tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האחים ראובן קנו אלומיניום מברית המועצות מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20. אך אחרי פירוק ברית המועצות, גילו שהם לא יכולים להשיג את המתכת המוגמרת במחירים נמוכים מתקופת ברית המועצות, ולמכור אותה ביוקר במערב.
הם גייסו את ולדימיר ליסין, שהיה סמנכ"ל בכיר במפעלי מתכת ברית המועצות, והצליחו לרכוש דרכו את גם את חומרי הגלם וגם את המוצר המוגמר.
בשנת 1994, "טרנס-וורלד" כבר מכרה יותר מ-600,000 טון אלומיניום בשנה, או רבע מסך יצוא האלומיניום של רוסיה.
ככל שיותר מהתעשייה של רוסיה הופרטה, "טרנס וורלד" רכשה חלקים במפעלי האלומיניום הגדולים במדינה, כדי למנוע את עלייתם של מתחרים, שגם הם עשויים להיות מעוניינים בחתימה על עסקאות לרכישת חומרי גלם.
תקופה זו קיבלה את הכינוי "מלחמות האלומיניום" בה האחים לב ומיכאל צ'רנוי פעלו לדחוק מתחרים מהשוק.
ארבע שנות אלימות חריפה במגזר האלומיניום, שבמהלכן נרצחו עשרות מנהלים, בנקאים, סוחרים ומאפיונרים.
הקרבות עקובי הדם ביותר התנהלו סביב השליטה במפעל האלומיניום הענק "קראסנויארסק אלומיניום" שממקום בעיר קרסנויארסק.
קבוצת "טרנס-וורלד" החזיקה ב-20% מהמפעל, אבל גם מתחרותיה, והמאפיה הרוסית, הצליחו לקנות להם דריסת רגל בחברה.
בקיץ 1995 נרצח אולג קנטור, נשיא בנק שזה עתה רכש החזקה גדולה למדי בקראסנויארסק.
חודש לאחר מכן נרצח פליקס לבוב מחברת "AIOC", חברת סחר מניו יורק שזכתה במכרז הייצוא של קראסנויארסק.
לבוב היה נציגה של AIOC ברוסיה.
אחר כך AIOC ויתרה על החוזה שלה עם "קראסנויארסק" והכריזה על פשיטת רגל.
בשנת 1997, פרש מהשותפות עם האחים דוד וסימון ראובן, וחבר לאוליגרך אולג דריפסקה, שבאותה עת הקים את הקים את קבוצת "סיבירסקי אלומיניום" איחוד של מספר מפעלי אלומיניום ואלומינה שנרכשו על ידו.
עד שנת 2000 הצליחה "סיבירסקי אלומיניום", להשיג שליטה על נתחים גדולים של תעשיות האלומיניום הרוסית כולל מפעל "קראסנויארסק" ומפעלים באוקראינה.
ואילו ולדימיר ליסין שניהל את "טרנס-וורלד", דחק את האחים ראובן מהשליטה בחברה.
בתחילת שנת 2000 רכש האוליגרך רומן אברמוביץ' את חברת "טרנס-וורלד", תמורת 600 מיליון דולר.
מיד אחר כך החל בתהליך מיזוג עם "סיבירסקי אלומיניום" של דריפסקה וצ'רנוי.
באפריל 2001, רשויות הפיקוח ברוסיה נתנו את אישורם להקמת החברה הממוזגת "רוסאל", שהפכה ליצרנית האלומיניום השנייה בגודלה בעולם אחרי חברת "אלקואה" האמריקנית, שהייתה אז חברת האלומיניום הגדולה בעולם.
החברה החדשה שלטה על 70% מהתפוקה הגולמית של האלומיניום הרוסי.
לאחר המיזוג החלה "רוסאל" לפעול גם מחוץ לרוסיה ורכשה מפעלים ומכרות באפריקה באוקראינה ואוסטרליה..
בדצמבר 2000, זמן קצר לפני השלמת המיזוג ליצירת "רוסאל", הוגשה בבית משפט פדרלי במנהטן, ניו יורק, תביעה אזרחית נגד צ'רנוי ודריפאסקה על ידי שלוש חברות לסחר במתכות, שהיו בקשרי עסקים עם צ'רנוי בשנות ה-90. התובעים דרשו 2.7 מיליארד דולר על הנזקים שנגרמו להם בעטיים של מעשי צ'רנוי ושותפיו.
לטענתם דריפאסקה, צ'רנוי ובעלי בריתם עשו, במישרים או בעקיפים, אין-ספור מעשים פליליים, ובכללם רצח, סחיטה, הונאה והלבנת כספים בכדי להשתלט על נכסי אלומיניום בהן חברות הסחר היו שותפות.
המעשים כללו אלימות פיזית והלבנה של כספים, שהושגו כתוצאה מפעילות לא-חוקית גם בארצות הברית, כדי לקדם את המזימה.
הם לא הגישו כתב הגנה וכופרו בסמכותו של בית משפט אמריקני לדון בעניינים האלה.
בסוף 2004 הגיש איש העסקים דלול חיידרוב תביעה על סך 1.5 מיליארד דולר נגד צ'רנוי ודריפסקה במדינת דלאוור, בה טען כי השניים השתלטו על מפעל שהיה בשליטתו ברוסיה בפעולות סחיטה ואיומים.
המפעל הפך אחר כך לחלק מ"רוסאל".
בקיץ 2006 נתן נשיא רוסיה ולדימיר פוטין אישור למיזוג בין "רוסאל" לחברת האלומיניום הרוסית השנייה בגודלה Sual (Siberian-Urals Aluminium Company), חברה זו הייתה בשליטת האוליגרך ויקטור וקסלברג, שבעקבות המיזוג החזיק 25% ממניות "רוסאל".
העסקה כללה גם את נכסי האלומיניום של חברת המסחר בסחורות גלנקור, שקיבלה 13% ממניות החברה הממוזגת, שהחלה לפעול בשם "יונייטד קומפני רוסאל"(United Company Rusal).
המיזוג הושלם בתחילת 2007, ודריפסקה הפך לאיש העשיר ברוסיה, עם הון שהוערך אז בכ-21 מיליארד דולר.
ביוני 2007 הודיעה "יונייטד קומפני רוסאל" על תוכנית לביצוע הנפקה ראשונה לציבור ב, לפי שווי שוק של כ-30 מיליארד דולר.
בעקבות תוכנית זאת הגיש צ'רנוי תביעה בלונדון נגד אולג דריפסקה לבעלות על 40% ממניות "רוסאל" לפני המיזוג צ'רנוי טען שהוא מחזיק 13% מהמניות של "יונייטד קומפני רוסאל", אך שמו נמחק ממרשם בעלי המניות במרמה.
דריפסקה ביקש להעביר את המשפט מבריטניה לרוסיה, אך בית משפט בלונדון דחה את בקשתו באוגוסט 2009. דריפסקה מצדו שכר את פעיל הימין אביגדור אסקין לביצוע האזנות סתר וניהול קמפיין שלילי נגד צ'רנוי.
בתגובה צ'רנוי הגיש לבית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת דיבה בסך 10 מיליון שקל נגד דריפסקה, ושמונה אנשים נוספים.
בטענה כי דריפסקה מימן קמפיין חובק עולם, לרבות בישראל, של הכפשתו והשמצתו בעיני הציבור ובעיני רשויות אכיפת החוק, במטרה להביא לשלילת אזרחותו ולגירושו מישראל וכדי לגרום לדה-לגיטימציה שלו ולהקטין בכך את סיכויי התביעה האזרחית שהגיש נגדו.
במאי 2009, הוצא נגד צ'רנוי צו מעצר בחשד להלבנת הון בספרד, של חברה בבעלותו הרשומה במדינה.
דריפסקה העיד נגד צ'רנוי בתיק הלבנת הון, וטען כי שילם לצ'רנוי 250 מיליון דולר כדמי חסות בשל קשריו עם המאפיה ולא עבור מניות שהחזיק ב"רוסאל".
בספטמבר 2012, פרסמו השניים הודעה קצרה לעיתונות, בה הכריזו שהגיעו להסדר וכי התביעה שהגיש צ'רנוי בבית משפט בלונדון בוטלה.
בינואר 2010, בית משפט השלום בתל אביב הרשיע את החוקר הפרטי אביב מור, במסגרת הסדר טיעון, בהאזנת סתר למזכירתו של צ'רנוי, בהזמנת אסקין.
הוא נידון לחצי שנה מאסר בפועל.
בהמשך שני חוקרים פרטיים נוספים הרשעו בפרשה, ונידונו למאסר על תנאי.
במהלך שנות ה-90 פעל צ'רנוי בבולגריה, שם היו בבעלותו עיתון מוביל וקבוצת הכדורגל הבולגרית "לבסקי סופיה" הפופולרית, עמה זכה במספר אליפויות.
בשנת 1997 רכש את חברת הסלולר הבולגרית "מובילטל", חברה שהוקמה בשנת 1994 והקימה את הרשת הראשונה במדינה בטכנולוגית GSM.
באמצעות "מובילטל" נכנס גם לשותפות בערוץ טלוויזיה.
בסוף שנת 2001 מכר צ'רנוי את החברה לאיש העסקים היהודי אוסטרי מרטין שלאף, לאחר שהחברה גייסה כמיליון מנויים.
זאת לאחר שקודם סיכם על מכירתה ללב לבייב, שנסוג מהעסקה.
בעקבות המכירה, תבע דוד אפל את צ'רנוי בסכום של 37.5 מיליון, בגין דמי תיווך בעסקה, שלכאורה הובטחו לו.
התביעה הגיעה לדיון עד בית המשפט העליון, שפסק לטובת צ'רנוי.
ב-2001 הוא הואשם על ידי הרשויות בבולגריה בהלבנת הון של המאפיה הרוסית, בין השאר באמצעות קבוצת "לבסקי סופיה" ובמתן שוחד לראש ממשלת בולגריה איוואן קוסטוב.
בעקבות כך גורש צ'רנוי מבולגריה וכניסתו למדינה נאסרה למשך 10 שנים.
ב-1994 הגיע לישראל, קיבל אזרחות ודרכון ישראליים לפי חוק השבות, והתיישב בסביון.
עם זאת, לא זנח לגמרי את עסקיו ברוסיה, והמשיך להיות מבעלי ההון השולטים בתעשיית האלומיניום והפחם במדינה.
יחד עם צ'רנוי הגיע לישראל שותפו, אנטון מלבסקי.
בשנת 1995 ניצלו מלבסקי וצ'רנוי מניסיון התנקשות בישראל.
אלמונים הזמינו את חיסולם, ומידע שהגיע למשטרה סיכל את ניסיון ההתנקשות.
בשנת 1996 הוחלט לבטל את אזרחותו הישראלית של מלבסקי, לאחר שנחשף כי הוא עמד מאחורי מספר מעשי רצח, והיה מעורב בסחר ובייבוא סמים בהיקף ניכר, בסחיטת דמי חסות, ובניהול מספר רב של בתי קזינו, פעילות פלילית בינלאומית, שהמשיך לנהל גם לאחר עלייתו לישראל.
בשנת 1998, לאחר שהמאבק המשפטי נגד ההחלטה נכשל, הוא גורש מישראל בצו בית משפט.
העילה החוקית הייתה שמלבסקי השיג את אזרחותו הישראלית על סמך מידע כוזב, לאחר שהצהיר שאין לו עבר פלילי.
לטענת חוקרי היאחב"ל (היחידה הארצית לחקירת פשעים בינלאומיים), מלבסקי היה שותפו של מיכאל צ'רנוי בהנהגת ארגון הפשע "איזמאלובו" ברוסיה, שהייתה מיליציה חמושה המונה אלפי חברים.
השניים דחו את טענות המשטרה בדבר עסקים משותפים וטענו כי חברותם היא על בסיס אישי.
עם זאת, הוחלט להתחיל בהליכים לבטל גם את אזרחותו הישראלית של צ'רנוי.
ב-6 באפריל 2000 חתמה מנהלת המחלקה לעניינים בינלאומיים בפרקליטות המדינה עירית קאהן על בקשה להעמידו לדין ולשלול את אזרחותו.
לאחר שהתגלה כי שבועיים לפני שהגיע לישראל ב-1994, צ'רנוי ואשתו נעצרו בעת שניסו להיכנס ל עם דרכון פולני מזויף, שאותו השיגו בארצות הברית.
לאחר מעצרם גורשו השניים לשווייץ ודרכוניהם הוחרמו.
אחרי כשבועיים קיבל צ'רנוי אזרחות ישראלית, לאחר שהצהיר כי מעולם לא עבר עבירות פליליות.
עם פתיחת החקירה נקבע כי לא יוכל להחזיק ולהשתמש בדרכון ישראלי אלא בתעודת מעבר בלבד, וכי יש ספק בתוקף אזרחותו הישראלית ובכשרות קבלתה.
באוגוסט 2003 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב על הסף את עתירתו נגד ההחלטה.
המאבק לקבלת דרכון ישראלי קבוע
באפריל 2003 צ'רנוי, באמצעות עוה"ד יעקוב וינרוט, הגיש תביעה נגד המדינה, שבה נטען כי המדינה פעלה בניגוד לעקרונות חוקתיים בכך שקבעה כי צ'רנוי לא יוכל להחזיק בדרכון, אלא בתעודת מעבר בלבד, וכי אזרחותו הישראלית מוטלת בספק.
ביוני 2004 הודיע שר הפנים, אברהם פורז, לצ'רנוי, כי המשרד שוקל לבטל את אזרחותו ואת מעמד העולה שהוקנה לו.
לאחר שראיות שהוצגו לו מוכיחות כי צ'רנוי הוא בעל עבר פלילי, וכי מעמד העולה שלו הושג לכאורה תוך מתן פרטים כוזבים.
בסוף 2007, לאחר שמשרד הפנים סירב לבקשותיו החוזרות ונשנות להכריע בעניינו, החליט צ'רנוי לעתור לבג"ץ נגד שר הפנים, באמצעות עורכי הדין יעקב וינרוט וירון קוסטליץ.
בספטמבר 2008 החליט שר הפנים להיעתר לבקשה ולתת לצ'רנוי דרכון זמני, שהוארך מדי שנה.
באפריל 2011 פנה עו"ד קוסטליץ למשרד הפנים בבקשה להשוות את מעמדו של צ'רנוי לכל אזרח ישראלי, ולהעניק לו דרכון קבוע.
ביוני 2011 קיבל צ'רנוי לראשונה דרכון התקף ל-10 שנים.
במהלך החקירה נגד צ'רנוי על קבלת אזרחות ישראלית במרמה, נחשף כי העמיד לרשות איש העסקים גד זאבי הלוואה על סך של 125 מיליון דולר.
זאבי רכש בדצמבר 1999 19.5% ממניות חברת "בזק", מהחברה הבריטית "כייבל אנד ויירלס" בכ-640 מיליון דולר.
את הסכום הנדרש, כ-125 מיליון דולר, קיבל כהלוואה מחברה בבעלות צ'רנוי; בתמורה קיבל צ'רנוי אופציה לרכוש מחצית מהמניות שזאבי רכש.
במרץ 2001 נעצרו צ'רנוי וזאבי בחשד שזאבי שימש למעשה כאיש קש עבור צ'רנוי.
עם תחילת החקירה הגלויה, ניסה צ'רנוי לקבל מעמד של תושב ארעי בקנדה, אך הוא קיבל צו עיכוב יציאה מהארץ.
ביוני 2002, פרקליטות המדינה החליטה לקבל את המלצות המשטרה ולהגיש כתבי אישום נגד צ'רנוי וזאבי, בנוסף גם נגד זאב רום, איש עסקים שהיה המתווך בין צ'רנוי וזאבי, וכן נגד עורך דינו בעבר של זאבי, מיכאל קומיסר.
האישום כלל עבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, עבירות על חוק הבזק, עבירות על חוק איסור הלבנת הון וכן בגין רישום כוזב במסמכי תאגיד.
עם זאת נקבע שיערך קודם שימוע לצ'רנוי ושותפיו ולאחר מכן תתקבל ההחלטה הסופית.
בכתב האישום נטען כי בוצעו עבירות של הלבנת הון באמצעות העברת כספים מחשבון של זאבי בישראל, לחשבון שלו בליבריה; משם לחשבון של צ'רנוי בליכטנשטיין, ומהחשבון בליכטנשטיין הועבר חלק מהכסף לחשבון של חברה בבעלות צ'רנוי בישראל.
חלק מכספים הועברו לאחר שזאבי קיבל אשראי נוסף מהבנקים ודיבידנד מ"בזק".
כך התאפשר לצ'רנוי להכניס הון לישראל שמקורו לא ידוע.
באוקטובר 2015 זיכה בית המשפט את צ'רנוי במשפט הפלילי שנמשך כ-11 שנים בטענה כי עסקת "בזק" הייתה עסקה לגיטימית וההסכמים שנחתמו בין הצדדים לא היו חלק מתוכנית להונות את הרשויות הישראליות או בנקים ולא הלבנת הון.
במקביל למשפט הפלילי, בו טען זאבי שרק קיבל הלוואה לגיטימית מצ'רנוי התנהל משפט אזרחי בו תבע צ'רנוי את זאבי על אי החזר ההלוואה.
לאחר שזאבי נקלע לקשיים כספיים, הוטל לבקשת צ'רנוי, עיקול זמני על 85 מיליון שקל שקיבל זאבי ממכירת נכסים.
במסגרת החקירה עלו נגד צ'רנוי חשדות נוספים.
הראשון היה מתן שוחד לחבר מועצת אילת ממפלגת "ישראל ביתנו".
במאי 2002 הוגש כתב אישום נגד צ'רנוי, בו נטען, כי העביר במאי 1997 סכום של 100 אלף שקל לעמותת "בית"ר אילת איגרוף", בה עבד אולג צ'רנומוריץ כמאמן, שנבחר אחר כך למועצת עיריית אילת.
הכספים הועברו ברובם מהעמותה לחשבונו הפרטי של צ'רנומוריץ.
לאחר העברת הכסף, נטען בכתב האישום, ביצע צ'רנומוריץ פעולות שונות עבור צ'רנוי, תוך שהוא מציג עצמו כנציגו של צ'רנוי באילת.
ביוני 2004, הפרקליטות הגיעה להסדר טיעון עם צ'רנומוריץ, לפיו הודה בהפרת אמונים.
בכתב האישום המתוקן נאמר, כי צ'רנומוריץ, במסגרת תפקידו כחבר מועצת עיריית אילת, ניצל את מעמדו ועשה עבור צ'רנוי פעולות הקשורות בתפקידו ונובעות ממנו.
אך האישומים נגד צ'רנוי בעבירות שוחד בוטלו.
בנוסף נחקר צ'רנוי על אחריותו לכאורה לעבירות שביצעה, לפי החשד, מזכירתו, שסייעה לאזרחים רוסים להיכנס לישראל באמצעות מתן פרטים כוזבים לקונסוליה הישראלית ברוסיה.
אנשים שהמשטרה הגדירה אותם כגורמים פליליים בחלקם.
המזכירה נעצרה לחקירה אך לא הוגש כתב אישום בעניין זה.
בשנה 2009 היה צ'רנוי עד בפרשת השוחד של עורך דין יעקב וינרוט, לפי החשד, שוקי ויטה, שכיהן כפקיד שומה גוש דן, שכר את שירותיו המשפטיים של וינרוט ושילם לו שכר טרחה מופחת.
בתמורה נחשד ויטה כי הקל בהסכמי השומה של לקוחותיו של וינרוט, בהם צ'רנוי.
ויטה גם הואשם בקבלת שוחד.
צ'רנוי העיד לטובת וינרוט שזוכה.
צ'רנוי רקם קשרים אישיים ועסקיים עם העבריין עמיר מולנר.
צ'רנוי הוא אחד האנשים הקרובים ביותר לאביגדור ליברמן.
הם הכירו לראשונה ב-1996, כאשר ליברמן שימש מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בשנת 1998 יסד ליברמן את חברת הסחר והייעוץ "נתיב אל המזרח", שעסקה ברכישת חומרי גלם בארצות המזרח ומכירתם בארצות המערב ובפעולות פיננסיות בשוק ההון הרוסי.
העסקה הראשונה שביצעה החברה הייתה בשיתוף עם צ'רנוי.
לפני הבחירות לכנסת ה-18 הואשם צ'רנוי במתן שוחד לליברמן ולקמפיין הבחירות של מפלגתו, בתמורה פעל ליברמן לקידום בקשתו לקבל אזרחות ישראלית קבועה.
בין העסקאות שנבדקו, היה תשלום שהעבירה חברה בבעלות צ'רנוי בסך כחצי מיליון דולר לחשבון בנק בקפריסין.
כעבור זמן קצר התרוקן החשבון כמעט לגמרי, ומאות אלפי שקלים הועברו למקורביו של ליברמן.
לדברי עורך דין יעקב וינרוט, שייצג את צ'רנוי, התמורה הועברה על ידי לקוחו בעבור "עסקת יין".
ב-20 במרץ 2013 הוחלט שלא להעמיד אותו לדין, עקב קשיים באיסוף ראיות, והפרשה הסתיימה ללא כתב אישום.
צ'רנוי היה נשוי פעמיים, ויש לו שישה ילדים.
מאשתו הראשונה יש לו שתי בנות, ומאשתו השנייה יש לו שתי בנות.
בשנת 2008 צ'רנוי החל לנהל מערכת יחסים זוגית עם אשת העסקים ניקול ראידמן, ולשניים שני ילדים.
הם התארסו ב-27 ביוני 2018. בשנת 2019 החליטו בני הזוג להיפרד לאחר 11 שנות זוגיות.
מאז 2020 צ'רנוי בזוגיות עם סוזי רובין.
מיכאל (או מיכאיל קונסטנטינוביץ') קאלאטוזוב או קאלאטוזישווילי (בגאורגית: მიხეილ კალატოზოვ, ברוסית: Михаил Константинович Калатозов, 28 בדצמבר 1903 – 27 במרץ 1973) היה במאי קולנוע ותסריטאי גאורגי שפעל רוב חייו ברוסיה בתקופה הסובייטית.
הבמאי הסובייטי היחידי שסירטו העגורים עפים זכה בפרס דקל הזהב של פסטיבל קאן (1958).
קאלאטוזוב נולד בטביליסי, ולמד ב- VGIK - המוסד ללימודי אומנות הקולנוע.
החל את הקריירה שלו כנהג ומסריט סרטים, בהמשך שחקן, עורך, צלם ותסריטאי באולפני הקולנוע בטביליסי.
כתסריטאי וצלם השתתף בהפקת הסרטים "גיבור של זמננו" (1925) של הבמאי איוואנה פרסטיאנה ו"גיולי" (1927) מאת ניקולוז שנגלאיה.
בשנת 1928 ביים עם גוגוברידזה את הסרט "האימפריה שלהם" המבוסס על קטעי יומני קולנוע לחדשות.
בשנת 1930 החל לכתוב ולביים את הסרטים של עצמו.
סרטו הראשון, שזכה לפרסום בכל העולם, היה
אחרי שבשנת 1937 סיים השתלמות באקדמיה לאמנויות בלנינגרד ועבד שוב לזמן קצר באולפני הקולנוע בטביליסי, התקבל קאלאטוזוב לעבודה כבמאי קולנוע באולפני לנפילם ברוסיה.
ביים שני סרטים על טייסים ("אומץ", 1939) "וואלרי צ'קאלוב" (1941) שבו התפקיד הראשי שוחק על ידי ולדימיר בלוקורוב
קאלאטוזוב נפטר בהיותו בן 69 במוסקבה.
בנו, גאורגי קאלאטוזישוולי, ונכדו, מיכאיל קאלאטוזישווילי, הם גם כן במאי קולנוע.
קשר המורשעים - 1951 (אלכסנדר ורטינסקי קיבל את פרס סטלין עבור משחקו בסרט זה)
בין הסרטים המפורסמים והיותר חשובים שלו נמצאים ארבעת הסרטים האחרונים באורך מלא:
אלה התאפיינו בסצנות ארוכות, מורכבות ומאיימות ואופיינו לעיתים קרובות בדמויות הזויות ועבודת מצלמה וירטואוזית.
1951 - פרס סטלין בשביל הסרט "קשר המורשעים"
1954 - הפרס הגדול של פסטיבל קרלובי וארי בשביל הספר "ידידי אמת"
1958 פרס "דקל הזהב" בפסטיבל קאן - בשביל סרטו "העגורים עפים"
2000 -הקמת הקרן ע"ש מיכאיל קאלאטוזוב לתמיכת הקולנוע המקורי וטיפוח זכרונם של אמני הקולנוע ברוסיה
מיכאל (מיכאיל) קאליק היה במאי קולנוע, תסריטאי ועורך קולנוע יהודי סובייטי ולאחר מכן ישראלי, שעבודתו התפרשה משנות ה-50 ועד שנות ה-90 המוקדמות.
סרטיו מתאפיינים בהתמקדות באווירה ובקשרים הרגשיים בין הגיבורים, כאשר סיפור העלילה הוא משני בחשיבותו.
ב-1951 נעצר קאליק בעת לימודיו בבית הספר המרכזי לקולנוע (VGIK) באשמת פעילות ציונית וקשירת קשר לחיסולו של סטלין.
הוא נשלח לגולאג, ושוחרר ממנו ב-1954 לאחר מותו של סטלין.
ב-1956 אף על ידי הממשל הסובייטי.
לאחר שחרורו השלים את הלימודים בבית הספר המרכזי לקולנוע.
הצלחתו הקולנועית הראשונה הייתה ב-1961 בסרטו "אדם בעקבות השמש", ולאחר מכן עם "להתראות בנים" (1964).
בשנת 1968 ביים סרט נוסף "לאהוב" (Любить).
סרט זה יצא לבתי הקולנוע לאחר עריכה נוספת שבוצעה ללא ידיעת קאליק.
הוא פנה לבית המשפט, אך המשפט לא נערך ובמקום זה הוחרם ההעתק המקורי של הסרט מביתו.
רק בשנת 1990 הצליח קאליק לשחזר את הגרסה המקורית של הסרט.
ב-1971 עלה קאליק לישראל, וכתוצאה מכך נאסרו סרטיו להקרנה בברית המועצות.
ב-1974 ביים את הסרט שלושה ואחת בכיכובם של אורי לוי, אסי דיין ויונה אליאן.
הסרט עסק בהתפכחותו של פלמחניק מזדקן אל מול תהליך החומרנות בחברה הישראלית ובמערכת היחסים שלו עם בניו.
כל זאת, על רקע נופי ים סוף, חופי אילת ומזרח סיני.
הסרט נחל כישלון חרוץ בבתי הקולנוע בישראל, ובכך הסתיימה ה"קריירה" הישראלית של הבמאי.
הוא נשאר בישראל ומיעט בפעילות קולנועית.
ב-1991 הוזמן קאליק לרוסיה לביים סרט בחופש יצירתי מוחלט, ויצר את הסרט "ושב הרוח".
בשנת 1993, הציג קאליק את סרטו בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט זכה בשני פרסים מיוחדים כסרט זר.
ב-2001 ביים סמיון וינוקור סרט תיעודי על חייו של קאליק בשם "קאליק בשחור-לבן וצבע".
הנובלה מיכאל קוֹלהאס , פרי עטו של היינריך פון קלייסט, פורסמה בשנת 1810. קטעים מהנובלה פורסמו לראשונה במהדורת יוני 1808 של כתב העת "פבוּס" (Phöbus), אותו ייסד וערך פון קלייסט.
היצירה מבוססת על סיפור חייו של הנס קולהאזה, דמות היסטורית מעברה של גרמניה, ונחשבת לפסגת יצירתו של פון קלייסט ולקלסיקה בספרות הגרמנית.
הנובלה דנה באופן מורכב בנושאים כגון גבולות רדיפת הצדק, התמודדות הפרט אל מול שחיתות השלטון וקידוש האמצעים לטובת המטרה.
היצירה עובדה לחמישה סרטי קולנוע, הומחזה פעמים רבות ואף עובדה לקומיקס.
העלילה מתרחשת במאה ה-16 על רקע היחלשות הקיסרות הרומית הקדושה והפילוג בנצרות בעקבות הרפורמציה של מרטין לותר.
שלטון הקיסרות באותם ימים התבסס על שיטה פיאודלית וסמכויותיו של הקיסר הנבחר היו מפוזרות בין אצילים מקומיים שונים.
שבעה נסיכים בוחרים (קוּרְפִירְסְט), ובהם יוהאן פרידריך הראשון, שליט סקסוניה, שלטו על מחוזות חשובים במדינה.
קולהאזה נכשל בנסיונותיו לתבוע פיצוי על הנזק שנגרם לו, לאחר שהשלטונות העלימו עין מן המקרה.
בתגובה יצא קולהאזה למסע נקמה נגד האציל שפגע בו ונגד מדינת סקסוניה כולה.
הוא איגד תחתיו חבורה גדולה של פורעי חוק ויצא למסעות הרס והרג ברחבי המדינה.
הנסיך הבוחר של סקסוניה, יוהאן פרידריך הראשון, הכריז פרס על ראשו, אך למרות זאת לא פסק הקטל אלא לאחר זמן רב, עם לכידתו של קולהאזה והוצאתו להורג בגלגל שבירה.
פון קלייסט כתב את הנובלה במטרה להתריס נגד השלטון הצרפתי אשר שלט בפרוסיה לאחר שנכבשה על ידי נפוליאון ב-1806. הוא עשה שימוש בהתרחשויות ההיסטוריות כבסיס לסיפורו, כדי להעביר מסרים ביקורתיים כלפי השלטון בתקופתו.
דמותו של קולהאס מעמתת את עולם האידיאלים עם המציאות ועם חוסר הצדק הגלום בה.
באמצעותה הביע פון קלייסט את עמדתו בדבר חוסר הצדק והשחיתות שפשו בשלטון הצרפתי ובאצולה הפרוסית שקיבלה את מרותו.
הנובלה פותחת בתיאור דמותו של מיכאל קולהאס.
פון קלייסט אמנם משבח ומרומם את קולהאס ומדגיש את היותו אזרח שומר חוק, חרוץ ונעים הליכות, אך חותם את דברי ההלל בפורענות הקרבה ובאה:
השתלשלות המאורעות מתחילה עם יציאתו של קולהאס למסע עסקים כדי למכור את סוסיו המשובחים ביותר.
בדרכו הרגילה נעצר קולהאס במחסום דרכים לא צפוי על אם הדרך של אדמות סקסוניה.
שומר המחסום דורש ממנו, בשמו של האציל המקומי היוּנְקֶר וֶנצֶל פוֹן טְרוֹנקָה, תשלום מכס תמורת המעבר ואף רישיון מעבר לסחר בסוסים.
קולהאס המופתע נאלץ לשלם את הסכום ולהשאיר את סוסיו המובחרים לפיקדון תחת השגחת משרתו הנאמן הֶרסֶה עד להסדרת אישוריו.
בהגיעו לבירת סקסוניה, דרזדן, הוא מגלה כי דרישותיו של האציל היו מופרכות ובלתי חוקיות.
לאחר שבועות אחדים שב קולהאס לאחוזתו של פון טרונקה כדי לקבל את סוסיו חזרה, אולם, התברר כי משרתו גורש מן המקום במכות רצח וכי סוסיו הועבדו והורעבו עד אפיסת כוחות.
קולהאס חזר לביתו בזעם ולאחר בדיקת העובדות הגיש תביעה נגד היונקר מתוך אמונה שמערכת המשפט תעמוד לצדו.
לאחר חודשים ארוכים נודע לו כי תביעתו נגנזה בהוראת בני משפחת פון טרונקה.
כל נסיונותיו לערער על ההחלטה עלו בתוהו.
התמרמרותו של קולהאס אל מול חוסר הצדק והשחיתות שנחשפו בפניו הלכה וגברה, ולבסוף החליט לתקן את העוול בעצמו.
אשתו, ליסְבֶּת, שנבהלה מהלך רוחו, הציעה לנצל את קשריה בארמון השליט ולהעביר אליו את הקובלנה.
כעבור ימים אחדים שבה לביתם, חבולה באורח אנוש, לאחר ששומרי הארמון הִכּו אותה כשניסתה להגיש את הקובלנה.
על ערש דווי מבקשת ליסבת מקולהאס שיסלח לאויביו.
קולהאס היה נחוש לפעול לתיקון העוול שנעשה לו.
הוא מכר את כל נכסיו, הכין נשק וסוסים והתכונן לנקמה.
ראשית שיגר פסק דין משלו לפון טרונקה מתוקף "הסמכות הטבועה בו מלידתו", ודרש כי סוסיו יוחזרו אליו במצבם המקורי.
משלא קיבל תגובה, אסף את כל משרתיו ובראשם הרסה ויצא לתקוף את מצודתו של פון טרונקה.
במתקפת הפתע השתלטו קולהאס ואנשיו בקלות על חצרו של פון טרונקה ושרפו את המצודה כליל.
קולהאס אף הצליח לשחרר את סוסיו המורעבים מהאורוות הבוערות, אלא שפון טרונקה המבוקש נמלט מהמקום בחסות המהומה.
תחושת הצדק של קולהאס לא באה על סיפוקה; נחישותו להעניש את פון טרונקה, שהתחבא מפניו, דרבנה אותו להפיץ מסמך - "המנדט של קולהאס" - המצווה על כל תושבי הארץ להסגיר את פון טרונקה ומתריע כי מי שיסייע בידי הנמלט כמוהו כשותף לדבר עבירה.
הוא אסף תחתיו כנופיה של פורעי חוק ואביונים, שקיוו לזכות בנתח מן השלל, ויצא עמה לחפש אחר היונקר הנמלט.
בסיועם תקף כל כפר ועיירה שהעניקה מסתור למבוקש, והצית, קטל ובזז כל מה שעמד בדרכו.
כל נסיונותיהן של פלוגות המשמר המקומיות לעצרו כשלו, ותהילת הקרב של קולהאס גדלה ומשכה לשורותיו אנשים נוספים.
אימה גדולה אחזה בתושבי סקסוניה כולה, והכומר מרטין לותר, מייסד הזרם הפרוטסטנטי בכבודו ובעצמו, פרסם כרוז המגנה את פעולותיו של קולהאס כבלתי מוסריות.
קולהאס הפרוטסטנטי, שהאמין במרטין לותר וראה בו סמכות רוחנית עליונה, נעלב מכך עד עמקי נשמתו.
הוא השאיר את חֵילו מאחוריו, עטה תחפושת ופנה למעונו של לותר כדי לזכות במחילתו.
לותר נחרד למראה האורח הלא קרוא, אך לא הספיק לקרוא לעזרה.
קולהאס אילץ אותו לשמוע את סיפורו והבטיח כי כל רצונו הוא לקבל את הזכות שנשללה ממנו: משפט צדק נגד פון טרונקה שגנב את סוסיו.
לותר הופתע לשמע דרישתו הצנועה של קולהאס והבטיח כי יפנה בעניינו לנסיך הבוחר של סקסוניה.
בהשפעת לותר החליט נסיך סקסוניה להעניק חנינה לקולהאס ולאנשיו ולזמן את קולהאס לדרזדן, בירת סקסוניה, לשם הגשת תביעה נגד פון טרונקה.
קולהאס שמח על ההחלטה ופיזר את אנשיו.
הליכי המשפט התעכבו והתמשכו, ומקורביו של פון טרונקה רקמו קנוניה כדי לטפול על קולהאס בגידה.
קולהאס הורשע בקשירת קשר נגד סקסוניה ונידון למוות למרות החנינה שהובטחה לו.
לפני ביצוע גזר הדין התקבל צו מהקיסר להעמיד את קולהאס, אשר שמו יצא למרחוק, למשפט מחודש בברלין.
קולהאס נשלח לשם, אולם בדרך התברר כי ברשותו פתקה שקיבל מצוענייה מסתורית, ובה נבואה לאחרית קשה לנסיך הבוחר ולשושלתו.
הנסיך הבוחר שחרד לגורלו היה נחוש להשיג את הפתקה המסתורית והבטיח לקולהאס לשחררו לחופשי תמורת הפתקה, אולם קולהאס, שביקש לנקום בו על בגידתו, סירב להצעתו.
בהגיעו לברלין מונה לקולהאס פרקליט, והלה הגיש מחדש את תביעתו נגד פון טרונקה.
האציל נמצא אשם וצווה לפטם את סוסיו של קולהאס ולהחזירם למצבם המקורי, אך גם קולהאס הורשע ונגזר עליו עונש מוות.
בעודו ממתין לביצוע גזר הדין מופיעה שוב הצוענייה המסתורית, המציגה עצמה כאליזבת, ומבקרת את קולהאס בתא מעצרו.
היא מזהירה אותו כי הנסיך הבוחר זומם לגזול ממנו את פתקת הנבואה, ומציעה לו כי יסחר בה תמורת חייו.
קולהאס נחוש בדעתו למנוע מהנסיך הבוחר להשיג את הפתקה, ובעודו מובל לגרדום, לאחר שראה את סוסיו מפוטמים ובריאים, הוא בולע אותה לנגד עיניו של השליט ועולה לגרדום בשלווה.
הפתקה שבה היה חתום גורלו אבדה לעד, והנסיך הבוחר חוזר לארמונו מוכה ואומלל.
לאחר מותו הופך קולהאס לגיבור העם, ובניו מתחנכים כפרחי אצולה ומוכתרים לאבירים.
הסיפור דן בשאלת הצדק - חשיבותו, מחירו והיעדרו מהעולם.
העיסוק בנושא אוניברסלי ועל-זמני זה משמר את נגיעתה המתמדת של הנובלה בענייני ההווה, ומאפשר לקורא להזדהות עם הדמויות ולהבינן.
הסיפור מציג את תסכולו של הפרט לנוכח אוזלת ידה של המדינה, את מצוקתו הנובעת מאטימותה של מערכת המשפט הביורוקרטית ואת זעמו על שחיתות השלטון.
הסוסים הגנובים הם הציר שסביבו נעה העלילה, והם מגלמים את סוגיית הצדק.
בראשיתו של הסיפור, טרם העבירה הראשונה, הסוסים בריאים וגאים; לאחר הגזל, ובמהלך הסיפור כולו, מתגלים חוסר הצדק והשחיתות, והסוסים מורעבים וכחושים; ובסופו של הסיפור, לאחר שנגזר דינם של פון טרונקה וקולהאס כאחד, הסוסים שוב מוצקים ואיתנים.
הסוסים הם העילה לרדיפת הצדק האכזרית של קולהאס המובילה לבסוף למותו, והם ממחישים את המחיר הכבד של הצדק המוחלט ואת הגמול הפעוט המתקבל במרדף אחריו.
דמותו הנשגבת והאיומה כאחת של מיכאל קולהאס מייצגת שתי פנים: אידיאליזם טהור לעומת הרסנות חסרת רחמים - .
תמצות הקביעה "שבדורו" הוא הֶרְמֵז לתיאור נח במקרא: .
השם מיכאל הוא רמז למיכאל, מלאך החבלה (על פי האמונה הנוצרית), שייעודו להילחם בצבאותיו של השטן בכוח הזרוע - תפקיד שקולהאס לקח על עצמו.
אמנם הוא מוצג כאזרח שומר חוק וירא אל, אולם משנוכח כי לא נעשה עמו משפט צדק הוא בוחר להתעלם מהחוק - .
וזאת מתוך שאיפתו הבלתי מתפשרת להביא סדר לעולם, , לדבריו.
במאבקו חסר הפשרות אין קולהאס נרתע מלפגוע אפילו בסוסיו, שהיו העילה לצאתו למלחמה.
פעמיים יכול היה קולהאס ליטול את סוסיו הסובלים אך לא עשה כן, בדורשו כי היונקר ונצל פון טרונקה יטפל בהם ויביאם למצבם הקודם.
התנהגותו הנוקשה של קולהאס כלפי סוסיו המתענים היא אף בבחינת רמז לבאות, כפי שתיארה מבקרת הספרות גיטה אבינור:
קולהאס מסרב להפגין חמלה, כמידתו של ישו הנוצרי, כפי שאשתו ליסבת ומרטין לותר מבקשים ממנו, ועל כך הוא נענש בחייו.
פון קלייסט מציג אותו כאביר הצדק, אך גם מבקר את יהירותו שאינה מאפשרת לו לסלוח לאויביו.
דמותו של קולהאס מייצגת גישה קאנטיאנית המכתיבה עקרונות מוסר אבסולוטיים על פי צו קטגורי מוחלט.
ליסבת, אשתו של קולהאס, וגלגולה המיסטי כצוענייה אליזבת (ליסבת הוא שם חיבה לאליזבת), מייצגות את קול החמלה הנשית ואת האמהוּת.
הנשים מפצירות בקולהאס כמה פעמים לאורך הסיפור לוותר על עקרונותיו ולמחול לאויביו למען ילדיו, אך הוא מסרב לשמוע להן.
ליסבת מצביעה על ערש דווי על הפסוק מהברית החדשה - ובכך למעשה מורה על הדרך הנוצרית הנכונה שבה יש ללכת.
היונקר ונצל פון טרונקה, המייצג את השלטון המושחת והמסואב, מציג השקפת עולם הדוניסטית.
הוא מוצג כנהנתן, חמדן ושקרן, וסופו שהוא נענש הן על ידי קולהאס והן על ידי השלטון.
דמותו שטוחה וחסרת רבדים, והיא מושא ללעג לאורך הסיפור כולו.
הנסיך הבוחר, לעומת זאת, המייצג את השלטון הפורמלי והפרגמטי, הוא בעל השקפת עולם תועלתנית.
הוא מתואר כמי שדן בדקדוקי העניות של החוק במטרה לנצלו כדי להשליט סדר ולשרת את השלטון, ולאו דווקא כדי להוציא את הצדק לאור.
לצורך אינטרסים אישיים (השגת הפתקה) הוא אף מוכן לכופף את חוקי המדינה.
פון קלייסט מעניש אותו באומללות ובחורבן שהוא ממיט על שושלתו.
מערכת המשפט עצמה מיוצגת באמצעות הפרקליטים ופקידי הממשל השונים.
היא מוצגת כלא יעילה, שרירותית וקרה, ואינה משרתת את הצדק אלא את הביורוקרטיה ואת הפורמליות.
מאפיין נוסף של הסיפור הוא צורת הכתיבה הלקונית ונטולת הפניות לכאורה.
הסיפור כולו כתוב כתיאור היסטורי, כאשר האירועים מתוארים בסדר כרונולוגי ובאופן תמציתי וישיר.
על פניו הסיפור מסופר מעמדה של מספר חיצוני כל יודע; פון קלייסט מציין לעיתים כי המידע על אירועים מסוימים בעלילה אבד, או שאינו ידוע לאשורו.
פון קלייסט מאפשר לקורא להתרשם מן הדמויות באופן עקיף, באמצעות תיאור מעשיהן והתנהגותן, כמעט ללא שיפוט ערכי מפורש.
התיאורים עשירים במונחים משפטיים, והדמויות מוצגות לאורך הסיפור בתואריהן הרשמיים.
סגנון כתיבה זה, שהיה ייחודי לתקופתו, יוצר תחושה של קריאת מסמך משפטי ומדגיש את האפיון הביורוקרטי הקר של מערכת המשפט והצדק המתוארת בו.
ניתן לזהות בסיפור שני מסרים סותרים לכאורה.
אמנם מצד אחד מגנה פון קלייסט את השלטון המושחת ומדגיש את אחריותה של המדינה לאכיפת חוקיה, ואף מתריע בפני החורבן והעוולות שהניוון השלטוני והיעדר הצדק גורמים להם, אבל מצד שני מזהיר הסיפור מהמחיר הנורא של רדיפת הצדק ללא פשרות וללא חמלה.
הרעיון המרכזי של היצירה הוא אפוא מורכב, ולא ניתן לפטור אותו במסקנה חד-צדדית.
פון קלייסט מבקש להדגים את משמעות מתיחת האידיאלים עד כדי אבסורד ואת אובדן האנושיות שבהיצמדות לחוקים ללא תנאי.
מציאת האיזון בין השאיפה לצדק לבין הנכונות לחמלה מתאימה להשקפה האריסטוטלית, כי על האדם לפעול מתוך מתינות ושיקול דעת.
בדומה לרוב יצירותיו של פון קלייסט זכתה הנובלה להכרה רק שנים לאחר ששם קץ לחייו.
למרות זאת, הנובלה נחשבת בעיניי רבים לחשובה ביצירותיו ולקלסיקה של הספרות הגרמנית, והייתה לה השפעה גדולה על אמנים ופילוסופים רבים.
היצירה היא משל בהיר לחשיבותו של משפט הוגן ולמורכבותו וכן לערכה של האתיקה בניהול; הספר אף הפך לחומר קריאה מומלץ במסלולי הכשרה של משפטנים ומנהלים באוניברסיטאות ברחבי העולם.
סגנון כתיבתו הבהיר והלקוני של פון קלייסט לאורך הנובלה הקדים את זמנו ולא התקבל באהדה בתקופתו, אבל ברבות הימים התברר כי עורר השראה רבה בקרב אמנים רבים אחריו.
היוצר הבולט שבהם הוא פרנץ קפקא; חברו מקס ברוד סיפר כי הסופר התרשם מאוד מכתיבתו של פון קלייסט, ובעיקר מהנובלה "מיכאל קולהאס".
את אהבתו ליצירה הזכיר קפקא פעמים רבות באוזני חבריו, ואף קרא קטעים ממנה בפומבי באירוע ספרותי בפראג.
קפקא ציין ביומניו את יום מותו של פון קלייסט, ושיבח את כתיבתו.
השפעתה של הנובלה ניכרת ביצירתו ובמיוחד ברומן הידוע "המשפט".
מחווה ישירה ליצירתו של פון קלייסט קיימת אף בספרו של אדגר לורנס דוקטורוב, "רגטיים".
אחת הדמויות המרכזיות בו היא קולהאוס ווקר, מוזיקאי אמריקאי שחור, שנפל קורבן למערכת המשפט ה"לבנה" ויצא למסע של נקמה.
על פי סיפורו של פון קלייסט צולמו חמישה סרטים בהפרשי זמן גדולים זה מזה.
את הסרט הראשון, שנקרא כשם הנובלה, ביים מקס האופלר ב-1937 בשווייץ, בגרמנית ובצרפתית.
בשנת 1969 ביים פולקר שלנדורף הגרמני את "מיכאל קולהאס - המורד" בכיכובו של השחקן האמריקאי דייוויד וורנר בתפקיד קולהאס.
הסרט צולם בגרמניה, בגרסה גרמנית ובגרסה אנגלית במקביל, וזכה להצלחה הן מצד המבקרים והן מצד הקהל.
בשנת 1967 צילם הבמאי הגרמני וולף פולמר סדרה לטלוויזיה הגרמנית על פי הסיפור, אולם בשל קשיים משפטיים נמנעה הקרנת הסדרה, והיא נערכה מחדש לסרט, שהקרנתו החלה ב-1969 וזכה לביקורות אוהדות.
ב-1999 הפיקה חברת HBO סרט טלוויזיה בשם "The Jack Bull", המבוסס על היצירה בכיכובם של ג'ון קיוזאק וג'ון גודמן.
העלילה הותאמה למערבון המגולל את סיפורו של מירל רדינג, בוקר וסוחר סוסים מויומינג.
רדינג יוצא למסע נקמה לאחר שסוסיו נגזלו על ידי חוואי שכן ולאחר שהשופט המקומי מתגלה כמושחת.
ב-2006 ביים צחי גראד את הסרט הישראלי "תנועה מגונה", המבוסס על הנובלה.
הסרט עוקב אחר שבוע בחייו של מיכאל קליינהאוס, שאותו מגלם גל זייד.
מכוניתו של קליינהאוס נפגעת בתקרית בכביש, מעט לפני צפירת יום השואה, על ידי בכיר לשעבר בשב"כ, בעל קשרים במשטרה.
ניסיונו של קליינהאוס למצות את הדין עם העבריין נתקל בסירוב, והוא יוצא למסע להשבת הצדק והחוק.
יהושוע סובול כתב מחזה לשחקן יחיד, שהדמות הראשית בה הוא מיכאל קול, עורך דין הלוחם לצדק מול שחיתות ממסדית, שמגבה עשיית רווחים בתעשיית התרופות על פני אתיקה וחיי אדם.
בשמו של עורך הדין התכוון סובול, לדבריו, ליצור זיקה לדמותו של מיכאל קולהאס.
בכורת המחזה התקיימה במסגרת פסטיבל תיאטרונטו ב-4 באפריל 2007. את תפקיד מיכאל קול גילם השחקן נבו קמחי.
את ההצגה ביימה איה קול.
על תפקידו זה זכה נבו קמחי בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל באותה שנה.
ההצגה "מיכאל קולהאס" הוצגה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1986, בבימוי אילן רונן ובכיכובו של יוסף כרמון בתפקיד קולהאס.
על התפאורה הופקדה רות דר.
את המוזיקה כתב דן הנדלסמן.
ההצגה השתתפה בפסטיבלים בינלאומיים באדינבורו ובוורשה.
כמו כן הוזמנה ונסעה להופיע בגרמניה, במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
כמו כן, ב-2017 הועלתה ההצגה פעם נוספת בתיאטרון הבימה.
גם בהצגה זו אילן רונן הופקד על הבימוי ורות דר על התפאורה.
מיכאל קולהאס, עם חיתוכי עץ מאת יעקב פינס, תרשיש, ירושלים, 1953 (תרגום:מאיר חרטינר)
שלוש נובילות, עם עובד, תל אביב, 1968 (תרגום: ישראל זרחי (מיכאל קולהאז) ומרדכי טמקין)
מיכאל קולהאס, משרד הביטחון, הוצאת תרמיל, תל אביב-יפו, 1982 (תרגום:מאיר חרטינר)
מיכאל קולהאס, בבל, תל אביב, 2002 (תרגום: מרים די-נור וחנן אלשטיין)
קולהאס ואחרים, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2002 (תרגום: רן הכהן)
מיכאל פרי (1938 – יוני 2022) היה פרופסור לאסטרטגיה ושיווק, כמו כן, היה איש סגל בבית הספר למדעי ההתנהגות במכללה למינהל ובפקולטה למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו.
פרי התגורר בחיפה בשנות ילדותו.
הוא למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה וסיים אותו בשנת 1956. פרי שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל עם גרעין של הצופים.
למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית והמשיך ללימודי תעודה במנהל עסקים.
בהמשך סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בשנת 1970. עם חזרתו לישראל, הקים את חברת "מיצוב", חברת הייעוץ האסטרטגי הראשונה בישראל.
מאז לימד פרי במספר אוניברסיטאות בארצות הברית ובישראל.
בשנת 1991 הוציא לאור את ספרו העוסק בתכנון אסטרטגי, הנקרא "אסטרטגיה של יתרון תחרותי – הגישה השיווקית".
הספר שימש ללימוד בקורסים למנהל עסקים באוניברסיטאות ומכללות בישראל.
בנוסף פרסם פרי מאמרים מקצועיים ומאמרים בעיתונות העסקית.
את המונח העברי מיצוב (שילוב של מיקום ומצב) טבע פרופסור פרי בתחילת שנות ה-80. עד למותו היה היו"ר של חברת הייעוץ "מיצוב – תכנון אסטרטגי וייעוץ שיווקי", המתמחה בייעוץ אסטרטגי.
בשנת 2014 הוציא לאור את ספרו השני: "מהג'ונגל לכרי הדשא – בניית אסטרטגיה עסקית בשוק תחרותי לשם 'שיאור באושר'" יחד עם גיא פרי, בהוצאת אחווה.
מיכאל שאול קומיי (17 באוקטובר 1908, כ"ב בתשרי ה'תרס"ט – 6 בנובמבר 1987, י"ד בחשוון ה'תשמ"ח) היה דיפלומט ישראלי, ושגריר ישראל השני באו"ם.
קומיי נולד בקייפטאון שבדרום אפריקה.
הוא למד מדעים כלליים ומשפטים באוניברסיטת קייפטאון והוסמך לעריכת דין בדרגה גבוהה (בעל סמכות הופעה בפני בית המשפט העליון).
משנת 1931 עבד כעורך דין והחל לפעול בקרב הקהילה היהודית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת קומיי בצבא הדרום אפריקאי.
שירותו נמשך בין השנים 1940–1946 והוא השתחרר בדרגת מייג'ור.
לאחר מכן הוא עלה לארץ ישראל עם רעייתו, ג'ואן לבית סולומון, ושני ילדיהם.
בתחילה עבד קומיי כנציג ההסתדרות הציונית הדרום אפריקאית שליד הנהלת הסוכנות היהודית.
לאחר מכן גברה פעילותו במסגרת המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ובין היתר נשלח ב-1947 לקיים שדלנות באו"ם עבור תמיכה במתן עצמאות למדינה יהודית בישראל.
לאחר קום המדינה הצטרף קומיי למשרד החוץ ושימש מנהל המחלקה לענייני חבר העמים הבריטי.
בשנת 1952 הוא נתמנה לסמנכ"ל המשרד וכעבור כשנה לשמש ציר ישראל בקנדה, בשנת 1954 קודם לדרגת שגריר.
שירותו בקנדה נמשך עד 1957. במהלך תקופה זו הוא נשלח גם לשמש חבר בוועדות האו"ם בניו יורק ובשנת 1956 קידם רכישתם של 24 מטוסי קרב מקנדה לישראל.
בשנים 1959–1967 היה קומיי שגריר ישראל באו"ם ובשנים 1970–1973 שגריר ישראל בבריטניה.
בשנת 1979 הוא פרש משירות החוץ והתגורר בירושלים.
יחד עם רעייתו היה מראשי האגודה הישראלית למניעת התעללות בבעלי חיים.
קומיי שכל את בנו, יוחנן, במהלך מלחמת יום הכיפורים.
מיכאל (מישל) קוֹנְפִינוֹ (2 באפריל 1926 – 16 ביוני 2010) היה היסטוריון ישראלי, יהודי יליד בולגריה, מומחה בחקר תולדות רוסיה והתנועות האנרכיסטיות, לימד כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס ישראל להיסטוריה לשנת תשנ"ג (1993).
קונפינו נולד בסופיה, בולגריה, בשנת 1926. בהיותו בן 13 הצטרף לתנועת הנוער הציונית; הוא נמנה עם ראשיה משנת 1945, ובשנת 1948 עלה באמצעותה לישראל.
טרם עלייתו הוא החל בלימודיו האקדמיים באוניברסיטת סופיה.
לימים הושלמו על ידו לימודים מתקדמים במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים ובאקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז.
את לימודי הדוקטורט סיים בהצטיינות יתרה בסורבון, ובמסגרתם עסק בהיסטוריה חקלאית של רוסיה במאה ה-18. במקביל, הוא שימש כשליח עלייה לצפון אפריקה (1951–1953) ולברית המועצות (1960).
במהלך השנים הוא שימש גם פרופסור אורח באוניברסיטאות סטנפורד, הרווארד, דיוק, שיקגו ומוסדות נוספים באירופה.
קונפינו התמחה במחקריו בתולדות רוסיה ובבעיותיה החקלאיות של אירופה, במסגרת השוואתית של מבנה החברה תחת שוני המשטרים בין העבר לבין ההווה.
במחקריו נידונו גורמי התפתחות וקיפאון בקרב חברה חקלאית וביחס לאצולה ולזרמי האנרכיזם הרוסי.
אחד ממחקריו החשובים התמקד ביחסים בין בקונין ונצ'אייב.
כמו כן קונפינו פרסם לראשונה תעודות נדירות מתולדות האנרכיזם, כמו למשל חלק מהתכתבותו של פיוטר קרופוטקין.
קונפינו היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1993 זכה בפרס ישראל להיסטוריה ובשנת 2003 בפרס א.מ.ת.
נפטר בהרצליה בגיל 84, והובא למנוחות בבית העלמין הישן ברחוב פינסקר.
מנישואיו להגר (בתם של עדה סרני ואנצו סרני) היו לו 3 ילדים, אחד מהם היה ההיסטוריון פרופסור אלון קונפינו.
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
1993 - פרס ישראל להיסטוריה
מכתבים לא ידועים עד עכשיו של בקנין ונטלי הרצן, 1967)
(אידאולוגיה וסמנטיקה: אוצר המלים הפוליטי של האנרכיסטים הרוסים., 1989)
אנרכיסטים בגלות:מכתבים לא ידועים עד עכשיו של פיוטר קרופוטקין אל מרי גולסמית', 1897-1917 - עריכה, הערות ומבוא מאת מיכאל קונפינוף המכון לחקר ולימוד המוסדות והחברות החדשות במזרח, המכון ללימודים סלבים, פריז 1995)
(קרופוטקין ב-1914: המלחמה והקונגרסים המוחמצים של האנרכיסטים הרוסים, 1982)
(עם דניאל רובינשטיין - קרופוטקין מדען 1992)
(פיוטר קרופוטקין וסוכני האוכראנה, מחקר מלווה בשלושה-עשר מכתבים לא ידועים עד עכשיו של קרופוטקין אל מרי גולדסמית' ואל קבוצה אנרכיסטית רוסית , 1983)
(''אלימות בתוך אלימות; הוויכוח בין בקונין ונצ'אייב, הוצאת פ.
מסות על דרכה ההיסטורית של רוסיה, תל אביב: עם עובד, 1993.
כעורך:כוח המילים וחולשת הדעת – תעמולה, הסתה וחופש הביטוי''':קובץ מאמרים, מרכז יצחק רבין לחקר ישראל / הוצאת עם עובד, 2000.
מיכאל פרטוריוס – 15 בפברואר 1621) היה מלחין ונגן עוגב גרמני ובעל כתבים בנושאי מוזיקה.
פרטוריוס היה מלחין רב-צדדי, מן המובהקים בתקופתו, שעיקר חשיבותו בפיתוח צורות מוזיקליות המבוססות על מזמורי תפילה פרוטסטנטיים.
פרטוריוס נולד כמיכאל שולצה, הצעיר בבניו של כומר לותרני, בקרנצבורג שבגרמניה.
עם תום לימודיו בטורגאו ובצרבסט, המשיך בלימודי דת באוניברסיטה של פרנקפורט על נהר אודר.
הוא כיהן כנגן עוגב בכנסיית מריה (Marienkirche) בפרנקפורט ובהמשך עבד בחצר וולפנביטל כנגן עוגב ומאז 1604 כממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר).
משנת 1613 עד 1616 עבד בחצר הסקסונית בדרזדן, שם נחשף למוזיקה האיטלקית החדישה, לרבות יצירותיהם הפוליכוראליות (למקהלות אחדות) של מלחיני האסכולה הוונציאנית.
הפיתוח שלו בהמשך של צורת הקונצ'רטו הכוראלי, בייחוד בגרסה הפוליכוראלית, נבע ישירות מהיכרותו עם המוזיקה של מלחינים ונציאניים כמו ג'ובאני גבריאלי.
מיכאל פרטוריוס טמון בכוך קבורה מתחת לעוגב בכנסיית מריה הקדושה בוולפנביטל, גרמניה.
בגרמנית מופיע שם המשפחה בצורות שונות, ביניהן שולצה, שולטה, שולטהייס, שולץ ושולטייס.
פרטוריוס היא הצורה הלטינית של שם המשפחה.
פרטוריוס היה מלחין פורה להפליא, שיצירותיו מגלות את השפעתם של בני זמנו סמואל שיידט והיינריך שיץ כמו גם השפעה איטלקית.
יצירותיו כוללות את Musae sioniae בת תשעת הכרכים (1605-10), קובץ של למעלה מאלף כוראלים ושירים; עוד יצירות רבות לכנסייה הלותרנית; ו"טרפסיכורה" (1612), אוסף של יותר מ-300 מחולות אינסטרומנטליים, שהוא גם היצירה הנודעת ביותר שלו וגם יצירתו החילונית היחידה ששרדה.
המסה בת שלושת הכרכים שלו, "סינטגמה מוזיקום I" ו"סינטגמה מוזיקום דה אורגנוגרפיה II" מן השנים 1614-20 כוללת טקסטים מפורטים ותמונות על הנהלים המוזיקליים וכלי הנגינה שהיו בשימוש בימיו, תיעוד רב חשיבות למוזיקולוגיה, לתורת הכלים ולתחום של ביצוע אותנטי.
מיכאל (מיקי) צלרמאיר (נולד ב-1942) הוא עורך דין ישראלי, המתמחה במיזוגים ורכישות.
בוגר תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים (LL.B.
בשנת 1971 הצטרף כשותף למשרד פורת הגין בראשות העו"ד משה פורת.
בשנת 1975 נשלח על ידי ריצ'רד רוברטס להקמת סניף של משרדו בניו יורק.
עם חזרתו בשנת 1984 היה שותף מייסד במשרד "צלרמאיר, פילוסוף, רוזובסקי, צפריר, טולידאנו ושות'".
משרד זה התפרק בתחילת 2016 בעקבות פרישת שניים מהשותפים הבכירים וצלרמאיר הצטרף כשותף למשרד "פישר, בכר, חן, וול, אוריון ושות'".
צלרמאיר ליוה משפטית את רכישת תנובה על ידי קרן אייפקס.
הוא ייצג את חיים סבן, אייפקס ומורי ארקין ברכישת גרעין השליטה בבזק.
הוא ייצג את סבן בעסקת מכירת מניותיו בקשת תמורת כ-15 מיליון דולר ואת קבוצת גורס ברכישת גילת רשתות לווין, את אהוד בן-ש"ך ברכישת חברת קניאל מצדיק בינו, לפי ערך של 220 מיליון שקל.
צלרמאיר משמש כיו"ר דירקטוריון התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
נשוי לפרופסור מיכל צלרמאיר, מרצה במכללת לוינסקי.
קון נולד בעיר רוסטוב שברוסיה.
בשנת 1919, בהיותו בן חמש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
אביו היה מהנדס אזרחי ובעקבות עבודותיו של האב נדדה המשפחה לחיפה ולאחר מכן לירושלים שם השלים את לימודי התיכון בגימנסיה רחביה.
את הכשרתו כאדריכל ומתכנן ערים קיבל בבריסל שבבלגיה שם הושפע רבות מהאדריכל ההולנדי חריט ריטפלד.
בשנת 1936 סיים את לימודיו ושב לארץ ישראל אך בשל המיתון הקשה בו הייתה נתונה הארץ באותה העת לא הצליח למצוא עבודה.
בעקבות זאת נסע לפריז למשך שנה.
בשנת 1939 שב לארץ ישראל והצטרף לאביו, נחמיה קון, שעבד באותה העת כמהנדס ראשי של חברת האשלג הארץ-ישראלית.
קון שימש כאדריכל החברה ותכנן את מחנה סדום ובכלל זה את בתי המגורים שתוכננו בהתאם לתנאי האקלים הקשים במקום.
עם קום מדינת ישראל הצטרף לאגף התכנון במשרד ראש הממשלה, שם עסק בתכנון יישובים, ובכלל זה ערי הפיתוח לאכלוס רבבות העולים ומימוש מדיניות פיזור האוכלוסייה.
באמצע שנות החמישים פרש מתכנון ממשלתי ופתח משרד תכנון פרטי בו עבד עד למותו בשנת 1990.
קון היה פעיל מרכזי באגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל, מרצה בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון וכן פרסם מאמרים רבים.
בסוף ימיו פרסם את ספרו היחיד "אדם בונה ביתו – חופש או כפיה בשיכון" (הוצאת הקיבוץ המאוחד) בו הושפע מתפיסותיו של האדריכל ג'ון טרנר.
החל משנות השבעים הירבה קון להרצות בחו"ל ובעיקר בארצות הברית.
נפטר ב-1990 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
תכנון יישובים ושכונות מגורים, במסגרת אגף התכנון במשרד ראש הממשלה.
מרכז עירוני בקריית גת, תחילת שנות ה-60 (נהרס בחלקו).
בית הספר החקלאי כנות (זכייה מקום ראשון בתחרות תכנון).
אולם ספורט ואירועים, קיבוץ מסילות, 1981.
מרכז השיקום, מרכז רפואי תל השומר.
מרכז מרפאות מחוזי של קופת חולים כללית, ראשון לציון, שנות ה-80.
אדם בונה ביתו - חופש או כפיה בשיכון, סדרת קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989.
מנחה לדב כרמי, פורסם על פי כתב יד באתר 'חלון אחורי', 6 באפריל 2019
מיכאל קָארָה (נכתב גם: קארא, קרא; Michael Kara; 3 בספטמבר 1887 – 13 בפברואר 1964) היה פסל, צייר ומעצב גרפי יהודי שפעל בהונגריה, ברומניה, ביוגוסלביה, באיטליה ובישראל.
מיכאל קארה נולד בסתיו 1887 בעיירה בז'ז'ני שבגליציה (אז חלק מאוסטרו-הונגריה, כיום באוקראינה), שם היה אביו, אוסקר, קצין בצבא האוסטרו-הונגרי, מוצב באותה עת.
כבר בילדותו גילה כישרון אמנותי.
כשהיה בן 16 עבר עם משפחתו להונגריה, התחנך בבודפשט ובתמיכת הקהילה היהודית למד באקדמיה המלכותית לאמנות בבודפשט.
בשנת 1905 זכה בפרס הראשון של האקדמיה על דיוקן עצמי.
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, קיבל ב-1912 מלגה מטעם ממשלת הונגריה להמשך השתלמות באקדמיה לאמנות של פירנצה.
בהמשך שב לבודפשט, ומשנת 1913 עד 1919 כיהן כפרופסור בבית ספר לאמנות.
בימי מלחמת העולם הראשונה יצר לפי הזמנת הממשלה עבודות פיסול בשיש ובברונזה, בהן אנדרטאות רבות (שגם לאחר מלחמת העולם השנייה הוסיפו להיות מוצגות בבניינים ציבוריים בבודפשט ובערים אחרות).
הוא הציג בתערוכות בבודפשט וזכה בהן בפרסים רבים, ובשנת 1918 נבחר כחבר קבוע בוועדת השופטים של התערוכות הארציות בהונגריה.
קארה היה פעיל בחיים הפוליטיים בהונגריה, ולקח חלק במהפכה הקומוניסטית של בלה קון במרץ 1919. לאחר כיבוש בודפשט על ידי רומניה ונפילת הרפובליקה הקומוניסטית באוגוסט 1919, היה קארה ברשימת הנידונים למוות, אך הצליח להימלט לרומניה ומצא שם מקלט.
עד מהרה התפרסם גם שם כאמן, וב-1922 התמנה לאמן החצר של מלך רומניה, פרדיננד הראשון, עד אחרי מותו של המלך, ב-1928. הוא יצר את דיוקנאות בני משפחת המלוכה, המלכה מריה ובנה, יורש העצר קָרוֹל, טבע מדליות וזכה לאות הצטיינות על עיצוב אנדרטת הפרש של המלך פרדיננד.
בשנת 1928 הוזמן ליוגוסלביה, לעיר נובי סאד (סרביה), שם ישב עד 1936 ויצר עבודות רבות לפי הזמנות ציבוריות, בהן יצירות גדולות בפיסול ובפרסקו עבור בית הנתיבות בעיר.
ב-1936 עזב את הבלקן על רקע האי-יציבות הפוליטית ועבר לעיר מילאנו שבאיטליה, שם ישב עשר שנים.
באיטליה הכין אלפי עבודות עבור סוחרי אמנות – רובן בציור ורק מיעוטן בפיסול, מאחר שהממשלה הפאשיסטית אסרה להזמין עבודות פיסול אצל אמנים זרים.
חלק מיצירתו הוקדש לציונות; ב-1938 זכה בפרס השני בתחרות לציור כריכת כרך ו' של ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
בסוף שנות ה-30 עלה בנו לארץ ישראל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לקח קארה חלק פעיל בתנועת המחתרת האנטי-פאשיסטית.
לצד פעילותו המחתרתית, המשיך בעבודתו האמנותית ומכר בחשאי את עבודותיו לחובבי אמנות איטלקים.
ב-1942 נמלט להרים והצטרף לחבורות הפרטיזנים שהתארגנו בצפון איטליה.
לאחר סיום המלחמה זכה להוקרה רשמית על השתתפותו במאבק לשחרור איטליה.
ביולי 1946, כשהיה כבן 60, עלה עם משפחתו לארץ ישראל בהשתדלות בנו (שעלה כשבע שנים לפניו), והשתקע ביפו.
עם עלייתו עסק בהדרכת בני נוער ברישום ופיסול, תחילה בפתח תקווה ואחר-כך במכון אבני (הסטודיו לציור ופיסול של ההסתדרות) בתל אביב.
ב-1 במרץ 1947 נפתחה תערוכתו הראשונה בארץ, בגלריה שרמן בתל אביב.
בתערוכה הוצג מבחר רטרוספקטיבי מיצירת חייו לאורך 45 שנה; היא כללה למעשה 92 עבודות שנאספו במקרה, שכן עבודותיו המונומנטליות – הפסלים והאנדרטאות – נותרו כמובן באירופה, ומרבית התצלומים של יצירותיו שהיו ברשותו אבדו במלחמה.
הוצגו בה בעיקר רישומי קומפוזיציה ודיוקנאות בסגנון אקדמי שהצליח להציל, ולצדם תריסר פסלים קטנים (ברובם תבניות גבס) שהספיק להכין מאז עלייתו.
מבקרי האמנות בארץ התקשו אמנם להעריך את יצירתו בהסתמך על אסופת מוצגים חלקית ומקרית, שבה התחום העיקרי של קארה, הפיסול, אינו מוצג במידה הראויה.
מבקר האמנות של "דבר", אריה לרנר, כתב כי "העבודות שהוא מציג כעת מעידות לא רק על מסורת אקדמית טובה, אלא גם על מגע אמיץ עם חיי יום יום, חיי ההמונים, עמלם ומאבקם.
אין לבו הולך אחר הזרמים המודרניסטיים באמנות, שהוא רואה אותם כניסיונות גרידא וכתופעות בנות-חלוף.
אך אמן בן 60 זה, שחייו הפעילים חרשו בפניו חריש עמוק, אינו קופא על שמריו, אלא ממשיך בדרכו שלו מתוך אי-סיפוק מתמיד ושאיפה בלתי-נחלשת להישגים חדשים – סימן לכל יוצר אמיתי ותהי האסכולה שהוא משתייך אליה אשר תהיה".
בביקורת נוספת ב"דבר" נכתב כי "מן האקדמיה קיבל את השאיפה לשלמות פלאסטית, אולם השתחרר מחוקיה הכובלים וסיגל לעצמו גישה של יוצרי חפשי.
יצירתו יש לה קשר הדוק עם החיים הריאליים.
הקומפוזיציות שלו הן על נושאים אליגוריים וגם יום-יומיים, מחיי ההמונים העמלים.
כל ימיו היה מעורב עם העם העובד...
אף בעלותו ארצה בא מיד במגע עם חיי המוני העם.
אחד הרישומים האופייניים שלו כאן מתאר את המחכים בתור למרפאת קופת-חולים.
אמן רב-כוח ורב-כשרון, שעדיין רואה עצמו ב"גיל החיפושים".
מבקר האמנות של "על המשמר", פאול לנדאו, העיר כי נקודת המוצא של קארה היא זו ששלטה בכיפה במפנה המאה ה-20 בחלק ניכר מהאקדמיות לאמנות באירופה: קלאסיציזם ורומנטיקה.
לדבריו, בעיצוב הגוף של קארה ברישומיו,
הזרועות והרגליים יש בהן משהו מטבע של עמודים.
הגוו הוא העיקר, והראש, משכן רוח-האדם, שני במעלה לו.
לא פעם הרושם הוא – רושם של סירבול, אבל אין לשכוח, שבתבניות אלו, כשמעתיקים אותן לצורה פלאסטית – יכול להתקבל מן אפקט אחר, אורגאני יותר...
מלבד הכשרון הפלאסטי ניחן קרא גם בכשרון דקורטיבי – בקלילות והצטעצעות הנוגדות את הכבדות שהוא מגלה בתחום הפלאסטי.
אחדות מן הקומפוזיציות שלו יש להן קסם ציורי רב.
הללו הם בעיקר עירומי-נשים בריתמוס מלודי ובמסגרת טובת-טעם...
שניות-הרושם שמשאירה בנו תערוכה זו, נובעת אל-נכון מתערובת זו של הידור דקורטיבי ומונומנטליות כבדה.
אמנם לא תמיד מצטרפים אצלו הרך והקשה להרמוניה מוצלחת, מחמת ניגודים אלה שלא נתאחו.
סוטה האמן לפעמים למוסכמות "מתוקות" וז'סטות ריקות, ולפעמים – לפאתטיות תיאטרלית ופוזות מוגזמות.
גם בדיוקנאות העצמאיים של האמן בולטים היסודות השונים האלה – יתרון סנטימנטאלי ודריכות נפשית.
ובצד ריאליזם מרחיק-לכת אתה מוצא אצלו סטיליזציה יתירה...
רק כשהוא מצליח למצוא שיווי-משקל בין הניגודים שבכישרונו, מופיע קרא כאמן מובהק.
בין הרישומים – מוצלחים מבחינה זו הדיוקנאות.
הוא יודע להפיק – בפחם ובאבן-סיקרא – אפקטים נאים ביותר...
מתמזגות שתי תכונות: העמקה פסיכולוגית וגדלות-הצורה...
גם בדיוקן ריאליסטי-יותר יודע הוא להפיק אפקט חי, והטיפוח המדוקדק של הקמטים מסייע להעמקת המבע, המרוכז במבט ובמצח.
ובקיץ 1957 הציג תערוכת יחיד נוספת של רישומים ופסלים במוזיאון תל אביב.
המבקרת רחל אנגל כתבה אז ב"מעריב" כי "עברו האמנותי מתבלט ביצירותיו: "מוצגים רבים מגלים נטייה ל"שלמות" גדולה יתר על המידה.
הוד פאטיתי עולה מן העבודות וטעם אמנותי מעולם שהוא זר לנו במקצת...
הרישומים גם הם שלמים-מושלמים בצורה שלא תיאמן, והם פלסטיים כמעט יותר מן הפסלים בעלי שלושת הממדים".
בביקורת ב"דבר" נכתב כי "אף על פי שקארא עובד בדפוסים מסורתיים, אין הוא מנסה לחקות את הטבע כי אם שם את הדגש במונומנטליות, בפשטות ובקצב...
[דגמי האנדרטה לזכר מלחמת העצמאות] מפגינים את יכולתו של הפסל לארגן קומפוזיציה מסובכת של דמויות אחדות למקשה של אחדות פשוטה ודרמטית...
בין הפרוטומות ראויים לציון מיוחד ראשי הילדים, המכויירים בפשטות אך בגיבוש רב...
[ציוריו ורישומי הפסלים], כמוהם כבולים וככרזות, מצטיינים בבהירותם ובעוצמה הטבועה בהם".
בשנת תשט"ז אייר את ספרו של יוחנן גוש-חלב "מסעי בניהו", שראה אור בהוצאת סיני.
קארה קנה לעצמו עד מהרה מוניטין בארץ בזכות מיומנויותיו הטכניות בפיסול מונומנטלי וברישום ועיצוב גרפי.
כבר עם עלייתו החל להשתתף בתחרויות האמנותיות, וזכה בפרסים ובהזמנות.
בימי מלחמת העצמאות עיצב כרזות לגיוס היישוב למאבק.
באביב 1948, ערב קום המדינה, זכה בפרס הראשון בתחרות לעיצוב כרזה לעזרה סוציאלית מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 1948 זכה בפרס דיזנגוף לפיסול (לשנים תש"ח–תש"ט), על הפרוטומה "ראש ילד".
המבקר פאול לנדאו העיר על פסל זה כאשר הוצג בתערוכתו של קארה ב-1947, כי זהו הפסל המוצלח ביותר מבין עבודותיו הישנות של קארה; "נפש הילד נתפסה ונמסרה יפה.
הוא מגלה כאן אותה ריאליסטיות ואותו ליכוד-הצורה כמו במיטב רישומי הדיוקנאות שלו".
בשנת 1949 זכה בפרס הראשון בתחרות ציורים לבולי דואר ישראל שנערכה מטעם השירות הבולאי, בשלוש מחלקות התחרות (השואה והמרד, ההעפלה ומלחמת העצמאות – שלושה בולים).
כמו כן זכה בפרסים על עיצוב כרזות ליום העצמאות.
בסך הכול הוענקו לו בישראל לפחות מ-14 פרסים עבור עיצוביו ואנדרטאותיו.
לדברי זאב צורנמל, "מיכאל קארה היה אדם ספוג תרבות ובעל הומור, חובב מוזיקה וספרות קלאסית, שופע שמחת-חיים, אוהב שיחת רעים ומסביר פנים לכל אדם.
בשעות הפנאי מעבודתו האמנותית והחינוכית היה מנסה את כוחו בכתיבת סונטות ושירי אהבה, בדומה למיכאלאנג'לו שהוא העריצו.
על אף גילו המשיך קארה ביצירתו עד יומו האחרון".
קארה נפטר מהתקף לב בפברואר 1964, בשנה ה-77 לחייו, ימים ספורים לפני נסיעתו לארצות הברית לרגל פתיחת תערוכה של יצירותיו בלוס אנג'לס, בעודו עסוק בהכנות לנסיעה.
בסך הכול הוענקו לו בישראל לפחות 14 פרסים עבור עיצוביו ואנדרטאותיו.
פרס ראשון בתחרות ציורים לבולי דואר ישראל מטעם השירות הבולאי, 1949
גולת הכותרת של יצירתו של קארה בישראל היא האנדרטאות ופינות ההתייחדות לזכר הבנים שנפלו במלחמת העצמאות שהקים באתרים שונים בארץ.
בשנים תש"ט–תש"י (1949–1950) הקים קארה אנדרטה בכפר אתא (לימים קריית אתא), שיזמה ומימנה ועדה ציבורית מתושבי המקום בראשות שלמה נפשי, שהתארגנה מיד עם שוך הקרבות.
האנדרטה ניצבת ברחבה מרוצפת בתוך חורשה על גבעה המשקיפה על קריית אתא.
זהו עמוד או אובליסק הניצב על בימת מדרגות מאבן ושיש, ועליו תבליט מברונזה המתאר יד מחזיקה חרב המלופפת בענפי זית (סמל "ההגנה" וחלק מסמל צה"ל).
מתחת לתבליט כתובים שמותיהם של 29 בני העיר שנפלו במלחמת העצמאות.
על מדרגה בבסיס העמוד הכתובת "לזכר הקדושים אשר נפלו במלחמת השחרור תש"ח".
(בשנת 1991 שיפצה העירייה את האנדרטה, בתכנונו של הפסל יצחק שמואלי: לאנדרטה נוספו כנפיים ממתכת בגובה של 4.6 מטר, ומסביבה סודרו אבנים בחצי גורן שעליהן נחקקו שמותיהם של 192 בני העיר שנפלו במערכות ישראל מאז מלחמת העצמאות.)
בשנת תש"י-1950 עיצב קארה בשכונת גבעת נשר שבעיר נשר את האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, שתוכננה ובוצעה בידי מהנדס מפעל "נשר" בלה שניטלנדר והאדריכל יוחנן רטנר, ביוזמתם של חברי ועדת הביטחון של "ההגנה" בנשר, שביקשו להנציח את חללי המלחמה ואת חללי טבח בתי הזיקוק.
האנדרטה ניצבת בנקודה הגבוהה והבולטת בשכונה.
מבנה האנדרטה הוקם במקור כעמדת בטון מבוצרת ששימשה נקודת תצפית ושמירה במאורעות תרצ"ו–תרצ"ט מול הכפר הערבי בלד א-שייח'.
על מגדל העמדה תבליט המתאר חייל אוחז ברובה, פצוע, בעת נפילתו; זרועותיו פשוטות קדימה עם כפות ידיים פתוחות, וראשו מוטה אחורה כך שעיניו נשואות אל על, אל המגן דוד שעל גג העמדה.
בנוסף ישנו לוח ועליו שמותיהם של 60 לוחמים ומקום נפילתם.
האנדרטה היא חלק מבית יד לבנים בעיר, והעמדה משמשת חדר זיכרון לבני נשר שנפלו במלחמת העצמאות.
מאז הקמתה של האנדרטה נערכים מדי שנה טקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בנשר ברחבה שלידה.
(לקראת יום הזיכרון תשע"ג-2013 חודש המבנה של האנדרטה ובית יד לבנים, בתכנון משרד האדריכלים SO-Architecture: לצד המגדל נוסף מבנה מרובע המשמש כאודיטוריום קטן, ומצדו השני נבנה קיר נמוך מאבן ועליו שמות הנופלים בני העיר; השטח שמסביב הוא גן ובו גן פסלים ומגרש משחקים.)
בשנת 1951 הכריזה עיריית תל אביב על תחרות להקמת שלוש אנדרטאות להנצחת אירועי המלחמה והנופלים בעיר, וב-1952 זכתה בפרס הראשון הצעתו של קארה להקמת האנדרטה לזכר כובשי יפו.
האנדרטה, שהקים קארה עם בנו האדריכל, נחנכה ביום הזיכרון תשי"ז-1957 במרכז גן הכובשים, הגן העירוני שניטע על הריסות שכונת מנשייה שבגבול תל אביב ויפו.
בצדה הדרומי תבליט המתאר שלוש דמויות לוחמים, ומתחתיו פסוק מקינת דוד: .
ב-1951 הכריזה המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון על תחרות להקמת אנדרטה לפורצי הדרך לירושלים בשער הגיא, ובאוגוסט 1953 זכתה הצעתו של קארה, שהגיש תוכנית לפסל חצוב בסלע בגובה 12 מטר, במרחק של כ-30 מהכביש, המציג דמות צעיר מתפרץ המחזיק בידו האחת רימון יד ובידו השנייה תומך בחבר פצוע הכורע לידו.
ההצעה אמורה הייתה להתבצע, אולם בהתנגדות חוגים דתיים התבטלה ותחת זאת הוחלט להקים אנדרטה מופשטת (כעבור עשור זכתה נעמי הנריק בתחרות החוזרת, והקימה את האנדרטה).