tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זוהי אחת מהעבודות שבאמצעותן חקר מונה את המפגש בין טבע, אור ותנועה, תוך השפעות ניכרות מהדפסים יפניים מסורתיים.
קומפוזיציות החוף בציוריו של מונה מאופיינות באלמנטים דרמטיים, כגון מצוקים בקצה התמונה, גושי סלע חדים המזדקרים מהים, וקשתות סלע דרכן נשקף הנוף.
מוטיבים אלה מזכירים הדפסים יפניים, ובפרט את הגל הגדול בסמוך לקאנאגאווה מאת קצושיקה הוקוסאי.
בציור זה ניכרת מגמה שונה מהעבר, ובה ביקש מונה, ככל הנראה, שקהל הצופים יזהה את ההשפעה היפנית באופן ישיר.
ציירים רומנטיים וריאליסטיים עסקו קודם לכן בתיאור חופי נורמנדי, בהם אדואר מאנה, ז'אן-פרנסואה מילה וגוסטב קורבה.
ציורי ים מוקדמים של מונה מהשנים 1860 ואילך הושפעו אף הם מהאמנות היפנית.
בשנות ה-1880 פנה מונה לתיאורים פשטניים יותר של מפגש הצוקים עם הים, תוך ביטוי תנועת הגלים סביב סלעים בלויים.
ב-שבירת גלים מונה נקט גישה ציורית שונה מזו של קורבה, על אף שימוש דומה בחלוקה אופקית בין ים לשמיים.
מונה יצר ציור מופשט יותר, המורכב ממשיכות מכחול מעוגלות, רופפות ועבות ובצבע סמיך.
רצועה צרה של משיכות שטוחות יוצרת הבחנה אופקית.
הציור נעדר עומק מסורתי, ומרביתו בנוי כשורות של משיחות מכחול קשתיות.
צורתן ותנועתן יוצרות תחושת תנועה מתמדת של גלים משתברים, כאשר הגלים בקדמת התמונה לוכדים את אור אחר הצהריים הקר.
הציור מדגיש את חומריות הצבע עצמו, עד לכדי יצירת תחושת תנועה ונוזליות מצבע מוצק.
מונה הושפע בהקשר זה מציוריו הימיים של גוסטב קורבה, אשר פיצל את התמונה באופן אופקי לשמיים וים, תוך הדגשת עומק הים וזוהרו.
מונה אמנם שואב מהמבנה הזה, אך עוסק יותר בתחושת התנועה והאור מאשר בתיאור מציאותי של הים.
המוטיבים בציור – סלעים, קשתות מצוק, וגלים משתברים – מקבילים לאלו שבהדפסים יפניים, ובעיקר ל-הגל הגדול של הוקוסאי.
בציור זה, בניגוד לעבר, מונה בחר שלא להטמיע את ההשפעות היפניות אלא להציגן כווריאציה ישירה, ככל הנראה לקהלים שהלכו ונעשו אליטיסטיים.
שבירת גלים מציג את החומריות של הצבע ואת המבניות של משיחת המכחול באופן המערער על תיאורים מסורתיים של ים.
הציור בנוי משכבות של משיחות רופפות ויוצר תחושת תנועה בלתי פוסקת.
הוא כמעט "מתעקש" על ממשות החומר, אך בו בזמן מצליח ליצור תחושת נוזליות ואור.
הצופה, ככל ששהותו מול הציור מתארכת, מגלה כי המשיכות המופשטות יוצרות דימוי חי של ים משתנה, הנשבר בגלים אל החוף.
גלים היה דו-שבועון עברי שיצא בווילנה בשנים 1929–1930 על ידי קבוצת סופרים שהקימה בהמשך את 'אגודת הסופרים העבריים' בעיר.
השבועון יצא בין ה-1 בבפרואר 1929 ל-28 ביולי אותה שנה, ולאחר הפסקה של כשלושה וחצי חודשים הופיע שוב בין 16 בנובמבר 1929 ל-16 במרץ 1930. סך הכל פורסמו במסגרתו לפחות 28 גיליונות עם 118 עמודים.
העורך היה המשורר ואיש החינוך מאיר טשודנר.
הרט שימש כמוציא לאור וכ'עורך אחראי'.
מחירו היה בתחילה 6 זהובים ועלה ל-8 זהובים לשנה.
מאמר המערכת בגיליונו הראשון, שנכתב על ידי העורך טשודנר ונשא את השם 'גלים בשיממון', קבל על מצבה של התנועה העברית בגולה בכלל ובפולין בפרט, הנובע לדבריו מרפיון רוחה של התנועה והנהגתה.
טשודנר הביע תקווה כי השבועון יביא לתנועה רוח חדשה:
בין כותביו ניתן למנות את אביגדור גרינשפן, יוסף אליהו טריווש, שלום יונה טשרנו, אהרן צפנת ('בעל הטורים'), שמואל ליב ציטרון, יעקב רימון, ש"י פנואלי, משה אונגרפלד, ישראל קלוזנר, יוסף צ'סלר ועוד.
במהלך השנתיים בהם התקיים, ערך השבועון שני 'נשפים' בהם השתתף בין היתר המשורר יצחק קצנלסון שאף פרסם מיצירותיו בשבועון.
לאחר סגירת השבועון, יזמה הקבוצה אשר הקימה אותו כתב עת חדש בשם זרמים.
גלינדה , הידועה גם בשם גלינדה הטובה , היא דמות בדיונית שנוצרה בידי ליימן פרנק באום עבור סדרת ספרי "ארץ עוץ".
הופעתה הראשונה הייתה בספר הילדים הקלאסי משנת 1900, "הקוסם מארץ עוץ".
בספר זו ובהמשכיו מתוארת גלינדה כמכשפה החזקה ביותר בארץ עוץ המשמשת כשליטת מחוז הקוואדלינג, הממוקם בדרום לעיר הברקת, ואף כמגינתה של הנסיכה עוצמה.
נוסף לכך, בסדרה המקורית, בניגוד למכשפות אחרות בארץ עוץ, שתוארו כרשעיות ואנוכיות, תוארה דמותה של גלינדה כמכשפה בעלת חוש צדק, חמלה וחוכמה שתפקידה הוא לשמור על הסדר והאיזון בממלכה.
עם זאת, בעיבודים מודרניים יותר, מוצגת ומתוארת דמותה כמורכבת יותר, בעלת צדדים פוליטיים ואישיים.
ליימן פרנק באום שאב השראה ישירה לדמותה של גלינדה הטובה מיחסיו הקרובים עם חמותו, מטילדה ג'וסלין גייג' – סופרת, עיתונאית ופעילה פמיניסטית בולטת ב.
גייג', שנמנתה עם נשות התנועה לזכויות נשים לצד סוזן ב.
אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון, עודדה את באום לכתוב את סדרת ספרי "ארץ עוץ" ולפרסם אותם.
חוקרי באום מציינים כי כתביה הפמיניסטיים של גייג' השפיעו באופן ניכר על עיצוב דמותה של גלינדה הטובה, שנכתבה ככוח נשי חיובי וחכם המנוגד לדימויים השליליים של "מכשפות רעות" שהיו נפוצים בספרות ובתרבות הפופולרית באותה התקופה.
בכך, שיקפה גלינדה את תפיסתה החדשנית של גייג' על נשים כמי שמסוגלות להנהיג, לשמור על סדר ולהוות מוקד סמכות מוסרי בעולם – מסר שניכר היטב במעמדה של גלינדה כשליטת דרום ארץ עוץ וכמגינתה של הנסיכה עוצמה.
רומן הילדים "הקוסם מארץ עוץ" מאת ליימן פרנק באום משנת 1900 מתאר את גלינדה כ"מכשפה הטובה מן הדרום".
היא מופיעה רק בשלב מאוחר בעלילה.
לאחר שהקוסם עף בכדור הפורח שלו, האריה הפחדן, הדחליל, איש הפח, דורותי וטוטו נוסעים דרומה למחוז הקוואדלינג במטרה לבקש את עצתה של גלינדה.
היא מגלה לדורותי כיצד לשוב לקנזס באמצעות נעלי הכסף, ומשחררת את קופיה המכונפים של המכשפה המרשעת מן המערב על ידי מסירת כובע הזהב ששלט בהם, לאחר שהורו להם ללוות את שלושת חבריה של דורותי בחזרה בשלום ממחוז הקוואדלניג.
בסרט משנת 1939 אוחדה גלינדה עם דמות "המכשפה מן הצפון".
ספרים מאוחרים יותר מתייחסים אליה כאל "כשפית" (Sorceress) ולא כ"מכשפה", אף שבאום עצמו הבהיר בכתביו כי אין הוא רואה במכשפות רשע מובנה.
בספרים מתוארת גלינדה כאישה צעירה יפהפייה בעלת שיער אדום נדיר וארוך ועיניים כחולות, הלבושה בשמלה לבנה.
גילה האמיתי מבוגר בהרבה ממראהּ, אך היא "יודעת לשמור על נעוריה על אף השנים הרבות שחייתה" – עובדה המוסברת כבר ב"הקוסם מארץ עוץ" על ידי "החייל בעל השפם הירוק".
גלינדה שלטה במחוז הקוואדלניג מאז שהפילה את המכשפה המרשעת מן הדרום, בתקופה שבה סבה של עוצמה מלך בעוץ.
לגלינדה תפקיד מרכזי בחיפוש והשבת הנסיכה עוצמה לכס המלכות של עוץ בספר השני, "ארץ עוץ המופלאה".
בספר זה מוסבר כי היא מחפשת אחר עוצמה מאז שנעלמה כילדה, וייתכן שלא הפילה את המכשפות המרשעות מן המזרח והמערב על אף עוצמתה, משום שרצתה שעוץ תתאחד תחילה תחת שלטונה החוקי של עוצמה.
לאחר עלייתה של עוצמה לכס, גלינדה ממשיכה לסייע לה בעיצוב עתידה של ארץ עוץ, ואינה מגבילה עצמה עוד לשמירה על מחוז הקוואדלינג.
בהתאם לאופייה, היא נמנעת מלהתערב בענייני מדינה אלא אם היא מתבקשת לעשות זאת במפורש.
בנוסף לידע עצום בכישוף, גלינדה משתמשת במגוון כלים, קמעות ומכשירים בסדנתה.
בעיר הברקת של עוץ מתגלה כי ברשותה "ספר הרשומות הגדול", המאפשר לה לדעת על כל אירוע בעולם ברגע התרחשותו.
החל מעלילת הספר "הדרך לארץ עוץ" היא אף מלמדת את הקוסם לשעבר כישוף, והוא הופך למכשף בעל-עוצמה, אם כי הוא מודה כי היא חזקה ממנו.
גלינדה מתגוררת בארמון סמוך למדבר הממית במחוז הקוואדלינג, בלוויית חמישים עלמות מכל מחוז בארץ עוץ.
היא מחזיקה גם בצבא נשי גדול שבעזרתו הביסה את צבא המורדים של הגנרלית ג'ינג'ר, שכבש את עיר הברקת.
ב"עיר האזמרגד של עוץ", כאשר עוצמה מתייעצת עמה לגבי ביטחון תושבי הממלכה, גלינדה מטילה לחש שמסתיר את עוץ מכל העולם החיצון, כך שלא ניתן לראותה אפילו ממטוסים.
עם זאת, בשונה מעוצמה, היא מתעלמת ממוקדי מצוקה ואזורים מרוחקים כל עוד אינם מאיימים על עיר הברקת או על זרים תמימים.
דמותה מצטיירת כאישה מנוסה שיודעת כי לא לכל דבר יש פתרון קסום, וכי ישנם מצבים שאין לשנותם.
עובדה פחות מוכרת היא שגלינדה יצרה את מזרקת המים האסורים, שמימיה גורמים לשכחה.
על פי דברי עוצמה, הדבר התרחש "לפני מאות רבות של שנים", מה שמרמז שוב על גילה המופלג של גלינדה.
מימיה של המזרקה שימשו להצלת עוץ מפני הפלישה של מלך הנוֹם ובעלי בריתו.
מבין כל דמויותיו של באום, גלינדה נחשבת לאחת המסתוריות ביותר.
אף שמכונה "גלינדה הטובה", היא אינה דמות חד-ממדית; היא נחושה, שקולה ואינה מוסחת מדעת, בניגוד לקוסם, לשאגי מן או למכשפה הטובה מן הצפון.
בסדרת "הקוסם מעיר הברקת" מאת אלכסנדר מלנטייביץ' וולקוב, דמותה נקראת סטלה, והיא מופיעה לעיתים רחוקות אך נזכרת כדמות טובה המספקת סיוע או מקלט בעת צרה.
היא מתוארת כצעירה יפהפייה בעלת שיער זהוב ושמלה ורודה, המושלת ב"ארץ הוורודה" המאוכלסת בשבט פטפטנים.
בסדרת הספרים "השנים המרושעות" מאת גרגורי מגווייר, בדומה לספרי "ארץ עוץ" המקוריים, גם כאן מתוארת דמותה של גלינדה כמכשפה רבת-עוצמה.
נוסף לכך, בחר מגווייר ללכת בעקבות העיבוד הקולנועי שהופק על פי הספר המקורי משנת 1939 ונתן לגלינדה את תואר "המכשפה הטובה מן הצפון", ולא מן הדרום.
ברומן הראשון, "מרשעת" שנכתב על ידי מגווייר בשנת 1995 ומשמש כרומן בבואה לאירועי הספר המקורי, נקראת הדמות בתחילה "גאלינדה".
מצד אִמה, היא מתוארת כצאצאית למשפחת אצולה מן השושלת של ארדואנה, שמוצאה מאזור האפלנד.
דמותה מתוארת בהרחבה בחלקו הראשון של הרומן, אך כמעט ואינה מופיעה במחצית השנייה – בניגוד לעיבוד המוזיקלי על פי הרומן שבו נוכחותה מתמשכת יותר.
חרף אופייה היהיר והשטחי בראשית הסיפור, היא חכמה מספיק כדי להתקבל להיכל קראג באוניברסיטת שיז, שם היא נאלצת לחלוק חדר עם אלפבה.
לאחר תקופה ארוכה של עוינות הדדית, מתפתח ביניהן קשר קרוב והן הופכות לחברות.
בהמשך העלילה מסירה גאלינדה את האות "a" משמה והופכת ל"גלינדה", כמחווה לד"ר דילמונד – עז מלומד ששימש כמרצה בשיז ונרצח בעקבות תעמולת הקוסם.
דילמונד היה מתבלבל תכופות בשמה, ובעת שנסעו יחד ברכבת נהג לקרוא לה "גלינדה".
מותו הופך לנקודת מפנה עבורה, והיא מחליטה להקדיש עצמה ללימודי כשפים – תחום שבו היא מגלה כישרון רב.
בחצי השני של הרומן היא נישאת לסר צ'פרי, אך נותרת חשוכת ילדים.
בתחילה היא מתעבת את אחותה של אלפבה, נסרוז (לימים המכשפה המרשעת מן המזרח), אך עם עזיבתה של אלפבה את שיז היא מתקרבת אל נסרוז ואף מכשפת את נעלי הכסף המאפשרות לה ללכת בכוחות עצמה.
ברומן ההמשך הראשון, גלינדה כבר אינה דמות מרכזית, אך תפקידה מאחורי אירועי העלילה עדיין ניכר ונחשף כי כעת היא אלמנה לאחר מותו של סר צ'פרי.
היא מוצגת כחלק מהממסד השלטוני של עוץ, בעיקר בתקופת הכאוס שאחרי נפילתה של אלפבה.
היא ממשיכה לשמש "המכשפה הטובה" וכפניה הלגיטימיות של הסדר הקיים, אבל ניכרת בה התבגרות ורצינות שלא נראו בהכרח בצעירותה.
ברומן זה, מתוארת גלינדה כמי שמודעת יותר למשמעות הפוליטיקה והאחריות, ומנסה לאזן בין טובת המדינה לבין שמירה על תדמית של חמלה וצדק.
הקשרים שלה עם הדמויות הצעירות יותר – במיוחד עם ליר, בנה הממזר של אלפבה – נותרו מרוחקים, אך היא ממשיכה להיות חלק בלתי נפרד ממערך הכוחות השולט בעוץ.
ברומן ההמשך השני מקבלת גלינדה במה גדולה יותר ברקע העלילה, במיוחד דרך החקירה שמנהל בִּר (Brr), האריה הפחדן, בנוגע לעברה ולעמדתה בנוגע למאבקים שהתחוללו בעוץ.
ברומן זה, מתוארת גלינדה כגרסה מבוגרת מאוד של עצמה: פוליטיקאית ותיקה, מתוחכמת, ואף צינית במידה מסוימת; כאישה שמבינה היטב את "המשחק הפוליטי", אך גם כמי שעדיין מחפשת להצדיק את התואר "הטובה" שניתן לה.
הכרך חושף את המורכבות שבדמותה: היא לא רעה, אך היא גם לא חפה מהחלטות קרות שעשתה מתוך שיקולים מדיניים ולא מוסריים.
ברומן זה היא נחשבת ל"שריד מהעבר" – דמות שממשיכה לנסות לאחוז בכוח, גם כשהעולם סביבה כבר השתנה.
ברומן המסיים שבה דמותה של גלינדה לעמדת מפתח בעלילה, אך כעת היא דמות מבוגרת מאוד, כמעט סמלית, ששרדה את הסערות ומייצגת את העוגן האחרון של הסדר הישן, בעוד הסיפור עובר לידיים של הדור החדש (ובעיקר לידי רֵיין, נכדתה של אלפבה).
בתחילת הרומן היא נחטפת על ידי צבא המערב והופכת בעצמה ל"שבויה פוליטית", מצב שממחיש את השבריריות של סמכותה בתוך המאבקים המתמשכים בעוץ.
בהמשך היא מוצגת כמי שמנסה, חרף גילה ומעמדה, לשמש כקול של יציבות והיגיון בתוך עולם מתפורר.
גלינדה כבר אינה מוצגת כאישה צעירה, שטחית ונוצצת כפי שהייתה, אלא כאישה בשלה ועייפה, המודעת לכך שאין פתרונות קסם ושחלק מהסבל והכאוס אינם בלתי-נמנעים.
בעיבוד הקולנועי "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1939, את דמותה של גלינדה מגלמת השחקנית , והיא מוצגת בתור המכשפה הטובה מן הצפון.
בסרט היא ממלאת את תפקידיהן של המכשפה הטובה מן הצפון והמכשפה הטובה מן הדרום מהספרים, ואף מחליפה את דמות "מלכת עכברי השדה".
גלינדה היא זו שמקבלת את דורותי, שולחת אותה "אל הקוסם", מצילה אותה משדה הפרגים הקטלני וחושפת בפניה את הסוד כיצד לשוב הביתה.
בדומה לדמויות כמו הדודה אם והדוד הנרי, שאין להן מקבילים בארץ עוץ, לגלינדה גם אין דמות מקבילה בסצנות הסופה בקנזס.
עם זאת, בהפקות בימתיות רבות נהוג שהשחקנית המגלמת את הדודה אם מגלמת גם את גלינדה.
בסרט זה, גלינדה נראית ברקע במהלך הכתרת הנסיכה עוצמה.
הופעתה בסרט היא מינורית ביותר, אך מציינת את המשכיותה כדמות מרכזית בין הקוסמות המיטיבות של עוץ.
בעיבוד הפריקוול של אולפני וולט דיסני לאירועי "הקוסם מארץ עוץ", את דמותה של גלינדה מגלמת השחקנית מישל ויליאמס.
בעיבוד זה, גלינדה היא המכשפה הטובה מן הדרום ובתו של מלך עוץ שנרצח.
היא מתעמתת עם האחיות תיאודורה (מילה קוניס) ואוואנורה (רייצ'ל וייז), המיועדות להפוך למכשפות המרשעות מן המערב והמזרח.
במהלך העלילה, גלינדה משתפת פעולה עם אוסקר דיגס (ג'יימס פרנקו), נוכל ותכסיסן טוב-לב, במטרה להביס את האחיות ולהפוך אותו לקוסם מארץ עוץ.
גלינדה מופיעה במחצית השנייה של העונה השלישית של "עד עצם היום הזה", בגילומה של סאני מייברי.
ביקום הסדרה היא חלק מאחוות מכשפות – המכשפה מהדרום, המכשפה מהמזרח והמכשפה מהצפון – השומרות על עוץ באמצעות כוחותיהן.
מקום רביעי נותר ריק, מסמל "תמימות", וגלינדה, באמצעות "ספר הרשומות", חוזה כי מכשפה שתגיע בעזרת טורנדו תמלא את מקומו ותביס את הרשע הגדול מכולם.
גלינדה משתכנעת כי זלינה (רבקה מדר), שהגיעה אף היא בעזרת טורנדו, היא זו שתמלא את הנבואה, ומעניקה לה תליון כדי לרתום את כוחותיה.
בהמשך מופיעה דורותי, וזלינה תוקפת אותה אך נמסה במים.
גלינדה מציעה לדורותי להצטרף לאחווה אך זו מעדיפה לשוב הביתה.
לאחר שמתגלה כי זלינה זייפה את מותה, היא מגרשת את גלינדה ליער המכושף, שם היא חיה בממד-כיס נסתר של קרח ושלג הממוקם דרומית לטירתו של עוץ לי גוץ לי.
בהמשך, פוגשת גלינדה את שלגיה והנסיך מקסים, ומגלה להם כי הנשק האמיתי נגד זלינה הוא קסם אור, ובכך עוזרת להם להכשיר את הקרקע למאבק מול המכשפה המרשעת.
בסדרת הטלוויזיה "עיר הברקת", את דמותה של גלינדה מגלמת ג'ואלי ריצ'רדסון.
כאן היא דמות סמכותית הידועה כ"אדונית הצפון", "עלמת האור הצפוני" ו"אם הקול והטהור".
היא שונאת את הקוסם (וינסנט ד'אונופריו) שנאה עמוקה על שהוציא את הקסם מחוץ לחוק, ובמקביל מנהלת פנימייה לבנות יתומות, שם היא מפקחת על חינוכן ובוחרת את הטובות מביניהן להצטרף למועצה העליונה של הקוסם.
מתגלה שהיא למעשה קושרת קשר נגד שלטונו של הקוסם ומתכוננת להפילו, תוך שימוש בנשות המועצה של הקוסם כמרגלות ומטרתה להשתמש במכשפות הצעירות שגודלו בסתר למלחמה נגד הקוסם.
בסדרה מוזכר גם קו עלילה נוסף שבו קיימת "אם הדרום" – מכשפה קדמונית המבוססת חלקית על דמות המכשפה הטובה מן הדרום, שילדה את גלינדה, מערב ומזרח אלפי שנים קודם לעלילת הסדרה.
בעיבוד הקולנועי למחזמר "מרשעת" (2003), שפוצל לשני חלקים, את דמותה של גלינדה מגלמת אריאנה גרנדה.
בשל היותם מבוססים על המחזמר משנת 2003 ועל הרומן עליו התבסס, דמותה של גלינדה מוצגת כאן כמכשפה הטובה מן הצפון (בדומה לעיבוד הקולנועי משנת 1939) ולא מן הדרום.
גרנדה זכתה לשבחים על הופעתה ואף הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בחלק הראשון.
הקוסם מארץ עוץ (1910) – גולמה בידי אוליב קוקס; מופיעה בסצנה בה היא מגדילה את טוטו על מנת שישמש כמגן טוב יותר עבור דורותי.
ארץ עוץ המופלאה (1969) – בגילומה של הילרי לי גאס; בעוד קול שירתה דובב.
בעיבוד זה מתוארת דמותה כצעירה בהרבה מהעיבוד הקולנועי שהופק לרומן המקורי בשנת 1939, אם כי היא לובשת שמלה ורודה דומה.
במהלך הסרט היא שרה שני שירים, בהם "Try To Touch a Star", ואף מביסה את מומבי בעצמה.
בחזרה לארץ עוץ (1972) – דובבה בידי ריזה סטיבנס.
מתוארת כ"הפיה הטובה" בפתיח, אך בהמשך מכונה גם "המכשפה הטובה".
שרה את "You Have Only You (To Look To)" לדורותי ובהמשך משיבה אותה הביתה בעזרת טורנדו.
הקוסם מארץ עוץ (1982) – מוצגת כאחותה של המכשפה הטובה מן הצפון.
דובבה בידי קומיקו טאקיזאווה (יפנית) וונדי תאצ'ר (אנגלית).
מופיעה בעיר הברקת ומצילה את דורותי וחבריה בסגנון "דאוס אקס מכינה".
הקוסם מארץ עוץ (1986) – דמותה של גלינדה מתוארת כמכשפה גבוהה ורזה עם שיער כחול.
נוסף לכך, בגרסה זו, בניגוד לגרסתו של באום, ביכולתה לשנות צורות והיא אף הופכת לנשר כדי לרדוף אחרי מומבי.
הופכת את מומבי וג'ינג'ר לטובות.
הקוסם מארץ עוץ (1990) – דובבה בידי בי.
מבחינה חזותית ואישיותית, דמותה מזכירה את גרסתה משנת 1939, אך צעירה בהרבה.
בעיבוד זה, היא זו שמביאה את דורותי חזרה לעוץ על מנת לעצור את המכשפה המרשעת ששבה לתחייה.
לב פראי (1990) – שריל לי מגלמת גרסה של המכשפה הטובה המופיעה בהזיה לגיבור הסרט (ניקולס קייג'), ומשכנעת אותו לשוב לאהובתו ולבנם.
הילדים מארץ עוץ (1996) – דובבה בידי אריקה שיקל.
בעיבוד זה, גלינדה היא אם לבת בשם אנדראה, הלובשת שמלה המזכירה את זו של הנסיכה עוצמה.
החבובות בארץ עוץ (2005) – גולמה בידי מיס פיגי (ששיחקה גם את אחיותיה).
לובשת שמלה סגולה עם נוצות, מוצגת ככוכבת הוליוודית מוחצנת ואף נמשכת לדחליל.
טום וג'רי והקוסם מארץ עוץ (2011) וטום וג'רי: בחזרה לארץ עוץ (2016) – דובבה בידי פרנסס קונרוי.
על טבעי (2013) – בעונתה השמינית של סדרת דרמת-אימה על-טבעית זו, מופיעה פיה בשם גילדה, אשר דמותה ומאפייניה מבוססים על גלינדה, בגילומה של טיפאני דופונט.
בחזרה לארץ עוץ (2013) – דובבה בידי ברנדט פיטרס.
RWBY (2013) – בסדרת אנימה זו, מיוצגת דמותה של גלינדה בדמותה של "גליינדה גודוויץ'", ציידת מיומנת בעלת יכולות טלקינטיות ובעלת מזג קצר, המשמשת כיד-ימינו של פרופסור אוזפין.
אבודים בעוץ (2017) – בסדרת הנפשה זו, גלינדה מופיעה כאחת הדמויות הראשיות, ואת דמותה מדבבת השחקנית ג'ניפר הייל.
איש משפחה – דמותה של גלינדה מופיעה בקצרה לצד המכשפה המרשעת מן המערב.
בשנת 1942 עובד סרט הקולנוע משנת 1939 לעיבוד בימתי-מוזיקלי עבור התיאטרון MUNY שבסנט לואיס.
עיבוד זו הועלה מאז בהפקות רבות ברחבי ארצות הברית.
בעיבוד זו ידועה גלינדה רק בתור "המכשפה הטובה מן הצפון" ושמה הפרטי אינו מוזכר כלל, ודמותה גולמה לראשונה על ידי כוכבת הברודוויי והבלרינה .
במחזמר "", מוצגת גלינדה כמכשפה הטובה מן הצפון, כפי שהופיעה בעיבוד הקולנועי משנת 1939. היא מופיעה פעם אחת בלבד – בסיום המחזמר – על מנת לסייע לדורותי לשוב הביתה לקנזס.
במחזמר זה היא מתוארת כאחותן של ארבע המכשפות האחרות: אדפרל (המכשפה הטובה מן הצפון המקורית), אווילין (המכשפה המרשעת מן המערב) ואיווקאמין.
התפקיד גולם לראשונה בברודוויי על ידי די.
בעיבוד הקולנועי על פי המחזמר גילמה אותה לנה הורן, ובה היא זו שיוצרת את סופת הטורנדו שמביאה את דורותי לארץ עוץ.
בשנת 2015, בעיבוד הלייב שהופק על פי המחזמר, גילמה את דמותה אוזו אדובה.
במחזמר זה, המבוסס על רומן הבבואה של גרגורי מגווייר, "מרשעת" (1995), ממלאת גלינדה תפקיד מרכזי בעלילה.
את התפקיד גילמה לראשונה קריסטין צ'נוות' בתיאטראות ברודוויי, שזכתה למועמדות לפרס טוני בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר במחזמר" (2004).
המחזמר מתמקד בקשר המורכב והמתפתח בין גלינדה לאלפבה (המכשפה המרשעת מן המערב), ומציג את השתיים כשותפות לחדר בלימודיהן באוניברסיטת שיז.
בתחילה מתוארת גלינדה כנערה שטחית וגאוותנית הנוטה לזלזל באלפבה בשל מראהּ החריג, אך בהדרגה מתפתח ביניהן קשר קרוב ההופך לידידות עמוקה ואף טעונה ברגשות סותרים.
המחזמר מציג את גלינדה כדמות קומית אך גם מורכבת: היא רודפת אחר פופולריות והכרה ציבורית, אך בהמשך מתגלה גם כמנהיגה פוליטית – היא נוטלת חלק מרכזי במנגנון השלטון של עוץ ומשתפת פעולה עם הקוסם, תוך שהיא מאזנת בין נאמנותה הציבורית לבין חברותה ונאמנותה לאלפבה.
בהשוואה ליצירתו של מגווייר, הדמות במחזמר מוצגת בצורה רכה ומעוררת אמפתיה יותר; שכן ברומן של מגווייר, גלינדה נעלמת מחלקו השני של העלילה ומודגשים באישיותה צדדים אליטיסטיים ונוקשים יותר.
לעומת זאת, המחזמר בוחר להעמיד אותה כדמות מקבילה שוות-ערך לאלפבה, ולעצב את הקונפליקט ביניהן כציר רגשי־דרמטי מרכזי המשפיע בסופו של דבר על התפקידים אותן גילמו בעלילת הרומן המקורי.
גלים של תקווה (צ'כית: Vlny, אנגלית: Waves) הוא סרט דרמה ומתח היסטורי צ'כי-סלובקי משנת 2024, שנכתב ובוים על ידי ייז'י מאדל.
עלילתו מתרחשת במהלך האביב של פראג ופלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה שבאה בעקבותיו.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-58 בקרלובי וארי, שם זכה בפרס חביב הקהל.
בנוסף, הסרט נבחר לייצג את צ'כיה בתחרות על פרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-97.
העלילה מתמקדת בתחנת "החיים הבינלאומיים" של רדיו צ'כוסלובקיה, הדוגלת בחופש הביטוי ופועלת תחת הנהגתו של מילאן ויינר, דמות עיתונאית מוכרת.
בין העיתונאים בצוות נמנים ורה שטוביצ'קובה-הירולדובה, ייז'י דינסטביר, לובוש דובובסקי ויאן פטרנק.
תומאש האווליק מזדמן לעבודה במערכת במקרה, כאשר בעצם זה היה חלומו של אחיו הצעיר פאוול.
העיתונאים במערכת נמצאים תחת מעקב של שירותי הביטחון (StB), מעקב המזמן דילמות לתומאש בין נאמנות לאומה לבין היקרים לו (אחיו הצעיר ו-ורה – קולגה הקרובה אליו במיוחד).
כאשר כוחות ברית ורשה פולשים לצ'כוסלובקיה, תומאש מסרב לשתף פעולה עם הפולשים, ומסייע לעיתונאים לשדר מידע לא מצונזר על הפלישה ולקרוא למאבק לא אלים נגד הפלישה.
הוא מסכן את חייו כדי להמשיך את השידור כל עוד ניתן.
וויצ'ק וודוחודסקי – תומאש הבליק
אנדרי סטופקה – פאבל הבליק
טטיאנה פאוהופובה – ורה סטוביקובה הרלודובה
סטניסלאב מאייר – מילאן ויינר
וויצ'ק קוטק – ייז'י דינסטביר
מרטין הופמן – לובוש דוברובסקי
גליפטודון (שם מדעי: Glyptodon או גליפטודונט; מילולית: "שן מחורצת") הוא סוג של יונק פרהיסטורי אשר חי באמריקה הדרומית ואמריקה הצפונית בתקופת הפליסטוקן וככל הנראה גם בתחילת ההולוקן.
פירוש שמו של הגליפטודון מיוונית עתיקה הוא: "שן מחורצת" והוא מתייחס לשיניו העגולות.
הגליפטודון דמה לארמדיל ענק והוא שייך לסדרת הארמדילאים ולמשפחת הארמדיליים, כשבעבר קבוצת הגליפטידוניים נחשבה למשפחה עצמאית.
אורכו של הגליפטודון עמד על שלושה מטרים.
נהוג להניח כי הגליפטודון היה צמחוני והתקיים על ליקוט עשב וצמחייה אחרת אשר גדלה בסמוך לנהרות וגופי מים.
הגליפטודון, יונק גדול וכבד, היה מסוגל לנוע במהירות מרבית של שלושה ורבע קילומטרים לשעה.
הגליפטודונים כוסו בשריון גרמי שהורכב מלמעלה מ־1,000 לוחות עצם בעובי 2.5 סנטימטרים.
האוֹסטֶאוֹדֶרמִים, לוחות מגן אלו, שנו ממין למין של הגליפטודון בדוגמתם וסוגם.
לוחות המגן ספקו לגליפטודון הגנה דומה לזאת של הצב, אולם נבצר ממנו להכניס את ראשו לתוך השריון, ולכן הוא פיתח כיפה עצמתית על חלקה העליון של גולגולתו.
זנב הגליפטודון היה ענוד טבעות שריון וכמה דורבנות בקצהו.
שרירים שמטרתם לא ידועה הקטינו את חלל האף.
אחדים שיערו כי השרירים נועדו לחדק כזה של הטפיר או הפיל.
אף על פי כן, ברוב בעלי החדק מצויות עצמות אף המתארכות מהגולגולת, מאפיין שאיננו מתקיים בקרב הגליפטודונים.
הלסת התחתונה של הגליפטודון הייתה עמוקה ותמכה בשרירי הלעיסה הגדולים.
תמיכה זאת סייעה בלעיסת הצמחייה המחוספסת והסיבית המצויה לגדות נהרות ואגמים.
טורפי הגליפטודון יכלו לכלול את הטיגריס השנחרבי ושנחרבים אחרים ואולי את עופות האימה, אולם טורפים אלו היו נאלצים להיאבק כדי להפוך את הגליפטודון (השוקל בין טונה לשתי טונות) על גבו, כדי להגיע לאזוריו הבלתי מוגנים.
מקור הגליפטודונים באמריקה הדרומית והם היגרו לדרום־מערב אמריקה הצפונית, במהלך אירוע ההגירה המכונה ההחלפה האמריקנית הגדולה, ואירע לאחר חיבור צפון ודרום אמריקה בפנמה, לפני כ־3 מיליון שנים.
הגליפטודוניים נכחדו לפני כ־10,000 שנים.
המאובנים של הגליפטודון התגלו בין היתר בגואטמלה, ארגנטינה וברזיל ותוארו על ידי החוקר ריצ'רד אוון ב-1839.
יונק זה הופיע בסדרות העולם החדש הפראי, פלאווורלד וענקי עידן הקרח ובמשחקים עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
גליציה (באוקראינית ורוסינית: Галичина; בפולנית: Galicja; ביידיש: גאליציע; בגרמנית: Galizien) או גליציה ולודומריה (ישות גאופוליטית אשר הייתה מורכבת מאוקראינים, פולנים ויהודים) היא חבל ארץ במזרח ובמרכז אירופה, הנחלק כיום בין אוקראינה לפולין.
גליציה הייתה נסיכות עצמאית מ-1087, ומאז חלוקת פולין בשנת 1772 עד 1918 הייתה נחלת כתר של קיסרי אוסטריה ("ממלכת גליציה ולודומריה") באימפריה ההבסבורגית על גלגוליה (כולל האימפריה האוסטרית ואחר כך האוסטרו-הונגרית).
בין שתי מלחמות העולם הייתה גליציה חלק מפולין, ולאחר מלחמת העולם השנייה נחלקה בין ברית המועצות (גליציה המזרחית, כחלק מהרפובליקה הסובייטית של אוקראינה כשבירתה לבוב, כיום באוקראינה), ופולין (גליציה המערבית שבירתה קרקוב).
בחלקה המזרחי של גליציה היו הרותנים (אוקראינים) רוב האוכלוסייה, והפולנים מיעוט ניכר בגודלו, ואילו בחלקה המערבי, מעבר לנהר הסן, היו הפולנים הרוב עם מיעוט אתני-לשוני אוקראיני.
במאה ה-19 נמצאו במקומות שונים בגליציה מרבצי נפט.
האזור היה מרכז רוחני ותרבותי יהודי חשוב, ראו רשימת ערכים העוסקים בערי גליציה.
האזור עשיר בהיסטוריה עוד מימי האימפריה הרומית.
בימים ההם התיישבו שם שבטים מתערובת קלטו-גרמאנית.
בין השבטים היו "גליצים" "ווהלינים", פרוסים, לוגיאנים, גותים, ממוצא קלטי וונדלים ממוצא הוני או גרמאני.
בזמן של נדידת העמים, בימים שהתפוררה האימפריה הרומית, התיישבו באזור שבטי נוודים שונים כמו הסקיתים, הסרמטים, והאלאנים (המאה ה-1 לספירה) הקרואטים והסרבים (מאות 4-5 לספירה), הונים (המאה ה-5 לספירה), אוורים, (מאות 6 עד 8 לספירה), וסלבים (במאות 6 עד 9 לספירה) והיא נקראה רוסקיה.
גליציה נקראה במקור דוכסות האליץ' (Halych או Galich; בפולנית Halicz, ברוסית Гáлич).
עם הזמן השם האליץ' השתנה לגאליץ ולגליציה.
ב-1188 דוכסות זאת אוחדה עם הדוכסות של וולודימיר (Volodymyr) (ממלכת גליציה-ווהלין).
במאה ה-14 סופחה הדוכסות לפולין על ידי קז'ימיז' השלישי.
בחלוקת פולין הראשונה עבר האזור לשליטת האימפריה הרומית הקדושה, שלימים הפכה לאימפריה האוסטרית.
האימפריה הפכה את האזור לארץ כתר בקיסרות עם בירתה לבוב.
אוסטריה הידקה את אחיזתה בגליציה עם חלוקת פולין ב-1795 ופעם נוספת ב-1815.
ב-1861 זכתה גליציה באוטונומיה מוגבלת עם זכות ייצוג בפרלמנט של אוסטריה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה עזיבה המונית של אוכלוסיית האזור בחלקה לגרמניה ובחלקה לארצות הברית.
בשנת 1888 קזימיר פליקס באדני התמנה למושל האזור.
הוא הצליח להקטין את המתחים בין הקבוצות השונות באוכלוסיית האזור.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה והתפרקותה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית, לאחר ועידת השלום בפריז (1919) ודחיית הצעת הבריטים לקו קרזון, עברה גליציה לשליטת פולין.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכבשה גליציה המזרחית על ידי ברית המועצות, ואילו גליציה המערבית נותרה בתחום הגרמני הגנרלגוברנמן בפולין.
חלקה המזרחי של גליציה נכבש על ידי כוחות גרמניה הנאצית רק ב-1941, במסגרת מבצע ברברוסה.
לאחר סיום המלחמה הפכה גליציה המערבית לחלק מפולין, ואילו גליציה המזרחית סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שהפכה לאוקראינה עם פירוקה של ברית המועצות.
גבולותיה של גליציה נחשבו ל"ללא טבעיים" ו"לא היסטוריים" על ידי אנשי דיפלומטיה רבים.
לגליציה חיבור יחיד עם אוסטריה, בצורת רצועה צרה במערב האזור.
בדרום גליציה שוכנים הרי הקרפטים, ובגבול הדרומי ובגבול הצפוני שלה היו לה גבולות מסודרים יותר, עם פולין, ומאוחר יותר עם רוסיה.
העדויות הראשונות לקיומם של יהודים בגליציה הן מהמאה ה-11. בעת כיבוש האזור על ידי אוסטריה ב-1772 ישבו בו כ-225,000 יהודים, שהיוו באותם ימים 9.6 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
היהודים ישבו ברובם בעיירות, אך גם בכפרים, ושימשו מעין מעמד ביניים המקשר בין האצולה לבין האיכרים.
היהודים ברובם היו בעלי מלאכה, ורק מעטים עסקו במקצועות אחרים.
חלק מיהודי גליציה השתייכו לזרם החסידי, כגון חסידויות בעלז, צאנז וצאצאיה, אדמו"רי בית זידיטשוב-חסידות קומרנא, רופשיץ-דז'יקוב, בתי וענפי רוז'ין, ועוד רבות.
גליציה הייתה גם מרכז חשוב לתנועת ההשכלה, והערים ברודי ולבוב היו מרכזי השכלה חשובים ביותר באירופה.
ב-1913 נוסדה בגליציה תנועת הנוער החלוצית "השומר הצעיר".
התנועה הייתה תנועת הנוער הציונית היהודית הראשונה.
חבריה הגליציים היו מעולי העלייה השלישית.
קודם למלחמת העולם הראשונה היו בגליציה למעלה מ-800,000 יהודים, כ-75% מהם בגליציה המזרחית.
במלחמה נפגעו היהודים מפלישות של אוסטריה ורוסיה לאזור.
מרבית יהודי גליציה נספו בשואה, בעיקר במחנות ההשמדה בלז'ץ וינובסקה.
רבבות אחרים, בעיקר בחבליה המזרחיים של גליציה, מצאו את מותם בקרבת מקומות מגוריהם בבורות הירי שהפכו קברי אחים.
אלפים אחרים נשלחו למחנות מרוחקים כדוגמת אושוויץ וסוביבור או שמצאו את מותם בעבודות כפייה בעשרות מחנות עבודה שהוקמו באזור.
בחיפה נמצאת אנדרטה המוקדשת לזכר יהודי גליציה שנספו בשואה.
האנדרטה הוקמה ב-1965 ביוזמת יוצאי גליציה בישראל וניצבת בצומת הרחובות מוריה, שמשון והירקון.
את האנדרטה עיצב אידל ינקלביץ'.
הסופר ש"י עגנון נולד בעיירה בוצ'אץ' שבגליציה המזרחית, והוא מתאר את גליציה באחדים מספריו: "הכנסת כלה", "עיר ומלואה", "אורח נטה ללון" ועוד.
גליפולי (בטורקית: Gelibolu Yarımadası; ביוונית: Καλλίπολις, Kallipolis) הוא חצי אי בתראקיה הטורקית, חלקה האירופי של טורקיה, הנושק בצד מערב לים האגאי ובצד דרום למצרי הדרדנלים.
בהיותה מוגנת מרוחות ובעלת אספקת מים שופעת, שלטה העיר על השיט בדרדנלים ועל הכניסה לים מרמרה.
מקור השם גליפולי במילה היוונית "קאליפוליס" (Καλλίπολη), שפירושה "העיר היפה".
בעת העתיקה נקרא חצי האי הכרסונסוס התראקי.
ב-1204 נכבשה קונסטנטינופול על ידי הצלבנים של מסע הצלב הרביעי.
במסגרת חלוקת השלל בין האימפריה הלטינית לבין הוונציאנים הוענקה גליפולי לדוג'ה של ונציה, אנריקו דאנדולו.
לוונציאנים לא היה כוח צבאי מספיק להחזיק את העיר והביזנטים קיבלו אותה לידיהם.
העות'מאנים ניצלו את המצב והשתלטו על המקום.
ב-1366 התקיים מסע הצלב של אמדיאוס, אחיינו של הקיסר יוחנן החמישי, וגליפולי נכבשה על ידי הביזנטים.
ב-1376 העות'מאנים והגנואזים עזרו לאנדרוניקוס הרביעי לחזור לקונסטנטינופול ובתמורה קיבלו חזרה את גליפולי.
גליסית או גליציאנית (Galego בגליסית או Gallego בספרדית) היא שפה איברו-רומאנית המדוברת בגליסיה שבצפון-מערב ספרד, בצפון פורטוגל, וכן בקהילות האוטונומיות של אסטוריאס וקסטיליה ולאון הסמוכות לה.
בלשנים רבים קובעים שהגליסית היא שפה אחות הדומה לשפה הפורטוגזית, וששתיהן התפתחו מאותה שפה משותפת מימי הביניים שמכונה בשם גליסית-פורטוגזית.
על הגליסית פועלות השפעות משתי גישות מנוגדות אשר מיוצגות על ידי גופים פוליטיים בחבל גליסיה.
הזרם הלאומני-בדלני מאמין שעל הגליסיאנית לעבור סטנדרטיזציה על מנת להתאים את השפה לפורטוגזית המודרנית ושעל חבל גליסיה להצטרף כחבר לארגון המדינות דוברות פורטוגזית.
מנגד ישנה תופעה שנייה, והיא זניחת השפה הגליסית ואימוץ הספרדית, או ערבוב גליסית עם ספרדית, בתהליך ספרדיזציה והיטמעות כחלק אינטגראלי מהחברה הספרדית.
גליסנדו (מאיטלקית Glissando, ברבים: גליסנדי, בעבר גם גליש), במוזיקה, הוא גלישה מהירה בין רצף של גובהי צלילים עוקבים, למעלה או למטה.
ניתן לדמות מעבר זה כמגלשה חלקה, בניגוד להשמעת הצלילים אחד אחרי השני כמין מדרגות או שלבים בסולם.
הגליס נתפס כאלמנט עממי במוזיקה, וככזה הוא מרבה להופיע במוזיקה עממית, בג'אז, מוזיקת כלייזמרים, ועוד.
כלי הנגינה מתחלקים לכלים בהם ניתן להשמיע צלילים בגבהים מסוימים שכוונו מראש כמו פסנתר או חליל, ולכלי נגינה בהם הנגן קובע את הגובה המדויק בעת הנגינה כמו כלי קשת או טרומבון.
בנוסף, בכלים רבים שהצלילים בהם מוגדרים, ניתן לשחק מעט עם הגובה לכאן או לכאן (לדוגמה, בחליל - בעזרת השפתיים או האוויר).
כלים בעלי צלילים מוגדרים מראש
בכלים אלו, לא שומעים את כל הגבהים שבין התו ההתחלתי והסופי, אלא רק את גובהי התווים שקיימים בכלי ולכן הגליס שמתקבל אינו רציף.
בכלי מקלדת משיגים את אפקט הגלישה על ידי החלקת האצבעות על הקלידים.
בדרך כלל נוהגים להחליק את האגודל או את האצבעות רק על הקלידים הלבנים.
שיטה נוספת לגליסנדו בכלי מקלדת היא על ידי החלקת פרק כף-היד, אך זו נפוצה בעיקר באורגנים חשמליים, כמו אורגן האמונד.
כלים בהם גובה הצליל מוגדר תוך כדי נגינה
בכל כלי הקשת, הנגן קובע בעזרת מיקום אצבעות שמאל את גובה הצליל.
בעזרת הזזת האצבע לאורך מיתר תוך כדי הפקת צליל, ניתן לקבל גליסנדו רציף.
כמו כן בטרומבון ניתן להחליק את הסלייד תוך כדי נשיפה רציפה וכך להפיק גליסנדים רציפים.
כלים נוספים בהם ניתן לבצע גליסנדו הם הקול האנושי, שריקה, כלים בהם נעשה שימוש בקשת חשמלית, משרוקיות סלייד, חצוצרה, טרמין, כלים חשמליים בהם יש גלגלת או ידית שינוי גובה (pitch bend), סוגים מסוימים של תופים וכלי הקשה וכן סינתיסייזרים.
כלים בעלי גובה צליל מוגדר כמעט
כלים כמו חליל, חצוצרה וגיטרה בהם גובה הצליל מוגדר אך הנגן, בעזרת מניפולציות עם השפתיים, עוצמת האוויר או אצבעות שמאל בגיטרה, יכול לשלוט מעט לכאן או לכאן בגובה הצליל.
בכלים אלו ניתן ליצור גליסנדו רציף של מרווח קטן, אך ניתן ליצור גליסנדו מסולם תווים במהירות גבוהה מה שנותן אפקט גליס אך הוא לא רציף בדומה לשאר הכלים שבהם גובהי הצלילים מוגדרים מראש.
כלי נשיפה מעץ בעלי חורים חלולים
כלים אלה יוצאים מן הכלל היות שלמרות שצליליהם מוגדרים מראש, ניתן לפתוח את הנקבים בגלישה איטית הצידה ובעזרת טכניקת נשיפה מיוחדת ליצור גליס רציף ארוך.
הדוגמה המובהקת היא הפתיחה ליצירה רפסודיה בכחול לקלרינט מאת גרשווין.
כמשתמע משמו, זהו גליסנדו שמבוצע באופן הרמוני, כלומר שניים או יותר גליסנדי המבוצעים במקביל, בגובה שונה (לכל אורך הגליסנדו או בחלק ממנו).
ניתן לעשות זאת בכמה כלים או קולות הנשמעים במקביל, או בכלים המאפשרים זאת (בעיקר כלים הרמוניים.
המרווח (מוזיקה) בין הגליסנדי נשמר לרוב קבוע לאורך הגלישה, אך לעיתים הוא משתנה, לעיתים גליסנדו אחד או יותר עוצרים או הופכים כיוון בעוד אחר/ים ממשיך/ים.
בכלי מקלדת ניתן לעשות גליסנדו הרמוני ביד אחת, עם שתי (או יותר) אצבעות.
דוגמה לכך היא גליסנדו כפול של אוקטבה, שיכול להתבצע על ידי שמירת מרווח קבוע של אוקטבה בין האגודל והזרת בזמן הגלישה.
שמירת המרחק המדויק דורשת מאמץ די רב, והתאמנות יתר ללא תשומת לב יכולה להוביל לפציעות שטחיות, חבורות, ואף לקרע בשרירים.
לכן גליסנדי כאלה נדירים ביותר, והכללתם בנגינה נעשית בעיקר כדי להקשות על ביצוע היצירה.
המילה גליסנדו משמשת כהוראת נגינה בדפי תווים, ולרוב מקוצרת כך: Gliss.
מקור המילה, כמו רוב הנחיות הביצוע במוזיקה, הוא מאיטלקית, במקרה זה מהמילה "Glissare", שמשמעותה להחליק או לגלוש, והיא שאולה מן המילה הצרפתית "Glisser", בעלת אותה המשמעות.
גליסיה (בספרדית: Galicia, בגליסית: Galicia/Galiza, בשתי השפות נהגה ɡaˈliθjɐ, גלית'יה; "גאליציאה" במקורות העבריים, ו"ג'ליקיה جليقية" במקורות הערביים) היא קהילה אוטונומית בקצה הצפון-מערבי של ספרד והאזור היחיד במערב חצי האי האיברי אשר שייך לספרד, כאשר שאר החלק המערבי של חצי האי מהווה את מדינת פורטוגל.
היא גובלת בקהילות האוטונומיות אסטוריאס וקסטיליה ולאון ממזרח, בפורטוגל מדרום ובאוקיינוס האטלנטי מצפון וממערב.
צפיפות האוכלוסין הממוצעת, 94 תושבים לקמ"ר, גדולה מן הממוצע בספרד.
רוב האוכלוסייה מתרכזת באזור החוף, בעיקר בפרול, לה קורוניה וסנטיאגו דה קומפוסטלה, וכן לאורך הריאס לארגאס, במיוחד בפונטבדרה ובוויגו.
בפנים חבל הארץ האוכלוסייה דלילה מאוד.
שיעור התמותה בגליסיה עולה על שיעור הילודה, וממילא האוכלוסייה הגליסית נמצאת בתהליך של הזדקנות.
משנות ה-60 ואילך עיקר ההגירה היא לאזורים אחרים בספרד.
הגירה זו, שכוללת מטבע הדברים צעירים רבים, היא הסיבה לכך שהאוכלוסייה איננה גדלה.
כשלושה רבעים מהגליסים מתגוררים בערים.
גליסיה מורכבת מארבעה מחוזות (provincias):
לה קוֹרוּנְיָה, בצפון מערב גליסיה.
בשנת 2021 נמנו במחוז 305,223 תושבים, והערים הראשיות הן בירת המחוז אורנסה (104,250 תושבים), ורין (Verín) שבה 13,817 תושבים ואו ברקו דה ולדאורס (13,463 תושבים).
בשנת 2021 נמנו במחוז 942,665 תושבים, והערים הראשיות הן בירת המחוז פונטבדרה (82,535), אשר באופן יוצא דופן אינה הגדולה שבערי המחוז, ויגו (293,725 תושבים), ווילגרסיה דה ארוזה (37,519 תושבים).
יש עדויות ארכאולוגיות לקיומו של יישוב אנושי בגליסיה כבר בתקופה הפלאוליתית.
במאה ה-7 לפנה"ס הגיעו למקום הקלטים, והתחילה התרבות המכונה תרבות הקסטרוס (castros, כפרים מבוצרים הבנויים מבתי אבן עגולים עם גגות קש).
במאה הראשונה לפנה"ס הרומאים כבשו את האזור, כינו אותו בשם גָלָייקִיָה (Gallaecia), וחילקו אותו לשלושה מחוזות, שבירותיהן היו לוקוס אאוגוסטי (Lucus Augusti, לוּגוֹ של היום), ברקרה אאוגוסטה (Bracara Augusta, בראגה של היום) ואסטוריקה אאוגוסטה (Asturica Augusta, אסטוֹרגָה של היום).
לפי המסורת, השליח יעקב בן זבדי הביא את הנצרות לגליסיה, אך לפי עדויות היסטוריות הגיעו הנוצרים הראשונים לאזור רק במאה השלישית לספירה.
במאה החמישית, עם התפוררות האימפריה הרומית, תפסו את האזור הסוּאֶבים.
במאה השישית צורפה גליסיה לממלכה הוויזיגותית.
במאה ה-8 גליסיה הוחזקה לתקופה קצרה בידי המוסלמים, עד שכבש אותה אלפונסו הראשון ("הקתולי"), המלך הראשון של ממלכת אסטוריאס.
במאה ה-9 התגלה בה קברו של יעקב הקדוש (סנטיאגו דה קומפוסטלה).
בסוף המאה ה-11 הייתה גליסיה ממלכה עצמאית, תחת המלך גרסיה הראשון.
אחרי תקופת שלטונו חזרה להיות חלק מממלכת לאון, אך המשיכה ליהנות מעצמאות יחסית.
בתחילת המאה ה-12 עלה מעמדה של גליסיה הודות לפעילותו הפוליטית הנמרצת של הבישוף דייגו חלמירס (Diego Gelmírez).
במאה ה-15 נערכו בה מלחמות האירמנדיניוס (Irmandiños), מרידות של בני המעמד הנמוך נגד האצולה, שדוכאו בידי האצולה.
עם איחוד ספרד הפכה לחלק אינטגרלי של קסטיליה, וסבלה מדיכוי תרבותי מידי השלטון המרכזי.
בתחילת העת החדשה הייתה גליסיה בשפל כלכלי מתמשך.
המלחמות עם אנגליה הרסו את ענפי היין והטקסטיל המסורתיים, פרנסיס דרייק תקף את ערי החוף הגליסיות, ומלחמת העצמאות הפורטוגלית (1640–1649) האיצה את ההידרדרות הכלכלית.
גידולים חדשים כמו התירס ותפוח האדמה שיקמו מעט את כלכלתה במאה ה-18. במאה ה-19 התאפיינה גליסיה בנטיות ליברליות מחד גיסא וברצון לשקם את מעמדה של התרבות הגליסית מאידך גיסא.
בחצי השני של המאה עבר הדגש של התנועה הלאומית הגליסיאנית מהתחום הפוליטי לתרבותי.
במאה ה-20 החל תיעוש באזור פרול, א קורוניה וויגו, שהביא בעקבותיו עלייה בכוחו של הפרולטריון ואת הקמתן של תנועות אנרכיסטיות.
ביוני 1936 אושר במשאל עם חוק לאוטונומיה של גליסיה, שלא זכה להיכנס לתוקף בשל עלייתה של הדיקטטורה הצבאית של פרנקו (בעצמו יליד פרול שבגליסיה).
למרות ניסיונות מסוימים לפתח את התעשייה באזור, סבלה גליסיה בתקופה הפרנקיסטית ממיתון קשה.
לאחר נפילתה של הדיקטטורה קיבלה גליסיה אוטונומיה, שנכנסה לתוקפה ב-6 באפריל 1981.
השורשים הקלטיים של גליסיה באים לידי ביטוי בשירי עם שונים, ובנגינה בחמת חלילים (הנקרא שם gaita).
בשל המאפיינים הלשוניים והתרבותיים, נחשבת גליסיה לאחת מהאומות הקלטיות.
הקרבה לפורטוגל וההשתייכות רבת השנים אליה הותירו את חותמם בשפה הגליסית.
זוהי שפה ממשפחת השפות הרומאניות, שהתפתחה מהלטינית וקרובה מאוד לשפה הפורטוגזית.
בשנת 1981 קיבלה הגליסית מעמד רשמי לצד הספרדית.
השפה מדוברת גם באזורים שבסביבות החבל, באסטוריאס ובקסטיליה ולאון, וכן במספר קהילות בדרום אמריקה, סך הכל כשני מיליון דוברים.
בגליסיה יש שתי קבוצות כדורגל ידועות, סלטה ויגו המשחקת בליגה הראשונה ודפורטיבו לה קורוניה, המשחקת כעת בליגה השלישית.
המטבח הגליסי מתאפיין במאכלי דגים רבים לצד פירות ים.
המטבח מושפע ממסורות מודרניות, אך גם מהמטבח הקלטי העתיק.
קאלדו גאייגו הוא מרק שמרכיביו העיקריים הם תפוחי אדמה וגרלו שהוא סוג של ברוקולי.
בגרלו משתמשים גם לצורך הכנת מנת לאסון קון גרלוס - כתף חזיר מבושלת עם תפוחי אדמה ונקניקיות צ'וריזו חריפות.
סנטולה היא המקבילה המקומית ללובסטר ענק, המבושל על ידי הרתחה בעודו בחיים.
לאחר הבישול, מבקעים את השריון ומערבבים את בשרו.
מנה פופולרית אחרת היא פולפו גאייגו, תמנון המבושל באופן מסורתי בסיר נחושת ומוגש על צלחת עץ.
יש מספר סוגים של גבינות מקומיות, המוכרת ביותר היא גבינת טטילה.
גבינות אחרות מפורסמות אף הן.
לצד הגבינות ומאכלים מבושלים גליסיה ידועה כיצרנית יינות איכותיים מזן הענבים המקומי אלבריניו שקשה למצוא מחוץ לגליסיה וצפון פורטוגל.
על אף שמדובר בז'אנר מודרני, המקורות האסתטיים של הסגנון נמצאים עוד במניפסט "אמנות הרעש" שכתב לואיג'י רוסולו בשנת 1913, הדן בחשיבותה של המוזיקה האלקטרונית כאמצעי לכינון מחדש של המוזיקה בעידן הפוטוריסטי, והיה הבסיס למוזיקת נויז.
המגזין האמריקאי "Computer Music Journal" פרסם בשנת 2000 מאמר מאת מלחין המוזיקה האלקטרונית קים קאסקון, בו עשה קאסקון שימוש במושג "פוסט-דיגיטל" על מנת לתאר ניסויים מוזיקליים שונים הקשורים לאסתטיקה של הגליץ'.
קאסקון היה הראשון שהתייחס לגליץ' כתת-ז'אנר של מוזיקה אלקטרונית.
להקות ואמנים רבים מז'אנרים שונים עושים שימוש באלמנטים של גליץ' (למשל ביורק, קוקורוזי, אדם, מום, נוטוויסט, גליצ' מוב אמילי בלו ואחרים), ושימוש זה הוא מהמאפיינים הבולטים של הפולקטרוניקה.
הגליפטותק (Glyptothek) הוא מוזיאון לפיסול עתיק במינכן שבגרמניה, המכיל בעיקר פסלים יווניים ורומאיים, שפוסלו בין 700 לפנה"ס ועד 550 לספירה, וכן רצפות פסיפס ותבליטים.
בניית המוזיאון מומנה על ידי לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ותוכננה על ידי הארכיטקט לאו פון קלנצה בסגנון הנאו-קלאסי.
בנייתו של המוזיאון נמשכה בין השנים 1816- 1834. הגילפטותק ממוקם ב"מתחם האמנות" (Kunstareal), חלק במרכז מינכן המכיל מוזיאונים רבים, בהם הפינקוטק הישן, הפינקוטק החדש, והפינקוטק המודרני.
המוזיאון תוכנן במקור לאחסן את אוספו הפרטי של לודוויג הראשון, והוא נחשב למוזיאון הפיסול הציבורי הראשון מסוגו.
בין פסלי המוזיאון ניתן למנות פרוטומות של קיסרים רומים כגון אוגוסטוס, אנטונינוס פיוס וספטימיוס סוורוס, פסלי אלים יווניים ורומאיים, ועבודה המיוחסת למירון, פסל של אישה זקנה שיכורה מחזיקה בקבוק יין.
גליניס ג'ונס הייתה שחקנית, זמרת, רקדנית ופסנתרנית ולשית.
היא זכתה בפרס טוני, הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1960 על הופעתה בסרט "אנשי השקיעה" ומועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה על הופעתה בסרט "דוח הרוכל".
ג'ונס נולדה בפרטוריה שבדרום אפריקה, במהלך מסע הופעות שערכו אביה, השחקן הוולשי מרווין ג'ונס, ואמה, הפסנתרנית אלייס מוד.
הופיעה לראשונה כילדה בתור בלרינה על בימות.
בגיל 15 ערכה את הופעתה הראשונה בסרט קולנועי, "רכיבה דרומית" לצידם של אגדות הקולנוע הבריטיות רלף ריצ'רדסון ואדמונד גוון.
בגיל 18 השתתפה בדרמת המלחמה של מייקל פאוול "49 מקבילים" בתור אנה מהצוות הספינה הקנדית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שיחקה ג'ונס בסרט הריגול הבריטי "הרפתקאות טארטו" ובדרמה "זרים מושלמים" בתפקיד דיזי קלייטון חברתה של הגיבורה הראשית קתרין וילסון (דברה קר).
בשנות ה-50 הופיעה בקולנוע הבריטי בסרט האסונות "ללא דרך בשחקים" בתפקיד הדיילת מריג'ורי קורדר, בהפקת וולט דיסני "החרב והעלה" בתפקיד מלכת צרפת מרי טיודור, בקומדיות "ליצן החצר" ו"הכרטיס" ובדרמות "קופסת הקסמים" לצד אביה מרווין ג'ונס, "מקום אחר, זמן אחר" ו"סוד מדינה".
בשנת 1952 היא הייתה חלק של צוות השופטים בתחרות מיס עולם 1952.
בשנת 1960 הועמדה ג'ונס לראשונה בקריירה שלה לפרס האוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרטו של פרד זינמן "אנשי השקיעה" בתפקיד בעלת הפאב גברת פירת'.
ב-1962 הועמדה ג'ונס לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הארוטית הספרותית של ג'ורג' קיוקור "דוח הרוכל".
ב-1964 התפרסמה ג'ונס בסרט המוזיקלי הקלאסי "מרי פופינס" בתפקיד לוחמת זכויות האישה וינפריד בנקס.
בשנת 1973 זכתה ג'ונס בפרס טוני על הופעתה במחזמר "מוזיקת לילה זעירה", את הבלדה המפורסמת "Send in the Clowns" כתב סטיבן סונדהיים במיוחד עבור ג'ונס.
הופעתה הקולנועית האחרונה הייתה בשנת 1999 בסרט "סופרסטאר" בתפקיד סבתה של התלמידה מרי קתרין גלאגר.
לג'ונס נולד ילד אחד (השחקן גארת' פורווד; 14 באוקטובר 1945 – 16 באוקטובר 2007) מבעלה הראשון, השחקן האנגלי (3 באוקטובר 1915 – 18 במאי 1988) שהיה הומוסקסואל וניהל מערכת יחסים רומנטית ארוכת שנים עם השחקן דירק בוגרד.
דרך בנה לג'ונס נכד אחד תומאס, אנימטור, סופר ובמאי החי בפריז ושלושה נינים.
בעלה השני היה גיבור מלחמת העולם השנייה האנגלי דייוויד פוסטר ששירת כקצין בצי המלכותי.
לבעלה השלישי ססיל הנדרסון הייתה נשואה במשך שנה אחת.
ב-1964 נישאה בפעם הרביעית לסופר אליוט ארנולד, הזוג התגרש לאחר מספר שנים.
בשנת 1998 הוכרה ג'ונס על ידי "חברת וולט דיסני" כאחת מאגדות דיסני.
גליניס נפטרה בבית דיור מוגן לגיל הזהב בלוס אנג'לס ב-4 בינואר 2024 בגיל 100.
גלינה ניקולייוונה פרוזומנשיקובה-סטפנובה-איווניקובה הייתה שחיינית סובייטית-אוקראינית.
אלופה אולימפית (טוקיו 1964), בעלת 5 מדליות מהן 1 זהב ב-3 אולימפיאדות, אלופת אירופה בעלת 5 מדליות מהן 3 זהב ושיאנית עולם בחזה.
הייתה לשחיינית הסובייטית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
פרוזומנשיקובה נולדה וגדלה בסבסטופול לחוף הים השחור של חצי האי קרים.
היא החלה להתאמן בשחייה בשנת 1959 במועדון השחייה שבעיר מגוריה.
בתחרות שנערכה בבלקפול שבצפון מערב אנגליה ב-11 באפריל 1964 קבעה פרוזומנשיקובה במשחה ל-200 מטר חזה, שיא עולם חדש של 2:47.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של קארין ברייר ממזרח גרמניה (2:48.9 דקות).
בתחרות שנערכה במזרח ברלין ב-17 במאי, היא שיפרה את שיאה והעמידה אותו על 2:45.4 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה פרוזומנשיקובה במדליית זהב בשיא אולימפי חדש של 2:46.4 דקות, לפני קלאודיה קולב מארצות הברית (2:47.6 דקות) ובת ארצה סבטלנה באבאנינה (2:48.6 דקות).
בתחרות שנערכה בחרונינגן שבצפון הולנד ב-12 בספטמבר 1965 היא שיפרה את שיאה העולמי במשחה ל-200 מטר חזה והעמידה אותו על 2:45.3 דקות.
בתחרות שנערכה בלנינגרד ב-17 ביולי 1966 קבעה פרוזומנשיקובה במשחה ל-100 מטר חזה שיא עולם חדש של 1:15.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של סבטלנה באבאנינה (1:16.5 דקות).
שיא זה החזיק מעמד חמישה חודשים ונשבר על ידי קאטי בול מארצות הברית 1:15.6 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באוטרכט שבהולנד ב-22 באוגוסט 1966 זכתה פרוזומנשיקובה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:40.8 דקות.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:38.2 דקות).
שיאה העולמי החזיק מעמד שנה ונשבר על ידי קאטי בול (2:40.5 דקות).
בשנת 1966 החלה פרוזומנשיקובה ללמוד עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה.
שלושה חודשים לפני אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), עברה פרוזומנשיקובה ניתוח אפנדקטומיה עקב דלקת התוספתן, ולמרות זאת במשחקים עצמם היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:15.9 דקות, אחרי ג'ורג'יצה ביידוב שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:15.8 דקות ולפני שרון ויצ'מן מארצות הברית (1:16.1 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:47.0 דקות, אחרי שרון ויצ'מן שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:44.4 דקות וג'ורג'יצה ביידוב (2:46.4 דקות).
בשנת 1969 ילדה פרוזומנשיקובה את בתה, אירנה.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 1970 זכתה פרוזומנשיקובה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה פרוזומנשיקובה שוב בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:14.99 דקות, אחרי קתרין קאר מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 1:13.58 דקות ולפני בוורלי ויטפילד מאוסטרליה (1:15.73 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:42.36 דקות, אחרי בוורלי ויטפילד שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:41.05 דקות ודנה סקונפילד מארצות הברית (2:42.05 דקות).נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, בתוצאה של 4:27.81 דקות.
את סגנון החזה היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:14.46 דקות.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי החלה פרוזומנשיקובה לעבוד ככתבת ספורט בעיתון איזבסטיה.
בשנות ה-70 היא נישאה בשנית ליורי איוונוביץ' איווניקוב ובשנת 1979 נולד בנה, גרגורי.
בשנת 1980 החלה לאמן ילדים בשחייה במועדון צסק"א מוסקבה.
משנת 1991 החלה להשתתף בתחרויות שחייה למאסטרס וקבעה 35 שיאים לאומיים.
נפטרה ב-2015 לאחר מחלה ממושכת.
בשנת 1977 זכתה פרוזומנשיקובה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה
גלינה אלכסייבנה קולקובה היא ספורטאית סובייטית בעבר, בענף סקי למרחקים (קרוס קאנטרי).
היא אלופה אולימפית, בעלת 8 מדליות, מהן 4 זהב, מהן 3 מדליות זהב באולימפיאדת סאפורו (1972) ואלופת עולם בעלת 10 מדליות, מהן 5 זהב.
קולקובה זכתה 39 פעמים בתואר אלופת ברית המועצות בתחרויות אישיות ומרוצי שליחים.
קולקובה נולדה בכפר באודמורטיה למשפחת מרובת ילדים (2 אחים ו-7 אחיות).
אביה נהרג במלחמת העולם השנייה.
מגיל קטן היא החלה לעבוד ברפת.
בשנת 1962 היא סיימה בית הספר למורים ואחר כך בית ספר למורי ספורט.
בתקופה זו היא החלה להתאמן בסקי.
בשנת 1967 היא נכללה בנבחרת ברית המועצות.
באולימפיאדת גרנובל (1968) זכתה קולקובה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בתחרות ל-5 ק"מ.
לאחר שהובילה ברוב שלבי התחרות, היא נפלה ב-500 מטר לפני הסיום.
ומדליית ארד, בתחרות שליחות ומקום שישי בתחרות ל-10 ק"מ.
בשנת 1970 עברה קולקובה במהלך תחרויות ארציות, ניתוח קשה.
לאחר הניתוח חזרה להתאמן ובאליפות העולם שנערכה בהרי הטטרה שבצ'כוסלובקיה (באותה העת) זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
באולימפיאדת סאפורו (1972) זכתה קולקובה ב-3 מדליות זהב, בכל שלושת מדליות זהב האפשריות והייתה לספורטאית המצטיינת במשחקים.
באליפות העולם שנערכה בפאלון שבשוודיה בשנת 1974 זכתה קולקובה ב-3 מדליות זהב.
באולימפיאדת אינסברוק (1976) זכתה קולקובה ב-2 מדליות, זהב וארד.
בתחרות ל-5 ק"מ היא סיימה במקום השלישי, אך התברר שהיא לקחה ספריי נגד נזלת, המכיל אפדרין האסור בשימוש וכתוצאה מכך היא נפסלה.
למרות הפסילה היא קיבלה אישור להשתתף בהמשך התחרויות.
היא זכתה במדליית זהב בתחרות שליחות ובמדליית ארד בתחרות ל-10 ק"מ.
באליפות העולם שנערכה בלאהטי שבפינלנד בשנת 1978 זכתה קולקובה במדליית ארד בתחרות שליחות 4x5 ק"מ ופעמיים במקום רביעי בתחרות ל-5 ק"מ ובתחרות ל-10 ק"מ.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) בהיותה בת 38 זכתה קולקובה במדליית כסף בתחרות שליחות 4x5 ק"מ.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בתחרות ל-10 ק"מ ובמקום שישי בתחרות ל-5 ק"מ.
באליפות העולם שנערכה באוסלו שבנורווגיה בשנת 1982 סיימה קולקובה במקום חמישי בתחרות ל-20 ק"מ, במקום 10 בתחרות ל-10 ק"מ ובמקום 13 בתחרות ל-5 ק"מ.
לאחר התחרות היא פרשה מספורט תחרותי וחזרה לכפר בו נולדה.
כיום, היא מתגוררת באחד מכפרי האזור ומנהלת מוזיאון סקי, הקרוי על שמה.
גליפולי , הוא סרט אוסטרלי משנת 1981 שבויים על ידי פיטר ויר ובכיכובם של מל גיבסון ומרק לי (Mark Lee), אודות כמה בחורים צעירים מהאזור הכפרי של אוסטרליה המערבית שמתגייסים לצבא אוסטרליה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הם נשלחים לחצי האי גליפולי באימפריה העות'מאנית (כיום טורקיה), שם הם נלחמים בקרב גליפולי.
במהלך הסרט הצעירים מאבדים בהדרגה את תמימותם בנוגע למטרות המלחמה.
שיאו של הסרט מתרחש במהלך הקרב של גייסות אנזא"ק בגליפולי ומתאר את ההתקפה הכושלת שהתרחשה בקרב על מעבר ההרים (Battle of the Nek) ב-7 באוגוסט 1915.
הסרט מספק תיעוד נאמן לחיים באוסטרליה של העשור השני של המאה העשרים המזכיר את סרטו של ויר מ-1975 "פיקניק בצל ההר (Picnic at Hanging Rock), שעלילתו מתרחשת בעשור הראשון של המאה העשרים, ומשקף את האידיאלים ואת דמויותיהם של האוסטרלים שהצטרפו ללחימה, כמו התנאים שהיו מנת חלקם בשדה הקרב.
יחד עם זאת הוא משנה חלק מהאירועים לצורכי העלילה ומכיל כמה אי דיוקים היסטוריים.
תמה זו נקראה מאוחר יותר "רוח אנזא"ק" (ANZAC spirit).
אוסטרליה המערבית, מאי 1915. ארצי המילטון (מארק לי), רועה צאן ואתלט שזכה בפרסים בן 18, משתוקק להתגייס לכוח האימפריאלי האוסטרלי.
מאמנו הוא דודו ג'ק (ביל קר - Bill Kerr) והוא מעריץ את הארי לסלס שהוא אלוף העולם בריצה ל-100 יארד.
ארצ'י מנצח במרוץ את הבריון המקומי לס מאק'קאן (הרולד הופקינס - Harold Hopkins), כשארצ'י רץ יחף ולס רוכב על סוסו ללא אוכף.
פרנק דיון (מל גיבסון) הוא פועל רכבת מובטל שכספו אזל.
הוא אצן מהיר ומקווה לזכות בפרס הכספי בקרנבל האתלטיקה.
ארצ'י ודודו ג'ק נוסעים לקרנבל האתלטיקה.
פרנק מתרשם כאשר ארצ'י מנצח אותו.
פרנק מתקרב לארצ'י ויחד הם מחליטים לנסוע לפרת' כדי להתגייס.
לפני שהם נפרדים, ארצ'י נותן את כספי הפרס בו זכה לג'ק ואומר לו שהוא לא חוזר הביתה כי הוא החליט להתגייס.
ארצ'י ופרנק ללא פרוטה בכיסם, עולים בסתר לרכבת משא ולאחר מכן ממשיכים בדרכם בחציית המדבר ועוצרים לחניית לילה בתחנת גידול בקר.
בהגיעם לפרת', הם מתאכסנים אצל אביו של פרנק, מהגר אירי.
לאור המורשת האירית של פרנק ואופיו הציני, אין לו רצון רב להילחם למען האימפריה הבריטית.
יחד עם זאת ארצ'י משכנע אותו לנסות להתגייס לבריגדת הפרשים האוסטרלים הקלים.
עקב כישלונו ברכיבה על סוס, פרנק מתגייס לחיל הרגלים עם שלושה מחבריו מהעבודה ברכבת: ביל (רוברט גראב - Robert Grubb),בארני (טים מקנזי - Tim McKenzie) וסנואווי (דייוויד ארגו - David Argue).
כאן נחשפים רבים מהמניעים להתגייסות למלחמה: הלאומנות של תקופת המלחמה, תעמולה אנטי-גרמנית, יצר ההרפתקנות והמשיכה למדים.
כל החיילים מפליגים על ספינת תובלה לקהיר.
פרנק וארצ'י מופרדים ומפליגים בשתי ספינות נפרדות.
כמה חודשים לאחר מכן, פרנק וחבריו לנשק מתאמנים ליד הפירמידות ומבלים את זמנם הפנוי בקהיר, בשתייה ובביקורים בבתי בושת.
במהלך האימונים פרנק וארצ'י נפגשים שוב.
הם נשלחים לגליפולי כחיילי רגלים.
החיילים נוחתים ב"חוף אנזא"ק" (ANZAC Cove) ובמשך כמה ימים סובלים מקשיים ומשיעמום בחפירות.
חבריו של פרנק לכוח הרגלים נלחמים ב"קרב האורן הבודד" (Battle of Lone Pine) ב-6 באוגוסט.
לאחר הקרב בילי המבועת מספר לפרנק מה אירע לאחרים: בארני נורה ונהרג וסנואווי מאושפז בבית חולים, אך בתנאים קשים ללא אוכל ומים.
למחרת בבוקר, ארצ'י ופרנק מצטווים להשתתף בתקיפה במעבר ההרים (Nek), פעולת הסחה כתמיכה לנחיתה הבריטית במפרץ סובלה (Suvla).
ארצ'י מצווה על ידי מייג'ור בארטון (ביל האנטר), לשמש כרץ מקשר.
הוא מסרב להצעה וממליץ על פרנק לתפקיד.
בריגדת הפרשים מתקיפה בשלושה גלים מעבר לקפל קרקע שמטווחת על ידי מכונת ירייה טורקית.
הגל הראשון אמור היה לתקוף בשעה 4:30 בבוקר לאחר הרעשה ארטילרית.
לרוע המזל, שעוניהם של המפקדים לא מתואמים וההפגזה מתקיימת מוקדם מדי.
מפקד הבריגדה, קולונל רובינסון, מתעקש שעליהם להתקיף.
גל התקיפה הראשון מוכרע על ידי הטורקים תוך שניות.
גורלו של הגל השני זהה.
מייג'ור ברטון רוצה לעצור את ההתקפה כדי להפסיק את הטבח, אך הקולונל טוען שנאמר לו שנראו דגלי סימון של אנזא"ק מבצבצים מהחפירות של הטורקים, דבר שמעיד שההתקפה הצליחה, לפחות בחלקה.
ברטון שולח את פרנק עם הודעה למטה החטיבה, אך בהגיעו מתעקש הקולונל שהתקיפה תמשיך.
לוטננט גריי (פיטר פורד - Peter Ford), סגנו של מייג'ור ברטון, מתוודה בפניו שהוא היה החייל שטען שנאמר לו שראו את דגלי הסימון, למרות שהוא לא זוכר מי אמר לו זאת.
פרנק מציע למייג'ור שהוא יעקוף את הקולונל ויפנה לגנרל גרדינר.
פרנק ממהר למפקדתו של גרדינר על החוף.
הגנרל מקבל מידע שבסובלה, כוח הנחיתה "שותה תה על החוף".
הוא אומר לפרנק שהוא ישקול מחדש את קיומה של ההתקפה.
פרנק ממהר למסור את ההוראה, אך קו הטלפון מתוקן וקולונל רובינסון מורה על המשך ההתקפה.
ברטון מצטרף לאנשיו בהתקפה, מטפס מתוך החפירה, אקדחו שלוף, ומסמן לאנשיו לתקוף.
פרנק מגיע כמה שניות מאוחר מדי וצורח מתוך צער וייאוש.
כשחבריו של ארצ'י נקצרים באש המקלע, הוא שומט את הרובה שלו ורץ מהר ככל יכולתו.
התמונה האחרונה בסרט מתמקדת בארצ'י כשהוא נפגע מקליעים ונופל אחורה (בהשראת תמונתו של רוברט קאפה, "מותו של חייל לויאליסט").
הרעיון המרכזי בסרט הוא אובדן התמימות וההתבגרות של החיילים האוסטרלים ושל האומה שלהם.
באחת הסצנות המוקדמות ניתן לראות את הדוד ג'ק קורא מספר הג'ונגל על מוגלי שהגיע לבגרות ועתה חייב לעזוב את משפחת הזאבים שבה גדל.
השחקן מל גיבסון העיר: "קרב גליפולי היה בעצם לידתה של אומה.
היה זה ניפוץ החלום האוסטרלי.
הם התאחדו להילחם בהונים (כינוי לגרמנים) ונהרגו באלפיהם במלחמת חפירות מלוכלכת קטנה".