tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך החפירות שהתקיימו ב-2010–2014 נחשפה בריכת אגירה רבועה וגדולה שנחצבה לעומק הסלע.
בריכה זו הייתה ידועה כבר מחפירות ארכאולוגיות במאה ה-19, וחלקה אף תועד על ידי ונסאן כ"חדר העגול".
החפירה המקיפה החדשה העלתה תמונה שונה ממה שחשבו עד כה לגבי צורת הביצור של בית המעיין ומקיומה של בריכת האגירה ביחס אליו.
האתר עבר שיפוץ מקיף והוכשר לביקורי קהל, כך שאפשר לרדת לעומק הבריכה ומשם לעלות למיצג הממחיש את המבנה ואת השימוש בו.
בשנת 701 לפנה"ס, צר על ירושלים סנחריב האשורי.
חזקיהו המלך הכין את העיר למצור הצפוי.
נראה שהיו אלה צעדים של שעת חירום, שננקטו לפני סכנה מתקרבת ובשעת הכנות למלחמה.
המקרא מתאר שני מפעלים חשובים שחזקיהו עשה לקראת המלחמה: ביצור העיר והבאת המים לעיר על ידי נקבת חזקיהו.
הגיחון נמצא מחוץ לחומות עיר דוד.
במצב זה המעיין חשוף בפני האויב (לשימושו, למניעת מים מהנצורים או הרעלת המקור).
הגם שלפי רוב החוקרים הוא עדיין היה מוגן על ידי הביצור הכנעני, זהו ביצור מקומי וקל לכיבוש באופן יחסי.
מטרת חציבת הנקבה הייתה להעביר את מי המעיין שמחוץ לעיר אל בריכת-אגירה בתחומי העיר (בגיא הטירופיאון).
מהכתובת שנמצאה בנקבה וגם מסימני החציבה ניתן להבין כי היא נחצבה בו זמנית משני קצותיה לאורך יותר מ-500 מטר.
הוצע כי החציבה נעשתה לאורך סדק שדרכו נבעו המים אולם תאוריית הסדק הקרסטי הרציף עורערה על ידי מחקר גאולוגי נוסף של עמוס פרומקין, שעל פיו חוצבי הנקבה איתרו חללים קרסטיים מקומיים וחיברו ביניהם.
נכון להיום טרם הוצגה תיאוריה מחקרית מוסכמת המסבירה כיצד הצליחו להיפגש חוצבי הניקבה בבטן האדמה.
נקבת חזקיהו הובילה את המים מאפיק נחל קדרון בצדה המזרחי של העיר לאפיקו של גיא הטירופיאון בצדה המערבי של העיר.
בנקודת המפגש של שני הצוותים נמצא ממצא אפיגרפי נדיר, כתובת נקבת השילוח, המתארת את המפעל והמפגש:
הכתובת נמצאת כיום במוזיאון ארכאולוגי באיסטנבול.
מכתובת זו מובאת ראיה לאורך יחידת המדה אמה, מאחר שהכתובת מעידה כי המרחק מן המוצא אל הבריכה הוא אלף ומאתים אמה, ומכיוון שאורך הנקבה הוא כ-533 מטרים הרי שאורך האמה הוא כ-44.4 ס"מ.
בעבר היו שפקפקו בתארוכה של המנהרה לזמן חזקיהו, וראו בה מפעל חשמונאי, אך דעה זו נסתרה מבדיקות פחמן 14 שהוכיחו את שיוכה לתקופת חזקיהו.
עם זאת, עדיין קיימים חוקרים המטילים ספק בשיוכה של המנהרה למפעליו של חזקיהו בזמן המצור, בין השאר עקב אי-התאמתה של פעולת נקיבה אטית ומתוכננת לזמן מלחמה.
לדעה זו, מפעל הנקיבה, יחד עם מפעלי מים אחרים מאותה תקופה, נועד למטרת השקיית גן המלך המפואר, ייתכן שבהשפעת גני נינוה.
גם לדעה זו, נחצבה המנהרה בערך בתקופת חזקיהו.
במדרון המזרחי, בקרבה למעיין, מצאה קתלין קניון בשנות ה-60 חומה קדומה, בעובי של כשני מטר, בתוואי בצורת ברק, אותה תיארכה לתקופת הברונזה התיכונה (מאה 18 לפנה"ס) - כך שלדעתה זו החומה של ירושלים מהתקופה הכנענית (כיום יש מי שסובר שזהו רק ביצור מקומי של המעיין ולא חומת העיר כולה).
צמוד אליה חשפה קניון חומה מתקופת הברזל ב' (מאה שמינית לפנה"ס) בעובי של כ-5.5 מטר.
חומה זו נחשפה גם בחפירות של יגאל שילה, נחמן אביגד ופיליפ ווסקובוביץ, במספר מקומות מסביב לירושלים של אותה תקופה.
בעבר הייתה הסכמה בין החוקרים שזוהי חומה מימי חזקיהו שנבנתה לקראת המצור האשורי של 701 לפנה"ס, אולם כיום יש חוקרים שסוברים שיש להקדים את זמן הקמתה לאמצע המאה השמינית לפנה"ס, תקופת המלך עוזיהו.
קניון חשפה בסמוך גם מערת גניזה (פאביסה) ובה כ-1300 כלי פולחן שונים, גם היא מתקופת הברזל ב'.
חפירות בית שלם והתאים החצובים
בשנים 1909–1911 חפר-הרס פארקר באזור מעיין הגיחון, ובמהלך חפירה של תעלה חשף מספר תאים חצובים בסלע אותם פירש בטעות כקברים.
בשנת 2009 חפרו רייך ושוקרון את אותם תאים חצובים וגילו שיש בהם בית בד זעיר, במת-פולחן עליה הוקרבו בעלי חיים, אגני ניסוך לנוזלים שונים, חציבות בצורת סימנים מסתוריים ובתא המרכזי מצבה פולחנית מונחת מעל במת אבן קטנה.
מכיוון שהמתחם חצוב בסלע קשה לתארך את זמן הקמתו, אולם לדעת רוב החוקרים זהו מתחם פולחני מתחילת ימי הבית הראשון (מאה 9 לפנה"ס), אם כי יש מי שסבור שזמנו קדום אף יותר.
המתחם כוסה בעפר בבת אחת במאה השמינית לפנה"ס והוצא מכלל שימוש מבלי שנהרס, מה שהוביל חוקרים מסוימים להניח שזה קרה כחלק מרפורמת ריכוז הפולחן של חזקיהו.
מעל התאים החצובים שכוסו בעפר נתגלה גם בשנת 2022 מקטע מרשים של חומת העיר מאותה תקופה, כך ששאלת התיארוך של החומה רלוונטית לשאלה מי כיסה את התאים החצובים ולמה הוא עשה זאת.
מלבד החומה נמצאו מעל התאים החצובים שלל מבני מגורים מהמאות השמינית-שישית לפנה"ס, חלקם עם שכבת שריפה וחורבן משנת 586 לפנה"ס - חורבן הבית הראשון.
הממצא מתוך המבנים עשיר מאוד: קנקנים עם טביעות רוזטה, למלך, פירות מפוחמים, חזיר שלם ועוד.
במרכז ובמורד המדרון המזרחי של עיר דוד התגלתה חומת העיר מתקופת הברזל ב' על ידי יגאל שילה בשנות ה-80, יחד עם שלל טרסות ומבנים מהמאות השמינית-שישית לפנה"ס, או מבנים מהתקופה ההלניסטית.
באותו מתחם במפלס נמוך יותר - במורד הקדרון, חשף יובל גדות שכבות עמוקות מאוד של זבל מימי הבית השני, ובו חרסים ועצמות לרוב, שיש מי שזיהה בתור פסולת מקודשת של שאריות קרבנות מהמקדש.
בריכת השילוח היא מאגר מים קדום, המבוסס על סכר של אפיק הגיא, אליו הובלו מי מעין הגיחון בנקבת השילוח כבר במאה השמינית לפנה"ס.
בתקופה החשמונאית וההרודיאנית נבנתה בריכה מונומנטלית מרוצפת אבן.
חלק קטן מההבריכה נחשף לראשונה ב-2004, והחפירות בה התחדשו ב-2023 מתוך כוונה לחשוף בשנים הקרובות את כולה.
בדרום עיר דוד, צפונית לבריכת השילוח, חפרה משלחת של רמון וייל במקום בשנים 1913–1914, בהזמנתו של הברון רוטשילד שרכש את האדמות.
וייל חשף מערות חצובות וגדולות שנהרסו על ידי מחצבה מאוחרת, את המערות הוא פירש בתור קברי בית דוד, אולם רוב החוקרים בני דורו דחו את הפרשנות שלו, אם כי חוקרים מודרניים שונים מאמצים את מסקנותיו מחדש.
על אף שקיים זיהוי מסורתי של קבר דוד בראש הר ציון, קיימות סתירות רבות לזיהוי המסורתי אפילו מן המקורות הדתיים - ולשיטת וייל הזיהוי שלו דווקא תואם את אותם מקורות.
על פי המקרא, דוד (ושלושה-עשר צאצאיו עד המלך חזקיהו) נקברו יחד בעיר דוד (ובימי דוד העיר לא הגיעה עד הר ציון, כך על פי היעדר ממצא ארכאולוגי כלשהו בהר ציון מהמאה העשירית לפנה"ס).
קברי בית דוד היו מול קו החומה של תחילת ימי הבית השני (כפי שאכן מצא אותה וייל) ולא רחוקים מבריכת השילוח.
על פי רבי עקיבא הייתה מחילה שיצאה מקברי בית דוד לכיוון הקדרון.
בסמוך ל'קברי בית דוד' ולבית מיוחס, התגלתה כתובת יוונית, המתוארכת למאה הראשונה לספירה.
הכתובת התגלתה על ידי המשלחת של רמון וייל, שחפרה במקום בשנים 1913–1914.
בסמוך למקום גילוי הכתובת נחשף מקווה טהרה גדול, וייתכן שהוא שימש כחלק ממתקני המים המוזכרים בכתובת.
ממצאים נוספים נחשפו בחפירות שנערכו באתר חניון גבעתי, המצוי אף הוא בתחומי עיר דוד, מול הכניסה הראשית לגן הלאומי וממערבה לו.
בין הממצאים שנחשפו בו: טבעת זהב הלינסטית, מטמון של 234 מטבעות זהב ועליהם דמותו של הקיסר הרקליוס, חותם אבן וטביעת חותם הנושאת שם תנכ"י, אלפי חתיכות של עיטורי שנהב ועוד.
חפירות חניון גבעתי מנוהלות על ידי רשות העתיקות ואוניברסיטת תל אביב.
ב-30 ביוני 2019, בנוכחות שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן, שליח ארצות הברית למזרח התיכון ג'ייסון גרינבלט, ושגריר ישראל לאו"ם דני דנון, נחנכה 'דרך עולי הרגל' ששימשה בתור הרחוב המרכזי של עולי הרגל, שחיבר בין שני מקומות מרכזיים עבור עולי הרגל - מבריכת השילוח להר הבית, בסוף תקופת בית שני.
רחוב שנבנה בשנות ה-30 של המאה הראשונה לספירה, ונשרף בחורבן בשנת 70. אורכה המלא של הדרך הוא כ-600 מטרים, ואורכו של המקטע המרוצף שנחשף, המקטע הדרומי, כ-350 מטרים.
הדרך, נחפרה בניהולה של רשות העתיקות, וכדי לחשוף אותה היה צורך בפיתוח של פתרונות קונסטרוקטיביים מתקדמים שיתמכו את בתי שכונת ואדי חילווה תוך כדי החפירה תחתיהם, בתים שלעיתים קרובות נבנו ללא יסודות או תמיכה מספקת (מה שזיכה את הפרויקט במקום הראשון בתחרות מנהור של האיחוד האירופי).
התכנון הוא לפתוח את האתר בשנים הקרובות למבקרים כך שהכניסה תהיה מבריכת השילוח והיציאה תהיה בפינת הכותל המערבי והכותל הדרומי (בגן הארכאולוגי), מה שיהווה שיחזור של חוויית העלייה לרגל, כפי שנעשתה בסוף ימי הבית השני.
מתחת למפלס הרחוב, נמצאה תעלת הניקוז בעיר דוד, שהיא תעלת ניקוז למי גשמים הממוקמת מתחת לרחוב.
בתוכה נחשפו ממצאים רבים מסוף ימי הבית השני כגון פעמון הזהב (שיש מי שחושב שהוא של הכהן הגדול), חרב רומית (גלאדיוס), אבן עם חרותת מנורה, חותם אבן עם כיתוב באותיות עבריות (ככל הנראה 'דכא ליה' – טהור לה').
בתעלה נמצאו גם עשרות כלי חרס תמימים, ששימשו ככל הנראה את אלפיים היהודים שהתחבאו בתעלה בזמן המרד, כפי שתיאר יוספוס.
בתחתיתה ניתן לראות שברים בריצוף של הרחוב - גם זה בהתאמה לתיאור של יוספוס על הרומאים ששברו את הריצוף כדי להרוג את המורדים בתעלות.
עיר האלוהים (בפורטוגזית: Cidade de Deus) הוא סרט קולנוע ברזילאי מאת הבמאי פרננדו מאירלס, על פי ספרו של פאולו לינס.
הסרט מתאר את הפאבלה הענייה ומוכת הפשע בעלת אותו שם אשר ממערב לריו דה ז'ניירו.
בין השנים 2002 ו-2004 זכה הסרט בפרסים בינלאומיים רבים ובקטגוריות מגוונות, ואף היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר.
פרט המייחד את הסרט מבחינה הפקתית הוא שכל השחקנים בסרט היו שחקנים בלתי מקצועיים, פרט לאחד.
השחקנים אותרו והוכשרו במיוחד עבור הסרט.
בשלב קדם-ההפקה הופצו בערים בברזיל כרוזים הקוראים לצעירים בעלי שאיפות משחק לבוא לאודישנים.
בהמשך, לאחר ניפוי, הוחלט מי יהיו השחקנים והניצבים בסרט.
דבר נוסף המייחד את הסרט הוא העובדה שהדיאלוגים בתסריט לא נכתבו מראש, אלא נוצרו תוך כדי אלתור על ידי השחקנים שהגיעו לשלבים האחרונים של האודישנים, ושהתבקשו לשחק את החיים המוכרים להם, לפי קווים כלליים בלבד שנמסרו להם מראש.
בשנת 2013 הופץ סרט תיעודי ברזילאי בשם: "עיר האלוהים: 10 שנים אחרי" שבוים על ידי קאבי בורג'ס ולוסיאנו וידגאל.
הסרט עוקב אחר השחקנים מהסרט עיר האלוהים המקורי, ובודק מה השתנה בחייהם לאחר הצלחת הסרט.
עיר האלוהים היא פאבלה דלת אמצעים בריו דה ז'ניירו של שנות ה-60. בפתיחת הסרט, רוקט נכנס לפלאשבק ובו שלישיית גנבים נופלת במהלך שוד לתרגיל של ליל דייס, אשר הורג את אחיו של רוקט.
במשך השנים, הופך דייס (שעתה קרוי ליל זה) למנהיג כנופיית הסמים של הפאבלה ורוצח ילד קטן.
רוקט מצטרף לחבורת היפים ואוהב להתעסק בצילום.
בעת קרב יריות, מצלם רוקט את שחיתות המשטרה, שלוקחת את כספו של ליל ומשחררת אותו, ואת כנופיית הילדים נוקמת בליל ורוצחת אותו.
לאחר התלבטות, מחליט רוקט לשלוח לעיתונות רק את תמונת גופתו של ליל זה.
בסיום הסרט נראים הילדים מתכננים להשתלט על עסקי הסמים בפאבלה.
עלילת הסרט מבוססת ברובה על סיפורים אמיתיים.
[על אודות] עיר האלוהים (בלטינית De Civitate Dei, ידוע גם בשם De Civitate Dei contra Paganos: [על אודות] עיר האלוהים כנגד עובדי האלילים) הוא ספר שנכתב בלטינית על ידי אוגוסטינוס בתחילת המאה ה-5. הספר עוסק בנושאים הקשורים באלוהים, במרטיריות, ביהודים ובפילוסופים נוצריים אחרים.
אוגוסטינוס כתב את מסתו על מנת להסביר את מערכת היחסים של הנצרות עם דתות ופילוסופיות מתחרות, ועם הממשל הרומי, בו השתלבה הנצרות במידה הולכת וגוברת.
המסה נכתבה מעט לאחר שרומא נבזזה בידי הויזיגוטים בשנת 410. אירוע זה הותיר את רישומו על הרומאים ורבים ראו בו עונש על זניחתם את דתם האלילית.
זהו הקשר החלטתו של אוגוסטינוס להציע את נחמת הנצרות, בכותבו כי עיר האלוהים תנצח בסופו של דבר, באופן סמלי.
אוגוסטינוס הפנה את המבט השמימה, לכיוון גן העדן, מוטיב חוזר ביצירות נוצריות מתקופת שלהי העת העתיקה וחידוש מהפכני לאחר מילניום של התמקדות פגאנית בעניינים ארציים.
על אף כינונה של הנצרות כדתה הרשמית של האימפריה הרומית, אוגוסטינוס הפיץ מסר רוחני יותר מאשר פוליטי.
על הנצרות, כך טען, להתעסק בירושלים האלוהית והמיסטית ולא בפוליטיקה הארצית.
התאולוגיה שלו תמכה, ואף סייעה, להגדיר את הפרדת הכנסייה מהמדינה, שאפיינה את הפוליטיקה המערב אירופאית במרוצת ימי הביניים ולאחר מכן.
הספר מציג את ההיסטוריה האנושית כקונפליקט בין מה שאוגוסטינוס כינה "עיר האלוהים" לבין "עיר האדם" (קונפליקט שעתיד להסתיים בניצחונה של הראשונה).
מאידך, עיר האדם או העיר הארצית - היא כל עיר שאכן קיימת על-פני האדמה.
היא מורכבת מחומר, מאנשים, ויש בה טוב ורע.
לפי אוגוסטינוס חלק מהאזרחים של עיר האלוהים נמצאים במסע, ובאופן זמני הם נוטלים חלק גם בעיר הארצית.
לכן, נקודה מרכזית בחיבור היא שהעיר הארצית איננה מייצגת רוע מוחלט.
בעוד שבעיר האלהים יש אך טוב –בעיר הארצית יש רוע, ויש בה מגבלות אחרות התלויות בחומריות שלה, אך אין זה אומר שהיא רוע מוחלט.
שתי הערים אינם מכוונות לייצג מקומות או ארגונים ממשיים, אם כי ברור שאוגוסטינוס חשב כי הכנסייה הנוצרית מהווה את לבה של עיר האלוהים:
אוגוסטינוס שולל בצורה מוחלטת קשר בין שתי הערים.
הנוכחות של אזרחי עיר האלהים בעיר הארצית אין פרושה כאילו אחת מתערבת בשנייה, ועיר האלהים נפרדת לחלוטין מן העיר הארצית.
לפי אוגוסטינוס לא רק שהפרדת דת מהמדינה תיתכן, אלה גם אי-אפשר אחרת.
הדת בהיותה רוחנית ועליונה נעדרת כל עניין בעיר הארצית ואיננה יכולה לקחת חלק בה.
אין הדבר אומר שלאזרחי עיר האלהים, כלומר המאמינים או הצדיקים, אין מחויבות ונאמנות כלפי הערים הארציות שהם מתגוררים בהן.
מחויבות זו לשלום הערים ולשגשוגן נובעת מאותה סיבה שהמאמין מחויב לשמור על גופו בריא ושלם - כלומר על-מנת לאפשר לנפש לעסוק ברצונותיה הרוחניים, עד שתוכל להיפרד מעול הגוף לחלוטין.
מסיבה זו, עליונות של עיר האלהים על-פני העיר הארצית אין פרושה זלזול בחוקי האדם.
עם זאת, אוגוסטינוס מוסיף לכך סייג לפיו התחשבות זו בחוקי העיר הארצית צריכה להישמר כל עוד חוקים אלה אינם פוגעים ביכולת של אזרחי עיר האלהים לממש את שאיפותיהם הרוחניות.
בניסוח מודרני, הפרדת הדת מהמדינה היא מצב נתון מטבעם של הדברים, וכל ניסיון לשנות אותו יהיה בגדר אבסורד מצד המאמין.
עם זאת לפי אוגוסטינוס, הדת תמיד עליונה על המדינה.
הנאמנות של המאמין למדינה מותנית בכך שחוקיה לא יתנגשו עם חוקי הדת.
יש הטוענים כי סייג זה מכיל זרע פורענות שיכול לערער על כל טענתו של אוגוסטינוס להפרדה בין הדת למדינה.
החיבור מחולק לשלושים ושניים פרקים (המכונים ספרים), המשויכים לשני חצאים.
חציו הראשון של החיבור (ספרים I-X) מוקדש לדיון אודות הדת והפילוסופיה ברומא.
חציו השני של הספר (ספרים XI-XXII) מוקדש לדיון אודות היחס בין עיר האלוהים השמיימית, לעיר הארצית.
ספרים I–V מוקדשים בעיקרם לביקורת על הדת הפגאנית
ספר I: ביקורת על עובדי האלילים התולים את נפילתה של רומא, בקבלת הנצרות, זאת בעוד הם ניצלו בזכות העובדה שהתוקפים נמנעו מלהרוג את מי שמצא מקלט בכנסייה.
הספר גם מנסה להסביר כיצד ומדוע דברים טובים ורעים קורים לאנשים צדיקים ורשעים כאחד.
ספר II: בספר זה מנסה המחבר להוכיח כי הסגידה לאלים הפגאניים הביאה את רומא לסבול מהאסון הגדול מכולם, אשר הוא שחיתות מוסרית.
ספר III: בספר זה מנסה המחבר להוכיח כי האלים הפגאניים לא הגנו על רומא בעבר.
ספר IV: בספר זה מנסה המחבר להוכיח כי לא האלים הפגאניים הם שהביאו לשגשוג, אלא דווקא אלוהי הנצרות.
ספר V: בספר זה מתחיל המחבר לתאר את עיקרי הדת הנוצרית, כמו הבחירה החפשית.
ספרים VI-X מוקדשים בעיקרם לביקורת על הפילוסופיה הפגאנית;
ספר VI: כולל ברובו הפרכה של הקביעה שיש לסגוד לאלים הפגאניים כדי לזכות לחיי נצח.
אוגוסטינוס טען שאפילו התאולוג הפגאני המוערך וארו ספג בוז לאלים.
עיר אפלה הוא סרט מדע בדיוני אשר נכתב ובוים בידי אלכס פרויאס ויצא לאקרנים ב-1998. הסרט לא זכה להצלחה מסחרית, אך הפך עם השנים לסרט פולחן.
ג'ון מרדוק (רופוס סוול) מתעורר באמבטיה בבית מלון, סובל ממה שנראה כאיבוד זיכרון.
הוא מקבל שיחת טלפון מד"ר דניאל שרבר (סאת'רלנד), אשר קורא לו לברוח מהמלון מפני קבוצה של גברים שרודפים אחריו.
במהלך השיחה הטלפונית, ג'ון מגלה את גופת אישה שרועה לצדו, ועליה סימנים גסים של רצח פולחני, ולידה סכין מגואל בדם.
מרדוק בורח מהמקום, בדיוק כשקבוצה של גברים (המכונה "הזרים") מגיעה לחדר.
בסופו של דבר הוא מגלה את השם האמיתי שלו, ומוצא את אשתו אמה (קונלי).
מרדוק מוצא עצמו מבוקש ונרדף על ידי המשטרה בשל שורה של מעשי רצח שבוצעו לכאורה על ידיו, מפקח המשטרה פרנק בומסטד (הרט) חושד כי מרדוק הוא רוצח סדרתי.
בזמן שהוא נרדף על ידי הזרים, מרדוק מגלה שיש לו פסיכו-סמכויות כמותם, הוא משתמש בכוחות האלה כדי לברוח מהם.
מרדוק עובר על פני העיר, אשר חווה לילה נצחי.
הוא רואה אנשים שוקעים באופן זמני לתרדמת בחצות, כאשר הזרים פועלים לעצור את הזמן ולשנות את הנוף העירוני, כמו גם את זהותם של אנשים וזיכרונותיהם.
מרדוק מטיל ספק באמיתות הסביבה העירונית שלו, ומגלה, דרך רמזים וראיונות עם בני המשפחה שלו, כי הוא הגיע מעיר החוף הנקראת של-ביץ' (חוף הצדפים).
ניסיונות למצוא דרך אל מחוץ לעיר כדי להגיע לשל-ביץ' לא מצליחים לצאת לפועל עקב חוסר מידע אמין מכל מי שהוא פוגש.
בינתיים, הזרים, המופרעים בתוכניותיהם על ידי נוכחותו של מרדוק, מזריקים לאחד מהם, מר יד (או'בריין) את זכרונותיו של מרדוק, על מנת שילמד לחשוב כמותו וכל למצוא אותו.
מרדוק בסופו של דבר מוצא את בומסטד, הנאלץ להכיר בחפותו של מרדוק שכן למרדוק שאלות להן המפקח לא מסוגל להשיב כמו השאלה "מתי היה אור לאחרונה בעיר?".
הם מוצאים את ד"ר שרבר ומתעמתים עמו.
הוא מסביר להם כי הזרים הנמצאים בסכנת הכחדה הם חוצנים טפילים המשתמשים בגופות בני אדם כמארחיהם.
כמו כן הזרים מבצעים ניסויים בבני אדם כדי לנתח את האינדיבידואליות שלהם, בתקווה להשיג כמה תובנות שאולי יעזרו לגזע שלהם לשרוד, באמצעי לילות הם עוצרים את הזמן ומבצעים שינויי זהות וזכרונות אצל בני האדם בתהליך הנקרא בפיהם כוונון.
שרבר מגלה אצל מרדוק תופעה חריגה, שכן מרדוק התעורר בשוגג במהלך תהליך הכוונון בחצות, כאשר שרבר היה באמצע עיצוב זהותו כרוצח.
שלושת הגברים יוצאים למצוא את של-ביץ', אשר בסופו של דבר מתברר כשלט בודד בקצה העיר.
מרדוק המתוסכל, פורץ דרך הקיר, וחושף חור לחלל החיצון.
באותו רגע מופיעים מולם הזרים, המחזיקים כבת ערובה את אמה.
במאבק שהתפתח, בומסטד, יחד עם אחד הזרים, נופלים דרך החור אל תוך החלל.
הזרים מביאים את מרדוק למשכנתם התת-עירוני ומצווים על ד"ר שרבר לחבר את מרדוק לזיכרון הקולקטיבי שלהם, מתוך אמונה שמרדוק יכול להיות התשובה הסופית לחיפושים שלהם.
שרבר מחליף בזריזות את מזרק הזכרונות שקיבל מהם במזרק המוסתר בכיסו של מרדוק מאז פגישתם האחרונה, (מזרק שהוא מנסה לדחוף לידיו מאז ראשית העלילה) המזרק מבצע הוספת זיכרונות כוזבים למרדוק, הזכרונות מלמדים בשניות את מרדוק את כל המידע על הזרים והמכונות שלהם ומרדוק מגלה את כוונותיהם ואת כוחו לעצור בעדם.
מרדוק מתעורר, ומבין באופן מלא את היכולות שלו, הוא משחרר את עצמו, נלחם בזרים, ומצליח להביס את המנהיג שלהם מר ספר (ריצ'רדסון) בקרב שמתנהל בשמי העיר.
כשהקרב מסתיים ד"ר שרבר מידע אותו, כי אישיותה של אמה "כווננה" מחדש על ידי הזרים ולא ניתן לשחזר אותה בתוך גופה, שכן המעבדה של הזרים נהרסה בקרבות, מרדוק מנצל את הכוחות החדשים שלו ויוצר חוף ואוקיינוס סביב העיר, שיכלול גם את של-ביץ'.
בדרכו לשם הוא נתקל במר יד ומסביר למר יד כי הזרים מחפשים במקום לא נכון אחר האנושיות וכי היא איננה במוח.
מרדוק פותח את הדלת המובילה אל מחוץ לעיר ויוצא לראות את הזריחה שהוא ברא.
מעבר לדלת משתרע המזח, שם הוא מוצא את האישה שהוא אותה הוא מכיר בתור אמה, עם זיכרונות חדשים וזהות חדשה תחת השם אנה.
מרדוק ואנה הולכים לשל-ביץ', והקשר ביניהם מתחיל מחדש.
עיר גנים היא שכונה בדרום-מערב ירושלים, סמוכה לקריית מנחם.
השכונה מחולקת לשלושה חלקים: עיר גנים א', בין הרחובות מקסיקו והחלמית, ממערב לעמק המפריד בינה לבין קריית היובל.
בשכונה זו בתים צמודי קרקע בעלי שטחי גינה.
עיר גנים ב' בין הרחובות פנמה, דהומיי והחלמית ועיר גנים ג' התחומה בפרסה של רחוב קוסטה ריקה והאביבית.
בשתי שכונות אלה נבנו שיכונים, בבנייה צפופה פחות מאשר בקריית מנחם הסמוכה.
רחובות השכונה קרויים ברובם על-שם מדינות, בעיקר באמריקה הלטינית שהצביעו באו"ם בעד הקמת המדינה (כ"ט בנובמבר), וכן על שם פרחי בר.
התוכנית להקמת השכונה בסמוך ל"בית מזמיל" הועלתה לראשונה בשנת 1951, במקור על פי דגם עיר גנים אנגלית (ניסיון לשילוב יתרונות הכפר עם יתרונות העיר במסגרת המרחב העירוני) ומכאן שם השכונה.
הקמת השכונה החלה בשנת 1954 על אדמות הקרן הקיימת לישראל ורשות הפיתוח שהיו לפני 1948 בבעלות תושבי הכפר הערבי אל-מאלחה, על ידי חברת הכשרת הישוב והחברה הכלכלית לירושלים.
ב-1959 כבר גרו בשכונה 200 משפחות אך היא עדיין לא חוברה לחשמל.
בעיר גנים א, נבנו בתים צמודי קרקע בעלי שטחי גינה בסגנון עיר גנים ואילו בעיר גנים ב' וג' נבנו שיכונים על ידי חברת רסקו.
קריית מנחם ועיר גנים מהוות יחידה גאוגרפית אחת, המונה כ-15,000 איש.
אוכלוסיית השכונה מגוונת וכוללת תושבים ותיקים, עולים חדשים מאתיופיה ומברית המועצות, רובם מרקע סוציו אקונומי נמוך.
כיום נחשבת השכונה לאחת השכונות בעלות הרמה הסוציו-אקונומית הנמוכה ביותר בעיר, אך קיימים בה אזורים יקרים יותר (כגון עיר גנים א'), המציעים בתים צמודי קרקע ושטח אדמה הצופים לנוף נאה של הרי ירושלים.
מאז תחילת המאה ה-21 עברו לשכונה משפחות חרדיות רבות, דבר ששינה את אופי השכונה מחילוני-פלורליסטי לדתי ומסורתי יותר.
בית הספר התיכון ליד המכללה למינהל (ע"ש אברהם פולינסקי) שפעל בשכונה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 הפך לב"יס תיכון דתי "נעורים".
הוקמו שני תיכונים של רשת אמי"ת ובית ספר של חב"ד.
בשכונה מתנ"ס פעיל, משותף עם קריית מנחם וספרייה ציבורית.
כמו בשכנותיה, קריית מנחם וגבעת משואה, נמצא בשכונה ריכוז של רגמים מן המאה ה-8 לפנה"ס.
עיר האומנויות והמדעים (ולנסית: Ciutat de les Arts i les Ciències; ספרדית: Ciudad de las Artes y las Ciencias) הוא מתחם בידור, תרבות ואדריכלות בעיר ולנסיה שבספרד ואחד מאתרי התיירות המרכזיים בה.
המתחם הוא פרי תכנונם של האדריכלים סנטיאגו קלטרווה ופליקס קנדלה.
ראש עיריית ולנסיה בשנת 1989, חואן לרמה, הוציא אל הפועל רעיון של חוזה מריה לופז פינרו, פרופסור להיסטוריית המדע באוניברסיטת ולנסיה, לבנות מוזיאון מדע בגן טוריה הממוקם על אדמת נהר בעל אותו שם שאפיקו הוסט שנים קודם לכן.
צוות ההקמה ביקר במקומות עם מאפיינים דומים במינכן, לונדון וקנדה במטרה לתכנן את הפרויקט באופן פדגוגי.
Hemisfèric — מבנה קולנוע תלת-ממדי המשתרע על פני 13,000 מ"ר הכולל IMAX, פלנטריום ולייזריום.
צורת המבנה מדמה עין אנושית גדולה שאורכה 100 מטרים.
סמלית, זוהי עין החוכמה, אלמנט המסמל את ההתבוננות המבקרים בעולם באמצעות הקרנות אור-קוליות מסוגים שונים.
המוזיאון למדעים הנסיך פליפה - El Museu de les Ciències Príncipe Felipe — מוזיאון מדע אינטראקטיבי מעוצב בצורת שלד של לוויתן, המשתרע על פני 42,000 מ"ר ב-3 קומות.
אורכו 220 מטר, רוחבו 80 מטר וגובהו 55 מטר, והוא כולל קירות זכוכית בשטח כולל של 20,000 מ"ר.
ל'אומברקל — שדרת נוף עם מיני צמחים ולנסיינים (ביניהם אזוביון, יערה, דקלים ועוד), דרכה ניתן להשקיף על כל המתחם.
Oceanogràfic — מתחם המוקדש להיכרות עם העולם התת-ימי, הכולל אקווריומים ענקיים, מופעי דולפינים ובריכות מים עם בעלי חיים שונים.
זהו אקווריום האוקיינוגרפיה הגדול ביותר באירופה ואחד הגדולים בעולם, בשטח של 110,000 מ"ר ותכולה של 42 מיליוני ליטרים של מים מלוחים.
המבנה המרכזי מעוצב בצורת נימפאה והוא פרי עבודתו של האדריכל פליקס קנדלה.
היכל האומנויות המלכה סופיה - Palau de les Arts Reina Sofía — בית אופרה ומרכז לאומנויות הבמה.
המבנה נחנך בשנת 2005.המבנה מעוצב כקסדה של לוחם ספרטני, ובנוי בעיקר מבטון לבן, מתכת וזכוכית, עם חיפוי מוזאיקה של קרמיקה לבנה.
במתחם ארבעה אולמות, שניים גדולים המכילים 1400-1500 מושבים, ושניים קטנים המכילים כ-400 מושבים.
הבמה של האולם המרכזי היא מהגדולות בעולם.
בניגוד למבנה המקובל לתיאטראות ובתי אופרה, במבנה זה לא נעשה שימוש בתפאורה תלויה, כדי לא לפגוע בצורתו החיצונית של הבניין.
כתחליף לכך, נבנה מנגנון שיכול להחליף בין שלושה סטים מלאים של תפאורה המוסתרים מתחת לבמה, כל אחד מהם בשטח של 400 מ"ר ובגובה מלא.
El Puente de l'Assut de l'Or — גשר המחבר בין הצד הדרומי של רחוב מינורקה.
עמודו הגבוה ביותר מגיע לגובה של 125 מטרים, והוא הנקודה הגבוהה ביותר בעיר.
Àgora — כיכר מקורה בה מתקיימים קונצרטים, כנסים ואירועי ספורט שונים, לצד פעילות חינוכית לילדים.
מגדלי ולנסיה — חלק מפרויקט של בניית שלושה גורדי שחקים בגבהים 308, 266 ו-220 מטרים אשר טרם יצא לפועל, ובעיני רבים בנייתו מוטלת בספק.
עיר הגנבים (City Of Thieves), ספרו של דייוויד בניוף (David Benioff), הוא רומן המוצג כסיפור אמיתי שבו המחבר מתאר פרק בחייו לכאורה של סבו, לב בניוב, בנו של סופר יהודי-רוסי מפורסם, אברהם בניוב.
הספר נכתב מנקודת מבטו של לב בשנת 1942 בעיר לנינגרד שבברית המועצות (בספר מכנים אותה "פיטיר").
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2008, תורגם באותה שנה לעברית על ידי עידית שורר, ויצא לאור בהוצאת כתר.
בתחילת הספר דייוויד מספר מעט על סבו, "סבא שלי הרג שני גרמנים בסכין עוד לפני שמלאו לו שמונה עשרה", וכיצד הוא טס אליו לפלורידה, כדי לראיין אותו ולכתוב על חוויותיו ממלחמת העולם השנייה.
רוב הספר עוסק בחמשת הימים בהם קוליה (עריק שנתפס) ולב (שבזז גופת גרמני) מחפשים תריסר ביצים כדי שלבתו של הפולקובניק תהיה עוגה לחתונה.
הפולקובניק יוציא אותם להורג אם הם לא יחזרו בזמן עם הביצים, לכן הם אף חוצים את קווי האויב על מנת למצוא תריסר ביצים.
עיר בת קיימא היא עיר שמתוכננת על פי עקרונות של קיימות (Sustainability).
זוהי עיר שפועלת לספק את השירותים הנדרשים לתושבים במינימום זיהום אוויר ופגיעה באיכות הסביבה, מפחיתה את צריכת האנרגיה ומספקת מערכת תחבורה בת קיימא, המתעדפת תחבורה ציבורית והליכה על פני שימוש מרובה ברכב פרטי.
כמו כן היא עיר השמה דגש על הגברת האינטראקציה בין האנשים בעיר, מיחזור והפרדת אשפה.
עיר בת קיימא אמורה להשאיר כמה שפחות טביעת רגל אקולוגית ועושה שימוש יעיל בקרקע.
כמו כן נפוצה בה גישת עירוב השימושים, ללא הפרדה מוגדרת בין שימושי הקרקע השונים.
המונח "עיר אקולוגית", כפי שעיר בת קיימא מכונה לעיתים, עלה לשימוש על ידי ריצ'רד רגיסטר ב-1987, בספרו "העיר האקולוגית ברקלי: תכנון עירונית למען בריאות העתיד".
דוגמאות בולטות לערים אקולוגיות הן קוריטיבה בפרנה, ברזיל ופורטלנד בארצות הברית.
אך אלה אינן הדוגמאות היחידות.
נכון להיום, אין בישראל עיר בת קיימא.
קיימות תוכניות של משרד התחבורה לבחירת רשות מקומית שתשמש כעיר מודל למערכת תחבורה בת-קיימא.
שכונת מורלנד בצפון מלבורן, היא שכונה ובה מתקיימת מדיניות לשטח נטול פחמן ועל פי תוכניות עיריית מלבורן, השכונה היא צעד ראשון להפיכת העיר כולה לעיר בת קיימא.
באזורים שלמים בעיר מלבורן נאסרה התנועה לרכבים פרטיים והתחבורה הציבורית עוברת ייעול.
מועצת העיר של דרום דבלין הכריזה על בניית קלונבוריס - עיר בפרברי דבלין שתהייה לעיר אקולוגית נטו, בימים אלה העיר נמצאת תחת בנייה מתקדמת.
הנחת אבן הפינה הייתה בתחילת שנת 2008.
פורטלנד, העיר האקולוגית היחידה בארצות הברית.
אקרוזאנטי, במרכז אריזונה - פרויקט מתוכנן.
אי הפלאים, סן פרנסיסקו, קליפורניה - פרויקט מתקדם לבניית עיר אקולוגית שיהווה מודל להפיכת העיר סן פרנסיסקו כולה לעיר בת קיימא
קויוט ספרינגס, נבדה, העיר האקולוגית המתוכננת הגדולה בארצות הברית
בבקוק ראנץ', פלורידה, עיר בת קיימא שעשויה להתבסס רק על אנרגיה סולארית.
מסה דל-סול, אלבקרקי, ניו מקסיקו
העיר לויה באקוודור זכתה בשלושה פרסים בינלאומיים על מעמדה כעיר בת קיימא מופלאה, לא מעט הודות לראש העיר שלה ד"ר חוסה בוליבר קסטיו.
פורטו אלגרה בריו גראנדה דו סול בדרום ברזיל, היא דוגמה לעיר שעברה ממצב של עיר צפופה רועשת ומזהמת לעיר בת קיימא.
קוריטיבה, מדינת פרנה - דוגמה מובהקת, אולי הראשונה בעולם, לעיר בת-קיימא.
פרייבורג, בבאדן-וירטמברג בדרום מערב גרמניה, ראש העיר רייאן ואובן מוביל מהלך להפיכת העיר לעיר בת קיימא, כשהוא נוטל את דגם קוריטיבה כמודל.
אזורים נרחבים בעיר נאסרו לנסיעה ברכבים פרטיים.
קאלונבורג, בחוף המערבי של האי שלן, הופכת בימים אלה לעיר תעשייה אקולוגית.
עיר ההייטק הפיננסית הבינלאומית גוג'ראט (Gujarat International Finance Tec-City), במדינת גוג'ראט במערב המדינה היא עיר שנבנית מאפס כעיר בת-קיימא.
העיר מאנימקאלה במחוז קריאקאל בפודוצ'רי בדרום הודו.
סנט דייווידס, בדרום מערב ויילס, העיר הקטנה ביותר בממלכה המאוחדת, עוברת הליך מעבר לעיר בת קיימא.
לסטר במחוז לסטרשייר, אזור איסט מידלנדס, היא העיר האקולוגית הראשונה בממלכה המאוחדת.
סינו סינגפור טיינג'ין, בטיינג'ין הוא פרויקט משותף של סין וסינגפור להקמת עיר בת קיימא.
דונגטאן, על נהר היאנגצה לא הרחק משאנגחאי - פרויקט נוסף לבניית עיר אקולוגית
וייטקרה, במערב אוקלנד - העיר האקולוגית בעלת מאפיינים של עיר בת קיימא, הראשונה מסוגה במדינה.
אין עיר בת קיימא, אולם ישנה תוכנית להקמת 13 ערים אקולוגיות שתתבססנה במרסיי, גרנובל, בורדו, ניס ושטרסבורג.
אזור העסקים של מחוז סונדו, זוהי עיר אקולוגית מתוכננת שעתידה לכלול פארק מרכזי ונתיבי תחבורה יעילה.
העיר קלגרי היא העיר האקולוגית היחידה בקנדה ונחשבת לעיר בת קיימא מוצלחת מסוגה עם עירוב שימושי קרקע נכון ותחבורה ציבורית יעילה למדי.
גסיינדה, מומבסה - הפרויקט הגדול ביותר במזרח אפריקה להקמת עיר אקולוגית ובת קיימא.
הבנייה נמצא בעיצומה ועם השלמת הבנייה תהיה זו העיר האקולוגית היחידה ביבשת אפריקה.
נובו סטופינו, במחוז מוסקבה, עיר בת 55,000 תושבים, במרחק 70 קילומטר מכביש הטבעת של מוסקבה - הפרויקט הראשון במדינה להקמת עיר בת קיימא.
אלווסטראנדן, גטבורג, מערב שוודיה - העיר האקולוגית היחידה בשוודיה.
עיר בראי תקופה הוא כותר מחקרו של פרופ' יהושע בן-אריה על תולדות העיר ירושלים במאה ה-19.
לשיטתו של בן-אריה, "במאה ה-19 צמחה ירושלים ועלתה בזכות הגורמים שהיו פעילים בה באותה תקופה - הכנסיות הנוצריות, המעצמות האירופיות והיישוב היהודי הקרוי 'הישן'".
התנועה הציונית, שראתה את ירושלים כבירת הישות היהודית הריבונית העתידית שתקום בארץ ישראל, כמדינה עצמאית, חפצה בהתחזקות האוכלוסייה היהודית בעיר ובבניין מוסדות מרכזיים, אולם מעטים היו האמצעים שבידה לממש זאת.
והעיר, ובכללה היישוב היהודי שהיווה רוב בשלהי המאה ה-19, התפתחה והתרחבה מכוח מערך מגוון של תפיסות עולם ואמונות, מעורבות באינטרסים כלכליים ופוליטיים רבים ואף מנוגדים, שהיו מנת חלקם של תושבי העיר, כמו גם של רבים ברחבי תבל, וכולם השפיעו אם ברב אם במעט על התפתחותה.
בן-אריה סוקר בו את מצב המחקר של העיר ירושלים, שראשיתו בתחילת המאה ה-19. ראשונים היו החוקר אולריך יאספר זטצן, ואחריו אדוארד רובינסון.
חלק מגילוי וחקירתה העיר נעשה למעשה על ידי ציירים, כגון דייוויד רוברטס וויליאם הנרי ברטלט.
מיפוי העיר החל בעבודותיו של חוקר הטבע והרופא הגרמני זיבר בשנת 1818. בני העדות השונות ואנשי הקונסוליות הזרות הקימו ארכיוני מסמכים חשובים למחקר.
וכן נעזרים החוקרים באגרותיהם של נוסעים, כגון העולים תלמידי הגר"א, ובחיבוריהם של חוקרים יהודים רבי אשכולות כגון רבי יהוסף שוורץ, מנחם מנדל מקאמיניץ, משה ריישר, אליעזר הלוי, ואברהם משה לונץ, וכן גם בספרי זיכרונות, למשל של יהושע ילין, אפרים כהן-רייס ויוסף ריבלין.
חלק א: ירושלים במאה התשע-עשרה, העיר העתיקה, כולל 497 עמודים
חלק ב: ירושלים החדשה בראשיתה, "סוף-דבר", רשימת ביבליוגרפיה ומפתחות, כולל 702 עמודים.
ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים בשנת 1979.
חלק א: ירושלים במאה התשע-עשרה: העיר העתיקה
"מראה העיר העתיקה, קיום תושביה, אספקת מימיה ותנאי התברואה", כולל סקירה ודיון על מבנה העיר בשנות התקופה: הרחובות, אספקת המים והתברואה, ועל התרבות והכלכלה בעיר: המסחר, המלאכה, וכן דיון על תגובתו של בנימין זאב הרצל למראה העיר כאשר ביקר בה ב-1898, וחזונו על מראיה וניהולה.
"השלטון העות'מאני, האוכלוסייה המוסלמית, הר-הבית והרובע המוסלמי", כולל סקירה של התנהלות השלטונות העות'מאניים בעיר, ועל אורח החיים של האוכלוסייה המוסלמית.
בן-אריה מפרט בפרק זה את מצבם של אזורים קדושים לדתות המונותיאסטיות במיוחד, ומקומם בהקשר הכולל של עיר קדושה, כגון הר הבית, ויה דולורוזה, כנסיות ומנזרים.
"העדות הנוצריות, הרובע הנוצרי והרובע הארמני", עוסק ברובע הנוצרי והרובע הארמני ובאורח החיים והפעילות של שלל העדות הנוצריות בעיר שכללה, החזקת מוסדות דת ואירוח עולי רגל רבים.
העדות הנוצריות העיקריות בעיר והמתוארות בספרו של בן-אריה הן: העדה היוונית-האורתודוקסית, העדה הלטינית; העדות "המזרחיות": הסורית, הארמנית, הקופטית והאתיופית; והקהילות הפרוטסטנטיות, שפעיליהן כללו דוברי גרמנית ואנגלית לארצותיהם.
"הקהילה היהודית והרובע היהודי עד ליציאה אל מחוץ לחומות", מתאר את היישוב היהודי בירושלים עד ליציאה מהחומות, בסביבות 1870. בן-אריה מסביר שהתפצלות הקהילות לעדות וכוללים, הייתה פועל יוצא מהגידול באוכלוסייה היהודית והתחזקותה המשפטית והכלכלית היחסית.
ומתאר, בצדן של הקהילות היהודיות, את הקהילה הקראית הקטנה.
"היישוב היהודי בעיר העתיקה בסוף תקופת השלטון העות'מאני (1914-1870)", עוסק בהתעצמות החברה היהודית בירושלים, התארגנות העדות השונות, הקמת מוסדות חינוך, כגון ישיבת עץ חיים, את התמורות ביישוב היהודי בירושלים שבין החומות: הצפיפות במעונות ברובע היהודי, ההתפשטות אל רבעים סמוכים והיציאה מחוץ לחומות אל השכונות החדשות.
חלק ב: ירושלים החדשה בראשיתה
"נוף ירושלים שמחוץ לחומות לפני תחילת הבנייה החדשה: האתרים ההיסטוריים, בתי הקברות, הכפרים הערביים, הצמחייה והחקלאות", מתאר את מצבם את אתרים היסטוריים כגון הר ציון, מנזר המצלבה וקברי המלכים, וכן גם את החקלאות, בתי הקברות והכפרים הערבים, בירושלים ובסביבתה.
ומראה כיצד השפיעו המעצמות הזרות על תאוצת הבנייה בירושלים ועל איכותה, ממחצית המאה ה-19.
"בנייתה של ירושלים שמחוץ לחומות: השכונות ומוסדות הציבור", עוסק בבנייה היהודית במערב ירושלים משנות השמונים של המאה ה-19. בתקופה זו ניזומו ונבנו מספר שכונות, כגון מזכרת משה, בית ישראל ו"נחלת ציון", והתפתחו השכונות הוותיקות.
במפנה המאות ה-19 - ה-20, הוקמו שכונות רבות, כגון זיכרון משה, שערי חסד וגבעת שאול.
פריצתה של מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914, מנעה את מימושן של תוכניות בנייה של שכונות נוספות, כגון תלפיות.
"התפתחותה של ירושלים הלא-יהודית מחוץ לחומות עד למלחמת העולם הראשונה", עוסק בהקמת שלל השכונות ופעלי הבנייה הלא-יהודיים בעיר, שבהם עסקו אזרחים ומנהיגים פוליטיים מבריטניה, ארצות הברית, שוודיה, גרמניה, צרפת ואיטליה.
הבנייה הרוסית הרחבה בעיר, בטאה את האינטרסים הפוליטיים של רוסיה הצארית במזרח התיכון, אך גם רגשות דתיים של המוני הצליינים הרוסים שפקדו את העיר.
"ההתפתחות הכלכלית והתרבותית של ירושלים החדשה", כללה מודרניזציה שהובאה מן המערב אל הארץ הקדושה: שכלול הדרכים ואמצעי התובלה, פיתוח הדואר והבנקאות, והתרחבות מערך התיירות ואפשרויות האיכסון בעיר.
עיר הגחלת הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מדע בדיוני שיצא לאקרנים בשנת 2008. הסרט מבוסס על הספר "עיר הגחלת" מאת ג'ין דופרו.
הסרט בוים על ידי הבמאי הבריטי-ישראלי גיל קינן, ועל פי תסריט מאת קרוליין תומפסון.
בסרט כיכבו סירשה רונן, הארי טרדוויי, ביל מארי, מקנזי קרוק, מרטין לנדאו וטים רובינס.
העלילה מתרחשת עשרות שנים לאחר שואה גרעינית, בעיר התת-קרקעית "עיר הגחלת", שנבנתה על ידי "הבונים" (the Builders).
בוני העיר השאירו הוראות בתוך קופסה, שאמורה להיפתח כעבור 200 שנים לאחר המעבר לעיר.
הקופסה ניתנת לראש העיר, וכל ראש עיר אמור להעבירה ליורשה, אולם כאשר נותרו 47 שנים לפתיחת הקופסה מת במפתיע ראש העיר, ולא העביר את סוד הקופסה ליורשו.
בחלוף 200 השנים נפתחת הקופסה, הנמצאת בארון בבית צאצאי ראש העיר השביעי, והם אינם מבחינים בכך.
תושבי העיר חיים בתוך מערה תת-קרקעית בה בנויים בתיהם.
מעל ראשם מנורות המאירות את העיר ואת חממותיה.
העיר מקבלת את האנרגיה מגנרטור גדול.
בשל תקלות רבות בגנרטור מתחילות הפסקות חשמל בעיר, המתארכות מפעם לפעם.
מזונם של תושבי העיר – קופסאות שימורים המוחזקות במחסנים גדולים, הולך ואוזל.
בראשית הסרט מתאספים בוגרי בית הספר ליום קבלת המקצוע (Assignment Day).
ראש העיר מגריל לתלמידים הבוגרים את עבודתם העתידית בעיר.
לינה (המגולמת על ידי סרשה רונן) חולמת להיות שליחה, אולם מוקצה לתפקיד עובדת צנרת.
דוּן (המגולם על ידי הארי טרדוויי) מקבל בהגרלה את המקצוע "שליח", ולאחר מכן הם מחליפים בתפקידים.
לינה חוזרת לביתה ומצאת את סבתה מחפשת בארון הבגדים ומוצאת את הקופסה.
בתוך הקופסה מגלה לינה חלקי מפה, ומבקשת את עזרתו של דון לפענח את המפה.
לינה ודון מגלים כי המפה היא מפתח ליציאה מן העיר.
במהלך חיפושיהם הם מגלים כי ראש העיר יודע על המחסור במזון ומחביא מזון רב לעצמו.
ראש העיר מצווה לכלוא אותם, והם בורחים, ומגלים כי בעבר הוריהם ניסו לברוח מן העיר – בריחה במסגרתה טבע אביה של לינה.
לינה ודון מפענחים את מיקומה של היציאה מן העיר, ויחד עם פופי, אחותה הקטנה של לינה, מצליחים להפעיל את מערכת הסירות שמובילה אל היציאה ורואים לראשונה את השמים.
הם מצליחים לשלוח הודעה חזרה אל העיר עם הנחיות לתושבי העיר כיצד לצאת ממנה.
לינה מייפליט, צאצאית של ראש העיר השביעי – סירשה רונן
דון הארו – הארי טרדוויי
ראש העיר קול – ביל מארי
ברטון סנוד, עוזרו של ראש העיר – טובי ג'ונס
סול, טכנאי במערכת הניקוז – מרטין לנדאו
לוריס "בארו" הארו, אביו של דון – טים רובינס
באוקטובר 2004 רכשו טום הנקס וגארי גוצמן את הזכויות להפיכת הספר לסרט (וכן את הזכויות להפקת סרט המשך).
צילומי הסרט החלו בקיץ 2007 והסתיימו באוקטובר באותה שנה.
צילומי העיר צולמו בתוך המספנה של הארלנד ווולף בבלפסט שבאירלנד.
עיר ההוללות היא סדרת טלוויזיה אמריקנית שנוצרה על ידי מייק קלי ושודרה ברשת CBS.
מדובר בסדרת דרמה תקופתית המתרחשת ב-1970 המציגה את ההשפעה של שחרור מיני וחברתי במשקי בית בפרבר אמריקאי, דרך סיפורים מעורבים של נישואים פתוחים ומסיבות סקס.
"סווינגטאון" שודרה לראשונה ביום חמישי 5 ביוני 2008 במשבצת הזמן שהייתה שייכת בעבר לסדרה "ללא עקבות".
הסדרה שודרה גם בקנדה, בריטניה, אירלנד, אוסטרליה, איטליה, דרום אמריקה, פולין, נורווגיה, ניו זילנד וברומניה.
אחרי שבעה פרקים בהן הייתה ירידה ברייטינג, רשת CBS החליפה את משבצת השידור ליום שישי, עם הסדרה "נקודת שבירה" (Without a Trace), שעברה את "סווינגטאון" בנתוני הרייטינג אף על פי שהייתה במשבצת שידור פחות נוחה.
פרק הסיום של העונה הראשונה של "סווינגטאון" (סופו של דבר דה פקטו סיום הסדרה) שודר ב-5 בספטמבר.
למרות הביטול הצפוי מראש של הסדרה, החלטה זו נעשתה רשמית ב-14 בינואר 2009.
ב-9 דצמבר 2008 יצא DVD של העונה הראשונה.
בקיץ 1976, הסדרה מתחילה עם המעבר דירה של משפחת מילר לשכונה אמידה יותר בחוף הצפוני, אזור הפרברים של שיקגו.
ברוס מילר (בגילומו של ג'ק דוונפורט) הוא סוחר בורסה, נשוי לסוזן (מולי פרקר).
סוזן מילר הוא עקרת בית שנכנסה להריון והתחתנה עם ברוס בבית הספר תיכון.
לזוג יש בת בגיל ההתבגרות, לורי (שאנה קולינס), ובן צעיר, ברוס ג'וניור, שזכה לכינוי BJ (אהרון האוולס).
טום וטרינה דקר (גרנט שו ולאנה פרייה) הם השכנים החדשים של משפחת מילר.
טום, טייס בחברת תעופה, פגש את טרינה בזמן שהיא הייתה דיילת.
הזוג דקר מתיידד במהירות עם המילרים, והזוג מילר לומדים באותה מהירות שלשכנם החדשים יש מערכת יחסים של נישואים פתוחים.
המעבר גורם למתח בידידות משפחת מילר עם רוג'ר וג'נט תומפסון (ג'וש הופקינס ומרים שור), שכניהם וחברים מהשכונה הישנה שלהם.
הם מנסים לשמור על ידידותם עם מילר, אבל הם מזועזעים כשהם לומדים על ההסדר בחיי הנישואין של ידידיהם החדשים, שכניהם הדקרים.
לרוג'ר וג'נט יש בן, ריק (ניק בנסון).
אף על פי ש שהסדרה מתמקדת בעיקר בשלושת הזוגות הנ"ל, הסדרה מתארת גם את הסיפורים של הילדים שלהם, במיוחד לורי, שנמשכת למורה שלה לפילוסופיה בבית ספר קיץ (מייקל ראדי).
ידידותו של בי.ג'יי וריק גם נמצאת במבחן על ידי המעבר, כאשר בי.ג'יי פוגש סמנתה סקסטון (בריט רוברטסון), נערה מסתורית שגרה בשכנות אליו בשכונה החדשה שלו.
המפיקים מייק קלי (כותב ראשי) ואלן פול הגישו לראשונה את הרעיון שלהם לערוץ HBO, שבו פול, שעבד על "עמוק באדמה", היה תחת עסקה פתוחה.
פול אמר שרשת HBO ויתרה על הרעיון כיון שכבר היו בידיה 2 סדרות בשלבי הפקה (Big Love, Tell Me You Love Me).
השניים החליטו לפנות לרשת שואוטיים, אבל טרם תחילת הדיונים עם הרשת, נשיאת רשת CBS Entertainment, נינה טסלר, גילתה על ההצעה, ובתוך כמה ימים קראה את התסריט ונתנה אור ירוק לסדרה במאי 2007. התסריט היה צריך להיכתב מחדש לשידור בטלוויזיה אמריקנית, אך הוחלט להשאיר את העירום והתיאור הגרפי של מעשים מיניים.
רשת CBS הזמינה 13 פרקים מזרוע הייצור של הרשת, חברת ההפקות CBS Paramount Television.
הפסקול של הסדרה סופק על ידי גארי קלאמאר (והרכז המוזיקה שלו אליסון וידולי), בעל החברה Go Music המספקת מוזיקה גם לסדרות אחרות כמו דם אמיתי, והאוס.
ג'ק דוונפורט - ברוס מילר
מולי פרקר - סוזן מילר
לאנה פרייה - טרינה דקר
גרנט שו - טום דקר
מרים שור - ג'נט תומפסון
ג'וש הופקינס - רוג'ר תומפסון
שאנה קולינס - לורי מילר
מייקל ראדי - דאג סטיבנס
בריט רוברטסון - סמנתה סקסטון
ניק בנסון - ריק תומפסון
קייט נורבי - גייל סקסטון
רייצ'ל לפברה - מלינדה של ברוס עמית לעבודה
ריק פיטרס - טוני מרנו
קייל סירלס - רוד לוגן
ארין דניאלס - סילביה דייוויס
מארק עמק - ראד דייוויס
מספר פרק שם הפרק תאריך שידור מקורי (ארצות הברית) רייטינג תקציר 1 "Pilot" יוני,5, 2008 6.0 סוזן וברוס עברו עם משפחתם לפרבר מחוץ לעיר שיקגו כדי למצוא הרגשת קהילה שונה ומיוחדת יותר.
אך הם אינם יודעים שהם נכנסו לעולם של בליינים וחילופי זוגות.
2 "Love Will Find a Way" יוני,12, 2008 ברוס חייב להישאר בעבודה ואינו יכול לבוא למסיבה עם סוזן.
ג'נט מתחילה להבין עד כמה החברות שלה עם סוזן חשובה.
3 "Double Exposure" יוני,19, 2008 סוזן מבקשת עזרה לארגן חנוכת בית בתקווה לתקן את מערכת היחסים שלה עם ג'נט.
לטרינה יש רעיונות אחרים בקשר למסיבה.
4 "Cabin Fever" יוני,26, 2008 שלוש המשפחות, מילר, דקר ותומפסון מוצאים עצמם מבלים ביחד בבקתה המשפחתית של המשפחה של סוזן, כאשר ג'נט סוף סוף משתחררת.
5 "Go Your Own Way" יולי,3, 2008 למרות מורת רוחו של ברוס, סוזן מגיעה לאירוע התרמה למען חופש ביטוי בבית משפחת דקר כדי לממן ייצוג משפטי של כוכב סרט שנוי במחלוקת.
6 "Friends with Benefits" יולי,10, 2008 טום מקנא כשטרינה פוגשת את האקס שלה מימי התיכון.
בינתיים, סוזן משתתפת בכנס ארוחת צהריים שיכול לעזור למנף את הקריירה של ברוס אך לא מצליחה להשאיר רושם על ראשי הארגון.
7 "Heatwave" יולי,17, 2008 טום עורך מסיבת בריכה מבלי להתייעץ עם טרינה שאינה רואה בעין יפה את הרומן שהיה לו בטוקיו.
אחרי שפוטר מעבודתו, רוג'ר פונה לסוזן לעצה.
ברוס והמתלמדת שלו בעבודה מתקרבים.
8 "Puzzlerama" יולי,25, 2008 רוג'ר וסוזן, ברוס ומלינדה וטום וג'נט משתתפים במשחק חידות שנתי של טרינה, בו הסודות הכי כמוסים של השכונה הם הרמזים להתקדמות במשחק.
טרינה מצמדת במכוון את סוזן עם רוג'ר בתקווה שיהפכו לזוג וברוס מנשק את מלינדה.
9 "Swingus Interruptus" אוגוסט, 2008,1 בזמן שטום וטרינה עובדים על חיזוק הקשר ביניהם, סוזן וברוס פוגשים את בראד וסילביה, אך המפגש שלהם נקטע על ידי לורי, בתם, והחבר החדש שלה, דאג.
10 "Running on Empty" אוגוסט, 2008,8 110 ברוס מתכנן טיול משפחתי לבקתה אך לורי מתכננת לבלות עם דאג.
רוג'ר וג'נט מתחילים ללכת לטיפול זוגי.
11 "Get Down Tonight" אוגוסט, 2008,15 111 ברוס וסוזן נהנים בערב ריקודים עם טום וטרינה.
ג'נט מוצאת עבודה זמנית במערכת העיתון המקומי.
12 "Surprise" אוגוסט, 29, 2008 112 סוזן עורכת מסיבת הפתעה ליום הולדתה של ג'נט.
רוג'ר הולך לראיון עבודה בסינסינטי.
סמנתה מגלה שהיא עוברת לגור עם בת דודתה, ליסה.
לטרינה יש הפתעה שתשפיע על אורח חייהם שלה ושל תום.
13 "Take it to the Limit" ספטמבר, 5, 2008 113 טרינה ותום עורכים מסיבה לכבוד סוף הקיץ.
רוג'ר מספר שהחליט לקבל את העבודה החדשה ועליו לטוס על מנת למצוא מקום מגורים בעיר חדשה למשפחתו אך ג'נט לא רוצה לעזוב את שיקגו.
מערכת היחסים של ברוס וסוזן עומדת במבחן כאשר היא מגלה על הרומן של ברוס עם מלינדה.
לורי הולכת לדירה של דאג כדי לנסוע עמו לגווטאמלה אך מגלה שהוא כבר נסע והשאיר לי מכתב המצהיר את אהבתו ומחויבותו אליה.
העונה נגמרת כאשר טרינה קוראת ספר על תינוקות (מתנה מג'נט), ג'נט עובדת על אלבום התמונות שלה ומצרפת את הטור החדש אותו היא כותבת בעיתון.
ברוס נוסע לפגוש את מלינדה בבר בו התנשקו ואילו סוזן הולכת לחדר של רוג'ר בבית מלון.
עיר אוניברסיטאית היא עיירה או עיר שהאופי שלה נשלט במידה רבה על ידי מוסד אקדמי – אוניברסיטה או מכללה – והתרבות הקשורה אליו.
לרוב, מאפיין מרכזי של עיר אוניברסיטאית הוא שאוכלוסיית הסטודנטים מהווה כ-20% מאוכלוסיית הקהילה, אך זה לא כולל קהילות שהן חלק מאזורים מטרופוליניים גדולים (שבהם לרוב מדובר בשכונות סטודנטים בלבד).
האוניברסיטה יכולה להיות מוסד גדול, או לחלופין – ייתכן שקיימות כמה מכללות קטנות יותר המרוכזות באותו אזור.
במקרים אחרים, ייתכן שהאוכלוסייה הקבועה של המקום קטנה.
בכל אחד מהמקרים, עיר נחשבת "עיר אוניברסיטאית" כאשר הנוכחות של מוסדות ההשכלה הגבוהה משפיעה באופן נרחב על החיים הכלכליים והחברתיים במקום.
תושבים רבים בעיר כזו עשויים להיות מועסקים על ידי המוסד האקדמי – אשר לעיתים מהווה את המעסיק הגדול ביותר בקהילה.
עסקים רבים פועלים בעיקר למען הסטודנטים והאוניברסיטה, ולעיתים מספר הסטודנטים אף עולה על מספר התושבים המקומיים.
באירופה, עיר אוניברסיטאית מאופיינת לרוב באוניברסיטה ותיקה.
הכלכלה של העיר קשורה קשר הדוק לפעילות האוניברסיטאית ומקבלת תמיכה נרחבת ממבנה האוניברסיטה כולו, אשר עשוי לכלול בתי חולים קליניים ואוניברסיטאיים, בתי דפוס, ספריות, מעבדות, חממות עסקיות, מגורי סטודנטים, חדרי אוכל, אגודות סטודנטים, ארגוני סטודנטים וחגיגות אקדמיות.
יתרה מכך, ההיסטוריה של העיר לרוב שזורה בזו של האוניברסיטה.
ערים אוניברסיטאיות רבות באירופה לא היו רק מוקדי מדע והשכלה, אלא גם מרכזים של השפעה פוליטית, תרבותית וחברתית לאורך מאות שנים.
בערים אוניברסיטאיות כמו אוקספורד, קיימברידג', סנט אנדרוז ודרהאם, מרכז העיר נשלט הן פיזית והן תפקודית על ידי האוניברסיטה, עד כדי כך שזהות העיר עצמה הפכה למזוהה עם זו של האוניברסיטה.
בעוד שבערים אוניברסיטאיות היסטוריות רבות העיר התפתחה סביב האוניברסיטה, דרהאם היא דוגמה לעיר שבה האוניברסיטה "התיישבה" במרכז העיר ושלטה בו.
מלבד אוכלוסייה משכילה מאוד וברובה זמנית, עיר אוניברסיטאית מאופיינת לעיתים קרובות גם בריבוי אנשים החיים באורח חיים לא שגרתי, תוך סובלנות גבוהה כלפי חריגוּת באופן כללי.
רבות מהערים האוניברסיטאיות הפכו למרכזים של מחקר טכנולוגי וחדשנות עסקית.
מרכזי סטארט-אפים אוניברסיטאיים עשויים להימצא לא רק בערים גדולות כמו מינכן, אלא גם בערים קטנות כמו טריאסטה.
ברוב אירופה, אוניברסיטאות בימי הביניים צמחו או נוסדו בערים מרכזיות גדולות יותר מאשר בעיירות אוניברסיטאיות, אם כי היו יוצאים מן הכלל כמו סיינה באיטליה, טובינגן בגרמניה וקיימברידג' באנגליה.
לעומת זאת, בארצות הברית התפתחות האוניברסיטאות קדמה לצמיחה העירונית, והמייסדים של המכללות בחרו לעיתים (בהשראת אוקספורד וקיימברידג') למקם את המוסדות שלהם מחוץ לערים.
עם זאת, כמו במקרה של קיימברידג', מסצ'וסטס, מקום מושבה של אוניברסיטת הרווארד, אזורי המטרופולין לעיתים התרחבו וכללו גם את עיירת האוניברסיטה.
הסיבה השנייה לצמיחת עיירות אוניברסיטאיות בארצות הברית הייתה שהערים שרצו להתפתח כלכלית התחרו על משיכת מכללות באמצעות תרומות במזומן וקרקעות.
כתוצאה מהיסטוריה זו, מבני האוניברסיטה בערים אוניברסיטאיות קלאסיות באירופה ממוקמים במספר אתרים שונים במרכז העיר, בעוד שמבני האוניברסיטה בעיירות אוניברסיטאיות בארצות הברית מרוכזים בקמפוס נפרד מהעיר עצמה.
לפיכך, אזור מגורי הסטודנטים בערים אוניברסיטאיות היסטוריות באירופה, כמו אוקספורד, קיימברידג' ודרהאם, ממוקם סביב מרכז העיר, בעוד שבעיירות אוניברסיטאיות בארה"ב, כמו אית'קה שבניו יורק, הוא נמצא מחוץ למרכז העיר ובקרבת הקמפוס.
שני מקרים לדוגמה של ערים אוניברסיטאיות בארצות הברית ובבריטניה שהיו נושא למחקרים אקדמיים הם אית'קה (Ithaca), ניו יורק, ודרהאם (Durham), אנגליה.
מדובר בערים בגודל דומה – גם האזור הבנוי של דרהאם וגם המטרופולין העירוני של אית'קה מנו בין 50,000 ל-60,000 תושבים בשנת 2021.
בשתי הערים פועלות אוניברסיטאות מרכזיות שנוסדו במאה ה-19, עם אוכלוסיית סטודנטים העולה על 20,000.
אית'קה היא יישוב יחסית חדש, כאשר ההתיישבות של העיר החלה ב"שטח צבאי" שיועד בשנת 1790 לוותיקי מלחמת העצמאות האמריקאית.
לעומתה, דרהאם היא עיר קתדרלה עתיקה שהוקמה במאה ה-10. האוניברסיטה בעיר נוסדה על ידי הקתדרלה בשנת 1832 והיא האוניברסיטה השלישית בוותק באנגליה.
בניגוד לאוניברסיטת קורנל שבאית'קה, שהתפתחה בקמפוס ממזרח למרכז העיר, אוניברסיטת דרהאם הייתה מבוססת בעיקר במרכז העיר, סביב האזורים Palace Green ו־The Bailey, עד אמצע המאה ה-20. אז החלה האוניברסיטה להתרחב לאזור Elvet ולשטחים ההרריים שמדרום לו.
באית'קה, שני האזורים המרכזיים למגורי סטודנטים הם Collegetown, שממוקם דרום-מערבית לקמפוס של אוניברסיטת קורנל, ואזור מגורי האחוות (Greek housing district), שממערב לקמפוס.
כאשר האוניברסיטה נפתחה בשנת 1868, אזורים אלו היו עדיין לא מפותחים.
אזור Collegetown התפתח, בדומה לאזורי מגורי סטודנטים אחרים בארה"ב, כתוצאה מביקוש מצד הסטודנטים.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נבנו שם בתי מגורים זולים ופנימיות פרטיות.
בהמשך, Collegetown פיתח רובע מסחרי משלו, שענה על צורכי הסטודנטים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בדומה לאוניברסיטאות אמריקאיות אחרות, אוכלוסיית הסטודנטים בקורנל גדלה באופן חד והוכפלה בין 1940 ל-1965. גידול זה דחף את ההתפתחות הנוספת של Collegetown, כאשר בתי מגורים הוסבו לדירות, ובתי משפחות פרטיים המרוחקים מהקמפוס הפכו אף הם למגורי סטודנטים.
האזור החל להידרדר מבחינה פיזית, והועלו מספר הצעות להתחדשות, כולל הצעה מ-1969 להריסה כוללת של האזור.
עם זאת, רק כאשר אוניברסיטת קורנל החלה להשקיע בפרויקטים באזור בשנות ה-80, התרחשו שינויים משמעותיים.
אז נבנו בלוקים גדולים של דיור לסטודנטים שתוארו כ"שילוב בין פנימיות לדירות" במקום הבתים הישנים שקרובים לקמפוס.
האזורים המרוחקים יותר מהקמפוס נותרו מורכבים מבתים גדולים שחולקו לדירות, והעלייה המתמשכת באוכלוסיית הסטודנטים דחפה את גבולות אזור השכירות מערבה לעבר מרכז אית'קה ומזרחה לתוך שכונת Bryant Park.
עד שנות ה-80, כמעט כל הסטודנטים באוניברסיטת דרהאם התגוררו בקולג'ים ולא בדירות בעיר.
עם זאת, ההתרחבות של האוניברסיטה באותה תקופה עלתה על קצב הגידול של מגורי הקולג'ים, מה שהוביל לכך שסטודנטים רבים החלו לשכור דירות פרטיות באזורים סמוכים — במיוחד באלבט (Elvet) ובאזור ה-Viaduct הסמוך לגשר הרכבת.
בניגוד לאית'קה, שם נבנה אזור Collegetown במיוחד כדי לאכלס את אוכלוסיית הסטודנטים, באזורים בדרהאם כבר היו אזורי מגורים ותיקים.
אלבט הייתה בורו (borough) עתיק שהוכרז בצו מלכותי כבר בסוף המאה ה-12 או תחילת המאה ה-13, ורבים מהבתים שהוסבו למגורי סטודנטים היו בעבר דירות דיור ציבורי.
אזור ה-Viaduct התפתח במאה ה-19 עם בניית בתי שורה בסגנון ויקטוריאני.
משנות ה-90 ואילך, החלו בתים רבים באלבט ובאזור ה-Viaduct לעבור בהדרגה לאכלוס על ידי סטודנטים.
בין השנים 1992 ל-2022, יותר מ-1,800 בתים הוסבו למגורי סטודנטים, ובחלק מהרחובות שיעור האכלוס של סטודנטים הגיע ל-100%.
מועצת מחוז דרהאם הנהיגה מדיניות דיור לסטודנטים בשנת 2014, ובשנת 2016 החלה לדרוש אישור תכנוני לשם הסבת בתים פרטיים לדיור מרובה דיירים (HMOs – Houses in Multiple Occupation), אך צעד זה נתפס על ידי רבים כ"מאוחר מדי ובאופן לא מספק".
המועצה גם עודדה את הקמתם של מבני מגורים ייעודיים לסטודנטים (PBSA – Purpose Built Student Accommodation) בעיר, כדי להקל על הלחץ בשוק הדיור.
המבנה הפרטי הראשון מסוג זה, שנבנה על ידי חברת Unite Students, נפתח באלבט בשנת 2012. גם נכסים מסחריים במרכז העיר הוסבו לאולמות מגורים פרטיים לסטודנטים.
עם זאת, הביקוש לדיור מסוג HMO המשיך לעלות, מה שהוביל להתפשטות לאזורים נוספים בעיר — במיוחד בשכונת Gilesgate, שבה נרשמה עלייה חדה בשכר הדירה לסטודנטים בין השנים 2014 ל-2022.
תהליך זה, שבו אוכלוסיות גדולות של סטודנטים עוברות לאזורים שבעבר לא היו מזוהים עם מגורי סטודנטים ודוחקות את האוכלוסייה המקומית, מכונה סטודנטיפיקציה (Studentification).
תופעה זו מאפיינת גם ערים אוניברסיטאיות קטנות וגם שכונות אוניברסיטאיות בערים גדולות, בעיקר בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, כאשר שיעור ההרשמה לאוניברסיטאות גדל מהר יותר מהיכולת של המוסדות להרחיב את מגורי הסטודנטים בקמפוסים עצמם.
סטודנטיפיקציה עשויה להיתפס כסוג של ג'נטריפיקציה, אך היא גם עשויה להביא יתרונות לערים, שכן ההוצאה הכלכלית של הסטודנטים תורמת לתמרוץ הכלכלה המקומית במגוון תחומים, ואוכלוסיית הסטודנטים מאפשרת לעיר לשווק את עצמה כבעלת אופי קוסמופוליטי.
המונח סטודנטיפיקציה מזוהה בעיקר עם שכונות סטודנטים בערים גדולות, והוא נטבע לראשונה בשנת 2002 בהתייחסות לעיר לידס באנגליה.
עם זאת, דרהאם נחשבת לדוגמה מובהקת לסטודנטיפיקציה בעיר אוניברסיטאית קטנה.
עיר בלב מדבר (השם המקורי: הרפתקאותיה המתמיהות של משלחת ברסאק, צרפתית: L'Étonnante Aventure de la mission Barsac) הוא ספר שמיוחס לז'ול ורן ונכתב (בהשראת שני כתבי יד בלתי גמורים של ורן) על ידי בנו, מישל ורן.
הספר יצא לאור לראשונה כסיפור בהמשכים בשנת 1914, ויצא כספר בשנת 1919. הספר מספר על משלחת שיצאה לאפריקה, נחטפה והובאה לעיר מסתורית, הנשלטת בידי עריץ המצויד באבזרים משוכללים.
הספר ידוע בשל תיאוריו של ורן על מכשיר הדומה לטלוויזיה של ימינו, וכן מכונות מוטסות שלא היו באותה תקופה.
התרגום העברי נכתב בידי שלמה סקולסקי, בשנת 1961, ויצא בהוצאת עמיחי.
עיר גיבורה הוא תואר כבוד שהוענק לתריסר ערים מטעם ברית המועצות בתחומיה, עבור הפגנת גבורה יוצאת דופן במהלך "המלחמה הפטריוטית הגדולה", היא מלחמת העולם השנייה.
בנוסף ניתן התואר מבצר גיבור למבצר אחד.
תארים אלו מקבילים לתואר האישי "גיבור ברית המועצות".
התואר ניתן בסך הכל ל-12 ערים בברית המועצות במהלך השנים.
כיום, הערים נמצאות ברוסיה (7 ערים), אוקראינה (4 ערים) ובלארוס (עיר אחת).
השימש במונח "עיר גיבורה" הופיע לראשונה בעיתון פראבדה ב-1942. השימוש הרשמי הראשון בו היה ב-1 ביוני 1945, כאשר שליט ברית המועצות יוסיף סטלין הוציא את פקודת הפיקוד העליון מס' 20 שלו.
בפקודה ציווה לירות מטחי כבוד לכבוד הערים הגיבורות לנינגרד, סטלינגרד, סבסטופול ואודסה.
ב-22 ביוני 1961 - יום השנה העשרים לתחילת המלחמה הפטריוטית הגדולה - הוכרה קייב כעיר גיבורה, ביחד עם הענקת אות לנין לעיר וייסוד מדליית הגנת קייב.
ב-8 במאי 1965 - יום השנה ה-20 לסיום המלחמה - הוכרז התואר רשמית בצו של הפרזידיום של הסובייט העליון של ברית המועצות.
באותו מועד הוענק התואר באופן רשמי לחמש הערים הנזכרות לעיל, ובנוסף ניתן גם למוסקבה.
אז גם הוכרז מבצר ברסט ליטובסק כמבצר גיבור.
התואר הוענק בהמשך לשש ערים נוספות:
קרץ' ונובורוסיסק - ב-14 בספטמבר 1973
מורמנסק וסמולנסק - ב-6 במאי 1985
ב-1988 הסתיימה רשמית הענקת התואר.
לערים הגיבורות הוענקו גם אות לנין, מדליית כוכב הזהב ותעודה על מעשה הרואי מאת הפרזידיום של הסובייט העליון.
בנוסף הוקם בכל עיר אובליסק זיכרון מיוחד.
תואר "עיר תהילה צבאית" ברוסיה
בשנת 2006 אישר הפרלמנט של רוסיה חוק לייסוד התואר עיר תהילה צבאית, המקביל לתואר העיר הגיבורה הסובייטי.
תואר זה הוענק עד כה ל-45 ערים ברוסיה.
שום עיר לא קיבלה את שני התארים גם יחד.
מספר מדינות העניקו עיטורי גבורה לערים או טריטוריות שלהן לזכר קורותיהן במלחמת העולם השנייה ובמלחמות אחרות:
יוגוסלביה הקומוניסטית העניקה בעקבות מלחמת העולם השנייה את אות גיבור יוגוסלביה לשמונה ערים בתחומיה - בלגרד, זאגרב, ליובליאנה, נובי סאד, פרילפ, דרבר וטסטינה;
קובה העניקה תואר עיר גיבורה למספר ערים בתחומיה ובראשן סנטיאגו דה קובה, להכרה בגבורתה במהלך מלחמת האזרחים של קובה, מלחמת ארצות הברית–ספרד והמהפכה הקובנית;
איטליה עיטרה מספר ערים במדליית הזהב של גבורה צבאית, בהן נאפולי על ההתקוממות העממית נגד הכוחות הנאצים ששלטו בעיר במלחמת העולם השנייה, ;
האימפריה הבריטית עיטרה את האי מלטה בעיטור צלב ג'ורג' על עמידתו במצור במלחמת העולם השנייה;
ספרד העניקה לעיר סרגוסה את התואר Siempre Heroica (הרואית תמיד) בעקבות הגנת האזרחים על העיר ב-1838, במהלך המלחמה הקרליסטית הראשונה;
אוקראינה העניקה לערים הוסטומל, וולנוואחה, חרסון, חרקיב, מריופול, מיקולאייב וצ'רניהיב את אות גיבור אוקראינה, וכן הקנתה להן את התואר עיר גיבורה, במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה.
עיר הארנבים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית לילדים.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ב-10 בנובמבר 2007 בערוץ דיסני, ובישראל בשנת 2010 בערוץ הופ!.
הסדרה היא בת עונה אחת ו-26 פרקים באורך 24 דקות כל אחד.