tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עמיר גליל (28 במאי 1927 – 13 באוגוסט 2019) היה לוחם, יזם, יקיר העיר רמת גן ויקיר העיר צפת.
נולד בשנת 1927 בוורשה, שבפולין, בשם זיגמונד שפירא.
לאחר הכיבוש הנאצי ברח עם הוריו לשטח רוסיה ונשלח לסיביר.
עם פרוץ המלחמה בין גרמניה ורוסיה עבר לאוזבקיסטן ומשם נשלח עם קבוצת ילדים להודו.
בהודו יצר קשר עם נציגי הסוכנות היהודית ועלה ארצה בשנת 1942. בישראל למד במוסד חקלאי של עליית הנוער, התגייס "להגנה" ולצי הבריטי.
עם שחרורו השתקע בחיפה, השלים את לימודי הבגרות ולפרנסתו עבד בבנק אנגלו-פלשתינה.
בנובמבר 1947 גויס לשירות מלא ב"הגנה", פעל כקצין חבלה במסגרת החי"ש והפלמ"ח, עבר קורס קצינים, השתתף בפעולות מבצעיות רבות ונפצע מספר פעמים.
בשנים 1949–1958 שירת בצבא הקבע בתפקידים פיקודיים, הדרכתיים ומנהלתיים וביניהם - היה חבר בוועדת התכנון של מלחמת סיני כאחראי על נושא תכנון אספקת מים, מזון ודלק למבצע.
עם שחרורו משרות קבע - שירת במילואים כמפקד גדוד אספקה באוגדת שריון בדרגת סגן-אלוף.
בחייו האזרחיים - החל לעבוד כמנהל המחלקה לביקורת חברות ממשלתיות במשרד מבקר המדינה.
במסגרת זו בדק את מצבן הכלכלי - מנהלי של חברות כגון : "אל-על", "ארקיע", חברות יצוא, חברות חקלאיות ועוד.
בשנים 1959–1960 הקים בבאר שבע מערכת השכלה תיכונית ועל תיכונית למבוגרים.
בשנת 1961 עבר לרמת גן והקים את בית הספר "אבוקה", שלימים שינה את שמו ל"תיל"ם" - תיכון לחשבונאות ומנהל.
במקביל, פנה להקמת בתי חולים סיעודיים.
בשנת 1989 הקים את מכללת רמת-גן.
גליל קיבל את אות יקיר העיר צפת על השתתפותו בכיבוש צפת במלחמת השחרור.
ובנוסף קיבל את אות יקיר העיר רמת גן על הקמת בתי ספר תיכוניים והקמת מכללת רמת גן.
בראשית ינואר 2001 נפתחה נגד גליל חקירה משטרתית בחשד להוצאה במרמה של כ-50 מיליון שקל מכספי המכללה.
ב-2005 גליל הודה בעבירה המיוחסת לו במסגרת עסקת טיעון.
עמיקם אהרוני (5 באוגוסט 1929 – 21 בינואר 2002) היה פיזיקאי ישראלי, עמית מחקר בכיר באוניברסיטת אוקספורד ופרופסור במכון ויצמן למדע.
בשנת 1953 סיים את התואר השני בפיזיקה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1957 סיים את דוקטורט בפיזיקה במכון ויצמן.
התזה שלו עסקה באלמנטים של זיכרון מגנטיסטי.
עבודת הפוסט-דוקטורט שלו עם ג'ון ברדין הביאה אותו לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בשנים 1958–1959. בשנים 1971–1972, 1977–1978, וב-1992 היה עמית מחקר בכיר במחלקה למטלורגיה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1972 הועלה לדרגת פרופסור במחלקה לאלקטרוניקה במכון ויצמן, ובשנת 1978 מונה לפרופסור לריצ'רד קרונשטיין למגנטיות תאורטית.
עמיצור אילן (4 באפריל 1932 – 2 באפריל 2023) היה היסטוריון ומחזאי ישראלי, ממייסדי קיבוץ להב.
עמיצור אילן נולד וגדל בקיבוץ מזרע.
כשהיה בן תשע נהרג אביו, , באירוע שבו התפוצץ רימון בתאונת אימונים של ההגנה (האירוע מתואר בספרו של ראובן קריץ, "בוקר חדש").
אמו נישאה מחדש ונולדו לו שלושה אחים (מתיה אופק, והתאומים: ההיסטוריון שאול פז – מחבר הספר "פנינו אל השמש העולה", ובמאי הקולנוע יונתן פז, יוצר הסרטים "רכבת העמק" ו"אסקימוסים בגליל").
אילן התחנך במוסד החינוכי במשמר העמק וגם במוסד החינוכי שהוקם בקיבוצו מזרע.
את שירותו הצבאי עשה כקצין מודיעין בחטיבת גולני והשתתף בקרב תל מוטילה.
לאחר שחרורו הצטרף לבת זוגו ואשתו לעתיד שלומית אילן והיה ממקימי קיבוץ להב על הגבול הירדני, למרגלות הר חברון.
כחבר קיבוץ חיבר פזמונים רבים, ביניהם המנון קיבוץ להב "אני בונה ביתי מעבר לגבעות".
ב-1962 נסע ללונדון בשליחות תנועת השומר הצעיר ושהה שם שלוש שנים.
במהלך שהותו שם כתב את מחזהו הראשון, "הדיבוק מנוה שאנן".
ב-1969 יצא ללימודים באוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטור כתב בשנים 1972–1974 באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
כתיבת הדוקטורט הופסקה ב-1973 עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, שבה פיקד על פלוגת תחמושת באוגדת אריק שרון וחצה עמה את התעלה.
לאחר שסיים את לימודיו שב לקיבוץ ושימש כמורה ומחנך במוסד החינוכי מבואות הנגב בזמן שעסק במחקר היסטורי.
ב-1988 עבר אילן להתגורר בירושלים.
הוא לימד היסטוריה הן באוניברסיטת דרבן בדרום אפריקה (1988–1989), הן בחוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב (1990–1993) והן בחוג ללימודים אמריקאים באוניברסיטה העברית בירושלים (1994–2010).
אילן התגורר בירושלים והיה אב לשלושה.
בתו היא הפרופסור להיסטוריה טל אילן.
נפטר ב-2 באפריל 2023, יומיים לפני יום הולדתו ה-91, והובא למנוחות בקיבוץ להב שהוא היה בין מייסדיו.
ב-1965 העלה תיאטרון זווית (תל אביב) את מחזהו "הדיבוק מנוה שאנן".
המחזה עוסק בהסתאבות מנגנוניה הפוליטיים של תנועת העבודה בשנות ה-60 של המאה ה-20. המחזה הועלה יותר מ-120 פעם.
הבמאי היה אברהם אסיאו וכיכבו בו חינה רוזובסקה, מוסקו אלקלעי, אלי כהן (השחקן והבמאי), שלמה ניצן, ועפרה פוקס.
ההופעות הופסקו עם פרוץ מלחמת ששת הימים.
לאחר העלאת "הדיבוק מנוה שאנן" כתב אילן עוד שלושה מחזות, ושניים מהם ("לא סארטר", "השופלדוזר") פורסמו יחד עם "הדיבוק מנוה שאנן" בספר "בתים מתרוקנים" (1970).
מחזהו "השופלדוזר" הועלה בשנת 1975 על ידי בימת הקיבוץ, (היום תיאטרון הקיבוץ) בבימוים של עמי השרוני וגבי ברזל ובכיכובם של גרשון סובלמן ורפי צור.
המחזה עוסק בפער הדורות בתוך הקיבוץ.
הבעיה הטכנית של העלאת שופלדוזר לבמה הביאה לפתרון של שילוב סרט בתוך ההצגה.
הדוקטורט שכתב עמיצור אילן עסק ביחסים בין ארצות הברית ובריטניה בשאלת ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה.
המחקר נערך עם פתיחת הארכיונים הבריטיים הנוגעים למלחמת העולם השנייה לאחר 30 שנה.
את תוצאות מחקרו פרסם ביד בן צבי בספר "אמריקה, בריטניה וארץ ישראל" (תשל"ט).
בשנים הבאות פרסם אילן שורה של מחקרים היסטוריים, העוסקים במהלכים שהובילו להקמת מדינת ישראל ובשנותיה הראשונות של המדינה, בעיקר מבחינה צבאית.
ספרו "Bernadotte in Palestine, 1948: A Study in Contemporary Humanitarian Knight-Errantry" הוא ביוגרפיה פוליטית של פולקה ברנדוט, אציל שוודי ופעיל זכויות אדם שנרצח ב-1948 על ידי חברי ארגון לח"י.
בספר הצביע אילן לא רק על מי שלחץ על ההדק בפעולה זו (יהושע כהן – על פי הודאתו), אלא גם על מי שנתן את הפקודה – יצחק שמיר, שהיה אז דמות שולית באופוזיציה.
כשנגמרה כתיבת הספר בשנות ה-80 היה יצחק שמיר ראש ממשלת ישראל.
משום כך לא עלה בידי אילן לפרסם את הספר בעברית והוא פורסם רק באנגלית ב-1989.
ספרו החשוב ביותר אולי, "אמברגו: עוצמה והכרעה במלחמת תש"ח" (1995), שפורסם הן בעברית והן באנגלית, עסק באמברגו הנשק שהטילו האו"ם והמעצמות החברות במועצת הביטחון על שני הצדדים בסכסוך במהלך מלחמת העצמאות.
אילן הראה שהאמברגו פעל לטובת ישראל, שכן המעצמות שחימשו את צבאות ערב קיימו את חלקן באמברגו, אך ברית המועצות, שתמכה במהלך המלחמה בישראל דווקא, חימשה אותה באמצעות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית, ובכך אפשרה עליונות צבאית ישראלית שהכריעה את המלחמה.
ספרו זה של אילן, ששינה את התפיסה המקובלת, לפיה ישראל ניצחה במלחמה למרות חולשתה ביחס לאויביה, הביא למיתוגו כאחד מן "ההיסטוריונים החדשים", אם כי הוא עצמו הסתייג מתיוג זה.
אמריקה בריטניה וארץ ישראל: ראשיתה ומעורבותה של ארצות הברית במדיניות הבריטית בארץ ישראל 1938–1947 (ירושלים: הוצאת יד בן צבי, תשל"ט).
"המאבק המדיני והלאומי על ארץ ישראל – 1917–1947" בתוך ההיסטוריה של ארץ ישראל כרך תשיעי: המנדט והבית הלאומי (עורכים יהושע פורת ויעקב שביט; ירושלים: הוצאת כתר ויד בן צבי, 1982) עמ' 20–85.
עם מאיר פעיל, ההיסטוריה של ארץ ישראל כרך עשירי: מלחמת העצמאות (עורך: יהושע בן אריה; ירושלים: הוצאת כתר ויד בן צבי, 1983).
אמברגו: עוצמה והכרעה במלחמת תש"ח (תל אביב: הוצאת מערכות, משרד ביטחון, 1995).
ברזל ועוצמת רוח: תולדות חיל החימוש בצה"ל משורשיו ועד מלחמת ששת הימים, 1967 (תל אביב: תוה"ד המחלקה להיסטוריה, 2003).
עמיר ריטוב (נולד ב-1952) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש מועצה אזורית לב השרון בין השנים 2007 ועד 2024 וכיהן כיושב ראש מרכז המועצות האזוריות בין השנים 2017-2019.
ריטוב גדל והתחנך בזכרון יעקב.
ריטוב נבחר לראשונה לתפקיד בשנת 2007 עם למעלה מ-50% תמיכה.
באוקטובר 2018 נבחר שוב לתפקיד עם כ-42% מקולות הבוחרים.
בבחירות לראשות מועצת לב השרון ב־2024 הוא הודיע כי לא יתמודד ובמקומו נבחר אלי אטון.
ריטוב פעל לקדם את הקמתו של כביש 561, שאמור לחבר את הכבישים 2 ו-4.
בשנים 2017–2019 כיהן כיושב ראש מרכז המועצות האזוריות, לאחר פטירתו של יושב הראש שמואל ריפמן.
בנוסף על כך, ריטוב כיהן כיושב ראש ועדת התכנון של המרכז.
בזמן כהונתו, מרכז המועצות האזוריות התמודד עם כמספר אתגרים תכנוניים ברחבי הארץ, במיוחד אל מול העיריות השונות.
בנוסף על כך, ריטוב היה מבין המתנגדים לתשלום שכר לחברי מועצות ברשויות המקומיות.
בינואר 2019 ראש מועצה אזורית מרחבים שי חג'ג' נבחר להחליפו.
זוהי הייתה הפעם הראשונה ששני מועמדים התמודדו על תפקיד זה.
בבחירות לכנסת ה-22 שהתקיימו בספטמבר 2019 ריטוב התמודד במקום ה-15 ברשימת העבודה-גשר לאחר ששוריין על ידי יושב ראש העבודה עמיר פרץ.
הרשימה קיבלה כשישה מושבים וריטוב לא נכנס לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-23 מוקם ריטוב במקום ה-25 ברשימת העבודה-גשר-מרצ, ושנית לא נבחר לאחר שהרשימה קיבלה כ-7 מושבים.
לאחר הבחירות היה מתומכי כניסת העבודה לממשלה השלושים וחמש.
בבחירות לכנסת ה-24 כבר לא היה מועמד לכנסת.
ריטוב נשוי לאיריס, אב לארבעה ילדים, מתגורר במושב חרות בגוש תל מונד, נכדם של יהושע וציפורה ריטוב, ממיסדי המושב.
עמיעד לפידות (נולד ב-2 במאי 1968) הוא יזם ופעיל חברתי סביבתי ישראלי, מוביל את הפרדת האשפה במקור בישראל.
כמו כן, מקדם בנייה ירוקה, חקלאות וגינון בני קיימא ועוסק בתחומי קיימות נוספים, לטובת הפחתת המעורבות האנושית בניצול משאבי כדור הארץ.
בשנת 2011 זכה בפרס השר להגנת הסביבה למצוינות סביבתית, על קידום נושא הפרדת האשפה במקור בישראל.
לפידות נולד ב-1968 במגדל העמק.
בילדותו עבר עם הוריו למושב כרם מהר"ל ומאז הוא מתגורר במושב, שבו הקים בית ירוק.
לפידות שירת בחיל הים במשך 13 שנים (רובן בשייטת הצוללות) והשתחרר בדרגת רב-סרן.
ללפידות תואר ראשון (1995) בגאוגרפיה, מאוניברסיטת חיפה, בהדגשת מקצועות האקולוגיה והסביבה ותואר שני (2004) בתכנון ערים ואזורים מהפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
בשנים 2000–2001 השתתף בתוכנית עמיתֵי סביבה של מרכז השל לקיימות, במכון הישראלי לפיתוח חשיבה ומנהיגות סביבתית, תוך התמקדות בתחום הפסולת.
בנוסף, השלים קורס חקלאות אורגנית בדגש על תחום הקומפוסט.
זאת, במסגרת חברותו בארגון לחקלאות אורגנית.
בנובמבר 2021 החל לנהל את חוות גוונים בכרם מהר"ל המשמשת כמודל לחקלאות בת קיימא.
לפידות הוא חקלאי אורגני, מגדל זיתים ומגוון עצי פרי וירק.
הוא פיתח מודל של חקלאות משקמת סביבה, ליישום עקרונות הקיימות.
במסגרת פעילות זו בנה לפידות מודל של ניקוז אוגר מים - ניקוז מים לתעלות המאפשרות להם לחלחל למי התהום.
כמו כן, יצר אלמנטים לשיפור אחיזת המים בקרקע ולשילוב של שלוליות חורף בתוך שטחים חקלאיים.
בשנים 2000–2003 היה חבר בארגון "שתיל" (שירות תמיכה וייעוץ לארגונים לשינוי חברתי).
במסגרת זאת, עסק בליווי פעילות של מגוון ארגוני סביבה בקידום סדר יום סביבתי.
במקביל היה שותף לייסוד הפעילות של הקואליציה לבריאות הציבור - קואליציה של ארגוני סביבה הפועלים להורדת תחלואה בעקבות זיהומים סביבתיים.
בהמשך שימש כרכז פרויקט קיימות במרכז השל, המרכז הישראלי לפיתוח חשיבה ומנהיגות סביבתית.
הוא ריכז את פרויקט סי"מ 21 (סדר יום מקומי למאה ה-21), ופורום החקלאות של מרכז השל לקידום חקלאות בת קיימא.
ב-2006 הקים לפידות את עמותת "ארץ כרמל", לקידום רעיון הקיימות.
העמותה שימשה כפלטפורמה ביצועית למיזם הפרדת פסולת במקור, שכללה מיחזור אשפה אורגנית בשילוב הקהילה, ויצרה תשתיות מתאימות.
כמו כן עסקה העמותה בגיוס והפעלת כוח אדם, במתן פתרונות הנדסיים, בתכנון אסטרטגי ובניהול כלכלי.
פעילות העמותה החלה בכרם מהר"ל ומשם התפשטה לכ-60 קהילות ברחבי הארץ.
במסגרת המיזם הוקם והופעל אתר הקומפוסט הראשון בישראל לטיפול בפסולת אורגנית מופרדת במקור.
בשנת 2012 ייסד לפידות את חברת ארץ שפ"ע, שמטרתה לקדם את רעיון הקיימות, באמצעות מתן פתרונות לטיפול חכם בפסולת.
חלק מפעילות החברה התמקד במתן ייעוץ למגוון חברות, לארגונים ולרשויות מקומיות בנושאי טיפול בפסולת ומיחזור, הפרדת אשפה וצמצום עלויות.
החברה פיתחה מתקן ייחודי להפיכת פסולת לאנרגיה.
בשנת 2018 החל לפידות לכהן כראש תחום פסולת וקיימות בארגון אדם טבע ודין.
בתפקיד זה פעל מול מקבלי החלטות בשלטון המקומי ובמשרדי הממשלה, בעיקר במשרד להגנת הסביבה והוביל תהליכים לקידום הנושא הסביבתי בתחום הטיפול בפסולת.
לפידות חבר בוועד המנהל של קרן הניקיון בשליטת המשרד להגנת הסביבה.
בשנת 2021 הוציא לאור את ספרו "התפוח נפל רחוק מהעץ".
2011 – אות הגלובוס הירוק
2011 – פרס השר להגנת הסביבה למצוינות סביבתית
2012 – זכייה בתואר "בית המגורים הירוק בישראל"
2013 – אחד ממאה האנשים מעוררי ההשראה בישראל
2017 – זכייה בתואר Gifted Citizen הבין לאומי
2021 – עם העיר טירת כרמל - "אות העירוניות לשנת 2021" – על המיזם "הבניין הירוק"
עמיקם ריקלין (24 במאי 1946 – 10 באפריל 2023) היה כדורסלן ושחקן כדוריד ישראלי.
ריקלין, שנולד ברמת גן, החל לשחק כדורסל במכבי רמת גן ואף עלה איתה לליגה הלאומית (אז הראשונה) מהליגה הארצית ב-1967, וסיים כמלך הסלים של הליגה בשתי העונות האחרונות שלה בליגה השנייה.
בתחילת הקריירה שיחק כדוריד במכבי רמת גן מהליגה הלאומית ובנבחרת ישראל.
לאחר שש עונות במדי רמת גן עבר ריקלין להפועל תל אביב, ולאחר מכן שיחק בהפועל פתח תקווה ובית"ר תל אביב, בה שימש מאוחר יותר כמאמן-שחקן.
ריקלין, שגובהו היה 1.95 מטרים, נחשב לאחד השחקנים הגבוהים בכדורסל הישראלי של שנות ה-60 וה-70. הוא קלע 2,471 נקודות בכ-170 משחקי ליגה, ונמצא במקום ה-106 ברשימת הקלעים המובילים בליגת העל בכדורסל ובמקום השביעי בהיסטוריה של מכבי רמת גן.
לאחר הפרישה היה יושב ראש קבוצת הכדורסל של מכבי עירוני רמת גן וכיהן כמנהל יחידת הפיקוח בקרן קיימת לישראל.
ב-10 באפריל 2023 הלך ריקלין לעולמו בגיל 76. קבוצתו מכבי עירוני רמת גן עלתה עם סרט שחור במשחק רבע גמר עונת 2022/2023 בליגה הלאומית בכדורסל מול א.ס.
עמיקם כהן (נולד ב-1948 בנחלת יהודה) הוא איש עסקים ישראלי, שהקים ושימש כמנכ"ל חברת "פרטנר תקשורת" בשנים 1998–2006 ויושב ראש מועצת המנהלים של חברת "אל על" ויו"ר "האצ'יסון ווטר" בשנים 2009–2017.
עמיקם כהן נולד בנחלת יהודה.
למד בגימנסיה של ראשון לציון במגמה הריאלית, ושירת כקצין בחיל שריון.
נלחם כמפקד פלוגה במילואים ביום הכיפורים ונפצע.
לאחר שירותו הסדיר בצה"ל סיים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת באר שבע.
מקום עבודתו הראשון כמהנדס היה המפעל המייצר את טנק המרכבה.
לאחר מכן ניהל את אגף הנדסת הייצור בחברת "אורלייט" שעסקה בייצור מוצרים מפלסטיק משוריין, שם פיתח את קסדת החי"ר מחומרים מורכבים.
לאחר מכן עבד כמנהל אגף הנדסת ייצור בתחום המרכזיות הציבוריות בחברת "תדיראן טלקום" וגם ניהל את חטיבת המיתוג הציבורי.
בתקופתו הוכנסו למערך התקשורת הארצי המרכזיות הדיגיטליות שהחליפו את הדור האנלוגי.
בהמשך עבר לתפקיד מנכ"ל חטיבת המקררים והמזגנים של תאגיד "תדיראן".
בינואר 1991 נבחר על-ידי הבעלים מכאל שטראוס למנכ"ל את קבוצת שטראוס והיה המנכ"ל הראשון של החברה שלא היה בן משפחה.
ב-1996 עבר לנהל את חברת עלית והיה מהראשונים שהתחילו את המיזוג בין חברת שטראוס לעלית.
במרץ 1998 הקים את חברת "פרטנר תקשורת" ומונה למנכ"ל.
הוא ניהל אותה תשע שנים.
בתקופתו הפכה להיות חברת הסלולר הגדולה ביותר בארץ.
הוא סיים את התפקיד בשנת 2006.
ב-2008 החל לשמש יו"ר קרן "האצ'יסון ווטר", פעילות המים של קונצרן "האצ'יסון ומפואה" מהונג קונג, שהשקעתה הראשונה הייתה הקמת מתקן התפלה שורק.
בפברואר 2009 החל לשמש כו"ר מועצת המנהלים של "אל על", וכיהן בתפקיד עד שנת 2017. הוא המשיך לכהן כדירקטור בחברה.
באותן השנים המשיך במקביל לתפקידו ב"אל על" לשמש כיו"ר "האצ'יסון ווטר".
גרוש פלוס 3, מתגורר בכפר שמריהו.
"עמיר לב" הוא אלבומו השני של עמיר לב, אשר יצא ביוני 1995 תחת NMC.
לב כתב והלחין את כל השירים, פרט ל"שש שעות", אותו הלחין עם מוטי ביקובסקי.
לב, ביקובסקי, עודד שכטר ורועי שקד עיבדו את השירים, ועודד פרח הפיק מוזיקלית את האלבום.
רבים ממעריציו, וכן לב עצמו, מחשיבים את האלבום בתור אלבום הבכורה שלו.
מתוך האלבום בלטו השירים "חבק אותי", "אריה ורותי" ו"קסם".
לאחר הכישלון המסחרי של אלבום הבכורה של לב "רוצה לראות אתכם במקומי", החל לעבוד ב-1991 עם יוסי אלפנט, חבר להקת "הפליטים" של אהוד בנאי, והמפיק של "החברים של נטאשה".
השניים הספיקו להקליט כשני שירים, שבסופו של דבר נגנזו, לפני מותו הפתאומי של אלפנט בספטמבר של אותה שנה, דבר שגרם ללב לעכב את הקלטת האלבום כמעט בארבע שנים.
שני השירים שהקליט עם אלפנט שנגנזו, "דברי אלי ישר", שיצא באלבום בגרסה שונה, ו"יש מגפה", שלא יצא לפני כן, יצאו לרגל חגיגות עשרים שנים לאלבום.
בנוסף, לרגל חגיגות עשרים השנים ליציאת האלבום, הוקלט מחדש השיר "איזה חיים", שיצא כסינגל לרדיו.
הגרסה החדשה של "איזה חיים" הוקלטה ביחד עם תומר ישעיהו.
בטווח שבין תחילת העבודה על האלבום ועד לסיומה, קיבל לב גם הזמנה משלמה ארצי לעבוד יחדיו על השיר 'אני בא'.
השיר יצא ב־1992 כחלק מאלבומו של ארצי "ירח".
בשנת 1965 סיים לימודי כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, ובמקביל עבד במשרד האוצר, במינהל הכנסות המדינה.
לאחר סיום לימודיו עבד ככלכלן בלשכת היועץ הכלכלי לשר האוצר, וב-1969 מונה לסגן הממונה על התקציבים לענייני חברה ורווחה.
בשנים 1974-1972 שימש במקביל לתפקידו במשרד האוצר גם כיושב ראש דירקטוריון המועצה להסדר ההימורים בספורט.
בשנת 1974 מונה למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, וב-1976 מונה למנכ"ל משרד האוצר, על ידי שר האוצר, יהושע רבינוביץ.
ב-1980 פרש משירות המדינה ומונה ליו"ר חברת תיעוש (תיעוש אזורי פיתוח בע"מ, קונצרן שהוקם בשנת 1958 כשותפות של הממשלה וההסתדרות הכללית במטרה לפעול לתיעוש אזורי הפיתוח.
בשנת 1967 עברה מלוא הבעלות לידי חברת העובדים), שהחזיקה מפעלי תעשייה באזורי פיתוח.
ב-1 ביוני 1986 מונה ליו"ר הנהלת בנק הפועלים, בעקבות התפטרותו של מנהל הבנק הקודם, גיורא גזית, על פי מסקנות ועדת בייסקי בפרשת ויסות מניות הבנקים.
סיון שיקם את הבנק והביא אותו ממצב של משבר לרווחיות גבוהה.
בתקופתו עברו ביצועי בנק הפועלים את אלה של בנק לאומי.
בשנת 2000 הגיע הבנק לרווח של מיליארד ושש מאות מיליון שקלים, רווח שיא לחברות ישראליות עד לאותו מועד.
הוא גם תוגמל בהתאם והשתכר כ-10 מיליון שקלים באותה שנה.
ב-1997 עברה השליטה בבנק הפועלים לידי קבוצת אריסון-דנקנר.
בעלי השליטה החדשים השאירו את סיון בתפקיד המנכ"ל, והוא עמד בראש הבנק עד פרישתו ב-1 באפריל 2002. למעשה, הודח סיון מתפקידו עקב מחלוקת שהייתה לו עם הבעלים של הבנק.
החליף אותו בתפקיד אלי יונס.
בתקופת עבודתו בבנק הפועלים הוביל את הבנק לראש דירוג הבנקים בישראל, ונחשב בשנות ה-90 של המאה ה-20 לבנקאי הבכיר בישראל.
לאחר פרישתו ניסה סיון להקים קרן השקעות בישראל, אך לא הצליח בגיוס ההון הדרוש.
לאחר מותו הוקם לזכרו "המרכז למפעלות חברתיים על שם עמירם סיון" הפועל באוניברסיטת תל אביב ואשר מטרתו להגדיל את נגישותן של קבוצות חברתיות שונות להשכלה גבוהה.
זכרו הונצח גם ברחוב על שמו בשכונת רמת בית הכרם בירושלים.
עמירה הגני רונן (3 ביולי 1934 – 16 באוקטובר 2025) הייתה סופרת ומשוררת עברית, עורכת ספרי שירה ומנהלת בית מורשת לזיכרון השואה של התנועה הקיבוצית.
נולדה למשפחת הרצברג בקיבוץ עין החורש בשנת תרצ"ד, 1934. כתבה שירה מגיל צעיר ופרסמה משיריה בעיתונות תנועת הנוער ואחר כך בבטאוני תנועת השומר הצעיר והקיבוץ הארצי.
עם נישואיה עברה לקיבוץ גן שמואל.
עבדה שנים רבות בהוצאת ספרית פועלים כעורכת מדור השירה.
תרמה רבות לחיי התרבות של קיבוצה, ניהלה את מחלקת התרבות של הקיבוץ הארצי והשתתפה בעיצוב טקסים חגים ואירועי זיכרון.
הגני הייתה מהמשוררות הראשונות שכתבו שירה על מצבה של האישה כאהובה, בת, רעיה ואם.
שיריה כונסו ויצאו בכמה ספרי שירה, וכן נדפסו שירים משלה באנתולוגיות שונות.
ספר שיריה הראשון "חלונות פתוחים" יצא לאור בשנת 1963. בשנת 1996 הלחינה חוה אלברשטיין את שירה של הגני "אם בלילה" לאלבומה "יונת האהבה".
בשנת 2018 הקליטה אלברשטיין את השיר "ערב אחר" – לפי מילים של הגני ולחן של ערן ויץ.
בעלה הראשון היה הטייס שלמה הגני (1926–1996) השניים היו הורים לחמישה ילדים וסבים לתשעה נכדים.
בעלה השני היה חבר הכנסת אליעזר רונן (1931–2016).
נפטרה ב-16 באוקטובר 2025 בגיל 91, והובאה למנוחות בקיבוץ גן שמואל .
חלונות פתוחים, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1963.
המתוק והמר, שירים, מרחביה, 1967.
יום שחדל המירוץ והקצב נרגע, שירים, תל אביב, 1975.
מה שביניהם, סיפורים, ספרית פועלים, 2010.
בגוף ראשון רבים: ביוגרפיה על אריה בן-גוריון, בני-ברק: הקיבוץ המאוחד, 2010.
הרב עמירם (עמי) עולמי (כ"א בתמוז תש"ך, 16 ביולי 1960 – כ"ד בכסלו תשנ"ה, 27 בנובמבר 1994) נמנה עם מייסדי ישיבת עתניאל ושימש כר"מ בישיבה וכרב היישוב עתניאל עד שנרצח בפיגוע בבית חגי.
נולד לפסח ולרבקה עולמי וגדל בכפר השיתופי שבי ציון.
למד בתיכון דתי יבנה בחיפה ולאחר מכן בישיבת הכותל, במסגרתה שירת בצה"ל בחיל השריון (נלחם במלחמת לבנון הראשונה), ובישיבה הגבוהה מקור חיים, שם הוסמך לרבנות.
הוא היה תלמידם של הרב שג"ר והרב עדין אבן ישראל-שטיינזלץ.
במהלך 1988 הקים הרב עולמי את ישיבת עתניאל יחד עם הרב בנימין קלמנזון והיה אחראי במידה רבה לאופייה האמנותי-חסידי של הישיבה, כאשר בתקופה זאת לא הייתה מקובלת גישה זאת בישיבת הסדר.
בנוסף כיהן הרב עולמי כרב היישוב עתניאל.
הרב עולמי נרצח בפיגוע ירי סמוך לבית חג"י, בכ"ד בכסלו תשנ"ה (27 בנובמבר 1994).
הפיגוע בוצע בידי חוליית חמאס שרצחה במאי 1994 את מרגלית שוחט ורפאל יאירי ליד בית חג"י.
הוא הותיר אחריו אישה בהריון וחמישה ילדים.
כשבעה חדשים אחרי הירצחו נולדה בתו ונקראה על שמו: נחמה בת-עמי.
הרב רא"ם הכהן, שנכנס לכהן כראש הישיבה מעט לפני הפיגוע, החליף אותו לאחר זמן כרב היישוב.
עמירם לוין (נולד ב-7 ביולי 1946) הוא אלוף במילואים בצה"ל שהיה מפקד פיקוד הצפון.
במשך שנים רבות שירת בסיירת מטכ"ל, פיקד עליה, והיה שותף לאחדות מפעולותיה הבולטות.
שימש גם כמשנה לראש המוסד וכיושב ראש החברה הלאומית לדרכים.
לוין נולד וגדל בקיבוץ להבות הבשן, אביו היה המחנך גדעון לוין.
לוין בוגר תואר ראשון במדע המדינה וניהול מאוניברסיטת חיפה, תואר שני בבית ספר סלואן למנהל עסקים של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס והמכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת'.
התגייס לצה"ל בשנת 1965 ולאחר טירונות צנחנים החל מסלול לוחם בסיירת מטכ"ל בצוות בפיקודו של גיורא זורע ונחשב ללוחם הבולט בצוות.
לאחר שסיים קורס קציני חי"ר הפך למפקד צוות.
הוא נפצע מירי סורי ב-1966 ונכווה באורח קשה ב-1968 בתאונת אימונים.
בהמשך שירת כמפקד פלגה ביחידה ולחם במלחמת ההתשה, ופיקד בין היתר על מבצע בולמוס 3. באפריל 1973 השתתף במבצע אביב נעורים בביירות כמפקד חוליית אבטחה אשר פגעה בשומרי ראשו של יוסוף א-נאג'ר.
במלחמת יום הכיפורים השתתף כסגנו של מפקד הסיירת גיורא זורע במבצע זנבר, בו הוטסו לוחמי סיירת מטכ"ל בעזרת שלושה מסוקי יסעור מרפידים לעומק כביש סואץ-קהיר עם ג'יפים שעליהם תול"רים ופגעו בשדה התעופה כותמיה.
בהמשך המלחמה נפצע לוין ושבר את שתי רגליו במהלך פעילות היחידה בשדה התעופה פאיד שבמצרים, אף על פי כן לאחר חצי שנה בלבד פיקד על כוח היחידה שכבשה את שיא החרמון.
לימים טען לוין כי הקרב היה אחד החשובים בתולדות מדינת ישראל אך סיפורו נבלע בשל מלחמת יום הכיפורים.
באסון מעלות במאי 1974 היה ראש החוליה הפורצת לשחרור בני הערובה, לאחר מכן השתחרר מצה"ל.
בפיגוע במלון סבוי הגיע לאירוע וצורף לתכנון הפעולה לחילוץ הוא היה אחד ממפקדי הכוחות של היחידה שפרצו למלון.
מאוחר יותר שימש כאחראי לתכנונים מבצעיים של סיירת מטכ"ל בענף המבצעים המיוחדים של אמ"ן (בדרגת רס"ן).
בתפקיד זה נשלח ב-1976 לפריז לאחר חטיפת מטוס הנוסעים של חברת אייר פראנס על מנת לחקור את בני הערובה ששוחררו והעביר מידע שאפשר את התקדמות הכנות מבצע יונתן.
לאחר מותו של יוני נתניהו במבצע, החליפו כמפקד סיירת מטכ"ל, תפקיד בו נשא עד 1978. סופר על לוין שבפגישתו הראשונה עם הרמטכ"ל מוטה גור ועם ראש אמ"ן שלמה גזית הניח לפניהם כדור גלובוס קטן, ואמר כי יביא מודיעין מכל מקום שיסמנו עליו.
כהונתו כמפקד היחידה נחשבה למוצלחת במיוחד.
בהמשך עבר לוין הסבה לשריון ומונה למפקד גדוד 74, אותו הוביל במלחמת לבנון הראשונה, בין היתר בקרב על כפר סיל בו יזם מהלך תחבולני שהכריע את הכוח הסורי.
במלחמה נפצע לוין קשה ונפגע בעינו.
על האופן בו פיקד על גדודו בקרב עוטר לוין בצל"ש אלוף.
בהמשך פיקד על חטיבה 670, על חטיבה 188, על עוצבת נתיב האש ועל עוצבת געש.
שירת כראש מטה פיקוד הצפון, במרץ 1992 קודם לדרגת אלוף ומונה למפקד הגיס הצפוני, באותה שנה מונה על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק כ"פרויקטור" למבצע של סיירת מטכ"ל לחיסול סדאם חוסיין שהסתיים באסון צאלים ב'.
ב-1993 מונה לממלא מקום עוזר ראש אג"ם.
בתפקידו האחרון בצה"ל היה מפקד פיקוד הצפון, בין השנים 1994–1998. בתקופת פיקודו, בגיבוי הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק, החל צה"ל להתייחס ללחימה בחזבאללה כאל מלחמה לכל דבר ולתפוס את הארגון כארגון גרילה.
בתקופתו הוקמה יחידת אגוז כיחידה מותאמת ללחימה בגרילה ובוצעו מבצעים מיוחדים רבים, ברצועת הביטחון ומעבר לה, לפגיעה במחבלים בדרום לבנון, ובהם מבצע שירת הצפצפה, מבצע טרף קל, מבצע נוף פראי ומבצע מרכבות האלים.
באפריל שנת 1996 הוביל את יחידות הפיקוד במבצע ענבי זעם.
תחת לוין בפיקוד הצפון שירתו מספר רב של קצינים ואישים בולטים, ובהם משה תמיר ונפתלי בנט, שהעידו כי למדו ממנו רבות.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו למשנה לראש המוסד.
בעת שירותו במוסד נוצרה יריבות בין לוין לראש המוסד אפרים הלוי, ולבסוף פרש לוין מתפקידו לאחר שהבין כי לא ימונה לראשות המוסד.
לאחר פרישתו מהמוסד כיהן בהתנדבות כיושב ראש החברה הלאומית לדרכים בישראל, ולאחר פרישתו כיהן כמנהל עסקים פרטיים בתחומי הטכנולוגיה והאבטחה.
במלחמת לבנון השנייה ערך לוין ביקור בפיקוד הצפון וסייע לתא"ל ארז צוקרמן לתכנן את תוכנית התקיפה של אוגדתו כנגד מוקדי שיגור הרקטות שבליטני.
לאחר המלחמה מונה לוין לחקור את תפקוד פיקוד הצפון במלחמה, במסקנותיו זיהה לוין כשלים בכל הדרגים הבכירים, ומתח ביקורת חריפה על הרמטכ"ל דני חלוץ.
בשנת 2015 הביע תמיכה פומבית בארגון "שוברים שתיקה".
באותה עת הוא הצטרף למפקדים למען ביטחון ישראל, אך פרש מהתנועה בגלל שהתנגד לכך שהתנועה תעסוק בנושאים אחרים שאינם העמדה המקצועית ביטחונית שהסדר עם הפלסטינים יחזק את ביטחון ישראל.
ביולי 2017 התמודד על ראשות מפלגת העבודה בבחירות המקדימות, אך כשבועיים לפני מועד הבחירות הסיר את מועמדותו והודיע על תמיכתו באבי גבאי.
בינואר 2019 בתחילת מערכת הבחירות לכנסת ה-21 הסיר את תמיכתו בגבאי ועזב את מפלגת העבודה.
בשנת 2023 השתתף במחאה נגד הרפורמה המשפטית.
בראיון שנתן באוגוסט 2023 אמר כי ביהודה ושומרון יש אפרטהייד וכי צה"ל מתחיל להיות שותף בפשעי מלחמה.
לוין משקיע בחברות טכנולוגיה אחדות, בהן נקסט ויז'ן.
עמירה הָס (נולדה ב-28 ביוני 1956) היא עיתונאית, פובליציסטית ופעילת שמאל רדיקלי ישראלית.
התפרסמה בשל פעילותה בעיתון "הארץ" בו היא מסקרת את הרשות הפלסטינית ואת החברה הפלסטינית, לרוב ממקום מושבה ברמאללה.
הס נולדה בירושלים להורים ניצולי השואה שהיו חברים בתנועה הקומוניסטית.
אביה אברהם, יליד רומניה, היה פעיל במק"י ונבחר מאוחר יותר לוועד המרכזי של המפלגה.
אימהּ, חנה לבית לוי, ילידת סרייבו, הייתה גם היא פעילה קומוניסטית שהצטרפה לצבא השחרור העממי של יוגוסלביה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עלו הוריה לישראל וגרו תחילה בירושלים.
בספרה "לשתות מהים של עזה" מספרת הס כי סיפורה של אימה מהשואה הוא שהביא אותה בגיל צעיר להחלטה שהיא לא תהיה מאלו שמסתכלים מהצד כשהם רואים עוול.
הס החלה לעבוד כעיתונאית ב-1989. היא הייתה כתבת ברומניה בימים שלאחר המהפכה הרומנית.
ב-1991 מונתה לכתבת לענייני פלסטינים מטעם עיתון "הארץ".
היא למדה ערבית והחליטה לעבור להתגורר ברצועת עזה כדי לסקר מקרוב את ענייני הרשות והחברה הפלסטינית.
היא הצליחה ליצור קשרים קרובים עם פעילים באש"ף, בפרט עם מחמוד עבאס (אבו מאזן) שהתמנה לימים לראש הרשות.
בתקופה מאוחרת יותר עברה להתגורר ברמאללה.
היא מחלקת את זמנה בין דירתה שברמאללה לבין דירתה שבתל אביב.
הס זכתה במספר פרסים מטעם ארגונים בינלאומיים על פעילותה למען זכויות האדם: פרס ברונו קרייסקי לזכויות אדם (2002), פרס אונסק"ו לחופש העיתונות (2003) ופרס מהקרן לזכר אנה לינד ב-2004. בשנת 2009 זכתה בפרס על מפעל חיים מטעם ארגון תקשורת הנשים הבינלאומי (International Women's Media Foundation).
באותה שנה זכתה בפרס "חופש העיתונות" מטעם ארגון עיתונאים ללא גבולות על סיקורה את מבצע עופרת יצוקה מרצועת עזה.
עמי אילון, שהיה ראש השב"כ בשנים 1996–2000, אמר כי מאמריה שימשו עבורו מקור מידע חשוב על מצב החברה הפלסטינית: "המאמר של עמירה הס נותן תמונה מאוד מדויקת ואותנטית של מצבה של החברה הפלסטינית בעיניה, בעיני החברה הפלסטינית.
מאחר שאמרתי שאני חייב לשקלל גם את מה שהם חושבים ואיך הם מתנהגים, כחלק מהגדרת או הבנת המציאות, אז מאמר אחד של עמירה הס נותן לי תמונה הרבה יותר טובה מאשר דיווח של סוכן שמנסה להתמודד עם אותה שאלה".
במאית הקולנוע יפעת קידר והמפיק יוסי ליאון תיעדו את חייה ועבודתה של עמירה הס בסרט "לאן את נוסעת?", שצולם בשנת 2000, זמן קצר לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה, והופץ בסוף שנת 2001 ואף זכה בפרס "ברוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
פסק הדין ניתן במעמד צד אחד בלבד, ובעיתון טענו כי כתב התביעה כלל לא הגיע לידיהם.
בשנת 2008 הסתננה הס לרצועת עזה מעל סיפון ספינת פעילי שמאל, אך גורשה מהרצועה לאחר שבמאמר שכתבה מתחה ביקורת על חמאס.
הס היא כלת פרס ליבוביץ מטעם יש גבול לשנת 2015.
הס מחזיקה בדעה כי הסכמי אוסלו לא סיימו את שליטתה של ישראל ב וברצועת עזה, וכי ההסכמים יוצרים למעשה מנגנון להמשך הכיבוש בדרכים אחרות.
בכתיבתה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני היא מפגינה הזדהות עם הצד הפלסטיני, מתמקדת בסבלם של הפלסטינים ומותחת ביקורת נוקבת על מדיניות ישראל בשטחים.
דעותיה אלו הפכו אותה לא אחת למטרה להתקפות מילוליות מצד ישראלים.
היא מתחה ביקורת קשה על השחיתות ברשות הפלסטינית, על כך שהיא אינה דואגת בראש ובראשונה לאינטרסים של התושבים הפלסטינים, ושהיא מדכאת את פעילותם של אנשי תנועת חמאס בגדה המערבית.
ב-3 באפריל 2013 פרסמה מאמר ב"הארץ" שפתח במילים: "יידוי אבנים הוא זכות וחובה מולדות של מי שנמצא תחת שלטון זר", ואולם בהמשך ציינה שלזכות זו יש סייגים כמו "הבחנה בין אזרחים לנושאי נשק, ובין ילדים ללובשי מדים".
בספטמבר 2014 סולקה הס, בשל היותה יהודייה-ישראלית, מכנס באוניברסיטת ביר זית.
הס כתבה בתגובה: "אני מבינה את הצורך הנפשי של פלסטינים ליצור מרחב ללא דריסת רגל לאזרחי המדינה ששוללת את זכויותיהם ומנשלת מאדמתם.
כאשת שמאל אני מפקפקת בהיגיון האנטי-קולוניאליסטי של החרמת פעילי שמאל יהודים-ישראלים.
בכל מקרה, אלה האחרונים לא מחפשים תו הכשר כדי להתנגד לכיבוש ולמשטר הפריבילגיות היהודי ולפעול למיגורו".
במאמר שהתפרסם ב-9 באוקטובר 2023 לאחר טבח שבעה באוקטובר שבה נהרגו כ-1,200 ונחטפו כ-240, רובם אזרחים, תיארה הס את הטבח כ"פעולה צבאית" וכתבה כי "חמושיו [של החמאס] יצאו למסע בנכונות להקריב את חייהם ובידיעה שרבים סיכוייהם להיהרג.
כמה מהם רצחו אזרחים ישראלים במה שנראה כאורגיית נקם, שמפקדיהם לא השכילו למנוע, ולו משיקולים טקטיים".
בתוספת מאוחרת כתבה כי בזמן כתיבת המאמר "הדיווחים על הזוועות שביצעו אנשי חמאס ופלסטינים אחרים רק התחילו לטפטף...
עוד לא היה ידוע עד כמה החמאס תכנן מראש את הפגיעה באזרחים".
הס תומכת במאבק בכיבוש הישראלי על ידי הפעלת לחץ דיפלומטי על ישראל, כמו סנקציות, חרם והגבלת כניסת ישראלים לאירופה.
לשתות מהים של עזה, הספרייה החדשה, 1996
עמירה דותן (נולדה ב-28 ביולי 1947, י"א באב ה'תש"ז) היא אשת ציבור ישראלית.
הייתה האישה הראשונה בצה"ל בדרגת תת-אלוף, בתפקיד קצינת ח"ן ראשית, וכיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת קדימה.
בעשור השני של המאה ה-21 משמשת בעלים ומנכ"ל משותף של "גישור נוה צדק - יישוב סכסוכים בדרכי שלום בע"מ".
דותן התגייסה לצה"ל ביולי 1965 ושובצה בחיל המשטרה הצבאית.
לאחר הטירונות יצאה לקורס קצינות ואחר כך שירתה במטה החיל, כשלישה בפיקוד הדרום וכשלישה ביחידת המיעוטים.
עברה לשרת בחיל הנשים והייתה קצינת הח"ן הפיקודית של פיקוד הדרום, סגנית קצינת ח"ן ראשית (קחנ"ר).
ב-1982 מונתה לקצינת ח"ן ראשית בדרגת אלוף-משנה, במסגרת תפקידה פעלה להעלאת המודעות להטרדות מיניות בצבא, ופעלה להגדיל את שוויון ההזדמנויות לנשים.
באוקטובר 1986, הייתה לאישה הראשונה בעלת דרגת תת-אלוף, לאחר שתקן קצינת ח"ן ראשית עלה לדרגה זו.
במהלך שירותה הצבאי השלימה דותן תואר ראשון במדעי ההתנהגות ולימודי תואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון.
לאחר פרישתה מצה"ל שימשה סגנית נשיא אוניברסיטת בן-גוריון (בשנים 1988–1989).
לאחר מכן כיהנה כנציגת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית בצפון אמריקה (1992-1989),
כיהנה בתפקיד מנכ"לית OPERATION INDEPENDENCE - עמותה בשיתוף הפדרציות היהודיות בצפון אמריקה ומשרד האוצר מטרתו לקשר בין חברות הייטק וביוטק ישראליות לשותפים אסטרטגיים בצפון אמריקה.
ב-1998 יזמה עם חנה קוצר ספיר את הקמת מרכז הגישור "גישור נוה צדק – יישוב סכסוכים בדרכי שלום", אותו השתיים מנהלות מאז.
עם הקמת מפלגת "קדימה" הצטרפה דותן, לבקשתו של אריאל שרון, כמועמדת מטעמה לבחירות לכנסת ה-17 ונבחרה לכנסת ה-17. כיהנה כנציגת הכנסת לפרלמנט האירופי וכחברה בוועדת החוץ והביטחון, ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת האתיקה וועדות אחרות.
כראש תת-הוועדה של ועדת ביקורת המדינה לנושא המפונים מגוש קטיף, יזמה, ליוותה והביאה ליישום החלטות להסדרת קשת נושאים הקשורים במפונים.
לקראת סיום הקדנציה, ועל-מנת לוודא המשך טיפול נאות במפונים, יזמה והובילה החלטה להקמת ועדה ממלכתית לנושא.
בין החוקים שיזמה דותן במהלך כהונתה:
תיקון לחוק הבוררות, המאפשר לצדדים להסכים על אפשרות ערעור על הבוררות בנסיבות מסוימות (יחד עם גדעון סער)
חוק לעידוד שילובן וקידומן של נשים בעבודה ושל התאמת מקומות עבודה לנשים
חוק המחייב את הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לפלח את המידע שברשותה גם לפי מגדר (יחד עם גדעון סער, רונית תירוש ושרה מרום שלו)
תיקון לחוק השמות, המאפשר לאם שאבי ילדהּ אינו ידוע, לקבוע את שם האב כפי שיופיע במרשם האוכלוסין, זאת בניגוד למצב הקודם בו נרשם שם אביה של האם במקרה כזה.
בנוסף, התיקון לחוק מאפשר לילד לשנות שם זה בהגיעו לגיל 16 (יחד עם זהבה גלאון)
תיקון לחוק שיווי זכויות האישה, הקובע כי בכל טופס רשמי לא יידרש אדם לציין רק את שם אביו, אלא את שמות הוריו
תיקון לחוק שיווי זכויות האישה, הקובע כי לכל הצעת חוק המובאת לאישור ועדות הכנסת יש לצרף חוות דעת מגדרית מטעם הרשות לקידום מעמד האישה
בתחילת שנת 2008, הודיעה דותן על החלטתה שלא להתמודד ב, ועל פרישתה מהחיים הפוליטיים.
דותן זכתה בפרס "International Advocate for Peace Award" לשנת 2009, מאת אוניברסיטת קרדוזו בניו יורק.
משנת 2012 מכהנת דותן כראש "המרכז לאחריות תאגידית" בבית הספר למינהל עסקים של המסלול האקדמי המכללה למינהל.
דותן כיהנה כדירקטורית בתעשייה האווירית, ב"מבטח שמיר", "פועלים שוקי הון" ובאוצר ההתיישבות היהודית.
היא חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון, מכללת ספיר ותיאטרון הבימה.
דותן היא אלמנה ואם לשלושה.
מאז פטירתה של בתה ענת (2010-1977), ממשיכה עמירה דותן את דרכה במסגרת עמותת ענת, "עידוד נטיעות תרבותיות בנגב", בפעולת התנדבות בשדרות ובאזור הנגב המערבי.
בת נוספת שלה, ענבר דותן שדרנית ברדיו חיפה, סייעה לאזרחים רבים בתוכנית הרדיו אותה הפיקה ובה שדרה בשם "ענבר דותן, אמא עצבנית", בתקופת הקורונה חזרה לשדר את התוכנית מדי יום ומסייעת לתושבי חיפה והסביבה.
במקביל מזה כמה שנים מגישה מדי יום שישי את התוכנית המרכזית של רדיו חיפה "זירה חופשית" יחד עם אלי לוי, אשר דנה בנושאים פוליטיים ארציים ומקומיים.
עמירם ניר (8 בדצמבר 1950 – 30 בנובמבר 1988) היה איש צבא, עיתונאי, יועץ ראש הממשלה לענייני טרור בין-לאומי, מהמעורבים העיקריים בפרשת איראן-קונטראס.
בנם של יצחק ומרים ניסקר.
שירת בצה"ל במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה, הגיע לדרגת סגן-אלוף ופיקד על גדוד טנקים.
נפצע מספר פעמים במהלך שירותו.
נפצע בתאונת דרכים ואיבד את עינו.
במהלך פציעתו הארוכה שירת ככתב בגלי צה"ל.
לאחר שחרורו שימש כתב ב"ידיעות אחרונות" והיה גם כתב הערוץ הראשון.
הוא היה חוקר במרכז למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1982 נישא לג'ודי מוזס, עיתונאית וממשפחת בעלי העיתון "ידיעות אחרונות", ולזוג נולדו שני בנים.
בתקופת הבחירות לכנסת העשירית שימש כראש אגף הסקרים והמחקר של המערך.
ב-1982, עם פתיחת מבצע של"ג, כתב מאמר ב"ידיעות אחרונות" בשם "שקט יורים", ובו קרא לאחדות השורות בזמן מלחמה.
לאחר הקמת ממשלת ישראל העשרים ואחת בראשותו של שמעון פרס, עזב ניר את העיתונות והמרכז למחקרים אסטרטגיים והפך ליועץ ראש הממשלה לענייני טרור בינלאומי.
בתפקיד זה נקשר שמו בעיקר בפרשת איראן-קונטראס, שעסקה ביוזמה לעסקה סיבובית בה בתמורה לאספקת נשק לאיראן דרך ישראל שחרר חזבאללה בלבנון בני ערובה אמריקאים שהחזיק.
התשלום שהתקבל מאיראן תמורת הנשק הועבר לממשל האמריקאי מבלי שנרשם בספרים.
כך יכול היה הממשל להשתמש בכסף זה ללא פיקוח או ידיעה של הקונגרס למימון המורדים במשטר הסנדיניסטי בניקרגואה (הקונטראס).
הפרשה נחשפה על ידי גורמים איראניים, אשר הדליפו את פרטיה לעיתון הלבנוני "א-שיראע".
נשיא ארצות הברית דאז, רונלד רייגן, וסגנו, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, טענו שלא היו מודעים לפרשה זו, אך נאלצו להקים ועדת חקירה בנושא.
ועדה זו קבעה שאף אם אכן לא היו מודעים לכל פרטי הפרשה, הייתה להם אחריות מנהלית להתרחשותה.
עמירם ניר נהרג לאחר סיום הפרשה, בשנת 1988, כאשר לא נשא עוד בתפקיד ממלכתי, בהתרסקות מטוס פרטי שכור על שם ישראלי בשם פט ובר במקסיקו.
נסיבות מותו נותרו עלומות, וחשדות על מעורבות אפשרית של גורמים אמריקאיים בתאונה לא הוכחו.
על שמו נקראים אולפן גלי צה"ל בבית החייל בירושלים וגינה ברמת גן.
עמירם חרלף (30 באוקטובר 1926 - 12 בינואר 2007) היה עורך דין, סופר ונשיא לשכת הבונים החופשיים בישראל.
נולד וגדל בחיפה, בנם של דבורה ויחזקאל חרלף.
בגיל תשע עשרה (1945) החל את לימודיו בתחום המשפט בירושלים.
לאחר לימודיו חזר לחיפה, שם עבד כעורך דין עם התמחות בנושאי דיני הגנת הדייר וכמזכיר כבוד של אגודת הסופרים בחיפה.
עסק בפעילות ציבורית שהקנתה לו את תואר יקיר חיפה.
כתב ספרי פרוזה, שירה וספרי עיון בנושא משפט.
בתו, דיצה, היא אשתו של יו"ר אגודת הסופרים העבריים בין השנים 2005-2003, הרצל חקק.
על שמו רחוב "עמירם" בשכונת רמת אלמוגי בחיפה.
דמי מפתח: העברת מושכרים מוגנים בדמי מפתח: החוק והפסיקה".
עמירם "עמי" טראובר (נולד ב-16 ביולי 1939) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באולימפיאדת רומא (1960) במדי נבחרת ישראל.
טראובר הוא השחיין הישראלי הראשון ששחה 100 מטר חופשי בפחות מדקה.
עמירם טראובר התאמן בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד, תחת הדרכתו של המאמן נחום בוך.
הוא ירד לראשונה את הדקה במשחה ל-100 מטר חופשי בתחרות שחייה שנערכה בארצות הברית כשקבע תוצאה של 59.8 שניות והיה לשחיין הישראלי הראשון שעושה זאת.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1954 זכה טראובר במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:36.8 דקות, אחרי עוזי רוזן מהפועל גוש זבולון (5:20.7 דקות) ולפני נחום בוך חברו ומאמנו (5:46.0 דקות).
במכביה החמישית שנערכה בסוף ספטמבר 1957 זכה טראובר במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם יצחק לוריא, עוזי בק וראובן שפע בתוצאה של 9:40.7 דקות, אחרי דרום אפריקה (9:39.6 דקות) ולפני ארצות הברית (10:32.4 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 21:16.4 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:11.4 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1957 זכה טראובר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.7 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:15.0 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1958 זכה טראובר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:07.2 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 21:09.2 דקות.
בתחרות בין ישראל ליוון שנערכה ביוון שיפר טראובר שלושה שיאים ישראלים תוך כדי משחה אחד, במשחה ל-800 מטר חופשי (10:51.5 דקות), במשחה ל-1000 מטר חופשי (13:39.0 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי (20:43.6 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.5 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:56.5 דקות ובמשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 20:57.8 דקות, לפני נ.
שחם מהפועל מעוז חיים (21:28.0 דקות) ודניאל פרוכטר מהפועל גוש זבולון (21:51.0 דקות).
בתחרויות הכנה לקראת המשחקים האולימפיים שנערכו בראשית אוגוסט 1960, שבוע לאחר חזרתו מארצות הברית, שם הוא למד והתאמן קבע טראובר 5 שיאים ישראלים חדשים.
בתחרות בין ישראל ליוון שנערכה בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן הוא שיפר שלושה שיאים ישראלים תוך כדי משחה אחד, במשחה ל-800 מטר חופשי (10:31.1 דקות), במשחה ל-1000 מטר חופשי (13:14.6 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי (20:02.6 דקות).
בבריכת השחייה "בת גלים" בחיפה במשחה ל-100 מטר חופשי הוא קבע שיא ישראלי חדש של 59.7 שניות ובתחרות נוספת שנערכה בחולון מספר ימים לפני הנסיעה, הוא קבע שיא ישראלי חדש במשחה ל-200 מטר חופשי במסגרת משחה שליחים 4x200 מטר חופשי כשקפץ ראשון בתוצאה של 2:12.3 דקות.
בתחרות שנערכה בארצות הברית קבע טראובר במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.7 שניות ובמשחה ל-200 מטר תוצאה של 2:11.0 דקות.
עמירם פָּאל (נולד ב-24 בספטמבר 1956) הוא עורך דין וסופר ישראלי.
פאל נולד בכפר סבא, בן בכור (מתוך ארבעה), לחיים פאל ותחיה לבית שפירא, אחותו של שלמון שפירא ומצאצאי הרב אריה לייב שפירא מקובנה.
גדל וחי עד היום בעיר רמת גן.
למד בבית ספר תיכון אהל שם.
לאחר השירות בצה"ל למד וקיבל תואר ראשון (BSc) במדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן ובמקביל למד וקיבל תואר ראשון (LLb) נוסף, גם במשפטים, באוניברסיטת תל אביב.
שנים אחדות אחר כך למד וקיבל מאוניברסיטת תל אביב תואר שני (MA) במדע המדינה.
פאל הוא עורך דין מאז 1985. היה מפקח במשטרת ישראל (יאח"ה), וחוקר ברשות ניירות ערך.
כיהן כדיין ולאחר מכן כאב בית דין בבית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין.
כיהן גם כאב בית הדין של אגודת האקדמאים למדעי החברה והרוח.
פאל כותב בעיקר ספרי וסיפורי מדע בדיוני.
בין ספריו בתחום זה: מסע במרחבי הזמן, שיצא לאור בהוצאת אור-עם בשנת 1980, ומתאר ישראלי החי בהיסטוריה אלטרנטיבית, שבה העולם כולו יהודי, אך ישראל, מקור היהדות העולמית, קטנה מדי לטעמו ואיננה שונה מזו המוכרת כיום; הוא חוזר לעבר, מנסה "לתקן את העיוות" ובתיקונו זה יוצר את עולמנו הנוכחי.
פאל כתב גם את רומן המלחמה נקמה, שיצא לאור בהוצאת בר-תמוז ב-1986. ביולי 2011 יצאה לאור מהדורה מחודשת של רומן זה, מתורגמת לאנגלית בהוצאת אמזון.
גם ב"נקמה" יש אלמנט של מדע בדיוני - "היסטוריה אלטרנטיבית", אף שכולו מבוסס על עובדות ידועות של המציאות הקיימת.
מדובר ברומן בין שני לוחמי המחתרת העברית בארץ ישראל שלפני קום המדינה, צעיר יהודי ממוצא תימני ויהודייה בריטית, המתגלה כלוחמת עזה לא פחות ממנו.
הוא מתנהל על רקע מאבק המחתרת בערביי ארץ ישראל ובבריטים השולטים בארץ, ונותן הסבר אחר לגמרי לדרך שבה הוקמה מדינת ישראל ב-1948.
בשנת 2020 יצא לאור בהוצאת "אופיר", ספרו השלישי אליהו מגיע, אף הוא ספר מדע בדיוני.
רבים מסיפוריו הקצרים של פאל פורסמו בעיתוני נוער (כגון "הארץ שלנו" ו"מעריב לנוער"), עיתוני סטודנטים כגון "יתוש", "סטודנט" ו"בת קול", ובמות נוספות כגון "מעריב", "קוסמוס - המבחר של אסימוב" ועוד.
פאל כתב מאמרים בתחום המשפט, שהתפרסמו בביטאון לשכת עורכי הדין "הפרקליט"; ומאמרים בתחום מדע המדינה, שהתפרסמו בכתב העת של אגודת האקדמאים במדעי החברה והרוח "בעיות בינלאומיות חברה ומדינה" ובביטאון לשכת רואי חשבון בישראל "רואה החשבון".
עמירה שחר (נולדה ב-26 בדצמבר 1947) היא מזרחנית והיסטוריונית ישראלית, העוסקת בתולדות צה"ל ומשרד הביטחון.
שחר נולדה בתל אביב בשנת 1947. שירתה בצה"ל ביחידה 8200. לאחר מכן עבדה בתפקידים ביטחוניים שונים בשירות המדינה.
במקביל רכשה את השכלתה האקדמית בחוגים להיסטוריה של המזרח התיכון ולערבית באוניברסיטת תל אביב.
עם פרישתה לגמלאות, החלה בכתיבת מאמרים וספרים המתעדים את תולדותיהן של יחידות שונות בצה"ל ובמשרד הביטחון.
כיום עוסקת שחר בהיסטוריה של טנק המרכבה, וכן בחקר הכוחות הלבנוניים והנוצרים בלבנון.
בחזית המחשוב: ממר"ם - מורשת מרכז המחשבים בצה"ל (תל אביב: הוצאת מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002).
חיל החימוש כמכפיל הכוח: תולדות חיל החימוש בשנים 1967 - 1985 (צה"ל, מחלקת פרסומים, 2006).
שומרי החותם: תולדות המערך לביטחון שדה/מידע - מחב"ש/מחב"ם (תל אביב: הוצאת מערכות/משרד הביטחון, 2011).
מל"ן - אנשים וטכנולוגיית המידע: 40 שנות המחשוב במשרד הביטחון (תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2011).
בתוך: חגי גולן ושאול שי (עורכים), נחשונים - 40 שנה למלחמת ששת הימים, (תל אביב: הוצאת מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007).
חתן פרס דיזנגוף לציור לשנת 1941.
תמרי נולד בחדרה, בנם של צפורה בת נחמן קיפֶּר מרוסיה (אחותו של המחנך משה נחשון (קיפר)) ומיכאל תמרי-טַיטלמן, איש הפועל הצעיר.
למד באקדמיה גראנד שומיאר ובאקדמיה ז'וליאן בפריז.
נהג לצייר תמונות שמן של נופים והווי ארץ ישראל בסגנון שהגיע לעיתים אל הציור המופשט ואף נגע בקוביזם.
זכה בפרס דיזנגוף לציור ב-1941. הציג תערוכות יחיד ברחבי הארץ.
כן אייר ספרי ילדים של הוצאת גדיש, ובין היתר את הספר "חסמבה בקרבות רחוב בעזה", שיצא בשנת 1957.
היה מורה לציור בסמינר לוינסקי ובבית הספר לדוגמה בתל אביב.
היה נשוי לחנה לבית שְלִיסֶלְברג ואב לבת.
עמירם אורן (נולד ב-16 באפריל 1955) הוא גאוגרף ישראלי.
אורן נולד וגדל ברמת גן.
מסוף שנות ה-70 מתגורר בירושלים ובסביבתה.
ב-1981 סיים תואר ראשון בגאוגרפיה וכלכלה.
ב-1985 סיים תואר שני בגאוגרפיה בהצטיינות.
את עבודת המ.א., שעסקה בהתיישבות החקלאית של עולי גרמניה בשנות השלושים בארץ ישראל, כתב בהנחיית פרופ' יהושע בן אריה ופרופ' שלום רייכמן.
לאחר לימודי התואר השני חזר בשנים 1988–1998 לשירות קבע צה"ל בעיקר באגף התכנון במטה הכללי וגם במפקדת חילות השדה ופיקוד המרכז.
בשנים 2003-1999 למד לתואר שלישי בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה.
את הדוקטורט שעסק בצבא ומרחב במדינת ישראל—שימושי הקרקע של צה"ל ממלחמת העצמאות ועד מבצע סיני (1948–1956), כתב בהנחיית פרופ' ארנון גולן.
ב-2009 יצאה העבודה כספר שנקרא "שטחים מגויסים: היווצרות ההגמוניה של צה"ל על מקרקעי המדינה ועל מרחביה בשנותיה הראשונות (1956-1948)".
הספר מציג את היווצרות ועיצוב התשתית הצבאית, את פריסתה הגאוגרפית ואת אופן הסדרתה החוקית והמנהלית.
השאלה העומדת במרכז הדיון היא כיצד נוצרה הגמוניה הקרקעית והמרחבית הצבאית בשנותיה הראשונות של המדינה ומהן ההשלכות הנובעות ממנה.
מחקריו בנושאי הביטחון, החברה והטריטוריה, הקנו לו מעמד של מומחה בתחום המימד הטריטוריאלי של הביטחון במדינת ישראל.
לאחר סיום הדוקטורט, המשיך אורן את מחקריו בביטחון וטריטוריה, במסגרת עצמאית, בשיתוף עם עמיתים וגם במסגרת הפרויקטים "צבא שיש לו מדינה" "מרחב הביטחון" מכון ון ליר (2003 – 2010).
אחר כך, עד שנת 2014, המשיך וחקר במסגרת עצמאית, הרצה בימי עיון ובכנסים אקדמיים.
בנוסף היה עמית הוראה במחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים, וגם יועץ למערכת הביטחון בענייני תשתית ופריסה.
בקיץ 2015 הקים אורן את האתר "עמירם במשעולי ישראל", בלוג שעוסק בסיפורי מסלולי הטיולים שלו.
עמירם אורן ורפי רגב, ארץ בחאקי: קרקע וביטחון בישראל, ירושלים, הוצאת כרמל, 2008. בספר זה חקרו אורן ורגב את תופעת השטחים הביטחוניים, שהם חלק משטחי המדינה בהיקף חסר תקדים.
במחקר ישנם היבטים שונים של השימוש בקרקעות אלו ומודגש הניגוד בין הצרכים הביטחוניים לצרכים האזרחיים.
עמירם אורן, שטחים מגויסים: היווצרות ההגמוניה של צה"ל על מקרקעי המדינה ועל מרחביה בשנותיה הראשונות (1956-1948), גבעתיים, הוצאת מדף, 2009. ספר זה מתחקה אחרי שורשיה של ההגמוניה של צה"ל על שטחי המדינה החל בשנותיה הראשונות.
הספר הוא, כאמור, עיבוד של עבודת הדוקטורט של אורן.
מטרת המחקר להציג את היווצרות ועיצוב התשתית הצבאית, את פריסתה הגאוגרפית ואת אופן הסדרתה החוקית והמנהלית.
השאלה העומדת במרכז הדיון היא כיצד נוצרה הגמוניה הקרקעית והמרחבית הצבאית בשנותיה הראשונות של המדינה ומהן ההשלכות הנובעות ממנה?
(יחד עם גבריאל שפר ואורן ברק), צבא שיש לו מדינה?: מבט מחודש על יחסי התחום הביטחוני והתחום האזרחי בישראל, ירושלים, הוצאת כרמל, 2008.
מרחב הביטחון: מבט חדש על השימוש במשאבי קרקע לצורכי צבא וביטחון בישראל, ירושלים, הוצאת מכון ון ליר, 2009.
(יחד עם נילי שחורי), תכנון וביטחון - קובץ מאמרים, הוצאת איגוד המתכננים בישראל, 2011.
עמירם אורן וקובי מיכאל (2013), "הפיקוח האזרחי" במבחן הממד הטריטוריאלי של הביטחון בישראל – מסגרת מושגית ביקורתית במבחן המעשה", מחקרי פלורסהיימר, המכון ללימודים עירוניים ואזוריים, האוניברסיטה העברית בירושלים.
עמירם אורן (2011), "האם לנצח תישאר ישראל שטח צבאי?", בתוך אפרים לביא (עורך), יחסי צבא-חברה בישראל, השלכות על קבלת החלטות בנושאי ביטחון ושלום, הוצאת מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב, עמ' 87 – 97.
עמירם אורן ואחרים (2009) "תחילת השינוי בתהליך מתן היתר לבנייה ביטחונית", תכנון 6(2), אוקטובר 2009, עמ' 57 – 74.
עמירם אורן (2009), "בין טריטוריה לבין ביטחון – סדר יום לדיון ולמחקר" בתוך עמירם אורן (עורך) "מרחב הביטחון" – מבט חדש על השימוש במשאבי קרקע לצורכי צבא וביטחון בישראל, בול 11 – במת ון ליר לשיח ציבורי, עמ' 15 – 36.
זלמן שיפר ועמירם אורן (2008), "על קרקע ועל ביטחון – ההשלכות הכלכליות של האחזקה והשימוש בקרקע על ידי מערכת הביטחון", רבעון לכלכלה, גיליון 55.03 (ספטמבר 2008), עמ' 387 – 413.
אורן עמירם, ארז צפדיה, ויגיל לוי (2007) "דרמת ההדרמה – העברת מחנות הצבא אל מטרופולין באר שבע מנקודת מבט אזרחית", מרכז הנגב לפיתוח אזורי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומכללת ספיר.
עמירם אורן ויגאל אייל (2002) "מבצרי טיגרט – שלטון וביטחון בכפיפה אחת: הרעיון המדיניות והיישום" קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה מס' 104, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים, עמ' 104 – 126.
עמירם רון (נולד בשנת 1930) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לפיזיקה בטכניון.
תחום עיסוקו הוא הפלזמות והקשר בין חומר וקרינה.
נולד בעפולה, בנם של יהודה וחנה גינצלר.
בצעירותו גדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים, למד בתיכון חדש בתל אביב והיה חבר בנוער העובד.
הוא עזב את הלימודים, הצטרף למחנות העולים ויצא להכשרה מגויסת באפיקים וחולתה.
במלחמת העצמאות הוא השתתף בטיהור צפת ולאחר מכן הצטרף לגדוד השלישי של הפלמ"ח בחסימת הפלישה הסורית.
לאחר מכן לחם בלטרון ובכיבוש לוד ורמלה ובהמשך ירד לנגב והשתתף במבצע יואב.
לאחר השחרור ביקש לעסוק בספנות והלך למעגן מיכאל, אולם משלא שובץ לענף עזב את הקיבוץ והלך לעבוד במכון ויצמן, שם החליט לשוב ללימודים.
הוא למד ארבע שנים הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
לאחר תקופה בה היה מורה שב לעשות דוקטורט בפיזיקה בטכניון, בהנחיית פרופסור גאבור קאלמאן, על "קורלציות של פונקציות פילוג בפלאזמות" אותו השלים בשנת 1960. בין השנים 1961 – 1964 למד באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת קליפורניה בארצות הברית.
בשנת 1964 שב לישראל ומאז שימש כפרופסור לפיזיקה בטכניון.
הוא מונה לדיקן הפקולטה בשנת 1979.
נשוי לפרופסור ארזה רון ואב לשלושה.
בנו הבכור, דוד רון, FRS, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטת קמברידג, בתו דנה רון-גולדרייך פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
עמירם מנור (4 בפברואר 1946 – 5 ביוני 1967) היה טייס קרב בחיל האוויר שמטוסו פגע בקרקע במהלך קרב אוויר ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים מעל סיני.
נראה היה שהצליח להחלץ ממטוסו על הקרקע, נשדד ונרצח על ידי בדואים והוא בן 21.
עמירם מנור נולד ב-4 בפברואר 1946 ליהושע ולפרידל לבית נוסבאום בקיבוץ דליה.
בנעוריו הרבה לצייר, אהב מוזיקה ולמד נגינה בחליל, בפסנתר ובגיטרה.
בקיבוץ חצרים שבנגב נמצא פסל שיצר לכבוד חיל-האויר.
הוסמך כמדריך ספורט במכון וינגייט.
את לימודיו התיכוניים עשה במוסד החינוכי שבהרי אפרים.
באוגוסט 1964 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס.
לאחר הקורס הוצב בטייסת 105 והוכשר כטייס סופר מיסטר.
ב-5 ביוני 1967, יומה הראשון של מלחמת ששת הימים, השתתף בגל התקיפה הראשון של מבצע מוקד והוזנק כמספר 3 במבנה הראשון שהפציץ את שדה התעופה כברית שממערב לאגם המר הגדול במצרים.
שדה התעופה כיברית היה גדול יחסית והיו בו גם טייסות של מטוסי היירוט החדישים מיג 21. הספיק להעביר בקשר שהפיל 17 מטוסי אויב.
לאחר שמבנה מטוסי הסופר מיסטר הטיל את הפצצות על המסלולים ביצעו המטוסים יעפי צליפה על מטוסים שהיו בשדה והבעירו אותם.
ולאחר מכן פנו מזרחה בדרכם חזרה לישראל כמתוכנן.
בדרכם חזרה ניתקלו במטוס תובלה מצרי מדגם איליושין 14. מנור וטייס נוסף במבנה הפילו אותו בצרור תותחים במשותף.
בהיותם מעל לביר גפגפה בסיני, כשהם קצרים בדלק ופגזים נתקלו בזוג מטוסי מיג 21 שהחלו לרדוף אחריהם ולנסות להפילם.
הטייסים הנמיכו גובה טייס, שחררו את מכלי הדלק נתיקים והגבירו מהירות.
הטייסים הזהירו זה את זה מפני המיגים שנערכו מאחוריהם ביעפי ירוט וביצעו תמרוני התחמקות חריפים במהלכם פגעו המוביל אלכסנדר ערמון ועמירם מנור בקרקע.
מטוסו של מנור נמצא שלם בחולות וגופתו לא הרחק מהמטוס, מתחת לשיח.
בדואים שכנראה הבחינו במנור לכדו אותו ושדדו ממנו את שעונו ואת ציודו, הכו אותו ורצחו אותו.
ביום הראשון לאחר המלחמה (וכיבוש סיני על ידי צה"ל) טסו בני פלד ומפקד הטייסת יאלו שביט מעל לאזור ומצאו את גופתו היחפה לא הרחק ממטוסו, ועליה סימני התעללות קשים.
גופת מוביל המבנה, סרן אלכס ערמון, שמטוסו התרסק בסמוך לא נמצאה עד היום והוא הוכרז כחלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע.
סמוך לאחר מלחמת ששת הימים נכתב לזכרו השיר "הם ישנם" על ידי יוסי גמזו והולחן על ידי יוסי ואלד.
הוא בוצע על ידי יהורם גאון.
עמירם שקולניק (23 באוגוסט 1923 – 6 ביוני 2004) היה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ועם פרישתו התמנה ליושב ראש הוועד המנהל של המכללה האקדמית גליל מערבי, מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
הוא שימש בתפקיד זה בין השנים 2000–2004. שקולניק היה אקופיזיולוג מבכירי חוקרי הטבע והמדעים בישראל.
הוא הרבה להרצות ולכתוב על תעשיית המזון, החקלאות המדברית והרפואה.
מחקריו היו בתחום פיזיולוגיה סביבתית במדבר, והוא הקים את האסכולה למחקר הפיזיולוגיה המדברית תוך שילוב השדה, המעבדה והתאוריה.
הוא היה מראשוני החוקרים שפיתחו בישראל את הגישה האקופיזיולוגית בזואולוגיה.
שקולניק נולד במזכרת בתיה, בנם הצעיר של חסידה לבית מלר ושלמה שקולניק.
בשנת 1942 סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה בתל אביב והחל ללמוד בסמינר הקיבוצים, היה חבר מחנות העולים ויצא להכשרה ביגור.
בתום ההכשרה, הצטרף עם חבריו לקיבוץ בית הערבה, וב-1948 גויס לצה"ל ולחם בהגנה על סדום.
בשנת 1949 עבר בית הערבה לקיבוץ כברי, והקים את בית הספר היסודי הראשון.
בשנת 1951, בצוות יחד עם עמיתיו אביתר נבו ומיכאל קוסטא, הניח את היסוד להוראת הביולוגיה בסמינר אורנים, שם לימד כל שנות עבודתו.
השתתף במיפוי הגאולוגי של סיני ב-1956, לצד עמירם עסקו במלאכה הזואולוגים אמוץ זהבי, יעקב ורמן, הביולוג האבולוציוני אביתר נבו, והבוטנאים יואל דה-מלאך, נפתלי תדמור, דני זהרי, והארכאולוג יוחנן אהרוני.
בשנת 1967 קבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות יתרה, את לימודי הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת דיוק שבצפון קרוליינה.
בשנת 1969 חזר לישראל עם פרופ' קנוט שמידט נילסון (Knut Schmidt-Nielsen), החל לעבוד באוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר ושם הקים מעבדה לפיזיולוגיה, והיה מהפיזיולוגים מהראשונים במחלקה לזואולוגיה אוניברסיטת תל אביב, שם בנה תשתית הוראה ומחקר שקצרה יוקרה והישגים רבים.
מדענים רבים מרחבי העולם שיתפו איתו פעולה במחקריו, הרבה להרצות ולכתוב על תעשיית המזון, החקלאות המדברית והרפואה.
עמירם חקר בתחום פיזיולוגיה סביבתית במדבר, הקים את האסכולה למחקר הפיזיולוגיה המדברית תוך שילוב השדה, המעבדה והתאוריה.
בנוסף, הרצה בישראל ומחוץ לה.
בשנים 1976 עד 1978 שימש בתפקיד ראש המחלקה לזואולוגיה ובהמשך קבל את הקתדרה לזואולוגיה סביבתית.
בהמשך ובמקביל גם שימש בשורה ארוכה של תפקידים בוועדות אוניברסיטאות שלהן מונה מטעם המועצה להשכלה גבוהה והאקדמיה הישראלית למדעים.
בשנים 1992 עד 1994 עמד בראש החטיבה האקדמית של מכללת אורנים.
בשנת 1995 לאחר שפרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב כפרופסור אמריטוס, נתמנה מטעם אוניברסיטת בר-אילן בין השנים 2000 ו-2004 כיו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית גליל מערבי, לזכרו קיימת במכללה מלגה בעבור הישגים יוצאי דופן שנתרמה על ידי משפחתו.
בימיו האחרונים, השקיע את מאמציו בכתיבת ספר על עבודתו המדעית, אך נפטר בטרם סיימו.