tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2019 הובאה לישראל מסוריה גופתו של זכריה באומל, אחד מנעדרי קרב סולטאן יעקוב.
באיתור הגופה עסק צבא רוסיה בסיוע סוריה, וחייליו הוציאו את הגופה מבית קברות במחנה הפליטים הפלסטיני אל ירמוכ.
יחד עם באומל הובאו גופות נוספות, אך לא נמצא זיהוי בינן לבין שני הנעדרים האחרים מהקרב – יהודה כץ וצבי פלדמן.
ב-11 במאי 2025 גופתו של צבי פלדמן הושבה ארצה במבצע מיוחד של המוסד וצה"ל.
התקפות צבאיות במטרה לשחרר שבויים בכוח
היציאה למבצע גשמי קיץ ברצועת עזה בשנת 2006 בעקבות חטיפת גלעד שליט.
היציאה למלחמת לבנון השנייה במטרה לשחרר את חיילי המילואים אהוד גולדווסר ואלדד רגב שנחטפו על ידי חזבאללה ללבנון.
היציאה למלחמת חרבות ברזל שאחת ממטרותיה לשחרר את שבויי וחטופי טבח שבעה באוקטובר על ידי ארגון הטרור חמאס.
עסקאות שחרור מחבלים תמורת שבויים וחטופים
מדיניותה הרשמית של ישראל שנים רבות הייתה שאין לשחרר מחבלים שפוטים תמורת שחרור אזרחים או חיילים חטופים.
בפועל לא מומשה מדיניות זו החל משנות שלטונו של מנחם בגין ולצד המאמצים גדולים כדי להביא לשחרור שבויים או חטופים, היא הפגינה נכונות לשחרר בתמורה מספר גדול של שבויים ואסירים, אף כאלה שהרגו אזרחים ישראלים.
עסקת שחרור ששת שבויי הנח"ל ב-23 בנובמבר 1983 – החלפת שישה חיילי נח"ל שבויים ב-4,765 מחבלים.
עסקת ג'יבריל בשנת 1985 – במסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים שישבו בבתי כלא בישראל בתמורה לשחרור שלושה חיילי צה"ל שנתפסו בלבנון בידי ארגונו של אחמד ג'יבריל– יוסף גרוף, ניסים סאלם וחזי שי.
החלפת חלקי גופת לוחם השייטת איתמר איליה בשנת 1998 בעשרות מחבלים.
עסקת שבויים במסגרת פרשת טננבוים עם חזבאללה בשנת 2004 – במסגרתה שוחררו 450 מחבלים, ביניהם שייח עובייד ומוסטפא דיראני, בתמורה לגופות שלושת חיילי צה"ל שנחטפו באירוע חטיפת החיילים בהר דב – עדי אביטן, בני אברהם ועומאר סואעד, וכן אזרח אחד חי (אלחנן טננבוים).
עסקה עם חזבאללה ביולי 2008 – במסגרתה שוחררו סמיר קונטאר וארבעה מחבלים אחרים, ובנוסף הועברו 199 גופות של מחבלים לבנוניים, תמורת גופותיהם של החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב שנחטפו ללבנון ב-12 ביולי 2006, וכן תמורת דו"ח של החזבאללה על גורלו של רון ארד.
עסקת שליט עם חמאס ב-18 באוקטובר 2011 – במסגרתה שוחרר החייל החטוף גלעד שליט כנגד 1,027 מחבלים, זאת לאחר עסקה מקדימה שבמסגרתה ב-2 באוקטובר 2009 שוחררו 20 מחבלות בתמורה לסרטון וידאו בו נראה החייל.
מאז מבצע צוק איתן בשנת 2014 ניהלה ישראל משא ומתן עם חמאס על עסקה שבמסגרתה יוחזרו לידיה גופות החיילים הדר גולדין ואורון שאול והאזרחים הישראלים שנכנסו לרצועת עזה.
ב-19 בינואר 2025 פורסם כי גופתו של אורון שאול חולצה והושבה לישראל., וב-9 בנובמבר 2025, במסגרת הסכם חמאס–ישראל, הושבה לישראל גופתו של הדר.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, ב-7 בנובמבר 2023, שבו נחטפו מישראל לרצועת עזה 251 אנשים חיים וגופות חיילים ואזרחים, (בנוסף ל־4 חטופים נוספים שנחטפו לרצועת עזה עוד לפני תחילת המלחמה, 2 מהם חיילים), נפתחה מלחמת חרבות ברזל כשאחת ממטרותיה להשיב את כל החטופים.
במהלך הלחימה ישראל קיימה משא ומתן עם חמאס על מספר עסקאות לחילופי שבויים, וכן נערכו מבצעי חילוץ שונים.
בתקופה זו (נכון ל-9 בנובמבר 2025) שוחררו 251 אזרחים וחיילים חטופים, 168 בחיים, ו־83 חללים.
מתוכם 22 חיילי צה"ל, ו־7 חיילות, שהיו תצפיתנית במוצב בנחל עוז.
מתוכם חזרו בחיים 12 חיילים ו־6 חיילות, והשאר הוחזרו חללים.
ברצועת עזה נותרו 4 חטופים אזרחים.
תמורת החטופים שוחררו עד כה מעל 4000 מחבלים ואזרחים עזתיים.
ביוני 2014 אושרה הצעת החוק לתיקון חוק יסוד: נשיא המדינה, שמטרתה להגביל את מתן החנינה למחבלים שדם על ידיהם.
סוגיית עסקאות החלפת שבויים נמצאת במחלוקת.
המתנגדים לעיסקאות כאלה סוברים שהמחיר הביטחוני אותו משלמת מדינת ישראל הוא גבוה מדי, בעוד התומכים סוברים שעל מדינת ישראל קיימת חובה לעשות כל שביכולתה כדי לשחרר את חייליה ואזרחיה משבי גורמים עוינים.
מחויבות זו נגזרת מהאחריות שלה כלפי אותם אנשים ששלחה מטעמה להגנת שאר אזרחיה.
כמו כן יש למחויבות זו השלכה מוראלית וביטחונית על כל אנשי הצבא והביטחון, ביודעם כי ממשלת ישראל תעשה כל אשר ביכולתה כדי להשיבם הביתה.
ב"עסקת שחרור ששת שבויי הנח"ל", בשנת 1983 נקבע תג מחיר גבוה, של שחרור מאות מחבלים בתמורה לשחרורו של שבוי צה"ל, תג מחיר שחזר על עצמו בעסקת ג'יבריל.
תג מחיר גבוה זה עורר דיון ציבורי, לפני העסקה ובעיקר אחריה, וכן במהלך משא ומתן מאוחר יותר, על ההצדקה למחיר זה.
הגישה המקובלת היא שראוי לשלם מחיר גבוה בתמורה לשחרורו של ישראלי שבוי, אך יש שהסתייגו מגישה זו.
לעיתים עלתה במיוחד השאלה האם ישוחררו רוצחים ("עם דם על הידיים" בשיח הישראלי).
דוגמה לדיון כזה היא הדיון שליווה את המשא ומתן לשחרורו של גלעד שליט.
את הגישה המצדדת בתשלום מחיר גבוה ייצג איתן הבר, שאת מאמר המערכת שלו סיים במילים:
אחד הקולות הבולטים נגד שחרור בכל מחיר היה מאמרם של אבי שגיא וידידיה שטרן, שאותו סיימו במילים:
קול בולט נוסף נגד שחרור מסיבי של מחבלים תמורת חטופים ישראלים הוא יאיר לפיד, שבשנת 2020 חתם על הצעת חוק רשמית הקובעת כיצד יש לפעול במקרי פיגועי מיקוח, בהם נדרשת ישראל לשחרר מחבלים תמורת חטופים.
על פי נוסח ההצעה, "לא ישוחרר יותר ממחבל אחד, לרבות מחבל שהורשע ברצח, תמורת החזרת חטוף אחד".
טענתו של לפיד הייתה כי שחרור מחבלים רבים תמורת מספר מועט של חיילים או גופות מייצר תמריץ ועידוד לחטיפת אזרחים וחיילים ישראלים.
באיגרת שהוציא הרמטכ"ל לרגל שחרורו של שליט, כתב:
קבוצת מחקר בראשותה של זהבה סולומון מצאה ששבויי מלחמות החוזרים מהשבי נמצאים בסיכון מוגבר לסבול מקשיים נפשיים, גם בהשוואה ללוחמים אחרים.
בין השאר, הם חווים קשיים בזוגיות ושביעות הרצון המינית שלהם נמוכה מהרגיל.
מחקר ישראלי עקב אחרי 183 שבויים ממלחמת יום הכיפורים.
בשנת 2008, יותר מ-30 שנים לאחר חזרתם מהשבי- רובם סבלו מהפרעה פוסט־טראומטית.
רק 15% לא סבלו מפוסט־טראומה, 42% סבלו מפוסט־טראומה רגילה, ועוד 42% סבלו מפוסט־טראומה מורכבת.
מי שסבלו מפוסט-טראומה מורכבת הפגינו בריאות גופנית נמוכה יותר, פגיעה ביכולת החשיבה ותפקוד נמוך יותר.
חומרת ההפרעות הייתה קשורה למידת הסבל הפסיכולוגי שהשבויים עברו במהלך השבי.
ככל שהסבל היה גדול יותר בזמן השבי, כך עלה הסיכון להפרעות חמורות יותר.
עוד נמצא כי רוב שבויי המלחמה סובלים מפוסט-טראומה מושהית או מאוחרת, כלומר, ההפרעה לא מופיעה מייד לאחר תקופת השבי, אלא בשלב מאוחר יותר.
מדיניות משרד הביטחון לגבי פדויי שבי של צה"ל הייתה להשיבם לשגרת היום-יום מבלי לפסוק להם, בגלל השבי בלבד, אחוזי נכות.
במהלך שנות התשעים התגבשה תפיסה טיפולית–רפואית חדשה בעניינם של פדויי השבי, ובשנת 1998 ניתנו אחוזי נכות לפדויי שבי שבעבר נדחו תביעותיהם.
דרישה שאחוזי הנכות יינתנו רטרואקטיבית מאז השחרור מהצבא נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
באפריל 2001 מינה מנכ"ל משרד הביטחון עמוס ירון ועדה בראשות האלוף במילואים יורם יאיר, לבדיקת מתן תגמול נוסף לפדויי השבי שהוכרו כנכי צה"ל בעקבות שהייתם בשבי.
מסקנות הוועדה קבעו שפדויי השבי סובלים מבעיה ייחודית, המחייבת טיפול מקצועי, וכי מגיע להם פיצוי.
המסקנות אומצו על ידי משרד הביטחון אך רק ב-2004 הציע המשרד תזכיר להצעת חוק.
ביולי 2005 אישרה הכנסת את , והחוק נכנס לתוקף 90 יום לאחר אישורו.
החוק קובע כי מי שהוכר כפדוי שבי, זכאי לתשלום בסך 1,000 שקל לחודש לכל ימי חייו.
תנאים עיקריים להכרה: האדם נפל בשבי של מדינת אויב או של ארגון טרור, בעת שהיה בשירות צבאי או בשירות כוחות הביטחון, ושהה בשבי במשך 14 יום לפחות.
שַבּוּ-שַבּוּ (ביפנית: しゃぶしゃぶ) הוא מאכל יפני ממשפחת מאכלי הנאבה (תבשילי קדירה).
הוא מוגש כבשר וירקות הפרוסים דק.
המאכל מבושל במים ומוגש עם רטבים לטבילה.
המונח שַבּוּ-שַבּוּ נלקח מהצליל "סוויש סוויש" - הנשמע כאשר בוחשים את הרכיבים בסיר הבישול.
השבו-שבו נאכל בצורה שיתופית על ידי קבוצת אנשים.
הסועדים טובלים באמצעות מקלות אכילה פרוסות דקות של בשר בקר בסיר מים מחומם (לרוב החימום מתבצע באמצעות פלטה חשמלית או פתילייה כוהלית) במשך כדקה, עד להתבשלותו של הבשר.
הסיר נשמר בטמפרטורה הקרובה לרתיחה ומכיל תערובת של מיני ירקות ותבלינים המעשירים את טעמו של הבשר.
לאחר בישול הבשר בסיר הוא נטבל שנית בקערה המכילה רוטב סויה ובממרח שומשום (מעין טחינה יפנית) ונאכל מיד.
משך הזמן הדרוש לבישול ולאכילת כל פרוסת בשר הוא ארוך יחסית ולעיתים קרובות אובדת האחיזה בפרוסת הבשר בתוך הסיר המהביל ויש לאתרה מחדש בעזרת מקלות האכילה.
מאפיינים אלו של המנה הופכים את אכילת השבו-שבו בצוותא למעין בילוי חברתי, אשר נמשך לעיתים שעות מספר.
מקורו של המאכל במאה ה-13, בצבאותיו של ג'ינגיס חאן, אשר היו מבשלים פרוסות דקות של בשר על ידי טבילתן במים רותחים, כדי לקצר את משך הבישול.
המאכל הפך פופולרי ביפן רק באמצע המאה ה-20, אך במהרה הותאם למטבח היפני והפך למזוהה איתו.
ביפן השבו-שבו נחשב למאכל חורפי המסייע לסועדים להתחמם ולבלות יחדיו.
המאכל "שַבּוּ-שַבּוּ" הומצא ביפן במאה ה-20 עם פתיחתה של מסעדת "סואהירו" באוסקה, שם הומצא השם.
מקור השם הוא מהסיר החם הסיני המכונה "בשר כבש מבושל מיידית" (Shuàn Yángròu).
בעלי מסעדת "סואהירו" באוסקה, "צ'ואיצ'י מיאקי" רשם את השם כסימן מסחרי בשנת 1952. שבו-שבו הפך ליותר ויותר פופולרי באזור קנסאי ובשנת 1955, הוא נוסף גם לתפריט המסעדות בטוקיו, ולאחר מכן התפשט ברחבי יפן.
במהלך מלחמת איטליה–יוון צורפו לכוח המשלוח הבריטי ליוון כ-2,200 מתנדבים מהיישוב.
מרביתם (כ-1,500 איש) אורגנו במסגרת תשע פלוגות חפרים, כ-400 בפלוגת תפעול נמלים 1039 (פורט אופריישן 1039), וחיילים נוספים.
חלקם הגיעו ליוון ב-21 במרץ 1941, אם כי אנשי חיל האוויר, ויחידות חפרים מסוימות הגיעו כבר בינואר 1941 ליוון.
ב-29 באפריל 1941 נכנעו חיילי חיל המשלוח, ששהו ביוון, עם שאר חיילי הצבא הבריטי, לצבא גרמניה ונלקחו בשבי.
מתוך כ-9,000 חיילים בריטיים שנשבו, 1,383 היו יהודים ממתנדבי היישוב.
כמה מאות חיילים ארצישראליים נמלטו לכרתים ונלחמו שם במסגרת הקרב על כרתים.
עם נפילת האי בידי הגרמנים נפלו גם חיילים אלו בשבי.
בהשפעתם של ארגון הצלב האדום הבינלאומי וממשלת בריטניה נמנעה אפליה בין השבויים היהודים ליתר השבויים, והגרמנים נהגו בשבויים היהודים לפי כללי אמנת ז'נבה השלישית.
לעומת זאת, היו גילויים של יחס מפלה בין קצינים וחיילים בריטיים כלפי חבריהם למערכה - השבויים היהודיים מארץ ישראל.
השבויים היהודים מצדם התארגנו במחנות השבויים, הצליחו לשמור על לכידות ואפילו שמרו על אופי חיים ישראלי-יהודי, בעיקר חגיגת מועדי ישראל.
"...אף כי יחסי הכוחות במקום, הצביעו על עדיפות גדולה לבריטים, ויעברו עוד שעות ארוכות עד שיגיע לאזור כוח גרמני ממשי, הוחלט בחיפזון על כניעה.
מרבית הגייסות שנותרו בחוף, היו גייסות בלתי-לוחמים: לחלק ניכר מהם, לא היה נשק ותחמושת ורובם, לא היו מאומנים היטב בשימוש בו.
ואין צורך לומר, שלא התאמנו מעולם באימון יחידתי ולא הופעלו ביחידות בתנאי קרב.
בחוף לא היה שום מלאי של אספקה וחיילים רבים, כבר היו נתונים, במצב של רעב, לאחר שלא קבלו אספקת מזון מסודרת, מיום שעזבו את אתונה, שבוע קודם-לכן..."
החיילים, נכנעו לצבא הגרמני ליד העיר קלמאטה, שלחופו הדרומי של חצי האי פלופונסוס, לאחר שהפיקוד הבריטי העליון במזרח התיכון, ששכן בקהיר הורה לכל יחידות חיל המשלוח הבריטי להיכנע.
ההחלטה התקבלה לאחר שלושה ימים של הפצצות כבדות ממטוסים גרמנים על החיילים הנסוגים, אשר התרכזו על שפת הים, ללא כל מחסה מההפצצה האווירית הבלתי פוסקת.
הגרמנים הציבו למפקד הבריטי ביוון אולטימטום שאם לא ייכנעו הם יעשו בנסוגים "טבח שההיסטוריה תזכור לחובת הבריגדיר".
במשך שתי יממות נערך מפקד לחיילים הנכנעים.
על הגרמנים היה לפקוד ולרשום כעשרת אלפים שבויים.
בין הנופלים בשבי היו שלושה קצינים מארץ ישראל: יצחק בן-אהרן, סרן נתן גרשוני וסגן שמעון הכהן.
אלו הועברו למחנה שבויים מיוחד לקצינים בריטיים.
מעמד הכניעה תואר על ידי הרב אריה בינה כמשפיל ומדכא ובא לאחר ימים של נסיגה ורעב.
הוא מספר: "בתחילה שבויינו ישנו תחת כיפת השמים ואף המזון היה דל.
את בעיית השיכון פתרנו על ידי ארגזים.
אשר למזון, קנינו מהיוונים שהביאו אותו לפתח המחנה.
חבר הביא חלבה ובצל וזו הייתה תוספת נכבדה לסעודה.
היה עימנו יהודי מתל אביב בשם פרסקי (אביו של שמעון פרס) שהצליח ברכישת לחם מהיוונים."
בחקירה הראשונית גילו הגרמנים עניין מיוחד בחיילים היהודים יוצאי גרמניה, אשר בתחילה חשבו להתייחס אליהם כבוגדים, אך בסופו של דבר הם צורפו לשאר השבויים.
הגרמנים העבירו את השבויים מדרום יוון לצפונה, דרך מחנות מעבר שונים: קלמאטה, קורינתוס וסלוניקי.
בסלוניקי סייעה הקהילה היהודית לשבויים באספקת מזון.
מסלוניקי הועלו השבויים על רכבות משא ודרך יוגוסלביה ואוסטריה הגיעו לסטלאג VIII-B בעיר לאמסדורף בשלזיה שבפולין וגם למחנה 383 בהוהנפלץ.
קבוצה מיוחדת מבין השבויים היהודים היו פועלי נמל תל אביב שגויסו לתפקידי סוורים.
אחדים ניצלו את המעבר בסלוניקי וברחו על מנת להיטמע בין יהודי המקום.
כאשר הובלו יהודי סלוניקי לאושוויץ הזדהו חלק מהבורחים כשבויים בורחים וצורפו לשאר השבויים היהודיים.
עם זאת, חלק קטן מהבורחים נתפסו על ידי הגסטאפו שלא התחשב בהיותם חיילים בריטיים ורצחו אותם באושוויץ יחד עם יתר יהודי המקום.
יותר ממאה שבויים בורחים הצליחו להגיע, רובם בדרך הים, לטורקיה הנייטרלית, או הצטרפו לפרטיזנים.
בסך הכל ההערכה היא כי ברחו כ-150–300 חיילים במהלך ימי השבי הראשונים ועד לסיום השבי.
במחנה השבויים בשלזיה הועסקו השבויים במחנות העבודה, בעבודות כפייה במכרות, בחקלאות, כריתת יערות וגם בעבודה בבית חרושת לנייר (ליד בורטן).
מנהלי העבודה היו גרמנים תושבי המקום (פֿוֹלקס-דוֹיטש).
יחד עמם במחנות העבודה היו גם יהודים מתושבי המקום, אך נאסר עליהם כל מגע עם השבויים.
תושבי המקום שמעו על מה שהתרחש ליהדות פולין.
השבויים גם ראו את מחנה הריכוז אושוויץ אך לא ידעו בדיוק על היקף ההשמדה המבוצעת בו.
סדר היום במחנה השבויים היה כדלקמן: 6:00 - קִימה, 7:00 - מִפקד ויציאה לעבודה.
כל שבוי היה מחויב לעבוד.
השאר, "בעלי דרגות אחרות" : קורפורלים (בצה"ל - רב-טוראי) והסרג'נטים (בצה"ל - סמל) לא היו מחויבים לעבוד.
הקצינים היו במחנה שבויים אחר ונהנו מתנאים מיוחדים.
בערבים היו השבויים פנויים וארגנו שיעורים בעברית ולמדו שפות נוספות.
הייתה ספרייה גדולה, קולנוע ואפילו ערכו עיתון פנימי ומסיבות.
גם בשבתות ובחגים ואפילו ביום כיפור אולצו השבויים לצאת לעבודה.
פעם בשבוע, בכל יום ראשון, קיבלו השבויים חופשה ויכלו לבלות את הזמן במשחקים ובספורט.
כאשר הגיעו חבילות מזון מהצלב האדום, יחד עם מכתבים מהמשפחות מארץ ישראל, היה זה יום חג.
המזון שיפר את התזונה של השבויים אך בעיקר סייע לשיפור היחס של השומרים הגרמנים אליהם.
חלק מהמזון ניתן לשומרים הגרמנים של המחנה, אשר משפחותיהם מחוץ למחנה סבלו מרעב.
היו מקרים שהשבויים הבריטים ניסו להפלות בין היהודים לבין האחרים בחלוקת חבילות הצלב האדום.
הרב אריה בינה מציין כי "היחסים החברתיים בינינו היו נאותים ואף יחס הגרמנים במחנה היה הוגן".
מדי שישה חודשים הגיעה ועדה רפואית מורכבת מרופאים גרמנים ואנגלים ומרופאי הצלב האדום לבדוק את המועמדים לחילופים עם שבויים גרמנים שהיו בידי בעלות הברית.
למועמד נחשב מי שקבל תעודה מהרופא האנגלי שבמחנה.
במחנה היה בית כנסת בהנהלת כומר שדאג כי יהיו בבית הכנסת סידורים, טליתות, תפילין וספרי גמרא.
ספר תורה לא היה בבית הכנסת.
בראש השנה וביום כיפור השתתפו חיילים רבים בתפילות.
לחג הפסח התקבלו מצות מהארץ.
מפעם לפעם הטילו הגרמנים סנקציות על השבויים, בדרך כלל בתגובה על שמועות כי הבריטים פגעו בשבויים גרמנים שהיו במחנות שבויים במזרח התיכון.
יוסף אלמוגי, לימים ראש עיריית חיפה, שלא היה קצין, היה בין השבויים ומילא תפקיד מרכזי בארגון השבויים היהודים מארץ-ישראל.
הידיעות על הנפילה בשבי גרמו זעזוע בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל.
בייחוד גבר החשש לחיי יהודים יוצאי גרמניה, שרק שנים אחדות קודם נמלטו ממנה.
כאשר הגיעו הידיעות הראשונות על גורלם במחנה השבויים והתקבלה רשימת השבויים והמכתבים שהועברו באמצעות הצלב האדום, נרגעו הרוחות.
בין הנופלים בשבי היו גם פצועים שנפגעו בזמן הקרבות ביוון.
בהיותם בלתי כשירים לעבודה, קיוו המוסדות ביישוב, כי יוחזרו בהקדם במסגרת החלפת שבויים פצועים.
אך מכיוון שהמשא ומתן בין הבריטים לגרמנים לא צלח, הציע היישוב, על פי תקדים ממלחמת העולם הראשונה, כי הפצועים יועברו לארץ נייטרלית, כשווייץ.
גם הצעה זו לא יצאה לפועל.
חילופי הפצועים נדחו לסתיו 1943. בינתיים נפטרו אחדים בבתי החולים שבמחנות השבויים.
השבויים, שנפלו בידי האיטלקים במערכה בצפון אפריקה (בעיקר בקרב על טוברוק, 1941), ולא הועברו לידי הגרמנים, הקדימו להשתחרר עם פלישת בעלות הברית לסיציליה ולדרום איטליה ונפילת בניטו מוסוליני, ב-1943.
"בסוף אוקטובר 1943 יצא לפועל הסכם חילופין הראשון של שבויים פצועים וחולים, שבו נכללו גם כ-60 שבויים ארצישראלים.
במאי 1944 התקיים מבצע נוסף של חילופי שבויים: 22 חיילים ארצישראלים הוחזרו במהלך זה.
לקראת סוף המלחמה הוגברו מאמצי חילופי השבויים: 50 שבויים ארצישראלים הוחזרו בספטמבר 1944. באוקטובר 1944 שוחררו כ-200 חיילים ארצישראלים.
בינואר 1945, במסגרת חילופי שבויים אחרונים, בין הגרמנים לבריטים, הועברו לשווייץ 41 שבויים ארצישראלים.
עם התקדמות הצבא האדום העבירו הגרמנים את השבויים לפנים גרמניה.
בדרך ברחו כ-300 שבויים שנעו ברחבי גרמניה קבוצות קבוצות.
הקבוצה המרוכזת שוחררה על ידי הצבא האמריקאי לאחר ארבע שנים בשבי.
האמריקאים הטיסו את השבויים לצרפת למנוחה, משם הועברו לאנגליה לנופש ושיקום בחוות חקלאיות ליד ניוקאסל.
למחנה המעבר בניוקסל, הגיעו קרוב ל-900 שבויים משוחררים.
השבויים יצאו מדי פעם לבלות בלונדון.
לאחר חודש וחצי באנגליה, הועברו השבויים המשוחררים באוניות למצרים ומשם למחנה צריפין.
השבויים המשיכו את שירותם בצבא הבריטי בתפקידי שמירה עד שהגיע יום השחרור.
בכך הסתיימה פרשת השבויים היהודים בגרמניה.
"בסתיו 1945 השתחררו מן הצבא מרבית פדויי השבי ובכך נסתיימה פרשה זו.
שהיא פרק כשלעצמו, בתולדות ההתנדבות ביישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
קשה לקבוע במדויק את מספרם הכולל של השבויים, שכן בתקופה שבה נפלו בשבי, נמצאו רבים מן המתנדבים, אנשי חילות האוויר, ההובלה והקשר, הציוד וההנדסה, ביחידות הבריטיות, בלא תו זיהוי ארצישראלי.
לא כולם נכללו בקבוצה המרכזית של השבויים: אנשי פלוגות החפרים ותפעול הנמלים., שקורתיה סופרו כאן.
אף לא ניתן לעקוב אחר המוצאות של כולם בשבי..."
קבלת פנים בתל אביב לחוזרים מהשבי (9 ביוני 1945)
הפורום, בהובלתה של טליה קליינר-דייגי, מוביל פעילויות רבות בישראל ומחוצה לה וביניהם הקמת "יער פדויי השבי" ביער עמינדב, ירושלים שהשבויים עצמם תרמו להקמתו באוקטובר 1944 אך הקמתו התאפשרה ביוזמת הפורום בשנת ה-70 לשחרורם של החפרים מהשבי.
מחוז שַׁבְּוָוה הוא מחוז בדרום מרכזה של תימן.
נכון לשנת 2012 במחוז 546,467 אנשים והוא המחוז ה-16 בגודלו בתימן מבחינת אוכלוסייה.
מבחינת שטחו שעומד על 45,519 קמ"ר הוא הרביעי בגודלו בתימן.
בירת המחוז היא העיר עתק .
מחוז שבווה מחולק ל-17 נפות, וכל אחת מהן מחולקת גם היא לתת-נפות, ואלו מחולקות לכפרים מועצות וערים:
נפת נסאב (مديرية نصاب, בתעתיק מדויק: מֻדיריַת נצאב)
נפת א-סעיד (مديرية الصعيد, בתעתיק מדויק: מֻדיריַת אלצעיד)
במלחמת העצמאות נלקחו בשבי מצרים 135 ישראלים.
הם עברו מסכת השפלות ועינויים ושוחררו במרץ 1949 לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם המצרים ברודוס.
השבויים הישראלים במצרים במלחמת העצמאות
רוב השבויים במצרים היו אנשי ניצנים, 97 גברים ו-7 נשים.
הם עמדו בלחץ חקירות אך מסרו רק פרטים מזהים.
לאחר מכן הועברו לאל עריש שם שהו כשלושה שבועות בתנאים קשים נתונים למלקות והשפלות.
משם הועברו למחנה עבאסיה ליד קהיר שם רוכזו כל שבויי צה"ל.
מלבד אנשי ניצנים היו במקום שבויים מקרב אשדוד (מבצע פלשת), קרב גבעה 69, ועוד.
הפצועים קשה רוכזו בבית חולים צבאי בעיר קובה וקבלו טיפול רפואי גרוע.
בתחילה כיהנו חמישה מאנשי ניצנים בוועד שנבחר על ידי השבויים אולם הם לא הצליחו להביא להטבת תנאי השבויים.
המכות וההתעללויות נמשכו וביקורי נציג הצלב האדום בקהיר בכלא לא סייעו להקלת המצב.
נציג הצלב האדום לא עמד על כך שיינתן לו להיפגש עם השבויים ביחידות ולאחר שעזבו המשיכו ההתעללויות.
בתחילת ספטמבר 1948 מונה הטייס פלטיאל מקלף על ידי המצרים בתוקף דרגתו ("פקד טייס" - מקביל לסגן) למפקד השבויים ופעל להרמת המורל של השבויים שבוזו והולקו למרות שהוא עבר התעללות עם בואו למחנה.
הוא חילק את השבויים לשלוש מחלקות כשבראש כל אחת קצין עברי וכסגנו משמש סמל.
המפקד המצרי התרשם מעמידת מקלף בעינויי חקירתו ונוצרה ביניהם הבנה.
על אנשי הסגל המצרי נאסרה הכניסה למגורי השבויים ללא נוכחות מפקד המחלקה או סגנו.
המכות פחתו אך לא הופסקו.
הוא הנהיג שיעורי התעמלות חובה ופעל להרחבת מעגל הפעילות העצמית והלימודית כדי להילחם בניוון ובשעמום.
ג'ורג' שלי (Shelley) היה אחד מהשבויים.
הוא נולד בניו זילנד ומגיל צעיר היה מלח בצי הסוחר.
במלחמת העולם השנייה הוצב בחיל התותחנים ולחם במדבר המערבי נגד צבאו של ארווין רומל.
לאחר תבוסת רומל, כאשר היה כבר קצין (לוטננט) הגיע לחופשה לארץ ישראל ושהה בה זמן מה.
לאחר מכן הועבר עם יחידתו למזרח הרחוק ונפל בשבי היפנים.
ניסיון לברוח מהשבי בעזרת דאון לא הצליח – הדאון נפל ושלי נפצע קשה.
הוא נשאר במחנה שבויים עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה נסע לבריטניה והוסמך כמהנדס מכונות.
בינואר 1948 מסיבה לא ברורה (הוא לא היה יהודי), החליט לנסוע לפלשתינה לעזור ליהודים במלחמתם.
לאחר הרפתקאות נוספות התגייס לפלמ"ח ליחידה חיות הנגב של חטיבת הנגב כחבלן.
בליל 9 ביולי 1948 השתתף שלי בהתקפה הכושלת של חטיבת הנגב על משטרת עיראק סואידן (במסגרת מבצע אנ-פאר).
בהתקפה זו נפל שלי בשבי ביחד עם מתנדב יהודי מדרום אפריקה בשם ג'ק פלייש.
הוא עבר מכות והתעללויות קשות ובסופו של דבר הועבר למחנה עבאסיה.
שלי שהה במחנה ארבעה חדשים ובליל 8 בנובמבר 1948 בחסות ליל ערפל כבד החליט לברוח.
המצרים הרגישו בבריחה ופתחו במרדף אחריו.
חייל סודני התקרב אליו; שלי הרג אותו, קבר אותו במקום ולבש את בגדיו.
לבוש כחייל מצרי הצליח לאחר גנבת רכב ופריצת מחסומים להגיע לנמל פורט סעיד.
שם פשט את בגדיו ושחה לעבר אנייה בריטית.
הוא מצא בגדי מלח בריטי והצליח להגיע כנוסע סמוי לפמגוסטה בקפריסין, שם יצר קשר עם אחד מאנשי הפלמ"ח באי שהעלה אותו לאנייה שהביאה אותו לחיפה ב-15 בנובמבר 1948.
שלי כתב דו"ח שנשלח לנציג הצלב האדום בישראל ז'אק דה רנייה.
הוא פירט את מסכת המכות שספגו מדי יום.
על עבודות משפילות כמו חפירת בורות וכיסויין או העברת אבנים ממקום אחד לשני והחזרתן.
זחילה או "שחייה" על הקרקע.
חוסר מזון וגנבת משלוחי החבילות שהגיעו מהארץ.
הוא התלונן על תפקוד נציג הצלב האדום שלאחר שהתלונן בפניו על המכות ענה לו: "אל תגיד לי דברים אלה" ושלאחר שעזבו הנציגים את המחנה הוא הוכה קשות עד שנזקק להעברה לטיפול בבית חולים שם לא קיבל כל טיפול.
בבית החולים היו מכות עניין של יום-יום.
בהזדמנות אחת ציוו עליו האחיות לרדת מהמיטה ולרקוד.
כאשר סירב, הוכה על ידי השומרים.
דו"ח שלי נשלח על ידי יחידת הקשר של הצלב האדום בישראל למרכז הארגון בז'נבה ועורר שם הד רב.
תוך שבועיים נשלחה לקהיר משלחת מיוחדת בראשות סגן יושב ראש הארגון ונציג הארגון בישראל.
ב-30 בנובמבר 1948 הגיעה משלחת הצלב האדום מלווה בקצינים בכירים ממטה הצבא המצרי.
הפעם עמדו נציגי הצלב האדום על זכותם להיפגש עם השבויים ללא נוכחות המצרים.
על פי הוראתו של פלטיאל מקלף התפשטו השבויים והראו את הצלקות שנותרו בגופם כתוצאה מהתעללות המצרים.
תוך יממה התחולל שינוי דרמטי במצב השבויים.
כל הצוות המצרי סולק והוחלף, לשבויים הוענקה מידה רבה של אוטונומיה.
הופסקה יציאה לעבודות סרק, האוכל שופר וגם קשרי הדואר והמכתבים עם המשפחות בארץ הורחבו.
גם נציג הצלב האדום בקהיר הוחלף.
השבויים הראשונים ששוחררו משבי המצרים היו חמישה חיילים שנפלו בשבי בכיס פלוג'ה.
ב-25 בפברואר 1949 נחתם ברודוס הסכם שביתת הנשק עם מצרים.
סעיף מס' 9 התייחס לשבויים: "כל שבויי המלחמה הנמצאים בידי כל אחד מהצדדים להסכם זה, המשתייכים לכוחות המזוינים הסדירים והבלתי סדירים של הצד השני יוחלפו".
ב-7 במרץ 1949 הוחזרה ארצה קבוצה של 30 שבויים בחלקם פצועים ונכים.
הם אישרו את עדותו של שלי על העינויים שעברו ואף הצביעו על אזלת ידו של נציג הצלב האדום בקהיר.
כעבור יומיים שוחררו יתר השבויים.
חזרת שבויי הקרב על ניצנים
שבויים בלבנון הוא ספר עיון מאת העיתונאי והפובליציסט עפר שלח, פרשן ערוץ 10 ומעריב אשר בעברו שימש מפקד פלוגה בצנחנים במילואים ולחם במלחמת לבנון הראשונה, ויואב לימור, הפרשן הצבאי של ערוץ 1, העוסק במלחמת לבנון השנייה.
הספר דן במלחמה בעיקר מזווית הראייה של מקבלי ההחלטות הבכירים שבצד הישראלי, ובהם ממשלת ישראל והמטה הכללי של צה"ל.
אירועי המלחמה מתוארים בספר בעיקר מזווית זו, זולת מספר מהלכים בולטים, אותם ניתחו הכותבים ברמה יותר פרטנית ובהם קרב בינת ג'בייל, מבצע שינוי כיוון 11, מבצע משקל סגולי ומבצע חד וחלק.
הספר בוחן כיצד התרחשה חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון בידי מחבלי חזבאללה, והאם ניתן היה למונעה.
כמו כן מתאר הספר את מה שהמחברים מתארים ככשירות לקויה של צה"ל, אי מימוש התוכנית המבצעית ללחימה בחזבאללה, והזדמנויות שהוחמצו לסיום מהיר ומוצלח של המלחמה.
הספר מתבסס על תחקירי צה"ל, פרוטוקולים של דיונים ומאות ראיונות עם שרים בממשלה, קצינים בכירים ומומחים מישראל ומחו"ל.
ראש אגף המבצעים האלוף גדי איזנקוט, בעברו מפקד חטיבת גולני אשר שירת שנים ארוכות בלבנון, מצטייר מן הספר כאחד האלופים הבודדים במטה הכללי שהעזו לחלוק על הרמטכ"ל חלוץ, ועל המהלכים שהציע.
ראייתו המפוכחת גרסה כי אין להגיב בלבנון מתוך כעס וכי יש לתקוף תשתיות לבנוניות ולהפעיל את תוכנית 'שוברת הקרח' שכללה תקיפה נרחבת של יעדי חזבאללה בלבנון.
הספר סוקר בין השאר את התחקירים שביצע צה"ל לאחר המלחמה, ובהם התחקיר שביצע האלוף במילואים יורם יאיר לעוצבת הגליל, והדו"ח שהגיש האלוף במילואים עמירם לוין בנוגע לתפיסת ההפעלה של צה"ל במלחמה.
הפרשן הצבאי רון בן ישי מתח ביקורת על הספר וטען כי הוא מכיל מידע סודי שחשיפתו סייעה לחזבאללה.
כשלושה מיליון חיילים גרמנים נפלו בשבי הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה, רובם במהלך ההתקדמות המהירה של הצבא הסובייטי בשנה האחרונה של המלחמה.
שבויי המלחמה הועסקו כעובדי כפייה בכלכלת המלחמה הסובייטית, וכן בשיקום שאחרי המלחמה.
עד 1950 כבר שוחררו כמעט כל השבויים.
ב-1956 חזר לגרמניה השבוי האחרון ששרד.
על פי הרישומים הסובייטיים, 381,067 משבויי הוורמאכט מתו במחנות הנקוו"ד (356,700 גרמנים ו-24,365 בני לאומים אחרים ששירתו בוורמאכט).
היסטוריונים גרמנים אחדים טענו כי המספר האמיתי עומד על כמיליון.
שבויי המלחמה הגרמנים בברית המועצות
בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, רק מעט חיילים גרמנים נשבו בידי הסובייטים.
על פי ההערכות, רק 6,000 מהם חזרו לביתם לאחר המלחמה.
ככל שהמצב הכלכלי בברית המועצות השתפר בשנים שלאחר מכן, אחוז התמותה בקרב השבויים החל לרדת.
בו בזמן, הפכו השבויים לכוח עבודה עבור הכלכלה הסובייטית.
בעקבות מבצע בגרטיון והנסיגה מאוקראינה, מספר שבויי המלחמה הגרמנים כמעט הוכפל במחצית השנייה של 1944. בינואר 1945 התקדם הצבא האדום אל נהר האודר ואל הבלקנים, ומספרם של שבויי המלחמה הגרמנים זינק בשנית - עד כדי 2,000,000 באפריל 1945.
בסך הכול, 2.8 מיליון גרמנים הוחזקו כשבויים על ידי ברית המועצות בסיום המלחמה, על פי הרישומים הסובייטיים.
רבים מהם שוחררו עד סוף 1946. עם הקמתה של מדינה גרמנית קומוניסטית באזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה - הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית - באוקטובר 1949, שוחררו למולדתם כל השבויים, למעט 85,000 שנותרו בשבי, רובם מורשעים בפשעי מלחמה.
רבים מאלה נידונו לתקופות מאסר ממושכות עם עבודת פרך, בדרך כלל 25 שנים.
רק ב-1956 שוחררו האחרונים מבין אותם עצירים, בעקבות ביקורו של קנצלר גרמניה המערבית, קונראד אדנאואר, במוסקבה.
ההיסטוריון הבריטי ריצ'רד אוברי מעריך כי 356,000 מתוך 2,880,000 שבויי מלחמה גרמנים מתו במחנות עבודה סובייטיים.
על פי אדוארד פטרסון, ארצות הברית החליטה להסגיר מאות אלפי שבויים גרמנים לברית המועצות במאי 1945, כ"מחווה של ידידות".
יחידות גרמניות רבות העדיפו כניעה לאמריקאים על פני כניעה לכוחות אחרים מקרב בעלות הברית, במיוחד לצבא האדום.
עדויות מהלחימה באזורי סקסוניה ובוהמיה, מראות כי כוחות אמריקאיים סירבו לקבל כניעתם של חיילים גרמנים, ותחת זאת מסרו אותם לידי ברית המועצות.
על פי דיווח של הניו יורק טיימס, אלפי שבויים הועברו לשלטונות הסובייטיים ממחנות שבויים במערב.
כך למשל, ידוע כי 6,000 קצינים גרמנים נשלחו מן המערב אל מחנה הריכוז זקסנהאוזן, שבאותו זמן היה אחד מן המחנות המיוחדים של הנקוו"ד, וידוע כי הועברו ממנו למחנות שבויים.
במסמכים סובייטיים רשמיים שפורסמו ב-1990 מפורטים 6,680 אסירים במחנות הנקוו"ד בגרמניה בשנים 1945–1949, שהועברו למחנות שבויים סובייטיים.
ממשלת גרמניה המערבית הקימה ועדה כדי לחקור מה עלה בגורלם של השבויים הגרמנים במלחמה.
על פי ההיסטוריון הגרמני רודיגר אוברמן, כ-3,000,000 שבויים גרמנים נלקחו על ידי ברית המועצות, ו"לכל היותר" מיליון מהם, מתו בשבי.
בהתבסס על מחקריו, אוברמן סבור כי בנוסף למותם של 363,000 שבויי מלחמה גרמנים, המאושר במפורש ברישומים הגרמניים הממלכתיים, סביר לחלוטין כי 700,000 אנשי צבא גרמנים שהוכרזו כנעדרים, מתו למעשה בשבי הסובייטי.
על פי ההיסטוריון הרוסי גריגורי קרושב, מנתוני הנקוו"ד עולה כי 2,733,739 שבויי מלחמה גרמנים נלקחו על ידי ברית המועצות, ו-381,067 מתו בשבי.
הסטטיסטיקה הסובייטית לגבי שבויי מלחמה, אינה כוללת אזרחים גרמנים שנלקחו לעבודות כפייה בברית המועצות.
עם זאת, ההיסטוריון האוסטרי סטפן קרנר טוען כי ממסמכים סובייטיים עולה כי 2.6 מיליון שבויים נלקחו על ידי הסובייטים, כולל 400,000 אזרחים.
שבויגן רד סקינס הייתה קבוצת כדורסל מהעיר שבויגן, ויסקונסין, אשר שיחקה בליגת ה-NBL, ליגת ה-NBA וליגת ה-NPBL בין השנים 1951-1938.
שחקן בולט נוסף ששיחק עבור הרד סקינס היה הקלע בובי מקדרמוט, שנבחר ל-MVP של הליגה 4 פעמים, ושימש כמאמן-שחקן של שבויגן בעונת 1947/1948. הן ג'נט והן מקדרמוט הוצגו לאחר פרישתם כחברי היכל התהילה של הכדורסל.
בסיום עונת החליטה ליגת ה-NBL על מיזוג עם ליגת ה-BAA והקמת ליגת ה-NBA.
בעקבות המיזוג עברה שבויגן לשחק ב-NBA יחד עם חמש קבוצות NBL נוספות.
בעונתה היחידה בליגת ה-NBA, , רשמה שבויגן מאזן שלילי של 22 ניצחונות ו-40 הפסדים, והפסידה בסיבוב הראשון של הפלייאוף לאינדיאנפוליס אולימפיאנס בתוצאה 2-1.
בעונה הבאה עברה הקבוצה לשחק בליגת ה-NPBL הניסיונית, וסיימה את העונה הסדירה עם המאזן הטוב בליגה, 29-16. עם זאת, ליגת ה-NPBL התפרקה בטרם שוחקו משחקי הפלייאוף וללא הכתרת אלופה.
עונה זו הייתה למעשה האחרונה בתולדות הקבוצה.
מאזן הניצחונות הכולל של הרד סקינס ב-13 שנות פעילותה עומד על 250 ניצחונות ו-238 הפסדים (51.2%).
שבויה הוא סרט דרמת מסתורין פסיכולוגי קנדי משנת 2014, שביים אטום אגויאן לפי תסריט שכתב אגויאן ביחד עם דייוויד פרייזר.
בתפקידים הראשיים משחקים ראיין ריינולדס, סקוט ספידמן, רוזריו דוסון, מיריי אינוס, קווין דורנד ואלקסיה פאסט, וכן ברוס גרינווד בהופעת אורח.
השם המקורי היה "מלכת הלילה", כהרמז לדמות מלכת הלילה שבאופרה "חליל הקסם", המשמשת כלייטמוטיב בסרט, אך השם הוחלף מחשש שהצופים לא יבינו את ההקשר.
הסרט נבחר להשתתף בתחרות על פרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן 2014 , הוקרן במסגרת הפסטיבל ב-16 במאי באותה שנה, ויצא לבתי הקולנוע בקנדה ב-5 בספטמבר.
בישראל יצא הסרט לקהל הרחב ב-4 בדצמבר 2014.
העלילה לא ליניארית, אלא הסרט מדלג בין נקודות זמן שונות בעבר ובהווה, והצופים יכולים להבחין בין ממדי הזמן השונים אך ורק לפי ההקשרים של הסצנות.
בעיר ניאגרה פולז שבאונטריו, קנדה, בלש המשטרה ג'פרי קורנוול ממחלק הרצח מתחיל תפקיד חדש בצוות מאבק בפדופיליה באינטרנט בפיקודה של הבלשית ניקול דנלופ.
הצוות מתמחה בהתחזות בחדרי צ'אט במטרה לחשוף רשתות פדופילים.
ניקול מציגה לג'פרי סרטון סנאף מזעזע של התעללות בילדים שהופץ ברשת האפלה.
בהמשך הסרט עולה במעורפל מניע אישי של ג'פרי לעסוק בתפקיד.
במקום אחר בעיר, מאת'יו "מאט" ליין, גנן נוף מקומי, אוסף את בתו קסנדרה בת ה-9 אחרי אימון החלקה אמנותית על הקרח.
לפני שהילדה עולה לטנדר של אביה, היא סוחטת הבטחה מהילד אלברט, בן-זוגה להחלקה, שלעולם לא יחליק עם ילדה אחרת מלבדה.
במהלך נסיעתם, מאט תוהה לפשר התכסיס של נעל אחת שחורה ואחת לבנה.
קסנדרה מסבירה שזה לא תכסיס, אלא גימיק שנועד לשם התבלטות בלבד.
הם עוצרים ליד מזנון דרכים ומאט נכנס לקנות פאי וגלידה בעוד קסנדרה ממתינה בטנדר.
כאשר הוא חוזר, קסנדרה נעלמה ולא נמצאת בסביבה.
מאט פונה למשטרה, והמקרה מועבר לטיפולם של ניקול וג'פרי.
משום שסיפורו מבולבל, שני הבלשים מפקפקים באמינות עדותו, חושדים שהוא מסתיר מידע ומעוררים את כעסו על שהם מבזבזים זמן יקר.
אשתו טינה, העובדת כחדרנית בבית מלון, מגיעה לתחנה ומאשימה את מאט באובדן בתם.
בעוד ניקול מסבירה לטינה בארבע עיניים שבסיפור של מאט יש סתירות, מחוץ למשרד ג'פרי מטיח במאט חשד שהוא סירסר בבתו תמורת כסף, ובין השניים מתפתחת תגרת ידיים.
ניקול נוזפת בג'פרי על התנהלותו.
עלילת הסרט נפרשת על פני כשמונה שנים מיום היעלמותה של קסנדרה.
בחלוף השנים, טינה נפרדה ממאט שאחראי בעיניה על היעלמות הילדה, אך היא עדיין אוהבת אותו ומתגעגעת אליו.
בין ניקול וג'פרי התפתח קשר רומנטי.
במשך כל השנים האלה כלואה קסנדרה בחדר נסתר בביתו המבודד של מיקה, גבר בגיל העמידה, פסיכופת הקשור לרשת פדופילים שפועלת ברשת האפלה, ועובד כמנהל אצל יזם הבנייה וינס גריי.
יצירת האמנות החביבה על מיקה היא האַרִיָה של מלכת הלילה מהאופרה "חליל הקסם".
בחדרי המלון שטינה עובדת בהם הותקנו מצלמות רשת שבאמצעותן צופים בה מיקה וקסנדרה.
אחרי שקסנדרה בגרה ומיקה איבד עניין מיני בה, הוא מפעיל אותה לצורך פיתוי ילדים באינטרנט תוך שימוש בסיפורי ילדותה האישיים.
בחלוף כשש שנים, במהלך פעילות הבילוש באינטרנט, ג'פרי מצליח ללכוד צילומי מסך של קסנדרה כשהיא משוחחת שיחת פיתוי, אות ראשון לכך שהיא בחיים.
ניקול מזעיקה את טינה ומאט לתחנת המשטרה.
מאט מסרב לבוא, טינה מגיעה ומאשרת שזו אכן בתה.
ג'פרי וניקול מסבירים לה שקסנדרה נחטפה על ידי פדופילים ומסייעת לשוביה לפתות ילדים להגיע לפגישות, הילדים נחטפים ועוברים התעללות מינית ועינויים לעיני צופים בתשלום באינטרנט.
טינה מתקשרת למאט ומאשימה אותו שבגללו קסנדרה הפכה ל"אחת מהם".
צוות הבלשים מפתה בצ'אט פדופיל בשם וילי להגיע לפגישה בבית קפה, האיש נעצר ובעקבותיו נעצרים פדופילים נוספים.
ניקול נחשפת בראיון טלוויזיה שבו היא מספרת על מעצר רשת הפדופילים, והופכת לדמות ציבורית.
מיקה מבקר את וילי העצור ודוחק בו לסרב לכל הצעה לשתף פעולה עם המשטרה, ולא להפליל את מי שלא נחשפו.
בתמורה להסכמתו, וילי דורש לחטוף את ניקול, לאלץ אותה לספר את סיפורה, ואז לקבור אותה "כמו את האחרות".
מיקה טוען שזה לא אפשרי משום שמדובר באשת משטרה.
כעבור שנתיים נוספות, טינה מתחילה למצוא בחדרי בית המלון סדרת חפצים הקשורים לילדותה של קסנדרה: מברשת שיער, גביע כמו זה שקסנדרה ואלברט זכו בו כזוג מחליקים, ספל, שיני חלב כפי שנהגו טינה ומאט לטמון את שיניה הנושרות של קסנדרה הקטנה מתחת לכרית עבור פיית השיניים, ושבשבת צבעונית.
בחיפוש שעושים ניקול וג'פרי, נמצאות מצלמות רשת בכל החדרים שטינה עובדת בהם.
מסקנת הבלשים היא שחוטפי קסנדרה לא רק מחזיקים בה, אלא צרכני הפדופיליה צופים גם בהורים הסובלים כחלק מהריגוש.
ניקול תוהה מדוע הדברים מתרחשים רק כעבור שמונה שנים, אך ייתכן שהמעקב המצולם נמשך כבר זמן רב, אולי אף מתחילת הפרשה.
לאור העובדה שהתקנת המצלמות ופיזור החפצים הצריכו מידע מדויק, מתחזק החשד שמאט מעורב בפשע, וגם טינה מתחילה לפקפק בחפותו.
שוב ג'פרי מטיח בו אשמה בוטה, אך מאט מכחיש כל קשר ועוזב את הפגישה בזעם תוך שהוא לועג לחוסר האונים של המשטרה.
מיקה נותן לקסנדרה ללמוד את מילות האריה של מלכת הלילה, אך לדעתה הסיפור לא מתאים לפיתוי ילדים, משום שזה לא סיפורה שלה, והיא זקוקה לריגושים משל עצמה.
הוא נענה להפצרותיה לפגוש את אביה תחת פיקוח שלו, תוך איום שאם תנסה לברוח או לרמוז רמזים כלשהם, הוא יהרוג את מאט.
מאט מוביל שתילי אשוח בעוד מיקה עוקב אחריו.
עקב סופת שלג, מאט נאלץ להעביר את הלילה במוטל.
עם בוקר הוא רואה לתדהמתו שהשתילים נפרקו מהטנדר ופוזרו כסימני דרך.
הוא נוסע בעקבות השתילים, ובקרחת יער מחכה לו קסנדרה.
מאט מחבק אותה ומבכה את הרגע שבו נטש אותה לבדה.
הנערה מסבירה שהיא הייתה נחטפת בכל מקרה, משום ש"הם" עקבו אחריה זמן רב קודם לחטיפה.
קסנדרה שואלת אם נטישתו אותה הייתה תכסיס או גימיק ובכך משחזרת את שיחתם לפני חטיפתה (ורומזת שהוא נטש אותה בכוונה).
היא מסרבת לבקשתו לבוא איתו חזרה הביתה, מסבירה שהוא לא יראה אותה שוב, ומדבריה משתמעת תסמונת סטוקהולם: היא יקרה לשוביה הרוצים באושרה, ולכן אפשרו לה להיפגש איתו.
מאט מסרב להיפרד מקסנדרה ואוחז בה נואשות, ואז מופיע מיקה, יורה בו חץ הרדמה, מבטיח לקסנדרה שמאט יתעורר כעבור עשר דקות ולוקח אותה משם.
מאט אמנם לא הצליח להחזיר את קסנדרה, אך מגביר את חיפושיו.
ג'פרי, נואש למצוא קצה חוט שיוביל לקסנדרה, מושיב את אחייניתו ג'ניפר מול מחשב כדי ליצור איתה קשר אינטרנט.
כאשר הוא שומע שקסנדרה מציעה לג'ניפר להיפגש, ולפני שהוא מספיק להתערב, נכנסת ניקול ונרעשת מכך שג'פרי הפר את הכלל האוסר שימוש בילדים לצורכי בילוש.
הם מתווכחים מבלי להיות מודעים לכך שהמצלמה עדיין פועלת.
ניקול מודיעה לג'פרי שהוא לא יצטרף כבן-זוגה בערב ההתרמה שהיא עתידה להיות אורחת כבוד בו, והיא תלך לבד.
מיקה רואה ושומע את המריבה, ומחליט לממש את בקשתו של וילי לפגוע בניקול.
ניקול באה לבדה לאירוע ההתרמה שאותו מארגנים וינס גריי ואשתו דיאן המכהנת במועצת המנהלים של קרן צדקה התומכת במלחמה בפדופיליה.
וינס משוחח חטופות עם ניקול על מהות תפקידה, ופולט הערה לגבי ילדים הנבגדים על ידי מי שהם בוטחים בהם.
נראה שההערה הטרידה את ניקול.
אחר כך היא יושבת לשולחן בחברתם של וינס, דיאן ומיקה הנוכח במקום מתוקף קשריו עם וינס.
בעוד ניקול נושאת נאום, נכנסת לאולם אישה אלמונית המשתפת פעולה עם מיקה (לאחר מכן עולה ששמה הוא 'ויקי'), מכניסה סם הרדמה למשקה של ניקול וחוטפת אותה בעורמה.
מיקה כולא את ניקול בואן נטוש בתוך מחסן, ומפעיל עליה לחץ פסיכולוגי לספר את סיפורה האישי.
ג'פרי חוקר את וינס ואת דיאן הטוענים שאין להם מושג מי האישה האלמונית, אך ברור שהיא ידעה מראש שג'פרי לא יתלווה לניקול לאירוע ההתרמה.
אחרי שהמצלמות שעקבו אחרי טינה נחשפו, קסנדרה מסבירה למיקה שמכיוון שהיא לא יכולה עוד לצפות באמה, היא זקוקה לריגושים חדשים כדי לספר סיפורי פיתוי באינטרנט, ומזכירה לו את סיפור הגביע שהיא ואלברט זכו בו.
כאשר מאט בא לצפות באלברט בזירת ההחלקה, הוא רואה את ויקי מתחזה לעיתונאית, מנסה לראיין את אלברט לכתבה שהיא עושה על ילדים שנעלמו, ושואלת אותו על קסנדרה ועל הגביע, אך אלברט מתנער ממנה.
ויקי יוצאת ומצטרפת אל מיקה שמחכה במכונית בחוץ.
מאט עוקב אחריהם לדיינר שבו ויקי מראה למיקה את סרטון ה"ראיון".
מאט מתקשר לג'פרי, מודיע לו שהוא מטמין במכוניתם של מיקה וויקי את הטלפון שלו, ומבקש לעקוב אחריהם בעזרת הנווטן שמותקן בטלפון.
אחר כך הוא נכנס לדיינר, מביים פרובוקציה כדי לאלץ את בעל הדיינר להזמין משטרה, מתעמת עם ויקי ומיקה, אומר בקול שאלה האנשים שחטפו את בתו, ומסתלק.
כאשר ויקי מגלה שמאט גנב את הטלפון שלה, היא ומיקה יוצאים אחריו, ומתנהל מרדף מלווה ביריות אקדח.
כאשר ויקי מצליחה לפגוע במנוע הטנדר של מאט, הוא עושה פניית פרסה פתאומית ושב על עקבותיו.
ליד הדיינר הטנדר הפגוע נתקע בשלג שנערם לצד הכביש.
מיקה וויקי רואים ניידת משטרה במקום ונמלטים אל ביתו של מיקה שמוציא את קסנדרה מהחדר הנסתר כדי לברוח משם.
לבית נכנסים ג'פרי ושוטרים חמושים, וקסנדרה פורצת בצרחות.
ויקי יוצאת מאחת הפינות, פוצעת את ג'פרי בירייה ונהרגת מידי שוטר.
מיקה נורה ומת מבלי שג'פרי מחלץ ממנו מידע על מקום הימצאה של ניקול.
מאט, טינה וקסנדרה מתאחדים בתחנת המשטרה.
טינה וקסנדרה באות לבקר את ג'פרי בבית החולים.
שוטרים מוצאים את מקום כליאתה של ניקול ומחלצים אותה.
בסצנת הסיום, קסנדרה נכנסת לזירת ההחלקה כשחיוך על פניה.
כהשראה לכתיבת התסריט, שנמשכה שבע שנים במצטבר, השתמש אגויאן בשני סיפורים אמיתיים.
הסיפור האחד הוא פרשת חטיפת ילד בעת שהיה בטיול עם הוריו בפארק בעיר ויקטוריה שבה גדל אגויאן.
לדברי אגויאן, במשך עשרים שנה, בכל פעם שביקר בעיר, ראה תמונות בלויות של הילד, וחשב על הוריו שהמשיכו לחכות שיופיע פתאום.
הסיפור השני עסק בפרשת קיומה לכאורה של רשת פדופילים שנוהלה על ידי עורכי דין, כמרים, פוליטיקאים ומורים בעיר קורנוול שבאונטריו.
17 בני אדם טענו שהם היו קורבנות להתעללות.
החקירה לא חשפה רשת כזו, אך גם אחרי פרסום דו"ח החקירה, בלש בשם פרי דנלופ המשיך להתעקש שרשת הפדופילים קיימת, ובשל כך נודה הבלש על ידי עמיתיו והקהילה.
אגויאן אימץ את שם העיר קורנוול ואת שם משפחתו של הבלש פרי דנלופ, כשמות משפחה של דמויות שני הבלשים שהובילו את החקירה בסרט.
הסרט צולם בין התאריכים 4 בפברואר – 1 במרץ 2013 באתרי צילום אותנטיים בערים ניאגרה פולז וסדברי, וכן באולפני "פיינווד" בטורונטו .
כאשר אגויאן נשאל על כך, הוא ענה "הגבולות מטושטשים במידת-מה".
על אף שהעלילה נמשכת שמונה שנים, כל הסצנות מתרחשות בעיצומו של החורף, כאשר השמיים אפורים, העננים נמוכים ושלג וקרח מכסים את הנוף, מעין מטפורה לפשע הנורא.
אגויאן הסביר שלעונה בשנה יש חשיבות בסרט, משום שהעלילה סובבת סביב פגישותיה של טינה עם ניקול שהתקיימו פעם בשנה, בתאריך יום ההולדת של קסנדרה, והחורף נראה מתאים בגלל התחושה שהדברים תחת מעטה, כמו בד קנבס חלק או משהו שנמחק.
הקרנת הבכורה של "שבויה" התקיימה ב-16 במאי 2014 במסגרת פסטיבל הקולנוע בקאן.
קודם לכן, הזכויות על הסרט נרכשו על ידי חברת A24 בשיתוף חברת DirecTV.
לבתי הקולנוע בקנדה הופץ הסרט על ידי חברת , והבכורה הייתה ב-5 בספטמבר 2014, ובארצות הברית על ידי A24, והבכורה הייתה ב-12 בדצמבר באותה שנה.
בישראל התקיימה בכורת הסרט ב-4 בדצמבר 2014 בהפצת "סרטי שובל".
במאגר הביקורות Rotten Tomatoes ממוצע הדעות החיוביות עומד על 30% בשקלול 54 ביקורות.
סיכום הביקורות היה שמדובר בהחטאה נוספת מצד אטום אגויאן של סרט אווירה קודר ועגמומי המצולם יפה.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 36% בשקלול 20 ביקורות שהוגדרו "שליליות בדרך כלל".
על-פי דיווחים מפסטיבל קאן 2014, הסרט התקבל שם בקריאות בוז, עד שהשחקן הראשי ראיין ריינולדס נמנע מהשתתפות במסיבה שלאחר מכן, והעדיף ארוחת ערב עם אשתו השחקנית בלייק לייבלי.
בעקבות ההקרנה בקאן, ג'סטין צ'אנג כתב במגזין "וראייטי" שזהו מותחן חטיפה מגוחך שהכניס את אגויאן, קולנוען גדול בעברו, לתחום של פרודיה עצמית.
בביקורת ב"הגרדיאן" נתן פיטר בראדשו לסרט כוכב אחד מתוך חמישה, ותהה אם אדם מבוגר כתב את התסריט שאיננו משכנע עד כדי גיחוך.
דייוויד רוני כתב ב"הוליווד ריפורטר" שלא די בכך שמדובר בסיפור מזויף לגמרי, אלא אגויאן עוד מקנה לסרט כובד ראש יומרני, והכללת הסרט בחלק התחרותי של הפסטיבל מהווה חוסר נאמנות לוותיקי התחרות.
סטיבן זייצ'יק כתב ב"לוס אנג'לס טיימס" שבאמצעות קפיצות בזמן, אגויאן מספק לצופים מידע והשלכות שאינם ידועים לדמויות בסרט, וכך הוא יוצר אווירת מסתורין.
אך בעוד הסרט מציג פה ושם רגשות ותעלומות באופן מעודן ומענג, כמה מהסכנות והקונספירציות המתממשות, מתאימות יותר ל פנטזיות ריגול.
שבוע אלי הוא שבוע מודעות שמובל ומקודם על ידי הנוער בארצות הברית.
אירוע זה מעודד את התלמידים ליחס טוב יותר עם חברי הקהילה הגאה, בין היתר בגינוי בריונות, הטרדות וכינויי גנאי.
שבוע אלי מתקיים בבתי ספר K-12 ומכללות.
שבוע אלי הראשון נוצר על ידי ג'ו מונטנה ובני נוער אחרים של הקבוצה הלאומית לקידום מנהיגות JumpStart של GLSEN.
שבוע אלי נעשה באותו רוח כמו יום השתיקה, שבא לחנך בנושאי הטרדה אנטי-להט"בית.
שבוע אלי נערך בדרך כלל בספטמבר או באוקטובר, לרוב במקביל ליום היציאה מהארון הבינלאומי ב-11 באוקטובר.
אוקטובר הוא גם חודש ההיסטוריה הלהט"בית .
האירוע החל באוקטובר 2005 וצמח מאז.
מטרת שבוע אלי היא לצמצם את הסטריאוטיפים וההדרה תוך הדגשה כי תמיכה בתלמידים להט"בים חזקה יותר ממה שהתלמידים עצמם חשבו.
בסקר שנערך בקרב 240 סטודנטים לתארים מתקדמים בדבר איזו תמיכה עמיתית הם הרגישו שיש להם לסטודנטים להט"בים, נמצא כי עמדותיהם האישיות היו חיוביות משמעותית מכפי שחשבו שחבריהם וחבריהם סטודנטים החזיקו.
בעלות הברית מזוהות כתומכות, אך אינן בהכרח חברות בקבוצה שולית.
במהלך שבוע אלי, מתבקשים אנשים לחתום על התחייבות בעלת ברית כי , וכי הם לא ישתמשו בשפה אנטי-להט"בית או מושמצת, הם יתערבו במידת האפשר כדי להפסיק את הבריונות וההטרדה ויתמכו במאמצים בטוחים יותר בבתי ספרם.
ב-2008, נעשה שימוש בטעות בכרטיסי המשכון עם גני ילדים ומתנגדי הנישואים החד-מיניים, ובכך הם השתמשו בכך שתאושר הצעה 8 בקליפורניה, GLSEN הצהירה כי הם יעקבו אחר ההצעה ויבטיחו שהם יתאימו את שבוע אלי לכל השכבות.
ב-2010, הקמפיין עודד מודעות לחוק לשיפור בתי ספר בטוחים, בדומה לחוק "חוק הכבוד לכל התלמידים" שנחתם במדינת ניו יורק להגנה על תלמידים להט"בים מפני בריונות.
שבוע האופנה בברלין הוא אירוע אופנה, הנערך פעמיים בשנה בברלין, בינואר וביולי.
בשבוע האופנה מוצגים עיצובים של יותר מ-800 המעצבים ומותגי אופנה הפועלים בעיר.
במהלך השבוע נערכת תצוגה ברכבת התחתית של ברלין.
במסגרת שבוע האופנה נערכים מספר ירידים וגם נערך אירוע ה-"Stylenite" המשלב תצוגת אופנה עם הופעות של אמנים שונים.
שבוע האופנה נוסד ב-2007 וזכה לסיקור בינלאומי נרחב.
בשנת 2008, עורר האירוע סערה לאחר שמארגני שבוע האופנה הקימו אוהל מעל "ספרייה", האנדרטה לזכר השואה של הפסל מיכה אולמן.
מ-2011 האירוע נערך ממול לשער ברנדנבורג.
חברת מרצדס-בנץ מעניקה חסות לשבוע.
בינואר 2015 בר רפאלי צעדה על השטיח האדום בשבוע האופנה, בשנה זו הוצגו בו דגמים של המעצב הישראלי שי שלום.
המעצבים שני צימרמן, ציון ענבה ואפרת קליג הציגו באירוע הגאלה של השבוע, לכבוד 50 שנה לכינון יחסי ישראל-גרמניה.
שבויים ערבים במלחמת העצמאות נלקחו על ידי ההגנה, האצ"ל וצה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
בתחילת פברואר 1948 הכחיש דובר ההגנה שההגנה לקחה שבויים וטען שרק נעצרו ערבים שנלקחו לחקירה ואלו שוחררו לאחר החקירה.
במבצע של הארגון הצבאי הלאומי לטיהור רמת מנשה ב-12 במאי 1948 נלקחו כ-120 שבויים.
שבויים ערבים נלקחו בין השאר בכיבוש דיר יאסין, יהודיה, עכו, טנטורה וצפת.
בתחילת ההפוגה הראשונה היו בידי צה"ל כ-1200 שבויים.
כ-420 שבויים היו בכפר אג'ליל ליד הרצליה שהוסב למחנה שבויים.
60 שבויים הוחזקו בידי האצ"ל והועברו לידי צה"ל באותה עת.
בירושלים היה מחנה שבויים נוסף בו היו מעל 100 שבויים.
במהלך קרבות עשרת הימים נלקחו שבויים רבים בחזית המרכז במיוחד בלוד וברמלה ובחזית הדרום ומספר השבויים הגיע לכ-5000, לא כולל גברים בגיל גיוס בלבוש אזרחי שנעצרו.
בספטמבר 1948 פורסם ברמאללה שבידי ישראל מעל 6000 שבויים ערבים.
במבצע חירם לקח צה"ל עוד מאות שבויים וכך גם במבצע יואב ובכיבוש משטרת עיראק סוידן.
דוד בן-גוריון רשם ביומנו ב-17 בנובמבר 1948 שישראל מחזיקה בכ-9,000 שבויים.
במבצע חורב לקח צה"ל קרוב ל-700 שבויים מצרים.
מסתננים שנתפסו בישראל נכלאו גם הם במחנות השבויים.
כך יצא שמספר השבויים עלה גם לאחר תום הקרבות.
למשל, למרות שהשבויים הלבנונים שוחררו במרץ 1949, ביולי 1949 פורסם שישראל מחזיקה ב-10 שבויים לבנוניים.
בישראל אף נטען ששבויים ששוחררו לממלכת ירדן הסתננו לישראל כדי לחזור למחנות השבויים, בה התנאים היו טובים יותר מאשר בממלכת ירדן.
רובם הגדול של השבויים היו תושבי ארץ ישראל.
המדיניות הישראלית הייתה לעצור את כל הגברים בגילאי לחימה בכפרים שנכבשו וכך נעצרו שבויים רבים, שברובם הגדול היו תושבי ארץ ישראל.
מדיניות זאת הייתה מושא לביקורת מצד הקומוניסטים שטענו שהמדינה כלאה ערבים שוחרי שלום שהתנגדו ללחימה.
מנגד טענו בישראל שרבים מערביי ישראל נלחמו נגד היהודים ועל כן לא היה מנוס מכליאת הערבים בגילאי לחימה, שכן הרבה מהשבויים היו טוענים שהם לא היו בלוחמים.
בין השבויים שנתפסו נמצאו תושבי ארצות שכנות לארץ ישראל שנים קודם לכן, ואלו קוטלגו על ידי ישראל על פי ארצות מוצאם.
כן היו בין השבויים תושבי ארצות אחרות שהגיעו לארץ ישראל, או נשארו בה כדי להילחם במלחמת העצמאות.
ביניהם היו גם מספר בריטים.
שבויים נוספים היו כאלו שהגיעו עם צבאות ערב שפלשו לארץ ישראל ונפלו בשבי במהלך הקרבות.
צה"ל ניהל חמשה מחנות שבויים:
המחנה בכפר אג'ליל, שהיה הגדול ביותר ושוכנו בו כ-3000 שבויים.
מחנה המעצר בעתלית שנפתח ביולי 1948
מחנה שבויים בצריפין עם קיבולת של 1800 עצירים.
מחנה זה המשיך לפעול לפחות עד יולי 1949
מחנה שבויים בתל השומר עם קיבולת של מעל 1,000 עצירים
מחנה שבויים בכפר אום ח'אלד שהחזיק כ-1500 שבויים ונסגר בסוף 1948.
שבויים הוחזקו בעוד לפחות 17 מחנות שבויים קטנים יותר, בין השאר במשטרת נהלל, באר שבע, ג'וליס, בית דאראס, בית נאבאלה וירושלים.
בסוף מרץ 1949 דווח שכל המחנות למעט אחד נסגרו.
בצד היהודי הרבו להדגיש את היחס ההוגן כלפי השבויים ואת העדר התלונות של השבויים על יחס גרוע כלפיהם.
מפקד של מחנה שבויים טען שהשבויים מקבלים אוכל יותר טוב משהיה להם לפני השבי.
עם זאת, הועלו בקרב הערבים טענות על מחסור במזון הניתן לשבויים.
בישראל פורסמו טענות מצד הערבים על מזון לא מספק ואחזקת ילדים בשבי תחת הכותרת בדיות.
בעיתונות של השמאל הושמעה ביקורת נגד האצ"ל על קיום תהלוכות שבויים מדיר יאסין בירושלים ותהלוכת שבויים מיפו ברחוב אלנבי בתל אביב.
שבויים שוחררו במהלך המלחמה במסגרת חילופי שבויים מקומיים.
למשל, ב-23 במאי 1948 הוחלפו שני חיילים ערבים שהיו בידי האצ"ל תמורת שלושה ילדים מפתח תקווה.
בתחילת יוני 1948 הוחלפו 60 שבויים פצועים ערבים בשבויים יהודים.
בתחילת אוגוסט 1948 שוחררו 214 שבויים נכים.
בנובמבר 1948 שוחררו חד צדדית כ-800 שבויים חולים, קטינים וזקנים, ברובם כאלו שנשבו במהלך מבצע חירם זמן קצר קודם השחרור.
ב-20 בפברואר 1949 הוחל בשחרור השבויים הארץ ישראליים והעבר ירדניים שהיו בידי ישראל שמספרם היה בין 5,000 ל-6,000, בהתאם להסכם עם ממלכת ירדן.
השבויים ששוחררו הועברו לירדן במעבר מנדלבאום.
באותו יום שוחררה קבוצה ראשונה של שבויים וקבוצות נוספות שוחררו ב-25 בפברואר 1949, 4 במרץ 1949, 10 במרץ, 15 במרץ 18 במרץ, 27 במרץ, 30 במרץ, 3 באפריל, 10 באפריל, 22 באפריל (השחרור של השבוע הקודם נדחה לבקשת הירדנים), 28 באפריל ו-4 במאי.
מכשול לשחרור רבים מהשבויים היה העדפתם להישאר בתחומי ישראל.
ב-24 במרץ 1949 שוחררו כמה מאות מהשבויים לתחומי ישראל.
בימים 7–9 במרץ 1949 בוצע חילופי השבויים עם מצרים, במסגרתו שוחררו למצרים 1,145 שבויים.
ב-7 במרץ שוחררו 29 נכים ופצועים, ב-8 במרץ שוחררו 624 שבויים שהובאו ב-15 אוטובוסים ממחנה עתלית וב-9 במרץ הושלמה החלפת השבויים.
ב-24 במרץ 1949 שוחררו ללבנון במסגרת החלפת שבויים 35 מתוך 37 שבויים שקוטלגו בישראל כלבנונים.
כמחציתם היו בארץ ישראל מספר שנים לפני פרוץ המלחמה.
שניים מהשבויים סירבו לחזור ללבנון ונשארו בישראל.
בתחילת מאי 1949 הועברו לידי הסורים 14 שבויים במסגרת חילופי שבויים.
בתחילה טענו הסורים שחציים אינם סורים, אך לבסוף נאותו לקבלם.
ב-21 ביולי 1949 שוחררו לסוריה 57 שבויים נוספים.
22 שבויים נוספים שזוהו על ידי ישראל כסורים בקשו שלא לעבור לסוריה והושארו בישראל.
ביולי 1949, בסיום הרמדאן דווח שבמחנה השבויים הישראלי 622 שבויים, רובם המכריע תושבי ישראל.
באוגוסט 1949 החליטה הממשלה לשחרר קבוצה גדולה של השבויים אל תוך ישראל.
שבון או'דיי שילדס הוא כדורסלן אמריקאי-דני המשחק בעמדת הסמול פורוורד באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית בכדורסל והיורוליג.
בכיתה י"א נבחר שילדס לחמישייה השנייה בדרג 6A בקנזס ולחמישיית העונה באזור הסאנפלאוור לאחר שהעמיד ממוצעים של 17 נקודות ושישה ריבאונדים למשחק.
שילדס הועבר ל-Olathe Northwest לשנת ה שלו, ונבחר לשחקן החדש של העונה באזור.
הוא שיחק גם בקבוצת איגוד האתלטים החובבים MoKan Elite.
כ נבחר שילדס פה אחד לחמישיית העונה בדרג 6A בקנזס לאחר שהעמיד ממוצעים של 21.2 נקודות, 8.5 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק ועזר לרייבנס להגיע למאזן 20–2 ולהופעה בגמר הדרג.
שילדס עזר לקבוצתו להגיע למאזן מושלם בליגה, וזכה בתואר ה-MVP של האזור.
בנוסף הוא נבחר לחמישייה השנייה מכל הדרגים על ידי Topeka Capital Journal ו-Wichita Eagle, לחמישייה הראשונה על ידי קנזס סיטי סטאר, והיה מועמד סופי לפרס דירנה לשחקן המצטיין מאזור קנזס סיטי.
שילדס סיים את קריירת התיכון שלו עם 1,068 נקודות בשלוש שנים, וסיים כשיאן בית הספר בכל הזמנים בנקודות, ריבאונדים, זריקות עונשין, סלי שדה וחטיפות.
שילדס בחר באוניברסיטת נברסקה–לינקולן, על חשבון הצעות מאוניברסיטת טקסס טק, אוניברסיטת המדינה של אורגון, ובר סטייט, לונג ביץ' סטייט ואוניברסיטת ויומינג.
יחד עם וילי קאולי-סטיין, הוא היה השחקן הראשון מהתיכון שחותם במכללה מחטיבה I.
כ נבחר שילדס פעמיים לפרשמן השבוע של באזור הביג טן, והעמיד ממוצעים של 8.6 נקודות ו-5.1 ריבאונד.
כסופומור הוא נבחר לשחקן השבוע ב-11 בנובמבר 2013 וב-10 במרץ 2014. ב-31 בינואר 2014 הוא נבחר לקבוצת האקדמאים האזורית של CoSIDA, והיה בין 40 המועמדים הסופיים ל-15 הבחירות האקדמיות בעונת 2013/14. הוא לא נבחר בשנה זו, אך נבחר בעונת ה שלו, הראשון מהאוניברסיטה שעושה זאת.
בעונתו השנייה הוא רשם ממוצעים של 12.8 נקודות ו-5.8 ריבאונדים, לעומת 15.4 נקודות ו-6 ריבאונדים למשחק בעונתו השלישית.
שילדס סיים את הקריירה שלו בנברסקה במקום החמישי בנקודות באוניברסיטה בכל הזמנים, עם 1,630, והוביל את ההאסקרס בנקודות בעונת הסיניור שלו עם 16.8 נקודות למשחק.
מאמני האזור בחרו אותו לחמישיית הביג טן השנייה, ופאנל התקשורת שלו בחר בו לחמישיית העונה השלישית.
ב-24 באוגוסט 2016 חתם שילדס חתם בסקיליינרס פרנקפורט הגרמנית.
הסקיליינרס השאילו את שילדס לאקילה באסקט טרנטו האיטלקית בסיום עונת 2016/17.
ב-18 ביולי 2018 חתם שילדס לשנתיים בסאסקי בסקוניה מליגת ה-ACB הספרדית והיורוליג, במדיה זכה בעונת 2020 באליפות הליגה.
ב-9 ביולי 2020 חתם שילדס באולימפיה מילאנו מהסרייה א' והיורוליג.
הוא העמיד ממוצעים של 13.8 נקודות ו-4.0 ריבאונדים למשחק, קלע שלשות ב-43.2% ונבחר לחמישיית העונה השנייה ביורוליג ב-.
הוא האריך את חוזהו לשתי עונות נוספות ב-8 בספטמבר 2021, אך ב-6 בדצמבר נפצע במשחק מול ריאל מדריד.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות איטליה ונבחר ל-MVP של הגמר ב-2022. הוא נבחר שנית לחמישייה השנייה ביורוליג ב-.
שילדס הוא בנו של שחקן ה-NFL וחבר היכל התהילה של הפוטבול המקצועני, ויל שילדס .
הוא שיחק עם וילי קאולי-סטיין בתיכון אולאטה נורת'ווסט, וייצג את נבחרת דנמרק בכדורסל בתחרויות עד גיל 20 ובמוקדמות יורובאסקט 2022. בשנת 2020 התחתן עם חברתו טיילור.
במלחמת יום הכיפורים נפלו בשבי מצרים, סוריה ולבנון למעלה מ-300 חיילים ואזרחים ישראלים.
למעלה מ-8,000 חיילים מצבאות ערב נפלו בשבי צה"ל.
השבויים שבו לארצותיהם בנובמבר 1973 וביוני 1974.
במצרים - 232 שבויים, מהם 51 קצינים, 179 חוגרים (מתוכם 22 אנשי חיל האוויר) ושני אזרחים.
בין הקצינים שנשבו היו שניים בדרגת סגן אלוף.
בסוריה – 68 שבויים, מהם 26 קצינים ו-39 חוגרים.
28 היו אנשי חיל האוויר ו-14 אנשי מודיעין.
בלבנון – 4 טייסים שמטוסיהם הופלו.
8,400 שבויים מצרים שוחררו בתמורה להחזרת 242 שבויים ישראלים (כולל עשרה ממלחמת ההתשה).
392 שבויים סורים, 13 עיראקים ו-6 מרוקנים שוחררו בתמורה להחזרת 68 השבויים הישראלים.
בימי המלחמה ואף זמן מה לאחר תום השלב העיקרי שלה לא היה מספר השבויים הישראלים ידוע.
לגבי מקצתם היה קיים מידע מוצק - על סמך עדויות של מפקדים וחיילים - על כך שנפלו בשבי, אך ביחס ליתר לא ניתן היה להפריד בינם לבין הנעדרים הרבים בשתי החזיתות, שהיה חשש שנפלו בקרב.
מידע אודות זהות השבויים נאסף ממקורות שונים - דיווחי חיילי צה"ל, מקורות מודיעין, מידע שהגיע מן האויב, לרבות פרסומים גלויים ושידורי טלוויזיה.
בדרכים אלו הובררה זהותם של 110 חיילים שנפלו בשבי.
מספר השבויים וזהותם המלאים התבררו רק לאחר שמצרים וסוריה העבירו לישראל את רשימות שמות השבויים שבידיהן.
בין השבויים היה מיכאל זייפה ששירת בקישור לכוח משקיפים של האו"ם.
במרכז רוכזו תמונות, קטעי עיתונים, צילומים משידורי הטלוויזיה של ארצות ערב וסרטים שצולמו בשטח, בהם נראים חיילי צה"ל שנפלו בשבי.
מפי השבויים שחזרו נודע כי בעת שהותם בשבי הם לא הושמו במחנות שבויים אלא בתאי צינוק בבתי הכלא במצרים ובסוריה, ובהם עברו מסכת של עינויים והשפלות.
במצרים הוחזקו השבויים הישראלים בכלא עבאסיה בקהיר, ובסוריה חלק גדול משבויים בסוריה שוכנו בכלא מאזה.
היו שבויים שעונו עד מוות בחקירות.
בין היתר כללו ההתעללויות הרעבה, מכות כשראשו של השבוי נתון בברדס שחור והשפלה כשהסוהרים הטילו את מימיהם על ראשיהם.
שבויי ישראל במצרים הוחזרו על פי הסכם שהושג בשיחות הדו-צדדיות שהתקיימו בקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר.