tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילות החברה פרוסה באופן גלובלי ולה מערכי ייצור, שיווק, מכירות ושירות לרבות נוכחות בארצות הברית, באירופה ובמזרח הרחוק.
אורביט היא חברה ציבורית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב בשליטתה של קרן ההשקעות פימי.
החברה התאגדה במרץ 1950 בישראל כאגודה שיתופית בשם "אלחוט, קואופרטיב לחשמל ורדיו נתניה בע"מ".
בינואר 1988 הונפקו ניירות הערך של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
באפריל 2010 שונה שם החברה לשמה הנוכחי.
בעלת השליטה בחברה היא קרן פימי.
יו"ר דירקטוריון החברה החל מדצמבר 2017 הוא יצחק גת ומנכ"ל החברה החל מפברואר 2020 הוא דני אשחר.
כל פעילות החברה מרוכזת בחברה הבת אורביט מערכות תקשורת בע"מ ובחברות בנות של חברה בת זו.
התיאור בהמשך מתייחס לפעילות של מכלול חברות אלה.
בסוף 2019 הועסקו בחברות אלה 184 עובדים.
מוצרי החברה, המיועדים לשוק הביטחוני ולשוק האזרחי, כוללים:
מערכות תקשורת לוויינית רחבת פס לפלטפורמות ניידות (קרקעיות, ימיות ומוטסות).
מערכות עקיבה, תקשורת וטלמטריה בין פלטפורמות ניידות ונייחות ללוויינים, למטוסים, כטב"מים וטילים.
מערכות לניהול תקשורת שמע למטוסים: ניהול התקשורת בין אנשי צוות המטוס והתקשורת שלהם עם גורמים חיצוניים.
המוצרים תואמים לתקן הצבאי האמריקאי (MIL-STD) ולתקנים נוספים.
רוב מוצרי החברה (כ-65% בשנת 2019) מיועדים לייצוא.
חלק מייצוא זה נדרש לעמוד בהוראות חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני.
בנובמבר 2025 פורסם כי החברה תירכש על ידי חברה בת של החברה האמריקאית Kratos Defense & Security Solutions , בדרך של מיזוג משולש הופכי.
אורביטל הם צמד מוזיקה אלקטרונית אנגלית מאוטפורד, קנט, אנגליה, המורכב מהאחים פיל ופול הארטנול.
שמה של הלהקה לקוח מהכביש המהיר של לונדון רבתי, ה-M25, שהיה מרכזי בסצנת הרייב המוקדמת בימיה הראשונים של האסיד האוס.
בנוסף, עטיפת השער על שלושה מאלבומיהם מציגה אורביטלים אטומיים מסוגננים.
אורביטל הצליחו מבחינה ביקורתית ומסחרית, במיוחד בזכות האלתור החי בזמן הופעות.
הם הושפעו בתחילה מאלקטרו ופאנק רוק (Punk rock) מוקדם.
תקופת הפעילות המרכזית של הלהקה הייתה בשנים 1989 עד 2004. מאז הם התאחדו פעמיים בשנות ה-20, והפיקו אלבומים חדשים בכל פעם.
אוראמאן (בכורדית: ههورامان, בפרסית: اورامان) הוא אזור הררי הממוקם בתוך הפרובינציות כורדסתאן וכרמאנשאה במערב איראן ובצפון-מזרח חבל כורדיסטן בעיראק.
חלקו העיקרי של אזור אוראמאן נמצא באיראן ומקיף שני מרכיבים של העמק המרכזי-מזרחי (זווארו וטאחט, במחוז כורדיסטן); והעמק המערבי (להון, בפרובינציה כרמאנשאה).
אופן מגורי האדם בשני עמקים אלה הותאם במשך אלפי שנים לסביבה ההררית הטרשית.
תכנון וארכיטקטורה של מדרון תלול מדורג, חקלאות על טרסות מעוצבות באבן בבנייה יבשה, גידול בעלי חיים והגירה אנכית עונתית הם מהמאפיינים הייחודיים של התרבות והחיים המקומיים של בני העם הכורדי האוראמאי הנוודי למחצה, השוכנים בשפלה וברמות הגבוהות בעונות שונות של כל שנה.
ב-27 ביולי 2021, חלק מאזור אוראמאן יחד עם אוראמאנט נוספו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כאתר תרבותי תחת השם "הנוף התרבותי של אוראמאן/אוראמאנט".
באוראמאן יש הרבה מעיינות ונהרות שרוב המים שלהם זורמים בעיקר לנהר .
מעיין ביל (או קני ביל) הוא אחד ממעיינות אלו שיש לו ספיקה של כ-3,000–4,000 ליטר לשנייה.
הנהר הזורם ממעיין ביל הוא הנהר הקצר ביותר בעולם באורך כולל של 15 מטרים.
בניית סכר דריאן בנהר סירוואן בין השנים 2009 ו-2015 יזמה את תוכנית ההצלה הארכאולוגית של סכר דריאן, שהובילה לגילוי אתרים ארכאולוגיים רבים לפני ההצפה של המאגר.
העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר מראות שהאזור היה מיושב על ידי בני אדם מאז התקופה הפלאוליתית התיכונה (לפני יותר מ-40,000 שנה).
עדות זו התגלתה על ידי ארכאולוגים ליד הכפר חג'יג'-אי בוזורג (حجيج بزرگ) ובין הכפרים נאו ואספרז בעמק סירוואן.
הממצאים המוקדמים ביותר הללו כוללים כלי אבן שעובדו על ידי ניאנדרטלים או בני אדם מודרניים מוקדמים.
עדויות ליישוב פלאוליתי מאוחר התגלו באתר מערה בשם קנאצ'ה בעמק פרדי מאלה.
ממצאים ארכאולוגיים אלו נחשפו במהלך תוכנית ההצלה הארכאולוגית של סכר דריאן שערכה מספר עונות של סקרים וחפירות ארכאולוגיות בשטח המאגר שהובילו לגילוי מספר אתרים פלאוליתיים חשובים ואחרים יותר.
האתרים העיקריים שנחפרו היו מחסה סלע דראי (התקופה הפלאוליתית התיכונה), מערת קנאצ'ה (התקופה הפלאוליתית העליונה), קבר רוואר (תקופת הברזל), סאר צ'אם (התקופה הכלקוליתית ותקופת הברזל), וברדה מר (המאה ה-19).
פרט לאתר רוואר, כל שאר האתרים שנחפרו הוצפו בשנים 2015–2016. כמה אתרים פלאוליתיים תועדו בדרום אוראמאן, שבהם הציידים הפלאוליתים השתמשו בשני מחסות סלע למגורים עונתיים או קצרי טווח ליד הכפרים שמשיר וזרדוי בתקופה שארכאולוגים מכנים אותה הפלאוליתית התיכונה.
הכתובת של סרגון השני במעבר טאנג-אי ואר ליד הכפר טאנג-אי ואר, מצביעה על כך שהאזור נכבש על ידי אשור במהלך המסעות הצבאיים לתוך הרי זגרוס.
כתובת מלכותית זו שייכת לסרגון השני, מלך אשור (721–705 לפנה"ס).
מגילות אוראמאן, קבוצה של שלושה מסמכים מהתקופות הסלאוקית והפרתית, נמצאו באזור בשנת 1909. הם התגלו במערה בהר קו-ה סלאן, ליד הכפר שהר אוראמאן, ולאחר מכן נשלחו ללונדון.
המסמכים מתוארכים משנת 88/87 לפנה"ס עד 33 לספירה, כאשר שניים כתובים ביוונית ואחד בפרתית.
הם מתעדים מכירה של כרם ואדמה נוספת, וכוללים את שמות הבעלים.
דתות עתיקות נהוגות גם ברחבי אוראמאן והאזור הוא ביתם של המקומות הקדושים העתיקים של אמונת יארסאניה.
חלק מהחוקרים מאמינים כי לשם אוראמאן או חווראמן יש קשרים חזקים לאמונה הזורואסטרית העתיקה וטוענים כי ייתכן שהשם מקורו באהוראמאן או אהורא מזדא.
אהורא מזדא הוא שמו של אלוהים בשפה האווסטית ההודו-איראנית העתיקה ומגיע מהאמונה הזורואסטרית העתיקה, שעדיין יש מספר קטן מאוד של מאמינים בה באזור.
מאמינים שאזורים רבים בחבל אוראמאן היו אתרי עלייה לרגל עבור הזורואסטרים לפני הופעת האסלאם.
אחת העדויות העתיקות ביותר מהתקופה האסלאמית היא קוראן נגל.
קוראן כרוך בעור כתוב בכתב כופי עם שולי דפים מוזהבים, מתוארך למאה ה-10 לספירה (913 – 1009 לספירה) השמור במסגד בכפר נגל.
תושבי אוראמאן הם כורדים, הדוברים את הניב הווראמי של שפת הגוראני.
בגדים מסורתיים לנשים כוללים אפוד או ז'קט עם שרוולים ארוכים או מעיל עליון ארוך הנלבש מעל שמלה.
מתחת לשמלה הן לובשות כותנת ומכנסיים נפוחים.
באופן מסורתי נשים לבשו כובעים כורדיים מעוטרים באבנים צבעוניות, חרוזים ופיסות זהב.
נשים צעירות ונערות צעירות לובשות בדרך כלל שמלות בצבעים עזים המעוטרות בחרוזים ופאייטים רבים, והנשים המבוגרות לובשות צבעים כהים יותר וכיסוי ראש לבן.
גברים לובשים בדרך כלל חולצה; אפוד עם צוואר פתוח; ומכנסיים רחבים צמודים בקרסוליים.
אבנט כותנה באורך 3–4 מטרים מקופל לשניים לאורכו ונכרך בחוזקה סביב פלג הגוף העליון במותן.
גברים לבשו גם מעילי לבד חומים מסורתיים עם כתפיים מחודדות בשם קולאבל.
סייאוו צ'מאנה (سیاو چەمانە) הוא סגנון שירה הנהוג על ידי הכורדים באוראמאן ופירושו עיניים כהות בשפתם.
הוא מבוצע ללא שימוש בכלי נגינה, למעט שימוש מזדמן בתוף כורדי או דף.
כיום, סגנון סייאוו צ'מאנה משמש בעיקר לסיפורים ובידור.
אוראמאן הוא בית גידול לכמה יונקים גדולים, כולל נמר אנטולי (Panthera pardus tulliana), דוב חום (Ursus arctos), כבש מופלון (Ovis orientalis orientalis), זאב מצוי (Canis lupus) ועז הבר (Capra aegrarus) שניתן למצוא ברחבי האזור.
האזור המוגן של בוזין ומרחיל (בכורדית: بوزین و مارخێڵ) ממוקם בקצה הדרום-מערבי של אוראמאן במחוזות פווה (پاوە) וג'אוונרוד ( جوانڕۆ) בפרובינציה כרמאנשאה.
ציד וירי אסורים ובשנת 1999 הוא נרשם כאזור מוגן.
הנוף תרבותי של אוראמאן או הנוף התרבותי של אוראמאנט הוא אתר המורשת התרבותית המוחשית ה-26 של איראן.
האתר ממוקם בפרובינציות כורדסתאן וכרמאנשאה לאורך הגבול המערבי של איראן.
כפרי אוראמאנט ממוקמים במחוזות כרמאנשאה וכורדסתאן ההרריים באיראן ובמחוז חלאבג'ה שבכורדיסטן העיראקית.
הכפרים ייחודיים במונחים של אדריכלות, אורח חיים ומתודולוגיה חקלאית.
כפרים משולבים בטבע על ידי שילוב חקלאות במדרון תלול.
12 הכפרים הכלולים בנכס ממחישים את התגובות המתפתחות של בני הווראמי למחסור בקרקע היצרנית בסביבתם ההררית לאורך אלפי השנים.
אתר זה התווסף לרשימת האתרים המועמדים ב-9 באוגוסט 2007, ובמושב ה-44 של ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו ב-27 ביולי 2021 התווסף אתר זה לראשונה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשם "הנוף התרבותי של אוראמאן/אוראמאנט".
"אוראלמש" יקטרינבורג היא קבוצת כדורסל רוסית מהעיר יקטרינבורג, המתמודדת בליגת VTB.
הקבוצה זכתה פעמיים באליפות הסופרליגה, הליגה השנייה בחשיבותה, בשנים 2022, 2023 וב־2021 סיימה כסגנית אלופת הליגה.
מועדון הכדורסל "אוראלמש" הוקם בשנת 1960 בחסות מפעל המתכות המקומי בעל אותו השם וכיורש לקבוצות כדורסל קודמות כמו "זניט", "אוונגרד" ו"טרוד" שהתפרקו בעקבות פשיטת רגל והגיעו לעיר בימי מלחמת העולם השנייה עם פינוי העיר לנינגרד בשל המצור על העיר.
בתקופה הסובייטית הקבוצה התמודדה באליפות רוסיה הסובייטית בכדורסל וזכתה בה כמה פעמים, במשך שמונה עונות היא שיחקה בליגה הבכירה באליפויות ברית המועצות, כשהישגי השיא הם מקום 9 ב־1962 וב־1966.
בשנת 1984, אורלמאש פורקה ועל בסיסה הוקם מועדון אחר.
בשנים 1985-1989 ייצג את העיר מועדון אחר בחסות פיקוד המחוז הצבאי של אוראל תחת השם "סק"א".
בשנים 1989–1995 ייצגה את העיר קבוצת המכון הפוליטכני של אורל.
בשנת 1995, התמודדה בליגת העל של אליפות רוסיה קבוצה בשם סק"א-אורל.
בשנים 2001–2005 הקבוצה נקראה בשם יבראז.
מ-2002 עד 2004 שיחק המועדון באליפות רוסיה בכדורסל גברים, ההישג הגבוה ביותר היה מקום 5 (2003).
המועדון ירד לליגות הנמוכות ופורק ב־2005.
בשנת 2016, אוראלמש הוקמה מחדש בחסות מפעל המתכות אוראלמש ובסיוע ממשלת המחוז, הקבוצה התמודדה בליגה הרביעית בחשיבותה, סופר ליגה-3 וזכתה בה לאחר עונה אחת בלבד והתקדמה עד לליגה השנייה בחשיבותה, הסופרליגה הרוסית בכדורסל, בה זכתה שתי עונות רצופות לפני שהבטיחה מקום בליגה הבכירה ברוסיה: הליגה המאוחדת של VTB.
בשנת 2023 מונה לראשונה מאמן זר ראשון בתולדות הקבוצה, המונטנגרי מילוש פאבישביץ'.
מעונת 2023/2024 הקבוצה מתמודדת בליגה הבכירה: הליגה המאוחדת של VTB.
בעונת 2024/2025 זכתה לראשונה בתולדותיה ב, אחרי שגברה בגמר על ניז'ני נובגורוד.
מחוז אוראנגאבאד, או בשמו הרשמי מחוז צ'אטראפטי סאמבהאג'י נאגר (במראטהית: छत्रपती संभाजीनगर जिल्हा), הוא אחד מ-36 המחוזות של מדינת מהאראשטרה במערב הודו.
הוא גובל במחוזות ממערב, מצפון, ממזרח ו מדרום.
בעיר אוראנגאבאד שוכן המטה המנהלי של המחוז.
מחוז אוראנגאבאד הוא אזור תיירות מרכזי במהאראשטרה.
מחוז אוראנגאבאד ממוקם בעיקר באגן הנהר גודבארי, ובחלקו באגן הנהר .
הגובה הממוצע של החלק הדרומי של המחוז הוא בין 600 ל-670 מטרים.
המחוז כולל ארבעה הרים נפרדים:
הנהרות העיקריים במחוז אוראנגאבאד הם גודבארי, , וקאם.
נהר נארנגי מתחיל במורדות הדרומיים של קו פרשת המים מדרום לנהר המניאד ליד הכפר נאראל.
הוא זורם על פני העיר , שם מצטרף אליו הנהר דאו נאלה ממחוז נאשיק.
לנארנגי יש מסלול ארוך דרום-דרום-מערבי לפני השפך שלו לגודבארי.
אליו מצטרפים הקור נאלה ממערב והקורלה נאלה ממזרח, ממשיכים את המגמה של הנהר קורלה.
העונה הגשומה נמשכת מיוני עד ספטמבר וכמות המשקעים הממוצעת היא 734 מ"מ.
הטמפרטורה נעה בין 14 ל-40 מעלות צלזיוס בממוצע.
עונת החורף היא מאוקטובר עד פברואר ועונת הקיץ היא ממרץ עד מאי.
מחוז אורנגאבאד שוכן על רמת דקאן ומכוסה במדרגות דקאן, שנוצרו במהלך תקופת קרטיקון עליון וה.
משקעי סחף דקים שוכנים מעל מדרגות הדקאן לאורך הנהרות הגדולים.
קילוחי הלבה הבזלתיים השייכים למדרגות הדקאן הן התצורה הגאולוגית העיקרית היחידה במחוז.
קילוחי הלבה הם אופקיים, כאשר כל קילוח כולל שתי שכבות נפרדות.
השכבה העליונה מורכבת מבזלת זאוליטית נקבובית ודמוית שקד, בעוד השכבה התחתונה מורכבת מבזלת מאסיבית.
המחוז כולל תשעה (חלוקה של מחוז בהודו, נפות): קנאד, סויאגאון, סילוד, פולאמברי, אוראנגאבאד, קולדאבאד, ואיג'פור, גאנגאפור ופאיתן.
ההצעה לטהסילים חדשים היא לסור ופישור.
הערים הגדולות יחולקו מטהסיל גאנגפור וטהסיל קנאד.
תשעה אזורי בחירה לאספה המחוקקת של מהאראשטרה (וידאן סבהה) ממוקמים במחוז זה: סילוד, קנאד, פולאמברי, אוראנגאבאד מרכז, אוראנגבאד מערב, אוראנגבאד מזרח, פאיתן, גאנגפור וואיג'פור.
אזורי הבחירה של וידאן סבהה מקובצים לשני אזורי בחירה של הלוק סבהה: אורנגאבאד וג'לנה.
על פי מפקד האוכלוסין של 2011, במחוז אוראנגאבאד יש אוכלוסייה של 3,701,282 תושבים וצפיפות אוכלוסין של 365 תושבים לקמ"ר.
זהו המחוז ה-72 המאוכלס ביותר בהודו מתוך 640 המחוזות, ושיעור גידול האוכלוסייה בין 2001 ל-2011 היה 27.33%.
במחוז יש 917 נקבות לכל 1000 זכרים ושיעור אוריינות של 80.4%.
43.77% מהאוכלוסייה מתגוררים באזורים עירוניים.
קאסטות מטופלות ושבטים מטופלים מהווים 14.57% ו-3.87% מהאוכלוסייה בהתאמה.
על פי מפקד האוכלוסין של 2011, ההינדואיזם היא הדת הנפוצה ביותר במחוז, 69.77% מהאוכלוסייה מאמינים בדת זו.
באזורים כפריים, הינדים הם כמעט 80% מהאוכלוסייה בעוד המוסלמים הם כמעט 15% מהאוכלוסייה.
נכון למפקד האוכלוסין של הודו ב-2011, 69.66% מהאוכלוסייה במחוז דוברים מראטהית, 14.51% אורדו, 9.49% הינדי ו-2.57% כשפתם הראשונה.
1.06% מהאוכלוסייה רשמה את שפתם כ'אחרים' תחת הינדי.
רשת הכבישים מחברת עם העיר המרכזית אוראנגאבאד עם הערים מומבאי, היידראבאד, נאגפור, פונה ועוד.
רשת מסילות הברזל ענפה לא פחות עם קישורים לכל הערים הגדולות בהודו דרך תחנת הרכבת בהיידראבאד.
מ יוצאות טיסות פנים לניו דלהי, היידראבאד, מומבאי, בנגלורו ועוד.
ישנם אתרים תיירותיים רבים במחוז אורנגאבאד, כולל מקדשים, כפרים, גנים ומקומות קדושים.
מערות אג'אנטה ממוקמות 107 ק"מ מהעיר אוראנגאבאד.
הן מורכבות מ-30 מערות חצובות מסביב לערוץ ונבנו על ידי שושלות סאטווהאנה, וקאטאקה וצ'לוקייה בין המאות ה-2 וה-5 לספירה.
הן מכילות יצירות שונות של אמנות הודית עתיקה, כולל ציורים שהם בין הדוגמאות הנדירות והמשובחות ביותר ששרדו מתקופתם.
מערות אג'אנטה הן אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מערות אלורה נמצאות 29 ק"מ מהעיר אוראנגאבאד.
הן כוללות 34 מערות שנבנו בין המאות ה-5 וה-10 לספירה בחסות שושלת רשטראקוטה.
הן מייצגות את התגלמותה של אדריכלות החציבה בסלע ההודית.
כמו מערות אג'אנטה, גם מערות אלורה הן אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מערות אוראנגאבאד נמצאות במרחק של 5 ק"מ מהעיר אוראנגאבאד.
בין הגבעות נמצאות 12 מערות בודהיסטיות המתוארכות לשנת 3 לספירה.
מעניינות במיוחד ההשפעות הטנטריות שניכרות באיקונוגרפיה ובעיצוב הארכיטקטוני של המערות.
העיר אוראנגאבאד ידועה ב-52 שעריה והיא כונתה "עיר השערים".
שערים אלו נבנו בתקופת האימפריה המוגולית.
מבצר דולאטאבאד (המכונה מבצר דוואגירי), הממוקם כ-15 ק"מ צפונית-מערבית לאוראנגאבאד, נבנה במאה ה-12 לספירה על ידי .
זה היה אחד המבצרים החזקים ביותר בתקופת ימי הביניים.
המבצר נבנה על גבעה חרוטית בגובה 200 מטר ומוגן על ידי חפירים, תעלות ושלוש חומות מקיפות עם באסטיונים.
היו לו גם שני תותחים מסיביים קבועים שניתן היה לסובב אותם.
המבצר מעולם לא נכבש על ידי כוח צבאי כלשהו.
הוא מאוזוליאום הקבורה של אשתו של הקיסר אורנגזב, (הידועה לאחר מותו בשם רביע-אוד-דאורני).
האתר נמצא במרחק של 3 ק"מ מהעיר אוראנגאבאד.
זהו חיקוי של הטאג' מהאל באגרה וידוע בכינויו "הטאג' של הדקאן".
ממוקם בכפר קולדאבאד, 24 ק"מ מצפון-מערב לעיר אוראנגאבאד, בפינה הדרום-מזרחית של מתחם ה של .
אורנגזב נחשב לקיסר המוגולי הגדול האחרון.
, שפירושו המילולי "טחנת מים", היא טחנת מים מהמאה ה-17 הממוקמת בתוך העיר העתיקה של אוראנגאבאד.
היא ידועה בערוץ התת-קרקעי שלה, המוביל מים מגבעות המרוחקות יותר מ-8 ק"מ משם.
הערוץ מסתיים במפל מלאכותי שמפעיל את הטחנה.
ממוקם בחלק הצפוני של העיר ליד שער דלהי, מול הגן .
במהלך התקופה המוגולית, זה היה ידוע בשם קיזירי טאלב.
שמו שונה על שם חוקר הצפרות וחוקר הטבע הגדול .
הוא כולל מקלט לעופות וגן שמתוחזק על ידי התאגיד העירוני של אוראנגאבאד.
גן סידהארתא וגן החיות ממוקם ליד תחנת האוטובוס המרכזית בעיר אוראנגאבאד.
זהו גן החיות היחיד באזור.
זה בית לכמה מינים של בעלי חיים, ציפורים, פרחים ועצים.
השם "סידהארתא" הוא התייחסות לגאוטמה הבודהה.
אוֹרְבִּיטָל אָטוֹמִי, תְּסִבָּה אָטוֹמִית או מַסְלוּל הוא פונקציה מתמטית המתארת את ההתנהגות דמוית הגל של אלקטרון אחד או זוג אלקטרונים.
פונקציה זו משמשת לחישוב הסתברות למציאת אלקטרון כלשהו של אטום באזור ספציפי מסביב לגרעין האטום.
הפונקציות הללו יכולות לשמש כגרף תלת-ממדי של המיקום הסביר של אלקטרון.
לכן המונח עשוי להתייחס באופן ישיר למרחב הפיזי, המוגדר על ידי הפונקציה, בו נמצאים האלקטרונים.
באופן ספציפי, אורביטלים הם המצבים הקוונטיים האפשריים של אלקטרון בודד בין אוסף של אלקטרונים סביב גרעין של אטום, כמתואר בפונקציית האורביטל.
כל אורביטל ניתן לייצוג על ידי 3 מספרים קוונטים: מספר קוונטי ראשי המייצג את רמת האנרגיה של האורביטל ומסומן באות n, מספר קוונטי זוויתי אשר קובע את סוג האורביטל ומסומן באות l, ומספר קוונטי מגנטי נהוג לסמנו ml.
כל אורביטל יכול לאכלס עד שני אלקטרונים, להם ספינים מנוגדים.
חלוקת האורביטלים לקבוצות היא על פי רמת האנרגיה של האלקטרונים המאכלסים אותו.
ברמה הראשונה קיים רק סוג האורביטל הראשון(s), ברמה השנייה שני הסוגים הראשונים(s ו p), וכך כל רמה גבוהה יותר מכילה את כל סוגי האורביטלים הנמצאים ברמה הקודמת ועוד סוג נוסף.
סוגי האורביטלים השונים נבדלים בתנע הזוויתי של האלקטרון הנע בהם.
מקובל לסמן כל סוג באות לטינית מסוימת המצביעה על התנע הזוויתי: עבור תנע זוויתי 0 - האורביטל מסומן s, עבור תנע זוויתי 1 - האורביטל מסומן p, ובהמשך d ו-f.
ניתן לסמן רמות אנרגיה באות n, כאשר רמת אנרגיה ראשונה היא n1, השנייה היא n2 וכן הלאה.
סימון נוסף הוא על ידי אות לטינית אחרת לכל רמה: K לראשונה, L לשנייה, וכן הלאה M N O ו-P.
כאמור, כל רמה מכילה יותר ויותר אורביטלים: הרמה הראשונה מכילה אורביטל s אחד, הרמה השנייה מכילה אורביטל s אחד ושלושה אורביטלי p, הרמה השלישית מכילה אורביטל s אחד, שלושה אורביטלי p וחמישה אורביטלי d, וכך הלאה.
כך יוצא שכל רמה מכילה n2 אורביטלים:
כלומר, מלבד n2 האורביטלים השונים אותם יכול אלקטרון הנמצא ברמת האנרגיה ה-n-ית לאכלס, כל אלקטרון שכזה יכול להימצא עם ספין למעלה או ספין למטה.
מכאן שרמת האנרגיה ה-n-ית יכולה להכיל עד 2n2 אלקטרונים (ההגבלה על מספר האלקטרונים נובעת מעקרון האיסור של פאולי).
הטבלה המחזורית מבוססת על חלוקה זו של אכלוס האלקטרונים באורביטלים הנמצאים ברמות אנרגיה שונות.
על-פי התאוריה הנוכחית, מבנה אטום של גזים אצילים, המצויים כולם בטור השמיני והאחרון של הטבלה המחזורית, הוא הדגם השלם של סידור האלקטרונים ברמות האנרגיה השונות, וזהו המצב אליו שואף כל אטום להגיע.
בכל הגזים האצילים, רמת האנרגיה האחרונה (המכונה לעיתים "קליפת האטום") מאוכלסת ב-8 אלקטרונים (פרט להליום בו קיימת רק רמת האנרגיה הראשונה המאכלסת 2 אלקטרונים), כלומר, אורביטל s ושלושת אורביטלי p של רמת האנרגיה האחרונה מלאים.
ניתן לראות עיקרון זה בטבלה שלהלן:
כל אורביטל מסומן על פי רמת האנרגיה בו הוא נמצא וסוגו, כך לדוגמה: אורביטל s הנמצא ברמת האנרגיה n1 מסומן על ידי 1s, אורביטל px הנמצא ברמה n5 מסומן על ידי 5px.
מספר האלקטרונים שמאכלס האורביטל נכתב בכתיב עילי מצד ימין, לדוגמה: אורביטל מסוג s הנמצא ברמה n3 המאכלס 2 אלקטרונים, יסומן כך: 3s2.
כל אלקטרון שואף להיות ברמת האנרגיה הנמוכה ביותר, ולכן, קודם מתאכלסים האורביטלים ברמות האנרגיה הנמוכות ורק אחריהן רמות האנרגיה הגבוהות יותר.
תחת עקרונות אלה, מסמנים את היערכות האלקטרונים באטום.
לדוגמה: היערכות האלקטרונים של אטום מימן היא: 1s1, של אטום הליום היא 1s2 ושל ליתיום היא: 1s2, 2s1. סכום כל המספרים העיליים הוא מספר האלקטרונים הכולל באטום.
בנוסף, אלקטרונים מאכלסים קודם אורביטל פנוי ולא כזה המאכלס כבר אלקטרון אחד, אם שני אורביטלים אלה נמצאים באותה רמת אנרגיה.
לדוגמה, היערכות האלקטרונים של חנקן היא: 1s2, 2s2, 2px1, 2py1, 2pz1 ולא 1s2, 2s2, 2px2, 2py1. רק כאשר האורביטלים הפנויים היחידים שנשארו נמצאים ברמת אנרגיה גבוהה יותר, ממשיכים להתאכלס אורביטלי p, כך לדוגמה, בחמצן: 1s2, 2s2, 2px2, 2py1, 2pz1.
מכיוון שסוגי האורביטלים החל מסוג p כוללים יותר מאורביטל אחד, נהוג לשלב ביניהם, ובמקום לכתוב את היערכות האלקטרונים של פלואור כך: 1s2, 2s2, 2px2, 2py2, 2pz1, כותבים בקיצור: 1s2, 2s2, 2p5.
את היערכות האלקטרונים תמיד כותבים בסדר הבא: קודם כל כותבים כל רמה בשלמותה ורק אז מתחילים את הרמה הבאה, כשבכל רמה מקפידים על סדר סוגי האורביטלים: s, p, d, f...
היערכות אלקטרונים ניתן לכתוב גם ליונים, לדוגמה: זו של יון אשלגן, +K, זהה לזו של ארגון, מכיוון שלשניהם 18 אלקטרונים, והיא: 1s2, 2s2, 2p6, 3s2, 3p6.
צורת אכלוס אלקטרונים זו היא הסיבה לכך שהטבלה המחזורית מתרחבת ככל שיורדים בשורות והסיבה לקיומם של כמה יונים אפשריים לאותו יסוד, כמו יוני האלומיניום +Al ו-Al+3.
באטומים בעלי מספר גדול של אלקטרונים ואורביטלים, האורביטלים הנמצאים באותה רמת אנרגיה נעשים בעלי אנרגיה שונה קצת, בשל דחייה חשמלית.
האנרגיה של אורביטל s נהיית נמוכה משל אורביטלי p וזו נמוכה משל אורביטלי d וכן הלאה.
כך, כל רמת אנרגיה מתפצלת לתת-רמות ולכן לא מדויק לקרוא לה "רמת אנרגיה".
השם המקובל החלופי שניתן לה בעקבות התופעה הוא "קליפת אנרגיה".
למעשה, השינוי באנרגיה של האורביטלים גדל ככל שעולים בקליפות האנרגיה עד שהאנרגיה, החל מהרמה הרביעית, של אורביטלי s היא נמוכה משל אורביטלי d ברמה הנמוכה יותר, ולכן גם מתאכלסים באלקטרונים לפניהם.
אף שהאנרגיה שלהם נמוכה יותר, וברצף היסודות הם מאוכלסים מוקדם יותר, ברישום היערכות האלקטרונים שומרים על שלמות קליפות האנרגיה וכותבים את אורביטלי s רק לאחר אורביטלי d של הקליפה הקודמת.
כלומר, סדר כתיבת האורביטלים אינו תואם את סדר אכלוסם.
3d מתאכלס רק אחרי 4s, ועדיין כותבים אותו לפניו, גם כשהוא עדיין לא התמלא כולו, כמו בהיערכות האלקטרונים של טיטניום: 1s2, 2s2, 2p6, 3s2, 3p6, 3d2, 4s2.
אפשר לראות שהוא ממשיך להתמלא בהיערכות האלקטרונים של ברזל, לדוגמה: 1s2, 2s2, 2p6, 3s2, 3p6, 3d6, 4s2.
החיפוש אחר פונקציה שתתאר את האורביטלים היה אחד המניעים לפיתוח המכניקה הקוונטית.
זאת משום שעל פי תורת האלקטרומגנטיות הקלאסית, תאוצתו הרדיאלית של האלקטרון המקיף את גרעין האטום אמורה להתבטא בפליטה של קרינה אלקטרומגנטית, כמו כל חלקיק טעון מאיץ.
פליטה כזו מקטינה את האנרגיה של מערכת האטום וצריכה לגרום לקריסת האלקטרון אל הגרעין.
מאידך, האטומים יציבים, וקריסה כזו מעולם לא נצפתה.
בעיה זו נפתרה על ידי נילס בוהר בתחילת המאה ה-20, בקבעו את התנאים לקיומם של מסלולים מותרים של האלקטרון במודל האטום של בוהר.
קביעתם של מסלולים בדידים אפשריים, ולא רצף, כמו גם רמות אנרגיה בדידות מתאימות, ולא רצף, מהווה, בין היתר, את ראשיתה של פיזיקת הקוונטים.
אחרי מחקר רב התקבלה המסקנה כי ישנם אורביטלים שונים הנבדלים בתנע הזוויתי של האלקטרון הנע בהם.
מקובל לסמן אורביטלים באות מסוימת המצביעה על התנע הזוויתי: עבור תנע זוויתי 0, האורביטל מסומן s, עבור תנע זוויתי 1, הסימון הוא p, ובהמשך d ו-f.
אורביטלים אינם בהכרח זהים לרמות אנרגיה.
המצבים הקוונטיים יכולים להיות בעלי ניוון: מקרה שבו למצבים שונים (אורביטלים שונים) עשויות להיות רמות אנרגיה זהות.
הצורה המרחבית של האורביטלים היא מגוונת, בהתאם לפונקציות שיוצרות אותם (שמכונות פולינומי לז'נדר).
לדוגמה, אורביטלי s הם בצורת כדור, אורביטלי p בצורת 8 כלומר שני כדורים משיקים, ואורביטלים בעלי תנע זוויתי רב יותר הם בעלי צורות מורכבות יותר.
אורבנוס הראשון היה אפיפיור בין השנים 222–230. הוא עלה לכס בשנת ההתנקשות באלאגבאלוס ושימש בכהונה בזמן שלטון הקיסר אלכסנדר סוורוס, שהגן על מאמינים מדתות שונות, ובכך סייע להתפתחותה של הנצרות בתקופה זו, תוך שהוא נאבק בקו הנוצרי שהוביל היפוליטוס מרומא.
פרטים רבים על חייו של אורבנוס לוטים בערפל, דבר שהביא למיתוסים ותפיסות מוטעות.
למרות המחסור במקורות, הוא האפיפיור הראשון שידועה בוודאות תקופת כהונתו: המקור הראשון "תולדות הכנסייה", ספרו של אוסביוס מקיסריה.
המקור השני היא כתובת שנמצאה בקטקומבות של קליקסטוס הקדוש.
רשימת מעשי הגבורה לתאריך 25 במאי של הכנסייה הקתולית מספרת על המרות דת רבות שביצע, כולל זו של ולריאנוס, בעלה של ססיליה הקדושה ושל אחיו טיבורטיוס ונטען כי מת כמרטיר, אך לידיעות אלו, כידיעות אחרות, אין אישור מבוסס במקורות, והטענה הרווחת כיום במחקר היא שאורבנוס מת בנסיבות טבעיות.
אורבן נמצא ביצירות אמנות שונות בדרך כלל באחת משתי צורות.
לעיתים קרובות הוא נמצא כשהוא לבוש בנזר האפיפיור, בגלימות האפיפיור ובידיו חרב המופנה לכיוון האדמה.
באופן השני, הוא עשוי להופיע כשהוא לבוש בלבוש אפיפיור ובמצנפת של בישוף בזמן שהוא מחזיק תנ"ך וצרור ענבים.
אורבנוס החמישי , היה אפיפיור מ-28 בספטמבר 1362 עד מותו.
גיום גרימור נולד למשפחת אצולה בטירת גריזאק שבחבל לאנגדוק בדרום צרפת.
כשהיה בן שתים עשרה בלבד עזב את הטירה המשפחתית כדי ללמוד במונפלייה ובטולוז.
עם סיום לימודיו קיבל תואר דוקטור לחוק הכנסייתי.
לימד במונפלייה ובאביניון, נכנס למסדר הבנדיקטיני ושימש אב מנזר סנט ז'רמין בעיר אוסר שבצפון חבל בורגונדיה.
ב-1361 שימש אב מנזר סנט ויקטור במרסיי.
נשלח לנאפולי על ידי האפיפיור, אך ב-1362 נפטר האפיפיור אינוקנטיוס השישי, וגיום גרימור נבחר לאפיפיור, ובחר בשם אורבנוס החמישי.
אורבנוס החמישי המשיך ברפורמה של קודמו.
לחם בשחיתות, במותרות ובבזבוז בחצרו באביניון.
התנגד בכל תוקף למינוי קרובי משפחה למשרות בכנסייה.
גייס לעזרתו אנשים משכילים, ייסד קולג' חדש במונפלייה ותמך במלומדים.
הציב לעצמו כמטרה את החזרת מקום מושב האפיפיור מאביניון לרומא.
אנשי חצרו הצרפתים התנגדו לכך, וביקשו ממנו שלא להיעתר לבקשותיהם של המשורר פטרארקה ושל הקדושה קאתרינה מסיינה לעשות כן.
הוא חשש כי האנגלים, שכבשו את דרום צרפת, יכבשו גם את אביניון ויענישו אותו על היותו נתון למרותו של שארל החמישי מלך צרפת.
ב-30 באפריל 1367 הפליג האפיפיור ממרסיי, וב-16 באוקטובר נכנס לרומא לקול תשואות ההמון.
המשורר פטרארקה הביע את תודתו לאפיפיור שהעז לחיות ברומא.
אך העיר הייתה מוזנחת וארמון האפיפיור נחרב בשריפה.
אורבנוס החמישי ציווה לבנותו מחדש, ובינתיים עבר להתגורר מחוץ לעיר.
ב-1368 הכתיר ברומא את קרל הרביעי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אך ב-5 בספטמבר 1370 נכנע לדרישתם של הקרדינלים הצרפתיים, ואמר שעליו לחזור לאביניון כדי להשכין שלום בין צרפת ואנגליה במלחמת מאה השנים.
ב-24 בספטמבר 1370 הגיע אורבנוס החמישי לאביניון, ונפטר שם בדצמבר של אותה שנה.
הוא נקבר בכנסיית נוטרדאם באביניון, אך ב-1372, על פי צוואתו, הועבר מקום קבורתו למנזר סנט ויקטור במרסיי.
במקומו נבחר לאפיפיור גרגוריוס האחד עשר.
אורבנוס השישי , כיהן כאפיפיור מ-8 באפריל 1378 עד מותו.
בחירתו הייתה כרוכה במחלוקות פוליטיות, והביאה למינוי מקביל של אנטי-אפיפיור באביניון, ולראשית הקרע המערבי בכנסייה הקתולית.
אורבנוס השישי נולד בשם ברתולומאו פריניאנו (Bartolomeo Prignano) בנאפולי בשנת 1318 לערך.
בעודנו צעיר נסע לעיר אביניון שבפרובאנס, למד שם והפך לנזיר.
ב-1364 הוסמך לארכיבישוף ושימש בתפקיד זה בעיר אסראנזה בדרום איטליה (שהייתה שייכת לממלכת נאפולי).
ב-1377 הועבר על ידי האפיפיור גרגוריוס האחד עשר אל העיר בארי שלחוף הים האדריאטי.
במרץ 1378, עם מות האפיפיור גרגוריוס האחד עשר שהיה צרפתי, דרשו אנשי רומא מחבר הקרדינלים לבחור באפיפיור איטלקי.
מתוך 16 אנשי חבר הקרדינלים 4 בלבד היו איטלקים.
באפריל 1378 התאסף המון רומי מול הוותיקן ואיים לרצוח את הקרדינלים הצרפתים.
הקרדינלים הנפחדים בחרו בברתולומאו פריניאנו לאפיפיור ומיהרו להימלט על נפשם.
האפיפיור החדש שבחר בשם אורבנוס השישי שלט בעיר רומא ובכנסייה בשחצנות ובעריצות.
הקרדינלים הצרפתים התכנסו בעיירה אנאני שמדרום מזרח לרומא, וב-9 באוגוסט 1378 הכריזו כי הבחירה באורבנוס השישי הייתה בלתי חוקית בגלל שנעשתה תחת לחץ ההמון הרומי.
אורבנוס השישי מינה 26 קרדינלים איטלקים במקום 12 הקרדינלים הצרפתים.
שארל החמישי מלך צרפת תמך בקרדינלים הצרפתים שהתכנסו בעיירה פונדי שמדרום לרומא, וב-20 בספטמבר 1378 בחרו ברוברט מז'נבה לאפיפיור בשם קלמנס השביעי.
הוא התיישב באביניון שבפרובאנס כאנטי-אפיפיור, בעוד שהאפיפיור אורבנוס השישי נשאר ברומא.
הייתה זו תחילתו של "הקרע המערבי" בכנסייה הרומית קתולית שנמשך ארבעים שנה.
אנגליה, פורטוגל וקיסר האימפריה הרומית הקדושה הכירו באורבנוס השישי כאפיפיור, ואילו צרפת, סקוטלנד ויוהנה מלכת נאפולי תמכו בקלמנס השביעי.
באפריל 1380 הדיח אורבנוס השישי את יוהנה, והכתיר ברומא את שארל מדוראצו למלך נאפולי (1381).
אולם ב-1383 התפתח ריב בין אורבנוס השישי לבין שארל מדוראצו.
כאשר האפיפיור הגיע אל העיר אבראסה שמצפון לנאפולי, הוא הושם במעצר (30 באוקטובר 1383), ושוחרר אחרי שהושגה פשרה.
שבעה קרדינלים איטלקים שליוו את האפיפיור במסעו זממו להדיחו, אך הקשר התגלה והם נעצרו ורכושם הוחרם.
אורבנוס המשיך בדרכו אל העיר נוסארה שמדרום מזרח לנאפולי, ושם שארל מדוראצו הטיל עליו מצור שנמשך חמישה חודשים (1384).
האפיפיור נמלט אל העיר בארלטה שלחוף הים האדריאטי, ומשם הפליג לג'נובה שבצפון מערב איטליה.
שם הוציא להורג את שבעה הקרדינלים שהיו אסיריו (1385).
אחרי ששארל מדוראצו נרצח ב-1386, ערך אורבנוס השישי תוכניות לכבוש את ממלכת נאפולי.
ב-1387 הכריז על מסע צלב נגד האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי.
כדי לממן את תוכניותיו הצבאיות הכריז אורבנוס השישי כי שנת היובל תיערך כל 33 שנה, והתכוון לחגוג אותה ברומא ב-1390. אך באוקטובר 1389 מת ברומא כתוצאה מנפילה (יש אומרים כתוצאה מהרעלה).
במקומו נבחר לאפיפיור בוניפקיוס התשיעי.
אורבינו (באיטלקית: Urbino) היא עיר במחוז מארקה באיטליה השוכנת כ-30 ק"מ דרומית-מערבית לחופי הים האדריאטי.
העיר ידועה בתרבות הרנסאנס העצמאית שהתפתחה בה, במיוחד בחסותו של הדוכס פדריקו דה מונטפלטרו, דוכס אורבינו (Federico da Montefeltro), ובשנת 1998 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
העיר נודעה בתקופה הרומית בשם "אורווינום מטאורנסה" (Urvinum Mataurense - "העיר הקטנה על נחל מטאורוס"), וצברה חשיבות במאה ה-6 עת נכבשה בשנת 538 על ידי שר הצבא הביזנטי בליסאריוס אשר לקחה מהגותים.
בשנת 755 כבש פפין הגוץ את אורבינו מידי הלומברדים ומסרה לאפיפיור, והעיר הייתה יחד עם שטחים נוספים לגרעין של מדינת האפיפיור.
בראשית המאה ה-13 הצליחו אצילי משפחת מונטפלטרו לבסס את כוחם בעיר, ואף שלא שלטו בה באופן ישיר, הם הצליחו להפעיל את השפעתם על תושביה ולהיהפך לראשי העיר החל ב-1213. עם זאת התושבים התמרדו כנגד בני מונטפלטרו ואולם אלה שבו וביססו את שליטתם בעיר ב-1234.
בשנת 1444 החלה תקופת שלטונו של פדריקו דה מונטפלטרו באורבינו.
פדריקו הנחשב למפורסם ביותר מבני משפחת מונטפלטרו, היה דיפלומט מוכשר ופטרון נלהב של אומנות וספרות.
בתקופתו הייתה העיר למוקד תרבותי, והוא הורה על הקמת ארמון הדוכס בעיר (Palazzo Ducale) והספרייה אשר נחשבה לשנייה רק לזו של קריית הוותיקן.
ב-1474 היה פדריקו לדוכס ואורבינו לדוכסות.
הוא שלט בעיר עד מותו ב-1482.
בשנת 1502 נישל צ'זארה בורג'ה בנו של האפיפיור אלכסנדר השישי את בני מונטפלטרו משליטתם, ואחריו השתלטה משפחת דלה רוברה (Della Rovere) על העיר.
ב-1516 הודח פרנצ'סקו מריה הראשון דלה רוברה על ידי בית מדיצ'י מהשלטון בעיר.
סמוך לאחר מכן, ב-23 בינואר 1517, הוא שב אל העיר בראש חיל רגלים בן 5,000 איש ו-1000 חיילים רכובים, וכך פרצה "מלחמת אורבינו" בינו לבין בית מדיצ'י שנתמך על ידי האפיפיור.
המלחמה הסתיימה לאחר מספר חודשים בהסכם דיפלומטי ולאחר שדלה רוברה לא הצליח להמשיך ולממן את עלותה.
הוא ויתר על השלטון בעיר ושב אליה רק ב-1521. עם שובו לשלטון פיתח דלה רוברה את תעשיית המיוליקה (Maiolica), כלי חרס מזוגגים שיוצרו מחומר שהופק בסביבותיה של אורבינו.
צאצאיו של דלה רוברה שלטו באורבינו עד שנת 1625, מועד בו העניקה אחרון בני המשפחה, לו לא היה יורש, לאפיפיור אורבנוס השמיני וזה סיפח אותה באופן סופי למדינתו.
הספרייה העשירה של העיר הועברה אל קריית הוותיקן ב-1657, והעיר המשיכה והייתה חלק ממדינת האפיפיור עד שב-1870 צורפה לאיטליה.
פדריקו דה מונטפלטרו ציווה על בניית הארמון במחצית המאה ה-15. החזית נדמית לצוק אנכי ומשני צדדיה מגדלים מחודדים.
במרכזו של הארמון חצר פנימית מוקפת ארקדה שהושפעה ממבנים שתכנן פיליפו ברונלסקי בפירנצה.
לאחר מותו של פדריקו נותר המבנה לא גמור, והקומה השנייה נוספה רק במהלך המאה ה-16.
המבנה ממשיך ומשמש כביניין משרדים גם בהווה, ושוכנים בו, בין היתר, גם הארכיון העירוני והגלריה הלאומית של מרקה (Galleria Nazionale delle Marche) הנחשבת לאחד מאוספי הרנסאנס החשובים בעולם.
ב-1985 הסתיימו עבודות שיפוץ נרחבות של הארמון וגם קומותיו התת-קרקעיות נפתחו לקהל הרחב.
הארמון ידוע בחדר עבודתו הקטן של הדוכס (Studiolo) שמידותיו 3.60 מטר על 3.35 מטר בלבד, והמעוטר כולן בעבודות עץ.
בניית הדואומו של אורבינו החלה בשנת 1063 על שרידיו של מבנה דתי מהמאה ה-6. הקתדרלה הוקדשה ל"עליית הבתולה מריה לשמים" (Maria Vergine Assunta in cielo) ועבודות הבנייה הסתיימו רק בשנת 1604. ב-1781 נהרסו הכיפה וחזית הבניין ברעידת אדמה.
הוא הוקם בשנית תוך שחזיתו הוסתה בתשעים מעלות והבנייה בסגנון הנאו-קלאסיציזם החלה ב-1789 והסתיימה ב-1801. אורך פנים הקתדרלה הוא 60.5 מטר, רוחבה 36.8 מטר והיא נישאת לגובה של 50 מטר.
את הכיפה מעטרים מבפנים ציורים של ארבעת האוונגליסטים.
עוד ידועה העיר בדרך הפנורמית (Camminamento panoramico) המקיפה אותה ומאפשרת תצפית אל אתריה, ובביתו של רפאל שחי בעיר עד שהיה בן 14, וכן בפסל שהוקם לכבודו ב-1897.
בפינה הצפונית של העיר שוכנת מצודת אלבורנוץ (Fortezza Albornoz) שהוקמה במחצית השנייה של המאה ה-14 עת חומות העיר התרחבו וכללו גם את הגבעה עליה היא ניצבת.
המצודה הוגדלה בראשית המאה ה-16 בהוראתם של בני רוברה והיא חולשת על העיר ומשמשת נקודת תצפית טובה אל מרכזה ההיסטורי.
אורבייטו (באיטלקית: Orvieto) היא עיר בנפת טרני בדרום-מערב מחוז אומבריה באיטליה.
העיר נבנתה על פסגתו השטוחה של הר העשוי מטוף געשי.
הנוף הנשקף אל העיר הוא בין הדרמטיים באירופה.
העיר עולה מהמצוקים האנכיים העשויים מטוף, שאותם משלימות חומות מגן הבנויות מאותה האבן עצמה.
גובהה של העיר הוא 325 מטרים מעל פני הים וכ-200 מטר מעל פני הסביבה.
מזרחית לעיר עוברת מסילת הברזל המרכזית של איטליה רומא - מילאנו וכן הכביש המהיר - A1 - המכונה "דרך השמש" (Autostrada del Sole).
העיר נמצאת 131 ק"מ צפונית מרומא ו-165 ק"מ דרומית מפירנצה.
העיר אורבייטו נמצאת בחלק הדרום-מערבי של מחוז אומבריה.
מדרום היא גובלת בנפת ויטרבו שבמחוז לאציו.
בסמוך לעיר עמק פורה שבו זורמים הנחלים פאליה (Paglia) וקיאני (Chiani), בטרם יישפכו לנהר הטיבר.
אדמת העמק פורייה, והיא בעלת שכבה של טוף מתפורר בעובי של 20 עד 50 מטר, דבר התורם לפוריות היבולים.
שטח השיפוט העירוני, שגודלו 281 קמ"ר, כולל בתוכו כחמישים קהילות חקלאיות המאוגדים בהתארגנות מיוחדת הדואגת לצרכיהם הייחודיים של החקלאים.
העיר בנויה על שכבות טוף געשי אופקיות, שנחתו עם זרם פירוקלסטי שנפלט מלוע הרי געש.
באורבייטו, התפרצויות געשיות שהביאו לפיזור הטוף בשטח התרחשו לאחר שהאזור סיים לעבור את המהלך העיקרי של טקטוניקת הלוחות בהרי האפנינים, אשר עיצבה את המראה הגאומורפולוגי של הרי מרכז חצי-האי האיטלקי.
ניתן לראות בעיר, בחלקים שבהם ניתן לרדת מתחת לפני האדמה, את שכבות הטוף נטויות בצורה כמעט אופקית.
ההרבדה של האפר הגעשי נעשתה במישור שנוצר בהדרגה לאחר הפעילות הטקטונית.
הטוף עצמו אינו אוגר מים.
המשקעים היורדים בעיר מחלחלים ונאגרים מעל שכבות החרסית שבעמק עליו בנויה העיר.
הגישה למאגרי המים של העיר היא בבארות עמוקות, הבנויות באופן המקל על תושבי העיר את הגישה.
העובדה שהגבעה עליה בנויה העיר מורכבת מחומרים פירוקלסטיים אינה תורמת ליציבות המבנה.
החומרים אינם מלוכדים יחד, גם אינם מתלכדים חזק בשל אי-ספיקת מים, דבר הגורם מפולות.
בעבר תרמה חומת העיר ליציבות מבנה הגבעה, אם כי החומה לא הוקמה למטרה זו.
גם היום, העירייה עוסקת באופן שוטף בשיקום החומות מסביב לעיר על-מנת למנוע מפולות.
העיר העתיקה של אורבייטו (בלטינית - urbs vetus) הייתה מאוכלסת מאז תקופת האטרוסקים.
יש הסבורים כי העיר שנקראה בימי האטרוסקים וולזנה היא אורבייטו של ימינו, אך מספר מלומדים חולקים על כך.
אורבייטו הייתה ללא ספק מרכז אטרוסקי חשוב, והמוזיאון הארכאולוגי בעיר (Museo Claudio Faina e Museo Civico) מציג כמה מהממצאים המעניינים ביותר מהתקופה, שנמצאו באזור העיר אורבייטו.
ממצא ארכאולוגי שנחפר מאדמת העיר, הוא כתובת על מצבה בבית הקברות האטרוסקי שנמצא בעיר, המציגה שם פרטי לטיני (אנולוס) ושם משפחה קלטי - קטאקוס.
הכתובת עשויה להעיד על היחסים האתניים המורכבים באיטליה האטרוסקית, וכיצד יכלו יחסים אלו להיות יחסים של שלום.
אורבייטו נכבשה על ידי האימפריה הרומית במאה השלישית לפנה"ס.
לאחר התמוטטות האימפריה הרומית קיבלה העיר חשיבות בשל היותה נוחה להגנה.
העיר הייתה חלק מממלכותיהם של הגותים אלאריק ואודואקר.
ויטיגס הגותי ביצר את העיר, אך לא הצליח למנוע את נפילתה לידי האימפריה הביזנטית ב-530. עד לנפילתם הסופית של הגותים עברה העיר פעמים נוספות מיד ליד.
בשנת 596 נשלטה העיר על ידי הלומברדים שהושיבו בה בישוף ומינו בה דוכסים.
המושב האפיסקופלי של המחוז הועבר מבולסנה השכנה, שהייתה במיקום נגיש, על שפת אגם בולסנה, אל העיר הנישאת על צוק רם.
במאה העשירית הוקמה בעיר קהילה עירונית בעלת שלטון עצמי.
הקהילה נשלטה על ידי קונסולים שנשבעו אמונים, על פי השיטה הפאודלית, לבישוף העיר.
אורבייטו נהנתה מיחסים טובים עם הכס הקדוש.
במאה העשירית האפיפיור בנדיקטוס השביעי ביקר בעיר ביחד עם אחיינו פיליפו אלבריצ'י.
אלבריצ'י התיישב בעיר, והפך לקונסול של העיר ב-1016.
מ-1201 נשלטה העיר על ידי שורה של שליטים מקומיים שנשאו בתואר podestà (תואר מקובל לשליט עירוני באיטליה בתקופה זו).
לעיתים נשא בתואר הבישוף של העיר, ולרוב תוך שיתוף פעולה עם שליט צבאי שכונה "הקפיטן של העם", אך מריבות וסכסוכים פילגו את העיר במהלך כל המאה ה-13.
שלוש משפחות מילאו תפקיד חשוב בעיר בתקופה זו.
משפחת מונלדסקי, משפחת פיליפסקי, ומשפחת אלבריצ'י.
רק משפחת אלבריצ'י שרדה עד ימינו.
העיר הפכה למרכז תרבותי בתקופה שבה לימד תומאס אקווינס ב"סטודיום" בעיר.
במאה שלאחר מכן, ב-1337 הקים האפיפיור גרגוריוס ה-11 בעיר אוניברסיטה קטנה (המשמשת כיום כחלק מן האוניברסיטה של פרוג'ה).
אורבייטו הייתה תחת שליטת האפיפיור הרבה לפני שהתוספה באופן רשמי למדינת האפיפיור.
התאריך הרשמי בו צורפה לישות זו שנוי במחלוקת, ובמקורות מצויים תאריכים שונים במאה ה-14. האפיפיור בוניפקיוס השמיני היה מאורבייטו, והציב את פסליו בשערי העיר.
אורבייטו צורפה לאיטליה המאוחדת בשנת 1860.
ביוני 1944 שוחררה העיר על ידי בעלות הברית בדרכם צפונה לכיוון פירנצה.
כלכלת העיר מתבססת על הענפים הבאים :
תיירות - יופייה המיוחד והעיר התת-קרקעית שבה, הפכו אותה לאתר תיירותי מבוקש.
מוצרי הקדרות המיוחדים המיוצרים בה.
אזור העיר נחשב לאחד מיצרני היין הלבן המובילים באיטליה.
העיר חברה בתנועת "צ'יטהסלואו", "העיר האיטית" שנוסדה באיטליה בשנת 1999. התנועה שואבת את מטרותיה מתנועת "המזון האיטי" (להבדיל מ"מזון מהיר"), ומתנגדת להומוגניזציה ואמריקניזציה של הערים, ולשליטת חנויות מותגים בנוף הערים, תוך תמיכה בשוני ובעידוד התרבות המקומית.
לבירינת של מערות ומנהרות נחצב מתחת לפני הקרקע, באדמת הטוף הגעשית, ולא היה גלוי למתבונן מבחוץ.
העיר התחתית נפתחה לסיורים מודרכים של תיירים.
הממצאים הביאו לגילויים היסטוריים וארכאולוגיים.
מכלול העיר התחתית כולל, בנוסף למערות ומנהרות, גם אולמות, בארות, מדרגות, מחצבות, גתות וכן מעברים סמויים בין חלקי העיר, מקוואות מים ומחבואים בכותלי הקירות.
בבתים רבים של המשפחות האצילות שגרו בעיר נמצאו מסדרונות סמויים, שהובילו דרך העיר התחתית למקומות הרחוקים מהעיר.
אלו שימשו אותם בעת מצור ומלחמה.
בעיר עצמה ניתן לצפות בשרידיה של חומה אטרוסקית שהקיפה את העיר.
כמו כן, לרגלי הצוק, בין מטעי אפרסקים ותפוחים, נמצא בית קברות גדול, אף הוא אטרוסקי, ובו למעלה ממאה מערות קבורה.
כאשר נכבשה רומא בשנת 1527 על ידי הקיסר קרל החמישי מן האימפריה הרומית הקדושה נמלט האפיפיור קלמנס השביעי לאורבייטו.
בשל מיקומה ההררי של העיר חשש האפיפיור כי יוטל על העיר מצור, ודאג לאספקת המים.
לכן בנה באר מרהיבה שתוכננה על ידי הארכיטקט הידוע בן התקופה אנטוניו דה סנגאלו הצעיר.
הבאר, שכונתה על שם פטריציו הקדוש (Pozzo di S.
Patrizio), נשמרה בעיר עד ימינו.
אל הבאר מובילות רמפות הבנויות בצורת סליל כפול, כך שבהמות המשא המובילות את המים לא תיתקלנה זו בזו בדרכן אל הבאר וממנה.
כתובת לטינית על הבאר קובעת כי - "QUOD NATURA MUNIMENTO INVIDERAT INDUSTRIA ADIECIT" (מה שקצב הטבע במשורה, תספק ההמצאה).
באר החציבה (Pozzo della Cava) הוא אתר תת-קרקעי בעיר, הכולל בנוסף לבאר גם ממצאים עתיקים נוספים בתשעה חדרים - מערות - הסוקרות פעילות של 2,700 שנה.
הבאר קשורה אף היא בשמו של קלמנס השביעי.
במקום נקדח פיר עוד בימי האטרוסקים, בניסיון למצוא מים, וכן להתחבר למערכת של מערות תת-קרקעיות שהובילו מים מהמעיינות למרכז העיר.
ב-1527 הורה האפיפיור קלמנס השביעי על חפירת הבאר במתווה הקידוח האטרוסקי העתיק.
העבודות נמשכו שלוש שנים, והבאר נותרה פתוחה עד שנת 1646, שבה נסגרה בעקבות תקרית שבה הושלכו לבאר קצינים צרפתים שהואשמו באונס אחת מבנות העיר.
במשך המאות הבאות הייתה הבאר סגורה לציבור, ומנהג העלמת הגופות בבאר נמשך.
בשנת 1984 נפתחה הבאר מחדש.
עומקה היה רק 25 מ', ושאר החפירה היה מכוסה בפסולת ובעפר.
העבודות להחזרת הבאר לממדיה המקוריים נמשכו עד שנת 1996. כיום עומקה של הבאר הוא 36 מ', החצובים אל תוך מצוק הטוף של אורבייטו.
במערות ליד הכניסה לבאר פועל מוזיאון המציג ממצאים ארכאולוגיים מתקופת האטרוסקים ומימי הביניים.
בית מלאכה לייצור מוצרי קדרות וכלי חרס - כולל חומרי-גלם מהאזור: אבן גיר וחרסית, תבניות ותנור, בו הוקשו הכלים.
חום התנור גרם לכך כי קירות הטוף של המערה יהיו בצבע לבן.
בתצוגה, כלי עזר אשר שימשו להכנת הכלים, שהיו מפורסמים כבר בימי הביניים מהמאה ה-13 עד המאה ה-16.
אוסף כלים פסולים - מארבע תקופות נמצאו במערה הראשונה והמערה השביעית כלים שלא הוצאו למכירה מתקופת ימי-הביניים ומתקופת הרנסאנס.
מהן ניתן ללמוד איך היו נראו הכלים השלמים שנמכרו לציבור.
מהמאה ה-13 נמצאו כלי חרס עם ציפוי מזוגג בטרם הוכנסו לתנור.
מהמאה ה-14 כלים ישנים של מג'וליקה (Majolica) - כלי חרס, אשר לאחר שרפה ראשונית, צופו בנחושת ירוקה ומגנזיום חום ועברו טיפול שני בתנור בתנור.
מהמאה ה-15 מג'וליקה - כוללת הוספת צבעים נוספים: כחול, צהוב ואורנג בנוסף לירוק וחום.
מהמאה ה-16 הוספת זוהר מזהב ומצבע אדום וטיפול (שלישי) בתנור.
אתרי פסולת (butti) פירושו:"לזרוק" - במערות נמצאו פירים אליהם הושלכו עצמות וחומרים לא-אורגניים.
הממצאים הניבו מידע להיסטוריונים ולארכאולוגיים.
קבר אטרוסקי - ומתקן טחינה - במערה השנייה נמצאו שרידי קבר אטרוסקי מהמאה ה-2 לפנה"ס.
אך במאות השנים לאחר מכן היה למתקן טחינה ואגירה.
מקווה מים אטרוסקים - אשר הוכנו לצבירת מי-גשמים.
התשתית האטומה הוכנה בטכניקה שכונתה "cocciopesto".
יקב - מימי הביניים נמצא במערה הששית.
במקור היה זה מתקן אגירה.
תכונות המתקן: טמפרטורה קבועה וחושך עשו אותו אידיאלי לייצור יין.
תנור נוסף התגלה בשנת 1998 מתקופת הרנסאנס, המאפשר הכנת כלים נאים יותר.
ארונות קבורה מאבן - נמצאו בשנת 2002 בשני החדרים האחרונים.
לא ברור, האם שימשו רק לבני-אדם או גם לחיות.
באר מספר 2 - אולי העתיקה ביותר, נמצאת בסוף המסלול.
פורטצה דלה אלבורנוז (Fortezza Dell'Albornoz) היא מצודה שנבנתה בפסגת ההר, בו נמצאת העיר, בגובה 485 מטר מעל פני הים.
היא הוקמה בשנת 1359 על ידי הקרדינל אלבורנוז (Egidio Alvares de Albornoz), שפעל תחת פיקודו של האפיפיור אינוקנטיוס השישי.
תכנונה נמסר לידי המהנדס הצבאי אוגולינו די מונטמרטה (Ugolino di Montemarte), אשר רכש את ניסיונו בבנית מצודה דומה באנקונה.
בעידן האטרוסקי היה במקום מקדש אלילי.
אלבורנוז בנה את המצודה על ראש ההר אחרי הניצחון הצבאי שלו על יריביו.
הוא נכח לדעת כי העיר עצמה לא תוכל להיות מקום, בו יוכל להגן על עצמו.
מסביב למצודה נבנתה חומה בצורה ורק שני גשרים מתרוממים איפשרו את הכניסה והיציאה אליה.
המבנה הוא בעל צורה מלבנית, יש בן שני מגדלים וממנו יש תצפית של 360 מעלות.
המצודה נחנכה כגן ציבורי בשנת 1975, במלואת 30 שנה לשחרור איטליה.
אורבייטו ידועה בקתדרלה שלה המכונה "דואומו" שהיא אחת מן היפות באיטליה.
הקתדרלה מציגה חזית גותית-איטלקית ואילו גוף הקתדרלה בנוי בסגנון הרנסאנס.
מבחוץ בנויה הקתדרלה מרצועות טרבטין (סוג של סלע משקע) לבן, ובזלת ירוקה ושחורה.
תכנון הקתדרלה מיוחס לרוב לארנולפו די קמביו אך הדעה כיום היא כי המתכנן היה נזיר אלמוני בשם פרה בוויניאטה מפרוג'ה.
הבנייה החלה בשנת 1290 במטרה לשכן את שרידי נס הלחם והיין של בולסנה.
הבנייה נמשכה כשלוש מאות שנים, כאשר בין הבונים והמתכננים היו האדריכלים הידועים אנדראה פיזאנו ומיקלה סן מיקלי.
המדרכה המקיפה את הקתדרלה מקושטת באבנים צבעוניות אשר יוצרות צורות מגני דוד על המדרכה.
בנוסף, בצדה החיצוני-הקדמי של הקתדרלה ישנם עיטורים הממחיזים את סיפורי התנ"ך, דוגמת אדם וחוה.
נס הלחם והיין של בולסנה
אורבייטו משמשת משכן לשרידי קודש חשובים בדת הקתולית, הנשמרים בקתדרלת הדואומו של אורבייטו.
המדובר בבד פלאי המזכיר את תכריכי טורינו, שעליו פרופיל של פנים שעוצבו לאמונת הקתולים, משרידי דם שנוצר באופן פלאי ב"נס הלחם והיין של בולסנה", והאמורים להיות פניו של ישו.
הטענה היא כי בעיר הסמוכה בולסנה אירע נס בשנת 1263, ולחם ויין הפכו לדם בידי כומר שערך את המיסה, והביע קודם לכן ספקות בדבר הפיכת הלחם לבשרו של ישו, והיין לדמו.
הדם שנטף על מפה ששימשה במיסה, יצר צורה הדומה לפניו של ישו.
הכנסייה הקתולית אינה מכירה באופן רשמי בנס, אלא כ"התגלות אישית" של הכומר הספקן.
האפיפיור אורבנוס הרביעי שבימיו אירע הנס, לא הזכיר אותו בבולה שהוציא ובה ביסס את חג חג הלחם והיין הקדושים (קורפוס כריסטי), על אף שיש האומרים כי הנס הוא שהביא אותו לציין חג זה.
מקורות בני התקופה אינם מזכירים את האירוע.
רק ב-1344 הזכיר האפיפיור קלמנס השישי את האירוע בקצרה, ולאחר מכן החלו אחרים לאזכרו.
חג הלחם והיין הקדושים הוא אירוע פומבי רב משתתפים בעיר אורבייטו, ובמהלכו מוצג הבד בתהלוכה ברחובות העיר.
הערים התאומות של אורבייטו הן:
אורבניה היה כתב עת עצמאי לשירה שיצא לאור בתל אביב ממרץ 2005 ועד אוגוסט 2006.
כתב העת בעריכת המשורר שלמה קראוס, חולק חינם בחנויות ספרים, מוזיקה, אוניברסיטאות ומרכזי תרבות ברחבי ישראל.
בכתב העת מודפסת אך ורק שירה, על נייר כתמתם ובהיקף של שמונה עמודים.
אורבניה שמה לה למטרה להחזיר את העיסוק בשירה כאקט אומנותי ולשמש כמדף אסתטי ונגיש לאומנות זו.
בתחילה, כתב העת הודפס מדי חודשיים בכ-4000 עותקים, אך החל מהגיליון החמישי, פרקי הזמן בין הגיליונות הפסיקו להיות קבועים.
הגיליון השישי והאחרון ראה אור בסוף חודש אוגוסט 2006 והעורך בפועל שלו היה המשורר מרחב ישורון.
גיליון זה אופיין בקו שונה מן הגיליונות שקדמו לו.
אורבניה ערכה מספר אירועים, ביניהם ערבי שירה ואמנות וכן נטלה חלק בפרויקטים גדולים יותר כדוגמת "שוק קולטורה" בשיתוף גופים נוספים.
אורבנוס השני , כיהן כאפיפיור מ-12 במרץ 1088 עד מותו.
היה יוזם רעיון מסע הצלב.
נולד למשפחת אצולה בלאז'רי (סמוך לשאטיון סור מארן בחבל שמפאן-ארדן בצרפת), והוטבל בשם אודו דה לאז'רי.
לאחר שקיבל את חינוכו בבית הספר של קתדרלת ריימס, שימש כסגן בישוף העיר.
אחרי 1067 בהשפעת מורהו, ברונו מקלן, התפטר מתפקידו ונכנס למנזר קלוני (שהיה בחבל בורגון), וב-1074 הפך לסגן אב המנזר.
ב-1078 האפיפיור גרגוריוס השביעי הזמינו לאיטליה ומינה אותו לקרדינל-בישוף של אוסטיה - משרה בכירה בקרב חבר הקרדינלים.
החל ב-1080 נכנס בעובי הקורה של מאבק האינווסטיטורה בין האפיפיור גרגוריוס השביעי לבין היינריך הרביעי, מלך גרמניה.
הוא תמך ברפורמות שהציע האפיפיור וב-1084 שימש כשליחו בגרמניה כדי לגייס תמיכה בעמדותיו נגד היינריך הרביעי, שבינתיים הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1085 נפטר האפיפיור ובמקומו נבחר ויקטור השלישי שלפני מותו ב-1087 הציע לקרדינלים כיורשו את אודו דה לאז'רי.
הוא נבחר לאפיפיור ב-12 במרץ 1088 ואימץ לעצמו את השם אורבנוס השני.
כבר בתחילת כהונתו התייצב מולו גיברט מרוונה שהתמנה לאנטי אפיפיור בשם קלמנס השלישי על ידי היינריך הרביעי.
אורבנוס השני גייס לעזרתו את מועצות הכנסייה שהתקיימו ברומא, באמאלפי (1089), בבנוונטו, בפיאצ'נצה ובקלרמון (1095), שתמכו בעמדתו נגד הקיסר ונגד האנטי אפיפיור.
במועצות אלה אושרו מחדש הרפורמות של האפיפיור גרגוריוס השביעי שכללו איסורים על מינוי קרובי משפחה ועל הכתרת חילונים לתפקידים דתיים, על סימוניה (מכירת משרות הכנסייה) ועל ניקולאיזם (נישואי כמרים).
במועצת הכנסייה שהתקיימה בפיאצ'נצה שבאיטליה במרץ 1095 קיבל אורבנוס השני את שליחו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שביקש את עזרת האפיפיור נגד הסלג'וקים שבמאה האחת עשרה כבשו את מסופוטמיה, את אסיה הקטנה, את סוריה, ואת ארץ ישראל ואיימו על קונסטנטינופול.
היה זה הרקע שהבשילו עליו התנאים שהובילו למסע הצלב הראשון.
והקהל הרב הגיב בקריאות "זהו רצון האל".
אורבנוס השני נקט בצעדים כדי להקל על המאמינים להשתחרר מחובותיהם ולהתגייס למסע הצלב.
בין היתר, הוא שחרר את האבירים ואת הצמיתים משבועת האמונים הפיאודלית למשך תקופת המלחמה.
הוא ערך מסע נרחב במערב ודרום מערב צרפת, ובמשך תשעה חודשים נשא נאומים חוצבי להבות בזכות רעיון מסע הצלב.
כאשר הגיע לרומא לאחר שנעדר ממנה במשך שנתיים, התקבל בתשואות רמות על ידי תושביה.
היינריך הרביעי שנודה על ידי אורבנוס השני לא היה רשאי להשתתף במסע הצלב.
הוא הדין באשר לויליאם השני, מלך אנגליה ולפיליפ הראשון, מלך צרפת שאותו נידה אורבן השני באשמת נישואים לא חוקיים.
לכן, מנהיגי מסע הצלב הראשון היו בעיקר אצילים צרפתיים כדוגמת בלדווין, גוטפריד מבויון, טנקרד, נסיך הגליל, בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה, סטפן השני, רוזן בלואה ורמון הרביעי, רוזן טולוז.
ב-1096 יצא לדרך מסע הצלב הראשון, וב-15 ביולי 1099 כבשו חיילים נוצריים את כנסיית הקבר הקדוש בירושלים.
שבועיים אחרי כן נפטר אורבנוס השני ברומא לפני שהגיעה לשם הידיעה על כיבוש ירושלים.
במקומו נבחר לאפיפיור פסקליס השני.
אורביטל סיינסס X-34 תוכנן להיות כלי שיגור לשימוש חוזר , שנועד להציג ולבחון רעיון לחלופה זולה למעבורת חלל: רכב שימריא בעזרת הנעה רקטית, יעגון בתחנת חלל, וינחת במסלול כפי שמטוס נוחת.
תוכנית הפיתוח שלו, שהחלה ב-1996, נפסקה ב-2001 והמטוס מעולם לא המריא.
ה-X-34 תוכנן כמטוס ללא טייס שמונע על ידי מנוע רקטי במהירות שיא של מאך 8. הוא תוכנן לבצע כ-25 טיסות ניסוי בשנה.
הוא נועד להוריד את המחיר של הכנסת מטען למסלול סביב כדור הארץ מ-10,000 דולר לליברה ל-1,000 דולר לליברה.
האבטיפוס הבלתי מונע, שימש לניסויים ראשוניים כאשר התוכנית בוטלה בשנת 2001 משיקולי תקציב.
נכון ל-1 בינואר 2010 שני אבטיפוסים נותרו באחסון בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
ב-16 בנובמבר 2010 הם הועברו לאחסון בבסיס אחר, לשם בדיקת האפשרות להכשרתם לטיסה.
אורבנוס מלאנגר (327 - כנראה ב-23 בינואר 390) היה בישוף צרפתי, הנחשב לקדוש נוצרי.
אורבנוס כיהן בין שנת 374 לשנת מותו כבישוף השישי של לאנגר ושל אוטון.
על פי האגדה הקשורה בהגיוגרפיה שלו, אורבנוס נמלט מרודפיו לתוך כרם, שם החביאו אותו הכורמים; ולאחר מכן התנצרו האחרונים.
אורבנוס נחשב לפיכך כקדוש המגן של הכורמים, הייננים, ושל עובדים אחרים בתעשיית היין; כמו גם הקדוש המגן נגד אלכוהוליזם ושידפון.
בנוסף, הוא הקדוש המגן של הערים לאנגר ודיז'ון.
גם באיקונוגרפיה הנוצרית הוא מתואר עם אשכול ענבים בידו.
לעיתים מיוחס סיפורו (והפטרונות בנושאי יין) בטעות לאפיפיור אורבנוס הראשון, שגם הוא נחשב לקדוש.
יום חגו ב-4 באפריל קשור בצורה הדוקה לאמונות בנושאי מזג האוויר ולמסורות חקלאיות עתיקות.
ימי פנקרטיוס ואורבנוס ללא גשם ויבשים/מביאים עימם ברכת בצירים גדולים ומשובחים
אורבן ז'אן ז'וזף לה-וריה היה מתמטיקאי צרפתי אשר התמחה במכניקה שמיימית – ענף אסטרונומי העוסק בתנועתם של גרמי שמיים.
ידוע בעיקר בשל החלק שנטל בגילויו של כוכב הלכת נפטון.
לה-וריה נולד בקומונה סיינט-לו שבצרפת, שם למד באקול פוליטקניק.
בתחילה, התמחה בכימיה בהדרכתו של לואי ז'וזף גה-ליסאק אך לאחר תקופה קצרה החליף את תחום התמחותו לאסטרונומיה ובפרט למכניקה שמיימית.
הוא התקבל לעבודה במצפה הכוכבים של פריז, מוסד בו בילה את מרבית חייו המקצועיים, עד שלבסוף כיהן כמנהלו.
הישגו הנודע ביותר של לה-ורייה הוא תחזיתו של כוכב לכת שטרם היה ידוע באותה תקופה, ושלימים נקרא נפטון, על סמך ניתוח מתמטי של סטיות מן המסלול הצפוי של כוכב הלכת אורנוס.
בעידודו של הפיזיקאי פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו, מנהל מצפה הכוכבים של פריז באותה התקופה, הקדיש לה-וריה מספר חודשים של חישובים מאומצים שמטרתם הייתה להסביר את הסטיות הקטנות אך השיטתיות במסלולו של אורנוס כפי שתאם את התצפיות ביחס למסלולו כפי שנחזה על ידי תורת הכבידה הניוטונית.
מסקנתו, על פיה כוכב לכת שטרם נצפה הוא הגורם לעיוות בצורת המסלול, נמסרה לאקדמיה הצרפתית בתאריך 31 באוגוסט בשנת 1846. לאחר שלא הצליח לעניין את חבריו הצרפתים למצפה בעבודותיו, פנה אל יוהאן גלה, אסטרונום במצפה הכוכבים של ברלין.
המכתב הגיע ליעדו חמישה ימים לאחר מכן, בתאריך 23 בספטמבר באותה השנה, וגלה הצליח להשיג את אישורו של מנהל המצפה ולערוך תצפית בהתאם לתחזית שהעביר אליו לה-ורייה.
עוד באותו הערב כבר התגלה כוכב הלכת החזוי על ידי יוהאן גלה ועוזרו היינריך לואי ד'ארה, כשתחזיתו של לה-ורייה סוטה במעלה מן המיקום החזוי.
על תגלית זו, כינה אותו אראגו "האיש שגילה כוכב לכת עם קצה עטו".
בעקבות הצלחתו הרבה בחיזוי נפטון, ניסה לה-ורייה להסביר בדרך דומה את הסטיות של כוכב חמה ממסלולו וכך חזה את קיומו של כוכב לכת לו ניתן השם "וולקן" על שם האל הרומי וולקן.
תחזיותיו של לה-ורייה הובילו לחיפושים רבים במהלך השנים אחר כוכב הלכת החזוי, חיפושים אשר העלו חרס בידי האסטרונומים.
הפתרון לבעיה זו הופיע עם פרסום תורת היחסות הכללית של איינשטיין בשנת 1915.
את עשרים וחמש השנים האחרונות לחייו הקדיש לה-ורייה לתיאור מסלוליהם של שמונת כוכבי הלכת, פרויקט אשר הסתיים זמן קצר לאחר מותו מבלי שהספיק לה-ורייה לחזות בסיומו ובהוצאתו אל הדפוס.
לה-ורייה היה נשוי ואב לשני בנים ובת.
הוא מת בפריז ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
מחלוקת על זכות הראשונים על גילויו של נפטון
על זכות הראשונים על גילויו של נפטון התעוררה מחלוקת משהתגלה כי במקביל ללה-ורייה, ערך חישובים דומים אף המתמטיקאי הבריטי ג'ון קואוץ' אדמס, אם כי בהיקף מצומצם יותר, והגיע לתוצאות קרובות.
אדמס לא הרבה בניסיונות לאשש את חישוביו, פרט לפנייה אל האסטרונום המלכותי של בריטניה דאז, ג'ורג' בידל איירי, אשר סירב להתייחס אליהם ברצינות.
משהגיעו לבריטניה הידיעות אודות חישוביו של לה-ורייה, ניסו הבריטים למצוא את כוכב הלכת בעצמם על סמך חישוביו של לה-ורייה, אך לא צלחו בזיהויו.
עם הכבוד שהוענק ללה-ורייה, סערו הבריטים וטענו כי על אדמס ולה-ורייה לחלוק את התואר "מגלי נפטון".
איירי הציג את חישוביו של אדמס ובעולם התגבשה ההכרה כי לאדמס זכות ראשונים על הגילוי במקביל ללה-ורייה.
עם זאת, מחקר עדכני שערכו היסטוריונים ופורסם בכתב-העת סיינטיפיק אמריקן, גורס כי תיק המסמכים הבריטי שהוצג היה מסולף ומוגזם וכי זכות הראשונים על הגילוי שמורה ללה-ורייה.
ב-1846 החברה המלכותית הבריטית העניקה לו את מדליית קופלי.
לה-ורייה זכה במדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה לשנת 1868 וכן 1876
על שמו קרויים מכתשים על הירח ועל מאדים, אחת מטבעותיו של נפטון והאסטרואיד לה-ורייה 1997
שמו הוא אחד משבעים ושניים השמות החרוטים על מגדל אייפל
דאווה סובל, כוכבי הלכת, תרגום מאת אלי גלנטי, הוצאת מודן, 2007
אורבנוס הרביעי היה אפיפיור מ-29 באוגוסט 1261 ועד מותו.
ז'אק פנטלאון נולד בעיר טרואה בצרפת לאב שהיה סנדלר.
למד תאולוגיה ומשפטים בפריז וב-1220 קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה.
ב-1238 התמנה לכומר בעיר לון שבחבל פיקרדי וב-1241 - לסגן בישוף העיר לייז' (כיום בבלגיה).
במועצה הראשונה של הכנסייה הקתולית שהתקיימה בעיר ליון ב-1245, הוא זכה לתשומת לבו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי ששלח אותו לגרמניה - שם ניהל משא ומתן שהביא לחתימת הסכם כריסטבורג בין אוכלוסיית עובדי האלילים של פרוסיה לבין המסדר הטבטוני.
ב-1253 התמנה לבישוף העיר ורדן וב-1255 מינה אותו האפיפיור אלכסנדר הרביעי לראש הפטריארכיה הלטינית בירושלים.
הוא שב מירושלים לוויטרבו שבאיטליה וניסה לגייס אמצעים כדי לבוא לעזרתם של הנוצרים בארצות המזרח, כאשר האפיפיור אלכסנדר הרביעי מת.
ב-29 באוגוסט 1261 נבחר פנטלאון לאפיפיור הצרפתי הראשון מאז אורבנוס השני ואימץ לעצמו את השם אורבנוס הרביעי.