tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק ממזרקות הרחצה המודרניות אינן כוללות אגן היקוות נראה לעין, והמים מתנקזים מיד דרך הרצפה.
עיצוב זה מונע סכנת טביעה ומאפשר בטיחות מקסימלית בשימוש במזרקה, למשל על ידי ילדים.
המים במזרקות רחצה מטופלים בדומה למים של בריכת שחיה כדי למנוע מחלות.
חלק ממזרקות הרחצה עושות שימוש בתרסיס מים במקום בסילון, ומהוות במקומות מסוימים תחליף לבריכות שחייה.
מזרקות מודרניות משלבות בקרה אלקטרונית כדי ליצור אפקטים מעניינים.
זרימת המים מופסקת ומחודשת בפרקי זמן קצרים (חלקי שנייה) כך שהמים נפרדים ואינם נראים כסילון יחיד.
ניתן ליצור על ידי שילוב התזה ממספר מקורות תופעות של פיזור המים הרחק מהמזרקה.
כיום רוב המזרקות מופעלות בלחץ הנוצר על ידי משאבה, ולא במים הזורמים מכוח הכובד.
המים נשאבים בדרך כלל במעגל סגור, כך שאין צורך להוסיף מים למזרקה באופן רצוף, אלא רק מדי פעם כדי לפצות על המים המתאדים.
במזרקות שאינן גדולות מאוד נפוץ השימוש בתאים סולאריים המספקים את החשמל למנוע המשאבה.
מקובל להשתמש במסנן מים על מנת לשמור על מים נקיים ולמנוע נזקים למערכת השאיבה וסכנה לבריאות.
במזרקות רבות נפוץ השימוש בתאורה, לעיתים תת-מימית, המעצימה את האפקט החזותי בשעות החשיכה.
מזרקות של חומרים שאינם מים
בתערוכה הבינלאומית של ברצלונה שנערכה בשנת 1937 הציג אלכסנדר קלדר מזרקה שהתיזה כספית במקום מים.
המזרקה מנציחה את הכורים שנהרגו במכרות הכספית באָלַמַאדֶן.
מזרקת שוקולד הוא מתקן המשמש להגשת פונדו שוקולד.
לרוב המתקן כולל מזרקה קטנה, שגובהה כחצי מטר, ובה מספר שלבים.
בבסיס המזרקה מתקן חימום הממיס את השוקולד ושומר על מצבו הנוזלי, וכן משאבה המעלה את השוקולד לראש המזרקה, ממנה זורם השוקולד במורד המזרקה אל מתקן החימום.
ה־Jet d'Eau באגם ז'נבה בשווייץ
מזרקת הקסם של מונז'ואיק בברצלונה
מזרקה מוזיקלית – בלאג'יו לאס וגאס
מזרק הוא מכשיר המשמש להזרקת חומר אל הגוף תוך עשיית נקב זעיר בעור, להוצאת חומר מאיבר בגוף, או לשטיפת חלל מסוים בגוף.
המזרק בדרך כלל מורכב מבוכנה הנמצאת בתוך שפופרת המחוברת למחט חלולה או לצינורית דקה.
המילה מזרק מעלה בדרך כלל קונוטציה רפואית, אך למזרק שימושים נוספים.
המאה ה-9: המנתח עמאר אבן עלי אל מסואלי (ממוסול) תיאר בספרו שהתפרסם במצרים הפאטמית מזרק לטיפול בקטרקטים.
שנת 1650: בלז פסקל המציא את המזרק (לא בהכרח תת-עורי) ליישום חוק פסקל.
שנת 1760: הרפואה מתחילה להשתמש בזריקות תוך ורידיות ואינפוזיות.
שנת 1853: צ'ארלס גבריאל פרווז ואלכסנדר ווד מפתחים את המזרק התת-עורי עם מחט עדינה דייה לחדירת העור.
שנת 1899: לטישה ממפורד גיר רושמת פטנט על מזרק רקטלי עם בוכנה מעוקלת לשימוש ביד אחת.
שנת 1956: רוקח וממציא מניו זילנד, קולין מורדוך רושם פטנט על מזרק פלסטיק
שנת 1974: פטנט אמריקאי מציג מזרק פלסטיק חד פעמי.
מזרקי האינסולין ומתוכננים במיוחד להזרקה עצמית, מתאפיינים במחט קצרה ובעלי תכונות ידידותיות לשם הקלה על המזריק.
מזרקים בעלי מחט רב פעמית
מדידת נפח ומתן תרופה נוזלית לילדים או לבעלי חיים דרך הפה.
מזרק ללא מחט משמש לעיתים להנקה מלאכותית של תינוקות או גורים של יונקים אחרים.
לעשיית חוקן או ניקוי בלחץ אדים.
לשם מילוי ראשי דיו למדפסת.
שימון נקודתי במכשירים מכניים קטנים.
בבישול, יש המשתמשים במזרק ללא מחט להחדרת מלית למאפים או ליצירת עיטורים (למשל בקרם או קצפת).
בשנים האחרונות משתמשים בו למילוי מאכל נוזלי (כמו שוקולד מומס) לצורכי מאכל בלבד.
מזרק ללא מחט משמש טכנאי מחשבים לצורך הזרקת מעט משחה תרמית על גבי המעבד של המחשב לשם קירור יעיל יותר של המעבד בעת פעילות המחשב ומניעת התחממות המעבד.
מֶז'יריטש (ביידיש: מעזשיריטש; באוקראינית: Великі Межирічі, וליקי מז'יריצ'י; בפולנית: Międzyrzecz korecki, מיינדזיז'ץ' קורצקי) היא עיירה באוקראינה, כ-19 ק"מ ממערב לקורץ וכ-40 ק"מ ממזרח לרובנו.
בפי היהודים נהגה שמה בנוסף גם כ"מזריטש" ולכן כונתה גם בשם "מזריטש גדול" להבדילה מן העיירה הפולנית מיינדזיז'ץ פודלסקי, שגם שמה בפי היהודים היה מזריטש.
יהודים החלו להתגורר במז'יריטש במאה ה-14.
העיר נודעה בקרב היהודים בעיקר בזכות רבי דב בער, המכונה המגיד ממזריטש, שחי בה באמצע המאה ה-18, והיה מנהיגה של תנועת החסידות בדור השני.
בעקבותיו הפכה העיירה למקום עלייה לרגל לחסידים.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,000 יהודים.
בשנת 1939 כבש הצבא האדום את העיירה.
מאות פליטים יהודים הגיעו לעיירה מאזורי פולין שנכבשו בידי הנאצים, ואלו שוכנו בבית הספר היהודי ובבתי הכנסת.
ב-1941 נכבשה על ידי הוורמאכט.
באוקטובר 1941 הושמדו כ-1,500 מיהודי העיירה, ובאוגוסט 1942 הושמדו מרבית היהודים הנותרים.
כ-100 מיהודי העיירה הצליחו להימלט לרוסיה, וכ-50 נמלטו ליערות והצטרפו לפרטיזנים.
מזרח רנל (אנגלית East Rennell) הוא החלק הדרום-מזרחי של האי רנל, האי הדרומי ביותר באיי שלמה, המשתרע על פני 857 קמ"ר.
האי שאורכו 86 ק"מ ורוחבו 15 ק"מ הוא האטול הגדול בעולם השוכן מעל פני הים.
בשנת 1998 הוכרז מזרח רנל ששטחו 370 קמ"ר, כשליש משטחו הכולל של האי, כאתר מורשת עולמית.
בנוסף לשטח זה כוללת הכרזה רצועה ברוחב של שלושה מיל ימי סביב למזרח רנל.
שונית האלמוגים נוצרה על קרקעית האוקיינוס, ולאחר מכן התרוממה מעל פני הים כתוצאה מקימוט הקרקע.
מבחינה גאולוגית האי צעיר יחסית ליתר איי שלמה.
נופו של האי עוצב מאבן גיר שנחשפה לתהליכים קרסטים של בליה, והוא נישא עד לגובה של 200 מטר.
במרכזו של האי שוכן אגם טגאנו (Tegano או "טה נאגנו" - Te Nggano) שנוצר מהלגונה של האטול, ובו איים עשויים אבן גיר.
שטחו של האגם 155 קמ"ר, אורכו 29 ק"מ ורוחבו המרבי מגיע ל-10 ק"מ.
מימיו של האגם מליחים והוא האגם הגדול באיי האוקיינוס השקט.
עומקו המרבי של האגם מגיע ל-40 מטר וקרקעיתו מכוסה בשכבת בוץ בעובי של כמה מטרים.
במזרח רנל אין זרימה של נגר עילי, אם כי מספר מעיינות נובעים מן הקרקע סמוך לגדות האגם.
אקלים האי טרופי ומתאפיין בטמפרטורה ולחות גבוהות וקבועות למדי.
כמות המשקעים השנתית נעה בין 3,000 ל-4,000 מ"מ בממוצע, וזו נפרסת על פני כל חודשי השנה, למעט עונת יובש בין החודשים מאי ואוגוסט.
מאפיין נוסף של אקלים האי הוא שהוא יעד לסופות הוריקן תדירות למדי.
הצמחייה במזרח רנל מתחלקת לשלוש קבוצות - צמחיית שיחים על רכס הקרסט, חורש סבוך וגבוה בפנים באי שאמיריו מגיעים לגובה ממוצע של 20 מטר, וצמחיית חוף לאורך חופיו של אגם טגאנו.
312 מיני צורניות ואצות, חלקם הקטן אנדמי למקום, שולטים במימי האגם.
באזור חיים 11 מיני עטלפים, 43 מיני עופות ומין של נחש-ים אנדמי המתקיים במימי האגם.
סרטן הקוקוס נפוץ באזור, וחסרי חוליות מונים 27 מיני חלזונות יבשה ו-731 מיני חרקים.
ההתיישבות הראשונה באי התרחשה בשנת 130 לפנה"ס לערך.
גל מתיישבים נוסף הגיע לרנל בסביבות שנת 1000. לפי המסורת, נמנו המתיישבים הפולינזים הראשונים על שבעה שבטים שונים.
הם הגיעו לקצהו הדרום-מזרחי של רנל וגילו את אגם טגאנו.
הם הורידו את שני פסלי האלים שנשאו איתם מארץ מוצאם, אך אלה שבו בכוחות עצמם אל סירות הקאנו, והמתיישבים עזבו את האי.
הם הגיעו אל האי הסמוך, בלונה (Bellona), ושני הפסלים קפצו בכוחות עצמם אל החוף.
רק לאחר מכן שבו המתיישבים אל רנל, אך בשל מלחמות ומאבקים בין השבטים, כל התושבים בשני האיים הם צאצאיהם של שני השבטים ששרדו.
מקובל שהאי התגלה על ידי חוקרים אירופים בשנת 1793. במהלך המאה ה-19 פקדו את האי סוחרים וציידי לווייתנים, אך חוסר פוריותו של המקום, היעדר מים מתוקים זמינים, והיעדר נקודות עגינה טבעיים, גרמו להם לעוזבו.
במלחמת העולם השנייה עשה צבא יפן שימוש במימי אגם טגאנו כמנחת לסירות מעופפות.
לאחר שצבא ארצות הברית השתלט על האי ב-1943, הוא עשה שימוש דומה באגם שהיה למנחת למטוסי PBY קטלינה.
בתום המלחמה הוטבעו שמונה מהמטוסים במימי האגם, והתושבים המקומיים ניסו לחלץ את מנועו של אחד מהם כדי לעשות בו שימוש כגנרטור.
אף שהם הצליחו להביאו לקרבת חופי האגם, הם נטשו את המשימה בשל משקלו הרב של המנוע.
הוא החליד והיה לבלתי שמיש, אך אחד מלהבי המדחף בולט אל מעל לפני המים.
כ-500 תושבים ממוצא פולינזי מתגוררים במזרח רנל אך מספרם נמצא בירידה בשל הגירה.
הם גרים בארבעה כפרים לאורך חופו המערבי של אגם טגאנו.
הכפריים הם בעליו של האגם בבעלות משותפת, והם עושים שימוש במימיו לרחצה, כביסה ולבישול.
אספקת המים המתוקים מתבססת על שפיעת מעיינות ועל אגירת מי גשמים.
פרנסתם של התושבים היא על החקלאות, הדיג והציד, והם נסמכים על עצי החורש לשם אספקת חומרי בנייה.
התושבים עוסקים גם באריגה ובפיסול בעץ, ולחופיו של האגם שוכנים מספר בתי הארחה המשמשים את המבקרים המעטים באזור.
מזרחנות, מדעי המזרח או לימודי המזרח היא תחום דעת אקדמי העוסק בחקר רב־תחומי של אזור מסוים.
בעבר המונח מזרחנות (אוריינטליזם) התייחס לכל הארצות שממזרח לאירופה, ובייחוד המזרח התיכון והמזרח הרחוק, אך כיום ברוב הפקולטות כבר לא משתמשים במונח זה ואת מקומו ירשו שני תחומי דעת שונים: לימודי אסיה ולימודי המזרח התיכון.
המחקר המזרחני עוסק במגוון רחב של נושאים כגון: היסטוריה, שפות, ספרות, אמנות, חיי יומיום, מנהגים, פוליטיקה, דתות, פילוסופיה, מדעים, משפט ועוד.
העוסקים בנושא מכוּנים מזרחן ומזרחנית.
המחקר האירופי על האזור שכונה בעבר "המזרח" (האוריינט), הונע בראשיתו בעיקר ממוטיבציה דתית.
המחקר הבלשני של שפות האזור קדם למחקרים בנושאים האחרים, הכתבים הערביים והתרגומים לערבית של כתבים יוונים היו מקור חשוב ביותר בימי הביניים ללימוד רפואה ופילוסופיה.
החל מהעידן הקולוניאלי, אינטרסים פוליטיים וכלכליים עודדו גידול במחקר האקדמי אודות נושאים אחרים כמו היסטוריה, דת, תרבות וחברה.
במאה השמונה עשרה הארכאולוגיה הפכה להיות החוליה המקשרת בין המזרחנות לבין הציבור הרחב באירופה.
אוצרות ארכאולוגיים מהמזרח החלו למלא את המוזיאונים באירופה, והקנו למזרחנים תהילת עולם.
המחקר המזרחני המודרני הושפע משתי מגמות עיקריות, האחת הייתה ההקשר הקולוניאלי והאינטרסים האימרפיאליים שעמדו ברקע המחקר.
השפעה נוספת נבעה מהדימוי האקזוטי של "המזרח" בעיני כותבים והוגים אירופים, רעיון הבא לידי ביטוי בתזה המשפיעה "אוריינטליזם".
מגמת השתלבותם של חוקרים מקומיים, הבאים מהאזור הנחקר, במרוצת המאה העשרים, השפיעה רבות על אופי המחקר המזרחני בן זמננו.
ההבחנה המערבית בין מזרח למערב התגבשה לראשונה במלחמה היוונית-פרסית במאה ה5 לפנה"ס, כאשר היסטוריונים אתונאים הבחינו בין הדמוקרטיה האתונאית שלהם למונרכיה הפרסית.
הבחנה ממסדית בין מזרח למערב הופיעה לראשונה בפיצול המנהלי באימפריה הרומית, אותו ייסד הקיסר דיוקלטיאנוס בסוף המאה ה3 לספירה.
הפיצול היה גם לשוני, החלק המערבי דיבר לטינית והמזרחי יוונית.
האימפריה הרומית הכירה מקרוב את הפרסים שכניהם ממזרח, אבל לגבי האזורים שממזרח לאימפריה הפרסית היה להם מושג קלוש ביותר.
עליית האסלאם והכיבוש הערבי במהלך המאה ה7 יצרו ניגוד חד, או אפילו קוטביות מסוימת, בין הקהילה הנוצרית של אירופה הימי-ביניימית לבין העולם המוסלמי (שהשתרע מאנדלוסיה ועד ערבות מרכז אסיה).
במהלך ימי-הביניים, המוסלמים נחשבו כאויב "הזר" של העולם הנוצרי.
הידע העממי של האירופים אודות המזרח היה דל והסתמך בעיקר על סיפורי מסעות מפוקפקים, יוצא מן הכלל היה חיבורו של מרקו פולו שהיה יחסית מהימן.
העבודה המחקרית הייתה ברובה בלשנית, מוקדה היה דתי נוצרי, החוקרים למדו את שפות האזור, את העברית המקראית של התנ"ך ואת הארמית הסורית בה נכתבו יצירות נוצריות מוקדמות.
בנוסף, הם למדו ערבית ויוונית כדי לגשת ליצירות העוסקות ברפואה, פילוסופיה ומדע.
המאמץ הבלשני הזה התקיים באופן אקראי במהלך ימי הביניים, "הרנסאנס של המאה ה-12" היה עד לגידול ניכר בתרגומים של טקסטים ערביים ללטינית, עם דמויות כמו "קונסטנטין האפריקני", שתרגם 37 ספרים, רובם טקסטים רפואיים, מערבית ללטינית.
וכן "הרמן מקרינתיה, אחד המתרגמים של הקוראן.
התרגום הראשון של הקוראן ללטינית הושלם ב-1143, למרות ששימוש מועט נעשה בו עד שנדפס ב-1543, לאחר מכן הוא תורגם לשפות אירופיות אחרות.
ג'רארד מסרמונה ואחרים ביססו את עצמם באנדלוס כדי לנצל את הספריות הערביות והמלומדים ששם.
מאוחר יותר שתהליך הריקונקיסטה צבר תאוצה, קשרים מעין אלה נהיו נדירים יותר.
המידע אודות הציוויליזציות המפותחות של הודו וסין, מהם ייבאו סחורות יוקרתיות כמו משי וקרמיקה, היה מעורפל אבל הלך והתבהר.
למרות שהצלבנים ייצרו מעט מאוד חומר מחקרי, לעלייה של האימפריה המונגולית במחצית הראשונה של המאה ה-13 הייתה השלכה אסטרטגית גם על הממלכה הצלבנית וגם על אירופה עצמה, והובילה לחיזוק הקשרים הדיפלומטיים בין אירופה למזרח.
מעידן התגליות, האינטרס האירופי במיפוי אסיה, ובמיוחד דרכי הים, התעצמו.
במהלך תהליך גילוי הארצות והקולוניאליזציה, ההבחנה בין תרבויות שאינן יודעות קרא וכתוב (אפריקה שמדרום לסהרה והאמריקות) לבין התרבויות הכתובות של המזרח הלכה והתבססה.
לימודי המזרחנות באקדמיה הפכו לשיטתיים במהלך הרנסאנס, כשהתחומים הבלשניים והדתיים ממשיכים להיות הדומיננטיים בהתחלה.
היה גם מימד פוליטי ללימודי המזרחנות לצורך תרגומים למטרות דיפלומטיות, אפילו לפני שהמערב נעשה מעורב במזרח שמעבר לאימפריה העות'מאנית.
ציון דרך בנושא התרגומים היה פרסום התנ"ך הרב-לשוני בספרד ב-1514, שהכיל את כל הטקסט בעברית, ארמית יוונית ולטינית.
באוניברסיטת קיימברידג' יש משרת פרופסור קבועה מאז 1540, ומשרת פרופסור קבועה בערבית נוסדה ב-1643. מלומדים מכובדים כמו אדמונד קסל, שכתב מילון רחב היקף של לשפות המזרח התיכון והקרוב.
מלומד נוסף היה אדוארד פוקוק שנסע למזרח וכתב על ההיסטוריה המודרנית ועל החברה של האזור.
אוניברסיטאות אירופאיות אחרות גם כן פתחו פקולטות ללימודי המזרח.
מחקר אודות המזרח הרחוק החל להתפתח ביוזמת מיסיונרים, אישים כמו מטאו ריצ'י ואחרים במיסיון של סין, מניעים מיסיונריים נשארו דומיננטיים במחקר המזרח הרחוק גם בשנים לאחר מכן.
במהלך המאה ה-18 חוקרים מערביים הגיעו להבנה סבירה של הגאוגרפיה וההיסטוריה של האזור, עם זאת הידע אודות אזורים פחות נגישים לנוסעים מערביים כמו יפן וטיבט נשאר מוגבל.
הוגי הנאורות אפיינו היבטים מסוימים במזרח הפגאני כעליונים על המערב הנוצרי, למשל אצל מונטסקייה "מכתבי פרסנס", או ביצירה האירונית של וולטייר על הזוראסטריאניזם.
אחרים כמו אדוארד גיבון שיבחו את הסובלנות היחסית של המזרח האסלאמי למול חוסר הסובלנות של המערב הנוצרי, וכן רבים, ובהם דידרו וולטייר, שיבחו את המעמד החברתי הגבוה שהיה למלומדים בסין המנדרינית.
סוף המאה הייתה עדה לתחילת תהליך של התגברות העניין המחקרי בארכאולוגיה של האזור שהייתה לאחד ההיבטים החשובים ביותר במחקר של האזור במהלך המאה הבאה.
האגיפטולוגיה סללה את הדרך, וכמו שקורה בהרבה תרבויות עתיקות, הארכאולוגיה נתנה לבלשנים חומר חדש לפענוח ולמחקר.
עם התעצמות המחקר והידע המערבי אודות אסיה, העמקת המעורבות הפוליטית והכלכלית האירופית באזור, ובמיוחד ההכרה בקיומה של קרבה בין השפות ההודיות והאירופאיות, הלכו והתבררו קשרים אינטלקטואלים מורכבים בין התרבות המזרחית והמערבית.
חלק מההתפתחויות האלה נוצרו על רקע היריבות הבריטית-צרפתית על השליטה בהודו.
כלכלנים ליברלים, כמו ג'יימס מיל, השמיצו את הציוויליזציות המזרחיות בכך שראו בהם ישויות סטטיות ומושחתות.
קרל מרקס אפיין את אופן הייצור האסיאתי כבלתי מוכשר להתפתחות, בגלל רמת השכלול הנמוכה שאליה מגיעה הכלכלה הכפרית המקומית ותפקיד המדינה בייצור.
אירופה החשיבה את "העריצות מזרחית" כמרכיב מרכזי בכישלון היחסי של תהליך הקדמה בחברות המזרחיות.
חקר האסלאם היה נושא מרכזי בתחום מאחר שרוב האנשים הגרים באזור 'המזרח' הם מוסלמים.
העניין בהבנת האסלאם הגיע בין היתר מנסיבות כלכליות של גידול המסחר במרחב בים תיכוני והרוח החדשה שנשבה בתרבות ובעולם האינטלקטואלי של התקופה.
במהלך המאה ה-19 המחקר הארכאולוגי התפשט בכל רחבי המזרח התיכון ואסיה והגיע לתוצאות מדהימות.
המוזיאונים הלאומיים החדשים סיפקו בסיס לאחסון ותצוגה של הממצאים, שרובם נשלחו לאירופה ושמו את המזרחנים באור הזרקורים באופן חסר תקדים.
המחקר האירופי הראשוני של הבודהיזם וההינדואיזם נעשו על ידי החוקרים איגן ברנוף ומקס מולר.
באותו זמן המחקר האקדמי של האסלאם גם כן פותח, ובאמצע המאה ה-19, לימודי המזרח היו תחומי דעת מבוססים היטב ברוב הארצות האירופיות, ובמיוחד באותם שהיו להם אינטרסים אימפריאליים באזור.
אך, במקביל להתפתחותו של המחקר המזרחני, התפתחו גם גישות ומיתוגים גזעניים של הילידים המזרחיים כמסתוריים וערמומיים וכדומה.
המחקר לעיתים קרובות שילב דעות קדומות גזעניות והנחות דתיות, מגמות אלה הסתייעו לעיתים קרובות בתאוריות מהמחקר הביולוגי החדש.
ההשתתפות במחקר האקדמי של חוקרים מהמדינות החדשות שנוצרו באזור במהלך המאה ה-20, יצרה שינוי מהותי בטבע המחקר, והביאה לקידומם של תאוריות ביקורתיות כמו הפוסט קולוניאליזם ותאוריית המוכפפות.
השיח ה"אוריינטלי" (במשמעות שבה השתמש אדוארד סעיד בספרו הנושא את אותו שם) אודות המזרח התיכון חזר למרכז הבמה לאחר סיומה של המלחמה הקרה.
יש הטוענים שזאת תגובה לוואקום שנפער בפוליטיקת הזהויות במסגרת היחסים הבינלאומיים בכלל, ובמערב בפרט, שנוצר בעקבות היעלמותו של הקומוניזם הסובייטי כאויב הגלובלי.
העידן המחקרי שאחרי המלחמה הקרה מתייחד בדיונים אודות תפיסות עולמם של טרוריסטים איסלמיסטים, ועל המידה שבה תרבות המזרח התיכון והאסלאם, מהוות איום על תרבות המערב ואמונותיו.
ביסוד השיח הזה עומדת הנחה מוקדמת שהתאוריה הביקורתית האוריינטליסטית יצאה כנגדה – ה'אוריינט' מוגדר על ידי האסלאם.
השקפות אוריינטליות מעין אלה מופיעות בהקשר רחב יותר בדרך שבה מלומדים מערביים רבים מגיבים לפוליטיקה הבינלאומית בעולם שלאחר המלחמה הקרה; מגמה זו התגברה ללא כל ספק לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
סוג זה של תגובה מערבית לפוליטיקה הבינלאומית שלאחר המלחמה הקרה, מתבטא בפופולריות הרבה של תאוריית התנגשות הציביליזציות.
רעיון מסוים זה של סכסוך יסודי בין המזרח למערב קודם לראשונה על ידי המזרחן ברנרד לואיס במאמר שכותרתו "שורשי הזעם המוסלמי", שנכתב ב-1990. מאמר זה נתפס כדרך לשרטוט צורות וקווי חלוקה חדשים בעולם שלאחר המלחמה הקרה.
הגישה של 'התנגשות הציביליזציות' משלבת עוד מאפיין של חשיבה אוריינטלית, הנטייה לראות את האזור כישות אחת, כ'ציוויליזציה הומוגנית', ולא לראות את מגוון התרבויות והניגודים שהאזור מורכב מהם.
רעיון זה נקשר במיוחד לשמו של סמואל הנטינגטון במאמרו מ-1993 בכתב העת Foreign Affairs, הנקרא "התנגשות הציביליזציות?".
מזרים מדיה או סטרימר (על פי האקדמיה ללשון העברית: כּוֹנַן סֶרֶט שׁוֹטֵף, ובאנגלית נקרא Digital Media Player) הוא מכשיר אלקטרוני אשר מסוגל להתחבר לרשת המחשבים הביתית באמצעות כבל ביתי (Ethernet) או אלחוטי (Wi-Fi) על מנת לגשת לתכני מולטימדיה דיגיטליים (כמו מוזיקה, תמונות ווידאו).
מזרימי מדיה יכולים לנגן קבצים ממחשב אישי, ממכשיר לאחסון מדיה המחובר לרשת הביתית, או משרת מדיה אחר המחובר לרשת הביתית.
ברוב מזרימי המדיה הדיגיטליים יש לנווט בתפריטים השונים באמצעות שלט רחוק.
בחלק ממזרימי המדיה הדיגיטליים קיימות יכולות מתקדמות במידה שקיים חיבור לרשת האינטרנט, כגון צפייה בסרטים וסדרות טלוויזיה משירותים מקוונים שונים כמו YouTube, Vimeo, Netflix, Hulu, Spotify ו-Amazon.com, ניגון שידורי רדיו אינטרנטי, ניגון פודקאסטים וגלישה באינטרנט.
מזרימי מדיה דיגיטליים רבים מאפשרים לנגן תוכן המאוחסן באופן מקומי על גבי דיסק קשיח המחובר ישירות אליהם.
מזרים מדיה מסוגל להתחבר לרשת ביתית אלחוטית (Wi-Fi) או לרשת קווית (Ethernet).
מזרים מדיה כולל ממשק משתמש אשר מאפשר למשתמשים לנווט בקלות יחסית בין ספריות הקבצים שלהם, לחפש קבצים ולנגן קבצים.
מזרימי מדיה שונים מעוצבים לטפל במשימות שונות – מזרימי מדיה אחדים מטפלים רק במוזיקה, חלק מטפלים במוזיקה ובתמונות, חלק מטפלים במוזיקה, תמונות ווידאו, בעוד שמזרימי מדיה אחרים אף מאפשרים גלישה באינטרנט ושליטה בשידורי הטלוויזיה החיים ממחשבים אישיים בעלי כרטיס טלוויזיה.
יכולות אחרות אשר מיושמות על גבי מזרימי מדיה מסוימים כוללות:
לצפות, לעצור ולהקליט שידורים חיים בטלוויזיה.
לנגן ולאחסן תקליטורי מוזיקה ולהביט בעטיפות האלבומים.
לנגן, לקטלג ולאחסן סרטי DVD.
להקשיב ולעצור שידורי רדיו באינטרנט.
לצפות, לאחסן ולערוך תמונות דיגיטליות.
ליצור מצגות של תמונות באופן אוטומטי.
מזרימי מדיה אחדים בעלי מסכי תצוגה ורמקולים מובנים.
אחרים חייבים להיות מחוברים למכשיר פלט חיצוני, כמו טלוויזיה או מערכת סטריאו.
בעוד שקיימים מזרימי מדיה שפועלים עצמאית כמו ה-Apple TV, לא נדיר למצוא את הפונקציונליות שלהם מיושמת במכשירים אלקטרוניים ביתיים, כמו קונסולות משחקים (למשל, קונסולת המשחקים Xbox 360 של מיקרוסופט), נגני DVD, ממירים דיגיטליים אינטראקטיביים ואפילו בטלוויזיות עצמן .
ההשפעה של מזרימי המדיה הדיגיטליים על שירותי הטלוויזיה המסורתיים
ריבוי התכנים הדיגיטליים, כמו גם התפוצה הרחבה של גישה לאינטרנט בפס רחב, מאפשרת לצרכנים בעשור השני של המאה ה-21 לנגן בזמן אמת סדרות טלוויזיה וסרטים בחדות גבוהה, בהשוואה לתכנים בתשלום שמספקות חברות הכבלים והלווין.
בשל כך צרכנים רבים עם חיבור לאינטרנט בוחרים להשתמש במזרימי מדיה דיגיטליים על מנת לצפות בתוכניות טלוויזיה וסרטים, ונמנעים מלחבר את הטלוויזיה שברשותם לשירותי הטלוויזיה בכבלים או בלוויין.
שימוש בטכנולוגיית הסטרימינג באופן בלתי חוקי
מאז אמצע העשור השני של המאה ה-21 משווקים נגני מדיה דיגיטליים המופעלים לעיתים קרובות באמצעות מערכת הפעלה של אנדרואיד וממותגים כ"fully-loaded".
מכשירים אלו מציעים גישה חופשית לתכנים המוגנים בזכויות יוצרים, כולל סרטים ותוכניות טלוויזיה, כמו גם שידורים בזמן אמת של ערוצי טלוויזיה שונים מרחבי העולם.
הנגנים הללו בדרך כלל משתמשים בתוכנת מדיה בקוד פתוח כמו Kodi.
נגני מדיה דיגיטליים מסוג זה נמכרים לעיתים קרובות דרך שווקים מקוונים כגון Amazon.com ו-eBay, אך גם דרך קמעונאים מקומיים.
מכשירי הסטרימינג מהסוג הזה היו המוקד למחלוקות משפטיות.
בבריטניה, הארגון "The Federation Against Copyright Theft" נקט בצעדים משפטיים מטעם בעלי זכויות היוצרים נגד אלה שמשווקים נגני מדיה דיגיטליים מסוג זה עם גישה לתוכן המוגן בזכויות יוצרים.
ב-26 באפריל 2017 פסק בית הדין האירופי לצדק כי מכירה של נגני מדיה דיגיטליים עם גישה ליצירות המוגנות בזכויות יוצרים היא בלתי חוקית.
מִזְרָן (נקרא בפי רבים גם "מִזרוֹן") הוא משטח רך, המשמש לשינה, מנוחה או ריפוד של משטחים קשים למטרות בטיחות ונוחות.
קיימים מספר סוגים של קפיצים המשמשים למזרני קפיצים:
קפיצי בונל (Bonnell): קפיצים בצורת שעון חול, בו המרכז בעל רדיוס קטן יותר מהקצוות.
הסוג הוותיק והזול ביותר, שמשמש במזרנים מאז המאה ה-19. כיווץ של אחד מהקפיצים ייצור כיווץ חלקי של הקפיצים הסובבים אותו.
קפיצי מרשל (Marshall): קפיצים מבודדים, העטופים כל אחד בשרוול בד.
לרוב הקפיצים עשויים פלדה מוקשחת בחום.
הקפיצים נארזים בלחץ, כך שהמזרן מגיע לרוב בתמיכה קשה.
כיווץ של אחד מהקפיצים לא ישפיע על הקפיצים הסובבים אותו.
קפיצים מוטים (Offset Coils): קפיצים המונחים בצורה לא אנכית במזרן, על מנת ליצור תמיכה נוקשה יותר בנקודות מסוימות במזרן ורכה יותר באזורים אחרים, כדי לתמוך באדם השוכב.
קפיצי מירה (Mira) או קפיצים רציפים: קפיצים ארוכים במיוחד המונחים בתצורה גלית (הקפיץ אנכי או מוטה, אך קשור ישירות לקפיץ הבא אחריו), לרוב לאורך המזרן.
כיווץ של אחד מהקפיצים יכווץ את הקפיצים משני צידיו בלבד (המחוברים אליו) אך לא ישפיע על שאר הקפיצים הסמוכים.
מזרן ספוג הוא לרוב משטח דק וקל-משקל, העשוי מספוג בדחיסות משתנה.
מזרן זה הוא מהמזרנים הזולים בייצור, היות שהוא מכיל לרוב שכבה בודדת ויכול להיחתך לפי מידה.
דחיסות החומר המוקצף קובעת את רכותו של המזרן.
שכבת הספוג עטופה בבד טקסטיל, לרוב חסין מים כדי לצמצם את חדירת הלחות לספוג, דבר שעלול לגרום לזיהום חיידקי או פטרייתי.
מזרני ספוג דקים נפוצים כמזרנים לאימוני כושר (מרפדים רצפה כדי למנוע נפילות),טיולי תנועת הנוער ומחמת מחירם הזול וגמישותם נפוצים גם כבסיס לשקי שינה ומזרנים צבאיים.
חסרונם הבולט של מזרנים אלו הוא נטייתם להישחק עם השימוש, להיות מצע לפטריות וזיהומים בעקבות לחות הגוף השוכב עליהם, וקריעתם תוך כדי טלטול או החלפת הכסת.
קיימים מזרני ספוג מאיכות גבוהה יותר, המטופלים במיוחד כדי לדחות זיהומים (אנטי-בקטריאליות) ומחוסנים כדי למנוע קריעה ושחיקה.
מזרן מים עשוי מחומר אלסטי חזק (לרוב PVC) המורכב תא אחד או מספר תאים.
קיים שסתום מים ראשי המאפשר שאיבה/מילוי מים למזרן, ובמזרנים מרובי תאים קיימים שסתומים לתאים השונים.
לרוב, מזרני מים יכללו גוף חימום שמאפשר לחמם את המים לטמפרטורה של כ-30 מעלות צלזיוס.
מזרני המים היו בשימוש כבר במאה ה-17, ודווח שימוש בהם לצורכי חולים ונכים.
בשנת 1855 הופיעה מיטת מים המשמשת כמשכבה של גברת הייל ברומן צפון ודרום.
מיטת המים "הומצאה" מחדש בשנות השלושים ובשנות השישים - בשני המקרים הממציאים לא הצליחו להוכיח מקוריות של המצאתם לצורך פטנט.
מזרני מים סובלים מבעיות רבות, העיקרית שבהן היא משקל המזרן - מזרן זוגי עשוי לשקול מספר מאות ק"ג.
חימום המים במזרן ממולא עשויה לקחת שעות, כתלות באיכות הבידוד, עוצמת החימום וכמות המים.
השימוש במזרני מים דורש לרוב מסגרת מיטה מתאימה - קיימים מזרנים שלמטרות יציבות דורשים מסגרת מיטה קשיחה סביב כל המזרן (תיבה), וכמעט כל מזרן מים דורש מסגרת מיטה חזקה במיוחד כדי לשאת את משקל המזרן (לא כולל משקל הישנים עליו).
מזרן אוויר מורכב משכבת תאים העשויים חומר אלסטי חזק ובעלי שסתום לחץ אוויר.
לעיתים שסתום הלחץ משותף למספר תאים, ולעיתים לכל תא שסתום בלעדי.
כאשר תאי המזרן מנופחים הם מהווים שכבת ריכוך, בעלת התנגדות בהתאם ליחס לחץ האוויר בתוך התא לעומת לחץ האוויר מחוץ לתא.
קיימים מספר סוגים של מזרני אוויר, החל ממזרנים בעלי תא אחד המתנפחים במשאבה ידנית, ועד מזרנים בגודל ובצורה של מזרן קפיצים.
מזרנים אלו יכולים לכלול שכבת ספוג מעל תאי האוויר, משאבות נפרדות לחלקים שונים במזרן, מידת תמיכה משתנה (מקשה לרך) בהתאם לרצון המשתמש ועוד.
ישנן חברות המייצרות אך ורק מזרני אוויר, ומידות מזרנים שונות לעיתים זמינות רק במזרני אוויר - במיוחד מזרני ענק, המשמשים בספורט.
מזרן ממולא הוא שם כללי למזרנים העשויים מעטפת בד וממולאים במילוי רך כלשהו, שלא נמנו מעלה.
מזרנים ממולאים היו מהמזרנים המוקדמים ביותר בהיסטוריה, והמילוי השתנה בהתאם לתרבות, הגידולים המקומיים, האקלים ועוד.
מילויים נפוצים היו קש, אצות, כותנה, צמר, פוך אווזים, קליפות כוסמת וקטניות ואף חציר.
מרבית המילויים רגישים ללחות ונוטים לספוח את נוזלי הגוף המופרשים במהלך השינה, ולפיכך מפתחים זיהומים ומושכים חרקים שונים.
מזרנים ממולאים פחות נפוצים החל מאמצע המאה ה-20 במדינות המתועשות, אך גם כיום ניתן למצוא אותם במדינות העולם השלישי הודות לזמינותם ולמחירם הנמוך.
שם באנגלית שם בתעתיק עברי/עברית אורך (ס"מ) רוחב (ס"מ) ארגון התקן/מידה הערות Crib/Toddler עריסה/תינוק 131.1 69.2 אמריקה - Mini Single מיני-יחיד 191 76.2 בריטניה - Twin/Single יחיד 200 90 האיחוד האירופי (כולל ישראל) קיים גם במידות:
107×198 (תאילנד) Twin/Single XL יחיד מוגדל 191 106 בריטניה קיים גם במידות:
99×203 (אמריקה) Double/Full זוגי 200 140 האיחוד האירופי (כולל ישראל) קיים גם במידות:
122×198 (תאילנד) Double/Full XL זוגי (בריטי) 191 137 בריטניה קיים גם במידות:
קרוי Double בבריטניה Queen זוגי מוגדל (קווין סייז) 200 160 האיחוד האירופי (כולל ישראל) קיים גם במידות:
152x203 (אמריקה) Olympic/Expanded Queen מזרן אולימפי/זוגי מורחב 203 167 אמריקה מיוצר בלעדית על ידי סימונס.
California Queen זוגי קליפורניה 213 152 אמריקה מזרנים במידה זו אינם בייצור רחב King קינג סייז 220 200 האיחוד האירופי קיים גם במידות:
183×198 (תאילנד) California King קליפורניה קינג סייז 213 183 אמריקה - Super King סופר קינג 198 182 בריטניה - Grand King גרנד קינג סייז 249 203 אמריקה מיוצר במידה מיוחדת
ומיועד בדרך כלל למזרני אוויר בלבד.
מזרני שינה יכולים להמכר כיחידה, אך לעיתים יוצעו למכירה עם אביזרים נלווים שונים, ביניהם:
ריפוד עליון (Pillow Top): שכבת ריפוד נוספת המונחת על המזרן.
שכבה זו מהווה ריפוד נוסף ומסייעת לרכך מזרנים קשים.
לעיתים יהיו למזרן שתי שכבות ריפוד, עליון ותחתון, על מנת לאפשר הפיכתו.
לעיתים הריפוד העליון יהיה נתיק וניתן לכיבוס (בניגוד למזרן עצמו).
חיפוי אבק (Dust Ruffle, או Bedskirt): חצאית בד המולבשת סביב המזרן ומונעת חדירת אבק לגוף המזרן.
הייתה פופולרית לפני כניסתו של הסדין המותאם, והולבשה סביב המזרן והסדין שעליו.
הבד היה משתלשל מצדי המזרן ומגיע לעיתים עד הרצפה, ובכך מכסה גם את רגלי המיטה והחלל מתחת למיטה, ומונע חדירת והצטברות אבק שם.
מגן מזרן (Mattress Cover, או Mattress Protector): שכבת בד המותאמת לגודל המזרן ומהודקת מצדיו.
משמשת כשכבת בידוד בין הסדין למזרן, מונעת הצטברות של כתמים, ריחות, אבק ושיער מהאדם השוכב על המזרן, ואף מונעת שחיקה של שכבת הטקסטיל העוטפת את המזרן.
מגן המזרן נתיק וניתן לכיבוס ושטיפה.
סדין מותאם (Fitted Sheet): סדין ששטחו כשטח המזרן בתוספת עוביו ומעט מעבר לכך, שמטרתו לעטוף את פניו העליונים של המזרן ודפנותיו ולהיות מהודק מתחתיו, בדרך כלל בסיוע רצועת גומי אלסטית.
משמש כשכבה מבודדת בין השוכב על המיטה לבין גוף המזרן (ולעיתים מגן המזרן).
הסדין המותאם מחליף פעמים רבות את חיפוי האבק, והוא תוספת מודרנית לכלי המיטה.
לרוב יימכר כחלק ממערכת מצעים, בצירוף סדין, ציפה ושתי ציפיות.
מזרנים מסוגים שונים (בעיקר מזרני ספוג או מזרנים ממולאים) נמצאים בשימוש באמצעי בטיחות.
בבתי חולים פסיכיאטרים, בהם יש חשש כי החוסים בחדרים ינסו לחבול את עצמם כנגד הקיר, הקירות והרצפות מכוסים בשכבת מזרני ספוג העטופים בחומר קשיח וחסין רטיבות; חדרים מרופדים דומים קיימים בבתי מחסה בהם חוסים אנשים הנוטים ליפול או להיחבל כתוצאה מנכות או לקות מסוימת.
מידת הריפוד משתנה בהתאם לנסיבות ולצורכי ההגנה.
במתקנים בהם מתאמנים פעוטות או ילדים הנוטים ליפול, לרוב יותקנו מזרני ספוג על הרצפה ועד הקירות עד לגובה מסוים.
המילה מזרן היא מילה המופיעה פעמים ספורות בתלמוד, בהקשר דומה לנוכחי, כלומר ככלי מיטה.
עם השנים הפכה המילה בלשון הדיבור למזרון (ברבים מזרונים או מזרנים), באופן דומה למילה התלמודית סינר, שכיום נהגית פעמים רבות כסינור.
האקדמיה ללשון העברית מחזיקה בעותק במאגר המונחים מתקופת ועד הלשון העברית בו מוגדרת המילה מזרן (בכתיב ובניקוד מִזְרָן) כבר משנת תרע"ד (1914).
התיאור המלווה את המילה הוא "כר ממֻלא בצמר ולפעמים שמים בו גם קפיצים".
אמנם בתקופות קדומות מזרנים הכילו קליפות דגנים, נוצות, צמר, כותנה וייתכן ואף זיפים, אך כיום מילויים אלו אינם בשימוש נפוץ.
קפיצים, לעומת זאת, נפוצים היום מאוד כמילוי מזרנים.
למזרן יש השלכות רבות בהלכות טומאה וטהרה.
עצם המזרן נחשב כראוי להיטמא טומאת מדרס, וניתן להיטהר על ידי טבילת המזרן כולו במקווה טהרה.
מזרס היה מצביא מדי שפעל בשירות כורש.
לאחר שלידיה נכבשה בידי כורש וסופחה אל ממלכת פרס האחמנית, מינה כורש אדם בשם טבלוס כסטרפ של האזור.
טבלוס קבע את מושבו בסרדיס, כורש הפקיד בידי לודי בשם פקטיאס אוצר של זהב שהיה אמור להגיע אל טבלוס, אולם פקטיאס ניצל את הזהב כדי לשכור שכירי חרב ועורר את הערים השונות באסיה הקטנה למרד כללי נגד פרס.
פקטיאס נבהל כששמע על כך ונמלט לעיר קימי.
מזרס דרש מאנשי העיר להסגיר אותו, הם שאלו את האורקל המקומי שהשיב להם שעליהם לעשות כמצוותו של מזרס, אולם אנשי קימי היו מסופקים והחליטו לשלוח את פקטיאס למיטליני.
אנשי מיטליני הסכימו להסגיר את פקטיאס תמורת תשלום, אולם אנשי קימי התחרטו ומיהרו להעביר את פקטיאס לכיוס, אולם אנשי כיוס מסרו אותו לפרסים תמורת שטחים.
לא ברור מה עלה בגורלו.
לאחר מכן קיבל מזרס הוראה לכבוש את שאר הערים ששיתפו פעולה עם פקטיאס.
הוא כבש את פירארני ומגנסיה אולם אז חלה ומת.
מזרעה הוא יישוב קדום, שבו נתקיימה קהילה יהודית בימי מרד בר כוכבא (135-132 לספירה), בחופו המזרחי של ים המלח, בסמוך ללשון ים המלח.
השם נזכר כמקום מושבו של "בסאס בן ישוע", שהיה במקור מעין גדי, ונזכר באגרות בבתא בת שמעון ממערות נחל חבר.
לפי הסברה שהעלה פרופ' יגאל ידין, שם היישוב השתמר בשם הכפר הירדני מזרעה, השוכן כיום בלשון ים המלח.
מזרעה א-שרקייה היא מועצה מקומית פלסטינית בנפת רמאללה ואל-בירה, הנמצאת 15 ק"מ צפונית-מזרחית לרמאללה, במרכז השומרון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית במועצה כ-5,752 תושבים.
המועצה שוכנת בגובה של כ-950 מטר מעל פני הים, דרומית לעיירה תורמוס עיא, צפונית לכפרים סילוואד ודיר ג'ריר, צפון מערבית לכפר מאליכ, ודרום מערבית לח'רבת אבו פלאח.
משמעות שם היישוב "מזרעה" הוא "שדות הזריעה" בערבית והתוספת "אלשרקיה" - "המזרחיים", נועדה להבחינו מ"מזרעה" נוספת באזור, מדרום מערב, המכונה "מזרעה אל קבליה" (אל-מזרעה אל-קיבאלייה, שדות הזריעה הדרומיים).
שמה הנלווה של העיירה הוא "מזרעת בני מורה", שדות הזריעה של בני מורה (השבט הבדווי ערב בני מורה שלט באזור בדורות קודמים).
העיירה ממוקמת על שלוחה צפונית של הר בעל חצור, שגובהו 1,016 מטר - ההר הגבוה ביותר בין הר מירון להר חלחול.
האקלים ביישוב הררי וקר בחורף, כולל כמה ימי שלג כמעט בכל שנה.
למרגלות העיירה נמצא ואדי חרמיה, אפיק נחל צר ועמוק, בו עוברת הדרך הקדומה החוצה את הארץ מצפון לדרום.
כיום עובר באפיק הנחל כביש 60. באזור מספר מעיינות "עויון אל חרמיה" (מעיינות חרמיה), "עין א-צררה" הנובע בפיר בעומק כ-15 מ'.
לפי עדויות ארכאולוגיות העיירה הייתה מיושבת כבר מתקופת הברונזה הקדומה.
סמוך לגרעין העתיק של העיירה נמצאת
"חירבת אל בורג'" (בורג' - מצודה בערבית) שבה שרידי מצודה צלבנית שהוקמה על גבי שרידי מבצר עתיק יותר מן התקופה הרומית.
ממערב לחורבת אל בורג' התגלו שרידי מנזר מהתקופה הביזנטית מהם ניתן היה להבחין באפסיס ובתוואי האולם.
ככל הנראה נוסדה העיירה במאה ה-19. במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, במזרעה א-שרקייה הייתה אוכלוסייה של 824 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל גדלה האוכלוסייה ל-1,191, ששכנו ב-247 בתים.
בשנת 1945, האוכלוסייה במקום מנתה 1,400 תושבים, אשר בבעלותם 16,333 דונם, כשמתוכם 7,082 דונם היו של מטעים, 3,831 של גידולי דגנים, ואילו 91 דונם סווגו כשטחים בנויים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, הייתה מזרעה א-שרקיה תחת שלטון ישראלי.
ב-4 במרץ 1984, ירה יהודה ריכטר, איש תנועת כ"ך, על אוטובוס שהסיע פועלים פלסטינים לעיירה.
מהירי נפצעו כמה נוסעים וריכטר נידון לחמש שנות מאסר.
שותפיו לירי, מאיר ליבוביץ' וחזן לוי, נידונו לתקופות מאסר קצרות יותר.
קרייג לייטנר, מי שהיה אמור להיות עד מדינה במשפט, נמלט מן הארץ.
ריכטר והאחרים הורשעו גם בהצתת מערכת העיתון אל-פג'ר.
ב-9 במרץ 1988 ירה מתנחל לתוך בית בעיירה והרג את תושב העיירה חאמד מוחמד חמדיה בן 41.
בספטמבר 1988 נרצח בעיירה ענאד שלאבי, אזרח ארצות הברית, שנחשד כמשתף פעולה עם מדינת ישראל.
ב-28 ביולי 1990 הניח תושב העיירה ופעיל חמאס, יאסר חיג'אזי, מטען חבלה בחוף ירושלים (אלנבי) בתל אביב ופוצץ אותו.
בפיגוע נרצחה התיירת היהודית-קנדית מרני קימלמן ונפצעו כ-20 בני אדם.
חיג'אזי נידון למאסר עולם אולם שוחרר ב-2011 במסגרת שלב א' של עסקת גלעד שליט.
ביתו של המחבל נאטם בידי כוחות צה"ל בדצמבר 1990.
ב-14 במאי 2010, נהרג אייסר א-זבן, תושב העיירה בן 15, מירי, לאחר שיידה אבנים.
במזרעה א-שרקיה ארבעה בתי ספר ממשלתיים באחריות משרד החינוך של הרשות הפלסטינית.
בית ספר תיכון לבנים, בית ספר תיכון לבנות, בית ספר יסודי לבנים ובית ספר יסודי
בקומבינטוריקה, מזרקה היא סידור עיגולים בשורות כך שמתקיימים התנאים הבאים:
בשורה התחתונה כל העיגולים נוגעים אחד בשני
כל עיגול אחר נוגע בדיוק בשני עיגולים בשורה מתחתיו
העניין העיקרי במזרקות הוא מספר המזרקות שאפשר ליצור מ-n עיגולים.
אם נסתכל על האלכסונים (למעלה משמאל - למטה מימין) מהשמאלי והלאה, נקבל שכל מזרקה שקולה לסדרה של מספרים טבעיים, כאשר הראשון הוא 1, וכל איבר הוא לכל היותר 1 יותר מזזה שקדם לו.
מספר העיגולים המתקבל הוא סכום הסדרה.
נסמן ב-(P(n,k את מספר הסדרות שסכומן n, המספר הראשון שלהן הוא k, וכל איבר הוא לכל היותר אחד יותר מקודמו.
אז נקבל את יחס הנסיגה הבא:
ומספר המזרקות מגודל n הוא (P(n,1.
הפונקציה היוצרת של הסדרה היא:
יתרה, מכך, אם נסמן ב-(f(n,k את מספר המזרקות שיש להן k עיגולים בבסיסן, הפונקציה היוצרת היא:
מזרק אפיפן אוטומטי הוא מזרק אוטומטי המשמש להזרקת כמות מדודה של אדרנלין (אפּינפּרין), השימוש באפיפן הוא לרוב במקרה של אנפילקסיס.
השם "אפיפן" ניתן למזרק על ידי חברת "מיילן", אך ישנן גרסאות גנריות של חברות נוספות.
מזרק האפיפן האוטומטי הראשון שווק בשנת 1983.
אפיפן משמש כטיפול חירום ראשוני במקרה של אנפילקסיס בהזרקה עצמית או על ידי חובש.
האדרנלין מונע את חסימת קנה הנשימה, מכווץ את כלי הדם ומגביר את קצב פעולת הלב.
השפעת האדרנלין מוערכת בכעשרים דקות, משכך יש משמעות רבה לפינוי מהיר לבית חולים להמשך טיפול בתגובת רגישות היתר (אנטיהיסטמין או סטרואידים).
אנשים הסובלים מרגישות מסכנת חיים, נוטלים עימם מזרק זה באופן קבוע.
כיון שהשימוש במזרק האוטומטי הוא רק במקרה של סכנת חיים מיידית, אין התווית נגד לשימוש שכזה.
קיימים 2 מזרקים בעלי מינונים שונים, מזרק למבוגרים (בצבע צהוב) המכיל 0.3 מ"ג ומזרק לילדים (בצבע ירוק) המכיל 0.15 מ"ג.
לצורך ההזרקה, יש לשחרר את הנצרה ולהצמיד את חלקו התחתון של המזרק לירך המטופל עד שמיעת צליל הקלקה, ולהמתין כ-10 שניות עד להזרקת החומר.
עיסוי מקום ההזרקה מזרז את ספיגת החומר.
בשנת 2018 אושר בישראל חוק המחייב הצבת מזרק אפיפן במוסדות החינוך.
יוצאי ארצות האסלאם והבלקן מהווים האוכלוסייה הגדולה ביותר בקרב יהודי ישראל.
רבים מהם עלו לארץ ישראל ומדינת ישראל.
כ-607,900 מהיהודים המזרחים בישראל הם מהגרים וצאצאים מהדור הראשון של יהודים שהיגרו לישראל ואיתם דת יהודית וכמה מהמנהגים הערבים וכמו כן השפה הערבית.
יהודים ישראלים רבים יותר הם דור שני ושלישי לעולים יהודים מזרחים, ועל כן חלקם הם גם צאצאים של קבוצות אתניות אחרות.
הקבוצות האתניות הדומיננטיות האחרות בקרב יהודי ישראל הם יהודים אשכנזים ויהודים ספרדים.
לעיתים קרובות היהודים המזרחים, היהודים הספרדים, והיהודים של צפון אפריקה מקובצים יחד בשל הדמיון הניכר "לצופה מהצד" בהיסטוריה של כל הקבוצות הללו אשר אבותיהם חיו במשך דורות תחת שלטון מוסלמי ומשום שבניגוד לקבוצות רבות אחרות בחברה הישראלית, הקהילות הללו הצליחו להגר כמעט כולן לישראל מארצות מגוריהם במהלך המאה ה-20.
נכון לשנת 2005 כ-61% מהיהודים בישראל היו ממוצא מזרחי מלא או חלקי.
לאחר הקמת מדינת ישראל ובעקבותיה מלחמת העצמאות השליטים במדינות המוסלמיות גירשו את מרבית היהודים המזרחים או שהם בחרו לעזוב מרצונם.
המדיניות האנטי-יהודית שהייתה רווחה במדינות המוסלמיות במהלך שנות ה-50 וה-60 בעקבות הקמת מדינת ישראל הובילה לכך שמספר רב של יהודים מזרחים היגרו לישראל ממדינות שונות ברחבי המזרח התיכון.
כ-25,000 יהודים מזרחיים ממצרים היגרו לישראל בעקבות מלחמת סיני בשנת 1956, אשר הוביל בהמשך לכך שרוב היהודים המזרחיים עזבו את מדינות ערב.
הם הפכו לפליטים ורובם עלו לישראל.
כיום נותרו כ-40,000 יהודים מזרחים במדינות העולם המוסלמי הלא-ערביות - בעיקר באיראן, אך גם באוזבקיסטן, אזרבייג'ן וטורקיה.
הקליטה בחברה הישראלית לא הייתה פשוטה.
טראומת הקרע מארצות מוצאם של היהודים המזרחים הסתבכה עוד יותר בעקבות קשיי המעבר שהם חוו עם הגעתם לישראל.
מהגרים ופליטים רבים הועברו בתחילה לערי אוהלים שהוקמו בחיפזון (המכונים מעברות) והיו רבים שעברו לגור בעיירות הפיתוח באזורי הפריפריה של מדינת ישראל.
ההתיישבות במושבים הצליחה רק באופן חלקי מכיוון שרבים מהיהודים המזרחים עבדו שם רק כבעלי מלאכה וסוחרים ורובם לא עסקו בעבודות החקלאיות.
משום שרוב הפליטים השאירו מאחוריהם את רכושם בארצות מולדתם בעת המעבר לישראל, רבים סבלו מכך שמעמדם החברתי-כלכלי הוחמר, בעיקר בשל ההבדלים התרבותיים והפוליטיים שהיו להם מול הקהילה האשכנזית הדומיננטית.
יתר על כן, באותה התקופה נאכפה מדיניות הקיצוב שגרמה לקשיים כלכליים ניכרים בקרב הפליטים.
היהודים המזרחים שהגיעו לישראל דיברו שפות רבות.
השפה העברית הייתה מבחינה היסטורית שפת התפילה עבור מרבית הקהילות היהודיות שלא גרו בישראל, כולל של היהודים המזרחים.
לפיכך, עם הגעתם לישראל הביאו עימם היהודים המזרחים תרבות, מנהגים ושפה אשר היו שונים מאלו של יהדות אשכנז.
ההבדלים התרבותיים בין היהודים המזרחים ליהודים האשכנזים השפיעו על מידת האינטגרציה שלהם בחברה הישראלית, ולפעמים הפער בין היהודים שהגיעו ממזרח אירופה ליהודים שהגיעו מהמזרח התיכון היה מהותי במיוחד.
הסגרגציה, במיוחד בתחום הדיור, הגבילה לאורך השנים את אפשרויות האינטגרציה של יהודים מזרחים רבים.
עם השנים נישואי תערובת בין יהודים אשכנזים ליהודים מזרחים הפכו נפוצים יותר ויותר בישראל וכתוצאה מכך, בסוף שנות ה-90 כ-28% מכלל ילדי ישראל היו צאצאים להורים ממוצאים אתנים שונים (לעומת 14% בשנות ה-50).
יש הטוענים שנישואי תערובת לא נוטים להקטין את ההבדלים במצב הסוציו-אקונומי בין הקבוצות השונות באוכלוסייה, אף על פי כן נישואי התערבות בהחלט מסייעים להקטין את ההבדלים במצב הסוציו-אקונומי של ילדי נישואי התערבות.
אף על פי שהאינטגרציה החברתית של צאצאי היהודים המזרחיים משתפרת כל העת, עדיין קיימים פערים בחברה הישראלית.
מחקר שנערך על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מצא שיהודים מזרחים נוטים פחות להמשיך ללימודים אקדמאיים מאשר יהודים אשכנזים.
שיעור היהודים האשכנזים ילידי ישראל אשר נוטים ללמוד באוניברסיטאות גבוה פי שניים משיעור היהודים המזרחים ילידי ישראל שלומדים באוניברסיטאות.
יתר על כן, אחוז היהודים המזרחים בעלי השכלה אוניברסיטאית נותר גם נמוך בהשוואה לקבוצות מהגרים ממוצא אשכנזי שהיגרו לישראל אחרי היהודים המזרחים, כגון היהודים ממוצא רוסי.
בשנת 2004 ההכנסה הממוצעת של היהודים האשכנזים הייתה גבוהה ב-36 אחוז מזו של היהודים המזרחים.
מזרחית ליאווה הוא סרט אסונות אמריקאי משנת 1968 עם מקסימיליאן של, בריאן קית' ודיאן בייקר בתפקידים הראשיים.
העלילה כוללת מרדף אחרי אוצר בים ומרד על ספינה, כל זה על הרקע ההיסטורי של התפרצות הר הגעש קרקטואה בשנת 1883.
השם "מזרחית ליאווה" הוא מוטעה, מפני שהר הגעש קרקטואה נמצא מערבית ליאווה, אבל היוצרים בחרו בשם "מזרחית ליאווה" שהיה לדעתם שיווקי יותר.
בישראל הופץ הסרט על ידי גבריאל מסרי.
1883, הספינה "מלכת בטאביה" עוגנת בנמל אנג'ר במערב יאווה.
קברניט הספינה הוא כריס הנסון (מקסימיליאן של).
פרט למטען, עולים לספיניה 30 אסירים אזוקים בכוונה להעבירם לבית סוהר באי סמוך.
לספינה עולה גם אהובתו של הנסון, לורה (דיאן בייקר).
לורה היא אישה נשואה שנפרדה מבעלה לאחר סכסוך.
הוא לקח את ילדם פיטר לספינה אריאן ביחד עם אוצר של פנינים יקרות.
האונייה טבעה ולא ידוע מה גורל הנוסעים ובעיקר פיטר.
לשם גילוי האניה מצטרפים אליה הצוללן קונרי (בריאן קית') המלווה בחברתו הזמרת צ'ארלי (ברברה ורלה), ג'ובני בורגזה (רוסאנו בראצי) ובנו ליאונקבלו (סאל מינאו) המפעילים כדור פורח, ד"ר ריגבי (מייקל ליטון) מתכנן מתקן הצלילה וארבע שולות פנינים בפיקודה של טושי (ז'אקי צאן).
מנהיג האסירים הוא לסטר דנציג (ג'.
קנון) דנציג והנסון מרשה לו להסתובב חופשי ולעזור לצוות הספינה.
קונרי מכור ללאודנום שגורם לו להתפרצויות.
הוא תוקף את אחת משולות הפנינים ונענש בכליאה בתא קרשים התלוי מעל הסיפון.
לפי המפות, ה"אריאן" שקועה במימי מצר סונדה, לא רחוק מהר הגעש קרקטואה שממנו בוקעות התפרצויות קטנות, אפר והתפוצצויות.
הם מתקרבים לקרקטואה שממשיך לפלוט אש ואפר.
הבורגזים עולים על הכדור הפורח כדי לאתר את הספינה השקועה אך נסחפים ללוע הר הגעש הבוער.
ברגע האחרון הם מצליחים להיחלץ ולקפוץ למים לפני שהכדור נשרף.
ריגבי יורד עם המתקן שבנה אך לא יכול להבחין בספינה הטבועה.
לבסוף צוללים הנסון וקונרי ומבחינים בספינה.
הם קושרים את הכספת ומעלים אותה למעלה.
בינתיים מחולל דנציג מרד של האסירים, מנתק אותם מהכבלים וכולא את אנשי הצוות והנוסעים.
הנסון עומד לפני מרד של כל האסירים.
הוא מנצל רגע של התפרצות הר הגעש, יורה בדנציג, מאיים על כל האסירים ובזרנוק מים הוא משליך אותם לים והם חותרים לקראת מותם על האי הגועש.
בכספת לא נמצא דבר אלא יומן האנייה ובה נכתב כי פיטר נמצא בבית ספר של המסיון בפלמבאנג ועמו התיבה עם הפנינים.
הם מחליטים לשוט לשם דרך המצר כשמהלוע נפלטים גושי לבה לוהטים לתוך הספינה מהם נספים לאונקבלו וטושי.
לבסוף מתברר שבית הספר של המסיון פונה בסירה אותה הם מצליחים למצוא ולורה מתאחדת עם בנה פיטר.
כעת מתחילה ההתפרצות הגדולה עם גלי צונאמי.
הנסון מחליט להישאר במים העמוקים אך ריגבי וחברתו, עם ג'ובאני ושולות הפנינים, מחליטים לשוט בסירה לחוף שם משיגים אותם גלי הצונאמי הענקיים וכולם נספים.
הספינה מיטלטלת בין גלי הצונאמי האדירים, עומדת להתבקע ומים זורמים מכל הצדדים אבל לבסוף נרגע הים והם ניצלים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמקסימיליאן שלכריס הנסוןרב חובלבריאן קית'הארי קונרליצוללןרוסאנו בראציג'ובני בורגזהבעל כדור פורחסאל מינאולאונקבלו בורגזהדיאן בייקרלורהאהובתו של הנסוןברברה ורלהצ'רליזמרתג'ון לייטוןדאגלס ריגבימהנדסג'.ד.
מזרח תאילנד (בתאית: ภาคตะวันออก) הוא אזור במדינת תאילנד הגובל בקמבודיה במזרח, באזור צפון-מזרח תאילנד בצפון ובאזור מרכז תאילנד במערב.
אזור מזרח תאילנד ממוקם בתוך רכס הרי סנקאמפאנג, המהווה גבול טבעי יחד עם רמת חוראט (Khorat Plateau) מצפון ומפרץ תאילנד מדרום.
האזור כולל רכסי הרים קצרים מרובים (ישנו ריכוז גדול שלהם באזור רכס הרי צ'נטאבורי) וכמו גם אגנים קטנים של נהרות קצרים המתנקזים למפרץ תאילנד.
בין רכס הרי צ'נטאבורי ורכס הרי סנקאמפאנג ממוקם אגן נהר באנג פאקונג.
פירות הם מרכיב מרכזי בחקלאות של אזור מזרח תאילנד, ולענף התיירות תפקיד מהותי בכלכלה של האזור.
מיקומו של האזור לאורך רצועת החוף סייעה רבות בקידום הפיתוח התעשייתי של אזור החוף המזרחי, אשר מהווה כיום גורם מרכזי בכלכלת אזור מזרח תאילנד.
איים בולטים בקרבת רצועת החוף של אזור מזרח תאילנד כוללים בין היתר את קו סיצ'אנג, קו לאן, קו סאמט וקו צ'אנג.
אזור מזרח תאילנד מכיל רצועת חוף באורך 400 קילומטרים.
על פי החלוקה של מועצת המחקר הלאומית של תאילנד אזור מזרח תאילנד מורכב משבעת המחוזות הבאים:
המחלקה המטאורולוגית של תאילנד, משרד המועצה הלאומית לפיתוח כלכלי וחברתי, ומחלקת היערות המלכותית כוללים גם את המחוז נאקון נאיוק באזור מזרח תאילנד.
מִזְרָק היה כלי שרת ששימש במשכן ובבית המקדש לצורך קבלת דם הקרבנות, הולכתו וזריקתו (ומכאן שמו).
מזרק נחושת מוזכר בציווי על הכנת המשכן כאחד מכלי מזבח העולה: וכן בתיאור עשיית המזבח:
מזרק כסף מוזכר גם כחלק מקרבנות הנשיאים לחנוכת המשכן:
בתיאור מקדש שלמה נאמר שהוכנו מזרקים מנחושת ומזהב.
לדעת מגן ברושי, מזרקי הזהב לא שימשו לזריקת דם אלא לקישוט בלבד.
בין כלי המקדש שהשיב כורש לששבצר לאחר שנבזזו מהמקדש הראשון בידי נבוכדנצאר מוזכרים: לפי התלמוד הבבלי ורוב המפרשים המסורתיים, 'כְּפוֹרים' הם המזרקים, והם נקראו כפורים משום ש"כיפור" משמעותו "קינוח", ובמזרק הכהן היה מקנח את הדם שניתז על אצבעו.
פרשנים אחרים מפרשים לפי התלמוד הירושלמי שה"אגרטלים" הם המזרקים, ושמם נקרא משום שאוגרים את דמו של הקרבן.
בבית המקדש השני היו מזרקי כסף ומזרקי זהב.
בעת הקרבת קרבן פסח, עמדו הכהנים לקבל את דם הקרבנות בשתי שורות: שורה אחת של מזרקי כסף (בלשון המשנה "בזיכים") ושורה אחת של מזרקי זהב.
המזרק היה עשוי, כאמור, מנחושת, כסף או זהב.
בית הקיבול של המזרק נועד להכיל את כל 'דם הנפש' של הקרבן, דהיינו הדם שיוצא בזמן השחיטה.
בעל החיים הגדול ביותר שקרב על המזבח הוא פר, ולפי בדיקת מכון המקדש כמות 'דם הנפש' של פר היא כארבעה ליטרים, וזהו נפחם של המזרקים שאותם הם ייצרו.
מאפיין מיוחד של המזרקים הוא העובדה שלא היו להם "שוליים", כלומר בסיס, כדי שלא ניתן יהיה להניח אותם.
הסיבה לכך היא שאם יניחו את המזרק עם הדם, הדם עלול להיקרש ולא יוכלו לזרוק אותו על המזבח.
כדי לענות על צורך זה, במכון המקדש ייצרו מזרקים עם בליטה חדה בתחתיתם המונעת מהם לעמוד.
לפי חוקרים אחדים, כלי חרס שנתגלו במקדשים אליליים מסוימים הם למעשה מזרקי דם, אך חוקרים אחרים מפקפקים בהשערה זו.
תעודות ממקדש יב מעלות שגם שם היו מזרקים מכסף ומזהב.
בספר עמוס מוזכרים , ולפי פירוש רד"ק הכוונה לאנשים השותים יין מתוך מזרק, שהוא גדול, ולא מתוך כוס או גביע.
לפי חלק ממפרשי המשנה, מזרק מחרס שימש לקיבול המים ששימשו לטהרת מצורע.
מזרקות ואלאס מזרקות שתייה (ברזיות שתיה) מברזל יצוק, שהם סמל ייחודי של פריז, שהרעיון עיצובם והתקנתם שייך ליוצר אוסף וולאס המפורסם, אציל והנדבן האנגלי סר ריצ'רד ואלאס .
ריצ'רד ואלאס (1818–1890), לאחר שקיבל ירושה גדולה ב-1870, רצה לתת מתנה לעיר האהובה עליו – פריז.
לפריזאים באותה תקופה, לאחר התבוסה של צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה היו בעיות כרוניות בגישה למים נקיים.
וריצ'רד ואלאס הגה את הרעיון לעזור לתושבי פריז על ידי התקנת רשת של מזרקות שתייה (ברזיות) ברחבי העיר.
מערכת אספקת המים של פריז באותה תקופה בוצעה על פי התקנים עוד מתקופת נפוליאון, שארגן עבודות הנדסיות לחפירת תעלות הובלת מי שתייה לפריז נהר סן.
אך באותם שנות ה-70 של המאה ה-19, המים בנהר סן היו במצב מזוהם מאוד ואזרחים רבים חוו בעיות עם מי שתייה והיו מקבלים מים ממוביל ומוכר מים שלא היה מספיק לאוכלוסייה הגדלה של העיר.
על מנת לספק גישה רבה יותר למים איכותיים, ריצ'רד ואלאס עיצב מזרקות והזמין סקיצה מהפסל צ'ארלס-אוגוסט לבורג.
הנדבן שילם גם עבור היציקה של אצווה ראשונה של מזרקות מברזל יצוק (שתיים עבור כל רובע פריזאי).
הוחלט שהם צריכים להיות ממוקמים בשטחים פתוחים של העיר, גבוהים מספיק כדי למצוא אותם בקלות.
לצורך כך הם הותקנו בקרות רחובות, בצמתים, על מדרכות רחבות ובכיכרות.
בנוסף, הם עוצבו להיות בהרמוניה עם האדריכלות הפריזאית וריהוט הרחוב, מבלי להכניס חוסר איזון לסגנון הכללי של הנוף האורבני.
במיוחד זה מה שקובע את צבע המזרקות – ירוק.
מיקומן של המזרקות נקבע בהנחיית מהנדס אספקת המים של העיר, מארי פרנסואה יוג'ן בלגרנד.
המזרקות נוצקו על ידי חברת Val d'Osne (על בסיס המזרקות הראשונות ששרדו, עדיין ניתן לראות את חותמת של המפעל הזה).
ריצ'רד ואלאס עיצב ארבעה דגמים, בגדלים שונים ובצורות שונות.
השימוש בברזל יצוק נבע מהשימוש הנרחב בו באותה תקופה, כמו גם חסכונו, קלות היציקה והחוזק שלו.
ואלאס כיסה כמעט את כל עלויות הייצור שלהם.
עיריית פריז הקצתה 1,000 פרנק לדגם הגדול ו-450 פרנק לדגם הקיר של המזרקה.
גובה דגם המזרקה הגדולה הוא 2.71 מ' ומשקלו 610 ק"ג.
העיצוב שלו נוצר בהשראת מזרקת התמימים הפריזאי המונומנטלי, בעל צורה של ביתן מרובע מקושת, מעוטר בתבליטים המתארים נימפות, טריטונים ויצורי ים מיתיים אחרים.
על הבסיס המתומן של הגרסה הגדולה של מזרקת ואלאס מצויות ארבע קריאטידות, המחזיקים בידיהן המורמות צריח כיפה מעוטר בדולפינים.
פסלי הקריאטידות כולם שונים ומסמלים ארבע תכונות: טוב לב (צרפתית: bonté), מתינות (צרפתית: simplicité), רחמים (צרפתית: charité) ופיכחון (צרפתית: sobriété).
כרגע נותרו בפריז 65 מזרקות מסוג זה.
בנוסף, שרדו שתי מזרקות קטנות בצורת רוטונדה, ורק מזרקת קיר אחת, מעוטרת בסגנון הרנסאנס, המכונה "הקונכייה" ברחוב Geoffroy-Saint-Hilaire.
פרטים על ארבע דגמי מזרקות
המזרקות צוידו במקור בשני כוסות ברזל על שרשרת, שהוסרו ב-1952 מסיבות היגייניות.
ריצ'רד ואלאס גם הגה את הרעיון של מזרקות שתייה מובנות בבתים.
מספר לא מבוטל של מזרקות אבדו באופן בלתי הפיך במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, שכן הן הוחרמו והותכו לצורכי הוורמאכט.
כיום נותרו בפריז 108 מזרקות ואלאס (88 גדולות והשאר בצורות אחרות).
הם פועלים במהלך השנה, מ-15 במרץ עד 15 בנובמבר.
מזרקות ישנות ודגמים מודרניים יותר נצבעות גם בצבעים אחרים (אדום עז או סגול).
צורתה היפה של המזרקה תרמה להתפשטותה ברחבי ערי צרפת ומדינות אחרות בעולם.
בפרט, עותקי מזרקות ואלאס הותקנו בשווייץ, גרמניה, גאורגיה, קנדה, דרום אפריקה, ארצות הברית, ספרד, ישראל, רוסיה.
בישראל קיימות שתי מזרקות ואלאס:
אל מזרעה היא עיירה הממוקמת סמוך ללשון ים המלח, בירדן.
אוכלוסיית הכפר מוערכת ב-12,366 תושבים לפי מפקד האוכלוסין הירדני של 2015. גובה הכפר הוא כ-346 מטרים מתחת לגובה פני הים.
העיירה מזוהה עם היישוב הקדום מזרעה.
בסמוך לעיירה נמצא האתר הארכאולוגי באב א-דרע, המזוהה לחלק מהדעות כסדום המקראית ולדעות אחרות כעיר המלח.
העיירה מוקפת בשטחים חקלאיים רבים.
מבחינה מנהלתית, העייר שייכת ל, , שבמחוז כרכ.
העיירה יושבת על כביש 65, כביש הבקעה הירדני, וכביש 50, המקשר אותו אל עיר האם שלו, כרכ.
ראש העירייה של העיירה הוא עבדול חמיד סאלם אל-מעיתה.
בעיירה יש בית ספר יסודי לבנות.
מזרעת בית ג'ן היא עיירה סורית בנפת קטנא בגולן הסורי.
העיירה נקראת על שם בית ג'ן הסמוכה לה.
במפקד האוכלוסין הסורי ב־2004 נמנו בה 5,073 תושבים.
העיירה נכבשה על ידי צה"ל במלחמת יום הכיפורים ב־1973 והיה חלק מהמובלעת הסורית שנשלטה בידי צה"ל מאוקטובר 1973 עד אמצע 1974.
ב־11 באוקטובר 1973 הבקיעו כוחות אוגדה 36 ואוגדה 210 לתוך שטח סוריה.
אוגדה 36 פיצלה את כוחותיה לשני מאמצים: מאמץ צפוני באזור מזרעת בית ג'ן–צומת חדר ומאמץ דרומי מצפון לג'ובתא אל־חשב, לעבר חלס ותל שמס.
המאמץ הצפוני בוצע על ידי גדוד השריון 77, כשבעקבותיו כוח שריון מאולתר בפיקוד עמוס כץ שבפיקודו כוח מסיירת מטכ"ל.
הכוח הפורץ לא נתקל בהתנגדות גדולה.
לאחר הפריצה וכיבוש תל אחמר וצומת חדר נעו הכוחות בציר לכיוון מזרעת בית ג'ן, בעוד 20–30 טנקי אויב מהחטיבה המרוקאית מנסים להשהותם.
עד הערב גדוד 77 ו"כוח כץ" תפסו שטחים ששלטו על מזרעת בית ג'ן ממערב ומדרום, וכוח מגדוד 12 של חטיבת גולני נשלח לאבטחם.
בבוקר 12 באוקטובר 1973 החל כיבוש העיירה על ידי גדוד 77 וכוח כץ, במקביל למתקפת נגד סורית.
כיבוש הכפר הושלם ב־14:00 בקירוב.
ב־18:00 קיבל גדוד 12 את האחריות לגזרה, כשהוא מתמקם בכפר.
ב־13 באוקטובר הפגיז גדוד 421 את שדה התעופה אל-מאזה בדמשק ממזרעת בית ג'ן.
התקפות נגד סוריות ב־14 ו־16 באוקטובר באזור מזרעת בית ג'ן נהדפו.
בהמשך הצליח כוח סורי לחדור לכפר ונבלם בלוחמת נ"ט רגלית ובהתקפות נגד מקבילות.
במלחמת ההתשה במובלעת הסורית שהתרחשה מסוף אוקטובר 1973 ועד מאי 1974, היו כוחות צה"ל במזרעת בית ג'ן נתונים להפגזות של הארטילריה הסורית.
תושבי העיירה עזבו אותה במהלך המלחמה, בדומה למרבית יישובי המובלעת.
בעקבות הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה שנחתם בסוף מאי 1974, נסוג צה"ל ממזרעת בית ג'ן ב־18 ביוני 1974.
בדצמבר 2017 הצליח צבא סוריה לכתר את כוחות ההיאת תחריר א-שאם ומורדים סורים באזור מזרעת בית ג'ן, מע'ר אל-מיר ותל מרואן ולהביא לכניעתם.
בהסכם בין הצדדים הוסכם כי לוחמי היאת תחריר א-שאם יעברו לאדליב ולוחמי צבא סוריה החופשי יעברו לדרעא.
במבצע חץ הבשן שפתח צה"ל לאחר נפילת משטר אל-אסד בדצמבר 2024 פעלו כוחות צה"ל בעיירה.
מזרקת אקווה פליצ'ה (באיטלקית: Fontana dell'Acqua Felice), המכונה גם מזרקת משה (Fontana del Mosè), היא מזרקה ברובע קווירינלה ברומא, הממוקמת בנקודת הקצה של אמת המים אקווה פליצ'ה ששוחזרה על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי.
את המזרקה עיצב דומניקו פונטנה והיא נבנתה בשנים 1585–1588. היא ממוקמת בצומת הרחובות לארגו די סנטה סוזנה (שדרות סוזנה הקדושה) ו-ויה ונטי סטמברה (רחוב ה-20 בספטמבר); מצידה האחד נמצאת כנסיית סנטה סוזנה ומצידה השני כנסיית סנטה מריה דלה ויטוריה.
בתחילת שלטונו של האפיפיור סיקסטוס החמישי (נולד בשם פליצ'ה פרטי) בשנת 1585, רק אחת מאמות המים הרומיות העתיקות שהביאו מים לעיר, אקווה ורג'ינה, עדיין תוחזקה ופעלה, והייתה היחידה שסיפקה מי שתייה נקיים לתושבי רומא, באמצעות מזרקה הסמוכה לנקודה בה נמצאת כיום מזרקת טרווי.
סיקסטוס שיקם אמות מים נוספות, כולל אקווה אלסנדרינה, שאותה קרא על שמו אקווה פליצ'ה.
המזרקה בקצה האמה המשוחזרת הייתה מזרקת הקיר הראשונה ברומא מאז ימי קדם.
לתכנון המזרקה נבחר האדריכל מטאו ברטוליני, אך הוא לא חישב נכון את שיפוע התעלה, וזרימת המים הייתה קטנה בהרבה מהנדרש עד לאתר שיועד למזרקה.
-ב-1587 השלים ג'ובאני פונטנה את בניית האמה, ועל בניית המזרקה הופקד האדריכל והמהנדס דומניקו פונטנה, שתכנן אותה בצורת שער ניצחון רומי עתיק.
היא כללה, כמו מזרקות רומיות עתיקות, כתובת לכבוד הבונה, האפיפיור סיקסטוס, שנחקקה מתחת לדמויות מלאכים המחזיקים את סמל האפיפיור.
הפסלים שמתחת לקשתות משלבת מוטיבים תנ"כיים ופוליטיים.
בקשת המרכזית הוצב פסל גדול של משה, שנבנה בשנת 1588 על ידי לאונרדו סורמני ופרוספרו דה ברשיה.
האפיפיור, שמלבד היותו ראש הכנסייה גם עמד בראש מדינות האפיפיור, ראה עצמו כבעל זיקה למשה.
משמאל לפסל נמצא תבליט שיצר ג'ובאני בטיסטה דלה פורטה, שייתכן כי הוא מתאר את נס המתקת המים במרה, או את הנס במסה ומריבה, שם הכה משה בסלע ויצאו ממנו מים, רמז להבאת המים לרומא בידי סיקסטוס.
בחלק הימני של המזרקה נמצא תבליט שפיסלו פלמיניו ואקה ופייטרו פאולו אוליביירי, שלא ידוע אם הדמות המופיעה בו היא של יהושע, של השופט גדעון (בשל הציוד הצבאי ובעלי החיים השותים מים), או של ייסוד אמת המים הרומית העתיקה אקווה אלסנדרינה על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס (בשל הלבוש הרומי של החיילים).