tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הפילוסוף הפוליטי טאקיס פוטופולוס, "הקונפורמיסט" (כמו כן גם "קרנפים" מחזהו של אז'ן יונסקו), הוא פורטרט יפה של הצורך הפסיכולוגי להשתלב ולהיות "נורמלי" ברמת החברה בכלל וברמה הפוליטית בפרט.
הסרט כולו בנוי כסדרה של פלאשבקים, המציגים בפנינו המניעים הפסיכולוגיים להתנהגותו של מרצ'לו, וחתירתו הבלתי פוסקת אחר ה"נורמליות".
אתרי הצילום בסרט כוללים את פריז ותחנת הרכבת גאר ד'אורסיי בצרפת, גשר סנטאנג'לו והקולוסיאום ברומא.
בסרט הדוקומנטרי "מראות האור" (Visions of light) הקונפורמיסט מוצג כיצירת מופת ויזואלית.
הסרט צולם על ידי ויטוריו סטוררו שהשתמש בצבעים עשירים, מלתחות אותנטיות של שנות ה-30 ובזוויות צילום ותנועות מצלמה לא שגרתיות.
מבקר הסרטים והסופר, רובין בוס, כותב שהצילום למעשה תורם בהבנת חוסר היכולת של קלריצ'י להשתלב עם מציאות "נורמלית".
המציאות של הזמן ההוא היא לא נורמלית, חריגה.
גם הסגנון הקולנועי של ברטולצ'י מחבר בין האקספרסיוניזם לפאשיזם.
הסגנון שלו השווה לסרטים גרמניים קלאסיים של שנות ה-20 וה-30 כמו סרטה "ניצחון הרצון" של לני ריפנשטאהל ו"מטרופוליס" של פריץ לאנג.
דרמה זו היוותה השפעה רבה לבמאים אחרים.
לדוגמה האימג' של עלים מתעופפים ברוח ב"הקונפורמיסט", השפיע על סצנה דומה בסרט הסנדק 2 (1974) של פרנסיס פורד קופולה.
את המוזיקה בקונפורמיסט כתב המלחין ז'ורז' דלרו.
דלרו (1925–1992) הוא מלחין סרטים צרפתי שהלחין יותר מ-350 מנגינות לסרטים וטלוויזיה.
הוא זכה במספר פרסים במהלך הקריירה שלו.
העיתון הצרפתי לה פיגרו תיאר אותו כמוצרט של הקולנוע.
דלרו היה המלחין היחידי שזכה 3 פעמים ברציפות בפרס סזאר באותה שנה.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-20 בברלין ביוני 1970.
הסרט יצא לאקרנים באיטליה ובארצות הברית ב-22 באוקטובר 1970.
הגרסה שהועלתה בארצות הברית הייתה קצרה ב-5 דקות מהגרסה האיטלקית.
בסצנה החסרה שהוחזרה לסרט ביציאתו המחודשת ב-1996 מופיעים קבוצה של עיוורים רוקדים.
בארצות הברית ב-5 בדצמבר 2006 על ידי חברת סרטי פרמאונט.
כולל את הגרסה המקורית (111 דקות); עלייתו של הקונפורמיסט: הסיפור, צוות השחקנים.
וינסנט קנבי, מבקר סרטים של הניו יורק טיימס, אהב את התסריט של ברטולוצ'י וכתב:
"ברנרדו ברטולוצ'י עשה לבסוף סרט מאוד בינוני, כמעט קונבנציונלי, שמסתבר שהוא אחת ההפתעות האלגנטיות של פסטיבל הסרטים של ניו יורק...
סגנונו הקולנועי של ברטולוצ'י הוא כל כך עשיר, פואטי ובארוקי וכל כך ברור שהוא אינו מסוגל להגיד רק את מה שהוא אומר...
בחירת השחקנים מעולה, מטרנטיניאן ועד פייר קלמנטי שמופיע בקצרה כבחור צעיר ורשע שמתחיל עם מרצ'לו הצעיר.
הסרט הקונפורמיסט אולי פגום, אבל דווקא פגמים אלו עושים את הסרט הזה לפחות באירופה, לסרט הפופולרי המסחרי הראשון של ברטולוצ'י, שם נראה שתמיד יש להם שוק במעמד הבינוני גבוה, האינטליגנטי."
לאחרונה כתב המבקר ג'יימס בררדינלי סקירה וכתב על מראה הסרט: "סטורארו וברטולוצ'י עיצבו יצירת מופת ויזואלית, עם השימושים הטובים ביותר של אור וצל שאי פעם היו בקולנוע.
זה לא רק צילום, זאת אומנות, זה עוצמתי, יפה ומועיל.
יש סצנה ביער עם אור שמש שוטף בין העצים, זה עוצר נשימה להביט בזה ומדהים עוד יותר בגלל האירועים שמתרחשים קודם לכן."
לאחרונה אמר קווין תומאס, כתב בלוס אנג'לס טיימס: "בסרט המקסים הזה, ברטולוצ'י מצליח לשלב את סגנון התעוזה של פליני, התחושה החריפה של לוקינו ויסקונטי והמחויבות הפוליטית הנלהבת של אליו פטרי ואפילו יותר טוב מזה, בלי ההתמכרות העצמית...
הקונפורמיסט, בו משחקת שחקנית המשנה דומיניק סנדה שמשחקת את הסקסית היפה הוא לא רק האשמה של הפשיזם והצביעות הנוצרית, אלא גם טרגדיה אישית עמוקה."
ב"Rotten Tomatoes", אתר אינטרנט המבקר סרטים, דווח על 100% ביקורות טובות שקיבל הסרט ב-39 ביקורות שונות.
הסרט דורג במקום ה-85 מתוך 100 הסרטים הטובים ביותר בקולנוע העולמי של המגזין אמפייר ב-2010.
פסטיבל הסרטים של ברלין - פרס מיוחד של העיתונאים לברנרדו ברטולוצ'י; 1970
פרסי דוד די דונטלו, פרס הסרט הטוב ביותר מאוריציו לוגי פה; 1971
פרסי החברה הלאומית למבקרי סרטים, פרסי אן.
סי, פרס הצילום הטוב ביותר לוויטוריו סטורארו ופרס הבמאי הטוב ביותר לברנרדו ברטולוצ'י; 1972.
פרסי הלוויין, של האקדמיה הבינלאומית לעיתונות, פרס הסרט הקלאסי בדי.
פסטיבל הסרטים של ברלין, דוב הזהב, ברנרדו ברטולוצ'י; 1970
פרס האוסקר בקטגוריית, פרס התסריט הטוב ביותר שמבוסס על חומרים ממדיום אחר, ברנרדו ברטולוצ'י; 1972
פרסי הגולדן גלובס - פרס הסרט הזר הטוב ביותר; 1972
הקונפדרציה של הריין הייתה ברית של 16 מדינות שעוצבה תחת הלחץ של נפוליאון בונפרטה בקיץ 1806 בפריז וכללה נסיכויות שהיו בעבר חלק מהאימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית.
הקונפדרציה התקיימה עד לנובמבר 1813, לאחר הפסדו של נפוליאון בקרב לייפציג.
הקונפדרציה הוקמה על ידי נפוליאון אחרי ניצחונו בקרב אוסטרליץ על פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועל אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה, ולאור חוזה פרסבורג.
במהלך קיומה, נכללו בקונפדרציה מדינות, נסיכויות ודוכסויות רבות, ואחד הקשיים בקונפדרציה היו שהמדינות רצו ריבונות מלאה ושאינה מוגבלת.
על מדינות הקונפדרציה נכפו רפורמות שונות בתחומי הממשל, הכלכלה והמודרניזציה החברתית שהשפיעו על ההיסטוריה הגרמנית, לצד הרפורמות הפרוסיות.
לרפורמות השלכה גם על מעמד היהודים במדינות הפדרציה, אשר הושפע מן האמנציפציה הצרפתית.
לאחר מפלתו של נפוליאון הוקמה בקונגרס וינה (1815) הקונפדרציה הגרמנית, בגבולות דומים לאלה של הקונפדרציה של הריין, בתוספת אוסטריה ופרוסיה.
ב-12 ביולי 1806 חתמו בפריז 16 מדינות גרמניות על איחודם במסגרת הקונפדרציה של הריין, תחת חסותו של נפוליאון.
ב-1 באוגוסט פרשו חברי הקונפדרציה באופן רשמי מהאימפריה הרומית הקדושה, וב-6 באוגוסט הכריז פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על פירוק האימפריה, ונשאר רק עם התואר קיסר אוסטריה.
על פי האמנה, הקונפדרציה הייתה מנוהלת על ידי גוף חוקתי משותף, אך המדינות השונות (במיוחד הגדולות) רצו ריבונות בלתי מוגבלת.
במקום ראש מדינה מלוכני, כפי שהיה קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נשא , לשעבר הקנצלר הראשי, בתואר "הנסיך הראשון" של הקונפדרציה.
ככזה, הוא היה נשיא מועצת המלכים וניהל את הדיאט של הקונפדרציה, שנועד להיות גוף דמוי פרלמנט על אף שמעולם לא התאסף בפועל, בעוד נשיא מועצת הנסיכים היה פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן.
בתמורה לתמיכתם בנפוליאון קיבלו כמה מהשליטים מעמד גבוה יותר: בוואריה, וירטמברג וסקסוניה קיבלו מעמד של ממלכה, ואילו באדן, הסן וברג קיבלו מעמד של דוכסות גדולה.
בנוסף קיבלו המדינות שטחים נוספים, על ידי שצורפו אליהם המדינות הקטנות לשעבר של האימפריה.
אולם המדינות נאלצו לשלם מחיר גבוה מאוד על מעמדם החדש, מכיוון שהקונפדרציה הייתה בראש ובראשונה ברית צבאית, שמטרתה לספק הגנה הדדית למדינות בברית, וכן הם נאלצו לשלוח חיילים רבים להילחם במלחמות הנפוליאוניות.
כפי שהתגלגלו האירועים, מצאו עצמם חברי הקונפדרציה כפופים יותר לנפוליאון מאשר היו כפופים קודם לכן לבית הבסבורג.
לאחר תבוסת פרוסיה לצרפת בקרב ינה-אאורשטדט בשנת 1806, לחץ נפוליאון על רוב המדינות הקטנות בגרמניה להצטרף לקונפדרציה של הריין.
בסופו של דבר הצטרפו עוד 23 מדינות גרמניות לקונפדרציה, ובשיא גודלה בשנת 1808 כללה הקונפדרציה 36 מדינות - ארבע ממלכות, חמש דוכסויות גדולות, 13 דוכסיות, 17 נסיכויות, ואת הערים החופשיות של ברית ההנזה המבורג, ליבק, וברמן.
מכל מדינות גרמניה, רק אוסטריה, פרוסיה, הולשטיין הדנית ופומרניה השוודית, וכן מדינות הגדה המערבית של הריין ונסיכות ארפורט, שסופחו על ידי האימפריה הצרפתית, נשארו מחוץ לקונפדרציה.
בשנת 1810 חלקים גדולים של הקונפדרציה בצפון מערב גרמניה סופחו לצרפת, על מנת לפקח טוב יותר על אמברגו הסחר עם בריטניה - המערכת הקונטיננטלית.
הקונפדרציה של הריין התמוטטה בשנת 1813, לאחר המערכה הכושלת של נפוליאון נגד האימפריה הרוסית ותבוסתו במערכה בגרמניה.
רבים מחבריה הצטרפו למחנה בעלות הברית, לאחר תבוסת נפוליאון בקרב לייפציג.
הקונפדרציה הבין-לאומית לאגודות יוצרים ומלחינים או סיסאק היא אגודת העל המאגדת ומפקחת על האגודות לגביית זכויות יוצרים בעולם.
סיסאק נוסדה ב-1926 בצרפת כארגון ללא מטרות רווח שאינו פוליטי.
רשומות בסיסאק 229 אגודות לזכויות יוצרים מ-121 מדינות שונות.
סיסאק שוקדת על טיפוח יחסי הגומלין בין האגודות השונות, לרבות פיתוח סטנדרטים בין-לאומיים לזיהוי יצירות, האחדת מזהים במאגר מידע מרכזי, עזרה טכנית לוגיסטית ומשפטית למדינות העולם השלישי ומדינות הגוש הקומוניסטי לצורך הקמת אגודות חדשות והעמקת הגבייה.
סיסאק מפרסמת הסכם דו-צדדי לשיתוף פעולה בין אגודות, שתוכנו הוא הנוסח הסטנדרטי לשיתוף פעולה והתחשבנויות בין האגודות מהמדינות השונות.
החל מיוני 2007 המועצה הכללית אשררה כללים מקצועיים מחייבים לאגודות החברות, שמטרתם להעמיק את השקיפות, חובת דיווח, אי אפליה בין אמנים זרים ואמנים מקומיים וביטול חסמים לניוד בין אגודות שונות.
נשיא אגודת סיסאק כיום הוא המלחין הצרפתי ז'אן מישל ז'אר, קדם לו רובין גיב מהבי ג'יז ששימש בתפקיד זה עד מותו ב-2012.
הקונפדרציה הצפון-גרמנית הייתה קונפדרציה של 22 מדינות גרמניות, שהוקמה לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה, והיוותה את הבסיס לקיסרות הגרמנית, שהוקמה לאחר הניצחון במלחמת צרפת–פרוסיה.
הקונפדרציה הצפון-גרמנית הוקמה באוגוסט 1866 כברית צבאית של חלק ממדינות הקונפדרציה הגרמנית תחת הנהגתה של ממלכת פרוסיה במסגרת מלחמת אוסטריה–פרוסיה וביולי 1867 הפכה למדינה פדרטיבית המורכבת מ-22 מדינות גרמניות, ששכנו מצפון לנהר המיין.
הקונפדרציה נתנה לגרמניה חוקה מסודרת והייתה אבן יסוד בכינונה של האימפריה הגרמנית אשר בתורה אימצה רבים מסעיפי חוקתה כמו גם את דגלה.
שלא כקודמתה, הקונפדרציה הגרמנית, הייתה הקונפדרציה הצפון-גרמנית מדינה של ממש.
אף על פי שהקונפדרציה התבטלה לאחר איחודה של גרמניה בשנת 1871, שימשה הקונפדרציה אבן יסוד לכינונה של החוקה הגרמנית באותה השנה.
חוקה זו העניקה לקנצלר החדש אוטו פון ביסמרק סמכויות רבות, שכן היא הפכה אותו ל"אחראי" אך לא חייבה אותו לתת דין וחשבון בפני הבונדסטאג, והעבירה לידיו את הסמכויות על התקציב הצבאי (לאחר המשבר החוקתי אליו נקלע וילהלם הראשון בשנת 1862).
כל המדינות החברות כבר השתייכו ל של 1815–1866. אוסטריה ומדינות דרום גרמניה בוואריה, וירטמברג, באדן והדוכסות הגדולה של הסן (הסן-דרמשטאדט) נותרו מחוץ לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
עם זאת, המחוז הצפוני אוברהסן של הדוכסות הגדולה של הסן אכן הצטרף.
בצפון, מרכז ומזרח גרמניה, פרוסיה:
איחדה מספר בעלי ברית שהצטרפו לקונפדרציה הצפון-גרמנית באמצעות הסכמי אוגוסט (Augustverträge) של אוגוסט 1866;
סיפחה ארבע מדינות אויב לשעבר (הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, נסאו, פרנקפורט) שהפכו לחלקים מפרוסיה (אוקטובר 1866);
כללה את השטחים שלה בעבר מחוץ ל ולקונפדרציה הגרמנית, כלומר את ערש מדינתה בפרוסיה המזרחית וכן את השטחים הפולניים שנכבשו על ידי פרוסיה (פרובינציית פוזן, פרוסיה המערבית) במדינה החדשה, ובכך סיפחה אותם רשמית לתוך גרמניה;
אילצה את שאר המדינות להיכנס לקונפדרציה של צפון גרמניה באמצעות הסכמי השלום.
לאוונבורג מוזכרת לפעמים כאחת המדינות החברות, לפעמים לא.
היא הייתה אחת משלוש הדוכסות שהיו שייכות קודם לכן לדנמרק.
לאוונבורג הייתה מדינה עם המלך הפרוסי כדוכס עד 1876, אז הפכה לחלק מהמחוז הפרוסי שלזוויג-הולשטיין.
הקונציל הראשון של אורליאן זומן ב-511 על ידי כלוביס הראשון, זמן קצר לפני מותו.
כלוביס זימן סינוד של הבישופים הגאלים, קבע את סדר היום ואישר את החלטותיו.
הסינוד התקיים באורליאן במטרה לערוך רפורמה במבנה הכנסייתי כשמגמת הרפורמה היא חיזוק הקשרים שבין השלטון הסקולרי לבין ההנהגה הדתית בשטחי שלטונו.
ההצדקה של כלוביס לכינוס הקונציל הייתה מעשה דומה של הקיסר קונסטנטינוס כאשר כינס את הקונציל בניקיאה ב-325.
32 בישופים נענו לקריאה והעבירו 31 צווים הנוגעים לתחומי פעילותיו וחובותיו של הפרט, זכויותיו של מקום מקודש ועל משמעת כנסייתית.
צווים אלה, החלים באופן שווה על הפרנקים ועל הגאלו-רומים היו השוויון הראשון שהוקם בין הכובשים והנכבשים.
בין הצווים השונים, המועצה קבעה כי כנסיות ומעונות בישופים הם מקומות מחסה בסטטוס של עיר מקלט.
נקבע כי כומר לא צריך להסגיר נאשם שמצא מקלט ליד המזבח, אלא אם הרודף ישבע על הברית החדשה שלא יפגע בו.
קבעה את חובתם של בישופים להשתמש ברכוש הכנסייה לרווחתם של החולים והעניים, מיסדה את מערכות היחסים בין נזירים ואבות המנזרים לבין הבישופים.
מועצה זו מיסדה את הטמעתם של נושאי משרות כנסייתיות אריאנים במערך הכנסייה הקתולית תוך שמירה על מעמדם ורכושם ובתנאי שיצהירו כי הם מקבלים על עצמם את ההלכה האורתודוקסית.
צעד זה אפשר את השתלבות הנוצרים האריאנים בכנסייה הקתולית ושם קץ לפילוג שהיה באירופה בין הצפון האריאני (יחד עם ספרד) לבין הדרום הקתולי.
הקונפדרציה השווייצרית הישנה הייתה מדינה שהתקיימה למשך כ-500 שנה, מ-1291 עד 1798.
ב-1291 קשרו תושבי מחוזות אורי, שוויץ ואונטרוולדן כנגד שלטון בית הבסבורג.
בעקבות קרב זה, הוכרזה שביתת נשק לשבעים שנה.
מחוזות וערי מדינה אלו היו ל"קונפדרציה השווייצרית" של שמונה מדינות, שהמשיכה כמסגרת מדינית עד המאה ה-15. בקרב זמפאך, ב-1386 שבו כוחות הברית וניצחו את הצבא ההבסבורגי, שניסה לפלוש ללוצרן, בעקבות הניסיון של בית הבסבורג להתפשט ולהרחיב את שטחי שלטונו.
ניצחון יתר מדינות הברית על ציריך הוביל לשגשוג כלכלי ולעוצמה צבאית.
ניסיונו של שארל האמיץ דוכס בורגונדי, לכפות את מרותו בשטחי שווייץ, נכשל לאחר סדרת קרבות בשנות ה-70 של המאה ה-15, כאשר באחרון שבהם, קרב ננסי ב-1477 נהרג הדוכס שארל עצמו.
בריתם של השווייצרים עם האפיפיור הביאה לכך שב-1506 שכר האפיפיור יוליוס השני חיילים שווייצרים למשמרו האישי, מסורת הממשיכה מאז ועד היום .
בשנת 1481 הצטרפו פריבור וזולותורן לברית, בשנת 1501 בזל ושפהאוזן, ובשנת 1513 הצטרף קנטון אפנצל.
במהלך התהוות הברית השווייצרית השתנה הרכב האוכלוסייה.
הצמיתים הפיאודלים הפכו לאיכרים חופשיים ואזרחים.
בתחילת המאה ה-14 בעלי המלאכה בערים החלו להתארגן בגילדות, שרכשו עוצמה פוליטית.
על אף שהאזרחים העניים והעשירים נהנו מאותן החירויות, לא כל האזרחים היו שווים.
אנשים אלו רכשו זכויות רק עם קבלת מעמד אזרח, שהיה תלוי בעושרם, אך גם בכמות הזמן ששהו במקום שאת אזרחותו ביקשו.
בזל הפכה למרכז החינוך והמדעים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-15. בעיר נוסדה אוניברסיטה בשנת 1460, שמשכה מלומדים בעלי שם עולמי כארסמוס או פאראצלסוס.
באזורים ההרריים, בהם התנובה החקלאית נמוכה, חלה התרכזות בייצור גבינות שנסחרו תמורת דגנים מאזורים אחרים.
כעבור שנים מועטות, ערים נוספות שהיו במעמדה ובמבנה אוכלוסייתה של ציריך קיבלו אף עליהן את הדת החדשה.
הצלחת הרפורמציה והתעצמותם של הקרעים הדתיים
הסכסוך המזוין פרץ בין הצדדים לאחר שורה של תקריות קטנות, בשנת 1531 בקרב קאפל, שהתרחש ליד ציריך נהרג צווינגלי, ולכאורה הובסו כוחות הרפורמציה בשווייץ.
הסדר זה העניק לקנטונים הקתולים רוב בטגסטונג - הדייט הפדרלי של הקונפדרציה.
עם ייסוד הקונפדרציה היא הורכבה משמונה קנטונים, אך עם השנים בתהליך הדרגתי שהסתיים בשנת 1513, היא הורחבה לכדי 13 קנטונים:
הקונסרבטוריון של פראג (בצ'כית: Pražská konzervatoř) הוא בית ספר בפראג, המוקדש להוראת אמנויות המוזיקה והמשחק בתיאטרון.
הקונסרבטוריון של פראג מציע לימודי נגינה בכלי מיתר, כלי נשיפה, פסנתר ועוגב, וכן אקורדיון וגיטרה, כמו גם שירה, הלחנה, ניצוח ומשחק.
בתוכנית הלימודים התמחות במקצועות תאורטיים, לימודי שפה והשכלה כללית.
הקונסרבטוריון מקיים תזמורת סימפונית ותזמורת קאמרית משלו, כמה הרכבים קאמריים ולהקת תיאטרון.
מדי שנה מקיים המוסד כ-250 קונצרטים ו-40 מופעי תיאטרון.
בשנת הלימודים 2005/06 למדו בקונסרבטוריון כ-550 תלמידים צ'כים ו-40 תלמידים זרים.
את הקונסרבטוריון של פראג ייסדו בשנת 1808 אריסטוקרטים ותושבים מקומיים.
הלימודים החלו בשנת 1811, לאחר דחייה שגרמו מלחמות נפוליאון.
בדז'יך דיויש ובר מונה למנהל הראשון של בית הספר.
בשנת 1891 הצטרף אנטונין דבוז'אק לסגל המורים כראש מחלקת ההלחנה.
הוא היה מנהל בית הספר בין 1901 ל-1904. בין תלמידיו של דבוז'אק המלחינים יוזף סוק (בהמשך מנהל הקונסרבטוריון), רודולף פרימל, אוסקר נדבאל ופרנץ להאר.
רשימת הפרופסורים שלימדו בבית הספר כוללת גם את הפסנתרן וילם קורץ, בהמשך מנהל בית הספר.
עם הקמת צ'כוסלובקיה בשנת 1918, נוספו לבית הספר מחלקות דרמה ובלט.
בין בוגרי הקונסרבטוריון קארל אנצ'רל, רפאל שכטר, ייז'י בלוהלאווק, יאן קובליק ורפאל קובליק, בוהוסלב מרטינו, יאן טאליך.
קונצ'רטו לכינור, צ'לו ותזמורת, אופ' 102 בלה מינור, המוכר יותר בכינוי "הקונצ'רטו הכפול", הוא יצירה מאוחרת מאת יוהנס ברהמס, ויצירתו האחרונה לתזמורת.
זהו גם האחרון מארבעת הקונצ'רטי שכתב.
ברהמס הלחין את היצירה בקיץ 1887, והיא בוצעה לראשונה ב-18 באוקטובר באותה שנה על ידי תזמורת גירצניך בקלן.
היצירה נכתבה עבור הצ'לן רוברט האוסמן, שהשתתף בעבר בביצועי בכורה של יצירות קאמריות מאת המלחין - שנה קודם לכן הוא כתב עבורו את הסונטה השנייה לפסנתר וצ'לו - ועבור הכנר יוזף יואכים.
יואכים היה ידיד ותיק, אבל היחסים ביניהם הצטננו לאחר גירושיו מאשתו - ברהמס צידד באשתו של יואכים.
הקונצ'רטו נכתב אפוא כמחווה של פיוס מצד ברהמס; קלרה שומאן ציינה ביומנה כי הודות ליצירה דיברו ברהמס ויואכים ביניהם בפעם הראשונה מזה שנים.
ביצירה נעשה שימוש במוטיב לה-מי-פה, או באותיות לטיניות A-E-F, חילוף של F-A-E, שהוא מוטיב המזוהה עם יואכים (ראשי התיבות של Frei aber einsam, "חופשי אבל בודד", המוטו של הכנר) שברהמס כבר השתמש בו ביצירות אחרות.
במכתב לקלרה שומאן סיפר לה ברהמס כי הוא חושש מפני הכתיבה לכלים שאינו מנגן בהם: "הייתי צריך להעביר את הרעיון למישהו שמכיר את הכינור טוב ממני."{{הערה|Litzmann, ''Schumann/Brahms Letters 8/1887, quoted by Jan Swafford, Johannes Brahms: a biography 1997:539.}}
לקונצ'רטו שלושה פרקים:הפרק הראשון (אלגרו) כתוב בצורת סונאטה, אבל ברהמס הוסיף תכסיס לא-שגרתי: בפתח הפרק מכריזה התזמורת על הנושא הראשון בקצרה, ולאחריו מנגן הצ'לו קדנצה ארוכה.
לאחר מכן מנגנים כלי הנשיפה מעץ את תחילת הנושא השני, ולאחריו מנגן הכינור קדנצה, ועד מהרה הצ'לו מצטרף אליו.
רק בתום הקדנצה המשותפת מתחילה האקספוזיציה גופא.
הנושא הראשון חגיגי וכבד, ומתאפיין בניגוד בין טריולות וזוגות.
הנושא השני מז'ורי וניכר בהטעמות סינקופטיות על פעמות חלשות.
מכל מקום, האקספוזיציה מצומצמת וקומפקטית, וההפרדה בין שני הנושאים מטושטשת - דבר המאפיין את הפרק כולו.הפרק השני (אנדנטה) נפתח בהכרזה תזמורתית שקטה של שתי קוורטות עולות, שהן המוטיב של הפרק כולו.
המנגינה הפותחת (שברהמס מורה לנגן פורטה ובאופן מלא-הבעה) מנוגנת בכינור ובצ'לו במקביל, ברה מז'ור, ובנויה במתכונת של צורה פשוטה דו-חלקית.
החלק האמצעי של הפרק (בפה מז'ור) ערני מעט יותר; הנושא מוצג בכלי הנשיפה (שברהמס מורה להם לנגן "דולצ'ה", מתוק), ועובר לסולנים, המנגנים טריולות שקטות, וככל שהאינטנסיביות גוברת עוברים מטריולות לחלקי-שש-עשרה.
לבסוף חוזרת הנעימה מן החלק הראשון, ששזורים בה מוטיבים מן החלק השני.הפרק השלישי (ויוואצ'ה נון טרופו)''' מתחיל בנושא ריקודי וכרומטי המנוגן בצ'לו ונענה על ידי הכינור; אחרי דו-שיח הולך ומתעצם ביניהם, מנגנת את הנושא התזמורת כולה, כמקובל בסוג זה של צורת הסונטה, "הרונדו-סונטה".
הנושא השני - תרועה חגיגית בדו מז'ור בסגנון קרן יער - מוכרז גם הוא תחילה על ידי הצ'לו ואחריו על ידי הכינור, שניהם בצלילים כפולים.
הנושא השלישי חוזר למינור ולאווירה הכרומטית והמתוחה.
בסיום הפרק קודה ארוכה בטמפו רגוע יותר, ורק תיבות הסיום חוזרות לטמפו המקורי, והפרק מסתיים באווירה אופטימית יותר, בלה מז'ור.
יואכים והאוסמן ניגנו את הקונצ'רטו מספר פעמים, בניצוחו של ברהמס, בעונת הקונצרטים של 88–1887, ולאחר מכן נתן ברהמס את כתב היד ליואכים בצירוף ההקדשה "למי שעבורו זה נכתב".
קלרה שומאן לא התלהבה מן היצירה, וכתבה שהכתיבה לכלים נעדרת ברק.
המוזיקולוג ריכרד שפכט כתב שזו "אחת מיצירותיו הפחות נגישות וחסרות ההומור של ברהמס".
ברהמס, שהחל לעבוד על קונצ'רטו שני לצ'לו וכינור, השמיד את הטיוטות בעקבות הביקורות הצוננות.
מבקרים מאוחרים יותר דיברו טובות על היצירה, ובסופו של דבר היא הפכה לחלק מן הרפרטואר הסטנדרטי של תזמורות סימפוניות, ובוצעה על ידי מיטב הצ'לנים והכנרים.
הקונסרבטוריון של מוסקבה הוא מוסד להשכלה גבוה בתחום המוזיקה בעיר מוסקבה.
הקונסרבטוריון נוסד בשנת 1866 על ידי ניקולאי רובינשטיין ונסיך ניקולאי טרובצקוי.
המקור התקציבי של המוסד היה בהכנסות מקונצרטים, תרומות, שכר לימוד ומענקים שהתקבלו מעיירה והממשל.
עד לשנת 1879 משך הלימודים היה 6 שנים והחל משנה זו הורחב ל-9 שנות לימוד.
התוכנית הנוכחית כוללת 5 שנות לימוד.
בשנת 1901 הקונסרבטוריון עבר לבניין חדש שהורחב בשנת 1933. הבניין כולל "האולם הגדול" ל-1740 מקומות שמהווה גם היום אחד האולמות הראשיים למוזיקה קלאסית במוסקבה.
באופן מסורתי באולם זה נערכות קונצרטים של תחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית.
בשנת 2010 האולם נסגר לצורך ביצוע שיפוצים נרחבים.
הוא נפתח מחדש בשנת 2011 תוך ביצוע שחזור של המראה שהיה לו בשנת הפתיחה המקורית בשנת 1901. בנוסף לכך הבניין כולל עוד שני אולמות - "אולם קטן" לכ-440 מקומות ו"אולם רחמנינוב" לכ-250 מקומות.
בשלושת האולמות נערכות כ-500 קונצרטים בשנה.
מייסד המוסד, ניקולאי רובינשטיין היה גם מנהלו עד לשנת 1881. בהקמת הקונסרבטוריון פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי מונה לפרופסור והוא החזיק בתואר זה עד לשנת 1878. על כן, החל משנת 1940 המוסד נקרא "קונסרבטוריון על שם צ'ייקובסקי" על שמו.
בשנת 2003 המוסד קיבל מעמד של אוניברסיטה.
בשנת 1948, בעקבות פרסום מאמר ביקורתי בעיתון פראבדה דמיטרי שוסטקוביץ' פוטר מקונסרבטוריון.
באותה שנה פוטר גם מנהל המוסד ומונה מנהל חדש אלכסנדר סבשניקוב.
הוא היה מנהל עד לשנת 1974. סבשניקוב היה מנצח מקהלות מוצלח ובעל דעות של קומוניסט אדוק.
מנהל הנוכחי, אלכסנדר סוקולוב מונה לתפקיד בשנת 2001 ועזב אותו בשנת 2004 לאור קבלת מינוי בממשלה הרוסית כשר התרבות.
הוא שב לנהל את הקונסרבטוריון בשנת 2009.
עד לשנת 1918 המוסד היה חלק מ- "ארגון המוזיקה הקייסרי", ובשנת 1918 עבר להיות תחת חסות משרד ההשכלה הסובייטי.
נכון לשנת 2012 הקונסרבטוריון כולל את הפקולטות הבאות:
כמו כן שוכן במתחם הקונסרבטוריון מוזיאון רובינשטיין (משנת 1912) הוא כולל ספרייה מוזיקלית גדולה ותצוגות שונות על חיי המלחין צ'ייקובסקי ועל היסטוריית המתחם.
בתקופת ברית המועצות הוענק לקונסרבטוריון עיטור לנין פעמיים.
כמו כן, בשנת 2000 ארגון אונסק"ו העניק למוסד את מדליית מוצרט עבור התרומה המיוחדת לתרבות מוזיקלית.
הקונצונים היא תוכנית לילדים בגיל הרך המשודרת בערוץ הופ!.
דמותם של הקונצונים הופיעו בסדרות: "החדר המוגן של הופ!" (2003), "הקייטנה של הופ!
והשתתפו גם במופעי מותק של פסטיבל בשנים 2008 ו-2009.
בשנת 2024 החלו הקונצונים להופיע במופע עצמאי.
התוכנית מונחית על ידי בובות, שהן גם הדמויות בתוכנית.
הדמויות הן ארבעה חברי משפחת הקונצונים, שני הורים ושני ילדים: האבא- מר קונץ, האמא- צילה, הבן הקטן- ציקי והבת הגדולה- צפי.
בתוכנית מוצגים חייהם ובעיותיהם במסגרת חיי המשפחה, בית הספר והגן, והדרך בה הם מתמודדים עימן.
התוכנית גדושה בתכנים חינוכיים ולימודיים, אשר קהל הצופים לומד מהם ולוקח מהם השראה, כגון: בטיחות בדרכים, איך להתמודד עם חברים ועוד.
לתוכנית מספר עונות והיא משודרת החל משנת 2001. בתחילה התוכנית שודרה בשעות הבוקר בלבד, אולם בהמשך שודרה גם בשעות הערב החל משנת 2004, ובהמשך שודרה גם בנושא לחג החנוכה ושודרה גם בנושא בטיחות בדרכים החל משנת 2009.
מר קונץ (ז'יל בן דוד) - אב הבית וראש המשפחה, בעלה של צילה, אביהם של צפי וציקי.
מכונה על ידי צילה "קונצי".
צילה (איקי גלעד) - נחמדה מאוד וחכמה, אמם של צפי וציקי.
צוין שהיא כנראה עובדת משרד.
היא ומר קונץ מכירים מגיל צעיר ובני אותו הגיל.
ציקי (ז'יל בן דוד) - ילד קטן חמוד ותמים אשר לומד בגן, אח קטן של צפי.
יש לו חבר בגן בשם תומר.
צפי (איקי גלעד) - ילדה, אחות גדולה של ציקי ובתם של צילה ומר קונץ, לומדת בבית ספר.
לצפי יש כמה מושאי אהבה: מיכאל בן השכנים שהוזכר רק בסדרה, רונן שלומד בכיתתה והוזכר רק בסדרות הבת "הקייטנה של הופ: מא' ועד ת'" ו"המרחב המוגן של הופ" ויובל בן עמי שהוזכר בשיר "מתלבשים".
הקונפדרציה הארגנטינאית (בספרדית: Confederación Argentina) הייתה מדינה בשטחי ארגנטינה של ימינו ושמה הוא אחד משמותיה של ארגנטינה כפי שנקבע בחוקתה, סעיף 35.
בין השנים 1831 ל-1852 היו פרובינציות ארגנטינה מאורגנות כקונפדרציה ללא ראש מדינה.
עם זאת, מושל פרובינציית בואנוס איירס (חואן מנואל דה רוסאס במשך מרבית התקופה) ניהל את יחסי החוץ של הקונפדרציה במשך תקופה זו.
הקונפדרציה התעצבה והפכה לרפובליקה כפי שהיא כיום במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה שהתחוללו בתקופה זו.
ב-1852 הודח דה רוסאס, ואת מקומו לקח חוסטו חוסה דה אורקיסה.
דה אורקיסה כינס קונגרס חוקתי שהניח את היסודות לחוקת 1853. בתגובה פרשה פרובינציית בואנוס איירס והפכה למדינה עצמאית.
בואנוס איירס חזרה לרפובליקה ב-1863.
הקונצ'רטי לצ'מבלו, רי"ב 1065-1052 הם קונצ'רטי לצ'מבלו, כלי קשת וקונטינואו מאת יוהאן סבסטיאן באך.
ישנם שבעה קונצ'רטי לצ'מבלו בודד (רי"ב 1052-1058), שלושה לשני צ'מבלי (רי"ב 1060–1062), שני קונצ'רטי לשלושה צ'מבלי (רי"ב 1063 ו-1064) ואחד לארבעה צ'מבלי (רי"ב 1065), הלקוח ישירות מהקונצ'רטו גרוסו לארבעה כינורות מאת ויוואלדי.
כל הקונצ'רטי לצ'מבלו של באך למעט החלק לצ'מבלו בקונצ'רטו הברנדנבורגי מס.
5, נחשבים לעיבוד שנעשה מקונצ'רטי לכלים מלודיים אחרים אשר יש להניח כי נכתבו בתקופת מגוריו של באך בקֶטֶן, במקרים רבים נשתמרו רק הגרסאות לצ'מבלו.
משנת 1729 ועד 1741 שימש באך מנצח של הקולגיום מוזיקום בליפציג: קבוצת סטודנטים למוזיקה שנוסדה בשנת 1703 על ידי גאורג פיליפ טלמן.
הקולגיום מוזיקום נהג להופיע בית הקפה של צימרמן.
לאירועים אלו יצר באך את הקונצ'רטי לצ'מבלו שלו, שמהווים חלק מראשוני הקונצ'רטי הכתובים לכלי מקלדת מאז ומעולם.
הקונצ'רטי לצ'מבלו אחד רי"ב 1059-1052, שרדו כפרטיטורה חתומה בידי המלחין ונמצאים כיום בספריית המדינה בברלין.
עותקים אלו אינם מוגמרים אלא טיוטות המתוארכות סביב 1738. אפשר להניח כי באך ביצע אותם הרבה יותר מוקדם, בהשתמשו בחלקים מולחנים לכלים אחרים והעברתם לגרסת הנגינה בצ'מבלו באופן חופשי בזמן הנגינה.
יצירותיו של באך לצ'מבלו הוערכו פחות על ידי חוקרים בתחילת המאה ה-20, אלו שלא חוו את יתרונותיו של הביצוע האותנטי.
אלברט שווייצר נטה לחשוב שהתעתיקים הוכנו בדרך כלל כמעט בשטחיות וחוסר זהירות.
מחקר אחר חדש טוען את ההפך הגמור: באך ביצע העברה מאוד משוכללת של קטעי סולו לקטעי נגינה בצ'מבלו.
היצירות רי"ב 1052-1057 נועדו להיות מקבץ של שש כפי שמופיע בכתב היד בפתיחה הנהוגה על ידי באך, מהמושגים J.J הכוונה מתחיל ב-"Jesu juva "Jesus, help ומסיים ב-Finis.
למעט הקונצ'רטי הברנדנבורגיים, זהו האוסף היחיד של קונצ'רטי בכלל יצירתו של המלחין.
לא ברור האם המופע בקנטטות הקדים את הקונצ'רטי, ואם כן האם היה עיבוד של קונצ'רטי מוקדמים לכלים אחרים (כסברה המקובלת).
קונצ'רטו רי"ב 1057 הוא עיבוד או מקור לקונצ'רטו הברנדנבורגי לחליליות, רי"ב 1049.
הקונפליקט שיכול להימנע הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם לראשונה ביוני 1950 ב-Astounding Science Fiction, הסיפור תורגם לעברית ב-1970 בספר "אני, רובוט".
בסיפור מופיע דמותו של סטיבן ביירלי מהסיפור "ראיה" שקדם לסיפור זה.
בהמשך לסיפור ראיה, בשנת 2052, סטיבן ביירלי נבחר למתאם העולמי לכהונה שנייה.
תפקידו הוא לייעץ לארבעת המתאמים האזוריים בנוגע לפעילות בשטח הגאוגרפי שלהם.
בפרט, הוא עוסק במערכת היחסים שלהם עם "המכונות", מחשבים עוצמתיים במיוחד האחראים על הכלכלה העולמית, ועם התנועות המתנגדות לרובוטים.
במהלך הסיפור הוא מבקש את עזרתה של סוזן קלווין משום שהוא שם לב שהמכונות מבצעות טעויות הנוגעות לאנשים המתנגדים להם.
יחדיו הם מגיעים למסקנה שהמכונות הכלילו את החוק הראשון על כלל האנושות כך שעכשיו הוא מנוסח כך: "לא יפגע רובוט לרעה באנושות, ולא יניח, במחדל, שהאנושות תיפגע".
(בדומה לחוק אפס שמופיע בסיפורים יותר מאוחרים של אסימוב).
במהלך תפקידו, ביירלי מגיע למסקנה שאנשים המתנגדים למכונות ולרובוטים מזיקים לאנושות, לכן, הוא מציע לעשות מעיין "צייד מכשפות", שבו יוציאו את כל התנועות המתנגדות למכונות מחוץ לחוק, ובפרט את "האגודה למען האנושות".
היא מגיע למסקנה שהתקלות הן פעולות מכוונות.
המכונות מאפשרות לאנשים מסוימים להינזק כדי למנוע בעתיד נזק גדול יותר לאנושות.
למעשה, המכונות מגיעות למסקנה שהדרך היחידה למלא את החוק הראשון היא להשתלט על האנושות, דבר ששלושת החוקים אמורים למנוע.
אסימוב חוזר לרעיונות אלה ב"השמש העירומה" וב"רובוטים של שחר", בהם במקום קבוצה קטנה של מכונות נוצר מצב בו התרומה הקטנה של רובוטים רבים, אשר כל אחד פועל עצמאית למניעת נזקים.
בפברואר 2017 הסיפור עובד לרדיו כפרק האחרון של סדרה בת חמישה פרקים בשם "אני רובוט" בתוכנית "15 דקות של דרמה" ("15 Minute Drama") העסקה ביצירתו של אסימוב.
בסרט "אני, רובוט" משנת 2004 נמצאים אלמנטים מרכזיים מהסיפור הקונפליקט שיכול להימנע, כאשר המחשב V.I.K.I.
משחק את תפקידן של המכונות.
הקונסרבטוריון של מילאנו על שם ג'וזפה ורדי (באיטלקית: Conservatorio di musica "Giuseppe Verdi" di Milano) הוא קולג' למוזיקה במילאנו, איטליה.
קונסרבטוריון נוסד בצו מלכותי משנת 1807 במילאנו, בירת ממלכת איטליה הנפוליאונית.
הוא נפתח כעבור שנה בשטחי המנזרים של כנסיית סנטה מריה דלה פסיונה.
בתחילה היו בו שמונה-עשר תלמידי פנימייה, בני שני המינים.
כיום זהו המוסד הגדול ביותר ללימודי מוזיקה באיטליה.
בין מורי הקונסרבטוריון בעבר מורי השירה הנודעים פרנצ'סקו לאמפרטי ובנו ג'ובאני בטיסטה למפרטי.
בשורה הראשונה של פרופסורים שלימדו בקונסרבטוריון של מילאנו ג'ורג'ו בסטיסטלי, פרנקו דונאטוני, לורנצו פררו, אנריקו פולו, אמילקארה פונקיילי, סלווטורה קווזימודו ואלסנדרו סולביאטי.
ה"ליציאו מוזיקלה" שליד הקונסרבטוריון לתלמידי תיכון, נפתח בשנת 1971. ב-1981 החל בשיתוף פעולה נסיוני עם משרד החינוך של איטליה.
שלב הניסוי הסתיים ב-2010, כשהתיכון היה ל"אד אורדינמנטו".
הקונסרבטוריון הממלכתי ע"ש רימסקי-קורסקוב בסנקט פטרבורג הוא בית ספר למוזיקה בסנקט פטרבורג, רוסיה.
בשנת 2004, היו בקונסרבטוריון כ-275 חברי סגל ו-1400 תלמידים.
הקונסרבטוריון נוסד בשנת 1862 על ידי אנטון רובינשטיין, פסנתרן ומלחין יהודי-רוסי.
עם התפטרותו בשנת 1867, החליף אותו ניקולאי זארמבה.
ניקולאי רימסקי-קורסקוב התמנה לפרופסור בשנת 1871, והקונסרבטוריון נושא את שמו מאז 1944. ב-1887 חזר רובינשטיין לקונסרבטוריון במטרה להעלות את רמתו בכל המובנים.
הוא הכניס שינויים בתוכנית הלימודים, סילק תלמידים כושלים, פיטר חלק מן המורים ואחרים הוריד בדרגה, והחמיר בבחינות הכניסה ובדרישות הלימודים.
ב-1891, התפטר שוב בתגובה לתביעה מן הצאר להציב מכסות קבלה (נומרוס קלאוזוס) לתלמידים יהודים.
הבניין הנוכחי נבנה בשנות ה-90' של המאה ה-19 על אתר הבולשוי תיאטר של סנקט פטרבורג, והוא עדיין משמר את פאר חדר המדרגות והמישורת שלו.
כאשר העיר שינתה את שמה במאה ה-20, שינה הקונסרבטוריון בהתאמה את שמו ל"קונסרבטוריון פטרוגרד" (Петроградская консерватория) ובהמשך ל"קונסרבטוריון לנינגרד"
ברשימת הבוגרים של בית הספר כלולים מלחינים בעלי-שם כצ'ייקובסקי, פרוקופייב, ארתור קאפ ורודולף טוביאס, וכן דמיטרי שוסטקוביץ', שלימד בקונסרבטוריון בשנות ה-60' והוסיף על תהילתו.
בין תלמידיו היו גרמן אוקונב ובוריס טישצ'נקו.
המלחין ניקולאי רימסקי-קורסקוב לימד בקונסרבטוריון במשך קרוב לארבעים שנה, ופסל ברונזה שלו ניצב מחוץ לבניין בכיכר התיאטרון.
המוזיקאית הצעירה ביותר שהתקבלה אי-פעם לקונסרבטוריון הייתה הכנרת בת הארבע קלרה רוקמור, שהייתה לאחר שנים לאחת מנגניות התרמין הראשונות במעלה בעולם.
ניקולאי רימסקי-קורסקוב - הלחנה, תזמור
אנטון רובינשטיין - פסנתר, היסטוריה של הספרות לפסנתר
ניקולאי זארמבה - הלחנה, הרמוניה
סמיון ביצ'קוב – מנצח, מלחין
קלרה רוקמור – נגנית תרמין
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי – מלחין
דימיטרי טיומקין – פסנתרן, מלחין
דניאיל שפרן – נגן צ'לו
הקונפדרציה היהודית של ברזיל (בפורטוגזית: Confederação Israelita do Brasil או CONIB) היא הארגון המרכזי של הקהילה היהודית בברזיל.
הארגון הוקם בשנת 1948, כנציגה הפוליטי של הקהילה ומאוגדות בו 14 פדרציות הכוללות כ-200 מוסדות.
הפעילות הפוליטית שמבצע ה-CONIB מהווה אחד ממאמצי התיאום הלאומיים היחידים של הקהילה היהודית המאורגנת בברזיל.
הקונפדרציה היהודית של ברזיל (CONIB) מייצגת את האוכלוסייה היהודית בברזיל המוערכת בכ-120,000. הארגון דוגל בגלוי בהיותו מוסד פרו-ישראלי וציוני ורואה את תפקידו כמתווך בין הקהילה היהודית בברזיל (ל-14 מדינות יש פדרציות יהודיות) לבין רשויות השלטון - המבצעת, המחוקקת והשופטת בברזיל.
בשנת 2012 השיקה הקונפדרציה היהודית של ברזיל תחרות מאמרים ארצית על אנה פרנק.
פרננדו לוטנברג הוא נשיא הקונפדרציה היהודית של ברזיל.
הקונפדרציה הפרוסית הייתה התארגנות של 53 אצילים וכמרים ו-15 ערים בפרוסיה במאה ה-15, במטרה להתנגד לשרירות ליבם של חברי המסדר הטווטוני.
היא התבססה על ארגונים דומים, כמו מסדר הלטאה שהוקם ב-1397 בידי אצילי חלמנו.
בשנת 1454, מנהיג הקונפדרציה, יוהנס פון בייסן (יאן בז'ינסקי), ביקש רשמית מהמלך קזימיר הרביעי יגילון, לשלב את פרוסיה בממלכת פולין (1385–1569) כפייף.
הבקשה סימנה את תחילתן של מלחמת שלוש עשרה השנים בין מדינת המסדר הטווטוני לפולין, כאשר הערים הפרוסיות מימנו את העלויות הצבאיות של פולין.
על פי השלום הראשון של טורון ב-1411, לאחר מפלתם של האבירים הטווטוניים בקרב על גרונוולד, המסדר הטווטוני נדרש לשלם פיצויים גבוהים לממלכת פולין.
מדינת המסדר הטילה מיסים גבוהים על הערים לצורך גיוס הכספים וכן על מנת להתחמש למלחמה נוספת נגד פולין.
בשנות העשרים של המאה הארבע-עשרה הביא המאסטר הגדול פול פון רוסדורף יציבות למסדר וליחסיו הדיפלומטיים עם פולין, אך הלחימה עם פולין התחדשה בשנת 1431, כאשר פלישת האבירים לפולין במהלך מלחמת האזרחים הליטאית עוררה סכסוך פולני-טווטוני נוסף.
לאחר כשלושה עשורים של חוסר שביעות רצון הולך וגובר, מנהיגי פרוסיה התארגנו כדי להתנגד בצורה יעילה יותר לשלטון המסדר.
ב-14 במרץ 1440, קבוצה של 53 אצילים וכמרים ביחד עם 19 ערים פרוסית מברית ההנזה: הערים של דנציג (גדנסק), אלבלונג (Elbląg), תום (טורון) וקניגסברג (Królewiec), ייסדו את הקונפדרציה הפרוסית.
כמה עיירות נוספות הצטרפו ב-3 באפריל, אף על פי שהעיר בוטוב (Bytów) לא עשה זאת.
בדנציג החברים החדשים חתמו על מסמך שנשמר בארכיון של טורון.
לאחר שנפטר המאסטר הגדול פול פון רוסדורף בשנת 1441, המשיך יורשו, קונראד פון ארליכשאוזן, המשיך לנהל משא ומתן על פשרה עד מותו בשנת 1449. הקונפדרציה השתדלה להשיג תמיכה נגד המסדר הטווטוני בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
לודוויג פון ארליכשאוזן, המאסטר הגדול של הטווטונים בין השנים 1450–1467, נקט עמדה אגרסיבית יותר כלפי הקונפדרציה.
הוא הגיש תביעה בבית הדין של הקיסר פרידריך השלישי (פרידריך השלישי), אשר פסק הדין שלו משנת 1453 הכריז על הקונפדרציה כלא חוקית.
בפברואר 1454, הקונפדרציה הפרוסית התמרדה נגד שלטון המסדר הטווטוני.
גבריאל פון בייסן ויוהנס פון בייסן, הובילו כעת את הקונפדרציה בתמיכתם של יאן דה יאני ומיכאי שארלייסקי, שניהם מבית אוסטייה, וביקשו את חסותו של המלך קאסימיר הרביעי יגילון מפולין.
הם גם ביקשו וקיבלו ערובה לשמירה על זכויות הערים השונות ועל הפריבילגיות של האצולה.
מלחמת שלוש עשרה השנים הסתיימה בתבוסת המסדר הטווטוני ובשלום טורון השני בשנת 1466. בחוזה המסדר איבד את השליטה על פרוסיה המערבית, שהפכה לפרובינציה אוטונומית של פולין בשם פרוסיה המלכותית.
סטיבור דה פוניאק מבית אוסטיה הפך לאדון הטרגליטי של מלבורק.
האבירים הטווטוניים שמרו על פרוסיה המזרחית, אך רק תחת חסותו של מלך פולין.
הקונפדרציה הפרוסית, שחבריה היו מחולקים בין המחוזות השונים, חדלה מלהתקיים.
הצדדים הפולניים והטווטונים הסכימו לבקש את אשרור שלום טורון השני בידי הקיסר פרידריך השלישי ומהאפיפיור פאולוס השני, אך הם גם הסכימו כי אישור זה לא יהיה דרוש לאישור האמנה.
אולם זמן קצר לאחר מכן, מחלוקת על מעמדו של הנסיך-הבישוף של ורמיה החלה סכסוך קטן יותר שנקרא מלחמת הכוהנים.
עיירות שהקימו את הקונפדרציה הפרוסית ב־14 במרץ 1440:
שם טורון (Toruń בפולנית) כולל "העיר החדשה" קולם (חלמנו) אלבינג (Elbląg) כולל "העיר החדשה" דנציג (גדנסק) ברנונסברג (Braniewo) קניגסברג (Królewiec), כולל קיינוף (Knipawa) ו "העיר העתיקה" גראודנץ (Grudziądz) שטרסבורג נוימרק לבאו רדן (Reden) וולאו (זנמנסק) אלנבורג (דרוזבה) זינטן (קורנבו) האליגנבאיל (Mamonovo) לנדסברג (Górowo Iławeckie)
עיירות שהצטרפו לקונפדרציה הפרוסית ב־3 באפריל 1440:
שם מווה (Gniew בפולנית) העיר העתיקה של דנציג נוינבורג לואנבורג לבה (Łeba) הלה (הל) פוציג (פאק)
הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית (בספרדית: Confederación Perú-Boliviana) או הקונפדרציה הבוליביאנית-פרואנית הייתה קונפדרציה של הרפובליקה של בוליביה והרפובליקה של פרו.
האיחוד הונהג על ידי הגנרל הבוליביאני אנדרס דה סנטה קרוז, לאחר ניצחונו בקרב אייקוצ'ו.
סנטה היה נשיא והמגן העליון של הקונפדרציה בשנת 1836, לאחר שכבר היה נשיא רפובליקת פרו (1827) ותוך כדי היותו נשיא הרפובליקה של בוליביה (1829–1839).
הקונפדרציה התקיימה במשך שלוש שנים, כמעט כולן בלחימה מתמדת מול צ'ילה וארגנטינה.
על אף שהחוקה הרשמית של הקונפדרציה נחתמה בשנת 1837, היסטוריונים מחשיבים אותה כמדינה עצמאית משנת 1836 - עם תום מלחמת סלאברי וסנטה קרוז כאשר כוחות בוליביאנים נכנסו לפרו - עד 1839, כשהפדרציה נכנעה לכוחות צ'ילה שכבשה וסיפחה את שטחי הגישה לים של בוליביה.
לאחר סיום הלחימה נפרדו בוליביה ופרו, ובבוליביה לא התרחשו מהפכות שלטוניות 60 שנים לאחר מכן.
פרו חזרה לשקט יחסי במשך שנים מעטות, ואז נקלעה שוב למצב של לחימה, הפעם כחלק ממלחמת ספרד–אמריקה הדרומית.
כבר בתחילת המאה ה-19, קידם סימון בוליבר, שליט בוליביה, את הרעיון של איחוד מדינות דרום אמריקה לכדי מדינה גדולה אחת.
בערך במקביל, פיתח אנדרס דה סנטה קרוז את הרעיון הקיים כבר של איחוד פרו ובוליביה (שהיו בעלות אינטרסים משותפים רבים) וליצור את מה שכונה 'אלטו פרו' (Alto Perú).
את רעיון איחוד המדינות החלו לקדם מעט מאוחר יותר פוליטיקאים שונים בפרו שראו בו אינטרס לפרו (בין הפוליטיקאים היו פרנסיסקו חאבייר דה לונה פיזרו , חוסה מריה דה פנדו , מנואל לורנצו דה וידאורה , אגוסטין גמארה ועוד), בין היתר בעקבות איחודן המלא של פרו הצפונית והדרומית.
בשנת 1835, תככים פוליטיים והתנגשויות בין חברים שונים בקואליציה הפרואנית הביא למצב של תוהו ובהו במדינה.
את הבלגן ניצל המרשל אגוסטין גמארה מפרו הדרומית, שניסה לבצע הפיכה שלטונית.
כדי לרסן את ניסיונות המהפכה שלו, נסע הנשיא לואיס חוסה דה אורבגוסו לקוסקו שבדרום על מנת להרגיע את הרוחות.
בהיעדרו, ניצלו בכירים בצבא את המצב וביצעו בעצמם הפיכה, במסגרתה הכריז על עצמו הגנרל פליפה סנטיאגו סאלברי כנשיא העליון של הרפובליקה.
כך, ב-23 בפברואר 1835, בזמן שדה אורבגוסו היה הנשיא החוקי, סאלברי השתלט על בכוח על פרו הצפונית, ודה אורבגוסו נשאר השליט של פרו הדרומית.
לאחר חודשים של חרדה ואי ודעות בקרב העם הפרואני שסבל מתוצאות ההפיכה, חתם דה אורבגוסו על הסכם עם הנשיא החדש של בוליביה, אנדרס דה סנטה קרוז.
ההסכם קבע שבוליביה ופרו הדרומית יכבשו יחד את פרו הצפונית בשליטת סאלברי ואז יתאחדו לכדי הפדרציה הפרו-בוליביאנית.
לאחר חתימת ההסכם נאבק סאלברי לאחד את ממשלתו, וצעד עם צבאו אל תוך פרו הדרומית וחצה את הגבול עם בוליביה.
קרבות עזים התנהלו: בתחילה, ניצח סאלברי ברוב הקרבות, והתקדם דרומה לתוך בוליביה.
אלא שבשלב מאוחר של הלחימה החל לנחול תבוסות אל מול צבאו של סנטה קרוז, ונסוג עד לארקיפה, כאשר ב-7 בפברואר 1836, הפסיד בקרב המכריע בסוקאבאיה .
צבאו נסוג ונכנע, וסאלברי הועמד למשפט בעוון כפיפות לנשיא החוקי, כאשר בסופו נידון למוות.
עתה, שתי הרפובליקות של פרו נשלטו על ידי דה אורבגוסו, הגיע תורו לבצע את הצד שלו בהסכם.
פרו התאחדה עם בוליביה כחלק ממה שהפך לקונפדרציה הפרו-בוליביאנית.
סנטה קרוז כמוסכם מראש הפך לנשיא המדינה המאוחדת, וקיבל סמכויות נרחבות, כמו גם זכות שלטון עד למועד לא ידוע.
בשנת 1836 הוקמו שלושה בתי קונגרס מרכזיים בכל אחת משלוש המדינות שהרכיבו את הקונפדרציה (בוליביה ופרו הדרומית והצפונית), בערים הואורה (פרו הצפונית), סיקואני (פרו הדרומית) וסוקאבאיה (בוליביה - נקבע כאנדרטה לקרב סוקאבאיה שהביא לאיחוד הפדרציה).
כל בתי הקונגרס היו כפופים לנשיא אנדרס דה סנטה קרוז, שהחזיק בידיו סמכויות רבות בכמעט כל נושא הקשור בניהול המדיני-צבאי-כלכלי של המדינה.
בית הקונגרס של המדינה הוקם באספת סיקואני ב-16 במרץ 1836, ויום העצמאות של הפדרציה הוכרז באספה הראשונה ב-17 במרץ 1836. באותה אספה גם נוצרו הסמלים הלאומיים של הקונפדרציה (הדגל והסמל).
הוחלט כי בירת המדינה תהיה טאקנה על אף שהקונגרס יושב בסיקואני, ואנדרס דה סנטה קרוז מונה ל"מגן מדינת דרום פרו", בנוסף להיותו הנשיא של הפדרציה.
'עצרת הואורה' התרחשה ב-3 באוגוסט 1836, והיא כללה נציגים מאזורים שונים, כולל חלקים מאמסונאס ולימה.
ב-6 באוגוסט אושרה שם החוקה הראשונית של הקונפדרציה, וב-11 באוגוסט מונה, שוב, דה סנטה קרוז ל"מגן מדינת צפון פרו".
לאחר שהוענק הכוח הפוליטי המרכזי לדה סנטה קרוז בשני חלקי פרו, הוקמה שלוחה של עצרת הואורה בלימה, וזאת הצהירה נאמנות לפדרציה ובפרט לדה סנטה קרוז.
הנשיא תיאם את ההצהרה כך שמיד בסיומה הוא נכנס ללימה בתהלוכת ניצחון, כשהוא 'מקבל' על עצמו את תפקיד "מגן מדינות פרו".
כבר ב-21 ביוני 1836 אישר הפרלמנט של בוליביה תחת שליטתו של סנטה קרוז את ההצטרפות לאיחוד המיועד.
ביולי 1835 סנטה קרוז ביקש מהפרלמנט אישור להתמנות ל"מגן צפון ודרום פרו" וזה נעתר לבקשתו, מה שנתן לו את האפשרות למנות לבדו את חברי הקונגרסים של הצפון, הדרום ובוליביה.
כמו כן, מריאנו אנריקה קאלבו מונה לסגן הנשיא של סנטה קרוז, שלימים יבצע הפיכה נגד סנטה קרוז ויתפוס את השלטון.
מסופק על ידי כל ההסכמות המשפטיות שבאסיפות השונות, הכריז סנטה קרוז על הקמתה של הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית בהצהרה חגיגית בלימה ב-28 באוקטובר 1836. להצהרה הזו הגיע, בין היתר, ברנרדו או'היגינס.
ב־20 בדצמבר 1836 או'היגיניס שלח מכתב לחוסה דה סן מרטין שבארגנטינה, ובו הציג את סנטה קרוז באור חיובי.
המכתב הגן על הזכות לאחד את בוליביה ורפובליקות פרו ועל השלטון של סנטה קרוז.
המכתב הוביל לתמיכה של ארגנטינה בקונפדרציה החדשה.
ב-18 באפריל 1837 התכנס לראשונה קונגרס טאקנה, שכלל תשעה נציגים (שלוש מכל קונגרס מדיני).
באותו היום אושר "חוק היסוד של הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית", המכונה מאז "ברית טאקנה" שלמעשה אישר את הקיום של קונפדרציה מאוחדת של שלוש המדינות באמריקה הדרומית.
לפיכך, ב־9 במאי 1837 הוכרזה הקונפדרציה כרשמית עם חתימת החוקה החדשה.
באותו יום נכנס סנטה קרוז לתפקידו כנשיא והמגן העליון של הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, והשאיר את אורבגוסו כנשיא המדינה הצפון-פרואנית.
זמן מועט מאוד אחרי חתימת החוקה החלו לקום אויבים בתוך העם הפרואני כלפי סנטה קרוז, שנחשב למנהיג בוליביאני שהשתלט בכוח על המערכת הפוליטית של פרו.
כמו כן, עד לאותו הזמן צ'ילה הייתה הכוח הפוליטי והכלכלה היציבה ביותר בדרום אמריקה, בזכות מחצבים ומשאבים טבעיים שבשטחה.
נשיא צ'ילה, דיאגו פורטלס, ראה בפדרציה איום על האינטרס הכלכלי של צ'ילה.
לכן, התכנס הפרלמנט הצ'יליאני בשאלה האם קיום הקונפדרציה כאיום מוחשי על כלכלתה של צ'ילה הוא עילה למלחמה.
כשצבאו של סנטה קרוז התקדם דרומה וכבש חלקים מברזיל וארגנטינה ממשלת צ'ילה הכריזה על מלחמה נגד הפדרציה, מלחמה שנקראה "מלחמת הקונפדרציה".
הממשלה הורתה לצבא צ'ילה להתאחד עם חיילים מתנגדים לקונפדרציה מפרו ויחד להקים את 'צבא השיקום' שמטרתו לפרק את הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית ולהדיח את סנטה קרוז.
צבא השיקום פלש לשטח מדינת דרום פרו, אולם הוא נתקל בהתנגדות עזה מצד תושבים מקומיים.
צבא הקונפדרציה ניצל את העיכוב של צבא צ'ילה, ומיהר לכבוש את גבעת פוקרפטה, שאותה תיאר סנטה קרוז כ'מרפסת של ארקיפה'.
סנטה קרוז הבחין ביתרון הצבאי הזמני של הקונפדרציה על צ'ילה, וניצל את המצב כדי להציג פלוגות בסביבת ארקיפה.
לאחר מכן, שלח מכתב שלום לשלטונות הצ'יליאנים, ובו כתב שהוא אינו רוצה מלחמה, ואם באמת תתרחש כזו, צ'ילה תפסיד.
ממשלת צ'ילה קיבלה את המכתב, והכריזה על הפסקת אש.
הלחימה בין ארגנטינה לבין הקונפדרציה
מעט אחרי שהוכרזה הפסקת האש היא הוזנחה, וצ'ילה חידשה את כוחותיה לכיוון בוליביה.
לא עבר זמן רב, וב-19 במאי 1837, שר החוץ הארגנטינאי ומושל מחוז בואנוס איירס, חואן מנואל דה רוסאס, הכריז מלחמה על הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית, לאחר שחתם על הסכם ברית עם צ'ילה לטובת האינטרס המשותף של המדינות להישאר הכלכלות היציבות ביבשת.
הלחימה העזה החלה באוגוסט 1837 כאשר כוחות הקונפדרציה פלשו לרוב פרובינציית חוחוי ופרובינציית סלטה.
הצבא הארגנטינאי נגיב בעוצמה ונרשמו אבדות רבות, אם כי אף אחד מהקרבות לא הוביל לתוצאה ברורה.
במאי וביוני 1838 הביס צבא הקונפדרציה את צבאו של רוסאס בכמה קרבות מינוריים, כשהחשוב בהם היה קרב מונטנגרו , שגרם לכוחות הארגנטינאים לסגת ומאז הגזרה לא התחממה שנית.
לאחר שנראה היה שהארגנטינאים לא ימשיכו בלחימה מול הקונפדרציה, סנטה קרוז הורה לספח את השטחים שכבשו לקונפדרציה, ובכך הגדיל את שטחה עד שהייתה השנייה בגודלה ביבשת אמריקה הדרומית, אחרי ברזיל.
סנטה קרוז ראה בצבא הקונפדרציה צבא בלתי מנוצח, שכן בשנת 1837 נלחמו בצד הצ'יליאני בסך הכל 2,898 חיילים, לעומת הצד הבוליביאני בו לחמו 12,000 חיילים.
הניצחונות הצ'יליאנים וניתוק פרו הצפונית
בסוף שנת 1837 צבא השיקום שהקים דיאגו פורטלס פלש לפרו הצפונית דרך קולומביה וגירש את כוחות הקונפדרציה מהבירה לימה, נשיא המדינה לואיס חוסה דה אורבגוסו (שחתם על הסכם כניסה לקונפדרציה מלכתחילה) הכריז על עצמאותה של פרו הצפונית כמדינה נפרדת מהקונפדרציה, מה שהוביל לניתוק הראשון והחשוב ביותר מהקונפדרציה.
לאח שעזבו הכוחות הצ'יליאנים את פרו, סנטה קרוז ואורבגוסו חתמו על הסכם נוסף, שמשאיר את פרו הצפונית כחלק מהקונפדרציה, אך היא תקבל מעמד של אוטונומיה כמעט מוחלטת.
ההסכם לא האיר פנים לסנטה קרוז, שכן הצבא הפדרלי שהיה בפרו הצפונית לא היה יכול להתמודד עם ההתקפה הצ'יליאנית, וב־21 באוגוסט 1838 התרחש קרב פורטדה דה גיאס, שאפשר את הכיבוש המלא והסופי של לימה בידיי צבא השיקום.
לאחר מכן, בתחילת ינואר 1839 החל הצבא הצ'יליאני להתקדם דרומה מלימה, לכיוון פרו הדרומית.
בקרב קסמה הובס הצבא הפדרלי כמעט לחלוטין על ידי הצי הימי של צ'ילה, והיה לסימן המעיד על הקריסה הקרובה של הקונפדרציה.
ב-20 בינואר 1839 התרחש קרב יונגאי, שבסופו הושמד כמעט לחלוטין הצי הפדרלי והוא הביא לסיום המלחמה ופירוק הקונפדרציה.
בקרב זה קיוו כוחות הקונפדרציה לגבור על הכוח הצ'יליאני, אך זה ביצע מארב והביס בצורה מוחלטת את האויב.
הקונפדרציה נכנעה והתפרקה, וסנטה קרוז גלה לגואיאקיל שבאקוודור.
את מקומו כנשיא בוליביה תפס סגנו, מריאנו אנריקה קאלבו.
בפרו עלה כנשיא זמני אגוסטין גמארה.
ההישג האולי חשוב ביותר של צ'ילה במלחמה זו היה כיבוש שטחי גישת המים של בוליביה, שבמסגרתו הפכה בוליביה למדינה ללא מוצא לים.
הבוליביאנים עדיין רואים בשטח זה כשלהם, והם ראו את הסיפוח הצ'יליאני של האזור כעילה למלחמה, שנקראה מלחמת האוקיינוס השקט.
שטחי הגישה למים עדיין נמצאים בידיי צ'ילה, והיו למושא סכסוכים ומהומות בין המדינות.
הכלכלה הבוליביאנית, החלשה גם כך מזו של צ'ילה, רואה בשטחי הגישה לים מקור הכנסה טבעי שנלקח בכוח על ידי צ'ילה, כביכול כדי לרמוס את כלכלתם.
במרץ 1839, קבוצת איכרים פרואנים תומכי הקונפדרציה, בראשות אנטוניו הואצ'קה, לקחו נשק שהשאיר צבא השיקום והטילו מצור על העיר חונאטה.
הצבא החדש של פרו, שהיה דליל ביותר אחרי מלחמת הקונפדרציה, התקשה להשתלט על המצב, אך לאחר כמה עימותים האיכרים עייפו מהסכסוך.
הסכסוך נפתר ב-15 בנובמבר כאשר נחתם הסכם בין האיכרים לממשל, שאומר שמחוז אייקוצ'ו יכולים להחליט להיפרד למדינה נפרדת מפרו.
הואצ'קה לא היה מרוצה מההסדר, ופרש כדי לחיות בג'ונגלים, שם הוא נפטר בשנת 1848.
גם השליט החדש של פרו, אוגוסטין גמארה, לא ראה ברעיון האיחוד של פרו ובוליביה רעיון רע, אלא דווקא היה שותף למחשבותיו של סנטה קרוז על האינטרס של מדינה אחת על הרי האנדים.
אך בתוכניתו לא ניתן היה ליצור קונפדרציה שבה בבירור לבוליביה השלטון המרכזי, כפי שהיה המקרה של הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית.
נהפוך הוא, גמארה, יליד קוסקו, ראה בשטח בוליביה כשטח שנלקח בעבר ושייך עדיין לפרו, בהתבסס על הרעיון שלפני שהוקמה הרפובליקה של בוליביה ורפובליקות פרו היו כל תושבי האזור עם אחד - האינקה.
לכן, גמארה החליט שהרעיון הטוב ביותר הוא לספח בכוח את שטח בוליביה אל תוך שטח פרו, כפי שהבוליביאנים עשו לפרואנים ב-1836. הצבא החדש וחלש של פרו פתח במלחמה נגד בוליביה, שעתידה להיקרא "מלחמת בוליביה-פרו", שבעזרתה חשב גמארה שהוא יוכל לספח את שטחי בוליביה תוך כיבוש האזור.
המלחמה לא נמשכה זמן רב, וגמארה מת יחד עם חיל הפרשים שלו כאשר נתקלו בהתנגדות עזה מהצד הבוליביאני לאחר שפלשו לשטח המדינה.
הקונפדרציה הפרו בוליביאנית מחולקת לשלוש מדינות - הרפובליקה של בוליביה, פרו הצפונית ופרו הדרומית - כאשר כל אחת מרפובליקות פרו מחולקת ל-5 מחוזות, ובוליביה ל-7.
+מחוזות הקונפדרציה הפרו-בוליביאניתסדר גודלשם המחוזשם בספרדיתמדינה1.האמזונסAmazonasפרו הצפונית10.לה ליברטדLa Libertadפרו הצפונית17.האילאסHuaylasפרו הצפונית14.לימהLimaפרו הצפונית8.ג'וניןJunínפרו הצפונית9.אייקוצ'וAyacuchoפרו הדרומית7.ארקיפהArequipaפרו הדרומית13.ליטורלLitoralפרו הדרומית12.פונוOruroפרו הדרומית3.קוזקוLa Pazפרו הדרומית15.אורורוPunoבוליביה6.לה פאזCuzcoבוליביה16.קוקבמבהCochabambaבוליביה5.פוטוסיPotosíבוליביה2.סנטה קרוזSanta Cruzבוליביה4.טאריג'הTarijaבוליביה11.צ'וקיסאקהChuquisacaבוליביה
המדינה הצפון-פרואנית כללה את המחוזות לה ליברטד, אמסונאס, לימה וג'ונין ובירתה הייתה העיר לימה.
גבולותיה היו עם אקוודור מצפון, ברזיל ממזרח, פרו הדרומית מדרום והאוקיינוס השקט ממערב.
בשנת 1836 נקבע מחוז האילאס, שהופרד ממחוז ג'ונין.
נשיאי הרפובליקה בשנים בהן הייתה חברה בקונפדרציה היו לואיס חוסה דה אורבגוסו (21 באוגוסט 1837–11 באוגוסט 1838) וחוסה דה לה ריבה (11 באוגוסט 1838–24 בינואר 1839).
סמליה הרשמיים של הרפובליקה נלקחו מהרפובליקה של פרו ולאחר איחודן של שתי הפרואניות הם שימשו ומשמשים כסמלה של פרו.
הרפובליקה הבוליביאנית הצטרפה לקונפדרציה כמדינה הבירה שלה בשם מדינת בוליביה.
היא כללה הכי הרבה מחוזות (7): קוקבמבה, צ'וקיסאקה, לה פאז, אורורו, פוטוסי, סנטה קרוז וטאריג'ה; בירתה הזמנית העיר סוקרה.
נשיאי המדינה היו אנדרס דה סנטה קרוז (גם נשיא הפדרציה והמגן העליון שלה; 28 באוקטובר 1836 - 20 בפברואר 1839) ואחריו לזמן קצר מאוד מריאנו אנריקה קאלבו (20 בפברואר 1839 - 22 בפברואר 1839) דגלה וסימלה של המדינה נלקחו מהרפובליקה של בוליביה, והיוו השראה לדגלה וסימלה של בוליביה המודרנית.
המדינה הדרום-פרואנית כללה את המחוזות ארקיפה, קוסקו, אייקוצ'ו ופונו ובירתה הייתה טאקנה.
בשנת 1837 נקבע מחוז ליטורל, שהופרד ממחוז ארקיפה כדי להיות בלעדי לעיר טאקנה.
נשיאי הרפובליקה בשנים בהן הייתה חברה בקונפדרציה היו רמון הררה (17 בספטמבר 1837 - 12 באוקטובר 1838) ופיו דה טריסטאן (12 באוקטובר 1838 - 23 בפברואר 1839).
את סמלי המדינה בחרו בוועידת סיקואני.
מכיוון שפרו הדרומית הייתה זו שבמקור חתמה על אמנת הקונפדרציה ורק לאחר מכן כבשה את פרו הצפונית, סמלי המדינה היו חייבים להיות קשורים לבוליביה.
הדגל והסמל למעשה מורכבים משילוב של דגל בוליביה בזמנו ודגל הרפובליקה של פרו.
לאחר התפרקות הקונפדרציה החליפה פרו הדרומית את הדגל, כדי לשדר היפרדות מבוליביה.
הדת השלטת בקונפדרציה היא נצרות, ובפרט נצרות קתולית.
אך המוצא האתני העיקרי היה ילידי האינקה.
מכיוון שבעבר, לפני הקמת הרפובליקות, היו בני האינקה שולטים בכל האזור, איחוד הרפובליקות לקונפדרציה נראה היה בעיני רבים כישועה שתחזיר את בני האינקה לחיות יחד כעם אחד.
אלא שהלאומיות שחשו הבוליביאנים הייתה חזקה מכדי להזדהות עם הפרואנים, ובוליביה הייתה המדינה השולטת בקונפדרציה.
אותו חזון של איחוד מדינות האינקה הוביל לאחר התפרקות הקונפדרציה למלחמת בוליביה-פרו, בה ניסה השליט החדש של פרו אגוסטין גמארה לספח בכוח את בוליביה לתוך פרו כדי להביא מדינת אינקה חדשה.
הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים היא שלוחה של הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים, המשמשת כאיגוד עולמי של ארגונים ציוניים, פדרציות ותנועות נוער, וכן מפלגה עולמית של ציונים כלליים במסגרת ההסתדרות הציונית העולמית.
יש לו סניפים ב-21 מדינות ברחבי העולם.
הקונפדרציה הוקמה בשנת 1958 והיא שלוחה של התנועה הציונית הכללית שנוסדה בשנת 1922. המנהיג הציוני קלמן סולטניק, אשר כיהן כסגן נשיא לשעבר של הקונגרס היהודי העולמי וחבר ההנהלה הציונית העולמית, ייצג והנהיג את התנועה ואת הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים במשך 60 שנה.
הקונפדרציה מקיימת שותפויות עם תנועות נוער ציוניות שונות וביניהן יהודה הצעיר, הפדרציה של הנוער הציוני וצופים צבר עולמי, כמו גם קבוצות ברחבי ברית המועצות לשעבר ובאמריקה הלטינית.
לצד זאת, התנועה מקיימת שותפויות עם ארגונים ציוניים מרכזיים דוגמת הדסה (הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה), StandWithUs והמועצה הישראלית-אמריקנית (IAC).
בנוסף, הקונפדרציה מנהלת מרכז תרבות בירושלים אשר פעילויותיו מתמקדות בעלייה, בשפה העברית ובחיזוק היחסים של ישראל עם שכנותיה.
בספטמבר 2020 חתמה הקונפדרציה על הסכם שיתוף פעולה עם הנוער הציוני.
זאת, במסגרת מאמץ לחזק את הקשרים בין ישראל לבין הקהילות היהודיות בתפוצות ותנועות הנוער הציוניות ובמטרה לאיחוד כוחות עם גורמים בעלי מטרות פוליטיות-ציוניות דומות אשר הוביל לייצוג משותף של 35 צירים בקונגרס הציוני העולמי.
ב-29 בנובמבר 2020, ראשי הקונפדרציה העניקו תעודת הערכה לשגרירות רפובליקת הפיליפינים בישראל בהוקרה להיותה המדינה האסייתית היחידה שהצביעה בעד תוכנית החלוקה של ארץ ישראל מטעם האו"ם ב-1947.
הקונפדרציה שמה לה למטרה את חידוש וקידום הציונות תוך העצמה של נוער ציוני וחדשנות תרבותית ציונית, לצד חיזוק קשרים ובניית גשרים בין ישראל לבין הקהילות היהודיות בתפוצות.
קיים קונצנזוס מדעי חזק באשר לעובדה שכדור הארץ מתחמם, ושההתחממות הזו נגרמת בעיקר מפעילות אנושית.
קונצנזוס זה נתמך על ידי מחקרים שונים על עמדותיהם של מדענים ועל ידי תצהירי עמדה של ארגונים מדעיים, שרבים מהם מסכימים במפורש עם דו"חות הסינתזה של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC), אשר מצוטטים באופן נרחב ברוב הדיונים הנוגעים לשינוי האקלים, וקיבלו הכרה כמקור פוליטי סמכותי ומהימן.
כמעט כל מדעני האקלים הפעילים (97%–100%) סוברים שבני האדם גורמים לשינויי אקלים.
סקרים של הספרות המדעית הם דרך נוספת למדוד קונצנזוס מדעי.
סקירה משנת 2019 של מאמרים מדעיים מצאה כי הקונצנזוס באשר לגורם לשינויי האקלים עומד על 100%, ומחקר משנת 2021 הגיע למסקנה שלמעלה מ-99% מהמאמרים המדעיים מסכימים על הגורם האנושי לשינויי האקלים.
מאמרים אשר חלקו על הקונצנזוס אינם ניתנים לשחזור מדעי (כדי להשיג תוצאה עקבית) או מכילים שגיאות.
הקונצנזוס המדעי הנוכחי הוא ש:
האקלים על כדור הארץ התחמם באופן משמעותי מאז סוף המאה ה-19.
פעילויות אנושיות (בעיקר פליטות גזי חממה) הן הגורם העיקרי לכך.
פליטות מתמשכות יגדילו את הסבירות והחומרה של השפעות ברחבי העולם.
אנשים ומדינות יכולים לפעול באופן אינדיבידואלי וקולקטיבי כדי להאט את קצב ההתחממות הגלובלית, תוך היערכות לשינויי אקלים בלתי נמנעים ולהשלכותיהם.
נעשו מספר מחקרים על הקונצנזוס המדעי.
בין המצוטטים ביותר הוא מחקר משנת 2013 של כמעט 12,000 תקצירי מאמרים על מדעי האקלים שעברו ביקורת עמיתים, אשר פורסמו מאז 1990, מתוכם קצת יותר מ-4,000 מאמרים הביעו דעה בנוגע לסיבה להתחממות הגלובלית לאחרונה.
מתוכם, 97% מסכימים, במפורש או במרומז, שההתחממות הגלובלית מתרחשת ונוצרת על ידי האדם.
"סביר מאוד" שהתחממות זו נובעת מ"פעילות אנושית, במיוחד פליטות גזי חממה" באטמוספירה.
לשינוי טבעי לבדו היה אפקט קירור קל ולא אפקט חימום.
דעה מדעית זו באה לידי ביטוי בדו"חות סינתזה, על ידי גופים מדעיים בעלי מעמד לאומי או בינלאומי, ועל ידי סקרי דעה בקרב מדעני אקלים.
מדענים בודדים, אוניברסיטאות ומעבדות תורמים לחוות הדעת המדעית הכוללת באמצעות פרסומיהם שעוברים ביקורת עמיתים, ותחומי ההסכמה המשותפת והוודאות היחסית מסוכמים בדו"חות ובסקרים המוערכים הללו.
דו"ח ההערכה החמישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (AR5) הושלם בשנת 2014. להלן עיקרי מסקנותיו:
"ההתחממות של המערכת האקלימית היא חד משמעית, ומאז שנות ה-50, רבים מהשינויים שנצפו הם חסרי תקדים במשך עשרות עד אלפי שנים".
"ריכוזים אטמוספיריים של פחמן דו-חמצני, מתאן ותחמוצת חנקן עלו לרמות חסרות תקדים לפחות ב-800,000 השנים האחרונות".
ההשפעה האנושית על המערכת האקלימית ברורה.