tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
" מדעי הפיזיקה לא נלמדו מכיוון שלדעתו של ארנולד, "פיזיקה צריכה לתפוס מקום ראשי בתוכנית הלימודים בבית הספר, או שלא תלמד בכלל." ארנולד התנגד גם לנטייה המטריאליסטית של מדעי הפיזיקה, שנגדו את השקפת עולמו שנבעה מהאידיאליזם הנוצרי שלו.
תוכנית הלימודים לדעתו צריכה לכוון לתלמיד עם חינוך אנגלי ונוצרי המבוסס על לימוד פילוסופיה נוצרית - מוסרית ופוליטית".
ארנולד פיתח את הגישה של אחריות התלמידים על בית הספר בו הם לומדים והם שמרו על הסדר במוסד.
הרומן משנת 1857 מאת תומאס יוז, "ימי בית הספר של טום בראון" מציג דור של תלמידים אשר "יצרו את המסורת של בית הספר רוגבי והווי חיי היומיום בו מעל לחוקי האל."
ארנולד לא היה חובב ספורט גדול, ולכן ספורט לא הפך לחלק מתוכנית הלימודים של בית הספר רוגבי עד שנת 1850. הוא תיאר את מטרותיו החינוכיות כתרופת נפש, התפתחות מוסרית והתפתחות אינטלקטואלית.
עם זאת, זה לא הפריע לפייר דה קוברטן בשנת 1886 לתאר אותו כאבי הספורט המאורגן בבתי ספר הציבוריים באנגליה, כולל רוגבי.
כאשר התבונן בקבר של ארנולד בקפלת בית הספר, נזכר שהוא חש כאילו הוא בחן את "אבן הפינה של האימפריה הבריטית".
נראה כי קוברטן הגזים בחשיבות הספורט עבור תומאס ארנולד.
סביר להניח מכי השפעת רפורמת הספורט, שקוברטן כל כך התרשמה ממנה, התבססה על הרומן "ימי בית הספר של טום בראון" ולא על רעיונותיו של ארנולד עצמו.
"תומאס ארנולד, המנהיג והמודל הקלאסי של אנשי חינוך אנגלים," כתב קוברטן, "נתן את הנוסחה המדויקת לתפקיד האתלטיקה בחינוך.
זאת הסיבה שעד מהרה, מגרשי ספורט בבתי הספר צצו בכל רחבי אנגליה."
ארנולד היה מעורב במחלוקות חינוכיות ודתיות.
ספרו "עקרונות הרפורמה בכנסייה" משנת 1833 קשור לראשיתה של התנועה לשינויים בכנסייה האנגליקנית.
בשנת 1841 התמנה לפרופסור להיסטוריה מודרנית באוקספורד.
העבודות הספרותיות העיקריות של ארנולד הן תולדות רומא הבלתי גמורות שלו (שלושה כרכים 42–1838) והרצאותיו על ההיסטוריה המודרנית.
לעיתים קרובות יותר נקראו חמשת ספרי הדרשות שלו, שנערכו על ידי מעגל רחב של קוראים.
ארנולד התחתן עם מרי פנרוז, בתו של הכומר ג'ון פנרוז מפנרין, קורנוול.
היו להם חמש בנות וחמישה בנים כולל המשורר מתיו ארנולד, חוקר הספרות תום, הסופר ויליאם דלפילד ארנולד ואדוארד פנרוז ארנולד, מפקח על בתי ספר.
בתו של תומאס הצעיר מרי אוגוסטה ארנולד, הפכה לסופרת ידועה בשמה לאחר הנישואים האמפרי וורד, ואילו בתו האחרת, ג'וליה, התחתנה עם לאונרד האקסלי, בנו של תומאס האקסלי.
בניהם היו ג'וליאן ואלדוס האקסלי.
ג'וליה ארנולד הקימה בשנת 1902 בית הספר לבנות של פריור, בגודאלמינג, סורי.
ארנולד קנה את האחוזה הקטנה של פוקס הו, ליד אמבלסייד ב"לייקס דיסטריק" בצפון אנגליה, בשנת 1832, ובילה שם הרבה מחופשותיו.
ב־12 ביוני 1842 נפטר שם לפתע מהתקף לב יום לפני יום הולדתו ה -47. הוא קבור בקפלה בבית הספר רוגבי.
תומאס פרנסיס איגלטון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי בשנים 1968–1987. איגלטון נודע לשמצה בשל היותו מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למירוץ של ג'ורג' מקגוורן בבחירות 1972 לנשיאות.
הוא סבל מדיכאון קליני בו נאבק כל חייו, וכתוצאה מכך היה נתון לסדרת אשפוזים אשר נשמרה בסוד מהציבור.
חשיפת הדיכאון והאשפוזים לעין הציבורית הסבה מבוכה והשפלה למסע הבחירות לנשיאות של מקגוורן וכתוצאה מכך הודח איגלטון מהכרטיס הנשיאותי.
בהמשך התמנה לפרופסור עזר לענייני ציבור באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
איגלטון נולד בסנט לואיס שבמיזורי, בנם של זיטה לואיז (לבית סוונסון) ומארק דייוויד איגלטון, פוליטיקאי שהתמודד לראשות העירייה.
הוריו של אביו היגרו אל ארצות הברית מאירלנד, בעוד שלאמו היו שורשים שוודים, אוסטריים, אירים וצרפתים.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר המחוזי בסנט לואיס, שירת במשך שנתיים בצי ארצות הברית ובשנת 1950 השלים את לימודי תואר ראשון במכללת אמהרסט.
לאחר מכן למד המשיך את לימודיו הגבוהים בבית הספר הרווארד למשפטים.
לאחר סיום לימודיו ב-1953, עסק איגלטון בעריכת דין במשרד עורכי הדין של אביו ובהמשך עבד עם החברה אנהאוזר-בוש.
ב-26 בינואר 1956 נישא לברברה אן סמית', תושבת סנט לואיס, וכעובר שלוש שנים חבקו את בנם הראשון.
בשנת 1956 נבחר איגלטון לתובע העירוני של סנט לואיס.
במהלך כהונתו התארח בתוכנית הטלוויזיה "?What's My Line" בתור "התובע המחוזי של סנט לואיס".
בשנת 1960 נבחר לתובע הכללי של מדינת מיזורי בגיל 31 בלבד, הצעיר ביותר בתולדות המדינה.
כעבור ארבע שנים, ב-1964, נבחר לסגן מושל המדינה.
בשנת 1968 נבחר לסנאט של ארצות הברית תוך שהוא גובר על הסנאטור המכהן אדוארד לונג בבחירות המקדימות ובניצחון על מועמד המפלגה הרפובליקנית תומאס ב.
במשך שנים ארוכות נאבק איגלטון בדיכאון קליני.
בין השנים 1960–1966 אשפז את עצמו שלוש פעמים בגין תשישות רגשית ופיזית, ופעמיים עבר טיפול בנזעי חשמל.
כעבור זמן מה אובחן בידי הפסיכיאטר פרדריק קינג גודווין כמי שסובל מהפרעה דו-קוטבית מסוג II.
האשפוזים, שנשמרו בסוד מפני הציבור, השפיעו במידה מועטה על שאיפותיו הפוליטיות, אם כי בשנת 1972 — מיד לאחר בחירתו כמועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא — צוין בעיתון "St.
בשנת 1974 נבחר איגלטון לתקופת כהונה שנייה בסנאט עם כ-60% מקולות הבוחרים, אחרי שניצח את יריבו חבר בית הנבחרים תומאס ב.
קרטיס, אותו אחד שהתמודד מולו שש שנים קודם לכן ב-1968. בבחירות 1980 נבחר שוב לסנאט בפער שהיה דחוק מן החזוי על פני מנהל מחוז סנט לואיס ג'ין מקנארי.
במהלך הבחירות ב-1980 נעצרו אחייניתו של איגלטון, אליזבת איגלטון ויגנד, ועורך הדין סטיבן פולודניאק בגין סחיטה לאחר שאיימו להפיץ האשמות שווא כי איגלטון הוא ביסקסואל.
איגלטון סיפר לעיתונאים כי הכסף שנסחט ממנו — 200 אלף דולר כמניות — אמור היה להיות מועבר לכנסייה הסינטולוגית לה השתייכו הסוחטים.
ויגנד ופולודניאק ערערו על הרשעתם בסחיטה עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, וטענו כי הם לא זכו להליך משפטי הוגן בגלל הפרסום העצום שחג סביב הפרשה, אולם בית המשפט דחה את הערעור.
בסנאט עסק איגלטון בעניינים הקשורים למדיניות חוץ, מודיעין, ביטחון לאומי, חינוך, שירותי בריאות ואיכות הסביבה.
הוא קידם את "חוק האוויר הנקי" ואת "חוק המים הנקיים", והעניק את חסותו לתיקון שבלם את ההפצצות על קמבודיה, מה שלמעשה הוביל לתום מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
איגלטון היה אחד ממחברי "תיקון האץ'-איגלטון", שהוצג בפני הסנאט ב-26 בינואר 1983 עם הסנאטור אורין האץ' ממדינת יוטה, שקבע כי "הזכות להפלה אינה מובטחת על ידי חוקה זו".
בסנאט נודע איגלטון כתומך נלהב של מדינת ישראל.
תמיכתו במדינת היהודים התבטאה בין היתר בהצבעתו בעד מתן סיוע חוץ בן 85 מיליארד דולר אמריקני לקליטת העלייה מברית המועצות בשנות ה-70. כמו כן, הוא היה שותף ליוזמי הצעת החוק שמטרתה הייתה להעניק כאלף אשרות שהייה בארצות הברית ליהודים מברית המועצות.
נוסף על כך, איגלטון נמנה בין 78 הסנאטורים שדרשו להעניק לישראל את מטוסי הקרב שביקשה לרכוש מחיל האוויר של ארצות הברית.
באוקטובר 1974 הביע את תמיכתו בהצעה של הסנאטור וולטר מונדייל להגדיל את סיוע החוץ לישראל ב-200 מיליון דולר.
"חנינות, הפלות ולגליזציה של סמים"
ב-25 באפריל 1972 זכה ג'ורג' מקגוורן, סנאטור מדקוטה הצפונית, בפריימריז שהתקיים במדינת מסצ'וסטס.
העיתונאי השמרני רוברט נובאק טלפן לפוליטיקאים דמוקרטים מרחבי ארצות הברית, וב-27 באפריל כתב בטור עיתונאי על אודות שיחה שקיים עם סנאטור דמוקרטי עלום-שם בעניינו של מקגוורן.
נובאק ציטט את אותו סנאטור מסתורי באומרו: הטור העיתונאי הכה גלים ובגללו נודע מקגוורן כמועמד התומך ב"חנינות, הפלות וסמים", חרף העובדה שתמך במדיניות אי-הפללה בשימוש במריחואנה בלבד וגרס כי הפלה מלאכותית על-פי חוק נמנית תחת זכויות המדינות בארצות הברית.
ב-15 ביולי 2007, חודשים אחדים אחרי מותו של איגלטון, בריאיון לפגוש את העיתונות חשף נובאק כי אותו סנאטור עלום-שם היה איגלטון עצמו, שלימים יהא עמיתו למירוץ של מקגוורן.
ב-1972 הואשם נובאק בבדיית הציטוט, אך במטרה להפריך את הביקורות סיפר כי סעד עם איגלטון ארוחת צהריים לאחר מסע הבחירות ושאל אותו האם יוכל לחשוף אותו כמקור, אך איגלטון מיאן.
נובאק נימק את העובדה כי לו תומכי מקגוורן היו נוכחים לדעת כי איגלטון הוא אותו סנאטור מסתורי, הם היו דואגים לחבל בניסיונותיו להיבחר מחדש לסנאט.
הפרשן הפוליטי בוב שרום טען כי איגלטון מעולם לא היה נבחר לעמיתו למירוץ של מקגוורן לו היה ידוע כי הוא זה שסיפק לנובאק את הציטוט.
בשנת 1972, דומה היה כי נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בלתי-מנוצח.
כשמקגוורן זכה במועמדות הדמוקרטית לנשיאות, כמעט כל הדמוקרטים המובילים — בהם וולטר מונדייל, יוברט האמפרי, טד קנדי ואדמונד מאסקי — סירבו להצעות הממסד הדמוקרטי לחבור אל מקגוורן כמועמדים לסגן הנשיא.
מקגוורן היה משוכנע שקנדי יחבור אליו, אם כי בסופו של דבר קנדי סירב.
מנהל מטה הבחירות הנשיאותי של מקגוורן, גארי הארט, הציע לראש עיריית בוסטון קווין וייט את המועמדות לסגן הנשיא.
מקגוורן התקשר לווייט שענה לו בהחלטיות "כן".
עם זאת, מנהיג המשלחת של מסצ'וסטס לכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית, ג'ון קנת גלבריית, אמר כי אם מקגוורן יבחר בווייט כעמיתו למירץ המשלחת תצא החוצה בעת ההכרזה על מועמדותו של מקגוורן לנשיא, משום שווייט הביע תמיכה באדמונד מאסקי בפריימריז במסצ'וסטס.
בסופו של דבר, ביום הבחירות הייתה מסצ'וסטס המדינה היחידה שהעניקה את קולות חבר האלקטורים שלה למקגוורן, לצד מחוז קולומביה הפדרלי.
עם שלילת האפשרות לבחור בווייט כעמית למירוץ, הציע מקגוורן את המועמדות לסנאטור אברהם ריביקוף שמיאן גם הוא, ואחריו לסנאטור גיילורד נלסון.
נלסון סירב אך באותה נשימה הציע למקגוורן לבחור באיגלטון, שהסכים לבסוף להיות מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן הנשיא.
הבחירה באיגלטון נעשתה ללא בדיקות רקע מעמיקות, ואיגלטון לא הזכיר את אשפוזיו הרפואיים והחליט לשמור את ההיסטוריה הרפואית הסבוכה שלו כסוד כמוס.
ב-25 ביולי 1972, קצת יותר משבועיים לאחר הוועידה הדמוקרטית הלאומית, איגלטון אישש את הדיווחים בעיתונות לפיהם עבר טיפול בנזעי חשמל לשם התמודדות עם דיכאון קליני ממנו סבל בשנות ה-60. תחילה, מקגוורן נקט במדיניות רכה כלפי החשיפה והחליט לגבות את עמיתו הטרי למירוץ.
עם זאת, כעבור זמן מה, החל מקגוורן להתייעץ בחשאיות עם פסיכיאטרים בולטים כולל עם הרופאים של איגלטון עצמו, אשר סברו כי הישנות הדיכאון של איגלטון עשויה לקרום בעתיד עור וגידים, מה שיהווה סכנה לאומה האמריקאית לו יהיה ביום מן הימים נשיא ארצות הברית.
ב-1 באוגוסט, 19 ימים לאחר קבלת המועמדות, פרש איגלטון מהמירוץ הנשיאותי לבקשתו של מקגוורן, על אף שתחילה סבר כי אין צורך בהתפטרותו.
לאחר חיפוש נוסף אחר עמית למרוץ נבחר סרג'נט שרייבר, מייסד חיל השלום ולשעבר שגריר ארצות הברית בצרפת.
סקר דעת קהל שערך "מגזין טיים" מצא כי 77% מהנשאלים טענו כי ההיסטוריה הרפואית של איגלטון לא תשפיע על ההצבעה שלהם בבחירות.
למרות זאת, העיתונות עסקה בטיפול נזעי החשמל של איגלטון בהרחבה וסיקרה את ההיסטוריה הרפואית שלו לעיתים קרובות, ומקגוורן חשש שמא העניין יסב נזק למסע הבחירות שלו שהיה בן כה וכה קשה לנגד הפופולריות של ניקסון.
כישלונו של מקגוורן לערוך בחינה מדוקדקת ומעמיקה על עברו האישי של איגלטון, בנוסף על טיפולו השינוי המחלוקת בנזק שהסבה הפרשה למסע הבחירות, הובילו את המפלגה הרפובליקנית להטיל דופי בשיפוטו של מקגוורן.
בבחירות הכלליות, כאמור, נחלו הדמוקרטית בהובלתם של מקגוורן ושרייבר תבוסה מוחצת.
בינואר 1987 שב איגלטון למיזורי כעורך דין, כפרשן פוליטי וכפרופסור באאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שם היה פרופסור לענייני מדיניות ציבורית עד מותו.
לאורך הקריירה שלו באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, העביר איגלטון קורסים בכלכלה עם מורי ויידנבאום, לשעבר יו"ר מועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית וקורסים על מלחמת וייטנאם עם הפרופסור להיסטוריה הנרי ברגר.
ב-23 ביולי 1996 נשא איגלטון נאום באירוע לקידום ספרו של ג'ורג' מקגוורן והיחסים ההדדיים בין השניים נותרו בעינם.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 כיהן איגלטון במועצת הוותיקים במרכז למנהיגות ושירות הציבור של ג'ורג' ואלינור מקגוורן באוניברסיטת דקוטה וסליאן.
בינואר 2001 הצטרף לדמוקרטים אחרים במיזורי כדי להתנגד למינויו של ג'ון אשקרופט, לשעבר מושל מיזורי וסנאטור מטעמה, לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית.
איגלטון צוטט בפרוטוקול רשמי של ועדת המשפט בסנאט באומרו: "ג'ון דנפורת' היה הבחירה הראשונה שלי, ג'ון אשקרופט היה הבחירה האחרונה שלי".
בשנים 2005 ו-2006 הוא לימד בצוותא עם ג'ואל גולדשטיין סמינר בנושא נשיאות וחוקת ארצות הברית בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סנט לואיס.
הוא גם היה שותף במשרד עורכי הדין "תומפסון קובורן", והיה נושא ונותן רשמי לקואליציה של אינטרסים עסקיים מקומיים שקידמה את הבאת קבוצת הפוטבול "לוס אנג'לס ראמס" אל סנט לואיס.
איגלטון חיבר שלושה ספרים על פוליטיקה לאחר כהונתו בסנאט.
כמו כן, הוא גם היה תומך נלהב במועמדותה של קלייר מקסקיל לסנאט של ארצות הברית.
איגלטון הוביל קבוצה בשם "קתולים למען התיקון השני", המורכבת מאישים קתולים בולטים, שקראה תיגר על התנגדות מנהיגי הכנסייה הקתולית למחקר בתאי גזע עובריים ולתיקון חוקתי לאומי שעשוי היה לבסס מחקר שכזה בחוקי מדינת מיזורי.
הקבוצה שלחה בדואר אלקטרוני מכתב לחברים בכנסייה ובו נומקו הסיבות לתמיכה בתיקון שכזה.
איגלטון נפטר בסנט לואיס ב-4 במרץ 2007, מסיבוכים בלב ובמערכת הנשימה.
איגלטון תרם את גופתו לרפואה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
תומאס פרדריק אולסן (בנורווגית: Thomas Fredrik Olsen; 15 באוקטובר 1897 – 20 ביוני 1969) היה איל ספנות נורווגי.
אולסן, בנו של פרדריק אולסן, נולד בעיירה ויטסטן (Hvitsten).
הוא התחנך בקולג' קלייר באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא החל לעבוד בחברת הספנות של אביו, , בשנת 1920 ומאוחר יותר הפך לבעלים משותף.
לאחר מות אביו בשנת 1933, הוא ניהל אותה בשותפות עם אחיו רודולף אולסן.
משנת 1920. הוא ישב בדירקטוריון במגוון חברות, כולל חברת התעופה הנורווגית (Det Norske Luftfartselskap) והחברה שהתמזגה אליה סקנדינביאן איירליינס.
תומאס אולסן הוא אביו של המגנאט פרדריק אולסן (Fredrik Olsen).
אולסן אסף אוסף אישי גדול של למעלה מ-30 ציורים של האמן הנורווגי אדוורד מונק, כולל אחת מארבע הגרסאות של "הצעקה" של מונק.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא בחר להסתיר את העבודות באסם חציר במרכז נורווגיה לאחר שהוכרזה רשמית המלחמה, אך לפני פלישת גרמניה לנורווגיה באפריל 1940. הצעקה נותרה שם עד לשחרור בשנת 1945. בתודה לבריטניה שנתנה לו מחסה כשברח מהנאצים, העניק אולסן את אחד הציורים הבולטים של מונק, "הילד החולה", לגלריית טייט.
האוסף היה מקור לסכסוך משפטי בין בניו של אולסן, פרדריק אולסן ופטר אולסן בעקבות מותה של הנרייטה, אשתו של אולסן.
תומאס אוליפנט היה מוזיקאי וסופר סקוטי שעבודותיו היו ידועות היטב בזמנו.
הוא כתב את המקהלה לחתונה של המלך לעתיד אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה.
אוליפנט כתב את המילים ל"סיפון המסדרונות עם הענפים של האולי".
תומאס היה בנם החמישי של אבנעזר אוליפנט, השביעי לקונדי ומרי, בנם השלישי של סר ויליאם סטירלינג, תומאס הוטבל בפורגנדני ביום חג המולד בשנת 1799.
לאוליפנט היו בסך הכל שישה אחים ואחיות.
אחיו הבכור היה לורנס אוליפנט, השמיני מקונדי, חבר הפרלמנט של פרת בין השנים 1832–1837. אח מבוגר נוסף, סר אנתוני אוליפנט, היה השופט הראשי של ציילון.
אח שלישי, לוטננט קולונל ג'יימס אוליפנט, היה יו"ר חברת הודו המזרחית הבריטית.
תומאס נפטר לא נשוי ב-9 במרץ 1873 ברחוב מרלבורו הגדול .
אוליפנט התחנך במכללת וינצ'סטר אבל עזב מוקדם.
הוא הפך לחבר בבורסה של לונדון אך לאחר זמן קצר עזב להמשיך את עניינו במוזיקה ובספרות.
כמו בן דודו המפורסם יותר, אוליפנט היה בעיקר כותב מילים, וכתב את מילותיו החדשות או את הפרשנויות שלו ל"תרגומיו "לשירים קיימים בשפות זרות.
אוליפנט השתתף בפסטיבל הנדל הגדול במנזר ווסטמינסטר במקהלה כסולן הבס.
בשנת 1855 הוא התבקש על ידי מנהלי האגודה הפילהרמונית לתרגם חלקים מהתזמורת והמקהלה של ואגנר לוהנגרין אשר הוצגו אז על ידי התזמורת והפזמון של האגודה הפילהרמונית (הידועה כיום בשם האגודה הפילהרמונית המלכותית) בחדרי כיכר הנובר בניצוחו של וגנר עצמו.
תומאס אוליפנט (נולד ב-30 בדצמבר 1945) הוא עיתונאי אמריקאי.
אוליפנט נולד בברוקלין, ניו יורק.
למד בבית הספר התיכון "לה הויאה" בקליפורניה ובשנת 1967 סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1968 הצטרף למערכת העיתון "הבוסטון גלוב".
במהלך הקריירה שלו בעיתון שימש ככתב שלו בוושינגטון ודיווח על עשרה קמפיינים לנשיאות.
בספר "הנערים באוטובוס" של העיתונאי טימותי קרוז על מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1972, אוליפנט מופיע כאחד העיתונאים הבולטים בקרב "הנערים" שסיקרו את הקמפיין.
אוליפנט היה אחד משלושת העורכים שניהלו את סיקור "גלוב" בנושא ההפרדה הגזעית בבתי ספר בבוסטון, עבודה שזכתה בפרס פוליצר בשנת 1975. הוא גם קיבל פרס כתיבה מטעם האגודה האמריקאית לעורכי העיתונים.
במרץ 2005 סבל אוליפנט ממפרצת מוחית.
סיפורו על הניסיון והתאוששותו הופיע ב"גלוב" ב-5 ביוני 2005, בסוף 2005 הוא היה אחד מ-32 אנשי הצוות של גלוב שקיבלו חבילת פרישה מחברת הניו יורק טיימס, הבעלים של הבוסטון גלוב.
אוליפנט נשוי משת 1982 לכתבת CBS סוזן ספנסר ולהם שני ילדים.
תומאס ריצ'רד אלינסון (29 במרץ 1858 - 29 בנובמבר 1918) היה רופא בריטי, תומך דיאטה, איש עסקים, עיתונאי ופעיל צמחונות.
עודד צריכה של לחם מלא (דגנים מלאים).
שמו משמש עד היום למותג לחם פופולרי באירופה, "לחם אלינסון".
אלינסון נולד ברובע הולם שבמנצ'סטר ב-29 במרץ 1858. הוא למד בבית הספר בלנקסטר ובמנצ'סטר ובגיל חמש עשרה החל לעבוד כעוזר כימאים.
בכסף שחסך ובעזרה כספית מאביו החורג, הוא למד בבית הספר לרפואה חוץ-ביתית באדינבורו, שהיה פחות יקר מלימודי רפואה באוניברסיטה.
הוא סיים את לימודי הרישיון של המכללה המלכותית לרופאים באדינבורו (LRCP, LRCS) בשנת 1879. לאחר עבודות כאסיסטנט בשכונות הול ואיסט אנד שבלונדון, הוא הקים מרפאה במרילבון בשנת 1885.
במהלך שנות השמונים של המאה התשע עשרה פיתח אלינסון את תורת הרפואה שלו, אותה כינה רפואה היגיינית.
במקום הרפואה המסורתית, הוא קידם את הבריאות באמצעות תזונה, פעילות גופנית, אוויר צח ורחצה.
הוא דגל בתזונה צמחונית והימנעות מצריכת אלכוהול, טבק, קפה ותה.
הוא קידם במיוחד את היתרונות של לחמים מקמח מלא טחון בריחיים.
הוא התנגד לשימוש בתרופות, שרבות מהן באותה התקופה לא היו יעילות ואף היו רעילות.
כמו כן התנגד לחיסון חובה נגד אבעבועות שחורות.
גישה זו נודעה בשם רפואה אלינסונית.
בשנת 1885 מונה לעורך הרפואי של ה"וויקלי טיימס" ו"הד", שעבורם כתב למעלה מ-1,000 מאמרים במהלך חייו, וכן ענה לשאלות הקוראים בנושאים רפואיים.
אלינסון כתב מספר ספרים ועלונים שהופנו לקהל קוראים כללי ולא רפואי.
ביניהם "מערכת של רפואה היגיינית" (1886), "כיצד להימנע מחיסון" (1888), "היתרון של לחם מלא", "מאמרים רפואיים" ו"ספר לנשים נשואות" (1894) וספרים על מחלות קיבה, צריכה (שחפת), שיגרון, בישול צמחוני ותזונה בריאה.
הוא העביר הרצאות פומביות תכופות בכל רחבי אנגליה.
באחד מספריו, "יתרונות הלחם המלא" (1889), טען שלחם מקמח מלא בריא יותר מלחם לבן.
הוא האמין שעישון גורם לסרטן - רעיון רדיקלי באותה תקופה.
אלינסון חיפש באופן קבוע פרסום לתיאוריות ולפרקטיקות שלו בעיתונות והפנה את האנרגיות שלו לא רק לעמיתיו אלא ישירות לציבור.
כדי להדגים את התאמתה של תזונה צמחונית לפעילות גופנית מאומצת, יצא בשנת 1891 להליכה מאדינבורו ללונדון.
הוא הלך 15 ימים רצופים, בממוצע ביום, והגיע ללונדון ביום שבת, ה-12 בספטמבר.
דעותיו הביאו אותו לעיתים קרובות לסכסוך עם הקולג' המלכותי לרופאים באדינבורו והמועצה הרפואית הכללית, במיוחד התנגדותו לשימוש תכוף של רופאים בתרופות, התנגדותו לחיסון וקידומו העצמי בעיתונות.
בשנת 1892 נשלל רישיונו כרופא.
למרות זאת המשיך לעבוד כרופא וטען שיש לו את הידע הרפואי הגדול ביותר באנגליה.
בשלב זה הוא גורש גם מ בגלל דעותיו לגבי אמצעי מניעה.
מוהנדס קרמצ'נד גנדי, שלמד באותה תקופה משפטים בבריטניה והיה חבר באגודה הצמחונית, דיבר בזכותו של אלינסון לתמוך באמצעי מניעה, אף על פי שאישית התנגד לכך.
בשנת 1892 הקים את "חברת המזון הטבעי" מתוך כוונה לייצר ולמכור מזון בריא.
הוא קנה טחנת קמח בריחיים בביתנאל גרין, וכעבור זמן קצר הוקמה מאפייה.
ספרו "לנשים נשואות" דגל בשוויון בין נשים וגברים, זכותה של אישה לבחור את גודל משפחתה ולהשתמש באמצעי מניעה.
על כך הועמד לדין והורשע על פי חוק הפרסומים המגונים בשנת 1901.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכר הערך התזונתי של לחם מלא.
החברה שהקים שגשגה עקב הביקוש הגובר ללחם מלאה.
לאחר מותו התרחבה החברה: נרכשו שתי טחנות נוספות נרכשו בניופורט (ויילס) ובשנת 1921 בקאסטלפורד.
אלינסון נפטר משחפת, בביתו שבמרילבון, ב-29 בנובמבר 1918.
מתכון הלחם המקורי של אלינסון (100% קמח מלא, ללא שומן, פחות שמרים, יותר מים) משמש עד היום.
סיסמת הפרסום של המותג מאז שנות השמונים היא "לחם ללא כלום".
בשנת 1911 קנה אלינסון מפרנק האריס את המגזין הכושל ואניטי פייר (כתב עת, 1868).
הוא לא הצליח להעלות את המגזין על דרך המלך, ובשנת 1914 התמזג ואניטי פייר עם "האח והבית" .
מאמרים רפואיים (5 כרכים, 1892)
בישול צמחוני של ד"ר אלינסון (1910)
תומאס איאן גריפית הוא שחקן, מפיק, סופר ואמן לחימה אמריקאי, שכיכב בסרטים ובטלוויזיה.
הוא התפרסם כשגילם את טרי סילבר בסרט "קראטה קיד 3" משנת 1989, תפקיד שהוא חזר לגלם בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "קוברה קאי".
גריפית נולד בהרטפורד, קונטיקט, בנם של מרי אן (לבית אוניל), שעבדה בסטודיו למחול, ושל תומאס ג'וזף גריפית'.
הופעת הבכורה של גריפית בקולנוע הייתה בסרט "קראטה קיד 3" משנת 1989, בו גילם את טרי סילבר, מומחה יריב באמנויות לחימה המשפיע על דניאל לרוסו נגד חברו והמנטור שלו מיאגי.
בשנת 1996, כיכב בסרט "הולו פוינט" לצד טיה קארר, ודונלד סאת'רלנד.
הוא הופיע גם בסרט "ערפדים" של הבמאי ג'ון קרפנטר משנת 1998 בתפקיד הערפד הראשי ג'אן וולק, ובסרט "XXX", משנת 2002, בו גילם את הסוכן ג'ים מקגראת'.
תפקיד הטלוויזיה הראשון שלו היה באופרת הסבון "עולם אחר", בתפקיד קטלין יואינג, אותו שיחק בין השנים 1984–1987. בשנת 1999 שיחק בסרט הטלוויזיה "Secret of Giving" לצד ריבה מקנטייר.
באותה שנה, הוא הופיע בקליפ של מקנטייר לשיר "מה אתה אומר".
הוא גם גילם את דמותו של השחקן רוק הדסון בסרט טלוויזיה משנת 1990, "רוק הדסון".
הוא הופיע בהופעות אורח במספר סדרות טלוויזיה טלוויזיה, כולל "כחום הלילה", "סוכן סמוי" ו"מגרש ביתי".
בין השנים 2013–2017, כתב מעת לעת את התסריט לכמה מפרקי הסדרה "גרים" ובה הוא גם מפיק שותף החל משנת 2015.
בשנת 2021, פורסם כי הוא ישחזר את תפקידו כטרי סילבר אותו גילם בסרט "קראטה קיד 3", בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "קוברה קאי".
גריפית נשוי לשחקנית מרי פייג' קלר מאז 1991, ולהם שני בנים.
הוא מחזיק בחגורה שחורה בקנפו קראטה וטאקוונדו.
תומאס אלכסנדר הריסון היה צייר ימי אמריקאי, שבילה את רוב הקריירה שלו בצרפת.
אחיו היה הצייר לוול בירג' הריסון.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה, 1871-72. במשך כמעט שש שנים עבד כשרטט עבור משלחת סקר ממשלתי של ארצות הברית למיפוי חוף האוקיינוס השקט.
הוא למד תקופה קצרה בבית הספר לעיצוב בסן פרנסיסקו.
בשנת 1879 עבר לפריז ולמד באקול נשיונל סופייר דה ביו-ארט בהנהלתו של ז'אן-לאון ז'רום וז'ול באסטיאן-לפה.
הוא עזב את בית הספר לציור ונסע לבריטני, שם בפונט-אבן וקונקרנו הפנה את תשומת ליבו לציור ימי ולנוף.
ציור דמות ששלח לסלון בפריז 1882 משכה תשומת לב - ילד שחולם בהקיץ על החוף, אותו כינה Châteaux en Espagne (טירות בספרד) (1882).
בסלון 1885 היה לו ציור גדול של כמה נשים עירומות - ארקאדיה.
הציור זכה לכבוד והיה הראשון מבין פרסים הרבים שהוענקו לו.
הצטיינות נוספת כללה את מדליית הזהב ב־1887 של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, ומדליות במינכן, בריסל, גנט, וינה ובמקומות אחרים.
הוא עוטר על ידי לגיון הכבוד והיה קצין הדרכה בפריז.
הוא היה חבר באגודות של ציירים בפריז, בלונדון, במינכן, וינה וברלין.
חבר באקדמיה הלאומית לעיצוב, האגודה לאמנים אמריקאים, ניו יורק וגופי אמנות אחרים.
המוניטין שלו נשען על תמונות ימיות כמו הגל (1885) שמתאר גלים ארוכים המתגלגלים לחוף, ושטחים גדולים של ים פתוח בתנאים פואטיים של אור וצבע.
הריסון שכר קוטג' רעוע בבריטני, ובכל ערב רץ אל הדיונות כדי לצפות בשמש השוקעת מעל האוקיינוס.
בסוף קיץ 1896 הצטרפו אליו הסופר מרסל פרוסט והמלחין ריינלדו האן.
הוא פקח את עיניהם לאופן בו האור משחק על מים: ראינו את הים ברצף הופך לאדום, סגול, מחורר עם צבעי כסף, זהב, לבן, ירוק אמרלד, ואתמול הסתנוורנו על ידי ים ורוד לחלוטין מנוקד במפרשים כחולים.
תומאס אלמס הוא שחקן ודוגמן קנדי.
אלמס נולד בוונקובר, קולומביה הבריטית בקנדה ב-15 בספטמבר 1996. למד באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
הופעתו הראשונה על המסך הייתה בשנת 2015 בסרט הקצר "Their Son Ryan".
בשנת 2016 הופיע לראשונה על מסך הטלוויזיה בסדרת הטלוויזיה "Aftermath".
שנה לאחר מכן הופיע בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה טיימלס.
בשנת 2018 התארח בסדרת הטלוויזיה "Aurora Teagarden Mysteries" ושיחק בתפקיד משנה סרט הקולנוע אני עדיין רואה אותך לצד ריצ'רד הרמון ובלה ת'ורן.
בשנת 2019 התארח בפרק בסדרת הטלוויזיה "Project Blue Book".
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "Spiral",
והחל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה המסדר על לביטולה לאחר תום העונה השנייה.
בשנת 2020 שיל בסדרת הטלוויזיה מולדת: פורט סאלם.
באוגוסט 2021 פורסם כי אלמס לוהק לתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "Skymed".
בפברואר 2022 לוהק אלמס לתפקיד בסרטו של ג'ורג' קלוני, הבחורים בסירה.
הוא גילם את החותר צ'אק דיי שיחד עם קבוצתו זכה במדליית הזהב באולימפיאדת ברלין.
שנה סרטתפקיד הערות 2018אני עדיין רואה אותך (אנ') בריאן 2019Spiral מתיו 2023 הבחורים בסירהצ'אק דיי
תומאס באך הוא עורך דין גרמני, סייף לשעבר ואלוף אולימפי, המשמש כנשיא התשיעי והנוכחי של הוועד האולימפי הבין-לאומי מאז 10 בספטמבר 2013. באך הוא האלוף האולימפי הראשון שנבחר לנשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי.
באך נולד בשנת 1953 בווירצבורג, גרמניה המערבית.
הוא גדל בטאוברבישופסהיים, שם התגורר עם הוריו עד 1977. באך קיבל תואר דוקטור למשפטים בשנת 1983 מאוניברסיטת וירצבורג.
הוא דובר צרפתית, אנגלית, ספרדית וגרמנית באופן שוטף.
באך הוא סייף רומח לשעבר שהתחרה עבור גרמניה המערבית.
הוא זכה במדליית זהב קבוצתית באולימפיאדת מונטריאול 1976, וכן במדליות כסף, זהב וארד באליפויות העולם של 1973, 1977 ו-1979, בהתאמה.
הוא סייף את הקרב האחרון שלו ב-26 באוקטובר 1980 בשאנגחאי.
באך כיהן כנשיא קונפדרציית הספורט האולימפי הגרמנית (DOSB, הוועד האולימפי הגרמני), לפני שהפך לנשיא הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC).
הוא התפטר מתפקיד ראש ה-DOSB ב-16 בספטמבר 2013, לאחר שכיהן כנשיא מאז 2006. הוא הוחלף על ידי אלפונס הורמן, ונשאר חבר במועצת המנהלים של הקונפדרציה.
באך הוביל את ההצעה של מינכן לאירוח אולימפיאדת החורף 2018. בבחירות לעיר המארחת, מינכן השיגה 25 קולות כאשר פיונגצ'אנג נבחרה לעיר המארחת עם 63 קולות.
ב-9 במאי 2013, באך אישר כי יתמודד על נשיאות הוועד האולימפי הבין-לאומי.
הבחירות לנשיאות הוועד האולימפי הבין-לאומי 2013
באך נבחר לכהונה של שמונה שנים כנשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי במושב ה-125 של ה-IOC בבואנוס איירס ב-10 בספטמבר 2013. הוא השיג 49 קולות בסבב ההצבעות האחרון, מה שהעניק לו את הרוב הדרוש כדי להיבחר.
הוא החליף בתפקידו את ז'אק רוג שכיהן כנשיא הוועד האולימפי מ-2001 עד 2013. באך יהיה זכאי להתמודד לתקופת כהונה שנייה של ארבע שנים במושב ה-134 של ה-IOC ב-2019 ולכהן עד 2025.
באך התמודד בבחירות אלו מול חמישה מועמדים אחרים: סרגיי בובקה האוקראיני, ריצ'רד קאריון הפוארטו ריקני, נג סר מיאנג הסינגפורי, דניס אוסוולד השווייצרי ו-וו צ'ינג-קואו הטייוואני.
בחירת נשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי התשיעימועמד סיבוב 1 סיבוב 2 תומאס באך 43 49 סרגיי בובקה 8 4 ריצ'רד קאריון 23 29 נג סר מיאנג 6 6 דניס אוסוולד 7 5 וו צ'ינג-קואו 6 —
באך עבר רשמית ללשכה הנשיאותית של ה-IOC במטה הוועד האולימפי הבין-לאומי בלוזאן, שווייץ, ב-17 בספטמבר 2013, שבוע לאחר שנבחר לנשיא.
במושב ה-137 של הוועד האולימפי הבינלאומי ב-10 במרץ 2021, שהתקיים באופן וירטואלי, נבחר באך מחדש לכהונה נוספת בת ארבע שנים כנשיא.
באך, שהיה אז בן 67, נבחר מחדש בהצבעה ברוב של 93 קולות מתוך 94 קולות תקפים.
זו תהיה כהונתו האחרונה של באך כנשיא הוועד האולימפי הבין-לאומי, שכן חוקי ה-IOC מגבילים את כהונתו של הנשיא לשמונה שנים עם חידוש אחד של ארבע שנים.
במהלך תהליך הגשת ההצעות לאולימפיאדת הקיץ 2024, הנשיא באך הציע הענקה משותפת של אולימפיאדות הקיץ של 2024 ו-2028 לאחר שמספר ערים משכו את הצעותיהן.
מאוחר יותר אישר ה-IOC תוכנית לארח את אולימפיאדת 2024 בפריז, ואת אולימפיאדת 2028 בלוס אנג'לס.
הנשיא באך ניהל את ההצבעות שבהן נבחרה פריז לארח את אולימפיאדת הקיץ 2024 ולוס אנג'לס נבחרה לארח את אולימפיאדת הקיץ 2028 במושב ה-131 של ה-IOC בלימה, פרו.
שתי הערים נבחרו פה אחד.
מילאנו וקורטינה ד'אמפצו נבחרו לארח את אולימפיאדת החורף 2026 במושב ה-134 של ה-IOC בלוזאן, שווייץ.
אחד האתגרים הגדולים ביותר איתם התמודד הנשיא באך כנשיא ה-IOC הוא נאלץ להתמודד עם שערוריית הסמים הרוסית בחסות המדינה.
פרשה זו אמנם החלה לפני תחילת כהונתו, אך בכל זאת היא הפכה לנושא דחוף במהלך תקופת נשיאותו.
בחקירה התגלה כי רוסיה התעסקה במעבדה למניעת סמים באולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י, וכי הממשלה אישרה שימוש בסמים בקרב הספורטאים האולימפיים הרוסים במשך שנים רבות.
בנאום בטקסי הפתיחה של אולימפיאדת החורף בפיונצ'אנג 2018, קריאתו "לכבד את הכללים ולהישאר נקיים" התפרשה באופן נרחב כהתייחסות לשערורייה הרוסית.
באך ספג ביקורת קשה בתקופת כהונתו על מה שרבים רואים כהעלמת עין ממאמץ הסימום האולימפי בחסות רוסיה.
ב-5 במרץ 2020, חברת החדשות בלומברג דיווחו כי באך אמר "לא המילה 'ביטול' וגם המילה 'דחייה' לא הוזכרה" לגבי אולימפיאדת טוקיו 2020 כדי בתגובה להתפרצות מגפת הקורונה בישיבת ההנהלה של הוועד האולימפי הבין-לאומי ביום הקודם.
ב-22 במרץ 2020, הודיע ה-IOC כי בתוך ארבעה שבועות תתקבל החלטה אם טוקיו 2020 תתרחש כמתוכנן או אם יש צורך בתזמון מחדש.
קנדה הודיעה על פרישה מהמשחקים מאוחר יותר באותו יום, ואוסטרליה עשתה זאת ב-23 במרץ במחאה על סירובו של ה-IOC לדחות את האולימפיאדה לאור המגפה.
בהמשך החודש, הודיע הוועד האולימפי על דחייה חסרת תקדים של האולימפיאדה ל-23 ביולי - 8 באוגוסט 2021. עד אז אף אולימפיאדה לא נדחתה ורק שתי אולימפיאדות קיץ בוטלו (בעקבות מלחמת העולם השנייה) - אולימפיאדת 1940 שנועדה להיערך בהלסינקי, ואולימפיאדת 1944, שתוכננה להיערך בלונדון.
באך ספג ביקורת ממרינה הייד בגרדיאן על כך שהשווה בחיוב את הוועד האולימפי הבין-לאומי לפיפ"א בנוגע לשחיתות.
אוון גיבסון, גם מעל דפי הגרדיאן, האשים את באך בצביעות על כך שהסכים להיות מעורב במשחקים האירופיים 2015 שהתארחו באזרבייג'ן.
29 עיתונאים חתמו על מכתב פתוח לבאך הקורא לו לגנות את כליאת המתנגדים וההתקפות על חופש הביטוי במדינה.
כשבאך שהה בטוקיו ביולי 2021 כדי לפתוח את אולימפיאדת הקיץ 2020 שנדחתה, באך התייחס לעם היפני כ"סיני", מה שגרם לתגובות חריפות במדיה החברתית.
לביקורו של באך בפארק השלום בהירושימה התנגדו קבוצות ניצולים, שחלקן האשימו את באך בשימוש פוליטי בהפצצת האטום כדי "להצדיק את קיום האולימפיאדה בכוח תחת המגפה".
יתר על כן, הממשלות המחוזיות והעירוניות של הירושימה נאלצו לכסות כ-3.79 מיליון ין (כ-34,000 דולר) עלויות אבטחה עבור באך לאחר שה-IOC סירב לשלם אותן.
כמו כן, בשנת 2021, חשד כי כוכבת הטניס הסינית פנג שוואי נעלמה בכפייה לאחר שהאשימה את ג'אנג גאולי, בכיר במפלגה הקומוניסטית הסינית, בתקיפה מינית.
בעקבות סערה בינלאומית, המפלגה הסינית הציגה סרטון "הוכחת חיים" לכאורה.
באך שימש כמראיין בסרטון, שבו הצהירה פנג שהיא בטוחה וטובה.
ג'אנג ובאך נפגשו ועבדו יחד באולימפיאדת החורף בבייג'ינג 2022. לאחר הראיון, Global Athlete, קבוצת תמיכה בספורטאים, אמרה כי הוועד האולימפי הפגין "אדישות מתועבת לאלימות מינית ולרווחתן של ספורטאיות".
פנג השתתפה בכמה אירועים באולימפיאדת החורף 2022, ונפגשה עם באך ובכירים אחרים ב-IOC, שם פנג אמרה שהיא מתכוונת לנסוע לאירופה לאחר מגפת הקורונה.
הצלב הגדול של מסדר הפיניקס
דרקון כחול של מסדר ההצטיינות בספורט
גראנד קורדון של מסדר ההצטיינות (2016)
: דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית של מורסיה.
: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת צובוקה.
תומאס אדוארד קמפבל היה פוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אריזונה השני, הראשון מבין מושלי אריזונה שנולד בתחומי המדינה.
ב-1917, במערכת בחירות שנויה במחלוקת, הוכרז קמפבל בתחילה כמנצח בבחירות, אך בסוף אותה שנה נהפכה ההחלטה על ידי בית המשפט העליון של אריזונה שהכריז על ג'ורג' האנט כמנצח.
שנה לאחר החלטה זו התמודד קמפבל שוב על משרת המושל, נבחר, וכיהן שתי תקופות כהונה בשנים 1919–1923. הוא לקח חלק חשוב בניסוח חוקי המס של אריזונה ואימוץ הסכם נהר הקולורדו שחילק את הקצבת זכויות המים בית מדינות המערב.
הוא למד בקולג' סנט מרי של קליפורניה, שם הוא למד גאולוגיה, אך לא סיים את לימודי התואר.
ב-1898 היה קמפבל לעוזר מנהל הדואר של פרסקוט.
הוא ניסה להתגייס לשירות צבאי במלחמת ארצות הברית-ספרד, אך אימו סברה שהוא צעיר מדי וסיכלה את תוכניתו.
עד מהרה הוא עבר לעיירה ג'רום, שם הוא היה עוזר מנהל הדואר המקומי.
ביוני 1900 נשא קמפבל לאישה את אלינור גייל אלן, שאביה היה מנהל בחברת הנחושת המאוחדת של ורדה בג'רום.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 ועד העשור השני של המאה ה-20, ניהל קמפבל מכרות בג'רום ומדרום לפרסקוט, אשר בהם לא היו מרבצים עשירים.
הוא היה למהנדס ומנהל מכרות מכובד, ועד שנכנס לקריירה הפוליטית, הוא ביצע עבודות ייעוץ באזור המדבריות של דרום-המערב.
ב-1900 נבחר קמפבל לבית המחוקקים של הטריטוריה, שם הגיש הצעות חוק ליצירת מחוז נפרד של ורדה וג'רום כמושב בבית הנבחרים, והצעת חוק להגדרת יום עבודה בן 8 שעות, שתי הצעות שלא עברו.
ב-1907 מונה קמפבל כמעריך המס של מחוז יאוואפאי, תפקיד בו הוא שימש עד 1914 כאשר הוא נבחר כנציב המס של אריזונה.
בבחירות למשרת מושל אריזונה שנערכו ב-7 בנובמבר 1916, התמודד קמפבל מול המושל המכהן ג'ורג' האנט, שביקש להיבחר לתקופת כהונתו השלישית.
בתחילה, הוכרז קמפבל כמנצח בהפרש של 30 קולות, אך האנט סירב להעביר לו את השלטון, וב-30 בדצמבר נשבעו השניים אמונים לתפקידם.
ב-25 בינואר 1917 עתר האנט לבית המשפט העליון של אריזונה, וב-27 בינואר הכריז בית המשפט על קמפבל כמושל דה פקטו.
האנט הסכים להעביר לקמפבל את השלטון ב-29 בינואר, אך עתר שוב לבית המשפט העליון של אריזונה, וב-22 בדצמבר אותה שנה הפך בית המשפט את פסיקתו הקודמת על פיה.
ב-25 בדצמבר החזיר קמפבל את השלטון להאנט, אך הגיש עתירה משלו, שנדחתה.
רוב האירועים בשנת כהונתו זו של קמפבל כמושל היו קשורים לשביתת כורי נחושת שהייתה ברחבי המדינה באותה שנה וההתנגשויות בין בעלי המכרות לבין הכורים.
האירוע הידוע מבין אלה היה הגירוש של ביזבי , שבו חטפו נציגי בעלי המכרות כ-1,300 כורים שובתים, את תומכיהם מפועלי התעשייה של העולם ועוד תושבים של ביזבי.
העובדים הועלו על רכבות, נלקחו למרחק של כ-320 ק"מ, והועברו לידיהם של כוחות שהגנו על הגבול בקולומבוס, ניו מקסיקו.
כבר קודם לכן התערב קמפבל בנעשה בג'רום ובגלוב, וגינה את המעשים בביזבי ודומים להם.
הוא הובך על ידי מעשים קיצוניים של השובתים ועל ידי תגובת חברת הכרייה.
לאחר התקרית הוא ביקר בביזבי וגינה הן את התנהגות השובתים והן את הגירוש.
אירוע נוסף שהתרחש באותה שנה, היה אימוצו של דגל אריזונה בחוק של בית המחוקקים, אך החוק לא נחתם על ידי קמפבל, צעד שהוא מעולם לא הסביר.
בשל פסיקתו של בית המשפט העליון של אריזונה, סיים קמפבל את תקופת כהונתו הראשונה כמושל בדצמבר 1917 ומייד פתח במסע בחירות נוסף.
בנובמבר 1918 הוא נבחר כמושל, ושוב שנתיים לאחר מכן.
אירועים מרכזיים בתקופת כהונתו זו כללו את אשרור הסכם נהר הקולורדו ורפורמה במערכת המיסוי המדינתית שהבטיחה שהתאגידים ייטלו חלק בעול המיסים.
ב-1922 הוא התמודד שוב בבחירות מול האנט ונוצח על ידו.
לאחר תום כהונתו כמושל היה קמפבל חבר בוועדה הרפובליקנית הלאומית ושימש כנשיא נציבות השירות הציבורי של ארצות הברית בשנים 1930–1933.
תומאס אדוארד קמפבל נפטר כתוצאה מדימום מוחי ב-1 במרץ 1944 כאשר שהה במתחם הקפיטול של אריזונה בפיניקס.
הוא נטמן בבית הקברות מאונטיין ויו שבפרסקוט.
הברון תומאס באלוג היה כלכלן יהודי-אנגלי יליד הונגריה, פוליטיקאי כלכלן, שר בממשלת ברטניה, חבר בבית הלורדים, חבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים (1979).
טמאש באלוג נולד במשפחה יהודית בבודפשט, הונגריה, כבנו של אמיל באלוג (1872–1963), מהנדס, סגן המנהל הכללי של "תאגיד התחבורה של הבירה בודפשט" (BSzKRT) ושל אווה לוי (1879–1954).
דודיו (מצד אמו) היו בלה לוי (1873–1959) עורך דין וסופר המשפטי ולאיוש לוי (1875–1961) רופא פנימי ומנהל בית חולים.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הראשית של המכון המלכותי להכשרת מורים בהונגריה (1923), וקיבל דוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא השלים את לימודיו בברלין (1927) ובאוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1927–1928 הוא למד על מלגה של "המכון ההונגרי" בברלין.
בין 1928 לבין 1930 הוא היה בעל מלגה של קרן רוקפלר.
הוא חי באנגליה משנת 1930.
בין השנים 1938–1942 עבד במכון הלאומי למחקר כלכלי.
מ-1939 הוא היה מורה בבייליול קולג' באוקספורד.
מ-1945 הוא הרצה על כלכלה באוניברסיטת אוקספורד.
בין 1950 לבין 1964 ומ-1970 היה חבר בוועדה הכלכלית והפיננסית של מפלגת הלייבור הבריטית.
בין השנים 1964 לבין 1968 היה יועץ כלכלי לממשלת בריטניה.
בשנים 1974–1975 היה שר לאנרגיה בממשלת בריטניה.
הוא היה מרצה אורח במספר אוניברסיטאות מערביות, חבר בוועדות ובאגודות כלכליות בינלאומיות ומחברן של יצירות כלכליות חשובות.
בשנת 1968, מלכת אנגליה מינתה אותו ללורד לימי חייו.
בשנת 1979 העניקה לו אוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה תואר דוקטור לשם כבוד.
ההיסטוריה של הידרדרות המטבע הגרמני (בודפשט, 1928)
משבר הדולר (The Dollar Crisis), סיבות ותרופה (אוקספורד, 1949)
שותפים לא שווים (Unequal partners) (אוקספורד, 1963)
עבודה ואינפלציה (Labour and Inflation) (לונדון, 1971)
תומאס איסלו (בפינית: Tuomas Iisalo; נולד ב-29 ביולי 1982) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל פיני המשמש כמאמנה של ממפיס גריזליס מליגת ה-NBA.
במדי נבחרת פינלנד בכדורסל הוא הופיע ביורובאסקט 2009 ויורובאסקט 2011.
לאחר פרישתו ממשחק מונה למאמן טפיולאן הונקה (לשעבר אספון הונקה, בה שיחק) מהליגה הפינית, ואימן גם את נבחרת הנוער של פינלנד.
במרץ 2016 חתם איסלו בקריילסהיים מרלינס מהליגה הגרמנית השנייה בכדורסל.
לאחר שתי עונות בהן סיימה במקום השני בליגה, בסיום עונת 2017/18 הגיעה קריילסהיים לגמר הפלייאוף, בו הפסידה לרסטה פכטה אך עלתה לליגת העל הגרמנית בכדורסל.
איסלו הדריך את הקבוצה גם בבונדסליגה, ובעונת 2020/21 הוביל אותה למקום החמישי ולפלייאוף הליגה לראשונה בתולדותיה, בו הודחה 1–3 בידי באיירן מינכן.
במאי 2021 חתם איסלו לשנתיים בטלקום בון מהבונדסליגה.
בעונת 2021/22 נבחר למאמן העונה בבונדסליגה לאחר שהוביל את הקבוצה למקום השני בסיום העונה הסדירה ולחצי גמר הפלייאוף, בו הפסידה לבאיירן מינכן.
בעונת נבחר שוב למאמן השנה בליגה הגרמנית לאחר שהוביל את בון למקום הראשון בעונה הסדירה ולגמר הפלייאוף, בו הפסידה 1–3 לרטיופארם אולם.
באותה עונה זכה עם הקבוצה בליגת האלופות בכדורסל לאחר ניצחון 77–70 על הפועל ירושלים, ונבחר למאמן השנה בליגת האלופות.
ב-29 ביוני 2023 חתם איסלו לשלוש שנים בפריז בסקטבול מליגת העל הצרפתית והיורוקאפ, יחד עם עוד שישה שחקנים מקבוצתו לשעבר בון, ביניהם ה-MVP של ליגת האלופות טי ג'יי שורטס.
ב-18 בפברואר 2024 הוביל את קבוצתו לזכייה בגביע הליגה הצרפתית בכדורסל לאחר ניצחון 90–85 על נאנטר בגמר, וב-6 באפריל נבחר למאמן השנה ביורוקאפ לאחר שהוביל את פריז לזכייה בעונת עם הפסד בודד וממוצע הנקודות הגבוה ביותר בהיסטוריה של המפעל (98.4 נקודות למשחק).
הקבוצה הפסידה בסדרת גמר הליגה 1–3 למונקו.
ב-8 ביולי 2024 מונה איסלו לעוזר מאמן בממפיס גריזליס, והפך למאמן הפיני הראשון בליגת ה-NBA.
ב-28 במרץ 2025 מונה איסלו למאמנה הזמני של הגריזליס לאחר פיטוריו של טיילור ג'נקינס, וב-2 במאי מונה למאמן הראשי הקבוע של הקבוצה.
אביו של איסלו עבד ככתב חוץ בברלין המזרחית בשנות ה-80. אחיו יונאס היה גם הוא כדורסלן ואף שימש כעוזרו של תומאס בקריילסהיים מרלינס ובטלקום בון.
אחותו מרי ולקמה הפכה לעיתונאית וסופרת, וב-2021 זכתה בפרס לרומן הביכורים הטוב ביותר בפינלנד על ספרה "סינון, מרגוט", המספר את סיפורה של משפחה במזרח ברלין.
תומאס בוורלי אוונס הבן הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חברהמפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן שלוש קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
אוונס נולד ב-5 בנובמבר 1931 בנאשוויל שבטנסי, למד בבתי הספר הציבוריים של אולד היקורי, טנסי וסיפורד, דלאוור, והשלים את לימודיו בבית הספר Woodberry Forest באורנג', וירג'יניה, ב-1947. לאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה ב-1953, ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה ב-1956.
הוא היה חבר במשרד עורכי הדין Manatt, Phelps & Phillips בוושינגטון די.
הוא גם שימש כיו"ר הקואליציה של פלורידה לשימור, ארגון ללא מטרות רווח שהוקם באפריל 2007 כדי לקדם צמיחה אחראית ולהגן על איי מחסום החוף באמצעות חינוך הציבור וקבוצות מודאגות אחרות.
נכון לעכשיו, אוונס הוא חבר ב-ReFormers Caucus של גיליון ראשון.
ב-1976 נבחר אוונס לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשהביס את הדמוקרטי סמואל ל.
הוא זכה בבחירות שלוש פעמים בסך הכול, וניצח אף את הדמוקרטים גארי אי הינדס ב-1978 ואת רוברט ל.
מקסוול ב-1980. במהלך שלוש הקדנציות הללו כיהן יחד עם סיעת המיעוט הרפובליקני בקונגרסים ה-95, ה-96 וה-97. הוא הגיע לקונגרס כידידו של הסנאטור בוב דול, ומאוחר יותר הפך לידידו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
הוא כיהן בוועדת בית הנבחרים לענייני בנקאות, פיננסים וסחר עירוני ובוועדת בית הנבחרים לענייני מסחר ימי ודיג.
אוונס, נלהב לאיכות הסביבה, היה שותף לכתיבת חוק משאבי מחסום החוף ואת חוק שימור הטבע של אלסקה.
הוא גם היה שותף לכתיבת חוק אוונס-טסונגס.
בשנת 2016, הפדרציה הלאומית לחיות בר העניקה לאוונס פרס מנהיגות שימור עבור הישגים אלו.
אוונס היה מעורב בשערורייה שכללה לוביסטית והדוגמנית העירומה לשעבר פאולה פרקינסון, שבה הועלו האשמות כי היא העניקה סקס תמורת השפעה פוליטית.
משרד המשפטים האמריקני חקר את ההאשמות ולא מצא ראיות לפשעים כלשהם.
אוונס הובס בניסיונו להיבחר לקדנציה רביעית ב-1982. בסך הכול כיהן אוונס מ-3 בינואר 1977 עד 3 בינואר 1983, בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית ג'ימי קרטר ורונלד רייגן.
תומאס פק אוצ'ילטרי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס.
אוצ'ילטרי נולד ב-26 באוקטובר 1839 בליווינגסטון, אלבמה וגדל בנאקוגדוצ'ס ברפובליקת טקסס, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
הוא התנדב ב-1854 כטוראי בפלוגתו של קפטן ג'ון ג'י ווקר בטקסס ריינג'רס במערכה נגד האינדיאנים האפאצ'י והקומנצ'י ב-1854 וב-1855.
הוא היה עורך "יוסטון דיילי טלגרף" בשנים 1866–1867. הוא מונה לנציב ההגירה עבור טקסס באירופה בשנים 1870–1873. הוא מונה למרשל ארצות הברית עבור המחוז המזרחי של טקסס על ידי הנשיא גרנט ב-8 בינואר 1874.
אוצ'ילטרי נבחר כעצמאי לקונגרס ה-48, וכיהן מ-4 במרץ 1883 עד 3 במרץ 1885. לאחר מכן הוא עבר לניו יורק ופרש.
הוא מת בהוט ספרינגס, וירג'יניה, ב-25 בנובמבר 1902. הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד, ברוקלין, ניו יורק.
הוא נקבר מחדש בבית הקברות מאונט הופ, הייסטינגס-און-הדסון, ניו יורק, ב-8 בנובמבר 1903.
תומאס אריקסון (בשוודית: Thomas Erikson; נולד ב-1965) הוא סופר שוודי המגדיר את עצמו גם 'מאמן התנהגות'.
אריקסון פרסם שורה ארוכה של רבי מכר שתורגמו לעשרות שפות.
המפורסמים ביניהם הם סדרת רומני פשע על בלש בשם אלכס קינג, וסדרת הספרים על התנהגות אנושית שהוציא, שהמפורסם והראשון שבהם היה מוקף באידיוטים.
אריקסון נולד ב-19 בספטמבר 1965 בעיר קטנה בצפון שוודיה.
בשנת 2011 החל את פעילותו הספרותית בכתיבת רומנים בלשיים, כשהדגש הוא על יכולותיו של הבלש לקטלוג בני אדם בשיטת הצבעים המבוססת על רעיונותיו של הפסיכולוג האמריקני ויליאם מרסטון.
ב-2014 החל אריקסון בפרסום ספרי התנהגות המבוססים גם הם על אותה השיטה.
ב-2017 נישא לרעייתו, הסופרת השוודית כריסטינה אריקסון .
סדרת 'מוקף ב' היא הסדרה שהפכה את אריקסון לסופר בינלאומי נודע, חלק מספרי הסדרה תורגמו ל-60 שפות והיא מכרה עד כה מיליוני עותקים בכל רחבי העולם, שלושה מהם תורגמו גם לעברית.
יצא לאור בעברית בדצמבר 2019 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר
תורגם על ידי אמיר צוקרמן
מוקף בבוסים גרועים (ובעובדים עצלנים): איך להפסיק להיאבק ולהתמודד בהצלחה עם אידיוטים בעבודה (Surrounded by Bad Bosses and Lazy Employees: How to Stop Struggling, Start Succeeding, and Deal with Idiots at Work, 2018) יצא לאור בעברית בדצמבר 2023 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר.
מוקף באידיוטים: איך להבין את מי שאינם ניתנים להבנה
את ההשראה לכתיבת הספר קיבל אריקסון מפגישה שערך עם איש עסקים בשם סטור, איש עסקים זועם שבטוח שכל העובדים שלו הם אידיוטים.
לאחר שנים של חקר ההתנהגות התברר לו שבני אדם מתחלקים לארבעה טיפוסי התנהגות עיקריים:
הספר מתאר את המאפיינים הבולטים של ארבעת הטיפוסים ואת הדרך הנכונה לתקשר איתם.
הוא מסביר כיצד נוכל להתאים את עצמנו לכל טיפוס התנהגות ולהשפיע עליו (או להוציא אותו מדעתו), מספר על שיטות לשיפור שפת הגוף והתקשורת שלנו עם הבוס והעמיתים לעבודה, וגם מדגים כיצד לזהות כל טיפוס.
הספר תורגם לעשרים שפות ונמכר בכמעט שני מיליון עותקים.
הספר יצא לאור לעברים בהוצאת כנרת - זמורה.
מוקף בפסיכופתים: המדריך לחיים שפויים במציאות מורכבת
בספר מוקף בפסיכופתים מסביר אריקסון מי הם הפסיכופתים וכיצד אפשר לזהות אותם ולהיזהר מהם, בספר מסביר אריקסון איך הפסיכופת יכול לתמרן כל צבע ואיך כל צבע יכול להיזהר ממנו.
מוקף בבוסים גרועים (ובעובדים עצלנים): איך להפסיק להיאבק ולהתמודד בהצלחה עם אידיוטים בעבודה
הספר מסביר את הסיבות שבגללן בוסים מסוימים מתפקדים היטב ואילו אחרים לא מתפקדים כלל.
אגודת הספקנים השוודית, גוף ללא מטרות רווח שנועד להנגיש השכלה מדעית ולהפריך רעיונות שאינם מבוססים, לא אהבה את הספר של אריקסון.
ב-2018 אף זיכתה אותו בתואר "רמאי השנה".
לאחר מכן, במאמר ארוך שפרסם ב-2019 דן כץ, פסיכולוג ופסיכו-תרפיסט שוודי, הוא טוען שהספר הוא פסאודו-מדעי ולאריקסון, המציג את עצמו כמומחה להתנהגות, אין הכשרה ראויה במדעי ההתנהגות.
"כמה פסיכולוגים מקצועיים חשבו שההשראה לתיאוריה של אריקסון היא מבחני מאיירס-בריג הידועים לשמצה, שעורכים יועצי ניהול פחות ממכובדים", כתב כץ, "הם מבוססים על הרעיונות המיסטיים של קארל יונג, הפסיכו-אנליסט השווייצי מתחילת המאה ה-20, שהיום יש בהם עניין היסטורי בלבד.
התאוריה הזו לא נלקחת ברצינות במדעי הפסיכולוגיה.
מחקרים גילו שהיא גדושת שגיאות.
"אבל למרות השימוש בצבעים, התברר שספרי "מוקף ב" לא התבססו על מאיירס-בריג אלא על מודל DiSA.
למרות העובדה שהמבדקים הללו קיימים כבר 50 שנה, אין מחקר מדעי אחד שבדק אם הם עובדים או לא".
לטענת כץ, מתודות מודרניות במדע התנהגות אימצו את עקרון הבסיס שהתנהגותם של בני אדם תלויה בעיקר בהקשר.
"ילדה יכולה להיות ביישנית בין עמיתיה בכיתה, אך להיות כוכבת בנבחרת הכדורגל שלה.
אדם מוחצן יכול להירגע כשהוא מבין שאיש אינו מבחין בו.
לכן, הפסיכולוגים זהירים מאוד בשימוש במונח 'אישיות'", כתב כץ, שמצא לפחות דבר אחד חיובי בספר: "התיאוריה שלו אולי תסייע לאנשים מסוימים להבין שלא כולם חושבים כמוהם".
תומאס אוברטון מור היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-16 בשנים 1860–1864, בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית.
תואמס אוברטון מור נולד במחוז סמפסון שבקרוליינה הצפונית, כאחד מ-11 ילדיהם של ג'יימס מור וג'יין אוברטון.
משפחת מור הייתה בעלת אחוזת מטעים, וג'יין אוברטון הייתה בתו של הגנרל תומאס אוברטון , ידידו מטנסי של אנדרו ג'קסון.
ב-1829 עבר מור למחוז רפטיסס שבלואיזיאנה, כדי להיות מגדל כותנה.
בשנה שלאחר מכן הוא נשא לאישה את בִּתְיָה ג'ונסטון לאונרד, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
בתחילה ניהל מור את אחוזת המטעים של דודו, ולאחר מכן רכש את אחוזת מורלנד ועוד שתי אחוזות נוספות, לודי ואמפילד, והיה לאדם אמיד.
ב-1848 נבחר מור לבית הנבחרים של לואיזיאנה וכיהן בו תקופת כהונה אחת של שנה.
ב-1856 הוא נבחר לסנאט של לואיזיאנה, וגם בו כיהן תקופת כהונה אחת.
בסנאט הוא היה יושב ראש ועדת החינוך, והוביל את המאמצים להקמת סמינר המדינה של לואיזיאנה, שכיום ידוע כאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
מור היה בעל תפקיד מרכזי בבחירת ויליאם שרמן כמפקח הראשון של מוסד זה.
בנובמבר 1859 נבחר מור כמושל לואיזיאנה מטעם המפלגה הדמוקרטית לאחר שהביס את מועמד מפלגת שאינם יודעים דבר תומאס ג'פרסון ולס, וזמן קצר לאחר מכן הייתה לו ההזדמנות לפגוש את ויליאם שרמן.
ב-23 בינואר 1860 הוא הושבע לתפקידו כמושל.
בנאום ההשבעה שלו, אמר מור למחוקקים ולנוכחים בטקס ההשבעה שמשמעות קיומה של מפלגה חזקה בצפון היא איום צפוני על קיומן של מדינות העבדות:
כתומך של ג'ון ברקינרידג' בבחירות לנשיאות של 1860, שזכה בקולותיה של לואיזיאנה, הורה מור ב-10 בינואר 1861 למיליציה של לואיזיאנה לתפוס את המוצבים הצבאיים של צבא ארצות הברית במדינה, בעת שוועידת הפרישה של המדינה התכנסה לדיוניה.
ב-26 בינואר התקבלה החלטת הפרישה.
מור הציב את קולונל ברקסטון בראג בראש הכוחות הצבאיים של המדינה, וב-21 במרץ הצטרפה לואיזיאנה לקונפדרציה, המדינה השישית שעשתה כן.
על אף פניותיו של מור לממשלת הקונפדרציה לקיים הגנה חזקה על ניו אורלינס, ועל אף גיוס הכוחות המהיר בלואיזיאנה, ניצבה המדינה עד מהרה תחת האיום של מלחמת האזרחים.
המצור שהטיל האיחוד פגע בתנועת הסחר לניו אורלינס, והכוחות הימיים שהתאספו במפרץ מקסיקו התקדמו בראשית 1862 במעלה נהר המיסיסיפי.
לאחר הפגזה ממושכת, הסתיים קרב מבצרי ג'קסון וסנט פיליפ בהשמדת צי הקונפדרציה באגן הנמוך של המיסיסיפי והמעבר של המבצרים על ידי צי צבא האיחוד בשעות הבוקר המוקדמות של 24 באפריל.
ב-27 באפריל נכנעה ניו אורלינס.
יומיים לאחר מכן החליטו מור ובית המחוקקים המדינתי לנטוש את באטון רוז', וב-1 במאי הועברה בירת המדינה לאופלוסס.
מור ערך ביקור אצל כוחות המיליציה המדינתית בקמפ מור שבמחוז טאנגיפאהוא, והחל לארגן את ההתנגדות הצבאית ברמת המדינה, להורות על שריפת הכותנה, הפסקת הסחר עם כוחות האיחוד, וגיוס כל הגברים הלבנים מגיל 17 ועד 50 למיליציה.
במאי 1861, זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, הוקם המשמר הילידי הראשון של לואיזיאנה שעליו נמנו שחורים חופשיים תושבי ניו אורלינס, כתגובה לקריאתו של מור לגיוס כוחות נוספים.
הייתה זו היחידה הצבאית הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית שבה שירתו קצינים שחורים.
עם זאת, על אף עצירה קצרה בבאטון רוז', המשיך צבא האיחוד להתקדם אל תוך לואיזיאנה ובמעלה המיסיסיפי, ובירת המדינה הועברה פעם נוספת אל שריבפורט.
בינואר 1864 תמה תקופת כהונתו של מור, ובמקומו הושבע הנרי ווטקינס אלן.
הוא שב לאחוזתו, אך עד מהרה נאלץ להימלט במעלה המיסיסיפי בעת במאי, כאשר חיילים צבא האיחוד העלו את אחוזתו באש.
לאחר תום המלחמה נמלט מור למקסיקו כדי להימנע ממעצר, ובהמשך הגיע לקובה.
משם הוא עתר לקבל חנינה.
בקשתו הועברה לידי הנשיא אנדרו ג'ונסון על ידי ויליאם שרמן.
לאחר שקיבל את החנינה, שב מור בסופו של דבר ללואיזיאנה ב-15 בינואר 1867. אדמותיו הושבו אליו, בעיקר בזכות השפעתו של שרמן, והוא פרש מחיים הפוליטיים.
תומאס אוברטון מור נפטר ליד אלכסנדריה שבלואיזיאנה ב-25 ביוני 1876. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליבט שבפיינוויל.
על שמו של מור נקראה אוניית מלחמה של צי הקונפדרציה .
מעון המושל באפלוסוס שבו התגורר מור בשנים 1862–1863, שהוא מעון המושל הישן ביותר בלואיזיאנה שהיה קיים אז, הועלה באש כתוצאה מהצתה מכוונת ב-14 ביולי 2016.
תומאס באק ריד היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי.
תומאס באק ריד נולד ב־7 במאי 1787 סמוך לעיר לקסינגטון שבמדינת קנטקי.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים ולאחר מכן במכללת ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
לאחר שהשלים את לימודי המשפטים הוסמך כעורך דין.
בשנת 1808 החל לעסוק בעריכת דין בלקסינגטון, ובשנה שלאחר מכן עבר לעיר נטצ'ז שבמיסיסיפי.
בשנת 1811 שימש כפקיד העיר, וב־1813 התמודד ללא הצלחה על תפקיד הנציג של מיסיסיפי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בין השנים 1821–1826 כיהן כתובע הכללי של מיסיסיפי.
בשנת 1825 נבחר לבית הנבחרים של מיסיסיפי אך בחר שלא לכהן בו.
זמן קצר לאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם הסיעה הג'קסונית כדי למלא את מקומו של הסנאטור דייוויד הולמס שהתפטר, וכיהן מ־28 בינואר 1826 עד 3 במרץ 1827. הוא לא נבחר מחדש באותה שנה, אך ב־1828 נבחר שוב לסנאט, והחל לכהן ב־4 במרץ 1829.
ריד נישא למרגרט אליסון רוס, בתו של בעל המטעים אייזק רוס.
ריד נפטר ב־26 בנובמבר 1829 בעיר לקסינגטון שבקנטקי, ונקבר בבית העלמין הישן של הקהילה הבפטיסטית.
תומאס אוונס היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
אוונס נולד ב-1755 במחוז אקומאק שבמושבת וירג'יניה.
הוא למד במכללת ויליאם ומרי, למד משפטים והוסמך לעריכת דין.
בשנת 1796 נבחר אוונס לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הפדרליסטית, וכיהן בו בשנים 1797–1801. במהלך כהונתו מונה לאחד מנציגי בית הנבחרים שניהלו את הליכי ההדחה נגד הסנאטור ויליאם בלאונט מטנסי בשנת 1798.
בשנת 1802 עבר אוונס לעיר וילינג שבווירג'יניה (כיום בווירג'יניה המערבית), ושוב נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה, שבו כיהן בשנים 1805 ו־1806. הוא נפטר ב-12 בפברואר 1815.
תומאס בקט כיהן כארכיבישוף מקנטרברי בין השנים 1162–1170. לאחר הירצחו הוכרז כקדוש נוצרי.
תומאס בקט נולד בלונדון בתחילת המאה ה-12, ב-21 בדצמבר 1118 (או ע"פ מסורת מאוחרת יותר, ב-21 בדצמבר 1120), למשפחת סוחר בן המעמד הבינוני ממוצא נורמני.
בנעוריו רכש השכלה נרחבת, בעיקר בתחום התאולוגיה, בין השאר באנגליה ופריז.
עם שובו מפריז, הצטרף לפמלייתו של ת'יאובלד, הארכיבישוף של קנטרברי, העומד בראש הכנסייה באנגליה.
בשנת 1142 הלה שלח את בקט לבולוניה ולאוסר, שם השלים בקט את לימודיו התאולוגיים.
כששב לאנגליה, כיהן כצירו של ת'יאובלד לרומא כמה פעמים ורכש את אמונו והערכתו; ת'יאובלד מינה אותו לארכידיאקון של קנטרברי, ולפרובוסט (מנהלן ראשי) של בוורלי.
בשנת 1155, בלחץ פטרונו ת'יאובלד, מונה בקט על ידי מלך אנגליה הנרי השני גם למשרה החשובה ורבת ההשפעה של לורד צ'נסלור, התפקיד השלישי בחשיבותו לאחר המלך וראש השרים.
בתפקידו זה רכש את הערכתו של המלך והפך לאחד מיועציו הקרובים והמשפיעים ביותר.
בנוסף לתפקידו המדיני הוטל על תומאס לשמש גם כמחנכו של בן המלך, הנרי הצעיר, והשניים פיתחו יחסי רעות הדוקים.
בקט הפגין נאמנות רבה להנרי, היה לידידו ואף נלחם בקרב לצדו.
התנהלות זו, בנוסף לחיי פאר מנקרי עיניים, שעמדו בניגוד לתדמיתו כאיש כמורה, יחד עם המיסים שתבע מאנשי הכנסייה הכפופים לו, יצרו חיכוך מתמיד ותחושת מרירות בינו לבין הכמורה האנגלית.
לאחר מותו של הארכיבישוף ת'יאובלד ב-18 באפריל 1161 נבחר בקט, בהשפעתו הישירה של המלך, לתפקיד הארכיבישוף החדש וראש הכנסייה.
הקדשתו למשרה נערכה ב-3 ביוני 1162.
בניגוד לציפיותיו של הנרי, מאן בקט לשתף עמו פעולה באשר לתפקיד הכנסייה באנגליה.
בקט נטש לחלוטין את סגנון חייו הקודם והחל לנהוג באורח חיים סגפני ומתנזר.
הוא קיבל את השקפת עולמו של האפיפיור אלכסנדר השלישי, שדגלה בפטור מלא של הכנסייה מכפיפות לכל סמכות שיפוטית אזרחית, וחסינות מוחלטת לרכושה בפני שלטונות המדינה.
ההיפוך הדרסטי בהשקפותיו של בקט גרם לשסע בינו לבין המלך, שביקש לחזק את כוח הסמכות של המדינה כלפי הכנסייה, ולהגביר את תלותה בה.
הקרע בין השניים הגיע לשיאו בשנת 1164 בעקבות ניסיונו של הנרי להעביר את חוקי קלרנדון , שורה של חוקים שנועדו להגביל את עצמאות הכנסייה, לנתק את הקשר הישיר בינה ובין האפיפיור ברומא, ובעיקר לאכוף חוקים אזרחיים על כמרים שפשעו ועברו על החוק - ולמנוע מהם להתגונן מפני האכיפה בחסות הכנסייה.
הנרי זכה בהסכמתם של מספר רב של אצילים והגמונים אנגליים, אולם בקט סירב לאשר חוקים אלה, מה שגרר עימות גלוי ופומבי בינו ובין המלך.
תגובתו של הנרי לחוסר הצייתנות של בקט לא איחרה להגיע, והוא העמיד אותו לדין באשמה של אי ציות לסמכות המלך וניצול לא נאות של סמכויותיו כלורד צ'נסלור.
בקט כפר בסמכותו של המלך לשפוט אותו, בהיותו איש כנסייה, ונמלט לסנס בצרפת, שם זכה להגנת האפיפיור אלכסנדר השלישי ושל מלך צרפת, לואי השביעי.
בקט שהה בצרפת כשש שנים, במהלכן המשיך להילחם בחוקי קלרנדון, תוך כדי איום בשימוש בחרם דתי על המלך האנגלי.