tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבר ב-1903 נכנס לפוליטיקה כחבר פרלמנט במפלגה הרפובליקנית של פורטוגל, תפקיד בו שירת עד 1917. באותה שנה, נהיה שגריר פורטוגל בספרד ושנה מאוחר יותר שר החוץ של פורטוגל.
באותה עת, המשיך לעסוק ברפואה וכן בלימוד פיזיולוגיה ואנטומיה.
ב-1911 עבר ללמד באוניברסיטה החדשה שהוקמה בליסבון שם לימד נוירולוגיה עד פרישתו מהחיים האקדמיים ב-1944.
ב-1920 פרש מהפוליטיקה, והקדיש את כל זמנו לרפואה, ללימוד ולכתיבה.
ב-1927 פיתח מוניש אנגיוגרפיה של המוח הגדול, שיטה המדמה את המוח באמצעות מעקב אחר כלי דם במוח וסביב לו.
מאז המצאת השיטה, כלי זה השתכלל ועד היום משתמשים בעקרונות שהציגה השיטה לאבחון ולתכנון של ניתוחים.
על כך, היה מועמד פעמיים לפרס נובל.
כמו כן, תרם לפיתוח התורוטרסט (Thorotrast), תרכובת המכילה חלקיקים של ThO2, ככלי רפואי.
ב-1936 פרסם את תיעודו ראשון של לובוטומיה באונה המצחית שבוצעה בבני אדם, ולאחר מכן המציא את הלאוקוטומה (Leucotome), מכשיר ששימש לניתוחי לובוטומיה.
הרעיון לטיפול הגיע לו מניסויים שנעשו על קופי שימפנזה שהראו שחיתוך של חלקים מהאונה המצחית הפכו אותם לפחות אגרסיביים.
הוא העריך שהתוצאות של הטיפול שביצע מתקבלות על הדעת באמרו ש.
הוא אף הוסיף ואמר שהיתרונות, גם במקרים של החמרה במצב, עולים על החסרונות ומשפרים את המצב של חולי הנפש בהם טיפל.
עם זאת אפילו הוא הודה שחולים שמצבם היה בלאו הכי רע, לא הפיקו הרבה מהטיפולים, ושהוא לא בדק את ההשפעות ארוכות הטווח.
תחילה הטיפול ניתן לחולים בדיכאון ובהפרעות מצב רוח אחרות, אולם כבר ב-1938 נמצא שטיפול באמצעות נזעי חשמל יעיל כטיפול בחולים אלה.
כמו כן, טופלו באמצעות לאוקוטומה חולים בהפרעה אובססיבית כפייתית, היפוכונדרים, סכיזופרנים.
כבר בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 דיווחו על תופעות לוואי של הניתוחים.
ב-1948 פרופסור שוודי לפסיכיאטריה, דיווח על שינויים באישיות של בתו, אותה ניתח באמצעות השיטה.
ב-1949 פורסם מאמר בו נכתב שלכאורה חולים שנותחו על ידי השיטה אינם מפגינים שום רגשות, והופכים לאפאטים ולאדישים.
ב-1953 מחקרים הראו ש-0.8%–2.5% מהחולים נפטרים מהטיפול וכן ש-10% מהמטופלים נהפכים לאפילפסים.
לובוטומיה היא טיפול שנוי במחלוקת מבחינה מוסרית, אם הטיפול נעשה ללא אישור של המטופל, אישור שהוא כשלעצמו מורכב בחולי נפש.
הטיפול זכה לפופולריות קצרה וב-1949 זכה מוניש בפרס נובל על הערך הטיפולי של לאוקוטומה לטיפול בחלק מהפסיכוזות.
כבר ב-1952 נכנסה לשימוש תרופה המטפלת בחולי הסכיזופרניה, תרופות נוירולפטיתיות.
שיטת הלאוקוטומה יצאה משימוש בשנות ה-60, למעט מקרי התפרצות חריפה של מחלת הסכיזופרניה, כששום טיפול אחר לא משפיע על החולים.
אנטוניו אגש מוניש היה במהלך חייו חבר בחברה המלכותית לרפואה ובאקדמיה הצרפתית למדעים וכן היה נשיא האקדמיה הפורטוגזית למדעים.
אנטוניו דה לה קלנצ'ה או האב קלנצ'ה (בספרדית: Antonio de la Calancha; 1584 – 1 במרץ 1654) היה כומר קתולי ונזיר אוגוסטיני, כרוניקן של האזור המשתייך בימינו לפרו ולבוליביה.
הוא נולד בחבל "צ'רקאס" (הכולל את רוב בוליביה של היום) של מלכות המשנה של פרו ובספרי הכרוניקה שלו תיאר את כיבוש האימפריה של אינקה על ידי הספרדים ואת המנהגים והמסורות של האינדיאנים המקומיים, לרבות קצ'ואה, איימרה ואחרים.
אנטוניו דה לה קלנצ'ה נולד בסיודד דה לה פלטה דה לה נואבה טולדו כבנם של מריה דה בנאווידס, אישה קריאולית ושל הקפטן פרנסיסקו דה לה קלנצ'ה, אנקומנדרו ממוצא ספרדי אנדלוסי.
הצעיר ויתר על אחוזת אביו, האנקומיינדה אמבאנה שבמחוז לארקאחה, כדי להיכנס למסדר אוגוסטינוס הקדוש במנזר בעיר הולדתו לה פלטה, הידועה בשפת הקצ'ואה בשם צ'וקיסאקה.
הוא למד בהמשך במכללה האוגוסטינית סן אילדפונסו (Colegio de San Ildefonso) בלימה ואחר כך עשה לימודי דוקטורט בתאולוגיה באוניברסיטת סן מרקוס בלימה.
בתום לימודיו הפך האב קלנצ'ה לאחד המטיפים המפורסמים בתקופתו.
הוא עלה בהדרגה בהייררכיה של מסדרו – "דפיניטור", אחר כך מזכיר אזורי ואחר כך רקטור של מכללת סן אילדפונסו שבה למד, ואב מנזר ו-Prior.
בתוקף תפקידיו סייר רבות ברחבי מלכות המשנה של פרו – בפרו העליונה (כיום בוליביה), ובפרו התחתונה, בהן סייר לאורך ולרוחב פעמיים בחייו.
בשנים 1610–1614 התגורר בעיר פוטוסי, הפך לאב של מנזר בקוסקו, שהה בארקיפה בה סיים את תקופת ה"טירונות" (noviciado) שלו כנזיר, ובמיסקה , כמו כן בעיר טרוחיו, שבה היה עד להריסת המקום על ידי רעידת אדמה משנת 1619.
קלנצ'ה נקשר מאוד לפולחן הגבירה מקופקבנה משום שהאמין כי בעזרתה החלים ב-28 באוקטובר 1627 אחרי שבוע של כאבי ראש מייסרים.
בשנת 1630 היה האב קלנצ'ה ראש המנזר האוגוסטיני בלימה ושנים אחדות אחר כך הקים את המנזר בפראדו.
אנטוניו דה לה קלנצ'ה הלך לעולמו בלימה באופן פתאומי בגיל 70 ב-1 במרץ 1654 בבוקר של יום ראשון השני של התענית, כשהתכונן לנהל את המיסה.
ספר הכרוניקה שלו כולל אוצר של ידע על הדת, המנהגים והמסורות של האינדיאנים משטחי בוליביה ופרו, על הגאוגרפיה של האזור, ובמיוחד על מוצאם ועל תולדותם של הילידים.
האב קלנצ'ה ידע את שפת הקצ'ואה, אם כי האטימולוגיה של המלים שדיבר עליה היא מוטלת בספק.
הוא הסתמך גם על ספרי הכרוניקנים המפורסמים שעמדו לרשותו - פולו דה אונדגרדו, מיגל קבליו דה בלבואה, פרננדו אוונדאניו, הישועים טרואליה, ואסקס ואריאגה, ספרי ההיסטוריון פרנסיסקו טיטו יופנקי, ספרו של אלונסו רמון גאווילאן (על האחרון סמך בעיקר לגבי אזור האגם טיטיקאקה), על כתבי יד שלא פורסמו, אוספי אמונות אלילים ומנהגים.
קלנצ'ה שם לב לדמיון הפיזי בין האינדיאנים ובין האוכלוסיות ממזרח וממרכז אסיה שנקראו בעבר "מונגולידים" או טטרים.
את ההסברים לכך הסיק דרך תאוריות ה"תנ"כיות" הנאיוויות והאקסטרווגנטית של אנטוניו דה מונטסינוס.
בדומה למחברים אחרים, סבר קלנצ'ה כי התחלת ההיסטוריה של האינדיאנים היא בתקופת ה"איליו" ושל ה"ברבריזם", כשלא הייתה קיימת אריסטוקרטיה אלא "דמוקרטיה" בלבד.
בכרוניקה שלו מוצאים סיפורים ואגדות רבים, מסורות על האלילים והדתות של הילדים, על "מסרים" של אלילים, על השפות שהיו בשימוש באותו אזור.
פרטים אלה מועברים בצורה די מפוזרת, ומתערבבים עם מוסרי השכל דתיים והערות פדגוגיות של המחבר.
האב קלנצ'ה מתייחס בכרוניקה שלו גם לקיפו, המערכת המנמוטכנית ששימשה את האינקה בעזרת חבלים, חבלים משניים, צבעים וקשרים.
לדבריו בקיפו יכלו לסמל באמצעות צבעים גם שמות פרטיים ושל מקומות ואזורים.
לאנטוניו דה לה קלנצ'ה חבים את התיאור הראשון משנת 1633 של טיפול בעזרת הכינין כתרופה למלריה.
לדבריו, מסיונרים ישועים בפרו למדו איך לטפל במלריה בעזרת חומר אבקתי בצבע קינמון שהופק מקליפת העץ נקרא בספרדית El árbol de la calentura – עץ החום , המופיע בסמל פרו.
האבקה שקיבלה את השם "קליפת הישועים" ניתנה במשקה והקלה על החום ועשתה נסים נגד המלריה.
סגנונו מנופח ומצועצע, מושפע על ידי זרם הגונגוריזם.
ספריו משכו בקורת (למשל מצדו של ריווה-אגיארו Riva-Agüero) בגלל הערבוביה של הערות נאיוויות והטפות בלתי נגמרות
ביוגרפיה ב"אנציקלופדיה הקתולית" כרך 3, ניו יורק 1908
הכרוניקה המורליסטית של המסדר של אוגוסטינוס הקדוש בפרו, כרך א הוצאה מדעית מאת קופריאנקו ברשת 1013–2005
הכרוניקה המורליסטית של המסדר של אוגוסטינוס הקדוש בפרו, כרך ב
הכרוניקה המורליסטית של המסדר של אוגוסטינוס הקדוש בפרו, כרך ג
הכרוניקה המורליסטית של המסדר של אוגוסטינוס הקדוש בפרו, כרך ד
אנטוֹניוּ מנואל דה אוליביירה גוטרש (, הגייה: ; נולד ב-30 באפריל 1949) הוא פוליטיקאי פורטוגלי, המכהן מ-1 בינואר 2017 כמזכ"ל האו"ם.
בשנים 2005–2015 כיהן כנציב העליון של נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR), וקודם לכן כיהן כראש ממשלת פורטוגל (2002-1995) וכנשיא האינטרנציונל הסוציאליסטי.
אנטוניו גוטרש נולד ב-30 באפריל 1949 בליסבון בירת פורטוגל, לווירז'יליו דיאש גוטרש ואילדה קנדידה דה אוליביירה.
הוא גדל בליסבון, ובשנת 1971 סיים לימודים בפיזיקה והנדסת חשמל באוניברסיטת ליסבון.
הוא החל ללמד באוניברסיטה, אולם בעקבות מהפכת הציפורנים ב-25 באפריל 1974, הפסיק את הקריירה האקדמית שלו ועבר לפוליטיקה.
גוטרש הצטרף למפלגה הסוציאליסטית, ועד מהרה הפך לאחד ממנהיגיה.
בשנים 1974–1975 שימש כראש הלשכה לתעשייה.
בשנת 1992 מונה לראש המפלגה הסוציאליסטית ולמנהיג האופוזיציה מול ממשלתו של אניבל קבאקו סילבה.
בספטמבר 1992 מונה לסגן-נשיא האינטרנציונל הסוציאליסטי.
בשנת 1995, לאחר פרישתו של סילבה, ניצחה המפלגה הסוציאליסטית בבחירות הכלליות, וגוטרש נבחר לראש ממשלת פורטוגל ב-28 באוקטובר 1995. ממשלתו הראשונה של גוטרש נהנתה מצמיחה כלכלית במדינה שאפשרה הגברה של שירותי רווחה וביטחון לאומי.
בשנת 1999 נבחר גוטרש בשנית לראשות הממשלה, וכן מונה לנשיא האינטרנציונל הסוציאליסטי, תפקיד אותו מילא עד שנת 2005. הוא כיהן גם כנשיא המועצה האירופית מינואר עד יולי 2000.
כהונתו השנייה של גוטרש לא הייתה מוצלחת כקודמתה.
המדינה סבלה מנסיגה כלכלית והמפלגה הסוציאליסטית סבלה מסכסוכים פנימיים.
בעקבות בחירות בתוך המפלגה הסוציאליסטית בדצמבר 2001, שבהן כוחו של גוטרש נחלש משמעותית, הוא החליט לפרוש מן הפוליטיקה.
בעקבות התפטרותו פיזר נשיא פורטוגל ז'ורז'ה סמפאיו את הפרלמנט והכריז על עריכת בחירות חדשות.
בבחירות ניצחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות ז'וזה מנואל ברוזו, ואילו המפלגה הסוציאליסטית חזרה לאופוזיציה.
גוטרש מונה ב-15 ביוני 2005 לנציב העליון של נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR - United Nations High Commission for Refugees), לכהונה קצובה של חמש שנים.
באפריל 2010 מונה בידי המועצה הכללית של האו"ם לכהונה נוספת בת חמש שנים.
ארגון זה מעסיק למעלה מ-7,000 עובדים ב-126 מדינות, ותקציבו השנתי עומד על למעלה מ-5 מיליארד דולר.
בתקופת כהונתו של גוטרש כנציב העליון, נציבות האו"ם לפליטים התמודדה עם מספר אירועים בולטים.
גוטרש פעל לסיוע במצוקות הפליטים בקונגו וברפובליקה המרכז אפריקאית, כמו גם רצח העם בדרפור.
סוגיה נוספת בה עסק גוטרש היא מצב הפליטים בעקבות מלחמת עיראק.
ב-1 בינואר 2017 נכנס לתפקיד המזכיר הכללי של ארגון האומות המאוחדות, במקומו של באן קי-מון.
ב-12 בפברואר 2026, כחודש לאחר הדיכוי האלים של הההפגנות באיראן (2025–2026) בו נטבחו אלפי עד רבבות מפגינים בידי המשטר האיראני, שלח גוטרש איגרת ברכה לאיראן לציון המהפכה האסלאמית באיראן.
במהלך חודש אוגוסט 2017 ערך גוטרש ביקור, לראשונה, בישראל וברשות הפלסטינית שארך שלושה ימים יחד עם השגריר דני דנון, ובמהלכו נפגש בישראל עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, נשיא המדינה ראובן ריבלין ושר הביטחון אביגדור ליברמן, וברשות הפלסטינית עם ראמי חמדאללה וכן ביקר ברצועת עזה בליווי סגן הרמטכ"ל אביב כוכבי.
הוא גינה את פעולות חמאס ואמר שישראל נמצאת בסביבה עוינת, אך כקודמיו בתפקיד תקף את בניית ההתנחלויות.
ב 2017 קרא גוטרש להקים מדינה פלסטינית וגינה את הכיבוש הישראלי.
אחרי מבצע בית וגן בתחילת יולי 2023 במחנה הפליטים ג'נין ובעיר ג'נין, גינה גוטרש את המבצע וטען כי "השימוש במתקפות אוויריות לא עולה בקנה אחד עם פעולות אכיפת החוק המוקבלות".
כמו כן, אמר שהמבצע הוא "האלימות הקשה ביותר ביהודה ושומרון מזה שנים רבות".
בתגובה לדבריו אמר שגריר ישראל לאו"ם, גלעד ארדן: "טענות המזכ"ל מבישות, רחוקות מהאמת ומנותקות מהמציאות בשטח.
פעילות צה"ל בג'נין התמקדה אך ורק בסיכול טרור פלסטיני רצחני כנגד ישראלים חפים מפשע, ותמוה שמזכ"ל האו"ם 'שוכח' פעם אחר פעם, לציין שהמחבלים הרצחניים - הינם מחבלים פלסטינים".
ב-24 באוקטובר 2023 גינה גוטרש את מעשי הטבח של חמאס, אך הוסיף ש"התקפות חמאס לא התרחשו בוואקום".
דבריו פורשו כהצדקה למעשי חמאס ועוררו ביקורת חריפה מצד ישראל וקריאה להתפטרותו.
שר החוץ אלי כהן ביטל פגישה איתו במחאה.
גוטרש סירב להתנצל, וטען שדבריו סולפו ושהוא לא הצדיק את מתקפת חמאס.
בחודש דצמבר 2023 יזם גוטרש הצבעה על הפסקת אש במועצת הביטחון של האו"ם.
באוקטובר 2024, לאחר המתקפה האיראנית על ישראל שבה שוגרו כ-190 טילים לעבר ישראל, הוציא גוטרש הודעה שלא כללה גינוי ישיר כלפי איראן על ירי לעבר אוכלוסייה אזרחית.
זאת, לאחר שגינה בחריפות את התקיפות של ישראל בלבנון, הביע תמיכה בעובדי אונר"א גם לאחר שהתברר כי חלקם היו פעילי חמאס, ולא גינה את התקיפות המיניות שבוצעו על ידי מחבלי חמאס במהלך הלחימה.
בעקבות אירועים אלו, הכריז שר החוץ ישראל כ"ץ כי גוטרש הוא "אישיות בלתי רצויה" במדינה.
ב-25 באוקטובר גינה גוטרש את הריגת מוחמד אבו עטיוי, עובד אונר"א שפיקד על הטבח במיגונית המוות בצומת רעים.
בינואר 2024, לראשונה מאז שנכנס לתפקידו, גוטרש לא הוזמן לטקס הזיכרון השנתי לשואה בבית הכנסת פארק איסט סייד בניו יורק.
בינואר 2025 נמנע מלהגיע לטקס יום השואה הבינלאומי, למרות שהוזמן.
בסוף שנת 1974 נישא גוטרש ללואיזה אמליה גימראש אי מלו, ולזוג נולדו שני ילדים.
אשתו מתה מסרטן בינואר 1998.
באפריל 2001 הוא נישא שנית, לקתרינה מרקש דה אלמיידה ואש פינטו.
1996 - עיטור מסדר הצלב הדרומי של ברזיל - אביר הצלב הגדול
1997 - עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של פולין עם צלב גדול
2001 - עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה - בדרגת אביר הצלב הגדול
2002 - עיטור מסדר השמש העולה של יפן עם סרט גדול
2019 - פרס קרל הגדול מטעם העיר אאכן.
2020 - פרס תאודור הרצל מטעם הקונגרס היהודי העולמי על כך שהצטייר כ"ידיד אמיתי ומסור של העם היהודי ושל מדינת ישראל" שהיה "קול ההגינות והצדק שמדינת ישראל והעם היהודי קיוו לו באו"ם במשך זמן רב מאוד"
2024 - אזרח של מזרח טימור
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטאות ביירה (2010), מייג'י (2014), קרלטון (2016), קוימברה (2016), האוניברסיטה האירופית של מדריד (2016), דרום קרוליינה (2017), קיימברידג' (2021), האוניברסיטה הלאומית קורודבה (2022), אוניברסיטת סטון הול (2022)
אנטוניו אנריקו גומס (בספרדית: Antonio Enriquez Gomez; סביבות 1600 – 19 במרץ 1663), מחזאי, סופר, משורר לירי בספרד של תקופת תור הזהב.
היה ידוע גם בשם Don Fernando de Zárate, ובמחקרים חדשים, טוען פרופ' Michael McGaha כי הוא השתמש בשם בדוי נוסף, Francisco de Villegas.
נולד בקואנקה בשנת 1600. לפי מקורות אחרים תאריך לידתו של אנריקו גומס היה בין השנים 1600 ל-1602.
חייו של אנריקו גומס היו סוערים ורבי תהפוכות ובמידה מסוימת עדיין לוטים בערפל, לכן ישנם במחקר מספר גרסאות על המאורעות בחייו.
הוא נולד בתחילת המאה ה-17 בסגוביה, למשפחה של אנוסים.
הוריו היו סוחרים שעסקו ביצוא צמר ותה מספרד לצרפת.
כבר בהיותו צעיר לימים התבלט אנריקו גומס ביכולות אינטלקטואליות יוצאות מהכלל, בהיותו בגיל 12 הקדיש עצמו ללימודים של מדעי הרוח, ואז החל לכתוב שירים.
גומס היה אוטודידאקט ורחב השכלה, לא ברור אם הוא קרא עברית, הוא ידע את התפילות והמנהגים היהודיים, ובהיותו "תולעת ספרים" הוא רכש לו ידע מסוים בלטינית וידע מועט יותר ביוונית.
יש להניח שקריאתו בתנ"ך נעשתה מתרגומו לספרדית.
לפני היותו בן 20 הוא התגייס לצבא תחת השם Enrique Enríquez de Paz,
התבלט בשירותו הצבאי ומהר מאוד קודם לדרגת קפטן, ואף עוטר באות של מסדר מיכאל הקדוש.
על פי גרסה אחת, אמו של אנריקו גומס, הייתה "נוצרייה ותיקה".
קטגוריה חברתית וחוקית שהייתה נפוצה בחצי האי האיברי מסוף המאה ה-15 ואילך כדי להבדיל בין הספרדים בעלי "דם טהור" לבין הנוצרים החדשים שעליהם נמנו יהודים אנוסים או מורים שהתנצרו.
שמה של אמו היה איזבל גומס, ומוצאה מ-Alcantud במחוז קואנקה.
אביו Diego Enríquez Villanueva שחי בין השנים 1582 עד 1642, היה יליד אזור לה מנשה, צאצא של שושלת אנוסים חדשים מאזור קסטיליה שעדין שמרו על דתם בסתר.
במשך שנת 1588 האינקוויזיציה העלתה על המוקד את רוב בני המשפחה מצד האב, ביניהם סבו של אנריקו גומס, פרנסיסקו דה-מולינה שנשפט ונשרף בשנת 1592, סבתו מצד אביו, ליאונור אנריקז נשלחה לכלא עד שנת 1600. בשנת 1642 נשפט אביו של אנריקו גומס באשמת תפיסה לא חוקית של נכסים.
מספר חוקרים כמו: ההיסטוריונית פרופסור נחמה קרמר-הלינקס, פרופ' צ'ארלס עמיאל והנזיר מקואנקה קרלוס דה-לה רוקה ואחרים מסתמכים על מסמכים ארכיונים מקואנקה ומספקים גרסה שונה במקצת על מאורעות חייו.
על פי דעתם, אבותיה הקדומים של המשפחה, חיו בלה מנשה עוד לפני גירוש ספרד והוסיפו לגור שם עד לסוף המאה ה-17. בעיקר בעיירה Alcázar de San Juan (אזור קהילה אוטונומית-קסטיליה-לה מנצ'ה)
על בסיס המסמכים שנמצאו בארכיב הדיוקסיה של קואנקה,
והמכילים את הודאתם של פרנסיסקוס דה מורה מולינה, סבו של גומס, אביו ודודו (דייגו אנטוניו ואנריקו הנריקז), יש גם רישומים המתעדים את מקור המשפחה.
על פי מידע זה סבו של גומס היה מורה פרנסיסקו מולינה, והוא מת בבית הסוהר של האינקוויזיציה.
סבו מצד אמו היה גם כן מקואנקה ונקרא אנטוניו אנריקז סילברסמית.
לפי מידע זה, יש להעריך את לידתו של גומס בין השנים 1600 ל-1602. דיווחים נוספים על המשפחה מעידים על כך שחלק חברי המשפחה נעצרו ונענשו על ידי האינקוויזיציה.
בצעירותו חי אנריקו גומס בסביליה מקום מגורי דודו אנטוניו אנריקו דה מורה.
בשנת 1619 ברח הדוד לבורדו בשל רדיפת האינקוויזיציה.
אנריקו גומס עבר למדריד והפך לנציג של עסקי המשפחה.
כשנה קודם לכן בשנת 1618 הוא נשא לאישה את Alonso Isabel Basurto ממחוז בורגוס ולזוג נולדו שלושה ילדים קטרינה, אליאונור ודייגו.
במדריד היה אנריקו גומס מבלה לעיתים קרובות בחוגו של לופה דה וגה שאותו העריץ מאוד והזכיר אותו במבוא ליצירתו:
משנת 1632 הוא החל לכתוב יצירות לתיאטרון במדריד (Corral de comedias).
כמה מהן נתקבלו בסבר פנים יפות על ידי המבקרים והקהל בייחוד יצירותיו: Cardinal Albornoz, ושני מחזות על הרפתקאותיו של פרנאו מנדש פינטו.
בנסיבות אלו של ההצלחה הכלכלית שהייתה לחברת האנוסים מפורטוגל בספרד, היה בהם פחד גדול מהלשנה בפני האינקוויזיציה.
בשנת 1636 ברח אנריקו גומס לצרפת דרך "נתיב החזירים", כיוון שהאינקוויזיציה החלה לחשוד ביהדותו.
החוקר Michael McGaha חולק על כך וחושב שבריחתו נבעה מהעובדה שבספרו,
אנריקו גומס עזב לצרפת עם כל רכושו ונעשה מנהיג בקהילת האנוסים (crypto-Jewish) בבורדו.
הוא התיישב בעיר בבית שהיה שייך לדודו, ויצר שותפות עסקית עם בן דודו Francisco Luis Enriquez de Mora, שעבר לצרפת כמה שנים קודם לכן.
בבורדו הוא פרסם מספר יצירות חדשות.
קהילת האנוסים שבאו לצרפת מפורטוגל וספרד התפתחה בהיותה חופשית ממעקב והעשירה גם את הקהילה הנוצרית.
אנריקו גומס נהנה מהחופש שאפשר לו לחזור באופן רשמי ליהדותו.
על פי פרופ' הלינקס השתייך גומס בבורדו, ביחד עם בן דודו לואיס אנריקו דה-מורה, לקבוצה של נוצרים חדשים שנקראו "האומה הפורטוגזית".
נמצאה תעודה שהוצאה על שם ה"אומה הפורטוגזית" שבה שלמו השניים בשנת 1641 מס בסך של 1225 Livres .
בשנת 1644 השתקעו אנריקו גומס ובן דודו פרנציסקוס דה מורה, ברואן שהייתה גם מרכז תרבותי חשוב והתערו היטב בקהילה מבוססת של אנוסים.
משם הם נהלו עסקי הברחות בין צרפת לספרד.
במדריד היה להם איש קש בשם Constantino Ortiz de Urbina שהיה מהנוצרים הוותיקים, השתייך לאינקוויזיציה ובנוסף היה נשוי לקתרינה בתו הבכורה של גומס מנישואיו בספרד.
באופן כזה יכלו שני הדודנים להרחיב את עסקיהם עד לאמריקה הלטינית ולהיות נציגיהם של סוחרים צרפתיים ויהודים אנוסים וכן גם שותפים יהודים מאמסטרדם והמבורג.
ברואן הוא בא בברית הנישואין עם מרגרט בתו של תושב המקום בשם אלונסו רומירו.
מדיניות השליט בצרפת בתקופה זו הייתה סובלנית יותר מזו של השליטים הספרדים אנריקו וגומס יכול היה להרשות לעצמו כמה שנים של שקט והצלחה בפעילותיו האינטלקטואליות ובמסחר שבו עסק, אולם נשמתו נשארה קשורה כל הזמן למולדתו ספרד ובצרפת הרגיש כזר.
בשלהי 1649 עזבו שני הדודנים את חברת ההברחות המשגשגת שלהם, הותירו מאחור את משפחותיהם וחזרו לספרד, הקימו שם מחסנים לסחורתם תחת שמות בדויים.
לאחר תקופת מה, פרנסיסקוס דה מורה היגר לפרו ואילו אנתוניו גומס השתקע בגרנדה ובשנת 1651 עבר לסביליה.
שם חי תחת שם בדוי של אציל בשם Don Fernando de Zárate, ביחד עם בת זוג צעירה מגראנדה בשם Maria Felipa Sickles.
תחת שמו הבדוי הוא המשיך לכתוב קומדיות ויצירות אחרות.
משך שתים-עשרה שנה הוא הצליח לחמוק מציפורני האינקוויזיציה.
משזו לא הצליחה למצאו, שרפו באופן סמלי בכיכר העיר בובה בדמותו.
למעשה דמותו נשרפה פעמיים, פעם בטולדו בשנת 1651 ופעם שנייה בסביליה בשנת 1660. כך שייתכן שגומס עצמו בתחפושתו כ-Don Fernando de Zárate היה עד לשריפה זו.
לבסוף ב-21 בספטמבר שנת 1661 אחד ממלשיני האינקוויזיציה זיהה אותו והוא נעצר במפתיע בביתו.
בבית הסוהר הוא הודה בזהותו האמיתית ובקיום מנהגי היהדות בעת שהותו בצרפת.
אנריקו גומס מת זמן קצר לפני תום משפטו.
בשל כישרון החריזה של אנריקו גומס, הוא נחשב בעיני בני תקופתו כ"בעל כישרון מלידה".
בהקדמתו ליצירה Samson Nazareno משנת 1642, הוא מונה עשרים ושתיים דרמות, פרי עטו.
כמה מהן עוסקות בנושאים היסטוריים וכמה הרואיים.
רבות מהדרמות שלו מראות דמיון רב לאלה של פדרו קלדרון דה לה ברקה ואולי אפילו הם שיתפו פעולה.
השירים הליריים של גומס ראויים לשבח בשל צורתם הטהורה, יופי הביטוי, עושר המחשבות ועומק הרגשות.
שיריו ההרואיים הם בעלי ערך ספרותי נמוך יותר.
לפי דעת George Ticknor הם מכילים ביטויים מורכבים מדי וחסרי בהירות.
ככל, שיריו של אנריקו גומס נחשבים לפחות מוצלחים מיצירותיו האפיות.
יש בהם נטייה חזקה לסגנון יבש ולימודי, בשירים בעלי האופי הסאטירי הסגנון גורם ליצירה להיות מסורבלת וארוכה יתר על המידה
רוב השירים מתארים את התנאים הטרגיים של חייו, ומאופיינים בנוסטלגיה ובקשה מתמדת ונואשת להכרה בכבוד המגיע לו לפי דעתו.
הוא מנסה ביצירותיו הספרותיות להחיות את המציאות של החברה בימיו, חברה שדחתה אותו והענישה אותו בשל היותו מצאצאי האנוסים, ולא כיבדה את כישרונו וניסיונו היצירתי.
דמויותיו מאופיינות ברבגוניות של קולותיהם שכולן סובלות ומתלוננות על מר גורלם.
בין הנושאים המובהקים בשירתו מופיעים גם חטאי האינקוויזיציה ואכזריות פעולתה והכיסופים למולדתו ספרד רוב היצירה הפואטית שלו מרוכזת ב- Academies Morales of the Muses Bordeaux 1642 ספר שמכיל תשעים ושניים שירים וארבעה מחזות.
משנת 1632 עד שנת 1636 כתב אנריקו גומס קומדיות לתיאטרון במדיד וכמה מהן התקבלו בהתלהבות.
בשנת 1635 כתב סונטה לזכרו של לופז דה ווגה.
מחזותיו נימנים על ידי החוקרים על האסכולה של פדרו קלדרון דה לה ברקה.
רוב המחזות עוסקים בנושאים היסטוריים, סיפורי קנוניות ותחבולות.
בשני החלקים של המחזה אודות פרנאו מנדש פינטו הוא מספר על הרפתקאותיו של גיבור זה בעת מסעותיו בסין.
בעבודה מאוחרת יותר הוא מתאר הרפתקאות של גיבור פיקטיבי בשם (Peregrinaçam (Lisbon, 1614 שחי בין מלכי הטטרים והסינים.
עם שובו לספרד בשנת 1651, הוא חזר לכתיבת מחזות.
עד לשנת 1660 הוא חבר שלושים מחזות שחתם עליהם בשם Don Fernando de Zárate.
חלק גדול מעבודותיו בתקופה זו עוסק באגדות של קדושים, בניגוד לתקופה הקודמת שלו במדריד, שבה נושא זה כמעט ולא הופיע.
המחזה sacramental de los siete planetas הוצג בסביליה בשנת 1659, בו הוא מספר כיצד הגיבור למרות אופיו הנאצל ונדיבות רוחו נאלץ להתוודות על חטאיו.
בקורת ספרותית של חוקרים מהמאה ה-19 שוללת את ההשערה שמחזה זה נכתב על ידי אנריקו גומס.
הרצון לחופש דיבור ומחשבה שהוא כה ברור בימינו היה זר לסביבה של האינקוויזציה.
האנוסים פחדו להתלונן כיוון שזכו ליחס מפלה מטעם המערכת המשפטית, וילדי האנוסים היו חסרי זכויות בשל מקורם "הבלתי טהור".
גומס תיעב גישה זו והנשק היחידי שבו יכול היה להביע את זעמו היה העט.
יצירתו תמיד שיקפה אם באופן ישיר או באופן עקיף את הכעס והצער על מצב זה.
הוא כותב: "אוי לי, באתי לעולם לחפש צרות, נולדתי לפשע לפני שבצעתי אותו".
בעבודותיו הוא מציין שאהבתו למולדת לא הועמה בהיותו בגלות בצרפת, ספרד היא ציון בשבילו.
ביצירתו המפורסמת Il secolo pitagorico, בתחילת הספר מופיעה הקדשה.
פרופ' קרמר מבארת מי האישיות שמאחורי הקדשה זו.
הכוונה היא ל Monsignor Franyois Bassonpierre, מאנשי פמלייתו של המלך אנרי הרביעי, מלך צרפת.
אנריקו גומס מסביר את כוונתו באשר לשם היצירה.
הפילוסופיה הפיתגוראית מבטאת את גלגולה של הנפש או המצב הרוחני של הגוף הגשמי.
המצב הרוחני הוא בן אלמוות, הגוף עצמו הוא בן חלוף.
התבונה היא המהות של הנפש ואנשים ישרים בעלי שאר רוח, כמו Bassompierre הם המאירים את כפת השמיים הפיתגוריאנית.
קוסמוס אידיאלי זה הוא נשמת אפה של ההרמוניה בין העולמות.
ואילו החברה בת זמנו, היא חברה מקולקלת שבה הרוחניות אינה ערך שהכול מוקירים אותו, ההידרדרות הנפשית והכיעור האנושי עוברים בנפש מדור לדור, ומונעים מהטוהר להופיע בעולם
כל פרק מספר על קורות חיים של נשמה אחת, שעוברת בכל פרק מגוף אחד לאחר.
דמות אחת בשלב הגלגולים המתוארת בפרוזה ובצורה מאוד נרחבת, היא דמות המחבר, ברומן פיקרסקי, בשם החיים של don Gregorio Guadaña.
הגיבור הוא בן דמותו של הנבל ביצירתו של המחבר פרנסיסקו דה קוודו בשם El Buscón והקורא מקבל מידע רב על אורחות החיים והמנהגים של אותם הימים
שתי יצירות עלילתיות נוספות שייכות לסגנון האלגוריה עם סממנים של סאטירה מוסרית וחברתית.
את היצירה (La culpa del primer peregrino (Ruan, 1644 הוא כתב בחרוזים, בעוד שהיצירה השנייה (La torre de Babilonia (Ruan, 1647 כתובה חלקה בפרוזה וחלקה מחורזת.
שתי עבודות אלה מתארות את העצב והכאב של איש הטבע שנקרא "אדם" (El Peregrino), החי בתוך חברה אנושית מעוותת שמייצגת את החברה העירונית של מדריד.
היצירה Samson Nazareno - Ruan 1656, היא שירה אפית בסגנון לודוביקו אריוסטו ומתארת את המבצעים הנועזים של הדמות התנכ"ית שמשון.
לשון היצירה מושפעת מהמטפורות של המחבר Luis de Góngora y Argote.
בהקדמה ארוכה ליצירה זו הוסיף אנריקו גומס קטלוג של כל עבודותיו.
(Academies Morales of the Muses (1642 היא יצירה שהוקדשה לאן מאוסטריה ומכילה שירים ואלגיות פסטוראליות, סונטות וכמה קומדיות.
פרופ' McGaha סבור שחלק גדול מתוך השירים ביצירה זו נכתבו לפני צאתו לגלות.
חוקרים אחרים ((Lazarus 1992, 20, מוצאים שתיאורי הטבע ביצירה מתאימים לאזור קואנקה והסביבה וקיימים שם מספר אזכורים לנהר Júcar, היערות והסביבה הסלעית שלידו.
הספר מחולק לארבעה חלקים שבכל אחר מהם אותו מבנה ספרותי.
1. תיאור מסוגנן של הזריחה ליד קואנקה.
2. ההגעה של קבוצת איכרים שמדקלמים שירי רועים טיפוסיים על אודות אהבה וקנאה.
3. כניסת דמות נוספת של הרפתקן מסוכן שהשלים את משימתו.
4. חגיגה ותחרות ספרותית 5. הצגת המחזה.
כל אחד מהחלקים מכיל סצנה מרכזית אחת.
חלקה הראשון של היצירה מתמקד בטרגדיה של הגלות.
החלק השני הוא פרשנות משוחדת על האופי האנושי.
החלק השלישי מוקדש לביקורת חברתית על החלוקה הבלתי שווה של העושר בעולם והמעמדות בחברה במבוססים על יחוס משפחתי.
בעבודתו (Luis dado de Dios (París, 1645, ובדיאלוג שלו (Política angélica (Ruan, 1647, אנריקו גומס מצדד בדעות הפוליטיות שרווחו בצרפת באותה העת, אבסולוטיזם פוליטי, ובזה היה כנגד דעת השלטון בספרד.
ביצירתו הוא מגן על הזכויות הקדושות של המלכים שעומדות לדעתו, מעל לזכויות הכנסייה.
כן היה אנריקו גומס בעד יצירת ברית צבאית עם הפרוטסטנטים וביטול הגדרת אנשים כמו האנוסים, ככופרים.
לבסוף הוא גם צדד בזכותם של הפורטוגזים למרוד בפליפה הרביעי, מלך ספרד.
בחלק השני של היצירה שהודפס בחשאי, תוקף אנריקו גומס את האינקוויזיציה ואת אפלייתם של מתנצרים בחברה הספרדית.
המחזה נאסר להפצה וכל עותקיו פרט לאחד הושמדו.
העותק היחיד ששרד נתגלה על ידי Revah.
חסוס אנטוניו "טוניו" דה לה קרוס גאייגו (בספרדית: Jesús Antonio "Toño" De La Cruz Gallego, נולד ב-7 במאי 1947 בלאון שבספרד) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי.
כשחקן, מילא דה לה קרוס את עמדת הבלם והוא נודע בעיקר בשל תקופתו בברצלונה, שם שיחק בין 1972 ל-1980. לפני ששיחק בברצלונה שיחק במדי ריאל ואיאדוליד וגרנדה.
כמו כן, ייצג את נבחרת ספרד במספר משחקים ואף נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1978. לאחר פרישתו ממשחק עבד כמאמן, לרוב במערכת הנוער של ברצלונה.
דה לה קרוס נולד בלאון, והוא החל את הקריירה המקצועית שלו במדי ריאל ואיאדוליד, ששיחקה באותן שנים בליגה השנייה.
את הופעת הבכורה במדיה ערך ב-6 בנובמבר 1966, בהפסד 4-1 לספורטינג חיחון.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, בהיותו בן 19, תפס מקום קבע בהרכב ועד סוף העונה השתתף ב-23 משחקי ליגה.
לאחר שהחמיץ את רוב עונת 1967/1968 בשל פציעה, הוא שב להרכב בסוף שנת 1968. בעונת 1969/1970 שיחק בכל 38 מחזורי הליגה, אך לא הצליח למנוע את ירידתה של קבוצתו לליגה השלישית בתום העונה.
יכולתו הטובה של דה לה קרוס במדי ואיאדוליד זכתה לתשומת לבה של גרנדה מהליגה הראשונה, ובקיץ 1970 היא החתימה אותו במדיה.
דה לה קרוס פתח ב-29 מ-34 המשחקים בליגה ועזר לברצלונה להגיע למקום ה-2. דה לה קרוס כבש שער ראשון במדי ברצלונה, שהיה גם שערו הראשון בליגה הראשונה, בניצחון 2-0 על ריאל סרגוסה ב-7 בינואר 1973.
בעונתו השנייה במועדון, עונת 1973/1974, היה אחד מעמודי התווך בזכייה ראשונה באליפות ספרד מזה 14 שנים, לצד שחקנים כגון מרסיאל פינה, חואן מנואל אסנסי ויוהאן קרויף.
דה לה קרוס פתח בכל 34 מחזורי הליגה ואף כבש שער נגד קבוצתו לשעבר, עת ניצחה ברצלונה ב-28 באוקטובר 1973 את גרנדה בתוצאה 4-0. דה לה קרוס הוסיף להיות שחקן משמעותי במדי הקבוצה גם בעונות הבאות, אם כי ברצלונה לא הצליחה לזכות באליפות נוספת בשנים אלה.
את רוב עונת 1976/1977 החמיץ בשל פציעה שסבל ממנה והוא שותף ב-11 משחקי ליגה בלבד.
בעונת 1977/1978 שב לפתוח בהרכב ברצלונה.
בסוף העונה, באפריל 1978, כבש דה לה קרוס בשני מחזורים רצופים, בניצחון על אלצ'ה ובהפסד לראיו וייקאנו, ובמחזור האחרון של הליגה הורחק בכרטיס אדום לראשונה בקריירה שלו, בניצחון 1-0 על ולנסיה.
ברצלונה זכתה בעונה זו בגביע הספרדי.
דה לה קרוס פתח בהרכב הקבוצה עת ניצחה בגמר את לאס פאלמס בתוצאה 3-1. כמו כן, היה שותף להגעתה של ברצלונה לחצי גמר גביע אופ"א, שם הודחה על ידי פ.ס.וו.
בעונת 1978/1979, אז היה בן 31, התערער מעמדו האיתן של דה לה קרוס בברצלונה.
הוא שותף ב-22 משחקי ליגה וב-7 נוספים בטורניר גביע מחזיקות הגביע.
במשחק הגמר, בו פגשה ברצלונה את פורטונה דיסלדורף, נכנס דה לה קרוס כמחליף בדקה ה-57, כשהמשחק בשוויון 2-2. המשחק המשיך להארכה, בו ניצחה ברצלונה בתוצאה 4-3 וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה.
בעונת 1979/1980 שותף בשני משחקים בלבד, שניהם בגביע המחזיקות, ולכן הוא פרש ממשחק באופן סופי בתום העונה, בגיל 33.
דה לה קרוס זכה לייצג את נבחרת ספרד ב-6 משחקים.
הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הייתה ב-28 באוקטובר 1970, אז היה שחקן גרנדה, במשחק ידידות מול .
בהמשך שותף במשחק אחד במהלך מוקדמות מונדיאל 1974, אך נבחרתו כשלה להעפיל לטורניר הגמר.
לקראת מונדיאל 1978 שיחק ב-2 משחקי הכנה ונכלל בסגל הנבחרת לטורניר עצמו.
דה לה קרוס השתתף במחזור הפתיחה של שלב הבתים, אז הפסידה ספרד ל בתוצאה 2-1. ספרד הודחה כבר בשלב הבתים.
לאחר פרישתו ממשחק החל דה לה קרוס לעבוד כמאמן במערכת הנוער של ברצלונה.
בנובמבר 1987 התמנה לתפקיד המאמן הראשי של סבדל, שהייתה אז בליגה הראשונה.
דה לה קרוס ניסה לעזור לקבוצה להישאר בליגה הראשונה, אך הוא כשל במשימתו והיא ירדה לליגה השנייה בתום עונת 1987/1988. כעבור מספר מחזורים בעונתו השנייה בסבדל, בהם קבוצתו לא הצליחה לנצח, פוטר מתפקידו.
במשך מספר שנים אימן את הקבוצה החובבנית של ברצלונה, שלימים הפכה לקבוצת המילואים השנייה במועדון.
במהלך עונת 2002/2003 היה חלק מצוות האימון של לואי ואן חאל בקבוצה הבוגרת של המועדון.
כשוואן חאל פוטר ב-28 בינואר 2003, תפס דה לה קרוס את מקומו והוא מילא את תפקיד המאמן למשך משחק אחד, בו הפסידה ברצלונה לאתלטיקו מדריד בתוצאה 3-0. זמן קצר לאחר מכן התמנה רדומיר אנטיץ' כמאמן הראשי של הקבוצה.
אנטוניו לואיס אלבס ריביירו דה אוליביירה (בפורטוגזית: António Luís Alves Ribeiro de Oliveira; נולד ב-10 ביוני 1952), הידוע בשם אנטוניו אוליביירה, הוא כדורגלן ומאמן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
עיקר קריירת המשחק של אוליביירה עברה במדי פורטו בה גדל ובמדי ספורטינג ליסבון.
הוא ייצג את נבחרת פורטוגל 24 פעמים וכבש במדיה שבעה שערים, אך לא זכה לייצג אותה בטורניר משמעותי.
לאחר קריירה קצרה כמאמן-שחקן, המשיך אוליביירה לקריירת אימון במהלכה הוביל בהצלחה את קבוצת נעוריו פורטו, וכן רשם שתי קדנציות כמאמן נבחרת פורטוגל, אותה הצעיד לטורנירי יורו 1996 ומונדיאל 2002.
אוליביירה החל את קריירת המשחק במדי פורטו.
ב-2 במאי 1971, לקראת סיום עונת , רשם את הופעתו הראשונה בליגת העל הפורטוגלית, במשחק מול ויטוריה דה גימארייש שהסתיים בשוויון 0-0.
תוך שתי עונות כבר היה אוליביירה בן ה-20 לשחקן הרכב קבוע במדי הקבוצה.
בעונת יצר אוליביירה, יחד עם חבריו לקבוצה תיאופילו קוביאס ופרננדו גומש, שלישייה התקפית שהייתה אחראית למרבית שערי הקבוצה.
אוליביירה כבש 11 שערי ליגה, ובשלוש מתוך ארבע העונות הבאות הוא הוסיף לכבוש מספר דו-ספרתי של שערים.
בעונת , תחת המאמן ז'וזה מריה פדרוטו שחזר באותה עונה למועדון, זכה אוליביירה בתואר הראשון שלו בקריירה, הגביע הפורטוגלי.
אוליביירה עלה בהרכב קבוצתו למשחק הגמר מול ספורטינג בראגה, בו ניצחה 1-0 וזכתה בתואר.
בעונת היה שותף אוליביירה לכל שלושים משחקי הליגה של קבוצתו, שזכתה באליפות פורטוגל לראשונה מזה 19 שנים.
אוליביירה קבע שיא קריירה אישי עם 19 שערי ליגה, שסייעו לקבוצתו לזכות בתואר.
עונה אחר כך הצליחה פורטו לשמור על תואר האליפות ולזכות בו בפעם השנייה ברציפות, בעונה בה תרם אוליביירה 16 שערי ליגה.
לקראת עונת , בתום תשע עונות בקבוצה הבוגרת של פורטו ובעקבות קשיים כלכליים שחווה המועדון, עבר אוליביירה לליגה הספרדית כשחתם במדי ריאל בטיס.
הוא היה למשתכר הגבוה בליגה הספרדית באותו הזמן, וכבש בפנדל את שערו היחיד במדי הקבוצה כבר בהופעתו הראשונה, בהפסד הביתי 2-1 לראיו ואיקאנו.
אוליביירה פתח בהרכב בטיס בששת מחזורי הפתיחה, בהם כשלה הקבוצה להשיג ניצחון.
לאחר מכן איבד את מקומו בהרכב, ובשלושת החודשים הבאים שותף רק עוד ארבע פעמים, מתוכן פעמיים בלבד בהרכב.
לאחר שכשל להשיג ניצחון ליגה בכל עשר ההופעות שלו במדי בטיס, עזב אוליביירה את הקבוצה בחלון ההעברות וחזר לחצי עונה לפורטו.
החצי העונה הנותרת הוא הספיק לערוך 12 הופעות ליגה בהן כבש שער אחד עבור פורטו, שסיימה במקום השני בטבלה.
לקראת עונת , בעקבות סכסוך עם הנהלת פורטו ועזיבת המאמן פדרוטו, עזב אוליביירה את פורטו ועבר לקבוצת פנאפייל.
לאחר שישה מחזורים, כשהקבוצה במקום האחרון בטבלה, פוטר המאמן ובמקומו התמנה אוליביירה לתפקיד מאמן-שחקן.
במקביל להדרכת הקבוצה, הוא שיחק ב-22 מתוך 30 משחקי הליגה של הקבוצה, וכבש עשרה שערים שסייעו לקבוצתו לסיים במקום העשירי בטבלה ולשרוד בליגה הבכירה.
לאחר עונה אחת בפנאפייל, עבר אוליביירה לספורטינג ליסבון.
בעונת , עונתו הראשונה בקבוצה, סייע אוליביירה לספורטינג לזכות בדאבל הפורטוגלי, כשכבש 12 שערי ליגה.
עונה אחר כך הוביל אוליביירה את קבוצתו כמאמן-שחקן למקום השלישי בטבלה, זכה עמה בסופר קאפ הפורטוגלי שהיה תוארו הראשון כמאמן, ואף הוביל אותה לרבע גמר גביע אירופה לאלופות, הישג השיא שלה בכל הזמנים בטורניר.
בסיבוב הראשון של המפעל, כבש אוליביירה שלושער במשחק הגומלין מול דינמו זאגרב שהעניק לקבוצתו את הכרטיס לשלב הבא, לאחר הפסד 1-0 במשחק הראשון.
הקבוצה נעצרה בשלב רבע הגמר על ידי ריאל סוסיאדד.
על אף ההצלחה היחסית של אוליביירה כמאמן-שחקן, מעמדו לא התקבל בעין יפה על ידי כוכבי הקבוצה האחרים, שקראו למינוי מאמן בלעדי וקבוע.
בסיום העונה אכן מונה מאמן קבוע למועדון, ואוליביירה נותר כשחקן בלבד.
עם זאת, חלה ירידה משמעותית הן בכמות הדקות להן זכה והן ביכולתו, מה שהוביל לסיום דרכו בסיום עונת .
לקראת עונת , התמנה אוליביירה לתפקיד מאמן-שחקן בקבוצת מאריטימו.
הוא הצליח להשאיר את קבוצתו בליגה הבכירה כשהוביל אותה למקום ה-12, עם כמות נקודות זהה לשתי קבוצות שסיימו מתחת לקו האדום.
כשחקן, הוא רשם שבע הופעות באותה עונה ללא שער, ועוד במהלך העונה החליט לפרוש ממשחק פעיל בגיל 34 ולהתמקד בתפקידי אימון בלבד.
אוליביירה החל את דרכו בנבחרת פורטוגל תחת המאמן ז'וזה מריה פדרוטו.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו ב-13 בנובמבר 1974 במשחק ידידות בו הפסידה פורטוגל 3-0 ל בחוץ.
אוליביירה היה שותף לכישלונותיה של פורטוגל להעפיל משלושה טורנירי מוקדמות יורו (1976, 1980 ו-1984) ומשני טורנירי מוקדמות מונדיאל (1978 ו-1982).
שער הבכורה של אוליביירה במדי הנבחרת נכבש ב-15 באפריל 1981 במשחק ידידות ביתי מול שהסתיים בשוויון 1-1. אוליביירה כבש במשחקו האחרון במדי הנבחרת, ב-21 בספטמבר 1983 במסגרת מוקדמות יורו 1984, בניצחון 5-0 על .
בסך הכול רשם אוליביירה 24 הופעות בינלאומיות, בהן כבש שבעה שערים.
בסיום עונת , במהלכה הוביל את מאריטימו ופרש ממשחק פעיל, החל אוליביירה להתמקד בתפקידי אימון בלבד.
תפקידו הראשון היה מאמן נבחרת פורטוגל עד גיל 21.
אוליביירה עזב את הנבחרת הצעירה באוקטובר 1987 כדי להתמנות לתפקיד מאמן ויטוריה דה גימארייש.
הקבוצה שיחקה אז בגביע אופ"א והייתה ממוקמת במקום השביעי בטבלה, מרחק נקודה מהפעלה נוספת לטורניר אירופי.
בתחילה הצליח אוליביירה להצעיד את הקבוצה עד למקום הרביעי בטבלה, אך משבר מקצועי שחוותה הקבוצה הוביל אותה להדחה מגביע אופ"א ולמקום העשירי בליגה, מה שהוביל לפיטוריו של אוליביירה לאחר המחזור ה-24. מיד לאחר פיטוריו התמנה לתפקיד מאמן אקדמיקה דה קוימברה.
הקבוצה הייתה מסובכת בתחתית הליגה, ואוליביירה לא הצליח לשרוד עמה בליגה הבכירה.
בסיום העונה הוא עזב את התפקיד ושב לנבחרת הצעירה, שם שימש כמאמן עד ל-1991.
בעונת התמנה אוליביירה לתפקיד מאמן ז'יל ויסנטה.
הוא הוביל לראשונה קבוצה במשך עונה מלאה מתחילתה ועד סופה, וסיים איתה במקום ה-13 בטבלה עד שבסיום העונה עזב את תפקידו.
ב-29 במרץ 1993, כחודשיים לסיום עונת , התמנה לתפקיד מאמן ספורטינג בראגה שהייתה ממוקמת במקום ה-15 והייתה מסובכת במאבקים נגד הירידה.
הוא הצליח להשאיר את הקבוצה בליגה, וסיים איתה במקום ה-12, שתי נקודות מעל לקו האדום.
הוא פתח עם בראגה את עונת , אך ב-27 במרץ 1994 הוא פוטר מתפקידו לאחר שהקבוצה שוב נקלעה לחלק התחתון של הטבלה.
באפריל 1994, על אף שלא רשם הישג משמעותי כמאמן, נבחר אוליביירה להוביל את נבחרת פורטוגל.
הוא התבסס רבות על שחקנים שהיו מהמובילים בעמדותיהם בעולם באותה תקופה, בהם השוער ויטור באיה, הבלם פרננדו קאוטו והקשרים פאולו סוזה, לואיש פיגו ורוי קושטה.
משחקו הרשמי הראשון כמאמן הנבחרת היה ב-7 בספטמבר 1994, במסגרת מוקדמות יורו 1996, בניצחון החוץ 2-1 על .
הוא הוביל את הנבחרת לקמפיין מוקדמות מרשים, בסיומו ניצבה הנבחרת במקום הראשון בבית, עם שבעה ניצחונות והפסד בודד בעשרה משחקים.
בכך, הצליחה הנבחרת להעפיל לטורניר יורו 1996 באנגליה, טורניר היורו השני בתולדותיה והראשון אליו היא מעפילה מאז יורו 1984.
פורטוגל עם אוליביירה על הקווים פתחה את הטורניר בשוויון 1-1 מול , אך צלחה את שלב הבתים במקום הראשון בזכות ניצחונות על (1-0) ועל (3-0).
על אף הציפיות, כשלה פורטוגל בשלב רבע הגמר, כשנוצחה על ידי בתוצאה 1-0.
בתום טורניר היורו עזב אוליביירה את תפקידו בנבחרת והתמנה לתפקיד מאמן קבוצת נעוריו, פורטו.
עם פתיחת עונת הוביל אוליביירה את קבוצתו לזכייה בסופר קאפ הפורטוגלי עם ניצחון כפול על היריבה הגדולה, בנפיקה ליסבון.
לאחר 1-0 ביתי, הגיע ניצחון מרשים של 5-0 בחוץ שהעניק לקבוצתו את התואר.
באותה עונה הוביל אוליביירה את פורטו לזכייה באליפות פורטוגל תוך השגת 85 נקודות ליגה, שיא נקודות לעונה שנשבר רק על ידי פורטו של ז'וזה מוריניו בעונת .
בנוסף, הוביל אוליביירה את פורטו עד לרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי מנצ'סטר יונייטד.
עונה אחר כך שמרה פורטו על תואר האליפות, והצליחה להשלים זכייה בדאבל לאחר שזכתה גם בגביע הפורטוגלי בזכות ניצחון 3-1 בגמר על ספורטינג בראגה.
הייתה זו זכייה ראשונה לפורטו בדאבל המקומי מזה עשור, מאז הזכייה הכפולה בעונת .
על אף ההצלחה בליגה, כשלה פורטו בליגת האלופות באותה עונה.
היא השיגה ניצחון אחד בלבד בששת משחקי שלב הבתים, וסיימה אותו במקום האחרון בבית.
על אף ההצלחה של אוליביירה בשתי העונות כמאמן פורטו, הוא עזב את תפקיד המאמן בסיום העונה.
לקראת עונת התמנה אוליביירה לתפקיד מאמן ריאל בטיס הספרדית, במדיה שיחק במשך חצי עונה, אך עזב את תפקידו עוד בטרם תחילת העונה בעקבות חילוקי דעות עם הנהלת הקבוצה.
באוגוסט 2000, לאחר שנתיים מחוץ למגרשים, חזר אוליביירה לקדנציה שנייה כמאמן נבחרת פורטוגל.
כחודש לאחר מינויו החל להוביל את נבחרתו במוקדמות מונדיאל 2002. פורטוגל רשמה טורניר מוקדמות מותח ומוצלח, כשסיימה בראש הבית עם שבעה ניצחונות וללא הפסדים.
היא התמודדה מול יריבות קשות בדמות ו, אך הצליחה להשיג את הכרטיס לגביע העולם הראשון שלה מזה 16 שנים.
במונדיאל 2002 רשמה פורטוגל טורניר מביך עבורה, על אף שהגיעה כפייבוריטית לשלב הבתים.
היא פתחה בהפסד מפתיע, 3-2 ל, לאחר שכבר פיגרה 3-0 בתוך המחצית הראשונה.
היא הצליחה לחזור לתמונת העלייה עם ניצחון מרשים של 4-0 על עם שלושער של פאולטה, והגיעה למשחק מכריע מול , ממארחות הטורניר.
פורטוגל נותרה בעשרה שחקנים כבר בדקה ה-27, ובדקה ה-66 נותרה בתשעה שחקנים.
ארבע דקות אחר כך כבשה קוריאה הדרומית את השער שקבע את תוצאת המשחק, 1-0, שסיים את דרכה של פורטוגל בטורניר.
בעקבות כישלון הנבחרת, פוטר אוליביירה מתפקידו בסיום הטורניר.
אנטוניו אדאן (בספרדית: Antonio Adán Garrido; נולד ב-13 במאי 1987 במדריד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אסתקלאל טהראן.
נבחרת העונה בליגה הפורטוגלית: 2020/2021
אנטוניו בנאריבו (; נולד ב-21 באוגוסט 1968 בברינדיזי) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
בנאריבו שיחק לאורך רוב הקריירה במדי פארמה.
הוא רשם מעל ל-250 הופעות ליגה במדי הקבוצה, וזכה עמה בין היתר פעמיים בגביע אופ"א, בגביע אירופה למחזיקות גביע ושלוש פעמים בקופה איטליה.
לזכותו של בנאריבו 23 הופעות במדי נבחרת איטליה, אותה ייצג בין היתר בטורניר מונדיאל 1994, שם העפילה נבחרתו לגמר.
בנאריבו החל את קריירת המשחק במדי ברינדיזי מעיר הולדתו בעונת , בליגה האיטלקית השלישית.
החל מעונתו השנייה בקבוצה כבר היה לשחקן הרכב קבוע, ובסך הכול שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן כבש שני שערי ליגה ב-76 הופעות.
לקראת עונת עבר בנאריבו לפדובה מהסרייה ב'.
הוא השתלב היטב בהרכב הקבוצה, ובשתי עונות צבר 69 הופעות ליגה, בהן כבש שבעה שערים.
יכולתו הגבוהה של בנאריבו בפדובה משכה עניין רב בשחקן מצדן של קבוצות בכירות באיטליה, ולקראת עונת חתם בנאריבו בפארמה תחת המאמן נביו סקלה.
כבר באותה עונה השתלב בנאריבו היטב בפארמה, רשם שלושים הופעות ליגה ואף זכה עם קבוצתו החדשה בגביע האיטלקי הראשון בתולדותיה.
פארמה העפילה לגמר מול יובנטוס, נוצחה 1-0 במשחק הראשון בחוץ אך הפכה את התוצאה במשחק הביתי, בו ניצחה 2-0 כדי לזכות בתואר.
בנאריבו פתח בצמד משחקי הגמר, ושיחק לכל אורכם.
בזכות הזכייה בגביע, השתתפה פארמה בעונת בגביע אירופה למחזיקות גביע.
בנאריבו וקבוצתו הדיחו בין היתר את בואבישטה, ספרטה פראג ואתלטיקו מדריד, והעפילו לגמר הטורניר שם פגשו את אנטוורפן הבלגית.
בנאריבו פתח ושיחק לאורך כל ניצחונה המרשים של קבוצתו, 3-0 בדרך לזכייה בגביע.
במקביל, ערך בנאריבו עשרים הופעות ליגה, ופארמה סיימה את העונה במקום השלישי.
הזכייה בגביע האירופי זיכתה את פארמה במקום בסופר קאפ האירופי מול בת ארצה מילאן, שזכתה בליגת האלופות.
פארמה הפסידה בבית 1-0, אך ניצחה 2-0 בהארכה בגומלין וזכתה בתואר.
בנאריבו פתח בהרכב בשני המשחקים.
יכולתו של בנאריבו לשחק בשני אגפי ההגנה באה לידי ביטוי בצמד המשחקים, כאשר במשחק הראשון הוא פתח כמגן שמאלי, ובשני פתח כמגן ימני.
בהמשך אותה העונה העפילה פארמה פעם נוספת לגמר גביע אירופה למחזיקות, אך נוצחה עם בנאריבו בהרכב 1-0 על ידי ארסנל האנגלית.
התואר האחרון בו זכה בנאריבו עם קבוצתו בעידן סקלה היה גביע אופ"א בעונת .
פארמה פגשה לצמד משחקי גמר כל-איטלקים את יובנטוס.
במשחק הראשון ניצחה פארמה 1-0 בבית.
פארמה עלתה ליתרון כבר לאחר חמש דקות, אך בדקה התשיעית בלבד נאלץ בנאריבו לצאת עקב פציעה והוחלף ברוברטו מוסי.
במשחק הגומלין שב בנאריבו להרכב, והוחלף במחצית המשחק, שוב על ידי מוסי.
פארמה זכתה בתואר עם שוויון 1-1 בסיום.
לקראת עונת הוחלף סקלה בקרלו אנצ'לוטי.
בעונת הבכורה של אנצ'לוטי ערך בנאריבו 22 הופעות ליגה בדרך למקום השני בטבלה בסיום העונה, מיקום השיא בקריירה של בנאריבו ומיקום השיא של הקבוצה בכל הזמנים.
לאחר שתי עונות תחת אנצ'לוטי הגיע לקבוצה המאמן אלברטו מלזאני מפיורנטינה, ובעונת הבכורה שלו על הקווים של פארמה, עונת , הוביל אותה לזכייה בשני תארים נוספים.
פארמה זכתה בגביע אופ"א לאחר 3-0 בגמר על אולימפיק מרסיי, משחק בו בנאריבו לא שותף.
הוא לא שיחק גם בצמד משחקי גמר הגביע האיטלקי מול פיורנטינה, שהסתיימו בזכייה של פארמה בזכות חוק שערי חוץ.
בנאריבו זכה עם פארמה בתואר הסופר קאפ האיטלקי מול מילאן בפתיחת העונה הבאה.
בנאריבו עלה מהספסל בדקה ה-86, והיה על המגרש כאשר אלן בוגוסיאן קבע מהפך ו-2-1 דרמטי לפארמה בתוך תוספת הזמן.
החל מאותה העונה ועד לסיום הקריירה שלו, איבד בנאריבו בן ה-31 את מקום הקבע שלו בהרכב, והחל לשחק באופן פחות תדיר.
הוא העפיל עם קבוצתו פעמיים ברציפות לגמר הגביע האיטלקי, כאשר בעונת לא שותף בצמד משחקי הגמר בהם הפסידה פארמה לפיורנטינה, אך זכה עם פארמה בגביע לעונת , ואף פתח בהרכב בצמד משחקי הגמר מול יובנטוס.
בנאריבו פרש ממשחק פעיל ב-2004, בגיל 36. הוא צבר 258 הופעות ליגה במדי פארמה, בהן כבש חמישה שערים.
במהלך הקריירה ארוכת השנים במועדון קבע בנאריבו מספר שיאי מועדון, בהם שיאן ההופעות של הקבוצה בליגה הבכירה (258), סגן שיאן ההופעות במדי פארמה בכל המסגרות (362, שני רק ללואיג'י אפולוני) ושיאן ההופעות במדי פארמה במפעלים האירופיים (58).
הוא השחקן היחיד ששיחק במדי פארמה בכל שמונה הזכיות שלה בתארים משמעותיים באיטליה ובאירופה.
בנאריבו החל את דרכו בנבחרת איטליה תחת המאמן אריגו סאקי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-22 בספטמבר 1993, כשעלה בהרכב נבחרתו בניצחון החוץ שלה, 3-0 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. הוא ערך שלוש הופעות במדי איטליה במסגרת טורניר המוקדמות.
בנאריבו זומן על ידי סאקי לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית.
למעט משחק הפתיחה של איטליה בטורניר, בו נוצחה 1-0 על ידי , שיחק בנאריבו בכל משחקיה של איטליה בטורניר לכל אורכם.
הוא היה שותף לניצחון 1-0 על והשוויון 1-1 מול בשלב הבתים.
לאחר שהפגינה יכולת לא גבוהה בשלב הבתים, רשמה איטליה התקדמות מרשימה בשלבי הפלייאוף.
בשמינית הגמר מול היה לבנאריבו חלק משמעותי בניצחון נבחרתו 2-1 בהארכה, כאשר בתוך ההארכה הוא הוכשל ברחבה והשיג פנדל עבור איטליה, שנכבש על ידי רוברטו באג'ו וקבע את תוצאת המשחק.
ברבע הגמר גברה איטליה 2-1 על , וניצחה בחצי הגמר בתוצאה זהה את בדרך למשחק הגמר מול .
בנאריבו פתח בהרכב נבחרתו גם במשחק הגמר, שהוכרע לטובת ברזיל בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 0-0 בתום ההארכה.
בנאריבו ערך ארבע הופעות במסגרת מוקדמות יורו 1996, אך לא זומן לטורניר הגמר על ידי סאקי.
הופעתו האחרונה במדי איטליה נערכה ב-29 באוקטובר 1997, במשחק חוץ מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998. בסך הכול ערך בנאריבו 23 הופעות במדי איטליה.
אנטוניו, אב המנזר של קראטו (; 1531 – 26 באוגוסט 1595), היה מלך פורטוגל למשך 20 יום בשנת 1580, אך הודח על ידי פליפה השני, מלך ספרד.
אנטוניו נולד בליסבון בפורטוגל בשנת 1531, ללואיש מפורטוגל, דוכס בז'ה, בנו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל, ולפילגשו ויולאנטה גומז, בתו של פדרו גומז.
אנטוניו התחנך בקוימברה, מונה לחבר המסדר הריבוני הצבאי של מלטה ולאב המנזר במנזר קראטו, ובשנת 1571 מונה למושל הפורטוגזי בטנג'יר ובמרוקו.
בשנת 1578 לחם אנטוניו בקרב אל-קסר אל-כביר נגד המורים לצדו של סבשטיאו, מלך פורטוגל, ולאחר התבוסה הוא נלקח בשבי.
בהיותו בשבי נבחר אחיו של ז'ואאו השלישי - החשמן אנריקה למלך פורטוגל, ובשנת 1579 שוחרר אנטוניו מהשבי לאחר תשלום כופר קטן.
בשנת 1580 מת אנריקה, מלך פורטוגל, ועם מותו החל מאבק ירושה על הכתר, בין אנטוניו, קתרינה, דוכסית ברגנסה ופליפה השני, מלך ספרד.
מכיוון שקתרינה הייתה אישה ופליפה היה זר, נתמך אנטוניו על ידי האצולה הפורטוגזית, אולם מכיוון שהיה בן לא חוקי נתמך פליפה על ידי חלק גדול מהאצולה הפורטוגזית.
ב-24 ביולי אותה שנה הוכתר אנטוניו כמלך פורטוגל, אולם ב-25 באוגוסט הובסו כוחותיו של אנטוניו בקרב אלקאנטרה על ידי כוחותיו של דוכס אלבה, ובעקבות כך תפס פליפה השני, מלך ספרד את השלטון.
בשנותיו האחרונות התגורר אנטוניו בצרפת ואף קיבל קצבה קבועה מאנרי הרביעי, מלך צרפת, וב-26 באוגוסט 1595 מת אנטוניו בפריז.
מכיוון שאנטוניו היה איש דת נאסר עליו להתחתן, אך היו לו כמה ילדים לא חוקיים.
אנטוניו דה מונטסינוס (בספרדית: Antonio de Montesinos) היה נזיר ספרדי מהמסדר הדומיניקני, שפעל במושבה הספרדית היספניולה בראשית המאה ה-16, בראשית ההתיישבות הספרדית ביבשת אמריקה.
מונטסינוס נודע בעקבות דרשותיו החלוציות כנגד השעבוד והניצול של האינדיאנים על ידי הספרדים.
מונטסינוס נולד בספרד בשנת 1475 לערך.
בספטמבר 1510 היה חלק מהקבוצה הראשונה של חברי המסדר הדומיניקני אשר עברו להיספניולה תחת הנהגתו של פדרו דה-קורדובה.
מונטסינוס, קורדובה ואחרים היו עדים לברוטליות ולניצול של הכיבוש הספרדי באי, לשיטת האנקומיינדה ולתנאי החיים הקשים אשר נכפו על האינדיאנים.
לאחר כשנה בהיספניולה החליטה קבוצת הכמרים לשאת נאום פומבי נגד ניצול האינדיאנים.
דה-קורדובה הטיל על מונטסינוס, שהיה הנואם המוכשר בחבורה, לשאת את הנאום נגד הניצול ושיטת האנקומיינדה.
הדרשה הראשונה נישאה בסוף שנת 1511 במהלך אחד מימי הראשון של חודש הציפייה הקתולי.
מול קהל גדול שכלל את שליט האי דייגו קולומבוס (בנו של כריסטופר קולומבוס), פקידי המושבה ותושבים רבים, הוקיע דה-מונטסינוס את השיטות בהם השתמשו הספרדים:
הייתה זו ביקורת חסרת תקדים כנגד השעבוד הספרדי וזו עוררה את זעמם המיידי של הנוכחים עד שלא ניתן היה להשלים את הדרשה.
ראשי הממשל באי התכנסו בביתו של קולומבוס עוד באותו הערב ודרשו ממונטסינוס וקורדובה לחזור בהם מדבריהם בדרשה שתערך ביום ראשון הבא ולא, יואשמו בחתרנות נגד המלך (אשר אישר למתיישבים לקחת להם ילידים) ויוחזרו לספרד.
הדרשה השנייה, אם כן, נישאה ביום ראשון, שבוע לאחר הדרשה הראשונה.
המתיישבים הספרדים נטו להאמין כי הנזירים יחזרו בהם מדבריהם הקודמים, אולם הנזירים לא שינו את עמדתם.
שוב נשא מונטסינוס דברי תוכחה קשים נגד המתיישבים הספרדים.
הפעם גם הוסיף כי הנזירים בטוחים כי גישתם משרתת את אלוהים נכונה וכי הוא ושאר הנזירים באי לא יעניקו מחילה לספרדים אשר ידם במעל.
לאחר הדרשה נשלחו מונטסינוס ושאר חבריו הנזירים לספרד.
משחזרו הנזירים לספרד נדרשו להסביר את הפרשה בפני מועצת המלך.
מונטסינוס הצליח לחמוק דרך כניסה צדדית ולהתייצב ישירות מול מלך ספרד פרננדו השני.
מונטסינוס תיאר בפניו את הזוועות אשר ראה בהיספניולה ושטח בפניו את טענותיו כנגד האנקומיינדה.
אף שהמלך חשב בתחילה כי טענותיהם של הנזירים חסרות כל בסיס, הוא ניאות להקשיב אולם לא הסכים לבטל את מוסד האנקומיינדה.
למרות זאת, כשנה מאוחר יותר, בסוף 1512, חוקקו חוקי בורגוס אשר הסדירו את זכויות האינדיאנים ואת יחסי העבודה בינם לבין הספרדים.
בשנת 1525 היה מונטסינוס חלק מקבוצה של כ-500 מתיישבים אשר ייסדו את סן-מיגל דה גוואדלופ, ההתיישבות האירופאית הראשונה בשטח ארצות הברית של ימינו.
ההתיישבות ננטשה ב-1527 לאחר שרק כ-150 מהמתיישבים שרדו.
מונטסינוס מת בשנת 1545 בגרנדה החדשה (ונצואלה של ימינו).
דרשותיו אמנם לא הביאו לסיום הכיבוש הספרדי ואף לא לשיפור תנאיהם של האינדיאנים, אך היה זה הקול הראשון בספרד כנגד השעבוד הנורא.
דרשותיו של מונטסינוס השפיעו ככל הנראה על ברטולומה דה לאס קסאס, אשר שהה בהיספניולה כבעל עבדים ונכח בדרשותיו של מונטסינוס.
שנים בודדות מאוחר יותר הפך לאס קסאס את דעותיו והחל להגן על האינדיאנים (מאוחר יותר אף כונה "מגן האינדיאנים").
בסנטו דומינגו הוצב פסל של מונטסינוס בגובה 15 מטרים הניצב אל מול הים.
הפסל מציג את מונטסינוס ליד הדוכן בזמן דרשה.
הפסל נבנה על ידי פסל מקסיקני ונתרם לאנשי הרפובליקה הדומינקנית על ידי ממשלת מקסיקו.
אנטוניו ג'יובינאצי (באיטלקית: Antonio Giovinazzi, נולד ב-14 בדצמבר 1993) הוא נהג מרוצים איטלקי המתחרה עבור קבוצת פרארי באליפות העולם במרוצי סיבולת.
במקביל משמש כנהג משלים בקבוצת פרארי ואלפא רומיאו.
התחרה בעבר במשך 3 עונות עבור אלפא רומיאו באליפות הפורמולה 1.
ג'יובינאצי החל להתחרות בקארטינג בשנת 2006. באותה שנה זכה בגביע האיטלקי בקטגוריית 60 סמ"ק ובגביע האירופי בקטגוריית המיני.
בשנת 2011 לקח חלק באליפות העולם בקטגוריית KF2 אותה סיים במקום השלישי.
בשנת 2012 עבר להתחרות במרוצי מכוניות חד-מושביות כשהתחרה באליפות Formula Pilota China שהתקיימה בסין ומלזיה.
הוא ניצח בשישה מרוצים (מתוך 18) וזכה באליפות.
באותה שנה לקח חלק באירוע הסוגר של אליפות הפורמולה אבארת'.
הוא ניצח שניים משלושת המרוצים, אך לא צבר נקודות.
בשנת 2013 התחרה עם קבוצת Double R Racing במקביל באליפות הפורמולה 3 האירופאית והבריטית, אותה סיים במקום השני.
בחודש יולי השתתף לראשונה באירוע המאסטרס של הפורמולה של שהתקיים בזנדוורט וסיים במקום העשירי.
בשנת 2014 נשאר להתחרות באליפות הפורמולה 3 האירופאית אך עבר לקבוצת Carlin, עימה התחרה שנתיים.
בסיום עונת 2015 דורג במקום השני באליפות.
באותה שנה ניצח את מרוץ המאסטרס והשתתף בגרנד פרי מקאו.
בשנת 2016 הצטרף לקבוצת פראמה (Prema) והתחרה באליפות ה-GP2, לצידו של פייר גאסלי.
הקרב בין השניים היה צמוד לאורך העונה ונמשך עד המרוץ האחרון, אליו הגיע גאסלי עם יתרון של 12 נקודות.
ג'יובינאצי הצליח להקדים את גאסלי אך צמצם את הפער רק בארבע נקודות וסיים את העונה במקום השני.
ג'יובינאצי הצטרף לקבוצת פרארי בספטמבר 2016 כנהג סימולטור.
בדצמבר קודם להיות הנהג השלישי בקבוצה.
לקח חלק במבחני טרום העונה עבור קבוצת סאובר.
בתחילת העונה נקרא להחליף את פסקל ורליין, שנפצע במהלך השתתפות במרוץ האלופים ונאלץ להחמיץ את שני המרוצים הראשונים של העונה.
לאחר ששימש כנהג מבחן במשך 2 עונות בפרארי ובסאובר הוכרז כי יצטרף לקבוצה, ששינתה את שמה לאלפא רומיאו, בעונת 2019 לצידו של קימי רייקונן.
בגרנד פרי אוסטריה, המרוץ התשיעי בעונה, צבר נקודה ראשונה באליפות לאחר שסיים במקום העשירי.
בתחילת חודש נובמבר הוארך חוזהו בקבוצה לעונה נוספת.
עונת 2020 נפתחה באיחור בשל מגפת הקורונה.
במרוץ הפתיחה זינק מהמקום ה-18, אך סיים במקום התשיעי למרות שלא עקף אף מכונית, וזאת לאחר שתשעה נהגים פרשו במהלך המרוץ.
במרוצים הבאים במהלך העונה סיים פעמיים במקום העשירי ודורג במקום ה-17 עם 4 נקודות.
למרות שבחצי השני של העונה חל שיפור בביצועיו החליטה הקבוצה שלא להאריך עימו את החוזה.
באותו היום בו יצאה ההודעה על סיום דרכו באלפא רומיאו, הודיע על חתימה בקבוצת דרגון-פנסקה המתחרה באליפות הפורמולה אי.
ג'יובינאצי מונה לנהג משלים בקבוצת פרארי לצידו של מיק שומאכר.
במהלך העונה השתתף באימונים החופשיים של קבוצת האס בגרנד פרי איטליה ובארצות הברית ובנסיעות מבחן של קבוצת אלפין בהונגריה.
ג'יובינאצי התחרה בכל המרוצים בעונת 2022, למעט המרוץ האחרון, ממנו נאלץ להיעדר בעקבות שבר שנגרם לו בתאונה במרוץ שהתקיים יום קודם לכן.
לאורך כל העונה לא הצליח לצבור אף נקודה ודורג במקום ה-23. לאחר סיום העונה עזב את האליפות.
אנטוניו דה טורס חוראדו ( ספרדית Antonio de Torres Jurado) 13ביוני 1817 - 19 בנובמבר 1892. היה גיטריסט ספרדי, אשר נחשב לממציא הגיטרה הקלאסית המודרנית.
ידוע גם בכינוי "אבי הגיטרה".
טורס נולד ב-1817 באלמריה, שבספרד, לחואן טורס, גובה מיסים מקומי, ומריה חוראדו.
כאשר היה בן 12 הוא החל לעבוד כשולייה של נגר.
ב-1833, בגיל 16, פרצה מלחמה ובעקבות כך גויס לצבא אך אביו הצליח לדאוג שאנטוניו הצעיר יימצא בלתי כשיר מבחינה רפואית לשירות בצבא.
מאחר שרק רווקים ואלמנים ללא ילדים היו כפופים לגיוס ב-1835 דחפה משפחתו את טורס לכך שינשא לחואנה מריה לופז, בתו של בעל חנות מקומי.
לזוג נולדה בת בשנת 1836, בת נוספת בשנת 1839 ובת שלישית בשנת 1842, אשר מתה כעבור כמה חודשים.
גם בתו השנייה מתה בהמשך.
בשנת 1845 מתה אשתו ממחלת השחפת, בגיל 23. אלו היו שנים קשות עבור טורס, שהיה לעיתים רבות בחובות ונאלץ לחפש דרכים שונות להתפרנס.
אף על פי שישנם חילוקי דעות לגבי איפה בדיוק טורס עבר הכשרה בבניית גיטרות, סברה נפוצה היא שבסביבות 1842 טורס עבד עבור חוסה פרנאס (José Pernas) בגרנדה, וכי שם הוא למד לראשונה לבנות גיטרות.
הוא חזר לאחר תקופה קצרה לסביליה ופתח חנות יחד עם מנואל סוטו סולארס.
אף על פי שהוא בנה כמה גיטרות במהלך העשור של 1840, רק במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 ועל פי עצתו של הגיטריסט והמלחין הספרדי הנודע חוליאן ארקאס (Julián Arcas), הפך טורס את בניית הגיטרות למקצוע העיקרי שלו והחל להתמקד בכך באופן רציני ביותר.
מתוך ניסיונו, חוליאן ארקס סיפק לטורס עצות חיוניות ביחס לגיטרות שטורס בנה, ושיתוף הפעולה ביניהם תרם תרומה מכריעה לגיבוש העיצוב והבנייה של הגיטרה בעלת הצביון פלמנקו ושל זאת הקלאסית.
טורס החליט להתמקד בשכלול של לוח התהודה (Sound board).
על מנת להגביר את עוצמת הקול שמפיק לוח זה, טורס וידא שהגיטרות אותן יצר יהיו גדולות יותר והלוח יהיה דק יותר.
מכאן שהיו קלים יותר ובעיצוב היו מקומרים בשני הכיוונים, בנוסף לתומכות שייצבו אותם מבפנים.
בעוד שטורס לא היה הראשון שהשתמש בשיטה זו, היה הוא זה ששיכלל את העיצוב הסימטרי של הגיטרה הקלאסית.