tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה טענות נטענו כלפי הקהילה, ביניהן האם עברו על איסור יבמה לשוק, ספק איסור אשת איש, חששות זנות ונישואין עם קרובים, חששות לגבי גיטין שסודרו בהודו, שמא הם צאצאי גרים והאם יש לדון אותם כקראים שכן לא היו בקיאים בהלכות.
שתי השאלות המרכזיות היו האם הם יהודים ובאם הם יהודים האם ישנו חשש ממזרות:
הראשון לציון באותה תקופה, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל קבע שמותרים לבוא בקהל ושאין לדון אותם כקראים, אבל ההיתר מותנה בכך שיקבלו עליהם עול תורה ומצוות.
הרב הראשי האשכנזי, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג הסכים לדעתו.
הרב שאול ישראלי הכיר ביהדותם אך התלבט בשאלת ספק הגיטין וקבע כי אין לאוסרם מלהתחתן עם ישראלים, אבל אסר עליהם להתחתן עם כהנים.
הרב עובדיה הדאיה הצריך אותם לעבור גיור לחומרא ואסר אותם להנשא לכהונה – כפי שאסר הרב ישראלי – ועימו הסכים הרב משה פיינשטיין.
הרב משה שטרנבוך, אב דית הדין של העדה החרדית, פסק "שלהתיר את כלל האומה ["בני ישראל"] צריך לקבץ יחד את כל גאוני ישראל, וזה אי אפשר היום".
יחד עם זה הוא התיר במקרה של יוצא העדה שהתארס ליהודייה להתחתן עימה בתנאי שיעבור גיור מלא.
על פסק דין זה חתמו גם הרבנים שלמה זלמן אוירבך, שלמה שמשון קרליץ ונסים קרליץ.
בקריינא דאגרתא, ספר השו"ת של הרב יעקב ישראל קניבסקי הובאה דעתו שיש לאסור את הקהילה לחלוטין והרב אלעזר מנחם מן שך סבר כמוהו.
עימם הסכים הרב אליעזר וולדנברג.
בני הקהילה חוו עלבון צורב ופגיעה קשה, שכן הקהילה הייתה ידועה כקהילה שמרנית ששמרה על עצמה במשך מאות שנים ללא התערבות עם גויי הסביבה.
זאת, ועוד: נאמנות הבעל לאשה הייתה ידועה בקהילה, כמעט ולא נרשם מקרה של גירושין בקהילה, וגם במקרה שהבעל נפטר, או במקרים נדירים של גירושין, האישה הייתה נשארת באלמנותה כל ימי חייה.
עם הגברת העלייה של בני הקהילה החלו ברבנות הראשית בשנת תשי"ז באיסוף חומר היסטורי ופסקי דין, הראשון לציון הרב יצחק נסים פנה אל פוסקי ההלכה להביע את דעתם בנושא, בשנת תשכ"א פנה שוב הרב נסים לרבנים נוספים.
באסרו-חג סוכות בשנת תשכ"ב כינס הרב נסים עשרה פוסקים מפורסמים, הם הרב יוסף שלום אלישיב הרב עובדיה הדאיה, הרב יהושע מנחם אהרנברג והרב שאול ישראלי, הרב יעקב עדס, הרב בצלאל זולטי, הרב אליעזר גולדשמידט, הרב שלמה שמשון קרליץ והרב שלמה טנא, לדון בנושא.
ב-ב' חשוון באותה השנה, התקבלה החלטה של הרבנות הראשית לישראל, כדעת הרב עוזיאל והרב הרצוג, להכיר בהם כיהודים לכל דבר ושאין כל יסוד לאיסור.
מסקנות הרבנות פורסמו בספר "'בני ישראל' – פסקי הלכה ומקורות לבירור דינם ושאלת מוצאם".
רוב רבני ישראל קיבלו את החלטת מועצת הרבנות, למעט מקרים יוצאי דופן.
לצורך זה מינתה הרבנות רושמי נישואים אזוריים שאליהם הובאו המקרים האלה.
בעניין זה השיב שר הדתות ד"ר זרח ורהפטיג ש"בני ישראל הם יהודים לכל דבר".
לאחר שביתות, שביתות רעב והפגנות רבות יזם נשיא המדינה זלמן שזר פגישה בלשכתו ביחד עם הרב נסים והשר ורהפטיג, נציג הקהילה ממומבאיי שלום אברהם (צ'אולקר) ונציג הקהילה בישראל שמשון שמשון (קילקר).
השר ורהפטיג פרסם הודעה רשמית כדי להניא את בני הקהילה מהשביתות וההפגנות, וכי הרבנות כבר הכריזה שהם יהודים לכל דבר.
כתגובה למחלוקת הציבורית, פרסם גם הרב דוד חיים שלוש רבה של העיר נתניה פסק הלכה המתיר את בני העדה ללא כל ספק:
בשנת ה'תשמ"ב שלחו הרבנים הראשיים הרב עובדיה יוסף והרב שלמה גורן הנחיות לכל הרבנים האחראים על הנישואים המורות על עריכת נישואים לבני הקהילה.
הרב עובדיה יוסף פרסם פסק-דין סופי בי' בשבט ה'תשנ"ח המתיר לבני העדה להנשא ללא כל פקפוק וצורך בבירורים:פסק דין זה שם סוף רשמי למחלוקת הציבורית בעניין, בנוסף לסיום המחלוקת שבא על ידי הכרעת הרבנות הראשית שנים רבות קודם לכן.
קהילת "בני ישראל" התנהלה במשך השנים על פי ההנהגה של "החזן", שהוא היה הדמות הרוחנית בקהילה.
המורה הרוחני שעל פיו נעשה כל דבר.
הקהילה הייתה ממושמעת מאוד לדברי "החזן" בכל דבר רוחני.
המצב כיום במומבאי הוא שרוב רובם של יהודי הקהילה הם מ"בני ישראל" – כחמשת אלפים איש.
רובם המכריע השתקעו במדינת ישראל וכ-2,000 היגרו לארצות דוברות אנגלית – אנגליה, קנדה, ארצות הברית ואוסטרליה, ורק כ-200 איש נותרו מהבגדאדים.
כיום ניתן לומר, ש"בני ישראל" הם אלו שמקבלים לתוכם את היהודים העיראקים.
את חיי הקהילה היהודית בהודו מאפיין מספרם הרב של ארגוני חברה ורווחה.
ארגון הנשים "סטרי מנדל" שנוסד ב-1913 על ידי המחנכת רבקה ראובן (נוגאוקר), המעון לנטושים וליתומים שנוסד ב-1934 במתכונתו הנוכחית ומטפל גם כיום בקומץ קשישים.
במשך השנים פעלו בקרב בני ישראל גופים שונים – מועדוני ספורט, ארגונים ציוניים ואגודות צדקה וגמילות חסדים.
קהילת בני ישראל בהודו היא כיום, נכון לשנת 2019, קהילה קטנה, הנאבקת על קיומה ושורדת בזכות מנהיגיה ומאמציהם של ארגונים יהודיים, וביניהם הג'וינט.
בעקבות ההגירה גדולת ההיקף, הפעילות הקהילתית הצטמצמה.
עיתונים וכתבי-עת של בני ישראל, שהתפרסמו בתפוצה רחבה, מופיעים כעת באופן לא תדיר.
עם זאת, בקרב קהילות היהודים בהודו מתרחש תהליך של התלכדות, ונוצרו קשרים בינן לבין קבוצות שונות בישראל ובארצות הברית.
מאמצע המאה ה-18, ובעקבות השפעת הבריטים בקרב חברי הקהילה, רבים הצטרפו לארגון "הבונים החופשיים" והגיעו לדרגות הבכירות.
הם נשלחו ללשכות הארגון במדינות כגון: בהודו, ישראל, קנדה, ארצות הברית.
בני יהודה תל אביב הוא מועדון כדורגל ישראלי מהעיר תל אביב-יפו שהוקם בשנת 1935 בדרום תל אביב וממוקם בשכונת התקווה.
המועדון משחק כיום בליגה הלאומית.
צבעי הקבוצה הם כתום-שחור ואצטדיונה הביתי הוא אצטדיון שכונת התקווה.
ילדי שכונת התקווה ומשפחת סולמי הקימו קבוצת כדורגל בשם "תל חי" בשנת 1935. חבריה העיקריים היו: נתן סולמי, יהודה יעקובי, יצחק חמו, נתן משה שרעבי, יעקב דוידי, רצון פנחס ברדה, שמעון בן-אברהם שרעבי יששכר לוי ושמעון יעקובי.
נערים אלו היו חברים בתנועות נוער שונות, והקבוצה שיחקה בעיקר בשכונות צ'לנוב, שיבת ציון וגבעת נוה שאנן שבדרום תל אביב, והתחרתה מול קבוצות משכונות אחרות.
כאשר הוקמה קבוצת בוגרים שונה שמה של הקבוצה ל"בני ציון" ומאוחר יותר הוחלט על הקמת "ארגון הנוער התימני בני יהודה".
הקבוצה נקראה "בני יהודה" משום שההחלטה על הקמתה התקבלה על ידי מייסדיה הדתיים בשבוע בו נקראת פרשת ויגש המתחילה במילים "ויגש אליו יהודה", ויהודי תימן מיוחסים להיות צאצאים משבט יהודה על שם יהודה בן יעקב.
המשחק הראשון של קבוצה זו נערך נגד קבוצת הנוער של מכבי תל אביב, בשלהי שנת 1935. בשנה זו הקבוצה עדיין לא שיחקה באופן סדיר ושחקניה חיפשו מקורות מימון לקבוצתם.
לאחר נטישת המגרש בשכונת התקווה ששימש בעיקר את שחקני הנוער של מכבי תל אביב עקב המצב הביטחוני של מאורעות תרפ"א - תרפ"ט, החלה הקבוצה להתאמן שם באופן סדיר בשנת 1936 אז הוקם רשמית המועדון כאגודת ספורט.
באפריל של אותה שנה פורץ המרד הערבי הגדול ורוב חברי קבוצת הכדורגל הצטרפו לכוחות ההגנה על השכונות היהודיות בסביבת תל אביב.
רק עם סיום המרד ב-1939 חזרה הקבוצה לפעילות ספורטיבית.
הקבוצה התקבלה רק ב-1940 כחברה בהתאחדות הארץ-ישראלית לכדורגל, והתחילה את דרכה בליגה ב', אז הליגה השנייה.
משחקה הראשון נערך נגד קבוצת הצבא הבריטי בחולצות לבנות והרכבה כלל בין היתר את משה עדיני, משה שרעבי, נתן סולמי, יעקב מנשה, נתן שמואלי, דוד סולמי, דוד מעודד וחיים חמו.
לאחר מכן, בגלל סכסוך בין אגודות הפועל למכבי, הוקמו ליגות נפרדות ובני יהודה הצטרפה לליגה של קבוצות מכבי ובית"ר.
ב-1942 קיימה בני יהודה את משחקה הראשון בגביע המדינה מול מכבי ראשון לציון ונוצחה 1–4.
כשהחלה פעילות המחתרות נגד המנדט הבריטי, האגודה שימשה מקום שדרכו גויסו מאות רבות של בחורים ובחורות לשירות במחתרות – ההגנה, אצ"ל ולח"י.
בשנים אלו פעילות המועדון הופסקה כמעט לגמרי, וגם כשמקימיה שאפו לחזור למגרשם בשכונת התקווה, ב-1945 נוכחו לדעת שבעל השטח עליו נבנה המגרש החליט לבנות עליו בתי מגורים והקבוצה נותרה גם ללא מגרש.
אולם האחים דוד ונתן סולמי הצליחו למצוא מקום בצידו השני של נחל מוסררה והקימו מגרש זמני חדש.
נתן סולמי שימש כמנהל המועדון כאשר דוד סולמי הפך למאמן הקבוצה בשנים אלו, ומשה שרעבי משמש כאיש המשק כאשר שלושתם שימשו גם שחקנים בקבוצה באותה עת.
בשנים אלו שובצה בני יהודה במחוז הדרומי של ליגה ב'.
באמצע עונת 1947/1948 פרצה מלחמת העצמאות ופעילות המועדון הופסקה כליל.
בעונה הראשונה לאחר הקמת המדינה, עונת 1949/1950 בליגה המיוחדת בכדורגל שובצה בני יהודה בבית תל אביב, בליגה המיוחדת שהייתה הליגה השנייה אז, וסיימה במקום הראשון בליגה המיוחדת במחוז תל אביב, אך הליגה פורקה שוב בסוף העונה והקבוצה נאלצה לשחק בליגה ב' דרום לאחר מכן.
בשנת 1951 נדדה הקבוצה פעם נוספת לשטח שהיה שדה תירס ובעלותו הייתה מפוקפקת, ובן לילה נהפך בעזרת מאות מתנדבים תושבי השכונה למגרשה הביתי הראשון של בני יהודה, מגרש "שכונת התקווה" שקיים עד היום באותו השטח.
בעונת 1951/1952 השיגה בני יהודה את ניצחונה הראשון במסגרת גביע המדינה, 2–3 נגד בית"ר ירושלים.
בשנים אלו הייתה בני יהודה קבוצת אמצע טבלה בליגה ב' מחוז דרום, אשר מנסה ללא הצלחה לעלות לליגה הראשונה.
ב-1954 הוחלט על ידי ההתאחדות להפוך את ליגה א' לליגה הלאומית ולבנות ליגה א' חדשה מהקבוצות שסיימו בששת המקומות הראשונים בליגה א' מחוז צפון ודרום.
בשנה זו, תוך הכנת המועדון לליגה הראשונה, חודש המגרש בשכונת התקווה, הוכשר וניטע מחדש וכל זאת על ידי תושבי השכונה ומתנדבים.
ב-19 בספטמבר 1959 ערכה בני יהודה את משחקה הראשון בליגה הראשונה אי פעם, נגד מכבי פתח תקווה, והפסידה 1–2.
בשנות ה-60 נאבקה הקבוצה על הישרדותה בליגה הראשונה והצליחה לשרוד בליגה בתנאים קשים ובתקציב נמוך מאוד.
הקבוצה הצליחה לזכות בגביע הראשון שלה בעונת 1967/1968, כשניצחה בגמר 0–1 את הפועל פתח תקווה.
בשנות ה-70 המשיכה הקבוצה להיות קבוצת אמצע טבלה ומטה שבעיקר מנסה לשרוד בליגה העליונה, וכשלה פעמיים בעונות 1971/1972 ו־1975/1976, בסופן ירדה לליגה השנייה.
מצב הקבוצה השתפר בעונת 1977/1978, אז עלתה הקבוצה בחזרה לליגה הראשונה.
את שנות ה-80 התחילה בני יהודה טוב כאשר בעונת 1980/1981 הייתה שנייה רק להפועל תל אביב במספר הנקודות וסיימה כסגניתה.
בנוסף בעונה זו, שנחשבת אחת הגדולות במועדון, היא זכתה בגביע המדינה לאחר ניצחון על הפועל תל אביב בגמר.
עונה לאחר מכן סיימה במקום השלישי.
בשתי העונות שלאחר מכן התדרדרה הקבוצה עד שלבסוף ירדה לליגה הארצית בסוף עונת 1983/1984, אך לאחר עונה אחת בלבד שבה לליגה העליונה וסיימה במקום החמישי.
בעונת 1986/1987 סיימה כסגניתה של בית"ר ירושלים שלקחה אליפות ראשונה בתולדותיה, אך לאחר מכן התדרדרה שוב למקום העשירי.
בעונת 1988/1989 נקלעה למקום האחרון בטבלה, אך לאחר הגעתו של המאמן גיורא שפיגל הצליחה להינצל מירידה לליגת המשנה.
שיא המועדון הגיע בתחילת שנות ה-90, ובעונת 1989/1990 זכתה בני יהודה, תחת הדרכתו של שפיגל, באליפות המדינה לראשונה בתולדותיה.
בעונת זו כיכבו בשורותיה יעקב אסייג, רוני מאיר, ניר מנחם, חררדו גונזלס, חזי שירזי, רואי חדד ומשה סיני שהגיע בהשאלה מהפועל תל אביב ונבחר לכדורגלן העונה בישראל לאחר שכבש 14 שערים והוסיף שישה בישולים.
בעונה שאחרי האליפות התדרדרה הקבוצה לפלייאוף התחתון, וסיימה את העונה במקום השמיני בטבלה.
לאחר מכן חזרה לצמרת כאשר בקבוצה כיכבו חיים רביבו, אלון מזרחי וניקולאי קודריצקי.
בעונת 1991/1992 סיימה הקבוצה כסגנית האלופה מכבי תל אביב, ובעונה שלאחר מכן סיימה במקום השלישי בטבלה, אך בהמשך שנות ה-90 הפכה לקבוצת תחתית, ובעונת 1997/1998 נשארה בליגה במחזור האחרון, לאחר שסיימה את העונה עם נקודה אחת יותר מהפועל באר שבע שירדה לליגת המשנה.
בתחילת שנות ה-2000 מונה למאמן הקבוצה אלי אוחנה והקבוצה ירדה פעם נוספת לליגה השנייה לראשונה לאחר 17 שנה, תוך השגת שיא מועדון שלילי של 20 הפסדים בעונה אחת.
המאמן נשאר והקבוצה שבה לליגה הבכירה בסוף העונה שלאחר מכן, לאחר ניצחון של הפועל רמת גן באצטדיון המכתש.
בשנים הבאות הפכה בני יהודה לקבוצת מרכז טבלה, המסיימת את עונת הליגה הסדירה במקומות העליונים.
החל מעונת 2004/2005 החלה הקבוצה לשחק באצטדיון בלומפילד.
עונת 2005/2006 הייתה עונתה המוצלחת של בני יהודה מזה שנים, והקבוצה סיימה במקום הרביעי, אשר העניק לה את הזכות להשתתף בגביע אופ"א.
בני יהודה פגשה את לוקומוטיב סופיה הבולגרית ונוצחה פעמיים 0–2 ו-0–4. בני יהודה רשמה באותה עונה הישג נוסף בכך שעלתה לגמר גביע המדינה בפעם החמישית בהיסטוריה של המועדון, לאחר שבמשחק חצי הגמר ניצחה את מכבי חיפה 0-2 בהארכה.
במשחק הגמר הפסידה בני יהודה 0–1 להפועל תל אביב משער בדקות הסיום.
בעונת 2008/2009, תחת הדרכתו של המאמן גיא לוזון, התחילה בני יהודה את העונה בצורה לא טובה, אך מהסיבוב השני יכולת הקבוצה השתפרה והיא סיימה את העונה במקום החמישי.
היא אף קיבלה את מקומה של בית"ר ירושלים בליגה האירופית, לאחר שזו הייתה נתונה בקשיים כלכליים.
הקבוצה הצליחה להעפיל לראשונה מהיווסדה עד לסיבוב הרביעי, בו הוגרלה והודחה מול PSV איינדהובן ההולנדית כאשר הפסידה 0–1 בשני המשחקים.
בעונת 2009/2010 העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה להפועל תל אביב בתוצאה 1–3. כמו כן, סיימה הקבוצה במקום הרביעי שהקנה לה כרטיס לליגה האירופית.
בעונת 2010/2011 בני יהודה תל אביב הייתה תחת הדרכתו של המאמן דרור קשטן הקבוצה הצליחה לעבור את הסיבוב המוקדם הראשון בליגה האירופית כאשר הדיחה את אוליסס ירבאן מארמניה לאחר תיקו 0-0 במשחק החוץ וניצחון 0–1 במשחק הבית באצטדיון בלומפילד משער של שלו מנשה.
בסיבוב המוקדם השני הוגרלה בני יהודה נגד קבוצת שמרוק רוברס מאירלנד.
המשחק הראשון באירלנד הסתיים בתיקו 1-1 ואילו משחק הגומלין באצטדיון בלומפילד הסתיים בניצחון האורחים 0–1, בכך סיימה בני יהודה את דרכה בליגה האירופית לעונה זו, באותה עונה סיימה בני יהודה בפלייאוף העליון בליגה במקום הרביעי.
ביוני 2011 מונה יוסי אבוקסיס לתפקיד מאמן הקבוצה.
במהלך תפקידו הביא את הקבוצה למקום השלישי בטבלה ובכך העפילה הקבוצה שנה נוספת למפעל הליגה האירופית.
אבוקסיס החליט לעזוב לאחר עונה אחת בעקבות מינויו לעוזר מאמן נבחרת ישראל.
ביוני 2012 חזר דרור קשטן לקדנציה נוספת במועדון כאשר חתם על חוזה לשנתיים.
באוגוסט 2012 נעצרה הקבוצה בסיבוב השלישי של מוקדמות הליגה האירופית אחרי הפסד כפול לפאוק סלוניקי, ובתום העונה סיימה במקום הרביעי בליגה.
בדצמבר 2013 החליט קשטן להתפטר לאחר רצף כישלונות של הקבוצה.
במקומו מונה בחזרה יוסי אבוקסיס לתפקיד המאמן, אך על אף שיפור ביכולת הקבוצה היא ירדה ליגה במחזור האחרון לאחר 12 שנים רצופות בליגת העל.
שנה לאחר מכן יוסי אבוקסיס הצעיד את הקבוצה בחזרה לליגת העל כמוליכת הליגה הלאומית לעונת 2014/2015. בחזרתה לליגת העל עמד יוסי אבוקסיס על הקווים אך בעקבות חילוקי דעות עם ההנהלה עבר באמצע העונה לבני סכנין בעוד הקבוצה מינתה למאמנה את יוסי מזרחי עד תום העונה.
בתחילת שנת 2016 ניהל ברק אברמוב איש עסקים תל אביבי, שהונו מוערך בכ-300 מיליון שקל, אוהד הקבוצה ואף שימש כספונסר המועדון מספר פעמים וניסה לרכוש אותו בעבר, משא ומתן לרכישת המועדון ממשה דמאיו שניהל אותו במשך כ-13 שנים.
ב-5 במאי 2016 עברה הקבוצה רשמית לידיו של אברמוב שהצהיר מצידו על הגדלת התקציב והשקעה במועדון.
ב-24 במאי 2016 מינה אברמוב את אריק בנדו למאמן הקבוצה.
ב-24 באוקטובר באותה השנה, לאחר הפסד למכבי פתח תקווה, פוטר בנדו מתפקידו ובמקומו מונה עוזר המאמן יעקב אסייג למאמן זמני למשך כחודשיים.
בדצמבר 2016 בעקבות מצבה הקשה של הקבוצה בתחתית הליגה, הוחלט בהנהלה לבצע מהפך בצוות המקצועי כאשר יצחק שום מונה למנהל הספורטיבי, שחקן העבר – אלון מזרחי מונה לנציג הבעלים וניסן יחזקאל מונה למאמן הקבוצה.
הקבוצה הצליחה להתייצב במסגרת הליגה ואף הצליחה להגיע לגמר הגביע במסגרת הגביע, אך באפריל 2017 התפטר יחזקאל מאימון הקבוצה כיוון שחש לטענתו בפגיעה בסמכויותיו על ידי שום, שמצידו התפטר אף הוא לאחר שלושה ימים.
במקום יחזקאל מונה שחקן העבר ומנכ"ל המועדון כפיר אדרי ביחד עם אסייג שמונה פעם נוספת באותה עונה למאמנים ביחד בעלי אותה סמכות מקצועית עד לסוף העונה כולל גמר הגביע שבו הייתה צפויה הקבוצה להשתתף.
ב-25 במאי 2017 זכתה בני יהודה בגביע המדינה השלישי של המועדון, לאחר ניצחון 4–3 על מכבי תל אביב בדו-קרב בעיטות עונשין במשחק הגמר.
בסיום העונה חתם יוסי אבוקסיס לשנתיים לאחר שחזר לאמן במועדון בפעם השלישית בקריירה, ובמקביל סיים אלון מזרחי את תפקידו כנציג הבעלים.
ב-3 באוגוסט 2017 ניצחה הקבוצה 1–0 את זניט סנקט פטרבורג באצטדיון קרסטובסקי ברוסיה במשחק הגומלין של שלב השלישי של מוקדמות הליגה האירופית, אך תוצאה זו לא הספיקה לה על מנת להעפיל לשלב הבא לאחר שהפסידה 0–2 במשחק הראשון שנערך בישראל.
בעונת 2017/2018 הוביל אבוקסיס את בני יהודה לפלייאוף העליון, ובתום העונה חתם על חוזה חדש לחמש שנים נוספות במועדון.
ב-15 במאי 2019 זכתה בני יהודה בגביע המדינה הרביעי של המועדון והשני בשלוש שנים, לאחר ניצחון 5–4 על מכבי נתניה בדו-קרב פנדלים במשחק הגמר (זוהי הפעם השלישית מתוך ארבע שהיא ניצחה בגמר בבעיטות הכרעה).
הזכייה בגביע המדינה העניקה לה השתתפות בסיבוב השלישי במוקדמות הליגה האירופית אותו בו הוגרלה מול נפטצ'י באקו האזרית.
הקבוצה גברה על יריבתה בתוצאה 4:3 בסיכום צמד המשחקים ובכך הצליחה לשחזר את הישג השיא שלה באירופה והעפילה בפעם השנייה בתולדותיה לשלב הפלייאוף.
ב-28 ביוני 2019 השיק המועדון סמל חדש, המבוסס על הישן, אשר עבר חידושים וליטושים.
ב-7 בינואר 2020 עבר אבוקסיס לאמן את הפועל באר שבע, וב-8 בינואר מונה אלישע לוי למאמן הקבוצה.
תחת שרביטו של לוי הקבוצה סיימה במקום השביעי כאשר היא מוליכה את הפלייאוף התחתון וכן הגיעה לשלב חצי גמר גביע המדינה.
בעונה שלאחר מכן, פוטר לוי מפאת חוסר הצלחה של הקבוצה והסתבכות בתחתית הטבלה, ויוסי אבוקסיס חזר לקבוצה על מנת לנסות ולהצילה מירידה לליגה השנייה, כאשר עונה שנייה ברצף סיימה בפלייאוף התחתון.
ניסיון זה לא צלח, ובסיום עונת 2020/2021 ירדה הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שבע שנים בליגה הבכירה.
את עונת 2021/2022 פתח יוסי אבוקסיס, שעזב את הקבוצה ב-3 בפברואר, ובמקומו מונה ניסו אביטן למאמן הקבוצה.
ב-12 במאי מונה עוזר המאמן לשעבר אורי גוטמן למאמן הקבוצה.
ב-18 במאי מינה הבעלים ברק אברמוב את דורון אוסידון לתפקיד נציג הבעלים במקומו של יוסי כהן.
ב-29 ביולי רכש משה דמאיו בחזרה את הקבוצה וב-4 באוגוסט אשרה הוועדה להעברת זכויות את הרכישה.
בעונת 2023/2024 התמודדה על העלייה לליגת העל, אך לבסוף סיימה שלישית בעקבות הפרש שערים נחות מהשנייה, עירוני טבריה.
ב-13 ביוני 2024 עזב דמאיו את הקבוצה והעביר את זכויות הניהול לאלירן עובד.
משרדי המועדון ומתחם האימונים של הקבוצה ממוקמים באצטדיון שכונת התקווה, אצטדיונה הביתי של הקבוצה בעבר, אך החל מעונת 2004/2005 עברה הקבוצה לשחק באצטדיון בלומפילד.
בשנים 2016–2019 עברה הקבוצה לארח באצטדיון המושבה בפתח תקווה, בעקבות הרחבת אצטדיון בלומפילד.
בעונת 2019/2020 חזרה הקבוצה לארח באצטדיון בלומפילד.
הקבוצה חזרה לשחק באצטדיון שכונת התקווה בעונת 2025/26, אחרי 21 שנה.
לאחר שיפוץ שנעשה על ידי עיריית תל אביב שהפך את האצטדיון להיות מותאם לליגה הלאומית.
אוהדי הקבוצה משתמשים בתרנגול בתור הקמע הקבוצתי.
ארגון האוהדים של בני יהודה התחלף מספר פעמים, האחרון שבהם היה "Gate 9" שהתפרק בעקבות סכסוך עם הבעלים.
בשנת 2008 קם הארגון "Lions Army" שהוקם מחברי הארגון לשעבר "השדים הזהובים", וכיום הוא מונה כ-1,800 חברי ארגון רשומים.
הארגון הוא האחראי העיקרי על ארגון תצוגות ומפגני עידוד לקבוצה.
למועדון ישנם אוהדים גם בקרב ידוענים וביניהם ליאור דיין, שאולי בדישי, דודו טסה, חיים משה, נסים גרמה ועוד.
עונות בליגת העל: 54 (כולל עונת 2019/2020 בליגת העל בכדורגל)
הניצחון הגבוה ביותר בכל הזמנים: 18–0 (נגד מכבי קריית מלאכי בעונת 1963/1964 בסיבוב ב' בגביע המדינה)
הניצחון הגבוה ביותר בליגה הבכירה: 8–2 (נגד בית"ר ירושלים בעונת 1993/1994)
רצף ניצחונות הליגה הארוך ביותר בליגה הבכירה: 7 (בעונת 2007/2008 בליגת העל)
רצף משחקים ללא הפסד בליגה הבכירה: 29 (בעונת 1986/1987 בליגה הלאומית)
שיאן ההופעות: אהוד בן טובים, 458 הופעות (350 בליגה הבכירה)
מלך השערים בליגה: אהוד בן טובים, 168 שערים (92 בליגה הבכירה)
מלך השערים בגביע המדינה: זכי מזרחי, 23 שערים
שיא שערים במשחק אחד: זכי מזרחי, 10 שערים (בניצחון 18–0 על מכבי קריית מלאכי, 6 באוקטובר 1963)
זוכים בתואר מלך השערים במדי הקבוצה
עונה שם השחקן שערים הערות 1964/1965 זכי מזרחי 19 יחד עם ישראל אשכנזי ממכבי יפו 1991/1992 אלון מזרחי 20 1992/1993 אלון מזרחי 26 2008/2009 אלירן עטר 14 יחד עם שמעון אבו חצירא מהפועל פתח תקווה וברק יצחקי מבית"ר ירושלים
זוכים בתואר כדורגלן העונה במדי הקבוצה
עונה שחקן תארים קבוצתיים הערות 1989/1990 משה סיני אליפות כבש 14 שערים ובישל 6
השחקן הראשון מהקבוצה ששיחק עבור נבחרת ישראל: יעקב גרונדמן, ב-15 באוקטובר 1961 נגד נבחרת איטליה
השחקן הראשון מהקבוצה שהבקיע שער עבור נבחרת ישראל: יוסף מהלל, ב-2 בינואר 1964 נגד נבחרת הונג קונג
בעל מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת כשחקן הקבוצה: אלון מזרחי, 9 הופעות
בעל מספר השערים הרב ביותר בנבחרת כשחקן הקבוצה: אלון מזרחי ויוסף מהלל, 2 שערים כ"א.
עד תחילת שנות ה-90 הקבוצות הישראליות השתתפו בגביע האינטרטוטו בלבד ולא קיבלו כרטיס למפעלים האירופיים.
בני יהודה השתתפה לראשונה במסגרת אירופית בעונת 1987/1988 בגביע האינטרטוטו אז הוגרלה ביחד עם בית"ר ירושלים באותו הבית וסיימה במקום הרביעי והאחרון עם נקודה בלבד.
פעם נוספת השתתפה בגביע האינטרטוטו בעונת 1990/1991 והוגרלה ביחד עם מכבי חיפה, גם אז סיימה במקום הרביעי עם נקודה בלבד.
מאז 1992/1993 אז הצטרפה ישראל לגביעי אירופה רשמית, שיחקה בני יהודה שבע עונות במוקדמות גביע אופ"א והליגה האירופית מתוכם הגיעה פעמיים לשלב הפלייאוף.
בני יהודה בגביעי אירופה מפעל עונה שלב מועדון משחק בית משחק חוץ תוצאה סופיתגביע אופ"א2006/2007שלב המוקדמות השנילוקומוטיב סופיה2:04:06:0הליגה האירופיתשלב המוקדמות הראשון סימורק זקטלה0:30:10:4שלב המוקדמות השני דינאבורג0:40:10:5שלב המוקדמות השלישי פאסוס די פריירה0:10:10:2פלייאוף פ.ס.וו.
הישג השיא של המועדון במסגרות אירופאיות: שלב הפלייאוף של מוקדמות הליגה האירופית (בעונות 2009/2010 ו-2019/2020)
הניצחון הגבוה ביותר במסגרות האירופאיות: 4–0 (נגד דינאבורג בעונת 2009/2010 בסיבוב השני במוקדמות הליגה האירופית)
ההפסד הגבוה ביותר במסגרות האירופאיות: 0–4 (נגד לוקומוטיב סופיה בעונת 2007/2008 בסיבוב השני במוקדמות גביע אופ"א)
בעל מספר ההופעות הרב ביותר במסגרת אירופאית: איציק עזוז, 25 הופעות
מלך השערים במסגרות האירופאיות: פדרו גלבאן, שישה שערים
ראו גם: :קטגוריה:כדורגלני בני יהודה תל אביב
הרשימה כוללת את אנשי בני יהודה ששימשו החל משנת 1951 בתפקידים הבאים: מנג'ר / מאמן / מאמן-שחקן.
אם שני בעלי תפקידים עמדו על הקווים במקביל יופיעו שמותיהם יחדיו (אם בפורמט מנג'ר ומאמן כדוגמת שפיגל ולוי בעונת 1989–1990 ואם בפורמט צמד מאמנים כדוגמת אסייג ושירזי בעונת 2007–2008).
מאמן ראשי אלי לויעוזר מאמן ניסו קפילוטומאמן נוער איתמר ניצן
בני לילית (כך בתרגומה של רות לבנית.
בתרגום עמנואל לוטם: עלפים; באנגלית: ; בתרגום של ההוביט: שדונים.
הצורה אלפים קיימת בתרגומים מודרניים במדיומים אחרים וכמו באנגלית לא מבדילה מילולית את האלפים של הארץ התיכונה מהייצוג התרבותי של אלפים מחוץ לשר הטבעות) הם אחד הגזעים הבדיוניים המופיעים בלגנדריום - עולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
ההיסטוריה של בני הלילית מתוארת ברובה ב, ומוזכרת בספרי שר הטבעות.
בני הלילית של טולקין שונים באופן משמעותי מבני הלילית של הפולקלור הקדום כמו גם מאלו של הפנטזיה המודרנית.
בני הלילית של טולקין היו אנושיים למדי, אך לא נפוּלים.
בניגוד לבני האדם בני הלילית הם בני אלמוות, בנוסף הם מתוארים כיפים יותר, חכמים יותר וחזקים יותר מבני האדם.
את עצמם כינו בני הלילית "קְוֵנְדִי" ("הדוברים"), לאור העובדה שבעת בריאתם היו היחידים בעלי מתת הדיבור.
בספריו של טולקין, בני הלילית (וגם בני האדם) נהגו טרם בריאת העולם, ועם בריאת העולם הם ישנו עד בוא זמנם להתעורר.
בני הלילית התעוררו בשנת הוולאר 1050 לבריאת העצים על גדות האגם קואיווינן בשעה שהכוכב הראשון ניצת בשמים.
השם בו כינו את עצמם הוא קונדי (הדוברים בקולות) כי בתחילת חייהם לא פגשו ביצורים חיים המדברים או מזמרים.
מלקור גילה את בואם קודם הוולאר, ונהג לתפוס בני לילית ולעוותם ליצורים אפלים, אורקים.
לאחר שבני הלילית נתגלו על ידי הואלא אורומה יצאו הוולאר להגנתם.
לאחר כליאתו של מלקור במעוזו של מנדוס, הזמינו הוולאר את בני הלילית להצטרף אליהם בוולינור, ממלכתם המוגנת אשר באמן, הממלכה הברוכה.
בתחילה חששו בני הלילית, הואיל וראו את הולאר (מלבד אורומה) בחמתם בצאתם למלחמה.
בהמשך נשלח אליהם אורומה ובחר נציגים ינגוה, פינווה ואולוה שיצאו לולינור.
בחוזרם דברו השליחים אודות אור העצים וחוכמת הוולאר והאיצו בבני עמם לצאת לאמן.
בעקבת חזרת השליחים, נפלגו בני הלילית לאלו שחפצו לצאת עם אורומה מערבה והם נודעו לימים בשם אלדר ולאלו שהעדיפו להישאר במזרח שכונו אברי - המסרבים.
הסיעה הראשונה שיצאה מערבה, עמו של ינגוה נקראה הוואניר, העלפים הבהירים והיא נשארה בולינור ולא שבה לארץ התיכונה.
סיעה נוספת שיצאה היא הנולדור, העלפים העמוקים, עמו של פינוןה שלימים שבה לארץ התיכונה.
הסיעה השלישית והגדולה מכולם שיצאה אחרונה לולינור היא הטלרי, עמו של אולוה.
שלושת הסיעות האלו הוואניר, הנולדור והטלרי נקראות גם עממי האלדליה.
בני הלילית שנותרו בבלריאנד היו ברובם מקרב הטלרי.
הננדור (הפונים לאחור) שסירבו לעבור את הרי האובך במסע מערבה ובסופו של דבר השתקעו באוסיריאנד והם העלפים הירוקים.
הסינדר, העלפים האפורים, הם אלו שמצאו הנולדור בבלריאנד, מלבד הננדור בשובם לשם, מלכם היה תינגול, המלך אפור הגלימה.
עם הזמן, נוצרו שני ריכוזים עיקריים של האלדר: הראשון, של הנותרים מאחור בבלריאנד (צפון הארץ התיכונה) והשני, של העוקרים לולינור.
במקומות בהם התגוררו, הקימו בני הלילית ערים ושגשגו.
לאחר שחרורו של מלקור מכלאו, עורר בעורמה תסיסה בקרב הנולדור, והסיתם כנגד הוולאר.
לאחר שרצח את פינווה מלכם וגנב את הסילמרילים שיצר בנו פאנור, הוביל האחרון את הנולדור בחזרה אל הארץ התיכונה, במטרה לנקום במלקור, שכונה מאז מורגות', 'האויב השחור'.
יציאת הנולדור את וולינור נעשתה בניגוד לרצון הוולאר, ולוותה בטבח שערכו בשאריהם מן הטלרי.
בעקבות מעשיהם הטיל עליהם הואלא מנדוס קללה שחרצה את גורל אחיזתם בארץ התיכונה לחורבן.
עם בוא הנולדור לארץ התיכונה עלה לראשונה הירח, והחל העידן הראשון, אשר בתחילתו זכו בני הלילית לניצחון מפואר בקרב דאגור אגלארב ובמשך מאות שנות שמש הטילו מצור על מעוזו של מורגות' באנגבנד.
באותן השנים היו בעלי הסמכות בניו של פינווה, פאנור, פינרפין ופינגולפין.
בשנות השלום בנו בני הלילית את ממלכותיהם בבלריאנד וחזו בכניסת שלושת בתי בני האנוש לתוך בלריאנד.
שלוותם הופרה בקרב להבת הפתע, שבו הנחיל מלקור תבוסה מרה לבני הלילית, והרג את מלכם פינגולפין.
קטלנית עוד יותר הייתה תוצאת הנירנית ארנוידיאד ("קרב הדמעות לאין מספר"), אז נקטל מלכם פינגון, שאחריו מלך אחיו טורגון מלך גונדולין.
בשנת 510 לעידן הראשון נפלה גונדולין, ממלכתם האחרונה של בני הלילית בבלריאנד, ומלכה נהרג.
מאוחר יותר, למדו בני פאנור כי הסילמריל אשר בֶּרֶן בן האדם לקח מיד מלקור, מצוי בידי אלווינג, נכדתו בת הלילית.
בניסיון להשיג את הסילמריל תקפו האחים את ארברניאן, ממלכתם של אלווינג ואארנדיל, וטבחו בבני לילית רבים, אחיהם.
קריאה בהולה לעזרה שוגרה לאמן, והוולאר נענו.
הקרב האחרון במלחמות בלריאנד, מלחמת החרון, הביא לתבוסתו של מלקור ותחילת העידן השני, אך גם לשקיעת בלריאנד בים.
בעידן השני עשו את דרכם בני לילית רבים חזרה לוואלינור והאֵדָאִין (בני האנוש שלחמו במלקור) עקרו לאי נומנור.
כמו כן, קמו בארץ התיכונה מספר ממלכות של בני לילית.
בימי קלברימבור החרש, נכד פאנור, הופיע סאורון בארגיון.
בעבר שירת סאורון את מלקור, אך עם מפלת אדונו נכנס למחבוא.
משחלפו כ־1,000 שנים, צץ סאורון בממלכת בני הלילית, והוא מחופש לאֶנָּאתָר, אדון המתנות.
סאורון שכנע את קלברימבור ליצור את טבעות הכוח, אך מזימתו לשלוט דרכן בבני הלילית נחשפה וירדה לטמיון.
במלחמה שפרצה כבש סאורון את כל אריאדור (צפון הארץ התיכונה לאחר שקיעת בלריאנד) למעט ימלאדריס, היא ריוונדל, אשר הקים אלרונד כמחסה לניצולי ארגיון.
עם בוא הסיוע נופצו צבאות סאורון, והוא נמלט למזרח הארץ התיכונה, אל מורדור.
מלך נומנור האחרון, אר־פאראזון, יצא להילחם בסאורון, והצליח לתפוס אותו.
סאורון נלקח כשבוי לנומנור, ושם השחית את לב המלך, והסיתו כנגד הוולאר ובני הלילית.
בעצתו הפרו הנומנרים את איסור הוולאר על בני האדם לבוא לאמן, ויצאו אליה במטרה להשיג חיי נצח.
עונש הוולאר היה חמור, ונומנור שוקעה במצולות בהתערבות אילובטר.
מעטים מבני נומנור, חברי סיעת הנאמנים, שלא כפרו בוולאר, ניצלו מהאסון ויצאו לארץ התיכונה, שם הקימו את ממלכות גונדור וארנור.
אחר מפלת נומנור והקמת ממלכות נומנור הגולות בארץ התיכונה שב סאורון למורדור.
בשנת 3429 שיגר מתקפה קשה על גונדור, ובשנה העוקבת הוקמה הברית האחרונה בין בני האדם לבני הלילית.
במסגרת קרבותיה נצחה הברית את סאורון וכוחותיו, אך גִיל-גַלַד מלך בני הלילית ואלנדיל שליט ממלכות הנומנורים נהרגו על ידו.
בתום הקרבות החל העידן השלישי של ארדה, ובני לילית רבים עזבו את הארץ התיכונה.
לאחר גיל גלד, לא היה עוד מלך עליון לבני הלילית, על אף שבת דודתו גלדריאל חיה - משערים כי התואר ניתן רק לגברים.
בהיסטוריה של בני הלילית, העידן השלישי סימן יותר מכל את העזיבה הסופית של הארץ התיכונה.
לכל אורכו נדדו בני לילית רבים לוולינור; מספר בני הלילית היה מועט וממלכותיהם מצומצמות ומנותקות.
לבקשת גלדריאל זומנה המועצה הלבנה, מועצת קוסמים ובני לילית ידועים, בשנת 2463, ועל סמך תגליתו של גנדלף כי בעל האוב הוא סאורון, פעלה המועצה לגירושו מדול גולדור.
בשנת הגירוש (2941) נערך קרב חמשת הצבאות, בו לקחו חלק בני לילית בהבסת צבא אורקים מהרי הערפל.
בשנת 3018 נערכה מועצת אלרונד, ובה נקבע מסלול הפעולה להשמדת הטבעת האחת, אשר נתגלתה זה עתה.
מספר שנים אחר תום מלחמת הטבעת, עזבו אחרוני בני הלילית את הארץ התיכונה ומי שלא עזב נכחד.
בני הלילית מתוארים בתור הנאווים והחכמים מכל ילדי אילובטר, והם ידועים כאוהבי האמנות (בעיקר שירים, אותם זימרו בקולם היפה).
חושי בני הלילית (בעיקר הראייה והשמיעה) וחוסנם הגופני עולים על זה של בני האנוש.
הם גבוהים מבני האדם ותנועותיהם חינניות יותר.
בדרך כלל עיניהם מתוארות כאפורות בגון הים, אך מצויים מקרים יוצאי דופן.
המאפיין המרכזי שלהם הוא האלמוות: בני הלילית אינם מזדקנים או נתפסים לחולי.
עומדת להם גם היכולת להרפא מפצעי אנוש, אשר בני אדם מתים מהם.
החיבה הקלישאית המיוחסת לבני הלילית ליערות וקשתות היא במידה רבה טעות, הנובעת מהעובדה כי הדמות המייצגת הבולטת ביותר של בני הלילית בספרי שר הטבעות היא זאת של לגולאס בן תרנדואיל, קַשָת ושוכן יער-אופל.
מסע אחוות הטבעת ללוריין, שם בני הלילית חיים על עצי המֶלוֹרְן ונושאים קשתות, הרחיב תפישה מוטעית זאת.
מיצירותיו השונות של טולקין נודע כי בני הלילית עשויים באותה המידה לשכון במערות (נרגותרונד), ערי מבצר (גונדולין), ואף לשכון בערי-נמל ליד החוף (מיתלונד); והנולדור היו ידועים גם בחרבותיהם ובחניתותיהם האדירות, מלבד קשתות.
חרבות שחישלו בני לילית נחשבו לטובות מסוגן.
כמו כן, אין דיון מפורש בנושא האוזניים המחודדות בשר הטבעות או הסילמריליון.
ידוע כי לבני הלילית של טולקין אכן היו אוזניים מחודדות רק ממכתביו של טולקין ופסקה ב"אטימולוגיות".
עדיין, שיקולים פרקטיים הכוללים מספר מקרים בהם בני אדם נחשבו בטעות לבני לילית, מוכיחים כי חידוד האוזן היה עדין ומתון, בניגוד לאוזני בני הלילית הארוכות והצרות המופיעות בהפקות אנימה שונות ותרבות הפנטזיה המודרנית.
רוב בני הלילית בארץ התיכונה בתקופת שר הטבעות היו כסופי־שיער.
באופן כללי, בני הלילית משבט הוואניר היו זהובי שיער ונחשבו לנאים ביותר.
בני לילית משבט הנולדור היו כהי או שחורי־שיער.
הטלרי מתוארים ככסופי שיער, כגון קלבורן, תינגול וקירדן.
התרגומים השונים של 'Elf' לעברית
מקור היצור 'Elf' במיתולוגיה האירופית, ולפיכך הוא חסר מקבילה שוות־ערך במסורת העממית היהודית (כגון התנ"ך והמשנה).
בשפה העברית החדשה (שמתבססת על חידושים של מילים מן המקורות, ספרות עברית של ימי הביניים ועוד) נעשו ניסיונות מעטים לחדש מילה בעברית שתהיה שקולה כנגד ה־'Elf' באנגלית.
בעיה נוספת בתרגום היא שבטרם טולקין, המושג 'Elf' יכל להוות מה שכיום אנחנו מזהים בתור פיות, 'שדונים של סנטה קלאוס', גמדים וכו'.
ספריו של טולקין קיבעו כיום במידה רבה את הרעיון המודרני של ה־'Elf' כולל צורתו וגובהו, שאינם תואמים כינויים קודמים בעברית.
נסיבות אלו הובילה את המתרגמים של כתבי טולקין בישראל לנסות למצוא שמות שונים לברייה הזו.
משה הנעמי מתרגם אותם בהוביט כ"שדונים" (ובמקומות אחדים "שדים", כנראה עקב טעות של המתרגם, משום שמאוחר יותר בספר, ה"שדים" הם הגובלינים), ואילו בתרגום הטייסים לאותו הספר הם מכונים "אלף" ביחיד ו"האלף" ברבים (בדומה לשמות עמים בתנ"ך: 'אדומי' ביחיד, אל מול 'האדומי' ברבים).
בהקשרים אחרים, Elves מתורגם "גמדונים", "פיות", "זדים" ושאר בריות אגדתיות מן עולם הספרות העברי.
בני לוי (מכונה פייר ויקטור, 28 באוגוסט 1945 – 15 באוקטובר 2003) היה פילוסוף והוגה דעות יהודי-צרפתי, בצעירותו מאואיסט אדוק ושותף פעיל במרד הסטודנטים בצרפת, לאחר מכן תלמידם של הפילוסופים ז'אן-פול סארטר ועמנואל לוינס, ובסוף ימיו יהודי חרדי, מנהל מכון לוינס בירושלים, ותלמידו של הרב משה שפירא.
לוי נולד במצרים למשפחה יהודית מיוצאי חלב כילד חסר כל מודעות יהודית.
הוא היה תלמיד מבריק וסיים את לימודיו באקול נורמל סופרייר אצל הוגים כלואי אלתוסר וז'אק דרידה.
בתוך כך התמסר לרוחות הרדיקליות שנשבו באותם ימים ונעשה מאואיסט.
כשעמדו הסטודנטים הצרפתים למוטט את משטרו של הנשיא שארל דה-גול במאי 1968 היה בני לוי, תחת שמו המחתרתי פייר ויקטור, פעיל מרכזי במרד הסטודנטים.
כעורך הביטאון הרדיקלי של השמאל הפרולטרי "דבר העם" נעצר פעם אחר פעם עם עמיתיו בידי המשטרה הצרפתית, שהייתה נחושה לשים קץ לתסיסה שאיימה על הסדר הטוב.
בשנת 1970, כשגברה תדירות המעצרים, החליטו העורכים לפנות לעזרת אדם שהיה חסין מפני הטרדות המשטרה, הפילוסוף ז'אן-פול סארטר.
סארטר צירף את שמו לרשימת העורכים והמשטרה אכן הרפתה מהם.
היה פרופסור חבר באוניברסיטת פריז VII.
בשנת 1973 החליט בני לוי לפרק את "השמאל הפרולטרי" מתוך חשש שהארגון יהפוך לתנועת טרור כדוגמת ארגונים דומים באיטליה ובגרמניה.
באותה שנה ייסד לוי את "ליברסיון" (Libération), עיתון שמאלני מתון, שלימים התבסס כאחד היומונים המובילים של צרפת לצד לה מונד ולה פיגרו.
בשלב זה התגלה לשלטונות שמנהיג השמאל הפרולטרי, פייר ויקטור, הוא פליט נטול אזרחות.
הדרכון שניפק לו האו"ם הוחרם והוא חויב להתייצב בתחנת המשטרה אחת לשבועיים עם קרוביו ועורך דין.
כשהתהדקו היחסים בין עורכי העיתון לסארטר סיפר לו עמיתו על ההטרדות.
בתגובה פרש סארטר את חסותו על לוי והזמין אותו לשמש כמזכירו האישי.
שש שנים עבד ויקטור עם סארטר, ועבודתם המשותפת הניבה ארבעה ספרים עד מותו של סארטר ב-1980. במחקריו עם סארטר החל לגלות את היהדות דרך מחקר קבלי שערכו יחדיו.
במחקרם הגיעו השניים למסקנות בדבר נס הישרדותם של היהודים כאירוע מטאפיזי מובהק.
במסגרת הלימוד המשותף ביניהם את קורות ההיסטוריה, הם הגיעו למסקנה שישנו מקום נכבד לתקווה של עתיד טוב יותר לאנושות כולה, מה שמביא את שניהם לצדקת רעיון הגאולה היהודית.
עם זאת, בקרב החוג שסבב את סארטר, היו שפקפקו באמינות הדברים, ולא האמינו שסארטר אימץ השקפות חדשות שכללו שימוש במושגים דתיים ויהודיים של גאולה ומשיחיות, ולוי הואשם, בין השאר על ידי סימון דה-בובואר, ב"חטיפת הישיש" ובזיוף כתביו.
בעקבות גישושיו המחקריים החל לוי גם בתהליך של הכרת היהדות כחוויה אישית, ובסופו של דבר חזר בתשובה ולמד בישיבת הסטודנטים (בראשות הרב אליהו אבוטבול) בשטרסבורג.
במקביל הפך לתלמידו של הפילוסוף היהודי עמנואל לוינס.
בשלב מאוחר יותר עלה לישראל והתגורר בשכונת בית וגן בירושלים בה גר בשכנות למורו ורבו הרב משה שפירא.
הקים ברחביה, יחד עם ברנאר-אנרי לוי ואחרים, את מכון לוינס והיה פעיל כדובר היהדות באירועים אקדמיים בצרפת.
נפטר בפתאומיות בחול המועד סוכות 2003, ונקבר בהר המנוחות בירושלים, מכיוון שנפטר בחג לא הוספד.
סביב דמותו של בני לוי נרקם הסיפור "גלגל חוזר בעולם" מאת קרוב משפחתו הרב חיים סבתו (בתוך הספר "אמת מארץ תצמח"), אף על פי שהשניים לא הכירו לפני כן ונפגשו לראשונה באירוע לכבוד פרסום הספר.
בני יששכר הוא חיבורו המרכזי של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב שעל שם ספרו זה כונה עוד בחייו "בעל הבני יששכר".
דרושי הספר מסודרים לפי שנים עשר חודשי השנה היהודית, בהתמקדות מיוחדת על חגי ומועדי ישראל.
בשל סידורו הייחודי, הפך הספר לקלסיקה חסידית עיקרית, המסדרת את משנת החסידות על המועדים.
שמו של הספר "בני יששכר" כפי שמעיד המחבר בפתח הקדמתו, מיוסד על הפסוק ב , כשההדגשה היא על המשך הפסוק "יודעי בינה לעיתים", כמטרת הספר המיועד לעסוק בעיתים ובזמנים.
בקרב בני משפחתו ותלמידיו, מקובל טעם נוסף לקריאת שם הספר, וזאת משום שרצ"א קיבל מרבו החוזה מלובלין שאמר לו ברוח הקודש כי הוא בן לשבט יששכר.
הספר מיוסד במאמרים מיוחדים על סדר כל חודשי השנה, כאשר בכל חודש מוקדשים מאמרים אחדים לבאר את מהות החודש, את סיבת שמו, ואת משמעותו הקבלית.
בפתיחת הספר מוקדשים עשרה 'מאמרי השבתות' העוסקים בדרוש ובהבנה פנימית של מהות השבת, והדרך לעבודת ה' בה.
אחריהם באים מאמרי חודש ניסן שהוא החודש הראשון על פי הלוח העברי, ובו דן המחבר בדרושים ארוכים על משמעות חג הפסח וכך על כל סדר המועדים.
אריכות דברים מיוחדת, נרשמת במאמרי חודשי כסלו-טבת המוקדשים ברובם למשמעותו של חג החנוכה.
וזאת משום שכפי המקובל, בחג זה, חש המחבר התעלות רוחנית מיוחדת.
המאמרים שמקיפים את כל ענייני החג שמעט נכתב אודותיו, הפכו את הספר לפופולרי בקרב הציבור החסידי, המרבה ללמוד בו בעיקר בימים אלו.
אף על פי שבימי חייו כתב המהרצ"א עשרות חיבורים, את עיקר מאמצי העריכה הועיד לעריכת "בני יששכר".
על פי עדויות בני משפחתו, חמש מהדורות כתב מהרצ"א עד שהגיע לגרסה הסופית המשובחת, שאותה כתב בכתב נאה ומסודר, שלא הצריך עריכה.
הדבר גם ניכר משלל שינויי לשון ושיפורי תחביר שישנם בין המהדורות.
רבי צבי אלימלך לא הספיק להביא את הספר לדפוס, אך כבר בימי חייו, העתיקו חסידים ותלמידים ממקורביו לעצמם חלקים מהחיבור.
מהעתקות אלו נפוצו מיד קונטרסים והעתקים שפשטו בקרב תלמידיו.
להעתקה פירטית זו רומז רבי צבי אלימלך בשלהי הקדמת ספרו אגרא דכלה, כשהוא כותב .
זו גם הסיבה שעוד בחייו כבר כונה "בעל הבני יששכר", אף על פי שחיבורו עדיין לא נדפס, וכך גם תואר במצבתו קברו הראשונה.
רק בשנת תר"ו, שנים ספורות לאחר פטירתו של רצ"א, יצא הספר לראשונה בדפוס זאלקווא.
בשל קשיי הצנזורה על ספרים עבריים, נאלצו בניו להדפיס רק את חלקו השני של הספר בעילום שם המחבר.
רק כעבור שנים נוספות, בשנת תר"י, הודפס החלק הראשון בלמברג.
החל ממהדורת תר"ך מודפסים שני הכרכים בצוותא, ואף בכרך אחד.
תלמידיו ובני משפחתו ראו בעיכוב הצנזורה, התנכלות של כוחות הרע והסטרא אחרא שהתאגדו להזיק לרצ"א כל ימיו, ונחלו כישלון חרוץ.
במשך השנים חזר הספר ונדפס בעשרות מהדורות, שהאחרונה והמוכרת שבהן היא מהדורת "תולדות אהרן", שיצאה לאור על ידי האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן שזיקק את הספר מטעויות, ומהדורתו התקבלה כמהדורה המתוקנת והמושלמת.
עם הפיכתו של הספר לנכס צאן ברזל בספרות החסידית, התפתחה תופעה ייחודית שאין לה אח ורע בספרות זו, יצירת חיקויים של פורמט הספר המסודר לפי סדר ימות השנה והלוח העברי.
ארבעה מצאציו של רצ"א חיברו גם הם ספרים בסגנון זהה, שניים מהם אף גזרו את שמם מאותו פסוק.
הראשון הוא בנו רבי אלעזר שפירא מלנצהוט שחיבר ספר זהה הנושא את השם יודעי בינה גם הוא על שם אותו פסוק, כפי שמעיד הוא בהקדמתו
הניסיון השני הוא של בן-נינו, רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, שחיבר את הספר שער יששכר, וגם הוא מנמק בהקדמתו את אותו טעם
בהמשך הקדמתו אף מתנצל הנכד על ניסיון החיקוי ומצהיר כי חיבורו רחוק מלהשתוות לזה של זקינו
שני ניסיונות נוספים הם ספר "צבי לצדיק" על חודשי השנה מנכדו רבי צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב וספר "קרן ישועה" על חודשי השנה מבנו רבי יהושע שפירא.
ריבוי הלומדים בספר, הביא להוצאת מהדורות חדשות, מנוקדות ומוערות, להקל על ההבנה ולאפשר גם ללומדים צעירים שאינם רגילים בשפה הקבלית להתמצא.
מהדורה מוערת ראשונה, יצאה לאור ב-2005, בשלושה כרכים בהוצאת מכון "בני שלשים" של חסידות קוסון ובה נוספו הערות נחוצות.
שנים ספורות לאחר מכן, עם התבססות השלוחה הישראלית של מכון עוז והדר, ביקש ראש המכון הרב יהושע לייפער, שהוא גם צאצאו של רצ"א מדינוב, מחברי השלוחה, לערוך את הספר מחדש ולהוסיף לו שלל ביאורים ומדורים, שמנגישים את התוכן לכל דורש, מבלי כל צורך בידע מוקדם.
בכך ביקש להציבו בשורה אחת עם ספרי יסוד ביהדות בהם התמקדה עבודת המכון עד אותה עת.
על העריכה הופקד עורך מתיבתא הרב מנחם מנדל פומרנץ, ועם השלמתה הודפסה המהדורה בשישה כרכים, בשל הפירוש הפכה מהדורה זו לפופולרית ועל פי פרסומי המכון כבר חזרה ונדפסה באלפי עותקים.
מכון "מעיינות מהרצ"א", בראשו עומד צאצא אחר, הרב שלום לייפער, מסדר את קטעי ההלכה והמנהג שמוזכרים בספריו הרבים, וכן מה שמוזכר בשמו בספרי הפוסקים, ומנהגי דינוב לדורותיהם, על סדר ה"שולחן ערוך".
בני מוריס (נולד ב-8 בדצמבר 1948) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המתמחה בכתיבה היסטורית בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי בכלל וב בפרט.
מוריס נחשב בעבר להיסטוריון מרכזי בקבוצת "ההיסטוריונים החדשים" אך בפרסומים וראיונות מאוחרים יותר חזר בו מחלק מתפיסותיו הקודמות.
עבודתו של מוריס זיכתה אותו בשבחים ובביקורת משני צדי הספקטרום של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא מחשיב את עצמו כציוני וכותב: "התחלתי במחקר לא מתוך מחויבות אידאולוגית או אינטרס פוליטי.
אני פשוט מתעניין לדעת מה קרה".
מוריס נולד בקיבוץ עין החורש, ליעקב מוריס, עולה מבריטניה שהיה דיפלומט (שגריר ישראל בניו זילנד), היסטוריון ומשורר.
לפי ה"ניו יורקר", מוריס "גדל בליבה של האטמוספירה החלוצית השמאלנית".
כשמלאה לו שנה עזבו הוריו את הקיבוץ ועברו לירושלים, שם מצא אביו משרה ב.
מגיל תשע שהה מוריס ארבע שנים עם משפחתו בניו יורק עקב הקריירה הדיפלומטית של אביו.
שנתיים לאחר שחזרו לישראל, נסעה המשפחה לשליחות של שנתיים נוספות.
הוא גדל בבית דו-לשוני: הוריו פנו אליו באנגלית והוא ענה בעברית.
מוריס התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
מוריס לחם כחייל נח"ל במלחמת ששת הימים ולאחריה במלחמת ההתשה.
בשנת 1969 נפצע מפגז מצרי בשרתו על גדת תעלת סואץ.
מוריס שוחרר מהצבא ארבעה חודשים לאחר מכן.
הוא עשה את התואר הראשון שלו בהיסטוריה כללית ופילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים ועשה דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' בנושא יחסי בריטניה-גרמניה בשנות השלושים בראי העיתונות הבריטית.
מוריס נשוי ללאה לבית אפרתי, בתו של משה אפרתי שהיה עיתונאי ב"הבקר".
בנם הוא מבקר הספרות והסופר אורין מוריס.
לאחר ששב לירושלים ב-1978, התקבל למערכת ה"ג'רוסלם פוסט" ככתב זוטר ובהמשך ככתב מדיני וכאיש דסק, עד 1991. ב-1982 סיקר את מלחמת לבנון הראשונה וגם שירת כחייל מילואים ולקח חלק במצור על מערב ביירות ביחידת מרגמות.
בעת שעבד ב"ג'רוסלם פוסט" בשנות השמונים החל מוריס לאסוף חומר מארכיונים בישראל, בריטניה וארצות הברית.
בתחילה התכוון לכתוב את ההיסטוריה של הפלמ"ח.
בתחילת שנות ה-80 קיבל אישור מעמותת ותיקי הפלמ"ח לעיין במסמכי ארכיון מטה הפלמ"ח, אולם לאחר תקופה מסוימת שבה עיין במסמכים, התבקש להפסיק, בטענה כי הוחלט שאת הספר על הפלמ"ח יכתוב אחד מוותיקי הארגון.
מוריס עצמו העריך כי העמותה חששה שלא יכתוב על הפלמ"ח באופן המקובל על חבריה.
במהלך כתיבת מחקרו על הפלמ"ח, החל לגלות עניין בהתהוות בעיית הפליטים הפלסטינים.
ההיסטוריוגרפיה הישראלית באותה תקופה הסבירה שיציאת הפלסטינים מהערים והכפרים ב-1948 הייתה בעיקרה תוצאה של הוראות או עצות של מנהיגי ערב ומנהיגיהם.
מוריס, לעומת זאת, מצא ראיות לכך שלצד בריחה המונית שנבעה מפחד המלחמה, היו גם מעשי גירוש של פלסטינים על ידי יהודים, וכן הוראות לעזיבה של מנהיגים ערבים מקומיים במקומות שונים (כמו בקרב על חיפה).
בשנים 1985–1986 פרסם מוריס חמישה מאמרים באנגלית בכתבי עת אקדמיים.
המאמרים עוסקים בהיבטים שונים של הסיבות ליציאת הערבים הפלסטינים ב-1948. המאמרים הללו לא זכו לתהודה בישראל, למעט המאמר "מסמך המודיעין" (1986), שדן במסמך מיוני 1948 של מחלקת המודיעין בצה"ל המפרט את הסיבות ליציאת הערבים.
את המסמך קיבל מארכיון השומר הצעיר.
מוריס רואיין לגבי מאמר זה בתוכנית הטלוויזיה "זה הזמן".
במהלך מחקרו, איתר מוריס מסמכים העוסקים בגירוש פלסטינים ב-1948, שבוצע בחלקו על ידי מפקדים בעלי השפעה פוליטית בישראל באותה תקופה.
בודקת מיוחדת שמונתה מטעם משרד ראש הממשלה, סיווגה את המסמכים הללו כחסויים, ולפיכך נדחתה בקשתו של מוריס לעיין בהם.
כמו כן, נדחתה גם בקשתו בעניין זה מוועדת שרים מיוחדת, ונדחתה עתירתו לבג"ץ בבקשה כי יורשה לו לעיין במסמכים.
את הממצאים המרכזיים של מחקרו פרסם בספרו "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949", שיצא באנגלית בתחילת שנת 1988.
כשנקרא מוריס לשירות מילואים במהלך האינתיפאדה הראשונה ב-1988, סירב לשרת בשטחים ונכלא לשלושה שבועות.
במאמר "ההיסטוריוגרפיה החדשה" שפורסם בדו-ירחון האמריקני-היהודי "תיקון" (באנגלית), בנובמבר-דצמבר 1988, טבע מוריס את המונח "היסטוריונים חדשים".
במונח זה תיאר את עצמו ואת ההיסטוריונים אבי שליים, שמחה פלפן ואילן פפה.
מוריס תקף במאמר את "ההיסטוריונים הישנים", והכריז על תחילת תקופת "ההיסטוריונים החדשים".
מספר אינטלקטואלים מזרם העבודה (כמו שבתי טבת) ומהימין הישראלי האשימו אותם שהם אנטי ציונים ומשרתים את אש"ף, והיו אף שהשוו אותם למכחישי שואה.
כאשר קונראד בלאק וחברת הולינג'ר רכשו את הג'רוסלם פוסט ב-1989–1990, היה מוריס אחד מ-30 העיתונאים הבכירים, רבים מהם שמאלנים, שפוטרו.
הוא המשיך לכתוב כפרילנסר וכתב, במשותף עם ההיסטוריון וכתב הגארדיאן בארץ דאז, ד"ר איאן בלאק, את הספר Israel's Secret Wars על שרותי המודיעין של ישראל, ואת הספר "קורבנות" - היסטוריה של הסכסוך היהודי-ערבי.
מוריס ניסה במשך כשש שנים לקבל משרה באוניברסיטאות בישראל, אך לא הצליח, להערכתו, עקב שמרנותן.
ב-1996, לאחר שנים ללא משרה, הוא אמר בריאיון עיתונאי שהוא חושב לעזוב לארצות הברית כדי למצוא עבודה; כשהדבר התפרסם במאמר ב"מעריב", הזמין אותו נשיא המדינה עזר ויצמן לשיחה.
ויצמן חקר את מוריס במשך שעה על 1948 והתרשם שהוא היסטוריון טוב וגם לא אנטי-ציוני.
ויצמן פעל וסידר לו משרה כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא התמנה למרצה באוניברסיטה בתחילת שנת 1997.
מוריס מפריך בספר הן את ההסבר המסורתי הישראלי והן את ההסבר המסורתי הפלסטיני לבעיית הפליטים.
ההסבר הישראלי היה שמנהיגי ערב או מנהיגי הפלסטינים ציוו או יעצו לפלסטינים לנטוש את בתיהם ואילו ההסבר הערבי היה שהגירוש נבע כתוצאה ממדיניות מכוונת של ממשלת ישראל וההנהגה הציונית.
מוריס טוען ששני ההסברים נכונים חלקית, אבל לא כהסבר עיקרי.
ההסבר העיקרי הוא שהמלחמה, פחדי המלחמה והמחסורים שהמלחמה גרמה להם הם שהניעו את הפליטים לעזוב את בתיהם.
מוריס טוען ש-700,000 פלסטינים שנסו מבתיהם ב-1947–1949 עזבו בעיקר בגלל ההתקפות הצבאיות הישראליות, החשש מפני ההתקפות שעמדו להתרחש, הגירושים והוראות של מנהיגים ערבים מקומיים.
הוא טען שלא הייתה מדיניות מכוונת של גירוש, אולם הפיקוד הישראלי הבכיר נקט בגירוש לפי הצורך, במיוחד אחרי הפלישה הכלל-ערבית במאי 1948. הייתה זו עמדה שנויה במחלוקת כשמוריס כתב אותה לראשונה; העמדה הרשמית בישראל הייתה שהפלסטינים עזבו מרצונם, או תחת לחצם של מנהיגיהם או מנהיגי ארצות ערב.
באותו הזמן, מוריס תיעד מעשים אכזריים שביצעו הישראלים, בכללם מקרי אונס.
בספר מפה ובה מצוינים כ-370 כפרים וערים ערביים שננטשו ומתוארות הסיבות לנטישתם.
הספר יצא באנגלית, בעברית, באיטלקית, ובהוצאה פיראטית בירדן בערבית.
לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים: בחינה מחדש (2004)
זוהי גרסה מעודכנת – פי שניים באורכה - לספר משנת 1988. מוריס עונה למבקריו ומוסיף חומרים מהארכיונים השונים, בעיקר בישראל, שנפתחו בשנות התשעים (ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון וארכיון ההגנה).
הוא כותב שתוכנם של המסמכים החדשים מגדיל במידה משמעותית את האחריות הן של הישראלים והן של הפלסטינים לבעיית הפליטים, ומגלה עוד מקרי גירוש ומעשי אכזריות בצד הישראלי, ועוד פקודות מצד הרשויות הערביות שהורו לפלסטינים לנטוש את בתיהם, או לפחות לשלוח אל מחוץ לכפר או לעיר את הנשים והילדים.
מוריס כותב שמסקנותיו בוודאי לא ירצו את התועמלנים הישראלים או את התועמלנים הפלסטינים, או את ה"היסטוריונים של שחור ולבן".
במהדורה זו הוא גם נתן משקל גדול יותר מבמהדורה הקודמת לרעיון הטרנספר כפי שהעלו אותו מנהיגים ציוניים לפני 1948. הספר עומד לצאת לאור בערבית בקהיר.
המלחמות הסודיות של ישראל (1991)
מוריס כתב את הספר ביחד עם איאן בלאק, שהיה אז כתב ה"גארדיאן" בישראל.
הם כתבו היסטוריה עיתונאית של אמ"ן, השב"כ והמוסד עד סוף שנות השמונים.
היות שהארכיונים הממשלתיים הרלוונטיים היו – ונשארו - סגורים כמעט לחלוטין (למעט מסמוך מסוים עד סוף שנות ה-50) התבססו המחברים בעיקר על עיתונות וראיונות.
הספר ראה אור באנגלית ובגרמנית ועתיד לראות אור בקרוב בעברית בהוצאת רסלינג.
שורשי הפייסנות, העיתונות הבריטית השבועית וגרמניה הנאצית בשנים 1933–1939 (1991)
זוהי עבודת הדוקטור שפורסמה כספר ועוסקת ביחסי אנגליה-גרמניה 1933–1939. מוריס בחן את היחסים האלה מנקודת המבט של העיתונות השבועית הבריטית כמו: הניו סטייטסמן, האובזרוור והסנדיי טיימס.
מסקנותיו של מוריס היו שמדיניות הפיוס הבריטית בהשתקפותה בעיתונות השבועית נבעה בעיקר מפחד מפני מלחמה בו-זמנית בשלוש חזיתות, נגד גרמניה, יפן ואיטליה, ומפני הפצצות גרמניות על ערי בריטניה.
הם העדיפו לפייס את גרמניה (ואת איטליה ויפן) על פני מלחמה חדשה.
ברקע מחשבתם היו מוראות מלחמת העולם הראשונה, בה איבדו הבריטים דור שלם בחפירות, וגם תחושת אשמה מסוימת עקב הפגיעה הקשה בגרמניה שנבעה מסעיפי חוזה ורסאי בסיום מלחמת העולם הראשונה.
הספר עוסק בבעיית ההסתננות ופעולות התגמול והספירה לאחור לקראת מלחמת סיני.
לדעת מוריס, מעגל ההסתננות ופעולות התגמול (לצד אמצעים הגנתיים שנקטה ישראל) הוא שדרדר את האזור למלחמה והביא למבצע סיני ב-1956. הספר ראה אור בעברית ובאנגלית.
בהקדמה למהדורה העברית (1996) כותב מוריס כי תיעוד הוא "חומר הגלם הבסיסי של ההיסטוריון", אלא ש"תיעוד ערבי כמעט שאינו בנמצא", שכן "ארכיוני משרדי ממשלות ערב וצבאותיהן נעולים על מסגר ובריח בפני חוקרים ישראליים, מערביים וערביים", ובצד הפלסטיני אין "ניירת ממלכתית" (state papers).
אולם ניתן לדבריו "לחדור" לתחום הערבי באמצעות התעודות של מעצמות המערב.
תעודות אלה כוללות מכתבים ותזכירים שנכתבו מדי יום על ידי דיפלומטים ופקידים, ש"שוחחו תכופות עם מנהיגים, פקידי רשות וקצינים ערביים" ועקבו אחר המתרחש והמתפרסם בארצות ערב.
בנוסף לכך, קיים "שפע מסמכים" על הצד הערבי שהופקו בשנים 1949–1956 בידי מומחים ישראלים לענייני ערב ובידי סוכנויות המודיעין של ישראל.
כמו כן, עשה מוריס שימוש בכמה ספרי זכרונות של אישים ערבים.
עם זאת, מוריס מציין כי רוב החומר הישראלי שהופק באמצעות ביון עדיין חסוי, כמו גם "חומר צבאי רב וכמות מסוימת של חומר מדיני – לרבות הפרוטוקולים (החשובים) של ישיבות הממשלה".
אף על פי כן, "חומר רב מאוד", מדיני וצבאי, היה נגיש בפניו.
בסוף ההקדמה לספר הוא מציין עוד: "בשנים האחרונות, עם חילופי ההנהלה ושינוי המדיניות בארכיון צה"ל ומשרד הביטחון, נחשף חומר צבאי רב, שלא היה נגיש בעת שכתבתי את המהדורה הראשונה, האנגלית".
זוהי אסופת מאמרים המוקדשת להיבטים שונים ביחסי ישראל-ערב בשנים 1947–1952, כולל היציאה ההמונית של הפלסטינים ב-1948. חלק מהמאמרים התפרסמו קודם לכן מעל במות שונות (וחלקם הגדול ראה אור גם בעברית, ב"תיקון טעות" משנת 2000).
בספר, מוריס מנתח את מדיניות מפא"י ומפ"ם במהלך 1948, את מעורבותו של יוסף ויץ, ראש מחלקת הקרקעות של הקרן הקיימת לישראל, ביצירת בעיית הפליטים, את דו"חות צה"ל על האירועים ומתאר כמה מקרי גירוש, כולל מהעיר אשקלון (מג'דל).
מאמר אחד מספר על קיבוץ תושבי חיפה הערבים אחרי כיבוש העיר הערבית.
מאמר אחר דן ביוסף נחמני, איש השומר ועיריית טבריה ובעיקר ראש משרד קק"ל בגליל, שעסק ברכישת אדמות, בהגנה על ערבים "ידידותיים", וגם בגירוש ערבים מהגליל.
הספר הוא היסטוריה כללית של הסכסוך הישראלי-ערבי מראשיתו בשנות ה-80 של המאה ה-19 ועד ל-2001. הוא עוקב אחרי השלבים וההתפתחות של הסכסוך ואחרי כן המלחמות שנערכו בין מדינת ישראל לארצות ערב.
בהקדמה לספר כותב מוריס כי הוא "מיוסד בעיקרו על ספרות קיימת וחותר לסינתיזה בין מחקרים קיימים", משום ש"כתיבת תולדות הסכסוך על יסוד מקורות ראשוניים, בעיקר", היא לדעתו "משימה שלמעלה מכוחו של חוקר אחד".
אף על פי כן, "סיקור מלחמת 1948 והעשור שלאחריה, וכן של אירועים מסוימים שהתרחשו בשנות ה-30 של המאה העשרים ומלחמת לבנון ב־1982–1985 – מבוססים במידה ניכרת על מקורות ראשוניים".
מוריס כותב כי באשר לשנות ה-70, ה-80 וה-90 של המאה ה-20, "זמינות החומר המסמכי עדיין לוקה בחסר ניכר", ומשום כך בסיקור שלושת העשורים הללו נאלץ "להסתפק במחקרים משניים, בראיונות, בעיתונים ובספרי זיכרונות".
הספר ראה אור באנגלית, עברית, איטלקית וצרפתית.
לאחר שצה"ל חשף בפניו מסמכים שלא היו מוכרים לו הוציא מוריס בשנת 2004 מהדורה מעודכנת לספרו.
הדרך לירושלים: גלאב פשה, ארץ ישראל והיהודים (2006)
ביוגרפיה פוליטית של גלאב פשה האנגלי, שהיה מפקד צבא ירדן בשנים 1939–1956, ובה מוריס דן ביחסו של גלאב לציונות ובעיית ארץ-ישראל ובעיקר בפלישה הירדנית במלחמת העצמאות ב-1948. הספר סוקר קרבות שונים, כמו מערכות לטרון.
הספר מסתיים בפיטוריו של פאשה ב-1956, עקב גל של לאומנות בהשפעת הנאצריזם במצרים, שגרם לתסיסה בירדן.
Making Israel היווצרותה של ישראל (2008)
זוהי אסופת מאמרים על סלעי המחלוקת העיקריים בהיסטוריוגרפיה הישראלית, אותה ערך מוריס.
היא נכתבה הן בידי היסטוריונים מסורתיים והן בידי היסטוריונים חדשים.
בספר מופיע מאמרו של מוריס מ-1988, בו טבע את המונח "היסטוריונים חדשים", מאמר שמאז פורסם במקומות רבים.
במאמר הגדיר מוריס את ההיסטוריונים החדשים לעומת ההיסטוריונים הישנים וההיסטוריוגרפיה הישנה.
מאז המאמר רבים משתמשים במונח הזה.
ניתן להוריד את המאמרים מאתר הוצאת אוניברסיטת מישיגן.
1948 - תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה (2010)
מוריס סוקר בפירוט את מלחמת העצמאות 1947–1949, על כל מערכותיה, מבחינה צבאית ופוליטית.
אחת המסקנות של הספר שעוררה ויכוחים, נוגעת לאופיה של המלחמה.
נהוג היה לחשוב שהמלחמה נבעה ממאבק בין תנועות לאומיות על כברת ארץ, ושבמהותו המאבק היה פוליטי.
מוריס מסכים, אך מוסיף שבתש"ח התרחשה גם התנגשות בין ציוויליזציות ושהערבים ראו במלחמה ג'יהאד, מלחמת קודש.
הוא מתאר בסיכום הספר את שתי בעיות הפליטים שגרמה המלחמה: 1. של פלסטינים; 2. ושל יהודים מארצות ערב.
הוא טוען שאחת עדיין עמנו בעוד השנייה נפתרה עקב קליטת הפליטים היהודים בישראל ובארצות המערב.
יואב גלבר כתב על המהדורה האנגלית של הספר ש"תש"ח הוא הישג ראוי לשבח של מחקר וניתוח, עבודה של היסטוריון שממאן לנוח ולהסתפק בהישגים אליהם הגיע עד עתה".
גלבר אינו מסכים עם כמה מניתוחיו של מוריס, במיוחד עם הרעיון שמלחמת תש"ח הייתה יותר "התנגשות ציוויליזציות" בין המערב לאסלאם ופחות מאבק לאומי.
הוא גם טוען שמוריס מעריך יתר על המידה את כוחה הצבאי של ישראל, ואינו מסכים עם מוריס לגבי מטרותיו של עבדאללה מלך ירדן".
הספר ראה אור בעברית בשנת 2010.
מדינה אחת, שתי מדינות (2009)
הספר עוסק במטרות השונות של היישוב ושל ערביי ארץ ישראל, ובפתרונות השונים שהוצעו במהלך ההיסטוריה לסכסוך הציוני-ערבי.
הוא טוען שהתנועה הלאומית הפלסטינית מראשיתה בשנות העשרים, רצתה את כל ארץ ישראל והתנגדה בעקביות לפתרון של שתי מדינות.
זו הגישה שמבוטאת כיום באופן פומבי על ידי חמאס ובצורה נסתרת בוטאה על ידי ערפאת ומבוטאת על ידי אש"ף, זאת אומרת הליכה בדרך תוכנית השלבים להשמדת ישראל.
לעומת זאת, מהצד היהודי, התנועה הציונית עד שנות השלושים רצתה בכל הארץ.
בעקבות רדיפות היהודים באירופה ומאורעות 1936–1939 בארץ ישראל, הבינו מנהיגי הציונות בשנות השלושים שלא ניתן להשתלט על כל הארץ ובהדרגה הסכימו לפשרה טריטוריאלית המבוססת על חלוקת הארץ לשתי מדינות.
מאז דוגלת האידאולוגיה הציונית בפשרה טריטוריאלית עם הערבים ובחלוקת הארץ.
מוריס סבור ששתי התנועות גם יחד אף פעם לא קיבלו את הרעיון של מדינה דו-לאומית, בה יהיה להן שיווי משקל פוליטי.
מוריס טוען שהפתרון למשבר במזרח התיכון טמון בחלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות בין שני העמים ושפתרון המדינה האחת אינו מסוגל להתקיים משום חוסר נכונותם של הערבים (אש"ף וחמאס) להשלים עם הנוכחות הלאומית היהודית במזרח התיכון, וכי זוהי אבן הנגף העיקרית בדרך לשלום.