tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההשפעה העיקרית של הכיבוש על החברה האנגלית הייתה חיסולה של העבדות באנגליה, שנעלמה לחלוטין באמצע המאה ה-12. אף שהעבדות לא הוצאה מחוץ לחוק, הסיבות העיקריות לירידה בתופעה היו ככל הנראה בגלל עמדת הכנסייה והעלות של החזקת העבד.
הכיבוש הרוסי על מחוז זפוריז'יה, אשר נקרא ברוסית מחוז זפורוז'יה , החל ב-24 בפברואר 2022 במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, כחלק מהמתקפה בדרום אוקראינה.
תחילה נוהל האזור תחת ממשל צבאי-אזרחי בשליטה רוסית.
ב-30 בספטמבר 2022, כאשר סופח באופן בלתי חוקי והוכרז כאחד הסובייקטים הפדרליים של רוסיה, אך אינו מוכר על ידי הקהילה הבין-לאומית.
בירתו דה פקטו היא העיר מליטופול.
עד כיבוש מחוז זפוריז'יה האוקראיני, אפשר המחוז גישה לים אזוב לאוקראינה.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה שהחלה ב-24 בפברואר 2022, כוחות הפדרציה הרוסית השתלטו במהירות על חלקים נרחבים ממחוז זפוריז'יה.
כבר ביום הראשון כבשו את הנמל הימי ואת נמל התעופה של ברדיאנסק, ותוך שלושה ימים השתלטו עליה באופן מלא.
ב-1 במרץ נפלה לכיבוש הרוסי העיר מליטופול, השנייה בגודלה במחוז והמרכז המנהלי בפועל שלו.
במהרה נכבשה גם אנרהודר, בה שוכנת תחנת הכוח הגרעינית הגדולה באירופה, תחנת זפוריז'יה.
עם זאת, כוחות רוסים לא הצליחו להשתלט על בירת המחוז זפוריז'יה, אשר יחד עם החלק הצפוני של האזור, נותרה בשליטה אוקראינית.
בספטמבר 2022 ארגנה רוסיה משאל עם באזורים שכבשה, אשר תוצאותיו המוכרזות הצביעו על תמיכה רחבה בסיפוח.
ב-27 בספטמבר 2022 ועדת הבחירות הרוסית דיווחה כי 93.11% מהמצביעים תמכו בסיפוח המחוז לרוסיה, עם שיעורי הצבעה שלפי הטענה הרוסית הגיעו ל-85.4%.
משאל העם נערך תחת שליטה צבאית רוסית, והקהילה הבין-לאומית דחתה אותו על הסף, בטענה כי מדובר בתהליך כפוי, המנוגד לחוק הבין-לאומי.
ב-30 בספטמבר 2022 נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, הכריז רשמית על סיפוח המחוז יחד עם שלושה מחוזות נוספים: חרסון, דונצק ולוהנסק.
במעמד זה חתם ראש הממשל הצבאי-אזרחי של זפוריז'יה, יבגני בליצקי, על הסכם ההצטרפות לפדרציה הרוסית.
מאז הכרזת הסיפוח, רוסיה מתייחסת למחוז זפוריז'יה כאחד מהסובייקטים הפדרליים שלה, אם כי שליטתה מוגבלת לאזורים הדרומיים והמרכזיים של המחוז.
אוקראינה מחזיקה בשליטה על כ-27% מהשטח, לרבות העיר הגדולה זפוריז'יה שבצפון, המשמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי החוקי של המחוז.
מנגד, כ-73% משטח המחוז, בעיקר בחלקו הדרומי ובאזור קו החוף, נמצאים תחת שליטה רוסית, והעיר מליטופול משמשת כמרכז הניהולי באזור זה.
תחנת זפוריז'יה, תחנת הכוח הגרעינית הגדולה באירופה, נשלטת על ידי רוסיה, בעוד שהתחנה ההידרואלקטרית דנייפר, הגדולה בנהר הדנייפר, נותרה בשליטה אוקראינית.
סמכות השיפוט הרוסית על האזור אינה מוכרת על ידי אף מדינה ריבונית אחרת, אשר נחשב כמחוז זפוריז'יה באוקראינה.
ממשלות מערביות ומרבית הארגונים הבין-לאומיים מצדדים בעמדת אוקראינה, ודחו את תוקף הסיפוח.
הן הגדירו את המהלך כהפרה חמורה של החוק הבין-לאומי וכחלק מניסיון רוסי לשנות בכוח את גבולותיה הריבוניים של אוקראינה.
דיווחים על הפרות זכויות אדם, כולל חטיפות, עינויים ורציחות, בשטחים הכבושים עוררו ביקורת נרחבת כלפי רוסיה מצד הקהילה הבין-לאומית.
לפי ארגון Human Rights Watch, כוחות רוסים עינו, רצחו וחטפו אזרחים אוקראינים בשטחים הכבושים של זפוריז'יה.
לטענת הממשל בקייב, רוסיה משליטה טרור על האוכלוסייה המקומית.
זפורוז'יה נמצאת על חוף ים אזוב ועל הגדה המערבית של נהר הדנייפר.
הכינור ואני הוא רומן אוטוביוגרפי מאת הסופר אשר כנפו.
הספר עוסק בילדותו ובסיפור עלייתו לארץ של הסופר.
הרומן יצא לאור בהוצאת בימת קדם בשנת 2016.
סיפור ילדותו ועלייתו לארץ של הסופר אשר כנפו.
ילדותו בעיר מוגדור, לימודיו במוגדור ובקזבלנקה.
עלייתו לארץ במסגרת עליית הנוער וקליטתו בישראל כחלק מחבורת נוער בקיבוץ כפר דרום- כיום מושב בני דרום.
הסיפור שזור גם בסיפורים שונים על תקופות מאוחרות יותר.
"הכינור הנאמן" הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי והשיר המזוהה ביותר עם אלבומה המצליח נשמה צוענית שנמכר ב-150 אלף עותקים.
השיר מתאפיין בכך שמילותיו עצובות אולם מנגינתו שמחה.
בשנת 1986 לאחר שזכתה פעמיים בתואר זמרת השנה החליטה ארזי לחפש כיוון מוזיקלי חדש ויחד עם יועצה האמנותי גברי מזור הלכה לפגישה עם המלחין דובי זלצר שהשמיע לה לחן בסגנון צועני.
המפגש היווה השראה לארזי ומזור להקליט פרויקט שלם המבוסס על מוזיקה צוענית והשניים החלו להאזין ליצירות מוזיקליות מכל רחבי הבלקן ומזרח אירופה.
באחד מהשירים להם האזינו היה קטע מעבר קצר שנמשך פחות מדקה שתפס את אוזנו של מזור, והוא ביקש מאהוד מנור שהופקד על כתיבת כל שירי האלבום לכתוב לו מילים.
השיר הפך ללהיט גדול ברדיו ונשאר מוכר ומזוהה עם ארזי גם שנים אחרי צאתו, אך מכיוון שאינו שיר ישראלי מקורי לא הורשה להשתתף במצעד הפזמונים.
להקת הבילויים שילבה קטע מ"הכינור הנאמן" בשירה "כשנפוליאון יכבוש את עכו".
באלבום היידיש שלו "ציגיינער נשמה", המתבסס על גרסאות יידיש לשיריה הצועניים של ארזי, הקליט הזמר והשחקן יוני אילת גרסת יידיש לשיר זה בשם "מיין פידעלע".
הכיכר המרכזית (בפולנית: Rynek Główny, רֵנָק גְּלֻוּבְנֵי) של העיר העתיקה של קרקוב בפולין, היא המרחב העירוני העיקרי השוכן בלב העיר.
הכיכר נבנתה במאה ה-13, ובשטח של כמעט 38 דונם היא אחת הכיכרות הגדולות ביותר מתקופת ימי הביניים באירופה.
ב-2013 דרגו המדריכים של לונלי פלאנט את הכיכר המרכזית של קרקוב כאחת היפות בעולם.
פרויקט המקומות הציבוריים הגדיר את הכיכר כמרחב הציבורי הטוב ביותר בעולם בשל חיי הרחוב התוססים שבו, והיא גורם מרכזי בהכללת קרקוב ב-2016 כאחד מיעדי התיירות הטובים ביותר שאינם ברשימת אתרי התיירות המקובלים.
הכיכר המרכזית היא כיכר ריבועית המוקפת בבתי מידות היסטוריים (בפולנית Kamienica) וכנסיות.
במרכז הכיכר בולט המבנה של אולם הבדים (Sukiennice – "סוקניצה") שנבנה מחדש ב-1555 בסגנון הרנסאנס, שבחלקו העליון עליית גג יפהפייה או "מעקה פולני" המעוטרת במסכות מגולפות.
לצד אולם הבדים מתנשא מגדל העירייה (Wieża ratuszowa) לצידו השני כנסיית אלברט הקדוש מהמאה ה-10 ומולו אנדרטת אדם מיצקביץ' מ-1898. מעל לכיכר מתנשאים צמד המגדלים הגותיים של בזיליקת מריה הקדושה (Kościół Mariacki).
בניגוד למקובל בכיכרות אחרות בפולין אין בכיכר המרכזית של קרקוב בית עירייה, משום שהוא לא שרד עד ימינו.
הייעוד העיקרי של כיכר השוק היה מסחר.
לאחר הרס העיר בתקופת הפלישה המונגולית לאירופה בשנת 1241, נבנתה הכיכר המרכזית מחדש בשנת 1257, ותפקידה המסחרי הורחב כאשר נסיך קרקוב, בולסלאב החמישי, הצנוע, העניק לעיר זכויות מגדבורג.
הכיכר המרכזית תוכננה במצבה הנוכחי, כאשר כל אחד מארבעת הצדדים של הכיכר חוזר על תבנית של שלושה רחובות במרווחים שווים היוצאים בזווית ישרה מהכיכר.
יוצא דופן הוא רחוב גרודזקה (ulica Grodzką) שקדם לכיכר ומחבר אותה עם גבעת ואוול.
במקור הייתה הכיכר מלאה בדוכני שוק נמוכים ובבניינים מנהליים, וסביבה היה כביש טבעת.
היה זה מלך פולין קז'ימייז' השלישי שבנה את אולם הבדים הגותי המקורי ואת בית העיירה שמילא כמעט רבע מהכיכר.
קרקוב הייתה עיר הבירה של ממלכת פולין וחברה בברית ערי הנזה והעיר שגשגה כאחד מהמטרופולינים החשובים באירופה.
בנוסף לייעוד המקורי שלה כשוק הייתה הכיכר המרכזית עדה לאירועים היסטוריים רבים, והיא שימשה להוצאות להורג פומביות של אסירים שנכלאו בבית העירייה.
בכיכר נערכו טקסים מלכותיים כחלק מהדרך המלכותית (Droga Królewska), שבה עברו נכבדים ודיפלומטים אל ארמון מלכי פולין.
ב-1364 ערך כאן המלך קז'מייז' את קונגרס קרקוב הפאן-אירופי.
ב-1514 ערך דוכס ליטא קונסטנטי אוסטרוגסקי (Konstanty Ostrogski) מצעד ניצחון בכיכר לכבוד ניצחונו על דוכסות מוסקבה בקרב אורשה.
וב-1531 חגג האציל יאן טרנובסקי (Jan Tarnowski) ניצחון נוסף במסגרת מלחמות ליטא-מוסקבה.
ב-10 באפריל 1525 אלברכט, דוכס פרוסיה, נשבע בכיכר אמונים לזיגמונט הראשון מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא וחתם איתו על אמנת קרקוב שלפיה נקבע שהנחלות שבחזקת אלברכט ייהפכו לדוכסות פרוסיה, שתהיה פייף פולני.
ב-1683 חגג בכיכר יאן סובייסקי, מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא, את ניצחונו על האימפריה העות'מאנית בקרב וינה.
ב-1596 העביר זיגמונט השלישי, מלך פולין ושוודיה מבית ואזה השוודי את הבירה של האיחוד הפולני-ליטאי מקרקוב לוורשה.
עם זאת, הכתרות המלכים וקבורתם המשיכו להיערך בקרקוב.
ב-24 במרץ 1794 הכריז תדיאוש קושצ'ושקו בכיכר על מרד כללי כנגד האימפריה הרוסית וקיבל על עצמו את תפקיד מפקד צבא המרד.
ב-1848 במסגרת אביב העמים, התעמתו אזרחים עם הצבא האוסטרי ששלט בגליציה, ובמקום זה נערמו נשרים אוסטרים כסמל לעצמאות המחודשת ב-1918.
יהודים סחרו בכיכר כבר מהמאה ה-15. במהלך הכיבוש של פולין על ידי גרמניה הנאצית שונה שם הכיכר ל"אדולף היטלר פלאץ".
הנאצים הרסו את אנדרטת אדם מיצקביץ', והסירו את לוחות הזיכרון ההיסטוריים שנתלו על הבניינים בכיכר.
ב-1978 הכריז ארגון אונסק"ו על הכיכר כחלק מאתר המורשת העולמית העיר העתיקה של קרקוב.
ב-21 במרץ 1980, תקופה של מתחים שקדמה להכרזת הממשל הצבאי בפולין, כבל ולנטי בדילק (Walenty Badylak), אופה בגמלאות וחבר לשעבר במחתרת ארמייה קריובה ממלחמת העולם השנייה, את עצמו בשרשרת לבאר בכיכר והצית את עצמו.
בדילק מחה כנגד סירובו של השלטון הקומוניסטי להכיר בפשע המלחמה של טבח יער קאטין.
הכיכר גם הייתה אתר מרכזי בהפגנות הענק של תנועת סולידריות.
הכיכר המרכזית שוכנת על הדרך המלכותית שבעבר שימשה לתהלוכת ההכתרה של מלכי פולין בקתדרלת ואוול בין ברביקן קרקוב מצפון ועד טירת ואוול מדרום.
מאז הקמתה נחשבת הכיכר כמרכז העיר.
הכיכר המרכזית מוקפת בתי מידות מלבנים (בפולנית kamienica) וארמונות, כמעט כולם בני כמה מאות שנים.
החזית של מרבית המבנים קיבלה במשך השנים צורה נאו-קלאסית, אבל המבנים עצמם עתיקים יותר כפי שניתן לראות מפתחי הדלתות, האלמנטים האדריכליים ועיצוב הפנים.
מרתפים נרחבים בבניינים מימי הביניים משמשים כפאבים, מסעדות וקברטים.
סביב הכיכר יש מסעדות ובתי קפה רבים.
אחד הידועים ביותר "פוד פאלמון" (Pod Palmą – "מתחת לעץ הדקל") בארמון קשישטופורי (Krzysztofory) נפתח ב-1876 על ידי אנטוני האוולקה (Antoni Hawełka), ספק לחצר הקיסרית בווינה.
מעל למסעדה שוכן המוזיאון ההיסטורי של קרקוב.
בין אתרי התיירות הרבים שבמקום נמצא המרכז הבינלאומי לתרבות.
ככל הנראה הממסד הוותיק המפורסם ביותר הוא מסעדת וייז'ינק (Wierzynek), הזכורה בשל ההילולה של 1364, שעל פי האגדה נמשכה 21 ימים וסייעה להגיע לקונצנזוס בין המלכים של אירופה.
בין האתרים הבולטים בכיכר נמצא אולם הבדים, שתוכנן במקור במאה ה-14 כמרכז לסחר הבדים.
המקום נשרף כליל ב-1555 ונבנה מחדש בסגנון רנסאנס על ידי ג'ובאני איל מוסקה (Giovani il Mosca) מפדובה.
הקשתות נוספו במאה ה-19. קומת הכניסה משמשת ברציפות למסחר ובה דוכני מזכרות ובתי קפה.
הקומה העליונה מארחת את הגלריה של המוזיאון הלאומי של קרקוב.
אתר מרכזי נוסף הוא בזיליקת מריה הקדושה, כנסייה הגותית שנבנתה במאה ה-14 על חורבות כנסייה קודמת שנחרבה על ידי המונגולים בפלישה של 1241, ובה המזבח הגותי הגדול בעולם.
מהמגדל הגבוה של הכנסייה מושמעת תרועת החצוצרה של קרקוב כל שעה עגולה.
אתרים נוספים כוללים את מגדל העירייה (Wieża ratuszowa), כנסיית אלברט הקדוש ואנדרטת אדם מיצקביץ'.
במקור כללה הכיכר מבנים נוספים שהיו חיוניים לכלכלה ולפוליטיקה של העיר ובכך היוותה מיקרוקוסמוס של העיר.
בית העירייה של קרקוב היה קיים מימי הביניים ונהרס במאה ה-19. בסמוך לבית הבדים היו קיימים "בית השקילה הגדול" (Wielka Waga Miejska) ו"בית השקילה הקטן" (Mała Waga Miejska), שהיו קיימים עד המאה ה-19. היסודות של בתי השקילה נחפרו בתחילת המאה ה-21 ושולבו במוזיאון התת-קרקעי.
מאז שהוקמה הכיכר התרומם המפלס שלה, בחלק מהמקומות ביותר מחמישה מטרים.
מתחת לכיכר יש מרתפים גדולים, שהידוע בהם הוא הקברט הספרותי Piwnica pod Baranami.
מרתפים רבים עוברים הסבה לפאבים ומסעדות.
אחרים כוללים את התיאטרון משקרון (Maszkaron) ומוזיאון קטן לארכאולוגיה במרתף של כנסיית אלברט הקדוש.
יש מעברים המקשרים בין חלק מהמרתפים כדוגמת המעבר בין מגדל בית העירייה ואולם הבדים.
מתחת למבנה של אולם הבדים יש אולם מסחר תת-קרקעי באורך 100 מטרים ובגובה 5 מטרים.
בסמוך לרחוב שנה (Sienna) יש אולם מסחר תת-קרקעי נוסף (Kramy Bogate) בשטח של 1,200 מטרים.
התרבות של קרקוב מושרשת עמוק במסורות צבעוניות של הכיכר המרכזית התוססת והצפופה כל השנה.
כמו כיכרות ידועות בערים עתיקות אחרות, ידועה גם כיכר השוק המרכזית בקרקוב באוכלוסייה הגדולה של יונים, דוכני פרחים, חנויות מזכרות, גני בירה וכרכרות רתומות לסוסים.
הכיכר היא נקודה מרכזית לאירועים ציבוריים וחגיגות:
פסטיבל קרקוב שופקה (Kraków szopka) – מסורת שנתית שהיא חלק מחג המולד.
בניית מודלים של בניינים של קרקוב כרקע להצגה לידת ישו.
פסטיבל לאיקוניק (Lajkonik) – מסורת שנתית שהיא חלק מחג הלחם והיין הקדושים.
תהלוכה שאותה מוביל אדם המחופש למונגולי על סוס המסתיימת בכיכר.
פסטיבל יוונאליה (Juwenalia) – פסטיבל של הסטודנטים להשכלה גבוהה הנערך בדרך כלל במאי לפני בחינות הקיץ.
תהלוכה של סטודנטים מחופשים המסתיימת בכיכר העיר.
קונצרט הבכורה של השנתי של התזמורת הגדולה של גמילות החסדים של חג המולד (Wielka Orkiestra Świątecznej Pomocy).
מסיבת הסילבסטר הגדולה ביותר בפולין.
יום ההולדת של אדם מיצקביץ' – חל בערב ראש השנה האזרחית שבו מקשטים את האנדרטה על שמו בפרחים
הכיכר לזכר קורבנות הנאציזם נמצאת ברחוב בריינר שבעיר העתיקה של מינכן, בין כיכר מקסימיליאן וכיכר אודיאון.
הכיכר ממוקמת בפינת מפגש של שני רחובות מרכזיים של העיר, ואשר בפינה המנוגדת לה עמד בשנים 1933 ועד 1945, בית הסוהר ומפקדת הגסטאפו בעיר.
ברובע מקספורשטאדט הסמוך שכנו מספר מבנים רשמיים של המפלגה הנאצית, ביניהם "הבית החום" ששימש כמטה המפלגה.
קביעת שם הכיכר בשנת 1946 מיד לאחר סיום תקופת השלטון הנאצי, עורר תרעומת בקרב התושבים שאף הרסו את שלט הרחוב, וגרמו לכך ששלט חלופי לא הוצב.
בשנת 2012 החליטה מועצת העיר על ביצוע שיפוץ ועיצוב מחדש של הכיכר כך שיהווה אתר זיכרון מכובד, ובשנת 2014 הושלם והכיכר המחודשת נחנכה.
האנדרטה לקורבנות הנאציזם (Denkmal für die Opfer der NS-Gewaltherrschaft) המוצבת בכיכר בחלקה הסמוך לפינת הרחוב הסואן, נוצרה בשנת 1985 על ידי הפסל אנדראס זובק (Andreas Sobeck) אשר זכה בתחרות לעיצוב האנדרטה שנערכה על ידי עירית מינכן.
האנדרטה מתנשאת לגובה של שישה מטרים.
היא מורכבת מאסטלה העשויה בזלת ומעליה קוביית פלדה צבועה שחור, מסורגת, במבנה המזכיר תא כלא.
בתוך קוביית הפלדה דולק לפיד של אש תמיד.
האנדרטה הנוכחית החליפה אנדרטה זמנית מאבן גרניט שיצר הפסל קארל אופנרידר (Karl Oppenrieder) שהוצבה בכיכר בשנת 1962 ואשר הועברה להצגה בכיכר החירות (Platz der Freiheit).
לאחר השיפוץ והעיצוב מחדש שנערך בכיכר והסתיים בשנת 2014 נוסף בצד האנדרטה גם לוח ברונזה באורך של 18 וחצי מטרים ובגובה של 1.30 מטר שעליו חרוטות המילים (בתרגום חופשי): "לזכר קורבנות העריצות הנציונל-סוציאליסטית".
במרחק מה מן האנדרטה מוטבע בדשא שלט זיכרון נוסף עשוי אבן לזכר הנרצחים בני מינכן מן העם הצועני.
הכיסא של ואן גוך הוא ציור בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך שנוצר בשנת 1888. כיום, היצירה מוצגת בגלריה הלאומית שבלונדון.
ביצירה מתואר כיסא קש שחוק, ועל גבי הכיסא מונחות מקטרת וחבילת טבק.
ב-7 במאי 1888, ואן גוך עבר ממלון בשם קוראל לקפה דה לה גר (Café de la Gare) שבארל, דרום צרפת.
הוא התחבר לבעלי המקום, ג'וזף ומארי ז'ינו.
הצייר תכנן לעבור לבית הצהוב, אך הוא נאלץ לחכות מפני שהבית לא היה מרוהט למגורים.
בינתיים הוא השתמש במקום כסטודיו, והוא התחיל לעבוד על גלריית ציורים שתקשט בעתיד את ביתו.
ואן גוך השלים שם את הציורים "הכיסא של ואן גוך", "חדר שינה בארל", "קפה הלילה", "מרפסת בית הקפה בלילה", "ליל כוכבים מעל הרון" ו-"החמניות".
פרויקט קישוט הבית הצהוב היה אחד השאפתניים ביותר שלקח על עצמו הצייר.
ואן גוך עשה זאת למען חברו הצייר, פול גוגן, שהסכים להפצרותיו לבוא לגור עימו.
מלבד יצירת "הכיסא של ואן גוך" הוא צייר גם ציור נוסף בשם "כיסא המסעד של פול גוגן".
ביצירה ישנו כיסא, ועליו שני ספרים ונר על מעמד.
לכיסא של גוגן גם יש מסעד, מה שאין בכיסאו של ואן גוך.
ניכר כי הן הריצוף והן הרקע שונים בשתי היצירות.
הצייר עשה גם שימוש בצבעיו האהובים; את הכיסא שלו הוא צבע בצהוב ואת הכיסא של גוגן הוא השלים באדום וברקע ירוק.
העובדה כי כיסא נותר ריק מדגישה את חסרונו של בעליו.
הרעיון ליצירה נבע ממותו של הסופר צ'ארלס דיקנס, אמן שאותו ואן גוך העריץ.
בעיתון שהגיע לידיו של הצייר הודפס חדר העבודה של הסופר עם כיסא מיותם מבעליו.
אמנים רבים כגון פרננדו בוטרו, דייוויד הוקני הושפעו מיצירה זו ויצרו לה מחוות רבות.
הכישוף: הדור הבא הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי, שנכתב ובוים על ידי זואי ליסטר-ג'ונס והופק על ידי המפיק ג'ייסון בלאם.
הסרט מהווה סרט המשך עצמאי לסרט "הכישוף" משנת 1996, ומככבים קיילי ספאני, גידעון אדלון, לובי סימון, זואי לונה, מישל מונאהן ודייוויד דוכובני.
הסרט עלה לשידור בארצות הברית באמצעות שירותי הוידאו על פי דרישה ב-28 באוקטובר 2020.
שלוש נערות מתבגרות – פרנקי, טאבי ולורדס – מנסות לעצור את הזמן באמצעות קסם, אך נכשלות משום שהן זקוקות לחברה רביעית במעגל המכשפות שלהן.
זמן קצר לאחר מכן, לילי שכנר עוברת לעיירה יחד עם אמה, הלן, פסיכותרפיסטית במקצועה, במטרה לגור עם בן-זוגה החדש של הלן, אדם הריסון, ושלושת בניו – ג'ייקוב, אייזיאה ואייב.
כאשר לילי מקבלת את המחזור החודשי שלה לראשונה בכיתה, היא נבוכה ומושפלת על ידי חברי כיתתה, ובראשם טימי אנדרוז.
השלוש חשות חמלה כלפיה, ולאחר שהיא דוחפת את טימי טלקינטית לעבר הלוקרים – פעולה שמרמזת על כוחותיה העל-טבעיים – הן מבינות שהיא החברה החסרה במעגל ומזמינות אותה להצטרף אליהן, מה שמאפשר להן להקפיא את הזמן לראשונה בהצלחה.
הארבע מטילות כישוף נקמה על טימי, ולאחר מכן הוא מתחיל לנהוג ברגישות יוצאת דופן.
הבנות ממשיכות להתנסות בכוחותיהן, לרבות ריחוף.
אדם מגלה על האירוע בבית הספר ונוזף בלילי, אך הלן מגוננת עליה.
לילי מאזינה לוויכוח ביניהם, ואייב משתף אותה בהשקפותיו על האידאולוגיה הסמכותנית של אביו.
במסיבת בית שעורך טימי, הוא מתנצל בפני לילי ומתיידד עם הבנות.
בעת עבודה משותפת עם ג'ייקוב בבית של לילי, טימי מודה כי קיים יחסי מין עם אייזיאה ומצהיר על זהותו כביסקסואל.
לילי מטילה כישוף אהבה על טימי בעזרת הסווטשרט שלו, והשניים מתנשקים.
למחרת מתבשרות הבנות כי טימי התאבד.
לילי מודה בפני חברותיה בעניין הכישוף, אך הן כועסות עליה, מנתקות עמה קשר ומתחייבות שלא להשתמש עוד בקסמים.
לילי מתחילה לחשוד כי אדם מהווה איום, אך הלן מסרבת לעבור דירה.
בחיפוש במשרדו של אדם, מגלה לילי מסמכי אימוץ שלה, והלן מודה כי לילי אינה בתה הביולוגית, אלא בתה של אחת ממטופלותיה.
לאחר הלווייתו של טימי, הלן מבטיחה ללילי שתעבור עמה דירה, וחושפת שהיא יודעת על כוחותיה.
היא מבקשת מלילי להעביר אליה את כוחותיה, ולילי, שמהססת, מגלה שהלן היא למעשה אדם בתחפושת, שהשתמש בכישוף לשינוי צורה.
אדם מתוודה כי רצה את כוחותיה מלכתחילה כחלק מהכת הפגאנית שלו, ואז מכה אותה עד לאובדן הכרה.
לילי מתעוררת ביער בלילה, ואדם מודה ברצח טימי ומאיים על חייה.
רוחו של טימי יוצרת קשר עם חברותיה של לילי באמצעות לוח סיאנס ומגלה להן את האמת.
הן מגיעות לעזרתה, אך כוחותיו של אדם עוצרים אותן.
לבסוף, הבנות מאחדות כוחות, משתמשות ביכולותיהן ושורפות את אדם למוות.
לאחר אירועים אלו, ממשיכה לילי בחברותה עם שאר הבנות, והלן לוקחת אותה לבית חולים לבריאות הנפש כדי לפגוש את אמה הביולוגית – ננסי דאונס.
קיילי ספאני – לילית "לילי" שכנר
ניקולס גאליצין - טימי אנדרוז, חבר ללימודים של לילי.
מישל מונאהן - הלן שכנר, אמה המאמצת של לילי.
דייוויד דוכובני - אדם הריסון, אביה החורג של לילי.
ג'וליאן גריי - אייב הריסון, בנו של אדם ואחיה החורג של לילי.
צ'ארלס ונדרווארט - ג'ייקוב הריסון, בנו של אדם ואחיה החורג של לילי.
דונלד מקלין ג'וניור - אייזיאה הריסון, בנו של אדם ואחיה החורג של לילי.
פאירוזה באלק – ננסי דאונס, מכשפה ואמה הביולוגית של לילי.
במרץ 2019, הוכרז כי זואי ליסטר-ג'ונס תכתוב ותביים את הסרט, בזמן שהמפיק ג'ייסון בלאם ישמש כמפיק, ואנדרו פלמינג, שיצר את הסרט המקורי, ישמש כמפיק בפועל.
ביוני 2019, קיילי ספאני לוהקה לתפקיד הראשי בסרט.
בספטמבר 2019, גידעון אדלון, לובי סימון וזואי לונה הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט.
באוקטובר 2019, ניקולס גאליצין, דייוויד דוכובני, ג'וליאן גריי ומישל מונאהן הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט.
בנובמבר 2019, דונלד מקלין ג'וניור הצטרף לצוות השחקנים של הסרט.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2019.
הסרט עלה לשידור בשירותי הוידאו על פי דרישה ב-28 באוקטובר 2020, לאחר שהפצתו לקולנוע נדחתה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה (בספרדית: Conquista del Tahuantinsuyo) התרחש בין השנים 1532–1572 והביא לכיבוש והסיפוח של אימפריית האינקה (על גבי השטחים של מדינות קולומביה, אקוודור, פרו, צ'ילה וארגנטינה המודרניות) בידי האימפריה הספרדית.
הקונקיסטאדורים הספרדים תחת פרנסיסקו פיסארו התעלו על צבא האינקה שהיה מוחלש עקב מלחמת אזרחים ופגעו קשות באוכלוסיית הילידים עקב המגפות שהביאו איתם מאירופה, כגון אבעבועות שחורות.
על בסיס השטחים שנכבשו מידי האינקה נוסדו מלכות המשנה של גרנדה החדשה, מלכות המשנה של פרו ומלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, כולן כחלק מהאימפריה הספרדית הגדולה.
גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס החל התיישבות של ספרדים תחת המלכים הקתוליים בעולם החדש.
רווחים כלכליים, דרישה דתית להביא להתנצרותם של עמים ילידים ביבשת אמריקה, יוקרה אדירה שבאה מהשליטה במושבות כה רחוקות ועוד סיבות רבות אחרות הביאו את הכתר הספרדי להתפשט לתוך היבשת.
לאחר כיבוש הקריביים והקמת סחר העבדים האטלנטי, החלו הספרדים להתיישב בתוך אמריקה המרכזית.
ההתיישבות הספרדית הייתה אלימה במיוחד ורבים ראו את הילידים האמריקאים, כמו גם את העבדים מאפריקה, כנחותים לספרדים האירופאים.
זרוע צבאית חדשה של הצבא הספרדי, קונקיסטאדורים, הנהיגו מסעות צבאיים לכיבוש שטחים נרחבים ביבשת אמריקה, לדוגמה: המשלחת הצבאית בראשותו ופיקודו של הרנאן קורטס, גילתה את האימפריה האצטקית.
הספרדים חטפו את הקיסר האצטקי, הפכו דה פקטו לשליטי האימפריה ופירקו אותה לכדי מלכות המשנה של ספרד החדשה, מושבה של האימפריה הספרדית.
הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית החזיר לספרד, כעת האימפריה הספרדית, מרבצים עצומים של זהב וכסף ובתוך זמן קצר היה הכתר הספרדי, ביחד עם האימפריה הפורטוגזית, הממלכות החזקות ביותר של אירופה.
המערכת הניהולית הפנימית של המושבות הורכבה מחוקים דרקוניים.
נאסר על תושבים להחזיק בנשק חם להגנה עצמית, נוצרה מערכת כלכלית של תלות בין המושבה והכתר הספרדי ומגפות שהביאו איתם הספרדים, החמורה שהם הייתה אבעבועות שחורות, הביאו למותם של מיליוני ילידים בני המקום ולנפילתן של אוכלוסיות ותרבויות כגון המאיה.
האינקה, אשר החלו דרכם בתור עיר-המדינה של קוסקו, במרכז הרי האנדים, החלו להתפשט מהמאה ה-15 והלאה תחת המדיניות של הקיסר פַּאצַ'אקוּטִי ויורשיו.
בעת הגעת הספרדים, אימפריית האינקה התפשטה על גבי כל רכס הרי האנדים ומיער האמזונאס ועד לחופי האוקיינוס השקט.
העמים שנכבשו בידי האינקה נדרשו להישבע לקיסר האינקה, לאל השמש ולתת מעבודתם למען האימפריה.
בתמורה הם קיבלו הגנה של הצבא החזק ביותר שאי פעם עמד באמריקה הדרומית עד לאותה העת ונפתחו ברחבי האימפריה בתי עזרה שמומנו בידי הממשלה כדי לתמוך בתושבים בצורכיהם הרפואיים או הכספיים.
במהלך המאה ה-16 המוקדמת, מסעות הספרדים התחברו עם תנועת סוחרים ומחלת האבעבועות השחורות הגיעה אל האינקה.
מלבד קוסקו וקיטו לא היו ערים רבות באימפריית האינקה ואלו לא כללו עירוב מורחב של בעלי חיים עם בני אדם עד כדי מצב שנגיפים עברו מאחד לשני, כפי שקרה באירופה ושגרם לסדרת המגפות שאירעו שם לאורך ימי הביניים.
הדבר גרם לכך שלא התפתחו מגפות גדולות בין תושבי האינקה והם מבחינה רפואית לא היו מוכנים להגעתה של מגפה שכזאת.
מגפת האבעבועות השחורות פגעה קשות בתושבי האינקה והביאה למותם של מיליונים.
ואיינה קאפאק, קיסר האינקה המושל, מת במגפה ואתו גם יורשו המיועד למלוכה.
הדבר הביא למשבר ירושה שהסלים לכדי מלחמת אזרחים.
בסופה של המלחמה עלה לשלטון אטוואלפה אך האימפריה נחלשה.
בשנת 1528 הגיע משלחת ספרדית לראשונה אל העיר טומבס בצפון אימפריית האינקה.
הספרדים תיעדו את התפעלותם מן המראה של העיר.
כעבור ארבע שנים שבה משלחת חדשה, גם זאת תחת פרנסיסקו פיסארו, ומצאה את העיר בחורבות בעוד רוב אוכלוסייתה נטשה אותה.
דרך עוברי אורח שהקונקיסטאדורים העבידו והשתמשו בהם כמתרגמים התגלה להם על התפשטות המגפה ועל מלחמת האזרחים שהחלישו קשות את יציבותה של אימפריית האינקה.
תושבי האינקה טענו כי המגפה הגיעה מצפון להם, מהאזורים אותם כבשו הספרדים עוד קודם לכן.
לתושבי האינקה היה שימוש נרחב בזהב, בין אם בבגדים ובין אם בתור קישוטים בבתיהם.
מכאן הגיעו הספרדים למסקנה כי לאינקה מרבצי זהב אדירים.
הקונקיסטאדורים כבשו את צפון האימפריה ולקחו בשבי אזרחים ששרדו את הביזות שביצעו.
לאחר מכן היו מתשאלים שבויים אלו לגבי מיקום הקיסר ומרבצי הזהב.
משלחת ספרדית זאת כללה 168 פרשים בלבד אך אלו השתמשו בנשק חם והיו מנוסים בהרבה לעומת כוחות האינקה.
קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד, העניק לכובשים צו הדורש את כיבוש פרו לידי הכתר הספרדי והתנצרות של האוכלוסייה המקומית.
בפועל היה לקונקיסטאדורים סיבה נוספת להילחם והיא הייתה העושר האישי שיקבלו מתוך לקיחת מרבצי הזהב האדירים של האינקה.
במהלך דרכם נפגשו הספרדים במשלחת אינקה שהביאה עמה מתנות; היה זה מנהג של האינקה לפיו היו נותנים לאויביהם לבחור בדרך השלום או המלחמה.
לפי המתרגמן הספרדי, הקיסר אטוואלפה, רצה להיפגש עמם.
ב-15 בנובמבר 1532 יצר המשנה של פיסארו, ארננדו דה סוטו, קשר עם קיסר האינקה, אטוואלפה.
קיסר האינקה הציג לקונקיסטאדור שרשרת אזיקים וטען בפניו כי שמע שהרג מבני עמו ושם אותם בשלשלאות.
ארננדו לא קיבל את הטענה של הקיסר והאחרון הציע לו ארוחה.
מחשש כי האוכל מורעל, ארננדו ואנשיו לא אכלו כמעט דבר.
ארננדו הציע לקיסר להציג בפניו את סוסו (מקורם של הסוסים בערבה האירואסייתית והאינקה לא ידעו על קיומם) ובעת התיישב על הסוס הסתער ארננדו לעברו של אטוואלפה.
ארננדו עצר את סוסו במרחק נגיעה מן אטוואלפה, אשר סירב לקבל את עזרת שומריו ונותר עומד במקום ללא תנועה.
למחרת נע אטוואלפה למחנה הספרדי בו נכחו ארננדו ופיסארו.
היו 168 חיילים ספרדים לעומת 8,000 לוחמי אינקה עם הקיסר ועוד 80,000 אורבים בהרים.
אטוואלפה פגש בכומר שדרש את התנצרותו והביא לעברו תנ"ך.
האינקה לא ידעו אוריינות ולא רשמו ספרים.
על כן אטוואלפה ראה את החוסר בקול שמיימי היוצא מהספר ככפירה וזרק אותו לאדמה.
הספרדים פתחו בירי על שומרי הקיסר מתוך מארביהם.
כוחות האינקה נפלו לכאוס ונסו על נפשם.
פיסארו הגן על אטוואלפה מפני פגיעה ולקח אותו כבן ערובה.
בעוד היה אטוואלפה שבוי אצל הכוחות הספרדים, אלו דרשו ממנו את הזהב הרב של האינקה.
אטוואלפה הבטיח לספרדים למלא חדר רחב בזהב עד אשר לא יהיה ניתן להכניס עוד זהב לשם.
הכוחות הספרדים של פיסארו הבטיחו בתמורה לשחרר את אטוואלפה מן השבי שלו.
במהלך התקופה שבה החדר הרחב התמלא בזהב, אטוואלפה פעל ליצור קשרים עם חצר המלוכה בשביל לארגן צבא שיפיל סופית את הכוחות הספרדים וירחיקם מן אימפריית האינקה צפונה.
החלק המרכזי והדרומי של האימפריה, אשר במהלך מלחמת האזרחים התנגדו לאטוואלפה, קיבלו את הספרדים בידיים פתוחות כצבא שחרור ורבים התנגדו לשיתוף פעולה עם ממשלו של אטוואלפה.
הספרדים מצידם תכננו לקרוא לתגבורת ממרכז הפעילות של הכוחות הספרדים בפנמה, המקשרת את הכוחות באימפריית האינקה עם מלכות המשנה של ספרד החדשה.
במהלך הזמן שבו מולא החדר הרחב בזהב, יכלו הכובשים הספרדים לנוע ברחבי אימפריית האינקה ואלו נגעלו מן דת האינקה אותה החשיבו להיות עבודת אלילים.
פיסארו אף דרש פעם אחת להפיל מקדש אלים של האינקה אשר ישב על צוק ולאחר מכן להפיל מאותו הצוק את אנשי הדת של המקדש.
בעת הגיע המידע אל אטוואלפה בעודו בשבי, הוא שמח על הנושא מכיוון שבמהלך מלחמת האזרחים טענו כהני הדת של אותו המקדש כי אטוואלפה יפסיד את המלחמה.
אטוואלפה החל להתיידד עם פיסארו וארננדו, מה שקרע את מחנה הקונקיסטאדורים בין פיסארו ותומכיו לבין אלו אשר החשיבו את היחס החם שייצגו בפני קיסר האינקה ככפירה באמונה ובגידה בכתר האימפריה הספרדית.
לאחר חלוקת הזהב בין הקונקיסטאדורים הפך הקונקיסטאדור דייגו דה אלמגרו, שלא היה מסופק עם שכרו, ליריב המרכזי של פיסארו על ההנהגה ומנהיג הפלג שהתנגד לאטוואלפה.
פיסארו לא היה יכול לאפשר לקרע במחנה הפנימי בעודם מוקפים בכוחות האינקה, ברגע שהגיעו אליו הוכחות על כך שאטוואלפה פעל לחזק את צבאו נגד הספרדים, פיסארו הורה על משפט שדה שבסופו הואשם אטוואלפה בבגידה בכתר הספרדי.
לאחר שהורשע היה על אטוואלפה לבחור בין לעלות על מוקד או להתנצר ולמות בחניקה.
לפי דת האינקה, המתים עוברים לעולם הרוחות ובשביל שכל נפשם תעבור הלאה על גופם להישאר שלם בתור מומיה.
על כן בחר אטוואלפה להתנצר והוצא להורג בתלייה ב-26 ביולי 1533. הוצאתו להורג של קיסר האינקה גררה כאוס בתוך האימפריה ואפשרה את ההתקדמות הספרדית לתוכה עם הגעת תגבורת מפנמה אל פיסארו ואנשיו.
הכאוס באימפריית האינקה אפשר את התקדמות הספרדים דרומה ללא כל התנגדות סדירה ומאורגנת היטב לעצור את התקדמותם.
לקראת אמצע נובמבר קוסקו נכבשה והספרדים התקינו בכס האינקה שליט חדש בממשלת בובות שהייתה אמורה להיות נאמנה לכתר הספרדי ולייצג את אימפריית האינקה אך בפועל לא יכלה למנוע את המשך הכאוס הפנימי.
עם כיבושיהם הקימו הספרדים על שלד אימפריית האינקה את מלכות המשנה של פרו, יחידה מנהלית אשר נוהלה בידי מושל והייתה חלק בלתי נפרד מהאימפריה הספרדית.
מלכות המשנה הייתה מחויבת מבחינה כלכלית לסחור עם ספרד ונאסר על מסחר פנימי בתוכה, מה שהביא לתלות של השווקים בדרום אמריקה בשווקים מחוץ, תלות הנמשכת עד לימינו.
גם לאחר ההתקדמות הספרדית דרומה וכיבוש האנדים עד לגבולות הצפוניים של חבל פטגוניה בדרום יבשת אמריקה הדרומית, התרחשו בין עשרים לשלושים מרידות בידי האינקה נגד קיומו של השלטון הספרדי.
כוחות האינקה התאגדו באמזונאס לכדי מדינת האינקה החדשה ותקפו את מוצבי הכוחות הספרדים ללא הפסק, מה שהביא את המושל הספרדי, פרנסיסקו דה טולדו, לרכז את רוב כוחותיו באמזונאס.
בשנת 1572 נפלה ההתנגדות המרכזית של האינקה כאשר בנו של מנקו קאפאק, טופאק אמארו, שהנהיג את מדינת האינקה החדשה באמזונאס, נתפס בידי הספרדים ונהרג.
הכיפה הירוקה היא חלק ממתחם מסגד הנביא במדינה, ערב הסעודית.
תחתיה נמצא על פי המסורת קברו של מוחמד, מייסד האסלאם, וקבריהם של שני הח'ליפים הראשונים מהראשידון, אבו בכר ועומר.
מיקום הכיפה בפינה הדרום-מזרחית של המסגד, במקום שבו היה בעבר חדרה של עאישה, אשתו השלישית של מוחמד.
מיליונים מבקרים במקום מדי שנה, כמסורת לאחר העלייה לרגל למכה וקיום מצוות החג'.
המבנה הנוכחי מתוארך לשנת 1279, אז נבנתה כיפת עץ לא צבועה מעל הקבר.
המבנה נבנה מחדש ונצבע מחדש בצבעים שונים כמה פעמים מאוחר יותר, פעמיים בסוף המאה ה-15 ופעם אחת ב-1817. הכיפה נצבעה לראשונה בירוק ב-1837, ומכאן שמה.
הכיפה נבנתה בשנת 1279 לספירה (שנת 678 בלוח השנה ההיג'רי) בתקופת שלטונו של הסולטאן הממלוכי קלאוון.
המבנה המקורי היה עשוי מעץ והיה חסר צבע, ונצבע בלבן וכחול בשחזורים מאוחרים יותר.
בשריפה שפרצה בשנת 1481, המסגד והכיפה נשרפו כליל, והסולטאן קאיתבאי יזם פרויקט שיקום.
במהלך השיקום הוחלף רוב בסיס העץ במבנה ללבנים, כדי למנוע את קריסת הכיפה בעתיד.
הבונים השתמשו בצלחות עופרת לכיסוי כיפת העץ החדשה.
הבניין, שכולל את קברו של הנביא מוחמד, חודש בהרחבה בחסותו של קאיתבאי.
הכיפה הנוכחית נוספה בשנת 1818 על ידי הסולטן העות'מאני מהמוט השני.
בשנת 1837 נצבעה לראשונה בירוק.
כאשר סעוד בן עבדול-אל-עזיז אל סעוד כבש את מדינה ב-1805, חסידיו, הווהאבים, הרסו כמעט כל כיפת קברים באל-מדינה, בהתבסס על אמונתם שהערצת קברים, ומקומות שייוחסו להם כוחות על טבעיים, היא עבירה על ה"תווחיד", עקרון יחידות האל.
הקבר הופשט מהזהב והתכשיטים שעיטרו אותו, אך הכיפה נשמרה.
ההנחה היא שהניסיון להרוס אותה נכשל, או כי מוחמד אבן עבד אל-והאב כתב שהוא לא רוצה לראות את הכיפה הרוסה, למרות הסלידה שלו מאנשים שמתפללים ליד הקבר.
אירועים דומים התרחשו ב-1925 כאשר המיליציות הסעודיות, אל-אח'ואן, כבשו מחדש את העיר.
רוב חוקרי הווהאבים תומכים בסברה שהתקבלה החלטה על ידי הרשויות הסעודיות לא לאפשר הערצה לקבר, אשר נבנה מאות שנים לאחר מותו של מוחמד, ולכן נחשב כ"חידוש".
קברו של מוחמד נמצא בגבולות מה שהיה הבית שלו ושל אשתו עיישה.
במהלך חייו של מוחמד, החדר היה צמוד למסגד.
המסגד הורחב בתקופת הח'ליף האומיי ווליד הראשון כדי שיכלול את הקברים של מוחמד, ושני הח'ליפים הראשונים מהראשידון, אבו בכר ועומר, הקבורים לידו.
עומר קיבל מקום ליד אבו בכר, שבמקור ייועד לעיישה.
קברו של מוחמד הוא סיבה חשובה לקדושתו הגבוהה במיוחד של המסגד.
"כיפת הנביא" מסמנת את מיקומו של הקבר.
לא ניתן לראות את הקבר עצמו, כי האזור מגודר ברשת זהב ווילונות שחורים.
משערים כי ישנה גומחה השמורה לעיסא (ישו), במקרה שישוב בביאה השנייה.
הקברים, ומה שנשאר מביתה של עיישה, תחומים במבנה בן 5 צלעות, ללא דלתות וחלונות, שנבנה על ידי הח'ליף עומר השני.
צורת המחומש נבחרה בכוונה, כדי לגרום לה להיראות שונה מהכעבה בעלת 4 פאות, ובכך למנוע מאנשים לבצע "טוואף", קרי: הקפה סביב הקבר.
למתחם זה לא נכנסו מאז השחזור של קאיטביי ב-1481. רק את הקיר הזה, העטוף בבד ירוק, ניתן לראות מבעד לרשתות הקיר החיצוני, שנבנה כמה מאות שנים מאוחר יותר, ולימים הונגש לציבור.
הכיבוש המוסלמי של פרס בוצע על ידי ח'ליפות ראשידון בין השנים 632 לספירה עד 651 לספירה והוא הוביל לנפילת האימפריה הסאסאנית וכמו כן גם לדעיכת הדת הזורואסטרית.
עלייתם של המוסלמים בחצי האי ערב חפפה לחולשה פוליטית, חברתית, כלכלית וצבאית חסרת תקדים בפרס.
בעוד שבעבר היא הייתה מעצמה עולמית גדולה, האימפריה הסאסאנית מיצתה את משאביה האנושיים והחומריים לאחר מאות שנות מלחמה נגד האימפריה הביזנטית.
המתחים הפנימיים באימפריה הסאסאנית החמירו בעקבות הוצאתו להורג של המלך ח'וסרו השני בשנת 628. לאחר שהתקיימה בין השנים 628 עד 632, לא הייתה לאימפריה הסאסאנית יותר שלטון מרכזי.
בשנת 633 הכוחות המוסלמים ערבים החלו לתקוף לראשונה את האימפריה הסאסאנית כאשר כוחות בהנהגתו של ח'אלד בן אל-וליד פלשו לאזור מסופוטמיה, שהיה המרכז הפוליטי והכלכלי של האימפריה הסאסאנית.
לאחר שח'אלד בחר לקחת במקום זאת חלק בהנהגת הלוחמים במסגרת הקרבות שנערכו באותה העת מול האימפריה הביזנטית באזור הלבנט, הלוחמים הערביים-מוסלמים איבדו לבסוף השליטה באזורים אותם הם כבשו במקור.
הפלישה המוסלמית השנייה התקיימה במהלך שנת 636, תחת הנהגתו של סעד איבן אבי וואקאס, כאשר הניצחון בקרב אל-קאדסיה הוביל לכך שהאימפריה הסאסאנית חדלה לשלוט בכל האזורים שנמצאו ממערב לאזור בו נמצאת בימינו איראן.
במשך שש השנים הבאות הרי זגרוס, אשר היוו מחסום טבעי, סימנו את הגבול בין ח'ליפות ראשידון והאימפריה הסאסאנית.
עד שנת 651 רוב המרכזים העירוניים בתחומי האימפריה הסאסאנית לשעבר, למעט המחוזות לאורך הים הכספי (טבריסטן וטרנסאוקסיאנה), היו תחת שליטת הכוחות הערביים מוסלמים.
יישובים רבים נלחמו נגד הפולשים.
בערים רבות נערכו מעשי מרד כאשר מקומיים הצליחו להרוג את המושלים הערבים מוסלמים, או תקפו את החיילים הערבים מוסלמים.
בסופו של דבר, תגבורת צבאית ערבית מוסלמית הצליחה לשים סוף להתקוממויות והדבר הוביל לשליטה אסלאמית מוחלטת.
האיסלאמיזציה של איראן הייתה הדרגתית לאורך מאות שנים, כאשר חלק גדול מהאוכלוסייה המקומית מעולם לא המירה את הדת והיו מקרים רבים של שריפת כתבים זורואסטריים ושל הוצאות להורג של כמרים - במיוחד באזורים בהם הייתה התנגדות אלימה לפולשים.
אף על פי כן הפרסים בחרו לשמר את תרבותם בין היתר על ידי המשך השימוש בשפה הפרסית כשפה הדומיננטית ובכך שהתרבות האיראנית המשיכה להיות התרבות הדומיננטית באזור זה.
עד סוף תקופת ימי הביניים האסלאם הפכה לדת השלטת באיראן.
הכיבוש הצרפתי של תוניסיה התרחש בשני שלבים בשנת 1881: הראשון (28 באפריל – 12 במאי) כלל את הפלישה ואבטחתה של המדינה לפני חתימת הסכם הגנה, והשני (10 ביוני – 28 באוקטובר) כלל דיכוי מרד.
מדינת החסות הצרפתית של תוניסיה שהוקמה התקיימה עד לעצמאותה של תוניסיה ב-20 במרץ 1956.
תוניסיה הייתה מחוז של האימפריה העות'מאנית מאז כיבוש תוניס (1574), אם כי עם אוטונומיה רבה תחת סמכותו של ביי.
בשנת 1770 הפגיז בריגדיר רפליס דה ברובס את הערים ביזרטה, פורטו פארינה ומונסטיר כנקמה על מעשי פיראטיות.
במאה ה-19 המגעים המסחריים של תוניסיה עם אירופה היו רבים, והייתה אוכלוסייה של גולים צרפתים, איטלקים ובריטים במדינה, שיוצגה על ידי קונסוליות.
צרפת גם העניקה הלוואה גדולה לתוניסיה באמצע המאה ה-19. ממשלת תוניסיה הייתה חלשה, עם מערכת מס לא יעילה שהביאה לה רק חמישית מהמס שנגבה.
הכלכלה הייתה חלשה עם סדרה של בצורות וחיסול קורסיירים על ידי ציים מערביים.
לבסוף, לתוניסאים הייתה שליטה מועטה על סחר החוץ, שכן הסכמים ישנים מהמאה ה-16 עם מעצמות אירופה הגבילו את המיסים הנגבים ל-3%.
כתוצאה מכך, התעשייה הקטנה שלה נהרסה על ידי יבוא, במיוחד בתחום הטקסטיל.
בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, היוקרה הבינלאומית של צרפת נפגעה קשות, וגם איטליה וגם בריטניה ניסו לחזק את השפעתן בתוניסיה.
הנציג האיטלקי נכשל בגלל סרבול, אבל הנציג הבריטי סר ריצ'רד ווד הצליח יותר.
על מנת להגביל את ההשפעה הצרפתית, השיג ווד את השבתה של תוניסיה כמחוז של האימפריה העות'מאנית ב-1871, אם כי גם האוטונומיה של האזור הובטחה.
בריטניה המשיכה לנסות להשפיע באמצעות מיזמים מסחריים, אך אלה לא הצליחו.
היו גם סכסוכים שונים על השליטה בתוניסיה בין צרפת, בריטניה ואיטליה.
הצרפתים רצו להשתלט על תוניסיה, ששכנה על יד המושבה הקיימת שלהם, אלג'יריה, ולדכא את ההשפעה האיטלקית והבריטית שם.
בקונגרס ברלין ב-1878, נקבע הסדר דיפלומטי לצרפת להשתלט על תוניסיה בעוד שבריטניה השיגה את השליטה בקפריסין מידי העות'מאנים.
לאחר מכן, השימוש בשטח תוניסיה כמקלט על ידי יחידות חרומייר המורדות נתן עילה להתערבות הצבאית.
ב-28 באפריל 1881, 28,000 חיילים תחת הגנרל פורז'מול דה בוסטקנאר נכנסו לתוניסיה.
ב-1 במאי, העיר ביזרטה נכנעה ל-8,000 חיילי , שהמשיך לאחר מכן לתוניס.
בראר נכנס לתוניס בין ה-3 במאי ל-6 במאי 1881. היה ברשותו את אמנת בארדו להקמת מדינת חסות על תוניסיה, שזה עתה הועברה אליו על ידי ממשלת צרפת.
ב-11 במאי, ברארט, הקונסול הכללי תאודור רוסטן והגנרל פייר לאון מאורו, מלווים במלווה חמוש, הציגו את ההסכם למוחמד השלישי אס-סאדיק (סאדוק ביי), ביי של תוניס בין השנים 1859 ו-1881, שהתגורר בקסאר סעיד.
מופתע, ביקש סאדוק ביי מספר שעות הרהור, ומיד אסף את הקבינט שלו.
כמה מחבריו התעקשו שהביי יימלט לכיוון קירואן כדי לארגן התנגדות, אך סאדוק ביי החליט לקבל את מדינת החסות.
הסכם בארדו נחתם על ידי שני הצדדים ב-12 במאי 1881.
במהרה פרץ מרד בדרום ב-10 ביוני 1881, ולאחר מכן בספקס.
שש אוניות מחופות שריון נשלחו מטולון ("קולבר", "פרידלנד", "מרנגו", "טריידנט", "רוואנש", "סורוויילנטה") כדי להצטרף לספינות הצי הצרפתי במימי תוניסיה.
בספקס, כבר נכחו שלוש אוניות מחופות שריון ממחלקת הלבנט (אלמה, רן בלאנש, לה גאליסונייר), יחד עם ארבע סירות תותחים.
ספקס הופצצה, וב-16 ביולי העיר נכבשה לאחר לחימה קשה, עם 7 הרוגים ו-32 פצועים עבור הצרפתים.
קירואן נלכדה ללא קרב ב-28 באוקטובר 1881.
בריטניה וגרמניה אישרו בשקט את הפלישה למדינה, בעוד שאיטליה מחתה לשווא.
תוניסיה הפכה בכך למדינת חסות צרפתית, עם סמכויות גדולות עבור הצרפתים, והנציב הצרפתי היה בו-זמנית ראש ממשלה, מפקח על הכספים של המדינה ומפקד הכוחות המזוינים שלה.
בשנת 1882, פול קמבון ניצל במרץ את מעמדו כנציב, והותיר את הביי חסר אונים למעשה, ולמעשה ניהל את תוניסיה כעוד מושבה צרפתית.
הצרפתים הקימו בסיס ימי חשוב בביזרטה בשנת 1898.
איטליה הגיבה במלחמה האיטלקית-עות'מאנית בשנים 1911–1912 שהובילה לכיבוש האיטלקי של לוב.
הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה התרחש בין 1830 ל-1903. בשנת 1827, ויכוח בין חוסיין דיי, שליט מחוז אלג'יר, לבין הקונסול הצרפתי, הידרדר למצור, שבעקבותיו פלשה ממלכת צרפת וכבשה במהירות את אלג'יר ב-1830, ולכדה ערי חוף אחרות.
על רקע סכסוכים פוליטיים פנימיים בצרפת, התקבלו שוב ושוב החלטות לשמור על השליטה בשטח, וכוחות צבאיים נוספים הובאו במהלך השנים הבאות כדי לדכא את ההתנגדות בפנים המדינה.
בתחילה, ההתנגדות האלג'יראית התחלקה בעיקר בין כוחות תחת אחמד ביי אבן מוחמד שריף בקונסטנטין, שביקשו להחזיר את שלטון העוצרות של אלג'יר, בעיקר במזרח, לבין כוחות לאומנים במערב ובמרכז.
הסכמים עם הלאומנים תחת האמיר עבד אל-קאדר אפשרו לצרפתים להתמקד תחילה בחיסול שרידי הדייליק, שהושג עם המצור על קונסטנטין ב-1837. עבד אל-קאדר המשיך להציג התנגדות נוקשה במערב.
לבסוף הוא נהדף לתוך מרוקו בשנת 1842, על ידי פעולה צבאית צרפתית בקנה מידה גדול וכבד, הוא המשיך לנהל מלחמת גרילה עד שממשלת מרוקו, תחת לחץ דיפלומטי צרפתי בעקבות תבוסתה במלחמת צרפת–מרוקו, תקפה אותו והרחיקה אותו.
הוא נכנע לכוחות הצרפתים ב-1847. כמה ממשלות וחוקרים ראו בכיבוש אלג'יריה על ידי צרפת כרצח עם.
אזורי החוף והאזורים ההרריים של אלג'יריה נשלטו על ידי העוצרות של אלג'יר.
העוצרות (או דייליק), בעוד שהייתה חלק באופן נומינלי מהאימפריה העות'מאנית, פעלה באופן עצמאי מהסולטן העות'מאני.
הדיי שלט בכל תחום העוצרות, אך הפעיל שליטה ישירה רק באלג'יר וסביבתה, כאשר בייליקים (מחוזות) הוקמו בחלקים המערביים, המרכזיים והמזרחיים של המדינה.
שאר השטח (כולל חלק ניכר מפנים הארץ), בעודו נשלט באופן נומינלי על ידי אלג'יר, היה למעשה בשליטתם של מנהיגים ברברים וערבים מקומיים, שבדרך כלל פעלו כוסאלים לדיי, אם כי לא תמיד.
בחלקים הצפוניים של סהרה כמה ממלכות נווה מדבר כמו סולטנות טוגורט נשלטו על ידי העוצרות.
החלקים הפנימיים של הסהרה נתבעו על ידי הדיי, בעוד שבמציאות הם נשלטו לחלוטין על ידי קונפדרציות שבטיות, וממלכות קטנות יותר כמו זו של .
הדיי נתמך, או בחלק מהמקרים נשלט על ידי היניצ'רים של , אם כי כוחם היה מוגבל מאוד לאחר 1817. השטח גבל במערב בסולטנות מרוקו ובמזרח בבייליק של תוניס.
הגבול המערבי, , היה נקבובי במיוחד מכיוון שהיו קשרים שבטיים משותפים שחצו אותו.
העוצרות של אלג'יר הייתה אחד הבסיסים העיקריים של שודדי הים הברברים וסוחרי העבדים הברברים שתקפו ספינות נוצריות ויישובי חוף בים התיכון ובצפון האוקיינוס האטלנטי.
כמו שאר חוף ברבריה, העוצרות של אלג'יר התכלכלה מסחר של עבדים או סחורות שנתפסו מאירופה, אמריקה ואפריקה.
המעצמות האירופיות הפגיזו את אלג'יר בהזדמנויות שונות כתגובה וארצות הברית יזמה את המלחמות הברבריות על מנת לשים קץ לפיראטיות האלג'יראית נגד הספנות הנוצרית.
כיבוש אלג'יריה החל בימים האחרונים של הרסטורציה הבורבונית על ידי שארל העשירי, מלך צרפת.
מטרתו הייתה לשים קץ לפיראטיות הברברית ולהגביר את הפופולריות של המלך בקרב העם הצרפתי, במיוחד בפריז, שבה חיו ותיקי מלחמות נפוליאון רבים.
סחר העבדים והפיראטיות של אלג'יריה פסקו מיד לאחר שהצרפתים כבשו את אלג'יר.
בשנים 1795–1796 פנתה הרפובליקה הצרפתית לרכוש חיטה עבור הצבא הצרפתי משני סוחרים יהודים באלג'יר.
הסוחרים, שהיו להם חובות לחוסיין דיי, הדיי של אלג'יר, טענו לחוסר יכולת לשלם את החובות הללו עד שצרפת תשלם להם את חובותיה.
לאחר פגישה שנויה במחלוקת ב-29 באפריל 1827, שבה סירב דבאל לספק תשובות מספקות, הכה הדיי את דבאל במחבט הזבובים שלו (אז זה נקרא מניפה).
שארל העשירי השתמש בתקרית זו נגד נציגו הדיפלומטי כדי לדרוש תחילה התנצלות מהדיי, ולאחר מכן ליזום מצור נגד נמל אלג'יר.
המצור נמשך שלוש שנים, והיה בעיקר לרעת סוחרים צרפתים שלא הצליחו לערוך עסקים עם אלג'יר, בעוד שודדי הים הברברים עדיין הצליחו להתחמק מהמצור.
כאשר צרפת ב-1829 שלחה שגריר לדיי עם הצעה למשא ומתן, הוא הגיב באש תותחים שהופנתה לעבר אחת הספינות החוסמות.
הצרפתים החליטו אז שנדרשת פעולה כוחנית יותר.
בעקבות כישלון ביקורו של השגריר, מינה שארל לראש ממשלה את ז'ול דה פוליניאק, שמרן קשיח.
זה הכעיס את האופוזיציה הצרפתית הליברלית, שהיה לה אז רוב בבית הנבחרים.
פוליניאק פתח במשא ומתן עם מוחמד עלי המצרי כדי לחלק למעשה את צפון אפריקה.
עלי, על אף שהיה וסאל של העות'מאנים, דחה בסופו של דבר רעיון זה.
כשהדעה הרווחת המשיכה לעלות נגד פוליניאק והמלך, הם החליטו שניצחון במדיניות חוץ כמו לכידת אלג'יר יטה שוב את הדעה לטובתם.
אדמירל דופרה לקח את הפיקוד בטולון של ארמדה של 635 ספינות ולאחר מכן פנה לאלג'יר.
בעקבות תוכנית לפלישה לאלג'יריה שפותחה במקור על ידי מייג'ור בוטין בפיקודו של נפוליאון ב-1808, הגנרל דה בורמון הנחית אז 34,000 חיילים ממערב לאלג'יר, ב, ב-14 ביוני 1830. כדי להתמודד עם הצרפתים, שלח הדיי 7,000 יניצ'רים, 19,000 חיילים מבני קונסטנטין ואוראן וכ-17,000 קבילים.
הצרפתים הקימו ראש חוף חזק ודחפו לעבר אלג'יר, בין היתר הודות לתותחים מעולים וארגון טוב יותר.
ב-19 ביוני ניצחו הצרפתים את צבא הדיי בקרב סטאואלי, ונכנסו לאלג'יר ב-5 ביולי לאחר מערכה של שלושה שבועות.
חמישה ימים לאחר מכן, הוא יצא לגלות בנאפולי עם משפחתו.
גם היניצ'רים הטורקים עזבו את השטח ועזבו לטורקיה.
עזיבתו של הדיי סיימה 313 שנות שלטון עות'מאני בשטח.
בעוד שהפיקוד הצרפתי הסכים באופן נומינלי לשמור על חירויות, רכוש וחירויות דת של התושבים, כוחות צרפת החלו מיד לבזוז את העיר, לעצור ולהרוג אנשים מסיבות שרירותיות, לתפוס רכוש ולחלל אתרים דתיים.
עד אמצע אוגוסט, השרידים האחרונים של הסמכות העות'מאנית גורשו סופית ללא הזדמנות למכור נכסים משמעותיים.
הערכה אחת מצביעה על כך שיותר מחמישים מיליון פרנק בנכסים הועברו לידיים פרטיות במהלך הביזה.
לפעילות זו הייתה השפעה עמוקה על היחסים העתידיים בין הכובשים הצרפתים לבין הילידים.
ב-1833 כתבה ועדה צרפתית כי "שלחנו אל מותם בחשד פשוט וללא משפט אנשים שאשמתם תמיד הייתה בספק...
טבחנו באנשים שהתנהלו בצורה בטוחה...
גירוש הטורקים יצר ואקום כוחני בחלקים משמעותיים בשטח, שממנו עלתה מיד התנגדות לכיבוש הצרפתי.
הידיעה על כיבוש אלג'יר בקושי הספיקה להגיע לפריז, וכבר הודח שארל העשירי במהלך שלושת הימים המפוארים של יולי 1830, ובן דודו לואי-פיליפ, "המלך האזרח", נקרא לעמוד בראש מונרכיה חוקתית.
הממשלה החדשה, שהורכבה ממתנגדים ליברלים של המשלחת באלג'יר, לא ששה להמשיך בכיבוש שהחל המשטר הישן.
עם זאת, הניצחון היה פופולרי מאוד, והממשלה החדשה של לואי-פיליפ הסיגה רק חלק מכוח הפלישה.
הגנרל בורמון, ששלח כוחות לכבוש את בון ואוראן, הוציא אותם מאותם מקומות מתוך רעיון לחזור לצרפת כדי להחזיר את שארל לכס המלכות.
כשהיה ברור שחייליו אינם תומכים במאמץ זה, הוא התפטר ויצא לגלות בספרד.
לואי-פיליפ החליף אותו בברטראן קלוזל בספטמבר 1830.
הביי של טיטרי, שהשתתף בקרב סטאואלי, ניסה לתאם את ההתנגדות נגד הצרפתים עם הביי של אוראן וקונסטנטין, אך הם לא הצליחו להסכים על מנהיגות.
קלוזל הוביל בנובמבר טור צרפתי של 8,000 חיילים ל, בירתו של טיטרי, ואיבד 200 איש בהתכתשויות.
לאחר שהשאיר 500 איש ב הוא כבש את אל-מדייה ללא התנגדות, מכיוון שהביי נסוג.
קלוזל הציג מינהל אזרחי רשמי באלג'יר, והחל לגייס זואבים, או אנשי עזר ילידים לכוחות הצרפתיים, במטרה לבסס נוכחות קולוניאלית ראויה.
הוא ואחרים הקימו חברה לרכישת קרקעות חקלאיות ולסבסוד התיישבות שלה על ידי חקלאים אירופאים, מה שגרם לבהלה לקרקעות.
קלוזל זיהה את הפוטנציאל החקלאי של מישור וראה בעיני רוחו את הגידול בקנה מידה גדול של כותנה.
קלוזל גם ניסה להרחיב את ההשפעה הצרפתית לתוך אוראן וקונסטנטין על ידי משא ומתן עם בית תוניס כדי לספק שליטים "מקומיים" שיפעלו תחת הממשל הצרפתי.
הביי סירב, בראותו את הקונפליקטים הברורים הגלומים ברעיון.
משרד החוץ הצרפתי התנגד למשא ומתן שניהל קלוזל עם מרוקו על כינון שלטון מרוקאי באוראן, ובתחילת 1831 החליף אותו בברון ברטז'ן.
ברטז'ן היה מנהל חלש שהתנגד לקולוניזציה.
הכישלון הצבאי החמור ביותר שלו הגיע כאשר הוא נקרא לתמוך בביי באל-מדייה, שתמיכתו בצרפתים ובשחיתות הפכה את האוכלוסייה שם נגדו.
ברטז'ן הוביל חיילים לאל-מדייה ביוני 1831 כדי לחלץ את הביי ואת חיל המצב הצרפתי.
בדרכם חזרה לאלג'יר הם הוטרדו ללא הרף על ידי התנגדות קבילית, ונדחקו לנסיגה מבוהלת שברטז'ן לא הצליח לשלוט בה.
האבדות הצרפתיות במהלך נסיגה זו היו משמעותיות (קרוב ל-300), והניצחון עורר את להבות ההתנגדות, והוביל להתקפות על יישובים קולוניאליים.
האינטרסים הפיננסיים הקולוניאליים הגדלים החלו להתעקש על יד חזקה יותר, אשר לואי-פיליפ סיפק על ידי שליחת סווארי, דוכס רוביגו בסוף 1831.
רוביגו החזיר את השליטה בבון ובוג'י (בג'איה של היום), ערים שקלאוזל כבשה ואז איבדה עקב התנגדות העם הקבילי.
הוא המשיך במדיניות של קולוניזציה של הקרקעות והפקעת נכסים.
דיכוי ההתנגדות שלו באלג'יר היה אכזרי, כשהנוכחות הצבאית הורחבה בכל האזור.
הוא הוחזר ב-1833 בשל האופי האלים הגלוי של הדיכוי, והוחלף על ידי הברון ווירול.
ווירול הקים את הכיבוש הצרפתי באוראן, וגנרל צרפתי אחר, לואי אלכסיס דסמישל, קיבל פיקוד עצמאי שהשיג שליטה על ארז'ו ומוסטגאנם.
ב-22 ביוני 1834, צרפת סיפחה באופן רשמי את האזורים הכבושים באלג'יריה, שאוכלוסייתה המוסלמית נאמדה בכשני מיליון, כמושבה צבאית.
המושבה נוהלה על ידי מושל צבאי שהיה לו סמכות אזרחית וצבאית כאחד, לרבות סמכות של צו ביצוע.
סמכותו הייתה נומינלית על אזור של "כיבוש מוגבל" ליד החוף, אך המציאות של ההתפשטות הקולוניאלית הצרפתית מעבר לאותם אזורים הבטיחה התנגדות מתמשכת של האוכלוסייה המקומית.
מדיניות הכיבוש המוגבל נזנחה רשמית ב-1840 למען שליטה מלאה.
ווירול הוחלף בשנת 1834 על ידי ז'אן-בטיסט דרואה, הרוזן ד'ארלון, שהפך למושל הראשון של המושבה, ומי שקיבל את המשימה להתמודד עם האיום הגובר של עבד אל-קאדר והמשך הכישלונות הצרפתיים להכניע את אחמד.
התנגדויות קלות של אלג'יריה (1830)
בקרב הראשון של , הכוחות הברבריים-אלג'יריים בראשות מוחמד בן זעמום הביסו את הצבא הצרפתי במינימום אבדות.
הכוחות הצרפתיים נקלעו למארב אסטרטגי על ידי האלג'יראים, שקיבלו את פניהם תחילה ותקפו אותם מההר, באופן פתאומי ונמרץ, זמן קצר לאחר מכן.
בקרב השני של בלידה, דרך מארבים, הכוחות האלג'יראים גרמו לנסיגה צרפתית.
שני הקרבות נערכו ב-1830 וצרפת הצליחה לכבוש את בלידה רק ב-1839.
בג'איה חוותה סכסוכים מתמידים עם הצרפתים עד לכידתה.
לאחר נפילת הדיי השתלטו השבטים של מזאייה על העיר.
ב-1831 הם הביסו משלחת צרפתית קטנה נגדם.
אף על פי כן, בשנת 1833 כבשה צרפת את העיר עם אבדות מינימליות, מכוחות קבילים וקולולים.
הקבילים האלג'יריים ניסו לכבוש מחדש את העיר ב-1835, אך נכשלו מול המגינים הצרפתים המאובזרים יותר.
ב-1834 תקפו הצרפתים, בהנהגתו של מקסימיליאן יוזף שאונבורג, את העיר .
ההתנגדות השתמשה בטקטיקות גרילה, אך נמחצה עד אוגוסט 1835. ב-23 בפברואר 1837, המשיכו הצרפתים במערכה נגד ההתנגדות האלג'יראית במישורי .
ב-24 בפברואר פגשו הצרפתים התנגדות אלג'יראית במישורי מתיג'ה, ודחפו לעבר העיר אל-ארבעא, שבאותה עת הייתה עדיין תחת שלטון שבטים אלג'יריים.
העיר נכבשה יומיים לאחר מכן.
ב-8 במאי 1837, הקבילים מהאזורים מַעֲבַר בַּנִי עאישה, יִ֫יסֶר ועַמְרַאוַוה פשטו על חוות מרסייה של רגאיה תחת שלטון צרפת.
זה הניע את הצרפתים להתחיל בהתקפה נגד הקבילים של זְוַואוַוה, והקבילים של ייסר.
ב-17 במאי דחקו הצרפתים את בני הזוואווה מת'ניה.
בינתיים ארבו לצרפתים שבטי ייסר ועמראווה, אך הם נהדפו במהירות.
ב-18 וב-19 במאי ניצחה דיוויזיית הרגלים הקלה הצרפתית כמה מאות מגנים אלג'יריים בבני עאישה.
הצרפתים איבדו שלושה חיילים, ואילו האלג'יראים איבדו 18. באותו יום ניסו כמה מאות קבילים לארוב לצבא הצרפתי, אך הובסו בקלות, וספגו אבדות ניכרות.
האמיר עבד אל-קאדר, ובשמו המלא עבד אל-קאדר אבן מוּחְיִי א-דין אבן מוסטפא אבן מוחמד אבן אל-מוח'תאר אל-חסאני אל-ג'זאירי , נולד במאי 1807, במחוז אוראן באלג'יריה.
כבן של דמות דתית ואצילה, עבד אל-קאדר נולד למשפחה אמידה ודתית וכך הוא עצמו נהנה גם מצורות שונות של חינוך.
הוא למד במדעי האסלאם, בקוראן ובחיבורים יווניים וערבים על היסטוריה עתיקה ומודרנית, פילוסופיה, פילולוגיה, אסטרונומיה, גאוגרפיה ורפואה.
בגיל 14, עבד אל-קאדר קיבל את התואר חאפז, והיה פעיל במסגד המשפחתי שבו הסביר קטעים מהקוראן.
בגיל 18, בשנת 1825, קיימו עבד אל-קאדר ואביו את מצוות החג'.
לאחר שהשלימו את עלייתם לרגל למכה, הם נסעו לדמשק, שם למדו כמה חודשים.
לאחר שהות זו עלו לרגל פעם נוספת לבגדד.
לפני שחזרו הביתה ב-1828, הם קיימו את החג' פעם נוספת.
חבר הפרלמנט אלכסיס דה טוקוויל תיאר את עלייתו של עבד אל-קאדר לשלטון במכתבו על אלג'יריה משנת 1837 כך:ממערב למחוז אלג'יר, בסמוך לגבולות האימפריה המרוקאית, הוקמה זה מכבר משפחה מפורסמת מאוד של אצילים.
הם צאצאים של מוחמד עצמו, ושמם מוערך בכל רחבי העוצרות.
בזמן שהצרפתים השתלטו על הארץ, ראש משפחה זו היה זקן בשם מהידין [מוּחְיִי א-דין].
להגברת השפעתו, מהידין הוסיף את היתרון בכך שהיה במכה ושהתנגד באופן ממושך ונמרץ לתביעותיהם של הטורקים.
קדושתו הייתה בכבוד רב ומיומנותו ידועה.
כאשר החלו השבטים מסביב לחוש את אי הנוחות הבלתי נסבלת שנגרמה לגברים עקב היעדר כוח, הם הגיעו אל מהידין והציעו לו להשתלט על ענייניהם.
הזקן אסף את כולם יחד במישור גדול; שם אמר להם שבגילו הם צריכים לדאוג לשמיים ולא לארץ, שהוא מסרב להצעתם, אבל מתחנן בפניהם שיעבירו את הצבעתם לאחד מבניו הצעירים, שהוא הראה להם.
הוא מנה בהרחבה את התארים של הלה [שהופכים אותו מתאים] לשלוט בבני ארצו: אדיקותו מגיל צעיר, עלייתו לרגל למקומות הקדושים, מוצאו מהנביא; הוא סיפר על רמזים בולטים משמיים שהוא נבחר מקרב אחיו, והוא הוכיח שכל הנבואות העתיקות שהכריזו על משחרר לערבים חלות עליו.
השבטים הכריזו בהסכמה משותפת על בנו של מהידין אמיר-אל-מואמינין, כלומר מנהיג המאמינים.לצעיר זה, שהיה אז רק בן עשרים וחמש ובעל מראה ירוד, קראו עבד-אל-קאדר.
עבד אל-קאדר, שהוכר כאמיר אל-מואמינין (מפקד המאמינים), זכה במהירות לתמיכת שבטים בשטחים המערביים.
בשנת 1834 הוא חתם על הסכם עם הגנרל דסמישל, שהיה אז המפקד הצבאי של מחוז אוראן.
בהסכם, שהתקבל בעל כורחו על ידי הממשל הצרפתי, הכירה צרפת בעבד אל-קאדר כריבון השטחים במחוז אוראן שאינם בשליטת צרפת, ואישרה לעבד אל-קאדר לשלוח קונסולים לערים שבשליטת צרפת.
האמנה לא חייבה את עבד אל-קאדר להכיר בשלטון הצרפתי, דבר שהוזכר בנוסח הצרפתי שלה.
עבד אל-קאדר השתמש בשלום שמספק הסכם זה כדי להרחיב את השפעתו עם שבטים ברחבי מערב ומרכז אלג'יריה.
בעוד שכנראה ד'ארלון לא היה מודע לסכנה הנשקפת מפעילותו של עבד אל-קאדר, הגנרל קמיל אלפונס טרזל, שהיה אז המפקד באוראן, אכן ראה זאת, וניסה להרחיק את חלק מהשבטים מעבד אל-קאדר.
כשהצליח לשכנע שני שבטים ליד אוראן להכיר בעליונות הצרפתית, עבד אל-קאדר שיגר כוחות להעביר את השבטים הללו לפנים, הרחק מהשפעה צרפתית.
טרזל התנגד בכך שהצעיד טור של חיילים החוצה מאוראן כדי להגן על הטריטוריה של אותם שבטים ב-16 ביוני 1835. לאחר שהחליף איומים, הוציא עבד אל-קאדר את הקונסול שלו מאוראן וסילק את הקונסול הצרפתי מ, הכרזת מלחמה דה פקטו.
שני הכוחות התעמתו בעימות עקוב מדם אך לא חד-משמעי ליד נהר סיג.
עם זאת, כאשר הצרפתים, שחסרה להם אספקה, החלו לסגת לעבר ארז'ו, עבד אל-קאדר הוביל 20,000 איש נגד הטור הנצור, ובקרב מַקְטַע כיתר את הכוח, והרג 500 איש.
המחדל הוביל להחזרת הרוזן ד'ארלון.
הגנרל קלוזל מונה בפעם השנייה להחליף את ד'ארלון.
הוא הוביל מתקפה נגד מְעַסְכַּר בדצמבר אותה שנה, שעבד אל-קאדר, בהתראה מוקדמת, פינה אותה.
בינואר 1836 כבש קלוזל את תלמסאן והקים שם חיל מצב לפני שחזר לאלג'יר כדי לתכנן התקפה נגד קונסטנטין.
עבד אל-קאדר המשיך להטריד את הצרפתים בתלמסאן, אז חיילים נוספים בפיקודו של תומא רובר ביגו, מוותיקי מלחמות נפוליאון שהיה מנוסה בלוחמה לא סדירה, נשלחו מאוראן כדי להבטיח את השליטה עד ולתספק מחדש את חיל המצב.
עבד אל-קאדר נסוג לפני ביגו, אך החליט להתייצב על גדות נהר סיקאק (Sikkak).
ב-6 ביולי 1836, ביגו הביס באופן מכריע את עבד אל-קאדר ב, ואיבד פחות מחמישים איש לעומת יותר מ-1,000 אבדות שספג עבד אל-קאדר.
הקרב היה אחד מהקרבות הפורמליים הבודדים שעבד אל-קאדר השתתף בהם; לאחר תבוסה זו הוא הגביל את פעולותיו ככל האפשר להתקפות בסגנון גרילה.
אחמד ביי התנגד ללא הרף לכל ניסיונות של הצרפתים או אחרים להכניע את קונסטנטין, והמשיך למלא תפקיד בהתנגדות נגד השלטון הצרפתי, בין השאר משום שהוא קיווה להפוך בסופו של דבר לדיי הבא.
קלוזל ואחמד הסתבכו באופן דיפלומטי על רקע סירובו של אחמד להכיר בסמכות הצרפתית על בון, שלדעתו הייתה עדיין שטח אלג'ירי, וקלוזל החליט לנוע נגדו.
בנובמבר 1836 הוביל קלוזל 8,700 איש לתוך הבייליק של קונסטנטין, אך נהדף בקרב על קונסטנטין; הכישלון הוביל להחזרתו של קלוזל.
הוא הוחלף על ידי , שהוביל משלחת שלכדה את קונסטנטין בשנה שלאחר מכן, למרות שהוא נהרג במהלך המצור והוחלף על ידי סילבן שארל, רוזן ואלה.
התנגדותו של עבד אל-קאדר התחדשה