tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקה המוקדם ביותר שוכן בצידו המזרחי של המבנה והוא הוקם בסוף המאה ה-10 ובתחילת המאה ה-11. צורתו כשל צלב ולו אפסיס בודד בצידו המזרחי.
חלקה השני של הכנסייה הוקם במאה ה-13 ממערב לראשון, על ידי קלויאן, צאר האימפריה הבולגרית השנייה, ובו שתי קומות.
קומת הקרקע משמשת כקבר משפחתי ומעליה קמרון חבית.
בקיר הדרומי והצפוני קבועים שני ארקוסוליה (Arcosolium).
מעל לקומה זו שוכנת קומה שנייה ובה קפלה הדומה בצורתה ובממדיה למבנה המזרחי.
אל הקפלה מוליך גרם מדרגות חיצוני.
החלק השלישי של המבנה הוקם במחצית המאה ה-19 מכספי תרומות של תושבי בויאנה.
שלושת חלקי המבנה מחוברים זה לזה, והכניסה אליו היא באמצעות פתח בקיר המזרחי של החלק החדש ביותר.
שני המבנים המוקדמים מעוטרים מבחוץ בעיטורי קרמיקה.
בכנסייה 89 תמונות שבהן יותר מ-240 דמויות.
שכבת הציורים המוקדמת ביותר נמצאת במבנה המוקדם של הכנסייה ומתוארכת למאה ה-11 ולמאה ה-12. רק חלקים מציורים אלה שרדו.
השכבה השנייה היא המקיפה והמפורסמת ביותר, והיא צוירה בשנת 1259 על ידי צייר בשם וסילי ששמו התגלה רק בשנת 2008 בעת עבודות שימור במבנה.
פרסקאות אלה צוירו במבנה המרכזי של הכנסייה ועל גבי הפרסקאות הקודמות במבנה העתיק ביותר.
בכיפת המבנה העתיק מתואר ישו המלך ומתחתיו נראים ארבעת המבשרים בחברת מלאכים.
על קשתות המבנה מתוארות, בין היתר, סצנות מהפסיון, הבתולה מוקפת מלאכים וארבעה מאבות הכנסייה.
במבנה האמצעי של הכנסייה מתוארים חייו של ניקולאוס הקדוש ב-18 תמונות.
סצנות אלה מבוססות על אלמנטים מחיי היום-יום בבולגריה במאה ה-13. עוד מתוארים במבנה דמויותיהם של הקיסר קלויאן ואשתו דסיסלאבה, ושל הצאר קונסטנטין הראשון ואשתו אירינה.
בכנסייה מספר פרסקאות נוספים מהמאות ה-14, ה-16, ה-17 ומשנת 1882. הפרסקאות שוחזרו ונוקו במספר הזדמנויות במהלך המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21. בשיפוץ האחרון שנערך בין שנת 2006 ל-2008 בעלות של כ-200,000 אירו, הותקנו מערכת מיזוג ומערכת תאורה שאיננה פולטת חום.
השהות במבנה הוגבלה ל-15 דקות לכל מבקר.
כנסיית בית הכנסת היא כנסייה יוונית-קתולית השוכנת בשוק העירוני בנצרת, במבנה אשר שימש כבית כנסת עתיק והיה בימי הביניים לכנסייה.
לצידה הוקמה ב-1887 כנסייה חדשה.
לפי מסורת נוצרית, במקום זה נהג ישו ללמוד ולהתפלל, ובו הכריז בפני המתפללים כי הוא המשיח.
בעקבות הכרזה זו הוציאו אותו המתפללים מהעיר וביקשו לדחוף אותו מראש הר, אך הוא עבר בתוכם וניצל.
על-פי המסורת המקובלת בעבר, ישו קפץ מההר וניצל - מסורת זו איננה מקובלת עוד, אולם, ההר עודנו נודע כהר הקפיצה:
מקורה של המסורת כי במקום זה התרחשה הדרשה הוא ככל הנראה בתקופה הביזנטית, וסביר שהוא כלל לא היה קיים בתקופת ישו, שכן השוק שוכן מחוץ לתחומי נצרת בתקופה הרומית.
המבנה שימש כדיר עד לאמצע המאה ה-18 עת החל שיקומו בידי הפרנציסקנים.
מאוחר יותר מסר אותו שליט הגליל, דאהר אל-עומר, לידי הכנסייה היוונית-קתולית.
שתי הכנסיות נמצאות בחצר קטנה וצרה, שהגישה אליה היא דרך שער מאחד מרחובות השוק בעיר.
הכנסייה העתיקה שוכנת בעומק של מטר וחצי מתחת למפלס הרחוב וגרם מדרגות ובו שבע מדרגות יורד אליה.
מעל הכניסה קבוע החלון היחיד במבנה.
האולם קטן למדי והוא עשוי כולו מאבן.
תקרתו עשויה מקמרון חבית ולאורך קירותיו ספסלים מוארכים.
הרצפה עשויה גם היא באריחי אבן בגדלים שונים.
בקצה הצפוני של האולם במה ועליה מזבח, ומאחוריו גומחה בקיר ובה ציור של הדרשה בבית הכנסת.
לכנסייה פתח נוסף בקיר המזרחי המוביל אל חצר פנימית.
כנסיית בית פטרוס (איטלקית Chiesa di casa di San Pietro a Cafarnao) היא כנסייה נוצרית קתולית של משמורת ארץ הקודש, השוכנת בגן הלאומי כפר נחום שבצפון-מערב הכנרת.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום התגלתה כנסייה מתומנת מהמאה ה-5, שנבנתה מסביב למבנה קדום יותר בעל חדר יחיד, ואשר התגלה ב-1968. מבנה זה נקבע במסורת הנוצרית כביתו של השליח פטרוס הקדוש, ככל הנראה כבר באמצע המאה ה-1, והוא נחשב ל"בית הכנסייה" הראשון בעולם (domus-ecclesia).
מעל האתר נבנתה כנסייה חדשה בשנת 1990 המגוננת עליו.
הכנסייה שוכנת בלב רובע מגורים עתיק שבו כמה מבנים מתקופות שונות, ואשר זכה לכינוי "אינסולה סאקרה" ("Insula Sacra" - "הרובע הקדוש").
הרובע שוכן בין שרידי בית הכנסת העתיק שנמצא כשלושים מטרים מצפון לכנסייה ובין חוף הכנרת מדרום.
ביתו של פטרוס נזכר בברית החדשה במספר הזדמנויות:
מצירוף שני המקורות ניתן ללמוד כי בבית פטרוס התגוררו גם חמותו ואחיו אנדראס הקדוש, דבר העשוי לרמוז לממדיו, וכי הוא ניצב ליד חצר גדולה בה יכלו כל תושבי כפר נחום להתכנס.
הברית החדשה מאזכרת את בית הכנסת בכפר נחום בו התפלל ישו ומספר בתי מגורים נוספים כמו זה של מתי ושל הקנטוריון הרומי.
בסוף התקופה ההלניסטית הוקמו במקום בתי בזלת שרוכזו סביב שתי חצרות גדולות שקושרו זו לזו במעבר.
במרכזה של רחבה פתוחה בחלקו המזרחי של האתר ניצב תנור לבנים, ובסמוך לו חדר רבוע וגדול באופן יוצא דופן.
אורך צלעו של החדר עמד על 8.5 מטר וניכרים בו מאפיינים ייחודיים בהשוואה ליתר הבתים.
רצפת הבית וקירותיו כוסו בשכבת טיח, ועל הקירות נתגלו כתובות בעלות מאפיינים נוצרים, וציורים של דגמים גאומטריים ופרחים צבעוניים.
רוב הכתובות נכתבו ביוונית וקיומן של כתובות בלטינית, ארמית ועוד, עשויה לרמוז לכך שהמקום היה לאתר עלייה לרגל.
במקום לא התגלו כלי בית ונראה כי החל בסוף המאה ה-1 שימש החדר כמקום התכנסות לקהילה הנוצרית המוקדמת בכפר נחום.
עם זאת לקביעה זו קמו גם מתנגדים, אשר טענו כי לא נמצאו ראיות לכך שהרחבה הייתה מקורה, ויחד עם קיומו של התנור הסמוך, הסיקו שהמקום היה למעשה חצר שלישית.
במאה ה-4 הוקמה חומה עבה באורך של 112.50 מטר סביב מתחם המבנה הייחודי, אשר בודדה אותו מיתר בתי היישוב.
החומה העניקה לו צורה של טרפז שאורכו 27 מטר בצד המערבי ו-30 מטר בצד המזרחי.
גובה החומה הגיע בצידה הצפוני ל-2.3 מטר, ונקבעו בה שני פתחים - האחד בצידה הדרום-מערבי והאחר בצד הצפון-מזרחי.
החדר הייחודי הפך למוקד המתחם - קשת שהוקמה בו בכיוון צפון-דרום חילקה אותו לשני חללים נפרדים, והיא מעידה כי היה מקורה.
קירו הצפוני של החדר נבנה מחדש ובצידו הצפון-מזרחי נבנתה מבואה.
אורכו של החדר המערבי (המרוחק מהמבואה) עמד על 6.45 מטר ורוחבו הגיע ל-5.8 מטר.
רצפתו חודשה וכוסתה בטיח צבעוני, וקירותיו כוסו בטיח לבן.
נטען כי מראהו החדש של המבנה ועיטוריו של החדר הפנימי, הבדלת המתחם מיתר בתי הכפר באמצעות חומה ומיקום המבואה בצידו מזרחי, נועדו לחקות את צורתו של בית המקדש בירושלים.
האתר שמר על מראהו עד אמצע המאה ה-5, מועד בו נהרס, ותחתיו הוקמה כנסייה חדשה.
במקום הוקמה כנסייה הביזנטית במאה ה-5, והיא נזכרה בשנת 570 בדברי אנטונינוס מפיאצ'נצה:
היא בצורת מתומן וגגה נתמך בשמונה עמודים.
סביבה הוקם מתומן נוסף, מבנה חצי מתומן שלישי ומבואה שהוליכה אל המבנה ואל מספר מבנים סמוכים שנבנו בצידה המזרחי.
יסודות המבנה נבנו מבזלת ומלט, וקירותיו מאבן גיר.
מאוחר יותר הוקם אפסיס ובו בריכה לטבילה בקיר המזרחי של הכנסייה, וזה חסם את המעבר אל המבנים הסמוכים, ושימש תחת זאת לפינוי המים המיותרים מאגן הטבילה.
מקימי הכנסייה מיקמו את המתומן המרכזי בדיוק מעל הבית הייחודי מהמאה ה-1, וניכר שניסו לשמר את המיקום.
עם זאת, כל חלקיו המקוריים של המבנה המקורי נהרסו יחד עם מספר בתים בצידו המערבי, ורצפת הטיח כוסתה בפסיפסים.
במבואה הונחו פסיפסים המתארים צורות גאומטריות של עיגולים ושל צלבים, במתומן החיצוני מתארים הפסיפסים צמחים ובעלי חיים המזכירים את הפסיפסים שבכנסיית הלחם והדגים שבעין שבע, ובמתומן המרכזי נראים פרחים, דגים ועיגול גדול שבמרכזו טווס.
הכנסייה הנוכחית נבנתה עבור הפרנציסקנים על ידי חברת סולל בונה בפיקוחם של מומחים מהטכניון, והוקדשה לפטרוס הקדוש ב-29 ביוני 1990. היא בנויה מיחידות בטון טרומיות גדולות שהוצמדו באמצעות כבלי פלדה פנימיים ונסתרים, בטכניקה האופיינית לביצוע גשרים.
צורתה כשל מתומן המשמר את צורת הכנסייה הביזנטית, והיא נצבת על עמודי בטון מעל לשרידים הארכאולוגים.
היא תוכננה על ידי האדריכל האיטלקי אילדו אווטה (Ildo Avetta) שביקש להעניק לה מראה של סירת דייגים, ועל קירות המבנה דוגמאות של דגים, גלים ורשתות דייגים.
במרכזה של הכנסייה קבוע חלון גדול דרכו ניתן לראות את השרידים הארכאולוגיים שמתחתיה.
על חזית המזבח שצורתו כשל חצי עיגול קבוע פסיפס הנחלק לשלושה חלקים - במרכז נראה ישו בגווני אדום וורוד, ומשני צדדיו בירוק ההמונים האוכלים את המן במדבר משמאל, ואת הלחם בנס הלחם והדגים מימין.
על שמונת העמודים התומכים את המבנה קבועים לוחות עץ שבהם מתוארים אירועים שרובם נוגעים לשהותו של ישו בכפר נחום.
הסצנות הן: צליבת ישו, ישו בחברת השליחים בבית פטרוס, ישו מרפא את הנכה, ישו מקים לתחייה את בת יאיר ואשה זבת דם נוגעת בכנף בגדו, מרים מגיעה לבית פטרוס, פטרוס ניצב על סירה ואוחז במפתחות השמיים, ישו מרפא את חמותו של פטרוס וישו אוכל בחברת המוכסים וקורא למתי להצטרף אליו.
משני צדדי הכניסה למבנה חקוקה ברכתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני לרגל חנוכת הכנסייה.
יוחנן פאולוס השני אף ביקר בכנסייה בעת ביקורו בישראל בשנת 2000. ליד האתר שוכן מנזר פרנציסקני, שנזיריו מפעילים ומתחזקים את המקום.
בכניסה לאתר ניצב פסלו של פטרוס הקדוש האוחז בימינו במפתח מלכות השמים ובשמאלו במקל הרועים שהעניק לו ישו.
ליד רגלו של פטרוס נראה דג אמנון (St.
Peter Fish), שנקשר אליו בסיפור מס מחצית השקל:
לפי המסורת הדג שהעלה פטרוס בחכתו היה דג אמנון.
את הפסל יצר צ'ארלס מאדן.
כנסיית בן האלמנה היא כנסייה קתולית סמוך למסגד הכפר נין השוכן למרגלותיה הצפוניים של גבעת המורה.
לפי המסורת הנוצרית, במקום זה, שהיה ידוע בעבר בשם "נעים" או "נעין", הקים ישו את בנה היחיד של אלמנה מקומית לתחייה.
הקמתו לתחייה של בן האלמנה נזכרת רק בבשורה על-פי לוקאס, ולפי סיפור המעשה חולל ישו את הנס ליד שער העיר בעת לווייתו של הנער:
סיפור המעשה מזכיר את האירוע הידוע יותר של הקמת לזרוס מבית עניה לתחייה, אך בעוד שאת בן האלמנה הקים ישו לתחייה ביוזמתו ובשל רחמיו על האלמנה, בענינו של לזרוס נתבקש לעשות כן על ידי אחותו של לזרוס, ואף השתהה ימים מספר בטרם חולל את הנס.
הכנסייה הראשונה במקום הוקמה במאה ה-5 והפכה לאתר עלייה לרגל.
המבנה הנוכחי פשוט בתוכניתו ובמראהו, וצורתו כשל מלבן.
הוא נושא גג רעפים אדום, אשר נראה רק ממרחק מה מהמבנה, ובחזיתו הוא נושא גמלון בצורת פעמון.
במרכז הגמלון צלב ברזל פשוט, ומשני צדדיו הוא תחום בשתי פירמידות קטנות, הניצבות על מעין פודיום.
בכל אחד משני קירות הצד קבועים שני חלונות, ובחזיתו שני חלונות נוספים שביניהם חלון בצורת קואדרופויל.
מעל חלונות החזית קבוע כרכוב ומעליו כרכוב נוסף המקיף את המבנה כולו.
הדלת בחזית המערבית עשויה מתכת פשוטה, ומעליה לונטה.
מצפון לכנסייה מחובר אליה בית מגורים שתושביו שומרים את מפתח המבנה, ולצד החזית הצפונית מונח סרקופג פתוח.
חלל הכנסייה עשוי מאולם בודד שבצידו המזרחי אפסיס, אך זה אינו בולט ממסגרת המבנה, ואינו ניכר מבחוץ.
באפסיס קבועות שתי דלתות המובילות לחדרים קטנים המנצלים את הרווח שבין האפסיס לבין מסגרת הבניין המלבנית.
שתי קשתות מחלקות את האולם לשלוש רצועות רוחביות, ובתקרת כל אחת מהן קמרון צולב.
שני חלונות הצד קבועים ברצועה השנייה והשלישית, דבר המעניק למבנה את חזותו הסימטרית מבחוץ.
הרצפה עשויה מאריחים שחורים ולבנים, והמזבח ניצב על במת שיש קטנה.
המזבח הוא רהיט הקבע היחיד בכנסייה, גם הוא עשוי משיש והוא מעוטר בעיטורים מוזהבים.
הקירות הלבנים והריקנות במבנה מבליטים שני ציורים המתארים את הנס.
האחד קבוע באפסיס מאחורי המזבח והאחר בקיר המערבי מעל דלת הכניסה.
שני הציורים שונים עד מאוד בסגנונם, ולמעשה מתארים שתי נקודות זמן שונות - האחת ממש לפני הנס, והאחרת מיד לאחריו.
בתמונה שמעל האפסיס, הדמויות מטושטשות וסגנונו כמעט אקספרסיוניסטי.
דמותו של ישו, כשהוא לובש גלימה אדומה, היא היחידה המזוהה בבירור, בשל כך שהוא ניצב במרכז המעמד ופניו מצוירות בצבעים בהירים.
לרגליו נראית האלמנה לבושה שחורים כשהיא מתחננת על בנה בטרם הקימו ישו לתחייה.
ברקע עצים ונוף כפרי מטושטש, והתמונה משדרת יגון וחוסר ודאות.
התמונה מעל הכניסה מציאותית וברורה בהרבה, ובה שלוש דמויות המזוהות בבירור.
הבן נראה כשהוא ישוב על אלונקה מיד לאחר שניעור לחיים, והוא עדיין עטוף בתכריכיו.
מימין לו נראית האלמנה לבושה בשחורים כשהיא כורעת על ברכיה, ושניהם מביטים בישו הניצב משמאל לבן.
הנוף הנראה ברקע חד וברור, וכולל את קשת שער העיר שדרכה נראים עצי דקל ומבנה לבן.
תמונה זו משדרת שמחה, הכרת תודה ואופטימיות.
כנסיית אולָם היא כנסייה שכל ספינותיה או אגפיה (הספינה הראשית (אולם התווך) והספינות המשניות (הסיטראות)) הן שוות גובה, ולעיתים מאוחדות תחת גג אחד.
המונח נטבע לראשונה באמצע המאה ה-19 בידי חוקר תולדות האמנות וילהלם ליבקה.
בניגוד לבזיליקה המסורתית, בה הספינות המשניות נמוכות מהספינה הראשית, ובכך מתאפשרת חדירת אור מחלונות קומת התאורה, התאורה בכנסיית אולם היא מהחלונות הצידיים של הספינות המשניות, שגובהן בדרך כלל הוא כגובה הקיר.
לתכנון של כנסיית האולם יש היסטוריה ארוכה, ודוגמה מוקדשת היא קפלת ברתולמאוס (Bartholomäuskapelle) של הבישוף של מיינוורק, שנחנכה בסביבות 1017. עם זאת כנסיות האולם הגיעו לשיאן רק באדריכלות הגותית המאוחרת, בעיקר בגרמניה (ובסגנון הזונדרגותיק) באזור וסטפאליה.
סגנון זה זכה לעדנה גם באנז'ו שבצפון צרפת, למשל בקתדרלת פואטייה), ובמקומות אחרים, תכנון כנסיות האולם אומץ בהיקף קטן יותר, כמו בכנסיית טמפל בלונדון.
מספר כנסיות של התחייה הגותית מחקות את תכנון כנסיית האולם, בעיקר אלה העוקבות אחרי תקדימים גרמניים באדריכלות.
דוגמה לכנסיית אולם נאו-גותית היא כנסיית סנט פרנציס סיילס בסנט לואיס מיזורי, שתוכננה בידי ויקטור קלותו והושלמה ב-1908.
מונח אחר לגמרי, אך בעל שם זהה, מהמאה ה-20, משמש לתיאור מבנה רב-שימושי עם כיסאות הניתנים להזזה במקום ספסלים, ואזור מזרחי שניתן להסתרה במסך, ובכך להפוך את הכנסייה לאולם ומרכז קהילתי.
מבנים כאלה היו פופולריים במרכזי הערים בבריטניה החל משנות ה-60 של המאה ה-20.
כנסייה היא התארגנות דתית המאופיינת על ידי מיסוד של תפקידים ויחסים דתיים ותביעה לחלות לאומית (כנסייה לאומית של אומה מסוימת) או אוניברסלית (החלה על כל האנושות, כמו הכנסייה הקתולית).
הכנסייה במובנה זה, נוצרת בדרך של תהליך התפתחותה של דת חדשה (למשל, הנצרות) או על ידי פילוג של כנסייה קיימת (פילוג הכנסייה האנגליקנית מהכנסייה הקתולית, למשל).
כנסייה נוצרת במספר שלבים, שאינם בהכרח עוקבים, אלא יכולים להתרחש במקביל:
ככל שקהילה דתית חדשה הולכת וגדלה, נבצר ממנה לשמור על יציבות וסדר המבוססים רק על הקשרים האישיים שבין חבריה.
על כן, עולה הצורך במיסוד של המבנה הארגוני ושל חובות וזכויות חברי הקהילה.
המיסוד כולל היווצרות של שכבת נושאי תפקידים דתיים מקצועיים - כהונה.
הכהונה מתארגנת במבנה היירארכי ובירוקרטי של דרגות ותפקידים, סמכויות, זכויות וחובות.
הכהונה כפופה לתהליכים רוטיניים של משמעת, מנגנוני פיקוח וחוקים מיוחדים (המשפט הקאנוני, למשל).
בקהילה דתית קטנה (כמו הנצרות בתחילתה) החסד האלוהי והגאולה שורים על הקהילה כולה ("הקהילה הקדושה").
עם מיסוד הכנסייה, הופכת זאת למקור החסד ועל כן הגאולה יכולה לנבוע רק בתוכה.
השלב הבא הוא נטילת מונופול על חלוקת החסד הדתי, בעזרת הכהנים שהם המתווכים בין האל והמאמינים.
רק לכהנים אלו יש כלים לחלוקת חסד וגאולה (הסקרמנטים בנצרות הקתולית).
הכהנים אינם בהכרח אנשים חסרי חטא.
עיסוקם נובע מתפקידם בהיירארכיה הכנסייתית ולא מתכונותיהם האישיות.
כדי לשמור על סדר זה, הכנסייה שוללת בתוקף ובאופן מוחלט מגע ישיר בין מאמין ואלוהיו, שלא בתיווך הכהנים.
הכנסייה בלבד קובעת את מהות, סדר ולשון כתבי הקודש ורק לאנשיה יש סמכות דתית לפרש כתבים אלו.
הכנסייה גם קובעת את נוסח טקסי הפולחן, התפילות ומועדי החגים השונים.
היא קובעת קדושים וצורות הפולחן המיוחדות להם.
במסגרת של קהילה דתית קטנה או כת דתית, החברים נדרשים לאורח חיים דתי חמור וקיצוני.
דבר זה אינו אפשרי במסגרת של כנסייה גדולה.
המבקשים והמוכנים להמשיך באורח החיים הדתי החמור פורשים, בדרך כלל, מהציבור והופכים לנזירים.
על רוב הצבור, מאידך, מותאמות מצוות דתיות שהציבור יכול לעמוד בהן והמותאמות ליכולתם וסגולותיהם של בני אדם "רגילים".
הכנסייה חייבת להתפשר עם המציאות החברתית כדי למשוך אליה את מרב הציבור על כל גווניו התרבותיים והמעמדיים.
המאמין הופך לחבר בארגון הכנסייה אך בניגוד להרבה ארגונים אחרים, הוא אינו בוחר בכנסייה אלא מוכנס כחבר בה ומשתמש בשירותיה כפי שהוא משתמש בשירותי מוסדות אחרים.
שירותים אלו כוללים, לרוב: ענייני אישות, תרבות, סעד, בריאות ועוד.
כך נוצרת תלות הדדית בין החברה והכנסייה.
מצד אחד החברה תלויה בכנסייה הקובעת ומפקחת על נורמות ואורחות חיים בתחומים רבים של החברה ומצד שני הכנסייה חייבת למתן ולסגל את דרישותיה לחברה כדי שפיקוח זה של הכנסייה יוכתר בהצלחה.
הכנסייה והשלטון החילוני הם בעלי ברית ויריבים כאחד.
במקרים רבים השלטון האזרחי זקוק ללגיטימציה מצד הכנסייה כדי להתקבל על ידי העם.
שליטים רבים מוכרזים על ידי הכנסייה כנבחרי האל והם נמשחים לתפקידם בכנסיות ועל ידי כהני דת.
הכנסייה זקוקה לשלטון החילוני כדי שזה יבטיח וינצור את המונופול הדתי שלה.
היריבות בין הכנסייה והשלטון החילוני נובעת מכך שכל אחד מהם רוצה לחדור לתחומו של השני ולהשתלט על אחוזות כוח שם.
הכנסייה שאפה תמיד לחדור לתחומי הפוליטיקה והכלכלה החילונית ואילו השלטון החילוני נטה להתערב בענייני דת ודוגמה וגם להשתלט על נכסים כלכליים של הכנסייה.
הפתרונות האפשריים לקונפליקט זה הם:
שלטון מלא של הכנסייה (כמו שלטון הדלאי למה בטיבט או הכהן הגדול בימי בית שני) המכונה שלטון תאוקרטי.
השתלטות השליט החילוני על הכנסייה והפיכתה לאחת מזרועות השלטון החילוני (כמו באנגליה שם המלכה היא גם ראש הכנסייה האנגליקנית).
הפרדה מוחלטת בין התחום החילוני והתחום הדתי (בין "מלכות השמיים" ו"מלכות הארץ" של אוגוסטינוס הקדוש) כפי שקיימת היום במדינות מודרניות רבות.
בחברה המודרנית, הכנסייה היא גורם שמרני.
כאשר הכנסייה מגיעה למצב של יחסים תקינים עם השלטון החילוני הקיים ושומרת, על ידי כך, על האינטרסים שלה, היא תומכת בהכרח בשלטון הקיים ומתנגדת לשינויים ומהפכות.
במקרים רבים ראשי ונכבדי הכנסייה שייכים לשכבות העליונות של החברה הקיימת ועל כן אינם מעוניינים בשינויים חברתיים.
שמרנות זו מביאה את הכנסייה למצב של התנוונות רוחנית, סטגנציה ואי יכולת להענות לתביעות של מציאות משתנה.
לעיתים, עקב כך, פוקד משבר חמור את הכנסייה, משבר היכול להביא להופעתו של רפורמטור שישנה את הכנסייה מיסודה או לפילוג בתוך הכנסייה.
בקצה השני המשבר יכול להביא לקרע חברתי ולמלחמת תרבות ודת.
יש גם הרואים בפוליטיזציה של הכנסיות עם הופעת מפלגות דתיות, שיא של ניוון כנסייתי ודתי-מוסרי.
כנסיית אולף הקדוש (באסטונית: Oleviste kirik) היא כנסייה בטאלין, אסטוניה שבזכות גובה הצריח שלה בעבר (159 מטרים), הייתה הבניין הגבוה בעולם בין השנים 1549–1625.
הכנסייה מוקדשת לאולף השני, מלך נורווגיה.
כיום היא משמשת את הכנסייה הבפטיסטית.
ההנחה המקובלת היא שהכנסייה נבנתה במאה ה-12 והייתה מרכז חיי הקהילה הסקנדינבית בטאלין לפני הכיבוש הדני בשנת 1219. האזכור הקדום ביותר לכנסייה הוא משנת 1267 והיא הורחבה מאוד במהלך המאה ה-14.
בערך בשנת 1500 הוגבה צריח הכנסייה והגיע לגובה 159 מטרים.
על פי המשוער, ההשקעה בבנייה לגובה כזה נבעה מכך שטאלין היא עיר נמל וכך יצרו נקודת ציון לאוניות שבאו לסחור.
משנת 1549 הייתה הכנסייה הבניין הגבוה בעולם, עד שבשנת 1625 נפגע הצריח ונשרף מפגיעת ברק.
במשך כל שנות קיומה נפגעה הכנסייה מפגיעות ברק לפחות שמונה פעמים והבניין כולו נשרף שלוש פעמים עד היסוד.
לאחר כמה שיפוצים נותר גובה הצריח 123.7 מטרים.
בשנת 1552 ליד הכנסייה נפתחה ספרייה.
אוסף זה נמצא כיום בספרייה האקדמאית של אוניברסיטת טאלין.
כנסיית בית ברתולומאוס השליח היא כנסייה פרנציסקנית בכפר כנא, המנציחה לפי המסורת את מקום מגוריו של השליח ברתולומאוס הקדוש.
ברתולומאוס הקדוש זוהה כבן כנא בבשורה על-פי יוחנן, עת היה בין השליחים אשר נכחו בנס הדגים השני בעין שבע:
בחזית הכנסייה ארבעה פילסטרים, וחלון מעוגל קבוע מעל דלת הכניסה היחידה.
החזית נושאת גמלון שבמרכזו סמל המסדר הפרנציסקני, ומתחתיו הכיתוב:
היינו, "בית השליח נתנאל ברתולומאוס הקדוש".
חלל הכנסייה פשוט וחף מעיטורים כמעט לחלוטין.
הוא מלבני בצורתו, ובצידו המערבי אפסיס שרוחבו כרוחב האולם (הכנסייה פונה מערבה ולא מזרחה).
המזבח ניצב על בימה מוגבהת, ובחזיתו, בין שני זוגות של עמודים קטנים נושאי כותרות קורינתיות, תבליט המתאר את פגישת נתנאל ופיליפוס הקדוש בישו, והכיתוב בלטינית:
מעל המזבח תמונה המתארת את מותו של הקדוש על אמונתו, ולמרגלותיו נראית גלימת עורו.
בצד הצפוני של האולם נראה פסלו של השליח שמעון הקנאי, שזוהה גם הוא בטעות כבן כנא, כנראה בשל הדמיון לכינויו "הקנאי".
שמעון הקנאי אוחז בידו מסור בהיותו פטרון הנגרים.
בחצר המבנה בית קברות קטן.
כנסיית אל-קובייבה או כנסיית קליאופס הקדוש היא כנסייה פרנציסקנית המנוהלת על ידי משמורת ארץ הקודש, והשוכנת בכפר הפלסטיני אל-קובייבה שבהרי יהודה.
הכנסייה מנציחה את התגלות ישו לשניים מתלמידיו בדרך לאמאוס, מיד לאחר שקם לתחייה.
התגלות ישו לשני תלמידיו בדרך לאמאוס מתוארת בפירוט בבשורה על-פי לוקאס:
המסורת הנוצרית מזהה את אחד התלמידים כ"קליאופס", בעלה של מרים, אחת מאלו שנכחו בצליבה (הבשורה על-פי יוחנן פרק 29, 25), ואת התלמיד השני כ"שמעון" בנו של קליאופס ואחד משבעים התלמידים של ישו.
קיימות מחלוקות באשר לזיהוי אמאוס לה נתכוונה הברית החדשה, בין היתר בשל הנוסחים השונים הקיימים לגבי מרחקה של זו מירושלים.
בברית החדשה השתמרו שני נוסחים - 60 ו-160 ריס, ואצל יוסף בן מתתיהו נזכר מרחק של 30 ריס ממחנה אספסיאנוס באמאוס (ריס היא מידת מרחק השווה לסטדיה, שאורכה 184 מטרים).
בתקופה הביזנטית זוהתה אמאוס בניקופוליס שבלטרון.
הצלבנים שיקמו את הכנסייה שבאמאוס ניקופוליס, ובמקביל הקימו כנסייה גם באבו גוש שאולי ציינה מסורת מקבילה.
זיהוי אמאוס עם אל-קובייבה החל בימי הביניים.
בתחילת המאה ה-12 הקימו הצלבנים כפר וכנסייה באל-קובייבה, אשר לא היה להם קשר למסורות אמאוס.
לאחר שהצלבנים גורשו מירושלים ומהרי יהודה במחצית המאה ה-13, החלו עולי רגל נוצרים לעלות מיפו לירושלים דרך רמלה ונבי סמואל, והאיסור לבקר במקומות הקדושים שמסביב לירושלים גרם לנדידת מסורות עתיקות לאתרים נגישים.
הימצאותה של אל-קובייבה על הדרך שבה הלכו, שרידי הכנסייה במקום, וריחוקו כשישים סטדיות בקירוב מירושלים, התאימו למקורות.
ב-1861 נרכש המקום בידי המרקיזה פאולינה דה ניקולאי, ונתרם למשמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית.
במקום נערכו חפירות בשנים 1873-1875, 1881-1889, ו-1940-1944, אשר חשפו את שרידי הכנסייה הצלבנית הקדומה (2) ואת המבנה המיוחס ל"בית קליאופס" שבו התארח ישו, ואשר שוכן בפינתה הצפון-מערבית (1).
בחצר הכנסייה התגלו שרידיה של דרך רומית.
עוד נחשפו במקום מבצר צלבני קטן (4) ובו קפלה (5) השוכנים ממערב לשרידי הכנסייה, וכן בור מים גדול (6) שאורכו 40 מטרים, רוחבו 25 מטרים ועומקו שבעה מטרים.
מצפון וממזרח לכנסייה נמצאו שרידי בתי מגורים של הכפר מימי הביניים (7).
בצמוד מדרום לשרידי הכנסייה הצלבנית, הוקמה כנסייה מודרנית (3) אשר קודשה בשנת 1902.
בכנסייה זו יש עוגב קטן המכיל מקלדת ידיים אחת ומקלדת רגליים.
לעוגב זה יש כעשרה רגיסטרים.
סרטון שצולם במקום מציג עוגב זה:
כנסייה עגולה היא מבנה מיוחד של כנסייה שהחלל המרכזי שלה מתוכנן באופן מעגלי.
כנסיות עגולות נמצאות בעיקר בשוודיה ודנמרק (בעיקר באי בורנהולם) והיו מבני כנסייה פופולריים בסקנדינביה במאה ה-11 וראשית המאה ה-12.
יש להבדיל בין כנסיות עגולות למבני כנסייה עגולים במגדלים, וכן כנסיות בצורת מתומנים ומצולעים, שהן אינן עגולות לחלוטין.
בתקופה שקדמה לראשית הנצרות, נבנו מבנים עגולים בקבריהם של שליטים.
באיטליה נבנו מספר כנסיות בפטיסטיות עגולות על ידי השליט או הבישוף לאחר שהאזור הוכרז כנוצרי.
כנסיית הקבר בירושלים היא אחת מהכנסיות העגולות הראשונות, והיא נבנתה מעל לקברו של ישו.
כך קרה גם במצודת פראג, בה נבנתה רוטונדה בקתדרלת ויטוס הקדוש שנוסדה במיקום בו מוצגת זרועו של ויטוס הקדוש.
בהמשך נבנו כנסיות עגולות גם בקהילות ברפובליקה הצ'כית, בפולין ובמדינות הסלאביות.
כנסיית הקבר היוותה השראה לכנסיות רבות, היות שמסעות הצלב הובילו צלבנים וטמפלרים רבים שלקחו איתם לאירופה רעיונות ותוכניות לבניית כנסיות חדשות.
דוגמאות לכנסיות עגולות נבנו בקיימברידג' ובלונדון, בהם כנסיית טמפל.
כנסיות עגולות באתיופיה קיימות מהמאה ה-16. מבחוץ הן נראות כמו בקתות עגולות, אך מבפנים מחולקות לשלושה חלקים.
בראשון - רצפה מכוסה בשטיחים, עם כיסאות עבור הזקנים והילדים.
בשני - רצפה מכוסה בשטיחים אליה רק אנשי הדת של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית רשאים להיכנס.
ובשלישי נמצא התבות או ארון הברית והוא אזור מלבני שמתייחסים אליו כקודש הקודשים ובו הקירות מכוסים בקישוטים ובתמונות של קדושים.
כנסייה מהתקופה הביזנטית ששרידיה נמצאו בשדות קיבוץ כיסופים.
שרידי הכנסייה מהמאה השישית כללו רצפת פסיפס הכוללת תיאור בעלי חיים שלווים ובמחזות ציד וכתובות.
האתר ידוע גם בשם "רַקיבַּת אלוַזָה".
האתר שוכן כקילומטר צפוני מערבית לתל גמה.
בשנות השבעים של המאה ה-20, בעת הכשרת הקרקע בשדות הקיבוץ, התגלתה רצפת הפסיפס.
האתר נסקר בשנת 1930 על ידי יעקב עורי, מפקח העתיקות מטעם ממשלת המנדט, שציין בממצאיו את המצאות רצפת פסיפס באתר.
במפות ישנות מסומן האתר בשם "בירכת אבו ראדי" או "בירכת אל-וָזָה".
הכנסייה מופיעה בסקר הארכאולוגי של ישראל במפה 112-נירים, בשם רצפת כיסופים מספר אתר 6. האתר נסקר על ידי אמנון גת.
בעקבות גילוי הכנסייה, החלה ביולי 1977 חפירת הצלה במקום מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים, בראשות רודולף כהן.
בחפירה השתתפו מתנדבים מקיבוץ כיסופים.
הכנסייה נמצאה באתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית, ששטחו כ-50 דונם ושכן על הגדה המערבית של נחל אסף (יובל של נחל הבשור).
בצד המערבי נמצאו שברים רבים של קנקנים ולבני חרס צרופות רובם מהתקופה הביזנטית.
ממצאים אלה מעידים שבמקום שכן בתקופה זו בית יוצר.
כיום שטח האתר הוא שדה מעובד ולא ניתן להבחין בשרידים.
הממצאים הארכאולוגיים העלו שבאתר שכנה כנסייה מטיפוס בזיליקה.
אורכה היה 16 מטר ורוחבה 13 מטר.
חלקה המזרחי של הכנסייה, כולל האפסיס, נהרס בתחילת המאה ה-20 כשנבנה במקום מבנה ערבי.
החופרים זיהו במקום מגרעות בקרקע של שני טורים עם חמישה עמודים בכל טור.
קירות הכנסייה נשדדו עוד בימי קדם.
מרצפת הפסיפס שהשתרעה בכל שטח הכנסייה שרדה כתובת בכניסה של אולם תווך, וכמעט כל רצפת הפסיפס באולם הצפוני.
הכתובת בכניסה היא ביוונית בת שבע שורות.
הכתובת מציינת את שמות האנשים שבזמנם הונחה הרצפה.
התאריך בכתובת הוא לפי מניין עזה שפירושו ה-4 באוגוסט שנת 576 לספירה.
מימין לכתובת שרד בז שלצווארו סרט אדום והוא נמצא בין צמחים.
הרצפה ששרדה בחלק הצפוני אורכה 11 ורוחבה 2.4 מטר, והיא כוללת 12 סצנות של תיאורי ציד וסצנות של בעלי חיים שלווים, הרצפה כוללת מסגרת של דגמים גאומטריים.
מתוך 12 הסצנות שתיים נמצאו הרוסות עד שלא ניתן לזהות את הסצנות.
הסצנות ששרדו הן: פרש חמוש ברומח מכניע נמר.
לוחם המחזיק בידו חרב ומגן נלחם בדוב, כלב ציד במרדף אחרי ארנבת וצבי.
אריה מתנפל על שור, גריפון מתנפל על ברבור.
לביאה עם גור אריות, איש העוסק בחליבה של חיה ייתכן והיא עז.
ג'ירפה ופיל, סצנה של זברות, וסצנה של איילים אוכלים עשב.
מעל סצנת הפרש המכניע את הנמר מופיעה כתובת "עבודת אלכסנדר".
השערת החוקר היא שהכוונה היא לתיאור עלילותיו של אלכסנדר הגדול, ולא ציון שמו של האמן, שבדרך כלל נהג לחתום את שמו במסגרת מיוחדת ולא בתוך סצנה.
במרכז האולם הצפוני נחשף קבר שהיה מכוסה בלוח שיש ששרדו ממנו שברים בלבד.
מתחתיו היה קבר חתום בלוח אבן.
בתוך הקבר נמצאו חמישה שלדים.
ברצפת הפסיפס שהקיפה את הקבר מכל העברים נמצאה כתובת הרוסה ביוונית.
בשרידי הכתובת זוהה שבמקום נקבר הכומר זוֹנאינוס ואישה בשם מאריה.
בצמוד לרצפת הסצנות נמצאה כתובת נוספת באורך 1.4 מטר ורוחב 0.70 מטר.
לפי מניין עזה, התאריך בה הונחה התוספת לרצפת הפסיפס היה ה-4 ביולי 578 לספירה, שנתיים לאחר הנחת הרצפה ביתר חלקי הכנסייה.
באזור שבין שורות העמודים שרדו שתי סצנות, באחת מהן מתואר אדם המוביל גמל ועל גבו קנקנים וסלים.
מעל האדם מופיע שם יווני אוֹרבּיקוֹן.
בסצנה השנייה רואים שתי נשים עם ראש מכוסה.
הנשים עונדות צמידים שרשרות ועגילים.
האישה הימנית הצעירה יותר, מפזרת בידה מטבעות ומעל ראשה נכתב "הגבירה סילטוּס".
האישה השנייה משמאלה מחזיקה בידיה קערה.
מעליה מופיע הכיתוב "קאליאוֹרה" שפירושו שעה יפה או שעת כושר.
באזור הדרומי של הכנסייה שרדו שרידי רצפת פסיפס שעוטרו בדגמים של עיגולים ומרובעים.
רצפת הפסיפס הועברה למחלקת השימור של רשות העתיקות לצורכי שיקום ושימור.
לאחר שיקומה נמסרה על ידי רשות העתיקות לתצוגה באגף הארכאולוגיה של מוזיאון ישראל.
הכנסייה הוקמה בתקופתו של הקיסר הביזנטי יוסטינוס השני ששלט בין השנים 578-565. על פי שרידי הכנסייה אפשר להניח שהכנסייה שכנה בעיירה משגשגת.
אחת ההצעות היא לזהות את האתר עם העיר "אורדה" המופיעה במפת מידבא.
על פי הצעתו של בנימין מזר נמצאת העיירה לא רחוק מתל גמה.
בתקופה הביזנטית היה האזור שבין עזה לבאר שבע מיושב בצפיפות.
באזור נמצאו בבתי כנסת וכנסיות מתקופה זו כמו בית הכנסת העתיק במעון ליד קיבוץ נירים, כנסייה ליד קיבוץ מגן, הכנסייה הביזנטית בשלאל - היום בגן לאומי אשכול, באר שמע, חורבת גררית בגרר ואתרים נוספים.
על פי הארכאולוג מיכאל אבי-יונה, פעלה באזור בין המאה ה-4 למאה ה-6 אסכולה של מניחי פסיפסים מעזה, שהמוטיב העיקרי שלהם היה תיאור בעלי חיים וחפצים בתוך מדליונים.
הרצפה בכיסופים כוללת גם היא בעלי חיים, אבל העיצוב שונה.
להערכת רודולף כהן, ייתכן ורצפת הפסיפס בכנסייה ליד כיסופים הוא שלב מאוחר יותר בהתפתחות אסכולת עזה.
סצנות מחזות צייד היו נפוצים בתקופה זו ברצפות פסיפס בכנסיות רבות.
סצנות כאלה נמצאו בבית שאן, בבית גוברין ואתרים נוספים.
אנשי הכמורה מהמאה החמישית התנגדו לסצנות אלה בטענה שהן מנהג אלילי ששרד.
כנסייה מהתקופה הביזנטית היא כנסייה ששרידיה נמצאו בשנת 1964 בשכונת "גבעת כצנלסון" בנהריה ממזרח לכביש 4 ומצפון לכביש 89. שרידי הכנסייה שתוארכה למאה השישית כללו רצפת פסיפס הכוללת דמויות אדם ודמויות מעולם החי והצומח ודגמים גאומטריים.
בשנת 1964 בעת הנחת יסודות לבניית מועדון נוער על ידי העירייה ליד בית ספר כצנלסון התגלתה רצפת פסיפס מפוארת.
בתחילה חשבו שמדובר ברצפה של חווילה רומית.
בעקבות גילוי הרצפה החליט ראש העירייה, גרשון טץ, ומהנדס העירייה לשנות את ייעוד השטח, והאתר כוסה מחדש, עד לביצוע חפירות ארכאולוגיות.
בשנת 1972 החלה באתר חפירת הצלה אותה יזם מנהל המוזיאון העירוני נהריה.
החפירה בוצעה על ידי גרשון אדלשטיין ארכאולוג אגף העתיקות והמוזיאונים.
בחפירת ההצלה זוהה המבנה שנחשף ככנסייה ביזנטית מפוארת.
המשך החפירה של האתר התקיים בשנים 1974 ו-1976 בהשתתפות קלודין דופין מומחית לתקופה הביזנטית.
כדי לשמר את האתר מימנה העיר בילפלד מגרמניה, עיר תאומה של נהריה, מבנה גדול מעל האתר.
בשנת 1988 הגיעה משלחת מומחים מבילפד ששחזרה קטעים מרצפת הפסיפס.
האתר נפתח לציבור במרץ 1988. במשך מספר שנים היה האתר חלק מאתרי הסיור של המוזיאון העירוני בנהריה, לאחר מכן נסגר האתר לביקורי הקהל.
בשנת 2021 לאחר שנים רבות שהייתה סגורה ומוזנחת, עברה הכנסייה שיפוץ במבנה ההיקפי ושימור הפסיפס בסיוע עיריית נהריה, רשות העתיקות ובביצוע של רשות השימור ומורי דרך ומתנדבים נהריינים.
כהוקרה לעיריית בילפלד על תרומתה לשימור האתר נקראו הרחובות המובילים לאתר "רחוב בילפלד" ו"שביל בילפלד".
הכנסייה מופיעה בסקר הארכאולוגי של ישראל במפה 5-נהריה ומפת עמקה, בשם חורבת עיתאים מספר אתר 58.
הכנסייה שהתגלתה ניצבת על גבעה, היא חלק מאתר ארכאולוגי שנקרא "חורבת עיתאים".
אתר זה היה יישוב גדול שראשיתו בתקופה הפרסית הוא היה מיושב גם בתקופה הרומית והביזנטית.
היישוב שכן על הדרך שהייתה מיושבת בצפיפות בין אנטיוכיה לעכו.
יישובים אלה חוברו בשנת 56 לספירה בדרך שנסללה בימי נירון קיסר.
כנסיות נוספות שנמצאו על דרך זאת היו בחניתה, עברון, סוחמאתא ושבי ציון ועוד.
היישוב שכן מצפון לנחל געתון וממזרח לכביש עכו-ראש הנקרה של היום.
כיום שוכנות על האתר שתי שכונות של נהריה, שכונת שרת מצפון, ושכונת כצנלסון מדרום.
שטח האתר הוערך בסקר הארכאולוגי כ-100 דונם.
מצפון מערב לכנסייה נחפר בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שדה קברים שכלל עשרים ושתיים מערות קבורה ועשרים ושמונה קברי יחיד.
מערות הקבורה היו בשימוש החל מהמחצית השנייה של המאה ה-2 ועד המאה ה-4. קברי היחיד תוארכו לשנים שבין המחצית השנייה של המאה ה-1 עד המחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה.
מערת קבורה נוספת נחשפה בשנת 1988 מדרום מערב לכנסייה.
מצפון מזרח לכנסייה התגלו בשנת 1955 שלושה כבשנים לייצור קנקנים.
האתר נסקר גם בסקר ארץ ישראל המערבית של הקרן לחקר ארץ ישראל ונמצא שרובו הרוס.
הכנסייה היא בסיליקה שאורכה הוא 28 מטר ורוחבה 17.70 מטר שנבנתה על שרידי מבנה מהתקופה הארוכה הביזנטית היא מסתיימת בשלושה אפסיסים (גומחות).
בחזית האפסיס המרכזי שהיה הגדול מבין השלושה, ניצבה בימה אליה עלו בשתיים-שלוש מדרגות.
אולם הכנסייה חולק על ידי שני טורי עמודי שיש שבכל אחד מהם היו שישה עמודים.
העמודים הסתיימו בכותרות שעוטרו בדגמים מעולם הצומח.
על פי החופרים, העמודים תמכו בקורות עץ שעליהן ניצבו שתי גלריות שרוחבן היה כרוחב אולם התווך המרכזי של הכנסייה.
קירות הכנסייה נבנו מאבנים מקומיות מסותתות, שטויחו בטיח עבה.
להערכת החוקרים בקירות הכנסייה הותקנו חלונות.
הממצאים הארכאולוגיים כללו שברים רבים של זכוכית שטוחה שמקורם כנראה בחלונות.
רצפת הפסיפס של הכנסייה הונחה על גבי אדמה שהונחה על השרידים הקודמים.
בחזית הבימה מול האפסיס המרכזי על רצפת הפסיפס, גודר חלק מהכנסייה בסורג.
הסורג נבנה משנים-עשר לוחות שיש.
בין הלוחות הפרידו 10 עמודי שיש.
לוחות השיש והעמודים עוטרו בתבליטים.
כל אחד מהלוחות הופיעה כתובת ביוונית שהוקדשה ללאוניטיס הכוהן ובני משפחתו שהיו תורמי הסורגים.
שניים מהלוחות עוטרו בשני איילים שפניהם לכוון המרכז וביניהם צלב.
בשטח שגודר על ידי הסורג ניצבו שני שולחנות משיש, על חלק מרגלי השולחנות שעוצבו כעמודים, נחקקו צלבים.
על חלק מכותרות הרגליים נחקקו שלוש האותיות היווניות IAP.
השערת החופרים היא שמדובר כנראה בשמו של יואן ארכיאפיסקופוס שהיה הארכיבישוף של צור בשנת 555 לספירה.
זיהוי זה גם נסמך על מציאת שמו של הארכיבישוף בכתובת שנמצאה בכנסייה עתיקה בסוחמאתא.
תיארוך הכנסייה נעשה על פי הכתובת והממצאים האחרים בכנסייה.
רצפת הפסיפס השתרעה על כל שטח הכנסייה.
רוב האולם עוטר בדגמים של קשקשים בצבע לבן כשקודקוד הקשקש עוטר באדום.
רצפת הכנסייה הוקפה בפס שעוטר במדליונים שכללו דמויות אדם, בעלי חיים וצמחים.
במרכז האולם מול האפסיס המרכזי והבימה נמצא עיטור רוזטה בקוטר 1.6 מטר העשויה מדגמים גאומטריים שנתנו תחושת עומק.
מול האפסיס המרכזי וקרוב אליו נמצא עיטור של שני טווסים כשפניהם זה מול זה וביניהם אמפורה.
פס המדליונים שהקיף את הסיטראות הוא ברוחב של 60 ס"מ, מתוך הפס שרדו 87 מדליונים, אורך הפס ששרד 57 מטר.
ליצירת הפסיפס השתמשו באבני הפסיפס מאבן גיר מקומית, בחרסים לצבע צהוב ובקוביות זכוכית לצבעים כחול וירוק.
הצבעים המופיעים ברצפת הפסיפס הם: שחור, אפור, אדום, ורוד, חום, צהוב, אוכרה, ירוק, כחול ותפוז.
גודל אבני הפסיפס הם 8 על 8 מ"מ.
בדמויות האדם השתמשו עבור הפנים, הידיים והרגליים באבני פסיפס בגודל 5 על 6 מ"מ.
רוב הסצנות במדליונים מתוארות במדליון אחד, מספר סצנות מתוארות בשני מדליונים למשל סצנת הצייד ובידו רומח התוקף נמר.
המדליונים ששרדו כוללים 11 דמויות אדם, 9 דמויות הן עירומות פרט לצעיף על הצוואר ומשולש המכסה את הערווה.
דמות אחת "צייד הציפורים" לבושה לחלוטין, ודמות אחת "המחלל" ערומה לחלוטין.
עיצוב הדמויות העירומות הוא בניגוד למה שהיה נהוג בפסיפסים מהמאה ה-6 שבה נהגו לעצב דמויות הלבושות על פי האופנה באותה עת.
דמויות בעלי החיים מגוונות וכוללות שוורים, אייליים, פסיון, כלב, נמר, תיש אריה, תרנגול ודמויות נוספות.
מעולם הצומח תוארו גפן, רימון, תפוח ופירות נוספים.
על פי הממצאים הארכאולוגיים הכנסייה נהרסה בשרפה עזה.
החופרים משערים שהשרפה התרחשה בעת הכיבוש של ארץ ישראל על ידי האימפריה הסאסאנית שהתרחש בשנת 614 בתקופת שלטונו של המלך הפרסי ח'וסרו השני.
סימני שרפה דומים נמצאו גם בכנסיות בשבי ציון ובעברון.
השרפה אחזה בגג העץ שקרס יחד עם הנברשות והקישוטים מברונזה שהיו תלויים על גבי השרשראות.
האש השפיעה גם על צבעי הרצפה, היא יצרה בחלק מהמקומות כתמים שחורים ולבנים.
נמצאו גם כמויות גדולות של עופרת מותכת.
בצידה הדרומי של הכנסייה ליד האפסיס נמצאו שבעה קנקני אגירה גדולים וצלחות חרס.
השערת החוקרים היא שהקנקנים כנראה הובאו לשם על ידי האנשים שביקשו מחסה בכנסייה.
כנסייה חופשית הוא מושג שהתייחס במקור לכנסיות נוצריות - שבניגוד לכנסיות הממלכתיות - לא היו תלויות בממסד הממלכתי.
בעקבות תהליך הפרדת הדת מהמדינה במדינות רבות המושג איבד את מובנו החד משמעי.
בימינו, במדינות שבהן קיימות כנסיות לאומיות או ממלכתיות רשמיות, המושג "כנסייה חופשית" מציין קהילות או כנסיות נוצריות שאינן שייכות לכנסיות הממסדיות.
המילה "חופשית" נועדת, בהתאם למקרה, לציין כי מדובר בכנסייה שחבריה הצטרפו אליה מרצונם החופשי, שהיא עצמאית מבחינה ארגונית, שהיא מייצגת מיעוט או שיש לה עמדה תאולוגית מיוחדת.
כנסייה חופשית אינה מעורבת בהתוויית מדיניות של המדינה והמדינה אינה משפיעה על מדיניותה ועל השקפתה התאולוגית של קהילותיה.
היא אינה זוכה בחסות או מימון ממשלתיים.
ההיסטוריונים הפרוטסטסנטים מציגים כ"כנסייה חופשית" את הנצרות הקדומה, מלפני אימוצה כדת רשמית על ידי האימפריה הרומית תחת הקיסר קונסטנטינוס.
כנסייה חופשית הוא דפוס שהתפתח בעיקר בימי הרפורמה ההפרוטסטנטית באירופה ובאמריקה בקרב תנועות רפורמיות כמו הקלוויניזם, הפרסביטריאניזם, הבפטיזם והקונגרגציונליזם וקבוצות רדיקליות יותר כמו האנבפטיזם.
בסופו של דבר היו כנסיות קלוויניסטיות שהגיעו למעמד של כנסייה ממלכתית, למשל בזמנו בז'נבה ומאוחר יותר הכנסייה הרפורמית ההולנדית.
היו כנסיות לותרניות ופרסביטריאניות שנפרדו מהזרם המרכזי הממסדי והדעיפו לבחור בדרך אוטונומית.
גם בהודו ובסין קמו בימי הביניים מספר קהילות נוצריות בעלות אופי חופשי, שלא נמצאו בפיקוח ממלכתי.
דפוס הכנסיות החופשיות מצא תנופה מיוחדת בקרב הפוריטנים באמריקה
הכנסיות החופשיות נוצרו על ידי איגוד מרצון של מאמינים נוצרים שהחליטו להקים קהילות עצמאיות, על בסיס "הסכם כנסייתי" (church covenant) ו"אני מאמין" ברור.
הן דחו כל התערבות, פריווילגיה או מימון מצד הממסד הממלכתי וניהלו ומימנו את עצמן לבד על סמך תרומות חבריהן.
הכנסייה החופשית של אנגליה (Free Church of England) - כנסייה ברוח האנגליקניזם שנפרדה מהכנסייה של אנגליה.
במסגרת המסורת הפרסביטריאנית קמו בסקוטלנד ובצפון אירלנד מספר כנסיות חופשיות.
הידועה בהן - הכנסייה החופשית של סקוטלנד (1843, אחר כך, אחרי שנת 1900 כך נקראים שני פלגים שלה - אחד שסירב להתאחד עם הכנסייה הפרסביטריאנית המאוחדת של סקוטלנד, והשני שהתפתל מן האחרון והקים בשנות ה-2000 "הכנסייה החופשית של סקוטלנד -הממשיכה")
הכנסייה הפרסביטריאנית החופשית של אלסטר.
מהגרים הולנדים הקימו בארצות הברית כנסיות רפורמיות חופשיות ברוח הקלוויניזם Free Reformed Churches in North America.
כנסיות חופשיות מתוך עקרון - שאימצו בהשקפתן על הכנסייה את עקרון ההפרדה בין הדת ומדינה והחברות מרצון.
לפי העיקרון "ישו בלבד" (Solus Christus) חסידיהן סבורים כי הישועה אינה באה על ידי השתייכות לכנסייה ממלכתית או לכת מסוימת.
כנסיות אלה פועלות ברוח אוונגליסטית וכוללות בפטיסטים, מנוניטים, פנטקוסטלים.
חלקן מאוגדות ב"ברית הקהילות של הכנסיות החופשיות האוונגליות", "ברית הקהילות של הכנסיות החופשיות הפנטקוסטליות", "ברית הכנסיות החופשיות של קהילת האל" ("כנסיית האל" פנסטקוסטלית).
כנסיות חופשיות שהתפתחו במסגרת "תנועות להתחדשות דתית" בתוך כנסיות קיימות - הפייטיזם, הקומוניטריזם הלותרני (Gemeinschaftsbewegung), הכנסייה האוונגלית-מתודיסטית, כמו כן קהילת האחים מהרנהוט (האחים המורבים), צבא הישע.
החברה האוונגלית בגרמניה" ו"המיסיון העירוני" מאורגנות כמו כנסיות חופשיות, אך למעשה הן מפעל חופשי במסגרת הכנסייה הלותרנית (אוונגלית) של גרמניה.
כנסיות, שברגעי משבר התפצלו מתוך כנסיות קיימות והתארגנו ככנסיות חופשיות.
המשברים פרצו בדרך כלל כשהמדיניות של הנהגת הכנסייה הפכה לבלתי מקובלת על חלק ממאמיניה.
כן נוסדה קהילת האחים האוואנגלים מקורנטל.
כמה כנסיות לפי האמונה הישנה.
רוב הכנסיות לפי האמונה הישנה, כמו "הכנסייה הקתולית הישנה", "הכנסייה האוונגלית-לותרנית העצמאית SELK" (אליה סופחה הכנסייה האוונגלית-לותרנית החופשית של הנובר) ואחרות אינן מגדירות עצמן כ"כנסיות חופשיות".לעומת זאת "הכנסייה האוונגלית-הרפורמית הישנה" ו"הכנסייה האוונגלית-הלותרנית החופשית ELFK" כן מכנות עצמן "כנסיות חופשיות".
מכיוון שהתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית אוסר על קשר רשמי בין הממשל ובין הדתות, כל הכנסיות בארצות הברית הן בתוקף ההגדרה כנסיות חופשיות.
הכנסייה המתודיסטית החופשית קראה לעצמה כך לא בגלל מעמדה מול המדינה, אלא מפני שדגלה בזמנו בשחרור העבדים, גם המקומות בספסלי הכנסייה היו צריכים להיות בחינם, עבודת הקודש הייתה צריכה לאפשר את חופש רוח הקודש והכנסייה ראתה עצמה חופשית מחשאיות ושבועות, כמו אלו של הבונים החופשיים.
הכנסיות החופשיות (בשוודית ביחיד - frikyrka) בשוודיה אינן חלק מהכנסייה של שוודיה שהיא כנסייה לותרנית.
הן כוללות כנסיות בפטיסטיות, פנטקוסטליות, מתודיסטיות, "כנסיית המיסיון" ועוד.
הכנסייה הלותרנית האוונגלית החופשית של נורווגיה.
בדנמרק פועלות גם כן כנסייה אוונגלית לותרנית חופשית, כמו כן כנסיות חופשיות נאו-פרוטסטנטיות כמו בפטיסטיות, אדוונטיסטיות, פנטקוסטליות, מתודיסטיות, הכנסייה האפוסטולית הדנית, כריסטיאן סיינס, הכנסייה האוניטריאנית, הקווייקרים, "כנסיית המיסיון" ועוד.
בעיקר "הכנסייה החופשית של פינלנד" (בעלת פרופיל לותרני) ו"כנסיית המסיון".
הקונגרגרציה החופשית של הכנסיות הלותרניות של איסלנד - כוללת את "הכנסייה החופשית של רייקיאוויק" ו"הכנסייה החופשית של הפנרפיירדור".
לותרנית: הכנסייה האוונגלית החופשית של הקנטון וו, הכנסייה החופשית באוסטר.
"הכנסיות החופשיות של אוסטריה" הכוללות כנסיות בפטיסטיות, פנטקוסטליות, מנוניטיות, קהילת "אליאה" ועוד.
כנסיות חופשיות (Chiese libere) של ולדנסים.
בסין של ימינו ה"כנסיות החופשיות" העיקריות הן כנסיות מחתרתיות ברוח המסורת הרומית קתולית, שאינן כפופות ל"איגוד הפטריוטי הקתולי הסיני" הנמצא בחסות הממשלה, כמו כן הכנסייה האמיתית של ישו ברוח הפנטקוסטליזם, ה"כנסיות המקומיות" מיסודם של ואצ'מן ני וויטנס לי, "תנועת הנולדים מחדש", כנסיות מבודדות שהתארגנו סביב תחנות רדיו אוונגליסטיות.
כנסייה גותית על סלע על שפת הים הוא אחד מהציורים הידועים של הצייר, האדריכל ומעצב הפנים הידוע קארל פרידריך שינקל שנוצר בשנת 1815 בסגנון הרומנטי.
הציור ממחיש את מסעם של קבוצת אנשים שפניהם כנראה אל עבר הנמל, תוך כדי מזג אוויר חורפי עם רוח קרה בעת השקיעה.
הכנסייה הגותית הגדולה והמרשימה מהווה את מרכז הציור, ומוקפת במעין זוהר על טבעי-אלוהי.
כמו ציירים ומשוררים רומנטיים גרמניים רבים, בחר שינקל לתאר מבנה בסגנון האדריכלות הגותית ביצירתו - אחד ממאפייניו הבולטים ביותר.
הסיבה לכך הייתה התנועה הרומנטית שבאה להחזיר את היופי והחן שבאותם הימים, תוך כדי כך שהסגנון הגותי אופיין כסגנון גרמני בשורשיו המקוריים, ובכך מתעסק הציור בנושא גרמני מובהק ולא רק בנושא אדריכלי בפרט.
כנסיית אנדריי הקדוש (באוקראינית: Андріївська церква) היא כנסייה במעמד קתדרלה בקייב, בירת אוקראינה.
הכנסייה נבנתה בסגנון הבארוק בין השנים 1747–1754 לפי תוכניתו של האדריכל ברתולומאו רסטרלי.
הכנסייה ממוקמת על גבעה ומשקיפה על האזור ההיסטורי פודיל ועל נהר הדנייפר.
המדרון המשתפל מהגבעה לפודיל והרחוב הראשי העובר דרכו קרויים על שם הכנסייה - מדרון אנדרייבסקי.
הכנסייה הוקמה לציון שמו של אנדראס הקדוש, "השליח של רוס" (על פי הכרוניקה הרוסית הראשונה אנדראס הקדוש הגיע למקום והקים צלב על הגבעה במקום בו נמצאת כיום הכנסייה).
בשנת 1086 הקים נסיך קייב וסבולוד הראשון כנסייה במקום לציון מאורע זה.
הכנסייה חרבה בעת הפלישה המונגולית ב-1240. במהלך השנים הוקמו במקום כנסיות עץ, שחרבו.
ב-1744 הניחה יליזבטה, קיסרית רוסיה את שלוש אבני הפינה הראשונות לכנסייה החדשה על הגבעה, היא לא זכתה לראות בסיום הבנייה.
שנה לאחר מכן נבחר ברתולומאו רסטרלי לתכנן אותה, והוא תכנן ועיצב גם את האיקונוסטאזיס שלה.
העבודות על המעטפת החיצונית של המבנה הסתיימו ב-1754, אך רק ב-1767 הסתיימו כל עבודות עיצוב הפנים שלו.
ציורי הקיר והאיקונות צוירו על ידי האמנים אלכסיי פטרוביץ' אנטרופוב ואיוון יקובלביץ' וישניקוב.
כיוון שהכנסייה תוכננה להיות כנסיית הקיסרית, אין לה קהילה ולא מגדל פעמונים.
הממלכה לא גילתה עניין לתמוך בפרויקט לאחר מותה של הקיסרית יליזבטה והכנסייה מומנה מתרומות אקראיות של גורמים פרטיים.
ב-1768 היא הועברה לידי מועצת העירייה של קייב.
סופה כבדה פגעה קשות בכנסייה ב-1815 וקרעה מעליה את הגג.
בין השנים 1825–1828 נערך בה שיפוץ מקיף, במסגרתו שונתה צורת החזית שלה מן התוכנית המקורית ומבני עץ הוחלפו בברזל.
שיפוצים נוספים נערכו בין השנים 1917–1953 ונגעו בכל רכיבי המבנה, יסודות, חזית, עיטורי פנים וחוץ.
בשנת 1935 נסגרה הכנסייה לפעילות דתית בהוראת השלטון הסובייטי והפכה למוזיאון היסטורי לתולדות אוקראינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה חודשו הטקסים הדתיים במקום, עד שהופסקו שנית ב-1961. ב-1968 נפתח במקום המוזיאון לארכיטקטורה היסטורית סנטה סופיה.
בשנות השישים התגלו בווינה שבאוסטריה תוכניות המבנה המקוריות של ברתולומאו רסטרלי.
בשנת 1970 רכש המוזיאון לארכיטקטורה היסטורית סנטה סופיה העתקים של תוכניות אלה ממוזיאון אלברטינה בווינה ובשנת 1978 החל שיפוץ מקיף לפי תוכניות אלה, שנועד להחזיר את הכנסייה למראה המקורי שלה.
ב-1987 היא הוכרזה כקתדרלה של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית העצמאית.
ב-2018 הוכרזה הכנסייה כמושב בישוף של הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול (צעד שביטא התנתקות של הכנסייה האוקראינית משליטת הכנסייה האורתודוקסית הרוסית-פטריארכיית מוסקבה).
כנסיית אליהו הנביא (Церковь пророка Илии́; רשמית "הכנסייה על שם אליהו הנביא בחיפה על הר הכרמל") היא כנסייה רוסית אורתודוקסית, בחצר אליהו של המשימה הרוחנית הרוסית בירושלים של הפטריארכיה במוסקבה.
הכנסייה נמצאת בחיפה, ישראל וממוקמת בהר הכרמל.
חלקת האדמה עליה ממוקמת הכנסייה כעת נרכשה על ידי המשימה הרוחנית הרוסית בירושלים בשנת 1909. השלטונות הטורקיים המקומיים לא העניקו אישור לבניית בית התפילה וראש המשימה, הארכימנדריט ליאוניד סנצוב הציע לבנות תחילה חדר אוכל לצליינים, אשר באותה העת הגיעו דרך הים לחיפה.
את בניית הכנסייה הוביל המהנדס בוריס גורביץ'.
בשנת 1912 החלה המשימה לעתור לרשויות הטורקיות על אישור לארגן מחדש את בית התפילה של המתחם.
למבנה נוסף מזבח, איקונוסטזיס עשוי משיש אפור ונבנה מגדל פעמונים.
בתחילת 1913 התקבלה אישור, הדבר הסתייע בעקבות ציון יום השנה ה-300 לשושלת רומנוב, לכבודו הוצע האתר הרוסי בחיפה להיקרא בשם "מתחם רומנוב".
הנושא לא נפתר במהירות הרצויה וההסדרים לבניית הכנסייה דרשו זמן נוסף.
לבסוף, ב-14 בנובמבר 1913, הכנסייה על שמו של אליהו הנביא נחנכה בחגיגיות על ידי הפטריארך של ירושלים דמיאן.
בדו"ח המשימה הרוחנית הרוסית מצוין כי "כנסיית אליהו בהר הכרמל ליד העיר חיפה הוא קטן מאוד.
בצורה של צלב יווני ובארכיטקטורה יוונית - אך עבור מעט הצליינים ומעט תושבים אורתודוקסים מקומיים והערבים זה מספיק.
האיקונוסטזיס קטן, חד שכבתי, אך טוב.
כלי הקודש וכלי [התפילה] הם קטנים.
החפצים נלקחו בעיקר מקתדרלת השילוש הקדוש בירושלים וחלקם נתרמו."
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נפסק זרם עולי הרגל מרוסיה, והכנסייה ברובה לא הייתה פעילה וללא כומר.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, תחזק אותה כומר אורתודוקסי-ערבי בכנסייה של אליהו הנביא, בשם ארכפריסט ניקולאי, שלאחר מותו נקבר בשטח החלק הרוסי הסמוך לכנסייה.
לאחר מכן נערכו מדי פעם שירותים שונים כאשר עולי הרגל הגיעו עם כמרים.
לאחר הקמת מדינת ישראל הועברו חפצי המשימה הרוחנית הרוסית שנמצאו בשטחה, כולל כנסיית הנביא אליהו בחיפה, לפטריארכיה במוסקבה (כשבעבר היו תחת סמכות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה).
באביב 1991 נפתחה הכנסייה על ידי מירוסלב וטיב, שמונה לכומר הכנסייה.
לאחר הגעת הפטריארך ממוסקבה אלכסיי השני באותה השנה, התגבר זרם העלייה לרגל, שוחזרו כנסיות, הופיעו כמרים חדשים.
ביולי 2002 חוללה הכנסייה על ידי אנשי כת השטן, שכתבו באנגלית ובעברית במילים "כאן היה השטן" ו"יצא".
במקביל, דמותו של אליהו בצד הצפוני של הכנסייה נצבעה על ידם בסמלים שטניסטיים כפנטגרמים וצלבים הפוכים, כמו גם רישומים מגונים.
כנסיית ביתה גיורגיס (באמהרית: ቤተ ጊዮርጊስ) היא הכנסייה המפורסמת ביותר מתוך אחת עשרה כנסיות מונוליתיות חצובות בסלע אשר נמצאות בתחום העיר לליבלה אשר באזור אמהרה שבאתיופיה.
בנייתה מתוארכת לסוף המאה ה-12, תחילת המאה ה-13.
המקום בו נחצבה הכנסייה נקרא במקור רוהה אך בהמשך שונה שמו של המקום ללליבלה על שם המלך גברה מסקל לליבלה משושלת זאגווה, אשר בנה את הקמתם של הכנסיות החצובות שנמצאות כיום בלליבלה.
על פי המסורת האתיופית, הכנסיות של לליבלה נבנו לאחר שלמלך גברה מסקל לליבלה היה חזון בו אלוהים אמר לו לבנות את מבני הענק.
המבנה אשר נוצר בצורת צלב יווני הוא באורך 25 מטרים על 25 מטרים ובגובה 30 מטרים.
כנסיית ג'ובאני הקדוש של הנזירים המתבודדים (באיטלקית: Chiesa di San Giovanni degli Eremiti) היא כנסייה בלתי פעילה בסגנון נורמני, שהוקמה בשנת 1132 על ידי המלך רוג'רו השני, מלך סיציליה, קרוב למתחם האדריכלי של פאלאצו דיי נורמני בפלרמו בירת האי סיציליה באיטליה.
זהו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, בתוך האתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
הבניין מורכב מכמה חלקים מתקופות שונות.
בתחילה הייתה הכנסייה מבנה פגני, מאוחר יותר, בשנת 581, בתקופת האפיפיור גרגוריוס הראשון הוסב המבנה למנזר, שהוקדש ל, והוא שימש נזירים בנדיקטינים.
ההתייחסות ל"נזירים המתבודדים" (באיטלקית Eremiti) בשם הנוכחי של הכנסייה הוא כנראה עיוות של שמו המקורי של המנזר.
במאה העשירית, בתקופת השלטון הערבי בסיציליה, נבנה במקום מסגד בסגנון ערבי.
הוא כלל חצר מלבנית מוקפת חומה, עם שורת עמודים בצד הצפוני ואולם גדול שממדיו 6 × 18 מטרים בצד המזרחי.
בציר המרכזי של אולם ערבי זה היו חמישה עמודים מרובעים, אשר חילקו את האולם לשתי ספינות, שתקרתן כללה שנים עשר קמרונות צולבים.
הכנסייה נבנתה, תוך שימוש בחלקים מהמסגד, על ידי רוג'רו השני, מלך סיציליה, זמן קצר לאחר הכתרתו כמלך סיציליה בשנת 1130, כחלק מהמנזר הלטיני העתיק ביותר בפלרמו, והושלמה בשנת 1143.
הקיר הצפוני של החצר הקדומה שימש כחומה הדרומית של הכנסייה.
הטרנספט נבנה בתוך האולם הערבי, שאר האולם שימש כחדר תשמישי הקדושה.
הכנסייה הוענקה למסדר נזירים בנדיקטיני "מסדר הנזירים המתבודדים של מונטוורג'ינה" (Congregazione degli eremiti di Montevergine).
בשנת 1464 הוענקה הכנסייה למנזר הבנדיקטיני של סן מרטינו דלה סקאלה (San Martino delle Scale), ובשנת 1524 לבנדיקטינים ממונריאלה.
לאורך מאות שנים, נוספו מבני מנזר ומגורים סביב הכנסייה.
בשנת 1877 בוצעו שפוצים נרחבים על ידי האדריכל שרצה להשיב לכנסייה את המראה המקורי מהמאה ה-12. בין היתר, נחשפו האפסיס והחזית הצפונית של הכנסייה והוסר כיסוי הסטוקו שנוצר אחר כך.
בהזדמנות זו נהרסו הבניינים שלאחר ימי הביניים.
הכיפות קיבלו את הצבע האדום רק במאה העשרים, כאשר אדריכל מצא קטעים של טיח אדום על כיפות והחליט לצבוע את כולן באדום.
מבנה הכנסייה הוא בצורת האות T.
הספינה הרחבה משתרעת בכיוון מערב-מזרח ונושאת שתי כיפות גדולות על גבי "תוף" גלילי.
אורך הטרנספט הוא כמחצית מאורך הספינה, הוא מהווה את הצד המזרחי של הכנסייה וכיוונו צפון-דרום.
גובהו משתנה, הזרוע הרוחבית הדרומית גבוהה כמו הספינה ובעלת כיפה על עמודים קטנה יותר מאשר הכיפות של הספינה.
החלק האמצעי של הטרנספט הוא גבוה יותר מהספינה וגם לו יש כיפה קטנה על עמודים.
מצדו המזרחי בולט אפסיס מהקיר.
הזרוע הצפונית של הטרנספט נושאת מגדל עם פתחי חלונות גדולים בצורת קשת מחודדת, הממוסגרים בקומה העליונה על ידי קשתות עיוורות משולשות.
גם על המגדל יש כיפה קטנה על עמודים.
בחזית המזרחית, קיר האולם הערבי לשעבר מתחבר לטרנספט מדרום.
יש לו רק פתחי חלונות צרים.
גם הקיר הדרומי של מתחם הבניין הערבי לשעבר נשמר, אך החומה המערבית חסרה.
מדרום למתחם נמצאת הכנסייה הבארוקית של סן ג'ורג'ו בקמוניה (Chiesa di San Giorgio in Kemonia).
בצד המערבי נכנסים לספינה, המחולקת לשני חלקים ריבועיים המופרדים על ידי קשת.
מעל כל חלק מתנשאת מבחוץ כיפה גדולה.
המעבר בין הבסיס המרובע לכיפה מתרחש באמצעות קשתות זוויתיות תלת-שלביות.
הטרנספט מחולק על ידי קשתות מחודדות לשלושה חדרים עם אפסיסים.
מבין שלושת האפסיסים, האפסיס האמצעי כמעט עגול למחצה וניתן לראותו גם מבחוץ.
שני האפסיסים הצדדיים, לעומת זאת, כל כך שטוחים שהם נבלעים בעובי הקיר החיצוני.
מזרוע הצלב הימנית של הטרנספט אפשר להגיע לאולם הערבי לשעבר, ששימש לימים כחדר תשמישי הקדושה.
עדיין ניתן לראות את שרידי העמודים והקמרון המקורי.
תקרת החדר נתמכת על ידי שלושה קמרונות צולבים.
החלונות המקורים בצורת קשת מחודדת נסתמו בלבנים למעט פתח צר.
בגומחה מקושתת ניתן לראות שרידים של פרסקו של מרים, אם ישו יושבת על כס המלכות ומוקפת בשני קדושים.
יש גם כמה שרידים של כתובות אדומות על הקירות.
הקלויסטר, הכולל גן עשיר, ממוקם צפונית-מערבית לספינה.
הוא מתוארך למאה ה-13 או עוצב אז מחדש.
זה כנראה היה אחד הבניינים ההרוסים של המנזר.
עמודי שיש כפולים עם כותרות מעוטרות במוטיבים מהצומח תומכים בארקדות עם קשתות מחודדות.
באמצע הקלויסטר יש שרידי באר בסגנון ערבי.
כנסיית ארמיטאני (באיטלקית: Chiesa degli Eremitani, או ליתר דיוק Chiesa dei Santi Filippo e Giacomo agli Eremitani) היא מבנה כנסייה קתולית, שהוקדשה לשליחים פיליפוס ויעקב הקטן, בכיכר באותו שם (Piazza Eremitani) בעיר פדובה בצפון-מזרח איטליה.
הכנסייה נבנתה ב-1276 ושימשה עד 1806 את מסדר הנזירים האוגוסטינים, מסדר נזירים מתבודדים (הרמיטים, ומכאן שם הכנסייה), ככנסיית המנזר שהיה צמוד למבנה מצפון, שכיום הוא משכן המוזיאון העירוני (Musei civici di Padova) יחד עם קפלת סקרובני.
הכנסייה התפרסמה במחזור ציורי הפרסקו של אנדראה מנטניה שרובם אבדו כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית ב-1944.
מעט מאוד ידוע על הכנסייה הפרימיטיבית ומבני המנזר.
הכנסייה הנוכחית נבנתה על חשבון הציבור משנת 1276, כפי שהעיד התקנון העירוני מיום 7 ביוני 1276 והושלמה בסביבות שנת 1306 על ידי האח ג'ובאני דלי ארמיטאני כשנבנתה תקרת העץ והושלמה החזית, המאופיינת בפסאודו-לוג'יה עם קשתות אבן, שממשיכות גם לאורך הצד הדרומי.
החל מ-1509 נהגו להתכנס הרקטורים וחברי המועצה של העיר מדי שנה בכנסייה, ב-17 ביולי, יום מרינה הקדושה לחגוג את המאבק נגד ה"קיסרים" במהלך מלחמת ליגת קמברה, והחל משנת 1571, גם לחגוג גם את הניצחון בקרב לפנטו.
אנרי השלישי משושלת ולואה שהה בכנסייה בדרכו לצרפת בדרכו להכתרה כמלך צרפת (1574), ובהמשך הגיע לכאן פרנציסקוס מסאל להתפלל, כשהיה סטודנט באוניברסיטה.
מרטין לותר שהה במנזר הסמוך ב-1510 בעת שעבר דרך פדובה במסעו לרומא.
הנזירים הורחקו ממשכנם בעקבות צו החילון הנפוליאוני מיום 28 ביוני 1806. הכנסייה נפתחה מחדש לפולחן בשנת 1808 ומתחם הקלויסטר של המנזר הוסב לקסרקטין צבאי (קסרקטין גטאמלאטה).
במשך מאות שנים הכנסייה הועשרה בעיטורים ובחפצי אמנות, שאבדו בחלקם במהלך ההפצצה האנגלו-אמריקאית.
המבנה הדתי והמנזר לשעבר נפגעו קשות מהפשיטה האווירית של 11 במרץ 1944. הנזק היה עצום: החזית, התקרה והאפסיס נהרסו חלקית וקפלות דוטו ואובטרי נהרסו כליל.
אין ספק שהסיבה להפצצה במלחמה נובעת משימוש הצבאי הגרמני במנזר לשעבר, כמו גם הקרבה לתחנת הרכבת.
החלק העליון של החזית, התקרה והחלק מהאפסיס שנהרס, נבנו מחדש לאחר המלחמה בשנים 1946–1950, תוך שחזור מדוקדק של המבנה המקורי ושימוש בעיקר בלבנים מקוריות מההריסות, בניהולו של פרדיננדו פורלאטי, מהנדס שהתמחה בשחזור מבנים.
הכנסייה משמשת כיום ככנסיית רובע בדיוקסיה של פדובה.
ביולי 2021 הכריז ארגון אונסק"ו על הכנסייה אתר מורשת עולמית, חלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
הכנסייה היא בעלת ספינה יחידה מוארכת למדי, ומסתיימת ב-3 אפסיסים, שני הצדדיים ישרים והמרכזי מחומש עם גג עץ.
הקפלה בצד ימין צמודה לקפלת אובטרי המפורסמת.
בצד ימין, הדרומי, יש ארבע קפלות צדדיות.
החזית הושלמה באמצע המאה ה-14 וכוללת גמלון המקושט בפילסטרים ובחלקו התחתון חלון רוזטה.
בחלק התחתון של החזית יש פסאודו-לוג'יה באבן עם חמש קשתות, שער הכניסה נמצא בקשת המרכזית, בעוד שבצדדיות מצויים קברים.
השער בצד הדרומי, מתקופת הרנסאנס, מעוטר בשנים עשר תבליטים נישאים המתארים את החודשים, עבודה של ניקולו בארונצ'לי מפירנצה המתוארכת לשנת 1422.