tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראטנר הפיק בנוסף את הסרט התיעודי על דונלנד טראמפ "האיש שאתה לא מכיר" בשנת 2024.
הצילומים החלו בדצמבר 2024, ובוצעו בין היתר במאר-א-לאגו.
טראמפ החזיקה בשליטה עריכתית על הסרט והייתה מעורבת בטריילר, בתיקוני צבע, בבחירת המוזיקה, בקמפיין הפרסום, ועיצבה את הלוגו.
בארי פיטרסון, ג'ף קרוננוות' ודנטה ספינוטי צילמו אותו.
לסרט נוצר פסקול מקורי, כולל השיר המקורי "Melania's Waltz" ("הוואלס של מלאניה").
בסרט נעשה שימוש במוזיקה מאת אריתה פרנקלין, בוני אם, הקריסטלס, אלביס פרסלי, ג'ורג'ו מורודר, ג'יימס בראון, ג'וני גרינווד, מייקל ג'קסון, הרולינג סטונז, סילבי ורטן, טירז פור פירז והוילג' פיפל.
טריילר לסרט "מלאניה" יצא לאור ב-17 בדצמבר 2025. ב-28 בינואר, טראמפ צלצלה בפעמון הפתיחה בבורסה לניירות ערך בניו יורק וקידמה את הסרט.
דונלד טראמפ פרסם את הסרט ב-Truth Social לקראת יציאתו לאקרנים.
הקרנת הבכורה של "מלאניה" נערכה במרכז ג'ון פ.
קנדי לאמנויות הבמה, והקרנות נוספות לחברים ותומכים של טראמפ נערכו ב-20 מוקדים ב-29 בינואר 2026. אולפני אמזון הוציאו את הסרט לאקרנים ב-30 בינואר, ב-2,000 בתי קולנוע בארצות הברית וב-5,000 בתי קולנוע ברחבי העולם.
הפצה קולנועית הייתה חלק מרכישת זכויות השידור על ידי אולפני אמזון.
מלבורן היא בירת מדינת ויקטוריה והעיר השנייה בגודלה באוסטרליה (אחרי סידני).
מלבורן דורגה רביעית (אחרי ציריך ולפני קלגרי) בדירוג הערים שהכי טוב לחיות בהן על פי הסקר השנתי של אקונומיסט וחברת EIU, שפורסם ביוני 2024. הסקר מדרג 173 ערים ברחבי העולם ובוחן חמש קטגוריות: יציבות, מערכת הבריאות, תרבות וסביבה, חינוך ותשתיות.
השטח של נהר הירה ופורט פיליפ אשר כיום נקראת מלבורן, יושב ב-1835 על ידי בריטים שהגיעו מטסמניה.
בשנת 1836 הכריז המושל בורק על העיר כבירה המנהלית של מחוז פורט פיליפ בניו סאות' ויילס, וקבע את התוכנית הראשונה של העיר – שנקראה "הודל גריד" בשנת 1837.
המושבה נקראה מלבורן באותה שנה על שם ראש הממשלה הבריטי ויליאם לם אשר נשא בתואר האצולה ויקונט מלבורן השני.
מלבורן הוכרזה כעיר על ידי המלכה ויקטוריה ב-25 ביוני 1847. ובשנת 1851 הוקמה המושבה ויקטוריה כמושבה נפרדת, כשמלבורן בירתה.
בעקבות גילוי זהב בוויקטוריה ב-1850, גדלה מלבורן באופן מהיר, והפכה למרכז תעשייה ושירותים וכן כנמל המרכזי של האזור.
בעיר נפתחו מספר בנקים וכן הבורסה האוסטרלית הראשונה (נוסדה בשנת 1861).
בשנת 1880 נחשבה מלבורן לאחת הערים הגדולות באימפריה הבריטית.
תקופה זו אופיינה בבנייה של בניינים גבוהים בסגנון ויקטוריאני, בתי קפה, שדרות רחבות וגנים לאורכה של העיר.
בשנת 1956 התקיימו בעיר משחקי הקיץ האולימפיים.
מלבורן ממוקמת בקצה הדרום-מזרחי של יבשת אוסטרליה.
פרברי העיר פרוסים לאורך עמק היארה בין רכסי היארה והדנדנדונג במזרח, למורדות חצי האי מורנינגטון והמפרץ הדרום-מזרחי, ולאורך נהר המריביירונג ופלגיו.
בצפונה משתרעת העיר עד למרגלות רכסי מייסדון.
מלבורן היא עיר בירה אוסטרלית טיפוסית אשר נבנתה על פי המושג היסודי של "רבע אקר בית וגינה" לכל משפחה (שלעיתים נקרא גם החלום האוסטרלי).
רוב מטרופולין מלבורן מאופיין בפריסה בעלת צפיפות דיור נמוכה.
שירותי רכבות וחשמליות בשנים המוקדמות של פיתוח העיר עודדו פיתוח בעל צפיפות נמוכה, בעיקר לאורך קווי התחבורה.
מלבורן נחשבת לעיתים כעיר גנים, ומדינת ויקטוריה נקראת "מדינת הגן".
בעיר שפע של פארקים וגנים, רבים קרובים אל אזור העסקים המרכזי, וגדלים בהם מגוון של זני צמחים – בהם נדירים.
האקלים במלבורן ידוע בשינויים הקיצוניים שבו, זאת בגלל הטופוגרפיה השטוחה של העיר.
מלבורן קרה יותר מרוב הערים הגדולות באוסטרליה בחורף, המתמשך מאמצע יוני ועד אמצע ספטמבר.
מזג האוויר בחורף הפכפך אך אינו קיצוני.
גשם יורד בכל העונות אך בעיקר בחורף.
היום הקר ביותר שנמדד בה היה ב-4 ביולי 1901, בו נמדדה טמפרטורה של C° 4.4. שלג בה נדיר.
מלבורן ידועה בקייצים החמים והיבשים שלה, עם טמפרטורות של מעל C° 40. היום החם ביותר שנמדד בה היה ב-7 בפברואר 2009, בו נמדדה טמפרטורה של C° 46.4.
מלבורן היא עיר מגוונת ורב תרבותית.
כרבע מאוכלוסיית מדינת ויקטוריה נולדה מחוץ לאוסטרליה, והעיר מהווה בית לתושבים שהיגרו לאוסטרליה מ-233 ארצות, המדברים יותר מ-180 שפות וניבים ובעלי 116 אמונות דתיות.
מלבורן הפכה לעיר גדולה במהלך הבהלה לזהב בשנת 1850 כאשר תוך מספר חודשים גדלה האוכלוסייה מ-25,000 ל-40,000 תושבים.
גם לאחר תום הבהלה לזהב נמשך הגידול באוכלוסיית העיר, ובשנת 1865 החליפה מלבורן את סידני כעיר הצפופה ביותר באוסטרליה, ונותרה הצפופה ביותר עד לשנת 1900. בשנת 1902 חזרה סידני להיות המרכז העירוני הגדול ביותר באוסטרליה.
בדומה לשאר היבשת, התושבים הראשונים של האזור, שמאוחר יותר הפך למלבורן, היו אבוריג'ינים משבטי הבונורונג, הוורונדג'רי והוות'אורונג.
אוכלוסיית האבוריג'ינים במחוז ויקטוריה כיום היא כ-27,500 (מתוך 450,000 נפש באוסטרליה כולה).
כבכל אוסטרליה, המתיישבים האירופאים הראשונים במלבורן היו בריטים ואיריים.
הם הוו את רוב המהגרים עד לתקופה שלפני הבהלה לזהב, ואת אחוז המהגרים הגבוה בעיר עד מלחמת העולם השנייה.
ויקטוריה – ומלבורן במיוחד – משכו יותר איריים מאשר קולוניות אוסטרליות אחרות.
בנוסף הגיעו אל העיר מספר גדול של סינים, גרמנים ואזרחים אמריקאים בעקבות הבהלה לזהב.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, לצד המהגרים הבריטים והאיריים, החל להגיע למלבורן זרם קבוע של מהגרים איטלקים ויוונים.
העיר קלטה זרם מהגרים גדול בעקבות מלחמת העולם השנייה – בייחוד מיוון ואיטליה, אבל גם מקפריסין וטורקיה.
על פי מרשם האוכלוסין שנערך ב-2001, התגוררו בעיר 151,785 מהגרים יוונים (המהווים כ-40% מכל המהגרים היוונים באוסטרליה).
מלבורן היא ביתם של כמה ממוסדות ההשכלה הוותיקים באוסטרליה, ובין השאר בתי הספר הוותיקים ביותר למשפטים (1857), הנדסה (1860), רפואה (1862), רפואת שיניים (1897) ומוזיקה (1891), באוניברסיטת מלבורן.
אוניברסיטת מלבורן היא גם האוניברסיטה הראשונה שהוקמה במדינת ויקטוריה והשנייה שהוקמה באוסטרליה.
מארי'ז, ויליאמסטון, הוא בית הספר הראשון שהוקם בוויקטוריה וסקוטצ' קולג' (1851) הוא בית ספר התיכון הראשון.
שני מוסדות ההשכלה הגבוהה היוקרתיים ביותר של מלבורן הן אוניברסיטת מלבורן ואוניברסיטת מונש (Monash University).
אוניברסיטת מלבורן מדורגת שנייה בדירוג האוניברסיטאות באוסטרליה בשנת 2006, (אחרי האוניברסיטה הלאומית האוסטרלית); בשנת 2005 דורגה ראשונה.
דירוג ה-The Times Higher Education Supplement כולל גם שלושה מוסדות נוספים ממלבורן ברשימת ה-100, אוניברסיטת מונש, אוניברסיטת לה טרוב והמכון הטכנולוגי המלכותי של מלבורן (אוניברסיטת RMIT).
אוניברסיטת דיקין אשר בגילונג מפעילה שני קמפוסים במלבורן והיא האוניברסיטה השלישית בגודלה בוויקטוריה.
אוניברסיטאות אחרות ממוקמות במלבורן הן אוניברסיטת סווינבורן לטכנולוגיה, אוניברסיטת ויקטוריה וקמפוס סט.
פטריק'ס של האוניברסיטה הקתולית של אוסטרליה.
אף על פי שהשכלה יסודית ותיכונית ניתנות בחינם, 35% מהסטודנטים לומדים בבתי ספר יסודיים ותיכוניים פרטיים, כשרובם קתוליים והיתר עצמאיים, ביניהם גם בתי ספר יהודיים.
בתי הספר היוקרתיים ביותר חברים באגודת בתי הספר הציבוריים של ויקטוריה (APS).
רוב בתי הספר התיכוניים במלבורן מכונים קולג' משני ('Secondary Colleges').
מלבורן מצטיינת בהיסטוריה הרצופה הארוכה ביותר של מוזיקה תזמורתית מכל ערי אוסטרליה והתזמורת הסימפונית של מלבורן היא התזמורת המקצועית הוותיקה ביותר באוסטרליה.
מוזיאון מלבורן הוא מוזיאון גדול ומכיל את הורידוס (טריצרטופס) – אחד משלדי הטריצרטופס השלמים ביותר שנתגלו.
מלבורן נחשבת למרכז ספורט ברמה עולמית.
העיר אירחה את המשחקים האולימפיים ב-1956 ואת משחקי חבר העמים הבריטי ב-2006. כמו כן העיר מארחת שלושה אירועי ספורט שנתיים הנחשבים מרכזיים ברמה עולמית – אליפות אוסטרליה הפתוחה שהיא אחד מארבעת טורנירי הגראנד סלאם בטניס; גביע מלבורן במרוצי סוסים; ואת הגראנד פרי האוסטרלי בסדרת מרוצי פורמולה 1.
בעיר קיים מבחר עצום של קבוצות ספורט מקצועניות במגוון ענפים.
בין השאר, נכון ל-2015, חברות בליגת הפוטבול האוסטרלית 9 קבוצות ממלבורן רבתי, המביאות לכך שבמהלך עונת הפוטבול האוסטרלי מתקיימים בממוצע חמישה משחקים באזור מלבורן מדי שבוע, המושכים כ-40,000 צופים בממוצע למשחק.
העיר היא גם מרכז גדול למועדוני חתירה בנהר הירה.
במלבורן מערכת תחבורה ציבורית משולבת הנקראת Metlink.
אף על פי שרשת התחבורה הציבורית בעלת גודל ניכר, פרברים רבים סובלים מקשיי תחבורה.
מערכת התחבורה הציבורית של מלבורן הוקמה ברובה בסוף המאה ה-19, כאשר רכבות וחשמליות היוו את הכלי העיקרי לנסיעה אל הפרברים.
מאז, המערכת המקיפה תוחזקה וכיום היא מותאמת לעידן המודרני.
ב-1950 החלה מגמה של מעבר לכלי רכב פרטיים ובניית כבישים מהירים.
מגמה זו המשיכה למרות צפיפות תעבורה הולכת וגוברת, והתוצאה הייתה ירידה משמעותית בשימוש בתחבורה ציבורית.
מערכת התחבורה הציבורית של מלבורן הופרטה בשנת 1999. בעיר כ-300 נתיבי אוטובוסים ומערכות רכבת חשמליות עם יותר מ-15 קווים.
רשת החשמליות המפורסמת של מלבורן היא אחת המקיפות ביותר בעולם, והחשמלית הפכה גם לסמל תיירותי של מלבורן.
מבקרים יכולים לנסוע בלא תשלום בחשמלית הסובבת את מרכז העיר ועוברת ברבים מאתרי התיירות שבה, וכן פועלות בה חשמליות מסעדה, היחידות מסוגן בעולם.
במלבורן יש תלות גבוהה במכוניות פרטיות לתחבורה, כאשר רק 7.1% מהנסיעות מתבצעות באמצעות תחבורה ציבורית; בעיר כ-3.6 מיליון מכוניות פרטיות.
למרות העובדה שאין בית במלבורן המרוחק יותר מ-400 מטר מנתיב אוטובוס, רבים מנתיבים אלו פועלים בתדירות נמוכה ואינם פועלים בערבים או בימי ראשון.
רכבות מקשרות את העיר לסידני, לאדלייד, ולערים אחריות במדינה.
נמל מלבורן היא נמל המכולות הגדול ביותר באוסטרליה, ונמל המטען העיקרי והעמוס ביותר.
במלבורן יש ארבעה נמלי תעופה עיקריים: נמל התעופה הבינלאומי של מלבורן שבפרוור טלהמרין, הוא השער הבינלאומי הראשי של העיר והשני בגודלו באוסטרליה מבחינת מספר העוברים בו.
נמל התעופה אוולון, שנמצא בין מלבורן וגילונג, הוא צומת משני עבור ג'טסטאר איירווייז, חברת תעופה לטיסות זולות בבעלות חברת קוואנטס, המשרתת רק את סידני, אדלייד, בריסבן ופרת'.
נמל מוראבין הוא נמל תעופה כללי בדרום-מזרח העיר; ונמל התעופה אסנדון, ששימש בעבר כנמל התעופה הראשי של העיר לפני בניית הנמל בפרוור טולהמרין, משמש לתעופה כללית ולמספר מסוים של טיסות מטען, ומהווה גם בסיס לזרוע האוויר של משטרת ויקטוריה והאמבולנס האווירי.
רבי מאיר לֵיבּוּשׁ בן יחיאל מִיכְל וֵייזֶר (המַלְבִּי"ם, גם המגיד מקמפן; י"ט באדר ה'תקס"ט, 7 במרץ 1809 – א' בתשרי ה'תר"מ, 18 בספטמבר 1879) היה רב יליד ווהלין, מפרשני המקרא והפוסקים האחרונים.
פעל באימפריה הרוסית, בפרוסיה וברומניה.
רבי מאיר ליבוש נולד בעיר וולוצ'יסק אשר בווהלין, אוקראינה.
למד עברית, תורה וגמרא עם אביו.
לאחר שהתייתם עבר לגור בבית אביו החורג, הרב לייב מוולוצ'יסק.
כמו כן למד אצל הרב משה הלוי הורביץ בעיר הולדתו.
בהגיעו למצוות נשלח להמשך לימודים רבניים לישיבה בוורשה.
שם נודע כעילוי, וכונה "העילוי מווהלין".
רכש מגיל צעיר לא רק בקיאות בתורה אלא גם בחכמת הנסתר (בגליציה אצל רבי צבי הירש אייכנשטיין, האדמו"ר המפורסם מז'ידצ'וב) ובידע כללי.
התחתן בגיל 14 אך השידוך לא היה מוצלח וכעבור שנים אחדות בני הזוג התגרשו.
מאוחר יותר, בערך בגיל 27, התחתן שנית וחמיו הנגיד פייבל אופוצ'ינסקי שנתן לו את בתו האלמנה תמך בו מבחינה כלכלית כדי שיוכל להתפנות ללימוד ולכתיבה.
ואכן מלבי"ם התגלה ככותב פורה במיוחד בתחום הספרות התורנית.
שבע שנים לאחר מכן מונה לרב בקמפן (היום קמפנו במערב פולין).
פעילותו כרב ראשי ודרשן ברומניה
ב־1859, אחרי איחוד הנסיכויות הרומניות, מונה מלבי"ם לרב ראשי ודרשן בבוקרשט, בירת הנסיכות הרומנית המאוחדת.
זאת, אחרי שהשלטונות הרוסים לא אישרו את בחירתו כרב ראשי של וילנא, והוא עצמו דחה את ההזמנה לכהן כרבה של קהילת יהודי אוהעל בהונגריה.
הודות להילתו כרב גאון בתורה ובלשון הקודש התקבל בהתלהבות בכל שכבות הקהילה היהודית המקומית, החל מהמסורתיים והעדה הספרדית הקטנה, וכלה במודרניים יחסית, ה"סודיטים" (נתיני האימפריה האוסטרית), שציפו ממנו להבנה לחידושים.
בבוקרשט נהג מלבי"ם לדרוש דרשות בבית הכנסת הגדול, ובנוסף ייסדו מעריציו בית כנסת על שמו.
מיוזמתו הוקמה גם "אגודה להפצת לשון עבר".
אולם סגנון מנהיגותו היה סמכותי וקפדני.
קנאי לשמירת המסורת, השגיח הרב אישית על משגיחי הכשרות ועל השוחטים ואיים בחרם על כל אלו שהפרו את דרישותיו.
לדוגמה, דרש מכמה שוחטים להציג בפניו מדי בוקר את סכיניהם לבקורת.
באחת מדרשותיו השווה את תפקיד הרב לזה של הכהנים בבית המקדש.
מלבי"ם התעניין מקרוב בתלמודי התורה, קבע סטנדרטים חדשים לרמת הכשרות, דרש דרשות שמשכו המוני מאמינים לבית הכנסת, וארגן סידורי עירוב חדשים בשכונות היהודיות בבוקרשט.
עוד מימי לימודיו בחבל פוזנא (אצל הרב שלמה זלמן טיקטין ) התאפיין בצורך להגן על המסורת מפני פורקי העול.
ב-1844, לאחר ועידת הרפורמים בבראונשווייג, החל בחיבור ספר שיהדוף את טענות המזלזלים בתוקף הפרשנות המסורתית לתורה שבכתב ובאחדותה הפנימית, "התורה והמצוות", שיצא לבסוף ב-1860.
בעת שהותו ברומניה התגלה כמנהיג הנאבק במתחדשים בראשות המשכיל יוליו באראש.
הוא נקלע איתם לסכסוך קשה וחסר פשרות.
התקומם נגד הקמת שני בתי הספר החדשים בקהילה שבהם תוכנית הלימודים כללה מקצועות חול רבים וכמו כן נגד בניית בית הכנסת המקהלתי טמפלול קורל שנועד להכיל עוגב ומקהלה.
השלטונות שטיפחו באותם הימים הקמת גרעינים ראשונים להנהגת חינוך ממלכתי ליהודים לצורך קירובם לשפת המקום ולתרבות רומניה, היטו אוזן להאשמות ולהשמצות יריביו.
הם הציגו את מלבי"ם כדמות אפלה, קנאית וחסרת סובלנות.
עקב כך עמד מלבי"ם בסכנה להישלח לכלא, ממנה נחלץ בהתערבותו של משה מונטיפיורי.
בדיוק באותה תקופה נפל עליו אסון אישי של פטירת בנו אהרן בעקבות מחלה.
בנו נקבר בבוקרשט בשנת 1862. עקב התערבות הד"ר ורטהיימר, מנהיג העדה האורתודוקסית השמרנית, שתמך ברב רוחנית וחומרית, הוארך החוזה עם המלבי"ם לשנתיים נוספות, אך נאסר עליו לדרוש בבית הכנסת הגדול של בוקרשט.
לבסוף השכם בבוקר ב־18 במרץ 1864, ערב שבת זכור, על סמך קבילות חדשות נגדו, בפקודת הממשלה הרומנית, נעצר הרב, הובל לנמל ג'יורג'יו על גדת הדנובה ומשם גורש משטח רומניה אל מעבר לנהר, לעיר רוסה שבבולגריה.
בעיר הבולגרית, שנמצאה אז עדיין תחת שלטון עות'מאני, התארח המלבי"ם אצל החכם אברהם בן ישראל רוזאניס, אביו של ההיסטוריון והרב שלמה אברהם רוזאניס.
מבולגריה נסע לקושטא על מנת להתלונן על העוול שנעשה לו בפני השלטונות הטורקיים אליהם היו הנסיכים הרומנים כפופים אז.
בצאתו משם ריקם נסע מערבה לפריז בתקוה לקבל סעד מאדולף כרמיה ממנהיגי כל ישראל חברים, ממשה מונטפיורי ומהשגריר הרוסי בבירת צרפת.
הוא ביקש לבטל את פקודת הגירוש, תשלום משכורתו שהגיעה לו ופיצויים על הנזק ועגמת הנפש שנגרמה לו, אך הכל לשווא.
שנות הנדודים באוקראינה, פולין ופרוסיה
בחודש ניסן בשנת תרכ"ה (1865), מונה מלבי"ם לרב של קהילת יהודי לונשיץ, (לונטשיץ או לנצ'יצה Łęczyca), תחת השלטון הרוסי.
הוא ירש את התפקיד מחמיו המנוח, הרב חיים אוירבך.
אך הוא לא נשאר זמן רב מפני שכמו בבוקרשט נתקל מהר בהתנגדות עזה, הפעם לא רק של החוגים המשכילים והמתקדמים, אלא גם של חסידים שראו בפירושיו השפעות של ההשכלה ושל חכמות נכריות.
בהמשך עבר לעיר חרסון באוקראינה, אחר כך החל משנת 1870 עבר לקהילת מוגילב (מהילוב) על הדנייפר, בבלארוס של היום.
גם שם לא נחסכו ממנו חיכוכים קשים עם חסידי המודרניזציה ובעקבות תלונות נגדו, מושל העיר הוציא נגדו צו גירוש מיידי.
לפי הזמנת יהודי מיינץ בגרמניה, יצא שוב לדרך אבל החליט לעצור בקניגסברג בפרוסיה המזרחית שם נשאר כרב של היהודים הרוסים והפולנים.
בגלל כוחותיו הנחלשים דחה הזמנה אחרת מטעם יהודי ניו יורק הרחוקה שביקשו שיעמוד בראש קהילות הקודש בארצות הברית.
אחרי ארבע שנות פעילות בקניגסברג, בהיוודע לו דבר מותו של הרב יצחק אליהו לנדאו בווילנא חשב להגיש מועמדותו לרשת את מקומו של המנוח.
אבל נתקל שוב בהתנגדות מוחלטת של מושל העיר וילנא שידע על גירושיו בעבר "מסיבות פוליטיות".
מלבי"ם דחה הזמנות נוספות מטעם קהילות יהודיות מכובדות באמסטרדם, פריז, אויהיי בהונגריה ובגרודנו וקיבל בסופו של דבר את הצעתם של יהודי קרמנצ'וג באוקראינה.
אבל מחלה הכריעה אותו ונפטר ב-18 בספטמבר 1879, א' בתשרי תר"מ, ביום הראשון של ראש השנה, בעיר קייב, באמצע מסעו לקרמנצ'וג.
בתו, פרידה מאירוֹבְנה, נישאה לר' אליהו חריף הלפרן.
אליהו חריף הלפרן היה נשוי בנישואין ראשונים לשרה סוניה לבית רטנר, שנישאה בנישואין שניים למהרי"ל דיסקין.
הרב אברהם אלימלך פישמן (אביו של שר הדתות הראשון של ישראל, הרב יהודה לייב פישמן מימון).
המלבי"ם נודע בדרך ייחודית בפירוש המקרא.
פירושו לתורה מורכב משני חלקים השזורים אחד בשני:
בחלקים עליהם יש מדרשי הלכה הפירוש הוא בעצם על מדרשי ההלכה.
הוא דן בהם בהשוואה לפשט הפסוקים תוך דיוקים בדקדוק המקרא.
המדרש הראשון שעליו נכתב הפירוש הוא הספרא על חומש ויקרא, וכרקע לפירושו הוא כתב חיבור בשם "איילת השחר" בו הוא מנסח תרי"ג חוקים מהם נגזרים כל מדרשי ההלכה: רמ"ח חוקים עוסקים בתחביר המשפט ושס"ה חוקים עוסקים בדקדוקים סמנטיים ובהבדלים בין מילים.
בסיום כל חוק יש הפניה איזה הלכות בספרא מבטאות אותו, ואכן כל הלכות הספרא ממופים לכללים.
גם בפירושיו למכילתא ולספרי שנכתבו אחרי כן, יש הפניות לכללים באיילת השחר שמהם הם נגזרו, ובהקדמתו ל"איילת השחר" הוא מזמין את תלמידי החכמים לנתח בצורה זו את כל מדרשי ההלכה שבתלמוד.
לשיטתו, אין שום חזרה וכפילות בפסוקים, ושום ביטוי לא בא ל"תפארת הקריאה" (כפי שטען, למשל, אבן עזרא).
בחלקים שאין עליהם מדרשי הלכה הוא מפרש את הסיפור לפי עומק הפשט, כאשר בתחילת כל סיפור הוא מציג שאלות שעליהם הוא עונה, בדומה לפירושו של רבי יצחק אברבנאל.
גם בפירושיו אלה, בעיקר על ספר בראשית, יש הרבה מן החידוש ההלכתי, לעומת מפרשים אחרים שאצלם עיקר הדיון ההלכתי נובע מדיוקים רק בפסוקים העוסקים בהלכות כמו בפרשת משפטים, לדוגמה.
למלבי"ם הייתה השכלה רחבה אותה שיקע בפירושיו, וכך אנו מוצאים פעמים אחדות בפירושו אזכורים של פילון האלכסנדרוני, קאנט ופילוספים אחרים, וכן מדברי המשכילים שקדמו לו.
גם "מקראי קודש", פירושו לנ"ך, עוסק בעומק הפשט ובאריכות יחסית למפרשים אחרים.
הוא מורכב מחלק קצר של "פירוש המילות" ומחלק ארוך של פירוש שיטתי של הטקסט המקראי הנידון.
לפירושיו יש שם שונה עבור כל ספר.
רוב ספריו יצאו במהדורות מקוונות – סרוקות או מפוענחות.
וראו להלן 'ספריו במהדורה מקוונת'
מקראי קודש – פירוש על הנ"ך
ארצות החיים – חידושים על שו"ע אורח חיים.
ארץ חמדה – דרשות על התורה.
ארצות השלום – דרשות שונות.
התורה והמצוה – פירוש על התורה, המכילתא, הספרא והספרי (עד אמצע פרשת כי תצא (כב,כא), ומשם ואילך הוא פירוש יוסף הלוי יעבץ).
יסודי חכמת ההיגיון – ביאור חוקי ההגיון.
משל ומליצה – שירי קדש
עלה לתרופה – פירוש על משנה תורה פרק ד' מהלכות דעות
יאיר אור – מילון מילים נרדפות
שירי הנפש – פירוש על שיר השירים.
הערות על הטור (חלקים אורח חיים, חושן משפט) – נדפסו בארבעה טורים מהדורת מכון המאור
מלבורן היא עיר במזרח מדינת פלורידה השוכנת על יד החוף המזרחי, דרומית מזרחית לאורלנדו.
נכון לשנת 2012 אוכלוסיית העיר מונה כ-77,101 תושבים.
מלבי (בפרסית: مهلبی/محالبی; בערבית: مُهلّبية, תעתיק: מוּהַלבּיה; תעתיק מדויק: מהלביה; שמות נוספים בערבית: محلبية (מחלביה), مهلبية (מהלביה), محلاية (מחלאיה), محلبيه (מחלביה), محلبي (מחלבי)) הוא פודינג מוצק שנהוג ב, הטורקי והיווני, ומוגש כקינוח.
המנה פופולרית בכל רחבי המזרח התיכון, ובעיקר בטורקיה, סוריה, ישראל ולבנון.
מקור הקינוח אינו ידוע, אך סיפורי עם מייחסים את המצאתו לטבח פרסי אלמוני שבישל עבור מצביא ערבי בן המאה השביעית בשם אל-מוהאלאב אבן אבי סופרה, על שמו נקראת המנה.
במקור השם מוהאלביה התייחס לשלוש מנות שונות אך דומות: חלב שהוסמך עם קמח אורז, אורז שבושל עם עוף וחלב, וחביצת ביצים ללא אורז.
המתכון הראשון המתועד למנה זו נכתב על ידי אבן סיאר אל-וראק.
בתקופת האימפריה העות'מאנית התקיימו שני מתכונים למאכל, שנקרא בטורקית מוהלבי (טורקית: muhallebi).
המתכון המוקדם, המתוארך למאה ה-15 מכיל עוף ומוגש עד היום בטורקיה תחת השם טבוּק גוֹאסוּ (מטורקית: Tavuk göğsü), והמאוחר יותר, שהופיע לראשונה בשנת 1530, לא כלל עוף ובושם במי ורדים בדומה למלבי המודרני.
את המלבי הנפוץ מכינים כיום על בסיס מים או חלב ומסמיכים אותו עם עמילן תירס.
המלבי ממותק ומתובל במי ורדים או מי זהר.
לאחר קירור המלבי נקרש וניתן להגישו בכוס או הפוך על צלוחית.
בישראל מוגש המלבי לרוב כשעליו מי ורדים או סירופ גלוקוז אדום בטעם מי ורדים, קוקוס טחון ושברי בוטנים.
בנוסף לכך קיימת בישראל גם גרסת פרווה למלבי, אשר עשויה מחלב שקדים במקום חלב רגיל.
למלבי גם גרסה אירופית המכונה בלמנז' (מצרפתית: Blancmange, מילולית: "אוכל לבן") שמתובלת לרוב בתמצית שקדים.
מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו (במקור, לטינית: "Ceterum censeo Carthaginem esse delendam", מקוצר לרוב ל"Carthago delenda est", מילולית: "קרתגו צריכה להיהרס") היא אמרת כנף לטינית שטבע קאטו הזקן, אחד המדינאים הרומאים הבולטים והמשפיעים בתקופתו.
לפי פלוטרכוס, קאטו הזקן נהג לסיים כל נאום שלו (כולל נאומים שלא עסקו כלל בקרתגו) במשפט זה או בגרסאות שונות שלו, כדי לדרבן את הסנאט הרומאי להכריז מלחמה על קרתגו.
קאטו רחש איבה עמוקה לקרתגו וחשש מפניה – רגשות שנבעו משנותיו כחייל במהלך המלחמה הפונית השנייה.
בעקבות ביקור רשמי שערך בקרתגו בשנת 153 לפנה"ס השתכנע סופית, במילותיו של ההיסטוריון תאודור מומזן, "כי רומא לא תהיה בטוחה בקיומה כל עוד לא תיכחד קרת-חדשה (קרתגו) מתחת השמים".
עם חזרתו לרומא החל במסע תעמולה בסנאט שמטרתו הייתה הכרזת מלחמה על קרתגו והשמדתה, מסע שיסוד מרכזי בו הייתה חזרתו על הסיסמה.
קארי, השילוב בין אישיותו "מהלכת האימה" של קאטו לבין השימוש החוזר ונשנה בפתגם בנאומיו הובילו לבסוף להכרזת המלחמה (כאשר הזדמנה עילה לכך).
עדות נוספת ליעילותה של הרטוריקה של קאטו היא בכך שיריביו האידאולוגיים בסנאט, שהתנגדו להכרזת המלחמה, אימצו את הסיסמה בשינוי קל: פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה קורקולום נהג לסיים את נאומו בכך שאמר "סוף דבר, סבורני שיש לקיים את קרתגו".
לפי גדליה אלקושי, שימוש במשפט, או באחד מניסוחיו המקוצרים: "מלבד זאת סבורני" ("Ceterum censeo") ו"על קרתגו להיחרב" ("Carthago Delenda" או "Carthago delenda est"), מחוץ להקשרו ההיסטורי מציין "דעה או השקפה שאדם דבק בה ברבים ומשמיע אותה תכופות".
הביטוי מביע במקרים מסוימים גם עקשנות בלתי נלאית, נחישות ודבקות במטרה.
בספרות העברית המקצועית וכן בשימוש הנרחב אין אחידות בתרגומו של המשפט.
בעוד חוקרים מודרניים, כגון ההיסטוריון ישראל שצמן, מתרגמים את המשפט כ"מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו", בתרגומים מוקדמים יותר, כגון תרגומו של יוסף ליבס ל"חיי אישים" של פלוטרכוס, מתורגם הפתגם כך: "סוף דבר סבורני שיש להחריב את קרתגו".
במהדורה הראשונה לספרו של אלקושי "אוצר פתגמים וניבים לאטיניים" תורגם המשפט לנוסח "מלבד זה דעתי היא, שמן ההכרח להחריב את קרתגו", ובמהדורה השנייה תורגם המשפט כ"מלבד זאת סבורני כי יש להחריב את קרתגו".
מֶלָארֶן (שוודית: Mälaren) הוא האגם השלישי בגודלו בשוודיה, לאחר האגמים ונרן וּוטרן.
האגם מתנקז ממערב למזרח, אל תוך הים הבלטי, דרך תעלת סדרטליה, סכר המארבי והמצרים נורסטרֶם ורידארפיארדן שבמרכז סטוקהולם.
מלארן נמצא במרכז שוודיה, והוא גובל בפרובינציות אופלנד, סדרמנלנד, נארקה וּוסטמנלנד.
האיים הגדולים ביותר בו הם סֵלַאֶן, הגדול באיי שוודיה היבשתית (91 קמ"ר), ופארינגסֶה (79 קמ"ר).
מספר האיוֹנים ששטחם נופל מ-10 דונם הוא כ-7,800.
על גדת רידארפיארדן, שהוא המפרץ המזרחי ביותר של האגם, יושב מרכז העסקים הראשי של העיר סטוקהולם.
בקצהו המערבי של האגם, מרחק אווירי של 120 ק"מ מסטוקהולם, שוכנת העיירה שפינג.
לאורך האגם כולו מרוכזים ערים וישובים רבים כמו גם מבנים היסטוריים וטירות, כדוגמת טירת גריפסהולם.
היישובים הוויקינגיים בִּירְקָה (Birka) והובְגורדן (Hovgården), הממוקמים על האיים בְּיֶרְקֶה (Björkö) ואָדֶלְסֶה (Adelsö) בהתאמה, הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 1993, וכך גם ארמון דרוטנינגהולם, שעל האי לובֶן.
מקורו האטימולוגי של השם "מלארן" הוא מן המילה הנורדית העתיקה mælir, שפירושה חצץ.
מקור שמו הקודם של האגם, לוגרין, הוא מן הפועל העתיק löga, שפירושו "להתרחץ", ולעיתים רחוקות הוא מקושר למילה lördag, יום שבת.
מלארן נוצר כחלק מתופעות בתר-קרחוניות בתום עידן הקרח עת נסוג משקל הקרחונים מהקרקע בצפון אירופה, ופני הקרקע עלו בהדרגה.
בעידן הוויקינגי היה האגם למעשה שלוחה של הים הבלטי אל עומק שוודיה, ועיקר תנועת כלי-השיט נעשתה דרך סדרטליה - ששימשה קשר עם הים.
בהמשך נבנו מחסומי-השיט והתעלות של סטוקהולם, שהפכו לערוץ חשוב לתנועת סירות וסחורות אל הים וממנו.
התרוממות פני הקרקע, שנמשכה אל תוך ימי הביניים (ונמשכת בקצב איטי גם היום), הפכה את גופי המים האלה, עם זאת, לרדודים מדי למעבר אוניות - עד כדי שהן נאלצו לפרוק את מטעניהן ליד הכניסות לנמלים.
בהדרגה נהיה המפרץ לאגם, ואתרי הפריקה והטעינה היו לערים.
ירידת קרנה של בִּירקָה, יישוב-המסחר החשוב שבלב האגם, שגם נחשב "העיר הראשונה של שוודיה", והיווסדה במקביל של סטוקהולם בצוואר-הבקבוק של רידארפיארדן, התרחשו לא מעט בשל השינויים הטופוגרפיים שחלו באגן עמק מלארן.
מלבד הכלב: או איך מצאנו את גזע הציפורים של ההגמון, למרות הכול הוא ספר מדע בדיוני קומי מסוגת מסע בזמן, מאת הסופרת האמריקאית קוני ויליס.
הספר יצא לאור ב-1997, זכה בפרס לוקוס ובפרס הוגו לשנת 1999, והיה מועמד לפרס נבולה בשנת 1998.
שם הספר הוא מחווה לספר "שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב)" מאת ג'רום ק.
חלק מרכזי בעלילת "מלבד הכלב" מתאר שיט בנהר התמזה, בדומה ל"שלושה בסירה אחת", ובסצנה שולית אחת, דמויות שני הספרים אף חולפות זו על פני זו.
הספר הוא חלק מסדרת המסע בזמן של ויליס, וחלק מהדמויות המופיעות בו מופיעות גם בספרים ובנובלות אחרות מפרי עטה.
סיום הספר מרמז על סיפור המשך, אך זה טרם יצא לאור.
עלילת הספר עוסקת בנד הנרי, "היסטוריון" באוניברסיטת אוקספורד העתידית.
היסטוריונים באוניברסיטה זו נוסעים לעבר במכונת זמן המכונה "הרשת", וכך לומדים על ההיסטוריה מכלי ראשון.
מיטב ההיסטוריונים של אוקספורד מגויסים למשימה של הקמתה מחדש של קתדרלת קובנטרי הממומנת על ידי מילארדרית בשם ליידי שרפנל.
ההיסטוריון נד הנרי נשלח למצוא את גזע הציפורים של ההגמון, יצירת אמנות ויקטוריאנית, שנעלם באופן מסתורי בזמן ההפצצה שהחריבה את הקתדרלה במלחמת העולם השנייה.
הנרי, מותש מנסיעות רבות מדי בזמן, נשלח למנוחה בתקופה הוויקטוריאנית בצירוף משימה פשוטה.
בתקופה הוויקטוריאנית פוגש הנרי היסטוריונית נוספת - וריטי קינדל, וביחד, במאמציהם להתמודד עם "צרימה" - פגיעה ברצף הזמן-מרחב, הם מצליחים לסבך את המשימה ולחולל את מה שלדעתם מהווה נזקים חמורים למהלך ההיסטוריה - נזקים שתוצאתם עלולה להיות הפסד של בריטניה במלחמת העולם השנייה.
בעלילת הספר נשזרים מספר רעיונות מרכזיים:
לטבע האנושי מאפיינים קבועים - לדמויות בתקופות שונות יש מאפיינים דומים ואף זהים והן גם נתקלות במצבים דומים (רעיון זה מופיע בכל ספרי המסע בזמן של ויליס).
תורת הכאוס, הבאה לידי ביטוי בקשר הבלתי ניתן לניבוי בין פעולה לתוצאה.
מאבק בין תאוריות היסטוריות - בין הטענה כי ההיסטוריה נובעת ממעשיהם של בני האדם מול הטענה כי ההיסטוריה נובעת מגורמים אקראיים שאין לאדם שליטה בהם.
1999 – עברית, בתרגומו של עמנואל לוטם בהוצאת זמורה ביתן.
2024 - עברית, הוצאה מחודשת לתרגומו של עמנואל לוטם בהוצאת אופוס.
מֵלַאקָה (במלאית: Bandaraya Melaka וגם Bandar raya Melaka; בכתב ג'אווי: بندراي ملاك; בטמילית: மலாக்கா மாநகரம்) היא בירת מדינת מלאקה שבמלזיה.
העיר שוכנת על החוף המערבי של חצי האי המלאי, 245 קילומטרים צפונית לסינגפור ו-147 קילומטרים דרומית לקואלה לומפור בירת מלזיה.
העיר משתרעת משני צדדיו של נהר מלאקה, שזורם דרך העיר העתיקה ומרכז העיר ונשפך למצר מלאקה.
לעיר היסטוריה עשירה, ובשנת 2008 צירף אותה ארגון אונסק"ו לרשימת אתרי המורשת העולמית, יחד עם ג'ורג' טאון שבאי פננג, כ"ערים היסטוריות במצרי מלאקה".
העיר נוסדה על ידי הנסיך המלאי-הינדי פרמסווארה, ששלט על העיר פלמבנג שבסומטרה כווסל של קיסר אימפריית מג'פהיט שבג'אווה.
פרמסווארה ניסה למרוד בקיסר ונמלט מצבאותיו של האחרון אל טומסיק (Temasek וגם Tumasik – סינגפור העתיקה), אז בשלטון של שליט מלאי בחסות ממלכת סיאם.
הוא השתלט על טומסיק ושלט בה 5 שנים, עד שהעיר הותקפה על ידי צי שנשלח מג'אווה על ידי אימפריית מג'פהיט.
בעקבות ההתקפה, הפליגו הנסיך ואנשי חצרו צפונה במעלה חצי האי המלאי, עד שהגיעו לאתר שבו נשפך נהר הברטם (כיום הנהר מלאקה) לים, במקום הצר ביותר במצר ים שעתיד להיקרא מצר מלאקה.
הנסיך החליט להקים במקום זה את בירתו החדשה בזכות התנאים הטופוגרפיים של המקום – גבעות המקיפות אותו ומגינות מרוחות המונסון, ביצות המונעות גישה לגבעות מצד היבשה ושפך הנהר שיכול היה לשמש כנמל מים עמוקים.
על אחת הגבעות הוא הקים ארמון מבוצר.
הדעות חלוקות לגבי שנת הייסוד המדויקת.
העיר עצמה חגגה את שנת ה-600 לייסודה באוגוסט 1990, כלומר על פי שלטונות העיר היא נוסדה ב-1390, אבל היסטוריונים שונים נוקבים בתאריכים שונים בין 1376 ל-1402, כשהשנה המקובלת ביותר היא 1396. גם מקור שם העיר שנוי במחלוקת.
הסיפור המקובל על מקור שם העיר מתאר כיצד פרמסווארה נח מתחת לעץ במהלך מסע ציד וצפה בכלביו מנסים לתקוף איילון מלאי – מין יונק קטן – שהתגונן בפניהם בעוז.
אומץ הלב שהראה האיילון הזכיר לנסיך את מצבו והוא החליט לקרוא למקום על שם העץ שתחתיו נח.
העץ, אמבליקה שחורה (Phyllanthus emblica), קרוי במלאית "פוקוק מלאקה" (Pokok Melaka).
מכאן שם העיר (שממנו נגזרו אחר כך שמות הנהר העובר בעיר, המדינה שבה היא נמצאת ומצר הים הסמוך).
אנשיו של פרמסווארה עיבדו את השדות שמסביב וגידלו בהם בננות, קני סוכר ובטטות.
פרמסווארה טיפח את המסחר, ובתוך זמן קצר נפוצה השמועה בשווקים של דרום-מזרח אסיה והודו על נמל המסחר החדש.
בתוך שנתיים מייסוד היישוב גדלה אוכלוסייתו ל-2,000 נפש.
במקום התיישבו סינים, הודים, בורמזים, תושבים מג'אווה וממקומות אחרים.
הידיעות על מרכז הסחר החדש הגיעו עד בייג'ינג בירת סין.
ב-1405 ביקר במלאקה שליח מטעם קיסר סין.
ביקורו אפשר לסוחרים סיניים להקים מחסנים בעיירה.
שליח ששלח פרמסווארה לקיסר יונג לה, הקיסר השלישי משושלת מינג, חיזק את הקשרים עם האימפריה הסינית.
יונג לה שלח עם השליח מכתב שבו הכיר רשמית בפרמסווארה כשליט מלאקה, ומלאקה הוכרה כמדינת חסות של סין.
השליח חזר בצי של האדמירל ג'נג חה במסעו הראשון ב-1405. ג'נג חה עתיד היה לבקר במלאקה כמעט בכל שבעת מסעותיו הנודעים.
פרמסווארה נשא לאישה נסיכה מוסלמית מממלכת פסאי (Pasai) שבצפון סומטרה, נשואיו היו מוצלחים, ותרמו למעמדו.
ב-1409 התאסלם, והוסיף לעצמו את השם הפרסי "אסכנדר שאה" ואת התואר סולטאן.
שנתיים אחר כך ביקר הסולטאן וכל משפחתו, בלוויית פמליה בת 540 איש, בסין על מנת לחלוק כבוד לקיסר יונג לה.
את פרמסווארה ירש בנו, שכונה הסולטאן מגאט איסקנדר שאה (Megat Iskandar Syah; שלט 1414–1424).
מלאקה המשיכה לשגשג תחת שלטונו.
בדיל נתגלה בחלקה הצפוני של מלאקה, מהיערות שבסביבה הפיקו פחמי עץ ושרף, בשדות גידלו בננות, קני סוכר, אננס, בצל, זנגביל, חרדל, דלעת, ומלון.
דקלים כדוגמת דקל הסאגו גדלו במטעים.
בנוסף גידלו במקום חיות משק כדוגמת ברווזים, תרנגולות, תאו ועזים.
גם המסחר פרח והסוחרים שילמו מס תמורת השימוש בנמל מלאקה כנמל ביניים.
העיר הוקפה בחומה ובמרכזה הוקמה מצודה, שבמחסניה נשמרו אוצרות הסולטנות ומלאי המזון שלה.
מלאקה המשיכה להיות מדינת חסות של הסינים.
והסולטאן הקפיד לשלוח לבייג'ינג משלחות בראשות אחד מבניו כמעט מדי שנה.
על פי בקשתו, שלח קיסר סין ב-1419 אזהרה למלך סיאם שלא לתקוף את מלאקה.
עם מותו של מגאט איסקנדר שאה עלה על כיסאו בנו, שכונה הסולטאן מוחמד שאה (Muhammad Syah; שלט 1424–1444).
כבר עם עלייתו לשלטון נסע הסולטאן החדש לבייג'ינג על מנת לבשר על מות אביו ועלייתו לשלטון.
ב-1433 הוא נסע שוב ושהה בסין שנתיים.
אלא שב-1434 השתנתה המדיניות בסין.
סין נסגרה כלפי חוץ והפסיקה להתעניין במתרחש במדינות אחרות.
תרומת הסולטאן הזה למורשת של סולטנות מלאקה הייתה בייצוב השלטון, כאשר קבע את מבנה האדמיניסטרציה העתידית של הסולטנות, שכללה: ראש ממשלה (Bendahara), שר אוצר, ממונה על ביטחון הפנים, מפקד צבא היבשה ומפקד צי, וכן קיבע סדרה ארוכה של מנהגים ואיסורים.
בנו, ראג'א איברהים (Raja Ibrahim) עלה לשלטון וכונה הסולטאן אבו שהיד שאה (Abu Syahid; שלט 1445–1446), אף שלא היה בכור בניו.
ראג'א קסים (Raja Kassim), אחיו החורג, שהיה בכור בניו של הסולטאן מוחמד שאה, קשר כנגדו יחד עם ראש הממשלה ושר האוצר ובהתקפה מתוכננת נרצח הסולטאן אבו שהיד בדקירות סכין.
ראג'א קסים עלה לשלטון הסולטאן מט'פר שאה (Muzaffar Syah; שלט 1446–1456).
בתקופתו הדפה הסולטנות שתי התקפות של ממלכת סיאם – ב-1446 התקפה מהיבשה, וב-1456 התקפה ימית.
את הסולטאן מט'פר ירש בנו, ראג'א עבדולה (Raja Abdullah), כסולטאן מנסור שאה (Mansur Syah; שלט 1456–1477).
אשתו הייתה האנג לי פו (ה), בתו של שי דאן לי באו מפאלמבאנג.
תקופתו נחשבת כתור הזהב של הסולטנות.
מדינות רבות בחצי האי המלאי, בסומטרה, בבורנאו ובאיים נוספים, הפכו למדינות חסות של הסולטנות.
מלאקה הפכה לגורם חשוב בסחר התבלינים בשל היותה גשר בין איי התבלינים לבין השווקים במזרח התיכון ובאירופה, והסולטנות הייתה למרכז הפצת האסלאם במלאיה ובסומטרה.
הסולטאן הבא, עלאא אלדין קרי משובש "אלאודין", ריאיאת שאה (Alauddin Riayat Syah 1488–1477), מת בנסיבות מסתוריות, ועל כיסאו עלה בנו, ראג'א מחמוד, כסולטאן מחמוד שאה, סולטאן מלאקה (Mahmud Syah; שלט 1488–1511), הסולטאן השמיני והאחרון של סולטנות מלאקה.
בתחילת המאה ה-16 הייתה סולטנות מלאקה בשיא כוחה ותהילתה.
העיר הייתה לבירת אימפריה רחבה, מרכז מסחר בבדים מהודו, חרסינה ומשי מסין ותבלינים מאיי התבלינים, כמו גם מרכז להפצת האסלאם בארכיפלג של מלאיה.
אך דווקא בתקופה משגשגת זו עתידה הייתה הסולטנות להסתיים בחטף.
ב-11 באוגוסט 1509 הגיעה לנמל מלאקה משלחת בת 5 ספינות פורטוגזיות, שבראשה עמד דיוגו לופש דה סקווירה (Diogo Lopes de Sequeira).
קורות משלחת זו עתידות היו להתחיל תקופה חדשה במלאקה – תקופת השלטון הפורטוגזי.
המשלחת הפורטוגזית הפליגה מגואה שבהודו לאחר שלפורטוגזים נודעה חשיבות מלאקה כמרכז סחר בין הודו לדרום-מזרח אסיה.
מטרתה הייתה ליצור קשרי ידידות עם השליט ולהקים במקום את הנציגות הפורטוגזית מזרחית להודו.
דה סקווירה שלח לחוף את אחד מהקברניטים עם מכתב ממלך פורטוגל ומתנות עבור הסולטאן.
המשלחת התקבלה תחילה בסבר פנים יפות, אלא שסוחרים מוסלמים מהודו וסוחרים ערבים שכנעו את הסולטאן שלא לתת אמון בפורטוגזים כי מטרתם האמיתית היא להשתלט על המסחר של מלאקה.
הסולטאן התכוון להשתלט על הספינות, אלא שהמזימה נתגלתה לדה סקווירה שהצליח להימלט עם ספינותיו, אך אחד מקברניטיו וכעשרים מלחים ששהו על החוף נלכדו, וחלקם הוצאו להורג.
התגובה הפורטוגזית הגיעה שנתיים אחר-כך.
באפריל 1511 הפליג האדמירל אפונסו דה אלבוקרקי מגואה בראש צי שמנה 17 או 18 אוניות שעל סיפונן כ-1,200 לוחמים.
אלבוקרקי דרש מהסולטאן לשחרר את השבויים ולהרשות לו להקים מצודה בחוף.
ב-25 ביולי, לאחר שדרישותיו נדחו, הורה אלבוקרקי לתקוף את העיר.
בניגוד לעצת מפקדיו החליט אלבוקרקי לתקוף שוב, וב-10 באוגוסט 1511 לכד את העיר.
הסולטאן מחמוד שאה ובני משפחתו ברחו צפונה לאולו ברטאם (Ulu Bertam) שבפהנג.
אלבוקרקי הורה לבצר את העיר, ועל הגבעה הוקמה מצודה שכונתה "א פאמוסה" ("A Famosa" – "המפורסמת"), תוך שימוש באבנים שנלקחו ממסגד שנהרס וממצבות של קברים.
בהמשך נבנו בתוך המצודה ארמון המושל, בית הבישוף, משרדי הממשל, כנסיות, קסרקטינים, מנזר בתי חולים ובית כלא.
אלבוקרקי שהה במלאקה עד ינואר 1512 כשהוא דואג לחדש את המסחר ושולח משלחות ידידות לסיאם, ג'אווה, סין ואיי מאלוקו.
הפורטוגזים שלטו בעיר במשך כ-130 שנים.
מטרתם המקורית – לשלוט במסחר שבין אירופה והודו לבין דרום-מזרח אסיה באמצעות שליטה במלאקה שבאמצע נתיב השיט – לא הושגה.
אומנם במשך השנים גדל שטח העיר בשליטתם והוקמו הרבעים טרנקירה (Tranqueira), ילר (Yler) וסבה (Sabba), אך הקהילה הפורטוגזית הקטנה שישבה בעיר לא הצליחה לשלוט במצר, והסוחרים, שבעבר התרכזו במלאקה, התפזרו בין ערי נמל בסומטרה ובחצי האי המלאי.
במשך תקופה זו הותקפה העיר פעמים רבות.
הסולטאן מחמוד ניסה לשווא להחזיר את העיר לשליטתו ב-1512 וב-1520. גם בניו, שהקימו סולטנות בג'והור (Johor) שבקצה הדרומי של חצי האי המלאי ובפרק (Perak), תקפו ללא הצלחה את העיר ב-1551 וב-1587. לפורטוגזים היו אויבים נוספים.
סולטנות אצ'ה שבקצה הצפוני של סומטרה החלה להתחזק בעקבות כיבוש מלאקה בידי הפורטוגזים, כאשר סוחרים מוסלמים העבירו את מרכז הפעילות לבירה באנדה אצ'ה.
סולטנות אצ'ה הייתה בין המדינות הראשונות בדרום-מזרח אסיה לאמץ את האסלאם כדת המדינה, והיא הייתה בת ברית של האימפריה העות'מאנית, אשר העבירה אליה נשק חם ומומחיות בייצורו.
בשלב מסוים החלה הסולטנות לנסות לכבוש את מלאקה על רקע היריבות הדתית והכלכלית.
ניסיון ראשון נעשה ב-1537. החשש מכוחה העולה של סולטנות אצ'ה הביא את סולטנות ג'והור לכרות ברית עם הפורטוגזים, וב-1568 הצליחו הכוחות של שניהם להדוף התקפה נוספת של אצ'ה.
ב-1571 ניסתה שוב סולטנות אצ'ה לכבוש את העיר, אך ללא הצלחה.
ב-1545 הגיע המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר למלאקה, והיא שימשה לו בסיס יציאה למקומות שונים בדרום-מזרח אסיה, כדוגמת יפן, איי מאלוקו וסין.
ב-1548 הוא הקים את קולג' סאו פאולו במלאקה לבני כל הגזעים.
ב-1552 הוא הפליג ממלאקה לסין, אך לא הורשה להיכנס לסין ומת על האי שאנגצ'ואן, 14 קילומטר מהחוף הדרומי של סין.
גופתו הובאה למלאקה, והוא נקבר בכנסיית סאו פאולו במלאקה ב-22 במרץ 1553. חודשיים אחר כך הועברה גופתו לגואה, שם היא מצויה עד היום.
קבר פתוח בכנסיית סאו פאולו במלאקה מסמן את מקום קבורתו הראשון של חאווייר.
בתחילת המאה ה-17 הופיע גורם חדש בזירה, ההולנדים.
ב-1606 שלחה חברת הודו המזרחית ההולנדית צי בן 11 ספינות בניסיון משותף עם סולטנות ג'והור לכבוש את מלאקה.
הם הטילו מצור על מלאקה, אך הפסיקו אותו כאשר הפורטוגזים שלחו צי בן 20 ספינות מגואה.
בקרב הימי שהתפתח מול כף רשדו (Cape Rachado) שבסמוך למלאקה, איבד כל צד שתי ספינות, וההולנדים החליטו לסגת.
ב-1628 הצליחה סולטנות אצ'ה לכבוש את מלאקה, אך שנה אחר כך הצליח כוח משותף של הפורטוגזים וסולטנות ג'והור לכבוש מחדש את העיר, תוך הסבת אבדות כבדות לסולטנות אצ'ה.
ההולנדים לא ויתרו על תוכניתם לכבוש את העיר.
ב-1619 הם הקימו את באטוויה (כיום ג'קרטה).
היישוב הפך בהדרגה למרכז המסחר החשוב ביותר באזור, אבל קיומה של מלאקה מנע יצירת מונופול בתחום זה.
ההולנדים גם חששו שגורם אירופאי נוסף ישתלט על מלאקה, ולכן תקפו שוב ב-1640. כמו בפעם הקודמת הם הטילו מצור על העיר, וכמו בפעם הקודמת הייתה סולטנות ג'והור בת בריתם כשהשלימה את המצור הימי של ההולנדים במצור יבשתי.
ב-14 בינואר 1641, לאחר מצור ממושך בן 8 חודשים, כשהפעם לא בא איש לעזרם, נכנעו הפורטוגזים במלאקה.
לא נותרו כמעט מבנים מתקופת השלטון הפורטוגזי במלאקה, אך הנוכחות בת 130 השנים השאירה את חותמה בדרכים אחרות.
המדיניות הפורטוגזית הייתה לעודד את המלחים והלוחמים לשאת נשים מקומיות, והמשפחות שהוקמו באופן זה יצרו קהילה נוצרית הקיימת עד ימינו, ומכונה קריסטנג (Kristang).
בני הקהילה דוברים פורטוגזית, לחבריה שמות פורטוגזיים והם מתגוררים ביחד בפרבר של מלאקה.
"סג'אראה מלאיו" – Sejarah Melayu – "ההיסטוריה (של) המלאים" – "תולדות המלאים"
הספר המפורסם מאת תון סרי לאלאנג הוא ספור תולדות ממלכת מלאקה, אבל סביר שנכתב מחוץ לה, כי באותו זמן נשלטה המדינה בידי פורטוגל, שתי גרסאות נכתבו, הראשונה בשנת 1536 והשנייה בשנת 1612. הספר כתוב במאלאית קלאסית בכתב ג'אווי ונחשב לאחד מ־3 האוצרות הספרותיים הגדולים ביותר של השפה המאלאית.
תקופת השלטון ההולנדי הייתה תקופה רגועה בהשוואה לתקופת השלטון הפורטוגזי, בין השאר משום שההולנדים השכילו לקשור ברית עם סולטנות ג'והור, שהייתה האויב המר ביותר של הפורטוגזים.
המושלים ההולנדים מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית עשו מאמצים להחיות את מלאקה כמרכז הסחר האזורי והבין-לאומי, אך נסיונותיהם כשלו בשל התנגדות מנהלי החברה, שהתכוונו שמרכז המסחר של החברה יהיה העיר בטאוויה (כיום ג'קרטה) באי ג'אווה.
בנוסף, נפגעה הכלכלה של מלאקה מהתחרות מול נמל המסחר של אצ'ה ומאוחר יותר מול נמל ריאו באי בינטאן (כיום באינדונזיה).
התפקידים שמנהלי חברת הודו המזרחית ייעדו למלאקה היו לתת שירות למרכז בבטאוויה, לשמור על הביטחון במצר מלאקה, לשמר את הקשרים הדיפלומטיים עם השליטים המלאים, ולספק בדיל מהמכרות העשירים שבקרבת מלאקה עבור המסחר העשיר שבין מדינות אסיה.
העיר שגשגה למרות הפגיעה בכלכלתה.
עדות לכך הם המבנים שנותרו עד ימינו.
ב-1645 הקימו תושבים סיניים את מקדש צֶ'נְג הוּן טֶנְג (Cheng Hoon Teng), אחד המקדשים הסינים העתיקים ביותר במלזיה.
ב-1650 הוקם "בית העירייה" (Stadthuys בכתיב הולנדי עתיק) עבור המושל ההולנדי וסגנו, ובין השנים 1741 ל-1753 הוקם בניין הכנסייה המרכזי (אז Bovenkerk – הכנסייה במעלה הגבעה בהולנדית, כיום כנסיית Christ Church), הכנסייה הפרוטסטנטית העתיקה ביותר במלזיה שעדיין פועלת.
מתחילת המאה ה-18 היגרו תושבים מדרום סולאווסי, שהייתה נתונה במלחמת אזרחים, למקומות שונים בארכיפלג, ובסופו של דבר התיישבו בתחומי סולטנות ג'והור.
תושבים אלו השתייכו לעם הבוּגיס (Bugis) והיו ידועים בכישוריהם הימיים וביכולתם כלוחמים.
הם התחזקו והפכו לשליטים האמיתיים של סולטנות ג'והור.
ב-1756 פנה הסולטאן סולימאן (Sulaiman) אל ההולנדים במלאקה בבקשה לסייע לו במלחמתו בבוגיס והבטיח תמורה חומרית וסיוע צבאי אם ההולנדים יתקפו את הבוגיס במבצרם בלינגי (Linggi, כיום במדינת נגרי סמבילן).
הבוגיס לא חיכו להולנדים ותקפו ראשונים.
מלאקה הושמה במצור, והבוגיס שרפו בתים בפרברי העיר, ומדי פעם פרצו לעיר עצמה.
באמצע 1757 הגיע הצי ההולנדי למלאקה ותקף בדצמבר את לינגי.
הבוגיס נאלצו לחתום על הסכם שלום שכלל העברת חסות על שטחים בחצי האי המלאי לידי ההולנדים.
העימות עם הבוגיס חזר 30 שנים אחר כך.
בתקופה זו הפכו הבוגיס את נמל ריאו למרכז סחר משגשג באופיום, בדיל, בדים ופלפל שחור.
ב-1784 הטילו ההולנדים מצור על ריאו ונסוגו לאחר 3 חודשים.
בתגובה תקפו הבוגיס את מלאקה.
הצי, בפיקודו של יקוב פיטר ואן ברם (Jacob Pieter van Braam), הביס את הבוגיס וגרש אותם מריאו.
בינואר 1795, לאחר שהצבא הצרפתי המהפכני נכנס להולנד, הוקמה בהולנד הרפובליקה הבטאווית על פי המודל של הרפובליקה הצרפתית.
הסטאדהאודר, הנסיך וילם החמישי, נמלט לאנגליה והקים שם ממשלה גולה.
ממעונו הזמני שבארמון קיו בלונדון כתב הנסיך סדרה של מכתבים למושלים של המושבות של הולנד ובו ביקשם "למסור את מושבותיהם לידי הבריטים לשם שמירה עד שהצרפתים יובסו".
ב-15 באוגוסט 1795 הופיע צי בן 15 אוניות מלחמה בריטיות ובהן 3,500 לוחמים מול מלאקה.
מפקד הצי, סיר הנרי ניוקומן (Henry Newcomen), העביר למושל מלאקה אחד ממכתביו של וילם החמישי וכן את הדרישה להיכנע.
לאחר התנגדות סמלית קיבל אברהם קופראוס (Abraham Couperus), מושל מלאקה, את התביעה ומלאקה עברה לידי הבריטים.
הבריטים שלטו במלאקה עד 1818. מצבה הכלכלי של העיר הורע תחת השלטון הבריטי, מכיוון שהבריטים ידעו כי בסיום המלחמה עם צרפת הם יצטרכו להשיב את העיר לידי ההולנדים, ולא היה להם עניין בהשארת מתחרה כלכלי למושבה שלהם באי פננג.
ב-1807 הורה מושל פננג לקפטן להרוס את המצודה שנבנתה על ידי הפורטוגזים וחוזקה על ידי ההולנדים, ולפנות את כל 15,000 תושבי העיר לפננג.
בהריסת המצודה השתתפו כמה מאות פועלים והיא כמעט והושלמה בשנת 1808. למזלם של בני מלאקה שהה אז בעיר תומאס סטמפורד ראפלס, מייסד סינגפור לעתיד, בחופשת מחלה.
הוא הצליח לבטל את הוראת ההרס ופינוי האוכלוסייה, כשקיבל לכך את הסכמתו של מושל הודו הלורד מינטו (Lord Minto).
ההסכמה התקבלה מאוחר, וראפלס הצליח לשמר רק את השער של המצודה, ששרד עד ימינו.
ב-21 בספטמבר 1818 חזרה העיר לידי ההולנדים.
שש שנים אחר כך חתמה הולנד על הברית האנגלית-הולנדית של 1824. על פי תנאי הברית ויתרה הולנד על כל נכסיה הטריטוריאליים צפונית למצר מלאקה (כולל מלאקה) בתמורה למושבה האנגלית בנקולן (Bencoolen, כיום בנגקולו – Bengkulu) באי סומטרה ומאחזים נוספים כמו האי סולטאנה ו"מבצר דייוויד הקדוש" שבו התחולל מרד נגד הבריטים.
ב-8 באפריל 1825 חזרה מלאקה לידי הבריטים.
ההולנדים שלטו במלאקה כ-160 שנים, יותר מאשר הפורטוגזים לפניהם והבריטים אחריהם, ועם זאת כמעט שלא הותירו חותמם על העיר.
התרבות המלזית של ימינו (שפה, אדמיניסטרציה, חוקים) הושפעה הרבה יותר מהבריטים.
מצב הכלכלה של מלאקה, שהחלה להידרדר עוד בתקופה ההולנדית (משום שההולנדים ריכזו את מאמציהם בבטאוויה-ג'קרטה), החמיר עוד יותר עם העברתה ב-1795 באופן זמני לידיים בריטיות.
במקור התכוונו הבריטים להחריב את העיר על מנת למנוע תחרות עם פננג.
הם ויתרו על תוכניתם, כאמור, בעקבות התערבותו של סטמפורד ראפלס, אבל גם כשקיבלו את העיר לידיהם באופן קבוע ב-1825 הם הגבילו את פיתוחה.
הפקת משאבי הטבע של זהב ובדיל מהסביבה פחתה, והנמל של מלאקה איבד מחשיבותו, בייחוד לאחר שנפתח הנמל בסינגפור.
ב-1826 חיברו הבריטים את מושבותיהם בפננג, מלאקה וסינגפור ויצרו את מדינת "מושבות המצרים" (Straits Settlements).
פננג הייתה לבירת המושבה החדשה.
ברבות השנים הלכה ופחתה חשיבותה של מלאקה.
סינגפור, לעומת זאת, הלכה והתפתחה, וב-1832 הועברה אליה בירת המושבה.
מושבות המצרים היו תחת שליטתו של המושל הכללי של הודו שבקולקטה, אך ב-1867 הופרדה המושבה מהודו והוכרזה "מושבת כתר" בשליטה ישירה של משרד המושבות בלונדון.
מלאקה הפכה לעיר קטנה נידחת, למעט תקופה קצרה בתחילת המאה ה-20 כשגומי הפך לזמן מה למוצר חשוב מאוד, ולכן הנמל במלאקה (הקרובה למטעי הגומי) שגשג לתקופה קצרה.
תושבי העיר היגרו לסינגפור ולקואלה לומפור, עיר שנוסדה ב-1850, אבל כבר ב-1896 הייתה לבירת פדרציית מדינות מלאיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו היפנים את מלאקה ב-15 בינואר 1942. יחסם לאוכלוסייה המקומית המלאית היה סביר, זאת בניגוד ליחסם לתושבים ממוצא סיני בהם ראו אויבים בפוטנציה, והם דיכאו ביד קשה ניסיונות התמרדות.
היפנים במלאקה נכנעו יחד עם כל הארמייה ה-7 ששלטה במלאיה ובבורנאו ב-15 באוגוסט 1945, לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
עם תום מלחמת העולם השנייה הובילו המגמות האנטי-קולוניאליות של הלאומנים המלאים למשא ומתן עם הבריטים.
בסופו של דבר הכריז טונקו עבדול רחמן, ראש הממשלה הראשון של מלזיה, ב-20 בפברואר 1956 בפדנג פאהלאואן (Padang Pahlawan – "שדה הלוחם") בבנדר היליר "העיר התחתית" (Bandar Hilir) שבמלאקה, שמאלאיה עתידה לקבל עצמאות.
עם קבלת העצמאות מבריטניה הפכה מלאקה לבירת המדינה באותו שם.
משום כך שוכן בה ה-Seri Negeri – מכלול הכולל את מרכז המנהל והפיתוח של המדינה, משרדו של מזכיר המדינה ואולם האספה המחוקקת של מלאקה.
בשנים הראשונות לעצמאותה התבססה מלאקה על החקלאות ואחר כך על התיירות.
העיר התרחבה וקמו שכונות חדשות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 חוותה העיר שפע כלכלי.
כדי להתרחב עוד יובש חלק מהים (קו החוף הורחק 500 מטרים ממקומו ההיסטורי) סמוך לבנדר היליר (Bandar Hilir), והוקם אי מלאכותי ששמו כשם העיר.
כמו כן פותח אזור איר קרוה (Ayer Keroh) אגם קטן, כאזור שבו אטרקציות תיירותיות, כדוגמת פארק שעשועים, גן חיות ופארקים נושאיים.
ב-15 באפריל 1989 הוכרזה מלאקה עיר היסטורית, ב-9 בספטמבר 1996 היא הוכרזה עיר תרבותית היסטורית, וב-2008 הכריז ארגון אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית יחד עם המרכז ההיסטורי של ג'ורג' טאון בפנאנג, כ"ערים היסטוריות במצרי מלאקה".
העיר מלאקה שוכנת על החוף המערבי של חצי האי המלאי, 245 קילומטרים צפונית לסינגפור ו-147 קילומטרים דרומית לקואלה לומפור בירת מלזיה.
העיר משתרעת משני צדדיו של הנהר מלאקה, המתפתל דרך העיר העתיקה ומרכז העיר לפני שהוא נשפך למצר מלאקה.
המרכז המסחרי משתרע מצפון מערב לנהר ומרכז הממשל מדרום מזרח.
המרכז ההיסטורי של העיר שוכן בסמוך לקו החוף הישן וכולל את גבעת סנט פול וחורבות המצודה הפורטגזית ("א פאמוסה"), הכיכר ההולנדית בגדה הימנית (המזרחית) של הנהר ורובע צ'יינאטאון ההיסטורי בגדה השמאלית (המערבית).
העיר המודרנית התפשטה בכל הכיוונים ממרכז היסטורי זה, כולל דרומה אל הים.
קו החוף של מצר מלאקה מצוי כיום כ-500 מטרים דרומית למיקומו המקורי, בשל הפרויקט של כיבוש הים.
"הגבעה הסינית" (Bukit Cina), שבה בית קברות סיני גדול, שכנה פעם מצפון מזרח לעיר, אך כיום העיר מקיפה אותה.
האקלים במלאקה חם, לח וגשום כל השנה.
כמות הגשמים תלויה בתקופה בשנה.
כמות המשקעים השנתית במלאקה נמוכה מממוצע המשקעים השנתי של מלזיה.
גשם יורד בדרך כלל בערב לאחר מזג אוויר חם ולח של אחר הצהריים.
מזג האוויר היציב יחסית מאפשר לתיירים לבקר בעיר כל השנה.
הטמפרטורה יכולה לרדת לאחר תקופה של גשמים כבדים.
מספר התושבים במחוז מלאקה מרכז, שהעיר מלאקה היא בירתו, הוא 483,679, נכון לשנת 2010. הרכב האוכלוסייה מגוון:
מלאים – הקבוצה האתנית הגדולה ביותר.
שפתם מלאית ודתם (על פי חוק המדינה) מוסלמית.
סינים – הקבוצה האתנית השנייה בגודלה.
הסינים שהגיעו מדרום סין החלו להתיישב במלאקה כבר בתקופת הסולטנות.
הפורטוגזים נהגו למנות מנהיג לכל קבוצה אתנית ובראש הסינים עמד קפיטן צ'ינה (Kapitan Cina), תואר שנשמר גם בתקופת ההולנדים והאנגלים.
הסינים במלאקה משתייכים לאחת משלוש הדתות בסין: בודהיזם, טאואיזם וקונפוציוניזם.
קבוצה אתנית שמוצאה מהסינים הם "הסינים של המְצָרִים" או פֵּרַאנַאקַן (Peranakan).
אף שמוצאם מסין של המאה ה-19, פיתחה קבוצה זו זהות ייחודית שהיא שילוב בין מסורות מלאיות וסיניות.
הגברים מכונים בָּבָּה (Baba) והנשים, הלובשות לבוש מסורתי שהוא שילוב בין הסרונג קבייה המלאי ונעליים מקושטות בחרוזים, מכונות ניונייה (Nyonya).
לפֵּרַאנַאקַן מטבח מסורתי ייחודי, ושפתם היא בָּבָּה – מלאית, סוג של שפה קריאולית.
בני הקבוצה מקפידים על נישואים בתוך הקהילה, ועל הקניית חינוך בבתי ספר אנגליים.
הודים – הם הקבוצה האתנית השלישית בגודלה.
מרבית ההודים הגיעו מאזור חוף קורומנדל שבדרום מזרח הודו.
ההודים התמחו בצורפות, במסחר בשטיחים ובממכר עתיקות.
למרות הדת המשותפת היו חילוקי דעות בין המוסלמים ההודים לבין המוסלמים המלאים ועקב כך הקימו המוסלמים ההודים את מסגד קמפונג קלינג.
קבוצה אתנית קטנה ממוצא הודי הקרויה צ'יטי (Chitty) קמה כנראה עוד בתקופת הסולטנות מהמאה ה-16. מקורה בגברים שהגיעו מהודו ונשאו נשים מקומיות.
תרבותם ושפתם מלאית, אך הם הינדים אדוקים, ולהם מקדשים משלהם.
אירופאים ואירואסייתים – למרות שליטתם בעיר במשך 450 שנים היוו האירופאים תמיד מיעוט קטן מאוד בין תושבי העיר, ועם זאת נישואים בינם לבין תושבים מקומיים הובילו ליצירת קהילה אירואסייתית שכללה צאצאים של הולנדים ואנגלים, ובייחוד צאצאים של הפורטוגזים.
אף על פי שחלפו 370 שנים מאז איבדו הפורטוגזים את שליטתם במקום, קיימת קהילה פעילה המכונה קריסטנג (Kristang), שהם צאצאים של פורטוגזים (ובהם גם יהודים לשעבר), סינים ומלאים.
שפתם היא פורטוגזית קריאולית והם קתולים אדוקים בדתם, המקפידים לחגוג את חג המולד והפסחא.
כיוון שמרביתם מוצאים פרנסתם מן הדיג, מושם דגש על ה"פסטה דה סן פדרו" (Festa de San Pedro) – חגיגת יומו של השליח פטרוס, שהיה במקורו דייג.
ב-1933 הם רכשו שטח של 110 דונם באוּג'ונג פאסיר (Ujong Pasir) שליד מלאקה (כיום פרבר של העיר) וזהו כיום מרכז קהילת הקריסטנג במלזיה.
התיירות היא הענף העיקרי בכלכלת מלאקה והיא תורמת קרוב לשלושה רבעים מהתוצר המקומי הגולמי.
בשנת 2005 ביקרו בעיר 4.7 מיליון תיירים, מתוכם כמיליון תיירים זרים.
הענף השני בחשיבותו הוא התעשייה.
שטחי התעשייה מרוכזים לאורך שולי העיר, בפרברים הכוללים את באטו ברנדם (Batu Berendam), צ'נג (Cheng), אייר קרואה (Ayer Keroh), וטסיק אוטאמה (Tasik Utama).
קצב הגידול בתוצר המקומי הגולמי של מלאקה גבוה מזה של מלזיה משום שתיירות מושפעת פחות ממשברים כלכליים.
אוטובוסים – אמצעי התחבורה הנפוץ ביותר.
תחנת האוטובוסים המרכזית היא מלאקה סנטרל (Melaka Sentral), מבנה מודרני שנחנך ב-2001. חברות אוטובוסים אחדות מפעילות קווים בין מלאקה לקואלה לומפור (שעתיים) ובין מלאקה לסינגפור (4 שעות).
בתוך העיר עצמה פועלים מספר קווי אוטובוסים בתדירות גבוהה.
לתיירים מוצעת נסיעה באוטובוס קומתיים העושה סיבוב מעגלי בין האתרים ההיסטוריים של מלאקה, שממנו אפשר לרדת ולעלות ללא הגבלה באותו יום.
מוניות – אמצעי מומלץ לנסיעה מתחנת האוטובוסים ובתוך העיר.
רכבת – אין קווי רכבת המגיעים למלאקה.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר מצויה בטמפין (Tampin), כ-38 קילומטרים צפונית למלאקה.
מעבורות – אל האי הקטנטן אופה (Pulau Upeh), שהוא שמורת טבע, ניתן להגיע ממעבורת היוצאת סמוך למרכז המידע לתיירים במרכז מלאקה.
מעבורת אל "האי הגדול" (Pulau Besar), אתר נופש פעיל כ-10 קילומטרים דרומית למלאקה, יוצאת ממזח Anjung Batu, כ-15 קילומטרים דרומית למלאקה.
ריקשה תלת-גלגלית – ריקשה המופעלת כאופניים (באנגלית Trishaw, במלאית beca).
אמצעי תחבורה זה, שנועד לתיירים, מאפשר סיורים ברחובות הצרים של העיר.
נהגי הריקשה נוהגים לקשט את הרכב בפרחים.
מטוסים – כ-10 קילומטרים מצפון למלאקה פועל שדה התעופה הבין-לאומי של מלאקה (Lapangan Terbang Antarabangsa Melaka) (), קוד יאט"א MKZ.
השדה עבר שיפוץ ונבנו בו מסוף ומסלול חדש ב-2009, אבל אין לשדה התעופה ביקוש, וב-2010 השתמשו בשירותיו 21,000 נוסעים בלבד.
המרחק מקואלה לומפור (שעתיים נסיעה ברכב) אינו מצדיק לפתוח קו תעופה לשם, ומתכנני השדה מקווים שייפתחו קווי תעופה לסומטרה ולג'אווה שיצדיקו את ההשקעה.
למלאקה ולג'ורג' טאון שבפננג מורשת אדריכלית ייחודית שמקורה בהיותם מרכזי מסחר בין-לאומיים החל במאה ה-16. מורשת זו מתבטאת במבנים שונים: בתים מלאיים וקולוניאליים, מסגדים, כנסיות, מקדשים סינים והודים, ובתים שבקומתם התחתונה חנות (shophouse).
מבנה אחרון זה הוא בדרך כלל בן שתיים עד שלוש קומות, אורך חזיתו 6–7 מטרים ועומקו בין 30 ל-60 מטרים.
מבנים מסוג זה נבנו בשורה, חזיתם הפונה אל הרחוב אחידה ומקורה, ובמרכזם חצר פנימית.
הם נבנו ביוזמתם של הסוחרים הסינים שהיגרו לחצי האי המלאי במאות ה-18 וה-19. המבנים משקפים את סגנון הבנייה שהם הביאו אתם מדרום סין, והותאם לסגנון הבנייה המלאי.
כ-2,000 מבנים מסוג זה מצויים בשתי הערים, ואף על פי שמבנה זה אינו ייחודי להם, אין בשום מקום אחר באסיה ריכוז כה גדול.
אתר המורשת העולמית של מלאקה משתרע על שטח של 386 דונם ונחלק לשני חלקים שביניהם מפריד נהר המלאקה: אזור מבני הציבור של גבעת סנט פול (St.
באזור הראשון מספר מבני ממשל, מוזיאונים, כנסיות, כיכרות עירוניות ושרידי המצודה מתקופת הפורטוגזים וההולנדים.
באזור השני יותר מ-600 מבני מגורים, מבני מסחר ומבנים שבקומתם התחתונה חנויות (shophouses), כמו כן מבני דת וקבורה.
שני אזורים אלו מוקפים, כמקובל באתרי מורשת עולמית, באזור חיץ (Buffer Zone) שגודלו 1,340 דונם ובו יש הגבלות בנייה (למשל אסור לבנות בניינים גבוהים מ-4 קומות).
אזור מבני הציבור של גבעת סנט פול
גבעת סנט פול הייתה מושב השלטון של העיר מאז היווסדה.
כבר כשפראמסוורה ייסד את העיר הוא הקים את ארמונו על הגבעה שנודעה אז כבוקיט מלאקה (Bukit Melaka – גבעת מלאקה), משום שהיא שלטה על שפך הנהר והייתה מוגנת על ידי ביצות מצד היבשה.
הפורטוגזים שהקימו מצודה סביב הגבעה קראו לה בפשטות "גבעה" (Oiteiro).
בפסגת הגבעה הם בנו כנסייה.
כאשר ההולנדים השתלטו על מלאקה הם הפכו את הכנסייה הקתולית לכנסייה פרוטסטנטית ושם הגבעה שונה לסנט פול, השם שנשמר עד היום.
על הגבעה היה מושב השלטון של הבריטים ושל מלאקה לאחר קבלת העצמאות.
אתרים אלו מצויים בשכונת בנדר היליר (Bandar Hilir).
בתוך אזור מבני הציבור של גבעת סנט פול כלולים מבני ציבור היסטוריים שנבנו על ידי הפורטוגזים, ההולנדים והבריטים, שעברו שימור.
האתרים מצויים על הגבעה ולאורך רחובות קוטה (Jalan Kota), לקסאמנה (Laksamana) וכיכר העיר.
כיכר העיר או הכיכר ההולנדית – מכונה גם "הכיכר האדומה" על שם צבע הבניינים שבה.
הכיכר קרובה לגדה הדרומית של הנהר ובה כמה מבנים היסטוריים:
בית העירייה (בהולנדית עתיקה Stadhuys) – נבנה על ידי ההולנדים עבור המושל וסגנו ב-1650 על יסודות של מבצר פורטוגזי, והוא הבניין ההולנדי העתיק ביותר שעדיין עומד על תלו במזרח הרחוק.
בתקופת השלטון הבריטי פתחו בו מיסיונרים בית ספר ציבורי שהפך ב-1871 לתיכון מלאקה ועבר מן המקום ב-1931. במקור היה הבניין צבוע בלבן וב-1911 צבעו אותו הבריטים באדום.
הבניין שוחזר בשנים האחרונות, וכיום יש בו מוזיאון להיסטוריה ואתנוגרפיה.
בין המוצגים תלבושות מסורתיות וחפצים מההיסטוריה של מלאקה.