tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להקל על משלוח מצרכים הכרחיים כמזון ותרופות בשביל היהודים, כשם שנעשה הדבר בשביל תושבי יוון.
להקים מנגנון שידאג להגשמת כל אלה ולצרף אליו נציגים יהודים.
דרישות אלה לא התקבלו על דעת נציגי המדינות המשתתפות בוועידה ובכך נמנעה אפשרות לביצוע פעולות ההצלה.
לוועד היו גם סניפים בלונדון, ניו יורק וסטוקהולם, שבאמצעותם בוצעו פעולות הצלה מחוץ למדינות הכיבוש הנאצי.
הסניפים השונים עמדו בקשר עם תנועות מחתרת יהודיות וסייעו בהברחת יהודים תוך סיכון רב.
חלק מהפעולות נשאו אופי אופרטיבי, כולל סיוע למחתרות בפיצוץ מסילות ברזל על מנת לעצור את העברת היהודים למחנות ההשמדה.
הוועד סייע גם במשימות להצלת ילדים יתומים.
פעולה כזו נעשתה בשנת 1946 על ידי הרב הראשי לארץ ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
ועד ההצלה הקציב עשרת אלפים לא"י לצורך הפעולה.
אחד התחומים בהם ניתנה לוועד ההצלה סמכות ביצועית היה גיוס כספים.
את הכספים הראשונים לעבודתו של הוועד העבירו הסוכנות היהודית והסתדרות העובדים הכללית.
בהמשך, העבירה המגבית להתגייסות והצלה כספים לוועד מהכנסותיה הרגילות וכן ממגביות מיוחדות למטרה זו.
המגביות הנ"ל נעשו על ידי בעלי אמצעים ובנוסף נערכו מגביות עממיות, על ידי מתנדבים ברחבי הארץ בבתי מגורים, בתי כנסת ואסיפות עם גדולות.
אחד מיוזמי המגביות העממיות היה חבר הנשיאות של ועד ההצלה, בנימין מינץ.
ניתן לומר שהיישוב הוא שנתן את מרבית האמצעים, שבהם השתמש ועד ההצלה.
כספים נוספים התקבלו מדרום אפריקה, ממצרים, מאנגליה ומאוסטרליה.
הג'וינט אף הוא תרם כספים.
ואולם, כל ההכנסות הללו לא הספיקו, במיוחד כשהלכו וגדלו הבקשות לסיוע והצלה, שלהן נדרש מימון רב.
בין השנים 1943–1944 פעלה באיסטנבול משלחת מטעם ועד ההצלה, המכונה "המשלחת הארצישראלית בקושטא".
המשלחת יצאה לאיסטנבול בעקבות דיווחים שהעבירו נציגי היישוב שכבר פעלו בה מראשית המלחמה על יצירת קשר עם גורמים מדיניים כמו אנשי ביון, אנשי עסקים ושגרירים של ממשלות נייטרליות וממשלות גולות.
באמצעותם ניתן היה לקדם מבצעי עזרה והצלה.
בראש המשלחת עמד חיים ברלס ובמהלך 1943 הצטרפו אליו יוסף קלארמן מהתנועה הרוויזיוניסטית, יעקב גריפל מאגודת ישראל, דוד צימנד מהנוער הציוני ועקיבא לוינסקי, נציג עליית הנוער.
כן הצטרפו טדי קולק ואהוד אבריאל, נציגי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
על המשלחת הוטלו שני תפקידים:
ליצור קשרים עם הקהילות היהודיות בארצות הכיבוש ולהביא להן את דבר היישוב.
להוציא לפועל פעולות עזרה והצלה, שעליהן הוחלט מבעוד מועד במוסדות היישוב וליזום פעולות חדשות למען הצלתם של יהודי אירופה.
למיקומה של הוועידה באיסטנבול היו מספר יתרונות: ראשית, קרבתה לארצות הבלקן, אזור שבו טרם נשלחו היהודים למחנות מוות במסגרת "הפתרון הסופי", מתוך תקווה שניתן יהיה למנוע את השמדתם.
שנית, התקדמות המלחמה לטובת בעלות הברית הובילה לתמורות במדיניות של ממשלות הבלקן כלפי היהודים ולפתיחת אפיקי עזרה והצלה חדשים.
כמו כן, הקשר דרך טורקיה עם יהודי מדינות הבלקן, היווה צינור להעברת מידע וכספים ליהודי פולין וברית המועצות.
יתרה מזו, העובדה שטורקיה הייתה מדינה נייטרלית אפשרה את פעילות המשלחת בתחומה.
עם זאת, מטעם השלטון הטורקי לא ניתן היתר לפעילותה של המשלחת ולכן היא פעלה באופן בלתי חוקי.
הנציג הרשמי היחיד של המשלחת, המוכר על ידי הטורקים, היה חיים ברלס.
מתוקף תפקידו, היה אחראי לקשרים עם ממשלת טורקיה ולמגעים הרשמיים עם גורמים כמו: הצלב האדום הבינלאומי, הכנסייה הקתולית, הכנסייה האורתודוקסית היוונית ושגרירויות בריטניה וארצות הברית.
יתר חברי המשלחת פעלו במחתרת - במסווה של עיתונאים ואנשי עסקים.
עובדה זו הכבידה לא פעם על פעולותיהם והעמידה אותם בפני מצבים מורכבים.
עיקר פועלה של המשלחת היה בשלושה תחומים:
העברה וקבלה של מידע מהקהילות היהודיות באירופה הכבושה ומהארצות הגרורות.
המידע שימש את קובעי המדיניות ואת מנהיגי הקהילות.
העברת כספים לקהילות בארצות הכיבוש ובארצות הגרורות.
השימוש בכסף נעשה לפי החלטות ראשי הקהילות.
ארגון עלייה חוקית דרך היבשה ברכבת מארצות הבלקן לטורקיה ומשם לארץ ישראל, הליך ביורוקרטי, שהיה כרוך בקבלת אשרות כניסה מהבריטים ובהסכמתן של מדינות הבלקן וטורקיה לאשר את המעבר.
כן, ארגנו עלייה בלתי חוקית דרך הים, שהייתה כרוכה בסיכון ובקשיים ביורוקרטים.
על אף הקשיים הרבים, הצליחו חברי המשלחת להוציא ממרץ עד דצמבר 1944 תשע הפלגות, בהן כ-5,250 עולים.
מקורות המימון שעמדו לרשות המשלחת היו:
ועד ההצלה באמצעות מגבית ההתגייסות וההצלה של היישוב.
ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל.
התנועות והמפלגות בארץ למען תנועותיהן בגולה.
קרנות אחרות של יהודים בעולם - קהילות דרום אפריקה, מצרים ואוסטרליה.
עם כיבושן של רומניה ובולגריה בידי הסובייטים, החלו חברים מן המשלחת לארגן פעולות הצלה וסיוע בעלייה מארצות אלו.
עד תום המלחמה נותרו נציגים של המשלחת באיסטנבול (מנחם בדר ואהוד אבריאל), אך חשיבותה כגורם המסייע בהצלה של יהודי אירופה ובהבאתם לארץ ישראל, הלכה ופחתה.
נסיבות התפרקותו של ועד ההצלה
ועד ההצלה לא הפך לגוף המרכזי להצלה ממספר סיבות:
יצחק גרינבוים, היושב ראש, היה איש מפלגת הציונים הכלליים א', מנהיג ללא משקל פוליטי בעת ההיא.
במהלך 1942 גרינבוים היה ספקן לגבי הידיעות על ההרג השיטתי ועל מחנות ההשמדה.
בראשית 1943 נואש מהצלה בקנה-מידה גדול, מחמת מיעוט אמצעיו של היישוב ויחסן המתנכר של בעלות-הברית, ולפיכך סבר שעיקר משימתו של היישוב היא להקים בארץ מיקלט לנותרים .את מסקנותיו אלו, שעם הזמן התחזקו, ביטא באמירה: צורכי הארץ והיישוב עדיפים על צורכי הגולה.
אמירתו זו עוררה עליו ביקורת קשה.
בנוסף, יחסיו המתוחים עם דוד בן-גוריון, שהיה יושב ראש הנהלת הסוכנות, הקשו על תפקודו..
ביישוב היו גופים מתאימים יותר למטרות ההצלה, כמו: המוסד לעלייה ב', ההגנה, הלשכה לעליית הנוער, מחלקת העלייה של הסוכנות ואנשי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
גופים אלו היו מנוסים ומקצועיים יותר ופעולותיהם רוקנו את הוועד מתוכן ומסמכויות ופעילותו הצטמצמה לכדי איסוף ידיעות, העלאת רעיונות, שיגור מברקי קריאה לעזרה, וכדומה.
סכסוכים פוליטיים שנבעו ממבנה פוליטי חברתי בעייתי של היישוב, חיבלו בניסיונות הפעולה של הוועד
בשל חשאיות פעילות הוועד, פרטיה לא היו ידועים בציבור, ולפיכך המשיך ועד ההצלה להיות הכתובת למורת רוחו של הציבור מממדי ההצלה בשנים 1943 - 1944
בנסיבות אלה ועל רקע ביקורת ציבורית קשה, התפרק ועד ההצלה לאחר שנה וחצי של פעילות.
ביוני 1944 הורחקו נציגי הרוויזיוניסטים מן הוועד, משום שניהלו קרנות הצלה נפרדות ומשום שהיחסים בינם ובין היישוב המאורגן החריפו.
מ-1945- השתלב הוועד בעיקר בסיוע לפליטים ולקראת הקמת המדינה הסתיימה פעולתו.
ועד העדה הספרדית בירושלים הוא ועד אשר הנהיג במשך שנים רבות את יהודי ירושלים וצבר רכוש רב מהקדשים ועזבונות, שהועמדו לרשות קהילות הספרדים.
על פי המסורת, ועד העדה הספרדית הוקם על ידי הרמב"ן, והנהיג את יהודי ירושלים מאות בשנים.
בראש ועד העדה עמד הראשון לציון, שמשרתו אוחדה, החל משנות הארבעים של המאה ה-19, עם משרת החכם באשי (=ראש הרבנים), והוא הוכר כנציגו המוסמך של היישוב כולו כלפי השלטונות העות'מאנים, וכסמכות עליונה בכל ענייני הדת.
סמכות זו העלתה את החכם באשי על פני רבנים אחרים, וגם את מעמד העדה הספרדית על פני עדות אחרות.
החל מאמצע המאה ה-19 סבל הוועד מפילוגים על רקע מוצא, כבר בשנת 1860 התפצל ועד העדה המערבית בירושלים מתוך הוועד, ולאחר מכן התפצלו קבוצות נוספות.
בתחילת שנות השלושים, התגוררו בדירות שהיו בבעלות ועד העדה בתחילת כ-530 איש.
בנוסף, היו לוועד העדה נכסים ביפו, ואף בעיר ח'נאקין בעיראק.
מספר יהודים עשירים הוסיפו והותירו הקדשי ממון גדולים לטובת ועד העדה.
ההקדש הגדול ביותר היה של סימה בליליוס מכלכותא שהותירה ב-1926 סך 80,000 לא"י ל"בית הכנסת הגדול בירושלים" (שלאחר התדיינויות נקבע שרובו יינתן לבית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי) וכן כספים לרכישת ארבעה בניינים עם חנויות ודירות, שנבנו במספר שכונות, כגון רחביה.
הקדשים גדולים התקבלו גם מחיים אהרון ולירו ומרפאל אהרון גבאי וכן מהקדש בית היתומים הספרדי של משפחות בורוכוף ויששכרוף.
ועד העדה הספרדית המשיך לנהל את בית החולים "משגב לדך" גם לאחר קום המדינה, והקים עברו בניין חדש בשכונת קטמון, למרות התנגדות משרד הבריאות למיקומו.
הוא פעל כבית חולים פרטי ללא תמיכה ציבורית.
הבניין נבנה מתרומות של עשירי הקהילה הספרדית, ביניהם נסים גאון וליאון תמן.
בית החולים נקלע לחובות וגירעונות ונמכר לקופת חולים מאוחדת.
פירוק עמותת "משגב לדך" נמשך שנים רבות, וכדי להחזיר את חובות העמותה נמכרו נכסים שהחזיקה כהקדש.
כחודשיים לאחר הכיבוש האנגלי של ירושלים, קם ועד העדה הספרדית בירושלים.
במתכונת החדשה שנמשכה כל תקופת המנדט, הוא היה ישות משפטית שמתפקידיה, בין השאר פיקוח על נכסי העדה בארץ ישראל ובחוץ לארץ, על הכנסותיה, ניהול נוסדות חינוך וחסד והחזקתם, על מתן סיוע לתלמידי חכמים ורבנים ועל צדקה לנזקקים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה נשיא ועד העדה הספרדית היה עורך הדין שמואל לופו.
בין השנים 1938–1947 נשיא ועד העדה הספרדית היה עורך הדין דוד אבולעפיה.
לאחר הקמת המדינה, נמצא חלק גדול מרכוש הוועד מחוץ לשטחה, דהיינו בשטח ממלכת ירדן; כמו כן, ועד העדה איבד את השליטה על חלק מההקדשים, כגון הקדש סימה בליליוס.
מעמד הוועד נחלש גם כתוצאה ממאבקים רבים בצמרת ועד העדה הספרדית.
בין מנהיגיו היו אליהו אלישר ודוד סיטון.
סיבות נוספות לפיחות במעמד העדה הספרדית, קשורות לשואת יהודי אירופה, בה נכחדו או יצאו ממדינותיהם, בני קהילות האם של העדה מסלוניקי ויוון בכלל, בבולגריה וביוגוסלביה; ובמקביל, בשל עליית יהודי צפון אפריקה והמזרח התיכון, שרבניהם ומנהיגהם תפסו עמדות השפעה בחיי הדת והמסורת של יהודי המזרח.
באמצע שנות ה-80, לאחר שהתקבל חוק העמותות, פוצל הוועד לשש עמותות אחיות שבהן "ועד העדה הספרדית"; "החברה קדישא הספרדית" ו"בית החולים משגב לדך".
משנת 1990 עמד בראשות ועד העדה הספרדית יחזקאל זכאי.
משנת 2020 עומד בראש הארגון אברהם שלום.
ועד בית הוא גוף הפועל בבית משותף כדי ליצור מנגנון של כללים שיהיו מוסכמים על רוב הדיירים ויפעלו במקרים שבהם נדרשת הכרעה של מחלוקות, או התנהלות כללית של בית דירות.
ועד בית פועל כעמותה קהילתית.
ועד בית יכול להיות מורכב מדיירי הבניין ומנציגות מתנדבת.
במקרים שבהם דיירי הבניין לא מעוניינים לנהל את הוועד בעצמם, הם יכולים לשכור שירותים של חברה לניהול בתים שתעשה במקומם את הסידורים הדרושים.
כמו כן, כדי שוועד הבית יענה על צורכי הדיירים, הם נדרשים לשלם תשלום סמלי עבור השירותים, לרוב בהמחאה שנתית.
למשל, במרבית ממשקי הבית, הוועד הוא שאחראי על ניקיון חדר המדרגות, על גינון והדברה, ולרוב גם על תיקון ליקויים של הרכוש המשותף.
בישראל, ועד בית מוגדר בחוק המקרקעין, התשכ"ט 1969 כ"נציגות הבית המשותף".
לכל בית משותף תהיה נציגות לשם ניהול ענייני הבית המשותף; הנציגות תיכון ותפעל לפי הוראות התקנון.
ועד הבית מוסמך ומחויב לייצג את כלל דיירי הבניין המשותף אליו נבחרו "להתקשר בחוזים ולהיות צד בכל הליך משפטי ובכל משא ומתן אחר בשם כל בעלי הדירות." ועד הבית הוא גוף משפטי נפרד ופעולתו מוגבלת רק לעניינים הנוגעים להחזקתו התקינה ולניהולו של הרכוש המשותף.
כשהחברות בוועד יכולה להיעשות בהתנדבות או בתשלום סמלי.
הוועד אחראי על אחזקת הבניין, גביית תשלומי ועד והפקדה בחשבון המשותף, ניהול אסיפות דיירים אחת לשנה (אלא אם נקבע אחרת), ניהול חשבון הבנק של ועד הבית.
במקרה של אי עמידה או מעבר על אחד מכללי בחירת ועד הבית, ניהול בקשות דיירים או ניהול הבית המשותף לרבות ייצוג אינטרסי הדיירים והבית המשותף כלפי חוץ ביכולת כל אחד מדיירי הבניין לתבוע את הוועד בתביעה כספית, ביכולת הוועד לגבות כסף לביטוח עצמי למקרה שכזה, באישור אספת דיירים ותיעוד בפרוטוקול.
בעלות על דירה בבית משותף
לפי סעיף 77ו ב"חוק המקרקעין, התשכ"ט 1969" דין בית משותף חל רק במידה והתקיימה בעלות מקרקעין ברישום בבעלות טאבו ובפנקס הבתים המשותפים.
ללא זאת לא תהיה לאחראי על הבתים המשותפים סמכות דין בעניין.
לפי סעיף 55 ישות שרכשה דירה וביצעה עסקה, תחול עליה תוקף בעלות גם על "החלק ברכוש המשותף הצמוד אליה, ואין תוקף לעסקה ברכוש המשותף בנפרד מן הדירה".
לפי סעיף 57 שיעור כל דירה ברכוש המשותף הצמוד אליה יהיה ביחס שטח רצפת דירתו לעומת שטח הרצפה של כל הדירות שבבית המשותף.
כשבחישוב זה "לא יובאו בחשבון שטחם של גזוזטראות ושל קירות חיצוניים, אלא אם נקבעה בתקנון הוראה אחרת." קירות חיצוניים נחשבים לחלק מהרכוש המשותף.
סעיפים 59ב ו-59ג קבועים כי במקרה התקנת דוד שמש חדש על ידי דייר, הדבר יעשה על גג הבניין, בשטח שעד כה לא יועד לו דבר ובצורה שלא פוגעת בשימושים אחרים שעשו עד כה יתר הדיירים בשטחים אלו.
ובצורה שתפגע ככל הפחות ב"חזות הבניין".
במקרה גג בעל קיבולת קטנה שאינה מספיקה לשימוש כלל בעלי הדירות, התקנת דוד נוסף תיעשה רק באישור בכתב מכלל בעלי הדירות האחרים, אחרת באישור האחראי על הבתים המשותפים ובמידה וזה קבע כי ההתנגדות לא נעשתה משיקולים רציונליים וללא תום לב.
התקנת מערכת חימום נפרדת תיעשה על חשבון בעל הדירה המעוניין בכך, וללא צורך בהסכמת יתר הדיירים.
סעף 59ג קובע כי ניתן לבצע התאמות לבעלי מוגבלויות פיזיות בשטחים המשותפים; באישור היתר בנייה מוועדות התכנון והבנייה ובהצגת אישור בעל המוגבלות על ידי מומחה והצגת הצורך שבהנגשת האזור לדירת בעל המוגבלות.
כשעל ההתאמה לא לפגוע מיתר הדיירים גישה לשטחים המשותפים ולוודא פגיעה קטנה ככל הניתן ב"חזות הבניין".
בנוסף קיימת חובה להודיע על כוונת ביצוע השינויים הצפויים בפועל לנציגות ועד הבית, כמו ליתר הדיירים.
הוצאות ביצוע ההתאמות יעשו על ידי בעל המוגבלות, ניתן להסתייע במשרד הבינוי והשיכון לצורך כך ב"בקשה לקביעת זכאות לסיוע בהתאמת תנאי דיור לאנשים המוגבלים בניידות מהוועדה להתאמת דיור".
סעיף 59ו מציין כי במקרה רצון 2/3 דיירים באספת דיירים בהתקנת מעלית, ניתן לבצע זאת באישור ועדות התכנון והבנייה.
זאת במידה והתקן המעלית לא יפגע "הותית בדירות האחרות או בחלקן, ברכוש המשותף או בחזות הבית".
הוצאות התקנת המעלית יהיו על כלל בעלי הדירות המחליטים, אלא אם החליטו כי חלק ישאו בהוצאות.
דיירי קומת הקרקע פטורים אוטומטית מהוצאות התקנת מעלית.
במקרה צורך ב"מנגנון מעלית שבת", רק בעלי הדירות שיעשו בה שימוש בשבת ישאו בהוצאות ההתקנה.
"כל בעלי הדירות יהיו חייבים להשתתף בהוצאות החזקתה והפעלתה" וזאת ביחס לרצפת בתיהם לעומת שטח כלל רצפות הבתים הנושאים באותם תשלומים.
במקרה חלוקה שווה שכבר נקבעה בתקנון הבית המשותף, קביעת חלוקה שווה על הוצאה חדשה זו תיעשה רק באספה נוספת ועדכון תקנון.
לפי סעיף 59ט ביכולת 2/3 מבעלי הדירות להחליט על התקנת מערכות אנרגיה סולארית על גג הבניין במידה ויש לכך מקום תוך פגיעה מועטה כלל האפשר ב"חזות הבית", ומכאן אלו גם יהיו אחראים על "קבלת החלטות על עסקאות במיתקן ובהכנסות הנובעות ממנו", עם אפשרות צמצום הוצאות התשלום לוועד על סמכם.
ניתן להתייעץ בהתייחס לאפשרויות המתקנים וההתקנה ללא עלות עם חברת החשמל לישראל, או לבצע בצורה עצמאית.
במקרה אספה שכזו יש להציג לדיירים גם את אפשרויות "ההוצאות הצפויות להפעלת המיתקן ותחזוקתו".
כל בעלי הדירות יהיו חייבים להשתתף בהוצאות וזאת ביחס לרצפת בתיהם לעומת שטח כלל רצפות הבתים הנושאים באותם תשלומים.
במקרה ונמצא כי הדבר יהיה סכנה בטיחותית ניתן לפנות לאחראי על הבתים המשותפים בתביעת בקשה להסרה.
לפי סעיף 59י באפשרות בעל דירה יחידה להתקין עצמאית עבור עצמו וללא הסכמת יתר הדיירים ותוך הודעה מוקדמת לוועד הבית וליתר הדיירים 45 יום לפני ההתקנה; מערכת אנרגיה סולארית על גג הבניין "בשיעור יחסי שאינו עולה על חלקו של בעל הדירה המתקין ברכוש המשותף" על גג הבניין.
זכויות בנייה - לפי סעיף 71ב לצורך הרחבת דירה מסוימת והצמדת שטח משותף אליה לצורך חידוש בנייה יש צורך באישור 3/4 מבעלי הדירות ו-2/3 מבעלי הדירות שהרכוש המשותף צמוד לדירותיהם באספת ועד בית וחתימה חוזה.
תוך הסדרת חלוקת זכויות הבניה הנדרשות לצורך זה.
לצורך בניית מרחב מוגן דירתי יש צורך בהסכמה של 60% מבעלי הדירות שהרכוש המשותף צמוד לדירותיהם.
כשביכולת בעלי הדירות להחליט על מכירת שטחי הרכוש המשותף לאותו בעל דירה מעוניין ובאמצעות הערכת שמאי, כשבעלי הדירות ישאו בהוצאותיו.
במקרה התנגדות לעניין יש אפשרות להגיש תביעה לאחראי על הבתים המשותפים בטענה לפגיעה בזכויות ותוך 30 ימים מיום קבלת ההחלטה.
במקרה פגיעה בבית או ברכוש המשותף הדורשת תיקון', שאי ביצועו עלול לפגוע בדירה או ערכה; ביכולת בעלי הדירות לתבוע מוועד הבית בקשה לביצוע תיקונים ברכוש המשותף.
לרבות בקשה של בעל דירה אחת על בעל דירה אחרת שיבצע תיקון בדירתו, "שאי-ביצועו עלול לפגוע בדירתו של דורש התיקון".
במקרה של אי מענה ועד הבית ניתן לתבוע את ועד הבית אצל האחראי על הבתים המשותפים האזורי.
במקרה שהתיקון גרר פגיעה בבית הדרוש תיקון, ישאו כלל הדיירים "בהוצאות החזרת המצב לקדמותו בשיעור שבו הם משתתפים בהוצאות החזקת הרכוש המשותף".
לפי סעיף 59א ב"חוק המקרקעין, התשכ"ט 1969" במקרה בית משותף המורכב ממספר מבנים או אגפים בעלי כניסות ומתקנים נפרדים ביכולת הדיירים לקבוע באמצעות אספה ותקנון כי האחריות על הרכוש המשותף הצמוד לכל מבנה או אגף יהיה על בעלי הדירות אליהם אלו צמודים.
קרי, רק עליהם תחול "חובת ההשתתפות בהוצאות ההחזקה והניהול של הרכוש המשותף".
ומתוך כך גם קיימת עבורם אפשרות לקיים אסיפות ובחירת נציגות נפרדת בפועל ובלבד בהתייחס לחובות וזכויות אותו מבנה או אגף.
בחירת ועד בית חייבת להיעשות בתיעוד פרוטוקול, ותוך 3 חודשים מיום הרישום בפנקס הבתים המשותפים.
יכולים להיות בוועד עד 5 נציגים נבחרים, שיכולים לשאת בתפקידי מטלות שונות.
אין לכפות תואר נציג ועד על דייר שאינו מעוניין בכך.
בחירת ועד הבית – מתבצע במסגרת אספת דיירים שהיא המוסד היחיד בו יכול להיבחר ועד הבית.
כדי לבחור נציגות מספיק להשיג רוב רגיל באספת הדיירים.
בסמכות אספת הדיירים השנתית או אספת דיירים שלא מן המניין להחליף את ועד הבית או לשנות את הרכב חברי הוועד ובתנאי שהתכנסה באופן חוקי.
משך הקדנציה של ועד הבית – הוועד שנבחר ישמש בתפקידו למשך שנה עד לבחירת ועד חדש באספת הדיירים בשנה הבאה.
"תקופת כהונתה של הנציגות, כולל חבריה שנבחרו לפי סעיף קטן (ב), היא עד לבחירת הנציגות החדשה באספה הכללית הרגילה הבאה".
ועד בית זמני – לפי סעיף 66 ב"חוק המקרקעין, התשכ"ט 1969" המפקח רשאי למנות לבית נציגות זמנית עד שתיכון הנציגות הראשונה לפי התקנון; וזאת במטרה לייצג את הדיירים מול הקבלן מבצע הבנייה, ובתיעדוף המלצת מחצית בעלי הדירות, תוך אפשרות קביעת שכר ובהסתמכות על תשלומי הדיירים כהוצאת ועד בית.
אין חובה למנות ועד בית לבניין משותף.
אולם אם אין מינוי או מחליף לאחר עזיבת ועד בית, אין לשום גוף (לרבות המפקחים על רישום מקרקעין או האחראים על הבתים המשותפים) אפשרות לכפות מינוי פנימי או חיצוני.
כמו כן, במצב שכזה גביית תשלומים על תקלות, תיקון נזקים וכדומה יעשה בצורה וולנטרית, ואין שום אפשרות חוקית לכפות על שום דייר תשלום, שלא בהסכמה רצונית.
ניסיון שכזה יהווה קבלת דבר במרמה, ואף התחזות.
לפי סעיף 58 ב"חוק המקרקעין, התשכ"ט 1969" כברירת מחדל קיימת חובה של כל דייר אמור לשלם דמי חבר ועד בית, באופן יחסי של דירתו לרכוש הבית המשותף: כלומר X מ"ר בית פרטי / Y מ"ר שטח כלל הבניין (כחלוקה הוגנת).
אלא אם הדבר שונה מאוחר יותר בתקנון באספת דיירים: לדוגמה לאופן חלוקה שווה כך שכלל בעלי הדירות בבניין המשותף, משלמים תשלום זהה, שווה בשווה.
אין אפשרות לסרב לשלם תשלומי ועד בית (גם לא בתשלום חלקי) - אחרת ביכולת הוועד לתבוע בתביעה אזרחית או קטנה.
תוספת סעיף 64 מציינת כי ועד הבית מחויב לפתוח חשבון בנק לעניין ההפקדות ותיעודם, מומלץ תמיד לשלם בהמחאה לצורך שימור התיעוד ולוודא קבלת חשבונית מסוג קבלה בתמורתה, שבהנפקתה מחויב ועד הבית.
כספי הוועד ישמשו לתשלום לספקים שונים, רכישת ציוד נדרש ואחזקת השטחים המשותפים במבנה.
הוועד אחראי על ניהול ספר הכנסות והוצאות מפורט והצגת הנתונים לדיירים בדו"ח מפורט אחת לחצי שנה.
לפי סעיף 71 ב"חוק המקרקעין, התשכ"ט 1969" החלטות אספה מחייבות כל בעל דירה רק במידה ונרשמו בספר ההחלטות ובתקנון.
באפשרות 2/3 מבעלי הדירות שהרכוש המשותף צמוד לדירותיהם להחליט על התקשרות מול מנהל אחזקה מסוים, באפשרות 1/2 מבעלי הדירות שהרכוש המשותף צמוד לדירותיהם להחליט על "התקשרות עם מתחזק מסוים או לעניין החלפתו".
תוספת סעיף 64 מציינת כי יש לקיים אספה לכל הפחות אחת לשנה ו"לשם קביעת דרכי ניהולו של הרכוש המשותף והשימוש בו, קביעת ההוצאות הכרוכות בכך, מינוי נציגות, אישור החשבונות והסדר העניינים האחרים הנובעים מהשכנות בבית המשותף".
תוך הודעה מוקדמת, לכלל בעלי הדירות, של 4 ימים על מיקום ונושאי דיון.
אספה תיחשב לחוקית רק אם נכחו לכל הפחות מחצית מבעלי הדירות, או באי-כוח.
ההודעה יכולה לכלול הערה ש:
הצבעה - בהרמת ידיים או קלפי בדרישת 1/4 מבעלי הדירות המשתתפים, לכל דייר או בא-כוחו זכות הצבעה כאחד, במקרה שעות שקולות ועד הבית יכריע.
לפי סעיפים 62-61 ב"חוק המקרקעין, התשכ"ט 1969" לאחר בחירת ועד הבית ניתן להגיע להסדר "תקנון בית משותף מוסכם" באישור רוב של 2/3 מבעלי הדירות שהרכוש המשותף צמודים לדירותיהם.
שינוי התקנון מתאפשר בחוק רק כל עוד לא מתקיימת פגיעה בזכויות בעלי דירות בבניין, לא מתווספים לבעלי הדירות תשלומים שלא אישרו או שלא נקבעו בחוק, התקנון החדש לא מנדב חלק מהרכוש המשותף לדירה מסוימת, ורק אם כל בעלי הדירות הסכימו לעניין.
לפי סעיף 55(ג) בעלי הדירות יכולים לקבוע בתקנון, שחלק מסוים ברכוש המשותף יהיה "צמוד לדירה פלונית, ובלבד שלא יקבעו זאת ביחס לחדרי מדרגות, מעליות, מקלטים ומיתקנים המיועדים לשמש את כל בעלי הדירות".
ובמקרה זה הבעלות בפועל, וכל יתר הזכויות והחובות הקשורות לבעלות לרבות אפשרויות זכויות בנייה והתחדשות עירונית עתידית, כמו האחריות על תיחזוק, ליקויים וכל דבר אחר כל לא יחול על כלל דיירי הבית המשותף אלא על בעלי הדירה הפלונית.
במקרה של השכרת דירה על ידי בעל דירה בבנין המשותף האחריות לתשלומים מוטלת על בעל הדירה.
הקביעה על מי יהיה תשלום דמי הוועד או הוצאות חריגות של הוועד, תקבע במעמד חוזה השכירות (חוק השכירות והשאילה) בין בעל הדירה לשוכרים.
שוכרים רשאים להגיע ולקבל החלטות באספת דיירים רק באישור בעלי הדירה.
ראו גם: חוק הגנת הדייר.
הצבת לוח מודעות ותיבת פניות במקום בו עוברים תדיר כלל דיירי הבניין.
לפי סעיף 71(א) על ספר ההחלטות להיות פתוח לעיון בכל עת סבירה לכל בעל דירה.
ייצוג בעלי הדירות בהליכים משפטיים הקשורים לרכוש הבית המשותף או אחזקת הבית.
לרבות ביצוע תיקונים ברכוש המשותף, שאי ביצועם עלול לפגוע בערך הדירות בבניין המשותף או בדירה ספציפית.
כדוגמת: שינוי חזות הבניין או שינוי מבני (לרבות הוספה או פתיחת מרפסת) באחת הדירות ללא היתר עירוני.
ניהול וגישור סכסוכי שכנים בבית המשותף.
כדוגמת התקנת מצלמות לכיוון שטחי או דירת אחד מהדיירים, לרבות שטחי מעבר משותפים לא הסכמת כלל הדיירים.
התקנת מצלמות אבטחה חייבת להתבצע לכיוון דלת המתקין בלבד כחלק מחוק הגנת הפרטיות.
לפי סעיף 58 ו-71(א) ב"חוק המקרקעין, התשכ"ט 1969" אין להטיל על דיירי הבניין הוצאות שלא נקבעו בחוק (על פי תוספת שנייה סעיף 59ג ותוספת חלק ב' ב"חוק המקרקעין, התשכ"ט 1969") או אושרו באספה הכללית בתיעוד בתקנון ובספר ההחלטות.
אלא ב""החזקה תקינה" – שמירה על מצב הרכוש המשותף כפי שהיה בגמר הבניה, לרבות שיפורים שבוצעו בו לאחר מכן בהסכמת בעלי הדירות." כדוגמת: הצבת מצלמות, מנעולי אבטחה מתקדמים, שער חשמלי וכו.
ניסיון שכזה מהווה הטרדה מאיימת.
הצגת דו"ח כספי- לפי תוספת סעיף 64 מחויב ועד הבית הצגה לכלל דיירי הבניין "דין וחשבון כספי אחת לשישה חדשים" ש"יכלול גם את פירוט ההשקעות של ההכנסות שהצטברו" בתקופה זו ובצירוף פירוט חשבון בנק על שם הבית המשותף.
הקמת תוכנית חירום - למקרי שריפה, הצפה, רעידת אדמה וכו' לרבות הכנת המקלט המשותף למצב חירום ביטחוני (כמו אטימות המקלט, שירותים כימיים ופרגוד, נייר טואלט, מים, מזון, מזון לתינוקות, כיסאות, מזרנים, פעילות לילדים).
ייצוג אינטרסי הדיירים והבית המשותף כלפי חוץ
ועד הבית מחויב לשמור על אינטרסי הדיירים של הבית המשותף גם כלפי גופים חיצוניים כוועדות התכנון והבנייה או ועדות פיזיות של מנהלה מקומית, תוך שמירה על איכות החיים הקהילתיים.
במטרה לוודא שמירת ערך דירות הבניין והרכוש המשותף וקידום האינטרסים שלהם בתוכניות פינוי בינוי או תמ"א 38 ומול המינהלות העירוניות להתחדשות עירונית.
לרבות מעקב אחר שינויים אורבנים תכנוניים (תכנון ערים ואזורים) במטרה לוודא המשך נוחיות הדיירים במרחב הבניין.
כדוגמת: שינוי הסדרי נסיעה, כביש או חניה ציבורית חדשה במקום לא נח; לרבות חיזוי בעיות בטיחותיות באזור הבניין המשותף.
ייצוג הדיירים מול הקבלן המבצע - במידה והבית המשותף הוצא לשיווק טרם תחילת הבניה או בתחילתה וכלל הדירות נרכשו, לבעלי הזכויות בבית המשותף אפשרות לקבל מהקבלן את רשימת הרוכשים ולהתאגד למיטוב זכויותיהם בעניין טיב הבנייה ואפשרויות עיצוב הפנים של הבתים.
עניין זה תקף בעיקר במקרים בהם הקבלן מסתמך על מימון הוצאות הפרויקט מהרוכשים לצורך ביצוע עבודת הקבלנות, במידה ואין לו צורך בכך לרוב ינטה למכור את הדירות בסמוך לתום מועד הבנייה.
במקרי העברת זכויות חוזרות על דירה במהלך הבנייה, הדבר עשוי לערער את מעמד הוועד מול הקבלן המבצע.
בתום הבנייה, ביכולת הוועד גם למנות בדק בית עצמאי כביקורת מבנים של הרכוש המשותף והבתים עבור כלל הדיירים בעלי הזכויות בבית המשותף.
לפי סעיף 5 ב"חוק המכר (דירות), תשל"ג-1973", במקרה של עיכוב, מהמועד שנקבע בחוזה והחל מ-7 ימים, למסירת דירה חדשה על ידי קבלן ניתן לתבוע את הקבלן לפיצויים "בשל איחור במסירה" הנושאים ריבית פיזורים והצמדה.
בנוסף מחויב הקבלן לרשום את זכויות בעלי הדירות בטאבו ואצל האחראי על הבתים המשותפים, על פי סעיף 6ב.
ועד ההצלה היה ארגון יהודי-אמריקאי, שנועד בתחילתו להצלת בני ישיבות ורבנים מהשואה באירופה.
הארגון הוקם בנובמבר 1939 על ידי "אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה"
הארגון גם העביר מידע מאירופה הכבושה לארצות הברית על אודות מצב היהודים במקום, בניגוד למדיניותה של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שאסרה על העברת מידע בנוגע ליהודי אירופה.
ממייסדי הארגון היו הרב אהרן קוטלר, הרב יחיאל מרדכי גורדון, הרב מרדכי שולמן והרב אליעזר סילבר, שהיה נשיא הארגון.
סגן נשיא ועד ההצלה היה הרב ישעיה קרלינסקי.
הרב נתן ברוך היה ממייסדי הארגון בגרמניה.
ועד ההצלה הוקם על ידי "אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה" שהייתה באותה התקופה העמותה הגדולה והחשובה ביותר של רבנים אורתודוקסים בצפון אמריקה.
ההחלטה על הקמת הוועד הייתה בישיבת חירום שהתקיימה בניו יורק בתאריכים 13-14 בנובמבר בשנת 1939.
מטה ועד ההצלה היה בניו יורק, אך על מנת לתעל את פעילות הוועד גם לרחבי אירופה, הוקמו סניפים של הוועד גם בגרמניה, צרפת ושווייץ.
סניפים אלו פעלו בתוך המדינות ועזרו להובלת קשר רציף יותר בין אירופה הכבושה לארצות הברית.
מטרתו הראשונית של ועד ההצלה הייתה גיוס כספים על מנת לתמוך ברבנים, תלמידי ישיבה ובני משפחותיהם שנאלצו להימלט מפולין לווילנה לאחר פלישת הגרמנים לפולין ב-1939.
מטרתו המשנית של הוועד הייתה לארגן את ההגירה ההמונית הצפויה של אותם רבנים ותלמידי ישיבות אל ארצות הברית ולעוד מדינות אשר לא היו מעורבות במלחמת העולם השנייה.
על אף שמטרותיו העיקריות היו לעזור בעיקר לציבור האורתודוקסי להימלט ממצוקות השואה, הוועד תרם רבות ליהודים שאינם אורתודוקסים, בכך שעזר להם להגר למקומות מבטח, למצוא בני משפחה ועוד.
עם הקמתו ביקש הוועד תמיכה ותקציבים אך ורק ממקורות אורתודוקסים, אך כאשר מספר תלמידי הישיבות והרבנים שברחו מפולין לליטא עלה, הוועד ביקש להרחיב את מאמצי גיוס הכספים לכלל יהודי אמריקה.
ביקוש הרחבת מאמצי גיוס הכספים הוביל למתיחות בין ועד ההצלה לבין הוועד היהודי-האמריקאי, שרצה אף הוא לעזור לכלל היהודים, ללא קשר לשייכותם לזרם האורתודוקסי.
בינואר 1939 הוחלט לאחד את גיוס התרומות של יהודי אמריקה לראשונה.
אף על פי שגיוס זה לכאורה היה מבוסס על שיקולים מעשיים המשפיעים על גיוס תרומות, הוויכוחים בין הוועד ל-JDC (הג'וינט) ול-CJFWF (Council of Jewish Federations andWelfare Funds) התייחסו גם לשני נושאים חמורים ביותר: עדיפות הצלה; כלומר, את מי צריך להציל תחילה, תלמידי ישיבות או את שאר היהודים שנקלעו למצוקות השואה.
הנושא השני היה היחס לתקנות ארצות הברית, המחמירות יותר ויותר, שפוגעות במאמצי ההצלה.
בשנתיים הראשונות לפעילות הוועד, הוא הצליח להעניק שירותי סעד לכ-2,500 תלמידי ישיבה ורבנים שנמלטו מפולין לליטא.
בין אוקטובר 1940 עד ליוני 1941, סייע הוועד לכ-650 תלמידי ישיבה ורבנים מהישיבות מיר, קלצק, ראדין, קמניץ וברנוביץ, להגר מליטא לארצות הברית, לשאנגחאי או לארץ ישראל.
הרוב המוחלט של היהודים הללו (כ-500) היגרו מליטא לשאנגחאי ושם נשארו עד תום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
בנוסף לכך, הוועד השיג כ-80 אשרות כניסה לקנדה בשביל תלמידי חכמים, אך רק 29 מהם הצליחו להגיע אל קנדה לפני פלישת היפנים לאמריקה.
כמו כן, הוועד סיפק כספים ואספקה לקהילה שהוקמה ב-1941 ביפן ובמקומות המפלט האחרים, תוך עתירה ממשלות ארצות הברית, פולין וספרד, על מנת שיתערבו ויסייעו בהגירה שלהם.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941 התמקד הוועד תחילה בסיוע לתלמידי חכמים פליטים בשאנגחאי ולעוד מאות רבנים ותלמידי ישיבה באסיה התיכונה הסובייטית.
הרבנים ותלמידי הישיבות היו בין אלפי אזרחי פולין שלפני פלישת הנאצים גירשו הסובייטים לסיביר ובעקבות ההסכם בין 'ממשלת פולין בגולה' ובין הסובייטים (חוזה שיקורסקי-סטלין) באוגוסט 1941 שוחררו ממעצר.
הוועד שלח לקבוצות ההן כספים, חבילות מזון ובגדים ובכך אפשר לאותם תלמידי חכמים לשמור על אורח חייהם הייחודי ולהמשיך בלימודי התלמוד שלהם, למרות התנאים הקשים בשנחאי ובאסיה התיכונה.
בשנת 1942, לאחר שפורסמו הידיעות המעטות בדבר השמדת היהודים באירופה, הוועד היה פעיל בפעילויות מדיניות בארצות הברית בעיקר על מנת להציל יהודים שהיו תחת השלטון הנאצי.
שיא הפעילות בתחום זה היה ארגון צעדת הרבנים בוושינגטון, שבה צעדו 400 רבנים (מרביתם אורתודוקסים) לבית הלבן ב-6 באוקטובר 1943. הצעדה הייתה ההפגנה הפומבית היחידה שהונהגה תחת מנהיגים יהודים בוושינגטון במהלך המלחמה.
בנוסף למחאה, הוועד פעל בפעילויות מדיניות על מנת לגרור את ארצות הברית לעזור ליהודים להימלט מאירופה על ידי הקמה של ועד חדש, "הוועד לענייני פליטים".
בתחילת ינואר 1944 הוועד החליט לאחר שיקול רב כי הוא יפעל על מנת להציל את כלל היהודים באירופה ולא רק את האורתודוקסים שבהם.
ההחלטה התקבלה כאשר מנהיגי הוועד הבינו את גודל האסון שפקד את יהדות אירופה בכללותה.
במרוצת השנים 1944 ו-1945 פתח הוועד בפעילות סיוע ליהודים שהיו תחת שלטון הנאצים, ושמרו על קשר עם מנהיגים אורתודוקסים בסלובקיה (הרב מיכאל דב ויסמנדל) ובהונגריה.
הפעילות ההיא נעשתה דרך סניפי הוועד בשווייץ (סוכנות הסעד שבראשה עמדו רחה ויצחק שטרנבוך), שוודיה (וילהלם וולבה), טורקיה (יעקב גריפל) וטנג'יר (רנה רייכמן).
שיאן של אותן פעולות היה הצלתם של 1,210 יהודים מטרזיינשטט, שבפברואר 1945 נשלחו לשווייץ, בעקבות מגעים שיזם הוועד בין איש הציבור השווייצרי ז'ן-מרי מיזי ובין היינריך הימלר.
לאחר קץ המלחמה באפריל 1945 הוועד סייע לפליטים בחלוקת מזון, כסף, מציאת קרובי משפחה, הגירה לאמריקה ועוד.
לא ברור מהמסמכים מתי הארגון פורק באופן רשמי למרות שהמסמך האחרון מתוארך לשנת 1963. המכתב הרשמי האחרון בקבצים מתוארך לשנת 1954.
ועד העדה המערבית בירושלים הוא גוף שנוסד על ידי הרב דוד בן שמעון בירושלים בשנת 1860, ונועד לארגן את יהודי דרום אגן הים התיכון, בירושלים.
ועד זה היה הראשון שפרש מוועד העדה הספרדית בירושלים, שהיה עד אז הגוף המרכזי של היהודים הספרדים בירושלים.
העדה הספרדית בארץ ישראל של המאה ה-19
הקהילה הספרדית בארץ ישראל נוסדה על ידי מגורשי ספרד, והייתה הגדולה בקהילות היהודיות בארץ ישראל במאה ה-19, כאשר רובו של היישוב היהודי התרכז בירושלים.
במפקד שהתבצע בשנת 1863 היו הספרדים רוב מכריע בקרב יהודי ירושלים.
נספרו 7,500 ספרדים, כאשר מספר המערביים מתוכם היה כ-600. מספרם של האשכנזים באותה תקופה עמד רק על 2,500 איש.
עדת הספרדים, כללה בתוכה משפחות מה'מערבים' (מוגרבים) (-הגדרות שונות ליהודי מרוקו) ומבני האשכנזים שהיו בעיר והסתפחו אליהם.
יחד הם קיבלו את מרותה ודרך התנהלותה, למרות השוני במנהגים, נוסחי התפילה וכיוצא בזה.
ניכרה העדפה ברורה מצד השלטונות העות'מאניים לקהילה הספרדית שהייתה בעלת המסורת הארוכה ביותר של 'הכרה רשמית'.
השלטון העות'מאני העדיף לתמוך בהתארגנות היסטורית, וותיקה ומוכרת שעימה קיים קשרים מקדמת דנא.
העדה הספרדית ניהלה תוך אוטונומיה גמורה את מוסדותיה ונכסיה שכללו: בתי-כנסת, בתי דין, מוסדות חינוך ומפעלי צדקה.
באותה תקופה, היישוב היהודי בארץ ישראל, התפרנס בעיקר מתמיכות ותרומות שניתנו על ידי יהודי התפוצות.
תרומות אלה נקראו כספי החלוקה.
עקרון "החלוקה" הספרדית חילק את הקהילה לשלוש שכבות עיקריות: הראשונה, עשירים וסוחרים גדולים.
השנייה, ובה רוב העדה, אנשים פשוטים שהתפרנסו מעבודות שונות ולכן לא קיבלו מדמי החלוקה.
והשלישית, כללה את תלמידי החכמים, שעיקר פרנסתם הייתה מכספי החלוקה, אשר היוו מקור הכנסה בלתי מבוטל שהספיק למחייתם.
מכאן, שרוב בני העדה נאלצו למצוא תעסוקה לפרנסתם, כיוון שעיקרון החלוקה הספרדי היה שרק תלמידי חכמים יוכלו לקבל מימון מכספי החלוקה, למעט מקרים סוציאליים ומוסדות העדה.
הרקע להפרדות העדות השונות מעדת הספרדים
מאמצע המאה ה-19, בעקבות גלי העלייה מאירופה, אסיה וצפון אפריקה, החלו להבחין בהבדלים השונים בין העדות בלבוש, שפה, אורח חיים, מנהגי תפילות וכו'.
הסכסוך הראשון בתוך העדה הספרדית, היה בין הרוב הספרדי לבין בני העדה המערבית, אשר רבים מהם היו עניים וזקנים ונזקקו לכספי החלוקה על מנת להתפרנס.
אנשי העדה המערבית טענו, כי למרות שבקרב המערבים ישנם חכמים ורבנים ידועים וגדולים בתורה, העדה הספרדית מקפחת אותם בהפרשי כספי החלוקה המוענקים להם, וזאת למרות שרוב כספי החלוקה מגיעים מארצותיהם של המערביים.
העדה הראשונה שנפרדה רשמית מן הספרדים והוכרה כעצמאית הייתה עדת המערביים (יוצאי מדינות דרום אגן הים התיכון ובעיקר צפון אפריקה).
עדות אחרות כגון: הבוכרים, הפרסים ואחרים הקימו לעצמן מסגרות ארגוניות עדתיות נפרדות בתחומים שונים כמו חינוך וסעד, אך המשיכו להכיר בסמכות ועד העדה הספרדית בתחומים עיקריים.
לאחר פיצול זה של העדה המערבית, החלו עדות נוספות בתהליכי פירוד מעדת הספרדים, וזאת בעקבות מחלוקות בנושא חלוקת כספי החלוקה.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 נפרדו מהעדה הספרדית שתי עדות, הדגסטאנים והגורג'ים, שמוצאן מן הקווקז.
עדה נוספת שהצטרפה למהלכי פירוד אלה, הייתה העדה התימנית, שבשנת 1907 הקימה גם היא קהילה נפרדת, לאחר טענות חוזרות ונשנות אודות קיפוח העדה התימנית בכספי החלוקה.
כמו כן לאחר בניית שכונת מחנה ישראל על ידי יוצאי צפון אפריקה, יצאו בעקבותיהם גם מקרב הגורג'ים, הפרסים, החלבים, הבבלים והדמשקאים.
הסיבות להיפרדותם של המערביים מהספרדים
הרצון של 'המערביים' להיפרד מ'הספרדים' נבע משלוש סיבות עיקריות:
סיבות כלכליות – סדר העדיפויות של העדה הספרדית במתן כספי 'החלוקה' היה כזה, שתלמידי חכמים קיבלו מימון מכספים אלה, בעוד עניי העיר היו בתחתית סדר העדיפויות.
בני עדות המזרח, שרבים מהם נזדקקו לסיוע כספי 'החלוקה' בשל היותם עניים וזקנים טענו שלא קיבלו סיוע כספי הוגן.
קיפוח בייצוג ובהנהגה - לאחר תקופה ארוכה בה נטמעו 'המערביים' בקהילה, הם ביקשו להיות שותפים בהנהגה וליהנות גם מהזכויות כמו שהם מחויבים בחובות.
גם לאחר שהעדה המערבית קיבלה הכרה בה ובמנהיגותה, 'הספרדים' סירבו להכניס אותם להיות חלק מההנהגה.
ההנהגה הספרדית לא הייתה מוכנה להכניס לשורותיה נציגים חדשים.
המחלוקת העמיקה לאחר ש'הספרדים' לא הכירו ברבנים מערביים בעלי שיעור קומה כתלמידי חכמים, ולא שיתפו אותם בוועד הרוחני, ובשל כך נמנעה מהם תמיכה כספית נכבדת לפי הקריטריונים שנקבעו בחלוקת 'כספי החלוקה'.
גידול דמוגרפי של כלל היהודים מכלל הארצות שהפך את הילידים למיעוט.
גידול מניין יהודי ארצות המזרח בעיר - ריבוי העולים מכל עדה ועדה הבליט את הפער והשוני בין העדות עצמם, בהבדלי אורח החיים, בנוסחי התפילה, במנהגים ובשפה.
סכסוך זה, לווה בהשמצות והאשמות הדדיות שנסב בעיקר סביב ניסיונות המערביים ליצור מערכת קשרים עצמאיים עם היהודים בחו"ל והתנגדותם של 'הספרדים' למהלכים אלו.
אל סכסוך זה הצטרפו עדות נוספות, אשר צידדו באחד משני המעורבים.
המערביים פעלו רבות על מנת להשיג אוטונומיה ועצמאות בכל הקשור לפעילותם אך נתקלו בסירוב מוחלט מצד הספרדים.
המערביים הצליחו להשיג את האוטונומיה הנכספת ולהיפרד מהספרדים, רק עם עלייתו של הרב דוד בן- שמעון ממרוקו לארץ ישראל, בשנת תרי"ד (1856).
בהנהגתו של הרב דוד בן שמעון נפרדו היהודים יוצאי מדינות צפון אפריקה (המוגרבים) מעדת הספרדים, והם החלו מנהלים את חיי קהילתם באופן אוטונומי.
הפרדות זו של המוגרבים מעדת הספרדים היוותה אבן דרך בהיפרדות עדות נוספות מהם, ובכך שימשה כנקודת מפנה בעיצוב חיי הקהילה היהודית בארץ באותה תקופה.
הרדב"ש כמי שיזם והנהיג הפרדות זו, היה הרוח החיה בניהול חיי קהילת המוגרבים מכאן ואילך.
בבואו לירושלים מצא הרדב"ש את קהילת המערביים במצב של עוני, דלות ומחסור.
הרב החל לארגן את הקהילה המערבית, וייסד עדה עצמאית המנותקת מקהילת הספרדים.
הוא בנה בתי כנסת וייסד מוסדות בעיר העתיקה ושלח בעצמו שד"רים אל קהילות המגרב, על מנת שיגייסו כספים למען העדה בכלל, ולצורך מטרתו העיקרית, הקמת השכונה הראשונה מחוץ לחומות העיר לרווחתם של היהודים המערביים - היא שכונת מחנה ישראל.
הרדב"ש, פתח חנות למכירת בשר לעניים בלבד, וביתו אף שימש כבית מחסה ומקום תמיכה לנזקקים.
לאחר היפרדות עדת המערביים מהספרדים יצר הרדב"ש ארגון עצמאי, בו היו מוסדות וועדות שבהן הייתה חלוקת תפקידים ברורה שנוהלה באוטונומיה מוחלטת, תחת חסותו של הקונסול הצרפתי בירושלים.
הרב דוד בן שמעון (עד ה'תר"ם)
הרב רפאל אלעזר הלוי בן-טובו (ה'תר"ם-ה'תרמ"ו)
הרב נחמן בטיטו (ה'תרנ"ב-ה'תרנ"ט; ה'תר"ס-ה'תרע"ה)
הרב יוסף חיים הכהן (ה'תרע"ה-ה'תרפ"ה)
הרב שמואל עזראן - אב"ד
ועד עדת המערבים קיים עד היום, כאשר מטרותיו העיקריות הן שימור מורשת יהודי המערב בארץ ישראל וחלוקת מלגות לסטודנטים יוצאי צפון אפריקה.
הוועד מפעיל את הכולל על שם הרב "צוף דבש" ברובע היהודי בירושלים, בראשותו של הרב יוסף ועקנין זצ"ל.
רב העדה כיום הוא הרב שלמה דיין.
"מועצת האיחוד והקידמה" (בטורקית עות'מאנית: إتحاد و ترقى; בטורקית: Birlik ve İlerleme Derneği), שכונתה גם "הוועד לאיחוד ולקידמה", הייתה ארגון המסגרת של תנועת הטורקים הצעירים בראשיתה, ולאחר מהפכת הטורקים הצעירים בשנת 1908, הייתה לארגון הגג של הזרם הלאומני באימפריה העות'מאנית.
המועצה נוסדה על ידי אהמט רזא.
בשנת 1889 ביקר רזא בפריז והושפע רבות מהפילוסופיה הפוזיטיביסטית, שקבעה כי ניתן לפתור את מצוקות החברה על ידי הקידמה המדעית.
רזא האמין כי כך תפתרנה בעיות האימפריה העות'מאנית הנחשלת.
סיסמתו של רזא הייתה סדר וקידמה ואלה הולידו את "מועצת האיחוד והקידמה".
המועצה פעלה בפריז, משום שהסולטאן התייחס אל חבריה כאל מורדים ועונש מוות ריחף מעל ראשיהם.
בשנת 1900 הצטרף אל הגולים סבאהדין (Sabaheddin) ממשפחת הסולטאן, ועד מהרה השתלט על הנהגת התנועה.
ב-4 בפברואר 1902 התכנס לראשונה קונגרס של המועצה בפריז בנשיאותו של סבאהדין.
הקונגרס קיבל שתי החלטות מרכזיות:
יש לעבור לאמצעים אקטיביים יותר וליצור תנועה מהפכנית ברחבי האימפריה.
יש לדרוש את התערבותן הפעילה של המעצמות האירופאיות באימפריה העות'מאנית, כדי שילחצו על האימפריה לבצע רפורמות ברוח המערב.
בדצמבר 1907 נערך קונגרס שני של התנועה בפריז.
הפעם, נערך חלק ניכר מהדיונים בדלתיים סגורות.
הדיונים לא עסקו באידאולוגיה, אלא בתוכנית פעולה מעשית להפלת שלטונו של הסולטאן.
לאחר הפיכת הטורקים הצעירים ביולי 1908 החל מאבק על ירושת השלטון בין שני זרמים של הטורקים הצעירים.
מצד אחד ניצב הזרם הליברלי שתמך בהדגשת הייצוגיות והפתיחות התרבותית, שבזכותן יוכלו העמים השונים המרכיבים את האימפריה העות'מאנית להישאר במסגרתה.
הם הציעו להקים מדינה ליברלית-חוקתית, שבה יבחר פרלמנט שיעודד פלורליזם פוליטי ותרבותי בכל רחבי האימפריה.
מנגד ניצב הזרם הלאומני שהאמין כי רק בני הגזע הטורקי ראויים ומסוגלים לשלוט באימפריה המגוונת, כפי שהיה עד אותה עת.
זרם זה היה מורכב בעיקר מקציני צבא ומאנשי מנהל ממוצא טורקי ששאפו לשמר את מעמדם, ושלט במועצת האיחוד והקידמה.
בשנים הראשונות לשלטון הטורקים הצעירים באימפריה הייתה ידו של הזרם הליברלי על העליונה, אולם הידרדרות מצבה של האימפריה בתקופתם יצר כעס ומרירות בקרב הטורקים וחיזק את האגף הלאומני.
היסטוריונים טוענים כי הטעות המרכזית שעשו המנהיגים הליברלים הייתה שהם השאירו את מועצת האיחוד והקידמה מאחורי הקלעים הפוליטיים ולא העניקו לה הזדמנות נאותה להשתתף במשחק הפרלמנטרי.
בינואר 1913 תפסו אנשי האגף הלאומני את מאחזי השלטון בכוח הזרוע, לאחר ששמועה שקרית כי הליברלים הסכימו לוותר על חבל אדירנה לבולגרים נפוצה באיסטנבול ושלהבה את ההמונים, שמועה זו באה לאחר תקופת בת 5 שנים בה איבדה האימפריה כ-83% משטחיה.
הלאומנים ממועצת האחדות והקידמה כוננו למעשה דיקטטורה צבאית שבראשה עמדו שלושה אישים: איסמאיל אנוור פאשה, אחמד ג'מאל פאשה ומהמט טלעת פאשה ("שלושת הפאשות").
השלושה הנהיגו משטר דיכוי ומנגנון שלטון ריכוזי, ובתקופתם התבצע רצח העם הארמני (אפריל 1915).
שלטונם הסתיים רק בשנת 1918 עם תבוסת האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה השלושה נידונו למוות שלא בפניהם; טלעת וג'מאל נרצחו בידי מתנקשים ארמנים (בברלין ב-1921 ובטביליסי ב-1922, בהתאמה), ואנוור נהרג בקרב בטג'יקיסטן.
ועד הישיבות הוא גוף ארגוני של איגוד ישיבות במדינת ישראל.
הוועד נוסד ב-1924 בפולין ובשנת 1941 הוקם מחדש בארץ ישראל.
הוועד נוסד בווילנה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרפ"ד-1924, על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי והחפץ חיים, ואיגד את הישיבות בפולין ובליטא.
הוועד הסדיר את יחסי הישיבות עם השלטונות ודאג לגיוס תרומות עבורן, בין היתר בעזרת מגביות שנתיות מיוחדות.
ראשיתו של הוועד בהצעת החפץ חיים לקבוע מס חובה על כל משפחה יהודית להחזקת הישיבות.
בראש הוועד עמדו בעת הקמתו הרב שמעון שקופ, הרב ברוך דב לייבוביץ' והרב איסר זלמן מלצר.
מרדכי זאב חבקין הוריש את הונו לוועד.
בשנת תש"א (1941), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נוסד הוועד מחדש בארץ ישראל, בביתו של הרב יעקב משה חרל"פ, על ידי הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב זלמן סורוצקין.
בהמשך צורפו לוועד הרב מאיר קרליץ והרב חזקיהו יוסף מישקובסקי, שכמו הרב סורוצקין היו פעילים בוועד הישיבות בווילנא ועלו לארץ ישראל.
הנשיא הראשון של הוועד בארץ ישראל היה הרב הרצוג ויושב-ראש הוועד הפועל היה הרב איסר זלמן מלצר.
במהלך השנים כיהנו בוועד בין היתר הרב זלמן סורוצקין, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב יחזקאל סרנא, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, הרב ירוחם פישל יהושע ברנשטיין, הרב יעקב חנוך סנקביץ והרב ראובן כ"ץ.
בשנות השבעים והשמונים היה הרב אלעזר מנחם מן שך חבר נשיאות הוועד והרוח החיה בפעילותו.
עוד כיהנו בנשיאות הרב חיים שמואלביץ, הרב שלמה זלמן אוירבך, רבי שלום נח ברזובסקי, הרב משה שמואל שפירא, הרב ברוך שמעון שניאורסון הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב אריה פינקל, הרב ניסים קרליץ והרב שמואל ישכר רוזנגרטן.
בשנת 2008 צורפו הרבנים גרשון אדלשטיין, שמואל אוירבך, חיים שמרלר, יהודה עדס, משה יהודה שלזינגר ושאול אלתר.
בשנת 2013 צורף הרב מנחם ארנסטר ראש ישיבת ויז'ניץ, ובשנת 2014 צורפו לוועד הרבנים דוב לנדו, משה מרדכי פרבשטיין, ברוך סולובייצ'יק, ישראל מאיר וייס, יוסף משה דוב הלברשטאם ראש ישיבות צאנז, ומשה ברזובסקי ראש ישיבת סלונים.
ביולי 2008 התפטרו הרבנים וואזנר וקרליץ מנשיאות הוועד תוך מתיחת ביקורת על מנהל הוועד, אך שבו לאחר תקופה בהמשך.
הרב יהודה עדס פרש מחברותו בוועד בשנת 2013.
במשך עשרות שנים כיהן כמנהל הוועד הרב משה דוד טננבוים.
לאחר פטירתו, בנובמבר 1993 (חשוון תשנ"ד), מונה תחתיו בנו, הרב אשר טננבוים.
באדר תשע"ג, לאחר פטירת הרב אשר טננבוים, מונה לתפקיד חתנו, הרב חיים אהרן קאופמן.
בכמה הזדמנויות התכנסו חברי נשיאות הוועד בבית הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
גם הרב שלום כהן השתתף בכינוסי הוועד.
במאי 2016 התכנס הוועד בביתו של הרב גרשון אדלשטיין.
בשנים הראשונות, עסק הוועד בגיוס כספים עבור הישיבות שהיו במצב קשה בגלל מלחמת העולם השנייה שניתקה את הקשר עם הקהילות היהודיות באירופה, וכן עבור בחורי ישיבות שנתקעו במזרח הרחוק.
החל משנת 1947 הוא עסק גם בתמיכה בתלמודי תורה.
בעבר היו לוועד שלושה בתי הבראה - בירושלים, ברמת גן ובנתניה, עבור ראשי הישיבות ותלמידיהן בימי בין הזמנים.
בשנות השמונים פסקה פעילות זו.
בעבר הדפיס ועד הישיבות בשיתוף הג'וינט מאות אלפי ספרי גמרא וספרים תורניים נוספים שנמכרו בהנחה לבני הישיבות.
עם הזמן גברה הנטייה של הישיבות לגייס כספים באופן עצמאי.
במציאות זו ירדה קרנו של הוועד ופעילותו התמקדה בהסדרת דחיית השירות הצבאי של בחורי הישיבות הגבוהות במעמד תורתם אומנותם, הן ישיבות חרדיות והן ציוניות.
לאחר תפוגת חוק טל, הופסקה פעילות זו, וחודשה עם אישור תיקון 19 לחוק שירות ביטחון - חוק שקד.
משרדי הוועד נמצאים ברחוב מלאכי בירושלים.
בתחילת 2019 פתח הוועד משרד נוסף ברחוב אהליאב בשכונת רוממה בעיר.
ביולי 1941 היו בוועד הישיבות 27 ישיבות.
בשנת 1958 איגד ועד הישיבות כ-70% מהמוסדות הישיבתיים במדינת ישראל, כאשר שאר הישיבות השתייכו למפעל התורה מיסודו של הרב מאיר בר-אילן ואיחוד הישיבות של היישוב הישן.
בשנת 1963 נכללו בוועד הישיבות מגוון ישיבות, החל מתריסר מן הישיבות הוותיקות של היישוב הישן (כגון ישיבת עץ חיים וישיבת חיי עולם) וכלה בשתי ישיבות המשלבות לימודי חול.
בשנת 1961 איגד ועד הישיבות 108 ישיבות ובשנת 1966 קרוב ל-150 ישיבות אשר קיבלו הקצבות חודשיות מהוועד.
בשנים אלו נתמכו על ידי הוועד 84 תלמודי תורה.
התקציב השנתי של ועד הישיבות עמד בשנת 2018 על כ-3 מיליון שקלים ורובו הגיע מתמיכת המדינה ויועד בעיקר לתשלום משכורות לעובדים.
בעת הצגה של טווח, בצורה "מ...
עד ...", הביטוי "ועד בכלל" בא להסיר ספק ולהדגיש שגם קצהו של הטווח נכלל בטווח המתואר.
מילולית מציין המושג שהסיום של הטווח, החלק של ה'עד', אף הוא נמצא בתוך הכלל (=הטווח).
לדוגמה, בתיאור "קבלת קהל מיום ראשון עד יום שלישי ועד בכלל", מדגישות המילים "ועד בכלל" כי גם ביום שלישי מתקיימת קבלת קהל.
המקביל המתמטי לביטוי "ועד בכלל" הוא קטע סגור.
במקומות אחדים בתלמוד הבבלי מתפרשת מחלוקת בין חכמים כמבוססת על פרשנויות שונות שלהם למילה "עד" במקרא.
דוגמה למחלוקת כזו היא בנוגע לתקופה בה נזיר מחויב לנהוג במנהגי נזירותו:
סעיף 8 לחוק הפרשנות קובע כי , ובכך מייתר את הצורך להשתמש בביטוי "ועד בכלל" בחוקי מדינת ישראל.
עם זאת, הביטוי מופיע בחוקים אחדים, בעיקר כאלה שחקיקתם קדמה לחקיקתו של חוק הפרשנות.
בחוק לימוד חובה, למשל, נאמר: .
עד ...", הביטוי "ולא עד בכלל", בניגוד לביטוי "ועד בכלל", בא להבהיר שקצהו של הטווח אינו נכלל בטווח המתואר.
מילולית מציין המושג שהסיום של הטווח, החלק של ה'עד', אינו נמצא בתוך הכלל (=הטווח).
הביטוי שקול מילולית איפוא לביטוי: "ו'עד', לא בכלל".
לדוגמה, בתיאור "קבלת קהל מיום ראשון עד יום שלישי ולא עד בכלל", מבהירות המילים "ולא עד בכלל" כי ביום שלישי לא מתקיימת קבלת קהל.
המקביל המתמטי לביטוי "ולא עד בכלל" הוא קטע פתוח למחצה (להבדיל מקטע סגור, ששני קצותיו נכללים בו).
ועד הרבנים לענייני צדקה בארץ הקודש, או בקיצור ועד הרבנים, הוא ארגון צדקה ישראלי חרדי ארצי התומך במשפחות חרדיות במצוקה.
בעבר איגד הארגון עשרות רבני ערים וקופות עירוניות שהיו כפופות לו.
כיום הוקמו עשרות קופות צדקה עצמאיות וכוחו של הארגון נחלש.
מחזור הפעילות של הוועד בשנת 2010 היה כ-49 מיליון ש"ח.
לדברי הארגון, ראשיו אינם משתכרים מקופתו.
בבדיקת עומק שנערכה בארגון ב־2016 על ידי רשם העמותות נמצאו ממצאים קשים שהובילו להמלצה על פירוק העמותה ולפתיחת חקירת משטרה ורשות המיסים על פעילותה, לאחר שעוד קודם נשלל ממנה אישור 'ניהול תקין'.
לאחר בדיקה הוחזר לעמותה אישור 'ניהול תקין' ולשנת 2022 לעמותה יש אישור בתוקף.
הארגון נוסד בשנת ה'תשנ"ב (1992) על ידי הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יוסף שלום אלישיב והם שימשו יחד בנשיאות הארגון עד לפטירת הרב אוירבך.
יושב ראש הארגון הוא הרב עזריאל אוירבך (בנו של הרב שלמה זלמן אוירבך, וחתנו של הרב אלישיב).
מנכ"ל הוועד היה חיים יוסף גפנר.
בשנת תש"ע החליפו משה מינצברג.
הארגון עורך מגבית כללית קבועה בכמה מועדים קבועים: לפני חג הפסח (קמחא דפסחא), לפני שבועות ("סגולת רבי חיים פאלאג'י"), לפני ראש השנה ויום הכיפורים ("לזכות בדין"), לפני סוכות, לפני חנוכה ולפני פורים (מתנות לאביונים).
בנוסף למגביות הקבועות נערכות מגביות חד-פעמיות, בדרך כלל אלו מגביות לאלמנות ויתומים טריים.
הארגון מפרסם את שמם ולעיתים גם תמונות, בהסכמתם.
כאשר מדובר בחולה נזקק או בחתן וכלה נצרכים, המדיניות היא לא לפרסם את שמם.
נזקק הרוצה ליהנות מסיועו של ארגון צריך לפנות תחילה לרב מוכר על ידי הארגון כדי שיאשר את עובדת היותו נזקק.
לאחר מכן עליו להעביר להנהלת הארגון דו"חות של הוצאות והכנסות וכדומה.
כמו גופים דומים, אנשי הארגון מתחייבים לקיים תפילות במקומות קדושים עבור המתחייבים לתרום סכום מסוים.
מקומות אלה כוללים את הכותל המערבי, קבר הרשב"י, קבר רחל, מערת המכפלה בחברון, קבר אסתר ומרדכי בהמדאן, קבר הגר"א בווילנה ועוד.
בשנת 2012 עמדו הוצאות הפרסום והמשרד של הארגון על כ-10 מיליון ש"ח, כ-20 אחוז מהיקף מחזור הפעילות בשנה זו.
במטרה למנוע את עוגמת הנפש הכרוכה בחשיפה לציבור במגביות הנערכות בעקבות פטירת אחד מהורי המשפחה, השיק הארגון בשנת 2008 תוכנית בשם "כל ישראל ערבים" (על שם מאמר חז"ל כל ישראל ערבים זה לזה), במקביל לתוכנית דומה של "קופת העיר בני ברק".
תוכנית זו היא מעין ביטוח חיים הדדי, שבמסגרתו כל שותף שמת זכאית משפחתו לגבייה כללית מכל חברי הקרן לאיסוף סכום קבוע לכל ילד שהשאיר אחריו, עבור ההוצאות הכספיות הנלוות לחתונתו.
כל 12,500 משפחות נרשמות כ'יחידה'.
כאשר מת אחד מהזוגות הרשומים מתבצעת העברה בנקאית אוטומטית מכל שאר החברים באותה יחידה, על פי שני עקרונות: א) עבור כל יתום נאספים 50,000 דולר, שהוא מקבל לקראת נישואיו.
ב) חשבון חברי הקרן אינו מתחייב בחודש אחד ביותר מ-16$, סכום שנקבע בהמשך כ-64 ש"ח, וכאשר יש צורך בסכום נוסף הוא נגבה בחודש הבא.
בשנת 2008 ובשנת 2009 פרסם הארגון שני ספרים בשם "הבטחתי ונושעתי", ובהם סיפורים של אנשים שנתקלו בבעיות שונות ונושעו לאחר שהבטיחו לתרום לארגון.
כדי ליצור אמינות צורף לכל סיפור מספר טלפון של בעל המעשה.
הספרים חולקו חינם בריכוזים החרדיים בעשרות אלפי עותקים.
ועד אולימפי לאומי הוא ארגון שתפקידו לטפח את הרוח האולימפית במדינה מסוימת, לתמוך בספורט ובספורטאים באותה מדינה, ולהכין את המשלחת שלה למשחקים האולימפיים.
יש ועדים אולימפיים שעוסקים גם בהצגת מועמדויות של ערים לאירוח המשחקים.
הכרה של הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד אולימפי מדינתי היא תנאי להשתתפותה של אותה מדינה במשחקים.
הוועד האולימפי בישראל חבר בארגון הוועדים האולימפיים של אירופה.
נכון לשנת 2011, מכיר הוועד האולימפי הבינלאומי ב-204 ועדים אולימפיים.
הוועדים האולימפיים הראשונים שהוכרו הם הוועדים של ארצות הברית ושל צרפת (1894) וב-2008 הוכרו הוועדים האולימפיים של טובאלו ושל מונטנגרו.
הוועד האולימפי של ישראל הוכר ב-1952. בין 204 הוועדים האולימפיים המוכרים כיום, 192 הם ועדים של מדינות החברות באו"ם.
המדינה היחידה החברה באו"ם שאין לה ועד אולימפי מוכר היא דרום סודאן.
12 הוועדים הנותרים הם ועדים אולימפיים של טריטוריות שאינן מדינות מוכרות על ידי האו"ם, אך יש להן ועד אולימפי עצמאי:
טאיוואן (מוכרת על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשם "טאיפיי הסינית").
עד אולימפיאדת מינכן (1972) השתתפה המשלחת במשחקים בשם הרפובליקה הסינית, בעוד הרפובליקה העממית של סין החרימה את המשחקים במחאה על כך שהותר לה להשתמש בשם "סין".
ב-1979 שינה הוועד האולימפי את החלטתו, והתיר לטאיוואן להשתתף במשחקים בשם טאיפיי הסינית, תוך איסור על שימוש בדגל הלאום שלה.
הרשות הפלסטינית (מוכרת על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשם פלסטין).
הוועד האולימפי של הרשות מוכר מאז 1995.
ארבע טריטוריות אמריקניות: איי הבתולה של ארצות הברית (מוכרים בשם "איי הבתולה"), גואם, סמואה האמריקנית ופוארטו ריקו.
שלוש מהטריטוריות הבריטיות שמעבר לים: איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן וברמודה.
לא מעט מדינות עצמאיות החלו להשתתף במשחקים עוד בהיותן בריבונות בריטית: אוגנדה, אוסטרליה, אנטיגואה וברבודה, בהאמה, בליז, גאנה, גיאנה, ג'מייקה, דרום אפריקה, הודו, זמביה, טרינידד וטובגו, מלטה, מצרים, ניגריה, סינגפור, פיג'י, קניה וארץ ישראל המנדטורית.
הונג קונג, שהיא אזור מנהלי מיוחד של הרפובליקה העממית של סין.
איי קוק, שהם טריטוריה ניו זילנדית.
שתי טריטוריות נוספות הקימו ועדים אולימפיים שאינם מוכרים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, אך יש להן ועדים פאראלימפיים, מה שמאפשר את השתתפותן במשחקים הפאראלימפיים: איי פארו שבריבונות דנמרק ומקאו, שבדומה להונג קונג היא אזור מנהלי מיוחד של סין.
הוועד האולימפי של מקאו אף חבר במועצה האולימפית של אסיה.
טריטוריות נוספות שהקימו ועדים אולימפיים שאינם מוכרים על ידי אף גורם כוללות את אבחזיה, כורדיסטן, ניואה, קלדוניה החדשה והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
ועד המשלחות היהודיות, הידוע גם בשם ועד שליחי הארצות , היה ועד שכלל נציגי ארגונים יהודיים שונים ושנשלח לוועידת ורסאי על מנת לתבוע את זכויות היהודים בסדר העולמי החדש המתגבש לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוועד הוקם ב-1919 ביזמת ההסתדרות הציונית העולמית באמצעות חיים ויצמן, נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין וליאו מוצקין - מזכירו הראשי ונשיאו לאחר-כך.
הוועד כלל נציגים מ"אסיפות לאומיות" של יהודים, בני ברית, נציגי יהדות אנגליה וכדומה.
הוועד הסתמך על ההחלטות שהתקבלו בוועידת הלסינגפורס שהתקיימה ב-1906 ובייחוד על "המניפסט מקופנהגן" שנוסח ב-1918 המגדיר את תביעות העם היהודי.
במסמך זה, אשר נכתב על ידי המשרד הציוני, שבימי מלחמת העולם הראשונה הועבר לקופנהגן, מנוסחות במפורש שתי תביעות ראשיות, הממשיכות את רוח הקונגרס הציוני הראשון, והן:
הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל
הבטחת זכויות לאומיות למיעוט היהודי בארצות השונות.
לאחר הפעילות הראשונית ביוני 1919 הוחלט שמזכירות הוועד תהיה למשלחת קבועה לצד חבר הלאומים.
בדיוני ועידת השלום בפריז (1919) אודות עתידה של ארץ ישראל (העות'מאנית לשעבר), אשר הניחו את הבסיס למנדט הבריטי העתידי על הארץ, השתתפה משלחת של הוועד בראשות חיים ויצמן, ובהשתתפות נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין ואהרון אהרנסון והפקידה את מפת דרישותיו הטריטוריאליות של העם היהודי בידי ועידת השלום.
התביעה הטריטוריאלית של הוועד הייתה מבוססת על שיקולים מדיניים, תביעות הערבים וסוגיית המים.
הוועד טען שעל מנת לפתח את ארץ ישראל, יש לשלוט במקורות המים ולכן גבולה הצפוני של הארץ יהיה מדרום לצידון, ימשיך עם מסילת החיג'אז עד בואכה מפרץ עקבה.
הוועד יזם ועידת סיוע יהודית עולמית באוגוסט 1920 בקרלסבד במטרה לפרסם את הקשיים של היהודים ברחבי העולם ולמצוא דרכים לסייע להם.
בעקבות הוועידה הוקם מרכז סיוע יהודי שנועד לתאם את הפעולות של ארגוני הסיוע השונים.
הוועד אסף מידע על הפרעות והרדיפות נגד היהודים ועסק בפגישות עם נציגי מדינות שונות שהגיעו לפריס במטרה לעורר אותם לשמור על זכויות היהודים במדינותיהם ולפתוח את שעריהם לקליטת פליטים יהודים.
בסוף 1920 שלח הוועד משלחת לוועידת חבר הלאומים בז'נבה.
לקראת הדיון על קבלת פינלנד לחבר הלאומים דרשה המשלחת להתנות את קבלתה בהתחייבותה לתת שוויון זכויות למיעוטים.
המשלחת גם פעלה למען יהודי דנציג והפליטים היהודים שהגיעו לווינה שמעליהם עמד איום של גירוש.
בעקבות מאמצי הוועד הוכנסו אכן בכמה חוזי שלום שנחתמו לאחר הוועידה סעיפים להבטחת שלומם של מיעוטים לאומיים.
בשנים 1921–1924 כיהן מיכאל אליניקוב כממלא מקום מזכיר הוועד.
הוועד המשיך להאבק למען זכויות המיעוט היהודי.
בשנת 1924 נשלח נציג להאג לוועידה של חבר הלאומים נגד הנומרוס קלאוזוס.
בשנת 1926 העמיד הוועד הגנה משפטית עבור שלום שוורצבארד.
לאחר מותו של ליאו מוצקין בנובמבר 1933 נבחר נחום גולדמן לעמוד בראש הוועד.
הוועד השתתף בהכנות לכינוס הקונגרס היהודי העולמי.
ארכיון הוועד הועבר לארכיון הרצל.
ועד ההצלה של יהודי אתיופיה במחנות הפליטים בסודאן הידוע יותר בכינוי "קומיטי" (אמהרית: ኮሚቲ - "ועד"; תעתיק: "כּוֹמִיתֵי") הייתה קבוצה של אקטיביסטים שפעלו בין השנים 1991-1979 תחת המוסד והסוכנות היהודית במחנות הפליטים בסודאן במהלך עלייתה של ביתא ישראל דרך סודאן.
פעילי הקומיטי כללו יהודים, נוצרים ומוסלמים מקרב הפליטים בסודאן, וכן יוצאי אתיופיה מישראל.
לאחר מכן, ולאור מספרם הגדל של היהודים במחנות, המוסד והסוכנות גייסו מתנדבים יוצאי אתיופיה בישראל שנשלחו למחנות.
פעולות הקומיטי כללו שליחתם לאתיופיה ועידוד היציאה לסודאן, הדרכה של היוצאים, החבאת מזון ומים בדרכים למחנות, חלוקת מזון, מים וכסף, איתור יהודים שהגיעו למחנות וארגון המועמדים לעלייה.