tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ררד דמיאנו ג'וניור, בנו של במאי "גרון עמוק", ואריק דנוויל שהיה הביוגרף של לאבלייס, סיפרו ל"ריאלטו ריפורט" שהתסריט ערבב בין התעללות בתוך מערכת זוגית לבין היחס לו זכו השחקנים בתעשיית סרטי הפורנו.
אלבום הפסקול של "לאבלייס" יצא לאור ב-9 בספטמבר 2013.
טימותי לי מקנזי , הידוע יותר בשם הבמה שלו לאברינת' (Labrinth), הוא זמר-יוצר, ראפר ומפיק מוזיקלי בריטי.
ב-7 ביוני 2010, הוא התארח בסינגל "Frisky" של טייני טמפה.
הסינגל הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד הסינגלים האירי, למקום הראשון במצעד הסינגלים הסקוטי ומצעדי סינגלי ואלבומי ה-R&B הבריטיים, ולמקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה מ-BPI.
ב-27 בספטמבר 2010, הוא הוציא את הסינגל "Let the Sun Shine".
הסינגל הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד הסינגלים הסקוטי ומצעד הסינגלים הבריטי.
ב-3 בינואר 2011, הוא התארח בסינגל "Let It Go" של דוולין .
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-19 במצעדי סינגלי ואלבומי ה-R&B הבריטיים, ולמקום ה-59 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-22 בספטמבר 2011, הוא הוציא בשיתוף פעולה עם טייני טמפה את הסינגל "Earthquake".
הסינגל הגיע בשיאו למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, מצעד הסינגלים הסקוטי ומצעדי סינגלי ואלבומי ה-R&B הבריטיים.
כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה כפולה מ-BPI ובאישור הקלטה מסוג פלטינה מרובעת מ-ARIA.
ב-18 בנובמבר 2011, הוא הוציא כחלק מ-The Collective, גרסת כיסוי לשיר "Teardrop", שבוצע במקור על ידי מאסיב אטאק.
גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום השביעי במצעדי סינגלי ואלבומי ה-R&B הבריטיים, למקום ה-24 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-30 במצעד הסינגלים הסקוטי.
ב-16 במרץ 2012, הוא הוציא את הסינגל "Last Time".
הסינגל הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הסינגלים הסקוטי ומצעד הסינגלים הבריטי ולמקום הראשון במצעדי סינגלי ואלבומי ה-R&B הבריטיים.
כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג כסף מ-BPI.
ב-2 באפריל 2012, הוא הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, Electronic Earth.
האלבום הגיע בשיאו למקום השני במצעד האלבומים הבריטי ומצעדי סינגלי ואלבומי ה-R&B הבריטיים.
כמו כן, האלבום זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה מ-BPI.
ב-7 במאי 2012, הוא הוציא את הסינגל "Express Yourself".
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-17 במצעד הסינגלים הסקוטי ולמקום ה-12 במצעד הסינגלים הבריטי.
כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג זהב מ-BPI.
ב-9 בספטמבר 2012, הוא הוצאי את הסינגל "Treatment".
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-55 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-12 במצעדי סינגלי ואלבומי ה-R&B הבריטיים.
ב-14 בספטמבר 2012, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, iTunes Festival: London 2012. ב-18 באוקטובר 2012, הוא הוציא בשיתוף פעולה עם אמילי סאנדיי את הסינגל "Beneath Your Beautiful".
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-34 בבילבורד הוט 100, למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום הרביעי במצעדי סינגלי ואלבומי ה-R&B הבריטיים.
כמו כן, זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה כפולה מ-BPI, באישור הקלטה מסוג פלטינה מ-RIAA ובאישור הקלטה מסוג פלטינה מחומשת מ-ARIA.
ב-3 בדצמבר 2012, הוא התארח, לצד אטה בונד , בסינגל "Playing with Fire" של פלאן בי .
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-78 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-1 בפברואר 2013, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Atomic.
ב-27 באוגוסט 2013, הוא הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו, Beneath Your Beautiful.
המיני-אלבום הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד ה-Heatseekers.
ב-2 בפברואר 2014, הוא התארח בסינגל "Lover Not a Fighter" של טייני טמפה.
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-30 במצעד הסינגלים האירי, למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי ומצעד הסינגלים הסקוטי, ולמקום החמישי במצעדי סינגלי ואלבומי ה-R&B הבריטיים.
ב-28 בספטמבר 2014, הוא הוציא את הסינגל "Let It Be".
הסינגל הגיע בשיאו למקום הראשון במצעדי סינגלי ואלבומי ה-R&B הבריטיים, למקום התשיעי במצעד הסינגלים הסקוטי ולמקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-23 בנובמבר 2014, הוא הוציא את הסינגל "Jealous".
הסינגל הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הסינגלים הסקוטי ולמקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה מ-BPI, באישור הקלטה מסוג פלטינה כפולה מ-IFPI Danmark ובאישור הקלטה מסוג פלטינה משולשת מ-ARIA.
ב-22 במרץ 2015, הוא התארח בסינגל "Higher" של סיגמא.
הסינגל הגיע בשיאו למקום השישי במצעד הסינגלים הסקוטי, למקום ה-12 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי.
ב-18 במרץ 2016, הוא הוציא בשיתוף פעולה עם קייגו את הסינגל השיווקי "Fragile".
הסינגל השיווקי הגיע בשיאו למקום הראשון בנורווגיה ולמקום ה-26 במצעד הדאנס הבריטי.
ב-15 בנובמבר 2016, הוא התארח בסינגל "Make Me (Cry)" של נואה סיירוס.
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-46 בבילבורד הוט 100 ולמקום ה-88 במצעד הסינגלים הבריטי.
כמו כן, הסינגל זכה באישור הקלטה מסוג כסף ואישור הקלטה מסוג פלטינה כפולה מ-BPI ו-RIAA, בהתאמה.
ב-25 במאי 2017, הוא התארח בסינגל "To Be Human" של סיה.
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-117 בצרפת ולמקום ה-12 בארצות הברית.
ב-21 ביוני 2017, הוא הוציא כחלק מ-Artists for Grenfell, גרסת כיסוי לשיר "Bridge over Troubled Water", שבוצע במקור על ידי סיימון וגרפונקל.
גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ומצעד הסינגלים הסקוטי.
ב-10 באוגוסט 2018, הוא הוציא בשיתוף פעולה עם ניקי מינאז' ואמינם את השיר "Majesty".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-31 במצעד הסינגלים הבריטי, למקום ה-58 בבילבורד הוט 100, למקום השישי בניו זילנד, ולמקום ה-25 במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-30 ביוני 2019, הוא הוציא בשיתוף פעולה עם זנדאיה את הסינגל "All for Us".
הסינגל הגיע בשיאו למקום התשיעי ביוון ושוודיה, למקום ה-52 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום ה-40 במצעד השירים הדיגיטליים.
כמו כן, השיר זכה באישור הקלטה מסוג כסף מ-BPI, ובאישור הקלטה מסוג זהב מ-SNEP, ZPAV ו-IFPI Greece.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-78 בבילבורד 200, למקום ה-68 במצעד האלבומים הבריטי ולמקום השני במצעד אלבומי הפסקול.
כמו כן, זכה באישור הקלטה מסוג זהב מ-IFPI Danmark, RMNZ ו-RIAA.
ב-22 בנובמבר 2019, הוא הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Imagination & the Misfit Kid.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-151 בבילבורד 200.
ב-28 בפברואר 2022, הוא הוציא בשיתוף פעולה עם זנדאיה את הסינגל "I'm Tired".
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-47 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-53 בבילבורד הוט 100. ב-22 באפריל 2022, הוא הוציא את אלבום הפסקול Euphoria Season 2 Official Score (From the HBO Original Series).
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-162 בבילבורד 200 ולמקום השלישי במצעד אלבומי הפסקול.
ב-7 באפריל 2023, הוא הוציא בשיתוף פעולה עם בילי אייליש (ללא קרדיט) את הסינגל "Never Felt So Alone".
הסינגל הגיע בשיאו למקום השלישי בשוודיה, למקום ה-33 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-52 בבילבורד הוט 100. ב-28 באפריל 2023, הוא הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Ends & Begins.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-144 בבילבורד 200, ולמקום ה-78 במצעד האלבומים הדיגיטליים הבריטי.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2024פרס גראמיביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה"Never Felt So Alone"
לאדאניבה הוא צמד מוזיקת עולם צרפתי-ארמני שנוסד ב-2019, ומורכב מהזמרת הארמנית ז'קלין בגדסריאן והרב-נגן הצרפתי לואי תומאס.
ייצג את באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Jako".
לאחר שבילו יחד בלילה אחד החליטו בגדסריאן ותומא להקים את הצמד המוזיקלי.
בגדסריאן נולדה ב-1997 בארמניה, וגדלה במינסק שבבלארוס.
בשנת 2014 היגרה עם אמה לצרפת.
תומאס נולד ב-1987 למשפחת מוזיקאים ידועי-שם.
הוא למד ג'אז בקונסרבטוריון המקומי בעירו.
במהלך 2020, בעיצומה של מגפת הקורונה העולמית, פרסם הצמד שני סינגלים "Vay Aman" ו-"Zepyuri Nman", שזכו להצלחה רבה, במיוחד בארמניה.
באותה שנה פורסם המיני-אלבום הראשון שלו, Ladaniva.
לאחר מכן יצא גם "Kef Chilini", שהגיע ל-18 מיליון צפיות ביוטיוב תוך מספר חודשים.
בשנת 2023 יצא אלבום הבכורה של הצמד, שנשא את אותו השם של יצירתו הקודמת, Ladaniva.
ב-9 במרץ 2024 הוכרז על ידי תאגיד השידור הארמני כי השניים נבחרו לייצג את המדינה באירוויזיון 2024, שנערך במאלמה שבשוודיה.
ב-13 במרץ יצא שירם לתחרות, "Jako".
הם התחרו בחצי הגמר השני, שהתקיים ב-9 במאי, בו דורגו במקום השלישי עם 137 נקודות.
הגמר שודר ב-11 במאי, ובסופו דורגו במקום השמיני עם 183 נקודות – התוצאה הטובה ביותר של ארמניה מאז אירוויזיון 2016. ב-14 ביוני 2024 פרסם הצמד את אלבומו השני, Ladaniva (Postcards).
לאג'נה הוא מבנה המצוי באוזן האדם ובעלי חיים אחרים.
באוזן, הקצוות של הדוקטה הקוכליארית (ductus cochlearis) סגורות; החלק העליון נקרא לאג'נה והוא מחובר לקופולה הקוכליארית (cupula) בחלק העליון של ההליקוטרמה (helicotrema); החלק התחתון מונח בחלק האחורי במערכת שיווי המשקל (הווסטיבולה, vestibule), שבמרכז מבוך העצם (Bony labyrinth).
הלאג'נה היא חלק ממערכת שיווי המשקל בדגים ובדו-חיים.
היא מכילה אוטולית (בשם אסטריסקי, asterisci – אוטולית היא מבנה סידן פחמתי בסקולה (Saccule) שבאוזן הפנימית).
בדגים, הלאג'נה מעורבת בשמיעה וברישום התאוצה הליניארית האנכית, ובדו-חיים – רק ברישום התאוצה הליניארית.
ערך זה בגרסתו האנגלית משלב טקסט ברשות הרבים מעמוד 1054 במהדורה ה-20 של האנטומיה של גריי (1918).
לאדינו היא שפה רומאנית יהודית המדוברת על ידי צאצאי מגורשי ספרד (בעיקר יהדות הבלקן), וידועה גם בשמות "ספאניולית" (בעברית), "ג'ודיזמו", "Judeoespañol" שנהגה ג'ודאו-איספניול, ספרדית־יהודית, או רק אספאניול – בשפת הלאדינו המדוברת.
לאדינו הוא השם הנפוץ ביותר כיום ללשון "הספרדית-היהודית", והיא נכתבה באלפבית עברי או לטיני.
בעבר, המונח לאדינו היה לשפה ששימשה לתרגום כתבי קודש בלבד הכתובה באותיות רש"י או באותיות מרובעות (אותיות "דפוס"), שפה שיוחדה לכתיבה והייתה שונה משפת הדיבור.
מקורה של הלאדינו בניב קסטיליאני של הספרדית במאה ה-15, שבו דיברו יהודי ספרד.
הם שילבו בשפה המקומית גם יסודות בעברית ובארמית.
אחרי גירוש יהודי ספרד ב-1492, והגירתם לרחבי האימפריה העות'מאנית, הפכה הלאדינו לשפה יהודית נפרדת, שדוברה בעיקר על ידי יהודי אנטוליה וחבל הבלקן, לרבות ולאכיה.
גם בקרב יהדות מצרים, ארץ ישראל, תוניסיה ומרוקו היו דוברי לאדינו (לאחרונים היה ניב מיוחד של השפה בשם חכיתיה), אך לרוב המגורשים שהיגרו לחלקיה הערביים של האימפריה העות'מאנית עברו לדבר בערבית יהודית על ניביה השונים, בדומה ליהודים שחיו שם קודם לכן, ולא שימרו את הלאדינו.
מאוחר יותר עברו דוברי הלאדינו בהדרגה לדבר שפת המדינה, אך המשיכו בשימושים ליטורגיים בלאדינו כדוגמת תרגום ההפטרה לתשעה באב.
בשואה נמחו קהילות יהודיות דוברות לאדינו, בעיקר באזור הבלקנים ובראשן קהילת העיר סלוניקי, שנקראה ירושלים דבלקן, והלאדינו כמעט נכחדה מאזורים אלו.
דוברי לאדינו מטורקיה ומבולגריה שעלו לארץ-ישראל, הושפעו בשנותיה הראשונות של המדינה מתרבות "כור ההיתוך" ועברו לדבר עברית; ילדים מבתים דוברי לאדינו (כמו גם מבתים דוברי שפות אחרות) נטו להתבייש בהוריהם "הגלותיים" ולא למדו לדבר כראוי בשפה.
הניב העות'מאני (טורקי-בלקני) המתפצל לשני תת-ניבים:
הניב הדרום־מזרחי – דובר בטורקיה וברודוס ושימר את הניבים של הקסטיליאנית.
הניב הצפון־מערבי – דובר ביוון, בבולגריה, במקדוניה, בבוסניה, ובסרביה, ושימר את הניבים של ספרד הצפונית ושל הפורטוגזית.
שני התת-ניבים הושפעו באוצר המילים מטורקית, וכן ספגו השפעות אזוריות מלשונות סלאביות ומיוונית.
הניב הצפון אפריקאי, חכיתיה – דובר על ידי היהודים בצפון אפריקה, בעיקר על ידי הקהילות היהודיות במרוקו הספרדית.
ניב זה ספג השפעות מערבית, וכן הושפע במשך השנים, בעיקר מאמצע המאה ה-19, מן ההתפתחויות בספרדית המודרנית.
בתוניסיה וטריפולי דוברה הלאדינו על ידי הקהילה של מהגרים יהודים איטלקים (ספרדים) מליבורנו וצאצאי מגורשי ספרד ופורטוגל שאוחדו לקהילה אחת בשם הקהילה הליבורנזית, ניב זה שילב ספרדית עתיקה, פורטוגלית, ערבית, עברית, ואיטלקית (היה נתון להשפעה צרפתית מאוחר יותר).
הניב נכחד בגלל דומיננטיות של השפה הערבית.
למרות הניבים השונים התקיימה רמה גבוהה של אחידות לשונית, הודות לקשרי מסחר בין הקהילות היהודיות דוברות השפה, מילים וביטויים שונים עברו ביניהן.
כן עמדו בין הקהילות קשרי תרבות ודת, וספרים שנכתבו בלאדינו עות'מאנית שימשו את דוברי החכיתיה בצפון אפריקה.
דוברי החכיתיה, שחיו תקופה ארוכה במגע קרוב עם דוברי ספרדית, זנחו בהדרגה את מאפייניה הייחודיים של החכיתייה ואימצו את מאפייני הספרדית המודרנית.
+עיצורים בלאדינו וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיŋɲnm סותםgkdtbp מחוכךʤʧ חוכך xʒʃzsðvf מקורב(צדי)wjl מקישɾ רוטטr
בלאדינו מאפיינים ספרדיים ארכאיים, כמו שימור ההבחנה בין העיצורים השורקים הקוליים והאטומים:
שימור צורת הגייה של העיצורים ⟨j⟩ (ז') ו-⟨x⟩ (שׁ), אשר בספרדית מודרנית התמזגו לעיצור ח, ⟨j⟩.
למשל במילים bajo (נמוך, נהגה בלאדינו 'באשו' ובספרדית 'באחו') או hijo (בן, נהגה בלאדינו 'איז'ו' ובספרדית 'איחו').
שימור ההבחנה בין העיצורים ⟨ç⟩, ⟨z⟩, אשר בספרדית התמזגו להגייה [θ], ת'.
שימור ההבחנה בין [s] [z], אשר בספרדית התמזגו ל-[s].
ניכרים בה גם מאפיינים פונולוגיים אנדלוסיים שאינם שמרניים:
מיזוג העיצור ⟨ll⟩ לתוך ⟨y⟩ (תופעה הקרויה בספרדית Yeísmo)
מיזוג זוגות העיצורים [ts] [s] ו-[dz] [z] (Seseo).
ישנן גם השפעות מהשפה הפורטוגלית: הגיית העיצור [s] כ-[ʃ] במקרים מסוימים, ומספר מילים שאולות.
בלאדינו יש שימוש נרחב במילים עבריות בשל הנוכחות של השפה בחיי קהילת הדוברים בשימוש הליטורגי.
השפה קלטה מילים וביטויים מהשפות המקומיות בהם התגוררו היהודים כמו טורקית, ערבית, צרפתית, איטלקית, יוונית ועוד.
אוצר המילים בלאדינו כולל גם מילים מספרדית עתיקה, שאינן בשימוש בספרדית המודרנית.
בלאדינו נמנעים לעשות שימוש במילים מספרדית שיש להם הקשר נוצרי.
אלוהים – Dios בספרדית (ברבים), El Dio בלאדינו (ביחיד).
יום ראשון – Domingo בספרדית (יום האדון, בכוונה לישו), Alhad בלאדינו (כנראה מערבית במשמעות "הראשון").
מערכת הכינויים דומה לזו של הקסטליאנית במספר הבדלים.
לא קיים כינוי הגוף "usted" שהוא כינוי גוף שני יחיד של כבוד שהתפתח בספרדית מאוחר יותר, ולשם הבעת כבוד משתמשים הדוברים ב-"sinyor".
כמו כן, נשתמרו בשפה הכינוי הרומז האיברי הארכאי "dito" ואילו הכינויים הרומזים ה"רחוקים" "eso/a", "aquel/la" נעלמו מן השפה.
מערכת הפועל בלאדינו עברה מספר יישורי מערכת ביחס לקסטליאנית, כך למשל בפעלים עם דיפתונגים ניתן לראות דיפתונג בכל נטיית הגוף (למשל: puedo – pueder), או היעדרו בכל נטיית הגוף kero – keresh.
נטיית האימפרפקט מסומנן על ידי הסופית "va-" בכל שלוש קבוצות הפועל (ר' מערכת הפועל הספרדית.
יש נטייה להשתמש בצורות פועל שאינן מורכבות (פרפקט) בזמני העבר ואילו בצורות מורכבות בעתיד ("ir a infinitivo").
בצורת האימפרפקט הסוביונקטיב, הצורן בשימוש הוא "ase-" (על נטיותיו) בלבד.
השפה אף ספגה צורנים משפות שונות, למשל מוספית 'בעל המקצוע' "ג'י" מטורקית.
כאשר צורן ממוצא איברי מקביל היה בנמצא קיבל הצורן הטורקי משמעות שלילית בדרך כלל, כך לדוגמה הלקסמה העברית "צדקה" מקבלת מוספית איברית "sedakero" או אחת טורקית "sedakaji" והמשמעות היא נדבן וקבצן בהתאמה.
צורן ההקטנה (דימינוטיב) בלאדינו הוא לרוב "iko-", צורן המוכר לדוברי העברית מהשמות מושיקו ומהסדרה קופיקו.
הלאדינו נכתבה בעיקר בכתב רש"י בכתבים דתיים וגם חילוניים, ולעיתים בכתב מרובע.
בהשפעת תהליכי מודרניזציה שהחלו אצל דוברי השפה באמצע המאה ה-19 החל שימוש באלפבית המקומי, בעיקר אלפבית לטיני אך גם אלפבית קירילי.
הכתב הלטיני הוא הכתב הרווח היום, אך מותאם בדרך כלל לשפה השלטת במדינה (לדוגמה, את הצליל "ש" יכתבו בצרפת ch, בארצות דוברות אנגלית sh ובטורקיה ş).
שלא בדפוס, נכתבה הלאדינו בכתב עברי קורסיבי הקרוי "סוֹלֵיטְרֵיאוֹ", כתב "חצי קולמוס" – כתב יד שהשתמשו בו היהודים הספרדים עד לפני דור או שניים.
ספרות הלאדינו התפתחה כבר בספרד, במיוחד תורגמה ללאדינו ספרות תורנית, מקרא וליטורגיה.
אחרי גירוש ספרד, המשיכו בתרגומים אלה ביתר שאת.
בנוסף לתרגומי התנ"ך, תורגמו גם ספרי תפילה, ספרי הלכה כגון "שולחן ערוך" (שגם מקורו העברי מכיל מספר לעזים בלאדינו) וספרי הגות ומוסר כגון "שבט מוסר", מאת ר' אליהו הכהן האתמרי מאיזמיר.
היצירה המרכזית והבולטת שנכתבה בלאדינו היא "מעם לועז" – ילקוט מדרשים ופירושים על התורה, מפעל בו החל ר' יעקב כולי.
ראוי גם להתייחס כחלק מהיצירה בשפה זו, אל התרגום של טקסטים יהודים קלאסיים.
הספרות החילונית התאפיינה ברומנסות, בלדות עממיות שנמסרו בעל־פה.
בסוף המאה ה-19 הרבו לתרגם ללאדינו מספרות העולם, בייחוד מצרפתית.
כמו כן נכתבו ספרים בענייני היסטוריה ומדע, ביניהם "לה איסטורייה ג'ודיאה אוניב'ירסאל" (תולדות ישראל בעולם כולו) ב-13 כרכים, מאת ר' חיים יצחק שאקי אב"ד באיסטנבול.
בתקופה זו פעלה גם קבוצת מחזאים שהרבו לתאר את ההווי היהודי ודמויות יהודיות מן העבר.
אליה קרמונה ואלכסנדר בן-גיאת, נחשבים בין הסופרים הבולטים בלאדינו בעת החדשה.
הביבליוגרפיה המקיפה ביותר בתחום ספרות הלאדינו, "אוצר הספרים בלאדינו – 1490–1960: ביבליוגרפיה מחקרית מוערת" (הוצאת יד בן־צבי, 2021), מונה כמעט ארבעת אלפים פריטים, בין ספרים, עיתונים ושאר פרסומים.
במהלך שנותיה הראשונות של מדינת ישראל (1948–1958), התקיימה פעילות ענפה של עיתונות בלאדינו, ששימשה כאמצעי מרכזי לשמירה על תרבותם ושפתם של יוצאי קהילות דוברות לאדינו.
התפרסמו בישראל ושיקפו את חיי היומיום של קהילת דוברי הלאדינו לצד נושאים לאומיים ואתניים.
ד"ר מרגלית סטינגר, שחקרה את הנושא במסגרת עבודת הדוקטורט שלה, ציינה כי עיתונות זו שימשה גם כבמה לדיונים תרבותיים, חברתיים ופוליטיים של הקהילה הספרדית.
עם זאת, ההתבססות של השפה העברית כשפה הרשמית של המדינה, לצד המגמות של הומוגניזציה תרבותית, הביאו לצמצום ההשפעה והנוכחות של עיתונות הלאדינו לאורך הזמן.
המחקר מדגיש את התרומה של עיתונים אלו להבנת תהליך השימור וההתחדשות של שפת הלאדינו בישראל הצעירה.
הלאדינו אינה משמשת היום כבעבר כשפה ראשית עבור היהודים הספרדיים, והדוברים בה מתמעטים והולכים.
השימוש בלאדינו כיום בא לידי ביטוי בספרות, בשירה, במחקר, בתיאטרון ובמוזיקה.
הכנסת חוקקה את "חוק הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו", שמטרתו שימור וטיפוח מורשת הלאדינו, כיו"ר ראשון של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו כיהן יצחק נבון, ובשנת 2015 נבחרה לתפקיד הפרופ' תמר אלכסנדר.
כמו כן יש ניסיון לשמר את השפה ותרבותה במרכזים מיוחדים כגון "מכון סלטי לחקר הלאדינו" באוניברסיטת בר-אילן וכן ב"מרכז משה דוד גאון לתרבות הלאדינו" באוניברסיטת בן-גוריון, ובחוגים ללימוד השפה באוניברסיטאות, בארץ ובמדינות אחרות בעולם.
בין החוקרים המובילים של שפה זו בישראל ניתן למנות את תמר אלכסנדר, דוד בוניס, דב הכהן, יהודה הצבי, מתילדה כהן-סראנו, יצחק לוי, אליעזר פאפו, אבנר פרץ, אלדינה קינטנה, ושמואל רפאל.
המחזה של יצחק נבון "בוסתן ספרדי" המתאר את ההווי של שכונה ספרדית ירושלמית, בשירים סיפורים והומור, הביא את תרבות הלאדינו להכרה של הקהל הרחב.
המחזה זכה להצלחה רבה גם בהפקה המקורית בשנת 1969 וגם בהצגה המחודשת.
בזכות האינטרנט חלה התעוררות של שימוש בלאדינו בפורומים בישראל ובעולם.
Ladino Komunita היא קהילה וירטואלית, הכוללת דוברי לאדינו מרחבי העולם, והקשר בין חבריה מנוהל בלאדינו בלבד.
בארץ פועלים מספר משוררים דו-לשוניים, בעברית ולאדינו: מרגלית מתתיהו, אבנר פרץ (שהוא גם מתרגם פורה מלאדינו) ומיכל הלד.
מתילדה כהן-סראנו היא מן האספניות והיוצרות המרכזיות בתרבות הלאדינו כיום, בתחומי תיעוד השירה והסיפור העממי (וכן בכתיבת רומנסות ספניוליות מחדש כסיפורים, וסיפורים כשירים).
כן פועלים מספר זמרים, בתוכם בולט מקומם המרכזי של בני משפחת לוי: האב, זמר הבריטון והמתעד יצחק לוי, אשר ביקש שכל ההקלטות שעשה לשם תיעוד ורישום המסורות המוזיקליות, יועלו באש לאחר מותו; האם, הזמרת כוכבה לוי, והבת יסמין לוי.
ראובן וימר עיבד (והוסיף משלו) 70 משלי לאדינו (במקור לדינו) לנוסח פיוטי, במשקל ובחריזה.
ד"ר איציק לוי פועל למען שימור ותיעוד נכסי התרבות והפולקלור של צאצאי מגורשי ספרד.
בארכיון ה"רשות הלאומית לתרבות הלאדינו", תיעד לוי את סיפורם האישי של כ-2,000 אינפורמנטים דוברי לאדינו.
כן יוצא לאור בארץ כתב-העת אקי ירושלים Aki Yerushalayim (כאן ירושלים).
בפברואר 2018, בוועידה בין-לאומית, שנערכה באקדמיה המלכותית ללשון הספרדית, הוחלט על הקמת האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו.
כמו כן ספרד תכיר באופן רשמי בלאדינו כאחת הלשונות הספרדיות, ותנסה בכך לסייע בשימורה ובהצלתה מהכחדה.
ביוני 2021 עלתה לאוויר הסדרה "מלכת היופי של ירושלים" המבוססת על ספר באותו שם מאת שרית ישי לוי.
הלאדינו מדוברת בסדרה זאת כמעט בכל פרק.
מאז שנת 2003 ועד שנת 2011 התקיים פסטיבל זמר בין-לאומי תחרותי לשירים חדשים ומקוריים בלאדינו תחת השם "פסטילאדינו".
מטרתו של הפסטיבל הייתה לחדש ולשמר את תרבות הלאדינו דרך השירים.
יוזמי ומפיקי הפסטיבל, אלי מתתיהו ומוני מורנו ארמוזה מירושלים, פעלו באמצעות "העמותה למורשת יהדות ספרד" ובחסות הנשיא החמישי ויו"ר "הראשות הלאומית לתרבות הלאדינו", יצחק נבון.
מנהל מוזיקלי רוני וייס, מעבדים מוזיקליים סרגיי אביר, דניאל שפי, במאי הפסטיבל שוקי וגנר, מנהלת הפקה: זיוה אלמגור, יחסי ציבור: הילה קומם.
במענה ל"קול קורא" שפורסם בקהילות הלאדינו בארץ ובעולם, התקבלו מאות שירים חדשים אשר מהם נבחרו השירים לאירוע הגמר ע"י ועדה מקצועית בראשות המנצח רוני וייס.
למופע התחרותי של הגמר נבחרו זמרים מבצעים באמצעות אודישנים .
בשנים 2006 ו־2011 עלה המופעים בהיכל התרבות ראשון לציון .
"מופע העשור" בשיתוף פעולה עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון עלה בהיכל התרבות ראשון לציון.
במקום הראשון במופע העשור זכתה הזמרת יעל בדש עם השיר – "La Lingua de Kaza" – אשר נבחר לשיר השירים של ה"פסטילאדינו".
יעל בדש קיבלה את פסל התחרות מידי הנשיא נבון.
את המופעים הנחה אלי מתתיהו והם צולמו ושודרו בטלוויזיה הישראלית רשות השידור.
בתוכנית האמנותית (שאינה תחרותית) הופיעו אמנים מוכרים מהארץ ומחו"ל כמו למשל: יהורם גאון, גלית גיאת, יעקב כהן, אריק דוידוב, טוביה צפיר, מוני מורנו ארמוזה, נאדיה קאראייני מיוון, להקת כוכבי איסטנבול מטורקיה ועוד
חבר שופטים שנכח באולם והקהל באולם ניקדו את השירים על מנת לקבוע את המקומות הראשונים.
הפסטיבל היה לאחד מן האירועים החשובים של קהילת דוברי הלאדינו והשירים החדשים שנוצרו עבורו מושרים עד היום.
תקציב הפסטיבל עמד על מאות אלפי שקלים, ובשל קשיי תקציב הפסטיבל לא המשיך להתקיים לאחר שנת 2011.
הקלטות של הפסטיבל בשנים השונות ניתן למצוא ביוטיוב.
החל מ-2002 מתקיים מדי שנה כנס של דוברי לאדינו הנקרא "Dias De Leche I Miel" שפירושו "ימי חלב ודבש".
הכנס מתקיים בים המלח במהלך שלושה ימים ומאורגן על ידי "העמותה לקידום מורשת תרבות הלאדינו חיפה והצפון".
הכנס התקיים לראשונה ביוזמת אברהם מונסון, בן למשפחה סלוניקאית, ממייסדי העמותה לקידום תרבות הלאדינו ולשעבר נשיא לשכת הבונים החופשיים בחיפה.
הכנס קיבל גם את חסותו של הנשיא המנוח יצחק נבון.
דבר קיום הכנס התפרסם בעולם כולו ומגיעים אליו דוברי לאדינו ממדינות רבות בעולם, וגם משתתפים שאינם דוברים את השפה.
לֵאָה היא דמות מקראית, אחת מארבע האמהות של עם ישראל.
סיפורה מופיע בתורה ב עד פרק ל'.
לאה היא אמם של שישה מתוך שנים עשר בניו של יעקב: ראובן, שמעון, לוי, יהודה, יששכר וזבולון, ושל בתו דינה.
מקורות השם לפי חקר הבלשנות ובמסורת העממית
יש המפרשים את השם לאה, על פי הערבית – פרת-בר, ועל פי האכדית - פרה (במקבילה לרחל, אשר פירוש שמה הוא כבשה) או גבירה, תקיפה.
המשמעות העממית של השם לאה, היא רפה, חולה, עייפה, יגעה.
המדרשים חלוקים לגבי לאה: מדרש אחד מגנה אותה על היותה "יצאנית", דהיינו שיצאה לקראת יעקב וקראה לו לבוא אליה, לאחר פרשת הדודאים.
עם זאת, מדרש אחר בתלמוד משבח אותה על כך.
ישנם מדרשים שמפרשים את יציאתה של לאה לכיוון חיובי יותר ומדגישים את כוח השכנוע של לאה, את רצונה לצאת אל מפגשים לא נעימים מתוך הביטחון במטרתם הצודקת.
תכונה זו עברה אל דינה, בתה, שיצאה להיפגש עם בנות שכם ולהשיבן למוטב.
המטרה הייתה חשובה ללאה יותר מן הדרך.
היא שיתפה פעולה עם לבן אביה, ונישאה ליעקב במקום רחל שהובטחה לו, בטענה שיש להשיא את הבכורה לפני הצעירה (יש מפרשים שעשתה זאת מפני שלא רצתה להינשא לעשיו).
בתכונה זו, של חשיבה על המטרה יותר מאשר על הדרך, ניתן לראות הקבלה בין דמותה של לאה לדמותם של ילדיה, ובפרט ניכר הדמיון ליהודה.
על תיאורה החיצוני של לאה, נכתב בתורה שעיניה היו רכות, אולי כניגוד ליופי התואר של רחל או לפי אונקלוס בהקבלה, עיניה של לאה יפות לעומת היופי החיצוני של רחל.
אונקלוס מפרש שעיני לאה היו יפות, לרמוז על עולמה הפנימי היפה.
במדרש אחר מפורש הביטוי: שהבריות היו משדכים אותה דווקא לעשיו, אחיו הרע של יעקב, ובגלל שידוך זה הייתה בוכה ועיניה הפכו רכות.
בטקס שבע ברכות להולדת הבת, הברכה הרביעית היא "ד.
בנות לבן, לאה ורחל, אמורות היו להינשא לשני בני רבקה.
לאה הבכורה הייתה אמורה להינשא לעשיו הבכור, ורחל הצעירה - ליעקב.
יעקב אהב את רחל ושנא את לאה (על פי חלק מהמפרשים כרד"ק - רק באופן יחסי לרחל כפי שכתוב "וַיֶּאֱהַב גַּם אֶת רָחֵל מִלֵּאָה"), כנראה בשל הרמיה בה נקטה כדי להיכנס לחייו.
המדרש מציג את נישואיו אלו, של יעקב ללאה, כעונש, על-פי עיקרון מידה כנגד מידה ליעקב על מעשה הרמייה בסיפור הברכה.
כמו כן, בהפלייתו של יוסף על שאר אחיו, שהביאה לקנאה גדולה ולמכירת יוסף לעבד.
למרות העדפה זו, לאה זכתה כפיצוי משמים בפוריות ובבנים.
מדרשי חז"ל מציגים את שבחה של לאה, את אמונתה ואת דבקותה בבעלה.
אלו זיכו אותה בקרבת נצח ליעקב אחרי מותה, שביקש להיקבר במערת המכפלה אשר בה קבורים אבותיו ושם גם קבר את לאה.
לאה ראתה בהולדת ילדים מטרה חשובה, ושמותיהם מבטאים את צערה על יחסו של יעקב אליה ואת שמחתה על הולדתם.
בין לאה לבין רחל הייתה תחרות על לבו של יעקב (או על עיצוב עתיד האומה), שהתבטאה בין השאר ברצון ללדת ילדים.
כשראתה שרחל חשוכת הילדים נותנת את שפחתה בלהה ליעקב לאישה, נתנה לו לאה את שפחתה זלפה, ואף קראה בשם לילדיה של זלפה, גד ואשר.
לפי פרשנות נוספת, לאה פוחדת שהיא תועבר לעשיו.
לכן היא מעוניינת בילדים אשר יבססו את מעמדה.
הקב"ה ער לאופייה האצילי של לאה ונותן לה את שכרה: חז"ל הדגישו את תרומתם לדורות של בני לאה בבניית עם ישראל בהשוואה לתרומתם הזמנית של בני רחל.
בני לאה זכו בכהונה לעולם (לוי) ובמלכות לעולם (יהודה, בנה הרביעי של לאה - עם ישראל של ימינו קרוא על שמו): "ויהודה לעולם תשב", בעוד בני רחל, יוסף ובנימין, זכו לתפקידי מנהיגות רק באופן זמני.
בנצרות הקדומה דמותה של לאה פורשה כסמל ליהדות ועיניה הרכות כסמל לעיוורונם של היהודים שלא קיבלו את ישו כמשיח בניגוד לאחות הצעירה רחל המסמלת את הכנסייה הנוצרית.
בהתאם, מוצגת לאה באמנות כדמות שפופה, מכוסת עיניים האוחזת בשרביט שבור או שלוחות הברית נופלים מידיה.
הסופר המקראי כמעט ואינו מציג את תחושותיה של לאה כאישה שנואה על ידי בעלה, רק באופן עקיף במשמעות שמות ילדיה.
לכן ברבות השנים "השלימו" המשוררים פערי מידע בהצגת תחושותיה של לאה המקראית.
בשירו של יונתן רטוש, "בוקר", משתמש המשורר בציטוטים מן הסיפור המקראי (בראשית כ"ט) על שבע השנים הנוספות שעבד יעקב עבור רחל "ויהיו בעיניו כימים אחדים", אך בשירו, נקודת מבטו של יעקב משתנה:
בשירו של יהודה עמיחי "בוקר עכשיו" בליל נחשבת לאה לרחל האישה הנחשקת, אולם עם בוקר מגיעה ההתפכחות:
בשירו של אהוד מנור, זוכה לאה המקראית להעצמה ולמימוש כמיהתה לאהבה מצד בעלה "אני אוהב אותך לאה".
גם על פי נויה שגיב, מוזיקאית ויוצרת ישראלית, לאה שלמה עם עצמה ללא הלקאה עצמית.
כאישה שנכפתה ביחסים שכלל לא הייתה מעוניינת בהם, וסבלה זהה לסבלה של רחל והיא אף מצהירה באהבתה לאחותה ומוצאת את האשם דווקא ביעקב הגבר.
ולדימיר "לאדוֹ" גוּרגֶנידזֶה (בגאורגית: ვლადიმერ (ლადო) გურგენიძე) (נולד ב-17 בדצמבר 1970) היה ראש ממשלת גאורגיה מ-22 בנובמבר 2007 עד 27 באוקטובר 2008. הוא מונה על ידי הנשיא מיכאיל סאקשווילי לראשות הממשלה במקום זוראב נור'אידלי, שהתפטר מתפקידו שישה ימים לפני כן.
לפני כן, ממאי 2006, הוא כיהן כיושב ראש מועצת המנהלים המפקחת (Supervisory Board) של הסכרתוולוס בנקי ("הבנק של גאורגיה").
הוא בעל אזרחות כפולה, גאורגית ובריטית.
הוא בוגר האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי ומידלבורי קולג' ובעל תואר שני במנהל עסקים (MBA) מבית הספר לעסקים גויואטה ליד אוניברסיטת אמורי שבאטלנטה, ג'ורג'יה ארצות הברית.
עד שנת 1997 הוא עבד בבנק השקעות הגרמני "מספיירסן" ("MeesPierson").
מאותה שנה ועד לשנת 1998 הוא כיהן כמנהל בתאגיד פיננסי ברוסיה ובחבר המדינות, ואחד הבנקים הגדולים באירופה בזמנו, איי בי אן אמרו (ABN AMRO).
בשנת 1998 הוא עבר להתגורר בלונדון וכיהן שם במגוון תפקידים בכירים, בכללם מנכ"ל וראש תאגיד הפיננסים הטכנולוגי (2001–2002), ומנהל וראש מחלקת מיזוגים ורכישות בשווקים האירופאיים המתמזגים (1998–2000).
ביולי 2003 הוא הצטרף כמנכ"ל וכמנהל אזור אירופה, ל-Putnam Lovell NBF, חברה בנקאית מובילה בתחום ההשקעות הבינלאומיות, המתמקדת בסקטור השירותים הפיננסיים, בבעלות מלאה של הבנק המרכזי של קנדה.
לאחר מהפכת הוורדים בשנת 2003 הוא חזר לטביליסי.
מאוקטובר 2004 ועד שנת 2006 שימש כמנכ"ל "סכרתוולוס בנקי" ("הבנק של גאורגיה").
במאי 2006 הוא נבחר ליושב ראש מועצת המנהלים המפקחת של הבנק.
תחתיו הפך הבנק לאחד הבנקים המובילים בגאורגיה.
באותה שנה הוא זכה לפרסום כאשר אירח בערוץ הטלוויזיה הגאורגי רוסתווי-2 את תוכנית המציאות "המועמד", שהיא הגרסה הגאורגית לתוכנית המציאות של דונלד טראמפ "המתמחה".
מינויו אושר ב-22 בנובמבר 2007. במסגרת אותם חילופי גברי החליט סאקשווילי להותיר בתפקידיהם את יתר השרים המרכזיים המחזיקים בתיקי הכלכלה.
ב-27 באוקטובר 2008 החליט נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי לפטר את גורגנידזה ולמנות במקומו את שגריר גאורגיה בטורקיה, גריגול מגאלובלישווילי.
לדברי הנשיא, הצעד נועד "להזרים אנרגיה חדשה" למדינה, וגורגנידזה יכהן מעתה כיושב ראש משותף של ועדה כלכלית שמטרתה תהיה לייצב את הסקטור הפיננסי בגאורגיה.
הדעה הרווחת היא כי פיטוריו של גורגנידזה נבעו מניסיונו של סאקשווילי לנער את ממשלתו בעקבות המלחמה בדרום אוסטיה והביקורת שספג בגין כישלון המלחמה.
התמריץ המיידי לפיטורין הוא הצהרתה של מי שכיהנה פעמיים כנשיאה זמנית של גאורגיה וכן כיושב ראש הפרלמנט הגאורגי תקופה ארוכה, נינו בורג'נדזה.
בורג'נדזה, שהייתה בעלת בריתו בתחילת דרכו, התפטרה מתפקידה כיושבת ראש הפרלמנט והצהירה באופן מפורש, לאחר המלחמה, כי תקים גוף שיתמודד מול סאקשווילי בעקבות כישלונו בהתמודדות עם המשבר במחוזות הבדלניים.
ב-1 בנובמבר של אותה שנה אושרה מועמדותו של מגאלובלישווילי וגורגנידזה סיים את תפקידו.
לאה איני (נולדה ב-20 ביולי 1962) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
פרסמה שורה ארוכה של ספרי שירה ופרוזה.
חלק מסיפוריה הקצרים זכו לתרגומים רבים וכן הופק אלבום שירים פרי עטה.
כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשנ"ד ולשנת תשס"ד, זוכת פרס ברנשטיין (למחזה עברי מקורי) לשנת תשס"ו, 2006, פרס ביאליק לשנת תש"ע, 2010 פרס ניומן לספרות עברית לשנת תשע"ה ופרס עגנון לאמנות הפרוזה לשנת תש"ף
לאה איני נולדה בתל אביב לאב ניצול השואה מסלוניקי ולאם ממוצא נאשדידני, כך שגדלה בצל שתי לשונות נכחדות: ספניולית וארמית.
למדה ספרות ולשון בסמינר הקיבוצים, ועבדה כעורכת בעיתון היומי על המשמר.
כתבה פרוזה, אך לאחר שמרצה (אילן שיינפלד) ביקש ממנה שירים עבור כתב עת שערך, הפכה קטע סיפורי שכתבה כחיילת, לשיר.
כך התפרסם "אחמד", ולאחריו נכלל בקובץ שיריה הראשון "דיוקן", שזכה בפרס ורטהיים ובפרס אדלר לשירת ביכורים.
אחרי קובץ שירים נוסף שבה לכתיבת פרוזה למבוגרים, ואף כתבה לילדים ולנוער.
סיפורים ושירים פרי-עטה תורגמו לשפות רבות.
ב-2008 יצא לאור אלבום מוזיקלי ("סוג של ורוד") בביצוע תמר גלעדי ובהלחנתה ובהפקת חמי רודנר, הכולל תריסר שירים פרי-עטה של איני.
עבודות הפרוזה הייחודיות ושוברות הטאבו שלה זיכוה בשבחים חריגים.
חבר-השופטים בפרס ראש הממשלה לספרות לשנת תשס"ד, נימק: "לאה איני היא כיום הסופרת המובילה של דורה...
סופרת בעלת תעוזה ומודעות חברתית עמוקה...".
ב-1993 זכתה בפרס קרן תל אביב, וזכתה פעמיים בפרס ראש הממשלה לספרות: ב-1994, וב-2004. ב-2006 זכתה בפרס ברנשטיין למחזאות על המחזה "מי אלמה".
מלמדת כתיבת פרוזה למבוגרים בסדנאות כתיבה.
ספריה של איני היו מועמדים לפרס ספיר שלוש פעמים עד כה: "ורד הלבנון" בשנת 2010, "סוסית" בשנת 2012 ו"בת המקום" בשנת 2014. בשנת 2014 הוענק לה פרס ניומן.
בריאיון עם רזי ברקאי בתוכניתו ברדיו גלי צה"ל, אמרה שהיא עוסקת עתה אך ורק בכתיבת פרוזה למבוגרים.
בנובמבר 2024 נבחרה איני ל"רשימה הארוכה" של פרס ספיר שמעניק מפעל הפיס.
איני מועמדת על ספרה "הילד של לגיון הזרים" (הוצאת מודן) שיצא ב-2023.
גיבורי קיץ, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1991.
גאות החול, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1992.
מישהי צריכה להיות כאן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995.
הרדופים: סיפורים מורעלים על אהבה, תל אביב: זמורה-ביתן, 1997.
אשתורת, תל אביב: זמורה-ביתן, 1999.
סדומאל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002.
ענק, מלכה ואמן המשחקים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2004.
ורד הלבנון, אור יהודה: זמורה-ביתן, 2009.
בת המקום, כנרת זמורה-ביתן, 2014.
תשאלי, חבל מודיעין : דביר : הקשרים: המכון לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית, 2017.
הילד של לגיון הזרים, כתר ספרים, ספטמבר 2023.
דיוקן: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1988.
קיסרית הפריון המדומה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1990.
תקרא לי מלמטה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1994.
מר ארנב מחפש עבודה, תל אביב: עם עובד, 1994.
היי, יולי!, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995.
חצי ועננס: תמנוניה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996.
שיר אני, שיר אמא: שירים ליעלה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2000.
קוקו פטרוזיליה, תל אביב: כנרת, 2002.
1994- פרס היצירה לסופרים עבריים
2006- פרס ברנשטיין למחזות ביכורים על המחזה "מי אלמה"
2010- פרס ביאליק לרומן ורד הלבנון
2014- פרס ניומן על הישגים ספרותיים, תרומה והשפעה כוללות על הספרות העברית החדשה
2019- פרס עגנון לאמנות הפרוזה
לאדן ולאלה ביג'אני (בפרסית: لادن و لاله بیژنی; 17 בינואר 1974 – 8 ביולי 2003) היו תאומות סיאמיות איראניות, שהיו מחוברות בראשיהן (Craniopagus).
הן התפרסמו כתאומות סיאם הבוגרות הראשונות שנעשה ניסיון להפרידן בניתוח.
ניתוח ההפרדה, שנערך בבית חולים בסינגפור, הביא להפרדתן אך הסתיים במות שתיהן, בגיל 29.
התאומות נולדו בפירוזאבאד, עיר בדרום מערב איראן.
בילדותן הן הופרדו מהוריהן במהלך המהומות של המהפכה האסלאמית באיראן, ואומצו על ידי גבר אחר.
הוריהן גילו אותן כעבור מספר שנים והאימוץ בוטל, אך התאומות בחרו לבלות את ילדותן אצל הגבר שאימץ אותן.
התאומות היו בעלות תכונות אישיות שונות.
לאדן תיארה את אחותה כמופנמת ואת עצמה כדברנית.
היו להן גם תחביבים שונים.
בבגרותן הן גם רצו בתחומי עיסוק שונים: לאדן רצתה להיות לעורכת דין ולאלה העדיפה עיתונאות.
כיוון שהיה עליהן ללמוד תחום אחד, הן למדו בסופו של דבר משפטים באוניברסיטת טהראן במשך ארבע שנים.
התלות ההדדית והשוני ביניהן גרמו לתאומות סבל נפשי רב.
הן רצו בהפרדה כבר מאז שהיו ילדות.
הן גם רצו לגור בערים שונות באיראן.
לאלה רצתה להגשים את רצונה ללמוד עיתונאות ולאדן רצתה להמשיך בלימודי המשפטים.
כבר בגיל 14 יצאו התאומות לגרמניה בניסיון למצוא רופא שינתח אותן.
אז נאמר להן שסיכויי ההצלחה של ניתוח שכזה הם אפסיים.
מספר רופאים בדקו אז את התאומות וסירבו לנתחן בנימוק שהסיכון הכרוך בניתוח גדול מדי.
בחודש נובמבר 2002 באו התאומות לסינגפור על מנת לפגוש את ד"ר קית' גו (Keith Goh), נוירוכירורג מבית החולים ראפלס (Raffles) המקומי, שהתפרסם בהפרדה מוצלחת של תאומות סיאמיות נפאליות שהיו מחוברות בראשן.
ד"ר גו ערך לתאומות סדרה של בדיקות ובהתייעצות עם מנתחים אחרים הגיע למסקנה שניתוח הפרדה שלהן הוא בר-ביצוע, אם כי כרוך בסיכון של 50% למוות, וכן בסיכון לנכות.
הסיכונים נבעו מגילן של התאומות, שכן מוחותיהם של ילדים עשויים לעמוד טוב בהרבה בניתוח מאשר מוחותיהם של אנשים בוגרים.
בנוסף, הבדיקות העלו שלתאומות היה כלי דם משותף במוח – חלק מן הוריד העיקרי שניקז דם ממוחות שתיהן (הסינוס הסגיטלי העליון), והשתלת מערכת ניקוז ורידית נוספת הייתה פעולה מסוכנת.
התאומות היו נחרצות ברצונן בעריכת הניתוח על אף הסיכון הכרוך בו.
החלטתו של ד"ר גו כי הניתוח הוא אפשרי נשענה על השימוש במערכת הדמיה רפואית ממוחשבת חדישה.
מערכת זו יצרה תמונות תלת-ממדיות מפורטות של האנטומיה של מוחות התאומות, על בסיס נתונים של בדיקות הדמיה במכשירי CT ו-MRI ובצינתורי מוח.
באמצעות מערכת זו תוכנן הניתוח מראש.
ההכנות לניתוח נמשכו כשבעה חודשים וכללו גם הערכה פסיכיאטרית של התאומות.
ד"ר גו כינס לצורך הניתוח צוות רפואי גדול בראשותו, שכלל גם נוירוכירורג ידוע - ד"ר בן קרסון, מנהל המחלקה לנוירוכירורגיה לילדים בבית החולים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, ארצות הברית ולימים מזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
בסך הכל נכללו בצוות 28 רופאים בתחומי התמחות שונים ו-100 אנשי צוות אחרים, שנועדו לעבוד במשמרות.
לקראת הניתוח תוכנן כסא מיוחד, כדי שאפשר יהיה לנתח את התאומות בתנוחת ישיבה.
הכיסא תוכנן כך שניתן יהיה להפרידו לשניים עם השגת ההפרדה הפיזית בין התאומות.
ממשלת איראן סיפקה חלק ממימון הניתוח (לא ידוע אם סיפקה מימון מלא).
בית החולים ראפלס היה מעוניין בעריכת הניתוח בין השאר בשל העובדה שטיפול בהפרדת תאומים סיאמיים סייע לפרסומם של בתי חולים.
מרכזים רפואיים רבים כבר ערכו עד אז ניתוחי הפרדה לתאומי סיאם, על מנת להעלות את המוניטין שלהם, דבר שגם סייע בגיוס כספים עבורם בהמשך.
הניתוח, שבית החולים נתן לו את השם "מבצע תקווה" (Operation Hope), עורר תשומת לב בינלאומית ועשרות עיתונאים הגיעו לקראתו לבית החולים.
הניתוח החל ב-6 ביולי 2003 בשעה 11:00. 12 שעות נדרשו לשם פתיחת הגולגולות של התאומות.
16 שעות נוספות נדרשו כדי להשתיל במוחה של לאדן כלי דם שנלקח מרגלה (הוריד המקורי נועד לשמש את אחותה).
אז החל השלב של הפרדת רקמות המוח של התאומות, שהתגלה שהן היו אחוזות זו בזו בחזקה.
שעה לאחר תחילתו של שלב זה נחסם כלי הדם המושתל בקריש.
הקריש סולק, אך מן העובדה שהלחץ במוחות התאומות לא עלה במהלך החסימה באופן ניכר הבינו הרופאים שבבסיס הגולגולת קיים וריד מנקז נוסף, אשר קיומו לא התגלה במהלך בדיקות ההדמיה.
ד"ר גו וד"ר קרסון ניגשו לעדכן את קרובי המשפחה של התאומות על השינוי במצב ושאלו אותם לרצונן של התאומות.
הקרובים מסרו לרופאים שהתאומות מעוניינות בהשלמת ההפרדה ביניהן בכל מחיר.
הרופאים נחלקו ביניהם לגבי המשך הניתוח: ד"ר קרסון סבר שיש להפסיק אותו, לייצב את מצבן של התאומות ביחידה לטיפול נמרץ, לערוך עוד בדיקות ולהשלים את ההפרדה בסדרת ניתוחים שתיערך על פני תקופה של מספר שבועות.
ד"ר גו סבר שמבנה כלי הדם במוחותיהן של התאומות כבר שונה על ידי המנתחים מעבר לנקודת האל-חזור, ושהסיכון של הופעת זיהום או שבץ אצלן במהלך השהייה בטיפול נמרץ היה גדול מדי.
בעקבות כך הוא החליט להמשיך בניתוח.
לאחר 49 שעות מתחילת הניתוח הסתיימה הפרדת רקמות המוח והגולגולות של שתי התאומות והן נותרו מחוברות רק בווריד בבסיס המוח – זה שקיומו התגלה במהלך הניתוח.
הוריד נחתך וחולק בין שתי התאומות ובכך הושגה הפרדה פיזית ביניהן.
אז הופרד כיסא הניתוחים לשניים והצוות הרפואי התפצל לשני צוותים, שכל אחד מהם המשיך בניתוח אחת התאומות.
לאחר מכן הידרדר המצב במהירות: רקמת הוריד האחרון לא הייתה יציבה, ונוצר ממנו דימום קשה אצל שתי התאומות.
שתיהן איבדו נפח גדול של דם ומצבן הפך קריטי.
למרות מאמצי הצוות הרפואי לאדן נפטרה שעה לאחר ההפרדה, ולאלה נפטרה שעה וחצי אחרי לאדן, בשעה ה-53 של הניתוח ב-8 ביולי, בשעה 16:00.
סיפורן של התאומות זכה לקראת הניתוח לפרסום רב באיראן, והציבור שם הגיב באבל כבד על מותן.
התאומות נקברו בלוהרסב באיראן, בקברים נפרדים אך צמודים.
בהלוויתן השתתפו כ-20 אלף איש.
בעיתונות דווח כי התאומות ציוו את רכושן לילדים עיוורים וליתומים.
כן דווח, שאחיהן החורג של התאומות הצהיר, שבכוונתו לתבוע את בית החולים ראפלס ואת הרופאים המנתחים.
הוא טען כי "רופאים ועסקנים מסינגפור ומאיראן סחרו בדם שלהן למען הכסף והפרסום."
בסתיו 2003 שודר בבריטניה סרט תעודה טלוויזיוני, שסקר את הדרך לניתוח ההפרדה ומהלכו.
לאדזרו סְפָּלָנְצָנִי (באיטלקית: Lazzaro Spallanzani; 10 בינואר 1729 – 12 בפברואר 1799) היה כומר קתולי, ביולוג ופיזיולוג איטלקי מחשובי חוקרי הטבע במאה ה-18. מחקריו תרמו רבות להפרכת תאוריית הבריאה הספונטנית ותאוריית פריפורמציה (הרעיון שיצורים מתפתחים מגרסאות מוקטנות של עצמם).
נולד בעיירה סקאנדיאנו (Scandiano) שנמצאת במחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה.
הוא התחנך בקולג' הישועי, והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת בולוניה, אך ויתר על לימודים אלה לאחר זמן קצר ועבר ללמוד מדעים.
בתחום זה קרובת משפחה מפורסמת שלו, לאורה באסי, כיהנה כפרופסורית לפיזיקה.
חושבים כי משיכתו לתחום המדעי קשורה להשפעתה.
הוא למד איתה פילוסופיה ומתמטיקה, וכן הוא למד בהתלהבות גדולה שפות עתיקות ומודרניות אולם איבד בהן עניין לאחר זמן קצר.
ב-1754 בגיל 25, התמנה ספלנצאני כפרופסור ללוגיקה, מטאפיזיקה ויוונית באוניברסיטת רג'ו אמיליה.
בשנת 1762 הוא הוכשר לכמורה וב-1763 הוא עבר למודנה שם המשיך ללמד בקפדנות ובהצלחה רבה, אבל הקדיש את כל זמנו הפנוי למדעי הטבע.
ספלנצאני כיהן כפרופסור באוניברסיטאות באיטליה, בין השאר באוניברסיטת פאביה ואוניברסיטת פדובה.
הוא ערך מסעות ברחבי המזרח התיכון, כולל בהר וזוב ובאיים הליפאריים, שם חקר את הרי הגעש.
מחקרו הוכיח כי אף יצורים מיקרוביים, כחיידקים, נוצרים מיצורים קודמים ולא בבריאה ספונטנית, הוא הוכיח כי ניתן לעקר חומרים מחיידקים.
תהליך שמאוחר יותר ייקרא על שמו של לואי פסטר.
הוא תיאר לראשונה את תהליך ההפריה ביונקים וביצע לראשונה בהיסטוריה הפריה חוץ-גופית והזרעה מלאכותית.
תיאר את התופעה כי יצורים שונים יכולים להצמיח מחדש איברים שנקטעו מהם (כמו לטאות).
ספלנצאני היה גם פורץ דרך בחקר איכון הד - השימוש בקול על ידי עטלפים (כמו יצורים נוספים) כדי לנווט בחשיכה.
אפשרויות המחקר היו מגבלות בהתחשב בטכנולוגיה של התקופה, כך שהמחקר הצטמצם לתיאור הנראה לעין בלבד.
רק שנים מאוחר יותר, בשנת 1938, הצליחו דונלד גריפין ורוברט גלמבוס מאוניברסיטת הרווארד, לקבוע באמצעות טכנולוגיה מתקדמת כי השערתו של ספלנצאני נכונה.
תרומה חשובה נוספת הייתה תיאור תהליך העיכול, והקביעה כי עיבוד האוכל בקיבה לא נעשה באמצעות טחינת האוכל - כפי שהיה מקובל לחשוב עד אז - אלא באמצעות פירוקו בתהליך כימי.
לאדורֶה היא חנות ומותג מגדנאות יוקרה שמרכזו בפריז, צרפת.
ידועה כממציאת המקרון בעל השכבה הכפולה, ממנו נמכרים חמישה עשר אלף מדי יום.
היא עדיין אחת מיצרני המקרון הידועות בעולם.
לואי ארנסט לאדורה היה טוחן וסופר פורה שכתב בסוגות ספרותיות רבות: מחזות, שירה, רומנים, מסות, ספרים היסטוריים ומדעיים.
הוא היה תומך גלוי ברפורמות חברתיות, למרות חוקי צנזורה נוקשים ועונשים חמורים לאלה שהפרו אותם.
כפולמוסן חברתי, הוא נהג לבקר בכתביו חוסר סובלנות, דוגמה דתית ומוסדות צרפתיים בני-זמנו.
הוא ייסד את המאפיה ברחוב רויאל, פריז ב-1862. במהלך התקוממות הקומונה הפריזאית של 1871 נשרפה המאפיה.
באותו מקום נבנתה המאפיה מחדש וז'יל שרה הופקד על עיצוב הפנים שלה.
כרובים לבושים בבגדי אופים צוירו על התקרה, ויצרו את סמל החברה.
פנים הבניין נצבע באותו צבע צהוב-ירקרק כמו חזית הבניין.
לאדורה עלתה לגדולה ב-1930 כשעלה במוחו של נכדו, פייר דפונטן, רעיון המקרון הכפול: הדבקת שני מקרונים ביחד בעזרת מילוי גנאש שמנתי.
קטרינה דה מדיצ'י הביאה את המקרונים מאיטליה לצרפת במאה ה-16, והמתכון לביסקוויט בקושי השתנה במהלך השנים, אולם כמויות המרכיבים ומראהו של המוצר הסופי משתנות בין אופה לאופה.
דפונטן גם פתח חדר תה במאפיה.
באותם ימים נשים לא הורשו להיכנס לבתי קפה, שהיו נחלתם הבלעדית של הגברים.
הייתה זו הצלחה גדולה עבור הגברות, שנהנו מפגישות ללא הגבלה בחדר התה במקום להיות ספונות בבתיהן.
ב-1992 קבוצת "הולדר" השתלטה על חברת "לאדורה".
משפחת הולדר היא גם הבעלים של רשת "פול" בצרפת.
בעקבות ההשתלטות, החלה החברה בהתרחבות, והקימה חנויות מאפה וחדרי תה בשאנז אליזה וב-Le Printemps Haussmann ב-1997, הסניף הבא היה "לאדורה בונאפרטה" ב-2002. ההתפשטות הבינלאומית של "לאדורה" החל ב-2005, עם הסניף בלונדון.
חנויות "לאדורה" נמצאות כיום גם במונקו, שווייץ, יפן, איטליה, לבנון, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות, לוקסמבורג, כווית, אירלנד וארצות הברית.
"לאדורה" הכינה את העוגות לסרט "מארי אנטואנט", בבימויה של סופיה קופולה; המקרונים המפורסמים שלה נראים בסצנה בה מופיעה מארי אנטואנט והשגריר מרסי.
ניתן גם לראות אותן בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת" כדברי המאפה החביבים על בלייר וולדורף.
לאדון היה דרקון דמוי נחש ששמר על עץ התפוחים המוזהבים שבגן ההספרידות.
הוא הובס על ידי הרקולס.
יש כמה גרסאות מי היו הוריו.
על פי אחת, הוריו היו קטו ופורקיס, אלי ים יווניים קדמוניים.
גרסה נוספת היא שהוא בנו של טיפון שהיה בעצמו דמוי נחש מהמותניים ומטה, ושל אכידנה.
עוד השערה היא שהוא בנה של גאיה.
הטענה הרווחת הייתה שללאדון היו הרבה ראשים, שכל אחד מהם דיבר בקול שונה.
באסטרונומיה, קבוצת הכוכבים דרקון קרויה על שמו של לאדון.
מועדון ההוקי לאדה טוליאטי הוא קבוצת הוקי קרח מהעיר טוליאטי שהוקמה ב-1976. עד 1989 הקבוצה נקראה טורפדו.
משנת 2010 ועד עונת 2017/2018 הקבוצה התמודדה בליגת המשנה הרוסית בהוקי קרח.
הספונסר הראשי של הקבוצה הוא ענק הרכב הרוסי אווטוואז.
הקבוצה הוקמה ב-1976, ושיחקה מספר עונות בליגות התחתיות של אליפות ברית המועצות בהוקי קרח.
בעשור האחרון של המאה ה-20, הקבוצה החלה לצבור תארים, כאשר זכתה פעמיים באליפות ליגת ההוקי הבינלאומית (הליגה של חבר המדינות), ב-1994 וב-1996. ב-1997 הקבוצה אף זכתה בגביע האירופי, הגביע החשוב ביותר למועדונים באירופה באותה תקופה.
לאדה טוליאטי הייתה הקבוצה האזורית הראשונה ברוסיה שזכתה באליפות המדינה בהוקי קרח, לאחר שעד 1994 כל זוכות האליפות בברית המועצות וברוסיה היו קבוצות ממוסקבה.
ב-2005 פקד את הקבוצה משבר כלכלי שגרם לעזיבת 16 משחקניה.
למרות זאת, עם סגל משני שקובץ בחופזה, הצליחה הקבוצה לזכות ב-2006 בגביע הקונטיננטלי - הגביע המשני של אירופה.
הקבוצה הצטרפה לליגת ה-KHL עם הקמתה ב-2008, אך כיוון ששיחקה באולם קטן בן 2900 מושבים בלבד הודחה מהליגה ב-2010 ושיחקה בליגה המשנית.
היא שבה ל-KHL בעונת 2014/15 עם פתיחתו של האולם הביתי החדש שלה, לאדה ארנה.
אך הודחה ממנה לאחר 3 עונות בשל חוסר עמידתה בתנאי הליגה וחזרה לליגת VHL.
הגביע הקונטיננטלי בהוקי קרח: 2006
גביע רוסיה בהוקי קרח: 1994
לאדוני, באהבה הוא סרט דרמה בריטי משנת 1967 בכיכובו של סידני פואטייה.
ג'יימס קלאוול ביים וכתב את התסריט המבוסס על ספר אוטוביוגרפי באותו שם מאת אי.
שיר הנושא מתוך הסרט, "To Sir with Love", בביצועה של הזמרת לולו הגיע למקום ראשון במצעדי הפזמונים בארצות הברית וכן למקום ראשון במצעד הסינגלים של מגזין בילבורד לשנת 1967.
ב-1996 יצא סרט טלוויזיה בשם "לאדוני באהבה II", סרט המשך ל"לאדוני באהבה".
מארק תאקרי הוא מהנדס שמגיע לאנגליה מגיאנה הבריטית.
אחרי שאינו מצליח למצוא עבודה במקצועו, הוא מתחיל ללמד בבית ספר באזור מצוקה במזרח לונדון.
המורים בבית הספר מביעים דעות מגוונות לגבי התלמידים.
מר וסטון בבירור בז להם, ואילו המורה הצעירה ג'יליאן בלאנשרד מפחדת מהם.
סגן המנהל והמורה קלינטי קלינטרידג' אומרים שרובם הם ילדים טובים שמגיעים מרקע קשה.
המנהל מגלה שהתלמידים נדחו בבתי ספר אחרים, ותעלוליהם הבריחו את המורה הקודם.
התלמידים, אספסוף פרוע המונהג על ידי ברט דנהם ופמלה דייר, מצדיקים את המוניטין שלהם ועושים בכיתה כבשלהם.
תאקרי משתדל לשמור על שלוותו כשמעשי הקונדס שלהם הופכים להתנהגות הרסנית.
נקודת המפנה מתרחשת כאשר הוא מוצא באחד הבקרים משהו, כנראה תחבושת היגיינית, נשרף באח.
הוא מסלק את הבנים מן הכיתה, וגוער בבנות על התנהגותן.
מכאן ואילך הוא פונה לגישה שונה לגמרי.
כיוון שהתלמידים יעזבו בקרוב את בית הספר וייצאו אל החיים, הוא מחליט להתייחס אליהם כאל מבוגרים, ועד סוף הסמסטר הוא דן איתם בנושאים שונים לבחירתם.
הדבר הראשון שהוא עושה זה לזרוק את ספרי הלימוד.
הוא דורש מהם לפנות גם אליו וגם זה לזה בשמות הולמים, לדאוג למראה שלהם ולהתנהגותם.
דנהם ממשיך להתגרות בו, אך תאקרי מצליח לכבוש את לב שאר התלמידים.
הם מתרשמים מכך שלמרות שמוצאו של תאקרי דל כשלהם, הוא הצליח להתקדם בחייו, על ידי טיפוח עצמי של שפתו והתנהגותו.
הכיתה יוצאת לסיור במוזיאון, עד עכשיו הם לא נחשפו לתרבות והאומנות העשירה שבעירם.
תאקרי מגיע ביום הסיור לבית הספר ומוצא קבוצה של צעירים מצוחצחים ולבושים היטב.
אחר כך קורית תקרית עם המורה להתעמלות, מר בל, שמתעקש שאחד התלמידים, באקלי "השמן", ישתתף בתרגיל קפיצות, למרות מחאות השאר.
באקלי נאלץ לקפוץ והמתקן מתמוטט תחת משקלו.
התלמידים הכועסים דורשים מהמורה לבצע בעצמו את התרגיל, ופוטר מאיים עליו.
תאקרי נקרא להרגיע את הרוחות.
הוא דורש מפוטר להתנצל בפני בל; גם הוא מאמין בצדקתו.
בשלב זה תאקרי מאבד את אמונם של התלמידים בכיתה במיוחד זה של הבנים.
הם לא מזמינים אותו לנשף ריקודים, וכאשר אימו של אחד התלמידים מתה, הם אינם מוכנים שישתתף במימון הזר.
מנהל בית הספר קובע ש"גישת המבוגרים" נכשלה, ומבטל את הפעילויות מחוץ לבית הספר.
מעתה תאקרי גם צריך להעביר את שיעורי ההתעמלות.
אמה של פמלה מגיע לדבר עם תאקרי אודות בתה.
היא חוששת שפמלה תסתבך בצרות.
תאקרי מנסה לדבר עם פמלה, אך היא מתעקשת שלאימה לא אכפת ממנה.
היא מתרצת את היעדרותה מהבית בנוכחות הגברים המבקרים את אמה.
כשתאקרי טוען שפמלה צריכה לכבד את אימה, היא כועסת עליו ומאשימה אותו שהוא "אחד מהם".
תאקרי ממשיך לחפש משרה כמהנדס, ובנקודת השפל הזו של יחסיו עם התלמידים, הוא שמח לקבל מכתב עם הצעת עבודה.
דנהם מתעקש על שיעור אגרוף, והוא רוצה להתאגרף עם תאקרי, שמסכים באי רצון.
תאקרי מתגבר על דנהם, ומפיל אותו בנוק-אאוט.
הוא נמנע מלהכות אותו שוב, ומסיים את התחרות.
דנהם מחכה לתאקרי בחדר המדרגות.
הוא מודה שרצה לפגוע בו ולגרום לו להתפטר, והופתע מכך שתאקרי לא ניצל את היתרון שלו באגרוף.
תאקרי, מצידו, מודה שאיבד את שלוותו, ושהוא מבין שמעשיו נראים כחוסר צדק.
הוא ממליץ על דנהם כמדריך אגרוף עבור תלמידים צעירים יותר.
דנהם שוב מופתע שתאקרי יכול לראות בו מורה, הוא מספר לחבריו על התרשמותו הטובה מתאקרי.
בעקבות דנהם תאקרי זוכה לכבוד מחדש אצל התלמידים, והוא מוזמן לנשף.
בנשף מודה וסטון שתאקרי הוא מורה מוכשר, וסגן המנהל מסכים איתו.
כשהנשים בוחרות בן זוג לריקוד, בוחרת פמלה בתאקרי.
דנהם מכריז שלכיתה יש "משהו מיוחד" עבור תאקרי.
הוא מקבל ספל פיוטר, ולולו שרה את שיר הנושא "לאדוני, באהבה".
תאקרי הנרגש יוצא לשבת בחדר הכיתה.
לפתע מתפרצים לכיתה נער ונערה שאינם מודעים לנוכחותו של המורה.
כשהם רואים אותו הם מתחילים ללעוג ולהתבדח על כך שיהיו בכיתתו בשנה הבאה.
כשהשניים יוצאים מהכיתה, קם תאקרי ממקומו, מוציא את הצעת העבודה מכיסו וקורע אותה לגזרים.
סידני פואטייה - מארק תאקרי
כריסטיאן רוברטס - ברט דנהם
ג'ודי גיסון - פמלה דייר
סוזי קנדל - ג'יליאן בלנשרד
אן בל - גברת דייר
לולו - ברברה "באבס" פג
ג'פרי ביילדון - תיאו וסטון
פיית ברוק - גרייס אוונס
פטרישה ראוטלדג' - קלינטי קלינטרידג'
אדריאן פוסטה - מוירה ג'וזף
אדוארד בורנהם - מנהל בית הספר פלוריאן
ריטה ווב - גברת ג'וזף
הסרט הוא מז'אנר מוכר של מורה אידיאליסט וכריזמטי המצליח להשתלט על חבורה של פרחחים.
הסרט הראשון בז'אנר היה "זרע הפורענות" (Blackboard Jungle) מ-1955 שבו שיחק סידני פואטייה בתפקיד אחד התלמידים הפרועים.
בסרט "לאדוני, באהבה" פואטייה משחק תפקיד של מורה שחור בלונדון הלבנה ברובה.
הוא נוגע בנושא הגזענות, אך ברובו עוסק במצוקות של בני הנעורים ובמנהיגות מעוררת השראה.
הפנים הנשיות החדשות של השנה - ג'ודי גיסון
במאי מצטיין של השנה - ג'יימס קלאוול
הפנים הגבריות החדשות של השנה - כריסטיאן רוברטס
לאה אברהם (נולדה ב-1945) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית, העוסקת גם בשירה ובתיפוף.
אברהם רקדה ב"להקת ענבל" וב"להקת בת שבע", וייסדה להקה בת חסותה של "ענבל" בשם "טעם אישי".
אברהם נולדה בדרום תימן, ועלתה לישראל עם הוריה ומשפחתה כשהייתה בת שש, ב-1949. מאז היא מתגוררת בקדימה.
בגיל 14 צפתה לראשונה במופע של להקת ענבל והחליטה לנסות להצטרף אליה.
בזמן שירותה הצבאי למדה מחול אצל האחיות שושנה ויהודית אורנשטיין, בתקופה בה סגנון הריקוד שלהם התבסס על מחול ההבעה.
בתום שירותה הצבאי התקבלה אברהם ללהקת ענבל והייתה רקדנית סולנית בלהקה.
היא גם יצאה עם הלהקה למספר סיבובי הופעות מוצלחים מחוץ לישראל.
אחרי 13 שנים בלהקה, בשנת 1973, עברה ללהקת בת שבע, וגם שם פעלה כרקדנית ויוצרת.
(בין השאר בלהקתו הנודעת של אלוין איילי)
ב-1980 חזרה ללהקת ענבל, בתור סגנית מנהלת וכוריאוגרפית של הלהקה.
בין הריקודים בהן רקדה כסולנית: "שבת שלום", "מגילת רות", "ורד בר", "מזמור לדוד" ו"שירת דבורה".
ב-1982 קיבלה מלגה מממשלת ארצות הברית ללמד באוניברסיטאות מחוץ לישראל; שם המשיכה, במקביל ללימודים, להופיע כעצמאית.
בשנת 1983 חזרה לישראל, וביחד עם שלום חרמון, שהיה אחראי על המחול במשרד החינוך, פתחה את המגמה הראשונה למחול בבית ספר בארץ, בתיכון אלון ברמת השרון.
באותה תקופה עסקה גם בתיאטרון וחיברה כוריאוגרפיות להצגות שונות בתיאטרון הקאמרי, תיאטרון באר שבע והבימה.
ב-1985, בעודה מנהלת את המגמה למחול בתיכון אלון, הקימה להקה בת חסותה של להקת ענבל, בשם "טעם אישי".
כעבור שנה הסירה ענבל את חסותה מהלהקה, והלהקה המשיכה לפעול עצמאית.
הלהקה העלתה את המופע "את היא אני", שבו כל אחת מרקדניות הלהקה הביאה למופע את הרקע האישי והעומק שלה.
בשנת 1995 הוציאה אברהם אלבום מוזיקה בשם "נווה מדבר", המשלב שירה תימנית מקורית ושירי יוצרים ישראלים כמו שרה לוי תנאי, עובדיה טוביה, ינון נאמן וידידיה אדמון.
כבר מתחילת דרכה של אברהם בתחום המחול, עסקה בשילוב מוטיבים של הריקוד התימני יחד עם מחול מודרני; היא ביטאה שילוב זה בלהקות ענבל ובת שבע וגם כשהופיעה כרקדנית עצמאית.
ביצירתה "שתי וערב" שילבה ריקודים תימניים עם להקת ג'אז; במופע תופפה על דרבוקה ורקדה יחד עם אחותה חפציבה, כשלהקת הג'אז ניגנה ברקע.
יצירות הריקוד והשירה של אברהם נוגעות בנושאים להם קיבלה השראה מתרבות העדה התימנית, כגון נושאים תנ"כיים, נושאים ארצישראליים, וחיי היום יום.
ב-2012 פרשה אברהם לגמלאות מניהול מגמת המחול בתיכון "אלון".
לאורך השנים לימדה מוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך, והיא ממשיכה בכך גם כיום.
בנוסף ממשיכה אברהם לעסוק במוזיקה, בשירה ובמחול.
אברהם גרושה (בעלה היה הרקדן יהודה נחום) ולה בן אחד- אנוש.
בנה ממשיך את דרכה וגם הוא עוסק כיום בריקוד ובזמר.
לָאֵה (Lae) היא העיר השנייה בגודלה בפפואה גינאה החדשה, אחרי בירת המדינה פורט מורסבי, בירת מחוז מורובה (Morobe).
מן העיר יוצא הכביש הראשי של רמות גינאה החדשה, שהוא נתיב התחבורה העיקרי המקשר את הרמות עם אזור החוף.
בלאה פועל נמל המטען הראשי של המדינה והיא המרכז התעשייתי של פפואה גינאה החדשה.
העיר מכונה "עיר הגנים" והיא משכנה של האוניברסיטה הטכנולוגית.
בין השנים 1884 ייסדה חברת גינאה החדשה הגרמנית (Deutsche Neuguinea-Kompagnie) תחנות סחר בארץ הקייזר וילהלם (Kaiser Wilhelmsland) שבגינאה החדשה הגרמנית.
הנמל הראשי של המושבה שנקרא אדולפהאבן (Adolfhaven) שכן 135 ק"מ מדרום מזרח ללאה.
ב-12 ביולי 1886 הפליג יוהאן פלירל (Johann Flierl), חלוץ הפעילות המסיונרית מטעם הסינוד הלותרני של דרום אוסטרליה ומטעם חברה מסיונרית גרמנית, לפינשהאבן (Finschhafen) שבגינאה החדשה וזמן קצר לאחר מכן הגיע ללאה.
באותה תקופה יישבו שתי קבוצות גרמניות את ארץ הקייזר וילהלם.
הקבוצה הגדולה הייתה קבוצה של יזמים, בעלי מטעים, פקידים מטעם חברת גינאה החדשה הגרמנית ופקידי ממשלה.
קבוצת המתיישבים השנייה היו אנשי הכנסייה הלותרנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה מזרח גינאה החדשה לשטח מנדט אוסטרלי.
פקידי הממשל האוסטרליים היו מוצבים במקומות שונים באזור וב-1921 הממשל הצבאי הוחלף במנהל אזרחי.
מחפש זהב בשם ססיל ג'ון לוין (Cecil John Levien) מונה להיות פקיד המחוז.
ב-1 בינואר 1923 רכש לוין זכויות כרייה באזור וזמן קצר לאחר מכן הקים סינדיקציה בשם "זהב גינאה" (Guinea Gold).
מטעם הסינדיקציה הוקמה בשנת 1927 חברת תעופה לשירותם של מחפשי הזהב.
לצורך זה הוקם בלאה מנחת מטוסים.
ב-1937 זכתה לאה לאזכור בחדשות העולמיות כאשר הטייסת אמיליה ארהארט המריאה משדה התעופה של לאה לטיסתה האחרונה בדרך לארצות הברית.
לאחר ההמראה מלאה לא נראתה ארהארט לעולם.
לאחר ההתפרצות הגעשית שארעה ב-1937 ברבאול, הוחלט להעביר את בירת הטריטוריה ללאה.