tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שזהותו של סטבסקי נחשפה רק ב-21 ביוני, עת הובא לדיון בהארכת מעצרו, רבים גילו אותה יומיים קודם לכן.
צבי רוזנבלט נעצר כחשוד ברצח ב-23 ביולי, במהלך פשיטה ראשונה מסוגה בתולדות המנדט הבריטי, יחד עם עוד מספר חשודים נוספים.
החשד כלפיו התעורר בעקבות הודעה במשטרה של צעירה בשם רבקה פייגין.
ראלף בודילי נתמנה לשופט חוקר שליווה את החקירה.
החקירה המוקדמת החלה ב-20 ביולי 1933. ב-32 הישיבות הבאות נחקרו כל העדים בזה אחר זה.
בעת החקירה המוקדמת נתגלו לפתע, ב-26 בינואר 1934, שני חשודים נוספים.
ערבי בשם עבדול מג'יד מסר מרצונו הודאה במשטרה שארלוזורוב נרצח על ידו ועל ידי חברו עיסא דרוויש.
מג'יד טען שהוא זה שהאיר את פניהם של הזוג ארלוזורוב ודרוויש הוא זה שלחץ על ההדק.
עבדול מג'יד הובא לחקירה בפני השופט בודילי אך חזר בו מן ההודאה, ושוב חזר והודה, ולבסוף חזר בו כליל מעדותו וטען שסטבסקי ורוזנבלט הבטיחו להם אלף לירות (סכום עתק באותם הימים) תמורת הודאתו.
כשהובא לפני סימה ארלוזורוב ורעייתו של רייס טען דרוויש שאיננו יודע מי היא סימה.
לעומת זאת, מג'יד הצביע על סימה ואף סיפר כיצד רצחו הוא ודרוויש את ארלוזורוב.
בסיום החקירה המוקדמת, שארכה שבעה וחצי חודשים, פסק השופט בודילי ב-7 במרץ 1934 כי יש מספיק ראיות כדי להעמיד לדין באשמת רצח את סטבסקי ורוזנבלט, ואת אב"א אחימאיר באשמת הסתה לרצח.
סטבסקי ורוזנבלט הועמדו לדין בפני בית המשפט לפשעים חמורים בירושלים.
הנאשמים היו מיוצגים על ידי עורך הדין הוראס סמואל וסייעו בידו עורכי הדין יוסף קייזרמן לימים קיסרי, סנגורו של אברהם סטבסקי ויצחק בן ימיני סנגורו של צבי רוזנבלט.
בדין המנדטורי נהוג היה הליך חקירה מוקדמת כדי לקבוע אם יש מקום להגיש כתב אישום.
השופט החוקר בהליך היה קומנדר ראלף בודילי, שופט בריטי שפסק ב-7 במרץ 1934 כי יש מספיק ראיות להעמיד את החשודים לדין.
בדיון חלקה הסנגוריה על תקפות זיהויו של רוזנבלט ועל תקפות מסדר הזיהוי של סטבסקי, משום שקודם למסדר הוצגו בפני הגברת ארלוזורוב מספר תמונות, ותמונתו של החשוד סטבסקי הייתה בולטת בשונותה.
במשפט העידה סימה ארלוזורוב כי סטבסקי ורוזנבלט הם הרוצחים.
עוד לפני המשפט, ב-26 בינואר 1934 נתגלו שני חשודים נוספים.
בית המשפט העליון המנדטורי, שדן ברצח ארלוזורוב כערכאת ערעור, התייחס לנושא זה וקבע שהייתה כאן קנוניה והדחה לעדות שקר.
לימים, בפני ועדת החקירה (1983) הופיע יצחק חנקין (השומר ואיש ההגנה) ואישר את תוכנה של עדותו הקודמת המוקלטת; יצחק חנקין ישב בתקופת המנדט בבית הכלא, שם פגש את עבדול מג'יד ושמע ממנו וידוי על כך שהוא השתתף ברצח ארלוזורוב יחד עם חברו עיסא דרויש (היורה).
גם יעקב אורנשטיין, איש האצ"ל שלימים נמנה עם מייסדי לח"י ואשר אחרי קום המדינה היה לעיתונאי 'דבר' וחבר מפא"י, מספר באוטוביוגרפיה שלו "בכבלים" כי עבדול מג'יד הודה באזניו בתא כלאם המשותף שהוא שביצע את הרצח.
בתום המשפט, ב-8 ביוני 1934, זוכה רוזנבלט, וסטבסקי הורשע על-יסוד עדותה של סימה ארלוזורוב, ללא כל ראיה נוספת, ונדון למוות בתלייה.
השופט יוסף משה ולירו קבע בדעת יחיד שהפשע לא היה פוליטי, אלא הסתבר ביותר שמדובר היה במתקפה רגילה למטרות מיניות.
כמו כן, השופט ולירו קבע שלאף אחד מהנאשמים לא היה קשר לרצח ולפיכך הן רוזנבלט והן סטבסקי חפים מן האשמה ויש לזכותם.
בדיון הערעור ישבו השופטים פרנסיס בייקר וג'וליאן דה-פרייטס ואב בית הדין היה זקן השופטים מייקל מקדונל.
בנוסף לנימוק זה, נכתבו בפסק הדין על ידי השופטים האחרים נימוקים נוספים.
לדבריהם הם לא מצאו דופי בעדותה של סימה ארלוזורוב, ולו היה נוהג בארץ ישראל החוק האנגלי, היו דוחים את הערעור.
הקטגור במשפט הרצח היה עורך הדין בכור-שלום שטרית, אשר כיהן אחר כך כשר המשטרה מהקמת המדינה ועד 1967.
אב"א אחימאיר, שהועמד לדין יחד עם סטבסקי ורוזנבלט, זוכה מהאשמה כבר ב-16 במאי 1934, עם סיום שמיעת עדויותיהם של עדי התביעה.
עם זאת, הוא נעצר בשנית והועמד לדין כמקים הארגון "ברית הבריונים".
המשפט קיבל את הכינוי "משפט ברית הביריונים".
ב-19 ביוני 1934 הורשע אחימאיר ונדון ל-21 חודשי מאסר בפועל, שהומרו לאחר מכן ל-18 חודשי מאסר.
על פי האוטוביוגרפיה של ג'וזף פרדריק, שהיה בזמן הרצח סגן מפקד המשטרה הבריטית לשעבר, ידעו הבריטים כל הזמן שאין לאף אחד מהשלושה כל קשר לרצח.
יהודה ארזי, שהתמנה להיות הקצין החוקר בפרשת הרצח, סבר גם הוא כי סטבסקי חף מפשע.
ארזי, שאף סייע לצוות ההגנה של סטבסקי, סיפר כי היה עליו לחץ גדול מצד חבריו ב"הגנה" להרשיע את הנאשמים, אף שלא היו ראיות כנגדם.
כאשר סירב לעשות זאת, הוחרם ופוטר מהמשטרה.
על החקירה המוקדמת והמשפט כתב שבתי טבת בספרו "רצח ארלוזורוב":
על רקע הרצח והמשפט הוחרפו היחסים בתוך המחנות הפוליטיים ביישוב.
החשש ממלחמת מחנות ומרדיפת חשודים עלה מיד ביום הרצח, והביא לקריאה של ברל כצנלסון, עורך "דבר", כבר למחרת הרצח, להימנע מהאשמות בלתי מבוססות.
רצח ארלוזורוב הפך לנושא העיקרי של מערכת הבחירות להסתדרות הציונית, בארץ ישראל ובעולם.
ראשי תנועת הפועלים האשימו את הרוויזיוניסטים ברצח.
"העולם", ביטאון ההסתדרות הציונית בלונדון, ציין: "ישנה עובדה אחת, ועובדה זו מכילה כתב־אשמה הכי נורא נגד מנהיגי הרוויזיוניסטים.
זוהי העובדה, שמיד בהיוודע דבר הרצח נולדה בלב אלפים ורבבות בכל קצווי העולם היהודי המחשבה האיומה הזאת, שמא יד יהודי שפכה את הדם הזה".
במאמר שכותרתו "אני מאשים" יצא דוד בן-גוריון בהתקפה חריפה על רקע הרצח, כנגד זאב ז'בוטינסקי וחברים נוספים בתנועה הרוויזיוניסטית.
מנהיגי הרוויזיוניסטים כינו את מסע ההאשמות נגדם "עלילת דם".
ז'בוטינסקי השווה בפולין את סטבסקי לבייליס ואת גל ההאשמות כינה "בייליסיאדה".
הרב הראשי לארץ ישראל הראי"ה קוק יצא להגנת הנאשמים, והיה מראשי המגינים עליהם ביחד עם רבנים רבים ואישים כמו בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מאיר בר-אילן, נתן מיליקובסקי, שאול טשרניחובסקי, משה סמילנסקי, אלתר דרויאנוב, יוסף קלוזנר, אברהם קריניצי, ושלמה יצחק שטמפפר.
הוא טען שאין להוציא להורג ללא ראיות מבוססות.
על תמיכתו של הרב קוק בנאשמים, ועל התגייסותו המסיבית לעזרתם, נמתחה ביקורת חריפה בעיתון "דבר".
בעקבות התמיכה של הרב קוק בסטבסקי ירדה קרנו בקרב רבים מההנהגה הציונית.
במאמר שפרסם ז'בוטינסקי בעיתון "הירדן", באוגוסט 1934, עם זיכויו של סטבסקי, והנושא את הכותרת "אלה שהצילו", הוא מונה את הרב קוק, יחד עם הסנגור עו"ד הוראס סמואל והנדבן מיכאל השכל (הגם שאינו נוקב בשמו), כ"שלושה בני אדם שהייתה להם השפעה מכרעת בזיכוי הנאשמים".
המשורר נתן אלתרמן פרסם בעיתון "הארץ" ב-25 ביולי 1934, מספר ימים לאחר זיכויו של סטבסקי, את השיר "התנגשות".
בשיר כתב, "קריאת "היכון!..." וגב נכפף בצפית אסון דרוכה...וכלב רע עובר ביעף ממדרכה אל מדרכה...איש בבשר אחיו נועץ את כל שניו המזהירות...דבר מה רקוב, דבר מה לא טוב בארץ העברים".
באותו היום פרסם זאב ז'בוטינסקי את מאמרו מתוך קרירות ואיתנות, שנכתב כנגד האשמת אנשי התנועה הרוויזיוניסטית ו"ברית הבריונים" ברצח.
הרצח הפך לנושא העיקרי במערכת הבחירות לקונגרס הציוני.
בן-גוריון התנגד לדחיית הבחירות, והרצח השפיע על תוצאותיהן.
גוש השמאל, בראשות מפא"י, הפך לגוש הדומיננטי בהנהגה הציונית.
ד"ר חיים ויצמן, שהתפטר בלחץ הימין בשנת 1931 מתפקידו כנשיא ההסתדרות הציונית, חזר לכהן כנשיא.
דוד בן-גוריון נעשה לראש ההנהלה הציונית וריכז בידו את עיקר הסמכות והכוח ביישוב ומשה שרתוק (לימים שרת) נתמנה לראש המחלקה המדינית.
פרשת רצח ארלוזורוב המשיכה להסעיר את הציבור בישראל שנים רבות לאחר הרצח.
אנשי תנועת העבודה המשיכו להאשים את הרוויזיוניסטים ברצח פוליטי ולעומתם אנשי המחנה הרוויזיוניסטי האשימו את אנשי תנועת העבודה בעלילת דם.
בשנת 1964 הגיש רוזנבלט תביעת דיבה נגד מפרסמי מאמר בו הובעה דעה, שיש יסוד לחשד, שרוזנבלט היה שותף לרצח ארלוזורוב.
השופט ד"ר יוסף לם קבע בפסק דינו כי התביעה מוצדקת ונפסקו לרוזנבלט פיצויים.
תביעה נוספת שהוגשה על ידי רוזנבלט בשנת 1971 הסתיימה בפשרה שכללה תשלום פיצויים ופרסום התנצלות על הטענה שרוזנבלט היה שותף לרצח.
בספרו לא ניקה טבת את סטבסקי ורוזנבלט מחשד והטיל את האשמה ליצירת האווירה ששררה באותה עת ביישוב על ברית הבריונים ועיתונה "חזית העם", כפי שסיכם זאת בסוף הספר:
במרץ 1982 החליטה ממשלת ישראל בראשות מנחם בגין, הראשון מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית שנבחר לראשות הממשלה, על הקמת ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית שבכתב המינוי שלה הוטל עליה לחקור בטענות לפיהן "אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, או אחד מהם, היו שותפים לרצח חיים ארלוזורוב הי"ד".
הזרז המיידי להקמת הוועדה היה פרסום הספר "רצח ארלוזורוב" מאת שבתי טבת (הוצאת שוקן, תשמ"ב).
ועדת החקירה קבעה פה אחד כי אברהם סטבסקי (שנהרג על סיפון "אלטלנה") וצבי רוזנבלט לא היו רוצחי חיים ארלוזורוב, וכי לא הייתה להם כל יד ברצח, וציינה שאינה יכולה לקבוע מי היו הרוצחים, ואם היה זה רצח פוליטי.
עוד קבעה הוועדה כי האפשרות שדרוויש ומג'יד הם הרוצחים היא אחת האפשרויות המהותיות, אך אי אפשר לקבוע בוודאות כי הם הרוצחים.
פרשת רצח ארלוזורוב ממשיכה לרחוש עד היום.
בשנת 2007 הוצבו בבאר שבע שלטים שבהם נכתב שארלוזורוב נרצח על ידי ערבים, ולאחר בקשה שהופנתה לעירייה, השלטים הוסרו.
עדותו של אלוף שלמה אראל
בהיותו בכלא פגש את עבדול מג'יד, שטען שהוא הוא שרצח את ארלוזורוב ביחד עם עיסא דרוויש.
הסבר יוצא דופן לרצח ארלוזורוב מעלה את ההשערה כי בוצע להזמנת יוזף גבלס או אשתו מגדה גבלס.
מגדה הייתה חברתה ללימודים של ליזה, אחותו של ארלוזורוב, והייתה מיודדת גם עם חיים עצמו והרצח נועד לטשטש את היחסים הקרובים שהיו בינו למגדה.
נטען כי אלו היו קרובים מיחסי ידידות וייתכן שהרצח בוצע בתגובה לביקור ארלוזורוב בגרמניה הנאצית, וניסיונו (שלא צלח) להיפגש עם חברתו לשעבר, על דעת ד"ר רוברט ולטש, עיתונאי נודע וממנהיגי יהדות גרמניה, כדי להיעזר בהשפעתה להצלת רכוש היהודים, ולריכוך התעמולה הנאצית בחסותו.
אברהם סטבסקי טען שסימה ארלוזורוב היא שרצחה את בעלה.
זאת כנראה עקב תאוריה שהופצה לאחר הרצח, לפיה ארלוזורוב נשאה עמה אקדח.
אריה יצחקי טען שהיו אלו הבריטים שרצחו את ארלוזורוב.
הרצח בוצע כחלק ממהלך שנועד לשבור את המתיחות בארץ ישראל כנגד השלטון הבריטי.
במהלך זה רצו לסכסך הבריטים את היהודים בין עצמם ובמקביל לפגוע בצד הערבי (דבר שנעשה עם חיסולו של עז א-דין אל-קסאם מאוחר יותר).
מי שהגה במקור תאוריה זו היה אב"א אחימאיר.
יוסף מנקס, איש לח"י שנטל חלק ברצח ישראל קסטנר, טען בעדותו שקצינו הבריטי, ווטליב, הודה בפניו בעת שהיה שיכור שהוא זה שרצח את ארלוזורוב.
אורי מילשטיין טען שכל הרצח הייתה קונספירציה של בן-גוריון על מנת להבאיש את שמו של זאב ז'בוטינסקי, בר פלוגתו.
שמואל דותן טוען, בספרו "אדומים", שהיו אלו פעילי פ.ק.פ., המחתרת הקומוניסטית של פלשתינה, שביצעו את הרצח.
הרצח בוצע, על פי דעתו, בשל התנגדות לציונות בפקודתו של יחיאל קוסוי.
בשנת 2009, שנת ה-75 לרצח, הוצב באתר בו אירע הרצח פסל סביבתי שיצרה האמנית דרורה דומיני.
לצד הפסל הוצב גם העתק פורטרט של ארלוזורוב שיצר משה ציפר.
כמו כן, על שמו נקרא רחוב ארלוזורוב שנמצא גם הוא בסמוך למקום שבו נרצח.
"רצח יוסף חיים ברנר וחבריו" התרחש ב"בית יצקר" ביפו ב-2 במאי 1921, ביומם השני של מאורעות תרפ"א ורישומו האפיל על הטבח בבית החלוץ ביפו יום קודם לכן.
במקום בית יצקר עומד כעת מבנה בשם "משכן ברנר וחבריו".
בית יצקר היה בית באר שהוקם במאה ה-19 בין פרדסים בקרבת אבו כביר.
הבית קרוי "בית יצקר" על שם דייריו, בני משפחת יצקר, שקנו אותו בשנת 1918 לאחר עלית אב המשפחה לארץ ישראל והפעילו בו מחלבה.
הבית היה צבוע באדום וכונה על ידי היהודים "הבית האדום" ועל ידי הערבים "קצר אל אחמר".
הקומה הראשונה שמשה לצורכי עבודה, ובה שוכנו הפרות לצד התבואה, ומחבצת החמאה.
בקומה העליונה היו מספר חדרי מגורים ואולם כניסה מרווח.
משפחת יצקר השכירה חלק מחדרים אלו לדיירי משנה, ובהם הסופר יוסף חיים ברנר, ששכר חדר לאחר שחיה ברוידא אשתו נפרדה ממנו ונסעה עם בנם לאירופה.
בין הדיירים האחרים נמנו חתנו של יצקר צבי שץ, צבי גוגיג ויוסף לואידור.
עם פרוץ מאורעות תרפ"א, ב-1 במאי 1921, יצאו בני משפחת יצקר, יחד עם צבי שץ, מן הבית, לביקור חולים אצל בנם יעקב יצקר.
ברנר מיאן לצאת ולהשתתף בחגיגות אחד במאי משום שהעדיף להישאר ולדאוג למשק.
הערבים הטילו מצור על הבית וניסו לפרוץ אליו, אבל יוסף לואידור, שהיה מצויד ברובה, הניס אותם.
מששמעו בני משפחת יצקר את היריות הראשונות של הפרעות, מיהרו האב יהודה והבן אברהם לשוב אל הבית, בעוד שצבי שץ ניסה למצוא רכב שיוכל לסייע בפינוי היושבים בבית.
עם הגעתו עם הרכב אל הבית, התברר כי קבוצת כוורנים ממשפחתו של ראובן לרר ששהו בסביבה הסתתרה אף היא בבית, ולא היה מקום ברכב לכולם.
חרף ההפצרות, לא הסכים ברנר להתפנות טרם יפונו שאר המסתתרים, ולכן עזב הרכב עם בני משפחת לרר.
שאר יושבי הבית נותרו בו, ובהם שץ.
בבוקר 2 במאי 1921 החליטו הנצורים לפרוץ מהבית לכיוון תל אביב.
אולם בבית קברות שייח' מוראד שנמצא מול הבית הגיעה באותו הזמן תהלוכת הלוויה של נער ערבי, בנו של השוטר מחמוד זייט, שנהרג יום לפני כן במאורעות ביפו.
הסופר יוסף לואידור פתח באש ופצע קשה את אחד הפורעים שמת מפצעיו.
במשלחת שהתארגנה למחרת נמצאו חמש גופות במרחק קצר זו מזו, וגופה מושחתת, ככל הנראה של לואידור, במרחק מה מהשאר.
הערבים התעללו בה וביתרו אותה.
ברנר נמצא שוכב על בטנו ומחצית גופו התחתונה עירומה.
עד ראייה סיפר שהחזיק בידו נייר מוכתם בדם, שעליו כתב כמה שורות.
החיילים הבריטים במשלחת התנגדו לפינוי הגופות; ומשחזרו לאסוף אותן לאחר מכן לא נמצאה גופתו של לואידור.
ההרוגים הובאו לזיהוי באולם הכניסה של הגימנסיה העברית, ונקברו בקבר אחים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
הנרצחים היו הסופר יוסף חיים ברנר בן 40, הסופר צבי גוגיג (ברגגרין) בן 27, יהודה יצקר בן 54, בנו אברהם יצקר בן 19, הסופר יוסף לואידור בן 28 והסופר צבי שץ בן 31.
כעבור ארבעה ימים קיבל ברל כצנלסון אישור לצאת אל הבית ולאסוף ממנו מסמכים וכתבי יד שנותרו בו.
בכור שטרית, איש משטרת המנדט, מונה לחוקר האירוע.
שטרית הצביע על מספר אשמים, בהם שוטר ממשטרת יפו, וכן אחיו ודודו של הילד ההרוג.
חמשת הנאשמים זוכו מחוסר ראיות.
רבים מבני היישוב ספדו לברנר, הסופר הגדול.
בין הסופדים בולט הלל צייטלין שהיה ידידו אף על פי שהיו חלוקים בדיעותיהם.
בספרו האוטוביוגרפי, "מקדמות" מספר ס.
יזהר, כיצד חזר אביו ביום הפרעות לבית שבו הסתתרה משפחתו.
בשנות השישים נהרס בית יצקר המקורי.
ב-15 בספטמבר 1968 החלה בנייתו של בניין חדש באתר, בדרך קיבוץ גלויות 120, תל אביב-יפו בתכנון האדריכלים היו שמואל מסטצ'קין ובנו יוסי מסטצ'קין, והוא כונה "משכן ברנר וחבריו".
בבית, שמשמש מרכז הנוער העובד והלומד, ישנו חדר הנצחה לדיירי הבית ("חדר יצקר") ובו תערוכה על הנספים, תערוכה על חייו, יצירתו ופועלו של י"ח ברנר, ופינת הנצחה למאורעות תרפ"א.
בסמוך לבניין, בשכונת קריית שלום רחובות המזכירים את המאורעות כמו "רחוב תרפ"א" ו"רחוב בית יצקר".
רצח השוטרת יונה קוממי היה המקרה הראשון במדינת ישראל שבו נהרגה שוטרת בעת מילוי תפקידה.
ב-29 באוגוסט 1965 רצח אברהם ליס שני אנשים, ולאחר שהשוטרת יונה קוממי ניסתה לעצור אותו ירה בה למוות והתאבד.
על פועלה באירוע זה קיבלה את עיטור הגבורה ממשטרת ישראל.
למרות שעם הקמת צה"ל חל חוק גיוס חובה גם על נשים, גיוס נשים למשטרת ישראל נתקל בהתנגדות.
אמנם בשנת 1948 ניסו להפעיל שוטרות בתפקידי תנועה ובתפקידים מקצועיים אחרים, אך הניסיון נכשל וכעבור זמן קצר עברו השוטרות לתפקידים משרדיים, מלבד אלו שעבדו בבתי המעצר לנשים.
רק ב-1961, בעידודו של עמוס בן-גוריון שהיה מפקד מחוז תל אביב, התחיל קורס לשוטרות ו-24 השוטרות הראשונות נכנסו לתפקיד בפיקודה של מפקח נעמי שדמי.
בתחילה שירתו השוטרות בתפקידי סיור בלבד ובפיקוח על התנועה.
הן לא היו חמושות ועבדו בזוגות.
עם הזמן עברו קורס נהיגה וצוידו בקטנועים שהקלו על הניידות שלהן.
יונה קוממי, נולדה ב-3 בספטמבר 1945 וגדלה בשכונת עזרא בתל אביב.
ב-25 באוגוסט 1963, התגייסה למשטרת ישראל.
היא הייתה השוטרת הראשונה שהורשתה לרכוב על קטנוע.
בבוקר 29 באוגוסט 1965 היו השוטרות יונה קוממי וגליה אגסי בסיור במרכז רמת גן, כשלפתע נשמעו יריות מבית ברחוב ביאליק מס' 22.
אברהם ליס, בן 68, מלווה בריבית, היה בפגישה עם אביגדור ופולה ליס, שני גיסים ובעלי בית מסחר לטקסטיל, שהיו חייבים לו 160,000 ל"י והתקשו להחזיר לו אותם (אין קשר משפחתי בין המלווה ללווים).
במהלך ויכוח עם השניים הוא שלף אקדח שהיה ברשותו וירה בשניהם והם נהרגו במקום.
לאחר מכן הוא ירד במדרגות במרוצה וחצה את רחוב ביאליק לעבר רחוב הוורדים.
השוטרות יונה קוממי וגליה אגסי שלא היו חמושות רצו אחריו, וכאשר התקרבה קוממי לעברו הוא הסתובב ירה בה והרגה ומיד לאחר מכן התאבד בירייה בראשו.
אלפים השתתפו בהלוויית יונה קוממי שנערכה כעבור יומיים ב-31 באוגוסט 1965 בחלקת המשטרה בבית הקברות הצבאי קריית שאול, ובראשם המפכ"ל פנחס קופל, כל צמרת המשטרה וראשי העיריות בגוש דן.
לאחר הירצחה של קוממי הועלתה ביקורת מדוע אין השוטרות חמושות ומדוע יש לסכן אותן בשל כך.
לאחר מותה זכתה יונה קוממי יחד עם גליה אגסי בצל"ש ממפכ"ל המשטרה.
בשנת 1974 הומר צל"ש זה לעיטור הגבורה, קוממי היא אחת משני שוטרים בלבד שזכו בעיטור זה (יחד עם יוסף וקיל).
בדצמבר 1966 הוחלף שמו של רחוב הוורדים, ל"רחוב השוטרת", ובמקום בו נרצחה יונה קוממי נחנך שלט הנצחה לזכרה.
בשכונת עזרא ניטעה "גינת השוטרת" על שם יונה קוממי.
בשנת 2002 ניהלו תושבי השכונה מאבק מוצלח נגד עיריית תל אביב שרצתה להחליף את שם הגינה על שם יצחק רבין.
בחצר משטרת מרחב דן (משטרת רמת גן) הוקמה אנדרטה לזכרה של יונה קוממי.
פרס שנתי לשוטרים מצטיינים על שם יונה קוממי, מוענק מקרן של עיריית רמת גן ומועדון הבנקאים בגוש דן.
רצח יוחנן שְטָל וסַלְיָה זוהר היה אונס קבוצתי ורצח של זוג יהודים שביצעו בדואים משבט ערב אל-קורעאן בחוף הרצליה שהסעיר את היישוב היהודי בארץ ישראל בשנת 1931.
סליה (שרה) זוהר נולדה ב-1902 בגליציה המזרחית, למדה בתיכון ובסמינר עברי למורים בווינה והשתלמה בסיעוד ובטיפול בתינוקות.
אחיה הגדול, צבי זוהר – מחנך עברי, מראשוני "השומר הצעיר", מראשי רשת בתי הספר העבריים "תרבות" (ולימים ממייסדי המוסד החינוכי "שומריה" במשמר העמק ומנהל סמינר הקיבוצים) – קירב אותה לציונות ולעברית, ובשנת 1928 עלתה לארץ ישראל.
תחילה עבדה כאחות במוסד החינוכי בן שמן ולאחר מכן עברה לקיבוץ שריד.
יוחנן שטל נולד ב-1909 בגרמניה, למד בבית ספר חקלאי והיה חבר בתנועות נוער ציוניות.
ב-1930 עלה לארץ והתיישב בקיבוץ גבעת ברנר.
הם המשיכו בחליפת מכתבים והחליטו לצאת לטיול מתל אביב להרצליה.
ב-28 ביוני 1931 נפגשו זוהר ושטל בתל אביב ארזו כריכים, בגדים וחפצים בתרמיל ונסעו באוטובוס צפונה והגיעו בסמוך לשעה 10:00 לנחל הירקון, שם העביר אותם יהודי אחד בסירה.
בשעה 11:00 בערך פגשו נהג גמלים ערבי שוחחו עמו והמשיכו לנוע צפונה.
זמן קצר אחר כך השיגו אותם שלושה ערבים רכובים על גמלים שטענו שהגיעו ברכיבה מיפו והציעו לזוג לרכב על אחד הגמלים שבבעלותם.
זוהר ושטל נעתרו להצעה ועלו כל אחד על גמל אחד והמשיכו ברכיבה צפונה לכיוון השרון.
במרחק של כחמישה ק"מ צפונית לירקון ירדו זוהר ושטל מהגמל והתמקמו על גבעה כפי שתכנן מראש שטל במטרה לצפות על הנוף.
בעודם ממוקמים על הגבעה פגשו שלושת הערבים בשני בדואים משבט ערב-אל-קוראן והחמישה תכננו לאנוס את זוהר שהייתה "לבנה ויפה".
שלושה מהם תקפו את שטל מאחור מבלי שהספיק להתנגד אחד מהם דקר אותו בגבו בסכין.
לאחר מכן דקרו אותו בחזה.
במהלך התקיפה של שטל ניסתה זוהר להימלט אך נתפסה והוכתה עד לערפול הכרתה.
לאחר מכן נאנסה בזה אחר זה על ידי החמישה.
לאחר מעשה האונס דקרו את זוהר למוות והשחיתו את גופתה בפגיון.
בשלב זה גנבו מתרמילו של שטל סכין ואת הטבעת שענדה זוהר ופנו לקבור את השניים.
שטל נקבר כאשר הוא עדיין חי בתעלה סמוכה למקום האונס ואת גופתה המרוטשת של זוהר קברו סמוך לים.
מכריהם של השניים שדאגו לשלומם התלוננו במשטרה הבריטית על העדרם.
ביום 12 ביולי 1931 פורסמה ידיעה ראשונה בעיתון דבר על היעלמותם ובהמשך פורסמו הודעות עם הבטחה לפרס של 20 לא"י למי שימסור מידע שיביא לפתרון התעלומה.
המשטרה החלה בחיפושים אך ללא הצלחה.
בוצעו גם סיורים אוויריים באזור אך לא נמצא דבר.
בעיתונות היהודית הועלו האשמות נגד המשטרה הבריטית שאינה מראה רצון מיוחד לפתרון התעלומה.
אברהם דרויאן נולד ב-1902 בפתח תקווה.
מגיל צעיר עסק בשמירה תחת פיקודו של אברהם שפירא והשתתף בהגנת המושבה בהתקפה הגדולה עליה במאי 1921. ב-1922 עבר למושבה הקטנה כפר סבא, שמנתה אז 12 בתים בלבד, ומונה לשומר המושבה.
דרויאן ידע ערבית על בוריה, ידע את כל מנהגי הערבים והפוליטיקה הבין-שבטית והיה מקובל בין הערבים בשם אִברהים אל-נאטור או אבו יצחק.
כשהגיעו אליו קציני המשטרה מנפות טולכרם ורמלה והתחילו להתווכח איזו נפה צריכה לחקור את הפרשה, החליט דרויאן לקחת את החקירה על עצמו באופן פרטי.
הוא החל להפעיל עשרה מרגלים שיתחקו על עקבות הזוג ושילם לכל אחד חמש לא"י מכיסו.
באחד המכתבים שכתב יוחנן לסליה הוא מתאר את יופיין של שתי גבעות בין תל אביב להרצליה ומבטיח להראות לה אותן כשייצאו לטיול בסביבה.
דרויאן יצא למקום לפי התיאור ולא מצא דבר פרט לקרע של עיתון "דואר היום".
מערכת העיתון אישרה שהוא מהתאריך שבו נעלם הזוג.
ביחד עם מורו אברהם שפירא הוא חתם עם המודיעים שלו על חוזים המקנים להם פרס של 60 לא"י אם יביאו ידיעות על מקום הימצאם של יוחנן וסליה.
הידיעות החלו כעת לזרום, אך כולן הוכחו כלא נכונות.
במקרה אחד נתקבלה ידיעה שבאחד הכפרים בשומרון יש בחורה לבנה שיכולה להתאים לתיאור של סליה זוהר.
דרויאן הגיע לכפר בליווי שוטרים אולם התברר שהבחורה היא פרוצה מדמשק שהובאה להנעים את חייו של אחד הצעירים בכפר.
החקירה התנהלה בעצלתיים במשך כארבעה חדשים ללא תוצאות.
ב-10 בנובמבר 1931 רכב דרויאן על סוסתו והבחין בקבוצת בדואים משבט ערב אל-קורעאן היושבים מסביב למדורה ומשוחחים.
אחד מהם הניף שברייה ואמר כי "שברייה זו רוותה כבר דם כופרים".
הוא מיהר אל המודיע שלו עלי קאסם וביקש ממנו לברר את העניין.
קאסם דרש סכום עצום של 300 לא"י.
בהתערבותו של עובד בן עמי שלחה מערכת "דואר היום" 150 לא"י וראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף השלים את הסכום החסר מקופת העירייה.
עלי קאסם העביר את מפת מקום הגופות ושמות הרוצחים.
דרויאן יצא למקום עם אברהם שפירא ושוטרים בריטים.
למקום הובאו חמישה ערבים, שהכחישו כל קשר לאירוע.
דרויאן נקט שיטה שבה חקר כל אחד לחוד והציג לו תעודה שבה חבריו מפלילים אותה.
תוך זמן קצר נשברו הערבים.
הם סיפרו כי חצי שנה קודם לכן חזרו מהשוק ביפו, שם מכרו אבטיחים.
הם רכבו על גמלים לאורך החוף.
על אחת הגבעות ליד הרצליה הם ראו זוג צעיר ישוב על גבעה ומתבונן בים ובסביבה.
הם התנפלו על הגבר ותוך רגע חדרו השבריות ללבו ושמו קץ לחייו.
לאחר מכן אנסו את הבחורה בזה אחר זה ואחר כך רצחו אותה בדקירות.
הם הצביעו על מקום קבורת הגופות – ממערב לכפר אג'ליל, ליד תל מיכל (מדרום למלון אכדיה של ימינו).
לאחר חפירה קצרה נחשפו וזוהו שלדיהם של יוחנן וסליה.
יוחנן וסליה הובאו לקבורה ב-13 בנובמבר 1931 בהלוויה המונית בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ונקברו זה לצד זה.
ספדו להם מאיר דיזנגוף ודוד רמז, ששיבח את המתנדבים שהביאו לפתרון הפרשה ומתח ביקורת על התנהלות המשטרה.
בפרלמנט הבריטי העלה ג'וזאיה קלמנט וג'ווד שאילתה בקשר לטיפולה של משטרת המנדט בפרשה זו.
ברצח הואשמו חמישה, שמהם זוכו בשלב הראשון שלושה.
בסופו של דבר זוכה גם האני בן סלים אבו סולימאן (הקטין שבין החמישה); והאחרון, ראשיד בן מוסה אבו סולימאן, הורשע, ונגזר עליו מאסר של 15 שנה – העונש המרבי בסעיף שבו הואשם.
יוחנן שטל וסליה זוהר מונצחים באנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל.
אברהם דרויאן קרא לבנו הצעיר זוהר, להנצחת זכרה של סליה זוהר.
המשורר הצעיר יונתן רטוש (אוריאל הלפרין), שעבד באותה עת כמורה במושבה הרצליה, פרסם ב-7 באוגוסט 1931 (כחודש וחצי לאחר הרצח) בעיתון הרוויזיוניסטי "העם" את שירו "כי ישאלך".
שיר זה הביע תגובה תקיפה לרצח, שאירע שנתיים לאחר מאורעות תרפ"ט, ולמורך הלב של הנהגת היישוב מתנועת העבודה (שבניגוד לחוגים הלאומיים, ביקשו להמתין לתוצאות החקירה ולא להאשים ברצח את כפריי הסביבה הערבים) ובזכות נקמה.
ב-1932, לאחר פענוח הפשע והבאת השניים לקבורה, פרסם רטוש בהוצאה עצמית חוברת קטנה ובה נובלה פיוטית בשם "לקבר ישמעאל", המבוססת על פרשת רצח יוחנן וסליה.
בהקדשה שבפתח החוברת כתב "לנשמת הרוגי מלכות הרשעה".
את עטיפת החוברת עיצב נחום גוטמן.
המשורר חיים גורי הזכיר פרשה זו בשירו המאוחר "יריד המזרח":
רצח ילדי משפחת אָרוֹיוֹ היה פיגוע טרור ב-2 בינואר 1971 שבו נרצחו שני הילדים מרק ואביגיל ארויו, על ידי מחבל שהשליך רימון יד לתוך המכונית שבה ישבו בעת שמשפחתם עברה בסמוך לעיר עזה.
הפיגוע היה נקודת מפנה בהתייחסות הישראלית לטרור מרצועת עזה, ואחריו החל מבצע צבאי נרחב למיגורו, כשבמהלכו הוקמו והופעלו יחידות מיוחדות של צה"ל.
בשבת, ה' בטבת תשל"א, 2 בינואר 1971, שבה משפחת ארויו מטיול באזור נח"ל ים.
המשפחה כללה את האב, רוברט (בוב), האם, פריטי, והילדים דניאל מרק בן ה-7 ואביגיל בת ה-5. כאשר עברה מכוניתם בכביש הראשי מצפון לעיר עזה, ליד מפעל המשקאות "סבן אפ", השחיל נער פלסטיני רימון יד דרך חלון המכונית למושב האחורי שבו ישבו הילדים ואמם.
מהפיצוץ נהרגה אביגיל, מרק נפצע אנושות ונפטר בבית החולים והאם נפצעה באורח קשה בכל גופה, נזקקה לשיקום ממושך ונותרה נכה.
האב ניסה להזעיק עזרה ופנה לשני צעירים ערבים שצפו במתרחש, אך אלו לא נענו לתחינותיו; בהמשך התברר כי היו אלה משקיפים ששיתפו פעולה בביצוע הפיגוע.
רק לאחר שהגיע האב רוברט למחסום של צה"ל, הוזעק מסוק שחילץ את בני המשפחה.
הרצח זעזע את החברה הישראלית, ולפיגוע הקשה בפני עצמו הוסיפה העובדה כי מרק ואביגיל היו מוכרים לציבור כתוצאה מהשתתפותם כדוגמנים במסעי פרסום אותם הוביל אביהם.
הילדים נקברו בקבר משותף בבית הקברות בהר הזיתים, בהלוויתם ספד להם הרב הראשי לצה"ל שלמה גורן.
כוחות הביטחון הישראליים תפסו את מבצעי הפיגוע, מחמד סולימאן אל זקי בן ה-15 וחצי משכונת סג'עיה, שהטיל את הרימון, ושני שותפיו בני 16 ו-17, כולם תלמידי בית הספר "פלסטין" שגויסו לביצוע המעשה על ידי פעיל בכיר בארגון לשחרור פלסטין.
מלבד רצח ילדי משפחת ארויו השתתפו המחבלים במספר פיגועים נוספים, והם הואשמו ב-18 סעיפים של יידויי והעברת רימונים, והנחת מטעני חבלה.
הרוצח ושותפיו נידונו בבית הדין הצבאי בעזה למאסר עולם.
על המקום הוטל עוצר והכביש הראשי נסגר למשך כחודש ימים, מדיניות אי ההתערבות שאפיינה את הממשל הצבאי ברצועה מאז מלחמת ששת הימים (בין השאר כתוצאה מהתמקדות מאמצי צה"ל ופיקוד הדרום במלחמת ההתשה בתעלת סואץ), השתנתה.
המערכה למיגור הטרור הוטלה על אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון.
על תוואי הגבול, הקו הירוק, הוקמה גדר מערכת למניעת מעבר מסתננים, כוחות גדולים של צה"ל הוזרמו לרצועת עזה, והיא חולקה למקטעים קטנים בהם הופעלה סיירת שקד באופן אינטנסיבי ככוח קומנדו לצייד חוליות מחבלים, והוקמה סיירת רימון בפיקודו של מאיר דגן לטיפול ממוקד בטרור.
במבצע נהרגו יותר ממאה מחבלים ומאות נעצרו.
מספר הפיגועים ירד מ-445 בשנה שקדמה לו, ל-60 בלבד ב-1972 ולפיגועים בודדים בשנים שלאחר מכן.
הרוצחים שוחררו מן הכלא בשנת 1985 בעסקת ג'יבריל.
רצח השלושה מגבעת עדה הוא מעשה רצח של שלושה צעירים, שהתרחש ביוני 1938. שלושה צעירים בני המושבה גבעת עדה נחטפו ולאחר מכן נרצחו על ידי מוסלמים.
במחצית השנייה של 1938, הגיע הטרור הערבי לשיא.
המושבה גבעת עדה הייתה מבודדת ומוקפת בכפרים ערביים.
המקום היה בשליטתו של יוסוף חמדאן מאום אל-פחם, סגנו של יוסוף אבו דורה.
בצהרי 23 ביוני 1938 יצאו מגבעת עדה שלושה צעירים כדי להעמיס עגלת חציר: יצחק קרופיק בן 19, דוד אוורבוך בן 14 ודוד פרנק בן 21. כעבור זמן מה נתגלתה עגלת החציר במרחק קילומטר מהמושבה, במקום שבו נמצאת כיום שמורת אלוני יצחק.
הצעירים נעלמו והחיפושים אחריהם החלו, על ידי מתנדבים, גפירים ושוטרים בריטיים, אך החיפושים לא העלו דבר.
הועלתה אף שאילתה בנושא זה בבית הנבחרים הבריטי.
מעודד מ"ניצחונו" תכנן יוסוף חמדאן, התקפה גדולה על גבעת עדה.
זו הייתה מושבה מבודדת, לא מוקפת בגדר תיל, מוקפת מצפון וממזרח ביער אלונים שנתן אפשרות להגיע לקרבתה ולא להתגלות.
הפועלים הערביים במושבה סיפקו לו ידיעות על סדרי השמירה במושבה.
ההתקפה החלה ב-10 ביולי 1938 בשעה 19:15, לפני צאת השומרים והנוטרים לעמדותיהם.
הם פתחו בהתקפת הסחה מערבית למושבה וכעבור זמן קצר חדרו למושבה ממזרח.
הנוטרים פתחו באש ובזריקת רימונים, אבל הערבים חדרו למושבה פרצו לבית משפחת גולדברג, הרגו את האם ועמדו לקחת את בנותיה כבנות ערובה.
המגינים נלחמו בהם ביריות ובזריקת רימונים.
הנשים והילדים פונו לבית העם והמגינים תכננו לסגת אליו כעמדה אחרונה.
תוך זמן קצר הגיעה תגבורת של אנשי פו"ש והערבים נסוגו.
כתוצאה מחילופי האש, נהרגו 11 ערבים.
מתושבי גבעת עדה נהרגו האם רבקה גולדברג והמגינים שמעון מרגלית ויצחק קומורניק.
יצחק שדה הגיע למושבה והרגיע את תושביה.
הוא הביא למקום 30 אנשי הגנה כתגבורת לשמירה וקבע עמדות במרחק 500 מטר מהמושבה.
כעבור מספר ימים הגיעה למקום קבוצת אנשי פו"ש מובחרים שהשתכנו במושבה ויצאו לסיורי לילה.
פעולה זו חיזקה את הביטחון במושבה.
רק כעבור שנתיים בעזרת מידע שנקנה בכסף ממודיע מוסלמי, נמצאו הגופות בתוך בור בכפר זלפה וזוהו על ידי קרובי המשפחות.
הסתבר שלמרות ההוראות הם יצאו לשדה ללא נשק או אבטחה.
שם ארבו להם, חטפו אותם והביאו אותם למטהו של יוסוף אבו דורה.
שם הועמדו בפני מין "בית דין צבאי" וכעבור שבועיים הם הוצאו להורג ביריות.
הם הובאו לקבורה בגבעת עדה ב-8 באפריל 1940.
בינואר 2011 נחנך אתר הנצחה לשלושה במקום חטיפתם, בשמורת אלוני יצחק, בטקס בהשתתפות המשפחות השכולות.
רצח חוקרי המשלחת הבריטית בסיני היה אירוע שהתרחש בחצי האי סיני ב-1882, במהלך המרד המצרי נגד הבריטים.
הנרצחים היו אנשי משלחת בריטית שביקשה לשאת ולתת עם הבדואים בסיני כדי שיימנעו מתמיכה במורדים.
בשנת 1882 פרץ במצרים מרד עוראבי, מרד אנטי-בריטי שבראשו עמד אחמד עוראבי.
האנגלים התכוננו לדכא את המרד.
כדי להבטיח שהשבטים הבדואים בסיני לא יכרתו ברית עם המורדים ויסייעו בידם, שיגרו הבריטים משלחת מיוחדת לאזור.
מטרה נוספת של המשלחת הייתה לרכוש או לשכור גמלים מהבדואים, לצורכי הצבא הבריטי.
כראש המשלחת מונה החוקר אדוארד הנרי פלמר, פרופסור באוניברסיטת קיימברידג' שהכיר היטב את סיני ממסעות קודמים ונחשב כמומחה בתולדות המזרח התיכון והאסלאם.
אל פאלמר הצטרפו שני קצינים בריטיים נוספים, המהנדס והחוקר סרן ויליאם ג'ון גיל וקצין הצי הצעיר סרן הרולד צ'רינגטון.
בנוסף, צירף פאלמר למשלחת גם את היהודי בכור חסון, תושב יפו, בן למשפחה ספרדית שעלתה מרודוס בתחילת המאה ה-19. מלבדם היו במשלחת גם סורי בשם ח'ליל עתיק וכן בדואים אחדים וגמליהם: שייח' משבט אלחויטאת וצעירים משבטי עליקאת ומוזינה.
משרד המלחמה הבריטי הקציב למשלחת פאלמר 20,000 לירות שטרלינג זהב, במטרה לשחד את הבדואים ולרכוש את סיועם ואהדתם.
חברי המשלחת הגיעו אל סיני באוגוסט 1882 מאזור סואץ הם פנו לכיוון דרום-מזרח, והתקדמו דרך ואדי סודר אל מחוז חפצם - מצודת נח'ל, השוכנת במרכז חצי האי סיני.
ב-11 באוגוסט, כששהתה המשלחת בקרבת מעיין הנקרא כיום, עין אבו רג'ום, היא הותקפה מהמארב על ידי בדואים משבטי תראבין וחויטאת.
השייח' המלווה חטף את הכסף ונמלט, ואילו חמשת חברי המשלחת נהרגו.
אחרי דיכוי המרד במצרים ושיבת הבריטים אליה נלכדו הרוצחים.
חמישה מהם הוצאו להורג, ואילו אחרים נידונו למאסר לתקופות שונות.
משרד המלחמה הבריטי שיגר משלחת מיוחדת במטרה לאתר את גופות ההרוגים, ובראשה חוקר ירושלים הנודע, צ'ארלס וורן.
אחרי מאמצים רבים, עלה בידי המשלחת לגלות את שרידי ההרוגים.
חבריה אספו את העצמות הפזורות ובמקום נפילתם הציבו גל אבנים לזכרם.
העצמות הובאו ללונדון וב-6 באפריל 1883, שמונה חודשים לאחר הרצח, נקברו בכבוד רב בקתדרלת סנט פול.
במרתף הכנסייה קבוע בקיר לוח הקדשה המנציח את זכרם.
רצח והתאבדות (ידוע גם בתור רצח-התאבדות או התאבדות-רצח) הוא מעשה שבו אדם הורג אדם אחד אחר או יותר, לפני או באותו הזמן שהוא הורג את עצמו.
רצח הכרוך בהתאבדות, כמו פיגוע התאבדות, נהיגה ברכב מגשר כשברכב יש נוסעים או התאבדות של טייס המרסק במכוון כלי טיס ועליו נוסעים.
התאבדות לאחר רצח על מנת לחמוק מעונש.
התאבדות לאחר רצח כאמצעי להענשה עצמית מתוך רגשות אשמה.
התאבדות משותפת שבה האחד הורג את השני בהסכמה ולאחר מכן הורג את עצמו, כחלק מברית התאבדות.
רצח לפני התאבדות מתוך כוונה למנוע כאב וסבל עתידי של אחרים, כמו הורים ההורגים את ילדיהם ואז הורגים את עצמם.
רצח ולאחריו התאבדות של אדם מעורער בנפשו.
רצח על מנת למנוע מאדם לגרום פגיעה באחרים, ולאחריו התאבדות.
רצח כדי לקבל גזר דין מוות בכוונה.
רבים ממעשי רצח המוני הסתיימו בהתאבדות, כמו הטבח בסטריפ של לאס וגאס, הטבח בתיכון קולומביין, הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק והטבח בווירג'יניה טק.
חלק ממעשי ההתאבדות מונעים בידי כתות דתיות, מעשים אלה מערבים לעיתים רצח של חברי הכת, כגון ההתאבדות ההמונית בג'ונסטאון, של כת מקדש העם.
תאוריות ונתונים בנוגע לרצח והתאבדות
לפי הפסיכיאטר קארל מנינגר, רצח והתאבדות הם מעשים מתחלפים - התאבדות לפעמים מניעה רצח, ולהפך.
במחקר שהשווה בין רצח-התאבדות לרצח בלבד בקרב זוגות, טען מילטון רוזנבאום (1990) במסקנות המחקר כי אוכלוסיית מבצעי הרצח-התאבדות בקרב זוגות שונה מאוכלוסיית מבצעי הרצח בלבד בקרב זוגות.
בעוד שמבצעי הרצח-התאבדות נמצאו לעיתים קרובות בדיכאון (75%) וברובם המכריע היו גברים (95%), מי שביצעו רצח ללא התאבדות לא סבלו מדיכאון, ומחציתם היו נשים.
אף על פי שאין מערכת מעקב לאומית למקרים מסוג רצח והתאבדות בארצות הברית, מחקרים רפואיים על התופעה מעריכים כי מקרי רצח-התאבדות מובילים לכ-1,000 עד 1,500 מקרי מוות כל שנה בארצות הברית, כאשר לרוב המעשה מתרחש בין בני זוג.
הרוב המכריע של הרוצחים המתאבדים הם גברים, אשר לעיתים קרובות רוצחים את בת הזוג שלהם.
דיכאון, בעיות זוגיות ו/או כלכליות ובעיות אחרות הם בדרך כלל המניעים לרצח.
בדנמרק של המאה ה-18, אנשים אובדניים היו לפעמים מבצעים רצח כדי לקבל עונש מוות.
הם האמינו שרצח ואחריו חזרה בתשובה יאפשר להם לשים קץ לחייהם תוך הימנעות מקללות.
רצח הקונסולים בסלוניקי, הוא אירוע לינץ' שהתרחש במאי 1876 בימי השלטון העות'מאני שבו נרצחו שני דיפלומטים מטעם גרמניה וצרפת על ידי המון מוסלמי מוסת בסלוניקי.
מלחמת העצמאות היוונית ( 1820 - 1832) לוותה במעשי טבח המוניים, התעללות וגירוש של עשרות אלפי נוצרים ומוסלמים ברחבי יוון.
המתח הבין עדתי ברחבי האימפריה העות'מאנית נמשך גם בשנים שלאחריה.
אחד משיאיו היה במהומות שפרצו ב 1858 בג'דה שבחצי האי ערב שבהן נרצחו 25 נוצרים, ביניהם הקונסולים הבריטי והצרפתי ובתגובה הופגזה העיר על ידי אוניית קרב בריטית.
האימפריה העות'מאנית הלכה ונחלשה במאה ה 19. עתידה של האימפריה והאינטרסים של המעצמות שרצו לזכות ביתרונות בשטחיה נודעה כשאלה המזרחית, שהעסיקה את מדינות אירופה במאה ה 19. האימפריה נזקקה לסיוע הצבאי שהושיטו לה אנגליה וצרפת נגד רוסיה במלחמת קרים וגם להלוואות ולהשקעות מן המערב.
אך ההזדהות עם המאבק של היוונים ושל עמים נוצריים נוספים בבלקן לעצמאות ותקריות דמים בין נוצרים למוסלמים היטו את דעת הקהל האירופאית כנגד האימפריה שנתפסה כמושחתת ומנוונת.
התקרית בסלוניקי משקפת גם את המעמד המיוחד שהיה לקונסולים באימפריה העות'מאנית כתוצאה מהסדרי הקפיטולציות שהעניקו לקונסולים של מדינות אירופה וארצות הברית פריבילגיות מיוחדות שהבטיחו את חסינות אזרחיהן החיים באימפריה.
גם לקיומה של מדינה יוונית-נוצרית עצמאית בשכנות לסלוניקי, ולמתח הגובר בין נוצרים ומוסלמים בבלקן הייתה השפעה על החיים הבינעדתיים בעיר.
חולשתה של האימפריה ומעמדם המיוחד של הקונסולים החריפו את המתח בין המוסלמים לעדות הנוצריות בערים מעורבות כמו סלוניקי, שדווקא התאפיינה במידה רבה של הרמוניה וסובלנות בין העדות הדתיות שחיו בה.
סטפאנה, נערה נוצרייה בת 16, ממוצא בולגרי, מהכפר בוגדנצי, שנמצא אז במקדוניה רבתי באימפריה העות'מאנית, (כיום משתייך למקדוניה הצפונית).
החליטה להמיר את דתה לאסלאם בניגוד לרצון אמה, כנראה בעקבות אהבתה לצעיר טורקי מוסלמי.
משפחה מוסלמית שבביתה מצאה מחסה החליטה לקחת אותה לסלוניקי כדי לבצע שם את התהליך האדמיניסטרטיבי הנדרש על פי החוק כדי להשלים את המרת הדת.
החוק העות'מאני דרש שהמתאסלם יופיע בפני קונסול מקומי ויעיד שהוא ממיר את דתו כאדם בוגר ושפוי ומרצונו החופשי.
הנערה הגיעה לסלוניקי ב-23 באפריל לפי לוח השנה היוליאני (5 במאי לפי הלוח השנה החדש) שהיה יום החג של גאורגיוס הקדוש.
אימה שהייתה במקום זיהתה אותה ובעזרת קבוצת יוונים נוצרים חילצה אותה מידי מלוויה המוסלמים.
המשטרה הטורקית הפרידה בין הניצים וליוותה את הנערה, על פי בקשתה, לבית המושל.
המון נוצרים שנמצאו בסביבה בגלל יום החג, שביניהם היה גם ג'ורג' אבוט, אחיו של הקונסול הגרמני הנרי אבוט, חטפו את הנערה מידי השוטרים.
הם קרעו את לבושה המוסלמי והעלו אותה על כרכרה של הנציג הקונסולרי של ארצות הברית, פריקלס חאג'י לאזארו, שנקרתה למקום והביאו אותה למקום מסתור בביתו של נכבד יווני.
למחרת נפוצה בקרב המוסלמים השמועה שהנערה נחטפה ואולי אף נאנסה על ידי נוצרים.
מוסלמים רבים התאספו לפני בית המושל ודרשו את שחרורה מידי הנוצרים כדי שתשלים רשמית את העברתה לדת האסלאם.
המושל של סלוניקי הבטיח למשלחת של האזרחים המוסלמים הזועמים כי ידאג לכך שהנערה תוחזר ותתאסלם כדין.
הוא שיגר מסר בהול לנציגות הקונסולרית האמריקאית ובו דרש כי הנערה תישלח בפני המועצה המנהלית.
אך משהנערה לא הגיעה, התאסף ליד הנציגות הקונסולרית המון זועם.
כח משטרה שהגיע לא הצליח לבלום את הקהל המוסת שאליו נוספו אנשים חמושים שהגיעו מן הבזאר, ונהרו לכיוון מסגד "סאטלי ג'אמי" (Saatli Camii "המסגד עם שעון").
הקונסול הגרמני, הנרי אבוט והקונסול הצרפתי, ז'ול פול מולן ששמעו על האירוע, החליטו לפגוש את המושל בניסיון למצוא פתרון למצב הנפיץ, אך הם הוקפו על ידי המון מוסלמי ונדחפו לחדר צדדי ליד המסגד.
בקרב ההמון נפוצו כנראה שמועות שהם נכנסו למסגד, ושהתנהגותם הייתה שחצנית ומבזה.
על אף הניסיונות של המושל והמשטרה להגן על הקונסולים, האנשים פרצו פנימה ורצחו את הדיפלומטים במוטות ברזל.
אחרי שגילה כי הקונסולים נרצחו ציווה המושל לשמור על גופותיהם והעמיד משמר בפני הנציגות האמריקאית.
בינתיים הגיעה למקום גם סטפאנה בריאה ושלמה, בליווי אלפרד אבוט, אחי הקונסול הנרי אבוט שנרצח.
משראה זאת ההמון נרגע ויצא לחגוג ולירות יריות שמחה באוויר.
הקונסול של גרמניה בסלוניקי, הנרי "יאנקו" אבוט, בן 34, היה נתין עות'מאני ממוצא אנגלי, בן למשפחת סוחרים ידועה ובעלת השפעה, שהשתלבה בקהילה היוונית ואימצה את הדת הנוצרית אורתודוקסית.
הוא קיבל בשנת 1872 גם את האזרחות הבריטית.
הקונסול הצרפתי, ז'ול פול מולן, בן 39, כיהן בעבר כסגן קונסול ביפו.
שניהם היו נשואים לאחיות של הסוכן הקונסולרי של ארצות הברית, פריקלס חאדזי-לאזארו, שהיה נתין רוסי, ובן למשפחה יוונית מכובדת בסלוניקי.
אחיו היה רופא בשגרירות הרוסית באיסטנבול ואחד מדודיו כיהן כפקיד קונסולרי בעיר לאריסה.
יומיים לאחר הרצח, שיגר הקונסול הבריטי, שניסה גם הוא להתערב במצב ונכשל, מברק לשגרירות הבריטית באיסטנבול בו הודיע ש"שני הקונסולים נרצחו, האירופאים בהיכון, מוכי אימה.
היוונים מתחמשים, מחשש לטבח כללי"
וביקש את הגנת הצי המלכותי:
הידיעות על רצח הקונסולים פורסמו בעיתוני מדינות אירופה ובארצות הברית בהדגשה יתרה ועוררו זעזוע ניכר.
המעצמות האירופיות דרשו מטורקיה למצוא את האשמים ולמצות איתם את הדין.
ביסמרק רצה בהתחלה מפגן כוח ימי בעל עוצמה, אולם אלברכט פון סטוש, מפקד הצי הגרמני, התנגד לתגובה מוגזמת.
למפרץ תרמאיקוס שבסלוניקי הגיעו בסופו של דבר ב-19-16 במאי 1876 מעל 20 אוניות מלחמה של גרמניה, בריטניה וצרפת שכיוונו את תותחיהן בג'סטה מאיימת אל העיר.
בלווייה הממלכתית של הקונסולים השתתפו 200 קצינים מן האוניות הזרות השונות תחת שמירה של ימאים חמושים בני מדינות רבות: צרפתים, אנגלים, רוסים, גרמנים, אוסטרים, איטלקים ויוונים.
זיכרון הקונסולים כובד ב-200 מטחי תותח מתוך האניות הזרות.
הנוכחות המאסיבית של האוניות, השתתפות הימאים הזרים בהלוויה ומטח התותחים נועדו לאותת לסולטן העות'מאני שיזדרז לרסן את המוני הקנאים מקרב נתיניו המוסלמים.
עם הנכבדים שהשתתפו בהלווייה נמנה אף הרב הראשי של יהודי סלוניקי, אברהם גטניו.
מתוכם נמצאו אשמים 35. שישה מקרבם, שהוצגו כמנהיגי המהומות, הוצאו להורג בתליה על רציף הנמל ללא משפט ויש ששיערו שהם לא היו בדיוק הרוצחים.
השלטון נקט באמצעי ענישה חמורים על אזלת היד של כוחות המשטרה והצבא בסלוניקי שלא התערבו בזמן שמושל העיר עצמו הוחזק יחד עם הקונסולים כבן ערובה במסגד.
אכן התברר שכוח של ימאים בפיקוד קפטן הקורבטה "איג'לאליה" שהיה בעיר לא התערב באירוע.
מפקד המשטרה, סלים ביי, קפטן הקורבטה ורב-טוראי פרשים שנשפטו על ידי בית דין צבאי נמצאו אשמים ב"רשלנות ומעילה בתפקיד".
הם איבדו את דרגותיהם וסולקו מהמשטרה ומהצבא.
סלים ביי נידון ל-15 שנות מאסר במבצר באי רודוס.
מפקד הקורבטה נידון ל-5 שנות מאסר.
הממשלה העות'מאנית החליטה לשלם ₤40,000 למשפחות הקרבנות.
החרפת "משבר המזרח" וחילופי הגברא בראשות השלטון העות'מאני
התסיסה בבלקן הייתה בעיצומה עוד מקודם.
ביוני 1875 פרץ מרד אנטי-עות'מאני בבוסניה והרצגובינה.
3 ימים לפני רצח הקונסולים פרץ מרד בבולגריה שדוכא באכזריות על ידי הכוחות העות'ומאנים.
דעת הקהל באירופה הנוצרית הרימה קול מחאה וזעקה.
בתוכה בלט גיוסו של ויליאם גלדסטון נגד "מעשי הזוועה העות'מאנים" בבולגריה.
באותו זמן דעת הקהל המוסלמית התרעמה נגד התערבות המעצמות הזרות, נשמעו קולות נגד הענקת זכויות לקהילות הלא מוסלמיות אחרי רפורמת הטנזימאט.
המוסלמים בבלקן נאחזו בעצמם באימה מול מעשי הנקם וגירושי אלפי בני דתם על ידי המורדים הנוצרים.
ב-10 במאי 1876 פרץ באיסטנבול מרד נגד הסולטן אבדילאזיז ובאותו חודש ב-30 במאי הוא הודח לטובת אחיו מוראט החמישי.
ב-31 באוגוסט 1876 הודח גם הסולטן מוראט בעילת "אי יציבות נפשית" והוחלף בעבדול חמיד השני.
בדצמבר 1876 נחקקה החוקה הראשונה של האימפריה העות'מאנית מיוזמת הווזיר מידהט פאשה.
באפריל 1877 התחילה מלחמה בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, מלחמה שהתנהלה בשטח בולגריה והסתיימה בתבוסה צורמת של הטורקים.
בינואר 1878 הצבא הרוסי לא היה רחוק מאיסטנבול.
בריטניה וגרמניה העמידו את רוסיה במקומה וכפו עליה קונגרס בברלין שקירר את השאיפות הרוסיות בבלקן.
לעומת זאת הוכרה עצמאותן של רוב האומות הנוצריות בדרום-מזרח אירופה.
רצח השוטרים בדאלאס התרחש ב-7 ביולי 2016. תוקף בודד ירה לעבר שוטרים, שאבטחו הפגנה בעיר דאלאס במדינת טקסס שבארצות הברית.
הוא הרג חמישה שוטרים ופצע תשעה אנשים נוספים.
הייתה זו תקרית הפגיעה בשוטרים החמורה ביותר בארצות הברית מאז פיגועי 11 בספטמבר 2001.
ב-7 ביולי בערב נערכה במרכז העיר דאלאס הפגנת מחאה שארגנה תנועת חיי שחורים חשובים.
המפגינים מחו נגד שתי תקריות ב-5 וב-6 ביולי שבהן נהרגו אזרחים אפריקאים אמריקאים על ידי שוטרים בנסיבות שנויות במחלוקת במדינות לואיזיאנה ומינסוטה.
הייתה זו אחת מהפגנות רבות שנערכו בערי ארצות הברית בעקבות שתי התקריות.
כ-800 איש השתתפו בהפגנה, שהתנהלה ללא אירועים חריגים.
אירוע הירי החל בשעה 20:58 מול מכללת אל סנטרו.
התוקף, שהיה לבוש באפוד מגן וחמוש ברובה צבאי ובאקדח, החל לירות מן המארב לעבר השוטרים המאבטחים, תוך שהוא נע ומחליף את עמדות הירי שלו.
הוא פגע בשנים עשר שוטרים ובשני אזרחים.
חמישה מהשוטרים, בגילאים 32 עד 55, נהרגו.
כמה מהשוטרים נורו בגבם ולפחות אחד מהשוטרים נורה למוות על ידי התוקף מטווח קצר.
לאחר ההתקפה הראשונית תפס התוקף עמדה במבנה של חניון.
בינו לבין שוטרי העיר התפתח קרב יריות שנמשך עד לשעה 2:30 לפנות בוקר.
התוקף נפצע מהיריות אך המשיך להשיב אש, וצעק כי ברצונו להרוג אנשים לבנים ובמיוחד שוטרים וכי הטמין פצצות במקומות שונים במרכז העיר (בחיפושים בעיר לא נתגלו פצצות כלשהן).
ניסיון של המשטרה לנהל איתו משא ומתן לא הניב פרי כלשהו.
הקרב הסתיים כאשר השוטרים שיגרו לעבר התוקף רובוט חבלה משטרתי שנשא מטען חומר נפץ מסוג C-4 במשקל של כ-300 גרם והפעילו את המטען.
ככל הנראה הייתה זו הפעם הראשונה שבה כוח משטרה עשה שימוש ברובוט משטרתי על מנת להמית אדם.
בתחילה סברו השוטרים שבהתקפה השתתפו מספר תוקפים.
בהמשך החקירה הגיעה המשטרה למסקנה כי בהתקפה השתתף רק תוקף אחד.
התוקף זוהה כמיקה זאוויר ג'ונסון (Micah Xavier Johnson), אפריקאי אמריקאי בן 25, שעבד ערב ההתקפה כמסייע לילדים מוגבלים.
הוא שירת בצבא ארצות הברית במשך כחמש שנים כבנאי ונגר.
במהלך שירותו עבר אימונים בהפעלת נשק קל והיה מוצב באפגניסטן במשך כשבעה חודשים בשורות יחידת הנדסה.
הוענקו לו על שירותו מספר עיטורים הניתנים לכל המשרתים באפגניסטן.
שירותו הצבאי הופסק לאחר שהואשם בהטרדה מינית של חיילת.
החקירה בעניינו של ג'ונסון לא העלתה קשרים בינו לבין ארגוני טרור כלשהם, אך נמצאו ראיות לכך שתמך בארגונים אפריקאים אמריקאים לאומניים.
המניע להתקפה שערך היה ככל הנראה הריגת שני האפריקאים אמריקאים על ידי שוטרים בימים שקדמו לה, אם כי נמצא שהוא התכונן להתקפה עוד לפני אירועים אלו, ובין השאר עבר אימונים נוספים בירי טקטי.
בחיפוש בביתו נמצא כי אגר שם כלי נשק ותחמושת וכן חומרים כימיים וציוד אלקטרוני הדרושים לשם הרכבת פצצות.
רצח יפים ויינשטיין היה פיגוע טרור משולב של חטיפה ודקירה שבוצע על ידי טרוריסטים אסלאמיים ב-30 בנובמבר 2009 כנגד נהג המונית היהודי יפים ויינשטיין בנוף הגליל.
יפים ויינשטיין, נהג מונית ישראלי בן 54 מנצרת עלית, נחטף, נדקר למוות ונשדד על ידי חמושים מוסלמים המזוהים עם ארגון הטרור אל-קאעידה, לאחר שהמתנקשים הזמינו פיצה באמצעות שירות המוניות מפיצריה בנצרת עלית.
גופתו של ויינשטיין נתגלתה על ידי עוברי אורח, והמשטרה פתחה בחקירה.
בעקבות הרצח נעצרו שמונה חשודים בנצרת במהלך 2010, במבצע משולב של משטרת ישראל והשב"כ, שחשפו תא טרור, שנוצר בהשראת אל-קאעידה ונאומי אוסאמה בן לאדן.
השלושה פעלו במסגרת תא טרור שכלל שבעה גברים.
אחמד ורנים ניסו לפני הרצח לטוס לסומליה, במטרה לעבור אימונים במחנה של אל-קאעידה.
על מנת לעשות זאת טסו אחמד ורנים בתחילה לאדיס אבבה בירת אתיופיה ומשם לקניה, שם הם נעצרו וגורשו לישראל.
בתשובה לשאלה האם הוא מונע משנאה לנוצרים וליהודים השיב אחמד: "יחי אוסאמה בן לאדן".
רצח ורדית בקרקנוט היה רצח שהתרחש ב־30 בנובמבר 1993. גופתה של בקרקנוט נמצאה ביער אשתאול עם סימני אלימות על גופה וחשד לאונס.
בקרקנוט שהייתה בת 27, הייתה סטודנטית לצילום ב"קמרה אובסקורה" והתגוררה בקריית ענבים.
במרץ 2019 הוגש כתב אישום נגד ולרי סאקוביץ' באשמה שביצע את הרצח.
ביולי 2022 הוא הודה והורשע ברצח במסגרת עסקת טיעון.
בקרקנוט סיימה ללמוד בסביבות 16:30 ולפי עד ראייה היא התיישבה עם אשה נוספת במסעדה הסמוכה למוסד החינוכי בו למדה, והמשטרה לא הצליחה לאתר את אותה אלמונית.
באותו יום חרגה בקרקנוט ממנהגה ולא שבה לביתה במונית שירות, ועל פי עדות שהגיעה למשטרה היא נראתה בחיים בפעם האחרונה כאשר המתינה לטרמפ בטרמפיאדה ליד גשר לה גארדיה בתל אביב, ועלתה על רכב מסוג סובארו לגאסי.
ב-2 בדצמבר 1993, לאחר יומיים של חיפושים שבהם נעדרה, התגלתה גופתה מוטלת ביער אשתאול עירומה למחצה.
לאחר בדיקה משטרתית נתגלה כי היא נאנסה בטרם נרצחה בחניקה.
החשד המרכזי היה כי מדובר בעבריין מין שביצע את הרצח.
הוריה של בקרקנוט, חיים ורעיה, התלוננו לבית הדין של מועצת העיתונות כנגד העיתונאי אבנר ברנהיימר מ"מעריב" בכך שפגע בפרטיותה, בכך שגופתה פורסמה עירומה ללא שום צנזורה, ובכך פגע בכבודה של בתם המנוחה, ובפרטיות המשפחה.
לאחר מאבק שנמשך שנה וחצי בית-הדין דחה את טענת "מעריב" כי היה עניין ציבורי בפרסום הפרטים.
המשטרה ניהלה חקירה וכמה ימים אחרי הרצח עצרה את המפקד לשעבר של בקרקנוט, קצין חיל האוויר בדרגת סגן-אלוף.
הקצין הכחיש כל קשר לרצח ושוחרר כעבור עשרה ימים.
חרף פעולות חקירה מאומצות לאורך השנים ואף שבזירה אותרו שרידי DNA שהיו שייכים לפי החשד למבצע העבירה, רוצחה לא נתפס.
מקרה האונס והרצח של ורדית בקרקנוט הוצג בתוכנית הטלוויזיה "בשידור חוקר", שנגעה בכל העדויות שהמשטרה חקרה, והגיעה לכיון ברור על כך שוורדית עלתה על רכב מסוג סובארו לגאסי בגשר לה-גווארדיה, לאחר סיום לימודיה בדרכה לביתה.
בשחזור נתנו דגש לכך שכנראה הנהג ברכב הוא אותו אדם שפגע בוורדית.
בעקבות השידור הגיעו למשטרה עדים נוספים שהעידו שראו את ורדית יושבת עם אחת מחברותיה טרם עלתה על הטרמפ, אולם לא הגיעו עדויות נוספות שיספקו קצה חוט למציאת הרוצח.
בשנת 2014 הוקם צוות חדש בימ"ר אשר חזר לבדוק את התיק בשנית.
הממצאים של הצוות היו חד משמעיים אשר קבעו שהאדם אשר ביצע את הרצח הכיר את הזירה טוב.
הצוות יזם פעולת חקירה מול מעבדת DNA במטה הארצי וזאת על מנת לבדוק האם קרוב משפחה של הרוצח נמצא במאגר דגימות ה-DNA של משטרת ישראל.
באותה נשימה ביצע צוות החקירה המיוחד גם את הבדיקה בתיק רצח נועה אייל שנרצחה ב-1998. בתיק של נועה אייל נמצא קרוב משפחה אשר נדגם ב-2007, והוכנס למאגר.
בתיק של ורדית בקרקנוט נתקל הצוות בבעיה שכן אף קרוב משפחה של הרוצח לא נדגם והוכנס למאגר.
כבר בשנת 2014 שמו של החשוד המרכזי ולרי סאקוביץ' היה במאגר של החשודים הדרושים לדגימה, שכן החזיק בסובארו לגאסי, וענה על הקריטריונים לקלסתרון שהופץ.
הנ"ל לא נדגם שכן היה בחו"ל באותה תקופה.
צוות החקירה המיוחד פעל במשך שנתיים עד שפורק.
בשנת 2018 צוות חקירה מיוחד של המשטרה חזר לבחון שוב את התיק.
הצוות ניתח את דגימת ה-DNA מזירת הרצח בהתאם לטכנולוגיות חדישות שהתפתחו בשנים לאחר הרצח, והשווה את הממצאים לפרופילים של בני לאומים שונים כמקובל במחקר גניאולוגי.
הבדיקה מצאה שהדגימה מתאימה לפרופיל הגנטי האופייני לאזור גאוגרפי מסוים, שרק כמה עשרות אנשים שהגיעו ממנו היו בישראל בשנת 1993, והיו עשויים לבצע את הרצח.
לאחר מכן הוצלבה רשימת החשודים הפוטנציאליים עם מי שבאותה תקופה היו בעלי מכונית סובארו לגאסי, עליה עלתה בקרקנוט על פי עדי ראייה.
כתוצאה מההצלבה הכפולה עלה שמו של ולרי סאקוביץ'.
על מנת שיסכים לספק לחוקרים דגימת DNA, חוקרי המשטרה הגיעו להוסטל שבו מתגורר סאקוביץ', וביקשו מכל השוהים במקום בדיקת רוק שגרתית.
הבדיקה אימתה את היותו מקור ה-DNA שנמצא בזירת הרצח.
בפברואר 2019, למעלה מ-25 שנים לאחר הרצח, עצרה המשטרה את ולרי סאקוביץ' בן ה-64 בחשד לאונס ולרצח.
במרץ הוגש נגדו כתב אישום בגין רצח.
סאקוביץ' עלה לארץ ב-1990, עזב ב-1994 לבלארוס וחזר ארצה ב-1995. תחילה התגורר ברחוב, ובהמשך נמצא עבורו הוסטל.
ביולי 2022 הוא הודה והורשע ברצח.
במסגרת עסקת טיעון נמחק האישום במעשה סדום.
לאחר 5 שנים בבית הסוהר מת סאקוביץ' באוקטובר 2024.
רצח יצחק לוי התבצע בירושלים בפברואר 1950. יעקב מזרחי הורשע בביצוע הרצח, ונגזר עליו עונש מוות בתלייה, ולאחר שערעורו נדחה, הומתק עונשו על ידי נשיא המדינה, יצחק בן-צבי.
יצחק לוי, סבל בן 25 מירושלים, נעלם ביום 23 בפברואר 1950. משלא חזר לביתו, פנו בני משפחתו למשטרה.
במהלך החקירה התברר כי לוי נראה לאחרונה עם יעקב מזרחי, צעיר בן 22. ב-28 בפברואר נחקר מזרחי, אך שוחרר לאחר שחקירתו לא העלתה כי היה מעורב ברצח.
בחודשים לאחר מכן, התקשתה המשטרה לפענח את היעלמותו של לוי, שנחשבה בגדר תעלומה והסעירה את תושבי ירושלים.
כשמונה חודשים לאחר ההיעלמות, ב-30 בנובמבר 1950, אסיר בשם ציון עבאדי סיפר למשטרה כי מזרחי התוודה בפניו ברצח של אדם, אשר שמו לא ידוע לו.
לפי עדותו של עבאדי בוצע הרצח ביריית אקדח, והקורבן נקבר בחצר הקונסוליה הבריטית בה הועסק מזרחי כשומר.
החוקרים הגיעו לקונסוליה, ומצאו בה עצמות אדם, שבהמשך, זוהו כשייכות ללוי.
בגולגולת שהתגלתה נמצא חור, שבעדו חדר כדור אקדח.
מהחקירה עלה כי ביום הרצח, פיתה מזרחי את לוי להגיע לבניין הקונסוליה בנימוק שהוא יסדר ללוי עבודה כנהג.
כשהגיע לוי, ירה מזרחי בראשו וקבר את גופתו בחצר.
המניע לרצח היה שהרוצח רצה להרגיע את חששה של אשתו, אשר האשימה את לוי בכך שהוא יפיץ עליה מידע משירותה בצה"ל.
בהמשך עצרה המשטרה גם את אחיו הצעיר, יצחק מזרחי וכן את חברו ניסים רביבו שנחשדו כי לאחר הרצח הפשיטו את הקורבן, ושרפו את בגדיו לאחר שנורה.
במקביל, בדצמבר 1951 הורשע מזרחי בפרשת רצח אחרת - רצח חיים הנדלר, ונגזר עליו גזר דין מוות.
ב-25 ביוני 1952 הוגש כתב אישום נגד השלושה בגין רצח יצחק לוי.
בית המשפט הורכב משופטים מחיפה ותל אביב, כדי למנוע ניגוד עניינים של שופטים המתגוררים בירושלים.
בנובמבר 1952 הורשע יעקב מזרחי ברצח יצחק לוי ונגזר עליו מוות בתלייה.
ב-9 באפריל 1953 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של מזרחי ואישר את עונש המוות.
בסמוך לאחר מכן נתן מזרחי גט לאשתו.
בספטמבר 1953, לכבוד יום הכיפורים, המתיק נשיא המדינה, יצחק בן צבי, את עונשו של מזרחי למאסר עולם.
מזרחי שוחרר מהכלא בשנת 1970. לאחר השחרור סיפר על התקופה בה המתין לעונש המוות: "רק נידון למוות יכול להרגיש ולהבין את זה", אמר מזרחי.
"תבין, אתה מרגיש שאתה הולך למות בצורה מתוכננת וקרה.
זה לא קרב שאתה יכול להתחמק ממנו".
כאשר ביקר שר המשטרה בכור שלום- שטרית בכלא אמר לו מזרחי, לדבריו: "כבוד השר, אל תחשוב שאתם עושים לי טובה שאתם משאירים אותי בחיים.
28 חודשים בתא הנידונים למוות זה דבר נורא.
או חי או מת, אבל לא תלוי בספק".
רצח יחזקאל שיפטר הוא מעשה רצח בלתי מפוענח שבוצע בישראל בשנת 1958.
ב־23 באוגוסט 1958 בשעה 22:00 נמצאה גופתו של יחזקאל שיפטר שהיה בן 60 בדירתו שברחוב פינסקר 64 בתל אביב.
הגופה נמצאה שכובה על הספה עם סימני אלימות, כאשר בדירה שרר אי סדר וחפצים רבים נמצאו על הרצפה.
תעוזה ואכזריות הרצח, ומיקומו במרכז תל אביב בשעות הערב הסואנות, עורר תדהמה בציבור.
כלי התקשורת הפנו אצבע מאשימה כלפי המשטרה בטענה שהיא כושלת בפענוח פשעים, וציינו את ההפקרות במדינת ישראל עם סרטי הקולנוע האלימים שמציגים רציחות ברוטליות.
כן יצר הרצח בהלה במרכז תל אביב, ובעקבותיו החלו תושבים להגיף את התריסים בשעות הלילה.
בהמשך התברר כי מבית הנרצח נעלם סכום כסף ומשכך ההנחה הראשונית הייתה כי מדובר בשוד.
החוקרים סברו כי הרוצח היה מוכר לשיפטר, שכן הרוצח נכנס בדלת הראשית כאשר שיפטר לבש מכנסיים קצרים בלבד.
על פי החשד, הרוצח התנפל על שיפטר ובעת ההיאבקות ביניהם נשברה מאפרה ומשקפיו של שיפטר נפלו על הרצפה.
הרוצח הלם עם חפץ קהה פעמיים על ראשו של שיפטר ובהמשך חנק אותו בידיו.
לפי המשוער הרוצח נפצע ברגלו, ניסה לשטוף את הדם בדירה ובהמשך השאיר בה כתמי דם.
לאחר מכן ביצע הרוצח חיפוש בדירה ויצא ממנה דרך הדלת הראשית.
המשטרה החלה בסריקה רחבת ממדים בבתי חולים ומרפאות כדי לחפש אדם שקיבל טיפול רפואי בפציעה.
כן פנתה המשטרה לציבור בבקשה להודיע על כל אדם שקיבל טיפול רפואי בפציעה.
בסמוך לאחר הרצח נעצרו שלושה חשודים, אך שוחררו לאחר שהוכיחו אליבי.
בהמשך החקירה, הגיעה המשטרה למסקנה כי אי הסדר בזירת הרצח בוים על ידי הרוצח, על מנת להטעותה.
כן נמצאו בדירה מעטפות עם בולים יקרי ערך, כך שמניע הרצח כשוד - ירד מהפרק.
ב-5 בספטמבר 1958 הודיעה המשטרה כי עצרה שבעה אנשים וכן במהלך החקירה עצרה 60 אשר הוכיחו אליבי ונחקרו עשרות נוספים.
ב-12 באוקטובר 1958 הודיעה המשטרה כי החקירה עדיין נמשכת.
במרץ 1960 הודיעה המשטרה כי יש בידה חשוד בביצוע הרצח.
בשנת 1963 הודה המפכ"ל יוסף נחמיאס כי הרצח נותר בגדר תעלומה.
רצח יהודי סקולן היה מאירועי הפתיחה של שואת יהודי רומניה והתרחש ביוני 1941, ימים בודדים לאחר תחילת מבצע ברברוסה שהחל את המלחמה של גרמניה הנאצית ורומניה נגד ברית המועצות.
אנשי צבא רומנים אספו את יהודי טרגו סקולן, עיירה בבסרביה סמוכה לגבול הרומני, הובילו אותם תחת משמר מחוץ לעיירה, אילצו אותם לחפור בורות הריגה, העמידו אותם על שפת הבורות, הפשיטו מהם בגדים טובים וירו בהם למוות.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה והשואה, ב-12 בספטמבר 1945, בקרבת היישוב סטנקה רוזנובאנו (Stânca Roznovanu), השוכן 14 קילומטרים מצפון ליאשי, התחילו חפירות לשם הוצאת גופות מקברי המונים.
החפירות נעשו על ידי חיילים גרמנים שבויים, בפיקוח חיילים סובייטים, ובנוכחות רופא ונציגי רשויות מקומיות והקהילה היהודית.
החפירות החלו לפי דרישת הקהילה היהודית של יאשי, שהתבססה על שמועות לגבי 4 קברי המונים במקום.
החפירות חשפו שלושה קברים (הקבר הרביעי לא נמצא) ובתוכם גופותיהם של 311 יהודים מסקולן.
היהדות נקבעה על פי ברית המילה שעברו הגברים ומוצאם מסקולן נקבע על פי תעודות, שנמצאו על חלק מהגופות.
הגופות נמצאו בשלושה חפירים באורך שישה מטר, רוחב של כארבעה מטרים ועומק של מטר ושבעים סנטימטר כל אחד.
המרחק בין החפירים היה של שניים-שלושה מטרים והגופות הראשונות נמצאו לאחר חפירה של כשלושים סנטימטרים.
בגופות רבות נמצאו סימנים לירי, אך היו גם פציעות שבר בראשים, כנראה באמצעות קת של רובה.
ילדים קטנים רבים נמצאו כשידיהם כרוכים סביב צווארי נשים.
היה גם ילד בגיל 2 עד 4 שלא נמצאו בו סימני ירי ונראה שנקבר בחייו.
בחפירים נמצאו כדורי רובה, תוצרת רומניה, שהיו בשימוש הצבא הרומני ב-1941.
הגופות הועברו לבית העלמין היהודי ביאשי ונקברו שם בשלושה קברים שיתופיים, עליהם הוצבו מצבות.
במקום הקבורה הראשוני הוצבה בשנת 2000 מצבת זיכרון, שבהמשך חוללה חלקית.
תחילה סברו שמדובר ביהודים מיאשי, אך בהמשך נטו ההיסטוריונים לשייך גם שרידים אלה ליהודי סקולן והסביבה.