tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההתעללות תועדה בידי הגרמנים, והתמונות הגיעו לאחר המלחמה לידי יהודים.
עקב טעות, פורסם שמדובר בטבח.
בסביבות 1995 הגיעו פרטים מוטעים ליד ושם וההתעללות כונתה יום רביעי העקוב מדם.
בעקבות פרסום בעלון השבת גיליון חב"ד הדברים הועמדו על דיוקם.
התמונה יחד עם ההקשר השגוי עדיין משמשת באופן שגוי במאמרים לגבי השואה, בעיקר בטקסטים בהקשר הדתי.
עצם תיקון העובדות, לאחר גרסת הסיפור המוטעה שעמד לתמונות במשך שנים רבות, משמש כיום כאחת מהטענות של מכחישי השואה.
המעבר לגטו, המצור בבית הספר, ותליית היהודים
בערב ראש השנה ה'תש"א (ספטמבר 1941) הועברו יהודי אולקוש לגטו לא מגודר בכפר השכן, "שיקורה".
ותושבי הכפר שוכנו בבתי היהודים בעיר.
בתענית אסתר של אותה שנה, נתלו שני יהודים, משה מצנר וגלייטמן ב"אשמה" של סחר בקמח.
מיד לאחר חג הפסח באותה השנה הוכנסו יהודי העיירה לתוך בניין הגימנסיה - בית הספר התיכון היהודי בעיירה ונסגרו שם ללא מים ומזון, למשך שלושה ימים.
תושבים פולנים סייעו ליהודים והבריחו אליהם מזון ומים.
באותה תקופה יצאו הנאצים בהזמנה לתושבי גטו אולקוש, לשרת במחנה עבודה מרוחק, שירות בהתנדבות, שתמורתו יוענקו, כביכול, זכויות יתר למשפחות המתנדבים.
בחורות יהודיות אחדות נסעו ברכבת כיומיים, והגיעו למחנה עבודה בכפייה בפארשניץ (Parschnitz, כיום בצ'כיה) וכך שרדו את השואה.
בניגוד להבטחות השווא של הנאצים, המשפחות שנותרו מאחור באולקוש, נשלחו לאושוויץ.
חודש לאחר ההתעללות, החלו לשלוח את יהודי אולקוש לאושוויץ.
כאמור, רוב תושבי העיירה נרצחו במחנה זה.
החל ב-13 ביוני 1942 ועד למחרת היום, גורשו יהודי אולקוש לאושוויץ בידי אנשי צבא גרמנים, סייענים אוקראינים ובסיועו של ראש היודנרט מסוסנוביץ' מאנק מרין, בפעילות "אאוסזידלונג" – עקירה.
גירוש זה תועד אף הוא, ותמונות הגירוש הקשות נמצאות בספר הזיכרון לעיירה.
רוב יהודי העיירה שהגיעו לאושוויץ נרצחו שם.
מאות יהודים כשירים לעבודה הופרדו ושולחו למחנות עבודה.
שישה עשר בעלי מלאכה מקצוענים נותרו במקום על מנת להכשיר פולנים לעבודות אלו כמו שרברבות ואלקטרוניקה.
לפחות שלשה נותרו בחיים לאחר שהות במחנות עבודה, ואף חזרו לחיות באלקוש לאחר המלחמה.
לאחר גירוש היהודים בית הקברות באלקוש חולל, מצבות נעקרו ושימשו לסלילת דרכים.
עם הכיבוש הקומוניסטי, ונפילת גרמניה, החלו יהודי העיירה לחזור, אך הממונה על הסחורות, קומוניסט אנטישמי ידוע מהתקופה שלפני המלחמה, העביר את כל המסחר לידיים פולניות וקומוניסטיות.
רבה האחרון של העיירה היה האדמו"ר מחנטשין הרה"ק רבי יהושע השל הורוויץ.
אולפרט פישר (בדנית: Olfert Fischer; 4 באוגוסט 1747 קופנהגן, דנמרק-נורווגיה – 18 בפברואר 1829 קופנהגן, דנמרק) היה אדמירל דני שפיקד על הצי המלכותי הדני במהלך קרב קופנהגן (1801).
הכוח הדני היה מאורגן היטב לקראת ההתקפה הבריטית אולם כבר עם התחלת הקרב החל לנטות לטובת הבריטים תחת פיקודו של לורד הוריישו נלסון.
ספינתו של אולפרט עלתה באש אולם הוא המשיך לפקד על הקרב מספינות אחרות למרות, שהכוח הבריטי היה גדול בהרבה, הדנים נלחמו באומץ עד שהגיעה הפקודה לסגת ולהיכנע.
לאחר הקרב נחקר פישר, על סיבות הכישלון.
היו שטענו שהעברת הפקודות בין הקצינים הייתה מסורבלת מדי, פישר דחה טענה זו בתוקף.
לפי טענתו הנסיגה הייתה אמורה להיות פעולת הטעייה.
פישר היה ונותר אחד האדמירלים הנערצים ביותר בצי הדני.
נלסון אמר שקרב קופנהגן היה הקרב הקשה ביותר שלו ורבים זוקפים זאת לזכותו של פישר.
סטין אנדרסן בילה שימש כסגנו.
אולפת חיידר היא שחקנית כדורעף ערבית-ישראלית.
קריירת הכדורעף של חיידר נפרשה על פני 28 שנים, בהן נמנתה על שורותיה של נבחרת ישראל בכדורעף נשים וקבוצת הפועל מטה אשר.
היא זכתה פעמיים באליפות ובגביע המדינה.
חיידר פועלת לקידום נשים בספורט.
חיידר נולדה בכפר סמיר שבחיפה, בת למשפחה מוסלמית, ולה ארבעה אחים ואחיות.
אביה היה מהנדס ואמה עבדה במשרד העבודה והרווחה.
אחיה הוא הכדורסלן רפי חיידר ששיחק במכבי חיפה.
פירוש השם אולפת בא מן המילה אולפה שמתאר ידידות ורעות, ואילו חיידר הוא שם נרדף לאריה.
באמצעות ההוויה החינוכית שהייתה בבית הוריה, שלימדו לערכים של כבוד האדם, חירות ושוויון, אורח חייה של חיידר התבטא בפעילויות ספורטיביות המפגישות בין ערבים ויהודים.
חיידר מאמינה כי הטבע הוא מקום נייטרלי ושוויוני עבור כל בני האדם באשר הם, ובנקודת ההתחלה השוויונית שהטבע מייצר, ניתן ליצור שינוי שמאפשר מפגש מאוחד של ערכים ללא כל הבדלי דת, גזע ומין.
חיידר קיבלה על עצמה את האתגר להתקבל בחברה הערבית והיהודית בכישוריה הספורטיביים, ולפתוח דלתות לנשים בתחומי הספורט השונים.
בגיל שלוש עשרה החלה לעסוק בתחום הכדורעף, והצטרפה לקבוצת הפועל מטה אשר בעין המפרץ.
האתגר להתקבל בחברה הערבית ובחברה הישראלית במקביל, כהיותה נציגתם בארץ ובמשחקים בינלאומיים ככדורעפנית, נתקל במחסומים רבים.
בצעירותה עבדה חיידר בחברה להגנת הטבע, שם שמעה לראשונה על מסע האתגר, בו לקחה חלק.
הספורטיביות של קבוצות דו קיום, בהם ערבים ויהודים פועלים למען איכות הסביבה.
המסע בו לקחה חלק נערך מנהריה עד אילת, ותועד בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, שבחר להתמקד בדמותה של חיידר.
בשנים האחרונות עוסקת בטריאתלונים ובמרתונים לצד טיפוסי הרים.
חיידר שיחקה כדורעף בקבוצת הפועל מטה אשר בשנים 1985–1990, לאחר מכן שיחקה בקבוצות נווה שאנן, קריית מוצקין, קרייתים, מג'דל כרום.
היא הייתה חברה בסגל נבחרת ישראל.
תפקידה היה שחקנית אמצע, ותפקידה היה להנחית אל שטח קבוצת היריב.
בשנת 2000 הייתה למדריכה מוסמכת של הארגון הלאומי "Outdoor Bound", הפועל ב-30 מדינות ברחבי העולם.
הארגון מקדם פיתוח מנהיגות דרך פעילויות בטבע, על מנת לקדם שותפויות חברתיות המעודדות לבניית חברה סובלנית ודו קיום, במטרה לפתור קונפליקטים וליצור עולם טוב יותר.
בשנת 2003, הקימה חיידר בשיתוף עם מטפס ההרים דורון אראל, הישראלי הראשון שהעפיל לפסגות הרים בשבע היבשות, את הארגון "שוברים את הקרח" (Breaking the Ice), מלכ"ר העוסק בקידום שלום ודו קיום באמצעות טיולי טבע וספורט אתגרי, היוצרים חיבור בין המשתתפים.
בין מסעות הארגון יצאו משלחות לאנטארקטיקה (2004); לפסגה באנטארקטיקה אליה העפילו קראו הר הידידות הישראלית-פלסטינית, למדבר סהרה (2006), ובשנים 2011 ו-2014 יצאו משלחות של סטודנטים יהודים וערבים מאוניברסיטת חיפה, למסע טיפוס סביב פסגות הרים כמו מון בלאן, הפסגה הגבוהה ביותר בהרי האלפים.
עם חזרתם לארץ, היה על הסטודנטים להעביר את המסר הלאה ולבנות פרויקט תרומה קהילתי להעברת מסרים של שוויון לאומי לקהילות הנוער.
בשנת 2012 יצאה אולפת חיידר - יחד עם שש נשים מרחבי עולם: ניו זילנד, סין, דרום אמריקה, דרום אפריקה והודו, כשחיידר מייצגת את ישראל - למסע בן 100 ימים לחציית הקוטב הדרומי שבאנטארקטיקה.
חיידר יצאה למסע למען קידום נגישות המים ומי השתייה בעולם.
לפני המסע, עברה כשלושה שבועות הכשרה בנורווגיה להסתגלות לקור ולמסעות הדרך.
בנוסף, חיידר לוקחת חלק במרכז תרבות יהודי ערבי - בית הגפן, שם היא עובדת כמנהלת תוכניות.
העמותה פועלת ללא מטרת רווח, ומאפשרת מגוון פעילויות תרבותיות וחינוכיות לטווח גילאים רחב.
העמותה מאמינה שפעילויות משותפות בין זהויות ותרבויות שונות בחיפה ובישראל בכלל, יכולים לבנות אמון בינלאומיים ולהוביל לשיווין.
חיידר פועלת מתוך אמונה כי שינוי יגיע רק דרך עשייה בשטח ולא בדרך פוליטית בה תיקח חלק, או ממקום של פרסום כפוי.
באוקטובר 2016 משתתפת פעילה בצעדת הנשים "נשים עושות שלום" ברחבי המדינה.
חיידר בעלת תואר בחינוך גופני (1989) ובוגרת תואר שני ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן (1995).
חיידר בחרה בתואר זה בשל קשיי ההתמודדות האישיים שלה אל מול החברות השמרניות בהן גדלה, החברה הערבית והישראלית, שתי תרבויות שונות שמהמשותף ביניהן היא אפליה מגדרית רחבה.
בפעילויות בהן חנכה חיידר קבוצות נשים רבות, נתקלה להפתעתה בהתבטאויות חוזרות ונשנות של נשים שהיו מתקשות לעכל כי יש בידיהן הכוח לצלוח קשיים גופניים כבידי גברים.
חיידר מאמינה כי יש להנחיל בשיח הנשי אמונה כי נשים יכולות להגיע לנקודות הצלחה שונות מבלי לערוך השוואות תמידיות אל הדמות הגברית, דמות עמוד התווך שהציבה לעצמה החברה.
חיידר הבינה כי קבלת נשים כמצליחות, המציבות לעצמן יעדי הצלחה שבזכותם מגיעות לקצה יכולתן ומממשות עצמן, נאלצות לעשות ויתורים משפחתיים ולבסוף גורמות לחברה לדחייה עקב משרה מלאה שהיא לא אימהות.
חיידר פועלת להעצמת נשים בישראל ומחוצה לה, וקוראת לנשים להעז ולצאת מן המעגלים השמרניים של חברה המכתיבה לנשים את התפקיד הנוח לה לעיכול, ומהאדרת גבריות כסמל להצלחה.
על ידי העברת הרצאות על סיפורה האישי ופורץ הדרך, חיידר מאמינה כי אפשר לחולל שינוי מקרקעית ההיררכיה המקובעת וליצור את דמות האישה מחדש, כדמות ייחודית, שבוחרת את דרכה שלה ומאמינה ביכולותה לבחור את מקומה בחברה, ולא נותנת לחברה את הכוח להשפיע על דמותה של אישה ותפקידיה.
אולפת עמר באשא אל-אידליבי .
נחשבת לאחת הנשים החלוציות הערביות במאה העשרים.
היא הייתה סופרת ופמיניסטית סורית.
פעלה לקידום מעמד האישה בסוריה.
בדרכה ובכתיבתה, אידלבי השפיעה רבות על הספרות הערבית.
אידליבי נולדה בשנת 1912 בעיר דמשק, סוריה, בשכונת א-סאלחיה (حي الصالحية), השוכנת לרגלי הר קאסיון.
היא הייתה בת יחידה למשפחה שבה היו חמישה בנים.
אמה, נג'יבה אלדאגסטאני, (نجيبه الداكستاني), הייתה ילידת דמשק.
סבה, א-שיח' מחמד חלבי, (الشيخ محمد الحلبي), שהיה ממוצא רוטולי גורש מדאגסטן על ידי הסולטאן העותמאני מחמוד השני, לאחר התנגדותו לכיבוש הרוסי בדאגסטן, לאחר המרד בשלטון הוא הגיע לדמשק עם משפחתו ונשאר שם.
בשנת 1929 כשהיא בת 17 ולפני סיום לימודיה, נישאה אידלבי לרופא חמדי אידליבי (حمدي الادلبي), מבלי שהשניים הכירו קודם לכן.
היא ילדה שלושה ילדים: לילא, יאסר וזיאד.
אידלבי מתה ב־21 במרץ 2007 בבירת צרפת פריז בגיל 96, גופתה נקברה בדמשק סוריה.
אידליבי למדה בבית ספר לבנות בדמשק .
ובשנת 1920 הפכה השפת הערבית לשפה הרשמית בבית הספר.
כשחזר המלך פיסל הראשון, מלך עיראק מגלות בפריז היא יצאה לקבל פניו בתלבושת שהוכנה במיוחד למסיבה היסטורית זו.
בשנת 1921 חלתה בקדחת, ממנה ניצלה, המחלה ריתקה אותה למיטתה וגרמה לה להיעדר מבית הספר לתקופה ארוכה.
לאחר שהחלימה הצטרפה לבית ספר "אלעפיף" (العفيف) שנוסד ליד ביתה, והפכה להיות אחת מהתלמידות המצטיינות והמובילות בו.
בשנת 1927 סיימה בית ספר יסודי והחלה ללמוד בבית ספר למורות.
רוב התלמידים בכיתתה היו בנים ורק מעט בנות.
כבר בנעוריה הייתה לאידליבי נטייה לספרות.
אחד ממוריה צפה שהיא תהיה סופרת מפורסמת.
בביתה, נהגה במשך שעות לקרוא ספרות ושירה.
אביה כיוון אותה לקריאת ספרות ערבית גבוהה וחשובה.
היא הושפעה מאוד מדודה כאט'ם דאגסטאני, (كاظم الداكستاني), (1901–1985) שהיה סופר ידוע באותה תקופה, בין היצירות שהיא קראה היו הספרים:"אל-עקד אל-פריד" ("العقد الفريد"), "כתאב אל-אע'אני" (" كتاب الأغاني") ו"כתאב אל-אמאלי", ("كتاب الأمالي").
היא אהבה את השירה העתיקה ולמדה שירים רבים בעל פה.
לאחר לידת בנה הבכור יאסר בשנת 1932, חלתה שוב והייתה מרותקת למיטה במשך שנה, בתקופה זו הרבתה לקרוא.
היא קראה כעשר שעות ביום, ספרות קלאסית וחדשה, ספרות מתורגמת ועוד.
גם לאחר שהחלימה המשיכה לקרוא בצורה אינטנסיבית .
יחד עם עיסוקה בספרות אידלבי הצטרפה לאגודת צדקה ותרבות בשם "דוחת אלאדב" ("دوحة الأدب").
בשנת 1940 הצטרפה לאגודה של נשים מסוריה בשם "אלנדוה" ("الندوة"), מטרת האגודה הייתה, בין השאר, לפעול לשחרור האישה מהבערות והנחשלות ששררה אז בחברה ולקדמה.
אידליבי הפכה להיות אחת מהנשים הדומיננטיות והמובילות באגודה, אשר פעל לסלול את הדרך לשיפור מעמד האישה בסוריה.
בשנת 1954 נבחרה אידלבי ליושבת ראש אגודת הנשים למען התרבות.
ייסדה את הספרייה הגדולה של האגודה שכללה ספרים חשובים בתחומי הספרות, המדע והיסטוריה, הספרייה פתוחה עד עצם היום זה.
בנתה תוכנית לקריאה ספרותית-רעיונית לחברות האגודה.
במפגשים אלו הן קראו ספרים ודנו בכל חדש בעולם התרבות.
היא יסדה סדרת ימי עיון חודשיים שנקראה בשם "לולאת התרבות" ("حلقة الزهراءالأدبية") שהתקיימו בכל יום שלישי בסוף כל חודש.
במפגשים אלה בביתה אירחה סופרים וסופרות מדמשק מפגשים אלה תרמו לפיתוח אופקים ספרותיים ותרבותיים ולחילופי דעות.
יזמה פרויקט של הדפסת ספרים חדשים, שחזור ספרים ישנים חשובים והדפסתם המחודשת כאות הערכה לסופרים מצטיינים וכן פעלה לעידוד הכתיבה בקרב הנוער.
בשנת 1948 הצטרפה לקבוצת נשים שהשתתפו בקמפיין הצלה ועזרה של אוכלוסיות "הנכבה" ופעלה רבות למציאת פתרונות אכלוס לאוכלוסיות אלה.
בשנים 1967 ו-1973 התגייסה אף לעזרת משפחות החללים לאחר המלחמות בסוריה ובאלג'יר.
היא הייתה חברה באגודת הסופרים הערבית, ונציגת האגודה בצ'כוסלובקיה וגם בסין, בנוסף לקחה חלק בוועדת הפרוזה במועצה העליונה של האומנות והספרות כחברה במשך עשר שנים, גם עבדה בוועדת הצנזורה המוסרית בארגון הקולנוע הערבי בסוריה במשך תקופה קצרה.
אידליבי השתתפה בכנסים שונים שנערכו במדינות ערב, ועסקו בקידום מעמד האישה.
בכנסים אלה היא הדגישה את התמורות החברתיים והתרבותיים שעוברים בעולם הערבי, ואת החשיבות לעורר את התודעה הלאומית של הנשים הערביות להשכלה וללמידה.
היא לקחה חלק בכנסים הבאים:
הכנס החמישי לאיחוד הנשים הערביות בביירות, לבנון, בשנת 1962
כנס להתאחדות הנשים הערביות בבגדאד, עיראק, בשנת 1969
כנס להתאחדות הנשים הערביות במרוקו, בשנת 1989.
סיפוריה והשפעתה על הספרות הערבית
אידליבי שייכת לדור שנות ה-50 של הספרות הסורית, אשר אופיין בעליה משמעותית במספר הנשים הסופרות.
הכתיבה בתקופה זו היוותה פריצת דרך בספרות הסורית והערבית.
דור זה סלל את הדרך לעתודת הסופרות של שנות השישים והשבעים כמו קמר כילאני (قمر كيلاني)، נדיה ח'וסת (ناديا خوست) דלאל חאתם (دلال حاتم)، לילא סאיא סאלם (ليلى صايا سالم)، ע'אדה א-סמאן (غادة السمان) ואחרות.
דור שנות ה-50 פעל רבות בנושא שחרור האישה וקידום מעמדה החברתי, הנשים הסופרות פעלו בתקופה שהתאפיינה בשינויים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים רבים.
הוצאת ספרים החלו לפרסם ספרים של נשים בשמות גלויים שנשאו חותם משלהן, הדבר היווה פריצת דרך חברתית ספרותית בתחום שהיה שמור עד כה לגברים בלבד.
בספריה, הציגה מאפיינים חדשים בספרות שהשפיעו רבות על הספרות הסורית והערבית תוך שמירה על כתיבה בשפה ספרותית תקינה.
בולט בספריה התיעוד המציאותי של המסורת והמנהגים של אותה תקופה במיוחד בכל הקשור במעמד האישה והדיכוי שהיא עוברת במציאות פטריארכלית.
מאפיין נוסף בסיפוריה היה כתיבה על עקרונות המציאות הסוציאליסטית בהצגת נושאים חברתיים ולאומיים שונים.
היא כתבה על מעמד הפועלים והאיכרים.
ספריה התאפיינו ברומנטיקה ובכתיבה על האהבה ועל רגשות וגם על האנושות.
לאישה אצל אידליבי פנים רבות.
הראשונה היא דמות "האם (الام)".
אידליבי מעניקה חשיבות רבה לדמות האם, למעמדה ולתפקידה בתוך המשפחה.
האם הקדושה, בעלת הפנים היפות, מוצגת כ"ייצור מושלם" המעניק חום ודאגה לילדים, היא מכילה ומחזיקה אותם, מגינה על ילדיה מסכנות החיים, דואגת לבעל ומשמשת כיועצת לכל דבר.
אפשר לעמוד על תפקיד חשוב זה בספורים "צחוק השטן- (ويضحك الشيطان"), "למען האדמה והכבוד- ("من اجل الارض والكرامة") ועוד.
במהלך החיים ומסיבות רבות האישה לא תמיד ממשת את האמהות, החיים מפתים אותה וכשהיא הולכת אחרי התאוות שלה החברה מאשימה אותה וקוראת לה החוטאת (الخاطئة)".
אידליבי טוענת ש"צריך להאשים קודם את החברה ולא את האישה "(החוטאת)".
"הרווקה (العانس)" הוא כינוי שהדביקה החברה באותה תקופה לאישה שלא נישאה, שכן החברה לא העריכה אישה כזאת.
אידליבי טוענת שהלוואי והאישה הזאת הייתה יודעת מהו האוצר הטמון בה וביכולות שלה לשנות ולפרוץ דרכים.
היא מביאה דוגמאות בסיפוריה לנשים רווקות ששינו את פני החברה ואת חיי האחרים וחייהן כמו בסיפור "האוצר ("الكنز").
אידליבי תקפה בחריפות את אנשי המזרח ואת יחסם לנשים בכלל ובמיוחד לאישה החוטאת ולרווקה.
היא מפנה כלפי החברה שאלה רטורית "הלא זה נגרם מיחס והתנהגות החברה הפטריארכלית והשתלטות הגבר עליה!?".
אידליבי הותירה אוסף גדול של יצירות ספרותיים, סיפורים, רומנים וספרות העוסקת במציאות ובחיים המזרחיים.
היא נחשבת לאחת מגדולי הסופרים הסורים והערבים, וזכתה בהרבה תעודות הוקרה ובפרסים גם בסוריה וגם בעולם הערבי.
ספריה תורגמו ליותר מ-15 שפות ובהן אנגלית, צרפתית, שוודית, הולנדית, פורטוגזית, איטלקית, ספרדית, סינית, טורקית ופרסית.
סיפוריה נלמדים באוניברסיטאות שונות ברחבי העולם בין השאר בסין, ארצות הברית, ספרד, רוסיה ואוזבקיסטן.
הסיפור הראשון שלה, "ההחלטה האחרונה" ("القرار الأخير"), אותו כתבה בשנת 1947. השתתף בתחרות רדיו לונדון וקיבל מקום שלישי בתחרות.
רומן " דמשק חיוך העצב", "دمشق يا بسمة الحزن" 1981
"פרידת האוהבים", "وداع الأحبة" 1992
הרומן "סיפור סבא", "حكاية جدي" 1999
ספר "המנוליה בדמשק ושיחות שיחות שונות ", " المنوليا في دمشق وأحاديث أخرى" כולל סיפור באנגלית לידי גין דיקבי, "الليدي جين ديكبي" ואוסף הרצאות ושיחות שנתנה בדמשק וחלב בשנת 1964
"להתראות דמשק", "وداعاً يا دمشق" - אוסף סיפורים שכולל 17 סיפורים קצרים, 1963
"מאחורי הדברים היפים ועוד סיפורים קצרים" "ما وراء الأشياء الجميلة وقصص أخرى" 1996
"מבט לעבר הספרות העממית שלנו", "نظرة في أدبنا الشعبي" 1974
"מנהגים ומסורת בשכונות העתיקות בדמשק", "عادات وتقاليد الحارات الدمشقية القديمة" - קובץ הרצאות ומאמרים 1996
אידליבי כתבה את הרומן "דמשק חיוך העצב", (دمشق يا بسمة الحزن),בשנת 1981 כשהייתה בת 68, רומן זה מהמפורסמים של אידליבי, זכה לפרסים שונים וגם הופק כסדרת טלוויזיה.
בסיפור היא מתארת את המסורת והמנהגים שמנעו מהאישה השואפת לשינוי לפרוץ קדימה ולהשיג לעצמה זכויות שוות, ולכן למרות היופי והשקט, הבית הופך להיות כלא לאישה צעירה בשם סבריה שהשתתפה באחת ההפגנות נגד הצרפתיים.
ההשתתפות בהפגנה הפכה אותה מודעת לזהות הלאומית שלה.
אבא שלה מנע ממנה לצאת מהבית ואסר עליה להשלים את לימודיה.
הסיפור מספר על העוולות והקיפוח שהיא עוברת, שנגרמו גם על ידי הכובשים הצרפתיים וגם על ידי בני משפחתה, אחרי שאהובה עאדל נהרג על ידי אחיה היא נדרה נדר שלעולם לא תשכח אותו.
הנדר פורסם לאחר מותה כשמצאו את יומנה האישי.
מרבית ההיבטים ברומן מצביעים על מציאות המקפחת נשים בשם אהבת המולדת, שאידליבי הייתה עדה להן.
בשנת 1992 הופקה סדרת טלוויזיה, המבוססת על הרומן של אידלבי דמשק חיוך העצב, שם הסדרה שונה ל "חיוך העצב".
בשנת 2008 מאהר קדו, "ماهر قدو", במאי קולנוע סורי קיבל את הסדרה וצילם חלק מהסצנות בעיר חמה, "حماة" הסורית.
מפיק הסדרה לוטפי לוטפי, "لطفي لطفي" תסריט ודיאלוג : ד"ר רפיק אלסבאן, " رفيق السبان" .
הרומן הוקרן בדמשק ובעולם הערבי בשנת 2008 כאות הערכה והוקרה לאידלבי.
אולקסנדריה (אוקראינית: Олександрія) היא עיר במחוז קירובוגרד שבאוקראינה.
ב-1855 העבירו דרך העיר קו טלגרף שחיבר את אודסה עם סנקט פטרבורג.
בתחילת המאה ה-20 התחילה בעיר התפתחות תעשייתית, אז גם בקרבת העיר התגלו מצבורי ליגניט גדולים.
ב-1904 נפתחה בעיר גימנזיה לבנים, וב-1910 סמינר למורים.
בין 1917–1920, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, השליטה על העיר עברה מיד ליד עד שהצבא האדום הצליח לדכא את המרד.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-6 באוגוסט 1941, ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-6 בדצמבר 1943. בתקופת הכיבוש הגרמני נרצחו בסמוך אליה כ-1,500 יהודיה, כ-1,000 יהודים מעיירות אחרות וכן כ-5,500 שבויי מלחמה סובייטיים.
ההרכב הלאומי של אוכלוסיית אולקסנדריה לאורך השנים:
לאוניד פופוב - טייס חלל סובייטי.
שלום סקונדה - מלחין יהודי.
אולקסנדריה (באוקראינית: Олександрія; בפולנית: Aleksandria, "אלכסנדריה") היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, על שפת נהר הורין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב יהודי בעיירה החל עוד לפני גזירות ת"ח ות"ט, אך נהרס בעקבותיו.
בישיבת ועד מחוז ווהלין בשנת 1700 הוטל על הקהילה במקום, שהייתה כפופה לקהילת אוסטרוה, מס גולגולת בסך 350 זהובים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 היוו היהודים רוב גדול בעיירה, ותרמו לפיתוחו הכלכלי והתעשייתי של היישוב, ובני הקהילה היו מראשוני המצטרפים לתנועה הציונית בווהלין.
כמו כן, פעלו בעיירה ספרייה יהודית, ישיבה ובית ספר מרשת תרבות.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיירה מפשיטות הקוזקים, ולאחר מכן, מהתעמרות חיילי הצבא הכחול.
בעקבות זאת, רבים מיהודי העיירה עזבוה.
בשנת 1906 רכש זאב ז'בוטינסקי בית בעיירה, כדי שיוכל להצהיר שהוא בעל-בית באזור ווהלין, ועל ידי כך יזכה באפשרות להעמיד את עצמו לבחירות כנציג התנועה הציונית לבית-הנבחרים האזורי.
ז'בוטינסקי סיפר על כך ביומנו:.
בשנות העשרים והשלושים פעלו בעיירה תנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר, החלוץ הצעיר, גורדוניה ובית"ר.
מבין בוגרי תנועות אלה היו שעלו לארץ, והקימו את קיבוץ גלאון.
מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה, מונה המחנך הנודע שמואל רוזנהק, שאחר כך היה מנהל רשת החינוך "תרבות" בפולין, למנהל בית הספר היסודי על שם אליעזר בן-יהודה בעיירה.
בבית ספר זה, כמו בכל רשת "תרבות", דיברו כמעט אך ורק עברית ולימדו בו "עברית בעברית".
כתוצאה מכך דיבור העברית באולקסנדריה, שהחל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, במקביל להשתרשותה של העברית בארץ ישראל, הלך והתבסס בין שתי מלחמות העולם, רוב יהודי אולקסנדריה דיברו עברית שוטפת.
כך כאשר רבים מהם עלו לארץ ישראל, הם השתלבו במהירות וקלות.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,300 יהודים, רוב תושביה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה החלו יהודים להימלט מהעיירה, וב-29 ביוני 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים.
עם כניסתם, החלו הגרמנים, ביחד עם תושבי המקום האוקראינים, בביזת רכוש היהודים בעיירה, תוך רצח יהודים, התעללות בהם, ושרפת וחילול בתי הכנסת שבעיירה וספרי התורה שבהם.
כמו כן, צוו יהודי העיירה לשאת סימן מזהה, והם הועסקו בעבודות כפייה באזור, תוך שהוטל עליהם תשלום כופר בזהב ובחפצי ערך.
ב-31 ביולי 1941 נרצחו בעיירה 85 יהודים, ובימים שלאחר מכן נמשכו רציחות בודדים.
בספטמבר 1941 מונה יודנרט בעיירה, ובאוגוסט 1942 הוקם בעיירה גטו, בו שוכנו למעלה מאלף איש במספר קטן של בתים מטים לנפול.
ב-23 בספטמבר 1942 לפנות בוקר כותר הגטו, וכ-900 יהודים הובלו לבורות ירי ליד הכפר סווט, שם נרצחו.
אנשי היודנרט שסידרו את בגדי הנספים נרצחו לאחר מכן.
ב-28 באוקטובר 1942 נורו בעיירה 85 יהודים שנותרו בה או שנתפסו.
הצבא האדום נכנס לעיירה ב-31 בינואר 1944. מקהילת העיירה שרדו 11 איש שהסתתרו בסביבותיה, וכ-40 איש שנמלטו לברית המועצות.
אולקאדים היה שמו של שבט קלטי שחי בחצי האי האיברי בתקופה הקדם-רומית.
הם חיו באזור המחוז קסטיליה-לה מנצ'ה בספרד של ימינו, וייסדו שם מספר ערים חשובות.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, נראה שתרבותם הושפעה רבות מהפיניקים שעמם היו בקשרי מסחר.
בשנת 221 לפנה"ס המצביא הקרתגי המפורסם חניבעל ברקה תקף את ארצם, והחריב את עירם אלתיאה.
בשנה שלאחר מכן כרתו האולקאדים ברית עם הקרפטנים והוואקים, ויצאו לקרב נגד חניבעל, שהביס אותם בקרב נהר הטחו.
אם כי אולקאדים רבים שרתו כשכירי חרב בצבא קרתגו, וחניבעל אף העביר חלק מהם לאפריקה.
לאחר שחניבעל עזב את חצי האי האיברי, עברו האולקאדים לצדד ברומאים אויביהם של הקרתגים.
הם נותרו נאמנים לרומאים גם לאחר שהללו סיפחו את חצי האי האיברי, ואף תמכו בהם בתקופת מלחמת נומנטיה.
ארצם נכללה בתחום הפרובינקיה היספניה קיטריור.
אולפנת מעלה לבונה היא אולפנה לבנות המבוססת על רוח תורת החסידות ותורתו של הרב יצחק גינזבורג.
האולפנה שוכנת ביישוב מעלה לבונה שבחבל בנימין.
האולפנה נוסדה בשנת 1996 על ידי הרב גדי בן זמרה ואשתו נורית, תושבי היישוב מעלה לבונה.
האולפנה מתאפיינת בצורת הלימוד ברוח היהודית בלימוד המדע, חינוך ויצירה.
שיטה זה נעשית בהתאם להשקפתו של הראי"ה קוק ובהתאם לרוח תורת החסידות.
זהו שילוב ייחודי בציונות הדתית.
בתורת החסידות ניתן דגש על חסידות ברסלב וחב"ד ובפרט תורת הנפש של הרב יצחק גינזבורג.
באולפנה תוכנית הלימודים המכשירה את הבנות לבחינות הבגרות העיוניות בכל המקצועות.
המגמות הנלמדות הן: ביולוגיה- 5 יח"ל, ארץ ישראל - 5 יח"ל, תקשורת - 5 יח"ל, תיאטרון- 5 יח"ל, חקלאות- 5 יח"ל, היסטוריה מורחב - 5 יח"ל, חסידות- 4 יח"ל ומוט"ב - 3 יח"ל.
באולפנה ישנן תוכניות לימוד נוספות בדמות קורס מבוא לפסיכולוגיה בשיתוף עם אוניברסיטת אריאל.
דבר נוסף הקיים באולפנה הוא 'בית מדרש' המונחה ומודרך על ידי הרב ישראל אריאל.
באולפנה מתקיימות התוועדויות מדי חודש וכן באירועים מיוחדים.
הרב יצחק גינזבורג, שמשמש כנשיא האולפנא, העביר מספר פעמים התוועדות ושיעורים.
כמו כן מועברים שיעורים רבים בתורת הנפש ובפסיכולוגיה יהודית.
כחלק מהייחודיות של האולפנה מרבית בוגרות האולפנה מנהלות אורח חיים חסידי וחלק ניכר מהן מתחתנות בגיל צעיר - במקרים רבים עם תלמידים מישיבות חסידיות בציונות הדתית ועם בחורים הקשורים לאידאולוגיה של הרב יצחק גינזבורג, שהוא מורה דרכה של האולפנה.
ציוני בגרות גבוהים בתקשורת עיוני ובהיסטוריה מורחב- תשע"ב.
תקשורת - מספר סרטים עלו לגמר ואף זכו בפרסים בפסטיבל סרטי הגמר של בתי הספר העי"ס- תשע"א-תשע"ב.
לימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה- המגמה קיבלה ב-2011 את פרס רחבעם זאבי בנושא הוראת ארץ ישראל וארכאולוגיה (פרס גנדי).
אמנות - השתתפות נציגה בתערוכת בוגרי החמ"ד – ה'תשע"ב.
בשנת תשע"ה זכתה האולפנה בחידון התנ"ך לאולפנות.
אולפנת רעיה היא אולפנה לבנות ע"ש רעיה מלמד שנוסדה בשנת תשנ"ג (1992–1993) ביישוב בית אל והעומד בראשותה הוא הרב חיים סולטן.
בשנת תשנ"ג יזמה והקימה מלכה פרוכט מהישוב בית אל את הקמת האולפנה.
אביה הרוחני של האולפנה הוא הרב זלמן מלמד ראש ישיבת בית אל ורב היישוב.
בראש האולפנה עומד, הרב חיים סולטן.
האולפנה קרויה על שמה של רעיה מלמד, אמו של הרב זלמן ברוך מלמד.
במקצועות החול מגמות הלימוד הקיימות באולפנה הן: ביולוגיה, לימודי ארץ ישראל, ספרות, עיצוב גרפי וכימיה.
האולפנה זכתה פעמיים בפרס מטעם משרד החינוך על חינוך ערכי ועל הישגים לימודיים גבוהים.
באולפנה ישנם מגורים חובה בפנימייה במתכונת חלקית, שבה הבנות ישנות בפנימייה במשך השבוע וחוזרות לביתן בימי ראשון ושלישי.
לבנות המתגוררות רחוק יש אופציה לפנימייה במתכונת מלאה הכוללת שינה מראשון עד חמישי בפנימייה.
על בנות "עליית הנוער" חלה חובה מגורים במשך כל ימות השבוע.
בשנת תשפ"א למדו במדרשה 372 תלמידות.
אוֹלקֶניק (מיידיש: אָלקעניק, מפולנית: Olkieniki; אולקִייֶניקי; בליטאית: Valkininkai, ואלקינינקאי; בבלארוסית: Алькенікі, אַלקניקי) היא עיירה במחוז משנה וריאנה במחוז אליטא שבדרום ליטא, על מפגש הנחלים מרקיס ושלצ'ה .
ראשיתה של העיירה כפי הנראה בעיר מבצר ששכנה באזור במאות ה-12 וה-13. במאה ה-16 עלה קרנה של העיירה כשזיגמונט הראשון וזיגמונט השני אוגוסט מלכי פולין בנו בה את ארמונותיהם.
אחר כך הייתה העיירה נחלתם של משפחת הנסיכים ספייהה (במאה ה-17) ושל משפחת האצילים גרנובסקי (במאה ה-18).
בשנת 1795 עברה העיירה במסגרת חלוקת פולין השלישית לידי האימפריה הרוסית.
התעשייה המקומית ששגשגה בזכות חיבורה של העיירה לקו מסילת הברזל וילנה-ורשה, נהרסה כליל בימי מלחמת העולם הראשונה בידי הצבא הרוסי הנסוג ובידי הגרמנים הכובשים.
בראשית מלחמת העולם השנייה עברה השליטה באזור חליפות בין הצבא האדום לליטא, עד הכיבוש הגרמני ביומו השני של מבצע ברברוסה.
העיירה שבה ושוחררה בידי הצבא האדום רק בקיץ 1944, וכמעט כל יהודיה נרצחו בידי הגרמנים ואנשי משטרת העזר הליטאית.
ההתיישבות היהודית באולקניק החלה בראשית המאה ה-16, ומצבות מתקופה זו קיימות בבית הקברות היהודי הישן בעיירה.
הקהילה היהודית נוסדה בידי יהודים מגרודנה ולכן הייתה קשורה עם קהילת יהודי גרודנה, לפי החלטת ועד מדינת ליטא שהתכנס בעיירה ב-1695 הוכפפה הקהילה המקומית למוסדות הקהילה בווילנה.
אנשי הקהילה היו שומרי מצוות ורבו בה מוסדות תורה וחסד.
ישיבת "בית יוסף" מרשת ישיבות נובהרדוק פעלה בעיירה עד השואה בראשות הרב יצחק לייזרובסקי, הוא נספה בשואה.
בראשית המאה ה-20 נוסדה בעיירה לראשונה ספרייה כללית ובה ספרים חילוניים ביידיש, עברית ורוסית.
זמן מה אחר כך נוסד בעיירה גם בית ספר יסודי עברי בשם "התחיה".
הקהילה הגיעה לשיא התפתחותה במחצית השנייה של המאה ה-19 אז גרו בה למעלה מ-1,100 יהודים, ושמרה על כמות דומה גם ב-1897, אז מתוך אוכלוסייה כללית של כ-2,600 איש.
האוכלוסייה היהודית התדלדלה עם גלי ההגירה הגדולים לחו"ל במפנה המאה העשרים.
בעת מלחמת העולם השנייה נרצחו יהודי העיירה יחד עם יהודי העיירה איישישוק, כשבראשם רבני שתי העיירות, בבורות ירי ליד בית הקברות הישן של איישישוק, בעשרת ימי תשובה ה'תש"ב, 24–25 בספטמבר 1941, לאחר שנכלאו והורעבו במשך למעלה משלוש יממות.
רבני קהילת אולקניק היו רבנים חשובים בליטא כולה, בין רבני העיירה נודעו:
רבי ישראל ב"ר חיים הלפרין
רבי שמואל ב"ר חיים - כיהן בעיירה כרב צעיר, לאחר מכן היה ראש ישיבה במינסק ונפטר בצעירותו
רבי צבי הירש סלנט - אביו של רבי שמואל סלנט שנולד באולקניק ולימים כיהן כרבה של ירושלים
רבי אבא יוסף טריווש - מחבר "חבל יוסף", הוא היה רב משכיל ולאחר שפרנסי הקהילה העלילו עליו שאכל טרפה, עבר להתגורר בווילנה
רבי יעקב ב"ר שמריה הכהן לוין - כיהן כרב העיירה במשך 60 שנה, ועלה לארץ ישראל ב-1925
רבי אברהם אהרן ולדשן - הרב האחרון, נספה בשואה עם יהודי הקהילה
אולפנת הגולן-קצרין היא אולפנה בקצרין, האולפנה האזורית של בנות הגולן, הוקמה בתשע"ד ולומדות בה כ-200 תלמידות.
האולפנה הוקמה על ידי רשת שעלי תורה באלול תשע"ד.
בשנה הראשונה עמדה בראש האולפנה מרב ירקוני.
המחזור הראשון כלל 18 תלמידות בכיתה ט', ועקב הביקוש הצטרפה תוך זמן קצר כיתה נוספת בשנתון שמעל: כיתה י'.
עד שנה זו (2014) היו כל בנות הגולן נוסעות לטבריה ללמוד באולפנית טבריה.
האולפנה הוקמה במבנה זמני בקצרין, מתוך כוונה לבנות מבנה קבע בהמשך.
שנה לאחר הקמתה חל קרע בין המועצות המקומיות לבין רשת שעלי תורה, על אופייה וניהולה של האולפנה.
בסופו של המאבק, עברה האולפנה לניהול משותף של מועצה אזורית גולן והמועצה המקומית קצרין.
בשנת ה'תשע"ח התקבלו האישורים לבניית מבנה הקבע, אך בנייתו טרם החלה.
בראש האולפנה עומדים, נכון ל-2021, ורדית טפרברג - מנהלת, והרב שגיא כהן - רב האולפנה.
האולפנה מלווה על ידי ועדה שממנות המועצות, בראש הוועדה עומד הרב אהרן איזנטל וחברים בה נציגי המועצות, נציגי ההורים מנהלת ורב האולפנה.
האולפנה לוקחת חלק בתוכניות חינוכיות חדשניות הכוללות למידה במרחבים וירטואליים, כמרחבי למידה מגוונים, למידה רב גילאית ושיתוף חינוכי של התלמידות בהחלטות ערכיות וחינוכיות.
כמו כן מקיימת האולפנה שיתופי פעולה עם מכון שמיר למחקר, המכללה האקדמית כנרת ומכללת אוהלו.
בשנת הלימודים תשפ"א זכתה האולפנה בפרס החינוך המחוזי.
בשנת הלימודים תשפ"ב הוקמה חטיבת ביניים המשויכת לאולפנה המיועדת לבנות המועצה המקומית קצרין.
מועדון הכדורגל אולקסנדריה הוא מועדון כדורגל אוקראיני מהעיר אולקסנדריה, המשחק בליגת העל האוקראינית.
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון ניקה בעיר שנבנה על חורבות אצטדיון שחטאר הישן.
האצטדיון החדש משמש כמגרש הבית של הקבוצה מאז קיץ 1998.
משנת 1992 אולכסנדריה, אז "פוליגרף טכניקה", אולצה לארח באצטדיון "אולימפ" במערב העיר, לאחר שהבעלים של אצטדיון שחטאר במרכז העיר סירב לאפשר לקבוצה לארח בו.
כאשר קבוצת שחטאר אולקסנדריה פורקה, האצטדיון נהרס ועל חורבותיו נבנה קומפלקס הספורט "ניקה", המכיל 7,000 מושבים.
אוֹלפֶֿרט דאפֶּר (Olfert Dapper; 1636 – 1689) היה סופר, גאוגרף והיסטוריון הולנדי שחיבר ספרים רחבי היקף על יבשות, ארצות ועמים אף שמעולם לא יצא ממקומו.
אולפֿרט דאפר נולד בתחילת 1636 בשכונת יורדאן שבאמסטרדם.
בשנים 1657 ו-1658 למד רפואה באוטרכט, אך ככל הנראה לא עסק בה, ומכל מקום שמו לא נמצא ברשומות גילדת הרוקחים והרופאים של אמסטרדם.
כעולה משפע חיבוריו, דאפר הקדיש את רוב ימיו לאיסוף מידע על יבשות ועל ארצות, שחלקן היו בתקופתו בלתי נגישות, ולכתיבת ספרים על אודותן.
ספריו הופיעו במהדורות לא מעטות ותורגמו לשפות אחרות.
דאפר מעולם לא יצא את ארצו.
הוא השתמש בדוחות של חוקרים ומיסיונרים ושל אנשי חברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית, וכמו כן נעזר בכתבי נוסעים אחרים.
הציורים והמפות המלווים את כתביו לא נעשו על ידיו, אלא לוקטו ממקורות שונים ועובדו לתחריטים בסדנת המו"ל ההולנדי שלו – יאקוב ואן מירס (Jacob van Meurs).
ב-1663 ראו אור חמשת הכרכים של ספרו הראשון שעליו שקד כשלוש שנים – "תיאור היסטורי של אמסטרדם".
שנתיים לאחר מכן, ב-1665, הפיק את התרגום הראשון להולנדית של כתבי הרודוטוס ובתוך שנים ספורות פרסם סדרת ספרים על יבשות וארצות.
הבולט בהם הוא "תיאור אפריקה" , שראה אור ב-1668 וקנה לו מקום לדורות כספר-יסוד בלימודי אפריקה.
הספר נועד, ככתוב בכותרו, להציג "שמות מקומות, גבולות, נהרות ואגמים, גידולים, בעלי חיים, לבוש, שפות, ממלכות, דתות ומנהגים, כולל מפות של הארצות ושל הערים מצוירים ממראה עיניים", ותוכנו "שאוב מכְּתבים עכשוויים ומספרי נוסעים שהיו בארצות הללו".
פרקים נבחרים מכְּתביו של דאפר (Dapperus Exoticus Curiosus) פורסמו בשני כרכים בשנים 1717–1718 בגרמניה.
חיבור הספר "אמריקה" (1671) יוחס לדאפר במהדורתו הגרמנית (1673), אף שבמהדורה ההולנדית המקורית צוין ארנולדוס מונטנוס כמחברו.
דאפר לא התיימר להיות מגלה ארצות וטרח לציין את המקורות שמהם שאב את ידיעותיו.
כתיבתו מאופיינת בשילוב של תחומים שונים – גאוגרפיה, כלכלה, פוליטיקה ואנתרופולוגיה.
הוא מוערך בשל הימנעותו מגישה אתנוצנטרית ומשיפוט ערכי של החברות שתיאר.
רוב כותרי ספריו של דאפר פותחים בהיגד "תיאור מדוקדק", שיש בו לפחות ביטוי לשאיפתו של דאפר בעבודתו.
אולפרט דאפר מת ערירי ונקבר באמסטרדם ב-29 בדצמבר 1689.
רחוב באמסטרדם (Dapperstraat) נקרא על שמו של אולפֿרט דאפר.
הסופר האמריקני פיטר ביגל הקדיש לזכר דאפר את ספרו "החדקרן האחרון" (1968) שנכתב בהשראת הדברים שקרא בכתבי דאפר על חד-קרן בגבול קנדה.
ב-2012 כתב ביגל את "יומו של אולפֿרט דאפר" (Olfert's Dapper Day) על מסע דמיוני של הולנדי בשם זה אל מושבה פוריטנית בִּדיונית בצפון אמריקה.
בצרפת פועלת קרן המוקדשת לאמנות אפריקאית ונקראת על שמו של אולפרט דאפר – Fondation Dapper.
הקרן נוסדה ב-1983 בהולנד וב-1986 הקימה את מוזיאון דאפר בפריז ברובע ה-16. מבנה המוזיאון נסגר ב-2017, והקרן ממשיכה להפעילו באמצעות אתר האינטרנט שלה.
לרגל "תערוכת בולים לאומית חיפה 80" הוציא השרות הבולאי גליונית זיכרון המציגה את האיור של הר הכרמל ומפרץ חיפה מתוך ספרו של דאפר מ-1677 על סוריה וארץ ישראל.
שני הבולים בגליונית מראים מקטעים של הציור – מערת אליהו בצלע הכרמל והעיירה חיפה.
אולפסוקה (בפארואזית: Ólavsøka; מילולית: התעוררתו של אולף) הוא חג לאומי באיי פארו שחל ב־29 ביולי וחוגג את חייו של אולף השני, מלך נורווגיה, שהנהיג את הנצרות באיים.
יחד עם יום הדגל הפארואזי (המצוין מדי שנה ב־25 באפריל), אולפסוקה נחשב לחג הלאומי של איי פארו ונחגג ב־28 וב־29 ביולי.
החגיגות כוללות תהלוכות עם תזמורות, ערבי שירה, תחרויות ספורט, ופתיחת המושב השנתי של הפרלמנט הפארואזי בטורסהאבן הבירה.
החגיגות מתחילות ב־28 ביולי, יום לפני יום מותו של אולף.
עוד קודם לכן משפחות רבות מעתיקות את מיקומן לטורסהאבן הבירה, בה נערכים רוב האירועים.
במהלך היום נערכת תחרות החתירה המסורתית בנמל טורסהאבן, ובערב מתקיים ערב שירה בציבור (Midnáttarsangur, שיר חצות) במיקום מרכזי בעיר.
בערב זה מתאספים אלפי פארואזים בלבוש פארואזי מסורתי לשיר שירי עם.
29 ביולי הוא יום מותו של אולף הקדוש, מלך נורווגיה שעל פי המסורת הנהיג את הנצרות באיים.
ביום זה נהוג לערוך סעודות משפחתיות, ותהלוכת דגלים ותזמורות שבסופה ראש הממשלה של איי פארו נושא נאום הפותח מחדש את הפרלמנט הפארואזי (Løgting, דבר החוק) לאחר חופשת הקיץ.
כמו כן, ביום זה נערך משחק כדורגל במסגרת ליגת העל של איי פארו, שהמנצחת בו זוכה לגביע מיוחד מידי נציג השלטון.
משחק זה משוחק בטורסוולור (Tórsvøllur), האצטדיון הלאומי של איי פארו.
אולצ'ווה (בהונגרית: Olcsva) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית אולצ'ווה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-727 תושבים בשנת 1991 עד 681 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו באולצ'ווה בתקופות זמן שונות ובמקום היה קיים כנראה בית קברות יהודי, הקהילה היהודית פעלה עד להירצחם של רוב יהודי הכפר בשואה.
אולצ'וואפאטי (בהונגרית: Olcsvaapáti) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית אולצ'וואפאטי קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-415 תושבים בשנת 1990 עד 279 תושבים בשנת 2020.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-13.
עד המאה ה-16 היו שני יישובים נפרדים אולצ'ווה (Olcsva) ואפאטי (Apáti) שהתמזגו לכפר אחד בשנת 1573.
יהודים חיו באולצ'וואפאטי בתקופות זמן שונות.
יהודי הכפר היו כפופים לקהילה היהודית בויטקה.
בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
אולקסי יוריוביץ' רזניקוב (באוקראינית: Олексій Юрійович Резніков; נולד ב-18 ביוני 1966) הוא משפטן ופוליטיקאי אוקראיני שכיהן מ-4 בנובמבר 2021 עד 3 בספטמבר 2023 כשר ההגנה של אוקראינה.
לפני כן כיהן בתפקידים נוספים בממשלת אוקראינה ובמנהלת המדינה של קייב .
רזניקוב נולד בלביב, אז חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית בברית המועצות.
אביו, יורי רזניקוב, היה פרופסור, מומחה באקרובטיקה ספורטיבית, סגן הרקטור של המכון הלאומי לתרבות גופנית של לביב.
אמו, אולנה רזניקובה, הייתה נוירולוגית במרפאה הנוירופסיכיאטרית של לבוב, מומחית בהתעמלות אמנותית.
מ-1984 עד 1986 שירת רזניקוב בחיל האוויר של ברית המועצות.
רזניקוב למד באוניברסיטת לבוב, וקיבל תואר שני בהצטיינות במשפטים בשנת 1991. במהלך שנות לימודיו באוניברסיטה, השתתף באופן פעיל בחיי הסטודנטים: הוא זכה באולימפיאדת הסטודנטים למשפטים ברחבי אוקראינה הסובייטית בתחרויות האישיות והקבוצתיות וייצג את אוקראינה באולימפיאדת הסטודנטים במשפטים הכללית אשר כללה נציגים מכל ברית המועצות.
בתחילת שנות ה-90 היה שותף להקמת משרד תיווך.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 עבד במשרדי עורכי דין שונים.
ב-2004 היה אחד מעורכי הדין שייצגו את ויקטור יושצ'נקו בהליכים לפסילת הסיבוב השני של הבחירות לנשיאות.
מאוחר יותר, היה חבר במועצת הפיקוח של אושדבנק.
בשנת 2008, החל לכהן כחבר מועצה במועצת העיר קייב, בריצה מתוך רשימה שנאספה סביב מיקולה קטרינצ'וק.
באותה שנה הוא הפך לסגן ראש עיריית קייב ולמזכיר מועצת העיר.
בשנים 2016–2018 היה סגן יו"ר מנהלת המדינה של קייב .
בשנת 2018 הוא חזר לעסוק בעריכת דין.
במשך שנתיים היה גם חבר במועצה העליונה של הרשות השופטת.
בשנת 2019, מונה על ידי נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי לחבר בוועדה המשולשת לסיום המלחמה בדונבאס.
במרץ 2020 קיבל את תפקידי סגן ראש הממשלה והשר לשטחים כבושים זמנית (מוגדרים באוקראינה כחצי האי קרים, הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק) בממשלתו דאז של דניס שמיהל.
בנובמבר 2021 הוא פוטר מתפקידים אלה, ולאחר מכן באותו חודש מונה לתפקיד שר ההגנה.
האירוע המרכזי במהלך כהונתו היה הפלישה הרוסית לאוקראינה שהחל בפברואר 2022.
בספטמבר 2023, פוטר מתפקיד שר ההגנה.
הלחץ להחלפת רזניקוב גבר מאז ינואר 2023, כשנחשף שמשרד ההגנה רכש מזון במחירים מנופחים.
הוא עצמו לא היה מעורב ישירות בפרשה, אך היא הכתימה את המשרד.
הוא היה עשוי להתמנות במקום זאת לשגריר של אוקראינה בלונדון.
בנוסף לשפה האוקראינית, רזניקוב דובר רוסית, אנגלית ופולנית.
אולקסי מיאצ'סלבוביץ' דנילוב (באוקראינית: Олексій Мячеславович Данілов; נולד ב-7 בספטמבר 1962) הוא פוליטיקאי אוקראיני.
מזכיר לשעבר של המועצה לביטחון לאומי ולהגנה של אוקראינה (3 באוקטובר 2019 - 26 במרץ 2024), הגוף האמון על מדיניות הביטחון הלאומי והגנת המדינה המייעץ לנשיא אוקראינה.
במרץ 2024 מונה לתפקיד שגריר אוקראינה במולדובה.
ב-6 במאי 2024, נודע כי משרד הפנים של רוסיה הכניס את אולקסי דנילוב לרשימת מבוקשים.
אולקסי מיקולאיוביץ' ארסטוביץ'(באוקראינית: Олексій Миколайович Арестович; נולד: 3 ביולי 1975) הוא פרשן פוליטי וצבאי, עיתונאי, בלוגר, שחקן, מארגן סמינרים פסיכולוגיים וסדנאות, מייסד קרן תמיכה פסיכולוגית בלוחמים.
שימש כיועץ לראש משרד נשיא אוקראינה אנדרי ירמאק בנושאי תקשורת אסטרטגית בתחום הביטחון הלאומי וההגנה (בהתנדבות).
בעל דרגת לוטננט קולונל (מ-2022).
ארסטוביץ' ערך עדכונים יומיים לגבי המצב בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה מאז תחילתה כיועץ לראש משרד הנשיא.
סרטונים אלה הקנו לו את הכינוי "המרגיע הלאומי של אוקראינה" והפכו אותו למושא הערצה מצד נשים.
הוא מקליט שיחות יומיות על המצב בעקבות הפלישה הרוסית עם עורך הדין מארק פייגין בערוץ היוטיוב של פייגין, אשר זכה ליותר ממיליון וחצי צפיות.
נולד בדֶּדוֹפְּלִיסְצְקָרוֹ בקאחתי שבגאורגיה הסובייטית בברית המועצות.
אביו ניקולאי סרגייביץ' ארסטוביץ' שירת כקצין בצבא, בעל שורשים פולניים ובלארוסיים.
אמו תמרה אלכסייבנה ממוצא רוסי.
התחיל את לימודיו במחלקה לפיזיולוגיה של אדם וחיה בפקולטה לביולוגיה באוניברסיטת שבצ'נקו בקייב.
התעניין בעיקר בפילוסופיה, פסיכולוגיה וספרות מדע בדיוני.
בשנת 1993 התחיל לשחק בתיאטרון-סטודיו "הריבוע השחור" ועזב את לימודיו באוניברסיטה.
משנת 2000 עורך סמינרים וסדנאות בפסיכולויה.
בשנת 2003 התחיל את לימודיו בבית הספר "האדם בין בני אדם" של הסופר, המיסטיקן, הפסיכולוג והאסטרולוג אבשלום פודבודני (אלכסנדר קמנסקי) אותם סיים בשנת 2010.
בשנת 1998 סיים את המחלקה הכלל-צבאית באקדמיה הצבאית באודסה במקצוע מתורגמן צבאי.
בשנים 1993–2010 שיחק בתיאטרון-סטודיו "הריבוע השחור".
שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, ביניהם "חזרתו של מוחטאר" ואחרים.
בסרט האוקראיני "אל תפחדי, אני לידך" (Не бійся, я поруч) (2012) גילם גבר שנאלץ להתחפש לאישה, מה שהקנה לארסטוביץ' בהמשך את הכינוי "ליוסיה", המשמש הן כשם חיבה והן כשם גנאי, בהתאם לטעמם של הדובר או הדוברת.
בשנת 2007 הפך לאמרגן שותף בחברת הסרטים Aegis Artist Group.
בשנת 2013 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "למד אותנו לחיות" בערוץ ICTV כפסיכולוג משפחתי ומארח.
בשנים 1998–2005 שירת במינהל המודיעין הכללי של משרד ההגנה האוקראיני.
בשנת 2005 הפך לחבר במפלגת אחווה בראשיתו של דמיטרו קורצ'ינסקי.
בשנת 2009 מונה כסגן ראש המנהל המחוזי פרימורסקיה של הוועד העירוני האזרחי באודסה אך התפטר מרצונו לאחר שלושה חודשים.
אחרי סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה בשנת 2014 לקח נטל בתוכנית "איש מילואים עממי" לאימון צבאי.
ארגן קרן לתמיכה פסיכולוגית בלוחמים האוקראינים במלחמה בדונבאס.
מספטמבר 2018 עד ספטמבר 2019 שירת כאיש מודיעין בבריגדה הממוכנת ה-72 באזור קראמטורסק.
ב-28 באוקטובר שנת 2020 מונה על ידי ליאוניד קרבצ'וק ליועץ לענייני מדיניות תקשורתית ולדובר הרשמי של המשלחת האוקראינית בקבוצת המגע המשולשת בשיחות במינסק שנועדו ליישב את המלחמה בדונבאס.
ב-1 בדצמבר שנת 2020 ראש משרד נשיא אוקראינה אנדרי ירמאק מינה את ארסטוביץ' ליועצו לענייני התקשורת האסטרטגית בתחום הביטחון הלאומי וההגנה (בהתנדבות).
בינואר 2022 התפטר ארסטוביץ' מתפקידו אך חזר ביום שהחלה הפלישה הרוסית לאוקראינה לבקשת ירמק.
עם זאת, שנה לאחר מכן התפטר, בינואר 2023 והתפטרותו התקבלה.
בשנת 2022 קיבל את דרגת התת-אלוף.
ב-17 במרץ 2022, משרד התובע הכללי של בלארוס פתח תיק פלילי נגד אולקסי ארסטוביץ', יועץ לשכת נשיא אוקראינה, במסגרת חלק 3 של סעיף 361 של החוק הפלילי של בלארוס בגין הסתה לפיגועים במתקני רכבת בלארוס.
ב-27 ביולי, דפי ארסטוביץ' ברשתות החברתיות נכללו ברשימת החומרים הקיצוניים על פי החלטת בית המשפט הנפתי של מוהילב.
ב-11 במאי 2023 פורסם שהשירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה הכניס את אולקסי ארסטוביץ' לרשימה רשמית של טרוריסטים ורדיקלים.
ב-6 בפברואר 2024 פורסם שבית המשפט של מוסקבה עצר שלא בפניו את אלכסיי ארסטוביץ' על עידוד טרור והפצת חדשות מזויפות על הצבא הרוסי.
ב-7 באוקטובר 2025, פורסם שרוסיה הכניסה את אולקסי ארסטוביץ' לרשימת מבוקשים בין-מדינתית.
אות זיכרון מטעם מינהל המודיעין הכללי של משרד ההגנה האוקראיני "למגן על המולדת" (יולי 2014).
צל"ש זיכרון מטעם מנהל המודיעין הראשי "אבהן ברזניאק".
צל"ש מטעם צבא היבשה האוקראיני "על שירות מיוחד" (יולי 2019).
אות הצטטנות מטעם נשיא אוקראינה "על נטילת חלק במבצע נגד טרור".
אחרי המהפכה הכתומה התחיל להופיע כפרשן צבאי בתקשורת ולנהל בלוגים בפייסבוק, יוטיוב, טלגרם, טוויטר ואינסטגרם.
בשנת 2019 הוכר כאחד מתוך 100 הבלוגרים הידועים ביותר באוקראינה.
אחרי הפלישה הרוסית לאוקראינה בעקבות העדכונים היומיים שלו מטעם משרד נשיא אוקראינה ושיחות כמעט יומיות עם מארק פייגין ביוטיוב הפך לדעת רבים לאדם הידוע השלישי באוקראינה, אחרי הנשיא וולודימיר זלנסקי והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של אוקראינה ולרי זלוז'ני.
כמו כן מוכר כסמל מין בקרב נשות אוקראינה.
הוא נשוי לאנסטסיה ולרייבנה ארסטוביץ' (גריבנובה) ואב לשלושה.
אלכסנדר סטניסלבוביץ' סירסקי (באוקראינית: Олександр Станіславович Сирський, נולד ב-26 ביולי 1965) הוא קולונל גנרל אוקראיני המשמש מאז 8 בפברואר 2024 כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של אוקראינה.
סירסקי התגייס לצבא הסובייטי ב-1982. בשנת 1986 סיים בית הספר לקצינים במוסקבה.
הוצב כמפקד מחלקה ביחידת שריון במחוז פולטבה.
לאחר התפרקות ברית המועצות התגייס למשמר הלאומי של אוקראינה.
הוא התקדם במהירות בסולם הדרגות.
הוא פיקד על הבריגדה הממוכנת ה-72 ולאחר מכן היה סגן מפקד מרכז הפיקוד של הצבא.
במסגרת תפקידיו פעל לקידום שיתוף הפעולה האוקראיני עם נאט"ו ולהתאמת הצבא האוקראיני לתקנים של נאט"ו.
עם פרוץ המלחמה בדונבאס מונה לראש מטה הלוחמה בטרור (АТО).
בתוקף תפקידו הוא הוביל את הקרבות כנגד המיליציות של לוהנסק ודונצק.
על הישגיו בקרבות אלו זכה בעיטור מסדר בוגדן חמלניצקי מדרגה שלישית.
ב-6 במאי 2019 מונה לראש מטה המבצעים המשותף המתאם את הפעולות בין הזרועות השונות בצבא אוקראינה.
ב-5 באוגוסט של אותה שנה מונה למפקד צבא היבשה האוקראיני.
בתחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, פיקד סירסקי בעצמו על הגנת הבירה קייב.
על פעולה זו הוענק לו עיטור בוגדן חמלניצקי מדרגה שנייה.
סירסקי בלט בתור מפקד השדה המוכשר בצבא האוקראיני, ובפיקודו הוטלה מתקפת הנגד של מחוז חרקוב בספטמבר 2022. לאחר מכן פיקד על ההגנה הארוכה במהלך הקרב על באחמוט.
בשלב זה הלחימה הפכה למערכת התשה שוחקת וארוכה, והצבא הרוסי הפעיל את מסת כוחותיו כדי להתקדם לאורך החזית המזרחית, כאשר העיירה באחמוט נמצאת בלב הקרב.
הצבא האוקראיני, בפיקודו של סירסקי, אחז בעיירה תוך כדי קרב עקוב מדם וממושך עד שנסוג לאחר שעיכב את התקדמות הכוחות הרוסיים במשך כמעט שנה שלמה.
לאחר כישלון מתקפת הנגד האוקראינית בקיץ 2023, הסיטואציה לאורך החזית החלה להתערער.
בפברואר 2024, בצל התקדמות הדרגתית של הצבא הרוסי לאורך החזית המזרחית, מונה בידי הנשיא זלנסקי להחליף את ולרי זלוז'ני במשרת המפקד העליון של הכוחות המזוינים של אוקראינה.
המצב עם מינויו לתפקיד היה שאוקראינה התקשתה לגייס כוחות חדשים לצבאה כדי לשנות את המאזן ולקחת את המומנטום בחזית מידי הכוחות הרוסים.
מיד עם מינויו התמודד עם המתקפה הרוסית החדשה בקרב על אבדייבקה.
לאחר שהתברר שאין ביכולתם של הכוחות לשנות את המומנטום, הורה סירסקי על נסיגה והעיירה אבדייבקה נפלה לידי הרוסים.
באוגוסט, נוכח המצב המתערער בהדרגה לאורך החזית בדונבאס, יזם סירסקי מהלך של מתקפה לתוך שטח רוסיה, ובכך פתח את חזית קורסק במלחמת אוקראינה-רוסיה.
נכון ל-13 באוגוסט, סירסקי הודיע שצבאו כבש 1,000 ק"מ רבועים משטח רוסיה.
190,000 תושבים רוסים במחוזות קורסק ובלגורוד פונו או היו בתהליך פינוי מבתיהם.
צבא אוקראינה פתח בתקיפות נוספות לאורך הגבול.
הוריו, סטניסלב ולודמילה סירסקי, ואחיו, אולג, גרים בעיר ולדימיר ברוסיה.
אולפנת תהילה היא אולפנה תורנית לבנות שנוסדה בשנת תשס"ז בירושלים, ראש האולפנה היא ציפורת לין.
באולפנה לומדות כ-160 תלמידות בכיתות ט'-י"ב, כשבכל שכבה ישנה ככיתה אחת.
הזכאות לבגרות באולפנה גבוהה ועומדת על 99 אחוזי זכאות.
התלמידות באולפנה הן בעלות אופי תורני והן מגיעות מבתים תורניים לאומיים.
הבנות מתגוררות בירושלים וביישובים הסמוכים לה.
באולפנה אין מסגרת פנימייתית, והבנות חוזרות לביתן בסוף כל יום לימודים.
האולפנה ממוקמת באמצע רחוב יפו בירושלים, סמוך לתחנת הרכבת הקלה "הטורים" ולתחנה המרכזית.
אולקר (בטורקית: Ülker) היא קונגלומרט טורקי שבסיסו באיסטנבול, טורקיה.
אולקר נוסדה בשנת 1944 על ידי סברי ואסים אולקר כמאפייה קטנה בעיר גזיאנטפ.
כיום, אולקר היא אחת מחברות המזון והמשקאות הגדולות בטורקיה, עם מגוון רחב של מוצרים כולל עוגיות, שוקולדים, חטיפים ומשקאות.
החברה ידועה במותגי הביסקוויטים הפופולריים שלה, ובמגוון של מזונות אחרים כגון חטיפים, כולל צ'יפס, אגוזים וקרקרים.
בנוסף למוצרי המזון שלה, לאולקר יש נוכחות גם בתעשיית המשקאות, עם מותגים כמו Fetamin ו-Fruko.
החברה מתמקדת בחדשנות ומציגה תדיר מוצרים חדשים לשוק.
לאולקר רשת הפצה נרחבת בטורקיה והיא מייצאת את מוצריה ליותר מ-100 מדינות ברחבי העולם.
בנוסף לפעילותה העסקית, אולקר מעורבת גם ביוזמות אחריות חברתית תאגידית, כולל תמיכה בתוכניות חינוך וספורט בטורקיה.
החברה בבעלות חברת האחזקות Yıldız Holding.
אולקר היא נותנת חסות מרכזית לספורט בטורקיה ויש לה היסטוריה ארוכה של תמיכה בקבוצות ספורט ואירועי ספורט שונים.
החברה נותנת חסות לכמה מועדוני ספורט טורקיים, כולל פנרבחצ'ה, ובשיקטש בכדורגל, כמו גם פנרבחצ'ה בכדורסל.
אולקר הוא גם נותן החסות הראשי של נבחרת טורקיה בכדורסל.
בנוסף למתן חסות לקבוצות ספורט בודדות, אולקר עוסקת גם בארגון ובמתן חסות לאירועי ספורט בטורקיה.
החברה היא נותנת החסות הראשית של ליגת העל הטורקית בכדורסל וכן נתנה חסות לאירועי ספורט בינלאומיים כמו ליגת האלופות של אופ"א והליגה האירופית של אופ"א.
המעורבות של אולקר בספורט אינה מוגבלת רק לחסות, שכן לחברה יש גם מתקני ספורט ותוכניות משלה.
אולקר ספורט ארנה, הממוקמת באיסטנבול, היא זירה רב תכליתית מקורה המשמשת לאירועי ספורט וקונצרטים שונים.
לחברה יש גם מספר אקדמיות ותוכניות ספורט שמטרתן לקדם אורח חיים בריא ולעודד השתתפות בספורט בקרב צעירים בטורקיה.
אולקוט הות'ורן דמינג היה דיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר הראשון של ארצות הברית באוגנדה.
דמינג נולד במחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק בפברואר 1909. דמינג הוא נינו של הסופר האמריקאי נתניאל הות'ורן.
הוא סיים את לימודיו ב ב-1935, ועבד ברשות עמק טנסי וכמורה ב, קונטיקט.
ב-1942 הצטרף למחלקת המדינה של ארצות הברית.
מ-1957 עד 1959 היה הקונסול הכללי באוקינאווה.
מינואר 1963 ועד יוני 1966 כיהן כשגריר הראשון של ארצות הברית באוגנדה.
לאחר פרישתו ב-1969 הפך לפקיד ב.
דמינג נפטר במרץ 2007, בגיל 98, בהוספיס בוושינגטון הבירה, כתוצאה מאלח דם.
אולריך בק היה סוציולוג גרמני שכיהן כפרופסור באוניברסיטת מינכן וב-בית הספר לכלכלה של לונדון.
בק עסק בנושאים הקשורים למודרניות, בעיות אקולוגיות, אינדיבידואליזם וגלובליזציה, ונחשב לאחד מהסוציולוגים המשפיעים ביותר באירופה.
בק נולד בעיר סטולפ שבחבל פומרניה (שהייתה חלק מגרמניה, כיום בפולין) בשנת 1944, וגדל בהאנובר.
בשנת 1966 החל ללמוד סוציולוגיה, פילוסופיה, פסיכולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטת מינכן.
בשנת 1972 הוא קיבל את הדוקטורט שלו, ולאחר מכן נשאר באוניברסיטה כפוסט-דוקטורנט בסוציולוגיה.
בשנת 1979 הוא מונה כמרצה באוניברסיטת מינסטר ושנתיים מאוחר יותר עבר לאוניברסיטת במברג, שם הרצה עד שנת 1991. משנת 1992 בק היה מרצה לסוציולוגיה וראש המכון לסוציולוגיה באוניברסיטת מינכן.
כמו כן כיהן בחבר הנאמנים של המרכז היהודי במינכן.
הוא נשוי לסוציולוגית והפסיכולוגית אליזבת בק-ג'רנשים.
בק נפטר באחד בינואר 2015 מהתקף לב.
בק עסק בנושאים הקשורים למודרניות, בעיות אקולוגיות, אינדיבידואליזם וגלובליזציה.
אחד ממושגי היסוד שטבע הוא "חברת הסיכון".
לטענת בק, החברה המודרנית מתאפיינת בסיכונים פרי האדם (זאת בניגוד לעבר אז הסיכונים היו פרי הטבע).
הסיכון הזה הצמיח שורה של תפקידים שמטרתם להתמודד עם הסיכון ולנהל אותו.
בשנים האחרונות, הוא עסק גם בחקר מגוון של נושאים הקשורים לגלובליזציה ולתהליך אותו הוא מכנה "המודרניות השנייה" או "המודרניציה הרפלקסיבית".
בין נושאים אלו ניתן למנות את השינויים במבני התעסוקה בכלכלה הקפיטליסטית הגלובלית, בה יש גמישות תעסוקתית והשפעה פוחתת והולכת של ועדי עובדים ואת קריסת המודלים המסורתיים של אהבה ומערכות יחסים (נושא עליו כתב יחד עם אשתו).
בנוסף, הוא עסוק בפיתוח של תאוריה סוציולוגית של קוסמופוליטיות במשותף עם שותפו לכתיבה, הסוציולוג הישראלי נתן שניידר.
מאמרם Unpacking cosmopolitanism for the social sciences: a research agenda בנושא נבחר על ידי ה-British Journal of Sociology כאחד מהמאמרים המשפיעים ביותר שהתפרסמו במסגרתו בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
מושג יסוד שטבע בק, המתייחס לאופן שבו החברה המודרנית מתארגנת על מנת להתמודד עם הסכנות וחוסר הביטחון שנגרמים על ידי תהליכי המודרניזציה.
לטענתו של בק, החברה העכשווית מתאפיינת בכך שהסיכונים איתם היא נאלצת להתמודד הם במידה רבה תוצרים של פעולותיה שלה עצמה, ולא ניתן ליחסם לגורמים חיצוניים כמו הטבע או אלוהים.
שינוי זה מחייב בחינה מחודשת של המבנים החברתיים והפוליטיים שאופייניים למודרניות וגורם להופעתה של "מודרניות שנייה" או "מודרניזציה רפלקסיבית".
המושג הפך לפופולרי ושגור במדעי החברה בשנות התשעים, לאחר תרגום הספר "חברת הסיכון" לאנגלית ועל רקע העלייה בחשיבות של תנועות סביבתיות.
החל משנת 1980 בק ערך את כתב העת Soziale Welt.
הוא חיבר כמאה וחמישים מאמרים, וחיבר או ערך מספר רב של ספרים, ביניהם:
עולם חדש יפה: מודל של חברה אזרחית.
קוסמופוליטיות: תאוריה ביקורתית למאה ה-21, תל אביב: הקיבוץ המאוחד.
אולריך פון הוטן (גרמנית: Ulrich von Hutten; 21 באפריל 1488 - 29 באוגוסט 1523) היה אביר, משורר והומניסט גרמני.
אולריך נולד למשפחת האצילים פון הוטן, שהתגוררה בטירת שטקלנברג שבמדינת אסן, ואביו ייעד אותו לכמורה, ולשם כך שלח אותו למנזר בפולדה, אך אב המנזר שם לב לנטיית נפשו הלירית, והצליח להוציא אותו משם.
לאחר מכן הסתכסך עם אביו, שדרש ממנו ללמוד משפטים, ואילו הוא נמשך לשירה, לפילוסופיה ולתאולוגיה.
בשל כך הגיע כמעט לפת לחם, עד שמזכיר החצר של מיינץ, אייטלוולף פון שטיין, לקח אותו תחת חסותו.
מאז למד אולריך באוניברסיטאות שונות בגרמניה, ובין השאר למד אצל יוהנס רויכלין, והפך בהשפעתו להומניסט.
לאחר מכן התיידד עם מרטין לותר.
הוא היה אף מכותבי "מכתבי אנשים חשוכים" שהוציאו מתנגדי הדומיניקנים אחרי 1510, בעקבות מאבקם של הדומיניקנים נגד רויכלין.
לאחר שהתחילו לנוע גלגלי תנועת הרפורמציה (1517), הצטרף אולריך במלוא המרץ וההתלהבות לתנועה הפרוטסטנטית וניסה לשכנע את הקיסר החדש, קרל החמישי, שהיה ידידו, וכן את הנסיך הבוחר אלברט ממיינץ, אך ללא הצלחה.
ב-1522 הקים ביחד עם ידידו, איש הצבא פרנץ פון סיקינגן ברית אבירים למען הרפורמציה "אבירי המהפכה", וניסו לתקוף את ארצו של הנסיך הבוחר מטריר, אך הובסו.
בסוף ימיו ניסה להשפיע על מלומדים שונים, שהנודע שבהם היה ארסמוס מרוטרדם, אך הלה סירב להפגש עמו, על אף שאולריך הגיע, כמעט גוסס, עד בזל במיוחד בשביל להיפגש עמו.
אולריך מת ב-1523 בציריך ממחלת העגבת והוא אחד המקרים הראשונים המתועדים של מתים ממחלה זו.
אולריך פון האסל (12 בנובמבר 1881 – 8 בספטמבר 1944) היה דיפלומט גרמני, חבר בקבוצת ההתנגדות הגרמנית לשלטון הנאצי ואדולף היטלר במלחמת העולם השנייה.
הוצא להורג לאחר כישלון קשר ה-20 ביולי.
פון האסל נולד באנקלם, גרמניה, ב-1881. למד משפטים וכלכלה במספר אוניברסיטאות.
בין השנים 1903 ו-1909, שהה בצ'ינגדאו (קולוניה גרמנית בסין) ובלונדון.
ב-1909 החל לעבוד כשמאי במשרד החוץ הגרמני.
ב-1911 נשא לאישה את בתו של האדמירל אלפרד פון טירפיץ ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנה זו הוא גם מונה לקונסול משנה בג'נובה.
במלחמת העולם הראשונה נפצע פון האסל בחזהו בקרב הראשון על המארן (8 בספטמבר 1914).
מאוחר יותר שימש עוזרו ויועצו של חותנו, שהיה מפקד הצי הגרמני הקיסרי (ולימים אף כתב את הביוגרפיה שלו).
לאחר סיום המלחמה הצטרף פון האסל למפלגת העם הגרמני הלאומית.
במהלך השנים הבאות שימש בתפקידים שונים במשרד החוץ הגרמני בשגרירויות ברומא, ברצלונה, קופנהגן ובלגרד.
ב-1932 מונה פון האסל לשגריר גרמניה באיטליה.
ב-1933 הצטרף פון האסל למפלגה הנאצית, אך התנגד להסכם אנטי-קומינטרן - ברית בין גרמניה הנאצית, יפן ואיטליה, והעדיף הצטרפות לברית עם מדינות מערב אירופיות.
ב-1938, בעקבות פרשת בלומברג-פריטש ומינויים של אנשים נאמנים להיטלר בתפקידי מפתח, הוחזר פון האסל לגרמניה אך לא סולק מהשירות הדיפלומטי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה והפלישה לפולין שימש פון האסל כראש משלחת, שנועדה להרגיע את מדינות צפון אירופה שחששו מפלישה גרמנית אליהם.
במהלך ארגון הקשר נגד היטלר שימש פון האסל כגורם מקשר בין קבוצות האופוזיציה השמרניות שהתרכזו סביב קרל פרידריך גרדלר ולודוויג בק וקבוצת ההתנגדות שכונתה חוג קרייזאו.
פון האסל ניצל את תפקידו בקונגרס הכלכלי המרכז אירופי כדי לדון יחד עם פקידים שותפים לקשר על עתיד גרמניה לאחר הצלחת ההפיכה.
הוא עצמו היה מיועד למלא את תפקיד שר החוץ בממשלת המעבר הגרמנית.