tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויש בקהילות גאורגיה, שנהגו להוסיף לאחר קריאת ההפטרה, מלבד פסוק גואלינו, עוד שני פסוקים נוספים: "כי פדה ה' את יעקב, וגאלו מיד חזק ממנו", "ציון במשפט תפדה, ושביה בצדקה".
מנהג בחלק מהחסידויות שהמפטיר קורא בלחש את ההפטרה וכל אחד קורא לעצמו.
ישנם כמה אופנים לקריאת ההפטרה:
לרוב היא נקראת מתוך ספר תנ"ך מנוקד ומוטעם.
יש פוסקים שמפקפקים בקריאת ההפטרה מספר מודפס, ואומרים שאין יוצאים בו ידי חובת ההפטרה כלל ועיקר.
בעל הלבוש תיקן לקרוא את ההפטרה מתוך "ספר אפטרתא" (ספר הפטרות) הכתוב בקלף בצורה של ספר תורה, וכן נוהגים בקצת קהילות אשכנז עד היום.
בקהילות ספרדיות מקובל גם להדפיס את ספר ההפטרות על קלף, והוא נתון בתוך תיבת עץ בדומה לספר תורה.
לעיתים גם בקהילות כאלה כותבים את ההפטרות ולא מדפיסים.
הגאון מווילנא (הגר"א) הורה להדר ולכתוב בבית הכנסת שלו את כל ספרי הנביאים על קלף (כל נביא על מגילת קלף נפרדת), ולקרוא מהם את ההפטרות.
מנהג זה קיים גם כיום בקרב קהילות שונות שנוהגות את מנהג הגר"א.
באותן קהילות נוהגים שהמפטיר אומר את ברכות ההפטרה, ואילו בעל הקריאה קורא את ההפטרה עצמה.
למעשה, הגר"א הורה לכתוב את כל ספרי התנ"ך על קלף, כולל אלה שלא נהוג לקרוא מהם בציבור.
כאמור, בדרך כלל ההפטרה קשורה בקשר ענייני לנושא הפרשה שנקראת בבית הכנסת באותו שבוע.
לדוגמה בפתח פרשת במדבר מסופר על מפקד של בני ישראל ומספרם.
בהתאם לכך ההפטרה מספר הושע פרק ב' פותחת במילים "והיה מספר בני-ישראל כחול הים אשר לא-ימד ולא יספר".
לפעמים ההפטרה קשורה לאירוע הסמוך לקריאתה ("מענינא דיומא"), כמו ההפטרות של תלת דפורענותא ושבע דנחמתא, או הפטרת מחר חודש.
ההפטרות לא נלקחו במידה שווה מספרי הנביאים השונים, רוב ההפטרות נלקחו מספרי ישעיה, תרי עשר ומלכים ומיעוטן מספרי הנביאים האחרים.
ההפטרה כחלק ממנהג בר המצווה
ביהדות האורתודוקסית, אצל רוב יהודי אשכנז, יהודי תימן, וחלק מקהילות הספרדים (יהודי מרוקו ועיראק), נהוג שכחלק מטקס בר־המצווה יקרא הנער בר־המצווה את ההפטרה.
בקהילות הרפורמיות והקונסרבטיביות, גם בת־המצווה קוראת בהפטרה (בנוסף על קריאת המפטיר).
לעומת זאת, ברוב הקהילות הספרדיות לא נהוג שהנער קורא את ההפטרה, אלא הוא עולה לתורה לקטע אחר.
כך למשל, בקהילות יהודי גאורגיה נהוג שחתן בר המצווה עולה עליית ראשון במקום כהן.
כאמור, הבחירה איזה קטע מקטעי הנביאים יש לקרוא כהפטרה מעולם לא הייתה זהה בכל קהילות ישראל.
רשימה זאת כוללת את קטעי ההפטרות לפי מנהגי הקריאה של העדות השונות היום, ובנויה לפי המנהג המקובל בו מסיימים את קריאת כל התורה בשנה אחת.
אם לא מצוין אחרת, ההפטרה זהה לכל העדות.
הפרקים והפסוקים אותם קוראים בהפטרה מצוינים בצורה הבאה:
ספר פרק, פסוק - פרק, פסוק
תימנים שאמים: ישעיהו נ"ד, א' - נ"ה, ה'
ראש השנה - יום א'
ראש השנה - יום ב'
קרא: אין יום שני למועד זה.
קרא: אין יו"ט שני של גלויות.
קרא: כיום לא קוראים הפטרה מיוחדת לשבת חוה"מ.
שמחת תורה (שמיני עצרת בא"י)
שבת הגדול (שבת האחרונה לפני פסח)
א, איט, ס: מלאכי ג', ד' - ג', כ"ד; ג', כ"ג (חלק מהספרדים ומהאשכנזים קוראים הפטרה זו רק אם שבת הגדול חלה בערב פסח, כלומר כאשר חל פסח ביום ראשון בשבוע, ובשאר השנים קוראים את ההפטרה הרגילה של פרשת השבוע.
יש הנוהגים הפוך, לקרוא הפטרה זו רק אם שבת הגדול לא חלה בערב פסח.)
(יש מקהילות תימן בדורות האחרונים שאימצו את ההפטרה של האשכנזים, הספרדים והאיטלקים).
רומ': במחזור רומניא ונציא רפ"ג, מופיעים כמה פיוטים לשבת הגדול, ולא מופיע כלום על הפטרה מיוחדת, ולכן סביר להניח שלא היתה.
על כל פנים, ההפטרה הרגילה לפרשת צו הייתה ההפטרה במלאכי שקהילות אחרות קוראות בשבת הגדול (כנראה בגלל הקשר של "וזאת תורה המנחה" ל"וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים".), ולכן בפועל קראו הפטרה זו בשבת הגדול בשנה פשוטה.
א, איט, חלק מסמג (בעיקר מרוקו ואלג'יריה): ישעיהו נ"ה, ו' - נ"ו, ח'
ת, רוב ס: לא מפטירים
תענית ציבור - מנחה (מלבד תשעה באב וצום גדליה)
חלק מסמג, בעיקר מרוקו ושאר קהילות אלג'יריה (מלבד העיר אלג'יר):הושע י"ד, ב' - י"ד, י'; מיכה ז', י"ח - ז', כ'
איט, חלק מאשכנזים (או במקום ההפטרה הרגילה, או שמוסיפים לאחר הפטרת השבוע): ישעיהו ס"א, ט' - ס"ב, ה'
הפטרות שנהגו בארץ ישראל במחזור הקריאה התלת-שנתי
בארץ ישראל נהג בתקופה הקדומה מחזור קריאה תלת-שנתי שכלל כ-157 'סדרים'.
ההפטרות לפי מחזור הקריאה הזה נשמרו בקטעים מגניזת קהיר.
יוסף עופר זיהה את רשימות ההפטרות השונות וערך רשימה של כל ההפטרות לפי המנהג התלת-שנתי.
הֶפּטַרכיה הוא שמן של שבע ממלכות אנגלו-סקסוניות קדומות אשר התקיימו באנגליה בין סוף השלטון הרומאי במאה החמישית ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה העשירית.
המילה "הפטרכיה" מתייחסת לקיומן של שבע ממלכות, שבסופו של דבר התמזגו לתוך ממלכת אנגליה, בשנים המוקדמות של המאה ה-10 לספירה.
ההיסטוריונים מנו בהפטרכיה את ממלכות נורת'מבריה, מרסיה, מזרח אנגליה, אסקס, קנט, סאסקס ווסקס.
המושג עצמו הופיע לראשונה במאה ה-12 בכתביו של ההיסטוריון האנגלי הנרי מהאנטיגדון, ונכנס לשימוש רב במאה ה-16. מחקרים מודרניים הוכיחו כי חלק מהממלכות הללו (במיוחד אסקס וסאסקס) לא השיגו את אותו המעמד כשאר הממלכות.
מאידך, נמצא שישויות פוליטיות אחרות היוו כוח בר חשיבות רבה יותר מחלק מממלכות ההפטרכיה.
כאלה היו ממלכות (ותת-ממלכות) לינדסי, הויס, בני המגנוסט, בני הויתוייר ובני ההסטינגאס.
המושג נחשב לבלתי מספק מאז המאה ה-20, והיסטוריונים רבים הפסיקו להשתמש בו, היות שאינו מתאר כראוי את התקופה.
אולם הוא נשמר כתווית נוחה לתיאור חלק זה בהיסטוריה של אנגליה.
פטיש ומגל (בתו מחשב: ☭) הם סמל הקומוניזם והמפלגות הקומוניסטיות.
שני כלים אלה מסמלים את הפרולטריון (מעמד הפועלים) התעשייתי, ואת המעמד של פשוטי העם החקלאים (הצמיתים).
יחד הם מהווים סמל לאיחוד בין העובדים החקלאים והעובדים בתעשייה.
לאחר פרוץ המהפכה הקומוניסטית שימש מפעל המתכות של מוסקבה שסמלו היה "פטיש ומגל" בתור ההשראה ליצירת הסמל של ברית המועצות ושל תורת הקומוניזם.
מאז מרץ-אפריל 1918 שימשו הפטיש והמגל כסמל רוסיה הסוציאליסטית.
הדבר אושר על ידי הוועידה החמישית ב-10 ביולי של אותה השנה.
בשנת 1923, כשעוצב דגל ברית המועצות צויר עליו סמל זה והוא אומץ רשמית בחוקה של ברית המועצות משנת 1924.
(קודם לכן היה דגל ברית המועצות הדגל האדום שעליו רשום "ברית המועצות").
בניגוד למרקסיזם הקלאסי, שהנחותיו התבססו על חברה תעשייתית ומעמדות של אצולה, בורגנות ופרולטריון, החברה ברוסיה הייתה ברובה חקלאית ועל כן ולדימיר איליץ' לנין נאלץ להתאים את הקומוניזם שלו למצב הכלכלי והפוליטי ברוסיה.
המגל נוסף לסמל בגלל חשיבות החברה החקלאית בברית המועצות.
הסמל הופיע על הדגלים והסמלים של כל הרפובליקות של ברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות כל הסמלים שונו.
מדינות אחרות, בעיקר אלה במרכז אסיה, השאירו את סמליהן בעיצוב הדומה לסגנון הסובייטי, אך החליפו את הפטיש והמגל בסמל מקומי; למשל, בטג'יקיסטן הם הוחלפו בכתר.
מספר מקומות ברחבי ברית-המועצות לשעבר עדיין משתמשים בסמל הפטיש והמגל.
הממשלה הבדלנית של טרנסניסטריה משתמשת בדגל ובסמל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית, הכוללים מגל ופטיש (הדגל האדום-ירוק מופיע לעיתים גם ללא הפטיש והמגל).
בתוך רוסיה הפטיש והמגל מופיעים על הדגל של מחוז ולדימיר ועל הדגל והסמל של מחוז בריאנסק.
סמל המגל והפטיש ודומים לו משמשים את המפלגה הקומוניסטית הסינית, המפלגה הקומוניסטית הבריטית, המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, מק"י (המפלגה הקומוניסטית הישראלית) ועוד.
סמל דומה מופיעה על דגל אנגולה, שקיימה קשרים הדוקים עם ברית המועצות, אך הפטיש והמגל הוחלפו בגלגל שיניים וסכין מצ'טה.
וריאציה על דגל הפטיש והמגל הוא סמל מפלגת הפועלים של קוריאה - פטיש, מגל ועט.
הנשר בסמלה של אוסטריה מחזיק בשתי ציפורני רגליו פטיש ומגל, אולם אין לכך קשר לקומוניזם אלא בא לסמל (יחד עם הכתר שעל ראש הנשר) את אחדות המעמדות באוסטריה.
הסמל של לאוס בין השנים 1975–1991 היה דומה מאוד בעיצובו לסמלים של רפובליקות סובייטיות וכלל פטיש ומגל בסגנון סובייטי.
בשנת 1991 תמונת הפטיש והמגל הוחלפה בתמונה של מקדש פא תאט לואנג.
כיום, משתמשים בסמל המגל והפטיש בעיקר תנועות קומוניסטיות מובהקות כמו מק"י או המשמרת הצעירה שלה, בנק"י, שמשתמשות בו בהפגנות ובפרסומים שלהם.
בעבר השתמשו תנועות נוספות בסמל זה, כדוגמת מצפן ותנועות סוציאליסטיות אחרות.
בסמלי מפא"י והסתדרות העובדים הכללית הופיע פטיש אדום כחלק מהסמל.
התאחדות הספורט הפועל ומועדוני "הפועל" השונים משתמשים בסמל שהוא ספורטאי העומד על פטיש ומוקף בלהב של מגל, ואוהדי קבוצות כמו הפועל תל אביב, הפועל כפר סבא והפועל ירושלים גם משתמשים בסמל הפטיש ומגל באופן מובהק ביציעיהם.
הַפּטֵן (Hapten) הוא מולקולה קטנה המסוגלת או עשויה לעורר תגובה חיסונית בגוף כשהיא צמודה למולקולה גדולה יותר.
בניגוד לאנטיגנים, שהם בדרך כלל מולקולות ענק מורכבות המכילות כמה וכמה דטרמיננטים (רצפים כימיים המזוהים על ידי מערכת החיסון והמעוררים תגובה חיסונית), הרי שההפטנים הם מולקולות קטנות (קטנות מקילודלטון אחד) - פפטידים, סוכרים פשוטים יחסית וכדומה.
הבדל נוסף בין אנטיגנים והפטנים הוא שהאנטיגנים מעוררים בעצמם תגובה חיסונית, ואילו ההפטנים מסוגלים לעשות זאת רק כשהם צמודים לנשא - מולקולה גדולה, בדרך כלל חלבון.
לעיתים הנשא אינו מסוגל לעורר תגובה חיסונית ללא ההפטן.
רוב האלרגנים - החומרים המעוררים אלרגיות - הם הפטנים; הללו מצויים באבקת פרחים ובצמחים רעילים, למשל.
הפטריארך האֶקוּמֶני של קונסטנטינופול הוא הפטריארך הכללי ה"ראשון בין שווים" בנצרות האורתודוקסית.
בתפקידו זה הוא ראש וראשון לכל הבישופים האורתודוקסיים, יושב בראש כל קונציל של בישופים שבו הוא נוטל חלק, ומשמש כדובר הראשי של הכנסייה.
עם זאת ובניגוד לאפיפיור בכנסייה הקתולית, הוא אינו נהנה מסמכות מעשית על פני הפטריארכים השונים או האוטוקפליות השונות בכנסייה המזרחית.
המכהן הנוכחי במשרה הוא ברתולומאיוס מקונסטנטינופול.
מעמדו האקומני של הפטריארך היה מקור למחלוקת עם הרפובליקה הטורקית, שלפי חוקיה ביחס למיעוטים דתיים, הוא מוכר פשוט כ"פטריארך פנר" (פנר (Fener, Φανάρι) הוא רובע באיסטנבול בו שוכן מטהו).
עם תאריו של הפטריארך נמנים תואר הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול, שהיא אחת משש עשרה כנסיות אוטוכפליות ואחד מחמשת המרכזים הנוצריים המהווים את הפנטארכיה העתיקה.
בתפקידו כראש הכנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול הוא מחזיק גם בתואר "ארכיבישוף קונסטנטינופול, רומא החדשה", משרה שכיום אין לה משמעות.
על פי המסורת הנוצרית, אנדראס הקדוש מינה בשנת 38 את איסטכיס לבישוף הראשון של ביזנטיון, וזה הבסיס לפטריארכיה של קונסטנטינופול.
כאשר הפך קונסטנטינוס את ביזנטיום ל"רומא החדשה" בשנת 330, נחשב לראוי כי הבישוף שלה, שקודם לכן היה פשוט סופרגן של הראקליאה, יהפוך שני בחשיבותו רק לבישוף של רומא עצמה.
האפיפיורים של רומא התנגדו נמרצות לכך במשך עשרות שנים, משום שמיאנו לשנות את ההיררכיה הקיימת בכנסייה.
בשנת 381, עם זאת, קבעה ועידת קונסטנטינופול הראשונה כי "בישוף קונסטנטינופול יהיה הראשון במעלת הכבוד אחרי בישוף רומא, משום שזוהי רומא החדשה".
האפיפיור דמסוס הראשון והאפיפיור גרגוריוס הראשון סירבו לאשר את החוק הקנוני הזה, צעד חריג ומעורר מחלוקת, משום שקביעות קונצילים אקומניים נחשבו למחייבות ביחס לכל הכנסיות הנוצריות.
עם זאת, יוקרת המשרה המשיכה לצמוח תחת חסות הקיסר הביזנטי.
ועידת כלקדון בשנת 451 כוננה את קונסטנטינופול כפטריארכט בעל סמכות על פני אסיה הקטנה ותרקיה, עם סמכות של ערכאה עליונה בנושאי החוק הקנוני ביחס לפטריארכיות האחרות ושני בחשיבותו אחרי רומא.
האפיפיור ליאו הראשון סירב לאשר את הקנון הזה, משום שבוצע בהיעדר נציגיו ורומא המשיכה לאורך מאות שנים להעניק את המקום השני בחשיבותו לקונסטנטינופול.
רק בעקבות הקונציל הלטרני הרביעי בשנת 1215 הותר לפטריארך קונסטנטינופול לשאת בתואר.
בשנת 1439 העניק קונציל פירנצה את התואר לפטריארך היווני.
בפועל, היה די בסמכות הקיסר כדי להפוך את קונסטנטינופול לפטריארכיה השנייה בחשיבותה החל מקונציל כלכדון.
אחרי נפילת קונסטנטינופול תבע הסולטאן העות'מאני לעצמו את הזכות למינוי.
בטורקיה של היום נדרש הפטריארך להיות אזרח טורקי, אך מותר לסינוד של קונסטנטינופול לבחור בו.
הפטריארכיה הארמנית (בארמנית: Առաքելական Աթոռ Սրբոց Յակովբեանց Յերուսաղեմ - אראקיילאקאן אטבור סרבּוץ יאקובאֵאַנְץ ירוסר'ם -כלומר "הכס האפוסטולי של יעקב קדוש בירושלים") שוכנת במבנה הגדול והחשוב בבנייני הרובע הארמני בעיר העתיקה של ירושלים.
הרחוב בו היא שוכנת נקראת על שמה.
הפטריארכיה מכונה גם "הכס האפוסטולי הגבוה" או "הכס של יעקב הקדוש"
המבנה, השוכן בלב הרובע, הוא מקום מושבה של הפטריארכיה, שנבנה בסוף המאה ה-12. הבניין כולל את משרדי הפטריארכיה, חדרי מגורי הכמרים ואולמות אירוח, שהיפה בהם נמצא בחדר מעל הרחוב והמעוטר בכיפה.
פתח הכניסה הראשי לפטריארכיה הוא בית שער רחב ומעוטר.
מעל המשקוף מצויה כתובת משנת 1456 ובה נכתב בערבית כי הפטריארכיה פטורה מתשלום מסים לשלטון הממלוכי.
שער העץ של המבנה הוצב במקום ב-1646 והשוקת העשויה שיש שלידו הוצבה במקום בשנת 1900 לרגל שנת חצי היובל למלכותו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני.
הפטריארכיה הלטינית היא מקום מושבו של הפטריארך הממונה מטעם האפיפיור על הקהילה הנוצרית-קתולית בישראל, ברשות הפלסטינית, בירדן ובקפריסין.
הפטריארכיה שוכנת במבנה ענק ברובע הנוצרי בירושלים, הכולל משרדים וקתדרלה מפוארת.
בקריפטה של הקתדרלה קבורים כל הפטריארכים הלטינים של ירושלים, למעט הפטריארך פיליפו קאמסיי, שמת ברומא.
תולדות הפטריארכיה הלטינית בארץ ישראל
פטריארכיה לטינית הייתה קיימת בירושלים בתקופת שלטונם של הצלבנים בארץ ישראל.
הפטריארך הלטיני הראשון של ירושלים היה איטלקי בשם דגובארט (Dagobert), ששימש קודם לכן כבישוף של העיר פיזה שבאיטליה.
במשך כל התקופה הצלבנית היה מעונו של הפטריארך סמוך לכנסיית הקבר.
לאחר כיבושה מחדש של ירושלים בידי המוסלמים בשנת 1187 עברה הפטריארכיה לעכו.
כשנכבשה גם עכו בידי המוסלמים בשנת 1291, בטלה הפטריארכיה הלטינית בארץ ישראל.
כיוון שהפטריארכיה הלטינית חדלה להתקיים, נמסרה בשנת 1342 השמירה והאחריות על האתרים הנוצריים בארץ ישראל לידי משמורת ארץ הקודש של המסדר הפרנציסקני על ידי האפיפיור קלמנס השישי.
עקב כך, פועלים כיום, בארץ ישראל - שני גופים המהווים את נציגיו הישירים של הוותיקן בארץ - הפטריארכיה הלטינית ומשמורת ארץ הקודש של המסדר הפרנציסקני.
בשנת 1843 פתחה צרפת, שראתה את עצמה כמגינת הקתולים במזרח התיכון, קונסוליה בירושלים, וב-23 ביולי 1847 פרסם האפיפיור פיוס התשיעי את הבולה "Nulla celebrior" [אין פולחן כנחוג (בירושלים)], ובה כונן מחדש את הפטריארכיה הלטינית בירושלים, לאחר הפסקה של 556 שנה.
האפיפיור פיוס התשיעי שלח לירושלים את מונסיניור ג'וזפה ולרגה לשמש כפטריארך הלטיני של ירושלים.
ולארגה היה איטלקי וכך היו גם הפטריארכים הלטינים שבאו אחריו.
הפטריארך הלטיני הראשון שאיננו ממוצא איטלקי היה מישל סבאח, שהוא ממוצא פלסטיני.
הוא מונה לתפקידו בשנת 1987, ומינוי זה מסמל את תהליכי הפלסטיניזציה של הפטריארכיה הלטינית ומעבר מניהול על ידי כמרים איטלקים להנהגה וניהול של הפטריארכיה על ידי כמרים ערבים ממוצא פלסטיני.
ההערכה היא שתחת הפטריארכיה הלטינית מאוגדים כשבעים אלף נוצרים בארבעת המחוזות שהוזכרו לעיל.
הפטריארכיה מפעילה גם סמינר תאולוגי, הפועל בעיירה בית ג'אלא, דרומית לירושלים.
לפטריארכיה שייכת כנסיית גבירתנו של הבשורה בעמאן.
את הקמת הבניין יזם הפטריארך הלטיני הראשון של ירושלים, ג'וזפה ולרגה.
הוא רכש את חלקת האדמה עליה הוקמו מבני הפטריארכיה מהכנסייה היוונית אורתודוקסית בשנת 1860. בניית בניין הכנסייה החלה בשנת 1862 ונמשכה כעשר שנים, עד לשנת 1872. בראשית המאה ה-20, הבניין עוד לא כלל את הצריח, שיש לו כיום.
רעידת האדמה שפגעה בארץ ישראל ב-11 ביולי, 1927 גם פגעה קשות בבניין הכנסייה של הפטריארכיה והוא נזקק לשיפוצים.
גם הקרבות סביב העיר העתיקה פגעו קשה בכנסייה והחלונות הצבעוניים של הכנסייה נהרסו.
ב-1984 תכנן אדריכל גרמני בשם ארנולד וולף תוכנית שיפוץ הכנסייה לבקשת הפטריארך בלטריטי.
הכנסייה עברה את השיפוץ המתוכנן בין השנים 1986–1987.
רשימת הפטריארכים הלטינים של ירושלים מאז שנת 1847
ללא מינוי, פיירבטיסטה פיצבאלה ממלא מקום 2016–2020
פיירבטיסטה פיצבאלה - 2020 - מכהן.
ב 16 אוקטובר 2023, הציע הפטריארך הלטיני בירושלים, הקרדינל פיירבטיסטה פיצאבאלה, למסור את עצמו בתמורה להשבת החטופים הישראלים המוחזקים בעזה בידי חמאס.
הפטיציה (העצומה) האנטישמית הוא כינוי לעצומה שגיבשו בקיץ 1880 אנטישמים גרמנים בגרמניה נגד היהודים.
האנטישמיות הגרמנית המובילה פתחה בקיץ 1880 בקמפיין למען העצרת המודעות הציבורית למה שהם זיהו כ"הבעיה היהודית" ולדרוש פעולה חקיקתית.
בין קבוצה זו היה המורה ברנהרד פורסטר (1843-1889).
הנוסח הבא הוא הטיוטה השנייה של עתירה זו.
היא דורשת לבטל את האמנסיפציה המשפטית של היהודים (1869).
ואכן, היא טוענת כי על האומה הגרמנית עצמה להיות "משוחררת" מ"השליטה הזרה" של היהודים.
היא גם דורשת לצמצם או להגביל את ההגירה היהודית ואת גירוש היהודים מעמדות כשופטים, מורים ושאר תפקידים בשירות המדינה.
חתימות נאספו מאישים רמי דרג רבים, אם כי כמה אנשים הרשומים סירבו לחתום או מאוחר יותר הכחישו כי עשו זאת.
כ-265,000 גברים בוגרים חתמו על העצומה, מה שלא נחשב כהצלחה גדולה, והמנהיגים האנטישמיים החליטו לא לנסות שוב את אותה טקטיקה.
עם זאת, היא עוררה דיון של יומיים ב"שאלה היהודית" בבית הנבחרים הפרוסי ב-20 וב-18 בנובמבר 1880, שבמסגרתו נתן דובר הממשלה רק הגנה פושרת על האמנסיפציה היהודית.
באפריל 1881 הוגשה העתירה לביסמרק, אך הוא סירב להגיב עליה.
1. כי הגירתם של יהודים זרים תהיה מוגבלת לפחות, אם לא תימנע לחלוטין.
2. כי היהודים יוצאו מכל עמדות הסמכות.
עבודתם במערכת המשפט - דהיינו שופטים אוטונומיים - מקבלת הגבלה הולמת.
3. כי אופיו הנוצרי של בית הספר היסודי - גם בהשתתפות תלמידים יהודים - יהיה מוגן לחלוטין, רק מורים נוצריים יורשו בבתי ספר אלה וכי בכל בית ספר אחר יוצבו מורים יהודים רק במקרים מיוחדים ויוצאי דופן.
4. שיוחזר הנוהג של מפקד מיוחד לאוכלוסייה היהודית.
היפרטרופיה היהודית מסתירה בתוך עצמה את הסכנות החמורות ביותר לאורח החיים הלאומי שלנו.
אמונה זו התפשטה בכל אזורי גרמניה.
בכל מקום שבו נוצרים ויהודים נכנסים ליחסים חברתיים, אנו רואים את היהודי כמאסטר ואת האוכלוסייה הנוצרית ילידת המקום בעמדה מגונה.
היהודי נוטל רק חלק קטן מן העבודה הקשה של המסה הגדולה של עמנו; בשדה ובסדנה, במכרות ובפיגומים, בביצות ובתעלות - בכל מקום מדובר רק בידו הסוערת של הנוצרי הפעיל.
אך בראש ובראשונה הוא היהודי המקצר את פירות העבודה.
החלק הגדול ביותר של הון המופק על ידי העבודה הלאומית מרוכז בידיים יהודיות.
הנדל"ן היהודי ממשיך בקצב הצמיחה של ההון הנייד.
לא רק הארמונות הגאים ביותר של הערים שלנו שייכים לאדונים היהודים (שאבותיהם או סבותיהם חצו את גבולות המולדת שלנו כרוכלים ורוצאים), אך האחוזה הכפרית - הבסיס המהותי והמשמר ביותר של מבנה המדינה שלנו - נופל לידיים יהודיות בתדירות גבוהה מאי פעם.
אכן, לאור התנאים הללו ובגלל החדירה המסיבית של האלמנט השמי לכל העמדות המקנות כוח והשפעה, נשאלת השאלה הבאה מוצדקת מבחינה אתית ולאומית: מהו העתיד שיישאר מולדתנו אם היסוד השמי הוא מותר לכבוש את הבית שלנו לדור נוסף כפי שהותר לו לעשות בשני העשורים האחרונים?
אם המושג "מולדת" אינו מתפשט מן התוכן האידיאלי שלו, אם הרעיון שאבותינו שקרעו את האדמה הזאת מהמדבר והפרישו אותה בדמם באלף קרבות, לא ללכת לאיבוד, אם יש לשמור על קשר פנימי בין המנהג הגרמני למוסר לבין ההשקפה והמסורת הנוצרית, הרי שבט זר אולי לעולם לא יעלה לשלטון על אדמת גרמניה.
שבט זה, שהחקיקה האנושית שלנו הרחיבה את זכויות האירוח ואת זכויותיו של היליד, ניצב הרחק מאיתנו במחשבה ובהרגשה מכל עם אחר בעולם הארי כולו.
הסכנה לאורח החיים הלאומי שלנו חייבת לעלות לא רק כאשר היהודים מצליחים לא רק לחדור לתודעה הלאומית והדתית של עמנו באמצעות העיתונות, אלא גם כאשר הם מצליחים להשיג את משרדי המדינה, שנושיהם מחויבים לשמור על הסחורה האידיאליסטית של עמנו.
אנחנו חושבים מעל כל המקצועות של המורה והשופט.
שניהם לא היו נגישים ליהודים עד לאחרונה, ושניהם חייבים להיות סגורים שוב אם המושג סמכות, התחושה של חוקיות ומולדת, הם לא להתבלבל ספק על ידי האומה.
אפילו עכשיו, האידיאלים הגרמניים של כבוד, נאמנות ואדיקות אמיתית מתחילים להיעקר כדי לפנות מקום לפסוודוידאל קוסמופוליטי.
אם לא תשלח את עמנו לשעבוד כלכלי בלחץ כוח-הכסף היהודי, אם לא תימסר לדקדנטיות לאומית צעד אחר צעד בהשפעת ההשקפה המטריאליסטית של היהדות, אזי אמצעים לעצור את ההיפר-טרויה היהודית הֶכְרֵחִי.
אין לנו דבר נוסף מאשר הרצון להביא כל סוג של דיכוי של העם היהודי.
מה שאנו חותרים לו הוא בעצם שחרור האמנה הגרמנית ממעין שליטה זרה שהיא אינה יכולה לסבול עוד זמן רב.
הפטריוט הוא קברט סאטירי מאת חנוך לוין שנכתב ב-1982 כתגובה למלחמת לבנון הראשונה.
המחזה מורכב מסדרה של מערכונים כאשר ברובם מופיעה הדמות המרכזית של "להב עשת" - הוא הפטריוט שעל שמו ההצגה.
בתחילת ההצגה, במסגרת תוכנית "חיים שכאלה" לכבודו, להב רב עם אחיו על מגרש שירשו ברומניה, עם ידידו רייכמן שלטענתו גזל ממנו כסף ועם בנו על תכשיטים שנעלמו מהכספת, ולבסוף מחליט להגר לאמריקה.
בפגישה עם הקונסול האמריקאי הוא מתבקש לירוק על אימו כהוכחה לכך שלא יביא אותה איתו לארצות הברית.
לפני עזיבתו הוא בא להשקיע בקרקעות בשטחים, ועל מנת להוכיח את נאמנותו למדינה הוא מתבקש על ידי הממונה על הקרקעות לבעוט בנער ערבי המצחצח את נעליו.
לאחר היסוס הנובע מתמימותו ואדישותו של הנער, להב מוצא את הכוח לבעוט בו תוך היזכרות דווקא באימו הנותרת בארץ, ולבסוף אף הורג את הנער הערבי.
לאחר שהוא מביע את שנאתו ואהבתו לישראל וליהודים, להב פוגש שוב את ידידו רייכמן בשדה התעופה, וזה משכנע אותו להבריח לארצות הברית יהלומים המוסתרים בתוך תפילין.
רגע לפני העלייה למטוס להב מגויס למלחמה באלבניה ונהרג מפגיעת כדור.
מול כסו של אלוהים הוא מתחיל להתוודות על חטאיו אך לבסוף תופס את מקומו על הכיסא, מקלל ומגרש אותו.
במהלך ההצגה מופיעים מספר מערכונים נוספים, הכוללים מערכון בו שר בממשלה חושב שבא לטקס הנחת אבן פינה אך מגלה שלמעשה הוא נמצא בהלוויה, וכאשר הוא נושא הספד עבור המת אמירותיו משתנות מרגע לרגע ככל שהוא לומד עליו עובדות חדשות.
בין המערכונים שזורים מבזקי חדשות קצרים ומחורזים בנוגע להתפתחויות צבאיות ומדיניות המופיעים תמיד בזוגות ומחולקים ל"ידיעות פנים" ו"ידיעות חוץ", למשל:
המונולוג "מיומנו של צנזור", שנכתב בעקבות פסילת ההצגה על ידי הצנזורה, הוקרא בסיום ההופעה במספר הצגות.
המונולוג מתאר באופן סאטירי כיצד הצנזור משנה לגמרי את תוכנן של הצגות (במקרה זה הוא מתאר את אותלו של ויליאם שייקספיר) על מנת שיתאימו לכללי הצנזורה הישראליים.
הפטריוט סימן את חזרתו של חנוך לוין ליצירה סאטירית מובהקת מהסוג בה החל את הקריירה התיאטרונית שלו, בניגוד למחזות הדרמטיים אותם כתב וביים בעשור שקדם לכתיבת הקברט.
תגובת הקהל ליצירה זו, לעומת זאת, לא הייתה חריפה כבעבר, אף על פי שהצנזורה עדיין דרשה את הורדתה המיידית.
על פי מיכאל הנדלזלץ מצב זה נבע מכך שראייתו הביקורתית של לוין כבר הייתה מקובלת יותר בקרב הקהל הרחב:
היצירה מורכבת מעשרים קטעים – חלק משוחקים וחלקם מושרים.
הקברט הועלה לראשונה על ידי "קבוצת התיאטרון" של המרכז התיאטרוני בנווה צדק באוקטובר 1982 בבימויו של עודד קוטלר, עם תפאורה של יעל פרדס, מוזיקה מאת אלכס כגן ורפי קדישזון וביצועים של דורלי חזון על הפסנתר.
עזרא דגן - "להב עשת"
ההצגה נפסלה בשלמותה על ידי הצנזורה אך למרות הפסילה התיאטרון הציג אותה פעמיים באופן הפגנתי.
הפטריארכיה היוונית־אורתודוקסית וכנסיית הקדושים הלנה וקונסטנטינוס המכונה גם "המנזר היווני" היא מקום מושבם של הפטריארך הנוצרי־יווני־אורתודוקסי בירושלים של הסינוד הכנסייתי ושל צוות הניהול של הפטריארכיה ונכסיה, הפטריארך הנוכחי (נכון ל־2024) הוא תיאופילוס השלישי מירושלים.
רוב בני הקהילה הם ערבים.
הפטריארכיה, שתוארה המלא הוא "פטריארכיית עיר הקודש ירושלים וכל פלשתינה, סוריה, עבר הירדן, כנא שבגליל, וציון הקדושה", שוכנת ברחוב הפטריארכיה היוונית ברובע הנוצרי בעיר העתיקה משני צדדיו.
היא ממונה על כל כהני הדת והמאמינים האורתודוקסים בארץ ישראל, בממלכה הירדנית ההאשמית ובחצי האי סיני.
על פי מסורתה, ראשיתה של הפטריארכיה בימיו של ישו, כאשר אחיו, יעקב הצדיק היה ראש הקהילה הנוצרית בירושלים ויורשיו בתפקיד המשיכו לשאת בתואר הבישוף של ירושלים.
אחרי ועידת כלקדון וכחלק מהחלטותיה מונה הבישוף של ירושלים יובנליס, כפטריארך במעמד עצמאי (אוטוקפלי).
ראשית המתחם שבו שוכנת הפטריארכיה כיום במאה ה־13, כמנזר על שם קונסטנטינוס והלנה (דיר א־רום, בערבית: كنيسة الروم الأرثوذكس في القدس).
באתר שכן בעבר המנזר הביזנטי ספדיו, אשר בנתה פלוויה יוליה הלנה.
רוב המבנים הנוכחיים נבנו מהמאה ה־17 ואילך.
מתחם הפטריארכיה מכיל 6 כנסיות (הכנסייה הראשית – כנסיית קונסטנטין והלנה, בה עורך הפטריארך את המיסות.
קתדרלת סנט ג'יימס הקרוי על שם יעקב, אחי ישו.
עד מותו בדצמבר 2000 עמד בראש הפטריארכיה של ירושלים דיאודורוס קריבליס.
באוגוסט 2001 נבחר כיורשו אירינאוס הראשון, שקיבל את הכרת הממשלה באפריל 2004. באוגוסט 2005 החליט הסינוד הקדוש להדיח את אירינאוס, לאחר שהואשם במכירת קרקעות ליהודים.
הדחה זו היא חסרת תקדים והמקרה והראשון בהיסטוריה של הפטריארכיה.
החל מדצמבר 2007 מכהן תיאופילוס השלישי כפטריארך, עם הכרת ממשלת ישראל בהחלטת הסינוד.
העברת הכהונה מאירינאוס לתיאופילוס לוותה בפניות רבות לבית המשפט לביטול המינוי, אולם כולן נדחו.
מאז 2007 היה אירינאוס כלוא בביתו ולא יצא ממנו, עד שב־29 באוגוסט 2019 עזב חזרה ליוון.
הפטיש היה עיתון שפעל בשנים 1993-1989 והתמקד בביקורת חברתית.
הוא יצא לאור פעם בחודש.
הפטיש נוסד בידי עופר ברונשטיין, חנה קים, בני תורתי, בן דרור ימיני ויונתן דני וחולק חינם בדוכני העיתונים ובקיוסקים בגוש דן.
העיתון כלל את הטור "קו 16", מדור שכתב תורתי ובו סיפורי שכונות.
תורתי כתב בעיתון ראיונות עם אמני התקופה, בהם ראיונות ראשוניים עם זמרי הקסטות.
שייקה לוי מהגשש החיוור כתב על אוכל.
הרב הראשי לרמת גן יצחק ברדע היה בעל טור קבוע בעיתון.
העיתון עסק בענייני חברה וכלכלה וליווה את מחאת מחוסרי הדיור שפרצה בשנת 1990, עם תחילת גלי העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
העורך האחראי היה בן דרור ימיני, והעורכת הראשונה של העיתון הייתה חנה קים.
מישל אופטובסקי עיצב את העיתון ואת הלוגו הציורי שלו - "הפטיש - העיתון שיפתח לך את הראש".
בעיתון כתבו שוש גבאי, איריס עודד, שאול ביבי, רפי אהרון, שייקה לוי, מיכה לנקרי, אמנון אברמוביץ', רחל יונה, דרור ניסן ואחרים.
הפטריוטים היא תוכנית אקטואליה יומית בהגשת ינון מגל, שעלתה לשידור בשנת 2014 ומשודרת בעכשיו 14. התוכנית מורכבת ממנחה וחבר פאנליסטים אשר דנים בנושאי סדר היום.
בתוכנית משולבים במידה מצומצמת גם קטעים סאטיריים.
התוכנית משודרת ממוצ"ש עד יום חמישי מהשעה 21:00 עד 22:30.
הפטריוטים מורכבת ממנחה וחבר פאנליסטים הדנים בנושאים שונים הנמצאים על סדר היום הציבורי.
התוכנית החלה בהנחיית אראל סג"ל עם הפאנליסטים: קלמן ליבסקינד, עירית לינור, איתמר בן-גביר, יריב אופנהיימר, יורם שפטל, הני זובידה, ליאת רון, דרור פויר, ענבל גבריאלי, גלית דיסטל-אטבריאן, ארי שמאי, שמעון ריקלין, איתן זליגר, דנה ספקטור, איתמר פליישמן, בני רבינוביץ, נירה שניידרמן ועוד.
ביוני 2018 הודיע הערוץ כי התוכנית תרד ביולי שלאחריו.
ב-24 ביולי שודרה התוכנית האחרונה במתכונות זו.
ביוני 2019 שבה התוכנית למסך בהגשתו של ינון מגל ושובצה בשעה 21:00. עם המעבר לשידור באפיק 14, הוקדם מועד השידור לשעה 20:00 ומתכונתה הורחבה לשעה ורבע.
במהלך שנת 2022 עודכנה שעת השידור מספר פעמים ועברה לרצועת הלילה המאוחרת יותר, תחילה בשעה 20:35 ולאחר מכן ב-20:45. בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הוחזרה התוכנית לשעה 21:00 ומשכה הוארך לשעתיים.
החל ממרץ 2024, התוכנית משודרת בימים מוצאי שבת עד חמישי בין השעות 21:00 ל-22:30. מינואר 2023, עברה התוכנית שינוי נוסף בפורמט השידור, ומאז היא מוקלטת ומשודרת בנוכחות קהל באולפן, המשתלב באווירת התוכנית.
חברי הפאנל מציגים תמיכה בבנימין נתניהו וממשלתו, ולפעמים נכלל גם אחד הפאנליסטים המציג עמדות של השמאל הפוליטי.
עם המעבר לערוץ 14, התגבש צוות קבוע של משתתפים המלווים את המגיש בשידורים היומיומיים כמו ארי שמאי, טל גלבוע, ג'וש בריינר, נוה דרומי, ואלדד יניב.
הפאנליסטים הקבועים בהנחייתו של ינון מגל מתחילת שידורי עכשיו 14 הם: יותם זמרי, איתמר פליישמן, דרור קאפח, עירית לינור, נוי בר, יקי אדמקר, ידידיה מאיר, יוני שטבון, משה כהן-אליה, אבי שושן, גיא מרוז, ערן חרמוני, ועמיחי אתאלי.
אורחים נוספים בפאנל: אמיר אביבי, גיא בוסי, דנה ורון, יערה זרד, ליטל שמש, אפרת שוהם הילדסהיימר, נועם פתחי, ציפי ברנד.
אורחים שהופיעו בעבר בפנאל: יוסי יהושוע, ירון זליכה, מיכל קוטלר-וונש, יזהר שי, מנדי רבינוביץ', יהודה שפר, דודו אוואט, שי גולדשטיין, ישי לפידות, יסכה בינה, אבי וידרמן, תמר ארבל, ונוספים.
פוליטיקאים שהתארחו בפנאל: בנימין נתניהו, בצלאל סמוטריץ, איתמר בן גביר, חנוך מיליביצקי, יצחק פינדרוס, טלי גוטליב, עמית הלוי, צביקה פוגל, יואב קיש, יצחק וסרלאוף, מתן כהנא, מיקי זוהר, ועוד.
לצד הצוות הקבוע, התוכנית מארחת באופן תדיר פרשנים מתחומי הצבא והמשפט, אישי ציבור ופוליטיקאים, אם כי חלק מהמשתתפים המזוהים עם התוכנית בראשית דרכה בערוץ החדש סיימו את תפקידם במהלך הזמן.
עורך התכנית, הבלתי נראה מאחורי הקלעים, אך מגל פונה אליו בכינוי "איצקו", הוא אבי איצקוביץ'.
מאפיין מרכזי במבנה התוכנית ובפורמט שלה הוא נוכחותו של קהל חי באולפן, המונה עשרות משתתפים ולוקח חלק פעיל בשידור באמצעות תגובות ומחיאות כפיים.
כחלק מהמאמץ להנגיש את ההשתתפות בתוכנית לצופים מרחבי הארץ, ובפרט מהפריפריה, פועל מיזם 'אוטובוס הפטריוטים'.
המיזם מפעיל מערך הסעות מאורגן בפריסה ארצית המביא את הצופים ישירות לאולפני ערוץ 14 בנווה אילן בתיאום עם מערכת התוכנית.
מעבר לתפקידו הלוגיסטי בשינוע קהל לאולפנים, התפתח המיזם לכדי קהילת צופים אקטיבית המזוהה עם המסרים המועברים בתוכנית.
'אוטובוס הפטריוטים' משמש כפלטפורמה לארגון פעילויות שטח נוספות, בהן סיורי תמיכה ביישובי קו העימות, ביקורי הזדהות אצל פצועים ועצרות תמיכה במוקדים פוליטיים וחברתיים.
פעילות זו נחשבת לחלק מתוכנית 'הפטריוטים' כגורם המניע קהילה מגובשת, מעבר לצפייה הטלוויזיונית המסורתית.
ב-28 בפברואר 2016 לעג אראל סג"ל באחת התוכניות לטור שכתבה בעיתון "הארץ" חברת הכנסת סתיו שפיר, כשהוא חובש פאה אדמונית ואמר כי הוא רוצה "לרכוב על אופניים בלי כיסא".
שפיר טענה שמדובר "בבדיחה שגובלת בהטרדה".
בעקבות כך דרשה מועצת הכבלים מערוץ 20 לשים לפני התוכנית שקופית שתצהיר: "התכנית עשויה להכיל תכנים סאטיריים אשר אין לייחס להם שום משמעות אחרת או ניסיון לפגיעה".
ב-29 בספטמבר 2020, במהלך שידור תוכנית הפטריוטים בערוץ 20 בו הוצבה עמדת שידור עם שני פאנליסטים בכיכר הבימה בתל אביב – יריב אופנהיימר ועידית סילמן, הגיעו מפגיני הדגלים השחורים לאזור השידור, ותקפו את צוות השידור.
המפגינים טענו כי מגיש הערוץ בועז גולן נגח במפגין.
גולן טען שהמפגינים תקפו תחילה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוגשה עתירה על-ידי מפלגת "יש עתיד" ליו"ר ועדת הבחירות המרכזית לקבוע שערוץ 14 הוא "גוף פעיל בבחירות" ולהגבילו בהתאם.
זאת משום פינה קבועה בתוכנית, המכונה "לפיד לילי", המציגה קטעים נבחרים של יו"ר המפלגה יאיר לפיד במטרה להגחיכו.
באוקטובר 2022 נדחתה העתירה, תוך הבחנה בין עצם קיומה האפשרי של אג'נדה עיתונאית לבין פעילות כ"ערוץ תעמולה" בתקופת בחירות.
זאת מכיוון שהערוץ פועל באופן קבוע, ואינו ערוץ תעמולה הפועל בתקופת הבחירות, ואינו פונה במכוון ישירות לבוחרים פוטנציאליים בעלי עמדות פוליטיות מסוימות.
בחודש יוני 2023 הנהלת עיתון "הארץ" אסרה על הכותבים בעיתון להופיע בשידורי ערוץ 14 ולכן ג'וש בריינר וגדעון לוי לא הופיעו מאז.
כמו כן הפנאליסט אבי שושן דובר המרכז הרפואי 'איכילוב' בתל אביב, כתב בחשבון הטוויטר שלו: "הודעתי כעת לחגי עורך "הפטריוטים" על סיום השתתפותי בתוכנית.
לצערי, עוד לא בשלה השעה".
ב-30 ביולי 2023 אמר ארי שמאי בתוכנית בעקבות החלטת בג"ץ על "חוק טבריה" לפיה לא יהיה תקף בבחירות הקרובות בשל היותו חוק פרסונלי, אמר כי "אם בג"ץ נגד חוקים פרסונליים, הגיע הזמן לשחרר את יגאל עמיר (מרשו של שמאי), כי גם נגדו חוקקו חוקים פרסונליים" בשונה משאר האסירים שהורשעו ברצח.
דבריו עוררו ביקורת, והערוץ הודיע כי "הדברים החמורים שאמר ארי שמאי משקפים את דעתו בלבד.
לאור חומרת הדברים, מר שמאי לא יוזמן יותר להופיע בתוכניות הערוץ".
ב-30 באוגוסט 2023 טען מנחה "הפטריוטים", ינון מגל, כי רצח יצחק רבין התרחש משום שלא אפשרו לימין הפוליטי להתבטא.
בתגובה הודיע חבר הכנסת לשעבר מוסי רז כי הוא מפסיק את הופעתו בערוץ.
ב-1 באוקטובר 2023, חול המועד סוכות, בעת שהתוכנית שודרה מתוך סוכה, הרעישו מפגינים במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית בסמוך לסוכה והפריעו לשידור.
לאחר הפסקת פרסומות - השידור עבר לאולפן פנימי.
דובר צה"ל, דניאל הגרי, פנה להנהלת "עכשיו 14" ולרשות השנייה בעקבות סרטון ששודר בתוכנית "הפטריוטים" ובו הצגה מבזה לכאורה של הרמטכ"ל הרצי הלוי.
בתגובה ענה "עכשיו 14": "אנו קוראים לרמטכ"ל להבהיר לתא"ל הגרי שהוא דובר של צבא ההגנה לישראל ולא בעל טור לביקורת טלוויזיה".
בפברואר 2024 החל מגל להופיע במשך חודשים אחדים בתחילת תוכנית "הפטריוטים" כשלראשו כובע מצחייה ועליו הסיסמה "ניצחון מוחלט".
ביולי 2024 הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו הודיעה לו שאסור לו לחבוש את הכובע כיון שהוא חלק ממיזם העסקי של מכירת כובעים אלה בעת "מלחמת חרבות ברזל".
בדצמבר 2016 החל ערוץ 20 לשדר תוכנית מקוצרת בת 15 דקות, תוכנית שנמשכה עד מרץ 2017. את התוכנית הגיש בדרך כלל ארי שמאי ועוד אחד מחבר הפאנליסטים.
התוכנית הייתה מורכבת מחמישה נושאים שעל סדר היום, ודו-קרב בנושא המנוגד בין שני הפאנליסטים.
באפריל 2023, במסגרת "ועידת הלאום" של "עכשיו 14", שודרה התוכנית מבנייני האומה עם קהל ופאנל מורחב שמנה שמונה פאנליסטים.
חגיגת שלוש שנים לערוץ 14
בינואר 2025, במלאת שלוש שנים להסבת שמו של ערוץ 20 לערוץ עכשיו 14, שודרה התוכנית מבנייני האומה עם קהל ופאנל מורחב שמנה שמונה פאנליסטים.
בתוכנית התארח פעיל ההסברה הערבי-ישראלי יוסף חדאד, במהלך התוכנית נערכה הכנסת ספר תורה בנוכחות הראשון לציון, הרב שלמה עמאר.
לעיתים התכנית משודרת ממקומות נוספים מלבד מהאולפן הרגיל, כמו מלון שבע הקשתות בהר הזיתים, המרפסת של המדינה בפדואל וחוות אביחי בשומרון.
הפטרוס (החלק הסלעי) בעצם הרקה הוא חלק מעצם הרקה בצורת פירמידה, בבסיס הגולגולת, בין עצם היתד ועצם העורף.
הוא ניצב ומוטה קדימה ומעט למעלה, ויש לו בסיס, שיא, שלושה משטחים, שלוש זוויות וחללים – מרכיבי האוזן הפנימית.
הפטרוס הוא אחד מהחלקים הבסיסיים בגולגולת.
מקור השם הוא המילה הלטינית petrosus, כלומר "דמוי אבן, קשה".
זוהי אחת העצמות הצפופות ביותר בגוף.
הבסיס הוא מיזוג עם משטחים פנימיים של חלקים מעצם הרקה: החלק הקשקשי של עצם החרט (הטמפורלית) .
הוא נכנס בזווית בין הגבול האחורי של החלק הרחב של עצם היתד לבין בסיס עצם העורף; הוא סמוך לפתח הפנימי של תעלת הראש , ומהווה את גבול נקב ה-lacerum .
לפטרוס של עצם הרקה נודעת חשיבות באבולוציה של האדם בגלל תכונת שימור מיוחדת.
מחקר הדנ"א העתיק התפתח מאוד בעשור האחרון ומנפק תובנות חדשות.
עקב אכילס של המחקר הזה בארץ ישראל הוא השימור הגרוע של החומר הגנטי בשלדים בני יותר מכמה אלפי שנים.
מחקר שפורסם ב-2016 בכתב העת Nature הצליח להתגבר על מכשלת השימור על ידי הוצאת דנ"א עתיק במצב טוב יחסית מאזור הפטרוס.
חלק קשיח זה, המוגן בתוך הגולגולת, משמר דנ"א באופן טוב בהרבה מאשר חלקי שלד אחרים.
המחקר השווה דנ"א עתיק של שישה פרטים שנקברו במערת רקפת, בית קברות בן כ-14,000 שנים מהתרבות הנאטופית והעלה כי אנשים אלה היו אבות החקלאים הראשונים בתקופה הנאוליתית באזור ארץ ישראל.
נכון לשנת 2016, אלה שלדי האדם הקדומים ביותר במזרח התיכון מהם הופק בהצלחה דנ"א עתיק.
במאמר זה משולב טקסט ממהדורה 20 של "האנטומיה של גריי" (1918) שזכויות היוצרים עליו פגו.
הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של אלכסנדריה וכל אפריקה (יוונית: Πατριαρχείου Αλεξανδρείας και πάσης Αφρικής) היא כנסייה אוטוקפאלית עצמאית במסגרת הכנסייה האורתודוקסית היושבת באלכסנדריה שבמצרים ושטח השיפוט שלה נפרש על כל יבשת אפריקה.
הכנסייה מונהגת על ידי הסינוד הקדוש המורכב מהארכיבישופים שלה וכמה בישופים, שבראשו עומד האפיפיור והפטריארך של אלכסנדריה וכל אפריקה.
המכהן הנוכחי מאז 2004 הוא תאודורוס השני (אין להתבלבל עם מקבילו הקופטי, תאודורוס השני).
ראש הכנסייה רואה עצמו כיורש הלגיטימי לכס מרקוס הקדוש בפנטארכיה של הכנסייה הקדומה, ובהיררכיה האורתודוקסית הוא מדורג שני רק לפטריארך קונסטנטינופול.
כיתר הכנסיות האורתודוקסיות האוטוקפאליות, עמן היא מצויה באחדות (קומוניון) מלאה, האלכסנדרונית מכירה בעליונותה של קונסטנטינופול כטקסית בלבד.
האפיפיור-פטריארך שלה עצמאי לגמרי בשאלות מעשיות.
הכנסייה עורכת את טקסיה לפי פולחן ביזנטיון ובשפה היוונית, הגם שקהילות רבות משתמשות בערבית ובשפות אפריקניות מקומיות עבור האוכלוסייה.
מספר מאמיניה נאמד ב-500,000 איש, וקהל הליבה המקורי שלה הוא התפוצה דוברת-היוונית במצרים, אם כי מאז שלהי המאה ה-20 היא מקדישה מאמץ גדול להתפשט באפריקה שמדרום לסהרה, וב-1981 הוקם סמינר להכשרת כמורה בניירובי המיועד להצמיח הנהגה מקומית.
קתדרלת אוונגליזמוס באלכסנדריה היא משכנה הסמלי של הפטריארכיה.
כמו כן, היא מפעילה כמה מנזרים עתיקים בעלי מורשת ארוכה, דוגמת מנזר גאורגיוס הקדוש בקהיר.
יש לה 23 ארכידיוקסיות ועוד 6 דיוקסיות הפרושות על כל היבשת: קרתגו, אקרה, אקסום, קייפטאון, הארארה, דאר א סלאם, הרמופוליס, יוהנסבורג, קמפלה, ח'רטום, קינשסה, לאגוס, לאונטופוליס, מוואנזה, ניירובי, פלוסיום (פורט סעיד), פטולמאיס, טריפולי (לוב), יאונדה ואנטננריבו; וברזוויל, בורונדי, פריטאון, קולווזי ומפוטו.
ראשיתה של הפטריארכיה במהומה ובשסע שפקד את מצרים הביזנטית לאחר ועידת כלקדון ב-451. הרוב המוחלט של האוכלוסייה המצרית הילידית היו לפחות מיאפיזיטים אם לא מונופיזיטים קנאים, בעוד שהמיעוט היווני שמנה בעיקר אנשי ממשל, חיילים וסוחרים היו נאמנים לקיסר ולאורתודוקסיה הכלקדונית.
עקב כך התפצלה כנסיית אלכסנדריה העתיקה, שהפטריארך שלה חלש על מצרים וייחס את מקור משרתו למרקוס במאה הראשונה.
החל מ-537 היו שני טוענים-לכס: פאולוס מִטָאבֶּן האורתודוקסי מונה לפטריארך במקום קודמו המיאפיזיטי תאודוסיוס שהוגלה על ידי הקיסר, אך הוא לא התקבל על העם שהוסיף לראות את תאודוסיוס כמנהיג הלגיטימי שנחשב בדיעבד כאפיפיור הראשון של הקופטים.
רק המלכיתים היוונים במצרים קיבלו את פאולוס, וכך נוצר בסיסה של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בימינו.
הפרשי הגודל בין שני המחנות היו עצומים, והקופטים מנו בערך 15 מיליון איש לעומת אולי 250,000 מלכיטים, אך תמיכת האימפריה הוסיפה משקל יתר לאחרונים.
יתרון האורתודוקסים הפך להם לרועץ עם הכיבוש המוסלמי ב-642, והחשד בנאמנות לאויב הפך אותם לקהילה חלשה ונרדפת.
הפטריארך האורתודוקסי אף לא התגורר יותר בעירו אלא שהה בעיקר בביזנטיון.
עד המאה ה-12 זנחה כנסייתו לגמרי את הפולחן האלכסנדרוני העתיק, שהיה משותף להם ולקופטים גם אם בשפה נבדלת, ואימצה את סדרי הטקס הביזנטיים.
רק ההגירה היוונית הגדולה למצרים במאה ה-19 שיקמה את מצב הכנסייה, וב-1856 שב ראשה לאלכסנדריה דרך קבע.
השתפרו גם היחסים עם הקופטים, שעודם מונים רוב מוחלט בקרב הנוצרים במצרים, על רקע המאמצים הבינלאומיים להשיג אחדות בכנסייה.
הפטריוטים מוסקבה היא קבוצת פוטבול ממוסקבה המשחקת בליגת הפוטבול הרוסית.
זו אחת מקבוצות הפוטבול המעוטרות והמוצלחות ביותר ברוסיה.
הקבוצה משתתפת בליגת הפוטבול הרוסית מאז שנת 2000 והיא אחת ממייסדות ליגת הפוטבול המחודשת, שאורגנה מחדש בשנת 2016.
הקבוצה זכתה באליפות המדינה 15 פעמים ובשנים 2002–2018 היא עשתה זאת במשך 12 פעמים רצופות ורק פעמיים בלבד לא זכתה באליפות: זה היה בשנים 2013 (כשסיימה במקום הרביעי) וב-2015 (כשהפסידה בגמר האליפות לקבוצת הגריפונים סנקט פטרבורג).
ליגת הפוטבול המזרחית (1): 2010
הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול או הפטריארכיה האורתודוקסית של קונסטנטינופול ידועה גם ככנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול היא אחת מארבע-עשרה הכנסיות האורתודוקסיות האוטוקפליות המרכיבות את עולם הנצרות האורתודוקסית.
בראשה עומד הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, ארכיבישוף קונסטנטינופול, כיום – החל מאוקטובר 1991 – ברתולומאוס הראשון.
הפטריארכיה היא תואר ותפקיד מנהיגות הקשור לארכיבישופות האורתודוקסית של קונסטנטינופול.
מעמדו הראשון הוא סמלי בלבד והוא דומה לזה שהיו לאפיפיורים לפני הסכיזמה משנת 1054.
המרכז המנהלי של הפטריארכיה, מושב הפטריארך וקתדרלת גאורגיוס הקדוש המנצח" שוכנים ברובע פנר של העיר איסטנבול, קונסטנטינופול לשעבר.
תארו המלא של הפטריארך הוא "ארכיבישוף קונסטנטינופול, רומא החדשה, ופטריארך אקומני" (לפי ניסוח השלטונות הטורקיים "שמושבו בפנר").
הפטריארכיה עצמה מכונה גם "הכנסייה הגדולה של ישו".
הפטריארכיה האקומנית משתדלת לקדם את הדת הנוצרית ואת הדוקטרינה הנוצרית האורתודוקסית וראשיה מעורבים במאמצים האקומניסטיים, כולל אלו לפיוס עם הנצרות הקתולית, ולדו-שיח בין-דתי, בפעילות נדבנית ובהגנת המסורות הנוצריות האורתודוקסיות.
היא מנסה להגן על האינטרסים של המאמינים הנוצרים אורתודוקסים בטורקיה ובמזרח התיכון ולמען הפתיחה מחדש של הבית הספר התאולוגי בחלקי שנסגר בשנת 1971 על ידי שלטונות טורקיה.
הנצרות התפשטה בחלק המזרחי של האימפריה הרומית עוד במאה הראשונה לספירה אולם בשנת 330 העביר הקיסר הרומי קונסטנטינוס הגדול את מושבו לעיירה היוונית ביזנטיון בחלק המזרחי של האימפריה וקרא לה "רומא החדשה" Nova Roma, בהמשך לפי שמו – קונסטנטינופוליס.
עם הזמן השפעת הנצרות והבישוף שלה גדלה באותו האזור.
עד למעבר הבירה הקיסרית לשם, היה בישוף ביזנטיון כפוף לארכיבישוף המטרופוליטני (מיטרופוליט) של הרקלאה
(כיום מרמרה אראליסי Marmara Ereğlisi) אולם החל מן המאה ה-4 הוא הפך לעצמאי והתחיל לשלוט על ענייני הכנסייה הנוצרית ביוון, אסיה הקטנה, פונטוס ותראקיה.
עם התפתחות המבנה ההיררכי של הכנסייה, הוכר בישוף קונסטנטינופול כאקסארך (במעמד מעל המיטרופוליט).
בשנת 381 ועידת קונסטנטינופול הראשונה הוכרה הכנסייה בקונסטנטינופול כפטריארכיה הרביעית בדירוג בעולם, אחרי אנטיוכיה, אלכסנדריה ורומא.
הפטריארך בקונסטנטינופול מונה בדרך כלל על ידי פטריארך אנטיוכיה.
עם עליית חשיבות כנסיית קונסטנטינופול כניצבת במרכז ענייני האימפריה והפטריארך שלה מילא תפקיד תיווך בין הבישופים שביקרו בעיר למוסד הקיסרות.
בכך הוא הפך לדמות המרכזת את אחדות הכנסייה כולה במיוחד במזרח.
ענייני הכנסייה בקונסטנטינופול נמצאו בפיקוחו לא רק של הפטריארך אלא גם של הסינוד שכלל בישופים אורחים.
הסינוד הכלל-אורתודוקסי הזה נקרא "אנדימוסה סינודוס" – ενδημουσα συνοδος – הסינוד היושב.
סינוד זה בחן גם את הסוגיות הנוגעות לכלל הכנסייה ובמיוחד בחלק המזרחי של האימפריה הרומית לשעבר שהפך לאימפריה הביזנטית.
פטריארך קונסטנטינופול התחיל להיקרא "אקומני" כעומד במרכז ה"איקומני" ("משק" האימפריה")
עם התחזקות האימפריה הרומית המזרחית השפעת פטריארכיית קונסטנינופול הפכה למרכזית.
בחוק 3 של ועידת קונסטנטינופול הראשונה ב-381 צוין שבישוף קונסטנטינופול יזכה בראשונות של כבוד אחרי בישוף רומא מכיוון שקונסטנינופול היא רומא החדשה.
כנסיית איה סופיה הייתה לקתדרלה פטריארכית עד לשנת 1453, שנת כיבוש העיר על ידי הטורקים העות'מאנים.
ב-451 החוק מס.28 השנוי במחלוקת של ועידת כלקדון הכיר בהתפשטות סמכויותיות הטריטוריאליות של פטריארכיית קונסטנטינופול אל עבר בישופויות של דיוקסיות שנמצאו "בקרב הברברים", כלומר שטחים מחוץ לאימפריה הביזנטית או השייכים ללא יוונים.
עקב החלטה זאת אירעה פילוג – סכיזמה – בין פטריארכיית קונסטנטינופול וזו של אלכסנדריה.
מכל מקום למשך כמעט אלף שנה עמד הפטריארך קונסטנטינופול בראש הכנסייה באימפריה הרומית המזרחית או הביזנטית ופעלה להפצה מיסיונרית של הנצרות בגרסתה הביזנטית אל עמים שמצפון לגבולות האימפריה.
כנסיית איה סופיה הייתה למרכז חיי הדת בנצרות המזרחית.
פטריארכיית קונסטנטינופול התחילה להיקרא "הכנסייה הגדולה של ישו" והייתה לאבן הפינה ונקודת התייחסות לענייני הדת במזרח, בתחום מנהל הכנסייה, היחסים עם המדינה או סוגיות פולחן.
במסורת ההיסטורית והספרות הקאנונית (חוקי הכנסייה והפירושים המסורתיים שלהם) זכתה פטריארכיית קונסטנטינופול לכמה סמכויות (פרסביה) שאין לשאר הכנסיות האורתודוקסיות האוטוקפליות.
כיום לא כל הזכויות האלה מוכרות באופן מוחלט בכל מקום.
עיקר הסמכויות הנ"ל הן כדלהלן:
שוויון סמכויות עם רומא הישנה – לפי הקנון 28 של ועידת כלקדון (הוועידה האקומנית הרביעית) והקנון 36 של ועידת טרולוס
סמכות לערעור במחלוקות בין אנשי כמורה (קנונים 9 ו-17 של הוועידה האקומנית הרביעית)
הזכות להסמיך בישופים מחוץ לשבולות הקאנוניים המוגדרים (לפי קנון 28 של הוועידה האקומנית הרביעית)
הזכות להכיר מנזרים סטברופגיים אף בשטחים הנמצאים בפיקוח פטריארכיות אחרות (על סמך האפנוגוגה, הפירושים של מתאוס בלסטאריס ותאודורוס בלסמון)
במאות השמינית והתשיעית גרמה התנועה האיקונוקלסטית לאי שקט ברחבי האימפריה.
הקיסר לאון השלישי האיסאורי הוציא בשנת 726 צו נגד התמונות והורה להרוס תמונה של ישו שנמצאה מעל השערים של חאלקי, פקודה שנתקלה בהתנגדות חריפה של התושבים.
הקיסר קונסטנטינוס החמישי כינס בשנת 754 את סינוד הייריה שהוקיע את הקיסר עצמו בגין עבודת האיקונות.
לפיכך נהרסו אוצרות רבים, נשברו, נשרפו או צוירו מעליהם ציורי עצים, ציפורים או חיות; לפי מקור אחד כנסיית הבתולה הקדושה בבלאכרנה הפכה למחסן פירות ועופות.
אחרי מות בנו לאון הרביעי בשנת 780, החזירה הקיסרית איריני את פולחן האיקונות באמצעות ועידת ניקאה השנייה בשנת 787.
פולמוס האיקונקלסטיה חזר בתחילת המאה ה-9 ונפתר סופית בשנת 843 בעת עוצרות הקיסרית תאודורה שהחזירה את האיקונות.
מחלוקות אלה תרמו גם הן להידרדרות היחסים בין הכנסייה הנוצרית המזרחית ולזו המערבית.
הפטריארך היווני-האורתודוקסי של ירושלים או הפטריארך המזרח אורתודוקסי של ירושלים, רשמית פטריארך ירושלים, הוא הבישוף הראשי של הפטריארכיה היוונית האורתודוקסית של ירושלים, המדורג רביעי מתשעה פטריארכים בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
מ-1981 ועד למותו בדצמבר 2000 עמד בראש הפטריארכיה של ירושלים דיאודורוס קריבליס.
באוגוסט 2001 נבחר כיורשו אירינאוס הראשון, אך הוא הודח ב-2005, והחל מדצמבר 2007 מכהן תיאופילוס השלישי כפטריארך.
התואר המלא של הפטריארך הוא "פטריארך העיר הקדושה ירושלים וכל ארץ הקודש, סוריה, מעבר לנהר הירדן, כנא הגליל, וציון הקדושה".
הפטריארך הוא ראש אחוות הקבר, והמנהיג הדתי של כ-130,000 נוצרים אורתודוקסים בארץ הקודש, רובם ערבים נוצרים.
הפטריארכיה מתחקה אחר קו הירושה שלה אל הבישופים הנוצרים הראשונים של ירושלים, הבישוף הראשון היה יעקב הצדיק במאה ה-1 לספירה.
ירושלים קיבלה מעמד נעלה במהלך ועידת כלקדון בשנת 451 ויובנאליס, בישוף ירושלים הפך לפטריארך הראשון שלה.
בשנת 531 הפכה ירושלים לאחת מחמש הפטריארכיות הראשונות.
בשנת 634 מונה סופרוניוס לפטריארך ירושלים עד לשנת 638 עת הגיע השלטון הביזנטי בירושלים אל קצו.
לאחר עשרות שנים בהן לא היה פטריארך לירושלים, בשנת 691 מונה אנסתזיוס כפטריארך בוועידת הכנסייה בטרולו.
"הפטריוטים של רוסיה" הייתה מפלגה פוליטית רשומה ברוסיה, שהוקמה בשנת 2005 כתוצאה מפיצול המפלגה הקומוניסטית, על בסיסה של "מפלגת העבודה הרוסית" שהתקיימה עד ינואר 2021 עת מוזגה עם מפלגת רוסיה הוגנת.
מייסדה ומנהיג המפלגה בשנות קיומה היה גנאדי סמיגין.
על פי המצע הרשום במשרד המשפטים, האידאולוגיה של המפלגה היא סוציאליזם דמוקרטי וקולקטיביזם.
בשנת 2004, לאחר קיום קונגרס אלטרנטיבי של המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית בניסיון להחליף את זיוגאנוב, ביוזמתו של גנאדי סמיגין, הוקמה באותה שנה "קונגרס הפטריוטים של רוסיה", המאחד מספר עמותות ציבוריות.
ב-20 באפריל 2005 נערך הקונגרס המכונן של מפלגת הפטריוטים של רוסיה, שנרשמה כחוק כקונגרס הבא של מפלגת העבודה הרוסית, ששינתה את שמה, בקונגרס זה נבחר גנאדי סמיגין ליושב ראש המפלגה.
בשנת 2008 הקונגרס השמיני של "פטריוטים של רוסיה" אישר את הפיכת המפלגה לחלק מהפטריוטים של "מפלגת השלום והאחדות", אולם בשנת 2012, לאחר תיקוני חקיקה בנושא פישוט הליך רישום מפלגות פוליטיות, החליטה הוועדה המארגנת של "מפלגת השלום והאחדות" בראשות סאג'י אומלטובה על היפרדות והפיכת "פטריוטים של רוסיה" לתנועה פוליטית עצמאית.
שיתוף פעולה ומיזוג עם רוסיה הוגנת
בשנים 2005–2008 המפלגה הייתה חברה בקואליציה שהוקמה באותו שם עם "המפלגה העממית של הפדרציה הרוסית"; רצון העם; מפלגת תחיית רוסיה; מפלגת השלום והאחדות.
מאז 2011 המפלגה משתפת פעולה עם החזית העממית הרוסית שנוצרה ביוזמתו של ולדימיר פוטין.
בינואר 2021 התמזגה עם מפלגת רוסיה הוגנת לקראת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2021.
בראש הרשימה עמדו מנהיג המפלגה גנאדי סמיגין, יו"ר הדומה לשעבר ומנהיג מפלגת התחייה הרוסית גנאדי סלזניוב, השחקן סרגיי מאחוביקוב, צירי הדומה אנדריי ויורי סאבייב, וכן ויקטור צ'רפקוב, אלכסנדר קרוטוב וולדימיר סמגו - שמועמדותם אושרה בקונגרס המפלגה השביעי.
רשימת המפלגה בראשות מנהיג המפלגה גנאדי סמיגין, כללה את השחקן סרגיי מאחוביקוב וצירי הדומה לשעבר נאדז'דה קורנייבה וסרגיי גלוטוב.
בשנת 2016, בבחירות לדומה השביעית, המפלגה סיימה במקום ה-12 עם 0.59% מהקולות.
בשנת 2018 המפלגה לא מינתה מועמד משלה בבחירות לנשיאות, ותמכה בפוטין.
כביכול נמצא את הפטיש על ידי זוג מקומי, מקס האן ואהובתו הסודית, בעת שיצא לאורך מסלול הנחל האדום ליד העיר לונדון.
הם הבחינו בפיסת סלע משוחררת עם מעט עץ שככל הנראה משובץ בה ולקחו אותה איתם הביתה.
עשור לאחר מכן, בנם מקס פרץ את הסלע כדי למצוא את ראש הפטיש הנסתר בתוכו.
אורכו של ראש הפטיש ממתכת הוא 15 סנטימטר וקוטרו 25 מילימטרים, מה שמוביל את חלקם להציע שהפטיש הזה לא שימש לפרויקטים גדולים, אלא לעבודה נאה או מתכת רכה.
ראש הפטיש לא חלוד מאז גילויו באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20.
הפטיש החל למשוך תשומת לב רחבה יותר לאחר שהוא נקנה על ידי קרל בא בשנת 1983, שטען כי החפץ הוא תגלית "מונומנטלית 'לפני המבול'".
הוא השתמש בזה כבסיס להשערות כיצד האיכות האטמוספירית של כדור הארץ לפני שיטפון יכולה הייתה לעודד את צמיחתם של נפילים.
הפטיש הוא כעת תערוכה במוזיאון ראיות ליצירה של באו, שמוכר העתקים ממנו למבקרים.
משקיפים אחרים ציינו כי הפטיש תואם סגנונית לכלים אמריקניים טיפוסיים שיוצרו באזור בסוף 1800. העיצוב שלו תואם את הפטיש של כורה.
הסבר אפשרי לסלע שמכיל את החפץ הוא שהמינרלים המסיסים מאוד באבן הגיר העתיקה עשויים להיווצר קרקע סביב האובייקט, באמצעות תהליך שכיח, שיוצר לעיתים קרובות דחיפות דומות סביב מאובנים וגרעינים אחרים.
הפטנט של סילבסטר היה חוק שנקבע בצו של הקיסר פרנץ יוזף מ-31 בדצמבר 1851 ושביטל את החוקה האוסטרית ממרץ 1849, החזיר את השלטון האבסולוטי של הקיסר ההבסבורגי, והגביל את חירויות הפרט, חופש הדיבור, חופש ההתאגדות וההתכנסויות .
נותרו בכנם רק שוויון זכויות האזרחים בפני החוק ושחרור האיכרים מחובותיהם כלפי בעלי האחוזות, שהיו מורשת המנוריאליזם הפאודלי.
בפועל, החוקה שהוענקה על ידי הקיסר פרנץ יוזף בן ה-18 במרץ 1849 לא יושמה.
אחרי הדיכוי של מהפכת 1848 בהונגריה והחזרת השלטון האוסטרי בארץ זו בעזרת הצבא הרוסי, ובעקבות דיכוי "אביב העמים" גם בפרובינציות האיטלקיות סברו הקיסר ויועציו כי יוכלו לנהל את האימפריה האוסטרית ללא חוקה וללא אספת נציגים נבחרים, ברוח הנאו-אבסולוטיזם.
זאת הייתה גם רוח השקפת אמו, הארכידוכסית סופי.
בקיץ 1851 דיווח הקיסר הצעיר לאמו:
"זרקנו את האספה החוקתית לפח ומעכשיו אין לאוסטריה אלא אדון אחד!"
הצו הקיסרי שנחתם על ידי פרנץ יוזף ב-31 בדצמבר 1851 ביטל את "חוקת מרץ" שהוא כפה בעקבות מהפכת 1848 ב-4 במרץ 1849. חוקה זאת לא נכנסה מעולם לתוקף.
אולם החלטת הקיסר ב-1851 סימנה את ההתחלה הרשמית של הארגון מחדש של האימפריה האוסטרית על בסיס נאו-אבסולטיסטי, כפי שהבטיחו השלטונות עוד אחרי דיכוי המרד הווינאי באוקטובר 1848.
ה"פטנט" כלל 36 סעיפים שנערכו על ידי קרל פרידריך פון קיבק (Von Kübeck) מיוזמת שר הפנים אלכסנדר באך.
הוא ביטל את חופש העיתונות, את חוקי האוטונומיה המוניציפלית ואת פומביות הדיונים בבתי המשפט.
"שיטת באך" כפי שכונתה שיטת המשילות החדשה הוצגה באיגרת של הקיסר אל ראש הממשלה שוורצנברג ונשארה השיטה הקובעת באימפריה למשך תשע שנים החל משנת 1852 ועד צו "הדיפלומה של אוקטובר" ב-20 באוקטובר 1860, שהוחלפה גם היא כעבור חדשים אחדים על ידי הפטנט של פברואר (פברואר 1861).
אחרי מותו המפתיע של שוורצנברג באמצע ישיבת הממשלה ב-1852 לא מונה באך לראש ממשלה כפי שהיה מצופה.
במקום זאת ביטל הקיסר פרנץ יוזף את אופיה של הממשלה כגוף קולגיאלי והחליף אותו בו"ועידות של השרים" שהתקיימו בראשותו או בראשות שר החוץ קרל פרדיננד פון בואול-שאורנשטיין.
בואול לא כונה "ראש ממשלה" (Ministerpräsident) אלא "יושב ראש ועידת השרים".
דיפלומת אוקטובר ב-20 באוקטובר 1860 שהוצאה בעקבות תבוסת אוסטריה בקרב סולפרינו ב-1859 סימנה את קץ עידן זה של הנאו-אסבולוטיזם.
העקרונות של הפטנט לגבי המנהל והמשפט יושמו גם לגבי ממלכת הונגריה והארצות שהיו הנספחות אליה במסגרת האימפריה האוסטרית.
הפטרוגליפים של ימת אונגה והים הלבן הוא אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו הכולל קבוצה של שלושים ושלושה אתרים שבהם נמצאו פטרוגליפים ברפובליקה הרוסית של קרליה.
מורשת תרבותית זו הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ביולי 2021 במהלך המושב ה-44 של ועדת המורשת העולמית.
האתרים כוללים יותר מ-4,600 פטרוגליפים שנחרתו בסלעים שפניהם הוחלקו על ידי קרחונים במהלך התקופה הנאוליתית המאוחרת, באלף החמישי לפני הספירה.
זהו אחד האתרים הגדולים מסוגו באירופה, שאמנות הסלע בו מתעדת את התרבות הנאוליתית בפנוסקנדיה.
אתר המורשת כולל 33 אתרים בשתי קבוצות המרוחקות 300 ק"מ זו מזו:
22 אתרי פטרוגליפים בחופה המזרחי של ימת אונגה, בדרום-מזרח מחוז פודוז', המונים יותר מ-1,200 דמויות.
קבוצה זו משתרעת בשטח באורך כ-20 קילומטרים וברוחב של 7.6 קילומטרים כששטח אתר המורשת הוא 69.44 קילומטרים רבועים המוקף באזור חיץ של 15.1 קילומטרים רבועים.
11 אתרים על חופי הים הלבן עם 3,411 פטרוגליפים, במחוז בלומורסק במזרח קרליה.
קבוצה זו משתרעת בשטח באורך כ-1.8 קילומטרים וברוחב של 785 מטרים כששטח אתר המורשת הוא 10.5 קילומטרים רבועים המוקף באזור חיץ של 4.5 קילומטרים רבועים.
דמויות אמנות הסלע באגם אונגה מייצגות בעיקר עופות, חיות, דמויות חצי אדם וחצי חיות, וכן צורות גאומטריות שיכולות לסמל את הירח והשמש.
הפטרוגליפים של הים הלבן מורכבים בעיקר מתחריטים, המתארים סצנות ציד וניווט, עם הציוד הנלווה, וכן עקבות רגליים של בעלי חיים ובני אדם.
ציורי הסלע קשורים ליישובים ובתי קברות.
הפטריוט הוא סרט מלחמה היסטורי אפי משנת 2000 שנכתב על ידי רוברט רודאט, בבימויו של רולנד אמריך ובכיכובם של מל גיבסון, כריס קופר, הית' לדג'ר וג'ייסון אייזקס.
הסיפור מתרחש בעיקר במחוז ברקלי הכפרי שבדרום קרולינה ומתאר את בנג'מין מרטין (גיבסון).
מרטין הוא מתיישב אמריקאי המתנגד ליציאה למלחמה כנגד האימפריה הבריטית, שיחד עם בנו הבוגר (לדג'ר) נסחף להשתתפות אקטיבית במלחמת העצמאות.
זאת לאחר שאחד מבניו נרצח על ידי קצין בריטי אכזר (אייזקס).
התסריטאי רודאט טען שדמותו של מרטין התבססה על ארבע דמויות היסטוריות ובהם הקצין דניאל מורגן.
רוב אירועי הסרט מתרחשים בחזית הדרומית במלחמה.
למרות שהסרט קיבל ביקורות חיוביות מרוב המבקרים, הסרט עורר סערה בקרב מבקרים והיסטוריונים בריטים.
זאת בשל רגשות אנטי-בריטיים לכאורה, הדמויות הבריטיות הבדיוניות שביצעו מעשי זוועה הכוללים הרג אכזרי של ילדים, אזרחים, חיילים פצועים ואסירי מלחמה.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט טען כי לסרט אין כל קשר למציאות ההיסטורית של מלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית בשנת 1776, קפטן בנג'מין מרטין הוא וטרן ממלחמת הצרפתים והאינדיאנים ואלמן עם שבעה ילדים.
הוא נקרא לצ'ארלסטון כדי להצביע באספה הכללית של דרום קרוליינה על היטל התומך בצבא הקונטיננטלי.
מחשש למלחמה נגד ממלכת בריטניה הגדולה, מרטין נמנע.
בניגוד לרצונו של מרטין, בנו הבכור גבריאל מתגייס לצבא.
שנתיים לאחר מכן, העיר צ'ארלסטון נופלת בידי הבריטים וגבריאל הפצוע חוזר לביתו.
במקביל, בני הזוג מרטין מטפלים בפצועים בריטים ואמריקאים.
במקום מתפתח עימות עם חיילים בריטיים ובסופו תומאס (בנו של מרטין) נהרג על ידי הבריטים וגבריאל נעצר על ידם.
לאחר התקרית הבריטים מציתים את בית המשפחה והורגים את כל האמריקנים הפצועים.
לאחר עזיבת הבריטים, בנג'מין ושני בניו אורבים לשיירת הבריטית.
הם הורגים מספר חיילים בריטים ומשחררים את גבריאל.
בסופו של דבר גבריאל חוזר לצבא ובנג'מין הופך ללוחם גרילה.