tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרסום סביב התקרית היה זרז להקמת קבוצות למען זכויות הומוסקסואלים בולינגטון, כרייסטצ'רץ' ואוקלנד.
בעקבות זאת בשנות ה-70 של המאה ה-20 נראתה צמיחתן של התנועות למען שחרור הומוסקסואלים המודרניות במדינה.
ביולי 1974 חבר הפרלמנט הניו זילנדי ון יאנג הציג הצעת חוק בשם הצעת החוק לתיקון פשעים שהייתה הצעת החוק הראשונה שהציעה לבטל את ההפללה של קיו פעילות הומוסקסואלית גברית בין מבוגרים בהסכמה.
האגודה לרפורמה בחוק ההומוסקסואלי , ארגון זכויות להט"ב בריטי, סיפק סיוע משפטי לפעילי זכויות הומוסקסואלים בניו זילנד באותה עת.
ההצעה לא צלחה ואף ספגה ביקורת מצד ארגונים לזכויות הומוסקסואלים על קביעת גיל ההסכמה לא שוויוני בתוכנה שעמד על 21 שנים עבור זוגות הומוסקסואלים בניגוד לגיל נמוך יותר של 16 שנים לזוגות הטרוסקסואלים.
לאחר מכן הצהירו ארגונים לזכויות הומוסקסואלים כי יסרבו לתמוך בהצעות חוק שלא יציגו גיל הסכמה שווה.
הצעת חוק דומה שהוגשה על ידי חבר הפרלמנט וורן פרר ב-1979 נכשלה בקריאה פרלמנטרית ב-1980 עקב חוסר תמיכה מאותה הסיבה.
בתוך הפרלמנט ניסיונות מרובים להעלות את גיל ההסכמה ל-18 עבור זוגות הומוסקסואלים נדחו.
הצעת החוק עברה בקריאה סופית ב-9 ביולי 1986 עם רוב של 49 קולות בעד מול 44 מתנגדים.
היא השיגה הסכמה מלכותית ב-11 ביולי 1986 ונכנסה לתוקף ב-8 באוגוסט באותה שנה.
אפליה על בסיס נטייה מינית (וזהות מגדרית במרומז) הוצאה מחוץ לחוק מספר שנים מאוחר יותר על ידי חקיקת חוק זכויות האדם 1993 .
הומוסקסואלים שהורשעו ונכלאו בגין עבירות הומוסקסואליות לפני אוגוסט 1986 לא היו זכאים אוטומטית למחיקה של העבירות על פי חוק הרישום הפלילי משנת 2004 שכן החוק חל בדיעבד על עבירות נוכחיות ועבירות שבוטלו על ידי חקיקה באופן שווה.
עם זאת, אנשים בעלי עבר פלילי נקי, יכלו לפנות לבית המשפט המחוזי בבקשה להתעלם מההרשעה.
עם זאת, תהליך זה רק הסתיר את ההרשעות הללו ולא מחק אותן כליל.
ב-28 ביוני 2017 הציגה הממשלה הצעת חוק שתאפשר לגברים שהורשעו בעבירות הומוסקסואליות בעבר להגיש בקשה למחיקת הרשעותיהם מהרישומים הפליליים.
ב-6 ביולי התקיימה הצעת החוק בקריאה ראשונה.
שרת המשפטים איימי אדמס העלתה באותו היום בקשה להצהרת התנצלות שמית מאת הפרלמנט על ההרשעות, לה הסכים הפרלמנט פה אחד.
הצעת החוק התקבלה בפרלמנט ב-3 באפריל 2018 וקיבלה הסכמה מלכותית ב-9 באפריל 2018, בעודה הפכה לחלק מחוק הרישום הפלילי (ביטול הרשעות בגין עבירות הומוסקסואליות היסטוריות, 2018),ונכנסה לתוקף ליום לחרת.
חוק תיקון הרכוש (מערכות יחסים) משנת 2001 מעניק לזוגות, בין אם בני המין השני או מאותו המין, את אותן זכויות קניין כפי שקיימות מאז 1976 לזוגות נשואים בעת ניתוק מערכת יחסים בין הצדדים.חוק האיחוד האזרחי משנת 2004 הכשיר את מוסד האיחודים האזרחיים לזוגות חד-מיניים ולזוגות הטרוסקסואלים.
החוק דומה מאוד לחוק הנישואין משנת 1955 , עם החלפת המונח "נישואים" במונח "איחוד אזרחי".
שנה לאחר מכן התקבל חוק היחסים (הפניות סטטוטוריות) משנת 2005 כדי להסיר הוראות מפלות מרוב החקיקה.
הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים בניו זילנד נדחתה על ידי בית המשפט לערעורים בתיק קווילטר נגד היועץ המשפטי לממשלה בשנת 1994. עם זאת, בניגוד לאוסטרליה ולחלק גדול מארצות הברית, ניו זילנד סירבה לאסור מראש על הכרה בנישואים חד-מיניים בחוק למקרה שפרלמנט עתידי יחליט לאשר זאת בחוק נישואים מתוקן.
בדצמבר 2005 הצעת חוק בנושא שהוגשה על ידי חבר פרלמנט נכשלה בקריאה ראשונה.
ביולי 2012 הוצעה הצעת חוק של חברת הפרלמנט לואיזה וול ממפלגת הלייבור שקבעה הכרה בנישואים ללא התייחסות למגדר הזוגות.
ההצעה, חוק התיקון לנישואים (הגדרה של נישואים) 2013 עברה בקריאה ראשונה ב-29 באוגוסט 2012, עם רוב של 80 קולות בעד מול 40 מתנגדים (ונמנע אחד).
דיווחים ראשוניים הוכיחו תמיכה רחבה בנישואים חד-מיניים הן בתוך הפרלמנט (וראש הממשלה ג'ון קי בין היתר) והן בקרב הציבור הרחב כאשר סקרים שנערכו במאי 2012 הצביעו על רוב של 63% תמיכה באותה שנה.
בדצמבר 2012 הופיעה המושלת הכללית של ניו זילנד לשעבר, קתרין טיזרד, בסרטון מסע פרסום מקוון שקרא להכשרה של נישואים חד-מיניים, לצד הזמרות הניו זילנדיות אניקה מואה , בו רונגה והולי סמית' , כמו גם השחיין האולימפי דניון לואדר.
במרץ 2013 אגפי הנוער של כל שמונה המפלגות המיוצגות בפרלמנט הניו זילנדי הודיעו פה אחד על תמיכתם בהצעת החוק, כולל אגף הנוער של מפלגת ניו זילנד תחילה שחברי הפרלמנט שלה הצהירו שיצביעו נגדה.
הצעת החוק עברה בקריאה שנייה ושלישית ברוב של 77 בעד מול 44 נגד, הפכה לחוק דה יורה ב-19 באפריל 2013 ונכנסה לתוקף דה פקטו באוגוסט 2013. סקר שנערך בין מספטמבר-אוקטובר 2016 על ידי קרן "Varkey" מצא כי 74% מבני 18–21 תמכו בהכשרתם של נישואים חד-מיניים בחוק.
ב-21 במאי 2006 העלתה חברת הפרלמנט מטיריה טוראי את סוגיית האימוץ בקרב זוגות חד-מיניים, בטענה שחוק האימוץ של ניו זילנד משנת 1955 לא עונה על המורכבויות של החברה הניו זילנדית.
טוראי טענה כי בעקבות ההכשרה של איחודים אזרחים בקרב זוגות חד-מיניים במיוחד, יש לאפשר להורים מאותו מין לאמץ באופן חוקי.
בעבר, לא הוצגו חסמים ספציפיים המונעים מלהט"ב לאמץ ילדים, פרט לכך שגברים לא היו רשאים לאמץ ילדות נקבות.
חוק זכויות האדם 1993 מפליל אפליה על רקע נטייה מינית, אשר לעיתים כלל התייחסות לעילות זהות מגדרית וביטוי מגדרי גם כן.
סעיף 9 (1) (ח) לחוק העונשין 2002 הופך עבירה פלילית לגורם מחמיר במתן גזר הדין אם היא היוותה פשע שנאה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי.
טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית רשאים לשנות את מגדרם המשפטי בניו זילנד במסמכי זהות רשמיים.
אדם רשאי לשנות את שמו ומינו החוקי אם יספק ראיות רפואיות לכך "שרכש מבנה גופני התואם את זהותו המגדרית".
במקור, הכרה משפטית בשינוי מגדר הייתה זמינה רק עבור מי שעברו ניתוח להתאמה מגדרית.
עם זאת, ביוני 2008 קבע בית המשפט לענייני משפחה של ניו זילנד כי "לא תמיד קיים צורך בחיוב העברת ניתוחים מלאים להתאמה מגדרית" עבור הכרה משפטית בשינוי מגדר במסמכי זהות.
ניתוחים להתאמה מגדרית בניו זילנד מתרחשים בעיקר בבתי חולים פרטיים או מעבר לים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ניו זילנד כונתה כ-"מנהיגה עולמית" עבור ביצוע הניתוחים עם עלות נמוכה יחסית וגישה ציבורית נינוחה.
עם זאת, בשנת 2014 המנתח המומחה היחיד שביצע את הניתוחים במדינה פרש לגמלאות ובכך, טרנסג'נדרים שהזדקקו לניתוחים מסוג זה נותרו במצב של חוסר אונים.
לאורך השנים מספר מתוכם בחרו להצטרף לרשימת ההמתנה לניתוחי התאמה מגדרית במימון ציבורי שמוגבלים ל-4 בלבד כל שנתיים (שלושה ממין זכר לנקבה, ואחד ממין נקבה לזכר) או ביצעו אותם מחוץ לשטח המדינה.
באוקטובר 2018 הודיעה הממשלה הניו זילנדית על כוונתה להגדיל את מספר הפעולות למימון ציבורי של הניתוחים.
באותה תקופה היו כ-111 אנשים ברשימת ההמתנה, כלומר, חלקם עלולים להמתין בפועל עד 50 שנה עד שיגיעו לתורם.
ועדת זכויות האדם של ניו זילנד ציינה בדו"ח שלה לשנת 2004 על מעמד זכויות האדם בניו זילנד בכך שאנשים טרנסג'נדרים מתמודדים עם אפליה במספר היבטים של חייהם, בעוד שהחוק הקיים אינו ברור לגבי המצב המשפטי של איסור אפליה על בסיס זהות מגדרית במדינה.
נכון ליוני 2023, חוק זכויות האדם 1993 אינו אוסר במפורש על אפליה על רקע זהות מגדרית אף על פי שישנם מאמינים הקובעים כי העילה מוגנת על פי סעיפי חוקים שאוסרים על אפליה על רקע "מין" או "נטייה מינית".
מספר בתי משפט במדינות אחרות קבעו לאורך השנים שטרנסג'נדרים מוגנים מאפליה על רקע קטגוריית "מין" ו-"מגדר" אך ישנה גם פסיקה בינלאומית בנושא שמעידה על כך שלא.
ועדת המשפטנים הבינלאומית והשירות הבינלאומי לזכויות אדם יצרו בשנת 2007 את מסמך "עקרונות יוגיאקרטה" כדי להחיל את דיני זכויות האדם הבינלאומיים על העילות של זהות מגדרית ונטייה מינית.
הראשון והחשוב ביותר, הוא שזכויות אדם זמינות לכלל בני האדם ללא קשר למה היא זהותם המגדרית, בעוד שמדינות צריכות לתקן את המעמד החקיקתי שלהן כדי "להבטיח את עקביות המדינה עם ההנאה האוניברסלית מכלל זכויות האדם" לאזרחים שלה.
דו"ח זה הציג שאנשים טרנסג'נדרים היו "אחת הקבוצות המודרות ביותר" בניו זילנד נתון שהוביל את ועדת זכויות האדם לפרסם חקירה מקיפה בשם "להיות מי שאני" ב-2008 שתיארה מספר מהחששות המפורטים להלן.
ב-10 באוגוסט 2018, הוועדה הנבחרת של המנהל הממשלתי דנה בהצעת החוק רישום לידות, פטירות, נישואים ומערכות יחסים 2021 , שהוצגה לראשונה ב-10 באוגוסט 2017 וכוללת רפורמה בחוקי ניו זילנד שנוגעים להכרה משפטית בשינויי מגדר.
הוועדה המליצה לאפשר למבוגרים בעלי דיספוריה מגדרית לשנות את מגדר שלהם על ידי הגשת הצהרה סטטוטורית לפיה בכוונתם להמשיך ולהזדהות כאדם מהמגדר הנבחר שיצהירו ולהבין את ההשלכות של הבקשה, בעוד לא תידרש התערבות רפואית לשם כך.
בני 16–17 יוכלו לבצע את הפעולה בהסכמת האפוטרופוס שלהם לצד אישור מאיש מקצוע בתחום הבריאות שמצהיר שהם מבינים את ההשלכות של בקשתם ושהשינוי המגדרי אותו יעברו יהיה לטובתם.
ההמלצות עתידות להיכנס לתוקף ביולי 2023.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת באופן גלוי בכוחות ההגנה של ניו זילנד.
ביולי 2018 שר הבריאות דייוויד קלארק כינה את הפרקטיקות הפסאודו-מדעיות של טיפול המרה כ-"מתועבות".
באוגוסט 2018 הודיע שר המשפטים אנדרו ליטל שניתן לשקול איסור טיפולי המרה כחלק מרפורמה בחוק זכויות האדם משנת 1993. ועדת זכויות האדם, איגוד היועצים של ניו זילנד וכל ארגון רפואי ניו זילנדי דווחו כמי שתומכים בהפללת הפרקטיקה הפסאודו-מדעית.
עצומה לחקיקת הפללה של ביצוע הפרקטיקות הושקה באמצע יולי ואספה כ-10,000 חתימות תוך שבוע.
באמצע אוגוסט 2018 הוצגו בפני הפרלמנט הניו זילנדי שתי עצומות לאיסור ביצוע של טיפול המרה, עם סך כולל של כ-20,000 חתימות.
הצעת חוק לאיסור טיפול המרה הוגשה לפרלמנט באוקטובר 2018 שמטילה 6–12 חודשי מאסר וקנס של 5,000 ל-10,000 דולר ניו זילנדי למורשעים.
בשנת 2019 בדקה הוועדה לבחירת שופטים עתירות לאסור על ביצוע של טיפול המרה בחוק.
באותה תקופה, ראש הממשלה ג'סינדה ארדרן הביעה דאגה לגבי "ההשפעות שיכולות להיות לטיפול המרה על בני נוער פגיעים".
בנובמבר 2019 לא הצליחה הוועדה לבחירת שופטים להמליץ על איסור וסיכמה בדבריה כי: "אנו מאמינים שצריך לעשות עבודה נוספת לפני שמתקבלת החלטה לאסור על כך.
בפרט, יש לחשוב כיצד להגדיר טיפול המרה, מה האיסור ועל מי יחל וכיצד להבטיח כי זכויות הנוגעות לחופש הביטוי והדת יישמרו".
דיווחים בשנים האחרונות הראו שביצועי טיפול המרה הוגדרו כ-"נפוצים" בניו זילנד, שכללו בין היתר תרגולים של גירוש שדים, גמילה מסמים ואמצעים נוספים.
בסקירה בולטת משנת 2016, שישה מומחים בהם הפסיכיאטר האמריקאי ג'יי מייקל ביילי הצהירו שישנן מעט ראיות מדעיות שתומכות ביעילותו של טיפול המרה.
מחקרי מעבדה זמינים שמדדו את תגובות העוררות המינית של גברים שטענו ששינו את נטייתן החד-מינית שלהם באמצעות הפרקטיקות, עדיין הציגו תגובות עוררות מינית לגברים ולא לנשים, בעוד שאנשים שעשויים לטעון ששינו את נטייתם המינית באמצעות הפרקטיקות, לעיתים קרובות עקב לחץ חברתי או תחושת בושה, נטייתם המינית ההומוסקסואלית נשארה זהה.
בפרלמנט הנוער ה-9 של ניו זילנד , חבר הפרלמנט שנאל לאל קרא לאיסור על ביצוע טיפול המרה בחוק בניו זילנד.
בשנת 2019 לאל הקים את הקבוצה "Conversion Therapy Action Group" כדי לפעול למען הפללתם של טיפולי המרה בחוק והצעת תמיכה בקורבנות.
לאל פעל יחד עם המפלגה הירוקה של אאוטארו ניו זילנד כדי להעביר עצומה של 150,000 חתימות בנושא.
בסוף יולי 2021 שר המשפטים קריס פאפוי הציג הצעת החוק לאיסור על ביצוע של טיפולי המרה בניו זילנד .
הצעת החוק יוצרת שתי עבירות פליליות חדשות למקרים החמורים ביותר של פגיעה או כאשר ישנו סיכון מוגבר לפגיעה בעודה קובעת עונש מאסר של חמש שנים על מי שיבצעו את הפרקטיקה הפסאודו-מדעית.
ב-6 באוגוסט 2021 הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה בתמיכת כלל המפלגות בפרלמנט הניו זילנדי פרט למפלגה הלאומית של ניו זילנד מטעם האופוזיציה, שקראה להוספת הוראות שמגנות על הורים מפני העמדות לדין.
אגף הצעירים של המפלגה לא הסכים עם עמדת נציגי המפלגה ותמך בחקיקה.
הוועדה הנבחרת לשימוע בהגשות ציבוריות בנושא הצעת חוק קיבלה למעלה מ-100,000 הגשות בעקבות הקמפיין המקוון של לאל, מספר ששבר את שיא מספר ההגשות לוועדה בנושא מסוים עד לאותה העת.
בתחילת פברואר 2022 המפלגה הלאומית נטשה את עמדת ההצבעה הקודמת על הצעת החוק בקריאתה הראשונה בעוד המנהיג החדש של המפלגה, כריסטופר לוקסון , אפשר לחברי הוועדה מטעמה להצביע על פי מצפונם.
הצעת החוק עברה בקריאה שלישית ואחרונה ב-15 בפברואר 2022 והפכה לחוק.
בשנת 2014, שירות הדם צימצם את תקופת הדחייה מ-5 שנים לשנה אחת בעקבות המלצת רשות הבטיחות של ניו זילנד לתרופות ומכשירים רפואיים.
תקופת דחייה זו מוגדרת בדומה לתקופת דחייה של 3 חודשים עבור מספר קטגוריות התנהגותיות אחרות הנושאות סבירות גבוהה יותר להידבקות ב-HIV לא מזוהה, כגון אנשים העוסקים בעבודת מין ואנשים שהתגוררו במדינה בה יש סיכון גבוה (של 1% או יותר) לשכיחות HIV.
ניו זילנד מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות בעלות תנאי המחיה הטובים ביותר עבור להט"ב בעולם, וכוללת סצנת להט"ב רחבה בעיקר בעיר הבירה ולינגטון.
באוקלנד, ידועים ברים הומוסקסואלים, מסעדות, מועדונים, פסטיבלים ומקומות נוספים שפונים לאזרחי להט"ב מקומיים ותיירים זרים כאחד.
מנהיגת האופוזיציה וראש הממשלה בין השנים 1999–2008 הלן קלארק השתתפה במצעד מספר פעמים בעבר ומתחה ביקורת על חברי הממשלה על שלא השתתפו בקיומו במשך השנים קודם לכן.
מצעד הגיבורים חזר להתקיים בשנת 2013 תחת הכותרת פסטיבל הגאווה של אוקלנד לראשונה מזה 12 שנים.
במהלכו, הוצג מצעד לאורך פונסונבי רואד (באור יום ולא בשעות הלילה) וכן מסיבת סיום גדולה בפארק ויקטוריה.
מספר פוליטיקאים שמוגדרים כלהט"ב כיהנו בפרלמנט של ניו זילנד לאורך השנים.
הראשון שנבחר היה כריס קרטר שהפך לחבר הפרלמנט ההומוסקסואל הגלוי הראשון אשר "יצא מהארון" זמן קצר לאחר הבחירות הכלליות של 1993 .
טים ברנט היה חבר הפרלמנט השני שנבחר כהומוסקסואל גלוי בבחירות הכלליות של 1996. בשנת 1997 ברנט וקרטר הקימו תא במפלגת הלייבור עבור ייצוג של מצביעי להט"ב בתוכה.
מרילין וורינג מטעם המפלגה הלאומית מוגדרת כחברת הפרלמנט הלסבית הראשונה שנבחרה בגלוי בשנת 1975 אם כי לא באופן רשמי.
מריאן סטריט הייתה חברת הפרלמנט הלסבית הגלויה השנייה שנבחרה בבחירות 2005 בעודה כיהנה עד 2014 בין היתר כשרת התאגיד לפיצוי תאונות ושרת השיכון בין 2007–2008. בין 1995-1993 כיהנה בנוסף כיושבת ראש מפלגת הלייבור.
חבר הפרלמנט פול פוסטר-בל שכיהן כחבר בין השנים 2013–2017, הצהיר על היותו הומוסקסואל ב-2016. קווין הייג כיהן כחבר פרלמנט ממפלגת הירוקים בין השנים 2016-2008.
ג'ורג'ינה בייר הפכה לראש העיר הטרנסג'נדרית הראשונה בעולם כאשר הפכה לראש עיריית קרטרטון בין השנים 1995–1999. בבחירות הכלליות של 1999, הפכה בייר לחברת הפרלמנט הטרנסג'נדרית הראשונה בעולם בעודה פרשה מן החיים הפוליטיים ב-14 בפברואר 2007.
אף על פי שישנה הכרה בנישואים חד-מיניים בניו זילנד מאז 2013, ההכרה לא חלה על שטחי טוקלאו, ניואה או איי קוק שמוגדרות כמושבות של המדינה תחת ההגנה של צבא ניו זילנד כחלק מהיותן טריטוריות ומדינות חסות שמרכיבות את ממלכת ניו זילנד, בשל בתי המחוקקים הנפרדים ביניהן.
נכון ליוני 2023, פעילות הומוסקסואלית בהסכמה עדיין מוגדרת כעבירה פלילית בניואה ועלולה לשאת עונש מאסר עד 10 שנים למורשעים דה יורה על רקע סעיפי חוק העונשין שעברו בירושה מתקופת הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית ברחבי המושבות ונשארו במקומם, אף על פי שהחוק דווח לאורך השנים כלא נאכף בפועל.
טוקלאו ואיי קוק ביטלו את סעיפי ההפללה הקולוניאליים בחוקי העונשין בשטחן נגד קיום פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה בשנים 2003 ו-2023 בהתאמה.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסיירה לאון כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית גברית מוגדרת כעבירה פלילית מאז 1861 (כחלק מסיירה לאון הבריטית) ועלולה לשאת עונש של עבודת עונשין לכל החיים דה יורה, אם כי לאורך השנים החוק דווח כלא נאכף בפועל.
בשנת 2011 הצביעה סיירה לאון בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם נלוות על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם ובכך, הפכה לאחת מ-10 המדינות היחידות ביבשת אפריקה שהצביעו בעד ההצהרה.
פעילות הומוסקסואלית גברית בסיירה לאון מוגדרת כעבירה פלילית על פי סעיף 61 לחוק העבירות נגד האדם 1861 שאוסר על קיום "מעשי סדום" ומכוון נגד קיום פעילות הומוסקסואלית שעלולה לשאת בעונש של עבודת עונשין לכל החיים עבור מורשעים, אם כי לאורך השנים הסעיף דווח כלא נאכף בפועל.
החוק הוחל לראשונה על סיירה לאון בתקופת הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית בשטחה, ונשאר במקומו לאחר קבלת העצמאות של המדינה מהאימפריה.
פעילות הומוסקסואלית נשית מוגדרת כחוקית מאז ומעולם."מעשי סדום ...
: כל מי שיורשע בפשע המתועב של מעשה סדום, שיבוצע עם אדם, דינו להישמר בעבודת עונשין לכל החיים".
פוליטיקאים, מפלגות וארגונים פוליטיים בסיירה לאון נמנעים מהצהרות פומביות לגבי מה הוא מעמד הזכויות המשפטיות של אזרחי להט"ב במדינה או יוצאים בהתנגדות גלויה לסוגיה על רקע דתי.
בשנת 2002 פעילי להט"ב בסיירה לאון הקימו את העמותה כבוד שהחלה לפעול למען קידום זכויות להט"ב לראשונה במדינה.
בשנת 2004 נרצחה הפעילה החברתית פאניאן אדי שהייתה למייסדת של ארגון זכויות הלהט"ב הראשון בסיירה לאון, האגודה למען לסביות והומוסקסואלים בסיירה לאון.
על פי דיווחים ראשוניים, מספר גברים אנסו ורצחו אותה באכזריות במשרדה במרכז פריטאון.
פעילי זכויות אדם רבים האמינו שהיא הייתה הקורבן לפשע השנאה בגלל היותה לסבית גלויה ובשל עבודתה למען זכויות להט"ב.
חטיבת החקירה הפלילית של משטרת סיירה לאון, לעומת זאת, הצהירה בשנת 2005 כי לא קיימות ראיות לאלימות מינית נגד אדי וכי לא ניתן להאשים את הרצח ממניעי הומופוביה.
על פי דו"ח שהוגש על ידי שגרירות ארצות הברית בסיירה לאון בשנת 2011 נקבע כי,"רבים מתושבי סיירה לאון מאמינים שהומוסקסואליות נהוגה אך ורק על ידי זרים, או באמצעות תמריצים של זרים.
ההנחה היא שהומוסקסואלים מעתיקים מנהגים מערביים, או מונעים על ידי כסף.
מספר תושבי סיירה לאון, אפילו עם חשיפה ניכרת לסוגיה, הצהירו שהומוסקסואליות אינה קיימת באזור, וכל המקרים נובעים ישירות מהשפעה מערבית.
תושבי סיירה לאון המעטים שהודו כי הם מכירים מישהו שהם מאמינים שהוא הומוסקסואל אמרו שבשום מקרה אף אחד לא יודה על כך בגלוי, ואם כן, ידחה על ידי משפחתו וחבריו ויקבל איומים על ידי חברי הקהילה המקומית.
בעוד שסטיגמות חברתיות מחזיקות אזרחי להט"ב ב-"ארון" לא קיים "ציד מכשפות" נגד הומוסקסואלים וזאת במדינה שבה יש לקהילות שונות ציד מכשפות בפועל".באותה שנה ממשלת סיירה לאון באמצעות התוכנית הלאומית לבקרת HIV/איידס (NACP) ערכה את המחקר הראשון שלה אי פעם על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM).
באוקטובר 2011 ראש ממשלת הממלכה המאוחדת דייוויד קמרון הצהיר כי המדינה רשאית למנוע סיוע כספי ממדינות שאינן מכירות בזכויות להט"ב בסיסיות.
בתגובה, סגן שר ההסברה של סיירה לאון, שקה טרוואלי, הצהיר לתקשורת בנובמבר 2011 באומרו כי "לא ייתכן שנכשיר נישואים חד-מיניים מכיוון שהם נוגדים את התרבות שלנו".
נשיא הכנסייה המתודיסטית בסיירה לאון, הבישוף ארנולד טמפל, הצהיר בתגובה להצהרת ראש הממשלה קמרון באומרו כי "הכנסייה בסיירה לאון תעשה כל מה שאפשר כדי להגן על הדמוקרטיה, אבל הערכים שלנו לא יקבלו את הקריאה מאדון קמרון למדינות חבר העמים לקבל את הנוהג של לסביות וגאהיזם.
אנו קוראים לממשלה להודיע למנהיג הבריטי ששיטות אלו אינן מקובלות ואנו מגנים זאת מכל וכל.
אין לראות באפריקה יבשת הזקוקה להשפעה מהשטן מכיוון שהערכים שלנו שונים לחלוטין".
דו"ח מעמד זכויות האדם בסיירה לאון לשנת 2012 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,"קיים חוק משנת 1861 שאוסר על פעילות הומוסקסואלית גברית (תחת הקטגוריות "מעשה סדום" ו-"פשעים נגד הטבע").
עם זאת, אין איסור חוקי על פעילות הומוסקסואלית נשית.
החוק נושא עונש של מאסר עולם בגין "תקיפה מגונה" בזכר או 10 שנים על ניסיון תקיפה שכזו.
עם זאת, לא נאכף בפועל.
במהלך הסקירה התקופתית האוניברסלית של מעמד זכויות האדם במדינה בפני מועצת זכויות האדם של האו"ם במאי 2011, התובע הכללי אמר לקבוצת העבודה כי "כלל האנשים במדינה יהיו מוגנים ללא קשר לנטייתם המינית".
עם זאת, משלחת סיירה לאון דחתה לאחר מכן 3 מתוך 129 ההמלצות של קבוצת העבודה, בהן 2 שקוראות לבטל את הפללתה הקיימת של כל פעילות מינית בין מבוגרים בהסכמה ואחת שקוראת להעברת חקיקה לאיסור אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית.
למרות היעדר האכיפה של החוק משנת 1861, המשטרה המשיכה להטריד, לעצור, להכות ולדחות אנשים שנתפסו כלהט"ב.
גברים הלבושים כנשים נשלחו למעצר, ועברו הטרדה והשפלה פומבית אך לא הואשמו רשמית בקיום פשע או עוון.
מספר ארגונים בהם "DignitySL" והסניף המקומי של "Why Can't We Get Married.com" פעלו עבור תמיכה בזכויות להט"ב, אך שמרו על פרופיל נמוך מאוד.
מצעדי גאווה וגילויי סולידריות פומביים אחרים לא יכלו להתקיים בבטחה.
אפליה חברתית על בסיס נטייה מינית התרחשה כמעט בכל תחומי החיים של הומוסקסואלים ולסביות גלויים, ורבים בחרו לקיים יחסים הטרוסקסואלים במסגרות משפחתיות כדי להגן על עצמם מפני עוינות.
בתחומי התעסוקה והחינוך, נטייה מינית הייתה הבסיס ליחס פוגעני שהוביל אנשים לעזוב את העבודה שלהם או את מסלולי הלימוד שלהם.
לגברים הומוסקסואלים ולנשים לסביות היה קשה לקבל שירותי בריאות בשל החשש שזכויות הסודיות שלהם יזכו להתעלמות אם יהיו כנים לגבי המחלות שלהם.
דיור בטוח היה גם כן בעיה עבור אזרחי להט"ב.
משפחותיהם של אזרחי להט"ב התנערו לעיתים קרובות מילדיהם ההומוסקסואלים, מה שהוביל חלק מתוכם לפנות לזנות כדי לשרוד כלכלית, בעוד מבוגרים היו עלולים לאבד את חוזה השכירות שלהם אם נטייתם החד-מינית תהפוך לידועה בציבור.
נערות ונשים לסביות היו קורבנות של "אונס מתקן" שיזמו בני משפחותיהן במטרה לשנות את נטייתן המינית להטרוסקסואלית.
על פי דיווחים, קבוצות דתיות שונות קידמו אפליה נגד אזרחי להט"ב".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בנמיביה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית מאז ומעולם בקרב נשים אך פלילית בקרב גברים מאז 1920 בשטחי המדינה, אם כי החוק דווח כלא נאכף בפועל.
מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
עם זאת, נמיביה מוגדרת מהמדינות האפריקאיות בעלות הקבלה החברתית הרחבות ביבשת בקרב האוכלוסייה כלפי אזרחי להט"ב בשטחן, בעוד שקיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית לאחר ניתוח להתאמה מגדרית.
מעמדם המשפטי של להט"ב נמיבים הוגדר כמתפתח בשנים האחרונות.
קבוצת התמיכה המובילה במדינה עבור שיפור מעמד זכויות להט"ב היא "OutRight Namibia" שהוקמה במרץ 2010 ונרשמה רשמית בנובמבר אותה שנה.
הקבוצה ארגנה את מצעד גאווה הראשון של המדינה ומצהירה על היותה "קול ללסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים, וביסקסואלים בנמיביה".
קבוצות עבור זכויות להט"ב נמיביות נוספות כוללות את "MPower Community Trust", שמספקת מודעות לבריאות מינית בקרב גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים, "the Namibian Gays and Lesbian Movement" שמעניקה ייעוץ ללהט"ב נמיבים ומארגנת תוכניות חינוכיות להעלאת מודעות לזכויות להט"ב, "Tulinam", קבוצה שמעניקה שירותי דת ללהט"ב ו-"Wings to Transcend Namibia" שפועלת עבור טרנסג'נדרים נמיבים.
יחסים חד-מיניים תועדו בקרב קבוצות נמיביות שונות לאורך ההיסטוריה.
במאה ה-18, הכירו אנשי הקויקוי במונחים "קואטסירא" (Koetsire) שמתייחס לגבר שנקלט מינית לגבר אחר ו-"סוראגוס" (Soregus) שמתייחס לאוננות חד-מינית הדדית בדרך כלל בקרב חברים.
קיום יחסים חד-מיניים בקרב נשים דווחו כי התרחשו גם כן, אך לעיתים רחוקות יותר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, האנתרופולוג הגרמני קורט פאלק דיווח על הומוסקסואליות וטקסי כריתת נישואים חד-מיניים בקרב עמי האובמבו (הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בנמיביה), נאמה , הררו והימבה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, האתנוגרף הפורטוגלי קרלוס אסטרמן הבחין במסורת האובמבו בה גברים אשר היו ידועים כ-"אסאנא" (Esenge) היו מתלבשים כנשים, עושים עבודת נשים ומתחתנים עם גברים אחרים.
"מעשה סדום" מוגדר בנמיביה על פי תוכן החוק המקובל הרומאי-הולנדי שבתוקף במדינה מאז 1920 כ-"יחסים מיניים בלתי חוקיים ומכוונים בין שני זכרים אנושיים" בעודו אינו כולל אזכור יחסים מיניים בין זוגות מהמין השני או זוגות של נשים.
סעיף 299 לחוק סדר הדין הפלילי משנת 2004 מתייחס לבעיות ראיות באשמת מעשה סדום או ניסיון לקיום מעשה סדום.
תוספת 1 לחוק מקבצת בין היתר מעשי סדום יחד עם רשימה של עבירות אחרות שבגינן המשטרה מוסמכת לבצע מעצר ללא צו או שימוש בכוח קטלני במהלך אותו מעצר (סעיפים 38, 42, 44, 63 ו-112).
גילויי חיבה פומביים בין שני גברים יכולים להיחשב כהתנהגות "לא מוסרית" שניתנת לענישה על פי חוק המאבק בשיטות לא מוסריות 1980.
באוגוסט 2016 פרסמה ועדת זכויות האדם של האו"ם דו"ח בבירה וינדהוק שקורא לנמיביה לבטל את איסורה על קיום פעילות הומוסקסואלית.
בתגובה לקריאת הוועדה אמר ג'ון וולטרס, נציב תלונות הציבור של נמיביה שמשרדו מופקד עבור "קידום והגנה על זכויות אדם" כי "אנשים צריכים להיות חופשיים לחיות את חייהם כראות עיניהם".
וולטרס הוסיף באומרו כי "אני חושב שחוק מעשי הסדום הישן שירת את מטרתו.
אני לא מאמין שאף אחת ב-20 השנים האחרונות.
אם אנחנו לא מעמידים אנשים לדין, למה יש לנו אותו".
עם זאת, ממשלת נמיביה הודיעה לאו"ם כי "אין לה כרגע כוונות לבטל את חוק מעשי הסדום".
מספר מחוקקים הביעו דעות שונות בעניין, עם זאת, יו"ר המועצה הלאומית (הבית העליון של הפרלמנט הנמיבי ), מרגרט מנש-ויליאמס , הצהירה כי "ללא קשר לכמה שזה לא נוח, הגיע הזמן שנדבר על להט"ב.
איבון דאוסאב, יו"ר ועדת הרפורמה והפיתוח בחוק , הצהיר כי בחוקת נמיביה לא קיימת "שפה מספקת כדי לתיאור והגנה על זכויות הנוגעות ללהט"ב".
בשולחן עגול שנערך בשנת 2019 על ידי היועץ המשפטי של ממשלת נמיביה עבור הגנה שווה על להט"ב בנמיביה, מספר מחוקקים קראו להתייחס לנושא בדחיפות.
בשנת 2001, אישה נמיביה ובת זוגה הגרמנייה, אליזבת פרנק, הגישה תביעה להכרה משפטית במערכת היחסים ביניהן שפרנק תוכל להתגורר בנמיביה.
ועדת ההגירה נתנה את היתר השהייה, אם כי המדינה ערערה לבית המשפט העליון.
בעוד שבית המשפט קבע כי יש לתת לפרנק אישור שהייה קבוע, אותו קיבלה שנה לאחר מכן, בית המשפט לא פסק לטובת הכרה משפטית כלשהי עבור מערכות יחסים חד-מיניות במדינה.
נציב תלונות הציבור של נמיביה דן באוגוסט 2016 בעניין הכשרת נישואים חד-מיניים בנמיביה והצהיר באומרו כי "אם אנשים מאותו מין ירצו להתחתן, זו הבחירה שלהם, האם המדינה, הקהילה, הכנסיות והממשלה יכירו בכך זה משהו אחר".
בדצמבר 2017, הוגש תיק לבית המשפט העליון נגד ממשלת נמיביה על ידי אזרח נמיבי בשם יוהאן פוטגיטר שנישא לבעלו הדרום אפריקאי דניאל דיגאשו בדרום אפריקה בשנת 2015 עבור הכרה בנישואיהם.
בינואר 2018, דיגאשו זכה בעתירה שהגיש לבית משפט לאפשר לו להיכנס לנמיביה, כאשר בית המשפט העליון המשיך לבחון את התיק שלהם.
היועץ המשפטי לממשלה הצהירה בתגובה כי הוא "איננו מתנגד להכרה בנישואיהם בנמיביה".
בשנת 2018, הוגש תיק שני על ידי עורכת הדין ילידת נמיביה אניטה גרובלר ובת זוגה מדרום אפריקה סוזן ג'ייקוב שנמצאות יחד בזוגיות למעלה מ-25 שנים, בניסיון להכרה בנישואיהם שנעשו בדרום אפריקה בשנת 2009 בנמיביה עבור הכרה בזכותה של ג'ייקוב להתגורר בנמיביה.
תיק שלישי הוגש בשנת 2018 על ידי אנט סיילר-לילס ובת זוגה הגרמנייה אניטה סיילר-לילס אשר נמצאות בזוגיות מאז 1998 להכיר בנמיביה בנישואיהם שנעשו בגרמניה בשנת 2017.
ביוני 2019, הורה נשיא בית המשפט העליון של נמיביה פטרוס דמאסב כי יש לייעד ספסל מלא של שלושה שופטים לדון בכלל התיקים התלויים ועומדים.
נציב תלונות הציבור ג'ון ולטרס טען שיש להכיר בנישואים עבור כלל הזוגות ללא קשר למינם, בעודו מוגדר כאחד משמונה המשיבים שצוטטו בתיק.
שבעת המשיבים האחרים כוללים את שר הפנים וההגירה והיועץ המשפטי לממשלה שהגישו הודעות נגד הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים.
ב-16 במאי 2023, בית המשפט העליון קבע כי נישואים חד-מיניים שמתבצעים מחוץ למדינה חייבים להיות מוכרים על ידי ממשלת נמיביה לצורך קבלת תושבות.
פסק הדין מעניק לבני זוג שאינם נמיבים ונמצאים בנישואים חד-מיניים עם אזרחים נמיבים את אותן זכויות מגורים במדינה שמוקנות לבני זוג נשואים מהמין השני.
להט"ב נמיבים מתמודדים עם אפליה, הטרדה ואלימות על רקע נטייתם המינית או זהותם המגדרית.
בדומה למצב בדרום אפריקה השכנה, לסביות מדווחות לעיתים כקורבנות של מה שנקרא אונס מתקן, בו אנסים מתיימרים לאנוס את הקורבן הלסבית במטרה "לרפאה" מנטייתה החד-מינית ההומוסקסואלית להטרוסקסואלית.
נכון לינואר 2024, בנמיביה לא קיימת הגנה משפטית מפני אפליה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית, אם כי חוקת נמיביה כוללת את הקטגוריה "מעמד חברתי" כמוגנת באופן חוקתי מפני אפליה, שיכולה להתפרש כמונח שמכסה להט"ב נמיבים מפני אפליה.
בשנת 1992 פעלו פעילים מקומיים בהצלחה לכלול "נטייה מינית" בין עילות האפליה האסורות בחוק העבודה 1992. עם זאת, בשנת 2004, חוק עבודה חדש נדון בפרלמנט הנמיבי והכללת המונח הובילה לוויכוחים סוערים בקרב המחוקקים.
כתוצאה מכך, המונח הושמט מהטקסט הסופי בחוק.
עם זאת, החוק לא נכנס לתוקף לבסוף.
בשנת 2000 קרא שר הפנים ג'רי אקנדג'ו ל-700 שוטרים בוגרים חדשים "לחסל הומוסקסואלים ולסביות מהפנים של נמיביה".
בשנת 2001, נשיא נמיביה סם נוג'ומה הזהיר מפני "טיהורים צפויים נגד הומוסקסואלים ולסביות" ואמר כי "המשטרה חייבת לעצור, לכלוא ולגרש הומוסקסואלים ולסביות שנמצאו בנמיביה".
בשנת 2005, הצהירה סגנית שר הפנים וההגירה, תאופולינה מושלנגה אמירות הומופוביות נגד להט"ב בנמיביה באומרה כי "לסביות והומוסקסואלים בגדו במאבק למען חירות נמיביה, אחראים למגפת ה-HIV/איידס ומהווים עלבון לתרבות האפריקאית".
באוגוסט 2016, ועדת זכויות האדם של האו"ם קראה לממשלת נמיביה לאמץ חקיקה שאוסרת במפורש על אפליה על רקע נטייה מינית, לרבות בחוק העבודה (חוק מס' 11 משנת 2007).
בעקבות קריאת הוועדה, נציב תלונות הציבור של נמיביה, הצהיר כי איסור על אפליה על רקע נטייה מינית "צריך להיות מעוגן בחוקת המדינה".
באוקטובר 2021, בית משפט מקומי בנמיביה קבע כי חוקת המדינה אוסרת על אפליה על רקע נטייה מינית.
האירוע הוגדר בתקשורת כ-"פעם הראשונה בה בית משפט בנמיביה קבע כי אפליה על רקע נטייה מינית אסורה בחוקת המדינה".
באוגוסט 2016 ועדת זכויות האדם של האו"ם קראה לנמיביה לאמץ חקיקה נגד פשעי שנאה על רקע אלימות הומופובית וטרנספובית ו-"לאכוף אותה נמרצות".
חוק רישום לידות, נישואים ומוות 81 משנת 1963 קובע כי: "המזכיר רשאי, בהמלצת שר הבריאות, לשנות את מרשם הילודה של כל אדם שעבר שינוי מין, את תיאור מינו של אותו אדם ורשאי לשם כך לדרוש דו"חות רפואיים ולבצע חקירה כפי שיראה לו צורך".
בשנת 2015 דווח כי בקשות לשינוי מגדר משפטי נעשות על בסיס כל מקרה לגופו ואינן בעייתיות, כל עוד אדם יכול לספק דיווחים רפואיים על שינוי מגדרו, הכולל ניתוח להתאמה מגדרית.
לאחר קבלת הבקשה, האדם יכול להגיש בקשה לתעודת זהות ודרכון חדשים.
בנוסף, אדם טרנסג'נדר שלא עבר "שינוי מין" רשאי לרוב להשתמש בחוק הזיהוי 2 משנת 1996 שקובע כי "אם תעודת זהות אינה משקפת נכונה את הפרטים של האדם שאליו הונפקה, או שיש בו תמונה שאינה עוד תמונה ניתנת לזיהוי של אותו אדם" יבטל השר ויחליפה בתעודת זהות משופרת".
אנשים שמעוניינים לתרום דם בנמיביה נאסרים להיות בעלי מעל לשותף מיני אחד בחצי השנה לפני התרומה, ללא התייחסות לנטייה מינית או מגדר המעוניינים.
אנשים שחשודים כי "נדבקו במחלת מין כמו HIV או עגבת" אינם רשאים לתרום דם.
לפיכך, לא קיים איסור מפורש שאוסר על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לתרום את דמם במדינה.
לאורך השנים היו דיווחים שונים על שימוש נרחב בפרקטיקות הפסאודו-מדעיות של טיפול המרה בהומוסקסואלים בנמיביה עבור המרת נטייתם המינית להטרוסקסואלית.
הנציג הנמיבי לתחרות היופי לגברים הומוסקסואלים "Mr Gay World" בשנת 2011, וונדלינוס חמוניה, היה קורבן של תקיפה הומופובית בדצמבר 2011 בבירה וינדהוק.
בנובמבר 2012 ריקרדו אמונג'רה הוכתר כזוכה התחרות במהדורה הנמיבית "Mr Gay Namibia" שהתקיימה בתיאטרון-מסעדה בעיר הבירה, ונישא שנה מאוחר יותר לבן זוגו בדרום אפריקה, בנישואים שהגדירו את הזוג כ-"זוג ההומוסקסואלים הנמיבי הנשוי הראשון" בתקשורת.
בדצמבר 2013, מק'הנרי ונאני , יושב ראש מפלגת התנועה הדמוקרטית העממית , התבטא בעד חקיקת זכויות להט"ב בנמיביה והצהיר כי "יש לאפשר לאנשים לחיות את חייהם הפרטיים ללא הפרעה".
תמיכה פוליטית בחקיקת זכויות להט"ב מוגדרת כחצויה בין המפלגות הפוליטיות במדינה.
הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית ברפובליקה של נמיביה , שכוללת כ-420,000 חברים, ידועה בקבלה כלפי להט"ב נוצרים.
מדלן איזקס, נוצרייה לסבית נמיבית, הקימה את הארגון "Tulinam" עבור סיוע ביצירת מרחבים בטוחים למיעוטים מיניים בכנסיות ברחבי המדינה.
מצעד הגאווה הראשון של נמיביה התקיים בבירה וינדהוק בדצמבר 2013 בו השתתפו כ-100 מפגינים.
העיר הצפון-מערבית סווקופמונד ערכה את המצעד הראשון בשטחה ביוני 2016. הערים המשיכו מדי שנה מאז בציון המצעדים ולא התמודדו עם מכשולים מצד הממשלה.
ביוני 2017 כ-200 מפגינים צעדו במצעד וינדהוק, כפול ממספר משתתפיו לראשונה ב-2013. בדצמבר 2018, מאות מפגינים צעדו במצעדי וינדהוק וסוואקופמונד.
בנובמבר 2017, פסטיבל הלסביות הראשון של נמיביה נערך בוינדהוק.
במהלכו, מעל 60 משתתפות לסביות צעירות משמונה אזורים שונים בנמיביה התכנסו לשבוע של הופעות פומביות והבעה יצירתית, שירה, הקראת סיפורים אישיים, מוזיקה וריקודים.
המהדורה השנייה של הפסטיבל ציונה בנובמבר 2018.
בשנת 2017 הוקמה ברית הגיוון של נמיביה (DAN) המהווה ארגון גג של ארגונים המייצגים מיעוטים מיניים ומגדריים בנמיביה.
ב-17 במאי 2018 הושק מרכז הבריאות "Outreach Health" על ידי "OutRight Namibia" בוינדהוק בעת ציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה שמשמש כמרכז הבריאות הראשון של נמיביה שמספק שירות רפואי מיוחד עבור נושאים איתם מטופלים שמוגדרים כלהט"ב מתמודדים.
לאזרחים המוגדרים כלהט"ב (לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) קיים מעמד זכויות אדם מוגבל ביותר ברובו המכריע של המזרח התיכון נכון ליולי 2023 שנתון לעיתים קרובות לקבלת עוינות מצד הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כפלילית ב-9 מתוך 18 המדינות המרכיבות את האזור בעוד עונש מוות (נאכף ולא נאכף בפועל) נוכח ב-5 מתוכן (כולל רצועת עזה).
החירויות האזרחיות של אזרחי להט"ב באזור מושפעות מאוד מהמסורות התרבותיות והמוסר הדתי של האנשים החיים באזור המוגדר כאסלאם והשריעה.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בבחריין, קפריסין, ישראל, ירדן, טורקיה ושטחי הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון (שטחי A ו-B), הבסיסים הצבאיים של הממלכה המאוחדת אקרוטירי ודקליה והמדינה דה פקטו של צפון קפריסין.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כפלילית ונענשת במאסר בכווית, מצרים, עומאן, לבנון וסוריה.
ברחבי איראן, ערב הסעודית, קטר ואיחוד האמירויות הערביות קיים עונש מוות על רקע קיום פעילות הומוסקסואלית.
בתימן ורצועת עזה העונש על מורשעים עשוי להיות שונה בין מוות למאסר בהתאם למעשה שבוצע.
ניתן לאתר עדויות קדומות להומוסקסואליות במזרח התיכון עד לתקופת מצרים העתיקה ומסופוטמיה.
באשור העתיקה, פשעים על רקע מין נענשו באופן זהה בין אם נעשו בקרב הומוסקסואלים או הטרוסקסואלים.
עם זאת, אדם לא עמד בפני עונש על כך שעסק במין אנאלי עם מי ששויך למעמד חברתי השווה לו, לזונה מקרב כת, או עם אדם שתפקידיו המגדריים לא נחשבו גבריים "באופן מוצק".
בלוח אכדי , "Šumma ālu" - הכותרת לסדרה של מספר אסופה של כתבי יתדות של מסופוטמיה העתיקה בהיקף של מאה ועשרים לוחות חימר, נכתב: "אם אדם מזדווג עם השווה לו מהחלק האחורי, הוא הופך למנהיג בין בני גילו ואחיו".
עם זאת, יחסים הומוסקסואלים עם עמיתים בין חיילים, עבדים, מלווים מלכותיים, או אלה שנחשבו ממעמד חברתי גבוה יותר, יוחסו באופן שלילי.
בקוד הפלילי האשורי המתוארך לשנת 1075 לפני הספירה התקיים חוק די חריף נגד הומוסקסואליות בצבא, אשר כלל את הכיתוב כי: "אם אדם מקיים יחסי מין עם אחיו לנשק, יהפכו אותו לסריס".
המקרה הידוע ביותר של הומוסקסואליות אפשרית במצרים העתיקה הוא זה של שני הפקידים הגבוהים בהיררכיה, קנום-הוטפ וניאנק קנום .
בסביבות שנת 250 לפני הספירה, בתקופת האימפריה הפרתית, נכתב הטקסט הזורואסטרי - ונדידד .
הטקסט מכיל הוראות שהן חלק מהקוד המיני המאפיין מיניות מולדת שמתפרשות כאוסרות על קיום יחסים חד-מיניים אותם מכנות כ-"חטאים".
פרשנות עתיקה על קטע זה מציעה כי העוסקים ב-"מעשי סדום" יכולים להיות מוצאים להורג ללא ציווי מכהן גדול (דאסטור , באנגלית: dastūr).
עם זאת, היסטוריונים יוונים מהמאה ה-5 ואילך מעידים על מסורת הומוסקסואלית חזקה באיראן בזמנו, שכתוצאה מכך, לאיסור ככל הנראה הייתה השפעה מועטה על עמדות איראן או התנהגות מינית מחוץ לשורות ההזורואסטריות האדוקות בכפרי מזרח איראן.
היחס כלפי לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) וחוויותיהם בעולם המוסלמי הושפעו מההיסטוריה הדתית, המשפטית, החברתית, הפוליטית והתרבותית שלו לאורך ההיסטוריה.
הקוראן מספר את סיפורם של "עם לוט " שנהרס על ידי זעמו של האל האסלאמי כיוון שגבריו עסקו "בינם לבין עצמם במעשי תשוקה".
אם כי בתוך הקוראן, הוא אף פעם לא קובע עונש מוות על פעילות הומוסקסואלית בעוד היסטוריונים מודרניים מסיקים שהנביא ומייסד האסלאם מוחמד מעולם לא אסר על קיום מערכות יחסים הומוסקסואליות, אף על פי שהוא חלק תחושת בוז כלפי המבצעים אותן לצד בני דורו.
עם זאת, מספר אוספי חדית' מגנים קיום מעשים הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים, וקובעים עונש מוות הן לבני הזוג האקטיביים והן לבני הזוג הפסיביים המקיימים יחסי מין הומוסקסואלים גבריים.
ישנן עדויות מועטות לנוהג הומוסקסואלי בחברות אסלאמיות במאה וחצי הראשונות של ההיסטוריה המוקדמת של האסלאם, אף על פי שמערכות יחסים הומוסקסואליות בין גברים היו ידועות.
עם זאת, היו נתונות ללעג, אך לא הוגדרו תחת עונשים, בחצי האי ערב.
בתקופת ימי הביניים והעידן המודרני המוקדם, החברות במזרח התיכון ראו פריחה של ספרות הומוארוטית.
שושה גופי ממגזין ההשכלה הגבוה של טיימס ("Times Higher Education") טענה כי למרות "הנחה בקרב זמן רב שהחברות הערביות-אסלאמיות תמיד היו פחות סובלניות להומוסקסואליות מהמערב", ב-"עידן הקדם-מודרני, מטיילים מערביים נדהמו לגלות את האסלאם כדת בעלת קבלה לסוגיות מין וגברים המביעים בגלוי את אהבתם לנערים צעירים במילים ובתנועות".
בתקופת תור הזהב של האסלאם, השושלת העבאסית הייתה ידועה בהיותה ליברלית יחסית כלפי הומוסקסואליות.
יחס זה נבע ממגוון גורמים, אשר כללו בעיקר את המעבר לשלטון אסלאמי בירוקרטי יותר והתרחקות מדבקות מילולית בכתבי קודש.
שליטים אסלאמים רבים נודעו כמי שעוסקים, או לפחות סובלים, פעילות הומוסקסואלית.
הח'ליף האומיי אל-וואליד השני נהנה מ-"אל-טלאוט", מילה ערבית המתארת קיום יחסי מין עם גברים אחרים.
אבו נוואס, אחד המשוררים הערבים הבולטים שיצרו בהרחבה יצירות הומואירוטיות, עשה זאת בהדרכתו ובחסותו של הארון א-רשיד.
יורשו של אל-אשיד, אל-אמין, דחה נשים ופילגשות, והעדיף סריסים גברים במקומן.
מעשים הומוסקסואלים אסורים (חראם) בפסיקה האסלאמית המסורתית (פיקה) ועלולים להוביל להטלת עונשים שונים, לרבות עונש מוות, בהתאם למקרה ולמד'הב.
עם זאת, יחסים הומוסקסואלים היו נסבלים בדרך כלל בחברות אסלאמיות פרה-מודרניות, ורישומים היסטוריים מצביעים על כך שחוקים אלה הופעלו לעיתים רחוקות, בעיקר במקרים של אונס או הפרה בוטה אחרת של "המוסר הציבורי".
עמדות הציבור כלפי הומוסקסואליות בעולם המוסלמי עברו שינוי שלילי ניכר החל מסוף המאה ה-19, דרך התפשטות הדרגתית של תנועות פונדמנטליסטיות אסלאמיסטיות כגון סלאפיזם ווהאביזם באמצע שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, והשפעת המושגים המיניים והנורמות החברתיות שרווחו ביבשת אירופה וחוקי האימפריה הבריטית בפרט באותה תקופה.
במשך עשרות השנים לאחר מכן, מדינות בעלות רוב מוסלמי שמרו על העונשים הפליליים שאסרו על קיום פעילות הומוסקסואלית שנחקקו בתקופת השלטון הקולוניאלי האירופאי.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, פעילות הומוסקסואלית הייתה נפוצה יחסית במזרח התיכון, בין היתר בשל הפרדה מגדרית נרחבת, שהקשתה על מפגשים הטרוסקסואלים מחוץ לנישואים.
בכתיבתו, גאורג קלודה, מציין כי "אין ספור סופרים ואמנים כמו אנדרה ז'יד, אוסקר ויילד, א.מ.
פורסטר וז'אן ז'נה עלו לרגל במאות ה-19 וה-20 מאירופה ההומופובית לאלג'יריה, מרוקו, מצרים ומדינות ערב שונות, בהן מין הומוסקסואלי הוגדר כלא רק נתון לאי אפליה או גטואיזציה תת-תרבותית כלשהי, אלא, בנוסף, כתוצאה מהפרדה נוקשה בין המינים, נראה היה זמין בכל פינה".
הומוסקסואליות הוצאה אל מחוץ לחוק בלבנון בשנת 1943, כדי להתאים את עצמה לשלטון משטר וישי בצרפת.
ההפללה נודעה כסעיף 543 בחוק העונשין של המדינה.
באיראן, גברים יכלו להיות בעלי אינטימיות עם גברים אחרים מבלי להיות מוגדרים כמי שנמצאים במערכת יחסים רשמית.
גברים צעירים ללא שער פנים נחשבו לנאים וגברים מבוגרים היו נמשכים אליהם באופן רומנטי.
אך לעולם לא עבור אישה", אם כי כפי שציין מוהם, נישואים עם נערים הפכו כבר ללא חוקיים באותה תקופה.
רק במאה ה-19, כאשר האירופאים החלו לבקר באיראן, הפכה ההשקפה על יחסים בין גברים הומוסקסואלים לשלילית בחברה הפרסית בעוד גברים אירופאים טענו שהיחסים הרומנטיים הקיימים בין גברים איראנים "לא מוסריים".
נקודת מבט אירופאית זו אומצה באופן נרחב על ידי החברה הפרסית.
תפיסה זו על קוויריות במזרח התיכון החמירה ככל שממשלות טוטליטריות, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, עלו לשלטון והצדיקו את יחסיהן נגד הנושא על רקע פונדמנטליזם אסלאמי.
טרנסג'נדרים החלו להתמודד גם כן עם קבלת דחייה חברתית במזרח התיכון מאז סוף המאה ה-19 אשר נכללה בחשש כי מאחר שלא ניתן להבדיל בין גברים טרנסג'נדרים לנשים טרנסג'נדריות על סמך המראה החיצוני שלהם, נושא זה יגרום ל-"אי יציבות בחברה".
אם כי לפני כן, ניתוחים להתאמה מגדרית הוכללו והפכו נגישים ונפוצים בקרב נשים טרנסקסואליות באיראן.
בשנת 1976, המועצה הרפואית של איראן הוציאה אל מחוץ לחוק את הנוהג לאחר שראתה את הגדלת מספר קיום ההליכים בקרב נשים טרנסג'נדרים.
עם זאת, הפסיקה שונתה מאז בעוד כיום, איראן מדורגת כמדינה השנייה בעולם בכמות קיום הניתוחים בשטחה לאחר תאילנד במקום הראשון.
לפני תחילתה של הגלובליזציה והתפשטותה במזרח התיכון, גברים הומוסקסואלים ונשים לסביות מהאזור שניהלו יחסים חד-מיניים לא ראו את עצמם כ-"הומוסקסואלים" או "לסביות".
עקב חילופי המושגים בין העולם המערבי למזרח התיכון, הרעיון של המונח "הומוסקסואליות" הוצג לאזורים במזרח התיכון, ולאחר מכן התרחב השימוש בו בקרב תחושת שייכות והגדרה עצמית של הומוסקסואלים לצד המונחים: "לסבית" "הומוסקסואל", "טרנסג'נדר" ו-"ביסקסואל".
לפני השימוש במונחים אלה, אזרחי להט"ב באזור לא סיווגו את נטייתם המינית או זהותם המגדרית בצורה כזו.
כיום, באיראן, ערב הסעודית, קטר, איחוד האמירויות הערביות ותימן חוקי העונשין קובעים כי אם אדם יימצא אשם בקיום פעילות מינית יחד עם אדם נוסף מאותו המין, יוטל עליו עונש מוות.
על פי דוחות מטעם מחלקת המדינה של ארצות הברית על רקע מעמד זכויות האדם באזורים, דיווחים על אפליה רשמית וחברתית על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית נותרו לא ברורים במדינות אלה בשל לחץ חברתי חזק שלא לדון כלל בנושאים של זכויות להט"ב.
בעיראק, ניתן להאשים הומוסקסואלים על פי חוק "מגונה בציבור 401" שמעניש קיום פעילות הומוסקסואלית עד 6 חודשי מאסר בתוספת קנסות.
ירדן ובחריין מוגדרות כמדינות הערביות היחידות שבהן הומוסקסואליות מוגדרת כחוקית באופן רשמי במזרח התיכון נכון ליולי 2023.
לחלק ממדינות המזרח התיכון ישנה סובלנות מסוימת והגנות משפטיות כלפי אזרחים טרנסג'נדרים.
ממשלת איראן אישרה הכרה בשינוי מגדר עוד בשנת 1987 באישור רפואי ומתן צו בית משפט וטורקיה ב-1988 לאחר העברת ניתוח להתאמה מגדרית, בעוד במשך השנים בסוריה, לבנון, בחריין וירדן הכרות בשינוי מגדר תועדו על ידי פסיקות שונות של בתי משפט מקומיים.
ישראל ידועה כמדינה חריגה ובולטת בנושא, בהיותה מוגדרת כמדינה היחידה שמעניקה שוויון זכויות בין אזרחים הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד במזרח התיכון.
ישנן הערכות שונות לגבי מעמד זכויות להט"ב ברשות הפלסטינית.
דו"ח של ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" ביחס לנטייה מינית וזהות מגדרית במזרח התיכון ציין באומרו בשנת 2017 כי "פקודת החוק הפלילי של המנדט הבריטי, מס' 74 משנת 1936, נותרה בתוקף ברצועת עזה.
בגדה המערבית ומזרח ירושלים חל חוק העונשין הירדני משנת 1960, אשר אינו מכיל הוראות שאוסרות על פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים.
ברצועת עזה, קיום "מגע לא טבעי" בעל אופי מיני, המובן ככולל יחסים חד-מיניים, הוא פשע שדינו עד 10 שנות מאסר.
קו ההתחלה של הדיאלוג במהלכו שנאמר על ידי גבר מצרי הומוסקסואל שטרם הוצג, מצהיר באומרו כי "האשמתי את עצמי בהתמערבות" לאחר שגילה את נטייתו החד-מינית.
הסרט עוסק גם כן בפרשת קהיר 52, שכללה קבוצה של 52 גברים מצריים שנעצרו על סיפון מועדון לילה צף ב-2001 בחשד שעסקו בתוכו בפעילות הומוסקסואלית, ומתאר את חייהם של גברים הומוסקסואלים במצרים על רקע הפרשה.
למרות שבמדינות רבות במזרח התיכון ישנם חוקי עונשין נגד קיום יחסים הומוסקסואלים בהסכמה, אלה נאכפים לעיתים רחוקות בשל הקושי של הרשויות להוכיח את קיומם אלא אם כן נתפסו בני הזוג במהלכם.
בערב הסעודית, נהוגה הפרדה מגדרית כדי לשמור על "טוהר הנשים" אשר כתוצאה מכך, חלק מהנשים והגברים מחפשים בגלוי חברות הומוסקסואלית במרחבים פתוחים כגון בתי קפה, משקי בית ושירותים ציבוריים.
כדי לנווט את המיניות שלהם, גברים רבים שעוסקים במעשים הומוסקסואלים בערב הסעודית אינם רואים בהם כמעשים הומוסקסואלים אלא אם כן הם מוגדרים בעמדה פסיבית, עמדה מינית הנחשבת "נשית יותר" בעת קיום יחסי מין בעוד שעמדה אקטיבית נחשבת כ-"גברית".
במזרח התיכון כיום במדינות רבות טרם ישנה קודיפיקציה של הומוסקסואליות כזיהוי של נטייה מינית.
באיראן, קיימת בינאריות מגדרית קפדנית בעוד הממשלה אוכפת את המדיניות על ידי דיכוי מידע על נושאי הומוסקסואליות ועידוד אנשים המפקפקים במיניות שלהם לעבור ניתוח להתאמה מגדרית.
כיוון שהניתוח מתקבל על ידי הממשלה והמוסדות הדתיים כאחד עם קבלת מימון לביצוע שלו מהממשלה, איראנים רבים שנמשכים לבני אותו המין רואים בכך דרך להצהיר בפומבי על נטייתם המינית מבלי להירדף על ידי החברה והממשלה, אף על פי שאינם חווים דיספוריה מגדרית בפועל.
כיוון שלחיות כהומוסקסואל גלוי זו לא צורת חיים המוצגת לאיראנים באופן בו יוכלו לחיות את חייהם ללא התמודדות עם רדיפה, אלימות, בריונות והטרדה, במשך השנים חלה עלייה בכמות האיראנים שהחלו לעבור ניתוח להתאמה מגדרית שנטייתם המינית נמשכת באופן רומנטי למין השני מזה שהתאימו את מגדרם אליו.
הליך זה מעודד על ידי אנשי דת, פסיכולוגים והממשלה שכן הומוסקסואליות מוגדרת כעבירה פלילית וניתנת לעונשים רבים בין ענישה גופנית של הלקאות עד עונש נפוץ יותר של הוצאה להורג.
עם זאת, איראנים רבים שעוברים הליך להתאמה מגדרית עדיין מסווגים כמי שמנודים לעיתים קרובות מהמשפחות שלהם ומופלים לרעה בשוק העבודה, אשר כתוצאה מכך, נאלצים לעבוד בזנות כפרנסה למחייתם.
להלן מספר ארגונים שהשפיעו במידה רבה באזורים אלה במזרח התיכון בנוגע לשיפור מעמד זכויות אזרחי להט"ב:
"OutRight Action International" - ארגון המקדם זכויות אדם של אזרחי להט"ב ברחבי העולם, כולל במזרח התיכון.
הארגון מתמקד בדגש על שטחי עיראק, איראן וטורקיה, אך משתף פעולה גם עם קבוצות מקומיות נוספות באזור על מנת להקשיב לצרכים של פעילי זכויות להט"ב מקומיים ולייצגם באו"ם.
"Helem" - ארגון לא ממשלתי שבסיסו בלבנון שהוקם בעשור הראשון של המאה ה-21 אשר מטרתו העיקרית היא לבטל את סעיף 534 בחוק העונשין של המדינה המעניש "מגע מיני לא טבעי" המשמש לרוב עבור רדיפת אזרחים שאינם תואמים את מערכת הבינאריות המגדרית של החברה והומוסקסואליות.
מטרות נוספות של הארגון כוללות את הפיכתה של החברה הלבנונית לבעלת מודעת גבוהה יותר למגפת האיידס ולמחלות המועברות במגע מיני והגנה על זכויותיהם של אזרחי להט"ב לבנונים.
שמו של הארגון, "Helem", משמש כראשי תיבות של המשפט "Himaya Lubnaniya lil Mithliyeen wal Mithliyat" - "הגנה לבנונית על הומוסקסואלים ולסביות".
עקב עלייה בתנועות הסלאפיזם ווהאביזם בסוף המאה ה-20 במזרח התיכון, כל פעילות מינית שאינה מתיישרת עם המוסר הדתי האסלאמי מתקבלת בעוינות רבה ומופללת במדינות האזור.
מקובל לחשוב שדעה זו משותפת רק לפקידי ממשל ולגברים דתיים.
עם זאת, סקר של מרכז המחקר פיו שנערך בשנת 2018 בסוריה מצא כי למעלה מ-80% מהנסקרים סברו כי הומוסקסואליות היא "בלתי מקובלת מבחינה מוסרית" בעוד מי שכן הצהיר על תמיכה בחקיקת זכויות להט"ב הוגדר כדיסקרטי בשל החשש לביטחונו האישי וקבלת ענישה.
בעוד שחלק מאזרחי מדינות המזרח התיכון מרגישים בנוח להשתתף באירועים שקשורים לסוגיות של זכויות להט"ב, רבים שמים מסכות על הפנים שלהם עבור הסתרה של הזהות שלהם מהציבור.
לפיכך, לא ברור מה הם באמת אחוזי התמיכה בקרב האוכלוסיות המקומיות בנושאי חקיקת זכויות להט"ב.
ב-22 בפברואר 2022 חברת יוביסופט הודיעה על הסרת הטורניר שלה "Six Invitational 2022" מלהתקיים באיחוד האמירויות הערביות, מספר ימים לאחר שפעילי זכויות להט"ב בינלאומיים, השחקנים וקהל המעריצים של המשחק מחו נגד בחירתה של המדינה לאירוח הטורניר לאור יחסה לזכויות להט"ב בשטחה.
בעקבות זאת, קיום הטורניר הועבר למדינה אחרת.
כתוצאה מהחוקים הקיימים שמפלילים הומוסקסואליות במדינות רבות באזור, סרטים רבים עם דמויות או נושאים שהציגו סוגיות להט"ב צונזרו או נאסרו להקרנה במדינות המזרח התיכון לאורך השנים ומדינות המפרץ הפרסי בפרט.
נאסר גם כן במלזיה.סיפור הפרברים2021כווית וערב הסעודית
זכויות להט"ב ב:מעמד בחוק של פעילות הומוסקסואליתהכרה בזוגיות חד-מיניתנישואים חד-מינייםאימוץ על ידי זוגות חד-מינייםהתרת שירות צבאי של לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואליםהגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדריתהכרה בשינוי מגדר (ערך מורחב: זכויות להט"ב באיחוד האמיריות הערביות)/ פלילי.
עונש: מוות, מאסר עולם, ענישה גופנית, קנס, סירוס כימי, טיפולים פסיכיאטריים בכפייה, מכות, בדיקות אנאליות בכפייה, עינויים וזריקת הורמונים בכפייה.
מאז 2016 ניתוח להתאמה מגדרית אפשרי עבור אנשים שהמגדר שלהם אינו ברור, או שאיבריהם הפיזיים אינם מתאימים למאפייניהם הפיזיולוגיים, הביולוגיים או הגנטיים (אינטרסקסואלים).
(ערך מורחב: זכויות להט"ב באיראן)/ פלילי.
עונש: מוות, מאסר, ענישה גופנית או קנס.
עינויים, מכות והוצאות להורג מטעם המשטר הוגדרו כנסבלות לאורך השנים.
קיים איסור חוקתי שמכיר בנישואים הטרוסקסואלים בלבד מאז 1991. ישנה הכרה בשינוי מגדר מאז 1987, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש כולל אישור רפואי וצו בית משפט.
(טריטוריה מעבר לים של הממלכה המאוחדת)
(ערך מורחב: זכויות להט"ב באקרוטירי ודקליה) חוקי משנת 2000.
שותפות אזרחית משנת 2005 בקרב חיילי הכוחות המזוינים של בריטניה.
איסור חלקי על אפליה על רקע נטייה מינית.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בבחריין) חוקי משנת 1976. / לגבי הכרה בשינוי מגדר בחוק, אם כי לאורך השנים מספר הליכים לשינוי מגדר הוכרו על ידי בתי משפט.(טריטוריה שנויה במחלוקת)
(ערך מורחב: זכויות להט"ב ברשות הפלסטינית) חוקי בקרב גברים משנת 1951 (כחלק מירדן ביהודה ושומרון).
/ פלילי בקרב גברים ברצועת עזה.
עונש: עד 10 שנות מאסר דה יורה, הוצאה להורג ללא משפט דה פקטו.
חוקי בקרב נשים מאז ומעולם.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בטורקיה) חוקי משנת 1858. רווקים רשאים לאמץ ללא קשר לנטייה מינית.
הצעות חוק הוגשו לאורך השנים כולל הגנה חוקתית אך לא קודמו.
ישנה הכרה בשינוי מגדר משנת 1988, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש כולל עיקור.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בירדן) חוקי משנת 1951. / לגבי הכרה בשינוי מגדר בחוק, אם כי לאורך השנים מספר הליכים לשינוי מגדר הוכרו על ידי בתי משפט.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב בישראל) חוקי דה פקטו משנת 1963, דה יורה משנת 1988.
קוהביטציה לא רשומה משנת 1994./ נישואים חד-מיניים שנעשו מחוץ למדינה מוכרים מאז 2006. אימוץ חורג חוקי משנת 2005, אימוץ משותף מאז 2008. כולל טרנסג'נדרים.
ישנה הכרה בשינוי מגדר, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש מאז 2015.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בכווית) פלילי בקרב גברים.
עונש: עד 7 שנות מאסר או קנס.
ישנם חוקים האוסרים קרוס-דרסינג.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בלבנון)/ סעיף 534 לחוק העונשין הלבנוני אוסר על קיום יחסים ה-"סותרים את חוקי הטבע" עד שנת מאסר שיכולים לשמש נגד קיום פעילות הומוסקסואלית.
עם זאת, הסעיף דווח לאורך השנים כלא נאכף בפועל ונכלל בפסיקות רבות של בתי משפט שקבעו כי "אינו חוקתי".
ישנה הכרה בשינוי מגדר משנת 2016, ניתוח להתאמה מגדרית נדרש.(ערך מורחב: זכויות להט"ב במצרים) פלילי משנת 1961. עונש: עד 17 שנות מאסר ואפשרות לעבודת כפייה, עינויים או קנס.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בסוריה) פלילי משנת 1949 דה יורה.
עונש: 3 שנות מאסר (מושהה דה פקטו).
/ לגבי הכרה בשינוי מגדר בחוק, אם כי לאורך השנים מספר הליכים לשינוי מגדר הוכרו על ידי בתי משפט.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בעומאן) פלילי.
עונש: עד 3 שנות מאסר (נאכף לעיתים רחוקות רק במקרים של "שערורייה ציבורית").
ישנם חוקים האוסרים קרוס-דרסינג.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בעיראק)/ חוקי דה יורה בלבד משנת 2003, פלילי דה פקטו בעוד הומוסקסואלים עלולים להיות מואשמים על פי חוק "מגונה בציבור 401".
עונש: עד 6 חודשי מאסר וקנס, ענישה גופנית או הוצאה להורג שהוטלה על ידי בית משפט שרעי.
בשטחים הנשלטים על ידי המדינה האסלאמית הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצאים להורג.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בערב הסעודית)/ פלילי.
עונש: ענישה גופנית פומבית, מכות, הוצאות להורג, עינויים, סירוסים כימיים, קנס, מאסר עולם./ ישנם חוקים האוסרים קרוס-דרסינג וזהות מגדרית טרנסג'נדרית.
ענישה נוטה להיות זהה לפעילות הומוסקסואלית: ענישה גופנית פומבית, מכות, הוצאות להורג, עינויים, סירוסים כימיים, מאסר עולם, קנס או הגליה בקרב זרים.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בקפריסין) חוקי בקרב גברים משנת 1998, חוקי בקרב נשים מאז ומעולם.
איחוד אזרחי מאז 2015./ נישואים חד-מיניים שנערכו מחוץ למדינה במדינות האיחוד האירופי מוכרים לצורך קבלת תושבות מאז 2018 בעקבות פסיקת בית הדין האירופי לצדק.
טיפולי המרה אסורים משנת 2023. חקיקה להכרה בשינוי מגדר ללא חיוב טיפול הורמונלי או העברת ניתוח להתאמה מגדרית מוצעת.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב בצפון קפריסין) חוקי בקרב גברים משנת 2014, חוקי בקרב נשים מאז ומעולם.
חקיקה להכשרה של נישואים חד-מיניים הוצעה בשנת 2012 ונדחתה.
(ערך מורחב: זכויות להט"ב בקטר)/ פלילי.
עונש: מאסר עד 3 שנים, קנס או ענישה גופנית.
עונש מוות ישים נגד מוסלמים אם כי לא תועד כנאכף אי פעם בפועל.(ערך מורחב: זכויות להט"ב בתימן)/ פלילי.
עונש בקרב גברים לא נשואים: ענישה גופנית של הצלפת 100 מלקות באמצעות שוט או עד שנת מאסר, בקרב גברים נשואים: עונש מוות באמצעות סקילה פומבית באבנים (לא נאכף בפועל), בקרב נשים: עד 3 שנות מאסר.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במצרים כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
עונשים פליליים נגד הומוסקסואליות נוטים לנבוע לא מחוק העונשין עצמו של מצרים, אלא מחוק משלים, שנחקק ב-1961 לאיסור זנות.
החוק נגד זנות אוסר גם על "הוללות", גם אם המעשה לא היה כרוך בסחר או בזנות.
בתי המשפט במצרים פירשו את האיסור על הוללות כהפללת פעילות הומוסקסואלית.
מורשעים חוזרים ונשנים על רקע תוכן החוק עלולים לעמוד בפני ענישה חמורה יותר מאשר מה שהחוק רואה כ-"הוללות רגילה".
בנוסף לחוק איסור הזנות, חוקים אחרים שנוגעים לגבי "מוסר וסדר ציבורי" העניקו למשטרה ולשופטים מרחב פעולה משמעותי לרדוף אזרחי להט"ב מצריים.
בעוד שמעצרים התרחשו מעת לעת על פי תוכן החוקים האלה במשך עשרות שנים, נראה כי רדיפה שיטתית יותר החלה בתחילת המאה ה-21.
דעת הקהל המצרית בסוגיות טרנסג'נדריות התקרבה יותר לאלו של מדינות רוב מוסלמיות אחרות, מאחר שמידע נרחב על בריאות הנפש ודיספוריה מגדרית קשר את הנושאים לבריאות נפשית ולא לענייני מוסר.
היסטוריה של הומוסקסואליות במצרים העתיקה
חוקרים אחרים אינם מסכימים עם הטענה ומפרשים את הציורים כראיה לכך שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו תאומים או אף תאומים סיאמיים.