tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פאוול ופרסבורגר התכוונו לעשות את עניין של חיים ומוות אך הצילום עוקב מאחר שהם רצו לצלם את הסרט בצבע והיה מחסור בפילמי טכניקולור במהלך מלחמת העולם השנייה עקב השימוש הרב שעשה בהם משרד ההסברה.
פרסבורגר הציע שיעשו סרט שיהיה חלק מ"מסע הצלב נגד חומרנות", כפי שעשו סיפור קנטרברי, אך לעשות זאת בפורמט של קומדיה רומנטית.
הסיפור נקרא במקור האי הערפילי.
פרסבורגר רצה לעשות סרט על צעירה שרוצה להגיע לאי, אך בסוף הסרט לא רוצה יותר להגיע אליו.
פאוול הציע אי בחוף המערבי של סקוטלנד.
הוא ופרסבורגר בילו מספר שבועות בחיפוש אחר מיקומים ולבסוף החליטו על מל.
הצילומים התבצע במול ובאולפני דנהם.
הסרט היה שיתוף הפעולה השני והאחרון של הצמד והצלם ארווין הילייר.
גם הגיבור וגם הגיבורה של הסרט מנסים להגיע ל"קילורן", אך אף אחד מהם לא מגיע לשם.
מתוך אזכורים טופוגרפיים שונים ומפה שמופיעה בקצרה בסרט, ברור שאי קילורן מבוסס על האי קולונסיי, שממוקם מדרום לאי מאל.
השם "קילורן" הושאל מאחת המפרצות של קולונסיי – מפרץ קילורן.
אף קטע מהסרט לא צולם בקולונסיי.
ג'ון לורי היה הכוריאוגרף והמעבד של קטעי הקיילי.
הפוארט א בהול "מקאפי" בוצע על ידי בויד סטיבן, מקסוול קנדי וז'אן יוסטון ממקהלת האורפאוס של גלאזגו.
השיר שמושר בקיילי ושאותו טורקיל מתרגם לג'ואן הוא שיר גאלי מסורתי בשם "Ho ro, mo nighean donn bhòidheach", שתורגם לאנגלית בשם "Ho ro My Nut Brown Maiden" על ידי ג'ון סטיוארט בלאקי בשנת 1882. השיר גם מנוגן על ידי שלושה חלילנים הצועדים לעבר טירת מוי בתחילת הסצנה האחרונה.
שאר המוזיקה בסרט מורכבת משירים מסורתיים סקוטיים ואיריים, וכן מוזיקה מקורית מאת אלן גריי.
אני מזכיר היום חסדי אבותי הוא פיוט המיוחס לרמב"ם.
במחזורים רבים הוא מובא כפתיחה לפיוט עת שערי רצון להיפתח.
במספר קהילות הוא נאמר בצורה זו ומכונה "עקידה קטנה".
הפיוט מופיע בכתבי יד כמיוחס לרמב"ם.
הוא נסמך על הרוב לפיוט "עת שערי רצון להיפתח".
לרוב בראש הפיוט מופיע הבית הראשון של "עת שערי רצון".
בעקבות כך הוא מכונה "עקידה קטנה" כדי להבדילו מ"עקידה גדולה" של רבי יהודה אבן עבאס.
האקרוסטיכון של הפיוט הוא "משה ברבי מימן חזק".
מיכאל זקש פקפק בייחוס הפיוט לרמב"ם בעקבות הכתיב החסר במילה "מימן".
אליעזר לנדסהוט דחה את דבריו מכיוון שכתיב חסר הוא שיטה מקובלת באקרוסטיכונים.
הייחוס לרמב"ם מקובל, הן במסורת הרבנית והן במחקר.
על פקפוקים בייחוס כתב רבי יעקב יצחקי: .
מכיוון שבראש הפיוט הוצב הקטע הראשון של "עת שערי רצון", כתבו רבי משה קמחי ורבי דוד אבן יחיא שהרמב"ם הוא מחברו, אך שד"ל הוכיח שזוהי העתקה מ"עת שערי רצון".
הפיוט מסודר לפי מבנה הלכות תשובה במשנה תורה.
יהודה זייבלד ניתח את הפיוט והראה את ההשוואה בין הפיוט לסדר התשובה לפי הרמב"ם.
לדבריו, הוא מתפלמס בעקיפין עם מחבר "עת שערי רצון להיפתח".
"עת שערי" מתמקד בסבל ובתקווה לגאולה דרך זכות אבות, ואילו הפיוט של הרמב"ם מציג תפיסה של גאולה הבאה מתוך תהליך של תשובה אישית והתעלות רוחנית-שכלית.
אני יצאתי בחמש הוא מטבע לשון הומוריסטי בעברית שעניינו הכחשה עיקשת של האשמה גם כנגד הוכחות חותכות.
הביטוי נטבע בקומדיית המצבים הישראלית צומת מילר על ידי אדיר מילר, יוצר הסדרה והכותב המרכזי.
בפרק 4 של העונה השלישית של "צומת מילר" (שודר לראשונה ב-25 בנובמבר 2019) מתקיימת שיחה בין רותם (אותה מגלמת עדי חבשוש) לאנאלי (גיה באר גורביץ'), שתי דמויות בסדרה.
אנאלי משתפת את רותם בכך שהודתה בפני בעלה כי היא צפתה לבדה בסדרת טלוויזיה בה הם נוהגים לצפות יחד, לאחר שהוא "תפס אותה על חם" כדבריה.
בתגובה רותם מפצירה בה שבמקרים כאלה הכלל הוא ברור – תמיד להכחיש, לעולם לא להודות.
היא אף מספרת שכך נהגה בעת שירותה בצה"ל ומביאה דוגמה; המפקדת שלה מטיחה בה כי יום קודם לכן היא יצאה מהבסיס בשעה ארבע אחר הצוהריים, על אף שהיא מורשית לעזוב רק בחמש.
רותם מתעקשת שהיא יצאה בחמש והיא חוזרת על המנטרה "אני יצאתי בחמש", אותה מקדימה התייחסות קצרה להוכחה הספציפית שמטיחה בפניה המפקדת בכל שלב.
לבסוף, המפקדת "נכנעת" ורותם יוצאת מהסיפור ללא עונש.
בריאיון למיזם סיסמה לכל תלמיד ביו טיוב מספר מילר כי ככותב אין ביכולתו לדעת מראש אילו סצנות ומערכונים בסדרות שלו יעוררו גלים ואילו לא והוא נדרש להמתין לתגובת הקהל, אך במקרה של המערכון המדובר, כבר בסיום הצילומים הבין מילר, מהתנהגותם של עובדי ההפקה, שהסצנה "תפסה" ושזה "יהיה היסטרי".
ב-9 בדצמבר 2024, התייחסה חברת הכנסת יוליה מלינובסקי (ישראל ביתנו) למערכון המדובר מעל דוכן הכנסת והשתמשה בו על מנת לבקר את ראש הממשלה בנימין נתניהו; "כנראה ראש הממשלה שלנו ראה את הפרק הזה, כי בכל פעם שהוא נתפס על חם, התשובה היא 'אני יצאתי בחמש'."
גם חברי הכנסת נאור שירי (יש עתיד) וטלי גוטליב (הליכוד) השתמשו במטבע הלשון הזה.
ב-10 ביוני 2025 בעת הכרעת הדין בעניינו של עבריין רכוש בבית משפט השלום בנתניה, התייחס השופט גיא אבנון למערכון הידוע כדי להמחיש כי הכחשותיו האבסורדיות של הנאשם חורגות מגדר הסביר; "הבחירה לפתוח דיון רציני בהכרעת דין בציטוט מתוך מערכון איננה שגרתית.
כדרכם של מערכונים, היוצרים ביקשו בוודאי להקצין סיטואציה חברתית עד כדי גיחוך.
למרבה הצער, התנהלותו של הנאשם בהליך, ודרך התמודדותו האבסורדית עם המוצגים והעדויות שנאספו בעניינו, מלמדות כי המציאות עולה על כל דמיון."
ב-11 ביולי 2025 פורסם באתר ynet מאמר פרי עטה של תיגל נשיא הנושא את הכותרת "כולנו יצאנו בחמש".
במאמר קובעת נשיא כי המערכון המדובר הוא הסמל של שנת 2025; "לא סתם המערכון, מהסדרה שיצר אדיר מילר, צף שוב ושוב לאורך השנים כמו מדוזה דביקה שלא עוזבת.
מלבד העובדה שהוא מצחיק נורא, הוא גם מתאר את הישראליות שלקחה את שלושת הקופים צעד קדימה: לא רק לא ראיתי-לא שמעתי-לא אמרתי, אלא שגם אם יודעים במאה אחוז שראיתי-שמעתי-אמרתי, זה לא יפריע לי להגיד שלא."
אני סומרי (פינית: Anni Sumari; נולדה ב-1965) היא משוררת פינית.
נחשבת לאחת המשוררות הצעירות הבולטות ביותר בשירה הפינית העכשווית.
אחדים משיריה תורגמו לעברית וראו אור בגיליונות כתב-העת "שבו".
מאפייני כתיבתה של סוּמַרִי הם חדות ראייתה, תאוריה הצבעוניים ומלאי החיוניות ותפיסתה הרגישה והמפוכחת בעת ובעונה אחת.
אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון הוא סרט אימה משנת 1998, אשר בוים על ידי דני קאנון ונכתב על ידי טריי קאלאוואיי.
הסרט הוא סרט המשך לשובר הקופות "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון".
ב-15 באוגוסט סרטי קולומביה שחררה סרט המשך שני בשם "אני תמיד אדע מה עשית בקיץ האחרון" שיצא ישירות ל-DVD.
בסרט מככבים ג'ניפר לאב יואיט, פרדי פרינז ג'וניור וברנדי נורוואד.
שנה לאחר האירועים שקרו בסרט הקודם, ג'ולי ג'יימס עזבה את עיר מולדתה כדי ללמוד בקולג' בבוסטון ולהשאיר את הזיכרונות הכואבים מאחור.
קרלה וילסון, חברתה הטובה של ג'ולי ושותפתה לדירה, משתתפת במשאל טלפוני וזוכה לטוס לאיי הבהאמה, וזכאית להביא איתה עוד שלושה חברים.
ג'ולי רוצה להזמין את החבר שלה ריי לנסיעה, אבל הוא מסרב, פגוע מסירובה לבקר אותו בסאות'פורט, שם הרציחות מהקיץ שעבר קרו.
לפיכך, ג'ולי, קרלה, החבר של קרלה, טיירל, והחבר החדש שלהם, ויל בנסון, טסים לאיי הבהאמה.
כשהם מגיעים לשם, הם מגלים כי אורחי המלון עוזבים כי עונת ההוריקנים החלה.
בקרוב כמה רציחות מתרחשות בית הנופש וג'ולי נאלצת לספר לאחרים על העבר שלה.
החשד נופל על שוער העוסק בוודו בשם אסטס, אשר מנסה להגן עליהם.
מתגלה שהחופשה הייתה מסודרת במיוחד עבור ג'ולי, וכי קרלה לא זכתה בשום פרס.
אסטס מוביל אותם לאתר בית קברות שבו משפחתו של בן ויליס קבורה ומצבה ששמה של ג'ולי כתוב בדם עם חור פתוח, שבו בן מתכנן לזרוק את גופתה אחרי שיהרוג אותה.
מתברר כי אדם נוסף ממשפחת ויליס חי: ויל בנסון הוא למעשה בנו של בן ויליס והוא מפריד את ג'ולי מהאחרים.
הוא לוקח אותה לבית הקברות של המשפחה ומציג אותה לאביו.
ריי מגיע בדיוק כשבן מתכונן להרוג את ג'ולי.
במאבק, בן בטעות דוקר את הבן שלו עם הקרס שלו ונורה עם האקדח של ריי מספר פעמים על ידי ג'ולי, והוא נופל אל תוך הקבר הריק.
משמר החופים מגיע ומציל את ג'ולי, ריי וקרלה.
בסצנה האחרונה, ג'ולי וריי נמצאים בבית שזה עתה נרכש על ידם.
ריי נמצא בחדר האמבטיה והדלת נסגרת בפתאומיות.
לג'ולי יש תחושה שיש מישהו בבית אבל היא בטוחה שהיא מדמיינת.
כאשר ג'ולי נכנסת לחדר השינה שלהם ומתיישבת על המיטה, היא מביטה במראה שנשענת בחלק התחתון של הקיר שלה, ומבחינה שבן מתחת למיטה שלה.
הסרט מסתיים כאשר בן גורר את ג'ולי מתחת למיטה, משאיר את המצב מעורפל.
(למרות זאת, כשג'ולי עלתה לחדר, היא אמרה לריי שהיא נכנסה לחדרה, היא ציינה שהיא נרדמה מאוד חזק מה שאולי אומר שהיא נרדמה וחלמה.)
ברנדי נורוואד - קרלה וילסון
מקאי פייפר - טיירל מרטין
מיוז ווטסון - בן ויליס
מת'יו סיטל - ויל בנסון
ג'פרי קומבס - מר ברוקס
ג'ק בלאק - טיטוס טלסקו
שרה מישל גלר - הלן שיברס (תמונה בלבד)
אני קוואפיאן היא כנרת אמריקאית ממוצא ארמני.
קוואפיאן נולדה באיסטנבול, טורקיה להורים ממוצא ארמני.
בשנת 1956 היגרה עם משפחתה לארצות הברית, שם השתקעו בדטרויט.
היא התחילה ללמוד נגינה בפסנתר עוד בטורקיה, ובגיל תשע החלה לנגן בכינור.
מוריה היו ארא זרוניאן ומישה מישאקוב.
היא למדה בבית הספר ג'וליארד משנת 1966, אצל איוון גלאמיאן וסאלי תומאס.
הופעת הבכורה שלה הייתה בקרנגי הול ב-1969 ובפריז ב-1973, בשנה שבה גם זכתה בתחרות האודיציות הבינלאומית לאמני קונצרט צעירים.
גם אחותה, אידה קאוואפיאן, למדה בג'וליארד והשתיים הרבו לנגן יחדיו בקונצרטים במהלך הקריירות המקבילות שלהן.
אני יצאה לסיורי הופעות בשנות ה-70 ולימדה בבית הספר מנהטן למוזיקה ובבית ספר מאנס למוזיקה בשנות ה-80. היא הייתה לחברה באגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן ב-1978 ונישאה לצייר ברנרד מינדיץ'.
עוד לימדה והופיעה בפסטיבל המוזיקה של סאראסוטה.
הרפרטואר של אני קאוואפיאן מסתמך בעיקר על הקונצ'רטי של מוצרט, ברהמס ומנדלסון, אבל היא עשתה לה שם גם בביצועי יצירות המאה ה-20 משל המלחינים בארבר, בארטוק, שוסטקוביץ', קורנגולד, חאצ'טוריאן ועוד.
היא מנגנת בכינור סטרדיוואריוס משנת 1736.
לאני ובעלה בן בשם מתיו, המתגורר בקליפורניה.
אני מספר ארבע הוא סרט מדע בדיוני ופעולה אמריקאי לנוער, שבוים על ידי די.
קארוסו, ובו מככבים אלכס פטיפר, טימותי אוליפנט, טרסה פאלמר, דיאנה אגרון וקאלן מקאוליף.
התסריט של אלפרד גוף, מיילס מילר ומרטי נוקסון, מבוסס על הספר אני מספר ארבע מאת ג'ובי האגהס וג'יימס פריי, אשר כותבים תחת שם העט המשותף פיטקוס לור.
הסרט הופק על ידי מייקל ביי באמצעות דרימוורקס.
כתב העת "The Hollywood Reporter" צפה שהתקציב יהיה בין 50$ ל-60$ מיליון.
הסרט עלה לאקרנים גם בבית הקולנוע הרגיל וגם ב-IMAX ב-18 בפברואר 2011.
ג'ון סמית (אלכס פטיפר) הוא חייזר מכוכב הלכת לוריאן.
הוא נשלח לכדור הארץ כילד, עם שמונה ילדים נוספים, כדי לברוח מהפלישה של המוגדוריאנים, שהשמידו את לוריאֶן.
כאן, ג'ון מוגן על ידי שומר, הנרי (טימותי אוליפנט), והוא פיתח "מורשות" חוצניות, כולל כוח, מהירות וגמישות מוגברים, טלקינזיס והיכולת לייצר אור מהידיים שלו.
המוגדוריאנים, ובראשם המפקד (קווין דורנד), מגלים על תשעת הילדים ומגיעים לכדור הארץ כדי למצוא אותם.
אולם הלוריאֶנים יכולים להיהרג רק לפי הסדר; מספר אחת עד מספר תשע.
שלושה מהם כבר מתים, וג'ון הוא מספר ארבע.
הנרי וג'ון יודעים זאת, ולכן הם עוברים מביתן על החוף בפלורידה, לחווה ישנה בפרדייז, אוהיו, שם ג'ון מתיידד עם חוקר תאוריות קשר חייזריות, סאם גוד (קאלן מקאוליף), וכלב, שלו הוא קורא ברני קוסאר.
בנוסף הוא מתאהב בצלמת החובבנית, שרה הארט (דיאנה אגרון), שחברה לשעבר, שחקן הפוטבול, מארק ג'יימס (ג'ייק אייבל) הוא בריון שמציק לג'ון ולסאם.
במהלך פסטיבל האביב, מארק וחבריו מנסים לתפוס את שרה על ידי רדיפה אחריה ואחרי ג'ון ביער, היכן שהם מנסים גם להכות אותו.
אולם הוא משתמש במורשות שלו כדי להדוף אותם ולהציל את שרה.
סאם רואה איך ג'ון מרביץ לבחורים ומשתמש במורשות שלו, וג'ון נאלץ לספר לסאם את כל האמת.
למחרת, אביו של מארק, השריף המקומי, חוקר את הנרי לגבי ג'ון מאחר שבנו וחבריו הותקפו, ושם לב שבחווה ממוקמת טכנולוגיית מעקב מפותחת.
הנרי אומר לג'ון שיותר מדי אנשים חושדים בהם, בנוסף להצגת כוחותיו של ג'ון, בהם הוא לא יכול לשלוט, ולכן הם חייבים לעזוב.
אך ג'ון מסרב משום שהוא מאוהב בשרה.
בינתיים המוגדוריאנים ממשיכים לחפש אחר ג'ון, בעודם עוקבים אחר לוריאֶנית אחרת, מספר שש (טרסה פאלמר), שהחליטה למצוא את מספר ארבע.
השומרת של מספר שש נרצחה, ולאחר חודשים רבים במנוסה, היא מבינה שכנראה שאר הלוריאֶנים כבר פיתחו את המורשות שלהם, בידיעה שעכשיו ששת הנותרים מהמשמר הלוריאֶני צריכים להתאחד ולהילחם במוגדוריאנים.
היא יודעת שמספר שלוש מת, ושמספר ארבע ניצוד.
בידיעה שסיכוייה קלושים, היא יוצאת לחפש את ג'ון, כדי להתאחד איתו ולמצוא את שאר המספרים.
בסופו של דבר המוגדוריאנים מאתרים את ג'ון, ומתמרנים שני חוקרי תאוריות קשר כדי שיתפסו את הנרי.
כשג'ון וסאם יוצאים לשחרר אותו, הם מותקפים, אך מצליחים להביס את המוגדוריאנים.
אולם הנרי מת, וג'ון וסאם בורחים עם כמה חפצים מלוריאֶן, כולל אבן כחולה, שמשמשת כמכשיר איתור לשאר הלוריאֶנים.
לאביו של סאם, חוקר תאוריות קשר שנעלם בעודו צד חייזרים במקסיקו, יש את החצי השני של האבן.
בזמן שסאם מחפש אחריו, ג'ון מנסה להיפרד משרה במסיבה, ומגלה שהמוגדוריאנים הפלילו אותו ואת הנרי ברצח חוקרי תאוריות הקשר.
מארק רואה את ג'ון, ומתקשר לאביו, שמקיף אותו ואת שרה.
ג'ון מציל את שרה מנפילה, ותוך כדי כך חושף את כוחותיו, והם בורחים לבית הספר התיכון שלהם.
בינתיים, המפקד מגיע לפרדייז עם שיירת משאיות.
מארק ואביו מתעמתים מולו, ולאחר שהוא פוגע בשריף, הוא מכריח את מארק לגלות לו היכן ג'ון.
הוא לוקח אותו לבית הספר, בידיעה ששם נמצא מקום מחבואה של שרה.
שם, ג'ון, שרה וסאם מותקפים על ידי המוגדוריאנים, שהביאו שתי חיות ענק כדי לצוד את השלישייה.
הם ניצלים על ידי מספר שש וברני, שהוא בעצם כימרה משנה-צורה, שנשלחה על ידי הוריו הביולוגיים של ג'ון במטרה להגן עליו.
ג'ון ומספר שש, שיכולים להפוך לבלתי נראים ולחסום מתקפות אנרגיה, ממשיכים להילחם במוגדוריאנים.
בסופו של דבר הם מביסים את כולם, כולל את המפקד, שרימוני האנרגיה שלו מובסים על ידי ג'ון ומתפוצצים, וכך משמידים את גופו.
ביום למחרת, ג'ון ומספר שש מאחדים את האבנים הכחולות שלהם, ומגלים את המיקום של ארבעת הלוריאֶנים האחרים ששרדו.
ג'ון מרשה לסאם לבוא איתם בתקווה למצוא את אביו של סאם.
הם יוצאים לחפש את האחרים, כדי שכולם ביחד יוכלו להגן על כדור הארץ מהמוגדוריאנים, ומשאירים מאחור את שרה ואת מארק המתחרט, שמשקר לאביו לגבי כיוון נסיעתו של ג'ון ומחזיר לג'ון קופסה שאביו השאיר לו שהייתה בחדר הראיות במשטרה.
ג'ון עוזב לאחר שהוא מבטיח לחזור לפרדייז ולשרה.
אלכס פטיפר – ג'ון סמית/מספר 4/דניאל ג'ונס
דיאנה אגרון – שרה הארט
טרסה פאלמר – מספר 6
קאלן מקאוליף – סאם גוד
קווין דורנד – מפקד המוגדוריאנים
ג'ייק אייבל – מארק ג'יימס
ג'ף הוצ'נדונר - השריף ג'יימס
גרג טאונלי - מספר 3
ראובן לנגדון - השומר של מספר 3
ג'ודית האוג - אימה של שרה
צ'ארלס קארול - אביו החורג של סאם
דרק לאונידוף - מר ברהמן
מייגן פולווס - קופאית במרכול
סברינה דה מטאו - מורה לפיזיקה
קופר ת'ורנטון - אביה של שרה
ג'ק וולז - אחיה של שרה
ביל ליינג - חוואי מטורף
הסרט הופק על ידי דרימוורקס ו-Reliance Entertainment.
הבמאי והמפיק של הסרט, מייקל ביי, את כתב היד של ספר הנוער אני מספר ארבע, לסטייסי סנידר וסטיבן ספילברג בדרימוורקס.
בהצעות המחיר על זכויות הסרט השתתפו דרימוורקס וג'יי ג'יי אברהמס, ודרימוורקס זכתה במכרז ב-2009. התכנון היה שמייקל ביי יפיק ואולי יביים את הפרויקט.
הזכויות נרכשו בתקווה למשוך את המעריצים המתבגרים של סדרת סרטי "דמדומים", ופוטנציאל להקמת זיכיון, עם לפחות עוד שישה חלקים המתוכננים על ידי הוצאת הספרים.
באוגוסט 2009 נשכרו לכתיבת התסריט ג'יימס פריי (שותף לחיבור הספר יחד עם ג'ובי האגהס) אלפרד גוף ומיילס מילר.
מרתי נוקסון השתתפה גם היא בכתיבת התסריט.
קארוסו הובא כבמאי בתחילת 2010, לאחר שביי העדיף להתרכז בבימוי הסרט השלישי בסדרת סרטי "רובוטריקים".
קארוסו נבחר על ידי ספילברג לביים את הסרטים "דיסטרביה" ו"לכודים ברשת" בשביל דרימוורקס, והצליח בשני הסרטים.
לקארוסו הייתה פחות משנה להתכונן, לצלם ולערוך את הסרט, מאחר שהקרנת הבכורה העולמית נקבעה לסוף השבוע של יום הנשיאים בארצות הברית.
ספינק ודייוויד ואלדס הם מנהלי ההפקה של הסרט.
סטיבן ספילברג תרם לדמויות בסרט, אך לא צפוי לקחת קרדיט על הסרט.
זה הסרט הראשון של דרימוורקס שעולה לאקרנים בלייבל סרטי טאצ'סטון של דיסני, כחלק מהסכם הפצת 30-התמונות החדש בין דרימוורקס לדיסני.
סרט זה הוא גם הסרט הראשון של דרימוורקס מאחר הארגון מחדש הכלכלי של האולפן ב-2008.
במרץ 2010, דובר על כך שאלכס פטיפר יגלם את הדמות הראשית בסרט, מספר ארבע.
מאוחר יותר אושר שהשחקן הבריטי בן ה-21 ישחק את הגיבור.
שרלטו קופליי היה אמור לשחק את הנרי, השומר והמחנך של מספר ארבע, אך נאלץ לפרוש עקב לחץ ומחויבות קודמת לסרטו צוות לעניין.
קופליי הוחלף על ידי טימותי אוליפנט.
קווין דורנד משחק את הנבל בסרט, המפקד, חייזר שמוביל את המצוד אחר החייזרים שברחו לכדור הארץ.
דרימוורקס ערכו מבחני בד רבים למציאת השחקנית המושלמת לתפקיד הגיבורה הרומנטית.
דיאנה אגרון, כוכבת סדרת הטלוויזיה Glee של פוקס, זכתה בתפקיד.
היא משחקת את שרה הארט, נערה שיצאה עם שחקן פוטבול מבית הספר, אבל מתאהבת במספר ארבע ושומרת על סודו.
ג'ייק אייבל משחק את שחקן הפוטבול, מארק ג'יימס, יריב בסרט שלא אוהב את זה שהחברה-לשעבר שלו יוצאת עם מישהו אחר.
טרסה פאלמר משחקת חייזרית נוספת, מספר שש, והשחקן האוסטרלי בן ה-16, קאלן מקאוליף, משחק את סאם, חברו הטוב של מספר ארבע.
הצילום החל ב-17 במאי 2010, ונעשה ב-20 אתרים שונים, כולם בגבולות הפיטסבורג מטרופולין.
דרימוורקס בחרו את המיקום בעיקר עקב תמריצי מס מחברת זכויות המס של הפקות סרטים בפנסילבניה.
כמו כן לאולפן הסרט היה ניסיון חיובי בצילום הסרט "היא מחוץ לליגה שלי" בפיטסבורג ב-2008. ההפקה תוכננה להימשך 12 עד 13 שבועות.
הצלם גיירמו נבארו צילם את הסרט ב-35 מ"מ, תוך שימוש בתבנית אשר ידועה בשם "סופר 1:85".
ביוור, ופונדק קונלי בהומווד, ליד מפלי באטרמילק, שימשו כאתרים לסרט; סצנות פנים וחוץ צולמו ליד מעגן סירות במונקה.
סצנות אביביות צולמו בפארק דיר לייקס במערב דיר; פורט ויו, נורת' פארק, ניו קנסינגטון והייד פארק שימשו גם הם כאתרי צילום לסרט.
רקע העיר הבדיונית של הסרט פרדייז, אוהיו, צולם בונדרגריפט, פנסילבניה, אשר צולמה בין יוני ליולי 2010. המפיקים בחרו בונדרגריפט כ"עיר הגיבורים" בגלל מראה הייחודי ורחובותיה המפותלים, אשר עוצבו על ידי פרדריק לו אולמסטד, המעצב של הסנטרל פארק בניו יורק.
התיכון האזורי פרנקלין במריסוויל נבחר מתוך 50 בתי ספר שונים באזור, עקב הסמיכות שלו ליער, אשר תואמת חלק מתסריט הסרט, והגבעות המקיפות אותו.
בית הספר נבחר גם עקב מבנו בן הקומה האחת, מסדרונותיו הרחבים, ואצטדיון הפוטבול שנמצא בקדמתו.
מורים ובוגרים-לאחרונה מופיעים בסרט, ותפאורה המשכפלת את בית הספר נבנתה באולפן במונרוויל, בשביל סצנות הפיצוצים בסרט.
בשבועות האחרונים של ההפקה, צולמו סצנות בכנסיית האבן הלותרנית בת ה-200 שנים ברחוב ג'ון בעיירה לנקסטר.
צילומים נוספים צולמו בפלורידה קיז, בשביל תחילת הסרט בביג פיין קי, פלורידה, כמו גם נסיעה על גשר שבעת המיילים בקיז.
"אני מספר ארבע" נערך על ידי ג'ים פייג', בתעשיית אור וקסם, על מנת להעצים את האפקטים הוויזואליים של היצורים החייזריים.
זה היה השימוש הראשון של העורך די.ג'יי.
קרוסו באפקטים מיוחדים המוגברים במחשב.
טרבור רבין, הגיטריסט לשעבר של להקת יס הוסיף את המוזיקה.
קדימון-טיזר לסרט שוחרר בספטמבר 2010, וקדימון באורך מלא שוחרר ב-8 בדצמבר.
פרסומות רצו בכתבי העת "סבנטין" ו"טין ווג", ודיסני שחררו אפליקציית אייפון קידומית בינואר 2011. בנוסף דיסני פיתחו הרבה תוכן אינטרנטי כדי למשוך קהל צעיר בקמפיין המכירות שלהם.
סיור של השחקנים, בסיוע הקמעונאות האמריקאית "Hot Topic", והופעות מדיה של הקאסט תוכננו כדי לקדם את יציאת הסרט.
הקרנת הבכורה של הסרט "אני מספר ארבע" בתיאטרון הווילג' בלוס אנג'לס התקיימה ב-9 בפברואר 2011. הסרט עלה לאקרנים ב-18 בפברואר 2011, ושוחרר גם בתבנית ה-IMAX.
עם עלייתו, הסרט הגיע למקום השני, עם הכנסות ברוטו של $19,449,893 בארצות הברית ובקנדה.
בסוף השבוע השני שלו הוא איבד 43.4%, והכניס $11,016,126. המקום הנוסף היחיד בו הוא הכניס מעל ל-10$ מיליון ברוטו היה סין.
הוא התחיל במקום השלישי עם 3.4$ מיליון, אך הכנסותיו עלו ב-91% בשבוע השני, והכניסו לקופות 6.4$ מיליון.
הסרט הראה תגובות חיוביות מהקהל, אך קיבל בעיקר תגובות שליליות ממבקרים.
בהתבסס על 156 ביקורות, אתר "Rotten Tomatoes", המרכז ביקורות קולנוע, העניק לסרט ציון "רקוב" של 32%, עם דירוג ממוצע של 4.8 מתוך 10.
אתר Metacritic נתן לו ציון 36, בהתבסס על 30 ביקורות.
רוג'ר איברט נתן לסרט כוכב וחצי וכתב: "'אני מספר ארבע' חסר בושה ולא נחוץ...
זו תעלומה בשבילי למה הקהל נהנה לצפות ברצף ממושך וחסר טעם של אקשן" והרגיש שהיו יותר מדי שאלות שלא נענו.
כתב העת אמפייר נתן לסרט 3 כוכבים ואמר: "אם אתם יכולים לעבור את שומן הבקר התפל של החצי הראשון, תתוגמלו בפיצוץ מרהיב של אקשן מתמשך ובהבטחה שיהיה טוב יותר.
זו יכולה להיות ההתחלה של משהו נהדר".
הסרט יצא לאור לבלו-ריי, אייטונס ו-DVD ב-24 במרץ 2011. השחרור הופק ב-3 חבילות שונות: חבילה משולבת של 3 דיסקים - DVD, בלו-ריי ו"עותק דיגיטלי"; דיסק אחד של בלו-ריי ודיסק אחד של DVD.
ה"עותק הדיגיטלי" שנכלל בגרסת 3 הדיסקים הוא דיסק עצמאי שנותן למשתמשים אפשרות לצפות בסרט בכל מקום על ידי iTunes או Windows Media Player.
בכל הגרסאות משולבים פספוסים ותכונת "להפוך למספר 6", בעוד שבגרסאות החבילה המושלבת ודיסק הבלו-ריי יש גם סצנות של שש שהורדו בעריכה בהצגת הבמאי, די.
אני מתוודה הוא סרט דרמה בבימויו של אלפרד היצ'קוק, בכיכובם של מונטגומרי קליפט בתפקיד האב מייקל ויליאם לוגאן, שהוא כומר קתולי, אן בקסטר בתפקיד רות גרנדפורט, וקארל מולדן בתפקיד המפקח לורי.
היה זה הסרט היחיד שהיצ'קוק עשה עם שלושת השחקנים הללו.
הסרט מבוסס על מחזה צרפתי משנת 1902 שנכתב על ידי פול אנתלם בשם Nos Deux.
התסריט נכתב על ידי ג'ורג' תבורי.
מייקל לוגן (מונטגומרי קליפט) הוא כומר קתולי בכנסייה בקוויבק סיטי.
בכנסייה מועסקים בתפקידי אחזקה, הזוג אוטו קלר (אוטו האסה), ואשתו אלמה (דולי האס), שהם מהגרים עניים מגרמניה.
אוטו קלר גם עובד כגנן במספר בתים בקוויבק סיטי.
מאוחר בערב אחד קלר מבקש מהאב לוגן שישמע וידוי שלו.
בתא הווידוי, קלר מודה כי הוא הלך כדי לנסות לגנוב כסף מאדם שהוא עובד בגינתו.
האדם הוא עורך דין עשיר בשם וילט.
תוך כדי הגנבה הוא נתקל בו והרג אותו.
בגלל האופי המחייב של סודיות הווידוי, האב לוגן אינו יכול לומר דבר לאיש.
שתי נערות מעידות במשטרה שבזמן הרצח, הן ראו מישהו הלבוש בגלימת כומר, עוזב את הבית של הנרצח.
החשד נופל על האב לוגן עצמו.
בהדרגה מתברר כי בצעירותו לוגן, לפני שהפך לכומר, הייתה לו אהובה - רות (אן בקסטר), אשר תמיד אהבה אותו ועדיין מאוהבת בו, למרות שהיא נשואה עכשיו למישהו אחר.
פלשבקים לאחור מראים כי לוגן נפרד מידידתו זאת, עם צאתו לשרת כחייל במלחמת העולם השנייה.
לוגן כותב מכתבים לרות אך בהדרגה מפסיק לכתוב לה.
בינתיים רות נישאת לבעלה – פוליטיקאי ידוע.
כאשר לוגן חוזר מהמלחמה, הוא אינו יודע שרות הממתינה לו ליד האניה - נשואה.
הם נפגשים ומבלים על אי.
סערה שפורצת משאירה אותם תקועים באי למשך הלילה.
עם בוקר מוצא אותם עורך הדין וילט, המכיר את רות, ויודע על נישואיה.
הוא שולח הערות מעליבות לעבר רות, ובהמשך לוגן חובט בו.
משהתברר ללוגן כי רות נשואה, הוא עוזב אותה ולא רואה אותה במשך שנים.
בשנים אלו מוסמך לוגן לתפקיד של כמורה.
בזמן זה רות נסחטת על ידי וילט, הדורש ממנה עזרה דרך בעלה רב ההשפעה.
הוא מאיים עליה שקשריה עם לוגן יפורסמו.
במצוקתה היא קובעת להפגש עם לוגן, וכך היא פוגשת אותו בליל הרצח כדי לבקש עצה.
מותו של וילט מהווה הקלה לרות.
בחקירה היא מספרת את הסיפור למשטרה ומקווה שבכך תיתן את האליבי ללוגן הנחשד ברצח.
המשטרה טוענת שהרצח בוצע לאחר פגישתה עם לוגן, ולמעשה, עדותה מספקת לתביעה את המניע לרצח – הגנה מפני האיומים של וילט כי יגלה על הקשר ביניהם.
במשפט שנערך ללוגן, הוא נמצא זכאי מחוסר ראיות מספיקות על ידי חבר המושבעים, ובניגוד לדעת השופט.
הוא מוצא מבית המשפט והמון תושבים שנאספו ליד בית המשפט מגדפים אותו, ודוחפים אותו.
אשתו של אוטו לא מסוגלת לסבול את המראה, היא מתחילה לצעוק שלוגן חף מפשע, אך בעלה שולף אקדח, יורה באשתו, ונמלט לבניין סמוך.
השוטרים, יחד עם הבלש שחקר את הסיפור, ולוגן עצמו נכנסים לבניין בו נמצא הרוצח חמוש באקדח.
הבלש לא מסוגל להוציא מידע מהאב לוגן, לגבי העובדה שאוטו הוא באמת הרוצח של וילט.
אוטו עצמו מניח כי האב לוגן שבר את סוד הודאתו, והוא מאשים את האב לוגן בכך, תוך כדי שהוא בעצם מפליל את עצמו.
לוגן מנסה להתקרב לאוטו, אשר מכוון אליו את אקדחו.
בזמן זה אוטו עצמו נפצע אנושות על ידי צלף המשטרה.
בסוף הסרט אוטו קורא לאב לוגן לסלוח לו, ומקבל מחילה.
סרט זה הוגדר כ"סרט הקתולי ביותר של אלפרד היצ'קוק".
לאורך כל הסרט מופיעים מוטיבים נוצריים של כנסיות וצלבים ובפסקול מופיע מזמור כנסייתי.
הסרט נאסר בזמנו בהקרנה באירלנד, עקב כך שהוא מראה על יחסי קרבה בין כומר לאישה נשואה (אם כי לוגן לא היה כומר בזמן זה).
אני נושא עמי הוא שיר עברי מאת המשורר יעקב אורלנד, שפורסם בשנת 1939. השיר הולחן על ידי דוד זהבי בשנת 1951, ונעשה אהוד בתרבות העברית הישראלית, ועל כן, זכה לביצועים רבים.
מקובל להשמיעו באמצעי התקשורת בישראל בימי זיכרון, בחגים ובמועדים.
בערב פסח של שנת 1919, כשהיה אורלנד בן 5, היה עד לטבח שהתחולל בבית הכנסת של העיירה האוקראינית טטייב, כחלק מגל הפוגרומים של סימון פטליורה.
אירוע זה ליווה את אורלנד בהמשך חייו וניכר בכתיבתו, בין השאר בשיר "אני נושא עמי".
השיר "אני נושא עמי" התפרסם בשנת 1939 בספר השירים הראשון של אורלנד, "אילן ברוח".
לאחר כ-12 שנה, ב-1951, הולחן השיר על ידי המלחין דוד זהבי.
השיר הושר על ידי השחקנית חנה רובינא ואחרים.
ביצועו של שלמה ארצי לשיר, בשנות ה-70, שנכלל באלבום מקום, החזיר את השיר לתודעה הציבורית, והפעם גם כשיר אהבה כואב.
את השיר ביצעו במהלך השנים גם להקת חלב ודבש, גלי עטרי, חוה אלברשטיין, יזהר כהן, יהורם גאון, ואחרים.
נושא השיר הוא מערך הזיכרונות האישי והקולקטיבי ותנודות הנפש באשר אליו, ובצדו הכמיהה לתקשורת הכנה והזורמת ולשמירה ולטיפוח הזיכרונות שבין רֵעים או בני משפחה, אשר נקשרים אל המרחב הציבורי ולאירועי הזמן.
מבעי השיר, שנכתבו בשפה מכונסת ומרמזת, הם ביטוי צורני לעצם המאבק על שימור הזיכרון; הן קושרות בין היחד הזוגי לבין רשות הרבים ואירועיה.
בשיר ארבעה בתים בני ארבע שורות כל אחד, בחריזה מסורגת (א–ב–א–ב).
הבית הראשון מציג את הזעזוע שהדובר חש ואת המציאות הקשה.
הצירוף "צַעַר הַשְּׁתִיקָה" מתייחס, כפי הנראה, לשתיקה שהצילה אותו כשהסתתר בזמן שהפורעים רצחו את קרוביו.
בעולמו של אורלנד הבוגר, מוכה האימה, השושנים קמלו, והחיוך הוא מנת חלקם של הרחובות בלבד, לא של האנשים.
בניגוד לתפקידו הצפוי של החלון, ממנו היה אמור להיראות נוף למרחקים, לא נראה ממנו אפילו חזון.
בהמשך הבית, במילים "רַק הָרְחוֹבוֹת עוֹד מְחַיְּכִים בִּמְלוֹא הָרֹחַב" נראה רמז לקיומה של תקווה ולשיקום.
אולם תקווה זו היא ברחובות הזרים, ואל אשנבים אחרים, לא אל חלונו האישי.
הבית השלישי נפתח במילים "בּוֹאִי נֵצֵא שׁוּב לַחוּצוֹת אוֹתָם הָלַכְנוּ / אֶל סַפְסְלֵי הָאֲהוּבִים בְּגַן הָעִיר." אמנם ייתכן שהוא מדבר גם אל אישה אהובה, ואולי כהַמְשָלָה לאוּמה שסועה, בהצעה לצאת שוב למקומות המוכרים, לנסות לשקם את העבר.
יש תקווה מהוססת להתחדשותה של חוויית היחד המרפאת והמעצימה, או לחוויה של שיקום האומה והקהילה שנכחדה, במילים "אוּלַי נִפְגֹּשׁ עוֹד בַּפָּנִים אֲשֶׁר שָׁכַחְנוּ / אוּלַי נִשְׁמַע עוֹד מֵחָדָשׁ אוֹתוֹ הַשִּׁיר".
בבית הרביעי, באמירתו "בַּחֲלוֹמוֹת הָהֵם עַל הַסַּפְסָל הַקַּר, בַּחֲלוֹמוֹת הָהֵם נַרְדִּים אֶת עֲבָרֵנוּ" בא לידי ביטוי הרצון להדחיק את העבר, להותיר את הזיכרונות והסיוטים מאחור.
מילות הסיום, "עַד שֶׁיּוֹם אֶחָד, גָּבוֹהַּ וּמֻכָּר, יִפֹּל שׁוּב בִּנְשִׁיקוֹת עַל צַוָּארֵינוּ" מקוות להופעתו של ניצול נוסף, קרוב משפחה או אדם מהקהילה, "גבוה ומוכר".
בשנת 1945, מספר שנים לאחר כתיבת השיר ולאחר השואה, הוקם על ידי הסוכנות היהודית המדור לחיפוש קרובים, שנועד לסייע לניצולי השואה לאתר קרובים ומכרים שאבדו בזוועות השואה.
מילים אלה, ייתכן ומקדימות את זמנן בתקווה לכך.
בחירת המילים "יפול בנשיקות על צווארינו", המסיימות את השיר, מתכתבת עם סיפורו של יעקב אבינו.
כמו יעקב אורלנד, גם יעקב אבינו ברח מחייו המוכרים.
לאחר שהתחזה לאחיו עשיו וקיבל במרמה את ברכת אביו, נשבע עשיו להרוג אותו.
אמו רבקה הזהירה אותו והוא ברח אל קרובי משפחתה, השתקע אצלם וחי עמם שנים רבות.
בבראשית ל"ג מסופר על פגישת האיחוד בין האחים.
יעקב חושש מהפגישה עם עשיו ולא יודע את כוונותיו, אך הוא מופתע לטובה: "וירץ עשיו לקראתו ויחבקהו וייפול על צוואריו ויישקהו ויבכו" (בראשית, ל"ג, 4).
השימוש שעושה אורלנד בצירוף מילים דומה הוא הבעת תקווה שגם הוא יוכל להפסיק לברוח ביום מן הימים.
פרשנות אחרת לשיר רואה בו שיר אהבה שבו האהוב מנסה להחזיר את הרומנטיקה לקשר עם בת זוגו.
בבית הראשון הם חווים את האלם ואת חוסר היכולת לתקשר.
הבית השני מבטא את העובדה שהשהייה בבית והעדר צוהר החוצה הם המקור לקמילה של היחסים.
בבית השלישי משדל האהוב את אהובתו לצאת אל העיר ולהתחקות אחר ספסלי האהובים והאהבה.
בבית הרביעי מביע האוהב את תקוותו לשכוח את העבר הלא טוב ביניהם ושיום אחד האהבה תלבלב שוב (יפול שוב בנשיקות על צוארנו).
אני מספר ארבע הוא ספר מדע בדיוני לנוער מאת פיטקוס לור (שם בדוי לג'יימס פריי וג'ובי האגהס) והספר הראשון בסדרת ספרי בני לוריאן.
הספר פורסם על ידי HarperCollins ב-3 באוגוסט 2010, ובמשך שבעה שבועות רצופים היה במקום הראשון ברשימת רבי-המכר לילדים של "הניו יורק טיימס".
דרימוורקס קנו את הזכויות לסרט ביוני 2009; הסרט יצא למסכים ב-18 בפברואר 2011 והיה הסרט הראשון של דרימוורקס שהופץ על ידי חברת Touchstone Pictures של דיסני.
ספר זה הוא הראשון מתוך סדרה בת שבעה ספרים.
הספר עוקב אחר סיפורם של ג'ון סמית, חייזר בן 15 מכוכב הלכת לוריאן, והספאן השומר שלו, בעודם בורחים מהמוגדוריאנים, גזע אחר של חייזרים שצד את ג'ון ושמונה בני נוער לורים נוספים הגרים על כדור הארץ.
תשעת בני הנוער האלה הם חברי הגארד, קבוצת לורים בעלי כוחות מיוחדים הנקראים "מורשות".
ספאנים, גם הם לורים, לא מקבלים מורשות, ולרוב הופכים למגנים וחונכים של חברי גארד צעירים.
הנערים מוגנים על ידי כשף, שבזכותו הם יכולים להיהרג רק בסדר מספרי.
שלושת הראשונים נרצחו, וג'ון הוא מספר ארבע.
הספר נפתח במותו של מספר שלוש.
לאחר מכן מוצג מספר ארבע השוכן בפלורידה תחת השם המזויף דניאל ג'ונס.
למספר ארבע שלוש צלקות עגולות המופיעות בחלקה החיצוני של רגלו הימנית, מעל קרסולו, וממשיכות עד החלק החיצוני של שוקו.
כל אחת מהצלקות מסמלת את המוות של כל אחד מקודמיו- המספרים אחת, שתיים ושלוש והן נצרבות באש כחולה כשהן מופיעות.
הצלקות האלו נצרבות על כל בני הנוער הלורים שהגיעו לכדור הארץ, כאשר בכל פעם שאחד המספרים מת צלקת נוספת מופיעה.
הנרי, הספאן (שומר) של מספר ארבע, מחליט שהם נוסעים לעדן, אוהיו.
הנרי יוצר לארבע זהות חדשה, ונותן לו את השם "ג'ון סמית".
עייף מהבריחות הבלתי פוסקות, ג'ון מודיע שהוא רוצה להתחיל חיים רגילים משל עצמו.
הנרי מזכיר לו למה הם בורחים והשיחה נגמרת.
ג'ון מתחיל ללכת לתיכון המקומי, שם הוא פוגש בשרה הארט היפהפייה, תלמידת כיתה י"א.
הוא פוגש גם את החבר לשעבר שלה, מארק ג'יימס, שמיד מתחיל להציק לג'ון.
ג'ון עומד כנגדו, בפעם הראשונה בחייו.
במהלך שיעור אסטרונומיה בבית הספר ידיו של ג'ון מתחילות לכאוב ולזהור.
כשג'ון מגיע הביתה, הוא מבין שהמורשת הראשונה שלו הופיעה.
אחרי המתקפה ההרסנית של המוגדוריאנים על לוריאן, התשעה הם הלורים היחידים עם מורשות ששרדו - וכל אחד מהם מקבל מורשות שונות (עם זאת- לכולם יש כוחות טלקינטיים, חושים מוגברים ויכולות פיזיות חזקות יותר משל בני האדם).
הנרי מספר לג'ון שהמורשת הראשונה שלו נקראת לומן והיא היכולת לייצר אור מידיו, יחד עם עמידות מתפתחת לאש.
הנרי משתמש באבן מלבנית לבנה- חלבית כדי לעזור לג'ון להפיץ את העמידות לאש ולחום בכל גופו.
במהלך התהליך חוזה מספר ארבע בחזיונות של רגעיו האחרונים על לוריאן, כאשר מוגדוריאנים תוקפים את הכוכב ומשמידים אותו.
להנרי ולג'ון יש שידה לורית מיוחדת שיכולה להיפתח רק על ידי שניהם ביחד.
(אולם, אם הנרי מת, יוכל ג'ון לפתוח אותה בעצמו).
על ידי שימוש בחפצים מהשידה, הנרי מראה לג'ון דגם של הגלקסיה, בו הוא יכול לראות איך לוריאן נראה לפני שהמוגדוריאנים השמידו אותו, ואיך הוא נראה עכשיו, צחיח ושומם.
השידה מכילה גם אבן מרפא שמרפאת את כל הפצעים שיש על הגוף, אבל בכמה תנאים: תהליך הריפוי כואב כפליים מהפצע עצמו, והפצעים היו חייבים להיגרם בכוונה לגרום נזק.
ניתן להשתמש באבן רק זמן קצר לאחר הפציעה.
בנוסף, יש בשידה כמה אבנים שנראות כמו חצץ, ומלח לורי, שניתן למקם אותו מתחת ללשון בשביל פרץ אנרגיה והקלה על הכאב.
השפעת המלח תרד במהרה על ידי שימוש במורשות.
עם הופעת המורשות של ג'ון, הנרי מתחיל לאמן אותו.
בסופו של דבר ג'ון לומד להדליק ולכבות את האורות שלו כרצונו.
ג'ון רוכש את חברו האמיתי הראשון, סאם גוד, גיק שמאמין בחייזרים אמונה הדוקה, ומתקרב לשרה.
במסיבת ליל כל הקדושים העירונית, מארק וכמה מחבריו מקבוצת הפוטבול אורבים לג'ון, שרה, סאם, וחברתה של שרה, אמילי.
ג'ון, שכבר עייף מהבריונות המתמדת של מארק, מתעצבן כשהם רצים לתוך היער עם שרה.
ג'ון רודף אחרי הבנים, וסוף סוף מתעמת עם מארק וחבריו, מביס אותם בקלות ומשחרר את שרה.
סאם רואה את מה שג'ון עושה והופך לחשדן כלפיו, לכן בוחר להתעלם ממנו במשך זמן מה.
כשג'ון הולך לביתו של סאם כדי לדבר איתו, הוא מאיים על ג'ון באקדח, אבל ג'ון משכנע אותו שהוא לא חייזר ועוזב עם כתב עת על תאוריות קשר חייזריות.
ג'ון מוזמן לארוחת ערב בביתה של שרה.
הנרי נוסע לאתונה, אוהיו, עקב תאוריית קשר על המוגדוריאנים שמצא בכתב העת של סאם, על מנת לברר מאין הגיע המידע.
הוא מבטיח להתקשר לג'ון, אך הזמן עובר והוא לא מתקשר.
ג'ון מתחיל לדאוג ומתקשר לסאם לעזרה.
סאם מסיע את ג'ון לאתונה, שם הם מוצאים את הנרי קשור וכלוא בבית המוציאים לאור.
מורשת הטלקינזיס של ג'ון מופיעה, והוא משתמש בה כדי להציל את הנרי וסאם ולברוח מהבית כשכמה גששים מוגדוריאנים מופיעים.
הנרי מספר לסאם את האמת עליהם, ולאחר שראה את ג'ון משתמש בטלקינזיס שלו, סאם מקבל אותם כמו שהם.
האימונים של ג'ון מתגברים עד שהוא מסוגל להציג תרגילים טלקינטיים מורכבים, בזמן שבגדיו עולים באש.
במסיבה בביתו של מארק, מתחילה שרפה, אשר לוכדת את שרה בקומה השנייה.
ג'ון ממהר להציל אותה, ותוך כדי כך חושף בפניה מי ומה הוא באמת.
למרות זאת היא מודה שהיא אוהבת אותו, וג'ון אומר שגם הוא אוהב אותה.
לאחר מכן הוא מספר לה הכול על עצמו.
למחרת בבית הספר, ג'ון מפחד שיאלץ לעזוב, מאחר שאנשים ראו אותו קופץ מחלון הקומה השנייה ודיווחו על כך.
למזלו, בעיתון לא נכתב דבר על מעורבותו בשרפה.
נראה שהכול הולך טוב, עד שלבית הספר מגיע פקס בשביל ג'ון, בו כתוב "האם אתה מספר ארבע?".
ג'ון נבהל, קופץ מחלון וממהר הביתה, שם הוא מוצא את מארק, שהבין את האמת.
הוא מתווכח עם הנרי לגבי הסיבה למעשיו, ואומר שהוא רוצה חיים נורמליים.
הוא חוזר לבית הספר בבהלה, שם הוא מוצא את שרה, ומבין שהמוגדוריאנים בדרכם לתפוס אותו.
ג'ון מוצא את שרה, אבל הם נתקלים בגשש מוגדוריאני, אחד מני רבים שמקיפים את בית הספר.
ג'ון הורג אותו, אבל מסלול הבריחה שלהם נחסם על ידי שניים מוגדוריאנים נוספים, עד שהנרי ומארק מגיעים והורגים את הגששים.
אל הארבעה מצטרפת נערה מעט מבוגרת מג'ון והכלב שלו, ברני קוסאר.
ג'ון מבין שכיוון שהוא ושש נפגשו, הכשף שהגן עליהם בכך שניתן היה להרוג אותם רק בסדר מספרי, נשבר.
שש אומרת שהמלחמה התחילה והם חייבים להילחם.
בזמן שארבעת החברים מנסים לצאת מבית הספר, ג'ון אומר למארק ושרה לחזור ולהתחבא, כי זו לא המלחמה שלהם.
הם עושים כך, ובקרב שמתפתח ג'ון מתעמת עם החייל הראשון שלו, אותו הוא הורג.
ג'ון נפצע קשה וניצל בידי הנרי וסאם, שהבין מה קורה ובא לעזור.
ג'ון מגלה את המורשת השנייה שלו, טלפתיה עם חיות, וגם שברני קוסאר הוא כימרה (חיה מלוריאן שיש לה את היכולת לשנות צורה), ומשכנע את אחת מהחיות של המוגדוריאנים לבגוד בבעליה.
בכל התוהו ובוהו, הנרי נפגע מהדף אנרגיה מוגדוריאני, ומת בזרועותיו של ג'ון.
לפני שהוא מת, הנרי נותן לג'ון מכתב ואומר, "זה שהגענו לפה, לעדן, לא היה במקרה".
ג'ון מתעורר בחדר במלון, ואומר לשרה שהוא חייב לעזוב.
שרה מבינה ומקבלת את זה ואומרת לו שהיא תחכה לו.
ג'ון מגיב בצורה דומה, ואומר שליבו יהיה תמיד שייך לה.
לאחר מכן, הם שורפים את גופתו של הנרי.
סאם מחליט ללכת עם ג'ון ושש, כשהם מתכוננים לעזוב כדי לחפש אחר ארבעת הילדים הלורים הנותרים.
הספר נגמר ברגע בו ג'ון אומר לשרה שהוא אוהב אותה ושהוא עתיד לחזור, ועוזב יחד עם שש, סאם וברני קוסאר.
ג'ון סמית / מספר ארבע
ג'ון הוא גארד, לורי בעל כישרונות ויכולות שעוזרות לו להגן על עצמו ועל אחרים.
כישרונות אלה, או מורשות, מתחילות להופיע במהלך הספר.
בסוף הספר המורשות שלו הן:
טלקינזיס - לכל הגארד מלוריאן יש את הכוח הזה, אותו הם מפתחים כשמקבלים את המורשת הראשונה שלהם, או כמעט מיד אחר כך.
לומן - היכולת לייצר אור וחום מידיו ועמידות לחום ולאש שמשתרעת על כל גופו (כלומר הוא לא יכול להישרף, אך עדיין יכול למות משאיפת עשן).
טלפתיה עם חיות - היכולת לתקשר עם חיות.
הוא גילה את המורשת הזו אחרונה, כמעט בסוף הספר, למרות שזו הייתה המורשת הראשונה שלו, שהופיעה לפני זמן הספר.
הגברה - כל הגארד יורשים כוח פיזי, מהירות, רפלקסים, סיבולת ויציבות מוגברים.
הנרי הוא הספאן של ג'ון, או מספר ארבע.
היו לו אישה וילד בלוריאן, אבל הוא עזב אותם על מנת להגן על ג'ון כשלוריאן הושמד.
הוא המשגיח של ג'ון והוא גם מאמן ומלמד אותו כשהמורשות שלו מתפתחות.
הוא כמו אב לג'ון משום שגם הוא נאלץ לעזוב את משפחתו בלוריאן.
הנרי מת בסוף הספר, בעודו מגן על ג'ון מהמוגדוריאנים.
ברני קוסאר הוא כימרה מלוריאן, והוא עקב והגן על ג'ון והנרי מאז שהגיעו לכדור הארץ.
בפלורידה, ברני הופיע בפני ג'ון מספר פעמים כשממית; בעוד שבעדן הוא הפך לכלב ציד.
ברני נקרא על שמו של רכז עבר בליגת הפוטבול הלאומית.
אולם שמו של ברני בלוריאן, שנחשף בחזיונות של ג'ון מהזמן שחי בלוריאן, היה הדלי.
ג'ון לא מודע לטבעו האמיתי של ברני (למרות שהנרי ידע לכל אורך הדרך), עד שהוא משתנה לבהמה ענקית בקרב נגד המוגדוריאנים בבית הספר התיכון.
שרה הארט היא חברתו של ג'ון.
שרה מתוארת כנערה חכמה ויפהפייה.
במקור היא מעודדת, שיצאה עם מארק ג'יימס, רכז קבוצת הפוטבול של בית הספר.
לאחר שהוריה שלחו אותה לדודתה לקיץ, היא התאהבה בצילום, וכשחזרה, החליטה לפרוש מקבוצת המעודדות ולהיפרד ממארק.
יש לה תשוקה לצילום ולבעלי חיים.
אחרי שג'ון משתמש ביכולותיו כדי להציל אותה משרפה, היא מגלה את טבעו האמיתי.
סאם גוד הוא חברו הטוב של ג'ון.
סאם הוא מאמין מושבע בחייזרים ובתאוריות קשר חייזריות, שמאמין שחייזרים חטפו את אביו הנעדר; כל זה בשל העובדה שאביו חקר חיים מחוץ לכדור הארץ, וסאם ניסה ללכת בעקבותיו.
הוא חושד בג'ון בפעם הראשונה לאחר שהם מותקפים על ידי מארק וחבריו ברכבת השדים, אבל הוא לא מגלה במפורש עד שהוא רואה את ג'ון נלחם בשלושת הגברים באתונה שכותבים את המגזין "הם מתהלכים בקרבנו".
הוא מתואר כילד כחוש עם משקפיים, למרות שהם לא שלו - הוא מסביר לג'ון שהם היו של אביו, והוא מרכיב אותם כדי לראות דרך עיניו של אביו.
במהלך הקרב במוגדוריאנים, סאם מציל את חייו של ג'ון על ידי הריגת אחד מהחיילים, ואת חייה של שש על ידי נשיאתה למשאית שלו לאחר שהיא נפצעת.
הוא מחליט ללוות את ג'ון ואת שש כשהם עוזבים את עדן.
מספר שש היא ילדה מלוריאן אשר מופיעה בספר בנוסף למספר ארבע / ג'ון סמית.
היא בת 16. שש מתוארת כבעלת שיער שחור כעורב, עור בצבע זית, עיני לוז, עצמות לחיים גבוהות, פה רחב, ונמוכה ממספר ארבע / ג'ון סמית בכחמישה סנטימטרים.
הספאן שלה, קטרינה, מתה שלוש שנים לפני תחילת הספר.
היא גארד, כמו כל שאר הנערים מלוריאן.
טלקינזיס - כמו ג'ון, היא יכולה להזיז חפצים על ידי מחשבותיה.
לא נאמר עד כמה הכוח שלה מפותח אבל ממידע מודלף אמור להיות לה כוח חזק יותר משל שלוש בטלקינזיס.
חוסר נראות - שש יכולה להפוך את עצמה לבלתי נראית.
היא מצליחה לחמוק לתוך בית הספר למרות כמות המוגדוריאנים העצומה בחוץ.
שש יכולה להפוך אנשים לבלתי נראים על ידי מגע; אולם, זה מוגבל רק לזוג אנשים.
לסבו של ג'ון הייתה מורשת זו.
שליטה במזג האוויר - שש יכולה לשלוט במזג האוויר.
לאביו של ג'ון הייתה מורשת זו.
מספר שלוש תואר כנער לורי בן 14 שמופיע בתחילת הספר, כאשר המוגדוריאנים רודפים אחריו בג'ונגל באפריקה.
הוא נהרג במהרה בעודו בורח מהמוגדוריאנים לאחר שהם הרגו את הספאן שלו.
שלוש משתמש בזה כדי לקפוץ מעל עמק בספר, אולם הוא לא שרד, כי היו מוגדוריאנים שחיכו לו בצד השני.
טלקינזיס - לכל אנשי הגראד יש טלקינזיס, אולם הטלקינזיס שלו היה מפותח במיוחד והיה יכול להרוג בעזרת תנועת יד חדה.
הגרסה הקולנועית יצאה למסכים ב-18 בפברואר 2011. מככבים בו אלכס פטיפר כג'ון סמית / מספר ארבע, דיאנה אגרון כשרה הארט, קאלן מקאוליף כסאם גוד, טרסה פאלמר כמספר שש, טימותי אוליפנט כהנרי וג'ייק אייבל כמארק ג'יימס.
הסרט זכה לביקורות שליליות ממבקרי הקולנוע.
אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק ציון לסרט "רקוב" עם דירוג של 30%.
ה-DVD שוחרר ב-20 ביוני והכניס $144 מיליון מאז.
ספר זה מספר את סיפורה של מארן אליזבת, מספר שש מהגארד של לוריאן, לצד הספאן שלה, קטרינה.
הסיפור מתרחש לפני שהיא פוגשת את מספר ארבע בספר הראשון בסדרה.
ספר ההמשך, "כוחה של מספר שש", פורסם ב-23 באוגוסט 2011. הוא עוקב אחר הלורים הנותרים כאשר הם מתאחדים כדי להילחם במוגדוריאנים.
"אני רואה אותה בדרך לגימנסיה" הוא פזמון מאת יענקל'ה רוטבליט שהלחין מיקי גבריאלוב והתפרסם בביצועו של אריק איינשטיין, שכלל אותו בשנת 1971 באלבומו "בדשא אצל אביגדור".
זהו משיריו הידועים של איינשטיין.
גרסאות כיסוי לשיר בוצעו בידי להקת "סטלה מאריס" ויהלי סובול עם מיקי גבריאלוב.
בשיר שישה בתים, שלושה מהם בני ארבע שורות ושלושה בני שתי שורות.
השיר הוא שיר כמיהה של גבר לנערה שהוא עוקב אחריה, תחילה כתלמידת תיכון ("גימנסיה") בת 17, שאותה הוא רואה בלכתה ובשובה, ואחר כך כחיילת.
מסקנתו של הגבר, המסיימת ארבעה מתוך ששת הבתים של השיר היא: "אני חושב שבשבילי היא אבודה".
בשניים מבתיו הקצרים של השיר רואה הגבר בנערה אובייקט מיני:
"האם כבר מישהו פיתה / את המלכה של הכיתה?"
"האם כבר מישהו ידע / את המלכה של האוגדה?".
בבתים בני ארבע השורות מתקיימת חריזה של שלוש השורות האחרונות בכל בית (למשל: אחידה/ילדה/אבודה).
בבתים בני שתי השורות מתקיימת חריזה של שתי השורות (למשל: פיתה/כיתה).
בחלק מהמקרים זהו חרוז בלתי-מדויק מסוג חרוז קרוב עיצורי (למשל: ידע/אוגדה), המתבסס על ההגייה הלא גרונית של האות ע.
בעיתונות נטען שהשיר מתייחס אל ציפי רפאלי, טענה שהוכחשה על ידי רוטבליט.
היו שהוטרדו מההתייחסות המינית לנערה.
[השיר] מבטא רחשי-לב של רבים וטובים, אשר נפשם יוצאת אל אותן נערות מתפתחות ובעלות עור חלק, איברים ארוכים, תנועות גמישות, נעורים פורצים וכן הלאה.
זאבים ותיקים, ששיניהם מתנדנדות ושערם מאפיר – מחניקים אנחה למראה איילות החן העוברות על פניהם, בדרך לגימנסיה, בדרך אל שפת הבריכה ועל יד שולחנם המשרדי.
אלא שכל זה תיקני, שייך לנורמה החברתית המותרת.
עובדה, אפילו מזמרים על כך מעל גלי האתר, ללא צנזורה פנימית.
אבל היכן הפזמונאית שתעז לשיר: "אני רואה אותו בדרך לגימנסיה..." ומכאן יבוא תיאור פלאסטי של איברי גופו המתפתחים, המוצקים, האסתטיים, הפרופורציות הנכונות.
ידובר גם על השפתיים הרעננות, השיער הרך שצימח על ידיו וחזהו.
[...] יאוזכרו פרטים נוספים הקשורים בהופעתו הנערית, המעוררת געגוע...
ולבסוף יבוא מתן הלגיטימציה: "אני יודעת שבשבילי הוא אבוד".
האם גם לנו מותר לחשוק בנערים הללו?
האם גם לנו מותר [להתבטא כך?]
המשפטנית הפמיניסטית אורית קמיר כתבה על כך:
היה משהו בשיר הזה שהטריד אותי.
ה-stalking מזיל הריר של הגבר הבוגר ביחס לנערה צעירה; הערגה הנוגה שלו, מלאת הרחמים העצמיים, ללוליטה, בת השכנים.
הנהייה אחריה כשהיא עוברת מן הכיתה אל האוגדה, והפלישה – ולו במחשבה – אל פרטיותה המינית ("האם כבר מישהו פיתה, את המלכה של הכתה?").
אבל משפט אחד בשיר ראוי לתשומת לב מיוחדת: "היא לא יודעת, היא אף פעם לא תדע".
אגואיסטית, אינפנטילית, פתטית – תשוקתו של הגבר המבוגר לילדה השכנה נותרת בשיר פנטזיה בלתי ממומשת.
כן, הוא מביע אותה במילים נוגות עם מנגינה כובשת לב, ואריק אינשטיין אף מזמר אותה בבריטון המרעיד את הנשמה.
אבל הנערה עצמה לא יודעת ואף פעם לא תדע.
הכמיהה נותרת במסגרת חופש המחשבה וחופש הביטוי; היא אינה יוצאת מן הכוח אל הפועל, אינה מתממשת במעשים, שהיו עלולים להפוך לפגיעה נצלנית מצד גורם חזק יותר הגורמת נזק לצד החלש יותר.
דבורית שרגל התייחסה לשיר באופן דומה:
"אני רואה אותה" הוא נכס צאן ברזל במוזיקה העברית, אבל נניח שהיה נכתב היום, נראה לכם שלא היו נשמעים קולות על השערורייה הפדופילית?
לזכותם של רוטבליט/איינשטיין עומדת השורה "היא לא יודעת, היא אף פעם לא תדע".
הם לא מממשים את התשוקה לילדה, אבל היא קיימת לגמרי.
המבקר בן שלו התייחס אף הוא לשורה "היא לא יודעת, היא אף פעם לא תדע", וציין: "רוב המתח של השיר הזה נובע מהפער העצום בין הידיעה הנואשת שלו לבין חוסר הידיעה השאנן שלה", והוסיף:
במושגים של היום, יש טעם לפגם בכך שהיא בת 17 והוא אולי הרבה יותר מבוגר.
כל מיני פרשות ושערוריות עולות במחשבה, אף על פי שהוא רק מסתכל בה, ללא ידיעתה (כנראה), ולא עושה דבר.
גם אם האסוציאציות הללו לא צפות, אני מרגיש שמצופה ממני כמאזין נאור לחשוב על כך שהיא, בגילה הצעיר כל כך, משמשת אובייקט של מבט מחפצן מצדו של גבר לבן והגמוני.
מחבר השיר, יענקל'ה רוטבליט, התייחס אף הוא למיניות שבשיר ולזמנים המשתנים, באומרו "נניח כשאריק שר את 'אני רואה אותה בדרך לגימנסיה' הוא היה בשנות השלושים שלו.
בהופעות הוא היה אומר 'זה שיר של חרמנים מזדקנים'.
היום, תוציא דבר כזה, יאמרו לך 'פדופיל'."
המילה "גימנסיה" אינה מקובלת יותר לתיאור בית ספר תיכון, אך שימוש בולט בה הוא בשמה של "גימנסיה הרצליה".
במצב זה שימש שם השיר פעמים אחדות ככותרת לכתבות העוסקות ב"גימנסיה הרצליה", וגם ככותרת לכתבות העוסקות בבתי ספר אחרים.
אני קייט היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית אמריקאית, אשר עוקבת אחר חייה של קייטלין ג'נר לאחר המעבר המגדרי שלה.
בסדרה שמונה פרקים, והיא שודרה לראשונה ב-26 ביולי 2015 ב.
הסדרה בוחנת כיצד המציאות של ג'נר משתנה, ועוקבת אחר מערכות היחסים שלה עם משפחתה וחבריה.
בנוסף, עוסקת הסדרה בהיטמעותה בקהילה הטרנסג'נדרית, ובתפישה שלה ושל אחרות אותה כדוברת או מייצגת של הקהילה.
הביקורות על הסדרה ברובן היו חיוביות, כאשר מבקרים בעיקר היללו את ההתמקדות בנושאים חברתיים ושל המצב הסוציו-פוליטי של נשים טרנסג'נדריות, וכיצד היא נתפשת בעיני הציבור הכללי.
הטון הרציני והביקורתי של הסדרה זכו לשבחים, בעיקר בהשוואה לתוכנית "משפחת קרדשיאן" בה ג'נר כיכבה יחד עם בני ובנות משפחתה.
בפברואר 2016, אושרה עונה שנייה לתוכנית.
הודיע על הפקת הסדרה באפריל 2015, מיד לאחר שקייטלין ג'נר יצאה כטרנסג'נדרית בריאיון עם דיאן סויר בתוכנית האקטואליה "20/20".
הסדרה גייסה שורה של יועצות, כולל ג'ניפר פיני בוילן, ד"ר מארי קלר, וסוזן פ.
לנדון, כדי לוודא שהתוכנית תהא אינפורמטיבית ומעוררת תובנות, וכן נעזרה בארגונים להט"בים כגון GLAAD.
מספר ימים לאחר הריאיון ב-20/20, שידר שני פרקים מיוחדים בסדרה "משפחת קרדשיאן", שהראתה תגובות של בני המשפחה למעבר המגדרי ולריאיון הטלוויזיוני.
כתבת הבידור די לוקט כתבה ב-Vulture שהסברה היא שזה היה סוג של קדימון לסדרה "אני קייט" וכן ניסיון לבחון את תגובות קהל הצופים.
את התוכנית מפיקים הפקות בונים/מארי, אותה החברה שמפיקה את "משפחת קרדשיאן", וכן קייטלין עצמה מתפקדת כמפיקה בפועל.
בין המשתתפים בסדרה היו בני משפחתה של ג'נר, פעילות טרנסג'נדריות, חברי קהילת הלהט"ב, אנשי תקשורת ועוד:
"אני ראיתי יופי" הוא אלבומה הרביעי של הזמרת נורית גלרון, שיצא באפריל 1983.
בתחילת שנות ה-80 גלרון הוסיפה לבצע שירי משוררים, ובהם נתן זך, יונה וולך, מאיר ויזלטיר ועוד.
בד בבד החלה גלרון לבצע שירי פופ ורוק רך, ללחנים ועיבודים של יוצרים כמו יהודית רביץ ויזהר אשדות.
מגמה זו באה לידי ביטוי באלבום "אני ראיתי יופי" משנת 1983 שם ביצעה, בעיבודיו של משה לוי, את השירים: "סוס מעץ" (חדוה הרכבי/נחום היימן) ו"ילדות נשכחת" (יעקב גלעד/יהודית רביץ).
שיר נוסף שבלט מהאלבום והיה לשיר זיכרון כואב הוא "עצי התאנה" (רחל שפירא/שפי ישי).
האלבום הוקלט עם מוזיקאים בריטיים באולפן של נחום היימן בלונדון, שם הוא התגורר באותה תקופה.
הפקה מוזיקלית ועיבודים: משה לוי.
הוקלט באולפני "אטמוספיר" — לונדון, יוני 1982.
טכנאי הקלטה ומיקס: טרבור ואליס.
מפיקים: אשר ביטנסקי ונחום היימן.
עדנה אן פרו היא סופרת ועיתונאית אמריקאית.
היא זכתה בפרס פן/פוקנר לסיפורת עבור הרומן הראשון שלה, Postcards.
הספר השני שלה, "חדשות הספנות" (1993), זכה גם בפרס פוליצר וגם בפרס הספר הלאומי של ארצות הברית.
הספר עובד ב-2001 לסרט באותו שם.
הסיפור הקצר פרי עטה "הר ברוקבק", גם עובד, ב-2005, לסרט עטור פרסים, כולל פרס האוסקר, BAFTA וגלובוס הזהב.
פרו נולדה בשם עדנה אן פרו בנורוויץ', קונטיקט, לאם לויס נלי (לבית גיל) וג'ורג' נפוליאון פרו.
מצד אמא, המשפחה הגיעה לחופי אמריקה מספר שנים אחרי המייפלאואר, בשנת 1635. היא סיימה את לימודי התיכון בפורטלנד, מיין, ולאחר מכן למדה בקולבי קולג' למשך תקופה קצרה בשנות החמישים, שם פגשה את בעלה הראשון, ה.
לאחר הפסקה בלימודים, היא חזרה ללימודי התואר באוניברסיטת ורמונט משנת 1966 עד 1969, וסיימה בהצטיינות, ואף התקבלה לארגון המצטיינים, פי בטא קפא, תואר ראשון בהיסטוריה.
את התואר השני השלימה באוניברסיטת סר ג'ורג' ויליאמס (כיום אוניברסיטת קונקורדיה) ב-מונטריאול, קוויבק בשנת 1973. היא התחילה, אך לא השלימה, לימודי דוקטורט.
בשנת 1999, קונקורדיה העניקה לה תואר דוקטור לשם כבוד.
פרו חייתה במשך יותר מ-30 שנה בורמונט, נישאה והתגרשה שלוש פעמים, ויש לה שלושה בנים ובת (ג'ונתן, גיליס, מורגן, וסילביה).
ב-1994, היא עברה לגור בסרטוגה, ויומינג, ובילתה חלק מזמנה בצפון ניו-פאונדלנד על שפת מפרץ קטן הסמוך לל'אנס או מדוז.
נכון ל-2017, פרו מתגוררת בסיאטל, וושינגטון.
פרו החלה את הקריירה שלה כעיתונאית.
בשנת 1963 פרסמה את הסיפור הקצר הראשון שלה, "The Customs Lounge" במגזין למדע בדיוני If.
כעבור שנה התפרסם הסיפור "All the Pretty Little Horses", גם הוא מדע בדיוני, במגזין Seventeen, ובמשך שנות ה-70 הופיעו סיפורים נוספים, כולל אחד במגזין אסקווייר.
אוסף הסיפורים הראשון שלה יצא בשנת 1988, והרומן הראשון, Postcards, בשנת 1992. באותה שנה היא קבלה מענק מהקרן הלאומית לאמנויות ובשנת 1993 זכתה במלגת גוגנהיים.
לאחר שפרסמה את ספרה "חדשות הספנות" (1993), עבורו זכתה בפרס פוליצר, היא זכתה לתשומת לב ציבורית רבה, וכתבה את הדברים הבאים על המעמד החדש שלה כסופרת ידועה:
ב-1997, פרו זכתה בפרס דוס פאסוס לספרות.
היא זכתה פעמיים בפרס או.
ב-1998 היא זכתה עבור "הר ברוקבק", אשר הופיע במקור ב"הניו יורקר" ב-13 באוקטובר 1997, ופעם שנייה עבור "The Mud Below" (הבוץ מתחת), אשר הופיע גם הוא ב"הניו יורקר", ב-22 וב-29 ביוני 1999. שניהם כלולים באוסף הסיפורים של פרו משנת 1999, Close Range: Wyoming Stories.
הסיפור הפותח באוסף זה, "The Half-Skinned Steer" (פר בחצי עורו), נבחר על ידי הסופר גאריסון קילר להכללה באוסף "הסיפור הקצר האמריקאי הטוב ביותר 1998", ומאוחר יותר על ידי הסופר ג'ון אפדייק להכללה באוסף "הסיפור הקצר האמריקאי הטוב ביותר של המאה", שיצא ב-1999.
ב-2007, המלחין צ'ארלס וואורינן הציע לפרו להפוך את "הר ברוקבק" לאופרה.
האופרה, שכללה לברית מאת פרו עצמה, עלתה להופעת בבכורה ב-28 בינואר 2014 בתיאטרון המלכותי במדריד.
"חדשות הספנות", הוצאת זמורה ביתן, 1997, תרגום: חנה לבנת
"פשעי אקורדיון", הוצאת זמורה ביתן, 1999, תרגום: שרה פ' פרידמן
סיפורי ויומינג, הוצאת זמורה ביתן, 2001, תרגום: שרה פ' פרידמן
הר ברוקבק: סיפורי ויומינג, הוצאת זמורה, 2006
"חדשות הספנות" (2001), בבימויו של לאסה הלסטרם ובכיכובם של קווין ספייסי בתפקיד קויל, ג'ודי דנץ' בתפקיד אגנס האם, וג'וליאן מור בתפקיד וייבי פראוס.
"הר ברוקבק" (2005), בבימויו של אנג לי ובכיכובם של הית' לדג'ר וג'ייק ג'ילנהול, היה מבוסס על הסיפור הקצר באותו שם מתוך אוסף הסיפורים של פרו, Close Range.
אני מרזה הוא סרט קומדיה רומנטית רוסי משנת 2018. לצורך גילום התפקיד הראשי לוהקה השחקנית הבלארוסית אלכסנדרה בורטיץ', שנאלצה לעלות במשקל 20 קילוגרמים.
בחייה של אנה קוליקובה שתי אהבות — לאוכל ולז'ניה, הספורטאי יפה התואר.
אנה היא אישה מלאה העובדת בקונדיטוריה ולכן מתקשה לשמור על משקלה.
אחרי שז'ניה נפרד ממנה לאחר שהשמינה היא מחליטה להילחם על אהבתה ולהשיל 20 קילוגרמים ממשקלה, אך היא מגלה שזו משימה קשה למדי לעשות אותה לבדה.
היא מצטרפת למועדון של אכלנים אנונימיים ושם מכירה את קוליה השמנמן שנרתם לעזרתה.
במאבק מסייעת לה גם חברתה הטובה של אנה.
כתיבת התסריט נמשכה יותר משנתיים וחצי ובזמן זה התסריטאים אלכסיי נוז'ני וניקולאי קוליקובה ערכו מחקר בקרב נשים וילדות אודות תחושתיהן וחוויותיהן בנושא הרזיה והשמנה.
בסך הכל התסריט עבר 17 שכתובים, לפני שהושלם סופית.
תחילה לוהקה אירינה גורבאצ'ובה לגלם את התפקיד אך היא ביקשה לגלם דווקא את חברתה הטובה של הגיבורה משום שלא הייתה יכולה להיכנס לפרויקט שאילץ אותה להשמין בשל תפקידים שגילמה במקביל בתיאטרון ולכן נבחרה אלכסנדרה בורטיץ', לגלם את התפקיד הראשי.
לצורך התפקיד בורטיץ' הייתה צריכה להוסיף יותר מעשרים קילוגרם למשקלה וזו הפעם הראשונה בתולדות הקולנוע הרוסי ששחקנית נאלצה להשמין ולרזות לצורך ההפקה, כחלק מעלילת הסרט.
לדברי בורטיץ', "כדי להשמין כל כך הרבה, היה עליי לאכול כל הזמן, אכלתי ארוחת בוקר דשנה בבוקר, הלכתי לטייל, תוך חצי שעה הכל נרגע - ושוב אני צריכה לאכול.
זה קשה מאוד, לפעמים נדמה היה לי שאם אני רק מריחה את ריח האוכל, אני מיד אקיא את כל מה שאכלתי." בנוסף, היא הודתה: "אכלתי פיצה, אכלתי ממתקים ושתיתי ויניל.
תחילה, הבטן שלי משמינה ואז הרגליים והידיים שלי.
זה היה מאוד מצחיק כשיש לי עוד חודש וחצי להשמין 20 ק"ג.
היו לי התכתבויות עם המפיקים, שלחתי להם את התמונות שלי.
המשקל שלי נרשם במסגרת החוזה, איזה תאריך וכמה עלי לשקול.
ברגע ששקלתי 67 ק"ג, כלומר עליתי 9 ק"ג, הייתה להם פאניקה.
הם הביטו בתמונות שלי ברשתות החברתיות, איפה שאני מעלה, באופן עקרוני, בסדר, וצעקו: "למה את לא שמנה?
לטענתה יש לה נטייה להשמין ובילדותה שקלה 75 ק"ג, אך החלה לרדת במשקל באופן פעיל בשל אהבה נכזבת.
הליך הצילומים נחלק לשני שלבים: השלב הראשון נערך במאי ויוני 2017, אחרי שבורטיץ' העלתה במשקלה.
השלב השני נערך באוגוסט אותה שנה, אחרי שהרזתה.
בדצמבר 2017 פורסם הקדימון הראשון וכרזת הסרט.
"אני פורים" הוא שיר ילדים לחג הפורים שנכתב בשנת 1932 על ידי לוין קיפניס והולחן על ידי נחום נרדי.
השיר מתאר את השמחה שבחג הפורים, ומובעת בו שאיפה לכך שהחג ייחגג לעיתים תכופות יותר.
הלחן שחיבר נרדי משמש גם את השיר "השפן הקטן".
"השפן הקטן" נכתב אף הוא לכבוד חג הפורים, ומתוארות בו התחפושות של תלמידיו של בנימין כספי.
הלחנת השיר התמהמהה, וכך הוא קיבל את המנגינה של "אני פורים", בה הוא מושר עד היום.
"אני פורים" זכה לביצועים רבים, בהם של מרים יעקבי, הדסה סיגלוב, אהובה צדוק, יפה ירקוני, מרים אביגל, דליה עמיהוד, שרה יערי, נעמי צורי, עליזה קשי, מקהלת כפר הנוער "הדסים", רוחמה רז, רינת גבאי ועוד.
אני פאצ'ן (1933–2 בפברואר 2002) הייתה מנהיגה, לוחמת חופש ופעילה טיבטית.
היא הייתה נזירה טיבטית אשר נודעה בשל מנהיגותה בהתנגדות לכיבוש הסיני בטיבט בשנות ה-1950, ובשל מאסרה ארוך השנים בגין פעולותיה.
פאצ'ן דולמה נולדה ב-1933 בגונג'ו, חאם, שבמזרח טיבט.
היא הייתה הילדה היחידה של פומדה גונור, ראש השבט למדהא, משושלת פהומדה צאנג.
בגיל 8, פאצ'ן החלה להתחנך לנזירות על פי פרקטיקת פורבה, ממסורת נאינגמה.
בגיל 17, היא גילתה שאביה מתכנן להשיא אותה, והיא ניסתה להימלט, וברחה למנזר בטרומחוג.
אך כעבור מספר ימים הסכימה לחזור תמורת הבטחתו של אביה שיבטל את הנישואים.
היא עדיין הייתה בהכשרתה הדתית כשסין פלשה לטיבט ב-1950.
פאצ'ן הייתה בסביבות גיל 18 כאשר חתם טנזין גיאטסו, הדלאי לאמה ה-14, על ההסכם עם הרפובליקה העממית של סין, המכונה "הסכם 17 הסעיפים" אשר העניק לסין ריבונות בפועל על טיבט.
המתח הגובר בין הטיבטים לסינים הוביל את אביה ללמד אותה שימוש בנשק, ולהתחיל לארגן התנגדות מיליטנטית.
במהלך השנים הבאות, פאצ'ן השתתפה בישיבות של אביה עם ראשי השבטים האחרים.