tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לולאת OODA היא מחזור של 'צפה-אכן-החלט-פעל' שפותחה על ידי אסטרטג צבאי בחיל האוויר האמריקני קולונל ג'ון בויד.
להכות באויב במקום הנכון בזמן הנכון.
לדברי ואן קרוולד, באופן אידיאלי, מקום שהוא גם חיוני וגם הגנתו חלשה.
הפתעה - מבוססת על הונאה.
גמישות - הצבא חייב להיות "מעוגל היטב" רב תחומי ובעל יכולת קיום עצמי.
פיקוד מבוזר - מצבים המשתנים במהירות מחייבים החלטות מהירות.
דרגים נמוכים חייבים להבין את הכוונה הכללית.
הרעיון להשתמש בתנועה מהירה כדי להוציא את האויב מאיזון קדום כמו המלחמה עצמה.
מבחינה היסטורית, לוחמת התמרון שימשה צבאות קטנים, מגובשים, בעלי הכשרה טובה או יתרון טכנולוגי, בעוד שצבאות נחותים מבחינות אלה העדיפו לוחמת שחיקה.
עם ביות הסוס, המצאת המרכבות והשימוש הצבאי הגובר בפרשים, היו ללוחמת התמרון שני תפקידים עיקריים: לתקוף ולהשתמש במומנטום כדי לשבור תצורות חי"ר ולהשתמש ביתרון המהירות כדי למנוע תגבורת ולכתר תצורות ולהשמידן.
אחת מטקטיקות התמרון המוקדמות המפורסמות ביותר הייתה בקרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס בין צבא הרפובליקה הרומית לבין צבא קרתגני בפיקודו של המצביא חניבעל.
הצבא הרומאי נחל תבוסה ניצחת בקרב והושמד כמעט לחלוטין.
לוחמת תמרון הופעלה גם על ידי ח'אלד בן אל-ואליד נגד האימפריה הפרסית בקרב וואלג'ה בעיראק בשנת 633 לספירה.
אסטרטגיות דומות אפשריות גם באמצעות חי"ר מאומן היטב.
נפוליאון השתמש בתנועות מקדימות של פרשים וחיל רגלים מהיר, כדי להעסיק את האויב עוד לפני שהספיק להתארגן, לאגף אותו ולפרוס בזריזות כוחות חסימה למניעת תגבורת ולהשמיד את הכוחות המכותרים.
כל הפעילויות הללו חייבו תנועה מהירה יותר מזו של האויב וזמני תגובה קצרים יותר.
הדבר אפשר לכוחותיו לתקוף היכן ומתי שרצה, מה שאפשר ריכוז כוח, בשילוב עם יתרון השטח.
נפוליאון גם ארגן את כוחותיו במה שידוע כיום כ"קבוצות קרב" של תצורות נשק משולבות כדי לאפשר זמן תגובה מהיר.
הצלחתו של נפוליאון וכוחה של לוחמת התמרון הביאו את קארל פון קלוזביץ להערכה מחודשת בדוקטרינה של פרוסיה והדבר בא לידי ביטוי במלחמת צרפת-פרוסיה בה הובסה צרפת.
באמצע המאה ה־19 הוצגו טכנולוגיות חדשות בתחומי המיכון (מנועי בנזין וקיטור) התחבורה (המכונית והרכבת) והתקשורת (רדיו וטלגרף).
אלה הביאו לשיפורים משמעותיים בתחום הלוגיסטי ובשליטה בכוחות.
רכבות שריון מונעות בקיטור היו בין רכבי הלחימה המשוריינים הראשונים שהעסיקו הצבאות.
במלחמת צרפת-פרוסיה, הכין המצביא הפרוסי מולטקה תוכנית שהתבססה על תנועה מהירה, עקיפת נקודות החוזק הצרפתיות והעסקתן ב"קסלשלכט" או "קרב קדירה", בעוד ששארית הצבא יתקדם ללא התנגדות וישתלט על יעדים חיוניים.
תוכנית הגיוס המהיר שהכין אפשרה לפלוש ולתקוף כוחות שדה צרפתיים עוד לפני שהצבא הצרפתי יוכל להגיב באופן מלא.
בשנת 1870 כוחות פרוסים הצליחו להקיף ולהביס את הכוחות הצרפתיים, לכדו את נפוליאון השלישי וצרו על פריז.
תוכניות הקרב הגרמניות למלחמת העולם הראשונה היו דומות.
הם ניסו לחזור על "מכת הנוק-אאוט" נגד צבאות צרפת בתוכנית שליפן.
עם זאת, הטכנולוגיה התפתחה באופן משמעותי בארבעת העשורים הקודמים; המקלע והתותחים החזקים יותר הביאו למאזן כוחות לטובת הצד המגן.
הגנרל הרוסי אלכסיי ברוסילוב השתמש בטקטיקות דומות בשנת 1916 בחזית המזרחית במהלך מתקפת ברוסילוב.
טכנולוגיה מתקדמת, כמו פיתוח הטנק ונושאי גייסות משוריינים, הובילה לעניין מוגבר במושגי לוחמת התמרון ובתפקידה בשדות הקרב המודרניים.
הכנסת הטנקים, בסדרת מבצעים שהצליחו יותר ויותר, הצביעה על דרך היציאה מהמבוי הסתום של לוחמת שחיקה ולוחמת תעלות שאפיינה את מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה שבין מלחמות העולם פיתחו הבריטים רעיונות למלחמה ממוכנת לחלוטין.
פולר, שהגה את תוכנית 1919, ולידל הארט הציעו להשתמש בטנקים כדי לפרוץ את הקווים ואז לזרוע הרס בקווי האספקה והתקשורת הגרמניים, אך הצבא הבריטי לא הצליח לאמץ את גישתם במלואה.
הגרמנים בחנו את משנתם ושינו את גישתם, הרחיבו את טקטיקות ההסתננות והגבירו אותה באמצעות תחבורה מוטורית.
היינץ גודריאן היה תומך מוביל בלוחמת שריון.
הצבא הגרמני הדגיש כמה אלמנטים מרכזיים: טנקים רב-תכליתיים בשילוב חי"ר וארטילריה ניידת, תמיכה אווירית צמודה, תנועה מהירה וריכוז כוחות, ויוזמה מקומית עצמאית תוקפנית.
אסטרטגיה זו קיבלה ביטוי במלחמת הבזק של הוורמכט במלחמת העולם השנייה.
ישנם קווי דמיון בין הבליצקריג לתפיסה הסובייטית "קרב עומק" שהם השתמשו בה במידה רבה בחזית המזרחית ובמהלך שנת 1944 והצליחו לסלק את גרמניה משיטחם.
הסובייטים המשיכו להשתמש בתפיסה זו גם במהלך המלחמה הקרה.
המושג פותח בברית המועצות בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 ושולב בדוקטרינת הצבא האדום על ידי המרשל מיכאיל טוחצ'בסקי.
הדבר הוביל להקמתן של קבוצות ממוכנות במהלך מלחמת העולם השנייה וקבוצות תמרון מבצעיות במהלך המלחמה הקרה.
דרישה מרכזית להצלחה בלוחמת תמרון היא מודיעין מדויק ועדכני על הימצאותן של יחידות הפיקוד, התמיכה והיחידות הלוחמות של האויב.
במבצעים שהמודיעין שלהם לא מדויק, לא זמין או לא אמין, גם יישום מוצלח של אסטרטגיות המבוססות על לוחמת תמרון עלול להפוך לבעייתי.
כשמתמודדים עם יריב שגם הוא מתמרן ומסוגל לפרוס מחדש כוחות מפתח במהירות ובחשאיות, לוחמת תמרון הופכת למאתגרת יותר.
במלחמת לבנון בשנת 2006, למרות כוח האש העצום ועליונות אווירית מוחלטת, צה"ל לא הצליח להכות מכה מכרעת במבנה הפיקוד של חזבאללה או לצמצם את יכולת הפעולה האפקטיבית שלו.
אף שגרם לה נזק כבד, ישראל לא הצליחה לאתר ולהשמיד את מערכי הטילים המדוללים של חזבאללה או לנטרל מרכזי פיקוד מרכזיים.
גם ההתקוממות בעיראק לאחר פלישת ארצות הברית בשנת 2003, ונמשכה לאורך כל מלחמת עיראק שלאחר מכן עד 2011, מוכיחה גם כי ניצחון צבאי על כוחותיו הסדירים של היריב אינו מתורגם אוטומטית לניצחון מדיני.
כמה תאורטיקנים צבאיים בני זמננו כמו ויליאם לינד (William Lind) ותומאס האמס (Thomas X.
Hammes) מציעים להתגבר על חסרונות התמרון בלוחמה אסימטרית (מה שהם מכנים לוחמה מהדור הרביעי או 4GW) לא רק על ידי התאמת מבנה הצבא וציודו אלא גם את "נפשו".
לוחמת מנהרות היא סוג של לוחמה המתנהלת במנהרות ובחללים תת-קרקעיים אחרים.
במסגרת לוחמת מנהרות לעיתים רבות נבנים מתקנים תת-קרקעיים לצורך ביצוע מתקפות או לצורך הגנה והיא עשויה לכלול גם שימוש במערות טבעיות קיימות או במתקנים מלאכותיים תת-קרקעיים (כמו מערכות ניקוז, קטקומבות, וכו') למטרות צבאיות.
המנהרות עשויות לשמש הן כדי לחדור לטריטוריה מסוימת, מתחת לביצורים הקיימים מעל לקרקע, וכמו כן לעיתים הן עשויות גם לסייע לחזק את ההגנה על ידי יצירת האפשרות לערוך מארבים, ועל ידי יצירת היכולת להעביר כוחות מחלק אחד של שדה הקרב למשנהו בבטחה ומבלי שהאויב ישים לב לכוחות שנמצאים בתנועה.
המנהרות יכולות לעיתים גם לשמש כמקום מקלט לחיילים ולאוכלוסייה אזרחית בעת מתקפות של האויב.
פעמים רבות מנהרות שנבנות במסגרת לוחמת מנהרות עשויות להיות חלק ממבוך נרחב של מנהרות.
בצה"ל מכונה התחום לוחמה תת-קרקעית או לוחמת תת-קרקע, בראשי תיבות: לת"ק ומוקד הידע בתחום הוא יחידת יהל"ם, יחידת העלית של חיל ההנדסה הקרבית.
את הלחימה במנהרות מבצעים לצדם גם יחידות מיוחדות נוספות, סיירות חיל הרגלים ומערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית.
בנוסף, גם גדודי חיל ההנדסה הקרבית וגדודי חיל הרגלים מוכשרים בלחימה זו באופן בסיסי.
בעשור השני לשנות האלפיים הושם דגש בישראל על פיתוח טכנולוגיה לאיתור מנהרות וחללים תת-קרקעיים, דבר שהניב טכנולוגיה ייחודית שיושמה בהצלחה במעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות של פיקוד הדרום שאיתרה וחשפה למעלה מ-15 מנהרות שחפר חמאס מרצועת עזה לשטח ישראל.
בעקבות ההצלחה הוקמה מעבדה דומה גם בפיקוד הצפון, וזו רשמה לזכותה גילוי ונטרול של 6 מנהרות חודרות-גדר של חזבאללה במבצע מגן צפוני.
דוגמאות בולטות לשימוש בלוחמת מנהרות
בזמן מרד בר-כוכבא (132–136 לספירה), המורדים היהודים השתמשו רבות בלוחמת-מנהרות, כחלק מלוחמת-הגרילה נגד האימפריה הרומית.
בתקופת מסעי הצלב, חפריו של צלאח א-דין חפרו מנהרה מתחת למצד עתרת, וכשהגיעו ליסודות מגדל העוז שרפו את תמוכות המנהרה וגרמו לקריסתו.
במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית נעשה במקרים רבים שימוש בכורים מומחים אשר חפרו מנהרות מתחת לשטחי הפקר על מנת למקם מוקשים מתחת לעמדות ההגנה של האויב.
כאשר פוצצו המוקשים, חיל הרגלים התקדם לעבר קו חזית האויב על מנת לנצל את רגע הבלבול המיידי שלאחר הפיצוץ.
משך הזמן אשר היה נדרש באותה העת לחפירת המנהרה והצבת חומר הנפץ בה היה יכול להימשך אף עד שנה שלמה.
היו מקרים מסוימים במהלך המלחמה בהם הכורים חפרו את מנהרותיהם בטעות לתוך מנהרות אויב.
בתחילת הקרב על הסום הכוחות הבריטים הטמינו 17 מוקשים מתחת לקו התעלות הגרמני הקדמי ומתחת למוצבים הגרמניים.
שלושת המוקשים הגדולים ביותר הכילו כ-20 טון חומר נפץ למוקש.
הגדול שבהם היה במשקל 27 טון והוא יצר את מכתש לוכנאגר שקוטרו 91 מטרים ועומקו 21 מטרים.
בינואר 1917, במהלך הקרב על מסין (Messines), הגנרל סר הרברט פלומר נתן הוראה לחפור מתחת לעמדות הצבא הגרמני.
בעקבות כך, במהלך חמשת החודשים הבאים נחפרו מנהרות שאורכן הכולל היה בסביבות 8,000 מטרים.
כ-600 טונות של חומרי נפץ הונחו מתחת לעמדות הצבא הגרמני.
חומר הנפץ במנהרות פוצץ בו זמנית ב-7 ביוני ב-3:10. הפיצוץ גרם למותם של כ-10,000 חיילים.
האזור בו התנהל קרב רכס וימי מאופיין בקרקע גירנית רכה יחסית, לפיכך נחפרו באזור מנהרות רבות, הן לקישור בין הכוחות והן מנהרות-נפץ שנחפרו על ידי חיל ההנדסה הבריטי סמוך לקווי הביצורים הגרמניים, מתחת לפני הקרקע, אותן ניתן היה למלא בדינמיט ולפוצץ בבוא העת.
גם הגרמנים חפרו מנהרות בצד שלהם, כולל מנהרות ממולכדות, למקרה שיתפסו בידי הבריטים, כפי שאכן קרה.
במהלך מלחמת וייטנאם, הווייטנאמים לחמו את רוב הלחימה בשימוש בטקטיקת מלחמת גרילה מסועפת שבה הם בנו בונקרים ומנהרות רבות מתחת לפני השטח, אשר רובו מורכב מיער עד.
כל היציאות מהבונקרים האלו מולכדו והוסוו, מכיסוי עלים ועד יציאות מגזעי עצים.
לא פעם אחת קרה שבלב מחנה צבא אמריקאי יצאו מתוך גזעי העצים כמה לוחמים וייטנאמים אשר החלו במתקפת קומנדו.
בהמשך, לאחר שחיילי ארצות הברית שילמו מחיר דמים יקר בניסיונות כניסה לבונקרים התת-קרקעיים, הוחלט על הקמת יחידת קומנדו מיוחדת אשר אומנה להיכנס למקומות אלו ולפוצצם.
במקרים רבים רשמה היחידה הזו הצלחות טקטיות.
נעשה גם ניסיון לשחרור גזים ועשן לתוך המנהרות אך הווייטנאמים הקדימו תרופה למכה ובודדו את המנהרות על ידי אגמים תת-קרקעיים, אשר דרכם נאלצו הלוחמים האמריקאים לצלול כדי להגיע לצד השני.
עוד ניסיון לפגיעה בבונקרים היה הפצצה אווירית של נפלם בעיקר, אשר גרם לשריפות מרובות ופיצוצים רבים על פני השטח.
במסגרת הלחימה בין ארגון החמאס לישראל
במסגרת המאבק המזוין בישראל ארגון חמאס הסתייע בלוחמת מנהרות בדרכים הבאות:
מנהרות הברחה: מאות מנהרות שנחפרו מאזור רפיח שברצועת עזה לתוך השטח מצרים.
מנהרות אלו משמשות להברחת מגוון רחב של חומרים לרצועת עזה - בהם מזון ודלק לשימוש אזרחי אך גם כמות גדולה של ציוד צבאי כגון כלי נשק, תחמושת וציוד צבאי אחר.
מנהרות נחפרו מתחת לעמדות צבא ישראליות, אשר מתחתיהן הוטמן חומר נפץ רב שפוצץ (כמו בפיצוץ מוצב JVT).
מנהרות לחימה: עשרות מנהרות שנחפרו מאזור רצועת עזה לתוך שטח ישראל על מנת לאפשר ללוחמי ארגון החמאס לחדור לישראל לצורך ביצוע פיגועי טרור בחיילי צה"ל ובאוכלוסייה אזרחית ישראלית.
בתקרית שאירעה ביוני 2006 חפר ארגון החמאס מנהרה שחצתה את הגבול בין רצועת עזה לישראל.
פתח היציאה של המנהרה היה כ-100 מטרים מהגבול בתוך השטח הישראלי, בקרבת עמדת טנק מרכבה סימן 3. לאחר שהמנהרה נחפרה, חדר צוות מחבלים פלסטיני דרך המנהרה וירה טיל אר פי ג'י על הטנק.
שניים מהחיילים יצאו מהטנק ונורו על ידי המחבלים.
גלעד שליט נלכד ונחטף לרצועת עזה, וטען הטנק נותר פצוע בתוך הטנק.
בעקבות התגברות איום המנהרות הוקמה יחידת סמו"ר שעסקה בגילוי והשמדת סליקים ומנהרות אך לא בלחימה בתווך זה.
לאורך השנים כוחות צה"ל חשפו והרסו מאות מנהרות שיצאו מרצועת עזה.
בנושא המנהרות עסקו זמן רב-בעקבות מבצע עופרת יצוקה הוחלט להרחיב את ההצטיידות וההכשרה בתחום זה לכלל היחידות הלוחמות.
במבצע צוק איתן המטרה המרכזית של הפעולה הקרקעית הייתה איתור והשמדה של מנהרות בצד העזתי של הגבול.
הדבר קיבל חיזוק משמעותי והד תקשורתי בעקבות תיעוד חדירת המחבלים בסמוך לקיבוץ סופה ב-17 ביולי.
במהלך הלחימה נוסו ופותחו אמצעים ושיטות הקשורים לגילוי והשמדת מנהרות.
בעקבות המבצע ובפרט בעקבות חטיפת הדר גולדין, הורחבו התכנים באימון המתקדם של הלוחמים ובקורסי פו"מ.
גדודי חיל הרגלים, גדודי חיל ההנדסה וכוחות מיוחדים נוספים לקחו חלק רב בלחימה זו במבצע צוק איתן ומלחמות קודמות בהיסטוריה.
ב-2017 החלה לפעול באוגדת עזה המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות (פיקוד הדרום) וזו הצליחה לאתר למעלה מ-15 מנהרות שחפרו החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לתוך ישראל.
המנהרות נוטרלו על ידי חיל ההנדסה הקרבית וחיל האוויר הישראלי.
מלחמת חרבות ברזל פרצה ב-7 באוקטובר 2023 בעקבות מתקפת הפתע הטרוריסטית מרצועת עזה שבה חמאס וגא"פ ביצעו מעשי טבח רבים וחטפו למעלה מ-250 בני אדם תחת מטחים כבדים של אלפי רקטות.
בסוף אוקטובר 2023 החל תמרון קרקעי נרחב ברצועת עזה במסגרתו לוחמי זרוע היבשה של צה"ל בהובלת יהל"ם וכוחות חיל ההנדסה הקרבית, חשפו אלפי פירי מנהרות והשמידו מאות ק"מ של תוואי תת-קרקע כולל מנהרות ענק אסטרטגיות בצפון ג'באליה, מתחת לבית החולים שיפא, מתחת לבית החולים רנתיסי, בלב עזה ובלב ח'אן יונס.
כמו כן נעשה ניסיון להציף חלק מהמנהרות.
חשיפת הפירים נעשתה באמצעות כלי צמ"ה ממוגנים בהם דחפור די-9 בשירות צה"ל ומחפרים ממוגנים והמנהרות נסרקו באמצעות רובוטים ורחפנים.
בחלק מהמקרים ירדו הלוחמים רגלית לתוך המנהרות כדי להשיג מודיעין צבאי, לתעד את תשתיות הטרור התת-קרקעיות ולסרוק אחרי חטופים.
במהלך הלחימה במנהרות הרגו לוחמי יהל"ם ויחידות מיוחדות מחבלים רבים שהסתתרו במנהרות.
במסגרת הלחימה בין ארגון החזבאללה לישראל
על מנת לעמוד במתקפות אוויריות מצד ישראל, ארגון חזבאללה הקים במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 מערכת סבוכה של מנהרות ובונקרים תת-קרקעיים שתאפשר לו להמשיך ולבצע ירי רקטות ללא הפרעה בכל סכסוך עתידי מול ישראל.
ב-19 ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה כבש כוח מיחידת מגלן ב"שמורת טבע" (שטח צבאי פתוח ומיוער) מערכת בונקרים נסתרת שחפרו מחבלי חזבאללה - צפונית לאביבים.
תשתית המנהרות של חזבאללה כוללת בין היתר מנהרה באורך 25 קילומטרים, אותה הארגון הקים לכאורה באמצעות סיוע מקוריאה הצפונית.
האחראי על הפרויקט הוא אברהים עקיל.
ב-4 בדצמבר 2018 החל מבצע מגן צפוני לחשיפה ונטרול מנהרות טרור חודרות גדר, שחפר חזבאללה מלבנון לתוך שטח ישראל, בגבול הצפון, ובשבוע הראשון של המבצע אותרו שלוש מנהרות שחודרות לשטח ישראל.
המבצע הסתיים בהצלחה אחרי שנוטרלו שש מנהרות טרור של חזבאללה, כולל מנהרה בעומק של למעלה מ-50 מטר.
לוט וגארון הוא מחוז בדרום צרפת, בחבל אקיטן החדשה.
המחוז קרוי על שם הנהרות לוט וגארון.
המחוז נוצר יחד עם עוד 82 מחוזות נוספים ב-4 במרץ 1790, התרחשות המהפכה הצרפתית, מתוך גסקוניה וגוויין.
כמה קנטונים של אז'ן הופרדו מהמחוז וצורפו למחוז טארן וגארון ב-1808.
המחוזות הסמוכים ללוט וגארון הם: ז'ירונד, דורדון, לוט וטארן וגארון.
מוקד תיירות במחוז, הוא "השביל הירוק" (Voie verte) לאורך תעלת גארון.
לפי מפקד 2011, 6% מכלל הבתים במחוז הם דירות נופש, ובאזורים מסוימים אחוזי דירות הנופש מגיעים עד ל-10 אחוזים ויותר מכלל הדירות.
בקומונה Réaup-Lisse 21.8% מכלל הדירות הם דירות נופש.
החקלאות הייתה מרכיב מרכזי בכלכלת המחוז.
ב-1856, 68% מתושבי המחוז התפרנסו מחקלאות, ב-1946 יותר ממחצית מתושבי המחוז היו תלויים בחקלאות למחייתם ומספר גבוה אף יותר עבדו בתחום.
אולם כיום, רק 2.6% מכלל תושבי המחוז הם חקלאים (נכון ל-2011, לא כולל העסקה עונתית), לעומת 3.3% ב-2006, ירידה של כרבע ממספר החקלאים.
נקודה מעניינת היא, שלמרות שבאופן כללי שטח המשקים גדל, הרי שאחוז המשקים הקטנים (מתחת ל-5 הקטארים) נשאר יציב לאורך השנים.
משקים אלו, המגדלים בשיטת הפוליקולטורה, נשארו נאמנים לצורת הגידול הוותיקה, ולא גדלו לאורך השנים.
לוחמת שריון היא השימוש בסוגים שונים של רכבים קרביים משוריינים בשדה הקרב המודרני.
סוג לוחמה זה הוא מרכיב עיקרי בתפיסת הלחימה המודרנית הנשענת על הבקעה מהירה של קו האויב ותמרון בשדה הקרב.
עמוד השדרה של לוחמת השריון הוא טנק המערכה המודרני, אשר משלב מיגון, כוח אש ויכולות תמרון ועבירות גבוהות.
שאר הכוחות נעים בדרך כלל ברק"מים, הדומים ביכולת התמרון שלהם ולעיתים גם במיגון שלהם לטנק, ומשמשים את כוחות הסיוע בהם; כוחות הנדסה, חיל רגלים, ארטילריה, לוגיסטיקה, קשר וכדומה.
פיתוח תורת הלחימה המשוריינת נולד מתוך הלוחמה הסטטית של מלחמת העולם הראשונה (מלחמת חפירות).
בניסיון לחזור לדוקטרינת הלחימה הדינמית שאפיינה את המאה ה-19, פותחו הטנקים הראשונים כדי לפרוץ את קווי ההגנה המבוצרים של האויב וכך לאפשר תמרונים מהירים והבקעה של עמדות האויב.
מאז ועד היום, הפכו עקרונות אלו לדוקטרינות לחימה המאפיינות את הלוחמה המודרנית, בהן "בליצקריג" של גרמניה הנאצית, "קרב עומק" של ברית המועצות ו"הלם ומורא" של ארצות הברית.
כלים משוריינים ליוו את צבאות העולם משחר ההיסטוריה.
בעת העתיקה היה שימוש נרחב בכלי מצור ממוגנים שאיפשרו הגעה עד לחומות האויב באופן ממוגן יותר וכך לפרוץ את מערכו המבוצר, בכלים אלו ניתן למנות את איל ניגוח ומגדל מצור.
אך אלו שימשו כאמור בעיקר בעת מצור ופעלו בסיוע לכוחות הצרים במאמץ הפריצה.
עם הופעת כלי הרכב בעלי המנוע הראשונים במהלך סוף המאה ה-19, החלו להיבחן כלי רכב משוריינים לסיוע הכוחות הרגליים.
המצאת המקלע בתחילת המאה ה-20 הביאה לשילוב שריוניות כבסיס להפעלת מקלע, כסיוע לכוחות רגליים וסיור.
שריוניות אלו לא סיפקו הגנה מלאה ולרוב לא נתפסו כמרכיב משמעותי בשדה הקרב, שכן מיגונם הדל ויכולות העבירות הנחותות שלהם לא איפשרה להם לנוע סביב שדה הקרב לצד הכוחות הרגליים.
לוחמת השריון החלה למעשה בשדה הקרב של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, כאשר הכוחות הלוחמים היו נעולים בלוחמה סטטית עקובה מדם, לוחמת חפירות.
פיתוחים בטכנולוגיה הצבאית בשנים שקדמו למלחמה ובמהלכה, הביאו לשדה הקרב ארטילריה כבדה ומהירה, מקלעים בעלי קצב אש גבוהה ושימוש בגז.
כלי נשק אלו הובילו את שני הצדדים לפתח עמדות הגנה ממוגנות היטב, ביצורים וחפירות לאורך כל קו הלחימה, משום כך כל תנועה התקפית הייתה מלווה באבדות רבות ותפקיד חיל הפרשים דעך עד כדי העלמות מוחלטת משדה הקרב.
לאורך המלחמה היו ניסיונות רבים לפתח דרך להגביר את יכולת התמרון או להוריד את יכולת המיגון של האויב.
לבסוף בשנת 1916 כאשר היה ברור לפיקוד הבריטי שהזמן הולך ואוזל, הוחלט לאמץ את ההצעה לייצר כלי רכב ממוגן הנע על שרשראות, שיהיה מסוגל לנוע בשדה הקרב, לעבור את חפירות ועמדות האויב ובכך להבקיע את הקו.
בספטמבר 1916 נוצר טנק הסימן 1 והכלים הראשונים נשלחו לחזית והופיעו לראשונה בסום ב-15 בספטמבר 1916, אך רק בדצמבר 1917 בקרב קמברה הצליחו הטנקים למלא את יעודם ולהבקיע את קווי האויב.
לאור ההצלחה של הטנקים הבריטים, החלו הצרפתים והגרמנים לייצר טנקים משלהם.
מהטנקים היחידים שייצרו הגרמנים שהגיעו לרמה מבצעית ניתן למנות את הA7V שהיה ממוגן ואיטי בדומה לטנקים הבריטים הראשונים, אך רק כ-20 טנקים מסוג זה יוצרו בחודשי המלחמה האחרונים.
לצד הטנקים הכבדים, פיתחו וייצרו הבריטים והצרפתים גם מספר דגמים של טנקים קלים ומהירים, בהם אולי המפורסם ביותר הוא הרנו FT-17 הצרפתי, שהיה הטנק הראשון בעולם עם צריח מסתובב.
לאורך חודשי המלחמה האחרונים, הוכנס הטנק לשירות הצבא הבריטי, הצבא הצרפתי ובאופן מצומצם יותר לצבא הגרמני והאמריקאי.
תפקידו של הטנק היה כלי משוריין פורץ מכשולים, כאשר הלחימה העיקרית נותרה בידי חיל הרגלים.
לקראת סוף המלחמה הטנק אכן הוכיח את עצמו כבעל משקל רב בייעוד זה, עבירותם ומיגונם הרב של טנקים הבטיחו פריצה של מערכי ההגנה של האויב כמו גם מעבר על פני שדה קרב מוכה מכתשים וגדרות תיל.
הבעיה העיקרית של הטנקים הראשונים הייתה אמינותם הטכנית הבעייתית, שכן טנקים רבים נטו להתקע באמצע שדה הקרב עם כשלים טכניים שונים, בהם בעיות מנוע וניתוק של השרשראות שנטו להישחק בקלות.
לעיתים נדירות נתקלו טנקים בטנקי אויב ונלחמו בהם.
קרב השריון בשריון הראשון בהיסטוריה, אירע ב-24 באפריל 1918 עם פתיחת קרב וילרז-ברטונו השני כאשר שלושה טנקי A7V גרמנים נתקלו ולחמו בשלושה טנקי סימן 4 בריטים.
מבין הטנקים הבריטים, שניים היו 'נקבות' שחומשו במקלעים נגד חי"ר בלבד, הטנק השלישי היה 'זכר' בעל תותח תותח 6 ליטראות.
שתי ה-'נקבות' נפגעו מאש הטנקים הגרמנים ונעצרו במקומם, בעוד שה-'זכר' השיב אש ופגע בטנק הגרמני המוביל שנעצר וננטש על ידי צוותו.
בשלב זה זוג הטנקים הגרמנים הנותר החל לסגת לאחור תחת אש הטנק הבריטי אליו הצטרפו מספר טנקי ויפט מה שהוביל לנסיגת הכוח המשוריין הגרמני.
הצלחת כוחות השריון בהבקעת בעלות הברית במערכה על צרפת, אף על פי שהשריון הצרפתי והבריטי היו טובים יותר מהגרמנים ובמספרים רבים יותר.
כוחות השריון הבריטים והצרפתים נלחמו בסיוע הכוחות הרגליים והתפרסו לאורך הגזרה, בעוד שהכוחות הגרמנים התרכזו באגרופי שריון עצמאיים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, התפצלו מדינות העולם המערבי לשתי ישויות גאופוליטיות - הגוש הסובייטי, שכלל את ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה בנוסף למדינות רבות באסיה והמזרח התיכון; והגוש המערבי, שכלל את ארצות הברית, מדינות מערב אירופה ומדינות נוספות סביב העולם שראו עצמן כחלק מהאידאולוגיה המערבית.
מבחינת טכנולוגיה ודוקטרינה צבאית, קוטביות זו התאפיינה בשתי גישות צבאיות שפותחו זו לצד זו ושימשו את הצבאות של שני הגושים היריבים ברחבי העולם.
מלחמת יום הכיפורים הייתה מקרה בוחן חשוב לדוקטרינות של לוחמת השריון.
במהלך המלחמה נפגשו שתי גישות לוחמה, מצד אחד צבאות ערב בהשראה מובהקת של ברית המועצות עם ציוד ושריון סובייטי, ומצד שני צה"ל עם ציוד ושריון מערבי ובהשראה של שיטות לחימה ואימון מערביות.
המלחמה גם הציגה לעולם את היכולות הן של שיטות הלחימה והן של יכולות השריון באותה התקופה, בנוסף לאורך המלחמה הוצגה כמעט לראשונה היכולות המשמעותיות של טילים מונחים נגד טנקים וכוחם ההרסני של חוליות חיל רגלים החמושות בטילים אלו.
במלחמת יום הכיפורים נערכו קרבות השריון (שריון בשריון) הגדולים ביותר בהיסטוריה, אשר כמותם לא נראו מאז מלחמת העולם השנייה.
חשיבותה של המלחמה להתפתחות לוחמת השריון נבעה ממספר סיבות:
במהלך המלחמה השתתפו לרוב כלים משוריינים וטכנולוגיות שפותחו מאז סוף מלחמת העולם השנייה, הן מהדוקטרינה המזרחית (ברית המועצות) והן מהדוקטרינה המערבית (ארצות הברית).
כך שהמלחמה הייתה כאמור מקרה בוחן חשוב ליכולות של כל כלי משוריין ודוקטרינה, צבאות העולם בחנו את התנהלות הכלים בקרב ולמדו לקחים חשובים להמשך הפיתוח וגיבוש אסטרטגי.
המלחמה חידדה את החשיבות הרבה של הכוח המשוריין וההשיגים שהוא מסוגל להשיג בקרב, אך גם את המגבלות הרבות שלו.
היא הוכיחה את הפגיעות הרבה של כלים משוריינים לחוליות נ"ט של האויב והגבירה את ההבנה כי כוח משוריין אינו יכול לתפקד באופן בטוח ללא סיוע רגלי.
באותו נושא, במהלך המלחמה הוצגו היכולות של נשק הנ"ט המתקדם לתקופה (בעיקר הסאגר וררנ"ט ה-RPG-7) והנגישות הרבה שלו כנשק הנישא ביד על ידי כוחות רגליים.
מלבד גיבוש תורה של הפעלת כוחות שריון בסיוע רגלי כדי להתמודדם עם איומים אלו, בשנים שלאחר המלחמה החל פיתוח מוגבר של יכולות מיגון מתקדמות יותר לכלים משוריינים - בעיקרם פיתוח מיגון ריאקטיבי.
מלחמת יום הכיפורים החלה עם תקיפתם המשולבת של צבא סוריה וצבא מצרים בצהרי יום ה-6 באוקטובר 1973. ההתקפה הייתה כמעט הפתעה מוחלטת לאחר מבצע הטעיה נרחב (מבצע באדר), היא כללה תקיפה רחבה של קווי הגבול של ישראל ברמת הגולן וחצי האי סיני כנגד קו הביצורים ברמה וקו בר-לב בהתאמה.
בגזרה הצפונית, עיקר הבלימה היה נתון בידי כוחות השריון הסדירים של חטיבה 188 וחטיבה 7, כאשר מחלקות הטנקים של צה"ל ניצבו בעמדות הגנה לאורך הגבול בניסיון לבלום את טורי השריון הסוריים.
בערב הראשון ללחימה, קו הגבול בדרום רמת הגולן הובקע על ידי יחידות הדיוויזיה החמישית ובהמשך הלילה הוכנסו גם יחידות שריון של הדיוויזיה הראשונה למובלעת שנוצרה בדרום הרמה; "כיס חושניה".
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה מגמה של מעבר ממלחמות של צבא סדיר בצבא סדיר לעימותים א-סימטריים כנגד ארגוני טרור וגרילה, שלא היו מצוידים בטנקים אך כן היו חמושים בנשק נ"ט רב.
כמו כן, טנקי המרכבה סימן 1 החדשים רשמו טבילת אש מבצעית והביסו בקרבות חטיבות שריון סוריות של טנקי T-55 ו-T-62. במלחמה זו נעשה לראשונה שימוש נרחב במסוקי קרב כדי לפגוע בטנקים וברכב קרבי משוריין.
אף על פי שלכאורה זו הייתה מלחמת שריון בשריון של צבאות סדירים, רוב הטנקים העיראקים נפגעו מירי מסוקי קרב ומירי נגמ"שי הבראדלי.
במלחמת לבנון השנייה (2006) טילי הנ"ט המתקדמים של חזבאללה, שכללו גם קורנט, הסבו אבדות לצוותי הטנקים וחדרו גם את טנקי המרכבה סימן 4 החדישים ביותר.
השתפרה באופן ניכר והתפתחה ממחשב בליסטי פשוט למערכת דיגיטלית מתוחכמת בעלת יכולות משופרות, כגון מעקב אחרי מטרה וירי על מסוקים.
מיגון הטנקים שוכלל וכלל לצד שריון הפלדה הסטנדרטי גם שריון מרוכב, מיגון ריאקטיבי ובעשור האחרון גם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים.
במבצע צוק איתן שנערך בקיץ 2014 הופעלו לראשונה בקנה מידה גדול טנקים עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים.
מאז סוף מלחמת העולם השנייה, מוזגו סוגי הטנקים השונים לכדי טנק המערכה.
לאחר המלחמה, פיתוחים בתחום המיגון, ההנעה והחימוש אפשרו למזג את כל היכולות לכדי טנק אחד שיהווה את עמוד השדרה של כוחות השריון.
טנק זה נקרא טנק מערכה , והוא מוזג לתוך הדוקטרינות המודרניות של לחימה דינמית אשר במרכזה הטנק.
שאר מרכיבי הכוח הלוחם פעלו כסיוע לטנקי המערכה ובדומה לנהוג ברוב צבאות מלחמת העולם השנייה, כוחות הסיוע נעו על כלי רכב ממוגנים בעלי יכולת עבירות ומהירות דומה לזו של הטנקים.
טנקי המערכה המודרניים כוללים מערכות בקרת ירי מתקדמות, תותח מדויק (לרוב בקוטר 120 מ"מ) ומיגון פסיבי, ריאקטיבי ואף מיגון אקטיבי (כגון מערכת מעיל רוח).
בנוסף טנקי מערכה רבים כוללים חימוש נוסף כגון מקלעים ומרגמות, בנוסף לרימוני יד ונשק קל המשמש את צוות הטנק.
בצה"ל נהוגה האמירה כי טנק מערכה מודרני שווה ערך לפלוגת חי"ר מבחינת כוח אש וחשיבות בשדה הקרב.
למרות הפיתוחים הטכנולוגים הרבים בשדה הקרב, כמו גם עליית חשיבות הזירה האווירית וחשיבות השריון, מקומו של חיל הרגלים נותר בעל חשיבות רבה בסיוע לכוחות השריון, כיבוש יעדים ושלל משימות מורכבות בשדה הקרב.
עם התקדמות דוקטרינת השימוש בטנקים, פותחו כלי רכב משוריינים מסוגים שונים להובלה וללחימה של כוחות חיל הרגלים בשדה הקרב הדינמי והמהיר.
במלחמת העולם השנייה החלו להופיע כלי רכב משוריינים כגון זחל"מים, אלו פעלו בסיוע צמוד לטנקים, בעוד שרוב חיל הרגלים עדיין הגיע לשדה הקרב על גבי כלי רכב ומשאיות לא ממוגנות.
הניוד הממוגן של חיל רגלים בשדה הקרב יצר את דוקטרינת 'חיל הרגלים המשוריין' (חרמ"ש) שהובדל מחיל הרגלים הממוכן ביכולת הניידות והמיגון שלו במהלך לחימה.
לאחר המלחמה, דוקטרינת החרמ"ש פותחה והחלו להופיע נגמ"שים ממוגנים הרבה יותר אשר מיגונם לעיתים השתווה לטנקים להם הם סייעו (לדוגמה נגמ"ש מרכבה המבוסס על תובת טנק המרכבה).
נגמ"שים לרוב כללו חימוש בסיסי מאוד (לרוב מקלע אחד או שניים) וייעודם היה בעיקר ניוד לוחמים באופן ממוגן.
עם התפתחות הנגמ"ש, החלו להתפתח גם נגמ"שי לחימה, אשר היו פלטפורמה ששימשה הן ניוד של לוחמים והן לחימה מתוך הנגמ"ש עצמו.
העיקרון העיקרי מאחורי נגמ"שי הלחימה הוא פריקה של לוחמים במרכז זירת הלחימה ומתן חיפוי אש מהנגמ"ש עצמו, במקום שהנגמ"ש נסוג לאחור לאחר שביצע את משימתו.
מכשולים מסוגים שונים פותחו לאורך השנים נגד כוחות שריון דינמיים, אשר מטרתם לפגוע בטנקים ורק"מ, לשבש את תנועתם ולעכב את קצב התקדמותם.
כתגובה לכך, כוחות ההנדסה החלו לפעול בסיוע לכוחות השריון במטרה לצלוח מכשולים, לפנות שדות מוקשים ולפנות את ציר התנועה ממטענים ומכשולים.
משום תפקיד זה של כוחות ההנדסה, הסיוע שהם מעניקים מאפשר כמה שפחות פגיעה לכוחות השריון והורדה בעיכוב התנועה, כך שסיוע זה הפך לחלק בלתי נפרד מלוחמת השריון לצד הסיוע שמעניקים הכוחות הרגליים.
במקרים רבים, ניתן להרכיב כף דחפור (ואז הטנק נקרא טנק-דחפור) או מנגנון נגד מוקשים (לדוגמה מגוב או מגוב נוכרי) לחלק מהטנקים, וכך פלוגת טנקים מסוגלת בעצמה לפתוח צירי תנועה.
שימוש בטנקים למשימות הנדסיות פשוטות יחסית, איפשר גמישות רבה והוריד את התלות ביחידת הנדסה צמודה לכל יחידת שריון, נוהג זה היה נפוץ במיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה והחל לדעוך רק עם התקדמות רק"מי ההנדסה (דוגמת הפומ"ה הישראלית) בסביבות שנות ה-80 של המאה ה-20.
כאשר פותחה תורת הלחימה המשוריינת, היה חשוב שכלל הכוחות הלוחמים יהיו מסוגלים לעמוד בקצב הלחימה המהיר שהכתיבו הטנקים בחזית, כך גם היה צורך להרכיב את תותחי השדה על כלים משוריינים בעלי עבירות ומהירות דומה לזו של הטנקים והנגמ"שים.
התומ"תים הראשונים החלו להופיע במלחמת העולם השנייה ואיפשרו מיגון רב יותר לצוותים המפעילים, לצד תנועה מהירה ומוכנות רבה יותר לירי - שלא כמו ארטילריה נגררת שהצריכה פריקת התותח והכנה שלו לירי.
במקרים רבים התומ"תים התבססו על רק"מים קיימים או חלקו עימם מרכיבים רבים, מה שהקל על הצוותים הלוגיסטיים בשטח (לדוגמה ה-Panzerhaubitze 2000 שמבוסס באופן חלקי על הלאופרד 1).
כלל המרכיבים המשוריינים במערכה, דורשים כמות גבוהה של סיוע לוגיסטי, רפואי, תקשורתי ופיקודי.
מרכיבי הסיוע השונים עושים שימוש בנגמשים ודגמים מיוחדים של כלי רכב קרביים משוריינים המותאמים לייעודם בשדה הקרב.
כל יחידת שריון בהתאם לגודלה, מלווה בגף טכני ולוגיסטי הנועד לספק את הצרכים המיידים של הטנקים והרק"מים בשדה הקרב.
כך לדוגמה, גדוד שריון ילווה בנגמ"ש ייעודי לתיקון תקלות בטנקים, נגמ"ש רפואה לפינוי פצועים, נגמ"ש פיקוד וקשר להגברת יכולת התקשורת של מחלקות הטנקים עם דרגי הפיקוד, נגמ"ש חימוש ותחמושת לביצוע אספקה ישירות לטנקים בשדה הקרב, ועוד שלל כוחות מסייעים.
עימות מצומצם ולוחמה בשטח בנוי
בליצקריג: דוקטרינת לוחמת הבזק פותחה בגרמניה הנאצית בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה.
היא הדגישה את חשיבות העוצמה המרוכזת והמהירות בהתקפת מערך האויב.
אולי המרכיב החשוב ביותר בבליצקריג הגרמני היה כוחות השריון ששימשו אגרוף פלדה מרוכז אשר התקדם במהירות, הבקיע את מערך האויב והתקדם לעומק האויב כשהוא מפצל כוחות ויוצר בלבול.
קרב עומק: דוקטרינה שפותחה בברית המועצות לפני מלחמת העולם השנייה, והייתה דומה ללוחמת הבזק.
גם כאן הייתה חשיבות רבה לכוחות המתמרנים והמשוריינים במערכה.
בשונה מבליצקריג, בקרב עומק התבצעו מספר מאמצים מקבילים נגד מערך האויב בגזרה רחב היחסית, וברגע שבוצעה הבקעה, כוח עתודה משוריין פורץ פנימה מאחורי קווי האויב וזורע הרס ובלבול בעורפו.
הלם ומורא: דוקטרינה ואסטרטגיה צבאית, שעקרונותיה הם הפעלת כוח וגילויי עוצמה במטרה להרוס את רצונו של היריב להילחם או להתנגד, בדרכים שבעיקרן פסיכולוגיות.
הדעות חלוקות לגבי השאלה האם הדוקטרינה אכן יושמה בקרב זה, ואם כן - האם השיגה את המטרות שהציבה.
הטנק, אשר הופיע לראשונה בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה, היה חסין אל מול אש המקלעים והרובים של חיילי הרגלים.
בראשית הדרך היה אפשר להפעיל נגד טנקים ארטילריה רגילה, תותחים ומרגמות, שכן השריון עדיין היה דק.
למרות זאת, פעמים רבות נותרו חיילי הרגלים מחוסרי הגנה בגלל חוסר באמצעי תקשורת יעילים, ואי היכולת להציב תותח שדה בכל עמדה.
בנוסף, מאחר שהמטה הגרמני העליון לא ראה ערך רב בייצור טנקים משלהם, הוביל הדבר את הגרמנים לפיתוח אמצעי-נגד זול הנישא על ידי חיילים ואשר מסוגל להתמודד עם האיום החדש בשדה הקרב.
רובה ה-Mauser T-gewehr M1918 (רובה נגד טנקים דגם 1918), היה למעשה נשק הנ"ט הראשון, שפותח ככלי ייעודי קל וזול המסוגל לחדור את שריון הטנק.
נשק זה היה רובה בריחי קונבנציונלי בעל חצובת תמיכה דו רגלית.
הרובה ירה כדורים בעלי ליבת פלדה אשר בכוחם היה לחדור כ-20 מ"מ של שריון ממרחק מקסימלי של 100 מטרים.
ה-Mauser T-gewehr נחשב לאפקטיבי מאוד והגדיר למעשה את הדפוס למרבית רובי הנ"ט העתידיים, שכמוהו היו ארוכים מאוד (בין 1.5 ל-2 מטרים), כבדים ובעלי רתע גדול משום קוטר הכדור.
רקטה נגד טנקים היא אמצעי לחימה נגד טנקים המבוסס על רקטה הנורית ממטול כתף ומצוידת בראש קרב עם מטען חלול שנועד לחדור שריון.
רקטת הנ"ט היא אמצעי זול ופשוט שיכול לנטרל ולעיתים אף להשמיד טנקים מטווח קרוב.
מכיוון שהרקטה איננה מונחית היא יעילה בעיקר לטווחים קרובים (של 50–500 מטר, עם טווח מרבי של פחות מ-1,000 מטר).
רקטות נגד טנקים פותחו עוד במלחמת העולם השנייה כדי לאפשר לכוחות חי"ר לבלום כוחות טנקים של האויב.
הבזוקה ופיאט של כוחות הברית פותחו כאמצעי נגד כנגד השריון הגרמני, בעוד שרקטות נ"ט גרמניות פותחו כנגד הטנקים הסובייטים - שעלו על הטנקים הגרמנים במספרם ובעמידותם לחורף הרוסי.
רקטת ה"פאנצרשרייק" הגרמנית היא חיקוי של הבזוקה האמריקנית.
היא פותחה בעקבות הצלחתה הגדולה של הבזוקה אך יכולת חדירת השריון שלה שופרה באופן ניכר (מ-100 מ"מ ל-200 מ"מ) כדי להתמודד עם הטנקים הסובייטים כגון ה-T-34. בשנות ה-60 של המאה ה-20 פיתחו הסובייטים את RPG-7 על בסיס הפאנצרפאוסט הגרמני.
ה RPG-7 היה אמור להיות נשק המוני כנגד טנקים ולכן הדגש היה על פשטות, אמינות ועלויות נמוכות.
תכונות אלה הפכו אותו לנשק האנטי-טנקי הנפוץ ביותר בעולם.
עם השיפור בשריון הטנק, פותחו טילים נגד טנקים בעלי ראש קרב כבד יותר עם כושר חדירה גדול יותר מאשר רקטת הנ"ט.
הטילים נגד טנקים, שהיו מונחים וכבדים יותר, איפשרו פגיעה מדויקת בטנקים בטווחים של מספר קילומטרים.
כתוצאה מיעילותם ויכולתם להשמיד טנקים מרחוק, הפכו טילי הנ"ט לאמצעי הלחימה העיקרי נגד טנקים של חיל הרגלים, ואילו רקטות הנ"ט הוסבו לשימוש נגד רכב קרבי משוריין כבד פחות כגון נגמ"שים ורכבי שטח טקטיים, וכן נגד מבנים וביצורים.
טיל נגד טנקים הוא טיל מונחה בעל ראש קרבי עם מטען חלול (HEAT) שמיועד לפגוע, לחדור ולהשמיד טנקים בעלי שריון כבד.
לטיל הנ"ט יש טווח ארוך באופן ניכר (כמה קילומטרים לעומת כמה מאות מטרים עבור רקטות נ"ט) ויכולת חדירה גבוהה של 700–1200 מילימטר פלדה הומוגנית.
בשל היותו מונחה הוא מדויק בהרבה מרקטות נ"ט.
עם זאת, טיל הנ"ט יקר וכבד יותר באופן ניכר מרקטות נ"ט, וגם תפעולו מורכב ומסובך יותר.
את טיל הנ"ט ניתן לשגר ממגוון פלטפורמות: משגר הנישא על ידי חוליית חי"ר, משגר הנישא על גבי כלי רכב (הן רכב שטח "רך" והן רכב קרבי משוריין) וכן מכלי טיס דוגמת מסוקי קרב .
טילי הנ"ט הגיעו לבשלות מבצעית בשנות ה-70 של המאה ה-20 והוכיחו את יעילותם בפגיעה קשה בטורי חיל שריון והשמדת טנקים, כולל במלחמת יום הכיפורים, שאחריה עלתה ההכרה באיום טילי הנ"ט והצורך להתמגן נגדו.
כוחות שריון פיתחו תורות לחימה ותרגולות נגד טילי נ"ט וציידי טנקים, לצד פתרונות טכנולוגיים כגון שריון פסיבי משופר, מיגון ריאקטיבי ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים.
מאז ועד היום מתנהל מרוץ חימוש בין מפתחי טילי הנ"ט למפתחי הרק"ם והטנקים.
אחת הדרכים לעצור פלישת טנקים היא שלילת יכולת התמרון שלהם.
דבר זה מושג על ידי יצירת מכשולים טבעיים ומלאכותיים בשדה הקרב, עליה אמון חיל ההנדסה.
בזנ"ט ("קיפוד צ'כי") - מכשול נגד טנקים הנועד למנוע מעבר טנקים.
תעלת נ"ט - מכשול רציף נגד טנקים, מונעת מעבר טנקים ומצריכה אמצעי גישור כדי לעבור אותה.
מוקשי נ"ט בגדלים שונים, כאשר רובם מתוכננים לפגוע במזקו"ם ובכך להשבית את יכולת התנועה של הטנק.
מיקוש פזיר - הרוויית השטח במוקשי נ"ט כדי ליצור שדה מוקשים שבו טנקים רבים ייפגעו ויושבתו.
מטען גחון - מוקש נ"ט מאולתר וכבד במיוחד המכיל למעלה מ-100 ק"ג חומר נפץ המסוגל להשמיד טנק מערכה על צוותו.
ההתגברות על המכשולים הללו מחייבת סיוע הנדסי צמוד של כוחות ההנדסה קרבית לכוחות השריון המתמרנים.
סיוע זה כולל טנקים ורק"ם הנדסי עם מגוב נוכרי ואמצעים לפריצת שדות מוקשים (כגון צפע שריון ורקטות ריצוף), דחפורים עם מגוב רציף, פלסים המיומנים בפינוי שדות מוקשים וטנקי גישור למעבר תעלות נ"ט.
בשנים הראשונות של כלי הטיס הצבאיים, התקיימו בעיקר מטוסי תצפית שהתפתחו למטוסי הפצצה קלים, מטוסי קרב ומטוסי סיור.
עם הופעת הטנקים הראשונים במהלך מלחמת העולם הראשונה הם הפכו למטרות למטוסי ההפצצה, אך חוסר הדיוק בהטלת פצצה על מטרה נעה ומשוריינת הובילה את המפציצים הראשונים לתקוף מטרות לפי הנסיבות ולרוב עם הצלחות מועטות.
במהלך השנים שלאחר המלחמה, התפצלו מטוסי התקיפה הקרקעית לשני סוגים; מפציצי תקיפה (שהטילו פצצה על המטרה) ומטוסי תקיפה (שירו על המטרה בכינון ישיר).
מטוסי תקיפה ייעודיים למטרות שריון חומשו בתותחים או מקלעים כבדים לרוב עם תחמושת חודרת שריון.
החל משנות ה-60 החל להתפתח איום נוסף על כוחות השריון בדמות מסוקי הקרב.
לוטה אנגברג (בשוודית: Lotta Engberg; נולדה ב-5 במרץ 1963) היא זמרת שוודית.
אנגברג נולדה במחוז נורבוטן שבשוודיה.
ב-1980 הופיעה לראשונה בשידורי SVT כחברה במקהלה, ולאחר מכן הייתה בעלת תפקיד קבוע בטלוויזיה.
היא ייצגה את שוודיה באירוויזיון 1987 בבלגיה עם השיר "Boogaloo", בעקבות זכייתה ב"מלודיפסטיבלן", התחרות השוודית המקדימה לאירוויזיון.
באירוויזיון היא הייתה במקום ה-12 עם 50 נקודות.
בנוסף לכך היא השתתפה במלודיפסטיבלן שש פעמים נוספות הן כזמרת סולו והן כחלק מהרכב מוזיקלי.
ב-1989 נהייתה לחברה בלהקה "Lotta & Anders Engbergs orkester", אותה ייסדה ביחד עם בעלה, ב-1994 בעקבות גירושיה היא עזבה את הלהקה.
ב-1994 ייסדה את להקת "Lotta Engbergs" איתה הופיעה עד 2002.
ב-2001 התאחדה עם הזמרות אליזבת אנדריאסן וקיקי דניאלסון והם הקימו את הסופרגרופ "Kikki, Bettan & Lotta", ביחד איתם היא הופיעה בין היתר בתחרות הנורווגית לאירוויזיון "מלודי גראנד פיקס" ב-2003. ב-2004 הם התפרקו.
מ-2008 ועד 2011 הנחתה את שעשועון הלוטו בטלוויזיה "Bingolotto".
ב-2009 החלה להנחות את תוכנית המוזיקה "Lotta på Liseberg".
לוטאי טשרינג (בדזונגקה: བློ་གྲོས་ཚེ་རིང་; נולד ב-10 במאי 1969) הוא פוליטיקאי ורופא בהוטאני, המשמש כראש ממשלת בהוטן מאז 7 בנובמבר 2018.
1991: מדליית הזהב של האב ויליאם מקיי על הצטיינות אקדמית.
2005: זכה בפרס גיבור החמלה שניתן לו בידי הדלאי לאמה טנזין גיאטסו.
לוט מיריק מוריל היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל מיין ה-28, כסנאטור וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
הוא כיהן בכמה משרות נבחרות וממונות במשך כל ימי חייו.
כמזכיר האוצר הוא היה מסור לקידום המטבע הקשה (מטבעות) על פני שטרות הכסף והקדיש את עצמו לשירות הציבור בעדיפות על פני האינטרסים של מפלגתו.
מוריל התקבל באהדה כמזכיר האוצר על ידי העיתונות האמריקנית וחוגי וול סטריט ונודע בשל היושרה הפיננסית והפוליטית שלו.
מוריל היה מזכיר האוצר הרביעי והאחרון של הנשיא גרנט.
הוא התחנך בבית ספר ציבורי ולאחר תקופת לימודים קצרה בקולג' ווטרוויל שבמיין, הוא שימש כמנהל בית ספר פרטי בניו יורק.
הוא למד משפטים וב-1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
לאחר מכן הוא פתח משרדי עורכי דין ברדפילד ובאוגוסטה, מיין.
מוריל, שנודע בשל דיבורו הצח, היה עד מהרה לחבר אהוד בקרב ידידיו חברי המפלגה הדמוקרטית תומכי ההתנזרות מאלכוהול.
ב-1854 נבחר מוריל לבית הנבחרים של מיין כנציג המפלגה הדמוקרטית ושימש כיושב ראש המפלגה במיין.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הייתה האומה האמריקאית חלוקה בשאלת העבדות, ועקב כך השתנתה השקפתו הפוליטית של מוריל והוא עבר להיות חבר במפלגה הרפובליקנית, אך ורק בשל העובדה שהרפובליקנים התנגדו להרחבת העבדות.
ב-1856 הוא נבחר לסנאט של מדינת מיין מטעם המפלגה הרפובליקנית וב-1858 נבחר כמושל מיין, תפקיד בו הוא כיהן עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861. באותה שנה הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, בעקבות התפנות המושב של מיין בסנאט לאחר שהאניבל המלין נבחר כסגן הנשיא תחת הנשיא אברהם לינקולן.
כהונתו בת 15 השנים של מריל בסנאט התרחשה במהלך מלחמת האזרחים ותקופת השיקום.
הוא תמך בחקיקה שהוציאה את העבדות אל מחוץ לחוק בוושינגטון די.
ודחף לקידום החינוך וזכות הבחירה לעבדים המשוחררים האפרו-אמריקאים.
ב-1876 מונה מוריל כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט במקומו של בנג'מין בריסטו שהתפטר.
יריבו הפוליטי ג'יימס בליין מונה במקומו כסנאטור מטעם מיין.
כהונתו של מוריל כמזכיר האוצר נמשכה פחות משנה.
עם פרישתו מתפקיד זה מינה אותו הנשיא רתרפורד הייז כגובה המכס של נמל פורטלנד, מיין, תפקיד בו הוא שימש עד למותו ב-1883.
משפחת מוריל הייתה משפחה גדולה.
לוט מוריל היה אחד מתוך 14 ילדים.
אחיו הגדול, אנסון מוריל, היה גם הוא מושל מיין וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר שלמד בבית ספר ציבורי, לימד מוריל בבית ספר תיכון מקומי כדי לחסוך כסף ללימודיו בקולג'.
בגיל 18 החל מוריל ללמוד בקולג' ווטרוויל.
לאחר תקופת לימודים קצרה שם, הוא שימש במשך שנה כמנהל בבית ספר פרטי בניו יורק.
לאחר מכן שב מוריל למיין ולמד משפטים בהדרכתו של השופט פולר ברדפילד.
ב-1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין מצליח.
באותה תקופה הוא החל להיות מעורב בפעילותה של המפלגה הדמוקרטית והיה נואם פופולרי בקרב ידידיו במפלגה.
מוריל נכנס לחיים הפוליטיים כדוברה של תנועת ההתנזרות משתייה במיין ושל תנועות פוליטיות נוספות.
ב-1841, לאחר שהתפרסם באזורו, הוא עבר לאוגוסטה, שם הוא נאם בפני הוועדות בבית המחוקקים המדינתי.
כך הוא החל לצבור ניסיון בפוליטיקה של מיין.
הוא החל לעסוק בעריכת דין באוגוסטה ושותפיו היו ג'יימס ברדבראי וריצ'רד רייס.
ב-1849 היה מוריל ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית במיין ובתפקיד זה הוא שימש עד 1856. ב-1854 הוא נבחר מטעם הדמוקרטים לבית הנבחרים של מיין.
החל מ-1855 החל מוריל להתנער ממצע מפלגתו ובסופו של דבר עבר אל המפלגה הרפובליקנית, זאת על רקע הוויתורים של המפלגה הדמוקרטית למדינות העבדות.
בבחירות לנשיאות של 1856, האמין מוריל שג'יימס ביוקנן היה מועמד טוב, אך הוא ציין שמצע המפלגה הדמוקרטית היה "שערורייה לאומה ועלבון לצפון".
שינוי השקפותיו הפוליטיות של מוריל נעשה יחד עם אחיו, אנסון מוריל, ועם ידידו ולימים סגן הנשיא האניבל המלין.
מוריל ניתק לחלוטין את קשריו עם המפלגה הדמוקרטית ועבר באופן רשמי למפלגה הרפובליקנית.
כחבר המפלגה הרפובליקנית הוא נבחר לסנאט של מיין ב-1856, שם הוא כיהן כנשיא הסנאט.
הוא היה הרפובליקני הראשון שכיהן בתפקיד זה, ונציגי המפלגה החזיקו בו עד 1964, למעט תקופה קצרה.
ב-1858 נבחר מוריל כמושל מיין (אחיו אנסון כיהן כמושל גם הוא בשנים 1855–1856).
מוריל כיהן כמושל עד לינואר 1861, כאשר הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית במקומו של האניבל המלין, שפינה את מושבו בסנאט כאשר התמודד לתפקיד סגן הנשיא כשותפו למרוץ של אברהם לינקולן.
מוריל נכנס לסנאט בנקודת מפנה היסטורית, ערב פרוץ מלחמת האזרחים.
הוא התנגד נחרצות לפשרה עם עקרונות העבדות, באמצעות תיקונים חוקתיים, להשכנת שלום.
בפברואר 1861 הוא השתתף בוועידת השלום שבה נעשה ניסיון למנוע את פרוץ המלחמה והוא התנגד להצעות הפשרה של ג'ון קריטנדן, שדמו לאלו של פשרת קריטנדן.
במרץ 1862 תמך מוריל בחקיקה שקבעה את שחרורם של העבדים במדינות הדרום שישוחררו.
מוריל האמין שחקיקה זו תהווה נשק כנגד מדינות הדרום המורדות.
באפריל אותה שנה הוא נאם בזכות החוק שהעביר הקונגרס ונחתם על ידי הנשיא לינקולן שעל פיו שוחררו העבדים בוושינגטון הבירה.
בסיום המלחמה הוא טען נגד ענישתן של מדינות הדרום על מרידתן והעדיף חינוך משמעותי לכל בני הגזעים.
במהלך תקופת השיקום תמך מוריל במדיניות השיקום של הקונגרס שהעניקה את הסמכות לצבא ארצות הברית בדרום להגן על אזרחי ארצות הברית האפרו-אמריקאים.
ביוני 1866 הוא תמך במתן זכות בחירה לאפרו-אמריקאים בוושינגטון.
ב-1868 הוא הצביע בעד הדחתו של הנשיא אנדרו ג'ונסון במשפט ההדחה שהתנהל נגדו.
הסנאטור השני ממיין, ויליאם פיט פסנדן, הצביע בעד זיכויו של ג'ונסון.
במרץ 1869 הובס מוריל על ידי האניבל המלין בהתמודדות על המושב בסנאט על חודו של קול.
עם זאת, לאחר פטירתו של פסנדן באוקטובר אותה שנה, מונה מוריל להחליפו עד לתום תקופת כהונתו של פסנדן.
ב-1871 הוא נבחר מחדש וכיהן בסנאט עד למינויו ב-1876 כמזכיר האוצר של ארצות הברית על ידי הנשיא יוליסס ס.
בעת כהונתו בסנאט כיהן מוריל כיושב הראש הראשון של ועדת ההקצבות של הסנאט.
הוא גם שימש כיושב הראש של ועדת הביקורת על ההוצאות של הסנאט בשנים 1863–1867, כיושב ראש ועדת הסנאט לענייני מחוז קולומביה בשנים 1865–1867, כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט בשנים 1867–1871 ו-1873–1876 וכיושב ראש הוועדה לענייני ספריית הקונגרס בשנים 1896–1873.
ב-1876 מונה מוריל כמזכיר האוצר על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט ובתפקיד זה הוא כיהן עד תום נשיאותו של גרנט ובחמשת הימים הראשונים של הנשיא הבא, רתרפורד הייז.
מוריל מונה לתפקיד בעקבות התפטרותו של בנג'מין בריסטו, שנחל הצלחה בהעמדתם לדין של חברי רשת "מעגל הוויסקי" שהייתה מערך להעלמת הכנסות לצורך הימנעות מתשלומי מס בה היו שותפים יצרני ויסקי במערב התיכון ופקידים מושחתים של שירות הכנסות הפנים.
בריסטו התפטר בשל חיכוך בינו לבין הנשיא גרנט על רקע פעולות הקנאית לביצוע רפורמות במחלקת האוצר ועל רקע הרצון שלו להתמודד בבחירות לנשיאות של 1876. עם כניסתו לתפקיד, היה מוריל אחראי על כל התיקים הסודיים שהותיר אחריו בריסטו בנוגע למשפטי מעגל הוויסקי.
אף על פי שלמוריל לא היה מוניטין של איש פיננסים, הוא האמין ביושרה פוליטית ורווחה האמונה שהוא ינהל את המחלקה באותו אופן כמו ג'ורג' סיואל באוטוול, מזכיר האוצר הראשון בממשלו של גרנט.
מינויו של מוריל אושר בסנאט ללא שאלות והוא התקבל באהדה בעיתונות ובחוגי וול סטריט.
מושבו בסנאט, שהתפנה עם מינויו כמזכיר האוצר, אויש על ידי יריבו ג'יימס בליין.
הוויכוח על פדיון שטרות הכסף
במהלך כהונתו של מוריל כמזכיר האוצר התנהל ויכוח על השאלה אם יש לשוב ולהצמיד את הדולר לתקן הזהב או להמשיך ולהנפיק שטרות כסף שיהיו נתוני לתנודות האינפלציה.
כמו קודמו בריסטו, טען מוריל לטובת תקן הזהב וראה בשטרות הכסף כאמצעי "בלתי ניתן להחלפה ולהמרה" וכ"מנוגד לעקרונות החוקה".
עם זאת, שטרות הכסף היו פופולריים בדרום ובמערב, שם היה נחוץ הון בעלות נמוכה לפיתוח הכלכלה.
מוריל ייעץ לקונגרס שיש להגדיל את מלאי הזהב של האוצר כדי שימשמש לגיבוי המטבע ב-1879, על סמך חוק לחידוש המטבע הקשה, שהפחית את כמות השטרות במחזור ל-300 מיליון דולר.
לאחר תום כהונתו כמזכיר האוצר שב מוריל למיין ומונה לגובה המכס של נמל פורטלנד.
לוט מיריק מוריל נפטר ב-10 בינואר 1883 באוגוסטה.
הוא הותיר אחריו את רעייתו שרלוט ואת ארבע בנותיו.
הוא נטמן בבית הקברות פורסט גרוב שבאוגוסטה.
ביתו באוגוסטה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
על שמו נקראה ספינה של שירות ספינות המכס של ארצות הברית.
לוחמת כטב"מים היא סוג של לוחמה אווירית בה נעשה שימוש בכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) או כלי טיס מסחריים בלתי מאוישים (כטמב"מ).
כטב"ם או רחפן יכול לשמש לתצפית והשגת מודיעין קרבי, לאכן ולסמן מטרות לכלי אחר (כגון מסוק קרב) או לביצוע התקיפה עצמה – או על ידי שיגור חימוש (כגון טיל אוויר-קרקע) או על ידי ריסוק הכלי עצמו על המטרה כחימוש משוטט ("כטב"ם מתאבד").
נכון לשנת 2019 היה ידוע כי ארצות הברית, בריטניה, ישראל, סין, קוריאה הדרומית, איראן, איטליה, צרפת, הודו, פקיסטן, רוסיה, טורקיה ופולין היו מעורבות בייצור כטב"מים לצורך מבצעים צבאיים.
החל משנת 2022, הקונצרן האוקראיני אוקראובורונפרום וקבוצת והארגון החוץ-ממשלתי (NGO) בנו מל"טים בעלי יכולת תקיפה בהם אוקראינה עשתה שימוש במהלך הלחימה בכוחות הרוסים במסגרת מלחמת אוקראינה–רוסיה.
התקפות רחפנים יכולות להתבצע על ידי הסבת כטמ"בים מסחריים שמפילים פצצות, יורים טילים או מתרסקים על מטרות.
מאז תחילת המאה ה־21 רוב תקיפות המל"טים בוצעו על ידי צבא ארצות הברית במדינות כמו אפגניסטן, פקיסטן, סוריה, עיראק, סומליה, תימן ולוב באמצעות טילי אוויר-קרקע, אך לוחמת המזל"טים הפכה הרבה יותר נפוצה בשנים שלאחר מכן על ידי רוסיה, אוקראינה, טורקיה, אזרבייג'ן ועל ידי ארגוני טרור כמו חזבאללה או החות'ים.
ישנן מספר מדינות בעולם שעושות שימוש בתקיפות מל"טים ככלי להוציא לפועל התנקשויות או סיכולים ממוקדים נגד פעילי טרור.
נכון לשנות העשרים של המאה ה־21 עיקר תפקידה של כלים אלה בשדה הקרב הוא לתקיפות לצורך סיוע אווירי קרוב ותקיפות ממוקדות בעיקר בעצימות נמוכה, כמו כן ידוע כבר על שימוש בהם על כלי שיט ייעודיים המוגדרים כנושאות כטב"מים על ידי מדינות כמו טורקיה איראן ועוד.
השימוש בכלי טיס בלתי מאוישים החל בשנות ה-80 של המאה ה-20, בהתחלה בעיקר לתצפית והספקת מודיעין קרבי בזמן אמת באמצעות תצלום אווירי, ולאחר מכן גם כפתיונות נגד מערכות הגנה אווירית, סוללות נ"מ וטק"א.
בהמשך, פותחו גם כטב"מים מתאבדים, שמטרתם המקורית הייתה דיכוי הגנה אווירית.
שימוש מוצלח ביותר למטרות אלו בוצע על ידי צה"ל במבצע ערצב 19 ב-1982 בו חיל האוויר הישראלי השמיד את מערך ההגנה האווירית הסורי בלבנון.
במסגרת המלחמה העולמית בטרור, שהחלה בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, התרחב השימוש הצבאי בכטב"מים.
צבא ארצות הברית וה־CIA השתמשו רבות בכטב"מים MQ-1 פרדטור ו-MQ-9 ריפר באפגניסטן, עיראק, פקיסטן ותימן אשר הפכו לכלים מרכזיים בפעולות סיכול טרור, ביון, וחיסולים ממוקדים.
במהלך האינתיפאדה השנייה ביצעה ישראל חלק מהסיכולים הממוקדים באמצעות כטב"מים יורים, אך הדבר הותר לפרסום רק ב-2022.
במהלך העשור השני של המאה ה־21 לוחמת הכטב"מים הפכה נפוצה עוד יותר כאשר מדינות שונות בהם ארצות הברית, ישראל, הרפובליקה העממית של סין וטורקיה פיתחו והחלו לעשות שימוש בכטב"מים מתקדמים.
במהלך עשור זה הטכנולוגיה החלה התפשטה ברחבי העולם וארגונים שונים ומדינות קטנות יותר רכשו או פיתחו כטב"מים משלהם.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב־2022 שני הצדדים השתמשו בכטב"מים בלחימה ולצורך ביון, והכטב"מים מילאו וממשיכים למלא תפקיד מרכזי במתקפות.
לאורך המלחמה הכוחות האוקראינים עשו שימוש נרחב בכטב"ם באירקטאר TB 2 מתוצרת טורקיה בתקיפות נגד הכוחות הרוסים.
הכוחות הרוסים עשו שימוש נרחב בכטב"ם שאהד 136 מתוצרת איראנית.
התפקידים העיקריים של הכטב"מים במלחמה, לעומת זאת, הם בביון ובאיתור ארטילריה.
לטענת מקורות רוסים הכוחות הרוסים משתמשים במהלך המלחמה ב"רובה נגד כטב"מים" אשר משבש את בקרת הרדיו של הכטב"מים האוקראינים.
במהלך המלחמה פורסם גם שישנם חיילים רוסיים שנכנעים בסיוע כטב"מים אוקראינים אשר.
מספטמבר 2022 לכל המוקדם אוקראינה משתמשת בכטב"מים המסתייעים במערכת האינטרנט הלווינית סטארלינק על מנת לבצע התקפות על צי הים השחור בבסיס הצי הרוסי בסבסטופול.
בסוף אוקטובר 2022 האוקראינים השתמשו בשבעה כטב"מים שנשאו תחמושת לביצוע מתקפה מוצלחת בבסיס הצי הרוסי בסבסטופול.
החל מאפריל 2024 החלה אוקראינה לעשות שימוש בכלי טיס בלתי מאוישים מסוג Aeroprakt A-22 Foxbat ו-Yakovlev Yak-52 בהם מותקנים מקלעים שנשלטים מרחוק במטרה להפיל כטב"מים רוסיים.
שימוש בכטב"מים במלחמת חרבות ברזל
ב־7 באוקטובר 2023 פלש חמאס לדרום ישראל, תוך הסתייעות ברחפנים מסחריים על מנת להפציץ מטרות ישראליות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל השתמשה ישראל רבות בכטב"מים יורים על מנת לחסל מחבלים בכל החזיתות, כולל ברצועת עזה, לבנון, יהודה ושומרון, תימן ואפילו איראן.
הכטב"מים היורים היו בעיקר מדגם הרמס 450 "זיק", ולפי הערכות צה"ל, בין 10% ל-20% מהמחבלים שנהרגו, נהרגו מתקיפות כטב"מים.
בעבר כלי טיס בלתי מאוישים שימשו בעיקר להשגת מודיעין קרבי, תצפית, השגת מודיעין חוזי באמצעות צילום אוויר וסימון מטרות בלייזר עבור מטוסי קרב ומסוקי קרב.
בתחילת המאה ה-21 החלו כטב"מים גם לביצוע התקיפה עצמה, כאשר הם חומשו בטילי אוויר קרקע ופקודת הירי ניתנה על ידי המפעיל הקרקעי של הכלי.
כטב"ם תקיפה הוא רב־פעמי ואחרי ירי החימוש ניתן להחזיר אותו לבסיס על מנת לחמש אותו מחדש.
ישראל השתמשה בכטב"מי תקיפה עוד בתקופת האינתיפאדה השנייה, כולל לביצוע סיכולים ממוקדים בפעילי טרור מכל הדרגים (כולל מפקדים בכירים), אך נתנה לכך אישור רשמי רק ב־2022.
סוג נוסף של כטב"מים תוקפים הם כטב"מים מתאבדים שנכנסים גם לקטגוריה של חימוש משוטט.
בכלי טיס אלה, הכלי הוא עצמו החימוש כאשר הוא חמוש בחומר נפץ ומתפוצץ על המטרה.
כטב"מים אלו הם חד-פעמיים וזולים יותר מטילים רגילים.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-21 השימוש בכטב"מים מתאבדים נהייה נפוץ מאוד, בעיקר על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה, הסכסוך האיראני-ישראלי ומלחמת חרבות ברזל.
רחפנים – שהם לרוב כלים קטנים יותר מסוג רב־להב – משמשים אף הם ללחימה.
רחפנים רבים משמשים להשגת מודיעין קרבי ותצפית – אך בהמשך הוסבו גם לתקיפה.
קיימים רחפנים שמטילים פצצות, רחפנים שחמושים בנשק קל או מטול רימונים ורחפנים מתאבדים חד־פעמיים.
בשל מחירם הנמוך, זמינותם הרבה והיכולת להסב בקלות רחפן אזרחי לרחפן תוקף – נעשה שימוש רב ברחפנים שכאלו, גם בידי מיליציות וארגוני טרור.
במלחמת אוקראינה-רוסיה השתמש הצבא האוקראיני ברחפנים מטילי פצצות כדי לפגוע בטנקים רוסיים.
חיסולים בולטים שבוצעו באמצעות כטב"מים
לוחמת צוללות בלתי מוגבלת היא סוג של לוחמה ימית שבה צוללות מטביעות ספינות סוחר, כגון ספינות משא ומכליות, ללא אזהרה מוקדמת.
לשימוש בלוחמה מסוג זה היו השפעות מרחיקות לכת על היחסים הבינלאומיים, הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה.
ההיסטוריה של לוחמה זו הושפעה רבות מתהליכי קבלת ההחלטות בגרמניה.
לאורך השנים נעשו ניסיונות להגביל את השימוש בלוחמה ימית בלתי מוגבלת.
חלקם החלו עוד לפני תחילת המאה ה-20, כהרחבה של הכללים שחלו על ספינות פשיטה על פני המים.
בעוד שבתחילה צוללות פעלו בהצלחה באמצעות תקיפה על פני המים בעזרת תותחי סיפון, הרי שתקיפה ללא אזהרה בעת שהצוללת נמצאת בצלילה מפחיתה את הסיכוי של ספינת המטרה להימלט או להתגונן במידה והיא חמושה.
החוק הימי המקובל (ובאופן ספציפי, מה שכונה "חוקי סיירות") קבע כי בעוד שניתן לתקוף ספינות מלחמה בחופשיות, הרי שאת הספינות האזרחיות והנייטרליות מותר לעצור או לעכב רק אם הן נושאות סחורה אסורה (שהוצהר עליה מראש ברשימת סחורות), וכי יש להבטיח את שלום הצוות.
ההגבלות הפורמליות על לוחמה בים עוגנו באמנת האג משנת 1899.
עם זאת, הצי הקיסרי הגרמני ספג ביקורת פנימית רבה מצד פקידים בכירים על חוסר המעש היחסי שלו בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
כדי להגביר את משקלו של הצי במערכה, ובהתבסס על הצלחות מוקדמות בלחימה נגד ספינות מלחמה, הציעו אדמירל טירפיץ ואדמירל פון פוהל תוכנית פעולה: מתן יד חופשית לצוללות לתקוף את צי הסוחר, מה שעשוי לאלץ את בריטניה לגלות "נכונות לפשרה" בתוך שישה שבועות.
האדמירלים פנו אל דעת הקהל באמצעות ראיונות לעיתונות, והציגו את הצוללות כ"נשק פלא", למרות מספרן המועט של הצוללות שהיו זמינות בפועל.
ההנחה הייתה ש"אפקט ההלם" יביא לעצירת הספנות, וכי המדינות הנייטרליות יראו במערכה זו תגובה לגיטימית למצור הימי הבריטי.
הקנצלר בתמן-הולווג אישר את האסטרטגיה הזו ב-1 בפברואר 1915, והוראה מתאימה פורסמה למחרת, עם הודעה פומבית ב-4 בפברואר.
מערכה ראשונה זו לא הייתה "בלתי מוגבלת" במלוא מובן המילה, שכן היא כוונה נגד כלי שיט של בעלות הברית, בעוד שספינות נייטרליות לא הוגדרו רשמית כמטרות.
כמו כן, מפקדי צוללות רבים בחרו בכל מקרה לדבוק בכללי הסיירות המקובלים.
עם זאת, האדמירליות הגרמנית עודדה את הצוללות לתקוף ללא אזהרה ולהפחית במאמצי זיהוי המטרות, שכן הטבעה "בשוגג" של כלי שיט נייטרליים נתפסה כבעלת אפקט הרתעה יעיל.
בסופו של דבר, למערכה הגרמנית לא הייתה השפעה משמעותית על תנועת הסחורות לבריטניה, אך היא גבתה מחיר אזרחי כבד, כולל מאזרחי מדינות נייטרליות.
האירוע הדרמטי ביותר בתקופה זו היה הטבעת הלוסיטניה במאי 1915 תוך דקות ספורות, אירוע שבו נהרגו יותר ממאה נוסעים אמריקאים.
לנוכח הכעס של ארצות הברית, קנצלר גרמניה, בתמן-הולווג, הוציא הנחיה סודית להחריג ספינות נוסעים מרשימת המטרות ולנקוט צעדים משמעותיים למניעת פגיעה בכלי שיט נייטרליים.
צעדים אלו הובילו להשעיה רשמית ופומבית של הלוחמה הבלתי מוגבלת לאחר הטבעת האונייה "אראביק" באוגוסט 1915. הצוללות המשיכו לפעול תחת כללים מגבילים בשנת 1916, ולמעשה, אפילו במהלך 1915 רוב ההתקפות בוצעו כשהצוללות על פני המים.
אדמירל הנינג פון הולצנדורף, ראש מטה האדמירליות הקיסרית, קרא בתחילת 1917 לחדש את ההתקפות הבלתי מוגבלות, בקנה מידה רחב יותר מאשר ב-1915, בתקווה להכניע את הבריטים באמצעות רעב.
הפיקוד העליון הגרמני הבין שחידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת משמעותו מלחמה עם ארצות הברית, אך העריך שהגיוס האמריקאי יהיה איטי מכדי למנוע ניצחון גרמני בחזית המערבית.
ההחלטה שקיבלה גרמניה הפכה לאחד הגורמים המכריעים שגרמו לארצות הברית, שהייתה עד אז נייטרלית, להצטרף למלחמה לצד הבריטים.
למרות שהצליחו בתחילה, הצוללות שוב לא עמדו בציפיותיה של האדמירליות הגרמנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הופעל לחץ בינלאומי משמעותי למיסוד כללים האוסרים התקפות צוללות על ספינות סוחר.
בשנת 1922 חתמו ארצות הברית, בריטניה, יפן, צרפת ואיטליה על אמנת וושינגטון בנושא גז רעיל וצוללות, במטרה להגביל את השימוש בצוללות ולנטרל את יעילותן ככלי לפשיטה על נתיבי סחר.
צרפת לא אשררה את האמנה, ולכן היא לא נכנסה לתוקף.
בשנת 1936 חתמו המדינות על פרוטוקול לונדון בנוגע ללוחמת צוללות.