tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא התראיינה על ידי ערוצי חדשות מרכזיים רבים כגון זמן, ניוזוויק, הניו יורק טיימס, והשתתפה במאות תוכניות טלוויזיה ורדיו, ביניהם תוכנית היום, 20/20, הכל נחשב, וגם אופרה וינפרי.
בשנת 2004, להקת רוק נשית קנדית, נקראה קילבורן לכבודה .
באותה שנה הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת ווסטפילד.
בשנים האחרונות, קילבורן התראיינה עבור "פמיניסטיות ששינה את אמריקה 1963-1975", והוא כולל גם מסחר כרטיס מדיה גיבורים אשר "לחגוג האהוב מדיה גיבורים" ככלי הוראה עם הטיפוגרף אמנות יחד עם ביוגרפיה קצרה.
תרומתה של קילבורן הותירה חותם בעיקר בהבנת הקשר הישיר בין הדימוי השקרי המוצג בעולם הפרסום והתקשורת לבין בעיות בבריאות הציבור כגון הפרעות אכילה, אלימות, סמים והתמכרות לאלכוהול.
באמצעות הרצאות, סרטים ומאמרים, רבים מרעיונותיה שהיו פורצי דרך ומקוריים הפכו לקונצנזוס.
בין המושגים והרעיונות שהגתה ובהם השתמשה נכללים רודנות הדימוי של היופי האידיאלי, הקשר בין חפצון של נשים לאלימות, נושאים של שחרור האישה והפיקוח על המשקל אותם מנצלת תעשיית הטבק לפרסום כשהיעד הוא הקהל הנשי, פילוח של אלכוהוליסטים על ידי תעשיית האלכוהול, רומנטיזציה של תהליך ההתמכרות ועוד רבים אחרים.
קילבורן שימשה כיועצת הארגון המנתחים הכללית , והיא בעלת תואר של כבוד בתפקידה הבכיר בוולסלי מרכזי עבור נשים.
היא גם שירתה כיועצת או כחברת דירקטוריון של ארגונים רבים, כולל אקמי (פעולת הקואליציה למען מדיה חינוכית), קרן התיקשורת החינוכית, המועצה הלאומית למלחמה באלכוהוליזם ובתלות בסמים, נדה (האגודה הלאומית לטיפול בהפרעות אכילה) ומרכז המשאבים הלאומי למאבק באלימות מינית.
הורגים אותנו ברכות 4: פרסום תדמית של נשים (2010)
שכנוע קטלני: פרסום & התמכרות (2004)
הורגים אותנו ברכות 3: פרסום תדמית של נשים (2000)
בסופו של חינוך (עם ניל פוסטמן, 1996)
סלים תקוות: פרסום & האובססיה לרזון (1995)
הטרדה מינית: בניית המודעות בקמפוס (1995)
הרג בהסכמה: מדיה ותרבות של אלימות (עם ג ' ורג 'Gerbner, בהנחיית ג' ין קילבורן) (1994)
ארוז בשקרים: פרסום של טבק (1992)
פרסום אלכוהול: מקבלי ההחלטות (2nd Edition) (1991) (סרט אדום, אמריקאי, קולנוע ווידאו בפסטיבל)
עדיין הורגים אותנו ברכות: תדמית הנשים בעולם הפרסום (1987) (המועצה הלאומית ליחסי המשפחה פסטיבל הסרטים, מקום ראשון; חינוך לאומי סרטים ווידאו בפסטיבל, מנצח; Chicagoland חינוכי פסטיבל סרטים, הפרס הראשון, הצרכן החינוך)
מקבלי ההחלטות: פרסום אלכוהול (1982)
הורגים אותנו ברכות: פרסום תדמית של נשים (1979) (בצפון אמריקה הצרכן פסטיבל הסרטים, מנצח)
קילבורן, ג'ין; לוין, דיאן א.
כל כך סקסית, כל כך מהר: הילדות המינית החדשה, ומה ההורים יכולים לעשות כדי להגן על הילדים שלהם.
לא יכול לקנות את האהבה שלי: איך פרסום משנה את הדרך בה אנו חושבים ומרגישים.
ניו יורק: סיימון אנד שוסטר.
במקור פורסם גם שכנוע קטלני על ידי סיימון אנד שוסטר, בשנת 1999, זכה בפרס מכובד פרסום פרס מטעם האגודה למען נשים בפסיכולוגיה.
היא כתבה מאמרים רבים, כולל מאמרי מערכת בניו-יורק טיימס, USA Today והעת של האגודה האמריקאית לרפואה הנשים של האגודה, תרמה פרקים ספרים רבים.
כל כך סקסית, כל כך מהר: הילדות בעלת המיניות החדשה.
האמת העירומה: תדמית הנשים בעולם הפרסום
שכנוע קטלני: פרסום & התמכרות.
שכנוע קטלני: פרסום & השחיתות של מערכות יחסים.
באת בכיוון הלא נכון, מותק: נשים & עישון
שיווק אומללות: מכירת התמכרויות לנשים
סלים תקוות: פרסום & האובססיה לרזון
התאהבות באוכל: חיבור & ניתוק מזון פרסום
לאכול את הלב: פרסום & השמנת יתר
תחת השפעה: פרסום של אלכוהול
עבודתה מצוטטת רבות בעולם האקדמי, הן במחקרים ומאמרים והן מוזכרת בחומרי לימוד של מוסדות אקדמיים ובכיתות הלימוד.
טייסון סמית במאמרו שואבי אירוניה: בניית הגבריות בעולם פוסט-פמיניסטי בקמפיין פרסום מצטט את גישתה של קילבורן בעניין האופן בו עולם הפרסום משווק אלכוהול, בפסקה אודות קמפיין בורבון ג'ים בים, אשר התמקד במשיכת קהל היעד הצעיר, הלבן, מהמעמד הבינוני וההטרוסקסואלי.
למרות ניסוחו מחדש, סמית מבסס את ביקורתו אודות מסעי הפרסום, על מחקריה וטיעוניה של קילבורן, כאשר מצהיר כי צריכת אלכוהול בדרך כלל מובילה להתמכרות, ומותגי אלכוהול בדרך כלל מפורסמים במטרה ליצור קשר ישיר בין מכור פוטנציאלי לבין המותג עצמו.
הרעיון מאחורי מסעי הפרסום הוא ש"מכור הוא הלקוח האידיאלי" וכן, כי "עשרה אחוזים מצרכני אלכוהול, צורכים מעל ל-60% מסה"כ האלכוהול הנמכר." סמית מצטט שוב את קילבורן כשמנתח את הקשר בין שתיית אלכוהול לבין הדימוי של הגבריות.
צריכת אלכוהול שנתפסת כ"מרדנית ומסוכנת" וכ"טקס של מעבר להיות 'גבר אמיתי'".
ככלל, פרסום אלכוהול מתמקד על סצנות הנעות על "חבל דק בין ההתנהגות פראית לבין התנהגות אנטי-חברתית", כפי שטענה קילבורן, כי מודעות הפרסומת בדרך כלל מציגות שינויים באישיות כתוצאה מצריכת אלכוהול, "נרמול" השינוי, ולעיתים קרובות משייכות את הצריכה להתרסה.
מודעת הפרסומת עצמה, שכותרתה חברים אמיתיים, בהשתתפות "הבחור הממוצע' כגון בר frequenter עם טקסט כגון "אם הבחורות לשאול, אנחנו צופים את משחק הכדורגל" ולא באמצעות היפר-גברי תמונה של הגברים, אך מחזקת את ההיפר-גברי הסטריאוטיפ מאז גברים בקמפיין "תקיף ומתריס בצורה של דחיית נשים דרישות".
עבודותיה "הורגים אותנו ברכות" וסדרת "קטלני השכנוע: למה נשים ובנות חייבות להילחם נגד עולם הפרסום המטעה", היוו הבסיס עליו הסתמך הסרט "אישור מחדש של הדימוי האידיאלי: ניתוח קבוצת מיקוד לקמפיין הפרסום ליופי אמיתי".
קילבורן הציגה את העובדה שמפרסמים לא ישקיעו מיליארדי דולרים על מודעות פרסום אם אין למסעי הפרסום הללו השפעה מהותית על הצרכנים, תמונה זו הוצגה בסרטה "הורגים אותנו ברכות".
על פי סרט זה, מפרסמים מתמקדים בהמצאת אידיאל יופי על מנת להשפיע על דימוי היופי הנשי.
בנוסף, מסע הפרסום של חברת "Dove" ליופי אמיתי, הושפעה מעבודותיה של קילבורן, ומסע פרסום זה היה בעל תוכן חינוכי לנשים ברחבי העולם.
בנוסף להרצאותיה הרבות ולהשתתפותה בסרטים דוקומנטריים, קילבורן הופיעה בסרט גברת ייצוגית אודות הדימוי הנשי בעניי מפרסמים.
kidsinthehouse.com בה יש לה סדרת וידאו על עצות הורות, וכן הייתה אורחת בתוכנית האירוח של קייטי קוריק וייעצה לנוער בסיכון.
בעוד עבודתה של קילבורן, במיוחד סדרת "הורגת אותנו ברכות", שובחה רבות על כך שתיעדה והציגה לעולם את האופן בו תעשיית הפרסום בונה דימוי נשי שאיננו מציאות ויוצרת אידיאל יופי בלתי מושג, עבודותיה ספגו גם ביקורת שלילית.
ב-2006 במאמר "שוק פמיניזם: המקרה של שינוי פרדיגמה" שנכתב על ידי לינדה מ.
סקוט, היא טוענת כי מאז יצא לאור הסרט הראשון בסדרה "הורגים אותנו ברכות" בשנת 1979, כל סרטי ההמשך משחזרים את אותן הטענות, ואין בהם חידוש.
לינדה סקוט הדגישה שסרטים אלו הוצעו להשכרה או מכירה בעבור תשלום, וכי הופצו עם אזהרה על שמירת זכויות יוצרים, סוגיה המרמזת כי מדובר בסרטים שהופקו למטרות רווח.
"אם קילבורן רק רצתה להנגיש ולקדם 'מסר מחנך', אין צורך להוסיף את האזהרות על השימוש בהם, ולהתריע משימוש בקלטות עם אזהרה על שמירת זכויות היוצרים".
לדעתה של סקוט, אם תנועת הפמיניזם מעוניינת להפיץ את השמועה, ולקדם מסרים מחנכים על דימוי האישה, היא אמורה להיות מעוניינת שיפיצו את הקלטות, ולא להתריע משימוש בהן.
קבוצת מרצים שדנה על נושא עולם הפרסום, הזכירו את עבודותיה של קליבורן וסרטיה הדוקמנטריים, ואף על פי שרוב הסטודנטים לסוציולוגיה במכללת לואיס ולקלארק הכירו את תרומתה של קילבורן, הוצע להם לצפות בהם שוב, והפעם לנקוט בגישה ביקורתית כלפיהם.
פרופסור ג'ף ריצ'רדס העלה את הטיעון נגד עבודתה משנת 2003: אמנם היא הייתה "מאוזנת יותר" אך, עדיין סרטה הוא "מסחרי ופופוליסטי מדי".
ביקורת נוספת על עבודתה של קליבורן הייתה בסרט משנת 2012 Beyond Additions and Exceptions: The Category of Transgender and New Pedagogical Approaches for Women's Studies הקורא לשינוי בחומרי הלימוד בתוכניות ובקורסים ללימודי הנשים, כיוון שספרי הלימוד מגדירים בני אדם על פי חלקי הגוף ולא על פי מהותם.
טענה נוספת הייתה כי היא מעלה נושאים כמו גזע ולאום רק כאשר מוצגים אנשים ממוצא אפרו אמריקני.
היא זכתה פעמיים ב"פרס הרצאת השנה" מטעם האגודה הלאומית לפעילות הקמפוסים ופעם אחת נבחרה כאחת משלושת המרצים הפופולריים ביותר בקרב מוסדות אקדמיים על יד מגזין ה"ניו יורק טיימס".
היא תועדה בכתבת פרופיל ב"פמיניסטיות ששינה את אמריקה 1963-1975", ונכללה בין עשרים ואחד עיתונאים, אנשי תקשורת, פעילים ואנשי חינוך אשר תורמים לשינוי תפיסת גיבורי ה"מדיה" ב-"Reclaim the Media's "Media Heroes" pack of trading cards".בשנת 2004 להקת רוק נשית קראה לעצמה בשמה לכבודה.
בטקס חלוקת פרסי WIN (Women Image Now) כשהוענק לה הפרס, נציג הפדרציה האמריקנית לאמני הטלוויזיה והרדיו אמר כי "אין אדם בעולם שתרם לשיפור התדמית הנשים יותר מקילבורן".
הסופרת מרי פיפר, מחברת "להחיות את אופליה", קראה לקילבורן "המורה הטובה והרחומה ביותר שלנו."
ההרג מסכים: מדיה ותרבות של אלימות (עם ג ' ורג 'Gerbner, בהנחיית ג' ין קילבורן) (1994)
פרסום אלכוהול: את ההחלטות (2nd Edition) (1991) (סרט אדום, אמריקאי, קולנוע ווידאו בפסטיבל)
עדיין הורגים אותנו ברכות: פרסום תדמית של נשים (1987) (המועצה הלאומית ליחסי המשפחה פסטיבל הסרטים, מקום ראשון; חינוך לאומי סרטים ווידאו בפסטיבל, מנצח; Chicagoland חינוכי פסטיבל סרטים, הפרס הראשון, הצרכן החינוך)
קורא את היריות: פרסום אלכוהול (1982)
האקדמיה להפרעות אכילה", הכרה מיוחדת פרס, 2000
אקמי (פעולה הקואליציה למען מדיה החינוך) מדיה פעיל פרס ארצי, 2006
AFTRA (אמריקאי הפדרציה של הרדיו והטלוויזיה אמנים), לנצח (נשים תמונה של עכשיו) פרס, 1995
האגודה למען נשים בפסיכולוגיה, מכובד פרסום פרס, 2000 (לא יכול לקנות את האהבה שלי: איך פרסום משנה את הדרך בה אנו חושבים ומרגישים)
אוניברסיטת בוסטון, בית הספר לחינוך, אידה מ.
הגיון מדיה, הגיון מדיה פרס, 2011
קרן חינוך אמריקה (מענק מחקר של סטריאוטיפים מגדריים בטלוויזיה פרסומות), 1980
בידור תעשיות המועצה, מיוחד לשבח, 1990
פמיניסטיות ששינה את אמריקה 1963–1975 (צדודית בספר)
מדיה בריא עמלה עבור חיובי תמונות של נשים וילדות, 2010-2012
המנורה (למידה על פרויקט מולטימדיה) מגבר פרס, 2012
ג ' רמיין לורנס, Inc., האישה של פרס הצטיינות, 2005 קנזס סיטי, קנזס (בהתחשב מפתחות העיר על ידי ראש העיר קיי בארנס), 2004
MEDA (Multiservice הפרעות אכילה האגודה), שקופה, 2007
גב ' הול של בית הספר, אישה של הבחנה פרס, 2007
מיירה Sadker הון פרס, 2005
האגודה הלאומית קמפוס פעילויות, מרצה השנה (1988, 1989)
המועצה הלאומית אלכוהוליזם, התלות בסמים, מרטי מאן פרס המייסדים, 1998
לאומי הפרעות אכילה עמותת השגריר, 2011–הווה
לאומי הפרעות אכילה האגודה, פרופילים חיים פרס, 2010
הארגון הלאומי לנשים, בוסטון פרק, אשת השנה, 1982
הארגון הלאומי למען נשים, אמא, אשת חיל פרס, 2010
לאומי אלימות מינית מרכז משאבים (NSVRC), הלאומי כבוד לוח, 2003–הווה
לאומית נשים להיכל התהילה של אינדוקציה, 2015
בתוכנית החדשה, חלוץ הרוחני, 2011
הלא-מעשנים זכויות האגודה, קנדה, פרס של הצטיינות, 1993
PCAR (פנסילבניה הקואליציה נגד אונס)/NSVRC (לאומי אלימות מינית מרכז המשאבים), החיים טלוויזיה כיכר טיימס פרויקט פרס, 2003
הורות מתוכננת של קונטיקט, הילדה קרוסבי סטנדיש מנהיגות פרס, 2005
לדרוש התקשורת (כלול כאחד עשרים ואחד עיתונאים, התקשורת, פעילים, אנשי חינוך שלהם "מדיה" הגיבורים חפיסת קלפים), 2008
תפסיק העשרה התמכרות לטבק (STAT), הפרס השנתי
Wellsley מרכזי עבור נשים, חוקר בכיר, 2008–הווה; ביקור מחקר מלומד, 1984-2008
ווסטפילד המדינה במכללה, דוקטורט של כבוד, 2004
Womanspace, ברברה בוגס זיגמונד פרס, 2008
נשים פעולה הברית, מנהיגות בפעולה, פרס 1995
ג'ין אלן טיילור היא מתמטיקאית אמריקאית, פרופסור אמריטה באוניברסיטת ראטגרס ומרצה אורחת במכון למתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק.
טיילור נולדה בסאן מטאו, קליפורניה.
אביה היה עורך דין ואמה הייתה מורה לספורט.
היא למדה בקולג' לנשים מאונט הוליאוק, ובשנת 1966 היא סיימה בהצטיינות יתרה, ראשונה בכיתה שלה.
טיילור חזרה לקליפורניה והתחילה ללמוד כימיה באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה.
לאחר שקיבלה תואר שני בכימיה, עברה תחת הנחיתו של ס.
לאור המהומות הפוליטיות בברקלי בסוף שנות השישים עברה טיילור לאוניברסיטת וורוויק שם סיימה תואר שני במתמטיקה.
בסתיו 1970 עברה טיילור לאוניברסיטת פרינסטון שם ב-1973 סיימה דוקטורט במתמטיקה תחת הנחייתו של פרדריק אלמגרן.
לאחר קבלת הדוקטורט הצטרפה לאוניברסיטת ראטגרס בניו גרזי בתור פרופסור משנה והתקדמה בסולם הדרגות עד להיותה פרופסור מן המניין.
בשנת 2002 פרשה מהלימוד וקיבלה את התואר לפרופסור אמריטוס.
בין השנים 1999-2001 כיהנה כיושבת הראש של האגודה לנשים במתמטיקה.
טיילור נישאה שלוש פעמים למתמטיקאי ג'ון גוקנהיימר, למתמטיקאי פרדריק אלמגרן ואיתו יש לה ילדה ואז לאיש הפיננסים ויליאם גולדן שהביא איתו לנישואים שני ילדים.
מחקרה העיקרי של טיילור היה בנושא תורת המידה הגאומטרית.
בתחילה חקרה צבירי בועות סבון ולאחר זמן קצר עברה למחקר בנושא גבישים.
בשנת 1976 הוכיחה טיילור את חוקי פלתאו.
חוקי פלתאו הם ארבעה חוקים שנוסחו בידי גוז'ף פלתאו במאה ה-19 אשר מגדירים את הצורה של הקרום בין בועות סבון בתוך צביר.
אחד מבין החוקים הללו קובע שהעקמומיות הממוצעת בכל הנקודות על צביר בועות קבועה, ערך זה שונה בין צבירים שונים.
באחת מהרצאותיה פנו לטיילור שני מדענים סיריל סמית וג'ון קאן והציעו לה לשנות את נושא המחקר שלה מבועות סבון לגבישים.
התת-נושא שהם עסקו בו בקשר לגבישים היה קשור לשטח המינימלי שהוא מצב יחיד שבו העקמומיות הממוצעת בכל נקודה שווה לאפס.
בהמשך התמקד מחקרה של טיילור בנושא גבישים ואיך הם מתפתחים תחת חוקים פיזיקאלים שונים.
בנושא זה שהוא אינטרדסיפלינארי שיתפה פעולה רבות עם מהנדסי חומרים.
טיילור זכתה במענק המחקר של הקרן על שם אלפרד פ סלואן.
טיילור היא חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, האגודה האמריקאית לקידום המדע, האגודה לנשים במתמטיקה, והאגודה האמריקאית למתמטיקה.
בשנת 2001 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מקולג' מאונט הוליאוק.
בשנת 2003 נשאה את הרצאת נתר.
ג'ין טאי-דזו (בכתב סיני: 金太祖, בשמו בלידה: ואניאן אגודה או ואניאן אקוטה 完顏阿骨打, נודע גם בשם הסיני ואניאן מין; 1 באוגוסט 1068 – 19 בספטמבר 1123) היה מצביא ממוצא ג'ורצ'ני והקיסר הראשון של שושלת ג'ין (1115–1234).
ג'ין טאי-דזו נולד בשם ואניאן אגודה כבנו של ואניאן חליבו, ראש אחד השבטים שחיו באזור מנצ'וריה של ימינו.
אחרי שבתחילת המאה ה-12 סייע בידי אחיו, ואניאן וויאשו, לאחד שבטי ג'ורצ'ן רבים, ירש אגודה ממנו את ההנהגה בשנת 1113 והפך למנהיג האתניה ג'ורצ'ן המאוחדת.
הוא תכנן מרד באימפריית קיטאן ששלטה על שטחים נרחבים במונגוליה, במנצ'וריה ובסין הצפונית של ימינו והונהגה על ידי שושלת ליאו.
המרד פרץ בספטמבר 1114 ואחרי שורה של ניצחונות, אגודה כבש חלק מהממלכה ובינואר 1115 הכתיר את עצמו כקיסר תחת השם טאי-זו.
על ידי כך הוא הקים את שושלת ג'ין.
בשנים הבאות המשיך טאי-זו את המלחמה בשושלת ליאו, נחל ניצחונות גם נגדה והחליש אותה מאוד.
לפני מותו, כרת טאי-דזו ברית עם הקיסרים משושלת סונג הדרומית, שעזרה לו במלחמה נגד ליאו.
הקיסר טאי-דזו מת בשנת 1123 בגיל 56 והוריש את האימפריה שלו לאחיו ואניאן ווצ'ימאי, שעלה על כס המלכות תחת השם טאי-דזונג.
קיסר זה גבר סופית על שושלת ליאו בשנת 1125 ושבה את הקיסר האחרון שלה, ויאן דזואו-די.
אגודה היה בנו השני של ואניאן חליבו, ראש השבט ואניאן.
אמו הייתה בתו של ראש השבט נאלאן.
הוא נולד בחרבין של ימינו, על יד נהר אשי, במחוז חיילונגג'יאנג של זמננו.
הוא נודע בגבורתו והשתתף במסעות צבאים רבים נגד שבטי ג'ורצ'ן היריבים שבראשם עמדה שושלת ליאו של בני קיטאן.
בשנת 1109, בשיאה של מכת רעב, סייע אגודה לאביו בקליטת לוחמים רעבים מבני שבטי ג'ורצ'ן אחרים על מנת לחזק את שבטו.
מאוחר יותר לחם שוב בשבטי ג'ורצ'ן אחרים והצליח לאחד את כל בני ג'ורצ'ן תחת מנהיגות שבטו ואניאן.
ב-1113 ירש אגודה את ראשות שבטו מאחיו ואניאן וויאשו.
כמו ג'ורצ'נים אחרים, סלד אגודה מהניצול שנהגו פקידי שלטון ליאו המושחתים נגד בני שבטו.
ב-1122, כשהגיע קיסר טיאנדזוו, שליט אימפריית ליאו, למסע דיג באזור המאוכלס על ידי הג'ורצ'נים, הוא הורה לכל ראשי השבט המקומיים לרקוד לפניו.
שמו של אגודה יצא למרחוק על כי היה היחיד שסירב לפקודה.
בתחילת שנת 1114 שילח אגודה מרגלים לאזור ליאו והכין מרד נגד שלטונם של בני קיטאן, שאותו החשיב כמנוון.
יועציו באותה תקופה היו ואניאן דזונגהאן וואניאן שי יין.
בספטמבר כינס אגודה את בני שבטו (כ-2,500 בני אדם) בליושוי (流水), בפויו שעל יד נהר לאלין, במחוז ג'ילין של ימינו, והכריז על מרד גלוי נגד שושלת ליאו.
פרשיו כבשו את פויו, שנקראה באותם הימים נינגג'יאנגג'וו (寧江州) ובנובמבר אותה שנה הביסו את צבא ליאו של 7,000 חיילים בקרב צ'וחדיאן.
בינואר 1115, אחרי שורת ניצחונות, הכריז אגודה על עצמו כקיסר ואימץ את השם המלכותי הסיני שוו גוו (收國).
הוא הקים בכך את שושלת ג'ין.
באוגוסט צבאו כבש את פרפקטורת חוואנגלונג (נפת נונגאן של ימינו במחוז ג'ילין).
בראשם של 20,000 פרשים בלבד הוא ניצח 700,000 לוחמי ליאו בקרב חובודאגאנג.
עד שנת 1116 כבש אגודה את כל חצי האי ליאודונג.
בשנים 1122-1119 צבאו נחל ניצחונות נוספים על כוחות ליאו והשתלט על חמש ערי הבירה של שושלת ליאו.
מכיוון ששושלת ג'ין החדשה הייתה אויבת לשושלת ליאו, שושלת סונג הצפונית של בני האן הסינים ראתה בשושלת ג'ין ברית טבעית.
בשנת 1117 שלחה שושלת סונג שליחים אל שושלת ג'ין בעילה של רצון לקנות ממנה סוסים, אך למעשה כדי לכרות איתה ברית נגד שושלת ליאו.
בשנים 1123-1117 שבע משלחות סונג ביקרו אצל הג'ורצ'נים וכן שישה שגרירים ג'ין נשלחו לבירת שושלת סונג, ביאנג'ינג (קאיפנג של ימינו, במחוז חנאן).
בשנים 1123-1115, תוך כדי משא ומתן ביניהן, הקימו שושלות ג'ין וסונג את "הברית דרך הים" נגד שושלת ליאו.
לפי תנאי ההסכם ביניהן, התחייבה שושלת סונג לתקוף את ממלכת ליאו מדרום, בעוד שבתמורה, התחייבה שושלת ג'ין להעביר לה את שש עשרה הפרפקטורות של שושלת ליאו.
בעת מלחמתו בשושלת ליאו, ארגן אגודה שיטת ממשל פאודלית חדשה המבוססת על המנהגים השבטיים של הג'ורצ'נים.
הוא דאג לארגן גם את החקלאות
לפי שיטה קולקטיביסטית הידועה בשם "מנג אן-מוּקֶה" (猛安謀克).
אגודה החליט לאמץ יסודות מן התרבות הסינית והורה לקנצלר שלו, ואניאן שי-יין לפתח שיטת כתב ג'ורצנית יחידה.
עימות עם שושלת סון ומותו
ב-1123 פלש צבא ג'ורצ'ני אל אימפריית סון הצפונית.
פרשיו כבש כמה ערי ספר מבוצרות.
השליט משושלת סון נאלץ לחתום על הסכם שלפיו כל אחת מהממלכות הכירה בשנייה כשווה ושושלת סונג התחייבה לשלם לממלכת ג'ין מס שנתי בשווי 200,000 טייל מכסף ו-300,000 גלילי משי.
זמן קצר אחר כך, באותה שנה, באוגוסט 1123, אגודה הלך לעולמו בגיל 56. במקומו עלה על כס המלכות של ג'ין אחיו הצעיר, וויצ'ימאי, שנודע כקיסר טאי דזונג.
ווצ'ימאי המשיך במלחמות נגד שושלת ליאו וב-1125 לקח בשבי את אחרון הקיסרים של ליאו, טיאנדזואודי, ועל ידי כך שם קץ לשושלת ליאו.
כעבור זמן קצר אחרי יצאה שוב שושלת ג'ין נגד בת בריתה, סונג הצפונית.
פסלים של אגודה ושל ראש מפקדיו אוניאן דזונגהאן הוקמו במוזיאון להיסטוריה (金上京歷史博物馆) של שושלת ג'ין באתר הבירה לשעבר של אימפריית ג'ין, שאנגג'ינג בנפת אמ'נג של ימינו, חרבין, מחוז חילונגג'יאנד
ג'ין ריס CBE הייתה סופרת מאמצע המאה ה-20, אשר נולדה וגדל באי הקריבי דומיניקה, על אף שהייתה בעיקר תושבת אנגליה מגיל 16. היא ידועה בעיקר בשל הרומן שלה "ים סרגסו הרחב" (1966), שנכתב כפריקוול לספרה של שרלוט ברונטה, "ג'יין אייר".
ריס נולדה ברוזו, עיר הבירה של דומיניקה, אי בהודו המערבית הבריטית.
אביה, ויליאם ריס ויליאמס, היה רופא ולשי ואמה, מינה ויליאמס, לבית לוקהארט, הייתה דומיניקנית דור שלישי קריאולית ממוצא סקוטי.
(המונח "קריאולי" היה אז בשימוש נרחב ביחס לכל אדם שנולד באי, בין אם הם היו ממוצא אירופאי או ממוצא אפריקאי או שניהם.)
ריס למדה בבית ספר בדומיניקה עד גיל 16, אז נשלחה לאנגליה לגור עם דודתה.
היא למדה בבית ספר לבנות בקיימברידג', שם הייתה מושא ללעג בתור אאוטסיידרית, בשל המבטא שלה.
היא למדה כשנה ב בלונדון עד 1909. מוריה נואשו מללמד אותה לדבר "אנגלית ראויה", ויעצו לאביה לקחת אותה משם.
כעת, משלא היה באפשרותה ללמוד משחק והיא גם לא רצתה לחזור לקריביים, כפי שהוריה ביקשו, היא החלה לעבוד בתור רקדנית מקהלה, בשמות במה שונים, כגון ויויאן, אמה או אלה גריי.
לאחר מות אביה, ב-1910, נראה שריס התנסתה בחיים בתור "דמימונדיין", אורח חיים הדוניסטי שהיה בטרנד באותה תקופה.
היא הייתה למאהבתו של סוחר מניות עשיר, לנסלוט גריי יו ("לנסי") סמית.
למרות רווקותו, סמית לא הציע לריס נישואים, והרומן שלהם נגמר.
עם זאת, הוא המשיך להיות מדי פעם מקור של עזרה כספית.
לאחר מספר אירועי חיים שגרמו לה לזעזוע, כולל הפלה מלאכותית כמעט-קטלנית, ריס החלה לכתוב, והפיקה גרסה מוקדמת של הרומן שלה Voyage in the Dark.
בשנת 1913 היא עבדה במשך זמן מה כדוגמנית עירום.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ריס שירתה כמתנדבת בקנטינה של החיילים.
בשנת 1918 היא עבדה במשרד פנסיה.
ב-1919 ריס נישאה לווילם יוהאן מארי (ז'אן) לנגלה, עיתונאי, מרגל וכותב שירים צרפתי-הולנדי.
והיא ולנגלה נדדו ברחבי אירופה.
היו להם שני ילדים, בן, שמת צעיר ובת.
בשנה שלאחר מכן נישאה ללסלי טילדן-סמית, עורך אנגלי.
בשנת 1937 התיידדה עם הסופר אליוט בליס, שגם הוא הגיע מן האיים הקריביים.
בשנת 1939 רייס וטילדן-סמית עבר לדבון, שם הם חיו במשך כמה שנים.
הוא נפטר ב-1945. ב-1947 ריס נישאה למקס היימר, עורך דין שהיה בן דודו של טילדן-סמית.
הוא הורשע בעבירות הונאה ונכלא לאחר הנישואים שלהם.
בשנת 1924 ריס באה תחת השפעתו של הסופר האנגלי פורד מדוקס פורד.
אחרי שהיא פגשה את פורד בפריז, ריס כתבה סיפורים קצרים תחת חסותו.
פורד זיהה שחוויותיה כגולה ממולדתה מקנות לריס נקודת מבט ייחודית, והוא שיבח את יכולות הכתיבה שלה.
"היא הגיעה מהודו המערבית, הוא הכריז, 'עם תובנה מחרידה, ותשוקה להצגת עמדת האנדרדוג, והיא נתנה דרור לעטה בגדות השמאליות של העולם הישן'".
היה זה פורד שהציע שתשנה את שמה לג'ין ריס (מאלה ויליאמס).
באותה העת, בעלה (הראשון) היה בכלא בשל מה שריס תיארה כ"חריגות מטבע".
רייס עברה לגור עם פורד ושותפתו לחיים, סטלה בואן.
החל רומן בינה לבין פורד, אותו היא תיארה באופן בדיוני בספרה Quartet.
ברומן Voyage in the Dark (1934) ריס המשיכה את התמה שבלטה בסיפוריה הקודמים, של האישה חסרת השורשים, שעוברת יחס רע מהסביבה.
ברומן זה, הגיבורה היא אישה צעיר אשר גדלה בהודו המערבית, ועובדת כנערת מקהלה באנגליה, ומרגישה מנוכרת.
ב-Good Morning, Midnight, שיצא בשנת 1939, ריס משתמשת בזרם התודעה כדי לתאר את חוויותיה של אישה מזדקנת.
בשנות ה-1940 ריס פרשה, במידה רבה, מן החיים הציבוריים.
מ-1955 עד 1960 היא גרה בבוד, שבקורנוול, שם הייתה אומללה, ואז עברה לדבון.
לאחר היעדרות ממושכת מן העין הציבורית היא פרסמה "ים סרגסו הרחב" ב-1966, לאחר שנים של עבודה על ניסוח ושיכלול הספר.
הרומן מספר את סיפורה של האישה לה נישא רוצ'סטר, מספרה של שרלוט ברונטה, ג'יין אייר, אותה הוא כולא בעליית הגג.
הספר זכה בפרס היוקרתי WH Smith Literary Award ב-1967. ברומן, ריס חוזרת לנושאים של שליטה ותלות, במיוחד בנישואים, ומתארת את יחסי הכוחות שבין גבר אנגלי ממעמד פריווילגי, לבין האישה הקריאולית מדומיניקה, שהיא חסרת אונים מול הכפייה והתמרונים שלו ושל אחרים.
היא בוחנת תמות של שליטה גברית, גזענות וקולוניאליזם בהקשר של הספר הקלאסי, אך בטון ומנקודת מבט שונה לחלוטין מהמקור.
משנות ה-1960, ולמשך שארית חייה, ריס התגוררה בצ'ריטון פיצפיין, כפר קטן בדבון.
היא הייתה אדישה לגבי התהילה הספרותית המאוחרת שלה, ואמרה על כך, "זה הגיע מאוחר מדי".
היא נפטרה באקסטר ב-14 במאי 1979, בגיל 88, לפני שהשלימה את האוטוביוגרפיה שלה, אשר היא החלה להכתיב רק חודשים קודם לכן.
היא זכתה ב-CBE בשנת 1978.
בשנת 2012 ארגון מורשת אנגליה התקין לוח זיכרון על דירתה של ריס בצ'לסי.
אוסף הכתבים והמסמכים של ריס מוחזק בספריית אוניברסיטת טולסה.
ג'ין מאיר (19 בנובמבר 1924 – 12 באוגוסט 2000) הייתה אמנית קרמיקה ופסלת ישראלית ילידת בריטניה.
ג'ין מאיר נולדה בשנת 1924 בלונדון.
הוריה, חנה ואברהם דייוויס, היגרו לאנגליה ממזרח אירופה ללונדון, שם פתח האב חנות לשעונים ותכשיטים.
בילדותה נשלחה להתחנך בפנימיה במערב אנגליה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה בתעשייה הצבאית ולמדה ציור.
בשנת 1949 ביקרה בישראל ושימשה כמתנדבת בקיבוצים יסעור ובכפר מנחם.
בשנת 1951 נישאה ועלתה לישראל עם בעלה והתיישבה בעין השופט.
עם עלייתה הביאה עמה ציוד לסטודיו קרמי שכלל אובני רגל ותנור.
בשנת 1956 הועבר הסטודיו שלה, ששכן באוהל, אל צריף.
בין השנים 1969-1954 שמשה כמורה לאמנות בבית הספר של הקיבוץ.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הועבר הסטודיו אל מבנה ששימש קודם לכן מדגרה לעופות.
בשנת 1968 הייתה בין מייסדי אגודת אמני קרמיקה בישראל ובשנת 1971 התקבלה כחברה באקדמיה הבינלאומית לקרמיקה של אונסקו.
בשנת 1970 הקימה סטודיו לקרמיקה עבור החוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
יצירתה המוקדמת של מאיר, משנות ה-50 של המאה ה-20, הושפעה מן הקרמיקה האנגלית.
עבודות אלו נעשו באדמית מקומית ובחיפוי אנגוב.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 החלה ליצור גם באבנית ולהשתמש בזיגוג.
מאוחר יותר החלה להשתמש גם בשרפות כגון שריפת עשן או סאגר וכן בפורצלן.
בשנת 1970 החלה לעשות שימוש גם בתנור גז גדול שהותקן בסטודיו.
הכלים והפסלים שיצרה עושים שימוש בצורות גאומטריות, שהשתכללו במהלך השנים לדגמים בהשראת הטבע.
בנוסף ליצירתה הקרמית, יצרה מספר עבודות במרחב הציבורי בקיבוץ ומחוץ לו.
ביניהם פסלי חוץ (1969) בכניסה לבית הקיבוץ הארצי בתל אביב-יפו, תבליט קיר (1985) בבניין "מקור" בגבעת חביבה ותבליט קיר (1987) במחלקה האונקולוגית לילדים בבית החולים העמק.
בית ספר לאמנות, לונדון, אנגליה
בית הספר לאמנות צ'לסי, אנגליה
1949 - בקירוב קרמיקה, בית הספר לאמנות קמברוול, בלונדון, אנגליה
1966 - בת שבע חברה לאמנות, תל אביב-יפו
1972 - מוזיאון הקרמיקה - קריית מוזיאון הארץ, רמת אביב, תל אביב-יפו
1976 - גלריית בית הקיבוץ הארצי, תל אביב-יפו
1983 - אלף אמנות ואומנות, תל אביב-יפו
1984 - הגלריה החדשה - בית אבא חושי, חיפה
1987 - קרן אליכס דה רוטשילד, ירושלים
1990 - גלריה אחד אחד, תל אביב-יפו
2001 - ג'ין מאיר: חמישים שנות יצירה, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע
2001 - ג'ין מאיר: חמישים שנות יצירה, מוזיאון מאנה-כץ, חיפה
1955 - המקום השלישי בפרס חיפה לקרמיקה תעשייתית
1978 - פרס עיצוב המוצר, המכון הישראלי לעיצוב
1984 - ציון לשבח, טריאנלה עולמית לקרמיקה זעירה, זגרב, יוגוסלביה
יוג'ין פרנסיס "ג'ין" קראנץ הוא מהנדס חלל אמריקאי, טייס קרב בדימוס, ומנהל טיסות בדימוס בנאס"א.
קראנץ שימש כמנהל הטיסות הראשי של נאס"א בעת ביצוע המשימות של תוכניות ג'מיני ואפולו, כולל משימת הנחיתה הראשונה על הירח, אפולו 11. הוא ידוע גם כמי שניהל את המאמצים המוצלחים להצלת צוות אפולו 13, שלאחר מכן תוארו בסרט "אפולו 13", שבו הוא גולם על ידי השחקן אד האריס.
הוא גם ידוע בזכות התספורת הצבאית הקצוצה ובווסטים השונים שהוכנו על ידי אשתו, מרתה קראנץ.
קראנץ הוא דמות בולטת בהיסטוריה של חקר החלל המאויש בארצות הברית, ההתגלמות של 'הקשיחים והכשירים של נאס"א' (מתוך "אימרת קראנץ", Krantz Dictum).
קראנץ היה נושא של סרטים, סרטים דוקומנטריים, ספרים ומאמרים.
קראנץ הוא זוכה מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 2010 דורג קראנץ במקום השני כגיבור חלל בסקר של קרן החלל.
קראנץ נולד ב-17 באוגוסט 1933, בטולדו שבאוהיו.
הוא גדל בחווה שהשקיפה על מפעל הייצור של ג'יפ.
אביו, ליאו פיטר קראנץ, היה בנו של מהגר גרמני ושימש כחובש צבאי במלחמת העולם הראשונה.
אביו הלך לעולמו בשנת 1940 כאשר יוג'ין היה רק בן שבע.
לקראנץ שתי אחיות גדולות, לואיז והלן.
התעניינותו המוקדמת בטיסה ובחלל ניכרה כבר בנושא התיזה שלו בתיכון, שכותרתה "The Design and Possibilities of the Interplanetary Rocket".
לאחר סיום לימודיו בתיכון בשנת 1951, פנה ללימודים במכללה.
במהלך מלחמת קוריאה, נשלח קראנץ לקוריאה הדרומית להטיס את מטוס ה-F-86 סייבר לסיורים סביב האזור המפורז קוריאני.
לאחר שסיים את שירותו בקוריאה, עזב קראנץ את חיל האוויר לחברת מקדונל, שם סייע במחקר ובבדיקות של טילי קרקע-אוויר וטילי אוויר-קרקע חדשים עבור חיל האוויר האמריקני.
קראנץ עזב בהמשך את מקדונל והצטרף לקבוצת חקר החלל של נאס"א שישבה באותו הזמן במרכז המחקר בלאנגלי, וירג'יניה.
עם הצטרפותו לנאס"א, שימש כקצין תהליכים בבקרת משימת הניסוי הראשונה של תוכנית מרקורי.
כקצין תהליכים, היה קראנץ אחראי על שילוב בקרת השליטה במרקורי עם צוות בקרת השיגור בקייפ קנוורל, פלורידה, כשהוא כותב את הליכי בדיקת מצב השיגור ("GO/NO GO") שקובעים מתי יש לתת למשימות להמשיך כמתוכנן ומתי לבטלן.
קראנץ ביצע את התפקיד הזה עבור כל טיסות מרקורי הלא מאוישות ואחר כך המאוישות, מרקורי-רדסטון 3 ומרקורי-אטלס 6, שהיו בהתאמה הראשונות לשים אסטרונאוטים אמריקאים בחלל ובמסלול סביב כדור הארץ.
לאחר משימת מרקורי-אטלס 6, קודם קראנץ לתפקיד עוזר מנהל הטיסה במשימה מרקורי-אטלס 7 שנערכה במאי 1962. הוא המשיך בתפקיד זה במשך שתי טיסות מרקורי הנותרות ושלוש הטיסות הראשונות של תוכנית ג'מיני.
קראנץ קודם לאחר מכן לתפקיד מנהל טיסה ומילא לראשונה תפקיד זה במשימת ג'מיני 4 שנערכה ב-1965, בה התקיימה הפעילות החוץ-רכבית הראשונה של ארצות הברית.
אחרי ג'מיני הוא כיהן כמנהל טיסה במשימות אפולו האי-זוגיות.
הוא שימש מנהל טיסה במשימת אפולו 11 בה התבצעה הנחיתה הראשונה על הירח ב-20 ביולי 1969.
קראנץ זכה לפרסום בזכות תפקידו כמנהל טיסה במהלך משימת אפולו 13. צוותו של קראנץ היה בתפקיד כאשר חלק מתא הפיקוד של אפולו 13 התפוצץ.
קראנץ וצוותו קבעו את הקצבת הצריכה של החומרים המתכלים בחללית (חמצן, חשמל ומים), שלטו על שלושת תיקוני המסלול בהכוונת החללית בעת חזרתה לכדור הארץ ובהטנעתו המחודשת של מודול הפיקוד שאיפשרה נחיתה בטוחה על כדור הארץ.
קראנץ וצוותו, כמו גם שלושת האסטרונאוטים של אפולו 13, קיבלו את מדליית החירות הנשיאותית על תפקודם במשבר.
קראנץ המשיך כמנהל טיסה עד למשימת אפולו 17, שבה, במשמרתו האחרונה, היה אחראי על שלב ההמראה.
ב-1974 קודם לתפקיד סגן מנהל תפעול הטיסות ובהמשך הפך למנהל תפעול המשימות בשנת 1983. הוא נכח בחדר הבקרה ב-28 בינואר 1986, כשהתרחש אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר במשימה STS-51-L.
הוא פרש מנאס"א ב-1994 לאחר הטיסה המוצלחת של STS-61 שתיקנה את טלסקופ החלל האבל.
דמותו של קראנץ הופיעה בכמה דרמות של על תוכנית אפולו.
ההופעה הראשונה הייתה בסרט הטלוויזיה מ-1974, "יוסטון, יש לנו בעיה", כשאת דמותו מגלם על אד נלסון.
הוא גולם על ידי אד האריס בשנת 1995 בסרט "אפולו 13", האריס קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
מאט פריאר מגלם אותו בסרט טלוויזיה מ-1996, "אפולו 11".
הוא גולם גם על ידי דן באטלר במיני-סדרה של HBO מ-1998, "מכדור הארץ לירח".
בשנת 2016 גילם את דמותו ג'ון ברות'רטון בפרק שכותרתו "מרוץ לחלל" של הסדרה "טיימלס" ששודרה ב-NBC.
קראנץ עצמו הופיע במספר סרטים דוקומנטריים שבחלקם נעשה שימוש בצילומי ארכיון של נאס"א, כגון בסרט שהופק ב-2004 על ידי ערוץ ההיסטוריה, "הכישלון אינו אופציה", והמשכו מ-2005 "מעבר לירח: כישלון אינו אופציה 2" וכן בסרט של ערוץ דיסקברי, "כאשר עזבנו את כדור הארץ" מ-2008.
בית הספר התיכון יוג'ין קראנץ, שנמצא בדיקינסון, טקסס, נקרא על שמו.
קראנץ מזוהה עם המשפט "כישלון אינו אופציה".
"כישלון אינו אופציה" הוטבע למעשה על ידי ביל ברוילס, אחד התסריטאים של "אפולו 13".
המשפט מבוסס על הצהרה דומה שנאמרה, לא על ידי קראנץ, אלא על ידי חבר אחר בצוות הבקרה של אפולו 13, ג'רי בוסטיק, שבעת ההכנות לסרט רואיין על ידי תסריטאי הסרט, אל ריינארט וביל ברוילס.
בראיון נשאל בוסטיק "איך באמת האנשים בבקרת הטיסה?
האם הם נכנסים לפאניקה מדי פעם", תשובתו הייתה "לא, כשמשהו משתבש אנו מניחים את כל האופציות וכישלון אינו אחת מהן".
קראנץ בחר במשפט ככותרת לאוטוביוגרפיה שלו משנת 2000, משום שאהב את האופן שבו הוא משקף את הגישה בבקרת המשימה.
בעקבות אסון אפולו 1 בו נספו וירג'יל גריסום, אדוארד היגינס וייט ורוג'ר צ'אפי, אסף קראנץ את צוות בקרת הטיסה באותו בוקר ונשא את הדברים הבאים הידועים כ"אימרת קראנץ" (Krantz Dictum), שבו הביטוי שלו לערכים היא מורשתו לנאס"א:
לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה ב-2003, ציטט מנהל נאס"א, שון או'קיף, את הנאום הזה בדיון על השינויים שיש לבצע בתגובה לאסון.
בהתייחסו למילים "קשוחים וכשירים", אמר, "המילים האלה הן מחיר הכניסה לשורות נאס"א, ואנחנו צריכים לאמץ זאת כך".
עמדותיו על תוכנית החלל לאחר הנחיתה על הירח
קראנץ אמר כי חלק גדול מהגורמים שדחפו את תוכנית החלל התייבשו, במיוחד משום שארצות הברית ראתה את פרויקט הנחיתה על הירח כמטרה קצרת טווח שנועדה לנצח את ברית המועצות ולא הרבה יותר.
כשנשאל באביב 2000 אם נאס"א היא עדיין אותו מקום היום כפי שהיה בשנים של המרוץ לחלל, הוא השיב כי אף על פי שיש את הכישרון, הדמיון והטכנולוגיה, אין כיום את המנהיגות שתהיה מוכנה לקחת סיכונים.
הוא מאמין שיש צורך בהתחייבות ארוכת טווח לחקור את היקום.
גם בספרו "כישלון אינו אופציה" הביע אכזבה כי התמיכה בחקר החלל יבשה לאחר תוכנית אפולו.
קראנץ זכה לפרסים והוקרות אבים לאורך הקריירה ולאחריה.
להלן רשימה חלקית של זכיות אלו:
המכון האמריקאי לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה: פרס לורנס ספרי, 1967.
אוניברסיטת סנט לואיס: פרס בוגר מצטיין, 1968; פרס המייסדים, 1993; דוקטור לשם כבוד, 2015.
מדליית השירות יוצא הדופן של נאס"א, 1969.
פרס ארתור פלמינג למצטיינים בשירות המדינה, 1969.
מדליית מנהיגות יוצאת מן הכלל של נאס"א, 1973, 1994.
פרס רוטרי להישגים בחלל, 2007.
היכל התהילה של התעופה, 2015.
דוקטורט של כבוד מאוניברסיטת סיינט לואיס, 2015.
ג'ין אן קרפנטר קרנהאן הייתה אשת ציבור אמריקאית, שכיהנה במשך כשנתיים כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי.
היבחרה של קרנהאן היה ייחודי: בעלה, מל קרנהאן, התמודד לסנאט ובעיצומה של מערכת הבחירות נהרג באסון תעופה, ולא ניתן היה להסיר את שמו בפתקי ההצבעה.
בעקבות זאת הוחלט כי אם קרנהאן יקבל את מרב הקולות, תמונה אלמנתו לסנאט בידי מושל מיזורי עד שתערכנה בחירות מיוחדות.
אחרי שכך היה, התמודדה קרנהאן בבחירות המיוחדות אך הפסידה ליריבה הרפובליקני.
קרנהאן נולדה בשם ג'ן אן קרפנטר בוושינגטון די.
היא ובעלה לעתיד, מל, למדו יחדיו בבית הספר התיכון אנקוסטיה ואף ישבו זה לצד זה בשולחן.
ב-1955 סיימה את לימודיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון עם תואר ראשון במנהל עסקים ומינהל ציבורי, והייתה לראשונה במשפחתה לסיים לימודים גבוהים באקדמיה.
ב-1954 נישאה למל קרנהאן ושנתיים אחר כך עברה לגור עמו במדינת הולדתו מיזורי.
כאשר בעלה נכנס לזירה הפוליטית, התמסרה גם היא אל הפוליטיקה.
כאשר הוא נבחר למושל מיזורי, הייתה קרנהאן גברת ראשונה פעילה: היא פעלה למען פתיחת מעונות יום למשפחות עובדות, חיסוני ילדים, מרכזי תמיכה לנשים הסובלות מהתעללויות ומרכזים אחרים למען הקהילה.
ב-2000 התמודד המושל קרנהאן לסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור ג'ון אשקרופט המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ג'ין קרנהאן מונתה לסנאט ב-2001, אך על פי החוק במיזורי, היא כיהנה בסנאט עד קיומן של בחירות מיוחדות נוספות.
לאחר הפסדו, נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש מינה את אשקרופט לתובע הכללי של ארצות הברית, ומכיוון שאשרור מינויי הנשיא כפופים לאישור הסנאט, קרנהאן מצאה את עצמה בעמדה הלא-שגרתית בה הצביעה נגד מינויו של מי שהיה למעשה יריבה בבחירות לסנאט.
ב-2002 נערכו הבחירות המיוחדות להמשך תקופת הכהונה בת שש השנים בסנאט.
קרנהאן החליטה להתמודד, אך הפסידה במערכת בחירות צמודה לג'ים טאלנט הרפובליקני כשהפער ביניהם עומד על 22,000 קולות בלבד.
ב-2004, בנה של קרנהאן, ראס , נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מיזורי, ובתה רובין קרנהאן נבחרה למזכירת המדינה של מיזורי.
מאז הפסדה בבחירות לסנאט, המשיכה קרנהאן בפעילות ציבורית כמחברת.
היא כתבה שישה ספרים ומאמרי דעה רבים.
ב-2017 החלה אף לכתוב בלוג בנושא אוכל.
ג'ין קריין הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ב-1943, בגיל 18 הופיעה לראשונה בתפקיד קטן בסרט The Gang's All Here.
תפקיד יותר רציני שיחקה בסרט Home in Indiana ב-1944, לצידו של וולטר ברנן.
סרט זה זכה להצלחה וביסס את הקריירה שלה.
באותה שנה שיחקה בסרט המלחמה "הניצחון המכונף" (Winged Victory) שזכה לביקורות חיוביות.
ב-1945 שיחקה בסרט המוזיקלי "היריד העליז" (State Fair) לצידו של דנה אנדרוז עם מוזיקה של ריצ'רד רוג'רס.
קטעי השירה שלה דובבו על ידי הזמרת לואן הוגאן.
באותה שנה שיחקה בסרט בצבת הקנאה לצידם של ג'ין טירני וקורנל ויילד.
שני הסרטים האלה קצרו הצלחה וב-1946 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט Margie בו הפגינה את כישוריה בהחלקה על קרח.
ב-1949 שיחקה בסרטו המצליח של ג'וזף ל.
מנקייביץ' "מכתב לשלוש נשים" לצידן של לינדה דרנל ואן סאות'רן.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר.
באותה שנה הגיעה לפסגת הצלחתה בסרט "פינקי" בבימויו של איליה קאזאן.
בסרט זה העוסק בתופעת הגזענות בארצות הברית היא מגלמה אחות לבנה ממוצא אפריקאי שמגיעה לדרום כדי לעזור לקהילת השחורים המדוכאים.
על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר אך הפסידה אותו לאוליביה דה הבילנד בסרט היורשת.
ב-1951 שיחקה בסרט "יומנו של רופא" (People Will Talk) לצידו של קרי גרנט.
ב-1952 שיחקה בסרט "סיפורי או.
הנרי" לצדו של פארלי גריינג'ר.
לאורך הקריירה שלה הופיעה ב-39 סרטים ובסדרות טלוויזיה.
סרטה האחרון היה Skyjacked לצידו של צ'רלטון הסטון (1972).
ג'ין אן קנדי סמית' הייתה דיפלומטית, אקטיביסטית, הומניטרית, וסופרת אמריקאית, ששירתה כשגרירת ארצות הברית באירלנד בין השנים 1993–1998. היא הייתה בת למשפחת קנדי.
ג'ין קנדי נולדה בשנת 1928 בבוסטון, השמינית מתוך תשעת ילדיהם של ג'וזף פ.
אחייה היו ג'וזף ג'וניור, ג'ון, רוזמרי, קת'לין, יוניס, פטרישיה, רוברט, וטד.
כשגרירה באירלנד הועילה סמית' לתהליך השלום בצפון אירלנד, כנציגת הנשיא ביל קלינטון בדבלין.
נשיאת אירלנד מארי מקאליס העניקה לסמית' אזרחות כבוד אירית בשנת 1998 בהוקרה על שירותה במדינה.
סמית' הייתה המייסדת של עמותת "Special Special Arts" ((VSA), עמותה בינלאומית נודעת, המוקדשת ליצירת חברה, בה אנשים עם לקות יכולים לעסוק באמנויות.
בשנת 2011 היא זכתה במדליית החירות הנשיאותית, הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית, על ידי הנשיא ברק אובמה על עבודתה עם VSA ואנשים עם לקות.
בשנת 1956 נישאה קנדי לסטיבן אדוארד סמית' (אנ').
לאחר נישואיהם, בשנת 1960, עבד סמית' בתור אנליסט פיננסי ואסטרטג פוליטי למען הקמפיין הנשיאותי של גיסו, ג'ון פ.
לזוג נולדו שני בנים ביולוגיים ואימצו שתי בנות:
סטיבן אדוארד סמית' הבן (1957-)
סטיבן סמית' נפטר מסרטן ריאות ב-19 באוגוסט 1990. שנה לאחר מכן, הואשם בנם, ויליאם קנדי סמית', באונס שהתרחש בפלורידה.
לאחר משפט שעורר עניין רב בתקשורת, זוכה סמית'.
ב-11 באוגוסט 2009 נפטרה יוניס קנדי שרייבר, וב-25 באוגוסט 2009 נפטר הסנאטור טד קנדי.
לאחר מותם, נותרה ג'ין האחות האחרונה ממשפחת קנדי.
ג'ין קנדי סמית' הלכה לעולמה ב-17 ביוני 2020, בגיל 92. מבין אחיה, הגיעה לגיל המבוגר ביותר.
ג'ין מריל הייתה סופרת ילדים ועורכת ספרותית אמריקאית, שנודעה בייחוד בזכות ספרה "מלחמת הדוכנועים" שראה אור ב-1964.
מריל נולדה ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק להוריה ארל ואלזי אלמטה מריל.
היא גדלה לחופי ימת אונטריו בעיר וובסטר במדינת ניו יורק (כיום פרבר של רוצ'סטר).
ספרים השפיעו עליה מאוד כילדה, ולכן החליטה לנסות ולכתוב סיפורי ילדים שישפיעו על ילדים אחרים.
מריל השלימה לימודי תואר ראשון באנגלית ובתיאטרון בשנת 1944 בפנסילבניה, ותואר שני ב-1945.
בין השנים 1949–1957 מריל שימשה כעורכת בכתבי העת "סקולסטיק" ו"ליטררי קאוולקייד", והחל משנת 1952 הייתה חברה בתוכנית פולברייט באוניברסיטת מדראס שבהודו.
בין השנים 1965–1971 מריל עבדה כעורכת וכיועצת במחלקה לפרסומים של מכללת בנק סטריט לחינוך.
מריל התחילה לכתוב בזמן שעבדה בליטררי קאוולקייד, ובספריה היא מציגה ערכים אנושיים אוניברסליים כאמצעי לפתרון קונפליקטים.
ספריה הראשונים היו הנרי, העכבר הצבוע ביד (1951) והוובר (1952).
לימודי הפולקלור שלה בהודו הובילו אותה לכתוב כמה סיפורים המבוססים על הפולקלור האסיאתי: סכין המזל של שאן (1960, מבוסס על סיפור עם בורמזי), הסוס העילאי (1961, מבוסס על סיפור עם סיני) - שעליו גם זכתה ב-1963 בפרס מטעם אוניברסיטת וויסקונסין, הילדה שאהבה זחלים (1992, מבוסס על מעשייה יפנית).
בשנת 1964 ראה אור ספרה המוכר ביותר של מריל, מלחמת הדוכנועים, שגם עליו זכתה בפרס ב-1965. עלילת הספר מתרחשת בניו יורק והיא כתובה כדיווח היסטורי מן העתיד, הסוקר את אירועי העבר של מלחמת המעמדות בין חברות המשאיות ובעלי הדוכנועים.
הספר פורסם בכמה מהדורות, והתאריכים הותאמו בכל אחת מהן כך שימשיכו לשקף את העתיד.
ב-2006 הופקה גרסת מיוזיקל לספר.
זהו ספרה היחיד שתורגם לעברית על ידי זינה כפרי.
הגרסה העברית יצאה לאור ב-1985 בהוצאת "אדם", אחרי פטירתה של כפרי בטרם השלימה את התרגום, ומלווה באיורים של דודו גבע, שהיה נשוי לביתה של כפרי.
בשנת 1969 פרסמה מריל את הכבשה השחורה, וב-1972 את מיליונרית משחת השיניים.
עלילת ספר זה מתרחשת בקליבלנד ומגוללת את סיפורה של תלמידת בית ספר יסודי לבנה שמתחברת עם חבר כיתתה השחור ומתעשרת ממכירת משחת שיניים מתוצרת ביתית.
ספר זה שימש כמערך שיעור בבתי ספר בארצות הברית לדיון בנושאים כגון יזמות, שיווק, ייצור ונושאים חברתיים.
ב-1992 הוציאה מריל לאור את הספר הילדה שאהבה זחלים המבוסס על מעשייה יפנית מהמאה ה-12. בדומה לכתב היד המקורי, שהסוף שלו אבד, גם הספר של מריל נקטע לפני סופו.
מריל חייתה למעלה מ-50 שנה בזוגיות עם המאיירת רוני סילברט, שגם איירה את מרבית ספריה.
מריל מתה ממחלת הסרטן בביתה בעיר רנדולף שבמדינת ורמונט, בגיל 89.
ג'ין לואן יאנג (בכתב סיני: 楊謹倫 בסינית מפושטת: 杨谨伦; באנגלית: Gene Luen Yang) הוא קומיקסאי אמריקאי ומרצה קבוע בכנסי קומיקס וקריקטורה ברחבי ארצות הברית.
הוא השגריר הלאומי לספרות נוער מטעם ספריית הקונגרס, מרצה באוניברסיטת המליין, חבר במועצת המנהלים של "Comic Book Legal Defense Fund" לשמירה על זכויות יוצרי הקומיקס, זוכה פרס אייזנר והאומן הגרפי השלישי שזכה במלגת עמית מקארתור.
נולד במדינת קליפורניה בעיר אלמדה או פרימונט ב-9 באוגוסט 1973, כבן למהגרים.
אביו היה מהנדס חשמל טייוואני ואמו מתכנתת מהונג-קונג.
השניים היגרו לארצות הברית למען לימודי תואר שני והכירו באוניברסיטת סן חוזה סטייט.
יאנג גדל בסן חוזה ובסרטוגה, הבית שגדל בו היה קתולי ואביו נהג לכתוב ביוגרפיות דמיוניות.
הוא נהג לעסוק בציור מדי יום, במשך שעות ארוכות וחלומו היה להיות אנימטור בחברת וולט דיסני.
כשהיה בכיתה ג' כתב ביוגרפיה על וולט דיסני ולימים אמר שאז התחילה האובססיה שלו לתחום.
כשהיה בכיתה ה' ביקש מאמו כי תקנה לו את גיליון 99 של "Marvel Two-in-One" אך היא חשבה כי כריכתו מפחידה מידי וקנתה לו במקום את גיליון 57 של סדרת סופרמן "DC Comics Presents" אשר היה לחוברת הקומיקס הראשונה שקרא.
בתקופה זו החל לאסוף חוברות קומיקס של הדרדסים, רובוטריקים וספיידרמן.
בשנות התיכון החל שוב להתעניין בקומיקסים והוריו רשמו אותו לקורס קריקטורה.
כמו כן, הוא החל לעבוד בחנות בגדים ועד מהר רכש אלפי חוברות קומיקס כדוגמת הענק הירוק, הדוד קמצוץ ודה ספרינט .
את התמחותו בקולג' רצה לעשות בתחום האמנות אך אביו דחק בו לרכוש מקצוע "מעשי" יותר ובעקבות כך התחיל לימודי תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
לאחר לימודיו התנדב בחברת הנדסה בעיר אמריוויל.
במהלך תקופה זו נטש יאנג את חלומו להפוך לאנימטור ועלתה בו המחשבה להוציא חוברות קומיקס.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1995, עבד כמהנדס מחשבים במשך כשנתיים.
לאחר מכן יאנג הרגיש כי הוא נועד ללמד ועזב את עבודתו לטובת משרת מורה למדעי המחשב בבית ספר תיכון.
בשנת 1996 פרסם את הקומיקסים הראשונים שלו תחת ההוצאה לאור "Humble Comics".
בשנת 1997 פרסם יאנג לראשונה את הקומיקס "Gordon Yamamoto" בהוצאה לאור פרטית, הספר זיכה אותו במענק של קרן Xeric להוצאות ספרי קומיקס פרטיות.
מאוחר יותר הוציא שני חלקים נוספים במיני סדרה "Gordon Yamamoto", וקומיקס המשך בשם " Loyola Chin and the San Peligran Order".
במרץ 2010 הוציא את שני הקומיקסים יחד תחת השם "Animal Crackers" ("חיות קרקר") על ידי חברת ההוצאה "Slave Labor Graphics".
ב-2006 הוציא את "American Born Chinese with First Second" ("אמריקאי דור שני ליליד סין"), אשר מספר את סיפורו של בן מהגרים סיניים בגיל בית ספר אשר נאבק בהגדת זהותו.
הספר שואב השראה מחוויותיו של יאנג בתור ילד (אך אינו אוטוביוגרפיה).
הספר זכה במספר פרסים, היה לרומן הגרפי הראשון שזכה בפרס פרינץ והועמד לפרס הספר הלאומי ובשנת 2021 הזמינה חברת דיסני+ עיבוד טלוויזיוני לספר.
בשנת 2012 הצטרף לפקולטה באוניברסיטת המליין כחלק מתוכנית לימודי תואר שני בכתיבה לילדים ונוער.
בינואר 2012 הוציא את "אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההבטחה" אשר היה הקומיקס הראשון מהזיכיון "אווטאר: כשף האוויר האחרון", ובשנים הבאות הוציא מספר רב של ספרי קומיקס כחלק מהזיכיון תחת הוצאת דארק הורס קומיקס.
בספטמבר 2013 הוציא את הספר "Boxers & Saints" תחת חברת ההוצאה "First Second Books".
גם ספר זה היה מועמד לספר הלאומי וזכה במספר פרסים.
בינואר 2016, ספריית הקונגרס, ארגון "Every Child A Reader" ומועצת ספרי הילדים מינו את יאנג לנציג הלאומי לספרות נוער.
ביולי 2018 הוציאה DC קומיקס את הגיליון הראשון של "Kong Kenan" , המתאר דמות גיבור סיני בתור תפקידו של סופרמן מאת ג'ין יאנג.
באותה שנה מונה כחבר במועצת המנהלים של "Comic Book Legal Defense Fund", ארגון ללא כוונות רווח שנועד להגן על זכויות יוצרי הקומיקס בארצות הברית.
באוקטובר 2019 החל לפרסם את סדרת הקומיקס "Superman Smashes the Klan" אשר מהווה עיבוד לסדרת הרדיו של סופרמן משנת 1946.
בשנת 2007 יצא ספרו "American Born Chinese" אשר התקבל בברכה בקרב המבקרים.
הספר זכה בפרס פרינץ למצוינות בספרות נוער של איגוד הספריות האמריקאי והיה לרומן הגרפי הראשון בזכה בפרס זה.
בנוסף, הוא גם זכה בפרס אייזנר בקטגוריית האלבום הגרפי החדש הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס הספר הלאומי.
בשנת 2009 זכה בפרס אייזר נוסף, על ספרו "The Eternal Smile.
כמו כן הוא מועמד בקטגוריית "פריים בייבי" ו"העבודה המשותפת הטובה ביותר" על ספרו "Level Up".
ב-2016 הוענק לו מענק עמיתי מקארתור לעידוד מצוינות, הוועדה אף ציינה כי: .
בשנת 2020 זכה ספרו "Dragon Hoops" בפרס הארווי בקטגוריית ספר השנה וספרו "Superman Smashes the Klan" בקטגוריית "ספר הילדים או המבוגרים הטוב ביותר".
בשנת 2021 זכה הספר "Superman Smashes the Klan" בפרס אייזנר בקטגוריית "הפרסום הטוב ביותר לילדים" ובקטגוריית "העיבוד ממדיום אחר הטוב ביותר" והספר "Dragon Hoops" בקטגוריית "הפרסום הטוב ביותר לנוער".
ג'ין מייקל סאקס היה שחקן ובמאי יהודי-אמריקאי.
סאקס החל את דרכן כשחקן תיאטרון ובשנות ה-60 החל לביים מחזות.
הוא היה מועמד לשבעה פרסי טוני וזכה בשלושה.
בנוסף לכך ביים סאקס מספר סרטים והיה נשוי לשחקנית בי ארתור.
סאקס נולד ב-8 בנובמבר 1921 במנהטן, ניו יורק.
הוא נולד בשם Jean ומאוחר יותר שינה את האיות ל-Gene.
הוא גדל בהאקנסק, ניו-ג'רזי ולמד באוניברסיטת קורנל.
הוא שירת בצי האמריקאי בזמן מלחמת העולם השנייה ואף נטל חלק בפלישה לנורמנדי.
הוא למד משחק בניו-סקול ובאולפן השחקנים.
במהלך שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 הופיע סאקס במספר תפקידים קטנים בברודוויי.
בין השאר הופיע במחזות "סאות' פסיפיק", "האדם העשירי", "ירייה באפילה" ו"אלף ליצנים".
סאקס גם הופיע בתפקידים קטנים במספר סרטים כמו "האסיר מהשדירה השנייה" ו"לפרק את הארי" ובסדרות טלוויזיה.
סאקס החל את קריירת הבימוי שלו ב-1963 עם המחזה Enter Laughing המבוסס על ספרו של קרל ריינר.
ב-1965 היה סאקס מועמד לראשונה לפרס טוני עבור בימוי המחזמר Half a Sixpence.
סאקס ביסס את מעמדו כאחד הבמאים הבולטים בברודוויי ובמהלך 1977 שלושה מחזות שביים רצו במקביל.
באותה השנה זכה סאקס בפרס הטוני הראשון שלו עבור בימוי המחזמר I Love My Wife.
לקראת סוף שנות ה-60 פנה סאקס לבימוי סרטי קולנוע.
ב-1969 הוא ביים את הסרט "פרח הקקטוס" שזיכה את גולדי הון בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
סאקס נודע בשל שיתוף הפעולה שלו עם ניל סיימון.
הוא ביים שמונה ממחזותיו של סיימון וארבעה סרטים שמבוססים על מחזותיו.
הוא ביים את שלושת המחזות שמהווים את טרילוגיית יוג'ין: "יומן חוף ברייטון", "טירונות" ו"בדרך לברודוויי".
עבודתו על המחזות "יומן חוף ברייטון" ו"טירונות "זיכתה אותו בשני פרסי טוני נוספים.
בנוסף ביים סאקס את הגרסה הנשית של המחזה "הזוג המוזר" ואת הגרסאות הקולנועיות של המחזות: "אחרון המאהבים הלוהטים", "הזוג המוזר", "יומן חוף ברייטון" ו"יחפים בפארק".
על ניל סיימון אמר סאקס: "הוא כותב על דברים שאני מכיר ואכפת לי מהם.
שנינו באים ממעמד הביניים, משפחות יהודיות דור ראשון וההומור שלנו נובע מאותם שורשים."
המחזה האחרון שביים סאקס היה "בארימור" ב-1997. עבודתו האחרונה כשחקן הייתה ב-1998 בפרק של הסדרה חוק וסדר.
סאקס היה נשוי לשחקנית בי ארתור, אותה פגש בניו סקול, עמה היו לו שני בנים.
ארתור שיתפה פעולה עם סאקס במחזמר Mame.
הם התגרשו ב-1978 לאחר 28 שנות נישואין.
לאחר גירושיו מארתור הוא נישא ב-1980 לקרן אטלינגר, עמה יש לו בת.
הוא נפטר במרץ 2015 בביתו באיסט המפטון, ניו יורק מדלקת ריאות.
שנה שם הסרט הערות 1967 יחפים בפארק 1968 הזוג המוזר 1969 פרח הקקטוס 1972 Last of the Red Hot Lovers 1974 Mame 1986 יומן חוף ברייטון 1991 מגע של ניאוף 1995 Bye Bye Birdie סרט טלוויזיה
ג'ין רות' ריצ'י הייתה זמרת פולק אמריקאית, פזמונאית ונגנית דולצימר הרים שזכתה לכינוי "אם הפולק".
בקטנותה למדה ריצ'י מאות שירי עם ממשפחתה ומקהילתה הכפרית שבהרי האפלצ'ים במזרח ארצות הברית, רבים מהם היו גרסאות מקומיות לשירי עם בריטים ואירים, ביניהם בלדות צ'יילד (בלדות שנאספו על ידי הפולקלוריסט פרנסיס ג'יימס צ'יילד).
ביצועיה חשפו את השירים הללו לקהל הרחב.
ריצ'י עסקה גם בכתיבת שירים מקוריים תוך התבססות על היסודות העממיים.
ריצ'י הובילה את תחייתו של הכלי המסורתי של הקהילה בה גדלה, דולצימר ההרים, זאת באמצעות שימוש נרחב בכלי באלבומים שלה לצד כתיבת ספר הדרכה בנוגע לשימוש בו.
ריצ'י שלחה ידה גם באיסוף מוזיקה עממית בארצות הברית כמו גם בבריטניה ובאירלנד, זאת על מנת לחקור את מקורות שירי ילדותה ולעזור לשמר את המוזיקה העממית.
ריצ'י העניקה השראה למגוון רחב של מוזיקאים מובילים, ביניהם בוב דילן, שירלי קולינס, ג'וני מיטשל, אמילו האריס וג'ודי קולינס.
ג'ין ריצ'י נולדה לאביגייל ריצ'י לבית הול (Abigail Hall, 1877–1972) ולבאליס וילמאר ריצ'י (Balis Wilmar Ritchie, 1869–1958) בקהילה הכפרית וייפר (Viper), קהילה קטנה במחוז פרי שבדרום-מזרח מדינת קנטקי, בהרי קמברלנד שבהרי האפלצ'ים.
מקורה של משפחת ריצ'י באלכסנדר ריצ'י (Alexander Ritchie, 1725-1787) ובנו ג'יימס ריצ'י האב (James Ritchie Sr., 1757–1818) שהגיעו מסטיוארטון, שבמזרח איירשייר שבסקוטלנד והיגרו אל צידו השני של האוקיינוס האטלנטי.
ג'יימס ריצ'י האב לחם בשורות המורדים במלחמת העצמאות של ארצות הברית (לרבות בניצחון במצור על יורקטאון), וחי בווירג'יניה לפני שהשתקע עם משפחתו לצד אגם קאר קריק (Carr Creek Lake) במה שלימים יהיה בתחומי מחוז נוט שבקנטקי.
ג'יימס טבע למוות במהלך חציית הנהר בקאר קריק ב-1818. משפחתו חזרה לווירג'יניה מלבד בנו אלכסנדר קרוקט ריצ'י האב (Alexander Crockett Ritchie Sr., 1778–1878), סבא-רבא-רבא של ג'ין ריצ'י.
בהמשך חלק מבני בית ריצ'י נלחמו בשורות הקונפדרציה (הדרום) במלחמת האזרחים האמריקנית, כולל סבה של ג'ין מצד אביה, אוסטין ריצ'י (Austin Ritchie, 1834–1899), שהיה בדרגת לוטננט שני.
אביה של ג'ין, באליס, הוציא ספר שירים ישנים בשם Lovers' Melodies בשנת 1910 או 1911, ספר שהכיל את השירים הפופולריים ביותר בהינדמן (קהילה סמוכה) באותה התקופה, ביניהם "Jackaro", "Lord Thomas and Fair Ellender", "False Sir John and May Colvin" ו-"The Lyttle Musgrave".
עם זאת, העדיף באליס נגינה בדולצימר ההרים על פני שירה, ולעיתים קרובות שר בלדות שלמות בראשו בזמן שהוא מנגן.
בשנת 1917 אספן המוזיקה העממית ססיל שארפ ליקט שירים בין היתר מאחיותיה הגדולות של ג'ין - מיי (May, 1896-1982) ואונה (Una, 1900-1989).
אחותה הגדולה אדנה (Edna, 1910-1997) הוציאה כעבור שנים אלבום משלה עם שירים מסורתיים בליווי הדולצימר.
רוב האחים של ריצ'י היו מסורים לביצוע ולשימור של מוזיקה עממית.
רבים מבני משפחת ריצ'י למדו בבית הספר להתיישבות בהינדמן, בית ספר עממי שבו עודדו את התלמידים להוקיר את הרקע שלהם, שם גם שארפ ליקט רבים משיריו.
ייתכן שרבים מהשירים בבית משפחת ריצ'י הגיעו משכנים, קרובי משפחה, חברים, חברים לבית הספר ואף ספרים, נוסף על אלו שהועברו מדור לדור במשפחה.
אלן לומקס תיאר את המשפחה:
הדוד ג'ייסון שלעיל (1860–1959 ,Jason), שהיה למעשה בן דוד של אביה, עסק בעריכת דין ובבעלות על חווה חקלאית במחוז נוט.
הוא היה המקור לכמה משיריה של ג'ין ריצ'י.
האספן שארפ כמעט ונפגש איתו ב-1917, פגישה שבסופו של דבר לא יצאה אל הפועל.
ג'ין הייתה הצעירה מבין 14 אחים ואחיות.
בילדותה ישנה בחדר אחד עם עשר בנות בבית החווה של משפחתה.
ריצ'י ומשפחתה שרו להנאתם, אך גם כליווי לעבודתם החקלאית.
כאשר המשפחה התאספה לשיר שירים, הם בחרו מתוך רפרטואר של למעלה מ-300 שירים הכוללים פזמונים, בלדות ישנות כמו גם שירים פופולריים של מלחינים כמו סטיבן פוסטר.
השירים נלמדו ברובם בעל פה והושרו ללא ליווי מוזיקלי.
בני משפחתה היו נוהגים לשיר הרמוניות מאולתרות כדי ללוות את השיר "Pretty Saro".
ריצ'י סיימה את לימודיה התיכוניים בוויפר ונרשמה למכללה הזוטרה, Cumberland Junior College בויליאמסבורג שבמדינתה קנטקי.
בקולג' היא השתתפה במועדון גלי ובמקהלה וכן למדה פסנתר.
ב-1946 סיימה מסלול תואר ראשון בעבודה סוציאלית מטעם אוניברסיטת קנטקי שבלקסינגטון, שם הייתה חברה באחוות פי בטא קפא.
לדברי ריצ'י, אספנית שירי העם מוד קרפלס (Maud Karpeles) אמרה ביחס לרקע האקדמי שזכתה לו הזמרית הכפרית שבאה מרקע פשוט כי "אי אפשר לכנות אותה זמרת פולק, כי היא למדה בקולג'".
במלחמת העולם השנייה לימדה ריצ'י בבית ספר יסודי.
בשנת 1946, בעודה עדיין מתגוררת במדינת קנטקי, ריצ'י הוקלטה על ידי הפולקלוריסטים אמילי אליזבת ברנקל (Emily Elizabeth Barnacle) וארטוס מוזר (Artus Moser), כשהיא מבצעת שירים עממיים יחד עם אחיותיה אדנה (Edna), קיטי (Kitty) ופולין (Pauline).
לאחר שסיימה את שנות לימודיה התקבלה ריצ'י לעבודה כעובדת סוציאלית בהנרי סטריט סטלמנט (Henry Street Settlement) שבעיר ניו יורק, שם היא לימדה שירים ומסורות של מחוזות ילדותה לילדים המקומיים.
בכך משכה את תשומת לבם של זמרים חוקרים וחובבים בתחום הפולק, שהתגוררו בתפוח הגדול, ומכאן החל תהליך ההתיידדות שלה עם אישים כוודי גאת'רי, אוסקר ברנד, פיט סיגר ואלן לומקס.
עבור רבים, ריצ'י הייתה אידיאל של מוזיקאית עממית - היא גדלה בהרי קנטקי, שרה שירים שלמדה ממשפחתה וידעה לנגן בכלי מקומי שנקרא דולצימר הרים.
בשנת 1948, ריצ'י חלקה במה עם הוויברז, וודי גאת'רי ובטי סנדרס ב-Spring Fever Hootenanny.
באוקטובר 1949 ריצ'י נהייתה לאורחת קבועה בתוכנית הרדיו Folksong Festival של אוסקר ברנד.
בשנים 1949 ו-1950, היא הקליטה בניו יורק מספר שעות של שירים, סיפורים והיסטוריה שבעל פה עבור לומקס.
ההקלטות שביצע לומקס עם ריצ'י זמינות במרשתת באדיבות הארכיון הדיגיטלי של לומקס.
ב-1951 היא הוקלטה בהרחבה גם עבור ספריית הקונגרס.
ב-1951 ריצ'י נעשתה כבר לזמרת במשרה מלאה, אספנית שירי פולק ומחברת שירים.
זה האחרון ריתק במיוחד את האספן ססיל שארפ כששמע אותו מאחיותה הגדולות אונה (Una) וסברינה (Sabrina) ב-1917.
ב-1952 הוענקה לריצ'י מלגה במסגרת תוכנית פולברייט (Fulbright) זאת במטרה שתלך להתחקות אחר הקשרים בין בלדות אמריקניות לבין שירי עם ותיקים מאנגליה, מסקוטלנד ומאירלנד.
ריצ'י ובעלה, ג'ורג' פיקו (George Pickow), השקיעו שנה וחצי בהקלטות, ראיונות וצילומים של זמרי עם מן האיים.
כאשר אנשים שאלו איזה סוג של שירים הזוג מחפש לאסוף, ריצ'י הייתה לפעמים שואלת האם הם מכירים את השיר ברברה אלן ושרה להם קטעים מן השיר בגרסתה שלה.
ב-1954 הוציאה ריצ'י כמה מההקלטות הבריטיות והאיריות באלבום Field Trip, זאת לצד גרסאות משפחתיות של ריצ'י לאותם השירים.
מבחר רחב יותר הוצא על ידי חברת ההקלטות Folkways בשני תקליטים Field Trip–England מ-1959 ו-As I Roved Out (Field Trip–Ireland) משנת 1960. כמה טקסטים ותצלומים פורסמו מאוחר יותר בספרה של ריצ'י משנת 1966, "From Fair to Fair: Folksongs of the British Isles".
בביקורה באי הבריטי שרה ריצ'י במופעים של האגודה האנגלית לריקוד ולשירה עממית לרבות בפסטיבל השנתי שלה באלברט הול והנחתה מספר תוכניות רדיו של ה-BBC, כמו גם השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "Ballad Hunter" בהנחיית ידידה אלן לומקס.