tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האינסולה נמצאת עמוק בסולקוס הצידי ומוקפת בחריץ הסולקוס המעגלי.
היא מכוסה על-ידי האופרקולה האינסולרית.
חלק מהאונה הקודקודית, "הכיסוי הקודקודי-מצחי", מכסה את החלק העליון של האינסולה במבט קדמי-לאחורי.
האופרקולה שוכנת על הפיתול הקדם-מרכזי והפוסט-מרכזי משני צדי הסולקוס המרכזי.
חלק האופרקולום הקודקודי יוצר את תקרת הסולקוס הצידי ומשמש קליפת מוח סומטוסנסורית משנית.
האופרקולה האינסולרית מתחילה להתפתח בין השבוע ה־20 לשבוע ה־22 להריון.
בשבועות ה־14 עד ה־16 של התפתחות העובר האינסולה מופיעה על פני השטח, ובשלב מתקדם היא מכוסה לחלוטין על-ידי האופרקולה.
הדיון נותר פתוח לגבי קיומה של אופרקולה פריאטלית במוחו של אלברט איינשטיין.
פאלק ועמיתיו מצאו ראיות לאופרקולה פריאטלית; וויטלסון ועמיתיו קבעו אחרת.
אוצ'ה אוצ'ווצ'י הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת הפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, בהשאלה מקריוובס.
אוצ'ווצ'י החל את הקריירה שלו בקבוצות רמו סטארס, ריברס יונייטד ופלטאו יונייטד מליגת העל הניגרית.
בחודש ספטמבר 2021 חתם בפיירנסה מהליגה הפורטוגלית השנייה.
הוא ערך 70 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-5 ביולי 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים בקריוובס מליגת העל האוקראינית.
ב-16 בספטמבר הושאל למשך עונת לגבאלה מליגת העל האזרית.
הוא ערך שתי הופעות במסגרת גביע אזרבייג'ן במסגרת המועדון.
ב-22 ביולי 2025 הושאל להפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית למשך עונת 2025/2026.
אופרריו (בפורטוגזית: Operário Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל ברזילאי מהעיר קמפו גראנדה, בירת מדינת מאטו גרוסו דו סול.
המועדון נוסד בשנת 1938, וקבוצת הכדורגל שלו שיחקה בעבר בליגת העל הברזילאית.
מועדון הספורט "אופרריו" הוקם בשנת 1938 בעיר קמפו גראנדה על ידי עובדי חברת בנייה מקומית.
בשנת 1973 השתתפה הקבוצה לראשונה באליפות מדינת מאטו גרוסו.
בשנת 1974 זכתה הקבוצה לראשונה באליפות המדינה, ובהמשך זכתה בתואר מספר פעמים נוספות.
בשנת 1979 פוצלה מדינת מאטו גרוסו, ועיר הבית של המועדון נכללה בשטחה של מדינת מאטו גרוסו דו סול.
כבר באותה שנה זכתה הקבוצה באליפות המדינה החדשה.
בסך הכול זכתה "אופרריו" ב-14 אליפויות מדינת מאטו גרוסו דו סול, כולל הזכיות בשנים 2024 ו-2025.
בעונת 1974 השתתפה הקבוצה לראשונה בדרג הבכיר של אליפות ברזיל בכדורגל.
בסך הכול שיחקה "אופרריו" בליגה הבכירה עשר פעמים, כאשר עונתה האחרונה בדרג זה הייתה בשנת 1986.
בליגת המשנה הברזילאית השתתפה הקבוצה עד שנת 1992. לאחר מכן שיחקה לסירוגין בליגה השלישית ובליגה הרביעית.
בשנת 2009 איבדה הקבוצה את מקומה בליגה הבכירה של אליפות מדינת מאטו גרוסו דו סול, אך שבה אליה כעבור עונה אחת.
בהמשך נקלע המועדון לקשיים כלכליים, ובמשך כשנתיים לא השתתף בתחרויות רשמיות.
עם שיפור מצבו הפיננסי חזרה הקבוצה לפעילות סדירה.
בסיום עונת 2015 שבה "אופרריו" לדרג הבכיר של האליפות המדינתית, ובשנת 2018 זכתה באליפות מאטו גרוסו דו סול לראשונה לאחר הפסקה של 21 שנים.
בשנת 2021 חזרה הקבוצה להתחרות ברמה הארצית, במסגרת הליגה הרביעית של הכדורגל הברזילאי.
אוֹצֶלוֹט (שם מדעי: Leopardus pardalis) הוא מין של חתול בר מהסוג נמרון המצוי בדרום ומרכז אמריקה, ואף צפונית יותר, עד טקסס.
הוא מצוי גם באי טרינידד.
אורך גופו מגיע עד מטר אחד, וזנבו עד 45 ס"מ.
האוצלוט פעיל לרוב בלילה, אך נצפו מקרים בהם צד ביום: בחורפים קרים, כאשר הטרף העיקרי פעיל ביום ורחוק ממשכנות האדם.
במשך היום הם נחים על עצים, או עלים דחוסים.
האוצלוט טריטוריאלי למדי, ובסכסוכים על הטריטוריה שגודלה מ־2.5 עד 18 קמ"ר, נלחם בפראות, ולעיתים אפילו עד מוות.
אסטרטגיית הרבייה היא פוליגמיה: זכר עם מספר נקבות.
כמו רוב החתולים הם יחידאים, ונפגשים בעיקר כדי להזדווג.
הנקבה מגיעה לבגרות מינית בגיל 18 חודשים ולבלות מינית בגיל 13 שנים.
הזכר מגיע לבגרות מינית בגיל 15 חודשים ולבלות מינית בגיל 15 שנים.
ייחום מתרחש כל 4–6 חודשים למשך 10 ימים, אלא אם הנקבה מתעברת.
בזמן ההזדווגות, הנקבה מוצאת מערה בצוק תלול, או גזע עץ חלול, או סבך עלים, ושם הם מזדווגים.
ההיריון נמשך 79–85 ימים, ובסופו ממליטה הנקבה גור אחד או שניים, לעיתים רחוקות שלושה-ארבעה, הנולדים סומים ובעלי פרווה דלילה ביותר.
הנקבה דואגת לצאצאים לבדה, ללא הזכר.
האוצלוטים טורפים כמעט כל בעל-חיים הקטן מהם.
קופים, נחשים, דגים, דו-חיים וציפורים הם טרף נפוץ, אך האוצלוט אינו בוחל גם בחיות בית קטנות כמו גורי חזירים.
מחקרים הראו שהם תרים אחר טרף באמצעות חוש הריח, אבל לאוצלוטים יש ראייה חדה, כולל, כמו שעיניהם הכהות מראות, ראיית לילה.
פרוות האוצלוט דומה לזו של היגואר.
בעבר היא הייתה בעלת ערך רב בתעשיית הטקסטיל, ומאות אלפי אוצלוטים ניצודו בשביל פרוותם (כדי להכין מעיל פרווה אחד יש צורך בפרוותיהם של 30 אוצלוטים).
לכן הוגדר האוצלוט כשרוי בסכנת הכחדה משנות השמונים של המאה ה־20, אך ב־2006 הוגדר מצבו כ"ללא חשש" (ע"פ "הרשימה האדומה" של IUCN) בשל גידול אוכלוסייתו.
רק תת-מין אחד שלו, אוצלוט טקסס (Leopardus pardalis albescens) עדיין שרוי בסכנת הכחדה.
אוצר דינים ומנהגים היא אנציקלופדיה לנושאי הלכה שנכתבה על ידי יהודה דוד איזנשטיין ופורסמה בניו יורק בשנת 1917 (תרע"ז).
הספר ערוך על-פי סדר האלף בית, וכל ערך מכיל פירוט של ההלכות והמנהגים הקשורים באותו ערך.
הספר מכיל רק ערכים של הלכות ומנהגים הנוהגים בזמן הזה.
החיבור מבוסס על למעלה משמונים ספרי הלכה ומנהגים מתקופות שונות.
רוב הספרים עליהם התבסס איזנשטיין הנם מתקופת הראשונים אך גם ספרי אחרונים בולטים כמו ה"משנה ברורה" לרבי ישראל מאיר הכהן מראדין (החפץ חיים) וספר "נהר מצרים" לרבי רפאל אהרן בן שמעון, רבה של אלכסנדריה בסוף המאה ה-19.
החיבור, כפי שכתב איזנשטיין בהקדמה, פנה לקבוצות שונות של קהל קוראים.
מחד פונה הספר אל הראשונה יהודים בעלי השכלה תורנית אך אינם תלמידי חכמים מובהקים
מאידך כותב איזנשטיין שבספרו יכולים להיעזר גם
הקבוצה השלישית לה מיועד הספר היא שמשי בתי הכנסת שכן
עם זאת בספר אוצר דינים ומנהגים אייזנשטיין לא התיימר להכריע במקום בו מצויה מחלוקת בין הפוסקים בדבר הלכה מסוימת (מתוך ספרו אוצר זיכרונותיי, עמ' 377)
בעבר היה הספר נפוץ מאוד בעולם היהודי והיה אחד הספרים היותר נפוצים של איזנשטיין.
בשנים האחרונות הוצא הספר מחדש.
ערכים רבים באתר האינטרנט 'דעת' העוסקים בנושאי הלכה נכתבו על בסיס אוצר דינים ומנהגים.
הספר נכתב במהלך מלחמת העולם הראשונה אשר כונתה באותה העת 'המלחמה העולמית'.
מאורעות התקופה ומוראותיה לא נעלמו גם מספר זה.
בשנה בה יצא הספר נפל המשטר הצארי ברוסיה.
המשטר הצארי ברוסיה היה שנוא במיוחד על היהודים בארצות הברית שכן המדיניות האנטישמית של משטר זה היא זאת שגרמה למרבית היהדות באמריקה להגר מרוסיה לארצות הברית.
קריסתו של המשטר הצארי נתפסה על ידי איזנשטיין כמהלך אלוהי שהביא לסיומו את המשטר האנטישמי השנוא.
השמחה על נפילתו של המשטר המדכא והציפייה לכיננו של משטר שיהיה סובלני יותר כלפי היהודים באה לידי ביטוי גם בעמוד הראשון לספר זה.
הספר נפתח בהקדשה של הספר
בסוף ההקדמה לספר כותב איזנשטיין כי
בסוף דבריו אלו מביע איזנשטיין את תקוותו שהמלחמה תסתיים בקרוב
השפעתו על אנציקלופדיה 'מאיר נתיב'
השפעתו של אוצר דינים ומנהגים בולטת מאוד בחיבור דומה שכתב שלמה זלמן אריאל בשם אנציקלופדיה מאיר נתיב ויצא לאור בשנת 1960. מאז זכתה אנציקלופדיה מאיר נתיב לפופולריות גדולה ונדפסה פעמים רבות.
אנציקלופדיה מאיר נתיב בנויה במתכונת של אוצר דינים ומנהגים, חיבור לפי סדר האלף-בית בתחומי יהדות.
לעיתים, בערכים מסוימים, העתיק שלמה זלמן אריאל ערכים מסוימים מתוך אוצר דינים ומנהגים אך שינה מעט על מנת להתאים את העברית של יהודה דוד אייזנשטיין לקורא בן ימיו (כך ראו למשל את הערכים: 'מה יפית', 'אם ירצה ה' ' ועוד).
ההבדל הבולט בין אנציקלופדיה מאיר נתיב לבין אוצר דינים ומנהגים הוא שמאיר נתיב עוסקת בהרחבה גם בעיקרי האמונה היהודית וזאת בניגוד לאוצר דינים ומנהגים התמקד בנושאי הלכה שונים.
הבדל נוסף הוא שאוצר דינים ומנהגים מרחיב יותר בתחומים ההלכתיים ומביא לצד המנהגים השונים גם את מקורם ההלכתי ודעות של חכמים שונים לאורך הדורות הקשורים לערך הנדון.
לעומת זאת אנציקלופדיה מאיר נתיב תכליתית ונמנעת מלהביא את שמות הראשונים והאחרונים שהתבטאו בנושא הנדון, אלא מסתפקת בסיכום כללי של הדברים בלא הבאת מקורות.
אוֹצַ'מצ'ירֶה (בגאורגית: ოჩამჩირე, באבחזית: Очамчыра) או אוֹצַ'מצ'ירַה היא עיר לחוף הים השחור במחוז אוצ'מצ'ירה שבאבחזיה, הרפובליקה הבדלנית של גאורגיה.
על פי מפקד אוכלוסין משנת 1987 היו באוצ'מצ'ירה 18,700 תושבים.
לאחר הסכסוך הגאורגי-אבחזי של 1992-93, קטנה אוכלוסיית העיר בצורה משמעותית.
רוב התושבים שעזבו הושפעו מהסכסוך, ונכון ל-2007 עדיין ממתינים לשובם הביתה.
אוצ'מצ'ירה שוכנת על גדת נהר גלידזגה בגובה חמישה מטר מעל פני הים.
העיר ממוקמת כ-53 ק"מ דרומית לסוחומי ו-351 ק"מ צפונית לטביליסי.
האקלים באוצ'מצ'ירה הוא סובטרופי לח, עם חורף חמים יחסית וקיץ חם.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13.6 °C.
ינואר הוא החודש הקר ביותר עם טמפרטורה ממוצעת של 4.5 °C, כאשר יולי הוא החודש החם ביותר עם טמפרטורה ממוצעת של 23 °C.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,300 מ"מ.
הקולוניה היוונית, מתקופת יוון העתיקה, גואנוס (Gyenos), הייתה ממוקמת כנראה ליד אוצ'מצ'ירה, למרות זיהוי המקום לא יכול להחשב כוודאי, עקב המיקום הנוכחי והשימור הגרוע של האתר הארכאולוגי עצמו.
קו מסילת הברזל גאלי-אוצ'מצ'ירה-סוחומי, נבנה בשנת 1938.
אוצלול גאלאץ (ברומנית: Oţelul Galaţi) הייתה קבוצת כדורגל מהעיר גאלאץ המשחקת בליגת העל הרומנית.
הקבוצה זכתה באליפות רומניה בעונת 2010/2011.
הקבוצה העפילה לראשונה לליגה הבכירה בשנת 1986 ובשנת 1988 הגיעה הקבוצה לראשונה למפעל אירופאי כלשהו כאשר העפילה לגביע אופ"א וכבר במשחק הבכורה שלה במעפלים האירופיים ניצחה את יובנטוס האיטלקית בתוצאה 0–1 (למרות שבמשחק הגומלין, שנערך באיטליה, ניצחה יובנטוס 0–5).
ההישג הגדול ביותר של הקבוצה בליגה הרומנית עד 2011 היה מקום רביעי והיא הגיעה למקום זה בשלוש עונות: 1988, 1997 ו-1998. בנוסף רשמה הקבוצה הגעה לגמר הגביע הרומני בשנת 2004, כאשר היא מפסידה בגמר לדינמו בוקרשט בתוצאה 0–2. בעונת 2010/2011 זכתה הקבוצה באליפות וב"סופרקאפ הרומני".
בעונת ירדה הקבוצה לליגת המשנה הרומנית ובשנת 2016 פורק המועדון.
עוד באותה שנה המועדון הוקם מחדש.
לאחר חמש שנים בליגה הרומנית השלישית העפילה הקבוצה לליגת המשנה בסיום עונת 2021/2022 ובתום עונת 2022/2023 שבה לליגה הראשונה.
הופעת הבכורה של הקבוצה הייתה בגביע אופ"א כאשר הקבוצה הוגרלה בסיבוב הראשון מול קבוצת יובנטוס החזקה מאיטליה.
אוצלול ניצחה במשחק הראשון, שנערך ברומניה, בתוצאה 0–1 אך נכנעה במשחק השני בתוצאה 0–5 והודחה מהמפעל.
הקבוצה חזרה למפעלים האירופיים רק בעונת 1997/1998, אז שיחקה בגביע אופ"א והוגרלה מול קבוצת גוריצה הסלובנית אך הפסידה בשל הפרש שערי חוץ והודחה מהמפעל.
עונה לאחר מכן הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב המוקדם הראשון את קבוצת סלוגה יוגומגנאט ממקדוניה אך הפסידה בסיבוב השני המוקדם לקבוצת וויילה בולדקלאב הדנית.
בעונת 2004/2005 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז גברה בסיבוב המוקדם הראשון בתוצאות 0–4 ביתי ו-1–4 בחוץ על קבוצת דינמו טירנה מאלבניה ועברה לסיבוב השני מוקדם, בו הפסידה לקבוצת פרטיזן בלגרד מסרביה ומונטנגרו.
בשנת 2007 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו.
בסיבוב השני ניצחה את קבוצת סלאביה סראייבו מבוסניה והרצגובינה.
בסיבוב השלישי הפסידה לקבוצת טרבזונספור מטורקיה והודחה מהטורניר.
בעונת 2007/2008 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א.
בסיבוב המוקדם השני הפסידה לקבוצת לוקומוטיב סופיה מבולגריה והודחה מהטורניר.
בעונת זכתה באליפות רומניה הראשונה שלה ועלתה לליגת האלופות בפעם הראשונה בתולדותיה.
הקבוצה העפילה ישירות לשלב הבתים וסיימה את המשחקים במקום האחרון בבית אחרי בנפיקה ליסבון, פ.צ.
מחוז אוצ'מצ'ירה (באבחזית: Очамчыра араион; בגאורגית: ოჩამჩირის რაიონი, אוֹצַ'מצ'יריס ראיוֹני; ברוסית: Очамчирский район) הוא מחוז באבחזיה, הרפובליקה הבדלנית של גאורגיה.
העיר אוצ'מצ'ירה משמשת כעיר הבירה של המחוז האבחזי.
אוכלוסיית המחוז מונה 24,868 תושבים.
מחוז אוצ'מצ'ירה האבחזי קטן מנפת אוצ'מצ'ירה הגאורגית, כיוון שהחל משנת 1955, שוכן על חלק משטח הנפה מחוז טקווארצ'לי.
הרפובליקה של אבחזיה היא אוטונומיה דה פקטו שאיננה מוכרת בעולם.
מכאן שגם החלוקה המנהלתית של אבחזיה למחוזות אינה מוכרת בעולם.
מצד שני מוכרת החלוקה המנהלתית של גאורגיה, שעל פיה נחשבת אבחזיה עצמה למחוז בגאורגיה, וחלוקתה הפנימית לנפות, המקבילה כמעט לגמרי לחלוקת אבחזיה למחוזות, היא במעמד יתר נפות גאורגיה
אוצר בית דין בימינו הוא הסדר להעברת פירות שביעית מהחקלאים אל הצרכנים.
לפי ההלכה, פירות הגדלים בשנה השביעית הם הפקר, מותר לכל אדם לקטוף מהם כמות קטנה לשימוש ביתי, ואסור לסחור בהם.
אולם כיוון שרוב הפירות גדלים במטעים הרחוקים ממקום-מגוריהם של הצרכנים, פותחה מערכת המעבירה את הפירות אל הצרכנים תוך גביית הוצאות הטיפול בלבד.
בימי המשנה היה אוצר בית-דין מנוהל על ידי בית-דין ארצי או מקומי, שהייתה לו סמכות לממן את פעילותו מכספי מיסים, ולחלק את הפירות בחינם לכולם.
אולם בימינו אוצר בית-דין מנוהל בדרך-כלל על ידי ארגונים פרטיים, ללא סמכות לגביית מיסים, והוא ממומן מתשלום הנגבה מהצרכנים.
מצב זה מעורר ספקות על כשרותו של אוצר בית-דין, לאור האיסור על מסחר בפירות שביעית.
אופן יישומה בפועל של התקנה משתנה בין בתי הדין, כך שישנן קבוצות המקבלות אוצר בית דין מסוים, ודוחות אוצר בית דין אחר.
העדה החרדית מיישמת אוצר בית דין רק בגדרים מחמירים יחסית המונעים מסירה של הפירות בתנאים הדומים למכירה רגילה.
אוצר הוא מחסן; אוצר בית דין הוא מחסן המנוהל על ידי בית דין.
הכוונה למחסן שבו נשמרו פירות שביעית שנקטפו מהשדות, על-מנת לחלקם לבעלי הבתים.
הוא נזכר לראשונה בתוספתא במסכת שביעית:
התוספתא מתארת שלוש פעולות של בית הדין העירוני:
בית הדין בדק בכליהם של ההולכים למטעים, והחרים תוצרת חקלאית שנלקחה מעבר לכמות המותרת.
בית הדין שכר פועלים שקטפו את הפירות, שימרו אותם, והכניסו אותם ל"אוצר" (מחסן) שבעיר.
בית הדין חילק את הפירות שנצברו במחסנים לכל תושבי העיר, לפי מספר הנפשות שבכל בית.
הרמב"ם לא הביא את דברי התוספתא ב.
האחרונים הסבירו עניין זה בכמה דרכים:
הרמב"ם סבר שדברי התוספתא אינם הלכה, אלא רק תקנת שעה שנועדה למנוע אגירת פירות שביעית באותו דור.
תקנת אוצר בית דין נוהגת רק כשיש בתי-דין שאוספים ומחלקים, ובזמן הרמב"ם לא היו כאלו.
מלכתחילה, האיסור לשמור ולקצור פירות שביעית חל רק על אנשים פרטיים ולא על בית-דין הפועלים בשליחות הציבור; לכן אין כל חידוש באוצר בית-דין, ואין צורך בהלכה מיוחדת לשם כך.
כמה ראשונים אחרים, כגון: הרמב"ן, הרב שמשון משאנץ והרא"ש, הביאו את דברי התוספתא, ומשמע מדבריהם שהם סוברים שכך ההלכה.
לפי הרמב"ן (), זו הייתה תקנה שמטרתה למנוע אגירה ומסחר בפירות שביעית.
לפי הרב אליעזר נאה, "אוצר בית הדין בזמן המשנה והגמרא היה הסמכות הציבורית העליונה, מעין ממשלה של ימינו".
הייתה לו סמכות לתקן תקנות ולהטיל מיסים.
אולם בימינו אין בית דין בעל סמכויות כאלו.
לפי הרב רועי הכהן ז"ק, ההלכה מתייחסת לא לבית הדין הגדול אלא דווקא לבית-הדין המקומי, באזור שבו נמצא השדה.
והוא מצטט בעניין זה את הרבנים שאול ברז"ם, נסים קרליץ, וכן משה שטרנבוך, שכתב שרב העיר - המוסמך על ידי אנשי העיר - יכול לתקן אוצר בית-דין לעירו.
אמנם לא ראוי שיעשה זאת לבד, כיוון שיש כאן גם דיני ממונות - צריך לקבוע כמה מגיע לפועלים וכמה לגבות מהצרכנים.
לכן הרב צריך לצרף אליו שני בני תורה הבקיאים בדיני ממונות.
לפי הרב שאול ליברמן, הדבר תלוי בנוסח התוספתא: לפי הנוסח שלנו, בית הדין "יושבין על פתחי עיירות", ומשמע שהכוונה לבית הדין המקומי; אבל בכתב-יד עתיק הנוסח הוא "מחזירין על פתחי עיירות", ומשמע שהכוונה דווקא לבית הדין הגדול של כל ישראל.
אמנם, דיוק זה אינו מוכרח, וגם לפי הגרסה "מחזירין על פתחי עיירות" אפשר לפרש שהכוונה לסמכות מקומית.
ולפי הרב יוסף ליברמן, כיוון שהשדה הוא הפקר, כל בית דין יכול להשתלט עליו ולנהל את חלוקת הפירות, גם בית דין מעיר אחרת.
רק כדי לשמור על הסדר וכבוד בית-הדין, ראוי שכל בית-דין יטפל בשדות הנמצאים בתחומו.
אמנם, במקום אחר ביאר, כי עיקר סמכות בית הדין לעניין זה נובעת מכך שאנשי המקום קיבלוהו עליהם.
לפי ההלכה, בשנה השביעית אסור לשמור על השדות, אלא יש להפקירם ולאפשר לכולם לאכול מהפירות.
והפוסקים נחלקו, האם איסור זה חל גם על בית-הדין:
לפי הרב שלמה בן שמעון דוראן, לבית-דין מותר לשמור על השדות כי "בית דין הם יד עניים" - בית הדין מייצגים את הציבור ובפרט את העניים.
הרב שאול ליברמן הביא ראיה מסיפור בתלמוד הירושלמי, על רבי טרפון שנכנס לשדה שלו עצמו [בשביעית], וספג מכות מהשומרים.
לפי הרב בן ציון אבא שאול, יש להפקיר את הפירות לגמרי ולא להקל בזה.
ומי ששומר על שדהו - גם אם עושה את זה באמצעות "אוצר בית דין" - לא קיים את מצוות הפקרת הפירות, "אלא צריך להפקיר פירותיו לגמרי, שכל הרוצה ליטול יבוא וייטול".
ואם לא יכול להפקיר לכל היום, לפחות יפקיר לכמה שעות כדי שלא להפקיע דין הפקר דאורייתא.
יש הטוענים, שמותר לבית הדין לשמור על הפירות על-מנת שיוכל לגבות כסף מהמלקטים, ולהחזיר לעצמו את הוצאות הטיפול בשדה (שמירה, השקיה וכדומה).
הרב שלמה זלמן אויערבך דחה טענה זו.
לדבריו, גם אם אדם הוציא הוצאות על השדה, בין מיזמתו ובין מתוך הסכם עם אנשים אחרים, חובת ההפקר חלה עליו, ומותר לכל אדם להיכנס לשדה ולקטוף בעל כורחו.
"לא ייתכן שום בעלות על הפירות גם כלפי בני הכפר, והם יכולים לקטוף חינם ללא שום תשלום".
בימינו, ישנם כמה בתי-דין המאפשרים לכל אדם לקטוף בחינם מהמטעים שהם מנהלים:
קרן השביעית, בראשות הרב מנחם מנדלזון, רב מושב קוממיות.
בית המדרש להלכה בהתיישבות, בראשות הרב יוסף אפרתי הקשור לרב יוסף שלום אלישיב.
ניהלו, בין השאר, מטעי בננות במושב צרופה.
לפי פסיקתם, "גם מטע שפירותיו מיועדים לחלוקה דרך אוצר בית דין אסור לשומרו, אלא יש להניחו פתוח, וכל הרוצה להיכנס אין למונעו מכך" (משפטי ארץ פרק י סעיף ו והערה 10).
המכון למצוות התלויות בארץ, בראשות הרב שניאור זלמן רווח הקשור לרב עובדיה יוסף.
ניהלו, בין השאר, מטעי בננות, מנגו ואבוקדו בקיבוץ גינוסר.
לעומתם, ישנם כמה בתי-דין שאינם מאפשרים לקטוף בחינם:
בפועל, היו חקלאים שלא אפשרו קטיף עצמאי כלל - גם לא תמורת תשלום.
בבית הדין של אוצר הארץ (בשנת ה'תשס"ח) לא הסכימו לאפשר קטיף עצמי כלל, ולא הסכימו אף לומר איפה נמצאים המטעים שבניהולם.
זאת מתוך טענה שהדבר מסובך מבחינה טכנית.
לפי ההלכה, בשנה השביעית אסור לקצור את היבול ולקטוף את הפירות בכמות גדולה, אלא רק ללקט מעט לצריכה פרטית.
לדוגמה, אסור לקטוף זיתים בכמות גדולה ולייצר מהם שמן בבית-בד מסחרי, אלא לקטוף כמות קטנה ולכתוש בבית-בד קטן פרטי.
והפוסקים נחלקו, האם איסור זה חל גם על בית הדין:
לפי החזון אי"ש, האיסור חל רק על בעל השדה, הקוצר בשדה שלו.
הוא אינו חל מהתורה על אדם הקוצר בשדה חברו, ולכן בפרט אינו חל גם על בית הדין.
לפי הרב שלמה זלמן אויערבך, האיסור חל גם על הקוצר בשדה חברו, אולם לשליחי בית-דין יש היתר מיוחד לקצור, כיוון שקצירתם היא לצורך עניי העיר.
והרב שאול ישראלי הסביר, שהמלאכות אינן אסורות מצד עצמן, אלא רק משום שהם נוגדות את היות הפירות הפקר לכל.
ולכן, כשהמלאכות נעשות על ידי בית-דין, זה דווקא מבליט את היות הפירות הפקר, ולכן זה מותר.
לפי הרב שלמה סיריליו, האיסור אכן חל גם על בית הדין.
ולכן הוא פירש, שהתוספתא בעניין אוצר בית דין מתייחסת דווקא לפירות שישית, שעליהם לא חל איסור זה.
אולם רוב המפרשים חלקו על פירוש זה, שכן פירות שישית אינם הפקר כלל, ואין לבית-דין רשות להפקיעם מהבעלים.
גם הרב יצחק הרצוג כתב שהאיסור חל גם על בית הדין.
הוא פירש, שגם האמור בתוספתא על בית הדין, מתייחס לקצירה ב"שינוי" באופן המותר לכל אדם, כגון: לקטוף כמויות קטנות ובלי להעמיד כרי.
או שזו הייתה תקנת שעה כדי למנוע מאנשים פרטיים לעבור עבירות חמורות יותר של מסחר בפירות.
"אינני רואה שום רמז בתורה ובראשונים שתהיה מותרת מן התורה קצירה ומסיקה כדרכה כששלוחי בית דין שוכרים הפועלים".
בתוספתא המדברת על אוצר בית דין לא נאמר דבר לגבי גביית תשלום.
אולם כן נאמר שבית הדין "שוכרים פועלים", והדבר מעלה את השאלה, מאין השיגו כסף לשלם לפועלים?
השאלה מתחזקת לאור האיסור לסחור בפירות שביעית: אסור לממן את פעילות בית הדין ממכירת הפירות לצרכנים.
בנוסף, לא ייתכן שהתשלום היה מקופת הצדקה העירונית, כיוון שהפירות חולקו לכל בני העיר ולא רק לעניים.
ההסבר הפשוט הוא, שהאוצר מומן מהתקציב הכללי של בית הדין, שהגיע מכספי המיסים העירוניים.
לפי הסבר זה, אכן לא היה כל מסחר בפירות שביעית, כי לא היה כל קשר בין קבלת הפירות לבין התשלום עליהם.
אמנם, רוב הפוסקים מתירים לגבות את התשלום דווקא מהצרכנים המקבלים את הפירות.
כך פסקו החזון איש, ואחריו הרב שאול ישראלי והרב נסים קרליץ.
הרב חיים קניבסקי הסביר, שאנשים שאינם מקבלים פירות יכולים לסרב להשתתף בתשלום המס על הובלת הפירות, ובנוסף אי-אפשר לכפות עליהם לשלם, ולכן מותר לגבות את המיסים רק מאותם אנשים הבאים לקבל את הפירות.
והרב רועי הכהן ז"ק ביאר, שמדובר באגרה - גביית מס עבור ביצוע פעולה שלטונית, אותה גובים מכל אזרח הנהנה מאותה פעולה.
כיוון שמדובר במס, אין כאן כל מסחר.
גובה סכום הגביה עבור הפירות
מעיקר הדין, לבית-הדין לגבות רק את הוצאות הקטיף, ההובלה והחלוקה; אסור להם לגבות תשלום על פעולות שנעשו לפני הקטיף, כגון השקיה, דישון וריסוס.
זאת, כיוון שפעולות אלו נעשות לטובת בעל-הבית, ובכל מקרה היה צריך לבצע אותן כדי שהאילן יישאר בחיים לשנים הבאות.
לפי הרב משה שטרנבוך, אכן "לא מצינו שום היתר" לגביית הוצאות נוספות מעבר להוצאות החלוקה, ו"אין לזה מקור בתוספתא ובקדמונים".
אולם, כיוון שמצוות שביעית קשה לקיום, ורק חקלאים מעטים הם מספיק גיבורים כדי לקיימה במלואה, תיקן הרב חיים ברלין בשנת ה'תר"ע תקנת שעה מכוח הכלל "הפקר בית דין הפקר", שלפיה מותר לבית-הדין לגבות מהציבור את כל הוצאות החקלאי.
היתר זה עורר התנגדות בין חוגי הלומדים בירושלים, והיו שטענו שזה דומה להיתר מכירה.
ובכל אופן, ראוי לבית-הדין להתמקח עם החקלאי ולשלם לו רק על הוצאות הגידול לאותה שנה, ולא על הוצאות שממילא היה צריך להוציא לצורך השנה הבאה.
לפי הרב שלמה זלמן אויערבך, כל הפירות הם הפקר.
ומותר לכל אדם - גם לאדם מעיר אחרת שאינו כפוף לבית הדין - לבוא לקטוף מהם בעצמו.
גם אם בית-הדין הוציא הוצאות על השקיה, דישון וריסוס, עדיין הפירות נשארים הפקר.
לכן ודאי שאין רשות לגבות מהצרכנים את הוצאות ההשקיה, הדישון והריסוס, אלא רק את ההוצאות שהצרכן "חוסך" בכך שאינו צריך לבוא ולקטוף בעצמו.
"גם בני העיר יכולים שפיר לומר לבית הדין שהפירות הם הפקר ולקטוף חינם, וכיוון שכן, למה ייקחו מהם שכר השקאה וזיבול, אחרי שהתורה הפקירה את הפירות מבלי לחייב כלל בכך את הזוכה?!".
אמנם, לבית-הדין בזמן המשנה היה מותר לגבות מס מהציבור, והמס היה יכול להיות בכל גובה שנקבע על ידי בית הדין, בלי קשר להוצאות.
אולם בימינו אין בית-דין שיש לו סמכות לגבות מיסים.
לפי הרב זאב וייטמן, בימינו מותר לבית הדין לגבות הוצאות נוספות, כיוון שבית הדין צריך להשתמש במערכות ההשקיה והדישון של החקלאי.
מערכות אלו אינן הפקר בשנת השמיטה, והחקלאי לא חייב לאפשר לבית-הדין להשתמש בהן.
מותר לחקלאי להתנות את הסכמתו בכך שבית הדין ישכור דווקא אותו לעבוד בשדה, וישלם לו את כל הוצאותיו.
כיוון שבית-הדין צריך להשתמש במערכות של החקלאי לתועלת הציבור, כדאי לו לשלם לחקלאי כל מה שהוא מבקש, ומותר לו לגבות תשלום זה מהצרכנים.
בפרט, מותר גם לקבוע את המחיר ע"פ המחיר הממוצע בשנים קודמות.
מעבר לשאלת כיסוי ההוצאות, עלתה השאלה מה צריך להיות המחיר לצרכן של פירות אוצר בית-דין.
לכתחילה, הציפייה היא שהמחיר יהיה נמוך ממחיר השוק, שכן המחיר משמש רק לכיסוי ההוצאות וללא רווח לחקלאי.
אולם רבני דורנו נחלקו בזה:
הרב נסים קרליץ פסק, שאם נערך תחשיב הוצאות מדויק, מותר לגבות כל מחיר שיאפשר לכסות את ההוצאות, גם אם המחיר גבוה ממחיר השוק.
אולם הרב יוסף שלום אלישיב פסק, שהמחיר לצרכן חייב להיות נמוך ממחיר השוק, שאם לא כך, אין בית-הדין פועל מאומה לטובת הציבור, והציבור יכול לומר לו "לתקן שלחתיך ולא לקלקל".
לדעתו, לציבור אין כל תועלת בבית-דין המטפל בפירות הפקר, אם ההוצאות שהוא גובה גבוהות יותר ממחירם של פירות שאינם הפקר.
והרב זאב וייטמן העיר על כך:
עצם ההשוואה ל"מחיר השוק" היא בעייתית, כיוון שמחיר השוק משתנה ממקום למקום, מדוכן לדוכן, ומיום ליום.
גם בשנה רגילה, מחירם של מוצרי-מזון בפיקוח הלכתי גבוה מעט יותר ממחירם של מוצרי-מזון ללא פיקוח.
לכן, גם אם פירות אוצר בית-דין יקרים יותר מפירות רגילים ללא השגחה, ייתכן שבית-הדין מסייע לציבור בכך שהוא מאפשר להם לקנות פירות כשרים במחיר נמוך יחסית לפירות כשרים אחרים.
מכירה מתחת למחיר השוק עלולה לגרום לסוחרים ממולחים לנצל את פער המחיר - לקנות את הפירות בזול ולמכור אותם ביוקר במקום אחר, תוך עבירה על איסור מסחר בפירות שביעית.
לכן, במקום שיש חשש למסחר בפירות שביעית, עדיף לכאורה למכור את הפירות במחיר השוק.
לפי ההלכה, מותר לאדם להחזיק פירות שביעית בביתו, רק כל עוד יש פירות דומים בשדה.
חובה לבער פירות שביעית מהבית, מייד כשהפירות הנמצאים בשדה אזלו.
הפוסקים נחלקו בשאלה, האם חובת הביעור חלה גם על פירות הנמצאים באוצר של בית הדין.
הרמב"ן כתב "ואלו הפירות המכונסים לאוצר בית דין אינן צריכין ביעור, אחר שכבר מבוערין הם מן הבית.
ואחד עניים ואחד עשירים מותרין לאחר הביעור לקבל מהם מיד בית דין ולאכלן".
הרב שלמה זלמן אויערבך כתב, שעצם העובדה שהפירות נמצאים ברשות בית-דין אינה פוטרת אותם מביעור.
אולם אם בית-הדין מחלק לכל אחד ואחד לפי צרכיו בלבד, אז כמות קטנה זו פטורה מהביעור, כיוון שכמות כזאת מותר מעיקר הדין להחזיק גם אחרי הביעור.
הרב משה שטרנבוך כתב, שהפירות פטורים מביעור רק אם הם נמצאים ממש במחסן המיוחד השייך לבית הדין.
אבל אם הם נמצאים ביד החקלאי, המוכר אותם בשליחות בית-הדין, אין זה מועיל, ואין הם פטורים מביעור.
הרב בן ציון אבא שאול כתב, שלדעת הרמב"ם, ודאי שגם פירות אוצר בית דין צריכים ביעור, שהרי לשיטתו ביעור הפירות היינו איבודם ושריפתם.
בימינו עלתה השאלה האם פירות שביעית הנמצאים ברשות צה"ל חייבים בביעור.
הרב מרדכי עמנואל כתב שלא, כיוון שצה"ל פועל כרשות ציבורית, ולכן מעמדו כמעמד של בית-דין.
עם התחדשות ההתיישבות בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, חיפשו פוסקי ההלכה אחר דרכים לאפשר שימוש בפירות הגדלים במטעים בשנת השמיטה, על מנת למנוע את התמוטטות היישוב החדש, שכלכלתו הייתה מבוססת ברובה על חקלאות.
הרב קוק, בהתכתבות עם הרב חיים ברלין, הציג פעילות של אוצר בית דין שבה החקלאים מפקירים את כל הפירות ובית הדין ממנה אותם שליחים שלו לטיפול בפירות ובהפצתם.
בית הדין מאפשר לחקלאים לגבות עבור הפירות כסף להחזר ההוצאות שלהם, כולל הוצאות השכירות (או הפחת) של כלי העבודה החקלאית.
החזון אי"ש, על פי עדותו של הרב קלמן כהנא, הורה להשתמש באוצר בית דין לצורך קטיף ומכירת הפירות.
המושבים של תנועת פועלי אגודת ישראל פעלו לפי הנחיותיו, השביתו את העבודה בשדותיהם, והעבירו את פירות השביעית במטעיהם לאוצר בית דין.
בשנים האחרונות, רבים מהארגונים הפועלים כאוצר בית דין דואגים לטיפול בעצים באופן שיצמיחו פירות טובים בכמות רבה ושומרים על הפירות מפני קטיף עצמאי.
בדרך כלל אוצר בית הדין ממנה כשליחו את החקלאי בעל המטעים.
בשנת ה'תשמ"ז החלו יישובים בגוש עציון לשמור שמיטה ללא היתר מכירה, בעזרת אוצר בית דין.
בית הדין כלל את הרבנים זאב וייטמן שהיה רב קבוצת כפר עציון, שלמה מוזס שהיה רב קבוצת מגדל עוז, ושמואל דוד שהיה רב קבוצת ראש צורים.
נציגי קבוצת כפר עציון (שמעון קרניאל מרכז המשק וליפא פרידמן מזכיר הפנים) חתמו, עוד לפני תחילת השנה, על הודעה שבה הם מפקיעים באופן מוחלט את בעלותם על יבול האדמות, ומקבלים על עצמם לנהוג במטעים רק כשלוחי בית הדין, ובהתאם להוראותיו המפורטות לגבי כל מלאכה ומלאכה.
הם התחייבו להעביר לבית-הדין פירוט על הוצאותיהם ועל השכר המגיע להם.
בית-הדין יקבע את מחיר הפירות באופן שיובטח להם תשלום עבור הוצאותיהם ושכרם בלבד, ללא כל רווח נוסף שהיו יכולים לקבל על ידי מסחר בפירות בהתאם להיצע וביקוש.
המטעים שהועברו היו מטעי דובדבן, גודגדן, נקטרינות, אפרסק, תפוחי עץ ואגוז.
בית האריזה של כפר עציון שימש כמחסן בית הדין.
הפירות נארזו בסלסלות מגשים מוכנים לחלוקה.
על כל מגש הודבקה מדבקה הקובעת שהפירות קדושים בקדושת שביעית, יש להשתמש בהם לאכילה בדרך שימושם הרגיל, ואסור להפסידם.
בית הדין קבע מחיר לפירות בהתאם לזן ולגודל הפרי, וקבע ש"מחירים אלו בתוקף בתנאי שאין הם גבוהים ממחירי פירות מקבילים שאינם באים מאוצר בית-דין".
אנשים שהגיעו למטע לקטוף פירות שמיטה, לא הורשו לקטוף בעצמם, אלא הופנו לבית האריזה לקבל מגשים מוכנים, ונדרשו לשלם דמי-הוצאות לפי קביעת בית הדין.
כדי להעביר את פירות השביעית לצרכנים, הוקמו 12 "תחנות חלוקה", בעיקר בירושלים, בבתים פרטיים של מתנדבים.
התחנות נוהלו על ידי המכון לחקר החקלאות על-פי התורה ובית המדרש הגבוה להלכה בהתיישבות החקלאית.
מאות טונות של פירות וירקות הגיעו באופן זה למאות משפחות.
בהתחלה לא עבדו בשיתוף פעולה עם "ועדות השמיטה", שכן ועדות אלו שיווקו בעיקר יבול נכרי.
רבנים רבים, ביניהם הרב יוסף שלום אלישיב ושלמה זלמן אוירבך, קראו לוועדות השמיטה ולצרכנים לסייע לבית-הדין על ידי לקיחת תוצרת חקלאית מהם וחלוקתה כדין, הרבנים נסים קרליץ שמואל הלוי ואזנר כתבו "הריני מצרף עצמי לחזק שומרי שביעית אמיתיים, שלא נהגו בהיתרים מדומים, ונעשו גיבורי כח כאמר רבותינו ז"ל.
גם הרבנים הראשיים לישראל כתבו "לכתחילה יש להשתדל לקנות ירקות ופירות מאוצר בית דין של אדמות יהודיים ששמטו קרקעותיהם, ולסייע בידי גיבורי כוח עושי דברו, וכדי להרבות שמירת שביעית וגם קיום מצוות אכילת פירות שביעית".
מצד שני, הרב דוב לנדו, שנשלח על ידי ועדת השמיטה של אגודת ישראל, מתח ביקורת על כמה מלאכות שנעשו במטעים בהוראת בית הדין, ובפרט: דישון דרך מערכת ההשקיה, קצירת נוף האילן, הורדת סורים, כיפוף והדליה, והפריה על ידי כוורות דבורים.
בסופו של דבר, החליטה ועדת השמיטה של אגודת ישראל שלא לשווק את תוצרת בית הדין מסיבות שונות, אולם שינו את דעתם כעבור מספר חודשים.
בשנת ה'תשנ"ד הוקם לראשונה אוצר בית דין ארצי, על ידי חברת תנובה.
בית הדין הורכב מהרבנים אברהם דב אוירבך, יעקב אריאל, בנימין אדלר (הרב הפוסק והאחראי למחלקת הכשרות למהדרין של רבנות ירושלים), וכן הרב יחזקאל דאום שהיה אז רבה של תנובה, והרב זאב וייטמן שהחליפו לאחר פטירתו.
לבית-הדין היו שתי מטרות עיקריות:
לספק תוצרת חקלאית לצרכנים שאינם מעוניינים לסמוך על היתר המכירה, במחיר שווה לכל נפש.
לספק פרנסה לחקלאים, ולחזק את ההתיישבות והחקלאות היהודית בארץ ישראל.
לשם כך, התקשר בית-הדין עם חקלאים לצורך זריעת ירקות כבר בשנה השישית (זריעה מוקדמת), וכן גידול בשנה השביעית עצמה על-גבי מצע מנותק או בדרום הערבה, וכן שיווק פירות שביעית של בעלי-מטעים שהסכימו להפקיר את מטעיהם ולמסרם לטיפול בית-הדין.
בית-הדין פיקח על עבודת השדה כדי למנוע עשיית מלאכות האסורות בשביעית.
הפירות מאוצר בית-הדין שווקו לוועדות שמיטה, לרשתות-שיווק ולמספר סיטונאים מאושרים.
טיוטת ההסכם עם החקלאים קבעה, שהחקלאים יקבלו סכום קבוע עבור כל ק"ג פרי; הסכום חושב ע"פ ממוצע המחיר בשלוש השנים האחרונות, מתוך הנחה שהסכום הזה מכסה את הוצאות החקלאים.
החקלאים נחשבים כשכירים של בית-הדין.
שיטה זו מונעת מוטיבציה למסחר בפירות, שכן הכנסתם של החקלאים מובטחת ואינה תלויה בהצלחת המסחר.
אלא שבהסכם הסופי הוכנס סעיף שפגע במטרה זו: הסעיף קובע שהחקלאים יקבלו את שכרם רק אם בית-הדין יצליח לגבות את המחיר מהציבור.
סעיף זה נתן מוטיבציה לחקלאים להעביר את פירותיהם ליעדים שיבטיחו להם רווחים גבוהים, וכך לעבור על איסור המסחר.
כמו כן, הסעיף גרם לתחושה של ניצול וחוסר-הגינות בקרב החקלאים, שהרגישו שבית-הדין "מבטח" את עצמו על חשבונם.
חסרונו של ההסכם התגלה כאשר התברר שיבול הדובדבנים היה נמוך מהצפוי.
כתוצאה מכך, התשלום שהובטח לחקלאים מראש לא כיסה את הוצאותיהם.
מצד שני, מחיר השוק של הדובדבן עלה, והחקלאים דרשו לגבות מהצרכנים את מחירי השוק, במקום את המחירים הממוצעים כפי שנקבע מראש.
בית-הדין דן בבקשה והחליט לאשר את העלאת המחיר על-מנת לכסות את הוצאותיהם של החקלאים.
לאחר מכן דרשו החקלאים להעלות את המחירים גם בפירות אחרים, שבהם היבול היה רגיל, בטענה שהמחירים הממוצעים נמוכים מדי ועלולים לגרום להם לעזוב את המטעים.
בית-הדין הסכים גם לדרישה זו, אך עדיין דרש שהמחיר יהיה נמוך מעט ממחיר השוק.
בפועל, מחירם של פירות אוצר בית-דין בשנה זו היה נמוך בכ־10–20% ממחירם של פירות דומים ממקורות אחרים.
בית-הדין הקים חוליית פיקוח מיוחדת, כדי לוודא שהמחירים נשמרים, ושהפירות מסומנים כקדושים בקדושת שביעית.
כדי להקטין את החשש ממסחר ופערי תיווך, השתדלו להעביר את הפירות ישירות ליעדים סופיים, כגון: צבא, מלונות ומוסדות אחרים.
כמו כן, השתדלו להעביר את הפירות רק לאנשים המודעים לקדושת הפירות, שיאכלו אותם לפי ההלכה.
אולם כאשר היו עודפי פירות, העבירו אותם גם לחנויות רגילות שהתחייבו לסמן את הפירות כקדושים בקדושת שביעית; זאת לאחר התייעצות עם הרב יוסף שלום אלישיב, ומתוך הבנה שבמערכת ארצית אי-אפשר להקפיד שכל הפירות יגיעו רק לשומרי הלכה.
במשך השנה, התגלו מספר תוצאות לא-צפויות של הניסיון להקפיד על איסור המסחר:
לכתחילה רצו לחייב את הירקנים לגבות על פירות אוצר בי"ד מחיר נמוך ממחיר השוק, כדי שיהיה ברור שאין זה מסחר.
התוצאה: ירקנים אחרים באו וקנו פירות אוצר בי"ד בזול, ומכרו אותם במחיר השוק.
המחיר הנמוך דווקא עודד מסחר בפירות שביעית!
המסקנה: "במקומות בהם יש חשש סביר שאם הפרי יימסר במחיר נמוך, יעשה בו מסחר - יש למוסרו במחיר קרוב למחיר השוק הרגיל" [פחות סכום סמלי].
לכתחילה רצו לחייב את הירקנים למכור בסלסלות ולא לפי משקל, שוב כדי שלא ייראה כמסחר.
התוצאה: צרכנים העבירו פירות מסלסלה לסלסלה כדי לקבל יותר כמות באותו מחיר, וכך פגעו בצרכנים אחרים; גרוע יותר: ירקנים חילקו את אותם פירות למספר גדול יותר של סלסלות, כדי להרויח יותר על אותה כמות.
המסקנה: "ראינו לנכון לעמוד על כך שהפירות יימסרו לצרכנים על-פי משקלם, ודווקא דרישה זו היה בה הידור-יתר מבחינת מניעת המסחר בפירות ודאגת בית הדין לצרכנים".
לכתחילה רצו להימנע ממיון הפירות לפי גודל ואיכות, ולגבות מחיר אחיד לק"ג לכל הפירות, כך שיהיה ברור שהמחיר הוא תמורת הוצאות הובלה (שהרי הוצאות ההובלה לא תלויות בגודל הפרי ובאיכותו אלא במשקל בלבד).
המחיר נקבע על ידי ממוצע של מחירי השוק לכל הסוגים והגדלים (פחות סכום סמלי כאמור בסעיף א).
התוצאה: הירקנים דאגו שרוב הפירות שנמכרים במחיר ה"ממוצע" הם פירות קטנים או באיכות נמוכה, כך שהמחיר ה"ממוצע" למעשה היה גבוה ממחיר השוק של פירות מסוג זה.
את הפירות הגדולים יותר הם העבירו לסלסלות של פירות עוד יותר גדולים, שנמכרים במחיר יותר גבוה.
המסקנה: "דווקא אם ברצוננו לשמור על העיקרון שהציבור יקבל פירות במחירים נמוכים יותר ממחירי השוק, עלינו להקפיד שהפירות ימויינו על-פי תנאי השוק".
סוגיות נוספות שהתגלו במהלך השנה:
משווקי פירות של היתר מכירה טענו, שהמחירים הנמוכים פוגעים בהם כי מחייבים גם אותם להוריד מחירים.
בית-הדין דחה טענה זו, ולהפך, קבע ש"זו בהחלט מגמה חיובית וקידוש השם אם כתוצאה מהשמיטה יירד המדד".
בשנה זו הצטרפו 10 קיבוצים דתיים למסגרת אוצר בית דין, לאחר שבשנים קודמות חתמו על היתר מכירה.
חלקם ייעדו לעניין מטעים, וחלקם ייעדו שדות-גזר.
אולם ועדות השמיטה סירבו לקבל את תוצרתם בטענה שהם "חשודים על השמיטה", ושנכנסו לאוצר בית-דין רק מתוך שיקול כלכלי (שהרי בשדות אחרים המשיכו לסמוך על היתר מכירה).
הדבר הגיע אל הרב יוסף שלום אלישיב, שפסק שיש לקבל תוצרת זו כיוון שהיא מעידה על רצון להתקרב בהדרגה לשמירת שמיטה מלאה.
הענבים היו בכמות ובאיכות נמוכה יותר משנה רגילה, בגלל ההקפדה לא לבצע מלאכות אסורות.
למרות זאת, בית הדין החליט לגבות עליהם מחיר בהתאם למחיר השוק של ענבים רגילים, על-מנת שלא לגרום הפסד לחקלאים שהקפידו על שמירת שמיטה.
אולם רוב ועדות-השמיטה לא רצו לקלוט ענבים אלו, והעדיפו לשווק ענבים של יבול נכרי.
היו מספר משקים שרצו להצטרף לבית הדין במהלך שנת השמיטה.
בית הדין השתדל להיענות לבקשות אלו, בתנאי שישלם להם רק את הוצאותיהם מרגע ההצטרפות והלאה.
בסיכום הדברים, כתב הרב זאב וייטמן שהניסיון הותיר אצל רבים תחושה של "לא לנער הזה התפללנו".
החקלאים יצאו בתחושה שהם הפסידו כסף רב ולא קיבלו את מה שהובטח להם, הציבור חש שהפירות לא הגיעו ליעדם במחירים המצופים, והרבנים חשו שהמבצע לא הביא לקירוב לבבות, והיה פער גדול בין הערכים הנשגבים של השמיטה לבין יישומם בפועל.
מסקנתו העיקרית מהניסיון (בנוסף למסקנות למעלה) היא, שבית-הדין צריך להבטיח לשליחיו (החקלאים) שכר קבוע.
שכרם יהיה תלוי רק בכך שהחקלאים מקיימים בדייקנות את הוראות בית-הדין, ולא יהיה תלוי כלל בכמות הגביה מהצרכנים.
בשנת ה'תשס"א, במקביל לאוצר בית הדין של תנובה, הוקמה מערכת ארצית נוספת של אוצר בית דין - אוצר הארץ.
מערכת זו פעלה גם בשנים ה'תשס"ח, ה'תשע"ה, ומתוכננת לפעול גם בשנת ה'תשפ"ב.
לקראת שמיטת , הרבנות הראשית נמנעה ממכירת מטעים לנוכרי במסגרת היתר המכירה, ותחת זאת החתימה את הבעלים על הסכם עם אוצר בית דין שהתנהל לפי הנחיותיו של הרב זאב וייטמן.
במקביל המשיכה לפעול מערכת אוצר הארץ.
לתיאור מפורט של שמירת השמיטה בשנה זו, ראו: .
פוסקים חרדים רבים, השוללים את היתר המכירה, מעדיפים על פניו אוצר בית דין.
כך פסקו החזון אי"ש וכל ממשיכיו, ובימינו הרב יוסף שלום אלישיב והרב חיים קניבסקי.
על-פי פסיקות רבנים אלה, בד"ץ שארית ישראל מתיר ואף מעודד אוצר בית דין.
גם בציבור הציוני-דתי ישנם רבנים רבים שהביעו תמיכה באוצר בית דין.
הרבנים אברהם שפירא ומרדכי אליהו תמכו בהקמת בית-דין הנקרא אוצר הארץ.
רבנים נוספים שהביעו תמיכה הם הרבנים שאול ישראלי, זלמן נחמיה גולדברג, יעקב אריאל, דב ליאור, יובל שרלו, זאב וייטמן, זלמן מלמד, עזריאל אריאל, ועוד.
החקלאות כיום מרוכזת בידי מעטים בפריפריה, לרוב האנשים אין אפשרות מעשית לנסוע לשם ולאכול מפירות ההפקר כמו בזמן התורה.
"אוצר בית-דין הוא המענה היחיד לקיום המצווה הלכה למעשה."
עקרון היסוד של השמיטה הוא שלילת הבעלות הפרטית של האדם על הקרקע.
עיקרון זה מתקיים באופן מהודר כשהחקלאי מעביר את השדה לניהול בית-הדין לתועלת הציבור, ובית-הדין מונע מאנשים פרטיים לקטוף מעבר למותר.
לכן "הוא לא פתרון דחוק, אלא דרך המלך לכתחילה.
הוא מבוסס על הנחת יסוד שהיא בעצם נשמתה של השמיטה."
לעומתם, ישנם רבנים רבים המותחים ביקורת על יישומו של אוצר בית-דין בימינו (בניגוד לתקנה בתוספתא), מסיבות שונות:
כדי שיצמחו על העצים פירות בכמות ובאיכות שיהיה משתלם לבית-הדין לקטוף אותם ולהובילם לצרכנים, צריך לבצע בשביעית עבודות רבות לקיום הפירות, כדוגמת דישון, ריסוס וגיזום.
עבודות אלו אסורות מדרבנן, וחלקן (כגון גיזום) אף נוגעות באיסורי תורה.
מהתורה מותר לבצע רק מלאכות שמטרתן לשמור על העץ ("לאוקמי אילנא") ולא לקיום הפירות ("לאוקמי פירא").
בלא טיפולים אסורים, יצמחו על העצים והשיחים פירות מעטים וקטנים באופן משמעותי מהמקובל, עד שלא יהיה משתלם להעסיק פועלים שיקטפום מהעץ.
מכאן, שכוונת התורה אינה למערכת כגון אוצר בית-דין, אלא "שתנובת השנה השביעית, שממילא תהיה מצומצמת מאוד, תהיה הפקר.
אולם, אוכל ופרנסה הבטיחה התורה שיהיה מפירות שישית".
אוצר בית-דין מלווה בדרך-כלל בזריעה מוקדמת, שהיא כשרה בפני-עצמה, אולם "הפרי הגדל, דינו בהפקר...
בעוד שהמשתמשים בהיתרים אלה, כל מחשבתם לקחת את זה לשימוש לעצמם".
הדבר גורם להרחבת הדין של שלוחי בית-דין, הנזכר בתוספתא רק לגבי איסוף וחלוקת היבול, גם על העיבודים שמטרתם להצמיח יבול, ולהשתמש בזה גם כלפי הבעלים עצמם.
"יש כאן הערמה בולטת, וכמעט ביטול של הפקר הפרי למעשה.
ברור שגם כאן [כמו בהיתר מכירה] הפרצה דחוקה, ואף בזה [כמו בהיתר מכירה] אין לראות פתרון קבע."
"פתרון זה לא רק שאינו מקרב אותנו לקיום המצווה, אלא אף מרחיק אותנו מהתיקון הנכון.
שכן עיקר מגמת השביעית שהחקלאים ישבתו ממלאכה, ואילו במסגרת אוצר בית דין הם כביכול מקיימים את השביעית תוך שהם עובדים בשדותיהם כמו בשאר השנים ואולי יותר."
בית-הדין שנזכר בתוספתא היה בית-דין עירוני הפועל בשם הציבור כולו.
בימינו, ההסדר מופעל על ידי גופים פרטיים.
הם אמנם מתיימרים לייצג את הציבור, אך "בפועל, גוף זה נוטל בעלות על פירות השייכים לציבור א, ומעביר אותם לציבור ב, ותוך כדי פעילות זו מרוויח (כסף, יוקרה, כוח).
ה"אוצר" עושה כביכול הסכמים בשם הציבור עם החקלאי, אך ההסכמים הם העמדת פנים, מכיוון שבית הדין איננו רשאי לעשות הסכמים עם בעל הבית, שכן הפירות אינם שייכים לא לזה ולא לזה.
במישור הציבורי הדברים חמורים הרבה יותר.
גופים הנהנים מרווח אישי על פעולתם (בכסף, ובהשפעה וכבוד, שגם הם דרכי תשלום בימינו), נוטלים לעצמם את הזכות להפוך ל"ציבור", לדבר ולפעול בשמו, להפקיע ולחלק את פירות ההפקר (פירות השביעית).
אפשר היה לקבל הסדר כזה כאשר תנובה נהנתה ממעמד בלתי פורמלי של גוף המייצג את כלל הצרכנים, אבל כיום גם היא גוף פרטי.
אשר לרבנות הראשית - כאן הדברים מעט קלים יותר, אבל בפועל האם הרבנות הראשית היא נציגות של כל הציבור?
הרי אפילו על הקורה בתחום האחריות שלה קשה לה לשלוט".
בית-הדין שנזכר בתוספתא מימן את פעילותו מכספי המיסים העירוניים, וחילק את המזון באופן שוויוני - לכל אחד לפי צרכיו.
אבל לבתי-הדין בימינו אין אפשרות לעשות זאת, ולכן הם גובים מהצרכנים - וזה מנוגד למטרת התורה.
"שביעית נועדה להשיב, זמנית, את השוויון, ועתה חוזר ההסדר הישן, יש לך כסף, יש לך פירות, אין לך כסף (לדמי ההוצאות), גם אין לך פירות היכן הרווח היהודי?".
לא ייתכן שאוצר בית-דין הוא "המענה היחיד לקיום המצווה הלכה למעשה", שכן הוא לא נזכר אצל כל הראשונים והפוסקים המדברים על שמיטה.
אנשי הכנסת הגדולה לא הזכירו אותו, אלא העדיפו להשאיר ארצות ללא קדושה כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית.
אין לו זכר בתלמודים, הרמב"ם לא הביאו כלל, וגם הראב"ד הרמב"ן והר"ש הזכירוהו רק בדרך אגב.
הראי"ה קוק כתב שאוצר בית-דין הוא רק "זכר לשמיטה", כי "מצד עצמו אין בו כדי סמיכה".
חזון העתיד שלו מדבר על כך שאפילו השיווק לא יעשה דרך אוצר ב"ד.
הרב יהושע בן מאיר כתב: "לא נעלם מעיני ה'קסם' שיש ב'אוצר ב"ד'...
לצערי, כמו תמיד ב'קסם' - אין זה אלא אחיזת עיניים ומקסם שוא".
גם הרב יוסף קאפח והרב בן ציון אבא שאול שללו את אוצר בית דין.
רבני העדה החרדית מתנגדים ואינם נותנים הכשר למוצרים של אוצר בית-דין, פרט לאתרוגים לסוכות: "הבד"ץ אינו מתיר אוצר בית-דין, מלבד באתרוגים לצורך חג הסוכות, שבהם אין אפשרות אחרת.
תחת מעטה של אוצר בית-דין, נוצרת אפשרות לסוחרי שביעית לגלגל עסקאות מסחר בפירות שביעית.
מבעד למסוה של אוצר בית-דין, משלשלים סוחרים וקניינים סכומי כסף גדולים, מבלי שמאן דהוא יחשוש שבעצם מדובר רק בהסוואה.
האוצר בי"ד התפתח למכשיר העוקף בדרך הערמה, לעיתים גלויה ולעיתים מוסתרת, את האיסור של מסחר בפירות שביעית.
כבר לפני קרוב למאה שנה יצאו חכמי וגדולי ירושלים בכרוז שאין כל היתר באוצר בית דין בפירות שמיטה שגדלו באיסור, ומאז ועד עתה הוראתם נשמרת בסילודין בקרב הבד"ץ.
כידוע בירושלים מקדמת דנא להחמיר ב"שמור" או "נעבד" כפסק רבני ירושלים, גם לא על ידי אוצר בית-דין.
וכל מקורות האספקה של פירות וירקות בשנת השביעית, היא ברובה פירות וירקות של נכרים, שאין עליהם קדושת שביעית כלל, וכפי שנפסק והונהג בארץ ישראל משנות דור, מזמן מרן הבית יוסף ועד עתה."
ישנם גם רבנים, המתירים להשתמש באוצר בית דין, אבל מתנגדים למחירים הגבוהים, כדוגמת הרב עובדיה יוסף, שטען כי "כל המחירים הגבוהים של אוצר בית דין הם בגדר איסור סחורה בפירות שביעית" ולכן "פירות של היתר המכירה עדיפי מפירות של אוצר בית דין".
לשיטה זו הצטרפו גם הרב מאיר מאזוז והרב אליעזר מלמד.
לפי גישה זו, מותר לקנות פירות אוצר בית-דין כשהמחירים נמוכים יותר ממחירי השוק: "ובזה שאנו קונים מפירות אלו, אנו מחזקים את ידיהם של האיכרים שומרי השמיטה, שמקבלים שכר על עבודתם".
"אוצר הארץ" היא חברה מסחרית מבית "מכון התורה והארץ" שהוקמה לקראת שנת השמיטה ה'תשס"א, במטרה לספק תוצרת חקלאית יהודית כשרה בשנת השמיטה.
אוצר הארץ מהווה למעשה בית דין הלכתי המקבל לידיו מהחקלאים את התוצרת שהופקרה, על פי הסכם שנחתם עוד בטרם החלה שנת השמיטה, ומשווק אותה במהלך השמיטה לפריסה ארצית.
במהלך שנת השמיטה נחשבים החקלאים כעובדיו של בית הדין בשדה, ומקבלים משכורת ממנו.
שיווק זה נקרא "אוצר בית דין".
כמו כן, החברה משווקת גם ירקות יבול שישית – תוצרת מערב השמיטה הנשמרת בחדרי קירור, וכן פירות וירקות שגדלו בשמיטה על ידי פתרונות הלכתיים – כגון: גידול במצע מנותק, גידולי מים, יבולים שגדלו בחלקי הארץ שאינם חייבים בכל דיני השביעית (בערבה, וגבול עולי מצרים).
החברה תכננה לפעול גם בשנים שאינן שנות שמיטה.
על פי אתר החברה, מטרות החברה כוללות גם חיזוק החקלאות העברית, הגדלת סיכויי התחרות שלה מול חקלאים ערבים, וכן מניעת העברת כספים לגורמים עוינים.
בפועל החברה חדלה לפעול לאחר תום שיווק התוצרת משמיטת תשס"ח וחזרה לפעול רק לקראת שנת השמיטה תשע"ה.
אחרי שנת השמיטה תשע"ה שוב חדלה לפעול, ולקראת שנת השמיטה תשפ"ב חזרה לפעילות.
בבית הדין של אוצר הארץ יושבים רבנים ממגזרים שונים:
הרב יעקב אריאל (רב העיר רמת גן לשעבר)
הרב דב ליאור (רב העיר קריית ארבע לשעבר)
הרב שמואל אליהו (רב העיר צפת)
הרב אהרון בוטבול (ראש בית ההוראה יביע אומר, וחתנו של הרב עובדיה יוסף)
הרב אליעזר איגרא (דיין בבית הדין הגדול)
הרב יהודה עמיחי (ראש מכון התורה והארץ)
בעבר שימשו גם הרב זלמן נחמיה גולדברג והרב אברהם דב אוירבך בבית הדין.
על פעילות החברה בשנת שמיטה
כאשר לא ניתן לספק ממקורות אלו, יסופקו פירות וירקות של אוצר בית דין, עליהם חלה קדושת שביעית.
אם לא יוכלו לספק גם מאוצר בית דין, יספקו הן מהיתר מכירה והן מייבוא.
פירות שגודלו על ידי נכרים באדמת ארץ ישראל לא יימכרו על ידי החברה.
לקראת סוף שנת השמיטה תשע"ה, עם התקרב זמנה של שמיטת הכספים, פנו רבני החברה בשיתוף עם ארגון פעמונים בקריאה לקיים את המצוה ככתיבתה בתורה, ולהלוות הלוואה אחת שלא תכלל בשטר הפרוזבול.
הלוואה זו, שתופנה לנזקקים, תתבטל לפי ההלכה עם תום שנת השמיטה, והלווה לא יהיה חייב להחזירה.
על קריאה זו חתמו גם הרבנים אהרן ליכטנשטיין ושמואל אליהו.
לקראת שנת השמיטה התשפ"ב פעלו באוצר הארץ להגיע לכמה שיותר אנשים שיתחייבו מראש לקנות דרכם ירקות בסכומי כסף מוסכמים מראש כדי שיוכלו לשכנע חקלאים להצטרף אליהם.
בנוסף לפניה לאנשים פרטיים פנו באוצר הארץ גם למוסדות גדולים כגון ישיבות, אולפנות ומדרשות.
בנוסף חתמו באוצר הארץ על הסכם עם צה"ל להספקת ירקות מאוצר בית דין במהלך שנת השמיטה.
לחברה יש נקודות שיווק בכל רחבי הארץ.
החברה הוקמה בשנת ה'תשס"א בתמיכתם ובעידודם של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, הרב שאול ישראלי, הרב דב ליאור והרב יעקב אריאל.
מבין תומכי אוצר הארץ: הרב אליהו בקשי דורון, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב שאול ישראלי, הרב חיים דרוקמן, הרב שמואל אליהו, הרב יהושע שפירא, הרב אליקים לבנון והרב דוד חי הכהן.
מנגד, ישנם רבנים בציונות הדתית כגון הרב אליעזר מלמד והרב יהושע בן מאיר שכתבו שבאוצר בית דין ישנם בעיות רבות ועדיף לבחור בהיתר מכירה.
שלום שמחון - שר החקלאות בשנת ה'תשס"א, וגם ארגון מגדלי הירקות, גינו את פעילות החברה, בטענה שהימנעות מקניית ירקות מערבים היא גזענית ומנוגדת לעקרון השוויון בין כל אזרחי המדינה.
אנשי החברה, לעומת זאת, טוענים שזכותם של הצרכנים לדעת מה מקור התוצרת החקלאית שהם קונים.
אוצר הגדולים אלופי יעקב הוא סדרה של ספרים המביאים את תולדות גדולי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים.
מחבר הספר, הרב נפתלי יעקב הכהן, רב בחיפה, מסביר כי המטרה שלמענה נכתב הספר היא "לזכור...
לידע ולהתבונן דברי הימים של ישראל עמו" וכן - כמקביל לאלו הספרים של אומות העולם - שיהיה ספר היסטוריה לפי רוחם של חכמי התורה כפי שנכתב בספרי שו"ת ואיגרות הפיוט.
הוא מציין שבראשית תולדות עם ישראל עוסק התנ"ך, שנכתב ברוח הקודש.
החל מתקופת בית שני חז"ל כתבו את דברי הימים בספרים כמו מגילת תענית.
נותרו ספרי יוסף בן גוריון ולאחר מכן חיבר התנא רבי יוסי בן חלפתא את סדר עולם רבה.
כן חוברו "סדר עולם זוטא" - תולדות ראשי הגלויות בבל, סדר תנאים ואמוראים שחובר על ידי מחבר אלמוני בימי הגאונים ומבוא לתלמוד לשמואל הנגיד.
המחבר מוסיף כי "דור חדש של משכילים" החל לחבר ספרים על דברי ימי עם ישראל.
אך כמה מחיבוריהם הם "השערות ושקרים" ואף אלו שחבוריהם כן נכתבו "אחרי החיפוש והעיון" לקו בזה "שאינן לשם שמים".
מטרתם להציג את תולדות עם ישראל כמו תולדות העמים.
על יסוד הקדמה זו, בחר הרב נפתלי הכהן להציג את תולדות חייהם ואת חיבוריהם של גדולי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים, דהיינו משנת ד'ש"נ (642) - לפי אגרת רב שרירא גאון, עד ה'ש"נ (1643).
החיבור כולל תשעה כרכים - 2,714 עמודים.
בטרם יפרט את שמות גדולי ישראל בספרו, הרב נפתלי הכהן מביא הערות כלליות המסבירות מושגים בתיאור התולדות של חכמי ישראל.
אב - ובן - סגנון מקובל בחכמי ספרד כאשר שהיו תחת השפעת חכמי האסלאם.
במקרים אלה הושמטה המילה "בן" וכתוב "אני ראובן נסים" במקום "אני ראובן בן נסים".
אדוני - כמה רבנים נהגו לכתוב זאת כאשר מזכירים חכם פלוני.
יש הסבורים שהכוונה היא שאותו רב הוא "רבו אלופו של אותו החכם הכותב בספר" אך לדעת מחבר "אוצר הגדולים" זה רק "סלסול ושבח למי ששאבו (ממנו) הרבה מימי חכמתם ותורתם מספריהם"
מדינת בריטניא היא אנגליה - שם היו יהודים אחרי החורבן.
שם הייתה עלילת דם בשנת תתק"ד בעיר נארוויטש ובשנת 1189 היו בה גזירות שכללו "הריגות ושמדות".
בשנת 1290 היה גירוש כללי של היהודים.
סדר ימי הגאונים - ארבע מאות חמישים ושתים שנה משנת שמ"ט עד שנת תת"א לפרט קטן, ישיבת פומבדיתא ובישיבת סורא משנת שס"ט עד ד"א תשצ"ד, בהפסקות, ובסורא מ"א גאונים ובפומבדיתא הן במספר מ"ט.
חכם ורב - ידוע שהספרדים מלפנים וגם היום היו קוראים את הרב "אב בית דין" בשם חכם.
ותואר החכם השלם היה תואר כבוד גדול.
רשויות - עניין זה מצוי הרבה בספרי תשובות הגאונים קדמונים חכמי בבל.
הקהילות נחלקו לשלושה חלקים שנקראו רשויות:
וכל אחת שלחו נדבותיהם ותרומת ידם לממשלה העליונה וכן העמדת שופטים, רבנים ודיינים.
מחבר הספר אינו מסתפק בהבאת תולדות אישים מישראל.
הוא גם כתב ערך רחב, על פני שבעה דפים, על ה"אנוסים" -שלא במובן המקובל של המושג.
וזאת, מנקודת ראות מסורתית יהודית ועל רקע תקופה ארוכה יותר בתולדות ישראל.
תחילה הוא מביא הגדרה רחבה יותר.
האנוסים, לפי הגדרתו, היו מצויים בצרפת, ספרד, פורטוגל וכן ב"מדינות ישמעאל".
הם נוהגים כמו נוצרים או מוסלמים.
אבל הם יהודים השומרים "כפי יכולתם (את) דת משה".
הנוצרים יקראו להם "מאראנוס", אשר מקורו מהמילה "מרנאת" - כינוי ל"אותו האיש".
המונח הפך לגנאי ובשפה הספרדית לקללה.
הם הוכרחו לאכול בשר חזיר בפומבי כדי שלא יחשדו בהם שהם ממשיכים לשמור על הדת היהודית.
הוא כתב כי רבינו גרשום מאור הגולה (960–1040) גזר חרם על מי שיזכיר - לבני האנוסים שחזרו בתשובה - את שנותיהם הראשונות, זאת, כ-400 שנה לפני גירוש ספרד.
גם הרמב"ם כתב על כך, בעקבות המרות הדת מצד המוסלמים, והבהיר כי אין לראות בהתאסלמות עבודה זרה.
כך כתב גם באגרת תימן.
הסופר ממיין את האנוסים לקבוצות:
אלו שקבלו את המרת הדת ברצון והצטרפו לרודפי היהודים.
אלו אשר ימשיכו לשמור על הדת היהודית במלואה והקהילות היהודיות מתפללות לשלומם.
הוא מספר כי חלק גדול מהם היגרו ללבנט ואף לאמריקה.
ויש אומרים שגם כריסטופר קולומבוס נמנה עמם.
בארצות אליהן הגיעו עלו לגדולה אחדים מהם כמו דונה גרציה.
הוא מסכם, כי רובם אבדו ליהדות.
ובתור אפילוג הוא מוסיף שהנה בימיו שלושה מיליון יהודים יחשבו ל"אנוסים" ברוסיה.
אוצר הוא ריכוז של חפצים יקרים.
פעמים רבות מתייחס הביטוי לריכוז כזה שנעלם, והושקעו מאמצים רבים לאיתורו.
בהשאלה משמש המושג "אוצר" ככינוי מקוצר לאוצר המדינה - הגוף המטפל בכספיה של המדינה.
גילוי אוצרות מוסדר לעיתים בחקיקה (למשל Treasure Act 1996 בבריטניה).
מפת אוצר, היא מפה אשר מראה את מיקומו או את מסלול ההגעה לאוצר.
רובן כתובות על נייר או על קלף.
קיימים הרבה מאוד סיפורים בדיוניים על מפות אוצר, שלרוב מסומנים באות "X" (שלא באמת שימש באוצר אמיתי) בגלל ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון "אי המטמון" מ-1883.
מגילת הנחושת, אחת ממגילות מדבר יהודה, היא אחת הדוגמאות הקדומות ביותר למפות אוצר.
בשונה מיתר המגילות הכתובות על גבי קלף, מגילה זו עשויה נחושת וחרוטה בה רשימת של 63 מטמונים מוחבאים הכוללים כמויות עצומות של זהב, כסף, מטבעות וכלים יקרי ערך, ומקומות מחבואם של אוצרות אלה (שמשקלם הכולל מוערך בכ-100 טונות).
המגילה התגלתה בקומראן בשנת 1952 ומשערים כי נכתבה במחצית השנייה של המאה הראשונה.
לדוגמה המטמון הראשון המצוין במגילה:
תמת מפת האוצר מופיעה ברבים מהסיפורים על שודדי הים, אולם אין עדויות היסטוריות רבות לשימוש אמיתי במפות אוצר על ידי שודדי ים, ואלה לרוב לא נטו להטמין אוצרות.
המקרה היחיד למעשה בו קושר שודד ים למפות אוצר היה אוצר שהטמין קפטן קיד באי גארדינר בסמוך ללונג איילנד שבניו יורק בטרם נתפס והוצא להורג.
מרבית האוצר נמצא אולם חלקים מהאוצר לא התגלו, ובמשך השנים ניסו מחפשי אוצרות רבים להסתמך על מפות עתיקות בניסיון למצוא את האוצר.
חיפוש אוצרות הוא נושאם של ספרי הרפתקאות וסרטי הרפתקאות, ובהם:
עלי באבא וארבעים השודדים - אחת המעשיות בסיפורי אלף לילה ולילה, העוסקת בעלי באבא המגלה מערת אוצרות של שודדים.
אלאדין ומנורת הקסמים - המעשייה הידועה בסיפורי אלף לילה ולילה אודות הנער אלאדין המוצא מערת אוצר ובה מנורה קסומה.
ההוביט - ספר העוסק בהוביט ובגמדים היוצאים לחפש אוצר שנגזל מעם הגמדים לפני שנים רבות על ידי דרקון.
אי המטמון - עוסק בג'ים הוקינס, נער המוצא מפת מטמון ויוצא יחד עם ימאים למציאת המטמון בדרך רצופת סכנות ומכשולים.
ארטמיס פאול - הספר הראשון בסדרה עוסק בניסיונו המוצלח של ארטמיס לגנוב אוצר זהב מפיות.
האוצר מתחת לגשר - אגדה חסידית עם מוסר השכל, על חסיד המחפש אוצר.
39 רמזים - סדרת ספרי הרפתקאות לנוער, המתארת את מסעם של שני ילדים להשיג אוצר משפחתי.
סרטי אינדיאנה ג'ונס - סדרת סרטים שגיבורה הוא הארכאולוג אינדיאנה ג'ונס, המחפש אוצרות ומקומות היסטוריים אבודים.
מטורף, מטורף, מטורף העולם - סרט קולנוע משנת 1963, העוסק במרדף אחר אוצר.
שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה - סרט קולנוע משנת 2003.
וואן פיס - סדרת אנימה המספרת על מונקי די.
לופי אשר הופך לפיראט במטרה למצוא את אוצר ה"וואן פיס".
אוצר המונחים הפילוסופיים ואנתולוגיה פילוסופית חובר על ידי יעקב קלצקין בשנות ה-20 של המאה ה-20. הוא לקסיקון מונחים בפילוסופיה היהודית ומהפילוסופיה הערבית בימי הביניים ובראשית העת החדשה, ונספח אנתלוגי חמישים חיבורים של פילוסופים יהודים וקראים וערבים; חלקם שהיו מודפסים, ושבעה בכתבי יד שלפניו.
המונחים העבריים שהובאו בלקסיקון, נלקחו מהיצירות שנתחברו בעברית או שנתחברו בשפות אחרות, בעיקר ערבית, ותורגמו לעברית על ידי מתרגמים, בדרך כלל, בני זמנם של המחברים.
על כן, ה"אוצר" מהווה גם מחקר לשוני של השפה העברית, הן כפי שנעשה בה שימוש בחיבורים פילוסופיים, והן בעבודות התרגום שלהם, בדרך כלל מערבית.
המונחים סודרו על פי סדר האלפבית.
בכל מונח הובאו מילים נרדפות, תרגומי המונח בדרך כלל בגרמנית, וציטטות הכוללות אותו במספר חיבורים.
קלצקין החל את עבודת כתיבת ה"אוצר", לשם שימושו הפרטי כחוקר הספרות העברית לדורותיה, ובמשך הזמן כאשר הצטברו בארכיונו שמות רבים, החליט לבחור ולאסוף את המונחים באופן שיטתי, ולכונן לקסיקון מקיף.
לעבודתו נעזר בין השאר באוסף הספרים שהיה בספריה העירונית בערים פרנקפורט וציריך, וכן באוספי "הספרייה הפרוסית" בברלין וספרית בית המדרש לרבנים בניו יורק.
המהדורה הראשונה של הלקסיקון ראתה אור בארבעה כרכים בהוצאת אשכול בברלין בשנת תרפ"ח 1928; האנתולוגיה שנספחה אל הלקסיקון ראתה אור בשנת תרפ"ו 1926. מהדורה נוספת ראתה אור בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנים האחרונות פועל באוניברסיטת המבורג המיזם "PESHAT in Context" ליצירה של תזאורוס דיגיטלי מורחב על בסיס הלקסיקון.
העורכים מציינים כי קלצקין התמקד במונחים ומשמעויות מתקופת הרמב"ם וקודמיו, השמיט מונחים מסוימים, ולא ציין את מקורם משפות זרות במקרים רבים, ועם זאת זהו כלי חשוב לחוקרים גם היום.
אתר המיזם מספק לקוראים סריקה של הלקסיקון במלואו, אך ללא האנתולוגיה.
האנתולוגיה כוללת חלקים מהחיבורים בעברית ובערבית של הוגי דעות, רבנים ומלומדים, שמהם בין השאר נלקחו מונחים ללקסיקון, בהם (על פי סדר הא"ב):
אברהם כהן דה-הירירה - שער השמים
אברהם בר חייא הנשיא - הגיון הנפש
אבו עלי אבן סינא - אגרת חי בן מקיץ
אבוחמד אלגזאלי - בתשובות שאלות, מאזני צדק, כונות הפילוסופים
אבונאצר אל פרבי - השכל והמושכלות
בחיי אבן פקודה - חובות הלבבות
חסדאי קרשקש - אור ה'
יהודה אברבנאל - וכוח על האהבה
לוי בן גרשון - ספר מלחמות ה', ההיקש הישר
משה בן מימון - מורה נבוכים, מילות ההגיון
משה חיים לוצאטו - אור ה', לשון למודים
נחמן קרוכמל - מורה נבוכי הזמן
סעדיה גאון - ספר האמונות והדעות