tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הליכוד, ממשיכו של גח"ל אשר איחד את חרות עם המפלגה הליברלית, הציג מן האופוזיציה משנה כלכלית קפיטליסטית-ליברלית, אשר דגלה בכלכלת שוק חופשית ותחרותית, ובשחרור המשק ממעורבות הממשלתית ("תנו לחיות בארץ הזאת" הייתה סיסמת הבחירות שלהם בשנות ה-50).
באופן טבעי, נושאי הדגל הכלכלי בליכוד היו אנשי החטיבה הליברלית במפלגה, בראשות שמחה ארליך.
מאידך, מעבר לרטוריקה לא היה לאנשי המפלגה הליברלית ניסיון ביישום מדיניות כלכלית ואף לא ניסיון עסקי רב (פרט ליצחק מודעי שניהל את חברת הקוסמטיקה "רבלון").
באותה עת התפרסם בעולם הכלכלן האמריקני מילטון פרידמן, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1976, כמתנגד ראשי לכלכלה הקיינסיאנית ומי שמטיף למדיניות הלסה פר (שוק חופשי ללא התערבות ממשלתית).
הבחירות לכנסת התשיעית העלו את הליכוד בראשות מנחם בגין לשלטון במאי 1977, במה שכונה "המהפך".
שמחה ארליך מונה לסגן ראש הממשלה ושר האוצר בממשלתו של בגין.
ב-29 באוקטובר הציג שמחה ארליך את תוכניתו הכלכלית החדשה, תוכנית הליברליזציה, שזכתה לכינוי "המהפך הכלכלי".
התוכנית נועדה לצמצם את הפיקוח הממשלתי ההדוק על המשק ולהביא לפתיחת דף חדש בכלכלה הישראלית, אשר תהיה מבוססת על יוזמה חופשית שתוביל לשגשוג של המשק, ברוח משנתו של מילטון פרידמן.
על פי ארליך, עתידה הייתה מדיניותו הכלכלית הליברלית להפוך את ישראל ל"שווייץ של המזרח התיכון".
התוכנית ביטלה את מרבית הסובסידיות, בעיקר למצרכי יסוד, שהשתרשו על פני שנות ממשלות השמאל והיו חלק בלתי נפרד מן הכלכלה הישראלית.
התוכנית גרסה שיש להניח לכוחות השוק לקבוע את המחירים, ולמעוטי היכולת הזקוקים לכך ניתן לסייע באמצעות תמיכות מוגבלות – במקום סובסידיה גורפת, ממנה נהנים גם בעלי היכולת.
עיקר הליברליזציה הייתה בתחום מטבע החוץ.
בוטלו מרבית המגבלות על החזקת מט"ח, הותר לישראלים לפתוח חשבונות בנק במט"ח, והורחבה משמעותית הקצאת המט"ח לנוסעים לחו"ל.
מס הנסיעות בוטל, ונסיעה לחו"ל הפכה פעולה "לגיטימית", שאינה מצטיירת כמנוגדת לאינטרס הכלכלי של המשק.
במקביל, בוצעה האחדה של שערי החליפין, כלומר בוטל מצב ריבוי השערים ("מאה שערים", כפי שנקרא לעיתים), וכמו כן הוכרז על ניוד שער החליפין: שער החליפין יהיה נייד וייקבע מדי יום בידי כוחות השוק, על פי ההיצע והביקוש.
התוכנית גרסה שכוחות השוק יפעלו להביא לשער של שיווי משקל, בו ישתוו הביקוש וההיצע למט"ח, ומאיליו יימנע גירעון במאזן התשלומים.
צעד נוסף שכללה התוכנית היה העלאה משמעותית של מס ערך מוסף – מ-8% ל-12%, וזאת במטרה לספוג עודפי כספים מן הציבור, לרסן השתוללות צרכנית בעקבות הליברליזציה, ולצמצם את הגירעון הממשלתי.
במציאות, לא הביאה התוכנית את התוצאות המיוחלות, ולא הצדיקה את הציפיות שתלו בה שמחה ארליך ומנחם בגין .
ישראל התרחקה מאוד מן החלום של הפיכתה ל"שווייץ של המזרח התיכון" .
ביטול הסובסידיות העלה את מחירי מוצרי היסוד ונשמעה התמרמרות בציבור על כי דווקא ממשלת הליכוד, שנבחרה בקולותיהם של אנשי "השכונות ועיירות הפיתוח", פוגעת בציבורים אלה.
לחלק גדול מהסקטור העסקי דווקא סייעה הליברליזציה, ובבורסה נרשמו עליות שערים נאות .
עם זאת, השילוב של העלאת המע"מ וביטול הסובסידיות, שלא לוו במדיניות של ריסון תקציבי ומוניטרי, שהייתה יכולה לרסן גם את הזינוק כלפי מעלה של שער הדולר, הביא לגל חסר תקדים של עליות מחירים והצית תהליך של סחרור אינפלציוני, אשר יצא מכלל שליטה ובמשך כמעט עשור נראה כבלתי ניתן לבלימה.
מנגנון ההצמדות שהיה נהוג במשק הישראלי ופיצה מקבלי משכורות על ההתייקרויות, עיקר מתוכן את המנגנון המובנה של האינפלציה על פיו עליית מחירים אמורה לרסן ביקושים ולהפחית את הלחץ האינפלציוני.
מנגנוני ההצמדה לא בוטלו עם ההכרזה על המהפך הכלכלי.
בנוסף, נכשל שמחה ארליך במאמציו לרסן את ההוצאה הממשלתית, לכך לא קיבל גיבוי מראש הממשלה ועמיתיו השרים שככל הנראה לא הפנימו את מלוא המשמעות של התוכנית הכלכלית.
ב-1979 התפטר ארליך מתפקידו כשר אוצר.
רצף שרי אוצר אחריו (יגאל הורביץ, יורם ארידור ויגאל כהן-אורגד), שהתחלפו בזה אחר זה ואף ביטלו חלק מהרפורמות שהנהיג ארליך, לא הצליחו לבלום את ההידרדרות והסחרור האינפלציוני שהובילו את המשק הישראלי לעברי פי פחת, עד לתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 בהנהגת שמעון פרס (כראש ממשלת האחדות) ויצחק מודעי כשר אוצר.
רק בשנות ה-90, לאחר התייצבות המשק מן הסחרור האינפלציוני של שנות ה-80, ואחרי תיקונים רבים, התגשמו חלק מתוכניות המהפך הכלכלי.
בינואר 2003 הפך סופית השקל החדש למטבע בר המרה חופשית.
היכולת לנהל פיקדונות מטבע חוץ בישראל או מחוץ לה, רכישת מטבע חוץ לנסיעה לחו"ל ועוד - הן רק חלק מן ההגבלות שהוטלו על ישראלים בעבר.
ההגבלה האחרונה היא זו שהוסרה ב-2003, ועם הסרתה נקבע כי גם משקיעים מוסדיים יוכלו להשקיע בחו"ל למעלה מ-80% מנכסיהם, ובזאת תמה ההגבלה על השקל החדש בהיבט המט"ח.
מסוף המאה ה-19 ועד לשנת 1930 הייתה מדינת סאו פאולו נתונה לתיעוש מואץ, ותעשיית הקפה אותה הובילה הייתה מוצר הייצוא העיקרי של ברזיל.
המדינה שלטה למעשה בפוליטיקה הברזילאית, ונשיאי ברזיל וושינגטון לואיס וז'וליו פרסטס היו תושבי סאו פאולו.
בסאו פאולו היה רוב מוחלט לתושבים ה"לבנים", ולצאצאי ה"בנדיראנטס" (Bandeirantes) החלוצים הלבנים שיישבו את ברזיל.
המדינה, ועימה מדינת מינאס ז'ראיס, היו המדינות המובילות מבחינה תעשייתית ונתנו את הטון מבחינה פוליטית.
פוליטיקה זו, שהייתה מבוססת על שחיתות ומרמה כונתה "פוליטיקה של קפה בחלב" (שכן סאו פאולו הייתה יצרנית מובילה של קפה, ומינאס ז'ראיס הייתה יצרנית מובילה של חלב), או פוליטיקה של "קולונלים" (Coroneis) כאשר אין הכוונה לדרגה הצבאית כי אם למעמד של בוסים מפלגתיים ששלטו בפוליטיקה הברזילאית.
בשנת 1930 עלה לשלטון בהפיכה צבאית הנשיא ז'טוליו ורגאס, כשמטרתו המוצהרת סיום העליונות של בני סאו פאולו בפוליטיקה הברזילאית.
ורגאס השעה את החוקה של 1891, והחל לפעול ליצירת משטר ריכוזי, שהיה אמור להיות שונה מאוד מהקונפדרציה הרופפת והביזורית שהיטיבה עם יצרניות הקפה הגדולות ובראשן מדינת סאו פאולו.
השפל הגדול בשנת 1929 החמיר מאוד את המצב.
מחירי הקפה ירדו מאוד, והאוליגרכיה של סאו פאולו הרגישה עצמה מאוימת הן מבחינה פוליטית והן מבחינה כלכלית.
המצב הוחמר כאשר מינה ורגאס למושל המדינה את הקולונל ז'ואו אלברטו דה ברוס, אשר נראה לאוליגרכים כ"איש חיצוני, ופלבאי".
התנועה כנגד משטרו של ורגאס אך החמירה כאשר מונה יליד המדינה, פדרו דה טולידו כמושל המדינה, והחל מיד בקשירת קשר כנגד ורגאס, במטרה המוצהרת להשיב את החוקה שהושעתה.
דה טולידו הצליח לאחד זרמים מנוגדים בפוליטיקה הפאוליסטית - Partido Republicano Paulista) PRP) ו-Partido Democrático) PD) לכלל תנועת מחאה יעילה.
בהפגנה ב-23 במאי 1932, במרכז העיר סאו פאולו, פתחה המשטרה באש על מפגינים, וארבעה סטודנטים נהרגו.
מותם יצר תנועת מחאה מאוחדת שנקראה בראשי התיבות של שמותיהם MMDC (מרטינס, מיראז'יה, דראוסיו וקמרגו).
התנועה שילבה את אנשי אוליגרכית הקפה הישנה, עם גורמים שרצו בהקמתה של דמוקרטיה אמיתית בברזיל.
אנשי סאו פאולו האמינו כי יזכו לתמיכה מן המדינות השכנות, מינאס ז'ראיס, ריו גראנדה דו סול ומאטו גרוסו, ויצליחו להביא להפלת משטרו של ורגאס.
בראשם עמדו הנשיא לשעבר ז'וליו פרסטס והמושל הפדרלי פדרו דה טולידו.
אלפי מתנדבים גויסו על ידי אנשי סאו פאולו, והוקם צבא פאוליסטי, שנפרס לאורך גבולות המדינה, מתוך תקווה לקבל תגבורות ואספקה מן המדינות השכנות.
המנהיגים הצבאיים של המרד ידעו כי הכוחות הפדרליים עליונים לעומתם, וכי אם לא יקבלו סיוע מן המדינות השכנות ייחרץ גורלם.
סיוע זה לא הגיע, ובתוך מספר שבועות כותרה העיר סאו פאולו בידי כוחות צבאו של ורגאס.
לאחר משא ומתן סוכם כי לראשי המורדים מקרב הצבא תינתן חנינה, וכי האזרחים שעמדו בראש המרד יורשו לצאת לגלות.
אנשי סאו פאולו הכריזו על כניעתם ב-3 באוקטובר 1932.
הקונפליקט עלה בחייהם של 634 מורדים על פי הנתונים הרשמיים.
נתונים בלתי רשמיים מדברים על מותם של יותר מאלף איש.
ורגאס מעולם לא אישר מתן נתונים על מספר ההרוגים בצד הכוחות הפדרליים.
היה זה העימות הצבאי הגדול ביותר בברזיל במאה ה-20.
ורגאס הפיק את לקחי המרד, והחל בתהליך של מתן לגיטימציה חוקתית למשטרו, שהביא לאימוץ חוקה חדשה בשנת 1934.
ילידי סאו פאולו מציינים עד היום את המהפכה כסמל חשוב של מדינתם.
היסטוריונים ברזילאים רואים במרידה ניסיון אחרון של האוליגרכיות הישנות לשוב ולתפוס בהגה השלטון, יותר מאשר ניסיון לתבוע את הדמוקרטיה ואת זכויות האדם.
המהפכה האמריקאית הייתה תהליך פוליטי מתמשך שהתרחש בצפון אמריקה בין השנים 1765 ל-1783, ובמהלכו פרשו 13 המושבות הבריטיות מן האימפריה הבריטית ויצרו מדינה עצמאית בעלת שיטת ממשל דמוקרטית - ארצות הברית.
המהפכה האמריקאית החלה בשנת 1765 בשינוי בסטטוס קוו ביחסים בין בריטניה למתיישבים, כאשר חוקק בפרלמנט הבריטי חוק הבולים, שכלל מיסוי כבד על המתיישבים ללא מתן ייצוג בפרלמנט, המשיכה בהתמרמרות עזה של המתיישבים, שהובילה להפגנות והתכתשויות עקובות מדם כגון טבח בוסטון ב-1770, והפכה למלחמה של ממש בשנת 1775.
במהלך המלחמה הכריזו המושבות באופן פורמלי על עצמאותן בשנת 1776, ובכך ניתקו את עצמן לחלוטין מהכתר הבריטי.
במהלך הפעילות המלחמתית עסקו מנהיגי המהפכה באופי הממשל העצמאי שייסדו.
המתיישבים ביקשו ליצור מנגנון שישמור על זכויותיהם הדמוקרטיות, אך עם זאת חששו מממשל חלש ולא אפקטיבי שיוביל לאנרכיה ולהתפוררות.
בשנת 1788 אושרה חוקה שהגדירה את סדרי השלטון והיחסים שבין השלטון הפדרלי המרכזי ובין הממשלים המקומיים במדינות השונות.
החוקה הושלמה בשנת 1791 במגילת הזכויות, שכללה עשרה תיקונים לחוקה שנועדו לאזן בין השמירה על זכויות האזרח לבין הצורך בממשל יציב ואפקטיבי.
שורשיה של המהפכה האמריקאית מגיעים עד תחילת המאה השבע עשרה.
בריטניה וצרפת היו מעצמות יריבות שהקימו שתיהן יישובים בצפון אמריקה, אך היו מסוכסכות ביניהן.
סדרה של 4 מלחמות ביניהן שפרצה ב-1689, ונקראה המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת, הסתיימה בניצחונה המוחלט של בריטניה במלחמה האחרונה, מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, בין השנים 1754 ל-1760. כל המלחמות היו חלק ממלחמות גדולות יותר שפרצו באירופה בין בריטניה לצרפת ובעלות בריתן.
ההיסטוריון האמריקאי לורנס הנרי גיפסון אמר כי:
הניצחון הבריטי במלחמה נבע גם מיחסה הרציני של בריטניה למושבותיה.
בעוד שבמושבה הצרפתית היו כמה עשרות אלפי מתיישבים, במושבות הבריטיות היו כמעט מיליון.
המתיישבים היו חלק מהמאמץ המלחמתי, ואחד מהם, ג'ורג' וושינגטון, מראשי המהפכה האמריקאית, עשה את תחילת הקריירה שלו בשירותו של הכתר הבריטי ואף נלחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
וושינגטון התמנה למפקד המיליציה של המושבה וירג'יניה, וכאשר החריף המשבר עם הממשלה הבריטית סביב שאלת סמכותה לאכוף מיסים ומכסים על המושבות האמריקאיות, וושינגטון - שעד לאותו שלב נהנה ממוניטין בעיקר בווירג'יניה - החל להתבלט ולזכות בהכרה בכל המושבות.
בזכות כושר מנהיגותו ועמדתו הנחרצת הוא הפך במהרה למנהיג המאבק האמריקני בממשל הבריטי.
גיבור אחר של המלחמה היה שר החוץ הבריטי ויליאם פיט.
פיט התמנה לתפקידו ב-1756, והיה מעורב במלחמה נגד הצרפתים לפרטי פרטים.
הוא למד את מפות האזור, בפרט לאחר הניצחונות הצרפתיים עד 1757. ממקום מושבו בלונדון, מרחק אלפי קילומטרים מזירת המלחמה, הוא שלח הוראות לקציני הצבא שלו ועודד את רוחם.
ב-1760 הסתיימה המערכה בצפון אמריקה בניצחונה של בריטניה.
בבריטניה עלה למלוכה מלך חדש, ג'ורג' השלישי, שהיה עוין לפיט, שאולץ להתפטר ב-1761. בארצות הברית זכה פיט לכבוד, ועל שמו נקראת העיר פיטסבורג.
ב-1763 חתמו בריטניה וצרפת על חוזה פריז שסיים את המלחמה ושם קץ לשלטון הצרפתי בקנדה ובחלקים גדולים אחרים של צפון אמריקה.
1764-1766 חוק הבולים ותגובת המושבות
מצבה הכלכלי של בריטניה לאחר המלחמה היה קשה.
החוב שלה, שהיה לפני המלחמה 74 מיליון לירות שטרלינג, קפץ ב-1763 לגובה של 133 מיליון לי"ש.
הבריטים חיפשו מקור לממן את החוב והפרלמנט הבריטי קיבל ב-1765 את "חוק הבולים (1765)" אשר הטיל מס על המושבות בצפון אמריקה, ואשר קבע כי כל מסמך רשמי או חוקי – עיתון, רישיון, חוזה שכירות וכדומה חייב להיות מבויל.
קמה תנועה עממית בשם בני החירות שלקחה על עצמה לעצור את חוק הבולים בכל דרך אפשרית, כל עוד אין ייצוג למושבות בפרלמנט הבריטי.
סיסמתם של המתיישבים הייתה "No taxation without representation" (אין מיסוי ללא ייצוג).
הם פתחו בהפגנות איומים ובאלימות ציבורית כדי להבטיח שחוקי המס הבריטיים יהיו בלתי ניתנים לאכיפה.
הם גם החרימו סחורות בריטיות.
בנג'מין פרנקלין העיד בפרלמנט ב-1766 ואמר שהאמריקאים כבר תרמו רבות להגנת האימפריה.
הוא אמר שהמושבות מימנו את העסקתם של 25,000 חיילים - אותו מספר חיילים כמו בריטניה, והוציאו כסף רב למטרה זו.
בפברואר 1766 בוטל המס, וביטולו נחגג במושבות.
1768-1773 חוקי טאונסנד, טבח בוסטון ומסיבת התה של בוסטון
באותה שנה שב ויליאם פיט לשלטון כראש ממשלה, ומינה את שר האוצר צ'ארלס טאונסנד.
ב-1767 העביר טאונסנד, בניגוד לדעתו של פיט, את חוקי טאונסנד - חוקים למכס על שורת מוצרים שבתוכם נייר, זכוכית ותה.
בפברואר 1768 התכנסה האספה של המושבה מסצ'וסטס כדי לתאם את ההתנגדות לחוק המכס.
המושל הבריטי הורה לפזר את האספה.
ב-5 במרץ 1770 פתחו חיילים בריטיים שהיו מוצבים בבוסטון באש על אזרחים.
חמישה אזרחים נהרגו מהירי, באירוע שזכה לכינוי טבח בוסטון.
במשפט (שפרקליט ההגנה בו היה ג'ון אדמס, שעתיד לכהן כנשיאה השני של ארצות הברית), זוכו מרבית החיילים, אך לאירוע היו השלכות על התדרדרות היחסים בין בריטניה למושבות.
לחוקי המס הייתה גם כן השפעה על היחסים.
התושבים הטילו חרם על משלוחי תה של "חברת מזרח הודו הבריטית" שיובא מסין.
החרם העמיד את החברה, שהייתה מקורבת לפרלמנט הבריטי, בסיכון שלא תוכל למכור את התה, והפרלמנט הבריטי פטר אותה ממכס.
במחאה, סירבו רוב הנמלים במושבות לאפשר את עגינת ספינות החברה.
לבסוף עגנו האוניות בנמל בוסטון בליווי ספינות משמר בריטיות.
ב-16 בדצמבר 1773 עלו כ-60 תושבי בוסטון מחופשים לאינדיאנים, בהנהגתו של סמואל אדמס, על שלוש אוניות התה של החברה, והשליכו לים את כל תכולתן - 342 תיבות עמוסות בתה.
האירוע עבר בשקט יחסי, אבל בתגובה סגרו הבריטים את נמל בוסטון עד שישולם חזרה שווי התה - 90,000 לירות שטרלינג.
בין האמריקנים אשר מחו נגד האירוע היה גם בנג'מין פרנקלין, שטען שיש להחזיר את הכסף ואף הציע להחזיר הכול לבדו.
האנגלים גינו את אירוע "מסיבת התה" והחליטו להטיל "חוקי כפייה" על המתיישבים בכלל, ועל מסצ'וסטס בפרט:
"חוק נמל בוסטון" - סגירת הנמל החל מ-1 ביוני 1774 עד שיוחזר החוב לחברת הודו המזרחית.
חוק השיפוט - קבע שמשרת ציבור שיואשם בעברה חמורה יועמד לדין מחוץ למסצ'וסטס, ואף בבריטניה.
חוק ממשל מסצ'וסטס: למושל, לפרלמנט או למלך ניתנה הסמכות למנות ולפטר פקידים מחוזיים ושופטים.
הישיבות העירוניות יכלו להתקיים רק באישור המושל.
"חוק האכסון" שחייב כל אזרח במסצ'וסטס לאכסן בביתו חיילים בריטיים על פי דרישה של השלטונות, כולל גם בפאבים, אכסניות וכדומה.
1775-1783: מלחמת העצמאות של ארצות הברית
בעקבות החמרת היחסים עם הממשל הבריטי, התאסף הקונגרס הקונטיננטלי השני בהרכב נציגים מטעם שלוש עשרה המושבות ובנשיאותו של ג'ון הנקוק.
הקונגרס התכנס בפילדלפיה, והחל בדיונים בנוגע לשאלת יחס המושבות להחלטות האחרונות של הממשל הבריטי.
אט-אט גדלה הסיעה שתמכה בהיפרדות מוחלטת מבריטניה, והתגברה המגמה של ההצטרפות למדיניותן של המושבות הרדיקליות מבין כולם, מושבות ניו אינגלנד.
בחודש אפריל של אותה שנה התרחשה ההתנגשות הצבאית הראשונה בין בריטניה הגדולה לבין המתיישבים האמריקאים, בקרבות לקסינגטון וקונקורד, בהם נטלו חלק מיליציות ממסצ'וסטס.
בעקבות הקרבות, התחזקה הסיעה המורדת בקונגרס בצורה דרסטית, והתקבלו ההחלטות להקמת הצבא הקונטיננטלי ומינויו של ג'ורג' וושינגטון כמפקד הצבא, שהיוו למעשה הכרזת מלחמה על בריטניה, והיו זרז עיקרי להכרזת העצמאות של ארצות הברית.
כך, המלחמה שפרצה כמרד מקומי, הפכה למלחמה אשר נחשבה לעיתים כמלחמת אזרחים לכל דבר, זאת משום המוצא הבריטי של רוב המתיישבים האמריקאים, והקשר המובהק שלהם עם בריטניה, דתית, אתנית ותרבותית.
למעשה, הייתה זו מלחמה רגילה, מכיוון שהכרזת העצמאות של ארצות הברית קראה להפרדה מוחלטת מבריטניה הגדולה, ולא על מלחמה פנים-אנגלית.
במהלך המלחמה, השתמשו הבריטים בעליונות הצי הבריטי כדי לכבוש ערי חוף, אך נכשלו בהשגת שליטה על המחוזות הכפריים (בהם גרה 90% מהאוכלוסייה), בשל קוטנו היחסי של צבא היבשה שלהם.
בתחילת 1778, זמן קצר לאחר הניצחון האמריקאי בקרב סרטוגה, חתמה צרפת על ברית עם ארצות הברית, ובקיץ של אותה שנה הכריזה מלחמה על בריטניה.
גם ספרד והולנד הכריזו מלחמה על בריטניה בשנתיים שלאחר מכן.
ההתערבות הצרפתית הכריעה את הכף, לאחר שניצחון הצי הצרפתי בקרב צ'ספיק בספטמבר 1781, הוביל לכניעת הצבא הבריטי בקרב יורקטאון שבווירג'יניה שהסתיים באוקטובר 1781.
1776: הכרזת העצמאות של ארצות הברית
הכרזת העצמאות של ארצות הברית היא מסמך שאימץ הקונגרס הקונטיננטלי ב-4 ביולי 1776 בפילדלפיה, שהכריז כי שלוש עשרה המושבות האמריקאיות, שנמצאו אז במלחמה מול בריטניה, הן מעתה מדינות עצמאיות, ומתוקף כך כבר אינן חלק מהאימפריה הבריטית.
ההכרזה נוסחה ברובה על ידי תומאס ג'פרסון, והייתה הסבר רשמי להצבעת הקונגרס יומיים קודם לכן, ב-2 ביולי, על הכרזת עצמאות מבריטניה, יותר משנה לאחר פרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית.
החתימה על ההצהרה בדבר עצמאות הייתה לאירוע היסטורי בתולדות האומה האמריקאית הצעירה, והתאריך שבו היא נערכה נחגג מדי שנה כיום העצמאות של ארצות הברית.
1783: חתימת חוזה פריז וסיום המלחמה
ב ב־3 בספטמבר 1783 נחתם בפריז חוזה פריז (1783) שסיים את המלחמה, ובכך ויתרה בריטניה סופית על שליטתה בארצות הברית.
המהפכה הירוקה היא תהליך שהתחיל בין שנות ה-40 וה־60 של המאה ה-20 והשפיע בעיקר מסוף שנות ה-60, שבו הצליחו מספר מדינות מתפתחות בעזרת מדינות מפותחות להגדיל את יבול הדגנים בשטחיהן במידה ניכרת, הודות לשימוש בזנים חדשים, הדברת מזיקים והכנסת טכנולוגיות חקלאיות מתקדמות כדוגמת המונוקולטורה.
המהפכה הירוקה הצליחה לסתור לזמן מה את התאוריה של מלתוס שטענה שבאותו קבוע זמן אוכלוסיית העולם מכפילה עצמה בטור הנדסי בעוד ייצור המזון גדל בטור חשבוני והתוצאה תהיה רעב המוני אשר בסופו של דבר יוביל לצמצום האוכלוסייה.
בזכות המהפכה הירוקה הצליחו להפיק כמויות יבול גדולות יותר ולהדביק את הפערים.
הגדלת היבולים מנעה תופעות של רעב המוני ושל משברים בינלאומיים אשר נחזו על ידי מומחים בתחומי האוכלוסייה והחקלאות באותן שנים.
השינוי הדרמטי ביותר באספקת המזון התרחש במקסיקו, בהודו, בפקיסטן, בפיליפינים ובסרי לנקה.
תהליכים אלו הובלו ומומנו על ידי קרן רוקפלר וארגונים אחרים.
על תרומתו למהפכה הירוקה זכה נורמן בורלוג ב-1970 בפרס נובל לשלום.
ב-1940 קיבלה ארצות הברית פנייה מממשלת מקסיקו לסייע לה בחניכת עתודה של חוקרים בנושאים חקלאיים.
הרפורמה האגררית אשר יושמה בעקבות המהפכה המקסיקנית ב-1910 הביאה לפחיתה ביבולים בחקלאות המקומית והממשל המקסיקני רצה לקדם את החקלאות ואת התעשייה החקלאית.
הממשל האמריקאי העביר את הנושא לטיפולה של קרן רוקפלר.
התוצאה הייתה יצירת גוף ממשלתי מקסיקני, "המשרד למחקרים מיוחדים", שעליו פיקחה קרן רוקפלר.
בורלוג הצטרף לפרויקט ב-1944, עבר למקסיקו סיטי ומונה לראש "התוכנית המשותפת למחקר ויצור חיטה" במסגרת הפרויקט.
מטרת התוכנית הייתה להאיץ את קצב ייצור החיטה במקסיקו, שבאותו זמן ייבאה חלק מתצרוכת החיטה שלה, והכלים להשגת מטרה זו היו: גנטיקה, הכלאת צמחים, פיטופתולוגיה, אנטומולוגיה, אגרונומיה, מדעי הקרקע וטכנולוגיות של גידול דגנים.
מלבד בורלוג השתתפו בתוכנית שני חוקרים אמריקאים נוספים, אדוארד ולהאוזן - מטפח תירס, וג'ורג' נידרהאוזר - מטפח תפוחי אדמה.
שנותיו הראשונות של הצוות היו קשות מאוד.
הם סבלו ממחסור בחוקרים מקומיים מנוסים ובציוד מתאים, ולא זכו לשיתוף פעולה מצד החקלאים המקומיים אשר שדותיהם סבלו בעיקר ממחלת החילדון.
בורלוג אף כתב בספרו "On World Hunger" כי במשך השנים הראשונות הוא התחרט פעמים רבות על כך שהסכים ליטול חלק בפרויקט.
את עשר השנים הראשונות בתוכנית הקדיש הצוות ליצירת זני חיטה חדשים העמידים בפני מחלות, תוך כדי ביצוע 6,000 הכלאות שונות בזני חיטה שונים.
בתחילה התרכזה עבודתו של בורלוג במזרח הרמה המרכזית של מקסיקו, בעיירה צ'פינגו הסמוכה לטקסקוקו.
אזור זה נפגע במיוחד מהחילדון ומתנאי קרקע בעייתיים.
בורלוג הציע להאיץ את השבחת זני החיטה על ידי גידול החיטה בשני אתרים לחלופין, וכך להשיג שתי עונות גידול בשנה אחת, ולקצר פי שניים את הזמן הדרוש.
שני האתרים שהציע היו שניהם במקסיקו, אך היה ביניהם הפרש גבהים רב ומזג האוויר בהם היה שונה מאוד.
בורלוג רצה לגדל מחזור אחד בקיץ, ברמה הגבוהה והקרירה, ולקחת מיד את הזרעים ולזרוע אותם בתחנת ניסיונות בצפון מערב מקסיקו, באזור סונורה.
מנהלו, ג'ורג' הרר, התנגד לתוכנית שאפתנית זו.
מלבד העלויות הגבוהות הכרוכות בעונת גידול כפולה, הייתה מקובלת באותן שנים הטענה (שהופרכה בינתיים) שמבחינה חקלאית יש לתת תקופת מנוחה לזרעים לאחר הקציר, בטרם זורעים אותם שנית, על מנת שיאגרו אנרגיה לנביטה.
בתוכניתו של בורלוג לא היה פער זמן מספיק בין הקציר והזריעה מחדש.
הרר הטיל וטו על התוכנית ובתגובה הודיע בורלוג על התפטרותו.
מנהל הפרויקט כולו, אלווין סטקמן (Elvin C.
Stakman), הגיע למקום ושכנע את בורלוג לחזור בו מהתפטרותו ואת הרר להסיר את התנגדותו לתוכנית.
מ-1945 גודלה החיטה בשני אזורים שונים, שהמרחק ביניהם היה 1,000 ק"מ והפרשי הגובה ביניהם היו 2,600 מטר.
יתרון בלתי מתוכנן, שהושג כתוצאה מעונת הגידול הכפולה, היה אי רגישותם של הזנים הנבחרים לפוטופריודיזם - עיתוי הפריחה בהתאם לאורך היום.
בדרך כלל, זני חיטה מתקשים להסתגל לתנאי סביבה חדשים בשל השינוי בשעות אור השמש במשך היממה.
בורלוג סיפר על כך כעבור שנים: "יצא כי בצפון זרענו כאשר הימים התקצרו, בגובה נמוך ובטמפרטורות גבוהות.
אז, אספנו את הזרעים מהצמחים היפים ביותר וזרענו אותם בדרום בעת התארכות היממה ובזמן שירדו משקעים רבים.
כך הצלחנו ליצור, תוך זמן קצר יחסית, זנים שהתאימו לכל מרווח התנאים האקלימיים.
דבר זה לא היה אמור להתרחש על פי הספרים".
המשמעות הייתה שהפרויקט חסך לעצמו את הזמן הנדרש לפתח זנים מתאימים לכל אחד מהאזורים.
שושלת צמחים, הנוצרים בדרך של האבקה עצמית ומקורם בצמח בודד, נקראת קו טהור (pureline).
לכל הצמחים בשושלת זו, הזהים מבחינה גנוטיפית, יש בדרך כלל מספר קטן של גנים (או גן עיקרי אחד) האחראים על עמידות בפני מחלה מסוימת.
אולם, פתוגנים (מחוללי מחלות) מסוגלים לייצר כל העת צורות חדשות שלהם, ולכן שדה המורכב מקו טהור עלול להיפגע בקלות.
לשדה שיש בו תערובת של צמחים ממספר קווים טהורים, שנקרא multiline, יש סיכוי טוב יותר להתמודד עם הפתוגן ולמנוע את התפשטותו לכל הצמחים בשדה.
שדה כזה צריך להיות מורכב מצמחים בעלי גנוטיפ שונה, אך פנוטיפ זהה.
בצורה זו, לצמחים יש אותן תכונות, כגון גובה, זמני פריחה והבשלה, צבע זרעים ותכונות אגרונומיות אחרות, ולכן הם תואמים זה לזה, ואינם גורמים לפחיתה ביבול כאשר הם מגודלים יחד באותו שדה.
ב-1953 שכלל בורלוג את טכניקת ה-multiline.
הוא רצה להבטיח שגנים של עמידות למחלה לא ייעלמו מאוכלוסיית הצמחים, ומצד שני לנסות לשפר את העמידות בעזרת גנים נוספים.
כל קו פותח בשיטת הכלאה מחזירה (Backcrossing) שבה נעשית הכלאה של צמח מכלוא (hybrid) עם צמח הורה.
בורלוג דאג שהגנוטיפ של כל קו יהיה שונה מזה של חברו.
בשדה הוא ערבב חמישה עד עשרה קווים לקבלת multiline.
לשדה כזה תהיה כמעט תמיד עמידות חלקית או מלאה לפתוגן.
כאשר מתגלה שקו מסוים רגיש למחולל המחלה, הקו הספציפי מוחלף בקו עמיד לצורה המסוימת של הפתוגן.
בתהליך שפיתח בורלוג יש מאגר קבוע של קווים שונים בעלי עמידות לצורות שונות של המחלה.
שיטת ה-multiline עוזרת למנוע התפשטות מהירה של המחלה, ומבטיחה שהפגיעה בשדה תהיה חלקית בלבד, עקב קיומם של קווים בעלי גנוטיפ שונה.
המהפכה הירוקה החלה במקסיקו, ב-1953 רכש בורלוג זן חיטה יפנית ננסי, בשם "נורין 10", אשר פותח על ידי אורוויל פוגל והוכלא, מאוחר יותר, עם זן אמריקאי עתיר יבול.
תכונת הננסיות בחיטה היא בעלת חשיבות אגרונומית.
בזני החיטה הננסיים הגבעול עבה ותופעת ה"רביצה" שכיחה פחות.
אורך הגבעול בזן שפותח היה כ-2/3 מאורך הגבעול בזנים המסורתיים במקסיקו.
כמו כן, מספר הגבעולים והשיבולים בכל צמח היה גבוה יותר בזן שפותח.
על מנת להתאים את זן החיטה הננסי לתנאי האקלים, הקרקע והמחלות המקומיים, הכליא אותו בורלוג עם זני החיטה העמידים למחלות שפותחו קודם לכן.
ב-1963 מקורו של 95% מיבול החיטה במקסיקו היה משני זנים ננסיים למחצה ועמידים למחלות שפותחו על ידי צוותו של בורלוג.
באותה שנה, היה יבול החיטה במקסיקו גדול פי שישה מיבול החיטה ב-1944, השנה שבה החל צוותו של בורלוג לעבוד.
מקסיקו הפכה מיבואנית חיטה למדינה המספקת את צרכיה ואף מייצאת חיטה.
ב-1964 הוציא הצוות ארבעה זני חיטה חדשים ומשופרים.
מחקר גנים שנערך בתחילת שנות האלפיים זיהה את הגורמים הגנטיים שעמדו בבסיס תכונות הננסיות ועמידות המחלות של זני החיטה החדשים, מה שהאיץ את פיתוחם והפצתם ברחבי העולם.
ב-1965 נשלח משלוח ראשון של 450 טון זרעי חיטה (200 טון יועדו להודו ו-250 טון לפקיסטן) משני זני חיטה שהצליחו במקסיקו ובניסיונות בהודו.
היבולים ליחידת שטח שנקצרו משטחי הניסיון היו הגבוהים שהושגו אי פעם בדרום אסיה.
הממשלות ההודית והפקיסטנית התחייבו לרכישת כמויות ענק של זרעי חיטה.
ב-1966 רכשה ממשלת הודו 18,000 טון זרעים של הזנים "לרמה רוחו 64" ו"סונורה 64", הכמות הגדולה של זרעים כלשהם שנרכשה עד אותה עת.
ב-1967 רכשה פקיסטן 42,000 טון זרעים וטורקיה רכשה 21,000 טון זרעים מזני החיטה החדשים.
ב-1968, בעת שיצא לאור ספרו של ארליך, כבר כינה ויליאם גוד מהסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי את עבודתו של בורלוג בשם "המהפכה הירוקה".
יבול החיטה בפקיסטן עלה בקרוב ל-60% בתוך חמש שנים.
מ-4.6 מיליון טון ב-1965 ל-7.3 מיליון טון ב-1970. בשנת 1968 הגיעה פקיסטן למצב של אספקה עצמית מלאה של חיטה ובשנת 2000 הגיע יבול החיטה בפקיסטן ל-21 מיליון טון.
בהודו עלו יבולי החיטה באותה תקופה ב-63%.
מ-12.3 מיליון טון ב-1965 ל-20.1 מיליון טון ב-1970. ב-1974 הגיעה הודו למצב של אספקה עצמית מלאה של דגנים ובשנת 2000 הגיעו יבולי החיטה בהודו ל-76.4 מיליון טון.
החל משנות ה-60 הדביקו שיעורי הגידול ביבולי הדגנים, בשתי מדינות אלו, את שיעור הגידול באוכלוסייה ובכך אפשרו לתת מענה טוב יותר לבעיית הרעב.
לצד העלייה המשמעותית בייצור החיטה והאורז, המהפכה הירוקה הביאה גם לירידה בגידולים מקומיים ולשינויים במגוון הביולוגי (biodiversity), כפי שמתואר במאמר 'The Impact of the Green Revolution on Indigenous Crops of India', שמציין כיצד גידולים ילידיים נדחקו מהשוק והשפעות תזונתיות וסביבתיות שנגרמו כתוצאה מכך.
גם במדינות נוספות בדרום אמריקה, במזרח התיכון ובאפריקה חל באותן שנים גידול חד ביבולי החיטה בעקבות השימוש בזני החיטה העמידים ובטכנולוגיות חקלאיות מתקדמות.
החוקר האמריקאי פול ואגונר, מתחנת הניסיונות החקלאית בקונטיקט חישב ומצא, כי השימוש בזני החיטה עתירי היבול והעמידים בהודו, סייע בקרוב היצע החיטה לביקוש, ובכך סייע למניעת הפיכת 400,000 קמ"ר של אדמת בור לאדמה חקלאית, שטח השווה ל-13.6% משטחה הכולל של המדינה.
עבודתו של בורלוג בזני החיטה הובילה באמצע שנות ה-60 גם לפיתוח זנים ננסיים ועתירי יבול באורז.
הפיתוח נעשה במכון הבינלאומי למחקר אורז בחסות קרן פורד וקרן רוקפלר והניסיונות נערכו במכון למחקר אורז בחונאן שבסין.
בשנים האחרונות עומדת המהפכה הירוקה (כמו החקלאות התעשייתית כולה) בפני ביקורת הולכת וגוברת של פעילי איכות הסביבה אשר מנסים לקדם טכניקות של חקלאות בת קיימא ושל חקלאות אורגנית.
בין היתר, טוענת הבקורת כי כתוצאה מהמהפכה הירוקה, נוצרו תהליכים שיצרו בעיות קשות בקרב האיכרים הזעירים:
זני הדגנים החדשים נרכשו במחירים נמוכים, מחיר התוצרת נקנה במחיר גבוה מהמקובל וזאת כדי לתת תמריצים לחקלאים.
טעמם של הזנים החדשים היה שונה, מחירם ירד ולכן הממשלה השלימה את המחירים למגדלים כדי לעמוד בתחרות השוק.
הסיוע לאיכרים לא היה אחיד וגודל האדמות לא היה אחיד ונוצר מצב שבו חלק מהאיכרים צבר הון עודף בעוד שאחרים נושלו מקרקעותיהם בשל חוסר היכולת לאפשר שיפורים והחדרת הטכנולוגיה.
רמת היבולים עלתה גם בשל מערכות השקיה מפותחות, הכנסת דשנים מלאכותיים והדברה.
כדי לממן זאת היה צורך בהלוואות מהממשלה.
השימוש בחקלאות עתירת טכנולוגיה הגדיל את התלות באספקת דלקים, דשנים וחומרי הדברה, דבר שתרם ליצירת משברי אנרגיה שהביאו לעליית מחירי התשומות לחקלאות.
בנוסף, נגרמו שינויים אקולוגיים והגידולים החדשים לא עמדו בפני מחלות ושינויי אקלים, דבר שהביא לשימוש מוגבר בחמרי הדברה ולעלייה נוספת בעלויות הגידול.
גורמים עסקיים השתלטו על משקים חקלאיים ונוצרו פערים חברתיים באוכלוסייה.
בהמשך למהפכה הירוקה, מאז 2010 החקלאות העירונית החדשנית (IUA) מציעה פוטנציאל למהפכה ירוקה שנייה, עם יכולת לייצר עד 140 ק"ג ירקות למ"ר לשנה, ומציעה פתרונות לביטחון תזונתי וקיימות סביבתית.
| כיתוב = בריקדות במהלך מרד הספרטקיסטים של 1919
| תוצאה = ניצחון רפובליקת ויימאר
דיכוי התקוממויות שמאל, כולל מרד הספרטקיסטים
| צד שני = מהפכנים קומוניסטיים SPD
הרפובליקה הסובייטית של אלזס-לורןבתמיכת: רוסיה הסובייטית
}}המהפכה הגרמנית או מהפכת נובמבר הייתה סדרת מרידות ועימותים פוליטיים שהתחוללו בגרמניה מנובמבר 1918 ועד אוגוסט 1919, והביאו להתפטרותו של וילהלם השני, פירוק הקיסרות הגרמנית וכינון רפובליקת ויימאר.
המהפכה הגרמנית הייתה אחת ממספר מהפכות שהתחוללו באירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1917–1923.
מהפכת נובמבר פרצה כאשר התברר לציבוריות הגרמנית כי תבוסתה הצבאית של גרמניה במלחמת העולם הראשונה בלתי נמנעת.
במהפכה הגרמנית השתתפו מהפכנים והוגי דעות מזרמים שונים, ובהם רוזה לוקסמבורג, וילהלם פיק וקרל ליבקנכט.
המהפכה החלה במרד המלחים בקיל, כאשר בעקבות מעצר מלחים שסירבו להשתתף בתקיפה של הצי נגד בעלות הברית, יצאו המונים במחאה נגד מעצרם וב-4 בנובמבר 1918 השתלטו על העיר.
ידיעות על המהפכה התפשטו ברחבי צפון גרמניה וב-6 בנובמבר 1918 כבר הייתה המבורג בידי המהפכנים.
ב-7 בנובמבר 1918 היו גם הנובר, בראונשווייג וקלן בידי המהפכנים.
בלילה שבין 7–8 בנובמבר השתלטו מהפכנים בראשות קורט אייזנר על מינכן והכריזו על הקמת רפובליקה בבוואריה.
ביממה שלאחר מכן השתלטו מהפכנים על כמעט כל ערי גרמניה העיקריות, למעט ברלין, ברסלאו וקניגסברג.
ב-9 בנובמבר 1918 התפטר הקיסר ונמלט להולנד.
המהפכנים, בהשראת רעיונות קומוניסטיים וסוציאליסטים, לא מסרו את השלטון למועצות בסגנון סובייטי כפי שעשו הבולשביקים ברוסיה, משום שהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) התנגדה ליצירתן.
ה-SPD בחרה במקום זאת באספה לאומית שתהווה בסיס לשיטת ממשל פרלמנטרית.
מחשש למלחמת אזרחים כוללת בגרמניה בין פועלים מיליטנטים לשמרנים ריאקציונרים, ה-SPD לא תכננה לשלול לחלוטין את המעמדות הגבוהים הגרמניים הישנים מכוחם וזכויותיהם.
במקום זאת, היא ביקשה לשלב אותם בדרכי שלום במערכת סוציאל-דמוקרטית חדשה.
במאמץ זה חיפשו אנשי SPD לכונן ברית עם הפיקוד העליון הגרמני.
זה אפשר לצבא ולפרייקור (מיליציות לאומניות) לפעול עם מספיק אוטונומיה כדי לדכא את מרד הספרטקיסטים הקומוניסטי של 5–12 בינואר 1919 בכוח.
אותה ברית של כוחות פוליטיים הצליחה לדכא התקוממויות שמאלניות בחלקים אחרים של גרמניה, וכתוצאה מכך המהפכה הושלמה לחלוטין עד סוף 1919.
הבחירות הראשונות לאספה הלאומית הגרמנית המכוננת החדשה (הידועה בכינויה האספה הלאומית של ויימאר) נערכו ב-19 בינואר 1919, והמהפכה הסתיימה למעשה ב-11 באוגוסט 1919, כאשר אומצה חוקת הרייך הגרמני (חוקת ויימאר).
בעשור שאחרי 1900, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) הייתה הכוח המוביל בתנועת הפועלים של גרמניה.
עם 35% מהקולות הלאומיים ו-110 מושבים ברייכסטאג שנבחרו ב-1912, הסוציאל-דמוקרטים צמחו למפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בגרמניה.
מספר חברי המפלגה היה כמיליון, ועיתון המפלגה (Vorwärts) משך 1.5 מיליון מנויים.
באיגודים המקצועיים היו 2.5 מיליון חברים, שרובם כנראה תמכו בסוציאל-דמוקרטים.
בנוסף, היו מספר רב של אגודות שיתופיות (לדוגמה, שיתופי דירות ושיתופי חנויות) וארגונים אחרים הקשורים ישירות ל-SPD ולאיגוד העובדים או לפחות דבקים באידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית.
מפלגות בולטות נוספות ברייכסטאג של 1912 היו מפלגת המרכז הקתולית (91 מושבים), המפלגה השמרנית הגרמנית (43), המפלגה הליברלית הלאומית (45), מפלגת העם הפרוגרסיבית (42), המפלגה הפולנית (18), המפלגה הליברלית הלאומית (45), מפלגת הרייך הגרמנית (14), האיחוד הכלכלי (10), ומפלגת אלזס-לורן (9).
בקונגרסים של האינטרנציונל הסוציאליסטי השני החל ב-1889, ה-SPD תמיד הסכים להחלטות המבקשות פעולה משולבת של סוציאליסטים במקרה של מלחמה.
לאחר רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו, ה-SPD, כמו מפלגות סוציאליסטיות אחרות באירופה, ארגנה הפגנות נגד המלחמה במהלך משבר יולי.
לאחר שרוזה לוקסמבורג קראה לאי ציות ודחיית המלחמה בשם המפלגה כולה כנציגת האגף השמאלי של המפלגה, תכננה הממשלה הקיסרית לעצור את מנהיגי המפלגה מיד עם תחילת המלחמה.
פרידריך אברט, אחד משני מנהיגי המפלגה מאז 1913, נסע לציריך עם אוטו בראון כדי להציל את כספי המפלגה מהחרמה.
לאחר שהכריזה גרמניה מלחמה על האימפריה הרוסית ב-1 באוגוסט 1914, רוב עיתוני ה-SPD חלקו את ההתלהבות הכללית מהמלחמה ("רוח 1914"), במיוחד משום שהם ראו את האימפריה הרוסית כריאקציונרית והאנטי-סוציאליסטית ביותר מבין הכוחות באירופה.
בימים הראשונים של אוגוסט האמינו העורכים שהם עולים בקנה אחד עם אוגוסט בבל המנוח, שמת בשנה הקודמת.
ב-1904 הוא הכריז ברייכסטאג שה-SPD תתמוך בהגנה מזוינת של גרמניה מפני מתקפה זרה.
ב-1907, בכינוס מפלגתי באסן, הוא אף הבטיח כי הוא עצמו "יתחזק את האקדח" אם זה יילחם נגד רוסיה, "אויבת כל התרבות וכל המדוכאים".
לנוכח ההתלהבות הכללית מהמלחמה בקרב האוכלוסייה, שחזתה מתקפה של מדינות ההסכמה, חברי SPD רבים חששו שהם עלולים לאבד רבים ממצביעיהם עם הפציפיזם העקבי שלהם.
קנצלר גרמניה תאובלד פון בתמן-הולווג דחה תוכניות של פקידי צבא בכירים לפירוק ה-SPD בתחילת המלחמה וניצל את העמדה האנטי-רוסית של ה-SPD כדי להשיג את אישור המפלגה עבורה.
הנהגת המפלגה וצירי המפלגה נחלקו בסוגיית התמיכה במלחמה: 96 צירים, כולל פרידריך אברט, אישרו את איגרות החוב שדרשה הממשלה הקיסרית.
היו 14 צירים, ובראשם מנהיג המפלגה השני, הוגו האזה, שהתבטאו נגד האגרות, אך בכל זאת מילאו אחר הוראות ההצבעה של המפלגה והרימו ידיים בעד.
כך, כל סיעת ה-SPD ברייכסטאג הצביעה בעד אגרות המלחמה ב-4 באוגוסט 1914. עם אותן החלטות של המפלגה והאיגודים התאפשרה ההתגייסות המלאה של הצבא הגרמני.
האזה הסביר את ההחלטה בניגוד לרצונו במילים: "לא נשאיר את המולדת לבדה בשעת צרה!" הקיסר בירך על מה שנקרא "הפוגה" (Burgfrieden), והכריז: "Ich kenne keine Parteien mehr, ich kenne nur noch Deutsche!" ("אני כבר לא רואה מפלגות, אני רואה רק גרמנים!").
אפילו קרל ליבקנכט, שהפך לאחד ממתנגדיה הבוטים של המלחמה, הלך בתחילה בקו של המפלגה שאביו, וילהלם ליבקנכט, היה אחד ממייסדיה: הוא נמנע מהצבעה ולא התריס מול עמיתיו הפוליטיים.
עם זאת, כמה ימים לאחר מכן הצטרף ל-Grupe Internationale (קבוצת האינטרנציונל) שרוזה לוקסמבורג הקימה ב-5 באוגוסט 1914 עם פרנץ מהרינג, ארנסט מאייר, וילהלם פיק ואחרים מהאגף השמאלי של המפלגה, שדבקו בהחלטות שלפני המלחמה של ה-SPD.
מאותה קבוצה יצאה ברית ספרטקוס (Spartacusbund) ב-1 בינואר 1916.
ב-2 בדצמבר 1914 הצביע ליבקנכט נגד אגרות מלחמה נוספות, הציר היחיד של מפלגה כלשהי ברייכסטאג שעשה זאת.
אף על פי שלא הורשה לדבר ברייכסטאג כדי להסביר את הצבעתו, מה שהוא תכנן לומר התפרסם באמצעות הפצת עלון שנטען כי אינו חוקי:
בגלל הביקוש הרב, עלון זה הודפס עד מהרה והתפתח למה שנקרא "מכתבים פוליטיים" , שאוספיהם פורסמו מאוחר יותר בניגוד לחוקי הצנזורה תחת השם "מכתבי ספרטקוס" (Spartacusbriefe).
החל מדצמבר 1916, אלה הוחלפו בכתב העת Spartakus, שהופיע באופן לא סדיר עד נובמבר 1918.
התנגדות גלויה זו נגד קו המפלגה העמידה את ליבקנכט בסתירה עם כמה מחברי המפלגה בסביבת האזה שהיו נגד קשרי המלחמה עצמם.
בפברואר 1915, ביוזמת הנהגת מפלגת ה-SPD, גויס ליבקנכט לשירות צבאי כדי להיפטר ממנו, ציר ה-SPD היחיד שזכה ליחס כזה.
בגלל ניסיונותיו לארגן מתנגדים נגד המלחמה, הוא גורש מה-SPD, וביוני 1916, הוא נידון באשמת בגידה חמורה לארבע שנות מאסר.
בעוד ליבקנכט היה בצבא, רוזה לוקסמבורג כתבה את רוב "מכתבי ספרטקוס".
לאחר שריצה עונש מאסר, היא הוחזרה לכלא ב"מעצר מונע" עד לסיום המלחמה.
הסגן של הינדנבורג, אריך לודנדורף, לקח על עצמו אחריות רחבה להנחיית מדיניות בזמן מלחמה שהייתה נרחבת.
אף על פי שהקיסר והינדנבורג היו הממונים עליו, לודנדורף הוא שקיבל את ההחלטות החשובות.
הינדנבורג ולודנדורף התמידו באסטרטגיות חסרות רחמים שמטרתן להשיג ניצחון צבאי, חתרו למטרות מלחמה מתפשטות ואגרסיביות והכניעו את החיים האזרחיים לצורכי המלחמה וכלכלת המלחמה.
עבור כוח העבודה, פירוש הדבר היה לעיתים קרובות 12 שעות עבודה של ימי עבודה בשכר מינימלי עם מזון לא מספק.
חוק שירות העזר אילץ את כל הגברים שאינם בכוחות המזוינים לעבוד.
לאחר פרוץ מהפכת פברואר הרוסית ב-1917, פרצו השביתות המאורגנות הראשונות במפעלי החימוש הגרמניים בחודשים מרץ ואפריל, כאשר כ-300,000 עובדים פתחו בשביתה.
השביתה אורגנה על ידי קבוצה בשם "הסדרנים המהפכניים" (Revolutionäre Obleute), בראשות דוברם ריכרד מילר.
הקבוצה יצאה מרשת של אנשי איגוד שמאל שלא הסכימו עם תמיכת המלחמה שהגיעה מהנהגת האיגוד.
כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917 איימה בהתדרדרות נוספת בעמדתה הצבאית של גרמניה.
הינדנבורג ולודנדורף קראו להפסיק את ההקפאה של התקפות על ספנות נייטרלית ב, שהוטלה כאשר הלוסיטניה, ספינה בריטית שהובילה אזרחים אמריקאים, הוטבעה מול אירלנד ב-1915. החלטתם סימנה אסטרטגיה חדשה לעצור את זרימת הציוד האמריקאי לצרפת כדי לאפשר ניצחון גרמני (או לפחות הסדר שלום בתנאים גרמניים) לפני כניסת ארצות הברית למלחמה כלוחמת.
הקיסר ניסה לפייס את האוכלוסייה בנאום הפסחא שלו ב-7 באפריל על ידי הבטחה לבחירות דמוקרטיות בפרוסיה לאחר המלחמה, אך חוסר התקדמות בהבאת המלחמה לסיום משביע רצון הקהה את השפעת נאומו.
ההתנגדות למלחמה בקרב עובדי החימוש המשיכה להתגבר, ומה שהייתה חזית מאוחדת לטובת המלחמה התפצלה לשתי קבוצות מחולקות בחדות.
לאחר שהנהגת ה-SPD בפיקודו של פרידריך אברט הוציאה את מתנגדי המלחמה מהמפלגה, ב-9 באפריל 1917, הצטרפו הספרטקיסטים לרוויזיוניסטים, ביניהם אדוארד ברנשטיין, ולאנשי מרכז כגון קרל קאוטסקי, וייסדו תחת הנהגתו של הוגו האזה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD), שהתנגדה למלחמה.
ה-SPD, עדיין בראשותו של פרידריך אברט, נודעה כעת כמפלגת הרוב הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (MSPD).
ה-USPD דרשה סיום מיידי של המלחמה ודמוקרטיזציה נוספת של גרמניה, אך לא הייתה לה אג'נדה מאוחדת למדיניות חברתית.
הליגה הספרטקיסטית, שעד אז התנגדה לפיצול המפלגה, היוותה כעת את האגף השמאלי של ה-USPD.
גם ה-USPD וגם הספרטקיסטים המשיכו בתעמולה נגד המלחמה שלהם במפעלים, במיוחד במפעלי החימוש.
לאחר מהפכת פברואר ברוסיה והתפטרותו של הצאר ניקולאי השני ב-15 במרץ 1917, הממשלה הזמנית הרוסית, בראשות אלכסנדר קרנסקי החל מ-21 ביולי 1917, המשיכה במלחמה לצד מדינות ההסכמה.
אף על פי כן, החברה הרוסית שוסעה לחלוטין מהמניעים המנוגדים של פטריוטיות וסנטימנט אנטי-מלחמתי.
הייתה תמיכה ניכרת להמשך המלחמה להגנה על כבודה ושטחה של רוסיה, אך גם רצון עז להוציא את רוסיה מהסכסוך ולתת לשאר מדינות אירופה להרוס זו את זו ללא מעורבות רוסית.
הממשלה הקיסרית הגרמנית ראתה כעת עוד סיכוי לניצחון.
כדי לתמוך בסנטימנט האנטי-מלחמתי ברוסיה ואולי להפוך את הגאות ברוסיה לשלום נפרד, היא התירה למנהיג הבולשביקים הרוסים, ולדימיר לנין, לעבור בקרונית רכבת אטומה ממקום גלותו בשווייץ דרך גרמניה, שוודיה ופינלנד לפטרוגרד.
מאז ששמע על מהפכת פברואר, לנין תכנן כיצד לחזור לרוסיה, אך שום אפשרות שעמדה לפניו לא הוכיחה את עצמה כמוצלחת.
בתוך חודשים הוביל לנין את מהפכת אוקטובר, שבה תפסו הבולשביקים את השלטון מידי המתונים והוציאו את רוסיה ממלחמת העולם.
לאון טרוצקי ציין כי מהפכת אוקטובר לא הייתה יכולה להצליח אם לנין היה נשאר תקוע בשווייץ.
לפיכך, לממשלת גרמניה הקיסרית הייתה השפעה חשובה ביצירת מה שתהפוך לברית המועצות על ידי העברת השינוי הסוציאליסטי של רוסיה באופן נחרץ לידי הבולשביקים, בעוד שבפברואר היא הייתה מכוונת לדמוקרטיה פרלמנטרית.
בתחילת ובאמצע 1918, אנשים רבים הן ברוסיה והן בגרמניה ציפו שרוסיה "תחזיר טובה" בכך שתעזור לטפח מהפכה קומוניסטית על אדמת גרמניה.
הקומוניסטים האירופים ציפו זמן רב לזמן שבו גרמניה, מולדתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, תעבור מהפכה כזו.
הצלחת הפרולטריון והאיכרים הרוסיים בהפלת המעמדות השליטים שלהם עוררה חשש בקרב הבורגנות הגרמנית שמהפכה כזו יכולה להתרחש גם בגרמניה.
יתר על כן, הבינלאומיות הפרולטרית של מרקס ואנגלס עדיין הייתה בעלת השפעה רבה הן במערב אירופה והן ברוסיה באותה תקופה, ומרקס ואנגלס חזו שכדי שמהפכה קומוניסטית תצליח ברוסיה, כנראה תידרש מהפכה קומוניסטית מערב אירופית מוקדם יותר או לפחות במקביל.
לנין תלה תקוות גדולות למהפכה עולמית ב-1917 וב-1918. לקומוניזם של מרקס ואנגלס הייתה תמיכה של קהילת פועלים גרמנים במשך עשרות שנים, והיו לא מעט מהפכנים גרמנים שהשתוקקו לראות הצלחה מהפכנית ברוסיה ולקבל עזרה מעמיתים רוסים במהפכה גרמנית.
הנהגת ה-SPD המתונה ציינה כי קבוצה נחושה ומנוהלת היטב מהסוג הבולשביקי עשויה בהחלט לנסות לתפוס את השלטון בגרמניה, אולי בסיוע בולשביקי, ולכן הם התקרבו לעמדות השמאל עם התקרבות המהפכה הגרמנית.
אוטו בראון הבהיר את עמדת מפלגתו במאמר מוביל בוורווארטס תחת הכותרת "הבולשביקים ואנו":
באותו חודש שבו הופיע מאמרו של אוטו בראון (אוקטובר 1918), סדרה נוספת של שביתות שטפה את גרמניה בהשתתפות למעלה ממיליון עובדים.
בפעם הראשונה במהלך השביתות הללו, מה שנקרא מנהלי המהפכה נקטו בפעולה.
הם היו אמורים למלא תפקיד חשוב בהתפתחויות נוספות.
הם קראו לעצמם "מועצות" (Räte) על שם ה"סובייטים" הרוסים.
כדי להחליש את השפעתם, אברט, אז מנהיג ה-SPD, הצטרף להנהגת השביתה בברלין והשיג סיום מוקדם של השביתה.
ב-3 במרץ 1918 הסכימה הממשלה הסובייטית שזה עתה הוקמה להסכם ברסט-ליטובסק שעליו ניהל לאון טרוצקי משא ומתן עם הגרמנים.
ניתן לטעון שההסדר הכיל תנאים קשים יותר עבור הרוסים ממה שהסכם ורסאי המאוחר יותר ידרוש מהגרמנים.
המניע העיקרי של הבולשביקים להיענות לכל כך הרבה מדרישותיה של גרמניה היה להישאר בשלטון בכל מחיר על רקע מלחמת האזרחים הרוסית.
לנין וטרוצקי גם האמינו באותה תקופה שכל אירופה תראה בקרוב מהפכה עולמית, ושאינטרסים לאומיים בורגניים כמסגרת לשפוט את ההסכם יהפכו ללא רלוונטיים.
עם יציאתה של רוסיה מהמלחמה, הפיקוד העליון הגרמני יכול היה כעת להעביר חלק מהכוחות במזרחי לחזית המערבית.
רוב הגרמנים האמינו שהניצחון במערב ניצב בפתח.
בקשה להפסקת אש ושינוי חוקה
לאחר הניצחון במזרח, פתח פיקוד הצבא העליון ב-21 במרץ 1918 במתקפת האביב שלו במערב כדי להפוך את המלחמה באופן מכריע לטובת גרמניה, אך עד יולי 1918, העתודות האחרונות שלהם אזלו, והתבוסה הצבאית של גרמניה הפכה לוודאית.
כוחות מדינות ההסכמה השיגו מספר רב של ניצחונות רצופים במתקפת מאה הימים בין אוגוסט לנובמבר 1918 שהניבו הישגים טריטוריאליים עצומים על חשבון גרמניה.
הגעתם של מספר רב של חיילים רעננים מארצות הברית הייתה גורם מכריע.
באמצע ספטמבר קרסה החזית הבלקנית.
ממלכת בולגריה, בעלת ברית של האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית, נכנעה ב-27 בספטמבר.
הקריסה הפוליטית של אוסטרו-הונגריה עצמה הייתה כעת רק עניין של ימים.
ב-29 בספטמבר, הודיע פיקוד הצבא העליון, במפקדת הצבא בספא, בלגיה, לקיסר וילהלם השני ולקנצלר הקיסרי הרוזן גאורג פון הרטלינג שהמצב הצבאי חסר סיכוי.
לודנדורף אמר שהוא לא יכול להבטיח להחזיק בחזית עוד 24 שעות ודרש בקשה למדינות ההסכמה להפסקת אש מיידית.
בנוסף, הוא המליץ לקבל את הדרישה העיקרית של וילסון להעמיד את הממשלה הקיסרית על בסיס דמוקרטי בתקווה לתנאי שלום נוחים יותר.
זה אפשר לו להגן על המוניטין של הצבא הקיסרי ולהטיל את האחריות על הכניעה והשלכותיה ישירות לרגלי המפלגות הדמוקרטיות והרייכסטאג.
כפי שאמר לקציני המטה שלו ב-1 באוקטובר: "עכשיו הם חייבים לשכב על המיטה שהציעו אתנו".
כך נולדה מה שנקרא "אגדת דקירה בגב" , לפיה המהפכנים תקפו את הצבא הבלתי מנוצח מהעורף והפכו ניצחון כמעט ודאי לתבוסה.
למעשה, הממשלה הקיסרית והצבא הגרמני התנערו מאחריותם לתבוסה כבר מההתחלה וניסו להטיל את האשמה על הממשלה הדמוקרטית החדשה.
הניסיון הזה מאומת על ידי הציטוט הבא באוטוביוגרפיה של וילהלם גרנר, יורשו של לודנדורף:
בחוגים לאומניים נפל המיתוס על קרקע פורייה.
עד מהרה הכפישו הלאומנים את המהפכנים (ואפילו פוליטיקאים כמו אברט שמעולם לא רצו מהפכה ועשו הכל כדי למנוע אותה) כ"פושעי נובמבר" (Novemberverbrecher).
כאשר אדולף היטלר תכנן את ניסיון ההפיכה שלו ב-1923 בשיתוף עם לודנדורף, נבחר התאריך הסמלי של 9 בנובמבר (יום השנה להכרזת הרפובליקה אותה הוא ניסה להפיל) להשקתה.
אף על פי שהזדעזעו מהדיווח של לודנדורף ומהידיעות על התבוסה, מפלגות הרוב ברייכסטאג, במיוחד ה-SPD, היו מוכנות לקחת על עצמן את אחריות הממשלה בשעה האחת-עשרה.
כמלוכני משוכנע, הרטלינג התנגד למסור את המושכות לרייכסטאג, לפיכך מינה הקיסר וילהלם השני את הנסיך מקס פון באדן לקנצלר הקיסרי החדש ב-3 באוקטובר.
הנסיך נחשב לליברל, אך במקביל לנציג משפחת המלוכה.
הבולט והבכיר ביותר היה פיליפ שיידמן, כתת-מזכיר ללא תיק.
למחרת, הממשלה החדשה הציעה לבעלות הברית את הפסקת האש שדרש לודנדורף.
רק ב-5 באוקטובר הודיעו לציבור הגרמני על המצב העגום שעמו הוא מתמודד.
במצב הכללי של ההלם על התבוסה, שהפך כעת ברור, השינויים החוקתיים, שהוחלט עליהם רשמית על ידי הרייכסטאג ב-28 באוקטובר, נעלמו כמעט מעיניהם.
מכאן ואילך, הקנצלר הקיסרי ושריו היו תלויים באמון הרוב הפרלמנטרי.
לאחר שהפיקוד העליון עבר מהקיסר לממשלה הקיסרית, עברה הקיסרות הגרמנית ממונרכיה חוקתית למונרכיה פרלמנטרית.
מבחינת הסוציאל-דמוקרטים, מה שמכונה חוקת אוקטובר עמדה בכל המטרות החוקתיות החשובות של המפלגה.
אברט כבר ראה ב-5 באוקטובר את יום ההולדת של הדמוקרטיה הגרמנית מאז שהקיסר ויתר על השלטון מרצונו ולכן הוא ראה במהפכה מיותרת.
אגרת שלישית של וילסון ופיטוריו של לודנדורף
בשלושת השבועות שלאחר מכן, הנשיא האמריקני וודרו וילסון הגיב לבקשה להפוגה בשלוש אגרות דיפלומטיות.
כתנאי מוקדם למשא ומתן, הוא דרש את נסיגת גרמניה מכל השטחים הכבושים, הפסקת פעילות הצוללות ו (במרומז) התפטרות הקיסר.
דרישה אחרונה זו נועדה להפוך את תהליך הדמוקרטיזציה לבלתי הפיך.
לאחר האגרת השלישית של 24 באוקטובר שינה הגנרל לודנדורף את דעתו והכריז על תנאי בעלות הברית בלתי מקובלים.
כעת הוא דרש את חידוש המלחמה שעליה הכריז כאבודה רק חודש אחד קודם לכן.
תוך כדי הדיון בבקשה להפוגה, הבינו מדינות ההסכמה את חולשתה הצבאית של גרמניה.
החיילים הגרמנים ציפו שהמלחמה תסתיים והיו להוטים לחזור הביתה.
הם בקושי היו מוכנים להילחם בקרבות נוספים, והעריקות גברו.
לעת עתה, הממשלה הקיסרית נשארה בשליטה והחליפה את לודנדורף כראש אגף המבצעים בגנרל גרנר.
לודנדורף נמלט עם מסמכים מזויפים לשוודיה הנייטרלית.
ב-5 בנובמבר הסכימו מדינות ההסכמה לפתוח במשא ומתן להפוגה, אך לאחר האגרת השלישית, חיילים רבים והאוכלוסייה הכללית האמינו כי על הקיסר להתפטר כדי להשיג שלום.
בזמן שהחיילים המותשים מהלחימה והאוכלוסייה הכללית של גרמניה חיכו לסיומה המהיר של המלחמה, הפיקוד הימי הקיסרי בקיל תחת אדמירל פרנץ פון היפר ואדמירל ריינהרד שר תכננו לשלוח את הצי הקיסרי הגרמני לקרב אחרון נגד הצי המלכותי בדרום הים הצפוני.
שני האדמירלים ביקשו להוביל פעולה צבאית זו מיוזמתם, ללא אישור.
הפקודה מ-24 באוקטובר 1918 וההכנות להפלגה עוררו מרד בקרב המלחים.
המרד זירז במהרה מהפכה כללית בגרמניה שהביאה לביטול המלוכה בתוך ימים ספורים.
המלחים המורדים לא התכוונו לסכן את חייהם כל כך קרוב לסיום המלחמה.
הם גם היו משוכנעים שאמינותה של הממשלה הדמוקרטית החדשה, שעסקה בחיפוש אחר שביתת נשק עם מדינות ההסכמה המנצחות, הייתה נפגעת על ידי מתקפה ימית בנקודה כה מכרעת במשא ומתן.
מרד המלחים החל בנתיבי שיליג מול וילהלמסהאפן, שם עגן הצי הגרמני בציפייה לקרב.
במהלך הלילה שבין 29 ל-30 באוקטובר 1918, כמה צוותים סירבו לציית לפקודות.
מלחים על סיפון שלוש אוניות של שייטת אוניות המערכה השלישית סירבו להרים עוגן.
חלק מהצוותים של "תירינגן" ו-"הלגולנד", שתי אוניות מערכה של שייטת אוניות המערכה הראשונה, פתחו במרד וחיבלו באוניות.
עם זאת, כאשר כמה ספינות טורפדו כיוונו את תותחיהן אל האוניות הללו יום לאחר מכן, המורדים ויתרו והובלו משם ללא כל התנגדות.
אף על פי כן, נאלץ הפיקוד הימי לבטל את תוכניותיו לקרב ימי עם כוחות הצי הבריטי, שכן הרגיש כי לא ניתן לסמוך יותר על נאמנותם של הצוותים.
שייטת אוניות המערכה השלישית הצטוותה לחזור לקיל.
מפקד השייטת ויצה-אדמירל הוגו קראפט ערך תמרון עם אוניות המערכה שלו במפרץ הלגולנד.
התמרון הצליח, והוא האמין שהחזיר לעצמו את השליטה על הצוותים שלו.
בזמן שנע בתעלת קיל, הוא כלא 47 מאנשי הצוות של "מארקגראף", שנראו כמנהיגים.
בהולטנאו (קצה התעלה בקיל) הם נלקחו ל-Arrestanstalt (כלא צבאי) בקיל ולפורט הרוורת' שבצפון קיל.
המלחים והמסיקים עשו כעת את כל העיכובים כדי למנוע מהצי להפליג שוב וכדי להשיג את שחרור חבריהם.
כ-250 נפגשו בערב 1 בנובמבר בבית האיחוד בקיל.
משלחות שנשלחו לקציניהן בבקשה לשחרר את המורדים לא נענו.
המלחים חיפשו כעת קשרים הדוקים יותר עם האיגודים, ה-USPD וה-SPD.
לאחר מכן, בית האיחוד נסגר על ידי המשטרה, מה שהוביל לפגישה גדולה עוד יותר באוויר הפתוח ב-2 בנובמבר.
בהנהגת המלח קרל ארטלט, שעבד בבית המלאכה לטורפדו בקיל-פרידריכסורט, ועל ידי עובד המספנה המגויס לותר פופ, שניהם חברי USPD, קראו המלחים לפגישה המונית למחרת באותו מקום: Großer Exerzierplatz (מגרש המסדרים הגדול).
לקריאה זו נענו כמה אלפי אנשים בשעות אחר הצהריים של 3 בנובמבר, כאשר גם נציגי העובדים נכחו.
הסיסמה "שלום ולחם" (Frieden und Brot) הועלתה, והראתה שהמלחים והפועלים דורשים לא רק את שחרור השבויים אלא גם את סיום המלחמה ושיפור אספקת המזון.
בסופו של דבר, האנשים תמכו בקריאה של ארטלט לשחרר את האסירים, והם עברו לעבר הכלא הצבאי.
לויטננט צור זי שטיינהאוזר, כדי לעצור את המפגינים, הורה לסיירתו לירות יריות אזהרה ולאחר מכן לירות ישירות לתוך ההפגנה; 7 בני אדם נהרגו ו-29 נפצעו באורח קשה.
חלק מהמפגינים גם פתחו באש.
שטיינהאוזר עצמו נפצע קשה ממכות קת רובה ויריות, אך בניגוד להצהרות מאוחרות יותר, לאחר התפרצות זו התפזרו המפגינים והסיירת.
למרות זאת, המחאה ההמונית הפכה למרד כללי.
בבוקר 4 בנובמבר עברו קבוצות מורדים דרך העיירה קיל.
מלחים במתחם צריפים גדול במחוז הצפון ערכו מרד: לאחר סקירת הפלגה של המפקד, התקיימו הפגנות ספונטניות.
קרל ארטלט ארגן את מועצת החיילים הראשונה ועד מהרה הוקמו רבים נוספים.
מושל התחנה הימית, וילהלם סושון, נאלץ לנהל משא ומתן.
המלחים והמסיקים הכלואים שוחררו, וחיילים ופועלים הביאו לשליטתם מוסדות ציבוריים וצבאיים.
בניגוד להבטחתו של סושון, כוחות נפרדים התקדמו כדי לסיים את המרד אך יורטו על ידי המורדים ונשלחו חזרה או החליטו להצטרף למלחים ולפועלים.
עד ערב 4 בנובמבר הייתה קיל בידיהם של כ-40,000 מלחים, חיילים ופועלים סוררים, וכך גם וילהלמסהאפן יומיים לאחר מכן.
באותו ערב הגיע לקיל ציר ה-SPD גוסטב נוסקה והתקבל בברכה בהתלהבות, אך הוא קיבל פקודות מהממשלה החדשה ומהנהגת ה-SPD להביא את המרד לשליטה.
הוא בחר בעצמו ליושב ראש מועצת החיילים והחזיר את השקט והסדר.
כמה ימים לאחר מכן הוא קיבל לידיו את תפקיד המושל, ולותר פופ מה-USPD הפך ליושב ראש מועצת החיילים הכוללת.
במהלך השבועות שלאחר מכן הצליח נוסקה לצמצם את השפעת המועצות בקיל, אך הוא לא הצליח למנוע את התפשטות המהפכה ברחבי גרמניה.
האירועים כבר התפשטו הרבה מעבר לקיל.
התפשטות המהפכה לכל הקיסרות הגרמנית
בסביבות 4 בנובמבר התפזרו משלחות המלחים לכל הערים הגדולות בגרמניה.
עד 7 בנובמבר, המהפכה השתלטה על כל ערי החוף הגדולות כמו גם הנובר, בראונשווייג, פרנקפורט ומינכן.
במינכן, "מועצת פועלים וחיילים" אילצה את לודוויג השלישי, מלך בוואריה האחרון, להוציא את הצהרת אניף.
בוואריה הייתה המדינה החברה הראשונה בקיסרות הגרמנית שהוכרזה כמדינה מדינת בוואריה, על ידי קורט אייזנר מ-USPD שטען כי לודוויג השלישי ויתר על כסאו באמצעות הצהרת אניף.
בימים הבאים ויתרו השליטים השושלתיים של כל שאר המדינות הגרמניות; עד סוף החודש, כל 22 המונרכים הגרמנים הודחו.
מועצות הפועלים והחיילים היו מורכבות כמעט לחלוטין מחברי MSPD ו-USPD.
התוכנית שלהם הייתה דמוקרטיה, פציפיזם ואנטי-מיליטריזם.
מלבד המשפחות השושלות, הם שללו רק מהפיקודים הצבאיים את כוחם וזכותם.
חובותיהם של הממשל האזרחי הקיסרי ונושאי תפקידים כמו משטרה, מינהלים עירוניים ובתי משפט לא קוצרו או הפריעו להם.
כמעט ולא היו החרמות של רכוש או כיבוש של מפעלים, כי צעדים כאלה היו צפויים מהממשלה החדשה.
כדי ליצור רשות מבצעת המחויבת למהפכה ולעתיד הממשלה החדשה, המועצות טענו לפי שעה רק לקבל את הפיקוח על הממשל מידי הפיקודים הצבאיים.
כך הצליחה ה-MSPD להקים בסיס איתן ברמה המקומית.
אבל בעוד המועצות האמינו שהן פועלות לטובת הסדר החדש, מנהיגי המפלגה של ה-MSPD ראו בהם גורמים מטרידים להחלפת שלטון בדרכי שלום שהם שיערו שכבר התרחש.
יחד עם מפלגות המעמד הבינוני, הם דרשו בחירות מהירות לאספה לאומית שתקבל את ההחלטה הסופית על חוקת המדינה החדשה.
זה הביא במהרה את ה-MSPD לאופוזיציה עם רבים מהמהפכנים.
במיוחד ה-USPD השתלט על הדרישות שלהם, אחת מהן הייתה לדחות את הבחירות כמה שיותר זמן כדי לנסות להשיג עובדה מוגמרת שעמדה בציפיות של חלק גדול מכוח העבודה.
הרגשות המהפכניים לא השפיעו במידה ניכרת על אדמות המזרח של האימפריה, מלבד מקרים בודדים של תסיסה בברסלאו ובקניגסברג.
חוסר שביעות רצון בין-אתנית בקרב גרמנים ופולנים בני מיעוטים בקצוות המזרחיים של שלזיה, שדוכאה זה מכבר בגרמניה הווילהלמינית, תוביל בסופו של דבר למרידות שלזיה.
אברט הסכים עם הנסיך מקסימיליאן שיש למנוע מהפכה חברתית ושיש לקיים את צו המדינה בכל מחיר.
בארגון מחדש של המדינה רצה אברט לנצח את מפלגות המעמד הבינוני שכבר שיתפו פעולה עם ה-SPD ברייכסטאג ב-1917, כמו גם את האליטות הוותיקות של הקיסרות הגרמנית.
הוא רצה למנוע את רוח הרפאים של הקצנה של המהפכה בקו הרוסי והוא גם חשש שמצב האספקה הרעוע עלול לקרוס, ולהוביל להשתלטות של מהפכנים חסרי ניסיון על הממשל.
הוא היה בטוח שה-SPD תוכל ליישם את תוכניות הרפורמה שלה בעתיד, הודות לרוב הפרלמנטרי שלה.
אברט עשה כמיטב יכולתו לפעול בהסכמה עם המעצמות הישנות והתכוון להציל את המלוכה.
כדי להפגין הצלחה מסוימת לתומכיו, הוא דרש את התפטרות הקיסר החל מ-6 בנובמבר.
אבל וילהלם השני, עדיין במטה שלו בספא, שיחק על הזמן.
לאחר שמדינות ההסכמה הסכימו להפסקת המשא ומתן באותו יום, הוא קיווה לחזור לגרמניה בראש הצבא ולדכא את המהפכה בכוח.
על פי זכרונותיו של הנסיך מקסימיליאן, אברט הכריז ב-7 בנובמבר, "אם הקייזר לא יוותר, המהפכה החברתית היא בלתי נמנעת.
אבל אני לא רוצה אותה, אכן אני שונא אותה כמו חטא".
הקנצלר תכנן לנסוע לספא ולשכנע את הקיסר באופן אישי בצורך להתפטר.
אבל תוכנית זו נעקפה בשל המצב שהידרדר במהירות בברלין.
שבת, 9 בנובמבר 1918: שתי הכרזות על רפובליקה
כדי להמשיך לשלוט במצב, פרידריך אברט דרש לעצמו את תפקיד הקנצלר ב-9 בנובמבר אחר הצהריים, יום התפטרותו של הקיסר.
הידיעה על ההתפטרות הגיעה מאוחר מכדי לעשות רושם על המפגינים.
איש לא נענה לפניות הציבור.
יותר ויותר מפגינים דרשו ביטול מוחלט של המלוכה.
קרל ליבקנכט, שזה עתה שוחרר מהכלא, חזר לברלין והקים מחדש את הליגה הספרטקיסטית ביום הקודם.
בארוחת צהריים ברייכסטאג, נודע לסגן יו"ר ה-SPD, פיליפ שיידמן, כי ליבקנכט תכנן את ההכרזה על רפובליקה סוציאליסטית.
שיידמן לא רצה להשאיר את היוזמה לספרטקיסטים וללא עיכובים נוספים, הוא יצא אל מרפסת הרייכסטאג.
משם, הוא הכריז על רפובליקה בפני המוני אנשים מפגינים בסמכותו (בניגוד לרצונו המפורש של אברט).
כמה שעות לאחר מכן דיווחו העיתונים בברלין כי בלוסטגרטן של ברלין - כנראה בערך באותו זמן - הכריז ליבקנכט על רפובליקה סוציאליסטית, שאותה אישר ממרפסת של ארמון העיר ברלין בפני קהל שנאסף בסביבות השעה 16:00.
באותה תקופה, כוונותיו של קרל ליבקנכט לא היו ידועות לציבור.
הדרישות של הליגה הספרטציסטית מ-7 באוקטובר לשינוי מבני מרחיק לכת של הכלכלה, הצבא ומערכת המשפט – בין היתר על ידי ביטול עונש המוות – טרם פורסמו.
סלע המחלוקת הגדול ביותר עם ה-SPD היה דרישתם של הספרטקיסטים לכינון "עובדות פוליטיות בלתי ניתנות לשינוי" בשטח באמצעים חברתיים ואחרים לפני בחירת אספה מכוננת, בעוד שה-SPD רצה להשאיר את ההחלטה על מערכת כלכלית עתידית לאספה.
הכרוז הראשון שפרסם ב-9 בנובמבר הופנה "לאזרחי גרמניה".