tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-3 בספטמבר 1189, בעת הכתרתו של המלך ריצ'רד לב ארי, נערך בלונדון טבח ביהודים על ידי תושבי העיר וצלבנים.
כאשר נשבה המלך בגרמניה בדרכו חזרה ממסע הצלב השלישי, השתתפו יהודי אנגליה בתשלום הכופר לפדיונו.
בז' בניסן ד'תתק"ן, 16 במרץ 1190, נערך הטבח ביהודי יורק, אירוע קידוש השם שהתרחש בעיר יורק, שבאנגליה, כשהמון צר על חלק מיהודי העיר ודרש שימירו את דתם.
כיום יש קהילה יהודית קטנה ביורק ויהודים רבים לומדים באוניברסיטת יורק.
יהודים רבים עדיין נוסעים למגדל קליפורד, מקום הפוגרום, כדי להנציח את המתים.
במגדל קליפורד יש תערוכה וירטואלית גדולה המוקדשת לאירועים.
במרוצת המאה ה-13 סבלו יהודי אנגליה מרדיפות מצד השלטונות והאוכלוסייה.
כוונת השלטון והכנסייה המקומית הייתה להעביר את היישוב היהודי על דתו.
בשנת 1219 ויליאם מבלואה, הגמון ווסטר, אסר על היהודים להעסיק נוצרים כמשרתים ונוצריות כמיניקות.
בשנת 1232 הוחרם בית כנסת בלונדון על ידי המלך והפך לבית תפילה נוצרי.
בשנת 1244 נערכה התקפת סטודנטים על יהודי העיר אוקספורד.
בשנת 1275 נאסר על יהודי ווסטר להלוות כספים בריבית, הותר להם לגור בערים שבבעלות המלך בלבד.
כל אדם מגיל 8 ומעלה חויב בסימון, וכל אדם מגיל 12 ומעלה חויב בתשלום מס.
בשנת 1275 גירשה המלכה האם אליאנור את היהודים מכל הערים שבבעלותה, והם עברו לעריו של המלך אדוארד הראשון.
בעקבות סירוב לליוולין הנסיך מוויילס להצהיר נאמנות לממלכת אנגליה, יצא אדוארד הראשון מלך אנגליה למערכה נגד ויילס בשנים 1276 ו-1277, וכדי לממן את מלחמתו הטיל אדוארד מיסים על המלווים בריבית היהודים.
ההוצאות היו כה גדולות, עד שהמלווים בריבית התרוששו.
אדוארד הגביל עוד יותר את זכויות היהודים ואסר עליהם לעסוק בהלוואה בריבית.
הוא חייב את כל היהודים לענוד טלאי צהוב בצורת לוחות הברית: "כי כל אחד מהם אשר מלאו לו שבע שנים ישא על לבושו העליון סמל עשוי אריג צהוב בצורת שני לוחות, שש אצבעות אורכו ושלוש אצבעות רוחבו".
אדוארד המשיך לרדוף את היהודים ואסר את כל ראשי המשפחות היהודיות, באשמת זיוף מטבעות והלוואה בריבית בניגוד לחוק.
השופטים קיבלו הנחיות להחמיר עם העצירים היהודיים וב-17 בנובמבר 1278 הובלו כ-300 מהם למצודת לונדון ונתלו, ורבים אחרים נהרגו בבתיהם בפקודת השלטון.
בשנת 1287 נאסרו כל ראשי בתי אב יהודיים והוחזקו בכלא עד שישולם סכום של 20 אלף ליש"ט.
בשנת 1290 היו בכל אנגליה כ-16,000 יהודים, שאדוארד החליט לגרשם בשנה זו מארצו.
צו הגירוש ניתן ב-18 ביולי 1290. היהודים חויבו לצאת מכל אנגליה עד 1 בנובמבר, תוך איום במוות על מי שיישאר.
מספר המגורשים נאמד בכ-4,000 נפש.
היהודים שגורשו היגרו בעיקר להולנד וצרפת השכנות או שהרחיקו אף יותר מכך.
היהודים הורשו לקחת איתם את רכושם אך בתיהם וכל מה שלא הצליחו לקחת עימם הפך באופן אוטומטי לרכוש המלך.
מאז הגירוש ידוע רק על יהודים בממלכה המאוחדת שהתנצרו בצורה חלקית או שהתחזו למתנצרים.
העדויות עליהם נמשכו רק עד שנת 1551, אף על פי שגם לאחר מכן הם לא עזבו את הממלכה המאוחדת.
בתקופת שלטונו של המלך צ'ארלס הראשון (1625–1649) הגיעו ללונדון ראשוני האנוסים, רובם סוחרים.
בשנת 1655 הגיע ללונדון מנשה בן ישראל, רב מאמסטרדם, ונשא ונתן עם אוליבר קרומוול, שהיה לשליט אנגליה בעקבות מלחמת האזרחים, על שיבת היהודים לאנגליה.
הרב לא הצליח לשכנע את קרומוול ואת הפרלמנט להתיר את חזרתם של יהודים לאנגליה, אך ב-1656 אפשר קרומוול לקבוצת אנוסים שכבר ישבה באנגליה, לשוב בגלוי ליהדות, ובכך נתחדש היישוב היהודי באנגליה.
יהודים ספרדים החלו להתיישב באנגליה משנת 1663 ובשנת 1690 הוקם בית הכנסת האשכנזי הראשון בלונדון.
ב-1702 הוקם בסיטי של לונדון בית הכנסת הספרדי הראשון, בית הכנסת בוויס-מרקס.
היהודים שהתיישבו באנגליה לא קיבלו זכויות אזרח ולכן לא היו רשאים לרכוש נכסי דלא-ניידי.
נעשתה שדלנות רבה על מנת שיוענקו להם זכויות אלו.
בין הטוענים בזכות מתן זכויות היו יהושע צ'יילד ב-1693 והפילוסוף ג'ון טולנד ב-1714. כשלב ביניים פטרו בעשור האחרון של המאה ה-17 את יהודי אנגליה מתשלום מס הזרים.
התהליך בו התאפשר ליהודים לזכות באזרחות בריטית היה מודרג, בשלב הראשון הוציא הפרלמנט הבריטי ב-1740 את חוק התאזרחות (Naturalization Act) שאיפשר לכל היהודים היושבים במושבות בריטניה ביבשת אמריקה להפוך לאזרחים.
ב-1753 חוקק חוק התאזרחות נוסף, על פיו הורשו יהודים להיות בעלי רכוש דלא ניידי ולשאת במשרות ללא צורך בשבועה נוצרית.
הייתה התנגדות לחוק זה ונטען נגדו שהוא מביא לסוף הנצרות באנגליה.
לכן בוטל החוק אחרי כשנה.
ב-1826 בוטלה השבועה הנוצרית כתנאי להתאזרחות וזו הייתה הפעם הראשונה בה יכלו יהודים להתאזרח באנגליה ללא התנצרות.
מצבם היהודים מאז חזרתם לממלכה המאוחדת השתפר בהתמדה ובשנת 1837 קיבל משה מונטיפיורי תואר אביר.
ארבע שנים מאוחר יותר קיבל יצחק ליאון גולדסמיד תואר ברון.
בשנת 1855 נבחר לראשונה יהודי לתפקיד הלורד ראש העיר של לונדון, דייוויד סלומונס, שהיה גם אחד משני היהודים הראשונים שכיהנו כחברי הפרלמנט של בריטניה, שנה אחרי שליונל דה רוטשילד, שהחל לכהן ב-1858.
כבר בשנת 1829 הוסרו מספר הגבלות חוקתיות שהיו מוטלות על קבוצות מיעוט דתיות (קתולים בעיקר) וגם היהודים נהנו מתיקונים אלו.
שוויון זה היה בהתחלה "על הנייר" בלבד מאחר שכל אדם שהיה מעוניין להתמנות לתפקיד ציבורי או לקבל תואר אקדמי היה צריך להישבע "לפי אמונת האמת של נוצרי", שבועה שיהודים לא יכלו להישבע.
ב-1830 תיקנו את נוסח השבועה הנדרשת בהצטרפות לגילדות כך שהתאפשר ליהודים להצטרף לגילדות.
ב-1837, עם הקמת האוניברסיטה של לונדון הותר ליהודים לרכוש בה תארים אקדמיים, אולם מגבלת השבועה הדתית נשארה באוניברסיטאות הנחשבות של אוקספורד וקיימברידג' עד 1871. בין השנים 1837–1838 כיהן משה מונטיפיורי כ"שריף של לונדון" (מעין סגן ראש עיר).
באותה שנה העניקה לו המלכה ויקטוריה תואר אבירות.
ב-1847 נבחר ליונל דה רוטשילד לבית הנבחרים הבריטי אולם לא הצליח להתמנות בגלל נוסח השבועה שמנע ממי שאינו נוצרי להצטרף לבית.
בשנת 1858 קיבלו יהודי אנגליה אמנציפציה, בוטלה השבועה "לפי אמונת האמת של נוצרי" ובתי המשפט האנגלים הכירו בתוקפם של נישואים יהודיים ובסמכותם של הרבנים.
ב-26 ביולי 1858 הורשה ליונל נתן רוטשילד לשבת בבית הנבחרים הבריטי.
בשנת 1868 נבחר בנג'מין דיזראלי (שנולד כיהודי, אך הוטבל בילדותו) לראשות ממשלת הממלכה המאוחדת וכיהן מאוחר יותר בכהונה נוספת בין השנים 1874–1880. בשנת 1882 מנתה הקהילה היהודית באנגליה כ-46,000 איש.
החל משנת 1887 גדל מאוד מספר היהודים באנגליה בעקבות הגירת יהודים פליטי הרדיפות באימפריה הרוסית.
שוויון הזכויות המלא ליהודים הושלם בשנת 1890 ומאז לא קם בית נבחרים שלא היו בו נציגים יהודיים, כמו כן הכיר החוק בקיומה של הקהילה היהודית.
עד 1860 היו אוניברסיטאות אנגליה חסומות בפני יהודים ולכן לא היו כמעט יהודים בעלי מקצועות חופשיים או אקדמאים.
רובם השתלבו במסחר או שהמשיכו לעסוק בחלפנות.
יהדות בריטניה המודרנית נתגבשה מתוך שלוש קבוצות: בסוף המאה ה-19 חיו בה כ-60,000 יהודים ספרדים.
טרם פרוץ המלחמה נשלחו לממלכה המאוחדת כ-10,000 ילדים יהודיים מגרמניה הנאצית.
בתחילת המאה ה-20 חיו באיסט אנד של לונדון מעל 70,000 יהודים בתנאים מחרידים, רובם בשכונות ספיטאלפילדס (Spitalfields), סטפני ווייטצ'אפל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שרתו בצבא הבריטי כ-50,000 יהודים, ובהם דוד בן-גוריון, מתוכם נהרגו בשדות הקרב כ-10,000. כמו כן הוקם "הלגיון היהודי" ("הגדודים העבריים"), שעזר בכיבוש ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית, כאשר אחד משלושת הגדודים הורכב מיהודים, ממוצא רוסי בעיקר, שהתגוררו בממלכה המאוחדת, אותם פעל לגייס זאב ז'בוטינסקי.
ביוני 1925 אף נערך בבית הכנסת הגדול של לונדון טקס גניזת הדגלים של "הגדודים העבריים".
בהתאם להצהרת בלפור, ובזכות הישגיו המדיניים המרשימים של ד"ר חיים ויצמן, הפכה הממלכה המאוחדת למחזיקה במושא התקוות של התנועה הציונית.
עד מלחמת העולם השנייה, עת תפסה ארצות הברית יותר ויותר את מקומה, הייתה הממלכה המאוחדת מוקד הפעילות המדינית, ושם ישב מרכז הסוכנות היהודית ובה גם הוקם ונרשם בנק אנגלו-פלשתינה (לימים בנק לאומי), הבנק של התנועה הציונית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה בבריטניה לראשונה פעילות אנטישמית ממוסדת על ידי מפלגת איגוד הפשיסטים הבריטי בראשות אוסוולד מוסלי, שזכתה לתמיכה מאיל התקשורת הרולד סידני הרמסוורת', ויקונט רות'רמר הראשון, בעלי העיתון ה"דיילי מייל" שאף תמך באותה תקופה פומבית בהיטלר ובנאצים.
קיבוץ יהודי זה, ברובו לא היה שומר מצוות, והייתה בקרבו גם ההתבוללות רבה, תוך אימוץ אורח החיים הבריטי.
רוב היהודים התגוררו בלונדון, כאשר יוצאי מזרח-אירופה התרכזו באזור איסט אנד.
כמעט כל יתר היהודים התגוררו בשאר הערים הגדולות.
בין שתי מלחמות העולם שיפרו יהודי בריטניה את מעמדם הכלכלי, דבר זה התבטא, בין היתר, במעבר לאזורי מגורים טובים יותר, אך פחות יהודיים-מובהקים.
בנוסף, עברו יהודי בריטניה ממלאכת כפיים לדפוסי תעסוקה של המעמד הבינוני.
ניכר גם שיפור ברמת השכלתם.
אף על פי שהתקופה הייתה רצופה קשיים כלכליים ואבטלה, הרי למרות עלייה באנטישמיות, נותרה זו שולית.
כמעט כל יהודי בריטניה השתייכו לבית-כנסת כלשהו.
בית הכנסת, מלבד היותו מקום פולחן, שימש כמרכז ציבורי לקהילה.
כאשר הקהילה הפעילה בנוסף בתי-קברות, מוסדות ללימודי יהדות ועברית ("בתי-ספר של יום ראשון") וכיוצא בזה.
במוסדות אלה למדו כמה אלפי תלמידים באותה תקופה.
נציגי בתי-הכנסת ומוסדות יהודיים נוספים, לאו דווקא בעלי סדר-יום דתי, הרכיבו את ועד שליחי הקהילות (Board of Deputies), שקם ב-1760, שהיה המוסד המייצג את יהודי בריטניה, והמוכר ככזה על ידי הממשלה.
ועד זה הפך לציוני במהלך תקופת המנדט.
מאז שנת 1967 הוועד נוקט בעמדות פוליטיות שמשקפות ותואמות את עמדות השמאל במדינת ישראל, רוב הקהילות הדתיות לאומיות אינן רואות בוועד כמייצג אותן וכל הקהילות החרדיות לא מיוצגות בוועד שבו חברים ארגונים רפרומים וליברלים מאד.
יהודי בריטניה קיימו מגוון של מוסדות חילוניים, בהם ניכרה לעיתים הפרדה בין ספרדים, מרכז-אירופאים ומזרח-אירופאים.
המדובר באיגודים מקצועיים, איגודי נשים, חיילים משוחררים, אגודות ספורט, מסדרים, לנדסמנשאפטים וכו'.
כמו כן, היו קיימות מאות אגודות צדקה, תנועות נוער לעשרותיהן (ולהן ארגון גג), מועדונים, מועדוני נוער ואיגודי סטודנטים.
בנוסף התקיימו עיתונים, שהחשוב שבהם ה-Jewish Chronicle, ספריות, ארכיונים וכיוצא בזה.
אף על פי שרוב יהודי בריטניה היו מאורגנים דרך בתי הכנסת, היו גם שאינם כאלה.
בשנת 1899 הוקמה הפדרציה הציונית בבריטניה ואירלנד, שנהנתה באופן מתמיכה המונית, אם כי נכרה הסתייגות ממנה בקרב היהודים הספרדים-הוותיקים.
בנוסף, הייתה קיימת פדרציה של נשים ציוניות.
כן היו קיימות תנועות נוער ציוניות שהגדולה בהן הייתה הבונים הסוציאליסטית שנוסדה בלונדון ב-1929 על ידי וולסלי (פנחס) אהרון.
לעומת זאת, פרט להמזרחי, שלא הייתה מאוגדת ב"פדרציה", לא זכו מפלגות ותנועות נוער ציוניות להצלחה בקרב יהדות בריטניה.
עם זאת, זכתה להצלחה פעילות איסוף הכספים של המגבית היהודית המאוחדת, כמו גם קק"ל וקרן היסוד.
עוד קודם למלחמת העולם הראשונה השתתפו יהודים מלונדון וממנצ'סטר ב"מפעל האחוזות".
בעוד החברה שבמנצ'סטר הפסיקה את פעילותה במהרה, החברה בלונדון שנקראה "אחוזת לונדון א'" קנתה ב-1913 וב-1914 את האדמות עליהן הוקמה כרכור, ו-15 מתוך 83 חבריה התיישבו על האדמות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הציונות הפכה מרכזית בקרב יהדות בריטניה משנות השלושים, וביתר שאת במלחמת העולם השנייה ואחריה.
ב-1943 הפך ועד השליחים לגוף בעל רוב ציוני, כאשר נשיאו, פרופ' זליג ברודצקי היה חבר בהנהלה הציונית.
עד אז סבלה הציונות מכמה מכשולים להפיכתה פופולרית יותר בקרב יהדות בריטניה.
המכשול הראשון היה מה שנראה בזמנו כ"פתרון ללא בעיה".
העלמות השלטון הצארי נראתה כפותרת את בעיית הדיכוי והקיפוח, וכך, למעשה, את רוב הבעיות שהציונות בקשה לפתור.
מכשול אחר היה המצב הטוב בו הייתה שרויה יהדות בריטניה, עם השיפור המתמיד במצבה.
המאמץ העיקרי היה נתון, אם כך, בהתקדמות כלכלית וחברתית וברכישת התרבות האנגלית בקרב המהגרים וצאצאיהם.
עבור אלה שלא הצליחו בכך, ניקז אליו הקומוניזם חלק מהתמיכה.
זאת גם עם התגברות הפשיזם, כאשר הקומוניזם הצטייר כלוחם חריף במגמה.
בייחוד כאשר הציונות לא ריכזה תחילה מאמציה בכיוון זה.
כך, ההגירה מבריטניה לארץ ישראל במשך כל תקופת השלטון הבריטי בארץ ישראל 1,574. לעומת זאת, נהנה היישוב מתמיכה של יהדות בריטניה, שהתבטאה במגוון רב של השקעות, למשל, שנעשו על ידי ציונים ולא-ציונים כאחד.
עידוד-מה קיבלה התנועה הציונית עת הגיעו לבריטניה יהודים מאירופה היבשתית, משנות השלושים ואילך.
בנייניהם היו בעלי גישה ציונית חזקה יותר, הן עקב נסיבות הגירתם, שנבעה לרוב מרדיפות על רקע יהדותם, הן עקב רקע ציוני מארצות מוצאם.
כך, למשל, פעלו בבריטניה תנועות נוער חלוציות, כמו הבונים או בני עקיבא, ש"יובאה" מגרמניה, ושבוגריה נקראו "ברית חלוצים דתיים" (בח"ד).
אלה התאגדו תחת מטריית "החלוץ" והחינוך בהן כלל הכשרה חקלאית, לימוד עברית, מחנות קיץ, מורשת וכיוצא בזה.
מבין בוגרי התנועות החלוציות היו שפנו ל"הכשרה" - שלוש הכשרות של הבונים, אחת של השומר הצעיר ואחת או שתיים - בני עקיבא.
מדיניותה של הממלכה המאוחדת כלפי היישוב בשנות המנדט האחרונות הוציאה אותם לעמוד בראש הפגנות מחאה מדי פעם.
עם זאת, היקף ההשתתפות בתנועות הנוער הציוניות היה קטן, בסיכומו של דבר.
לקראת סיום המנדט הבריטי נוספה לפעילות תנועות הנוער גם הכשרה קדם-צבאית, כמו קרב-מגע וכיוצא בזה.
במהלך 1947 הקים ארגון ההגנה סניף בבריטניה, זה עסק בעיקר בגיוס מתנדבים וב"רכש" שכלל בעיקר ציוד צבאי שאינו נשק, כמו כבלים, טלפונים, שמיכות וכיוצא בזה.
נתבצעה גם פעילות רכישת נשק בהיקף לא-גדול, יחסית.
כן נאסף כסף בבריטניה לצורכי המלחמה בא"י, שחלקו הוברח אליה על ידי בעלי דרכונים בריטיים.
בתקופת מלחמת העצמאות התנדבו מאות מיהודי בריטניה לעזרת היישוב במסגרת מח"ל.
בבריטניה היו בשנות הארבעים כ-450,000 יהודים, מהם שרתו בצבאה כ-60,000. מספר ההרוגים היה כ-1,500. בשנים שחלפו מאז 1945, ירד מספר היהודים בממלכה המאוחדת.
בתקופת המאבק של היישוב, פעולות המחתרות הזינו רגשות איבה כנגד היהודים.
בין השאר לאחר תליית שני חיילים בריטים ב-1947, פרצו מהומות כנגד היהודים בבריטניה.
בשנת 1947 נוסד "כרמל קולג'" פנימייה פרטית יהודית, שפעלה לפי הדגם החינוכי של ה"פאבליק סקול" הבריטי, המשקף ניסיון של האליטה היהודית לאמץ את אורח החיים הבריטי תוך שמירת הזהות היהודית.
הקהילה הגדולה ביותר נמצאת בלונדון, ומונה 200 אלף יהודים.
רוב היהודים מרוכזים בשכונות הצפון מערביות של העיר ובראשן הנדון וגולדרס גרין, אך גם בהמפסטד.
הקהילה במנצ'סטר, בניגוד לזו בלונדון, יושבת באזור מרוכז יותר ואחוזי היהודים הדתיים בה, גבוה יותר.
במנצ'סטר מתגוררים כ-40 אלף יהודים.
כמו כן קיימים במדינה ארגונים כגון קק"ל.
בממלכה המאוחדת רשת חינוך יהודי בעיקר בלונדון מנצ'סטר ולידס.
עם התגברות ההתבוללות, עלתה התודעה בקרב הקהילה לגבי חשיבות החינוך היהודי וכיום ישנה עלייה במספר התלמידים בבתי ספר אלו.
בין בתי הספר הללו ניתן למנות את JFS בלונדון ואת KING DAVID במנצ'סטר.
לצד בתי ספר אלו, קיימים גם מוסדות תורניים רבים במדינה וישיבות כשהגדולה שביניהן, ולמעשה הגדולה באירופה, היא הישיבה בגייטסהד.
ארגון החינוך לימוד שנוסד בבריטניה ב-1980 מקיים אירועים וקבוצות לימוד בנושאי תוכן יהודי ברחבי העולם באמצעות מתנדבים.
בממלכה המאוחדת מספר תנועות נוער יהודיות כשהגדולות שבהן הן בני עקיבא, הבונים דרור ותנועת FZY (תנועה מסורתית).
ליהדות הממלכה המאוחדת מספר עיתונים קהילתיים, הוותיק ביניהם הוא הג'ואיש כרוניקל הלונדוני.
מאז האינתיפאדה השנייה, חלה עליה דרמטית באירועים האנטישמיים במדינה, בעיקר מצד חוגים מוסלמיים.
לאחר קבלת העצמאות בהודו וכשנה לאחר מכן בישראל, הייתה הגירה של אלפים מבני קהילת בני ישראל בהודו לכיוון ישראל.
לעומת רבים בחרו להגר לאנגליה ולסקוטלנד וכך הצטרפו לקהילת 'בני ישראל, המקומית שמנתה עשרות בודדות בלבד מאז סוף המאה ה-19 - רובם ככולם צאצאים ללוחמים ששירתו תחת דגל בריטניה עוד מסוף המאה ה-17.
בתי הכנסת שייכים לכמה איגודים.
הגדול בהם נקרא ק"ק כנסת ישראל שבוחר, בהתייעצות עם גורמים אחרים, את הרב הראשי ליהודי בריטניה.
מתחרהו העיקרי היה Federation of Synangogues שהתבסס על יהודים ממוצא מזרח ומרכז אירופי.
היו קיימים עוד כמה איגודים כאלה: רפורמים, ליברלים, ספרדים, חרדים ועוד.
כמו כן, קיימו יהודי בריטניה מוסדות דתיים נוספים, כמו בית מדרש לרבנים.
החרדים קיימו ישיבות וכיוצא בזה.
ב-1840 קם בית-הכנסת מערב לונדון על ידי פורשים אשכנזים וספרדים, שננקטה בו גישה נאו-קראית בתחילת ימיו.
במחצית השנייה של המאה קמו גם שני בתי-כנסת רפורמיים מתונים בהשפעת ההתפתחויות בגרמניה.
שלושת אלו הוחרמו ונודו על ידי הרבנות הראשית.
בתחילת המאה ה-20, הקימו קלוד מונטיפיורי ולילי מונטגיו את האיחוד ליהדות ליברלית, גוף רפורמי קיצוני.
שלושת בתי-הכנסת הלא-אורתודוקסיים המקוריים רכשו חברים רבים עקב הגירה מגרמניה לאחר עליית היטלר, ויחד עם קהילות חדשות אחרות של יוצאי ארץ זו הקימו בשנות ה-40 את הזרם הידוע כ'תנועה ליהדות רפורמית'.
שתיהן חברות כיום באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
ב-1962 סולק הרב לואיס ג'ייקובס מק"ק כנסת ישראל עקב קבלתו את ביקורת המקרא והוכרז ככופר.
ג'ייקובס, שנותר שמרן מאוד, הקים את 'היהדות המסורתית', הסניף המקומי של התנועה הקונסרבטיבית הבינלאומית.
כמו כן, בנוסף לאורתודוקסים המתונים, קיימת התאחדות קהלות החרדים שנוסדה ב-1926.
בבריטניה מתגוררת הקהילה החרדית הגדולה ביותר באירופה; על פי הערכה, בשנת 2015 האוכלוסייה החרדית מונה כ-80,000 נפש.
שיעור הילודה שלהם גבוה בהרבה מהממוצע היהודי ומחקרים שונים צופים שיהפכו לרוב בהמשך המאה ה-21. הקהילות הגדולות ממוקמות בלונדון, מנצ'סטר וגייטסהד.
בשנת 2010 נפתח בית הספר התיכון לקהילה היהודית, שהוא בית ספר תיכון יהודי ראשון בלונדון.
נכון ל-2016, היו 71.1% מבתי-האב היהודיים (שני הורים יהודים או ראש משפחה יהודי) בבריטניה, או 79,597 משפחות, רשומים בבית-כנסת.
מבין הללו, 53% חברים בק"ק כנסת ישראל, "איחוד בתי-הכנסת" ובתי-כנסת עצמאיים, שכולם נחשבים ל"אורתודוקסים מתונים"; 19% השתייכו לתנועה ליהדות רפורמית; 13.5% חרדים, תת-הקבוצה היחידה שגדלה במהירות, וחברים בהתאחדות החרדים ובבתי-כנסת עצמאיים החולקים השקפה דומה; 8% בזרם הליברלי; 3% ספרדים ו-3% בתנועה המסורתית.
ליגת הכדורגל היהודית באנגליה היא ליגת כדורגל חובבנית של הקהילה היהודית המסוקרת באופן קבוע ומורחב בעיתון היהודי "ג'ואיש כרוניקל".
הליגה קיימת למעלה מ-50 שנים.
60 קבוצות הליגה מתפרסות על פני 6 בתים (בכל בית 10 קבוצות).
הקבוצות הן עם שחקנים יהודים בלבד מלונדון והסביבה.
הקבוצה היחידה שרחוקה מהבירה האנגלית היא מכבי מנצ'סטר.
יהדות גליציה (לעיתים נקראת גאליציה; ביידיש: גאליציע) היא קהילה יהודית אשכנזית ואחת הקהילות היהודיות הוותיקות והחשובות באירופה, אשר שכנה באזור גליציה, בשטחים ששייכים כיום לאוקראינה ולפולין.
נהוג לחלק את יהודי גליציה לשני חלקים עיקריים על פי מיקומם הגאוגרפי: גליציה המערבית, שבירתה קרקוב, וגליציה המזרחית, שבירתה לבוב.
בגליציה התפתחה תנועת החסידות, שבדורה השני גרמה להתנגדות רבה.
על אף ההתנגדות לחסידות, הייתה זו התנועה השלטת בגליציה ויהודים רבים בגליציה בחרו להשתייך אליה.
יהדות גליציה הושפעה רבות גם מתנועת ההשכלה היהודית וערים גליציאניות רבות שמשו מרכזי השכלה חשובים.
הבולטות שבערים אלו היו לבוב, קרקוב וברודי, ואליהן התלוו ערים רבות אחרות.
תנועה נוספת שהייתה בעלת השפעה בגליציה הייתה התנועה הציונית, שאחריה הגיעו לגליציה גם תנועות נוער רבות.
בגליציה התפתחה תרבות יהודית ענפה שכללה את שפת היידיש, מנהגים ומאכלים ייחודיים ליהודי האזור וכן דמותה של האם היהודייה ("היידישע מאמע").
בגליציה פרחה צורת היישוב הטיפוסית של יהדות מזרח אירופה, השטעטל.
צורת התיישבות זו נוצרה והתפתחה בגליציה, ומרבית הקהילות היהודיות בגליציה חיו במבנה זה.
ראשית ההתיישבות של יהודים בגליציה החלה כנראה בין המאה ה-12 למאה ה-13, בתקופת שלטונם של נסיכים אוקראינים בגליציה המזרחית.
תהליכי התיישבות נוספים החלו גם בשטחי גליציה המערבית, שנשלטה בידי מלכים פולנים, בעיקר בקרקוב ובז'שוב.
היהודים הראשונים בגליציה המערבית היגרו אליה בעיקר מאזורים שהיו קרובים אליה כמו שלזיה, צ'כיה, מוראביה וגליציה המזרחית.
לתקופה זו בהיסטוריית הקהילה היהודית בגליציה היו שני מאפיינים עיקריים: הפיאודליזם ופלישות הטטרים לגליציה.
בראשית ההתיישבות היהודית בגליציה, המאות ה־12–13, שלט באירופה הפיאודליזם, והיהודים היוו גורם חשוב בהתיישבות עבור בני המעמדות הגבוהים בפולין.
רוב היהודים עזרו לבני המעמדות הגבוהים בהתיישבותם ובפיתוח אחוזתם, ובתמורה זכו לקבל מהם חופש דת ופולחן, חופש עיסוק ומסחר והגנה.
מרבית היהודים בתקופה זו עסקו במסחר או בחקלאות.
יהודי גליציה זכו לקבל מעמד ביניים בין הצמיתים לאדונים, כמו הפולנים העירוניים.
כבר במאה ה-11, טרם החלה התיישבות יהודית בגליציה, החלו הנסיכויות הפולניות להתפורר זו אחר זו ולהסתכסך זו עם זו.
מצב זה הקל על הטטרים בפלישתם לגליציה המזרחית בשנת 1240, ובהמשך גם לשלזיה.
לעומתם, יהודי גליציה המערבית נפגעו רק מעט מפלישות הטטרים, ולא נגרם נזק רב באזור זה של גליציה כתוצאה מהפלישות.
בעיירות, התיישבו היהודים מסביב למגרש מלבני גדול שבו שכנה אחוזה של אחד האצילים, אשר סביב שטחה התרכזו מרבית חייהם.
הבתים שכנו בצמוד לאחוזה, ועל ידם חנויות, מסעדות ובתי מלאכה שהיו רובם שייכים ליהודים.
באחת מפינות האחוזה שכנה גם כנסייה, ובצמוד לה היה גם ביתו של הכומר המקומי.
היהודים נהגו ללגלג על מבנה זה של העיירות באמצעות פתגם יהודי: .
הערים והיישובים בגליציה בתקופה הפיאודלית התחלקו לשלושה סוגים עיקריים: ערים "פרטיות" - ערים בעלי שלטון פיאודלי, ערים "מלוכניות" - ערים בעלי שלטון מונרכי, וערי כמורה - ערים שנשלטו בידי הכמורה והכנסייה הקתולית.
מרבית הערים והיישובים בגליציה היו בעלי שלטון פיאודלי מבוסס ויציב במשך כל התקופה עד לחלוקת פולין, שבו ניתנו ליהודים זכויות על פי רצונם של בעלי העיר.
היהודים יישבו את הערים הפיאודליות וטיפחו אותן תמורת הגנה, שכר ומקום מחיה שקיבלו מבעלי העיר, והיו בעלי זכויות שוות לזכויות המקומיים.
על אף שהפיאודליזם שלט בגליציה, בחלק מהערים והיישובים הונהג שלטון מונרכי (לעיתים ייקרא שלטון מלוכני או שלטון מלכותי).
בערים אלו הוגדרו הקהילות היהודיות על ידי המונרך השלט בעיר, באמצעות כתב זכויות שנחתם על ידו.
בנוסף לערים אלו, בגליציה היו ערים אחדות שהיו ערי כמורה - ערים אשר נשלטו בידי הכמורה והכנסייה הקתולית.
אוכלוסיית יהודי גליציה הלכה וגדלה לאורך השנים וקהילות יהודיות חדשות קמו בגליציה.
הקהילות הלכו והתרחבו גם לערים מונרכיות, שיחסן ליהודים היה פחות טוב מאשר היחס שניתן להם בערים הפיאודליות.
לעומת זאת, בערי הכמורה, ישבו יהודים אחדים בלבד.
באופן כללי, יחסם של השלטונות בגליציה המזרחית ליהודים היה טוב יותר מאשר יחסם של השלטונות בגליציה המערבית.
מספר בני האצולה בגליציה המערבית היה נמוך יותר בהשוואה למספרם בגליציה המזרחית, ואותם בני אצולה שהתגוררו בגליציה המערבית אף העניקו זכויות פחותות יותר ליהודים מאשר מקביליהם בגליציה המזרחית.
אף על פי כן, בעיני השלטונות לא היה כלל הבדל בין גליציה המערבית למזרחית בתקופה הפיאודלית, שכן כל בעלי האחוזות היו אצילים פולניים, קתוליים רומיים.
לכל אורכה של התקופה הפיאודלית סבלו היהודים מפרעות, גזירות ועלילות דם.
גם בתקופה זו היוו יהודי גליציה המזרחית את רוב היהודים בגליציה, ומקום מושבם של יהודים אלו זכה לשם 'רוסיה האדומה' (RUS CZERWONA).
גליציה המזרחית עברה באופן מוחלט לידי שלטון פולני רק בשנת 1387, לאחר 200 שנה שבהן הבעלות עליה גרמה למחלוקת בין נסיכים רותנים מקומיים, פולין והונגריה.
הטטרים לא הטילו על אזור זה מס, אבל גדודות וקבוצות טטריות פשטו על גליציה כמעט בכל שנה, שדדו רכוש וחטפו יהודים לסחור בהם.
שלא כמו בשאר האזורים בפולין, מרבית הערים והעיירות בשטחי גליציה המזרחית היו ערים "פרטיות" (ערים שהשיטה המדינית שהונהגה בהן הייתה פיאודליזם): עד שנת 1648 היו בגליציה המזרחית 96 ערים פיאודליות, 6 ערים שנשלטו בידי הכמורה והכנסייה הקתולית, ו-54 ערים מונרכיות.
עד חלוקת פולין עברו ערים נוספות לידיהם של אנשים פרטיים או של בני אצולה.
בערים המלכותיות שבגליציה הופלו היהודים לרעה על פי כתבי הזכויות שניתנו להם והם סבלו מהגבלות בחופש המגורים והתנועה ובחופש העיסוק והמסחר וכן נאלצו לשלם מיסים גבוהים יותר ביחס לאוכלוסייה המקומית.
בין המיסים שמחירם הוגבר בעבור היהודים היו מס אוצר המלוכה (מס למונרך של העיר או העיירה), מס מסחר בגילדות הסוחרים, מס לבעלי מלאכה נוצריים ומס שנגבה בעבור הכמורה והכנסייה הקתולית.
כתבי הזכויות לא דאגו להסדיר את ביטחונם של היהודים, ואלו סבלו מרדיפות, התנכלויות ופרעות על רקע דתי.
המחקרים שנעשו על יהודי גליציה מכילים מידע על התקופה שעד חלוקת פולין בעיקר בערים ועיירות פיאודליות, בעוד המידע על קהילות יהודיות בערים מונרכיות כמו לבוב, האליץ' ופשמישל לוטה בערפל.
בין המאה ה-14 לשנות ה-20 של המאה ה-16 קמו כ-20 קהילות יהודיות חדשות בערים ועיירות שונות בגליציה, רובן בערים מונרכיות.
בשנת 1485 הוציא השלטון המקומי בקרקוב צו כנגד יהודי העיר שאסר עליהם לעסוק במסחר או בחקלאות, ובכך מנע מהם את תמיכם של בני האצולה הפולנים (ללא אמצעי הייצור והחקלאות המתקדמים של היהודים, לא היה לבני האצולה צורך ב"ברית" שנכרתה עם היהודים).
במהלך המאה ה-15 יצאו צווים נוספים בנוסח דומה, בערים נוספות בגליציה.
בין 1520 לבין 1620 קמו כ-100 קהילות יהודיות נוספות בגליציה, אך הפעם רובן היו דווקא בערים פיאודליות.
מגמה זו הייתה תוצאה של העצמת ההשפעה של בני האצולה הפולנים בגליציה המזרחית, ורצונם באכלוס הערים שלהם בידי מתיישבים יהודים, שדרשו מעט זכויות ביחס לקבוצות אתניות אחרות שהתגוררו בגליציה, דוגמת הגרמנים או הארמנים.
בשנים 1648–1665, תקופת המבול (כינוי לתקופת הפלישה השוודית, "המבול השוודי", ומלחמות נוספות בפולין) ופרעות ת"ח ות"ט, חל משבר גדול בקרב יהדות גליציה המזרחית, שתוצאותיו באו לידי ביטוי אף יותר ממאה שנה לאחר מכן, בתקופה שלאחר חלוקת פולין והסיפוח לממלכת הבסבורג (שבהמשך הפכה לאימפריה האוסטרית ומאוחר יותר לאימפריה האוסטרו-הונגרית).
במהלך הפרעות הוכחדו קהילות יהודיות רבות בגליציה המזרחית, וקהילות אחרות נאלצו להגן על עצמן באמצעות מכירת חלקים מהאוכלוסייה היהודית לשבי ולעבדות.
הקהילות היהודיות נקלעו למשבר כלכלי עצום, שנפתר רק כעבור יותר מ-30 שנה.
המשבר פחות בא לידי ביטוי בערים הפיאודליות לעומת ביטויו בערים המלכותיות משום שבערים אלו מעמדם של היהודים היה זהה למעמדם של המקומיים, כך שליהודים הייתה השפעה גדולה יותר, כוח פוליטי גדול וכן קשרי חוץ מפותחים.
כתוצאה מכך פחתה עוצמתה הכלכלית והפוליטית של לבוב, בעוד עוצמתן של הקהילות היהודיות בערים פיאודליות עלתה.
הדבר ניכר במיוחד בערים פיאודליות שבהן הייתה קהילה יהודית גדולה ובראשן ז'ולקייב, טארנופול, קומארנו, ברודי ובוצ'אץ' אשר פרחו ושגשגו מבחינה כלכלית גם במהלך תקופה זו, כאשר ברודי אף הפכה למרכז של פליטים יהודים מגליציה כולה שחיפשו מקום מבטחים מפני הפרעות.
בשנים 1580–1764 פעל בגליציה המזרחית ועד ארבע ארצות, אשר היה הנציגות הארצית הראשונה של יהודים באזור.
הארצות שהרכיבו את הוועד היו פולין גדול, פולין קטן, רוסיה האדומה, ווהלין, ליטא ווילנה.
במאה ה-18 הקהילות היהודיות המשיכו להתפשט ברחבי גליציה המזרחית על אף המלחמה הצפונית הגדולה שהתרחשה אז וגרמה לפגיעה בכלכלה הפולנית.
על פי מפקד אוכלוסין שהתקיים בגליציה המזרחית בשנת 1764 כרבע מיהודי גליציה המזרחית התיישבו בכפרים, והשאר בערים ובעיירות.
ערב חלוקת פולין הראשונה והסיפוח לאימפריה הרומית הקדושה, היו בגליציה המזרחית בין 60 אלף ל-80 אלף יהודים, אשר היוו חלק גדול מיהדות פולין, ועשרה אחוזים מכלל האוכלוסייה בגליציה המזרחית.
על פי רישומים מן המאה ה-14 והמאה ה-15, בתקופה זו כבר היה בגליציה המערבית מספר גדול יותר של קהילות יהודיות מבוססות, למשל בערים יאסלו, טארנוב, יארוסלאב, זאטור, דמביצה וז'מיגראד.
לאור המחאות כנגד התיישבות היהודים בגליציה המערבית שאורגנו על ידי התושבים המקומיים, במיוחד הגרמנים ואנשי הכנסייה הקתולית, העניק המלך אישור מיוחד בשם "דה נון טוליראנדיס יודיאוס" למספר ערים, שאסר על היהודים להתגורר בערים שלהן ניתן אישור זה, ואף בפרוורי ערים אלו ובכפרים השכנים להן.
בעיר גורליצה הותרה התיישבות יהודית בפרבר העיר בלבד עד שנת 1765, ובבייץ' קמה קהילה יהודית רק לקראת סוף המאה ה-18. בערים המלכותיות, סבלו היהודים בעיקר מעוינות המקומיים, ואלו ניסו לדחוק את היהודים אל מחוץ למרכז העיר על מנת להגביל את כוחם הפוליטי, הכלכלי והתרבותי.
ניכר שמצב זה התקיים בבירת גליציה המערבית, קרקוב, וכן ביארוסלאב, בלז'איסק ובערים נוספות.
בגליציה המערבית היה מספר קטן של ערים פיאודליות בהשוואה לגליציה המזרחית.
בערים אלו היה מצבם של היהודים טוב יותר, בדומה למצבם בגליציה המזרחית.
הם היו בעלי זכויות יסוד מפותחות יותר, ניתן להם חופש מגורים מלא, והם הורשו לעבוד כחוכרים, סוחרים או בעלי מלאכה.
יהודי גליציה המערבית סבלו מפורענות ועוינות המקומיים לעיתים קרובות אף יותר מאשר יהודי גליציה המזרחית.
הפרעות שהתרחשו בקהילה היהודית השפיעו עליה גם לאחר יותר מדור שלם.
בגליציה המערבית הפורעים עשו זאת דווקא מתוך מניעים דתיים.
בתחילת המחצית השנייה של המאה ה-15 הגיע נזיר בשם יוהאן קאפיטראנסו לקרקוב הילל את האדיקות הדתית והטיף כנגד כפירה.
נאומו השפיע מאוד על תושבי קרקוב, עד כדי כך שגרמו לפריצתן של פרעות באזור ובשנת 1454. בשנת 1499 שדדה קבוצת "נושאי הצלב" את יהודי גליציה המזרחית וטבחה בהם.
בתקופת פרעות ת"ח ות"ט צבאו של בוגדן חמלניצקי לא הגיע לצידה המערבי של גליציה, אך הקהילות היהודיות חששו מאוד מתרחיש זה ונתמלאו בפליטים יהודים מצידה המזרחי של גליציה.
אף על פי כן, הסכנה הבאה של יהודי גליציה המערבית לא בוששה לבוא, ובשנים 1655–1656, זמן קצר לאחר סיום תקופת "המבול", פלשו לגליציה המערבית השוודים, שדדו את רכושי התושבים וטבחו בהם.
עד חלוקת פולין האזור היה שדה קרב בין רוסיה לפולין.
עלילות הדם בגליציה המערבית נחשבו כאירועים שחרגו מהגבולות המקומיים, וגרמו להשלכות בעבור כל יהודי גליציה, בין אם הקורבן נאלץ להודות באשמה על לא עוול בכפו ולסבול מעינויים אכזריים ומהוצאה להורג, בין אם לא הודה אך בכל זאת הייתה העלאה על המוקד, ובין אם העלילה הופרכה והקורבן הוכרז כזכאי.
עלילות דם בעלות השפעה גדולות התרחשו בבירת גליציה המערבית קרקוב בשנים 1407, 1542, 1539, 1631, 1633, 1635, ו-1662. בנובי-סונץ' היו שתי עלילות דם מרכזיות בשנים 1751 ו-1761. בעלילות הדם בלבוב בתקופה זו, בשנים 1710 ו-1728 הועלו על המוקד כמה מבני המשפחות היהודיות המכובדות של העיר.
בשנת 1912 נעלם ילד נוצרי בדוברה, וגרם לעלילת דם שבה הקורבן היה כלל היהודים בדוברה.
המקומיים התקהלו ורצו לחסל את הקהילה היהודית במקום כנקמה, אך הילד נמצא טרם הספיקו לעשות זאת.
בתקופה זו התעצבה דמותם של יהודי גליציה, כפי שתוארה בתרבות.
דוד הורוביץ (לעיתים הורוויץ) תיאר בספרו "האתמול שלי" את תקופה זו מבחינת התנועות הרוחניות והקהילתיות שקמו בגליציה:
בימי השלטון האוסטרי חלו תהליכי מודרניזציה בקרב כלל תושבי גליציה, ואלו גרמו לא רק לשינוי בסדר החברתי-פוליטי-מדיני באזור, אלא גם להתעוררות של תנועות לאומניות בקרב היהודים, האוסטרים והפולנים.
היהודים פיתחו את זהותם ותרבותם, יכלו לבחור לאמץ לעצמם את הזהות היהודית-גליצאית, את הזהות היהודית-פולנית, יהודית-צ'כית, יהודית-אוסטרית או יהודית-גרמנית (זהות שנקשרה בזהותם של השכנים ליהודים, תלוי במקום מגורם), או את הזהות האוסטרו-הונגרית.
בשנים 1772–1795 סופחה גליציה כולה לשטחי ממלכת הבסבורג, אשר שכנה בתוך האימפריה הרומית הקדושה, במסגרת חלוקת פולין.
החלפת השלטון גרמה לתמורות מפליגות בחיי היהודים - שלטון האימפריה הצהיר על "רפורמה" בחייהם של היהודים, מתוך כוונה לעשותם נאורים יותר.
תחילה בוטלו בהדרגה המעמדות הפיאודליים, והיהודים איבדו את יתרון המעמד שלהם לעומת האוקראינים ובני המיעוטים.
לאחר מכן הוטל פיקוח על היהודים, על ידי צווים שהוצאו על ידי קיסרי האימפריה.
עד שנת 1785 המשיכו הקהילות היהודיות להתנהל כפי שהתנהלו טרם חלוקת פולין, אך אז כפה עליהם השלטון לפתוח 6 ארגוני גג לקהילות היהודיות - ארגון גג לכל אזור של קהילות בגליציה.
ארגוני הגג שימשו לצורך שיפוט וניהול המרשם האזרחי.
בשנת 1789 פרסם יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה "צו סובלנות" ליהודי גליציה, שהסדיר את "רפורמת היהודים", אותה רפורמה שהצהיר עליה בתחילת הסיפוח.
על פי צו הסובלנות הותר ליהודי גליציה לעסוק במסחר ובמלאכה, אך הם נאסרו לעסוקות במקצועות שנחשבו אז למסורתיים: חכירת אדמות וטחנות קמח, מזיגת משקאות (עבודה כברמנים) או שיווק של משקאות.
באותה תקופה יהודי גליציה נאלצו לשלם מיסים גבוהים יותר לעומת שאר האוכלוסייה, כמו "מס הסובלנות", אשר החליף את "מס הגולגולת" (מס על כל נפש חיה) ששאר האוכלוסייה התבקשה לשלם, ולעיתים אף נאלצו לשלם מיסים ששאר האוכלוסייה כלל לא התבקשה לשלם, כמו "מס בשר כשר" או "מס חתונות".
המס שהכי הזיק ליהודים והעיק עליהם היה "מס הנרות" שהוטל על נרות שבת ויום טוב החל משנת 1797. על אף שהמס העיק מאוד על היהודים, גם הייתה לו השפעה חיובית: משלמי המס יכלו לבחור או להיבחר לתפקידים בוועד הקהילה המקומית.
הדבר גרם לקשרי הון-שלטון, ואפשרו רק לעשירים שביהודי גליציה להיבחר או להשפיע על ועדי הקהילות.
לרוב התמנו חוכרי המס היהודים, אשר החזיקו בהון רב, לתפקידים מרכזיים בוועד.
כחלק מהרפורמות, בתקופה זו גם גויסו יהודים רבים לצבא.
כך למשל, בשנת 1790 השתתפו 1070 יהודים מגליציה במלחמה העות'מאנית-רוסית.
עם סיום מלחמות נפולאון, ולאחר קונגרס וינה שבא אחריהן, הופסקו ה"רפורמות" של הקיסר יוזף השני.
הרפורמות הנאורות נעלמו, אך ההגבלות והמיסים נשארו - עם מטרה "פחות נאורה" - לספק את רצונה של האוכלוסייה הכללית ולמנוע או להפחית את היקף התחרות הכלכלית שהיוו היהודים על שאר האוכלוסייה.
מצבן הכלכלי הרע של הקהילות היהודיות בגליציה החריף בשל אי שינוי ההגבלות (כל זמן שמצב זה התמשך החריף המצב עוד יותר), אך הן זכו בחזרה באוטונומיה הדתית והניהולית שהייתה להן בתקופה שלפני הסיפוח האוסטרי, תחת השלטון הפולני.
התפרצויות האיכרים בשנת 1846 "הכינו את הקרקע" לקראת מהפכות אביב העמים והיוו את הסמן הראשוני בדרך לחזרתה של יהדות גליציה לגדולתה.
מאביב העמים עד מלחמת העולם הראשונה
אביב העמים בשנת 1848 היה ההתחלה של תקופה חדשה בעבור יהדות גליציה.
בית הבסבורג שב לשלוט באוסטריה, והיהודים היו בעלי עמדה פרו-אוסטרית לראשונה מאז תחילת הכיבוש האוסטרי.
אף על פי כן, רוב היהודים בחרו לתמוך בצד הפולני במאבקם של הפולנים כנגד השלטון האוסטרי, מתוך תקווה לחזור למעמד שהיה להם בתקופה הפיאודלית.
על אף תמיכת היהודים בפולנים, תקוותם לא התגשמה, להפך - רוב הפולנים היו חסרי עמדה פרו-יהודית במקרה הטוב, ובעלי עמדה אנטי-יהודית במקרה הרע.
מהפכות אביב העמים גרמו להם לנקוט עמדה ברורה כנגד היהודים, והם אף ניסו לטבוח בהם מספר פעמים.
לרוע מזלם של הפולנים, בתקופה זו עלתה וצמחה הכלכלה היהודית בגליציה והם צברו כוח פוליטי וכלכלי עצום.
דוגמה בולטת לכך ניתן לראות כבר בתחילת תקופה זו, עוד בשנת 1848, כשיהודים השתתפו לראשונה בבחירות פוליטיות ארציות.
בתקופה זו יהודים רבים בגליציה התבוללו ונטמעו בקרב העמים שבקרבם.
התבוללות נעשתה ליותר פופולרית בתקופה זו, במיוחד בקרב יהודים שהיו חלק מאליטות.
intelligentsia", שנוסד במאה ה-19, היה לאחד הארגונים היהודים הבולטים שתמכו בתהליך ההתבוללות, ואנשיו ייצגו מספר זרמים.
תחילה, הייתה "ההתבוללות הגרמנית" לזרם הפופולרי ביותר בקרב היהודים, במיוחד במזרח גליציה.
התומכים ב"התבוללות הגרמנית" העריכו והעריצו את התרבות הגרמנית ואת תנועת ההשכלה היהודית הגרמנית בפרט.
בצמרת הארגון הייתה נוכחות דומיננטית של יהודים מגליציה.
בשלהי המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, השלטון עודד ותמך בגרמנופיליה בקרב היהודים, ונעזר בהם כדי לגרום לשאר תושבי המדינה לאהוב את גרמניה.
בשנת 1792 נוסדו בגליציה כ-100 בתי ספר יהודים-גרמנים בחסות השלטון האוסטרי.
על פי צו משנת 1810, כל יהודי שרצה להצביע באותה שנה בבחירות המוניציפליות היה חייב להוכיח שהוא מדבר וכותב גרמנית.
מאביב העמים ועד שנת 1860 בוטלו מספר מיסים מיוחדים שהוטלו על היהודים.
בשנת 1860 בוטל גם האיסור הרשמי על התיישבות קבועה של יהודים בגליציה, שעל אף שלא נאכף ולא מנע מיהודים רבים להתיישב בגליציה, הסרתו נחשבה לצעד משמח בעבור יהודי גליציה.
כמו כן, היהודים הורשו לרכוש אדמות חקלאיות, אך בתנאי שיעבדו את אדמות אלו בעצמן ולא יישכרו חקלאיים לשם ביצוע המלאכה.
שינויים רבים אלו נבעו מהתנגשות האינטרסים הפולנים והאוקראינים.
ערב מלחמת העולם הראשונה היו בגליציה קרוב ל-1,000,000 יהודים, כ-75% מהם בגליציה המזרחית.
במלחמת העולם הראשונה גליציה הייתה חלק מהחזית המזרחית, והתקיים בה קרב בין הצבא האוסטרו-הונגרי לבין צבא האימפריה הרוסית.
בשטחה התרחש קרב גליציה, שהתסיים בניצחון רוסי ובכיבוש שטחים משמעותיים בידי הרוסים.
כחלק מהמערכה בגליציה התרחשו באזור מספר קרבות: קרב קרשניק, קרב קומרוב, קרב גנילה ליפה, קרב רווה והמצור על פשמישל.
מלבד קרב קומרוב וקרב קרשניק, כל הקרבות הסתיימו בניצחון רוסי.
המערכה באזור לא אופיינה במלחמת חפירות, ולכן הייתה לא יציבה ביחס למערכה במערב.
גליציה עברה מיד ליד כמה פעמים וההגירה היהודית מגליציה גברה בתקופה זו.
יהודים אשר בחרו שלא לעזוב את גליציה נרצחו, נאנסו, נשדדו או שבתיהם נהרסו בידי חיילי הצבא הרוסי או בידי הצבא הפולני.
בפוגרום בלבוב ב-1918, נרצחו כ-100 יהודים בידי הצבא הפולני, ונפצעו מאות.
גם רעב ומגפות לא חסרו באותה התקופה, ואלו גרמו למותם של יהודים נוספים.
ראשי הקהילות הקימו ארגונים שסייעו לפליטים שהגיעו אליהם והגישו להם עזרה - הם סיפקו להם מזון, תרופות, מוצרי היגיינה ומקום מגורים.
רוב העיירות, הכפרים והערים שבהן היו קהילות יהודיות מפותחות עברו לשלטון פולני (הרפובליקה הפולנית השנייה) ואחרים עברו לידי שלטון אוקראיני (הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה), אשר לא החזיק מעמד זמן רב ונכבש בהמשך על ידי השלטון הפולני.
המלחמה פגעה רבות באוכלוסייה היהודית בגליציה המזרחית, וערערה את חוסנה של האוכלוסייה מבחינה דמוגרפית משתי חזיתות: ירידה באוכלוסייה היהודית הן בערים והן בכפרים.
אנ-סקי, כתב בספרו "חורבן היהודים בפולין, גליציה ובוקובינה" על המלחמה כחלק מתולדות יהדות גליציה:
בין שתי מלחמות העולם הייתה גליציה תחת שלטון הרפובליקה הפולנית.
המעבר לשלטון הפולני הזיק עוד יותר ליהודי גליציה, כי בעוד שהשלטון האוסטרי העניק להם שוויון זכויות כאחד מהמיעוטים הרבים שבו, השלטון הפולני לא דאג למיעוטים.
יהודי גליציה המזרחית סבלו יותר מיהודי גליציה המערבית בתקופה זו, בגלל ההבדלים הדמוגרפיים בין האזורים.
בתקופה זו התקיימו חרמות והסתות כנגד חברי הקהילה היהודית.
למשל, בחלק מהערים הוגבלה כניסם של יהודים למקומות לימוד אקדמיים ולתיכונים.
ראשי השלטון הפולני פיטרו את היהודים שעבדו בשירותים הממשלתיים, אך עשו זאת רק לאחר שביססו את שלטונם בגליציה.
היו גם תפקידים ממשלתיים שכל היהודים שעבדו בהם פוטרו.
למשל, כל יהודי שעבד כפקיד דואר פוטר עד שנת 1920.
עם זאת, התחזק מעמדה של הקהילה היהודית כארגון עצמאי ואוטונומי, כשמוסדות הקהילה, ובמיוחד ארגוני הסעד, הרחיבו את שירותיהם וניתנה עזרה ותמיכה כלכלית לקהילות שהיו זקוקות לכך.
עובדי המלאכה היהודים הקימו לעצמם ארגונים, וכך גם הסוחרים הקימו ארגון סוחרים יהודי (כמו האוקראינים והפולנים).
היהודים התפתחו גם מבחינה פוליטית ומפלגות יהודיות נוספות קמו.
ש"י עגנון תיאר את תחושות היהודים בשנים שאחרי המלחמה בספרו "אורח נטה ללון":
ב-1 בספטמבר 1939, שבוע בלבד לאחר החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשה גרמניה הנאצית לפולין, ובכך החלה את מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה, פלש צבא גרמניה הנאצית לחלקה המערבי של גליציה המזרחית.
תוך עשרה ימים הצליח הצבא הגרמני להגיע לאזור גליציה המזרחית.
הוא גבר על הצבא הפולני וגרם להתפוררות מהירה שלו.
הגרמנים כבשו, בין היתר, את הערים: פשמישל, סאמבור, דרוהוביץ' וסטרי.
הצבא הגרמני התעלל באוכלוסייה היהודית בערים שכבשו.
לאחר ימים אחדים נסוג הצבא הגרמני משם, וב-17 בספטמבר 1939 פלש לגליציה המזרחית צבא ברית המועצות.
גליציה המזרחית סופחה לברית המועצות, וגליציה המערבית לגרמניה, כפי שסיכמו גרמניה הנאצית וברית המועצות בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
נהר הסאן שימש גבול בין השטח שנכבש בידי הרוסים לבין השטח שנכבש בידי הגרמנים.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגוררו בגליציה המזרחית כ-570,000 יהודים.
אליהם הצטרפו 130,000 יהודים פליטים שברחו מאזורים שכבשו הגרמנים.
בגליציה המזרחית היהודים זכו להצלה זמנית מהגרמנים, אך בו בזמן נדרשו לסבול ממדיניותו של השלטון החדש.
השלטון הסובייטי חיסל באופן סופי ומוחלט את הפיאודליזם בגליציה המזרחית, כשאדמות של פולנים בעלי אחוזות הולאמו בידי המשטר הסובייטי.
תקופה זו התאפיינה בהרעה נוספת במצב הכלכלי של יהודי גליציה (להרחבה בנושא).
במקביל אסרו הסובייטים את קיומה של פעילות פוליטית יהודית.
כדי למנוע את קיומה של פעילות מסוג זה, אסרו הסובייטים את מנהיגי המפלגות היהודיות, ובמסגרת המאסרים שבוצעו נאסרו הן מנהיגי המפלגות הציוניות והן מנהיגי מפלגת הבונד שהתנגדה לציונות.
לאחר נסיגת הסובייטים מגליציה הצליחו להימלט כמה אלפי יהודים מזרחה ואחרים ניצלו בשל גיוסם לצבא האדום.
עם השלמת כיבוש גליציה המזרחית בידי גרמניה, היו בגליציה המזרחית כ-620 אלף יהודים.
את שואת יהודי גליציה המזרחית ניתן לחלק לשישה שלבים:
הממשל הצבאי (מכיבוש גליציה המזרחית בידי גרמניה הנאצית ועד ה-1 באוגוסט 1941) - בימים הראשונים שלאחר כיבוש גליציה המזרחית בידי גרמניה ביצעו התושבים המקומיים, ברובם אוקראינים, פרעות ביהודי גליציה.
האוקראינים הצדיקו את מעשיהם בכך שהאשימו את היהודים בתמיכה במשטר הסובייטי שלו התנגדו נחרצות.
מלבד האוקראינים המקומיים, גם פולניים מקומיים השתתפו בפרעות כנגד היהודים, וכן חיילי הוורמאכט.
אוגוסט 1941 עד אוקטובר 1941 - גליציה המזרחית כונתה "דיסטריקט גליציה" וסופחה לגנרל גוברנמט.
בתקופה זו נאלצו היהודים לסבול מעבודות כפייה, שודים ופרעות מצד האוכלוסייה המקומית ומהוצאות להורג של יהודים משכילים, של אנשי ציבור יהודים וכן של יהודים שתמכו במשטר הסובייטי בגליציה.
סתיו 1941 עד מרץ 1942 - התקופה בה החלה הקמת מחנות עבודה וגטאות בגליציה המזרחית.
בתקופה זו החריפו הרעב והמחלות ששרו בקרבם של היהודים, והקהילות היהודיות הגבירו את מאמציהן לתמוך בחבריהם.
מרץ 1942 עד דצמבר 1942 - יהודי גליציה גורשו באופן המוני למחנה ההשמדה בלז'ץ במקביל לרציחות שמתקיימות במקום בידי חיילי הוורמאכט.
מרבית הקהילות היהודיות הקטנות בגליציה המזרחית חוסלו עד לתקופה זו, והגדולות רוכזו בגטאות.
דצמבר 1942 עד קיץ 1943 - המשך הרציחות בגטאות, והפיכת גטאות מסוימים למחנות עבודה.
סתיו 1943 עד קיץ 1944 - היהודים ששרדו עד לשלב זה הסתתרו מפני הנאצים, בעיקר ביערות, ורבים מהם בחרו להצטרף אל הפרטיזנים.
הנאצים ועוזריהם ניהלו מצוד אחרי אותם יהודים, ואליהם הצטרפו קבוצות של אוקראיניים מקומיים.
בתקופת השואה נכללה גליציה המערבית תחת "דיסטריקט קרקוב".
ניתן לשים לב ל-5 שלבים עיקריים בשואת יהודי גליציה המערבית:
ספטמבר 1939 עד אביב 1940 - חיילי הוורמאכט והמשטרה הגרמנית התעללו ביהודי גליציה המערבית, חטפו אותם לצורך עבודות כפייה והטילו עליהם גזירות כלכליות.
כמו כן, יודנראטים הוקמו בכל קהילות גליציה המערבית, על פי הוראת הגרמנים.
אביב 1940 עד קיץ 1941 - גירוש יהודים שהתגוררו בקרבת שטחים צבאיים, אזורי גבול או אזורי קייט ושליחת יהודים למחנות עבודה.
קיץ 1941 עד אביב 1942 - הגברת השילוחים למחנות העבודה.
אביב 1942 עד קיץ 1943 - שילוחים המוניים למחנות ההשמדה.
סתיו 1943 עד סוף 1944 - חיסול ורדיפת המסתתרים ביערות.
יהודי העיר קרקוב וסביבתה הושפעו מהעובדה שמשרדי שלטון הגנרלגוברנמן היו בקרקוב, ולכן הוטלו עליהם גזרות ואיסורים כשהמלחמה הייתה עוד בתחילתה.
בין האיסורים והגזירות שהוטלו על יהודי האזור (וזאת עדיין במסגרת השלב הראשון של שואת יהודי גליציה המערבית) היו צו שהורה על עבודות כפייה (ב-26 באוקטובר 1939), צו להקפאת חשבונות הבנק של היהודים (ב-20 בנובמבר 1939) ואיסור על החלפת מקום מגורים ללא אישור השלטונות (ב-11 בדצמבר 1939).
כמו כן, החל מ-23 בנובמבר 1939 נדרשו יהודי גליציה המערבית לשאת עליהם סרט ועליו מגן דוד, והחנויות שהיו בבעלות יהודית סומנו.
עוד בתקופה הראשונה גורשו יהודים תושבי גליציה המזרחית לאזורים אחרים, בעיקר לגליציה המזרחית, במקביל לגירוש יהודי שלזיה לגליציה המזרחית.
במקביל לגירוש יהודים מגליציה המערבית, היה גם גירוש של יהודים אל גליציה המערבית, מאזורים אחרים שסופחו על ידי גרמניה הנאצית.
מפקד האוכלוסין הראשון שנעשה בגליציה בצורה מודרנית ומתקדמת היה בשנת 1785. המספרים שנרשמו עד אז, היו לא רשמיים וכן הרבה פחות מדויקים.
המפקד הרשמי הראשון נעשה בשפת היידיש, בניב מקומי.
יהודים, שנחשבו ל"פלג דתי" במסמכים רשמיים של השלטון, היו צריכים לבחור שפה כשפתם הרשמית לצורך מפקדי האוכלוסין, והשפה שנבחרה הייתה היידיש בניב מקומי, דבר שגרם לטעויות במפקד.
לעיתים קרובות התעלמו היהודים ממפקדי האוכלוסין, ולא רשמו את ילדיהם במפקדים אלו.
מספר היהודים בגליציה בשנת 1772 נתון לוויכוח, כאשר היו שטענו שבשנה זו היו בגליציה 224,981 יהודים אשר היוו 6.5% מכלל האוכלוסייה בגליציה, וישבו באלפי כפרים וב-280 ערים ועיירות, והיו שטענו שהיו בה 171,851 יהודים.
כמו כן, עלו טענות על רשלנות ועצלנות של פקידי האוכלוסין, וכן על מעילות בכספים שלכאורה בוצעו על ידם.
טענה נוספת שעלתה בתור סיבה לאי הדיוק במפקדים הייתה שניתן דיווח לא נכון מצד היהודים לגבי מספרם בפועל מכיוון שממילא מס הגולגולת (מס על כל נפש בבית, שבהמשך הומר ל"מס הסובלנות") היה גבוה, ודיווח על גדילה של האוכלוסייה היה מאלץ את היהודים לשלם מס גבוה אף יותר.
בשנת 1785 שוב נעשה מפקד האוכלוסין בקרב העם, אך בצורה מודרנית ומתקדמת יותר, כיאה לתקופה.
על פי תוצאות המפקד בשנת 1785 היו בגליציה בין 212,000 ל-215,000 יהודים (9% מכלל האוכלוסייה בגליציה) ועד שנת 1821 גדלה האוכלוסייה היהודית בגליציה ב-3,000 תושבים, כך שבשנה זו היו בה 218,00 יהודים (5.5% מכלל האוכלוסייה).
לפני מלחמת העולם הראשונה היו היהודים הקבוצה האתנית החמישית בגודלה באימפריה הרומית הקדושה, אחרי הגרמנים, הצ'כים, הפולנים והאוקראינים.
הם היוו 4.68% מכלל האוכלוסייה במדינה.
בתקופה שקדמה למפקד האוכלוסין הראשון, האוכלוסייה היהודית בגליציה הייתה במגמה של גידול יחסי, אך מגמה זו הלכה וקטנה, בעיקר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19.
בתקופה זו רוב יהודי גליציה התרכזו במלוכת הבסבורג (כ-66.9% מכלל היהודים).
מדובר בחלק הגדול ביותר של יהודים באזור שהתרכזו במקום אחד.
לכל אורך ההיסטוריה, היה מספר היהודים בגליציה המזרחית גדול מאשר מספר היהודים בגליציה המערבית, וכך היה גם לגבי החלק של היהודים מתוך כלל האוכלוסייה.
על פי מדגם האוכלוסין הרשמי שנעשה בשנת 1880, בגליציה המערבית היו באותה התקופה 196,684 יהודים, אשר היוו 8% מכלל האוכלוסייה באזור.
לעומת זאת, בגליציה המזרחית היו 516,912 יהודים, אשר היוו 13.4% מכלל האוכלוסייה באזור.
30 שנים מאוחר יותר, בשנת 1910, גדל הפער המספרי בין אוכלוסיות היהודים במזרח גליציה ובמערב גליציה: במערב גליציה היו 213,173 יהודים, בעוד שבמזרח גליציה היו 658,722 יהודים.
לעומת זאת, הפער בחלק של היהודים מתוך האוכלוסייה הכללית דווקא הלך וקטן - היהודים היוו 7.9% מכלל האוכלוסייה במערב גליציה, בעוד שבמזרח גליציה הם היוו 12.3% מכלל האוכלוסייה.
המצב הביטחוני הקשה בגליציה (פלישות של קוזקאקים וטטרים, מלחמות שהתרחשו מדי פעם באזור) חייב כוננות קבועה של כלל התושבים מפני תקיפה.
על מנת להגן בצורה המיטבית על התושבים בכל עת, כל עיר או עיירה הוקפה במספר כפרים, כך שאם הייתה פלישה של קוזאקים או טטרים, הכפרים היו נפגעים לפני העיר וניתן היה להתכונן בצורה טובה יותר לתקיפה.
בני האצולה העדיפו ליישב בעיירות ובערים שלהם יהודים, שכן דרישותיהם היו פחותות ביחס להרבה קבוצות אתניות אחרות.
מסיבה זו היה ריכוז גבוה של אוכלוסייה מקומית כפרית-חקלאית בכפרים, בעוד היהודים התרכזו בעיקר בעיירות ובערים, כמו מרבית יהודי מזרח אירופה.
למשל, על פי מפקד האוכלוסין שנעשה עבור השנים 1764–1765, רק רבע מיהודי גליציה התיישבו בכפרים.
ההבדל העיקרי מבחינה דמוגרפית בין יהודי גליציה לשאר יהודי מזרח אירופה הוא שיהודי גליציה היוו את רוב האוכלוסייה בערים אלו, או חלק גדול מאוד המתקרב לרוב.
ניתן לראות ביטוי בולט של מגמה זו בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה (ראשית המאה ה-20).
ניתן לראות דוגמאות רבות לביטוי זה בשנת 1900, כאשר 72% מהאוכלוסייה בברודי היו בני הקהילה היהודית של העיר, בין 48.3% ל-52.7% מהאוכלוסייה בסאנוק היו יהודים, וכך גם 51.2% מהאוכלוסייה בגורליצה, 57.3% מהאוכלוסייה בבוצ'אץ' ו-51.3% מהאוכלוסייה בסטניסלב.
בתקופה מוקדמת יותר, בשנת 1772, עת חלוקת פולין וסיפוח גליציה לאוסטריה, היו היהודים מיעוט במרבית העיירות והערים, ורק ב-15 מתוכן הם היו הרוב.
רוב יהודי גליציה המערבית רוכזו בחלק המזרחי והמרכזי של גליציה המערבית.
לעומתם, היהודים בגליציה המזרחית התיישבו בכמעט כל חלק בגליציה המזרחית.
במספר מחוזות בגליציה, במיוחד בצפון גליציה המזרחית, היו אוכלוסיות היהודים, הפולנים והאוקראינים שוות בגודלן.
במחוזות אחרים בגליציה, במיוחד במחוזות בדרום גליציה המזרחית, אוכלוסיות היהודים ואוכלוסיות הפולנים היו שוות זו לזו, בעוד שהאוקראינים היוו את רוב האוכלוסייה.
צפיפות האוכלוסייה היהודית השתנתה בין עיר אחת לאחרת, ובין כפר אחד למשנהו, אך באופן תמידי הייתה הצפיפות של היהודים בערים הפיאודליות גבוהה יותר מצפיפיות היהודים בערים המלוכניות.
מנתונים דמוגרפיים שנאספו ניתן להסיק כי במאה ה-19 התרחשו בגליציה מספר התפרצויות של מגפות כולרה אשר גבו את חייהם של יהודים רבים, בשנים 1831, 1848-1849, 1855 וכן בשנת 1866.
הגירה של יהודים מגליציה הביאה לירידה באוכלוסיית היהודים בגליציה וכן לירידה באוכלוסייה הכללית.
המצב הכלכלי הרע בתעשייה ובערי גליציה, בנוסף לרצונם של היהודים להגביר את כוחם ואת מעמדם, גרם ליהודים רבים להגר מגליציה.
רק בשנים 1891–1910 היגרו 236,504 יהודים מגליציה אל ארצות הברית, כ-7.6% מתוך כל המהגרים מאדמות אוסטרו-הונגריה, 85% מתוך כל המהגרים היהודים מאדמות אוסטרו-הונגריה ו-30.1% מתוך כל המהגרים בגליציה.
חלקם היחסי של היהודים מקרב כלל המהגרים מגליציה היה גדול פי 3 לעומת חלקם מכלל האוכלוסייה.
הגירה של יהודים גליציאנים, בשונה מהגירה של פולנים או אוקראינים, לא גברה או פחתה בעונות מסוימות, אלא התקיימה במשך כל השנה בכמות דומה.
בעשור הראשון של המאה ה-20 היגרו 152,811 יהודים.
עבור כל 10,000 תושבים באותן שנים, היגרו 105 יהודים, 47 פולנים ו-71 אוקראינים.
בשנים 1880–1910 התרחשה הגירה המונית ממערב גליציה אל ארצות מערביות יותר, בעיקר בגלל המצב הכלכלי הרע שממנו סבלו יהודי האזור.
גם 200 אלף יהודים תושבי גליציה המזרחית נאלצו להגר ממנה אל ארצות מערביות יותר, והיו ברובם חסרי בית וכסף, שסימלו את הדלות בארצות שאליהן היגרו.
הגירה המונית נוספת התרחשה הן בגליציה המערבית והן בגליציה המזרחית בשנות מלחמת העולם השנייה, ואז רוב ההגירה נעשתה דווקא מגליציה המזרחית (בשנים אלו הייתה ירידה של 15% בכמות היהודים בגליציה המזרחית, לעומת 5% בגליציה המערבית).
בשנים שבין המלחמות שוב עיקר ההגירה נעשתה מגליציה המערבית, אך ממדי ההגירה קטנו בשל הטלת הגבלות על ההגירה למערב, כמו גם ההגבלות שהוטלו על עלייה לארץ ישראל.
התופעה ההפוכה, של הגירה של יהודים אל גליציה, הייתה נדירה יחסית, וזאת בשל הגבלות מתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי אשר אסרו על אזרחי חוץ ממוצא יהודי להתיישב בגליציה.
בתקופה הפיאודלית, שנמשכה בגליציה עד אמצע המאה ה-18, עסקו מרבית היהודים במסחר ובחקלאות.
הם היו בעלי נכסים ואמצעי ייצור חשובים בעבור בני אצולה ובעלי המעמדות הגבוהים, ונכסים אלו סייעו להם להתקרב אל בני האצולה ולנהל עמם מערכת של יחסי גומלין.
הם חכרו משרפות, מבשלות בירה, טחנות קמח, ומנסרות.
התוצרת החקלאית של היהודים שווקה ונמכרה בעבור בני האצולה.
יהודים מעטים היו גם בעלי תפקידים רשמיים ושימשו כפקידי בנק, מייבאי סחורות, מתווכים או היו אחראים על גביית מיסים.
במחצית השנייה של המאה ה-16 החליטו בני האצולה להרחיב את זכויות היסוד של היהודים בעירם ולצמצם את הגבלות המסחר, המלאכה, חופש המגורים וחופש התנועה, על מנת לפתח משק כלכלי מפותח בערים הפיאודליות.
היהודים נחשבו לחרוצים וצנועים שהסתקפו במועט, כך שבני האצולה יכלו לתת להם תשלום מועט בעבור עבודתם ובמקביל לבקש שכר דירה גבוה מהמקובל, מבלי שהיהודים היו מתלוננים.
בתקופה הפיאודלית התרחשו גם פרעות ת"ח ות"ט שכתוצאה מהם נפגעה כלכלת יהודי גליציה באופן קשה, וזו השתקמה רק כעבור יותר מ-30 שנה.
השפעתם הכלכלית של היהודים בגליציה המערבית הייתה קטנה יותר בהשוואה להשפעתם בגליציה המזרחית, שכן המקומיים ניסו לדחוק את היהודים אל מחוץ למרכז העיר, ופעמים רבות אף הצליחו בכך, בתמיכת השלטון.
יהודי גליציה זכו לקבל בתקופה הפיאודלית מעמד ביניים בין הצמיתים לאדונים, כמו הפולנים העירוניים.
כמו כן, ידוע כי כלכלת יהודי גליציה המזרחית הייתה טובה ומוצלחת יותר מאשר כלכלת יהודי גליציה המערבית.
הסיבה לכך טמונה בחופש הכלכלי הרב (באופן יחסי לאזורים אחרים בפולין או באוקראינה) שניתן ליהודי גליציה המזרחית.
דב בר-בירקנטל, סוחר יינות יהודי מבולחוב תיאר את מסחר היהודים בתקופה זו בספר זכרונותיו:
תחת שלטון אוסטריה, הכלכלה הגליצאית נפגעה קשות.
היסטוריונים וכלכלנים רבים של אותה התקופה טענו כי מגמת ירידה זו חלה כתוצאה מניהול לקוי של השלטון המרכזי, בעוד אחרים ייחסו את המגמה לחוסר ההבנה של השלטון את הפקידות המקומית.
אף על פי שתיאוריות אלו נתמכו בידי אנשים רבים בני התקופה, שני הגורמים המוזכרים בתיאוריות אלו לא היוו את הגורמים המרכזיים למגמת הירידה - הגורם המרכזי היה דווקא המס הגבוה שהוטל על סחורות שיובאו מצפון לדרום ומנע מסחר חופשי וזול.
גורם מרכזי נוסף למגמה, לא פחות חשוב, היה התפתחות התעשייה בארצות השכנות לגליציה.
כמו כן, הייבוא לארצות אחרות צומצם.
בנוסף לגורמים אלו, גם הגבלות חופש העיסוק שהוטלו על היהודים מנעו מהם לפתח את הכלכלה היהודית בגליציה.
כמעט ניסיון לעקוף את אותן הגבלות נחשף, והיהודי שניסה לעשות זאת נקנס בהתאם.
פרט לכמה עיירות נוספות שהצליחו לשגשג גם במהלך תקופה זו, רוב הקהילות היהודיות איבדו מגדולתן הכלכלית.
בתקופה זו ניהלו יהודי גליציה מבאבק על זכויות בסיס מורחבות בערים מלוכניות אשר נזנח ככל שחלפו השנים.
מאבק זה עסק בעיקר בהרחבת חופש המגורים וחופש העיסוק של יהודי האזור, והתרחש בעיקר בגליציה המערבית.
גילדות הסוחרים ובעלי המלאכה ניסו לדחוק את היהודים מהעיסוק במקצועות אלו, או לפחות בדחיקתם אל מחוץ למרכזי ערים, כך שיהוו גורם תחרותי עם השפעה נמוכה בהרבה.
ההגבלות שהוטלו על היהודים בידי השלטון האוסטרי מנעו פעמים לא מעטות את הצלחתם של היהודים בתחום עיסוקם.
עם זאת, היהודים ידעו לנצל את התקופות שבהן הגבלות אלו הוסרו או שעוצמתן פחתה: הם הקימו קהילות יהודיות בערים חדשות אשר תרמו רבות לכלכלה היהודית בגליציה, רכשו נדל"ן (בדרך כלל מגרשים או בתים), ופיתחו את עסקי הייצוא והייבוא שלהם.
יהודים אחדים שהיו בעלי מלאכה אף הקימו מפעלים מרוויחים מאוד.
דוגמה לכך היא משפחת הרמלין אשר הייתה בבעלותה מפעל מצליח לעיבוד פרוות בברודי ובית מסחר גדול בפרוות בלייפציג, גרמניה.
אחרי מהפכות אביב העמים של שנת 1848, הופחת עול המיסים שהוטל על היהודים, והכלכלה היהודית החלה לפרוח מחדש.
גם תחת השלטון האוסטרי רבים מיהודים גליציה בחרו לעסוק במסחר, והם היוו את רוב הסוחרים בגליציה.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, עלתה התחרות בין סוחרים יהודים לבין סוחרים לא יהודים.
לשם השוואה, מספר החנויות הקואופראטיביות הלא יהודיות בשנת 1910 היה 889, ועד שנת 1912, תוך שנתיים בלבד, הוא טיפס ל-2,000. כמו כן, בגליציה המזרחית נוסדו ארגונים של חנויות פולניות ושל חנויות אוקראיניות, וזה גרם לתחרות נוספת.
בתקופה זו יהודים עסקו פחות בחכירת מיסים, והעדיפו לחכור טחנות קמח או מכונות אחרות הקשורות למלאכה.
המחקר בתחום לא הצליח לגלות מה הסיבה לשינוי בתחום החכירה הספציפי של היהודים, אך עולה טענה כי יש קשר בין שינוי זה לבין המהפכה התעשייתית.
תהליך האמנציפציה בגליציה עבר בצורה "חלקה" יותר מאשר בחלקים אחרים במזרח אירופה.
תהליך זה, יחד עם המדיניות שבה דגל השלטון האוסטרי, אפשרו מתן אישור ליהודים להחזיק באחוזות, אם כי בפועל רק יהודים מעטים יכלו לרכוש ולהחזיק באחוזה.
ואכן, משנת 1848 יכלו היהודים להיות לבעלי אחוזות.
בשנת 1853 הוטלו מגבלות על קניית אחוזות בידי יהודים, אם כי בשנת 1855 היו 19 משפחות יהודיות שהחזיקו באחוזה בגליציה.
בשנת 1860 נעשו שינויים נוספים בחוק, והחזקה באחוזות הותרה רק לאליטה יהודית מצומצמת, בה נכללו קצינים ובוגרי אוניברסיטה או בית ספר למסחר בלבד.