tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1911 פרסם ג'וזף אפרים קייסלי הייפורד (הידוע גם בשם אקרה אגינם) מחוף הזהב (כיום גאנה) את מה שהוא כנראה הרומן האפריקאי הראשון שנכתב באנגלית, "Ethiopia Unbound: Studies in Race Emancipation".
למרות שהיצירה נעה בין סיפורת להסברה פוליטית, פרסומה וביקורות חיוביות בעיתונות המערבית מסמנים מפנה בספרות האפריקאית.
בתקופה זו החלו לצוץ מחזות אפריקאים שנכתבו באנגלית.
הרברט אייזק ארנסט דלומו מדרום אפריקה פרסם ב-1935 את המחזה האפריקאי הראשון בשפה האנגלית, The Girl Who Killed to Save: Nongqawuse the Liberator.
בשנת 1962, נגוגי וה ת'יונגו מקניה כתב את הדרמה המזרח אפריקאית הראשונה, הנזיר השחור, סיפור אזהרה על " שבטיות " (אפליה בין שבטים אפריקאים).
בין הקטעים הראשונים של הספרות האפריקאית שזכו לשבחי ביקורת עולמיים משמעותיים היה הרומן הכל קורס, מאת צ'ינואה אצ'בה.
הרומן פורסם ב-1958, בסוף העידן הקולוניאלי וניתח את השפעת הקולוניאליזם על החברה האפריקאית המסורתית.
ספרות אפריקאית בשלהי התקופה הקולוניאלית (בין סוף מלחמת העולם הראשונה לעצמאות) עסקה יותר ויותר בנושאים של חירות האדם, עצמאות ו (בקרב אפריקאים בטריטוריות פרנקופוניות) négritude - תנועה אנטי קולוניאלית.
אחד ממנהיגי התנועה, המשורר ומי שיהיה אחר כך נשיא סנגל, ליאופולד סדאר סנגור, פרסם ב-1948 את האנתולוגיה הראשונה לשירה בשפה הצרפתית שנכתבה על ידי אפריקאים "אנתולוגיה של השירה השחורה והמלגזית החדשה בשפה הצרפתית", הכוללת הקדמה מאת הסופר האקזיסטנציאליסטי הצרפתי ז'אן פול סארטר.
סופרים אפריקאים רבים הושפעו מהפוליטיקה ומהמצב הפוסט קולוניאלי באפריקה.
הסופר ג'ק מפאניה ממלאווי נכלא ללא אישום ולא משפט בגלל הערה סתמית בפאב באוניברסיטה, וב-1995, הסופר ופעיל זכויות האדם קן סארו-וויווה נתלה על ידי החונטה הניגרית.
עלי מזרוי ואחרים מזכירים שבעה קונפליקטים כנושאים מרכזיים בספרות: ההתנגשות בין העבר וההווה של אפריקה, בין מסורת למודרניות, בין ילידים לזרים, בין אינדיבידואליזם לקהילה, בין סוציאליזם לקפיטליזם, בין התפתחות להסתמכות עצמית ובין אפריקניות לבין אנושיות.
נושאים נוספים בתקופה זו כוללים בעיות חברתיות כמו שחיתות, הפערים הכלכליים במדינות עצמאיות חדשות וזכויות ותפקידים של נשים.
סופרות נשים מיוצגות היום הרבה יותר טוב בספרות אפריקאית מאשר לפני קבלת העצמאות.
בשנת 1986, וולה סויינקה מניגריה הפך לסופר האפריקני הראשון שזכה בפרס נובל לספרות בעידן הפוסט קולוניאלי.
בעבר, אלבר קאמי יליד אלג'יריה זכה בפרס בשנת 1957. זוכי פרס נובל אפריקאים נוספים בספרות הם נגיב מחפוז (מצרים) ב-1988, נדין גורדימר (דרום אפריקה) ב-1991, ג'ון מקסוול קוטזי (דרום אפריקה) ב-2003, דוריס לסינג (בריטניה/זימבבואה) ב-2007, ועבדולראזק גורנה (טנזניה) בשנת 2021.
החל מ-2010 ממשיכות לצוץ ביבשת אפריקה יוזמות לטובת קריאה וקידום ספרים: פרסים ספרותיים, ירידי ספרים, פסטיבלים וספרי ירידים אחרים.
נראה שהכל נעשה כדי שבעשורים הבאים האפריקאים יבקרו בחנויות ספרים לעיתים קרובות יותר כדי להשיג ספרים שאינם ספרי לימוד.
בנוסף, ניתן לציין כי קיים מחסור במבקרי ספרות ביבשת שיוכלו להמליץ על ספרים ולעסוק בספרות.
Brittle Paper, פלטפורמה מקוונת שהוקמה על ידי איינהי אדורו, תוארה כ"כתב העת הספרותי המוביל באפריקה".
כפי שמציינת בהאקטי שרינגארפור , "הכוחות הדיגיטליים הדינמיים של יצירתיות אפריקאית לא רק שינו את הספרות האפריקאית אלא גם שינו מהותית את התרבות הספרותית כפי שאנו מכירים אותה."
השימוש הגובר באינטרנט שינה גם את האופן שבו קוראי ספרות אפריקאית ניגשים לתוכן.
זה הוביל לעליית פלטפורמות קריאה ופרסום דיגיטליות.
שנת 2021 החלה בסימן של יצירות שזכו לשבחים של סופרים מרחבי היבשת, והמשיכה בזכיות ובהכרה בינלאומית.
ב-7 באוקטובר, עבדולראזק גורנה זכה בפרס נובל לספרות.
זמן לא רב לאחר מכן, הסופר הדרום אפריקאי דיימון גלגוט זכה בפרס בוקר על הרומן שלו "ההבטחה", והספר "אנשי המזל" של הסופרת הבריטית-סומלית נדיפה מוחמד היה ברשימה הסופית של הפרס.
סופרים אפריקאים שכתבו רומנים בצרפתית זכו אף הם להצלחה בשנה זו, כאשר הסופר הסנגלי מוחמד מבוגאר סאר זכה באחד מהפרסים הספרותיים הוותיקים והמפורסמים בצרפת, פרס גונקור, עבור "הזיכרון הסודי של הגברים".
הסופר הסנגלי, בובקר בוריס דיופ , זכה בפרס ניושטדט הבינלאומי לספרות .
עוד באותה שנה זכה הסופר הצרפתי-סנגלי דייוויד דיופ בפרס בוקר הבינלאומי לספרות מתורגמת עבור "בלילה כל הדם הוא שחור".
הספרות האפריקאית המודרנית מתארת את החיים באפריקה ושומרת על מאפיינים אפריקאיים שאינם מנסים להתאים את עצמם לטעם המערבי.
ספרות אוסטרלית היא היצירה הכתובה או הספרותית שנכתבה באוסטרליה או על ידי אנשים מאוסטרליה והמושבות שקדמו לה.
במהלך ההיסטוריה המערבית המוקדמת שלה, הייתה אוסטרליה אוסף של מושבות בריטיות.
ככזאת, המסורת הספרותית המוכרת שלה מתחילה ומקושרת למסורת הרחבה יותר של הספרות האנגלית.
עם זאת, האמנות הנרטיבית של סופרים אוסטרלים הכניסה, מאז 1788, את דמותה של יבשת חדשה לספרות - חקר נושאים כמו אבוריג'יניות, חברות גברית, שוויון, דמוקרטיה, זהות לאומית, הגירה, מיקומה והגאוגרפיה הייחודיים של אוסטרליה, המורכבות של עירוניות, חיים, ו"היופי והאימה" של החיים בבוש האוסטרלי .
סופרים אוסטרליים שזכו לתהילה בינלאומית כוללים את הסופר זוכה פרס נובל לספרות פטריק ווייט, וכן את הסופרים כריסטינה סטד, דייוויד מאלוף, פיטר קארי, בראדלי טרבור גרייב, תומאס קנילי, קולין מקאלוג, נוויל שוט ומוריס ווסט.
סופרות גולים עכשוויות בולטים כוללים את הפמיניסטית ג'רמיין גריר, היסטוריון האמנות רוברט יוז וההומוריסטים בארי האמפריז וקלייב ג'יימס.
במשך מאות שנים לפני ההתיישבות הבריטית באוסטרליה, סופרים אירופאים כתבו תיאורים בדיוניים על "ארץ דרומית גדולה".
בשנת 1642 הגיע אבל יאנסזון טסמן לטסמניה ולאחר בחינת חריצים גדולים על גזעי עצים, העלה השערה שהמדינה החדשה שהתגלתה חייבת להיות מאוכלסת בענקים.
מאוחר יותר, הסאטיריקן הבריטי, ג'ונתן סוויפט, קבע את ארץ הברובדינגנאג של מסעי גוליבר ממערב לטסמניה.
בשנת 1797 כלל המשורר הרומנטי הבריטי רוברט סאות'י, אז צעיר מהמועדון היעקוביני, קטע באוסף שלו, "שירים", מבחר שירים תחת הכותרת, "בוטאני ביי אקלוג", שבו תיאר את מצוקתם וסיפוריהם של אסירים שהועברו לניו סאות' ויילס .
בספר הוא תומך באספה נבחרת לניו סאות' ויילס, במשפט על ידי חבר מושבעים והתיישבות של אוסטרליה על ידי מהגרים חופשיים ולא מורשעים.
הרומן הראשון שפורסם באוסטרליה היה רומן פשע, Quintus Servinton: A Tale founded upon Incidents of Real Occurrence מאת הנרי סברי שפורסם בהובארט ב-1830 יצירות פופולריות מוקדמות עסקו במאבק של התושבים הראשונים מול הספר החדש של האאוטבק האוסטרלי.
סופרים כמו רולף בולדרווד, מרקוס קלארק, הנרי הנדל ריצ'רדסון וג'וזף פורפי עסקו באידיאלים המרגשים הללו בסיפוריהם.
פורפי במיוחד ניסה לתעד במדויק את השפה העממית של האוסטרלי הפשוט.
סופרים אלה גם נתנו תובנות חשובות לגבי מושבות העונשין שעזרו ליצור את המדינה וגם את ההתיישבויות הכפריות המוקדמות.
בשנת 1838 פורסם בסידני "השומר: סיפור מאת אנה מריה באן" .
זה היה הרומן האוסטרלי הראשון שהודפס ופורסם ביבשת אוסטרליה והרומן האוסטרלי הראשון שנכתב על ידי אישה.
מיילס פרנקלין וג'ני גאן כתבו על חייהם של חלוצים אירופאים בבוש האוסטרלי מנקודת מבט נשית.
אלברט פייסי כתב על קורותיהם של גולדפילד ועל גליפולי.
רות פארק כתבה על החלוקה העדתית של החיים בעיר הענייה של סידני משנות הארבעים של המאה ה-19. החוויה של שבויים אוסטרלים במלחמת האוקיינוס השקט מסופרת על ידי נוויל שוט ב"עיר כמו אליס" ובאוטוביוגרפיה של סר אדוארד דנלופ.
אלן מורהד היה כתב מלחמה וסופר אוסטרלי שזכה להערכה בינלאומית.
מספר יצירות קלאסיות בולטות של סופרים בינלאומיים עוסקות בנושאים אוסטרליים, ביניהם "הקנגורו" של דייוויד הרברט לורנס.
כתבי העת של צ'ארלס דרווין מכילים את התרשמותו הראשונית של חוקר הטבע המפורסם מאוסטרליה, בזמן שהיה בסיור על סיפון הביגל שהיווה השראה לכתיבתו על מוצא המינים.
מארק טוויין כתב אף הוא על התרשמותו מאוסטרליה בסיור ההרצאות שלו משנת 1895.
כתיבה על ידי אבוריג'ינים ואנשי האי מצר טורס
בעוד אביו, ג'יימס אונאיפון (בערך 1835–1907), תרם לתיאורים של המיתולוגיה האבוריג'ינית שנכתבה על ידי המיסיונר ג'ורג' טפלין, דייוויד אונאיפון (1872–1967) סיפק את התיאורים הראשונים של המיתולוגיה האבוריג'ינית שנכתבה על ידי אבוריג'יני.
על כך הוא ידוע כסופר האבוריג'יני הראשון.
אודגרו נונוקאל (1920–1993) היה משורר אבוריג'יני מפורסם, סופר ופעיל זכויות שזכה לפרסום על ספר האגדות הראשון של האבוריג'ינים: We Are Going (1964).
הרומן "המקום שלי " של סאלי מורגן נחשב לספר זיכרונות פורץ דרך במונחים של הבאת סיפורים ילידיים לקהל הרחב.
הפעילים האבוריג'ינים המובילים מרסיה לנגטון First Australians, 2008) ונואל פירסון (Up from the Mission, 2009) הם תורמים עכשוויים פעילים לספרות האוסטרלית.
הקולות של הילידים האוסטרלים זוכים להכרה יותר ויותר וכוללים את המחזאי ג'ק דייוויס וקווין גילברט.
סופרים שהגיעו לגדולה במאה ה-21 כוללים את קים סקוט, אלכסיס רייט, קייט הווארת', טארה ג'ון ווינץ ', איווט הולט ואניטה היס.
סופרים ילידים שזכו בפרס מיילס פרנקלין היוקרתי של אוסטרליה כוללים את קים סקוט שהיה זוכה משותף (עם תיאה אסטלי) בשנת 2000 עבור Benang ושוב בשנת 2011 עבור That Deadman Dance .
אלכסיס רייט זכתה בפרס בשנת 2007 על הרומן שלה Carpentaria.
מליסה לוקשנקו זכתה בפרס בשנת 2019 על הרומן שלה Too Much Lip, שגם היה ברשימה הקצרה של פרס סטלה לכתיבה של נשים אוסטרליות.
מכתבים שנכתבו על ידי מנהיגים אבוריג'ינים בולטים כמו בנלונג וסר דאגלס ניקולס נשמרים גם הם כאוצרות הספרות האוסטרלית, וכך גם העצומות ההיסטוריות של ירקל'ה מ-1963, שהוא המסמך האבוריג'יני המסורתי הראשון שהוכר על ידי הפרלמנט האוסטרלי.
כתיבה על עמים אבוריג'ינים ואיי מצר טורס
כאשר הגיע האדם הלבן לראשונה לאוסטרליה הילידים האוסטרלים עוד לא פיתחו מערכת כתיבה, ולכן הדיווחים הספרותיים הראשונים על אבוריג'ינים מגיעים מכתבי העת של מגלי ארצות אירופיים מוקדמים, המכילים תיאורים של מגע ראשון, אלים וידידותי כאחד.
איתנו האירופאים", כתב קוק ביומנו ב-23 באוגוסט 1770.
יצירות בולטות רבות נכתבו על ידי אוסטרלים שאינם ילידי הארץ על נושאים אבוריג'ינים.
פרשנויות שונות של ההיסטוריה האבוריג'ינית הן גם נושא לוויכוח עכשווי באוסטרליה, בעיקר בין המסאים רוברט מאן וקית ' ווינדשוטל .
"שבעת האוסטרלים הקטנים" של אתל טרנר, המתאר את הרפתקאותיהם של שבעה ילדים שובבים בסידני, נדפס לראשונה ב-1894 וממשיך להיות מודפס גם היום, זמן רב יותר מכל רומן ילדים אוסטרלי אחר.
"קבלת החוכמה" (1910) מאת הנרי הנדל ריצ'רדסון, על תלמידת בית ספר לא שגרתית במלבורן, זכה להצלחה דומה וזכה לשבחים על ידי הרברט ג'ורג' ולס וג'רמיין גריר.
ספרים ידועים נוספים בספרות הילדים האוסטרלית כוללים את "בלינקי ביל" של דורותי וול, את "דוט הקנגורו" של אתל פדלי, "הרפתקאותיהם של ספלולון וכרבולון" של מיי גיבס," פשטידת הפלא" של נורמן לינדזי, ועוד.
כל היצירות הקלאסיות הללו משתמשות בהאנשה על מנת להחיות את יצורי הבוש האוסטרלי.
באמצע המאה העשרים, ספרות הילדים דעכה, כאשר סופרים בריטיים פופולריים שלטו בשוק האוסטרלי.
אבל בשנות ה-60 פרסמה הוצאת אוניברסיטת אוקספורד כמה ספרי ילדים של מחברים אוסטרליים.
הכותבים הידועים ביותר שצמחו בתקופה זו היו הסבה ברינסמד, איבן סאות'הול, קולין ת'יל, פטרישיה רייטסון, נאן צ'אונסי, ג'ואן פיפסון ואלינור ספנס, יצירותיהם מתרחשות בעיקר בנוף האוסטרלי.
בשנת 1971, סאות'הול זכה במדליית קרנגי עבור "ג'וש".
בשנת 1986 קיבלה פטרישיה רייטסון את פרס הנס כריסטיאן אנדרסן הבינלאומי.
ג'קי פרנץ' (אנ'), נחשבת לסופרת הילדים הפופולרית ביותר באוסטרליה.
אחד מהם, "בתו של היטלר" (1999) שזכה לשבחי הביקורת, הוא "מה אם?" סיפור שבוחן סוגיות מעוררות מחשבה על מה היה קורה אילו לאדולף היטלר הייתה ילדה בת.
פרנץ' היא גם המחברת של "יומנו של וומבט" (2003) שזכה לשבחים רבים, וזכה בפרסים כמו פרס קול לשנת 2003 ופרס בילבי לשנת 2004, בין היתר.
היא גם זכתה בתואר ספר כבוד עבור פרס ספר השנה של CBCA לספרי תמונות.
את הפרס הנחשב ביותר בספרות ילדים קיבלו שני אוסטרלים, סוניה הארטנט, שזכתה בפרס אסטריד לינדגרן לשנת 2008 ושון טאן, שזכה בפרס ב-2011.
מרטין בויד (1893–1972) היה סופר ספרי זיכרונות ומשורר, שיצירותיו כללו קומדיות חברתיות והרהורים רציניים של פציפיסט העומד בפני תקופה של מלחמה.
סדרת הרומנים שלו לנגטון זכתה לשבחים רבים בבריטניה ובארצות הברית, אם כי למרות הנושאים האוסטרליים שלהם, הוא לא זכה להצלחה רבה באוסטרליה.
פטריק ווייט (1912–1990) הפך לאוסטרלי הראשון שזכה בפרס נובל לספרות ב-1973 "על אמנות סיפורית אפית ופסיכולוגית שהכניסה יבשת חדשה לספרות".
הרומן הראשון של ווייט, Happy Valley (1939) קיבל השראה מהנוף ומעבודתו בעבודת אדמה באדמינבי, וזכה להצלחה בינלאומית וזכה במדליית הזהב של החברה הספרותית האוסטרלית.
ג'ון מקסוול קוטזי, שנולד בדרום אפריקה והתגורר בה כאשר הוענק לו פרס נובל לספרות בשנת 2003, מתגורר כיום באדלייד, והוא אזרח אוסטרלי.
"ציפורים מתות בסתר" של הסופרת קולין מקאלוג מ-1977, הוא הרומן הנמכר ביותר באוסטרליה ואחד הרומנים הנמכרים ביותר בכל הזמנים עם כ-30 מיליון עותקים שנמכרו עד 2009. תומאס קנילי כתב את תיבת שינדלר, 1982 אשר הייתה ההשראה לסרט "רשימת שינדלר".
רומנים אוסטרליים בולטים נוספים שעובדו לסרטים כוללים: "הבריחה הגדולה" של פול בריקהיל ; "מרי פופינס" של פמלה לינדון טרוורס ; "נעלי הדייג" של מוריס ווסט ו"כוחו של אחד" של ברייס קורטני .
היסטוריה הייתה דיסציפלינה חשובה בהתפתחות הכתיבה האוסטרלית.
ווטקין טנץ' (1758–1833) - קצין בריטי שהגיע עם הצי הראשון ב-1788 - פרסם מאוחר יותר שני ספרים בנושא תחילת ההתיישבות בניו סאות' ויילס.
צ'ארלס בין היה היסטוריון המלחמה הרשמי של מלחמת העולם הראשונה והיה בעל השפעה בביסוס החשיבות של אנזא"ק בהיסטוריה ובמיתולוגיה האוסטרלית.
"אוסטרליה במלחמת 1939–1945" היא היסטוריה רשמית בת 22 כרכים המוקדשת למאמצי מלחמת העולם השנייה של אוסטרליה.
הסדרה פורסמה על ידי אנדרטת המלחמה האוסטרלית בין 1952 ל-1977. ציון דרך משמעותי היה ספרו של ההיסטוריון מאנינג קלארק בן ששת הכרכים 'היסטוריה של אוסטרליה'.
לקלארק היה כישרון לפרוזה נרטיבית והיצירה (שיצאה לאור בין 1969 ל-1987) נותרה יצירה פופולרית ובעלת השפעה.
תלמידו של קלארק, ג'פרי בלייני, נחשב גם הוא כבעל השפעה עמוקה על ההיסטוריוגרפיה האוסטרלית.
ההיסטוריה השנויה במחלוקת של רוברט יוז The Fatal Shore: (1987) היא יצירה פופולרית ורבת השפעה על ההיסטוריה האוסטרלית המוקדמת.
מערכת יחסים מסובכת ורבת-פנים כלפי אוסטרליה מוצגת בכתיבה אוסטרלית רבה, לעיתים קרובות באמצעות כתיבה על נוף.
סיפוריה הקצרים של ברברה ביינטון מסוף המאה ה-19- תחילת המאה ה-20 מתארים אנשים החיים בבוש, נוף חי אך גם מאיים ומנוכר.
הסרט Wake in Fright של קנת' קוק (1961) תיאר את האאוטבק כסיוט עם שמש קופחת, שאין מנוס ממנה.
הרומנים של קולין ת'יל שיקפו את החיים והזמנים של אוסטרלים כפריים ואזוריים במאה ה-20, והראו היבטים של החיים האוסטרליים שאינם ידועים לתושבי ערים רבים.
בספרות האוסטרלית, המונח Mateship (חברות בין גברים מהמילה mate) הוא מושג הבא לתאר לעיתים קרובות מערכת יחסים עזה בין גברים הכוללת נאמנות רבה ומבוססת על ניסיון, כבוד הדדי וסיוע ללא תנאי הקיים בין חברים (גברים) באוסטרליה.
מערכת יחסים זו של נאמנות גברית נותרה נושא מרכזי בספרות האוסטרלית מימי הקולוניאליזם ועד ימינו.
מה זה אומר להיות אוסטרלי הוא נושא נוסף שהספרות האוסטרלית חוקרת.
מיילס פרנקלין נאבקה למצוא לעצמה מקום כסופרת באוסטרליה, וסיפרה על החוויה הזו ב "הקריירה המבריקה שלי" (1901).
הרומנים הרומנטיים הפופולריים של מארי ביילקה פטרסן, שפורסמו בין 1917 ל-1937, הציעו פרשנות אופטימית רעננה לבוש האוסטרלי.
לספרות האוסטרלית היו כמה שערוריות סביב זהות הסופרים.
בשנות ה-30, אי הבנה עם מדפסת גרמה לאוסף השירה של מוד הפפלסטון "שירי קוקבורה" להערכה בטעות כיצירת מופת מודרניסטית.
פרשת ארן מאלי ב-1944 הובילה למשפט שערורריתי ולעיתים קרובות מובילה להאשמה שאין שירה מודרניסטית באוסטרליה.
לציון 60 שנה לפרשת ארן מאלי, סופר אוסטרלי אחר, ליאון כרמן, יצא להדגיש את הדעות הקדומות של מוציאים לאור באוסטרליה כלפי אוסטרלים לבנים.
הוא לא הצליח להתפרסם בתור אוסטרלי לבן, אך הוא זכה להצלחה מיידית תוך שימוש בזהות האבוריג'ינית הבדויה של "וונדה קולמרטי" עם My Own Sweet Time .
בשנות ה-80 הצליח סטרטן בוזי להתפרסם אף הוא על ידי נטילת הזהות האבוריג'ינית של ב.
בשנות ה-90 השתמשה הלן דרוויל בשם העט "הלן דמידנקו" וזכתה בפרסים ספרותיים מרכזיים על "היד שחתמה על הנייר" לפני שהתגלתה, מה שעורר מחלוקת על תוכן הרומן שלה, סיפור בדיוני ומגמתי מאוד על הכיבוש הנאצי של אוקראינה.
מודרורו - הידוע בעבר כקולין ג'ונסון - זכה לשבחים כסופר אבוריג'יני עד שהאבוריג'יניות שלו עמדה בסימן שאלה (התגלה כי אמו הייתה אירית/אנגלית ואביו היה אירי/אפריקאי-אמריקאי, אולם יש לו קשרים חזקים עם שבטים אבוריג'ינים); כעת הוא נמנע מאימוץ זהות אתנית ספציפית ויצירותיו מפרקות מושגים כאלה.
לשירה היה חלק חשוב בספרות האוסטרלית המוקדמת.
המשורר הראשון שפורסם באוסטרליה היה מייקל מאסי רובינסון (1744–1826), אסיר ועובד ציבור.
האודות שלו הופיעו ב"סידני גאזט".
הנרי לוסון, בנו של ימאי נורווגי יליד 1867, זכה להכרה נרחבת כמשורר העם של אוסטרליה, וב-1922 הפך לסופר האוסטרלי הראשון שזכה לכבוד בהלוויה ממלכתית.
שני משוררים הנמנים עם המשוררים האוסטרליים הגדולים הם כריסטופר ברנן ואדם לינדזי גורדון ; גורדון כונה פעם " המשורר הלאומי של אוסטרליה" והוא האוסטרלי היחיד עם אנדרטה בפינת המשוררים של מנזר וסטמינסטר באנגליה.
הן יצירותיו של גורדון והן של ברנן (אבל במיוחד של ברנן) התאימו לסגנונות השירה המסורתיים, עם רמיזות קלאסיות רבות, ולכן נפלו בתחום התרבות הגבוהה.
עם זאת, באותו זמן לאוסטרליה הייתה מסורת מתחרה ותוססת של שירי עם ובלדות.
הנרי לאוסון ובנג'ו פטרסון היו שניים מהמייצגים הראשיים של הבלדות הפופולריות הללו, ובנג'ו עצמו היה אחראי ליצירת מה שהוא כנראה שיר העם האוסטרלי המפורסם ביותר, "וולסינג מתילדה".
שירה אוסטרלית עכשווית מתפרסמת בעיקר על ידי הוצאות ספרים קטנות ועצמאיות.
עם זאת, סוגים אחרים של פרסום, כולל מדיה חדשה וכתבי עת מקוונים, אירועים מדוברים ואירועים חיים, ופרויקטים של שירה ציבורית זוכים לנוכחות תוססת ופופולרית יותר ויותר.
בשנים 1992–1999 נראו שיתופי פעולה בשירה ובאמנות באוטובוסים ובמעבורות של סידני וניוקאסל.
כמה מהתרומות היותר מעניינות וחדשניות לשירה האוסטרלית צמחו מגלריות המנוהלות על ידי אמנים.
Bankstown Poetry Slam הפך למקום בולט לשירה מדוברת ולהצטלבות קהילתית עם שירה כצורת אמנות שיש לחלוק.
מסורות אירופאיות הגיעו לאוסטרליה עם הצי הראשון ב-1788, כאשר ההפקה הראשונה של מחזה בוצעה ב-1789 על ידי אסירים.
: היה זה המחזה "קצין הגיוס" מאת ג'ורג' פארקהאר.
מאתיים שנה מאוחר יותר, הנסיבות יוצאות הדופן של יסודות התיאטרון האוסטרלי יצאו לאור ב"טובת ארצנו" מאת טימברלייק ורטנבייקר, כך נודע כי המשתתפים היו אסירים שהיו תחת משמר שח שומרים סדיסטים והגברת המובילה הייתה תחת איום בעונש מוות.
לאחר איחוד אוסטרליה ב-1901, מחזות הוכיחו תחושה חדשה של זהות לאומית.
On Our Selection (1912) מאת סטיל ראד, סיפר על הרפתקאותיה של משפחת חקלאים חלוצה והפך לפופולרי מאוד.
בשנת 1955, קיץ הבובה השבע עשרה מאת ריי לולר תיאר דמויות אוסטרליות בנחישות והמשיך לשבחים בינלאומיים.
גל חדש של תיאטרון אוסטרלי הופיע לראשונה בשנות ה-70 עם יצירותיהם של סופרים כולל דייוויד ויליאמסון, בארי אוקלי וג'ק היברד.
פרסים ספרותיים נוכחיים באוסטרליה כוללים:
מועצת ספרי הילדים של אוסטרליה
מדע בדיוני פרס דיטמר (כולל פנטזיה ואימה)
פרס מרי גילמור לספר שירה ראשון
פרסי ספרות ראש הממשלה של ניו סאות' ויילס
פרסים ספרותיים של ראש הממשלה
פרסים ספרותיים של קווינסלנד פרמייר
פרסי הספרים של מערב אוסטרליה
סופרים אוסטרליים זכאים גם למספר פרסים ספרותיים אחרים, כגון:
ספרוס פיין היא העיירה הגדולה ביותר במחוז מיטשל, צפון קרוליינה, ארצות הברית.
בשנת 1907 הוקמה ספרוס פיין בעקבות הקמת מסילת הרכבת של קלינצ'פילד.
העיר התרכזה במקור סביב טברנה שהופעלה על ידי אייזק אינגליש, הממוקמת על כביש ישן שנסע מקרנברי עד מריון.
בשנת 1923, לאחר שאסיר אפרו-אמריקאי נמלט אנס לכאורה תושב לבן מקומי, המון לבן חמוש אסף עשרות גברים שחורים שעבדו על פרויקט סלילת כבישים ודרש מהם לעזוב את העיירה ברכבות.
מושל צפון קרוליינה, קמרון מוריסון, פרס את כוחות המשמר הלאומי אל ספרוס פיין כדי שהעובדים יוכלו לחזור ולהשלים את הדרך.
מסילת הברזל, בשילוב עם תעשיית כרייה שזכתה להצלחה רבה והתרחבה במהירות הפכה את ספרוס פיין לעיירה הגדולה ביותר בעמק נהר הטו, שכן היא הפכה למרכז המסחר והתרבות של האזור.
חברות כרייה שונות פעלו בעיירה ובסביבתה.
עם השנים פחת השימוש במסילות ברזל למשלוח סחורות, והתגברה האוטומציה בתעשיית הכרייה.
התיירות הפכה לכוח כלכלי מרכזי באזור, והקרבה של העיירה לדרך בלו רידג', בשילוב עם מיקומה ליד קצה מתלול בלו רידג', סייעו להפוך את ספרוס פיין ליעד תיירותי.
העיירה מתהדרת גם בכינוי "העיר המינרלית של העולם".
ב-4 באוגוסט 2007 הוצתו בניינים במרכז העיירה.
ב-2024 נפגעה העיירה מהוריקן הלין.
החלק ההיסטורי של העיירה ובניין גינטר רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ספרוס פיין היא הספקית הבלעדית של חול למועדון הגולף הלאומי של אוגוסטה.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין האמריקנית, העיירה משתרעת על פני שטח של .
גבולות העיירה נמצאים כשלושה מיילים מדרך בלו רידג', 50 מיילים צפונית-מזרחית לאשוויל ו-40 מייל דרומית-מערבית לבון.
בשנת 1998 נפתחו שני בתי כלא מדינתיים באזור.
בעיירה נמצאים נמצאים חמישה בתי ספר.
החינוך התיכוני לתלמידי ספרוס פיין הוא בבית הספר התיכון מיטשל, הממוקם בקהילת לדג'ר במחוז מיטשל.
המכללה הקהילתית של מיילנד, נמצאת לא הרחק מהעיירה.
מיילנד, שנוסדה ב-1971, מספקת כ-35 תוכניות לימודים להכשרה מקצועית וטכנית.
בית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת מזרח קרולינה הודיע על פתיחת מתקן בשנת 2014 בקמפוס בית החולים האזורי בלו רידג' כדי לשרת את תושבי מערב צפון קרוליינה באזור מיילנד (מחוזות מיטשל, אייברי וינסי).
מתקן זה הוא אחד מ-5 מתקנים המוצעים ברחבי מדינת צפון קרוליינה.
בשנת 2014 החלה הרחבה של כביש 19E על ידי משרד התחבורה של צפון קרוליינה.
הכביש המסדרון העיקרי המקשר בין העיירות ספרוס פיין וברנסוויל לכביש המהיר 26. הכביש המהיר המורחב הפך כביש מהיר דו-נתיבי לארבעה נתיבים.
פרויקט ההרחבה הסתיים בשנת 2020.
בית החולים הקהילתי בלו רידג' בספרוס פיין נוסד בשנת 1955. בסופו של דבר שונה שמו לבית החולים האזורי בלו רידג'.
ספרוס פיין הוא ביתו של כתב העת The Mitchell News, עיתון שבועי שהודפס על ידי Community Newspapers, Inc.
בספרוס פיין פועלת גם תחנת הרדיו WTOE שפועלת 24 שעות ביממה והיא שותפה של רדיו ABC.
הוא בבעלות Mountain Valley Media, שבסיסה בברנסוויל.
ספרות בישול היא ספרות העוסקת בבישול וכוללת הדרכה, מתכונים, היסטוריה של התחום וכדומה.
ספרות בישול בעברית היא ספרות בישול שיצאה לאור בעברית ומטבע הדברים מופצת בין קוראי עברית, בעיקר בישראל ויש בה מידע והתייחסות להווי החיים של קוראי העברית.
זה כולל איסורים דתיים, מסורות, מגבלות היסטוריות ועוד.
ספרות בישול בעברית כוללת ספרי מקור בעברית וגם ספרים שתורגמו לעברית משפות אחרות.
הגבולות בין ספרות הבישול ובין הספרות היפה (בלטריסטיקה) לא תמיד ברורים, יש ספרי בישול, דוגמת "ספר בישול פולקלורי" של מולי בר-דוד, שבו לכל מתכון מצורף סיפור הומוריסטי או היסטורי או ספר קריאה בו מוגשים גם מתכונים, דוגמת אפשר גם בלי קביאר, רומן ריגול עם שפע מתכונים.
גם "ספר התענוגות" של עמוס קינן, שקרא אתגר על אלבומי הניצחון אחרי מלחמת ששת הימים, שייך לקטגוריה זו של ספרים הפוסחים על שני הסיפים.
מגמה זו רק הלכה והתרחבה, ראו מה כתבה תמר ביאליק על הספר "חמין":
קהל קוראי העברית מצומצם יחסית לשפות כמו אנגלית, ספרדית, צרפתית ועוד, לכן לא מקובל להוציא לאור אותו ספר בכריכה רכה ובכריכה קשה - ספרי הבישול בעברית הם יוצאי הדופן, ספרים פופולריים יצאו לאור גם בכריכה קשה וגם בכריכה רבה.
לצד ספרי הבישול המודפסים עם כריכה קשה או רכה יש כעת גם ספרי בישול דיגיטליים, כמובן, זולים מהגרסה המודפסת.
קולינריה מודפסת בעברית מוגשת בספרי הבישול העבריים וגם בירחון דרך האוכל.
ספר הבישול הקדום ביותר בעברית, המצוי בספרייה הלאומית, הוא "עקרי תורת ההזנה" מאת מלכה ספיר.
הספר (נכון יותר החוברת) הודפס ב-1932 והוא תרגום מאנגלית, ממקור שהופיע ב-1931. עם העלייה מגרמניה הגיעה לארץ ישראל דוקטור ארנה מאיר, שפרסמה את הספר איך לבשל בארץ ישראל, ספר בישול מותאם לתנאים ששררו בארץ ישראל באותה תקופה.
מדריכות תזונה מטעם הארגונים הציוניים פִרסמו מדריכי בישול ראשונים בעברית, כדי לעודד שימוש בפירות וירקות מקומיים, שלא היו מוכרים לעולים החדשים.
ב-1940 פרסמה ויצו את "חוברת בשול לקיבוצים".
ב-1944 פרסם המפקח על המזונות בארץ ישראל, יחד עם הדסה וויצ"ו, חוברת ובה 101 מתכונים על בסיס תפוחי אדמה.
בין המוציאים לאור הבולטים של מדריכי הבישול הראשונים בעברית היו ארגוני הנשים, ויצו והדסה.
למדריכים אלה היו מטרות חינוכיות, הם ניסו:
ללמד שימוש בחומרי גלם מקומיים
להשכיח הרגלי תזונה נפסדים (לדעת המחברים)
להרגיל למנהגי תזונה מודרניים, נכונים יותר
ליצור מטבח אחיד כחלק מתהליך בניית האומה.
בשנות הארבעים של המאה העשרים הופיעו ספרי הבישול של ליליאן קורנפלד, כיצד מבשלים בימי מלחמה ונוספים.
קורנפלד עלתה ארצה ב-1922, אך כתבה את ספריה באנגלית והם תורגמו לעברית.
בעקבות קורנפלד הקנדית צעדה יהודייה קנדית נוספת, מלכה בר-דוד - גם ספריה תורגמו מאנגלית.
מהמטבח באהבה הוא ספר בישול שכתבה רות סירקיס, ישראלית בעלת טור בירחון ישראלי, שגם כתבה שני ספרים באנגלית.
הספר יצא ביותר מ-70 מהדורות ונמכרו כמיליון עותקים - מאתיים אלף הראשונים הופקו על ידי הוצאה לאור ידועה והיתר הופקו על ידי סירקיס בעצמה.
הספר הופק בפורמט גדול ויצא לאור ב-1975 בכריכה קשה, עם עטיפה צבעונית וכלל בתוכו תמונות צבעוניות.
ההצלחה גדולה זו הייתה הפתיח לעידן ספרי הבישול המהודרים, ספרים, שבנוסף ליעוד המקורי, מסירת מידע בתחום הבישול, קיבלו יעוד נוסף, יעוד נהנתני.
ספרים אלה היו לספרי מתנה נפוצים, במיוחד לחתונות, אך לא רק ועם הזמן צוידו עם פתק החלפה, כי חזון נפוץ היו זוגות צעירים שקיבלו כמה וכמה עותקים מהספר הקנוני, מהמטבח באהבה.
יחד עם מהמטבח באהבה יצא גם ספר בישול לילדים בפורמט דומה, "ילדים מבשלים".
ההצלחה המסחרית של ספרי רות סירקיס המריצה את ההוצאה לאור לבקש ממנה ספרי בישול נוספים והיא אכן הציגה ב-1979 את "המטבח הסיני" וב-1982 ספר המשך ל"מהמטבח באהבה", "מהמטבח בהנאה".
גם ספרים אלה הופיעו באותו פורמט מהודר עם תמונות צבעוניות.
גם המתחרים הסיקו מסקנות והפורמט הזה שימש מחברים ומחברות ספרי בישול נוספים.
לא כל ספרי הבישול קיבלו את הפורמט המהודר, היו גם ספרי בישול, שהופיעו בפורמט צנוע יותר ופחות צבעוני, אך במחיר יותר זול.
ספריו הרבים של בני סיידא היו כאלה.
הצילומים המרהיבים, ששובצו בספרי הבישול העבריים, היו עבודתם של צלמים מומחים ואחד הבולטים היה נלי שפר, שצילומיו שובצו בעשרות ספרי בישול עבריים.
עם התפתחות תרבות האינטרנט הופיעו אתרים, שהציעו מתכונים והדרכה למבשלים.
הנגישות הזאת הייתה עלולה לפגוע בענף ספרי הבישול, אך לא כך קרה, להפך, ספרי הבישול זכו לפופולריות הולכת וגדלה.
בעלי אתרים המציעים מתכונים, שפים שהתפרסמו, בשלנים מתוכניות טלוויזיה, הצמיחו מתוכם עוד ועוד מחברי ספרי בישול.
ספרי הבישול לא הסתפקו בהגשת מתכונים, אלה הוסיפו סיפורים ואנקדוטות, צילומים צבעוניים והפכו לאלבומים מפוארים, שהמעלעל בהם זוכה לחוויה ויזואלית, בנוסף לתוכן המילולי.
ההוצאה לאור של ספרי הבישול
הצלחתם של ספרי הבישול בפורמט אלבומי עוררה אתאבונם של רבים.
הוצאות לאור נוספות נכנסו לתחום ספרי הבישול, מחברי ספרי בישול מצליחים הקימו הוצאות לאור משלהם, שפים ובעלי מסעדות ידועים הפיקו ספרי בישול המבוססים על התפריט שלהם וכך הלך וגדך מבחר ספרי הבישול העבריים.
היו גם תרגומים והתאמות של ספרי בישול לועזיים.
הוצאות לאור מסוימות פנו אל הקהל הרחב והציעו הפקת ספרי בישול לפי רצונו של הלקוח,.
ספרי בישול לפי עמים ועדות
ספרות הבישול בעברית הכילה בתוכה גם מאכלי עמים ועדות, כך למשל, ב"ספר בשול פולקלורי" של מלכה בר-דוד, בשנת 1964, מובא בעמוד 148 מתכון לממליגה, מאכל רומני ידוע.
בספר זה מובאים מיני מאכלים עם המלצה לאכילתם בחגי ישראל השונים - אני לא משוכנע שממליגה היא מאכל לחגי ישראל, אבל עובדה, היא מופיעה בספר.
בהמשך מחברים ומחברות ספרי בישול בעברית כתבו ספרים לפי מאכלי עם או עדה מבלי להיזקק לקישורים לחגי ישראל.
אשכנזי אחד, שמעון צבר, התחתן עם בת יהדות תימן והתאהב בבישול התימני.
ב-1962 הפיקו נעמי ושמעון צבר את "מאכלים תימניים ומזרחיים", מספרי הבישול הראשונים, שעסקו בתבשילים מזרחיים.
"המטבח הסיני" (כשר) של רות סירקיס, שיצא לאור בפורמט מהודר ב-1979, הצליח מאוד ופתח את הדרך לספרי בישול רבים ומגוונים, ששיקפו מטבחי עדות ועמים.
ספרי בישול מרובים זימנו לקוראי העברית את מתכוני העמים והעדות:
נעמה מלאכי הפיקה את הספר "ספר בישול תימני אסלי".
למטבח הסיני של סירקיס הופיעו מתחרים, כולל "הבישול הסיני" של ישראל אהרוני ודן דאור.
ישראל אהרוני מציג גם את המטבח הצרפתי ב"במטבח הצרפתי".
ישראל אהרוני הפיק, יחד עם אברון שאול, את "בישול איטלקי".
גם דור פלג מתמחה במטבח האיטלקי, לכן הפיק את הספר "לאכול את איטליה".
המטבח ההונגרי זכה לספק "פפריקה" מאת יוסף לפיד עם שיתוף של רות סירקיס.
מירי ליבוביץ שרוסטר הגישה בעברית מתכוני "אוכל רומני מבית טוב".
רחל קינן הגישה את "הבישול המרוקאי של אמא".
את "דיאלנא", ספר בישול מרוקאי, כתבו מיכל וקסמן ורעות עזר אסרף.
"יא אמנא" - ספר הבישול התוניסאי, נכרתב על ידי שש בנותיה של שושנה כהן לברן.
את "הבישול הלבנוני" חיברה גרסיה גרגו.
"תבורכנה ידייך" או "יסלמו אידיכי" הוא אוסף מתכונים סורי המוגש על ידי סיגי מנטל.
גיא טוינה הפיק את הספר "לבשל בעיראקית".
פסקל פרץ-רובין כתבה את "מטעמי עיראק".
"עשתידכ" - ספר הבישול העיראקי, נכתב על ידי לורן רביד ושושי אורן.
ורדה שילה כתבה את "הבישול הכורדי".
את "מטבח פרסי" כתבה רותם ליברזון.
מדהור ג'אפרי מספקת את המרשמים ל"בישול הודי" לצד סיפורים על התרבות ההודית.
"אמנות הבישול הסובייטי" הוא לא רק ספר מתכונים, אלא גם ספר אוטוביוגרפי של המחברת, אנה פון ברמזן.
רות בונדי הציגה את המטבח המרכז אירופאי בספרה "טעם החיים".
פנינה ניאזוב כתבה את "מתכונים מהמטבח הבוכרי".
שרה קפלן ורחל גולן דאגו לכך שיהיה גם "בישול יפני במטבח ישראלי".
המטבח הערבי המסורתי מיוצג על ידי "בלדי", שנכתב על ידי דוהול ספדי ומיכל וקסמן.
"מקסיקו אהובתי" של איתמר דוידוב מגיש לנו מתכונים מארץ הסומבררו והטקילה.
בני סיידא כתב את "בישול בלקני".
שי-לי ליפא כתבה את "המטבח הבלקני שלי".
"סיפור בולגרי-מהמטבח של סבתא ויקטוריה" נכתב על ידי ענת אחירון ואורית חמיאל.
עברית היא שפתו של העם היהודי ומכאן שהיא גם שפתם של המתעניינים באוכל יהודי.
אוכל יהודי מסורתי התפתח סביב ציוויים דתיים (אי הדלקת אש בשבת) וגם בהשפעת הווי החיים במקומות שונים ובחומרי המזון הזמינים.
חגי ישראל זימנו מנות מיוחדות המתקשרות לחגים השונים.
לא כל קוראי העברית שומרים כשרות, לכן יש ספרי בישול, שפונים לקהל שאינו מקפיד על הכשרות ולצידם ספרי בישול המציינים דבקותם בדיני הכשרות.
החמין הוא מנה יהודית, שנולדה מאיסור הבישול בשבת ומכאן ל"חמין", ספר הבישול של שרי אנסקי.
"ספר הבישול היהודי מזרח ומערב" חובר על ידי קלודיה רודן.
חנה דוידוף חיברה את "מטעמי הבית היהודי".
"המטבח היהודי של שמואל כהן" מציג את התבשילים היהודיים...
"שמאלץ" הוא ספר הבישול של מתכונים יהודים מזרח אירופאיים ונכתב על ידי שמיל הולנד.
"המטבח הספרדי" של סוזי דוד מספק את מתכוני האוכל של היהודים הספרדים.
ספרי בישול לפי קבוצות מאכלים
מקובל לחלק ארוחת צהריים למנה ראשונה, מנה עיקרית וקינוח.
לא ברור אם המרק קודם למנה הראשונה או שבא לאחריה, אך זאת מנה העומדת בפני עצמה.
הסלטים מהווים חלק מהמנה הראשונה, אך יש גם סלטים שהם מנה עיקרית.
מתאבנים (מעוררי תיאבון) מגישים אפילו לפני המנה הראשונה.
יש ספרי בישול ממוקדים בתחום מסוים ומנסים להקיף אותו.
נתחיל עם "ירקות - 100 סלטים" של אלינוער רבין.
"סלט" כתבה לימור לניאדו תירוש.
"כמה סלטים" כתב רון יוחננוב.
"הסלטים של חנה שאולוב" לא נותנים לשכוח את שם המחברת.
ספרי בישול ממוקדים חומרי גלם או מתכונים מסוימים
חלק מספרי הבישול ממוקדים בחומרי גלם מסוימים, מוצרים חלביים, בשר, פסטה, דבש ואחרים.
"ממטעמי החלב" ו"ממטעמי החלב 2" נכתבו על ידי נירה רוסו.
פיי לוי כתבה את "ארוחות חלביות".
הכנת בשר ומוצריו, כולל עוף ודגים
אוהד קויתי וגיל בן שחר חיברו את "ספר של בשר".
דרור פילץ כתב את "הכל על האש".
- עוף" - ערכה איילת לטוביץ.
גם את "אז מה אוכלים היום?
- מטעמי בשר טחון" ערכה איילת לטוביץ.
וגם את "אז מה אוכלים היום?
- המבורגרים וקציצות" ערכה איילת לטוביץ.
"ספר הפסטה הגדול" נכתב על ידי בת' אילון.
"ספר הפסטה" נכתב על ידי מיכל מוזס.
גם אליזה צ'לי כתבה "ספר הפסטה".
"פסטה איטליה" נכתב על ידי דנית סלומון.
"פסטה, נודלס" נכתב על ידי ישראל אהרוני.
"קיצור תולדות הספגטי ברוטב עגבניות" נכתב על ידי פרופסור מאסימו מונטנארי.
דנית סלומון כתבה את "גבינה - עוגות ופשטידות".
הספר "100 הפשטידות של נירה רוסו" מגלה בשמו מי כתב אותו.
את "פשטידות" כתב קובי בר.
גם את "ספר הפשטידות השני" כתב קובי בר.
"תפוחי אדמה" כתב ישראל אהרוני.
גם נירה רוסו כתבה "תפוחי אדמה".
"המון תפוחי-אדמה" כתב בני סיידא.
"הזית" נכתב על ידי רותי קינן.
"ספר הדבש השלם" חובר על ידי בני סיידא.
"שוקולד:סיפור אהבה" הוא ספר המכיל מתכונים שאסף מקס ברנר.
את "שוקולד ושושנים" כתבה דנית סלומון.
את "בישול עם יין" כתבה רות סירקיס.
את "בישול עם בירה" כתב זן רמון.
את "ספר הכרובית" כתב עז תלם.
בישול מוכוון בריאות או הרזיה
"ללא סוכר, בישול ודיאטה" הוא ספר שבהכנתו לקחו חלק הדיאטנית עליזה פלנט, מהנדסת המזון יעל אביטל, הרופא יורם קנטר ופרופסור עדינה זיידלר.
"בישול טבעוני ישראלי" כתבה גלי לופו אלטרץ.
גם את "טבעוני, פשוט וטעים" כתבה גלי לופו אלטרץ.
"הברירה הטבעית" נכתב על ידי הילית רינון חמו.
מוניקה בן ציון כתבה את "הבישול הבריא".
"רזה לתמיד" נכתב על ידי הארווי ומרילין דיאמונד.
את "כיף לאכל בריא" כתבו סוזן מרטינו והל ג'ינס.
ואת "דיאטה בסימן אסטרולוגיה" כתב ג'ראן למייה.
"המטבח הבריא" נכתב על ידי שי לי ליפא אנג'ל ואורלי פלאי-ברונשטיין.
"המטבח הטבעוני שלי" נכתב על ידי אורי שביט.
את "פשטידל" כתב קובי בר.
התנור מיקרוגל הוא מכשיר המאפשר קיצורי דרך בתהליך הכנת האוכל ואפילו יצירת מנות ייחודיות ואפילו נוצרו כלים מיוחדים לבישול במיקרוגל.
"בישול ואפיה במיקרוגל" נכתב על ידי קרול בוון.
בספריית הבישול של רות סירקיס הופיע "מהמיקרוגל בהנאה".
איילת לטוביץ' כתבה את "לבשל במיקרוגל"
עפרה ואסנת קצנק כתבו את "א"ב במיקרוגל".
עפרה קצנק ואסנת סדן-קצנק כתבו גם את "אפשר וקל במיקרוגל".
המתכונים בנויים, בדרך כלל, להכנת ארוחות משפחתיות ובהתאם מחושבים החומרים.
כשרוצים להכין ארוחה לאדם בודד זקוקים לחישובים אחרים והדרכות שונות.
"בישול לגבר המשוחרר" נכתב על ידי עמירם רביב ואשר שחם.
גלעד מאירי כתב את "מאנציז בישול עם קנאביס ומתכונים למאנציז".
קיימים ספרי בישול מותאמים לילדים.
ילדים יכולים, לבד או בהשגחת מסוגרים, לבשל ולאפות.
הספר הראשון, שהופיע בעברית, היה "ילדים מבשלים" של רות סירקיס, שיצא לאור ב-1975 ופתח את הדרך לספרים נוספים.
ילדים מבשלים הוגדר כאחד הספרים האהובים, החשובים והמשפיעים על תרבות האוכל בארץ.
ספרות ג'והורית (ידועה גם כספרות היהודים ההרריים בקווקז) היא ספרות הכתובה בשפת ג'והורי, שפתם של יהודי ההרים בקהילות שבצפון הקווקז ובמזרחו.
הסופרים הפופולריים ביותר בתחילת המאה ה-20 היו מרדכי בן אבשלום, שאול סימנדו, חזגיל דאדאשב ואייבולו מטרקי.
בשנת 1904, הרב ישעיהו רבינובים כתב יצירות ספרותיות בג'והורי עבור תיאטרון ג'והורי בעיר דרבנט, והיה מחלוצי הסופרים בתחום זה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, הספרות הג'והורית באה לידי ביטוי בתיאטרונים ומחזות, שרבים מהם נכתבו בידי יעקב אגרונוב, הרצל גורסקי (רבינוביץ'), פ.
העיתון הג'והורי "העמל" (בג'והורי: Захметкеш) הכיל שירים רבים בשפת ג'והורי.
רובם בעריכתו של אסאייל בינייב.
גם יחיאל מטאטוב, רחמים רובינוב, יעקב אגארונוב, בוריס גברילוב, נטניאל סולומונוב וז.
נבינוביץ היו משוררים ידועים בתחום.
נושא שוויון הנשים היה מוטיב חוזר בשירתם של יעקב אגרונוב, איסחוג חנוכוב, ויחיאל מטאטוב ובוריס גברילוב.
היווצרות והתפתחות הפרוזה האומנותית של יהודי ההרים החלה בסוף המאה ה-20.
בראשית שנות ה-30 הוקם חוג ספרותי של יהודי ההרים במוסקבה, בראשות א.
המשורר, המחזאי והסופר מישי בחשייב, המשוררים מנובך דדשב ודניאל אטנילוב, זבולון בחשייב ואחרים, תפסו במהרה מקום מרכזי בספרות הג'והורית.
החוג נסגר באמצע שנות ה-30.
מסוף 1934 ועד הפסקת הפעילות הספרותית והתרבותית בשפה באזרבייג'ן ב-1938, פעלו בבאקו חוגים ג'והורים במסגרת עיתונים קומוניסטים ואזרבייג'נים (העורכים הידועים בתחום היו יעקב אגרונוב, יעקב ארגונוב ויונו סמיונוב), בנוסף לחוגים נוספים.בשנת 1932 פרסם המשורר מישי בחשייב את ספרו הראשון, קומסומול, שהנושא המרכזי בו היה ההתפוררות החברתית של יהודי ההרים.
נושא נוסף ביצירתו היה תפקידה של האישה היהודייה־ההררית בברית המועצות.
במחצית השנייה של שנות ה־1930 כתב בחשייב מחזה על מלחמת האזרחים ברוסיה בדגסטן, שהיה למחזה ההרואי הראשון בג'והורי.
הרומן הראשון של בחשייב נכתב על פי מסורות אזריות.
הספר השני שלו נכתב על חייהם של דייגים יהודים־הרריים שהתגוררו בדרבנט.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, משוררים רבים התפרסמו בקהילות ספרות הג'והורי, ביניהם יונו סמיונוב והמשורר והמחזאי חיזגיל אבשלומוב.
כמה מיצירותיו של אבשלומוב הוקדשו לדמויות מוכרות בקרב יהודי ההר, כגון גיבור העמל הסוציאליסטי גולבוהור דוידובה ושלמה (שלמון) רבאייב.
אבשלומוב כתב גם על האליטה החברתית של יהודי ההר בדרבנט בערב מהפכת אוקטובר, במהלך המהפכה עצמה ובשנים הראשונות לשלטון הסובייטי.
ברומן שלו כתב תיאור מפורט על הקהילה האיכרית היהודית־ההררית ועל אורח חייו המסורתי רב־השנים.
בהמשך יצר את הדמות הפולקלורית שימי דרבנדי (בג'והורי: Шими Дербенди) – שימי מדרבנט (האנלוג היהודי-הרי של הרשל'ה אוסטרופולר).
הטיהורים הגדולים פגעו קשות בקהילה היהודית-טאטית.
הרצל גורסקי (רבינוביץ'), איכיאל מטטוב, א.
בן-עמי (בנימינוב) ואסאיל בִּינַאייב נעצרו.
מלבד אסאיל בינאייב, כולם מתו בבתי כלא ובגולאגים הסובייטיים.
במלחמת העולם השנייה, רוב יהודי ההרים גויסו לצבא ברית המועצות במלחמה כנגד גרמניה הנאצית.
המשורר מנוח דדשייב נהרג במלחמה.
במהלך ארבע שנות המלחמה לא פורסם אף ספר.
בשנות ה-40 סגרו השלטונות בדרבנט את העיתון "ואטן" (המולדת) של יהודי ההרים.
משנת 1946 ועד סוף 1953 יהודי הקהילה נאלצו לפעול ולפרסם בסתר.
איגוד הסופרים של דגסטן נפגע קשות.
עם זאת, בסוף 1953 פורסם קובץ שירים קטן של דניאל אטנילוב (בג'והורי: Чихрат вахд) – דמות הזמן.
מאז שנות החמישים הפרוזה היא הדומיננטית בספרות הג'והורי.
מישי בחשייב וחיזגיל אבשלומוב הם הפרוזאים הידועים בתחום.
מישי בחשייב פרסם את יצירותיו ברוסית, ובהן קובץ מאמרים וסיפורים קצרים.
בספרים אלו כתב לא באופן ייחודי על יהודי ההר, אלא על החיים בדגסטן בכלל.
בשנת 1972 פרסם מיכאיל דדשב קובץ סיפורים הומוריסטיים בג'והורי.
בשנת 1977 הוציא קובץ סיפורים סאטיריים, בשנת 1980 הוציא רומן ושנת 1983 סיפור קצר.
סופר הילדים המרכזי בתקופה שלאחר סטלין היה אמלדן קוקולו, שפרסם קובץ סיפורים בשנת 1968, לצד סיפורים נוספים.
בשנות ה-70 מספר משוררים ידועים כתבו בג'והורי, ביניהם זויה סמנדוייבה, סרגיי איזגיאייב, פליקס בחשייב, לזר אמירוב, מנשיר עזיזוב ואסף מושאלוב.
עבור חלק מיהודי ההרים, ישראל היא מולדת חדשה לספרות הג'והורי.
יהודי הרריים בישראל כתבו בשפות הארצות שמהן הגיעו.
אולם, דור חדש של סופרים ומשוררים החל לפרסם יצירות ג'והוריות אך ורק בעברית, כגון סופר הילדים ארנולד איחייב.
בין יהודי ההר שהמשיכו לכתוב בשפות אחרות מלבד עברית בישראל היה אלדר גורשומוב, משורר, זמר וטרובדור.
הוא חיבר כמה קובצי שירה בג'והורי ובאזרית.
בת־ציון אברמובה היא משוררת שכתבה בשפה הג'והורית.
ריה־רחל רזילובה פרסמה ספרות הן בג'והורי והן בעברית.
ספרות ג'והורי, בהיותה מצומצמת יחסית בהיקפה ובממדיה, לא השפיעה באופן משמעותי על עמים אחרים.
תפוצתה הייתה מוגבלת לאזור צפון הקווקז ויהודי קווקז.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הסובייטים הורו על הרוסית כשפה הרשמית היחידה באזור ופרסום הג'והורי עבר בעיקרו לישראל.
ספרות אירית (באירית: Litríocht na hÉireann; באנגלית: Irish literature; בלטינית אינסולארית: Litteratura Hibernica) היא גוף היצירה הספרותי שנכתב על ידי סופרים מהאי אירלנד, בשפות אירית, אנגלית, ולטינית אינסולארית (לטינית של האיים הבריטיים).
הספרות האירית נחשבת לאחת המסורות הספרותיות העשירות והוותיקות באירופה, והיא מתאפיינת בדו-קיום מורכב בין שתי מסורות מרכזיות – המסורת הגאלית (אירית) והמסורת האנגלו-אירית – אשר לטענת חלק מהחוקרים, לא ניתן להבין את האחת ללא השנייה.
המושג "איריות" בספרות הוא נזיל וכולל קריטריונים של לידה באי, תושבות ממושכת או זהות תרבותית.
לאורך ההיסטוריה, הספרות שימשה כ"מרחב וירטואלי" עבור עם שחווה נישול פוליטי (כלומר, כיבוש אנגלי), כשהיא מאפשרת הקרנה של ערכי עבר ושאיפות לעתיד.
ראשית הכתב והמסורת האוראלית (עד שנת 800)
ראשית הספרות באירלנד נעוצה במעבר ממערכת סימנים חקוקה באבן, האוגם (Ogam), לאוריינות נוצרית-לטינית.
כתובות האוגם הקדומות ביותר מתוארכות למאה ה-4 וה-5 לספירה וכוללות בעיקר שמות פרטיים וייחוסים משפחתיים.
עם הגעת הנצרות, ובמיוחד עם פעילותו של פטריק הקדוש, החלה להתפתח כתיבה דתית ענפה בלטינית אינסולארית.
מנזרים כגון קלונמכנויז ובנגור הפכו למרכזי למידה שבהם נכתבו דרשות, פיוטים וטקסטים דתיים.
כבר במאה ה-7 שלטה הכנסייה באמנות הדרשה (הומילטיקה) בשפה האירית, כפי שמעידה "דרשת קמברה" (Cambrai Homily).
בתקופה זו חל גם מעבר במבנה השירה משירה אליטרטיבית (Roscad) למבנים הברתיים קלאסיים (Nua-chrotha).
תקופת ימי הביניים באירלנד, ובפרט המאות ה-9 עד ה-12, נחשבת לאחד הפרקים המרתקים והפוריים ביותר בתולדות הספרות האירופית.
תקופה זו, המוגדרת מבחינה לשונית כעידן האירית התיכונה (Middle Irish), מתאפיינת בדו-קיום מורכב בין מסורות עבר לבין השפעות חיצוניות דרמטיות – החל מהפשיטות הוויקינגיות ועד להגעה הנורמנית.
הספרות בתקופה זו אינה רק כלי בידורי, אלא מרחב וירטואלי שבו עם שחווה שינויים פוליטיים ודתיים עמוקים מעצב מחדש את זהותו דרך דיאלוג מתמיד עם העבר המיתי וההיסטוריה הלאומית.
המסורת הכתובה וכתבי היד הגדולים (The Great Books)
הספרות של תקופה זו הגיעה לידינו בזכות פעילות ענפה של העתקה ושימור בכתבי יד (קודקסים) גדולים, שנוצרו ברובם במרכזים כנסייתיים אך עברו בהדרגה לידי משפחות מלומדות חילוניות.
לבּוֹר נא ה-אוּידְרֶה (Lebor na hUidre)
כתב היד הידוע כ"ספר הפרה החומה", שנכתב במנזר קלונמכנויז (Clonmacnoise) בסביבות שנת 1100, הוא הקודקס העתיק ביותר הקיים הכולל טקסטים בשפה האירית.
אחד מכותביו המרכזיים היה המלומד מאל מוירה מאק קלכיר (Máel Muire mac Célechair), שנהרג בשנת 1106. הספר מכיל גרסאות מוקדמות של האפוס הגדול "הפשיטה על בקר קולי", סיפורי מסע מיתיים (Immrama) וטקסטים דתיים, ומהווה עדות חיה לשימור המסורת האוראלית בפורמט כתוב.
נכתב בסביבות שנת 1160, כתב יד זה מייצג את "שיא פריחתם של אנשי הכנסייה המלומדים של אירלנד הישנה" לפני הרפורמות הגדולות.
הוא כולל אוספים עצומים של גנאלוגיות, רשימות מלכים, וגרסה מעובדת ואמנותית יותר של מחזור הגיבורים של אולסטר.
הכותבים, ובראשם אֶד מאק קְרימְתַ'אן, ראו עצמם לא רק כמעתיקים אלא כפרשנים ויוצרים המציבים נרטיבים זה לצד זה כדי ליצור הקשרים חדשים.
ספר הפלישות (Lebor Gabála Érenn) וההיסטוריה הסינתטית
אחד המפעלים הספרותיים המשמעותיים ביותר בתקופה זו היה יצירת "היסטוריה סינתטית" עבור העם האירי.
היצירה המרכזית בהקשר זה היא "לבּוֹר גַבַּאלָה אֶרֶן" (ספר הפלישות של אירלנד).
הספר מנסה למקם את אירלנד בתוך הכרונולוגיה העולמית והמקראית, תוך יצירת הקבלה מפורשת בין ההיסטוריה של הגיאדיל (האירים) לבין סיפור בני ישראל בספר שמות.
לפי נרטיב זה, אירלנד נכבשה בסדרה של גלי פלישות (של קסייר, פארתולון, נמד, הפיר בולג והטואטה דה דנאן), כאשר השיא הוא פלישתם של בני מיל (בני ישראל של המערב).
המחברים השתמשו בטקסטים לטיניים מוקדמים (כגון אלו של אורוסיוס ואיזידורוס מסביליה) כדי להעניק לגיטימציה היסטורית לשושלות המלוכה של זמנם.
מחזור אולסטר והאפוס הלאומי: ה-טָיין (Táin Bó Cúailnge)
האפוס "הפשיטה על בקר קולי" (Táin Bó Cúailnge) עומד במרכז מחזור הגיבורים של אולסטר והוא נחשב ל"איליאדה האירית".
הסיפור עוסק במלחמה שפתחה מייב, מלכת קונכט, נגד אולסטר, במטרה לגנוב את השור החום המפורסם של קולי.
האפוס מציג את דמותו של קוכוליין (Cúchulainn), הגיבור הצעיר המגן לבדו על גבולות אולסטר בזמן שחבריו מוטלים במצב של "חבלי לידה" (Cess Noínden) כתוצאה מקללה עתיקה.
היצירה משופעת בתיאורי קרבות עזים, נאמנות קרועה (כגון הקרב הטראגי בין קוכוליין לאחיו החורג פרדיאד), וסממנים מיתיים של אלות המלחמה (כמו המוריגן).
ה-טָיין נכתב בסגנון ה"פרוזימטרי" (Prosimetrum) – שילוב של פרוזה סיפורית עם קטעי שירה (Roscad).
הפרוזה משמשת לתיאור הפעולה וההיסטוריה, בעוד השירה מופיעה ברגעי שיא רגשיים או בנבואות, כפי שניתן לראות בנבואת הנביאה פדלם (Fedelm) בתחילת המסע.
חלק חשוב באפוס, המכונה "עלילות הנעורים" (Macgnímrada), משמש כהסבר לדמותו העל-אנושית של הגיבור.
הוא כולל את הסיפור המפורסם על הריגת כלב השמירה של קולאן הנפח והפיכתו של הנער סטאנטה ל"כלב השמירה של קולאן" (קו-כוליין).
כבר בגיל שבע הציג הנער כוחות פראיים, כפי שמעיד פרק "נטילת הנשק" שבו שבר כל כלי נשק שניתן לו עד שקיבל את נשקו של המלך קונכבר עצמו.
מוסד המלוכה ומושג ה"צדק המלכותי" (Fír Flathemon)
הספרות בתקופה זו עוסקת באובססיביות במוסד המלוכה.
המושג המרכזי "פיר פְלָתֶ'מוֹן" (Fír Flathemon) – צדק המלך – גרס כי כאשר המלך שולט בצדק, הטבע עצמו משתף פעולה: האדמה פורייה, המים שופעים והבקר מתרבה.
לעומת זאת, שלטון לא ראוי מביא לרעב, מגפות ומוות.
דוגמה בולטת להפרת ה"פיר פלת'מון" מופיעה בסיפור על המלך קונאייר מור (Conaire Mór) ביצירה "החורבן של האכסניה של דא דרגא" (Togail Bruidne Da Derga), שבו המלך מפר סדרה של טאבו (Gessa) ובכך גוזר חורבן על עצמו ועל ממלכתו.
בניגוד לסברה המקובלת, הפשיטות הוויקינגיות לא שיתקו את הספרות האירית אלא העשירו אותה.
נוצרו ז'אנרים חדשים של "סיפורי מלחמה" (כגון 'מלחמת האירים בזרים') ששימשו כתעמולה פוליטית עבור שושלות כמו ה-Uí Briain של בריאן בורו.
במקביל, המלומדים האירים (Scoláirí) הפגינו "מבט החוצה" לעבר המורשת הקלאסית.
הם תרגמו ועיבדו יצירות לטיניות כמו האפוס של אלכסנדר מוקדון, חורבן טרויה (Togail Troí), וההרפתקאות של יוליסס (האודיסיאה).
עיבודים אלו לא היו תרגומים מילוליים, אלא "איריזציה" של הסיפורים, תוך שימוש במליצות ובמבנים ספרותיים איריים מסורתיים.
הכנסייה האירית בתקופה זו שלטה באמנות הדרשה וההגיוגרפיה (חיי קדושים).
חזיונות (Visions): סוגה ספרותית מפותחת המציגה מסעות רוחניים לעולם הבא.
היצירה "חזיון אדמנאן" (Fís Adamnáin) מהמאה ה-11 נחשבת למבשרת של דנטה אליגיירי בתיאור העז של גן העדן והגיהנום.
הגיוגרפיה: כתיבת תולדות הקדושים (כמו פטריק, בריג'יט וקולומבה) שימשה לעיתים קרובות לקידום אינטרסים של מרכזים דתיים כמו ארמה (Armagh).
המסורת הברדית והספרות הגאלית המאוחרת (1200–1690)
תקופת ימי הביניים המאוחרים וראשית העת החדשה בספרות האירית מתאפיינת בדו-קיום מורכב בין מסורות עתיקות לבין השפעות אירופיות ושינויים פוליטיים דרמטיים.
תקופה זו עומדת בסימן עלייתו של "הסדר הברדי" (The Bardic Order), מעמד של משוררים מקצועיים ששימשו כשומרי המסורת והאידאולוגים של האצולה הגאלית והאנגלו-נורמנית כאחד.
הספרות בתקופה זו אינה רק יצירה אמנותית אלא כלי פוליטי וחברתי מרכזי, שדרכו עוצבה הזהות האירית מול הכיבוש הנורמני והתפשטות השלטון האנגלי.
מעמדם של הפִילָא (fili) או הברדים המקצועיים היה שני רק לצ'יף (הראש השבטי) במבנה הכוח של אירלנד הגאלית.
המשוררים פעלו במסגרת של משפחות מלומדות תורשתיות, כגון משפחות או'דאלי (Uí Dhálaigh), או'היגין (Uí hUiginn) ואו'קליירי (Uí Chléirigh), אשר העבירו את הידע הספרותי וההיסטורי מדור לדור.
תפקיד המשורר כבורר דעת קהל
השירה הברדית בתקופה זו הייתה בעיקרה שירת שבח (Praise Poetry), שמטרתה לתת לגיטימציה לשלטונו של האדון ולתעד את עלילות גבורתו ואת ייחוסו הגנאלוגי.
המשורר ג'ילא בריידה מאק קון מיד'ה (Giolla Brighde Mac Con Midhe) היטיב לתאר את חשיבות המקצוע כשקבע כי ללא השירה וההיסטוריה (Seanchas), לא יהיה הבדל בין בן אצולה לבן של שומר מלונה, וכל אירלנד תישקע בשיכחה היסטורית.
השיר נחשב למוצר בעל ערך כלכלי ופוליטי, שנרכש על ידי האדון בתמורה להגנה ומתנות, כפי שמעיד הסיפור על סוחר מדבלין שרכש שיר עתיק עבור הצ'יף או'קונור סלייגו.
הסיפור על הסוחר מדבלין ורכישת השיר העתיק מובא על ידי המשורר דונל קראך מאק אוקאדה (Domhnall Carrach Mac Eochaidh) בקטע פרוזה המשובץ בשיר שהופנה לפטרון פיילים או'בירן (Féilim O'Byrne).
הסיפור נועד להמחיש את הפיכתה של השירה הברדית לסחורה כלכלית בעלת ערך פוליטי בסוף ימי הביניים המאוחרים.
לפי הסיפור, הסוחר נדהם מהתגמול הנדיב שקיבלו משוררים מאו'קונור סלייגו, ולכן רכש "מיד שנייה" שיר עתיק (בן למעלה ממאה שנה) תמורת 10 ליש"ט במטרה למכור אותו לצ'יף.
או'קונור סלייגו רכש מהסוחר את השיר בסכום כפול של 20 ליש"ט, למרות שהשיר לא נכתב עבורו או עבור משפחתו ולא היה לו בו שימוש פוליטי ישיר, וזאת כדי לשמור על כללי האתיקה והפטרונות הברדית המקובלים.
עדות זו מדגישה כי בתקופה זו השירה הייתה כלי פוליטי וחברתי מרכזי שדרכו הוענקה לגיטימציה לשלטון, ולכן פטרונים היו מוכנים לשלם עבורה הון רב גם כשנרכשה מיד שנייה.
טכניקת ההלחנה והדן דירך (Dán Díreach)
השירה הברדית נכתבה בשפה ספרותית סטנדרטית ומלאכותית שנותרה כמעט ללא שינוי לאורך מאות שנים, למרות השינויים בשפה המדוברת.
המשוררים השתמשו במשקלים הברתיים קפדניים הידועים כדן דִירֵך (Dán Díreach), שדרשו מיומנות טכנית גבוהה ביותר הכוללת חריזה פנימית, אליטרציה ומבנה הברות מדויק.
על פי המסורת, הברדים היו מלחינים את שיריהם בחדרים חשוכים לחלוטין כדי להבטיח ריכוז מקסימלי, ורק לאחר מכן היו מעלים אותם על הכתב או מדקלמים אותם בפני קהל.
שירת האהבה וההשפעה האירופית (Dánta Grádha)
לצד שירת השבח הפוליטית, התפתחה באירלנד סוגה של שירת אהבה חצרנית הידועה כדָאנְטָה גְרָאדָ'ה (Dánta Grádha).
שירה זו הושפעה רבות ממסורת ה-Amour Courtois (אהבה חצרנית) של הטרובדורים מצרפת ופרובאנס, שהובאה לאי על ידי המתיישבים האנגלו-נורמנים.
המשוררים הגאלים מיזגו את המוטיבים האירופיים עם דימויים מקומיים, כגון הצגת האהבה כמחלה חשוכת מרפא או כמאבק כוחות בין האוהב לאהובה.
דמות מפתח בסוגה זו הייתה ג'רלד פיץ-מוריס, הרוזן השלישי מדזמונד (Gerald Iarla), שהיה גאליזציה מובהקת של אצולה נורמנית וכתב שירים ששיקפו את המיזוג התרבותי באי.
הפרוזה בתקופה זו עברה שינוי משמעותי עם עליית הרומנסות (Rómánsaíocht), סיפורים עלילתיים רחבי יריעה המשלבים קסמים, הרפתקאות מעבר לים וקרבות הירואיים.
המלומדים האירים בתקופה זו היו מתרגמים ומתאימים באופן יצירתי טקסטים מאנגלית ומלטינית (ולעיתים מצרפתית דרך תיווך אנגלי).
המתרגם האירי לא פעל כמעתיק נאמן למקור אלא כמעבד (redactor), שהתאים את הסיפור לקודים התרבותיים והספרותיים של הקהל האירי.
דוגמה בולטת לכך היא עבודתו של אוליהאם מאק אנלייה (Uilleam Mac an Leagha), שתרגם סיפורי הרפתקאות כגון "גאי מווריק" ו"הרקולס", תוך הוספת מוטיבים של "צדק מלכותי" וערכים גאליים מסורתיים.
תקופה זו ראתה את פריחתה המחודשת של ספרות הפיאנה (Fionn Cycle), העוסקת בעלילותיהם של פיין מאק קומהיל (Fionn mac Cumhaill) ולוחמיו.
היצירה המרכזית "אגאלאם נא סנוראך" (Acallam na Senórach - שיחת הזקנים) משמשת כקומפנדיום עצום המקשר בין העבר הפגאני של אירלנד לבין הנצרות, דרך דמותו של פטריק הקדוש המקשיב לסיפורי הלוחמים האחרונים שנותרו בחיים.
עם קריסת המערכת הפוליטית הגאלית בעקבות התבוסה בקרב קינסייל (1601) ו"בריחת הרוזנים" (1607), עבר מרכז הכובד של הספרות האירית לאירופה היבשתית, ובמיוחד למנזרים הפרנציסקנים בלוון (Louvain) וברומא.
המלומדים הגולים, בראשם פליית'רי או'מולכונרי (Flaithrí Ó Maolchonaire) ואוד' מאק איינגיל (Aodh Mac Aingil), הבינו את חשיבות מהפכת הדפוס לצורך שימור האמונה והזהות הלאומית.
הם הקימו בית דפוס בלוון והחלו לפרסם ספרי דת, קטכיזם ודקדוק בשפה האירית.
כדי להגיע להמונים, הם דחו את הסגנון הברדי המלאכותי והקשה לטובת שפה פשוטה ונגישה יותר, המכונה קאינט נא נדואינה (Caint na ndaoine - שפת העם).
ביצירותיהם, כגון "Desiderius" ו"מראה הסקרמנט", פיתחו המלומדים בלוון את האידאולוגיה של "דת ומולדת" (Faith and Fatherland).
הם יצרו סינתזה בין הנאמנות לכנסייה הקתולית לבין התרבות הגאלית, והיו הראשונים להשתמש במושג "נאסיון" (Nasion - אומה) ביישומו המודרני כלפי העם האירי.
מפעל זה הגיע לשיאו בכתיבת "ספר השנים של ארבעת המאסטרים" (Annals of the Four Masters) על ידי מיכאל או'קליירי וצוותו, יצירה שנועדה לתעד את ההיסטוריה המלאה של אירלנד לפני שתיעלם תחת השלטון האנגלי.
המאה ה-18 הייתה תקופה מכוננת בתולדות התרבות של אירלנד, המאופיינת במתח מתמיד בין שלטון ה"אסקנדנסי" (המעמד הפרוטסטנטי השלט) לבין האוכלוסייה הקתולית המודרת, ובין השפעות הנאורות האירופית לבין מסורות גאליות עתיקות.
תקופה זו נתחמת בין סיום המלחמות הוויליאמיות (1691) לבין חוק האיחוד (1800), והיא הולידה כמה מהיוצרים החשובים ביותר בשפה האנגלית והאירית כאחד, בהם ג'ונתן סוויפט, אדמונד ברק, ואוגן או רהאלה.
הניצחון של כוחות ויליאם מאורנז' בקרב על הבוין (1690) והסכם לימריק (1691) ביססו את השליטה הפרוטסטנטית באירלנד.
המאה ה-18 עמדה בסימן "חוקי העונשין" (Penal Laws), שהגבילו את זכויותיהם הכלכליות, הדתיות והחינוכיות של הקתולים, והביאו לדחיקת התרבות הגאלית אל המחתרת.
חרף זאת, הספרות האירית פרחה בשני אפיקים מקבילים: ספרות בשפה האנגלית, שהייתה מחוברת למרכזים האינטלקטואליים בלונדון ובאדינבורו, וספרות בשפה האירית (גאלית), שהמשיכה להתקיים בכתבי יד ובמסורות שבעל-פה.
פרוזה באנגלית: נאורות, פוליטיקה ופילוסופיה
הפרוזה האירית באנגלית במאה ה-18 הייתה זירה מרכזית לדיונים על זהות לאומית, חירות פוליטית ופילוסופיה של המוסר.
הדמות הדומיננטית ביותר במחצית הראשונה של המאה הייתה ג'ונתן סוויפט (1667–1745).
סוויפט, ששימש כדיקן של קתדרלת סנט פטריק בדבלין, השתמש בכתיבתו הסאטירית כדי לבקר את המודרנה ואת הניצול האנגלי של אירלנד.
יצירתו המפורסמת ביותר, "מסעי גוליבר" (1726), היא סאטירה נוקבת על טבע האדם ועל המדע הניסויי של תקופתו.
במאמרו הסאטירי "הצעה צנועה" (1729), הציע סוויפט בציניות למכור תינוקות קתוליים למאכל כדי לפתור את בעיית העוני, ובכך חשף את אדישות השלטון הבריטי לסבל האירי.
סוויפט לא פעל לבד; סביבו התקבץ חוג של סופרים ומשוררים שהפכו את דבלין למרכז ספרותי תוסס.
בין דמויות אלו בלטו תומאס שרידן (הזקן) וויליאם דנקין.
אירלנד של המאה ה-18 הייתה כר פורה למחשבה פילוסופית.
ג'ורג' ברקלי (1685–1753), הבישוף מקלוין, פיתח את תורת האידיאליזם הסובייקטיבי, שגרסה כי "להיות זה להיות נתפס" (Esse est percipi).
לעומתו, ג'ון טולנד (1670–1722), יליד דניגול שהמיר את דתו לפרוטסטנטיות, נחשב לאחד מאבות הדאיזם והנאורות הרדיקלית.
ספרו "נצרות ללא מסתורין" (1696) עורר סערה כה גדולה עד שנשרף בפומבי בדבלין.
פרנסיס האצ'סון (1694–1746), פילוסוף פרסביטריאני, פיתח את מושג "החוש המוסרי" והשפיע עמוקות על הנאורות הסקוטית ועל האבות המייסדים של ארצות הברית.
לקראת סוף המאה, אדמונד ברק (1729–1797) הפך לאחד הוגי הדעות הפוליטיים החשובים בעולם.
בספרו "הרהורים על המהפכה בצרפת" (1790), יצא ברק נגד השינויים הרדיקליים והאלימים של המהפכה והגן על מסורות חברתיות והמשכיות היסטורית.
ברק עסק רבות גם בסוגיית ה"נשגב והיפה", חיבור שהשפיע על האסתטיקה הרומנטית באירופה כולה.
למרות הדיכוי הממשלתי, השפה האירית נותרה שפתם של רוב תושבי האי, והספרות בה המשיכה לשגשג דרך כתבי יד שהועתקו בבתי ספר מחתרתיים.
השירה הגאלית במאה ה-18 הייתה ברובה פוליטית וחתרנית.