tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש חטיבות השלמת הקרובה של פיוט זה, מופיעים מילים מהמשפט במקומות שבהם אמורות להופיע מילים מפסוק מסגרת מהתנ"ך.
מכיוון שמשפט זה אינו מופיע במקרא, שיער פליישר שמשפט זה לקוח מברייתא דכ"ד משמרות.
לאחר כל בית בקרובת הי"ד ובהשלמת הקרובה באה מחרוזת סיום פזמונית שמילות הפתיחה שלה הם 'כל משמרות ישמחו לי' (או 'כל משמרות יבכו לי').
הפייטן רבי אלעזר ברבי קליר, מחשובי פייטני ארץ ישראל בתקופה הקלאסית של הפייטנות, עסק בנושא המשמרות בפיוטים רבים מפרי עטו.
בקרובת הי"ד לתשעה באב 'זכור איכה אנו' (שחטיבותיה האחרונות נאמרים עד היום בקהילות אשכנז כקינה נפרדת בשם שבת סורו מני), מקפיד הקליר לרמוז בכל חטיבה לשמה של אחת המשמרות.
למשל במילים יש רמיזה למשמרת בילגה.
בקינה איכה ישבה חבצלת השרון מוקדש כל בית לבכיה על גלותה של אחת המשמרות, בקינה זו מופיעים במפורש שמה או מקומה של המשמרת ולא ברמיזה כמו בשבת סורו.
שני פיוטים אלה וקינה קלירית נוספת בשם 'הילילו הה' שעוסקת גם היא במשמרות נאמרו בחלק קהילות אשכנז במהלך הדורות והרבה מהמידע על המשמרות שהיה לפרשני ימי הביניים לקוח משלוש פיוטים אלה.
שלוש פיוטים אלה אף שימשו את שמואל קליין בעבודת השחזור של ברייתא דכ"ד משמרות.
בגניזה הקהירית התגלו עוד פיוטים קליריים העוסקים במשמרות.
בקרובה בשם 'אהלי איכה בשלי הוזעם', שמיועדת גם היא לתשעה באב, מזכיר הקליר בכל בית את שמה של אחת המשמרות כנושא קבע.
בפיוט זה מוזכרים בכל ברכה גם פריטים מרשימות נוספות חוץ מרשימת המשמרות.
תופעה דומה יש בקרובה 'והיה אויב מתגבר' שכתב הקליר לתענית י"ז בתמוז שבה מוזכרים בכל בית שם של שבט ושם של משמר.
בפיוט 'אני הגבר אשר ברעות הג' שהוא חלק קדושתא שכתב הקליר לשבת איכה מוזכר בכל בית שמו המקראי של אחד המשמרות (בניגוד לפיוטיו האחרים שבהם מוזכרים המשמרות בכינויים שניתנו להם בברייתא ולא בשמם המקראי) .
גם הפייטן רבי יוסף אבן אביתור, מראשוני פייטני ספרד, הקדיש חלק מיצירתו לנושא המשמרות.
בקינה פרי עטו בשם 'איכה אהלי ידידות משכני אהב' התייחס רבי יוסף בכל בית לאחת מהמשמרות, תוך חידוש צורני שלא היה בפיוטי קודמיו – המשמרות מובאות על פי סדר אלפביתי, בניגוד לנהוג שהמשמרות מובאות לפי סדרם בברייתא או לפי התפתחות מהלך הפיוט.
בחמשת הבתים הראשונים אף מצא משמרות המתחילות ב-5 האותיות הראשונות באלף בית וכך יכל לשלב את שם המשמרת באקרוסטיכון.
לאחר שלא הייתה לו משמרת ששמה מתחיל באות ו' הוא הפסיק לשלב את המשמרות באקרוסטיכון, אך המשיך לסדרם על פי סדר אותיות האלף בית.
בשבעתא שכתב פייטן בשם מבורך מובאים שמותיהן של 24 המשמרות.
בסוף כל בית בשבעתא זו באה מחרוזת סיום שלשונה .
פליישר ראה במחרוזת זו הֶרְמֵז ללשונה של ברייתא דכ"ד משמרות, תופעה שקיימת גם בקרובתו של יניי לתשעה באב.
הפייטן מסאפר בן יוסף שפעל באלכסנדריה ופוסטאט במאה האחת עשרה, כתב קדושתא לתפילת שחרית של שבת בשם 'אות נופש מראש', שכל בית בה מסתיים בשמה של אחת המשמרות.
מקדושתא זו שרד רק פיוט המגן, שהוא המרכיב הראשון של הקדושתא.
בפיוט מסוג מי כמוכה של הפייטן רבי יהושע בן כלפה שפעל בפוסטאט בסביבות שנת 1,000, מפויטים שמותיהם של 24 המשמרות על פי הרשימה המקראית בספר דברי הימים תוך שימוש במשחקי מילים מהסוג המאפיין את פיוטי המשמרות של הדותהו ופנחס.
בפיוט בן 12 בתים מסוג זולת החתום "ראובן הכהן חזן", מופיעות בכל בית שתי משמרות לצד אחד מהשבטים, אחת מאבני החושן, אחד מחודשי השנה, ואחד מהמזלות.
משמר המולדת היה חיל שפעל במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, בין השנים 1940 עד 1944. שירתו בו 1.5 מיליון מתנדבים, שלא היו כשירים לשירות צבאי רגיל, בדרך כלל משום גילם.
החיל יועד בתחילה לשמש ככוח הגנה משני מפני סכנת הפלישה לבריטניה של כוחות גרמניה הנאצית, והופעל במהלך שנות פעולתו לשמירה על אזורי החוף של בריטניה ועל אתרים חשובים נוספים, ובכללם שדות תעופה, בתי חרושת ומחסני תחמושת.
החיל נקרא בתחילה מתנדבי הגנה מקומיים (Local Defence Volunteers - LDV, בסלנג Look-Duck-Vanish (צפה, תפוס מחסה, הסתלק)) וזכה לכינוי Dad's Army (צבאו של אבא).
לאחר כניסת בריטניה למלחמת העולם השנייה ב-3 בספטמבר 1939 החלו דיונים וויכוחים בקרב דרגי השלטון בבריטניה לגבי מידת הסכנה של פלישה גרמנית לבריטניה.
בשבוע הראשון למלחמה אף הגיעו לממשלה דו"חות רבים של דיפלומטים ואנשי מודיעין שטענו כי פלישה לבריטניה מן הים היא קרובה.
רבים מבכירי הממשלה והצבא סברו שחששות אלו הם מוגזמים, אך אחרים התייחסו אליהם ברצינות.
וינסטון צ'רצ'יל, שזה אך מונה ללורד הראשון של האדמירליות, קרא להקים כוח הגנה לאיים הבריטיים, שיורכב מתושבים שאינם כשירים לשירות צבאי רגיל אך מעוניין לשרת את ארצם.
במכתב ללורד שומר החותם באוקטובר 1939 הוא הציע להקים כוח של 500 אלף איש מעל גיל 40. החשש מפלישה גרמנית לבריטניה התפוגג במהרה כאשר התברר שהצבא הגרמני לא היה מסוגל אז לכך, ובשל כך גוועה התלהבותם של השלטונות מן הרעיון להקים כוח להגנת האיים הבריטיים.
הפלישה הגרמנית לנורווגיה והמערכה על צרפת באפריל ומאי 1940 שינו את המצב, כאשר בעקבותיהן שלטו הגרמנים בחוף הנורווגי ובחוף הצרפתי, כולל בחוף התעלה האנגלית.
החשש מפני פלישה גרמנית קרובה לבריטניה התעורר מחדש כבר בראשית הקרבות בצרפת וחוזק על ידי הדו"חות הרשמיים והשמועות אודות קיומו של גיס חמישי, שיסייע לפלישה.
על רקע זה החלו האזרחים והעיתונות לקרוא לאפשר לאזרחים להשתמש בנשק כדי להגן על בתיהם, לאמן בשימוש בנשק את כל התושבים הבוגרים בבריטניה ולהקים כוח הגנה על איי הבית.
הממשלה הסתייגה מן הרעיון שבבריטניה יקומו כוחות חמושים שלצבא לא תהיה שליטה בהם, אלא שבפועל כבר החלו קבוצות שכאלו להתארגן ברחבי המדינה.
בעקבות זאת הגיעו השלטונות במהרה למסקנה כי מוטב שכוח הגנה זה יקום תחת שליטה ופיקוח של הצבא וכי הוא גם יוכל לסייע בהגנת מתקנים חיוניים בבריטניה גופא.
תוכנית מאולתרת להקמת הכוח הוכנה וב-14 במאי הכריז שר המלחמה אנתוני אידן בשידור רדיו על הקמת כוח מתנדבי הגנה מקומיים, וקרא לתושבים מגיל 17 עד 65 שאינם מגויסים לצבא להצטרף אליו.
קריאתו של אידן ברדיו נענתה בהתלהבות, כאשר במהלך השבוע הראשון שלאחריה ביקשו 250 אלף איש להתנדב, ועד מחצית חודש יולי הגיע מספרם ל-1.5 מיליון.
קבוצות מתנדבים שונות התארגנו על בסיס ארגונים מקומיים דוגמת מועדוני קריקט.
ב-17 במאי פרסמה המועצה המלכותית צו בדבר הקמת חיל המתנדבים (דבר המלך במועצתו להגנה (מתנדבי הגנה מקומיים)).
בתחילה נקבע כי המתנדבים יפעלו באזורים ברחבי המדינה שכבר הוקצו לשימושו של הצבא, וכי הם יאורגנו לכיתות, מחלקות ופלוגות, אך לא יקבלו שכר ומפקדיהם לא יהיו בעלי מינויים לקצונה ולא יורשו לפקד על כוחות הצבא הסדיר.
ארגונו של כוח המתנדבים התעכב בשל התמקדות תשומת לב הממשלה בסוף מאי 1940 במבצע דינמו – פינוים מדנקרק של 340 אלף חיילים מחיל המשלוח הבריטי לצרפת.
העיכוב גרם לתסיסה לתלונות בקרב המתנדבים.
קבוצות שונות גם החלו לנהל פטרולים ברחבי המדינה על דעת עצמן.
מחלוקת התעוררה בין הממשלה והצבא לבין המתנדבים גם בנוגע לתפקיד שימלא החיל.
המתנדבים דרשו שבמקרה של פלישה גרמנית לבריטניה יוטל עליהם תפקיד פעיל של תקיפת הפולשים והטרדתם.
הממשלה והצבא התכוונו להטיל על המתנדבים תפקיד פסיבי בעיקרו של שמירה על מתקנים חיוניים בבריטניה ושל תצפית על תנועות הגרמנים, אם יפלשו, והעברת המידע עליהם לצבא.
הטעם לכך היה העובדה שהמתנדבים לא היו מאומנים וחסרו נשק וציוד של ממש.
בצעד שנועד להעלות את המוראל והמשמעת של המתנדבים החליט צ'רצ'יל (שמונה בינתיים לראש הממשלה) בראשית חודש יולי נגד דעת חלק משריו לשנות את שמו של החיל למשמר המולדת, והשינוי נכנס לתוקפו ב-22 בחודש.
כמו כן בחודש אוגוסט נכנעה הממשלה ללחץ הציבורי והודיעה כי יוטל על חיל המתנדבים לתקוף ולעכב את הגרמנים, אם יפלשו, בכל דרך אפשרית.
כעבור מספר חדשים מהקמתו, משמולאו הצרכים המיידיים של הצבא הסדיר, הונפקו למשמר המולדת מדים וציוד והצבא הסדיר נטל לידיו את אימוניהם, אך רק ב-1943 היה החיל חמוש ומאומן במידה נאותה.
משימות הסיור של משמר המולדת נעשו ברגל ועל גב סוסים או על גבי אופניים או משוריינים מאולתרים (כלי רכב אזרחיים שאנשי המשמר הרכיבו עליהם לוחות מתכת) או סירות פרטיות של אנשי המשמר, ולעיתים גם ללא מדים למעט סרט זרוע שהעיד על ההשתייכות למשמר.
גם לאחר שהוסר איום הפלישה על בריטניה המשיך משמר המולדת לפעול, כשהוא ממלא תפקידי שמירה ומשימות אחרות במטרה לשחרר את חיילי הצבא הסדיר לשירות בחזיתות המלחמה שמחוץ לבריטניה.
תיקון חקיקה שנתקבל ב-1942 אפשר גיוס כוח אדם בכפייה ליחידות משמר המולדת במידה והתקן שלהן יהיה חסר, וכן נקבע כי המתנדבים בדרגה הנמוכה ביותר ישאו דרגת טוראי בדומה לנהוג בצבא הסדיר.
מחשש לפעולות צנחנים גרמנים בבריטניה איישו אנשי המשמר בלילות עד שלהי המלחמה עמדות תצפית שבהן צפו על השמים כדי להתריע מפני צנחנים מתקרבים.
לצורך ההתראה מפני פלישה נקבע למשל במקרה כזה יצלצלו פעמוני הכנסיות על מנת להזעיק לפעולה את כל אנשי משמר המולדת, והפעלת הפעמונים בכל מצב אחר נאסרה.
כחמישים עד שישים אזרחים אמריקנים שהתגוררו בלונדון התנדבו למשמר המולדת ויצרו את "הפלוגה האמריקנית" במסגרתו.
משמר המולדת שימש גם ככיסוי לקיומן של יחידות העזר (Auxiliary Units) – כוח של מתנדבים שזכו לאימון טוב יותר ונועדו לתפקד כלוחמי גרילה אם יפלשו הגרמנים לבריטניה.
משמר המולדת לא קיבל בתחילה לשורותיו נשים, הגם שהיו נשים אשר הקימו על דעת עצמן קבוצות של מתנדבות.
בהמשך הותרה פעילות מוגבלת של נשים במסגרתו, תוך הדגשה כי הן לא ימלאו תפקידי לחימה אלא רק תפקידי עזר.
בהמשך הוקם חיל נשים מתנדבות בלתי רשמי (Women's Home Defence).
בעקבות פלישת בעלות הברית לצרפת ב-1944 והתקדמותן מזרחה בוטלה כוננות יחידות משמר המולדת ב-3 בדצמבר 1944. החיל פורק סופית ב-31 בדצמבר 1945.
לכל המשרתים במשמר המולדת ניתנה תעודה המעידה על שירותם (הנשים המתנדבות זכו לכך רק מאוחר יותר).
למי ששירת בחיל למעלה משלוש שנים ורצה בכך הוענקה מדליית ההגנה (Defence Medal).
גרסה מחודשת של משמר המולדת הוקמה בבריטניה בדצמבר 1951 ופורקה ביולי 1957. בשנות השמונים הוקם בבריטניה חיל בשם Home Service Force, שבו שירתו חיילים לשעבר מבוגרים, שלא היו כשירים לאימונים שנדרשו מחיילי הצבא הטריטוריאלי ההתנדבותי.
כוח זה יועד לשמירה על מתקנים אסטרטגיים בשעת חירום, על מנת לשחרר את יחידות הצבא הטריטוריאלי למשימות חשובות יותר, כוח זה פורק ב-1993.
סמוך לאחר הקמת החיל לא הייתה יכולה הממשלה לחמש את מתנדביו בנשק שכן ניתנה קדימות לציודו מחדש בנשק של הצבא הסדיר, שהשאיר אחריו בצרפת את מרבית ציודו.
לכן היה משמר המולדת חמוש תחילה בצורה דלה – למשל ברובי ציד ביתיים וקילשונים.
היו גם קבוצות שפרצו למוזיאונים שהחזיקו בכלי נשק על מנת להפקיעם ולהשתמש בהם.
כאשר הונפק ציוד לחימה למשמר המולדת, היו אלו כלי נשק שלצבא הסדיר לא היה עוד צורך בהם – כמו דגמים מיושנים של נשק נ"ט - וכן כלי נשק שייצורם היה זול ולא דרש שימוש בחומרי גלם שנדרשו לייצור הנשק עבור הצבא הסדיר.
ניתן להם גם נשק קל שנרכש מארצות הברית במסגרת הסדר החכר והשאל.
איגוד הרובאים הלאומי האמריקני (National Rifle Association) שלח לבריטניה מספר רב של רובים שתרמו אנשים פרטיים כדי לצייד את אנשי משמר המולדת.
כלי נשק אלו נאספו לאחר המלחמה והושמדו.
בשנת 1943 כתב נואל קאוורד את השיר "?Could You Please Oblige Us with a Bren Gun" (האם תואילו לכבד אותנו במקלע ברן?), המלגלג על אי הסדר והמחסור בציוד ואספקה שמהם סבלו משמר המולדת ובריטניה כולה במהלך המלחמה.
המשמר הופיע גם בעלילותיהם של שני סרטים שנעשו באותה שנה (The Life and Death of Colonel Blimp ו –Get Cracking).
משמר המולדת זכה להנצחה בזיכרון הציבורי בעקבות הפקת סדרת הטלוויזיה ההומוריסטית צבאו של אבא (Dad's Army) (1968-1977), שעלילתה עסקה במחלקת משמר המולדת מעיירת חוף בדיונית בדרום-מזרח אנגליה.
רגימנט המשמר הרגלי קולדסטרים של הוד מלכותו או בשמו הנפוץ משמר קולדסטרים הוא הרגימנט השני מבין חמשת הרגימנטים המרכיבים את משמר המלוכה בצבא הבריטי, תחת פיקוד דיוויזיית המשמר.
הרגימנט הוא הוותיק ביותר מבין הרגימנטים בצבא הסדיר אשר עדיין נמצא בשירות, והוא השני בסדר הבכירות בקרב יחידות המשמר, ולכן גם ביחידות הרגלים כולם.
משום מיקומו השני בסדר הבכירות במשמר המלוכה, ניתן לזהות את חייליו בין היתר על ידי סידור הכפתורים בזוגות במדי השרד הטקסיים.
למרות היותו של הרגימנט הוותיק ביותר, הוא נמצא כאמור בסדר בכירות שני, זאת משום שמשמר הגרנדירים שירת את המלוכה למשך הזמן הארוך יותר.
המוטו של משמר הקולדסטרים הוא 'שני לאף אחד' (Nulli Secundus) משום הקונפליקט בין הוותק לבכירותם.
במצעדים רשמיים כשצועדים חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים, משמר קולדסטרים צועד בצד השמאלי הקיצוני ואילו משמר הגרנדירים בצד הימני הקיצוני וכך נמנע קונפליקט הוותק.
שלא כמו ארבעת הרגימנטים האחרים במשמר, משמר קולדסטרים לא מגייס את חייליו מבין ארבע מדינות הממלכה המאוחדת (ויילס, סקוטלנד, אנגליה וצ.
אירלנד), אלא מהאזורים בהם עבר מונק, מקים היחידה, בין קולדסטרים, סקוטלנד ללונדון; צפון-מזרח ודרום-מערב אנגליה.
הגדוד הראשון, משמר קולדסטרים: הגדוד הראשון מורכב מחמש פלוגות; פלוגת מפקדה, פלוגה 1, 2, 3 ופלוגת סיוע (4).
הגדוד מוגדר בייעודו המבצעי חיל רגלים קל ומפקדתו באלדרשוט, המפשייר (60 ק"מ דרום-מערבית ללונדון).
פלוגה מס' 7, משמר קולדסטרים: הפלוגה משמשת למשימות ייצוגיות בלבד והיא משמרת את המורשת של הגדוד השני שצומצם לכדי פלוגה נפרדת זו.
הרגימנט נוסד על ידי ג'ורג' מונק בשנת 1650, לאחר שקיבל אישור לכך מאוליבר קרומוול במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
בשנותיו הראשונות שירת הרגימנט החדש במספר קרבות מלחמת האזרחים והוצב בסקוטלנד בשם רגימנט הרגלים של מונק.
עם מותו של קרומוול, העביר מונק את נאמנותו לבית סטיוארט ויצא עם הרגימנט שלו לקראת לונדון לעזור בתקופת השיקום של המדינה.
ב-1 בינואר 1660 חצה הרגימנט את הגבול בין סקוטלנד לאנגליה בעיירה קולדסטרים, משם הם צעדו חמישה שבועות לכיוון לונדון, שם הרגימנט נותר נאמן לשירות המדינה בתקופה הסוערת.
עם מותו של מונק בשנת 1670, קיבל הרגימנט את השם רגימנט קולדסטרים של משמר הרגלים והפך לרגימנט המשמר השני בבכירותו לאחר משמר הגרנדירים.
בשנת 1685 עבר המשמר לפלנדריה ושירת במהלך מלחמת תשע השנים, בין היתר בקרב וולקורט ונאמור.
בין השנים 1775-1783, השתתפו מספר מיחידות הרגימנט בלחימה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
באותה התקופה גם חלה המהפכה הצרפתית שהביאה לעלייתו של נפולאון בונפרטה ובהמשך למלחמות הנפוליאוניות.
במהלך תקופה זו שירת המשמר במצרים, במלחמת חצי האי ומערכת הסיום כולל קרב ווטרלו בשנת 1815, במהלך קרב זה חיילי הרגימנט הגנו על המעוז הוגמון ששכן במרכז שדה הקרב, ואשר החזקתו בידיים בריטיות היה בו תרומה מכרעת לניצחון בקרב.
המשמר שירת גם במהלך מלחמת קרים ב-1853 בקרבות השונים, ואף ארבעה מחיילי הרגימנט עוטרו בצלב ויקטוריה שזה עתה נוסד, לאחר המלחמה בשנת 1855 קיבל הרגימנט את שמו הנוכחי משמר קולדסטרים.
בהמשך המאה ה-19 שירת המשמר במספר המערכות ברחבי האימפריה הבריטית, בהן מרד אורבי במצרים (1879-82) ומלחמת הבורים בדרום אפריקה (1899-1902).
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914-18) היה המשמר מהיחידות הראשונות להגיע לצרפת עם הכרזת המלחמה.
יחידות הרגימנט שירתו בשלל המערכות והקרבות של המלחמה וספגו אבדות כבדות, בשני מקרים לאורך המלחמה הם אף איבדו את כל קציני הרגימנט.
בקרב איפר הראשון, כמעט והושמד הגדוד הראשון, למעט 150 חיילים וקצין אחד שנותרו.
בהמשך המלחמה חיילי המשמר לחמו בין היתר בקרב לוס, קרב מונס, הקרב על הסום וקרב איפר השלישי.
סך הכל כלל הרגימנט חמישה גדודים בזמן המלחמה, כאשר הרביעי (פלסים) והחמישי (עתודה) פורקו לאחר המלחמה ב-1919.
במלחמת העולם השנייה (1939-45) הורכבו מחדש שני הגדודים בנוסף לגדוד שישי (אשר פורק לפני שנשלח לשדה הקרב) ובהדרגה הפך הרגימנט ליחידת חיל רגלים ממוכנת.
בתחילת המלחמה, הגדוד הראשון והשני נשלחו יחד עם חיל המשלוח הבריטי לצרפת בעוד שהגדוד השלישי הוצב במזרח התיכון.
יחידות המשמר שירתו במערכות השונות של המלחמה, בעיקר באירופה וצפון אפריקה, כאשר חלקן שירתו כיחידות ממוכנות וחלקן כיחידות שריון.
לאחר המלחמה, המשמר חזר להיות יחידת חיל רגלים ואיבד את הטנקים והרק"ם שלו, היחידות שהוקמו פורקו והרגימנט חזר להרכב של שלושה גדודים.
לאחר המלחמה, נשלחו הגדוד הראשון והשלישי לשירות בישראל המנדטורית והגדוד השני נשלח למלזיה.
במשך השנים שירתו יחידות המשמר במספר מלחמות ומערכות שהצבא הבריטי היה מעורב בהם, בהן בקפריסין ומספר פעמים בצפון אירלנד.
בשנת 1959 הושם בהקפאה הגדוד השלישי, בכך קטן רגימנט המשמר לכדי שני גדודים, בהמשך בשנת 1992, הוקפא גם הגדוד השני.
מדים ייצוגיים: ראשית כאמור, כפתורי מעיל המדים מסודרים בזוגות (משום שהגדוד הוא שני בבכירותו).
סמל הצווארון הוא סמל הרגימנט (כוכב הבירית; ראו מסדר הבירית) והסמל הנענד על הכתף הוא סמל פרח הוורד.
נוצת מצנפת: נוצת המצנפת נענדת מצד ימין של כובע הברסקין (Bearskin), בצורת נוצה או פלומה עומדת וניצבת לאורך הכובע והיא בצבע אדום, הייחודי לחיילי הרגימנט.
סדר צעידה: באירועים רשמיים, כאשר חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים צועדים יחד, הם צועדים לפי סדר בכירות משמאל לימין; משמר הגרנדירים בשמאל הקיצוני וכן הלאה.
משמר קולדסטרים אינו צועד לימין הגרנדירים אלא בימין הקיצוני של הרגימנטים כולם, זאת משום שהרגימנט אינו מחשיב את עצמו שני בבכירות לגרנדירים.
מסורת זאת נשתמרה ועד היום שני הרגימנטים הראשונים מאגפים משני הצדדים בעוד השלושה האחרונים צועדים בסדר בכירותם במרכז.
יום השנה של הרגימנט הוא יום סנט ג'ורג' (23 באפריל).
לרגימנט ישנם 117 'תוארי קרב' על תרומתו לאורך ההיסטוריה למספר קרבות ומערכות, תארים אלו מעטרים ברובם את דגל הרגימנט.
משמר העמק הייתה אוניית מעפילים אשר אורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
נקראה על שם הקרב כנגד גייסותיו של קאוקג'י ליד קיבוץ משמר העמק ב-4 באפריל 1948.
"סן מיקלה" – אוניית משא
נבנתה כספינת משא מעץ, בחרטום מחסן מגורי המלחים, מתחתיו מחסן השרשרת ומחסן ארוך עד הגשר.
מעל חדר המכונות 4 קבינות; הדחק 402 טון, לפי מסמכי חברת לוידס, ו-650 טון לפי גרסת מפקד האוניה; הורכב בה מנוע דיזל גרמני משומש; שמה המקורי היה סן מיקלה San Michele.
"משמר העמק" – אוניית מעפילים
אנשי המוסד לעלייה ב' רכשו אותה ממספנת סטריטה (M.
והכינו אותה להפלגה בנמל נאפולי.
מדור המלחים בחרטום הפך למחסן מזון, נבנה מטבח ומבנה שירותים נוסף.
נבנו 800 מיטות במחסן, חדר האוכל הפך לבית חולים.
הובא מכשיר קשר אשר הושמש מציוד צבאי, כנראה מטנק.
כינויה המנהלתי במסגרת 'המוסד לעלייה ב' היה "מיכל".
רב החובל וצוות הימאים היו איטלקים, מהם שני מכונאים שהשתתפו בהפלגת ירושלים הנצורה.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם דוד איזן (שהחזיק באקדח פ.נ.
עם שבעה כדורים), ולצדו טדי רוזנפלד איש מח"ל עלייה ב' מארצות הברית.
ב-10 באפריל, הפליגה מהנמל אל הים הפתוח.
שם פגשה ספינת דיג שהביאה את המזון וכלי האוכל, וכן קבוצת מעפילים.
תוך כדי הפלגה סודרו המחסנים, והאונייה הגיעה למקום ההעמסה ב-11 באפריל בלילה.
782 המעפילים עלו לסיפון האונייה ליד העיירה פורמיה במפרץ גאטה, באיטליה.
הם באו מאתרים שונים מאירופה וכאמור מטריפולי; בהם 48 תינוקות עד גיל שלוש, 150 ילדים עד גיל עשר, כ-100 נשים הרות, היתר בגילים שונים.
הם הובאו אל האונייה שעגנה במרחק 600 מטר מהחוף, בשעות הלילה בספינת דיג שהלכה ושבה, 100 נפש בכל פעם.
לפנות בוקר, כשעלו כבר 700 איש, נתקבלה הוראה להסתלק ולחזור בערב לקחת את היתר.
ב־12 באפריל חזרה הספינה להמשך ההעמסה.
נקבעו עובדי ניקיון, וסדרנים (מיוצאי טריפולי), ומחלקי מזון.
קבוצת צעירים מפולין סייעו בתקשורת בין המעפילים.
האונייה הפליגה ממפרץ גאטה באיטליה ב-14 באפריל 1948 כשעל סיפונה 782 מעפילים.
ביציאה ממצר מסינה התחוללו שלושה ימי סערה, וכן אירעו תקלות בחלוקת המים לאנשים בגלל בעיות טכניות.
במרחק 100 מיל מקפריסין הגיעה הוראה להיפגש עם "נחשון" ליד כרתים כדי לסייע לה במים עבור המנוע, וכן להעביר ממנה 500 נפש.
מפקדי האונייה השיבו כי הדבר ניתן להיעשות רק יממה לפני ההגעה לארץ, בגלל מצבו הגרוע של המנוע.
בסופו של דבר לא התבצעה ההעברה בגלל מטוס בריטי שהופיע.
במרחק 100 מיל מקפריסין הופיע מטוס ארבעה מנועי מחיל האוויר המלכותי הבריטי, שהמשיך ללוות את האונייה.
כשעתיים אחר כך הופיעה משחתת שליוותה בדרך לחיפה.
בדרך נוספו משחתות, וחלקן התחלפו ביניהן.
נתקבלו הוראות חד-משמעיות לא להגיע לעימות פעיל עם הכוחות הבריטים, אלא רק להתנגד פסיבית.
הסיבה לכך נעוצה בהרכב אוכלוסיית המעפילים: כ־100 נשים הרות וילדים רבים.
בהמשך הגיעו משחתות בריטיות והחלו ללוות אותה.
בשלב זה נמסר לה שמה המבצעי "משמר העמק" והוחלט לשנות את נתיבה לחיפה.
בקרבת חיפה הוקטנה המהירות לשנים – שלושה קשרים.
במרחק שלושה מיל מחיפה נצמדו המשחתות משני הצדדים, ומלחים וחיילים בריטים עלו על הסיפון ותפסו את הגשר.
המכונאים עזבו את חדר המכונות וכיבו את המנוע, לפי ההוראות שקיבלו.
כשהחל העימות עם הבריטים נפסק הקשר, הסוללות נזרקו לים ומכשירי הקשר הוחבאו.
לא הוכן סליק למלווים, המלווים עצמם עלו לאונייה רק ערב ההפלגה.
בדרך ניסו לאלתר מקום מסתור, אך לא היה נמצא פתרון.
בסופו של דבר התערבבו המלווים עם המעפילים והצליחו לעלות עימם לספינות הגירוש.
שם הצליחו להיחלץ ממחנה ההסגר.
כמו כן, חילצו את הצוות האיטלקי שהיה עימם, והוברחו לאחת מספינות ה"פאן" שעגנו בפמגוסטה.
המשחתות גררו את האונייה לתוך נמל חיפה.
והמעפילים גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
לאחר הקמת המדינה, "משמר העמק" הושמשה לשירות וערכה שתי הפלגות עם עולים מצרפת.
בדצמבר 1948 הביאה ארצה מטוסי "מוסקיטו" מעודפי הצבא הבריטי בקפריסין.
סופה היה, ככל הנראה בטביעה בחוף המזרחי של אוסטרליה ב-1954.
משמר הרפובליקה של סוריה הייתה דיוויזיה משוריינת עילית בצבא סוריה, שמרכזה בדמשק.
תפקידה העיקרי הוא להגן על מוסדות השלטון ואישי המפתח במשטר.
זוהי היחידה הצבאית היחידה המורשית לפעול בחופשיות בתוך הבירה הסורית.
היחידה הוקמה בשנת 1976 על ידי נשיא סוריה חאפז אל-אסד, במטרה להגן על המשטר מפני איומים פנימיים, בעיקר מצד ארגונים פלסטיניים.
יחד עם פלוגות ההגנה – כוח נוסף שהוקם למטרה דומה – המשמר נועד להגן על אתרים אסטרטגיים כמו ארמון הנשיאות והר קאסיון הצופה על דמשק.
כיום עומד בראש היחידה טלאל מח'לוף, והיא מונה כ-25,000 חיילים.
משמר הרפובליקה מזוהה באופן הדוק עם משפחת אסד.
רבים מבני המשפחה שירתו בו, בהם בשאר אל-אסד, שפיקד על חטיבה, ומאהר אל-אסד, שהיה האחראי על תפקידים בכירים.
היחידה, שמורכבת ברובה (כ-80%) מבני העדה העלווית, נחשבת לאחת האיכותיות והנאמנות בצבא הסורי.
שינויים במשמר הרפובליקה ובפלוגות ההגנה
בעוד שכוח פלוגות ההגנה הלך והתעצם במהלך השנים, נשאר כוח משמר הרפובליקה בגודלו המצומצם עד לאירועי פברואר-מרץ 1984, עת ניסה רפעת להדיח את אחיו חפאז מכס השלטון.
כוח משמר הרפובליקה עבר מספר שינויים, כשאחד מהם היה הפיכתו לדיוויזיה מעורבת של יחידות שריון וחי"ר/קומנדו בעקבות ניסיון ההדחה בתחילת שנת 1984, והוא הפך לגוף היחידי האחראי על אבטחת הנשיא.
במקביל צומצם כוחו של פלוגות ההגנה, והן הפכו לדיוויזיה מן המניין בצבא - דיוויזיה משוריינת 4.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-2011, הורכבה הדיוויזיה מיחידות חי"ר, שריון, צנחנים וארטילריה: רגימנטים 101 ו-102, חטיבות ממוכנות 104–106, ורגימנט ארטילריה 100. במהלך הלחימה המשמר היה מהכוחות המובחרים בצבא, מצויד היטב ומאומן לעילא.
יחידותיו פעלו תחילה באזור דמשק ובהמשך נשלחו לכלל החזיתות.
על אף מעמדו, חלק מהיחידות ספגו אבדות קשות.
לדוגמה, ב-2012 ירד כוח אדם בשני גדודים שפעלו בחומס מ-1,500 ל-300 חיילים בלבד.
ביוני 2012 ערק הגנרל מנאף טלאס, מבכירי המשמר ובנו של שר ההגנה לשעבר, וברח לטורקיה.
באוקטובר 2017 נהרג עיסאם זאהרדין מפקד בכיר במשמר, בקרבות בא-זור.
במתקפות האופוזיציה הסוריות בשנת 2024, קרסו הכוחות המזוינים הסוריים במהירות ברחבי סוריה.
המשמר הרפובליקני היה אחת היחידות הצבאיות הבודדות שנחשבו עדיין נאמנות ולכן שנשלחו להגן על חלב.
הם הצליחו להחזיק בכמה מהמיקומים האסטרטגיים ביותר של העיר רק לזמן מוגבל.כאשר קבוצות מורדים התקדמו מאוחר יותר לדמשק, המשמר הרפובליקני לא הפגין התנגדות, בעוד שמשטר אסד התפורר.
ב-11 בפברואר 2025, דווח כי משרד ההגנה הסורי (HTS) מינה את חבר מועצת השורא של המשמר הרפובליקני, בריגדיר גנרל עבדול רחמן אל-ח'טיב, למפקד המשמר הרפובליקני בדמשק.
מאז 2011 מספר יחידות המשמר הסדירות כמעט הוכפל, בנוסף מספר כוחות לוחמים לא סדירים אוחדו ליחידות תחת המשמר, כך לדוגמה הוקם "צבא השבטים" בדרעא באוקטובר 2017.
רגימנט המשמר ה-101 (חיל רגלים/מוצנח)
רגימנט המשמר ה-102 (חיל רגלים/מוצנח)
משמר המולדת הדני (בדנית: Hjemmeværnet – HJV) הוא הזרוע הרביעית של כוחות ההגנה של דנמרק.
באופן רשמי תפקידו לעסוק רק בהגנה על שטחה של דנמרק, אך מאז 2008 הוא גם מסייע לפעולותיו של הצבא המלכותי הדני באפגניסטן ובקוסובו.
השירות במשמר המולדת הוא התנדבותי וללא תשלום, אף-על-פי שהמשרתים במשמר מקבלים החזר על ימי היעדרותם ממקום העבודה, על הוצאות נסיעה ועל הוצאות בסיסיות אחרות.
צוותי הסדנאות והמחסנים והקצינים הבכירים כן מקבלים תשלום.
גיסות הנשים הבלתי חמושות (Lottekorpset) התמזגו ב-1989 עם משמר המולדת שכוח האדם שלו עד אז היה גברי בלבד ובכך נוצר הכוח שכיום משרתים בו שני המינים.
בראש שרשרת הפיקוד של משמר המולדת נמצא פיקוד משמר המולדת (Hjemmeværnskommandoen), שלא כמו פיקוד הצבא המלכותי הדני, פיקוד הצי המלכותי הדני ופיקוד חיל האוויר המלכותי הדני, הוא כפוף ישירות למשרד ההגנה.
רק בעתות חרום ובזמן מלחמה לוקח פיקוד כוחות ההגנה של דנמרק את הפיקוד על משמר המולדת.
מאז מאי 2010 עומד בראש משמר המולדת מיג'ור גנרל פין וינקלר (Finn Winkler) ובדרך כלל שותף לפיקוד על המשמר גם חבר הפרלמנט הדני כסמכות אזרחית.
נכון לשנת 2013 עומדת מצבת כוח האדם של משמר המולדת על כ-48,000 מתנדבים ועל 800 אנשי סגל בשכר.
משמר המולדת של הצבא (Hærhjemmeværnet) הוא הגדול ביותר מבחינת כוח האדם שלו מבין שאר החלקים של משמר המולדת ועובד בשיתוף פעולה צמוד עם הצבא המלכותי הדני.
דנמרק מחולקת לשלושה אזורי הגנה שבראש כל אחד מהם עומד קצין מקצועי במשרה מלאה בדרגת קולונל.
אלה מחולקים ל-15 אזורי משנה שבראש כל אחד מהם עומד קצין מקצועי במשרה מלאה בדרגת מייג'ור.
בכל עירייה קיימת פלוגה של משמר המולדת של הצבא שבראשה עומד קצין בדרגת קפטן שמבצע את תפקידו בהתנדבות.
משמר המולדת של הצי (Marinehjemmeværnet) עוסק באבטחת מתקנים ימיים, סיורים במים הטריטוריאליים של דנמרק ומסייע בפעולות חיפוש והצלה.
דנמרק מחולקת לאזורים המזרחי והמערבי של משמר המולדת של הצי שבראש כל אחד מהם עומד קצין מקצועי במשרה מלאה בדרגת קומנדר בכיר.
בנוסף קיימת פלגה של המשמר בבסיס הצי בבורנהולם (Bornholm).
ב-39 עיריות ששוכנות על חוף הים קיימת שייטת של משמר המולדת של הצי (100–150 רובאים או ספינה קטנה) בפיקוד קצין בדרגת לוטננט שמבצע את תפקידו בהתנדבות.
משמר המולדת של חיל האוויר
משמר המולדת של חיל האוויר (Flyverhjemmeværnet) עוסק באבטחת שדות תעופה, סיורים אוויריים ימיים לשמירה על איכות הסביבה (דליפות נפט) ודיווח על פעילות אווירית עוינת.
מבחינת משמר המולדת של חיל האוויר דנמרק כולה היא אזור אחד שבראשו עומד קצין מקצועי במשרה מלאה בדרגת מפקד טייסת בנוסף לפלגה בבורנהולם.
בעיריות שיש בתחומן או בסביבתן שדות תעופה קיימת טייסת של משמר המולדת של חיל האוויר (100–150 רובאים) בפיקוד קצין בדרגת לוטננט טיסה שממלא את תפקידו בהתנדבות.
לתקופת ניסיון, חוכר משמר המולדת של חיל האוויר שמונה מטוסים אזרחיים שמוטסים על ידי חברי המשמר שמחזיקים ברישיון טיס.
משמר המולדת של חיל האוויר מפעיל מאבטחים שזוכים לאותה הכשרה, מבצעים את אותם התפקידים שמבצעים המאבטחים של חיל האוויר המלכותי הדני בבסיסיו ויש להם את אותם הסמכויות שיש למאבטחים המקצועיים של חיל האוויר ולמשטרה הצבאית.
המאבטחים האלה מקבלים אקדחים כנשק אישי (שבדרך כלל ניתנים לשוטרים צבאיים או לטייסים בלבד), וכן תרסיס פלפל, שנחשב בדנמרק לנשק לכל דבר ונמסר רק לשימושה של משטרת דנמרק.
משמר המולדת של המשטרה (Politihjemmeværnet) כולל 47 פלוגות, בפיקודם של קציני משטרה מקצועיים.
הם ממלאים תפקידי הכוונת תנועה באירועים המוניים, משתתפים במבצעי חיפוש אחר קורבנות פשע, ומבצעים משימות אבטחת מתקנים ציבוריים.
בעתות שלום הם לא משתתפים באירועים בהם קיים סיכון לעימות מול אזרחים (הפגנות או מעצרים).
פלוגות משמר המולדת של המשטרה הם חלק ממשמר המולדת של הצבא.
תפקידו של משמר המולדת של התשתיות (Virksomhedshjemmeværnet) להבטיח את פעולתם הסדירה של מפעלים ורשויות אזרחיות בעתות חרום.
כוח האדם של משמר זה כולל את:
עובדי תחנות כוח, מפעלי מים וטיהור שפכים.
עובדי חברות הרכבת (קיים מאז 1913).
עובדי חברות התקשורת (קיים מאז 1914).
עובדי מפעלים שונים שבסמכותם למנוע בכוח מעשי חבלה ונזקים.
עד שנת 2008 הייתה נציגות דומה בשירות הדואר הדני, אך הוא נסגר עקב ההכנות למיזוג שירות הדואר הדני עם שירות הדואר השוודי.
לחברים במשמר זה הוצע לעבור למשמר הרכבת.
משמר המולדת הוקם חמישה שבועות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בהשפעת פעולתה של המחתרת הדנית שפעלה בתקופת המלחמה.
תמיד נרמז, אם כי מעולם לא נאמר במפורש, כי המטרה העיקרית של משמר המולדת הוא לבצע פעולות הגנה ולוחמת גרילה במקרה של פלישה סובייטית.
במעמד הקמת המשמר ב-11 ביוני 1945 באספה שהתקיימה בעיר אודנסה, דרשו 250 המשתתפים, שנמנו על יוצאי המחתרת הדנית ועל נציגי הממשלה, את הקמתו של המשמר.
תנועות המחתרת לא היו מעוניינות בהקמתו של צבא עממי שינוהל על ידי הממשלה ואילו הממשלה לא הייתה מעוניינת בהקמתו של גוף צבאי עצמאי שינוהל אך ורק על ידי מפקדים צבאיים ללא ייצוג פרלמנטרי.
על בסיס שתי הדעות הללו, הוחלט על פתרון פשוט לבעיה.
בראש משמר המולדת יעמדו שני מפקדים, קצין מקצועי ונציג שיבחר על ידי הפרלמנט.
באופן טבעי הארגון ממומן על ידי הפרלמנט, אך מנוהל ישירות על ידי שר ההגנה, כך שלשני הצדדים יש נקודת מבט על פעולותיו של משמר המולדת.
מכמה סיבות פשוטות לחברי משמר המולדת יש נאמנות לעם ולא לממשלה.
הסיבה לכך נובעת מהאפשרות שאם מצב כמו מלחמת העולם השנייה יחזור על עצמו, משמר המולדת יהיה מקור ביטחון שיגיע מהעם, עבור העם והארגון יעשה כמיטב יכולתו להגן על האזרח הבודד מפני פשעים נגד האנושות.
בין אלה עלולות להיות רדיפות בשל דעות פוליטיות או אמונה דתית, דיכוי ורצח עם.
מעל הכול תפקידו של המשמר הוא להבטיח את קיומה של הדמוקרטיה או שלטון העם.
הציבור רחש כבוד רב למשמר המולדת בשל היות רבים מחבריו יוצאי המחתרת הדנית, אנשים שנלחמו עבור האדם הבודד, משפחתו, חבריו ואהוביו.
עם הקמתו של משמר המולדת נשבעו חבריו המייסדים להגן על העם הדני מפני כל אויביו, הן מחוץ והן מבית, והכוונה הייתה לממשלה הדנית של תקופת המלחמה שסייעה למפלגה הנאצית של גרמניה על ידי הסגרת אזרחים דנים לידי הגסטפו.
משמר המולדת הוא זרוע צבאית המסייעת להגנת דנמרק מפני תקיפה חיצונית וכן הוא מציג תזכורת קבועה לפוליטיקאים המונעים על ידי כוחם והשפעתם הפוליטיים כי אין הם יכולים לעשות ככל העולה על רוחם.
עם נפילתה של ברית המועצות, משמר המולדת, עם ההוצאות הכרוכות באחזקתו, נראה לרבים בציבור הדני כמקור להוצאה מיותרת וכארגון מיושן, שהיה מתאים לאווירת הכוננות מפני פלישה ששררה בתת-המודע של האנשים במשך ארבעה עשורים.
לעומת זאת, תשומת לב מועטה ניתנה לתפקידו של משמר המולדת כארגון שתפקידו להיות גורם מאזן בין רצון העם לבין כוחה של הממשלה.
בתגובה לדעת הקהל על קיומו של משמר המולדת, הפקידה הממשלה בשנת 2004 תפקידים נוספים בידיו של הארגון.
עליו להתאמן לקראת הגנת שטחה של דנמרק בעתות מלחמה, אך גם להיות מסוגל לקחת על עצמו משימות סיוע לאזרחים במקרי אסון מכל סוג שהוא, ובכך איזנה הממשלה מחדש את ההוצאות שרבים חשבו כבלתי נחוצות.
כל זה עמד בניגוד לערכיו הבסיסיים של משמר המולדת.
בשנים האחרונות, שינויים במערכת הפוליטית הדנית, שחייבת חלק מהמבנה הבסיסי שלה לעקרון הפרדת הרשויות, הביאו לזמנים חדשים במשמר המולדת.
בדף הבית שלו בשפה האנגלית, הארגון מצהיר כי: "משימת העל של משמר המולדת היא לתגבר ולתמוך בצבא, בצי ובחיל האוויר במילוי משימותיהם".
כשמשמר המולדת מהווה חלק מחוק ההגנה הממשלתי, יחד עם הפרסומות שמפרסם הארגון, ששמות דגש על סיוע במצבי חירום, ומביעות התנגדות להיותו גורם חמוש המשמש משקל נגד לכל ממשלה דנית, בהווה או בעתיד, עלול להתעורר ויכוח אם הארגון הוא גוף מתנדבים החייב את נאמנותו לממשלה יותר מאשר לאזרחים.
לאחרונה, משמר המולדת ביצע שינויים מסוימים שמשמעותם נטישה של כמה מעקרונותיו הפופולריים מהעבר.
משמר המולדת הוא עדיין כוח מתנדבים, וימשיך להיות כזה, אך ההתפתחויות אילצו אותו להתפצל לשני חלקים עיקריים, פעילים קבועים ומשרתי מילואים.
כדי שחבר המשמר יוכל לקבל מעמד של פעיל קבוע, עליו לשרת לפחות 24 שעות במשך שנה קלנדרית.
בנוסף, עליו לעמוד בקריטריונים מסוימים כדי לשאת נשק.
כוחות המילואים של משמר המולדת הם עדיין חלק ממנו, אך לא מונפק להם נשק או ציוד.
בנוסף, הוקם גורם במשמר המולדת שנקרא "כוח הכוננות של משמר המולדת".
כדי להיות זכאי להתקבל לכוח זה, על המתנדב לשמור על רמה גבוהה של מיומנות בתחום התמחותו ולהיות זמין לקריאה לשירות בהתראה קצרה של שעות ספורות.
התמחויות ויחידות כאלה הם: יחידת הסיוע והסיור המיוחדת, יחידות הגששים, חובשים, ויחידות חיל רגלים ממוכן.
כתוצאה ישירה מהמחסור בכוח אדם למחויבויותיה הבינלאומיות של דנמרק מאז שנת 2001, מספר גדל והולך של חברים מיומנים של משמר המולדת נשלחים למשימות מעבר לים באופן דומה לצבא, לצי ולחיל האוויר, בעיקר כצוותי אבטחה בחסות "גייסות הצידים" (Jægerkorpset), יחידה מיוחדת של הצבא המלכותי הדני.
קיימות גם תוכניות לשלוח חובשים של משמר המולדת למשימות כאלה.
משמר המולדת מסייע לעיתים לרשויות ממשלתיות אחרות, במיוחד למשטרה.
פלוגות משמר המולדת של המשטרה הם אלה שמסייעות לה בהכוונת תנועה, אך גם מסייעות בחיפוש אחר נעדרים ובשמירה על זירות פשע וכיוצא בזה.
במהלך ועידת קופנהגן בשנת 2009, 1200 חברי משמר המולדת סייעו למשטרת קופנהגן.
רובם בתפקידי שמירה וסיור, אך גם במעגלי אבטחה היקפית מסביב לאח"מים.
חברי פלוגות משמר המולדת של המשטרה מאומנים גם להגיש סיוע למשטרה בתחומים שגם כרוכים בשימוש בכוח כנגד אזרחים ומבצעים את מגוון תפקידיה של המשטרה.
ביצועם של תפקידים אלה נתון למשא ומתן שמתנהל בין שר ההגנה ושר המשפטים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים מנה הכוח 18,000 איש, בסופה כ-5,000 מהם ערקו לצידו של פרנקו.
הכוח נוצר על ידי ממשלת הרפוליקה ככוח שמירת סדר בערים והתבסס על בני מעמד הפועלים (בברצלונה למשל גויסו רוב חבריו מקרב אנשי המפלגה הקומוניסטית PSUC).
זאת כיוון שהשלטון לא יכל לסמוך על חברי המשמר האזרחי שהיו בעלי נאמנות לבעלי האדמות העשירים.
בתחילה נוצרו בערים פלוגות משמר חמושות (Compañías de Vanguardia) ובשנת 1932 אוגדו לכוח ארצי בשם "חיל ביטחון והסתערות" (Cuerpo de Seguridad y Asalto).
במלחמה בלט הכוח בדיכוי מרד הצבא בברצלונה ובהגנה על מדריד מפני הפשיסטים.
ב-3 במאי 1937 הועסקו אנשי המשמרות בהשתלטות על מרכזת הטלפונים של ברצלונה שהוחזקה על ידי חברי תנועת CNT האנרכיסטים ובהמשך השבוע נלחמו בקרבות הרחוב שהתחוללו בעיר, לצד PSUC במיליציות של האנרכיסטים ותנועת POUM הטרוצקיסטית.
ביוני רדפו אנשי המשמרות אלפים מחברי תנועת POUM שהוצאה מחוץ לחוק, כולל מתנדבים זרים וראש התנועה, אנדראו נין שעונה ונרצח.
משמר הנסיכים הוא כינוי בלתי רשמי שניתן לאירוע שבו חברי משפחת המלוכה הבריטית עומדים כמשמר כבוד ליד ארון הקבורה של קרוב או קרובת משפחה שלהם כחלק מהלוויה ממלכתית.
ב-27 בינואר 1936 עמדו אדוארד השמיני, הנסיך אלברט, דוכס יורק, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר, והנסיך ג'ורג', דוכס קנט, כמשמר כבוד ליד ארונו של אביהם, המלך ג'ורג' החמישי.
משמר הנסיכים התקיים לאחר שאולם וסטמינסטר נסגר לקהל באותו ערב.
לאירוע זה אין שום תיעוד מצולם, למרות שנעשה ציור שלו לאחר הלווית המלך.
ציור שמן, שצויר על ידי פרנק ברספורד כציור רשמי של אשכבת המלך הוצג בתחילה ב-1936 בתערוכה של האקדמיה המלכותית לאמנויות בבית ברלינגטון.
הציור, שנקרא "משמר הנסיכים, שעה 12:15 אחר חצות, 28 בינואר 1936", נרכש לאחר מכן על ידי המלכה מרי כמתנת יום הולדת לבנה, אדוארד השמיני.
בציור מתואר המלך כשהוא לבוש במדים של משמר הגרנדירים, שהוא היה קולונל כבוד שלהם, הדוכס מגלוסטר לבש מדים מלאים של רגימנט הפרשים העשירי, שבו הוא שירת והדוכס מקנט לבש מדים טקסיים של הצי המלכותי.
הדוכס מיורק לא נראה במלואו בציור, למרות שבקצה בימת המת, מול המלך, ניצבת דמות במדים מלאים של חיל הרגלים.
בנקודת זמן זו שירת הדוכס מיורק כקולונל ברגימנט של המשמר הסקוטי.
ב-8 באפריל 2002, בשעה 16:40, עמדו צ'ארלס, נסיך ויילס, הנסיך אנדרו, דוכס יורק, הנסיך אדוארד, רוזן וסקס ודייוויד ארמסטרונג-ג'ונס, ויקונט לינלי (בנה של הנסיכה מרגרט), כמשמר כבוד ליד ארונה של סבתם, אליזבת, המלכה האם.
ארבעת הנסיכים החליפו את משמר הכבוד של "אגודת הקשתים המלכותית" (Royal Company of Archers) והם בעצמם הוחלפו על ידי משמר כבוד של "משמר הפרשים" (Yeomen of the Guard) לאחר עשרים דקות.
הן הנסיך מוויילס והן הדוכס מיורק לבשו את מדי הצי המלכותי, בעוד שרוזן וסקס וויקונט לינלי לבשו בגדים אזרחיים.
רוזן וסקס שירת בחיל הנחתים המלכותי, אך השתחרר לפני תום הכשרתו והלורד לינלי לא שירת מעולם שירות צבאי.
במהלך חילופי המשמרות נכחו גם שני בניו של הנסיך מוויילס, הנסיך ויליאם והנסיך הארי.
אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת הותירה אחריה ארבעה ילדים: צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, אן, הנסיכה המלכותית, הנסיך אנדרו, דוכס יורק והנסיך אדוארד, רוזן וסקס, וכן ארבעה נכדים וארבע נכדות.
התוכנית הרשמית להלוויית המלכה, מבצע גשר לונדון, כללה עמידה של ארבעת ילדיה במשמר נסיכים על ארונה, וכן עמידה של שמונת נכדיה בטקס נפרד במועד אחר.
במהלך החזרתו של ארון הקבורה של המלכה מסקוטלנד ללונדון, הוא הוצב במשך 24 שעות בקתדרלת סנט גילס שבאדינבורו, ובזמן זה ניצב משמר קבוע על הארון של אגודת הקשתים המלכותית.
ב-12 בספטמבר 2022, שעה 19:40, הצטרפו לארבעת אנשי הפלוגה שעמדו אז במשמר על ארון המלכה, המלך, הנסיכה מלכותית, דוכס יורק ורוזן וסקס, שעמדו במשמר נסיכים במשך עשר דקות.
כמו כן נכחו במקום בני הזוג של ילדיה של המלכה, המלכה הרעיה ודודנה של המלכה, הנסיך ריצ'רד, דוכס גלוסטר.
אן, הנסיכה המלכותית, רשמה תקדים כאשר בפעם הראשונה בהיסטוריה השתתפה אישה במשמר הנסיכים.
ב-16 בספטמבר, בשעה 19:30, במהלך ההצבה המאוחרת של ארונה של המלכה באולם וסטמינסטר בלונדון, עמדו ארבעת ילדיה במשמר נסיכים בפעם השנייה.
כמו כן נכחו במעמד בני זוגם של ילדיה של המלכה המנוחה, המלכה הרעיה, שישה מבין שמונת נכדיה של המלכה ובני זוגם, ארבעה מבין ניניה וכמה מדודניה.
כל ארבעת הנסיכים עמדו כשהם לבושי מדים, כשהמלך ודוכס יורק לבשו שניהם מדי יום טקסיים של הצי המלכותי, הנסיכה אן לבשה מדים מלאים של רגימנט הכחולים והמלכותיים, שהיא הקולונל שלו, ורוזן וסקס לבש מדים של רגימנט המילואים של הצבא, הפרשים המלכותיים של וסקס, שהוא קולונל הכבוד המלכותי שלהם.
ביום המחרת עמדו במשמר נסיכים שמונת נכדיה של המלכה: ויליאם, נסיך ויילס, הנסיך הארי, דוכס סאסקס, פיטר פיליפס, זארה טינדל, הנסיכה ביאטריס, הנסיכה יוג'יני, ליידי לואיז וינדזור וג'יימס, ויקונט סוורן.
כמו כן נכחו במעמד רוזן וסקס ורעייתו סופי, רוזנת וסקס.
לבקשתו של המלך צ'ארלס, הן נסיך ויילס והן דוכס סאסקס לבשו מדים, ושניהם לבשו מדים של רגימנט הכחולים והמלכותיים, בעוד שפיטר פיליפס וג'יימס, ויקונט סוורן לבשו בגדי בוקר שחורים וענדו מדליות, והנשים לבשו שמלות שחורות רשמיות.
משמר חופים הוא כוח ימי, מצויד בכלי שיט ולעיתים גם כלי טיס (כגון מסוקים, מטוסים קלים ומזל"טים) שנועד לשמירה, שיטור, חיפוש והצלה והצלה ימית במים הטריטוריאליים של מדינה מסוימת ובמקווי מים פנימיים (נהרות ואגמים).
אופיו וכפיפותו של הכוח משתנים בהתאם למדינות ולזמנים.
יש מקומות בהם זהו כוח צבאי חמוש לכל דבר, מקומות בהם זהו כוח משטרה או ז'נדרמריה (משמר גבול) בעל סמכויות אכיפה בתחום המכס וההגירה ומקומות בהם מדובר בכוח מתנדבים אזרחי שעיקרו חילוץ והצלה של דייגים וכלי שיט בעת סערה.
פעמים רבות משמש משמר החופים כמשטרת נמלים ומרינות.
בעבר היה משמר החופים אחראי על תחזוקה ואיוש של מגדלורים.
במדינת ישראל, החל מ-1977, קיימת הפרדה בין ההגנה הביטחונית על המים הטריטוריאליים, החופים והנמלים, שהיא באחריות יחידת סנפיר של חיל הים לבין האחריות לשמירה על הסדר הציבורי וטיפול בעבירות פליליות וכלכליות המוטלת על יחידות השיטור הימי של משטרת ישראל.
משמר המפרץ הוא סרט קומדיה-פעולה אמריקאי בבימויו של סת' גורדון, המבוסס על הסדרה "משמר המפרץ".
במפרץ אמראלד, פלורידה, סגן מיטש ביוקנן הוא חבר נערץ בצוות עילית של מצילי חופים בשם משמר המפרץ.
הצוות, הכולל את סגניתו סטפני הולדן והמצילה הוותיקה סי.
פארקר, מגן על החופים והמפרץ, ונאלץ להתמודד עם קנאתו של השוטר גארנר אלרבי והמפקד שלו, קפטן ת'ורפ.
במהלך סיור הבוקר, מיטש מוצא שקית קטנה של פלקה ליד מועדון האנטלי שבבעלותה של אשת עסקים חזקה בשם ויקטוריה לידס.
מאוחר יותר, הוא פוגש את מאט ברודי, שחיין אולימפי שזכה במדליית זהב ומצפה להצטרף לצוות משמר המפרץ מבלי לעבור מבחנים.
מיטש וברודי מתחרים במבחנים פיזיים שונים, בהם מיטש מנצח.
כאשר הקורס מסתיים, אם ושני ילדיה נופלים למים, והמצילים יחד עם ברודי ממהרים להציל אותם.
ברודי מתקבל לצוות יחד עם רוני גרינבאום וסאמר קווין.
יאכטה פרטית עולה באש, וכל הנוסעים מפונים בשלום על ידי משמר המפרץ מלבד חבר המועצה העירונית רודריגז, שמת.
מיטש וצוותו מתחילים לחקור את המקרה, למורת רוחו של אלרבי.
הם חודרים למכון הפתולוגי ומגלים כי רודריגז נרצח.
השלישייה מסתתרת ומצלמת את בריוניה של לידס משתילים דוח נתיחה מזויף לכיסוי הרצח, אך הם מתגלים וההקלטה מושמדת.
ת'ורפ מאיים לפטר את מיטש אם יחרוג מתפקידו שוב.
מיטש וברודי משוכנעים שלידס מפעילה סחר בסמים דרך מועדון האנטלי.
הם מתחזים ומבחינים בסמים נשלפים מחביות דגים.
כאשר הם פונים לאלרבי, הם מגלים שגופה נוספת נמצאה בחוף.
ת'ורפ, זועם על כך שמיטש עזב את עמדתו, מפטר אותו וממנה את ברודי לסגן החדש.
ברודי לא רוצה בתפקיד אך נאלץ לקבל אותו.
מאוחר יותר, ברודי מבחין ב"גנבי חול" שגונבים תיקים באמצעות צידנית.
הוא מגרש אותם ושומר את הצידנית.
לאחר שמוצא שקית פלקה נוספת על החוף, ברודי משתמש בצידנית כדי לגנוב את דוח הקורבן השני משולחנו של אלרבי.
הוא מביא את הדוח לסאמר, שמאשרת כי האיש נדקר ולא נטרף על ידי כריש.
רוני מזהה את הקורבן כחברו דייב, שעבד עבור מועדון האנטלי.
ברודי מבין שמיטש צדק בנוגע למועדון.
רוני פורץ לשרתי לידס ומגלה שהיא מתכננת להפריט את החוף כולו.
הצוות חודר למסיבה פרטית על היאכטה האישית של לידס ומגלה שהיא משתמשת בגוף היאכטה להברחת סמים.
ברודי נתפס ונכלא בכלוב פיתיון.
לידס מגלה בגאווה שהיא שיחדה את ת'ורפ להחליף את מיטש בברודי, ואז משליכה את הכלוב למים.
לפני שברודי טובע, סאמר שוחה אליו ומבצעת בו הנשמה מפה לפה.
עם זאת, ברודי הוזה ומבין שזה למעשה מיטש.
הם משיגים את לידס לפני שהיא מצליחה לברוח במסוק, אך היא לוכדת את ברודי.
מיטש מכוון זיקוק רומאי לעברה ורוני וסי.
משגרים את הזיקוקים, שפוצצים אותה.
אלרבי מגיע, עוצר את בריוניה של לידס ומתנצל בפני מיטש.
ת'ורפ מגיע, נוזף במיטש על שחזר לחוף.
ברודי נותן לו אגרוף לפנים ות'ורפ נעצר על מעורבותו בתוכנית של לידס.
זמן מה לאחר מכן, רוני וברודי מתחילים במערכות יחסים עם סי.
מיטש, שהוחזר לתפקידו, מכריז כי סאמר, רוני וברודי אינם מתלמדים יותר ומציג בפניהם את הקפטנית החדשה שלהם, קייסי ג'ין.
מיץ' ביוקנן - דוויין ג'ונסון
מאט ברודי - זאק אפרון
סאמר קווין - אלכסנדרה דדריו
סי ג'יי פארקר - קלי רורבאך
ויקטוריה לידס - פריאנקה צ'ופרה
סטפני הולדן - אילפנש חדרה
רוני גרינבאום - ג'ו באס
אלרבי - יאיא עבדול-מאטין השני
צילומי הסרט העיקריים החלו ב-22 בפברואר 2016 בדירפילד ביץ', פלורידה, כאשר התפאורה ממוקמת במחוז ברווארד, פלורידה, בעוד סדרת הטלוויזיה התרחשה במאליבו, קליפורניה.
הסרט צולם במיאמי ובסוואנה, ג'ורג'יה.
בסוף מרץ 2016, החלו הצילומים באי טייבי, ג'ורג'יה.
הצילומים הסתיימו ב-18 במאי 2016.
משמר המורשת הבנויה הוא מקצוע העוסק בשימור הפיסי ובהצלה של נכסי המורשת התרבותית הבנויה (אתר ארכאולוגי, מבנה היסטורי או מונומנט) מפני פגעי הזמן, איומי זיהום אוויר וההרס שנגרם מאסונות טבע או פעולות אנושיות.
שימור הנכס על ידי משמר המורשת הבנויה נעשה תוך כיבוד עקרונות השימור המקובלים בעולם והאתיקה המקצועית שמטרתם לכבד את מקוריותו של הנכס בחומר, בצורה ובערכיו.
חשיבותם הגבוהה של משמרי המורשת הבנויה נובעת מתוך כך שהם משמרים נכסי מורשת תרבות, שהם יצירה חד פעמית שאין לה תחליף.
כלומר טיפול לא מקצועי עלול לפגוע בנכס התרבות (מונמנט) פגיעה שתוביל לאובדן שאינו ניתן לתיקון מכאן גם לאיבוד הערכים המיוצגים.
משמרי המורשת הבנויה נדרשים לידע ולמיומנויות במגוון תחומים ובהם: גישות הרווחות בשימור שמקורן בעקרונות השימור ובאתיקה המקצועית; חומרי בנייה; טכנולוגיות בנייה עתיקות; גורמי בלייה והרס; תיעוד ותכנון השימור; ידע טכני ויישומו.
שימור נכסי תרבות מבוסס על ערכים של כיבוד המורשת ועל האחריות המוסרית של החברה בישראל להעביר נאמנה את המורשת לדורות הבאים.
משמרי המורשת הבנויה בישראל היא קהילה שהתגבשה והיא כוללת משמרים מרשות העתיקות, רשות הטבע והגנים, המועצה לשימור אתרים ועצמאיים.
משמרי המורשת הבנויה מחויבים לאתיקה המקצועית בינלאומית אשר משותפת לכל העוסקים בכך בכל העולם ולאמנה לאתיקה בשימור המורשת בישראל.
עד היום, שנת 2025, אין בישראל חקיקה או תקינה ברמת המדינה שמגדירה את מקצוע המשמר ומכאן גם שאין מסלולי הכשרה מקצועית, הסמכה מקצועית והתעדה מקצועית בשימור, למעט תוכנית ההכשרה וההכרה במשמרי המורשת הבנויה (להלן).
הפועל היוצא מכך הוא שבעלי מקצוע בשוק הפרטי ובכלל, יכולים להשתתף בכל מכרז בפרויקט שימור (משום חוק יסוד: חופש העיסוק), גם אם הם לא עברו את ההכשרות המתאימות ואין בידיהם את הידע הנדרש וההכרה של עקרונות השימור המוכרים ומיושמים בעולם.
תוכנית ההכשרה והכרה במשמרי המורשת הבנויה בישראל
בישראל קיימים מסלולי לימוד אקדמיים בשימור המורשת הבנויה אולם עד תחילת תוכנית ההכשרה וההכרה של משמרי המורשת הבנויה ב-2014 לא התקיימו קורסי הכשרה מעשית בישראל מאז 1995 על פי המקובל בתוכנית ההכשרה ומשמרים רבים למדו לימודי שטח ממומחים שהגיעו מחו"ל או נסעו ללימודים והכשרות בחו"ל.
תוכנית ההכשרה המעשית של משמרי המורשת הבנויה נולדה מהצורך לגשר על הפער של הצורך להכשיר משמרים מקצועיים בישראל והיא החלה בשנת 2014 כמיזם משותף לרשות העתיקות, למועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ולרשות הטבע והגנים, המתקיים בחסות אגף מורשת במשרד ירושלים ומורשת (בתחילה כאגף במשרד ראש הממשלה).
התכנית התקיימה בגיבוי מקצועי של איקרום (ICCROM) - המרכז הבין-לאומי ללימודי שימור ושחזור של נכסי תרבות.
מטרות תוכנית ההכשרה היא קידום הרמה המקצועית של משמרי המורשת הבנויה, העלאת המודעות למקצוע המשמר בישראל גם בקרב בעלי המקצוע וגם הציבור והכרה מערכתית במקצוע המשמר.
הרציונל של התכנית היא שמשמר שעוסק במורשת הבנויה נדרש לידע ומיומנויות במגוון תחומים, תאורטיים ומעשיים ובהם: גישות רווחות בשימור; עקרונות השימור; אתיקה מקצועית; טכנולוגיות בנייה עתיקות; גורמי בלייה והרס; תיעוד ותכנון השימור; ובנוסף ליכולות ומיומנויות טכניות.
תוכניות ההכשרה כוללת קורסי הכשרת משמרים פעילים ושמירת כשירות מקצועית: קורסי התמחויות, כנסים שנתיים והשתלמויות.
שמירה על הכשירות המקצועית של המשמרים היא תנאי לקבלת תעודת משמר בת תוקף.
ארבעת הקורסים הראשונים התקיימו במרכז השימור הבינלאומי ע"ש העיר רומא בעכו העתיקה עד לסגירתו בשנת 2018. המחזור החמישי התקיים במועצה לשימור אתרים במקווה ישראל.
הסדנאות המעשיות מתקיימות באתרים שונים ברחבי הארץ: יחיעם, מצדה, בית שאן, קיסריה, תל אביב, מגדל צדק, תל אפק, ממשית ועוד.
הקורס כולל 24 מפגשים יומיים אחת לשבוע, 200 שעות לימוד.
חלוקת תעודות לבוגרי הקורסים נערכת בכנס משמרי המורשת הבנויה השנתי בו מוענקות גם תעודות משמר מוכר מטעם הגופים המקצועיים השותפים.
ועדה מקצועית של נציגי הגופים השותפים ואנשי מקצוע חיצוניים משמשת ועדת קבלה אשר מאשרת את המועמדים לקורס כשדרישת הסף היא יכולת מוכחת וארבע שנות ניסיון בעבודה מעשית בשימור.
הכרה במשמרי המורשת הבנויה הוותיקים.
"דור המדבר" של המשמרים, שלהם למעלה מ-20 שנות ניסיון, זכה להכרה על ידי ועדה שבחנה את מסלול הכשרתם בקורסים שהתקיימו בעבר, בישראל ומחוצה לה, ועל פי חוות דעת והמלצות.
רשימת משמרי המורשת הבנויה המוכרים היא רשימה מהכוללת את משמרי המורשת הבנויה הוותיקים אשר הוכרו על ידי ועדה מקצועית עם נציגי הארגונים השותפים ובוגרי קורסי הכשרה מעשית למשמרי המורשת הבנויה שהתקיימו החל מ-2014.
משמרי המורשת הבנויה מחויבים לכללי האתיקה המקצועית ועקרונות השימור המקובלים בעולם.
כל משמר מחויב בהשתתפות אחת לפחות בפעילות של משמרי המורשת הבנויה לאורך השנה, השתלמות, קורסים או הנחיה.
הרשימה מוכרת על ידי הגופים השותפים לתוכנית ההכשרה והיא מונה כ 130 משמרים ומפורסמת ומתעדכנת באתרי האינטרנט של הגופים השותפים ובאתר של משמרי המורשת הבנויה.
תעודת משמר מוכר מונפקת אחת לשלוש שנים למשמרים הפעילים בתחום ועומדים בקריטריונים ובעקרונות השימור המקובלים בעולם.
קורס הכשרה מחזור ו' התקיים בשנת 2025 ונערך שוב בשת"פ של השותפים הארגוניים, למעט ICCROM, ובשת"פ עם לימודי שימור באונ' חיפה ונבנה מ-7 מודולים של שבוע.
קהילת משמרי המורשת הבנויה בישראל
בשנת 2014 התארגנו משמרי המורשת הבנויה בישראל כגוף וולנטרי והקימו קהילה מקצועית מעין "גילדה".
אחת הפעולות הראשונות היו הקמת ועדת היגוי של משמרי המורשת הבנויה (להלן).
הפעילות של הקהילה כוללת את הכנסים השנתיים, השתלמויות מקצועיות, עזרה הדדית בין חבריה והעלאת המודעות הציבורית והמקצועית בישראל למקצוע ולחשיבותו.
בכנס השנתי השלישי של משמרי המורשת הבנויה נבחר על ידי המשמרים לוגו לקהילה.
הלוגו מסמל במגן את ההגנה של הקהילה על חבריה ועל המקצוע וסמלים אחרים מייצגים את עבודת משמרת המורשת כלים וחומרים.
ועדת ההיגוי של משמרי המורשת הבנויה.
הוקמה ב-2014 כוועדה מקצועית להתוויית הדרך בתהליך בניית קהילת המורשת הבנויה, בתמיכה מקצועית, בתכנון התכנים והכנסים השנתיים.
הוועדה היא ועדה מקצועית גרידא וחבריה הם משמרים מוכרים ומעורכים שהוזמנו בשל מקצועיותם בלבד ולא כנציגות של מוסד ארגון או חברה.
חברי הוועדה כוללים את המשמרים: אורית בורטניק, יורם סעד, ישו דריי, ראובן אלברגר, קימי ממאן, יהונתן אורלין, עדי ליבנה, איתן סלע, יותם כרמל, טלי אולך, רועי גבעתי והיו"ר מיכאל כהן.
משמרי המורשת הבנויה בזמן חירום - הקסדות הכחולות
ב-14 בדצמבר 2022 הוקמה יחידת הקסדות הכחולות שמבוססת על משמרי המורשת הבנויה.
היחידה היא כח מענה בשעת חירום באתרי מורשת תרבות (אתרים ומוזיאונים), בשיתוף הארגונים האמונים על נכסי המורשת ותחת חסות ועדת ההיגוי הבין משרדית להיערכות לרעידות אדמה.
היחידה תהווה גוף מקצועי שהחלה בהכשרותי הייעודיות בשיתוף פעולה של הכבאות וההצלה של איטליה ופיקוד העורף.
הרצאה של מאוריציו טלייפייטרה Maurizio Tagliapietra: על שימור - תיעוד, איסוף מידע, אחריות והטמעה
הרצאה של אלברטו דה טגל Alberto de Tagle: הצורך במהפך - האם בדיקות ניידות וטכניקות לא חודרניות ישנו את שימור המורשת?
הרצאה של רוברטו נרדי Roberto Nardi: פתוח לרגל שימור Aperto per Restauro
משמר הרכבת - או, בשמה המלא, מחלקת מסילת הברזל של משטרת ארץ ישראל (PPRD - Palestine Police Railway Department) הייתה יחידה של נוטרים, שעסקה באבטחת המסילות והרכבות של הרכבת המנדטורית בתקופת המרד הערבי (1939-1936).
בתקופת המרד הערבי היו צירי התנועה בארץ נקודת תורפה משמעותית מבחינת שלטונות המנדט הבריטי.
הדבר היה נכון במיוחד ביחס למסילות הברזל, שהיוו את האמצעי הראשי בכל הנוגע לניוד כוחות בהיקף גדול.
חבלה בכל נקודה לאורך מאות קילומטרים של מסילות ברזל, יכלה לעכב תנועת כוחות, העברת אספקה ולשבש את הפעילות השוטפת של הבריטים ושל היישוב היהודי בארץ.
מטרתם הרגילה של המתקוממים הייתה להוריד רכבות מהפסים.
לשם כך נקטו במספר שיטות פעולה: פירוק חלקים מהמסילה, מריחת הפסים בחומר סיכה (גריז), הצבת מחסומי אבנים על הפסים או תקיעת מוטות ברזל ברווחים שביניהם, חבלה בגשרים ופיצוץ מוקש מתחת לקטר.
לעיתים הציבה קבוצה חמושה מארב, בנוסף לחבלה במסילה, בכוונה להתקיף את הנוסעים לאחר עצירת הרכבת.
סוגים נוספים של התקפות כללו ירי או השלכת פצצות אל עבר רכבת נוסעת, ירי על תחנות הרכבת, הצתת סדנאות ומחסנים וחבלה בקווי טלפון ובמתקני האיתות שלאורך הפסים.
ההתקפות על אמצעי תחבורה זה התחילו עם פרוץ המרד.
ב-22 באפריל 1936 יידו ערבים אבנים על רכבת שעברה ליד חאן יונס ופצעו נוסעת אנגליה.
ארבעה ימים אחר כך נרשם לראשונה ניסיון להוריד רכבת מהפסים, כאשר ערבים חיבלו במסילה ליד טולכרם.
במהלך השבועיים הראשונים של חודש מאי דיווחו הבריטים על חמישה ניסיונות חבלה במסילה.
באחד מהם התהפכה קרונית בקרה ונהרסה.
ב-19 ביוני הצליחו המורדים, לראשונה, להוריד רכבת מהמסילה, באזור שבין תל אביב ללוד.
שבוע אחר כך, ב-26 בחודש, גרמה חבלה ליד תחנת כפר ג'יניס לירידת רכבת מהמסילה.
קבוצה חמושה, שארבה במקום, פתחה באש על הקרונות לאחר שהרכבת נעצרה.
בהתקפה זו נהרגו חייל בריטי ושני ערבים, נהג הקטר והמסיק.
התקפות שכאלה היו אירוע נפוץ: עד להפוגה מנתה הסוכנות היהודית 158 מקרים של התקפות על רכבות, מסילות וקרוניות, מתוכם 72 מקרים שבהם השתמשו המתקוממים במוקשים או בפצצות.
נתוני הצבא גבוהים אף יותר וכוללים 308 מקרים של חבלה בפסים.
כאשר התחדש המרד, שבו המורדים לתקוף את הרכבות: ב-14 באוקטובר 1937, פוצצה קבוצה חמושה מוקש מתחת לרכבת ליד קלקיליה ותקפה אותה ביריות לאחר שנעצרה.
אבטחת הרכבת על ידי הצבא
המענה הראשוני לפגיעות ברכבת ניתן על ידי הצבא הבריטי והיה מענה מאולתר.
האחריות להגנת המסילות, הרכבות ועובדי הרכבת הוטלה על מפקדי הגזרות הגדודיות, שבשטחם נמצאו.
ההגנה על המסילות התבצעה באמצעות סיורים ממונעים או רגליים לאורך חלקים מהן, נסיעת חיילים ומלחים ברכבות והצבת חיילים ושוטרים מוספים לשמירה על נקודות מפתח, כגון צמתים וגשרים.
באמצע מאי 1936 החלו יחידות צבא לסייר על המסילות עצמן, בקרוניות בקרה של חברת הרכבות.
סיורים אלה נערכו לאורך שלוש המסילות העיקריות: רפח-חיפה, יפו-ירושלים וחיפה-סמח.
במקביל, הכריזה הממשלה על עוצר לילה במרחק של כ-90 מטרים (100 יארד) משני צדי המסילה.
לחיילים הותר לירות בכל מי שנמצא בשטח זה בשעות העוצר.
גם חיל הספר, שאנשיו סיירו בקרונית על מסילת רכבת העמק, נטל חלק במשימה זו.
בדומה להגנה על התחבורה האזרחית, השתמש הצבא בכוחות ליווי, בסיורים ובמוצבים על מנת למנוע פגיעה ברכבות.
עם זאת, מאחר שכל חבלה במסילה עצרה את התנועה עליה ועשויה הייתה לגרום לקורבנות, נדרש הצבא להגן על הפסים עצמם ולא רק על הרכבות שנסעו עליהם.
מה גם שבניגוד לשיירת מכוניות לא יכלה רכבת לפרוץ מחסום ולהימלט ממארב, אם המסילה נפגעה.
משום כך הופנה המאמץ הצבאי למניעה, לאיתור ולתיקון חבלות במסילה.
היה זה אתגר משמעותי, שכן בארץ ישראל היו אז מסילות באורך של כ-533 ק"מ, מתוכם כ-390 שנחשבו על ידי פיקוד הצבא כחיוניים.
הבריטים התחילו להציב נוטרים יהודים בנקודות מפתח, כגון תחנות, גשרים וסדנאות כבר בשנת 1936, אך אלה פעלו באופן מקומי, כשומרים מטעם חברת הרכבות.
בתקופת ההפוגה חל שינוי בגישת הצבא כלפי הנוטרים.
במרץ 1937 החליט הנציב העליון ארתור ווקופ לארגן חיל משמר יהודי, שיגן על המסילות.
בעקבות זאת, הכשירו גדודי הצבא 708 צעירים יהודים בשימוש בנשק ובביצוע משימות שמירה ואבטחה שונות.
לוחמים אלה, שהושבעו כשוטרים-מוספים במשטרת המנדט, היו חלק מיחידה חדשה, בשם "מחלקת מסילות הרכבת, משטרת ארץ-ישראל" (Palestine Police Railway Detachment - PPRD).
בשלב זה נועד משמר הרכבת לשמש כעתודה, למקרה של התפרצות מחודשת של האלימות, ואנשיו שוחררו לבתיהם בתום האימונים.
ב-30 ביוני 1938 הורה הנציב העליון הרולד מקמייקל לגייס חלק ממשמר הרכבת לשירות פעיל, על מנת להחליף את יחידות הצבא בהגנה על המסילה בין חיפה ללוד.
המשמר כלל 434 נוטרים, תחת פיקודם של ארבעה קציני משטרה בריטים.
הנוטרים, שהוצבו ב-24 תחנות ועמדות הגנה לאורך המסילה (להלן), סיירו לאורך המסילה בקרוניות וברגל, הצטרפו לצוותי הרכבות ושמרו על התחנות ועל נקודות מפתח לאורך הקו.
משמר הרכבת היה אב-הטיפוס ליחידות נוטרות ייעודיות נוספות, שקמו על מנת למלא משימה ביטחונית מסוימת, שלא הייתה קשורה בהגנה ישירה על היישובים היהודיים.
הנהגת היישוב ראתה במשמר הרכבת את ראשית שיתופם של יהודים במערכה הכללית נגד המרד.
יהושע גורדון, האחראי על הנוטרות בסוכנות היהודית, אמר כי משמר הרכבת היה "החיל הראשון שתפקידו אינו רק שמירה על רכושנו אנו, אלא על רכוש המדינה".
עם הזמן והגעתם של כוחות נוספים, ביקש הפיקוד לרכז את ההגנה על המסילות בידי יחידות ייעודיות.
תחילת התהליך הייתה בהפעלת משמר הרכבת בתחילת יולי 1938. קורסי הכשרה למגויסים נערכו בתל אביב, ירושלים, חיפה, כפר סירקין, קיבוץ אפיקים וקיבוץ אלונים.