tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במטרה זו, הוא השתדל להמשיך במשא ומתן שהתחיל בהצלחה הנסיך פרנץ הראשון של ליכטנשטיין, שניסה לגשר מעל הפערים בסוגיות הבלקן בין עמדות וינה וסנקט פטרבורג, על מנת ליצור בסיס ליחסי ידידות רבע בין שתי האימפריות.
אהרנטל מילא תפקיד מכריע בחתימת הסכם מירצשטג משנת 1903. בעת מלחמת רוסיה–יפן הוא אימץ קו מדיני הנוטה לטובת רוסיה.
באוקטובר 1906 הוא החליף את הרוזן גולוחובסקי כשר החוץ של האימפריה.
בהתחלה הוא שמר על ההשקפות שהנחו אותו בזמן עבודתו כשגריר.
הוא היה נחוש להגן על האינטרקסים של אוסטרו-הונגריה בבלקן, אולם גילה נכונות לבוא לקראת השאיפות הרוסיות בשאלת הדרדנלים.
עם זאת, במהלך המשבר הבלקני, הוא נטש את הרעיון של תאום ידידותי עם הממשלה הרוסית.
השחקנים הראשיים במשבר הבוסני בשנים 1908–1909 היו שרי החוץ של אוסטרו-הונגריה ושל רוסיה, אלויס לקסה פון אהרנטל, ואלכסנדר איזבולסקי, בהתאמה.
שניהם היו מונעים על ישי שאפתנות פוליטית.
הראשון יצא עם ידו על העליונה, בעוד שהשני ניזוק בעקבות המשבר.
בדרך הם כמעט גררו את אירופה לסף המלחמה בשנת 1909. הם גם פיצלו את אירופה למחנות החמושים שנותרו בעינם עד שנת 1914.
אהרנטל היה משוכנע שהעמים הסלאביים לא יתאחדו לעולם ואף שהליגה הבלקנית שהוקמה בשנת 1912 לא תוכל לעולם לגרום לנזק כלשהו לאוסטריה.
באותה שנה, 1912, הוא דחה הצעה עות'מאנית להקמת ברית שבה תשתתפנה אוסטרו-הונגריה, טורקיה ורומניה.
מדיניותו זו הרחיקה את בולגריה, שפנו בנסיבות אלה לרוסיה ולסרביה.
על אף שאוסטריה הקיסרית לא התכוונה לצאת להרפתקת כיבוש נוספת בדרומה, אהרנטל עודד ספקולציות מסוג זה מתוך ציפייה שהן תשתקנה את מדינות הבלקן.
אולם שמועות כאלה יכלו רק לעורר פעילויות קדחתניות כדי ליצור גוש חוסם שיעצור את האוסטרו-הונגרים.
שורת חישובים בלתי נכונים ברמה הגבוה ביותר חיזקו למעשה באופן משמעותי את אויבי אוסטריה.
בהתאם להחלטת קונגרס ברלין 1878 נאסר על מעבר אוניות קרב של כל מדינה שהיא דרך מצר דרדנילים אל הים השחור וממנו.
החלטה זו תקעה בים השחור חלק מהצי הצבאי הרוסי שלא יכול היה להישלח לפורט ארתור בימי מלחמת רוסיה–יפן לפני 4 שנים.
איזבולסקי רצה חופש מעבר בדרדנלים אך ורק לאוניות הרוסיות.
צעד כזה היה מעניק לרוסיה נוכחות בים התיכון והיה עוזר לה לזכות בפיצוי על תבוסתה המרה מול יפן.
אהרנטל רצה שליטה מוחלטת של אוסטרו-הונגריה בבוסניה-הרצגובינה, באמצעות סיפוח, לאחר שהיא כבר ניהלה את אזורים האלה החל משנת 1878. הוא ביקש זאת נוכח האפשרות שטורקיה, "האיש החולה של אירופה", תתרפא.
מהפיכת "הטורקים הצעירים" בשנת 1908 בראשות אנוור פאשה ואחרים, עוררה צפי מסוים להתחזקות מחודשת של האימפריה העות'מאנית כמעצמה.
בנסיבות אלה סבר אהרנטל שנוצר מצב של הזדמנות חד פעמית.
לכן הוא החליט לדון עם איזבולסקי בסוגיה הזאת כדי להבטיח אי-התערבות רוסית בנוגע לתוכניות הסיפוח האוסטריות.
שני השרים נפגשו ב-19 בספטמבר 1908 בארמון בוכלאו שבבעלות לאופולד פון ברכטולד וסיכמו על התוכנית הבאה: איזבולסקי יתעלם מהסיפוח, ובתמורה יתמוך אהרנטל בפתיחת הדרדנלים לאוניות המלחמה הרוסיות.
בו זמנית תכריז בולגריה על עצמאותה מטורקיה ושתי המעצמות יתנו לכך את הסכמתן.
האוסטרים יוותרו על שטח מסוים בסנג'אק לטובת סרביה על מנת להבטיח שקט מצידה.
אם תסתמן הצלחה תיחשפנה תוכניות אלה בו זמנית בפומבי.
אהרנטל, כאציל גרמני-הונגרי ומונרכיסט נחוש, ראה איום ישיר בלאומנות הפאן-סלאבית המתעוררת מיסודה של סרביה ששאפה לקונפדרציה דרום-סלאבית מגובשת.
התחזקותה של היוגו-סלאביות תחת הנהגתה של סרביה (גם הרעיון המודרני של "הגדרה עצמית" לאומית של כל הקבוצות האתניות-דתיות-גזעיות היווה איום מוות על אוסטרו-הונגריה של אהרנטל.
עבורו מורביה, בוהמיה ושלזיה היו נחלות כתר של האצולה הגרמנית מאוסט-מארק, שהייתה רגילה לשלוט על ערב רב של קבוצות אתניות סלאביות: פולנים, צ'כים, רוסינים ואוקראינים וסלובקים.
חיזוק הזיקה בין בוסניה-הרצגובינה לסרביה סללה באופן מפת דרכים אל התפרקות רוב האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הלאומנות הפאן-סלאבית הנהנית מהגדרה עצמית הייתה עלולה להוביל לאובדן גבולות האימפריה הניתנים להגנה בתחום הפוליטי, הצבאי והכלכלי.
תודעתו ההונגרית של ארהרנטל הייתה ערה לאיום על עוצמתה של הונגריה מצד הפאן-סלאביות המעלה את ראשה במחוזותיה הסלאביים.
היא הייתה עלולה לסכן את ביטחונה הצבאי ואת עתידה הכלכלי.
אהרנטל פעל יותר זריז מאיזבולסקי.
ב-3 באוקטובר 1908 סופחה בוסניה-הרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית מתוך אמונה כי תושביה ייהנו מיתרונות הממשל הקיסרי כתגמול על התקדמותה הכלכלית מאז שנוהלה על האימפריה החל מ-1878.
סרביה הגיבה בזעם ודרשה התערבות רוסית.
הכדור היה כעת בידי הרוסים.
איזבולסקי הודיע על תוכניות רוסיה למעבר חופשי לאוניות המלחמה שלה דרך הדרדנלים אבל הועמד במקום על ידי כל יתר חותמי ההסכם, במיוחד על ידי אנגליה.
הבריטים טענו שניתן לשקול את פתיחת המצרים לכל אוניות המלחמה ולא לאוניות הרוסיות בלבד.
הצעה זו לא הייתה מקובלת על איזבולסקי כי טמנה בחובה את אפשרות כניסת אוניות צבאיות לים השחור.
גרמניה הביטה בכל הפלונטר הזה בזלזול והתישרה עם הצד הטורקי.
הקייזר עמל על הידוק הקשרים עם טורקיה וכעת, כשנצפה סיכוי לשיקום העות'מאנים, הוא רצה להמשיך במדיניות זו.
עם המשך המשבר, נדחק הקייזר מחוץ לזירה הדיפלומטית בגלל פרשת הדיילי טלגרף והפסיק להיות שחקן ראשי בנושא.
האירועים הגיעו לרגע שיא כשבתחילת נובמבר גייסה סרביה את צבאה.
גרמניה עמדה עכשיו לצד אוסטריה, בת בריתה.
רוסיה שביקשה לתמוך בסרביה, לא הייתה באמת נכונה למלחמה עם גרמניה ואוסטריה מכיוון שהאוסטרים איימו לפרסם בראש חוצות את פרטי הסיכומים בין אהרנטל לאיבולסקי ובנוסף שלחה גרמניה איום מעורפל לאיזבולסקי ש"תיתן לדברים לקרות".
רוסיה לא שמחה שיצא לאור בקולי קולות דבר בגידתה בבן בריתה הסלאבי.
איזבולסקי נשאר בתפקידו עוד שלושה חדשים אבל יוקרתו נפגעה ללא תקנה.
הרוסים הנמיכו קול ודחפו הסרביה להצהיר הפומבי שהסיפוח של בוסניה-הרצגובינה הוא לא עניינה.
המלחמה נמנעה זמנית אך מן המשבר יצאה רוסיה מרירה יותר וסרביה נזעמת.
הרוסים נשבעו שאם יקרה עוד עמות דומה, הם לא יתאפקו - מה שהתרחש כעבור שנים מעטות.
ב-1902 התחתן אהרנטל עם פאולינה, רוזנת סצ'ני.
ב-1998 נולד הברון אלכסנדר ג'יימס וולפגנג מפינג לקסה פון אהרנטל, הצאצא הזכר החדש ביותר של השושלת.
ב-1912 נפטר אהרנטל באופן פתאומי מלוקמיה.
החשמן ד"ר אָלֹויְזִיֶה ויקטור סְטֶפִּינָאץ (בקרואטית: Alojzije Viktor Stepinac; בלטינית נכתב שמו הפרטי Aloysius (אָלוֹיְסְיוּס); 8 במאי 1898, בְּרֶזָארִיץ', ממלכת קרואטיה-סלאבוניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 10 בפברואר 1960, קְרָאשִיץ', הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה איש דת קתולי-קרואטי אשר כיהן כחשמן של זאגרב במהלך מלחמת העולם השנייה.
אודות פעילותו בתקופת שלטון ממשלת הבובות של האוסטאשה מתנהלת מחלוקת כבדה בין היסטוריונים בני לאומים שונים, והיא נעה בין הוקעתו כמשתף פעולה עם האוסטאשים לבין הוקרתו כמציל חיי יהודים וסרבים.
נולד בכפר בְּרֶזָארִיץ' למשפחת חקלאים אמידה בת 11 נפשות.
הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בזאגרב.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי וסיים בהצלחה קורס קצינים.
הוא לחם בקרבות החזית האיטלקית, וביולי 1918 נפל בשבי האיטלקים.
לאחר המלחמה החל לימודי חקלאות באוניברסיטת זאגרב, אך הפסיקם ושב לבית הוריו לסייע בעבודתם החקלאית.
ב-1924 יצא סטפינאץ ללימודי כמורה ברומא, המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית, וב-1930 הוסמך לכמורה.
הוא שב לזאגרב והשתלב במנגנון הכנסייה הקתולית.
הוא נודע כלאומן, אך לא נטל חלק בפעילות פוליטית גלויה.
ב-7 בדצמבר 1937 מונה על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר לחשמן של זאגרב, לאחר שקודמו בתפקיד הלך לעולמו.
עם הגעתם כוננה המדינה העצמאית של קרואטיה בראשות מנהיג האוסטאשה אנטה פאבליץ'.
ב-12 באפריל נפגש החשמן סטפינאץ עם סלאבקו קווטרניק, מראשי האוסטאשה, ונשבע אמונים למדינה החדשה, וב-16 באפריל נפגש עם אנטה פאבליץ' והביע את תמיכתו בשלטון החדש.
יצוין כי רק ב-17 באפריל נכנעה ממלכת יוגוסלביה באופן רשמי.
משטר האוסטאשה היה בעל זיקה מובהקת לכנסייה הקתולית והיא זכתה למעמד מיוחד בקרב ראשי הממשל.
סטפינאץ ראה בשלטון החדש הישג לכנסייה הקתולית.
סטפינאץ הביע עמדות נחרצות נגד הכנסייה האורתודוקסית הסרבית ובניה שהתגוררו בזאגרב.
מעריכים שכ-240,000 סרבים אולצו בהנחייתו להמיר את דתם מהנצרות האורתודוקסית לקתולית.
עד סוף 1941 נעצרו וגורשו מרבית יהודי זאגרב למחנות ריכוז ומהם למחנות השמדה.
במהלך אירועים אלו לא הביעה הכנסייה הקתולית והעומד בראשה כל התנגדות או מחאה לפעולות שהתבצעו.
יתרה מכך, אנשי כמורה בדרגים נמוכים כגון מירוסלאב פיליפוביץ' נטלו חלק פעיל במנגנון ההשמדה של האוסטאשים בידיעה ברורה של ראשי הכנסייה על מעשיהם.
בפברואר 1942 מונה שטורמבאנפיהרר הנס הלם לאחראי על גירוש היהודים שנותרו באזור קרואטיה.
באוגוסט 1942 בוצעה אקציה נוספת בזאגרב, ובה נעצרו יהודים שנמלטו מהאקציה הראשונה ומצאו מחבוא בדירות מסתור ובכפרים סביב זאגרב.
העצורים הובלו בטרנספורטים ישירות לאושוויץ ולדכאו.
במרץ 1943 בוצעה האקציה האחרונה בזאגרב ובמהלכה נעצרו וגורשו לאושוויץ אחרוני היהודים ובכללם הרב הראשי שלום פרייברגר.
באמצע 1943, לאחר השלמת הגירושים ורציחתם של מרבית יהודי זאגרב, גינה החשמן סטפינאץ רשמית רצח יהודים, סרבים ובני רומה.
ככל שהתגברו הסימנים לתבוסת גרמניה במלחמה כך גברו הגינויים מצד ראשי הכנסייה על מעשי האוסטאשה.
מנגד, עולה כי החשמן סטפינאץ וראשי הכנסייה פעלו לעזור למספר יהודים מקרב קהילת זאגרב עימם עמדו בקשרים אישיים וכן ליהודים מומרים ובני נישואי תערובת.
כמו כן קיימים מקורות המציינים שהחשמן סטפינאץ הציל 56 קשישים יהודים שהתגוררו בבית האבות ע"ש לאלוסלאב שוורץ בזאגרב.
עוד עולה כי הרב הראשי ליהודי זאגרב שלום פרייברגר מצא מחסה בביתו של החשמן סטפינאץ לתקופה מסוימת.
בתקופה זו נעשה ניסיון על ידי הסוכנות היהודית להציל ילדים יהודים מאירופה ולהעלותם לארץ ישראל.
לילדי זאגרב הוקצו 50 סרטיפיקטים.
במועד זה כבר היו מרבית ילדי הקהילה במחנות ריכוז.
הרב שלום פרייברגר, שעמד בקשרים אישיים עם החשמן סטפינאץ, נעזר בו ובראשי קהילות יהודיות מחוץ ליוגוסלביה ובכלל זה ועדת העזרה וההצלה בבודפשט.
לאחר מאמצים קדחתניים אותרו 11 ילדים ובני נוער ובכללם בנו יחידו של הרב, רובן פרייברגר, והועברו להונגריה ולטורקיה ומשם עלו חלקם לארץ ישראל המנדטורית.
ההיסטוריון מנחם שלח גורס כי סטפינאץ נכשל כישלון מוסרי ומעשי לא משום שהוא תמך בפועל ברצח יהודים, אלא משום שהיה פסיבי ולא נקט עמדה נחרצת נגד המעשים השונים ובכלל זה מעשי זוועה שבוצעו על ידי כמרי הכנסייה שהוא עמד בראשה.
בחלק מהמקרים פסח על שני הסעיפים: מחד הצדיק את פעולות משטר האוסטאשה בפני ראשי הכנסייה ברומא, ומאידך גינה אותם בפורומים אחרים.
שלח גורס כי סטפינאץ היה "האדם הלא נכון, במקום הלא נכון ובזמן הלא נכון".
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוקמה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בהנהגת יוסיף ברוז טיטו.
החשמן סטפינאץ המשיך לקיים קשרים עם אנשי האוסטאשה, והכנסייה אף סייעה למלט אחדים מהם למדינות דרום אמריקה.
סטפינאץ נעצר והועמד לדין בעוון בגידה ושיתוף פעולה עם כובש זר.
ב-11 באוקטובר 1946 הורשע בבית משפט מיוחד בליובליאנה בפשעים נגד המדינה ונדון ל-16 שנות מאסר עם עבודות פרך.
בין השאר, הורשע סטיפינאץ על כך שסייע לשלטונות ללכוד את הרב שלום פרייברגר ובכך גרם לרציחתו.
תוצאות המשפט הובילו למחאות בינלאומיות על רקע המלחמה הקרה.
האפיפיור פיוס השנים עשר הביע צער ומחאה על המשפט וכך גם שר החוץ של ארצות הברית דין אצ'יסון.
נטען שמדובר היה ברדיפה פוליטית.
עוד הגיעו מחאות רבות מקרב ראשי כנסיות קתוליות ברחבי העולם.
ב-1952 נכלל אלויזיה סטפינאץ ברשימת החשמנים של הוותיקן, ובתגובה ניתקה יוגוסלביה את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינת הוותיקן.
ב-5 בדצמבר 1951 שוחרר סטפינאץ מכלאו והושם במעצר בית.
ב-1998 הכריז עליו האפיפיור יוחנן פאולוס השני כ"קדוש מבורך".
בקרואטיה נחשב אלויזיה סטפינאץ לגיבור לאומי וסמל ללאומיות הקרואטית.
110 רחובות נושאים את שמו.
בקשה להכריז עליו חסיד אומות העולם שקודמה על ידי דן ברעם נדחתה על ידי ארגון יד ושם.
אלוטונוס פלאי (שם מדעי: Allothunnus fallai) הוא מין של דג טונה יחיד בסוג Allothunnus ממשפחת הקולייסיים החי באוקיינוסים הפתוחים לאורך הגלובוס בין קוי הרוחב 20 דרום עד לקו רוחב 50 דרום, לרוב במים טרופיים עד ממוזגים.
פרטים ידועים שוחים לאורך חופי אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה.
זהו דג מהשבט טונה, הכולל מינים גדולים כמו טונה כחולת-סנפיר אטלנטית, אך הוא רזה ממרבית הטונות ומגיע רק לאורך של 1 מטר ולמשקל 15 קילוגרם בממוצע.
בצבעו הוא כחול מלמעלה ובעל בטן בהירה עם צידיים אפורים וסנפירים צהובים והוא בעל סנפיר גבי ישר וגבוה, סנפיים אנאליים קטנים וזקורים מסביב לזנבו וזנב רחב ומחודד.
המראה שלו מזכיר מעט את האלבקור, אף שהוא קטן בהרבה ובעל גוף זרים יותר.
דג זה הוא נווד מתמיד לאורך האוקיינוס ולעיתים הוא מתקבץ לקבוצה גדולה המחפשת טרף של דגים אחרים כמו דגי טרכון ודיונונים שאותם הוא צד בתאוצה מהירה.
דג זה אינו מהווה דג מאכל מסחרי בשל כמות השמנים הרבים בבשרו, אף שהבשר עצמו טעים.
לעיתים הוא נידוג ונארז בשימורים.
הוא גם נתפס לעיתים כשלל לוואי של דייגים.
אלויס ואך היה צייר ואמן גרפי אוסטרי.
הוא נטש את שורשיו האמנותיים המודרניים והרחיק את עצמו מיצירותיו האקספרסיוניסטיות המוקדמות על ידי פנייה לדימויים דתיים.
ואך החליט להיות אמן בתחילת חייו, והגיע לווינה והוא רק בן 17, אך בתחילה ספג סדרה של אכזבות.
הוא נדחה כסטודנט על ידי האקדמיה במינכן וניסה בלי הצלחה ללמוד אמנות בווינה.
הוא קיבל חינוך רשמי בבית הספר לציור Knirr-Sailer במינכן וכן בשנת 1913 באקדמיה קולארוסי בפריז.
את לימודיו סיים אצל היינריך אלתרר בשטוטגרט.
בשנת 1912 עבר לזמן קצר לברלין.
שם פגש את הצייר והגרפיקאי יעקב שטיינהרדט, שעודד אותו לנטוש צורות ביטוי ישנות יותר ולהיות אמיץ בחיפוש אחר הסגנון שלו.
ואך התמודד גם עם הפעילות בשטורם-גלרי שנפתחה - מרכז האקספרסיוניזם הגרמני.
אף שלא ידוע בוודאות, הוא כנראה גם ראה את תערוכת בלאו רייטר (הפרש הכחול) ואת המוצגים הראשונים של התנועה הפוטוריסטית.
לאחר מכן עבר לפריז, שם שהה בין השנים 1913–1914. הוא התיידד עם אמדאו מודיליאני.
הוא בוודאי ראה עבודות של רובר דלונה.
הוא הבין במהירות את חשיבות המבנים החדשים בציור.
באותה תקופה הוא יצר בעיקר רישומים אקספרסיוניסטים-קוביסטיים, תחריטים וגילופי עץ.
במהלך שהותו בפריז הוא פגש גם את חברו ותומכו החשוב ביותר, הצייר ומבקר האמנות, ארנסט ל.
בשנים 1915 ו- 1916 יצר ואך סדרת חיתוכי עץ המציגה את אימת המלחמה.
חיתוכי עץ בגודל גלויה כמו 'ריקוד המת' משנת 1914 ו'דרך הגורל' מתארים מלחמה מתועשת עם פצצות וכדורים וחיילים גוססים.
ואך שירת במלחמת העולם הראשונה במשימות לא קרביות.
בשנת 1916/7 פרסם שבעה חיתוכי עץ לליווי שיר מלחמתי של משורר לא ידוע.
ואך, יאורג שרימפף ופריץ שפלר היו חברים בקבוצה מהפכנית קצרה אך חשובה שהוקמה בשנת 1919. חיתוכי העץ של ואך הופיעו בקשר לסיבות רדיקליות ומשכו תשומת לב רחבה בעיתונות היומית תוך סיכון רב לעצמו.
משנת 1920 הוא יצר טבע דומם אקספרסיוניסטי, ציורי נוף ודיוקנאות בבראונאו, אך מאוחר יותר התרחק מסגנון ציורי תקופה זו.
בעקבות האנשלוס בשנת 1938 נאסר על ואך לצייר על ידי המשטר הנאצי.
הוא נפטר ב־18 באפריל 1940 משחפת ותת תזונה.
עבודותיו נשמרו אצל ארנסט טרוס, שקיבל אותן בדנבר, קולורדו בשנת 1945.
בשנת 1956 נערכה תערוכת רטרוספקטיבה במוזיאון להיסטוריה, מדע ואמנות בלוס אנג'לס, עם עבודות שהושאלו למוזיאון על ידי טרוס, שכתב גם את הקטלוג.
אלויס אהור ( גרמנית:Alois Auer : 1 במאי 1813 - 10 ביולי 1869) היה מדפיס, ממציא ומאייר בוטני אוסטרי.
הוא הפיק מספר עבודות בגרמנית ובשפות אחרות.
הוא היה מנהל בית הדפוס הרשמי של המדינה האוסטרית שהדפיס איורים בעל עניין מדעי וייצר התקדמות רבה בטכנולוגיית ההדפסה.
אהור נולד בעיר וולס האוסטרית, והוכשר כמלחין.
ברגעי הפנאי שלו למד צרפתית, איטלקית, אנגלית ושפות אחרות, בהן עבר בחינה בשנים 1835 ו- 1836 באוניברסיטת וינה.
הקריירה המוקדמת של אהור החלה באוקטובר 1837 עם מינוי לפרופסור לאיטלקית בגימנסיה בלינץ.
הוא רכש שליטה בשפות אחרות במהלך מסעותיו בגרמניה, שווייץ, צרפת ואנגליה משנת 1839.
אהור למד את טכניקות הטיפוגרפיות שבהן ישתמש כאשר יהיה מנהל בית הדפוס של חצר המלכות בווינה בשנת 1841. גופני הדפוס שהשתמש בהם איפשרו גמישות רבה יותר בהדפסה.
הם עמדו בדרישות של 500 ניבים אירופיים (לא כולל רוסית, טורקית ועברית) וכמעט 150 שפות בעולם.
בניהולו הפך משרד הדפוס הקיסרי לאחד המפעלים הגדולים מסוגו באירופה.
העבודה הראשונה שפורסמה בנושא "הדפסת טבע" הייתה שכלול תהליך הדפסת ציורים בוטניים (1853).
כוונתו הייתה לייצר אובייקטים אמנותיים-מדעיים, תוך צמצום גדול של הבעיות בשימוש בצמחי מרפא ויצירות טבע אחרות.
מאייר אחר, הנרי ברדבורי, החל לייצר עבודות בתהליך דומה לאחר שראה את המצאתו של אהור.
העניין במדעי הטבע, הפיזיקה והשפות הביא לפרסומים שכללו יצירות משלו.
תהליכי ההדפסה השונים והיסטוריה נרחבת של בית הדפוס הממלכתי עצמו.
מלבד הכרכים והתבניות שנוצרו בתהליך מיוחד, הוא גם הפיק כמה מהספרים המוקדמים ביותר בשילוב תצלומים.
הוא המציא מערכת 'טיפומטרית', המאפשרת שימוש במספר רב של גופנים זרים קישוטיים בתהליך ההדפסה.
תפקידו בדפוס המלכותי כלל פיקח על התקדמות טכנולוגיות בתחום העיתונות המודפסת, ותהליכים טיפוגרפיים חדשים.
בווינה בשנת 1858, אהור המציא את ההדפסה של עיתונים מגליל נייר רציף, אך זו נפוצה בארצות הברית על ידי ויליאם בולוק כעבור חמש שנים.
אלויז שטיינר (בסלובנית: Alojz Šteiner; נולד ב-22 ביוני 1957) הוא גנרל סלובני בדימוס, אשר כיהן כראש המטה הכללי הסלובני בין 2009–2012.
שטיינר נולד ב-22 ביוני 1957 בעיירה פויסקה קסטה.
ב-1977 החל ללמוד בבית הספר לחי"ר ולקציני מילואים.
בנובמבר 1978 הוא החל לשרת כלוטננט משנה בהגנה הטריטוריאלית של סלובניה.
במהלך מלחמת עשרת הימים ב-1991, הוא שימש כסגן מפקד כוחות ההגנה הטריטוריאלית במריבור.
בדצמבר 1992 הוא מונה למפקד כוחות ההגנה הטריטוריאלית במריבור, וכיהן בתפקיד עד יולי 1994. לאחר מכן החל לשרת במטה הכללי של צבא סלובניה, ובין 1997-1998 שימש כראש המחלקה לארגון מחדש של הכוחות המזוינים.
בין השנים 1998–2000 הוא שימש כמפקד הפיקוד ה-3. בדצמבר 2006 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי הסלובני.
ב-23 באפריל 2009, שרת ההגנה לוביצה ילושיץ' בחרה את שטיינר לתפקיד ראש המטה הכללי החדש.
הבחירה עוררה בסלובניה האשמות בנפוטיזם, שכן ילושיץ' ושטיינר נחשבו לידידים קרובים.
כמו כן, נחשף כי שטיינר מעל בעבר בכספים צבאיים.
הוא לא נשפט על עבירה זו, מכיוון שחלה עליה התיישנות.
בינואר 2010, עלה שמו של שטיינר בקשר לפרשת פטריה - פרשה שזעזעה את ההנהגה הפוליטית והצבאית בסלובניה.
נחשף כי שטיינר הציע להשמיד את אחד המסמכים המרשיעים בפרשה, אולם שטיינר טען שהצעתו נבעה מכך שהמסמך הכיל מידע מסווג.
ב-15 במאי 2011, איגוד החיילים הסלובנים פרס הודעה פומבית, בה קרא לממשלת סלובניה לפטר את שטיינר, מאחר שלטענתו, הוא מתעלם באופן סדיר ועקבי מזכויותיהם של החיילים.
שטיינר דחה את ההאשמה, והגיש תביעת דיבה נגד נשיא האיגוד גוויד נובאק.
ב-27 בפברואר 2012 הוא סיים את הקדנציה שלו כראש המטה הכללי.
שטיינר משמש כיום כנשיא איגוד הקצינים הסלובניים.
אַלוֹיס רִיל היה פילוסוף אוסטרי ונציג של הנאו-קאנטיאניזם.
אלויס ריל נולד כילד השני מבין חמישה של בעל הפונדק יוזף ריל ואשתו מארי ב"רילהוף" ליד בוצן (כיום בולצנו) בדרום טירול.
לאחר שלמד בגימנסיה הפרנציסקנית בבולצנו וסיים את בית הספר התיכון , הוא למד פילוסופיה, גאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטאות וינה, מינכן, וגראץ.
בשנת 1866 עבר את הבחינה הממלכתית להוראה גבוהה בגראץ.
בשנת 1868 הוענק לו תואר דוקטור כשקיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת אינסברוק.
בשנת 1870 סיים את ההביליטציה שלו באוניברסיטת גראץ, שם היה בתחילה פריבט-דוצנט ומשנת 1873 פרופסור חבר לפילוסופיה.
ב-1878 מונה לפרופסור מן המניין לפילוסופיה.
בשנת 1882 הוא קיבל תפקיד באוניברסיטת אלברט לודוויג בפרייבורג כיורשו של .
בשנת 1896 הוא קיבל משרה באוניברסיטת כריסטיאן אלברכטס של קיל, ובשנת 1898 באוניברסיטת האלה-ויטנברג.
בשנת 1905, ריל ירש את וילהלם דילתיי בקתדרה לפילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
כמנחה לדוקטורט, ריל הנחה, בין השאר, את עבודת הגמר של אוסוולד שפנגלר בנושא "הרעיון הבסיסי המטפיזי של הפילוסופיה ההרקליטית" ושל (1910).
ב-5 במרץ 1906, ריל היה אחד מהבוחנים של המבחן בעל פה של אליס סלומון, לצד ו, אותו עברה בהצטיינות.
אלויס ריל היה מרצה שותף של קארל שטומפף, שהשלים את הדוקטורט של רוברט מוסיל.
המועמד הגיש את עבודת הגמר שלו ב-31 בינואר 1908 בנושא התרומה להערכת תורתו של מאך וקיבל את הציון לשבח.
בשנת 1906 הזמינו סופי ואלויס ריל את לודוויג מיס ואן דר רוהה, בן העשרים אז, לתכנן את ביתם, "הווילה מעל האגם" (Villa überm See, שנקראה בחיבה גם "קלוסטרלי" על ידי בני הזוג ריל) שנמצאת היום ברובע בבלסברג בפוטסדאם.
הבית שימש את בית הספר לקולנוע בבלסברג בתקופת גרמניה המזרחית.
בשנת 1907, העלתה קבוצה של פרופסורים מאוניברסיטאות בגרמניה, כולל ריל, את ההצעה הרשמית להעניק את פרס נובל לספרות לשנת 1908 לאליזבת פרסטר-ניטשה.
היה אחיו של אלויס ריל.
אשתו השנייה סופי ריל, לבית רייר (1855–1928, נישאו ב-1881), הייתה דודה של פרידה גרוס, לבית שלופר, אשתו של הרופא, הפסיכואנליטיקאי והמהפכן האוסטרי .
אלויס ריל נקבר בפוטסדם בבית הקברות הישן של .
מצבה - בעיצובו של לודוויג מיס ואן דר רוהה - עיטרה את הקבר במשך תקופה ארוכה.
ריל היה חבר באחוות הסטודנטים אתסיה אינסברוק ובאחוות ארמיניה גראץ.
בתוך הנאו-קאנטיאניזם, נחשבים , שפרסם עבודות על הבעיה הפסיכופיזית ופילוסופיית הערך, ואלויס ריל למייצגים של ביקורת: עבור ריל, הפילוסופיה אינה השקפת עולם, אלא בעיקר ביקורת על .
ריל מדגיש את המשכה של תורת קאנט על ידי שילוב ממצאים חדשים ממדעי הטבע והמתמטיקה (למשל גאומטריה לא-אוקלידית).
ניתן לקבוע את עמדתו של אלויס ריל גם באמצעות תלמידו : הבעיות הבסיסיות של הנתון ושל ההכרה האנושית מנוגדות זו לזו.
חקירות פילוסופיות בדבר כשלעצמו מבוססות על שיקולים פסיכולוגיים שבהם מתואר קשר בין תודעה לאובייקט.
השפה הכרחית לתודעה ורק באמצעות השפה ניתן לבסס את האובייקטיביות של אובייקט.
אלויס גוטפריד היה סייף יהודי-אוסטרי.
ייצג את אוסטריה באולימפיאדה (פריז 1924).
גוטפריד נולד וגדל בווינה, בנם של בלומה קנדל בטי ומשה משל גוטפריד ואחיהם הבכור של גרטה גוטפריד (1904–2004) וולטר זאב גוטפריד (1907–1978).
הוא התאמן בקבוצת הכוח וינה.
באולימפיאדת פריז הוא סיים במקום 31 ברומח אישי ובמקום עשירי ברומח קבוצתי.
קורט אטינגר היהודי היה חבר בנבחרת אוסטריה.
בספטמבר 1938 לאחר האנשלוס הגרמני ברח לציריך, שווייץ.
משם המשיך ללה האבר, צרפת ועלה על ספינת "איל דה פרנס" לארצות הברית.
הוא הגיש בקשה לקבל אזרחות אמריקאית ב-18 בנובמבר 1938. הוא נישא לפרנסס לבית דולינקי (1914–1997).
הוא עבד כעורך דין בלוס אנג'לס, שם נפטר בשנת 1996.
אלויס לישקה (בצ'כית: Alois Liška; 20 בנובמבר 1895 – 7 בפברואר 1977) היה גנרל צ'כוסלובקי, אשר פיקד על הבריגדה המשוריינת הצ'כוסלובקית ה-1, שהייתה חלק מהצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
קלפל נולד בעיירה זאבוריצ'י בצפון בוהמיה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו הונגרית וכיום במחוז ליברץ של צ'כיה) במשפחה מרובת ילדים של חוואים.
הוא למד בגימנסיה בעיר טורנוב.
בסיום הלימודים עבד כפקיד בחברת רכבות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא האוסטרו-הונגרי.
הוא סיים בית ספר לקצינים והוצב ביחידה שלחמה בחזית המזרחית.
בקיץ 1916 הוא נפל בשבי הרוסי, ושם התגייס ללגיונות הצ'כוסלובקיים שלחמו לצד הרוסים למען שחרור ארצם.
בלגיון עבר הכשרה של קיציני תותחנים.
יחד עם הלגיון נטל חלק במלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנת 1920 הוא חזר לצ'כוסלובקיה שבינתיים זכתה בעצמאותה, והצטרף לצבא הצ'כוסלובקי.
הוא מונה למפקד סוללה ברגימנט תותחי שדה שהוצב במחוז הראדץ קראלובה.
בשנת 1927 הועלה לדרגת מאיור ומונה למפקד גדוד.
בהמשך למד באקדמיה צבאית בפראג.
בסיום הלימודים הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד רגימנט תותחים.
לאחר מכן חזר לפקד על רגימנט.
בשנת 1938 הועלה לדרגת קולונל וקיבל תפקיד בכיר במשרד ההגנה של צ'כוסלובקיה.
לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, עזב את הצבא.
הוא הצטרף לארגון המחתרת "אובראנה נארודנה" ("הגנה על האומה").
בפברואר 1940, הצליחו הגרמנים לחסל את מרבית הנהגת הארגון, ולישקה נאלץ להימלט.
דרך הונגריה, יוגוסלביה ואיטליה הוא הגיע לצרפת.
לאחר הימלטותו מצ'כוסלובקיה הנאצים עצרו את אחיו, אשתו וילידיו.
אחיו ובנו נרצחו על ידי הנאצים במהלך צעידות המוות בסוף המלחמה.
אשתו ובתו שרדו את המלחמה.
בצרפת הצטרף לישקה אל הדיוויזיה הצ'כוסלובקית שהוקמה במסגרת הצבא הצרפתי.
הוא מונה למפקד יחידת הארטילריה של הדיוויזיה.
לאחר תבוסת צרפת התפנה עם הכוחות הבריטים לאי הבריטי.
בבריטניה ההשתתף בהקמת חטיבה צ'כוסלובקית במסגרת הצבא הבריטי.
בספטמבר 1943 הפכה החטיבה להבריגדה המשוריינת הצ'כוסלובקית ה-1 ואלויס לישקה מונה למפקדה.
הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל בעקבות המינוי.
באוגוסט 1944 הועברה הבריגדה של לישקה לצרפת, שם היא הייתה חלק מקבוצת הארמיות ה-21. הבריגדה הגיע לעיר דנקרק, כדי להחליף יחידות בריטיות בשמירה על מצור של העיר.
אלויס לישקה הפך בפועל למפקד המצור על העיר.
הוא פיקד על מצור העיר עד לכניעת חיל המצב הגרמני ב-9 במאי 1945.
לאחר תום המלחמה הגיע עם חיילי הבריגדה לצ'כוסלובקיה.
הוא הצטרף אל הצבא הצ'כוסלובקי החדש, שהוקם אחרי המלחמה.
ביוני 1945 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
נשיא צ'כוסלובקיה אדוארד בנש רצה למנות אותו לתפקיד הרמטכ"ל, אך בלחץ גורמים פרו-סובייטים נמנע מלעשות זאת.
במקום זה הוא מונה לפקד על האקדמיה הצבאית של צ'כוסלובקיה.
בשנת 1946 הוא הועלה לדרגת גנרל ארמייה.
בפברואר 1948, השתלטו הקומוניסטים על צ'כוסלובקיה.
לאחר ההשתלטות הודח אלויס לישקה מהשירות הצבאי יחד עם קצינים נוספים, ששירתו בצבאות של בעלות הברית המערביים במהלך המלחמה.
הוא הושם תחת מעקב של שירותי הביטחון של צ'כוסלובקיה.
ביוני 1948 הצליח אלויס לישקה יחד עם עוד כמה אנשי צבא לשעבר לברוח מצ'כוסלובקיה במטוס דקוטה, שהוטס על ידי צ'כי, טיס חיל האוויר המלכותי לשעבר.
בצ'כוסלובקיה, נשפט בהיעדרו ונידון למאסר ולהורדה לדרגת טוראי.
היה פעיל בארגוני הגולים הצ'כוסלובקים.
אלויס לישקה מת בלונדון ב-7 בפברואר 1977.
יוהאן אלויס זנפלדר היה שחקן ומחזאי גרמני, ממציא טכניקת ההדפסה הליתוגרפית בשנות ה-90 של המאה ה-18.
הוא נולד בשם אלויס יוהאן נפומוק פרנץ זנפלדר בפראג, שהייתה אז בירת ממלכת בוהמיה, שם הופיע אביו השחקן על הבמה.
זנפלדר למד במינכן וזכה במלגה ללימודי משפטים באינגולשטאדט.
מותו של אביו בשנת 1791 אילץ אותו לעזוב את לימודיו כדי לפרנס את אמו ושמונה אחיו, והוא הפך לשחקן וכתב את המחזה המצליח "המבין בנערות".
בעיות בהדפסת המחזה Mathilde von Altenstein הכניסו אותו לחובות, וכשלא היה בידו לממן פרסום מחזה חדש, החל בניסויים בטכניקת חריטה חדשנית, תוך שימוש בדיו שומני עמיד לחומצה על אבן זולנהופן.
הוא גילה שניתן לבצע הדפסה ישירות מהאבן, ובכך יצר את תהליך ההדפסה הפלנוגרפי הראשון.
בהמשך שיתף פעולה עם משפחת אנדרה, ופיתח את שיטת ההדפסה מבחינה כימית וטכנית, כולל פיתוח מכבש הדפסה ייחודי לאבנים.
הוא קרא לה "הדפסת אבן" או "הדפסת כימיה", אך השם "ליתוגרפיה" בצרפתית התקבל יותר.
יחד עם המלחין פרנץ גלייסנר, פתח בשנת 1796 הוצאת ספרים המשתמשת בליתוגרפיה.
ערך הטכניקה לקביעת תעתיקים מדויקים ובזול הוכר במהירות על ידי מוסדות במדינות אירופה.
בשנת 1809 מונה הזנפלדר למפקח מוסד הליתוגרפיה החדש של בוואריה במינכן בשם "המכון הליתוגרפי" (Lithographische Anstalt), ובהמשך נפתחו מוסדות דומים תחת פיקוחו בברלין, פריז, לונדון ווינה.
הוא הגן על זכויות הפטנט ברחבי אירופה ופרסם את שיטת העבודה ב-1818 בספר Vollstandiges Lehrbuch der Steindruckerei שתורגם בשנה שלאחר מכן לצרפתית ואנגלית.
הספר שילב היסטוריה אישית עם מדריך טכני, והודפס שוב עד שנת 1977 (הוצאת Da Capo Press).
זנפלדר ניצל גם את הפוטנציאל של הליתוגרפיה כאמצעי באמנות.
בשונה מטכניקות הדפס קודמות הדורשות מיומנות גבוהה, הליתוגרפיה הגדילה את הדיוק והמגוון הטקסטורלי — האמן יכול היה לצייר ישירות על הלוח.
כבר בשנת 1803 פרסם אנדרה בלונדון תיק עבודות של ליתוגרפיות של אמנים, בשם Specimens of Polyautography (בתרגום: דגימות של פוליאוטוגרפיה).
בשנת 1837 פותחה הליתוגרפיה להדפסה צבעונית באמצעות לוחות מרובים (כרומוליתוגרפיה), אשר הייתה השיטה המובילה להדפסה צבעונית עד להתפתחות מודל הצבעים CMYK.
זנפלדר עוטר על ידי מקסימיליאן יוזף, מלך בוואריה, ופסלו מוצב בעיר זולנהופן, מקום שבו עדיין כורים את אבן הליתוגרפיה.
פסל נוסף הוצב בשנת 1892 בכיכר תוסנלדה בברלין (ששמה שונה לכיכר זנפלדר ב-1894), וב-1913 נפתחה שם תחנת רכבת תחתית בשם זנפלדרפלאץ.
תרומתו של זנפלדר להדפסה מקבילה לזו של ויליאם ג'ד בתחום תטפיס, פרידריך קניג בתחום מכבש דפוס ולאוטמר מרגנתר בתחום מכונת לינוטייפ.
שיטת הליתוגרפיה תרמה להוזלת מחיר הדפוס והנגשתו, ובעלת חשיבות רבה להדפסת אמנות ועיתונות.
זנפלדר זכה לראות את שיטתו נהפכת לסטנדרט בתעשייה.
הוא נפטר במינכן ונקבר באלטר זידפרידהוף שבעיר.
המצאת הליתוגרפיה מאת אלויס זנפלדר, (תרגום לאנגלית, 1911) (PDF)
אָלוּמִינְיוּם (Aluminium, בשמו העברי, "חַמְרָן") הוא יסוד כימי מתכתי שסמלו הכימי Al ומספרו האטומי 13. האלומיניום הוא מתכת רקיעה וכסופה.
זהו היסוד השלישי בשכיחותו (כ-8 אחוז) בקרום כדור הארץ, אחרי חמצן וצורן, והשכיח ביותר בין המתכות.
צפיפותו הנמוכה של אלומיניום מאפשרת שימוש באלומיניום כחומר-גלם לייצור מוצרים קלי משקל.
לאלומיניום חשיבות כלכלית גבוהה והוא משמש בתעשיות רבות (משקופים וכנפי חלונות, מטוסים, דלתות, ידיות וכיוצא בזה).
האלומיניום היא מתכת קלה, שצפיפותה שליש מצפיפות פלדה או נחושת.
חשיל (מחושל בקלות, השני בחשילותו אחרי זהב), רקיע (מקום ששי ברקיעותו), מתגבש ומעוצב בקלות.
רך יחסית ונוח לעיבוד שבבי.
לאלומיניום ברק עמום הנוצר בעקבות שכבה דקה של אלומיניום חמצני - אלומינה, המופיעה מיד בחשיפה לאוויר.
האלומינה קשה ביותר, ואינה מתפוררת מגוף האלומיניום, ובכך מקנה לו עמידות לשיתוך.
מוליך בצורה טובה חשמל וחום.
במונחים של כמות או ערך, השימוש באלומיניום עולה על זה של כל מתכת אחרת פרט לברזל.
על פי נתוני איגוד האלומיניום הבינלאומי בשנת 2011 הופקו בעולם (לא כולל מחזור) כ-44 מיליוני מטר מעוקב אלומיניום.
לאלומיניום טהור חוזק מתיחה נמוך, אך בסגסוגות עם מתכות אחרות, כגון נחושת, אבץ, מגנזיום וצורן, מפגין האלומיניום תכונות מצוינות המתאימות לתפקידים רבים.
האלומיניום משמש ליצירת מוצרים העומדים בעומס מכני בינוני ודורשים משקל נמוך ועמידות בשיתוך.
משמש ליצירת חלקי מכוניות, מטוסים, משאיות, פסי רכבת, כלי שיט, טילים וכדומה בזכות משקלו הקל.
שימושים רבים מאוד בתחום הבנייה - הוא משמש כחומר עיקרי למסגרות חלונות ודלתות.
כלים יומיומיים כמו כלי מטבח, בגלל הולכת החום של האלומיניום והקלות שבה ניתן להחזיקו נקי ומבריק.
פחיות שתייה, משום שהמכלים אינם מחלידים, משקלם זניח וקל מאוד למעוך אותן לצורך איסוף.
רדיד אלומיניום הוא יריעת אלומיניום דקה הניתנת לגלילה, לקיפול ולעטיפה.
קווי תמסורת חשמליים; על אף שאלומיניום מוליך רק 60% מהמוליכות של נחושת הוא זול יותר.
לאלומיניום טהור (99.999%) שימוש בתעשיית האלקטרוניקה ובייצור תקליטורים.
אבקת אלומיניום משמשת לעיתים קרובות להכנת צבע כסף.
בתעשיית המזון הוא משמש כצבע מאכל (E173).
גופי קירור לרכיבים אלקטרוניים פולטי חום, למשל: מעבדי מחשבים עשויים מאלומיניום בזכות מוליכות החום הטובה שלו.
נחושת עדיפה לתפקיד זה אך היא יקרה וקשה יותר לייצור.
שכבת אלומיניום במשטח האחורי של מראות.
גם במראות של טלסקופים משתמשים באלומיניום.
באלומיניום פחמני משתמשים בתעשיית תרסיסי הדאודורנט כחומר מונע הזעה.
לאלומיניום חמצני תפקיד בייצור מינרלים סינתטיים.
תערובת של תחמוצת מתכתית (כתחמוצת ברזל) עם אבקת אלומיניום נקראת תרמיט ומשמשת לריתוך ולמטרות צבאיות.
כמרכיב באלום, משמש ברפואה כתוסף (ממרץ, אדג'ובנט) בחיסונים רבים, כולל חיסוני DTP (דיפתריה, צפדת, שעלת), צהבת A, צהבת B, פפילומה (HPV) ופנאומוקוק.
בימינו, רוב עומס האלומיניום הנצבר בגוף התינוק בשנה הראשונה מגיע מחיסוני השגרה.
היוונים והרומאים הקדמונים השתמשו במלחי אלומיניום כחומרי צביעה ובתור חומר עוצר דימום בפצעים.
אלום (מלח אלומיניום) עדיין משמש כחומר עוצר דימום.
ב-1761 גיטון דה מורבו הציע לקרוא לאלום אלומין.
ב-1754 הכימאי הגרמני אנדריאס זיגיסמונד מרגרף הצליח לייצר אלומינה (תחמוצת האלומיניום) על ידי בישול חרסית עם חומצה גופרתית ולבסוף תוספת אשלג.
ב-1808 זיהה האמפרי דייווי את האלומיניום כמתכת באלום.
בידוד אלומיניום בוצע לראשונה על ידי פרידריך ולר ב-1827 כשערבב אשלגן עם אלומיניום כלורי.
ולר שיפר את התהליך שביצע הנס כריסטיאן ארסטד שנתיים לפני כן, בו הופק לכאורה אלומיניום, וטען כי ארסטד הפיק למעשה אשלגן.
האדם הראשון שגילה את האלומיניום במכרה בוקסיט (מינרל המכיל אלומיניום) ומיצה אותו בהצלחה היה פ.
אנרי סנט-קלר דוויל (Henri Etienne Sainte-Claire Deville) שיפר את התהליך, תוך שימוש בנתרן.
נפוליאון השלישי שהתרשם מהמתכת ציווה להחליף את הסכו"ם בארמון לכלי אלומיניום.
החפצים הראשונים שיוצרו מאלומיניום היו רעשן לבנו הפעוט של נפוליאון השלישי, ושרשרת שעון עשויה אלומיניום אשר הוענקה למלך סיאם שביקר אז בצרפת.
ייצור המוני של אלומיניום התאפשר רק בזכות פיתוחיו של האמריקאי צ'ארלס מרטין הול שרשם פטנט ב-1886 על תהליך אלקטרוליזה למיצוי אלומיניום.
בתהליך זה מבוצעת אלקטרוליזה של תחמוצת אלומיניום המומסת במינרל קריאוליט כשהוא מותך.
פטנט זה הוזיל את מיצוי האלומיניום ממינרלים וכיום זהו תהליך המקובל בכל העולם.
ב-1909 התגלה בגרמניה כי עירוב של אלומיניום, נחושת, מנגן ומגנזיום יוצר סגסוגת חדשה שנקראה דוראלומין (Duralumin, שם מסחרי שאיננו כבר בשימוש) שלה תכונות הדומות לפלדה רכה אך משקלה הסגולי שליש בלבד מזה של פלדה.
תכונות אלו איפשרו ייצור מטוסים קלים וחזקים מדוראלומין.
אף-על-פי שאלומיניום הוא יסוד נפוץ בקרום כדור הארץ (בין 7.5% ל-8.1%), הוא אינו מופיע בטבע כמתכת ולא ניתן להפרידו בשיטות מסורתיות.
אלומיניום נחשב מתכת מסחרית חדשה והיא מיוצרת בכמויות מסחריות מ-1900. מיחזור אלומיניום הפך לחלק חשוב בתעשיית ייצורו.
זיקוק אלומיניום דורש כמויות חשמל עצומות.
רוב האלומיניום מופק מהמינרל בוקסיט, בתהליך שנקרא "תהליך באייר" (Bayer Process).
הבוקסיט נטחן ומושרה בנתרן הידרוקסידי (NaOH) בסיר לחץ.
בתנאים אלו Al2O3 הופך ל-NaAl(OH)4 ומתמוסס בעוד טיטניום, צורן וברזל נשארים כמשקע.
התערובת מסוננת ומועברת למכל שיקוע שבו NaAl(OH)4 מתגבש ל-Al(OH)3. הגבישים נשטפים ומחוממים בכבשן לטמפרטורה של 1000 מעלות צלזיוס עד שנוצר Al2O3, בהתאם למשוואה הבאה:
תחמוצת האלומיניום עוברת אלקטרוליזה ועל הקתודה מתקבל אלומיניום נוזלי טהור (ברמת נקיות של 99%).
על מנת להפיק אלומיניום כחומר גלם תעשייתי, בתהליך הרגיל שאינו כולל מיחזור אלומיניום, יש לכרות אותו במכרות עפרת בוקסיט (Bauxite), לאחר מכן מפרידים את האלומיניום מהעפרה, מעבירים אותו תהליך מורכב, מחממים אותו ואז מעבירים אותו אלקטרוליזה – בסיומו של תהליך ארוך ויקר זה מתקבל אלומיניום שניתן לייצר ממנו דברים.
זהו תהליך הצורך כמויות אדירות של אנרגיה, שמעורב בו זיהום סביבתי שונה.
בעוד שמיחזור דורש רק 5% מהאנרגיה הדרושה לייצורו.
בישראל, יש כמה חברות ומפעלים העוסקים בתהליכי מיחזור אלומיניום – בעיקר חברות המייצרות פרופילי אלומיניום וממחזרים חומר גלם וכמו כן מיחזור לצורכי ייצור פחיות משקה חדשות.
AlH מיוצר בחימום אלומיניום ב-1,500 מעלות צלזיוס בסביבת מימן.
Al2O מיוצר בחימום Al2O3 עם צורן בריק בטמפרטורה של 1,800 מעלות צלזיוס.
Al2S מיוצר בחימום Al2S3 יחד עם שבבי אלומיניום בריק בטמפרטורה של 1,300 מעלות צלזיוס.
AlF, AlCl ו-AlBr קיימים במצב צבירה גז והם מיוצרים כשתרכובת הלוגנית מחוממת עם אלומיניום.
אלומיניום חד-חמצני (AlO) יכול להיווצר כששורפים אבקת אלומיניום בחמצן.
ניתן להפיק אלומיניום הידריד AlH3)n) מ-Al(CH3)3 ומימן.
ניתן גם לייצרו מ-AlCl3 כשנמצא בתמיסת אתר.
אלומיניום קרביד Al4C3 מופק בחימום אלומיניום ופחמן בטמפרטורה העולה על 1,000 מעלות צלזיוס.
ניתן להפיק אלומיניום חנקתי (AlN) בחימום אלומיניום וחנקן בטמפרטורה של 800 מעלות צלזיוס או בהידרוליזה של אמוניה עם אלומיניום הידרוקסידי.
אלומיניום זרחתי (AlP) מיוצר גם הוא בצורה דומה לזו של AlN.
Al2S3 מיוצר כשמעבירים על אבקת אלומיניום מימן גופרתי (H2S), זהו חומר רב צורתי.
על-פי רוב, אין לאלומיניום השפעה על תאים חיים.
עם זאת, ישנם אנשים המפתחים אלרגיה לאלומיניום, המתבטאת בדלקת בעור, גירודים ועוד.
קיימים מחקרים המראים קשר בין ריכוזי אלומיניום גבוהים במי השתייה למחלת אלצהיימר, כמו גם למחלות ניווניות אחרות של המוח.
במחקרים אחרים נמצא כי המחיצות (plaques), הנוצרות במוחותיהם של חולי אלצהיימר, מכילות לעיתים כמויות אלומיניום גדולות יחסית, אף כי טרם הוצע מנגנון המקשר בין נוכחות האלומיניום לבין המחלה.
אֱלוּל (מאכדית: ulūlu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, השישי במספר לפי המסורת המקראית והשנים-עשר לפי המסורת החז"לית.
חודש זה חל בסוף הקיץ והוא מאופיין במנהגי תשובה וסליחות לקראת הימים הנוראים.
א' באלול חל בימים ראשון, שני, רביעי או שישי.
מקור שמו של החודש, כשמותיהם של שאר החודשים בלוח העברי, הוא מתקופת גלות בבל.
יש המקשרים אותו למילה "אולולו", שפירושה באכדית "קציר", היות שהוא חל בסיום תקופת הקציר (באכדית: lulu).
בלוח גזר נקרא החודש "ירח קיץ", על שם קיצוץ התאנים בתקופה זו.
השם 'אלול' מופיע לראשונה במקרא בספר נחמיה.
בקרב עדת ביתא ישראל החודש נקרא לול.
הסבר נוסף לשם הוא "אלל" – בארמית חיפוש.
הדבר מבטא את העובדה שחודש אלול הוא חודש התשובה והפשפוש במעשים.
מזלו של החודש הוא מזל בתולה.
יש המוצאים לכך אסמכתא בפסוק הקושר את המילה בתולה עם תשובה: "שובי בתולת ישראל – שובי אל עריך אלה" ().
בלוח השנה במגילות קומראן מזל אלול הוא מזל מאזניים.
אטימולוגיה עממית מייחסת לחודש אלול את ראשי תיבות של הפסוק: אני לדודי ודודי לי ().
לרמוז, כי בחדש אלול, האלוהים קרוב לעם ישראל, ונעשה כדוד להם.
כמו כן, ארבע המילים נגמרות בי'.
ארבע פעמים י' בגימטריה הן 40, מספר המסמל את ארבעים הימים שבהם היה משה על הר סיני לצורך קבלת התורה, וכנגד ארבעים ימי הרצון שמראש חודש אלול עד יום הכיפורים.
ביטוי נוסף לקרבה מיוחדת זו של חודש אלול ישנו בביטוי "המלך בשדה" המבוסס על משל של האדמו"ר הזקן.
על פי משל זה, בימי אלול הקב"ה נמשל למלך בשדה שיוצא מארמון המלוכה, מקבל בחיוך פני כל יהודי בכל מקום שהוא, ושומע את בקשותיו ותפילותיו, כמו מלך היוצא מארמונו אל השדה לפגוש את בני עמו.
ראשי תיבות נוספים לשם החודש נמצאים בפסוק: ומל ה' אלוהיך את לבבך ואת לבב זרעך (); להורות שהוא החודש האחרון בשנה, לתקן מה שפגם בשנה שעברה (של"ה דף רי"ג).
רמז נוסף רמזו בפסוק ממגילת אסתר איש לרעהו ומתנות לאביונים (), לרמז על תיקון העניינים שבין אדם לחברו בתקופה זו.
לדעת רבי מאיר, א' באלול הוא ראש השנה למעשר בהמה.
לדעת רבי שמעון ראש השנה למעשר בהמה הוא א' בתשרי, ולכן בן עזאי שחשש לשתי הדעות, הורה ש"האלוליים מתעשרין בפני עצמן" (=את הבהמות שנולדות באלול יש לעשר בנפרד, ולא לצרפן לא לשל השנה שעברה ולא לשל השנה הבאה).
בראש חודש אלול עלה משה אל הר סיני, בפעם השלישית, לאחר חטא העגל, כדי לרצות על החטא.
לאחר ארבעים יום – ביום הכיפורים – ירד והביא את לוחות הברית השניים.
בכ"ה באלול נברא העולם, והוא משמש יסוד לחשבון התקופות והמולדות.
בתקופת בית שני, השלימו את מלאכת בניית החומה בכ"ה באלול: "ותשלם החומה בעשרים וחמשה לאלול, לחמישים ושנים יום" ()
בתור הזהב של פריחת הישיבות ומרכזי התורה בבבל, היה אלול אחד משני ירחי הכלה, בהם היו תלמידי החכמים מתכנסים, כדי לשמוע הלכות יום טוב.
באדר היו לומדים את הלכות פסח, ובאלול היו מתכוננים לימים נוראים ולחג הסוכות.
במגילת תענית מופיעים שלושה מועדים בחודש אלול:
ד' באלול – חנוכת חומת ירושלים.
י"ז באלול – יציאת הרומאים מירושלים, כנראה במהלך המרד הגדול.
כ"ב באלול – שבו להרוג משומדים.
על פי מגילת תענית בתרא בז' באלול מתו עשרה מתוך שנים עשר המרגלים כעונש על כך שהוציאו דיבה על הארץ.
בתקופה בה היו מקדשים את החודש לפי הראייה היה חודש אלול נמנה עם ששת החודשים בשנה בהם היו יוצאים שליחי בית דין ליישובים המרוחקים ממקום ישיבת הסנהדרין כדי להודיע לעם באיזה יום קידשו את החודש, ובכך יידעו מתי יחול המועד הקרוב – ובחודש אלול: ראש השנה.
אף על פי שמזמנו של עזרא הסופר חדלו מלעבר את חודש אלול והוא לעולם היה בן 29 יום, כיוון שבתקופת חז"ל חזרו לעבר את אלול לפעמים, היה צורך לשלוח שליחים.
חודש זה מכונה במסורת "חודש הרחמים והסליחות", מכיוון שהוא מסוגל לתפלות להיענות וכמו שאמרו רבותינו שראשי תיבות אלול הוא אני לדודי ודודי לי, וגם נוהגים בו להשכים ולהרבות בתפילות מיוחדות הנקראות "סליחות".
הספרדים והתימנים משכימים לאמירת סליחות מתחילת החודש, ואילו האשכנזים נוהגים באמירת סליחות רק מתחילת השבוע או שבוע וחצי האחרון לפני ראש השנה.
בחסידות מקובל לומר במעלת חודש אלול שבניגוד לשאר השנה בה המלך (האל) נמצא בארמון, באלול "המלך בשדה", כלומר קרוב ונגיש לעם אי לכך הוא זמן מסוגל.
על פי חז"ל, לאחר שנשברו הלוחות, משה עלה בפעם השנייה להר סיני בראש חודש אלול, על מנת לקבל את הלוחות השנִיים, וירד לאחר ארבעים יום ביום כיפור.
משמעות מיוחדת נודעה לחודש אלול בקרב אנשי תנועת המוסר המרבים בו בלימוד מוסר ובעריכת חשבון נפש.
חשיבותו של החודש בתנועה זו מתבטאת בכתביו של אבי התנועה, רבי ישראל מסלנט, בייחוד באותה איגרת העוסקת כולה בהתנהגות הראויה לחודש זה (איגרת י"ד בספרו "אור ישראל").
אמירת מזמור "לדוד ה' אורי וישעי"
בחלק מקהילות אשכנז נהוג להוסיף בתפילה את המזמור "לדוד ה' אורי וישעי" (), מראש חודש אלול ועד הושענא רבה פעמיים ביום, בבוקר בתפילת שחרית לאחר אמירת עלינו לשבח בסוף התפילה (ויש שנהגו לאחר אמירת שיר של יום), ובערב בתפילת מנחה לנוסח ספרד, ולנוסח אשכנז בתפילת ערבית.
ובכמה מקהילות צפון אפריקה נהגו לומר כל השנה.
אחד הטעמים לאמירת מזמור זה הוא הרמז שכתב מדרש שוחר טוב על פסוקו הראשון של הפרק – "אורי" רומז לראש השנה, "ישעי" ליום הכיפורים ו"ממי אירא" להושענא רבה, או לגרסה אחרת "כי יצפנני בסוכו" על חג הסוכות.
הראשון שמזכיר מנהג זה הוא רבי חיים הכהן, תלמידו המובהק של רבי חיים ויטאל.
מנהג נוסף הנהוג בקרב יהדות אשכנז הוא לתקוע בשופר בכל ימות החול בחודש אלול.
יש נוהגים לתקוע בסיום תפילת שחרית ויש המוסיפים גם בסיום תפילת מנחה או תפילת ערבית.
יש הנוהגים לתקוע סדר תקיעות של תשר"ת (תקיעה שברים תרועה תקיעה), ויש הנוהגים לתקוע סדר תשר"ת תש"ת תר"ת.
אצל הספרדים התקבל המנהג רק במספר קהילות, בתקופה מאוחרת, ונוהגים לתקוע במהלך אמירת הסליחות בלבד, לפני אמירת המילים "תענו ותעתרו" בקדיש שבסיום הסליחות ויש המוסיפים אף בעת אמירת י"ג מידות.
מקור המנהג הוא כנראה במנהג ארץ ישראל הקדום, והוא נזכר בפיוט לראש חודש אלול מאת רבי פינחס ברבי יעקב הכהן.
שני טעמים נאמרו על מנהג התקיעה בשופר בחודש אלול:
ב) טעם נוסף מביא רבי יעקב בן אשר, בפתיחת הלכות חודש אלול בספרו הטור .
בחודש אלול נהוג להרבות באמירת מזמורי תהילים.
בספר מטה אפרים מובא מנהג לומר בכל יום מימות החול אחרי התפילה, מראש חודש אלול עד ראש השנה, עשרה מזמורי תהילים בציבור, וכך לסיים את כל התהילים פעמיים (300 מזמורים, כמנין "כַּפֶּר").
בקרב חסידי חב"ד נוהגים לומר בכל יום מימי חודש אלול, עד יום הכיפורים, שלושה פרקי תהילים.
את אמירת הפרקים הנותרים משלימים במהלך יום הכיפורים עצמו.
מנהג זה מיוחס להוראתו של הבעל שם טוב לתלמידו המגיד ממזריטש.
יש שנהגו להוסיף בחודש אלול בכל איגרת שלומים את האיחול "כתיבה וחתימה טובה".
היו קהילות שבהם היה השמש מכריז לאחר תפילת מנחה: "שובו בנים שובבים".
ראשי ישיבות מסוימים מהמגזר הליטאי נהגו לאסור על תלמידיהם לערוך נישואין במשך חודש אלול, בטענה כי הדבר פוגע בלימודיהם.
אַלּוֹן או אֵלוֹן (שם מדעי: Quercus) הוא סוג של עצים או שיחים ממשפחת האלוניים, שפירותיהם בלוטים.
הסוג כולל 469 מיני עצים חד-ביתיים, ירוקי-עד או נשירים שעל פי רוב מצטיינים באורך ובעובי של גזעיהם ובאריכות ימיהם.
תפוצתם העיקרית של מיני האלון משתרעת בחלקו הצפוני של כדור הארץ.
רוב המינים יוצרים יערות עצומים והם מקור אספקה חשוב ביותר לתצרוכת העולמית של עצי בניין, עצי חרושת, עצי הסקה וחומרי עיבוד עורות.
קליפת העץ מספקת שעם והעפצים שמשו בעבר להכנת דיו.
השיח העיקרי המאפיין את נופה הטבעי של ישראל בחלקה הצפוני הוא האלון.
שלושה מינים נפוצים בארץ ישראל ושניים נדירים, עם הנפוצים נמנים אלון מצוי, אלון התבור ואלון התולע, ועם הנדרים נמנים אלון שסוע ואלון החרמוני הגדלים רק במורדות הגבוהים של חרמון.
פרי עץ האלון נקראים "בלוט", זהו אגוז בעל קליפה קשה, שבסיסו נעוץ בתוך ספלול מעוצה.
האגוז מכיל זרע אחד בעל שני פסיגים גדולים שמכילים ברקמתם חומרי תשמורת ראויים לאכילה.
למינים השונים של האלונים יש אגוזים וספלולים בגדלים ובצורות שונים מעט זה מזה, המקילים על זיהוי מינו של העץ במקומות בהם ישנם מספר אלונים שונים בחפיפה בקיץ.
באנגלית נקרא עץ האלון Oak tree ופריו הבלוט נקרא acorn או oak nut.
עצים או שיחים, חד-ביתיים, נשירים או ירוקי-עד, בעלי מוהל שקוף.
העלים מסורגים, פשוטים ולוואים נשירים.
העלים בעלי פטוטרת קצרה, משוננים או בעלי אונות או מנוצים או לעיתים רחוקות תמימים.
הפרחים חד-מיניים, ירוקים, בעלי עטיף פשוט (גבעוני, חסרי עלי כותרת).
הפרחים הזכריים פשוטים, דהיינו פרח אחד על כל חפה, ערוכים בעגילים דקים ולא זקופים אלא משולשלים.
העטיף הגבעוני בעל 4 עד 6 עלים, מספר האבקנים 4 עד 12 על פי רוב 6.
הפרחים הנקביים בודדים או ערוכים בקבוצות קטנות וזקופות, היוצאות מחיק העלים הצעירים.
העטיף גבעוני ובעל 5 או 6 אונות המעורות בשחלה.
השחלה תחתית, בת 3 מגורות (לעיתים רחוקות 4 או 5) והיא עטופה מבחוץ מעטפת של חפים (קשקשים) מאוחים המתפתחים לספלול של הפרי.
מספר עמודי השחלה שלוש, כמספר מגורות השחלה.
הביציות 2 בכל מגורה, מהן רק אחת מתפתחת לזרע.
הפרי (הבלוט) אגוז העטוף בחלקו במעטפת של חפים דמויי-קשקשים (ספלול) והוא בעל זרע אחד.
פריחת האלונים היא אביבית באזורים עם 4 עונות, ומתחילה עם תחילת עונת הלבלוב.
האבקה באמצעות הרוח בין הפרחים החד-מיניים.
הפרחים הנקביים בודדים וצומחים על ענף קצר סמוך לקצה שלו, ואילו הפרחים הזכריים ערוכים על ענף דקיק המטלטל ברוח ומפזר את האבקה.
רוב המינים פורחים באביב ובלוטיהם מבשילים רק כעבור שנה וחצי (18 חודשים), בחלק קטן יותר הבלוטים מבשילים כעובר 6 חודשים עד 8 חודשים (למשל אלון תולע, אלון אנגלי).
ההפצה למרחקים היא לאו דווקא על ידי בעלי חיים כמו חזירי בר, דורבנים ומכרסמים אחרים אשר אוכלים את הזרעים במקום, אלא בעלי כנף כמו העורבני שנושאים את הבלוט למרחקים ומדי פעם הבלוטים נשמטים ממקורו בעת תעופתו.
הנביטה ועצמת הצמיחה נסמכת על חומרי התשמורת המצויים בבלוט.
מיני האלון התרבותיים בישראל ובעולם
במשפחת האלוניים שמונה סוגים ו-1,142 מינים.
רובם מצויים ביערות של האזורים הממוזגים.
במשפחה זו מצויים גם האשור והערמון, אך אין ספק כי הסוג אלון הוא החשוב בהם.
סוג האלון מכיל כ-470 מינים, הגדלים בעיקר בחצי הכדור הצפוני.
הוא מונה מינים חשובים רבים ביניהם:
אלון אנגלי (.Quercus robur L) הוא עץ נשיר המגיע לגובה 24 מ' ויותר, נופו רחב ומעוגל.
מוצאו באזורים הממוזגים מאירופה ועד איראן.
אלון השעם (.Quercus suber L) – עץ ירוק-עד, המגיע לגובה של 15 מ', בעל נוף רחב ומעוגל שמוצאו של מין זה הוא באזורים הממוזגים של מערב אגן הים התיכון ומרכזה.
מקליפתו של אלון זה מפיקים את החומר שעם, לאחר שמקולפת השכבה החיצונית היא צומחת מחדש במשך כ-10 שנים וכך ניתן להשתמש בו משך 150 עד 200 שנה.
בישראל אלון השעם משמש לנוי וייעור.
מין זה הוא צמח אור מלא, עמיד בקרה ובשרב, רגיש לשלג ולמליחות, גדל בישראל בקרקעות מנוקזות בעמק ובשפלה.
העלים דמויי ביצה או מוארכים, אורכם קטן מ-7.5 ס"מ, שפתם משוננת כמשור ושיניהם מרוחקות זו מזו, צידם העליון קירח וצידם התחתון שעיר לבנבן (לעיתים רחוקות קירח גם הוא).
הפרי בעל עוקץ קצר (בשונה מאלון אנגלי).
הבלוט דמוי ביצה או מוארך, אורכו 12 עד 30 מ"מ, שלישו או מחציתו התחתונה נתונים בספלול בעל קשקשים עבים המסתיימים בחודים קצרים וכפופים על פי רוב לאחור.
כמו כן מצויים מינים רבים נוספים של אלון באירופה ובאסיה, שם הם מהווים חלק חשוב של החורש, חלקם מגיעים לגובה 40 מטר ולגיל של 1,500 שנה.
בישראל גדלים 5 מינים של אלון:
אלון מצוי (שם מדעי: .Quercus coccifera L שם קודם: Quercus calliprinos) – עץ או שיח ירוק-עד המהווה מרכיב חשוב מאוד בחורש הארץ-ישראלי.
האלון המצוי גדל בעיקר כשיח בגלל האקלים היבש בישראל.
גובהו נע בדרך כלל בין 1–6 מטר אך לעיתים הוא מגיע אף ל-10 מטר.
במקומות שבהם אין די מים ולחות, הוא עשוי לצמוח כשיח רב גזעים וצפוף עם עלים דוקרניים.
העץ אינו נשאר לעולם כמצבת חשופה (בניגוד לאלונים האחרים המצויים בישראל), עלי השנה החדשה צומחים טרם נשירת העלים הישנים.
הוא גדל לרוב עד לגובה של 1,000 מטרים מעל פני הים.
בלוטי האלונים יכולים לשמש תחליף לקפה, לאחר טחינה וקלייה.
אלון התבור (.Quercus ithaburensis Decne) – אלון התבור הוא עץ חד ביתי, המשיר את עליו בחורף.
העלה הוא גדול וגלדני, שפתו משוננת ומכוסה בשערות שאינן ניתנות להורדה בנקל.
גובהו נע בדרך כלל בין 4–9 מטר אך לעיתים הוא מגיע אף ל-10 מטר ומעלה.
פרחיו אינם ניכרים כל כך משום שהוא מואבק רוח.
אלון תבור גדל במקומות יובשניים בחבל הים תיכוני.
בעבר, היה העץ נפוץ ביער השרון.
אלון התבור הוא עץ מוגן בשל השמדת היערות המאסיבית בתקופה העות'מאנית, מכיוון שהשתמשו בעץ לשם הסקת דודי קטרי קיטור בעת מלחמת העולם הראשונה.
למרות הפגיעה המתמשכת בעצים, בראשית המאה ה-20 נותרו עדיין יערות בשליטת אלון התבור במערב הגליל התחתון, ברמת מנשה ובשרון.
כיום, הם מרוכזים בעיקר בגולן, בגליל התחתון, ובשולי רמת מנשה.
בשרון ניתן למצוא רק שרידים מעטים.
veneris שם מדעי קודם: Quercus boissieri) – אלון התולע הוא עץ חד ביתי, המשיר את עליו בחורף.
העלה קטן יותר מהעלה של אלון התבור, ושערותיו נושרות בנקל.
גדל במקומות קרים וגשומים, בעיקר במדרונות מעל לרום של 700 מטרים.
סימן ההיכר שלו הוא שהבלוט גדול בהרבה מהספלול וקשקשי הבלוט קצרים ואינם דוקרים.
כמו כן מצויים בישראל שני מינים נוספים של אלון הגדלים רק בחרמון:
אלון שסוע (.Quercus cerris L) – עץ שכיח בטורקיה, הגדל רק באתר אחד בישראל, נחל ערער.
על עליו יש שערות גסות שאינן נושרות כתוצאה מחיכוך.
עליו מפורצים מאוד וקשקשי הבלוט שלו ארוכים ומאונקלים.
אלון חרמוני (Quercus look Kotschy) - נחשב בעבר בתור אלון הלבנון.
אלון הלבנון (Quercus libani G.Olivier) – עץ העומד בשלכת בחורף.
גדל בלבנון וחודר לישראל באזור החרמון.
לפי אתר צמחיית ישראל ואחרים הוא לא גדל בחרמון.
בשנת 2009 קבוצת מתנדבים מעמק חפר והשרון, בראשות ארנון גורן ועפר בינדל החלו בפרויקט השבת אלוני התבור לשרון.
ההשראה לפרויקט הגיעה מהספר "האיש שנטע עצים", מאת ז'אן ז'יואנו.
הקבוצה אספה בלוטים מעצים מקומיים והטמינה אותם בפארק השרון, בין אזור התעשייה עמק חפר לבין תחנת הרכבת בחדרה.
פרויקט מיפוי אלוני ישראל ע"ש מיכאל אבישי ממפה את מיקום האלונים בארץ, לפי מין.
מרבית האלונים בישראל נמוכים ונראים כשיחים.
מיעוטם, בעיקר אלה הגדלים בצד מקומות קדושים למוסלמים, ולכן לא נפגעו, הם עצים גדולים, גבוהים ומרשימים; חלקם בני מאות שנים.
גילו של "אלון אברהם" שבחברון נאמד בכאלף שנה, אך בשנת 1996 פריט זה מהמין אלון מצוי הוכרז כמת.
עץ האלון שימש בתקופות הקדומות להסקה.
כמו כן, שימש לבניית כלים חקלאיים, סירות וספינות.
העץ שימש גם לפחמים שנחשבו ל"טובים מכל הפחמים".
העץ שיוצר ממנו נקרא בפי היוונים: "קסילון", שפירושו לפיד.
בנוסף, שימש העץ לפיסול של אלילים מעץ.
האלון שימש גם למאכל אדם, הפרי מכיל הרבה טאנין, שהוא חומר מר המגן עליו מפני אכילה על ידי בעלי חיים.
על ידי קלייה של הבלוטים וטחינתם, ניתן היה גם להיזון מהם (כפי שנעשה במלחמת העולם הראשונה) או לערבם בקפה.
במאות השנים האחרונות מקובל להשתמש בחביות העשויות מעץ האלון לצורך יישון מרבית הסוגים המקובלים של המשקאות האלכוהוליים.
שאריות העץ מחביות אלו ידוע כחומר גלם מעולה לבעירה לצורך צלייה.
יהודי תימן נהגו להשתמש בעפצי האלון לשם ריפוי נפיחויות, שטפי דם, דלקות חניכיים, שלשולים, טחורים ודלקות מעיים.
עלה האלון נמצא בסמלי הקצונה של צבא ארצות הברית.
חורשות אלונים שימשו כמקום מרכזי במזרח הקדום לקבלת הכוונה מהאלים ולפולחני ניחוש.
בתקופה הכנענית קושר השם אלון עם מקומות פולחן, ובמקרא מוזכרים אלון מורה ואלוני ממרא, אלון מעוננים, אלון מוצב, אלון בכות ואלון תבור כאתרים הקשורים באירועים פולחניים.
מקור שם העץ אלון, כמו גם שם העץ אלה, הוא במילה "אל", בהקשר של עץ מקודש לאלים (כגון אשרה).
השם מופיע גם בשומרית: alla, ובאכדית allānu.
על כן, יש המסבירים ששמו ושם עץ האלה קשור בשורש א.י.ל, שפירושו כוח וחוסן.
השם אַלּוֹן מופע כשם פרטי של אחד מנשיאי שבט שִׁמְעוֹן ב.
שמותיהם של שני העצים המרכיבים את החורש הים-תיכוני: "אלון" ו"אלה", הומצאו כיוון שהם שימשו לפולחן לאלילים () וגם לה', ומשום שהיו נטועים בבית המקדש (רד"ק, "יש מפרשים בשלכת").
האלונים המוכרים הם האלון המצוי ואלון התבור, שני אלה נבדלים זה מזה, בין השאר, באופי קצות העלים: העלים של האלון המצוי הם דוקרניים, בניגוד לעלי אלון התבור.
אלון התבור נקרא בערבית "מל" או "מלול", כשמו של הכפר השוכן למרגלות הרי נצרת, הוא מזוהה עם נהלל המקראית (; ).
בשל כך, הועלתה הסברה שה"נעצוצים" וה"נהלולים" המוזכרים בספר ישעיהו (), הם האלון המצוי (אשר נקרא נעצוץ על שם דוקרניותו) ואלון התבור.
האלון נקרא בארמית "בלוטא", כשם פרי האלון – הבלוט.
לפי דעה אחת בתלמוד, האלון נכלל בתוך עשרה מיני הארזים, כלומר עצי סרק שהאדם מחשיב רבות את השימוש בענפיהם או גזעיהם, כארז.
בעמק יזרעאל שוכן היישוב אלונים, קיבוץ שהוקם על ידי תנועת הנוער העובד ב־1938. בעמק יזרעאל ישנו יישוב נוסף, אלוני אבא, המזכיר בשמו את עצי האלון.
יישוב נוסף על שם האלון, אלוני הבשן, שוכן בגולן.
היישוב אלון שבות הוקם כאשר חזרו בני כפר עציון לביתם בעקבות מלחמת ששת הימים.
בתקופה בין כיבוש היישוב על ידי הלגיון של עבר הירדן ב־1948 ועד לשחרורו ב־1967 נהגו בני כפר עציון לצפות אל ביתם החרב מרחוק.
הם יכלו לזהות את המיקום של עץ האלון ההדור שגדל במרכז הגוש.
היישוב אלון שבות נקרא על שם האלון והוא נמצא בכניסה ליישוב.
גם היישוב אלון במדבר יהודה מנציח בשמו את עץ האלון ואת יגאל אלון שהיה מפקד הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
גם היישוב דיר בלוט, המשקיף ושולט על שדה התעופה בן-גוריון, נושא בשמו את פרי האלון.
אלומות הוא קיבוץ המשתייך למועצה אזורית עמק הירדן.
הוא ממוקם בגובה 30 מטר מעל גובה פני הים וצופה אל עמק הירדן והכנרת ממזרח ואל בקעת יבנאל ממערב.
השנים הראשונות של קבוצת אלומות
בשנת 1937 הוקם במוסד החינוכי בן שמן, גרעין של ילידי הארץ, חניכים מתנועת הנוער העובד.
במהלך שהותם במקום התאספו חברי הקבוצה על גבעה ובחרו לקבוצתם את השם: אלומות.
חברי הקבוצה עבדו כפועלים אצל איכרי המושבה וכמו כן, הקבוצה חכרה 100 דונם לעיבוד פלחה והוקם משק עזר קטן שכלל עופות ויונים.
בסתיו 1940, הקבוצה עלתה לפוריה והתמקמה בבניינים הישנים וההרוסים של האחוזה.
הקבוצה קיבלה 3000 דונם לעיבוד חקלאי, וחלק מהחברים עבדו כשכירים ביישובי הסביבה ובעבודת בנייה עבור המשטרה הבריטית.
המציאות במקום הייתה קשה מאד: גם בחורף השני לא היה בית מגורים שלם שיכול לשמש כמחסה מהגשם והיה חוסר בתנאים בסיסיים - שירותים, מקלחת ומחסן בגדים.
כן לא היה מקום לאחסון תבואה חקלאית וחוסר בכלים חקלאיים.
במטרה לשפר את המצב, נקלט במקום גרעין "גבע" בשנת 1942 שבין חבריו היה שמעון פרס.
שלוש שנים מאוחר יותר, הקבוצה הקימה מפעל קטן לעיבוד צמר כבשים, הוקמו צריפים למגורים, הוקמו בתי הבראה בצפת ובטבריה שהעסיקו 14 עובדים.
בתי ההבראה שימשו מקור פרנסה עיקרי, אבל הלכידות החברתית נפגעה מכיוון שהעובדים שהו זמן רב מחוץ לקיבוץ והתרגלו לתנאי שיכון משופרים וכן קיבלו כספים לכיסוי ההוצאות למחיה מחוץ לקיבוץ.
העלייה על הקרקע נחגגה בטקס שאליו הוזמנו מנהיגים מהיישוב ותושבי האזור והעיתונים פרסמו דברי הערכה ושבחים לקבוצה ולחברת פיק"א שבנתה את היישוב.
אתגר הקמת המשק בנקודת הקבע עורר בקבוצה כוחות סמויים והוקם משק חקלאי גדול.
הקבוצה קיבלה 2,700 דונם, ודרשה תוספת קרקע.
הקרן הקיימת הציעה לאלומות לקבל 350 דונם, שהוחכרו זמנית לקבוצת כנרת.
אך קבוצת כנרת התנגדה בתוקף לוותר על האדמה וגם יוסף וייץ שהציג בפני קבוצת כנרת את מצוקת אלומות, לא הצליח לשכנע את קבוצת כנרת לעזור לקיבוץ השכן.