tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונה הראשונה סיים סמבראנו עם פרנקפורט במקום השישי בבונדסליגה, שהקנה כרטיס למפעל הליגה האירופית בעונת 2013/14. פרנקפורט צלחה את שלב הבתים של הליגה האירופית, אך הודחה בשערי חוץ בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי פורטו.
את שתי העונות הבאות סיימו פרנקפורט וסמבראנו במרכז הטבלה, ולא הצליחו לשוב למפעלים האירופיים.
ב-3 ביולי 2016 עזב את גרמניה לאחר עשור, וחתם ברובין קאזאן הרוסית.
ב-1 בספטמבר 2017 הושאל לפאוק סלוניקי.
ב-30 בינואר 2018 חתם סמבראנו לארבע עונות בדינמו קייב.
בעונת הבכורה שלו בבזל, 2018/19, סמבראנו ערך רק שבע הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד, וסיים עם בזל במקום השני.
עם זאת, סמבראנו היה שותף מלא לזכייתה של בזל בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על פ.צ.
תון, במשחק בו סמבראנו שיחק 90 דקות.
ב-31 בינואר 2020 חתם לשנתיים וחצי בבוקה ג'וניורס.
ב-8 בינואר 2023 חזר לאחר 17 שנה לפרו וחתם באליאנסה לימה.
סמבראנו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פרו במרץ 2008 ואף כבש שער, במשחק ידידות מול נבחרת קוסטה ריקה, שהסתיים בניצחון פרואני בתוצאה 3:1. סמבראנו היה אמור להשתתף בקופה אמריקה 2011 אך נפצע במשחק ידידות מול נבחרת סנגל ונעדר מהטורניר.
במוקדמות מונדיאל 2014 הבקיע סמבראנו שערים מול נבחרת ארגנטינה ונבחרת ונצואלה, אך פרו לא העפילה למונדיאל 2014. סמבראנו השתתף עם פרו בקופה אמריקה 2015, וסיים עם הנבחרת במקום השלישי.
סמבראנו לא זומן לסגל הפרואני למונדיאל 2018, אך כן זומן לסגל לקופה אמריקה 2019, לאחר תקופה ארוכה בה לא לבש את המדים הלאומיים.
סמבראנו ופרו הפתיעו כשהגיעו בטורניר זה עד לגמר, בו הפסידו 3-1 לברזיל.
קרלוס סאבדרה לאמאס (בספרדית: Carlos Saavedra Lamas; 1 בנובמבר 1878 – 5 במאי 1959) היה פוליטיקאי ומשפטן ארגנטינאי, והלטינו-אמריקאי הראשון שזכה בפרס נובל לשלום, בשנת 1936. נודע במיוחד כשר החוץ של ארגנטינה וכפרופסור במשפטים שהיה מומחה בדיני עבודה ובמשפט בינלאומי.
קיבל דוקטורט בהצטיינות יתרה משפטים מאוניברסיטת בואנוס איירס בשנת 1903. לאחר מכן נסע לפריז.
שם נהפך לפרופסור והחל לעסוק בהוראה, קריירה שנשכה למעלה מ-40 שנה.
חזר לארגנטינה וחנך באוניברסיטה בבירה קורסים במשפטים ובסוציולוגיה.
נחשב למסור מאוד בענייני דיני עבודה.
באותן השנים החל את הקריירה הפוליטית שלו.
בשנת 1907 התמנה למנהל עיריית בואנוס איירס ושנה לאחר מכן נבחר לפרלמנט.
בשנים 1907–1908 היחסים הארגנטינאים עם איטליה עלו על השרטון, ולאמאס פתר את המשבר כיועץ לא רשמי.
בשנת 1915 התמנה לשר המשפטים והחינוך וקידם רפורמות רבות.
בשנת 1932 מונה לשר החוץ, והחזיק בתפקיד זה במשך שש שנים.
במהלך כהונתו לאמאס נחשב לדמות מאוד דומיננטי ביבשת, נכח במפגשים בינלאומיים רבים והכניס את מדינתו לחבר הלאומים ואף נבחר לנשיא הארגון בשנת 1936. בשנת 1935 ניהל מגעים בין בוליביה לפרגוואי על מנת לסיים את מלחמת הצ'אקו, והצליח במשימתו.
בשנת 1938 עזב את משרד החוץ וחזר לאקדמיה.
נפטר בגיל 80 בשנת 1959 משטף דם פנימי במוח.
קרלוס סאינס ואסקס דה-קסטרו (בספרדית: Carlos Sainz Vázquez de Castro, נולד ב-1 בספטמבר 1994) הוא נהג מרוצים ספרדי המתחרה עבור קבוצת ויליאמס באליפות הפורמולה 1. בשנת 2014 זכה באליפות הפורמולה רנו 3.5. ידוע בכינויים "צ'ילי", ו-"smooth operator" (מקצוען, בתרגום חופשי).
סאינס, בנו של פעמיים אלוף העולם בראלי קרלוס סאינס (סנמור), נולד במדריד והחל את קריירת המרוצים שלו בתחרויות קארטינג.
בשנת 2008 זכה באליפות אסיה-פסיפיק בקטגוריית KF3 וסיים במקום השני באליפות ספרד באותה קטגוריה.
בשנת 2009 זכה בגביע מונקו וסיים במקום השני באליפות אירופה.
בשנת 2010 ערך את הבכורה שלו בסבב פורמולה ב.מ.וו שהתקיים במלזיה.
במרוץ הבכורה שלו סיים במקום השני ומרוץ לאחר מכן סיים במקום הרביעי.
במרוץ השלישי נאלץ לפרוש ובמרוץ לאחר מכן סיים כמנצח.
מכיוון שנחשב לנהג אורח בסבב לא צבר ניקוד רשמי, אך הישגיו הקנו לו מקום בקבוצת רד בול ג'וניור.
באותה שנה השתתף גם בסבב האירופאי של הקטגוריה אותו סיים במקום הרביעי.
שנה לאחר מכן התחרה באליפות פורמולה רנו האירופאית וסיים במקום השני, במקביל התחרה באליפות פורמולה רנו הצפון-אירופאית וזכה באליפות לאחר שהשיג עשרה ניצחונות ושבעה פודיומים נוספים מתוך עשרים המרוצים בעונה.
בעונת 2012 התחרה סאינס במקביל באליפות בריטניה בפורמולה 3 ובאליפות האירופאית באותה קטגוריה.
את הסבב הבריטי סיים במקום השישי לאחר שניצח חמישה מרוצים והגיע תשע פעמים לפודיום.
את הסבב האירופאי סיים במקום התשיעי, ללא ניצחון לאורך העונה.
באירוע הבא, שהתקיים באראגון, שוב זינק מהפול פוזישן ורשם ניצחון שני.
סאינס רשם ניצחון כפול במרוצים שהתקיימו בבלגיה וחזר על ההישג גם במרוצים שהתקיימו בצרפת.
לאורך העונה זינק שבע פעמים מהמקום הראשון והשיג מספר זהה של ניצחונות.
למרות שלא צבר נקודות בשני המרוצים האחרונים, סיים את העונה כזוכה באליפות.
בסיום עונת 2014 הודיע ז'אן-אריק ורן על עזיבת קבוצת טורו רוסו ויומיים אחר כך הודיעה הקבוצה האיטלקית על צירופו של סיינז, לצידו של מקס ורסטאפן.
במרוץ פתיחת העונה סיים במקום התשיעי וצבר נקודות ראשונות.
להישג השיא בעונה הגיע כשסיים שביעי בגרנד פרי בארצות הברית.
עד לסיום העונה צבר 18 נקודות ויחד עם ורסטאפן היה שותף לעונה המוצלחת ביותר של הקבוצה מבחינת צבירת נקודות.
שיתוף הפעולה עם ורסטאפן נמשך גם בתחילת העונה הבאה.
לאחר חמישה מרוצים הוחלף ההולנדי בדניאיל קוויט.
מגמת השיפור בצבירת הנקודות נמשכה וסיינז היה זה שהשיג 46 נקודות, מתוך 63 הנקודות שהשיגה הקבוצה.
את עונת 2017 החל בקבוצה.
במהלך חודש ספטמבר חתמה טורו רוסו על הסכם סיבובי בו היו מעורבות קבוצת מקלארן, רנו והונדה ובמסגרתו הוסכם על השאלתו לשנה לקבוצת רנו במקומו של ג'וליון פאלמר.
בהמשך אותו החודש הוכרז כי יעבור לרנו לאחר גרנד פרי יפן ויתחרה בשורותיה בארבעת המרוצים האחרונים של העונה.
פתיחת עונת 2018 הייתה טובה עם צבירה של נקודות בשבעה מתוך שמונת המרוצים הראשונים של העונה.
בגרנד פרי אזרבייג'ן השיג את התוצאה הטובה בעונה שלו בעונה כסיים במקום החמישי.
בסיום העונה דורג במקום העשירי, בפער של 16 נקודות אחרי ניקו הולקנברג, בן קבוצתו.
באוגוסט 2018 הוחתם בקבוצת מקלארן כמחליפו של פרננדו אלונסו, שהודיע על פרישה בסיום העונה.
בשלושת המרוצים הראשונים של העונה לא הצליח לצבור נקודות, אך בהמשך התקדם במעלה דירוג הנהגים באופן עקבי.
בעיה במנוע במקצה הדירוג של גרנד פרי ברזיל אילצה אותו לזנק למרוץ מהמקום ה-20. את המרוץ סיים במקום הרביעי.
בעקבות עונש שהוטל על לואיס המילטון לאחר המרוץ קודם למקום השלישי וזכה בפודיום הראשון בקריירה.
במרוץ סיום העונה סיים במקום העשירי והשיג נקודה אחת, שהעלתה אותו למקום השישי בטבלת הנהגים.
סבסטיאן פטל הודיע במאי 2020 כי לא יחדש את החוזה עם קבוצת פרארי בסיום העונה.
יומיים לאחר מכן הוחתם סיינז כמחליפו של פטל החל מעונת 2021.
לקראת סוף חודש יולי 2024 הוחתם בקבוצת וויליאמס לצידו של אלכסנדר אלבון לשנת 2025 מאחר שכיסאו בקבוצת פרארי נתפס על ידי לואיס המילטון לצידו של שארל לקלר.
קרלוס פליפה חימנז בלו (בפורטוגזית: Carlos Filipe Ximenes Belo), יליד 3 בפברואר 1948, כיהן כבישוף הכנסייה הקתולית של מזרח טימור.
הוא זכה, ביחד עם חוזה רמוס הורטה, בפרס נובל לשלום בשנת 1996 על עבודתו "לקראת פתרון צודק ובדרכי שלום לסכסוך במזרח טימור" בזמן הכיבוש האינדונזי, מתום השלטון הקולוניאלי הפורטוגזי.
קרלוס פליפה היה הילד החמישי של הזוג פליפה, דומינגז-ואז וארמילינדה-בפטיסטה.
קרלוס פליפה נולד למשפחת חקלאים בכפר וואלקמה השוכן בחוף הצפוני של מזרח טימור.
אביו, שהיה מורה, נפטר כשהוא היה בן שנתיים.
בילדותו התחנך קרלוס פליפה בבתי ספר של הכנסייה הקתולית.
את ההכשרה המעשית שלו ככומר עשה במזרח טימור ובמקאו בשנים 1974–1976, ובהמשך בפורטוגל וכן ברומא, שם הצטרף למסדר הסלזיאני הפועל לרווחתם של ילדי עניים.
קרלוס פליפה למד בהמשך פילוסופיה ותאולוגיה, בטרם הוסמך לכומר ב-1980. בשובו למזרח טימור ככומר בעל הסמכה, ביולי 1981 הוא לימד באוניברסיטה הקתולית שם, ובהמשך אף ניהל את המוסד.
מזרח טימור, השוכנת במחצית המזרחית של האי טימור, השתחררה ב-1975 משלטון קולוניאלי פורטוגזי, כמדינה קתולית (99% מהאוכלוסייה), השנייה אחרי הפיליפינים באזור.
ואולם, 9 ימים אחרי הכרזת עצמאותה, השתלט צבא אינדונזיה על שטחה, כביכול מתוך היענות לבקשת חסות והגנה של המיעוט המוסלמי הזעיר; כעבור שנה מזרח טימור סופחה רשמית לאינדונזיה.
האו"ם לא הכיר בסיפוח, והמשיך להתייחס למזרח טימור כאל טריטוריה פורטוגזית.
בעקבות הסיפוח פרצה התקוממות עממית.
אחת מצורות המחאה נגד הסיפוח הייתה המרת דת לנצרות קתולית כביטוי להתנגדות פוליטית לשלטון המוסלמי.
השלטון האינדונזי דיכא את התקוממות באלימות תוך שימוש בעינויים, רצח כפריים, שריפת כפרים שלמים וגיוס כפוי של גברים לצבא האינדונזי.
כנשיא האוניברסיטה הקתולית המקומית קרלוס פליפה חש היטב את הפגיעה הקשה בתושבים, אף שבתחילה הוא סירב לנקוט עמדה.
אחרי התפטרות הבישוף מרתינו דה קוסטה לופז (Martinho da Costa Lopes) מכהונתו ב-1983, קרלוס פליפה חימנז בלו מונה במקומו כנציג האפוסטולי וכראש הבישופות של דילי.
הוא היה לראש הכנסייה של מזרח טימור, הכפוף ישירות לאפיפיור, והוכר כ"נונציו", "שליח של הכס הקדוש".
עם כניסתו לתפקיד הוא החל להביע עמדה ברורה כנגד הכיבוש האינדונזי, ובהתחשב במעמדו הדתי הרם - הוא הפך במהרה לדובר העם במזרח טימור.
קרלוס פליפה העלה את תודעת העולם באשר למצב במזרח טימור תוך גינוי הרדיפות האכזריות ומדיניות העושק של ממשלת אינדונזיה כלפי העם במזרח טימור.
פעילותו לא הואטה אף על פי שפעמיים נעשו ניסיונות לפגוע בו.
בין השאר הוא ארגן מספר מחאות שקטות ברחבי המדינה, סביב זיכויים של שני גנרלים באינדונזיה שהיו אחראים לפגיעה באזרחים במזרח טימור.
בפברואר 1989 קרלוס פליפה שיגר קריאות עזרה לנשיא פורטוגל, לאפיפיור, למזכ"ל האו"ם ולמועצת הביטחון; באיגרות הוא קרא להתערבות בינלאומית דחופה בנעשה במזרח טימור, ולקיום משאל עם בחסות בינלאומית ביחס לעתיד המדינה.
כדבריו, "[מזרח טימור] מתה כעם וכאומה".
מפרסום מכתבו לאו"ם, באפריל של אותה שנה, הוא הפך לאויב מוצהר של אינדונזיה, ונפגעו הפריבילגיות מהן נהנה בעבר במעמדו הרם.
בנובמבר 1991 קרלוס פליפה העניק מקלט בביתו לצעירים שברחו מהטבח בדילי (הידוע גם כ"טבח סנטה קרוז"), שהותיר אחריו 271 הרוגים, 382 פצועים וכ- 250 נעדרים.
הוא היה מהבודדים בעולם שזעק על אלימות המשטר האינדונזי במדינה.
מאז הטבח, הוא היה במעקב צמוד של המשטרה החשאית האינדונזית, ולמרות זאת הוא הקים ועדה כנסייתית למעקב אחרי הפרת זכויות אדם, ותחנת רדיו עצמאית.
קרלוס פליפה גינה את הקהילה הבינלאומית על אי-ההתערבות במצב במזרח טימור.
ב-1996 פרסם מכתב פתוח לשלטונות האינדונזיים בו קרא להקטנת הנוכחות הצבאית במזרח טימור, ולעריכת משאל עם דמוקרטי להגדרה עצמית - או הבטחת מעמד טריטוריאלי מיוחד למזרח טימור.
בדצמבר 1996 הוענק לקרלוס פליפה חימנז בלו, ויחד איתו גם לז'וזה רמוס הורטה, פרס נובל לשלום .
הם היו מועמדים לפרס גם בשנים 1994 ו-1995. ועדת פרס נובל לשלום ציינה בהחלטתה כי בלו "במאמציו ליצור הסדר צודק המבוסס על הזכות של עמו להגדרה עצמית, הוא היה עיקבי בקריאתו לאי-אלימות ודיאלוג עם שלטונות אינדונזיה".
שלטונות אינדונזיה גינו את ועדת הפרס על שבחרה לתת לקרלוס פליפה בלו ולהורטה את הפרס, מה שהוציא כ- 1,000 סטודנטים לצעדת תמיכה בבלו.
הלחץ הבינלאומי נשא בסופו פרי וכפה על ממשלת אינדונזיה לקיים משאל עם, ולהקים ועדת חקירה ממשלתית בנושא הפרת זכויות האדם במזרח טימור.
שני אנשי צבא הועמדו למשפט צבאי אך קיבלו עונשים קלים בלבד.
אינדונזיה הסכימה שפורטוגל תנהל את המשא ומתן אך ימים לפני התאריך שנקבע הממשלה הפסיקה את ההכנות למשאל העם.
קרלוס פליפה בלו ביקר בחריפות את ההתנהלות האינדונזית וב-1997 הוא נמלט ממזרח טימור לאחר ניסיון התנקשות נוסף.
ב-1999 פעילים פרו אינדונזים פגעו בתומכי משאל העם, עשרות בני אדם נהרגו וביתו של הבישוף, שחזר בינתיים למקום, הותקף.
קרלוס פליפה קרא להתקוממות, מה שהביא לניסיון נוסף לפגוע בו והוא נאלץ לשוב ולהימלט ממזרח טימור.
מזרח טימור קבלה לבסוף עצמאות ב- 20 במאי 2002. קרלוס פליפה בלו נקרא לחזור למדינה, ולהנהיגה.
אולם, המאבק לעצמאות גבה ממנו מחיר אישי ובריאותו נפגעה.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני קיבל התפטרותו מכהונתו כבישוף מזרח טימור וכשליח האפיפיור, ב-26 בנובמבר 2002.
ב-1995 הוא זכה גם בפרס ג'ון המפרי על מלחמתו להשגת חופש וזכויות אדם, ומימוש הדמוקרטיה.
ב-2004 הוענק לו תואר ד"ר לשם כבוד, וב-2011 בלו קיבל את פרס אישיות של השנה באקדמיה למדעים של ליסבון.
קרלוס סוֹלֶר בראגן (בספרדית: Carlos Soler Barragán; נולד ב-2 בינואר 1997) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ריאל סוסיאדד מהלה ליגה.
כיליד העיר ולנסיה, סולר הצטרף למערך הנוער של קבוצת הכדורגל ולנסיה בשנת 2005, בגיל שמונה.
לאחר שהחל לשחק דווקא בעמדת החלוץ, הוסט בהמשך לעמדת הקשר ההתקפי ולאחר מכן לקשר.
ב-3 במאי 2015, ערך סולר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בוגרת, לאחר שפתח בהרכב קבוצת המילואים של ולנסיה במשחק הליגה הספרדית השלישית בכדורגל, בו הפסידה קבוצתו 0–1 לקבוצת UE קורנלה.
את שערו הראשון בקריירה, כבש ב-13 בדצמבר 2015, כאשר כבש את שערה השני של קבוצתו במשחק התיקו 2-2 מול בדלונה.
ב-12 במרץ 2016, סולר חידש את חוזהו במועדון, ובאותו היום אף קודם לסגל הקבוצה הבכירה של המועדון, לאחר שישב על ספסלה במהלך הניצחון 1–2 מול אתלטיק בילבאו במסגרת הליגה האירופית.
ב-10 בדצמבר 2016, סולר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ובמסגרת הלה ליגה, כאשר נכנס כמחליף במקום מריו סוארז, בהפסד 2–3 לריאל סוסידאד באצטדיון אנואטה.
הוא כבש את שערו הראשון עבור ולנסיה ב-21 בינואר 2017, כשהבקיע את שערה הראשון של קבוצתו בניצחון 0–2 בדרבי של ולנסיה מול ויאריאל.
ב-1 בספטמבר 2022, חתם סולר לחמש שנים בפריס סן ז'רמן תמורת 17 מיליון אירו.
ב-25 באוקטובר 2022 כבש שער בכורה בקבוצה במסגרת ליגת האלופות, כאשר כבש את שער הניצחון בניצחון 2–7 על מכבי חיפה בשלב הבתים.
ארבעה ימים לאחר מכן כבש את שער הבכורה בליגה הצרפתית בניצחון 3–4 על טרואה.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל לוסטהאם יונייטד.
ב-1 בספטמבר 2025 שב סולר ללה ליגה וחתם בריאל סוסיאדד.
נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר מונדיאל 2022. כבש את השער השביעי לזכות נבחרתו בניצחון 0–7 על בשלב הבתים.
קרלוס מויה (בספרדית: Carlos Moyá Llompart ; נולד ב-27 באוגוסט 1976) הוא טניסאי עבר ספרדי.
אחד הטניסאים הספרדים הבולטים בשנות ה-90 ובתחילת המאה ה-21.
הוא זכה פעם אחת באליפות צרפת הפתוחה ובסך הכל ב-20 תחרויות מקצועניות ליחידים.
קרלוס מויה החל לשחק טניס בגיל שש.
בשנת 1995 הוא עבר לטניס מקצועי ובשנת 1996 זכה בתחרות הראשונה.
במאי 1996 הוא ניצח את תומאס מוסטר ובכך הסתיים רצף של 38 ניצחונות על משטח חימר של הטניסאי האוסטרי.
בשנת 1998 קרלוס מויה זכה לראשונה בתחרות גראנד סלאם, אך לא הצליח בהמשך לשחזר הישג זה.
בשנת 2010 הוא פרש סופית בעקבות פציעה.
לאחר פרישתו מספורט תחרותי פעיל, כיום הוא עוסק באימון, ובין היתר מאמן את הטניסאי רפאל נדאל.
תוצאה שנה טורניר פרטנר תוצאהסגן1997אליפות אוסטרליה הפתוחה פיט סמפרס2–6, 3–6, 3–6זכייה1998אליפות צרפת הפתוחה אלכס קורג'ה6–3, 7–5, 6–3
תחרות19941995199619971998199920002001200220032004200520062007200820092010יחסניצ'-הפס'אליפות אוסטרליה הפתוחה סיבוב ראשוןגמרסיבוב שניסיבוב ראשון רבע גמרסיבוב שניסיבוב שני סיבוב ראשוןסיבוב ראשוןסיבוב ראשוןסיבוב ראשוןסיבוב ראשוןסיבוב ראשון0 / 1313–13אליפות צרפת הפתוחה סיבוב שניסיבוב שניזכייה
קרלוס ארמנדו פאנס פריירה ג'וניור (בספרדית: Carlos Armando Ponce Freyre Jr.; נולד ב-4 בספטמבר 1972) הוא שחקן, דוגמן וזמר-יוצר פורטוריקני.
פונס נולד בסנטורקה (אנ'), סן חואן בפוארטו ריקו.
הוריו, קרלוס פאנס האב ואסתר פריירה, היגרו מקובה לאחר המהפכה הקובנית בראשות פידל קסטרו.
לאחר לידתו עברה המשפחה לעיר הומקאו (אנ') הממוקמת בחופה המזרחי של האי, שם גדל פאנס.
כילד, הוא השתתף באופן פעיל בהצגות של בית הספר שלו.
יש לו אח בשם פרנסיסקו שהוא סגן נשיא טלמונדו (אנ')."קרליטוס", כפי שהוא מכונה במולדתו, החל להופיע בפרסומות בטלוויזיה בגיל שש.
הוא למד בתיכון בהומקאו והיה חבר במועדון הדרמה של בית הספר.
ב-1986 עברה משפחת פאנס למיאמי, פלורידה, ופאנס המשיך להשתתף בהפקות של בית הספר שלו בתיכון סאות' מיאמי (אנ').
הוא נבחר לשחקן הסטודנטים הטוב ביותר של האזור הדרומי של ארצות הברית.
ב-1990 הו זכה במלגה בבית ספר למשחק אך רשת הטלוויזיה דוברת הספרדית "Univision" הציעה לו להנחות תוכנית בה אז הוא ויתר על לימודיו.
לאחר סיום התוכנית הוא נסע למקסיקו לבקר חבר ובמהלך ביקור שם באולפני תחנת טלוויזיה הוא קיבל הצעה מטעם האחראי על הכישרונות של התחנה לשחק באופרת הסבון "Guadalupe" שעלתה ב-1993, לאחר מכן הוא גם שיחק בתפקיד הראשי באופרת הסבון "Sentimientos Ajenos" משנת 1997, שבה הוא שר את שיר הנושא של הסדרה.
ב-2001 שר את שיר הסיום של הסרט "היפהפייה והיחפן 2".
בשנת 2003 שיחק בסרט הקומדיה האמריקאי "לתפוס את פאפי".
ב-2004 לקח חלק בדיבוב הסדרה "מאיה ומיגל".
ב-2006 הנחה את תחרות מיס תבל לצד ננסי אודל, באותה שנה שיחק בסרט האמריקאי "אני והמזל שלי" ולקח חלק בגרסה הספרדית של המנון ארצות הברית שעוררה מחלוקת.
באותה שנה כיכב לצדה של אנאהי בטלנובלה המקסיקנית "חיים כפולים".
בשנת 2012 שיחק בסדרת הדרמה היומית של TeenNick "הוליווד הייטס" בתור מקס, אביו של אדי.
בשנים 2014–2015 כיכב בסיטקום האמריקאי "קריסטלה" של רשת ABC; שם גילם את דמותו של פליקס גונזלס, הגיס של קריסטלה.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד הראשי את מנואל בטלנובלה "כסף זה לא הכל" מבית רשת טלמונדו.
בשנת 2019 שיחק לצדן של גבי אספינו ומרגריטה רוסה דה פרנסיסקו בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "לשחק באש", בתפקיד של חורחה ג'ראמילו.
בשנת 2021 כיכב בין התפקידים הראשיים בתור ארמנדו בטלנובלה "המזל של לולי" (אנ') מבית רשת הטלוויזיה האמריקאית טלמונדו, לצדם של השחקנים גבי אספינו וכריסטיאן צ'אווס.
באותה שנה הצטרף לעונה השלישית של סדרת הדרמה הביוגרפית "לואיס מיגל - הסדרה" (אנ') של נטפליקס בתור מיגל אלמאן.
בהמשך של שנה זו, החל לגלם את דמותו של סימון בסדרת הדרמה המקסיקנית "חמש חואנות" (ספ') גם היא שודרה בנטפליקס וזו מבוססת על טלנובלה קולומביאנית באותו שם משנת 1997.
בשנת 2023 גילם את הטייס בסרט הקומי-בלשי של נטפליקס, "תעלומת רצח 2".
בשנת 2024 גילם את הדמות הראשית במותחן הפשע הספרדי "Perverso" שעלה באמזון פריים וידאו.
ב-1996, פאנס התחתן עם אהובתו מהתיכון, הצלמת ממוצא קובני, ורוניקה רוביו, אחותו של הסנאטור האמריקני מרקו רוביו.
הם התגוררו במיאמי, פלורידה, עם ארבעת ילדיהם: ג'יאנקרלו (נולד ב-1999), סבסטיאן (נולד ב-2001) והתאומים סוואנה וסיינה (נולד ב-2002).
בשנת 2010, בני הזוג התגרשו.
מ-2010 עד 2016, הוא היה במערכת יחסים עם השחקנית והדוגמנית הקולומביאנית חימנה דוקה (אנ').
בשנת 2018, הוא החל מערכת יחסים עם מנחת הטלוויזיה המקסיקנית קארינה בנדה.
+שנהסרטתפקידהערות2001היפהפייה והיחפן 2מבצע את שיר הסיום2005הג'יגולו מת מצחוק 2: ג'יגולו אירופאי (אנ')רודריגוMeet Me in MiamiלואיסComplete Guide to Guysסטיב2006אני והמזל שליאנטוניו2009טיפול זוגי סלבדור2011ריו מרסלדיבוב2013לעוף על הזמןאלחנדרודיבוב2014טינקרבל ופיית הפיראטיםבוניטודיבוב2015מרגלת מת'יו רייטSingle in South Beachרוברט2016עידן הקרח: מסלול התנגשותחבר להקת "מריאצ'י"דיבוב2022¡Que Padre...
Es Mi Familia?ולנטין2023תעלומת רצח 2הטייסבלו ביטלבעליו של הבנטלי2024Perlaויסנטה אספינלTBAEthan Bloomהאב דיאז
35 פרקים2022–2023Amores que engañanחורחה / ריקרדו2 פרקים2023Enamorándonos: la islaמנחהשודר באמזון פריים וידאו
11 פרקיםMi amor en navidadלוקאססרט טלוויזיה של Lifetime2024Perversoמיגל אריאטהתפקיד ראשי; 8 פרקים2025Velvet: El nuevo imperioאסטבן מרקיז30 פרקים
קרלוס יואל סלסדו הרננדס (בספרדית: Carlos Joel Salcedo Hernández; נולד ב-29 בספטמבר 1993 בגוודלחרה שבמקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בטיגרס ובנבחרת מקסיקו בעמדת הבלם.
סלסדו החל את קריירת המועדונים כנער בגוודלחרה המקסיקנית, ולאחר מכן שיחק טיגרס המקסיקנית ובריאל סולט לייק האמריקאית.
באוגוסט 2012 החל סלסדו להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של ריאל סולט לייק, וקיבל חוזה של שחקן בית.
במאי 2013 ערך סלסדו את הבכורה בקבוצה הבוגרת של ריאל סולט לייק, כשנכנס כמחליף בניצחון 0–2 על ונקובר וייטקאפס.
עד לסוף 2013 הפך סלסדו לשחקן הרכב קבוע בריאל סולט לייק וערך 12 הופעות ליגה.
בינואר 2015 חתם סלסדו בקבוצת נעוריו גוודלחרה, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2-1 על אוניברסידד נסיונל.
במרץ 2015 הבקיע סלסדו את שער הבכורה שלו בגוודלחרה, בניצחון 0–3 על מונטריי.
סלסדו זכה עם גוודלחרה בגביע המקסיקני (אפרטורה) לשנת 2015 ובסופר קאפ המקסיקני לשנת 2016. באוגוסט 2016 הושאל סלסדו לפיורנטינה האיטלקית, עם אופציית רכישה בתום תקופת ההשאלה.
בספטמבר 2016 ערך סלסדו את הופעת הבכורה שלו בפיורנטינה, בתיקו 0-0 מול פאוק סלוניקי במסגרת הליגה האירופית.
את הופעת הבכורה בסרייה א' ערך סלסדו מספר ימים מאוחר יותר, בתיקו 0-0 מול מילאן.
בקיץ 2017, בתום תקופת ההשאלה לפיורנטינה, חזר סלסדו לגוודלחרה לאחר שלא מומשה עליו אופציית הרכישה.
סלסדו מיד הושאל שוב, הפעם לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה עם אופציית רכישה.
הופעת הבכורה של סלסדו הייתה בניצחון 1-0 על בורוסיה מנשנגלדבך במסגרת הבונדסליגה בספטמבר 2017. סלסדו, בעונת הבכורה שלו בפרנקפורט, היה שותף לעונה טובה מאוד, שהסתיימה בזכייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בגמר 1–3 על באיירן מינכן, במשחק בו סלסדו שיחק היטב 90 דקות.
ב-14 במאי 2018 הודיעה איינטרכט פרנקפורט על רכישתו של סלסדו מגוודלחרה והחתמתו על חוזה לארבע עונות.
סלסדו פתח את עונת 2018/19 בפרנקפורט, אך איבד את מקומו בהרכב, ובפגרת החורף של העונה חזר למקסיקו כאשר חתם בטיגרס.
באפריל 2015 ערך סלסדו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, במשחק ידידות מול נבחרת ארצות הברית.
ביוני 2015 לקח סלסדו חלק בטורניר הקופה אמריקה 2015, בו הודחה מקסיקו בשלב הבתים, כשסלסדו עורך הופעה אחת כמחליף.
בספטמבר 2015 זומן סלסדו על ידי מאמן הנבחרת עד גיל 23 ראול גוטיירס להשתתף בטורניר הקדם אולימפי של CONCACAF.
סלסדו ומקסיקו זכו בטורניר זה והבטיחו את מקומם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
סלסדו השתתף גם באולימפיאדה עצמה, אך מקסיקו לא צלחה את שלב הבתים.
בשנת 2017 נטל סלסדו חלק בגביע הקונפדרציות 2017, בו פתח בשני משחקים, ונפצע במשחק השני, בו הוחלף בשלב מוקדם, ולא המשיך לשחק בטורניר, אותו סיימה מקסיקו במקום הרביעי.
במאי 2018 זומן סלסדו לסגל של מקסיקו למונדיאל 2018. סלסדו היה שותף להפתעה במשחק הראשון של שלב הבתים, בו ניצחה מקסיקו 0–1 את גרמניה, ובהמשך פתח גם במשחק הניצחון 1–2 על דרום קוריאה ובמשחק ההפסד 0–3 לנבחרת שוודיה.
סלסדו הציג יכולת טובה מאוד בשלב הבתים, ופתח גם במשחק שמינית הגמר, בו הפסידה מקסיקו 0–2 לנבחרת ברזיל, והודחה מהמונדיאל.
קרלוס סאינס סנמור (בספרדית: Carlos Sainz Cenamor, נולד ב-12 באפריל 1962 במדריד) הוא נהג ראלי ספרדי, שזכה באליפות העולם בראלי עם טויוטה בשנים 1990 ו-1992 וסיים במקום השני ארבע פעמים.
סאינס, המכונה "המטדור", החזיק בעבר במספר ההשתתפויות הרב ביותר באליפות העולם בראלי, עד שהנווט הפיני מיקה אנטילה שבר את השיא ב-2018. בנוסף להצלחות באליפות העולם בראלי, הוא זכה ארבע פעמים בראלי דקר (2010, 2018, 2020, 2024), פעם אחת במרוץ האלופים (1997) ופעם אחת באליפות האסיה-פסיפיק בראלי (1990).
הנווטים העיקריים שלו היו אנטוניו בוטו, לואיס מויה ומארק מארטי.
בנו, קרלוס סאינס הבן הוא נהג מרוצים מקצועי המתחרה כיום עם קבוצת ויליאמס בפורמולה 1.
לפני שהחל לעסוק בספורט מוטורי שיחק סאינס כדורגל וסקווש.
בתור נער, נבחן לקבוצת הכדורגל של ריאל מדריד.
סאינס היה לאלוף ספרד בסקווש בגיל 16 ואת הנגיעה הראשונה בספורט מוטורי עשה בתחרויות פורמולה פורד כשעדיין שיחק סקווש וכדורגל.
לפני שהקדיש את עצמו לספורט מוטורי באופן מוחלט, למד סאינס משפטים.
סאינס החל להתחרות במרוצי ראלי ב-1980. הוא סיים את אליפות ספרד בראלי של שנת 1986 במקום השני ברנו 5 טורבו בקטגוריה B הבכירה (Group B).
ב-1987 ו-1988 זכה באליפות עם פורד סיירה RS קוסוורת'.
עם פורד עשה סאינס את הופעתו הראשונה באליפות העולם במהלך עונת 1987. הוא סיים במקום השביעי בראלי קורסיקה ושמיני בראלי בריטניה.
הוא נשאר עם פורד לעוד עונה כשמצטרף אליו הנווט לואיס מויה, שיישאר איתו במשך חמש עשרה השנים הבאות.
בעונה זו של 1988 סיים חמישי פעמיים, בקורסיקה ובסן רמו, ושביעי בבריטניה.
בסוף עונת 1988 עזבו סאינס ועמיתו לקבוצה דידייה אוריול את פורד שהתקשתה עם הסיירה המונעת על ידי הגלגלים האחוריים בלבד להתחרות בקבוצות האחרות עם כלי רכב המונעים על ידי ארבעת הגלגלים.
אוריול עזב ללנצ'יה בעוד סאינס עבר לטויוטה.
עד שהצטרף סאינס לטויוטה, נראתה הסליקה (Celica) כמכונית תחרותית בעיקר במרוצים קשים במיוחד, כמו ראלי ספארי בקניה, אך עד מהרה, השילוב של סאינס עם הסליקה החל להניב תוצאות.
לאחר ארבע פרישות בתחילת עונת 1989, סיים סאינס על דוכן המנצחים שלוש פעמים ברציפות.
חברו לקבוצה, כבר אז פעמיים אלוף עולם, יוהא קנקונן, הביא לסליקה את ניצחון הבכורה בראלי אוסטרליה.
סאינס גם כן היה קרוב מאוד לניצחונו הראשון באליפות העולם בראלי בריטניה, האחרון לעונה.
סבל סאינס מבעיות מכניות בשלבים האחרונים של המירוץ שהורידו אותו למקום השני, אחרי המנצח פנטי אריקולה הפיני.
בעונת 1990 הוביל סאינס את הסליקה לניצחונות בראלי אקרופוליס ביוון, ניו זילנד, בראלי אלף האגמים בפינלנד כנהג הלא נורדי הראשון, ובבריטניה.
תוך כדי כך, קוטף סאינס את אליפות העולם הראשונה שלו.
סאינס מסיים לפני אוריול מלנצ'יה וקנקונן שעבר כבר ליצרן האיטלקי בתחילת העונה.
כך באה לסיומה שליטתם של נהגי לנצ'יה שהחלה ב-1987 עם כניסתה של קטגוריה A שהחליפה את קטגוריה B כקטגוריה הבכירה.
בשנת 1991 סאינס לא הצליח להגן על התואר, שעבר לקנקונן בלנצ'יה.
חלק מהכישלון נזקף להתהפכות שהייתה לו באוסטרליה שהשאירה אותו בסד צוואר בסן רמו.
גם סאינס וגם קנקונן זכו בחמישה ניצחונות כל אחד, הפעם הראשונה בהיסטוריה של אליפות העולם ששני נהגים מצליחים להגיע למספר כזה של ניצחונות.
למירוץ האחרון בבריטניה הגיע סאינס כשהוא מוביל על קנקונן בנקודה אחת בלבד.
קנקונן ניצח את המירוץ כשהוא מסיים לפני קנת' אריקסון וסאינס ולוקח את אליפות העולם בפעם השלישית והופך לנהג הראשון שזוכה ביותר משתי אליפויות עולם.
מספר הנקודות של קנקונן וסאינס, 150 ו-143, שברו את שיא הנקודות שקבע סאינס בעונה שלפני (140).
בעונת 1992 השיג סאינס ניצחונות בראלי ספארי, ניו זילנד ובראלי האספלט הביתי שלו בקטלוניה.
הוא התייצב עם הטויוטה סליקה למירוץ האחרון בבריטניה כשהוא במאבק על האליפות עם נהגי הלנצ'יה יוהא קנקונן, עליו הוביל בשתי נקודות, ודידייה אוריול, שהשיג באותה עונה מספר שיא של שישה ניצחונות.
סאינס שסיים את המירוץ במקום הראשון לפני ארי וטנן וקנקונן, יחד עם פרישתו של אוריול מהמירוץ, לקח את האליפות.
עונה זו גם הייתה האחרונה של לנצ'יה כיצרן מוביל באליפות.
מספר קטן של 440 סליקות GT-4 ST185s, שנשאו את שמו של סאינס על לוחית ברכב ואת ראשי תיבות שמו מבחוץ, נמכרו בבריטניה בניסיון לנצל את שתי האליפויות של סאינס עם הרכב.
למרות זכייתו בתואר העולמי, עזב סאינס את טויוטה בסוף עונת 1992, בעיקר משום שלעונת 1993 גייסה טויוטה כנותנת חסות את יצרנית חומרי הסיכה לרכבים קסטרול, מתחרתה של נותנת החסות האישית של סאינס, רפסול.
סאינס עבר לקבוצה הפרטית שנתמכה על ידי לנצ'יה, ג'ולי קלאב.
לנצ'יה אמנם זכתה באליפות היצרנים בשש השנים הקודמות, אבל הדלתא כבר נחשבה למיושנת באותה תקופה והפיתוחים לקראת עונת 1993 היו מינוריים וכך לכל אורך העונה, נהפכה הדלתא לפחות ופחות תחרותית.
הסיום היחיד של סאינס על הדוכן היה המקום השני בראלי אקרופוליס היווני.
הוא גם סיים את ראלי סן רמו במקום השני אך נפסל כמה חודשים לאחר מכן עקב שימוש בדלק לא חוקי.
סאינס סיים את העונה במקום השמיני באליפות נהגים בה זכה מי שהחליפו בטויוטה, יוהא קנקונן.
לנצ'יה פרשה מאליפות העולם בראלי בתום אותה שנה.
ל'קראת עונת 1994 עבר סאינס לקבוצה הצעירה של סובארו, שם החליף את ארי וטנן.
ניסיונו ויכולותיו של סאינס סייעו בפיתוח האימפרזה לרמה בה היוותה תחרות לפורד ולטויוטה.
ואכן, בידיהם של סאינס וחברו לקבוצה קולין מקריי, הייתה הסובארו מהירה מהן לאורך העונה.
טויוטה זכתה בתואר היצרנים, אבל אליפות הנהגים הוכרעה רק בסיבוב האחרון, כשאוריול, כעת בטויוטה, מנצח את סאינס.
בעונת 1995, ניצח סאינס במונטה קרלו, פורטוגל וקטלוניה.
באחרון היה ממוקם אחרי מקריי, עד שהקבוצה הורתה לנהג הסקוטי להאט ולאפשר לסאינס לנצח.
שני הנהגים הגיעו לאירוע האחרון בבריטניה עם מספר נקודות זהה בהובלת האליפות.
מקריי זכה במירוץ הביתי שלו עם יתרון של 36 שניות על סאינס וזכה באליפות.
סובארו סיימה את המירוץ כשהיא משלימה שלישייה עם הבריטי הצעיר ריצ'רד ברנס ואת העונה עם אליפות היצרנים.
סאינס חבר למקריי שנים מאוחר יותר גם בפורד וגם בסיטרואן.
לעונת 1996 חזר סאינס לפורד בה בילה את שתי העונות הקרובות על ההגה של הפורד אסקורט RS קוסוורת', שהפכה ב-1997 עם שינוי התקנות לפורד אסקורט WRC .
ב-1996 הוא ניצח בראלי אינדונזיה שצורף לסבב העולמי ויחד עם חמש פעמים נוספות על הדוכן, סיים את העונה במקום השלישי באליפות הנהגים, מאחורי טומי מקינן במיצובישי וקולין מקריי בסובארו.
בעונת 1997, הוא שוב זכה בסבב האינדונזי והוסיף לכך ניצחון באקרופוליס, אבל שוב איבד את הקרב למקינן שזכה באליפות שוב ומקריי שהגיע שני.
עם זאת, הוא זכה במרוץ האלופים בסוף 1997.
לעונת 1998 סאינס עבר שוב, הפעם בחזרה לטויוטה אותה עזב חמש שנים קודם לכן, והצטרף לדידייה אוריול לעזור בהתאוששות הקבוצה לאחר ההרחקה מאליפות העולם ב-1995 ו-1996.
סאינס ניצח כבר במרוץ הראשון במונטה קרלו ומאוחר יותר בעונה, הוסיף ניצחון בניו זילנד.
למרוץ האחרון בבריטניה התייצב סאינס כשהוא במקום השני בפיגור של שתי נקודות אחרי טומי מקינן במיצובישי.
מקינן פרש כבר ביום הראשון כשהוא משאיר לסאינס לקחת את האליפות.
פרישה דרמטית עקב תקלה מכנית רק 300 מטרים מקו הסיום, כשהוא במקום הרביעי שמעניק לו את האליפות, עלתה לסאינס בתואר והשאירה את אליפות הנהגים אצל מקינן, בפעם השלישית ברציפות.
עונת 1999 הייתה מאופקת בהרבה.
סאינס סיים אמנם שמונה פעמים על הדוכן אך ללא ניצחונות וכך סיים את האליפות במקום החמישי, אחרי חברו לקבוצה אוריול שסיים שלישי עם ניצחון בסיבוב החדש בסין.
עם זאת, מדובר בהישג לא מבוטל עם יצרן שכבר פזל לכיוונים אחרים וחיפש אלטרנטיבות בפורמולה 1.
פרישתה של טויוטה הובילה לפרק נוסף של סאינס לצדו של מקריי, הפעם בפורד, אליה חוזר סאינס פעם נוספת.
בעונת 2000, מנצח סאינס בסבב החדש בקפריסין ומסיים את אליפות העולם במקום השלישי בדירוג הנהגים, לפני קולין מקריי שסיים רביעי.
השניים הביאו את פורד למקום השני בדירוג היצרנים אחרי פיג'ו.
סאינס לא הצליח לנצח באף מרוץ במהלך עונת 2001, אך עם חמש פעמים על הדוכן ועוד ארבע סיומות עם נקודות, הוא הצליח לשמור את עצמו בקרב הצמוד על האליפות עד לשלבי העונה הסופיים.
בסופו של דבר סיים במקום השישי, אחת-עשרה נקודות בלבד אחרי האלוף ריצ'רד ברנס מסובארו.
שותפו מקריי ניצח בשלושה מרוצים והוביל את האליפות עד למירוץ האחרון בבריטניה שם הוא התרסק ואיבד את האליפות.
פורד שוב סיימה שנייה אחרי פיג'ו בדירוג היצרנים.
בשנת 2002 ניצח בראלי ארגנטינה.
סאינס, שסיים במקום השלישי, ירש את הניצחון לאחר ששני נהגי הפיג'ו המובילים, גרונהולם וברנס, נפסלו.
זה היה הניצחון היחידי שלו בעונה, ובמאבק קרוב על המקום השני באליפות הנהגים עם פטר סולברג, סיים שלישי, נקודה אחת לפני מקריי.
מפורד עבר סאינס, יחד עם מקריי, לסיטרואן.
בעונתו הראשונה עם הקבוצה השיג סאינס ניצחון בודד בטורקיה, שהיה ניצחון הראשון של הסיטרואן קסארה WRC במירוץ עפר, וסיים את האליפות במקום השלישי.
סאינס המשיך עם הקבוצה בעונת 2004 בה השיג בראלי ארגנטינה את הניצחון האחרון שלו באליפות העולם בראלי.
במהלך ראלי קטלוניה הכריז סאינס על פרישה שבעקבותיה הוכתר על ידי מספר נהגים, נווטים ומנהלי קבוצות כנהג הראלי הטוב ביותר בהיסטוריה.
את האליפות סיים סאינס במקום הרביעי, לאחר שהחמיץ את המירוץ האחרון באוסטרליה בעקבות תאונה במהלך ההכנות לאירוע.
למרות פרישתו הרשמית בסוף עונת 2004, הוזמן סאינס על ידי סיטרואן להשתתף בשני מרוצים כמחליף לנהג הבלגי פרנסואה דובאל.
על אף שדובאל חזר במהרה, סאינס, כעת בן 43, הרשים כשהוא מסיים במקומות הרביעי והשלישי בהתאמה.
ב-2006 השתתף סאינס לראשונה בראלי דקר מאחורי ההגה של פולקסווגן לצידו של הנווט ופעמיים מנצח המרוץ אנדריאס שולץ.
הוא ניצח כבר בקטע הראשון בו השתתף אי פעם במירוץ, השלים שלושה ניצחונות בארבעת הקטעים הראשונים והוביל את המירוץ.
הוא סיים לבסוף במקום השישי עם ניצחונות בארבעה מקטעים.
בשנת 2007 הוא השתתף שוב עם פולקסווגן, הפעם עם מישל פרין הצרפתי, גם מנצח לשעבר של המרוץ.
הוא ניצח בחמישה מקטעים והגיע במקום החמישי הכללי.
סאינס גם ניסה אפילו לרוץ, בסופו של דבר לשווא, על תפקיד סגן הנשיא במועדון הכדורגל האהוב עליו ריאל מדריד.
בשנת 2007 זכה סאינס בגביע העולם בקרוס קאנטרי ראלי עם קבוצת פולקסוואגן וב-2008 בראלי מרכז אירופה שהתקיים באותה שנה במקום הדקר שבוטל.
בינואר 2009, שוב עם הנווט פרין, הוביל את ראלי דקר עד שפרש עקב תאונה בקטע ה-12. מאוחר יותר בשנת 2009 ניצח את ראלי דרך המשי הראשון מרוסיה לטורקמניסטן, שוב עם קבוצת פולקסוואגן.
ב-2010 צירף אליו סאינס כנווט את הספרדי לוקאס קרוז ויחד איתו השיג את ניצחון הבכורה שלו בדקר כשהוא מקדים את חברו לקבוצה נאסר אל-עטיה.
באותה שנה ניצח סאינס גם בראלי דרך המשי בפעם השנייה.
בראלי דקר 2011 סיים סאינס במקום השלישי כשהוא משלים סיום 1-2-3 לפולקסוואגן.
סאינס לא השתתף בדקר של שנת 2012. למירוץ של 2013 נכנס סאינס עם באגי המונע בשני גלגלים.
הוא וחברו לשעבר לקבוצת פולקסוואגן, נאסר אל-עטייה, נתמכו על ידי קטר ורד בול.
סאינס ניצח בקטע הראשון אך נתקל בבעיות שונות לאחר מכן ולבסוף נאלץ לפרוש בקטע השישי עקב כשל במנוע.
סאינס חזר עם אותה קבוצה להשתתף בדקר 2014 אך נאלץ לפרוש לאחר התרסקות בקטע העשירי.
לדקר 2015 הצטרף סאינס לקבוצת פיג'ו.
גם ממירוץ זה הוא פרש לאחר תאונה.
בדקר 2016 נאלץ סאינס שוב לפרוש, הפעם מן ההובלה, לאחר שתיבת הילוכים של הפיג'ו שלו נשברה.
בשנת 2017 נאלץ לפרוש לאחר שגילגל את הפיג'ו בקטע הרביעי לאחר שניסה לכפר על איבוד זמן מוקדם יותר במרוץ.
בשנת 2018 ניצח סאינס את הדקר בפעם השנייה כשהוא מסיים לפני נאסר אל-עטייה.
לראלי דקר של 2019 נכנס סאינס עם מיני ג'ון קופר.
את המירוץ סיים סאינס במקום ה-13 לאחר שכבר בקטע השלישי איבד כל סיכוי לנצח כשנכנס לבור ושבר את מיתלה המיני שלו.
הניצחון השלישי במרוץ הגיע בשנת 2020 במהלכו ניצח 4 סטייג'ים ובמסיומו הוביל בפער של 6:21 דקות.
בשנת 2021 הוביל את המרוץ לאחר היום השני, אך טעות בניווט ביום השלישי גרמה לאיבוד זמן רב.
לקראת ראלי דקר 2022 הצטרף יחד עם סטפן פטרהנסל ומטיאס איקסטרם לקבוצת אאודי שהשיקה את המכונית החשמלית הראשונה שמשתתפת במרוץ.
בסטייג' הראשון איבד זמן רב ולמרות שניצח שני סטייג'ים במהלך המרוץ, סיים במקום ה-12. שנה לאחר מכן ניצח את סטייג' הפתיחה, אך נאלץ לפרוש בסטייג' התשיעי לאחר תאונה.
בראלי דקר 2024 הוביל את המרוץ מהיום השישי ולמרות שלא ניצח אף סטייג' ניצח את המרוץ.
סאינס לקח חלק בכניסתה של פולקסוואגן לאליפות העולם בראלי.
בנובמבר 2011 היה הראשון לבחון את הפולו WRC ליד טריר, גרמניה.
בתחילת 2012 בחן סאינס בספרד את הפולו במבחנה הראשון בקטעי עפר יחד עם סבסטיאן אוז'ייה.
באוקטובר חבר סאינס מחדש לנווט לואיס מויה לראלי סן מרינו שם שימשו השניים, יחד עם הפולו, כרכב פתיחה (מכונית "0").
סאינס עזב את הפרויקט כשעבר להתחרות עם פיג'ו במרוצי הדקר.
אוז'ייה ופולסקוואגן המשיכו וזכו באליפות הנהגים והיצרנים במשך 4 שנים ברציפות, מ-2013 ועד 2016.
המסדר האולימפי 1997 – הוענק על ידי הוועד האולימפי הספרדי
הצלב הגדול של המסדר המלכותי לכישרונות בספורט 2001
מדליית זהב לכישרונות בספורט 2001 – הוענקה על ידי עיריית מדריד
מדליית הנוער והספורט 2008 – הוענקה על ידי ממשלת צרפת
במרץ 2012 נכנס להיכל התהילה של הראלי יחד עם מישל מוטון
קרלוס פאוצ'לה (בספרדית: Carlos Peucelle; 13 בספטמבר 1908 – 1 באפריל 1990) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי והקיצוני ימני.
העביר את רוב קריירת המועדונים שלו בריבר פלייט.
פאוצ'לה התחיל לשחק כדורגל במועדונים סן טלמו וספורטיבו בואנוס איירס לפני שעבר לקבוצה הטובה ביותר בארגנטינה באותו זמן, ריבר פלייט.
בשנת 1931 הוא נרכש לריבר פלייט תמורת 10,000 פסו ושיחק שם למשך 10 שנים בהן ערך 407 משחקים בכל המסגרות, וכבש 143 שערים.
במהלך תקופתו בריבר "לוס מיז'ונריוס" (כינויה של ריבר פלייט) זכו ארבע פעמים בליגה הארגנטינאית, ובתארים נוספים, כמו גביע אלדאו.
בשנות הארבעים אימן את ההרכב של ריבר שהתפרסם בשם "לה מאקינה" (המכונה), כשתחתיו משחקים שחקנים כמו אנחל לברונה, חוסה מנואל מורנו, אלפרדו די סטפנו, אמדאו קאריסו ועוד.
פאוצ'לה שיחק בנבחרת ארגנטינה בין השנים 1928–1940 בהן ערך 59 הופעות וכבש 12 שערים.
הוא זכה עימה פעמיים בקופה אמריקה בשנים 1929 ו-1937 כשבקופה אמריקה 1929 כבש שער אחד נגד פרו בניצחון 0–3. במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה, כבש 3 שערים.
הוא כבש צמד בחצי הגמר בניצחון 1–6 נגד ארצות הברית וכבש שער נוסף במשחק הגמר נגד מארחת הטורניר אורוגוואי, שבסופו של דבר לא עזר לה, כי הארגנטינאים הפסידו בסיום 4–2 וסיימו במקום השני.
קרלוס פואנטס מסיאס (בספרדית: Carlos Fuentes Macías; 11 בנובמבר 1928 – 15 במאי 2012) היה סופר ומסאי מקסיקני, הנחשב לאחד מסופריה החשובים של הספרות הלטינו-אמריקאית, לצדם של גבריאל גרסיה מרקס, מריו ורגס יוסה, וחוליו קורטאסר, ולגדול סופריה של מקסיקו.
בין יצירותיו ניתן למנות את מותו של ארטמיו קרוס (1962), אאורה פלוס (1962), טרה נוסטרה (1975), הגרינגו הזקן (1985) וכריסטופר שטרם נולד (1987).
בהספד שפורסם עם מותו, תיאר הניו יורק טיימס את פואנטס כ"אחד הסופרים הנערצים ביותר בעולם דובר הספרדית ומהמשפיעים ביותר על תנועת הבום הלטינו-אמריקאי" - המתייחסת לתחילת התפשטותה של הספרות הלטינו-אמריקאית באירופה ובשאר העולם בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, ואילו הגרדיאן כינה אותו "הסופר המפורסם ביותר במקסיקו".
הפרסים הספרותיים הרבים בהם זכה כוללים את פרס מיגל דה סרוונטס וכן את הפרס היוקרתי ביותר המוענק במקסיקו, מדליית הכבוד על שם בליסריו דומינגז.
שמו הוזכר פעמים רבות כמועמד לפרס נובל לספרות, אם כי בסופו של דבר לא זכה לכך.
פואנטס נולד בפנמה סיטי, בנם של ברטה מסיאס ורפאל פואנטס, שהיה דיפלומט מקסיקני.
היות שהמשפחה נדדה בעקבו האב במשימותיו הדיפלומטיות, בילה פואנטס את ילדותו בערי בירה שונות באמריקה הלטינית, חוויה שתיאר בהמשך כזו שהעניקה לו את היכולת לראות את אמריקה הלטינית בעיניים ביקורתיות.
בין השנים 1934–1940 כיהן אביו של פואנטס בשגרירות מקסיקו בוושינגטון די.סי, ארצות הברית, וקרלוס, למד שם בבית ספר בשפה האנגלית, שהפכה לשגורה ורהוטה בפיו.
הוא החל גם לכתוב במהלך תקופה זו, ויסד מגזין משלו, אותו חילק לדיירי בנין דירות במתחם בו התגוררה המשפחה.
בשנת 1938 הלאימה מקסיקו את אחזקות הנפט הזרות בשטחה, צעד שהוביל למחאה לאומית בארצות הברית; מאוחר יותר הוא הצביע על האירוע כרגע מכונן בו החל לראות את עצמו כמקסיקני.
בשנת 1940 הועברה משפחת פואנטס לסנטיאגו שבצ'ילה.
שם החל קרלוס להתעניין לראשונה בסוציאליזם, נושא שיהפוך לאחת מתשוקות חייו, אותו חווה בין השאר באמצעות שירתו של פבלו נרודה.
הוא החל להתגורר במקסיקו לראשונה בגיל 16, כאשר החל ללמוד משפטים באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM) במקסיקו סיטי, תוך מחשבה עתידית על קריירה דיפלומטית.
במהלך תקופה זו הוא גם החל לעבוד ביומון - "היום" (Hoy) ולכתוב סיפורים קצרים.
בהמשך למד במכון ללימודים בינלאומיים בז'נבה.
בשנת 1957 מונה פואנטס למנהל קשרי התרבות במזכירות משרד החוץ המקסיקני.
שנה לאחר מכן הוא פרסם את הרומן הראשון שלו "היכן שהאוויר בהיר" (Where the Air Is Clear), והפך מייד ל"סלבריטאי לאומי" דבר שאיפשר לו לעזוב את תפקידו הדיפלומטי ולהתמקד בכתיבה במשרה מלאה.
בשנת 1959 הוא עבר להוואנה, קובה, בעקבות המהפכה הקובנית, שם כתב מאמרים ומסות בזכות פידל קסטרו.
באותה שנה התחתן עם השחקנית המקסיקנית ריטה מקדו .
לזוג נולדה בת משותפת, אך הנישואים לא החזיקו מעמד לאורך זמן.
פואנטס שנחשב "נאה ומקובל", ניהל גם רומנים בפרופיל גבוה עם השחקניות ז'אן מורו וג'ין סיברג, אשר שימשו כהשראה לרומן השני שפרסם דיאנה: האלה הצדה לבדה .
נישואיו השניים, לעיתונאית סילביה למוס, נמשכו עד מותו.
פואנטס כיהן כשגריר מקסיקו בצרפת בין השנים 1975–1977, והתפטר במחאה על מינויו של הנשיא לשעבר גוסטבו דיאס אורדס לשגריר ספרד.
הוא לימד באוניברסיטת קיימברידג', בראון, פרינסטון, הרווארד, קולומביה, אוניברסיטת פנסילבניה, דרטמות' קולג' וקורנל.
בין חבריו הקרובים היו לואיס בוניואל, ויליאם סטיירון, פרידריך דירנמאט, והסוציולוג סי.
רייט מילס, לו הקדיש את ספרו "מות ארטמיו קרוס" .
לעומת זאת הוא התרחק מחברו הטוב המשורר המקסיקני זוכה נובל לספרות אוקטביו פס, בשנות השמונים, בשל מחלוקת אידאולוגית בנושא החזית הסנדיניסטית, שפואנטס תמך בה.
רק אחת מהם נותרה בחיים: ססיליה פואנטס מאסדו, ילידת 1962. הבן, קרלוס פואנטס למוס, נפטר מסיבוכים הקשורים להמופיליה בשנת 1999, בגיל 25. הבת, נטאשה פואנטס למוס (נולדה ב-31 באוגוסט 1974), נפטרה ממנת יתר של סמים, לכאורה, במקסיקו סיטי ב־22 באוגוסט 2005, בגיל 30.
קרלוס פואנטס כונה "הבלזק של מקסיקו".
פואנטס עצמו ציין את מיגל דה סרוואנטס, וויליאם פוקנר ואונורה דה בלזק כסופרים החשובים ביותר עבורו.
פואנטס תיאר את עצמו כסופר טרום-מודרני, המשתמש רק בעטים, דיו ונייר.
הוא שאל "האם מילים צריכות משהו מעבר לכך?" פואנטס אמר שהוא מתעב את אותם סופרים שמלכתחילה טוענים שיש להם מתכון להצלחה.
בנאום על תהליך הכתיבה שלו, סיפר שכאשר החל לכתוב, השאלה הראשונה ששאל את עצמו הייתה "למי אני כותב?"
הרומן הראשון של פואנטס "היכן שהאוויר בהיר" (Where the Air Is Clear), זכה להצלחה מיידית.
הרומן בנוי סביב סיפורו של פדריקו רובלס - שנטש את האידיאלים המהפכניים שלו כדי להפוך להיות בעל הון רב עוצמה - אך הוא מציע גם "תמונות קליידוסקופית" של מקסיקו סיטי, מה שהופך את הסיפור ל"ביוגרפיה של העיר" כשם שזו ביוגרפיה של אדם אינדיבידואלי.
הרומן זכה להצלחה לא רק בשל איכות הפרוזה שלו, שעשתה שימוש כבד במונולוגים פנימיים ובחיטוט בתת מודע, אלא גם בגלל "דיוקנם המובהק של אי השוויון והשחיתות מוסרית במקסיקו המודרנית".
שנה לאחר מכן יצא לאור רומן נוסף, "המצפון הטוב" (Las Buenas Conciencias), המתאר את המעמד הבינוני הנהנה מזכויות יתר בעיר בינונית, שדמותה התבססה ככל הנראה על העיר גואנחואטו.
הרומן תואר על ידי מבקר בן זמננו כ"רומן המרקסיסטי הקלאסי".
הוא מגולל את סיפורו של צעיר בן המעמד הבינוני שנהייתו אחר שוויון חברתי דוכאה על ידי החומרנות של משפחתו.
הרומן הידוע ביותר של פואנטס, מותו של ארטמיו קרוס (La muerte de Artemio Cruz) הופיע בשנת 1962 ונחשב כיום ל"יצירה רבת ההשפעה של הספרות האמריקאית - ספרדית מודרנית ".
כמו רבות מיצירותיו, הרומן השתמש במספרים מתחלפים, טכניקה שהמבקרת קארן הרדי תיארה כמדגימה "את המורכבות של הדמות האנושית או הלאומית".
הרומן מושפע מאוד מהאזרח קיין של אורסון וולס, ומנסה לייצר הקבלות ספרותיות לטכניקות של וולס, כולל תקריב, עריכה צולבת, מיקוד עמוק ופלשבק.
כמו במקרה של האזרח קיין, הרומן מתחיל עם הגיבור ששמו מככב בכותרת הספר, כשהוא על ערש דווי; סיפור חייו של קרוס מתמלא ומתברר בהמשך באמצעות פלאשבקים כשהרומן נע בין עבר להווה.
קרוס הוא חייל לשעבר של המהפכה המקסיקנית שהפך לעשיר ועוצמתי באמצעות "אלימות, סחיטה, שוחד וניצול אכזרי של העובדים".
הרומן בוחן את ההשפעות המשחיתות של הכוח ומעביר ביקורת על עיוות מטרותיהם המקוריות של המהפכנים באמצעות "שליטה מעמדית, אמריקניזציה, שחיתות כלכלית וכישלון הרפורמה בקרקעות".
פואנטס היה סופר פורה ויצירתי מאוד.
עבודותיו משנות השישים כוללות את הרומן Aura - הילה (1962), אוסף הסיפורים הקצרים Cantar de Ciego - שירת העיוור (1966), הנובלה מתחם קדוש - (Zona Sagrada (1967, ו"שינוי עור" - רומן ניסיוני שמנסה להגדיר תודעה מקסיקנית קולקטיבית על ידי בחינה ופרשנות מחודשת של מיתוס המדינה.
יצירתו של פואנטס משנת 1975 Terra Nostra - טרה נוסטרה - אולי הרומן השאפתני ביותר שלו, היא "יצירה ביזנטית מסיבית" המספרת את סיפורה של כל התרבות ההיספנית.
טרה נוסטרה, שעוצבה על פי פיניגנז וייק של ג'יימס ג'ויס, עוברת באופן בלתי צפוי בין המאה השש עשרה למאה העשרים, מחפשת את שורשיה של החברה האמריקאית הלטינית העכשווית במאבק בין הכובשים לאמריקאים הילידים.
בדומה לספרו ארטמיו קרוס, גם רומן זה נשען מאוד על טכניקות קולנועיות.
הרומן זכה בשנת 1976 בפרס חאבייר וילהורוטיה - פרס הספרות היוקרתי המוענק לסופרים לטינו אמריקאים שפרסמו את ספרם במקסיקו, ובפרס רומולו גייגוס הוונצואלי בשנת 1977.
הרומן שלו "הגרינגו הזקן" (Gringo viejo) משנת 1985, שהתבסס באופן קלוש על היעלמותו של הסופר האמריקני אמברוז בירס במהלך המהפכה המקסיקנית, הפך לרב המכר הראשון בארצות הברית שנכתב על ידי סופר מקסיקני.
הרומן מגולל את סיפורה של הארייט ווינסלו, צעירה אמריקאית שנוסעת למקסיקו, ומוצאת את עצמה בחברתם של עיתונאי אמריקאי מזדקן (המכונה רק "הגרינגו הזקן") ותומאס ארויו, גנרל מהפכן.
כמו רבות מיצירותיו של פואנטס, הוא בוחן את האופן בו אידיאלים מהפכניים הופכים למושחתים, כאשר ארויו בוחר לרדוף אחר שטר הקנין של האחוזה בה עבד בעבר כמשרת תחת אשר לרדוף אחר יעדי המהפכה.
בשנת 1989 עובד הרומן לסרט אמריקני, שנשא את שם הספר - הגרינגו הזקן, בכיכובם של גרגורי פק, ג'יין פונדה וג'ימי סמיט.
כתבת פרופיל ארוכה על פואנטס שפורסמה במגזין האמריקני "אמא ג'ונס", מתארת את צילומי הסרט "הגרינגו הזקן" במקסיקו עם פואנטס על הסט.
באמצע שנות השמונים פואנטס החל להמשיג את כלל יצירותיו, הן של העבר והן העתידיות, בארבעה עשר מחזורים אותם כינה "גילו של הזמן", והסביר כי סך עבודתו היא שיקוף של הזמן.
תוכנית המחזור הופיעה לראשונה כדף במהדורה הספרדית של הרומן הסאטירי שלו כריסטופר שטרם נולד בשנת 1987, וכעמוד בספריו הבאים עם תיקונים קלים לתוכנית המקורית.
בשנת 1992 פרסם פואנטס את המראה הקבורה: הרהורים על ספרד והעולם החדש, מאסה היסטורית שמנסה לכסות את כל ההיסטוריה התרבותית של ספרד ואמריקה הלטינית.
הספר בא כהשלמה לסדרת טלוויזיה בערוץ דיסקברי ולסדרת הטלוויזיה של ה- BBC שנשאה את אותו שם.
עבודות העיון של פואנטס כוללות גם את הרומן ההיספנו-אמריקני החדש - (La nueva novela hispanoamericana), משנת 1969, שהוא יצירת הביקורת הספרותית העיקרית שלו, ו"סרוונטס או ביקורת הקריאה"משנת 1976 ("Cervantes; or, The Critique of" Reading"), הומאז' 'לסופר הספרדי מיגל דה סרוואנטס .
בשנת 1999 פרסם פואנטס את הרומן - השנים עם לאורה דיאז The Years With Laura Diaz, ספר המשך לרומן הגדול שלו - מותו של ארטמיו קרוס, הדמויות הן מאותה התקופה, אך הסיפור מסופר על ידי אישה שהוגלתה ממחוז מושבה לאחר המהפכה.
הרומן כולל כמה מסיפורי ההיסטוריה המשפחתית של פואנטס בוורקרוז, והוא כונה "רומן עצום ופנורמי" העוסק ב"שאלות של קידום, מהפכה ומודרניות", וב"חייו הרגילים של הפרט הנאבק למצוא את מקומו".
ההיסטוריון המקסיקני אנריקה קראוז היה מבקר נמרץ של פואנטס וכתביו, וכינה אותו "גנדרן הגרילה" במאמר משנת 1988. זאת לאור הפער הניכר, לטענתו, בין הפוליטיקה המרקסיסטית של פואנטס לבין אורח חייו האישיים.
עם זאת, לאחר מותו של פואנטס, קרוז תיאר אותו לכתבים כ"אחד הסופרים המבריקים ביותר של המאה העשרים ".
כתביו של פואנטס תורגמו ל-24 שפות.
הוא נשאר פורה ויוצר עד סוף ימיו.
מאמר שכתב על ממשלת צרפת החדשה הופיע בעיתון רפורמה ממש ביום מותו.
הלוס אנג'לס טיימס תיאר את תפיסתו הפוליטית של פואנטס כ"ליברלית מתונה", וציין כי הוא מתח ביקורת על "סטיות השמאל והימין כאחד".
פואנטס היה מבקר ותיק של ממשלת המפלגה המהפכנית - המוסדית (PRI) ששלטה במקסיקו בין שנת 1929 ועד לבחירת ויסנטה פוקס לנשיאות בשנת 2000, ומאוחר יותר ביקר את מקסיקו על חוסר יכולתה להפחית את אלימות הסמים.
הוא הביע את אהדתו למורדי הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי בצ'יאפס .
פואנטס היה ביקורתי גם כלפי מדיניות החוץ של ארצות הברית, כולל כלפי התנגדותו של רונלד רייגן לחזית הסנדיניסטית, הטקטיקות נגד הטרור של ג'ורג 'וו.
בוש, מדיניות ההגירה של ארצות הברית, ותפקיד ארצות הברית במלחמת הסמים המקסיקנית .
עמדותיו הפוליטיות הביאו לאיסור כניסתו לארצות הברית עד להתערבות בקונגרס בשנת 1967 שהסיר את המניעה.
באחת הפעמים בהן נשלל ממנו האישור לנסוע לאירוע השקת ספרים בעיר ניו יורק בשנת 1963, הוא הגיב באומרו "הפצצות האמיתיות הן הספרים שלי, לא אני".
שנים לאחר מכן, בשלב מאוחר יותר בחייו, הוא העיר כי "ארצות הברית טובה מאוד בהבנת עצמה, ורעה מאוד בהבנת אחרים."
משרד החוץ האמריקני ולשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית - FBI, עקבו מקרוב אחר פואנטס במהלך שנות ה-60 של המאה הקודמת, ועיכבו בכוונה את בקשותיו לאשרות כניסה ולעיתים קרובות אף דחו אותן.
תיק ה-FBI של פואנטס, שפורסם ב־20 ביוני 2013, חושף כי הדרגים העליונים של ה-FBI התעניינו בתנועותיו של פואנטס, בגלל חשדות לנטייה קומוניסטית של הסופר וביקורתו על מלחמת וייטנאם.
ראש ה-FBI לאורך שנים, קלייד טולסון, היה מכותב לכמה עדכונים בנושא פואנטס.
אף כי תמך במהפכה הקובנית של פידל קסטרו, בתחילת הדרך, פואנטס פנה נגד קסטרו לאחר שסומן כ"בוגד" בקובה בשנת 1965 מפני שהשתתף בוועידה בניו יורק ועל רקע מאסר המשורר הקובני הברטו פאדילייה בשנת 1971 על ידי הממשלה הקובנית בשל ביקורת שהעביר עליה.
הגרדיאן תיאר אותו כמי שהשיג "הישג נדיר של אינטלקטואל לטינו אמריקני, איש השמאל, שאימץ גישה ביקורתית כלפי קובה של פידל קסטרו מבלי שהוגדר חייל של וושינגטון." פואנטס ביקר גם את נשיא ונצואלה, הוגו צ'אבס, וכינה אותו "מוסוליני טרופי".
בהודעה האחרונה של פואנטס בטוויטר נכתב, "חייב להיות משהו מעבר לטבח ולברבריות שיתמוך בקיומה של האנושות וכולנו חייבים לעזור לחפש אותו."
ב־15 במאי 2012 נפטר פואנטס בבית החולים אנג'לס דל פדרגל בדרום מקסיקו סיטי כתוצאה משטף דם חמור.
הוא הובא לשם לאחר שרופאו מצא אותו מתמוטט בביתו במקסיקו סיטי.
נשיא מקסיקו פליפה קלדרון כתב בטוויטר, "אני מצטער מאוד על מותו של קרלוס פואנטס האהוב והנערץ שלנו, סופר ומקסיקני אוניברסלי.
" חתן פרס נובל מריו ורגאס יוסה הצהיר, "עם מותו אנו מאבדים סופר שיצירתו ונוכחותו הותירו חותם עמוק".
נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, כינה את פואנטס "חבר גדול של ארצנו" וקבע כי פואנטס "הגן בלהט על רעיון פשוט ומכובד של אנושיות".
סלמאן רושדי צייץ "נוח בשלו, קרלוס, חבר שלי".
פואנטס זכה להלוויה ממלכתית ב-16 במאי 2012, ומסע הלווייתו עצר לרגע את התנועה במקסיקו סיטי.
הטקס נערך ב-ארמון האמנויות היפות והשתתף בו הנשיא קלדרון.
תורגם לעברית על ידי עזה צבי וטל ניצן ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד, הספריה החדשה, סדרת ספרי סימן קריאה ב-2005
תורגם לעברית על ידי יואב לויטס הלוי ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1988
Gringo viejo (הגרינגו הזקן) (1985)
Cristóbal Nonato (כריסטופר שטרם נולד) (1987)
La frontera de cristal (גבול הקריסטל: רומן בין תשעה סיפורים) (1996)
Los años con Laura Díaz (השנים עם לורה דיאז) (1999) - היה מועמד לפרס דבלין לספרות בשנת 2002 (לצד ספר של הלן דוויט)
Federico en su Balcón - 2012 (פדריקו במרפסת שלו) (פורסם לאחר מותו)
2008 - Happy Families משפחות מאושרות
Tiempo de morir -1965 (נכתב בשיתוף עם גבריאל גרסיה מרקס)
1964- El gallo de oro (נכתב בשיתוף עם גבריאל גרסיה מארקס ורוברטו גאלדון, על פי סיפור קצר מאת חואן רולפו)
1967 פרס הספרייה בגין הספר שינוי עור
1972 חבר הקולגיום הלאומי של מקסיקו
1972 פרס מאזאטלן לספרות בגין הספר Tiempo mexicano פואנטס סירב לקבל את הפרס במחאה על מדיניות ממשלת מדינת סינלואה כנגד תנועת הסטודנטים באוניברסיטה הציבורית של סינלואה
1976 פרס חאבייר וילהורוטיה בגין הספר טרה נוסטרה
1977 פרס רומולו גייגלוס בגין הספר טרה נוסטרה
1979 פרס אלפונסו רייס הבינלאומי
1983 דוקטורט לשם כבוד מטעם אוניברסיטת הרווארד
1984 הפרס המקסיקני הלאומי לאמנויות ומדעים
1987 פרס מיגל דה סרוונטס
1987 תואר דוקטור לשם כבוד (דוקטור לספרות) שהוענק מטעם אוניברסיטת קיימברידג '
מסדר הכשרון הלאומי של צרפת 1992
1992 פרס מננדז פלאיו הבינלאומי
מפקד מסדר הכבוד של צ'ילה 1993
1993 תואר דוקטור לשם כבוד (דוקטור למכתבים) שהוענק מטעם אוניברסיטת טאפטס
1994 - פרס גרינזנה קאבור
1994 - פרס נסיך אסטוריאס
1994- מדליית פבלו פיקאסו של אונסק"ו משנת
1999 - מדליית הכבוד של בליסאריו דומינגז
2001 - חברות כבוד באקדמיה למקסיקו לשפות
2004 - פרס האקדמיה המלכותית הספרדית עבור היצירה - בזה אני מאמין
2006 - פרס ארבע החירויות בגין חופש הדיבור וההבעה
2006 - פרס האקדמיה האמריקאית להשגים - לוחית זהב
2008 - הפרס הבינלאומי דון קישוט איש למאנשה
2009- פרס הצלב הגדול של מסדר איזבלה הקתולית
2012 - ייסוד הפרס הבינלאומי על שם קרלוס פואנטס ליצירה ספרותית בספרדית מטעם ממשלת מקסיקו.
אידריס קרלוס קאמני הוא כדורגלן עבר קמרוני, ששיחק בעמדת השוער.
קאמני, הוא אחיו של שוער העבר מת'יורין קאמני.
קאמני התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער קאג'י ספורט.
בקיץ חתם בלה הבר, בה רשם רק שתי הופעות בליגה במהלך ארבע עונותיו בקבוצה, במהלכן הושאל גם לסנט אטיין.
בתקופתו בלה הבר, שמו נקשר גם כמועמד להצטרף ליובנטוס ווולברהמפטון וונדררס, דבר שלא יצא לפועל.
ביולי , קאמני חתם באספניול מליגת העל הספרדית, תמורת 600 אלף דולר.
בתחילת דרכו באספניול, שותף רק במשחקי גביע המלך הספרדי בו זכתה אספניול בעונת .
במהלך עונה זו, המועדון הרחיק שני אוהדים אשר קראו קריעות גזעניות לעבר קמאני.
בעונת , הפך לשוער הראשון בעוד שגורקה אירייסוס שותף במשחקי גביע אופ"א.
בעונת שבר את שיא המועדון, כאשר רשם 497 דקות ללא ספיגת שער.
בקיץ מונה מאוריסיו פוצ'טינו למאמן אספניול, והחליט להפוך את קאמני לשוער השלישי של אספניול.
ב-13 בינואר 2012, קאמני חתם במאלגה.
ב-25 במרץ, קאמני ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד אספניול, כאשר החליפו את וילפרדו קבאז'ר.ו.
בקיץ , קבאז'רו עזב למנצ'סטר סיטי וקאמני הפך לשוער הראשון של מלאגה.
ב-26 בספטמבר 2015, קאמני נבחר לאיש המשחק במשחק הליגה נגד ריאל מדריד, בו איימה ריאל 31 פעמים על שערו של קאמני ובסופו של דבר הסתיים בתיקו 0-0. מחזור אחד לאחר מכן, הפך לשוער הראשון בתולדות המועדון שרושם בישול במשחק בלה ליגה, כאשר בישל שער לצ'ארלס בניצחון 1–3 נגד ריאל סוסיאדד.
ביולי , קאמני חתם לשלוש שנים בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
ב-17 בספטמבר, קאמני ערך את הופעת הבכורה בקבוצה בניצחון 1–4 נגד אלניאספור.
ב-28 באוגוסט 2019 שוחרר מהקבוצה.
קאמני נכלל לראשונה בסגל הנבחרת הצעירה של קמרון, לקראת אולימפיאדת סידני (2000), בה זכתה קמרון במדליית הזהב.
ב-25 במאי 2001, קאמני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 0-0 נגד .
עד מהרה, קאמני הפך לחלק בלתי נפרד מסגל הנבחרת ונכלל בו לאורך כל האליפויות בהן השתתפה עד למונדיאל 2010. במונדיאל 2010, הודח מתפקיד השוער הראשון על ידי המאמן פול לה גן.
בהמשך, קאמני הודח מסגל הנבחרת.
ב-27 באוקטובר 2015, חזר לסגל הנבחרת לקראת המשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
המשחקים האולימפיים: 2000 (מדליית זהב)
קרלוס אגוסטו אלבס סנטנה (בספרדית: Carlos Augusto Santana Alves; נולד ב-20 ביולי 1947) הוא מוזיקאי וגיטריסט אמריקאי-מקסיקני ומנהיג להקת סנטנה.
סנטנה דורג במקום ה-90 בקטגוריית "האמנים הגדולים בכל הזמנים" במגזין הרולינג סטון ובמקום ה-20 במאה הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים גם של הרולינג סטון.
סנטנה נולד באאוטלן דה נבארו, מקסיקו (Autlan de Navarro, Jalisco, México).
לסנטנה שני אחים וארבע אחיות.
בגיל 5, החל סנטנה לנגן בכינור.
בגיל 8 החל להתעניין בגיטרה והתלהב ממוזיקת בלוז, רוק אנד רול וR&B.
זמן קצר לאחר מכן הצטרף למספר להקות והחל להופיע איתן.
ב-1960, היגרה משפחתו לסן פרנסיסקו, אך קרלוס סירב להצטרף והעדיף לעבוד כמוזיקאי בגיל 13. לבסוף הוא השתכנע להישאר.
סנטנה עזר למשפחתו ועבד כשוטף כלים.
בסוף 1966, רצה טום פרזיר להקים להקת רוק חדשה.
הוא צירף אליו את סנטנה, מייק קארבלו, רוד הרפר, גז רודריגז וגרג רולי.
הלהקה נקראה "להקת סנטנה בלוז", אך מאוחר יותר קיצרה את שמה לסנטנה.
סנטנה הוכרז כמנהיג הלהקה והלהקה נקראה על שמו משום שבשנות השישים תאגידי המוזיקה דרשו שלכל להקה יהיה מנהיג שיעבוד מולן.
הלהקה התפרסמה לאחר הופעתה בפסטיבל וודסטוק ב-1969 עם ביצוע מרשים ומלהיב של הקטע האינסטרומנטלי שלהם "Soul Sacrifice".