tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרדיננד קרל יוזף נולד ב-25 באפריל 1781 במילאנו לפרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, מושל מילאנו ובנה של מריה תרזה, ולמריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה, בתם של ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ומריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה.
פרדיננד קרל יוזף למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, ולאחר מכן התגייס לצבא הקיסרי.
במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית בשנת 1805, היה פרדיננד ראש מטהו של גנרל קרל מאק פון לייבריך, ולאחר התבוסה בקרב אולם, שבו נכנע גנרל מאק פון לייבריך, הצליח פרדיננד להימלט עם כ-2,000 פרשים לבוהמיה, שם הוא פיקד על הכוחות האוסטרים וגייס את המיליציה המקומית.
לאחר מכן יצא פרדיננד עם כ-9,000 חיילים לעבר איגלאו, שם הצליח לעכב את הדיוויזיה הבווארית של הנסיך קרל פיליפ פון ורדה, ובכך מנע ממנו להצטרף לקרב אוסטרליץ.
במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית בשנת 1809, פיקד פרדיננד על צבא אוסטרי שמנה 36,000 חיילים.
באפריל הוא פלש לדוכסות ורשה בתקווה לעודד התקוממות מקומית נגד נפוליאון, אך הפולנים התאוששו תחת פיקודו של הנסיך יוזף פוניאטובסקי, ופרדיננד הובס בקרב רז'ין.
למרות התבוסה הוא הצליח לכבוש את ורשה, אולם ביוני נאלץ פרדיננד לסגת מוורשה, ואף לוותר על קרקוב ועל גליציה.
במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית בשנת 1815, פיקד פרדיננד על שתי דיוויזיות מילואים אוסטריות, ובשנת 1816 מונה למפקד צבאי בהונגריה.
בשנת 1830 התמנה פרדיננד למושל הצבאי והאזרחי של גליציה, ועבר לגור בלבוב, ולאחר מהפכות 1848 הוא התגורר בעיקר באיטליה.
פרדיננד מעולם לא התחתן, וב-5 בנובמבר 1850 הוא מת בעיר אלטמינסטר על יד גמונדן שבאוסטריה.
פרדיננד צ'טלוש (בסלובקית: Ferdinand Čatloš; 7 באוקטובר 1895 - 16 בדצמבר 1972) היה קצין ופוליטיקאי סלובקי.
צ'טלוש נולד ב-7 באוקטובר 1895 בליפטובסקי פטר, שהייתה חלק מממלכת הונגריה בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית, והיה הבכור מבין עשרת אחיו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא האוסטרו-הונגרי, במהלך הקרבות באזור טרנופול הוא נפל בשבי הרוסי (יש הטוענים שעבר צד מיוזמתו).
בעת שהותו בשבי הוא הצטרף ללגיון הצ'כוסלובקי ברוסיה.
לחם לצד הרוסים במלחמת העולם הראשונה ובהמשך, יחד עם הלגיון, לחם לצד הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה.
הוא שירת בצבא צ'כוסלובקיה, בשנת 1938 קודם לדרגת לוטננט קולונל (ובכך היה אחד משני הקצינים הסלובקים הבכירים ביותר בצבא צ'כוסלובקיה).
לאחר ועידת מינכן הכריזה סלובקיה על עצמאותה, והוקמה הרפובליקה הסלובקית.
צ'טלוש מונה למפקד הצבא הסלובקי, ופיקד עליו במהלך המלחמה ההונגרית-סלובקית.
לאורך כל הקריירה שלו בממשלת הרפובליקה הסלובקית, הוא שימש כשר ההגנה.
בנוסף, היה צ'טלוש גם מפקדה של ארמיית ברנולאק במהלך הפלישה לפולין ובמהלך מבצע ברברוסה, ואף קיבל מהיטלר את עיטור צלב הברזל.
בשנת 1944, לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, הוא ניהל משא ומתן חשאי עם ברית המועצות על מעבר סלובקיה לצד בעלות הברית, בתקווה שסלובקיה תכריז מיד מלחמה על הונגריה, ותוכל להשיב לעצמה את השטח אותו איבדה בבוררות וינה הראשונה, אולם תוכניותיו נכשלו בשל המרד הסלובקי והכיבוש הגרמני שבא בעקבותיו.
לאחר המלחמה הוא נכלא במשך שלוש שנים במוסקבה, ושוחרר רק בשנת 1948. צ'טלוש בילה את שארית חייו כפקיד רגיל במרטין, וב-16 בדצמבר 1972 הוא מת בביתו.
פרדיננד קראפטיאן (בארמנית: Ֆերդինանդ Կարապետյանը; נולד ב-19 בדצמבר 1992) הוא ג'ודוקא ארמני המתחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג, אלוף אירופה (2018).
באפריל 2016, קראפטיאן זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות בינלאומית לבוגרים, מדליית ארד בגראנד פרי סמסון בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
בשנת 2017 הוא זכה במדליית ארד מטורניר 'European Open Minsk' ובשתי מדליות ארד בתחרויות מסוג 'European Cup' שנערכו אורנבורג ודוברובניק.
בשנת 2018 עשה את הפריצה כאשר זכה באליפות אירופה ובשתי מדליות מתחרויות גראנד סלאם.
בפברואר זכה במדליית ארד בגראנד סלאם דיסלדורף ובמרץ במדליית כסף בגראנד סלאם יקטרינבורג.
ב-27 באפריל קראפטיאן השתתף באליפות אירופה שנערכה בתל אביב וזכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג כאשר ניצח את כל הקרבות באיפון.
בקרב הראשון הוא ניצח את רגימנטס ריבינאס הליטאי, בשמינית הגמר ניצח את אוסקר פרטלסון האסטוני וברבע הגמר הוא ניצח את ארטם קומולה האוקראיני.
בחצי הגמר ניצח את טומי מסיאס השוודי ובגמר גבר על אלוף אירופה המכהן הידאייט היידרוב האזרי שסירב ללחוץ את ידו בסיום הקרב.
באולימפיאדת טוקיו 2020 הודח בסיבוב השני לאחר הפסד בווזארי לזנסאי סמאגולוב מקזחסטן.
תל אביב 2018: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג
גראנד פרי סמסון 2016: מדליית ארד
גראנד סלאם יקטרינבורג 2018: מדליית כסף
גראנד פרי תל אביב 2020: מדליית כסף
גראנד סלאם טשקנט 2021: מדליית ארד
פרדיננד קינגסלי הוא שחקן ומוזיקאי אנגלי, הידוע מהופעתו בתפקיד צ'ארלס אלמה פרנקטלי בסדרת הדרמה הביוגרפית "ויקטוריה" של רשת ITV.
קינגסלי נולד בלימינגטון ספא שבווריקשייר.
הוא בנם של השחקן בן קינגסלי ובמאית התיאטרון אליסון סאטקליף.
קינגסלי למד בבית הספר ווריק ובבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בתיאטרון שיחק קינגסלי במחזות "טרוילוס וקרסידה" ו"איולף הקטן" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית.
בשנים 2010 ו-2011 גילם את רוזנקרנץ בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "המלט".
על תפקיד זה זכה בפרס איאן צ'ארלסון לשנת 2010. עוד גילם את פייאקס במחזה "Welcome to Thebes".
ב-2007 גילם קינגסלי את דמותו של אמברוסינוס הצעיר בקטעי פלשבק של הדמות אמברוסינוס, אותה גילם אביו בן קינגסלי.
הוא שיחק בתפקיד אלברט אורייה בסרט הדוקומנטרי "Vincent Van Gogh: Painted With Words" של ה-BBC.".
ב-2012 הופיע בתפקיד בושי בסרט הטלוויזיה "ריצ'רד השני" כחלק מהסדרה "הכתר החלול" המבוססת על מחזות שייקספיריים.
באוגוסט 2012 שיחק בתפקיד כפול של ישו ואלוהים בהפקה של המחזות "York Mystery Plays".
ב-2013 הופיע בתפקיד הרוצח היהודי האנרכיסט ג'ושואה בלום בסדרת הדרמה התקופתית "ריפר סטריט".
עוד השתתף בתפקיד אורח בפרק "Elephants Can Remember" בסדרה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי, ובסרט "The Whale" של ה-BBC בתפקיד אובד הנדריקס.
ב-2014 הופיע קינגסלי בסרט הקולנוע "דרקולה: ההתחלה" בתפקיד חמזה ביי.
באביב 2013 כיכב קינגסלי בסרט קצר "Dance in Colour" של להקת The Crookes.
ב-2016 החל לגלם את דמותו של הטבח האיטלקי-בריטי צ'ארלס אלמה פרנקטלי בסדרת הדרמה "ויקטוריה" של רשת ITV.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2007 הלגיון האחרון The Last Legion אמברוסינוס הצעיר2014 דרקולה: ההתחלה Dracula Untold חמזה ביי Heard מלצר סרט קצר 2020 מאנק Mank אירווינג תלברג
פרדיננד פורצינטי (; 6 בפברואר 1839 – 5 במאי 1909) היה קצין צרפתי, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
פורצינטי נולד במרסיי ב-6 בפברואר 1839, אביו היה בנאי יליד איטליה.
ב-1857 הוא התגייס לצבא צרפת והוצב בלגיון הזרים.
בשנת 1860 הוא הועלה לדרגת סרג'נט-מז'ור, וב-1865 הוא הועלה לדרגת לוטננט משנה.
הוא לחם במלחמת אוסטריה-סרדיניה ולאחר מכן השתתף ב.
ב-1871 הוא הועלה לדרגת קפטן, ובהמשך נשלח לאלג'יריה ומונה למפקד בתי הכלא הצבאיים שם.
ב-15 באוקטובר 1890 הוא מונה למפקד בית הסוהר שרש-מידי.
ב-15 באוקטובר 1894 הובא לאחריותו של פוריצנטי אסיר מיוחד: אלפרד דרייפוס הנחשד בריגול.
בכלא, דרייפוס נחקר בקשיחות בידי ארמאן די פאטי דה קלאם מה שגרם לכך שבריאותו הנפשית התערערה כליל, והוא שקע בהתקפי דיכאון, או לחלופין בהתקפי זעם שבהם היה משליך כל מה שבהישג יד ואף פוגע בעצמו.
בלילות שמעו אותו הסוהרים צוחק לעצמו צחוק מטורף.
פוריצנטי פקפק מלכתחילה בהאשמתו של דרייפוס, והיה היחיד שגילה כלפיו יחס אנושי.
הוא בא לבקר אותו ולעודד אותו, ולא הרשה לפאטי להגזים בחקירותיו.
ב-27 באוקטובר הוא פנה אל הרמטכ"ל בואדפר וטען שדרייפוס קרוב לטירוף.
בואדפר הרשה לו לקחת את דרייפוס לרופא הכלא, וזה רשם לו כדורי הרגעה.
בהמשך, עתר פורצינטי יחד עם אשתו של דרייפוס, לוסי דרייפוס, למושל הצבאי של פריז פליקס גוסטב סוסייה, וביקש לאפשר להם להיפגש.
סוסייה הסכים, בתנאי שהפגישות יערכו באחריותו הבלעדית של פורצינטי.
פורצינטי אפשר להם להיפגש בפרטיות בלשכתו, לשוחח ארוכות ואף להתחבק.
דרייפוס טען לימים כי "כל האוצרות של טוב לב מצאו את ביטוים בסוהר זה".
לאחר שדרייפוס נשפט ונשלח לאי השדים, נעשה פורצינטי לאחד מראשוני הלוחמים למען זיכויו.
הוא נפגש עם אחיו מתייה דרייפוס וסיפק לו מידע חשוב.
עדותו סייעה בין היתר להפריך את עדותו של שארל לברן-רנו אשר טען שדרייפוס התוודה בפניו על אשמתו.
בשל כך, העיתונות הלאומנית והאנטישמית הוקיעה אותו ותיארה אותו כאיטלקי וכיהודי למחצה.
ב-16 בנובמבר 1897 הוא סולק מהצבא לאחר שנחשף שנפגש בחשאי עם עיתונאי ומסר לו מידע.
הוא עזב את צרפת ועקר למונטה קרלו.
יואכים פרדיננד ריצ'רדט (Joachim Ferdinand Richardt; 10 באפריל 1819 – 29 באוקטובר 1895) אמן דני אמריקני.
בדנמרק הוא ידוע בליתוגרפיות של בתי אחוזה, ובארצות הברית בזכות ציורי מפלי הניאגרה ונופים אחרים.
הוא משתייך לאסכולת נהר ההדסון.
פרדיננד ריצ'רדט, בנם של יוהאן יואכים ריצ'רדט וג'והן פרדריק נאה בושה, נולד בצפון קופנהגן בשנת 1819. אביו ניהל את הפונדק בחברה במפעל ברדה.
בשנת 1832 המשפחה עברה להתגורר בעיר סמוכה להפעיל את הפונדק במפעל הנייר שם.
בשנת 1839 הם עברו לקופנהגן.
פרדיננד הפך לזמן קצר לחניך של נגר בשנת 1835, אך עד מהרה החליט על קריירה באמנות, בעקבות אחיו קרל.
בשנת 1836 למד פרדיננד באקדמיה המלכותית הדנית אצל האדריכל והמעצב גוסטב פרידריך הץ', הצייר ההיסטורי ג'יי לונד והפסל הקלאסי ברטל ת'ורוולדסן.
ריצ'רדט זכה במדליות של האקדמיה בשנת 1839 ו -1840.
בשנת 1847 הוא קיבל קצבה של חמש שנים מהכתר, בתנאי שיעביר שרטוט אדריכלי וציור אחד של נוף בכל שנה לאוסף המלכותי.
הוא החזיק סטודיו בעיר ניו יורק, בעת שנסע בקיץ למפלי הניאגרה וליעדים שונים ממזרח לנהר מיסיסיפי.
בשנת 1872 ו- 1873 מכר ריצ'רדט רבים מציוריו והליתוגרפיות שהצטברו לפני שהיגר לארצות הברית עם משפחתו.
הם התגוררו תחילה בעיירה ליד מפלי הניאגרה, שם ייצר האמן שוב בדים המתארים את המפל הגדול והסביבה.
בשנת 1875 הם עברו לסן פרנסיסקו, ולבסוף בשנת 1876 לאוקלנד.
במשך עשרים שנות חייו הנותרים היה ריצ'רדט פעיל כצייר נופי קליפורניה בעיקר באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
הוא הציג ומכר את עבודותיו בסן פרנסיסקו עד לפחות שנת 1887. במקביל לימד רישום באופן פרטי.
ריצ'רדט יצר מאות ציורי שמן, בעיקר של נופים, טירות, אחוזות ואטרקציות תיירותיות שונות.
הוא היה צייר מוכר עוד בחייו.
ציוריו מוחזקים ומוצגים על ידי מוזיאונים ומוסדות ציבור אחרים בארצות הברית ובדנמרק; שניים תלויים בבית הלבן, וושינגטון, די.סי.
משנות ה-40, עד ה-60, ריצ'רדט נסע בדנמרק ובשוודיה, ועשה רישומים רבים של בתי אחוזה.
אלה היו בליתוגרפיה עם מיטב הטכניקות של התקופה, ופורסמו יחד עם תיאורים של היסטוריונים ידועים במספר ספרים.
עבודות אלה היו פופולריות מאוד באותה תקופה, והם בעלי עניין היסטורי גדול.
ריצ'רדט צייר מספר עצום של תמונות מלבד אלה שפורסמו.
אלה שימשו כטיוטות למאות ציורי השמן שלו ולעבודות דפוס אחרות.
עם מותו, יותר מ-1,000 רישומים דנים ואמריקאים הועברו לבתו, ובהמשך לבנו החורג.
הרישומים נחשבו לאבודים, עד שנות התשעים כאשר החוקרת והיסטוריונית התרבות האמריקנית מלינדה יאנג סטיוארט איתרה אותם ברשותה של ג'סטין ואן המרט קלר, נכדתו של בן החורג של ריצ'רדט.
למעלה מ -500 מהרישומים המקוריים עליהם התבססו ציוריו והליתוגרפיות של ריצ'רדט, נשמרים בארכיונים הלאומיים של דנמרק, מתנת נכדתו של האמן.
רישומים אחרים נמצאים במוזיאון אוקלנד בקליפורניה ובעוד מקומות.
בשנת 2003 שוחזרו יותר ממאה מהציורים שנמצאו, יחד עם יצירות אחרות של ריצ'רדט בספר האחוזות הדניות ואמריקה.
עותק של ספר זה הוצג במתנה על ידי אשת ראש הממשלה הדני לגברת הראשונה האמריקאית כאשר הגיעה לקופנהגן בביקור רשמי.
בשנת 2007 הוצגו 55 מהציורים האמריקאים של ריצ'רדט במכון לאמנויות מונסון-ויליאמס-פרוקטור שפרסם קטלוג.
התערוכה נדדה מאוחר יותר למוזיאון הגרנד ראפידס לאמנות בו היא הוצגה במהלך קיץ 2008.
לאחר שחזר לדנמרק, ריצ'רדט נישא בשנת 1862 לאלמנה סופיה שניידר ניין לינמן (1831–1888) .
משנת 1863 הם חיו תקופה באנגליה.
בפברואר 1864, המלכה ויקטוריה הזמינה את ריצ'רדט להציג את עבודות האמנות שלו בטירת ווינדזור.
במותו בשנת 1895 השאיר אחריו בת ובן חורג.
פרדיננד פון קלר היה צייר ז'אנר וצייר היסטוריה גרמני.
הוא נולד בקרלסרוהה למשפחתו של מהנדס אזרחי.
בשנת 1857, כשהיה בן חמש עשרה, קיבל אביו חוזה לתכנון גשרים, כבישים וסכרים בברזיל.
פרדיננד ואחיו פרנץ הצטרפו אליו לנסיעה.
במהלך שהות של ארבע שנים הוא הצליח ללמד את עצמו ציור על ידי רישום הנוף הטרופי.
זמן קצר לאחר שובם הוא נרשם לאקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות בקרלסרוהה, שם למד אצל יוהאן וילהלם שירמר, לשעבר מנהל האקדמיה.
לאחר מותו של שירמר, למד אצל לודוויג דה קודה.
עם זאת, הוא לא היה מרוצה מהאקדמיה ולקח שיעורים פרטיים בסטודיו של הנס קנון.
בעקבות זאת, בשנת 1866 וב־1867, ערך טיול לימוד לשווייץ וצרפת.
את ההכרה הראשונה שלו הוא השיג בציורו "מותו של פיליפ השני" בתערוכה הבינלאומית בפריז.
בשנים 1867–1869 התגורר ברומא, שם הכיר את אנסלם פויירבך וחלק עמו סטודיו משותף.
בשנת 1870 הוא הפך למורה לציור פורטרטים והיסטוריה באקדמיה בקרלסרוהה ומונה לפרופסור בשנת 1873. בשנים 1880 עד 1913 שימש כמנהל.
לותר פון זיבאך היה בין תלמידיו.
בנוסף לציוריו הקבועים, הוא סיפק קישוטים דקורטיביים ותפאורות לתיאטרון הלאומי של באדן בקרלסרוהה ולזמפר-אופרה בדרזדן.
הקישוטים שלו לאולם המלך קרל במוזיאון הממלכתי של וירטמברג מצאו חן בעיני המלך עד שהעניק לקלר תואר אצולה.
פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, הזמין אותו לצייר את "ההיסטוריה של באדן", המוצגת כעת ב"סטטליך-קונסטללה" באדן-באדן.
בקנה מידה קטן יותר, התחריטים שלו שימשו לאיור בספרים רבים.
הוא נפטר בשנת 1922 בבאדן-באדן.
רחוב בקרלסרוהה נקרא על שמו בשנת 1964.
פרדיננד פרביסט (בפלמית:; 9 באוקטובר 1623 - 28 בינואר 1688) היה מיסיונר ישועי פלמי, מתמטיקאי ואסטרונום שפעל במאה ה-17 בסין והיה רב השפעה בחצרו של הקיסר קאנגשי.(שושלת צ'ינג).
בנה בביג'ינג מצפה כוכבים ומיכשור מדידה לקביעת לוח השנה בסין.
תרגם את כתבי אוקלידס לשפה המנצ'ורית, שרטט את מפת עולם, והיה הראשון שבנה דגם של כלי רכב מונע באמצעות מנוע קיטור.
כונה בסינית נאן חואיז'ן ( (南懷仁)- בפין-יין: Nan Huairen).
פרדיננד פרביסט נולד בעיירה פיטם (Pittem) בפלנדריה, כיום בבלגיה, לג'ודקוס (Judocus) פרביסט (נודע גם בשמו ג'וס - Joos), ולאשתו אן ואן הקה (Ann Van Hecke).
אביו של פרדיננד היה מנהל אחוזה וגובה מס בשרותו של אציל ובעל אדמות ספרדי ממדריד.
פרדיננד היה הרביעי מבין שבעת הילדים במשפחת פרביסט.
ילדותו עברה תוך כדי מלחמת שלושים השנים, כשצבאות צרפת וכוחות הולנדים נלחמו בשליטיה הספרדים של פלנדריה.
הוא למד בבית הספר יסודי בכפר בו הכומר המקומי ושמש הכנסייה שימשו מוריו.
אביו היה מנכבדי הכפר והרבה לצאת לנסיעות עסקים לברוז' הסמוכה, לגנט, ולבריסל.
בשנת 1635, בהגיעו לגיל שתים-עשרה, החל ללמוד בבית ספר שני בברוז' הרחוקה כ-25 ק"מ מכפר הולדתו.
לבית הספר בברוז' הגיע כבר עם ידע על ספרים, מפות וארצות רחוקות.
באותה שנה פלשו צבאות צרפת והולנד לשטחים שבשליטת ספרד מדרום להולנד (כיום בלגיה) וצרו על העיר לוון.
פרביסט למד בברוז' עד שנת 1636 והמשיך ללמוד ארבע שנים נוספות בקולג' ישועי בעיר קורטרייק, שם פרסם פואמה ארוכה בלטינית על לידת ישו ('carmen genethliacum').
הוא סיים את לימודיו בקורטרייק בשנת 1640 וב-7 בינואר 1641 נרשם ללימודים גבוהים במדעי הרוח במכללת "לילי" שבאוניברסיטת לוון.
ואולם לאחר קבלתו למסדר הישועי ב-2 בספטמבר 1641, עזב את המכללה והצטרף להכשרה הישועית בעיר מכלן שם שהה שנתיים.
כבר בשנה הראשונה להכשרתו במסדר ביקש לצאת לשליחות מיסיונרית, אולם בקשתו נדחתה.
עם סיום לימודיו שם הושבע למסדר ב-4 בספטמבר 1643 ונשלח חזרה למכללה בלוון בה למד במשך שנתיים מתמטיקה ופילוסופיה.
לאחר שסיים את לימודיו נשלח פרביסט לשמש כמורה בקולג' הישועי בעיר קורטרייק.
בינואר 1645 ביקש פרביסט לצאת לשליחות מיסיונרית באמריקה, בקשתו נדחתה שוב, והוא הגיש בקשה נוספת בפברואר 1647 שנדחתה גם היא.
לבסוף, לאחר בקשה נוספת, שאושרה במאי 1647, הוא יועד למיסיון במקסיקו.
פרביסט יצא לקדיס בספרד כדי להפליג ממנה לאמריקה, אך השלטונות הספרדיים אסרו את יציאתו בטענה שיש די והותר מיסיונרים במקסיקו.
משנת 1648 עד שנת 1652 הוא לימד יוונית ולטינית בקולג' הישועי בבריסל, שם עמד בראש תחום השירה והרטוריקה במכללה וייתכן שגם הורה לטינית בבית הספר של הארמון.
לאחר פניותיו הרבות לראשי המסדר, נשלח מבריסל לרומא (לאוניברסיטה האפיפיורית - Pontifical Georgian College) ללימודי תאולוגיה, אסטרונומיה ומתמטיקה ושהה שם בשנה האקדמית 1652–1653. בתום שנת הלימודים ברומא אושרה מועמדותו למיסיון בגרנדה החדשה – כיום קולומביה, אך עד למועד יציאתו נדרש להמשיך בלימודי תאולוגיה בקולג' בסביליה.
הוא הוסמך לכמורה והשלים את תואר הדוקטור בסביליה באפריל 1655.בעת שהותו בסביליה חזרו הספרדים ואסרו עליו לצאת למיסיון בטריטוריה הנמצאת בשליטתם.
אחר שהגן על עבודת הדוקטורט שלו, באפריל 1655, עזב את ספרד ויצא לאיטליה כדי לעתור בפני הנהגת המסדר לאשר לו לצאת לשליחות מיסיונרית.
באופן מפתיע, בדרכו לרומא הוא שינה את יעד השליחות בנוסח בקשתו, ובמקום אמריקה ואיי הודו המערביים, ביקש לצאת למזרח, להודו או לסין.
ייתכן ועשה זאת בעקבות מידע מבלגיה אודות התארגנות משלחת מיסיונרית למזרח בהנהגתו של הכומר הישועי מרטינו מרטיני.
בקשתו להצטרף למשלחת לסין אושרה, והוא נסע לגנואה, במחצית השנייה של שנת 1655, במטרה להשלים את לימודיו במתמטיקה, ושהה שם עד 8 בינואר 1656. שליטה במתמטיקה הייתה תנאי חשוב להצלחת שליחות מיסיונרית בסין.
בפברואר 1656 עזב פרביסט את גנואה, והגיע באביב אותה שנה, בחברת מרטינו מרטיני, לליסבון, שם התעתדו להצטרף למסען של ספינות הארמדה הפורטוגזית להודו (carreira da India).
אולם הם איחרו את המועד, ובהגיעם לליסבון הספינות כבר הפליגו לדרכן.
בעודו ממתין להזדמנות הפלגה נוספת שימש פרביסט ככומר בליסבון ולאחר מכן, בתחילת קיץ 1656, נקרא ללמד מתמטיקה במכללה הישועית בקוימברה, שם שהה כ-8 חדשים.
ב-4 באפריל 1657 הצליח לעלות על ספינה שהפליגה לגואה (הודו), בחברת 37 מיסיונרים נוספים, מהם 17 מחבורתו של מריטינו מרטיני.
לאחר 7 חודשי מסע מפרך, מרובה תלאות וסכנות (רבים מהמיסיונרים מתו בדרך), באוקטובר 1657, הגיעה הספינה לגואה.
הקבוצה שנועדה לסין המתינה שם עד ינואר 1658, אז הפליגו למקאו לשם הגיעו ב-17 ביוני.
פרביסט המתין במקאו לאישור כניסה לסין היבשתית בעת שהחלים מתלאות מסעו, התחזק פיזית ולמד סינית.
באביב 1659 ניתן אישור כניסה ל-14 מיסיונרים ובהם פרביסט והוא הגיע לסין ביולי 1659, ככל הנראה עם מרטינו מרטיני.
פרביסט נשלח לעבודת המיסיון בעיר שיאן במחוז שאאנשי.
המוניטין של פרביסט כמתמטיקאי מבריק התפרסם כבר מימיו כמרצה בקוימברה שבפורטוגל, והופץ בסין באמצעות כמרים של המסדר הישועי.
במאי 1660 נקרא פרביסט להתייצב בפני הקיסר בהמלצתו של האסטרונום, הישועי הגרמני, אדם שאל פון-בל (Adam Schall von Bell), ששימש כראש הלשכה האסטרונומית האימפריאלית בבייג'ינג מאז שנת 1644. שאל ביקש לחנוך את פרביסט כעוזרו ומאוחר יותר כמחליפו בראש הלשכה.
בעקבות הצו הקיסרי, ולמורת רוחו, עזב פרביסט את שיאן והגיע לבייג'ינג ב-6 ביוני 1660. בתקופה זו היה שאל ביחסים מצוינים עם הקיסר שונזי (Shunzhi - שושלת צ'ינג) ובעל סמכויות משמעותיות בחצר.
בשנים הבאות חשף שאל את פרביסט למורכבות הטכנית ולתככים הפוליטיים הכרוכים בניהול הלשכה האסטרונומית.
שני המדענים הישועים נקשרו זה לזה הודות לשפתם המשותפת וקרבתם הלאומית.
בשנת 1661 פרסם פרביסט, במסגרת הלשכה, מסמך מדעי מפורט המוכיח את כישוריו בתחום האסטרונומיה ולוח השנה.
בשלב מוקדם זה של מעורבותו בלשכה האסטרונומית הוא הפגין כישרון יוצא דופן בתכנון ובניית מיכשור מדידה.
עד שנת 1664 הספיק פרביסט לתכנן על גבי 107 לוחות המכילים 117 שרטוטים, מצפה כוכבים חדש בשלמותו עבור בייג'ינג.
בניית המצפה החדש התעכבה עד לשנים 1669–1673. אחד ההעתקים של מכלול שרטוטים אלה מוצג כיום בספרייה הלאומית בבייג'ינג.
הוא הצטיין גם בתחומים נוספים בהנדסה בהתבססו על ידע אירופאי עדכני בתחום המכניקה, ועלה בכך על הישגיו של פטרונו, שאל.
קיימות עדויות על כך שפרביסט שכלל ושיפר מערכת מנופים שתוכננה על ידי שאל לצורך מבצע הנדסי להנפת פעמונים כבדים למגדל בבייג'ינג.
ככל שגברה הצלחתם של שאל ופרביסט במיזמים השונים והתחזקה השפעתם בחצר, התגברה גם התנגדותם של אסטרונומים ופקידי ממשל סינים למעורבות הזרים במוסדות השלטון ובייחוד בתהליך קביעת לוח השנה הסיני.
עם מותו של הקיסר שונזי, בשנת 1661, בעת שבנו יורשו היה עדיין רק בן 8, החל שינוי במעמדו של שאל אל מול השלטון, שהיה נתון כעת בידי 4 עוצרים מקרב השרים בחצר.
הטענות נגד שאל והישועים צברו תאוצה עד אשר בשנת 1664 הטיח בהם, יאנג גואנשיאן (Yang Guangxian), סופר קונפוציאני ואסטרונום בחצר הקיסר, שורה של האשמות החל מטעויות בחישוב לוח השנה ואירועים אסטרונומיים, הפצת דת שקרית, ועד האשמה במותו של הקיסר שונזי ובניסיון מרד.
כתוצאה מהאישומים שאל וכמרים ישועים נוספים נכלאו בתנאים קשים לקראת משפט.
בעת המאסר סבל שאל משבץ מוחי וכתוצאה מכך איבד את כושר הדיבור.
במהלך המשפט שהתנהל נגדו ונגד כמרים ישועים נוספים, אירופאים וסינים, ניסה פרביסט לטעון טענות הגנה, אך שליטתו בשפה הסינית לא הייתה מספקת באותה עת.
ב-15 באפריל 1665 גזר בית המשפט עונש מוות על שאל וכמרים נוספים.
למחרת גזר הדין התרחשה רעידת אדמה חזקה בצפון סין שפורשה כאות משמים ואזהרה כלפי בית המשפט.
גזר דינו של שאל הומתק והוא מת כעבור כשנה עקב התדרדרות בריאותו מאז מאסרו.
הכמרים הסינים שנשפטו יחד עם שאל הוצאו להורג.
לעומתם, פרביסט הורשה להישאר בבייג'ינג במאסר בית, ומספר כמרים ישועים ארופאים הוגלו מהעיר למקאו ולקנטון.
בעקבות ניצחונם של האסטרונומים הסינים מונה יאנג גואנשיאן לעמוד בראש הלשכה האסטרונומית האימפריאלית.
הוא ביטל את שיטות חישוב לוח השנה האירופאיות שהנהיג שאל והחזיר את השיטות הסיניות המסורתיות.
פרביסט הקדיש את הזמן בתקופת מאסרו למתמטיקה ולאסטרונומיה.
משנת 1667 החל יורש העצר הצעיר, קאנגשי, להתעניין באסטרונומיה ובשיטות לקביעת לוח השנה.
הוא הורה לערוך בדיקות השוואתיות בין תחזיותיהם של האסטרונומים הסינים לאלה המבוססות על שיטות אירופאיות.
לבדיקה הראשונה התבקשו האסטרונומים הסינים ופרביסט להציג מה יהיה מיקום השמש ביום המחרת.
יאנג גואנשיאן ניסה להתחמק מתשובה אך פרביסט הדגים לפני בכירים בארמון חישוב ומדידה מוצלחים.
האסטרונומים הסינים ניסו לערער על תוצאות המדידה ועל כן הורה קאנגשי על שני מבחני מדידות נוספים שגם בהם הוכחה עליונות שיטות החישוב הארופאיות.
בשנת 1668 ניתנה לפרביסט האפשרות להוכיח בפני חצר הקיסר את כישוריו כמתמטיקאי ואסטרונום.
הוא הצליח להוכיח טעויות בלוח השנה לשנת 1669 שהוכן על ידי הצוות הסיני שהוביל את לשכת האסטרונומיה מאז המשפט ולאחר מותו של שאל.
בשנת 1669 נוטל קאנגשי את רסן השלטון והופך לקיסר.
הוא קורא להשוואה נוספת בין שיטות החישוב של האסטרונומים הסינים למול אלה הארופאיות של הישועים.
הבדיקות, שנערכו בעזרת המיכשור במצפה הכוכבים הקיסרי, הוכיחו את דיוק עבודתו ומיומנותו של פרביסט.
כתוצאה מכך מונה פרביסט לראש הלשכה האסטרונומית וראש המועצה המתמטית (Mathematical Tribunal) במקום יאנג גואנשיאן, שהואשם בהפצת האשמות שוא נגד הישועים.
אחרוני הכמרים הישועים שוחררו ממקום גלותם בשנת 1671.
משנת 1670 ואילך התקדמה הקריירה של פרביסט בצעדים בטוחים.
הוא זכה להוקרה ולהערכה גוברת מצד הקיסר, ובמקביל התקדם במעלה ההיררכיה השלטונית וזכה לכבוד רב.
במסגרת תפקידו כמנהל הלשכה האסטרונומית (בתואר jili lifa) היה אחראי על קביעת לוח השנה הסיני ופרסומו הפומבי, ומתוך כך גם על חיזוי התופעות האסטרונומיות הצפויות כגון ליקויי חמה וירח.
כמו כן עסק בהוראת שיטות החישוב האסטרונומיות הנהוגות במערב והשימוש במכשירי המדידה המתקדמים, לצוות הלשכה האסטרונומית שמנה כמאתיים איש.
פעילות ההוראה התקיימה במסגרת אקדמיה בסגנון מערבי שפעלה ליד המכללה הישועית.
הודות לשליטתו בשפות רבות (מנצ'ורית, לטינית, גרמנית, הולנדית, ספרדית, איטלקית וטטרית), וכישוריו במתמטיקה, באסטרונומיה ובתחומי מדע נוספים הפך פרביסט למורה הקיסר, לימד פילוסופיה, מוזיקה, וגאומטריה, ותרגם למנצ'ורית שישה כרכים מכתבי אוקלידס.
ברבות השנים חשש פרביסט כי בעקבות העברת הידע הרב לעמיתיו הסינים, ייאבדו הכמרים הישועים את מעמדם הבכיר בתהליך קביעת לוח השנה הסיני.
ספר הוראות ההפעלה של המצפה הכולל שרטוטים מרהיבים, פורסם בעזרת שני מלומדים סינים בשנת 1673, ונחשב בשנים האחרונות כפריט אספנות יקר.
בשנת 1674 פרסם פרביסט בחסות הקיסר את מפת העולם שלו המורכבת משני חצאי כדור הארץ, וכוללת מידע גאוגרפי והיסטורי רב.
מספר מועט של העתקים של המפה שרדו.
אחד ההעתקים נמצא במוזיאון הנטריאן (Hunterian Museum) שבאוניברסיטת גלאזגו.
כמו כן שרדו מסמכים רבים שפרסם פרביסט במסגרת עבודתו במצפה, הכוללים לוחות שנה, תחזיות של ליקויי חמה, מפות שמיים ועוד.
פרסומיו בשפות הסינית, מנצ'ורית, מונגולית ולטינית מעידים על ההיקף הגדול של פעילותו.
בעקבות הישגיו ביישום טכנולוגיות חדישות מאירופה הוטלו על פרביסט, בפקודת הקיסר, מטלות הנדסיות חדשות רבות, מעבר לתחום אחריותו בלשכה האסטרונומית.
הוא בנה לחצר מד טמפרטורה, שעון שמש מתקדם והועסק ביציקת תותחים, שיפוץ גשרים, כריית תעלות השקיה ופילוס קרקעות.
במיזמים אלה עשה פרביסט שימוש נרחב בכלים מתקדמים (כגון כננות ומחרטות) ובידע מדעי מערבי בפיזיקה, מכניקה, אופטיקה, בליסטיקה ומדידות.
היה למעשה הראשון שהציג את המצאת הבורג בסין, והשתמש במנגנונני תמסורת בורגיים למכונות שונות שתכנן ובנה.
בשנת 1672 הציג פרביסט בפני הקיסר את אחד מרעיונתיו המדוברים ביותר גם בתקופה המודרנית - סוג של כלי רכב המונע על ידי מנוע קיטור.
הוא בנה מעין עגלה המונעת באמצעות טורבינת קיטור כדוגמת כדור איאולוס על פי עקרון הפעולה שטווה הרון מאלכסנדריה במאה הראשונה לספירה.
הרכב של פרביסט היה בעל חמישה גלגלים ומצויד במבער פחם מתחת לטורבינת הקיטור.
סילון קיטור שפרץ מהמנוע סובב כנפיים שהותקנו על גלגל בעל ציר אנכי.
בחלקו התחתון של הציר האנכי הותקנה תמסורת שסובבה את ציר הגלגלים הקדמיים של הרכב.
על הטורבינה הותקנה גם משרוקית קיטור שהשמיעה ציוצים כציפור שיר.
כלי רכב זה, הראשון המופעל באמצעות מנוע, נחשב כיום למימוש הראשון של רעיון המכונית.
עם זאת, סביר להניח שפרביסט היה מודע לפרסום משנת 1629 של כלי דומה, המונע עצמית על ידי מנוע קיטור, של מהנדס וארכיטקט איטלקי בשם ג'ובני בראנקה (Giovanni Branca 1571-1645).
פרביסט מצא עניין גם ברפואה, ואף כתב מאמר העוסק ב"אבן הנחש" (Lapis serpentinus - snake stone) – ששימשה לריפוי הכשות נחשים.
בשנת 1684 היה מעורב בעדכון אגף הרפואה בספרייה הישועית בבייג'ינג אשר הוזנח משנת 1630.
למרות עליונותן של שיטות המדידה האסטרונומיות וטכניקות החיזוי של פרביסט, הוא המשיך להיתקל בהתנגדות הנובעת ממניעים של גאווה לאומית ודבקות במסורת בקרב הלשכה האסטרונומית, כמו גם במשרד האימפריאלי האחראי על טקסי הפולחן (Libu).
במקביל לפעילותו ההנדסית חידש פרביסט את מפעל התרגום הישועי של כתבי אריסטו לסינית שהחל בשנת 1620 על ידי קודמיו.
מלומדים סינים מאקדמיית הנלין התנגדו להכללת הפילוסופיה האריסטוטלית בתוכנית הלימודים בסין ובלמו בכך את ניסיונותיו של פרביסט להחדיר למדינה עוד מהמחשבה והגישה המדעית המערבית.
בנוסף לכך נאלץ פרביסט להתגונן מפני ביקורת מערבית שהוטחה כלפיו באירופה ובסין על ידי הכמורה הישועית, וכן על ידי מוסדות מיסיונרים רבי עוצמה בוותיקן ובצרפת.
הוא התנהל בדיפלומטיות ובזהירות לנוכח הביקורת מהוותיקן בעוד האשמות מצד גורמים אחרים דרבנו אותו לפרסם תגובות מנומקות ומפורטות.
פרביסט הרבה בלימודי שפות (במכתב ששלח לצאר הרוסי אלכסיי מיכאלוביץ' בשנת 1676 הוא מונה כ-8 שפות בהן שלט).
הוא למד מנצ'ורית וחיבר מבוא ראשון מסוגו על יסודות השפה (Elementa Linguae Tartaricae).
לימוד המנצ'ורית מעיד על מאמציו להכין ולהכשיר את דור העתיד של המיסיונרים למשימות בסין.
במכתביו לראשי המסדר הישועי ברומא חזר פרביסט והדגיש את חשיבות הוראת יסודות הרפואה והשפה המנצ'ורית למועמדים למיסיון בסין, בשילוב עם לימודי מתמטיקה.
הוא הדגיש תמיד את חשיבות המתמטיקה לעבודת המיסיון ודרש לשפר את לימודי מקצוע זה במכללות המסדר הישועי ברחבי אירופה.
פרביסט חיבר ספר הדרכה לכמרים במיסיון הדן בדרכי החדרת הנצרות בסין, ובו הגן גם על שילוב מנהגים סיניים ושימוש בשפה הסינית בפולחן.
הייתה זו מעורבותו היחידה בפעילות מיסיונרית ישירה שכן כבר משנת 1670 הוא שוחרר ממטלות הקשורות למיסיון הישועי.
תרומתו למיסיון הייתה אסטרטגית בעיקרה – שירות נאמן לקיסר ושמירה על יחסי אמון עם הכתר, אשר סייעו למיסיונרים ברחבי הממלכה בעבודתם מול המושלים מקומיים.
בזכות מעמדו בחצר הקיסר הוא זכה להערכה רבה גם בקרב המסדרים הפרנציסקנים, הדומיניקנים והאוגוסטינים שכינו אותו "עמוד התווך של המיסיון" (לטינית "columen missionis").
בשנת 1677 מונה פרביסט למשרת ראש המיסיון הישועי בסין (vice provincial).
בתפקידו זה חיפש דרכים חדשות ומקוריות לסייע בהרחבת פעולות המיסיון.
הוא פנה במכתב לחברי המסדר באירופה וקרא להם לבוא לעזרת אחיהם בסין באמצעות שיגור מיסיונרים נוספים ובמשלוח אמצעים להקמת קהילות נוספות, ובתי ספר ברחבי סין.
הוא פעל להאצת תהליך הסמכת הכמרים הסינים, ואף חתר לקבל את אישור האפיפיור לניהול המיסות ופולחן הסקרמנטים בשפה הסינית.
במכתב מה-3 בבדצמבר 1681 משבח האפיפיור אינוקנטיוס ה-11 את פעילותו המיסיונרית של פרביסט ואת מאמציו להחדרת הנצרות לסין באמצעות כישוריו המדעיים.
במסגרת מאמציו לקדם ולהבטיח את פעילות המיסיון טרח פרביסט להיות בקשר מכתבים ענף עם רבים ממנהיגי אירופה הקתולית, בחצרות המלוכה בווינה, בפורטוגל, בטוסקנה, בפולין ברוסיה ועוד.
מכתביו של פרביסט לידידיו באירופה בהם תיאר את הישגי התרבות הסינית עוררו עניין רב בקרב מלומדים באירופה וביניהם הפילוסוף הגרמני גוטפריד לייבניץ.
מאות ממכתביו אלה שרדו ונמצאים כיום באוספים ברחבי העולם, בהם הוא הטיף על חשיבות המדעים לקידום המיסיון, עסק בגיוס אמצעים כספיים וסיוע דיפלומטי, וטרח להודות לתומכיו.
כמעט כל פעילותו של פרביסט התרכזה בחצר הקיסר בעיר האסורה בבייג'ינג, שם התגורר משנת 1660 ועד מותו בשנת 1688. הוא יצא מהעיר האסורה לעיתים נדירות, לאתרים בפרברי העיר, לניסויים בליסטיים בהרים, ופעמיים, בשנים 1682 ו-1683, הצטרף לפמליית הקיסר במסע מבייג'ינג, דרך החומה הגדולה לעבר טרטריה.
ממסעות אלה שלח פרביסט לאירופה מאמרים שכללו תיאורים גאוגרפיים ואנתרופולוגיים חלוציים על אזור בלתי נודע זה של העולם.
דיווחיו זכו להצלחה רבה בקרב קוראי ספרות המסעות של התקופה.
במהלך המסעות ביצע פרביסט מדידות כדי למפות את השטחים הלא מוכרים, ועורר בכך את תשומות ליבו של הקיסר קאנגשי למיפוי שטחי טרטריה, עניין אליו חזר הקיסר בתחילת המאה ה-18.
חשיבתו האסטרטגית למען קידום האינטרסים של המסדר הישועי הובילה אותו למעורבות גם ביחסים שבין אירופה לאסיה.
החל משנת 1676 הוא היה מעורב, כיועץ וכמתרגם, במגעים בין שליח הצאר הרוסי לסין לבין חצר הקיסר.
מגעים אלה נוצלו על ידי פרביסט גם לקידום העניין הישועי באמצעות הסדרת מעבר יבשתי בטוח ומהיר יותר בין סין לאירופה דרך סיביר ומוסקבה.
לבסוף בשנת 1679 נחתם הסכם נרצ'ינסק (Nerchinsk Treaty) בין סין לרוסיה שכלל גם את מסדרון המעבר לאירופה, אם כי הישועים כמעט לא עשו בו שימוש.
ב-13 בפברואר 1687 פרביסט נפל מסוסו.
בעקבות התאונה חלה התדרדרות בבריאותו והוא נאלץ לשהות זמן רב במיטתו.
ב-25 בינואר 1688 סבל מחום גבוה מאוד וכעבור מספר ימים, ב-28 בינואר 1688 מת.
הלווייתו התקיימה ב-11 במרץ והוא נקבר בבית הקברות הישועי (זאלאן - Zhalan Cemetery) בבייג'נג.
בצו קיסרי, לאחר מותו, עוטר פרביסט בשנת 1689 בתואר "המלומד והשקדן".
בשנת 1913 נחנך בכיכר השוק בכפר הולדתו, פיטם, שבבלגיה, פסל של פרביסט בו הוא מוצג מהרהר בישיבה, לבוש כמנדרין סיני ומצביע על גלובוס כדור הארץ שלמרגלותיו.
בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם הוסתר הפסל (שניזוק קלות מרסיסי פצצה) כדי להצילו משוד מתכות שניהלו הגרמנים.
בשנת 1988 שוקם ותוקן הפסל.
בשנת 1982 נוסדו על ידי המסדר הישועי קרן פרדיננד פרביסט ומכון המחקר פרדיננד פרביסט במטרה לקדם דיאלוג וחילופי תרבות בין אירופה וסין.
פרדיננד פון מילר היה רופא, גאוגרף ובוטנאי שפעל באוסטרליה.
פרדיננד פון מילר נולד ברוסטוק אז חלק של הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין למשפחה אצילה.
הוא למד רוקחות ובוטניקה באוניברסיטת קיל וסיים אותה עם תואר שלישי בשנת 1847.
אחותו של מילר קיבלה המלצת רופאים לעבור לאזור עם אקלים חם ולכן מילר ואחיותיו החליטו לעבוד לאוסטרליה.
בדצמבר 1847 הם הגיעו לאדלייד.
בשנת 1851 הוא עבר למלבורן.
בשנת 1852 הוא שלח את מחקרו The Flora of South Australia לאגודה הלינאית של לונדון וקיבל תגובות חיוביות.
בשנת 1853 פרדיננד פון מילר מונה לבוטנאי של מדינת ויקטוריה, תפקיד שנוצר עבורו והמשיך בחקר צמחי האזור.
באותה שנה הוא הקים את שקיימת עד היום.
בשנים 1855–1856 מילר הצטרף למשלחת לחקר צפון אוסטרליה בראשות אוגוסטוס צ'ארלס גרגורי.
במהלך סיורי המשלחת מילר תיאר כ-800 צמחים חדשים.
בשנים 1854–1872 מילר היה פעיל במכון לקידום המדע של ויקטוריה (שהפך מאוחר יותר ל.
בשנת 1859, המכון קיבל צ'רטר מלכותי והפך ל).
אנשים רבים עזרו למילר בעבודת קטלוג ואיורים, לרבות לואיזה אטקינסון שעל פעילותה בתחום זכתה להכרה רבה ומספר צמחים נקראו על שמה.
הוא תיאר לראשונה צמחים רבים של אוסטרליה, לרבות דקל אלכסנדר.
פרדיננד פון מילר נפטר במלבורן ונטמן בבית העלמין של העיר.
החל משנת 1904 מוענקת "" מטעם , עבור תרומה בתחומים: בוטניקה, זואולוגיה או אנתרופולוגיה.
מקומות רבים באוסטרליה וניו זילנד נקראים על שמו.
פרדיננד פלדמן (בפולנית: Ferdynand Feldman; 1862 – 3 ביוני 1919) היה מגדולי שחקני התיאטרון הפולני במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
לא הרבה ידוע על ילדותו של פלדמן.
הוא נולד בשנת 1862 והיה יהודי במוצאו.
בראשית הקריירה למד פלדמן באקדמיה לאמנויות יפות על שם יאן מתייקו בקרקוב, ובהמשך בבית הספר לדרמה דרינגה בוורשה.
כבר בגיל 19, החל משנת 1881, החל להופיע בתיאטרון קרקוב.
בשל יכולתו להצחיק הוא הצליח תחילה בקומדיות, פארסות ואופרטות.
פלדמן שיחק בתיאטראות גן, בוורשה, קרקוב, פוזנן, לובלין, צ'נסטוחובה ולודז'.
בשנת 1890 התקבל להרכב התיאטרון הגדול בלבוב שם הופיע במשך עשרים וחמש שנים.
בשנותיו האחרונות, בשנים 1916–1919 שיחק בתיאטרון יוליוש סלובקי בקרקוב.
במלחמת פולין-אוקראינה הוא השתתף בקרב למברג (1918) בלבוב, שהייתה אז חלק מפולין, כשהוא משתתף בצד הפולני ולא האוקראיני.
את תשומת הלב של המבקרים משכו עבודותיו על היצירות של אלכסנדר פרדרו .
בין השאר, פלדמן גילם לעיתים קרובות את דמותו של נפוליאון בונפרטה, תדיאוש פאוליקובסקי ועוד.
ליהוקו לתפקידים דרמטיים בקריירה אפשר לפלדמן לפתח את כישרונו, והוא זכה לביקורות אוהדות.
כשחקן הוא התאפיין ביכולת היגוי (דיקציה) מגוונת ומרשימה, תוך שימוש במחוות והבעות פנים.
הוא יצר הבחנה משמעותית בין הדמויות שגילם, ובנה דמות באמצעות פרטים קטנים ואביזרים.
פרדיננד פלדמן היה יהודי פולני, וכפי הנראה נחשף כבר בביתו לתנועת ההשכלה היהודית.
בגיל 19 בערך הכיר את אשתו קתרינה סוויצה, שהייתה לימים זמרת האופרה והשחקנית קתרינה פלדמן, ונישא לה בכנסיית סנט ניקולס בלבוב (שהייתה אז בשטח פולין)
הוא לא היה אדם דתי, אך לפני חתונתו נטבל לנצרות והמיר את דתו לקתוליות, על מנת שיוכלו להינשא בכנסייה.
בתם המשותפת היא השחקנית קריסטינה פלדמן .
הוא קבור בבית הקברות ליצ'קוב (לבוב) .
פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה, לימים היה ידוע בשם פרדיננד בורג היה חבר בבית הבסבורג ודודו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
פרדיננד קרל נולד ב-27 בדצמבר 1868 בווינה, והיה בנם השלישי של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה.
הארכידוכס פרנץ פרדיננד, שחיסולו בסרייבו ב-28 ביוני 1914 הביא לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה אחיו הבכור.
כמו אחיו, בשנת 1909 הוא התחתן נישואים מורגנטיים עם ברטה צ'ובר (1879–1979), בתו של עמנואל צ'ובר.
בניגוד לאחיו, הוא עשה זאת ללא ידיעתו או הסכמתו של הקיסר, לאחר שברח שנתיים לפני שהנישואים נחשפו בפומבי.
ב-6 באוגוסט 1911 ויתר על זכויותיו ותאריו כבן לשושלת בית הבסבורג וקיבל את השם "פרדיננד בורג", לפי דרישתו של הקיסר פרנץ יוזף.
מכאן ולהבא הוא נעדר מהחצר בווינה וחי בטירול.
באותה תקופה פרדיננד קרל סבל בשחפת, ממנה נפטר ב-12 במרץ 1915 במינכן.
לו ולאשתו לא היו ילדים.
נקבעה לו הלוויה כארבעה חודשים לאחר מותו.
פרדיננד רוסצ'יץ' (בפולנית: Ferdynand Ruszczyc; 1870–1936) היה צייר, יוצר הדפסים ומעצב במה פולני.
רוסצ'יץ' נולד בכפר בוהדנוב שבאימפריה הרוסית (כעת בלארוס), ובילה את ילדותו במינסק.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה במינסק ב-1890.
רוסצ'יץ' למד משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, אך מאוחר יותר החליף מגמות והחל ללמוד שיעורי ציור באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
הוא היה תלמידם של ציירי הנוף הרוסים המפורסמים איוואן שישקין וארכיפ קוינג'י.
רוסצ'יץ' נסע לחצי האי קרים כדי לצייר נופי ים, ומאוחר יותר נסע לאיים הבלטים ולשוודיה לצייר נופים צפוניים.
הוא ביקר בברלין, שם הושפע מאוד מהציירים הסימבוליסטים, כמו ארנולד בקלין.
לאחר סיום הלימודים, ערך רוסצ'יץ סיורים נרחבים במערב אירופה תוך שילוב חלק ניכר מהסגנונות בהם נתקל שם באמנותו.
יחד עם קז'ימייז' סטברובסקי, קסווארי דוניקובסקי, קונרד קרז'ינובסקי, סייע רוסצ'יץ' בפיתוח בית הספר לאמנויות יפות בוורשה, שם לימד במשך זמן מה.
בשנים 1907–1908 החזיק בתפקיד הוראת ציור נוף באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב.
בשנת 1908, עם יוזף מהופר, ארגן רוסצ'יץ' תערוכה של ציור פולני בווינה.
לאחר מכן התיישב בווילנה, שם התמסר להוראה.
אחד מתלמידיו באותה תקופה היה הפסל הרוסי והסובייטי אייזיק איטקינד.
רוסצ'יץ' גם ארגן אירועי תרבות, ועבד כגרפיקאי, מעצב כרזות ומאייר.
כמעצב תלבושות השתתף במספר הצגות של התיאטרון העירוני, והיה חבר ב"ועדה לשימור אנדרטת אדם מיצקביץ'".
בשנים 1918 ו-1919 השתתף בהקמת הפקולטה לאמנויות יפות באוניברסיטת סטפן באטורי, שם נבחר לדיקן הראשון.
פרדיננד פון וריקט (בפינית: Ferdinand von Wright; 19 במרץ 1822 – 31 ביולי 1906) היה צייר פיני שנודע בעיקר בזכות ציורי נופיו וציורי החיות שלו, במיוחד של ציפורים.
פרדיננד פון וריקט נולד בכפר באזור קואופיו, פינלנד.
אבותיו היו סוחרים סקוטים שהתיישבו בנארווה במהלך המאה ה-17. אביו הנריק מגנוס פון וריקט היה מייג'ור בדימוס שהיה הבעלים של האחוזה המשפחתית, בהמינלאחתי.
הוא היה הצעיר מבין תשעה ילדים ששרדו וחונך בבית.
שניים מאחיו הגדולים, מגנוס פון וריקט (1805–1868) ווילהלם פון וריקט (1810–1887), הפכו גם הם לציירים ומאיירים.
בעקבותיהם, במהלך הזמן כשבילה בצייד ובחקירת הטבע הכין ספרי סקיצות.
הוא נסע לשוודיה בפעם הראשונה כשהיה בן חמש עשרה, וביקר במחוז בוהוסלן עם וילהלם, שעבד כמאייר עבור הזואולוג בנגט פרדריק פריז (1799–1839).
בשנה שלאחר מכן הוא הלך בעצמו לעבוד אצל חוקר העופות השוודי, הרוזן נילס בונדה, שסבסד את הוצאת הספר רב-הכרכים Svenska Fåglar (סטוקהולם: 1828), עם איורים של מגנוס ווילהלם.
לאחר מספר חודשים בפינלנד, הוא חזר לשוודיה, בשנת 1842, למד זמן קצר באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות יפות עם הפסל יוהאן ניקלס בייסטרום (1783–1848).
האחים חזרו הביתה ב-1844, לאחר ששהו בשוודיה כמעט שש שנים.
חמש שנים לאחר מכן, הוא נסע לטורקו, שם למד שיעורים נוספים מרוברט וילהלם אקמן (1808–1873).
בשנת 1852, הוא ואחיו נסעו להלסינקי, שם הקים סטודיו והחל לצייר סצנות מפורטות יותר, ולא חיות בודדות.
שש שנים לאחר מכן, הוא נסע לדרזדן, שם בילה חודשיים בלימודים עם צייר החיות הנודע יוהאן זיגוולד דאל (1827–1902).
לאחר מכן הם נסעו לאי השוודי אורוסט עם וילהלם, ונשארו שנה.
בשנת 1863, הוא בנה בית ליד אחוזת משפחתו, שאותו כינה "לוגנט".
הוא חי שם במשך עשרים השנים הבאות, ומדי פעם בילה עם אחיותיו בקואופיו.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 הוא לקה בשבץ ולעיתים קרובות היה מרותק למיטה, אך המשיך לצייר ככל האפשר.
עבודתו הפכה למסחרית יותר ובשנת 1886 הוא הפיק את הציור הידוע ביותר שלו בשם "קרב השכווים".
בשנת 2006 הציור קיבל את המקום השלישי בהצבעה פומבית שאורגנה עבור "הציור הלאומי" של פינלנד, ובהצבעה דומה ב־2013 הוא שוב נבחר למקום השלישי בחשיבותו .
הוא גם תרם מאמרים בכתבי עת שונים לאורניתולוגים.
הוא קיבל קצבת אמנים ממלכתית.
תלמידים רבים לשעבר הגיעו לבקר אותו, ובסוף שנות ה-90, צייר הציפורים מתי קרפנן (1873–1953) נשאר להיות תלמידו ועוזרו.
בריאות התדרדרה והוא נפטר ב-1906.
ה פֶרְדִינַנְד פרידריק רַדְזִיוִיל (בפולנית: Ferdynand Fryderyk Radziwiłł; ), היה אציל פולני ממחוז (פרובינציית פוזן) ואחד הפוליטיקאים המובילים של בקיסרות הגרמנית.
הוא היה בנם הבכור של ושל אשתו הרוזנת לאונטינה קלרי אונד אלטרייבן.
אחד מאחיו היה התאולוג הגרמני .
משפחת רדזיוויל השתייכה לאצולה הפולנית-ליטאית הבכירה (מגנאטים).
הענף שממנו הגיע פרדיננד היה קשור קשר הדוק לפרוסיה ולבית הוהנצולרן מאז חלוקת פולין.
לאחר 1815, סבו אנטון היינריך רדזיוויל היה המושל הפרוסי בדוכסות הגדולה של פוזן וסבתו הייתה נסיכת פרוסיה.
פרדיננד פון רדזיוויל היה אפוא בן דודו מדרגה שלישית של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, שהיה מאוהב גם בדודתו של רדזיוויל, , בצעירותו.
בן דודו היה השליש הראשי של הקיסר במשך שנים רבות.
רדזיוויל למד משפטים והשלים את הסטאז' הרגיל כמתלמד ללא תשלום בבית המשפט בעיר ברלין וחניך ממשלתי בפוטסדאם.
את שירותו הצבאי עשה כ בשנת 1855 בגדוד ההוסרים השביעי.
לאחר מכן ניהל את אחוזות המשפחה.
כבעלים של אוליקה בווהלין (אז באימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) ורכוש אחר, הוא היה בעל קרקעות גדול.
בשנת 1864 נישא לנסיכה פלאגיה סאפיחה (Pelagia Sapieha; 1844–1929).
אחד הבנים היה הפוליטיקאי הפולני לעתיד יאנוש רדזיוויל.
המשפחה התגוררה בברלין ובטירת ב (פרובינציית פוזן).
לרדזיוויל היו קשרים משפחתיים לבית הוהנצולרן וקשר עם נכבדים חשובים בגרמניה וברוסיה.
כקצין מילואים בגדוד ברנדנבורג אוהלאן הראשון, עלה לדרגת לוטננט קולונל במילואים.
הוא נפצע במלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870. ב-1879 מונה למיור גנרל של חיל הפרשים כתואר בלבד.
בשנים 1874 עד 1918 היה רדזיוויל חבר הרייכסטאג כחבר במחוז הבחירה פוזנן 10 (אדלנאו - שילדברג), שם נבחר עם קולות בין 74 ל-85 אחוזים.
ברייכסטאג הוא היה יושב ראש משנת 1889 ועד סוף המלוכה, וחבר ב בין השנים 1879–1918. היה לו מושב תורשתי המבוסס על רכוש אחוזת .
בתקופת ה- רדזיוויל, כקתולי, היה מתנגד נחרץ של אוטו פון ביסמרק.
ביתו בברלין נחשב לעיתים למרכז ההתנגדות למדיניות הכנסייה של הממשלה.
מחשש לפגיעה חברתית, חלקים מהמעמדות הגבוהים הקתולים ואפילו פולנים התרחקו מרדזיוויל.
במהלך כמעט שלושים שנות הנהגתו של המפלגה הפולנית, עבד רדזיוויל תמיד בצמוד למפלגת המרכז הגרמנית.
בגלל מיעוט חברי המפלגה הפולנית, היא הייתה תלויה בתמיכה ממפלגות אחרות, בעיקר מהמרכז.
בפרלמנט נקט רדזיוויל בדרך מתונה וניסה לשמור על זכויות המיעוטים לקיים את מנהגי דתם בחופשיות ולדבר בשפתם.
בשנת 1917, בבית האחוזה שלו, רדזיוויל הכריז שוב על הצהרת נאמנות של הפולנים לרייך הגרמני, אך גם דרש שינוי מהותי במדיניות הפרוסית כלפי פולין.
מטעם הממשלה הסכים לבטל את חוקי ההפקעה ולהקל על השימוש בשפה הפולנית.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והקמתה מחדש של המדינה הפולנית, היה רדזיוויל חבר ב מ-1919 עד 1922. ב-1919 היה חבר בכיר (מרשל בכיר) של האספה.
פֶרְדִינַנְד רַיימוּנְד , נולד פרדיננד יאקוב ריימן (Ferdinand Jakob Raimann; ) היה שחקן ומחזאי אוסטרי.
ריימונד נולד בווינה כבנו של אומן העץ מבוהמיה יאקוב ריימן.
בגיל 18 ברח והצטרף ללהקת תיאטרון בעיר שדה, והצליח כקומיקאי.
ב-1811 החל לשחק בתיאטראות בעיר וינה.
ב-1823 כתב את המחזה הראשון שלו, Der Barometermacher auf der Zauberinsel (יצרן הברומטרים באי הקסום), ואחריו יצא Der Diamant des Geisterkönigs ("היהלום של מלך הרוחות", 1824).
יצירות המופת של ריימונד, שעדיין פופולריות הן Bauer als Millionär ("האיכר כמיליונר", 1926), Der Alpenkönig und der Menschenfeind ("מלך האלפים ושונא האנשים", 1828) ו-Der Verschwender ("הבזבזן", 1834) עם מוזיקת ליווי מאת קונרדין קרויצר.
הקומדיות של ריימונד עדיין מוצגות לעיתים קרובות בגרמניה ובאוסטריה.
כאשר ריימונד ננשך על ידי כלב, שבטעות האמין שהיה חולה בכלבת, הוא ירה בעצמו ב-29 באוגוסט 1836 ומת ב-5 בספטמבר 1836 ב שבאוסטריה תחתית, בגיל 46. ריימונד קבור בגוטנשטיין, הכוללת אנדרטת לזכרו.
ריימונד היה אמן ה-Posse mit Gesang ("פארסה עם שירה") הווינאי; ההומור העשיר שלו נתפס בצורה הטובה ביותר בפורטרטים הריאליסטיים שלו של חבריו האזרחים.
פֶרְדִינַנְד קֶנִינְג סְקוֹט שִׁילֶר היה פילוסוף בריטי ממוצא גרמני ונציג חשוב של הפרגמטיזם.
הוא למד בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד, ובמקביל עבד כמורה לגרמנית באיטון קולג'.
בשנים 1893–1897 היה מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
לאחר שסיים תואר שני באמנויות, שילר עבר לאית'קה בין השנים 1893 ל-1897 כסטודנט לתואר שני ומרצה באוניברסיטת קורנל.
בשנת 1897 שב לאוקספורד כעמית ומורה בקורפוס כריסטי קולג', שם המשיך עד פרישתו ב-1929. החל מ-1926, הוא היה מרצה אורח תקופתי באוניברסיטת דרום קליפורניה.
לאחר מינויו לפרופסור, הוא עבד באופן קבוע בלוס אנג'לס החל מ-1930 ואילך.
שילר בילה מחצית מכל שנה בארצות הברית ומחצית באנגליה.
שילר נפטר בלוס אנג'לס ב-6, 7 או 9 באוגוסט 1937 לאחר מחלה ארוכה וממושכת.
שילר שימש כגזבר של אגודת "מיינד" (Mind Association) בין השנים 1900 ל-1926. בשנים 1921 עד 1922, הוא כיהן כנשיא האגודה האריסטוטלית.
משנת 1926 היה חבר באקדמיה הבריטית.
בדומה לוויליאם ג'יימס, שילר דגל בפרגמטיזם סובייקטיביסטי, שלימים כינה אותו הומניזם בשל ההצדקה הטבועה בו לרעיונות של קדמה וחירות.
הוא התנגד בחריפות לאידיאליזם הבריטי של פרנסיס הרברט ברדלי ובהמשך לפוזיטיביזם הלוגי של ברטראנד ראסל.
הוא תמך בתזה של יצירת המציאות על ידי בני אדם.
אחד מעקרונותיו היה "כל מחשבה היא פעולה".
שילר קישר את הפרגמטיזם שלו באופן הדוק לתורת האבולוציה, הוא התעניין באיגניקה, והיה אחד מהחברים המייסדים של "החברה האנגלית לאיגניקה" (English Eugenics Society).
שילר צידד בפשיזם הבריטי של אוסוואלד מוסלי וביקר את הדמוקרטיה.
בשנת 1891 פרסם שילר את עבודתו הראשונה, "חידות הספינקס" (Riddles of the Sphinx), בתחילה בעילום שם, מכיוון שבעידן שנשלט על ידי הנטורליזם, חשש שכתיבתו הספקולטיבית-מטאפיזית עלולה להכשיל את התפתחותו המקצועית.
בעבודה זו, הוא מתח ביקורת על הנטורליזם כ"פסאודו-מטאפיזי", שפשוט מתעלם מהעובדה שעקרונות נעלים יותר הם התנאי המוקדם אפילו לתיאור נטורליסטי של העולם.
לכן, הנטורליסטים אינם מסוגלים לומר דבר על השאלות ה"גבוהות" יותר של העולם, כגון רצון חופשי, תודעה, אלוהים, תכליתות או אוניברסלים אנושיים.
מאידך גיסא, הוא דוחה גם את האידיאליזם כניוון חסר היגיון של מטאפיזיקה ספקולטיבית.
לטענתו, האידיאליזם אינו מסוגל לספק מידע על שאלות "נמוכות" יותר כגון אי-שלמות, שינוי או קוסמולוגיה.
שני הנתיבים מובילים לספקנות ולכן אינם מתאימים לספק בסיס יציב לידע ולמוסר.
ב"חידות", שילר בחן באופן ביקורתי דוגמאות היסטוריות למטאפיזיקה מופשטת כמו אפלטון, זנון מאליאה והגל.
הוא האשים במיוחד את ההגליאנים בכך שנכשלו לעסוק בעובדות ובמציאות בשל הפשטות.
אידיאלים אוניברסליים והאבסולוט אינם מספקים תמיכה בהתמודדות עם העולם הפרקטי הבלתי מושלם.
האמיתות של הגל תקפות לא כאן ועכשיו, אלא בנצח, בלתי תלויות בזמן ובשינוי.
בעולם הדמיוני, אין דבר בלתי מושלם מבחינה מוסרית שיש להבינו וללמוד ממנו.
כחלופה, האדם זקוק לשיטה שבעזרתה יוכל לנווט הן בצדדים ה"גבוהים" והן ב"נמוכים" של העולם, שיטה שתנצל את היתרונות של שתי החלופות.
המטאפיזיקה חייבת להיות קונקרטית ושיטתית, ולעשות שימוש בתוצאות המדעים.
יש להבין את המטאפיזיקה, בדומה לתקופת אריסטו, כמדע של העקרונות הראשונים של המדע.
נושאי מטאפיזיקה כזו הם בריאת העולם, מקור החיים, הסבר התודעה מתוך הלא-מודע, הופעה (Emergence) או הטלאולוגיה של האבולוציה.
שילר פיתח עוד את האלטרנטיבה שלו לספקנות, אשר יסודותיה כבר נכללו ב"חידות הספינקס" (Riddle of the Sphinx), ב"אידיאליזם אישי" (Personal Idealism) לאחר שספרו של ויליאם ג'יימס "הרצון להאמין" (The Will to Belief) פורסם ב-1897. אלטרנטיבה זו מכילה, בין היתר, את המאמר "אקסיומות כהנחות יסוד" (Axioms as Postulates).
הרצון להאמין הוא הבסיס לקבלתם על ידי האנושות של סיבתיות, אחדות הטבע, מושגי הזהות, הסתירה, עקרון השלישי הנמנע, מושגי המרחב והזמן, טוב ליבו של אלוהים, ורבים אחרים כאקסיומות של הלוגיקה העומדות בבסיס חשיבתנו.
אקסיומות אלו אינן נובעות מראיות, אלא מצרכים אנושיים.
הן מוצאות את אישורן בהצלחת הפעולה.
הצלחה זו צריכה להיות מונחת כ"הוכחה" לתקפות האקסיומות.
שכן, ההפשטות של המטאפיזיקה נובעות מהסברים של נסיבות חיים קונקרטיות.
אמיתות יסוד אינן מנוסחות כתכלית לעצמה, אלא משרתות לחיזוי אירועים על מנת לאפשר סדר מוצלח של חייו של האדם.
לפסקי דין אין משמעות או אמת מבלי להתחשב ביישומם הקונקרטי.
חקירת לוגיקה פורמלית ללא התייחסות לנסיבות קונקרטיות היא טעות מאותו סוג כמו זו שנעשתה על ידי מטאפיזיקה מופשטת.
סמלים חסרי משמעות אם הם אינם מיושמים במצבים קונקרטיים.
היכולת לשפוט היא תוצאה של אבולוציה.
אנשים חשבו לפני שהיו טיעונים, והיו חיים ארוכים לפני שהייתה חשיבה.
גם בחיים מפותחים, שיפוט פחות נפוץ מחשיבה, וחשיבה פחות נפוצה מהתנהגות תכליתית גרידא.
רוב ההתנהגות נובעת מהרגלים נרכשים, אינסטינקטים ודחפים.
פעולות כגון הרהור, הסקה ושיפוט הן חריגות ונובעות מהפרעות.
הן משמשות כהסתגלות לנסיבות בלתי מוכרות.
הרעיון של פילוסופים שבני אדם פועלים תמיד על בסיס מחשבה שגוי.
טענה רוכשת את אמיתותה מכך שהיא הוכיחה את עצמה כמועילה עבור מישהו ביחס למטרה ספציפית.
כדי שלטענה תהיה משמעות, אין זה מספיק שהיא מבוססת על ניסיון.
היא חייבת להיות רלוונטית למטרותיו של אדם במצב ספציפי.
לדוגמה, למשפט "היהלומים קשים" יש משמעות ספציפית רק בהקשר מסוים.
ניתן להשתמש בו בחיתוך זכוכית, אך גם בהקשר של בדיחה או כדוגמה למשפט בעל מספר מילים מסוים: זה תמיד תלוי בהקשר שבו נאמר המשפט.
פרדס חנה וכרכור הוקמו על יער אלונים גדול, ובראשיתן היו שתי מושבות נפרדות.
כרכור הוא אחד היישובים היהודיים המעטים שאימצו לעצמם את השם הערבי של המקום.
כרכור היה שמו של כפר ערבי ששכן בסמוך למקום בו ממוקמים כיום קיבוץ עין שמר ומושב גן השומרון.
הגאוגרף עמירם גונן מצא שהערבים שהתיישבו במקום היו ככל הנראה אריסים שעברו או הועברו מחווה פרטית במצרים של אדם ממוצא ארמני בשם גרגור או גרגורי (עִזבּת כרכור), כחלק מיוזמה של מוחמד עלי ובנו אבראהים פאשא, שליטי מצרים בשלהי התקופה העות'מאנית.
השם גרגור התגלגל בפי הערבים ל"כרכור".
באזור ישבו גם שבטים טורקמנים נודדים ובסמיכות מקום התנחלו מהגרים בוסנים וצ'רקסים.
ההתיישבות היהודית בכרכור קשורה בהתעוררות בקרב יהודי רוסיה בסוף המאה ה-19 ובתנועת חובבי ציון, שהביאה בין השאר גם לייסוד רחובות וחדרה – "המושבות העצמאיות", שאינן תלויות בברון דה רוטשילד.
אדמות כרכור נרכשו על ידי ההסתדרות הציונית באמצעות חברת הכשרת היישוב, ממוסטפא חפיז פשה מג'נין ועבדול האדי קאסם מחיפה:
בדצמבר 1912 נרכשו כ-11,000 דונם של אדמות "קרקור" (האיות שמופיע במסמכי "הכשרת היישוב" באותה תקופה).
רכישה זו הייתה הגדולה ברכישות שנעשו על ידי ההסתדרות הציונית עד אותו זמן, והמימון שלה היווה אתגר לגוף הצעיר.
לצורך מימון הרכישה נעשו תחילה ניסיונות, על ידי מנחם אוסישקין ויחיאל צ'לנוב, לגייס את הכסף הדרוש בהלוואת גישור מיהודים עשירים שחיו באימפריה הרוסית ומגורמים ישוביים שפעלו ברכישת קרקעות כגון: חברת גאולה ואגודת נטעים.
ניסיונות אלה כשלו וארתור רופין, חבר ההסתדרות, פנה למדור הפלשתינאי (קומיסיון פלסתיניין) של יק"א בפריז, וקיבל הלוואה על סך של 350 אלף פרנק להחזר בשלושה תשלומים תוך שנה וחצי.
שטחי הקרקע שנרכשו באותה שנה בכפר אוריה והאדמה בכרכור שמשו כבטוחות להלוואה.
באותה תקופה יק"א לא הייתה מעוניינת בייזום מושבות חדשות, אך היה לה עניין בהקמת משק מטעים מכניס, בניהול הפקידות שלה.
שיתוף פעולה זה בין המוסדות הציונים לבין יק"א לא היה טריוויאלי, לאור ניגודים רבים בהשקפותיהם של יק"א וההסתדרות הציונית על עתיד יישוב הארץ ואופן הגשמתו.
עדות להתרגשות שעוררה ברופין התגייסותה של יק"א להצלת עסקת הרכישה מתבטאת בפנייתו לצבי הנרי פרנק: "נאה הוא כי יביע את תודתו לבארון רוטשילד עצמו".
על כך השיב לו פרנק: "אין טעם לשלוח מכתב תודה לבארון.
אני הראיתי לו את זה ששלחת לי.
האות הטוב ביותר של החזקת-טובה שתוכל לגמול לו הוא - להביא לארץ ישראל הרבה יהודים אמידים אשר יעשו שם מטעים גדולים".
מימוש הרכישה הצריך, יחד עם השגת האמצעים הפיננסיים, גם איתור יהודים אשר ניתן לרשום על שמם את האדמה הנרכשת, בהתאם לחוק העות'מאני.
הפתרון לכך נמצא כאשר כחצי מהקרקע הנרכשת - החלק הדרומי שלה, עליו עומד היום מושב גן השומרון - נמכרה ליצחק שלזינגר, יהודי אמיד מסיביר, ואת המחצית השנייה, שרובה נמכרה ל"אחוזת לונדון הראשונה", רשמו על שם מקס בודנהיימר כנאמן.
בספטמבר 1913 נרכשו 4000 דונם אדמות "ע'ביה", מצפון לשטח הנ"ל.
גם המימון לרכישה זו נעשה בדרך של הלוואה של 80,000 פרנק מיק"א.
לאחר הרכישה הראשונה, מסר "המשרד הארצישראלי" את שמירת האדמות ועיבודן לקבוצה מחברי "השומר", אשר התחייבו לסמן את גבולות השטח בעצי אקליפטוס, ולעבד את האדמה עיבוד ראשוני, שכלל ניקוי וחריש כְּרָב (חריש ללא זריעה) לחידוש פוריותה.
מטרות נוספות לעיבוד היו למנוע מהשלטון הטורקי להחרים את האדמה אם לא עובדה שלוש שנים ("מחלול"), וכן להבהיר לרועים הטורקמנים את הבעלות היהודית החדשה על האדמות.
הטורקמנים הורשו להמשיך לרעות את עדריהם באזור תמורת "מס מרעה" של "טלה לעדר".
בתחילה התגוררו אנשי השומר בחושות שהשאירו אחריהם התושבים הערבים, שהיו במצב תחזוקה גרוע ומטים ליפול.
כממונה על השומרים, וכ"מוכתר כרכור" – מתווך רשמי בין התושבים לשלטונות הטורקיים בענייני מיסים ואישורים – מונה יעקב סמסונוב.
כבר בתחילת הדרך פרץ סכסוך סביב סוגיית העבודה העברית בין סמסונוב, אשר טען יחד עם איכרי חדרה, אשר להם הוחכר השטח, שלא ניתן למצוא פועלים עבריים לכל העבודות הנדרשות, ולכן העסיקו גם פועלים ערבים, לבין חברי "השומר" ו"המשרד הארצישראלי" שדרשו מסיבות אידאולוגיות שהעבודה תיעשה אך ורק על ידי יהודים.
בהמשך, בשנים 1913 ו-1914 מכרה "הכשרת היישוב" את הקרקעות לשלושה גורמים של מתיישבים:
הוועד האודסאי – קבוצת יהודים מרוסיה, מיסודה של אגודת חובבי ציון; ב-1913 קנה בא-כוחם, הד"ר חיים חיסין, 550 דונם ראשונים מאדמות כרכור.
יצחק שלזינגר – יהודי רוסי, יליד העיירה נייסביז, שרכש בפברואר 1913 כ-5,700 דונם מאדמות כרכור.
אחוזת לונדון א' () – קבוצה של כ-100 יהודים ציונים מאנגליה, שרכשה במרץ 1914 את כ-5,100 הדונם הנותרים מאדמות כרכור ו-3,600 מאדמות ע'ביה (שהייתה מכוסה באלונים שהטורקים כרתו במהלך מלחמת העולם לצורך הסקת קטרי הרכבת).
שלזינגר היה הראשון מבין השלושה לפעול בשטח.
הוא מסר את האדמה לזאב בן-יהודה, איכר מחדרה, אשר הקים בה את משק "אבן יצחק".
הקבלן טוביה קרופיק מזכרון יעקב בנה במשק בתים לפועלים.
מלחמת העולם הראשונה גרמה לעיכוב ההתיישבות בשטחי אחוזת לונדון, שהוקמה על ידי יהודים מאנגליה.
כאשר בריטניה הצטרפה למלחמה באוגוסט 1914, נותק קשר הדואר בין "המשרד הארצישראלי" לבין "אחוזת לונדון".
ערבים מהסביבה ניסו לפלוש לאדמות הלא-מעובדות של כרכור.
בנוסף פגעה בארץ בחודשים מרץ-אפריל 1915 מכת ארבה קשה, והמלחמה גרמה גל של מחלות מידבקות כגון טיפוס הבהרות וטיפוס הבטן שפגעו בתושבי הארץ, ובכללם גם בתושבי כרכור.
בשנת 1917 איבד יצחק שלזינגר את כל רכושו במהפכה הרוסית.
הוא מכר חלק מחלקתו לקרן הקיימת לישראל, ועל חלק מאדמות אלה, יחד עם חלק מאדמות "הוועד האודסי", הוקמו קיבוץ עין שמר (1927) ומושב גן השומרון (1934).
רק לאחר תום המלחמה התחדשה הפעילות של "אחוזת לונדון" במקום.
בלונדון התבצעה הנפקה של מניות נוספות, מספר החברים גדל, וההנהלה כללה חברים ותיקים וחדשים.
שני חברי אחוזה מאדינבורג, לוין ושולמן, באו לארץ ישראל כדי לראות את הנחלה, אך נספו במגפה בדרכם חזרה לאנגליה.
בידי חברי אחוזה באנגליה היו תוכנית פיתוח של ד"ר זגורודסקי, לפיה תוקם בכרכור "מושבה מודרנית".
מצד מערב אדמת חול, שטובה למטעים.
במרכז - חמרה, שטובה לגידולי שדה.
היה ברור לכל, שיש לטעת אקליפטוסים כדי לסמן את גבולות השטח.
תוכניתו של זגורודסקי מפורטת, אך חברי אחוזה היו מן המעמד הבינוני, וכולם בעלי משפחות, עסקים ובתים, והתארגנותם לעלות לארץ ולכרכור איטית.