tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאור זיהוי מנגנוני ההשתקה העצמית ואיסורי הדיבור מורים על מגבלות השיח, שאינו פתוח לכל נושא כפי שאולי היינו חושבים.
המילים האסורות חושפות את זיקתו של השיח לדובר השיח, את כוחו המוגבל לפי נסיבות השיחה: מעמדו של הדובר ונמען השיחה, מקום השיחה, ותוכן השיחה.
שיח תבוני וסגולות השיח המטורף
בין התבונה לשגעון: פוקו מחלק את השיח לשניים: שיח תבוני - מסודר ומלוכד אך מגביל עצמו במה שמותר לו לומר, לעומת שיח הטירוף - חסר עכבות.
המשוגע המדבר מתוך טירוף, הוא זה שמשוחח על דברים אשר אינם אמורים להימסר ולהתקבל באוזני החברה הרגילה.
דיבורו על פי רוב נתפס כבטל, נטול אמת וחסר חשיבות.
פוקו מצביע על כך שאין דבריו יכולים לשמש עדות במשפט, לא לקבל תוקף בחוזה, וכן הלאה.
לעיתים, דבריו של המשוגע אינם מתיישבים עם השיח, ועל כן הוא נחשב כ"רעש רקע" לשיחה, ולא חלק אינטגרלי ממנה.
המשוגע יתוייג כדמות שוליים זניחה בחברה ולרוב יתעלמו מדבריו לחלוטין.
פוקו מסייג את דבריו ומצביע על כך שלמרות התיוג וההדרה, מדי פעם דברי המשוגע יכולים להצטייר כ"דברי ההיגיון התמים" או "הדיבור הבריא" בשיחה, ויש שאף נותנים לדבריו משקל של דברי נבואה
אמנם עם השנים השיח משתנה, והמשוגע של העבר הוא לא המשוגע של היום ודעות לא מקובלות מקבלות מקום מרכזי יותר, אבל החלוקה הישנה עדין קיימת.
עדיין יש מיסוד סמכותי מכוח הידע בתחומים רבים, כמו למשל במערכת היחסים בין הרופא למטופל, בו הרופא הוא היודע, שלכאורה מבין הכל על גופו של האדם, בעוד המטופל, אינו מבין, אינו יודע ואינו יכול לדעת על אף הנוגע לגופו שלו עצמו.
חלוקה שלישית שמזהה פוקו ביחסי ההדרה עליהם מכונן השיח הנה אופוזיציה בין אמת ושקר; אמת, טוען פוקו, אינה דבר מוחלט ובלתי תלוי, אלא היא בעצמה תוצר היסטורי, כפוי ושרירותי ביסודו.
האמת האבסולוטית, בעיני פוקו, משתנה, אבל הפונקציה שחורצת מה היא ה"אמת", היא תמיד קבועה ותלויה במנגנוני ההדרה: האיסורים (התוכן, הזמן, המקום והאופן, ובעל זכות הדיבור), "תבונה אל מול שיגעון".
במילים אחרות, האמת האבסולוטית תמיד נוכחת אבל כל אחד בוחר להציג צד אחד ממנה ועל כן ה"אמת" החדשה שמתקבלת היא משתנה בפרספקטיבה של הזמן ותלויה בבעל הסמכות המצוי "בתוך השיח" שפועל על פי כלליו ומוצאים מתוכו את ה"אמת".
פוקו טוען כבר בראשית החיבור כי המקור אינו מציג בהכרח אמת, אלא יש לו כוח לחרוץ מה היא האמת או יותר נכון מה היא הזווית שבה הוא רואה את האמת.
דהיינו המציאות נמדדת על פי עיניו של בעל הסמכות.
ואם אדם מאמין לאמת "בדויה" או "שגויה" היא עדין אמת מבחינתו ושנים רבות יכולות לחלוף בעוד בעל הסמכות נחשב "לחכם" וכל המתנגדים ל"טיפשים".
וגם כאשר המתנגדים יזכו סוף סוף להציג את הצד ה"אמיתי" שלהם, האמת הקודמת, "הבדיונית" זו שיצרה מציאות שלמה הייתה אמיתית במשך שנים.
ובל לאדם שינסה להוכיח או להסביר טענה מסוימת כשהוא אינו נעזר באותם חוקי, כי אז טענתו תחשב שקרית.
פוקו מונה מספר דוגמות לתהליך הדרה זה.
אחת מהם הוא השיטה המדעית, שהתפתח בעקבות חיפוש אחר אמת אבסולוטית, ומנסה לאמוד את האמת באמצעות הכתבה חומרנית: מה היא הרמת הטכנית שיש להשקיע בידע על מנת שניתן יהיה לאמת אותו ולהפיק ממנו תועלת.
נשכח מעיניה של אותה שיטה כוחו של המוסד בשיחה.
הרי ביסוס אותו אמת נשען על מוסדות ומנגנונים ולכן מלווה ברבדים שלמים של פרקטיקות כמו מערכת חינוך, מערכת ספרותית, פרסומים, ספריות, חברות ידע ומעבדות.
יתרה מזו, לרצון זה מתלווה אופן מסוים בו הידע משמש בחברה, מנוצל מחולק ומיוחס על ידי חבריה.
בהקצנה ניתן לטעון כי אותה אמת היא מטבעה "נטאי" ונבואה המגשימה את עצמה.
בעולם בו לא כל נושא זוכה לסיקור באופן דומה ובהתייחסות זהה בידי האוכלוסייה, שכן מה שחשוב לאדם אחד יחשב פעוט בעיני אדם אחר, ערך האמת אובד, והסמכות מושל בו.
לסיכום, ה"אמת" וה"שקר" בשיח הם לא יותר משתי תדמיות מושפעות בידי החברה, שמטרת שניהם להתחפש כמי שרודף אחר האמת, אך בפועל שניהם לחמים בניהם להשיג כוח בשיח בזמן ש"האמת" מפעילה לחץ וכוח של כפייה על הצד האחר באמצעות מנגנוני ההדרה הפנימים של השיח.
שלושת מנגנוני הדרה אלו משמרים את השיח מבחוץ, וקובעים מה נכנס ומי נכנס לתוך שיח.
פוקו מאפיין, בנוסף, את מערכת החוקים הפנימיים לפיהם מפעיל השיח את שליטתו ותיחומו העצמי; חוקים העוסקים בסיווג, סידור והפצה של השיח.
חוקים אלו מהווים מימד אחר של שליטת השיח – על המקרה והמקרי.
המקורות לכל אותם תהליכים הדרה פנימים, כולם כאחד בלתי נדלים, וחרף זאת, בתוך כל אחד מאותם עקרונות עליהם נרחיב, נראה איך מתבצע פיקוח מתמיד.
פוקו מבחין בין שני סוגי טקסטים.
המקור והפרשנות (le commrntaire) שמתחקה ומבהירה את הטקסט ראשוני - המקור האמיתי.
לראות עיניו, הפרשנות היא תחפושת.
הרי מצד אחד, הפרשנות מאפשרת ליצור סוגי שיח חדשים ללא הרף אך מנגד היא לכאורה חייבת לסוב סביב אותו מוקד של טקסט ראשוני (כמו למשל, פרשנויות התנ"ך, או "החזרה לפרויד") ולחזור על אותו ההיגד שנאמר קודם כאילו אין לה מה לחדש.
שנית, תפקיד הפרשנות הוא תמיד לומר לבסוף את מה שנאמר בשקט עמוק בתוך ההיגד הקודם.
על הפרשנות לומר – באופן פרדוקסלי אך בלתי נמנע – בפעם הראשונה את מה שכבר נאמר, ולחזור שוב על מה שלא נאמר אף פעם.
המחבר הוא המקור הנותן משמעות לסוגי השיח, המקבץ אותן ומלכדם על פי המוסכמות החברתיות של אותה תקופה בה כתב את יצירתו.
המושג הורחב בהרצאה אחרת של פוקו, "מהו מחבר?".
המחבר אינו קיים בכל שיח אלא רק בתחומים מסוימים כמו מדע, ספרות ופילוסופיה.
בעוד תחומים מסוימים שמרו על תפקיד המחבר ואף העצימו תפקידו (לדוגמה בספרות), בתחומים אחרים טשטשו אותו בשיח כגון בשיח המדעי.
הפרשנות מגבילה את המקריות של השיח דרך פעולת זהות (identity) שמקבלת צורה של חזרה ושכפול.
לכאורה המחבר מדמה לאינדיבידואל והאני הפנימי אבל בפועל הוא פועל על פי אותם מוסכמות ומייצר עמן זהות שמבטלת ממנו את מקוריותו.
הדיסציפלינה מאגדת בתוכה את מכלול השיטות, קורפוסים, כללים והגדרות.
האמיתות אלו מהווים מעין מערכת אנונימית העומדת לרשות הכלל מבלי לקשור את הדיסציפלינה אל מקורה, דהינו ממציאה, ובכך נבדלת מעקרון המחבר.
הדיסציפלינה נבדלת גם מעקרון הפרשנות.
אמנם הן הדיסציפלינה והן הפרשנות מייצרים היגדים חדשים אך הן נבדלות זו מזו מפני שהראשונה אינה חותרת לחזור אל המקור ולשנן מסריו.
הדיסציפלינה אינה סך כל דברי האמת שיכולים להיאמר בעניין מסוים לדוגמה, ניתן להתייחס לעניין ה"מחלה" לא רק ממבט רפואי אלא גם היסטורי, חברתי ועוד.
יתרה מזאת, הדיסציפלינה מכוננת מערכת שליטה על הייצור של השיח, וקובעת אילו מונחים ומילים יכולים להיות בגבולותיה.
ועל טענה למלא מערך מורכב של תנאים לפני שהיא יכולה להיות משויכת לדיסציפלינה.
ורק כאשר והינך בתוך השיח, אתה יכול להוכיח ולדבר בשפת ה"אמת".
בפועל, גם אמת זו אינה אמיתית, כך למשל פוקו מדגים איך במשך שנים הבוטניקאים והביולוגים לא היו מוכנים לקבל את דברי גרגור מנדל כאמת מפני שהוא השתמש בשפה חדשה, בסינון וקטרוג חדש של אותה אמת.
תנאי השימוש הוא אחד מהכלי החזקים לדילול הסובייקטים המדברים בשיח.
תנאי השימוש של שיח מתנים כללים על האינדיבידואלים כגישה אליו.
הפרט לא יכנס לתוך השיח אם אינו מקיים דרישות מסוימות, אם אין הוא הוכשר מלכתחילה לעשות זאת.
חלק מהשיחות פורצות לגמרי וכל אחד נגיש אליהם אולם לחלק אחר יש מנגנונים עבים שמונעים מרבים לקחת חלק בהם.
רק אחרי שהאדם עובר את ה"ריטואל" ומכיר את כל: המחוות, הסימנים, ההתנהגויות, הנסיבות, יעילות הדיבורים, השפעתם על מי שהם מופנים והגבולות, דבריו יכולים להיחשב אמת.
אנו רואים זאת בשיח המשפטי, האקדמי, הטיפולי ובחלקו גם בפוליטי.
תפקיד "חברותא השיח" (sociétés de discours) הוא לייצר שיח חדש תוך שמירה על הכללים הקיימים של השיח הישן.
במילים אחרות, חברות השיח, אמנם ייצרה ומייצרת חדשים כמו שיח משפטי, כלכלי, מדעי וכן הלאה, אך בכל פעם שנוצר שיח חדש, דואגת חברות השיח לשמר את יחסי הכוחות.
בתוך אותה חברות שיח קיימים קשרי ההפצה של השיחים החדשים.
הדוקטרינה היא כלל החוקים, השקפות, האמונות וכו' הפועלים לפיו בתחום ידע מסוים.
היא נבדלות מחברתא השיח שבכך שאינה מגבילה את מספר האינדיבידואלים בניהם יכול השיח להתקיים ולעבור, להפך, היא שואפת להיות מופצת לכל מי שמקבל על עצמו את הכללים של אותה דוקטרינה.
עם זאת היא משעבדת כפליים את חבריה.
מצד אחד הדוקטרינה מגבילה את סוגי השיחה בתוכה לאותה דוקטרינה ובכך משעבדת את הדובר, הסובייקט לדוקטרינה.
מצד שני היא מגבילה את השיח (ההיגד) לקבוצה מפני שבהגדרתה הדוקטרינה עצמה קושרת במכנה המשותף אנשים ולפיכך היא תלויה בהגדרתם של אותם אנשים.
המערב הקפיד לצמצם ככל האפשר את הפער בין חשיבה לדיבור.
נראה כי הוא ניסה לגרום לפועל "לשוחח" (discourir) להיות ככלי מתווך בין הפועל "לחשוב" ו"לדבר" באופן כזה שמצטייר ש"החשיבה במילים" מתגלמת, לכאורה, לפעולה המייצרת מובן.
ניסיון זה להשמיט את מציאות השיח מתלבש על מספר תימות פילוסופיות.
מטרת הסובייקט המייסד הוא להחיות את הצרות האובייקטיביות של השפה.
הוא נותן המהות, הקונוטציה של המילה בהקשרה לדברים אשר בהמשך תשמש תשתית לטענות אך כדי לבטא אותם אין הוא צריך לעבור דרך הערכאה הייחודית של השיח.
התימה הזו מניחה כי עוד מבראשית פיתח וייסד העולם משמעות טרומית להיגד למעננו וכך שוב מושטת המציאות מתוך השיח.
תימת התיווך האוניברסלי מנסה למצוא לוגוס שהופך את המקרה הפרטי למושג כללי שמכיל בתוכו את כל הרציונליות שבעולם.
במילים אחרות, המאורעות עצמם נעשים לאט לאט לשיח.
פוקו מציע מתודות כיצד יש לבחון את השיח ולהאזינו כדי להשיב את צביון המאורע לשיח.
לשם כך הוא מונה מספר מתודות.
המתודה הראשונה שיש תמיד לבצע היא ממנה היפוך.
על פי מתודה זו על האדם לזהות את המנגנונים המהדרים בכל שיח דהיינו המקור-השולט בשיח ומה כוחותיו בחברה.
כמו גם, יש לחפש את מה הוא מהדיר, לנסות לגלות מה עומד מאחורי אותם ערכים מהודרים ולתהות האם יש לקבלם במלואם?
על מנת לפתור שאלה זו מציע פוקו עוד שלוש מתודות נוספות:
אי רציפות - מאחורי השיח המהודר לא חייבת להיות אישיות שאין לה כלל מקום בשיח ולפיכך אותו שיח נאבק על קיומו.
יש להתייחס לסוגי השיחה השונים כפרקטיקה בלתי רציפה שלעיתים מצטלבים אלו באלו אך במידה מה זרים ומדרים אלו באלו.
ספציפיות - יש להבין את השיח מתוך הקשרו הנוכחי ולא מתוך משמעות קודמת מפני ש
חיצוניות - אין לתור אחר ליבת השיח אלא לפנות לתנאים החיצונים המאפשרים את קיומו של השיח: מה מאפשר את הסדר של השיח וקובע גבולותיו דהיינו היכן יועצב הטקסט, היכן יופיע הפועל, משלב וכן האלה.
קיימים 4 עקרונות לניתוח סדר השיח, שלראות פוקו, הם אנטיתזה לניתוח שהיה קיים.
עקרון המאורע - עיקרון זה מנוגד לעקרון היצירה.
עקרון הסדרה - מנוגד לעקרון אחדות היצירה.
עקרון הסדירות - מנוגד לעקרון המקוריות.
עקרון התנאי המאפשר - מנוגד לעקרון המשמעות.
במשך שנים, מסביר פוקו, עקרון היצירה, האחדות, המקוריות והמשמעות היו במוקד ההיסטוריה המסורתית לפיה יש לחפש את נקודת היצירה, תקופתה, האוצר החבוי בה וכן הלאה.
לעיתים רבות זקפו להיסטוריה שהצליחה לבודד את המאורע הבודד והביט על ההיסטוריה כולה וכך מצאה את הגורמים והביטיים הנוספים שהובילו לקיומו של אותו אירוע.
אמנם, פוקו מסכים עם גישה זו אך הוא יוצא כנגד המחקר ההיסטורי בשל העובדה הפשוטה - נעלמות מעיניו נתונים רבים ולכן ההיסטוריה אינה יכולה לבחון את כלל המאורעות שהובילו לאותו אירוע.
ההיסטוריה כולה מסתמכת על רישומי כנסייה, חוזים נוטריוניים וכן אלו.
למעשה, ההיסטוריה מביאה למיצוי מרבי של גרעין המאורע ולא בוחנת בראייה ארוכת טווח כלומר היא חושפת עוד ועוד רבדים בתוך המאורע עצמו.
במילים אחרות, ההיסטוריה בוחנת אירוע כרצף של סדרה ולא בוחנת את הסדרה של אירוע (לכאורה פועלת על פי האינדוקציה ולא לפי הדדוקציה) ; היא פועלת לא כדי לחשוף מבנים קודמים.
היא פעלה כדי לבסס סדרות שונות, מצטלבות ומתפצלות אך בלא שתהינה אוטונומיות שמסיעות לנו לתחם את מוקד האירוע.
לאור זאת, המושגים שעתה נכפים עלינו הם המאורע וההסדרה.
כך שמצד אחד ההיסטוריה אינה מנתחת מאורע כאילו היה "ההיסטוריה חיה" אלא מבינה אותו מתוך הטקסט.
מצד שני ניתוח כזה מלא כשלים.
אם השיח הוא תוצר של מאורע, כיצד יש להתייחס למושג של המאורע?
דהינו למילים שרושמות באותו מקור?
על כן המאורע אינו תהליך או מקרה ואינו שייך לעולם הגופים ומנגד הוא אינו בלתי חומרי.
הרי הוא משפיע בעולם החומרני באמצעות הצלבה של גורמים, ביזורם וכן הלאה.
פוקו מסווג את הניתוח הטקסטי לשנים:
ביקורתי - הניתוח הביקורתי נעשה באמצעות עקרון ההיפוך: באמצעות חיפוש צורות של ההדרה בשיח, הגבלה וניכוס.
כיצד שינתה צורתה והעתיקה כוחה?
נושא זה יבחן באמצעות עקרון המחבר, הפרשנות והדיספילניה.
גנאלוגי - הניתוח הגנאלוגי מפעיל את שלושת העקרונות האחרים (אי רציפות, ספציפיות, חיצוניות): כיצד נוצרו סדרות של שיחה באמצעות ההדרות והאיסורים הקיימים בפועל?
מה הנורמה של כל סדרה?
מה היו התנאים לצמיחתן ולהשתנותן?
הניתוח הזה חושף את תהליכי הדילדול בשיח ותהליכי ההתאחדות של אותו השיח.
קשה, טוען פוקו, להפריד בין שתי המגמות הקימות בשיח: ה"מנודה" ו"הדובר".
המציאות של השיח אינה מורכבת מעולם בו במרתפיו קיימת נביעה ספונטנית של שי אלא יש בנקודות מסוימות אמצעי פיקוח שמותרים זאת ולהפך הפיקוח יכול להיווצר מתוך השיח.
ההבדל בין שני ניתוחים אלו הוא בנקודת המבט ובתיחום.
קיימים נושאים רבים אותם ניתח פוקו, או שאב מהם השראה.
עם זאת לכל השיחים האלו קיימים ההגבלות והאיסורים שבה.
האמת והשקר לאורך ההיסטוריה - מתקופת הפילוסופיה האפלטונית, ראשית צמיחת המדע ובתקופה המדע המודרני.
המיניות - דן בהרחבה בספרו תולדות המיניות.
עוני ועושר - כל תאוריה על עוני ועושר מכילה בתוכה הגבלות ואיסורים.
כל תאוריה מצמיחה סדרה חדשה של שיח המתבססת על מספר היגדים מהשיח שקדם לה.
תורשה - מפנה לעבודתו של פרנסואה ז'קוב על העברת המידע ומנגנוני הוויסות התאיים.
בפרק חמישי, מישל פוקו מודה ומונה רשימה של מקורות שהשפיעו על צורת חשיבותו.
מישל פוקו, סדר השיח, תל אביב: הוצאת בבל, 2005, תרגם מצרפתית: נעם ברוך.
סדר הירושה לכתר הבריטי הוא רשימת האנשים המצויים בתור לזכות העלייה לכתר הבריטי וכתרן של יתר ממלכות חבר העמים הבריטי.
במטרה למנוע מחלוקת על הזכות על כס המלוכה, העביר הפרלמנט את חוק ההסדר 1701.
חוק ההסדר מגביל את רשימת היורשים לצאצאיה של הנסיכה הבוחרת סופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
הגבלות והעדפות נוספות הכלולות בחוק זה הן כדלקמן:
צאצאיו החוקיים של כל אדם הם עוקביו המיידיים בסדר הירושה, למעט אלו המופיעים כבר בדרגה ראשונית יותר.
זכות הקדימות לירושה היא לפי הסדר הבא: הצאצא הבכור (וכל צאצאיו), ולאחריו שאר הצאצאים (ולאחר כל אחד כל צאצאיו) מהמבוגר לצעיר.
בעבר הייתה זכות הקדימות לבנים, אולם באוקטובר 2011 זכות זו בוטלה.
על המלך, או המלכה, להיות פרוטסטנטי בעת העלייה לכתר, ואם לא היה אנגליקני לפני כן, להצטרף לכנסייה האנגליקנית לאחר ההמלכה.
אדם קתולי או שהפך לקתולי, מוצא לאלתר ולתמיד מסדר הירושה.
אדם שנולד להורים שאינם נשואים זה לזה בעת לידתו, אינו נכלל בסדר הירושה.
דבר זה לא ישתנה גם אם לאחר מכן הוריו יינשאו.
מכיוון שהכתר הבריטי נמצא באוניה פרסונלית עם ממלכות חבר העמים הבריטי וכל ממלכה שווה במעמדה לחברתה וזאת לפי הצהרת בלפור, חוק וסטמינסטר קבע שלא ניתן לערוך שינויים בסדר הירושה לכתר מבלי לקבל את הסכמת כל הפרלמנטים במדינות שהמונרך מולך עליהם.
באוקטובר 2011 סיכמו ראשי הרשויות המבצעות בממלכות חבר העמים על תיקון חוק ההסדר באופן הבא:
ביטול האפליה בסדר הירושה בין גברים לנשים, כך שהצאצא הבכור יהיה קודם בסדר הירושה, ללא קשר למינו.
ביטול ההוצאה מסדר הירושה של יורש המתחתן עם קתולי.
השינויים ייכנסו לתוקף רק עבור מי שנולד אחרי 26 באוקטובר 2011.
16 ממלכות חבר העמים אישרו את השינוי בחוקיהן המקומיים, וב-26 במרץ 2015 הוא נכנס לתוקפו.
המונרך הנוכחי הוא צ'ארלס השלישי (יליד 1948), וזאת בשל היותו צאצא ישיר של סופיה מהנובר:
סופיה מהנובר←ג'ורג' הראשון←ג'ורג' השני←פרדריק, נסיך ויילס←ג'ורג' השלישי←הנסיך אדוארד אוגוסטוס←ויקטוריה←אדוארד השביעי←ג'ורג' החמישי←ג'ורג' השישי←אליזבת השנייה←צ'ארלס השלישי
להלן העומדים בסדר הירושה מצאצאיו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת:
(8) אנדרו מאונטבאטן וינדזור (1960)
(26) דייוויד ארמסטרונג-ג'ונס, רוזן סנודן (1961)
(27) צ'ארלס ארמסטרונג-ג'ונס, ויקונט לינלי (1999)
(28) ליידי מרגריטה ארמסטרונג-ג'ונס (2002)
(58) הנסיכה אלכסנדרה, המכובדת ליידי אוגילבי (1936)
הנסיכה מרי, הנסיכה המלכותית, רוזנת הרווד (1897–1965)
סדר הירושה לכתר הבריטי באילן יוחסין
סדר הדורות הוא ספר שחובר על ידי הרב יחיאל בן שלמה היילפרין - רבה של מינסק, ראה אור בשנת ה'תקכ"ט (1769), והודפס בכמה מהדורות.
הספר כולל ביוגרפיות מקוצרות החל מימות אדם הראשון ועד לדורו של המחבר, הספר הוא ספר יסוד בהיסטוריה, בספריית בית המדרש.
ימות עולם - אלמנך שמתאר את תולדות האנושות על פי סדר שנות הבריאה.
חלק זה כולל את האירועים משנת א' עד לשנת ה'תנ"ו (1695).
המחבר מציין שהוא כולל באלמנך גם את "קורות העולם", וכן מופיעים בו ערכים כמו: אפלטון, אלכסנדר מוקדון ואף "מעשה ישו הנוצרי".
סדר תנאים ואמוראים - שמות התנאים והאמוראים, מעט מקורות חייהם, סדר העברת התורה מרב לתלמיד, המקומות בהם הם מוזכרים בתלמוד בבלי, בירושלמי ובמדרשים, גלגולי נשמות, מקום הקבורה ולמעשה כל מידע שהגיע אליו ידו.
שמות המחברים - מחברי ספרות תורנית עד לתקופת המחבר, מחולק למחברים וספרים רוב הספר מועתק, המחבר הוסיף הערות ומידע נוסף.
בראש הספר, נדפסו הגהות על התלמוד בבלי, בנושא גרסאות בשמות התנאים.
על דבריו בסדר ימות עולם הוטחה כלפיו ביקורת בשל העובדה שהסתמך על חיבורים מפוקפקים דוגמת שלשלת הקבלה, ספר הישר ואחרים.
בספר שלטה יד הצנזור, ולמשל בערך פפוס בן יהודה הושמט מהדפוסים השניים, את האפשרות שהיה אביו של ישו, וכן בערך רבי חנניה בן תרדיון הוזכרו מילים כגון, דמחג צריפטמי וגפים, אשר אין להם הבנה כלל, אך כוונתו הייתה באתב"ש גפים – רומי, דמחג – קיסר, צריפטמי – הגמונים.
בהקדמה לספר נושא ונותן בארוכה בסוגיית כללי התלמוד ושמות החכמים.
הספר כולל מפתחות לפי שמות ולפי מחברים, והמחבר מציין כי התבסס בכתיבתו על שבעה חיבורים קדומים:
"ספר יוחסין השלם", עם סדר עולם רבה וסדר עולם זוטא, אגרת רב שרירא גאון, ו"ספר הקבלה" של רבי אברהם אבן דאוד (ראב"ד הראשון), ספר יסוד עולם, והגהות הרמ"א.
"צמח דוד" לרבי דוד גאנז.
"שפתי ישנים" לרבי שבתי משורר בס.
כמו כן בעשרות מקומות מעתיק קטעים מילקוט הראובני, חסד לאברהם, לקט שמואל, שארית יוסף, ועוד, על אף שלא ציין זאת, את שמות הספרים ומקומות אזכורי התנאים לקח מספר נחלת שמעוני.
הערות לספר נכתבו על ידי חכמים רבים:
כוכבי אור מאת הרב נחמן כהנא
סדורין של דוב מאת הרב דובריש טורש
תיקון הסדר מאת רבי יצחק רחלין
דברי שלמה מאת הרב שלמה בובר
"ציונים והארות לסדר הדורות" מאת הרב ראובן מרגליות{{הערה|{{אוצר החכמה|הרב ראובן מרגליות|ציונים והארות לסדר הדורות|16182|סיני'' כרך מו, עמ' כב|ללא|עמוד דיגיטלי=24}}; }}
"סדרים נכונים" מאת הרב רפאל גורדון
"סדר הדורות השלם" מאת רבי ירוחם מאיר ליינר
"המאיר לארץ" מאת הרב מאיר סולבייצ'יק
הרב זאב וולף רבינוביץ', בעריכת עזרא ציון מלמד
הרב ישעיה אשר זליג מילר החל בהדפסת הספר מחדש ונכון לשנת ה'תשפ"א, הודפס סדר תנאים ואמוראים עד אות ט'.
למהדורה זו הוכנס אף כתב יד של המחבר - הגהות לספר יוחסין אשר שפך אור על עשרות קטעים מוקשים בדבריו, כמו כן הגיה את הספר באופן מדוקדק, תיקן מתוך מבואותיו, פתח ראשי תיבות בצורה זהירה, ועוד.
סדר הלידה במשפחה הוא מיקומו של כל אדם בתוך המערך המשפחתי שלו יחסית לאחיו או אחיותיו.
לפי חלק מהחוקרים, סדר הלידה במשפחה הוא בעל השפעה משמעותית על התפתחותו הפסיכולוגית של האדם.
טענה זו נבחנה והוטלה בספק פעמים רבות, אך היא ממשיכה להופיע במחקרים רבים, בפסיכולוגיה פופולרית ובתרבות הפופולרית.
הפסיכולוג אלפרד אדלר היה מהתאורטיקנים הראשונים שהציעו, בתחילת המאה ה-20, שסדר הלידה במשפחה משפיע על אישיות האדם.
אדלר טען שסדר הלידה במשפחה עשוי להשאיר רושם בלתי ישכח על סגנון החיים של האדם ועל דרך התמודדותו עם נושאים כמו עבודה, אהבה וחברות.
על פי אדלר, בכורים "מודחים" ממעמדם המועדף כאשר הבן השני נולד, והדבר עלול להותיר השפעה ארוכת טווח על אישיותם.
בני זקונים וילדים יחידים עלולים להיות מפונקים יתר על המידה, דבר העלול להשפיע גם כן על אישיותם בהמשך החיים.
גורמים אחרים שיש לקחת בחשבון לשיטתו של אדלר, הם: הפרש הגילאים בין האחים, מספר הילדים במשפחה, והמצב הכלכלי של הוריהם.
מאז תקופתו של אדלר, השפעת סדר הלידה במשפחה על אישיותו של האדם הפכה לשנויה במחלוקת.
בקרב הציבור הרחב רווחת האמונה שסדר הלידה במשפחה משפיע באופן נרחב על אישיותו של האדם, אך פסיכיאטרים ופסיכולוגים רבים מתנגדים לרעיון זה.
אחת התאוריות המודרניות על אישיות, משנות השמונים של המאה ה-20, טוענת שקיימות חמש תכונות אישיות הניתנות למדידה (מוחצנות, נועם הליכות, פתיחות מחשבתית, מצפוניות, ויציבות רגשית); גישות מודרניות לגבי סדר הלידה במשפחה טוענות שהוא מהווה גורם המשפיע על חמש תכונות אלו.
כך למשל טוען פרנק סולווי בספרו נולד למרוד, כי ילדים בכורים הם יותר מצפוניים, יותר דומיננטיים מבחינה חברתית, פחות נעימי הליכות ופחות פתוחים לרעיונות בהשוואה לבני זקונים.
עם זאת, מבקרים אחדים טוענים שהסברו של סולווי מופרך; כך נטען למשל בספר פוליטיקה ומדעי החיים, שפרסומו נדחה בארבע שנים כתוצאה מאיומים משפטיים מצד סולווי, כיוון שהמהדורה הכילה ביקורת נוקשה על הסבריו.
מחקרים משנות השבעים מצאו קשר בין מנת משכל לבין סדר הלידה במשפחה, כך שבכורים השיגו תוצאות טובות יותר מאחים צעירים במבחני אינטליגנציה.
חוקרים שונים הציעו הסברים לקשר זה.
רוברט זיונץ הציע את תאוריית מודל הזרימה, לפיה ילדים בכורים נחשפים לדמויות בוגרות רבות יותר בשנים הראשונות לחייהם יחסית לילדים צעירים יותר, הם מבלים את שנותיהם הראשונות בדרך כלל באינטראקציה בתוך סביבה משפחתית גבוהה מבחינה אינטלקטואלית, ולכן הם נוטים להיות בעלי מנת משכל גבוהה יותר.
דבר זה עשוי להשפיע גם על הילד השני במשפחה, וכך אפשר להסביר את הממצאים האובייקטיביים לגבי היתרון במנת המשכל שמקבלים הבכורים והילדים השניים.
התאוריה מתייחסת גם לילדים יחידים לעומת ילדים בכורים - לפי התאוריה, ילדים בכורים יהיו בעלי מנת משכל גבוהה יותר מילדים יחידים, משום שיחידים לא השיגו את "האפקט הלימודי", שבו האח הבכור מלמד את אחיו הצעירים יותר ובכך זוכה לעיבוד מעמיק של המידע.
מבקריה של תאוריית מודל הזרימה של רוברט זיונץ טענו שהתאוריה לא מבחינה בין גודל המשפחה לבין סדר הלידה במשפחה.
כך למשל נמצא במחקר מטה-אנליזה משנות השמונים, כי ילדים יחידים, בכורים, או בעלי אח אחד בלבד, משיגים תוצאות טובות יותר במבחני אינטליגנציה יחסית לאחים צעירים ולילדים במשפחות מרובות ילדים.
ממצאים אלו ואחרים סותרים את הטענה בנוגע לקשר בין מנת משכל לבין סדר הלידה במשפחה, ומעלים כי קיימים גורמים משפיעים נוספים על האינטליגנציה בהקשר זה, כגון גודל המשפחה ויחסי הורה-ילד.
ב-2007 נערך מחקר ועלה שלאחים הבוגרים יש יתרון במנת המשכל על האחים הצעירים יותר.
ממצא זה הוסבר על ידי ההנחה שהוריהם של הילדים נוטים לבלות יותר זמן עם האחים הבוגרים יותר מאשר עם אחיהם הצעירים.
מחקרים הציעו כי לבן שני במשפחה, שיש לו אח בכור, קיים סיכוי הגבוה ב-33% להיות הומוסקסואל מזה של אחיו, והסיכוי עולה עם כל לידה של בן נוסף במשפחה, בעוד שמספר הבנות במשפחה אינו משפיע.
הוצעו לתופעה הסברים ביולוגיים וסוציולגיים.
ההסבר הביולוגי גורס כי בזמן ההיריון, בעוברים הזכריים קיים חלבון בשם HY המעורב בתהליכים הראשוניים של הפיכת המוח לזכרי יותר.
כיוון שהחלבון נמצא רק בזכרים, המערכת החיסונית של האם מזהה אותו כגוף זר ומנסה לתקוף אותו.
ככל שהמערכת החיסונית של האם נחשפת יותר לחלבון, כלומר - ככל שההריונות כוללים יותר עוברים זכרים, כך המערכת החיסונית תוקפת את החלבון בצורה יעילה יותר; כתוצאה מכך עשויה להתרחש פגיעה בתהליך הפיכת מוחו של העובר לזכרי, מה שעשוי לגרום להומוסקסואליות.
ההסבר הסוציולוגי גורס כי על אחים בכורים מופעל לחץ גדול יותר לקיים תפקידים מגדריים מסורתיים בהשוואה לאחיהם הצעירים, ולכן שיעור האחים הבכורים היוצאים מהארון נמוך יותר מאשר שיעור האחים הצעירים היוצאים מהארון.
בישראל נקבעה המרצת פתיחה מיוחדת שתכליתה להפוך הגשת תובענות במקרים של פינוי מושכר שחוק הגנת הדייר לא חל עליו, לפשוטה וקלה יותר.
אחת הבעיות שהעיקו על בעלי בתים בישראל והרתיעו השקעה בבניה להשכרה הייתה הקושי שהיה לפנות דיירים מדירות שכורות, גם כאלו שהפסיקו לשלם את שכר הדירה, גם כאלו שתקופת הסכם השכירות שלהם הסתיימה ולא רצו לעזוב את הדירה ובעיקר כאלו שאין להם טענת הגנה כלשהי מפני פינויים מהדירה.
על פי תקנות סדר הדין האזרחי (תיקון מס' 2), תשס"ח-2008, בעל דירה הנרתע מהעלויות והזמן הכרוכים בהגשת תובענה רגילה לפינוי מושכר יכול (אך לא חייב) לעשות שימוש בסדר דין מיוחד.
על התובע להגיש את תביעתו עם כותרת המציינת כי מדובר ב"תביעה לפינוי מושכר".
לכתב התביעה עליו לצרף תצהירי עדות ראשית של עדים, חוות דעת מומחה, אסמכתאות משפטיות ואת כל המסמכים הנוגעים לעניין (הנתבע אינו צריך לבקש בקשה לגילוי מסמכים).
כתב ההגנה של הנתבע יכלול גם הוא את כל התוספות הנ"ל, והוא יוגש תוך 30 יום מהיום שבו המציא לו התובע את כתב התביעה.
התובע אינו יכול לתבוע בכתב התביעה שלו סעדים שאינם פינוי המושכר (אך הוא יכול להגיש תביעה נפרדת בסדר דין רגיל מבלי לבקש היתר פיצול סעדים), כמו כן הנתבע לא זכאי להגיש תביעה שכנגד או הודעה לצד שלישי.
הדיון מתקיים בתוך 30 יום מהמועד להגשת כתב ההגנה האחרון, ועד 7 ימים לפני מועד הדיון רשאים הצדדים להגיש אסמכתאות משפטיות ועיקרי טיעון.
הדיון עצמו יסתיים תוך יום אחד, והסיכומים יעשו בעל פה ביום הדיון (בניגוד לפרקטיקה המקובלת בהליכים אזרחיים להגיש סיכומים בכתב).
פסק הדין ניתן בתוך 14 יום.
סדר דין מהיר הוא מושג במערכת המשפט הישראלית שמגדיר סדר דין מיוחד.
תכליתו, היא להפוך הגשת תובענות בסכומי כסף קטנים לפשוטה וקלה יותר.
השימוש בסדר דין מהיר אפשרי כאשר מדובר בתביעה רגילה שסכומה אינו עולה על 75,000 ש"ח (לרבות תובענות עד סכום זה שהועברו מבית המשפט לתביעות קטנות לבית משפט השלום או תובענות עד סכום זה בסדר דין מקוצר או תובענה ממוכנת שהנתבע התגונן בהן).
צדדים בתובענה אחרת יכולים להסכים שהיא תידון בסדר דין מהיר, אם היא מתאימה להתברר כך.
הדיון בסדר דין מתקיים בבית משפט השלום ומוסמך לדון בו שופט אך גם רשם (בהגבלות מסוימות).
בכל רגע נתון יכול בית המשפט להחליט כי התביעה תעבור לסדר דין רגיל.
לכתב התביעה על התובע לצרף תצהירים, חוות דעת מומחה, אסמכתאות משפטיות ואת כל המסמכים הנוגעים לעניין (הנתבע אינו צריך לבקש בקשה לגילוי מסמכים).
בסדר דין מהיר אין תחולה להליכי גילוי מוקדם מאחר שהכל אמור להיות גלוי מלכתחילה (אך בעל דין רשאי כמובן לבקש שהצד השני יודה בעובדות, להודות בעצמו בטענות הצד השני או לטעון טענת חיסיון) .
כתב הגנה של הנתבע יכלול גם הוא את כל התוספות הנ"ל, והוא יוגש תוך 45 יום מהיום שבו המציא לו התובע את כתב התביעה.
בסדר דין מהיר לא ניתן להגיש כתב תשובה, וכתב ההגנה יהיה "כתב טענות אחרון".
חל איסור על תיקון כתב התביעה כך שסכומו יעלה מעל 75,000 ש"ח.
הנתבע יכול להגיש תביעה שכנגד אך תחת ההגבלה שזו לא תכלול בעלי דין חדשים והיא מהווה בעצמה תובענה בסדר דין מהיר או שהיא נוגעת לאותו נושא (בסדר דין רגיל אין הגבלות כאלה על תביעה שכנגד).
הנתבע יכול להגיש גם בקשה להודעת צד שלישי (בהליך רגיל אין צורך ברשות) שתוכרע תוך 30 יום.
לצד השלישי אין אפשרות להגיש הודעת צד רביעי כמו בהליך רגיל.
הדיון, פסק הדין ובקשות ביניים
ישיבה מקדמית מתקיימת בתוך 30 יום מהמועד להגשת כתב ההגנה האחרון במידת האפשר על ידי שופט או רשם שלא ידונו בתובענה לגופה ובנגוד לקדם משפט בהליך רגיל, בסדר דין מהיר יש חובת התייצבות של בעלי הדין.
45 יום מהמועד להגשת כתב ההגנה האחרון מוגשים תצהירי עדות ראשית (של שני בעלי הדין).
הדיון בתובענה נערך בתוך 6 חודשים ממועד כתב ההגנה האחרון והוא נמשך עד יום אחד.
הסיכומים נעשים בעל פה (בניגוד לפרקטיקה המקובלת בהליכים אזרחיים בהם מוגשים סיכומים בכתב) ופסק הדין ניתן בתוך 14 יום.
בקשות ביניים מוגשות כבקשות בכתב בצירוף תצהיר ומוכרעות בתוך 7 ימים מיום הגשתן: לדחיה, לדיון בעל פה במסגרת הדיון בתובענה או כבקשה המחיבת תשובה (שתינתן על ידי הצד השני בתוך 7 ימים).
סדר הירושה היעקוביטי הוא סדר הירושה שהיעקוביטים מאמינים שהמלוכה הבריטית אמורה להתנהל על פיו.
היעקוביטים סבורים שהדחתו של ג'יימס השני, מלך אנגליה ממלכותו במהפכה המהוללת לא הייתה לגיטימית, וכך גם החוקים שחוקקו לאחר מכן ושינו את סדר הירושה לכתר הבריטי – חוק הזכויות 1689 וחוק ההסדר 1701. לפיכך היעקוביטים הכירו בטענתם לכתר של ג'יימס השני וצאצאיו, ותמכו בניסיונותיהם לשוב לשלטון.
עד שנת 1807 נפטרו כל צאצאיו החוקיים של ג'יימס השני – היו ילדים מחוץ לנישואים, אך הם לא נחשבים לצורך זה – ולכן היעקוביטים העבירו את תמיכתם לצאצאיה של הנסיכה הנרייטה אן, אחותו של ג'יימס השני, למרות שהם עצמם לא טענו לכתר הבריטי.
כיום הצאצא הבכיר ביותר של הנרייטה אן, לפי כללי העדפת הבן הבכור, הוא פרנץ, דוכס בוואריה, ולפיכך הוא עומד בראש סדר הירושה היעקוביטי.
כמו כן היעקוביטים לא מכירים בחוקי האיחוד של 1707 ובחוק האיחוד של 1800, שאיחדו את אנגליה, סקוטלנד ואירלנד ל"ממלכה המאוחדת".
מסיבה זו כמה מהטוענים לכתר היעקוביטיים השתמשו במספור שונה לגבי כתריהם השונים: למשל, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט טען להיות "ג'יימס השלישי, מלך אנגליה ואירלנד" אבל "ג'יימס השמיני, מלך סקוטלנד".
הטוענים לכתר היעקוביטיים מבית סטיוארט
הוביל מרידות יעקוביטיות ב-1715 וב-1719, ששתיהן כשלו.
צ'ארלס השלישי 1 בינואר 1766בנו של "ג'יימס השלישי" 31 בינואר 1788 עמד בראש המרד היעקוביטי של 1745, הניסיון הרציני האחרון לממש את הירושה היעקוביטית הנרי התשיעי הנרי הראשון 31 בינואר 1788בנו של "ג'יימס השלישי" 13 ביולי 1807 כיהן כקרדינל בכנסייה הקתולית, ולא עשה כל ניסיון לממש את טענתו לכתר
מאז פטירתו של "הנרי התשיעי" ב-1807 ועד היום, הצאצאים החוקיים היחידים של המלך צ'ארלס הראשון הם מנכדתו אן מארי ד'אורליאן.
להלן מופיעה רשימת האנשים שהיו אמורים להיות מלכי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד לפי סדר הירושה היעקוביטי, אף שאיש מהם לא טען לכתרים אלו בעצמו:
ל"פרנסיס השני" (שהוא בן למעלה מתשעים) אין ילדים, ולכן אחרי פטירתו צפוי לרשת את תאריו אחיו הנסיך מקס, דוכס בבוואריה.
בתו הבכורה של מקס, סופיה, נשואה לאלויס, יורש העצר של ליכטנשטיין, ויש להם ארבעה ילדים.
כך הטענה היעקוביטית לכתר צפויה להתלכד עם תואר הנסיך של ליכטנשטיין.
יש הטוענים כי נישואיה של "מרי השנייה" לדודה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה אינם חוקיים על פי החוק האנגלי, משום שנישואי דוד ואחייניתו אסורים בנצרות, והאישור המיוחד שנתן לה האפיפיור לא תקף בבריטניה הפרוטסטנטית.
בשל כך, הם סוברים כי צאצאיה לא יכלו לרשת את זכותה לכתר הבריטי.
לפי גישה זו, את מרי השנייה ירשה אחותה מריה תרזה, נסיכת סבויה ("מרי השלישית"), ומאז הכתר היעקוביטי עבר בין צאצאיה, כך שכיום הוא שייך לפדרו, דוכס קלבריה ("פיטר הראשון").
במלחמת יום הכיפורים פרס צה"ל שש אוגדות שריון מלאות.
כמעט שש וחצי שנים חלפו בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים.
ניתן לחלק את התקופה הזאת לשתי תקופות דומות באורכן תקופת מלחמת 1,000 הימים שהתאפיינה בעימותים רבים עם המצרים ששיאם מלחמת ההתשה שנמשכה כמעט שנה וחצי.
התקופה השנייה, התאפיינה בעיקר בלוחמה בחזית הסורית, שהייתה קצרה בהרבה מהחזית המצרית.
לכן, הספיקו הכוחות הסדירים הלא גדולים שהוצבו ברמת הגולן על מנת לתת מענה הולם לעניין זה.
השקט היחסי שבין מלחמת ההתשה למלחמת יום הכיפורים אפשר לצה"ל להטמיע מערכות נשק חדשות ובעיקר לעבור מחימוש המבוסס על יצור צרפתי לחימוש המבוסס על יצור אמריקאי (בעיקר בחיל האוויר).
השפעת מלחמת ששת הימים על מבנה צה"ל
למלחמת ששת הימים הייתה השפעה מכרעת על המבנה האופרטיבי של צה"ל וגם על תוכניות הרכש הצבאיות.
לאור הצלחת היחידות המשורינות בלוחמת התקפה ניידת בסיוע חיל אוויר, הוצב דגש על חיל השריון על פני כל החילות האחרים בצבא היבשה.
כ-50% מהתקציב הצה"לי הופנה לחיל האוויר וכ-30% לחיל השריון, קרי, רק 20% מהתקציב הצבאי הוקצה ליתר החילות.
התוצאה הבלתי נמנעת הייתה פגיעה ביכולת הקרב המשולב של צה"ל.
הדגש עבר מיחידות רב חיליות ליחידות משופעות בטנקים המגובים בחיל אוויר חזק, אך ללא סיוע מספק של חילות אחרים.
השיפור בחיל השריון הביא לגידול הכמותי מכ-1,000 טנקים במלחמת ששת הימים לכ-2,000 במלחמת יום הכיפורים.
הגידול הכמותי בכמות הטנקים בא לידי ביטוי גם בגידול במספר היחידות.
במלחמת ששת הימים היו בצה"ל שש חטיבות משוריינות ושלוש ממוכנות.
זה גדל לכדי 14 חטיבות משוריינות ושש ממוכנות.
הגידול היה לא רק כמותי, אלא גם איכותי.
טנקים ישנים הוצאו משירות ובמקומם נרכשו טנקים מודרניים רבים.
יחד עם זאת, כמה חטיבות עדיין השתמשו בטנקים מיושנים ממלחמת העולם השנייה שעברו שדרוג וטנקי שלל סובייטיים.
גם חיל האוויר זכה לשדרוג גדול ביותר.
מספר המטוסים כמעט הכפיל את עצמו וחשוב מכך, מטוסים צרפתים רבים הוחלפו במטוסים אמריקאים מתקדמים בהרבה.
לעומת זאת, מספר חטיבות חיל הרגלים צומצם מ-12 במלחמת ששת הימים ל-4 בלבד במלחמת יום הכיפורים.
הפגיעה בחיל הרגלים באה לידי ביטוי לא רק בצמצום מספר החטיבות, אלא גם בצמצום יחידות החרמ"ש בתוך החטיבות המשוריינות.
כך קרה שחלק ניכר מחטיבות השריון הגיעו ללא חרמ"ש או עם מצבת חרמ"ש קטנה ביותר למלחמת יום הכיפורים.
המצב היה חמור במיוחד ביחידות הסדירות.
יחידות החרמ"ש שבכל זאת היו ביחידות השריון סבלו מהעדר כלי רכב זחליים ממונעים בדיזל.
מרבית כלי הרכב של החרמ"ש היו הזחל"מים המיושנים השימוש בהם היה נפוץ במלחמת העולם השנייה ולא עברו הסבה לנגמ"שים מודרניים.
היחס לחיל הרגלים הגיע גם לציוד.
חיל הרגלים השתמש ברובי סער מסורבלים, נשק הנ"ט שלו היה מיושן ולא מדויק.
גם אימון יחידות החרמ"ש היה לוקה בחסר.
מצב החילות האחרים לא היה טוב בהרבה.
חילות רבים שיפרו אך במעט את הסד"כ שלהן.
כך למשל חיל התותחנים ראה גידול בכמה עשרות קנים בלבד לעומת מלחמת ששת הימים.
התותחים היו מעטים ולא הצליחו לסייע בצורה יעילה ליחידות המתמרנות.
גם חיל ההנדסה סבל מהזנחה לא מבוטלת.
צה"ל הגיע למלחמת יום הכיפורים לאחר שעבר שינויים רבים במבנהו ובספק הנשק העיקרי שלו.
עד שנת 1967, היא שנת מלחמת ששת הימים, היחסים הטובים עם צרפת הבטיחו הספקה סדירה של נשק צרפתי איכותי לצה"ל.
האמברגו על מכירת הנשק שהטיל שארל דה גול הכריח את צה"ל ואת ראשי מערכת הביטחון הישראליים לחפש ספק נשק אחר.
ספקית הנשק החדשה הייתה ארצות הברית שיחסיה עם ישראל השתפרו מאוד במהלך שנות ה-60. עסקת הנשק הראשונה בין המדינות נעשתה בשנת 1962, עת סופקו טילי הוק לישראל.
עסקאות נוספות הביאו לרכישת טנקים, מטוסי קרב ואמצעי לחימה נוספים.
במאי 1973 הוחלף מפקד החיל - האלוף מרדכי הוד פרש מתפקיד מפקד חיל האוויר והאלוף בני פלד תפס את מקומו.
חיל האוויר נהנה מתקציב הגדול ביותר בין הזרועות הצה"ליים.
בנוסף, מערך ההגנה האווירית היה בתקופת מלחמת יום הכיפורים חלק מחיל האוויר.
לקראת המלחמה הוכפל מספר סוללות ההוק שעמדו לרשות ישראל.
עקב אמברגו הנשק, עיקר אמצעי הלחימה של חיל האוויר בישראלי במלחמת יום הכיפורים התבססו על כלי טיס אמריקאים.
חלק אחר היה שאריות גדולות למדי של רכש צרפתי ששרד את השנים ויצור מקומי של כלי טיס על פי תוכניות התעשייה הצרפתית שהוגנבו לישראל.
בתקופה שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים גדל מאוד כוחו של חיל האוויר.
אם במלחמת ששת הימים עמדו לרשותו כ-200 מטוסי קרב, כולל דגמים מיושנים הרי שבמלחמת יום הכיפורים עמדו לרשותו למעלה מ-400 מטוסים, בהם 391 מטוסי קרב, חלקם הגדול מדגמים מתקדמים מייצור אמריקאי, שהיו עדיפים על המטוסים הצרפתיים.
לא רק מערך מטוסי הקרב זכה לחיזוק.
גם מערך המסוקים ומטוסי התובלה גדל והתחזק מאוד.
כוח האדם שעמד לרשות החיל הוכפל במהלך שש השנים שחלפו ממלחמת ששת הימים עד מלחמת יום הכיפורים.
כמו כן, נרכשו אמצעי לחימה רבים, בהם טילים משופרים.
הוקמו בסיסי אספקה חדשים ופותחו אמצעים נגד טילי קרקע אוויר.
אמצעים אלה היו מוגבלים אמנם, אך בשילוב עם פיתוח תורת קרב משופרת עמד לרשותו של חיל האוויר מערך מוטס שהיה ביכולתו לאיים על סוללות הטילים של מדינות ערב.
חיל השריון היה אחד החילות השדה העיקריים של צה"ל במלחמת ששת הימים.
ניצחון המהלומות המשוריינות במלחמת ששת הימים שהושגו בצורה דומה מאוד לתורת הלחימה הגרמנית מימי מלחמת העולם השנייה - הבליצקריג הביא לגידול חד במספר החטיבות המשוריינות בצה"ל.
כמו כן, נוצרה הקונספציה המוטעית לפיה הטנק הוא "כל יכול".
כתוצאה מכך תהליך מיכון חטיבות החי"ר שהוחל בו הרבה לפני פרוץ המלחמה הביא לביטולן של חטיבות חי"ר רבות והסבתן לחטיבות שריון.
כמו כן, הוקמו 10 חטיבות שריון בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים, על חשבון חילות יבשה אחרים (חיל הרגלים, חיל התותחנים, חרמ"ש וכו') שתקציבן הופנה לשריון.
כך תפח תקציבו של חיל השריון כמעט ל-30% מסך כל תקציב הביטחון.
במלחמה השתמש צה"ל בשני טנקים עיקריים: שוט (צנטוריון בריטי) שהוצב ברמת הגולן ונלחם בעיקר בזירה הצפונית ומגח (פטון אמריקני), שהוצב בחצי האי סיני ונלחם בזירה דרומית.
בנוסף לטנקים אלה, שהיו מודרניים וטובים לזמנם, שירת גם טנק הסופר שרמן המיושן במספר חטיבות.
בנוסף, הייתה לצה"ל חטיבה משוריינת שחומשה בטנקים סובייטים שנפלו שלל בידיים ישראליות וידועים בישראל בכינוי טירן.
תחת פיקוד 6 אוגדות משוריינות - 3 בפד"ם ו-3 בפצ"ן (ובנוסף להן כח משימה אוגדתי מוקטן מאולתר [בפד"ם]), הוכפפו 20 חטיבות שריון - 12 בפד"ם ו-8 בפצ"ן, 5 סדירות (אחת מהן בית הספר לשריון) ו-15 במילואים.
חלק מהחטיבות היו על טהרת גדודי שריון (כשלחלק מהגדודים הוכפפו פלוגות חרמ"ש), וחלק מהחטיבות היו משולבות בגדודי שריון ובגדודי חרמ"ש.
כמו כן במספר חטיבות שירתו פלוגות סיור, או יחידות חי"ר/צנחנים שונות.
בנוסף להן הוקם כח עתודה משוריין בסדר גודל של חטיבה מוקטנת בפקמ"ז.
חטיבה מפקד יחידות החטיבה אמל"ח
עיקרי קרבות עיקרייםת"פ אוגדה4 - קרייתי
(מילואים)יעקב הדרגדוד שריון 39 (הועבר מחטיבה 188 בקרבות הבלימה)
גדוד שריון 61 (הועבר מחטיבה 205 בקרבות הבלימה)
(סופר שרמן)קרבות הבלימה ברמת הגולן
כיבוש המובלעת הסורית210 - נתיב האש
גדוד שריון 82 (הועבר לחטיבה 188 בקרבות הבלימה)שוט קלקרבות הבלימה ברמת הגולן
כיבוש המובלעת הסורית36 - געש
(מילואים)מרדכי בן-פורתגדוד שריון 278 (הועבר מחטיבה 179 בקרבות הבלימה)
גדוד שריון 9 (הועבר לחטמ"ר 275)
גדוד שריון 52 (הועבר לחטיבה 401)
גדוד שריון 79 (הועבר מחטיבה 401)גדוד שריון 184פלוגת חרמ"שפלוגת סיור
גדוד שריון 79 (הועבר מחטיבה 401)גדוד שריון 184
גדוד שריון 407 (הועבר מחטיבה 600)
גדוד סיור/נ"ט מוצנח 582 (הועבר מחטיבה 317)
"כוח שמוליק" (2 פלוגות צנחנים מחטיבה 35)
"כוח זמיר" (פלוגת צוערי קורס קציני חי"ר)מגח 3קרבות הבלימה בסיני
קרב מתחם אורחה252 - סיני
גדוד שריון 183שוט קלקרבות ה-14 באוקטובר
מבצע אבירי לב252 - סיני
גדוד שריון 278 (הועבר לחטיבה 9 בקרבות הבלימה)שוט קלקרבות הבלימה ברמת הגולן
כיתור הארמייה השלישית210 - נתיב האש
(סדירה)יצחק בן-שהםגדוד שריון 39 (מילואים.
גדוד שריון 82 (הועבר מחטיבה 7 בקרבות הבלימה)שוט קלקרבות הבלימה ברמת הגולן
גדוד חרמ"ש 141מגח 3קרבות ה-14 באוקטובר
(מילואים)יוסי פלדגדוד שריון 61 (הועבר לחטיבה 4 בקרבות הבלימה)
גדוד סיור 288שוט מטאורקרבות הבלימה ברמת הגולן
קרבות חיל המשלוח העיראקי146 - המפץ
פלוגת חי"ר מוצנח (הועברה מחטיבה 247)שוט קלקרבות ה-8 באוקטובר
כיתור הארמייה השלישית162 - הפלדה
גדוד חרמ"ש 88 (דב לבן)טירן 4
גדוד שריון 52 (הועבר מחטיבה 14)
גדוד שריון 79 (הועבר לחטיבה 14)
פלוגת סיור (הועברה מחטיבה 14)מגח 3קרבות הבלימה בסיני
קרב ואדי מבעוק252 - סיני
גדוד שריון 599מגח 3קרבות ה-8 באוקטובר
מבצע אבירי לב143 - עמוד האש
(סדירה - ביסל"ש)גבריאל עמירגדוד שריון 196
פלוגת חרמש קורס מ"כיםמגח 6
פלוגת סיורשוט קלקרבות ה-8 באוקטובר
(מילואים)טוביה רביבגדוד שריון 407 (הועבר לחטיבה 14 מקרב החווה הסינית)
פלוגת סיורמגח 6מבצע אבירי לב143 - עמוד האש
(מילואים)גדעון גורדוןגדוד שריון 181 (גדוד שריון פיקודי [גש"פ פצ"ן])
גדוד שריון 268 (הושאר בעתודה בפקמ"ז ת"פ "כח משה")
גדוד שריון 289שוט מטאורקרבות הבלימה ברמת הגולן
קרבות חיל המשלוח העיראקי36 - געש
כיתור הארמייה השלישית252 - סיני
(פד"ם)"כח משה"משה יוסףגדוד שריון 182 (גדוד שריון פיקודי [גש"פ פקמ"ז])
גדוד שריון 268 (הועבר מחטיבה 670)שרמן M50
הארטילריה הישראלית לקחה חלק פעיל לאורך כלל המלחמה בשתי החזיתות.
החיל הורכב בעיקר מתותחים מתנייעים ובאופן מצומצם מתותחים נגררים ומרגמות.
במהלך המלחמה השתמש לראשונה החיל בתותח מתנייע M-109. בנוסף כלל החיל את תותח מתנייע M-107, אשר בסוף המלחמה הפגיזה סוללה שלו את פאתי דמשק ואת התותח המתנייע 155 מ"מ L-33.
6 אגדי ארטילריה שירתו ת"פ האוגדות המשוריינות (ראה למעלה) - 3 בפד"ם ו-3 בפצ"ן.
בנוסף להן שירתו עוד מספר מצומצם של גדודים וסוללות של ארטילריה (תותחים מתנייעים ונגררים, מרגמות כבדות מתנייעות ומטולי רקטות רב קניים), הן ת"פ ישיר של הפיקודים המרחביים, והן ת"פ חטיבות החי"ר והחטיבות המרחביות.
עיקריקרבות עיקרייםת"פ אוגדה209 - כידון
(סדיר)יעקב ארזגדוד קני מתנייע 402
גדוד קני מתנייע 404 (הועבר ל"כח נמר")
גדוד קני מתנייע 329 (מילואים)
גדוד קני מתנייע 647 (מילואים)
גדוד מרגמות כבדות מתנייעות 285 (מילואים)
גדוד מרגמות כבדות מתנייעות 485 (מילואים)
גדוד מרגמות כבדות מוצנח 332 (הועבר מחטיבה 35)תומ"ת M-50
(מילואים)דני אבידרגדוד קני מתנייע 405
גדוד מרגמות כבדות מתנייעות ?
גדוד מרגמות כבדות מתנייעות ?תומ"ת M-109 ('רוכב')
(מילואים)יעקב עקניןגדוד קני מתנייע 436
גדוד קני מתנייע 834 (הועבר לאגד 215 ממבצע אבירי לב)
גדוד מרגמות כבדות מתנייעות 322
גדוד מרגמות כבדות מתנייעות ?תומ"ת L-33 ('רועם')
(מילואים)חיים גרניטגדוד קני מתנייע 341
גדוד קני מתנייע 834 (הועבר מאגד 214 ממבצע אבירי לב)
גדוד מרגמות כבדות מתנייעות 857
גדוד מרגמות כבדות מתנייעות 340
גדוד מרגמות כבדות מתנייעות 486תומ"ת L-33 ('רועם')
(מילואים)משה לוי??210 - נתיב האש
במלחמת יום כיפור השתתפו החטיבות הבאות
חטיבת הצנחנים (פוצלה בין החזיתות)
עוצבת נשר (חטיבה 226. פוצלה לשתי החזיתות)
חטיבה 5 (צפון בקעת הירדן)
חטיבת גולני (חטיבת גולני במלחמת יום הכיפורים)
חטיבת עודד (גדודי החרמ"ש פעלו באזור הכנרת, וגדודי השריון פעלו בדרום רמת הגולן)
חטיבת ירושלים - (חטיבת ירושלים במלחמת יום הכיפורים)
חטיבה 55 - (חטיבה 247 במלחמת יום כיפור)
חטיבה 226 (חטיבת צנחנים מילואים).
בית הספר לקצינים של צה"ל (במלחמה חטיבת חי"ר 261)
חיל הרגלים סבל מנחיתות בציוד ובכלי נשק לעומת צבאות סוריה ומצרים.
יחידות מיוחדות של חיל הרגלים הישראלי
חיל האספקה, המוכר כיום בשמו המודרני חיל הלוגיסטיקה, בפיקודו של יוחנן גור, היה אחראי על שינוע תחמושת ואמצעים אחרים לחזית.
היה אחראי גם על שינוע כוחות ואמל"ח.
חיל הרפואה (חר"פ) היה אחראי על הטיפול הרפואי בנפגעים ופינויים ארצה.
סדר ט"ו בשבט הוא נוסח אמירת דברי תורה בשבח ארץ ישראל ופירותיה.
מסורת אמירתו בחמישה עשר בשבט התגבשה על ידי חכמי צפת במאה ה־17. המנהג התפשט בתפוצות, על מנת להנחיל את אהבת הארץ ליהודי הגולה ולזרז את הגאולה, וקיבל ביטוי בעיקר ברחבי יהדות ארצות האסלאם וארצות הבלקן, כשכל קהילה מוסיפה מנהגים ומאכלים משלה.
בהמשך התקבל המנהג גם בקרב תנועת החסידות והנוהגים ע"פ תורת האר"י.
גם כיום ישנם רבים החוגגים את ט"ו בשבט בארוחה חגיגית תוך קריאת הגדה מיוחדת לחג.
השימוש בביטויים "הגדה" ו"סדר" הם בהשאלה מליל הסדר הנערך מידי בשנה בליל ט"ו בניסן ובראש השנה.
אזכור ראשון של סדר לימוד לט"ו בשבט מופיע בדברי ר' משה חגיז, המובאים בספר "ברכת אליהו" לר' אליהו מאולינוב, שנדפס בוואנזבק בשנת תפ"ח (1728).
לדברי הרב חגיז, הוא הנהיג את סדר הלימוד לט"ו בשבט, שכלל אכילת חמישה עשר סוגי פירות, ולימוד ט"ו פרקי משניות על סמך מנהג רבותיו וסבו, ר' משה גאלנטי.
בסיום דבריו על סדר ט"ו בשבט, אומר הרב חגיז: , אך אין שום עדות לקיום סדר ט"ו בשבט בכתבי האר"י.
בספר "חמדת ימים" מסופר על הסדר שנהגו לערוך מקובלי צפת.
מחבר הספר מביא את דברי רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י.
עשרה מהם שנאכלים קליפה ותוך, עשרה שקליפתם נאכלת ותוכם נזרק, ועשרה שתוכם נאכל וקליפתם נזרקת.
שלושים הסוגים הללו כנגד עשר הספירות הקיימות בכל אחד משלושת העולמות: עולם הבריאה, עולם היצירה ועולם העשייה.
אכילה מפירות האילן מקבילה לתיקון האדם מחטא עץ הדעת ולהתקדמותו בעולמות הרוחניים, ומטרתה "להשפיע את שפע הרמוז בעץ החיים".
סדר זה של החג נדפס בספר חמדת ימים.
לאחר מכן, הופץ גם כחיבור נפרד, בשם (תיקון) "פרי עץ הדר", וזכה לתפוצה רחבה בקהילות המזרח.
עד מהרה, הפך מנהג זה למנהגם של רבות מתפוצות ישראל.
על תוכני הסדר ניתן ללמוד מהתפילה המופיעה בספר "פרי עץ הדר":
בהמשך למקור המנהג, עורכים סדר ט"ו בשבט בחגיגיות עם הגדה לחג.
במהלך השנים התפרסמו מעל 120 הגדות לסדר, כסימן לחיזוק הקשר בין העם לארץ, ובתקווה, שהמנהג ימשיך להתרחב בבתים ובמוסדות רבים.
על שולחן החג עורכים את שבעת המינים ושפע פירות בהם בורכה הארץ, נוהגים לשתות ארבע כוסות יין לבן ואדום, מברכים את האילן בקריאת פרקי תנ"ך, במקורות עתיקים ובחדשים כמו דברי אגדה, סיפורים ושירים, הקשורים לחג ולאיכות הסביבה.
פסוקי המקורות, מבטאים את ההקבלה בין צמיחת העץ לבין שיבת העם לארצו , בין תחיית הטבע לתחיית העם .
מספר תפילות נאמרות להצלחת היבול.
בעדות שונות קיימים פיוטים המיוחדים ליום זה.
מפורסם במיוחד פיוטו של ה"בן איש חי" מגדולי רבני בגדאד, המתחיל במילים "אז ירנן עץ היערים".
כמו כן, נוהגים לאכול אתרוג ולהתפלל תפילה, שתיקן ה"בן איש חי" להצלחת גידול האתרוג לסוכות.
בהגדה לט"ו בשבט, שערך ההיסטוריון ד"ר יואל רפל (בשיתוף משרד החינוך – המזכירות הפדגוגית ו"צו פיוס"), אשר עיקריה מפורסמים גם בהגדה שהוציאה קק"ל, קיבלו מנהגי הסדר הבולטים סימן דג"ל: – ארבע (ד') כוסות יין, שלושה (ג') עולמות ושלושים (ל') מיני פירות.
סדר שתיית (ד') ארבע כוסות היין מסמל את המעבר בין עונות השנה, מסתיו לקיץ, מיין לבן לאדום, בהדרגה: כוס ראשונה – יין לבן.
לכבוד הסתיו ותחילת החורף, העצים שבשלכת והטבע שנכנס לתרדמה.
כוס שנייה – רובה יין לבן ומיעוטה אדום.
לכבוד החורף הקר והטבע הרדום, והתגלות הסימנים הראשונים להתעוררות הטבע.
כוס שלישית – חציה יין לבן וחציה אדום.
לכבוד האביב, בו הטבע מתעורר מתרדמתו, החום גובר והפריחה בשיאה.
כוס רביעית – כולה יין אדום.
לכבוד הקיץ החם, והפירות שבגמר הבשלתם.
שלושה (ג') עולמות, המיוצגים על ידי שלושים (ל') פירות: עולם העשייה – המסומל בפירות נקלפים, שתוכם נאכל כמו תפוזים, אגוזים, שקדים ועוד.
עולם היצירה – המסומל בפירות, שקליפתם החיצונית נאכלת ותוכם נזרק כמו תמרים, זיתים, תפוחים ועוד.
עולם הבריאה – המסומל בפירות, שנאכלים בשלמותם, בקליפתם ובתוכם כמו תאנים (דבלים), חרובים, צימוקים ועוד.
לאלה קשר ד"ר רפל, שבעה יסודות נוספים: 3 (ג') מעולם הרוח ו־4 (ד') מעולם החברה, החשובים למארג חיינו בארץ.
שלושת היסודות מעולם הרוח, הוגדרו על ידי רבן שמעון בן גמליאל במשנה:
הדין – המצווה לשפוט אדם בצדק – ו.
על האדם לדעת את האמת ולהכיר את הדרכים המובילות אליה.
השלום – עולם של שלום בין בני האדם, ועולם בו בני אדם חיים בשלום עם העולם עצמו: עם הטבע, נופיו ואוצרותיו.
ארבעת היסודות מעולם החברה, שבין אדם לחברו, כנגד ארבע כוסות היין ועונות השנה: אהבת הבריות, סובלנות, כבוד הדדי ודרך ארץ.
אהבת הבריות – צריך אדם לקיים .
סובלנות – ר' אלימלך מליז'נסק אמר: כבוד הדדי – לפי שדרשו חכמים, דרך ארץ –
בהגדה נוספת, בהוצאת משרד החקלאות ופיתוח הכפר, ארבע (ד') הכוסות הן לכבוד ארבעה שערים לט"ו בשבט:
הכרת הטוב אל מול השפע בארץ
הבטחה למחייבות עמוקה לשמירה על הקיים
בעקבות המשבר האקולוגי העולמי, עוסקים תוכני הסדר בט"ו בשבט גם בנושא איכות הסביבה, כפי שמוכר לנו גם מן המקורות:
בשנת ה'תרכ"ג (1863), בגיליון א' של הלבנון, העיתון העברי הראשון בארץ ישראל, נכתב על אודות ט"ו בשבט:
בשנת 1989 פרסמה מועצת הפירות את רעיון סדר ט"ו בשבט, במטרה לעודד צריכת פירות.
בסוף המאה ה־20 החלו גופים שונים להדפיס הגדות לט"ו בשבט בהם החברה למתנ"סים, הקיבוץ הדתי, משרד החינוך, קק"ל, בני עקיבא, ארגון צו פיוס, וקהילות מהיהדות הרפורמית שבישראל.
בעקבות הווידוי היהודי המסורתי, יש מי שמוסיפים "וידוי" על פגיעה באיכות הסביבה, המדגיש את אחריות בני האדם לפגיעה בסביבה.
שליחי הסוכנות היהודית ותנועות הנוער, כמו גם רבנים־שליחים וסטודנטים לרבנות מהתנועות הליברליות שנחשפו לרעיון בארץ, הביאו את הרעיון לקהילות היהודיות בתפוצות.
הגדות ט"ו בשבט חדשות נכתבו באנגלית, בצרפתית, בהולנדית, בספרדית ובשפות נוספות.
חלק מן ההגדות שמרו על הערך הציוני החדש של המועד, וחלק אחר בחרו להדגיש את הקשר האקולוגי של החג.
בירושות תפקיד או תואר, סדר הירושה הוא רצף האנשים הזכאים להחזיק במשרה בכירה כגון ראש המדינה או כיבוד כגון תואר אצולה, המסודר לפי סדר קדימותם לקבל אותם במקרה שהמשרה או הכיבוד מתפנים.
סדר הירושה יכול להיקבע על פי ייחוס משפחתי או על ידי חוק.
סדר ירושה מוסדר הוא הדרך הנורמלית להעברת משרות שאינן עוברות בירושה, והוא מאפשר את ההמשכיות המידית במקרה של התפנות המשרה באופן בלתי צפוי, כאשר נושאי המשרה מתמנים בתהליך של בחירה.
רוצה לומר, המשרה לא צריכה להישאר בלתי מאוישת עד לבחירת יורש.
במקרים מסוימים היורש מקבל את תפקידו של זה שקדם לו באופן מלא, כמו במקרה של תפקיד נשיא במדינות רבות.
במדינות אחרות בהם מדובר על הורשה לא-משפחתית, ההורשה לא נעשית באופן מלא, אלא ממלא מקום, שממונה על פי קריטריונים להורשה, מקבל את תחומי האחריות של התפקיד, חלקם או כולם, אך לא את המשרה עצמה.
לדוגמה, כאשר מתפנה תפקיד האפיפיור, חבר הקרדינלים (Collegium Cardinalium) ממלא באופן קולקטיבי את התפקידים החיוניים של האפיפיור עד לבחירתו של יורש.
במונרכיה העוברת בירושה, סדר הירושה מגדיר את זהותו של המונרך החדש כאשר הריבון המכהן מת או מפנה את כסאו.
סדר ירושה כזה בדרך כלל מפרט תהליך בחירה, על פי חוק או על פי מסורת, שמגדיר מי מבין שארי בשרו של המונרך הקודם, או אנשים אחרים, יכולים לתבוע את התואר עם התפנותו.
לעיתים קרובות, סדר הירושה מוגבל לאנשים מקרב משפחת המלוכה (למעט במקרה של נישואים מורגנטיים), כלומר, אלה שהוכרו באופן חוקי ככאלה שנולדו לשושלת השולטת, או שמתייחסים אליה, או למלך קודם.
זכאותם של יורשי הכתר וסדר הקדימות שלהם יכולים להיקבע על ידי חוקות, חוקים, חוקי השושלת או נוהג.
בעבר, סדר הירושה נכפה או זכה לחיזוק על ידי הכתרתו של יורש הכתר כמלך-שותף, עוד בימי חייו של המונרך השולט.
לדוגמה, הנרי, המלך הצעיר, שהוכתר עוד בעת שאביו, הנרי השני, מלך אנגליה, היה מלך, אך מת לפני אביו.
אצל העמים הגאלים היה היורש נבחר מבין הגברים המוכשרים לכך מקרב המשפחה המלכותית.
מונרכיות שונות משתמשות בנוסחאות שונות כדי להגדיר את סדר הירושה.
מונרכיות העוברות בירושה השתמשו במגוון של שיטות לחשב את סדר הירושה של מועמדים לרשת את הכתר על פי קרבת דם או קרבת נישואין.
היתרון של שיטות אלו התבסס על כך שהיורש בכוח יכול היה לקבל מראשית חייו הכשרה כהכנה לחייו כמלך.
שיטות אלו גם הגבירו את היציבות הפוליטית על ידי מיסוד ציפיות ברורות בנוגע לרצף השליטים ובכך הפחיתו את האפשרויות של תחרות על השלטון ותיעלו את פעילותם של בניו הצעירים של השליט לכיוונים חיוביים.
למונרכיות מסוימות היו תהליכי בחירה מיוחדים לזהות השליט, במיוחד עם עלייתה לשלטון של שושלת חדשה.
בתקופת הקיסרות הראשונה בצרפת, מוסדה זכות בכורה לזכרים מבין יורשיו של נפוליאון בונפרטה, אך במקרה של אי ההצלחה בהעמדת צאצאים זכרים, התאפשר לקיסר לבחור מי מבין אחיו או אחייניו יירש את כתרו.
ממלכת איטליה הנפוליאונית הגדירה את בנו השני של נפוליאון כיורש בכוח לכתר, אך בהיעדר יורש כזה, היא אפשרה לבנו החורג, אז'ן דה בוארנה, לרשת את הכתר, למרות שלא היו לו קשרי דם עם בית בונפרטה.
ממלכת סרביה הייתה מונרכיה העוברת בירושה לזכרים צאצאי הנסיך אלכסנדר הראשון, אך עם קטיעתו של סדר הירושה, יכול היה המונרך השולט לבחור יורש מבין קרובי משפחתו ממין זכר מבית קאראג'ורג'ביץ'.
ברומניה, עם קטיעתו של סדר הירושה הזכרי מצאצאיו של קרול הראשון, קבעה החוקה שצאצאיו של אחיו, לאופולד, נסיך הוהנצולרן, יירשו את הכתר, ובהיעדר יורש מקרבם, יעלה למלוכה נסיך משושלת מערב אירופאית שייבחר על ידי המלך והפרלמנט.
בניגוד לכך, ממלכות אירופאיות וותיקות נטו להסתמך על קריטריונים לירושה שעל פיהם עלו למלוכה יורשים של מלכים קודמים על פי כללים ברורים ששורשיהם היו נטועים בחוק או מסורת זו או אחרת.
במסגרת הכלל של העדפת הבן הבכור (או ליתר דיוק, העדפת הבן הזכר הבכור), בנו הבכור של המונרך וצאצאיו הם בעלי זכות הקדימה על פני אחיהם, אחיותיהם וצאצאיהם.
הבן הבכור מקבל זכות קדימה על פני אחיו הצעירים, אך לכל הבנים הזכרים יש זכות קדימה בסדר הירושה על פני הבנות.
ילדים מייצגים את הוריהם, במקרה שאלה נפטרו, ולסדר הירושה הבכיר יש קדימות על פני זה הזוטר, וזאת בסדר עדיפות פנימי בכל מגדר.
זכות הירושה שייכת לבנו הבכור של המונרך המכהן ולאחר מכן לבנו הבכור.
שיטה זו נהוגה בספרד ובמונקו, ועד ל-2011 הייתה שיטה זו נהוגה בממלכות חבר העמים הבריטי.
פייף או תוארי אצולה פעלו גם הם על פי שיטה זו, אך הבנות קיבלו שוויון זכויות בסדר הירושה, לפחות בנוהג הבריטי המודרני.
מצב זה יכול היה להתרחש על תנאי במה שהיה קרוי "השהיה" (Abeyance).
בימי הביניים, היישום המעשי של תנאי זה היה תלוי בנוהג המקומי.
זכותן של נשים לרשת את האחוזות יושמה למעשה על ידי בני זוגן (Jure uxoris) או על ידי בניהן (Jure matris).
כלל העדפת הצאצא הבכור הוא חוק שעל פיו הצאצא הבכור של הריבון יורש את כסאו ללא קשר למינו ונקבות (וצאצאיהן) נהנות מאותם זכויות בסדר הירושה כמו הזכרים.
באוקטובר 2011 הוסכם שכלל העדפת הילד הבכור ייושם בממלכות חבר העמים הבריטי החל מתאריך עתידי.
במרץ 2015 הושלם תהליך החקיקה על ידי הפרלמנטים של כל ממלכות חבר העמים.
חוק הירושה האגנאטית היה רווח ברובה של אירופה מאז תקופות קדומות.
חוק זה הגביל את הירושה רק לצאצאי המונרך המכהן או למונרך קודם שהשתייכו לקו הירושה הזכרי בלבד.
יורשים מקו הירושה הנקבי היו זכאים לרשת את המלוכה רק במקרה שלא נותר בחיים אף יורש בכוח מקו הירושה הזכרי.
על פי שיטה זו, סדר הירושה מתחיל מהיורשים ממין זכר מכל ענפי השושלת ורק עם הכחדתו של קו זכרי זה, מתאפשרת הורשת המלוכה לנקבות.
המונרכיה האחרונה שפעלה עד לאחרונה על פי שיטה זו היא הדוכסות של לוקסמבורג, שב-2011 חוקקה חוק ירושה שיהיה שוויוני לזכרים ולנקבות.
ממלכות שפעלו על פי שיטה זו קודם לכן היו אוסטריה (מאוחר יותר האימפריה האוסטרו-הונגרית), ממלכת בוואריה, ממלכת הנובר, וירטמברג, האימפריה הרוסית, ממלכת סקסוניה, ממלכת טוסקנה וממלכת שתי הסיציליות.
במקרה של אישה שעלתה לכס המלוכה, היא לא הייתה בהכרח היורשת הבכירה על פי משפט הבכורה, אלא בדרך כלל קרובת המשפחה הקרובה ביותר למלך הזכר האחרון.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בירושתו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שירש את דוכסות שלזוויג-הולשטיין מאמו, עקב מותו ללא צאצאים של דודו.
דוגמאות נוספות הן: מריה תרזה (למרות שזכות הירושה שלה אושרה כתוצאה מניצחונה במלחמת הירושה האוסטרית), מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, אן מברטאן, מריה ולדימירובנה רומנובה וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, שעלה לכס המלוכה בזכות אשתו לואיז, נסיכת הסן-קאסל לאחר היכחדותו של הקו הזכרי לבית אולדנבורג.
החוק הסאלי, שבמרכזו עמדה שיטת הירושה האגנאטית, הגביל את מגוון היורשים הפוטנציאליים לזכרים והדיר את הנקבות של השושלת ואת צאצאיהן.
החוק הסאלי היה תקף בבתי המלוכה של אלבניה, צרפת, ממלכת איטליה, ממלכת רומניה, ממלכת יוגוסלביה, פרוסיה והקיסרות הגרמנית.
כיום החוק מיושם רק בבית המלוכה של ליכטנשטיין.
ב-1830 בספרד, השאלה אם יש ליישם את החוק הסאלי עמדה במרכזה של המחלוקת על ירושתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד על ידי בתו איזבלה או על ידי אחיו האינפנטה קרלוס.
מחלוקת זו הובילה לפרוץ שורה של מלחמות אזרחים וליצירתה של שושלת טוענים לכתר יריבה הקיימת עד ימינו.
שיטת התורנות (Rota, מונח שמקורו מהמילה בשפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה שפרושה "סולם" או "גרם מדרגות"), הייתה שיטת ירושה שהייתה נהוגה (אם כי לא בצורה מושלמת) ברוס של קייב ומאוחר יותר בנסיכות מוסקבה.
על פי שיטה זו, המלוכה הועברה לא באופן ליניארי מאב לבנו אלא באופן רוחבי מאח לאח (בדרך כלל עד האח הרביעי) ולאחר מכן לבנו הבכור של הבכור מבין בני הדור הקודם שישבו על כס המלכות.
מייסד השיטה היה יארוסלאב הראשון, נסיך קייב (יארוסלאב החכם), ששלושת בניו מלכו אחריו זה אחר זה.
כיום נהוגה שיטה זו בערב הסעודית.
סדר הירושה יכול להיקבע על ידי מינוי.
בין אם על ידי המונרך המכהן או על ידי גוף בוחר שממנה את היורש או מרכיב רשימת יורשים עוד לפני שכס המלוכה מתפנה.
מונרכיה יכולה גם להיות נבחרת, למרות שתהליך זה מתבצע רק לאחר שכס המלוכה מתפנה.