tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הכיבוש הגרמני, בוצעו שני מבצעים לאיסוף יהודים: ב-19 באוקטובר 1943 וב-29 בינואר 1944. המבצע האחרון כלל את החולים והזקנים שהיו במוסדות היהודים.
ביום 4 באפריל 1944 הוקם מחנה הריכוז היחיד באיטליה ובדרום אירופה כולה בריזיירה די סן סאבה (Risiera di San Sabba) הסמוכה לטריאסטה.
במחנה זה אשר שימש גם כמחנה השמדה הוקמה משרפה, וממנו נשלחו להשמדה יהודים, פרטיזנים ומתנגדי השלטון.
עם כיבוש העיר על ידי הצבא היוגוסלבי, פוצצו קציני ס"ס את המחנה במטרה לטשטש את עקבות מעשי הזוועה.
מספרם של יהודי טריאסטה שנספו בשואה נאמד ב-710. אחרי המלחמה שיקמו 1,500 היהודים שנותרו בעיר את בית הכנסת והקימו את הקהילה מחדש.
עד לחנוכת בית הכנסת החדש בשנת 1912, היו בטריאסטה ארבעה בתי כנסת ישנים שנבנו במאה ה-18 ובמאה ה-19. רק אחד מהם, בית הכנסת הספרדי, היה פתוח לתפילות קבועות.
האולמות של ארבעת בתי הכנסת היו דומים: ארון הקודש והבימה מוצבים בקירות הקצרים, ספסל לאורך הקירות, ציפוי עץ ורצפת אריחי שיש.
האולמות גבוהים, וגובהם כשל שתי קומות, כאשר עזרת הנשים בקומה שנייה ערוכה בצורת רצועה צרה מסביב לאולם, בלי שתהיה נתמכת על ידי העמודים.
התאורה חדרה לאולם מחלונות גבוהים.
בשנת 1908 החליטה הקהילה היהודית להקים בעיר בית כנסת גדול, והכריזה על תחרות בין האדריכלים.
בסופו של דבר הוזמנו שני האחים רוגרו וארדואינו ברלם (Ruggero and Arduino Berlam) שהיו קתוליים במוצאם.
כנהוג באותם הימים, נבנה בית הכנסת לפי דוגמת בתי הכנסת ברומא, פירנצה וטורינו, בסגנון עתיק - במקרה זה מזרח תיכוני - ויחד עם זאת מודרני.
היה זה בתקופה שהקהילות היהודיות רצו לבטא במבנה החדש את מעמדם החדש לאחר איחוד איטליה והאמנציפציה.
בית הכנסת הגדול בטריאסטה מפואר ומרשים.
בבסיסו ארבעה עמודי שיש גדולים המחזיקים בכיפה מרכזית.
האולם הרחב נועד להראות לכל את גודלה של הקהילה, שמנתה באותה עת 5,000 איש.
מקורו של הסגנון החיצוני של המבנה בעידן השלטון הרומאי בסוריה במאה ה-4. המתכננים בחרו בסגנון זה לאחר היו בדעה שזהו הדגם הקרוב ביותר לבתי הכנסת היהודיים הקדומים.
היהודים בארץ ישראל וברחבי הקיסרות הרומית השתמשו בדגמים מהאדריכלות רומית.
סוריה הייתה די קרובה לארץ ישראל ולכן היא כללה במבנים היהודים יסודות שנכללו בבתי הכנסת בארץ ישראל.
בתי כנסת בסגנון זה היו מקובלים הן בעידן הרומי והן בעידן המודרני.
היהודים ניסו למנוע דמיון בין בתי הכנסת שלהם לבין מרכזי פולחן נוצריים-ביזנטיים ואסלאמיים ולכן אימצו את הדגם הרומי העתיק.
המוזיאון של הקהילה היהודית בטריאסטה על שם "קרלו וורה וגנר", שנפתח בשנת 1993 במבנה ששימש כבית כנסת קטן.
במוזיאון פרטי יודאיקה ששימשו בחתונה יהודית והשייכים היום לקהילה.
כן מצויים במוזיאון פריטים שהיו בשלושת בתי הכנסת שנהרסו לאחר חנוכת בית הכנסת הגדול בשנת 1912. האוספים כוללים אביזרים מכסף, פרוכות לספרי תורה, ספרים ומסמכים של משפחות יהודיות.
המוזיאון העירוני על שם מורפורגו The Morpurgo Municipal Museum הוקם בביתה הפרטי של משפחת מורפורגו, משפחה יהודית אמידה, ומעיד על רמת החיים הגבוהה של האמידים בחברי הקהילה.
בעל הבניין קרלו מרקו מורפורגו היה בנקאי ואיש עסקים ונשא בתואר אצולה אוסטרי שניתן לו על ידי בית הבסבורג בשנת 1869. חדרי המוזיאון משקפים את העושר, הטעם והנוחיות של בני המשפחה.
באתר הקהילה יש מדורים מיוחדים לתיאור תפילות אופייניות לקהילה, רשימות אקטואליות של רב העיר, ניגונים דתיים הנהוגים בקהילה, מתכונים למאכלים יהודיים לימי החגים ופינת הומור יהודי.
יהדות טראני הייתה קהילה יהודית בעיר טרָאנִי (Trani), בנפת בארלטה-אנדריה-טראני במחוז פוליה שבאיטליה.
ראשיתה של הקהילה בתקופת הקיסרות הרומית, ובמאה ה-12 כתב הנוסע היהודי בנימין מטודלה על קיומם של 200 יהודים בעיר.
בתקופת השיא של הקהילה, לאורך המאה ה-13, פעלו בעיר מספר רבנים בולטים ובהם ר' ישעיה די טראני ונכדו ריא"ז.מאז כיבוש דרום איטליה בידי ספרד בשנת 1505 והרחבת מדיניות הגירוש שנקטו המלכים הקתולים, כמעט ולא נותרו יהודים בדרום איטליה בכלל ובטראני בפרט.
בשנת 2007 תועדו שני יהודים החיים בעיר.
הקהילה היהודית באזור טראני נוסדה ככל הנראה בתקופת הקיסרות הרומית.
ממצאי הקטקומבות היהודיות בוונוסה - מאות במספר - מן המאות הרביעית עד התשיעית שנמצאו בעיר ונוסה, 80 ק"מ צפונית לטראני, מעידים לכאורה על קיומה של קהילה יהודית באזור כבר בתקופה זו.
העיר טראני שכנה ליד ויה אפיה, הדרך הראשית מדרום איטליה - בארי, ברינדיזי וטראני - לעיר הבירה רומא.
היהודים שנדדו מערבה מארץ ישראל, מאסיה הקטנה, מסוריה וממצרים הגיעו לאיטליה דרך נמלים אלה ועל פי המשוער, חלקם נשארו בעיר טראני וסביבותיה והקימו קהילות יהודיות.
בימי הביניים הגיעה הקהילה היהודית בטראני לשיאה.
חלק מהיהודים בטראני באותה העת הגיעו מספרד, החל משנת 1144, בעקבות פלישת האל-מוראביטון והאל-מוואחידון הקנאים לחצי האי האיברי.
בעטיין של השמדות שהתלוו לפלישה זו נמלטו יהודים רבים אל הנסיכויות הנוצריות בארצות הסמוכות.
העדות הכתובה הראשונה לקיומה של קהילה יהודית בטראני מצויה בכתביו של הנוסע היהודי מן המאה ה-12, בנימין מטודלה.
בראשית מסעו שנמשך בין השנים 1165–1173 עבר בנימין בטראני בדרכו למזרח התיכון ולארץ ישראל.
בספרו הוא כותב על כך שעיר הנמל משמשת נקודת איסוף לצליינים נוצרים בדרכם לירושלים.
באשר לקהילה היהודית, בעיר הוא מוצא 200 יהודים ובראשם ר' אליהו, ר' נתן הפרשן ור' יעקב.
המסמך הרשמי הראשון המעיד על קיום קהילה יהודית בעיר הוא כתב חסינות אשר העניק גוליילמו השני, מלך סיציליה (מלך בשנים 1166–1189) ליהודי העיר.
כתב החסינות קבע כי על הארכיבישוף להיות הנאמן על השכונה היהודית (la "Giudecca" di Trani).
הצורך בכתב חסינות שכזה נבע מריבוי הצליינים שהתקבצו בעיר, כאמור, והחשש מפני פרעות שיחוללו ביהודים.
בשנת 1195 המסמך זכה להארכת תוקפו על ידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1231, בימי הקיסר פרידריך השני, הובאו יהודים מאפריקה לסיציליה וניתנו להם אדמות הכתר לשם גידול מטעי כופר ואינדיגו, צמחים ששימשו צבעי יסוד לגווני האדום והכחול.
בהמשך הפך הקיסר את ענפי הקנייה והמכירה של משי גולמי ואת מפעלי צביעת הבדים למונופולים אזוריים מטעם המדינה, ואת ניהולם מסר לידי סוכנים יהודים, תוך קביעת מחיר מקסימלי לחומרי הגלם.
חריצות הסוחרים העלתה את מעמדה הכלכלי של העיר באזור.
המסחר בין אירופה לבין ארצות אגן הים התיכון עבר בחלקו דרך נמל טראני וקשרי יהודי העיר עם ערי היעד למסחר הגבירו את האמון בעסקים עימם.
במאה ה-13 ובמאה ה-14 עברה השליטה בטראני לממלכת נאפולי.
לצד הפריחה הפוליטית והכלכלית הייתה זו תקופת פריחה של יהדות טראני גם בתחום התורני, והעיר הייתה למרכז יהודי חשוב.
על מרכזיותם של חכמי דרום איטליה באותה העת ניתן ללמוד מאמרתו של רבנו תם אשר כתב בספר הישר: "בני בארי שהיו קורין עליהם כי מבארי תצא תורה ודבר ה' מאוטרנטו".
בין חכמי טראני הידועים במאה ה-13 מצויים ר' ישעיה די טראני הזקן ונכדו ר' ישעיה בר' אליה מטראני.
ר' ישעיה די טראני הזקן היה מחשובי הפוסקים ומפרשי התלמוד.
הוא פעל בטראני עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1211 והתיישבותו בעכו.
נכדו, ר' ישעיה בר' אליהו מטראני 'האחרון' (מכונה ריב"א, או ריא"ז) חיבר גם הוא פסקים על מסכת ברכות, סדר מועד, סדר נזיקין ועל מסכת חולין.
חיבר גם פירוש לספרי קהלת שיר השירים.
ב-8 באוגוסט 1442 החל תהליך שקיעתה של יהדות דרום איטליה ובכללה יהדות טראני.
האפיפיור אאוגניוס הרביעי פרסם בולה בה הוא ביטל את הזכויות שהיו ליהודים.
בבולה נאסר על בתי הדין הרבניים לפעול, נאסר כל מגע עסקי ופיזי בין היהודים לנוצרים וכן הוטל איסור על הצטרפותם של יהודים לגילדות למלאכות וכך נותרו ללא פרנסה.
גזירות נוספות כללו איסור בניית בתי כנסת חדשים, מניעת משרות ציבוריות מיהודים ואיסור על רופאים יהודים לטפל בנוצרים.
בשנת 1492 גורשו יהודי ספרד ופורטוגל מארצם.
חלק מהם הגיע לדרום איטליה, סיציליה וסרדיניה.
עובדה זו יכולה הייתה להביא לתנופת צמיחה בקהילות דרום איטליה כפי שאירע במקומות רבים באגן הים התיכון, אלא שבשנת 1505 נכבשה דרום איטליה על ידי ספרד והגזרות הוחלו גם על יהודיה אשר נאלצו לבחור בין המרת דת לגירוש.
חלק מהיהודים עברו לאי קורפו ולמקומות אחרים וחלקם התנצרו.
בכך באה לקיצה הקהילה היהודית בטראני.
ביוני 2007, במסגרת סדרת כתבות בעיתון מקור ראשון על קהילות יהודיות בעולם, סייר הרב אליהו בירנבוים בטראני וסיפר כי בעיר מצויים בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 רק שני יהודים אשר אחד מהם, אברהם ניקולא זקילו, איטלקי במקור ומצאצאי יוצאי טראני, משמש כנציג המשפחות היהודיות באזור, כ-35 במספר.
הרב שלום בחבוט ממשרד הרבנות ברומא מבקר בקהילה הקטנה ומשמש כמורה הרוחני שלה.
השכונה היהודית העתיקה מתחילה מהשער המכונה "Porta Antica" עד הכנסייה "chiesa di Sant'Anna" באזור העתיק של העיר, קרוב לנמל ולמשכן הארכיבישוף של העיר.
מרכז השכונה היהודית היה ברחוב היהודים (Via Giudea), ובסמוך לה רחוב בית הכנסת (Via Sinagoga).
הכיכר המצויה במרכז השכונה קרויה "כיכר סקולנובה" (Piazza Scolanova; בעברית: בית הכנסת החדש).
בית הכנסת, בית הכנסת סקולנובה, אשר נבנה בשנת 1244 ועל שמו מכונה הכיכר, הפך בשנת 1541 לכנסייה בשם Santa Maria di Scolanova.
הוא הושב בשנת 2006 למעמדו הקודם כבית כנסת בעקבות מאמציו של זקילו.
בארון הקודש של בית הכנסת נותר ציור מכוסה של קדושה נוצרית אשר לא ניתן היה להסירו.
כמו כן, הוצב מגן דוד על גבי פעמון הכנסייה.
כיום מתקיימות במקום תפילות בחגי ישראל.
כל ארבעת בתי הכנסת הפכו לאחר גירוש היהודים לכנסיות.
מבנה בית הכנסת סקוֹלַגרַנדֶה (באיטלקית: Sinagoga Scolagrande; מילולית: "בית הכנסת הגדול") הפך לכנסיית סנט'אנה (באיטלקית: Chiesa di Sant'Anna), וב-2009, בדחיפתו של חוקר יהדות איטליה צ'זרה קולפמינה ואחרי עבודות שיקום ממושכות, נפתח בו מוזיאון למורשת יהודי טראני .
בדרך מהשכונה היהודית אל מרכז העיר הנוכחי נמצאו שרידים של בית הקברות היהודי, באזור שהיה בעבר מחוץ לגבולות היישוב.
צולמו בסיור מטעם אגודת דנטה אליגיירי מירושלים, יוני 2006:
ליהדות טביליסי הצטרפו במאה ה-19 חיילים יהודים רוסים שהיגרו לעיר, והצטרפו לקהילה היהודית הקיימת, וכמו כן הייתה קיימת קהילה קטנה של יהודי פרס.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה האוכלוסייה היהודית בטביליסי כ- 40,000 איש (ע"פ הערכות).
היהודים האשכנזים שהגיעו מרוסיה, ונקראו "אשכנזימבי" בפי המקומיים.
לאחר המלחמה דרשו היהודים האשכנזים להחזיר לקהילתם את מבנה בית הכנסת ברחוב איבנידזה 3 שהוחרם בשנת 1928 ושכן בו המוזאון ההיסטורי של יהודי גאורגיה.
הרשויות סירבו להיענות לבקשה מהנימוק ש"סביבו מתרכז החלק המתקדם והפרגרסיבי של האוכלוסייה היהודית", ונאלצו להקים את מבנה בית הכנסת במקום אחר.
על פי הערכת הרשויות הרכב הקהילה האשכנזית בעיר היה:
40% בעלי הצווארון הלבן והכחול, בתוכם אינטליגנציה, אנשי אמנות, רופאים וכו'.
לאחר סגירת המוזיאון ההיסטורי של יהודי גאורגיה, בשנת 1952, הסבו הרשויות חלק מהבניין ברחוב איבנידזה לדירות מגורים ובחלק האחר שוכנו בתי מלאכה.
אוכלוסיית היהודים הפרסים שהיגרו מצפון איראן מנתה, להערכת הרשויות כמאה איש והיה לה בית כנסת אחד שנסגר בשנת 1951.
יהודי גאורגיה המקומיים שהיוו חלק ניכר מאוכלוסייה היהודית, התפלגו למספר קהילות לפי מקום הגעתם.
בתי הכנסת של הקהילה היו:
בית הכנסת מבוא קוז'בני 13, שנבנה ערב מלחמת העולם הראשונה והיה פעיל עד 1953 לפחות.
בית כנסת של יהודי צחינוואלי במבוא ויני 10, נבנה בראשית המאה ה-20 ופעל רשמית עד ל-12 בפברואר 1953, זמן עלילת הרופאים.
בית הכנסת המשיך לפעול באופן בלתי רשמי עד שב-29 באפריל 1954, החליט, הסובייט לענייני דתות, לבטל את החלטתו הקודמת ולרשום את הקהילה כחוק.
בית הכנסת של יהודי אחלציחה ברחוב לסלידזה 43, שנבנה על ידיהם.
נסגר רשמית בתחילת 1953 אולם נפתח מחדש והמשיך לפעול עד לשנת 1957 לפחות.
בית כנסת זה משמש כיום כבית הכנסת הגדול והרשמי של הקהילה היהודית.
הרכב המתפללים ברחוב לסלידזה, על פי הערכת הרשויות, היה:
30% בעלי הצווארון הלבן והכחול ובכללם עובדים בחקלאות ואינטליגנציה.
40% ללא תעסוקה מוגדרת - מתווכים וספסרים למיניהם.
כמו כן, ציינו הרשויות, שהיהודים המקומיים, חוץ מחברי המפלגה והקומסומול, שהם 10%-15% מן האוכלוסייה היהודית בעיר, הם כולם דתיים עד לפנטיות.
היהודים בעיר טולדו, בירת ממלכת קסטיליה ובתקופות אחדות גם בירת שליטי ספרד, עמדו במוקד ההתפתחויות המדיניות, הדתיות והחברתיות בספרד.
במהלך ימי הביניים חוו יהודי ספרד את תוצאות קשרי הגומלין בינם לבין הנוצרים והמוסלמים.
הם קיימו יחסים חברתיים, תרבותיים ומדיניים עם כולם, תוך עליות וירידות.
היהודים נטלו חלק חשוב במנגנון המלוכה וביצירת תרבותה של העיר.
עם זאת, הם היו קורבנות לגזרות שהוטלו עליהם, בעיקר מצד הממסד הנוצרי, למהומות נגדם ולגירוש מביתם.
תולדות יהדות טולדו מייצגות נאמנה את תולדות יהדות ספרד כולה.
יהודים חיו בחצי האי האיברי בין המאה השישית למאה ה-15, כ-900 שנים, לצידם של בני דתות אחרות.
בתחילת תקופה זו, חיו היהודים בדו-קיום יחסי עם בני דתות אחרות, תחת אותו שליט, והסתגלו לקיום בספרד.
בחלק מהזמן הם היו חשופים לאווירה עוינת מצד הציבור הלא-יהודי, בעיקר מצד ראשי הכנסייה הקתולית וכמריה, ומצד השליטים, כל אחד בהתאם לרקע הדתי שלו.
החל מהמאה השתים עשרה, בעקבות הכיבוש הנוצרי של העיר, הפכה האווירה בעיר לעוינת במיוחד.
נחקקו חוקים מיוחדים נגד היהודים, שהלכו והחמירו.
עד המאה ה-14, מועד גזירות קנ"א, הצליחו היהודים להתקיים בספרד ולשמור על אמונתם.
מפעם לפעם, היו התנכלויות נגדם, אבל הקיום הפיזי של הקהילות בכלל ויהודי טולדו בתוכם לא נפגע מהותית.
כאשר היו אירועים נגד היהודים, הם התרחשו לפרקי זמן קצרים וקרו בתקופת שלטונם של חלק מהמלכים.
לאחר המאה ה-14, הלכו הגזירות והחמירו, וחלקן אף קיבל את הכינוי גזירות השמד, השמור לגזירות אנטיוכוס אפיפנס מימי החשמונאים במאה ה-2 לפנה"ס.
בעקבות הגזרות הקשות היו המרות דת המוניות, בחלקן למראית עין ובחלקן הלכה למעשה.
במקרים אלה חלק מהיהודים אשר רצו לשמור על דתם, ואף אלו אשר המירו את דתם, היגרו לארצות אחרות.
בשנת 1492, עם גירוש ספרד, בא הקץ על יהדות טולדו.
עדויות על הימצאות קהילה יהודית בטולדו מצויות מהמאה ה-6. לאחר כיבוש ספרד על ידי הוויזיגותים, מלכיהם קבעו את בירתם בעיר טולדו.
בוועידות שהתקיימו בעיר בהשתתפות ראשי הכנסייה הקתולית ובית המלוכה, דנו גם ביחס שיש לנקוט כלפי היהודים וגיבשו גזירות נגדם.
המלכים הוויזיגותים בקשו להכפיף את נתיני הממלכה שכבשו לכנסייה הקתולית.
בשנת 589 הוחלט כי הילדים הנולדים לזוג מעורב, יהודי ונוצרייה, יוטבלו לנצרות, וכך נקבע התקדים.
כן נגזר על היהודים שלא ישאו במשרות שלטוניות בעיר ולא ייקחו לעצמם נשים ועבדים מהנוצרים.
בשנת 613 המלך סיסבוט, אשר מלך בין השנים 612–625, ציווה על המרת דתם של היהודים, ואלו שלא עשו כן התחייבו בגירוש מהמדינה.
היהודים הגיבו על כך בהמרת דת המונית ובבריחה לצרפת.
בשנת 638 נקבע בטולדו כי המרת דת תהיה כרוכה בחתימה על שטר ההסכמה, "פלקיטום" (Placitum), ולא על החוזה המשפטי המקובל, ה"פקטום" (Pactum), אך שטר ההסכמה החדש היה בתוקף גם ללא רצון החותם.
היהודי שחתם עליו נדרש להתחייב על הימנעות ממנהגים יהודיים מוגדרים, ובין השאר, ברית מילה, כשרות ולימוד התורה שבעל פה.
הגזרות נגד היהודים הגיעו לשיא בשנת 694, כשבוועידה שנערכה בטולדו באותה שנה, המלך אגיקה (Egica), אשר מלך בין השנים 687–700, הביע דעתו כי היהודים קשרו קשר נגדו עם אחיהם מעבר לים.
רכושם של היהודים הוחרם, והמלך תבע עונש נוסף ל"בוגדים": המרת דת, או מכירת היהודים לעבדות עבור אדונים שייבחרו על ידי המלך.
רצון המלך היה שהאדונים ישגיחו על עבדיהם היהודים שינהגו כנוצרים, ושילדיהם של העבדים יועברו לחינוך בבתים נוצריים ויינשאו כשיגדלו רק לנוצרים.
לא ברור האם הגזרות הוצאו לפועל
בשנת 711 חצה הצבא המוסלמי את מצר גיברלטר וכבש את חצי האי האיברי.
קיימת דעה כי יהודי טולדו סייעו למוסלמים לכבוש את עירם בשנת 715. בספרד המוסלמית התפתחה חברה עירונית חדשה לצד החברה הכפרית שהייתה קיימת.
בערים המרכזיות, כולל טולדו, הוקמו קהילות אמידות.
היהודים הצליחו לטפח קשרים עם הגויים, אשר בתוכם הם גרו.
היהודים היו מדענים מהשורה הראשונה בשורה של תחומים: אסטרונומיה, מתמטיקה ופילוסופיה, והרופאים היהודים ששרתו בחצרות השליטים המוסלמים הגיעו למעמד מכובד.
מצב היהודים הוטב והקהילה היהודית בטולדו, כמו קהילות רבות אחרות בספרד, שגשגה.
היהודים למדו לדבר ערבית, ושנים רבות לאחר שהשליטה בספרד עברה לידיים נוצריות, המשיכו היהודים להשתמש בערבית כשפתם.
כך למשל, פנקסי הקהילה היהודית במאה ה-13 נכתבו בערבית.
המאה ה-10 כונתה בשם תור הזהב של היהודים בספרד המוסלמית.
בשנת 1085 נכבשה טולדו על ידי המלך הנוצרי אלפונסו השישי, מלך לאון וקסטיליה, אשר מלך בין השנים 1072–1109. המוסלמים השאירו לכובשים מערכת שלטון עם מינהל, כלכלה וחברה, אותה הנוצרים החליטו לאמץ.
היהודים, אשר הכירו את המערכות השלטוניות וסייעו בעבר בבנייתן, סייעו בידי הנוצרים.
בתמורה, הכובשים הנוצרים העניקו כתבי זכויות למיעוטים שנותרו בממלכה הנוצרית – ליהודים וגם למוסלמים.
הקהילות היהודיות זכו ליתרונות לעומת אחיהם מעבר להרי הפירינאים, כמו בצרפת.
ביטוי לכך היה באוטונומיה הפנימית שקבלו, בשיעורי המיסים שחויבו ובהטבות בסחר בינלאומי שביצעו.
בקהילות הוקמו בתי דין אוטונומיים שכונו בערבית "Aljama".
בבתי דין אלו דנו בסכסוכים בין חברי הקהילה, ודנו גם בעברות בלי רקע דתי שביצעו חברי הקהילה.
בתי הדין הורשו לחרוץ דין מוות על חבריהם.
טולדו הייתה דוגמה להצלחת שילוב היהודים בהנהגת המדינה.
הרופא היהודי יוסף הנשיא בן פרוציאל (Ferruzial) היה לרופא המלך אלפונסו השישי ושל כובש העיר טולדו, ליאון, ורכש השפעה רבה בתצרו של המלך.
רבי יהודה הלוי, בן תקופתו, הרבה לדבר בשבחו של החצרן התקיף הזה ועמד על פעילותו לטובת אחיו היהודים.
מפעם לפעם תושבי המקום, בעיקר ביישובים העירוניים, התנכלו ליהודים.
הרי"ף מזכיר רדיפות שהיו בשנת 1090. זכויות היהודים הוגבלו בשנת 1108. בטולדו נרצחו יהודים, וביניהם שלמה בן פרוציאל, שר בחצרו של המלך ובן אחותו של יוסף בן פרוציאל.
מעמדם של היהודים בחצרו של אלפונסו השמיני הביא לכך שההמון הוציא את זעמו של השליט כלפי היהודים, אשר היו מהם ששרתו בחצרו.
בשנת 1219 נקבע מס גולגולת על היהודים.
בשנת 1290 המס על היהודים היווה כמעט מחצית מהכנסות המיסים בטולדו.
בטולדו עסקו היהודים לצד הנוצרים גם בתרגומן של יצירות פילוסופיות, מדעיות ותרבותיות, מערבית לקסטיליאנית וללטינית.
התרגומים בוצעו במסגרת "אסכולת המתרגמים" שהקים הארכיהגמון ריימונדו דה סובטאט שכיהן בטולדו בשנים 1152-1125. פעילות זו באה לשיא בימי אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה בשנים 1252–1284, המכונה המלומד («el Sabio») בספרדית.
היחס כלפי היהודים היה דו-משמעי.
מצד אחד, היהודים כיהנו בממשל בתפקידים בכירים והיו שותפים בקידום התרבות הספרדית-נוצרית.
עם זאת, הוחל עליהם קובץ חוקים, הידוע בשם סייטה פארטידס, אשר קבע, בין השאר, כי על היהודים לשאת סימן מזהה.
כן החליט הממשל כי יש לבדוק באופן משפטי את נושא עלילת הדם וזאת בניגוד לעמדת האפיפיור באותה העת.
ככלל, בשלהי ימי הביניים, במאה ה-13, מעמדם המשפטי של היהודים בחוקי הממלכות הנוצריות היה מוכר והם זכו לאוטונומיה שיפוטית.
סטטוס זה התקיים בממלכות קסטיליה (כולל את טולדו), אראגון, נבארה ופורטוגל.
יהודים הוגדרו כאלה אשר החזיקו בתורה שבכתב ובתורה שבעל פה והיו מאורגנים בקהילות
למרות הגזרות נגד היהודים, הקהילה היהודית בטולדו המשיכה להתקיים ולהיות קהילה חשובה ומפוארת בספרד.
עסק גם באסטרולוגיה, שהביאה אותו לעיסוק במתמטיקה ובאסטרונומיה.
רבי יהודה הלוי, נולד בשנת 1075. היה תלמיד חכם, פילוסוף, רופא ומגדולי המשוררים וההוגים של היהדות בימי הביניים.
נפטר, לפי הסברה, בשנת 1140, לאחר שעזב את מצרים ועלה לארץ ישראל.
הראב"ד הראשון (1125-1198) מקורדובה, התיישב בטולדו ונפטר בה.
הוא היה היסטוריון, פילוסוף ואסטרונום.
רבי מאיר הלוי, נולד בשנת 1170 בעיר בּוּרגוֹס ונפטר בשנת 1244 בטולדו.
היה מקובל, חוקר המסורה, מפרשני התלמוד, פוסק הלכה מן הראשונים ומשורר.
יהודה אלפכר (או: אלפכאר) הנשיא - היה ראש קהילת יהודי טולדו, רופא במקצועו.
הוא נטל חלק מרכזי בפולמוס הרמב"ם (1235-1232), שהוביל לבסוף (1235) לשריפת ספרי הרמב"ם בידי האינקוויזיציה.
רד"ק הקשיש וכן אברהם אבן חסדאי כתבו לו (לשווא) על מנת להניא את יהודה אלפכאר מהסכמתו ליוזמת החרם והתנגדותו למורשתו הפילוסופית של הרמב"ם.
רבנו הרא"ש (1250-1327), מגדולי פרשני התלמוד והפוסקים ובעל השפעה מכרעת על עיצוב ההלכה היהודית.
הוא התיישב בטולדו בסביבות שנת 1305 ויסד בה ישיבה גדולה.
רבי יהודה בן הרא"ש (1290-1349), פוסק הלכות ומחבר שו"ת זכרון יהודה, היה רבו של טולדו אחרי אביו.
רבי יעקב, בנו השלישי של הרא"ש.
נולד באשכנז קרוב לשנת 1270. בשנת 1305 בא עם אביו לטולדו.
מכונה על פי רוב בעל הטורים על שם ספר ההלכה שכתב, ארבעה טורים, שעל פיו נתחבר ה"שולחן ערוך", וכן "ספר הרמזים" ופירוש לתורה.
הרב דון יצחק אברבנאל בנו של יהודה אברבנאל, נולד בשנת 1437 בליסבון.
בשנת 1483 ברח מפורטוגל לקסטיליה, השתקע בטולדו וכאן שימש את המלכים פרדיננד ואיזבלה.
כתב את פירוש האברבנאל לתורה ולנביא.
בשנת 1492 עזב את העיר ואת ספרד במהלך גירוש ספרד והגיע לאיטליה.
במאה ה-13 עדיין שררה בקרב השליטים הקתוליים של ספרד – כמו חיימה הראשון, מלך אראגון הקרוי "הכובש" (1213-1276), ואלפונסו העשירי, מלך קסטיליה הקרוי "החכם" (1252-1284) שישב בטולדו, – הדעה כי ניתן לשכנע את היהודים להמיר את דתם אם "יציגו הוכחות לאמיתותה של הדת הנוצרית".
בחיבורו של אלפונסו העשירי, "מחזור השירים של מריה הקדושה" (Cantigas da Santa Maria), הוא מציג גישה אופטימית זו.
בתקופה זו גם התבססה הכנסייה הקתולית והדבר בא לידי ביטוי בוועידת לטראן בשנת 1215.
מאז אמצע המאה ה-13, חל שינוי ביחס ליהודים.
הנזירים הממדיקנטס (Fratres memdicantes), שמסדריהם היו "הדומיניקני" וה"פרנציסקני", שני המסדרים הובילו את ההסתה נגד היהודים ושללו את זכות קיומם בקרב החברה הנוצרית.
במטרה להמיר את דתם, היהודים חויבו להאזין לדרשות הכפויות של הנזירים.
החשיבה הבסיסית הייתה כי "היהודי טועה, הולך בחושך ולכן מושחת".
תפקיד הנצרות, לכאורה, הוא לחנך אותו, להראות לו את האור, ואז הוא ימלא תפקיד חיובי בחברה.
מאמצע המאה ה-14 חל שינוי ביחס ליהודים.
יהודי קסטיליה, וטולדו בכללם, חויבו לשאת סימן (senal) על בגדיהם.
בשנת 1336 התרחשו מהומות נגד היהודים בעקבות מאבק בין חצרנים בממלכת קסטיליה אשר אחד מהם היה יהודי, דון יוסף דה אסיחה (Ecija), והשני נוצרי.
היה זה לאחר ששר האוצר הלא-יהודי הציע להכביד את המיסים על יהודי הממלכה ואף לגרשם כליל.
לאחר מותו של אלפונסו העשירי, היה המלך הרביעי פדרו הראשון, מלך קסטיליה, שמלך בשנים 1350–1369. על מעמד היהודים בתקופתו תעיד העובדה שבחצרו היה שר אוצר יהודי, דון שמואל הלוי – הוא שמואל הלוי שהקים בשנת 1357 את בית הכנסת המפואר "אל-טרנסיטו".
מעמדו היה איתן עד שבשנת 1361 נאסר באשמת מעילה ומת בכלא.
בשנת 1355 נערכו פרעות ביהודי טולדו, וכאלף יהודים נטבחו.
היה זה האות הראשון לפתיחת תקופה חדשה בתולדות הקהילה היהודית.
בשנת 1391 התרחשו גזירות קנ"א, בהם נהרגו אלפי יהודים ובתי כנסת חוללו והפכו לכנסיות, והתרחשה תנועת המרה המונית לנצרות.
במאה ה-15, הצורך להטמיע את הנוצרים החדשים ממוצא יהודי בחברה הנוצרית המקומית יצר בעיה חדשה.
לאחר הפרעות, ממלכת קסטיליה ביקשה לייצב את הסדר הציבורי.
במקביל, הקהילות היהודיות ניסו להיבנות מחדש.
בשנת 1432 יזם הרב אברהם בנבנישתי את פרסום תקנות ואיאדוליד, אשר ניסו לגבש מחדש את הקהילה היהודית.
היחס כלפי ה"נוצרים החדשים", ה"קונברסו" (converso), רחש בוז וחשדות.
משורר נוצרי, ממוצא יהודי מקסטיליה כתב כי לעולם לא יוכל למחוק את עקבותיו היהודיים.
הם היו אלמנט דחוי בחברה והיה זה עניין של זמן עד אשר יבוא הדבר לידי ביטוי בפועל.
ערב גירוש ספרד נאמד מספר יהודי קסטיליה במאה אלף.
מצבם הלך והורע: ההסתה נגדם גברה וגזרות חדשות נוספו לבקרים, אך עדיין נשמרה ההשפעה היהודית בבית המלוכה, ואפילו קשרי התרבות נמשכו.
ספר תנ"ך שתורגם לספרדית, הקרוי "התנ"ך של אלבה" (Alba), כלל פירוש של רבי משה אראחל (Arragel) מגוודלחרה ניסו להגן על עצמם.
ברם, ראש העיר ומפקד הצבא החלו לרדוף בפועל את הנוצרים החדשים.
הם האשימו אותם היהודים בשיתוף פעולה עם מלכי קסטיליה כשם שהאשימו אותם לפני 400 שנה בשיתוף פעולה עם המוסלמים בעת כיבוש העיר מידי שליטיה הוויזיגוטים.
בתום המהומות פורסם צו שהפריד בין "הנוצרים החדשים" לבין "הנוצרים הוותיקים" ונחסמה דרכם של החדשים למשרות ציבוריות.
זה היה דגם ראשון לחוקי "טוהר הדם" (Limpieza de sangre) – רק מי שאבותיו היו נוצרים נחשב לנוצרי אמיתי.
זאת אף על פי שבאופן רשמי הייתה הנהגת הכנסייה נגד האפליה ואפילו פורסמה בשנת 1449 בולה מיוחדת, אשר שמה מעיד על הגישה נגד הנוצרים החדשים וכינה את נושאיה: "אויב המין האנושי".
עוד צעד לקראת סיום הפרק היהודי של טולדו היה בשנות ה-80 של המאה ה-15. הוקם המוסד לחקירה דתית, הידוע בשמו האינקוויזיציה.
בשנת 1485 האיקוויזיטורים העבירו את מושבם לטולדו.
מדיניות "היד הקשה" כלפי היהודים נמשכה, ושיאה היה בגירוש היהודים מספרד בשנת 1492.
טולדו היא אחת מהערים שבהן שרידי הקהילה היהודית נותרו עד היום, ומזכירים את העבר המפואר.
בעיר ניתן למצוא שני מבנים מרשימים של בתי כנסת, שנותרו שלמים.
בנוסף קיימים בעיר עדיין רחובות ובניינים רבים, שהיו שייכים ליהודים, הקרויים בשמות עבריים או בעלי זיקה לעברית.
שמות המשפחה היהודיים-ספרדים טולידאנו ואבן-טולילא נגזרים משם העיר בספרדית ובערבית.
בית הכנסת מהווה אחד האתרים שהותירו אחריהם יהודי טולדו.
בית-הכנסת הוקם ביוזמתו של שמואל בן מאיר הלוי (אל-לוי) אבולעפיה (1320 – 1360), נצר למשפחה יהודית עתיקה.
הוא מופקד על אוצרו של פדרו הראשון מלך קסטיליה (1350 – 1369).
בית-הכנסת שהקים בתחומה של אחוזתו הפרטית בטולדו בתוך הרובע היהודי ה"חודריה".
מטרתו של בית-הכנסת הייתה לשמש את שמואל הלוי, חבר רם מעלה בקהילה היהודית, כבית תפילה פרטי, ושער חיבר בין בית-הכנסת לבין ביתו של הלוי.
לאחר גירוש ספרד הועבר הבית לידי מוסדות נוצרים והפך לכנסייה שנשאה את השם "אל טרנסיטו דה נואסטה סניורה".
בשנת 1877 ממשלת ספרד הכריזה עליו כאתר לאומי והיום משמש כמוזיאון היסטורי לתולדות יהודי טולדו וספרד.
בית הכנסת "מריה לה בלנקה"
בית הכנסת אבן שושן, הקרוי כיום בית הכנסת סנטה מריה לה בלנקה (מריה הלבנה הקדושה) נוסד על ידי דון יוסף אבן שושן.
הוא הוחזר לבעלות הקהילה היהודית בעסקה שביצעה מדינת ישראל, תמורת העברת חדר הסעודה האחרונה שבירושלים לבעלות הכנסייה הקתולית.
בשנת 2005 הוצע כי מדינת ישראל "תרכוש" חזרה את בית הכנסת עבור הקהילה היהודית בטולדו, בתמורה להעברת חדר הסעודה האחרונה שבירושלים ממשרד הדתות לבעלות הכנסייה הקתולית, אולם נכון ל-2014 טרם נחתמה כל עסקה שכזו.
יהדות טרנסילבניה הייתה הקהילה היהודית של יהודי חבל טרנסילבניה תחת שלטון הונגריה תחילה ולאחר מכן תחת שלטון רומניה, פעם אחת לאחר מלחמת העולם הראשונה, ופעם שנייה לאחר מלחמת העולם השנייה (במהלכה נרצחו רבים מיהודי האזור), כשבעת תקופת השואה היה מרבית שטחה תחת ריבונות הונגרית.
ב-1526, כשהוכתר יאן זאפויה למלך הונגריה (טרנסילבניה הייתה חלק מהונגריה באותה תקופה), המועצה המחוקקת הורתה על גירוש כל היהודים מהממלכה, "מהכפרים ומהערים", כלשון הצו.
אזכור לנוכחות יהודית יש במסמך מ-1578 המציין שסוחרים יוונים רבים מהרגיל ואפילו יהודים, הגיעו באותה שנה ליריד של גל הקדוש.
הזרים לא הורשו להיכנס לתוך טרנסילבניה והמסחר איתם התנהל באזורים מתוחמים בערי גבול דוגמת סיביו, ברשוב ואלבה יוליה.
בברשוב וסיביו, בהן התנהל המסחר עם ולאכיה ונסיכות מולדובה, עסקו במסחר יוונים רבים, אולם באלבה יוליה, שבה התנהל המסחר עם אזורים הונגרים תחת שליטה עות'מאנית, עסקו בכך סוחרים יהודים.
ב-1591, באלבה יוליה, פעל בית דין יהודי שדן בעניינים דתיים ואזרחיים כאחד.
מכאן היו חודרים היהודים גם לתוך פנים הארץ, למרות האיסורים.
ב-13 בספטמבר 1600 ציווה הגנרל ג'ורג'ו בסטה על שחיטת היהודים, הסרבים והרומנים שהיו בקלוז'.
מרכז היהודים בטרנסילבניה היה באלבה יוליה וממנה היו יוצאים עם סחורותיהם אל פנים הארץ.
בשנת 1623, בחצרו של נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן, בקלוז', פעל כרופא וכיועץ "אברהם סרסה שמוצאו מקונסטנטינופול ובין התקנות שחוקק הנסיך נקבעה תקנה הנותנת חופש תנועה ומעבר ללא כל הגבלה לרופא של האוכלוסייה היהודית.
בשנת 1629 טופל הנסיך על ידי קבוצת רופאים ומתוכם מוזכר בשמו רק הרופא היהודי "דוד היבריוס (ריבריוס)" David Hyberius או Ryberius.
אולי בהשפעת רופאו או מסיבות אחרות התיר הנסיך באופן רשמי את מגורי היהודים בערים.
אחריו קבע גיורגי ראקוצי השני שהיהודים יוכלו להתגורר רק באלבה יוליה.
היהודים הגיעו גם למקומות נוספים, אך היו רק בחזקת נסבלים, ללא זכויות ישיבה רשמיות.
שוד היהודים בדרכם לירידים היה עניין שכיח וב-1650 קבע המועצה המחוקקת של אלבה יוליה חובת סימון היהודים במגן דוד צהוב.
ההתנגדות לישיבת היהודים בטרנסילבניה באה מצד העירונים, הגילדות ובמיוחד הסקסונים הטרנסילבנים, שראו ביהודים מתחרים מסוכנים.
ציבורים אלה הסיתו כל הזמן נגד היהודים באסיפות המחוקקות.
היהודים היו תלויים ברצונם הטוב של האצילים ואלה נהגו בקפריזיות והתייחסו ליהודים בזלזול.
בכתבים מהתקופה מתוארים בבוז הצוענים כ"מין יהודים כאלה".
במאה ה-18, בטרנסילבניה, הייתה רק קהילה יהודית אחת מוכרת, יהדות אלבה יוליה והיא ייצגה כלפי השלטונות את כל יהודי החבל, הן מנהלית והן לצורכי מיסוי.
הרב של הקהילה נשא בתואר Landesrabbiner והיה בפועל מנהיג יהודי החבל.
עם גידול האוכלוסייה היהודית חלו שינויים והרב משה בן שמואל הלוי מרגליות, שהיה ה-Landesrabbiner בשנים 1778 - 1817, מינה נציגים מטעמו בכמה מחוזות וערים.
הקהילות היהודיות התנהלו עד 1848 בצורה אוטונומית, הן מבחינה ניהולית והן מבחינה משפטית.
מנהיג הקהילה נקרא "שופט יהודי" ומנהיג יהדות אלבה יוליה נשא בתואר "השופט הראשי של האומה היהודית בטרנסילבניה" והרב הראשי של אלבה יוליה נשא בתואר הרב הראשי של טרנסילבניה.
השופט (פרנס) והמושבעים (ממונים) נבחרו בבחירות שנתיות, בראשיתה או סופה של השנה הנוצרית, בנוכחות נציג הבישופות.
בנוסף לפרנס והממונים, נבחרו גם גבאי אחד עבור תלמוד תורה ושני גבאי צדקה, אחד לקהילה הספרדית ואחד לקהילה האשכנזית.
חלק מהנהגת הקהילה היה הוועד המורכב משלושה-ארבעה "גובי מיסים", לגביית המס המוטל על היהודים ושלושה דיינים שהיו מרכיבים את בית הדין.
לבית הדין היו מצרפים עוד שני אישים ואם היה לקהילה רב, גם הוא היה חלק מבית הדין.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר טרנסילבניה הועברה לשליטת הונגריה, אאוג'ן פילוטי שהיה שגריר רומניה בהונגריה הנפיק דרכונים רומנים למספר יהודים טרנסילבניים ובכך נתן להם אפשרות לעבור לרומניה.
בטרנסילבניה כיהנו רבנים רבים, להלן רשימת הרבנים הראשיים הרשמיים של הדוכסות הגדולה של טרנסילבניה שהתקיימה כישות בשם זה משנת 1745 ועד 1867. רבני העיר אלבה יוליה (בשמה ההונגרי דיולהפהרוואר - Gyulafehérvár) החזיקו בתואר "הרב הראשי של הדוכסות הגדולה טרנסילבניה".
התפקיד הרשמי חדל להתקיים עם חתימת הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 שיצרה את האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1752 נבחר יונתן טרביטש אך סירב לקבל את התפקיד
ב-1845 נבחר צבי הירש דויד אופנהיים (או אופנהיימר) אך סירב לקבל את התפקיד
אברהם פרידמן (1846–1867) - הרב הראשי האחרון של טרנסילבניה, השתמש בתואר עד מותו בשנת 1879.
יהדות חבאן היא קהילה יהודית מהעיר חבאן שבתימן.
העיר חבאן נמצאת בצד הדרך, ששמשה לצורכי מסחר הבשמים.
בין ט'פאר, עומאן וחצרמוות, לתימן ונגראן.
כ-300 ק"מ צפונית מזרחית מהעיר עדן וכ-100 ק"מ מחופו של האוקיינוס ההודי.
העיר נקראת על שם ואדי חבאן.
מסורת בפי זקני חבאן, שההתיישבות באזור חבאן החלה עוד מימי בית ראשון.
על סמך מסורת זו יהודי חבאן 'הם ראש גולים'.
כמו כן צורת חייהם, מלבושם, גידול שיערם, מעידים על מסורת קדומה ואורח חיים מתקופת התנ"ך.
חבאן העיר חולשת על דרכי המעבר מכל הכיוונים וחיתה בה קהילה יהודית קטנה ולפי המסורת היא שריד מקהילה גדולה מהתקופה שלפני הספירה עד תקופת חמיר ואחר כך במאה ה-6 לספירה.
הקהילה היהודית בחבאן נוסדה במאות ה-19–20, יהודי חבאן היו מזוהים בשם "יהודי חצרמוות" ("חצרמות" נמצאת במרחק של יותר מ-150 קילומטר לכיוון צפון מזרח חבאן).
קהילה זו התקיימה כיחידה נפרדת ממרכזי היהדות בתימן, עקב בידוד אזורם.
הרובע היהודי נקרא 'חַאפת אליהוד'.
תחילת ההתיישבות קשורה במסורת עתיקת יומין שעוברת מפי יהודים וערבים וכבר נכתבה על ידי חוקרים שונים בצורות שונות.
הרובע בנוי בצורת חצי עיגול.
בצד דרום- מזרח ומערב ממוקמים בתי התושבים ומצד צפון ממוקם ארמון המלך הבנוי על הסלע ובאמצע הרובע היה בית הכנסת.
צורת הבנייה אפשרה חיים שוקקים במשך היום כולו.
יהודי חבאן ניהלו ברובע חיי יהדות דתית, גידלו בו תלמידי חכמים, ששימשו כשוחטים, בודקים, מוהלים, דיינים וכו'.
מוסדות הציבור שהיו ברובע הם: שני מקוואות טהרה, שני בתי כנסת.
החינוך היהודי בחבאן היה דומה לחינוך בשאר מחוזות תימן.
הקהילה היהודית בעיר חבאן מנתה ב-1948 כ-450 נפש, מתוך כ-15 אלף נפש של האוכלוסייה הכללית.
בית הכנסת היה משמש גם לבית הספר "מיעלאמה" לאחר התפילה, הילדים היו לומדים בו קרוא וכתוב, פרשת שבוע, הפטרה, תהילים וכו' עם המורי.
יהודי חבאן סבלו ממיעוט ספרי דפוס, ולכן כמות לומדי המשנה והתלמוד הייתה תלויה בכך.
אם כי סביב ספרים אחדים למדו קבוצות גברים.
רוב הבנות לא ידעו קרוא וכתוב, היו בודדות שלמדו זאת.
ההבדלים בין יהודי חבאן ליהודי תימן
נבדלים בעיקר- במנהגיהם השונים: בחגים, בשמחות כל שמחה פרטית היא שמחת הכלל, כל פרט בטקס מלווה בתכונה מיוחדת לו.
על פי מסורת יהדות חבאן, טקס החינה של הכלה מתחיל יומיים לפני החתונה.
במהלכו קולעים לכלה צמות ועושים לה עם החינה עיטורים על כפות הידיים וברגליה.
בנוסף, שבוע לפני הטקס מתקיים גם טקס חינה לחתן שבמהלכו עושים לחתן חינה בכפות הידיים והרגליים.
כמו כן, הלבוש במהלך החינה של החתן והכלה שונה מחינה תימנית.
ישנם שינויים רבים בנוסח התפילות והפיוטים, אך הנוסח בנוי רובו על פי נוסח הבלדי.
יהודי חבאן נבדלים משאר יהודי תימן בכמה דברים שהבולט ביותר בהם הוא חזותם החיצונית.
הגברים היו בעלי זקן ללא שפם ועם שיער ארוך, עטפו את פלג גופם התחתון בבד צבעוני בדוגמת פסים או משבצות וכרכו אותו סביב המותניים בעזרת חגורה.
על פלג גופם העליון לבשו חולצה משובצת, בדוגמת פסים או בצבע אחיד ועל ראשם חבשו מצנפת לבנה.
את הבגדים נהגו לצבוע בצבע ניל שחור שהיה נחשב לחשוב ומכובד, על כתפיהם טלית גדולה מבד צבעוני עדין.
יהודי חבאן תוארו כגבוהים ושריריים יותר משכניהם המוסלמים.
הנשים היו לובשות שמלה רחבה אשר חלקה האחורי ארוך יותר מהקדמי, שיער ראשן היה קלוע לצמות רבות והן עטפו את ראשן במטפחת אשר נקראת בשם "שובייקה".
הן הנשים והן הגברים היו עונדים טבעות עם אבני חן, אך לנשים היו גם שרשראות מכסף טהור על צוואריהן.
מספר השרשראות היה שונה מאישה לרעותה, בהתאם להון המשפחה של האישה והבעל.
הקשר הראשון עם יהודי ארץ ישראל אירע בשנת 1912 עם הגעתו של שליח המשרד הארצישראלי, שמואל יבנאלי אשר סייר ברחבי תימן במטרה לעודד את יהודי תימן לעלות, ובין השאר הגיע גם לחבאן.
בשנת 1944 דיווח פקיד בריטי שקהילת יהודי חבאן מונה 730 נפש המבקשים לעלות לארץ ישראל.
אחד מאנשי הקהילה, זכריה בן עווד חבאני אלעדאני, החליט לעלות לארץ ישראל ואליו הצטרפו מספר אנשים נוספים.
הקבוצה החלה את מסעה רגלית לעיר הנמל עדן ומשם למצרים יחד עם עולים מקהילות אחרות בתימן.
ב-21 במרץ 1945 הגיעה קבוצה של שבעה מיהודי חבאן (חצרמוות) ברכבת למחנה העולים בעתלית יחד עם 233 עולים אחרים מתימן.
בין 1945 ל-1949 עלו מספר קבוצות נוספות והתיישבו בשכונת ידידיה (שנקרא גם "שכונת החבאנים") בתל אביב, שמדרום לכפר הערבי סלמה.
בדצמבר 1949 דיווחה עיריית תל אביב כי בשכונה גרים 250 איש ב-40–50 בתים והיא לא חוברה לרשת המים העירונית.
שאר אנשי הקהילה עלו בשנת 1950, ושהו במחנות עולים בעין שמר.
למרות חילוקי הדעות, הצליחו להתפייס משום שעקרון האחריות הקולקטיבית והאחווה החבאנית הנחו אותם לאורך כל הדרך.
משום כך, בשנת 1952 בחרו החבאנים להתיישב במרוכז במושב ברקת בו הם נמצאים עד היום ושומרים על המסורת שלהם באדיקות רבה.
יהדות חילונית-הומניסטית, ולעיתים פשוט יהדות הומניסטית , היא זרם הרואה את היהדות כמורשת שאינה דתית ואינה תלויה באל.
תחת זאת, היא מדגישה את הערכים האנושיים בה ואת חשיבות ההזדהות של הפרט עם ההיסטוריה והתרבות היהודיים במקום עם אמונה או מעש דתיים.
גישתה שואבת מרעיונות ההומניזם החילוני: הסתמכות על הפרט ואמונה ביכולתו לשפר ולקדם את עצמו, התנהגות מוסרית וכבוד האדם, והתרחקות מתפישות על-טבעיות.
בניגוד לרקונסטרוקטיבים, החולקים גם הם ראייה של היהדות כתרבות יותר מדת, זרם זה מסרב להכליל ניסוחים דתיים כלשהם בטקסים שהוא עורך.
היהדות ההומניסטית-חילונית מציינת את המועדים המסורתיים כביטוי לערכים האנושיים המגולמים בהם.
כך, השבת נתפסת כיום של איחוד משפחתי ומנוחה, ראש השנה נתפס בתור מועד להתחדשות ולקבלת החלטות לעתיד, יום כיפור כהזדמנות לחשבון נפש והתחבטות מוסרית, סוכות כביטוי להתחברות לטבע ולסביבה, וכיוצא בזה.
הזרם מתנגד להגדרת טקסיו הקהילתיים כ"תפילה", ובמקום זאת מתייחס אליהם בתור "חגיגה של הזהות היהודית" באמצעות התכנסות, שירה ועוד.
הקבלה לקהילה הומניסטית-חילונית נקראת "אימוץ היהדות" ולא "המרת דת" או "גיור", והתנאי לה הוא הזדהות עם העבר והמורשת היהודיים ונכונות להשתתף בפעילות.
מנהיגים מוסמכים של הזרם מכונים "רבנים" (בשל זיקה למקורו של המונח במסורת), והזרם רואה בעצמו דת במובן של מערכת אמונות מסוימת ומסגרת קהילתית אך לא במובן של אמונה באלוהות.
התנועה היהודית חילונית-הומניסטית, נוסדה על ידי הרב שרווין ויין .
הוא נסמך כרב רפורמי, אך בשלב מוקדם זנח את האמונה.
ב-1963 ייסד עם שמונה משפחות בית כנסת עצמאי בבירמינגהם, דטרויט.
בתחילה התנהלו כקהילה רפורמית, אך תוך חצי שנה נמחקו כל ההתייחסויות לאלוהים מסידור התפילה והקהילה פנתה לכיוון ההומניסטי-חילוני שטיפח ויין.
הוא ביקר את הזרמים הדתיים השונים על אמונתם באלוהים, ובמקביל הדף את הזלזול שספג מתנועות חילוניות יהודיות מובהקות יותר באמרו שמחיקת סממנים כגון בתי כנסת ורבנים הם ניתוק בלתי־מוצדק מהשורשים התרבותיים.
קהילות רפורמיות קטנות אחרות פרשו ואימצו רעיונות דומים.
ב-1967 ייסד את "אגודת הרבנים ההומניסטיים" כדי לבסס את הזרם החדש, וב-1969 התאחדו הקהילות השונות שהזדהו עמה במסגרת "החברה ליהדות הומניסטית" (SHJ).
ב-1985 הוקם "המכון הבינלאומי ליהדות חילונית הומניסטית" (IISHJ), שמשרדיו שוכנים בדטרויט ושיקגו ושהכשיר מאז כארבעים רבנים ורבות.
ב-1986 ייסד ויין את "הפדרציה הבינלאומית של יהודים חילונים הומניסטים", שהתארגנה מחדש ב-2008 כ"פדרציה ליהדות חילונית הומניסטית." ב-2004 קמה שלוחה בישראל, "מכון תמורה".
הגוף הבינלאומי מרכז כחמישים קהילות וקבוצות, כשלושים מתוכן במסגרת ה-SHJ בצפון אמריקה והיתר בעוד 14 מדינות.
הקהילות האמריקניות, המהוות את עיקר הזרם, מנו כ־10,000 חברים נכון ל-2012.
הקהילה היהודית בטורוב (Turov) , עיר באזור ז'יטקוביץ' במחוז הומל במדינת בלארוס, ליד נהר פריפייטס, התקיימה החל מהמאה ה-16 ועד להשמדתה בשואה.
מקהילה יהודית תוססת, שלקראת סוף המאה ה-19 היוותה למעלה ממחצית מתושבי העיר, נותרו שרידים בודדים.
אובדן תושביה היהודים, שהיוו חלק כה מרכזי מאוכלוסייתה, השפיע באופן ניכר על העיר: בשנת 1962 ירדה טורוב ממעמדה כעיר, בשל מיעוט תושבים, והפכה לעיירה; רק בשנת 2004 הוכרזה מחדש כעיר.
נכון ל-2017, מתגוררים רק שני יהודים בעיר, ואזור בית הקברות היהודי מוזנח.
בעיר לא קיימת אנדרטה המציינת באופן ספציפי את רצח היהודים בשואה.
על קיומה של קהילת יהודי טורוב ישנן עדויות כבר מהמאה ה-16. על פי רישומים ב-1897 חיו בטורוב 20,252 יהודים, שהיוו 52.3% מאוכלוסיית העיר.
ב- 1852 היו רשומים בעירייה שלושה בתי כנסת בעיר, כאשר בפועל פעלו שני בתי כנסת ובית ספר יהודי אחד, תחת אותו רישום.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלה הגירה רבה של יהודי בלארוס לארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה הושמדה רוב אוכלוסיית טורוב היהודית.
מלחמת העולם השנייה באזור טורוב:
ב-1940 טורוב הייתה עיר מרכזית במחוז פולסיה.
בקיץ 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים, ובאוקטובר אותה שנה החלה פעילות אנטי-גרמנית על ידי המקומיים בעיירה.
הם היוו 28% מכלל התושבים.
תקיפות הצבא הגרמני על העיר טורטוב התחילה בתאריכים 6–10 ביולי 1941. חיילי הגבול הגינו על העיר, עם גדודים של הצבא האדום, לוחמים של שייטת דנייפרוב, לוחמים לסיירת נלקחו מתושבי האזור ומהפרטיזנים.
השליטה בטורטוב עברה מספר פעמים מיד ליד.
התושבים היהודים חשבו שיזכרו להם את היחס הנאמן שלהם לגרמנים ב-1918 ולכן לא חששו ולא מיהרו לעזוב.
חלק מהתושבים שעזבו, נסעו ברכבות למרחק 25 ק"מ משם.
אלה שנשארו לא רצו לעזוב בגלל החשש מקשיי הדרך, או בגלל החשש לעזוב את הרכוש שלהם ולברוח.
דרכי ההישרדות עברו דרך הים ודרך היבשה.
רוב התושבים נסעו במעבורות, דרך נהר פריפייטס לנהר הגדול דנייפר.
חלקם עברו דרך יערות וביצות.
שיירה של עשרות משפחות הלכו כמעט ללא תחנות.
בצומת הדרכים יילסק-ללשיץ הם התפצלו.
חלק הלכו ללשיץ וחלק לתחנת הרכבת ביילסק, ובקושי רב הספיקו להגיע לקרון האחרון שעזב למזרח, עם ציוד של מפעל.
המשפחות שפנו ללשיץ התגלו על ידי האויב, הוקפו בגרמנים, ונספו.
פעם ראשונה שהנאצים השתלטו על טורטוב 14.7-4.8.41 .
אלה היו לוחמים של הוורמכט, שלא היו מיועדים להשמדת התושבים היהודים.
היו אף מקרים שהחיילים הנאצים הזהירו את היהודים על ההשמדה המתקרבת.
בתקופה זו הנאצים בחרו את המפקד המקומי וכמה נציגים מתושבי ביילארוסים ומהיהודים.
יחידת השוטרים הייתה בבניין ששימש בעבר את המשטרה של יחידת הגבול של טורטוב.
למפקד העליון (בורגומיסטר) נבחר מורה לשעבר של בית ספר מקומי- מקסים ברוייה, המכונה "עז" בגלל הקול הדק שהיה לו.
בשלב הראשון עוד לא הוקם הגטו, אך כל הגברים היהודים נשלחו לעבודות כפייה בניקוי היערות מעצים שנכרתו, ניקוי הזבל, וכל עבודות השרות של היחידה הנאצית.חלק מהיהודים עבדו אצל גרמנים, תמורת מזון.
במקומות העבודה הם חוו ייסורים והשפלה, הגרמנים גזרו את פאותיהם וגילחו את זקניהם.
הקורבנות הראשונים של הכיבוש היו 18 יהודים ופעילים סובייטים.
התקיפה השנייה של הגרמנים על טורוב הייתה ב-14.8.41 .
העיר נכבשה על ידי הגרמנים, אך כבר בערב הם יצאו מהעיר.
בחצי השני של אוגוסט 1941 העיר הייתה באזור קרבות של פרטיזניים סובייטים.
לפחות 20 בני אדם נהרגו בפעילות הגנה על טורוב ומהפצצות מהאוויר.
בשלב זה התחילו פעולות לשחרור העורף הגרמני מהפרטיזנים הסובייטים.
יחידות תגמול גרמניות עברו מספר פעמים ממערב למזרח באזור פינק פולסיה מינסק והומל.
במקומות בהם הם פגשו התנגדות הם השמידו כפרים שלמים.
ב-18 באוגוסט בכפר רידצ'ה שעל יד טורוב, הנאצים רצחו 92 גברים יהודיים מתושבי טורוב.
מספר גברים ביילארוסים שנחשבו בטעות ליהודים הוצאו מקבוצת הנרצחים ברגע האחרון וניצלו.
כיבוש טורוב בפעם השלישית התרחש בלילה 23.8.41 על ידי צנחנים גרמנים.
יחידות ההוצאה להורג שרפו את החלק המרכזי של העיר, בו גרו ביהודים, ותוך כדי השריפה ירו למוות ב-80 יהודים, ללא הבדלי גיל ומין.
הרצח התבצע על חוף נהר סטרומין, ועל הגשר, משם השליכו הגרמנים את גופות הנרצחים לנהר.
תושבי המקום הורשו להוציא את הגופות מהנהר לקבורה.
עוד כ-160 הובלו באיומי נשק מטורוב לבית הקברות של הכפר סטורז'בצי.
את חלקם הרגו במקום, וחלקם נשרפו חיים במבנה נטוש.
לפי הנתונים שאינם שלמים בכיבוש השלישי של טורוב נהרגו 464 יהודים ושאינם יהודים.
ישנן הוכחות כתובות על תושבים מקומיים ששרתו במשטרה, 36 שוטרים, שבלטו באכזריותם כלפי היהודים.
הם התעללו והוציאו להורג יהודים על משפחותיהם.
ידוע לשמצה סווא קרסניק שקיבל אותות הצטיינות מגרמניה הנאצית על אכזריותו.
שחרור טורוב היה ב-5.7.44 על ידי הצבא האדום והפרטיזנים.
מרכז הכפר שהיה בעבר מאוכלס ביהודים נשרף כולו, אך כמה רחובות צדדיים לא נפגעו.
ע"פ דיווח ורישום חלקי, בשנות 41–44 באזור טורוב כולו נהרגו 1785 תושבים מתוכם 520 נשים ו-641 ילדים.
רק בטורוב עצמו כולל זפיסוצ'י וסטורוזובצ'י הושמדו 685 בני אדם.
ביניהם יהודים 570 בני אדם- 83.2% מכלל ההרוגים.
אפשר לשער שבכפרים שבאזור טורוב נהרגו עוד עשרות יהודים.
מקום מרכזי של ההשמדה היה קזרגאט - 3 ק"מ מטורוב.
במקום זה נרצחו מלבד יהודים גם צוענים, שבויים של הצבא האדום, חיילי משמר הגבול ופעילים סובייטים.
כל התושבים היהודים של המקום, אך ע"פ המחקרים של פרופסור א.ג.
יופה וד"ר מ.ב בוטביניק מספר זה אינו מדויק.
או כפרטיזנים ולוחמים בצבא האדום.
טורוב שוחררה מהגרמנים ב-5.7.44 .
בשנת 1962 העיר הפסיקה להתקיים כעיר, בגלל מיעוט תושבים, והפכה לעיירה, כחלק מאזור ז'יטקוביץ.
ב-10 באוגוסט 2004 חזרה העיירה לפעול כעיר.
בשנת 1946 יהודים שחזרו לאחר השואה סידרו את בית הקברות בקזרגאט, 3 ק"מ מטורוב לכיוון חילצ'יץ.
הם חיפשו את שרידי גופות הנרצחים בטורוב עצמה, ובכל אזור טורוב, והביאו אותם לקבורה בקבר אחים.
הם הקימו במו ידיהם אנדרטה לנרצחים.
מסביב לבית הקברות שתלו אלונים.
מאחר שלא נשארו יהודים לתחזק את בית הקברות, הוא נשאר מוזנח, ואנדרטת העץ בלתה והתפוררה.
ב-1980 שודדי קברים הרסו כמה מהקברים של קזארגט בחיפוש אחרי זהב יהודי.
לאחר מקרה זה השלטון המקומי גידר את בית הקברות מסביב.
האנדרטה הרשמית בטורוב נפתחה ב-1972 בכיכר המרכזית של העיר טורוב, במקום בו עמד בית כנסת דו קומתי מאבן, שנשרף בזמן הכיבוש.
נבנתה אנדרטה נוספת לכלל תושבי המקום ולחיילים של טורוב שנהרגו על ידי הנאצים.
שמותם של 222 תושבים נכתבו על האנדרטה וביניהם כמה עשרות של שמות משפחה יהודיים.
ב-1991 השלטון המקומי לא אישר הקמת אנדרטה לזכר יהודי טורוב שהושמדו על ידי הנאצים, במרכז טורוב ליד בית הספר התיכון בעיר, והציעו להקים את האנדרטה ליד בית הקברות המקומי.
יהודים יוצאי טורוב ששרדו את השואה וחיים עם משפחותיהם בישראל, ארצות הברית וגרמניה, אוספים בכל שנה תרומות לצורך שימור ותחזוק בתי הקברות היהודיים והאנדרטאות לזכרם באזור.
כיום בבית הקברות היהודי בטורוב נשמרו קצת יותר מ-30 קברים שלמים.
עדיין חסרה אנדרטה לציון ספציפי ליהודים שנרצחו בשל יהדותם.
האזכור הראשון לגבי הנוכחות היהודית בטאיוואן מתועד רק החל מאמצע המאה ה-20, כאשר עוד מימיה הראשונים, הקהילה היהודית בטאיוואן היוותה קהילה קטנה יחסית מבחינה מספרית.
הנוכחות היהודית בטאיוואן נחשפה לראשונה לציבור הרחב במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר טקסי דת יהודיים החלו להתקיים בכנסייה הצבאית של ארצות הברית בטאיוואן, כאשר גם לאזרחים טאיוואנים ניתנה האפשרות להשתתף בטקסים אלו.
בשנת 1975, הרב אפרים פרדיננד איינהורן החל לשמש כרב הראשי של הקהילה היהודית באי.
איינהורן החל לנהל תפילות בבית הכנסת בטאיוואן כ-5 שנים לאחר הגעתו.
עד למותו בשנת 2021 ניהל בית כנסת בטאיפיי שבטאיוואן.
לאור העובדה שמדינת ישראל מקיימת קשרים דיפלומטיים מלאים עם הרפובליקה העממית של סין, הדבר מונע ממנה מלהכיר באופן רשמי בעצמאותה של טאיוואן, לאור הסכסוך ארוך השנים בין שתי המדינות.
עם זאת, בחודש מאי 1993 נפתח בתל אביב-יפו "משרד הכלכלה והסחר של טאיפיי" ובחודש אוגוסט של אותה השנה פתחה ישראל בטאיפיי את "משרד הכלכלה והסחר של ישראל", ובכך קיבלו יחסי המסחר בין שתי המדינות גושפנקה.
בקיץ 2011 נחנך בטאיפיי בירת טאייואן מרכז חב"ד, המוכר גם בשם "המרכז היהודי של טאיפיי".
בשנת 2016 התקיים בטייפה לראשונה טקס לציון יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה ביוזמת נציגות ישראל בטאיוואן.
בטקס השתתף גם נשיא טאיוואן מא יינג-ג'יו שנשא דברים.
לפי הערכות, בטאיוואן מתגוררים כיום כ-1,000 תושבים יהודים, מתוכם 90%–95% מתגוררים בטאיפיי.
בשנת 2002, מוזיאון השואה של טאיוואן נפתח לציבור הרחב בעיר טאינאן.
המוזיאון נוסד על ידי צ'או צ'או (בסינית: 卓枝安), כומר טאייואני אשר משתייך לזרם היהדות המשיחית, שנחשב לפי היהדות ולפי הנצרות כזרם בדת הנוצרית.
יהדות זאגרב היא קהילה יהודית, הכוללת מספר קהלים החיים בעיר זאגרב בירת קרואטיה משלהי המאה ה-18 ועד ימינו.
תיעוד ליהודים שהתגוררו בזאגרב קיים מהמחצית השנייה של המאה ה-14 ועד גירושם מהעיר ב-1526 על ידי פרדיננד הראשון מלך הונגריה, בוהמיה וקרואטיה.
בראשית המאה ה-18 שבו סוחרים ורוכלים יהודים לאזור, ומשום שנאסר עליהם להתגורר בעיר עצמה, ייסדו קהילות קטנות בכפרים ובעיירות שסבבו אותה.
כתב הסובלנות, שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוביל לראשית ההתיישבות היהודית בעיר.
ב-1806 נוסדה רשמית הקהילה היהודית בזאגרב עת התגוררו בה 75 יהודים.
במהלך מרבית המאה ה-19 זכתה הקהילה ליחס עוין מצד השלטון המקומי, בעיקר בשל התחרות הכלכלית עם סוחרי העיר.
עם זאת, עלה בידי בני הקהילה לפתח מעמד כלכלי איתן ובניה היוו את אבן הראשה של כלכלת העיר המודרנית.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה התפצלו יהודי זאגרב לשתי קהילות, קהילה נאולוגית גדולה וקהילה אורתודוקסית קטנה אשר לתקופה מסוימת הוכרה על ידי השלטונות כקהילה עצמאית.
ב-1910 מנתה הקהילה 4,233 נפשות, שהיוו 5.67 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים תהליך עיור מהיר, שכלל גם את הקהילה היהודית, אשר הכפילה את מספר בניה.
ב-1931 נמנו בזאגרב 8,702 יהודים, שנחלקו לשלושה קהלים: קהל נאולוגי, קהל ספרדי שמנה 625 נפשות וקהל אורתודוקסי שמנה 160 נפשות.
לאחר האנשלוס וחלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיר מאות פליטים יהודים.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים.
אזור זאגרב נכלל בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית תחת ממשלת הבובות של האוסטאשה.
מיד הוחל ברדיפות יהודים תוך פרסום תקנות המגבילות את זכויות הפרט והזכויות הכלכליות של יהודי העיר.
החל מיוני 1941 ביצעו שלטונות האוסטאשה אקציות בעיר, עצרו אלפים מיהודי העיר וגירשו אותם למחנות מעצר זמניים ולמחנות ריכוז שונים.
במחנות אלו טבחו אנשי האוסטאשה ביהודי העיר תוך שימוש בנשק קר ובנשק חם.
מאות הוכו למוות, ואחרים נורו.
העצורים שנותרו הובלו למחנה ההשמדה יאסנובאץ.
מפקדי הגסטאפו בזאגרב לא היו שבעי רצון מקצב גירוש יהודי העיר, ועל כן בראשית 1942 נטלו את הפיקוד על מבצעי הגירוש.
באוגוסט 1942 ובמרץ 1943 בוצעו שתי האקציות המרכזיות האחרונות בזאגרב.
העצורים באקציות אלו שולחו בטרנספורטים לאושוויץ.
ראשי האוסטאשה סירבו לדרישות הגרמנים לביצוע אקציות נוספות בשל תבוסתה המסתמנת של גרמניה הנאצית במלחמה.
לאחר סיום המלחמה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, שבה שארית הפליטה לעיר וחידשה את הפעילות הקהילתית.
השלטון הקומוניסטי ביוגוסלביה, אף על פי שהיה ליברלי ממקביליו במזרח אירופה, התנגד לסממנים קהילתיים משום שראה בהם ביטוי של התבדלות.
כך נשאה הקהילה אופי חילוני תוך שנכבדיה השתלבו במערכות השלטוניות המקומיות והארציות.
לאחר מלחמת העצמאות של קרואטיה, נקט הממשל הקרואטי גישה אוהדת לקהילה היהודית על רקע רצונו לשפר את התדמית הלאומנית שדבקה בו.
לקהילה מונה שוב רב ראשי, והוקמו מוסדות חינוך ותרבות עם צביון יהודי בולט.
קיימות עדויות מעטות על נוכחות יהודים בזאגרב בימי הביניים.
יוסף ושאול, שני שליחים שנשלחו מטעמו של חסדאי אבן שפרוט ליוסף, מלך הכוזרים עברו בשטחי ממלכת קרואטיה במהלך מסעם וחנו באזור.
בהמשך בשלהי המאה ה-14, תקופת שלטונה של מריה, מלכת הונגריה מתועד בעיר יהודי בשם אליאס.
במהלך המאה ה-15 קיימות תעודות משפטיות המעידות על יהודים שהיו בעלי בתים בזאגרב וכן על קיומו של המוסד הכנסייתי דוֹמוּס יוּדָאיאוֹרוּם , שתפקידו היה ללמד מומרים את הלכות הנצרות.
מקיומו של מוסד זה מקישים החוקרים שהיו בעיר יהודים שהמירו או אולצו להמיר את דתם.
היהודים התגוררו בעיר העתיקה של זאגרב, אזור המכונה בזאגרב המודרנית גְרָאדֶץ, אך אין עדויות על פעילות קהילתית.
ב-1526 הכריז פרדיננד הראשון מלך הונגריה, בוהמיה וקרואטיה על זאגרב כאזור ספר צבאי וגירש ממנה את תושביה היהודים.
בראשית המאה ה-18 החלו יהודים לשוב לאזור.
הם היגרו מאזורי בורגנלנד, דרום הונגריה המודרנית ומאזור דלמאטיה.
המהגרים היו סוחרים, רוכלים, פקידים ואומנים.
בתחילה נאסר עליהם להתיישב בזאגרב ועל כן התגוררו בכפרים ובעיירות בסביבתה.
ב-1729 הוצא צו רשמי האוסר על התיישבות יהודים בזאגרב.
כמו כן נאסר עליהם להשתתף בירידי מסחר.
בהמשך, ניתנו היתרי שהייה למספר ימים תמורת תשלום מס גולגולת והשהות הוגבלה לאזורים ספציפיים בעיר.
במחצית השנייה של המאה ה-18, הותר ליהודים להגיע לזאגרב למשך שלושה ימים בשבוע לצורך השתתפות בירידים.
לאחר כתב הסובלנות שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עברו היהודים בהדרגה ובמינון נמוך אל העיר עצמה.
למרות זאת, ובשל זכויות אוטונומיות מהן נהנתה הרשות המקומית, נקבעו תקנות מקומיות שהגבילו את זכויות כתב הסובלנות.
ב-1783 קבעו הרשויות שרק יהודים שנולדו בזאגרב וכאלו שהיגרו אליה בזמן מתן כתב הסובלנות יכולים להמשיך ולהתגורר בה, אך לא תושבים חדשים.
כן נקבעה מכסת נישואין בקרב יהודי העיר.
ב-1785 נוסדה "החברה קדישא של קהל קדוש זאגרב" וב-1789 תועדו שתי משפחות יהודיות שגרו בזאגרב במגורי קבע: וייס ושטיגלר.
ב-1806 נוסדה רשמית הקהילה היהודית בזאגרב, עת מנתה 75 נפשות.
ראש הקהילה הראשון היה יעקב שטיגלר שלימים הפך לתעשיין ויצרן מעליות.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 המשיכו ראשי השלטון המקומי במדיניות אנטי-יהודית.
ב-1831 נרכש מבנה אשר שימש כבית תפילה ומגורי רב הקהילה.
ב-1838 דרשו סוחרי העיר זאגרב לגרש את היהודים בעיר על רקע תחרות כלכלית.
מקצת מיהודי העיר גורשו בצו הרשות המקומית ולאחרים נאסרה הכניסה לירידי מסחר.
במאי 1839 פנו נכבדי קהילות זאגרב וואראז'דין לסאבור של ממלכת קרואטיה ודרשו לשמור על חירויות הפרט של היהודים בכל קהילות הממלכה.
ב-1840 העביר הסאבור תקנה ובה הותר ליהודים להתיישב בכל חלקי הממלכה להוציא אזורי כרייה.
ניתנו חופש פולחן, זכות ללימודים במוסדות אקדמיים וחופש עיסוק חוץ מרכישת נכסי דלא-ניידי.
ב-1843 שוב פנו ראשי הקהילה לסאבור בדרישה להעניק אמנציפציה מלאה ליהודי הממלכה.
עם זאת, באותה השנה נאסר על יהודי העיר להעסיק פועלים שאינם יהודים וב-1844 הודיעו ראשי השלטון המקומי לרשויות השלטון האוסטרי כי הם מסרבים ליישם את כתב הסובלנות.
המעמד המשפטי של יהודי זאגרב היה מעורפל.
ברצותו היה השלטון המקומי מחיל חוקים שאומצו בפרלמנט ההונגרי וברצותו היה מחיל תקנות שאומצו בפרלמנט האוסטרי.
ב-1835 התגוררו בזאגרב 38 משפחות יהודיות שמנו 234 נפשות.
רק לאחר מהפכת 1848 בהונגריה הוחל בהסדרת מעמדם המשפטי של יהודי העיר.
ב-1850 נבחר לראשונה בן הקהילה גְיוּרוֹ הירשלר למועצת העיר.
לאחר כינון האימפריה האוסטרו-הונגרית הוכרז על שוויון זכויות ליהודי האימפריה.
עם זאת, רק ב-21 באוקטובר 1873 חוקק הסאבור של ממלכת קרואטיה-סלאבוניה את חוק שוויון הזכויות בשטח הממלכה.
ההתבססות בעיר הייתה מהירה וזרמו אליה בעלי מקצועות חופשיים וכן משפחות סוחרים ותעשיינים אמידות.
החלה הגירה פנימית משמעותית מיישובי הסביבה לזאגרב.
ב-1880 התגוררו בעיר 1,285 יהודים שהיוו כארבעה וחצי אחוזים מכלל האוכלוסייה, וב-1910 מנתה הקהילה 4,233 יהודים שהיוו 5.67 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
במועד זה ציינו שליש מבני הקהילה ששפת האם שלהם היא גרמנית, חמישית ציינו ששפת אימם הונגרית והשאר קרואטית.
התקופה האוסטרו-הונגרית הייתה מכוננת בחיי יהודי זאגרב ובמהלכה התערו בני הקהילה בכל שדרות החיים בעיר.
בני הקהילה תרמו לפיתוח הכלכלה המודרנית, היו מעורים בחיים הפוליטיים ומילאו תפקיד מרכזי בחיי התרבות.
בראשית המאה ה-20 החלה פעילות ציונית בזאגרב.
צעירי הקהילה אשר יצאו ללימודים בווינה התערו שם בחוגי הנוער הציוני והצטרפו לארגונים כגון "בר גיורא".
בשובם לזאגרב הפכו לפעילים הציוניים הראשונים.
מנגד, מקצת מבני הקהילה השתייכו לחוגי הימין הרדיקלי ונודעו כלאומנים קרואטים.
חלקם אף המירו את דתם.
מבין הנודעים בקבוצה זו ניתן לציין את המומר יוסיף פרנק ממובילי הימין הלאומני בתקופה האוסטרו-הונגרית אשר כיהן כיושב ראש "מפלגת הזכויות הקרואטית".
נכדו של פרנק אאוגן קווטרניק הפך לימים לראש שירותי הביטחון הקרואטיים במסגרת שלטון האוסטאשה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים היו רבים מיהודי זאגרב בעלי אזרחות זרה או חסרי היתרי שהות כגון אִינְקוֹלָאט או הֶיימָאטְרֶכְט ועלה חשש גדול בקרבם שיגורשו מחוץ לממלכה.
החשש התבסס על תקנות החירום שהוציא הממשל הזמני ובמסגרתן במהלך 1919 גורשו נתינים "זרים" ובכללם יהודים רבים מוויבודינה ומבוסניה.
לאחר ביסוס השלטון הוברר כי אין כוונה לגרש יהודים מזאגרב.
במקביל הגישו יהודי זאגרב ואוסייק בקשה לפרלמנט הקרואטי בקשה להקמת איגוד קהילות יהודיות באזור קרואטיה.
ביולי 1919 אישרה הממשלה הזמנית את הקמתו של "איגוד הקהילות היהודיות בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים" ובראשו הועמד ד"ר הוגו שפיצר.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 גברה מאוד פעילות התנועה הציונית בעיר.
בינואר 1919 התקיימה בזאגרב הוועידה הראשונה של ההסתדרות הציונית בממלכה, באוגוסט הוקם ארגון הנוער הציוני שמנה כ-1,500 חברים.