tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זוהי סוגה חדשה המציגה קריאת פשט שוטפת ופרפרזה על כל האמור בתורה בכתיבה אישית פופולרית ולא אקדמית.
לדעת חמיאל מגמת התורה להדריכנו להיות אנשים טובים יותר על ידי סיפורים חינוכיים על האבות ובאמצעות קביעת נורמות מוסריות.
"הדרך הממוצעת": ראשית צמיחת הדתיות המודרנית, תגובות למודרנה בהגות של מהר"ץ חיות, רש"ר הירש ושד"ל, עיבוד (בידי עשהאל אבלמן) של עבודת הדוקטור של חמיאל, הוצאת כרמל, 2011.
לדעת תורה: להבין את פרשת השבוע, קריאה מודרנית בפשט התורה וברעיונותיה (שני כרכים), פירוש על התורה, ערך דורון ליבנה, בהפקת מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2013.
האמת הכפולה: עיונים בהגות הדתית המודרנית במאה התשע עשרה ובהשפעתה על ההגות היהודית במאה העשרים, כינוס מאמרים והרצאות, ערך חננאל גולדברג, הוצאת כרמל, 2016.
בין דת לדעת חלק א': העמדה הדיאלקטית בהגות היהודית בת זמננו מהרב קוק עד הרב שג"ר, ערכה דנה שילר, הוצאת כרמל, 2018.
בין דת לדעת חלק ב': עמדת ההתנגדות לסתירה בין התבונה להתגלות בהגות היהודית בת זמננו מאליעזר גולדמן עד יונתן זקס, ערך עמרם פטר, הוצאת כרמל, 2019.
"הויית החכמה וגידולה" - פרקי מחקר ופרשנות, הוצאת כרמל, 2021.
"הויית החכמה וגידולה" - פרקי מחקר ופרשנות, חלק ב', הוצאת כרמל, 2024.
לדעת תורה תורגם לאנגלית על ידי אותה חברת תרגום ויצא לאור בהפקת מנדלי מוכר ספרים ברשת בשנת 2018 בחמישה כרכים בשם "To Know Torah: To Understand the Weekly Parasha, Modern Reading in the Peshat of the Torah and its Ideas".
אפרים (אפרא) דפני (26 באפריל 1911 – 21 בנובמבר 1992) היה מראשוני קיבוץ עין גב, מפקדו במלחמת העצמאות ומצנחני היישוב.
נולד בזגרב, שהייתה אז באימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1911, בשם אלפרד קאנט (Alfred Kandt), למקסים-משה ורגינה-רחל קאנט (Kandt).
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה זגרב בממלכת יוגוסלביה.
בעת שירותו בצבא יוגוסלביה סיים קורס קצינים ושירת כקצין פרשים.
השתתף במכביה השנייה ב-1935 כחבר בנבחרת האתלטיקה של הכח וינה, ועם סיומה נשאר כחלוץ בארץ ישראל.
המשיך להיות ספורטאי פעיל באתלטיקה קלה בארץ, השתתף בתחרויות אתלטיקה בארץ, ואף זכה במדליות בריצות למרחקים בינוניים.
דפני היה מראשוני קיבוץ עין גב שהוקם ב־1937 כנקודת יישוב יהודי בודדה ומנותקת בחופה המזרחי של הכנרת.
היה במשך כשנה מנהל חברת השייט על הכנרת, אשר קיימה את עיקר הקשר וההספקה בין עין גב לבין טבריה ולישובים היהודיים בחוף המערבי של הכנרת.
אחיו הצעיר ראובן דפני עלה ארצה שנה אחריו והיה ממקימי עין גב אף הוא.
אביו ואחיו הבכור רודולף נכלאו באפריל 1941 במחנה ביוגוסלביה שהיה באזור בו שלטו האיטלקים.
הם שרדו ועלו לארץ ישראל ב-1944 והתיישבו בקיבוץ עין גב.
ב-1941 חצה דפני שהיה המוכתר של עין גב בתעודות של הבריטים (עם עוד חבר קיבוץ) את הגבול לסוריה, בשליחות ההגנה והבריטים, כדי לתאם עם מוכתר הכפר השכן שיתוף פעולה לקראת הפלישה הבריטית לסוריה.
בזמן המפגש עם המוכתר הערבי הייתה הלשנה לבולשת הצרפתית, והשניים נתפסו ונשפטו לחודש מאסר בכלא בדמשק.
הם קיבלו תמיכה של המוכתר הערבי, ושל הקהילה היהודית, שאף העמידה לרשותם עו"ד מקומי, לאחר שבועיים שילמו קנס, הוחזרו לישראל ונאסרו בכלא בצפת עד שחרורם.
שליחות הצנחנים הארץ-ישראלים במלחמת העולם השנייה
אפרא התגייס לפלמ"ח ב־1941 ושירת בפלוגה א'.
עם תחילת ההתארגנות למפעל השליחים-הצנחנים, הוא התנדב לשליחות משירותו בפלמ"ח.
הוא התנדב למשלחת צנחני הישוב היהודי בארץ ישראל.
המתנדבים עברו מסלול הכשרה ארוך ומיונים שהתבצעו על ידי הבריטים, וכללו אימונים בארץ ישראל ובמצרים.
לאחר כל שלבי המיונים המשלחת מנתה 37 צנחנים, ביניהם אחיו ראובן דפני.
הוא תוכנן לצנוח ביוגוסלביה, לחבור לפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו, וללוות את הצנחנים האחרים שהיו מתוכננים לחצות את הקווים למדינות היעד שלהם תחת הכיבוש הגרמני.
עם זאת, בעת השהיה בבסיס המשלחת בבארי שבאיטליה דפני חלה ולא יכול היה לצנוח, ועל כן המשיך לפעול בבסיס המשלחת בבארי.
בהמשך השליחות באיטליה, אפרא התנדב כאזרח לצבא ארצות הברית, בשם הכיסוי George Carpenter, ליחידה בשם OSS – המשרד לשירותים אסטרטגיים, שהפך לאחר סיום המלחמה להיות ה-CIA, הייתה זו יחידת מודיעין לפעולות מיוחדות שביצעה פעולות קומנדו ומודיעין מאחורי קווי האויב.
דפני השתתף בפעולות רבות של היחידה בשטחים בשליטת הצבא הגרמני בצפון איטליה.
מפקד אזור עין גב במלחמת העצמאות
עם סיום השליחות באירופה, הוא מונה על ידי ההגנה להיות מפקד האזור (מא"ז) של עין גב.
הוא הכין את היישוב למלחמת העצמאות, הפעיל מערך אימונים צבאיים של חברי וחברות המשק, פיקד על בניית מערך הגנה היקפי של היישוב ובו מספר שכבות הגנה, החליט על בניית בונקר גדול סמוך לחוף הים, ודאג לאספקת נשק ותחמושת ללוחמי הקיבוץ.
במלחמת העצמאות היה הקיבוץ יישוב יהודי יחידי בחוף המזרחי של הכנרת, והכפר הערבי אלסמרא ניתק את הקיבוץ מיישובי עמק הירדן.
לקראת ההפוגה הראשונה ובמהלכה הותקפה עין גב.
שורת התקפות על ידי הצבא הסורי, צבא ההצלה.
וכוחות מקומיים מכפרי הסביבה, נהדפו.
הוא היה מפקד עין גב במלחמת העצמאות לכל אורכה, בפיקודו לוחמי הקיבוץ כבשו את הר סוסיתא עליו היו מוצבים של הצבא הסורי שהיוו איום מתמיד לתושבי הקיבוץ.
משלט הסוסיתא שימש מאז כמאחז ביטחוני של מדינת ישראל עד לכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
מפקדת פיקוד הצפון פקדה על השארת הילדים והחברים הלא חיוניים במשק בזמן המלחמה, בטענה שזה יוביל לעמידה נחושה יותר של חברי המשק במלחמה.
דפני כפר בכך ועל אף התנגדות של רבים מחברי המשק, הפר את הפקודה וארגן פינוי חשאי של הילדים והחברים הלא חיוניים, בתחילה לבתי מלון בטבריה ואחר כך לקיבוץ אלונים וגבת ולבסוף לחיפה, שם שהו עד תום המלחמה.
על כך קיבל נזיפה מהפיקוד.
בדיעבד, למרות הקושי של הניתוק מהילדים, התברר שדפני צדק, הפינוי דווקא הגביר את הרגשת הביטחון שסייעה לעמידה של הלוחמים והלוחמות בקרבות.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ביקר בעין גב אחרי המלחמה וביקש מחברי המשק לכתוב ספר על המערכה בעין גב.
בית ההוצאה של צה"ל, "מערכות", הוציא לאור את הספר על עין גב במערכה, זהו ספר ייחודי בכך שהוקדש כולו לפרשת התגוננותה של נקודה אחת בלבד של עין גב, ואשר נכתב כולו על ידי חברי עין גב.
דפני הוא שכתב את יומן המערכה, את ניתוח הקרבות ואת פרקי הסיכום.
בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד בתחילת שנות החמישים, עזב את עין גב, החליט להמשיך להגשים את גישתו החלוצית, והתיישב בעקבות ראשוני התושבים בבאר שבע.
יצא לשליחות של כשנתיים באיראן, בתחילת שנות השישים בתקופת שלטונו של השאה, מטעם מפעל מכתשים מפעלים כימיים, להוביל שם הקמת מפעל כימיקלים דומה.
בשנות השבעים שירת כקצין משטרה במסגרת המשמר האזרחי באשקלון.
בשנות השמונים החליט שוב להמשיך להגשים את גישתו החלוצית, והיה בין ראשוני התושבים במעלה אדומים.
נפטר בירושלים ב־1992, ונקבר בהר המנוחות.
אפרים ווזק (ווזעק; 30 במאי 1904 – 1 ביולי 1998) היה פעיל קומוניסטי ישראלי ומתנדב ב במלחמת האזרחים בספרד.
ווזק נולד בשנת 1904 בפולין ללייב ושרה ווזק שקיימו בית חרדי.
היגר לארץ ישראל המנדטורית בשנת 1922 יחד עם חבריו מתנועת "השומר הצעיר".
ווזק, שהשתמש גם בשם ב.
רפופורט, היה קומוניסט פעיל ודבר ערבית.
פעילותו במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה
במהלך שהותו בארץ הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) שפעלה באותה העת במחתרת.
הוא היה חבר פעיל במפלגה, בעיקר במהלך שנות ה-30.
ב-1 במאי 1930 נעצר לראשונה בידי המשטרה הבריטית בעת הפגנה שיזמה המפלגה בחיפה.
לאחר מכן נעצר עוד מספר פעמים, ובמהלך שנות ה-30 היה נתון במאסר במשך כשנתיים וחצי במצטבר.
בתו היחידה, לריסה ווזק-גרושוב, נולדה בשנת 1935 בתל אביב בעת שהיה בכלא.
בשנת 1937 נתפס בבאר יעקב יחד עם יעל גרזון, פעילה נוספת במפלגה הקומוניסטית.
הם הואשמו בהחזקת חומר אסור ובהשתתפות באגודה בלתי חוקית.
ווזק נשפט למאסר של חודש ולמתן ערבות בסך 50 לא"י.
בשנת 1937 גורש ווזק מהארץ, בדומה לפעילים קומוניסטים נוספים באותה העת, והגיע לצרפת.
משם נסע לספרד, והיה בין ראשוני המתנדבים הבינלאומיים שהצטרפו למאבק נגד המתקוממים הלאומנים שהתאחדו תחת הנהגתו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו ופתחו במרד נגד ממשלת החזית העממית שהוקמה בספרד ב-1936. עשרות אלפי מתנדבים מרחבי העולם התגייסו לטובת הצד הרפובליקני במלחמת האזרחים, במהלך שנתפס כחלק מהמאבק בפשיזם העולמי.
ווזק היה ממקימי הפלוגה היהודית על שם נפתלי בוטווין – קומוניסט יהודי שהוצא להורג בפולין בגין התנקשות בשוטר.
הפלוגה פעלה כחלק מהגדוד הפולני "דומברובסקי", במסגרת הבריגדה ה-13. ווזק השתתף בקרבות על אף שלא היה לוחם, אלא אחראי על האספקה לפלוגה.
לפי עדותו של ווזק בספר הזכרונות שחיבר, כאשר הודיע ראש ממשלת הרפובליקה הספרדית חואן נגרין על הסכמתו להסגת לוחמי הבריגדות הלאומיות משטח ספרד בספטמבר 1938, נותרו בפלוגת בוטווין כ-30 לוחמים בלבד.
בהיותו חסר אזרחות של מדינה כלשהי, נאלץ ווזק להמתין בספרד למדינה שתהיה מוכנה לקבל אותו.
תחילה שקלו לשלוח אותו למקסיקו, אך ממשלת צרפת סירבה לתת לו אשרת מעבר.
לבסוף, בראשית 1939, בדומה לרוב לוחמי הבריגדות הבינלאומיות שנותרו בספרד, ווזק התגייס שוב לקרבות האחרונים נגד הלאומנים, שהתקדמו בקצב מהיר.
לאחר מספר שבועות הוא הצליח לעזוב לצרפת, שם נכלא במחנה מעצר.
שיבה לפולין ועלייה שנייה לישראל
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ווזק לפולין במטרה להשתתף בבניית המדינה הסוציאליסטית החדשה.
ב-1968, לאחר שעבד שנים רבות במשרד החוץ הפולני, עזב ווזק את המדינה בעקבות גל אנטישמיות, והיגר לישראל בפעם השנייה, והתיישב בחולון.
בשנת 1964 כתב ספר זיכרונות על תקופתו בספרד בשם "זכרונות פון א באטוויניסט" – "זיכרונותיו של לוחם בפלוגת בוטווין".
הספר נכתב ביידיש ופורסם בוורשה.
בדצמבר 2013 הספר תורגם לצרפתית ונערך על ידי בתו.
נפטר בשנת 1998. בתם מתגוררת בבלגיה.
הרב אפרים זלמן הלוי סלוצקי (ה'תר"ב, 1842 - סביב ה'תרע"ח, 1918) היה פוסק הלכה ומורה צדק בוילנא, בלשן, מחבר ספרים, ממפרשי ספר 'הלכות גדולות' וספר 'הערוך', ופעיל ציוני.
נולד במיר לאביו הרב נחום דוד.
סבו היה הרב בצלאל שהיה אב בית הדין של סלוצק.
למד בישיבות, ושילב לימודי מדעים.
בשנת תרט"ז, נשא את ביתו של רבי יוסף סקוביץ.
תחילה לא רצה לקבל תפקיד רבנות, ופנה למסחר.
בשנת תרמ"ח, התמנה למורה צדק בווילנא.
בשנת תר"ן, לאחר פטירתו חותנו, התמנה תחתיו למסדר הגיטין בעיר.
לעיתים פרסם את מאמריו התורניים בירחון שערי תורה שנדפס בקרקוב.
התיר להדליק חשמל ביום טוב.
סבר שלא יוצאים ידי חובה בשמיעת מגילה מרמקול.
סבר שחלזון התכלת שמצא האדמו"ר מראדזין, אינו החלזון הכשר למצוות ציצית.
בתחילת המאה העשרים, תיקנו כמה מרבני צרפת קידושין על תנאי, שכשהממשלה תחליט להפריד את הזוג, הקידושין יתבטלו למפרע, ובכך ביטלו את הצורך במתן גט.
בשנת תרס"ח יצא כתב מחאה כנגד תקנתם שהוחתם על ידי מאות רבנים מרחבי העולם, רבי אפרים נמנה עם חותמי המחאה.
בד' אב תרע"ז (23 ביולי 1917), התקיימה בווילנה אספה גדולה שהשתתפו בה חמישה עשר מורי צדק, בה הוחלט להקים 'הסתדרות לאומית' ששמה לה למטרה: לעזור ליהודי ארץ ישראל לקבל זכויות עצמיות, להפיץ את רעיון שיבת ציון, לדרוש זכויות לאומיות בכל ארצות הגולה.
וכן להפיץ את השפה העברית וקורות עם ישראל ברוח המסורת, לחנך את הדור הצעיר על יסודות הדת והלאומיות, להקים מערכת חינוך מסודרת המשלבת לימודים כלליים הכוללת תלמודי תורה, בתי מדרש למורים ורבנים.
הרב אפרים זלמן סלוצקי לקח חלק בתעמולה שנערכה בבתי הכנסת בווילנא ודרש בשבת נחמו, בעד ההסתדרות הלאומית.
בכ"א אב תרע"ז (9 באוגוסט 1917) עמד בראש החותמים על הצהרה להתאחד ולעבוד יחד עם הציוניים.
אגודת אזוב - על המשניות, ורשה תרכ"ח.
שו"ת עץ אפרים - נדפס רק על חלק אורח חיים.
שו"ת אור חדש - תשובות בענייני חשמל, מכוניות, טלפון, פונוגרף וגרמופון.
מערכה לקראת מערכה - פירושים והערות לספר 'הערוך' - וילנא תרל"א.
רוב החיבור נותר בכתב יד.
יד אפרים - פירוש לספר הלכות גדולות, ורשה תרל"ה.
תוספות להלכה - על פסקי התוספות לתלמוד.
"אפרים ואסתר שמיר" הוא אלבום האולפן היחידי של צמד הזמרים הישראלי אפרים ואסתר שמיר, אשר יצא לאור בדצמבר 1977.
אסתר הירשנברג החלה את דרכה המוזיקלית כבר בילדותה, ואת שירותה הצבאי בצה"ל עשתה בלהקת הנח"ל, שם פגשה את הגיטריסט וחבר להקת כוורת אפרים שמיר.
במהלך מלחמת יום הכיפורים התקרבו השניים, ושנתיים לאחר מכן, בשנת 1975 נישאו והחלו לעבוד על אלבום ומופע משותפים.
באותה שנה הוציאה אסתר לאור את הסינגל הראשון בביצועה - "עברתי רק כדי לראות", אשר נכתב על ידה והולחן ועובד על ידי אפרים.
השיר זכה להצלחה רבה והיה למזוהה עם הצמד.
בשנת 1977 היה שותף הצמד בלהקתו של הזמר-יוצר אריק איינשטיין בסיבוב ההופעות אנשים אוהבים לשיר.
בלהקה זו היו חברים בין היתר הגיטריסט שלמה יידוב, המתופף אלון הלל, הבסיסט מוטי דיכנה ושותפו של שמיר ללהקת כוורת, יוני רכטר.
האלבום הופק על ידי קרלה קמחי ואפרים, אשר עיבד והלחין כמעט את כל שיריו.
חלק מהשירים שנכללו בו הופיעו לפני כן בפרויקטים קודמים של השניים, בהם עסקו טרם הקלטות האלבום, וזכו להקלטה חוזרת.
האלבום זכה להצלחה מסחרית, ולצורך קידומו יצא הצמד לסיבוב הופעות ברחבי הארץ.
האלבום הניב להיטים רבים, בהם "עברתי רק כדי לראות", "ערב של יום בהיר", "להיות כוכב" ו"נכון את יפה".
על אף שבני הזוג התגרשו שנה לאחר צאת האלבום, אלה שמרו על קשר יציב והמשיכו לשתף פעולה בהיבט המוזיקלי.
בשנת 1993 יצא לאור האלבום לראשונה על גבי תקליטור.
בגרסה זו נכללו מספר כארבע רצועות בונוס, אשר לא נכללו בגרסתו המקורית של האלבום בפורמט תקליט.
בשנת 2008 זכה השיר "עברתי רק כדי לראות" לגרסת כיסוי מאת תומר יוסף ובן הנדלר, שהופיעה באלבום השני של הפרויקט המוזיקלי "עבודה עברית", "מחווה לשישים שנות יצירה מקורית".
בשנת 2011 הוציא אפרים לאור את אלבום הרמיקסים "אפרים שמיר וגנבי הזמן", אשר כללה גרסאות אלטרנטיביות לשירים מתקופות שונות בחייו, בהם "ערב של יום בהיר" ו"נכון את יפה"
על אף שהיה ללהיט גדול, נמתחה ביקורת כלפי השיר "נכון את יפה", אותו כתב אפרים כשיר דיס לחברתו ללהקת הנח"ל ירדנה ארזי, אשר דחתה את חיזוריו אליה.
מילות השירים נכתבו על ידי אסתר שמיר והמוזיקה לשירים הולחנה על ידי אפרים שמיר, למעט היכן שצוין אחרת.
אפרים שמיר - שירה וקולות, גיטרות, עיבודים והפקה מוזיקלית
תופים ב"עברתי רק כדי לראות"
גיטרה בס ב"להיות כוכב או לפחות ירח"
אסתר שמיר - שירה וקולות רקע, לחן ל"בוא ונשחק במחבואים", גיטרה קלאסית ב"סובב בחיוורון"
יוני רכטר - פסנתר ואורגן ב"ערב של יום בהיר" ו"עברתי רק כדי לראות"
איתן גדרון - גיטרה בס ב"ערב של יום בהיר" ו"בוא ונשחק במחבואים"
אהרלה קמינסקי - תופים ב"ערב של יום בהיר" ו"בוא ונשחק במחבואים"
אבנר קנר - אקורדיון ב"בוא ונשחק במחבואים", קולות ב"עברתי רק כדי לראות"
אריק רודיך - פסנתר ב"להיות כוכב" ו"בלי לבקש רשות"
אלון אולארצ'יק - גיטרה בס ב"עברתי רק כדי לראות"
גידי גוב - קולות ב"עברתי רק כדי לראות" ו"מרבד הקסמים"
יוסי פיאמנטה - קולות רקע ב"עברתי רק כדי לראות"
יהודית רביץ - קולות רקע ב"מרבד הקסמים"
שם טוב לוי - חליל ועיבוד
אפרים שמיר - הפקה מוזיקלית
לואי להב וטומי פרידמן - הקלטות ומיקס
הוקלט באולפני "טריטון" בין יולי 1975 ל-ספטמבר 1977
הרב אפרים זלמן רזומני (או באידית: ראזומנע) היה רבה הראשון של העיר ניקולייב.
נולד בעייריה סמילה לאביו רבי דובער.
בשנת ה'תקע"א מונה לרבה של ניקולאייב, זאת לאחר פגישה עם הצאר, ר' אפרים זלמן כיהן בתפקיד הרב, הן מטעם הקהילה והן מטעם השלטונות.
בשנת ה'תקצ"ד גורשו היהודים מהעיר, למעט יהודים שהיו בעלי מספנות, רבנים וחזנים.
כך שר' אפרים זלמן לא גורש מהעיר.
לאחר פטירת רבי שניאור זלמן מליאדי דבק בבנו האדמו"ר האמצעי ולאחר פטירת אדמו"ר האמצעי, דבק ברבי הצמח צדק מחב"ד ליובאוויטש.
לאחר פטירתו בשנת ה'תר"כ מילא את מקומו הרב אברהם דוד לאווט בתפקיד רב העיר.
בשנת ה'תרנ"ז (שלושים ושבע שנה אחרי פטירתו) הוציא בנו את ספרו הר אפרים בספר מאמר מיוחד על הרב שאול וואהל אליו מתייחס המחבר, אמרותיו של המחבר, מאמר החסידות של אדמו"ר הזקן ושירים לכבוד אדמו"ר הזקן ובנו אדמו"ר האמצעי.
בהקדמת הספר כותב בן המחבר (המלבה"ד) שברשותו עוד כתבי יד של אביו בהם מאמרים של אדמו"ר הזקן ובנו אדמו"ר האמצעי, פירושים על הזוהר ועוד.
דברים אלו לא נדפסו מעולם.
כתיבתו הפיוטיות היא יחידה מסוגה בדור זה של תנועת החסידות.
בנו, הרב משה שמואל רזומני
נינו, החזן, זלמן רזומני (הנקרא על שמו בשם אפרים זלמן).
אפרים משה ליליֶין (בפולנית: Maurycy Lilien; 23 במאי 1874, דרוהוביץ', גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 18 ביולי 1925, באדנוויילר, רפובליקת באדן, גרמניה) היה צייר, צלם ותחריטאי יהודי, שפעל בגרמניה ובארץ ישראל, ממייסדי "בצלאל", המזוהה עם סגנון האר נובו.
שמו יצא לפניו בשל יצירתו בנושאי יהדות וציונות.
מכונה לעיתים "האמן הציוני הראשון".
ליליין נולד בעיר דרוהוביץ' שבגליציה המזרחית (כיום באוקראינה) למשפחה ענייה, בנם של יעקב הכהן ליליין (1854–1907) ו-קיילי לאנגרמן (1856-1920).
בשנים 1889-1893 למד באקדמיה לאמנות בקרקוב, מתוכן שנתיים אצל המורה הפולני יאן מטייקו, ואחר כך בווינה.
כאשר סיים את לימודיו עבר לברלין, שם היה פעיל בחוגי האר-נובו הגרמני (יוגנדסטיל) ותרם איורים לעיתון "יוגנד" (גרמנית: "נעורים").
ב-1900 ראתה אור יצירתו הראשונה הקשורה לתנועה הציונית, סדרת איורים שעיטרו את ספר שיריו של בֶּריס פון מינכהאוזן, Juda ("יהודה").
פון מינכהאוזן היה משורר לא יהודי שהוקסם מראיית היהודים כבני ישראל העתיקים ותמך בציונות, אולם לאחר מכן הפך לאנטישמי ונאצי.
לצד יעקב ברנשטיין-כהן, חיים ויצמן, מרטין בובר, ליאו מוצקין ואחד העם היה ליליין ממייסדי הפרקציה הדמוקרטית ב (1901), וכחלק מפעולתה ייסד בשיתוף עם בובר וברתולד פייבל את ההוצאה לאור Jüdischer Verlag (יודישער פערלאג).
ב-1903 יצא לאור ספר על אמנות יהודית בעריכת מרטין בובר, בו הוצג ליליין בין האמנים היהודים המובילים בדורם.
עיקר פרסומו בא לו בזכות תמונתו המפורסמת של הרצל על מרפסת המלון בבזל, שהוצגה בקונגרס של שנת 1901, ובזכות האיורים שבהם הציג את הרצל המזוקן כנביא תנ"כי וכדגם לדמויות תנ"כיות שונות כמו משה, חלקם בעירום.
לפרסום רב זכו גם תחריטים שהכין בעקבות תמונות שצילם בארץ ישראל, של מראות מירושלים ומארץ הקודש.
תחריטיו ואיוריו משקפים השפעה ניכרת של המאייר והצייר אוברי בירדסלי.
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל, ויחד עם בוריס שץ ויוליוס רוטשילד ייסד את בית הספר לאמנות "בצלאל", לימד את הכיתה הראשונה שלו, ועיצב את סמלו של בית הספר.
כעבור שנה חזר לגרמניה, שם חי רוב חייו.
ביקר בארץ ישראל עוד שלוש פעמים.
בעת ביקוריו בארץ ישראל עסק גם בצילום והסתייע בשירותיו של הצלם ח'ליל רעד.
ב-1941 מסר בנו של ליליין לספריית שוקן 600 תשלילים מצלולויד וזכוכית.
אחר כך עברה לרשותה של אספנית האומנות דבורה שוקן ששימרה וקיטלגה אותם.
ליליין נחשב לאחד מגדולי האמנות היהודית ומניח היסוד לאיור הציוני.
הייתה לו השפעה גדולה על עולם האסוציאציות החזותיות-אמנותיות בארץ ישראל ובעולם היהודי, לפחות בשני העשורים הראשונים של המאה.
השילוב של נושא תנ"כי, הקשר ציוני, תפאורה מזרחית ודרך עיצוב אידיאליסטית מערבית הוא תמצית יצירתו.
אמני "בצלאל" רקחו את יצירותיהם על-פי המינון הזה.
גם אמנים כראובן רובין ואריה לובין הושפעו מאוד מליליין בראשית דרכם.
בשנת 1906, אפרים נישא לאמנית היהודייה הלנה אמה מאגנוס (1880-1971) ויחדיו נולדו להם שני ילדים: הבן יעקב אוטו (1907-1991) אשר עלה לישראל עם משפחתו, ובתם ד"ר חנה פאולה סופיה פיטרס (1911-2009) אשר עברה עם משפחתה לארצות הברית.
בתו של יעקב אוטו ליליין, חנה, נישאה לטל קיפניס, בנו של לוין קיפניס.
הוא נפטר כשלקה בליבו בגיל 51 בלבד.
על שמו רחובות בירושלים, בתל אביב ובבאר שבע.
במשך השנים נערכו מספר תערוכות לזכרו:
בשנת 1947 המשכן לאמנות על שם חיים אתר הציג תערוכת ויטראז'ים שיצר ליליין.
בשנים 1974–1975, במלאת מאה שנה להולדתו, מוזיאון ישראל הקדיש לליליין תערוכת זיכרון וגם העיר בראונשווייג בגרמניה (שבה חי ליליין את שנותיו האחרונות לצד רעייתו, הלנה מגנום, ילידת העיר ואמנית בזכות עצמה) הקדישה לו תערוכה רטרוספקטיבית.
באפריל 1990 נערכה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכת צלומים של ליליין, שאצר הצלם מיכה בר-עם.
בקיץ 2008 ערכה גלריה טל בכפר ורדים תערוכה של ציורי נשים של ליליין.
במאי 2015 ערכה גלריה נ&נ אמן תערוכת רטרוספקטיבה של יצירותיו.
1890 - 1892 אמנות, האקדמיות של קרקוב אצל המורה יאן מטיקו
1906 לימד הכיתה הראשונה של "בצלאל"
אפרים לוצאטו (באיטלקית: Ephraim Luzzatto; 1729–1792) היה רופא ומשורר יהודי-איטלקי.
נולד ב-1729 לרפאל לוצאטו, שהיה גם הוא רופא, בן למשפחת לוצאטו הידועה, בכפר סאן-דניאל (San Daniele) במחוז פריולי-ונציה ג'וליה (Friuli) שליד גוריציה.
ב-1742 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת פדובה והוסמך כרופא ב-1751. באוניברסיטה עסק גם בשירה העברית והאיטלקית, וחי חיי סטודנט איטלקי מודרני, כולל קשרים עם נשים, שתיית יין והשתתפות בערבי זמרה ומשחק.
לאחר תום לימודיו היה רופא בפדובה ואחר כך בקהילות היהודיות בערים ליבורנו, גוריציה, טריאסטה ואחרות.
בערים אלה חיבר את שיריו ובהם גם "שירים לעת מצוא" לכבוד אירועים בחייהם של נכבדי הקהילה המקומיים.
ב-1763 עבר ללונדון, שם שימש במשך כשלושים שנה רופא בית החולים של הקהילה הפורטוגזית.
ב-1768 הוציא בלונדון את ספר השירים "אלה בני הנעורים", שבו אסף את השירים שכתב באיטליה.
לפי העדויות גם בלונדון לא הקפיד על שמירת מצוות מדוקדקת.
הוא כתב שירים בכל הזדמנות, לרבות על צדם השני של מרשמים שנתן, אולם רוב השירים שכתב בלונדון לא התפרסמו.
ב-1792 החליט לחזור לאיטליה, ובשל מחלתו נסע לשם דרך לוזאן שבשווייץ, שם קיווה להיוועץ ברופא אנדרה טיסו.
אולם מחלתו התגברה והוא מת בלוזאן באותה שנה.
מקצת משיריו נתפרסמו בעיתון המשכילים "המאסף", ויצחק סטנוב הוציא לאור את רוב שירי "אלה בני הנעורים" במהדורה חדשה בשם "קול שחל" (ברלין תק"ן; בשער מופיע מקום הדפוס "איזמיר").
סטנוב כמנהגו הרשה לעצמו לשנות ולהשמיט חלק ממילות השירים, ועל כך יצא מאיר הלוי לטריס בביקורת נוקבת והוציא בעצמו מהדורה חדשה של "אלה בני הנעורים".
"אלה בני הנעורים" יצא במהדורות נוספות במשך השנים, אחת מהן עם מבוא מאת יעקב פיכמן (תל אביב תש"ב); לאחרונה במהדורת צילום בתשנ"ד (1994).
לצד השירים שכתב לוצאטו לכבוד אירועים כגון חתונות ולידות בבתי עשירי יהודי איטליה כתב גם שירי אהבה ושירים לאומיים.
שיריו מתאפיינים בהומור דק ובאירוניה, בהשפעת משוררי איטליה פטרארקה ומטאסטאזיו, ואולם מאחורי האירוניה מסתתרים רגש והסתכלות בוחנת.
הוא אף תרגם את אחד משירי הטבע של מטאסטסיו.
מפורסמים גם השירים הדו-לשוניים שלו, שאותם ניתן לקרוא גם בעברית וגם באיטלקית.
שירי האהבה שלו מושפעים מהשירה הארוטית האיטלקית והוא אינו חושש גם להתייחס לאלים היוונים והרומאיים כקופידון, אפולו וונוס (כשהודיעו עורכי "המאסף", בהשפעת רנ"ה וייזל, שבכתב העת שלהם לא יתפרסמו "שירי עגבים" ולא שירים המזכירים את אלילי יוון ורומי התכוונו כנראה לשירי אפרים לוצאטו).
שירי אהבה בסגנון כזה היו נדירים עד ימיו בשירה העברית, למעט שירי עמנואל הרומי, ומבחינה זו הוא מבשר את שירת האהבה של מיכ"ל, יל"ג וטשרניחובסקי כמאה שנה אחריו.
לצד שירי האהבה כתב גם שירים על עם ישראל ועל הגלות ושירי געגועים לארץ ישראל, ואפילו על לימוד התורה.
ההיסטוריון וחוקר הספרות יוסף קלוזנר כותב על שירתו:
"משורר קל-חיים ורך-רגש, עומד על מרום ההשכלה האסתטית של זמנו וארצו, אוהב חיים, אוהב אהבה וטבע, אבל גם חושב מחשבות, עושה את חשבון-נפשו וגם מֵצר בצרת עמו הגולֶה וארצו החרֵבה.
וקובץ שיריו הקטן הוא לנו אות ומופת, שעוד בתחילת ימיה של הספרות העברית החדשה התייצבה על הדרך הנכונה - לאחד את יפיפותם של עמי-אירופה עם צער האומה והערצת קדושיה הלאומיים.
אלא שלא הוכשר הדור, ומשורר נפלא כאפרים לוצאטו השפיע אך מעט ונשתכח עד מהרה".
אפרים מאיר (נולד ב-1949) הוא פילוסוף ישראלי, גר, מומחה בתחום מחשבת ישראל, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן, כיהן כראש המחלקה למחשבת ישראל.
מאיר נולד בבלגיה בשנת 1949 כנוצרי קתולי.
הוא למד מדעי דת ופילולוגיה באוניברסיטה הקתולית בלוון (Leuven) שבבלגיה והוא בעל תואר דוקטור בתאולוגיה.
התחתן ב-1971 ולאחר שהתגייר עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1983. בשנת 1989 החל ללמד במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
שימש מרצה אורח באוניברסיטאות מהמובילות בעולם, בין היתר לימד באוניברסיטת מארק בלוך בשטרסבורג (Marc Bloch University, Strasbourg), באוניברסיטת המבורג, בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בהיידלברג (Hochschule für Jüdische Studien, Heidelberg), ובאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
מ-2009 ועד 2017 שימש באופן סדיר כפרופסור אורח ללימודי דיאלוג יהודי ותאולוגיה בין-דתית באקדמיה לדתות העולם, באוניברסיטת המבורג.
משמש כנשיא חברת רוזנצוויג הבינלאומית.
ומחודש ספטמבר ועד דצמבר 2018 שימש כחוקר במרכז לחקר התאולוגיה בפרינסטון ובמחצית הראשונה 2021 ב-Stellenbosch Institute for Advanced Study בדרום אפריקה.
מתגורר כיום במבשרת ציון ואב לחמישה.
בנו פרופ' יונתן מאיר הוא חוקר חסידות והשכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חלק גדול מכתביו עוסקים באקזיסטנציאליזם יהודי, תחום שמאיר הוא מהראשונים שעסקו בו בעברית.
כתב שני ספרים על הגותו של פרנץ רוזנצווייג, הוגה שמאיר מחשיבו כאחד מאבות האקזיסטנציאליזם היהודי, לצד מרטין בובר.
ספרו באנגלית שעוסק בלמעלה מאלף מכתבי אהבה ששלח רוזנצווייג למרגריט רוזנשטוק-הוסי, היה הראשון שחקר אותם לעומק, והיווה תוספת קריטית להבנה כוללת של "כוכב הגאולה", יצירתו הבולטת של רוזנצווייג.
במקביל הקדיש מאיר מחקר רב שנים לחשיבה הדיאלוגית, ובכלל זה לפילוסופיה הדיאלוגית של מרטין בובר.
בספרו פילוסופים קיומיים יהודים ברב-שיח נידונים יחד הוגים דיאלוגיים יהודים ושאינם-יהודים והמחבר דן בתרומה המיוחדת של המחשבה היהודית למחשבה הדיאלוגית.
השוני והדיאלוג בין המחשבה היהודית לכללית הוא גם הנושא של ספרו הגרמני הבדל ודיאלוג מ-2013. בספרו The Marvel of Relatedness מ-2021 הוא חוקר את הנושא הדיאלוג ממספר זוויות.
מאיר היה מראשוני חוקרי הפילוסוף היהודי צרפתי עמנואל לוינס בארץ, ותרם תרומה מכרעת להתקבלותו בחברה הישראלית.
היה ראשון ללמד במסגרות האקדמיות קורסים על הפילוסופיה של לוינס, והביא בפני הקורא העברי את תרגום שיחותיו של לוינס עם פיליפ נמו - ספר זה משמש עד היום כמבוא חשוב להיכרות עם משנתו של לוינס.
נוסף לכך, פרסם ספר על משנתו של לוינס המראה כי יש קשר מובהק בין כתביו הפילוסופיים לבין כתביו העוסקים בענייני יהדות.
מאיר נוטל חלק בשיח ההגותי שלאחר השואה, ומבקש להדגיש בו את הצדדים האנושיים המוסריים, להם נקרא האדם והיהודי לאחר השואה.
ספרו "מעשה זיכרון" התקבל כחלק מהכתיבה הפילוסופית הישראלית לאחר השואה.
מאיר דן בנוסף בנושא הזהות.
בספר שפרסם ב-2011, Identity Dialogically Constructed, ובספר משנת 2013, Dialogical Thought and Identity, הוא חוקר את הזהות באמצעות הוגים דיאלוגיים יהודיים ומציע את מחשבתו האישית בנושא זה.
בשנים האחרונות מאיר יוצר את התאולוגיה הבין-דתית שלו.
הוא כתב ספר הדן בתאולוגיה דיאלוגית, השואבת את השראתה מהוגים יהודים דיאלוגיים, ממרטין בובר, אברהם יהושע השל, פרנץ רוזנצווייג ועמנואל לוינס.
בשני ספרים נוספים הוא ממשיך בבניית תאולוגיה בין-דתית.
בספריו האחרונים מקדיש מאיר את מחקרו והגותו לשאלות של זהות ולדיאלוג הבין-דתי כמרכיב משמעותי בבניית זהות.
בספרו על ההומניזם היהודי הוא נותן פירוש הומניסטי של התרבות היהודית.
כוכב מיעקב - ל-פרנץ רוזנצווייגTheology, הוצאת מאגנס פברואר 1994
אתיקה והאינסופי - תרגום ספרו של עמנואל לוינס, הוצאת מאגנס אוקטובר 1995
פילוסופים קיומיים יהודים ברב-שיח, מאגנס דצמבר 2003
מעשה זיכרון, חברה, אדם ואלוהים לאחר אושוויץ, רסלינג 2006
אפרים לפיד (נולד ב-29 בינואר 1942) הוא יושב ראש ארגון "מורשת ההגנה", איש תקשורת ישראלי וחוקר היסטוריה ציונית-יהודית.
שירת כדובר צה"ל, כקצין מודיעין בכיר ביחידה 8200, וכמפקד גלי צה"ל.
לאחר סיום שירותו הצבאי עמד, בין היתר, בראשות חברת "יפעת" למידע תקשורתי, וכיהן כדובר הסוכנות היהודית.
לפיד נולד והתחנך בתל אביב.
למד במגמת מזרחנות בתיכון עירוני ד'.
היה יושב ראש מועצת התלמידים העירונית של תל אביב.
בשנת 1960 הצטרף לעתודה האקדמית והחל את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ושפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לפיד הוא בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותעודת הוראה מאוניברסיטת תל אביב.
במאי 2016 קיבל תואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן על מחקרו, בהנחיית שלמה שפירא, על קהילת המודיעין הישראלית.
בשנים 2001–2012 לימד במחלקה לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
כיום עוסק בהוראה באוניברסיטת בר-אילן על נושאי הביטחון הלאומי של ישראל.
בשנים 1963–1982 שירת, בדרגת סג"ם עד אל"ם, בחיל המודיעין בתפקידי פיקוד, מטה והדרכה ביחידה 8200, ביחידת חצב, ובמחלקת האיסוף.
השתתף בפעולת כראמה כמפקד צוות האזנה.
בשנים 1982–1984 היה חניך ומדריך במכללה לביטחון לאומי.
היה נציג אמ"ן בוועדת החקירה המטכ"לית בעקבות אסון צור השני.
ב-1984 מונה לדובר צה"ל והועלה לדרגת תא"ל.
את תפקידו זה מילא בתקופת כהונתם של הרמטכ"לים משה לוי ודן שומרון.
שני המאמצים העיקריים בתקופה זו היו הפעילות המבצעית בלבנון בהיערכות באזור הביטחון (מינואר 1985) ודברור ההתקוממות העממית בשטחים ("האינתיפאדה הראשונה"), שהחלה בדצמבר 1987 וחייבה שינויים רבים בשיטת העבודה של דוברות צה"ל.
החלטת הממשלה מ־14 בינואר 1985 על היערכות צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון, כמעט שלוש שנים אחר תחילת מלחמת שלום הגליל.
פברואר 1985: טנק צה"ל פגע למוות בצלם CBS בדרום לבנון, מתוך זיהוי מוטעה כי המצלמה על הכתף היא טיל מוכן לירי.
מחאה בינלאומית – סגן נשיא CBS הגיע לארץ כדי למחות על האירוע.
20 באפריל 1985: טיבוע אניית מחבלים אטבירוס בלב ים – סיכול פיגוע ימי ראשון בהיקף רחב.
20 במאי 1985: "עסקת ג'יבריל" – הוחזרו 3 חיילי צה"ל שבויים (2 חיילי נח"ל, גרוף וסאלם שנחטפו עם עוד 6 נחלאים ב-1983 וחזי שי, אשר נעדר מקרב סולטן יעקוב) תמורת שחרור 1150 מחבלים.
1 באוקטובר 1985: מבצע דרך נץ – תקיפת מפקדת אש"ף בתוניסיה.
מבצע תקיפה ארוך הטווח ביותר שפעל צה"ל.
אוקטובר 1985 - מחבלים השתלטו על האנייה אקילה לאורו וזרקו לים נוסע נכה יהודי ליאון קלינגהופר.
בצעד נדיר של שילוב מודיעין להסברה הופיע ראש אמ"ן, אלוף אהוד ברק, בטלוויזיה וחשף מידע מודיעיני שנקלט ביחידה 8200 להוכחת הקשר של ארגוני המחבלים לפיגוע.
פברואר 1986, פיצוץ פרשת קו 300 שלושה בכירים בשב"כ מסרו ליועץ המשפטי לממשלה כי ראש הארגון הורה על בידוי ראיות נגד תא"ל יצחק מרדכי, קצין צנחנים וחי"ר ראשי.
בשב"כ התחולל ארגון מחדש בעקבות הפרשה החמורה.
עוד קודם הועמד מרדכי לדין משמעתי וזוכה.
הוא התקדם בצבא והיה למפקד שלושת הפיקודים, יחיד בתולדות צה"ל.
פברואר 1986: שני חיילי צה"ל (פינק ואלשיך) נחטפו בדרום לבנון - גופותיהם הוחזרו בשנת 1996.
16 באוקטובר 1986: הנווט רון ארד נטש מטוס בעקבות פגיעת נ"מ בדרום לבנון.
הטייס ניצל והנווט רון ארד נעדר מאז ועד היום.
צה"ל והמדינה ממשיכים לנסות לאתרו.
29 במרץ 1987: לאל"ם אביאם סלע נמנע קידום לתא"ל בעקבות אולטימטום אמריקני בפרשת יונתן פולארד דבר שעורר סערה בקרב הקצונה הבכירה בחיל האוויר.
אוגוסט 1987: הממשלה ביטלה את פרויקט הלביא המטוס הישראלי ופרויקט מרכזי של התעשיות הביטחוניות.
צה"ל, בגיבוי שר הביטחון יצחק רבין, התנגד לפרויקט והצליח לשכנע את הממשלה.
קדמו להחלטה מאמץ שדלנות נרחב ביותר של צה"ל, כולל פעילות דוברותית נרחבת מול מאמץ ציבורי – תקשורתי מקיף של התעשייה האווירית בגיבוי השר משה ארנס לאשר את הפרויקט.
נובמבר 1987: "ליל הגלשונים", פיגוע ראשון מסוגו על ידי מחבל שהגיע בגלשן למחנה חטיבת הנח"ל ליד קריית שמונה.
בעקבות ועדת החקירה בנושא הועמד לדין הש"ג והמח"ט סיים שירותו בצה"ל.
13 בדצמבר 1987 - התקוממות עממית האינתיפאדה הראשונה - מרי אזרחי אלים ללא נשק חם באזורי יו"ש ועזה.
נמשכו עד הסכמי אוסלו 1993.
7 במרץ 1988 : "אוטובוס האימהות"– פיגוע מיקוח, השתלטות על ידי הימ"מ וחילוץ הנוסעים, ללא נוכחות תקשורתית, רק צילום שנעשה על ידי לפיד דובר צה"ל אישית.
16 באפריל 1988: מבצע הצגת תכלית - סיכול ממוקד של אבו ג'יהאד בתוניס.
המבצע לא פורסם, ישראל לא הודתה רשמית, אלא כעבור שנים רבות.
באוקטובר 1988 נחשפו יחידת דובדבן ויחידת שמשון בפרסום מחוץ לישראל, שלא ביוזמת צה"ל.
יחידות המסתערבים השתמשו, בין היתר, בלוחיות זיהוי דיפלומטיות ושילוט של רכב עיתונות.
החשיפה הובילה למחאה של כתבי חוץ.
הוקמו נציגויות דובר צה"ל בפיקוד הדרום, אכ"א, אג"א, מפח"ש.
הונהג תדרוך קבוע לכוחות צה"ל בתעסוקה מבצעית כיצד לנהוג עם תקשורת, בעיקר בשטחים – הוכנה פקודה מטעם אג"ם/מבצעים, הופק מסמך הסברה וסרטי הדרכה: הסרט "המצלמה רואה הכל" (במאי וקריין מיכאל קרפין) וסרטים נוספים על צבא ותקשורת (אחד מהם בידי דן שילון).
הונהג תדרוך אישי של קציני היחידה לכל יחידה עם כניסתה לפעילות ביטחון שוטף.
התדרוך תרם לשיפור ההתמודדות של החיילים עם נוכחות תקשורתית אינטנסיבית.
ניתן דגש על עדכון ותדרוך של תקשורת חוץ עם מינוי ראשון של סגן דובר צה"ל בדרגת אלוף-משנה לנושא תקשורת בינלאומית (תב"ל).
הראשון בתפקיד זה – אל"ם רענן גיסין.
תרגיל "מסביר פנים" – לראשונה נערך תרגיל מקיף ביוזמת צה"ל לבחינת מערכת הסברה לאומית כולל סימולציה של הופעת בעלי תפקידים בתקשורת (יולי 1989).
לראשונה הוקמה מסגרת הדרכה פנים-יחידתית: קורס קציני דוברות (מחזור א' 1986)
הופקו פרסומים חדשים - IDF Journal - ביטאון תקופתי באנגלית על צה"ל; "נצנצ - נקודות ציון לנספח צבאי" – פרסום שבועי של דו"צ לנספחי צה"ל בעולם.
הופק לראשונה ביחידת דובר צה"ל סרט דוקו-דרמה באורך מלא "שתי אצבעות מצידון" בעקבות היערכות צה"ל באזור הביטחון, שלוש שנים של נוכחות צה"ל בלבנון אחרי המלחמה ביוני 1982. הסרט הוקרן בהצלחה רבה לציבור בישראל ומחוצה לה (1986).
לראשונה נקבע תג יחידה ותגית כתף "דובר צה"ל" לבעלי התפקידים המקצועיים ביחידה.
ב-1 בספטמבר 1989 נכנס לתפקיד מפקד גלי צה"ל במקום נחמן שי.
זה היה מינוי ראשון בתולדות התחנה של קצין בכיר משורות הצבא ובפרט לאחר תפקיד דובר צה"ל.
אירוע מרכזי בחיי המדינה היה מלחמת המפרץ בינואר-פברואר 1991. במהלכה נעשה מהלך תקשורתי יוצא דופן, אשר לא הופעל מאז מלחמת יום הכיפורים – איחוד שידורים של "קול ישראל" וגל"צ במסגרת אולפן משותף עם שדרים, עורכים ומפיקים משתי התחנות.
האולפן המשותף פעל ממתקני הרדיו בירושלים, אשר היו מוגנים מפגיעה במלחמת המפרץ.
סמוך לכניסתו לתפקיד של הרמטכ"ל, אהוד ברק, במאי 1991 הורה ברק להעביר את האחריות לגל"צ לרשות השידור.
לפיד הציע לרמטכ"ל לחבר את גל"צ לטלוויזיה החינוכית ולהקים "רשות שידור חינוכית", לאחר שקיבל את הסכמת שר החינוך זבולון המר.
הצעד לא יצא אל הפועל בעקבות התנגדות ציבורית ופוליטית רחבה.
יוזמתו של ברק לוותה באי-שקט בולט בתחנה.
הרמטכ"ל ברק הטיל על עוזר ראש אג"ם אלוף גיורא רום למצוא דרכים להעברת גל"צ מאחריות צה"ל, אך עבודת המטה נפסקה ללא כל שינוי במעמד התחנה.
בשנת 1992 סיים לפיד את שירותו הפעיל בצה"ל.
בהמשך כיהן בשורת תפקידים במגזר הציבורי והפרטי: מנכ"ל "קבוצת יפעת" - המרכז למידע תקשורתי, הפצת מידע מהתקשורת למאות גורמים ציבוריים, עסקיים ומוניציפליים (1992–1996).
יועץ תקשורת לשר החינוך, התרבות והספורט זבולון המר (1996–1997), מנכ"ל אולפן עקיבא בנתניה (1997–2000), מרכז ללימודי שפה ותרבות עברית וערבית.
בשנים 1997–2001 עמד לפיד בראש "עמותת שמ-2" בוגרי יחידה 8200, יחידת האיסוף המרכזית בחיל המודיעין.
בשנים 2000–2007 שימש לפיד דובר הסוכנות היהודית ומנהל יחידת ההסברה, ולאחר מכן מנהל "אזור ישראל", האחראי לקשרי הציבור של הסוכנות בישראל.
לפיד עוסק בהוראה, בהרצאות ובמחקר בישראל ובעולם.
בשנים 2005 – 2015 היה חבר הנהלת המרכז למורשת המודיעין והעורך הראשי של מבט מל"מ.
בשנים 2008 – 2014 היה חבר הנהלת "צוות - ארגון גמלאי צה"ל", במסגרתו היה יושב ראש ועדת הסברה וקשרי ציבור והעורך הראשי של ביטאון הארגון.
ב-23 ביוני 2015 נבחר לפיד ליושב ראש עמותת בוגרי המכללה לביטחון לאומי (מב"ל) במקום אלוף (מיל') ח"כ איל בן ראובן.
לפיד הוא חבר הוועד המנהל של הארכיון הציוני המרכזי והעמותות להנצחת משה שרת ולוי אשכול.
בשנת 2020 נבחר לפיד לסגן יושב ראש הוועדה המייעצת של מכון IFIMES בליובליאנה, סלובניה.
באותה שנה נתמנה גם לסגן ראש מכון אירופה באוניברסיטת בר-אילן.
ב-7 בדצמבר 2022 נבחר ליושב ראש ארגון מורשת "ההגנה".
ב-20 במאי 2025 נבחר לשמש כנציג ציבור במועצת העיתונות והתקשורת בישראל.
בהיותו מנכ"ל אולפן עקיבא בנתניה זכה האולפן בניהולו בשנת 1998 בפרס אונסק"ו לסובלנות.
בשנת 2011 קיבל לפיד את אות "יקיר האיגוד הישראלי ליחסי ציבור ודוברות" על תפקידיו בעולם התקשורת והדוברות.
בשנת 2018 קיבל את אות יקיר "עמותת שמ-2" על תרומתו לשימור והנחלה של מורשת היחידה.
בשנת 2023 קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2008 הצטרף לרשימת "כח לגמלאים" בבחירות למועצת עיריית תל אביב ואף התמודד מטעמה על מושב במועצה בבחירות שנערכו ב-11 בנובמבר 2008, אולם לא נבחר.
לאחר מכן שימש כחבר הנהלת "דור - מפלגת הגמלאים החברתית החדשה", בראשותו של רפי איתן, כיושב ראש ועדת הסברה וקשרי חוץ בה וכעורך הראשי של מידעון המפלגה "דורון".
לקראת בחירות 2013 החליף את רפי איתן בראש מפלגת הגמלאים והתמודד לכנסת ה-19 בראש רשימה שנשאה את השם "דור בוני הארץ".
הוא נשוי לדרורה ואב לשלושה ילדים, בהם המתמטיקאי פרופ' ארז לפיד והאמנית עפרה לפיד.
בן זוגה של עפרה לפיד הוא האמן בן הגרי, אחיו של דובר צה"ל לשעבר דניאל הגרי.
לפיד מפרסם באופן קבוע מאמרים בביטאון המרכז למורשת המודיעין - "מבט מל"מ", בעיתון ובאתר "ישראל דיפנס" ובביטאון צוות - ארגון גמלאי צה"ל - "רוח צוות".
ערך יחד עם עמוס גלבוע את הספר "מלאכת מחשבת: 60 שנה למודיעין הישראלי: מבט מבפנים", שיצא ב-2009 בהוצאת המרכז למורשת המודיעין וידיעות ספרים.
לוחמי הסתר - המודיעין הישראלי מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017
רפי איתן, איש הסוד, בעקבות הספר על רפי איתן, הרצאה ב 12 באוקטובר 2020
גומרים את ההלל על שלמה הלל, IsraelDefense, 30 באוגוסט 2023
איש המשימות הלאומיות הגדולות, האומה, גיליון 232, נובמבר 2023, עמודים 121–124
כלילה מגן ואפרים לפיד, לשכת העיתונות הממשלתית - "הידיים" המסייעות ל"מוח" בדיפלומטיה הציבורית, קשר, גיליון מספר 50, סתיו 2017
על דובר צה"ל הראשון, באתר הארכיון הציוני, מרץ 2022
פרל הארבור – התרעה והחלטה (על הספר מאת רוברטה וולסטטר), IsraelDefense, 27 בדצמבר 2023
מבן של שומר לתותחן הראשי, על ספרו האוטוביוגרפי של אריה מזרחי, IsraelDefense, 21 בפברואר 2024
יגאל אלון – מפקד למופת של יכולת צבאית ותבונה מדינית, IsraelDefense, 25 בפברואר 2024
האוגדה הראשונה בקרבות של צה"ל – צדק היסטורי, ביקורת על ספר של בני מיכלסון, IsraelDefense, 1 באפריל 2024
ההסברה ב"הגנה" – מקור ההשראה להשפעה ב"חרבות ברזל", ביקורת על ספר של צפרירה דין, IsraelDefense, 11 באפריל 2024
השפה והתרבות – תהום פעורה בינינו לשכנינו ואויבינו, ביקורת על ספר של שגיא פולקה, IsraelDefense, 14 ביולי 2024
תרבות ארגונית של מודיעין במציאות משתנה, ביקורת על ספרו של מאיר פינקל, IsraelDefense, 1 ביולי 2024
אומץ לבקר בימים של מלחמה – זו חזות הכל, ביקורת על ספר של גיא חזות, IsraelDefense, 15 באוגוסט 2024
הר הצופים – תצפית מחקרית על מאבק יהודי לשמירה על נכסים לאומיים, ביקורת על ספרה של יפעת וייס, IsraelDefense, 27 בפברואר 2025
הצצה מבצעית מוסמכת ל"מוסד" של פעם, ביקורת על ספרם של אורי רוסט ושי רז "מלשכה למוסד", IsraelDefense, 20 במאי 2025
מלים הן ביטוי לתרבות, דת והיסטוריה - הגרסה לשפה הערבית, מבט מל"מ, גיליון 101, ספטמבר 2025, עמוד 76
תיעוד מקיף: שבויים, פדויים ובני ערובה, ביקורת על הספר "שבויים, פדויים, עוברי גבול ובני ערובה 2000-1948" מאת שמעון לביא, IsraelDefense, 28 בספטמבר 2025
מרוץ הלפיד : בין הגלוי לנסתר, בין האישי לציבורי, בעריכת משה עזוז, הוצאת עושות סיפור, 2025.
אפרים כץ היה קולנוען וחוקר קולנוע ישראלי-אמריקאי, מחבר "האנציקלופדיה של הקולנוע" (1979), המהווה מקור רב ערך להיסטוריה קולנועית ומונחון קולנועי.
למד משפטים וכלכלה באוניברסיטה העברית וזמן מה שימש כעיתונאי ומבקר קולנוע בישראל, בטרם היגר לארצות הברית בשנת 1959. כץ התגורר בניו יורק, למד מדע המדינה בהאנטר קולג' וקולנוע באוניברסיטת ניו יורק, ועסק בצילום סרטי תעודה לטלוויזיה עבור רשת CBS.
בשנת 1960 פרסם, יחד עם קוונטין ריינולדס וצבי אלדובי את הספר "שר המוות: סיפורו של אדולף אייכמן" (Minister of Death: The Adolf Eichmann Story) שהביא לקוראים האמריקניים את סיפור תפיסתו של אדולף אייכמן.
כץ צילם סרטי תעודה רבים, אך תרומתו העיקרית לקולנוע היא חיבור "האנציקלופדיה של הקולנוע" (The Film Encyclopedia).
אנציקלופדיה זו, שמהדורתה הראשונה יצאה לאור בשנת 1979 מהווה את אחת העבודות הביקורתיות וההיסטוריות המקיפות על הקולנוע שהופיעו בדפוס, וכוללת מידע רב, ביוגרפי, טכני ומקצועי.
הספר, שהוא מעין לקסיקון הערוך על פי סדר האלף-בית, כולל ביוגרפיות מקיפות של דמויות חשובות יותר ופחות בתעשיית הקולנוע האמריקאית והעולמית, לרבות שחקנים, במאים, מפיקים, ואנשי הפקה.
הספר מתעד גם את התפתחות הקולנוע במקומות שונים בעולם, וכולל הגדרות ותיאורים של תהליכים טכניים וטרמינולוגיה מקצועית.
בניגוד ללקסיקונים קולנועיים אחרים, בדפוס או במדיה דיגיטלית, "האנציקלופדיה של הקולנוע" היא עבודתו של אדם יחיד, ונחשבת כספר עזר בסיסי לעוסקים בתחום.
בעת פטירתו מנפחת בשנת 1992 עבד כץ על המהדורה השנייה.
זו יצאה לאור בשנת 1994, והיא בעיקרה עבודתו של כץ.
מהדורה שלישית, נוספת, יצאה לאור בשנת 1998, והיא כוללת עדכונים ביוגרפיים ופרטים המגיעים עד לשנת 1997, כחמש שנים לאחר פטירתו של כץ.
רבנו אפרים מקלעת חמאד, מחכמי צפון אפריקה בסוף המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12, תלמיד חבר של הרי"ף.
היה גדול בדורו, בכמה ממקצועות התורה והחכמה: בתלמוד, בהוראה, בקביעת נוסחאות המשנה והתוספתא ובדקדוק הלשון העברית.
יש רגליים לדבר שחיבר חיבורים, או לפחות קונטרסים בכל אחד מתחומים אלו, אך הם לא שרדו, כמו גם קורותיו ופרטיו האישיים.
אפשר שר' שלמה פרחון היה תלמידו.
אף שחיבוריו לא שרדו, אסף הרב ישראל שציפנסקי מתוך מובאות מספרי הראשונים קטעי פירוש ופסקי רבינו אפרים, כמו כן הוכיח שישנם מקומות בספר הרי"ף שהם דברי רבינו אפרים שנכתבו בצד על הגיליון, ובמשך הזמן נכנסו לתוך הטקסט.
בקובץ ישורון (מאסף תורני) הוסיפו כמה פרטים שנשמטו מעינו של המו"ל.
בספרו של רבינו זרחיה הלוי משוקעים מקצת מדבריו, לדוגמה רבינו אפרים סבור שאין מצווה להשתכר בפורים.
כמו כן דעתו שאין לעשות בארץ ישראל שני ימים טובים של ראש השנה.
אפרים לוזון (1912 -1957) היה עיתונאי וסופר יהודי, ממייסדי תנועת בית"ר בתוניסיה (1931).
ב-1935 התמנה לנציב בית"ר בתוניסיה.
לוזון נולד למשפחה ציונית בספקס שבתוניסיה.
אביו ניסים לוזון ייסד את האגודה הציונית הראשונה בעיר ספקס, "אוהבי ציון".
אחיו אליהו לוזון היה ממייסדי התנועה הרוויזיוניסטית ב-1911, ונציג התנועה הציונית בקונגרס הציוני של 1931. אח נוסף, יצחק לוזון, היה ממקימי "השומר הצעיר" ב-1935, ובין החלוצים הראשונים של קיבוץ דן.
לוזון היה ממייסדי תנועת בית"ר בתוניסיה ב-1931. ב-1935 התמנה לנציב התנועה בתוניסיה.
כיהן בתפקיד זה עד עלייתו לישראל ב-1955.
בספר "בית"ר קורות ומקורות" כותב ההיסטוריון בן ירוחם חיים, בין היתר, על אפרים לוזון ותנועת בית"ר בתוניסיה:
"מרכזה העיקרי והחשוב של תנועת בית"ר באפריקה הצפונית היה סניף תוניס שבפיקודו של הנציב אפרים לוזון.
התנהלה בו תוכנית פעולה במתכונת מלאה ויעילה, פעולות עברור ומועדון עברי.
פעולות במקצועות שונים של ספורט ובתחרויות צופיות, מקהלה עליה ניצחה אדית בובליל, חוג מפקדים יהדות וציונות.
אין תמה שבסניף תוניס התנהלה העבודה לפי המקובל באירופה ...
בית"ר תחת הנהגתו התפשטה לאלג'יריה ומרוקו (בשנים 1937-8 היו 6 קנים בתוניסיה, 7 באלגיריה ו-3 במרוקו).
בתוניס תורגמו כל החוזרים והתוכניות מטעם שלטון בית"ר לצרפתית ומשם נשלחו גם לבית"ר צרפת ובלגיה.
בבית"ר התנהלה פעילות תרבותית ענפה: הוקמו חבורות זמר ומקהלות כמו "להקת כינור דוד", והועלו הצגות בנושאים יהודיים וציוניים, כמו: "יהודה המכבי", "הדיבוק", "דבורה" ו"נס הרצל"."
לוזון ערך והוציא לאור את העיתון הציוני של תנועת בית"ר "Cahier du Betar" בין השנים 1937-1939, בו פורסמו כרוניקה על בית"ר ועל ארץ ישראל והגולה היהודית, וכן עיבודים לסיפורים קצרים מתורגמים לצרפתית מסופרים עבריים שונים כמו י.ל.
כמו כן תרגם לשפה הצרפתית מאמרים של זאב ז'בוטינסקי, ובין היתר, חוברת על חייו ופועלו של זאב ז'בוטינסקי (שערך וכתב יהודה בן ארי).
הוא הוציא מאמרים אלו לאור בתוניס ומשם נשלחו גם לצרפת ובלגיה.
לאחר עלייתו לישראל ב-1955, עבד לוזון כעיתונאי בעיתון "חירות" (La Liberté).
היה מועמד לכנסת השלישית מטעם תנועת החירות.
אפרים לוזון נהרג ב-1957, עת ניסה להציל את ילדו מטביעה בירקון.
לאחר מותו, ביוזמת חבריו לתנועה, הונצח שמו בשמות רחובות בבאר שבע ובלוד.
רבי אפרים בר' יצחק בר' אברהם מרגנסבורג (כונה לרוב רבינו אפרים; 1110 בקירוב – ד'תתקל"ה, 1175 בקירוב) היה מבעלי התוספות ומראשוני תלמידיו של רבנו תם, וכן תלמידו של ריב"א.
חיבר את הפיוט המפורסם על עקדת יצחק – "אם אפס רבע הקן".מכונה גם "רבי אפרים הגדול", "רבי אפרים הגיבור", "ר' אפרים הצרפתי", "ר' יקיר" ו"ר' אפרים מאלמניא [גרמניה]".
יש גם מזהים את 'רב החובל' בתוספות על מסכת מגילה עם רבי אפרים.
לעיתים לא הבחינו בינו לבין רבנו אפרים מקלעת חמאד, תלמידו של הרי"ף, המכונה גם הוא "רבינו אפרים".
למד בישיבתו של ריב"א והיה חבר בית הדין של רבי יצחק בן מרדכי.
בצעירותו היה תלמידו של רבינו תם בצרפת.
נאלץ לעזוב את שפיירא, שבה ישב זמן מה, בעקבות מחלוקת עם חכמי העיר, ר' שמריה משפיירא ור' אברהם בר' שמואל החסיד, בנושא פת שנחמץ בשמרי יין של נכרים.
ייתכן שמשפיירא עבר לוורמייזא, וגם בה ערער על מנהגי הקהילה.
על פי המובא בדברי הראשונים, רבי יואל הלוי מבונא, אביו של הראבי"ה, היה תלמיד חבר שלו.
הוציא קונטרס בשם "גרמא וגרמי" העוסק בדיני גרמא וגרמי, שנדפס לראשונה בספר אוהל ישעיהו בעריכת הרב הלל מן.
חיבר תוספות על כמה מסכתות, ספר בשם "ארבעה פנים" (מוזכר גם בשם "חיבור ר' אפרים"), שהיה כנראה ספר חידושים על סדר נזיקין ותשובות רבות (קטעים ממנו מובאים בספרי הפוסקים).
חיבר פיוטים וסליחות רבים, ביניהם פיוטים שקולים.
בין פיוטיו הפיוט "אם אפס רובע הקן", הסליחה לעשרה בטבת "אבותי כי בטחו", והפיוט "אשר יצר אור", לשבת שנייה של חנוכה, במבנה הפיוט "שני זיתים", לשבת הראשונה של חנוכה.
בפיוטיו ניתן למצוא הדים לגזירות רגנסבורג (1137) ולמסע הצלב השני (1146-1147).
פיוטו אם אפס רובע הקן הוא הפיוט האשכנזי המובהק היחיד שנכנס לסידור הספרדי, לדעת הברמן הדבר נבע מכך שהספרדים שייכו בטעות פיוט זה לחבירו של ר' אפרים, ר' אפרים ב"ר יעקב מבונא, והם סברו שמדובר בעיר בונא (Annaba) שבאלג'יריה ולכן הוכשר הפיוט בעיניהם.
בהלכה נודע רבינו אפרים כבעל הפלוגתא של רבינו תם בעניין חתיכה נעשית נבילה.
רבינו אפרים מצמצם כלל זה וטוען שאינו תקף אלא בתערובת של בשר בחלב, אך לא בתערובת של שאר איסורים.
בשולחן ערוך נפסק כדעתו, אבל הרמ"א חולק עליו.
בספר הגהות אשרי מובא שרבי אפרים התיר לאכול דג הנקרא בורביטא, ואחר כך נגלו אליו בחלום ואמרו לו שהתיר שרצים, וחזר בו מהיתרו.
בספר האגודה ובראשונים נוספים מובא ששאל רבי יואל את רבי אפרים על צורות של עופות וסוסים בבית הכנסת, אם יש בזה חשש איסור משום לא תעשון אתי או חשד עבודה זרה, ורבי אפרים השיב שאין חשש.
התנגד בחריפות למנהג יהודי ריינוס להתיר באכילה את החֵלֶב שעל הקיבה (שנתכנה משום כך חלב דבני ריינוס), בניגוד לרוב הפוסקים, שאסרוהו באיסור חלב.
בעניין זה התפלמס עם תלמידו רבנו יואל, שהיה מבני ריינוס ונהג לאוכלו.
התיר לקבל עדות גויים בענייני ממון אם הם מוחזקים ככשרים והגונים.
לפי הב"ח היתרו זה אינו לכתחילה אלא רק במקרה שכבר העמידו הגויים כעדים על הסכם - מותר לקבל עדותם בבית דין.
בנו ר' משה חיבר כנראה את הפיוט "מגיני וקרן ישעי" שסימנו "משה בר' אפרים".
בנו של ר' משה, ר' יהודה, היה קשור לחוג החסידים, וכדי להבדילו מר' יהודה בר' משה אחר, נקרא "בן בנו של רבנו אפרים".
ייתכן שהיה לו בן שנקרא גם הוא ר' אפרים, והוזכר בתוספות (, ד"ה במקום: "רבי אפרים בר אפרים הגיבור").
יש משערים שנולד אחרי פטירת אביו ('ילקוט המאירי' פסחים שם).
הרב אפרים (בן אהרן) נבון (ה'תל"ז, 1677 - כ"ו בניסן ה'תצ"ה, 1735; איסטנבול - ירושלים - איסטנבול) היה פוסק ודיין.
נודע בעיקר בשל ספרו מחנה אפרים, הנסוב סביב משנה תורה לרמב"ם.
נבון נולד באיסטנבול למשפחת נבון, ומאוחר יותר, ככל הנראה בשנת ה'ת"ס או ה'תס"א, עלה לארץ ישראל, וגר בירושלים.
לפי גרסאות מסוימות הוא עלה כבר לאחר נישואיו לבתו של יהודה אירגז, ויחד עם חמיו ומשפחתו עלה לארץ ישראל, ולפי אחרות הוא עלה בגפו, ונישא רק לאחר עלייתו לארץ.
בירושלים התקבל הרב נבון בכבוד ובהערצה, עד שרבי חיים שמואל דאנון כתב אודותיו: .
במשך עשר השנים הראשונות לשהותו בעיר הוא למד תורה בהתבודדות וברציפות, ככל הנראה בישיבת "נוה שלום" שייסד רבי יצחק די מאיו הטורקי.
בירושלים המצב היה קשה ליהודים, והם סבלו מהתנכלויות רבות מצד השלטון העות'מאני ששלט בארץ באותם ימים.
לפי התיאורים השונים, הוטלו על היהודים מסים רבים, קנסות והתנכלויות נוספות.
בעקבות כך יהודים רבים ברחו מהעיר, אך הרב נבון נשאר בעיר כמנהיג היהודי הכמעט יחידי בה.
לאחר פרק זמן, כאשר המצב הפך בלתי נסבל, הוא עזב את ירושלים בשליחות כשד"ר, וכאשר הגיע לאיסטנבול מצא חן בעיני תלמידי החכמים בעיר, ואלה שכנעו אותו להישאר בה.
הוא מונה על ידי רבי יהודה רוזאניס (אב בית הדין שם, ומחבר הספר משנה למלך), למורה הוראה ודיין.
הוא זכה להערכה רבה, ונאמר אודותיו כי:
כאשר היה בן 58 נפטר הרב נבון, ונקבר באיסטנבול.
הוא השאיר אחריו שושלת של חכמים, דיינים ומנהיגי ציבור, ובמשך כמה דורות אחריו בניו שימשו כמנהיגים ופוסקים.
בנו הוא הרב יהודה נבון מחבר ספר 'קריית מלך רב'.
נינו, רבי יהודה נבון, כיהן כראשון לציון.
בחוברת "מגנזי ירושלים" מובא סיפורה של מצבתו של הרב נבון; היא נעלמה מעיני תושביה היהודים של איסטנבול במשך שנים רבות, ורק בשנת ה'תרנ"ז, יותר מ-150 שנה לאחר קבורתו, אחד מצאצאי הרב נבון, יוסף נבון ביי, שהיה עסקן ירושלמי, נסע לאיסטנבול כדי להשיג פירמן "להרכבת יפו-ירושלים", והחליט למצוא את מצבת סבו.
הם חיפשו בכל העיר, ולאחר חיפושים ממושכים הם מצאו את המצבה ואת הנוסח שעליה הידוע לנו כיום.
הרב נבון לא זכה לראות את חיבורו יוצא לאור בחייו, מאחר שהחיבור עוד לא היה ערוך.
על ערש דווי ביקש מבנו רבי יהודה נבון, שיוציא את החיבור לאור, וזה הוציא לאור וערך את הספר שלא היה ערוך.
העריכה ארכה שנתיים, והסתיימה בשנת ה'תצ"ח - כשלוש שנים לאחר מותו של הרב נבון האב.
בחיבור עצמו מובאות פעמים מספר הערות מהמלבה"ד, בנוסח: "לא מצאתי כי אם רמז, ואנכי סידרתי לפי ראות עיניי", או "נראה שיש חיסרון", "עד כאן מצאתי" וכדומה.
בהקדמתו לספר מציין הרב נבון הבן כי "בכל מקום שימצא המעיין כחצי עגולה ובתוכה א"ה וכו' ממני יצאו הדברים".
"מחנה אפרים" נכתב על פי סדר משנה תורה לרמב"ם, ונחשב לחיבור למדני ומעמיק.
לעיתים הרב נבון כותב את החיבור בצורה של שו"ת; כלומר - מציג שאלה הקשורה בהלכה אותה כתב הרמב"ם, ועונה עליה באריכות.
החיד"א כתב אודותיו כי: ; החתם סופר כתב על החיבור כי: ; ורבי חיים חזקיהו מדיני כותב בחיבורו "שדי חמד":
אחד הדיונים הידועים - באופן יחסי - שהרב נבון מעלה בספרו, עוסק בהגדרה ההלכתית-משפטית של מושג המחילה בדיני ממונות; הוא מתחיל בדיון אודות אדם שמוחל לאחר על חוב, אך האחר, הנמחל, מסרב למחילה זו.
האם החוב מבוטל מאחר שבעל החוב מחל על חובו, או שמא כיוון שהחייב סירב למחילה, החוב בעינו עומד.
הרב נבון חולק על הריב"ש, וסבור שגם בדיעבד הקניין אינו חל, ועל הכסף לחזור לידי בעליו הראשון, מכיוון שמדובר באסמכתא.
חיובי גזלן בשוגג - הוא מדייק מדברי כמה ראשונים שגזלן שלא ידע שהדבר שבידו גזול אינו מתחייב בחיובי גזלה, אך הוא עצמו אינו סבור כך.
הרב אפרים זלכה הכהן (ה'תרמ"ו 1885, בגדאד - ג' בתשרי ה'תשי"ז, 8 בספטמבר 1956, ירושלים) היה מקובל עיראקי ודרשן, מראשי ישיבת פורת יוסף.
נולד בבגדאד שבעיראק למנשה ולשמחה זלכה.
למד בישיבת מדרש בית זלכה אצל הרב אברהם דנגור, בהמשך למד קבלה אצל הרב שמעון אגסי, והיה בן בית אצל הרב יוסף חיים.
בחודש אוגוסט 1924 (אב ה'תרפ"ד) עלה לארץ ישראל והשתכן בעיר העתיקה שבירושלים, שם החל ללמוד בישיבת פורת יוסף אצל הרב חיים שאול הכהן דוויק.
בהמשך שימש כראש המקובלים בישיבה במשך 20 שנה.
במשך תקופה מסוימת שימש כמלמד בתלמוד תורה "תורת אהרון" בשכונת בית ישראל שבירושלים, וכשהחלו יהודי עיראק לעלות לישראל לאחר פרעות תש"א, נסע עם רבנים נוספים אל מחנות העולים בהם שוכנו, כדי לסייע להם.
בסוף ימיו התגורר בשכונת קטמון, ומדי שבת היה דורש בבית הכנסת "אוהל רחל".
כן היה לומד בישיבת "שושנים לדוד".
הלך לעולמו ביום שבת 8 בספטמבר 1956 (ג' בתשרי ה'תשי"ז) לאחר מחלה, ונקבר בהר המנוחות.
היה נשוי למלכה, נולדו להם חמישה ילדים, שנים מהם נפטרו בילדותם:
בנו, הרב שלום כהן, ראש ישיבת פורת יוסף ונשיא מועצת חכמי התורה של תנועת ש"ס, נפטר כ"ה באב ה'תשפ"ב, (22 באוגוסט 2022)
בנו, הרב רפאל כהן, סופר סת"ם ומלמד בתלמוד תורה, נישא לבתו של הרב סלמאן מוצפי, נפטר ב-ו' בשבט ה'תשפ"ה (4 בפברואר 2025)
אפרים להב (9 בינואר 1914 – 11 בינואר 1987) היה קצין הנדסה ראשי (קהנ"ר) בשנים 1954–1958, וכן לוחם בחיל ההנדסה המלכותי של צבא בריטניה, בבריגדה היהודית ובצה"ל.
נולד ב-1914 בגליציה המזרחית, ועלה לארץ ישראל ב-1923. בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס להב אל הצבא הבריטי ב-1941 ושירת בחיל ההנדסה המלכותי.
בשלהי המלחמה הצטרף לבריגדה היהודית ושירת כקצין ביחידת השדה 643 של חיל ההנדסה המלכותי.
אחרי המלחמה חזר להב ארצה, ואחרי תקופה קצרה שבה עבד בשוק האזרחי, התגייס לשירות קבע בצה"ל ב-1948 ושירת כקצין המבצעים של חיל ההנדסה.
בתפקיד זה היה להב שותף לתכנון כל מבצעי ופעולות חיל ההנדסה בזמן מלחמת העצמאות.
בסוף 1949 התמנה לקצין ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר להב מספר הכשרות: ב-1951 השתתף בקורס המג"דים הראשון בצה"ל וב-1952 נשלח לארצות הברית לקורס קציני הנדסה בכירים בפורט בלוור שבווירג'יניה, אותו סיים כחניך מצטיין.
ב-1954 התמנה לתפקיד קצין הנדסה ראשי והמשיך בבניין החיִל שהתחיל אל"ם עמנואל שחר.
בתקופתו התרחש מבצע קדש (1956) בו פעל חיל ההנדסה בהצלחה: החיל פרץ שדות מוקשים ודרכים עבור חיל השריון ועסק גם בהספקת מים ליחידות בחזית.
על מבצע זה זכה גדוד "אסף" בצל"ש גדודי (הצל"ש הגדודי הראשון בצה"ל).
ב-1958 סיים את כהונתו כקהנ"ר ופרש מצה"ל.
באזרחות עבד בחברת החשמל ומאוחר יותר ב"סולל בונה" כאחראי על הציוד וכחבר מועצת המנהלים של החברה.
נפטר בשנת 1987, בגיל 73. נקבר בבית עלמין הדרום.
אפרים מנדלסון (נולד ב-1967) הוא זמר חסידי ואיש עסקים ישראלי.
מנדלסון נולד בישראל בשנת ה'תשכ"ז (1967) למשפחה מחסידות צאנז.
כיום מתגורר מנדלסון בבית שמש.
את דרכו המוזיקלית החל בגיל צעיר כזמר אירועים.
בשנת 1997 הפיק את אלבומו הראשון שזכה לפרסום בזכות הלהיט "כאייל תערוג" שביצע עם ילד הפלא עמית ליסטוונד.
ומאז הפיק מספר אלבומים שזכו להצלחה.
2003 היה מנדלסון פעיל בסבב הופעות נרחב שהתחיל בישראל ואירופה יחד עם המוזיקאי הרב שמואל שפירו.
מנדלסון מנהל את ארגון "שמחינו" המפיק אירועי זמר בבתי סוהר ובבתי חולים.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 פרש מנדלסון מהעבודה האינטסיבית במוזיקה.
מלפני אוריאל (עם דודי הרץ, 2004)
ניגוני חסידי צאנז 'כי בא מועד' (2005)
הופעה חיה עם אויף שימחעס
אפרים מרכוס (1920 - ט' באב תשע"א, אוגוסט 2011) היה נגן חלילית ומחנך ישראלי.
אפרים מרכוס נולד בעיר ברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב, בפולין).
אביו, יוסף מרכוס, היה משפטן ומחנך, מייסד תנועת הנוער היהודית-גרמנית בלאו וייס.
אמו, קֶטֶה אפרים מרכוס, הייתה ציירת ופסלת.
בשנת 1930 עברה משפחת מרכוס לדיסלדורף, שם שר במקהלה בבית הספר והחל ללמוד נגינה בחלילית אצל המורה פראנץ יוליוס גיסברט.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בבית הכרם בירושלים.
אפרים למד בגימנסיה העברית רחביה ומאוחר יותר החל ללמוד באקדמיה למוזיקה בירושלים.
בתקופה זו למד נגינה בחליל אצל אורי טפליץ ותאוריה מוזיקלית אצל יוסף טל.
בתחילת שנות הארבעים היה מרכוס חלילן בתזמורת האופרה הארץ-ישראלית.
בשנת 1952 נסע לאנגליה להשתלם בנגינה בחלילית בארוק ובהדרכה של מקהלות ילדים.
בישראל הקים את מקהלת הילדים "שרונית", ששיתפה פעולה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית במשך 18 שנים (1962–1980) ובין השאר השתתפה בשלוש זמריות עולמיות.
ב-1953 ייסד את "נגני רננים" – קבוצה של כ-12 תלמידים מצטיינים, בני 13–17, שניגנו בחליליות בגדלים שונים, מהסופרנינו ועד לסוב-בס.
במשך השנים ערך אנסמבל זה שבעה סיורים באירופה וארצות הברית.
לאחר כל סיור הקליט ההרכב תקליט, שבו 38 קטעי נגינה ישראליים מקוריים.