tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נבוגטוב החל את מסעו ב-15 בפברואר 1905 וחצה בדרכו את תעלת סואץ.
בשל העובדה שרוז'סטבנסקי עזב מוקדם מהמתוכנן את מדגסקר נבוגטוב הפליג ישירות למפרץ קמראן שנמצא בווייטנאם, שם הוא הצליח להצטרף לשאר הצי.
רוז'סטבנסקי, שהתנגד ליציאה לדרך של נבוגטוב לא שיתף אותו בתוכניותיו גם בשלב קריטי זה וגם לא בשלב שהוא הפך לשני בדרגת הפיקוד לאחר שאדמירל דימיטרי פון פלקרצאם נהרג בקרב ב-24 במאי 1905 .
את היום הראשון של קרב צושימה שרדו הכוחות תחת פיקודו של נבוגטוב ללא פגע למרות התקפות טורפדו.
במהלך החשיכה כל הכוחות הרוסיים ששרדו את היום הראשון הצטרפו אליו תחת פיקודו.
בבוקר ה-28 במאי 1905 למראה כוחות הצי הקיסרי היפני שהופיעו באופק, הוא החליט להיכנע, אף על פי שהיה במצב של יכולת להילחם ונגד עמדתם של קציניו.
במהלך הכניעה אמר נבוגטוב לקציניו כי הוא כבר זקן ואינו חושש לעצמו.
הוא חש דאגה ואחריות רבה לכל האחרים שהיו עדיין צעירים.
הוא דחק בהם לעבוד קשה ולשחזר את הצי למען מדינתם ואמר כי הוא ייקח על עצמו את מלוא האחריות לכניעה.
עם חזרתו לרוסיה לאחר שהוחזק במחנה שבויים ביפן, הוא הועמד לדין בקרונשטאדט בדצמבר 1906 יחד עם 77 מקציניו, הוא הואשם בכך שנכנע ללא צורך.
להגנתו טען שאוניות לא תקינות, תותחים ותחמושת לא תקינים גרמו לחוסר יכולתו להתגונן ביעילות: "לא הייתי מהסס להקריב חיי 50,000 חיילים לו היה זה משרת מטרה כלשהי, אולם איזה זכות הייתה לי להקריבם ללא כל מטרה?".
למרות זאת בית המשפט החליט כי התנהגותו ופיקודו היו הנושא העיקרי ולא מצב אוניותיו, ודן אותו בשל כך למוות יחד עם שלושה מקציניו.
אולם, בהתחשב בנסיבות מקלות, פנה בית המשפט לרחמי הצאר ניקולאי השני, ומאוחר יותר הומר עונש המוות בעשר שנות מאסר.
במאי 1909 שוחרר ממאסר ונעלם לאלמוניות.
ניקולאי אלכסייביץ' נֶקרַאסוֹב (; 10 באוקטובר 1821, נמירוב – 8 בינואר 1878, סנקט פטרבורג) היה משורר, סופר, עורך, מבקר ומו"ל רוסי.
נקראסוב נולד בעיר נמירוב, בסביבת ויניצה שבאוקראינה, מקום בו היה מוצב אביו שהיה קצין בצבא הרוסי.
אימו ילדנה לבית זקז'בסקי או זקרבסקי הייתה פולנייה ממשפחה עשירה.
עם שחרורו של האב מהשרות הצבאי עברה המשפחה לאחוזה המשפחתית בסביבת ירוסלבל שברוסיה.
שם בילה את שנות ילדותו ונעוריו.
המשפחה הגדולה (היו 13 ילדים) וחוסר אמצעים אילצו את אביו לקבל משרת מפקח במשטרה.
בשנת 1839 נקראסוב התחיל ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג אך עזב אותה לאחר שנתיים מחוסר יכולת לשלם עבור הלימודים.
הוא התחיל לפרסם את שיריו ובשנת 1840 יצא לאור הספר הראשון שלו.
במקביל לפעילות הספרותית הוא החל בהוצאה לאור של ירחונים ספרותיים.
כמשורר זכורות הפואמות שלו, שעסקו בכפר הרוסי והפכו אותו לגיבורם של הליברלים והרדיקלים בחוגי האינטליגנציה הרוסית.
נקראסוב השפיע גם על שירת יידיש פרולטארית.
אחד המשוררים שהושפעו ממנו ואף תרגם אותו ליידיש היה דוד אדלשטט שחי ברוסיה ומאוחר יותר בארצות הברית.
כעורך הוא זכור כעורך של ספרו הראשון של דוסטויבסקי "אנשים עלובים" בשנת 1845.
כמוציא לאור הוא ידוע בזכות כתב העת "סוברמרניק" ("בן זמננו"), שאותו ערך בשנים 1846 עד 1866, בהן הפך אותו לכתב העת הספרותי המוביל ברוסיה.
בינואר 1878 הלך לעולמו והוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה בסנקט פטרבורג.
ניקולאי מיכאילוביץ' פרז'וואלסקי (12 באפריל 1839 - 1 בנובמבר 1888) היה מגלה ארצות וביולוג רוסי, בין החוקרים הבולטים של מרכז אסיה.
נולד בשנת 1839 בכפר קימבורובו במחוז סמולנסק במשפחת קצין בגמלאות בשם מיכאיל קוזימיץ' פרז'וואלסקי (מת בשנת 1846).
האם הייתה ילנה אלקסייבנה לבית קרטניקוב.
יישוב הולדתו של פרז'וואלסקי שכן כ-4 ק"מ מהכפר מריגינו, שבו הוצב אות הנצחה.
עם סיום בית הספר החל את השירות הצבאי.
משפחת פרז'וואלסקי השתייכה לאצילים מהשלאכטה הפולנית, שהחזיקו בסמל ההרלדי "קשת" והצטיינו בכיבוש פולוצק בעת המסע הצבאי של מלך פולין סטפאן באטורי נגד איוואן האיום.
אחד מאבותיו של פרז'וואלסקי היה לוחם קוזקי מזפורוז'יה בשם קורניל אניסימוביץ' פארובלסקי ששירת את הכתר הפולני ושינה את שמו ל"פרז'וואלסקי".
הוא הצטיין בימי מלחמת ליבוניה.
בן משפחה אחר, לאון פרז'וואלסקי התגייס לצבא הפולני בפרובינציית ויטבסק בשנת 1698. במאה ה-19 התיישבה המשפחה בפלכים סמולנסק וויטבסק באימפריה הרוסית.
הסב של ניקולאי פרז'וואלסקי התחנך בבית הספר הישועי בפולוצק אולם הפסיק את לימודיו שם, נמלט, המיר את דתו לנצרות האורתודוקסית ואימץ את השם קוזמה פומיץ'.
בשנת 1867 פרז'וואלסקי נשלח למזרח הרחוק הרוסי.
במהלך המסע חקר את אזור נהר אוסורי.
בשנת 1871 התחיל את מסעו הראשון למרכז אסיה.
הוא יצא מבייג'ינג לכיוון מזרח.
במהלך המסע חקר את הרי סומה-הודי ואין-שאן כמו כן חקר את מקורות נהר היאנגצה.
בהמשך הלך לכיוון טיבט ודרך מדבר צאידם הגיע למקורות היאנגצה.
בשנת 1873 חצה את מדבר גובי וחזר לאחר מסע של כ-12 אלף ק"מ במהלך 3 שנים.
בשנת 1876 התחיל מסע נוסף דרך הרי טיין שאן לכיוון אגם לופ נור.
באזור זה חקר, בין היתר, את נדידת הציפורים וחקר צפרות ככלל.
בשנת 1879 התחיל מסע חדש לכיוון טיבט.
אך אף על פי שהיה רק כ-200 ק"מ מהעיר להסה הוא נאלץ לחזור בגלל המהומות שהיו במקום.
בשנת 1883 החל המסע הרביעי לאזור.
הפעם חקר את הרי טיבט ומקורות נהר היאנגצה.
המסע הסתיים בשנת 1886 באזור אגם איסיק קול.
פרז'וואלסקי נפטר מטיפוס זמן קצר לפני תחילת המסע החמישי למרכז אסיה.
במהלך המסעות צוירו מפות רבות והוא גילה מספר בעלי חיים (סוס פרז'וואלסקי, אייל ת'ורולד, צבי יעלי פרז'וואלסקי, יאק הבר, גמל דו-דבשתי החי בטבע, פרוש פרז'וואלסקי, הדב הטיבטי) וכן נאספו אוספים עשירים של החי והצומח באזור הנחקר.
לזכר המורשת שלו מחלקת החברה הגאוגרפית הרוסית מדליה על שמו.
בשנת 1951 צולם סרט על חייו בבימויו של סרגיי יוטקביץ'.
עד שנת 1992 נקראה העיר קרקול שבקירגיזסטן פרז'וואלסקי, על שמו של ניקולאי פרז'וואלסקי.
הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' היה בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ואשתו שרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה).
ניקולאי היה ידוע גם בכינויו ניקולאי ניקולאייביץ' האב, כדי להבדילו מבנו אשר נשא שם זהה.
ניקולאי ניקולאייביץ' נולד ב-8 באוגוסט 1831 בצארסקויה סלו, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה), בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ.
אביו של ניקולאי ייעד לו קריירה צבאית והוא למד ביחד עם אחיו באקדמיה הצבאית.
ניקולאי נלחם כקצין צעיר במלחמת קרים והתבלט בקרב אינקרמן.
הוא גילה עניין בתחום ההנדסה הצבאית, ובשנת 1856 מונה לתפקיד מפקד כוחות ההנדסה הצבאית.
בשנת 1864 הוא מונה למפקד המשמר הקיסרי.
בשנת 1872 ביקר בירושלים והשתתף בטקס חנוכת כנסיית השילוש הקדוש.
למרות המוניטין הירוד שלו כאסטרטג צבאי מונה לתפקיד מפקד צבא הדנובה, שהכריע את חזית הבלקן במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בחלקה הראשון של המלחמה נחל הצלחות, אך המצור הממושך על פלבן וחוסר ההצלחה הרוסית בכיבוש העיר הובילו להעברתו בפועל מתפקידו, אם כי רשמית נשא עדיין בתואר.
לאחר המלחמה הואשם בפסיביות פיקודית בכך שנמנע מתקיפת איסטנבול והכרעת האימפריה העות'מאנית.
יתרה מכך, שמו נקשר לשערוריות כספיות ובכלל זה שוחד ובזבוז כספי מדינה.
למרות זאת, אחיו אלכסנדר השני מינה אותו לתפקיד מושל אזור סנקט פטרבורג.
בהמשך קודם לדרגת פילדמרשל והיה אחראי על חיל הפרשים הרוסי ועל מערך ההנדסה בצבא.
ב-6 בפברואר 1856 נישא לנסיכה אלכסנדרה פרדריקה וילהלמינה מבית אולדנבורג.
טרם הנישואין המירה הנסיכה את דתה לנצרות אורתודוקסית ושמה שונה לאלכסנדרה פטרובנה.
לזוג נולדו שני ילדים, ניקולאי ופיוטר.
הנישואים, שמלכתחילה לא היו יציבים, התפרקו כעבור 4 שנים.
ניקולאי עזב את אשתו ועבר לחיות עם המאהבת שלו, רקדנית הבלט יקטרינה צ'יסלובה, שבמהלך השנים ילדה לו 5 ילדים.
הוא מעולם לא התגרש מאשתו באופן רשמי אך דאג לסלק אותה מסנקט פטרבורג.
לאחר הירצחו של אחיו אלכסנדר השני ועלייתו לשלטון של אחיינו אלכסנדר השלישי, הורע מעמדו של ניקולאי בשל יחסיו המעורערים עם אלכסנדר מחד והעובדה ששמו חזר ונקשר לשערוריות כספיות, מאידך.
ניקולאי חלה במחלת הסרטן אשר התפשטה למוחו ובמהלך מחלתו סבל מהזיות וחוסר יכולת תפקוד, שאילצו את המשפחה למנות לו אפוטרופוס.
הוא נפטר ב-13 באפריל 1891 בעיר אלופקה שבחצי האי קרים ונקבר בעירו.
ב-7 בינואר 1856 התחתן ניקולאי עם אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולדו לו שני בנים:
מפילגשו יקטרינה צ'יסלובה נולדו לניקולאי 5 ילדים:
ניקולאי נוביקוב עיתונאי, עורך ופובליציסט רוסי מתקופת יקטרינה הגדולה, בין ראשוני העיתונאים הרוסים.
נוביקוב נולד במשפחה אצילית בכפר במחוז מוסקבה.
בגיל 11 החל ללמוד בבית הספר ליד אוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1760 סולק מהאוניברסיטה בשל אי-הופעתו ללימודים.
בשנת 1762 החל לשרת בצבא.
ביום בו יקטרינה הגדולה ביצעה את ההפיכה השלטונית היה שומר בכניסה לארמון ובעקבות כך נחשב למשתתף בהפיכה וקודם לקצונה זוטרה.
עוד בהיותו בשרות צבאי החל להתעניין בספרות.
בשנת 1768 פרסם תרגומים מצרפתית.
בשנת 1767 החל לעבוד בוועדה שהוקמה על ידי יקטרינה הגדולה במטרה לבדוק שינויים חוקתיים.
בשל השתתפותו בדיוני הוועדה נחשף לאירועים בחברה הרוסית והייתה לו הכרות אישית עם הקיסרית.
בשנת 1768 עזב את שרות המדינה והחל בפרסום שבועון סאטירי "טרוטן" .
בשבועון פורסמו כתבות עם ביקורת נוקבת על השלטון תוך האשמות כלפי מקורבים לחצר הקיסרית.
בנוגע למטרות הסאטירה, השבועון נכנס לוויכוח עם שבועון של השלטון.
לאור הביקורת הנוקבת על פעולות השלטון, השבועון נאלץ להנמיך את הביקורת ובשנת 1771 נוביקוב קיבל רמזים שהשבועון עלול להסגר.
בשנת 1772 הוא פתח שבועון חדש - "הצייר" שנחשב לשבועון המוצלח ביותר של רוסיה במאה ה-18. גם בשבועון זה הוא מתח ביקורת קשה על השלטון ובמיוחד נגד שיטת הצמיתות שהייתה נהוגה באימפריה רוסית.
גם שבועון זה נאלץ להנמיך את הביקורת ובסופו של דבר נסגר בשנת 1773.
נוביקוב היה בדעה שיש לפרסם ברבים את המידע על ההיסטוריה הרוסית.
בהתאם לכך הוא גם ערך ירחון בנושא היסטוריה בו פורסמו מסמכים היסטוריים שונים.
יקטרינה הגדולה תמכה בפעילות זו של נוביקוב על ידי העברת כספים רבים.
בשנת 1777 נוביקוב החל בפרסום שבועון בנושא ביקורת ספרותית.
כמו כן הוא החל בפרסום ירחון פילוסופי בו פורסמו עבודות של בלז פסקל וסופר אנגלי ארטור יונג.
כל ההכנסות מהפעילויות שהוא יזם הועברו לארגון בתי ספר עממיים בסנקט פטרבורג שפעלו עד לשנת 1782 לפחות.
בשנת 1779 הוא הוזמן למוסקבה על ידי ראשי האוניברסיטה.
הם נתנו לרשותו את בית הדפוס של האוניברסיטה.
תוך זמן קצר נוביקוב ארגן אותו מחדש ובמהלך 3 שנים פרסם ספרים רבים.
במקביל לפרסום ספרים הוא החל בפרסום ירחון, שמספר העותקים שלו גדל מ-600 ל-4000.
בנוסף לכך הוא החל בפרסום ירחון ילדים, ירחון סאטירי ופתח ספרייה ראשונה במוסקבה.
הפעילות שלו הייתה ענפה מאוד אך גם תרמה להופעת מתנגדים רבים.
בשנת 1784 ועדה של בתי הספר טענה שהוא פרסם את ספרי לימוד שלה ללא אישור.
נוביקוב ענה שעשה זאת באישור ובהנחיית ראש העיר, אך ראש העיר כבר לא היה בחיים.
נוביקוב נאלץ לשלם קנס כספי.
בשנת 1785 סוכם להעביר את כל הספרים שהוא פרסם לעיון ראש הכנסייה של מוסקבה.
ראש הכנסייה בדק וציין שחלק מהספרים הם בעלי חשיבות גדולה, חלק הוא לא מבין וחלק שמהווים תרגום מצרפתית לדעתו עדיף שלא היו כלל.
יחד עם זאת הוא ציין ש"נוביקוב הוא נוצרי טוב ולדעת ראש הכנסייה כל האנשים צריכים להתנהג בהקשר לדת כמו נוביקוב".
בשנת 1790 התמנה אלכסנדר פּרוֹזוֹרוֹבְסקי לראש העיר החדש של מוסקבה.
פרוזורובסקי היה אדם לא משכיל וחשדן, תוך זמן קצר הוא החל לשלוח תלונות על נוביקוב לסנקט פטרבורג.
ועדה שבדקה את הנושא לא מצאה דבר.
בשנת 1792 ראש העיר קיבל הוראה מהשלטונות לבדוק פעם נוספת את פעילות של נוביקוב.
נוביקוב נעצר ועוד במהלך החקירה הועבר למבצר שליסלבורג ליד סנקט פטרבורג.
עוד בשנת 1775 נוביקוב החל פעילות במסגרת הבונים החופשיים.
פעילות זו הייתה ידוע לשלטונות מזמן, אך במהלך החקירה החדשה היא הועמדה במרכז.
בצו קיסרי מ-1 באוגוסט 1792 נוביקוב הואשם בהשתתפות בפעילויות של הבונים החופשיים (ארגון זה לא היה אסור ברוסיה לא לפני הצו ולא מאוחר יותר), קשרים עם אנשים מחוץ לגבולות המדינה, שקרים וכו'.
כל האשמות מופנות לא רק לנוביקוב אך לכלל החברים בבונים החופשיים.
למרות זאת אף אחד מחברי הארגון או ראשי הארגון לא הועמדו לדין.
רק נוביקוב בעצמו הואשם ונכלא.
אפילו ראש עיר של מוסקבה שעצר את נוביקוב הופתע מתוצאות החקירה ובמיוחד מתוכן של הצו הקיסרי.
קיימת סברה שהסיבה אמיתית לצו לא בהאשמות שפורסמו.
קיימת גרסה שהבעיה האמיתית הייתה בפעילות חברתית ענפה של נוביקוב שהדאיגה את הקיסרית.
נוביקוב היה במעצר במבצר בתנאים קשים ביותר במשך 4 וחצי שנים.
כבר ביום ראשון של שלטונו פאבל הראשון הוא שוחרר מהמעצר.
אומנם השנים במעצר שברו את בריאותו ומצב רוחו.
הוא לא חזר לפעילות חברתית ועבר להתגורר באחוזה משפחתית בה נולד.
הוא נפטר בשנת 1818 באחוזתו והוטמן בכנסייה המקומית.
ניקולאי איבנוביץ' סָלְטִיקוֹב היה גנרל-פלדמרשל, שר החוץ וראש הממשלה של האימפריה הרוסית.
ניקולאי סלטיקוב נולד במשפחה אצילית רוסית.
מצד אביו הוא היה קרוב משפחתה של אנה, קיסרית רוסיה, ואמו הייתה ממשפחת טולסטוי ידועה.
בשנת 1748 החל לשרת בצבא.
באותה שנה השתתף במערכה של הצבא הרוסית בגרמניה ביחידה שהייתה בפיקוד אביו.
בתור קצין השתתף במלחמת שבע השנים.
בשנת 1761 היה ביחידה תחת פיקודו של פיוטר רומיאנצב.
בשנת 1763 התמנה למפקדה של יחידה מיוחדת שנשלחה לפולין כדי לעזור לתומכי רוסיה בממלכה.
עד לשנת 1768 היו נכנסות יחידות בפיקודו מפעם לפעם לשטח האיחוד הפולני-ליטאי במטרה לתמוך במדיניות הרוסית באזור.
בשנת 1769 השתתף בקרבות נגד האימפריה העות'מאנית, אך לאור בעיות בריאות עזב את החזית ונסע לאירופה.
עם חזרתו לרוסיה קיבל תפקיד חשוב בחצר, והיה מקורב לנסיך פאבל – הקיסר העתידי.
בשנת 1776 השתתף בנסיעת הנסיך לברלין והשתתף בחתונתו.
גם בהמשך הוא היה בין המלווים של הזוג הצעיר באירופה.
בשנת 1782 קיבל את עיטור אנדריי הקדוש.
בשנת 1783 מינתה אותו יקטרינה הגדולה כמחנך נכדיה, אלכסנדר וקונסטנטין.
בשנת 1790 הועלה לתואר רוזן.
בתחילת שלטונו של פאבל הראשון קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל וראש המחלקה הצבאית בממשל.
גם בתקופת שלטונו של אלכסנדר הראשון היה מקורב לקיסר.
עם תחילת מלחמת רוסיה–צרפת (1812) מונה לתפקיד ראש הממשלה ויו"ר המועצה המדינית.
שימש בתפקיד זה עד סוף חייו.
בשנים 1813–1814, כאשר היה הקיסר מחוץ לגבולות המדינה, היה סלטיקוב שליטה בפועל של האימפריה.
עם חזרת הקיסר לסנקט פטרבורג קיבל תואר נסיך.
ניקולאי ניקולאיביץ' נובוסילצב היה רוזן ומדינאי רוסי, ראש הממשלה בשנים 1834–1838.
ניקולאי נובוסילצב התחנך בביתו של רוזן סטרוגנוב בהיותו בן אחותו מחוץ לנישואים.
בשנת 1783 קיבל דרגת קצין זוטר.
בשנת 1786 החל לשרת במשרד החוץ.
השתתף בדיכוי מרד בפולין בשנת 1794. בשנת 1796 עזב את השרות ועבר להתגורר בלונדון.
עוד בשנת 1790 התקרב לאלכסנדר הראשון.
עם עליית אלכסנדר לשלטון חזר לרוסיה והיה בין יועציו הקרובים.
בשנת 1806 התקבל כחבר באקדמיה הרוסית למדעים ובהמשך נבחר להיות הנשיא שלה.
בשנת 1804 התמנה לסגן שר המשפטים.
בתקופת 1809–1812 התגורר בווינה וביצע מספר שליחויות דיפלומטיות.
עם פלישת נפולאון לרוסיה חזר לחצר הקיסר.
בשנים 1813–1815 היה סגן נשיא של המועצה השלטת בפולין.
בשנת 1821 התמנה ליועץ של קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה שהיה נציג הקיסר בפולין.
תוך הפעלת לחץ בשנת 1824 הדיח את אדם ייז'י צ'ארטוריסקי מתפקידיו באוניברסיטת וילנה ופיטר ממנה מספר פרופסורים פולנים כולל יוזף גולוחובסקי.
בשנת 1820 סיים את עבודתו על הכנת חוקה לאימפריה הרוסית.
הצעת החוקה כללה הקמת פרלמנט בעל שני בתים, הגבלת שליטת הקיסר במדינה, עצמאות המערכת המשפטית, שוויון כל אזרחי המדינה מפני המערכת המשפטית וכו'.
הצעה זו לא התקבלה על ידי הקיסר.
בשנת 1834 התמנה לראש הממשלה.
נפטר בסנקט פטרבורג בשנת 1838 והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי.
ניקולאי פירוגוב היה רופא רוסי, נחשב למייסד ענף כירורגית השדה, והיה אחד הראשונים באירופה שהשתמש בחומרי הרדמה במהלך הניתוח.
לאחר סיום אוניברסיטת מוסקבה נסע לאירופה המערבית להשלמת לימודים.
בגיל 26 סיים את עבודת הדוקטורט והתמנה לפרופסור של אוניברסיטת טרטו.
לאחר מספר שנים הוזמן לסנקט פטרבורג והתמנה לראש החוג לניתוחים באקדמיה למדעי הרפואה.
במקביל הוא עבד בבית החולים.
באקדמיה למדעי הרפואה הוא היה אחראי להכנת רופאים לשירות צבאי.
בשנת 1847 הוא נסע לקווקז כדי לבדוק את השיטות שפיתח בשדה המערכה.
הוא הצליח מאוד בהכנסת שיטות חדשות וערך מעל עשרת אלפים ניתוחים.
בשנת 1847 הוא נבחר לחבר בהתכתבות באקדמיה רוסית למדעים.
בשנת 1855 הועבר לסבסטופול והיה בין הרופאים שטיפלו בפצועים בעיר הנצורה.
גם פה הוא ניצל את הניסיון שלו.
כאחראי על פינוי הפצועים הוא התחיל בשיטת מיון מוקדמת, כאשר בחלקם הפצועים נותחו קרוב ככל הניתן לשדה הקרב ופצועים קלים יותר הועברו לטיפול בעיר עצמה.
בפגישה עם אלכסנדר השני הוא סיפר על הבעיות שהיו בצבא במהלך המצור.
כתוצאה מכך הוא הוגלה מהבירה והתמנה לתפקיד חינוכי בקייב.
לאור התנגדות הגורמים המקומיים לרפורמות שהוא רצה להנהיג הוא נאלץ לעזוב את התפקיד.
לאחר מספר שנים, הוא פוטר מהשרות הממלכתי ללא זכויות פנסיה כלל.
בהיותו רופא מנוסה, הוא פתח בית חולים באחוזתו.
מפעם לפעם הוא נסע לסנקט פטרבורג ולאירופה להרצאות בנושאי רפואה שונים.
בשנת 1877 במהלך מלחמה עם טורקיה, הקיסר נזכר בפירוגוב והמוניטין שלו בארגון רפואה דחופה בצבא.
למרות גילו, הוא נסע לבולגריה, ארגן בתי חולים שדה במקום וערך מספר רב של ניתוחים.
בתחילת 1881 התגלה אצלו גידול סרטני והוא נפטר בסוף אותה שנה.
לאחר פטירתו נחנט לפי השיטה שפותחה על ידי הרופא האישי שלו ונקבר בכוך מספר קילומטרים מהעיר ויניצה בכפר פירוגובו וגופתו נשמרה במצב טוב עד היום.
אוניברסיטה רוסית לאומית לחקר מדעי הרפואה במוסקבה נקראת על שמו.
ניקולאי פלטונוביץ' פטרושב (רוסית: Патрушев, Николай Платонович; נולד ב-11 ביולי 1951 בלנינגרד, ברית המועצות), מדינאי רוסי ואיש שירותי הביטחון.
מכהן כעוזרו של נשיא רוסיה.
קודם לכן היה מנהל שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה ולאחר מכן המזכיר ה-13 של המועצה לביטחון לאומי של הפדרציה הרוסית.
ב-1974 גויס לשירות הקג"ב, ומילא שורה של תפקידים במסגרת הארגון.
בשנים 2008-1999 כיהן כמנהל החמישי של שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה, ולאחר מכן מונה כמזכיר ה-13 של המועצה לביטחון לאומי של הפדרציה הרוסית, ושירת בתפקיד זה עד להחלפתו ב-12 במאי 2024 על ידי סרגיי שויגו.
אביו, פלטון איגנאטייביץ' פטרושב, שירת כמלח בצי הסובייטי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אימו, אנטונינה ניקולאייבנה, היא כימאית בהשכלתה.
במהלך המצור על לנינגרד שירתה כאחות רפואית, ולאחר המלחמה עבדה בחברת בנייה.
פטרושב למד בבית הספר תיכון בלנינגרד והיה בן כיתה של בוריס גריזלוב.
הוא הוסמך כמהנדס ספינות ב-1974, לאחר שסיים לימודים במכון לבניית ספינות בלנינגרד (כיום האוניברסיטה הטכנו-ימית הממלכתית של סנקט פטרבורג).
ב-1974 הצטרף פטרושב לקג"ב הסובייטי ומאז שירת בשורה של תפקידים בשירותי ביטחון המדינה של ברית המועצות, ולאחר מכן של הפדרציה הרוסית.
בשנים 1974–1975 הוא עבר קורסי הכשרה של הקג"ב.
ב-1975 החל פטרושב לעבוד במחלקה לסיכול ריגול של הקג"ב במחוז לנינגרד, כעבור זמן התמנה לראש השירות למאבק בהברחות ושחיתות
מיוני 1992 עד 1994 כיהן כשר לביטחון המדינה של רפובליקת קרליה בצפון רוסיה.
ב-1994, מנהל השירות הפדרלי לסיכול ריגול, סרגיי סטפאשין מינה אותו לראש המינהל לביטחון פנים של שירות הביטחון.
לאחר פיטוריו של סטפאשין ב-30 ביוני 1995, מונה פטרושב לתפקיד סגן ראש מחלקת הפיקוח והארגון של שירות הביטחון הפדרלי.
בחודשים מאי-אוגוסט 1998 שימש פטרושב כראש מינהל השליטה של האדמיניסטרציה הנשיאותית הרוסית.
באוקטובר 1998 הוא מונה לסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי וראש מינהל הביטחון הכלכלי.
ב-9 באוגוסט 1999 מונה פטרושב על ידי בוריס ילצין לתפקיד מנהל שירות הביטחון הפדרלי.
הוא שימש בתפקיד זה במשך 9 שנים.
בתקופה זו התרחשו ברוסיה מספר גדול של פעולות טרור המוניות והיו קולות שדרשו את החלפתו של פטרושב, אולם הוא הצליח להישאר בתפקידו ואף רשם לזכותו הצלחות רבות בסיכול פעולות טרור ובלכידת מתכנני ומבצעי פעולות טרור.
בשנת 2001 קודם לדרגת "גנרל ארמייה" - הדרגה השנייה בסדר הדרגות בצבא רוסי.
בשנת 2003 הוענק לו תואר גיבור הפדרציה הרוסית עבור שירותו למען ביטחון המדינה.
בנוסף, במהלך שירותו הוענקו לו עיטורים נוספים.
פטרושב ידוע כחובב כדורעף מושבע, ובשנים 2004–2009 כיהן במקביל גם כנשיא התאחדות הכדורעף הרוסית.
ב-12 במאי 2008 מינה אותו הנשיא דמיטרי מדבדב לראש מועצת הביטחון, ארגון ייעוץ נשיאותי בתחומי ביטחון לאומי.
בתקופת כהונתו של פטרושב בתפקיד, הורחבו סמכויות הארגון באופן משמעותי.
לפי דיווח ב"וול סטריט ג'ורנל".
ב-23 בדצמבר 2023 דווח ב"וול סטריט ג'ורנל" כי פטרושב עומד מאחורי חיסולו של ראש קבוצת וגנר יבגני פריגוז'ין.
ב-12 במאי 2024, לאחר בחירתו המחודשת של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה, הודיע האחרון על שורת חילופי גברי בצמרת השלטון הרוסית, במסגרתה מונה סרגיי שויגו כמחליפו של פטרושב בתפקיד ראש מועצת הביטחון של רוסיה.
יומיים לאחר מכן הוכרז על מינויו של פטרושב לתפקיד עוזרו של נשיא רוסיה.
פטרושב נשוי ואב לשני בנים.
אחד מהם, דמיטרי פטרושב, שימש כשר החקלאות הרוסי.
ניקולאי נוטוביץ' (ברוסית Николай Александрович Нотович), נולד ב-1858, היה אציל, קצין קוזאקי, מרגל, ועיתונאי רוסי.
נוטוביץ ידוע בעיקר בשל ספריו בהם טען כי ישו במהלך חלק משנות חייו (12-30 שנים), נסע וחי בקשמיר ולדאק, שם למד בודהיזם.
הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן , היה בנם הבכור של הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב ואלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, ובן לשושלת רומנוב.
הוא נכדו של ניקולאי הראשון, כיהן כמפקד העליון של צבא האימפריה הרוסית והצי הרוסי הקיסרי בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914-1915), מה-23 באוגוסט 1915 עד מרס 1917 היה הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז.
ב-29 באפריל (12 במאי) 1907 נישא לאנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, בנישואים הראשונים הייתה נשואה לדוכס ליכטנברג.
הייתה לו השפעה רבה על הצאר ניקולאי השני והוא סומן כמי שעתיד לרשת את הצאר, עם פרוץ מהפכת פברואר, אך לבסוף הוא סירב וכעבור זמן היגר מרוסיה לצרפת.
ניקולאי נולד ב-18 בנובמבר) 1856 בסנט פטרסבורג שהשתייכה לאימפריה הרוסית, לניקולאי ניקולאייביץ' האב - בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ולאלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בשנת 1873 התגייס ניקולאי לצבא האימפריה הרוסית, ובמלחמה העות'מאנית-רוסית נטל חלק והתמנה עד מהרה למפקד עליון.
ב-6 במאי 1884 היה למפקד רגימנט משמרות ההוסארים, גדודי עלית בחיל הפרשים הרוסי.
ב-10 בנובמבר 1890 היה למפקד החטיבה השנייה של דיוויזיית משמרות הפרשים ה-2. ב-6 במאי 1895 מונה למפקד הכללי של חיל הפרשים (תפקיד שמילא עד ה-8 ביוני 1905).
מ-1905 עד יולי 1908 היה יו"ר מועצת ההגנה הממלכתית (Совет Государственной Обороны).
בתפקידו כיו"ר מועצת ההגנה ניסה כל הזמן התערב בעבודתם של שרי הצבא והצי.
ב-26 באוקטובר 1905 - במקביל לתפקידו כיו"ר מועצת ההגנה, הוא התמנה למפקד כוחות הגווארדיה הרוסית והיה למפקד המחוז הצבאי של סנקט פטרבורג.
ניקולאי ניקולאייביץ' הבן היה ראש הסטאבקה הרוסית והמפקד העליון של צבא האימפריה הרוסית.
באוקטובר 1914 הוענק לו עיטור גאורגי הקדוש מדרגה שלישית על פועלו לחידוש וחימוש הצבא הרוסי.
ב-1915 שוב הוענק לו העיטור, הפעם מדרגה שנייה, זאת בשל חלקו בכיבוש מבצר פשמישל.
בקיץ 1915 לאור הכישלונות בחזית הלחימה ואי-יכולת לשנות את המצב, הוחלף על ידי ניקולאי השני.
בתפקודו במהלך המלחמה נודע כמפקד עקשן ששאף לניצחונות ולא נרתע מאימת צבאות האויב.
יחד עם זאת, בקיץ 1915 קרסה החזית הרוסית במערב והוא לא ידע להתמודד עם המצב.
הוא ניסה להסביר את כישלונות הצבא בשדה הקרב בנוכחות מרגלים רבים, והדבר גרם לפוגרום אנטי-גרמני במוסקבה ולחיפוש נואש אחר מרגלים בצבא ובממשל.
לאחר סיום תפקידו בצבא ניקולאי נסע לטיפליס יחד עם ניקולאי יאנושקביץ', גנרל שהיה ראש המטה של המפקד העליון של צבא רוסיה הקיסרית והועזב יחד עם ניקולאי ניקולאייביץ'.
בעת שירותו בקווקז הוא הוביל את הצבא הרוסי לניצחונות בחזית הקווקזית, לכן כאשר גדלה התסיסה החברתית ברוסיה, התאספו כמה בכירי ממשל בדצמבר 1916 סנקט פטרבורג בראשות הנסיך גאורגי לבוב שהחליט להציע את תפקיד הצאר לניקולאי ניקולאייביץ' הבן, תמורת התפטרותו של ניקולאי השני.
ההצעה הגיעה לידי ניקולאי ניקולאייביץ' ב-1 בינואר 1917 שביקש להרהר זמן-מה, אך לבסוף החליט לסרב.
הידיעה על פרוץ מהפכת פברואר הגיעה לאוזניו בעת פגישה עם מפקד הצי הרוסי הקיסרי, האדמירל אלכסנדר קולצ'ק, בבטומי.
במרץ 1917 הוא עזב את טביליסי בליווי אחיו, פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובנו רומן פטרוביץ', נסיך רוסיה, נסע למוהילב כדי לתפוס את תפקיד המפקד העליון ויו"ר הסטאבקה, אך הממשלה הזמנית בראשות גאורגי לבוב סירבה להכיר בסמכותו ועד מהרה הגיש את התפטרותו.
ניקולאי נסע לקרים, שם התגורר אצל אחיו פיוטר ניקולאייביץ' בכל תקופת מהפכת אוקטובר וכיבוש חצי האי קרים בידי הגרמנים ב-1918. ב-1919, כאשר הגיעו כוחות הצבא האדום לחצי האי קרים, החליט לעזוב את אדמת רוסיה, יחד עם מריה פיודורובנה ובני משפחת הצאר ששהו בחצי האי קרים.
באפריל 1919 הוא עבר להתגורר באיטליה ומאז 1922 - בצרפת.
הוא חי תחת השם בוריסוב בווילה "טנאר" באנטיב, שם חי עם אחיו הצעיר, הדוכס הגדול פיוטר ניקולאייביץ'.
מיולי 1923 חי באחוזה ליד פריז.
ב-16 בנובמבר 1924 הסכים לשמש כראש של ארגון צבאי רוסי בגלות - האיחוד הצבאי הכלל רוסי (Русский общевоинский союз).
בקרב ההגירה הלבנה ניקולאי ניקולאייביץ' נחשב ליורש הצאר, כבכור שושלת רומנוב, למרות שהוא עצמו לא הכיר בזכויותיו.
כאשר נשלח אליו מכתב מיוחד מטעם הדוכס הגדול קיריל ולדימירוביץ' שהכריז על עצמו כקיסר רוסיה כולה, הוא דחה בתוקף את טענותיו של קיריל ולדימירוביץ' בדבר הכרתו והוסיף כי שאלת המלוכנות ניתן לפתרון רק על ידי "העם הרוסי במולדתו".
משערים שדבר בין היתר תרם לכך שלגולה הרוסית לא היה מנהיג מוסכם.
בעקבות התדרדרות במצבו הבריאותי, באוקטובר 1928 הוא עבר לאנטיב, שם שכר שוב את הווילה "טנבאר", שבה התגורר בעבר.
הוא נפטר ב-5 בינואר 1929 מדום לב.
גופתו נישאה על ידי קציני אבטחת הוד מעלת הקיסר (שירות האבטחה הרוסי בגרסתו המוקדמת) וקצינים של משמרות הקוזאקים.
טקס הלוויה נערך בקאן בכנסיית המלאך מיכאל בנוכחות גורמי צבא צרפת בכירים.
סמוך לקברו הוצב משמר כבוד שהורכב מקציני הצבא הרוסי.
הוא נקבר בקריפטה של הכנסייה וכעבור מספר שנים נקברה רעייתו לצדו.
באפריל 2015 שרידיו הועברו לרוסיה והוא נקבר עם רעייתו מחדש במוסקבה, בפארק הזיכרון לגיבורי מלחמת העולם הראשונה.
ניקולאי אלכסנדרוביץ מנשוטקין (רוסית: Никола́й Алекса́ндрович Меншу́ткин; 24 באוקטובר 1842, סנקט פטרבורג רוסיה – 5 בפברואר 1907, סנקט פטרבורג) היה כימאי רוסי שהיה תלמיד של מנדלייב.
גילה את התהליך, הנקרא על שמו "תגובת מנשוטקין", להפיכת אמין שלישוני למלח אמוניום רביעוני (quaternary ammonium salt) באמצעות תגובה עם הלואלקאן.
ניקולאי בוריסלאבוב מיכאילוב (נולד ב-28 ביוני 1988) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת השוער.
אביו של מיכאילוב הוא בוריסלאב מיכאילוב, שיאן ההופעות בנבחרת בולגריה אחרי סטיליאן פטרוב, וסבו הוא ביסר מיכאילוב ששימש בעבר כיו"ר ההתאחדות לכדורגל בבולגריה.
מיכאילוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לבסקי סופיה.
ב-15 בספטמבר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו כאשר הוא בן 17 בלבד בהפסד 1–2 נגד אוקזר במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
בקיץ עלה עם המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות לראשונה בתולדות המועדון.
למרות זאת, מיכאילוב עשה שגיאות רבות במשחקים והוא לא היה כל כך פופולרי בקרב האוהדים, שטענו כי הוא משחק בגלל הקשרים של אביו.
ביוני , היה סגור כבר בפיורנטינה אך בסופו של דבר חתם בליברפול ל-3 שנים עם אופציה ל-3 שנים נוספות.
ב-14 ביולי 2007 התברר כי מיכאילוב לא הצליח להשיג אישור עבודה בפרמייר ליג, לכן הוא הושאל לטוונטה אנסחדה לעונה אחת.
אף על פי שלא שיחק במדי טוונטה, החליטה הקבוצה בקיץ להאריך את תקופת ההשאלה שלו עד אוגוסט .
ב-27 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–4 נגד ארסנל במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, 3 ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד רודה.
ב-5 בפברואר 2010 חתם רשמית במועדון.
בעונת הוא ביסס את מקומו בהרכב הפותח של המועדון.
הוא היה שותף לעונת השיא של המועדון באירופה מקום 3 בשלב הבתים של ליגת האלופות, שהוביל את המועדון לשלב ההצלבה של הליגה האירופית והמועדון הודח ברבע הגמר על ידי ויאריאל.
ב-23 בדצמבר 2011 זכה בפרס "השחקן הבולגרי של השנה".
לאחר עונה לא מוצלחת, בה לא זכה להופיע בליגה אף לא פעם אחת, חתם מיכאילוב במרסין אידמניורדו מליגת העל הטורקית בה שיחק שלוש עונות.
בקיץ חתם באומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
בנובמבר 2018 חזר לקבוצת נעוריו לבסקי סופיה.
במאי מיכאילוב ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית הבכירה שלו בהפסד 1–5 נגד במסגרת גביע קירין.
אף על פי שהציג יכולת טובה במועדונים בהם שיחק, הוא שימש לרוב כשוער שני בנבחרת, אך בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2014 הוא הצליח לבסס את מעמדו כשוער ראשון בנבחרת.
ניקולאי אֶבְטִימוֹב מְלָאדֶנוֹב (בבולגרית: Николай Евтимов Младенов; נולד ב-5 במאי 1972 בסופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר בשנים 2009–2010 כיהן כשר ההגנה של בולגריה, ובשנים 2010–2013 כיהן כשר החוץ של בולגריה, בממשלו הראשון של בויקו בוריסוב.
בהמשך, מונה לנציג האו"ם לעיראק.
בשנים 2015–2020 כיהן כמתאם המיוחד מטעם האומות המאוחדות לתהליך השלום במזרח התיכון.
הוא רכש השכלה אקדמית בסופיה ובלונדון.
ב-2001 נבחר לפרלמנט הבולגרי מטעם "איחוד הכוחות הדמוקרטיים" בהנהגת איוואן קוסטוב.
ב-2007 הצטרף למפלגת "אזרחים למען פיתוח אירופי של בולגריה" ונבחר מטעמה לפרלמנט האירופי.
בהמשך כיהן כשר ההגנה בממשלו הראשון של בויקו בוריסוב, וב-2010 התמנה לשר החוץ של בולגריה.
בתקופת כהונתו כשר החוץ חלה התקרבות נוספת ביחסי ישראל ובולגריה.
בספטמבר 2011, בעת ביקור באנקרה, הביע ניקולאי מלאדנוב הסתייגות מקווי מדיניותה של טורקיה כלפי ישראל בעקבות אירועי המשט לעזה.
במרץ 2013 התפטרה ממשלתו של בוריסוב.
ב-2 באוגוסט 2013 מונה מלאדנוב לשליח האו"ם לעיראק.
ב-5 בפברואר 2015 מונה לשליח האו"ם למזרח התיכון במקום רוברט סרי.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2020 כאשר הוחלף על ידי תור ונסלן.
בינואר 2026 מונה למנכ"ל מועצת השלום לעזה.
בתפקידו זה הוא מוביל את מועצת השלום, הגוף הבינלאומי שהוקם על מנת לנהל ולשקם את רצועת עזה לאחר מלחמת חרבות ברזל.
עם כניסתו לתפקיד נפגש עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, כדי לתאם את יישום המנדט של המועצה ובפרט שלב ב' של תוכנית 21 הנקודות.
ניקולאי וסילייויץ' צ'ייקובסקי היה מהפכן רוסי מראשוני גישת 'ההליכה אל העם' אשר הובילה ליצירת התנועה הנרודניקית.
למד בבית ספר ציבורי בעיר ואחר כך בסנט פטרבורג.
ב-1868 החל את לימודיו באוניברסיטת סנט פטרבורג והשלים תואר בכימיה ב-1872.
במהלך לימודיו התקבצה סביבו קבוצת סטודנטים רדיקליים אשר כונו בהמשך מעגל צ'ייקובסקי על שמו, וכן תחת הכינוי אגודת התעמולה הגדולה.
הייתה זו אגודה-ספרותית-תרבותית שדגלה במה שכונה 'ניהליזם' - מחתה על הצביעות והגינונים הנהוגים בקרב האינטליגנציה הרוסית, וביקשה לבסס יחסים ישירים בין בני האדם.
בראשיתה עסקה הקבוצה בחינוך-עצמי והתבססה על קריאה משותפת בספרות שנאסרה על ידי הצנזורה הרוסית.
עם הזמן שמה לעצמה הקבוצה למטרה להפיץ את תפיסותיה, הן בקרב קבוצות סטודנטים דומות במוסדות נוספים ברחבי האימפריה - ובייחוד בפעילות תעמולה מהפכנית וסוציאליסטית בקרב מעמד הפועלים והאיכרים - במטרה להכין את השטח למהפכה עממית.
הקבוצה תבעה מחבריה עמידה ברף מוסרי מחמיר, והתנגדה גם למגמות אלימות שהתפתחו בקרב ציבור הסטודנטים הרדיקליים בהנהגתו של סרגיי ניצ'ייב.
יחסם למאבק עבור חירויות פוליטיות היה שלילי, שכן האמינו כי אלו יהוו יתרון בעיקר למעמד הבורגני שהתהווה ברוסיה באותה התקופה, ולא למעמדות הנמוכים.
עקרונות הקבוצה גובשו במסגרת מסמך 'התוכנית למעגלי חינוך עצמי ופעולה אקטיבית' (Программа для кружков самообразования и практической деятельности), שנכתבה על ידי צ'ייקובסקי.
בין חברי המעגל המרכזי של צ'ייקובסקי בסנט פטרסבורג נמנו כשישים חברים ביניהם פיוטר קרופוטקין, סרגי סטפנייק-קרבצ'ינסקי, דמיטרי קלמנץ, סרגי סיינגוב, ניקולאי צ'רושין, ליאוניד שישנקו ועוד.
במעגל המוסקבאי של התנועה היו חברים ניקולאי אלכסנדרוביץ' מורוזוב, לב טיחומירוב, מיכאיל פרולנקו ואחרים; באודסה: פליקס ולחובסקי, אנדרי זלייבוב; ובקייב: יעקב סטפנוביץ' ופאבל אקסלרוד.
סך הכל היו חברים בתנועה כמאה פעילים מרכזיים.
תחת התנאים הפוליטיים ששררו ברוסיה של שנות ה-70 במאה ה-19 אף גוף או אגודה לא יכולו לפעול באופן חופשי או גלוי שלא תחת אישור הממשל.
מאמצים רבים הושקעו בדיכוי תנועת הנרודניקים וצ'ייקובסקי נעצר פעמיים.
בתנאים הללו התקשו הנרודניקים לפעול בדרכם החינוכית והחלה לנקוט בטירור אישי ככלי מהפכני.
צ'ייקובסקי לא היה מרוצה משינוי עמדות זה, והצטרף לקבוצה דתית-חברתית שכינו עצמם 'אנשי-אלוה' משום שחבריה ביקשו להדמות בדמותם לאל, אך המשיכו לתמוך באורתודוקסיה הרוסית.
ב-1874 עזב צ'ייקובסקי את רוסיה ושנה אחר כך היגר לארצות הברית עם קבוצה קטנה של שותפים ושותפות לעמדותיו החברתיות והדתיות.
הם הקימו יישוב שיתופי ליד ויצ'יטה בקנזס ובו ניסו להגשים את רעיונותיהם, אולם ניסיון ההתיישבות כשל לאחר שנתיים, וצ'ייקובסקי וקבוצתו הסיקו מכך כי האנושות עדיין אינה מוכשרת לחיים קומונליים - אותם ראו כחזון העתיד.
הם דחו את החיים הקומונליים כחסרי היגיון בלא תחושה מתמדת של הנוכחות האלוהית בקרב כל אחד מחברי הקהילה - ותנאי הכרחי זה לא היה בר השגה.
ההתפכחות הייתה קשה במיוחד עבור צ'ייקובסקי, שלא זאת בלבד שחש צורך עז לבנות מחדש את תפיסת עולמו - אלא שהיה עליו גם לפרנס את משפחתו והיה מחוסר אמצעי מחיה.
הוא עבד זמן מה כפועל בבית מלאכה לספינות ואחר כך במפעל לסוכר ליד פילדלפיה.
בריאותו נתרופפה ולבסוף הוא הצטרף עם משפחתו לקהילה הדתית של השייקרים שבה נשארו כשנה.
ב-1879 שב לאירופה וב-1880 קבע את מקום מושבו באנגליה כשהוא מחדש את חברותו ופעילותו בארגונים המהפכניים הרוסיים הגולים.
הוא פגש בלונדון 1881 את פיוטר קרופוטקין, אשר היה בעברו חבר במעגל צ'ייקובסקי, ויחד פעלו לארגונם של פועלים אנגלים.
הוא היה חבר בתנועת 'הצלב האדום של הנרודניה ווליה', וארגן אספקה של ספרות ועיתונות מחתרתית שהוברחה אל תוך רוסיה.
ב-1905, במהלך המהפכה הרוסית הראשונה ערך ביקור נוסף בארצות הברית ונשא בה הרצאות על התנועה המהפכנית הרוסית, תוך שהוא אוסף תרומות עבור המאבק במשטר הצאר.
ב-1907 שב לרוסיה, שם נעצר בעוון קשירת קשר כנגד הממשלה וריצה 11 חודשי מאסר במבצר פטרופבלובסקיה.
הוא שוחרר בעירבון של 5,000 רובל שנאספו על ידי ידידיו - בעיקר באנגליה ובארצות הברית.
ב-1910 הובא למשפט אך זוכה בשל היעדר ראיות.
הוא נשאר ברוסיה וסייע בהקמתם של ארגונים קואופרטיביים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה פעיל ביותר במסגרת הצלב האדום הרוסי בהספקת מזון לאוכלוסייה שבאזורי המלחמה.
לאחר מהפכת פברואר 1917 נבחר לחברות בסובייט פטרוגארד שם ניצל את מעמדו על מנת להתנגד לתעמולה הבולשביקית.
לאחר מהפכת אוקטובר הבולשביקית נבחר לפרק זמן קצר ביותר לאספה המכוננת ל'ועדה להצלת מולדת המהפכה', ול'ועדת ההגנה של המועצה המכוננת' שם פעל כנגד עמדת הבולשביקים.
ב-1918 היה צ'ייקובסקי ממייסדי 'האיגוד לבנייתה מחדש של רוסיה', איגוד אנטי-בולשביקי של מפלגות השמאל של מוסקבה.
הוא נבחר גם למועצת העיר אופה.
הוא נשלח לסיביר, אולם בדרכו עבר בעיר הולדתו וויטקה שם הנהיג התקוממות כנגד הבולשביקים ופתח במגעים עם בעלות הברית בארכנגלסק.
הוא השתתף בהפיכה שנערכה במקום ב-2 באוגוסט אותה שנה והפך לנשיא המועצה המנהלת של המורדים.
לאחר כישלון המהלך שהובל על ידי קציני צבא מלוכנים ניסה להקים 'ממשלה אזורית' בהנהגתו ונשלח בשמה לפריז שם ייצג את האינטרסים של האזור הצפוני בוועידת ורסאי.
היה חבר ב'משלחת הפוליטית הרוסית' הגולה בפריז עד התפרקותה בפברואר 1921.
ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה , היה בנו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וגנרל בצבא האימפריה הרוסית.
ניקולאי נולד ב-26 באפריל 1859 בסנקט פטרבורג, למיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וצציליה, נסיכת באדן, בתו של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן.
בשנת 1862 מונה אביו לנציב העליון במלכות המשנה של הקווקז, וניקולאי גדל בטביליסי עם אחותו וחמשת אחיו.
לניקולאי היה קשר חזק מאוד עם אחותו אנסטסיה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ושניהם גילו עניין מיוחד באמנות.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שירת ניקולאי כלוטננט בגזרת הבלקן, ולאחר מכן החל את לימודיו באקדמיה הכללית של הצבא הרוסי, אותם סיים בשנת 1885. בשנת 1879 ביקר ניקולאי אצל דודו פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, שם התאהב בבתו ויקטוריה, נסיכת באדן.
אולם, לפי הכנסייה האורתודוקסית נאסר על נישואי בני דודים, ודודו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה סירב לאשר את הנישואים, על אף איומו של ניקולאי שלא יתחתן עם אף אחת אחרת.
ואכן, ויקטוריה התחתנה לבסוף עם גוסטב החמישי, מלך שוודיה, והפכה למלכת שוודיה.
במהלך שנות ה-80 ניסה ניקולאי להתחתן עם אמלי, נסיכת אורליאן, בתן של הנסיך פיליפ, רוזן פריז, אולם היא סירבה לעזוב את הדת הקתולית, והוריה רצו לחתנה עם קרלוש, מלך פורטוגל, ובעקבות כך נשאר ניקולאי רווק עד סוף ימיו.
ניקולאי לא אהב את השירות הצבאי, והתעניין יותר בהיסטוריה ובמדעים, והוא אף פרסם מחקר על פרפרים וספר היסטורי על תולדות בית רומנוב, כמו גם ספרי היסטוריה נוספים.
בשנת 1892 הוא הפך לנשיא החברה הגאוגרפית הרוסית, ובשנת 1909 הוא הפך לנשיא החברה ההיסטורית הרוסית.
בשנת 1895 הוא מונה למפקד יחידה צבאית במינגרליה, בשנת 1897 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד דיוויזיית גרנדירים קווקזית, ובשנת 1901 הוא פרש מהצבא.
ניקולאי טייל הרבה בצרפת, שם נפגש עם אחיו מיכאיל ואחותו אנסטסיה, וכן הוא אהב להמר בקזינו במונטה קרלו, שם הפסיד סכומי כסף גדולים.
לאחר אסון חודינקה התחנן ניקולאי בפני ניקולאי השני, קיסר רוסיה, לבטל את טקס ההכתרה בשגרירות צרפת ברוסיה, וטען שהעם יראה זאת כאטימות, וכמו שהעם הצרפתי ראה את מארי אנטואנט.
ניקולאי שתמיד היה ליברלי יותר מהחברים האחרים במשפחה הקיסרית, נעשה מודאג ביותר מהמצב הפוליטי לאחר התבוסה במלחמת רוסיה–יפן, ודעותיו הפסימיות הפכו אותו לאויב בעיני הצארינה אלכסנדרה, נסיכת הסן.
בשנת 1909 מת אביו מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וניקולאי ירש את הונו הרב, ואת אחוזותיו בסנקט פטרבורג ובאוקראינה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשלח ניקולאי לחזית מול האוסטרים, והוא הודאג ביותר ממצב הלוחמים, ובעיקר מהטיפול הכושל בפצועים ומהכמות הגדולה של ההרוגים.
ניקולאי אף היה חלוק עם דודנו ניקולאי ניקולאייביץ' הבן על האסטרטגיה בה צריך לנקוט במלחמה, ואף התחנן בפני הקיסר לשלול את השלטון מהקיסרית ומיועצה רספוטין.
בתגובה על הביקורת שלו נגד הקיסרית ורספוטין, נשלח ניקולאי למעצר בית באחוזתו, שם שהה עד לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917.
אחרי מהפכת פברואר, ניקולאי היה הנסיך הגדול הרוסי הראשון שנטש מרצון את כל זכויות היתר שלו, וכן הוא התפטר מנשיאות החברה ההיסטורית הרוסית באותה שנה.
ניקולאי חשב בתחילה לברוח לדנמרק דרך פינלנד, אולם חשש מכך, ובכך הביא לבסוף למותו.
לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה הוא גורש לוולוגדה, וביולי 1918 הוא נעצר ונלקח למרכז המעצר בפטרוגרד, שם שהה יחד עם אחיו גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובני דודיו פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ודימיטרי קוסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
לשווא ניסו נשיא האקדמיה הרוסית למדעים, אלכסנדר פטרוביץ' קרפינסקי והסופר מקסים גורקי למען שחרורו.
ניסיון של ממשלת דנמרק לשחרר אותו עבור 500,000 רובל זהב נכשל גם הוא.
ב-28 בינואר 1919 הועברו ניקולאי ובני דודיו לכלא אחר, ובשעה 03:00 לפנות בוקר הוצאו לחצר הכלא, בליווי חיילים מכל צד, וכעבור זמן קצר הוצאו להורג ביריות.
בן דודו פאבל שהיה כחוש וחולה מכדי לעמוד, נורה תוך שהוא שוכב על אלונקה.
ניקולאי אלכסייביץ' סליצ'נקו היה שחקן תיאטרון, שחקן קולנוע, במאי תיאטרון וזמר סובייטי ורוסי.
היחיד ממוצא צועני שהוענק לו התואר אמן העם של ברית המועצות (1981).
חתן פרס ברית המועצות (1987).
ניקולאי סליצ'נקו נולד ב-27 בדצמבר 1934, ליד בלגורוד במשפחת צוענים.
חלק מילדותו נפלה על מלחמת העולם השנייה.
במלחמה איבד ניקולאי קרובי משפחה רבים, כילד אביו נורה לנגד עיניו ב-1942.
לאחר המלחמה, המשפחה התיישבה בחווה קולקטיבית צוענית במחוז וורונז', אז שמע ניקולאי על קיומו של תיאטרון צועני במוסקבה.
בשנת 1951, ניקולאי התקבל אל התיאטרון "רומן", שבו הוא עבד עם שחקנים מובילים של התיאטרון.
כיכב במספר סרטים, כולל הסרט "חתונה במלינובקה" (1967).
בשנת 1977 הוא הפך למנהל אמנותי של תיאטרון הצוענים "רומן" , התיאטרון הצועני המקצועי היחידי בעולם.
בתיאטרון, בקולנוע ועל הבמה סליצ'נקו ביצע שירים צוענים, שירי פופ ורומנסים ישנים.
אמן העם של ברית המועצות (1981)
עיטור ההצטיינות למען המולדת מדרגה 2 (2020)
עיטור ההצטיינות למען המולדת מדרגה 3 (2004)
עיטור ההצטיינות למען המולדת מדרגה 4 (1994)
עיטור הידידות של העמים (1984)
ניקולאי ניקולאייביץ' מִיקְלוּחוֹ-מַקְלַאי היה אתנוגרף, אנתרופולוג, ביולוג ונוסע רוסי שחקר את האוכלוסייה הילידית של דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה ואוקיאניה, כולל הפפואנים בחוף הצפון-מזרחי של גינאה החדשה, אשר ידוע בספרות הרוסית כ"חוף מקלאי".
חיבר כ-160 עבודות מדעיות שפורסמו לרוב בגרמנית ובאנגלית.
ידוע כמגן העמים הילידיים בדרום-מזרח אסיה ובאוקיאניה, שהתנגד באופן פעיל לסחר בעבדים.
כמדען, הוא דבק בעקביות בעקרון אחדות המין האנושי, ודחה תיאוריות פופולריות בזמנו שלפיהן גזעים שחורים, כולל אבוריג'ינים אוסטרליים ופפואנים, הן מין מעבר מקוף לאדם.
במקביל, הוא ראה בחוף הצפון-מזרחי של גינאה החדשה "שמורה אתנוגרפית" וטען לבעלות עליה.
זה דחף אותו להרפתקנות פוליטיות ולקריאה להתיישבות רוסית בחוף מקלאי והקמת "איחוד פפואני", מדינה עצמאית שהוא שאף לעמוד בראשה.
לאחר שממשלת רוסיה דחתה את הפרויקט, הוא הציע לבריטניה ולאימפריה הגרמנית להקים שם מדינת חסות.
בפנייתו לאוטו פון ביסמרק, מיקלוחו-מקלאי קרא לגרמניה להיות ערבה לכך שהמקומיים לא ייפגעו.
בשנת 1884 חוף מקלאי הפך למושבה גרמנית.
יום הולדתו של מיקולוחו-מקלאי נחוג ברוסיה באופן לא רשמי ברוסיה כחג המקצועי של האתנוגרפים.
מיקלוחו-מקלאי נולד בשנת 1846 באתר זמנים לעובדים באוייזד (נפת) בורוביצ'י בפלך נובגורוד (כיום נפת אוקולובסקי במחוז נובגורוד) ברוסיה, כבן למהנדס אזרחי שעבר במיזם בניית מסילת הרכבת מוסקבה-סנקט פטרבורג.
האב ניקולאי איליץ' מיקלוחה היה ממוצא אוקראיני ,נולד בסטראודוב, בפלך צ'ריניגוב והיה צאצא לקצין קוזקי מזפורוז'יה שהצטיין במלחמה הרוסית-עות'מאנית (1792-1787) בימי יקטרינה הגדולה.
עם אבותיו נמנה גם האוטאמן מזפורוז'יה אוחרים מיקלוחה ששימש כאב טיפוס לטאראס בולבה, גיבור יצירתו בעלת אותו שם של ניקולאי גוגול.הסבים של מיקלוחו-מקלאי מצד האב היו ידידים של גוגול.
האם של ניקולאי הבן, יקטרינה סימונובנה לבית בקר, היה בעלת שורשים פולנים-גרמנים.
שלושת האחים שלה השתתפו במרד הפולני בינואר 1863. אחרי 1873 משפחת מיקלוחו מקלאי רכשה אחוזה בספר ביישוב מאלין ,100 ק"מ צפונית-מערבית מקייב במחוז ז'יטומיר של ימינו, באחבל פולסיה.
ניקולאי למד יחד עם אחיו סרגיי בגימנסיה שבעיר הבירה סנקט פטרבורג.
ניקולאי היה תלמיד חלש והחמיץ שיעורים רבים.
כתוצאה מכך הוא בילה שנתיים בכיתה ד' בגימנסיה.
למרות ציוניו הגרועים הוא עלה לכיתה ה'.
בהתעוררות הסוציו-פוליטית בשנת 1861, הקשורה לביטול הצמיתות ברוסיה, נטלו חלק גם תלמידי הגימנסיה.
ב-14 באוקטובר, כתוצאה מפיזור הפגנות סטודנטים מחוץ לבניין אוניברסיטת סנקט פטרבורג, נעצרו 35 אנשים, בהם האחים סרגיי וניקולאי מיקלוחה, שהיו אז בני 16 ו-15 בהתאמה.
הם נכלאו במבצר פטרופבלובסקיה, שם לא הותרו ביקורים ומשלוחים.
עם זאת, כבר ב-18 באוקטובר הם שוחררו בנימוק שהם נעצרו בטעות.
ב-24 בספטמבר 1863 ניצל מיקלוחה את ההזדמנות להיכנס לאוניברסיטת סנקט פטרבורג כשומע חופשי, והגיש בקשה להתקבל לפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה.
כשומע חופשי הוא למד את מדעי הטבע.
ב־3 בפברואר 1864 הגיש בקשה להשתתף בקורס פיזיולוגיה, אך בעקבות הפגנות סטודנטים בשנת 1864 נאסר על השומע החופשי מיקלוחה לבקר באוניברסיטה, ובדו"ח של המפקח אוזרקצי נאמר שכבר לפני כן הפר מיקלוחה שוב ושוב את הכללים ואת אמנת האוניברסיטה.
מורו לשעבר ייעץ לו לעבור לאוניברסיטת היידלברג.
כמו באוניברסיטאות אחרות בגרמניה, גם שם אזרחי רוסיה לא היו צריכים להציג תעודות לימודים.
למרות מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה, אמו הסכימה לשלוח אותו לגרמניה.
במרץ 1864 חלה מיקלוחה בדלקת ריאות ובנוסף לכך בדלקת שלפוחית.
ב-21 באפריל 1864 נסע ניקולאי לגרמניה.
בהיידלברג נרשם מיקלוחה להרצאות בנושא גאומטריה וטריגונומטריה, אך השתתף גם בקורסים בכלכלה פוליטית, היסטוריה מודרנית, מדינה ומשפט, מה שהכעיס את אמו.
תנאיו החומריים היו דלים, הכסף שנשלח לו מסנקט פטרבורג הספיק בקושי לשכר לימוד ולדירה.
בשל חששות מהטרדות המשטרה הרוסית, בעצת אמו לא חזר לרוסיה ונסע במהלך החופשה הראשונה ליער השחור כדי לשפר את בריאותו.
לפי האוטוביוגרפיה שלו בסמסטר החורף של השנה האקדמית 1864/1865 הוא למד פיזיקה, כימיה, גאולוגיה, פילוסופיה, משפט פלילי ואזרחי בהיידלברג.
הוא נסחף אחר הסוציאליזם האוטופי, בעיקר אוון, סן-סימון וצ'רנישבסקי, שאת הרומן שלו, "מה לעשות?", הביא איתו מסנט פטרסבורג.
עם זאת, תבוסת התנועה הדמוקרטית ברוסיה בשנות ה-60 של המאה ה-19 הביאה לכך שהתלמידים הרוסים בגרמניה התפצלו.
המתונים חזרו לרוסיה והשתלבו שירות המדינה, והרדיקלים עברו לשווייץ, עם התגברות תגובת המשטרה בדוכסות הגדולה של באדן.
עד שנת 1866 כמעט ולא נשארו סטודנטים רוסים בהיידלברג.
מיקלוחה בילה את סמסטר הקיץ של שנת 1865 באוניברסיטת לייפציג, שם נכנס לפקולטה הקאמרלית , שהכשירה מומחים לעבודה כמנהלים בחקלאות וייעור.
מיקלוחה הצטרף לפקולטה ב־19 באפריל 1865, והשתתף בארבעה קורסים: גאוגרפיה פיזית; תיאוריות של כלכלה לאומית, סטטיסטיקה השוואתית ומחקרי מדינה בגרמניה; תולדות הפילוסופיה היוונית ותורות על עצמות וגידים.
לאחר שנכנס לפקולטה ה"יישומית" לבקשת אמו, הוא המשיך ללמוד מדעים שונים.
באוקטובר 1865 עבר ניקולאי לעיר ינה, שמשכה אותו הן בזכות עלות המחיה הנמוכה והן בזכות העובדה שהאוניברסיטה המקומית הפכה למרכז הדרוויניזם בגרמניה.
ב-19 באוקטובר 1865 הגיש ניקולאי פון מיקלוחו (כפי שכינה את עצמו) בקשת קבלה לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ינה שבדוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
בנוסף לקורסים ברפואה, ניקולאי שילם גם על הרצאות ביסודות החקלאות, האסטרונומיה והטלגרפיה, אולם בהמשך התמקד במקצועות ליבה במשך שלוש שנים.
קארל הגנבאוור וארנסט הקל הפכו למנחים של מיקלוחה באוניברסיטת ינה.
כבר במכתבים ממרץ 1866 מכנה הקל את מיקלוחה "עוזרו הנאמן והשימושי".
אף על פי שלא עבד בתמורה לשכר, עבודותיו סיפקו לו ניסיון רב.
ניקולאי הכין עזרים חזותיים להרצאותיו של הקל, הכין עבורו טבלאות וצייר תצפיות מיקרוסקופיות.
בעקבות עבודה ממושכת עם מיקרוסקופ, במרץ 1866 לקה מיקלוחה ב"שיתוק קל של החצי השמאלי של פניו".
הקל כתב להוריו כי עליו לדאוג לסטודנט רוסי שאין לו אף אחד בגרמניה.
באותה העת היה נהוג בגרמניה לפגוש בנשים באמצעות התכתבות במודעות העיתונים.
התכתבויות כאלה יכלו להוביל להכרות מרחוק ואפילו לנישואין.
עדות ראשונה להתכתבויות כאלה מצד מיקלוחה היא משנת 1865. המטרה העיקרית עבורו, ככל הנראה, הייתה בקיאות בז'אנר כתיבת המכתבים הגרמני.
כמה דוגמאות של מכתבים כאלה שרדו, ועל פיהן ניקולאי כתב בנימה אירונית ואפילו בתחושת עליונות.
בשנת 1868 ניהל מיקלוחה רומן עם אורליה, בתו של הפרופסור לסטטיסטיקה ברונו הילדברנד.
במהלך העיסוק הקליני התרחש רומן בין ניקולאי למטופלת שלו, וזו הורישה לו את גולגולתה לפני מותה.
ניקולאי יצר מהגולגולת מנורת שולחן.
מנורה זו שימשה אותו בכל מסעותיו והייתה עדיין קיימת בשנת 1887.
במרץ 1866 השלים המנחה של ניקולאי, ארנסט הקל, את המונוגרפיה "המורפולוגיה הכללית של האורגניזמים".
כשמאס בעבודה המשרדית, החליט לנסוע לסיציליה כדי לחקור את החי הימי בים התיכון.
המשלחת כמעט בוטלה בגלל פרוץ מלחמת אוסטריה-פרוסיה, בה השתתפה דוכסות סקסוניה-וויימאר-אייזנך (שהעיר ינה הייתה חלק ממנה).
לאחר סיום המלחמה החלה מגפת כולרה בדרום אירופה, שבגללה הופסקה התעבורה הימית ונסגרו הגבולות.
רשויות מסינה, שהייתה יעד הנסיעה של הקל, הודיעו כי יירו לעבר כל ספינה שתתקרב לנמל.
בעקבות זאת הוא נאלץ לשנות את תוכניתו.
בסוף אוקטובר 1866 יצא ניקולאי יחד עם סטודנט נוסף, הרמן פול, ברכבת לבורדו, ומשם בדרך הים לליסבון.
בזכות ציור של ניקולאי ידוע שביקרו גם בסינטרה.
הקל, יחד עם הפריבט-דוצנט ריכרד גרף, הפליג לליסבון דרך אנגליה, שם עמדו לפגוש את תומאס האקסלי ואת דרווין בעצמו.
ב-15 בנובמבר הפליגו אנשי המשלחת למדיירה.
הקל התכוון לערוך שם היכרות ראשונית עם עולם החי של הים הפתוח ושל אזור הכרית באוקיינוס האטלנטי, ולאחר מכן להפליג לאיים הקנריים.
עם זאת, התברר שהתחבורה לאיי מדיירה הופרעה בגלל כולרה, ולאחר שהייה של יומיים בפונשל, הנוסעים הגיעו ב-22 בנובמבר לסנטה קרוס דה טנריפה.
ב-9 בדצמבר עגן הצוות בנמל ארסיפה באי לנזרוטה.
בנמל הם התחילו בפעילות מדעית: חקר מדוזות, סרטנים ורדיולריות שחיו בשכבת מי השטח נאספו ברשת, כמו גם דוגמאות לעולם החי של הקרקעית.
הסטודנט מיקלוחה חקר ספוגיים וכתוצאה מכך גילה סוג חדש של ספוג פחמי, וקרא לו Guancha blancaלכבודם של תושבי האיים הילידים.
דגימות של דגים נקנו לרוב מדייגים בשוק, וכתוצאה מכך אסף מיקלוחה נתונים על שלפוחית השתן של דגים ועל מוחם של כרישים.
התושבים המקומיים נזהרו מהזואולוגים הגרמנים, וחשדו שהם מרגלים פרוסים או מכשפים.
השמועה האחרונה הובילה לכך שהקל התבקש באופן קבוע לרפא מחלות ולחזות את העתיד.
הבית ששכר הצוות שפע חרקים וחולדות; הקל חישב כי בינואר 1867 בלבד הוא הרג יותר מ-6,000 פרעושים.
לבסוף הוחלט לחזור לאירופה, אך ניתן היה לעשות זאת רק דרך מרוקו.
ב־2 במרץ הגיעו הקל וגרף למרוקו על סירה אנגלית.
מיקלוחה ופול החליטו לטייל במרוקו: לאחר שקנו תלבושות ערביות ושכרו מדריך-מתורגמן, הם הגיעו בשיירה למרקש, שם התעניין ניקולאי במיוחד בחיי הברברים.
לאחר מכן נסעו המטיילים לאנדלוסיה.
במדריד ניקולאי ביקר במחנה צוענים, וגם חלה מאוד.
משם המשיכו לספרד, הם בילו שבועיים באלחסירס וחקרו את החי הימי.
הם המשיכו ברכבת לפריז, שם ביקרו בתערוכה העולמית, ובתחילת מאי 1867 חזרו לינה.
בשנת 1868 סיים מיקלוחו-מקלאי את לימודי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת ינה.
מכיוון שהוא לא התכוון להיות רופא מטפל, לא ניגש לבחינות הממלכתיות.
בקיץ 1868 התפרסם מאמרו השני - "חומרים להכרת ספוגים", שתיאר מין חדש של ספוג.
ביולי 1868 כתב את מאמרו השלישי, "לקראת אנטומיה השוואתית של המוח" על בסיס חומריו על מוח הכרישים, בו תיאר את הבנתו במנגנון האבולוציה.
בניגוד למוריו דרווין והקל, שטענו למאבק על הקיום, הוא העדיף את מודל הבידול - מעבר מהצורה המקורית לצורות אחרות, לאו דווקא מתקדמות יותר.
קארל בר , הסמכות בנוירופיזיולוגיה, הסכים עם רעיונותיו של מיקלוחו.
עם זאת, התזות העיקריות שלו, הן ביחס לבידול והן לתפקיד שמשחק בתיאוריה זו מוח הדגים, לא נשתמרו במדע.
באפריל 1868 ביקר ניקולאי בגותה, שם נמשך במיוחד למערכת כתב-העת הגאוגרפי של הקרטוגרף הנודע אוגוסט פטרמן.
המדען הצעיר התעניין במחקר גאוגרפי, במיוחד באזורים שנחקרו מעט באופן יחסי.
הוא למד מפטרמן על מסע הקוטב הגרמני הראשון ואף רצה לקחת בו חלק, אך סורב.
גם חוקר הקטבים השוודי, אדולף אריק נורדנשלד, סירב לבקשתו.
במקום זאת, מיקלוחו החליט לערוך מסע לסיציליה, אולם באותה תקופה לא היה לו כסף אפילו לדיור.
בקיץ הוא שלח מכתבים רבים לאחיו סרגיי, וביקש ממנו להשפיע על אמו, כשהוא מתלונן על בריאות לקויה וחוסר כסף.
את המסע לסיציליה בשנת 1868 יזם אנטון דורן, זואולוג-דרוויניסט ותלמידו של הקל.
ב־2 באוקטובר הגיע מיקלוחו-מקלאי למסינה, שם שכר חדר במלון זול.
עד מהרה הוא הצליח לגלות סוג חדש של ספוג, אותו קרא על שמו של מורהו Astrospongia Heckelii.
דורן הגיע באמצע אוקטובר; בהיותו בעל באמצעים הוא שכר כמה חדרים בארמון פאלאצו ויטאלה.
בארמון הותקנה מעבדת שדה, שם חקר דורן סרטנים, ומיקלוחו עסק במורפולוגיה של ספוגים ואנטומיית מוח של דגים.
דורן בנה במעבדה אקווריום עם מים זורמים והתחקה לראשונה אחר מעגל התפתחותו מהזחל של הלובסטר achelata .
בפברואר 1869 נודע למיקלוחו על השלמת תעלת סואץ.
הוא החליט לנצל את ההזדמנות האחרונה לתאר את החי הימי של ים סוף, שבימים ההם כמעט ולא היה מתועד, לפני שיחובר אל הים התיכון.
ב-12 במרץ 1869 הפליג ניקולאי לאלכסנדריה.
ב־22 במרץ עזב את קהיר לכיוון סואץ.
שם הוא חווה את ההתקף הראשון של מלריה - מחלה שתלווה אותו עד סוף ימיו.
על פי תקופת הדגירה נראה שהוא נדבק כבר בסיציליה, שם המחלה הייתה נפוצה.
ניקולאי הפליג על ספינה מצרית לג'דה, שם שהה 18 יום.
הוא התיישב בביתו של איש עסקים צרפתי, שהתרשם מהתלהבותו המדעית של הצעיר.
מיקלוחו שט מדי יום לשוניות אלמוגים.
תנאי המחקר היו קשים: החום לא ירד מתחת ל-35 מעלות צלזיוס אפילו בלילה, לרוב לא היה איפה לגור, התקפי המלריה לא פסקו והוא פיתח דלקת לחמית בגלל האבק המדברי.
בקושי רב חזר ניקולאי לסואץ.
הוא ליקט אוסף ספוגים, המאוחסן כעת במוזיאון לזואולוגיה של המכון הזואולוגי של האקדמיה הרוסית למדעים.
טומרקין, מסעו של מיקלוחו לים האדום מילא תפקיד חשוב בגורלו של המדען.
שם הופיעו התכונות האופייניות לפעילותו: נטייה לעבוד לבד והעדפה לשיטות מחקר נייחות.
הוא הפך לחוקר טבע רחב יריעה, שהגיע לבסוף לשאלות על הפעילות האנושית ותרבותו ביחס לסביבתו הגאוגרפית.
עד חזרתו של ניקולאילרוסיה מצבה הכלכלי של משפחתו השתפר מעט.
לאחר שקיבל כסף מאמו, נסע ניקולאי מאודסה לסראטוב, שבסמוך אליה הייתה אחוזה של קרובי משפחתו.
בסמוך לסמרה הוא לקה בהתקפי מלריה קשים.
גם מצבו הנפשי היה קשה.
הוא התלונן במכתבים לדורן על כך שאינו רגיל עוד לרוסיה והתעצבן מהמציאות והאנשים סביבו.
הוא נסע למוסקבה, שם חזרו התקפי המלריה כשהם מלווים בהזיות והתעלפויות.
באוגוסט הוא בכל זאת הגיע לסראטוב, שם התאושש מעט בזכות טיפול של קרובי משפחתו.
במוסקבה או בסראטוב הוא קיבל מרשם רפואי לצריכת כינין, אשר מקל על התקפי המחלה.
לאחר חודש בסרטוב, ניקולאי עזב למוסקבה לקונגרס השני של הנטורליסטים הרוסים, שהתקיים בין התאריכים 1–11 בספטמבר 1869. הוא נרשם למסלול לזואולוגיה ולאנטומיה השוואתית, בו הוצגו 69 דיווחים, שניים מהם שלו: על התפתחות המוח בכימרה ועל הקמת תחנה זואולוגית על בסיס חומרים שנאספו יחד עם דורן במסינה.
לאחר הקונגרס נסע ניקולאי לסנקט פטרבורג, שם הוא נשכר על ידי האקדמאי ברנדט כדי לעבד ולפרסם את אוספי הספוגים שנאספו על ידי קארל בר ואלכסנדר מידנדורף .
המדען השלים משימה זו במהירות ופרסם שני דיווחים בגרמנית במהדורות האקדמיה למדעים של בסנט פטרבורג.
זה תרם לקבלתו לשורות החברה הגאוגרפית הרוסית.
כבר ב־5 באוקטובר הופיע ניקולאי בישיבה משותפת של האגפים לפיזיקה ולמתמטיקה של החברה הגאוגרפית עם דו"ח על המסע לים סוף.
באותם ימים נפגש עם הנסיך קרופוטקין, אשר ב"הערותיו של מהפכן" תיאר אותו כ"בן אדם עצבני שסובל כל הזמן מקדחת".
קרופוטקין היה באותה תקופה מיוזמי משלחת קוטב גדולה, אך סיכויי מימונה היו קלושים.
ככל הנראה, הדבר הוביל את ניקולאי ב־8 באוקטובר להגיש לחברה הגאוגרפית הרוסית את פרויקט משלחתו לאוקיינוס השקט.
הפרויקט הוגש לנשיא החברה פיוטר סמיונוב, אך נתקל בהתנגדותו של סגן הנשיא הרוזן ליטקה.
ב-28 באוקטובר 1869 מועצת החברה החליטה לאמץ את התוכנית של מיקלוחו.
הוחלט לפנות למשרד הצי כדי להביא את ניקולאי לאוקיינוס השקט ובחזרה באונייה צבאית.
משם ניקולאי נסע לינה לצורך הכנת מונוגרפיה על התפתחות המוח בדגים.
בעיר הוא התיישב אצל פרופסור הילדברנד, שבתו אורליה קיימה עמו יחסים רומנטיים.
במקביל להכנת המונוגרפיה "חומרים לנוירולוגיה השוואתית של בעלי חוליות" הוא קרא ספרות על אוסטרליה ואוקיאניה.
בפברואר 1870 כתב ניקולאי לאוסטן-סקן מהחברה הגאוגרפית כי בכוונתו להישאר באיים של דרום האוקיינוס השקט לפחות 3–4 שנים.
מועצת החברה אישרה את התוכניות של ניקולאי ב-11 במאי 1870 והקצתה לו גימלה בגובה 1,200 רובל.
ב־21 במאי הודיע שר הצי כי התקבל אישור מלכותי לקחת את מיקלוחו על קורבטת "ויטיאז", אך מבלי לספק גמלה מהצי.
מהעיר ינה נסע ניקולאי לגותה, שם שוחח עם פטרמן, אך מבלי לחשוף את תוכניותיו.
ב-11 במרץ ניקולאי גילה כי הסופר איוון טורגנייב והזמרת פולין ויארדו נמצאים בוויימאר.
הוא כתב לאחותו אולגה: "די מהר התחברנו.
חבל שאני טובע בעבודה, אחרת הייתי נוסע לעיתים קרובות יותר לווימאר".