אבל לפי מניין השנים הנהוג כיום – מניין השנים לבריאת העולם – יש להוסיף שנתיים על מניינו של בעל הסדר עולם ושנה אחת למניין הגמרא.
כמו כן, אין להשוות בין מניין השנים המובא כאן למניין השנים בספירה הנוצרית.
פסוקי המקרא בספר בראשית מתארים באיזה גיל הוליד כל אחד מאנשי הדורות שבין אדם הראשון ליעקב את בנו, וכך מאפשרים למנות על פי שנות חייהם את שנות קיומה של האנושות.
יעקב נולד על פי זה בשנה ה-2108. יעקב ירד למצרים בהיותו בן 130, ואם כן עולה שירידת יעקב ובניו למצרים הייתה אחרי שמלאו 2,238 שנים לבריאת אדם הראשון.
בני ישראל היו במצרים 210 שנים, נמצא שיציאת מצרים הייתה בשנת 2448 לבריאת אדם הראשון.
על הפסוק "ועבדום ועינו אותם ארבע מאות שנה" (), מוסבר שהספירה של 400 השנים מתחילה מלידת יצחק (2048).
בית המקדש הראשון נבנה 480 שנה לאחר יציאת מצרים.
בית ראשון עמד 410 שנה.
לאחר מכן יצאו ישראל לגלות בבל שנמשכה 70 שנה.
לאחר מכן נבנה בית המקדש השני שעמד 420 שנה.
על פי נתונים אלו, נס פורים, שהתרחש בשנת 13 למלכות אחשוורוש, (ככתוב במגילת אסתר) היה לאחר שמלאו 3,405 שנים לבריאת אדם.
בפשר אריכות הימים המופלגת של ראשי הדורות הראשונים, כתב רבי סעדיה גאון: "כדי שירבו זרעם...
כדי שיראה כל אחד מהם בנים ובני בנים בחייו".
לעומת זאת, הרמב"ם כתב; "אני אומר שלא היה אותם החיים אלא אותו האיש האמור לבדו, אבל שאר האדם חיו החיים הטבעיים הרגילים, ותהיה הנדירות הזו באותו האדם, אם על ידי גורמים רבים במזונו והנהגתו, או על דרך הנס ונוהג לפי דרכו, ולא ייתכן לומר בו זולת זה".
בדומה לכך כתב ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו; "מזונותיהם היו מוכשרים יותר לגרום לאריכות ימים...
חוץ מזה זיכה אותם אלוהים בחיים ארוכים יותר על צדקתם ועל התועלת שבהמצאותיהם...".
לוח כרונולוגי מאדם עד יעקב
לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית התחילה תקופת המלכים בשנת ב'תתפ"א (879 לפנה"ס), ונמשכה 457 שנה עד חורבן בית המקדש הראשון בשנת ג'של"ח (422 לפנה"ס).
מפרשי התנ"ך וכותבי הדורות מציינים, שישנם מלכים שמספרי שנות מלכותם (המוזכרים בנ"ך) הם שנים "מקוטעות", כלומר, שישנן שנים שנמנו גם למלך הקודם וגם למלך הבא, כיוון שכל אחד מלך בחלק מאותה שנה.
עקב כך, המפרשים נחלקו (בשינויים קלים) לגבי תאריכי שנות מלכותם.
ההשוואה בין הכרונולוגיה המסורתית לכרונולוגיה המדעית מעלה פער של כ-165 שנה.
לפי סדר עולם רבה, בית המקדש השני עמד על תלו במשך 420 שנה.
חורבן בית שני אירע בשנת 70 לספירת הנוצרים, ומכאן שהמקדש השני הוקם בסביבות 350 לפנה"ס.
כיוון שגלות בבל נמשכה על פי הכרונולוגיה המסורתית 70 שנה בלבד, עולה כי חורבן בית ראשון אירע בשנת 420 לפנה"ס.
ואולם, מלכות בבל, שהחריבה את בית המקדש הראשון על פי התיאור המקראי, נעלמה מן העולם קרוב למאה ועשרים שנה קודם לכן (הכיבוש הפרסי אירע בשנת 539 לפנה"ס).
התיארוך המקובל בקרב היסטוריונים לחורבן הבית הראשון הוא 586 לפנה"ס.
קיים אפוא פער של כ-166 שנה בין הכרונולוגיות השונות.
הבעיה תלויה במשך זמנה של האימפריה הפרסית, שלפי הכרונולוגיה המקובלת התקיימה למעלה ממאתיים שנה (539–331 לפנה"ס), ולפי סדר עולם – 52 שנה בלבד.
המדרש מתארך את התקופה הפרסית באופן מינימליסטי, לפי מלכי פרס המוזכרים במקרא בלבד.
כמו כן, בהתאם לברייתא המובאת בתלמוד הבבלי, מניח המדרש שכורש, דריווש וארתחשסתא הם שלושה שמות של מלך אחד.
ד"ר חיים חפץ חקר את אמינותם של המקורות ההיסטוריים הקלאסיים (היסטוריונים הלניסטיים ורומיים), שעליהם ביססו ההיסטוריונים המודרניים את הכרונולוגיה המדעית המקובלת.
בשנת 1991 הוא פרסם את ממצאיו בכתב העת מגדים.
בניגוד לתפיסה המקובלת, טען חפץ כי הכרונולוגיה המסורתית היא הנכונה.
חפץ לא התייחס במחקרו לשיטות תיארוך מדעיות נוספות כגון תיארוך פחמן 14 או תיארוכים אסטרונומיים כמו ליקוי החמה האשורי.
נשתמרו שתי מהדורות שונות של הכרוניקה, כל אחת מהן בכמה עותקים שונים בכתבי יד החל מן המאה ה-14. החל מן המאה ה-18 התקבלה ההשערה כי הקובץ המקורי נערך בידי הנזיר נֶסְטוֹר, אך כיום דעה זו כבר איננה מקובלת.
החיבור נכתב בשפה שהיא גרסה סלאבית-מזרחית לסלאבית כנסייתית, עם "שגיאות מזרחיות" רבות (בדומה לקודקסים סלאביים-מזרחיים אחרים מאותה העת).
לעומת כרוניקות אחרות שנכתבו בידי נזירים אירופאים בימי הביניים, הכרוניקה הרוסית הראשונה ייחודית בהיותה העדות הכתובה היחידה בנמצא להיסטוריה המוקדמת של העמים הסלאביים המזרחיים.
אין מקור המשתווה לדיווח המקיף שלה על אודות ההיסטוריה של רוס של קייב, אם כי הכרוניקה הראשונה של נובגורוד מוסיפה עליה מספר תיקונים משמעותיים.
בנוסף, יש לכרוניקה ערך כדוגמה עיקרית לספרות הסלאבית-המזרחית העתיקה.
הכרוניקה פותחת בסיפור המבול, כפי שנהוג בכרוניקות ביזנטיות רבות בתקופה זו ולפניה.
הסלאבים מתוארים כצאצאיו של יפת בן נח.
החיבור ממשיך בתיאור יציאתם של הסלאבים הקדומים מאזור הדנובה והתיישבותם לאורך נהר הדנייפר ובסביבת אגם אילמן (בה הוקמה מאוחר יותר רפובליקת נובגורוד), כולל תיאור מפורט של נהרות רוסיה ושימושיותם כנתיבי תעבורה, ופירוט השבטים הסלאביים השונים.
אחר כך מתואר ייסודה של קייב, על גבי שלוש גבעות בידי שלושת האחים קי, שצ'ק, חוריב ואחותם ליביד.
העיר נקראה קייב על שם קי הבכור.
הסיפור ממשיך בתיאור הגעתם של הוורנגים לצפון עד להזמנתם של שלושת האחים, רוריק סינאוס וטרובור, למשול בצפון רוסיה.
האחים מובילים את ההגירה של "רוס", רוריק מתיישב בנובגורוד, ושני אחיו מתים כעבור זמן קצר.
רוריק מאשר לשניים מאציליו, אַסְקוֹלְד ודִיר, לנוע דרומה לכיוון האימפריה הביזנטית, אך הם נעצרים בקייב, משתלטים עליה ועל כל המרחב ומשתחררים מההגמוניה הכוזרית.
בהמשך מתוארת עליית אולג מנובגורוד (אולג החכם) לשלטון אחרי רוריק, כיוון שבנו איגור היה קטן.
מסופר על ירידתו דרומה לקייב, רצח אסקולד ודיר באמצעותו כבש את העיר והתבססותו בה כבירת ממלכתו.
הכרוניקה מספרת כי הוא נלחם בביזנטים והכריח אותם לחתום על חוזה שלום, ואחר כך תיאור אגדי מרשים בסגנון הסאגות הנורדיות, כיצד אמרו החוזים לאולג כי ימות בידי סוסו, ולכן הוא החליט כי לא יתקרב אליו יותר - אך לאחר שמת הסוס הוא החליט לבקר את עצמותיו וללעוג על חוזי העתידות.
הוא דרך בבוז על גולגולת הסוס, ומיד ננשך בידי נחש שהתחבא בין העצמות, ומת מהרעל.
תקופת שלטונו של איגור נסיך קייב מתוארת כרבת מלחמות נגד הפצ'נגים, בני שבט ה הסלאבי, והאימפריה הביזנטית.
מסופר כי בסופו של דבר הוא נרצח בידי הדרבליאנים, מה שמשמש כמבוא לסיפור אגדה מפורט בנוסח נורדי על נקמתה העקובה מדם של אולגה אשתו בדרבליאנים, אשר רצחו את בעלה והעזו להציע לה אחר כך להינשא לנסיך שלהם.
מסופר כי היא קברה משלחת דיפלומטית ראשונה בעודם בחיים, "בישלה" משלחת שנייה למוות בתוך סאונה, ואחר כך תקפה את העיירה בה בעלה נרצח, השמידה את כל תושביה ושרפה אותה כליל.
אחר כך מסופר כי היא נסעה לקונסטנטינופול כדי להיטבל לנצרות וחזרה לקייב.
בנה של אולגה, סוויאטוסלב מתואר כמי שזכה להצלחה צבאית מרשימה, ובין השאר כבש את עיר המבצר הכוזרית סארקל , וכבש שטחים ביזנטיים על הדנובה.
בימיו הוצב מצור על קייב (968) בידי הפצ'נגים, אך הוא הספיק לחזור מהדנובה ולהציל את העיר.
אחר כך הוא חוזר דרומה, נלחם בביזנטים ומכריח את הקיסר לשלם כופר, ולחתום על הסכם שלום.
בנוסף מתוארת בפירוט רב (יותר מעשירית הטקסט) המרתו לנצרות של ולדימיר הראשון (986-988) בתהליך רב שלבי, שכלל בין השאר הגעת נציגים של כל הדתות המונותאיסטיות - יהודים, מוסלמים, נוצרים קתולים ונוצרים פרוטסטנטיים, בסיפור דומה מאוד לסיפור התייהדות ממלכת הכוזרים.
בהמשך מסופר בין השאר על דיכוי פולחן האל פֶּרוּן (ראש הפנתאון הסלאבי) ויתר האלילים בקייב, ועל משבר הירושה בקייב לאחר מותו של ולדימיר, ועלייתו לשלטון לבסוף של יארוסלאב החכם.
הכרוניקה ממשיכה לתאר את מעשיהם של השליטים במאה ה-11, ואת המתרחש במנזר המערות מאז הקמתו באמצע המאה.
כתב-היד המקורי של הכרוניקה אבד, והטקסט השתמר רק כחלק מכרוניקות מורחבות ומאוחרות יותר שהמוקדמות שבהן נכתבו סביב 1300. משום כך, אין ספק שהטקסט שבידינו עבר עריכה משמעותית לעומת המקור.
הטקסט השתמר בשני ענפים עיקריים:
הקודקס הלברנטי הועתק בידי הנזיר הניז'גורודי לורנטיוס עבור הנסיך דמיטרי מסוזדל בשנת 1377, מתוך קודקס שנערך עבור מיכאיל מטבר ב-1305, אשר אבד בינתיים.
קודקס זה מכיל כרוניקות עד השנה 1305, כאשר הטטקסט עד שנת 1110 הוא מהכרוניקה הראשונית.
בסוף המאה ה-15 נכתבו שני כתבי יד נוספים שמייצגים ענף דומה אך לא זהה - כרוניקת רדזיוויל, כרוניקת האקדמיה.
הקודקס ההיפאטי מתוארך למאה ה-15, ומכיל כרוניקות עד המאה ה-13, כאשר הטקסט של הכרוניקה הראשונית ממשיך כנראה עד 1118. כתב יד נוסף מענף זה הוא קודקס חלבניקוב שנכתב סביב 1560, וממנו הועתקו כתבי יד נוספים.
חמשת כתבי היד שהוזכרו נחשבים לחמשת כתבי היד הבסיסיים בחקר הנוסח של הכרוניקה, כאשר משתמשים גם בכרוניקת השילוש, שאבדה ונותרו ממנה רק העתקים חלקיים ושחזורים משוערים.
במהלך השנים נערכו מספר מונוגרפיות והוצאות לאור של הכרוניקה – המוקדמת שבהן ב-1767. הפילולוג הנודע אלכסיי שחמטוב פרסם ב-1908 ניתוח טקסטואלי חלוצי של הנרטיב.
מאוחר יותר הוסיפו דמיטרי ליכצ'וב וחוקרים סובייטים אחרים באופן חלקי על ממצאיו.
גרסאותיהם היו ניסיון לשחזר את השלבים קודמים בעריכת הכרוניקה, ומועד חיבורם המקורי.
במאה ה-21 התחדש המחקר הפילולוגי של הטקסט ויצאו מהדורות חדשות מתוך השוואה קפדנית יותר של כתבי היד וניתוח עץ ההתפתחות שלהם, במטרה להתקרב לטקסט כפי שנערך בעשור השני של המאה ה-12 וממנו יצאו הגרסאות השונות שבידינו.
במחקר החדש נוטים לפקפק בהשערות על שלביו הקדומים של הטקסט ומתמקדים בחשיפת גלגוליו מעת כתיבתו ועד לכתבי היד שהגיעו לידינו.
בגרסה הכלולה בקודקס הלברנטי, מופיע קולופון אחרי שנת 1110, ובו נאמר במפורש:
למרות זאת במשך תקופה ארוכה הספר ייוחס על ידי חוקרים באופן מסורתי לנזיר בשם נסטור (בערך 1056 - 1114 לערך), שידוע כמי שכתב לפחות שתי הגיוגרפיות של קדושים, כגון חיי תאודוסיוס הנערץ.
המקור הקדום ביותר לייחוס הזה הוא הפאטריק (Paterik) ממנזר המערות של קייב, שמהדורתו הראשונה מ-1406 כוללת הערה על "נסטור שכתב את הכרוניקה".
במהדורה מאוחרת יותר שנכתבה בשנים 1460-1462, הניח העורך שהכוונה לכרוניקה הראשונה ושיבץ קטעים מהטקסט שהיה בידו כשהוא מייחס אותם לנסטור, ואפילו בגוף ראשון.
כעבור כמאה שנה (סביב 1560) מועתק בקייב (ייתכן שבמנזר המערות עצמו) קודקס חלבניקוב, שמכניס את הייחוס לנסטור לכותרת הטקסט (בכתבי יד קודמים של הקודקס ההיפאטי הייחוס איננו קיים).
ב-1621 הוצג הקודקס לכבוד ביקורו של תאופנס השלישי, פטריארך ירושלים, שקידש דיוקסיה אורתודוקסית חדשה באוקראינה, כחלק מהמאבק בזרם האוניאטי, ואף העתיקו ממנו כתב יד חדש.
בעשורים לאחר מכן, הזכירו יותר ויותר את "הכרוניקה של נסטור" כסמכות חשובה בתעמולה האורתודוקסית.
מלכתחילה היו כלולות בקודקס חלבניקוב שייוחס לנסטור גם כרוניקות מאוחרות, שרבים מהאירועים שתיארו התרחשו במאה ה-12 וה-13, זמן רב לאחר מותו של נסטור.
בהדרגה החלו במרחב האוקראיני לייחס לנסטור כתבים היסטוריים נוספים, כמו הפאטריק עצמו, ואפילו תיאורים מן המאה ה-15, כך שלמעשה כל חיבור מז'אנר הכרוניקה ייוחס לנסטור.
שמו של נסטור לא היה ידוע כלל ברוסיה עד שנות ה-30 של המאה ה-18, כאשר ואסילי טאטישצ'ב מצא לדבריו שני כתבי יד של כרוניקות (שאבדו אחר כך) עם שמו של נסטור בכותרתן.
בהסתמך עליהן ועל טקסטים מקייב שנכתבו במאה ה-17, כמו ההגיוגרפיה "חיי נסטור", הוא כתב פרק על "נסטור והכרוניקה שלו", בספרו "היסטוריה רוסית".
בעקבותיו של טאטישצ'ב הלכו חוקרים נוספים, וכאשר אוגוסט לודוויג פון שולצר, מי שנחשב למומחה הגדול ביחס לכרוניקה הרוסית הראשונה, התייחס אליה באופן חד משמעי בתור "הכרוניקה של נסטור", הייחוס התקבל כמוחלט מבחינה מדעית.
משנות ה-30 של המאה ה-19 ועד 1900 בערך, היה ויכוח אקדמי עז על יצירתו של נסטור, שלא הוכרע, והייחוס לנסטור המשיך להיות מקובל.
באמצע המאה ה-20 התעוררה שוב ביקורת על הייחוס, וניתוח של היחס בין הכרוניקה לשתי ההגיוגרפיות שכתב נסטור הראה כי הסגנון שונה מאוד, ויש סתירות בולטות במידע ההיסטורי הכלול בהן, ובכלל זה מידע ביוגרפי על המחבר והערכה חיובית או שלילית של אישים.
לאור המסקנה הזו, חוקרים מודרניים סבורים כי סילבסטר הוא אכן מי שכתב את הכרוניקה, אם כי ייתכן שהוא המשיך וערך את עבודתו של נזיר עלום שם שקדם לו.
כאמור, בנוסח הלברנטי של הכרוניקה, שמגיע עד 1110, נכתב כי היא נערכה ב-1116 על ידי סילבסטר, אב המנזר של מיכאל הקדוש בוִידוּבִּיצִ'י (Выдубичи).
למרות זאת, הטקסט מכיל מידע רב הנוגע למנזר המערות דווקא.
בנוסף לכך, בנוסח הלברנטי יש שינויים בתיאור השנים האחרונות, ותוספות שמגיעות עד 1118. בעקבות עובדות אלו, סבר אלכסיי שחמאטוב, החוקר הגדול של הכרוניקות הרוסיות, כי הטקסט נערך 3 פעמים בשנים עוקבות:
מהדורה משוערת בידי נזיר ממנזר המערות (לדעת שחמאטוב: נסטור) - סביב השנים 1110-1113.
המהדורה של סילבסטר - בשנת 1116, מהדורה שהשתמרה בקודקס הלברנטי.
עריכה משנת 1118 של מהדורת סילבסטר - מהדורה שהשתמרה בקודקס ההיפאטי.
לטענת שחמאטוב המהדורה השנייה נערכה כדי להציג את הנסיך החדש וולדימיר השני באור טוב יותר לעומת קודמו, ואילו השלישית כדי להחזיר את היוקרה של מנזר המערות, לאחר שהמהדורה הראשונה נגנזה.
המהדורה השלישית נערכה מתוך התמקדות בדמותו של בנו ויורשו של ולדימיר, מסטיסלאב הראשון ("הגדול").
ייתכן כי מחבר ההוצאה החדשה היה יווני, שכן הוא תיקן ועדכן נתונים רבים בנוגע לנושאים הקשורים לביזנטיון.
שחמאטוב שיער גם את קיומם של שלבי עריכה קודמים - "הכרוניקה העתיקה ביותר" נערכה לדעתו ב-1039 לרגל הכרזת קייב כדיוקסיה כנסייתית, ובשנת 1073 נוצרה הכרוניקה הראשונה של מנזר המערות, בה הוסיפו חומר על העשורים האחרונים.
בשנות ה-90 של המאה נערכה מהדורה נוספת, שכוללת גם מידע מכרוניקות שנכתבו בנובגורוד, והיא הבסיס לגרסאות השונות שבידינו, כולל קטעים ששובצו בכרוניקות של נובגורוד ומעידים על קיומה.
ו"מ איסטרין דחה את השערתו של שחמאטוב אודות הכרוניקה של 1039, אך מציין שאכן בשנים 1037-1054 הייתה פריחה ספרותית בקייב.
לדעתו מדובר היה בעיקר בתרגום של ספרים מיוונית לרוסית, שבסיומם נוצר קיצור של ספר ההיסטוריה העולמית של גאורגיוס המרטולוס, אותו המשיכו על ידי תיעוד אירועים רוסיים.
מן המקורות היווניים נלקחה גם השיטה הכרונולוגית, שמונה לבריאת העולם.
רק אחר כך הופרדה ההיסטוריה הרוסית מן ההיסטוריה העולמית ונוצרה הכרוניקה הרוסית הקדומה ביותר.
קרוס ושרבוויץ-ווצור דחו את ההשערות של שחמאטוב ואיסטרין כבלתי מבוססות, ולדעתם צריך להתייחס לכרוניקה כיצירה אחדותית של אדם אחד, מקהילת מנזר המערות, שערך אותה על בסיס מקורות כתובים, כרוניקות יווניות, עדויות שבעל פה וזכרונות.
הם מצביעים על העובדה שעדויות שבעל פה מופיעות בטקסט רק החל מ-1050 בערך, כך שבהחלט ייתכן שאדם אחד אסף את כולן וכתב על פיהן כרוניקה בתחילת המאה ה-12.
מלבד הכרוניקות המשוערות, ניתן להצביע על מקורות נוספים עליהם הכרוניקה מתבססת:
טבלה כרונולוגית שבנתה על בסיס הנתונים מההיסטוריה האוניברסלית שכתב הפטריארך ניקפורוס הראשון מקונסטנטינופול (נפטר ב-829).
ספרי השנים הביזנטיים של יואנס מלאלס מן המאה ה-6 וגיאורגיוס המרטולוס מן המאה ה-9 (ובעיקר מהרחבתו המאוחרת עד 948) וכתבים יווניים נוספים..
בילינות וסאגות נורדיות (בשל הלשון הפואטית בחלק מהטקסט).
הסכמים בין רוס והאימפריה הביזנטית
הפאליה - סיכום של ההיסטוריה התנ"כית מתוך מגמה פולמוסית אנטי יהודית ואנטי מוסלמית.
מסורות עתיקות ועדויות שבעל פה.
ייתכן שהשתמשו גם בתיעוד ובמסורות של ממלכת כוזר היהודית, במיוחד לאור הדמיון בין סיפור ההתנצרות לסיפור ההתגיירות הכוזרי.
הכרוניקה הסלאבית (במקור בלטינית: Chronica Sclavorum; בגרמנית: Slawenchronik) היא כרוניקה פרי עטו של הכומר הלמולד מבוזאו; למעשה, מדובר בהמשך חיבורו של אדם מברמן, "מעשי הבישופים מכנסיית המבורג".
הכרוניקה, בשפה הלטינית, מתארת אירועים הקשורים בשבטים הסלאביים הצפון-מערביים הידועים בשם ונדים, עד לשנת 1171. הכרוניקה הסלאבית היא תיעוד היסטורי משמעותי ביותר של תרבותם ודתם של הסלאבים הפולאבים בתקופה שעד להתנצרותם.
כתיבת הכרוניקה הומשכה בידי האב ארנולד מליבק, אשר האריך אותה עד לשנת 1209.
הכרונולוגיה המצרית היא אחת מאבני הפינה החשובות במדע הארכאולוגיה של העת העתיקה.
כרונולוגיה זו מסדרת את תקופת שלטונם של שושלות הפרעונים במצרים, ועל פיהם גם את סדר האירועים ההיסטוריים בלבנט, במסופוטמיה וביוון.
יצירת כרונולוגיה מצרית אמינה היא משימה הכרוכה בקשיים.
בעוד רוב מכריע של האגיפטולוגים מסכימים על פרטים רבים ועל קווי המתאר הכלליים של הכרונולוגיה, קיימת חוסר הסכמה בין יחידים או קבוצות בתיארוך של אירועים או מלכים מסוימים.
חוסר ההסכמה נע בין מחלוקות סביב שנים בודדות בתקופה המאוחרת, עולה לעשרות שנים בתחילת תקופת הממלכה החדשה, ולבסוף ליותר ממאה בתחילת תקופת הממלכה הקדומה.
ה"כרונולוגיה המצרית הקונבנציונלית" היא בקונצנזוס בקרב החוקרים.
היא ממקמת את תחילת תקופת הממלכה התיכונה במאה העשרים ואחת לפני הספירה.
במהלך המאה העשרים לספירה, הדעה המקובלת בקרב החוקרים לתחילתה של הממלכה הקדומה אוחרה לעומת מה שהיה מקובל בעבר, וכעת ממקמים אותה במאה העשרים ושבע לפנה"ס.
לאחר פענוח אבן רוזטה על ידי החוקר הצרפתי ז'אן פרנסואה שמפוליון, הצטבר חומר רב מתולדותיה של מצרים העתיקה, כולל תיאורים ועדויות אודות הפרעונים שמלכו במצרים.
סידור העדויות הללו לשושלות מלכים מוקדמות ומאוחרות נעשה בעזרת ידיעות שנשאבו מכתבי מנתון, והובאו בספריהם של יוסף בן מתתיהו, סקסטוס יוליוס אפריקנוס ואוסביוס מקיסריה, ובעזרת רשימות חלקיות וקטועות שהתגלו על פפירוסים וקירות מקדשים עתיקים.
הבעיה העיקרית בחקר הכרונולוגיה המצרית היא שהמצרים העתיקים לא השתמשו במערכת תיארוך רציפה אחידה.
תחת זאת, השנים נספרו על פי שנות שלטונו של המלך שמלך בכל תקופה.
כתוצאה מכך, על החוקר לאסוף את רשימת הפרעונים, לקבוע את אורך הזמן שמלכו, ולערוך התאמה תוך התחשבות בתקופת החפיפה עם יורשי העצר.
משיטה זו נובעות הבעיות הבאות:
כל הרשימות של מלכי מצרים, סובלות לפחות מאחת הבעיות הבאות: או שהן מפורטות אבל יש קטעי טקסט שחסרים.
או שהטקסט שלם אבל רשימת המלכים שבו אינה מושלמת אפילו לתקופה קצרה של היסטוריה מצרית.
ישנה אינפורמציה סותרת לגבי אותה תקופת מלוכה בין גרסאות שונות של אותו טקסט; ההיסטוריה שנכתבה על ידי ההיסטוריון המצרי מנתון ידועה רק באמצעות כותבים מאוחרים שציטטו מדבריו, כגון סקסטוס יוליוס אפריקנוס ואוסביוס.
אולם פעמים רבות יש חילוקי דעות משמעותיים בנוגע לפרעונים מסוימים בין הכותבים המאוחרים כתוצאה מגרסאות שונות של הטקסט שהיו לפניהם.
אין מספר מדויק של שנות השלטון כמעט לגבי כל מלכי מצרים.
ייתכן שמלכים מצריים שונים שלטו בו זמנית.
חוסר ידע אם תקופת המלוכה של מלכים מסוימים הייתה בו זמנית או עוקבת, יכול להביא לשינויים גדולים בפרשנות הכרונולוגית.
דרך שימושית להתגבר על החסרים בידע שהוזכרו היא למצוא סינכרון כרונולוגי.
במהלך העשורים האחרונים נמצאו כמה כאלו ברמות שונות של שימושיות ואמינות.
החשובים שבהם הם סנכרון עם הכרונולוגיות האשורית או הבבלית.
למרות שגם סנכרון עם החיתים, כנען, ישראל ובסוף התקופה גם סנכרון עם יוון העתיקה מגיע לידי שימוש.
התקופה המוקדמת ביותר בה נעשה שימוש בסינכרון הוא במאה החמש עשרה לפני הספירה.
אז מצויה בידינו כמות גדולה של התכתבות דיפלומטית בין מלכי מצריים אמנחותפ השלישי ואחנתון לבין מספר ממלכות במזרח הקרוב.
סינכרוניזציה עם מאורעות אסטרונומים: הידועה ביותר מבין אלו היא הראיה מהמחזור הסותי.
בעזרת צו מלכותי מימיו של תלמי השלישי, המורה להוסיף יום בכל שנה רביעית, הסיקו החוקרים שעד זמנו היו השנים המצריות כולן בנות 365 ימים, ללא עיבור שנים וללא כל התאמה אסטרונומית אחרת.
מחזור זה מכונה המחזור הסותי.
המצרים נהגו לציין את נקודת המפגש של סיריוס עם ראש השנה המצרית, מפגש שהתרחש מדי 1460 שנה.
לא ידוע מתי חל ראש השנה הזה, אך המלומד הרומאי קנסורינוס, בן המאה השלישית, מציין כי המפגש האחרון שלפני תקופתו חל בשנת 140 לספירה.
בהסתמך על כך ובעזרת מערכת הנחות מורכבת ומסועפת, טענו חוקרים שהצליחו למקם שלשה פרעונים קדומים באופן מוחלט.
מחקרים מאוחרים יותר שחקו את הביטחון הזה, כאשר הטילו בספק רבות מהנחות היסוד שנעשה בהן שימוש במחקר המחזור הסותי.
כתוצאה מכך מומחים הפסיקו להסתמך על מחזור זה.
רדפורד, בניסיון לתארך את השושלת ה-18, התעלם כמעט לחלוטין מהראיות מהמחזור הסותי, ונשען על סינכרוניזציה בין מצריים לאשור עם סיוע מתצפיות אסטרונומיות אחרות.
תיארוך רדיומטרי באמצעות פחמן 14: בחפירות ארכאולוגיות, שרידים אורגניים מכילים כמות הולכת ויורדת של פחמן 14, בהתאם לזמן שעבר מאז שמתו בעלי החיים או הצמחים שמהם נלקח החומר.
כאשר בעלי חיים מתים הם מפסיקים לצרוך פחמן 14 חדש ומתקיימת דעיכה אטומית באטומי הפחמן 14 שקיימים בהם והם נהפכים לחנקן 14. לכן ככל שיש פחות פחמן 14 בממצא כך הוא יותר עתיק.
ניתן לתארך ממצאים באמצעות שיטה זו ברמה גבוהה של דיוק.
מחקרים שנערכו בשיטה זו, בהם מחקר מקיף ביותר שפורסם בשנת 2010, אימתו את הכרונולוגיה הקונבנציונלית ועזרו להכריע במחלוקות מקומיות.
ההבדלים נובעים מהצטברות נוספת של ידע והבנה מדויקת יותר של הממצאים.
למשל ברסטד הוסיף מלך לשושלת ה־20 שמחקר מאוחר יותר גילה שלא היה קיים.
ברסטד גם האמין שכל השושלות היו עוקבות זו לזו, בזמן שכעת אנו יודעים שכמה מהן התקיימו באותו הזמן.
מתוך כל התיקונים הללו השינוי הגדול ביותר הוא שהממלכה הקדומה מתוארכת כיום לכשלוש מאות שנה מאוחר יותר מבעבר.
החל מתחילת הממלכה התיכונה, בשנת 2100 לפני הספירה, הפער בין הערכות החוקרים מצטמצם לטווח של 20-50 שנה.
שימוש בכרונולוגיה המצרית לתיארוך בארצות אחרות
ויליאם פלינדרס פטרי היה הראשון שהחל לתארך ממצאים ארכאולוגיים חוץ־מצריים באמצעות הכרונולוגיה המצרית, ובעקבותיו צעדו ארכאולוגים רבים נוספים.
השיטה לפיה נקבעו כרונולוגיות של עמים אחרים בעזרת הכרונולוגיה המצרית, מתבססת על העובדה שחפצים, חרפושיות ופסלונים מצריים רבים היו נפוצים על פני כל ארצות המזרח התיכון, יוון וארצות נוספות בצפון אפריקה.
מכיוון שהכרונולוגיה המצרית כבר נקבעה, כאשר התגלו בחפירות ארכאולוגיות ממצאים מצריים שונים, הם תרמו לקביעת זמנה ההיסטורי של השכבה בה התגלו.
באופן זה לימדו הממצאים המצריים גם על גילם ותקופתם של כלי חרס בעלי אפיונים ייחודיים, דוגמה לכלים כאלה הם כלי אבידוס המתארכים את השכבה בה נמצאו לתקופת הברונזה הקדומה ב וג'.
כאשר התגלו כלי החרס הללו בשכבות מסוימות, קבעו החוקרים את גיל השכבה ולמדו על אירועי התקופה בעזרת הממצאים האחרים שנתגלו באותה שכבה סטרטיגרפית.
באופן זה הניחו פטרי וויליאם פוקסוול אולברייט, מראשוני הארכאולוגים שחפרו בארץ ישראל, את יסודות התיארוך הארכאולוגי־היסטורי בארץ ישראל.
רשימה חלקית של רשימות פרעונים קדמוניות
מקורות בהם משתמשים כדי לבנות את רשימת הפרעונים כוללות:
אבן פלרמו – שבר אסטלה הכוללת רשימות מלכים מהשושלת הראשונה ועד החמישית.
רשימת המלכים מטורינו – פפירוס מתקופת רעמסס השני הכולל רשימה של רוב המלכים עד תקופתו
האגיפטיקה של מנתון מהמאה השלישית לפניה"ס וכוללת רשימות מלכים
רשימת המלכים מאבידוס – רשימה "מצונזרת" הכוללת 76 מלכים ופרעונים מהשושלת הראשונה ועד השושלת ה־19 שנמצאה באבידוס.
רשימת המלכים מכרנך – כוללת 61 מלכים, אך רק 39 עדיין קריאים.
אבן דרום סקרה – על מכסה הסרקופג של המלכה אנח'סנפפי הראשונה הכוללת רשימת מלכים מהשושלת השישית
לוח סקארה – רשימה הכוללת מלכים ל מלאה מהשושלת הראשונה ועד ה־19.
הכומר ארכיבד סייס השווה בין הרשימות השונות בספרו The Ancient Empires of the East מ־1984 בנוסף לרשימות שנמצאו אצל הרודוטוס, דיודורוס סיקולוס, ארטוסתנס, ואפילו רשימה מוזרה המשויכת ל"סופרים ערביים".
הַכְּרֻבִים הוא הכינוי לפסל בצורת זוג כרובים עשוי זהב שניצב מעל הכפורת המכסה את ארון הברית במשכן.
בנוסף, תמונתם של הכרובים הייתה רקומה גם על גבי יריעות המשכן כלפי פנים וגם על הפרוכת.
כרובים נוספים ניצבו גם בקודש הקודשים שבמקדש שלמה.
כרובים אלה היו בגובה 10 אמות ועשויים עץ שמן מצופה זהב ותחת כנפיהם הונח ארון העדות.
בנוסף, תמונת הכרובים הייתה רקומה על הפרוכת ומפותחת על קירות הבית, על דלתות ההיכל, על הדביר ועל המכונות.
גם בתבנית המקדש בחזון יחזקאל נזכרות תמונות הכרובים על קירות הבית ודלתותיו.
כרובי המשכן היו עשויים זהב, כנפיהם פרושות מעלה וסוככות על הכפורת.
כרובי מקדש שלמה עמדו בדביר שרוחב כל אחד מקירותיו 20 אמה.
הם היו עשויים עץ זית מצופה זהב, קומתם עשר אמות, ועשר אמות כנפי כל אחד מהם, כך שיחדיו נפרשו מקיר לקיר:
במקרא, מלבד תיאורם של הכרובים כנושאי כנפיים ובעלי פנים, אין שום התייחסות למראם אלא למקום הצבתם בלבד.
המקרא מציין כלאחר יד, כי קיים הפרש בין צורת בקר לבין צורת כרובים, וקשה להניח כי מדובר באותה צורה:
מנגד, מהשוואה בין שתי מראות ספר יחזקאל, ניתן להבין כי פני שור דומים לפני כרוב:
התלמוד ער להשוואה זו, אך דוחה אותה, ומסביר כי הכרוב הוא צורת ילד אנושי.
אצל יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים אין אזכור למראה הכרובים אלא אך ורק על דרך הצבתם.
במקום אחר, הוא אומר שהכרובים הם ללא דמות גשמית בת תיאור.
בספרות חז"ל קיימת דעה מוצקה ומצוטטת רבות, כי פני הכרובים היו דומים לפני ילדים.
התלמוד דן בנוגע לזווית הצבתם תוך לימוד מפסוקי ספר מלכים, האם הכרובים היו "מעורין זה בזה" או פונים כלפי קירות הבית.
גם בקרב החוקרים המודרניים יש הסבורים כי הכרובים הם נערים בעלי כנפיים או נערות בעלות כנפיים וזאת בהשפעת תמונות מצריות מאותה תקופה.
אחרים סבורים שצורתם דומה לצורתם של השוורים המסופוטמיים (למסו).
ישנם גם המשערים שמראיהם דומה למראה הספינקס וזאת על סמך תבליטים ופיתוחי שנהב מאותה תקופה בארץ ישראל ובסוריה.
ההשערות שמדברות על בעל חיים בעל ארבע רגליים לא מתיישבות עם דברי המקרא במלכים א' המתאר את קומתם של הכרובים.
בעלי חיים בעלי ארבע רגליים בולטים דווקא באורכם.
באופן כללי גרסו חז"ל כי המשכן משמש להשראת שכינה בארץ, עיקר עניינו נתינה מן הלב, וכל חלק בו מלמד על נדבך בצורת הנתינה של האדם ודמות העולמות הרוחניים.
המשכן וכליו, לפי תפיסה זו מצביעים על היכולת לממש את האמונה בדרך הנכונה אשר טבועה באדם אך תלויה ברצונו, ושראשיתה היא על ידי נדיבת הלב: לפי תפיסת היהדות כל שניתן לאדם הוא מאת ה' יתברך ונועד רק כדי לתת לו הזדמנות לעבוד את ה'.
המשכן כמקום של תרומה והקרבה, מסמל מהות זו, ומעיד על לב ליבה – הנתינה מן הלב.
כהסבר חז"ל, נתינה שאינה נעשית בלב שלם אינה כלל בגדר נתינה, באשר, כהסברו של חתם סופר:
הכרובים כחלק מן המשכן מסמלים רובד בעבודת השם, או צורה מצורות נתינת הלב הטבועות באדם.
חז"ל גרסו כי הכרובים המעורים מסמלים את חיבת ישראל לאל המושוות לחיבת זכר ונקבה:
פילון האלכסנדרוני ראה בשני הכרובים שתיים ממידותיו של הקדוש ברוך הוא – מידת הדין ומידת הרחמים (חיי משה ג 8);
בשל מיקומם בקודש הקודשים כונה אלוהי ישראל 'יושב הכרובים'.
הכרזת איסלאז (ברומנית: Proclamația de la Islaz) הייתה תוכנית שפרסמו יוזמי מהפכת 1848 (ולאכיה).
ב-9 ביוני 1848 הקריא יון הליאדה רדולסקו את ההכרזה והמהפכנים הוולאכיים אישרו אותה.
כעבור יומיים, ב-11 ביוני, תחת לחץ ההמונים, קיבל אותה גם השליט, גאורגה ביבסקו.
בהכרזה נכללו 22 סעיפים וביניהם:
בחירתו של שליט אחראי לתקופה של 5 שנים
אמנציפציה של הישראליטים וזכויות פוליטיות ליתר בני המולדת בעלי דת אחרת
ביטול עונש המוות להלכה ולמעשה
חינוך שווה לרומנים משני המינים
הכרוניקה של נבונאיד היא כרוניקה המתארת את שנות מלכותו של נבונאיד, אחרון מלכי בבל העצמאיים לפני הכיבוש הפרסי.
הכרוניקה כתובה על גבי לוח חמר, מעריכים שבשלמותה היא כללה כמה מאות שורות, אולם כיום נותרו ממנה רק 75 שורות מקוטעות.
למרות זאת הכרוניקה היא המקור האמין ביותר לכיבוש בבל בידי כורש.
כמעט כל האירועים המוזכרים בכרוניקה מתרחשים בבבל, אם כי מדי פעם נזכר גם אירוע שהתרחש באחת המדינות הסמוכות, כך לדוגמה קרב הגבול הפרסי בין כורש לאסטיאגס.
הכרוניקה נרכשה בשנת 1879 בידי המוזיאון הבריטי והיא מוצגת שם עד היום.
היא אוזכרה לראשונה בידי הנרי רולינסון, בשנת 1880, במגזין "אתנאום" תחת הכותרת "האנאלים של נבונאיד" ושנתיים מאוחר יותר תורגמה לאנגלית לראשונה.
ומאז תורגמה לאנגלית מספר פעמים בין היתר בידי סידני סמית, (Sidney Smith) לאו אופנהיים (Leo Oppenheim), ואמיליה קורט .
הכרוניקה האנגלו-סקסונית היא הכרוניקה הגדולה ביותר שנכתבה באנגליה האנגלו-סקסונית.
הכרוניקה מהווה רשימת אירועים מפורטת המתעדת בסדר כרונולוגי את ההיסטוריה של אנגליה בתקופה האנגלו-סקסונית וכן בתקופה של כמה מאות שנים קודם לכן, לרבות התקופה הרומית.
בכמה מחלקיו המקור נחשב לאמין, אך לא פעם האובייקטיביות שלו מוטלת בספק.
לנוכח השוואה למקורות אחרים מימי הביניים, אפשר להיווכח כי לעיתים הכרוניקה משמיטה אירועים חשובים, מספקת גרסאות חד צדדיות לאירועים אחרים, וכוללת סתירות לא מעטות בין חלקיה.
מלאכת הכתיבה החלה בממלכת וסקס בימיו של המלך אלפרד הגדול במהלך המחצית השנייה של המאה ה-9. תחילה, כללה הכרוניקה תיעוד בדיעבד של תולדות בריטניה משנת 60 לפנה"ס, סמוך לעת הגעת הרומאים לבריטניה.
בהמשך מפורטים אירועים שונים אשר אירעו בתקופה הרומית והאנגלו-סקסונית, עד לעת חיבור הכרוניקה.
לאחר מכן, כותבים הוסיפו לאורך השנים, בדרך כלל אחת לכמה חודשים, אירועים עדכניים.
תיעוד אירועים אלו נעשה בזמן אמת וסמוך לעת התרחשותם.
גרסאות שונות של הכרוניקה המשיכו באופן זה לתעד אירועים בתולדות בריטניה עד לשנת 1154, כמאה שנה לאחר הכיבוש הנורמני.
כיום ברשות החוקרים תשעה כתבי יד של הכרוניקה, המהווים ככל הנראה עותק של המסמך המקורי שאבד עם השנים.
כתבי יד אלו נמצאו במאות השנים האחרונות ברחבי מנזרים שונים לרוחבה של אנגליה.
שבעה מתוך תשעה כתבי היד נמצאים כיום בספרייה הבריטית, אחד נוסף שוכן בספרייה הבודליינית, והכתב הנותר ממוקם באוניברסיטת קיימברידג'.
כל כתבי היד של הכרוניקה האנגלו-סקסונית שנמצאים כיום בידינו מהווים עותקים של גרסאות קודמות יותר, אשר בתורם הם גרסאות של הטקסט המקורי.
אף על פי שהתאריך והמיקום המדויקים של כתיבת הכרוניקה אינם ידועים, ישנה תמימות דעים בקרב החוקרים כי הגרסה המקורית נכתבה במאה ה-9 בממלכת וסקס, ככל הנראה בחצרו של המלך אלפרד הגדול.
לאחר כתיבת הגרסה המקורית של הכרוניקה, נוצרו עבורה מספר עותקים אשר הופצו למנזרים שונים ברחבי אנגליה, זאת על מנת לשמר אותם.
עם השנים הגרסה המקורית אבדה וכך גם חלק מהעותקים שלה, ובמקביל העותקים עצמם זכו לגרסאות חדשות, מהן יש לנו כיום תשעה.
מתוך תשעה כתבי היד של הכרוניקה האנגלו-סקסונית אשר שרדו עד ימינו, שבעה כתובים במלואם באנגלית עתיקה.
כתב יד נוסף, תמצית קנטרברי הדו-לשונית (גרסה F), כולל טקסט כפול וזהה הן באנגלית עתיקה והן בלטינית.
כרוניקת פטרבורו (גרסה E), משלב לצד טקסט מוקדם יותר באנגלית עתיקה גם טקסט מאוחר יותר באנגלית תיכונה.
גרסאות של הכרוניקה האנגלו-סקסונית ששרדו עד ימינו גרסה שם רשמי מיקום מקורי מיקום נוכחי A כרוניקת וינצ'סטר Winchester Chronicle וינצ'סטר אוניברסיטת קיימברידג', קיימברידג' B כרוניקת אבינגדון 1 Abingdon Chronicle I אבינגדון
כאמור, כל כתבי היד של הכרוניקה האגנלו-סקסונית שנמצאים כיום בימינו נובעים ממקורות מוקדמים יותר ומהווים עותקים של מקורות אלו.
בהשפעת הטקסט המקורי, נכתבו בשלהי המאה ה-9 שלושה חיבורים קדומים שונים: ספר השנים של סנט נאוטס, חיי המלך אלפרד וכרוניקת אתלווירד.
במקביל זכה הטקסט המקורי לעותקים רבים.
אחד העותקים התפתח ככל הנראה מוקדם יחסית אל כרוניקת וינצ'סטר (גרסת A).
בין השנים 1001 ו-1013 וינצ'סטר הועתקה אף היא, והעתק זה מכונה כיום כרוניקת וינצ'סטר (גרסת A2).
עותק נוסף של הטקסט המקורי של הכרוניקה, אשר שימש גם את כתיבת חיי המלך אלפרד, הועתק לגרסה מאוחרת יותר.
על בסיס גרסה זאת, אשר לא קיימת כיום, נכתבו במקביל כרוניקת אבינגדון 1 (גרסה B) וכרוניקת אבינגדון 2 (גרסה C) במהלך אמצע המאה ה-11 במנזר אבינגדון.
מהגרסה עליה התבססו כרוניקות אבינגדון, התפתחה גרסה נוספת, ככל הנראה בנורת'מבריה.
גרסה זאת אשר אבדה עם השנים ומכונה הגרסה הצפונית, היוותה את הבסיס לעותק מאוחר יותר – כרוניקת פטרבורו (גרסה E).
כרוניקה מאוחרת אחרת, כרוניקת ווסטר (גרסה D), היוותה כנראה שילוב של הגרסה הצפונית יחד עם חיבור חיצוני, ההיסטוריה הכנסייתית של בדה ונרביליס.
לצד כל אלו, גרסה מאוחרת ויוצאת דופן של הכרוניקה האנגלו-סקסונית, תמצית קנטרברי הדו-לשונית (גרסה F), התפתחה כנראה הן מהגרסה הצפונית של הכרוניקה והן מכרוניקת וינצ'סטר (גרסה A).
מוצאם של הקטע הקוטוניאני (גרסה H) וכרוניקת שולחן חג הפסחא (גרסה I) אינו ידוע במדויק, אך בדומה לשאר הגרסאות הן התפתחו מעותקים קדומים יותר.
הכרונולוגיה של היקום מתארת את ההיסטוריה של היקום מרגע היווצרותו עד להווה, עם תחזית לעתיד הרחוק.
לפי תאוריית המפץ הגדול, היקום היה דחוס וחם לאין שיעור, ומאז הוא מתפשט.
התנאים ששררו ביקום החדש היו כה קיצוניים והתהליכים כה רבי עוצמה, שהוא עבר יותר שינויים בשנייה הראשונה להיותו מאשר במיליארדי השנים שחלפו מאז.