tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהקדמתו הוא כותב כי חיבר את הספר על מנת שיישאר לו שם ושארית בארץ, מאחר שנשאר ערירי מילדים.
הספר נדפס לראשונה בשנת ה'שי"ד באדירנה.
עם זאת, וולף מייחס את הספר הזה ליוסף בן וירגה אחר, שחי באבלונה.
יוסף (ספי) זינגר (נולד ב־1979) הוא עורך דין כלכלי ישראלי, יושב ראש רשות ניירות ערך.
יוסף (ספי) זינגר נולד ב-1979, בן לעו"ד שלום זינגר, שהיה היועץ המשפטי של משרד הפנים בשנות ה-90.
למד בישיבת מערבא ולאחר מכן למד רבנות ודיינות בישיבת חברון ובישיבת מיר.
למד משפטים בקמפוס החרדי בקריה האקדמית אונו וב-2013 קיבל תואר ראשון.
החל את דרכו ב־2010 כמתמחה של המשנה ליועץ המשפטי לממשלה לנושאים כלכליים, עו"ד אבי ליכט ונשאר לעבוד איתו כעורך דין.
בשנים 2011 עד 2018 מילא תפקידים שונים במשרד המשפטים, בהם אחראי על תחום המיסים וחדלות פירעון (2013–2018) וממונה תפקידים מיוחדים (2011–2013).
בשנים 2018 עד 2023 היה שותף במשרד הרצוג, פוקס, נאמן ושות' ושימש אחראי על תחום חדלות פירעון במחלקת חברות וניירות ערך.
ב־12 ביוני 2023 החליט שר האוצר בצלאל סמוטריץ' למנותו ליושב ראש רשות ניירות ערך.
על מינוי זה נמתחה ביקורת ציבורית רחבה.
עוד פורסם כי היועץ המשפטי של משרד האוצר, עו"ד אסי מסינג, התנגד למינוי ואף כתב חוות דעת שבה פירט על חוסר ההתאמה של זינגר לתפקיד.
למרות התנגדותו, אושר מינויו של זינגר על ידי ועדת המינויים.
זינגר נשוי ואב לארבעה, מתגורר בירושלים ומקיים אורח חיים חרדי.
"יוסף" הוא אחד הצילומים מתוך סדרת "סיפורי התנ"ך" של הצלם עדי נס.
סדרה זו מציגה דמויות הנקראות על שמות דמויות מקראיות, אך למעשה הן מייצגות דמויות מהחברה הישראלית המודרנית.
הצילום מתמקד בדמותו של יוסף, בהשראת דמותו המקראית של בנו של יעקב, שנמכר על ידי אחיו.
בצילום נראה ילד בעל מראה נאה, מטופח ומסודר.
הבעת פניו מבטאת תום, אך בו זמנית משתקפים בה עצבות ומודעות למציאות.
הוא מואר היטב, בעוד שהרקע מאחוריו כהה ומטושטש, דבר היוצר ניגודיות דרמטית ומרמז על סכנות או גורל בלתי נמנע שממתין לו בעתיד.
הדואליות שבצילום – שילוב של יופי ותמימות לצד עצבות ורמז לאי-ודאות – מהדהדת את סיפורו של יוסף המקראי.
פריט לבוש מרכזי בצילום הוא חולצת הפסים של הילד, אשר מהדהדת את כתונת הפסים המפורסמת מסיפור המקרא.
יוסף היה בנו האהוב של יעקב, והעדפתו של האב הייתה מקור לקנאה עזה בקרב אחיו, מה שהוביל אותם למכור אותו לעבדות.
כתונת הפסים הפכה לסמל של אהבה והעדפה מצד אחד, אך גם לקנאה ותככים מצד שני – דואליות המשתקפת בצילום.
באמצעות הצילום, עדי נס מצליח ליצור חיבור בין הסיפור המקראי לבין שאלות חברתיות ופוליטיות עכשוויות.
כמו יתר יצירותיו בסדרה, הצילום "יוסף" מבקש לעורר מחשבה על זהות, גורל ומעמד בחברה הישראלית.
יוסף אבו ספיה היה פוליטיקאי פלסטיני וחבר בתנועת הפת"ח, שכיהן בתפקיד השר לאיכות הסביבה ויו"ר הרשות לאיכות הסביבה ברשות הפלסטינית.
הוא גם פרסם מספר ספרים בנושאי מים וסביבה.
יוסף עטאללה איברהים אבו ספיה נולד בשכונת זייתון בעיר עזה ב-8 בדצמבר 1949. הוא השלים את לימודיו לתואר ראשון בבריאות הציבור באוניברסיטה האמריקאית בביירות ב-1972, ותואר שני בפרזיטולוגיה ב-1977 באותה אוניברסיטה.
ב-1986 השיג דוקטורט במדעי הסביבה בארצות הברית.
הוא היה חבר במשלחת המשא ומתן הפלסטינית בשיחות השלום וחבר בקבוצת העבודה של הוועדות הטכניות הפלסטיניות בנושאי איכות הסביבה.
בנוסף, פרסם מספר ספרים בנושאי מים וסביבה.
אבו ספיה נבחר לכהן במועצה המחוקקת הפלסטינית לאחר הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית (1996), כשהוא מקבל 12,342 קולות בנפת צפון עזה ומייצג את תנועת הפת"ח.
הוא מונה ב-9 באוגוסט 1998 לכהן כשר לענייני איכות הסביבה בממשלה השלישית של הרשות הפלסטינית בראשות יאסר ערפאת, וכיהן בתפקיד עד 13 ביוני 2002. במהלך אותה תקופה מונה ב-26 באוקטובר כחבר הנהלת אוניברסיטת אל-אזהר בעזה.
במהלך 2005, האשים כי "ישראל מציפה את השווקים שלנו במיצים עם החומר סכרין - הידוע כמסרטן", וטען כי המפעלים בישראל מייצרים את החומרים הללו במיוחד עבור השטחים הפלסטינים וכי הם אינם מועברים לצרכן הישראלי.
באותה שנה, הוסיף וטען במסיבת עיתונאים כי ישראל הטמינה עשרות אלפי טונות של פסולת רעילה ברצועת עזה, והודיע כי "בשטחי גוש קטיף לבדה הוטמנו 50 אלף טון של פסולת רעילה בצורת מוצר או נוזל.
ממשלת הכיבוש מגבירה את קצב הטמנת הפסולת האסורה על פי החוק הבינלאומי ברצועת עזה ובשאר השטחים אותם היא מתכוונת לפנות.
אחת ממשימותינו הראשונות תהיה בדיקה סביבתית כוללת לאיתור הנזקים הסביבתיים.
הרשות הפלסטינית דרשה לכונן ועידת חקירה בינלאומית בשיתוף מומחים בינלאומיים".
מאוחר יותר, ב-16 במאי 2012, הוא מונה לתפקיד השר לענייני איכות הסביבה בממשלה הפלסטינית הארבע-עשרה בראשות סלאם פיאד, וכיהן בתפקיד עד 6 ביוני 2013. ב-7 באוגוסט 2013 מונה ליועץ של מחמוד עבאס לענייני איכות הסביבה.
הוא המשיך בתפקיד עד פרישתו ב-26 בדצמבר 2013.
אבו ספיה נפטר ב-24 בדצמבר 2020 בבית החולים הייעוצי הערבי ברמאללה, אחרי שסבל מסיבוכים כתוצאה ממחלת נגיף הקורונה.
יוסף אבן שם טוב (1400 – 1460/1480) היה סופר יהודי־ספרדי פורה שפעל בספרד במאה ה־15. עמד בראשות ישיבה.
בן שם־טוב היה מגדולי חכמי דורו, ידע רחב במדע ופילוסופיה, ובקיאות בכתבי אריסטו, אבן רושד, ורבים אחרים.
בניגוד לאביו, רבי יוסף אבן שם טוב היה מתומכיו של הרמב"ם, וכן אחיו רבי יצחק אבן שם טוב.
בנו שם טוב אבן שם טוב (השני) אף כתב פירוש לספר מורה נבוכים.
הוא כיהן בתפקיד רשמי בחצר המלוכה אצל חואן השני מלך קסטיליה, תפקיד שהביאו לידי מגע עם חכמים נוצריים, ובשנת 1452 הוא נשלח על ידי בנו של חואן, אנריקה הרביעי מלך קסטיליה, לסגוביה על מנת למנוע פרעות בזמן חג הפסחא ביהודים.
בכתביו הוא מזכיר סבל אישי רב, בין היתר מחמת גירושו ממקום למקום, ומחלה קשה שעבר.
ההיסטוריון צבי גרץ מציין כי ייתכן שמת על קידוש ה'.
רבי יוסף היה מחבר פורה, וחיבר כמה ספרים בנושאים שונים וכן כתב פירושים רבים לחיבוריהם של חכמים שקדמו לו.
אמנם מלבד שלושה מחיבוריו שנדפסו, נותרו כולם בכתב יד:
הנהגת הבית – חיבור כלכלי שכתב בצעירותו.
לא ידוע עליו מידע נוסף.
לפי שטיינשניידר ייתכן וזהו עיבוד מכתבי אריסטו.
עין הקורא – החיבור ההומילטי־מדעי העברי היחיד מימי הביניים ששרד.
כולל מובאות רבות ממקורות נוצריים ומוסלמיים.
עוסק בדרכי הדרש, מגבלות הפירוש, ומהות ההטפה היהודית.
מושפע עמוקות מאתיקה של אריסטו.
כבוד אלוהים – חיבור פילוסופי על התכלית העליונה והטוב העליון, נכתב ב־1442, נדפס בפרארה בשנת 1555.
דעת עליון – תגובה יהודית לפילוסופיה דטרמיניסטית של היהודי המומר אבנר מבורגוס.
פירוש על ספר 'בחינת עולם' - ספרו של רבי ידעיה הפניני
פירוש על 'ספר היסודות' - פירוש על ספרו של אביו, ייתכן וזהו שם אחר לחיבורו 'כבוד אלוהים'.
פירוש על אגרת 'אל תהי כאבותיך' מאת פרופייט דוראן – נדפס לראשונה בקושטא בשנת 1577. בפתח פירושו הוא מספר על ויכוח תאולוגי שערך עם חכם נוצרי בעניין השילוש.
ביטול עיקרי הנוצרים – תרגום ופרשנות עברית לחיבור אבוד של חסדאי קרשקש, שמבקר את עיקרי הנצרות.
נכתב באלקלה דה אנארס (1451) ופורסם בעילום שם מחבר בסלוניקי (כנראה) בשנת 1860.
פירוש על מגילת איכה – נכתב במדינה דל קמפו בשנת 1441 לאחר שהבריא ממחלתו.
פירוש על האיזגוגה של פורפיריוס – חיבור אבוד, לפי דיווחים של שטיינשניידר.
פירוש על חיבור של אבן רושד על השכל הפועל, בתרגום ר' משה נרבוני.
פירוש חלקי על פירושו הגדול של אבן רושד לספר 'על הנפש' של אריסטו.
פירוש קצר למורה נבוכים לרמב"ם – מצוטט בפירושו של בנו.
פירוש על פרשת בראשית ופרשנות לדברים ט"ו, י"א – כנראה דרשות בלבד.
פירוש מקיף ל'אתיקה' של אריסטו (ספר המידות) – נכתב בסגוביה בשנת 1455. על פירוש זה עבד ברצף מאה ימים, בכדי להבין את הטקסט ללא הפסקה.
ספר זה היה נפוץ מאוד בימי הביניים.
רבי יוסף אבן שם טוב הרבה לבקר את הנצרות והאסלאם, כמו כן ביקר את הרמב"ם, שלא הסכים עם עיקריו.
בנודע לייחוס ספר הזוהר לרשב"י כתב שהדבר חסר יסוד, אך העדיף את טיעוני המקובלים לייחוד ה' על פני הפילוסופים.
בין היתר כתב כי: "חוקי אריסטו עושים את האדם – חוקי התורה עושים יהודי".
טען כי לימוד מדעי הפילוסופיה אמנם מועיל, אך יש לדחותו לגיל מאוחר יותר.
כן ראה בחכמת יוון גורם לירידה רוחנית ולהתבוללות.
יוסף (יוסל'ה) אורג (נולד ב-5 באוקטובר 1936) הוא אקורדיוניסט וד"ר לפיזיקה המתמחה בפיזיקה אטומית.
נולד בישראל לדב (טקאץ') אורג ושרה לבית ברזילי.
אורג הוא מראשוני להקת הנח"ל, וממייסדי להקת בצל ירוק, בה היה חבר בתפקיד האקורדיוניסט.
הוא הלחין מספר משירי הלהקה, ביניהם השירים "הבה נלך לתל אביב" ו"זנב סוס".
סגנון נגינתו ואיכויות הליווי הן הטכניות והן ההרמוניות היו ועודם מהווים השראה למעבדי מוזיקה ונגני אקורדיון בארץ.
לאחר מותו של חבר להקת בצל ירוק, אליהו ברקאי (ברקו) ופירוקה של הלהקה, אורג לקח פסק זמן מחיי הבמה, ופנה ללימודי מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית ולאחר מכן לפוסט דוקטורט בקנדה שם המשיך את עבודותיו בתחום הפיזיקה האטומית.
לאחר שובו ארצה עבד בקריה למחקר גרעיני בדימונה.
הוא נשוי לדבורה לבית כהן, ואב ליואב ולשאול אורג.
יוסף אוֹפָּטוֹשׁוּ (ביידיש: אָפאַטאָשו; באנגלית: Joseph Opatoshu) הוא כינויו הספרותי של יוסף מאיר אופטובסקי (ג' חנוכה תרמ"ז, 24 בדצמבר 1886, מלאווה, פולין הקונגרסאית (האימפריה הרוסית) – יום כיפור תשט"ו, 7 באוקטובר 1954, ניו יורק), סופר ועיתונאי יידיש, מגדולי ספרות היידיש של המחצית הראשונה של המאה העשרים.
אופטושו נולד במלאווה שבפולין הקונגרסאית (בשליטת האימפריה הרוסית) בשנת 1886. משפחתו הייתה משפחה חסידית, אולם אביו, משכיל עברי, שלח את יוסף ללמוד בבתי ספר רוסיים ופולנים, בין היתר בבית הספר למסחר בוורשה.
אופטושו גילה נטייה ללימודי הנדסה, ונסע בשנת 1905 לנאנסי שבצרפת, להשלים לימודי הנדסה בפוליטכניון.
מחמת מחסור באמצעים הפסיק את לימודיו בצרפת וחזר לפולין.
בשנת 1907 היגר לניו יורק בארצות הברית, ושם השלים את לימודי ההנדסה שלו.
בשנת 1910 נדפס סיפורו הראשון בעיתון יידיש בניו יורק, ועם פרסום יצירות נוספות בכתבי עת ובעיתוני היידיש בארצות הברית, התמסר אופטושו לפעילות ספרותית.
בסך הכול כתב אופטושו למעלה משבעים כרכים של סיפורים ורומנים ביידיש, ויצירותיו היו מפורסמות וידועות בכל רחבי העולם היהודי דובר היידיש.
מקצת מיצירותיו תורגמו לאנגלית ולעברית.
יוסף אופטושו נפטר בניו יורק בשנת 1954, ונטמן בבית הקברות הישן של ה"אַרבעטער-רינג", לצדם של שלום עליכם, יהואש ואחרים.
על שמו של אופטושו נקרא רחוב בקריית שלום בדרום תל אביב.
ביצירתו מרד אופטושו בגישה הלא-כוחנית האופיינית לסיפורת היידיש של ימיו.
בהשפעת הסופר העברי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי חשף ציבורים שלא תוארו עד אז בספרות: אנשי שוליים ואנשי סמטאות, יהודים חזקים שלא חששו להשתמש בכוחם.
גישתו זו ניכרת כבר בספרו הראשון, "רומן של גנב סוסים וסיפורים אחרים", שנדפס בשנת 1917. הריאליזם של כתיבתו, בתקופת כתיבתו הראשונה, הושפע מסופרי הריאליזם הגדולים, הרוסים והסקנדינבים.
בשנות העשרים הרבה יוסף אופטושו לכתוב רומנים וסיפורים היסטוריים, מחיי יהדות פולין.
הידוע בהם הוא הטרילוגיה "ביערות פולין" (1921), שהוא רומן רחב יריעה המתאר את חסידות מזרח אירופה בשקיעתה.
הטרילוגיה הופיעה בעברית באותה שנה בתרגומו של מרדכי ליפסון, ובאנגלית בתרגומו של יצחק גולדברג בשנת 1938.
מאמצע שנות העשרים ואילך נתן אופטושו מכוחו גם לתיאור חברת המהגרים היהודית באמריקה.
כמו כן כתב על קהילות יהודיות בהן ביקר ברחבי העולם.
בין היתר נסע וכתב על קהילות ארץ ישראל, ברית המועצות, דרום אמריקה ופולין ארץ הולדתו.
בתקופת חייו האחרונה חזר אופטושו לכתיבת רומנים היסטוריים מההיסטוריה של עם ישראל, בהם "המרד האחרון" (1948), על ימי מרד בר כוכבא ורבי עקיבא.
בשנת 1971 יצא לאור סרט המבוסס על סיפורו "רומן של גנב סוסים" (ראמאן פון א פערד גנב).
את התסריט כתב בנוֹ, השחקן דוד אופטושו וביים אברהם פולונסקי.
בין כוכבי הסרט יול ברינר בתפקיד קפטן סטולוף, אלי וולך בתפקיד קיפקה, ג'יין בירקין בתפקיד נעמי, ודוד אופטושו בתפקיד שלוימה קרדניק.
מורים, תרגם: מ"ל ליפסון, ניו יורק תרע"ח
מיתת כושי, תרגם: מ"ל ליפסון, ניו יורק 1920
ביערות פולין, תרגם: מ"ל ליפסון, 1921
יום ברגנשפרוק, תרגם: דב סדן, 1943
בצל הדורות, תרגם: מנשה לוין, 1945
אנשים וחוצות, תרגם: ד"ב מלכין, 1945
חורבן פולין, תרגם: מ"ל ליפסון, ניו יורק 1947
המרד האחרון; ר' עקיבא, תרגם: אשר בן-ישראל, 1948
בר-כוכבא, תרגם: אשר בן-ישראל, 1953
מאה סיפור וסיפור, תרגם: דב סדן, 1955, מרחביה, הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר (ספרית פועלים לכל).
יוסף (יוסק'ה) אחיטוב (ז' בטבת תרצ"ג, 5 בינואר 1933 – ט"ו בסיוון תשע"ב, 5 ביוני 2012) היה מורה, הוגה דעות ומחנך ציוני דתי, מחשובי אנשי הרוח של הקיבוץ הדתי.
אחיטוב נולד כיוסף-מנחם גוטפריד לאלימלך-שמעון ובריינדל (לבית שוורץ) – משפחה גליציאנית שהיגרה מפולין לחבל הסאר בגרמניה.
בהיותו בן שנתיים עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בחולון בצריף שבנה אבי המשפחה שהתפרנס ממכירת דברי סדקית, תחתונים וגופיות של מפעל לודזיה' הסמוך.
הוא למד בבית חינוך לילדי עובדים של מפא"י, בבית ספר של הזרם הכללי וכן בתלמוד תורה בבת ים ושנה אחת אף נשלח ללמוד בישיבת קול תורה בירושלים.
במלחמת השחרור ברחה המשפחה מחולון לאחר שערבים ירו לתוך הצריף, ולאחר נדודים התיישבה בקריית אריה, בפאתי פתח תקווה.
שם הצטרף אחיטוב לבני עקיבא, למד בתיכון ישורון והכיר את רעייתו, יפה לבית זילברשיין.
בצבא שירת בנח"ל ובמסגרת זו הגיע לקיבוץ הדתי עין צורים, שבו התגורר עד סוף ימיו.
הוא שימש כאיש חינוך וכמזכיר הקיבוץ.
אחיו הבכור, אברהם אחיטוב, היה ראש השב"כ החמישי (1974–1980), ומאחר שכעובד מדינה חויב אברהם לשנות את שם משפחתו לשם עברי, שינה גם יוסף את שמו בעקבותיו.
לאחיטוב אחות תאומה, מלכה גרוס.
בן דודו מצד אמו הוא הסופר שלמה שבא.
בשנת 1966 השתתף אחיטוב במשלחת החשאית הראשונה שארגן אריה קרול לברית המועצות, במטרה ליצור קשר עם היהודים שם.
המשלחת יצאה לדרכה לקראת ראש השנה תשכ"ז וחזרה לאחר כשלושה שבועות.
מאז החל אחיטוב לשמור על קשר רצוף עם אסירי ציון ומשפחותיהם.
אחיטוב שימש עשרות שנים כמורה ומחנך ואף ניהל את בית הספר התיכון בקבוצת יבנה.
הוא היה ממקימי ישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים, ולימד שם עד לסגירתה.
נמנה עם צוות המרצים במרכז יעקב הרצוג, שימש כעמית מחקר במכון שלום הרטמן וכעמית בבית המדרש לצדק חברתי בבית מורשה.
בעל תואר ראשון ושני במתמטיקה ומחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 2004 זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן על מפעל חייו.
אחיטוב נפטר מסרטן בט"ו בסיוון ה'תשע"ב והובא לקבורה בעין-צורים.
על מצבתו נכתב – "מורה לרבים, אוהב אלוהים אדם וספר".
אשתו יפה נפטרה שלוש שנים אחריו ונקברה לצדו.
אב לשבעה ילדים, מתוכם שישה ביולוגיים.
הגותו ינקה בין היתר מהרמב"ם (שאת תורתו לימד במשך ארבעים שנה), הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב סולובייצ'יק ועמנואל לוינס.
אבי שגיא הגדיר את אחיטוב כ'מבקר חברתי מעורב'.
במרכז עולמו הרוחני עמדה הקהילה שבתוכה חי ופעל, הקיבוץ הדתי והציונות הדתית.
אחיטוב הביע דאגה ביחס לתהליכי עומק שעברו על הציונות הדתית.
לדעתו, מאז הקמתה על ידי אישים כמו הרב יצחק יעקב ריינס, חלה בה תזוזה פוליטית ימינה והקצנה דתית שמתבטאת בין היתר בהתחזקות הזרם החרדי לאומי.
בפרט הביע דאגה מעליית קרנה של האידאולוגיה המשיחית מבית מדרשה של תנועת גוש אמונים, שהפכה ליסוד מרכזי בציונות הדתית.
לדברי אחיטוב בכתביו של הרב קוק האב ניתן למצוא יסודות הומניסטיים ואוניברסליים, אשר נדחקו הצידה בידי הרואים עצמם כממשיכי דרכו.
אחיטוב עסק בנושא הצניעות כמושג הלכתי המשקף בין השאר אידאולוגיה דתית מודרנית ופוליטית, ובשאלה כיצד התפתח העיסוק הדתי והתרבותי סביב נושא זה ביהדות, והתרבה העיסוק בו בציונות הדתית בשנים האחרונות.
בשנת 1999 התפרסמו חילופי מכתבים בינו לבין הרב אביחי רונצקי, לימים הרב הצבאי הראשי, לאחר שבפסק הלכה בספרו של האחרון השתמע מדבריו כי מבחינה עקרונית ובאם הדבר אפשרי, יש להתחמק מלטפל בגוי שנפצע בשבת.
אחיטוב טען כי דברים אלה מביעים עמדה שאינה רואה ערך בחייהם של לא-יהודים, וכי יש לשאוף לכך שההלכה לא תסתור את המוסר האנושי הטבעי.
בשנת 2023 יצא לזכרו ספר שכתבו תלמידיו: 'השיעור של יוסקה: תלמידים ממשיכים את תורתו'.
על גבול התמורה: עיון במשמעויות יהודיות בנות זמננו, ירושלים תשנ"ה (הפרקים הועלו כאן כקבצים)
משבי רוח – דברי הגות ומחשבה – ספר מאמרים שיצא לאחר מותו בעריכת יקיר אנגלנדר ואבי שגיא, ירושלים: מכון הרטמן, תשע"ג
ספר לכבודו (יובל השבעים): תרבות יהודית בעין הסערה: ספר יובל למלאת שבעים שנה ליוסף אחיטוב, עורכים: אבי שגיא ונחם אילן, עין צורים: הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז יעקב הרצוג ללימודי יהדות, תשס"ב 2002
ספר לזכרו: הדס אחיטוב (עורכת), השיעור של יוסקה: תלמידים ממשיכים את תורתו, ירושלים: הוצאת אשמורת 2023
יוסף אגסי (7 במאי 1927 – 22 בינואר 2023) היה פילוסוף ישראלי, פרופסור בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב.
אגסי תרם אקדמית בעיקר בתחומי הלוגיקה, השיטה המדעית והפילוסופיה של המדע, אבל עסק גם בשאלות חברה ולאום.
יוסף אגסי נולד וגדל בקהיר למשפחה חרדית מהיישוב הישן בירושלים.
אביו, שמואל מאיר בירנבאום, יליד ברגסס (כיום באוקראינה), עלה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה ושימש כמורה במקצועות שונים בבתי ספר תיכוניים בירושלים.
סבו, אבי אמו, יהושע מאיר רייכמן, היה עסקן ציבור ביישוב הישן בירושלים, ממנהלי ישיבת עץ חיים ובית החולים ביקור חולים.
אחותו הייתה אשת החנוך שרה בץ.
בן דודו היה יוסי הראל (אימהותיהם היו אחיות תאומות).
המשפחה התגוררה בשכונת הבוכרים בירושלים.
בילדותו התחנך ב'חדר' חרדי והמשיך בבית הספר תחכמוני, ובנעוריו למד בישיבת מרכז הרב והיה תלמידו של הרב שלום נתן רענן.
במשך תקופה למד אצל הרב רענן בכיתה פרטית בת שני תלמידים – אגסי והרב שאר ישוב הכהן.
בגיל חמש עשרה עזב את הדת.
בשנים 1946–1951 למד פיזיקה, מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1952 קיבל תואר מוסמך בפיזיקה.
אגסי סיפר לימים שהשתתף בכינוס בו הביע בשעת השאלות את העמדה שהמדע אינו כופה על האדם להאמין בשום דבר ואיש הישר בעיניו יעשה.
הוא טען שבעקבות זאת, גרשם שלום אמר שיעשה כל שלאל ידו למנוע מאגסי לקבל משרה באוניברסיטה העברית.
בעת לימודיו הכיר את אשתו לעתיד, יהודית, נכדתו של מרטין בובר, בת בנו רפאל.
באותה תקופה הצטרף לקבוצה פוליטית-מרקסיסטית, שבין חבריה נמנו יהודית בובר, שמואל אטינגר, אליעזר פרמינגר, ואשר רשף.
כעבור זמן ההתלהבות מהרעיון המרקסיסטי הלכה והצטננה וחברי הקבוצה החליטו לפרקה מרצון.
בשנים 1952–1956 קיבל דוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון בהנחיית הפילוסוף של המדע קרל פופר.
אגסי ערך את המהדורה העברית של ספרו של פופר החברה הפתוחה ואויביה.
בשנות השישים שימש ראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת הונג קונג.
בשנים 1971–1996 כיהן כפרופסור מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
כן החזיק במשרת פרופסור באוניברסיטת בוסטון ואחר כך באוניברסיטת יורק שבטורונטו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ במקום ה-5 ברשימת מפלגת הישראלים בראשות רון חולדאי לכנסת זו.
בשנת 2008 הצטרף יחד עם אשתו לקבוצת אזרחים ישראלים שהגישה עתירה לבית המשפט בדרישה לשנות את רישום הלאום בתעודת הזהות מ"יהודי" ל"ישראלי".
בית המשפט המחוזי בירושלים דחה את העתירה וטען כי הסוגיה "אינה שפיטה".
הערעור בפני בית המשפט העליון נדחה גם הוא בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים.
אגסי ראה עצמו כתלמידם של סוקרטס ואפלטון תחילה, ולאחר מכן כתלמידו, ממשיכו ומבקרו של פופר.
הוא ניסה לחדד את דעותיו תוך הוספת שינויים קלים.
היה נשוי ליהודית בובר אגסי, נכדתו של מרטין בובר, עד מותה בשנת 2018. לשניים נולדו בן, אהרון, ובת, תרצה, שנפטרה ממחלת הסרטן.
המדע תלוי בבחינות האמפיריות של תורותיו.
אך אישוש אמפירי של ניבויים אינו קריטי במדע כלל, אלא רק במסגרת הטכנולוגיה המדעית.
המטפיזיקה חשובה עבור המחקר המדעי הרבה יותר מהאישוש האמפירי אך פחות מהפרכות.
התפתחות של רעיונות במדע חשובה גם כשלעצמה, אך גם משום שהיא מולידה ניסויים ותצפיות אשר הפרכתן מעוררת חשיבה מחודשת.
האמת המדעית אינה אמת מוחלטת אלא קירוב לה.
על-כך פופר הסכים עם איינשטיין, כהיסק מהמהפכה האיינשטיינית - שקירוב שלה הוא המדע הניוטוני.
הידע המדעי הוא תאוריה אודות העולם, ראי שלו, הגם שאינו ראי מדויק.
המדע הוא גם תוכנית-מחקר אינסופית לצמצום אי-הידע.
מבחינה זאת רעיונותיו של אגסי דומים לרעיונות שפיתחו לאחר מכן מתמטיקאים, כמו ממציא תורת הפרקטלים, בנואה מנדלברוט והמתמטיקאי ואיש המחשבים סטפן וולפרם: מושג היסוד המתמטי אינו הנוסחה או המשוואה, אלא התוכנית.
הוא היה סבור למשל כי ניתן לתאר את היקום טוב יותר כתוכנת מחשב מאשר כנוסחת תנועה מסוימת.
אגסי המליץ על כתיבה מדעית ביקורתית.
לשם כך עליה להכיל שאלה ודיון סביבה.
חידוד השאלה הוא חלק חשוב של מחקר מדעי.
אחר כך רצוי אם אפשר להציג לפחות שתי תשובות מנוגדות לשאלה ואפילו רצוי, אם אפשר, שאחת מהתשובות תהיה מנוגדת לדעת הכותב.
כפי שאיינשטיין ציין, ניצני האלטרנטיבה האיינשטיינית לניוטון התקיימו אצל לייבניץ מאתיים שנה לפני כן.
חלק גדול מהמחקר הקלאסי בפיזיקה היה ניסיון לשלב בין דעותיהם של ניוטון ולייבניץ, בלי לומר זאת במפורש (כמו במחקרים של מופורטואה ושל המילטון).
החשיבה הדיכוטומית נובעת ממוגבלות פוזיטיביסטית.
בדיון ברוב השאלות העומדות על הפרק, העולם אינו נראה שחור ולבן, אלא ספקטרלי.
הנטייה לראות את העולם בשחור ולבן מקורה בדיכוטומיה היוונית בין אמת לפי הטבע ואמת לפי המוסכמות ותורת העצם הבנויה עליה.
דיכוטומיה זו ותורה זו חשובות ביותר אך ברטרנד ראסל ואיינשטיין ביטלו אותה לחלוטין.
הוא האמין כי הפוסטמודרניזם הוא ניסוח מחודש של הרומנטיקה.
שניהם מהווים פתרון לבעיה אמיתית ועמוקה שהמודרניזם הדוגמטי שלפני איינשטיין לא הצליח לפתור: ידיעה מדעית ללא וודאות כיצד היא מן האפשר?
יוסף אגסי, המהפכה המתמדת: מיוון ועד איינשטיין.
תל אביב, הוצאת דביר, תשל"ז
יוסף אגסי, מכתבים לאחותי: אודות הפילוסופיה בת זמננו, בהדגשה על הפילוסופיה של החינוך ושל המדע, ועל אודות מלחמת יום הכיפורים.
עומר, 1977. מהדורה חדשה, תל אביב, עורך חמי בן-נון.
תל אביב, משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, תשל"ט 1979
יוסף אגסי, בין דת ולאום: לקראת זהות לאומית ישראלית.
תל אביב: פפירוס, מהדורה ראשונה 1984, מהדורה שנייה 1993. מהדורה שלישית בהוצאת עלו-עט, 2019. יצא בתרגום לאנגלית בהוצאת Franklin Classics Trade Press ב-2013.
משה ברנט, יוסף אגסי, יהודית בובר אגסי.
תל אביב, המרכז לפיתוח על שם פנחס ספיר, 1988
יוסף אגסי, אלברט איינשטיין אחדות וריבוי.
משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, 1989
יוסף אגסי, הפילוסופיה של הטכנולוגיה.
תל אביב, משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, תש"ן 1990
יוסף אגסי ויהודית בובר אגסי, משה ברנט.
יוסף אגסי, תולדות הפילוסופיה מביקון עד קנט 1600–1800, קורס מבוא.
יוסף אגסי, מבוא לפילוסופיה מודרנית.
שיחות על הפילוסופיה של המדע, עורך: חמי בן-נון.
משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, תשנ"ו 1996
חמי בן-נון, מגבלות השכל: על מחשבה, מדע ואמונה, ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי משוחחים, מבוא: חמי בן-נון.
יהודה פריד ויוסף אגסי, פרנויה: עיונים בדיאגנוזה.
תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1997
קרל פופר, החברה הפתוחה ואויביה.
ירושלים, הוצאת שלם, תשס"ג 2003
יוסף אגסי, הנאורות החדשה, הוצאת מודן, אוניברסיטה משודרת, 2012.
חיים אסא ויוסף אגסי, על המלחמה, הוצאת ידיעות ספרים, 2020
קרל פופר, היגיון התגלית המדעית - תורת-הידיעה של מדע הטבע המודרני, תרגם יוסף אגסי, הוצאת עלו-עט, 2017
יוסף (יוסי) אולמרט (נולד ב-10 באוגוסט 1950) הוא מזרחן ופרשן ספורט ישראלי.
כיהן כמנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
נולד במושב נחלת ז'בוטינסקי למרדכי ובלה אולמרט.
הוא אחיהם של אהוד אולמרט, ירמי אולמרט ועמרם אולמרט.
בשנים 1971–1978 למד באוניברסיטה העברית בירושלים לימודי האסלאם ולימודי המזרח התיכון וסיים תואר ראשון ושני בהצטיינות.
הוא סיים לימודיו לתואר שלישי בבית הספר לכלכלה של לונדון והגיש את עבודת הדוקטורט שלו על הנושא "מדיניות בריטניה בלבנט בשנים 1940–1945".
בשנים 1981–1989 הוא היה ראש המחלקה לסוריה ולבנון במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה השייך לאוניברסיטת תל אביב.
במקביל, הוא גם לימד מזרחנות באוניברסיטת תל אביב.הוא כתב שני ספרים בנושא, שהתפרסמו בהוצאת משרד הביטחון, המבוססים על סדרות הרצאות שנתן בגלי צה"ל במסגרת הסדרה "אוניברסיטה משודרת".
בנוסף, כתב טורי דעה רבים ב"ידיעות אחרונות".
שימש גם במכון שילוח לחקר המזרח התיכון כיועץ לענייני סוריה ולבנון.
בין השנים 1990–1993 כיהן כמנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
בשנות ה-90 ניסה באופן כושל להיכנס לפוליטיקה, תחילה בהתמודדות בבחירות המקדימות במרכז הליכוד, אז התמודד על מחוז מישור החוף, הגיע ראשון עם כ-5,000 קולות, שובץ במקום ה-43 ברשימת הליכוד-גשר-צומת לכנסת ה-14, ולא נבחר לכנסת.
לאחר מכן התמודד על ראשות עיריית רעננה, ולא ניצח.
בעקבות ניסיונות אלו הסתבך בחובות כבדים למלווים בשוק האפור.
בעקבות זאת עזב את ישראל בשנת 2004. כיום הוא חי בארצות הברית ומתפרנס ממתן הרצאות בנושאי מזרחנות.
היה נשוי ללינדה, יהודייה ילידת קנדה חברת הנהלת יד ושם, ולהם שלוש בנות.
הזוג התגרש לאחר שאולמרט עזב את הארץ.
יוסף אהרונוביץ' (19 ביולי 1877, ט' באב תרל"ז – 28 במרץ 1937, ט"ז בניסן תרצ"ז) היה עיתונאי, עסקן ומנהיג ציוני, היה בין מייסדי בנק הפועלים ומנהלו הראשון בשנים 1923–1937. בעלה של הסופרת דבורה בארון.
אהרונוביץ' נולד בכפר קיריבקה שבקרבת העיירה ברשד (Бершадь) בדרום האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), נין ונכד למשפחת אדמו"רים.
הוא היה אוטודידקט, שלמד בעצמו עד גיל הגיוס.
בשנת 1905, לאחר סיום שירותו הצבאי, פרצה מלחמת רוסיה–יפן.
על מנת להימנע מגיוס לשירות מילואים הוא עבר לברודי שבגליציה ושם עסק בחינוך נוער יהודי.
עלה לארץ ישראל בשנת 1906, בעקבות ה"קול קורא" שפרסם יוסף ויתקין.
הוא החל לעבוד כפועל חקלאי פשוט ברחובות.
יזם הקמת חנות קואופרטיבית של פועלי רחובות.
אהרונוביץ' האמין שתחילה יש לכבוש את עבודת האדמה ורק אז לרכוש קרקעות, בניגוד לדעתו של ויתקין.
בשנת 1907 השתתף אהרונוביץ' כציר בקונגרס הציוני השמיני, שנערך בהאג.
בקונגרס זה הוחלט על הקמת "המשרד הארצישראלי" ביפו ועל הקמת "חברת הכשרת היישוב".
הוא נבחר כציר גם לקונגרס התשיעי ולקונגרס האחד-עשר.
כאשר נוסד עיתון "הפועל הצעיר" בשנת 1908, התמנה אהרונוביץ' לעורכו.
הוא עמד בראשו עד תחילת שנת 1923. אהרונוביץ' היה מדובריה הראשיים של מפלגת הפועל הצעיר.
הוא היה הוגה דעות ומראשי דובריה של "מפלגת פועלי ארץ ישראל" (מפא"י), שנוסדה בשנת 1930 מהאיחוד שבין שתי מפלגות הפועלים, "הפועל הצעיר" ו"אחדות העבודה".
אהרונוביץ' יזם את הוצאת הספרים "לעם" על۔ידי "הפועל הצעיר", ביחד עם יוסף שפרינצק והמורה ישראל יהודה אדלר.
יחד עם ר' בנימין ואז"ר הוא ערך את כתביו של יוסף ויתקין, והיה אחד מעורכי כתביו של אהרון דוד גורדון.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התעת'מן אהרונוביץ', על מנת להישאר בארץ, והיה המזכיר של "הוועד להקלת המשבר" בראשותו של מאיר דיזנגוף.
בחורף 1915 נאסר ביחד עם מנהיגים אחרים ביישוב – ברוך הוז, מרדכי בן הלל הכהן, בצלאל יפה ואחרים.
הם הובאו לירושלים, אל המושל, ושוחררו בהשפעת ארתור רופין והנרי מורגנטאו, שגריר ארצות הברית בטורקיה.
גם קבלת האזרחות העות'מאנית לא עזרה לו, והוא גורש למצרים יחד עם אשתו דבורה בארון ובתם צפורה אהרונוביץ.
במצרים עסק בחינוך ולימד את הגולים.
כצו כן ייסד כתב עת "בנכר".
אהרונוביץ' שימש כנשיא אגודת הסופרים וחבר מועצת עיריית תל אביב.
ב-6 בדצמבר 1922 הוא הודיע על פרישתו מעריכת "הפועל הצעיר", ואשתו הודיעה על פרישתה מכתיבה.
כחודש מאוחר יותר עבר לנהל את בנק הפועלים, שבו עבד עד מותו.
הוא נפטר בשנת 1937, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
תנועת העבודה הנציחה את שמו במושב בית יוסף שבעמק הירדן.
את קובץ מאמריו והגותו ערכה אשתו דבורה בארון, ביחד עם אליעזר שוחט, שהיה ידידו הקרוב.
נקראים על שמו רחובות בתל אביב, רחובות, חולון, פתח תקווה, קריית חיים וכפר סבא.
עוד קרוי על שמו בית הספר היסודי ממלכתי של המועצה האזורית דרום השרון ששוכן בנווה ירק.
כתבי יוסף אהרונוביץ (2 כרכים), תל אביב: עם עובד, 1941.
העם והארץ: מבחר כתבים, תל אביב: תרבות וחנוך, 1970.
מבחר כתבים (מבוא מאת אליעזר שביד), ירושלים: הספרייה הציונית, 1983.
רבי יוסף בן עמנואל אירגאס (אירגאז) (ה'תמ"ה 1685 – ג' בסיוון ה'ת"ץ 1730) היה רב ומקובל איטלקי, מגדולי הלוחמים בנחמיה חיון ובשבתאות בכלל.
נולד בליוורנו בשנת תמ"ה (1685), לרבי עמנואל רב הקהילה.
למד תורה בעיר בישיבתו של רבי שמואל די פאס והתפרסם בגאונותו בגיל צעיר.
את חכמת הקבלה למד אצל רבי בנימין הכהן ויטאלי, תלמיד רבי משה זכות, במשך שבעה שבועות.
לאחר מכן התיישב בעיר פיזה והקים בה ישיבה בשם "נוה שלום".
כן יסד בעיר זו שתי קרנות צדקה: "מוהר הבתולות" ו"מלביש ערומים".
בשובו לליוורנו מונה לרב הקהילה.
התפרסם בגדלותו בתורה ורבנים רבים מאיטליה וצרפת היו מריצים אליו שאלותיהם והוא היה משיב להם בלשון ברורה ובקיצור נמרץ.
החשוב שבתלמידיו היה רבי מלאכי הכהן, מחבר הספר האנציקלופדי יד מלאכי.
התפרסם בשל ספרו הקבלי החשוב שומר אמונים, בו הוא מברר את אמיתות הקבלה.
הספר בנוי כדיאלוג בין שאלתיאל, חכם תלמודי, ליהוידע, מקובל.
בספר זה מתווכח רבי יוסף עם רבי עמנואל חי ריקי שהיה ממצדדי ה"צמצום כפשוטו".
ספרו של רבי יוסף אירגאס נחשב ספר יסוד בקבלה ולמייצג הבולט ביותר של מצדדי ה"צמצום שלא כפשוטו".
כדי להבדיל בין ספר זה לבין ספר "שומר אמונים" שחיבר הרב אהרן ראטה, נהוג לכנות את הראשון בשם "שומר אמונים הקדמון".
כמו כן חיבר שו"ת בהלכה בשם דברי יוסף.
הלך לעולמו בליוורנו בג' בסיוון ה'ת"ץ (1730) בגיל ארבעים וחמש.
בהיותו בגיל שמונה עשרה נשא לאישה את בת אחות אמו, ממנה נולדו לו שלשה בנים ושלש בנות, ביניהם בניו רבי אברהם ורבי עמנואל.
בשנת 1710 הגיע לליוורנו השבתאי המפורסם נחמיה חייא חיון וניסה לקבל ממנו הסכמה על ספרו, אך רבי יוסף אירגאס עמד על טיבו וגרשו מהעיר.
חיון הגיע לאמסטרדם והדפיס שם ספרי התקפה חריפה נגדו.
הרב אירגס השיב לו בשני ספרי פולמוס בשם תוכחת מגולה והצד נחש שהדפיס בלונדון בשנת 1715.
בשנת 1730, בעת הפולמוס נגד רבי משה חיים לוצאטו שלח מכתבים לרבי ישעיה בסאן, רבו של רמח"ל, על מנת לתהות על קנקנו, אך לא הספיק להכריע בעניין לפני מותו.
דברי יוסף, שאלות ותשובות, ליוורנו תק"ב
שומר אמונים, מבוא לתורת הקבלה, אמסטרדם תצ"ו
מנחת יוסף, קבלה, ליוורנו תקצ"ב
מבוא פתחים, מבוא וכללים לכתבי האר"י, ברלין תרפ"ז
תוכחה מגולה והצד נחש, נגד נחמיה חיון והשבתאות, לונדון תע"ה
רבי יוסף בן שאול איסקפה או אישקאפא (ה'ש"ל, 1570 – כ"ו בטבת ה'תכ"ב, 17 בינואר 1662) היה ראש ישיבה באיזמיר, מגדולי רבני העיר, ומחבר הספר ראש יוסף.
שנת לידתו אינה ברורה, ושלמה אברהם רוזאניס כותב שנולד בשנת ה'ש"ך, שלא כמקובל שנולד בשנת ה'ש"ל.
למקור השם "איסקפה" יש משערים שנולד בעיר סקופיה, ונקרא על שם עיר מולדתו (דעת רוב החוקרים היא שנולד בסלוניקי).
אך מקור השם הוא מהמילה הספרדית "escapare" שפירושה "בריחה"- מספרד, בתקופת האינקוויזיציה.
היה תלמידו של רבי אהרן בן יוסף ששון ולמד בישיבתו.
שם היה לחבר לרבי חיים שבתי, רבה של סלוניקי.
בתחילה היה רב וראש ישיבה בסלוניקי, ואחר כך כיהן כרב וראש ישיבה באיזמיר, לצידו של רבי עזריה ישועה אשכנזי.
בין שני הרבנים היו ויכוחים הלכתיים רבים, שהוגשו להכרעתם של רבני סלוניקי.
אחרי פטירתו של רבי עזריה, נשאר רבי יוסף לכהן כרב יחיד בעיר עד יום מותו.
הקהילה היהודית באיזמיר נוסדה בשנים אלו, כשהעיר הפכה למרכז החברות המסחריות הבריטיות, הצרפתיות וההולנדיות, ורבי יוסף היה רבה הראשון של הקהילה.
האריך ימים הרבה, ומחבר ספר "קורא הדורות" מעיד שראה אותו באיזמיר בהיותו בגיל הקרוב למאה שנה.
רבי יוסף היה רבו של שבתי צבי, והטיל עליו חרם כאשר זה התיימר להיות המשיח.
כמו כן היה רבו של רבי דוד קונפורטי, מחבר ספר 'קורא הדורות' העוסק בהיסטוריה של עם ישראל.
בין תלמידיו של רבי יוסף נמנה גם רבי שבתי פולשטרו, שעלה אחר כך לירושלים והרביץ בה תורה.
רבי חיים בנבנישתי, מחבר הספר 'כנסת הגדולה', מרבני איזמיר הצעירים בזמנו, נמנה עם מעריציו הגדולים של רבי יוסף, ומביא בחיבורו "כנסת הגדולה" פסקים רבים ושמועות הלכתיות רבות בשמו.
פסקיו הותירו את חותמם על העיר איזמיר למשך שנים רבות, ורבי רפאל יוסף חזן, בעל ספר השו"ת 'חקרי לב', שחי באיזמיר כמה דורות אחריו, כותב כי "מורינו הרב הגדול כמוהר"ר יוסף אישקאפה ז"ל אשר מימיו אנו שותים בכל חיי העיר".
נפטר בכ"ו טבת ה'תכ"ב, ורבי ניסים אלגאזי הספידו בהספד שנדפס אחר כך בספרו של רבי ניסים, "שמע שלמה".
חיבר ספר "ראש יוסף" על הארבעה טורים והבית יוסף.
החלק הראשון, על אורח חיים, ראה אור באיזמיר בשנת 1658, וכולל את הלכות פסח, מגילה, חנוכה, תשעה באב ושאר תעניות, ראש השנה, יום הכיפורים, סוכה.
החלק השני, על חושן משפט, ראה אור באיזמיר בשנת 1659, וכולל את הלכות דיינים, עדות, הלוואות, שמיטה ופרוזבול, כתב ידו, נאמנות, מלווה על המשכון, טוען ונטען.
הכרך הראשון של הספר היה החיבור הראשון שהודפס בדפוס העברי הראשון באיזמיר, על ידי המדפיס אברהם בן ידידיה גבאי.
כמו כן חיבר שו"ת שנקרא גם הוא בשם "ראש יוסף", הכולל שאלות ותשובות הלכתיות בדיני ממונות, וראה אור בפרנקפורט על האודר בשנת 1709.
חיבור נוסף הוא ספר "עבודת משא", הכולל את מנהגי הקהילה ותקנות המיסים של קהילת איזמיר.
הספר ראה אור בסלוניקי בשנת 1846.
בספרייתו של רבי דוד אופנהיים היה כרך מחיבורו בכתב יד של רבי יוסף, הכולל חידושים על משנה תורה של רמב"ם בתוספת שאלות ותשובות.
כתב יד זה שרד עד היום.
יוסף אידריס למד רפואה באוניברסיטת קהיר, באותה עת היה פעיל פוליטית כנגד שלטונו של פארוק הראשון, פעילות שהובילה למאסרו ולהשעייתו מהמכללה.
בתום לימודיו עבד בבית החולים הגדול במצרים, קאסר אל-עיני.
אידריס כתב מחזות, סיפורים קצרים, ורומנים.
הוא כתב סיפורים ריאליסטיים אודות אנשים רגילים ואנשים עניים.
רבים מסיפוריו מתרחשים בסביבה מצרית טיפוסית, והוא מוחזק כרב-אומן של הסיפור הקצר.
הוא נחשב כמי שהניח את התשתית לתיאטרון המצרי המודרני, המבוסס על מסורת ופולקלור עממי, הצלחתו העיקרית בתחום זה הייתה בעבודתו המפורסמת ביותר, המחזה "אל-פאראפיר", המספר את סיפורן של שתי דמויות עיקריות: האדון וה"פארפור" (הדיוט עני).
במשך זמן מה הוא כתב עבור העיתון המצרי אל-אהראם.
הוא הוצע פעמים מספר כמועמד לפרס נובל לספרות.
שייך עלי מאיים : סיפורים מצריים / יוסף אדריס ; (מערבית: טוביה שמוש ; הקדמה מאת ששון סומך).
תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"א 1970.
המשחק וסיפורים אחרים / יוסוף אידריס ; מערבית: משה חכם.
הרב יוסף אדלר (ברומנית: Iosif Adler; נודע בכינוי הרב מטורדה; 7 או 8 בדצמבר 1883 ח' בכסלו ה'תרמ"ד – 2 במרץ 1977, י"ב באדר ה'תשל"ז) היה רב בטרנסילבניה (רומניה) ובירושלים, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
יוסף אדלר נולד ב-1883 בניטרה סלובקיה של ימינו, אז צפון ממלכת הונגריה, באימפריה האוסטרו-הונגרית כבנם של אברהם אדלר ושרה לבית אונגאר.בצעירותו למד בישיבת ניטרה אצל הרב אברהם אהרן כ"ץ ולאחר מכן היה, בברטיסלאבה (פרסבורג), תלמידו של רבי שמחה בונם סופר, בעל ה"שבט סופר".
החל משנת 1920 יוסף אדלר היה רב בעיר סיגישוארה במקום הרב שלמה זלמן ליכטנשטיין (שעבר לקהילת
אחר כך כיהן כרב של הקהילה היהודית האורתודוקסית בעיר טורדה שבטרנסילבניה, ומשנת 1938, אחרי מות חמיו, הרב בן ציון וועזעל, שימש בה אב בית דין וראש ישיבה.
היה פעיל מאוד בהנהגה האורתודוקסית ברומניה.
נבחר במקום חמיו גם כראש "לשכת הקהילות האורתודוקסיות" בטרנסילבניה, שמושבה היה בעיר קלוז', ושימשה כפורום שייצג את החרדים במסגרת פדרציית איחודי הקהילות היהודיות ברומניה.
ביוני 1942 היו יהודי טורדה אמורים להיות בין ראשוני יהודי רומניה שיישלחו למחנות ההשמדה בפולין.
לבסוף עיכבו השלטונות הרומניים את תוכנית המשלוחים, למרות לחציה של גרמניה הנאצית.
בנסיבות אלה הישארות העיר טורדה תחת שלטון רומניה הביאה להישרדות תושביה היהודים של העיר.
באותן השנים היה הרב אדלר מעורב במגעים עם גורמים רומנים להברחת יהודים מצפון טרנסילבניה הכבושה על ידי הונגריה לרומניה, ועל ידי כך להצילם מן הנאצים.
לאחר הדחת המשטר של יון אנטונסקו ברומניה, היה הרב אדלר שותף לרבנים אלכסנדרו שפרן ומרדכי רולר בהחלטה לכנס באוגוסט 1945
בבוקרשט את הכנס הראשון של רבני רומניה אחרי השואה, לצורך ארגון מחדש של חיי הדת היהודיים במדינה.
בין השנים 1945–1950 שוב נבחר לעמוד בראש לשכת הקהילות האורתודוקסיות.
בעקבות עליית הקומוניסטים לשלטון, עלה הרב אדלר עם משפחתו לישראל ב-1950. בישראל שכל שניים מבניו: האחד שלמה אהרון שנפל בקרב האחרון בגוש עציון במלחמת השחרור, בן פחות מ-18 במותו, ואחיו, דוד שמואל, שנפצע באותו הקרב, יום לפני נפילת הגוש.
דוד היה פצוע קשה וסבל מפציעתו עד לפטירתו בט"ז אדר תשכ"ח.
בכנסייה הגדולה הרביעית של אגודת ישראל, שהתכנסה בירושלים ב-1954, נבחר כחבר מועצת גדולי התורה, וכיהן בה עד פטירתו.
נפטר בשנת 1977 בירושלים בגיל 93, ונקבר בהר המנוחות.
בנו הרב משה אדלר מילא את מקומו כרב טורדא בירושלים.
הרב אדלר התכתב בשאלות הלכתיות עם הרב בצלאל זאב שפרן והתכתבות זו פורסמה בתוך "שאלות ותשובות הרב"ז".
רחוב "הגאון מטורדא" בשכונת תל ארזה בירושלים מנציח את זכרו.
יוסף אַחְרוֹן (Joseph Achron; 13 במאי 1886, לזדיי, ליטא (רוסיה) – 29 באפריל 1943, הוליווד, ארצות הברית) היה מלחין וכנר יהודי, חבר האגודה לשימור המוזיקה היהודית העממית שהוקמה על ידי יואל אנגל.
אחיו הצעיר היה הפסנתרן והמלחין איזידור אחרון.
אחרון נולד בעיירה לזדיי שבליטא, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
בגיל 5 החל בלימודי נגינה בכינור אצל אביו, שהיה מורה למוזיקה, וכבר בגיל 11 הופיע ככנר בקונצרטים פומביים.
בהמשך למד מוזיקה בוורשה ולאחר מכן אצל הכנר ליאופולד אאואר, ואצל המלחינים אנטולי ליאדוב ומקסימיליאן שטיינברג בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, שם סיים את לימודיו עם מדליית זהב.
כאשר המלחין היהודי הנודע יואל אנגל, הקים ברוסיה את החברה למוזיקה עממית יהודית, הצטרף אליה אחרון, ביחד עם מלחינים יהודים צעירים אחרים, כרוזובסקי, גנסין, קריין, ומילנר, וביחד תרמו לפיתוחה של המוזיקה היהודית.
בין השנים 1910-1907 שקד על פוגות, קונטרפונקט, תורת הצורות ואינסטרומנטציה.
בשנת 1913 עבר אחרון לרוסיה, שם שימש כראש המחלקה לכינור ולמוזיקה קאמרית בקונסרבטוריון של חרקוב.
פעילות זאת נקטעה כשבשנת 1916 גויס לצבא הרוסי, בו שירת כשנתיים.
עם סיום המלחמה חזר לעבודתו כמוזיקאי ברוסיה.
בשנת 1922 יצא למספר מסעי קונצרטים בגרמניה במזרח הקרוב (כולל בארץ ישראל) ובארצות הברית.
בשנת 1925 השתקע בארצות הברית, ובשנת 1932 לאחר שהוזמנה אצלו מוזיקה לתפילת קבלת שבת בבית הכנסת עמנו-אל בניו יורק, זכה להכרה בארצות הברית, כמלחין רציני.
בשנת 1934 עבר להוליווד - קליפורניה כדי להלחין מוזיקה לסרטים, אך לא התמיד בכך, והמשיך בהלחנת מוזיקה אמנותית ובהופעות.
המוזיקה המסורתית היהודית, והשפה העברית שימשו השראה ליצירתו המוזיקלית של יוסף אחרון.
לדוגמה: יצירתו "הסוויטה לילדים" מבוססת על טעמי המקרא.
יצירות נוספות של אחרון בנושאים יהודים שנתחבבו על המאזינים היו "נעימה יהודית", "ריקוד יהודי", ו"שיר ערש יהודי".
כן חיבר מוזיקה למחזות יהודים כמו: "קידוש השם", "הגולם" "סטמפניו" ועוד.
בנוסף חיבר אחרון מנגינות לשיריהם של משוררים עבריים, כגון: יעקב כהן, דוד שמעוני, יהודה קרני, וזלמן שניאור.
יצירות נוספות של אחרון שנתחבבו על הקהל הן "וריאציות סימפוניות לפסנתר", ו"מה שגנוז בכינור".
השיא שביצירתו היו 3 קונצרטים לכינור ולפסנתר אשר הראשון שבהם אופוס 60, בוצע על ידי אחרון כסולן, יחד עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של סרגיי קוסביצקי, ביצוע שזכה לשבחים רבים.
הפרויקט הלאומי של אחרון (הלחנה על פי השפה והמוזיקה העברית) הושווה על ידי חוקרים, לפרויקטים דומים של מלחינים ידועים כגון: בארטוק וקודאי ההונגרים, סמטנה ודבוז'אק הצ'כים ועוד.
היו שהישוו את אחרון למשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק, ואמרו כי שני אמנים אלה ניחנו ביכולת הטמעה, ויצירה מחדש של יסודות עתיקים, ללשוננו השימושית ובת זמננו.
אחרון פרסם גם ספר הדרכה להוראת הנגינה בשם "יסודות הטכניקה של הכינור והקשת"
באחרית ימיו החל אחרון בכתיבת יצירתו "הסימפוניה שלי", אך הוא הספיק לכתוב ממנה 4 עמודים בלבד.
1. קונסרבטוריון העירוני בפתח תקווה, על ידי המלחין והצ'לן יהויכין סטוצ'בסקי אשר הכיר את דרכו של אחרון וראייתו את השפה העברית כמקור למוזיקה הישראלית.
2. רחוב יוסף אחרון בתל אביב (קריית שלום, דרום תל אביב)
יוסף משה אדרעי (נולד ב-1948) הוא פרופסור אמריטוס והדיקן לשעבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
מתמקד בדיני מיסים של ישראל וארצות הברית.
אדרעי נולד בבית הוריו בצפת במהלך מלחמת העצמאות.
אביו היה ספרדי מרוקאי ואמו אשכנזייה, בזמן ובמקום שבו נישואים בין-עדתיים לא היו מקובלים.
לאחר שירותו הצבאי למד משפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1973 קיבל תואר ראשון.
התמחה אצל השופט חיים כהן בבית המשפט העליון ולאחר מכן במשרד עורכי דין.
עבד כעורך דין בלשכה המשפטית של נציבות מס הכנסה והשלים תואר שני (1975) ושלישי (1979) באוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלו, שנעשתה בהדרכת פרופ' אהרן יורן, קרויה "מיסוי הכנסת עבודה בישראל".
בשנים 1979–1981 שהה בפוסט-דוקטורט בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1981 הצטרף לסגל האקדמי של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים בדרגת מרצה.
בשנים 1982–1986 נמנה עם סגל הפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב, והקים בה את המחלקה לדיני מיסים.
בשנים 1986–1987 היה פרופסור אורח באוניברסיטת אמורי, ובשנים 1987–1989 היה פרופסור אורח באוניברסיטת סן דייגו.
בשנת 1990 נמנה עם מייסדי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1991 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1997 מונה לפרופסור מן המניין.
כיהן כדיקן הפקולטה בשנים 1997–2002. בשנים 2006–2007 כיהן כדיקן בית הספר למשפטים של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
בשנת 2018 פרש לגמלאות מאוניברסיטת חיפה כפרופסור אמריטוס.
פרסם עשרות מאמרים וספרים בתחום דיני המס והמשפט הציבורי.
בתקופת המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע הסביר מדוע תקציב המדינה מצדיק מרד מיסים.
אדרעי נשוי לבלה ואב לארבעה.
מיסוי פעילות בינלאומית, פפירוס, 1991.
לקראת לימודי משפטים, דיונון, תשנ"ג.
פירוש לחוקי-היסוד - חוק-יסוד: משק המדינה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ד.
יוסף אחאי (שוקסטליסקי; ג' בטבת תרנ"ט, 17 בדצמבר 1898 – כ"ט בשבט תשמ"ח, 17 בפברואר 1988) היה ממייסדי תנועת "החלוץ" בליטא, חלוץ איש העלייה השלישית, מחנך עברי, סופר, עורך ומתרגם, עיתונאי ומשורר ילדים, ממייסדי קיבוץ נצר סרני.
אחאי נולד ב-1898 בעיר קובנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא) בשם יוסף שוקסטליסקי, הבכור משבעת ילדיהם של פרל (פנינה) לבית קידנסקי ושמואל שוקסטליסקי (לימים כפכפי; 1874–1939).
אביו היה ממייסדי החדר המתוקן בקובנה, שבו לימדו תנ"ך, ספרות עברית חדשה ודקדוק, בנוסף ללימודים המקובלים בחדר הישן.
כשנוסדה בקובנה הגימנסיה הריאלית, היה בה למורה לתנ"ך.
אחאי למד ב"חדר" ובישיבה, וסיים את לימודיו בגימנסיה של אביו.
אחאי הושפע מאוד מאביו, וכאשר נוסדה בליטא העצמאית בגמר מלחמת העולם הראשונה תנועת "החלוץ", הצטרף לשורותיה, ואחרי הכשרה חקלאית קצרה עלה בשנת תרפ"א עם קבוצת אחווה, לארץ ישראל.
הקבוצה עבדה בסלילת כבישים, ויוסף בנוסף לעבודה הפיזית, לימד עברית את העולים החדשים בני העלייה השלישית, שלא קיבלו השכלה עברית בגולה.
בזכות השכלתו ובזכות כישוריו הפדגוגיים, שלחה אותו הקבוצה לסמינר למורים בירושלים, כדי שיהיה מורה במשק שיקימו.
כשהתגורר בפלוגת גדוד העבודה בירושלים, הכיר את גניה מייזלס, מאנשי "החלוץ" של יוסף טרומפלדור, שעלתה מרוסיה ולמדה אז ציור ב"בצלאל", והשניים הקימו יחד משפחה.
כשעמדה גניה ללדת, הפסיקו שניהם את לימודיהם וחזרו לקבוצתו, ששהתה אז באיילת השחר.
שם הקבוצה, "אחווה", היא המקור לשם המשפחה שאימץ לעצמו, וגם לשמו של בנו הבכור, אחיעזר (אחיק), שנולד ב-1923. בנו השני, שנולד כעבור כשנה בירושלים, נפטר בינקותו.
הקבוצה עברה למושבה יבנאל, ואחאי שב לירושלים להשלים את לימודיו בסמינר.
בשנת תרפ"ה (1925) סיים את לימודיו ועבר עם משפחתו לתל אביב והיה מראשוני המורים בבית החינוך לילדי עובדים.
בשנת 1926 נולדה בתו אביטל.
בסוף שנת 1927 עבר אחאי למושב בלפוריה והיה מורה בבית הספר שם.
ב-1929 עבד כמורה בבית הספר שבקיבוץ חפציבה, וב-1930 עבר עם משפחתו לקיבוץ כנרת, שם הורה בבית הספר המשותף כנרת–דגניה.
בסוף אותה שנה נפרדו יוסף וגניה.
אחאי נסע לעיר נירנברג שבגרמניה, שם החליף את ש.
שלום כמורה לעברית בחוג "שוחרי השפה העברית" של ד"ר מיינהולד נוסבאום.
הוא הורה עברית, ערך את יומן הקיבוץ והיה מראשוני יוצריה של ההגדה הקיבוצית לפסח.
בנו הבכור נותר ללמוד בתל אביב ולימים סיים את הגימנסיה העברית הרצליה, ואילו בתו אביטל הצטרפה אליו בגבעת ברנר והתחנכה בחברת הילדים במשק.
בשנות ה-40 נישא לצפורה טננבאום, ילידת ורשה, שעלתה ב-1928 והגיעה מיד לגבעת ברנר.
אשתו הייתה חולה בטרשת נפוצה, והייתה מרותקת במשך שנים למיטתה.
במסגרת הפילוג בקיבוץ המאוחד, הצטרף אחאי לחברי מפא"י הפורשים והיה ממקימי קיבוץ נצר סרני, על-שם ידידו הטוב אנצו סרני, חבר גבעת ברנר שנמנה עם הצנחנים הארץ ישראלים, ובשליחותו נתפס ונרצח במחנה הריכוז דכאו.
בנצר סרני חי יוסף עד יומו האחרון (1988), אך רוב הזמן עבד כשליח הקיבוץ באזור תל אביב.
אחאי עבד בהוצאת הספרים של איחוד הקבוצות והקיבוצים בתל אביב, כעורך כתב העת של האיחוד "ניב הקבוצה" וכמסגנן הספרים של ההוצאה.
כמו כן עסק בתרגום שירה מיידיש ומגרמנית, ערך יומן מיוחד לכבוד שבת, חיבר פזמונים ושירי ילדים והשתתף בכתיבה בעיתונים "דבר", "דבר לילדים" (היה חבר המערכת) ו"הדור".
מאז שנות החמישים הראשונות של המאה ה-20, כשנוסדו בארץ חוגי תנ"ך רבים, בהשראת החברה לחקר המקרא בישראל, הקימה גם מועצת פועלי תל אביב חוגי תנ"ך, ואחאי נבחר לנהל את החוג המרכזי ב"בית תבורי" ואחר כך גם ב"בית ברמן".
אחאי, שריתק את שומעיו, התבקש ללמד בחוגים נוספים למקרא: בחולון, ברמת גן, בראשון לציון, בצהלה ובקיבוץ נצר סרני.
הוא המשיך להרצות בחוגי המקרא עד קרוב למותו (כמעט בן 90), ונודע כאחד מגדולי מפיצי התנ"ך בקרב העובדים במועצות הפועלים ובקרב השכבות העממיות.
נפטר בשנת 1988, ונקבר בבית העלמין שבקיבוצו נצר סירני.
אחיו הצעיר יצחק כפכפי (1911–1998) היה ממייסדי תנועת הנוער "המחנות העולים", מתרגם ועורך.
עין קדם: (מונולוגים תנכיים); רישומים: כלב קסטל, תל אביב: אל"ף, תשל"ג 1972
בחוגי מקרא; ערך: אברהם אהוביה, תל אביב: רשפים, תשנ"ג 1993
מיכל רביקוביץ, יוסף אחאי, שבח אדן, לבני מצווה: גליונות לעבודה עצמית ומקראה, בית ברל: המדרש לחינוך המשותף – המעבדה הפדגוגית, איחוד הקבוצות והקבוצים – מחלקת החינוך – החוג למתודיקה, תשי"ט.
(מהדורה ב מתוקנת: בר מצווה: חוברת הדרכה למורים בבית הספר הממלכתי, תל אביב: תרבות וחינוך; משרד החינוך והתרבות – המרכזיה הפדגוגית, 1961)
יוסף אחאי (עורך), איקי – לזכרו, [גבעת ברנר: חמו"ל], תשל"ב 1972. (ספר זיכרון לבן הקיבוץ סרן )
שלשה שירי אכרים: למקהלה מעורבת בלווי פסנתר, לפי שירי עם קדומים; עברית: יוסף אחאי, תל אביב: המרכז לתרבות ('ספריה מוזיקלית', 26), 1948. (תווים)
ז'אן בטיסט מוליר, הרופא המאהב: קומדיה בשלש מערכות; עברית: אליהו חזן; תרגום השירים: יוסף אחאי, תל אביב: הוצאת הספרים והתוים של מרכז לתרבות והסברה ('ספרית מחזות ומערכונים', חוברת יג), תשי"א
יעקב פרידמן, שלג במדבר; עברית: י' אחאי [ואחרים], תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תש"ל.
יעקב פרידמן, מיומנה של משוררת; תרגום מיידיש: יוסף אחאי, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תשל"ב
חיה'לה גרובר, משני צדי המסך; תרגם מיידיש: יוסף אחאי, חיפה: פינת הספר, תשל"ג
רבקה קוויאטקובסקי-פנחסיק, חיימקה: יומנו של נער מגיטו לודז'; איורים: בינה גבירץ; תרגם מאידיש: יוסף אחאי, ירושלים; תל אביב: מ' ניומן, תשל"ה
רבקה קוויאטקובסקי-פנחסיק, בין כרמל וים; עברית: יוסף אחאי, חיפה: עצמי, תשל"ו
אלטרמן, ליקוי חמה; תרגם מיידיש: יוסף אחאי, תל אביב: הוצאת ספרים י.ל.
אפרים שרייער, עלי אביב; מיידיש: יוסף אחאי, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ט
משה מלמן, ראשיתו של כפר ארגנטינה – ניר צבי: ליובל ה-25 לניר-צבי, עברית: יוסף אחאי, תל אביב: [חמו"ל], 1979
ישעיהו רכטר, שתי אחיות; תרגום: יוסף אחאי, תל אביב: עמך, תש"ם 1980
שאול מאלץ, בגילה וברִנה; תרגם: יוסף אחאי, תל אביב: הוצאת י.
ישעיהו רכטר, הבן האובד: רומן; תרגום: יוסף אחאי, תל אביב: ניי-לעבן, תשמ"ב 1982
ישעיהו רכטר, נקם; תרגם: יוסף אחאי, תל אביב: ניי לעבן, תשד"ם 1984. (רומן)
רבקה בסמן בן-חיים, על מיתר הגשם: מבחר שירים; תרגמו מיידיש: יוסף אחאי [ואחרים]; על העטיפה ובספר: יצירות מאת מולה בן-חיים, תל אביב: קשב לשירה, תשע"א 2010
אוליצקי נולד לחיים ולמוסיה לבית לויצקי בנוה צדק.
בעקבות מאורעות תרפ"א עברה משפחתו לתל אביב, שם נמנו הוריו על מייסדי שכונת נורדיה.
הוא למד בתלמוד תורה, ובגיל 13 יצא לעבודה, אז גם היה לפעיל בתנועת הנוער העובד.
בהמשך היה למדריך בהבחרות הסוציאליסטית, חבר ועד ומזכיר הסניף של התנועה בתל אביב.
בימי המרד הערבי הגדול שירת כנוטר בבן שמן וביערות הכרמל.
לאחר מכן עבד כשליח במרכז מפא"י, ובשנים 1945–1947 היה עוזרו של לוי אשכול במועצת פועלי תל אביב-יפו.
באותה תקופה ערך עיתון יומי של מועצת פועלי תל אביב, "יומן המועצה", ניהל את מחלקת 'ספרות ועיתונות' של מפא"י והפיץ את ביטאונה המחתרתי, "אשנב".
אוליצקי השתתף בקורס מפקדי כיתות של "ההגנה" שנערך בחלקו בחולדה ובחלקו בכפר מנחם.
בתחילת מלחמת העצמאות היה השליש של ישראל שחורי, שפיקד על הגנת דרום תל אביב.
בהמשך המלחמה היה כתב צבאי ודיווח בין השאר על מבצע נחשון, כיבוש שדה התעופה בלוד, כיבוש חיפה ומבצע יפתח.
לאחר המלחמה פרסם את הספר "ממאורעות למלחמה", שהיה לרב-מכר.
מאז ערך וכתב ספרים רבים בנושאי ביטחון ועבודה.
בשנות החמישים למד במשך שלוש שנים היסטוריה כללית ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1949 היה חבר מערכת בעיתון "דבר".
הוא כתב את 'טור העבודה והעובד' וחתם בכינויים שונים, בהם: 'אבנר', 'יוסף', 'י.
בשנת 1956 ערך את המדור "מפועל לפועל" בקול ישראל.
במשך כ-20 שנה ערך אוליצקי פרסומים שונים של ההסתדרות הכללית וקיבל משכורת של עורך ראשי.
בין השאר היה עורך הביטאון 'בהסתדרות'.
אולם לאחר שלא הורשה לפרסם מאמר זיכרון על לוי אשכול שכלל פתקים אישיים שלו, פרש אוליצקי מתפקידו ופרסם חוברת עצמאית בשם "דפי בית ברנר".
בשנת תש"ל-1970 ייסד וערך את כתב העת להיסטוריה "קורות" ("ירחון לידיעת העבר") עד 1978.
אוליצקי היה נשוי ללאה (לייקה) לבית טנץ עד למותה ב-2011 ואב לשלוש בנות: ליאורה, נילי ואורנה.
נפטר ב-3 במאי 2015, ונקבר בתל מונד.
פעולות יפתח לשחרור הגליל, תל אביב: מחלקת התרבות של צבא ההגנה לישראל ('ספרית כיס לחיל העברי'), 1948. (על המעטפת: "מבצע יפתח לשחרור הגליל")
בת-ים - יסודה, לבטיה והתפתחותה: תרע"ט-תש"י, הוצאת המועצה המקומית, 1950
ממאורעות למלחמה: פרקים בתולדות ההגנה על תל אביב, הוצאת מפקדת ההגנה בתל אביב, (יצא בשלוש מהדורות, האחרונה ב-1951)
במשורה ובמכונה: ראשי פרקים בתולדות פועלי הדפוס בישראל, האיגוד הארצי של פועלי הדפוס, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בא"י, 1954
מרכז משען: פעולות ומעשים, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל – מרכז משען, 1956. (ספרון)
מפזורה - למדינה, כרך ראשון: בין שתי מלחמות עולם, 1939-1917, הוצאת אחיאסף, 1959
פרקי דין וחשבון 1959-1965, הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בא"י, 1966
ציבור העובדים במלחמת ששת הימים, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל – הוועד הפועל, תשכ"ח.
ישובים באש, הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בא"י, תשכ"ח.
אמנות הדפוס: 400 שנים לאומנות הדפוס בארץ-ישראל, הוצאת מסדה, 1973
אדיס: פרקים בתולדות חייה של אדיס דה-פיליפ, תל אביב: הוצאת המחבר, תשמ"ג 1983.
מול עיר עוינת: ספר ה"הגנה" על בת-ים, הוצאת ארגון חברי ה"הגנה" בבת-ים, 1984,
יוסף אוג'ן קמפוס, יוסיף אאוג'ן קמפוס או אואג'ן קמפוס (ברומנית: Iosef Eugen Campus; 5 בפברואר 1915 – 2 בנובמבר 2012) היה מבקר ספרות, מסאי וסופר ישראלי ברומנית, עברית וצרפתית, איש חינוך, יהודי יליד רומניה.
יוסף אוג'ן קמפוס נולד בבוקרשט במשפחה של יהודים ספרדים.
בשנת 1932 סיים בהצטיינות את בחינות הבגרות בתיכון "מאטיי בסאראב" בעיר הולדתו.
בשנים 1934–1936 חי קמפוס בארץ ישראל ולמד וסיים תואר ראשון בפילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית.
בשנת 1938 סיים את התואר הראשון בספרות באוניברסיטת בוקרשט.
בימי השלטון הצבאי-פאשיסטי של יון אנטונסקו לימד בבית הספר של העדה הספרדית בבוקרשט והיה למנהלו.
היה מורה מוערך מאוד בגלל בקיאותו ואהוב על ידי תלמידיו.
אחרי נפילת משטר אנטונסקו, קמפוס יכול היה להמשיך בלימודיו באוניברסיטה וסיים בשנת 1948 דוקטורט בספרות ובפילוסופיה בהצטיינות יתרה (Magna cum laudae).
עבודת הדוקטורט שלו הייתה מוקדשת ליצירתו של קונסטנטין דוברוג'אנו-גריה.
קמפוס עבד בהמשך כמורה לשפה והספרות הרומנית במכללת "ספנטול סאבה" בבוקרשט וכעורך במחלקה לבקורת ספרות של הירחון לספרות "ויאצה רומניאסקה" (Viaţa Românească - "החיים הרומנים").
בשנות ה-50 פוטר מעבודתו בכתב העת.
בהמשך כתב בכתבי העת "קונטמפוראנול" (Contemporanul) "אפוסטרוף" (Apostrof), "טריבונה" (Tribuna), "ואטרה" (Vatra) וכו'.
נבחר לחבר באיגוד הסופרים הרומנים ובישראל - באיגוד הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
קמפוס כתב מחקרים קריטיים על הספרות לילדים (1939), על כתבי הסופרים הרומנים אנטון בקלבאשה ונ.ד.
קוצ'ה - אמן הפמפלט הספרותי").
כמו כן ערך את יצירותיו של האחרון.
כתב ספרי חינוך (ניסוי פדגוגי - השתלבות הילד בחיים), ספרים על תולדות עם ישראל (Istoria evreilor în epoca răsăriteană תולדות היהודים בתקופה המזרחית (1943), Istoria evreilor în epoca apuseană תולדות היהודים בתקופה המערבית,
קמפוס עלה לישראל בשנת 1960. בישראל עבד כמורה לצרפתית בבתי ספר תיכון - ברמלה-לוד וב"אוהל-שם" ברמת גן - והמשיך לעסוק בבקורת ספרות על דפי העיתונות בשפה הרומנית (ויאצה נואסטרה", "סקולול 20","סמנאלול", "איזווארה", "מינימום", "פונקט", "פרו שי קונטרה").
אחרי המהפכה ברומניה ב-1989 חזר לפרסם גם ברומניה.
בישראל פרסם מאמרי עיון ובקורת ספרותית גם בכתבי עת עבריים כמו מאזנים, "קסת" ו"מחברות".
יוסף אוג'ן קמפוס שלט היטב בשפות רבות, פרט לרומנית ועברית - לאדינו, ספרדית, צרפתית, אנגלית, גרמנית, וכמו כן לטינית ויוונית עתיקה.
יוסיף אאוג'ן קמפוס היה נשוי לאנג'לה ונולדו להם שני ילדים: עדנה קמפוס-דיבואה ועמנואל קמפוס.
לזכרו הוקמה קרן שמעניקה פרס ספרותי לסופרים בראשית דרכם
2002 - Deschizând noi orizonturi (לפתוח אופקים חדשים) ב-2 כרכים - כולל 275 מאמרים ומחקרים מוקדשים לרוב לספרות הישראלית בשפה הרומנית
2004 Le temps dans le roman moderne (הזמן ברומן המודרני - מסות - בצרפתית)
2004 Prozatori ebraici (פרוזאיקנים עבריים)
א"ב יפה - בשדות זרים - סופרים יהודים ברומניה 1940-1880, המכון גולדשטיין-גורן לתולדות היהודים ברומניה, אוניברסיטת תל אביב, 1996 עמוד 435
יוסף איל הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין הנדסה ראשי.
איל התגייס לצה"ל ב-1962 והחל שירותו בקורס טיס.
לאחר שעזב את הקורס עבר לחיל ההנדסה הקרבית ושירת כלוחם וקצין בחיל.
הוא שימש מדריך בקורס מש"קים, ראש מדור בבית הספר להנדסה צבאית, עבר קורס קציני הנדסה בארצות הברית ושימש מפקד קורס קציני הנדסה קרבית.
במלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד גדוד הנדסה שהורכב מסגל וחניכי בית הספר להנדסה צבאית.
במהלך פינוי סיני במסגרת יישום הסכם השלום בין ישראל למצרים שימש קצין ההנדסה של פיקוד הדרום.
באוקטובר 1985 מונה לקצין הנדסה ראשי בדרגת תת-אלוף ומילא תפקיד זה עד 1989. לאחר מכן שימש עוזר ראש אגף התכנון.
לאחר שחרורו מכהן כמנהל חטיבת משאבי אנוש ומינהל וממלא מקום מנכ"ל בקרן קיימת לישראל
הרב יוסף אברהם וולף (כ"ה בשבט תרע"א, 1911 - ד' בסיוון ה'תשל"ט, 30 במאי 1979) היה איש חינוך והוגה דעות, מחלוצי החינוך החרדי ביישוב החדש, ממייסדי סמינר "בית יעקב" בבני ברק הנושא את שמו.
נולד לרב פינחס וולף ולהלנה (הינדלה) בתו של הרב אביעזרי זליג אויערבאך, רבה של הלברשטט ובנו של הרב צבי בנימין אויערבאך.
נישא ללאצא (ליזל) בתו של הרב אברהם יצחק קליין רבה של נירנברג, ובסוף ימיו רבה של הקהילה החרדית בחיפה.
נסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בברלין.
לאחר מכן, כיהן כמחנך במוסדות שונים בגרמניה, ובתפקידו האחרון בה שימש כמרצה בבית המדרש לרבנים בברלין.
ב-1939 עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב.
כאחרים מרקע נאו-אורתודוקסי שהתאכזבו מההתבוללות והאנטישמיות, הפנה אף הוא עורף לשיטת "תורה עם דרך ארץ" הגרמנית ונעשה אידאולוג חרדי ליטאי חשוב: הוא היה אחד ממקדמי חברת הלומדים.
שימש כמחנך בסמינר בית יעקב בירושלים ובתל אביב, עד שהוזמן ביוזמת החזון איש לנהל את סמינר בית יעקב בבני ברק.
הוא הרחיב את הסמינר, וגיבש את תוכנית הלימודים שלו.