tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1935 – A boldog ember, ("האדם המאושר", רומן-כתבה)
1935 – A nap árnyéka Erdély-trilógia III("צל השמש" - הטרילוגיה ההיסטורית "טרנסילבניה", חלק ג)
1938 – Míg új a szerelem ("כל עוד האהבה היא חדשה", רומן)
1941 – Árvácska "היתומה הקטנה" (רומן)
1941 – Rózsa Sándor a lovát ugratja, ("שאנדור רוז'ה מקפיץ את סוסו", רומן היסטורי חלק א)
1942 – Rózsa Sándor összevonja szemöldökét ("שאנדור רוז'ה מקמט את מצחו", רומן היסטורי חלק ב)
לא אשם (Légy jó mindhalálig) - הוצאת הקיבוץ המאוחד, ת"א, 1987 - תרגום מהונגרית מאת אלי נצר
פרגים על הים (Pipacsok a tengeren)- תרגום מהונגרית מאת רבקה קרן
ז'יבנשי (צרפתית: Givenchy) הוא בית אופנה צרפתי אשר הוקם בשנת 1952 על ידי המעצב אובר דה ז'יבנשי.
המותג נמצא בבעלותו של התאגיד LVMH.
ז'יבנשי היה ידוע בסגנונו המודרני והנשי שאפיין את עיצוביו.
עיצוביו התפרסמו בעיקר בזכותה של השחקנית אודרי הפבורן שלבשה את עיצוביו בסרטים כמו סברינה וארוחת בוקר בטיפאני.
בין לקוחותיו המפורסמים של ז'יבנשי נמנים פארה דיבה, בית גרימלדי ומשפחת קנדי שאף לבשה את עיצוביו של ז'יבנשי להלווייתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי.
ז'יבנשי פרש מעולם האופנה בשנת 1995.
לאחר פרישתו של ז'יבנשי הצליח המעצב ג'ון גליאנו להוביל את בית האופנה להצלחה אך לזמן קצר.
לאחר שעיצב עבור בית האופנה רק שתי קולקציות התמנה ב-1997 למעצב הראשי של בית האופנה כריסטיאן דיור.
ב-2001 מונה המעצב ג'וליאן מקדונלד למנהל האומנותי של קו האופנה לנשים.
בשנת 2005 הועבר הניהול לידיו של המעצב ריקרדו טיסקי.
עיצוביו של טיסקי אופיינו במינימליזם ובנטייה לבדים כהים ומראה גותי.
עיצוביו של טיסקי זכו לביקורות מעורבות בעולם האופנה.
עיצוביו של בית האופנה ז'יבנשי נלבשו על ידי מפורסמים רבים וביניהם רוני מארה ומדונה.
קו בגדי הגברים של ז'יבנשי הושק מחדש בשנת 2005 בהנהגתם של סאביל רואו ואוסוולד בוטנג.
בשנת 2009 הועבר קו בגדי הגברים לידיו טיסקי על מנת שיהפוך אותו לשמרני יותר.
טיסקי הצליח להביא את קו האופנה למקומות חדשים בעיקר בזכות עבודתו עם קניה וסט.
ז'יגמונד פאל יאקו (בהונגרית: Jakó Zsigmond Pál, ברומנית גם סיג'יסמונד יאקו; 2 בספטמבר 1916 ביהארפלגיהאזה, אז באוסטרו-הונגריה, בימינו ברומניה – 26 באוקטובר 2008 קלוז'-נפוקה) היה
היסטוריון, ארכיבר, ביבליולוג ופאלאוגרף הונגרי מרומניה, יליד טרנסילבניה, חבר כבוד של האקדמיה ההונגרית למדעים ושל האקדמיה הרומנית.
תרם תרומה חשובה לחקר ההיסטוריה התרבותית והחברתית של טרנסילבניה בימי הביניים, בעיקר באמצעות חקר מעמיק של הארכיונים המקומיים ושל התכתבויות אישיות.
נמנה עם המוציאים לאור הפוריים ביותר של מקורות מארכיונים במאה ה-20 במרחב ההונגרי.
ז'יגמונד פאל יאקו נולד כבן למשפחה הונגרית רפורמית ביישוב ביהארפלגיהאזה, במערב טרנסילבניה, בימינו רושיור, דיוסיג בביהור ברומניה, הוא סיים בשנת 1934 לימודי תיכון בבית הספר הרפורמי "קלווניאום" בהיידובסרמן בהונגריה.
בהמשך למד עד שנת 1939 בפקולטה להיסטוריה ולבלשנות של אוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט וסיים עם תעודות להוראת היסטוריה והשפה והספרות הלטינית.
מוריו היו שאנדור דומנובסקי, אישטוואן היינל, אלמר מאיוס, גיולה סקפה ואחרים.
בתחום ההיסטוריה התעניין במיוחד בתולדות ימי הביניים ובהדרכתו של אלמר מאיוס – בהיסטוריה של ההתיישבות ושל התהליכים הדמוגרפיים.
כעבור שנה סיים שם את עבודת הדוקטורט.
השתלם בהמשך בווינה, אינסברוק וזלצבורג.
התחיל את הקריירה האקדמית שלו כחוקר בארכיון הכלל-ארצי ההונגרי שליד אוניברסיטת בודפשט.
בשנים 1941–1947 עבד כארכיבר של המוזיאון הלאומי הטרנסילבני Erdélyi Nemzeti Múzeum בקלוז', תחת השלטון ההונגרי המחודש בעקבות תכתיב וינה והחל משנת 1944 תחת השלטון הרומני.
בתקופה זו שיתף פעולה עם החוקר הוותיק לאסלו קלמן שעורר בו את האהבה למקורות ההיסטוריים החומריים.
בשנים 1947–1949 היה מנהל הארכיון של המוזיאון הטרנסילבני בקלוז'.
החל משנת 1942 היה מדריך באוניברסיטת קלוז' ההונגרית, החל משנת 1945 פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה על שם יאנוש בויאי, (החל מ-1959 אוניברסיטת באבש-בויאי) בקלוז', עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1981. החל משנת 1949 היה חוקר במכון להיסטוריה ולארכאולוגיה בקלוז' של אקדמיה הרומנית.
נפטר בעיר קלוז' בשנת 2008. הובא לקבורה ב-31 באוקטובר 2008 בבית הקברות האז'ונגארדי בקלוז'.
יאקו עשה מחקרים בתחום ההיסטוריה של טרנסילבניה בימי הביניים ובהתחלת התקופה המודרנית.
בין השאר עשה מחקרים בשפות הונגרית ורומנית על אודות ההיסטוריה של הכתיבה ושל הספריות, שאת חלקם קיבץ בשנת 1977.
יאקו נודע במחקרים פאלאוגרפיים, למשל של צ'רטרים מימי הביניים.
גילה שכמה מהם, למשל כאלה מן המאה ה-13 הקשורים לתולדות יישובים כמו דז' או רימטיה היו זיופים שפוברקו תוך כדי סכסוכים משפטיים מאוחרים מן המחצית השנייה של המאה ה-14 ואף ה-18.
1942 - פרס פלורה קרשי על עבודת המחקר הראשונה שלו - Bihar megye a török pusztítás előtt" (המחוז ביהאר לפני פלישת הטורקים) (1940)
1970 - חבר באקדמיה למדעי החברה ברומניה
1988 - חבר לשם כבוד של האקדמיה ההונגרית למדעים,
1994-1990 -יושב ראש אגודת המוזיאון הטרנסילבני (שקמה מחדש)
1996 -חבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית
2008 לוח זיכרון -בעיצובו של הפסל טיבור קולוז'י
גימנסיה ביישוב הולדתו, רושיור, נקראה על שמו Şcoala gimnazială Zsigmond Jako
1942; על ארכיון המוזיאון הלאומי הטרנסילבני, עברו ותפקידיו
(טרנסילבניה ועמיה) כרך א- רומנים והונגרים.
1944; (התרבות ההונגרית במחוז סולנוק-דובוקה)
1945; (מידע על תולדות מרידות היובאגים) באחוזות טורוצק
(ארגון הקנצלריה של ווייבוד טרנסילבניה בהתחלת המאה ה-16)
1946; נתונים על מעשר הכספים בתקופת המנהל הנסיכותי
על התחלת ההשכלה החילונית בטרנסילבניה של ימי הביניים
Írás, könyv, értelmiség, 1976; (כתיבה, ספר, איטלקטואלים) (על תולדות תנורי האשלג במגיארפאטאק ובקאלין)
(בית הדפוס של סיביו ומקומו בהיסטוריה של הדפוס הרומני במאה ה-16)
(פרסום הספרים הרומנים בסיביו במאה ה-16)
(ממצאים חדשים בתחום המחקרים בנוגע לספר הראשון שהודפס בשפה הרומנית)
Moara de hârtie din Sibiu (טחנות הנייר בבראשוב ובקלוז'.
Philobiblon transilvan 1977 - עת התרגום להונגרית של הספר "פילוביבלון" מאת רישאר דה בורי
הקובץ כולל מספר מחקרים פאלאוגרפיים, מחקרים על המדיניות החברתית של המלך מתיאש הוניאדי, על ההיסטוריה החברתית של הסקלרים במאות 14–16, על חיי שלושה וייבודים של טרנסילבניה מימי המלך ז'יגמונד לבית לוקסמבורג, על מוצאה של משפחת האצילים צ'אקי, וכו'.
בולטת במיוחד מונוגרפיה על ההיסטוריה של המנזר ו locus credibilis הבנדקטיני בקלוז'-מנשטור "A kolozsmonostori
apátság és hiteleshely a szekulárizácioig ,1289-1556, מאמרים על אמני הדפוס הופהאלטר, הופגרף והלטאי מטרנסילבניה, על ניהול מעשר הכספים בטרנסילבניה, היסטוריה של בית הספר הקתולי אישטוואן באטורי בקלוז'.המאמר על "פילוביבלון", על התרבות החומרית הרנסאנסית בטרנסילבניה, על הדמויות של ניקולאוס אולאכוס, איגנאץ בתיאני, גורל הקודקסים של המלך מתיאש באיסטנבול,
עם ראדו מנולסקו: A latin írás története ההיסטוריה של הכתיבה הלטינית
ז'יגמונד סאנה (במקור זילברשטיין, בהונגרית: Szana Zsigmond, בגרמנית: Sigmund Szana, ברומנית: Sigismund Szana; 23 ביוני 1870 טימישוארה – 24 במאי 1929 שיקגו) היה
איש עסקים, בנקאי ונדבן יהודי אוסטרו-הונגרי ואחר כך רומני, יליד באנאט.
הוא הקים את "טימישאורה - חברה בנקאית ומסחרית בע"מ" ששיחקה תפקיד חשוב בחיים הכלכליים של חבל באנאט בתחילת המאה ה-20. סאנה כיהן לתקופה כיושב ראש איגוד התעשיינים מבאנאט ואחר כך כיושב ראש שותף של האיחוד הכללי של התעשיינים ברומניה.
ז'יגמונד סאנה נולד בטימישוארה, אז באוסטרו-הונגריה, במשפחה היהודית זילברשטיין ששינתה את שמה ל"סאנה".
הוא למד באקדמיה למסחר בבודפשט ובמכללה למסחר בברלין.
בשנת 1894 בגיל 24 הוא ביצע את השקעתו הרצינית הראשונה בבית החרושת לגפרורים, למשחות לעגלות ולמוצרים כימיים בטימישוארה, מפעל שהוקם בשנת 1883 בשכונת יוזפין, על ידי איש העסקים קארל שטיינר הבן.
מפעל זה הפך למפעל לגפרורים הגדול בכל הונגריה.
מאוחר יותר, בשנת 1906, הקים סאנה את החברה הבנקאית והמסחרית טימישוארה (Temeswarer Bank und Handels AG) שנודעה כ"בנק טימישוארה" או "בנק סאנה".
חברה זו הייתה לתאגיד הבנקאי הגדול בטימישוארה, ואולי בדרום ממלכת הונגריה.
בנק סאנה היה מעורב בפיתוח התעשייה המקומית, כשבשליטתו נמצאו מפעלים כמו
"Industria Lânei" (ILSA) ("תעשיית הצמר") (החל משנת 1913),בית החרושת לשוקולד "קנדיה", המפעלים "לומינה" (האור) ו"דורה בע"מ"(לימים מפעל "אלקטרובאנאט"), מבשלת הבירה (החל משנת 1912), טחנת הקמח "בגה" (בעבר - "הונגריה")
ואחרים, שבהם הועסקו כ-1000 עובדים.
בשנת 1913 האדריכל יוזף קרמר תכנן את הבניין המרכזי של בנק טימישוארה, בניין שנודע כ"בניין סאנה" בככר ספנטול גאורגה (גאורגיוס הקדוש) במרכז טימישוארה.
בשנת 1908 נבחר ז'יגמונד סאנה ליושב ראש איגוד התעשיינים של חבל באנאט.
כמו כן התמנה לסגן קונסול ואחר כך לקונסול הכבוד של בריטניה בטימישוארה.
בשנים 1914-1913 ניהל סאנה את השלוחה בווינה של הבנק האנגלי-הונגרי, ובשנת 1920 את השלוחה של חברת Gea בבודפשט.
סאנה נודע גם כמצנט, שתמך בספרות ובאמנויות.הוא נמנה עם מייסדי האגודה "ידידי המוזיקה" בטימישוארה.
היה אחד מיושבי הראש השותפים של "הבית ההונגרי" בטימישוארה.
סאנה נפטר מאוטם שריר הלב בשיקגו בעת ביקור עסקים.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין היהודי בטימישוארה.
קברו, הבנוי משיש מרושקיצה, עוצב על ידי הפסל פרנץ מגיישי.
סאנה פרסם בצעירותו קובץ נובלות בשפה הגרמנית.
כמו כן כתב מאוחר יותר חוברת על בטהובן.
בשפה ההונגרית כתב סאנה כמה חוברות מקצועיות בתחום הכלכלה:Az ipari záloglelekről -(על הרישומים הפיננסיים בתעשייה)
ז'יברני הוא קומונה במחוז אר בחבל נורמנדי עילית בצרפת, השוכן על גדות נהר הסן במקום שנשפך אליו הנהר אפט.
80 ק"מ צפונית - מערבית לפריז.
ז'יברני מפורסם בגלל שנמצאים בו הבית והגנים של הצייר קלוד מונה.
הכפר היה מיושב עוד בתקופה הרומית-גאלית.
הכנסייה שלו נבנתה בימי הביניים.
הוא נשאר קטן ולא מפורסם עד שהתיישב בו קלוד מונה וגר בו בשנים 1883–1926. הוא נקבר בבית הקברות הקטן הצמוד לכנסייה.
מונה שכר את הבית ב-1883 ורכש אותו ב-1890. הוא שיפץ את הבית ותכנן את צבעיו - דלתות ותריסים בירוק וחדר האוכל בצהוב.
בקומת הקרקע נמצא הסלון, המטבח וחדר האוכל ובקומה הראשונה, חדרי המשפחה.
הוא תכנן שני גנים צמודים לבית:
גינת פרחים מלבנית גדולה הנקראת Clos-Normand ובה סוגים רבים של פרחי נוי עם שבילים עליהם קשתות עם צמחים מטפסים.
ב-1893 רכש מונה שטח נוסף אליו היטה יובל של נהר אפט ויצר את הבריכה המפורסמת.
שתל על גדות הבריכה עצי אלמון, עצי ערבה, אירוסים וקני במבוק.
את פני המים כיסה בצמחי נימפיאות ("שושנות מים") ובנה גשר מתכת מפורסם המופיע בתמונות רבות של מונה ביחד עם הבריכה והפרחים.
מונה הוריש את האחוזה לבנו מישל שלא התגורר במקום ונהרג בתאונת דרכים ב-1966. מישל הוריש את האחוזה לאקדמיה לאמנויות היפות.
ב-1980 הוקם מוסד מונה (Fondation Claude Monet) המתחזק את המקום.
בית מונה והגנים הם האטרקציה התיירותית במקום השני בנורמנדיה לאחר מון סן מישל.
ב-1976 הוכרזה אחוזת מונה בז'יברני כמונומנט היסטורי .
זֶ'טִיסוּ, סֶמִירֶצִ'יֶה או שבעת הנהרות (בקזחית: Жетісу או Jetisy, בקירגיזית: Джетисуу, כלומר "שבעה נהרות", לפעמים תועתקו בכתב לטיני גם Zhetisu, Jetisuw, Jetysu, Jeti-su, Jity-su ובכתב קירילי: Жетысу, Джетысу, בטורקית: Yedi-su, ברוסית: Семиречье, בפרסית: هفتآب הַפְת-אבּ) הוא חבל ארץ היסטורי במרכז אסיה, הכולל כיום את דרום-מזרחה של קזחסטן.
זהו עמק מדרוני המשתרע מרכס הרי טיין שאן הצפוניים והרי אלאטאו הדזונגריים עד לאגמים בלחש, סאסיקל ואלאקל והוא חב את שמו שמשמעותו בקזחית ובפרסית "שבעה נהרות" (מילולית:"שבע מים") לנהרות הזורמים מדרום-מזרח ונשפכים לימת בלחש:אילי, קאראטל, ביאן, אקסו, לפסי, בסקאן וסרקאן.
לפי גרסאות אחרות חלק מהנהרות הנ"ל מוחלפים על ידי הנהרות שו, טנטק וקקסו, או איאגוז.
גבולות האזור הם ימת בלחש בצפון, האגמים סאסיקל ואלאקל בצפון-מזרח, הרי אלאטאו הדזונגריים בדרום-מזרח והרי טיין שאן בדרום.
במאה ה-19 האזור סופח לאימפריה הרוסית ונודע ברוסית בתרגום "סמירצ'יה", כלומר "אזור שבעת הנהרות".
כיום מרבית האזור הוא חלק ממחוז אלמטי של קזחסטן.
שטחו הוא 224,000 קמ"ר ואוכלוסייתו כ־1,600,000 תושבים עם צפיפות אוכלוסין של 7 תושבים / קמ"ר.
עם זאת, מחוז סמירצ'יה הרוסי (אובלסט סמירצ'יה) כיחידה מנהלית של האימפריה הרוסית כלל לא רק את ז'טיסו פרופר.
אזורי הספר הדרומיים והדרום-מזרחיים שלו כללו גם שטחים המהווים בימינו חלקים של צפון קירגיזסטן ועוד אזורים סמוכים נוספים בקזחסטן ובמה שמכירים כיום כאזור האוטונומי האויגורי שינג'יאנג שבסין.
באלף הראשון לפנה"ס, במאות השישית-השלישית לפנה"ס חיו באזור שבטי הסאקים (סקיתים) וחבל ז'טיסו היה למרכז מדינתם הראשונה ; במאה השנייה לפנה"ס ועד המאה החמישית לספריה הוא אוכלס באוסונים.
באמצע המאה השישית ז'טיסו יחד עם מרכז קזחסטן של ימינו וחבל ח'ווארזם נפלו בידי נוודים טורקיים.
מאוחר יותר, באמצע המאה ה-6 נוצרה בו הח'אנות (קגנות) הטורקית המערבית.
במאה ה-8 עד ל-758 התקיימה במקומות אלה מדינת הטורגשים ובשנים 766–940 קמה מדינת הקרלוקים.
בשלהי המאה ה-10 חבל ז'טיסו סופח למדינת הקרחאנים ובשנות ה-1130 לזו של הקאראקיטאים.
בהמשך הוא נשלט על ידי חריידים ובתחילת המאה ה-13 נכבש על ידי המונגולים של ג'ינגיס חאן.
כתוצאה מהתפרקות האולוס צ'גטאי במאה ה-14 התארגנה בו מדינה מונגולית חדשה - מוגוליסטן.
במאה ה-15 קמה בג'טיסו החאנות הקזחית והוקם בו הז'וז הקזחי הישן.
במאה ה-17 השטח השתייך ל.
ב-1755 בימי השושלת צ'ינג סיפחה סין את החבל תחת פיקודו של הגנרל אי לי שקבע את מושבו במבצר הוייואן (אי לי או מנצ'ו קולג'ה), כ-30 ק"מ מערבית לגולג'ה או אינינג של ימינו.
ב-1854 רוב האזור סופח על ידי האימפריה הרוסית, זאת לפני מלחמת קרים שגרמה להאטת ההתקדמות הרוסית דרומה.
בהתאם להסכם טרבגאטאי רוסיה סיפחה בערך 906,450 קמ"ר על חשבון חבל שינג'יאנג מסין.
באותה שנה במקום מבצרים קקאנדיים ישנים שבשולי הערבות הקימו הרוסים שני מבצרים אלמטי, אז ורני, ובישקק, אז פישפק, והעמידו בהם חילות מצב במקום.
אחרי כיבוש האזור על ידי רוסיה הצארית, החלה בו התיישבות סלאבית, בעיקר של קוזקים, שנודעו כקוזקים של סמירצ'יה.
בשנת 1867 הוקם האזור המנהלי (אובלסט) או המחוז סמירצ'יה, שכלל את חבל ז'טיסו ובנוסף עמק צ'וי או שו ושטחים הרריים מטיין שאן.
בשנים 1884-1867 אזור סמירצ'יה היה חלק מפלך-העל טורקסטן או הטורקסטן הרוסי ובשנים 1884–1899 שויך לפלך העל של הערבות.
ב-1899 חזר להיות חלק מטורקסטן.
האזור חולק לשישה מחוזות, שבירותיהם היו: ורני (אלמטי), בירת האזור, ג'רקנט, קאפאל, פישפק, פרז'בלסק וסרגיופול.
לפני המהפכה הרוסית העיסוק העיקרי של תושבי ז'טיסו - הרוסים, הטראנצ'ים, הדזונגרים וגם של חלק מהקזחים, היה החקלאות.
הם גידלו חיטה, שעורה, שבולת שועל, דוחן, אורז ותפוחי אדמה.
כמו כן היו גידולים של צמחים נושאי שמן מספוא ירוק וכן כותנה, קנבוס, פשתן ופרג.
עיסוקם הראשי של הקזחים היה גידול בעלי חיים:סוסים, בקר, כבשים, גמלים,עזים וחזירים.
נפוצו גם הפרדסנות וגידול הפירות.
השלטון הרוסי פיתח שני גנים לדוגמה.
נפוץ מאוד גם גידול הדבורים
בתי החרושת העיקריים היו טחנות קמח, מזקקות, בתי חרושת לעורות ובתי חרושת לטבק.
בקרב הקזחים המיושבים והנוודים כאחד התפתחו מלאכות כמו אריגת שטיחים, ייצור מוצרי לבד, ייצור הציוד לסוסים כמו אוכפים, פרסות ורתמות.
הסחר עם סין הגיע בשנת 1911 לכמעט חצי מיליון לירות שטרלינג בשנה.
אחרי מלחמת רוסיה–יפן ובניית קו הרכבת טרנס-אראל, הואצה מאוד ההתנחלות הרוסית באזור, בחסות המנהל הכללי של ההתיישבות (Переселенческое Управление) שמושבו היה בסנקט פטרבורג.
המושל האחרון של האזור היה וסילי בלבנוב ובראש ההתנגדות האנטיבולשביקית עמד הגנרל אלכסנדר דוטוב.
אחרי מרד הבסמאצ'ים בשנת 1916 ומהפכת אוקטובר ב-1917 טבחו הקזחים באזור כ-2,500 מתנחלים רוסים.
מתקפת-הנגד הבולשביקית הרוסית העקובה בדם שמפקדותיה ישבו בטשקנט ובוורני גרמה למותם של אלפי קזחים.
בסופו של דבר אחרי סדרה של מסעות צבאיים בפיקודו של מיכאיל פרונזה הכוחות הבולשביקים כבשו ב-1920 את החבל כולו.
בשנת 1920 הוכרזה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקזחית שכללה החל מ-1924 את חבל ז'טיסו.
היא הפכה ב-1931 לרפובליקה הסובייטית סוציאליסטית הקזחית.
ב-1924 ז'טיסו נכללה בתוכה.ב-1936 גם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית הפכה לרפובליקה מלאה, חלק מברית המועצות.
היא כללה חלק מדרום ז'טיסו.
עם עצמאותן של קזחסטן וקירגיזסטן ב-1991 שתי המדינות חילקו את חבל ז'טיסו ביניהן, כשהחבל ההיסטורי פרופר הוא חלק ממחוז אלמטי של קזחסטן.
הוא נמצא לא רחוק מאזור הספר בגבול עם קירגיזסטן.
בצפון הוא גובל עם המחוז הקזחי סמיי (סמיפלטינסק לשעבר) ובדרום עם סין.
בירת האזור היא אלמטי, בירת קזחסטן
סמירצ'יה גבל במחוז סמיפלטינסק בצפון, באזור שינצג'יאנג של סין במזרח ובדרום, ובמחוזות פרגנה, סיר דריה ואקמולינסק במערב.
הרי אלאטאו הדזונגריים, שהפרידו את המחוז מהמחוז הסיני קולג'ה (כיום - הפרפקטורה האוטונומית הקזחית בסין), משתרעים דרומית-מערבית אל עבר נהר אילי, כשגובהם הממוצע הוא 2,700 מ' מעל רמת הים, וכמה פסגות שלו עוברות אף 3,400 ו-4.300 מ' גובה.
בדרום המחוז מתערבבות ביניהן מערכות הרי אלאטאו וטיין שאן.
שני רכסים של האחרונים, טרנס-אילי אלאטאו וטרסקיי אלאטאו, מתרוממים לאורך החוף הצפוני של אגם איסיק קול, ומגיעים לגבהים של 000 3,000-4,600 מ'.
מדרום לאגם, שני רכסים של טיין שאן, מופרדים ביניהם על ידי עמק נארין, פונים לאותו כיוון, ומרימים את פסגותיהן המושלגות ל-1,800 ו-2,400 מ'.
מערבה מן האגם נראים המדרונים התלולים של רכס אלכסנדר, שגובהם מגיע ל-2,700-3,000 מ', עם פסגות שמתרוממות גם 900-1,200 מ' יותר, ונכנסים למחוז השכן סיר דריה (שבו שוכנות הערים הקזחיות הדרומיות שימקנט, אוליה אטה, כיום טראז וחזרת-א טורקסטן, כיום העיר טורקיסטן).
קומפלקס אחר של הרים בעלי גובה נמוך יותר מתרוממים צפונית מערבית מכיוון טרנס אילי אל הקצה הדרומי של ימת בלחש.
בצפון, בגבול עם מחוז סמיפלטינסק, נמצאים החלקים המערביים של רכס טרבאגאטאי, שפסגותיו אינן מגיעות להיות מושלגות באופן תמידי.
שאר המחוז כולל ערבות פוריות בסרגיופול, כיום איאגוז הצפוני-מזרחי, וערבות חוליות בלתי ניתנות ליישוב מדרום לימת בלחש: טאוקום, סארייסיק אטיראו וליוקום, הנחצות על ידי עמקים יבשים (באקאנה).
האזור מכוסה בעיקר בצמחייה מדברית המשמשת למרעה חורפי.
רק בצפון-מערב, בסביבת הנהר עתיר המים אילי,
ההרים השוליים מתעטפים ביערות נשירים עד לגובה 2000 מ', מעבר לכך ביערות מחטניים.
דרומה מהן במרגלות ההרים ובכניסה לעמקים, ישנם שטחים עתירי אדמה פורייה.
האקלים של חבל ז'טיסו הוא יבשתי.
בערבות שליד האגם בלחש חורפים קרים מאוד.
האגם קופא כל שנה, כשהטמפרטורות סביבו נופלות ל-11°C.
בערבות מסביב אלא-קול, הרוחות מעיפות את השלג.
המעבר מחורף לאביב הוא חד מאוד והערבות מצמיחות חיש מהר צמחייה המתחממת תחת קרני השמש.
הנוף מורכב בעיקר מערבות עם צמחייה במיוחד לאורך שבעות הנהרות ועל חוף ימת בלחש.
הנהר החשוב באזור הוא אילי, הנכנס לז'טיסו מהרי טיאן שאן המתרוממים בפרפקטורה האוטונומית הקזחית אילי של סין העממית, בצפון סינג'יאנג, וזורם לאורך 250 ק"מ עד שנשפך לאגם בלחש.
גם הנהר צ'ו נובע מהרי טיאן שאן וחוצה צפונית-מערבית את המחוז אקמולינסק לשעבר שב"גוברנטורות-הגנרלית של הערבות".
הנהר נרין פונה דרומית-מערבית בתוך בקעת אורך של הרי טיאן שאן, ונכנס לעמק פרגנה כדי להישפך לסיר דריה.
האגמים העיקריים של האזור כוללים את האגם בלחש (או דנגיז) ואת האגם אלה קול, שהיה מחובר לבלחש בעידן הפוסט-פלאוקני, בעוד שכיום הוא עומד כמה מאות רגל גבוה ממנו, ומתחבר עם שרשרת אגמים יותר קטנים:סיסיק קול, איסיק קול, והאגמים ההרריים סון-קול וצ'טיר-קול.
ההרכב האתני היה כדלהלן:קזחים - 76%, רוסים 14%, טראנצ'ים (קבוצה אתנית מוסלמית החיה באגן טארים) - 5.7%.
בז'טיסו מגדלים בעיקר חיטה, שעורה, שבולת השועל, דוחן, אורז ותפוחי אדמה.
גידולים נוספים כוללים כותנה, קנבוס, פשתן ופרג.
הקזחים התמחו מזה שנים רבות בגידול הסוסים, הבקר, הכבשים, הגמלים, העזים והחזירים.
ז'טל (בלארוסית: Дзятлава, דזיאטלבה; בליטאית: Zietela, זייטלה; בפולנית: Zdzięcioł, זדז'נצ'ול; ברוסית: Дятлово, דיאטלובו; ביידיש: זשעטל) היא עיירה בבלארוס במחוז גרודנו כ-165 קילומטר מדרום-מזרח לגרודנו.
בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה המקומית 7,700 נפש.
בעיר התקיימה קהילה יהודית עד למלחמת העולם השנייה.
ז'טל ממוקמת בין הערים סלונים ונבהרדק, כ-170 קילומטר מערבית למינסק וכ-150 קילומטר דרומית מווילנה.
בז'טל זורמים שני נהרות, נהר הז'טלקה ונהר הפומרייקה, שניהם נשפכים לנהר הניימן שעובר 13 קילומטר צפונית לעיירה.
מזג האוויר בז'טל אופייני לאזור, והוא נע בין 30 מעלות מתחת לאפס בחורף ל-30 מעלות מעל האפס בקיץ.
ז'טל נזכרת לראשונה במסמכים מ-1498, כשהוענקה מאת המלך הפולני יאן אולברכט לנסיך קונסטנטין אוסטרוגסקי מהאיחוד הפולני-ליטאי, שבנה שם בהמשך טירה.
במאה השבע עשרה הייתה העיר בבעלות האציל לֶאוּ ספייהה, שהורה על הקמת כנסייה קתולית בכיכר העיר המרכזית.
הכנסייה שנחנכה ב-1646, ושופצה לאחר שרפה ב-1743 קיימת עד היום.
בינואר 1708, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה של הברית האנטי-שוודית, שהה הצאר הרוסי פיוטר הגדול בז'טל למשך שבוע.
במאה השמונה עשרה הייתה העיר בבעלות המגנאט הפולני סטניסלב סולטיק, שבנה לעצמו שם בית בסגנון הבארוק ב-1751.
עד למלחמת העולם השנייה ז'טל השתייכה לחלק המזרחי של הרפובליקה הפולנית השנייה, והייתה חלק ממחוז ז'טל שבפרובינציית נובהרודוק.
האוכלוסייה הייתה מורכבת בעיקר מיהודים.
הכוחות הסובייטיים פלשו למזרח פולין ב-17 בספטמבר 1939 והוצבו באזור עד פרוץ המלחמה עם גרמניה ביוני 1941. לאחר נסיגה מהירה של הסובייטים, וכמה חודשים של רדיפות על ידי הנאצים, ב-22 בפברואר 1942 הקימו השלטונות הגרמניים החדשים באופן רשמי את גטו ז'טל.
במהלך השואה, נהרגו בין 3,000 ל-5,000 מיהודי העיר בידי הגרמנים ומשתפי פעולה ליטאים ובלארוסים בשנת 1942 בשתי פעולות גדולות שכונו טבח ז'טל.
היהודים התיישבו לראשונה בז'טל בשנת 1580, בשנה זו מתועד במסמכים יהודי ראשון בשם ניסן.
ז'טל הייתה עיר הולדתם של רבי יעקב קרנץ ("המגיד מדובנה") ורבי ישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים").
בז'טל היו ארבעה בתי מדרש, אחד מהם חסידי, וכולם התרכזו בשטח שנקרא "שולהויף".
סביבם פעלו חוגים תורניים כמו חברת ש"ס, וחברות עין יעקב ותהילים לפשוטי העם.
בז'טל פעלו גם שורה של מוסדות קהילתיים, ארגוני חסד ותרבות, כגון: עזרת חולים, לינת הצדק, גמילות חסדים, חברה קדישא, מכבי אש ועוד.
בתחילת המאה העשרים הייתה קהילת ז'טל בעלת אופי דתי ומסורתי, החיים ב"שטעטל" והפעילות הציבורית התנהלו סביב בתי המדרש.
התושבים התחלקו בחלוקה אופיינית לחסידים ומתנגדים, בעלי בתים ובעלי מלאכה, לומדים ועמי ארצות.
החל מסוף המאה התשע עשרה חדרו לז'טל זרמים חדשים וליברלים יותר.
נוסדו בה סניפים לתנועת חיבת ציון, הציונות ותנועות הפועלים.
בהדרגה העבירו כוחות חדשים אלו את מרכז הכובד הציבורי אל מחוץ לבית המדרש.
בעיר קם ייצוג למגוון המפלגות היהודיות שאפיינו את הנוף הפולני בתקופה זו.
רוב תושבי העיירה היה נאמן למסורת והלך אחרי רב העיר הרב זלמן סורוצקין, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה ההגמוניה למפלגות הציוניות.
כמו עיירות יהודיות רבות אחרות, המצב הכלכלי בז'טל לא היה מזהיר, והתושבים נאבקו על הקיום היומיומי.
צורכי הקהילה מומנו בקושי על ידי מיסים שהוטלו על מכירת בשר ושמרים.
העוני והיעדר הביטחון האישי תחת השלטונות הרוסיים הביאו להגירה של הנוער לארץ ישראל או לאמריקה.
במלחמת העולם עברה הקהילה טלטלות קשות.
יהודי העיירה סבלו תכופות מהתנפלויות של קוזקים פליטי חרב וטורי צבא נסוגים.
עם כניסת הצבא הגרמני בספטמבר 1915 הורגשה הקלה והוקם שלטון מוניציפלי מסודר בראשות יהודי.
מוסדות תרבות שדוכאו תחת שלטון הצאר הרימו ראש, ובעיר קמו מועדוני תרבות וציונות ועיתון בעברית וביידיש ששיקף את הווי העיירה.
מוסדות החסד הקהילתיים ניסו לחפות על העוני והרעב.
עם נסיגת הגרמנים ב-1917 סבלה הקהילה מפרעות מידי גדודים פולנים או בולשביקים לסירוגין.
לאחר המלחמה התייצב מצבה של הקהילה, ובתקופת הדמדומים שבין נסיגת הגרמנים להחלת השלטון הקומוניסטי התקיימה בה תופעה ייחודית: "רפובליקה יהודית".
שלטון שנבחר בבחירות דמוקרטיות חשאיות בקרב יהודי העיר (לאחר שהנוצרים סירבו להשתתף), בהם הגיעה המפלגה הציונית למקום הראשון, ורשימת "אחדות ישראל" בראשות רב העיר הרב זלמן סורוצקין למקום השני.
השלטון הפעיל את כל צורכי העיר בתקופה קשה זו, והקים גם מיליציה עירונית חמושה לאבטחת העיר.
"רפובליקה" זו התקיימה במשך כחצי שנה, עד שהקומוניסטים המקומיים הרימו ראש בהתקרב הצבא האדום לעיר.
בין מלחמות העולם התגבר כוח הארגונים הציוניים, היידישאים, והאנטי ציוניים כאחד, הוקמו בתי ספר, התאגדויות מקצועיות ומוסדות תרבות, ומרכז הכובד הדתי התערער עוד יותר.
רבי חיים הכהן רפפורט – הרב הראשון של ז'טל הידוע לנו, כיהן בין השנים 1720–1729, היה גם רבה של לבוב, נודע בהשתתפותו בוויכוחים עם הפרנקיסטים בחסות הכמורה הקתולית
רבי זאב וולף הלוי, מחבר הספר "עמק הלכה", כיהן בין השנים 1840–1850
רבי יוסף צבי הירש דבורצקי – שימש בתפקיד במשך 40 שנה (1850–1891)
לאחריו רבי ברוך אברהם מירסקי, מראשוני חובבי ציון, מחבר הספר "שמעתתא דרבא" (1892-1912)
רבי מיכאל אריה דבורצקי, בנו של רבי יוסף צבי הירש, שימש בתפקיד רק 30 יום לפני שנפטר מהתקף לב
רבי יצחק רייצר (1930–1942) – רבה האחרון של הקהילה, בהתאם לתיעוד שעל פי יד ושם, נהרג בשואה, בהשמדת יהודי העיר.
הכוחות הגרמנים נכנסו לעיר ב-30 ביוני 1941. ב-14 ביולי הורה מפקד הצבא המקומי ליהודים לענוד טלאי צהוב על חזית וגב בגדיהם.
ב-15 בדצמבר נלקחו 400 גברים למחנה העבודה בדבורץ לעבוד על הקמת שדה תעופה בפיקוח ארגון טודט.
ב-22 בפברואר 1942 הציבו רשויות הכיבוש כרזות בהם נאמר כי כל היהודים מצווים לעזוב את בתיהם ולעבור לגטו, שרוכז סביב בית הכנסת בבניין תלמוד תורה.
עוד קודם המעבר לגטו דבורצקי רקם קשרים עם היהודים שהתגוררו בכפרים הסמוכים וכן עם קבוצה של חיילים לשעבר בצבא האדום, שהיו בתהליכים לארגון כוח פרטיזנים באזור.
בסתיו 1941, לפני הקמת הגטו, הוא עצמו הקים בעיר מחתרת יהודית.
המחתרת פעלה להקמת כוח מזוין, ולהניא את האוכלוסייה המקומית משיתוף פעולה עם הגרמנים.
ב-29 באפריל 1942 עצרו הגרמנים את חברי היודנראט ובשחר ה-30 באפריל, הכלואים בגטו התעוררו ביריות.
בחוץ נערכה סלקציה: נשים, ילדים, וזקנים נשלחו שמאלה, ועובדים מיומנים וצעירים נשלחו ימינה.
ב-6 באוגוסט 1942 התחיל טבח שני שנמשך שלושה ימים.
במהלך פינוי הגטו, בסביבות 2,000-3,000 יהודים נורו לתוך שלושה קברי אחים בבית העלמין היהודי במבואותיה הדרומיים של ז'טל.
זה היה סופה של הקהילה היהודית בז'טל.
חלקם הרכיבו מחנה ביער נקרשקי, שבו הצליחו לשרוד עד השחרור.
מתוך כ-800 היהודים שברחו שרדו כ-400, 166 מתוכם נהרגו בקרבות ביערות ובשורות הצבא האדום.
הרב זלמן סורוצקין, אב בית דין לוצק, יושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל
רבי אריה לייב סגל, בעל "מרגניתא טבא"
רבי צבי הירש הכהן, מחבר "חדושי מהרש"א"
רבי אריה ליב ילין, מחבר ה"יפה עיניים"
רבי שמואל רבינוביץ, רבה של מוסקבה, נפטר 1924
רבי מנחם הכהן ריזיקוב, רב בניו יורק
ז'יגה הירשלר (בסרבו-קרואטית: Žiga Hirschler; 21 במרץ 1894, וליקה טרנוביטיצה, סמוך לביילובאר, האימפריה האוסטרו-הונגרית – נובמבר 1941, מחנה ההשמדה יאסנובאץ, המדינה העצמאית של קרואטיה) היה מלחין, פסנתרן, מבקר אמנות ועיתונאי יהודי אשר פעל בממלכת יוגוסלביה ונודע בליקוט, תיעוד והפצה של מוזיקה יהודית עממית.
ז'יגה הירשלר נולד בכפר וליקה טרנוביטיצה, השוכן סמוך לביילובאר.
ב-1917 סיים את האקדמיה למוזיקה של אוניברסיטת זאגרב.
עבודתו של הירשלר נחלקה לשני תחומים.
הוא הלחין 44 יצירות מוזיקליות ובכללן 3 אופרות, 5 אופרטות, מוזיקה לתיאטרון, וקונצ'רטים לתזמורת.
רבות מיצירותיו אבדו במהלך השואה וניתן ללמוד עליהן מכתבות בעיתונות התקופה, המציינים שיצירותיו נוגנו בפלזן, אוסייק, ליובליאנה וזאגרב וזכו להצלחה.
כמו כן נוגנו יצירותיו באופן תדיר ברדיו זאגרב וברדיו בלגרד.
יצירותיו שילבו מוטיבים עממיים קרואטיים לצד עיבודים מודרניים, זכו לאהדה בקרב הקהל הרחב ולביקורת בקרב מבקרי המוזיקה על היותם "מסחריים".
ב-1938 הופיע עם מבחר מיצירותיו בפסטיבל המוזיקה שנערך בבריסל.
הירשלר ליקט, תיעד, עיבד והקליט מוזיקה עממית יהודית.
מעבודתו זו נותר אוסף של 60 שירים ביידיש ובעברית אותם עיבד והקליט כאשר הוא מנגן על פסנתר.
במקביל, היה מבקר מוזיקה וכתב 850 מאמרים בתחומי יצירתו בעיתונות היוגוסלבית.
קיים תיעוד על שמונה ספרי מוזיקה שערך ופרסם, אך הם אבדו בשואה.
באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
אזור קרואטיה נמסר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה, ומיד הוחל ברדיפת יהודים ושילוחם למחנות ריכוז ומהם למחנות ההשמדה.
מוזיקאים ועיתונאים מזאגרב ניסו לפעול מול שלטונות האוסטאשה למניעת מעצרו של הירשלר, ולהשיג לו אשרת מעבר לאזור הכיבוש האיטלקי.
ב-21 בספטמבר 1941 כתב הירשלר את מכתבו האחרון מדירתו בזאגרב.
הוא נעצר וגורש למחנה ההשמדה יאסנובאץ, ושם הוצא להורג ככל הנראה במהלך נובמבר 1941.
מחוז משנה ז'טל (בבלארוסית: Дзятлаўскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר ז'טל.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ז'טל 29,703 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 84.77% בלארוסים, 9.28% פולנים ו-4.25% רוסים.
ז'יבואו (ברומנית: Jibou; בהונגרית: Zsibó, ז'יבו; בגרמנית: Siben, זיבן; ביידיש: זשיבוי) היא עיר במחוז סלאז' בצפון רומניה.
יהודים ראשונים הגיעו לעיר בסוף המאה ה-18 כנראה מגליציה.
כמה מהיהודים היו בעלי קרקעות, כרמים, יערות ובתי חרושת.
הקהילה היהודית התארגנה לראשונה באמצע המאה ה-19 אז נוסדו בעיר חברה קדישא, בית קברות ונבנו בעיר מקווה ובסוף המאה ה-19 נבנה גם בית כנסת (עד לבנייתו התפללו היהודים בדירה שכורה בעיר).
בעיר היו חסידים רבים של חסידות סיגט.
בין השנים 1942 ל-1944 גויסו גברים צעירים מהקהילה לעבודות כפייה ובתחילת מאי 1944 רוכזו כל יהודי העיר למבנה בית הכנסת וב-3 במאי הועברו לגטו בשימלאו סילבאניי ומשם גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ.
ניצולים בודדים חזרו לעיר וניסו לשקם את הקהילה, ואף מינו לרב הקהילה המתחדשת את הרב משה יהודה כץ, אך עד מהרה עזבו כל היהודים את העיר.
ז'יגולי היה מותג של מכוניות, שיוצרו ברוסיה ובברית המועצות, על ידי AvtoVAZ בשנים 1970–2012 ובמשך מספר שנים במקומות אחרים בחו"ל.
גרסאות הייצוא היו ממותגות בשם לאדה.
המכונית יוצרה גם באוקראינה ובמצרים, בה המכונית האחרונה מדגם זה נוצרה בשנת 2013.
המותג נקרא על שם הרי ז'יגולי על יד נהר וולגה, כדי להתאים לשם המפעל ('VAZ' הוא ראשי התיבות של "וולז'סקי אבטומובילני זאבוד" או "מפעל הרכב וולגה").
ז'יגמונד פורייס (בהונגרית: Purjesz Zsigmond; סנטש, 1846 - בודפשט, 27 בינואר 1918) היה פרופסור באוניברסיטה, רופא פנימאי, מחבר ספרי לימוד באוניברסיטה, מנהל מרפאת לרפואה פנימית בקלוז'-נאפוקה, יהודי-הונגרי ואחד מהחברים המוכשרים והמפורסמים ביותר של משפחת פורייס הענפה מהעיר סנטש.
אחיו הצעיר היה איגנץ פורייס.
ז'יגמונד פורייס נולד במשפחה יהודית כבנם של יאנוש פורייס וינקה הופר.
לאחר לימודיו בבית בגימנסיה של בסנטש ובאוניברסיטה בבודפשט, בילה תחילה שנה בקלוז'-נאפוקה (1871/1872) כעוזר פרופסור לרפואה פנימית במכון לרפואה פימימית ולכירורגיה, ולאחר מכן בשנת 1880 זכה במכרז במחלקה לרפואה פנימית באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה.
המרצה המוכשר, שהשכיל לפעול על פי חשיבה לוגית, עם יכולת אבחון יוצאת דופן, הרופא המצוין שהציב את אהבת האדם בראש מעייניו, הפך במהרה למורה מכובד לרפואה שממנו למדו הצעירים את עבודת הריפוי בפועל.
שמו נקשר בכתיבת ספרי הלימוד הראשונים לרפואה פנימית בממלכת הונגריה ("שיטות בדיקה לקביעת האבחנה.
בודפשט, 1874), "מדריך לפתולוגיה ורפואה מיוחדים".
בודפשט, 1874, "ספר לימוד לרפואה פנימית".
עבודתו המדעית של כחצי מאה מאמרים איננה משמעותית במיוחד.
בשנת 1893 הוא היה הממונה על הכולרה של קלוז'-נאפוקה, ואחר-כך בשנים 1897–1899 הקליניקה החדשה לרפואה פנימית בקלוז'-נאפוקה תוכננה ונבנתה בהנחייתו.
בטקס הפתיחה הוא סיכם את דעותיו בהרצאה בנושא "הוראה קלינית למטרת לאבחון" ( Medical Weekly, 1899 / 50-51).
בן אחיו בלה פורייס הגם הוא סיים רפואה באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט בשנת 1907 התחיל להתמחות אצלו משנת 1908.
ב־22 ביוני 1880 התחתן סנטש עם פאולה קניג, בתם של שימון קניג ומריה רייכלינגר.
בשנת 1905, לרגל יום השנה של חצי יובל לעבודתו בהוראה, ערכו עמיתיו ותלמידיו ספר זיכרון ובו 45 מאמרים.
הוא פרש לגמלאות במלוא עוזו בשנת 1911 ועבר לבודפשט.
אז הוענק לו תואר אצולה הונגרית (לאחר קבלת מסדר כתר הברזל דרגה 3 (1894), אזרחות הכבוד של קלוז'-נאפוקה, ותואר יועץ חצר המלוכה (1901).
בעקבות השתדלות יורשו במחלקתו, פרופסור מיקלוש ינצ'ו, ב־27 במאי 1912 הסירו את הלוט מפסל חזה שלו מארד בחצר בית החולים.
הדקאן באלאז' קניירש שיבח את הקריירה המהוללת של פורייס שהקים קרן של עשרת אלפים כתרים לתמיכה בסטודנטים עניים לרפואה.
לאחר מותו ב־27 בינואר 1918 הועבר לקלוז'-נאפוקה בהתאם לצוואתו והובא למנוחות מבואת ספריית האוניברסיטה ב-30 בינואר 1918. מטעם האוניברסיטה נפרד ממנו קארוי לכנר, הדקאן, ומטעם העירייה לאסלו אסטרהאזי, סגן ראש העיר.
הרופאים ההונגרים שעבדו בטרנסילבניה היו כולם סטודנטים לשעבר של פורייס בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20, למעט יוצאים מן הכלל.
הם המשיכו את מורשתו של ז'יגמונד פורייס במחלקה לרפואה.
בנו של ז'יגמונד פורייס, בלה פורייס (קלוז'-נאפוקה, 14 בנובמבר 1889 - גיולה, 28 במרץ 1951) הפך לרופא הראשי בבית חולים בגיולה.
אשתו של בלה הייתה שרולטה וילמה יאסאי, אותה נשא לאישה ב-19 במרץ 1929 בבודפשט.
בתו, אולגה (1881-1944) נשארה בבית המשפחה במונושטור.
ב-11 באוקטובר 1944 פרצו אנשים (שעד היום לא זוהו, אך יש להניח שהיו מחוגי הפשיסטים ההונגרים אנשי מפלגת צלב החץ) לבית המשפחה ורצחו אותה ואת כל אורחיה.
לצרכים של סטודנטים לרפואה ורופאים מתמחים.
1898. (כתבי עת מדעיים של השבועון הרפואי)
אודות הוראה קלינית בכל הקשור לאבחון.
1899. (פרסומים של השבועון הרפואי)
1902. (פרסומים של השבועון הרפואי).
ז'יגמונד פורייס (בהונגרית: Purjesz Zsigmond; סנטש, 1845 – בודפשט, 16 בפברואר 1896) היה רופא, א.א.ג.
יהודי הונגרי פרופסור באוניברסיטה, בן דודו של ז'יגמונד פורייס (רופא, 1918-1846), ואחיו המבוגר של איגנץ פורייס.
ז'יגמונד פורייס נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון (שלמה) פורייס ושל קטלין וייס.
הוא למד רפואה באוניברסיטאות וינה ופשט, שם קיבל דוקטורט ברפואה בשנת 1869. לאחר מכן הפך לעוזרו הפרטי של פרידייש קוראני, ולמתמחה במרפאתו.
משנת 1873 ועד מותו ערך את לוח השנה כיס של הרופאים.
בשנים 1877–1878 הוסמך כמרצה להיסטוריה של הרפואה העתיקה.
אשתו הייתה אילונה פליישל אותה נשא לאישה ב-1 ביוני 1879 בבודפשט.
מאמריו הופיעו בשבועון הרפואי בהונגריה ובכתבי עת מקומיים וזרים (בעיקר גרמניים):
הצטברות מוגלה בחזה ופתיחת בית החזה בעידן היפוקרטס, (1877).
הסיפילוגרפים (רופאים שעסקו במחלת הסיפיליס=עגבת) הבולטים יותר של המאה ה-16; גם בגרמנית בווינה ובברלין בכתבי העת רפואיים הונגריים וגרמניים בנפרד;
נתונים על תולדות הרפואה והספרים, 1883.
עקרונות בתי ספר לרפואה בקוס ובקנידוס, 1884.
אנתימוס הרופא (511–534) והדיאטיות שלו ב-Wiener Medic.
יואנס דה ויגו כסיפילוגרף; (Wiener Medic.
עבודות שפורסמו בצורה עצמאית או תורגמו על ידו:
ספר כיס רפואי למחלות פנימיות וחיצוניות כמו גם מחלות עיניים, אוזניים ועור.
ספר כיס רפואי למחלות גינקולוגיות וילדים.
הקשר בין טמפרטורת הגוף למחלות.
יסודות הפיזיולוגיה האנושית ביחס לבריאות.
הפפירוס הרפואי של אברס; ללמוד מההיסטוריה של הרפואה.
למתאמנים בבית חולים ורופאים צעירים.
ספר לימוד לרפואה פנימית לסטודנטים לרפואה ורופאים.
כתבי יד רפואיים שנשמרו בספריית המנזר סן גאלן.
ז'יגמונד מאניאי (במקור ז'יגמונד מַאנדל, בהונגרית: Mányai Zsigmond; בודפשט, 13 בפברואר 1877 – בודפשט, 30 בינואר 1922) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי, אביו של השחקן לאיוש מאניאי, סבה של השחקנית ז'וז'ה מאניאי.
ז'יגמונד מאניאי נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף מַנְדל (סיטונאי) ושרולטה קליין.
הוא הפך לתלמיד האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בשנת 1893, וסיים את לימודיו כמה חודשים בלבד לאחר תחילת שנתו השנייה, בשנת 1894 ופרש ב-20 בנובמבר.
הוא החל את הקריירה שלו בתיאטרון הלאומי (ההונגרי) בקולוז'וואר בשנת 1899, משם עבר כסטודנט במלגה לבית האופרה של בודפשט על פי חוזה שהחתים אותו המלחין ומנצח רז'ה מאדר.
בשנים 1901–1902 הוא היה במאי ושחקן באופרה של ברטיסלבה.
לאחר מות אמו פרש מהבמה לתקופה מסוימת, עסק במסחר, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה הופיע שוב על במת "תיאטרון הפארק העירוני" (Városligeti Színház).
הוא היה זמר בריטון בעל קול נעים.
מותו הפתאומי נגרם על ידי דלקת ריאות, ושפעת.
מקום קבורתו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אשתו הייתה פלורה קראוס, בתם של לאיוש קראוס ושל רגינה אוברזון, הוא נשא את פלורה לאישה ב-5 בפברואר 1911 בעיר קסטהיי.
מסקאני: אבירות כפרית – אלפיו
אמברואז תומא: מיניון – לותריו
ורדי: הטרובדור – הרוזן לונה
ורדי: לה טרוויאטה – הברון דופל
ז'יגמונד וינצה (במקור וייס, בהונגרית: Vincze Zsigmond; סומבור, 1 ביולי 1874 - בודפשט, 30 ביוני 1935) היה מלחין, מנצח יהודי-הונגרי.
שמו נשמר עד היום באמצעות השיר באופרטה שלו "הכלה של המבורג" : "את יפה, את יפה, הונגריה...".
יש לציין: השיר "את יפה, את יפה, הונגריה" הוא אחד הלהיטים באופרטה משנת 1920, שנכתבה על ידי ז'יגמונד וינצה (מוזיקה) וארנה קוליני (מילים), שניהם יהודים.
האופרטה לא הייתה מעוררת עניין רב כל כך, אלמלא כללה את השיר "את יפה, את יפה, הונגריה", שהיה אחד השירים הפטריוטיים ביותר של התקופה.
מאוחר יותר, בתקופת השלטון הימני-קיצוני פשיסטי של מפלגת צלב החץ הוא לא הושמע בגלל שני מחבריו היהודים, ואחרי המלחמה, בתקופת השלטון הקומוניסטי לא הושמע בגלל תוכנו ה"לאומני", ורק לאחר חילופי השלטון בשנת 1990 הותר שוב להאזין לו בהונגריה.
ז'יגמונד וייס נולד במשפחה יהודית, אביו היה שאנדור וייס, סוחר תבואה, ואמו מגדולנה פרנק.
הוא הפך לתלמידם של המוזיקאים קארוי אגהאזי, אימרה בלוביץ' ויוז'ף ואלדאואר בבית הספר למוזיקה של אגודת חובבי המוזיקה בבודפשט.
בעונת 1894–1895, ארתור ניקיש שכר אותו ככנר בתזמורת בית האופרה של בודפשט.
לאחר מכן הוא סייר ברחבי הונגריה עם זמר האופרה (בס) היהודי דוד ניי כמלווה של ניי בפסנתר.
משנת 1898 היה וינצה המנצח בלהקת התיאטרון של יאנוש קומיאטי, משנת 1901 בלהקת התיאטרון של איגנץ קרצ'אני.
בשנת 1903 הוזמן לתיאטרון קיראי שנפתח באותה השנה ועד מותו היה המנצח והמעבד של התיאטרון.
בתפקידו האחרון הוא עזר להבאתו לבמה של האופרטה "האביר יאנוש" של המלחין פונגראץ קצ'ו.
הוא ניצח על האופרטה הזו כשלוש מאות פעמים.
בין השנים 1928–1930 חתם חוזה בסגד, אך לאחר מכן שב לתיאטרון קיראי.
ב-31 בינואר 1904 נשא לאישה את השחקנית מריה קוליני מסגד, שהוריה היו השחקנים מרטון קוליני ואנה בירו.
ב-31 בינואר 1922 הוצגה האופרטה של וינצה "הכלה של המבורג" ב"תיאטרון העירוני" (ששמו היום תיאטרון ארקל).
האופרטה שלו, שלא חסרו בה הצלילים האירדנטיים, אבל הפינלה של המערכה הראשונה, עם הלהיט "את יפה, את יפה, הונגריה" הפך לשיר פופולרי מאוד רק הרבה אחרי מותו של וינצה.
השימוש ברגשות הפטריוטיים לא נמנע עקב מוצאם היהודי של המחברים (תמלילן: ארנו קוליני) (אך זה לא הציל את קוליני מגירושו וממותו בשואה).
הניסיון האופראי היחיד של וינצה הוצג ב-29 במרץ 1924 בשם "החזק יותר".
דרמה מוזיקלית של מערכה אחת (!).
זה היה ניסיון לא מוצלח ומאוחר להעלות את המוזיקה העממית לרמה גבוהה יותר.
היצירה השיגה רק שש הופעות בחמישה שבועות ואז נעלמה לצמיתות מהרפרטואר.
יצירותיו נשכחו היום, אם כי וינצה היה אחד מיוצרי האופרטה שהוכשרו היטב לז'אנר.
כמה מיצירותיו, עוד בחייו, הגיעו גם לבמות זרות.
הכלה של המבורג חודשה מספר פעמים בתיאטרון ארקל עד שנת 1939. מספר הקלטות פטיפון נשמרו, בהן השתתף כמלווה בפסנתר בז'אנרים שונים.
נשיקה אסורה (אופרטה בשלוש מערכות, תיאטרון קיראי, 8 באוקטובר 1909 )
קולונל לימונדה (מחזמר בשלוש מערכות, תיאטרון קיראי, 5 בספטמבר 1912 )
דודה ליני (פארסה מוזיקלית בשלוש מערכות, תיאטרון הונגרי, 2 במאי 1914 )
הרוזנת הצוענייה (אופרטה בשלוש מערכות, תיאטרון קיראי, 13 במרץ 1920 )
הכלה של המבורג (אופרטה בשלוש מערכות, תיאטרון ארקל, 31 בינואר 1922).
ה"גרדיאן" (אופרטה בשלוש מערכות, תיאטרון ארקל, 15 בפברואר 1923 )
החזק יותר (דרמה מוזיקלית במערכה אחת, בית האופרה של בודפשט, 29 במרץ 1924)
נשף אנה (אופרטה בשלוש מערכות, תוך שימוש ביצירותיו של רוברט פולקמן, תיאטרון קיראי, 30 בספטמבר 1925)
מיאמי (מעבודותיו של ויקטור יעקובי, תיאטרון האופרטה של בודפשט, 27 בנובמבר 1925)
ברבור הזהב (אופרטה בשלוש מערכות, תיאטרון קיראי, 15 בינואר 1927)
קיש וקיש (אופרטה בשלוש מערכות, תיאטרון ארקל, 22 בינואר 1927)
הטלה זהוב השיער (סגד, 15 בנובמבר 1929)
תפיסת הוסארים (אופרטה בשלוש מערכות, תיאטרון האופרטה של בודפשט, 4 באפריל 1930)
יותר טוב מאשר בבית (תיאטרון האופרטה של קיץ, 1930)
ז'יגמונד קוויטנר מִוואגפלבה (בהונגרית: Vágfalvi Quittner Zsigmond; פשט, 13 בפברואר 1857 – וינה, 25 באוקטובר 1918) היה אדריכל יהודי-הונגרי, שקיבל תואר אצולה.
ז'יגמונד קוויטנר נולד במשפחה יהודית כבנם של יאקאב קוויטנר (1814–1887) יצרן לבד ושל שרולטה פוקס (1821–1901).
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה הטכנית של מינכן.
משנת 1880 קיבל הזמנות רבות בבודפשט.
בנייניו אקלקטיים, כמו גם עבודות אר נובו טיפוסיות, אולי הידועה שבהן היא ארמון גרשם, הידוע גם בשם פנינת סגנון האר נובו.
הוא התבקש לתכנן את המטה של חברת הביטוח האנגלית גרשם (Gresham) כארכיטקט בעל השם בתקופתו.
הבניין הושלם בשנת 1907 על פי תוכניות שנעשו במשותף עם האחים ואגו (יוז'ף ואגו ולאסלו ואגו).
הבניין הוא אתר מורשת עולמית מאז 1987. תפקידו של קוויטנר בחיים הציבוריים גם הוא היה משמעותי: הוא היה חבר ב"מועצת העבודות הציבורית של בודפשט", ב"מועצה הלאומית לבנייה ציבורית", ונשיא "איגוד האדריכלים ההונגרים".
ב-13 בנובמבר 1904 הוענק לו תואר אצולה עם קידומת לשמו ""ואגפלבי – Vágfalvi כלומר מהיישוב ואגפלבה.
למרות מותו בווינה הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
אשתו הייתה מינקה וייס (1866–1938), בתם של הסיטונאי מור וייס ושל ארנסטינה בלום, אותו נשא קוויטנר בבודפשט ב-6 בינואר 1887.
לוראנד קוויטנר (1893–1945) מהנדס מכונות.
V., Alkotmány utca 16. (1888–90) המטה של מכון פנסיון העיתונים ההונגרי לשעבר, כיום בניין מגורים
XIV., תערוכת המילניום, ביתן לתעשיית הסוכר, כיכר הגיבורים, 1896
V., Aulich utca 7. (1902) בית מגורים באר נובו
V., Károlyi utca 9. (1884) נמצא בית הדירות של ארני אולמן, בית הקפה צנטרל פועל במקום.
V., Markó utca 22–24. (1879, 1889–90) התחנה המרכזית של מתנדבי איגוד הצלה בבודפשט, כיום המטה של ארגון ההצלה של בודפשט של שירות ההצלה הלאומי
V., Széchenyi István tér 3–4. (1905) המטה של בנק המסחרי ההונגרי לשעבר של פשט, המשמש כיום את משרד הפנים
V., Széchenyi István tér 5–6. (1905–1907) אנדרטה, ארמון גרשם (משתף פעולה עם האדריכל יוז'ף ואגו)
שדרת אנדראשי 7. (1882) בניין מגורים נאו-רנסאנסי
שדרת אנדראשי 12. (1884) דמות מונומנטלית, ארמון קראוס
רחוב לנדוואי 24. (1893) היסטוריה של וילה עם סנדור פלנר
בולוואר טרז 1–3. (1894) היסטורי של בתי מגורים
סמטת וארושליגטי פאשור 9–11 (1887) בית הבראה לשעבר (לימים בית החולים אוטו קורווין)
בולוואר ארז'בט 44–46. (1892) בניין דירות של קארוי באומגרטן
XIII., רחוב סאבולץ' (1910), בית חולים לילדים של וייס אליס שנבנה על ידי הקרן לזכר אשתו של מנפרד וייס
ז'יגמונד ברודי (בהונגרית: Bródy Zsigmond; מישקולץ, 15 בנובמבר 1840 – בודפשט, 6 בינואר 1906) היה עיתונאי, עורך ומוציא לאור יהודי-הונגרי חבר הבית העליון של הפרלמנט ההונגרי.
ז'יגמונד ברודי נולד במשפחה יהודית כבנו של דניאל ברודי.
בסיום לימודי התיכון בעיר הולדתו ובפשט, ז'יגמונד סיים לימודי משפטים באוניברסיטת פשט.
הוא קיים את עצמו ממתן שיעורים פרטיים בתקופת לימודיו ובינתיים התחיל גם לכתוב, בעיקר למען הונגריזציה ושוויון אזרחי עבור היהודים.
שיריו ומאמריו בעיתונים השונים שסומנו בשם "יהודי הונגרי" בשנת 1860 שימשו למטרה כפולה זו.
בשנת 1860 עבד בעיתון האופנה לנשים "פשט" ובאותה שנה הקים את העיתון "פנוניה" בשפה הגרמנית יחד עם קארוי גרוס, שביקש להציג ספרות הונגרית ברחבי העולם.
בתחילת 1861 כתב מטעם הקהילה היהודית של פשט, יחד עם אדולף טאטאי, שירי בית כנסת הונגריים שהולחנו על ידי החזן הראשי מור פרידמן.
שמות המאמרים הפוליטיים והמאמרים של ספרות יפה שלו נפוצו בחוגים רחבים.
בתקופת האבסולוטיזם הוא נלחם רבות למען ניצחון העניין הלאומי ההונגרי.
מאוחר יותר היה כתב בכמה עיתונים בווינה, ואחר כך היה כתב של עיתונים הונגריים ודיווח להם מווינה.
בשובו לבודפשט, ערך את עיתון הבירה "משקפת" (Látcső) ב-1 ביוני 1864 עד 31 באוגוסט ואת היומון "עיתונות ההונגרית" (Magyar Sajtó) בשנת 1865. אחרי 1867 הוא היה העורך הראשי של הפשטי נפלו ובמקביל העורך של פסטר לויד.
בשנת 1872 הוא הוזמן למשרד הפנים כמזכיר השר, אך כעבור שנה חזר לעיתונות.
הוא פרסם לראשונה את ה"כרוניקה של השבוע" (1872) ואז הוביל את פסטר לויד כעורך ראשי במשך זמן מה לפני שמיקשה פלק השתלט עליו.
הוא קנה את כתב העת Neues Pester Journal בשנת 1873, אך לא הופיע בשמו המלא רק בנובמבר 1879 כבעלים ועורך ראשי של העיתון.
במהלך עריכתו, העיתון התפשט ללא תחרות ברחבי הארץ והפיץ רגשות הונגריים בקרב האוכלוסייה דוברת הגרמנית.
כהוקרה על מעלותיו, מינה אותו המלך לחבר בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי בשנת 1896.
אשתו הייתה אדל שטרן, אותה נשא בפשט ב-15 באוגוסט 1867. ברודי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
שיריו, שכתב בגיל צעיר יותר, נאספו ופורסמו ככתב יד על ידי אחיו לאיוש ברודי (בודפשט, 1890)
בחריצותו ובכישרונו עשה הון והיה אחד המו"לים הנדיבים ביותר.
את עושרו הוציא על צדקה.
ביום הולדתו החמישים העניק כמאה אלף פורינט למטרות עיתונות: הוא העניק עשרים אלף פורינט לאקדמיה ההונגרית למדעים, הגדיל את קרן הפנסיה של כותבי העיתונים בעשרים אלף פורינט, וחילק שלושים אלף פורינט בין עובדי המערכת שלו, של ההוצאה לאור וצוות הדפוס.
לכך נוספו בשנת 1892 וב-1893 קרנות גדולות חדשות.
כדי לנציח את שם אשתו, אדל ברודי, הקים בית חולים לילדים בבירה בשנת 1897 בתרומה שלשש מאות אלף קרונות, שנוהל על ידי הקהילה היהודית של פשט.
כל הקריירה שלו לוותה ברעיון לתמוך בספרות ולהקל על העוני.
בתרומתו ייסד את פרס ברודי של האקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1890. הרבית של קרן עשרים אלף הכתרים הוענקה לאחת היצירות העיתונאיות המצטיינות אחת לשלוש שנים; בהיעדר יצירה כזו, הוענק הפרס לפובליציסט שזכה בהוקרה על עבודתו העיתונאית.
הפרס הוענק לראשונה לפרנץ פולסקי (1894), הבא לרוזן דיולה אנדראשי ג'וניור (1897) והשלישי לבנדק ינצ'ו (1900).
ז'יגמונד לנקאי (במקור גוטמן, בהונגרית: Lenkei Zsigmond; פץ', 1 ביוני 1873 – בודפשט, 2 בפברואר 1934) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, ממייסדי עיתונות הקולנוע ההונגרית.
אֶחיו הגדולים היו לאיוש לנקאי גם הוא עיתונאי ועורך עיתון והנריק לנקאי היה סופר, משורר ועיתונאי.
ז'יגמונד לנקאי נולד במשפחה יהודית.
אביו היה יואכים גוטמן (1831–1886) מורה בבית ספר יסודי שמוצאו ממוראביה, לימים הפך לעורך של Fünfkirchner Zeitung, ואמו הייתה רגינה פוקס.
בין השנים 1918 לבין 1928 ערך את "עולם הקולנוע בתמונות" (Képes Mozivilág), אז היה עורך של כתב העת "שליח הסרט ההונגרי" (Magyar Filmkurir).
הוא לקח חלק בהקמת האגודה הלאומית של צלמי קולנוע הונגריים, בה הפך למזכיר הכללי.
בשנת 1914 פרסם את "אלמנך הקולנוע" (Mozi Almanach).
זו אמריקה (ספר הדרכה לתיירים, בודפשט, 1929)
הקולנוע המחייך (זיכרונות, אנקדוטות, בודפשט, 1930)
ז'יגמונד אנגל (בהונגרית: Engel Zsigmond; ראקופריבוץ, 5 באוקטובר 1880 – פראג, 1920) היה מחבר ספרי עיון במדעי החברה ועורך דין יהודי-הונגרי, אחיו הצעיר של קארוי אנגל, רופא, פרופסור באוניברסיטה.
אנגל פעל רבות למען ילדים בכלל ויתומים בפרט והיה מחלוצי התחום.
אנגל נולד במשפחה יהודית כבנם של בנימין אנגל ושל צציליה ברגר.
ב-22 בנובמבר 1908 נשא לאישה בבודפשט את מרגיט גשיידט, שהייתה צעירה ממנו בשמונה שנים.
אנגל עבד כנציג בתי היתומים בבודפשט, ועבודתו הספרותית והמדעית עסקה בעיקר בנושאי בהגנה על ילדים.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 יצא לחו"ל, התיישב בפראג ומת שם.
הוא שם קץ לחייו בגיל 40.
סוגיות בסיסיות של הגנת ילדים (1902)
מקורו והתפתחותו של הכסף (1902)
זכותו של הילד מחוץ לנישואין (1904)
הפילוסופיה של הגנת ילדים (1918)
ז'יגמונד באטורי (בהונגרית: Báthory Zsigmond; 1573 – 27 במרץ 1613) היה נסיך טרנסילבניה מספר פעמים בין השנים 1586–1602, ב-1598 הפך גם לדוכס רציבוז' ואופולה בשלזיה.
אביו, קרישטוף באטורי שלט בטרנסילבניה כווייבוד, מחליף של סטפאן באטורי שעזב לפולין.
ז'יגמונד היה עדיין קטין כשנבחר לשליט על ידי הדיאטה של טרנסילבניה בהתאם לבקשתו שלפני המוות של אביו, קרישטוף.
בהתחלה טרנסילבניה נמשלה בשמו על ידי מועצות עוצרות, אולם ב-1585 מינה אישטוואן באטורי כעוצר יחיד את יאנוש גיצי.
אחרי מות אישטוואן באטורי אימץ ז'יגמונד באטורי את התואר "נסיך".
בשנת 1588 הדיאטה הכריזה את ז'יגמונד באטורי כבגיר, אולם רק אחרי שנתן הסכמתו לגירוש הישועים.
משום כך הטיל עליו האפיפיור סיקסטוס החמישי חרם שהוסר לבסוף ב-1590 והישועים הורשו לשוב כעבור שנה.
יחסו האוהד הגלוי של ז'יגמונד באטורי כלפי הקתולים עשה אותו לא פופולרי בקרב נתיניו הפרוטסטנטים.
הוא החליט להצטרף לליגה הקדושה נגד האימפריה העות'מאנית.
משלא הצליח לשכנע את הדיאטה לתמוך בתוכניותיו הוא ויתר על הכתר ביולי 1594, אולם מפקדי הצבא שכנעו אותו לחזור בו מהחלטתו.
לפי הצעת מפקדיו דיכא את האצילים שהתנגדו למלחמה בעות'מאנים.
רשמית הוא חבר לליגה הקדושה והתחתן עם מריה כריסטינה, אחיינית של רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שישב בפראג.
שכניו הרומנים, מיכאל האמיץ, שליט ולאכיה, ושטפן רזבאן, שליט מולדובה, הכירו בחסותו.
כוחותיהם המאוחדים הביסו את הצבא העות'מאני בקרב ג'ורג'יו.
אחרי ניצחון זה באה סדרת ניצחונות עות'מאנים.
בעקבות זאת, בהתחלת שנת 1598 התפטר ז'יגמונד לטובת הקיסר רודולף השני.
כפיצוי קיבל את הדוכסויות רציבוז' ואופולה.
דודו מצד האם, אישטוואן בוצ'קאי שכנע אותו לחזור בסוף הקיץ, אך לא עלה בידו לעשות שלום עם הטורקים.
ב-1599 ויתר על טרנסילבניה לטובת אחיו, אנדראש באטורי והתיישב בפולין.
בשנים הבאות טרנסילבניה סבלה מפשיטות קבועות ומעשי שוד של שכירי חרב וכוחות עות'מאניים.
ז'יגמונד שב מפולין בשנת 1601 בראש צבא פולני, אך לא הצליח לחזק את מעמדו.
שוב התפטר לטובת הקיסר רודולף השני והתיישב בבוהמיה ביולי 1602.
אחרי שהואשם בקשר נגד הקיסר, הושלך בשנים 1610–1611 למשך 14 חדשים לכלא בפראג.
הוא מת באחוזתו בליבוכוביצה בבוהמיה.
ז'יגמונד באטורי היה בנם של קרישטוף באטורי ואשתו השנייה, ארז'בט לבית בוצ'קאי.
לפי הכרוניקן הטרנסילבני אישטוואן סמושקזי הוא נולד בוואראד, כיום אוראדיה ברומניה בשנת 1573.
באותה עת שלט בטרנסילבניה אישטוואן באטורי שומיאי הבן.
אחרי שנבחר כמלך פולין בשלהי שנת 1575 תחת השם סטפאן באטורי הוא אימץ את התואר נסיך טרנסילבניה והעביר לאחיו, קרישטוף את התואר וויבוד טרנסילבניה.
סטפאן באטורי הקים בקרקוב קנצלריה נפרדת על מנת לפקח על ניהול הנסיכות.
אביו ודודו של ז'יגמונד היו רומים-קתולים בדתם, בעוד אמו הייתה רפורמית.
לפי דברי הישועי אנטוניו פוסווינו, הוכיח ז'יגמונד את נאמנותו לדת הקתולית עוד בגיל שבע.
אמו צחקה מאדיקותו ואמרה שהוא רק רצה למצוא חן בעיני דודו.
בנעוריו היה ז'יגמונד עוין במיוחד לאנטי-טריניטריסטים כגון האוניטריאנים.
אמו הלכה לעולמה מוקדם משנת 1581.
אחרי מות אשתו, קרישטוף באטורי חלה קשה.לפי דרישתו, בסביבות 15 במאי 1581 הדיאטה של טרנסילבניה שהתכנסה בקולוז'וואר (כיום קלוז'-נאפוקה ברומניה) ובחרה בבנו, ז'יגמונד כוויבוד.
מכיוון שז'יגמונד היה קטין, אביו על ערש דווי הקים מועצת עוצרות מורכבת משנים עשר אצילים.
בראש המועצה הוא מינה את בן דודו, דנש צ'אקי ואת גיסו, אישטוואן בוצ'קאי.
קרישטוף באטורי הלך לעולמו ב-27 במאי.
ב-3 ביולי 1581 אישר הסולטאן העות'מאני מוראט השלישי את בחירתו של ז'יגמונד כווייבוד טרנסילבניה והזכיר בהזדמנות זאת את חובת התשלום השנתי של 15,000 פלורינים לשער הנשגב.
בזמן הזה אציל הונגרי צעיר בשם פאל מארקהאזי שחי באיסטנבול, הציע לשלם לטורקים סכום כפול ולהוסיף עוד מס בשווי של 100,000 פורלינים אם ימונה לשליט טרנסילבניה.
הוא זכה בתמיכת הווזיר הגדול קוג'ה סינאן פאשה.
לאור הנסיבות דרש הסולטאן מוראט גם מז'יגמונד לשלם אותם סכומים, אולם אישטוואן באטורי ו"שלוש האומות של טרנסילבניה" דחו את הדרישה.
אחרי שקיבל את המס המקורי, בנובמבר 1581 הסכים הסולטאן לאשר את עלייתו של ז'יגמונד לשלטון.
סטפאן באטורי דאג לחינוכו של ז'יגמונד והסמיך את הישועים יאנוש ללסי וגרגיי ואשארהיי כמוריו האישיים
לדברי אישטוואן סמושקזי הורה סטפאן באטורי למלוויו של ז'יגמונד לשוחח בפניו בעת הארוחות על נושאים כמו ארצות העולם, מלחמות וציד
הוא ארגן מחדש את הממשל בטרנסילבניה ומינה מועצת העוצרות בת שלושה חברים:שאנדור קנדי, פרקש קובאצ'וצי ולאסלו שומבורי, שהיו אחראים לניהול הנסיכות כל עוד הווייבוד היה קטין.
הדיאטה הטרנסילבנית הציעה לנסיך לפזר את המועצה, אך הוא עשה זאת רק ב-1 במאי 1585 ומינה במקומה עוצר אחד - הקלוויניסט האדוק יאנוש גיצי.
אחרי מות סטפאן באטורי ב-13 בדצמבר 1586 ירש ז'יגמונד באטורי את התואר נסיך טרנסילבניה.
הוא היה עדיין קטין וגיצי המשיך לשלוט במדינה כעוצר.
ז'יגמונד באטורי הוזכר כאחד המועמדים לכס המלכות של האיחוד פולין-ליטא.
יועציו ידעו שאין לו סיכוי גדול לזכות בכתר, אולם ביקשו להדגיש את זכאות משפחת באטורי לכס המלכות באיחוד הפולני-ליטאי.
קובאצ'וצי הודיע על מועמדותו של ז'יגמונד בסיים האיחוד ב-14 באוגוסט 1587.
כעבור חמישה ימים בחר הסיים בזיגמונט השלישי ואזה כמלך פולין.
בעת מלחמת הירושה הפולנית (1588-1587), כוחות מטרנסילבניה תמכו בזיגמונט נגד הארכידוכס האוסטרי מקסימיליאן השלישי מהבסבורג שטען גם כן לכתר פולין וליטא
גם בטרנסילבניה עצמה פרץ סכסוך ירושה.
בני דוד של ז'יגמונד, בולדיז'אר באטורי ואישטוואן באטורי (1601-1553) שבו מפולין לטרנסילבניה.
בולדיז'אר רצה לקחת בידיו את השלטון בנסיכות וקבע את מושב חצרו בפגראש שבה התרכזו המתנגדים לשלטונו של העוצר יאנשו גיצי.
קנצלר טרנסילבניה, קובאצ'וצי, שמר על נייטרליות בסכסוך.
באוקטובר 1588 הציע פרלמנט הנסיכות, הדיאטה הטרנסילבנית, להכריז על בגרותו של ז'יגמונד באטורי בתנאי שיגרש את הישועים מטרנסילבניה.
הוא דחה את הדרישה, בעיקר מכיוון שלא רצה לגרש את הכומר המוודה שלו, אלפונסו קאריו.
הדיאטה פוזרה, אבל בני דודיו שכנעו את ז'יגמונד שלא לפעול נגד הדיאטה, שנשלטה על ידי פרוטסטנטים.
הדיאטה כונסה מחדש בשלהי 1588. ב-8 בדצמבר הורה ז'יגמונד על גירוש הישועים והפרלמנט שבא על סיפוקו הכריז אותו בוגר.
ב-23 בדצמבר 1588 התקיים טקס השבועה המסורתי שבו הוכתר ז'יגמונד באטורי כשליט בוגר של טרנסילבניה.
האפיפיור סיקסטוס החמישי הטיל עליו חרם של כנסייה הרומית-קתולית כתגובה לגירוש הישועים.
בן דוד של ז'יגמונד, אנדראש באטורי, האיץ את האפיפיור לבטל את החרם בעילה שמתנגדי הנסיך הפרוטסטנטים היו אלה שאילצו אותו לחתום על גזירת הגירוש.
אז במאי 1589 הרשה האפיפיור לז'יגמונד להעסיק כומר מוודה ובחג הפסחא 1590 החרם עליו בוטל.
ז'יגמונד עשה כמה ניסיונות לחזק את מעמד הכנסייה הקתולית, במיוחד על ידי מינוי קתולים בתפקידים בכירים במנהל המדינה.
קאריו וכמרים ישועים אחרים שבו במסווה לחצרו של ז'יגמונד בתחילת שנת 1591.
באוגוסט נפגש הנסיך ז'יגמונד עם בולדיז'אר באטורי ועם אנדראש באטורי כדי להשיג תמיכתם בלגזליצה של הנוכחות הישועים, אולם הם סירבו לטעון בעד החלטה זו בפני הדיאטה.
ז'יגמונד שלח לטוסקנה את מקורבו, אישטוואן יושיקה, כדי להתחיל במשא ומתן בנוגע לנישואיו לאלאונורה אורסיני, אחיינית של הדוכס הגדול פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, אך בני דודיו התנגדו בחריפות למינויו של יושיקה.
ז'יגמונד הזמין לחצרו אמנים ואומנים איטלקים ומינה אותם ליועציו או שרתיו.
סמושקזי תיאר אותם כ"נציגים הנחותים ביותר של האומה האצילית ביותר"..
בדיאטה בגיולהפהרוואר (אלבה יוליה של ימינו) בנובמבר 1591 נציגי "שלוש האומות" של טרנסילבניה מתחו בקורת על אורח חייו הבזבזני של הנסיך.