tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבדיקה מאפשרת זיהוי שינויים עדינים ביותר ברצף מולקולות ה-DNA וכך מתאפשר איתור של תוספות ו/או מחיקות קטנות ביותר בחומר התורשתי.
הבדיקה הזאת מאפשרת לשלול יותר ממאתים תסמונות גנטיות.
בשנים האחרונות פותחה בדיקה חדשה שיכולה לאתר על ידי בדיקת דם תסמונת דאון ותסמונות עובריות נוספות.
NIPT - בדיקת DNA עוברי היא בדיקת DNA עוברי לא פולשנית (10 מ"ל מדם האם נחוצים לבדיקה).
גם בדיקת דם זו היא בדיקת סקר, הנותנת תוצאות סטטיסטיות.
הבדיקה מבוצעת החל מהשבוע ה-9 להריון, והתוצאות מתקבלות בתוך שבועיים מיום הבדיקה.
בעזרת הבדיקה ניתן לשלול טריזומיה ולשלול את קיומה של תסמונת דאון ללא הצורך בדיקור מי שפיר, וללא הסכנות הקשורות בבדיקת מי שפיר.
הבדיקה אינה מסכנת את האם והעובר ויכולה לגלות כ-13 תסמונות.
אחוז הדיוק של הבדיקה משתנה בהתאם לתסמונת שבודקים.
תסמונת דאון, מתגלה בדיוק של 99%, לעומת טרימזומיה בגנים 13 או 18 בעלי דיוק של 80% בלבד.
במקרים מסוימים יש גם תוצאות המצביעות על כך שיש בעיה גנטית, אבל העובר בריא.
בישראל נהוג לבצע את בדיקת מי השפיר מעל לגיל 35, או כאשר יש בעיות בבדיקות המקדימות.
מעל גיל 35 הסיכויים לבעיות גנטיות בעובר עולות, ולכן קיימת המלצה גורפת לעשות את הבדיקה.
במקרים כאלה הבדיקה היא במימון משרד הבריאות.
במקרה של נשים הצעירות מ-35, ימליצו הרופאים על בדיקה כאשר בבדיקות הסקר השונות תתקבל תוצאה של סיכון גבוה יותר מ-1:380.
כל אישה רשאית לבקש לבצע בדיקה זו.
בגלל היותה בדיקה פולשנית ולא נטולת סיכונים, ההחלטה בנוגע לביצוע הבדיקה היא מההחלטות היותר מורכבות בזמן הריון.
מצד אחד, הסיכויים לעובר עם בעיה גנטית (אפילו בקרב אלו שנמצאו עם בעיות בבדיקות המקדימות) הם לא סיכויים גבוהים, אך האפשרות ללדת ילד חולה היא אפשרות שמרתיעה נשים רבות.
הסיכונים בבדיקת מי שפיר לתסחיף מי שפיר וסיבוכים אחרים בהיריון הם נמוכים יחסית.
מחקרים עדכניים מראים כי כ-0.06% ממקרי ההיריון (1 מכל 1,600) מסתיימים בהפלה עקב בדיקת מי שפיר.
יתרונה הגדול של הבדיקה היא בתוצאות החד משמעיות שלה.
בניגוד לכל הבדיקות הקודמות, לא מדובר בהערכה של סיכויים, ובסטטיסטיקה, אלא בתוצאה מוחשית.
בבדיקת הצ'יפ הגנטי נבדקים הכרומוזומים ברמת דיוק גבוהה בהרבה מהקריוטיפ הרגיל.
הדבר מהווה יתרון גדול, ושולל את מרב התסמונות הגנטיות הניתנות לאבחון, אבל אותה רמת דיוק גם יכולה להביא לתוצאות לא ברורות.
תוצאות אפשריות לבדיקה יכולות להיות: בדיקה תקינה, בעיה גנטית מוכרת, מקטעים שמעלים את הסיכוי לבעיות התפתחות, אך לא קובעים אותם חד משמעית, ומקטעי גנים, שלא יודעים עדיין מה הם עושים.
בישראל נשים שבוחרות לעבור צ'יפ גנטי נדרשות לעדכן את הרופאים איזה סוג תוצאות הן רוצות לקבל.
בדיקת יתירות מחזורית היא סוג של קוד לאיתור שגיאות המשמש לאיתור שגיאות בהעברת נתונים.
לפני העברת המידע מחושב ה־CRC ומתווסף למידע המועבר.
לאחר העברת המידע, הצד המקבל מאשר באמצעות ה־CRC שהמידע הועבר ללא שינויים.
השימוש ב־CRC נפוץ בעיקר בשל קלות המימוש שלו בחומרה בינארית, קלות החישוב המתמטית שלו, ובמיוחד היעילות שלו בגילוי שגיאות נפוצות הנובעות כתוצאה מערוצי תקשורת רועשים.
CRC מבוסס על תאוריה של קוד מחזורי (מעגלי) לתיקון שגיאות.
השימוש בקוד מחזורי שיטתי, אשר מקודד הודעות על ידי הוספה של ערך בדיקה עם גודל קבוע, בשביל איתור שגיאות ברשתות תקשורת.
CRC הוצג לראשונה על ידי וו.
ווסלי פטרסון ב-1961. קודים מחזוריים הם לא רק פשוטים למימוש, אלא הם גם טובים במיוחד לאיתור פרצי שגיאות בהודעות עם נתונים אשר נשלחות ברצף.
זה חשוב בגלל שפרצי שגיאות הם בעיות העברה נפוצות בערוצי תקשורת, אשר כוללים התקני אחסון מגנטיים ואופטיים.
סיביות טיפוסי אשר מוצמד לבלוק מידע באורך שרירותי יאתר כל שגיאת פתע שאינה גדולה מ- סיביות ויאתר כמות של מפרצי שגיאות הגדולות מ- סיביות.
אפיון של קוד CRC דורש הגדרה של מה שנקרא פולינום יוצר.
הפולינום הזה נעשה מחלק של ה-polynomial long division, אשר לוקח את ההודעה כמחולקת ומחסיר את המנה והיתרה היא התוצאה.
האזהרה החשובה היא כאשר המקדם הפולינומי שחושב בהתאם לשדה הסופי האריתמטי, כך שפעולה נוספת יכולה לממש רוחב בתים מקבלים (אין משיכה בין ספרות).
הגודל של השארית הוא תמיד נמוך מהגודל של המחולל הפולינומי, אשר ממחיש כמה גדולה התוצאה יכולה להיות.
למעשה, כל השימושים הנפוצים ב-CRC משתמשים בשדה סופי של שני אלמנטים.
שני האלמנטים בדרך כלל נקראים 1 ו-0, שבאופן נוח ביותר תואם לארכיטקטורה של המחשב.
CRC נקרא n-bit כאשר ערך הבדיקה בגודל n-bit.
ל-n נתון, יש מספר CRC אפשריים, כל אחד כזה בפולינום שונה לפולינום כזה יכול להיות n כמעלה הגבוהה ביותר, כלומר n+1 ביטויים.
במילים אחרות, לפולינום בגודל של n+1, הקידוד שלו דורש n+1 בתים.
רוב הפולינומים מאפיינים ירידה בביט של ה-MSB או LSB, מכיוון שהם תמיד 1. ל-CRC והפולינום המקושר יש שם במבנה הזה CRC-n-XXX.
מערכת איתור הבעיות הפשוטה ביותר, סיבית זוגיות, הוא למעשה CRC של 1-bit.
הפולינום המתאים הוא x+1 (שני ביטויים) ושמו הוא CRC-1.
CRC מבוסס על האיזומורפיזם שבין וקטורים לפולינומים, כך שמסתכלים על כל וקטור באורך n כפולינום שמקדמיו הם קואורדינטות הווקטור.
CRC משתמש בפולינום המוגדר בפולינום יוצר מדרגה r.
סוגים שונים של קוד CRC משתמשים בפולינומים יוצרים שונים.
בהינתן פולינום יוצר מדרגה r ובהינתן הודעה M שברצוננו לקדד, עלינו לבצע את הפעולות הבאות:
נוסיף r אפסים מימין להודעה.
נחלק בפולינום (תוך שימוש בחילוק של השדה מודולו 2)
נחסר את השארית תוך שימוש ב-xor במקום בחיסור רגיל.
נצרף את התוצאה שקיבלנו מימין להודעה המקורית ונשלח.
כמו בכל קידוד Checksum, הצד המקבל יבצע את שלבים 1 ו-2 ויוודא ש-r הביטים האחרונים שנשלחו זהים לתוצאה שהתקבלה.
בדיקת סַמָּנֵי DNA או בדיקת אבהות גנטית היא בדיקה שמאפשרת לקבוע האם שתי דגימות של חומר תורשתי נלקחו מאותו אדם או משני אנשים שונים, ובמקרה שנלקחו מאנשים שונים, האם יש ביניהם קרבה משפחתית (ביולוגית).
לבדיקה שלושה שימושים נפוצים: בירור קרבה משפחתית בין אנשים, בירור האם ממצאים ביולוגיים מזירת העבירה שייכים לחשוד, במסגרת עבודת זיהוי פלילי, וזיהוי חללים, או אנשים שסובלים מערפול הכרה.
בדיקת סמני DNA בוחנת מספר רב של סימנים בחומר התורשתי, שחייבים להיות זהים אצל תאומים זהים או בשתי דגימות שנלקחו מאותו אדם, אך הסיכוי שיהיו זהים אצל אנשים חסרי קרבה משפחתית הוא קלוש.
בדיקת שְׁאֵרוּת היא בדיקה שמשווה בין דגימות שנלקחו מגופם של אנשים, במטרה לקבוע אם קיימת קרבה משפחתית ביניהם.
בדיקה כזו יכולה לקבוע, לדוגמה, אם אדם מסוים הוא הורה ביולוגי של אדם אחר.
הבדיקה יכולה גם לקבוע אם קיימת קרבת משפחה (ביולוגית) אחרת.
תחילה, מחפשים בכל דגימה רשימה של סמנים גנטיים.
לאחר מכן, משווים בין הסמנים שנמצאו בדגימות.
אם כל הסמנים זהים בשתי הדגימות, שני הנבדקים הם תאומים זהים (או אותו אדם במקרה של זיהוי פלילי).
אם חצי מהסמנים זהים, המסקנה היא שהדגימות נלקחו מקרובים מדרגה ראשונה שאינם תאומים זהים – בן והורה או שני אחים.
אם רבע מהסמנים זהים, המסקנה היא שהדגימות נלקחו מסב ונכד, דוד ואחיין וכיוצא בזה.
כאשר ההורות מיוחסת לגבר, היא קרויה בדיקת אבהות, וכאשר היא מיוחסת לאישה, היא קרויה בדיקת אימהות.
בשני המקרים נעשית הבדיקה בימינו באותה טכניקה – בדיקת DNA.
ניתן לבצע בדיקת אבהות עוד במהלך ההריון, החל מהשבוע ה-13 לו, באמצעות השוואת דגימת דם מהעובר ומההורה.
הצורך בהוכחת אבהות עולה תכופות כשמוגשת כנגד האב תביעה לתשלום מזונות לילדו, וגם בהקשרים נוספים.
טענה של הגבר כי הוא איננו האב, או כי לא בהכרח הוא האב, מצריכה בדיקה שתכריע בדבר.
הצורך בבדיקה זו עולה במיוחד במקרים שבהם הגבר והאישה לא היו נשואים זה לזה, אך לעיתים הוא עולה גם בין בני זוג נשואים, כחלק מהדיון בגירושיהם.
לעיתים מתעורר צורך בבדיקת אימהות, אך הצורך בבדיקה זו מצומצם לאין שיעור.
הוא מתעורר, למשל, כאשר יש חשש שתינוקות הוחלפו בבית היולדות, כאשר ילד מאומץ מנסה לאתר את אמו הביולוגית או כאשר יש חשש לתקלה בהפריה חוץ גופית.
בשנות ה-70 פותחה בדיקת סיווג רקמות, שאפשרה קביעת הורות ברמה גבוהה של ביטחון.
בשנות התשעים פותחה בדיקת ה-DNA, שאמינותה גבוהה יותר והיא פחות פולשנית.
בדיקת קרבה משפחתית בעזרת DNA
ה-DNA של אדם זהה כמעט לחלוטין בכל תאי גופו (למעט מי שעבר השתלת איבר).
רבייה מינית משלבת DNA שמגיע משני ההורים, כך שהחומר התורשתי בכל אדם נגזר במידה שווה, בקירוב, משני הוריו.
חומר תורשתי זה קרוי הגנום הגרעיני של האדם, משום שהוא נמצא בגרעין התא.
בדיקת שארות נעשית באמצעות דגימת DNA.
ניתן להפיק DNA לבדיקה מהדם, מהרוק או מדגימת חומר ביולוגי אחר, אך לא מכל חומר ביולוגי שהוא (לא משערה בלא שורש, לא מעצמות ישנות מאוד).
רמת האמינות הגבוהה של בדיקת ה-DNA הביאה לכך שטכניקה זו החליפה את כל קודמותיה לבדיקת הורות.
במהלך הבדיקה מחפשים בשתי דגימות ה-DNA שמנסים להשוות ביניהן קבוצת סמנים מוגדרת היטב, שהסיכוי שתהיה זהה אצל שני אנשים שאינם קרובי משפחה הוא קטן עד כדי זניחות.
אם כל הסמנים הם זהים, סימן ששתי דגימות ה-DNA נלקחו מאותו אדם או מתאומים זהים.
הסיכוי שלשני אנשים שאינם קרובי משפחה כלל תהיה זהות בכל הסמנים האלה הוא אחד לארבעה מיליארד.
סוג נדיר אחר של שגיאה אפשרי כאשר שתי דגימות DNA נלקחות מאותו אדם אך מזוהות בטעות כאילו הן נלקחו משני אחים ולא מאותו אדם.
זה עשוי לקרות כאשר האדם הוא כימרה – אדם שנוצר משתי ביציות מופרות שנצמדו במקום להפוך לתאומים שאינם זהים.
זה עשוי לקרות גם אצל אדם שעבר השתלת מח עצם – תאי הדם הלבנים שלו נושאים את ה-DNA של התורם (על פי רוב אח או הורה) בעוד שאר תאי גופו נושאים את ה-DNA שלו.
בנוסף לגרעין התא, גם המיטוכונדריון נושא חומר תורשתי.
חומר זה, הקרוי גנום מיטוכונדרי, מושפע מהאם בלבד משום שאנו יורשים את המיטוכונדריונים שלנו רק מאימנו.
הוכחת זיקה הורית על-פי המיטוכונדריון קלה יותר, אך היא טובה רק לבדיקת אימהות ואינה מועילה לבדיקת אבהות.
בבדיקת שארות בין זכרים, ניתן להשתמש בהשוואה של כרומוזום Y, משום שזה עובר ישירות מאב לבן.
ככלל, בדיקת שארות בעזרת הגנום המיטוכונדרי או כרומוזום Y נעשות כמעט ורק לצורכי מחקר מדעי בתחום הביומטריה האבולוציונית.
בדיקת רקמות מיטוכונדרית היא אמצעי עזר לבירור יהדות, כאשר לא הוכחה יהדות באמצעות מסמכים או עדויות.
בישראל ניתן לחייב אדם לערוך בדיקת אבהות רק בצו של בית המשפט.
במתן הצו על בית המשפט לאזן בין הזכות לכבוד והזכות לפרטיות של הגבר שלו מיוחסת האבהות, ובין זכותו של הילד לדעת מי אביו, שאף היא חלק מכבוד האדם.
פסק בעניין זה נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר:
בדיקת סמנים גנטיים בזיהוי פלילי
בדיקת סמנים גנטיים במסגרת עבודת הזיהוי הפלילי מבוססת על אותם עקרונות של בדיקת סמנים גנטיים לבירור קשר משפחתי.
השוני העיקרי ביניהן הוא בהכנות לקראת הבדיקה ולא בבדיקה עצמה.
בעבודת הזיהוי הפלילי לוקחים דגימות גנטיות לא רק מאנשים חיים המצויים בידי החוקר (חשודים במקרה של זיהוי פלילי) אלא גם משאריות חומר ביולוגי שנותר בזירת הפשע, מגוויות ולעיתים מעצמות.
כמו כן הדגימה לבדיקה עשויה להישמר שנים אחדות עד שיימצא חשוד שאפשר להשוות את החומר הגנטי שלו לזה שבדגימה.
מיצוי החומר הגנטי ושימורו מהווים לא פעם אתגר טכני.
לעיתים דגימת החומר הגנטי מזירת הפשע היא כה קטנה עד שיש צורך לשכפל את החומר ב-PCR לפני עריכת הבדיקה.
קיימות שיטות לזיהוי DNA בזירות פשע בהן קיימת תערובת של DNA ממספר מקורות (למשל השיטה של אריאל דרבסי).
דוגמאות לממצאים מבדיקת סמני DNA ושימושם בזיהוי הפלילי:
כאשר הסמנים הגנטיים מהחומר הנותר בזירת פשע זהים לאלה שבדגימה שנלקחה מחשוד, המסקנה היא שהחשוד (או אחיו התאום, אם יש כזה) היה בזירת הפשע.
באותו אופן, כאשר חלק מהסמנים זהים, המסקנה היא שקרוב משפחה של החשוד היה בזירה ולא בהכרח החשוד עצמו.
דרגת הקרבה המשפחתית תלויה במספר הסמנים הזהים.
כאשר שום סמן אינו זהה, החומר הביולוגי אינו יכול לקשור לא את החשוד ולא איש מבני משפחתו אל זירת הפשע.
כאשר חסר חשוד והחומר הביולוגי מזירת הפשע תואם חלק מהסמנים של הקורבן, הדבר נותן אינדיקציה לחפש חשודים בקרב משפחת הקורבן.
זאת כמובן אם זירת הפשע אינה מקום בו משפחת הקורבן מצויה באופן טבעי.
כאשר חומר ביולוגי משתי זירות פשע שונות הוא בעל סמנים זהים לחלוטין, הדבר אומר שיש לחפש אותו חשוד עבור שני הפשעים או שלפחות אותו חשוד היה נוכח בשתי הזירות, גם אם לא היה מבצע הפשע העיקרי.
באותו אופן ניתן למצוא קרבת משפחה בין חשודים שונים שיש לחפש עבור פשעים שונים.
כאשר חומר גנטי מגווייה תואם את החומר הגנטי הנלקח מביתו של נעדר (למשל חומר משורשי שיער מהמסרק של הנעדר או ממברשת השיניים שלו) או חומר הנדגם מבני משפחתו, ניתן לזהות את הגווייה כשייכת לנעדר.
כאשר מספר הסמנים הגנטיים הזהים בין קרובי משפחה גדול מחצי מספר הסמנים, אך קטן ממספר כלל הסמנים, הדבר מעיד על נישואי קרובים רבים באותה משפחה, או על גילוי עריות במשפחה.
טים קול זוכה בעקבות בדיקת DNA לאחר מותו בכלא.
רצח רינת רואס פוענח לאחר 9 שנים על ידי בדיקת DNA.
לקיחת דגימת DNA מגופו של אדם חי למטרות חקירה פלילית דורשת את הסכמתו, או לחלופין, דורשת צו בית משפט.
אולם, דגימת חומר גנטי יכולה להיעשות בלא הסכמה או צו מחומר אותו השליך האדם, כגון ממסטיק שהוא זרק לפח האשפה.
זיהוי חללים או אנשים מעורפלי הכרה
בדיקת סמנים גנטיים משמשת גם לסיוע למשפחות נעדרים.
הדבר נעשה על ידי בדיקת חומר ביולוגי מגוויות או מאנשים חיים שקשה לזהותם והשוואה לחומר ביולוגי של הנעדר או בני משפחתו.
ניתן להפיק חומר ביולוגי של הנעדר מחפציו האישיים, כמו המסרק שלו או מברשת השיניים שלו.
בדיקה כזו יכולה גם לסייע לארכאולוג להפריד בין עצמות שלדים של פרטים שונים (בני אדם שונים, למשל) שנאספו יחדיו.
דוגמה לשימוש בתחום בהקשר של אריכיאולוגיה, היא סיוע בחיפוש גופתו של ניקולאוס קופרניקוס, ההוגה של המודל ההליוצנטרי ומי שהחל את המהפכה הקופרניקאית.
קופרניקוס נקבר בשנת 1543 בקתדרלת פראואנבורג, אך ציון קברו נעלם.
קבוצת ארכאולוגים יזמו חיפוש נוסף ב-2004 ושרידי גופתו אכן נמצאו ב-2005. הם זוהו על פי בדיקות גנטיות, תוך השוואה למספר שערות שנותרו בכתב יד שלו.
הוא נקבר מחדש בטקס מפואר בשנת 2010.
לפני אלפי שנים, מסמכים כדוגמת המגילות הגנוזות נכתבו על קלף, שיוצר מעור בהמות.
כשארכאולוג מנסה לשחזר תמלילי מסמכים שרק פיסות מתוכם שרדו, ונמצאו מעורבבות, עליו להפריד תחילה בין הפיסות של המסמכים השונים.
סביר להניח שפיסות קלף שעשויות מעורו של אותו פרט (למשל, מאותה כבשה ממש) שייכות כולן לאותו המסמך.
לצורך זיהוי כזה, אפשר לגרד מעט חומר ביולוגי מגבה של כל פיסת קלף, ולמסור לבדיקת סמני DNA.
בדיקת היריון היא בדיקה המשמשת לקביעה האם אישה נמצאת בהיריון.
קיימים ממצאים שמעידים על ניסיונות לבדיקות היריון כבר בתרבויות של יוון העתיקה ומצרים העתיקה .
בדיקות היריון מודרניות מחפשות בדגימה מהשתן או מהדם אחר סמנים ביוכימיים המאפיינים מצב של היריון.
הראשון מבין הסמנים מאפייני ההיריון שהתגלה הוא הגונדוטרופין כוריוני אנושי (hCG), שנתגלה בשנת 1930 שהוא מיוצר על ידי השליה, גילוי שהוביל לפיתוח בדיקות הריון באמצעות בעלי חיים.
שנה לאחר מכן פיתחו זלמר אשהיים וברנרד צונדק את מבחן אשהיים-צונדק, שבמסגרתו הוזרק שתן של אישה הרה לנקבת עכבר או חולדה ונבחנו שינויים פיזיולוגיים בשחלת החיה בהשראת hCG.
בדיקת ה-hCG הישירה הראשונה בוצעה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. למרות שהגונדוטרופין כוריוני אנושי הוא סימן אמין לגילוי היריון, הרי שלא ניתן להבחין בו בשבועות ההיריון הראשונים, עובדה הגורמת לתוצאות שליליות כוזבות כאשר הבדיקה מתבצעת בשלב מוקדם מדי.
דרך נוספת לגילוי היריון היא בדיקת אולטרה סאונד להיריון והבדיקה הראשונה מסוג זה בוצעה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
הבדיקה שמניבה תוצאות באופן המהיר ביותר לאחר ההפריה היא בדיקת האנזים לפקטור היריוני מוקדם (EPF).
הפקטור ההיריוני המוקדם ניתן לאבחון באמצעות דגימת דם 48 שעות לאחר ההפריה, אך בדיקה זו נחשבת יקרה ודורשת זמן.
רוב הבדיקות הכימיות לגילוי היריון נעזרות בנוכחות של בטא-יחידות משנה של גונדוטרופין כוריוני אנושי לקביעת התוצאה.בדיקה זו תיתכן בדם או בשתן, בתזמון של לפחות שישה או תריסר יום מזמן ההפריה.
כמות ההורמון באשה לא בהריון היא אפסית.
החל מרגע ההפריה הכמות מתחילה להכפיל את עצמה כל יומיים.
רוב ערכות הבדיקה הביתיות מתחילות לסמן הריון בכמות של מעל ל-25, כמות שאליה מגיעים בימים שהאשה אמורה לקבל וסת.
ישנם סוגים שונים של בדיקות ביתיות עם מידת רגישות שונות.
יש בדיקות שמעריכות את גיל ההיריון, לפי כמות ההורמון בשתן.
ניתן להבחין בשק הריון כשרמות ההורמון מגיעות לכ-1000. אחרי שההיריון מאובחן באולטרסאונד, מפסיקים לעקוב אחרי רמות ההורמון.
בדיקת אולטרה סאונד להיריון מסוגלת להבחין בשק ההיריון לאחר ארבעה שבועות וחצי ובשק החלמון לאחר חמישה שבועות.
העובר מובחן וניתן למדידה בתזמון של חמישה שבועות וחצי.
פעימות הלב מובחנות לאחר שישה שבועות היריון.
סקירה שיטתית שפורסמה בשנת 1998 הוכיחה שבדיקות היריון ביתיות המבוצעות על ידי טכנאים מנוסים, בעלות אחוזי דיוק קרובים (97.4%) לבדיקה מקצועית הנעשית במעבדה.
לעומת זאת, כאשר הבדיקות מתבצעות על ידי הצרכנים, אחוזי הדיוק נמוכים בהרבה (75%).
שימוש בלתי הולם בבדיקה יכול לגרום גם לתוצאות חיוביות שקריות וגם לתוצאות שליליות שקריות.
בדיקת בריום היא בדיקה רפואית שנעשית באמצעות בליעה או חוקן של תמיסת מלחי בריום שמדגימה ומשקפת את מצב דרכי העיכול, כדי לאתר בעיות כמו דלקות, היצרויות, חסימות, גידולים ובעיות אחרות.
במהלך הבדיקה הרופא מחדיר לגוף תמיסה סמיכה ולבנה של מלחי בריום שמשמשת כחומר ניגוד, ועוקב אחר מעבר החומר בגוף באמצעות טכנולוגיה הקרויה פלואורוסקופיה שהיא מכונת שיקוף רנטגן המשתמשת בעיבוד דיגיטלי שמאפשר צפייה רצופה במסך טלוויזיה ואף יכולת הקלטת וידאו או תמונות סטילס.
הבדיקה נעשית על ידי רופא רדיולוג, בסיוע של רנטגנאי.
מלחי הבריום מופיעים בתצלומים בצבע לבן ומדגימים את המבנה של מערכת העיכול, ואת קווי המתאר ואת הציפוי של דרכי העיכול.
הבריום מצטבר באזורים בעייתיים, ומסמן כיבים, חסימות וגידולים.
הבדיקה מתחלקת לשני סוגים עיקריים: בליעת בריום לבדיקת דרכי העיכול העליונות וחוקן בריום לבדיקת דרכי העיכול התחתונות.
בכל הבדיקות הללו ישנן הכנות מוקדמות שהנבדק צריך לעשות.
כדי לבדוק את דרכי העיכול העליונות יש לבלוע תמיסה המורכבת ממלחי בריום, תוך כדי הבליעה ובמהלכה נעשית בדיקת שיקוף באמצעות רנטגן.
הנבדק חייב להגיע לבדיקה זו מתוך צום מוחלט, של כ-10 עד 12 שעות.
אצל אנשים רגישים במיוחד בליעת הבריום הסמיך, עלולה לעורר את רפלקס ההקאה, ולגרום להקיא את החומר.
בדיקה זו מתחלקת לשני חלקים:
הנבדק מתבקש לבלוע את תמיסת הבריום, תוך כדי שיקוף, כדי לשלול בעיות בליעה.
השיקוף נעשה מספר פעמים מזוויות שונות.
לאחר מכן ניתנת לנבדק תמיסת גרגרים מוגזת כדי לנפח את הקיבה.
מכיוון שהתמיסה בולטת בצילום ניתן לאבחן בעיות שונות כמו ליקויים אנטומיים, בעיות בהתכווצויות של הוושט ועוד.
לאחר מכן המשך הבדיקה נעשה בשכיבה כדי לבדוק האם ישנו רפלוקס קיבתי ושטי, וכדי לשלול בעיות שעלולות להיות קיימות בקיבה או בתריסריון.
זמן הבדיקה הוא כחצי שעה.
צילום פסאז' - בדיקה של המעי הדק
בדיקה זו נועדה להדגים את המעי הדק.
בבדיקה זו לאחר שתיית נוזל הבריום, לעיתים במנה כפולה מהבדיקה הקודמת, והגעתו למעי הדק.
נעשים צילומים במהלך מעברו של הנוזל במעי הדק.
זמן המעבר משתנה מאדם לאדם, ותלוי בקצב העיכול שלו, והוא לרוב יהיה בין שעה לשלוש שעות, אך יכול להגיע אף לחמש שעות.
יש להימנע משימוש בתרופות שפועלות על מערכת העיכול, כדי לקבל מצב טבעי כמידת האפשר.
נוזל הבריום יוצא מפי הטבעת ללא כל ספיגה אפשרית בגוף.
חוקן בריום - דרכי עיכול תחתונות
בבדיקה זו תמיסת הבריום מוחדרת למעי הגס דרך פי הטבעת ביחד עם אוויר.
בדיקה זו אורכת כ-45 דקות, ובמהלכה מודגם המעי הגס על גבי המסך ונלקחים צילומים שלו בפוזיציות שונות.
באמצעות בדיקה זו ניתן לאתר בעיות שונות במעי הגס כמו דלקות, פוליפים, גידולים, חסימות והיצרויות.
הליך זה עשוי לגרום לנבדק כאבים עוויתיים שעוצמתן קלה עד בינונית.
מכיוון שמדובר בהקרנה לאזור האגן, אין לבצע בדיקה זו בזמן הריון.
יש להתכונן לבדיקה זו באמצעות ניקוי יסודי של המעי הגס.
לאחר הבדיקה הגוף יפלוט את התמיסה באופן טבעי בצואה במשך יום יומיים.
ייתכנו תופעות לוואי לא משמעותיות כמו תחושת כבדות או חוסר נוחות במעיים, ואף עצירות.
מומלץ להרבות בשתיית מים, כדי לעזור לגוף לפלוט את החומר מהגוף.
יש הממליצים ליטול חומר משלשל עדין כדי להאיץ את הפרשת הבריום.
בדיקת זרע היא בדיקה מעבדתית המבוצעת על דגימה של נוזל הזרע לצורך אבחון של רמת פוריותו או לאבחון מצב של מחלה.
דגימת הזרע ניטלת בדרך כלל באמצעות פליטתו הטבעית אגב אוננות של הנבדק.
לאחר הפליטה נדגם נוזל הזרע בפרקי זמן קבועים ממועד הפליטה.
בין היתר נדגמים הערכים הבאים:
נפח כולל – נפח הזרע השכיח בפליטה הוא 2–7 סמ"ק; ערך נמוך מהנורמה עשוי להצביע על סתימה חלקית במעברי הזרע או לחוסר בהפרשה של שלפוחית הזרע.
ערך גבוה מהנורמה עשוי להצביע על דלקת.
צמיגות – נוזל הזרע נפלט במצב צמיגי כאשר תאי הזרע כבולים.
לאחר הפליטה נוזל הזרע אמור לאבד מצמיגותו וזאת בטווח של עד 45 דקות.
צמיגות גבוהה עלולה להצביע על דלקת.
pH – הנורמה של רמת החומציות של הזרע היא 7.2–7.8. זרע חומצי יותר עשוי לרמז על חסימה במעברי הזרע.
תנועתיות (מוטיליות) – בדיקה של שיעור התאים הנעים.
תוצאה תקינה היא תנועה חזקה של לפחות 25% מהתאים.
או תנועה חזקה וחלשה ב-50% מהתאים.
ככל שחולף זמן ממושך יותר מהפליטה יורדת התנועתיות.
בסטטיסטיקה, בדיקת השערות הוא הליך המשתמש בנתוני מדגם כדי להחליט אם לדחות או לא לדחות השערה נתונה.
הבדיקה מכריעה בין שתי השערות לגבי ההתפלגות ממנה נלקח המדגם: השערת האפס (שנהוג לסמן ב-), שהיא לרוב ההשערה השמרנית אותה מנסים לדחות, והשערה אלטרנטיבית
לרוב, ההשערה האלטרנטיבית היא קיום התופעה אותה מנסים לאשש.
נניח שרוצים לבדוק את ההשערה שהזנת פרות בתחמיץ גורמת לתנובת חלב רבה יותר מאשר הזנתן בחציר.
במקרה זה ננסח את שתי ההשערות הבאות:
: לפרות הניזונות מתחמיץ אין תנובת חלב גבוהה מזו של פרות הניזונות מחציר.
: לפרות הניזונות מתחמיץ יש תנובת חלב גבוהה מזו של פרות הניזונות מחציר.
כדי לטעון שהזנה בתחמיץ מגבירה את תנובת החלב, כלומר לדחות את השערת האפס ולקבל את ההשערה האלטרנטיבית, יש לאסוף נתונים לגבי התפלגות תנובת החלב תחת שני סוגי המזונות.
למשל, איסוף של נתוני תנובת החלב משתי קבוצות (מדגמים) של פרות, במשך תקופת זמן מסוימת, כאשר כל אחת מהקבוצות ניזונה מסוג מזון אחר (תחמיץ או חציר).
כל קבוצה מייצגת "אוכלוסייה", כלומר את כל הפרות שניתן לגדל באותם תנאים (ולא רק אלה שמשתתפות בניסוי).
ניתן להשוות את ממוצעי תנובת החלב של הפרות בשתי הקבוצות, תוך התחשבות בשונות בכל קבוצה.
זוהי בדיקת ההשערות בדבר תוחלת המתבססת על ההנחה שההתפלגויות של שתי האוכלוסיות המיוצגות בניסוי הן מסוג זהה (למשל, התפלגות נורמלית) והבדיקה נעשית רק לגבי תוחלות ההתפלגות, המיוצגות על ידי הממוצעים של שתי הקבוצות.
נניח שעל פי הנתונים, ממוצע תנובת החלב של הפרות בקבוצה שאכלה תחמיץ גבוה בליטר אחד מזה של הפרות שבקבוצה שאכלה חציר.
נתון זה אינו מספיק בהכרח כדי לדחות את השערת האפס ולהוכיח את הטענה שתחמיץ מגביר את תנובת החלב בהשוואה לחציר, כי הבדלים מקריים בין שתי דגימות, אפילו אם הן מאותה אוכלוסייה, הם צפויים (למשל, ממוצעי תנובת החלב של שתי קבוצות של פרות שהוזנו בתחמיץ יהיו שונים במקצת).
רק הבדל מובהק סטטיסטית מאפשר דחייה של השערת האפס.
בדיקת המובהקות הסטטיסטית נעשית בדרך דומה להוכחה בדרך השלילה: נניח שהשערת האפס נכונה, ונחשב מהי ההסתברות לקבל "במקרה" הבדל של 1 ליטר או יותר בין ממוצעי הקבוצות (שנדגמו מתוך אותה התפלגות אוכלוסייה).
אם תתקבל הסתברות נמוכה, למשל 0.01 (1%), נטען שהשערת האפס איננה סבירה דיה ולכן יש לדחות אותה.
בכך נקבל את ההשערה האלטרנטיבית, שהזנה בתחמיץ אכן גורמת לתנובת חלב גבוהה יותר מהזנה בחציר.
אך אם תתקבל הסתברות גבוהה יותר, למשל 0.3 (30%), לא נוכל לדחות את השערת האפס; ייתכן שהתוצאה היא מקרית ובמדגמים אחרים תתקבל תוצאה הפוכה.
הליך בדיקת ההשערות מספק שתי תוצאות אפשריות: דחיית השערת האפס או אי דחייתה.
במציאות, ייתכן שהשערת האפס נכונה או איננה נכונה.
לכן ייתכנו שני סוגים שונים של שגיאות:
שגיאה מסוג I: דחיית השערת האפס כאשר למעשה היא נכונה.
שגיאה מסוג II: אי דחיית השערת האפס כאשר למעשה היא איננה נכונה.
ההסתברות לכל שגיאה תלויה בפרמטרים של המבחן הסטטיסטי שבו משתמשים לצורך בדיקת ההשערות, ובדרך כלל משתמשים בהם כדי לשלוט בהסתברות לשגיאה מסוג I (α, הקרויה רמת המובהקות של המבחן).
הערך הנבחר של α קובע את ההסתברות לשגיאה מסוג II (β).
השגיאות הן בעלות אופי שונה במהותן ובעלות השלכות שונות.
לרוב, ההשערה האלטרנטיבית היא תופעה שאותה החוקר מעוניין להוכיח, ובמקרה זה שגיאה מסוג I תגרום לו להסיק בטעות שגילה תגלית.
שגיאה כזו עשויה לגרום לפרסום מאמר מדעי שגוי, ליציאתה לשוק של תרופה חסרת השפעה, וכיוצא באלה.
בשגיאה מסוג II החוקר מחמיץ את ההזדמנות לגלות תגלית אמיתית.
במקרה כזה עדיין עומדת לרשותו האפשרות לחזור על הבדיקה בצורה מקיפה יותר, למשל עם יותר נתונים, אך הוא עלול לנטוש את כיוון המחקר.
בדרך כלל במקרה של שגיאה מסוג II הניסוי איננו מתפרסם ברבים, כי המסקנה (השגויה) אינה "מעניינת" דיה.
ההסתברות למאורע המשלים ביחס לשגיאה מסוג I (שיביא לפרסום של תגליות אמיתיות בלבד) נקראת גם רמת הסמך של המבחן, ואילו ההסתברות למאורע המשלים ביחס לשגיאה מסוג II (שבו אף תגלית אמיתית אינה מוחמצת) נקראת עוצמת המבחן.
מבחנים סטטיסטיים רבים עוסקים בבדיקת השערות אודות תכונות של ההתפלגות של משתנים מקריים.
מבחן Z - בחינת השערות אודות התוחלת של משתנה אקראי נורמלי בעל שונות ידועה.
למשל, אם נניח שגובה של בני אדם הוא משתנה אקראי נורמלי, ושהשונות שלו ידועה לנו, אז בדיקה האם ממוצע הגובה במדינה אחת שונה מזה של מדינה אחרת תתבצע בעזרת מבחן z.
מבחן t - בחינת השערות אודות התוחלת של משתנה אקראי נורמלי בעל שונות לא ידועה.
מבחן F - בחינת השערות התלויות במספר פרמטרים.
מבחן כי בריבוע - בחינת השערות התלויות ברמת מובהקות ומספר דרגות החופש.
בדיקת השערות מול אמידה בייסיאנית
טעות נפוצה היא לנסות לגזור מהתוצאות של בדיקת השערות את ההסתברות לכך שההשערה שנבדקה נכונה.
בבדיקת השערות קלאסית, נכונות ההשערה אינה משתנה אקראי שניתן לייחס לו הסתברות, אלא חלק (בלתי ידוע) של המציאות הדטרמיניסטית.
לכן לא ניתן לייחס הסתברות כלשהי מראש לנכונות ההשערה הנבדקת (הסתברות אפריורית),
ואי אפשר גם לחשב את ההסתברות שהיא נכונה לאחר התבוננות בנתונים (הסתברות אפוסטריורית).
ההסתברות המחושבת היא ההסתברות של הנתונים בהינתן ההשערה (הקרויה נראות), ויש להגדיר (לפי הבחירה הרצויה בין שגיאות מסוג I ומסוג II) את אזור הקבלה, שהוא ההסתברות שמתחתיה יש לדחות את השערת האפס.
לדוגמה, אם מטילים מטבע מאה פעמים ומספר הפעמים שהתקבל "עץ" רחוק מספיק מ-50 (לפי סף שיש לבחור), נחליט כי המטבע אינו "הוגן".
בשיטת ההסקה הבייסיאנית מייחסים לתופעה הסתברות אפריורית, המייצגת את רמת האמונה בנכונותה (למשל, לפי ידע קודם).
לאחר איסוף הנתונים אפשר לחשב את ההסתברות חדשה לקיומה של התופעה.
לדוגמה, נניח בידינו מטבע ואנו מייחסים מראש הסתברות של 99% לכך שהוא הוגן לחלוטין (השערת האפס) ו-1% לכך שהוא מוטה ביחס של 60:40 לטובת "עץ" (נניח שאין אפשרויות אחרות).
אם בהטלת המטבע חמש פעמים התקבלו חמש תוצאות "עץ", ההסתברות המעודכנת להשערת האפס היא
כלומר, רמת האמונה בהגינות המטבע תיחלש במקצת, אך עדיין תהיה גבוהה מהאמונה שהמטבע מוטה; ניסויים נוספים עשויים לחזק עוד יותר את החשד, עד שהמסקנה תתהפך.
בדיקת חדירוּת היא מתקפה מתוכננת ומבוקרת על מערכת ממוחשבת שנעשית על ידי בודק ("האקר", pen-tester) במטרה למצוא חולשות אבטחה, פוטנציאל הגישה לחולשות אלו, השימושיות שניתן להפיק מהגישה אליהן ואל המידע שהן מאחסנות.
בדיקת החדירות מתבצעת על פי הנקודות הבאות:
זיהוי המערכות המיועדות לחדירה, והמטרה העיקרית
בחינת הכלים האפשריים להשגת המטרה
מטרת הבדיקה יכולה להיות בדיקות קופסה לבנה (כשיש לבודק את כל המידע לגבי המערכת המיועדת), או בדיקות קופסה שחורה (כשיש רק מידע בסיסי או אין מידע כלל חוץ משם החברה המיועדת לבדיקה).
בדיקת חדירות תיתן הבנה האם המערכת חדירה ואילו מערכות הגנה נפרצו (אם נפרצה המערכת).
בתחילה הבודק עובד מול שכבת ההגנה הראשונה, במידה והוא ימצא פרצת אבטחה (אקספלויט) בשכבה זו הוא יתקדם אל עבר השכבה הבאה.
עלולות להיות בשכבה מסוימת כמה פרצות אבטחה אך ברגע שנמצאה אחת, הבודק יתקדם אל עבר המטרה שלו.
זהו ההבדל בין בדיקת חדירות (לעומק) לבין בדיקה רוחבית שבה יש זיהוי פגיעות אבטחה בכלל המערכת (vulnerability assessment).
בעיות האבטחה מוצגות בסיום הבדיקה לאחראי המערכת (או מתאם הבדיקה מטעם החברה הנבדקת).
בדיקה איכותית תציג את בעיות האבטחה לצד הערכה מדויקת לנזק שיכול להיגרם לארגון הנבדק עקב ניצולן, ואת אמצעי הנגד שיכולים להגביר את האבטחה בנקודות אלו.
בדיקת חדירות יעילה מכמה סיבות:
בדיקת התכנות של מתקפות מסוימות
הרכבת מתקפה חזקה מכמה מתקפות חלשות על פי סדר מסוים
זיהוי חולשות שלא יחשפו על ידי כלים אוטומטיים (סורק חולשות באפליקציות/ברשתות)
זיהוי גודל הנזק העסקי והאופרטיבי שיגרם על ידי המתקפות (במידה ויצליחו)
בדיקה של יכולות מערך ההגנה של המערכת המיועדת לתקיפה מבחינת זיהוי מתקפות ואופן הטיפול בהן
לספק הוכחות לשיפור מערך האבטחה האנושי והטכנולוגי
בדיקת זמן אמת (real time testing) היא סוג של בדיקות תוכנה שנכתבו במיוחד לצורך בדיקת מערכות זמן אמת.
מערכות זמן אמת הן מערכות שיש אילוצי זמן על תגובות שלהן, ומערכות שהן בעלות התנהגות לא דטרמיניסטית, לדוגמה מערכת שליטה של תנועת מטוסים או מערכת מוניטור רפואית.
על מנת לעמוד באילוצי הזמן, מתזמנות מערכות אלו את המשימות שלהן.
בדיקות תוכנה הן בדיקות שמטרתן למצוא באגים בתוכנה ולעזור לתקן אותם.
הן גם מוודאות כי התוכנה מפיקה את התוצאה שהיא אמורה להפיק.
הצורך בבדיקות מיוחדות למערכות זמן אמת נובע מכך, שהשיטות הסטטיות המקובלות למציאת באגים, אינן מתאימות לבדיקת מערכות אלו, משום שהן אינן מסוגלות להתמודד עם אילוצי הזמן שקיימים בהן.
בדיקת מערכות זמן אמת מתבצעת בארבעה שלבים:
כל משימה נבדקת בנפרד בדרכים המקובלות של בדיקה סטטית (static analysis).
מטרת השלב הזה היא אך ורק למצוא שגיאות לוגיות או תחביריות בתוכנית.
התנהגות התוכנה ועמידתה באילוצי הזמן אינם נבדקים בו.
בשלב זה נעשה שימוש במודלי מערכת ובכלי בדיקה אוטומטיים, שמדמים התנהגות של מערכת זמן אמת.
לאחר שכל משימה נבדקה בנפרד, ונמצאה נקייה משגיאות בקוד ומבעיות מבחינת התנהגות המערכת, נבדקת עמידת המערכת באילוצי הזמן כאשר כמה משימות פועלות במקביל.
שלב זה נועד למצוא שגיאות בתקשורת, ומשימות א-סינכרוניות נבדקות עם פרמטרים שונים .
בדיקת החיבור בין התוכנה והחומרה, ובדיקת המערכת בכללותה, כדי למצוא שגיאות שנובעות מהחיבור בין החומרה לתוכנה.
כלים לבדיקת מערכות זמן אמת
Message Sequence Charts זה תקן בינלאומי מקובל לקבלת דרישות.
תקן זה מספק שפה דו־ממדית בצורה ציורית המסבירה את הדרישות דרך תרחישי מקרה.
Specification and Description Language זה תקן בתחום של עיצוב וניתוח שעוזר בכתיבת דרישות בשפה חד משמעית שלא ניתנת לפירוש בשני פנים ועוזרת לתיאור מערכות מבוזרות.
תקן זה תומך בדרישות של מערכות מורכבות ומיושם בצורה רחבה בכל מיני תחומים מתקשורת ואוטומציה ועד פיתוח מערכות כלליות.
מספק יישום רחב יותר בהשוואה לתקנים הקודמים שלו שמתמקדים רק בפרוטוקולים של OSI
משתמשים בשלושת התקנים האלו ביחד כדי לבדוק יישומי זמן אמת.
חשוב לבדוק שעומדים שהדרישות עומדות בתקנים אלו, ומקרי הבדיקה שנוצרו צריכים להיות חשופים למידע ולפונקציונליות כדי לבדוק את המערכת.
כמו כן, כל שינוי בדרישות של עיצוב וכל מידע חדש על מאפייני מערכת צריכים להיבדק שהם עומדים בדרישות של התקנים.
על מנת לקלוט את מאפייני הזמן של המערכת אותה, אנו בודקים באופן מדויק וכדי להבטיח שעומדים בדרישות ובמודלים שבהם משתמשים ליצירת מידע מתוזמן אשר ניתן לבדיקה, יש צורך שהשפה עצמה (TTCN-3) תהיה מובנת ותכיל עם תחביר עשיר במודלי זמן.
TTCN-3 הוא תקן בינלאומי היחידי לשפת בדיקות שזמין כעת.
לפני התקן הזה, גרסאות הקודמות של TTCN היו עם פונקציונליות מוגבלת ועם תחום מוגבל רק לפרוטוקולי OSI.
אבל התקן הזה, הוא גרסה מתקדמת ובעל יישום רחב ומקיף.
יכולת לתאר בדיקות דינמיות מתאימות
פעולות עבור תקשורת מבוססת הודעות ומבוססת פונקציות
יכול לתאר מידע ותבניות עם מנגנון התאמה רב כוח
אפשרות לקבוע את סוג המשתנה וערכו באופן דינמי
יכולת טיפול וקביעת ערך של תוצאת בדיקה
מנגנוני בחירת מקרי בדיקה ואפשרות להשמת פרמטרים לחבילות בדיקה
הסיבה לשימוש בתקן זה לצורך בדיקת מערכות זמן אמת הוא בגלל שעוני העצר (timers) שלו.
שעוני העצר האלו מוגדרים בפונקציות של חבילות הבדיקה.
לא קיים שימוש בשעוני עצר באופן גלובלי בTTCN3. הפעולות שאפשר לעשות עם שעוני עצר אלו הם להתחיל את השעון, לעצור את השעון ולבדוק אותו.
טכנולוגיית סמנטיקה של תצלום-הבזק (Snapshot Semantics) היא טכנולוגיה בתקן TTCN3 (וגם בTTCN2), שבעזרתה מתמודדים עם העברת מסרים בזמן תקשורת בין מערכות או כאשר בודקים מימוש.
כאשר מתקבלת סדרה של תגובות על ידי המערכת, תצלום-הבזק (snapshot) נלקח והתגובות נשמרות לפי הסדר הגעתן.
כך, שכל תצלום-הבזק הוא תמונת מצב מרגע התצלום האחרון ועד עליו.
אבל טכנולוגיה זו לא יעילה עבור חלק מאירועים היות שהיא עלולה לפספס חלק מהמידע כאשר נלקח התצלום.
אירועים מסוימים מתבצעים בזמן תהליך ההקלטה ולא בזמן שעושים את התצלום, אירועים כאלו לא ניתן לעבד.
בנוסף, אם ציוד ההקלטה אינו מספיק מהיר, הוא אינו יכול להתקשר עם המערכת אשר נמצאת תחת בדיקה.
מקרה שכזה יכול להוביל לשגיאות בזמן הבדיקה.
בדיקת היתכנות היא יצירת הערכה מנומקת ליכולת לממש בהצלחה מיזם מוצע.
הבדיקה מציגה יתרונות של המיזם המוצע וחולשות שלו, הזדמנויות ואיומים המצדיקים יציאה למיזם, המשאבים הנחוצים למימוש המיזם וסיכויי ההצלחה שלו.
בגישה פשטנית, שני הקריטריונים להחלטה על מיזם הם העלות שלו והתועלת הצפויה ממנו.
בדיקת היתכנות עשויה היטב תכלול רקע היסטורי שהוביל להצעת המיזם, תיאור של המוצר או השירות המוצעים, פרטי הניהול והתפעול של המיזם, חקר שוק, היבטים כלכליים ודרישות רגולטוריות.
בתום בדיקת ההיתכנות ניתן לקבל החלטה על מימוש המיזם, ביטולו או מימושו בדרך שונה מזו שבהצעה הראשונית.
לעיתים מתבצע כחלק מבדיקת ההיתכנות שלב נוסף, והוא הוכחת היתכנות – מימוש חלקי של הפתרון הכולל להדגמת ההיתכנות, בניית אב טיפוס, וכדומה.
היתכנות טכנולוגית: האם המוצר או השירות המוצעים ניתנים למימוש מבחינה טכנולוגית?
איזה משאבים טכנולוגיים נחוצים למימוש?
האם משאבים אלה נמצאים בידי הארגון או שניתן לרכוש אותם מספק חיצוני?
היתכנות רגולטורית: חלק ניכר מהפעילות מוסדר במסגרת רגולציה.
מיזם בנייה בישראל, למשל, כפוף להוראות חוק התכנון והבנייה.
בבדיקת ההיתכנות יש לכלול התייחסות לנושאי רגולציה הרלוונטיים למיזם.
היתכנות כלכלית: בחינה של ההשקעה הכספית הנדרשת לשם הקמת המיזם ולשם התפעול השוטף שלו, הצגת החזר ההשקעה (ROI), תזרים המזומנים של המיזם ומקורות המימון שלו.
העמסת סוכר היא בדיקה רפואית, שנערכת על מנת לאתר מקרים של סוכרת.
במהלך הבדיקה הנבדק שותה תמצית סוכר, המעלה לו את כמות הסוכר בדם במידה ניכרת, ולאחר זמן עורכים לו בדיקת דם על מנת לבדוק עד כמה גופו הצליח להתמודד עם עומס הסוכר.
ישנם מספר סוגים של בדיקות העמסות סוכר, אותן עושים בהתאם למצב הנבדק.
העמסת סוכר היא בדיקה נפוצה אצל נשים בהריון, על מנת לשלול סוכרת בהריון.
ישנם מספר סוגים של העמסת סוכר.
הסוגים שונים זה מזה בכמות הסוכר אותה הנבדק צורך, כמה זמן עובר מבדיקת דם אחת לשנייה, והאם הבדיקה נערכת בצום.
יש הבדלים בין הבדיקה המיועדת לאבחון סוכרת, ולבין הבדיקה שעושים לנשים בהריון.
בדיקה זו היא הבדיקה הסטנדרטית, המיועדת לאתר סוכרת מסוג 2, וכמעט אינה בשימוש לאיתור סוכרת הריון.
בבדיקה זו הנערכת בצום, ראשית עושים בדיקת דם, שהתוצאות שלה מושוות לתוצאות אחר כך.
הנבדק שותה משקה ממותק המכיל 75 גרם סוכר (גלוקוז), ואז נבדק לאחר שעתיים.
במקרה בו התוצאה היא פחות מ-140 מ"ל גלוקוז לדציליטר של דם (מ"ג/ד"ל) התוצאה תקינה.
בין 140–199 מ"ג/ד"ל נקראה סבילות נמוכה לגלוקוז (מצב טרום סוכרתי) והיא עלולה להתפתח לסוכרת אם לא תטופל.
ותוצאה של מעלה ל-200 מ"ג/ד"ל מעידה על סוכרת ברורה.
בדיקה זו מומלצת לנשים בהריון בשבועות 24–28. הבדיקה נערכת ללא צום.
הנבדקת שותה משקה ממותק המכיל 50 גרם סוכר, ולאחר שעה בדיוק עושים לה בדיקת דם.
זוהי העמסת סוכר חלקית, והיא מצביעה על מקרים בהם התוצאות גבוליות ויש צורך בבדיקה מלאה.
תוצאה של פחות מ-130 מ"ג/ד"ל מצביעה על תוצאה תקינה.
תוצאה שבין 130–140 מ"ג/ד"ל, היא גבולית, ואילו מעל ל 140 מ"ג/ד"ל היא תוצאה לא תקינה.
בדיקה זו נערכת במצבים בהם בבדיקה החלקית עולה החשד כי יש סוכרת (במקרים בהם התוצאות של הבדיקה החלקית קיצוניות, כמו מעל ל-200, אין צורך בבדיקה נוספת לאשש את קיומה של סוכרת).
הנבדקת שותה משקה ממותק המכיל 100 גרם סוכר, ונעשות מספר בדיקות דם.
אחת לפני לקיחת הסוכר (עדיין בצום), ואז עוד שלוש בדיקות לאחר שעה, שעתיים ושלוש שעות משתיית הסוכר.
סוכרת מאובחנת כאשר לפחות שתי תוצאות אינן תקינות.
בדיקת אולטרסאונד דופלר או אולטרה-סונוגרפיית דופלר (Doppler ultrasonography) היא טכניקת הדמיה רפואית העושה שימוש בגלי אולטרה סאונד ובעקרונות אפקט דופלר כדי ליצור הדמיה של תנועת רקמות ונוזלי גוף (בדרך כלל דם), ומהירותם ביחס למתמר.
על ידי חישוב שינוי תדירות הגלים המוחזרים עבור נפח מסוים של נוזל, כגון זרימה בעורק או דרך מסתם בלב, ניתן לקבוע ולהמחיש את מהירותו וכיוונו של הזרם.
דופלר צבע (Color Doppler; Color flow Doppler) היא צורת הצגה ויזואלית של מהירות הזרימה לפי סולם צבעים.
תמונות דופלר צבע משולבות בדרך כלל עם תמונות בגווני אפור (B-mode) להצגת תמונות אולטרה-סאונד דופלקס - תמונה דו-ממדית המראה את המבנה האנטומי באפור ואת הזרימה בסקאלה צבעונית - ומאפשרת הדמיה בו זמנית של האנטומיה של האזור והזרימה.
גרסה מתקדמת יותר של מכשיר זה מוסיפה מימד שלישי של כיוון הזרימה ביחס לכיווני זרימה אחרים ומכונה אולטרה-סאונד טריפלקס (triplex ultrasound).
בדיקות אלו שימושיות במיוחד לצורך איתור פתולוגיות קרדיווסקולריות, לרבות כאלו הקשורות לזרימת הדם במסתמי הלב ובעיות הנובעות מיתר לחץ דם פורטלי בכבד.
המכשיר מתבסס על אפקט דופלר, שהוא תופעת שינוי התדירות הנצפית של גל, כתוצאה מתנועה יחסית בין מקור הגל לצופה, או תנועה של התווך בו עובר הגל.
אולטרסאונד דופלר מכיל מתמר השולח גלים בתדירות מסוימת לעבר הרקמה הנבדקת.
המכשיר קולט את השינוי בתדירות הגל המוחזר לעומת הגל המשודר ויודע לתרגם שינוי זה למהירות וכיוון הזרימה.
הגלים המוחזרים נקלטים על ידי המתמר.
ההפרש בין התדירויות של הגל המשודר והמוחזר מנותחת באמצעות התמרת פורייה מהירה (FFT - Fast Fourier Transform).
ניתוח זה, שהוא סוג של אנליזה ספקטרלית (spectral analysis), מוצג כגרף, כאשר ציר ה-X מייצג זמן וציר ה-Y מייצג את שינוי התדירות.
כאשר הפרש התדירות חיובי, תנועת הנוזל היא לכיוון המתמר, וכשההפרש שלילי תנועת הנוזל היא לכיוון הרחוק מן המתמר.
כמו כן, האותות עשויים להיות מוצגים בצורה גרפית נוספת, על פי סקאלת צבעים אופיינית המכוילת במכשיר, המייצגת את מהירות הזרימה וכיוונה.
בנוסף, הגלים המוחזרים למתמר עשויים להיות מוצגים כקול, שניתן לשמעו באמצעות רמקול סטריאו, ומתאפיינים בצליל פעימה סינתטי ייחודי.
בין המשתנים המשפיעים על איכות המדידה נמצאים אלו:
תדירות הגלים המשודרת - תדירות גבוהה מקנה רזולוציה גבוהה יותר לבדיקה; תדירות נמוכה מגבירה את חדירות האות.
זווית המתמר ביחס לזרימה - הדיוק הגבוה ביותר יתקבל כאשר כיוון המתמר מקביל לכיוון זרימת הנוזל.
מהירות זרימת הנוזל - ככל שהנוזל זורם במהירות גבוהה יותר, גדל הפרש התדירות בין הגל המשודר לחוזר (היסט דופלר) וכך מתקבלות תוצאות ברורות יותר.
קיימים שני סוגים של אולטרסאונד דופלר:
(pulsed wave Doppler (PW Doppler – בסוג מתמר זה, גל ייפלט רק לאחר שהגל הקודם לו נקלט על ידי המכשיר.
טכניקה זו מאפשרת, בהתבסס על מספר הגלים הנפלטים ביחידת זמן (PRF – Pulse Repetition Frequency) ומהירות הגל (V), לקבוע את מרחק כלי הדם מן המשדר ולמקמו במרחב הנסרק (לפי PRF*V=d).
מנגד, חסרון של שיטה זו הוא שהיא אינה יעילה עבור מהירויות זרימה גבוהות.
(continuous wave (CW Doppler - בסוג מתמר זה, הגלים משודרים ונקלטים ברצף, ללא תלות ביניהם.
שיטה זו אינה מוגבלת ל-PRF מסוים, ומתאימה לרוב לשימוש בכלי דם בעלי מהירויות זרימה גבוהות.
עם זאת, היא אינה מאפשרת להעריך את מיקום כלי הדם.
דבר זה עשוי שלא להוות בעיה, ככל שבאזור מסוים לא מתקיימים מספר כלי דם בעלי מהירויות זרימה גבוהות.
מודד את מהירות זרימת הדם בכלי הדם התוך-גולגולתיים.
בדיקה זו שימושית לאבחון חסימת כלי דם (כגון בשבץ איסכמי), הצרות כלי דם (סטנוזיס), ואזוספאזם כתוצאה ממפרצת סאב ארכנואידלית ובעיות כלי דם נוספות.
בדיקות אלו הן יעילות ולא יקרות, והמכשור הופך נייד יותר ולכן נגיש גם לאנשים המרותקים לביתם או למרפאות מרוחקות.
בדיקות אלו לרב ילוו בבדיקות נוספות, דוגמת MRI, אולטרה סאונד, בדיקת דופלר של הקרוטיד ו-CT.
מסייע לאתר פתולוגיות במערכת כלי הדם.
הבדיקה מאפשרת לאתר הצירויות וחסימות בכלי דם.
נפוצה בדיקת דופלר לעורק הקרוטיד לבדיקת אספקת הדם לראש.
בדרך כלל יבוצע אולטרסאונד דופלר לפני הליכים כירורגיים כדי לקבל מידע נוסף טרם ההליך.
דרך נוספת לשימוש בדופלר וסקולרי היא מעקב לאורך כלי דם והאזנה לגלי הקול; אם לא נשמע קול, ניתן לדעת כי קיימת חסימה.
בדיקת דופלר לעורק הקרוטיד נמצאת בשימוש נרחב.
הבדיקה מאפשרת לאמוד את נפח ומהירות זרימת הדם למוח, ולהסיק מכך על התכנות או הסבר לבעיות רפואיות לרבות בעיות נוירולוגיות, בעיות ראייה, בעיות שיווי משקל והצרות העורק.
בדיקת דופלר הנמצאת בשימוש נרחב, היות שהיא מצליחה לקלוט כלי דם כלייתיים בקלות ומשמשת להערכת פרפוזיה.
ניתן להשתמש בבדיקה לזיהוי זרימת דם בעורק הכלייתי ובעורקים הבין אונתיים בכליה.
הבדיקה מאפשרת לאתר פקטורים שעלולים להעיד על סיכון לפתולוגיות.
בדיקה זו משמשת להערכת זרימת הדם אל, בתוך ומחוץ ללב.
בעת ביצוע הבדיקה יש לוודא כי המתמר נמצא בקו מקביל ככל הניתן לכיוון זרימת הדם.
בדיקה זו מאפשרת להעריך את מבנה ותפקוד המסתמים, לגלות זרימת דם אבנורמלית בין צידי הלב ולחשב את תפוקת הלב.
השימוש במוניטור זה הוא בעיקר דרך האזנה ולא בצורה גרפית, לכן הוא מכונה גם Doppler auscultation.
בדיקה זו תשמש פעמים רבות לאבחון portal hypertension.
פתולוגיה זו מיוצגת על ידי זרימת דם בכיוון הנגדי בוורידים הפורטליים.
בנוסף הבדיקה תשמש להערכת הנזק לאיבר במצב של שחמת.
בבדיקה זו נעשה שימוש בהדמיית ריאות כדי להבדיל בין גושי רקמה רכה ממאירים לשפירים.
בדיקת ביופסיה של בלוטת הזקיף (קשרית הזקיף) הלימפתית בבית השחי בקרב חולות בסרטן השד היא החלק מההליך הניתוחי של ניתוח כריתת שד.
מטרתה העיקרית של בדיקה זו היא זיהוי של הבלוטות הראשונות בשרשרת הריכוז הלימפטי של בית השחי, במטרה לקבוע את שלב המחלה (staging) כמדד המשפיע על הפרוגנוזה של המטופלת וכקריטריון להמשך טיפול.
ההחלטה על היקף ניתוח הוצאת הבלוטות בתלוי בין היתר בהמצאות תאים סרטניים בבלוטת הזקיף.
אם נמצאו תאים סרטניים יכרתו גם קשריות הלימפה הבאות לפי שיקול דעתו של הרופא.
כאשר לא נמצאים תאים סרטניים בקשרית הזקיף, הסיכוי שימצאו תאים סרטניים קשריות אחרות בסביבתה הוא זניח.
במקרה של העדר תאים סרטניים בקשרית הזקיף הטיפול צפוי להיות יותר שמרני עם סיכויי הצלחה גבוהים יותר כתוצאה מאי כריתה של קשריות לימפה מרובות.
קשרית הזקיף מכונה גם בלוטת הזקיף, היא כינוי לקשרית או קשרי הלימפה הראשונים אליהם יתנקזו תאים סרטניים במקרה של גידול.
הקשרית היא חלק ממערכת הלימפה, המהווה גורם משמעותי בהגנה על הגוף מפני גורמים מסכנים ופועלת כרשת של צינורות וקשרים במקביל למערכת הדם לאורך הגוף כולו.
קשרי הלימפה אחראיים על סינון הנוזל הלימפתי והם מצויים באזורים שונים של הגוף.
בספרות הם מכונים לעיתים בלוטות לימפה, אולם בניגוד לבלוטה כהגדרתה הקשרים אינם מפרישים חומרים אלא מהווים מעין מסננת.
במקרה של סרטן השד קשרית הזקיף תמצא בדרך כלל באזור בתי השחי של המטופלת (בהתאמה לצד בו נמצא הגידול).
במרבית המקרים של סרטן השד כאשר התאים הסרטניים ניתקים מהגידול הראשוני באזור השד, הם נעים לתוך המערכת הלימפתית כחלק מתהליך שליחת הגרורות.
ברוב המקרים, החדירה של התאים הסרטניים לקשרית הזקיף מתרחשת לפני החדירה שלהם למערכת הדם ומשם לאיברים נוספים.
זאת ככל הנראה מפני שלכלי הדם יש שכבת ממברנה בזאלית עבה יותר, אותה התאים מתקשים יותר לחדור.
מחקרים נוספים מרמזים על כך שסביבת קשרי הלימפה מהווה קרקע נוחה להתרבות התאים הסרטניים והשתרשותם.
בשלב הראשון של כל ניתוח לסרטן שד מוקדם תוסר בלוטת הזקיף ותשלח לבדיקת פתולוג אשר יכול להעריך בזמן אמת המצאות של תאים סרטניים בבלוטה ע"י בדיקת חתך קפוא או ציטולוגיה.
על מנת לאתר את מיקומן המדויק של בלוטות הזקיף, נעשה שימוש בשתי שיטות מקובלות לצורך מיפוי:
שימוש בצבע - הזרקת צבע (Lymphozorin, Isosulfan blue) לאזור שסביב הגידול.
לאחר כ-15–20 דקות, הצבע יתנקז אל בלוטות הזקיף, והמנתח יוכל לזהות את הבלוטות ולהסירן.
הזרקה של חומר רדיו אקטיבי (קולואיד מסומן בטכנציום) - מוזרק כשעתיים עד 24 שעות לפני תחילת הניתוח.
המנתח יבדוק באמצעות מונה גייגר מאין נפלטת הכמות הגבוהה ביותר של קרינה.
אזור הקרינה המרבי יעיד לרוב על הימצאותה של בלוטת הזקיף.
כיום, הגישה המקובלת היא שימוש בשתי השיטות בו זמנית במטרה להגדיל את שיעור הזיהוי של בלוטות הזקיף ולמזער את הפגיעה במטופלת (פולשניות הניתוח).
קיימת גם הגישה הסלקטיבית בה יוזרק בשלב הראשון החומר הרדיואקטיבי, ובחדר ניתוח רק אם הקריאות הרדיואקטיביות אינן טובות - הוספת חומר צבע.
יתרון שיטה זו בהפחתת החשיפה של המטופלת לתופעות של אלרגיות כתוצאה מהזרקת הצבע ושדה ניתוח נקי וברור יותר.
גלאי המורכב משפופרת גלילית (מכונה Probe) אשר במרכזה עובר תיל דק מאוד המשמש כאנודה (הדק טעון חיובית אשר מושך חלקיקים טעונים שלילית), דפנות השפופרת מצופים מתכת ומשמשים כקתודה (הדק טעון שלילית אשר מושך חלקיקים טעונים חיובית).
האנודה מצויה במתח חיובי גבוה (500V) ביחס לקתודה.
השפופרת עצמה מכילה גז אציל כמו ארגון או תערובת של ארגון וגז מתאן בלחץ נמוך.
עקרון הפעולה של השפופרת: חלקיק של קרינה גרעינית חודר לשפופרת, פוגע באטומי הגז שבה ומיינן את אטומי הגז.
בשפופרת נוצר יון חיובי הנע אל הקתודה, ואלקטרון שלילי שנתלש מהאטום ונע אל האנודה.
השדה החשמלי בסביבת התיל הדק הוא חזק ולכן האלקטרון מאיץ בדרכו אל האנודה ובדרך מיינן אטומים נוספים (יינון משני), כל האלקטרונים החופשיים נמשכים אל האנודה ובהגיעם אליה נוצר פולס של זרם חשמלי.
כל פולס מציין את הגעתו של חלקיק קרינה אחד אל הגלאי.
מערכת אלקטרונית המחוברת לגלאי, מזהה את הפולס ומונה את מספר החלקיקים.
תהליך המדידה של תנועת האלקטרונים ואיסופם על ידי האנודה הוא מהיר מאוד כך שניתן למדוד עד 500 חלקיקים בשנייה מבלי שתהיה חפיפה בין הפולסים שנגרמו מחלקיקים שונים.
אם לא יתבצע יינון משני (בתוך המכל) הפולס של הזרם החשמלי יהיה חלש מידי ולא יורגש על ידי המערכת.
יעילות הגלאי במקרה של קרינת α או β היא בקירוב 100% מכיוון שכאשר חלקיקים אלו עוברים בגז הם גורמים בסבירות גבוהה ליינון ולכן נמנים על ידי הגלאי.
במקרה של קרינת γ, הפוטונים עלולים לעבור דרך הגז מבלי ליינן את האטומים ולמעשה לא יורגשו על ידי הגלאי, רק חלק קטן מן הפוטונים מבצע אינטראקציה עם הגלאי וגורם ליינון.
יעילות הגלאי עבור קרינת γ היא בסביבות 1%.
לאחר בדיקת בלוטת הזקיף ימשיך המנתח להוצאת הגידול המרכזי ולכריתת שד חלקית או מלאה.
המנתח ייטה להמליץ על כריתת שד מלאה כשהגידול הוא רב מוקדי (נמצא בכמה מוקדים שונים), ואילו על כריתה חלקית עם טיפול משלים של הקרנה במקרה ומדובר בגידול קטן עם גבולות ברורים או לפי בקשת המטופלת.
הסיכונים האפשריים כוללים כמו בכל ניתוח דימום או זיהום.
בנוסף במקרים נדירים קיימת סכנה לרגישות לחומר הניגוד או הצבע.
אם הייתה כריתת קשריות לימפה נוספות תיתכן פגיעה בעצבים תחושתיים או מוטוריים באותו אזור וכן ללימפאדמה בעתיד, הסבירות לפגיעה עולה ככל שייכרתו יותר קשריות.
בדיקת מח עצם (נקראת גם ניקור מח עצם) היא בדיקה רפואית, אשר במהלכה נשאבת דגימה מלשד העצם או ניטלת רקמת עצם (ביופסיה) במטרה לאבחן בעיות המטולוגיות.
הבדיקה מבוצעת כאשר יש חשד לפגיעה בתפקוד של מח העצם והפרעה בייצור תאי הדם.
בדיקת מח עצם מבוצעת על מנת לאבחן מחלות הקשורות למערכת הדם (מחלות המטולוגיות), כאשר קיים חשד לפגיעה בתפקוד של מח העצם והפרעה בייצור תאי הדם.
הבדיקה מבוצעת גם במקרה שעולה חשד למעורבות של מח העצם במחלות אחרות (לדוגמה לימפומה).
עלייה בתאי הדם בבדיקת דם - חשד לסרטן הדם המאופיין בחלוקה בלתי מבוקרת של תאי דם.
ירידה בטסיות הדם - שעלולה להצביע על מחלה במח העצם.
ירידה בכדוריות דם אדומות (יחד עם ממצאים נוספים).
חולי סרטן שקיים חשש לגרורות במח העצם.
חשד לקיומן של מחלות תורשתיות המשפיעות על תפקוד מח העצם (לדוגמה: מחלת גושה).
בדיקת מח עצם מבוצעת גם כמעקב שגרתי לאיתור שיפור או נסיגה אצל חולים במחלות ממאירות של מערכת הדם.
הבדיקה מבוצעת גם במקרים של זיהומים כרוניים העלולים לערב את מח העצם (לדוגמה שחפת).
בדיקת מח עצם מתבצעת במסגרת מרפאה המטולוגית, על ידי המטולוג מומחה או מתמחה בהמטולוגיה.
בדרך כלל נלקחת דגימה מעצם האגן.
הנבדק שוכב על הבטן או על הצד.
הרופא מחטא את העור ומבצע הרדמה מקומית (לרוב ניתנת גם זריקת טשטוש).
בשלב הראשון הרופא מחדיר מחט לתוך חלל העצם ושואב מנוזל מח העצם.
בשלב השני מחדיר הרופא מחט חלולה מיוחדת בצורה סיבובית (כך שיוצא כמין גליל של העצם בקוטר המחט).
בסיום הבדיקה המקום נחבש בחבישה לוחצת למניעת דימום (ברוב המקרים, יש צורך בביצוע שתי הבדיקות, אך ישנם מקרים בהם ניתן להסתפק רק באחת מהן).
הנוזל שנשאב, נשלח לבדיקה ציטולוגית ובדיקות נוספות לפי הצורך (למשל: אפיון תאים - FACS, בדיקה ציטוגנטית - FISH וקריוטיפ ובדיקה מולקולרית - PCR).
דגימת רקמת מח העצם נשלחת לבדיקה פתולוגית.
בדיקת בתולים היא בדיקה המבוצעת בנשים ונערות ומהותה חיפוש אחר קרום בתולים שלם.
הבדיקה נעשית במטרה לקבוע האם קיימה האישה או הנערה יחסי מין בעברה.
זאת, בהתאם לאמונות דתיות ותרבותיות שונות.
ההליך מבוצע תחת ההנחה כי יחסי אישות הם הגורם היחיד המוביל להריסת הקרום.
הבדיקה נתונה לביקורות רבות בעולם המתמקדות בהשלכותיה על הנשים, בביסוסה המדעי, ובהיבטיה המוסריים.
קיימות מספר דרכים לביצוע הבדיקה, המבוצעות בתרבויות שונות בעולם, חלקן כוללות בדיקה פיזית וחלקן בעלות אופי טקסי.
הבדיקה עשויה להיות מבוצעת באופן מבוקר על ידי אנשי רפואה, על ידי מנהיגים רוחניים או על ידי שוטרים, כתלות בתרבות הקהילה.
בדיקת בתולים, על ידי בדיקת הסדין שעליו שכבו הזוג בליל הכלולות, מופיעה כבר בתנ"ך, בהקשר לאדם המוציא שם רע על אשתו שנשאה והיא איננה בתולה, אביה של האישה, לוקח את ה"שמלה" שהוא הסדין, ומראה לכולם את דם הבתולים שעליו, ובכך נענש הבעל.
גם בדורות מאוחרים יותר היה המנהג לבדוק את סדין הכלולות לאחר קיום יחסי המין הראשונים כדי ל'העיד' את הכלה שהיא בתולה, מנהג זה התבטל עם השנים, ונשאר אצל יהודי עיראק וצפון אפריקה.
בדיקות בתולים נוספות מוזכרות בתלמוד, למשל, בדיקת האישה על ידי הושבתה על חבית יין.
עם התפשטות החילוניות לאורך השנים קראו ארגונים בעולם להפסיק את בדיקת הבתולים לאור ספקות בהיבטים האתיים שהיא טומנת בחובה.
קרום הבתולים הוא רקמת עור טבעתית גמישה, דקה וחלקה בפתח הנרתיק המתפתחת סמוך ללידה ובעלת כמה צורות אפשריות מובחנות.
תפקידו הוא למנוע כניסה של עצמים זרים לגוף האישה.
מעבר לכך, לא מיוחס לקרום הבתולים תפקוד פיזי או ביולוגי נוסף, וההנחה הרווחת היא שמדובר בשריד אבולוציוני שמקורו ברקמת תאים שמילאה את חלל הנרתיק בשלבי ההתפתחות העוברית המוקדמים.
תפיסת קרום בתולים שלם כסממן לבתולים מקורה עוד מימי הביניים באירופה.
בתקופתנו, האמונה נפוצה בעיקר בתרבויות מוסלמיות ובחלקים ברחבי הודו הרואות בכך סימן לכבוד.
בתרבויות אלה נדרשת הוכחה מצד הכלה טרם חתונתה לכך שמעולם לא קיימה יחסי מין, וההוכחה היא היווכחות בקרום בתולים שלם.
לעיתים, הבדיקה היא גופנית ומבוצעת על ידי רופא טרם טקס הנישואין ובסיומה יציג הרופא "תעודת בתולים".
לעיתים, תתבצע הבדיקה מיד לאחר טקס הנישואין ובמהלכה יוצג סדין מוכתם בדם כהוכחה להיות הכלה בתולה עד ליום חתונתה.
בדיקת בתולים עשויה להתבצע גם כאשר יש חשד לאונס או התעללות מינית בילדים.
אחד ההליכים הנפוצים הוא בדיקת שתי אצבעות .
באזורי מחיה בהם ישנה זמינות של רופאים תבוצע הבדיקה במשרד הרופא תחת השגחתו המקצועית.
במדינות בהן הזמינות הרפואית נמוכה או שאינה קיימת הבדיקה תבוצע לרוב על ידי נשים מבוגרות או מנהיגים רוחניים הנתפסים בעיני הקהילה כדמויות אמינות עליהן ניתן לסמוך שיבצעו את הבדיקה בצורה שתספק תשובה אמינה.
ההליך עצמו, כולל החדרה של שתי אצבעות אל הנרתיק על מנת לבדוק את מידת הרפיון הנרתיקי.
מידת רפיון גבוהה משמעותה כי הנבדקת התנסתה בעברה בקיום יחסי מין מלאים.
ישנן עוד מספר סוגי בדיקות בעלות אופי טקסי יותר אשר הכוללות בין היתר הצגת סדין מוכתם בדם לאחר ערב הכלולות, עצירת הנשימה מתחת למים לזמן ארוך ככל הניתן והחזקת מתכות רותחות.
בדיקות אלה נפוצות פחות בעולם ונעשות בעיקר במסגרת קהילות מסוימות ברחבי הודו.
הבדיקה כמקור לאפליה מגדרית כלפי נשים
הבדיקה היא מנהג מסורתי דתי ארוך שנים הנהוג במספר מדינות בעולם נכון לינואר 2019. הסיבה הנפוצה ביותר לביצוע הבדיקה היא בעלת משמעות דתית.
מדובר בדרישה מצד הגבר ומשפחתו טרם הנישואין להוכיח שהכלה המיועדת לא קיימה יחסי מין לפני כן ומגיעה אל הנישואין כבתולה.
סיבות נוספות לביצוע הבדיקה הן למטרת קביעת זכאויות תעסוקתיות וחברתיות ובדיקה לקורבנות פגיעה מינית על מנת להסיק האם עברו אונס.
הדרישה מבנות לעבור בדיקת בתולים נתפסת במקומות רבים בעולם כפוגענית, משפילה ובעלת השלכות נרחבות על חייהן העתידיים במיוחד כאשר הדרישה מגיעה בשם הממשלה במדינה.
הבדיקה נתפסת כמפלה ומשמרת אי שוויוניות בין גברים לנשים על רקע העובדה שגברים אינם נדרשים לספק מידע והוכחות לגבי עברם המיני, ומנציח את התפיסה שיחסי מין מחוץ למוסד הנישואין מקובלים כאשר מדובר בגברים אך לא כשמדובר בנשים.
לדעת ארגוני זכויות אדם בעולם ובראשם ארגון האומות המאוחדות, הבדיקה, מעבר להיותה הפרה בוטה של זכויותיהן של נשים וילדות עשויה לגרום לקורבנות אונס כאב נוסף הנובע מחזרתיות על אקט הפוגעני ושחזור הטראומה שעברו.
כתוצאה מהפגיעה המינית ומבדיקת הבתולים שמגיעה בעקבותיה סובלות הקורבנות מהשלכות פיזיות, חברתיות, ופסיכולוגיות הטומנות בחובן חרדה מוגברת, התקפי פוסט טראומה ואף ניסיונות התאבדות.
ישנם תיעודים של מקרים בהם נשים ונערות שנמצאו כלא בתולות לפני נישואיהן נרצחו על רקע חילול כבוד המשפחה.
חוקרים רבים ספקנים לגבי קיומו של קרום הבתולים כבעל משמעות אנטומית וביולוגית והתפיסה הרווחת בקהילה המדעית היא שמדובר יותר על מיתוסים תרבותיים ודעות קדומות שהתפתחו לאורך השנים.
קרום הבתולים הוא רקמה בעלת מספר צורות שונות ומובחנות ואינו שלם באף שלב במהלך ההתפתחות.
הקרום עשוי להיות גמיש או קשיח, דק או עבה, ואף יש נשים שנולדות בלעדיו.
קרום הבתולים יכול להיבקע מסיבות שונות שאינן קשורות לקיום יחסי מין במהלך הליכים שגרתיים כמו בדיקה גינקולוגית או פעילות גופנית מאומצת.
לאור עובדות אלה הימצאותו של קרום בתולים "שלם" לא מספקת הוכחה חד משמעית לכך שהייתה או לא הייתה פעילות מינית קודמת.
באוקטובר 2018, הצהירו חברי הוועדה לזכויות האדם באומות המאוחדות, יחד עם ארגון הבריאות העולמי וארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים כי בבדיקות הבתולים היבטים אלימים, משפילים וטראומטיים כלפי הנבדקות ועל כן יש להפסיקן.
ממשלות בעולם העבירו חוקים נגד ביצוע הבדיקה וקבעו עונשים בחוק למפרים.
עמותות בריאות מקצועיות קוראות להעלאת המודעות בקרב אנשי מקצוע בתחום הבריאות על ההשפעות המזיקות של הבדיקה ועל אי התקפות שלה.
בדיקת סוכר היא בדיקה שבאמצעותה ניתן לבדוק את רמת הגלוקוז בדם, בשתן, ובנוזל השדרה.
בדיקת רמת הסוכר בדם היא בדיקה שגרתית, המבוצעת בין היתר כחלק מאבחנת סוכרת, לשם מעקב אחר סוכרת, כחלק מבדיקת העמסת סוכר, כחלק מפאנל בדיקות רפואיות אחרות ועוד.
הבדיקה יכולה להתבצע באופן עצמאי באמצעות מכשיר גלוקומטר, או באמצעות לקיחת דם ורידי, אשר נבדק במעבדה מקצועית כחלק מבדיקות רפואיות נוספות.
בדיקת הסוכר השגרתית מתבצעת לאחר צום של 8 שעות.
בשונה מהבדיקה השגרתית, חולי סוכרת מבצעים את הבדיקה באמצעות מכשיר גלוקומטר מספר פעמים ביום גם כשהם בצום (לאחר היקיצה) וגם לאחר אכילת מזון.
הבדיקה יכולה לסייע באיתור מצבי יתר סוכר בדם או תת סוכר בדם.
בדיקה בודדה של גלוקוז אינה מספיקה כדי לאבחן סוכרת או טרום סוכרת.
מעל 126mg/dl קריטריון לאבחנה של סוכרת
110mg/dl עד 126mg/dl קריטריון לאבחנה של טרום סוכרת
100mg/dl עד 110mg/dl תקין אך גבולי
70mg/dl עד 100mg/dl טווח תקין