tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאול ראה עצמו יהודי עיראקי בן העם העיראקי; תחילה לא עלה לישראל עם גל העלייה הגדול של יהדות עיראק במבצע עזרא ונחמיה ב-1951, אך אחרי 20 שנה, בשנת 1971, עזב את עיראק לישראל בשל רדיפת השלטון העיראקי אחר היהודים שנותרו.
בישראל כינס ופרסם את שיריו בערבית, וכן כתב ופרסם בשנת 1980 את האוטוביוגרפיה "סיפור חיי בארץ הנהריים", אשר פורסם בערבית ולא תורגם לעברית.
נפטר ב-1984 בקיראון שליד תל אביב והוא בן 80.
אנודונטוזאורוס (שם מדעי: Anodontosaurus; מילולית: "לטאה חסרת שיניים") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האנקילוזאוריים שחי בתקופת קרטיקון עליון, לפני 67–72.8 מיליון שנה.
מאובניו של אנקילוזאור זה התגלו בתצורת קניון הורסשו (Horseshoe Canyon Formation) שבאלברטה, קנדה.
המין Anodontosaurus lambei התגלה כבר ב-1929 וקיבל את שמו מהחוקר צ'ארלס מורטרם שטרנברג.
הוא נחשב למין היחיד בסוג עד שב-2018 חוקרים מצאו מין נוסף - Anodontosaurus inceptus.
הדינוזאור היה קרובו של האאופלוצפלוס והיה בינוני בגודלו למשפחה עם זנב מחודד בעל קצה דמוי אלה וראש משוריין בכבדות עד לעיניו שכוסו בגבשושיות דמויות-צלחת.
חוקרים מסוימים משערים שהפרטים שנמצאו הם של צעירים.
בניגוד לשמו לא ברור אם האנודונטוזאורוס היה אכן חסר שיניים או שאלה נשברו ולא הפכו למאובנים.
אנואר אל-ע'אזי (בהולנדית: Anwar El Ghazi; נולד ב-3 במאי 1995) הוא כדורגלן הולנדי ממוצא מרוקאי, המשחק בעמדת הקשר.
אל-ע'אזי החל את הקריירה שלו בכדורגל במחלקת הנוער של מועדון BVV Barendrecht , ובהמשך הצטרף לאקדמיית הנוער של פיינורד למשך שתי עונות.
אחר כך הצטרף לקבוצת ספרטאן לפני שעבר לספרטה רוטרדם.
בשנת 2013 הצטרף לאקדמיה לנוער אייאקס.
במהלך עונת 2014 שיחק בקבוצת אייאקס הבוגרת.
באחד ממשחקי קדם העונה, כבש שמונה שערים ב־150 דקות, והפך למלך השערים של אייאקס בקדם העונה.
ב־31 בינואר 2017 עבר אל-ע'אזי לליל, תמורת שמונה מיליון אירו.
ב־22 באוגוסט 2018 חתם באסטון וילה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב־25 באוגוסט 2018 במשחק נגד רדינג, שהסתיים בתיקו 1–1.
ב־27 במאי 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו באסטון וילה במשחק נגד דרבי קאונטי, שהסתיים בניצחון קבוצתו 1–2.
בינואר 2022 הושאל לאברטון, במדיה ערך 2 הופעות בלבד.
ב-31 באוגוסט 2022 חזר להולנד וחתם בפ.ס.וו.
ב-22 בספטמבר 2023 חתם במיינץ 05. ב-17 באוקטובר 2023 מיינץ 05 הודיעו שאל גאזי מושעה מכל פעילות בקבוצה בעקבות פרסומים שהפיץ ברשתות החברתיות, התומכות בארגון הטרור חמאס במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בהמשך חזר לקבוצה לאחר שהתנצל.
לאחר מכן פרסם פוסט נוסף בסגנון דומה דבר שהביא לשחרורו מהקבוצה.
כבעל אזרחות כפולה, היה אל-ע'אזי זכאי לייצג את נבחרת הולנד או את נבחרת מרוקו, אך בחר לייצג את הולנד.
אל-ע'אזי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הנוער במשחק ידידות נגד אוסטריה ב־15 באוקטובר 2012.
מוחמד אנואר ג'רארד חדיד הוא דוגמן ואקטיביסט אמריקאי.
אחיהן הצעיר של ג'יג'י חדיד ובלה חדיד.
חדיד נולד בלוס אנג'לס שבארצות הברית, לאב פלסטיני-אמריקאי ולאם הולנדית-אמריקאית.
אביו הוא מוחמד חדיד, יזם נדל"ן שנולד בנובמבר 1948 בנצרת, ישראל למשפחה מוסלמית.
אמו היא יולנדה חדיד (לבית ואן דן הריק) – דוגמנית עבר שנולדה וגדלה בפפנדרכט שבהולנד למשפחה נוצרית.
אחותו הבכורה של חדיד היא הדוגמנית המצליחה ג'יג'י חדיד, ולו אחות גדולה נוספת אף היא דוגמנית בלה חדיד.
לו גם שתי אחיות-למחצה הגדולות ממנו, מנישואיו הראשונים של אביו, ועוד חמש אחיות חורגות מאביו החורג.
לאחר שהוריו התגרשו, נישאה אמו בשנית למפיק המוזיקלי הקנדי דייוויד פוסטר.
ב-2015 הם התגרשו, וב-2016 שינתה יולנדה את שם משפחתה מ"פוסטר" שוב ל"חדיד" - כדי שיהיה כמו של ילדיה.
ב-2014, התארס אביו מוחמד לשיבא ספאי, דוגמנית ואשת עסקים נורווגית ילידת-איראן, אך ב-2019 הם נפרדו.
חדיד ואחיותיו גדלו בחווה בסנטה ברברה, ועברו למאליבו כשהיה בבית ספר יסודי.
חדיד החל את קריירת הדוגמנות שלו כשהופיע בגיליון אוקטובר 2015 של מגזין "Nylon".
הוא היה על השער של "Teen Vogue" ביוני/יולי 2016. בינואר 2017 הוא נבחר לייצג את קו האופנה HUGO של הוגו בוס Menswear.
חדיד הופיע בשבוע האופנה "זדיג וולטייר" בניו יורק בפברואר 2017. הוא כיכב על שער העיתון "Teen Vogue" של יוני/יולי 2016 לצד קמרון דאלאס.
הוא מיוצג על ידי סוכנות הדוגמנות הבינלאומית IMG Models מאז 2016.
בשנים 2012–2015 הוא השתתף לסירוגין בתוכנית המציאות "עקרות בית אמיתיות: בוורלי הילס", בעונות בהן כיכבה אמו יולנדה.
מאז 2019, חדיד הוא הפרזנטור של הבושם מבית האופנה Valentino של המעצב האיטלקי ולנטינו גאראווני.
בשנים 2019–2021 היה בזוגיות עם הזמרת הבריטית-אלבנית דואה ליפה.
ב-2019 ביקר בשטחים הפלסטיניים, שיתף את מיליוני עוקביו ברשתות החברתיות, נפגש עם אקטיביסטים פלסטיניים, ופרסם ש"אחיי ואני נגענו היום במולדת [...] בתקווה שנוכל להראות לכם את הדברים השקועים עמוק ומשפיעים על החיים של בני עמנו מדי יום".
ב-2020 החליט לפרסם פוסטים בעד הפלסטינים ונגד נשיא ארצות הברית ונגד ישראל, עקב פרסום תוכנית השלום של הנשיא טראמפ.
אנוואר מוחמד גרגאש (או אנוואר מוחמד קרקאש, בערבית: أنور محمد قرقاش; נולד ב-28 במרץ 1959, דובאי) הוא פוליטיקאי אמירתי המכהן כשר המדינה לענייני חוץ של איחוד האמירויות הערביות.
גרגאש קיבל תואר ראשון בשנת 1981 ותואר שני בשנת 1984 במדעי המדינה מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בשנת 1990 קיבל דוקטורט מקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא בן למשפחת גרגאש, אחת ממשפחות המסחר הבולטות בדובאי.
משפחת גרגאש היא חלק מהמיעוט ההוואלה באיחוד האמירויות.
בשנת 1985 החל את דרכו כחבר פקולטה באוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות בה עבד עד לשנת 1995. בשנים 1995 עד 1999 עבד כעורך ניהולי של כתב העת למחקרים אסטרטגיים, ובשנים 1995 עד 2006 כיהן כמנכ"ל חברת גרגאש.
החל מאוגוסט 2006 עד לפברואר 2007, עמד בראש ועדת הבחירות הלאומית של איחוד האמירויות.
בפברואר 2008, מונה לשר במשרד החוץ.
באוגוסט 2020 הושגו הסכמות בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות שיגובשו להסכם איחוד האמירויות-ישראל לקראת נורמליזציה וכינון יחסים דיפלומטיים כחלק מהסכמי אברהם.
בעקבות פרסומים כי ההסכם הושג בעקבות ויתורים ישראליים על סיפוח יהודה ושומרון ועל זכות הוטו למכירת נשק למדינות זרות ובהם מטוסי קרב מסוג F-35 לייטנינג II, תמך גרגאש בבקשה וציין כי היא לגיטימית.
בשנת 2017, זכה בפרס "Distinguished Alumni Achievement" מטעם אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
באותה השנה זכה בפרס אבו דאבי על פעילותו הציבורית.
אנואר מוחמד תוהאמי הוא כדורגלן מרוקאי יליד ספרד, המשחק בעמדת הקשר בסאוטה.
תוהאמי נולד בעיר סאוטה, מובלעת ספרדית בצפון אפריקה הממוקמת בקצה הצפוני של המגרב במרוקו לחוף הים התיכון ומצר גיברלטר.
הוא החל לשחק כדורגל באקדמיית הנוער של ריאל ואיאדוליד, ובגיל 17 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה באותו זמן בליגה הרביעית.
ב-15 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה של המועדון, כשעלה כמחליף בדקה ה-77 במשחק גביע המלך נגד ז'ירונה, בו ניצחה קבוצתו בבית 2–0. את הופעת הבכורה שלו בליגה עשה ב-1 במאי 2016, כשעלה כמחליף בתיקו 1–1 עם דפורטיבו לוגו.
בעונת 2017/2018 הפך לשחקן הרכב, וסייע לקבוצה לעלות ללה ליגה.
את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה עשה תוהאמי ב-17 באוגוסט 2018, בתיקו 0–0 עם ז'ירונה.
ב-13 בינואר 2020 הושאל לחצי עונה לפנאתינאיקוס, ובספטמבר 2020 הושאל לעונה אחת לאפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
תוהאמי נולד בספרד, אך הוריו הם ממוצא מרוקאי, והוא בחר לייצג את נבחרת מרוקו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-6 בספטמבר 2019, בתיקו 1–1 במשחק ידידות עם .
אנוביס (Anubis) הוא צופן בלוקים שתוכנן על ידי וינסנט ריימן ופאולו ס.
בארטו כמשתתף בפרויקט NESSIE , תוכנית מחקר לשעבר שיזמה הנציבות האירופית בשנת 2000 לזיהוי אלגוריתמים קריפטוגרפיים חדשים.
אף על פי שהצופן לא נכלל בפורטפוליו הסופי של NESSIE, העיצוב שלו נחשב לחזק מאוד, ולא נמצאו התקפות עד 2004 לאחר סיום הפרויקט.
הצופן אינו מוגן בפטנט ושוחרר על ידי המעצבים תחת רישיון חופשי.
אלגוריתם ההצפנה אנוביס פועל על בלוקי נתונים של 128 סיביות, ומקבל מפתחות באורך 32N סיביות (כאשר N = 4,..., 10).
הוא תוכנן כרשת החלפה-תמורה, הנושאת דמיון גדול לתקן ההצפנה המתקדם הקרוי גם ריינדל.
בדומה ל-KHAZAD, שתוכנן על ידי אותם מחברים וגם הוגש ל-NESSIE, הוא משתמש באינוולציות לפעולות השונות.
אינוולציה היא פעולה שההופכי שלה זהה לפעולה הקדמית.
במילים אחרות, כאשר אינוולציה מופעלת פעמיים, זה כמו שלא בוצעה פעולה כלל.
הדבר מאפשר יישום חומרה ותוכנה קומפקטיים בעלות נמוכה.
הצופן תוכנן באופן המאפשר להשתמש באותן פעולות הן עבור הצפנה והן עבור פענוח.
כאשר השוני ביניהם הוא ייצור מפתח ההצפנה לכל אחד מסבבי הצופן.
הן הפעולות של תיבת ההחלפה s-box והן פעולות ערבוב העמודות הן אינוולוציונים.
אף על פי שריבוי רכיבים אינוולוציונים עשויים להפוך צופן לרגיש יותר לפיצוח על ידי התקפות הבחנה, על ידי כך שמנצלות את מבנה המחזור של התמורות בתוך הצופן, לא הוצגה נכון ל-2022 אסטרטגיית תקיפה יעילה לצופן אנוביס.
לצופן אנוביס שתי גרסאות; בגרסה הראשונה שבהגשה המקורית הצופן משתמש בתיבת החלפה אקראית מדומה.
בגרסה השנייה שהגיעה לאחר מכן, תיבת ההחלפה שונתה להיות יעילה יותר ליישום בחומרה, הגרסה החדשה יותר של צופן אנוביס נקראת גרסה מכווננת .
המחברים טוענים שהאלגוריתם מאובטח מפני מספר התקפות, הכוללות: ניתוח דיפרנציאלי וליניארי של ארבעה סיבובי הצפנה, כמו כן: התקפות מפתח קשור, אינטרפולציה, בומרנג, קריפטאנליזה דיפרנציאלית חתוכה, קריפטאנליזה דיפרנציאלית בלתי אפשרית והתקפות רוויה.
התקפת שחזור המפתח היעילה ביותר עבור אנוביס לטענת מתכנני האלגוריתם היא חיפוש מפתח ממצה.
לא ניתן להשיג מידע מזוגות טקסט רגיל-מוצפן נתון, אודות זוגות טקסט רגיל-צופן אחרים, ביעילות רבה יותר מאשר על-ידי קביעת המפתח על-ידי חיפוש מפתח ממצה.
המאמץ הצפוי של חיפוש מפתח ממצה תלוי באורך הסיביות של מפתח הצופן והערך הצפוי הוא עבור מפתח בגודל m סיביות.
עם זאת, בשל הדמיון של הצופן עם תקן ההצפנה המתקדם ריינדל הצופן לא נחשב לבעל יתרונות משכנעים על פניו, ולכן לא נכלל בשלב ההערכה השני של פרויקט NESSIE.
הצופן נקרא על שם האל המצרי אנוביס, שהיה אחראי על קישוט וחניטה.
תפקידיו במיתולוגיה מצרית: אחראי על חניטת המתים, שומר הקברים ובתי הקברות, מדריכם של הנשמות, מודד הלבבות.
מעצבי הצופן פירשו את התפקיד שמירה כהצפנה.
לטענתם מי שיעז לפצח את הצופן יקולל.
אנואר אייט אל-חאג' הוא כדורגלן בלגי-מרוקאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת רויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית.
אל-חאג' גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
אל-חאג' היה חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
אנואר אל-ח'טיב היה פוליטיקאי פלסטיני ששימש כראש עיריית ירושלים המזרחית, כשר בממשלת ירדן, כמושל ירושלים ב-1967, ובתפקידו האחרון שימש כחבר המשלחת הפלסטינית לוועידת מדריד.
אל-ח'טיב נולד בחברון לקראת סוף התקופה העות'מאנית.
הוא היה בן למשפחה מיוחסת בחברון וירושלים, ששמה "ח'טיב", שמשמעו הדרשן במסגד שנותן את דרשת יום השישי.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כעורך דין בשירות המועצה המוסלמית העליונה.
לאחר מכן עמד בראש ועדה של עיריית ירושלים, ובשנים 1948–1950, שימש כראש עיריית מזרח ירושלים.
אך הוחלף לאחר שנדרש מישהו מנוסה יותר בפוליטיקה החמולתית בעיר.
כיוון שירדן לא סיפחה רשמית את הגדה המערבית עד 24 באפריל 1950, ח'טיב ירש כראש העירייה את הסמכויות האזרחיות של ממשלת המנדט בירושלים.
הוא היה נאמן של המלך עבדאללה הראשון, אחר כך איש אמונו של המלך חוסיין וקיבל תפקידים מנהליים שונים, כולל תפקיד שר, בממשלת ירדן.
בשנים 1957–1959 שימש כשגריר ירדן במצרים.
בימי כהונתו קשר קשרים אישיים טובים עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ועם ראשי השלטון שם.
בשנת 1959 מונה למושל מחוז ירושלים, בעל סמכויות נרחבות בכל שטח הגדה המערבית.
במסגרת תפקיד זה הקים בניין משרדים ברחוב צלאח א-דין, שאחר כך הוחרם על ידי ממשלת ישראל, לשמש כבניין משרד המשפטים.
הוא שימש בתפקיד עד 8 ביוני 1967, אז מונה האלוף חיים הרצוג לראש הממשל הצבאי הישראלי, הוא הובהל אל מלון אמבסדור במזרח העיר כדי להיפגש עם הרצוג, מיד לאחר שמונה לתפקיד.
בין השאר ביקש אז אל-ח'טיב לאפשר לבני משפחתו הרבים, שנשארו בשטחים, וכן לבני משפחותיהם של אנשי צבא, בעיקר קצינים, להצטרף לבני משפחותיהם בירדן.
האלוף הרצוג נתן את הסכמתו ולשם כך אף הועמדו לרשות העוזבים אוטובוסים מיוחדים.
מדינת ישראל ניצלה מהלך זה לעודד הגירה מרצון של התושבים לירדן במהלך השבועות הבאים.
אל-ח'טיב שמר על קשרי ידידות עם הרצוג, שאף הזמין אותו לביקור במשכן הנשיא, בעת ששימש כנשיא מדינת ישראל.
לאחר סיפוח מזרח ירושלים לישראל ב–27 ביוני 1967 קרוב משפחתו, רווחי אל-ח'טיב, שהיה ראש העירייה באותה עת, סירב לשתף פעולה עם ישראל.
אנואר אל-ח'טיב עצמו חבר לקבוצה של ראשי דת מוסלמיים בירושלים שהצהירו בפומבי שהם לא מכירים בסיפוח ובסמכות ישראל בשטח שסופח, בעקבות כך, ב-30 ביולי 1967 הוא גורש לצפת, באשמת "הסתה לחתרנות" נגד ישראל והוכנס למעקב משטרתי עם פקודות להתייצב במשטרה כל יום.
עם זאת אחיו עבדל חי אל־ח'טיב שהיה מנכבדי חברון, בחר לשתף פעולה עם ישראל והשתתף באותה עת במשלחת של רצון טוב, שארגן מוחמד עלי אל-ג'עברי, שערכה ביקור אצל ראש עיריית באר שבע אליהו נאוי.
בצפת התארח במלון פסגה ובמפגש עם עיתונאים ישראלים אמר שהוא מוכן לשיתוף פעולה עם ישראל.
בתקופה זו נמסרה לו תעודת זהות ישראלית והוא קיבל מעמד של תושב ישראל.
לאחר חודשיים הותר לו לחזור לירושלים.
אחר כך הוא המשיך לשמש כנציג לא רשמי של ירדן בגדה, ועמד בראש מוסדות שונים ואף עסק בעניינים מוניציפליים במזרח העיר.
במקביל במשך השנים שמר על קשרים טובים עם שלטונות ישראל.
הוא שימש איש קשר מרכזי במגעים עם הווקף בירושלים.
הוא גם נהג להתראיין בקביעות לתקשורת הישראלית.
אל-ח'טיב נפטר מהתקף לב במזרח ירושלים, בשנת 1993.
לאחר מותו, בני משפחתו המשיכו לגור בדירת השרד שקיבל כמושל ירושלים בשכונת בית חנינא, עד שבעל הבית החליט לפנות אותם ב-2008.
אנוגו היא עיר הבירה של מדינת אנוגו שבניגריה.
העיר ממוקמת בפנים הארץ, בדרום-מזרח ניגריה.
במפקד האוכלוסין האחרון מ-2006 התגוררו באנוגו כ-820,000 תושבים.
משמעות השם בשפת האיגבו הוא "ראש גבעה", שכן העיר ממוקמת באזור הררי.
ההתיישבות הראשונה באזור החלה בתקופת סחר העבדים האטלנטי.
בשנת 1900, הממשל הקולוניאלי של האימפריה הבריטית הקים את פרוטקטורט דרום ניגריה.
בשנים 1900-1902 התרחשה מלחמה בין האימפריה הבריטית לשבטים המקומיים, שבסופו הבריטים כבשו את האזור.
האירופאים הגיעו לראשונה לאנוגו עצמה בשנת 1903 כאשר הגאולוג הבריטי-אוסטרלי אלברט ארנסט קיטסון חקר וחיפש משאבים מינרלים מטעם המכון האימפריאלי בלונדון.
בשנים 1909-1913 נמצאו מרבצי פחם בקנה מידה מסחרי.
לאחר גילוי הפחם על ידי הבריטים, הוקמה התיישבות באזור והואצה על ידי הגירת תושבים רבים.
בשנת 1915 החלו לבנות את מערכת הרכבות האזורית, מה שפיתח את ההתיישבות.
הבתים הראשונים שנבנו באזור היו ביישוב זמני המורכב משיכוני בוץ מסורתי.
אנוגו עצמה קיבלה מעמד של עירייה בשנת 1917, והייתה לאחת הערים הבודדות במערב אפריקה שנוצרה לחלוטין על ידי השפעה אירופאית.
שמה ניתן לה על ידי המושל פרדריק לוגרד.
עד מהרה אנוגו הפך לאזור כריית פחם מרכזי, היחיד המשמעותי במערב אפריקה.
מסילת הרכבת המזרחית המחברת את אנוגו עם פורט הרקורט הושלמה ב-1916 על מנת לייצא את הפחם דרך הנמל הימי שלה.
בשנת 1938 הפכה אנוגו לבירה המנהלית של אזור מזרח ניגריה.
מספר כורי הפחם המועסקים באנוגו גדל מ-6,000 ב-1948 ל-8,000 ב-1958. אוכלוסיית אנוגו עלתה בחדות עם התיעוש שלה, והגיעה ל-62,000 בשנת 1952. בתקופת השלטון הבריטי הקולוניאלי תנאי העבודה בניגריה היו קשים והיו מאופיינים בענישה פיזית קבועה, מעשי השפלה כפויים והלנת שכר.
בסוף 1949 חלה מתיחות רבה בין הכורים (שפיתחו נטיות לאומיות) לבין השלטון הבריטי.
מתיחות העבודה באנוגו הגיעה לשיא ב-18 בנובמבר 1949, כאשר המשטרה הבריטית הרגה 21 כורים שובתים ופצעה 51 נוספים.
הטבח (שזכה לכינוי "הירי בעמק איווה") עורר רגשות לאומיים באזנוגו ובניגריה כולה.
ב-1958 כבר התגוררו באנוגו יותר מ-8,000 כורי פחם, רבים מהם ניהלו חלקות בודדות.
נכון ל-2005 לא נותרה בעיר פעילות משמעותית של כריית פחם.
אנוגו הפכה לעירייה עצמאית ב-1956 וראש העיר הראשון היה אומארו אלטין.
ב-30 במאי 1967 הוכרזה אנוגו כבירת ביאפרה לתקופה קצרה.
לדרום-מזרח ניגריה, גם אוכלוסיית אנוגו היא נוצרית בעיקרה.
השפה המדוברת באזור היא הניב הניגרי של האנגלית., וכן גם שפת האיגבו.
בעבר הפחם היה הגורם המשמעותי ביותר בכלכלה המקומית.
מלחמת האזרחים בניגריה הביאה להרס נרחב שפגע בייצור הפחם.
כיום הפחם כבר אינו מקור ההכנסה העיקרי, ומכרות רבים נותרו ללא שימוש.
מינרלים אחרים שנכרו באנוגו כללו עפרות ברזל, אבן גיר, חימר עדין, שיש וצורן דו-חמצני.
כיום הכלכלה בעיר כוללת את השוק העירוני ותעשיות בקבוקים.
אנוגו היא גם זירת צילום משמעותית של סרטים בתעשיית הקולנוע הניגרית, והיא אף מכונה "נוליווד".
שדה התעופה הראשי של אנוגו הוא נמל התעופה הבינלאומי אקאנו איביאם.
הסחר היומיומי כיום מתבצע באמצעות מכירת סחורות בשווקים פתוחים או על ידי סוחרי רחוב (כשחלק משמעותי מהם הם ילדים) בעיר פועל גם מפעל של חברת מרצדס-בנץ.
התעשייה המקומית כוללת גם ייצור מכונות, כלי חרס, אריחים, פלדה, מלט, אסבסט, נפט ותרופות.
אנואר איברהים (במלזית: Anwar Ibrahim; נולד ב-10 באוגוסט 1947) הוא פוליטיקאי מלזי אשר מכהן כראש ממשלת מלזיה מאז נובמבר 2022. הוא ידוע כמוביל תנועות רפורמה וכפעיל חברתי, עם קריירה ארוכה ומורכבת הכוללת מספר מאסרים על רקע יחסים הומוסקסואלים.
אנואר נולד בכפר צ'רוק טוק קון, פננג, מלזיה.
אביו, איברהים עבדול רחמן, היה סבל בבית חולים, ואימו, צ'ה יאן, הייתה עקרת בית.
בצעירותו, למד באוניברסיטת מלזיה בקואלה לומפור, שם בלט כמנהיג סטודנטים אסלאמי.
ב-1971 ייסד את תנועת הנוער האסלאמי של מלזיה (ABIM) ושימש כנשיאה עד 1982.
הקריירה הפוליטית של אנואר התפתחה במהירות בשנות ה-80 וה-90. הוא כיהן כשר האוצר והוביל את המדינה בתקופת הצמיחה הכלכלית המדהימה של שנות ה-90. בתקופת המשבר הכלכלי האסייתי ב-1997, הציע אנואר צעדים כלכליים נוקשים אשר סייעו לייצב את הכלכלה המלזית, אך גרמו לעימות עם ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד.
בשנת 1998 הואשם בשחיתות וביצוע "מעשה סדום" (פעילות הומוסקסואלית).
בשנת 2000, הוא נידון לתשע שנות מאסר על רקע אשמה בעיסוק במעשי סדום עם נהגו בן ה-19 וכותב הנאומים שלו לשעבר.
אף על פי מחאות בין-לאומיות נגד מעצרו, איברהים נאלץ לשרת 4 שנות מאסר מעונשו לפני ששוחר בשנת 2004, כאשר בית המשפט הפדרלי של מלזיה זיכה אותו מכל ההאשמות.
לאחר שחרורו, איברהים הצהיר כי הוא חף מפשע בעוד האשמותיו היו חלק מקנוניה ממשלתית לסיום הקריירה הפוליטית שלו.
בנוגע לחוקי מלזיה המפלילים פעילות הומוסקסואלית, איברהים הצהיר כי הוא "מרגיש שיש לתקן את החוקים הפליליים הלאומיים נגד הומוסקסואליות כדי להגן על זכויותיהם של מבוגרים בעלי הסכמה לקיים חיים פרטיים" אם כי הצהיר שהכשרת נישואים חד מיניים "הולכים קצת רחוק מדי".
אנואר שוחרר מהכלא ב-2004, ובמהרה הפך למרצה באוניברסיטאות מובילות בעולם.
הוא חזר לפוליטיקה במלזיה והוביל את האופוזיציה בבחירות ב-2008, מהלך שהוביל להצלחה משמעותית של האופוזיציה בפרלמנט.
בשנת 2007, ראש הממשלה לשעבר, מאהאטיר מוחמד, הגיב לתביעה אזרחית שהגיש איברהים בכך שקבע כי הומוסקסואל לא צריך לכהן בתפקידים ציבוריים במלזיה בעוד כי הוא "יודע שאיברהים הוא הומוסקסואל מכיוון שהנהג הגברי שלו וכותב הנאומים הצהירו שניהם בבית המשפט כי קיימו יחסי מין".
ביולי 2008, איברהים נעצר שוב והואשם במעשה סדום עם עוזר שלו לשעבר בפעילותו הפוליטית.
מעצרו הגיע זמן קצר לאחר שאיברהים טען כי הוא בעמדה לערער על הקואליציה השולטת לאחר ההצלחות של האופוזיציה בבחירות הכלליות במלזיה במרץ 2008. עם זאת, שוחרר לאחר מכן בערבות.
בתחילת שנת 2015, איברהים נעצר שוב ונידון לחמש שנות מאסר.
ב-16 במאי 2018, מלך מלזיה לשעבר, הסולטן מוחמד החמישי, חנן רשמית את איברהים לאחר שנפגש עם חברי מועצת החנינות ועם ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד.
חנינתו המלכותית המלאה של איברהים נעשתה על בסיס עיוות דין.
במסיבת עיתונאים שנערכה בבית הספר לכלכלה של לונדון במרץ 2010, הצהיר אנואר איברהים כי אין לגנות את היהודים, אלא רק את אידאולוגיית הציונות ואת התוקפנות והעוול המופעלים נגד הפלסטינים.
הוא הבהיר כי יש יהודים טובים ורעים, בדיוק כמו שיש מוסלמים טובים ורעים.
במאי 2010, ארגון זכויות האדם היהודי הבין-לאומי בני ברית טען כי אנואר השתמש במעמדו בפרלמנט המלזי כדי להפיץ תעמולה אנטישמית, כולל טענתו כי מרגלים ישראלים מעורבים ישירות בניהול הממשלה.
בני ברית קרא לפקידים האמריקאים להשהות את קשריהם עם אנואר איברהים.
בריאיון עם הוול סטריט ג'ורנל בשנת 2012, הצהיר אנואר איברהים כי הוא מאמין שהמדיניות כלפי ישראל ופלסטין צריכה להיות ברורה – הגנה על הביטחון של ישראל תוך עמידה איתנה בהגנה על האינטרסים הלגיטימיים של הפלסטינים.
אנואר הבהיר מאוחר יותר את עמדתו, ואמר דבריו עולים בקנה אחד עם פתרון שתי המדינות שאומץ על ידי האומות המאוחדות ומלזיה עצמה.
אנואר גם גינה את ההטיה האמריקאית בסכסוך הישראלי-פלסטיני, וקרא למלזיה להכיר בירושלים כ"בירת פלסטין".
במאי 2024 כראש ממשלת מלזיה נפגש אנואר עם ראשי חמאס אסמאעיל הנייה וח'אלד משעל במסגרת ביקורו בקטר והביע את תמיכתו במאמצי הארגון לפתרון הסכסוך בעזה.
אנואר ציין שהוא "מכיר את מנהיגי חמאס שנים רבות ואין סיבה לא להיפגש עמם במטרה לקדם פתרון של שלום".
באוגוסט 2024, לאחר ההתנקשות באסמאעיל הנייה, אנואר הביע תנחומים על מותו ומספר פוסטים בהם הביע תנחומים והכרת תודה על מנהיגותו של הנייה הוסרו מפייסבוק ואינסטגרם על ידי חברת מטא.
בעקבות כך, ממשלת מלזיה דרשה התנצלות מחברת מטא, בטענה שהסרת הפוסטים מהווה "פגיעה בחופש הביטוי ודיכוי של המאבק הלגיטימי של העם הפלסטיני לצדק וזכויות אדם".
לאחר פגישה בין נציגי ממשלת מלזיה ונציגי מטא, החברה התנצלה על ה"התקלה המבצעית" והחזירה את התוכן לחשבונות של אנואר ברשתות החברתיות.
אנואר נשוי לוואן עזיזה ואן איסמעיל, שגם היא פעילה פוליטית בולטת ומכהנת בתפקידים שונים בפרלמנט המלזי.
במהלך השנים, אנואר נודע כמנהיג המקדיש את זמנו גם לפעילות חברתית ולהוראה, ובמהלך תקופות מאסרו כתב מספר ספרים המבטאים את השקפותיו הפוליטיות והחברתיות.
אנואר אל־חאק כאכר (באורדו: انوار الحق کاکڑ; נולד ב-1971) הוא פוליטיקאי פקיסטני שכיהן כראש ממשלת פקיסטן בין 14 באוגוסט 2023 ל-4 במרץ 2024. הוא הוחלף על ידי קודמו שהבז שריף.
הוא החל לכהן כחבר הסנאט של פקיסטן במרץ 2018, תפקיד ממנו התפטר לפני שמונה לכהן כראש הממשלה הזמני.
לאחר מכן, הוא הכריז בפומבי על התפטרותו הן מהסנאט והן מ (BAP), מפלגה פוליטית שהקים ב-2018. קודם לכן הוא כיהן גם כדובר בין השנים 2015 ל-2017.
כאכר נולד ב-15 במאי 1971 ב שבבלוצ'יסטן, למשפחת פתאנים בולטת מהמעמד הבינוני.
סבו, ד"ר נור אל־חאק כאכר, היה רופאו האישי של , אביו אתשאם אל-חאק כאכר היה עובד מדינה, בעוד דודו מצד אמו וקרובי משפחה אחרים היו מעורבים בפוליטיקה.
הוא איבד את אמו כשהיה בן 4, ואביו נפטר כשהיה בן 18.
כאכר התחנך בבית ספר מקומי פרטי ומאוחר יותר למד ב.
הוא מחזיק בתואר שני במדע המדינה וסוציולוגיה, אותו השלים ב בשנות ה-90. הוא ניסה ללמוד משפטים בבירקבק, אוניברסיטת לונדון, אך לא השלים את התוכנית בעקבות חזרתו לפקיסטן ב-2005.
הוא עבד תקופה מסוימת כמורה.
הוא דובר את השפות פשטו, אורדו, פרסית, אנגלית, בלוצ'ית וברהואי.
על פי ועדת הבחירות של פקיסטן, לפני שנכנס לתפקידו כראש הממשלה הזמני, כאכר הצהיר על הון נקי בשווי של 170,000 דולר אמריקאי.
כאכר החל את הקריירה הפוליטית שלו כשהצטרף לליגה המוסלמית של פקיסטן (Q) ב-2006. הוא התמודד על מושב באספה הלאומית מטעם קוויטה בבחירות ב־2008 אך לא נבחר.
כאכר תמך בפעולות הצבאיות בבלוצ'יסטן במהלך ההתקוממות הבלוצ'ית בין השנים 2007–2013, ולעיתים קרובות דחה את ההאשמות בדבר התנהלות צבאית פסולה בבלוצ'יסטן וייחס את התסיסה לגורמים חיצוניים.
בדצמבר 2015 הובילה עמדתו למינויו לדובר ראש השרים של בלוצ'יסטן בתקופת כהונתה של ממשלת (PML-N), תפקיד בו החזיק עד 2018.
ב-2016, בזמן ששימש כדובר מדינת בלוצ'יסטן, כאכר ייסד ארגון לא ממשלתי בשם קול בלוצ'יסטן (VOB) ושימש כמנכ"ל שלו.
הארגון ניהל מגוון רחב של חשבונות מדיה חברתית פרו-צבאיים שמטרתם להפריך דיווחים על הפרות זכויות אדם, היעלמויות כפויות ופעולות נוספות של הכוחות המזוינים בבלוצ'יסטן.הארגון נרשם באופן רשמי במרץ 2021, על פי רישומי הממשלה.
ב-2018 עזב כאכר את ה-PML-N ועזר להקים מפלגה פוליטית חדשה בשם מפלגת בלוצ'יסטן אוואמי (BAP).
מאוחר יותר, הוא נבחר לסנאט של פקיסטן כמועמד עצמאי למושב כללי מבלוצ'יסטן בבחירות ב-2018. הוא הושבע כסנאטור ב-12 במרץ 2018. במהלך כהונתו הוא מילא תפקיד בראשות של כמה ועדות.
ב-2020 נשקל כאכר לזמן קצר לתפקיד שר המידע הפדרלי בממשלתו של עימראן ח'אן, אך בסופו של דבר הוא לא מונה.
בשנת 2023, כאכר הוצב כמועמד לכהן כראש הממשלה הזמני של פקיסטן על ידי מנהיג האופוזיציה היוצא וראש הממשלה היוצא שהבז שריף.
הוא הושבע כממלא מקום ראש הממשלה על ידי הנשיא עארף עלווי ב-14 באוגוסט 2023, יום העצמאות ה-76 של פקיסטן.
ב-3 באוקטובר 2023 הורתה הממשלה הזמנית של פקיסטן שכל המהגרים הבלתי חוקיים, במיוחד כ-1.73 מיליון אפגנים בלתי חוקיים, יעזבו את המדינה מרצונם עד 1 בנובמבר 2023 או שיגורשו בכוח.
כאכר אמר כי מדיניות הגירוש אינה בלעדית לאזרחים אפגנים, והיא חלה על כל המהגרים הבלתי חוקיים בפקיסטן.
הוא ציין כי אף על פי שאינה חתומה על אמנת ז'נבה, פקיסטן אירחה למעלה מ-4 מיליון פליטים אפגנים ב-40 השנים האחרונות.
רשויות הטליבאן גינו את גירוש האפגנים כ"מעשה לא אנושי".
באוקטובר 2023, על רקע הפגנות פרו-פלסטיניות במדינה, הוא קרא להפסקת אש במלחמת חרבות ברזל.
בנובמבר 2023 האשים את ישראל ברצח ילדים ברצועת עזה.
עיכוב לא חוקי של הבחירות
חוקי פקיסטן דורשים שהבחירות יתקיימו בתוך 90 יום מפיזור הפרלמנט, כאשר באחריותו הבלעדית של ראש הממשלה הזמני לארגן את הבחירות, שהיו אמורות להתקיים עד מרץ 2023. בניגוד לחוק, כאכר עיכב את הבחירות וסיפק תירוצים רבים כדי להימנע מקיומן.
לבסוף, כשנערכו הבחירות הפרלמנטריות בפקיסטן (2024), הן הוכתמו בהאשמות על זיופים ומניפולציה של התוצאות במעורבותו של צבא פקיסטן.
בשנת 2024 התעוררה סערה בפקיסטן, בעקבות ייבוא כמות משמעותית של חיטה על ידי ממשלתו הזמנית של כאכר, אף על פי שלמדינה היה עודף של מלאי חיטה.
החלטה שגרמה לכאורה להפסד של יותר מ-300 מיליארד רופי לאוצר הלאומי.
אֶנוּמָה אֶלִישׁ (מבבלית: "כאשר ממעל" או "בעת שממעל" ע"ש מילות הפתיחה, בכתב יתדות אכדית: 𒂊𒉡𒈠𒂊𒇺) הוא סיפור הבריאה הבבלי כחלק מהמיתולוגיה המסופוטמית.
הסיפור נתגלה בין עתיקות העיר נינווה בשנת 1849 על גבי שבעה לוחות חרס שנשתמרו ברובם היטב.
אגדת אנומה אליש חוברה בחלקה בתחילת האלף השני לפנה"ס.
לאפוס קיימות גרסאות נוספות, שאחת מהן בולטת בנקודות דמיון לסיפור הבריאה המקראי.
עלילת האפוס מתחילה בראשיתו של העולם, לפני בריאת השמים והארץ, עם הישויות הקדמוניות אפסו, המייצג את המים המתוקים, ותיאמת, המייצגת את המים המלוחים.
השניים הם זוג, והם מולידים ארבעה דורות של אלים - כשכל דור מתעלה על קודמו במעלותיו וביכולותיו.
ארבעת הדורות הם לחמו ולחאמו , אנשר וקישאר , אנו ואאה (הנקרא תחילה "נדמד").
מבין כל אלו, החזק והחכם ביותר הוא אאה.
האלים מתאספים יחדיו וחוגגים ברעש, והמולה ממושכת זו מטרידה את מנוחתם של אפסו ותיאמת.
אפסו, בעצת נאמן ביתו ממו ועל אף התנגדותה של תיאמת, מחליט להשמיד את האלים הרעשניים בניסיון להשיב את השקט והשלווה.
מזימה זו מתגלה לאלים, ואאה מצליח להערים על אפסו, לגבור עליו ועל בעלי בריתו ולהרוג אותו.
אאה הופך למנהיג האלים, ויחד עם זוגתו דמכינה הוא מוליד את מרדוך.
מרדוך הצעיר יוצר רוחות וסערות המטרידות את מנוחתה של תיאמת ובני בריתה, ובעצת בני בריתה תיאמת יוצאת למלחמה נגד האלים המורדים על מנת להשיב את השקט וכן לנקום את רצח בן זוגה אפסו.
תיאמת בוראת עבור מלחמה זו 11 מפלצות אימתניות.
כמו כן, היא ממנה את בנה קִינְגוּ למלך ולשר הצבא, מעניקה לו את לוחות הגורל (לוחות מיתולוגיים על פיהם נחרצו גורלות ונקבעו סדרי עולם) והוא הופך לבן זוגה.
האלים נבהלים, ואובד עצות אאה פונה אל בנו בכורו מרדוך - וזה מתנדב להילחם בתיאמת, אך בתנאי שלאחר הניצחון האלים יקבלו את סמכותו כמלך עליהם.
האלים מתכנסים, ומסכימים להצעתו של מרדוך.
האלים מושיבים את מרדוך על במת נסיכות וממנים אותו למלך על האלים, ומכריזים כי פקודתו היא החשובה בין פקודות האלים ושבמאמר פיו כל דבר יוכל להיאבד או להיברא כרצונו.
על מנת להוכיח את כוחו האלוהי, האלים מציבים בפני מרדוך כוכב - ואותו הוא משמיד ובורא מחדש, במאמר פיו בלבד.
לאחר מכן, האלים מעניקים למרדוך סמלי מלכות ונשק.
מרדוך מכין לו כלי נשק, בורא רוחות שיסייעו לו בקרב ויוצא למלחמה בתיאמת.
תחילה, מרדוך רואה את קינגו ודעתו מתבלבלת, כוחותיו נחלשים והתושייה שלו נמוגה.
תיאמת מנסה לנצל את המצב על מנת להתל במרדוך, אך הוא מתעורר מבהלתו ומזמן את תיאמת לדו-קרב נגדו.
השניים מתנצחים קודם במלחמת דברים ולחשים, ואחר כך מרדוך פורש על תיאמת את רשתו ולוכד אותה.
כאשר תיאמת פוערת את פיה על מנת לבלוע את מרדוך, הוא שולח את רוחותיו אל תוך פיה והן ממלאות את בטנה.
מרדוך יורה בתיאמת חץ, הורג אותה ודורך על גווייתה, ולאחר מכן הוא לוכד את האלים בעלי בריתה, אוסר את מפלצות הקרב שלה ולוקח מקינגו את לוחות הגורל ומניח אותם על חזהו.
לאחר שהוא גובר על צבאה, מרדוך שב אל גוויית תיאמת ומבתר אותה לשניים.
מפלג גופה העליון, מרדוך בורא את השמים.
בתוך השמים, הוא מכונן היכל ומשכין בו את האלים הגדולים.
מרדוך בורא את המאורות, יוצר את לוח השנה וקובע את החוקים, ומפלג גופה התחתון של תיאמת הוא בורא את הארץ, את תופעות האקלים, את ההרים ואת מקורות המים והעפר.
בנוסף, מרדוך משתמש בעורה של תיאמת על מנת ליצור יריעה שתשמור על השמים מלנזול.
מרדוך הורג את המפלצות שסייעו לתיאמת ומציב אותן בשער של היכל האלים כאות עולם, ואת לוחות הגורל שלקח מקינגו הוא מעניק לאנו.
לאור הצלחתו, האלים משגרים למרדוך מתנות ומכריזים על נאמנותם.
מרדוך בוחר לו מקום בארץ החדשה שהוא ברא, ובו הוא מייסד את מקדשו.
מקום זה נקרא "בבל", ובמקדש שבו שוכנים האלים.
האלים, אשר לפי סדרי העולם החדשים מחולקים בין השמים, ההיכל והשאול, מבקשים לדעת מי ימלא את מקומם במלאכת הכפיים שעשו לפרנסתם - ומרדוך מודיע כי בכוונתו לברוא את האדם שעליו הוא יעמיס את עמל האלים.
מרדוך, בעזרת אאה, בורא את האדם, מדמו של קינגו.
מרדוך מחלק את האלים לשתי קבוצות, בשמים ובארץ.
כאות תודה למרדוך, האלים מייסדים את המקדש המרכזי בבבל, אסגיל.
האלים נשבעים שבועת אמונים ומפקידים בידי מרדוך את המלכות על אלי שמים וארץ ואת הנהגת בני האדם.
כגולת הכותרת למעמד ההמלכה, האלים מחליטים לפאר את שמו של מרדוך באמצעות חמישים שמות ותארים.
לבסוף, ניתן ציווי למסור את שמותיו של מרדוך מדור לדור עד עולם.
בעת ממעל לא נקראו שמים (בשם),
מתחת אדמה בשם לא נזכרה,
סבך־קנה לא נראה, גֹמא לא נודע,
חוקרים עמדו על כך שהתרבות המסופוטמית הייתה בין שני נהרות ולא ליד ים, ולכן הגיוני שאת היחס שלה לאל ים היא שאבה מתרבות אחרת כדוגמת התרבות הכנענית שהייתה לחוף הים התיכון.
בתרבות זו כפי שאנו מכירים מתוך השירה האוגריתית (אוגרית הייתה עיר נמל) ישנו מאבק איתן על ההגמוניה בין בעל, אל הגשם והסערה - מקבילו הכנעני של מרדוך, לבין זבול ים, אל הים השולט על מפלצות נוראות ואיומות.
בסופו של המאבק גובר בעל על ים באמצעות כלי נשק מאגיים שמכין לו כושר וחסיס, אל האומנויות, וזוכה בשלטון על האלים.
עם זאת, הבדל מהותי בין שני הסיפורים הוא שבתרבות הכנענית סיפור המלחמה בין האלים לא מופיע כמיתוס בריאה.
אנומה אליש וסיפורי הבריאה במקרא
ישנן נקודות דמיון מסוימות בין "אנומה אליש" לבין סיפורי בריאה מקראיים שונים, בהם לדוגמה פסוקים ח'-י"ג ו, ובתיאורים כב פסוקים י"ג-י"ד, פסוק כ"ו, ועוד.
בדומה לאנומה אליש, מאוזכר בסיפורים אלו קרב של האל עם מפלצת ימית (שר של ים, רהב, לווייתן, תנין וכדומה).
מסורת זו מתפרשת ומבוארת בתלמוד:בניגוד לסיפורים אלה עומד סיפור הבריאה הקלאסי מספר בראשית, פרק א', שבו אין סימן וזכר למאבק.
הפרשן משה דוד קאסוטו מסביר הבדלים אלה בכך, שספר בראשית א' מתפלמס עם מסורות הבריאה האחרות, היונקות מהמסורת הבבלית והסותרות את הגישה המסורתית של היהדות.
למשל, מסיבה זו הופכת בבראשית א' האלה תיאמת ל"תהום".
בנוסף, מוזכרים בנפרד "התנינים הגדולים" – רמז למפלצות ימיות מהמיתולוגיה של המזרח הקרוב, אשר בבראשית א' אלוהים אינו נלחם נגדם, אלא להפך - הם מצייתים לו כשאר החיות.
לפיכך, טוען קאסוטו, נכנס סיפור הבריאה המתפלמס הזה לתוך התורה, שהרי הוא מבטא את הגישה הקאנונית; ואילו המסורות האחרות אשר רווחו באותה תקופה נכנסו לספרי הנביאים והכתובים, משום שהן כנראה היו בשימוש באותה תקופה ולכן הועלו על הכתב.
עם זאת, היה סיכון מועט יותר שסיפורים אלה יתקבלו כלשונם, שהרי הטקסטים שבנביאים וכתובים משופעים במטפורות ובדימויים.
לוינסון וחוקרים נוספים שהתיאורים שבספרי הנביאים והכתובים מתעדים מסורת ישראלית מקבילה, שהאמינה בסיפור בריאה הדומה למיתוס הבבלי.
על פי יעקב קליין וש.
שפרה 'אנומה אליש' מבוסס על מקורות שונים.
התיאוגניה, סיפור בריאת העולם ובריאת האדם - לקוחים כולם מן המקורות השומריים, לדוגמה, האל הראשי במיתולוגיה השומרית היה אנו (אל השמים) ובנו שירש אותו אנליל, הוא מקבילו של האל מרדוך במיתולוגיה הבבלית.
בנוסף למוטיבים השומריים יש מוטיבים אכדיים (אלים צעירים המפריעים לאלים הזקנים ובריאת האדם מדמו של אל מומת) ואף מוטיבים שמיים מערביים (מלחמת מרדוך אל הסערה בתיאמת אלת הים).
חוקרים מסוימים ניסו לטעון שמוטיב מלחמת מרדוך בתיאמת איננו ממקור שמי-מערבי אלא ממקורות מסופוטמיים קדומים (למשל אגדת לבו), כנגדם נטען ש'אנומה אליש' מכיל מוטיבים ייחודיים מהספרות השמית-מערבית שלא קיימים במיתוסים השומריים והאכדיים.
אנולים (באנגלית ביחיד: Enol) הם קבוצה של תרכובות אורגניות.
מונח מדעי יותר הוא אַלקֵנול (Alkenol), אך השימוש בו לא נפוץ.
המילים אנול ואלקנול הן חיבור של "אלקֵן" (או רק "אֵן", הסיומת המשמשת לציון אלקנים—פחמימנים בעלי קשר קוולנטי כפול), ו"אלכוהול" (כוהל); ואכן, כל האנולים מכילים קשר קוולנטי כפול בין שני אטומי פחמן, ולצידו קבוצת הידרוקסיל (OH), הקבוצה הפונקציונלית המאפיינת את הכוהלים.
מבנה זה מגדיר את האנולים כנגזרות של וינילים; אנול נטול קבוצת הידרוקסיל הוא ויניל.
האנולים הם למעשה איזומרים של קטונים או אלדהידים.
הקשר הכפול המצוי בשתי קבוצות חומרים אלו נמצא לעיתים בין פחמן לפחמן, כשאחד מהם קשור לקבוצת הידרוקסיל, ולעיתים בין אחד הפחמנים ובין אטום החמצן.
שיווי המשקל בין שני המצבים נקרא טאוטומריית קטו-אנול.
האנול בדרך כלל אינו יציב, ומשתנה במהירות לצורת הקטו.
אנומיה, מושג מתוך הגישה הסוציולוגית "פונקציונליזם סטרוקטורלי", היא מצב של בלבול המתקיים ברמת האינדיבידואל או הקולקטיב, כאשר נורמות חברתיות אינן ברורות, חלשות, סותרות או נעדרות.
מצבים "אנומיים" הם בדרך-כלל תוצאה של שינויים חברתיים חדים שערערו קווים מנחים של ציפיות ודפוסי התנהגות.
בהיעדרם של הקווים המנחים הללו, מועדים חברי הקולקטיב להתנהגות שעלולה להיות מוגדרת כסטייה חברתית.
בני אדם אנומיים דוחים או אינם מסוגלים למצוא להם נורמות חברתיות בעלות משמעות שבאמצעותן יוכלו לארגן את חייהם או למצוא בהם טעם.
משאיבדו את תחושת השייכות החברתית הם עשויים לפנות לפשע, למאבק אנוכי על כוח, או אף להתאבדות.
את המונח טבע לראשונה אמיל דורקהיים, בספרו "התאבדות" (1897).
תלמידו של דורקהיים, רוברט קינג מרטון פיתח בהמשך למושג אנומיה את "תאוריית המתח" - תיאורית האנומיה - וטבע את המונחים "נבואה המגשימה עצמה", ו"מודל לחיקוי"
לדעתו ה"אנומיה" היא הפוכה, כלומר האנומיה היא ה"פער בין המטרות המוגדרות בתרבות לבין ההזדמנויות ויכולת של האדם להשיג אותם" (מרטון, 1957).
הפער הוא הסטייה שנוצרת בחברה.
המשמעות היא שהבעיה היא לא אי ציות האדם לנורמות, אלא ציות מוגבר וניסיון להשיג את מטרות החברתיות המוגדרות על ידי החברה.
למעשה, התסכול שנוצר עקב הקושי ואי היכולת להשיג את אותן מטרות- יוצר סטייה ומכך עבריינות.
יוצא שהמבנה החברתי גורם לאדם לפנות לפשע שכן הוא רוצה להשיג את מטרתו.
אנוכיות (או אגואיזם) היא מצב בו האדם שם אך ורק את עצמו, צרכיו ומחשבותיו בראש מעייניו, והוא הראשון לסדר העדיפויות שלו, באופן קבוע.
אדם אנוכי עשוי להתעלם מתחושותיהם, צורכיהם ונקודות המבט של האחרים.
אנוכיות קיצונית שמהווה הפרעת אישיות קבועה יחסית וכוללת עיסוק מוגזם של האדם בעצמו וביכולותיו, מכונה הפרעת אישיות נרקיסיסטית.
התכונה ההפוכה לאנוכיות היא זולתנות (אלטרואיזם), המבטאת הענקה והתחשבות בזולת ללא תמורה.
אדם יכול לנהוג באנוכיות כיוון שאינו יכול להבטיח כי כל שאר האנשים בעולם לא יתנהגו באנוכיות.
דוגמה טובה לכך הוא האובייקטיביזם של איין ראנד, שמתמקד ב"אנוכיות רציונלית" (שהיא מכורח המציאות בחברה), בכך שהאדם לא ינהג בצורה שתפעל לפי האינטרס המיידי שלו, אלא לפי מה שיועיל לו בטווח הארוך.
הגם שאנוכיות מדברת על תכונה שיש לאדם אחד – בחברה המודרנית גם קבוצת אנשים עשויה להיות מואשמת באנוכיות.
זאת כאשר עולה תחושה שהקבוצה דואגת לצרכיה בלבד וכמעט ואינה מתקשרת עם קבוצות אחרות, או שחבריה אינם מתקשרים תכופות עם בני אדם הנמצאים מחוץ לקבוצה.
אנולה גיי הוא מטוס חיל האוויר האמריקאי מסוג בואינג B-29 סופרפורטרס שממנו הוטלה פצצת האטום "ילד קטן" , פצצת האטום הראשונה שנעשה בה אי-פעם שימוש מלחמתי, על העיר הירושימה ביפן, ב־6 באוגוסט 1945 לפני סיום מלחמת העולם השנייה.
המטוס נקרא כך על שם אנולה גיי טיבטס, אימו של הטייס, הקולונל פול טיבטס.
בעקבות תפקודו של המטוס כמפציץ הראשון נעשה שמו לכינוי גם להפצצות עצמן.
המטוס זכה לתשומת לב מחודשת כאשר הוצג במוזיאון הסמית'סוניאן בוושינגטון הבירה בשנת 1994. המטוס מוצג היום בשלמותו במוזיאון לאחר שעבר שחזור יסודי.
המטוס (B-29-45-MO, מספר צבאי 44–86292) נבנה על ידי חברת גלן ל' מרטין בעיר אומהה שנברסקה ונבחר אישית למשימה עוד לפני סיום ייצורו על ידי קולונל (לימים בריגדיר גנרל) פול ו' טיבטס הבן, מפקד להק 509 של חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
המטוס נקלט בטייסת ההפצצה 393, שהייתה חלק מלהק 509. צוות של חילות האוויר קיבל את המטוס ב־18 במאי 1945, והטיס אותו מאומהה לבסיס ונדובר ביוטה, בסיס האם של היחידה.
בסוף חודש יוני הועבר המטוס לגואם, ושם בוצעו בו התאמות ושינויים אחרונים לצורך נשיאת המתקן הגרעיני (שם הקוד שניתן למטוסים מוסבים ולפעילות חיל האוויר האמריקאי בפרויקט היה "Silverplate" , בעברית: מגש כסף).
ב־6 ביולי עזב המטוס את גואם והגיע לאי טיניאן - שם החל בסדרת אימונים לקראת ההפצצה.
במהלך חודש יולי השתתף המטוס בשמונה טיסות אימון ושתי טיסות מבצעיות שכללו הטלת .
ב־31 בחודש נערכה "חזרה גנרלית" לקראת המבצע ובה נעשה שימוש בפצצת דמה.
ב־5 באוגוסט, במהלך ההכנות האחרונות למבצע, העניק הטייס, קולונל טיבטס, את השם "אנולה גיי" למטוס.
אנולה גיי הוא שמה הפרטי של אמו של טיבטס (אנולה גיי טיבטס, 1893–1966, שנקראה על שם גיבורת ספר).
בריאיון שערך טיבטס לאחר המשימה הוא הודה כי התבייש מעט על שקשר את שם אמו במשימה הגורלית.
משימת ההפצצה עצמה בוצעה באופן מושלם וללא תקלות, והמטוס שב בשלום לבסיס בטיניאן לקול תרועת חצוצרות.
שלושה ימים מאוחר יותר B-29 נוסף (כונה "בוקסקאר" אנגלית: Bockscar) שהטיס מייג'ור צ'ארלס ו' סוויני, הטיל את פצצת האטום השנייה ("איש שמן") על העיר נגסאקי.
בניגוד להפצצת הירושימה המשימה בנגסאקי הייתה רצופת תקלות, ולמטוס כמעט לא נותר דלק לבצע נחיתת חירום באוקינאווה.
באותה משימה טס גם אנולה גיי ושימש בתפקידים מטאורולוגיים לצורך המבצע.
ב־8 בנובמבר 1945 שב המטוס לארצות הברית, הפעם לבסיסה החדש של יחידה 509 ברוזוול, ניו מקסיקו.
אנולה גיי אמור היה לקחת חלק בניסויים הגרעיניים שנערכו באיי מרשל ("מבצע פרשת דרכים") ובתחילת מאי הוטס לבסיס חיל האוויר האמריקאי בקוואג'אלין.
בסופו של דבר לא לקח המטוס חלק בהטלת הפצצה מעל האי ביקיני והוא שב לארצות הברית ב־1 ביולי (יום ביצוע הניסוי).
ההחלטה לשמר את המטוס התקבלה ב־24 ביולי 1946 ומאז הוא הועבר לאחסון בבסיסים שונים.
שחזורו של המטוס החל בשנת 1984.
אנולה גיי הפך מוקד למחלוקת כאשר מוזיאון הסמית'סוניאן הציב את מרכב המטוס כחלק מתצוגה לציון יובל שנים להפצצת הירושימה.
המיצג, שנקרא "פרשת דרכים: סוף מלחמת העולם השנייה, הפצצה הגרעינית והמלחמה הקרה", נבנה סביב דגם משוחזר של המטוס והוצג במוזיאון האוויר והחלל של הסמית'סוניאן.
מבקרי המיצג, בייחוד הלגיון האמריקאי ואגודת חיל האוויר, טענו כי הוא ממוקד מדי בקרבנות הפצצות במקום במניעים להטלתן או בתפקידן המכריע בסיום מלחמת העולם השנייה.
המיצג עורר מחדש חילוקי דעות וויכוחים אקדמיים ופוליטיים היסטוריים הנוגעים לשאלת השימוש בפצצות אטום ברטרוספקטיבה.
בסופו של דבר הוסר המיצג ב־1995, לאחר שנעשו ניסיונות שונים לשנותו כך שיענה באופן אופטימלי על דרישותיהן של הקבוצות השונות.
ב־1998 הוצא מרכב המטוס מהמוזיאון לצורך שחזור סופי.
המטוס הוא חלק מתצוגת קבע בשלוחת מוזיאון האוויר והחלל שליד נמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס בווירג'יניה, סמוך לוושינגטון הבירה.
כתוצאה מהמחלוקת שהתעוררה סביב המיצג אפשר לראות רק את מערכת סימני הזיהוי המקורית של המטוס יחד עם מידע טכני בלבד, בלא התייחסות לנושאים השנויים במחלוקת.
המטוס מוגן על ידי מספר אמצעים כדי למנוע ניסיונות השחתה (שנעשו כאשר הוא הוצג לראשונה).
ארבעת מדחפי האלומיניום הקלים של המטוס שבהם נעשה שימוש בהפצצת הירושימה נמצאים היום במעבדות אוניברסיטת טקסס A&M, ואחד מהם משמש לתפעול מנהרת הרוח במהירות נמוכה.
צוותו של אנולה גיי ב־6 באוגוסט 1945 כלל 12 אנשים:
סא"ל פול וורפילד טיבטס הבן - טייס
סרן רוברט לואיס – טייס משנה (שימש כטייסו הקבוע של המטוס)
רס"ן תומאס פרבי – מטילן אוויר (מסייע בניווט אל המטרה ואחראי על הטלת הפצצה)
סרן תיאודור ון־קירק – נווט
סרן ויליאם סטרלינג "דיק" פארסונס – נשק ומפקד המתקן הגרעיני
סגן ג'ייקוב בזר – לוחמה אלקטרונית (שיבוש מכ"ם אויב)
סמל טכני וויאט דאזנברי – מהנדס טיסה
סמל רוברט שומארד – עוזר מהנדס טיסה
סמל ג'ו סטיבוריק – מפעיל מכ"ם
סמל טכני ג'ורג' רוברט "בוב" קארון – מקלען אוויר
טוראי ראשון ריצ'רד נלסון – מפעיל רדיו
אנולאז (Enolase) או 2-פוספו-D-גליצראט הידרולאז הוא אנזים שמשתתף בשלב לפני אחרון בגליקוליזה.
אנולאז מבצע דהידרציה (מוציא מולקולה מים) מ-2-פוספוגליצראט לקבלת פוספונאול פירובאט.
מסתו המולרית של אנולאז היא 80,000 - 95,000 גרם למול, פעילות האנזים האופטימלית היא ב-pH של 8.1. מולקולת האנולאז מורכבת משתי תת-יחידות זהות ומכילה שני אתרים פעילים.
לפעילות הקטליטית דרושים יוני מגנזיום, ובלי יון מגנזיום (++Mg) הופך האנזים ללא פעיל ומתפרק לתת יחידות נפרדות.
החלפת יוני מגנזיום ליונים של מתכות אחרות גורמת להורדה של הפעילות או להפסקת כל פעילות האנזים.
שינוי של חומצות קרבוקסיליות, שיירים של היסטידין, ארגינין וטירוזין גורמת לאינאקטיבציה של אנזים זה.
בשמרים, קרוב לאתר הפעיל, נמצא שייר של ציסטאין-247 שמודיפיקציה (שינוי) שלו גורמת לאנזים האנולאז להיות לא פעיל.
באנזים ממקור אנימלי באותו מקום נמצא שייר של חומצת אמינו ולין (VAL) ולא קיים מידע על נוכחות של ציסטאין במבנה של האתר הפעיל.
אנולאז מעוכב על ידי יוני פלואור.
בחיידקי Escherichia coli נמצאת צורה אחת של אנולאז ובשמרים נמצאים 3 צורות שונות.
קיום צורות רבות (איזואנזימים) של אנולאז אופייני גם לרקמות של דגים.
אצל חיידקים תרמופיליים נמצא אנזים שמורכב מ-8 תת-יחידות (ולא 2) עם מסה מולרית 40,000-50,000 גרם למול בלי נוכחות של ציסטאין.
בבני אדם קיימים 3 גנים שמקודדים איזואנזימים שונים של אנולאז:
גן ENO1 מקודד אנולאז 1 או אלפא - אנולאז מורכבת משתי תת-יחידות אלפא
גן ENO3 מקודד אנולאז 3 או בטא - אנולאז מורכבת משתי תת-יחידות בטא
גן ENO2 מקודד אנולאז 2 או גמא – אנולאז ומורכב משתי תת-יחידות גמא
את אלפא – אנולאז פוגשים בציטופלזמה של רוב תאים, בטא אנולאז נמצאה במיוחד ברקמות של השריר וגמא אנולאז בתאי עצבים.
אנוטקה פינקיורי (באיטלקית: Enoteca Pinchiorri) היא מסעדה השוכנת ליד בזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה, טוסקנה.
הבעלים הם ג'ורג'יו פינקיורי, אוֹצֵר יין במקצועו ואני פיאולדה (נולדה ב-1945), שגדלה בפרומנד דז אנגלה שבניס, בת להורים בתעשיית המלונאות.
בגיל 20 עברה אני לפריז, שם הייתה עובדת ממשלה, עברה לאנגליה, ומשם עברה לטוסקנה.
ג'ורג'יו פינקיורי, פתח ב-1972 את בר היין אנוטקה נציונלה (Enoteca Nazionale) והוסיף את השם פינקיורי לשמו.
פיאולדה, שהגיעה לטוסקנה, הכירה את פינקיורי והייתה הטבחית בבר שלו.
בתחילה הם הגישו מאכלים ספורים שליוו יינות גדולים, אותם בחר ג'ורג'יו.
המסעדה זכתה בכוכב אחד במדריך מישלן האדום ב-1982, בשני כוכבים ב-1983, ניקוד עליו שמרה עד לשנת 1993 והחזיקה בו שנתיים, עד שהורדה לשני כוכבים (באותה שנה פתחה את מסעדת אנוטקה פינקיורי בטוקיו), היא זכתה מחדש בשלושה כוכבים בשנת 2004, ניקוד עליו היא שומרת כיום (2010).
היא נכללת ברשת רלה א שאטו מאז שנת 1983.
היא נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
השפים הם אני פיאולדה, איטלו באסי וריקרדו מונקו.
מרתף היין של המסעדה הוא מהגדולים בעולם והוא מכיל 4,000 סוגי יינות שונים ו-150,000 בקבוקים, בעיקר איטלקיים, צרפתיים וקליפורניים, כש-200 יינות מוצעים לשתייה בכוס.
איסמעיל אנוור פאשה (בטורקית עות'מאנית: اسماعیل انور پاشا, טורקית: İsmail Enver Paşa; 22 בנובמבר 1881 – 4 באוגוסט 1922) היה קצין בצבא העות'מאני, אחד ממנהיגי מהפכת הטורקים הצעירים.
שימש כשר המלחמה העות'מאני בזמן מלחמת העולם הראשונה, אחד מחברי הטריומווירט העות'מאני ("שלושת הפאשות") אשר שלט על האימפריה במהלך המלחמה.
נחשב לאחד ממתכנני רצח העם הארמני.
לפי ההיסטוריון הבריטי מארק מאזוור (Mark Mazower), אביו של אנוור היה שומר-גשר טורקי ואמו הייתה כפרית אלבנית.
בגיל 6 עברה משפחתו לעיר מונאסטיר אשר במקדוניה (שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית).
במונאסטיר השתלם בכמה תארים בבית ספר צבאי וסיים את לימודיו ב-1903. לאחר מכן שובץ לתפקידו כמייג'ור בארמייה השלישית שהייתה מוצבת בסלוניקי.
במהלך שירותו שם הצטרף למועצת האיחוד והקידמה, שהייתה חלק מתנועת הטורקים הצעירים וייסד את סניף המועצה במונאסטיר.
ב-1908 פרצה מהפכת הטורקים הצעירים בסלוניקי ואנוור הפך במהרה לאחד ממנהיגיה הצבאיים.
מהלכים שהובילו לפרוץ המרד אנוור נתן את הפקודה להתנקש בחייו של נאזים ביי, קצין שנשלח לסלוניקי לחסל את התנועה, אף על פי שהם היו קרובי משפחה.
בעקבות חשד שאנוור פעיל בתנועת המרד הגיעה עבורו פקודה להתייצב באיסטנבול, כביכול על מנת לקבל העלאה בדרגה.
אנוור סירב לפקודה ובמקום ברח להרים וירד למחתרת.
קצין נוסף בשם ניאזי ביי הצטרף אליו והביא איתו את כל היחידה שלו ובכך ניתן האות לתחילת המרד.
במהרה יחידות רבות בצבא העות'מאנית הצטרפו אל המורדים ולמשטר באיסטנבול לא הייתה ברירה אלא להכיר בתבוסה.
כתוצאה מכך ב-23 ביולי 1908 הסולטאן עבדול חמיד השני חידש את החוקה אשר העבירה את השליטה באימפריה לידי הפרלמנט והווזירות הגדולה.
מכיוון שניאזי ביי לא התעניין בקריירה פוליטית, אנוור הפך לגיבור הצבאי הראשי של המהפכה ומזמן זה החלה הקריירה שלו לנסוק.
במאבקים הפנימיים שפילגו את התנועה השתייך אנוור לזרם הלאומני ולקח חלק בדיכוי מהפכת הנגד שבוצעה מטעמו של הסולטאן ב-1909. לאחר מכן נשלח כנספח צבאי לברלין, שם למד להעריץ את תרבות הצבא הגרמני.
הוא חיזק את הקשר בין הצבא הגרמני והצבא העות'מאני, והזמין קצינים גרמנים לשפר את הצבא העות'מאני.
ב-1911 פלשו כוחות איטלקיים ללוב ופרצה המלחמה האיטלקית-עות'מאנית.
אנוור החליט לעזוב את ברלין ולסייע למדינתו.
הוא מונה למפקד הכוחות בלוב, וחילק בינו לבין מוסטפא כמאל (שלימים ייקרא אטאטורק) את הכוחות הטורקיים והסנוסיים במלחמתם באיטלקים.
במהלך המלחמה כבשה איטליה את לוב אך כוחותיו של אנוור הצליחו לבלום את התקדמותם בחזית בנגאזי.
העות'מאניים הציגו לחימה עיקשת ואנוור זכה לפרסום רב בעקבות גבורתו במלחמה, הועלה לדרגת לויטננט קולונל ומונה כמושל של בנגאזי.
באוקטובר 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, בה ספגו העות'מאנים מפלות מידי הליגה הבלקנית.
בעקבות המלחמה כרתה טורקיה חוזה שלום עם איטליה, ואנוור שב לאיסטנבול שם הוא מונה לראש המטה של הארמייה העשירית.
אנוור ניסה לשכנע את הסולטאן ואת הווזירות בנחיצות המשך המלחמה בבלקן, ובצורך לכבוש מחדש את השטחים שאבדו, אך ללא הצלחה.
בעקבות כך ב-23 בינואר 1913, יחד עם קבוצה של חברי מועצת האיחוד והקידמה פשט אנוור על השער הנשגב (מקום מושבה של הווזירות העות'מאנית), והחליף את השלטון.
שר המלחמה נאזים פאשה נורה במהלך הפשיטה.
נציג של מועצת האחדות והקדמה, מחמוד סבקט פאשה הפך לווזיר הגדול, וטלעת ביי, אשר אנוור היה בן טיפוחיו מונה כשר הפנים.
המשך פעולות האיבה בבלקן הובילו לעוד הפסדים של העות'מאנים והם נאלצו לוותר על אדירנה לטובת בולגריה ועל סלוניקי לטובת יוון.
הסכם לונדון שבא בעקבות מלחמת הבלקן, הרע עוד יותר את מצב האימפריה כשהיא הוכרחה לוותר על שטחים בתראקיה ובמקדוניה.
ביוני 1913 פרצה מלחמת הבלקן השנייה בה מיהר אנוור לנצל את חולשת בולגריה, הכניס את צבאו לתראקיה המזרחית וכבש בחזרה את אדירנה.
לאחר ניצחון זה, הוכתר אנוור כפאשה.
ב-1914 עלתה מועצת האיחוד והקידמה לשלטון, והנהגת המדינה הייתה בידי אנוור, יחד עם שר הפנים מהמט טלעת פאשה ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה שהנהיגו דיקטטורה צבאית.
באותה שנה נשא לאישה את בתו של הנסיך סולימאן וכך חיזק את מעמדו כמקושר למשפחת המלוכה.
אנוור יזם את הברית עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה וציפה שכתוצאה מכך תגבר האימפריה העות'מאנית בקלות על אויביה במלחמה שפרצה זה עתה ותמחק את הפסדי העבר הקרוב.
ללא שיידע את שני חברי ההנהגה האחרים, אישר לשתי אוניות גרמניות לעבור במצר הדרדנלים ובכך להימלט מהצי הבריטי שרדף אחריהן.
לאחר כמה שבועות הפגיזו האוניות שהיו בחסות עות'מאנית, ערי חוף רוסיות, פעולה שגררה את כניסת האימפריה העות'מאנית למלחמה.
מבין חברי הממשלה ומועצת האיחוד והקדמה היה אנוור היחיד שצידד בזכות הפעולות המיליטריסטיות.
באוקטובר 1914 הורה אנוור על גיוס כללי באימפריה.
פעולה נמהרת זו ללא ארגון מוקדם, יצרה לחץ גדול על לשכות הגיוס וגרמה לעיכוב התהליך כולו ולפגיעה משמעותית במשק.
במשך המלחמה הוכח אנוור כמנהיג לא יעיל, כמו האימפריה העות'מאנית כולה.
הצבא העות'מאני היה תלוי במידה רבה בצבא הגרמני וקיבל ממנו אספקת כוח אדם, ציוד, דלק, ושירות של גנרלים גרמנים כמו אוטו לימן פון זאנדרס, אריך פון פאלקנהיין, קולמר פון דר גולץ ופרידריך קרס פון קרסנשטיין.
בקרב סריקמיש לקח על עצמו את הפיקוד על הארמייה השלישית כשהוא מתכנן לכתר את הרוסים ולהבריח אותם משטחי האימפריה.
תוכניתו נראתה אפשרית על הנייר, אך התעלמה מגורמים חיצוניים כגון תנאי השטח ומזג האוויר.
הוא הוכה קשות על ידי הרוסים ובנסיגה הגדולה נהרגו אלפי חיילים טורקים.
כשחזר לאיסטנבול, האשים בהפסד את החיילים הארמנים ואת נאמנותם, כשהוא מתעלם מכך שכשנפצע במהלך הקרבות, הציל אותו חייל ארמני ונשא אותו על גבו אל מאחורי הקווים.
מאוחר יותר הוא תרם לדיכוי הארמנים שבשטחי האימפריה, תהליך שהגיע בסופו של דבר לרצח העם הארמני.
ב-1915 בחר לפקד על אזור הבירה כשהוא סמוך ובטוח שמדינות ההסכמה לא יוכלו להגיע לשם.
תחילתה של מערכת גליפולי הפתיעה אותו והגבירה את חוסר הביטחון של הטורקים ושלו עצמו, ביכולת הצבא לעמוד בפני מדינות ההסכמה.
הוא פנה בייאושו לפון זאנדרס והוא אכן הגן בהצלחה על חצי האי.
כתוצאה מהפצצות מדינות ההסכמה במהלך הקרבות, נהרגו נשים וילדים רבים ובתגובה הציע אנוור להקים מחנות ריכוז לאזרחים הצרפתים והבריטים שנותרו ברחבי האימפריה, אך הנרי מורגנטאו, שליח ארצות הברית לאימפריה העות'מאנית, שכנע אותו לזנוח את הרעיון.
ב-1918 הקים את צבא האסלאם שנועד לנצל את יציאתה של רוסיה מהמערכה בקווקז ולכבוש שטחים באזור ארמניה, גאורגיה ואזרבייג'ן.
הוא ביצע צעד זה למרות התנגדותה של גרמניה והקים את הכוח הצבאי ללא קצינים או יועצים גרמנים לראשונה מזה שנים.
צבא האסלאם לחם נגד כוחות משולבים של הצבא הלבן, בריטים, אזרים וארמנים וזכה להישגים בקרבות, אולם בהפסקת האש של מודרוס הוא פורק יחד עם כל הצבא, ונסוג מהשטחים שכבש.
לחימתו באויבי הקומוניסטים סייעה לאנוור ליצור קשר עם אנשי ממשל סובייטים, עובדה שהועילה לו מאוחר יותר.
ב-4 באוקטובר 1918 פיטר הסולטאן מהמט השישי את אנוור ממשרת שר המלחמה, לאור ההפסד במלחמה.
שני חברי ההנהגה האחרים, התפטרו גם הם עשרה ימים מאוחר יותר.
ב-2 בנובמבר עלו שלושת חברי ההנהגה ואנשי ממשל בכירים אחרים על צוללת גרמנית בדרכם לקרים.
אנוור ניסה להגיע לקווקז ולחבור שם ליחידות צבא שהיו עשויות לתמוך בו, אולם מאמציו נכשלו והוא המשיך לברלין.
ב-1 בינואר 1919 הדיחה אותו הממשלה הטורקית מכל תפקידיו בצבא.
הוא נשפט שלא בפניו על "גרירת המדינה למלחמה ללא סיבה סבירה, גירוש הארמנים ועזיבת המדינה ללא רשות" ונידון למוות.
בברלין יצר קשר ועבד עם דמויות קומוניסטיות כמו קארל ראדק.
הוא נשלח למוסקבה כשליח מיוחד של חברו, הגנרל הנס פון זקט בניסיון ליצור ברית גרמנית-רוסית ונפגש עם מנהיגים סובייטים ביניהם לנין עצמו.
הוא עמד בקשרי מכתבים עם מוסטפא כמאל אטאטורק והתחייב בפניו שלא להפריע לתנועה הלאומית הטורקית שיזם אטאטורק.
בספטמבר 1920 השתתף ב"ועידת אנשי המזרח" שהתקיימה בבאקו, ולא הביאה להתקדמות במגעים בין המדינות.
הוא חזר לברלין וניסה ליזום תמיכה צבאית רוסית בטורקיה במלחמתה לעצמאות, אך נכשל במאמציו.
אנוור ומוסטפא כאמל נחלקו בשאלת מעמדה של טורקיה כלפי עצמה, כלפי העולם הערבי-מזרחי וכלפי העולם המערבי-אירופאי.
אנוור דגל באיחוד מוסלמי-טורקי במסגרת הדת, והחזרתה של האימפריה לגדולתה, תוך ניצול סיוע זמני רוסי או גרמני כנגד הגורמים המאיימים על האיחוד, כגון בריטניה וצרפת.
מוסטפא כאמל לעומתו, היה מעוניין לחזק את טורקיה בפני עצמה וללא קשר עם שאר העולם המוסלמי, להוריד את מעמד הדת והשלטון הסולטאני ולקרב את טורקיה למערב מבחינה רעיונית, גם אם לא מבחינת קשרי חוץ.
ב-30 ביולי 1921, בעיצומה של מלחמת העצמאות של טורקיה, החליט אנוור לחזור למולדתו ונסע לבתומי כדי להיות קרוב לגבול טורקיה.
מוסטפא כאמל שחשש מכוחו, מתמיכת הדתיים בו ומהיותו מייצג של האימפריה, לא ראה זאת בעין יפה וניתק את הקשרים עמו.
כששמע אנוור על הצלחת הטורקים בקרב סקריה, נסע למוסקבה בהמתנה לשעת כושר לממש את חזונו לעתיד טורקיה.
הוא נשלח על ידי לנין לטשקנט על מנת לדכא התקוממות אנטי-סובייטית, נפגש עם מנהיגי המרד בסתר וערק לצידם.
מטרתו הייתה לאסוף כוח שישתלט על האזור, משם יוכל להפיץ את רעיונותיו שימשכו את דעת הקהל הטורקית.
הוא השתמש בידע הצבאי שרכש מהגרמנים ויצר בעזרת קצינים טורקים נוספים כוח צבאי מסודר שניצח כמה קרבות קטנים נגד הרוסים.
ב-4 באוגוסט 1922 חגג את חג הקורבן בכפר ליד דושנבה, שם הקים מפקדה.
בריגדת פרשים בשקירים תקפה אותו, וכשניסה להשיב מלחמה, לצד 30 חיילי המשמר שלו, נורה ונהרג.
הוא נקבר בכפר ובשנת 1996 הועברו עצמותיו לאיסטנבול שם נקברו בבית הקברות שליד אובליסק החירות.
אנומאנוס היה גלאדיאטור גאלי (אזור צרפת - בלגיה של היום) אשר הוכשר בבית הספר לגלדיאטורים (לודוס) של קווינטוס לנטולוס בטיאטוס ששכן ליד העיר קפואה שבדרום מערב איטליה.
אנומאנוס ברח יחד עם קריקסוס וספרטקוס במהלך מרד הגלדיאטורים בלודוס של בטיאטוס במהלכו ברחו עוד כ-70 עבדים וגלדיאטורים נוספים.
אנומאנוס היה הדוקטורה (מורה) של בית בטיאטוס ולימד את הגלאדיאטורים החדשים שהגיעו.
אנומאנוס, יחד עם קריקסוס וספרטקוס, היה ממנהיגי מרד העבדים השלישי נגד האימפריה הרומית (71-73 לפנה"ס).
אנומאנוס היה שותף לניצחונות הראשונים של צבא המורדים נגד האימפריה הרומית, לאחר התקוממותם של הגלדיאטורים, המשיכו אנומאנוס, ספרטקוס וקריקסוס לפרוץ ללודוסים נוספים ולשחרר עבדים רבים באזור קפואה וניאפוליס.
לדיכוי המרד נשלחו תחילה 2 לגיונות רומאיים תחת פיקודו של גאיוס קלאודיוס גלאבר בקרב המכריע למרגלות הר ווזוביס נחלו הרומאים תבוסה כואבת.
אנומאנוס מת כשנה לאחר פרוץ המרד בחורף של שנת 72 לפנה"ס במהלך אחת הפשיטות של צבא המורדים על הערים באזור דרום איטליה.
אנול הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת New Mutants Vol.2 #2 מאוגוסט 2003, ונוצרה על ידי צמד הכותבים נונזיו דה פיליפיס וכריסטינה וייר והמאייר קרון גראנט.
אנול הוא האלטר אגו של ויקטור בורקובסקי, מוטאנט בעל מראה ויכולות של לטאה.
העור שלו ירוק עם קשקשים, הוא בעל לשון מתמתחת, דביקה וגמישה, יש לו יכולת הסוואה כמו זיקית.
כמו כן הוא חזק, מהיר ואתלטי יותר מבני אדם רגילים.
יכולת נוספת שלו שהתגלתה רק זמן רב אחרי הופעתו הראשונה היא היכולת לגדל חזרה איברים שנכרתו.
זה מתגלה לאחר שידו נכרתת וגדלה חזרה בתוך מספר שעות, גדולה יותר ובעלת מראה לא אנושי.