tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הד נפטר בפתאומיות במאי 1968, בגיל 55. בהלווייתו השתתף נשיא המדינה זלמן שזר.
היה נשוי לשושנה זליגזון ואב לשני בנים ובת.
שני בניו המשיכו בדרכו והיו לחברי סגל באוניברסיטה העברית.
מיכאל הד היה פרופסור בחוג להיסטוריה, ודוד הד הוא פרופסור לפילוסופיה העוסק באתיקה רפואית.
דאהר-אלעמר: שליט הגליל במאה הי"ח: פרשת חייו ופעולותיו, ירושלים: ר' מס, תש"ב-1942.
זיא גיק-אלפ, הוגה הדעות של התנועה הלאמית בטורקיה: חייו ותורתו, [ירושלים: חמו"ל], הקד' תש"ז-1946.
יהודי ארץ ישראל בסוף המאה הי"ז: על-פי פנקסים טורקיים של מס הגולגולת, ירושלים: [חמו"ל], תשי"ב.
קאנון ושריעה בחוק הפלילי העות'מאני הקדום, ירושלים: דפוס מרכז, תשכ"ח.
התמערבות ורפורמות באימפריה העות'מאנית: הרצאתו של אוריאל הד ז"ל (ערכו והתקינו לדפוס: חיים גרבר ויהושע פורת), [ירושלים: חמו"ל, אחרי 1968].
ארץ ישראל בתקופת השלטון העות'מאני: הרצאותיו של אוריאל הד (עורך: מעוז משה), ירושלים: אקדמון, תשכ"ט.
מוסדות האימפריה העות'מאנית: הרצאתו של א' הד (ערכו והתקינו לדפוס: רחל סימון ויהושע פורת), ירושלים: [חמו"ל], תשל"ד.
אוריאל דן (1922, ברלין – 19 באוקטובר 1991, תל אביב) היה מזרחן ישראלי ופרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
מומחה להיסטוריה של ירדן ועיראק המודרניות.
אוריאל נולד בברלין בשנת 1922. עם עליית היטלר לשלטון עלה ארצה.
הוא שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר מכן למד באנגליה כיצד להיות מבשל שיכר.
בשנת 1950 הצטרף לחיל המודיעין הישראלי שם היה קצין מחקר ועסק במיוחד בממלכות האשמיות, ירדן ועיראק.
הוא שירת בתפקיד במשך 16 שנים.
במהלך שירותו השלים תואר ראשון בהיסטוריה מודרנית בהתכתבות מאוניברסיטת לונדון (סיים בשנת 1959).
לאחר שהשתחרר הוא הצטרף למכון שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב (כיום מכון משה דיין).
בשנת 1968 סיים תואר דוקטורט מהאוניברסיטה העברית בהנחיית פרופסור גבריאל בר.
ובשנת 1972 הצטרף לסגל ההוראה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
הוא עשה דוקטורט נוסף באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1980 בנושא היסטוריה אירופאית במאה ה-18, "Hanover and Great Britian, 1740-1760".
הוא לימד במשך 25 שנה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב ועמד בראש החוג במשך חמש שנים.
נהרג ב-19 באוקטובר 1991 מפגיעת מכונית בכביש בין האוניברסיטה לבין ביתו ברמת אביב.
היה נשוי ללורה ואב לבת.
מאז מותו נערך לזכרו מדי שנה ערב עיון באוניברסיטת תל אביב בו מוענקת מלגה ע"ש פרופ' אוריאל ולורה דן לתלמידי מחקר.
משטר הבעת' בעיראק: אושיותיו והתגבשותו, מכון שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה, 1974
אמירות עבר הירדן, 1921-1946. מכון שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה, אוניברסיטת תל אביב, 1982
אוריאל גוֹרְני (במקור גוֹרְניצקי; 10 ביוני 1921 – 1 באוגוסט 2002) היה עורך דין ישראלי בכיר, מראשוני עורכי הדין בישראל (מספרו בפנקס עורכי הדין היה 1081).
כיהן כפרקליט מחוז תל אביב, היועץ המשפטי למערכת הביטחון, ושותף בכיר במשרד עורכי הדין גורניצקי ושות'.
גורני נולד ב-1921 בריגה שבלטביה.
עלה לארץ ישראל עם הוריו ושני אחיו בשנת 1936, וסיים את לימודי התיכון בגימנסיה הרצליה בשנת 1938. בשנים 1938–1939 למד פילוסופיה והיסטוריה כללית ויהודית באוניברסיטה העברית בירושלים.
למד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים והוסמך כעורך דין יחד עם אחיו התאום, ירוחם גורניצקי, ביולי 1945. הוא המשיך בלימודי משפטים באוניברסיטת לונדון באנגליה, אותם סיים בהצטיינות, והוסמך כ-Barrister ביולי 1948. בשנת 1964 הוסמך לשמש כנוטריון בישראל.
בשנת 1978 השתתף במחזור העשירי של הכשרה לעורכי דין מטעם אוניברסיטת הרווארד (Harvard Law School Program of Instruction for Lawyers).
במלחמת העצמאות שירת בחיל האוויר, ולאחר השחרור מהצבא הצטרף לאחיו התאום, עו"ד ירוחם גורניצקי, כשותף במשרד עורכי הדין גורניצקי שייסד אביהם, ישראל גורניצקי, בשנת 1938. המשרד הפך ברבות השנים לאחד ממשרדי עורכי הדין המובילים בישראל, שרבים מבכירי עורכי הדין בישראל התחילו בו את דרכם.
גורני עזב את המשרד זמנית כדי להתמנות לסגן פרקליט מחוז חיפה בתקופה שבה פרקליט המחוז היה עו"ד לני רבינוביץ'.
באוקטובר 1951 מונה לפרקליט מחוז תל אביב, פרקליט המחוז הצעיר ביותר שמונה אי-פעם, וכיהן בתפקיד עד ינואר 1956, אז שב לעבוד במשרדו של אביו.
בשנת 1974 חזר גורני לשירות הציבורי כיועץ המשפטי למערכת הביטחון.
הוא כיהן במשרה זו עד שנת 1981, במקביל לכהונותיהם של שרי הביטחון שמעון פרס, עזר ויצמן ומנחם בגין (בכהונתו הראשונה כשר ביטחון).
גורני טיפל לאורך שנים רבות בתיק יהושע בן-ציון (מנהלו לשעבר של "בנק ארץ ישראל בריטניה"), אשר הורשע בשנת 1974 בגנבת כ-40 מיליון דולר מהבנק.
גורני מונה לנאמן על נכסי בן-ציון, והביא לאיתור נכסים רבים של בן-ציון ולהשבתם למדינה.
במקביל לפעילותו המשפטית, כיהן גורני בתפקידים ציבוריים שונים, בהם דירקטור בתעשייה האווירית ונשיא ממס"י (מועדון מכוניות וסיירות ישראל).
הוא עבד במחלקה לפיקוח על התעשיות הקלות במשרד האספקה והקיצוב (1942-1944), תקופה מסוימת במשרד מבקר המדינה, כיהן בוועדות בירור אתיות של מועצת העיתונות, כבוחן וכחבר בוועדות משמעת של לשכת עורכי הדין, כחבר בוועדת ערר לפי פקודת מס הכנסה ואף כחבר בוועד המפקח של הגימנסיה העברית "הרצליה", שם למד כנער.
כמו כן מונה גורני בשנת 1997 כחבר בוועדות המניות של בנק לאומי, על ידי השופטת (בדימ') שולמית ולנשטיין, יושבת ראש הוועד הציבורי שהוקם בנושא זה על רקע משבר מניות הבנקים שאירע בשנת 1983 (משבר הידוע בכינויו "פרשת ויסות מניות הבנקים").
גורני היה בין מייסדי המכון הלאומי לשיקום נפגעי ראש בשנת 1975. פעמיים שימש כיושב ראש הנהלת המכון, בפעם השנייה משנת 1997 ועד לפטירתו; עבודתו במכון נעשתה בהתנדבות.
בהקשר דומה, מונה גורני בשנת 1976 כחליפו של יוסף צ'חנובר לנאמן של "קרן מנה כץ", אשר מטרותיה לנהל פעילות המכוונת לסיוע לשיקום נכי צה"ל ובעיקר נכי צה"ל משותקי גפיים.
יחד עם השופט אהרון קדרון, חיבר גורני את הספר "החוק הפלילי הלכה למעשה: קובץ הלכות ותמציות כל פסקי-הדין שנפסקו על ידי בתי המשפט בתקופת המנדט ומאז קום המדינה, בלווית נוסח החוקים הפליליים", אשר ראה אור לראשונה ב-1953, ובמהדורה מעודכנת בשנת 1970.
על רקע מומחיותו במשפט פלילי, נשלח גורני מטעם היועץ המשפטי לממשלה לאוניברסיטת הרווארד בשנת 1954, במסגרת ההכנות לחקיקת החוק הפלילי הישראלי.
במהלך שהותו בארצות הברית, ותוך כדי כהונתו כפרקליט מחוז תל אביב, כתב מאמר קצר אשר התפרסם ב-Harvard Law Review בשנת 1955, אשר כותרתו "American Precedent in the Supreme Court of Israel".
גורני היה נשוי לרות דונקלבלום, בתם של לאה דונקלבלום, שהייתה שחקנית בתיאטרון הארץ ישראלי וד"ר מנחם דונקלבלום, שהיה שופט בית המשפט העליון בהרכבו הראשון ונשיא הסתדרות עורכי הדין היהודיים בארץ ישראל בטרם קום המדינה.
לזוג נולדו שתי בנות, פרופ' אורנה בלונדהיים, רופאת ילדים ונאונטולוגית בהכשרתה כיום מנהלת בית החולים העמק בעפולה, אשר ניהלה בעבר גם את בית החולים שניידר לילדים והייתה לאישה הראשונה שמונתה לתפקיד של מנהלת בית חולים כללי בישראל; וד"ר עדנה גורני, זואולוגית בהכשרתה וכיום מרצה לחברה ומגדר באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2010 ייסדה משפחתו על שמו את פרס גורני למשפט ציבורי, המוענק על ידי העמותה למשפט ציבורי בישראל, בשלוש קטגוריות.
אוֹרִיָאחוֹבוֹ (בבולגרית: Оряхово) היא עיר נמל בצפון מערב בולגריה, הרביעית בגודלה במחוז וראצה, שוכנת לגדות הדנובה וממוקמת 128 קילומטרים צפונית מבירת בולגריה סופיה ו-73 ק"מ מבירת המחוז וראצה.
שרידי התיישבות אנושית מאורגנת מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת.
כמו כן פזורים בשטח הרשות המקומית שרידי יישובים מבוצרים מתקופת הממלכה התראקית והאימפריה הרומית.
בסמוך לעיר מצויה מצודת קאמאקה שנבנתה במהלך המאה ה-9, תקופת האימפריה הבולגרית הראשונה, אוישה גם בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה וחרבה במחצית השנייה של המאה ה-14 עת נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית.
במהלך התקופה העות'מאנית הוקם נמל הדנובה בעיר וב-1762 הוא תועד בספר שפורסם בבריסל כנמל מרכזי וחשוב.
במהלך המאה ה-19, עידן התחייה הלאומית הבולגרית נבנו במקום כנסייה ובית ספר חילוני.
ב-21 בנובמבר 1877 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה העיר על ידי הצבא הרומני ובהמשך, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין נכללה בשטחי נסיכות בולגריה.
ב-1926 חוברה העיר לרשת מסילות הרכבת הבולגרית ובעקבותיה הואץ הפיתוח הכלכלי במקום.
אוריאחובו מצויה בצומת דרכים בעלת חשיבות כלכלית, הכוללת את נמל הדנובה הפועל בשיתוף עם העיר הרומנית בצ'ט, קו מעבורות הנוסעים ומעבר הגבול לרומניה.
כמו כן מקושרת העיר לכביש המהיר E-79. באוריאחובו קיים מפעל לייצור חלקי מכונות חקלאיות ושתי מתפרות.
אוריאל לוינגר (נולד בשנת 1962) הוא רופא ישראלי, מומחה בתחום האתיקה רפואית, ממונה על תחום האתיקה במרכז הרפואי רבין.
מנהל מחלקה פנימית במרכז רפואי לניאדו.
נולד בבני ברק לרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר.
למד בבית הספר "רזי-לי" בבני ברק.
בבחרותו עברה משפחתו להתגורר בבזל, שם מונה אביו כרב הקהילה היהודית IGB.
השתלם בראומטולוגיה באוניברסיטת ניו יורק ובנוירופיזיולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
הוא מומחה לרפואה פנימית, ומשמש רופא פנימאי בכיר בלניאדו - מרכז רפואי צאנז.
היה מרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ובבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
ד"ר לוינגר השתלם באתיקה יהודית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים ובמכון לפסיקה הלכתית בירושלים.
הוא ממונה על תחום האתיקה במרכז הרפואי רבין, ומרצה בנושאי אתיקה רפואית, ובנושאי רפואה פנימית, בשלוחה של הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות של אוניברסיטת חיפה במכללה החרדית בבני ברק.
ד"ר לוינגר מומחה בנושאי רפואה והלכה.
ומפרסם מאמרים בנושאים אלו ובנושאי אתיקה רפואית, בכתבי עת שונים.
כמו כן מרצה בנושאים אלו בפורומים שונים.
במסגרת פעילותו בבית החולים בילינסון הוא מקיים פעילות מחקרית ושיתופי מחקר עם מוסדות אקדמיים שונים בישראל, בנושאי רפואה והלכה והיסטוריה של הרפואה.
ד"ר לוינגר מקורב לרב יצחק זילברשטיין.
נשוי להדסה באואר, ומתגורר בפתח תקווה.
ד"ר אוריאל לוינגר, רפואה והלכה בהבנתו של הרמב"ם ביד החזקה, אתר דעת
אוּריאל מירון (נולד ב-1968) הוא אמן ופסל ישראלי.
אוריאל מירון נולד בתל אביב-יפו בשנת 1968. כבר בילדותו נחשף מירון לאמנות דרך עבודתה של סבתו, דבורה שוקן, שהייתה אספנית ובעלת גלריה בשנות ה-60 של המאה ה-20. בילדותו נפטרה אמו והוא התגורר שנים רבות בארצות הברית עם אביו, חוקר הספרות דן מירון.
במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20 למד ספרות באוניברסיטת ייל ועסק בכתיבה בשפה האנגלית.
בשנת 1990 חזר להתגורר בישראל והחל בלימודי אמנות בבצלאל, אותם סיים בהצטיינות בשנת 1995. לאחר מכן למד לתואר שני באמנות בבית הספר לאמנות חזותית בניו-יורק, שם סיים בהצטיינות יתרה.
עם שובו ארצה בשנת 1998 הציג במוזיאון ישראל בתערוכה "ילדים טובים ילדים רעים: ההתילדות באמנות ישראלית" באוצרות יגאל צלמונה ונירית נלסון.
מאז הציג מירון תערוכות יחיד במוזיאון הרצליה, במשכן לאמנות עין חרוד ובמרכז לאמנות עכשווית H2 באאוגסבורג, גרמניה (בין השאר) והשתתף בעשרות תערוכות בשלל מקומות, ביניהם מוזיאון ישראל, מוזיאון פתח תקווה, המרכז לאמנות עכשווית ת"א, ועוד.
ב-1999 החל מירון ללמד פיסול ורישום בשנקר וכיום הוא מרצה בכיר במחלקה לאמנות רב-תחומית, במחלקה לעיצוב תכשיטים ובתוכנית לתואר שני בעיצוב בשנקר.
בתחילת שנות ה-2000 היה פעיל בהנהלת סדנאות האמנים בירושלים ובשנת 2010 מונה לחבר במדור לאמנות פלסטית במשרד התרבות והספורט.
יצירותיו של מירון מקיימות הוויה חמקמקה בה זהותו של דימוי מאבדת את יציבותה, ומתחילה לרצד ללא מנוחה בין פרשנויות שונות, בין מוכר להזוי, ובין פיגורטיבי למופשט.
הדימויים המופיעים בעבודותיו של מירון נובעים, לעיתים קרובות, מחפצים יומיומיים (שגם משמשים לפעמים כחומר גלם לפסליו) כגון כיסאות פלסטיק, קופסאות קרטון, ערימה של ניירות מקומטים, או זוג גרביים.
דימויים וחפצים אלה מגויסים על ידי האמן לתפקד כחלק משלדים היברידיים ואנטומיות מומצאות של יצורים אשר צומחים, לכאורה, מתוך התת-מודע של חיי היומיום.
נדמה שעבור מירון, כל חפץ מעשה ידי אדם - גם הפשוט והנדוש ביותר – טעון בחיים פוטנציאליים שעשויים להגיח בעקבות מפגש עם הדמיון.
בלב הארטיפקט הבנאלי מסתתרת ישות דמיונית שמחכה לפרוש גפיה, למנות ולהגדיר את איבריה.
ביצורי הכלאיים של מירון ניתן לראות גם ניתוח צורני-מבני של חפץ (או מספר חפצים) מסוים, וגם שיחזור של ישות דמיונית, זיכרון מומצא, מאובן חדש.
לכל אורך עבודתו של מירון (שהציג פעמיים במוזיאון המדע ע"ש בלומפילד בירושלים), ניכר הקשר עם מדעי החיים בכלל ותאוריית האבולוציה בפרט.
מרכיב מרכזי נוסף בעבודתו של מירון הוא חקר דינמי של היחסים בין פיסול, רישום והדפס.
בעבודתו של מירון, קו רישום, שנולד מהאינטימיות של 'כתב-היד' הרושמת, יכול להתעורר לחיים תלת-ממדיים.
מאז שנת 2007, מחקר זה מקבל ביטוי בכמה אפיקים עיקריים: א.
תהליכי פיסול המשתמשים ברישום כמצע ותשתית פיזית ל'גידול' פסלים, כשהרישום עצמו הופך לחלק מהפסל ותוך כדי התהליך גם הפסל יכול לקרוס חזרה למצב של רישום וחוזר חלילה; ב.
פיתוח פסלים המתפקדים כרישום קווי תלת-ממדי בחלל ויוצרים צורות סבוכות ומפולשות שמזמינות את הצופה להתבונן בהן וגם בעדן; ג.
פיתוח של שיטת ציור ייחודית אשר הוא מכנה "תחשיף" (על משקל 'תחריט'): התהליך משלב יצירה של שכבות צבע תלת-ממדיות עם פעולות של גילוף ושיוף.
ה'ציור' המתקבל הוא מעין רישום\הדפס\אובייקט - גם דימוי דו-ממדי וגם גוף שיש לו עומק ומבנה פנימי אותם ניתן לקלף ולחשוף.
אשתו היא האוצרת איה מירון.
1990-1986 - תואר ראשון, המחלקה לספרות, אוניברסיטת ייל, ארצות הברית (בהצטיינות יתרה)
1995-1990 - תואר ראשון, המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (בהצטיינות)
1998-1996 - תואר שני, בית הספר לאמנות חזותית, ניו יורק, ארצות הברית (בהצטיינות יתרה).
1996-1995 - פיסול ורישום, המרכז לאמנות חזותית, מורשה, ירושלים
1998-1997 - מרצה ללימודי מקרא, מכללת דרישה, ניו יורק, ארצות הברית
2013-1999 - מרצה בכיר, המחלקה לעצוב תכשיטים, המחלקה לאמנות רב תחומית והמסלול ללימודי תואר שני בעיצוב, שנקר, בית ספר גבוהה לאמנות ולעיצוב, רמת גן.
1989 - מלגת פרויקט צילום, קרן דורות
1995 - פרס הצטיינות במחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים
1998-1996 - מלגת הצטיינות, בית הספר לאמנות חזותית, ניו-יורק, ארצות הברית
1998 - פרס הצטיינות, בית הספר לאמנות חזותית, ניו-יורק, ארצות הברית
2002 - פרס ברנרד וגוסטי רדר לפיסול
2005 - פרס עידוד יצירה, משרד החינוך התרבות והספורט
2009 - מלגה, קרן יהושע רבינוביץ' לתרבות, תל אביב
2012 - תמיכה באמן המציג בחו"ל, המועצה לתרבות ולאמנות של מפעל הפיס
2013 - פרס שרת התרבות והספורט, משרד התרבות והספורט.
1996 - תחריטים, גלריית המרכז לאמנות חזותית מורשה, ירושלים
1996 - פיסול ותחריטים, גלריה טובה אוסמן, תל אביב-יפו
2000 - Memento Mobili, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה [קטלוג]
2002 - בין כלאיים, גלריה נחשון, נחשון
2004-5 - פינה רכה, משכן לאמנות, עין חרוד (אוצרים: אוריאל מירון וגליה בר-אור) [קטלוג]
2010 - הולכים על 2, גלריה 39, תל אביב-יפו (תערוכה זוגית עם הילה בן ארי)
2011 - The Principle of Moments, תערוכה זוגית עם האמנית הגרמניה, קארן אירמר, פרויקט מיוחד במסגרת יריד צבע טרי 4 ובחסות Schir – Art Concepts
2015 - מושך זמן, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה.
הרב אוריאל דוידי (חכם אוריאל) (ה'תרפ"ה, 1925 – כ"ב בחשוון ה'תשס"ו, 24 בנובמבר 2005) היה רבה הראשי של איראן, עלה לישראל ונפטר בירושלים.
נולד בשנת ה'תרפ"ה, אביו היה הרב מאיר דוידי.
כיהן כרבה הראשי של איראן עד 1994. בשנים אלו, לימד והעביר שיעורים שבועיים ברחבי המדינה.
היה ראש אב בית דין, דיין, מרצה ומוהל.
קיים פגישות רבות עם ראשי השלטון בטהראן, במטרה לשמור על זכויותיהם של חברי הקהילה היהודית באיראן.
נפטר בכ"ב בחשוון ה'תשס"ו ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אוריאל יקותיאל (נולד ב-2 בספטמבר 1988) הוא פרפורמר, רקדן ושחקן ישראלי.
הוא אמן מופע דראג המופיע בשמו המלא ללא שם במה.
הוא האמן הישראלי הראשון שפרץ שדמותו היא הכלאה מגדרית של נשיות וגבריות.
דמותו מופיעה בבגדי נשים, ללא פאה ובעלת שפם, סימן ההיכר של יקותיאל.
נוסף לכך, הוא מוביל את ליין מסיבות הגייז המזרחיות בישראל - האריסה.
יקותיאל גדל והתחנך בהרצליה, בן זקונים במשפחה בת 4 ילדים.
אמו התאבדה כשהיה בן שנתיים ואביו עבד כאיש ביטחון ומומחה בכלי נשק.
בגיל 13 הוא יצא מהארון בפני משפחתו וחבריו.
ב-2005 בגיל 17 למד איפור מקצועי בבית הספר לאיפור של ירין שחף.
לאחר סיום התיכון, התגייס לחיל האוויר הישראלי, ומתוקף סיבות נפשיות קיבל פטור משירותי ביטחון והשתחרר בדרגת טוראי.
לאחר שחרורו, עבר אוריאל לאנגליה, שם לראשונה הכיר רקדנים מכלל אזור אירופה וקיבל השראה ותובנה שהבמה היא מקומו.
עם שובו לישראל, החל להופיע במועדונים שונים בתל אביב, כשהוא לבוש בבגדי נשים ואיפור, אך עם זאת השאיר את סימן ההיכר שלו: השפם.
לאור הצלחתו בקרב הקהילה הגאה כדמות מיוחדת במינה, חבר אוריאל לליין ה"אריסה", הליין הראשון לגייז אשר מנגן מוזיקה מזרחית בלבד ויחד צברו תאוצה כאשר בקיץ 2011 סרטוני הליין שנראו במובנים מסוימים אף שנויים במחלוקת הפכו לוויראליים, ובכך העצימו את החשיפה של המסיבות.
בין הזמרים הים תיכוניים שהצטלמו לסרטוני הליין לקראת הופעותיהם במסיבות: זהבה בן, אתי לוי, הפרויקט של רביבו, מרגלית צנעני, ליאור נרקיס, עומר אדם, שרית חדד ועוד.
בנובמבר 2011 השתתף בקמפיין "אחרי כל לילה מגיע יום", שנולד בעקבות ארבעה מקרי התאבדויות בקהילה הגאה, מספר חודשים לפני כן.
בשנת 2012 עלתה לאוויר הסדרה "אמא ואבאז" בערוץ הוט 3, שם שיחק אוריאל את חברם הטוב של סמי וארז, זוג גברים המביאים לעולם ילד עם אישה.
בשנת 2014 השתתף אוריאל בתוכנית המציאות "המירוץ למיליון", יחד עם חברו הטוב, טום באום.
השניים הגיעו למקום השני, ובאותה השנה השתתף בקליפ שיצא עבור השיר "פה זה לא אירופה".
ביוני 2015, החלו להגיש את תוכנית האירוח "שישי טייק אווי" בזכיינית ערוץ 2 רשת בשיתוף עם השף עומר מילר במשבצת המקדימה לאולפן שישי.
ב-2015 השתתף בקמפיין לחברת "קרולינה למקה" עם בר רפאלי.
בפסח 2016 החל להופיע במופע האלתורים "יצא משליטה" עם דר זוזובסקי, עדי הימלבלוי, תובל שפיר ועוד.
בקיץ 2016 יקותיאל כיכב בקמפיין עבור רשות שדות התעופה.
בנוסף מנחה ביחד עם לירון רביבו את תוכנית הטיולים "החופשה המושלמת" בערוץ 2.
ב-2022 יקותיאל עבר לפריז לעבוד בקבוצת המלונאות ואירוח של אסף גרניט.
אוריאל הרמן (נולד ב-13 באפריל 1987) הוא מוזיקאי, פסנתרן ומלחין.
אוריאל הרמן נולד וגדל בירושלים בשכונת קטמון.
אוריאל הבן הבכור ולו אח ואחות.
למד בתיכון למדעים ואומנויות בירושלים, במגמת המוזיקה וסיים תואר ראשון במחלקה לפסנתר באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים שם למד פסנתר אצל ד"ר אסף זהר והגברת אילנה ורד וקומפוזיציה אצל פרופ' אנדרה היידו ופרופ' מיכאל וולפה.
נשוי ליעל שטולמן שחקנית תיאטרון ואב לנור, ומתגורר במושב כסלון.
המוזיקה של אוריאל הרמן נעה בין העולמות של ג'אז ורוק ומוזיקה קלאסית תוך שימוש בצורות כתיבה קלאסיות ובאלמנטיים של מוזיקה מהמזרח.
כבר יותר מ-9 שנים שהרביעייה של הפסנתרן הישראלי אוריאל הרמן מופיעה ללא הרף ברחבי העולם.
בשנים האחרונות הרביעייה מופיע באופן קבוע באירופה בארה"ב, דרום אמריקה ובמזרח הרחוק.
בין היתר הופיעו באולם הקונצרטים של העיר האסורה בסין, בבתי אופרה באירופה ובמזרח, באוניברסיטת סטנפורד בארה"ב, בפסטיבל ג'אז בים האדום, במועדוני הג'אז הנחשבים בעולם ביניהם Ronnie Scotts Jazz Club בלונדון, Duc Des Lombards בפריס, Bimhuse באמסטרדם ועוד רבים.
ֿעם תום לימודיו האקדמאים (2008) אוריאל הוציא אלבום ראשון יחד עם חברו ללימודים אהוד אטון - "חצאי צבעים חצאי קולות" לחנים חדשים לשיריה של רחל המשוררת בהפקתו המוזיקלית של עדי רנרט.
ב-2014 הוציא אוריאל את אלבומו "awake" (התעוררות) האלבום מורכב מיצירות אינסטרומנטליות מקוריות, עיבודים אינסטרומנטליים לשירי רוק ולחנים לשירים של יהודה עמיחי ותרצה אתר.
אוריאל מספר כי:" בשנה האחרונה עברתי מסע של גילוי, של התעוררות (מכאן שמו של האלבום), שכלל נסיעות והתנסויות ברחבי העולם.
ואלו התקבצו לכדי אלבום חדש..
האלבום מורכב ברובו מיצירות שכתבתי, שירים שבחרתי להלחין ועיבודים לשירים שאני אוהב".
בעקבות האלבום יצא הרמן לסיבוב הופעות בינלאומי עם הרביעייה שלו, בין היתר הופיעו במופע הפותח את פסטיבל הג'אז בים האדום שבאילת ובפתיחה של בית האופרה הראשון בטיוואן.
במקביל להופעות בארץ ובעולם אוריאל ממשיך לקחת חלק כמלחין וכפסנתרן וכמפיק מוזיקלי בפרויקטים שונים.
בראשית 2019 יצא התקליט Face to Face על ידי הלייבל הצרפתי Laborie Jazz הכולל יצירות מקוריות של הרמן לצד עיבודים וביצועים חדשים לשירים של דוייד בואי ומרדכי זעירא.
בקיץ 2023 אוריאל הוציא את אלבום הסולו השלישי שלו "Different Eyes" בלייבל הבריטי Ubuntu Music.
באלבום אוריאל יוצא למסע שמתחיל בילדות שלו בירושלים וממשיך בכניסה לעולומות מוזיקליים שונים שליוו אותו (בין היתר הומאז' לפרלוד של שופן, עיבוד לשיר לואיזה של ג'ובים וקטע שהוא מחווה למייקל ג'ורדן) את האלבום אוריאל סוגר עם שיר ערש שמוקדש לבנו.
האלבום נבחר לאחד מ-10 אלבומי הג'אז הטובים ביותר של 2023 במגזין הבריטי "הגרדיאן".
בנוסף לפרויקט הסולו שלו ולעבודה עם ההרכב שלו, אוריאל הוזמן לכתוב ולשתף פעולה מספר פעמים עם תזמורות קלאסיות ברחבי העולם ביניהם Jenaer Philharmonie בגרמניה והתזמורת הקאמרית הקיבוצית בישראל.
בישראל שיתף פעולה עם מיטב המוזיקאים ביניהם אלי דג'יברי, זהר פרסקו, מאיה בלזיצמן, מארק אליהו, נטע אלקיים, קרולינה, מירי מסיקה, סיון טלמור, ואלרי חמאתי ועוד רבים.
2008- "חצאי צבעים חצאי קולות"
חצאי צבעים, חצאי קולות, פרויקט שירי רחל, באתר חרסונקי מיוסיק
גיא טנא, אוריאל הרמן – AWAKE, באתר חבית הדגים
אוריאל בן-עמי (נולד ב-21 בספטמבר 1955) הוא איש תקשורת, עיתונאי, סופר, מורה, מנחה ומו"ל.
בעל חברת אור-מדיה תקשורת לייעוץ ומיזמי תקשורת.
אוריאל בן-עמי נולד וגדל במושב העובדים נהלל, למשפחה עובדת אדמה ממייסדי המושב.
החל לעסוק בעיתונות עוד בילדותו ככתב בעיתוני הילדים והנוער הארץ שלנו ומעריב לנוער.
לאחר שנפצע באימוני ההכשרה במסלול לוחם נח"ל, את שירותו בצה"ל עשה ככתב צבאי בעיתון "במחנה".
במסגרת תפקידו ככתב צבאי, נשלח מטעם עיתון "במחנה" לקורס קצינים ולאחריו, פרסם סדרת מאמרים ייחודית "קורס קצינים - מבט מבפנים".
הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש רכז הנהגת צופי ירושלים ובמקביל החל לעבוד ברשות השידור, כעורך-שדר בקול ישראל בתוכניות דוקומנטריות ובעריכת תחקירים לטלוויזיה הישראלית (בטרם נקראה הערוץ הראשון).
ב-1983 ערך כתבות תחקיר בעיתון כותרת ראשית.
ב-1984 הצטרף למערכת דבר והיה כתב העיתון ביהודה ושומרון בעת חשיפת המחתרת היהודית.
סיקר את משפט המחתרת ואת האינתיפאדה הראשונה, החל מ-1987 בפרסום מאמרים, כתבות תחקיר ומגזין בדבר השבוע.
ב-1988 הצטרף לעיתון על המשמר ככתב העיתון ביהודה ושומרון, ועסק בו ביחסי המתנחלים, הפלסטינים, צה"ל והמשטרה.
פרסם מאמרים, כתבות וטור אישי שבועי בשם "נפצים", ובו רשמים מסיוריו בשטחים.
במקביל הצטרף לצוות מקימי עיתון ירושלים, הראשון ברשת ידיעות תקשורת, בייסודו של אדם ברוך, ובו פרסם כתבות תחקיר ודיוקן של ראשי המתנחלים.
ב-1990 ראה אור ספרו "שאגה אחרונה במטולה" בהוצאת משרד הביטחון, על בני הדור השני למייסדי ארגון השומר.
בספר הובאו גילויים ועדויות על פרשיות שזכו להד ציבורי נרחב, ובהן נקמת דמו של אלכסנדר זייד על ידי יצחק חנקין, וכן עדותו של חנקין בנוגע לרצח ארלוזורוב.
בשנת 1991, בעת שירותו במילואים במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, סיקר ותיעד את פעילות דובר צה"ל תא"ל נחמן שי ויחידת דובר צה"ל.
לאחר המלחמה מונה ליועץ מומחה במשרד הביטחון וחוקר בכיר במחלקה להיסטוריה של צה"ל, וחקר את יחסי צה"ל והתקשורת במלחמת המפרץ, בשילוב ראיונות עם מפקדי צה"ל, עורכי העיתונים והעיתונאים והשדרים הבכירים בעת המלחמה.
עקב חילוקי דעות מקצועיים, נגנז מחקרו.
ב-1992 הקים את חברת התקשורת אור-מדיה, העוסקת בייעוץ ואסטרטגיה תקשורתית, הוצאה לאור, ייזום וניהול פרויקטים בהסברה, תחקיר ותיעוד, ליווי מנהלים בכירים וארגונים באירועי תקשורת.
החל משנה זו החל ללמד במוסדות שונים להשכלה גבוהה, ובהם האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת חיפה, המכללה האקדמית ספיר והמכללה האקדמית נתניה.
בתחומי הוראתו עוסק בכתיבה ועריכה עיתונאית, דוברות ומיתוג ארגוני, אסטרטגיה תקשורתית ותקשורת בינאישית.
ב-2016 פרסם את ספר שיריו "מנהלל ועד בכלל – רטרוספקטיבה", וב-2021 פרסם את קובץ הסיפורים הקצרים "רוחות הכפר".
שני הספרים עוסקים ביחסיו עם מקום הולדתו והשפעותיו עליו.
הספרים יצאו בהוצאת אור-מדיה, לאחר קמפיין מימון המונים מוצלח באתר הדסטארט.
שאגה אחרונה במטולה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990
שיקום למופת (עם מחברים נוספים), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
רבקה הגננת לא מבינה כלום, אופק הוצאה לאור, 1994
אבא של גדעון מנצח ביד אחת, אופק הוצאה לאור, 1994
מנהלל ועד בכלל – רטרוספקטיבה, אור-מדיה, 2016
יעקב (ג'קי) אלאלוף: זכרונות, אור-מדיה, 2006
מבצע ההצלה של יוסקה, אתר ד"ר לאה מזור | על מקרא, חינוך והוראה
אז מה הקשר בין נהלל לאומן?
התלם של סבא יוסף ורבי נחמן היה שונה לגמרי בין גלות לגאולה, אתר ד"ר לאה מזור | על מקרא, חינוך והוראה
אחרי הקיץ האחרון – סיפור על הציונות של פעם ועל ההווה, אתר ד"ר לאה מזור | על מקרא, חינוך והוראה
על השמות המשונים של החלוצים ובני נהלל הראשונים, אתר ד"ר לאה מזור | על מקרא, חינוך והוראה
עלילת הסוד המתפענח: מסה לימים הנוראים, שאולי עוד יִמְתְּקוּ, אתר ד"ר לאה מזור | על מקרא, חינוך והוראה
בעניין הזיכרון ותרבות הזיכרון: האוקטוברים הרודפים אותנו, אתר ד"ר לאה מזור | על מקרא, חינוך והוראה
על ספרו של פרופ' דוד גולן "היהדות מאין ולאן"?, אתר ד"ר לאה מזור | על מקרא, חינוך והוראה
הומאז' לעמק: אתוס, מיתוס, דמויות, אתר ד"ר לאה מזור | על מקרא, חינוך והוראה
שירת הממטרות של יוסף עוזר, אתר ד"ר לאה מזור | על מקרא, חינוך והוראה
על הציונות הדתית בספרו של יאיר שלג: "החוט המשולש", אתר ד"ר לאה מזור | על מקרא, חינוך והוראה
מנהלל עד בית המדרש – דרישת שלום מביאליק, מוסף 'שבת' - מקור ראשון
ילדי הכתה בני 70, כנס מדיה
מי זה יצחק חנקין ולמה זה חשוב?
רובה פרומקין הלך לעולמו בן 101!
מדברים יהודית בנהלל, מקור ראשון
אוריאל בן עמי אתר התנ"ך הממלכתי 929 – 9 מאמרים
נהלל שלו שלנו – אתר נהלל
הספד למורנו פרופ' דוד גולן – עמק ניוז
פרידה "ממלכת הכתה מנהלל" – עמק ניוז
הידברות עם קובי ברקאי – תוכנית רדיו, כאן ב
ליאת רגב בשיחה עם אוריאל בן עמי-סיורים בנהלל, כאן ב
אחינועם זייד, נכדתו של השומר אלכסנדר זייד מספרת על יומנו, בעקבות "שאגה אחרונה במטולה", ספרו של אוריאל בן עמי
רות דיין תוכנית רדיו, בהנחיית ד"ר יצחק נוי, כאן 11
נהלל בת 100 תוכנית רדיו בהנחיית ד"ר יצחק נוי, כאן 11, בהשתתפות אוריאל בן-עמי - היסטוריון וסופר, עופר אבידוב- בן נהלל, ד"ר מרדכי נאור- חוקר תולדות ארץ ישראל
רות דיין, תוכנית בהשתתפות ד"ר רחלי שיאון-שריד, ד"ר מרדכי נאור ואוריאל בן-עמי, 27.3.2021
חברים בנים של חברים – על השומר אלכסנדר זייד שנרצח ונקמת דמו, בהנחיית ד"ר יצחק נוי, כאן 11
טרומפלדור הגיבור של כולם – 100 שנים למותו, בהנחיית ד"ר יצחק נוי, כאן 11
"יהודה עמיחי העניק לי את הקדיש על אבי וניצחון קטן על המורה לספרות", אוריאל בן עמי, רדיו "קול רגע"
30 לפטירת מאיר שלו ויהונתן גפן, "בוא שיר עברי" בגלי צה"ל עם יורם רותם, 06.05.23
"בוא שיר עברי" – אוריאל בן עמי עם יורם רותם, עם צאת ספרו "רוחות הכפר", במלאת 100 שנים לנהלל, גלי צה"ל
הרב אוריאל לביא (נולד ב-25 במרץ 1957) הוא אב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים, לשעבר אב"ד הרבני בצפת.
נולד ב-1957 בבני ברק לפנחס קצין בגדנ"ע ולדבורה (לבית שטלברג), מורה מחנכת בבית ספר אושא ברמת גן.
בצעירותו למד בישיבת היישוב החדש ולאחר מכן בישיבת שעלבים (והיה החברותא של הרב מיכאל ימר לימים ראש הישיבה).
למד במשך עשור בכולל פסגות ובמשך כשנתיים במכון אריאל, נשוי לחגית, בתו של הרב מאיר שלזינגר, ראש ישיבת שעלבים ורב הקיבוץ, ואב לשבעה בנים.
ב-5 בדצמבר 1990 התמנה לדיין ושימש דיין בבית הדין הרבני בטבריה ובחיפה.
ב-2 ביולי 2000 התמנה לאב"ד הרבני בצפת.
כיום משמש אב בית הדין הרבני בירושלים.
הרב מתגורר בשכונת ארנונה שבירושלים.
בנו, הרב ידידיה, הוא מרבני מכון פועה.
היתר עגונה על ידי זיכוי גט
מוכר בעיקר בשל פסק הדין התקדימי שלו, יחד עם הרב חיים בזק והרב יוסף יגודה, שהתיר עגונה שבעלה שכב שבע שנים ללא הכרה וללא שינוי במצבו במצב 'צמח', באמצעות "זיכוי גט", שעוקף את התנאי ההכרחי בכל גט והוא ששני בני הזוג ירצו בפירוק הנישואים ביניהם מתוך מודעות ומרצונם.
במקרה הזה, בית הדין שם עצמו כשליח מטעם הבעל, שאינו מודע לנעשה סביבו, והתיר לאישה להינשא לאחר, הכל בהסכמת בני משפחת הבעל.
בפסק הדין מובאת הסכמת הרב זלמן נחמיה גולדברג: .
אמנם לאחר מכן סייג הרב גולדברג את דבריו, וחתם על מכתב לפיו הדברים נאמרו לפלפול בלבד, ולא היה לעשות מעשה על פיהם.
רבים מהרבנים, בעיקר מהציבור החרדי, יצאו נגד פסק הדין, ובעקבות זאת גורמים חרדים מעכבים את הרצון למנותו כדיין בבית הדין הרבני הגדול.
בית הדין הרבני הגדול תכנן להתכנס על מנת להפוך את פסק הדין ולפסול את הגט, אך בג"ץ אסר עליהם לעשות כן ומנע אותם מכך.
עטרת דבורה - שלושה כרכים של פסקי דין שהתבררו בבית הדין, באבן העזר ובחושן משפט.
אוריאל מנחם בוסו (נולד ב-13 בספטמבר 1973, ט"ז באלול תשל"ג) הוא פוליטיקאי חרדי, וחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס.
כיהן כשר הבריאות, יו"ר ועדת הבריאות וסגן יו"ר הכנסת.
קודם היבחרו לכנסת כיהן כראש הסיעה במועצת פתח תקווה, כסגן ראש העיר, וכחבר מועצת העיר.
נולד ברמלה, לאמו חפציבה, בתו של רב העיר יצחק אביחצירא (הבאבא חאקי), ולאביו ניסים, שעלה מארגנטינה בילדותו ולמד בישיבת פורת יוסף.
הוא הבן התשיעי מתוך עשרה.
בצעירותו למד בבאר יעקב בחינוך העצמאי, ובאמצע גילאי היסודי עבר לתלמוד תורה "הבאר" ברחובות.
בהמשך למד בישיבה קטנה לצעירים רחובות, בישיבות בית שמעיה, כנסת שלום ומעלות התורה בירושלים.
לאחר נישואיו, למד בכולל הוראה.
לאחר מכן, שירת בצה"ל והגיע לדרגת סגן.
השלים תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו.
משרת כקצין במילואים ביחידת קצין העיר.
בשנים 1996–2006 ניהל בית ספר תיכון ופנימייה במוסד חינוכי ובמקביל ניהל רשת צהרונים.
מאז 2006, עמד בראשות מפלגת ש"ס במועצת העיר פתח תקווה, כממלא מקום וסגן ראש העיר בשכר, וכממונה על ניהול המתנ"סים (משנת 2013, כחלק מאגף השכונות).
במהלך השנים, עמד בראש מינהל שיפור פני העיר (שפ"ע), אגף הרכש, יחידת המכרזים, והיחידה לפניות הציבור.
משנת 2018 מכהן כיו"ר אגפי הנדסה, ביטחון ושיטור עירוני והוועדה לתכנון ולבנייה, ונציג העיר בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
כיהן כדירקטור בחברות העירוניות: החברה לפיתוח פתח תקווה, החברה העירונית לדיור (חל"ד) ותאגיד המים העירוני מיתב.
בבחירות לרשויות המקומיות של 2018 זכתה מפלגתו בארבעה מושבים, והוא מונה לסגן ראש העיר בשכר פעם נוספת.
ב-2018 מונה לחבר במועצה לגיל הרך.
ב-8 בפברואר 2011 נעצר בוסו יחד עם ראש העיר איציק אוחיון בחשד ללקיחת שוחד, תיווך לשוחד, קבלת דבר במרמה ועבירות לפי חוק איסור הלבנת הון במהלך מערכת הבחירות המקומיות ב-2008. במרץ 2011 המליצה המשטרה להעמידם לדין.
באוקטובר 2013 הודיעה פרקליטות המדינה על סגירת התיק נגדו בשל חוסר ראיות.
ב-2014 וב-2015 התפוצצו מטעני חבלה ברכבו.
חקירת המשטרה הובילה למסקנה כי הרקע היה ככל הנראה פלילי.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת שובץ במקום העשירי ברשימת ש"ס, שקיבלה לבסוף 8 מושבים.
הוא שובץ באותו מקום בבחירות לכנסת העשרים ושתיים וגם בבחירות לכנסת העשרים ושלוש, אז זכתה מפלגתו בתשעה מנדטים.
הוא נכנס לכנסת עם התפטרות השר אריה דרעי מהכנסת, על-פי "החוק הנורווגי".
בבחירות לכנסת העשרים וארבע מוקם במקום התשיעי.
רשימת ש"ס זכתה בתשעה מושבים, והוא נכנס לכנסת.
גם בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום התשיעי ברשימת ש"ס לכנסת, ומונה ליו"ר ועדת הבריאות ולסגן יו"ר הכנסת.
בעקבות השביתה שהכריזה ההסתדרות הרפואית בישראל נגד הרפורמה המשפטית, הודיע בוסו שמעתה יתייחס לארגון כאל ארגון פוליטי ולא כאל ארגון מקצועי, ובהתאם הוציא את נציג הארגון מוועדה שתפקידה לגבש את מעמדו של התפקיד החדש של עמית רופא.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, לבקשת משה ארבל, שנשא בתפקיד שר בשני משרדי ממשלה, הודיע יו"ר ש"ס, אריה דרעי, על מינויו של בוסו לשר הבריאות.
ארבל נשאר בתפקיד שר הפנים.
המינוי אושר במליאת הכנסת ב-12 באוקטובר 2023.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2024, התמודד לתפקיד ראש עיריית בני ברק, מול מועמדה של יהדות התורה, חנוך זייברט.
הוא זכה ב-36.6% מהקולות, והפסיד לזייברט.
ב-20 ביולי 2025 התפטר מתפקידו כשר הבריאות, עקב משבר "חוק הגיוס".
הוא התגורר בפתח תקווה, ולקראת הבחירות לראשות עיריית בני ברק ב-2024, העביר את כתובתו לשם.
מתנדב במגן דוד אדום, באיחוד הצלה ובזק"א.
בוסו הוא אחיינו של חבר הכנסת והשר לשעבר אהרן אבוחצירא ואחיו של פעיל ש"ס הוותיק ומנכ"ל משרד הדתות, יהודה אבידן.
בן דודם הוא איש התקשורת איציק סודרי.
בעבר – מדען ראשי של רשות הטבע והגנים, מנהל המכונים לחקר המדבר, מחבר פרקים בדו"חות הערכה של הצוות הבין-ממשלתי לשינויי אקלים (IPCC).
בילדותו התגורר עם משפחתו ברחוב מזא"ה ולמד בבית הספר אחד העם.
בתחילת שנות ה-50 הקים אוריאל ביחד עם נערים בתל אביב (בהם חבריו איתן צ'רנוב, אילן פפרנה ועוזי ריטה), על גג ביתו פינת חי.
יחד ייסדו קבוצת תלמידים ותלמידות אשר קראה לעצמה בשם "אגודת הצעירים חובבי חי", ובראשי תיבות: אצח"ה, במטרה להציל בעלי חיים ולטפל בהם.
מאחר שמכל חברי הקבוצה רק לו היה אבא בעל-בית, הפך גג ביתו לפינת חי שבו גידלו הנערים ציפורים, ברווזים, ארנבות, צבים ועוד.
התעניינותם בזיהוי ומיון בעלי חיים גברה והם פנו למכון הביולוגי-פדגוגי של יהושע מרגולין שהיה ממוקם ברחוב יהודה הלוי 12, מרחק קצר מביתו, שם הם טופחו על ידי פרופסור היינריך מנדלסון והזואולוג חיים מירום.
החבורה עסקה במציאת וזיהוי בעלי חיים וצמחים, ובהמשך קיבלו שיעורים בהתנדבות מפרופסור חנן ביטינסקי-זלץ ומיצחק ברש.
הקבוצה קיבלה מעיריית תל אביב חדר בבית הנוער ביפו (ששכן במסגד חסן בק), שם העבירו פעולות ושיעורים בנושא טבע.
לאחר שירות בצה"ל בפלוגות הגדנ"ע, אמוץ זהבי שהיה ממייסדי החברה להגנת הטבע הציע לספריאל להיות פקח טבע באזור אילת.
לאחר תקופת הפקחות, שנמשכה כ-6 חודשים, התקבל ספריאל למחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים במסלול ישיר לתואר מוסמך.
את הדוקטורט (PhD באקולוגיה) עשה ספריאל באוניברסיטת אוקספורד.
באוקספורד חקר אקולוגיה של אוכלוסיות, כשהוא מתמקד בציפור בשם שלצדף.
לאחר 4 שנים, בשנת 1969, חזר לאוניברסיטה העברית.
את הפוסט דוקטורט עשה ספריאל במוזיאון לזואולוגיה באוניברסיטת מישיגן.
ספריאל כיהן כראש תוכנית לימודי ביולוגיה של אוכלוסיות וראש המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1996–2001 כיהן כפרופסור מן המניין וראש המחלקה לאקולוגיה מדברית באוניברסיטת בן-גוריון.
ספריאל כיהן שנים רבות כמנהל המכונים לחקר המדבר ע"ש יעקב בלאושטיין בשדה בוקר
ספריאל כיהן כראש חטיבת מדע ומדען ראשי ברשות הטבע והגנים, מנהל המכון לחקר המדברים.
אוריאל ספריאל פרסם 140 מאמרים מדעיים.
בשנת 1989 מונה ספריאל ליו"ר "הוועדה המקצועית לשיקום ופיתוח הכרמל" בעקבות השרפה בכרמל (1989).
כיהן כראש הפנל הממשלתי בנושא מגוון ביולוגי.
ספריאל היה חבר בוועדה הבין-משרדית בנושא שינויי אקלים.
כיהן כיו"ר הוועדה המדעית של אמנת האו"ם למאבק במדבור וכנציג ישראל ומשקיף בצוות המומחים הרב תחומי בוועדה הבין-משרדית למגוון ביולוגי ושירותי מערכת.
ספריאל הוא מחבר ראשי בפרויקט הערכת המילניום של המערכות האקולוגיות, ועורך התוכנית הלאומית למגוון ביולוגי של המשרד להגנת הסביבה.
מסוף שנת 2012 ספריאל מכהן במשותף עם הפרופ' ערן פייטלסון כיו"ר משותף של פרויקט "הערכת המערכות האקולוגיות של ישראל".
ספריאל כיהן כיו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה של אמנת האו"ם למאבק במדבור.
הוא שותף להכנת דוחות הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC).
נכלל ברשימת המחברים השותפים לפרס נובל שקיבל הארגון.
ספריאל היה חבר במשלחת הישראלית לקבוצת העבודה בנושא הסביבה במסגרת שיחות השלום הרב לאומיות במזרח תיכון.
היה חבר בוועדה לנושא אספקת מים בר-קיימא במזרח התיכון מטעם האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
ספריאל כיהן כמתאם הצוות הישראלי ביוזמה האזורית לניהול אזורים צחיחים במזרח התיכון מטעם הבנק העולמי, והוא מחבר הדו"ח המסכם.
בשנת 2019 הוענק לספריאל פרס מפעל חיים של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה לשנת 2019 על תרומתו הייחודית ל"מודעות ופעילות בארץ ובעולם בנושאי תהליכי המדבור, שינוי אקלים והסביבה".
אוריאל טרוצקי הוא כדורסלן ישראלי-אורוגוואי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת הפועל כפר קאסם מהליגה הארצית בכדורסל.
החל מיולי 2019 חבר בסגל נבחרת אורוגוואי בכדורסל וממאי 2023 בנבחרת ישראל בכדורסל 3x3.
החל לשחק כדורסל מגיל 7 בקבוצת מכבי העברית המקומית עד שעלה לארץ בגיל 13. סבו שיחק בבנבחרת הכדורסל של אורוגוואי במכבייה השישית.
בארץ טרוצקי עבר לשחק במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא, שם שיחק בקבוצות השונות במועדון מגיל הנערים ועד הקבוצה הבוגרת.
בבית הספר תיכון כצנלסון היה שחקן נבחרת הכדורסל אשר בעונת 2014/2015 זכתה במקום השני בליגת העל לתיכונים לאחר הפסד במשחק צמוד מול תיכון מטרו-ווסט רעננה.
באותה עונה נבחר לחימשיית העונה של ליגת התיכונים.
בעונת 2015/2016 החל לשחק בקבוצת הבוגרים של הפועל כפר סבא מהליגה הלאומית בכדורסל.
בעונת 2018/2019 עבר לשחק בקבוצת עירוני רעננה.
הקבוצה סימה את העונה הסדירה במקום הראשון, אולם נכשלה לזכות באליפות לאחר הפסד בשלב חצי הגמר.
טרוצקי בעונת הפריצה שלו סיים את העונה עם ממוצעים של 6.4 נקודות ו-3.7 ריבאונדים.
בעונת 2019/2020 הלך ותפס חלק משמעותי יותר בקבוצה ובמהלך העונה קיבל אף את תפקיד הקפטן עם פציעת הקפטן גיא לביא.
בתום העונה שהופסקה באמצע בעקבות מגפת הקורנה רשם ממוצעים של 10.4 נקודות ו-6.5 ריבאונדים למשחק.
בעקבות הסיום המוקדם של העונה, חתם בקבוצת הפועל חולון עד לסוף העונה בליגת העל.
בתום העונה, באוגוסט 2020 חתם טרוצקי לשלוש שנים בהפועל חולון..
באמצע עונת 20/21 הושאל טרוצקי לקבוצת עירוני נס ציונה.
בעונת 2020/21 זכה עם קבוצת נס ציונה בגביע היורופקאפ, לאחר שניצחו את סטאל אוסטרוב מפולין 74:82, למרות הזכייה לא שותף כלל במשחק.
ביולי 2019 לקראת משחקי הפאן אמריקה זומן טרוצקי לסגל נבחרת אורוגוואי בכדורסל.
טרוצקי שותף במשחקי ההכנה בארגנטינה ובמשחקי הטורניר שנערך בלימה פרו.
אוריאל בכרך (נולד ב-9 בספטמבר 1926) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי מחקרו העיקריים הם ביולוגיה מולקולרית וחקר הסרטן.
נולד בהיילברון שבגרמניה למשפחת רופאים, ד"ר יעקב יוליוס וחנה-רות, בעקבות מידע שהגיע למשפחה על תחילת גזירות ראשונות של הנאצים, החליטה המשפחה בשנת 1933 לעלות לישראל עם שלושת ילדיהם.
במסגרת העלייה שנקראה "עליית הייקים".
משפחת בכרך היו דתיים לאומיים שבאו מעולמה של הקהילה היהודית בגרמניה, ילדי המשפחה התחנכו ברוחה של תפיסת "תורה עם דרך ארץ".
את לימודי התיכון סיים ב-1944 בבית הספר התיכון "מוריה" בתל אביב.
בשנת 1955 נשא לאשה את אסתר זכרין ולאחר גירושיו נשא את פרופ' זוהרה יניב בשנת 1998.
בכרך פעיל מאוד בשכונת ימין משה בירושלים בה הוא מתגורר מאז שנות ה-70, ומשמש כנשיא בית הכנסת העתיק "בית ישראל" שבשכונה.
עם סיום למודיו יצא לקורס מכי"ם של ההגנה בשייח' אבריק.
במלחמת העצמאות פיקד על מחלקה בפלוגתו של אברהם טמיר.
עבודתו עם נוער במסגרת ההגנה
בסתיו 1945 עבר לירושלים מפתח תקווה והתחיל בלימודיו באוניברסיטה העברית.
בהמשך לעבודתו עם נוער בפתח תקווה.
הצטרף לגדוד הגדנ"ע הדתי - "מודיעין", אשר כלל כ-400 נערים ונערות.
עקב הכשרתו בתחום הביטחון, מונה כמפקד מחלקה.
בעבר ירושלים הייתה מחולקת לשכונות ולכל אחת מהן ציביון משלה.
נער המתגורר בשכונת רחביה והלומד בבית הספר התיכוני - מעלה, אינו שותף לחייו של נער הגדל בשכונת גבעת שאול ועובד כבונה בניין, או כנערה ממאה שערים לעומת חברתה מבית הכרם.
תפקידם כמדריכים וכמפקדים היה להגדיל את הריעות והאחווה בקרב החניכים.
פעולה זו, הייתה בעלת חשיבות רבה לאיחוד הנוער בירושלים.
הגיבוש הושג על ידי אימונים בתרגילי סדר, אימוני קפ"פ ולבסוף אימונים בנשק (בגימנסיה בבית הכרם או בקיבוץ רמת רחל).
בכל הפעילוית במסגרת הגדנ"ע הודגש באוזני החניכים כי יבוא יום והכשרתם תבוא לידי שימוש אם וכאשר תוקם המדינה.
ואכן כך קרה, בתחילת חודש מאי כבש הלגיון הירדני את מנזר נוטרדאם מול חומת העיר העתיקה.
יחידת גדנ"ע ויחידות אחרות חזרו וכבשו את המנזר.
פעולות נוספות היו כנגד טור שריון ירדני ליד שער שכם.
ולחימה מול פורעים בוזזים במרכז המסחרי שהיו בדרכם לכיוון שכונת ימין משה.
בשנת 1948 נקרא על ידי אהרון קציר לקחת חלק ביחידה מדעית חיל מדע ובה 20 סטודנטים לכימיה ולפיזיקה מהאוניברסיטה העברית אשר עליהם הוטלה המשימה ללמוד את עקרונות הכימיה הצבאית.
במעמד זה נשא פרופ' קציר דברים, ובין דבריו אמר:
עם הקמת צה"ל הפכה היחידה לחלק מחיל המדע - חמ"ד.
לצד מחקר מדעי ופיתוח אמצעי לחימה, פרופ' בכרך הצטרף למבצעים שונים וסייע בהפעלת כלי הנשק החדשים שפותחו בחמ"ד בשדה הקרב, תוך סיכון חייו.
חיל מדע (חמ"ד) היה יחידה בארגון "ההגנה", ומאוחר יותר בצה"ל, שהורכבה מאנשי מדע והנדסה ועסקה במגוון נושאים צבאיים המצריכים ידע בתחומי מדע שונים.
היחידה הוקמה בתמיכתו הפעילה של דוד בן-גוריון, שתמך ברעיון שמלחמות ישראל יוכרעו בזכות "הגניוס היהודי".
חיל המדע נחשב לראשית פיתוחה הנרחב של הטכנולוגיה הצבאית בישראל, שהביאה להקמתם של מפעלים הכוללים את רפא"ל ואת התעשייה הצבאית (תע"ש).
יוצאי היחידה הפכו לדמויות מובילות בהתפתחות המדע בישראל.
הוא זכה בפרס מטעם נשיא המדינה מר שמעון פרס וראש הממשלה מר בנימין נתניהו על ספרו "בכח הידע-פרקים בתולדות חיל המדע (חמ"ד)" אודות השילוב של ידע, עם דמיון, תעוזה וכושר המצאה, אשר הנחו אותו בשנים בהן שירת בחיל המדע.
המחקר הביטחוני לפני קום המדינה
התנעת פעילות המחקר הביטחוני הייתה ביוזמתו של דוד בן-גוריון.
פרופ' אהרון קצ'לסקי - קציר גייס את המשתתפים במחזור זה.
הם עסקו בפיתוח חומרי נפץ, אמצעי תבערה, גזים ועשן.
לרשותם עמדו מעבדות ובית מלאכה מיכני.
החמ"ד (חברת און) בראשיתו היה ארגון מחתרתי מאחר שהבריטים עדיין שלטו בארץ.
כיאה לארגון מחתרתי היה לכל אחד מחבריו כינוי (הכינוי של בכרך היה "אבישי").
חיל המדע הוקם רשמית ב-17 במרץ 1948, סגן הרמטכ"ל פרסם פקודה: המחלקה למחקר תהיה צמודה לאגף המבצעים בצה"ל.
תפקידי היחידה כדלהלן: השתתפות בהוצאה לפועל של מחקר בשטח הצבאי, טיפול במבחני שדה וניסויים של המחקר הצבאי, הדרכה ביחידות הצבא על הנשק והחימוש שיפותחו על ידי יחידת המדע, ועזרה להקמת התעשיות הצבאיות בשיתוף עם התעשיות הקיימות.
בסיסי חמ"ד הוקמו באתרים שונים:
בסיס מס' 1 בתל חיים - בבסיס זה התמקדו בפיתוח נשק קל, כמו התשתית לתת מקלע אשר לאחר מכן נקרא "תמ"ק עוזי".
בסיס מס' 2 היה בירושלים - לאחר הניתוק מהאוניברסיטה בהר הצופים הועברה הפעילות למחנה שנלר.
המחלקה עסקה בפיתוח פגזים, חומרי נפץ בקבוקי תבערה נפצים ומוקשים בשיתוף פעולה עם התע"ש בירושלים.
בסיס מס' 3 בחיפה ובקורדאני.
הפעילות הייתה בשילוב עם מדעני הטכניון, הם פיתחו תותחים ובזוקות.
והיו הבסיס להקמת חברת רפא"ל.
בסיס מס' 4 בתל אביב - "קבוצת הפיזיקאים"- הם עסקו בין השאר גם בפיתוח "מטען חלול", מחלקה זו עברה בהמשך למכון ויצמן למדע.
פרופ' בכרך הצטרף לאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1945 כסטודנט לכימיה.
במחזור זה היו משוחררי הצבא הבריטי ולוחמים שסיימו שירות סדיר בפלמ"ח ונקראו לשירות מילואים בתחום הביטחון.
בלימודיהם התמקדו באמצעים לייצור חומרי נפץ.
בפברואר עם תום המלחמה שב ללימודיו באוניברסיטה העברית.
במסגרת לימודי הדוקטורט שלו החל ללמד סטודנטים במיקרוביולוגיה.
בשנת 1950 קיבל מינוי כמדען ומרצה במחלקה למיקרוביולוגיה קלינית בפקולטה לרפואה.
פרופ' אוריאל בכרך הוא כיום החוקר הוותיק ביותר בפקולטה, ואחרון המרצים מימיו הראשונים של בית הספר לרפואה.
גם היום, בגיל 95, הוא פעיל ואנרגטי ומגיע לעבודה כפרופסור אמריטוס במחלקה לביולוגיה מולקולרית, ומשתתף בכנסים בינלאומיים כדובר ראשי בכנסים בארצות הברית באירופה בסין, ואף בדובאי.
פרופ' בכרך גילה כי חולי סרטן מפרישים חומרים כימיים הנקראים פוליאמינים בשתן.
הוא ניצל ממצאים אלו לטובת דיאגנוסטיקה ומעקב של מטופלים ובמקביל עבד על פיתוח בדיקת שתן לגילוי סרטן ועל קביעת תרופות והמינון שלהן בהתאמה אישית לכל חולה.
גילויים אלה פיארו באותה תקופה את שם האוניברסיטה העברית והפקולטה לרפואה בפרט.
בהמשך מחקרו, מצא כי הפוליאמינים נמצאים גם בתאי סרטן אך שם גורמים דווקא להתפתחות והישרדות הגידול ולכן אם מעכבים את יצירתם תאי הסרטן מתים.
מחקריו על תפקיד הפוליאמינים בהתפתחות התא הסרטני הקנו לו מעמד בינלאומי והוא הוזמן לכהן כפרופסור אורח במיטב האוניברסיטאות בעולם.
עקרונות אלו הפכו לעיקרון מוביל גם במחקריו המדעיים.
הוא פרסם למעלה מ-200 מאמרים מדעיים, כתב 10 ספרים מדעיים ורשם 3 פטנטים.
בכח הידע: פרקים בתולדות חיל המדע (חמ"ד) נ.ד.ד.
בכח הידע: פרקים בתולדות חיל המדע (חמ"ד) מודן הוצאה לאור (2015)
אוריאל מוזס הוא שחיין פאראלימפי.
מוזס בעל שיתוק מוחין ובצעירותו החל להתאמן במסגרות השיקומיות של איל"ן.
באליפות העולם לנוער נכה שנערכה במיאמי בשנת 1989, זכה ב-4 מדליות זהב בשחייה ובמדליית ארד בטניס.
באליפות העולם לשחייה לנכים שנערכה במלטה בשנת 1994, התחרה בשני משחים וסיים במקום ה-5 במשחה 50 מטר בסגנון חופשי ובמקום ה-7 במשחה 100 מטר בסגנון חופשי.
ב סיים במקום ה-7 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.49 דקות והתחרה במשחה ל-50 מטר חופשי וסיים בשלב המוקדמות.
באליפות העולם לנפגעי שיתוק מוחין בשנת 2001, זכה בשתי מדליות כסף במשחים ל-50 ו-100 מטר חופשי.
אוריאל דסקל (נולד ב-1 בינואר 1982) הוא עיתונאי ספורט ישראלי.
היה עורך מדור הספורט בכלכליסט, הגיש את הפודקאסט "בכל יום נתון" וניהל קהילה ברשתות החברתיות באותו השם.
אוריאל דסקל נולד בחיפה וגדל ברמת השרון.
למד בתיכון רוטברג רמת השרון, ושיחק כדורסל בקבוצות הנוער של א.ס רמת השרון עד גיל 16.
בגיל 16 החל לעבוד בעיתון הספורט "ראשון", תחילה בארכיון התמונות ובהמשך מונה לכתב עוד לפני שירותו הצבאי.
לאחר שחרורו מהצבא בעקבות סגירת "ראשון" עבד ככתב ספורט של הארץ בין השנים 2006-2003, וב-2006 החל לעבוד כעיתונאי ספורט בגלובס.
עם הקמת מערכת כלכליסט בסוף שנת 2007 מונה דסקל להיות עורך מדור הספורט.
בשנת 2013 היה אחד מחברי הוועד הזמני בהתאגדות העובדים שהקימו עובדי ידיעות אחרונות.
בשנת 2016 הקים יחד עם ראם שרמן את הפודקאסט "בכל יום נתון", שהיה אחד הפודקאסטים הראשונים בישראל שעסקו בספורט.
עד סיום שידורי הפודקאסט ביוני 2023, הוקלטו 536 פרקים של הפודקאסט.
בשנת 2021 הוציא לאור את הספר "דגו", ביוגרפיה של שחקן הכדורגל ברוך דגו, שנכתבה בשיתוף עם השחקן.
ביוני 2023 הודיע דסקל על התפטרותו מכלכליסט ופרישתו ממקצוע עיתונאות הספורט.
הוא הסביר את פרישתו בחוסר היכולת להתמודד עם העוולות המוסריות לטענתו שיש בעסקי הספורט, כאשר הקש ששבר את גב הגמל, לדבריו, היה קיומו של מונדיאל 2022 בקטר.
לאחר סגירת ערוץ רלוונט, שב לכתוב על ספורט.
באוקטובר 2024 חזר לכתוב על ספורט.
כאשר החל לכתוב בוואלה על ספורט וגם בנושאים פוליטיים וחברתיים-כלכליים.
במשך השנים עלו ברשתות החברתיות טענות לפיהן דסקל מרבה להשתמש בטקסטים מתורגמים ומפרסם חומרים אשר בחלקם אינם מקוריים.
מתגורר בשכונת נווה שרת בתל אביב.
קרלוס אוריאל אנטונה רומרו (בספרדית: Carlos Uriel Antuna Romero; נולד ב-21 באוגוסט 1997 בגומס פלאסיו שבדורנגו, מקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת טיגרס מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
אנטונה גדל במחלקת הנוער של סנטוס לגונה.
הוא ערך הופעת ליגה אחת במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל המקסיקנית.
ב-12 ביולי 2017 חתם אנטונה על חוזה לארבע עונות במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג.
ב-9 באוגוסט 2017 הושאל אנטונה לחרונינגן מליגת העל ההולנדית.
ב-10 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד פנלו במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2017/2018. בסך הכל ערך 20 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-29 בינואר 2019 הושאל אנטונה למשך עונה אחת ללוס אנג'לס גלאקסי מה-MLS.
ב-2 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על שיקגו פייר במסגרת הליגה.
ב-29 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על ריאל סולט לייק במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך 33 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-28 בנובמבר 2019 חתם אנטונה בגוודלחרה מליגת העל המקסיקנית.
הוא ערך 62 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-4 בינואר 2022 חתם אנטונה בקרוס אסול מליגת העל המקסיקנית.
ב-5 ביוני 2019 ערך אנטונה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בניצחון 3-1 על נבחרת ונצואלה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת מקסיקו בטורניר גביע הזהב 2019, בו זכתה נבחרתו, וערך שש הופעות בטורניר.
ב-15 ביוני 2019 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, שלושער בניצחון 7-0 על נבחרת קובה במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
בשנת 2021 זכה אנטונה עם הנבחרת האולימפית של מקסיקו במדליית ארד בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו.
נבחרת מקסיקו עד גיל 23
מדליית ארד אולימפית (1): טוקיו 2020
אוריאל מרקו (נולד ב-8 במרץ 1982) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
מרקו נולד בצפת וגדל בכרמיאל.
הוא שיחק במחלקת הנוער של מכבי קריית מוצקין, ואף שיחק במדיה בעונת 1999/2000 בליגה הלאומית בכדורסל, בסיומה ירדה לליגה הארצית (אז הליגה השנייה במבנה ליגות הכדורסל בישראל).
בעונה הבאה שיחק במדי מ.כ.
חיפה והפועל צפת בליגת העל, ולעונת עבר לאליצור קריית אתא.
בעונה זו מיעט לשחק ורשם 0.6 נקודות ב-4.8 דקות בלבד למשחק, אך בעונה הבאה, בסיומה ירדה קבוצתו לליגת המשנה, קלע 9.7 נקודות ב-24.4 דקות למשחק.
לקראת עונת חתם מרקו בהפועל גליל עליון, במדיה שיחק במשך שלוש שנים.
בעונתו הראשונה בקבוצה היה משמעותי יחסית, וקלע בממוצע 7.7 נקודות ב-22.2 דקות למשחק, אך בעונה הבאה פחתו ממוצעיו ל-2.8 נקודות בלבד ב-10.4 דקות למשחק, אף על פי שבשלב הפלייאוף קלע 6.2 נקודות בפחות מ-16 דקות למשחק.
בעונת שיחק רק 7.5 דקות בממוצע למשחק, בהן קלע 2.3 נקודות, והופיע במדי הקבוצה ביורוקאפ.
ב-7 בספטמבר 2006 חתם מרקו בעירוני אשקלון, עימה זכה בגביע ווינר סל הראשון ב-2006. בעונת הוא נמנע עם הקבוצה מירידת ליגה וקלע 3 נקודות ב-14.1 דקות בממוצע למשחק.
לעונת 2007/08 חתם במכבי חיפה מהליגה הלאומית, עימה עלה לליגת העל לאחר שב-20 משחקים העמיד ממוצעים של 4.6 נקודות ו-2.8 ריבאונדים למשחק.
ב-28 ביולי 2008 חתם לקדנציה שנייה באליצור קריית אתא ואף מונה לקפטן הקבוצה, אך בינואר 2009 חווה פריצת דיסק וסיים את העונה לאחר שישה משחקים בלבד, בהם העמיד ממוצעים של 0.8 נקודות ב-11.7 דקות למשחק.
במרץ הודיע על פרישה מכדורסל.
בשנת 2000 שיחק מרקו במדי נבחרת הנוער של ישראל באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18, בה העמיד ממוצעים של 6.4 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק.
בשנת 2002 שיחק במדי נבחרת העתודה באליפות אירופה עד גיל 22, בה רשם ממוצעים של 8.9 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
אוריאל זאב (אורי) לִיטוֹאֶר (24 בפברואר 1924 – 29 ביולי 2012) היה ביוכימאי ונוירוביולוג ישראלי, פרופסור בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן למדע ומייסד המחלקה לנוירוביולוגיה.
נודע כחוקר חומצות גרעין ובהמשך היה מחלוצי חקר המוח בישראל.
בצעירותו היה איש הפלמ"ח וחיל המדע.
ליטואר נולד בשכונת הכובשים בתל אביב (לימים חלק מכרם התימנים), בנם היחיד של רגינה (גינה, לבית להרפרוינד) וד"ר פרנץ שמעון ליטואר (לטר) שעלו מגרמניה ב-1923. אביו היה מהנדס כימיה ואגרונום במכון וולקני, שהמציא פטנט לשימור תפוזים לצורכי ייצוא.
אמו הייתה גננת שהביאה את שיטת מונטסורי לארץ ישראל והקימה את גן מונטסורי הראשון בתל אביב.
שני ההורים היו חברים בארגון הציוני "בלאו-וייס".
ב-1936, בהיותו כבן 12, עבר עם משפחתו לרחובות אך המשיך את לימודיו בתל אביב.
למד בבית הספר היסודי "שלווה" ואת לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה הרצליה.
במקביל, הצטרף ל"הגנה" כאלחוטן ועם סיום לימודיו ביצע הכשרה בקיבוץ רמת יוחנן.
ב-1939 התגייס לפלמ"ח, למחלקה בפיקודו של יצחק רבין, והוצב בקיבוץ תל יוסף.
לאחר מכן הצטרף לפלי"ם, ועסק בהברחת ספינות מעפילים.
בשנה האחרונה לשירותו חלה במלריה, והרופאים יעצו לו להחליף אקלים.
וכך, ב-1946 החל את לימודיו לתואר שני בכימיה ובקטריולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעידודם של האחים אפרים ואהרן קצ'לסקי (קציר) הצטרף לחיל המדע והתמנה למפקד היחידה הכימית.
עם סיום המלחמה השלים את לימודיו בהצטיינות.
ב-1949 המשיך ללימודי תואר שלישי בביוכימיה, בהנחיית פרופ' ארנסט דוד ברגמן.
את המחקר ביצע במעבדות מכון ויצמן והתואר הוענק לו מטעם האוניברסיטה העברית ב-1954. עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "חקירת מנגנון התססת פנטוזות בחיידקים".
ב-1955 יצא ליטואר לארצות הברית ושהה כעמית בתר-דוקטורט באוניברסיטת וושינגטון בהנחיית פרופ' ארתור קורנברג, לימים חתן פרס נובל.
עם שובו לישראל ב-1957 הצטרף לסגל מכון ויצמן.
באופן מקרי, משרדו בבניין אריסון מוקם מול המשרד ששימש בעבר את אביו, בתקופה שבה שכנה ברחובות תחנת מחקר חקלאית, שעל שטחיה הוקם מכון ויצמן.
יחד עם הפרופסורים דוד אלסון, תאודור ויניק ומרדכי אברון, ייסד את המחלקה לביוכימיה, שהפכה לימים לפקולטה לביוכימיה.
העניין של ליטואר בחקר המוח התפתח לאחר שיחה עם דוד בן-גוריון באחד מביקוריו במכון ויצמן.
בן-גוריון שאל אותו: , ואכן בשנים הבאות העמיק ליטואר בנושא ודחף להקמתה של מחלקה ייעודית לחקר המוח במכון.
ב-1959 מונה למדען בכיר, ב-1962 היה לפרופסור חבר וב-1966 לפרופסור מן המניין.
ב-1988 יצא לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר פעיל גם לאחר מכן.
לאורך השנים שימש חוקר אורח באוניברסיטת סטנפורד, באוניברסיטת הרווארד, בקולז' דה פראנס ובמכונים הלאומיים לבריאות, שם היה לראשון שזכה במלגת שהייה ע"ש פוגרטי ועבד לצדו של פרופ' מרשל נירנברג, חתן פרס נובל.
ב-1968 ארגן במכון ויצמן אולפנה בינלאומית לחומצות גרעין.
כיהן כראש המחלקה לביוכימיה ב-1964–1966 ושוב ב-1971–1975. ב-1975 ייסד את המדור לנוירוביולוגיה בפקולטה לביוכימיה, שהפך למחלקה לנוירוביולוגיה, ועמד בראשה עד פרישתו.
בתקופה זו קיבלה המחלקה לנוירוביולוגיה תרומה גדולה מידיד נעוריו של ליטואר, תד אריסון, שעל שמו נקרא בניין המחלקה.
ב-1974 נבחר לסגנו של פרופ' גבירול גולדרינג כיו"ר המועצה המדעית של מכון ויצמן וב-1978–1980 כיהן כיו"ר המועצה.
כיהן כנשיא החברה הישראלית לביוכימיה וכחבר הנהלה במספר ארגונים בינלאומיים בתחומי מחקרו: הפדרציה של האגודות הביוכימיות האירופיות (FEBS), הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) והחברה הביוכימית הבריטית.
כמו כן, ליטואר היה ממובילי קבלתה של ישראל ל-FEBS.
לאורך השנים פרסם ליטואר עשרות רבות של מאמרים ופרקים בספרים.
עם תלמידיו נמנים פרופ' אינדר ורמה ממכון סאלק, פרופ' חרמונה שורק מהאוניברסיטה העברית וכן פרופ' גבריאל קאופמן ופרופ' אילנה גוזס מאוניברסיטת תל אביב.
יחד עם חברו מימי החמ"ד, הייני איזנברג, השניים הצליחו לבודד RNA מ-E.
coli, ומצאו בשיטות פיזיקליות כי ה-RNA שהתקבל הוא פוליאלקטרוליט בעל אופי מפותל וגמיש, בניגוד ל-DNA, שהוא סליל קשיח.
כנוירוביולוג, אחד מהישגיו הראשונים היה ביסוס ההבנה שטובולין במוח מציג מיקרו-הטרוגניות נרחבת אשר מבוקרת לפי שלבי ההתפתחות.
בהמשך, עסק בנוירובלסטומה, גידול סרטני נפוץ בילדים שמקורו בתאי רכס עצבי ושעלול להתפתח לצורה שפירה יותר בשם גנגליונאומה.
מאחר שהתאים מסוגלים לעבור הבשלה ספונטנית, הועלתה השערה שהמחלה נובעת מחסימה בהתמיינות תאים סימפתטיים.
ליטואר מצא כי תאים בתרבית עוברים התמיינות בתגובה לגורמים כמו חומצה רטינואית ו-NGF (Nerve Growth Factors).
השלב הראשוני בהתמיינות הוא הידבקות ללמינין דרך רצף בשם YIGSR, באמצעות קולטן בשם kDa 67 שמדוכא בעת התמיינות.
נוסף על כך, בהתמיינות נצפו שינויים בשלד התא, ובפרט בחלוקה של חלבוני MAP (Microtubules-Associated Proteins) וזוהה איזופור חדש בשם MAP2d שמופיע בתאים עובריים ובגידולי נוירובלסטומה, אך לא במוח בוגר או בגנגליונאומה.
לעומת זאת, MAP1B נמצא בשניהם.
ליטואר טען כי MAP2d והקולטן 67 kDa עשויים לשמש כסמנים ביולוגיים להתמיינות ולחיזוי מהלך המחלה.
בשנותיו האחרונות עסק בחקר מחלת פרקינסון.
חבר הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (1964)
מלגת שהייה ע"ש פוגרטי במכונים הלאומיים לבריאות (1969)
הקתדרה לביוכימיה ע"ש ג'ולס מאלון (1972)
מדליית הצטיינות של המכונים הלאומיים לבריאות (1989)
פרס השירות המצוין מטעם האיגוד הבינלאומי לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית (2000)