tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2024 עבר הסניף במבוא חורון לתנועת הנוער בני עקיבא
התנחלות השוכנת כ-9 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה.
הוקמה על ידי חברי גרעין הנח"ל "נחליאל" שהיו תושבי הארץ.
שמו של היישוב הוא על שם ספרו של הרב ד"ר יצחק ברויאר, ממנהיגי התנועה וממובילי דרכה.
גם היום התנועה מאפיינת את עצמה בתמיכה מובהקת בבנייה בארץ ישראל, תוך שימת דגש חזק על הבנייה הרוחנית שיש ליצור בקרב האוכלוסייה.
המנון, סמל, סיסמת התנועה וחזון התנועה
המנון התנועה, חובר על ידי מרדכי ברויאר (כעיבוד לשיר האמונה של הרב אברהם יצחק הכהן קוק):
"פה נעבוד צורנו בחדווה וברננה,
פה נחיה את חיינו תחת שלטון התורה.
בנה נבנה את ארצנו, חזקו חזקו ונתחזק!
(אחר כך מוביל המסדר (לרוב המרכזת של אותו סניף או ראש המפעל של אותו מפעל) מוסיף/ה)
סמל התנועה מורכב ממגן דוד, העשוי ממשולש בהיר המונח על משולש כהה, בתוך עגול.
ממגן דוד יוצאים 12 קווים.
ובראשו מצוירים לוחות הברית, ומתחתם כתוב שם התנועה (עזרא).
העיגול מסביב לסמל מסמל את כל העולם.
שלושת המשולשים הכהים מסמלים את עם ישראל, ארץ ישראל ותורת ישראל, ואת השילוב ביניהם.
המשולש הבהיר יוצר מגן דוד שהוא סמל עם ישראל המקשר ביניהם.
לוחות הברית מסמלים את התורה.
שנים עשר הפסים מסמלים את שנים עשר שבטי ישראל, שהם אור לגויים
בעבר הייתה לתנועה סיסמה: "הישיבה היא בית חינוכנו, שלטון התורה מטרתנו, לעם ולארץ נקדיש את חיינו."
חזון התנועה החליף את הסיסמה לאחר ועידת ה-90 (הוועידה הי"ז) בשנת ה'תש"ע שעמדה תחת הכותרת "בונים חזון - משנים מציאות", המבטאת את הרצון להתאים את ערכי התנועה כיום למציאות בשטח, ולא כפי שהיו בזמן הקמת התנועה:
"תנועת הנוער עזרא תבנה חברה המגשימה את הצו האלוקי של ממלכת כהנים בארץ ישראל.
חברה אשר תקרא בשם ה' ותחיה חיי קודש לצד מחויבות מלאה לעולם של מעשה ומתוך אחריות למדינת ישראל כולה.
מתוך דברים אלה נגזרת מטרת התנועה והיא לחנך לתורה עם דרך ארץ תוך שמירה על רף תורני וערכי גבוה.
עם זאת, רואה התנועה בעשייה דרך מרכזית בהגשמת מטרתה."
הפעילות בתנועה מתחלקת לפי שלוש הגדרות: קבוצות (שכבות הגיל), חבריות (שכבת גיל הכוללת מספר קבוצות), וגרעינים.
שמות הקבוצות מתחלפים ברוב הסניפים בל"ג בעומר, בסניפים בודדים - בתחילת הקיץ או באירוע מיוחד של הסניף (יום הקמה וכדומה).
בנוסף, יש את קבוצת "ארזים" הפועלת בחלק מהסניפים.
קבוצה זו מיועדת לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
ישנם גם סניפים שבהם פועלת הקבוצה שמטרתה הסופית היא לשלב עולים חדשים בקבוצות הרגילות.
עד שנת ה'תשע"ו קבוצת נח"לים נקראה "העולים" ע"ש ד"ר נתן בירנבוים, ממעצבי דרכה של התנועה, אך שמה שונה במסגרת הוועידה הי"ח, בשם עמדתו האנטי-ציונית של בירנבוים, שאינה מזוהה עם דרך התנועה בהווה.
בכל שנה, בסביבות ל"ג בעומר, בני כיתות ט' יוצאים למסע מיוחד - "מסע גרעין" (בעבר "שבת גרעין") - אשר בסופו הם מקבלים שם קבוע שלא ישתנה יותר, המחליף את השם "אורות", ונהפכים מ"קבוצה" ל"גרעין".
הגרעינים שותפים בעשייה בסניף ומחוצה לו, ומשתייכים להדרכה, להגשמה ולחבריא הבוגרת.
הוועידה הארצית היא ועידה כללית שמטרתה לקבוע את אופי התנועה לשנים הקרובות ונערכת אחת לחמש שנים.
בוועידה משתתפים נציגים (צירים) מחג"ס (חבריא ג' סניפית, כיתות י'-י"ב), ממדור הבוגרים של התנועה ומהנהלת התנועה, ויחד הם קובעים החלטות לגבי תפקוד ואופי התנועה בחמש השנים הבאות.
בוועידה גם נבחרת מועצת התנועה, גוף התנדבותי עליון המפקח על דרך התנועה וההנהלה.
בשנת הוועידה נערכות גם ועידות מקדימות בסניפים.
הוועידה האחרונה נערכה ביד בנימין תאריכים י"ד-ט"ו בתמוז ה'תשע"ט, 2019, והייתה הוועידה הי"ט.
הוחלט בה על רצף תנועתי מבית הספר ועד הבגרות: שמיניסטים לעשייה משרתת, גרעיני שירות לאומי, כפרי סטודנטים, ותנועת בוגרים.על שינוי צבעם וצורתם של חולצות התנועה וגם על הקמת בתי מדרש ברמה התנועתית והסניפית והקמת מדרשה לבנות.
הוועידה הקודמת נערכה בתאריכים ט'-י' בניסן ה'תשע"ה, 2015, והיא הוועידה הי"ח במספר.
ובה הוחלט בין היתר על שינוי שמה של קבוצת "העולים" וכן שהתנועה תעודד את חבריה למעורבות פוליטית.
בוועידה שלפניה, שנערכה בשנת ה'תש"ע 2010 הוחלט בין היתר, לשנות את שם התנועה לתנועת הנוער התורני לאומי, בעוד לפני כן נקראה התנועה "תנועת הנוער החרדי לאומי".
אזור מרכז – אזור מרכז הוא הגדול באזורי התנועה והוא פועל באזור גוש-דן ופתח תקווה ועד לקריות בצפון.
בסניפי אזור מר"צ כ-6,500 חניכים בכ-25 מוקדי הדרכה והגשמה בערים.
באזור זה נמצא הסניף הוותיק של התנועה, אשר בוגר הסניף כיהן כרב ראשי לישראל הרב דוד לאו, סניף תל אביב (הוקם ב-1936).
באזור קיים פרויקט השל"פ התנועתי הפועל בכפר תו"ם.
אזור צפון - בשנת תשפ"ד התפצל אזור מר"צ לאזור מרכז וצפון.
קיימים באזור זה סניפי התנועה בחיפה, , פרדס חנה וחריש
אזור ירושלים – אזור ירושלים הוא האזור החולש על העיר ירושלים ובנותיה - החל מאפרת ועד ליישובים במועצת בנימין.
באזור פועלים כ-20 סניפים והגשמות וגדלים בו למעלה מ-5,500 חניכים.
באזור נמצא גם אחת מהסניפים הוותיקים בתנועה - סניף מרכז (שכונת קטמון במרכז ירושלים), שהוקם עוד ב-1937.
אזור דרום – אזור דרום משתרע על השטח הגדול ביותר - ממודיעין ובית שמש בצפון ועד באר שבע בדרום.
גדלים בו כ-5,500 חניכים וחניכות ב-26 מוקדי הדרכה והגשמה.
אחראית על נושאי וחומרי ההדרכה התנועתיים, ובכלל זה הכשרת המדריכים, ליווי והכוונת המרכזות, הפקת חוברות, שיבוץ מדריכים ועוד.
הכשרת המדריכים מתבצעת בסמינריון הכשרת מנהיגות בקיץ, בימי עיון במהלך השנה, בשבתות סניפיות ובסדנאות נקודתיות בסניפים.
אנשי המחלקה עוסקים בליווי המרכזות והכשרתן במהלך השנה על ידי ימי עיון מרוכזים לכל המרכזות וליווי צמוד של רכז האזור ורכזת הקומונה.
אחראית על הפקת האירועים הגדולים של התנועה ועל הטיולים (גם אלו הסניפיים) במהלך השנה.
נושאים רבים אלו מצריכים עבודה מקיפה מול גורמים מקצועיים במשרד החינוך בכל הקשור לפעילות חוץ, כתיבת נהלים בתחום הבטיחות והביטחון והבריאות לפי נוהלי חוזר מנכ"ל.
מחלקת משאבי אנוש בתנועת הנוער עזרא אחראית על גיוס, מיון והכשרת עובדי התנועה והמרכזות, תוך ליווי מקצועי ואישי לאורך כל תקופת העבודה.
המחלקה מלווה תהליכים החל מפרסום משרות, עבור תהליכי מיון מקצועיים, כתיבת הסכמי העסקה, ועד לבניית תוכניות הכשרה והעצמה אישיות לכל עובד.
במסגרת פעילותה, המחלקה דואגת לרווחת העובדים, מעניקה ליווי בנושאי תעסוקה ורווחה אישית, ומקיימת תהליכי הערכה ומשוב שוטפים.
המחלקה פועלת מתוך תפיסה הרואה בעובד כאישיות שלמה ואוטונומית, ושמה דגש על אחריות, שקיפות ומקצועיות בכל היבטי ניהול ההון האנושי.
מזכ"לי התנועה לדורותיהם במדינת ישראל
מלבד הסניפים הפועלים בארץ ישנם מספר סניפים הפועלים בחוץ לארץ, ההנהלה לסניפים אלו נקראת "עזרא התנועה העולמית" והיא זו שדואגת לצורכי התנועה בחו"ל.
התנועה העולמית הבנויה כמעט כמו התנועה בארץ, מפעילה בנות שרות לאומי ושליחים היוצאים לשרת במסגרת התנועה בארצות בהם ישנם סניפים.
היא מקיימת פעילות באזורי פריפריה, וכן בקרב מהגרים רוסים בארצות הברית ובקהילות בבריטניה, בצרפת, באנגליה, באוקראינה ובבלרוס.
תנועת הנוער העולמית של "עזרא" היא הגדולה מבין תנועות הנוער הציונית בברית המועצות לשעבר.
מטרת החינוך בארצות אלו ובסניפים היא להביא את החניכים למסורת ישראל ולשמירת השבת והמצוות על פי ההלכה היהודית, להעלותם לארץ ושילובם במסגרות החיים בארץ ישראל.
מידי מספר שנים מתארחים בארץ חניכים יוצאי עזרא עולמי.
עזר ויצמן (15 ביוני 1924 – 24 באפריל 2005) היה נשיאהּ השביעי של מדינת ישראל, אשר כיהן בתפקיד בין מאי 1993 ליולי 2000. לפני כן היה, בין השאר, מפקד חיל האוויר, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ויצמן החל את דרכו הצבאית בארגון ההגנה, בהמשך התנדב לצבא הבריטי, במהלך מלחמת העולם השנייה היה לטייס בחיל האוויר המלכותי, הוא הוצב בהודו ובמצרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הצטרף לאצ"ל ובהמשך שב לארגון ההגנה, כטייס בשירות האוויר, ממנו צמח חיל האוויר הישראלי, שלימים היה מפקדו השישי.
בתפקידו הבא שימש כראש אג"ם והיה מאדריכלי הניצחון במלחמת ששת הימים.
לאחר שחרורו החל את דרכו הפוליטית בתנועת החרות והליכוד, מטעמן נבחר לכנסת התשיעית וכיהן כחבר הכנסת וכשר הביטחון.
בהמשך חל מפנה בעמדותיו, והוא הקים את מפלגת המרכז יחד שמטעמה שימש כשר בלי תיק בממשלת האחדות, ואיתה הצטרף ל"מערך".
ב-1992 פרש מהכנסת, ולאחר שנה נבחר – כנציג מפלגת העבודה – לכהן כנשיא המדינה.
לאחר שנבחר שנית ב-1998, התפרסם כי קיבל כספים מאיש עסקים.
היועץ המשפטי לממשלה קבע כי יש בכך "אי תקינות", ודברים אלה והביקורת הציבורית הביאו להתפטרותו מהנשיאות ולפרישתו מן החיים הציבוריים בשנת 2000.
עזר ויצמן נולד בתל אביב ליהודית ויחיאל ויצמן תושבי עכו בשנת 1924, וגדל בעכו ובחיפה.
אביו, יחיאל (חיליק) ויצמן, היה פעיל ציוני ואגרונום, שהיה אחראי מטעם ממשלת המנדט על ייעור הרי הכרמל וכן אחיו של נשיאה הראשון של מדינת ישראל, חיים ויצמן.
אמו של ויצמן, יהודית, הייתה בת הרופא גרשון יצחק קרישבסקי ובתיה למשפחת הירשפלד, ממייסדי ראשון לציון.
עזר נקרא על שם סבו מצד אביו, עוזר.
בילדותו גדל בבית שענייני השעה היו נדונים בו, ושימשו רקע להתפתחותו האישית.
את לימודיו עשה בבית הספר הריאלי, אך סולק ממנו בכיתה י"א.
בעודו ילד פגש ויצמן בצ'ארלס אורד וינגייט.
בספטמבר 1938, בזמן המרד הערבי הגדול, נפצעו הוא ואביו כשמכוניתם התהפכה, לאחר שנורו לעברם יריות בכביש תל אביב – חיפה, סמוך לבית ליד.
כנער מתבגר בשנות המנדט הבריטי, רצה לתרום למאמץ הלאומי.
בגיל 17, בשנת 1941 עבר קורס מ"כים בג'וערה מטעם ארגון ההגנה.
בשנת 1942 נפל בן דודו מיכאל ויצמן (בנו של חיים ויצמן), שהיה טייס בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
אירוע זה השפיע על עזר ויצמן הצעיר, ששאף להיות טייס.
הוא עבר קורס טיס אזרחי, וקיבל רישיון טיס אזרחי עוד בטרם התגייס.
ב-2 בספטמבר 1942 התגייס לצבא הבריטי.
בתחילה שימש נהג תובלה בחיל האוויר, ושירותו בשולי אזורי הקרבות במדבר המערבי, תיסכל אותו וחיזק את רצונו לתרום למאמץ המלחמתי כטייס.
בקיץ 1943 התקבל לקורס טיס ברודזיה, אותו סיים בשנת 1945. הוא הוצב במשך שלושה חודשים בשדה התעופה פאיד ולאחר מכן שירת זמן מה בהודו כטייס ת'נדרבולט, עד שבשנת 1946 השתחרר מן הצבא הבריטי, ונסע ללמוד תעופה בלונדון באופן פרטי.
בהשפעת ידידים שפגש בלונדון הצטרף אל ארגון האצ"ל בשנת 1946. בשנת 1947, בסמוך להחלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, פנו אליו אנשי "ההגנה" כי יצטרף ל"שירות האוויר לישראל", שהיה גרעינו של חיל האוויר העתיד לקום.
לאחר שנועץ עם אנשי האצ"ל, קיבל את הפנייה, והיה לאחד ממקימי חיל האוויר החדש.
בזמן מלחמת העצמאות היה ויצמן למפקדה של טייסת הנגב שמקום מושבה היה בניר עם.
בתוקף תפקידו הטיס מזון, תחמושת ואספקה ליישובים הנצורים בנגב ובגוש עציון, ונשלח לצ'כוסלובקיה ללמוד להטיס את מטוסי ה"מסרשמיט" ולהטיס אחד מהם לישראל אשר מיד הוחש לקרב בהפצצת הטור המצרי המשוריין אשר היה באותה עת באשדוד.
ב-7 בינואר 1949 השתתף בתקרית האוויר הישראלית-בריטית – קרב אוויר של 4 מטוסי ספיטפייר ישראליים מול 14 מטוסי טמפסט וספיטפייר של חיל האוויר הבריטי, שחדרו לנגב, בו הופלו חמישה מטוסים בריטיים.
ויצמן שירת בחיל האוויר כטייס קרב וכמפקד, הוא שימש סגן מפקד טייסת 101 ובמרץ 1949 מונה למפקדה, כמפקד הטייסת העביר אותה מבסיס חצור שנסגר לרמת דוד.
שימש ראש מחלקת מבצעים במטה חיל האוויר.
ב-1951 נשלח לאקדמיה הצבאית הבריטית לפיקוד ולמטה, ועם שובו הטיל עליו חיים לסקוב, מפקד חיל-האוויר, לארגן קורס מתקדם לקצינים.
כמו כן השתתף בהקמת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל.
באוקטובר 1953 קיבל את הפיקוד על בסיס רמת דוד, עליו פיקד עד ראשית 1956, בפברואר 1956 מונה למפקד כנף 4 בחצור.
הוא שירת בתפקיד זה במלחמת סיני.
על פי הנוהג המושרש בחיל האוויר הישראלי, גם בתפקיד זה נתן מופת אישי כאשר יצא בעצמו לגיחות קרב במטוס סילון מסוג אוראגן.
ב-25 ביולי 1958 מונה למפקדו השישי של החיל, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1966. שנותיו כמפקד החיל היו שנים של התעצמות ובניין הכוח, והכנת החיל לקראת הגדול בהישגיו – "מבצע מוקד" להשמדת חילות האוויר של מדינות ערב על הקרקע בתחילת מלחמת ששת הימים.
נודע כמי שטבע את הסיסמה "הטובים לטיס", והטמיע אותה בחיל ובציבור.
תפקידו הבא בצה"ל היה ראש אג"ם.
תפקיד זה היה בעל חשיבות עליונה בצה"ל אשר הכין עצמו למלחמה.
בשנת 1967 הפכה המתיחות בין ישראל ובין מדינות ערב לוודאות כי בקרוב תפרוץ מלחמה.
תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים הייתה תקופה של חרדה, ורבים היססו בדבר הדרך שבה יש לפעול אל מול האיום הערבי, שנראה כאיום קיומי.
ויצמן עצמו נקט טון תקיף, והיה ממצדדי הנחתת מכה מקדימה על מדינות ערב, אל מול היסוסי ראש הממשלה, לוי אשכול.
טרם מינויו של משה דיין לשר הביטחון הגיע ויצמן ללשכתו של אשכול ואמר: "אשכול, תן פקודה וצה"ל יצא למלחמה.
אירוע עליו מספר ויצמן בספרו הביוגרפי "לך שמים לך ארץ" זכה ברבות הימים למעמד מכובד.
ויצמן סיפר כי ב-23 במאי 1967 נקרא אל ביתו של הרמטכ"ל יצחק רבין, שם מסר לו רבין כי "סיבכתי את מדינת ישראל בגלל סדרת טעויות שעשיתי...
אני מאמין שמי שטעה צריך ללכת.
האם תקבל עליך את תפקיד הרמטכ"ל?".
ויצמן סירב להצעה, בטענה שהדבר יביא לדמורליזציה בצה"ל, והציע לרבין לנוח.
ביומיים שלאחר מכן פיקד ויצמן על הצבא בפועל, והוציא פקודות למפקדי הצבא לסיכום ההכנות הסופיות למלחמה.
ראש הממשלה אשכול אישר בדיעבד פקודות אלו שניתנו ללא אישור הרמטכ"ל.
ויצמן הפיץ כי הרמטכ"ל לקה ב"הרעלת ניקוטין".
אין לדעת איזה חשיבות יש לייחס לעדות זו, אך ללא כל קשר אליו נזקף לזכותו של ויצמן חלק נכבד בניצחון צה"ל במלחמת ששת הימים, בבניין הכוח היבשתי והאווירי, ובהכנת התוכניות למלחמה.
לאחר סיום המלחמה נשאר ויצמן בתפקיד ראש אג"ם, מתוך תקווה שלאחר סיום כהונת חיים בר-לב (שהחליף את רבין) ימונה הוא לרמטכ"ל.
תקופה זו הייתה תקופה סוערת.
ויצמן היה בעל תפקיד בלחימה במחבלים בבקעת הירדן לצידו של אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי, והיה לו חלק בפיקוד על פעולת צה"ל בכראמה.
כן היה לו חלק בבניין המעוזים בקו בר-לב, ובפיקוד על הכוחות ובהתוויית המדיניות בחודשיה הראשונים של מלחמת ההתשה.
משנראה כי לא יקבל את תפקיד הרמטכ"ל, פרש מצה"ל במפתיע ב-15 בדצמבר 1969, ובאותו הערב כבר מונה לשר התחבורה מטעם גח"ל, מפלגתו של מנחם בגין שהייתה אז שותפה לממשלת אחדות לאומית בראשותה של גולדה מאיר.
בתפקידו כשר התחבורה שימש שמונה חודשים.
באוגוסט 1970 פרשה גח"ל מן הממשלה במחאה על הסכמת הממשלה לדון ב"תוכנית רוג'רס", תוכנית שלום של שר החוץ האמריקני ויליאם פירס רוג'רס.
השר ויצמן התנגד לפרישה מהממשלה.
לאחר הפרישה מן הממשלה מונה ויצמן ליו"ר הנהלת תנועת החרות ובמקביל פנה לעולם העסקים כמנהל חברה של יעקב מרידור.
מחוץ לממשלה התערערו יחסיו עם מנחם בגין, ובשנת 1972 פרש מן הפוליטיקה, אם כי נותר חבר בתנועת החרות.
ויצמן פנה לעסקים פרטיים והקים יחד עם עוזרו לשעבר דוד קוליץ את חברת "אלול טכנולוגיות" והיה מעורב בעסקי נדל"ן ויבוא רכב.
במלחמת יום הכיפורים גויס לשירות מילואים, והיה לעוזרו של הרמטכ"ל דוד אלעזר.
בתקופה זו הציג עזר ויצמן דעות ברורות, ישירות ובוטות, הנוטות לצד הניצי של המפה הפוליטית.
בדבריו אז, טען ויצמן שהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים הם לבה ההיסטורי של ארץ ישראל, וחלק בלתי נפרד ממדינת ישראל.
בתקופה זו, טען ויצמן שגבולה המזרחי של מדינת ישראל צריך להיות נהר הירדן, ואילו את הבעיה הדמוגרפית יש לפתור באמצעות עלייה מאסיבית של יהודי התפוצות.
ויצמן תמך בישראל חזקה, בעלת כוח הרתעה.
רק אז, לדעת ויצמן, יראו הערבים כי אין בכוחם להכריע את ישראל, והדבר יביא לשלום המקווה.
ב-1976 חזר ויצמן ל"חרות" עם תחילת מערכת הבחירות לכנסת התשיעית, הוצב במקום הרביעי ברשימה שהביאה בסופה למהפך פוליטי.
יש אומרים כי לוויצמן היה חלק חשוב בעליית רשימת הליכוד, בה הייתה חרות המרכיב העיקרי, לשלטון ב-1977 (המהפך).
ויצמן כיהן כחבר הכנסת והתמנה לשר הביטחון בממשלתו של מנחם בגין.
ובתקופת כהונתו נערך מבצע ליטני, והתקבלה ההחלטה על פיתוחו של מטוס הקרב "לביא".
כשר ביטחון החליט ויצמן על מינויו של רפאל איתן לרמטכ"ל צה"ל.
ב-14 בנובמבר 1977 נפצע בתאונת דרכים קשה בכביש גהה.
בעת ביקורו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת בישראל, היה ויצמן מאושפז בבית חולים עקב התאונה, ולמרות זאת נפגש ביחידות עם סאדאת בירושלים במהלך הביקור ב-20 בנובמבר.
ויצמן הקדיש את כל אונו ומרצו להשגת השלום, בו החל לראות יעד נכסף, אפילו במחיר ויתורים טריטוריאליים.
הוא פיתח יחסים אישיים נלבבים עם סאדאת, ואף ביקר בקהיר באופן ספונטני ב-20 בדצמבר 1977 ועמד בראש משלחת ישראל לשיחות השלום בקהיר בינואר 1978. ייתכן שאז חל המפנה בדעותיו, שהביא בסופו של דבר לפרישתו מן הממשלה.
הוא החל להשמיע דעות כנגד ההתנחלויות וכנגד התנהלותה של ממשלת בגין.
הדברים הגיעו לידי משבר ב-25 במאי 1980. לאחר שנשא נאום ארוך כנגד הקיצוץ בתקציב הביטחון, וכנגד הדרך בה מנהל בגין את השיחות עם מצרים, התפטר ויצמן מתפקיד שר הביטחון.
ויצמן תמך בארגון מחדש של צה"ל והקמת המפח"ש על פי תוכניתו של ישראל טל, בניגוד לעמדתו של הרמטכ"ל, מרדכי גור.
לאחר שנכנס למשרד הביטחון, מינה את ישראל טל, לחקור את תפקוד וארגון כוחות היבשה בצה"ל, מחקר שהביא להמלצה על הקמת המפח"ש.
ויצמן אפשר לגור, ולאחר מכן לרפול, שהחליף את גור כרמטכ"ל, לדחות את ההמלצות, בסוף 1978. אולם ב-29 בנובמבר 1979 הביא ויצמן את המטכ"ל להחליט להקים את המפח"ש ולהחזיר את טל לשירות כדי להקים את המפח"ש ולעמוד בראשו.
אך עד פרישתו של ויצמן ממשרד הביטחון התוכנית להקים את המפח"ש לא התממשה.
לאחר התפטרותו שקל ייסוד מפלגה חדשה בהנהגת משה דיין (שהיה גיסו), ועקב כך סולק מ"חרות".
במשך ארבע שנים היה איש עסקים.
במרץ 1984 ייסד מפלגה חדשה בשם "יחד" וזו זכתה בשלושה מושבים בבחירות לכנסת האחת עשרה (1984).
יחד עם ויצמן נבחרו לכנסת מטעם יחד בנימין בן אליעזר ושלמה עמר.
לאור התוצאות הסתבר כי המפלגה הפכה ללשון המאזניים היכולה להכריע לטובת כל אחת משתי המפלגות הגדולות.
ויצמן בחר לעמוד לצד המערך ובכך לכפות הקמת ממשלת אחדות לאומית, כהמלצתו, בין השאר, של נשיא המדינה חיים הרצוג.
בממשלת האחדות הייתה רוטציה בתפקיד ראש הממשלה בין שמעון פרס ויצחק שמיר ומספר שרים שווה למערך ולליכוד.
ויצמן הצטרף לממשלה כשר בלי תיק וכחבר הקבינט המצומצם מטעם גוש המערך.
לאחר הקמת ממשלת האחדות פרשו מהמערך חברי הכנסת של מפ"ם וחבר הכנסת יוסי שריד, וויצמן הצטרף עם מפלגתו למפלגת העבודה, באוקטובר 1986. בממשלת האחדות תמך ויצמן במסירת השטחים ובמשא ומתן עם אש"ף.
ב-1988 מונה לשר המדע והטכנולוגיה בממשלת האחדות הלאומית שבראשות יצחק שמיר.
במהלך מערכת הבחירות הוצב ויצמן במקום החמישי ברשימת מפלגת העבודה, ויועד לשמש שר החוץ מטעמה.
הליכוד תקף אותו על התבטאויותיו "בזכות האינתיפאדה".
בסוף שנת 1989 דרש שמיר לסלקו מהממשלה, עקב מגעים שקיים עם אנשי הארגון לשחרור פלסטין.
המגעים עם אש"ף נאסרו בחוק, ונחשבו לטאבו.
במשך שנים היו מגעים אלו נחלתם של אנשי שמאל קיצוניים, משולי המפה הפוליטית, כאורי אבנרי או אייבי נתן.
ויצמן פוטר מהממשלה ב-31 בדצמבר אך לפני שההתפטרות נכנסה לתוקף היא בוטלה, ושמיר הסתפק בהוצאת ויצמן מהקבינט.
ויצמן התפטר יחד עם כל שרי המערך מהממשלה במרץ 1990 במסגרת מה שכונה "התרגיל המסריח".
לאחר פירוק ממשלת האחדות הלאומית התפטר מהכנסת ב-3 בפברואר 1992, הודיע על פרישתו מן החיים הפוליטיים והוחלף בסאלח טריף בכנסת.
לאחר הבחירות לכנסת השלוש עשרה, בשנת 1992, השתנה הרכבה של הכנסת, וניצחון השמאל אשר איפשר לרבין להרכיב ממשלה, איפשר גם להריץ את ויצמן למשרת הנשיא.
ויצמן נבחר כמועמד מפלגת העבודה לנשיאות מול שלמה הלל ואריה אליאב.
ב-24 במרץ 1993 התקיימו הבחירות לנשיאות המדינה.
מול ויצמן התמודד כמועמד הימין חבר הכנסת (הליכוד) דב שילנסקי.
ויצמן נבחר לכהונת הנשיא ברוב של 66 מול 53.
ב-14 במאי 1993 החל לכהן כנשיא המדינה.
ויצמן נחשב לנשיא אהוד ופופולרי "שירד אל העם".
ישירותו ועממיותו הוסיפו לו לווית חן צברית, שנתנה ייחוד וסממן פלמ"חניקי לשירותו בתפקיד.
במהלך כהונתו היו למדינת ישראל הישגים כהסכם השלום עם ירדן, שויצמן נכח בחתימתו בטקס בערבה ב-26 באוקטובר 1994, לצדם של יצחק רבין, חוסיין, מלך ירדן, ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
מאידך, היו אלו שנים של לחימה קשה בלבנון שגבתה הרוגים רבים, של טרור קטלני ושל הטראומה הלאומית שברצח יצחק רבין.
בעניין המשא ומתן עם אש"ף שהתקיים בצל הטרור, ובייחוד לאחר הפיגוע בבית ליד בתחילת שנת 1995, אמר ויצמן כי בשל המצב "יש להשהות את המשא ומתן עם אש"ף".
הנשיא ויצמן הקפיד לפקוד כל אחת מהמשפחות השכולות לביקור תנחומים.
כמו כן, הירבה לבקר אצל הפצועים ולעודד את רוחם.
ויצמן לא הסתיר את דעותיו הפוליטיות.
בזמן ממשלת רבין קרא להאט את קצב המשא ומתן בתקופת הפיגועים, ומנגד קרא למשא ומתן עם סוריה על עתיד הגולן.
בניסיון לחמם את תהליך השלום עם הפלסטינים לאחר עליית בנימין נתניהו לשלטון, הזמין בשנת 1996 את ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, לביקור פרטי בביתו בקיסריה.
בהתמודדותו לכהונה שנייה כנשיא, שנערכה במרץ 1998, מול איש הליכוד שאול עמור, הוא נבחר ברוב גדול.
הייתה זו הפעם הראשונה בה התמודד אדם מול נשיא מדינה מכהן, וכתוצאה מכך שונה חוק יסוד: נשיא המדינה כך שנשיא יכהן תקופה רצופה ובודדת של שבע שנים ולא יצטרך לעבור הליך של בחירות-חוזרות.
ויצמן היה בררני בשימוש בסמכות המוקנית לו על מנת לקצוב את עונשם של אסירי עולם שהורשעו בביצוע רצח.
בסוף 1999 פרסם העיתונאי יואב יצחק ידיעות לפיהן קיבל ויצמן כ-453 אלף דולר מאיש העסקים אדוארד סרוסי מבלי שדיווח על כך, וזאת במהלך כהונתו כחבר הכנסת וכשר.
העניין הועבר לחקירת המשטרה, שחקרה את ויצמן במשכן הנשיא, ולאחר מכן לבדיקתה של הפרקליטות.
ויצמן המשיך לכהן בתפקידו, והצהיר כי אין בכוונתו להתפטר.
עם זאת, היועץ המשפטי כתב בחוות דעתו כי "בכל מקרה הייתה אי-תקינות ברורה בקבלת הכספים בניגוד לכללי ועדת אשר ובאי-הדיווח לפיהם.
כללים אלה אין להקל בהם ראש."
הלחץ הציבורי והתקשורתי שנוצר בעקבות חוות הדעת של היועץ המשפטי בנוגע להפרת כללי מניעת ניגוד עניינים, הביא את ויצמן להחלטה להתפטר מתפקיד נשיא המדינה.
התפטרותו נכנסה לתוקף ב-10 ביולי 2000, כשבע שנים לאחר כניסתו לתפקיד.
לאחר התפטרותו מיעט ויצמן להתבטא בענייני השעה.
בתחילת 2001 אמר כי הוא תומך במועמדותו של אריאל שרון לראשות הממשלה.
אחרי חודשים ארוכים בהם מצב בריאותו היה רופף, נפטר ויצמן ב-24 באפריל 2005 כאשר משפחתו לצדו בביתו שבקיסריה.
הוא נקבר בבית העלמין של אור עקיבא, בסמוך לבנו שאולי וכלתו רחל.
ויצמן פגש את רעייתו, ראומה שוורץ (אחותה של רות דיין), ב-1949 כשהוא ומוטי הוד עצרו לה טרמפ בדרך לאזכרה למודי אלון.
הם נישאו ב-1950 בחצר ביתה של אחות ראומה - ביתו של מפקד ירושלים, משה דיין, בווילה לאה שבשכונת רחביה בירושלים.
את הזוג חיתן הרב הראשי הרצוג.
לזוג נולדו בן, שאול, ובת, מיכל.
שאול נפצע קשה בחזית התעלה במלחמת ההתשה כשצלף מצרי פגע בראשו.
ב-20 ביולי 1991 נהרג שאול עם אשתו רחל בתאונת דרכים ושניהם נטמנו בבית הקברות באור עקיבא.
באותה השנה תבעה תקווה מושל את הזוג ויצמן ואת עיזבון הבן שאול, בטענה ששאול הוא אבי בנה יונתן מיחסים שקיימו לפני נישואיו לאשתו רחל.
בדיקת רקמות שעבר הזוג ויצמן הוכיחה כי הילד הוא אכן בנו של שאול.
מיכל ויצמן נישאה לאל"ם דובי יפה, טייס, בנו של אברהם יפה "הקטן".
כשהיה פרח טייס בחיל האוויר הבריטי התקנא ויצמן באחד ממפקדיו, קולונל פרנק קרי, שהיה טס בסופי שבוע על מטוס ספיטפייר משלו, המטוס היה צבוע שחור ולאורכו ברק אדום עם ראש חץ.
כשהוציא צה"ל בשנות החמישים את הספיטפיירים משירות, ביקש עזר להשאיר לו מטוס אחד ולבקשתו נצבע המטוס בשחור עם ברק אדום לאורכו.
שנים רבות הטיס עזר את הספיט השחור.
בשנת 1974 הפסיק להטיס מטוס זה, אך המטוס נשאר כ"הספיט השחור של עזר ויצמן".
ויצמן שמר על כושר טיסה עד גיל מאוחר, וגם לאחר שהפסיק להטיס את הספיט שמר עד זקנתו על כושר טיסה במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
בגיל 72 שנה, בשנת 1996, סיים ויצמן הסבה להטסת מסוק מסוג "אנפה".
ב-21 במרץ 1971, היה מעורב בתאונת דרכים קטלנית כאשר נהג במכוניתו ופגע בהולך הרגל, ד"ר בנימין גלרט (81), שמת מפצעיו.
ויצמן הואשם בגרימת מוות ברשלנות, זוכה מאשמה, אולם הורשע בנהיגה במהירות מופרזת ונקנס ב-300 לירות.
ויצמן היה ידוע בלשונו החריפה, בסגנונו הישיר ואף בוטה ובהתבטאויות שאף הכשילו אותו לעיתים.
כפוליטיקאי, סגנון התבטאותו היה לסימן היכר שלו, שהקנה לו לעיתים יתרון פוליטי.
כנשיא היו התבטאויות אלו למכשלה.
זכורות התבטאויותיו בנושא ההומוסקסואלים, דוגמת הצהרתו כי "באופן אישי, אני, עזר ויצמן, רואה בהומוסקסואליות תופעה שלילית", ממנה חזר בו לאחר מחאה ציבורית ומפגש מתוקשר עם פעילים למען זכויות הפרט ולהט"בים.
כן התבטאותו כלפי החיילת אליס מילר, שדיברה עמו בטלפון על רצונה להיות טייסת, ולדבריה ענה לה ענה כי אישה אינה יכולה להיות טייסת, כשם שגבר אינו סורג גרביים.
כמו כן, ידוע נאומו בטקס הלוויית יצחק רבין, במיוחד ההתבטאות "אני כשלעצמי יחסרו לי השעות שישבתי ודיברתי איתו.
יחסרו לי אותן השעות שישבנו לבד, אכלנו כמה דברים טובים, שתינו כמה דברים טובים".
ויצמן היה, לדעת רבים, סמל לישראל המתחדשת, הצברית, ישיר ובוטה לעיתים, אך בעל חן אישי לא מבוטל.
הוא עבר דרך פוליטית ארוכה, מתמיכה ב"ארץ ישראל השלמה" ועד פשרה טריטוריאלית והקמת מדינה פלסטינית.
הטרגדיה האישית שעבר עם פציעתו הקשה של בנו, והתחנות שעבר בדרכו – הצבא הבריטי, הלחימה במסגרת חיל האוויר במלחמות ישראל והדרך הפוליטית, הפכו אותו לסמל ולמושא אהדה של רבים בציבור הישראלי, אף לאחר פרישתו משירות הציבור.
ב-28 בפברואר 2006, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של ויצמן שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל מופיע הכיתוב: " נשיא המדינה תשנ"ג - תש"ס".
על שמו רחוב בשכונת נאות פרס בחיפה.
גם בסיס רמת דוד של חיל האוויר, שעליו פיקד, נקרא על שמו.
עַזְמִי בִּשַארָה (; נולד ב-22 ביולי 1956) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי ומייסד מפלגת "בל"ד", שכיהן כחבר הכנסת מטעמה.
עזב את ישראל והתפטר מהכנסת לאחר שנחשד בסיוע לארגון הטרור "חזבאללה" במהלך מלחמת לבנון השנייה, ושוהה כיום בקטר.
בשארה הוא דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשארה נולד למשפחה ערבית-נוצרית-קתולית בעיר נצרת, ישראל, למונירה, ילידת ראמה, ולאנטון בשארה, יליד כפר תרשיחא.
אורח חייו היה לא אדוק.
אביו היה פקיד במשרד הבריאות ופעיל קומוניסטי, ואימו הייתה מורה.
את לימודיו התיכוניים השלים בשארה בבית הספר הבפטיסטי בנצרת, שם הקים את הוועד הארצי של תלמידי התיכון הערבים – יחד עם בן הדוד, באסל גטאס.
בשנת 1975 החל בלימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה ולאחריהם למד משפטים באוניברסיטה העברית.
ב-1980 התקבל עקב פעילותו הקומוניסטית ללימודי דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט שבברלין המזרחית וסיים אותם בהצטיינות.
כותרת הדיסרטציה שנכתבה בגרמנית, משנת 1985: "Zur Frage des Logischen und Historischen in der Methode von Karl Marx" (בתרגום חופשי: "שאלת ההיגיוניות וההיסטוריות בשיטת קרל מרקס").
ב-1986 שב לישראל והצטרף לסגל המרצים לפילוסופיה באוניברסיטת ביר זית, ובשנים 1994–1996 שימש כראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת ביר זית.
ב-1990 החל לעבוד גם כחוקר במכון ון ליר בירושלים.
בשארה כתב מספר מאמרים אקדמיים על הערבים בישראל מאז 1948 ועל האוכלוסייה הפלסטינית.
במרץ 1997 עבר השתלת כליה.
בשנת 2001 נזקק לטיפולי דיאליזה, ומאז הוא אינו בקו הבריאות.
בשארה החל את דרכו כפעיל קומוניסטי במפלגת רק"ח ובזמן לימודיו באוניברסיטה העברית היה פעיל בתא הסטודנטים הערבי-יהודי "קמפוס".
לאחר ששב מלימודי הדוקטורט בגרמניה המזרחית, פרש מרק"ח וב-1995 הקים את בל"ד.
בשארה עמד בראש מפלגת בל"ד מאז הקמתה ומזוהה עם שאיפתה להפוך את מדינת ישראל למדינת כל אזרחיה.
תפיסה זו מתייחדת בחילון מושג המדינה והתייחסות אינסטרומנטלית כלפי מוסדותיה, האמורים לשרת את האזרח בלא קשר מחייב ללאומיותו או דתו.
הוא נבחר בפעם הראשונה לכנסת ה-14 ברשימה המאוחדת של בל"ד וחד"ש ולאחר מכן הפכה סיעתו לסיעה עצמאית.
בשנת 1999, בבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, התמודד בשארה על ראשות הממשלה, מול נתניהו, אהוד ברק, יצחק מרדכי ובני בגין; אולם ערב הבחירות הסיר את מועמדותו.
המפלגה זכתה בשני מושבים בכנסת החמש עשרה.
בשנת 2001 נסע בשארה לבקר בסוריה באזכרה לחאפז אל-אסד, שנכחו בה גם מזכ"ל חזבאללה וסגן נשיא איראן, והביע תמיכה בפעולות "התנגדות" לישראל.
בשל נאום זה ונאום נוסף הוסרה חסינותו והוגש נגדו כתב אישום בשנת 2001, אך בשנת 2006 בוטלו ההליכים המשפטיים נגדו משנקבע כי עומדת לו החסינות העניינית, שלא ניתן להסירה.
בית המשפט העליון הפך את החלטת הוועדה ואישר, ברוב של 7:4, את התמודדות הרשימה.
בית המשפט התייחס להסבריו של בשארה על תפישתו ביחס להגדרתה הרצויה לדעתו של מדינת ישראל ולפרשנות שנתן לתמיכתו במאבקם של הפלסטינים ושל החזבאללה, לפיה הוא תומך בהתנגדות ל"כיבוש" אך לא בדרך של מאבק מזוין ופגיעה באזרחים.
בית המשפט קבע כי כדי "לשלול את אחת מהזכויות המרכזיות של הדמוקרטיה – הזכות לבחור ולהיבחר" דרושות ראיות "משכנעות, ברורות וחד משמעיות" לקיומן של העילות המופיעות בחוק.
על סמך עיקרון זה קבע בית המשפט כי אין למנוע את מועמדתו של בשארה לכנסת כיוון שהראיות שהובאו אינן מקיימות את התנאים הללו.
בשארה נמנה עם מוזהרי ועדת אור, שמצאה אותו אשם בעידוד האלימות שבאירועי אוקטובר 2000, אולם בשל היותו נבחר הציבור לא ניתנו נגדו המלצות אישיות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 נבחר בוועידת בל"ד בשפרעם למקום הראשון ברשימה לאחר שהיה מועמד יחיד.
במהלך חברותו בכנסת יצא לביקורים בסוריה ובלבנון, חרף האיסור לבקר במדינת אויב.
בספטמבר 2006 יצא לביקור בדמשק עם עוד ח"כים מבל"ד, שם אמר כי הוא תומך במאבקה של סוריה נגד ישראל, נפגש עם בשאר אל-אסד והביע תמיכה בחמאס ובחזבאללה.
בתגובה שקל היועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית נגדו.
אף שאזכוריו בתקשורת העברית היו בעיקר בהקשרים מדיניים, במהלך כהונתו בכנסת עסק בשארה גם בנושאים נוספים, ובין היתר יזם את חוק פיצוי נפגעי פוליו, שמקנה פיצויים לאזרחים שלקו בשיתוק ילדים.
על כישרון הנאום שלו אמר הפרשן הפוליטי, שלום ירושלמי: "לא היה דובר רהוט ממנו, רטוריקן יוצא דופן, פרובוקטור מתוחכם ואינטלקטואל שהילך קסם בנאומיו על רבים מחברי הבית".
החשדות כי סייע לאויב וההתפטרות מהכנסת
ב-23 במרץ 2007 עבר בשארה את הגבול בין ישראל לירדן בגשר שייח' חוסיין, ומאז לא שב לישראל.
הדבר פורסם רק לאחר יותר משבועיים, ב-8 באפריל 2007, אך הוטל צו איסור פרסום מלא על נסיבות עזיבתו.
ב-22 באפריל 2007 הגיש בשארה את מכתב התפטרותו מהכנסת לקונסול ישראל בקהיר.
ב-25 באפריל הוסר חלקית הצו.
ב-2 במאי 2007 הוסר צו איסור הפרסום על רוב סעיפי האישום נגדו, ולציבור נודע כי משטרת ישראל והשב"כ ניהלו חקירה נגד בשארה בגין חשדות לעבירות של סיוע לאויב במלחמה, מגע עם סוכן חוץ ומסירת ידיעה לאויב.
במסגרת החקירה בוצעה האזנת סתר למכשיר הטלפון של בשארה, דבר נדיר שדרש אישור מיוחד מהיועץ המשפטי לממשלה ובית המשפט העליון.
לפי חשד אחר, קיבל בשארה מאות אלפי שקלים אשר הועברו דרך חלפני כספים ערביים ממזרח ירושלים ובכך עבר גם על חוק איסור הלבנת הון.
תגובת בל"ד ובשארה הייתה שמדובר בשיחות פרטיות עם חברים שניתנו להן פרשנויות פליליות, ושאת רוב הפרטים ניתן היה להשיג גם דרך העיתונות הישראלית.
בריאיון לאסעד תלחמי, שפורסם ב"ידיעות אחרונות" ב-11 במאי 2007, אמר בשארה: .
לגבי ההאשמה כי ריגל תמורת כסף טען: .
לטענת עבד אל-חלים ח'דאם, סגנו לשעבר של נשיא סוריה, בשארה מונה על ידי המודיעין הישראלי והעביר מסרים בין ישראל לבין סוריה ואף תיווך בין ישראל לבין סוריה.
מאז שעזב את ישראל מרבה בשארה להרצות בעניינים הקשורים לפוליטיקה הפנימית בישראל וכן בענייני הסכסוך הישראלי-ערבי בערי העולם הערבי.
הוא שימש מספר פעמים כפרשן לענייני ישראל בכמה תחנות טלוויזיה המשדרות במדינות ערב, בהן רשת "אל-ג'זירה" וכותב באופן קבוע טור פרשנות על נושאים מדיניים בעולם הערבי בעיתון "אל-אהראם".
מאז 2010, עזמי בשארה מתגורר בקטר והוא מנהל את אותו הקים כשהגיע לקטר.
בנוסף הוא מכהן כיו"ר חבר הנאמנים של .
החוק, המכונה "חוק בשארה", מאפשר לשלול תשלומי פנסיה מחבר כנסת שחמק מחקירה או ממשפט בישראל, בגין חשדות לפשע חמור שביצע בעודו חבר הכנסת.
יום לאחר קבלת החוק הוגשה בקשה לוועדת הכנסת לשלול את התשלומים מבשארה, וב-28 במרץ החליטה מליאת הכנסת לשלול ממנו את התשלומים.
במרץ 2014 הקים בשארה את רשת החדשות הפאן-ערבית "אל-ערבי אל-ג'דיד" ("הערבי החדש"), שבבעלות חברת "פדאאת מדיה" (בתעתיק מערבית: פצ'אא'את מידיא) ומבוססת בלונדון, והיא חלופה משמעותית של רשת החדשות הקטרית אל-ג'זירה שבעשור האחרון החלה להיות מזוהה עם "חמאס" בקטר.
עזמי בשארה הודיע בתחילת 2017 על פרישה מעבודה פוליטית ישירה, במטרה "להתמסר למחקר וכתיבה והפקה אינטלקטואלית".
בשארה מקורב למקבלי ההחלטות בקטר ודמות תקשורתית מוכרת בה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, נטען ב"לה פיגארו" הצרפתי כי הוא מייעץ לאמיר קטר בנושא החטופים הישראלים.
לפי פרסום של העיתונאי נדב אייל במערכת הביטחון מעריכים כי בשארה היה מעורב בניסוח המסרים של קטר שהודהדו באמצעות אנשי לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו, במסגרת פרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.
בריאיון לעיתון "הארץ" ב-1998 התבטא ביחס ל"זכות השיבה": .
בין השאר השתתף ב"פסטיבל הניצחון של החזבאללה" שנערך באום אל-פחם ביוני 2000 לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון.
באזכרה לחאפז אל-אסד שנערכה בסוריה ב-2001 נשא בשארה דברים וקרא לפלסטינים לטפח ולהרחיב מחדש את דרך המאבק של "התנגדות" לישראל, כדי שזו לא תצליח לכפות על העולם הערבי את תנאיה בשל חוסר האונים הצבאי של הערבים במלחמה כוללת.
בנאומו השתמש בשארה במילה הערבית "מוקאוומה", שפירושה התנגדות לדיכוי.
בסוף 2002 נאם בפני ועדת הבחירות המרכזית ואמר שהוא מתנגד לפגיעה באזרחים חפים מפשע: .
הוא כינה את ההגדרה "ערבי-ישראלי" – , ובמקומה בחר לכנות את הערבים אזרחי ישראל .
בשארה מרבה להרצות במדינות ערב ולהתבטא בגנות ישראל והדמוקרטיה הישראלית.
בהרצאה ב-16 בדצמבר 2005 ביריד הספרים הערבי בביירות אמר: .
בתקופת האביב הערבי בשארה הותקף על ידי משטרים ערביים וחלק מכלי התקשורת שלהם, בהאשמה שהוא עמד לצד העמים הערביים, נגד משטריהם.
נשוי לרנא, אב לשניים, ולפני שנמלט מישראל גר בשכונת בית חנינא שבירושלים.
החזיק גם בית בחיפה ומשרד בנצרת.
אחיו, מרואן בשארה, פלסטיני-ישראלי המתגורר בלונדון, הוא אינטלקטואל ומומחה לפוליטיקה גלובלית, המשמש כפרשן הפוליטי הבכיר של רשת אל-ג'זירה בשפה האנגלית.
הנאורות – פרויקט שלא נשלם: שש מסות על נאורות ומודרניזם הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בין האני לאנחנו: הבניית זהויות וזהות ישראלית (קובץ מאמרים בעריכתו).
כיסופים בארץ המחסומים: רסיסי סיפור, מערבית מיכאל גוגנהיימר הוצאת בבל.
עֵזֶר (או גבעת עֵזֶר) הוא יישוב כפרי קהילתי באזור הדרום בין אשדוד ואשקלון, השייך למועצה אזורית באר טוביה.
מקור השם "עזר" בפסוק בספר נחמיה: .
היישוב הוקם בשנת 1966 כמרכז כפרי למושבים מסביב.
באפריל 1967 פורסם שהמרכז בשלבי בנייה של 20 בתים ראשונים.
היישוב היה קטן מאוד ובבחירות לכנסת ה-12 בשנת 1988 היה במקום רק אדם אחד בעל זכות בחירה.
בשנת 1990 הורחב היישוב והפך ליישוב קהילתי.
היישוב, הנקרא בפי התושבים "גבעת עזר", נבנה על פני גבעה טבעית ומוקף במרביתו בשטחי אדמה, שחלקם משמשים לחקלאות (גידולי שדה, פרדסים, רפתות, ולולים).
מרבית האדמות המקיפות את היישוב נמצאות בבעלות אנשי מושבי העובדים שהוקמו בתחילת שנות ה-50, בהם אמונים, גבעתי, בית עזרא ושדה עוזיהו.
בעבר היה היישוב מוקף פרדסים ושדות חורש טבעי, אך אלו נעקרו לצורך הרחבת היישוב ולצרכים אחרים.
באזורי השטחים הפתוחים הניצבים על פני הגבעה הטבעית ביישוב, ניתן למצוא לעיתים שברי חרס וחלקי כדים, דבר המרמז ככל הנראה על תרבות מסוימת (ייתכן מוסלמית) שהתקיימה באזור או חנתה בו כתחנת מעבר.
באופיו, היישוב מקיים חיי קהילה שלווים המתבטאים בהימצאותם של מתקני דת, בהם מקווה טהרה ובית כנסת גדול ומפואר.
ביישוב מרכזי תרבות וחינוך שונים, בהם גני ילדים, פארק ציבורי הכולל אמפיתיאטרון, מגרש החלקה ומגרש משחקים, וכן ספרייה צנועה ו"היכל פיס", שבו נערכים חוגים ואירועי תרבות והעשרה לנוער.
כמו כן, במקום מגרש כדורגל מדשא סינתטי, מגרש טניס ומגרש כדורסל.
עזר מציון היא עמותה ישראלית העוסקת בסיוע פרא-רפואי לחולים, מוגבלים ולנמצאים במצבי משבר.
העמותה הוקמה ומנוהלת על ידי חנניה צ'ולק.
לעמותה הוענק פרס ישראל לשנת ה'תשס"ח (2008) בתחום מפעל חיים עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
עזר מציון הוקמה בשנת 1979 ונרשמה ב-1985. תחילה פעלה העמותה מביתו של צ'ולק.
כיום מרכז פעילותה הוא ב"בית עזר מציון", בניין רב-קומות השוכן במזרח בני ברק, סמוך לבית החולים מעיני הישועה.
מקור שמה מן הפסוק בספר תהילים: "ישלח עזרך מקודש ומציון יסעדך" (שמה נקבע על ידי הרב צולק לזכרו של חמיו הרב אלעזר שוורצמן ז"ל ודודו הרב בן ציון במברגר, שכיהן כמשגיח בישיבת פוניבז').
העמותה פועלת באמצעות מגוון מיזמים ותוכניות לשמירה על כבודם ועצמאותם של הנעזרים ולשיפור איכות חייהם.
העמותה מפעילה כ-40 סניפים ומוקדי פעילות ב-25 ערים ברחבי הארץ.
העמותה מעסיקה קרוב ל-10,000 עובדים, במסגרתה פועלים כ-30,000 מתנדבים ותקציבה השנתי עומד על כ-540 מיליון ש"ח (בשנת 2019).
מעל-720,000 אנשים נעזרים בה מדי שנה.
המאגר הלאומי לתורמי מח עצם
בשנת 1996 נערך מבצע ראשון בארץ לאיסוף דגימות של מח עצם עבור חולה.
במבצע גויסו 5,000 תורמים פוטנציאליים.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1998, הקימה עמותת עזר מציון את מאגר מח העצם, במטרה להגדיל את מספר תורמי מח העצם הפוטנציאליים בישראל.
בשנת 2005 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין עזר מציון לצה"ל, בשם "מתגייסים לחיים", במסגרתו כל מתגייס יכול להצטרף למאגר כחלק אינטגרלי משרשרת החיול בבקו"ם.
עד היום (2020) הצטרפו למאגר הלאומי למח עצם דרך מיזם זה מעל 576,700 חיילים, ו-2,174 תרומות מצילות חיים הגיעו מקרב חיילי צה"ל.
עוד באותה השנה, הוקם מרכז איסוף תאי אב של עזר מציון כחלק אינטגרלי מהמאגר.
בשנת 2019 נפתח מבנה של המאגר, על שם מוטי זיסר, בפתח תקווה.
בינואר 2020 נחצה רף מיליון הדגימות, והביא את ישראל לשיא עולמי של דגימות ביחס לגודל האוכלוסייה.
בית החלמה לילדים ונוער חולי סרטן - "אורנית"
מחלקה להכוונה וייעוץ רפואי (בין השנים 2019-1999 עמד בראשה שמעון רגובי).
מעונות וגנים לילדים עם צרכים מיוחדים
אגף להתפתחות הילד המספק לילדים טיפולים פרא-רפואיים על ידי קלינאי תקשורת
סיוע לילדים עם צרכים מיוחדים
הסעות למוגבלים באמבולנסים וברכבים פרטיים
משלוח מנות חמות למלווי החולים בבית חולים ולמרותקים לביתם
נופשונים בימי הקיץ לילדים וכן לבוגרים בעלי צרכים מיוחדים
ליווי לבני משפחה של פגועי נפש
לאורך שנות פעילותה זכתה העמותה בפרסים ובאותות הוקרה רבים מראשי ערים ומוסדות שלטון לאומיים.
פרס נשיא המדינה על שירות יוצא-דופן לציבור הקשישים והחולים בישראל לשנת 1991
אות "מגן הילד" ואות "מגן קידום ההתנדבות בישראל" מטעם ראש הממשלה בשנת 1995 ובשנת 2000
פרס ישראל בתחום מפעל חיים עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בשנת 2008.
אות הוקרה מטעם משרד העבודה והרווחה (2003)
אות הוקרה על סיוע לתושבי הצפון במלחמת לבנון השנייה (2006)
"אות ה-40" שהוענק על ידי עיריית ירושלים לרגל 40 שנה לאיחוד ירושלים (2007)
אות הוקרה על הפעילות הנרחבת למען תושבי הדרום בתקופת מלחמת "עופרת יצוקה" מטעם עיריית בני ברק (2009)
כמו כן קיבלה עזר מציון "פרסי ראש העיר" ו"מגן העיר" מטעם עיריות ירושלים, תל אביב, רעננה, בת ים, אור יהודה, קריית גת.
עזיז עלי אל-מסרי (1879 – 15 ביוני 1965) היה קצין ופוליטיקאי טורקי עות'מאני.
הוא סיים בית ספר צבאי עות'מאני בשנת 1904 ובהמשך שירת בצבא במקדוניה.
בשנת 1940 קודם על ידי עלי מאהר לתפקיד של ראש הצבא המצרי אך במהרה הוחלף בלחץ הבריטים.
ניסה להימלט ב-1941 בטיסה למדבר הלובי, במטרה להצטרף לכוחות הגרמנים, אך נעצר ונשפט.
בשנת 1953 הוא מונה לשגריר מצרים בברית המועצות, אך התפטר בשנת 1954 והפסיק כל פעילות פוליטית.
תל עזקה (זכריה) הייתה עיר קדומה בליבה של שפלת יהודה.
התל העליון ממוקם 347 מ' מעל פני הים, 117 מ' מעל לערוץ נחל האלה, ושטחו כ-45 דונם.
התל ממוקם בפארק בריטניה המנוהל על ידי קק"ל.
האתר ממוקם בקצהו הצפוני של רכס שכיוונו צפון-דרום, אשר מהווה את הגבול בין השפלה הגבוהה ממזרח והנמוכה ממערב.
עזקה שולטת על הצומת האסטרטגי של הדרך המובילה מכיוון גת פלשתים, דרך עמק האלה לכיוון הרי יהודה שממזרח עם הדרך המקשרת בין בית שמש בצפון ולכיש שבדרום, מסיבות אלה עזקה הפכה באופן טבעי לעיר חשובה.
בחפירות באתר נתגלו שרידי יישוב בעיקר מתקופת הברונזה המאוחרת ומתקופת הברזל 2, מצודה, מגדלים, חותמות למלך וממצאים נוספים.
בנוסף התגלו באתר מערות מסתור מתקופת מרד בר-כוכבא.
פירוש המילה עזקה בארמית: גדר, משוכה שמקיפה את השטח מסביב כטבעת.
לפי הראב"ע - 'עזקתא' - מילה שמופיעה רק בלשון קדר, ופירושה כמו גדר ומשוכה.
בתנ"ך מופיעה נגזרת של הפועל ע.ז.ק ב -"ויעזקהו".
על פי רש"י פירושו 'סייגו וגדרו סביב מוקף כמין טבעת'.
על פי רד"ק: לגדרו, להקיף בגדר.
לפי המלבי"ם: הקמת גדר מסביב כדי שלא יבוא נזק מבחוץ.
עזקה מוזכרת לראשונה בספר יהושע בפרשת בריחתם של חמשת מלכי האמורי.
צבא ישראל רדף אחרי מלכי כנען שהתקיפו את גבעון, עד לעזקה.
לפי ספר שמואל, בקרב דוד וגוליית הפלשתים חנו בין שכה לעזקה ממערב בעוד צבא ישראל שכן ממזרח בעמק האלה.
לאחר מכן, מוזכרת עזקה כאחת הערים שביצר רחבעם:
במקרא ובמקורות חוץ-מקראיים, עזקה מתוארת כאחת מערי הגבול העיקריות בממלכת יהודה בין המאות השישית והשביעית לפנה"ס.
מיקומו של האתר וחשיבותו היוו את הגורם העיקרי לכך שעזקה הייתה היעד הראשון במסעו של סנחריב בשנת 701 לפנה"ס, במהלכו החריבה אשור את כל ערי יהודה פרט לירושלים.
כתובת עזקה, כתובת אשורית השמורה ב ומיוחסת לסנחריב, מתארת את הכיבוש האשורי:
עזקה נבנתה מחדש במהלך המאה השביעית לפנה"ס.
ובראשית המאה השישית לפנה"ס, כאשר יהודה הותקפה על ידי הצבא הבבלי, היא כבר הייתה שוב אחת מערי הגבול החשובות בגבולה המערבי של הממלכה.
בעת שהבבלים צרו על ירושלים ערב חורבן הבית הראשון, הנביא ירמיהו תיאר את גורלן של שתי הערים האחרונות שנותרו בשפלת יהודה:
אוסטרקון שנמצא בשכבת החורבן של שער העיר לכיש המתוארך לחורבן הבבלי ב-586 לפנה"ס משלים את העולה מתיאורו של ירמיהו.
מגניה של לכיש מדווחים שמשואותיה של עזקה כבו, כלומר שעזקה נכבשה בידי הבבלים ולכיש נותרה לבדה בשפלה:
בימי שיבת ציון חזרו כמה משפחות משבט יהודה והתיישבו בעזקה:
אוסביוס בן המאה ה-4 לספירה, איתר את עזקה בין אלבתרופוליס (בית גוברין) ובין ירושלים.
אך מאוחר יותר במפת מידבא השם עזקה אינו מופיע ובמקומו מופיע "בית זכריה" המזכיר את שם הכפר הערבי זכריא שהתקיים למרגלות התל עד למלחמת העצמאות, וכיום שוכן במקום המושב זכריה.
ליד הכיתוב במפת מדבא מצוירת כנסייה גדולה ומעל לציור כתובת שתרגומה: "ציון זכריה הקדוש".
לטענת מיכאל אבי-יונה חצר הכנסייה נחשבה למקום קבורת הנביא ושהבניין היה חדש ונודע ברבים בזמן שנתחברה המפה.
כנראה נתחלף לנוצרים בתקופה הביזנטית זכריה הנביא בזכריה אבי יוחנן המטביל ולכן הבניין כה מפואר.
הבניין עצמו נזכר לראשונה אצל אנטונינוס מפלקנטיה (570 לספירה).
תל זכריה היה אחד האתרים הראשונים שנחפרו בארץ ישראל.
כבר ב-1898 קיבלו הארכאולוגים הבריטים פרדריק בליס ורוברט מקאליסטר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל, רישיון חפירה מהשלטון העות'מאני לחפירה של ארבעה אתרים בשפלת יהודה, תל גודד, מרשה, גת ועזקה.
תל עזקה נחפר במשך שלוש עונות שהתמקדו בתל העליון.
במהלך החפירות נחשפו מגדלים ללא חומה שקישרה ביניהם אותם תארכו ל ואת מצודת האקרופוליס בדרום מזרח התל אותה תארכו לתקופת רחבעם על בסיס התיאור המקראי.
חלקן העליון של הקירות תוארך ל.
סקר ממוקד התרחש באתר בשנים האחרונות על ידי משלחת החפירות המחודשת כחלק מההכנות לחפירה בפועל התגלו מעל 18,000 חרסים.
לפי ניתוח ממצאי הסקר, שגשג התל בשתי תקופות עיקריות, תקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל 2.
חפירות נוספות החלו בשנת 2012 מטעם משלחת משותפת מטעם אוניברסיטת תל אביב, בראשות פרופ' עודד ליפשיץ ויובל גדות, ואוניברסיטת היידלברג בראשות מנפרד הומינג.
עונת החפירה הראשונה ב-2012 התרכזה בשלושה חלקים של התל אשר איששו את תוצאות הסקר שתקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל 2 הן תקופות שיא בהיקף היישוב באתר.
טרם פרסמו החופרים את ממצאים באופן רשמי.
בחפירות אוניברסיטת תל אביב התגלתה שכבת חורבן מסיבית מהמאה ה-12 לפנה"ס, אז העיר הכנענית חרבה בשריפה גדולה.
בכתבה שפורסמה בעיתון הארץ כינו החופרים את חורבן זה "מיני-פומפיי" בהתייחסות לממצאים הרבים שהתגלו בין חורבות העיר שנהרסה.
באותה התקופה, סוף תקופת הברונזה המאוחרת, נחרבו רבות מערי כנען כגון לכיש, חצור, מגידו, גזר ועוד.
שכבת חורבן נוספת שניתן לזהות באתר היא מתקופת הברזל אשר מתוארכת לכיבוש עזקה, עיר בממלכת יהודה באותה העת, על ידי הצבא האשורי.
מנהל המשלחת עודד ליפשיץ העיד כי במהלך החפירות התגלו שרידיה של סוללת מצור אשורית בפינה הדרום-מזרחית של תל עזקה, והיא מתוארכת למסע הכיבוש של המלך סנחריב נגד ערי יהודה משנת 701 לפני הספירה.
סוללת מצור דומה התגלתה בתל לכיש מאותו מסע צבאי אשורי.
כיבוש עזקה על ידי הצבא האשורי מוזכר בכתובת עזקה.
בחודש מאי 2021 פורסם דו"ח ראשוני לעונת החפירות שהתקיימה בקיץ 2019. עיקר המידע החדש שעלה מהחפירה בעונת זו נוגע לחורבן מתקופת הברונזה המאוחרת ג, ליישוב מתקופת הברזל 2א' ולחורבן מתקופת הברזל 2ב'.
ייתכן שניתוח ממצאי החפירה יוביל לתובנות חדשות גם בנוגע לתקופת הברזל 2ג'.
עזית הכלבה הצנחנית (ידוע גם בשם "עזית של הצנחנים") הוא סרט הרפתקאות ישראלי מ-1972, בבימויו של בועז דוידזון לפי ספרו של מרדכי (מוטה) גור "עזית הכלבה הצנחנית".
הסרט נחשב לאחת הקלאסיקות של הקולנוע הישראלי, והצליח בעת יציאתו לאקרנים.
ד"ר חרובי (גדעון זינגר) גידל את "עזית הכלבה הצנחנית", כלבת רועים גרמנית, ושלח אותה לקורס אילוף צבאי.
ד"ר חרובי ובתו תמי (מונה זילברשטיין) עוברים לגור בשכונה חדשה.
יחד עמם עוברת גם כלבתם עזית הנבונה והאמיצה.
תמי ובן השכנים אורי (יוסי פולק), סגן בחטיבת הצנחנים, מפתחים זה לזה חיבה שמתלהטת לכדי סיפור אהבה.
גם אורי ועזית נקשרים זה בזו.
עזית מתקבלת בדעות חלוקות בשכונה.
רוב הדיירים מחבבים את הכלבה החדשה, אך בעלי האטליז השכונתי סולדים ממנה, עד שהיא מחזירה לאשת הקצב את ארנקה שנגנב על ידי שודד.
האילוף שעברה הכשיר אותה גם למשימות צניחה, איתור ובילוש, ועד מהרה מגויסת הכלבה למשימות קרביות ומעורבת בפעולת הצלה נועזת.
בסצנה המפורסמת מהסרט, מצניחים את עזית ממטוס על מנת לאתר את חמי ורותי.
עזית מחלצת אותם מהכבלים לאחר שהם נלכדו על ידי מחבלים וננטשו במדבר שורץ עקרבים.
במשימה אחרת, עוזרת עזית לסגן אורי ללכוד חוליית מחבלים שפעלה בחרמון.
כפרס מקבל אורי חופשה באתר החרמון ומבלה אותה ביחד עם תמי ועזית.
בזמן החופשה מבצעת חוליית המחבלים של אבו חסן ירי רקטות לעבר יישובים הסמוכים לגבול.
אורי ועזית מוזעקים כדי להוביל פשיטה על מעוז מחבלים בירדן, כדי לשים קץ אחת ולתמיד לטרור של כנופיית אבו חסן.
הצנחנים נלחמים בגבורה ופוגעים במחבלים רבים אך אורי נפצע ונופל בשבי המחבלים.
עזית נשארת בשטח, מגיעה אל המקום בו מוחזק אורי ומעבירה עבורו הודעה, ובעת שהמחבלים מעבירים אותו למפקדה הראשית, לוחמי הצנחנים צונחים מעליהם ועוצרים אותם.
לבסוף, אורי הורג את מפקד המחבלים אבו חסן תוך כדי מאבק.
אורי מחולץ על ידי הצנחנים ומובהל לבית החולים, שם מתברר שהפציעה איננה קשה וכוללת רק שבר ביד.
לאחר שחרורו מבית החולים באים ד"ר חרובי ותמי לבקרו, בעוד עזית ממתינה בחוץ.
אורי שומע על כך ורץ לעברה.
דוד ברוך - המפקד של אורי
גדעון זינגר - ד"ר חרובי
מונה זילברשטיין - תמי חרובי
תקווה עזיז - מטילדה (אשתו של פפר הקצב)
שמואל אומני - אבו חסן
ראובן שפר - פפר הקצב
שמואל וולף - ניסים שוורץ (גונב הארנקים)
יוסף כרמון - נהג משאית הובלות לדירה של ד"ר חרובי ובתו תמי
משה טל - חייל מהיחידה של אורי
יצחק נאמן - אחמד מחבל
הכלבה שנבחרה לגלם את עזית הייתה כלבתו של הצלם אמנון אבן טוב, לאחר שעברה הכשרה לתפקיד כלבה צנחנית בהדרכתו של אירווין אנגלנדר, המאמן הראשי לשעבר של כלבי צה"ל.
בנוסף גם היידי כלבתה של רותי סלומון אחותו של במאי הסרט בועז דוידזון נבחרה לגלם את עזית.
היידי הופיעה גם בסרטו של זאב רווח "טעות במספר".
הסרט הצליח בישראל ורכש לו צופים נלהבים מכמה סיבות: מחבר העלילה היה מרדכי גור, אישיות צבאית בכירה ומעוררת השראה.
בנוסף, ימי הקרנת הסרט בקולנוע היו ימים של שכרון חושים צבאי בישראל, בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים, והציבור חש חיבה לכל סרט בעל מוטיב צבאי.
מוטה גור, שהסרט התבסס על ספרו, הסתייג מהאופן שבו מוצגים הערבים בסרט, וזאת למרות האופוריה ששררה בישראל טרם מלחמת יום הכיפורים.
עזמי נסאר היה כדורגלן ומאמן כדורגל ערבי־ישראלי נוצרי.
בצעירותו שיחק נסאר כחלוץ במכבי אחי נצרת ובהפועל חיפה.
לאחר פרישתו אימן את הפועל דלית אל-כרמל, את מכבי טמרה, את מכבי כפר כנא ואת הפועל מג'ד אל-כרום, והצליח לעלות ליגה עם דלית אל-כרמל ועם כפר קנא.
בשנת 1999 מונה למאמן נבחרת פלסטין והוביל אותה לקמפיין מוצלח במסגרת המשחקים הפאן ערביים, שאותם סיימה הנבחרת במקום השלישי.
לאחר מכן עבר לאמן את בני סכנין והעלה אותה שתי ליגות, ואז מונה שנית למאמנה של נבחרת פלסטין בשנת 2001.
שיא הקריירה של נסאר היה כאשר אימן את מכבי אחי נצרת והוביל אותה לליגת העל, הליגה הבכירה בישראל, בעונת 2002/2003. בתחילת העונה העוקבת פוטר מהקבוצה, ומכבי אחי נצרת ירדה חזרה לליגה הלאומית.
לאחר מכן שב לנבחרת פלסטין כדי להדריך אותה במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2007 אך כשל להעפיל לטורניר.
בשנת 2007 בטרם מלאו לו 50 מת מסרטן המוח, עמה נאבק מאז ינואר 2006.
עֵזָנָה (געז: ዔዛና) היה קיסר קיסרות אקסום בין השנים 325–356 לערך שהיום ממוקמת בצפון אתיופיה, אריתריאה תימן, דרום ערב הסעודית, צפון סומליה, ג'יבוטי, צפון סודאן ודרום מצרים.
הוא נשא בתואר "מלך סבא סאלחן חימיר ודו-ראיידן".
הוא היה השליט הראשון של אקסום שאימץ את הנצרות בשנת 334. המסורת גורסת שעזנה ירש את אביו אלה אמידה כאשר עוד היה ילד, אמו סופיה שימשה כסגניתו.
הוא היה הקיסר הראשון לאחר זוסקאלס (שהיה השליט הידוע הראשון של אקסום) שהוזכר על ידי היסטוריונים בני זמנו.
מה שהוביל את סטוארט מאנרו-האי לקבוע שעזנה היה "השליט המפורסם ביותר מבין קיסרי אקסום בתקופה שלפני כלב".
מחנכו האישי פרומנטיוס הסורי נתמנה על ידי הפטריארך אלכסנדריה לאבונה הראשון (געז:"אבינו",הגמון) של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
שרידי מכתב של קונסטנטיוס, קיסר רומא תומך המינות האריאנית שנשלח לעזנה ולאחיו סזאנה שבו ביקש לשלוח את פרומנטיוס לאלכסנדריה לבירור טעויות של דוקטרינה, מאנרו-האי מניח שעזנה התעלם או דחה את הבקשה..
עזנה השיק מספר קמפיינים צבאיים שאותם תיעד ברישומיו.
זוג כתובות בשפת הגעז שנימצאו במרואה מהוות הוכחה למבצע שנעשה במאה הרביעית על ידי עזנה או יורשיו.
יש חוקרים הסבורים שאקסום בעצם השמידה את ממלכת כוש ואחרים מנגד מציינים שהוכחות ארכאולוגיות מצביעות על החלשות פוליטית וכלכלית במרואה בסביבות 300 לספירה..
בכמה מהמטבעות שנטבעו בזמנו מופיע ביוונית המוטו TOYTOAPECHTHXWPA-"שיכול לשמח את האנשים".
מספר מטבעות שנושאים את שמו נמצאו במספר אתרים ארכאולוגים בהודו בסוף שנות ה-90, מה שמרמז על קשרי מסחר בין המדינות..
מאפיין נוסף של אקסום לאחר שעזנה התנצר היה מעבר המטבעות מאיורים פגאנים לאיורים עם צלבים ובכך היה הראשון שטבע את הצלב על מטבעותיו.
עזנה הקים גם אובליסקים רבים בממלכתו.
עזנה ואחיו סאזנה, קיבלו תואר של קדושים על ידי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית וב-1 באוקטובר נקבע יום הזבח שלהם.
עזר גת (נולד ב-1959) הוא חוקר ישראלי של המלחמה, הלאומיות והאידאולוגיה, פרופסור בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו משלבים מומחיות בתחומי ההיסטוריה, האבולוציה, האנתרופולוגיה, ומדעי החברה.
הוא מחברם של שנים-עשר ספרים אשר עוסקים בתולדות המחשבה הצבאית, בשאלות היסוד של מהי מלחמה ובסיבות לה, במאבקים שבין מדינות דמוקרטיות ליריביהן הלא-דמוקרטים, בתופעת הלאומיות ובתופעת הקיבעון האידאולוגי.
גת כיהן כפרופסור וכחוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת אוהיו, אוניברסיטת פרייבורג, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת קונסטנץ.
הוא זכה שלוש פעמים במלגת אלכסנדר פון הומבולדט ושלוש פעמים במלגות קרן המדע הישראלית (ISF).
כמו כן, זכה במלגת רוטשילד, במלגת פולברייט, ובמלגת המועצה הבריטית.
גת הוא חתן פרס א.מ.ת.
גת הוא בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה, בעל תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה (1978), תואר שני מאוניברסיטת תל אביב (1983) ותואר דוקטור מאוניברסיטת אוקספורד (1986).
מאז שנת 1987 נמנה גת עם סגל החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב (כיום בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים), שבו הוא מכהן כפרופסור מן המניין וכמופקד הקתדרה לביטחון לאומי על שם עזר ויצמן.
שימש בעבר פעמיים כראש החוג.
כמו כן, יסד את תוכנית ה-מ"א האקזקוטיבית בביטחון ודיפלומטיה ואת תוכנית ה-מ"א הבין-לאומית בביטחון ודיפלומטיה (באנגלית), ועומד בראשן.
גת הוא יועץ אקדמי למכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS).
ספרו הראשון של גת "The Origins of Military Thought from the Enlightenment to Clausewitz", אשר ראה אור בשנת 1989, מיזג בין שני תחומים שהיו עד אז נפרדים לחלוטין: המחשבה האסטרטגית וההיסטוריה של הרעיונות.
הספר הראה שהמחשבה הצבאית של המאה ה-18 צמחה מרעיונות ההשכלה, וביקשה ליצור תאוריה כללית של המלחמה המבוססת על כללים ועקרונות אוניברסליים.
ביקורתו של קרל פון קלאוזביץ על המחשבה הצבאית הזו מוסברת בספר כביטוי לריאקציה הסוחפת של הרומנטיקה נגד רעיונות ההשכלה במפנה המאה ה-19.
כמו כן, הציג הספר את הגותו של ב.ה.
לידל הארט בבריטניה הליברלית שלאחר מלחמת העולם הראשונה כביטוי חלוצי לרעיונות שיהפכו לבסיס ההתייחסות של חברות דמוקרטיות ליברליות למלחמה ולניהולה מאז ועד ימינו.
בספר זה ובספר "British Armour Theory and the Rise of the Panzer Arm: Revising the Revisionists" משנת 2000 סתר גת את ההאשמות שהופנו כלפי לידל הארט בדבר זיוף כביכול של השפעתו על התהוות דוקטרינת השריון הגרמנית לקראת מלחמת העולם השנייה.
ספריו מהשנים 1989, 1992 ו-1998 נאספו לכרך אחד "A History of Military Thought: From the Enlightenment to the Cold War" שראה אור בשנת 2001 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
הספר תורגם לעברית בשני כרכים (הוצאת מערכות): "מקורות המחשבה הצבאית המודרנית" (2000), ו"התפתחות המחשבה הצבאית במאה העשרים" (2002), וזכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
הספר "War In Human Civilization" משנת 2006 הוא חיבור אינטרדיסציפלינרי הבוחן באופן ביקורתי ידע ותובנות מתחומי האנתרופולוגיה, התאוריה האבולוציונית, מדע המדינה, ההיסטוריה, הסוציולוגיה, הכלכלה והיחסים הבין-לאומיים.
זאת במגמה להעמיד תשובות לשאלות עתיקות יומין שבחלקן נחשבו לבלתי פתירות: ממתי בני אדם לוחמים – האם מצב הטבע האנושי לפני החקלאות והמדינה היה לוחמני (כפי שטען הובס) או שלומני (כפי שטען רוסו); מהן הסיבות למלחמה; וכיצד השפיעו עליה הופעת המדינות ההיסטוריות, תהליך המודרניזציה והדמוקרטיה הליברלית.
הספר נבחר על ידי המוסף הספרותי של הטיימס (TLS) לאחד מספרי השנה של 2006, ותורגם ליפנית, קוריאנית וסינית.
יובל נוח הררי ציין אותו במשאל שהתפרסם ב"הארץ" כספר שהשפיע עליו יותר מכול.
מאבקי הדמוקרטיות מול יריביהן (עבר ועתיד)
הספר "Victorious and Vulnerable: Why Democracy Won in the 20th Century and How it is still Imperiled" משנת 2010 בוחן את הסיבות לניצחון הדמוקרטיה בעולם במאתיים השנה האחרונות, ואת הרלוונטיות של תהליך זה לשאלת התפתחותן העתידית של סין ורוסיה במאה ה-21. בנוסף, מנתח הספר את סכנות הטרור הבלתי קונבנציונלי.
הספר זכה בפרס ספר השנה של האגודה הישראלית למדע המדינה לשנת 2010. חזרתן לזירה של המעצמות האוטוריטריות-קפיטליסטיות עמדה במרכזם של שני מאמרים שפרסם גת בכתב העת "Foreign Affairs" בשנים 2007 ו-2009, בתקופה שמרבית החוקרים סברו שניצחונה הסופי של הדמוקרטיה כבר הושג.
גת מיישם את תפיסותיו ההיסטוריות בניתוח מלחמת חרבות ברזל, ובשורה של פרסומים הסביר מדוע אין שום אפשרות לישראל לקבל את תנאי חמאס לשחרור החטופים, אבל במקביל הסביר מדוע על ישראל לקבל את האפשרות של שיבת רש"פ לרצועה, כפתרון הסביר היחיד לבעיית עזה.
ספרו "Nations: The Long History and Deep Roots of Political Ethnicity and Nationalism" משנת 2013, שנכתב יחד עם אלכסנדר יעקובסון, שולל את הטענה שהלאומיות היא תופעה מודרנית טהורה ומלאכותית, אם לא מניפולטיבית לחלוטין.
הספר מראה שהזיקה ההדוקה בין אתניות למדינה מתקיימת מאז הופעתן של מדינות בראשית ההיסטוריה.
המודרניות הובילה להידוק הזיקות הלאומיות ולהעצמתן באמצעות מושגי הריבונות העממית והשוויון האזרחי.
אולם הספר טוען כי אין שחר לטענה שהזיקות הלאומיות – שבעבר כמו בהווה הולידו תמיד גילויים אדירי עוצמה של הזדהות, הקרבה ומסירות נפש קולקטיביים – הן חדשות או שטחיות.
הספר תורגם לספרדית, טורקית וקוריאנית.