tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולי מה שאנחנו צריכים מעשית היא תיאוריה ופרקטיקה של אתיקה של מכונות, ברוח שלושת חוקי הרובוטיקה של אסימוב.בשנת 2004, המאמר "לקראת אתיקה של מכונה" הוצג בסדנת AAAI בנושא "ארגון סוכנים: תיאוריה ופרקטיקה".
בסדנה הונחו יסודות תאורטיים לאתיקה של מכונות.
בסימפוזיון בסתיו 2005 של AAAI בנושא אתיקה של מכונות, חוקרים נפגשו לראשונה כדי לשקול את יישום המימד האתי במערכות אוטונומיות.
ניתן למצוא מגוון נקודות מבט על התחום המתהווה הזה במהדורה של Machine Ethics שהוצאה בעקבות אותו סימפוזיון.
בשנת 2007, פרסם מגזין AI את "אתיקה של מכונה: יצירת סוכן אינטליגנטי אתי", מאמר שדן בחשיבותה של אתיקה של מכונות, בצורך במכונות המייצגות במפורש עקרונות אתיים, ובאתגרים העומדים בפני מי שעוסקים באתיקה של מכונות.
המאמר גם הוכיח שאפשר לגרום, לפחות באופן מוגבל, שמכונה תמצה עיקרון אתי מתוך דוגמאות של שיפוטים אתיים ותשתמש אחר כך בעיקרון זה כדי להנחות את התנהגותה.
בשנת 2009, פרסמה הוצאת אוניברסיטת אוקספורד את "מכונות מוסריות, ללמד רובוטים להבחין בין טוב ורע" שאותו פרסמה בתור "הספר הראשון שבוחן את האתגר של בניית סוכנים מוסריים מלאכותיים, תוך בדיקה מעמיקה של טבעה של קבלת החלטות אנושית ושל האתיקה".
הספר ציטט 450 מקורות שכ-100 מתוכם התייחסו לשאלות מרכזיות של אתיקה של מכונות.
בשנת 2011 פרסמה הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' אוסף של מאמרים על אתיקה של מכונות בעריכת מייקל וסוזן לי אנדרסון,שגם ערכה גיליון מיוחד של IEEE Intelligent Systems בנושא בשנת 2006. האסופה מתמקדת באתגרים של הוספת עקרונות אתיים למכונות.
בשנת 2014, הודיע כי יחלק מענקים של 7.5 מיליון דולר במשך חמש שנים לחוקרים באוניברסיטאות כדי לחקור שאלות של אתיקה של מכונות כפי שמיושמות לרובוטים אוטונומיים.
באותה שנה הגיע למקום ה-17 ברשימת ספרי המדע הנמכרים ביותר של הניו יורק טיימס ספרו של , שהתייחס לאתיקה של מכונות כ"בעיה החשובה ביותר שהאנושות התמודדה אי פעם"
בשנת 2016 פרסם הפרלמנט האירופי מאמר כדי לעודד את הנציבות להתייחס למעמדם המשפטי של רובוטים.
המאמר כולל סעיפים העוסקים באחריותם המשפטית של רובוטים, בהם נטען כי אחריותם צריכה להיות יחסית לרמת האוטונומיה שלהם.
המאמר דן גם בהיקף המשרות שבהן יכול רובוט בעל בינה מלאכותית להחליף אדם.
בשנת 2019 פרסם כתב העת Proceedings of the IEEE גיליון מיוחד בנושא אתיקה של מכונה: "העיצוב והפיקוח על מערכות בינה מלאכותיות אתיות ומערכות אוטונומיות".
הגיליון כלל מאמרים המתארים הן סוכנים אתיים עקיפים, שבהם מכונות מתוכננות למנוע תוצאות לא אתיות והן סוכנים אתיים מפורשים, או מכונות שבהן מתוכנתת אתיקה או שלומדות אתיקה ומחליטות על פעולתן על סמך אתיקה זו.
חוקרים, כמו בוסטרום וחוקר הבינה המלאכותית סטיוארט ראסל, טוענים שאם הבינה המלאכותית תעלה על האנושות באינטליגנציה הכללית ותהפוך ל"", תבונת העל החדשה הזו עלולה להפוך לחזקה וקשה לשליטה: בדיוק כפי שגורלה של גורילת ההרים תלוי רצון הטוב של האדם, כך ייתכן שגורל האנושות יהיה תלוי בפעולות של תבונת העל העתידית.
בספריהם, Superintelligence ו-Human Compatible, טוענים בוסטרום וראסל שלמרות שעתיד הבינה המלאכותית מאד לא ודאי, הסיכון לאנושות גדול דיו כדי לפעול באופן משמעותי כבר היום.
הנה : כיצד לבנות סוכן אינטליגנטי שיסייע ליוצריו מבלי לבנות בשוגג תבונת על שתפגע בהם.
הסכנה של אי תכנון שליטה נכון כבר "בפעם הראשונה" היא שתבונת על תוכל לתפוס שליטה על סביבתה ולמנוע מאיתנו לכבות אותה.
אסטרטגיות בקרת AI פוטנציאליות כוללות "בקרת יכולת" (הגבלת יכולתה של הבינה המלאכותית להשפיע על העולם) ו"בקרת מוטיבציה" (אחת הדרכים לבנות בינה מלאכותית שמטרותיה ערכים אנושיים או אופטימליים).
מספר ארגונים חוקרים את בעיית בקרת הבינה המלאכותית, כולל , , ה ומכון .
פרדיגמות של בינה מלאכותית נדונו במיוחד בעניין היעילות וההטיות שלהן.
בוסטרום ואליעזר יודקובסקי טענו ליתרון עצי החלטה (כגון ID3) על פני רשתות עצביות ואלגוריתמים גנטיים מכיוון שעצי החלטה מצייתים לנורמות חברתיות מודרניות של שקיפות וניבוי (לדוגמה, החלטה לפי תקדים - stare decisis).
בשנת 2009, בניסוי במעבדה למערכות חכמות של בית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן, רובוטי AI תוכנתו לשתף פעולה זה עם זה והוטל עליהם לחפש משאב מועיל תוך הימנעות ממשאב מזיק.
במהלך הניסוי קובצו הרובוטים לשבטים, והקוד הגנטי הדיגיטלי של החברים המצליחים שימש לבניית הדור הבא, בסוג של אלגוריתם המכונה אלגוריתם גנטי.
לאחר 50 דורות רצופים ב-AI, חברי שבט אחד גילו כיצד להבחין בין המשאב המועיל למשאב המזיק.
לאחר מכן, הרובוטים למדו לשקר זה לזה בניסיון להשתלט על המשאב המועיל ולהסתירו מרובוטים אחרים.
באותו ניסוי, אותם רובוטים גם למדו להתנהג בחוסר אנוכיות וסימנו סכנה לרובוטים אחרים, ומתו כדי להציל רובוטים אחרים.
מומחים לאתיקת מכונות הטילו ספק בהשלכות של הניסוי.
בניסוי, מטרות הרובוטים תוכנתו להיות "סופיות", אך מניעים אנושיים דורשים בדרך כלל למידה בלתי נגמרת.
בשנת 2009, אקדמאים ומומחים טכניים דנו בכנס בהשפעה הפוטנציאלית של רובוטים ומחשבים שיהיו עצמאיים דיים כדי לקבל החלטות משלהם.
הם דנו באיזו מידה מחשבים ורובוטים יכולים לרכוש אוטונומיה ולהשתמש בה כדי להוות איום או סכנה.
הם ציינו שמכונות מסוימות רכשו צורות שונות של אוטונומיה למחצה, כולל היכולת למצוא בעצמם מקורות כוח לטעינה עצמית ולבחור מטרות לתקיפה בנשק.
הם גם ציינו כי כמה וירוסי מחשב יכולים להתחמק מחיסול והשיגו "אינטליגנציה של מקקים".
הם ציינו שמודעות עצמית כפי שמתוארת במדע בדיוני היא כנראה לא סבירה, אבל יש סכנות ומלכודות פוטנציאליות אחרות.
שילוב של אינטליגנציות מלאכותיות כלליות עם החברה האנושית
נערכה עבודה מקדימה לגבי שיטות לשילוב אינטליגנציות מלאכותיות כלליות (סוכנים אתיים מלאים כהגדרתם לעיל) עם מסגרות משפטיות וחברתיות קיימות.
הגישות התמקדו במצבם המשפטי ובזכויותיהם.
אלגוריתמי ביג דאטה ולמידת מכונה הפכו פופולריים בתעשיות רבות, כולל פרסום מקוון, דירוגי אשראי ומתן פיסקי דין פליליים, כשהם מבטיחים לספק תוצאות אובייקטיביות יותר שנובעות מנתונים, אך התבררו כמהווים דרך פוטנציאלית להנצחת אי-שוויון חברתי ואפליה.
מחקר משנת 2015 מצא שלנשים יש סיכוי נמוך יותר לקבל מודעות דרושים בעלות הכנסה גבוהה על מגברים מ-אד-סנס של גוגל.
מחקר אחר מצא ששירות המשלוחים לאותו יום של אמזון לא היה זמין בכוונה בשכונות שחורות.
גם גוגל וגם אמזון לא הצליחו לבודד סיבה אחת לתוצאות הללו וטענו שהן נובעות מאלגוריתמי הקופסה השחורה שמשתמשים בהם.
מערכת המשפט בארצות הברית החלה להשתמש ב בעת קבלת החלטות הקשורות לשחרור אנשים בערבות וגזרי דין במאמץ לשפר הגינות ולהפחית את .
כלים אלה מנתחים את ההיסטוריה הפלילית של הנאשם, בין היתר.
במחקר של 7,000 אנשים שנעצרו במחוז ברוורד בפלורידה, רק 20% מהאנשים שנחזו באמצעות מערכת הערכת הסיכונים של המחוז כבעלי הסתברות לפשוע אכן פשעו.
דו"ח של פרופבליקה משנת 2016 ניתח את ציוני הסיכון למועדות שחושבו באחד הכלים הנפוצים ביותר - מערכת COMPAS של Northpointe - ובחן את התוצאות לאורך שנתיים.
הדו"ח מצא כי רק 61% מאלה שנחשבו בסיכון גבוה לביצוע פשע אכן ביצעו פשעים נוספים במהלך אותה תקופה.
הדו"ח גם ציין כי לנאשמים אפרו-אמריקאים יש סיכוי גבוה בהרבה להיחשב כסיכון גבוה לעומת עמיתיהם הלבנים.
נטען כי הערכות סיכונים כאלה לצורך מעצר לפני משפט מפרות את זכויות ה על בסיס גזע.
הגורמים לכך כוללים כוונה מפלה אפשרית של האלגוריתם עצמו לפי תיאוריה על היכולת המשפטית החלקית של הבינה המלאכותית, בין היתר מפני שהנתונים שעליהם מאמנים את הבינה המלאכותית כבר מכילים הפליה וכך אפילו יכול להיווצר מעגל משוב.
בשנת 2016 פרסמה קבוצת העבודה ביג דאטה של ממשל אובמה - אשר מפקחת על המסגרות הרגולטוריות שונות של הביג דאטה - דוחות המזהירים מפני "הפוטנציאל של קידוד של אפליה בהחלטות אוטומטיות" וקראו ל"הזדמנות שווה בתכנון" עבור יישומים כגון ניקוד אשראי.
הדוחות מעודדים שיח בין קובעי מדיניות, אזרחים ואקדמאים כאחד, אך מכירים בכך שעדיין לא קיים פתרון למניעת קידוד של הטיה ואפליה במערכות אלגוריתמיות.
במרץ 2018, במאמץ להתמודד עם החששות הגוברים מההשפעה של למידת מכונה על זכויות האדם, הפורום הכלכלי העולמי ו פרסמו נייר לבן עם המלצות מפורטות כיצד ניתן למנוע תוצאות מפלות בלמידת מכונה.
הפורום הכלכלי העולמי פרסם ארבע המלצות המבוססות על "העקרונות המנחים של האו"ם לזכויות אדם" כדי לטפל ולמנוע תוצאות מפלות בלמידת מכונה:
הכללה פעילה: פיתוח ועיצוב של יישומי למידת מכונה חייבים לחפש באופן פעיל גיוון של קלטים, במיוחד של הנורמות והערכים של האוכלוסיות המושפעות מהפלט של מערכות בינה מלאכותית.
: אנשים המעורבים בהמשגה, פיתוח והטמעת מערכות למידת מכונה צריכים לשקול איזו הגדרה של הגינות תואמת בצורה הטובה ביותר את ההקשר והיישום שלהן, ולתעדף אותה בארכיטקטורה ובמדדי ההערכה של מערכת למידת המכונה.
הזכות להבנה: יש לחשוף את מעורבותן של מערכות למידת מכונה בקבלת החלטות המשפיעות על זכויות הפרט.
המערכות חייבות להיות מסוגלות להסביר את קבלת ההחלטות שלהן בצורה מובנת למשתמשים והסבר זה בר בדיקה על ידי רשות אנושית מוסמכת.
במידה שזה בלתי אפשרי והזכויות עומדות על כף המאזניים, האחראים לתכנון, פריסה ורגולציה של מערכת למידת המכונה חייבים לשקול את השימוש בה.
גישה לתיקון: מובילים, מעצבים ומפתחים של מערכות למידת מכונה אחראים לזהות את ההשפעות השליליות הפוטנציאליות של המערכות שלהם על זכויות האדם.
עליהם לעצב דרכים גלויות לתיקון עבור אלה שנפגעו מהשפעות שונות, ולבסס תהליכים לתיקון בהקדם של כל תוצר מפלה.
בינואר 2020, באוניברסיטת הרווארד פרסם מטה-מחקר על 36 מערכות של עקרונות בינה מלאכותית בולטות וזיהה שמונה נושאים מרכזיים: פרטיות, אחריות, בטיחות ואבטחה, שקיפות והסברתיות, הגינות ואי-אפליה, שליטה אנושית בטכנולוגיה, אחריות מקצועית וקידום ערכים אנושיים.
חוקרים מהמכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ בציריך ערכו מטה-מחקר דומה בשנת 2019.
היו מספר ניסיונות להפוך את האתיקה לניתנת למחשוב, או לפחות להפוך אותה ל.
שלושת חוקי הרובוטיקה של אייזק אסימוב אינם נחשבים בדרך כלל כמתאימים לסוכן מלאכותי מוסרי, אך נחקר האם ניתן להשתמש בציווי הקטגורי של קאנט.
צוין שהערך האנושי הוא, בהיבטים מסוימים, מורכב מאוד.
דרך להתגבר באופן מפורש על הקושי הזה היא לקבל ערכים אנושיים ישירות מאנשים באמצעות מנגנון כלשהו, למשל על ידי לימודם.
גישה נוספת היא לבסס שיקולים אתיים עדכניים על מצבים דומים קודמים.
זו נקראת גישה קזואיסטית, וניתן ליישם אותה באמצעות מחקר באינטרנט.
הקונצנזוס ממיליון החלטות עבר יוביל להחלטה חדשה שתלויה בדמוקרטיה.
מקלארן בנה מודל חישובי מוקדם (אמצע שנות ה-90) של קזואיסטיקה באמצעות תוכנית בשם SIROCCO שנבנתה עם בינה מלאכותית וטכניקות חשיבה מבוססות-מקרה, המאחזרת ומנתחת דילמות אתיות.
גישה זו עלולה להוביל להחלטות המשקפות את ההטיות וההתנהגות הלא אתית של החברה.
את ההשפעות השליליות של גישה זו ניתן לראות ב-טאי של מיקרוסופט, פטפטן שלמד לחזור על ציוצים גזעניים וטעונים מינית.
ניסוי מחשבתי אחר מתמקד ב"שד גולם" בעל כוחות בלתי מוגבלים המציג את עצמו בפני הקורא.
השד הזה מצהיר שהוא יחזור בעוד 50 שנה ודורש לספק לו מערכת מוסר מוגדרת שלפיה הוא יתחיל לפעול מיד.
מטרת הניסוי היא לעורר שיח על הדרך הטובה ביותר להתמודד עם הגדרת מערכות אתיקה שמחשבים עשויים להבין.
ספרות המדע הבדיוני, סרטים ורומנים שיחקו עם הרעיון של רובוטים ומכונות בעלי מודעות.
ב-צ'אפי (סרט) של ניל בלומקאמפ (2015) מוצגת יכולת להעביר את התודעה למחשב.
בסרטו של אלכס גרלנד מ-2014 אקס מכינה אנדרואיד בעל בינה מלאכותית עובר וריאציה של מבחן טיורינג.
בסרטים כגון שליחות קטלנית (1984) ומטריקס (1999) מכונות משתלטות על אדוניהן האנושיים.
אסימוב שקל את הנושא בשנות החמישים ב-"אני, רובוט".
קמפבל ג'וניור, התעקש שאסימוב יציג את שלושת חוקי הרובוטיקה שנועדו לשלוט במערכות אינטליגנטיות באופן מלאכותי.
רוב עבודתו של אסימוב באותו הזמן עסקה בבדיקה של הגבולות של שלושת החוקים במטרה לזהות היכן הם נשברים או יוצרים התנהגות פרדוקסלית או בלתי צפויה.
עבודתו מעידה על כך ששום מערכת של חוקים קבועים לא יכולה לחזות מספיק את כל הנסיבות האפשריות.
דיק משנת 1968 האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?
חוקר המחבר את השאלה מה זה אומר להיות אנושי.
בתרחיש הפוסט-אפוקליפטי שלו, הוא מטיל ספק אם אמפתיה היא לגמרה מאפיין אנושי בלעדי.
הספר הוא הבסיס לסרט המדע הבדיוני מ-1982 "בלייד ראנר".
הנושק של אתיקת מכונות משיק לתחומים רבים כגון: מחשוב אפקטיבי, , ביואתיקה, , אתיקה של בינה מלאכותית, , פילוסופיית הנפש, בטיחות בינה מלאכותית
אתיקה יישומית היא ההיבט המעשי של שיקולים מוסריים.
זוהי אתיקה ביחס לפעולות בעולם האמיתי ולשיקולים המוסריים שלהן בחיים הפרטיים והציבוריים, במקצועות, בבריאות, בטכנולוגיה, במשפט ובמנהיגות.
לדוגמה, ביואתיקה עוסקת בזיהוי הגישה הטובה ביותר לסוגיות מוסריות במדעי החיים, כגון המתת חסד, הקצאת משאבי בריאות נדירים או מחקר בתאי גזע עובריים.
אתיקה סביבתית עוסקת בנושאים אקולוגיים כגון אחריות הממשלה והתאגידים לנקות את הזיהום שהם אחראים לו.
אתיקה עסקית כוללת את חובותיהם של חושפי שחיתויות כלפי הציבור וכלפי מעסיקיהם.
האתיקה היישומית הרחיבה את חקר האתיקה מעבר לתחומי השיח הפילוסופי האקדמי.
תחום האתיקה היישומית, כפי שהוא כיום, צמח מתוך דיון סביב ההתקדמות הרפואית והטכנולוגית המהירה בתחילת שנות ה-70 והתבסס כתת-דיסציפלינה של פילוסופיה של המוסר.
עם זאת, אתיקה יישומית מעצם טבעה היא נושא רב-מקצועי, מכיוון שהיא דורשת הבנה מקצועית של הסוגיות האתיות הפוטנציאליות בתחומים כגון רפואה, עסקים או טכנולוגיית מידע.
כיום, קודים של התנהגות אתית קיימים כמעט בכל מקצוע.
גישה אתית יישומית לבחינת דילמות מוסריות יכולה ללבוש צורות רבות ושונות, אך אחת הגישות המשפיעות והנפוצות ביותר בביואתיקה ובאתיקה של שירותי בריאות היא גישת ארבעת העקרונות שפותחה על ידי ו והמכונה בדרך כלל .
היא כרוכה בהתייחסות ויישום של ארבעה עקרונות אתיים לכאורה: אוטונומיה, פרימום נון נוקרה, תועלת וצדק.
אתיקה יישומית נבדלת מאתיקה נורמטיבית, הנוגעת לסטנדרטים להתנהגות נכונה או שגויה, וממטא-אתיקה, הנוגעת לטבעם של תכונות, הצהרות, עמדות ושיפוטים אתיים.
בעוד ששלושת תחומי האתיקה הללו נראים נפרדים, הם גם קשורים זה בזה.
השימוש בגישה של אתיקה יישומית נשען לעיתים קרובות על התיאוריות האתיות הנורמטיביות הבאות:
אתיקה של תוצאה, הגורסת כי נכונותם של מעשים תלויה רק בתוצאותיהם.
התיאוריה התוצאתנית הפרדיגמטית היא תועלתנות, הגורסת כי השאלה אם מעשה הוא נכון מבחינה מוסרית תלויה בשאלה אם הוא ממקסם את הרווחה הפסיכולוגית המצטברת נטו.
לפי גישה זו, המשקל ניתן אך ורק לתוצאה הסופית של הפעולה, גם אם המעשה כשלעצמו נועד או היה עשוי להביא לתוצאה הפוכה מבחינה מוסרית.
ההתפתחויות העיקריות של תיאוריה זו הגיעו מג'רמי בנת'ם וג'ון סטיוארט מיל.
התפתחויות מאוחרות יותר נעשו על ידי , שהציג את המשמעות של מניע או כוונה, ור.מ.
הייר, שהציג את חשיבות ההעדפה בקבלת החלטות תועלתנית.
צורות אחרות של תוצאתנות כוללות .
אתיקה דאונטולוגית, הגורסת כי מעשים הם נכונים או שגויים באופן אינהרנטי, וללא קשר להקשר בו הם נעשו או לתוצאותיהם.
גישה זו מתמצתת במושג הציווי הקטגורי של עמנואל קאנט, ציווי שעמד במרכז התיאוריה האתית של קאנט, המבוססת על חובה.
לפי גישה זו, המשקל ניתן אך ורק לעצם המעשה, האם הוא נכון אם לאו, ומבלי להתחשב בנסיבות עשייתו או בתוצאה אפשרית שונה מהכוונה המקורית.
תיאוריה דאונטולוגית מרכזית נוספת היא תאוריית משפט הטבע, שפותחה על ידי תומאס אקווינס ומהווה חלק חשוב מהוראת המוסר של הכנסייה הקתולית.
תיאוריה אחרת היא דאונטולוגיה של קביעת סף, הגורסת שחוקים צריכים לשלוט עד נקודה מסוימת למרות ההשלכות השליליות שלהם, אך כאשר ההשלכות נעשות כה חמורות עד שהן חוצות את הסף שנקבע, התוצאתנות משתלטת.
אתיקה של המידה הטובה, הנגזרת מתורתם של אריסטו וקונפוציוס, והטוענת כי הפעולה הנכונה תהיה זו שנבחרה על ידי "סוכן מוסרי" מתאים.
לפי גישה זו, הדגש הוא על מבצע המעשה: אם אישיותו עומדת במבחן המידה הטובה, אזי המעשה נכון, מבלי להתחשב בתוצאות האפשריות או בקביעה שרירותית לגופו של מעשה.
תיאוריות אתיות נורמטיביות יכולות להתנגש כאשר מנסים לפתור דילמות אתיות בעולם האמיתי.
גישה אחת המנסה להתגבר על הפער בין תוצאתנות לדאונטולוגיה היא חשיבה מבוססת מקרה, הידועה גם בשם קזואיסטיקה.
בשונה מגישות אחרות, הקזואיסטיקה אינה מתחילה בתיאוריה, אלא בעובדות המיידיות של מקרה אמיתי וקונקרטי.
בעוד שהיא עושה שימוש בתיאוריות של אתיקה, היא אינה רואה בתיאוריות את המאפיין החשוב ביותר של החשיבה המוסרית.
קזואיסטים קוראים תיגר על הפרדיגמה המסורתית של אתיקה יישומית.
במקום להתחיל עם תיאוריה וליישם אותה על מקרה מסוים, הם מתחילים עם המקרה הספציפי עצמו ואז שואלים אלו מאפיינים בעלי משמעות מוסרית (כולל תיאוריה ושיקולים מעשיים) צריכים להילקח בחשבון עבור אותו מקרה ספציפי.
טענה מרכזית של הקזואיסטים מצביעה על כך שניתן יותר להגיע להסכמות באשר למעשה נכון בין אנשים שונים שסיבותיהם שונות כאשר בוחנים את הדברים באופן כזה שמתחיל ממקרה קונקרטי.
אתל ליליאן בול וויניץ' הייתה סופרת ומוזיקאית אנגלייה אשר תמכה במספר מטרות מהפכניות.
וויניץ' הייתה דמות משמעותית בזירה הספרותית הוויקטוריאנית המאוחרת, כמו גם בחוגי המהגרים הרוסים.
היא ידועה בעיקר בזכות הרומן שלה "מרדות" (The Gadfly) , שזכה לפופולריות רבה בימי חייה, נמכר במיליוני עותקים ותורגם ל-30 שפות.
הרומן הצליח במיוחד בברית המועצות שם זכה למספר עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה והיווה נושא לעבודות דוקטורט.
אמה חזרה לאנגליה מולדתה עם חמש בנותיה והצליחה להתקיים מקצבה ממשלתית קטנה עד שמונתה לספרנית בקווינס קולג', לונדון.
כשהייתה בת שמונה, אתל חלתה באריסיפלס, מחלה הקשורה לתברואה לקויה.
אמה החליטה לשלוח אותה לגור בלנקשייר עם אחיה, שהיה מנהל מכרה פחם, מתוך אמונה שזה יהיה טוב לבריאותה.
הדוד תואר כ"פנאט דתי וסדיסט" שהכה את ילדיו באופן קבוע, וככל הנראה אילץ את אתל לנגן בפסנתר במשך שעות רצופות.
אתל חזרה ללונדון בגיל עשר לאחר שדודה גירש אותה וסבלה מהתמוטטות עצבים.
ב-1879 התגוררה תקופה קצרה עם דודה ג'ורג רויאל, חוקר יוונית עתיקה ועם אשתו באירלנד, שם עברה חוויה שונה לחלוטין.
היא התוודעה לדמותו של ג'וזפה מציני אשר הפך לגיבור אידאולוגי עבורה.
בשלב זה היא החלה ללבוש בגדים שחורים ושינתה את שמה ל"לילי".
בגיל שמונה עשרה קיבלה גישה לירושה קטנה מאביה, שאפשרה לה ללמוד פסנתר וקומפוזיציה מוזיקלית בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, שם למדה בין השנים 1882 ו-1885. בתקופה זו החלה להימשך לפוליטיקה מהפכנית.
היא החלה לקרוא כתבים של סרגיי סטפניאק קרבצ'ינסקי וניקולו מקיאוולי.
כאשר חזרה ללונדון פגשה את קרבצ'ינסקי שהשפיע עליה רבות וגם כתב מאוחר יותר את ההקדמות לספריה.
הוא לימד אותה רוסית ועודד אותה לנסוע לרוסיה.
בין השנים 1887 ל-1889 עבדה כאומנת בסנט פטרסבורג, שם שהתה עם גיסתו של קרבצ'ינסקי, פרסקוביה קאראולוף, אשר בעלה שהה בבית סוהר באותה תקופה.
דרכה היא התחברה עם הנרודניקים המהפכניים.
לאחר שובה לבריטניה, היא התיישבה בלונדון, שם הייתה מעורבת בפעילות פרו-מהפכנית.
יחד עם קרבצ'ינסקי היא ייסדה את אגודת ידידי החירות הרוסית, וסייעה בעריכת העיתון "Free Russia", כתב העת בשפה האנגלית של הנרודניקים.
בשנת 1897 פרסמה וויניץ' את ספרה הראשון "הגאדפליי" שתורגם לעברית בשם "מרדות".
הספר זכה להצלחה בינלאומית מיידית.
הוא תורגם ל-30 שפות ונמכר במיליוני עותקים ברחבי העולם.
בהמשך היא פרסמה שלושה רומנים נוספים, אך אף אחד מהם לא זכה לפופולריות כמו של ספרה הראשון.
החל מ-1910 ועד 1945 וויניץ' לקחה הפסקה מהכתיבה והתמקדה במוזיקה.
וויניץ' היגרה לארצות הברית בשנת 1920, להצטרף לבעלה שהיגר כבר ב־1914 וכבר העביר את עיקר עסקי הספרים שלו מלונדון לניו יורק.
וויניץ' התמקדה יותר במוזיקה מנקודה זו ואילך.
בין 1933 ל-1944 היא עבדה כמורה למוזיקה במכללת מנהטנוויל אך המשיכה את הקריירה הספרותית שלה כמתרגמת מרוסית, אוקראינית, פולנית וצרפתית.
הרומן האחרון שלה, "של נעליך" (Put Off Thy Shoes), פורסם בשנת 1945 בארצות הברית.
וויניץ' לא הייתה מודעת למכירות העצומות של "מרדות" בברית המועצות.
רק 60 שנה לאחר צאת הספר, ב-1955, היא נפגשה עם דיפלומט רוסי שסיפר לה כמה היא מוערכת במדינתו.
בהמשך לפגישה עם הדיפלומט הגיעו אליה שישה עיתונאים סובייטיים שסיפרו לה על היקף פרסומה.
זמן קצר לאחר ביקורם, העיתון פראבדה פרסם כתבה של שלושה עמודים, כאשר הכותרת בעמוד הראשי הייתה: "וויניץ' חיה בניו יורק!".
וויניץ' החלה לקבל מכתבי מעריצים מרוסיה.
היא נחשפה להערצה הרבה כלפיה, כאשר הרומן שלה היה לנושא של אינספור עבודות דוקטורט.
דמותה הופיעה דרך קבע בעמודי מגזינים פופולריים, בכתבות שהתבססו ברובן על השערות, שכן מעולם לא שוחחה עם איש ברוסיה על חייה.
לאחר פרסום "מרדות" במונגוליה בשנת 1947 היא הפכה שם לאלילת נוער.
ב-1956 עורך הדין עדלי סטיבנסון הצליח להשיג לה תמלוגים על מכירות הספרים בסך $15,000, סכום ניכר באותה עת.
בשנת 1890 היא פגשה את מיכאל האבדנק-וויניץ', מהפכן פולני שנמלט לאנגליה מסיביר לשם גורש עקב פעילותו נגד השלטון.
עד מהרה הוא הפך לבן זוגה לחיים.
עד 1895 הם גרו יחד והיא קראה לעצמה גברת וויניץ'.
הם נישאו בשנת 1902. בשנת 1904 הוא שינה את שמו לוילפריד וויניץ' והפך לסוחר ספרים עתיקים.
על שמו כתב היד של וויניץ'.
על פי העיתונאי הבריטי רובין ברוס לוקהרט, סידני ריילי, מרגל יליד רוסיה שעבד ברשת המודיעין למהגרים של הסניף המיוחד של הסקוטלנד יארד, פגש את אתל וויניץ' בלונדון בשנת 1895. לוקהרט טוען שריילי ווויניץ' ניהלו קשר מיני במהלכו נסעו יחד לאיטליה.
הוא משער כי במהלך הרומן ביניהם, ריילי גילה לה את סיפור פעילות הריגול שלו.
מיד עם תום הרומן הקצר ביניהם, חזרה וויניץ' לאנגליה למי שאז עוד לא היה בעלה, ופרסמה את הרומן הראשון שלה "מרדות".
לפי השערתו, הדמות המרכזית ברומן, ארתור ברטון, התבססה על ריילי.
מקורות אחרים טוענים כי ההפך הוא הנכון, קרי, ריילי שאב מידע מהספרים על מנת להמציא עובדות על חייו האישיים.
ב-1916 אימצו בני הזוג באופן לא רשמי בת בשם ויניפרד אייזנהארדט (ילידת 1904), שלימים נודעה בשם ויניפרד גיי, אותה החשיבה כביתה והורישה לה את רוב רכושה.
בעלה נפטר ב־1930 בניו יורק.
לאחר מכן היא התגוררה במשך 30 שנה בדירה במנהטן עם אן ניל, מי שהייתה מזכירתו ומנהלת עסקי הספרים של בעלה בניו יורק.
אתל ליליאן וויניץ' נפטרה ב-27 ביולי 1960, בגיל 96. בהתאם לצוואתה, גופתה נשרפה, ואפרה פוזר בסנטרל פארק בניו יורק.
וויניץ' מפורסמת בעיקר בזכות הרומן הראשון שלה "מרדות", שפורסם לראשונה בשנת 1897 בארצות הברית ביוני ובבריטניה בספטמבר.
הספר עוסק במאבקיו של מהפכן בינלאומי באיטליה בתקופת מלחמת העצמאות האיטלקית.
הדמות הראשית בספר, ארתור, התבססה על דמותו של בעלה.
לפי השערות מסוימות הדמות התבססה גם על סידני ריילי, המרגל הבריטי המפורסם שימש מודל לגיבור של וויניץ' .
ריילי, בתורו, שימש את איאן פלמינג כמודל לג'יימס בונד, המרגל הבדיוני המפורסם ביותר של המלחמה הקרה.
דמותה של ג'מה וורן המהפכנית, אהובתו של ארתור התבססה על דמותה של שרלוט וילסון .
העלילה מתרחשת בשנת 1833. ארתור, צעיר אנגלי שגדל באיטליה, יוצר קשרים עם כומר העומד בראש סמינריון לכמרים בפיזה.
הכומר מנסה לשכנע את ארתור לחדול מפעילותו בתנועת איטליה הצעירה.
הוא אינו מלשין על חבריו, אך בכל זאת הם מאמינים כי הפליל אותם.
ג'מה, הנערה בה הוא מאוהב, מפנה לו עורף, והוא מגלה כי הכומר היה זה שהסגיר אותו לידי השלטונות.
הוא מביים את מותו ועוזב את איטליה כנוסע סמוי על אוניית משא העושה דרכה לדרום-אמריקה.
שלוש-עשרה שנים אחר-כך מופיע בחוגי המחתרת גבר שכינויו עקץ (Gadfly בתרגום – זבוב בקר) אחרי שליווה משלחת לחקר האמזונס במשך מספר שנים.
הוא מצולק וסובל מכאבי תופת.
ג'מה חושדת שעקץ הוא ארתור, אך האחרים אינם חושדים בכך.
עקץ, בניגוד לארתור, מונע משנאה ומתאוות נקם ונאלץ לבסוף לבחור בין האמונה הדתית לאמונה המהפכנית.
הספר זכה להצלחה רבה באנגליה בקרב תנועת הפועלים ותנועות מהפכניות באירלנד.
הספר תורגם ל־30 שפות וזכה לפופולריות רבה בברית המועצות שם היה לרב המכר המוביל וקריאת חובה.
הוא נתפס כספר חיובי מבחינה אידאולוגית.
הרומן זכה לפופולריות גם ברפובליקה העממית של סין.
עד מותה של וויניץ' הספר נמכר בכ-2,500,000 עותקים בברית המועצות ועובד לשני סרטים רוסיים, הראשון בשנת 1928 בגאורגיה הסובייטית והשני בשנת 1955.
1897, הגאדפליי , מחזה מאת ג'ורג' ברנארד שו.
המחזה מעולם לא הוצג על הבמה.
1928, קרזאנה (Krazana) , סרט גאורגי אילם בשחור-לבן בבימויו של קוטה מרג'נישווילי
1955, הגאדפליי סרט מאת הבמאי הסובייטי אלכסנדר פיינטסימר .
הסרט זכה בפרס בפסטיבל קאן.
1955, סוויטת הגאדפליי , שהולחנה על ידי דמיטרי שוסטקוביץ' עבור הסרט.
הסוויטה שימשה גם בשנות ה-80, בסדרת הטלוויזיה של ITV "רב מרגלים ריילי"
1958, הגאדפליי , אופרה מאת המלחין הסובייטי אנטוניו ספאדווקיה
1980, הגאדפליי מיני-סדרה טלוויזיונית בהשתתפות סרגיי בונדרצ'וק בתפקיד האב מונטאנלי
2004, הגאדפליי, סדרה אוקראינית בבימויו של הבמאי הסיני וו טינאנמינג .
ארבעת הרומנים האחרים של וויניץ' מעולם לא זכו לאותה הצלחה כמו "מרדות".
הרומן השני שלה היה "ג'ק ריימונד" (Jack Raymond, 1901), ואחריו פורסמו "אוליב לת'אם" (Olive Latham, 1904) ו"ידידות שנפסקה" (1910, An Interrupted Friendship) שתורגם גם הוא לעברית ומרחיב על סיפור הרקע של גיבור הספר.
"של נעליך" (Put Off Thy Shoes, 1945), הרומן האחרון של וויניץ', מתמקד עוד יותר בחיי משפחתו ואבותיו של הגיבור ועלילתו מתרחשת במאה ה-18.
1897, מרדות - רומן מימי מלחמת השחרור באיטליה (The Gadfly), פורסם לראשונה בארצות הברית בהוצאת הנרי הולט.
בעברית יצא בהוצאת מצפה ב-1932 תרגם: מנחם זלמן וולפובסקי, מהדורה נוספת יצאה ב־1959 מהדורה נוספת בהוצאת עמיחי יצאה ב־1987.
1901, ג'ק ריימונד (Jack Raymond), הוצאת ויליאם היינמן, לונדון
1904, אוליב לת'אם (Olive Latham), הוצאת אוניברסיטת קליפורניה
1910, ידידות שנפסקה: רומן; (An interrupted friendship), הוצאת מקמילן, ניו יורק.
בעברית יצא בהוצאת מצפה, תרצ"ו.
מהדורה נוספת: תל אביב: עידית, תשט"ו.
1945, של נעליך (Put Off Thy Shoes), הוצאת מקמילן, ניו יורק.
וויניץ' החלה להלחין בסביבות שנת 1910. היא הצטרפה לאגודת המוזיקאיות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהיא ובעלה עברו לניו יורק, היא הקדישה את עצמה הרבה יותר למוזיקה, ויצרה עיבודים ותעתוקים רבים של יצירות קיימות.
בשנת 1931 פרסמה כרך ערוך של מכתביו של שופן.
בין השנים 1933 ל-1943 עבדה בבית הספר למוזיקה ליטורגית על שם פיוס העשירי במנהטן.
בזמן שהותה שם היא הלחינה מספר קנטטות ויצירות אחרות שבוצעו במכללה.
היא גם חקרה את תולדות המוזיקה, וכתבה פרשנויות מפורטות על מוזיקה מתקופות שונות.
רוב המוזיקה שלה לא פורסמה ונשמרת בספריית הקונגרס.
כוכב לכת קטן בשם 2032 אתל , שהתגלה בשנת 1970 על ידי האסטרונומית הסובייטית תמרה מיכאילובנה סמירנובה, נקרא על שמה.
אתיקה של המידה הטובה היא גישה פילוסופית המתייחסת למעלה ולאופי כנושאים העיקריים של האתיקה, בניגוד למערכות אתיות אחרות שמציבות בראש מטרותיהן את ההשלכות של פעולות רצוניות, או לחלופין עקרונות או כללי התנהגות, או ציות לסמכות אלוהית.
אתיקה של המידה הטובה בדרך כלל מנוגדת לשתי גישות מרכזיות נוספות באתיקה, תוצאתנות ודאונטולוגיה, אשר מרכז מטרתן ממוקד בבחינת הטוב היוצא מהתוצאות של פעולה (בתוצאתנות) או במושג החובה המוסרית (דאונטולוגיה).
בעוד שאתיקה של המידה הטובה מדגישה מידות טובות ולעיתים מושגים אחרים, כמו אודימוניה.
המשמעות של מידה טובה היא נטייה אופיינית לחשוב, להרגיש ולפעול היטב בתחום מסוים של החיים.
לעומת זאת, חטא על פי אתיקה זו, הוא נטייה אופיינית לחשוב, להרגיש ולפעול בצורה לקויה בתחום כלשהו בחיים.
מידות טובות אינן הרגלים יומיומיים.
אלה הן תכונות אופי, במובן שהן מרכזיות לאישיות ולמה שהאדם כאדם.
בכמה גרסאות של אתיקה של המידה הטובה, מעלה מוגדרת כתכונת אופי שמקדמת או מפגינה "שגשוג ורווחה" אנושית אצל האדם שמפגין אותה.
גרסאות אחרות מגדירות מידות טובות כתכונות שנוטות לקדם טוב אחר כלשהו, כזה שמוגדר באופן עצמאי מהמידות, ובכך הן כוללות את האתיקה של המידה הטובה המידות במסגרת מאוחדת או כפופה לאתיקה של תוצאתנות.
לפי אריסטו, מעלה לא הייתה מיומנות שמאפשרת לך להשיג אודימוניה, אלא הייתה בעצמה ביטוי של אודימוניה.
באתיקת המידות היוונית, מידות טובות ורעות הן נטיות מורכבות הכוללות מרכיבים רגשיים ואינטלקטואליים כאחד.
כלומר, הנטיות הללו כוללות גם יכולת לחשיבה מבוססת היגיון לגבי הדבר הנכון לעשות, וגם את היכולת להתמודד נכון עם רגשות ותחושות.
לדוגמה, אדם נדיב יודע מבחינת ההיגיון מתי ואיך לעזור לאנשים, ואדם כזה גם עוזר לאנשים בהנאה וללא קונפליקט.
פרונסיס היא תכונה נרכשת שמאפשרת לבעליה לזהות את הדבר הטוב ביותר לעשות בכל מצב נתון.
בניגוד לחכמה תאורטית, ההיגיון המעשי מוביל לפעולה או להחלטה.
כפי שג'ון מקדואל אומר, חוכמה מעשית כוללת "רגישות תפיסתית" למה שהמצב דורש.
אודימוניה בהקשר של אתיקה של המידה הטובה משמעותה 'שגשוג אנושי'.
אודימוניה במובן זה אינה מצב סובייקטיבי, אלא מצב אובייקטיבי.
לפי אריסטו, הנציג הבולט ביותר של אודימוניה במסורת הפילוסופית המערבית, אודימוניה מגדירה את מטרת החיים האנושיים.
היא כוללת מימוש של התכונה האנושית האופיינית — התבונה — כפעילות הנכונה והמזינה ביותר של הנפש.
בספרו האתיקה של אריסטו, הוא טוען כי המרדף אחרי אודימוניה הוא "פעילות הנפש בהתאם למעלה מושלמת", שניתן לממש כראוי רק בקהילה האנושית האופיינית — הפוליס או עיר-המדינה.
אף על פי שאודימוניה פותחה לראשונה על ידי אריסטו, כיום היא שייכת למסורת של תאוריית המידות הטובות בכללותה.
עבור תאורטיקן של המידות הטובות, אודימוניה מתארת את המצב שהושג על ידי האדם שחי את החיים האנושיים הנכונים, תוצאה שניתן להגיע אליה על ידי תרגול של המידות הטובות.
מעלה במובן זה היא הרגל או תכונה שמאפשרת לנושא הדיון להצליח במטרתו.
המעלה של סכין, למשל, היא חדות.
אחת המעלות של סוס מרוץ היא המהירות.
לכן, כדי לזהות את המידות הטובות של בני האדם, יש צורך בהסבר של מהי המטרה האנושית.
עם זאת, תיאוריות שונות של המידה הטובה מציעות מטרה חלופית לאודימוניה או שהן אינן טלאולוגיות, כלומר, הן לא בוחנות את המעלות והמידות הטובות במונחים של פרקטיקה ותוצאה.
היסטוריה של תורת המידות הטובות
מקורה האתיקה של המידה הטובה בפילוסופיה היוונית העתיקה.
היא החלה עם סוקרטס, והתפתחה בהמשך על ידי אפלטון, אריסטו והסטואיקנים.
אתיקה של המידה הטובה מתמקדת באופיו של הפרט, ולא במעשים (או בהשלכותיהם) של הפרט.
יש ויכוח בקרב תומכי האתיקה לגבי אלו מידות מסוימות ראויות לשבח.
עם זאת, רוב התאורטיקנים מסכימים שאתיקה מתבטאת על ידי תרגול של המידות הטובות.
אפלטון מאמין שמידות טובות הן למעשה המטרה שיש לרדוף אליה, וחברות עם בני אדם אחרים עשויה להיות אמצעי מועיל.
לעומתו, אריסטו טוען שהמידות הטובות משמשות יותר כאמצעי לשמירה על יחסים אנושיים, במיוחד על חברות אותנטית, שבלעדיה השאיפה לאושר עתידה להיכשל.
בספרו המדינה עורך אפלטון דיון נרחב על ארבע המידות המרכזיות — חוכמה, צדק, אומץ ו.
המידות הללו בולטות גם בתיאוריה האתית של אריסטו בספרו האתיקה.
תורת המידות הטובות סוקרה על ידי היסטוריונים מוסריים כמו ליוויוס, פלוטרכוס וטקיטוס.
הרעיון היווני הועבר לפילוסופיה הרומית דרך קיקרו ובהמשך שולב בתאולוגיה המוסרית הנוצרית על ידי אמברוזיוס ממילאנו.
במהלך התקופה הסכולסטית, ההתבוננות המקיפה ביותר במידות הטובות מנקודת מבט תאולוגית ניתנה על ידי תומאס אקווינס בספרו מכלול התאולוגיה.
לאחר הרפורמציה, האתיקה של אריסטו המשיכה להיות הסמכות המרכזית בתחום האתיקה באוניברסיטאות הפרוטסטנטיות עד סוף המאה השבע-עשרה, עם למעלה מחמישים פרשנויות פרוטסטנטיות שפורסמו על האתיקה הניקומכית לפני 1682.
אף על פי שהאתיקה הזו נסוגה לרקע במחשבה הפילוסופית האירופית במאות הבאות, השימוש במונח 'מעלה' או 'מידה טובה' נותר נפוץ בתקופה זו, ולמעשה מופיע באופן בולט במסורת או הליברליזם הקלאסי.
מסורת זו הייתה בולטת בחיים האינטלקטואליים של איטליה במאה ה-16, כמו גם בבריטניה ובאמריקה של המאה ה-17 וה-18. המונח מופיע לעיתים קרובות בעבודותיהם של ניקולו מקיאוולי, דייוויד יום, הרפובליקנים של תקופת מלחמת האזרחים האנגלית, הוויגים האנגלים במאה ה-18, והדמויות הבולטות מתקופת הנאורות הסקוטית והאבות המייסדים האמריקאים.
אף על פי שחלק מהפילוסופים של תקופת הנאורות המשיכו להדגיש את המידות הטובות, עם עלייתן של התועלתנות והאתיקה הדאונטולוגית, תורת האתיקה של המידה הטובה עברה לשוליים של הפילוסופיה המערבית.
התחייה העכשווית של העיסוק בתיאוריה מיוחסת לעיתים קרובות למאמרה של הפילוסופית ג.א.מ.
אנסקום משנת 1958 "פילוסופיה מוסרית מודרנית".
במסגרת העיסוק העכשווי בתיאוריה, בין השאר:
במאמר משנת 1976 "הסכיזופרניה של תיאוריות אתיות מודרניות", מסכם את הביקורות העדכניות המרכזיות על אתיקה דאונטולוגית ותוצאתנית.
אדלר עסק באתיקה האריסטוטלית ולאודימוניה לאורך כל יצירתו.
פיליפה פוט פרסמה אוסף מאמרים ב-1978 בשם 'מידות טובות ורעות'.
אלסדייר מקינטאייר ניסה לבסס תאוריית אתיקה של המידה הטובה בדיאלוג עם הבעיות שמעוררת המחשבה המודרנית והפוסטמודרנית.
בספרו הוא ממליץ על תיאור המידות הטובות של אריסטו, ובספר 'שלוש גרסאות מתחרות של חקירה מוסרית', הוא ממליץ על תומיזם.
פול ריקר העניק מקום חשוב לתוצאתנות בפנומנולוגיה ההרמנויטית של הנושא, במיוחד בספרו "העצמי כאחר".
מרתה נוסבאום ואמרטיה סן השתמשו באתיקה של המידה הטובה בתיאוריה של גישת היכולת לפיתוח בין-לאומי שלהם.
הפסיכולוג מרטין סליגמן הסתמך על אתיקה קלאסית של המידה הטובה, כדי להסביר את הפסיכולוגיה החיובית.
הפסיכולוג דניאל גולמן פותח את ספרו באתגר מתוך האתיקה של אריסטו.
מייקל סנדל דן באתיקה אריסטוטלית כדי לתמוך בתיאוריה האתית שלו על צדק בספרו
ישנן מספר רשימות של מידות טובות.
סוקרטס טען שמעלה היא ידע, מה שמרמז שיש למעשה רק מעלה אחת.
הסטואיקנים זיהו ארבע מידות חשובות: חכמה, צדק, אומץ ומתינות.
חוכמה מחולקת לשכל טוב, חשיבה טובה, פיקחות, דיסקרטיות ותושייה.
הצדק מחולק ליראת שמיים, יושר, שוויון ויחס הוגן.
אומץ מחולק לסיבולת, ביטחון עצמי, מחשבה נעלה, עליזות וחריצות.
מתינות מחולקת למשמעת טובה, חזון, צניעות ושליטה עצמית.
ג'ון מקדואל טוען שמידה טובה היא "יכולת תפיסתית" לזהות כיצד יש לפעול, ושכל המידות הטובות הן רק "רגישויות מיוחדות" למגוון סיבות לפעולה.
אריסטו מזהה 12 מידות שמאפשרות לאדם לבצע את תפקידו האנושי היטב.
הוא הבחין בין מידות שמתמקדות ברגש ובתשוקה לבין אלו שנוגעות למחשבה.
את הקבוצה הראשונה הוא מכנה מידות מוסריות, ואת השנייה הוא מכנה מידות אינטלקטואליות (אם כי שתיהן "מוסריות" במובן המודרני של המילה).
רשימת המידות המוסריות כוללת אומץ, מתינות, נדיבות, הדר, שאפתנות מכובדת, כנות, שנינות, ידידות וצדק.
רשימת המידות האינטלקטואליות כוללת נואוס, אפיסטמה וחוכמה תאורטית.
בנוסף הוא מזכיר כמה מידות אחרות כמו פרונסיס.
עם זאת, הרשימה של אריסטו אינה הרשימה היחידה.
כפי שציין אלסדייר מקינטאייר, הוגים כמו הומרוס, מחברי הברית החדשה, תומאס אקווינס ובנג'מין פרנקלין הציעו רשימות שונות.
ולטר קאופמן, למשל, הציע כארבע המידות הקרדינליות את ענווה, אהבה, אומץ וכנות.
מרתה נוסבאום טענה כי בעוד שאתיקה של המידה הטובה נחשבת לעיתים קרובות כגישה של אנטי-השכלה, "חשדנית כלפי התיאוריה ומכבדת את החוכמה המגולמת בפרקטיקות המקומיות", למעשה היא אינה שונה מהותית מכל גישה מתחרה לדאונטולוגיה ולתועלתנות.
היא טוענת כי פילוסופים משתי מסורות ההשכלה הללו כוללים לעיתים תיאוריות של מידות טובות.
היא ציינה כי "תורת המידות הטובות" של קאנט (בהמטפיזיקה של המידות) 'מכסה את רוב אותם נושאים כמו התיאוריות היווניות הקלאסיות.
נוסבאום גם מצביעה על שימוש באתיקה של המידה הטובה על ידי תועלתנים כמו , ג'רמי בנת'ם וג'ון סטיוארט מיל.
עם זאת, עמדתו של עמנואל קאנט בנוגע לאתיקה של המידה הטובה שנויה במחלוקת.
בספריו ביקורת התבונה המעשית והמטפיזיקה של המידות, קאנט מפרט את ביקורתו על מסגרות אתיות ותיאוריות מוסריות שקדמו לו.
קאנט כמעט ולא מזכיר את אריסטו בשמו, אך מעלה ביקורת חריפה נגד רעיונותיו.
רבים מהטיעונים הקנטיאניים נגד האתיקת של המידה הטובה טוענים שהיא אינה עקבית, או שהיא כלל אינה תיאוריה מוסרית אמיתית.
לודן מבקר את האתיקה של המידה הטובה על כך שהיא מקדמת צורה של אוטופיה שאינה בת קיימא.
הניסיון להגיע לסט אחד ומוסכם של מידות הוא קשה מאוד בחברות עכשוויות, שכן לפי לודן, הן מכילות "יותר קבוצות אתניות, דתיות ומעמדות מאשר הקהילה המוסרית שאותה תיאר אריסטו" כאשר לכל אחת מהן יש "לא רק אינטרסים משלה אלא גם ערכים משלה".
האתיקה של המידה הטובה מדגישה את אמונתו של אריסטו בפוליס כמצב השיא של הארגון הפוליטי, ואת תפקידן של המידות הטובות באפשרות העומדת בפני בני אדם לשגשג בסביבה כזו.
לעומת זאת, הרפובליקניזם הקלאסי מדגיש את דאגתו של טקיטוס, כי כוח ומותרות עלולים להשחית יחידים ולהרוס את החירות, כפי שהתרחש לדעתו בשינוי של הרפובליקה הרומית לאימפריה הרומית.
המידה הטובה עבור רפובליקנים קלאסיים היא מגן מפני שחיתות מסוג זה ואמצעי לשימור החיים הטובים שיש לאדם, ולא אמצעי להשיג חיים טובים שעדיין אינם.
דרך נוספת להבחין בין שתי המסורות היא שאתיקת המידות נשענת על ההבחנה הבסיסית של אריסטו בין האדם כפי שהוא כעת לאדם כפי שהוא אמור להיות, בעוד הרפובליקניזם הקלאסי נשען על ההבחנה הטקיטאנית של מניעת הסיכון להפוך להיות אדם שלילי.
לאתיקה של המידה הטובה יש מספר יישומים עכשוויים:
בתחום האתיקה החברתית, טוענת שהיא יכולה לספק בסיס לגישה מאוזנת להבנת הקפיטליזם והחברות הקפיטליסטיות.
בתחום הפילוסופיה של החינוך, ג'יימס פייג' טוען שאתיקת המידות יכולה לספק הצדקה ובסיס לחינוך לשלום.
תומאס אלורד פאונס טען כי חשיפת שחיתות במוסדות בריאות הייתה זוכה להתייחסות מכובדת יותר אם היה לה בסיס אקדמי איתן לפי אתיקה של המידה הטובה.
בארי שוורץ טוען ש"חוכמה מעשית" היא פתרון להרבה מהביורוקרטיה הלא יעילה של מערכות הבריאות המודרניות.
אתיקה פוליטית (ידועה גם כמוסר פוליטי או אתיקה ציבורית) היא הנוהג של קבלת שיפוטים מוסריים לגבי פעולות פוליטיות וסוכנים פוליטיים.
היא מכסה שני תחומים: אתיקה של התהליך (או אתיקה של תפקיד), הכוללת פקידי ציבור ושיטותיהם, ואתיקה של מדיניות (או אתיקה ומדיניות ציבורית), הכוללת שיפוטים סביב מדיניות וחוקים.
הערכים והציפיות המרכזיים של מוסר פוליטי נבעו באופן היסטורי מעקרונות הצדק.
עם זאת, ג'ון רולס מגן על התאוריה לפיה תפיסת הצדק הפוליטית מבוססת בסופו של דבר על טובת הכלל של הפרט ולא על הערכים שמצופה ממנו ללכת לפיהם.
בעודם מנסים לגבש שיפוטים מוסריים בנוגע לסוגיות פוליטיות, בני האדם נוטים למנף את הגדרתם האישית למוסר.
מושג המוסר עצמו נובע מכמה יסודות מוסריים.
המוסר, הנצפה דרך עדשת יסודות אלה, מעצב את שיפוטם של אנשים לגבי פעולות וסוכנים פוליטיים.
אתלטיקה הוא ענף ספורט הכולל תחרויות ריצה, הליכה, קפיצה וזריקה ואף שילובים ביניהם בצורת קרב רב.
יש הנוהגים לכנותה אתלטיקה קלה על-מנת להבדילה מאתלטיקה כבדה הכולל את ענפי ההיאבקות, אגרוף והרמת משקולות.
תחרויות אתלטיקה היו פופולריות מאוד כבר בעבר הקדום.
ניצחון במשחקים האולימפיים העתיקים נחשב באתונה וספרטה הישג עצום המלווה ביוקרה רבה מאוד.
החל מהמאה ה-20 נערכות תחרויות האתלטיקה באולמות סגורים (בחורף) ובאצטדיונים פתוחים (בשאר השנה).
התחרויות החשובות ביותר נערכות באצטדיונים.
בתחרויות אתלטיקה אשר נערכות באצטדיון, ישנם שני סוגי מקצועות:
מקצועות המסלול – הכוללים את מקצועות הריצה, ובתוכם את מרוצי השליחים
מקצועות שדה – הכוללים את מקצועות הקפיצה והזריקה
בנוסף לכך, קיים מקצוע המשלב את מקצועות השדה והמסלול – מקצוע הקרב רב.
בתחרויות אתלטיקה מחוץ לאצטדיון קיימות גם ריצות הכביש, היוקרתית שבהן היא ריצת המרתון, ומרוצי ההליכה.
מכונות גם ספרינטים (בעברית מאוץ), והמתחרים בהן נקראים אצנים.
במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה הייתה נהוגה ריצת ספרינט אחת, הסטאדיון.
שלוש הריצות הקצרות שבהן מתחרים במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם באתלטיקה הן: ריצת 100 מטר, שאורכה הוא אורך הישורת באצטדיון האתלטיקה, ריצת 200 מטר וריצת 400 מטר, שהיא הקפה אחת של המסלול.
בתחרויות שנערכות באולם, כגון אליפות העולם באתלטיקה באולם, ריצת 100 המטרים מוחלפת בריצת 60 מטר.
הריצות הבינוניות הנפוצות ביותר הן ריצת 800 מטר, ריצת 1500 מטר האולימפיות, וריצת מייל שאינה אולימפית.
נהוג להחשיב גם את ריצת 3000 המטרים כריצה בינונית, אך ריצה זו היא פחות נפוצה.
הריצות הארוכות האולימפיות באצטדיון הן ריצת 5000 מטר וריצת 10000 מטר.
ריצות המשוכות האולימפיות הן ריצת 100 מטר משוכות (לנשים), ריצת 110 מטר משוכות (לגברים) וריצת 400 מטר משוכות.
גובה המשוכות משתנה בהתאם למין האתלט ולמרחק הריצה.
ריצת המכשולים האולימפית היא ריצת 3000 מטר מכשולים.
בריצות שליחים משתתפים ארבעה רצים.
הרץ מחזיק מקל, אותו עליו להעביר לרץ הבא בסיום הקטע אותו הוא צריך לעבור.
ריצות השליחים האולימפיות הן ריצת 4X100 מטר וריצת 4X400 מטר, כאשר כל אחד מהרצים המשתתפים רץ את אותו המרחק שרצים חבריו לקבוצה.
עד 2019 ריצות השליחים התקיימו בנפרד לגברים ולנשים, מאותה שנה, יש גם ריצות מעורבות שבהן משתתפים 2 נשים ו-2 גברים.
ריצת הכביש הן ריצות ארוכות שלא רצים באצטדיון, אלא בכביש.
מרחקי הריצות נעים בין 5 ק"מ עד למרתון, ריצת הכביש האולימפית היחידה, ולאחר מכן ריצות אולטרה מרתון.
ריצות נפוצות נוספות הן ריצת 10 ק"מ (ההבדל במינוח ריצות המסלול וריצות הכביש למרחקים זהים, הוא שריצות המסלול נמדדות במטרים, לעומת ריצות הכביש שנמדדות בקילומטרים.
לדוגמה: ריצת 10000 מטר לעומת ריצת 10 ק"מ.) וריצת חצי מרתון.
מקצועות הקפיצה מתחלקים לשני סוגים של קפיצות: קפיצות אופקיות (קפיצה לרוחק וקפיצה משולשת) וקפיצות אנכיות (קפיצה לגובה וקפיצה במוט).
כל מקצועות הקפיצה הם מקצועות אולימפיים.
בעבר נערכו במשחקים האולימפיים שלוש קפיצות מהמקום (רוחק, משולשת וגובה).
בקפיצה לרוחק, על הקופץ לעבור את המרחק הרב ביותר, בקפיצה אחת.
האתלט מתחיל בהרצה לעבר קרש הקפיצה, הממוקם לפני בור הקפיצה, ומהקרש (אסור לאתלט לקפוץ אחרי הקרש) הוא קופץ לבור הקפיצה, במטרה לעבור את המרחק הרב ביותר.
בקפיצה לרוחק קיימות מספר טכניקות, וגם לאורך ההרצה ומרכיבים נוספים בקפיצה יש חשיבות.
בקפיצה משולשת, בדומה לקפיצה לרוחק, על הקופץ לנתר מהקרש אל בור הקפיצה במטרה לעבור את המרחק הרב ביותר שניתן.
בשונה מקפיצה לרוחק, הקופץ צריך לבצע זאת בשלוש קפיצות; הקפיצה ראשונה מהקרש, ושמה ניתור, הקפיצה השנייה, שנקראת דילוג מבוצעת ברגל קופצת זהה לזו משלב הניתור, והקפיצה השלישית ברגל השנייה, לעבר בור הקפיצה.
בקפיצה לגובה, על הקופץ לעבור בקפיצה אופקית מעל רף, שגובהו עולה ככל שהתחרות מתמשכת.
בעבר היו מקובלים מספר סגנונות קפיצה, אך משנות השבעים כל הקופצים הבכירים משתמשים בסגנון הפוסברי, הקרוי על שם ממציאו, דיק פוסברי.
בקפיצה במוט, על הקופץ לעבור בקפיצה אופקית רף, באמצעות מוט העשוי מחומרים גמישים.
מקצועות הזריקה הם מקצועות שדורשים כוח רב, אך גם לטכניקות הזריקה המסובכות, המשתנות בהתאם למקצוע, חשיבות גבוהה מאוד.
ארבעה מקצועות הזריקה הם מקצועות אולימפיים.
בהדיפת כדור ברזל על ההודף להדוף את כדור הברזל למרחק הרב ביותר שניתן, ועליו לעשות זאת מתוך מעגל ההדיפה.
קיימות מספר טכניקות בהדיפת כדור ברזל.
משקל הכדור שונה לנשים ולגברים.
ביידוי פטיש על המיידה ליידות את הפטיש – כדור ברזל המחובר לכבל שבסופו ידית אחיזה, למרחק הרב ביותר שניתן, מתוך מעגל הזריקה.
זריקת דיסקוס היא אחד מהמקצועות העתיקים ביותר, והתחרו בה גם במסגרת המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
בזריקת דיסקוס על הזורק לזרוק את הדיסקוס למרחק הרב ביותר שניתן ממעגל הזריקה.
בהטלת כידון, על המטיל להטיל את הכידון למרחק הרב ביותר שניתן, ולפני כן הוא לוקח תנופה קצרה.
גם בהטלת כידון יש מספר טכניקות.
הטלת כידון היא גם כן מקצוע עתיק, בו התחרו במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
באתלטיקה כיום קיימים מספר סבבים עולמיים בהשתתפות בכירי האתלטים בעולם שהחשוב בהם הוא סבב ליגת היהלום, בנוסף לאלפי תחרויות קטנות ברחבי העולם.
בנוסף, בכל שנה אי זוגית נערכת אליפות העולם באתלטיקה, ובכל שנה זוגית נערכת אליפות העולם באתלטיקה באולם.
כל שנתיים מתקיימות גם התחרויות היבשתיות, כגון אליפות אירופה באתלטיקה, ובחלק מהיבשות נערכות לסירוגין גם אליפויות יבשתיות באולם, כגון אליפות העולם באתלטיקה בעולם.
האתלטיקה מהווה את הענף המרכזי במשחקים האולימפיים, כשריצת 100 מטר היא מהאירועים הנצפים ביותר באולימפיאדה.
אתלטיקה באולימפיאדה היא התחרות הנחשבת ביותר.
אחריה מגיעה אליפות העולם באתלטיקה ואליפות אירופה באתלטיקה.
תחרויות האתלטיקה הקלה נערכות באצטדיונים או באולמות מקורים כאשר מסלול הריצה עשוי תרכובת גומי, ברב המקרים מסוג רקורטן, המצמצמת את החיכוך של האתלטים עם המשטח ואף מייצרת להם מומנט בריצה.
לאחרונה נשמעו טענות בקהיליית האתלטיקה כי חלק מהשיפור בתוצאות האצנים מקורן בשיפור המסלול, הקטנת החיכוך והגדלת המומנט אשר הוא מעניק לרצים, טענה דומה בסוגה לזו אשר נטענה לעניין חליפות השחייה לשחיינים.
פרט לקבוצת הגיל המרכזית – הבוגרים, קיימות באתלטיקה עוד קבוצות גיל:
קדטים – אתלטים מתחת לגיל 18 .
התחרויות המרכזיות הן אליפות העולם לקדטים, המשחקים האולימפיים לנוער (מתחת לגיל 18).
נוער – אתלטים מתחת לגיל 20 .
התחרויות המרכזיות הן אליפות העולם לנוער, אליפות אירופה לנוער.
מתחת לגיל 23 – קטגוריית גיל משנית לקטגוריית הבוגרים, בה נמצאים בוגרים בגילאים 20–22 .
התחרות המרכזית היא אליפות אירופה עד גיל 23.
מאסטרס – קטגורית המאסטרס נחלקת לקטגוריות של ותיקים, בגילאים שונים: 35–39, 40–44, 45–49 וכן הלאה.
ההישגים של האתלטיקה הישראלית דלים יחסית למרבית העולם המערבי.
בין האתלטים הישראלים שהגיעו להישגים בינלאומיים משמעותיים ניתן למנות את אסתר רוט-שחמורוב (ריצת 100 מטר משוכות), דני קרסנוב ואלכס אברבוך (קפיצה במוט), רוגל נחום וחנה קנייזבה-מיננקו (קפיצה משולשת), קונסטנטין מטוסביץ', דניאל פרנקל (קפיצה לגובה), דונלד סנפורד (ריצת 400 מטר) ולונה צ'מטאי-סלפטר (ריצת 10,000 מטר, ומרתון).
בשנים האחרונות (החל מ-2020 לערך) יש לישראל מספר אתלטים ברמה עולמית בריצות המרתון.
כשלושה סבבים מקצועיים נערכים מדי חודש מאי בישראל.
וכוללים תחרויות ברוב מקצועות האתלטיקה הקלה למעט הליכה, במסגרת הליגה הבין אגודתית.
אחת לשנה מתקיימת אליפות ישראל באתלטיקה קלה באצטדיון הדר יוסף.
האחראי על חלוקת המשאבים בישראל הוא הוועד האולימפי הישראלי, והמוסד האחראי על האתלטיקה בישראל הוא איגוד האתלטיקה בישראל.
תשתית מתקני האתלטיקה לאימונים ותחרויות בישראל מצומצמת יחסית.
בישראל אין אולמות מקורים בעלי מסלולי אתלטיקה לאימונים או תחרויות אתלטיקה באולמות (רק ב-2020 נפתח אולם הוולודרום במרכז הספורט הדר יוסף בת"א שישמש גם לאימוני אתלטיקה באולם).
לעומת זאת קיימים בישראל לא מעט מסלולי אתלטיקה במגרשים פתוחים המשמשים לרוב לאימון לחובבנים וכן מספר אצטדיונים המותאמים לאירוח תחרויות צנועות שכוללים יציעים לקהל ו-8 מסלולי ריצה תקניים (מגרשי האימונים בארץ מכילים לרוב 2–4 או 6 מסלולים בלבד וחלקם לא באורך מסלול אולימפי תקני אלא קצרים יותר).
אצטדיון האתלטיקה הראשון שנפתח בישראל הוא אצטדיון המכביה בתל אביב שנפתח ב-1932 לקראת המכביה הראשונה.
אצטדיון אתלטיקה נוסף היה אצטדיון רמת גן ברמת גן שנפתח ב-1950 לקראת המכביה השלישית ולקראת המכביה השביעית ב-1965 שודרג והוכשרו בו מסלולי אתלטיקה (תחילה מסלולי עפר כבוש ומ-1968 מסלולי אספלט).
באצטדיון המכביה ואצטדיון רמת גן בוטלו מסלולי האתלטיקה לפני זמן רב במהלך סבבי שיפוצים שעברו האצטדיונים לשיפור תפקודם כאצטדיוני כדורגל.
גם באצטדיון קריית אליעזר בחיפה ואצטדיון וסרמיל בבאר שבע כללו מסלולי אתלטיקה מהסוג הישן, אך לאחר שנפתח בעיר חיפה אצטדיון אתלטיקה עם מסלולי רקורטן בנווה שאנן, השימוש במסלולים בקריית אליעזר בוטל, מה גם שכלל פחות מסלולים מהתקן.
כיום אלו אצטדיוני האתלטיקה בישראל המיועדים לאימונים ותחרויות.
אצטדיונים נוספים נמצאים בהליכי תכנון ברחבי הארץ ומלבד זאת קיימים תוכניות שדרוג לאצטדיונים הללו ולאצטדיוני אתלטיקה ותיקים נוספים.
בישראל אין גם מרכזי ספורט רבים המאמנים באופן מקצועי ספורטאים אתלטיים.
מבין המרכזים שכן קיימים ניתן למנות את מרכז הספורט הדר יוסף בתל אביב בו מתאמנים מרבית הספורטאים באולמות הספורט ומגרשי האימונים וכן בו נערכים מרבית תחרויות האתלטיקה הישראליות באצטדיון שבקומפלקס ותחרויות בענפי התעמלות מסוימים מתקיימות בהיכל הספורט שבמרכז.
כמו כן משמש אצטדיון האתלטיקה בראשון לציון כמרכז אימונים חשוב וכן אצטדיון האתלטיקה בגבעת רם בירושלים שמשודרג לסטנדרטים אירופאיים.
אתלוולף מלך וסקס (באנגלית עתיקה: Æthelwulf, "זאב אציל") היה מלכה של ממלכת וסקס בין השנים 839–856 לספירה.
בנו ויורשו של המלך אגברט, זהותה של אימו אינה ידועה.
היו לו שישה ילדים מוכרים, חמישה בנים ובת: אתלברט, אתלרד, אלפרד הגדול, אתלבאלד וביתו אתלסווית.
התחתן תחילה עם אוסבורגה ופעם נוספת עם יהודית , בתו של שארל הקירח.
שימש כמשנה למלך בקנט, סארי, סאסקס ואסקס עד מותו של אגברט אביו בשנת 839, אז מונה למלך וסקס.
במהלך שלטונו התמודד עם פלישות מרובות של הוויקינגים הדנים וניצח בקרב מרשים באקלאה בשנת 851. הוא היה אדם אדוק ויצא למסע לרומא יחד עם בנו בשנת 855. בשנת 856 התחתן עם אשתו השנייה.
בשובו מרומא נודע לו שבנו ששלט בהיעדרו לא מתכוון לוותר על חלקו בממלכה.
אתלוולף החליט שישאיר את בנו לשלוט על מזרח הממלכה, בעוד הוא עצמו ימשיך לשלוט על קנט, סאסקס ואסקס.
אגברט אביו של אתלוולף היה מלכה של וסקס במשך 37 שנים (802–839).
הוא היה מלך חזק ודומיננטי, איש מלחמה וקיבל את התואר ברטוולדה למשך עשר שנים.
בשנת 825 ניצח אגברט בקרב את ברנוולף מלך מרסיה וקיבל את הסמכות על ארצות חסותו בדרום אנגליה.
בשנת 829 כבר מלך אגברט על מרסיה ישירות.
מאוחר יותר באותה שנה הכניע את ממלכת נורת'מבריה.
הוא התקשה לשמור על הדומיננטיות של עמדתו ולאחר שנה איבד את השלטון הישיר על מרסיה.
בשנת 825 מינה את בנו אתלוולף כמשנה למלך בקנט.
לאחר מותו בשנת 839, קיבל אתלוולף את השליטה על וסקס ועל כל ארצות החסות שהיו בשליטת אביו.
אתלסטאן שהיה עד עכשיו המשנה למלך במזרח אנגליה, מונה כשליט של קנט, אסקס, סאסקס, וסארי.
במחקר קיימת מחלוקת לגבי אתלסטאן, האם היה אחיו הצעיר של אתלוולף או שהיה בנו.
צ'ארלס אומאן טוען כי הוא היה אחיו ואילו היסטוריונים מאוחרים יותר כגון דייוויד קירבי ופרנק סטנסון טוענים שהיה בנו וזו הדעה המקובלת בימינו במחקר.
הממלכה הדרומית של אנגליה נתווספה לממלכת וסקס לאחר מותו של אתלוולף בשנת 858.
ירושתו של אתלוולף את אביו בשנת 839, טמנה בחובה כניסה ל"נעליים גדולות".
אביו היה כאמור ידוע כמנהיג דגול שהצליח לכבוש שטחים גדולים באנגליה ולשמור על יציבותם ועצמאותם.
לדעת ההיסטוריון הבריטי צ'ארלס אומן, אתלוולף היה חלש מאביו בתחום השלטוני ובתחום המלחמתי.
אתלוולף מתואר כאדם דתי וחסוד החש מחויבות לממלכתו.
הוא לא אהב לעסוק בפוליטיקה ובעסקי המלחמה, הוא היה אדוק בדתו ופעל על פי צו מצפונו.
הוא היה אדם רך ועדין ולא הייתה לו התקיפות וההחלטיות שאפיינה את אביו.
בתור אב, הוא נהג בילדיו בעדינות ובוותרנות, הוא פינק אותם ונהג עימם במורך לב.
לדוגמה, כאשר סבל ממרידת בנו אתלבאלד, הוא לא נהג עמו בקשיחות אלא מצא את הדרך לפשרה ללא מלחמה.
הוויקינגים הדנים ניצלו את העובדה שאגברט השליט החזק איננו וליוו את עלייתו לשלטון של אתלוולף בפלישות חוזרות ונשנות לאנגליה.
כבר בשנת 840, כשנה לאחר עלייתו לשלטון, החלו בפשיטות.
בשנת 841 היוו התקיפות איום משמעותי עבור אנגליה כיוון שהן כבר לא היו מכוונות לעבר וסקס בלבד.
צי ויקינגי הופיע בחופי לינקולנשייר, אנשיו רצחו את האילדורמן של לינדסי והשתלטו על אדמתו ולאחר מכן התקדמו דרומה ובזזו את חופי מזרח אנגליה וקנט.
בשנת 842 תקפו הוויקינגים בהצלחה את לונדון, שאז עוד הייתה בשליטת מרסיה, את קונטוביק, את הנמל הגדול של פיקארדי ולבסוף את רוצ'סטר.
בקיץ של אותה שנה הגיעו הוויקינגים שוב לחופי וסקס.
אתלוולף תקפם במהירות, אך הובס.
יש חוסר במידע על הכרוניקה של אנגליה לגבי פלישות ויקינגיות בארבע השנים שלאחר מכן.
בשנת 846 מוזכר קרב שנוצח על ידי הבישוף אלסטאן , האילדורמנים אנוולף (Eanwulf) מסאמרסט ואוסריק מדורסט.
לאחר מכן ישנו פער נוסף בתיעוד ההיסטורי עד שנת 850. בשנת 851 תקפו הוויקינגים לראשונה כצבא ולא כיחידות קטנות; הם תקפו את לונדון ובזזו אותה.
כאשר הגיעו לסארי, השתתפו אתלוולף ובנו אתלבאלד בקרב אקלאה המפורסם והביסו את הוויקינגים.
בשנת 855 נסע לרומא ושהה שם 12 חודשים.
באותו מסע גם תרם אתלוולף לכנסייה עשירית משטחו שברחבי ממלכתו "לכבוד תפארת האל ובשביל גאולתו הנצחית".
הוא לקח איתו לרומא את בנו אלפרד, שזו לו הפעם השנייה שנוסע לרומא, לאחר שנסע כבר כאשר היה בן ארבע.
בדרך לרומא התקבלו אתלוולף ואלפרד בכבוד רב בחצרו של שארל הקירח, מלכה של פרנקיה המערבית.
כאשר הגיעו לרומא תרם אתלוולף לכנסייה כתר במשקל ארבע ליבראות של זהב טהור, שני אגרטלים מזהב, שתי תמונות מוזהבות, נדן חרב מוזהב, מנורת כסף ועוד.
בנוסף לכך הוא תרם בזהב לכמרים ולאצילים של רומא ובכסף לפשוטי העם.
בשנת 855, לאחר שהיה ממושכת ברומא החל את מסעו חזרה הביתה.
בדרכו ביקר שוב בחצרו של שארל הקירח ולקח את בתו יהודית לאשתו השנייה.
יהודית הייתה בת 13 כאשר נישאה לו והוא היה בסביבות גיל 50. ככל הנראה אתלוולף איבד את אשתו הראשונה אוסבורגה פחות משנה לפני נישואיו השניים, אך יש דעה שאומרת כי התגרש ממנה לפני צאתו למסע.
חתונתם נחגגה בווריק ב-1 באוקטובר 856. בסופו של דבר חזר לאנגליה בסוף אותה שנה, לאחר היעדרות של לפחות שמונה עשר חודשים.
אתלוולף נתן ליהודית את כל הזכויות המגיעות לה כמלכה ונתן לה מקום של כבוד לידו באירועים מלכותיים.
חזרתו של אתלוולף לביתו שבאנגליה לא הייתה משמחת.
בזמן היעדרו הצליחו הוויקינגים לפלוש לאנגליה, להתקרב אל לב ליבה של אנגליה ולהוות איום ממשי.
בנוסף לכך הוא לא זכה לקבלת פנים מלבבת מבנו הבכור אתלבאלד.
הלה תפקד כשליט בזמן היעדרו, חתר תחתיו יחד עם אנוולף – אילדורמן של מחוז סאמרסט ועם אלסטאן, במטרה לסרב להחזיר לו את השלטון בעת חזרתו.
יש האומרים כי שכנעו את אתלבאלד לבגוד באביו ויש האומרים כי הוא לא נזקק לשכנוע, אך מכל מקום ניסה להדיח את אביו.
נראה שאתלבאלד הרגיש מאוים מחתונתו השנייה של אביו.
היחס המיוחד שהעניק אתלוולף ליהודית לא היה מקובל בממלכת וסקס.
אתלבאלד חשש לעתידו בעקבות הנישואין וחשש מצאצאים חדשים שיתחרו בו על ירושתו.
אתלוולף החליט לנהוג בו בעדינות ולא להילחם עם בנו.
הוא החליט להשאיר לו את השליטה על וסקס והוא עצמו שלט לבד על קנט, סאסקס ואסקס ובכך מנע מלחמת אזרחים, כאשר הוויקינגים מאיימים בפתח.
אתלוולף מת ב-13 בינואר 858, כשנתיים לאחר חזרתו מצרפת.
הוא הוריש את תחום שלטונו לבנו השני, אתלברט, אך לאחר מותו השתלט אתלבאלד על הממלכה כולה.
הר אתלוולף ברכס דאגלס שבצפון-מזרח האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אתלוולף, מלך וסקס; וזאת בדומה לשמות הרים אחרים ברכס דאגלס הנקראים על שמם של מלכים סקסוניים.
אתלבאלד היה בנו השני של אתלוולף, מלך וסקס, מאשתו הראשונה אוסבורגה.
הוא הפך ליורש העצר לאחר מות אחיו הבכור, אתלסטאן, שנשא בתואר מלך קנט.
ב-856 הדיח אתלבאלד את אביו מכס המלוכה, והפך למלך במקומו.
לאחר מות אביו נשא אתלבאלד לאישה את אלמנתו, יהודית, אך נישואים אלו בוטלו בידי הכנסייה, שאסרה על נישואי קרובים (כיוון שיהודית הייתה גם אמו החורגת של אתלבאלד).
אתלבאלד מת ב-860 ונקבר בדורסט.
אחיו אתלברט ירש את כסאו.
אתלברט היה בנו השלישי של אתלוולף, מלך וסקס, מאשתו הראשונה אוסבורגה.
הוא ירש את הכתר ב-860, לאחר מות אחיו, המלך אתלבאלד.
בתקופת שלטונו נאלץ אתלברט להדוף פשיטות מצד הוויקינגים הדנים, שבראשם עמד רגנאר לודברוק, על קנט ועל נורת'מבריה.
אתלברט מת ב-865 ואחיו, אתלרד הראשון, ירש את כסאו.
הוא הותיר אחריו שני בנים: אלדהלם, שנהרג במהלך הלחימה בוויקינגים בתקופת שלטונו של אלפרד הגדול, ואתלווארד, שתבע לעצמו את הכס לאחר מות אלפרד הגדול, אך נכשל בכך ומת בגלות בשנת 900.
רכס אתלברט באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אתלברט מלך וסקס.
וזאת בדומה לשמות הרים אחרים ברכס דאגלס הנקראים על שמם של מלכים סקסוניים.
תואר אתלט השנה באירופה מוענק מדי שנה מאז 1993 לאתלטית ולאתלט הטובים ביותר באירופה.
מו פארח (), ארמנד דופלנטיס () ופמקה בול () זכו שלוש פעמים בתואר, יותר מכל אתלט אחר.
אתלטיק קְלוּבּ (בספרדית: Athletic Club, בבסקית: Athletic Kluba), המוכרת בעיקר כאתלטיק בילבאו, היא קבוצת כדורגל מהעיר בילבאו מחבל הבסקים שבספרד.
הקבוצה מקיימת משחקיה באצטדיון סן ממס, אשר תכולתו 53,289 צופים.
צבעי הבית שלה הם חולצות פסים אדומות ולבנות עם מכנסיים שחורים.
הקבוצה מכונה "לוס ליאונס" (האריות), היות שהאצטדיון שלה ממוקם בסמוך לכנסיית סן מאמס, שנקראת על שם סן מאמס, נוצרי שהושלך לאריות על ידי הרומאים.