tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא מוצגת כ"פורצת" שבאופן איטי ומחושב כובשת את כל אחד מבני המשפחה כדי להרוס את התא המשפחתי מבפנים ולהשתלט על הכל.
ההשוואה ל"אינסטינקט בסיסי" ממקמת את "פיתוי קטלני" בז'אנר המותחן האירוטי, אך גם מדגישה את ההבדלים ביניהם.
בעוד שהראשון הוא מותחן הוליוודי גרנדיוזי עם מתח מובהק וסקס בוטה, השני נתפס כגרסה זולה יותר, איטית יותר ופחות מפורשת.
חלק מהמבקרים טוענים שהוא אולי "לוהט" יותר, אך הוא לא מספק את המתח של "אינסטינקט בסיסי".
פיתוח מונחה-השקה (Launch-Driven Development - LDD) היא גישת פיתוח שמטרתה להשיק מהר ככל הניתן מוצר תוכנה בשלבים מוקדמים כמו POC ו-MVP, לרוב בעבודה עם לוחות זמנים צפופים המוכתבים על ידי אירועים חיצוניים כמו ביקוש בשוק או לחצים תחרותיים.
גישה זו נותנת עדיפות למהירות ויכולת הסתגלות על פני שלמות.
יתרה מכך, היא שמה דגש משמעותי על מה לא לפתח ועל סינון "מתגנבי תכולה" (scope creeps), הן מבחינה עסקית והן מבחינה טכנולוגית.
גישה זו מנוגדת למתודולוגיות תכנון מסורתיות וממצות יותר שבהן פותח מוצר עם כל התכונות לפני כל שחרור.
בפיתוח מונחה-השקה, ייתכן שנראה מוצר שהושק עם פונקציונליות ליבה.
תכונות או תיקונים נוספים מתווספים בעדכונים מאוחרים יותר על סמך משוב המשתמש / המשקיע, וצרכי השוק.
אין בכך זניחה מוחלטת של עקרונות הפיתוח, אלא מתן עדיפות למה שחיוני עבור השקת המוצר.
גישה זו נראית לעיתים קרובות בסטארט-אפים או בסביבות מהירות שבהן זריזות ואיטרציה מהירה הן חיוניות לשמירה על יתרון תחרותי.
הוא חולק קווי דמיון עם מודלים לפיתוח Agile ו-Lean המדגישים התקדמות מצטברת ולמידה מתמשכת, אך עם התמקדות חזקה יותר בעמידה במועד האחרון להשקה.
מה הביא לפיתוח גישה זו
בבסיס הגישה הזו עומדת ההבנה שקוד לא נכתב לשם כתיבת קוד, אלא לשם מטרה או צורך מסוים.
באגים הם לא תוצאה של טעות.
באגים הם פיצר שעדיין נמצא בפיתוח.
אין חובה לתקן כל באג, אלא במידה והוא פוגע במהות המוצר.
הן בפן העסקי (business-logic) והן בפן הטכנולוגי.
לדוגמה: רמת אבטחת מידע גבוהה שלא-לצורך או שלבים בחווית המשתמש שניתן להמתין איתם.
מודל הדג הוא מתודולוגיית פיתוח המממשת את עקרונות ה-LDD
חלקו הראשון (שלב ה-setup) כולל 3 פעולות במקביל (בתרשים)
חלקו השני (שלב הריצה) לקוח ממתודולוגיית סקראם (scrum) בשילוב בקרה ושמירה על עקרונות ה-LDD
האחריות על שמירת העקרונות של גישה זו מוטלת לרוב על מנהל הפיתוח או על חברה חיצונית שמובילה את התהליך.
שמירה על עקרונות אלו דורשת הצבת גבולות הן לצד היזם/ההנהלה השואפת לרובסטיות, והן לצד המפתחים השואפים לפיתוח קוד המשרת את הקוד.
פיתון היא משפחת טילי אוויר-אוויר שפותחו בישראל על ידי רפאל.
שני הטילים הראשונים ממשפחת הפיתון היו שפריר 1 (1959), ושפריר 2 (1969).
הגרסה האחרונה, פיתון 5, נכנסה לשירות בשנת 2005.
בסך הכול הפיל חיל האוויר הישראלי בעזרת טילי המשפחה כ-150 כלי טיס, ובהם מסוקים, מטוסים ואף כלי טיס בלתי מאוישים קטני ממדים.
בשנות ה-50 העביר חיל האוויר הישראלי למערכת הביטחון הישראלית דרישה ומאפיינים לייצור עצמי של טיל אוויר-אוויר.
זאת כחלק מהמדיניות שנהגה אז ונועדה לקדם את תעשיית הנשק הישראלית ולהפחית את תלות הצבא ביבוא (ישראל הייתה אז עדיין תחת אמברגו אמריקאי, ושנים לאחר מכן התחלף זה באמברגו צרפתי).
הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל) נרתמה לפיתוח הטיל בשנת 1959, תחת השם "שפריר".
הדגם הראשון היה ניסיון לפיתוח עצמאי וחדש לחלוטין, ונועד להיות טיל קטן ממדים לפגיעה ישירה.
ניסיון זה כשל כבר בשלבי בחינה ראשוניים.
ניסויי ירי שבוצעו היו כישלון מוחלט - במקרים רבים הטיל כלל לא נורה, וכשהוא נורה - לרוב כשל המנוע לאחר שנייה או שתיים.
מהנדסי רפא"ל פנו לשינוי התוכנית, ועל פניו יצרו גרסה ישראלית של הטיל AIM-9B סיידווינדר החדש, בעל ביות תת-אדום, בשינויים מסוימים.
בסך הכול הוכפל משקל הטיל (מ-30 ל-65 ק"ג), וטווח הירי שלו שופר משמעותית (מ-3 ל-9 ק"מ בגובה רב).
חרף כך שהמפתחים עצמם לא האמינו במבצעיות של הטיל והציעו שיפורים רבים, הוחלט על ייצור ורכישה של כ-200 טילים על ידי חיל-האוויר בדצמבר 1962, כחימוש אוויר-אוויר עיקרי למטוסי המיראז' 3 ("שחק") שהתקבלו באותה תקופה.
השיפורים שהוצעו נדחו מסיבות תקציביות, אך למרות זאת העלו המפתחים על הנייר מספר שיפורים אפשריים נוספים, שמעולם לא יצאו אל הפועל.
ניסויי ירי בחודשים פברואר-מרץ של שנת 1963 שבוצעו בצרפת, היוו אכזבה מרה.
פעולתו מול מטרה מתמרנת הייתה למעשה כישלון.
במערכת הביטחון הוחלט לתקצב את המשך הפיתוח, תוך כדי קליטת הטילים בחיל האוויר.
בגרסאות אלו של הטיל בוצעו שינויים שעסקו בעיקר בשיפור הרש"ק ומרעום הקרבה, כאשר חומר הנפץ הומר במטען רסס יקר, בתקווה שכך יוכל הטיל להשמיד את המטרה גם ממרחק פגיעה גדול יותר.
ביולי 1963 בוצעו ניסויי ירי נוספים בטיל, ואלה גילו שהטיל היה חסר-אונים בעקיבה אחר מטרה מתמרנת ב-2 ג'י, ושעל-מנת לפגוע יש לשגר אותו בזווית של 10 מעלות לכל היותר מקו-הטיסה של המטרה.
אחוזי הפגיעה הנמוכים (21% עם מרעום מגע, ו-47% עם מרעום קרבה) היו התגשמות של סיוט למפתחי הטיל, אך למעשה דחפו להצלחה מעל כל שיעור מקובל בפיתוח ההמשך - השפריר 2.
למרות ההחלטה הראשונית על הצטיידות ב-200 טילים, רכש לבסוף חיל האוויר בסך הכול כ-120 טילי שפריר 1, שבעזרתם הופלו שלושה מטוסי מיג-21, כולם לאחר מלחמת ששת הימים.
הטילים הוצאו משירות עד 29 בדצמבר 1970, למעט 16 טילים שהושארו לצורכי אימונים.
אנקדוטה הממחישה את מידת אי-האמון שרווחה בחיל האוויר באותה התקופה כנגד השפריר 1, היא שחה"א השתמש בטילי שלל סובייטיים מדגם וימפל K-13 (קוד דיווח נאט"ו: אטול) שהוא בעצם העתק סובייטי של הסיידווינדר האמריקאי ושנלקחו בעת כיבוש חצי האי סיני במלחמת ששת הימים.
אלו שימשו במטוסי כוננות יירוט מדגם מיראז' 3 ("שחק"), ששכנו בשדה רפידים - הקו הראשון בשנים שאחרי המלחמה.
צחוק הגורל הוא, שאף על פי שבניסויי ירי אלו התגלו כיעילים מן השפריר 1, במספר שיגורים במהלך מלחמת ההתשה לא הופל בעזרתם אף מטוס מצרי.
בנוסף הטיל כונה "בידון" מכיוון שלעיתים לאחר שיגור הטיל הוא לא ניהג אל המטרה אלא נפל אל הקרקע כמו בידון.
עקב הכישלון בפיתוח "שפריר 1", הוחלט להתחיל מיידית בפיתוח דור ההמשך - "שפריר 2" - תוך המשך הפיתוח של הדור הראשון, והשימוש בו כבסיס הפיתוח.
ההחלטה המשמעותית הראשונה הייתה להשתמש בראש הביות ובמרעום הקרבה האלקטרואופטי של "שפריר 1", אף על פי שכבר בעת תחילת הפיתוח יצאו אל השוק טילים בעלי ראש ביות מקורר וחיישן קרבה אלקטרומגנטי (כגון ה-AIM-9D האמריקאי, שאף שירת בחיל האוויר הישראלי עם הסרת האמברגו האמריקאי).
בדיעבד התברר שהחלטה זו הייתה נכונה - תעשיות הנשק הישראליות לא יכלו לפתח באותה תקופה מערכות מתקדמות כל-כך, עם תקציבי פיתוח זניחים ביחס לתקציבים האמריקאיים, וחרף כך, בתנאים מבצעיים הוכיח "שפריר 2" עליונות על מתחריו.
על פניו, תהליך הפיתוח היה חלק.
הבעיה העיקרית במהלכו הייתה זהות היצרן והמפתחים.
משרד הביטחון הוציא מכרז פנימי על ייצור הטיל, על מנת לייעל ולהוזיל את הייצור והפיתוח.
בתחילה יוצר הטיל בתע"ש, אך לאחר שזו דיווחה על קשיים בתהליכי ייצור של חלק מהמכלולים, חזרה רפא"ל לתמונה - תחילה כקבלנית-משנה, ואחר כך כמובילת הפרויקט.
השינויים מ"שפריר 1" התמקדו במכלול ההנחיה וההנעה.
ממדי הרש"ק הוקטנו חזרה ל-11 ק"ג חומר נפץ, וקוטר הטיל הורחב מ-14 ל-16 ס"מ.
ככל הנראה, גם כאן בוצעו תהליכי הנדוס לאחור מטיל הסיידווינדר, שהיווה בסיס להעתקה במדינות רבות, בהיותו אחד מהפופולריים שבטילי האוויר-אוויר בעולם.
בכל המקרים הועתק מבנה הטיל במדויק, כולל הזנב הייחודי בעל גלגלות הייצוב וכנפוני הניהוג הקדמיים.
במדינות בעלות טכנולוגיה מתקדמת הועתקו גם מכלולי ההנחיה והביות, ובמקומות מסוימים - כמו בישראל - נוצרו שיפורים ביחס למקור במכלולים אלו.
הרש"ק, המרעום ומכלול ההנעה היו לרוב מפיתוח עצמאי.
"שפריר 2" עדיין היה מוגבל בפעילות, אך מוצלח יותר נגד מטרה מתמרנת מקודמו.
בדומה לכלל טילי התקופה, הטיל יכול להינעל אך ורק כאשר מטוס המטרה הפנה את צינור הפליטה שלו לכיוון המטוס הרודף, בתוך קונוס נעילה צר יחסית.
בצורה אירונית, שפריר הוצב לשירות מבצעי ראשון דווקא על מטוס מיג 21, שטייסו העיראקי ערק לישראל ב-16 באוגוסט 1966. היה זה לאחר שגיחות צילום מצריות שבוצעו ככל הנראה במטוסי מיג 21, מגובה רב ובמהירות על קולית הטרידו את חיל האוויר.
הפתרון היה להשתמש במטוס זהה, שיכול להגיע לאותו גובה ואותה מהירות, ולהפיל בעזרתו את מטוס הצילום.
מהנדסי רפא"ל התקינו בשנת 1967 על המטוס שני טילי שפריר מהגרסה הלא סופית, עם רש"ק ומרעום קרבה מפוקפקים, שהצלחת פעולתם הוערכה בכ-50%.
בסופו של דבר לא חדרו עוד טיסות צילום מאז ועד פרוץ מלחמת ששת הימים (והשמדת חיל האוויר המצרי), ולכן מעולם לא הוזנק המטוס.
את הפלתו הראשונה רשם הטיל למחרת כניסתו לשירות מבצעי סדיר, ב-2 ביולי 1969, כשהטייס קובי ריכטר הפיל בעזרתו מיג 21 מצרי, ובתקופה שבין כניסתו לשירות מבצעי ועד לפרוץ מלחמת יום הכיפורים שוגרו 35 טילים שהפילו 17 מטוסים (שיעור הצלחה של 48%), מהם ארבעה שהופלו כבר בשבוע הראשון.
כל שנות תכנון "שפריר 2" היו בצל רכש טילים אמריקאיים (מסוג סיידווינדר AIM-9B/D) שהיו זולים יותר מהשפריר, וגם הוכיחו יכולות בקרב.
מפקד חיל האוויר, מוטי הוד, המליץ לעוזר שר הביטחון, צבי צור לרכוש את הטילים האמריקאיים, וסיכול המלצתו ארך זמן רב, ובוצע בין השאר הודות לתמיכה בפיתוח ורכש הטיל הישראלי מצד ראש מחלקת אוויר, בני פלד, גם אם תוך כדי הסתייגות חלקית מהמלצות הגורפות יותר של הדרגים הנמוכים ממנו.
למרות הצלחתו במלחמת ההתשה, במהלך מלחמת יום הכיפורים עדיין פקפקו צוותי האוויר ביכולות השפריר למול הטילים האמריקאיים, בין השאר עקב משקלו הרב ומגבלותיו.
חרף כך היווה השפריר את הפתעת המלחמה, עקב הצלחת הטייסים לעבוד איתו בהתאם למגבלותיו.
בסך הכל, נורו במלחמת יום הכיפורים 176 טילי שפריר 2, שהפילו 89 מטוסים (שיעור הצלחה של 50.7%), תוך שהוא עוקף את דגמי הסיידווינדר שהיו אז בשירות חיל-האוויר.
ובסך הכול נזקפות לזכותו 106 הפלות של מטוסים ומסוקים במהלך שנות שירותו בחיל האוויר.
בשנת 1978 נכנס לשירות מבצעי טיל חדש, שנקרא פיתון 3. הטיל היה למעשה דור ההמשך של סדרת השפריר, אך זכה לשם חדש וידידותי לאוזניים מערביות, שהלם אותו יותר משפריר (זאת הסיבה מדוע אין בנמצא פיתון 1 ו-2).
בעוד שה"שפריר" הוא על שם השפרירית (damselfly) - חרק מעופף לא מזיק - הפיתון הוא נחש מאיים, גדול ממדים, שחונק את קורבנותיו למוות.
בנוסף, המילה פיתון זהה בעברית ובאנגלית.
בחיל האוויר הישראלי מכונה הטיל צפריר.
ההבדלים בין השפריר לטיל החדש בולטים ביותר.
מדובר בטיל גדול ממדים יחסית לטיל לטווח קצר (אך עדיין לא בגודל של טיל לטווח בינוני, כמו ה-AIM-120 אמראם), אשר הוארך לשם התקנת רקטת הנעה חדשה, שאפשרה לטיל מרחב פעולה של עד 15 ק"מ בגובה רב ומהירות של מאך 3.5, לעומת 5 ק"מ ומאך 2.5 בלבד של קודמו.
שינוי נוסף ובולט לעין בוצע בזנבות הטיל - בעוד שבקודמיו מוקם הזנב בקצה הטיל, הארכת מכלול ההנעה יצרה מרווח בולט בין קצה הטיל לזנבות; כמו כן הוגדלה מוטת הזנב, וצורתו שונתה ונמשכה אחורה.
כך נוצר טיל בעל מאפיינים ייחודיים, הניתן בקלות לזיהוי חיצוני ביחס לטילים אחרים.
הוכנסו שיפורים ושינויים גם לראש הביות וההנחיה.
כעת ניתן היה לשגר את הטיל בזווית של עד 30 מעלות מקו הירי של המטוס, ולהינעל על מטוס גם במצבי טיסה בניצב או חזיתית למטוס התוקף.
יכולת זאת היוותה פריצת דרך משמעותית בחיל האוויר הישראלי - עד אז היו בשירותו רק טילים המסוגלים להינעל רק על הגזרה האחורית (rear sector) של מטוס המטרה.
המשמעות היא שכעת לא נדרש הטייס לתמרן עד למאחורי מטוס המטרה.
בנוסף, נטען על ידי רפא"ל כי לטיל ביצועים עדיפים על פני מקבילו האמריקאי ה-AIM-9L בכל מאפיין - מהירות, רדיוס פנייה וטווח פעולה.
הטילים שימשו כנשק העיקרי בקרבות אוויר של מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") וכפיר הישראליים, ובמהלך מבצע שלום הגליל ולפניו הופלו בעזרתם 35 מטוסים ומסוקים סוריים.
כניסת הפיתון 4 לשירות, באפריל 1993 (הטיל נחשף לציבור בשנת 1995), היוותה את המהפכה האמיתית בשוק טילי האוויר-אוויר לטווח קצר.
לאחר איחוד גרמניה ונפילת מסך הברזל בתחילת שנות ה-90, התגלתה לעולם המערבי תמונת מצב עגומה: טילי הוימפל R-73 מתוצרת ברית המועצות, שנכנסו לשימוש עוד בשנת 1985, ושפיתוחם החל עוד בשנת 1973, היו למעשה המתקדמים מסוגם בעולם.
עד אז רווחה בקרב מדינות הברית הצפון אטלנטית דעה מזלזלת ביכולות הטילים הסובייטיים.
ניסויי ירי שבוצעו בגרמניה על מטוסי מיג-29 הראו עליונות ברורה של ה-R-73 על פני מתחרהו המערבי, ה-AIM-9 סיידווינדר.
דבר זה האיץ את פיתוח הטילים איריס-טי ו-AIM-132 אסראם האירופיים.
ה-R-73, כקודמו ה-R-60, היה טיל בעל מבנה אווירודינמי ייחודי - לטיל היו עוד ארבעה משטחי ניהוג וייצוב בקדמת הטיל (כל שאר טילי האוויר-אוויר בעולם היו בעלי ארבעה משטחי ניהוג בלבד).
בעת חשיפת הפיתון 4 לציבור הרחב, התגלה מבנה אווירודינמי בעל דמיון רב לזה של ה-R-73: משטחי זנב ארוכים ומשוכים לאחור לצורכי ייצוב; על ראש הביות מוקמו ארבעת משטחי הניהוג הקדמיים המוכרים, כשלפניהם הוצבה עוד רביעיית משטחי ייצוב; את גלגלות הריסון החליפו שני משטחי ניהוג ישרים על מכלול ההנחיה.
מבנה זה, שלמעשה לקח קדימה את הרעיונות שבבסיס הטילים הסובייטיים, הביא ליצירתו של טיל חדש לחלוטין ובעל יכולות תמרון שעד אז נחשבו לבלתי אפשריות - בין השאר, הטיל מסוגל לבצע סיבוב של מעל 220°.
מרבית מרכיבי הטיל הוחלפו ושודרגו, כאשר בנוסף לשינוי במבנה האווירודינמי הוחלף מכלול ההנחיה והביות.
כעת המושג "שגר ושכח" קיבל משמעות שונה מהמקובל: הטיל יכול לעקוב אחרי מטרות מתמרנות גם ב-9 ג'י, בעלות חתימת חום נמוכה, ועל רקע בעל ניגודיות נמוכה.
ראש ההנחיה ידע לתכנן נתיב טיסה מיטבי שבו גם אם המטרה תוחטא בהזדמנות הראשונה - עדיין תהיה הזדמנות שנייה לפגיעה.
כמו כן, לראשונה הותקנה במטוסי הקרב הישראלים כוונת קסדה (מתוצרת אלביט מערכות).
השילוב בין כוונת הקסדה, כושר התמרון הגבוה של הטיל, ויכולותיו הגבוהות של ראש הביות לרכוש מטרה גם בזווית גבוהה יחסית לכיוון הטיסה, מאפשרת לטייס לשגר את הטיל ולפגוע בכל מטרה אווירית, איטית או מתמרנת, הנמצאת בזווית כלשהי במרחב חצי הכדור שמול המטוס.
המושג All-Aspect (יירוט בספירה מלאה) שודרג גם הוא - בעוד יכולות הפיתון 3 היו מוגבלות למדי, הפיתון 4 יכול היה לנכס לעצמו את המשפט "ראית - נעלת - הפלת".
מעכשיו לא נאלצו טייסים לתמרן חדות את המטוס על מנת להיכנס לעמדת ירי בטוחה, או לשחרר חימוש יקר ובידוני דלק על מנת להקטין את משקל המטוס ולהקל את הכניסה לקרב-אוויר.
הטיל מעולם לא עבר טבילת אש מבצעית.
הפיתון 5 נכנס לשירות בשנת 2005, והיווה את ההמשך הטבעי לפיתון 4. למעשה, בחיל-האוויר כלל לא ביקשו לפתח מחליף לפיתון 4 אשר סיפק את צרכיו המבצעיים של החיל.
אולם ברפא"ל סברו כי ראוי לפתח טיל משופר, והצליחו לשכנע בכך את קברניטי החיל, ובשנת 1997 הוחל בפיתוח הטיל פיתון 5.
מרבית השינויים בין הדגמים הם פנימיים (ומסווגים).
מפתחי הטיל בחרו שלא לעבור לשיטת הניהוג הווקטורי, ולהישאר עם המבנה הקודם, אשר מאפשר לטיל להמשיך לתמרן גם אחרי שהמנוע שלו כבה.
ההבדל החיצוני היחיד הוא הארכת מוטת הכנפיים (מ-50 ל-64 ס"מ), והארכה בסנטימטר אחד של גוף הטיל.
טווח הטיל הוגדל ל-20 ק"מ (לעומת 15), ומהירותו הוגדלה למאך 4 (לעומת 3.5).
ראש הביות שודרג, ויכול להבחין במטרות בצורה ברורה מאי-פעם.
אך השיפור המשמעותי ביותר, שהפך את הטיל לייחודי בתחום זה, הוא יכולתו להינעל על כל מטרה, ללא תלות במיקומה היחסי אל המטוס התוקף גם אם זו נמצאת ממש מאחוריו.
יכולת ייחודית זו של טיל הפיתון 5 מכונה "יכולת נעילה בספירה מלאה" והיא מתאפשרת בזכות יכולת הטיל להיות משוגר ללא נעילה של הרב"ת (נעילה לאחר שיגור - LOAL).
תוצר נוסף של מערכת ההדמאה הוא היכולת לפגוע בוודאות גבוהה במרכז המטרה ולא רק באזור המנוע, וכך להביא להסתברות הפלה ודאית.
את טבילת האש המבצעית שלו עבר הפיתון 5 במהלך מלחמת לבנון השנייה, כאשר לפחות בשני מקרים הופל בעזרתו מזל"ט מסוג אבאביל בשירות חזבאללה.
מזל"טים אלה סומנו כאיום האווירי העיקרי שאיתו צריך להתמודד חיל האוויר הישראלי במערכה זאת, ביחד עם הרקטות הארטילריות לטווח ארוך, לאחר שבמהלך השנתיים הקודמות חדרו פעמיים מזל"טים של החזבאללה לתחום ישראל, אך יצאו ממנו עוד לפני שהוזנקו לעברם מטוסי-קרב.
למעשה, במהלך ניסויי הטיל השונים, זה בדיוק היה מתאר האיום - מזל"ט קטן ממדים בעל חתימת חום נמוכה, הטס בגובה נמוך.
כמו בניסויי הירי, גם בשימוש המבצעי הוכיח הטיל את יכולותיו, פגע ישירות במטרה, וסימן ההפלה שלו התנוסס על המטוסים המפילים (מטוסי F-16).
בסרטון הפלת אחד הכטב"מים שפרסם צה"ל, נראה טיל משוגר לעבר הכטב"ם, מבצע סיבוב של כ-180 מעלות, ופוגע בו.
במלחמת חרבות ברזל, מטוסי חיל האוויר הישראלי הפילו כלי טיס בלתי מאוישים רבים באמצעות הטיל.
SPYDER (קיצור של: Surface-to-Air Python & Derby Air Defense System) הוא שמן של שתי מערכות טילי קרקע-אוויר ניידות מתוצרת רפא"ל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה: SPYDER ADS-SR לטווח קצר, ו-SPYDER ADS-MR לטווח בינוני.
הן מסוגלת לשגר טילי פיתון 5 בעלי ביות תת-אדום הדמאתי ודרבי בעלי ביות מכ"ם אקטיבי.
מרכיבי הטילים הללו זהים למרכיבי הטילים המשוגרים מן האוויר, מלבד זאת שבמערכת ה-SPYDER ADS-MR נוסף מאיץ לטילים.
טילי פיתון יוצאו למספר מדינות:
בשנת 1982 נחתם הסכם בין ישראל לסין על ייצור בהרשאה של טילי הפיתון 3 במפעלים בסין, כאשר בתחילה נמסרו (בשנת 1983) לסין טילים שיוצרו בישראל.
בשנת 1988 הוחל בייצור סדרתי של הטילים בגרסה הסינית, שנקראה PL-8, ונועדה לשימוש במטוסי קרב מתוצרתה.
ישראל לא אישרה מכירה זאת.
עקב היותם טילי האוויר-אוויר המתקדמים ביותר של סין, יוצרו אלה בכמויות משמעותיות, וזכו גם לגרסאות מתקדמות יותר.
הסינים טוענים שהגרסה האחרונה היא בעלת קישוריות לכוונת קסדה מתוצרתם.
חיל האוויר הדרום אפריקאי רכש בסוף שנות השמונים טילי פיתון 3 שקיבלו שם את הכינוי V3S סנייק (Snake).
חיל האוויר הברזילאי רכש 400 טילי פיתון 3 לצורך שימוש במטוסי מיראז' 3 שלו שסופקו בשנת 2001 ורכש גם 200 טילי פיתון 4 ודרבי שסופקו בשנת 2011.
חיל האוויר הרומני רכש טילי פיתון 3 לצורך שימוש במטוסי מיג-21 לנסר שלו.
ב-5 באוקטובר 2006 הודיע מפקד חיל האוויר ההודי על רכישה של 18 מערכות טילי קרקע-אוויר מסוג SPYDER המשלבת בין טילי פיתון 5 לטילי דרבי.
החל מ-2007 מפעיל חיל האוויר ההודי טילי פיתון 4, פיתון 5 ודרבי
חיל האוויר הסינגפורי רכש 600 טילי פיתון 4 בשנות התשעים.
חיל האוויר האקוודורי רכש כמה עשרות טילי פיתון 3 ו-4. טילי הפיתון 3 נמכרו ביחד עם מטוסי הכפיר, שכזכור שימשו כפלטפורמה לשימוש בטיל זה בזמן שירותם בחיל האוויר.
חיל האוויר הצ'ילאני רכש 84 טילי פיתון 4 בשנות התשעים לצורך שימוש במטוסי ה-F-16 וה-F-5 טייגר III שלו.
בשנת 2003 חתמה ונצואלה עם רפאל על חוזה בשווי 7.5 מיליון דולר להספקת טילי פיתון 4 עבור מטוסיה.
משתמשת בחיל האוויר שלה בטילי פיתון 3.
קיימים דיווחים לפיהם נמכרו טילי פיתון 3 ו-4 גם לתאילנד וטילי פיתון 3 למיאנמר.
בנובמבר 2006 דווח על מגעים בין חיל האוויר האמריקאי לבין רפא"ל לצורך רכש של 20 טילי פיתון 5. כמו כן בוצעו בדיקות היתכנות של שימוש בפיתון 4 ו-5 על מטוסי F/A-18 הורנט אך אלה מעולם לא יצאו אל הפועל.
פיתום ורעמסס הן שתי ערים הנזכרות במקרא, שבנו בני ישראל במצרים.
הערים כונו "ערי מסכנות", ככתוב: .
"מסכנות" הן אוצרות לאחסון תבואה.
מקובל כיום על מרבית החוקרים כי העיר רעמסס הייתה בירת מצרים "פר-רעמסס" שמיקומה בקאנטיר השוכנת 2 ק"מ מצפון לאתר העתיק של אווריס שבמזרח דלתת הנילוס.
העיר קרויה על שם אחד מהפרעונים שנקראו רעמסס מהשושלת ה-19. חלקה הדרומי של העיר היה מיושב בתקופות קודמות באוכלוסייה ממוצא כנעני (החיקסוס) ששלטה באזור עד לכיבוש העיר בידי פרעה יעחמס או יורשו.
לאחר כיבוש העיר נבנו על חורבותיה מאגורות.
התרגום הירושלמי (שמות, פרק א', פסוק י"א) מזהה את פילוסין עם רעמסס המקראית.
יצוין, כי המסורה מבחינה בין "רַעַמְסֵס", עיר המסכנות, לבין "רַעְמְסֵס", העיר בה ישבו בני ישראל בבואם למצרים וממנה יצאו בסופו של דבר.
מקובל כיום על החוקרים כי מקור השם פיתום הוא "פי אתום", שפרושו במצרית עתיקה בית (האל) אתום שהיה אל השמש.
עיר נוספת על שם האל אתום הייתה און, או בשמה היווני הליופוליס , כיום בפרברי קהיר.
עם זאת העיר מוזכרת במקרא כבר בספר בראשית כמקום מושבו של פוטי פרע כהן און, אביה של אסנת אשת יוסף ולכן לא סביר שהיא אותה פיתום המוזכרת במקרא.
בעבר זוהו הערים בתל-מסחותה ובקנאטיר שבמזרח הדלתה של הנילוס, סמוך לוואדי תומילאת, שיש הרואים בו את ארץ גושן.
באגרת רב שרירא גאון מסופר על רב סעדיה גאון שהיה ידוע בעיר "פיתום" במצרים ובגרסה הצרפתית לאגרת נקראת העיר "פאיום" המוכרת בשמה פיום בימינו.
(כך כתב רבי דוד צבי הופמן בפירושו לספר שמות א, יא).
העיר רעמסס הוקמה על ידי אחד הפרעונים הראשונים של השושלת ה-19, פרעה רעמסס הראשון או השני, על חורבות בירת החיקסוס אווריס.
המאגורות הוקמו בעיר בתקופה שקדמה לשושלת ה-19, לאחר הכנעת החיקסוס בשנת 1530 לפנה"ס, כך שטווח התאריכים הנוגע לסיפור המקראי נע בין 1530 לפנה"ס ל-1300 לפנה"ס.
בפפירוס ליידן מספר 348, מצוין כי ניתנו הוראות לספק מזון לחבירו ולחיילים ש"סחבו אבנים למקדש רעמסס".
כמו כן העיר נזכרת באוסטרקון שנכתב בכתב היראטי, שבו מוזכרים החבירו (אפשר לקרוא גם ע'פירו או עבירו) כעובדים בעבודת פרך בבניית העיר פר-רעמסס.
היו חוקרים שהציעו כי החבירו הללו הם העברים המקראיים ששועבדו על ידי פרעה.
בנוסף, נמצא כי ליד המקדשים, שנבנו מאבן, נבנו בתי לבנים, שיוצרו מחומר ומקש, בדומה לכתוב בספר שמות:
פיתומות היא אמנותו של הפיתום, ש"מדבר מן הבטן" כביכול ואינו מזיז את שפתיו.
הפיתום משתמש פעמים רבות בבובה שאת שפתיה הוא מניע בעזרת ידו, כדי ליצור אשליה שהבובה היא זו שמפיה בוקע קולו.
אשליה זו נוצרת בעקבות אפקט הלכידה החזותית () של מערכת הקשב, שבה הנטייה לאתר באופן חזותי את המקור של צליל מסוים יכולה ליצור נטאי שיוביל לתפיסה בלתי מדויקת של המציאות.
במקרה זה מקור הקול מיוחס על ידי הקהל לבובה במקום לאמן.
היוונים כינו את הפיתומות בשם לזאת εγγαστριμυθία (אנגסטרימיתיה), כלומר, "סיפורים מן הבטן", או גסטרומנטיה ("ניבוי מהבטן"), צורת דיבור המתקשרת גם לנקרומנציה, היינו העלאה באוב של רוחות המתים לצורך השגת מידע לאחר מותם.
פיתיה (ביוונית עתיקה: Πυθία) היא הכוהנת הראשית במקדש האל אפולו בדלפי.
בימי הביניים התופעה נחשבה למעשה כשפים.
כשם שספיריטואליזם הוביל למופעי קוסמות, כך הפיתומות נהפכה למופע בימתי החל מהמאה ה-16.
ראשיתו של מופע הפיתום כשם שהוא מוכר כיום הוא בימי הוודביל בסוף המאה ה-19. הפיתום ישב על כיסא ועל ברכיו בובת עץ, התלוצץ וחיקה לעיתים כמה דמויות תוך החלפת הבובות.
מבין האמריקאים שהתפרסמו כפיתומים ידועים בין היתר ג'ולס ורנון, פרד ראסל והארי לסטר, שהיה ידוע בשם "לסטר הגדול".
הפיתומות נעשתה פופולרית באמצע המאה ה-20 בזכות תלמידו של "לסטר הגדול", אדגר ברגן.
ברגן הופיע עם הבובה החביבה עליו, צ'ארלי מקארתי, גם בתסכיתי רדיו ששודרו משנת 1937 ועד לשנת 1956. הוא המשיך להופיע עד למותו בשנת 1979, והפופולריות של מופעיו סיפקה השראה לאמנים שבאו בעקבותיו, ובהם פול וינצ'ל, ג'ימי נלסון וסניור וונצס.
מאז דעכה מעט הפופולריות של המדברים מהבטן, בין היתר בגין היכולת הטכנולוגית לספק את אשליית הדיבור - אפקט שהיה לב לבם של הפיתומים - בשלל אופנים חלופיים.
לואיס אלברט רוסו היה אחד הפיתומים שהחלו להופיע בתוכניות טלוויזיה מאז 1949. רוסו, שלפני הגעתו למדיום הטלוויזיוני הופיע בבורלסק, בקרקסים, וכן במופע וודביל באולם המוזיקה רדיו סיטי אשר בניו יורק, רשם לזכותו 30 הופעות בתוכניות אירוח שונות יחד עם הבובה 'ברוקלין בירץ'.
בנוסף, הוא הופיע בלאס וגאס וכן במסגרת ארגון השירות המאוחד (United Service Organization), שנועד לספק שירותי בידור לחיילים שנמצאים מחוץ לגבולות ארצות הברית.
האמן היה בין הראשונים שזכה להופיע מול הנשיא דאז ג'ימי קרטר.
מאז שנות השמונים ועד היום, ממשיכים להופיע פיתומים כג'יי ג'ונסון (שהופיע כפיתום בסדרה בועות), רמדאס פדהיי, פיתום ויצרן בובות מהודו, החקיין טרי פאתור, שמתמחה בחיקוי זמרים שונים דרך השימוש בבובותיו, וג'ף דנהאם, שפרץ לאחרונה בזכות מופעיו בקומדי סנטרל.
מופעים אלו זיכו אותו פעמיים בפרס "קומיקאי הסטנד-אפ המצחיק ביותר", פרס כבוד שהוענק עד כה לקומיקאים כג'רי סיינפלד ורובין ויליאמס.
הילדה דרסי לין זכתה במקום הראשון בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "לאמריקה יש כישרון" לשנת 2017 כפיתומית.
היא זכתה בפרס של מיליון דולר ומופע משלה בלאס וגאס.
חלומה הוא להמשיך את הפיתומות כאומנות ומקצוע.
בשנות ה-60 וה-70 פעלה בישראל ג'ודי אבן-חן, שעלתה מארצות הברית עם בובת הפיתום שלה, וודי.
בישראל בובת העץ קיבלה את השם העברי אודי, והשניים הופיעו בהצלחה רבה, באירועים ובטלוויזיה תחת השם ג'ודי ואודי.
בנה, שחר אבן-חן, ממשיך את דרכה עם בובת פיתום בשם שוקי.
מופע פיתום "בראוני וברנר" של מוזיקאי הג'אז שי ברנר, המגלם את סיפור חייו של אמן הג'אז המפורסם לואי ארמסטרונג.
פיתון לבן-שפה (שם מדעי: Leiopython albertisii) הוא פיתון בגודל בינוני, מין יחיד בסוג Leiopython, וממיני הפיתונים המוכרים פחות לאדם.
זהו נחש חנק לא ארסי שאינו מסוכן לאדם.
מוצאו של מין זה הוא בצפון אוסטרליה ובג'אווה, אך הוא הרחיב את תפוצתו לגינאה החדשה בדרום ועד איראן בצפון.
כאמור, לפיתון לבן-השפה שני תת-מינים: תת-מין צפוני ותת-מין דרומי.
תפוצתו של תת-המין הצפוני היא בצפון ג'אווה עד לדרום-מזרח אסיה, במדינות כמו הודו, איראן ובהוטן.
תפוצתו של תת-המין הדרומי משתרעה על פני מרבית צפון-מזרח אוסטרליה והוא הרחיב את תפוצתו גם לצפון-מערב אוסטרליה ולגינאה החדשה.
פיתון זה מאכלס אזורים ביצתיים ביערות גשם טרופיים, שם מתאפשר לו לארוב לטרפו.
מין זה מצוי גם ביערות דלילים בעלי עצים סבוכים, בנהרות קטנים ובמרכז יערות גשם.
המדינות בהן הוא מצוי הן: אינדונזיה, אוסטרליה, הודו, בהוטן, איראן, קזחסטן ואפגניסטן.
הוא התרבה מאוד בדרום-מזרח אסיה, ומצויה שם אוכלוסייה משגשגת.
עם זאת, תפוצתו אינה רחבה כמו זו של מיני פיתונים אחרים.
תת-המין הצפוני משגשג יותר מזה הדרומי.
זהו נחש בעל גודל בינוני, המשתנה לפי תת-המינים.
נקבות מתת-המין הדרומי הן הגדולות ביותר, ואילו זכרים מתת-המין הצפוני הם הקטנים ביותר.
נקבות מתת-המין הדרומי הן הגדולות ביותר: אורכן 240–300 ס"מ ומשקלן 40–60 ק"ג.
פיתון זה מופיע במגוון רחב של צבעים: צבעיו יכולים להיות בכל צבעי הקשת, תלוי בתת-המין ובגודלו של הפרט.
שמו גם נגזר ממראהו: שפתו לבנה.
חלקם זהובים וחלקם מגיעים לגוון כתמתם-צהבהב.
גוון שחרחר הוא נפוץ, אך גוונים הדומים לו, כמו כחלחל וסגלגל, נדירים.
לפיתון זה מספר השיניים הגבוה ביותר מכל הפיתונים: מספרן של שיניו 79–115 ואורכן 3.2-5.1 ס"מ.
מין זה מגיע לבגרות מינית בגיל 18–48 חודשים לחייו.
עונת הזדווגותו היא בסוף האביב, בחודשים אפריל-מאי.
בתקופה זו, הזכרים מחזרים אחר הנקבות: הם רודפים אחריהן ומנסים לעלות עליהן, מה שמפריש את זרעם וגורם לביציה של הנקבה להיפגש עם זרעם ולהתחלת התפתחותה של ביצה.
לרוב, הנקבות מטילות את ביציהן כ-3 חודשים לאחר הפרייתן.
בקיץ, הנקבה חופרת גומה גדולה באדמה לחה ומטילה בה 60–85 ביצים.
בכל בוקר בו הביצים הוטלו אך עדיין לא בקעו, הנקבה יוצאת ממאורתה להתחמם בשמש, עד שטמפרטורת גופה 32–35 מעלות.
אז, היא חוזרת למקום בו השאירה את ביציה וכורכת עצמה סביבן.
דבר זה מחמם את הביצים וגורם להן להיות פוריות יותר.
עם זאת, מטפלים רבים נתקלים בבעיה שבה נקבת פיתון לבן-שפה הטילה ביצים לא פוריות.
זמן בקיעת הצעירים מן הביצים משתנה לפי הטמפרטורה: אם הביצים התפתחו בטמפרטורה של 32 מעלות הן יבקעו בתום 56–60 ימים, ואם ביצים אלו התפתחו בטמפרטורה של 30 מעלות, הן יבקעו לאחר 70–80 ימים.
צעירי נחש זה מגיעים למהירות 35–39 קמ"ש בעת בקיעתם, ומהירותם פוחתת עם הזמן: בגיל שבועיים מהירותם 30–33 קמ"ש, בגיל שנה מהירותם 20–23 קמ"ש ובבגרותם - מהירותם היא כ-5 קמ"ש.
תזונתו של הפיתון לבן-השפה מגוונת, והוא נוהג לגוון אותה תדיר.
פרטים בוגרים זקוקים למזון כל 7 ימים.
צריך להאכילם בחולדה בעלת גודל בינוני, או אפילו בשתי חולדות.
פרטים מתבגרים זקוקים לוולדת עכבר כל 3–4 ימים.
בגיל 6–12 חודשים, אפשר כבר להאכילם בוולדת חולדה.
בטבע, ניזון הפיתון לבן-השפה ממכרסמים, מארנבות צעירות, מדו-חיים, מלטאות גדולות, מעופות בגודל בינוני ומדגים.
הפיתון אורב לטרפו בסבך היער.
הוא מחכה שטרפו יתקרב אליו למרחק של כ-79 ס"מ, ואז, כשטרף זה אינו מסוגל להתגונן, הוא תוקף.
בתחילת מתקפתו, הפיתון מכיש את טרפו הכשה יבשה (משום שאינן ארסי) ולאחר מכן כורך את גופו סביב הקורבן ומהדק את אחיזתו ברגע שקורבן זה נושף.
לבסוף, הטרף מת כתוצאה מכשל נשמתי.
לאחר מכן, הפיתון מרפה מאחיזתו ומתחיל לאוכלו.
מכיוון שלנחשים אין שיניים טוחנות, זקוק הפיתון לבן-השפה לפה גמיש, ואכן יש לו פה כזה.
פה זה יכול להיפתח פי 2–4 מפתיחתו הרגילה ובכך לבלוע עוף גדול כגון חוגלה, או חולדת חוף גדולה.
פיתון לבן-שפה בוגר זקוק לכ-670 גרם מזון בכל שבוע, ופיתון צעיר - ל-380 גרם מזון בכל שבוע.
פיתון דם (שם מדעי: Python curtus) הוא מין פיתון בינוני בגודלו הידוע כתוקפני.
זהו נחש בינוני באורכו, המגיע לאורך 130-250 ס"מ שגופו עבה מאוד ועשוי להגיע ל-28.9 ס"מ.
נקבות פיתון הדם גדלות בקצב מהיר במיוחד, וכבר בגיל 7 חודשים מגיעות למשקל 20 ק"ג.
לעומת זאת, הזכרים קטנים ובעלי קצב גדילה איטי יותר מזה של הנקבות: אורכם 130 עד 182 ס"מ ומשקלם 55–70 ק"ג.
נקבות גדולות במיוחד מגיעות לאורך 267.3 ס"מ, למשקל 115 ק"ג ולעובי של 30.7 ס"מ.
לעומת זאת, זכרים גדולים מגיעים לאורך 190 ס"מ ולמשקל 88.5 ק"ג.
הנחשה הגדולה ביותר ממין זה הייתה נקבה שאורכה 305.7 ס"מ, עוביה 41.1 ס"מ ומשקלה העצום הגיע ל-149.8 ק"ג.
לפיתון הדם גוף בצבע כתמתם עד אדום בצבעו, אך הוא מנוקד ומפוספס בנקודות ובפסים שצבעם בהיר יותר.
גוון צבעים אלו הוא לבן עד אפרפר דהוי.
ישנם פיתונים כהים יותר, שצבעם מגיע לחום-ירקרק בצבעו ולגוון כסוף בצבע נקודותיו ופסיו.
הפסים נפוצים יותר בשולי גופו.
ראשו מוארך וכבד, אורכו מגיע עד 8 ס"מ ומשקלו עד 260 גרם.
הראש בדרך כלל אפור, אבל יש נחשים בעלי ראש שחור, אפור בהיר ואפילו אדום.
פיתוני הדם ידועים בהחלפת הצבע של ראשם.
אם לנחש היה צבע ראש שחור בלילה, בבוקר שלמחרת צבע ראשו יהיה אפור דהוי.
תת-מין זה מגיע לאורך בינוני של כ-239 ס"מ ולמשקל 91 ק"ג.
כפי שרומז שמו העברי, תת-מין זה נפוץ בעיקר בסומטרה, ובמיוחד במרכזה.
תפוצתו העיקרית במלזיה, וכמו פיתון סומטרה, פיתון הדם המלזי נקרא על שם תפוצתו.
תת-מין זה שונה מפיתון דם מלזי ומהפיתון הסומטרי בכך שאין הוא נקרא על שם תפוצתו.
תת-מין זה נפוץ בקצוות הדרומיים והצפוניים של תפוצת פיתון הדם.
זהו תת-המין הגדול ביותר שמגיע לאורך 250 ס"מ ולמשקל 100 ק"ג.
ישנם מדענים המחשיבים את פיתון הדם לסוג נפרד ולא למין בסוג פיתון.
מקורו של פיתון הדם במלזיה, במרכז ובצפון סומטרה, באי לנגה, באי ריאו ובאי פיננג.
הוא הרחיב את תפוצתו גם לבורנאו, ופיתון הדם האדום הגיע גם לצפון-מערב אוסטרליה ולדרום-מזרח אסיה.
כיום, המדינות שבהן ניתן למצוא את פיתון הדם הן: הודו, קזחסטן, אינדונזיה, מלזיה ואוסטרליה.
בית גידולו כולל יערות עבותים, יערות דלילים בעלי עצים סבוכים, יערות טרופיים ויערות סוב-טרופיים, אך פיתון הדם חובב במיוחד אזורים ביצתיים.
תפוצתו הנרחבת משתרעת מן הקצה הצפוני של אוסטרליה ועד לדרום הודו ולקזחסטן.
מין זה אינו מצוי בסכנת הכחדה, אך מתקרב אליה: מעריכים כי קיימים כיום 40,000-50,000 פיתוני דם בבר וכ-570 פרטים בשבייה.
פיתון הדם מטיל את ביציו.
הזכרים מחזרים אחר הנקבות ומזדווגים איתן בחודשים אפריל-מאי.
כ-150 ימים לאחר ההפריה מטילה הנקבה 8-30 ביצים, שמספרן משתנה לפי תת-המינים ורק לעיתים רחוקות עובר את 20. מספר הביצים הממוצע הוא 12. גודל הביצים כגודל ביצי אווז.
הביצים בוקעות 56–75 ימים לאחר הטלתן.
בשונה מרוב הזוחלים, אך בדומה לתנינאים ולשאר הפיתונים, נקבת פיתון הדם שומרת ולעיתים דוגרת על ביציה.
בכל בוקר עת הדגירה היא יוצאת ממאורתה הקרירה ומתחממת בשמש עד שטמפרטורת גופה מגיעה ל-32 מעלות.
לאחר מכן, הפיתונה נכנסת למקום האפל בו הטילה את ביציה וכורכת גופה סביב הביצים.
דבר זה מביא להתחממותן של האחרונות.
לאחר בקיעת הנחשים הצעירים, שאורכם בעת הבקיעה 21 ס"מ, אמם עוזבת אותם.
הנקבות גדלות בהדרגה: בגיל שנה אורכן כבר מטר אחד.
לזכרים גדילה איטית יותר, ובגיל שנה אורכם 80 ס"מ.
נחש זה זקוק לאחוזי לחות גבוהים יחסית, יש לספק לו 78%-82% לחות.
פיתוני דם רגישים מאוד לרמת לחות גבוהה או נמוכה מדי, ודבר זה עלול לגרום לבעיות בנשל ובעיכול של הנחש.
את רמת הלחות הגבוהה ניתן ליצור על ידי קופסת לחות.
אין לרסס ריסוס כלי בטרריום הנחש, ודבר זה עלול לגרום לבעיות עור קשות.
בתוך הקופסה צריך להיות ספוג רטוב.
ספוג זה עלול לגרום לבעיות עור קשות אם אין שוטפים אותו שטיפה מתמדת בסבון.
מכיוון שזהו נחש שמחבב מאוד מים, יש לספק לו קערת מים גדולה שיוכל להכניס בה את כל גופו.
בקערת המים אמור להיות צד חם וקר, כדי שהפיתון יוכל לבחור בטמפרטורה הרצויה.
בתוך טררוים הפיתון זקוק לדברים אחדים: ענפים לטיפוס, מקומות מסתור המוצבים במקומות בהן הטמפרטורה שונה, ומצע.
ניקיון הטרריום גם הוא דבר חיוני.
אמצעי החימום המומלצים ביותר לטרריום הם אבני חימום, מנורות חימום וכבלי חימום.
מומלץ ביותר כבל החימום כי הוא יכול להתפרס על חלק גדול מהטרריום ולא עושה רק מקור חום אחד כמו מנורת חימום ואבני חימום.
עוד יתרון בכך הוא שכבל חימום לא יכול לגרום נזק לנחש אפילו במגע פיזי איתו, לעומת מנורת חימום ואבני חימום שאם הנחש מגיע למגע פיזי איתם הוא עלול להיכוות.
פיתון בורמזי (שם מדעי: Python bivittatus) הוא נחש, מסוג פיתון ממשפחת הפיתוניים.
הפיתון הבורמזי הוא אחד מ-5 הנחשים הגדולים בעולם.
עד שנת 2009 הוא נחשב לתת-מין של הפיתון ההודי, אך כיום הוא נמנה בתור מין משל עצמו.
בית הגידול שלו מצוי באזורי יערות הגשם של דרום-מזרח אסיה, והוא נמצא לעיתים קרובות ליד ואף בתוך מים, כמו גם על עצים.
פרטים בטבע מגיעים לאורך ממוצע של 3.7 מטר, אך יכולים להגיע אף לגודל של .
בעשורים האחרונים הפיתון הבורמזי הגיע באופן לא חוקי גם לפארק הלאומי אוורגליידס שבדרום פלורידה ונמצא שם במספרים גדולים.
הפיתון הבורמזי הוא אחד הנחשים הגדולים ביותר בעולם, הגדל בממוצע לאורך של 5.5 מטר ולמשקל של 71 ק"ג.
אורכה של הנקבה 6–7 מטרים ומשקלה נע בין 70–100 ק"ג.
קוטר גופה של נקבת פיתון בורמזי נע בין 25–31 ס"מ, ואילו קוטרו של זכר 20–23 ס"מ.
צבעו של הפיתון הבורמזי בטבע הוא חום בהיר עד צהבהב מנוקד בנקודות חומות כהות יותר או בצבע ירוק-זית.
הדוגמה על עורו מזכירה את זו של פיתון הסלעים האפריקני, דבר הגורם לעיתים לבלבול בין שני המינים למרות אזורי מחייתם השונים ואופיים כאשר הבורמזי ידוע כרגוע יותר מהפיתון האפריקאי.
בשבי, הפיתונים גם הם מנוקדים בגוונים כהים מעט יותר מצבע גופם, וישנן מוטציות שונות, כגון פיתונים לבקנים, כתמתמים, ירוקים, ועוד.
תפוצתו של הפיתון הבורמזי נרחבת: היא משתרעת על פני הודו, נפאל, בנגלדש, סין, מיאנמר, לאוס, קמבודיה, תאילנד ווייטנאם.
מספר קטן של פיתונים נמצאו גם במדינות איים שונות בדרום-מזרח אסיה: במערב אינדונזיה, ובצפון מלזיה.
פיתון זה הוא שחיין מעולה וזקוק למקור מים תמידי.
ניתן למצוא אותו באחו, בביצות, באזורי חורש, יערות, גבעות, ערוצי נחלים, וג'ונגלים.
הם מטפסים טובים על עצים.
מין זה נמצא ברשימת CITES קטגוריה II, המטילה הגבלות על הסחר שלו, דבר הנובע מהביקוש לעורו.
הפיתון הבורמזי הוא טורף לילי השוכן ביערות גשם.
כאשר הם קטנים הם מבלים את זמנם באופן שווה על האדמה ועל העצים, אך ככל שהם גדלים הם נוטים להיות יותר ויותר על האדמה.
הם שחיינים מעולים ומסוגלים לשהות עד חצי שעה מתחת למים.
הפיתון הבורמזי נוטה להיות רוב זמנו חבוי בסבך.
באזורים הצפוניים יותר של שטח מחייתו הוא לעיתים נכנס למעין תרדמת חורף בחודשים הקרים של השנה, בתוך גזעים חלולים, בורות לאורך נחלים או מתחת לסלעים.
כמו כל הנחשים, הפיתון הבורמזי הוא אוכל בשר.
תזונתו היא בעיקר עופות ויונקים המתאימים לגודלו.
הנחש משתמש בשיניו החדות כדי לתפוס את טרפו ואחר כך הוא כורך את גופו סביב הטרף והורג אותו על ידי חנק.
לעיתים הם נמצאים ליד אזורים מאוכלסים עקב הימצאותן של חולדות, ומכרסמים נוספים המהווים את טרפם.
פיתונים בוגרים עשויים לטרוף יונקים גדולים יותר כמו עיזים וחזירים ובמקרים נדירים אף נמרים.
מין זה מוגדר כמין פולש באזורי פלורידה ובעקבות התפשטותו באזור ידועים מקרים רבים בהם הם טרפו אליגטורים.
ידועים גם מקרים בהם פיתון הרג ובלע אדם בוגר.
במחקר שפורסם ב-2022 בכתב העת Integrative Organismal Biology דווח על ידי ביולוגים מאוניברסיטת סינסינטי שלפיתון הבורמזי יש עור אלסטי במיוחד בין הלסתות התחתונות שלו, המאפשר לו להכניס לפיו טרף הגדול פי שישה מנחש בגודל דומה.
עונת הרבייה של הפיתון הבורמזי מתרחשת בדרך כלל בתחילת האביב.
הנקבה מטילה בין 12–36 ביצים בממוצע בחודשי מרץ-אפריל.
פיתונים בורמזיים מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודשים עד 4 שנים.
כאשר הצעירים בוקעים, אורכם 40–60 ס"מ, ואויביהם העיקריים הם עופות דורסים ממינים שונים.
הנקבה נוטשת את צאצאיה עם בקיעתם מהביצים.
הפיתון הבורמזי הוא מין פולש בפלורידה, ובמיוחד בדרום המדינה, שם הוא נמצא במספרים גדולים, כולל בפארק הלאומי אוורגליידס.
הפיתונים הגיעו לפארק בשתי דרכים.
בשנת 1992 הוריקן אנדרו הרס מתקן לגידול פיתונים, ושחרר מספר עצום של פיתונים לביצות הסמוכות.
בנוסף, לאורך השנים, ככל הנראה גם שוחררו בפארק פיתונים שגודלו כחיות מחמד ובעליהם לא יכלו לטפל בהם יותר.
כיום, יותר מ-99 אחוז מהדביבונים והאופוסומים נעלמו מהפארק, וכן רוב אוכלוסיית חתולי הבר.
בעלי חיים אחרים, כדוגמת שפנים, ארנבונים ושועלים, כבר אינם נמצאים בשמורת הטבע כלל.
פיתום הוצאה לאור היא הוצאת ספרים המתרכזת בספרי עיון וביקורת בנושאי אמנות, צילום, קולנוע ותרבות חזותית, וכן בספרי שירה וסיפור קצר.
ההוצאה הוקמה ב-2006 על ידי אסתר דותן.
דותן היא הבוחרת את ספרי ההוצאה והעורכת, ואם לא מצוין אחרת הספרים תורגמו מאנגלית על ידה.
הספר הראשון שיצא לאור הוא מבחר מאמרים של האמנית מרתה רסלר, "בתוך ומחוץ לתמונה: על צילום, אמנות ועולם האמנות".
באותה שנה, 2006, ראה אור גם מבחר שירים ראשון בתרגום לעברית של הסופרת והמשוררת האקטיביסטית האמריקאית גרייס פיילי, "איש זר שרק לכלב".
ב-2007 ראה אור ספרה של קתרין לאפטון על יצירות הבמאי הצרפתי הפואטי-פוליטי כריס מרקר, "כריס מרקר: זכרונות מן העתיד".
ספרה של האמנית והמסאית הגרמנייה היטו שטיירל, "חלכאי המסך: מסות על פוליטיקה של דימוי חזותי", ראה אור בעברית ב-2015 והוא מסיט את הדיבור מהפוליטיקה של הייצוג אל בחינת הייצוג של הפוליטי.
פיתון הודי (שם מדעי: Python molurus) הוא נחש מסוג פיתון המצוי בדרום אסיה.
פיתון זה ידוע גם בשמות פיתון שחור-זנב ופיתון סלעים הודי.
הפיתון ההודי הוא נחש ארוך ואורכו הממוצע כשלושה מטרים הפרט הארוך ביותר שנמדד נתגלה בפקיסטן, והגיע לאורך של 4.6 מטרים.
הפיתון ההודי מצוי בהודו, פקיסטן, דרום נפאל, סרי לנקה, בנגלדש, מיאנמר ודרום סין.
מין זה מצוי במגוון רחב של מקומות הכוללים: ביצות, אזורי חורש, אזורי עשב, מדרונות גבעות, ג'ונגלים, עמקי נחלים.
ניתן למצוא אותם לפעמים במאורות של חיות אחרות, גזעים חלולים ומנגרוב.
הפיתונים נעים באיטיות גם באזורי המחיה הטבעית שלהם, הם כמעט ולא מהווים איום ולעיתים נדירות בורחים גם כשהם מותקפים.
הם שחיינים מצוינים ומסוגלים לשהות מתחת למים במשך מספר דקות, אם כי הם מעדיפים להישאר לאורך גדות המים.
הפיתון ניזון מיונקים, עופות וזוחלים ללא הבחנה, אך מעדיף יונקים.
הוא נכרך סביב טרף חי עד שהחיה נחנקת ומתה ובולע אותו בשלמותו, ראש קודם.
הטרף אינו מסוגל להשתחרר הודות לסידור שיניו המשמשות כמו מסור.
הוא מסוגל לטרוף טרף הגדול ממידות גופו מכיוון שעצמות הלסת שלו אינן מחוברות.
לא ידוע על מקרים בהם טרף בני-אדם.
עד ל-100 ביצים מוטלות, והנקבה דוגרת ושומרת עליהן.
אורך הנחשים הקטנים לאחר בקיעתם 45–60 ס"מ והם גדלים בקצב מהיר.
בספרו של רודיארד קיפלינג "ספר הג'ונגל" מופיעה דמות של פיתון הודי בשם קא, שהוא אחד ממוריו הרוחניים של מוגלי גור האדם.
בעיבודים אחרים של הספר הפך קא לאויבו של מוגלי.
פיתול צוואר (מוכר גם בשם הלועזי טורטיקוליס - Torticollis, הֶלחם של המילים הלטיניות tortus - פיתול, ו-collum - צוואר) הוא מנח אסימטרי של הצוואר.
הפיתול יכול להתבטא בגוף כהטייה צידית של הצוואר והראש, כסיבוב הצוואר והראש, או כשילוב של השניים.
שכיחות התופעה המדווחת במחקרים נעה בין 2% מהלידות לבין 0.3% מהלידות.
קיימות למעלה מ-30 סיבות שונות לפיתול צווארי.
חלקן נובעות מסיבות נוירולוגיות, חלקן גנטיות או סביבתיות.
בהקשר לכך, קיימים שני סוגים עיקריים של פיתול צווארי - מולד (למשל בעקבות מנח מסוים ברחם או לחץ על הגולגולת במהלך הלידה) ונרכש (למשל בעקבות חבלת ראש במהלך הינקות).
בנוסף הוא יכול להיות קבוע או מופיע לסירוגין.
אבחון מדויק של סוג הפיתול הצווארי ומקורו תורם לבניית תוכנית טיפול מתאימה.
חוסר התקדמות בטיפול לאורך זמן יכול להעיד על מקור שונה לבעיה מזו שאובחנה בתחילה.
האבחון נערך על ידי אורתופד או נוירולוג ילדים.
הטיפול הנפוץ לתופעה הוא פיזיותרפיה של הצוואר.
ממחקרים עולה כי ב-97% מהמקרים של טורטיקוליס מולד לא היה צורך בניתוח.
במחקרים נמצא כי מומלץ טיפול מוקדם ככל האפשר בתופעה: כאשר הטיפול ניתן עד גיל 3 חודשים, ניכר שיפור של 100% בפיתול הצווארי.
לעומת זאת, טיפול שניתן בגיל 3-6 חודשים - ב-25% מהמקרים נדרש ניתוח; טיפול בגיל 6-18 חודשים - ב-70% מהמקרים נדרש ניתוח; וטיפול מעל גיל 18 חודשים - ב-100% מהמקרים נדרש ניתוח.
פיתול צוואר לא מטופל נוטה לגרום לאסימטריה תפקודית בגילאים מאוחרים יותר, ולעיתים מלווה בעיכוב התפתחותי וחולשת גב.
באלגברה, ובפרט בתורת החוגים, פיתול (torsion) הוא התכונה של איברים במודול להגיע אל איבר האפס אם מכפילים אותם בגורם מתאים.
איבר מפותל הוא איבר במודול שמתאפס כאשר כופלים אותו באלמנט (שאינו מחלק אפס) מהחוג.
מודול מפותל הוא מודול שכל האיברים בו הם איברים מפותלים.
מודול הוא חופשי מפיתול אם איבר הפיתול היחיד בו הוא האפס.
כשהחבורה אבלית, אוסף האיברים המפותלים מהווה תת חבורה הנקראת "תת-חבורת הפיתול" של .
במקרה כזה, חבורת המנה חסרת פיתול.
חבורה נקראת חסרת פיתול אם אין בה איברים מפותלים.
במקרה של חבורות לא אבליות, איבר מפותל הוא איבר מסדר סופי.
בניגוד למקרה הקומוטטיבי, איברי הפיתול אינם יוצרים תת-חבורה, בדרך כלל.
חבורה אבלית אינה אלא מודול מעל חוג המספרים השלמים, ולכן אפשר להכליל מושגים אלה לכל מודול (למעשה, מכאן נובע המינוח — הוא הוצג לראשונה עבור חבורות אבליות, ולאחר מכן הוכלל למודולים).
איבר של מודול מעל חוג נקרא איבר מפותל אם קיים בחוג, שאינו מחלק-אפס, כך ש-.
המודול מפותל אם כל האיברים שלו מפותלים, וחסר פיתול אם אין לו איברים כאלה.
לדוגמה, כל מודול חופשי הוא חסר פיתול.
המודול הוא נאמן אם לא קיים גורם פיתול משותף, כלומר איבר בחוג כך ש-.
מעל תחום שלמות, כל מודול חסר פיתול הוא נאמן (מאידך מעל חוג קומוטטיבי מקומי כל מודול הוא חסר פיתול, בעוד שמנות של החוג אינן נאמנות).
מעל תחום ראשי מודול חסר פיתול הוא חופשי (ומעל תחום בזו, מודול נוצר סופית חסר פיתול הוא חופשי).
מעל חוג קומוטטיבי, האוסף של איברים מפותלים במודול מהווה תת-מודול.
אם החוג הוא תחום שלמות, מודול המנה חסר פיתול, ולכן מעל תחומי שלמות מהווה תת-המודול של האיברים המפותלים מעין רדיקל של מודולים.
במקרה הלא קומוטטיבי נדרשות הנחות נוספות כדי להבטיח שאוסף האיברים המפותלים יהיה תת-מודול; למשל, זה המצב אם החוג מקיים את תנאי אור.
בתורת החוגים חוקרים גם פיתול יחסי.
בהינתן חוג ואידיאל , מגדירים את תת-מודול ה--פיתול של מודול שמאלי להיות המודול .
בדרך זו מתקבל פונקטור מדויק משמאל, שהפונקטור הנגזר מימין שלו הוא בעל חשיבות רבה בגאומטריה.
הקוהומולוגיה של פונקטור זה נקראת קוהומולוגיה מקומית.
במקרה הקומוטטיבי, מדואליות גרינלס-מיי (Greenlees-May) נובע קשר הדוק של פונקטור זה לפונקטור ההשלמה.
מודול מעל תחום הוא חליק (divisible) אם לכל סקלר השונה מאפס, .
היינו, מודול הוא חליק אם פעולת הכפל בכל סקלר היא על, בשעה שהמודול חסר פיתול אם פעולת הכפל בכל סקלר היא חד-חד-ערכית.
תכונה זו יוצרת דואליות מובהקת בין שני המושגים.
למשל, כל מודול פרויקטיבי הוא חסר פיתול, וכל מודול אינג'קטיבי הוא חליק.
יתרה מזו, אם תחום שלמות:
אם פונקטור קווריאנטי מדויק משמאל, אז לכל מודול חסר פיתול , גם חסר פיתול
אם פונקטור קווריאנטי מדויק מימין, אז לכל מודול חליק , גם חליק
אם פונקטור קונטרווריאנטי מדויק משמאל, אז לכל מודול חליק , המודול חסר פיתול
ואם פונקטור קונטרווריאנטי מדויק מימין, אז לכל מודול חסר פיתול , המודול חליק
פיתול החגורה (Cingulate cortex או גירוס הסינגולום) הוא אזור בקליפת המוח הלימבית.
הוא ממוקם לאורך הקירות הצידיים (לטרליים lateral) של החריץ המפריד בין ההמיספרות של המוח הגדול, מעל לכפיס המוח.
פיתול החגורה כולל מנגנוני עיבוד ספציפיים עבור מידע חושי, מוטורי, קוגניטיבי ורגשי.
הוא אחד האזורים המרכזיים עבור אינטגרציה בין קוגניציה לרגש.
הוא משלב בין קלט המתקבל ממגוון מקורות הכולל התייחסות למוטיבציה, הערכה של טעויות והתייחסות לייצוגים מהמערכות הקוגניטיביות והרגשיות.
פיתול החגורה פועל באמצעות השפעה על אזורים אחרים במוח וויסות של תגובות קוגניטיביות, מוטוריות, הורמונלית ווסקולריות.
אזור זה הופעל כשנבדקים האזינו לזיכרונות טראומטיים שלהם, בניגוד לזיכרונות עצובים אחרים.
נטען כי הנבדקים חוו את הטראומה מחדש, כאילו היא מתרחשת בעת ההאזנה.
פיתול החגורה מחולק למספר אזורים:
פיתול החגורה הקדמי (Anterior Cingulate Cortex - ACC) הוא אזור של פיתול החגורה הממוקם בקליפת המוח הלימבית.
פיתול החגורה הקדמי מחולק אנטומית לארבעה אזורים בהתבסס על תפקידם: ביצוע (קדמי), הערכה (אחורי), קוגניציה (גבי) ורגש (גחוני).
פיתול החגורה הקדמי הוא חלק מהמערכת הלימבית של המוח.
הוא מקבל מהתלמוס מידע מעובד אודות גירויים בסביבה ותורם לעיבוד המידע הקוגניטיבי והרגשי.
בנוסף, פיתול החגורה הקדמי מקבל מידע מהטגמנטום הגחוני כחלק מהמערכת המזולימבית.
פיתול החגורה הקדמי מגיב לחשיבות המוטיבציונית של המצב.
הוא לוקח חלק בקביעת הערך של תוצאות פעולה מסוימת ביחס למאמץ שנדרש כדי להשיג אותן.
פיתול החגורה הקדמי מופעל בעקבות עיסוק במטלות סטרופ.
פיתול החגורה הקדמי אינו אחיד באופן התפקוד שלו ובחיבורים שלו לאזורים מוחיים אחרים.
תהליך עיבוד המידע בפיתול החגורה הקדמי מתבצע באופן נפרד עבור מידע קוגניטיבי ומידע רגשי.
היבט זה בא לידי ביטוי גם באופן מבני, בחלוקה לשני אזורים עיקריים על בסיס הבדלי התפקוד ביניהם.
פיתול החגורה הקדמי העליון dACC dorsal Anterior cingulate cortex - אחראי על הפן הקוגניטיבי ועל תהליכי קשב.
אזור זה מקושר לקליפת המוח הקדם-מצחית.
אזור זה מקבל מידע מהאמיגדלה.
היחסים התפקודיים בין שני אזורים אלו יוצרים את המנגנון הביולוגי לאינטגרציה ההתפתחותית בין סוגי ידע ספציפיים ותהליכי שליטה עצמית בילדות.
מנגנון זה יכול להיות אחראי להבדלים בין אישיים בתהליך האינטגרציה הרגשית-קוגניטיבית בתקופת ההתפתחות המוקדמת.
הבדלים אלו משקפים תהליכים תורשתיים וסביבתיים.
הם משפיעים על יחסי גומלין בין רגש וקוגניציה.
פיתון (שם מדעי: Python) הוא סוג בן 10 מינים של נחשים לא-ארסיים ממשפחת הפיתוניים ההורגים את טרפם על ידי חנק.
הפיתונים חיים ביערות גשם טרופיים ובסוואנות באפריקה ובאסיה.
הגדול בסוג זה הוא מין הנחש הארוך ביותר בעולם - פיתון מרושת (Python reticulatus).
פיתון מלכותי, או "פיתון כדורי", "פיתון מתכדר" (שם מדעי: Python regius) הוא מין של נחש לא ארסי מהסוג פיתון החי במערב אפריקה.
אורכו של הפיתון ומשקלו עד 1.5 ק"ג.
הנקבות גדולות בהרבה מהזכרים, תוחלת חיו היא בין 30-40 שנים.
נחש זה כהה מאוד עם רצועות בהירות גדולות מאוד בחלקים העליונים של הגב.
הראש קטן וכהה והלסתות יכולות להיפתח בעת הצורך לגודל רב.
זנים מסוימים בשבי פיתחו צורות וצבעים ייחודיים.
הנחש חי בטבע במרכז אפריקה בסנגל, מאלי, גינאה ביסאו, גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, גאנה, בנין, ניגריה, קמרון, צ'אד, הרפובליקה המרכז-אפריקאית ועד לסודאן ואוגנדה.
הוא חי בסוואנות, ערבות ואזורי שיחים וכן באזורים סלעיים ויערות מדוללים.
הוא מצוי ביום במערות, חורים שונים או תילי טרמיטים ויוצאים בעיקר בלילה.
הפיתון מתגלגל לצורת כדור ברגע שישנה סכנה.
הראש מצוי באמצע הכדור ואם הטורף ממשיך לתקף הנחש יכול להתגלגל למקום מפלט.
הוא מותקף על ידי נמרים, תנים, עופות דורסים, כוחים, נמיות וגיריות.
הוא ניזון מיונקים קטנים שונים כמו חולדה מולמטית נטלית (Mastomys natalensis) או עכבר מפוספס (Lemniscomys) וכן מחדפים, סנאים ועופות וטורף אותם על ידי לחיצה של גופו השרירי על הקורבן למוות.
בשבי הוא מקבל בעיקר עכברים וחולדות קפואות והוא צריך מזון רק כמה פעמים בחודש.
הוא מגודל כחיית מחמד מאוד פופולרית.
כמו רוב הזוחלים צריך לדאוג שתהיה לו סביבת טמפרטורה חמה בה יוכל לתפקד.
פיתון אנגולה (שם מדעי: Python anchietae) הא מין של פיתון גדול החי רק בדרומה של אפריקה.
זהו נחש גדול שעשוי להגיע לאורך 183 ס"מ.
צבעו חום אדמדם עד שחור, הוא בעל רצועות לבנות-שחורות לאורך הגוף והבטן צהבהבה.
לנחש ראש מעוגל ובעל סימוני פסים דקים על השפתיים.
הלשון עוזרת לחוש את הסביבה אך יש לנחש גם אור אינפרא אדום לאורך השפה העליונה.
הוא קרוב מאוד למין פיתון מלכותי המצוי יותר צפונה.
הנחש חי בטבע בדרום אפריקה בדרום אנגולה וצפון נמיביה.
הוא מצוי בסוואנות ובערבות החמימות והלחות וכן באזורים סלעיים.
הם שוכנים במערות במשך היום ויוצאים לצוד בלילה.
הטרף כולל יונקים קטנים וציפורים שמומתים בחניקה ממושכת באמצעות השרירים הגדולים.
לאחר שתפס טרף הוא יכול לנוח במשך כמה חודשים ולעכל את טרפו.
הנקבות מטילות 4–5 ביצים ומחממות אותם עד לבקיעה.
הצעירים בוקעים אורך של 40–46 ס"מ.
פיתונים אלה לא נפוצים מאוד בטבע ומוכרים בעיקר מהשבי.
עם זאת לא נראה שהמין בסכנה.
פיתון השטיחים (שם מדעי: Morelia spilota) הוא מין של נחש גדול ממשפחת הפיתוניים החי באוסטרליה, גינאה החדשה ובכמה איים באינדונזיה.
פיתון השטיחים מגיע לאורך של 2–4 מטרים ולמשקל של 15 קילוגרם, והוא בעל צבעים משתנים מזית ואפור עד לזהוב או לצבע שמנת.
הרצועות חומות או על רקע אפור.
כמו לקרוביו למשפחה גם לנחש זה חיישנים ליד פיו, החשים בחום גופם של היצורים סביבו, דבר המאפשר לו לכוון לטרפו.
הם חיים באזורים טרופיים, בעיקר יערות ומגיעים גם לאזורים עירוניים, והם פעילים בשעות הערב ומטפסים על העצים כדי לחפש את טרפם הכולל יונקים קטנים, עטלפים, עופות ולטאות החיות על עצים, וכבר היו שמועות שהפיתון הזה טרף כלבים קטנים.
imbricata - מצוי בדרום מערב אוסטרליה
mcdowelli - מצוי בקווינסלנד ובניו סאות' ויילס
metcalfei - מצוי מקווינסלנד, ניו אות ווילס, אגן מארי-דרלינג, ויקטוריה ובדרום אוסטרליה
spilota - מצוי ניו סאות ווילס ובויקטוריה
variegata - מצוי בצפון מערב אוסטרליה ובטריטוריה הצפונית
harrisoni - מצוי בפפואה ניו גיני ובאינדונזיה
פיתון ברדלי (שם מדעי: Morelia bredli) הוא נחש ממשפחת הפיתוניים המצוי בטבע בערבות אוסטרליה.
הוא קיבל את השם מחוקר התנינים ג'וזף ברדל.
רוב הנחשים בטבע מגיעים לאורך 2 מ' אך בשבי הופיעו גם נחשים באורך 3 מ'.
הצבע העיקרי הוא חום אדמדם עם רצועות צהובות בהירות.
נחש זה מצוי באזור הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה בעיקר בערבות צחיחות ואף במדבר ומצוי גם ביערות פתוחים ובאזורים סלעיים.
מזונו העיקרי הוא יונקים ועופות אותם הוא הורג בחניקה.
פיתון השיחים או פִּיתוֹן אַחְלָמִי (שם מדעי: Morelia amethistina) הוא מין של נחש גדול ביותר החי בטבע ממזרח אינדונזיה וגינאה החדשה עד לאוסטרליה ולאיים ממזרח לה.
הוא מגיע לאורך מאומת של 5 מטרים ונטען שהוא מגיע גם עד 8.5 מטרים.
רוב הפיתונים מגיעים רק לאורך 2–4 מטרים והם שוקלים 10–20 קילוגרם, אם כי נצפו כאלו גם במשקל 30 ואף 90 קילוגרם.
פיתון זה הוא הנחש השישי באורכו בעולם.
צבעו העיקרי הוא צהוב וירוק בהיר עם פסים חומים.
זהו טורף על באזור מחייתו הכולל ערבות שיחים, ביצות ומישורים כולל בתוך ערים.
במדינת קווינסלנד ובאינדונזיה הוא מעדיף יערות גשם טרופיים, שם הוא מטפס ואורב לטרפו.
הטרף שלו מורכב מעופות שונים, עטלפי פרי, חולדות, פוסומים והפרטים הגדולים יותר יארבו במסתור לקנגורו קטנים ולקוסקוסיים.
הם מחכים לטרף בעיקר בתוך המים ומנצלים את העונה החמה שמביאה חיות צמאות אל המים.
פיתון בולן (שם מדעי: Morelia boeleni) הוא מין של פיתון עצים ממשפחת הפיתוניים המצוי בהרים של גינאה החדשה ובאינדונזיה.
פיתון זה בעל גוף כחול-שחור, גב אדמדם ורצועות פסים צהובות עם ראש שחור מגודל.
הוא מצוי בהרים של גינאה החדשה וגם באיי גודאינף שממזרח לה עד לגובה של 1,000 מ' וכן ביערות וחי רוב הזמן על הקרקע.
הוא ניזון מיונקים קטנים, עופות קטנים וזוחלים.
פיתון זית (שם מדעי: Liasis olivaceus) הוא מין של נחש גדול ממשפחת הפיתוניים ומהסוג פיתון מים החי בצפונה של אוסטרליה במערב אוסטרליה, בקווינסלנד ובטריטוריה הצפונית.
אורכו מגיע ל-2–4 מטרים והוא בעל קשקשים בצבע ירוק זית ולעיתים גם כהה יותר, ומכאן שמו.
הנחש חי על העצים אך גם שוחה הרבה בבורות ובנהרות וגם באזורים סלעיים.
טרפו של פיתון הזית מורכב מזוחלים אחרים, עופות ויונקים קטנים עד בינוניים, כגון וולבי הסלע, עטלפים, עופות מים, יונים וכו'.
הם אורבים לטרף בשבילי דרכים בצמחייה או אורבים להם מתחת למים ותוקפים אותם כשהם מתקרבים לשתות.
פיתונים גדולים במיוחד טרפו אפילו לטאות כוח ואף תנינים קטנים.
פיתון מים (שם מדעי: Liasis) הוא סוג של נחש גדול ממשפחת הפיתוניים החיים באוסטרליה, גינאה החדשה ואיי אינדונזיה.
מינים אלה הם כהים בצבעם ונמצאים בסביבה לחה – בדרך כלל במים או ביערות טרופיים לחים.
חלק מהמינים בסוג מגיעים לגודל של 5 מטר והם טורפים הצדים יצורים קטנים יותר.
המין הנכחד פיתון מים דובודינגאלה היה מהארוכים שבנחשים והגיע עד לאורך של 10 מ'.
תת-מין Liasis mackloti savuensis - לעיתים נחשב למין נפרד
פיתון מים דובודינגאלה (Liasis dubudingala) - נכחד
פיתון איריאן (שם מדעי: Apodora papuana) הוא מין נחש גדול ממשפחת הפיתוניים והוא אחד מהנחשים הגדולים בעולם.
הוא חי בגינאה החדשה ובכמה איים סמוכים השייכים לאינדונזיה.
נחש זה הוא המין היחיד בסוגו ואין לו תת-מינים.
בעבר שויך לסוג פיתון עצים ולסוג פיתון מים.
נחש זה מגיע לאורך של 5 מטרים ושוקל מעט יותר מ-20 ק"ג והוא בין הנחשים הגדולים ביותר בגינאה החדשה.
בנוסף על גינאה החדשה הוא חי באיים הסמוכים Misool ו-Fergusson.
הנחש חי ביערות גשם והוא צייד לילי הניזון בעיקר מיונקים קטנים ובינוניים, אם כי יצוד גם נחשים אחרים.
הוא רגוע ואינו תוקף בני אדם.
פיתון אונפלי (שם מדעי: Morelia oenpelliensis) הוא מין של פיתון עצים האנדמי לחלקת ארץ ארנהם שבצפון אוסטרליה, לרבות בפארק לאומי קקדו.
מין זה נחשב לאחד מהנדירים שבפיתונים ומצוי בבית גידול של יערות, ביצות, נחלים, מערות וסלעים.
נחש זה יכול להגיע לאורך של 4 מטר או אף 5 מטר והוא בעל קשקשים בצבע חום-זית ורצועות שחורות כשהבטן לבנה.
הם יודעים אפילו לשנות את צבעם, ליותר כהה ביום ולהפך בלילה.
הפיתון דק יחסית לפיתונים אחרים.
הוא איננו ארסי אך יכול לחנוק חיות הגדולים ממנו בהרבה.
טרפו העיקרי הוא ציפורים שונות - בעיקר על עצי פרי והוא מספיק מהיר כדי ללכוד אותם במעופם.
הוא לוכד גם יונקי כיס כמו פוסומים ומכרסמים אוסטרלים.
הוא יכול לארוב לטרפו זמן ממושך במארב.
פיתון מים חום (שם מדעי: Liasis fuscus) הוא מין של פיתון מים ממשפחת הפיתוניים המצוי בצפונה של אוסטרליה וכן בפפואה ניו גיני.
מין זה גדל לאורך של 2-1.2 מטרים ויכול להגיע עד ל-3 מטרים.
הוא בעל ראש רחב ושפתיים לבנות גדולות והקשקשים שלו בצבע חום-ירוק כהה עם בטן צהובה בוהקת.
הוא נפוץ בצפונה של אוסטרליה מאזור ברום עד למאקאי.
כמו כן נפוץ באיי צ'ארלס הארווי שמצפון לאוסטרליה, איים במצר טורס, דרום ומרכז פפואה ניו גיני ובכמה איים באינדונזיה.
הנחש חי הרחק ממקווי מים בדרך כלל ומצוי באזורי יערות, גדות נהר וסלעים.
הם נינוחים בטבע, אך בשבי לעיתים תקפו את מטפליהם.
הם ניזונים ממגוון חולייתנים, אך בנהר אדלאידי שבאוטרליה הם ניזונים בעיקר מחולדות קופצות (Rattus colletti).
פיתון ביסמרק טבעתי (שם מדעי: Bothrochilus boa) הוא מין יחידי בסוגו במשפחת הפיתוניים הנפוץ רק בארכיפלג ביסמרק שממזרח לגינאה החדשה.
הוא מגיע לאורך 183-152 סנטימטרים והצעירים בעלי צבעים בולטים בצבעי כתום או צהוב-שחור ברצועות.
אצל הבוגרים ישנם צבעים שחורים או חומים כהים עם טבעות גדולות, אך לא באופן סדיר ולעיתים בכלל אין טבעות.
הראשים שחורים ובעלי לסתות ארוכות מעט.
נחשים חיים ביערות הגשם שבארכיפלג ביסמרק ומטפסים על עצי קוקוס.
כמו כן הם נמצאים בשטחים חקלאיים, בחיפוש אחר מזון.
הנחשים מחפשים טרף קטן כמו עכברים ולטאות ונכנסים גם לבתים בחיפוש אחריהם.
הם מחפשים את הטרף באופן פעיל.
הם לא יתקפו אנשים אלא אם כן יתגרו בהם.
פיתון וומה או פיתון החול (שם מדעי: Aspidites ramsayi) הוא מין של נחש הנפוץ במערב אוסטרליה ובפנים הארץ ומצוי בסכנת הכחדה.