tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחבר הספרים "כלכלת ביטחון: התאוריה הכללית והמקרה הישראלי" בהוצאת משרד הביטחון, 2000 ו"ההתפתחות הכלכלית בשטחים המוחזקים" בהוצאת מערכות, 1970. בנוסף מחברם של מאמרים רבים בנושאי כלכלה וביטחון.
יעקב ליפשיץ (ה' בטבת תקצ"ח, 2 בינואר 1838 – כ"ט באלול תרפ"א, 2 באוקטובר 1921) היה עסקן, פובליציסט והיסטוריוגרף חרדי, מזכירו של הרב יצחק אלחנן ספקטור.
התפרסם כמנהיגה של ההתארגנות החרדית האנטי-ציונית שכונתה בפי מתנגדיה בשם "הלשכה הטהורה" או "הלשכה השחורה" מקובנה.
ליפשיץ הוא מחבר סדרת הספרים זכרון יעקב על קורות היהודים ברוסיה ופולין במאות ה-18 וה-19.
נולד בוילקומיר (כיום אוקמרגה) שבליטא, לרב אליעזר ליפמן ליפשיץ שנפטר בילדותו.
בהיותו בן 13 נכנס ללמוד בישיבת קיידאן בראשות הרב אברהם שמעון טרויב שכיהן כרב העיר.
לאחר נישואיו התגורר בקיידאן ובשנת תר"ל (1870) עבר להתגורר בקובנה.
במשך שנים רבות היה עוזרו של הרב הראשי של קובנה, הרב יצחק אלחנן ספקטור, עד לפטירת האחרון בתרנ"ו (1896).
ליפשיץ היה מזכיר מערכת עיתון המודיע שיצא בפלוטובה יחד עם יצחק מאיר לוין.
בשנת תרמ"ד 1884, במסגרת המאבק הרבני נגד תוכנית הברון דוד גינצבורג להקמת סמינר לרבנים ברוסיה במקום בתי המדרש לרבנים שנסגרו בידי הממשלה.
הוציא לאור את הפמפלט "דברי שלום ואמת" שבו מאמריו ומאמרי פובליציסטים נוספים המתנגדים לתוכנית.
ליפשיץ כתב מאמרי דעה בעיתונות התקופה, בעיקר בזו החרדית.
בין היתר כתב בכתבי העת: הכרם, הפלס והלבנון.
בעיתונות התקופה הוא מוזכר לעיתים, בעיקר בפי מבקריו, בכינוי המקוצר: יעקב ל־ץ.
פעילותו זו, בשיתוף פעולה עם הרב אליהו עקיבא רבינוביץ' מפולטבה ואחרים, זכתה בחוגי המשכילים והציונים, לכינוי "הלשכה השחורה" או "הלשכה הטהורה" מקובנה.
ליפשיץ ראה בתנועה הציונית את ממשיכתה הרוחנית של תנועת ההשכלה היהודית, וקידש נגדה מלחמה.
פעילותו התרכזה בניסיונות להניא רבנים חרדים מלהצטרף לתנועה, בעיקר במסגרת תנועת חובבי ציון ותנועת המזרחי.
ליפשיץ היה מזכירו של רבי יצחק אלחנן ספקטור וניהל את המאבק תחת חסותו.
חוגים ציוניים דתיים ייחסו לו השפעה שלילית על פעילותו של הרב ספקטור.
הרב יצחק ניסנבוים מספר כי כאשר שהה הרב שמואל מוהליבר בקובנה הוא שכנע את הרב ספקטור לזמן למחרת אספה של חובבי ציון בביתו.
הרב ספקטור הסכים מיד, אך בביתו "נמצא גם השטן של חובבי ציון, יעקב ליפשיץ, והוא הטיל אימה על הגריא"ס כי סכנה צפויה לביתו מאספה זו".
למחרת שלח הרב ספקטור לרב מוהליבר פתקה ובה הודיעו על ביטול האספה "מסיבה שנתחדשה".
יום לאחר מכן, היה יום שישי והרב ספקטור בא למלונו של הרב מוהליבר והזמינו לסעוד אצלו את סעודות השבת.
לפליאתו של המזמין ענה הרב מוהליבר בהיתול: אם אקבל את הזמנתך ולא אזמין סעודות שבת בבית המלון, ירא אני כי סמוך לכניסת השבת אקבל פתק נוסף כי "מסיבה שנתחדשה לא תוכל הסעודה להתקיים בביתי".
הרב משה אביגדור עמיאל בספרו "הגיונות אל עמי", מתח ביקורת נוקבת על ליפשיץ בעילום שמו, באמצעות המשל הבא: .
למרות האמור, נראה שהיחס בין האישים היה יחס של אמון.
העיתונאי היהודי יעקב מרק, מקבל את חילוקי הדעות בין הרב ומזכירו כעובדה מוגמרת, ולמרות זאת סיכם את יחסיהם במילים אלו: .
במסגרת פעילותו זו, עמד ליפשיץ מאחורי הדפסת הספר "אור לישרים" בוורשה, הכולל מכתבים מרבנים שונים נגד הציונות.
שמו של ליפשיץ לא נזכר בספר.
לאחר הקמת תנועת המוסר היהודית באירופה בידי רבי ישראל מסלנט, והפצתה בידי תלמידיו, היו רבנים שהתנגדו לה ובפרט ל"בתי המוסר" שחפצה להקים.
ליפשיץ כתב על כך: .
דב כ"ץ, בספרו "פולמוס המוסר" מצטט מכתב חריף שכתבו מתנגדי התנועה, ועליו חתומים הרבנים: צבי הירש רבינוביץ מקובנה (בנו ויורשו של הרב יצחק אלחנן ספקטור); יצחק יעקב רבינוביץ', מפוניבז' ועוד.
כ"ץ כותב כי "לפי השמועה, חיבר מאמר זה ר' יעקב ליפשיץ הידוע, מי ששימש כמזכירו של ר' יצחק אלחנן, והיה מהלוחמים העזים ביותר במוסריים (כינויים של מצדדי תנועת המוסר).
בנו, נטע ליפשיץ, היה שותף לפעילותו בשנותיו האחרונות והוציא לאור את סדרת ספריו "זכרון יעקב".
חתנו הוא הרב זלמן יעקב פרידרמן (1869-?), רב בבוסטון.
דברי שלום ואמת: על דבר השאלה הגדולה, שאלת הרבנות.
תולדות יצחק: הוא תולדות הגאון הגדול האמיתי רשכבה"ג החסיד והענו כקש"ת מוהר"ר יצחק אלחנן זצללה"ה, ורשה תרנ"ז
גאון יצחק : די תולדה פון רבנו הגאון הגדול האמיתי רשכבה"ג החסיד והענו כקש"ת מוהר"ר יצחק אלחנן זצללה"ה (האב"ד דק"ק קאוונא)...
זכרון יעקב - זכרונותיו בשלושה כרכים, נדפס לאחר מותו בידי בנו, פרנקפורט תרפ"ד-תר"צ.
ספר זה הוא מקור חשוב לקורות היהודים ברוסיה ופולין בשנים תק"כ-תר"מ, 1760-1880.
יעקב לויטן (נולד ב-1947) הוא פיזיקאי ישראלי, ייסד את המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת אריאל בשומרון.
עוסק בתורת היחסות, מכניקה קוונטית וכאוס.
יעקב לויטן נולד בקופנהגן, בירת דנמרק.
גדל בבית יהודי ציוני, היה חבר בהנהלת תנועת בני עקיבא בסקנדינביה.
והיה פעיל במועדון היהודים בדנמרק בשם "מועדון דוד" (David club).
בצעירותו היה לויטן שחקן בנבחרת מכבי קופנהגן בשם "הכוח" בכדורגל, טניס שולחן ובדמינטון.
השתתף שלוש פעמים במכביה: בשנת 1969 בכדורגל, בשנת 1977 בטניס שולחן ובשנת 1981 בחצי מרתון.
בוגר תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה ותואר שני בפיזיקה מטעם אוניברסיטת קופנהגן.
עלה לארץ ישראל בשנת 1982 והחל לעבוד בתור מתרגל במעבדה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 סיים לימודי דוקטורט בהצטיינות באוניברסיטת בר-אילן.
עבד כמרצה באוניברסיטת בר-אילן בין השנים 1988 - 1990. בשנים 1990–1992 שימש כפרופסור ב ובמכון "סולווה" (Solvay) שבבריסל.
הוזמן לאוניברסיטת טקסס באוסטין כפרופסור אורח במאי 1991, 1992.
בשנת 1993 ייסד את המחלקה לפיזיקה במכללת אריאל, וכיהן בה כראש המחלקה משנת 1993 ועד 2003.
משנת 1992 ועד היום משמש כפרופסור באריאל.
לויטן הקים חברה בתחום הקרדיולוגיה בשם "לב-אל" העוסקת באבחון מחלות לב.
בעל שני פטנטים בקרדיולוגיה, ושותף בשני פטנטים בחקר הסרטן יחד עם עוד שלושה חוקרים מאוניברסיטת אריאל.
זכה בפרסים מטעם "קרן פרנקל" (מדנמרק) על מחקרו בקרדיולוגיה ובחקר הסרטן.
מחקרו בנושא מציאת סימנים מוקדמים למוות פתאומי (יחד עם שני רופאים מבי"ח תל השומר) זכה מטעם "בית החולים תל השומר" להיות בין השלושה הטובים ביותר מתוך 170 מחקרים.
כתבות אודות תגליותיו המדעיות בתחום הקרדיולוגיה פורסמו בעיתונות הישראלית ובעיתונות הדנית.
פיתח שיטה אשר על ידי בדיקה של קצב לב פשוטה ניתן לזהות בעיות הנובעות בין היתר מבעיות קרדיולוגיות.
הפיתוח הוא פרי מחקרם שלו רופ' מאיר לבקוביץ אשר פיתחו טכניקה המבוססת על תיאורית ה"כאוס" הידועה בתחומי הפיזיקה והמתמטיקה.
מדובר בשיטה הבודקת את מערכת העצבים האוטונומית.
יעקב ליפשיץ (נולד ב-1936) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, חבר הנהלת הטכניון לשעבר בשנים 2002 - 2011.
יעקב ליפשיץ נולד ברמת גן, דור חמישי בישראל.
למד במחזור הראשון של בית הספר צייטלין אשר נפתח בשנת 1950. בצה"ל שירת בנח"ל המוצנח בגרעין שהתאגד בקיבוץ לביא.
בשנת 1960 סיים תואר בוגר בהנדסת מכונות מהטכניון וזכה במלגה מאוניברסיטת בראון להמשך לימודים בשטח של מכניקה שימושית.
תואר מוסמך קיבל בשנת 1963 ותואר דוקטור בשנת 1965. בשני התארים התמחה בשיטות נסיוניות לבדיקת תכונות מכניות של חומרים ויסקואלסטיים, במהירויות העמסה שונות.
לאחר שהות נוספת באוניברסיטת בראון חזר לישראל בשנת 1965 והתמנה לחבר סגל הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ופרופסור מן המניין בשנת 1998. בשנת 2002 נתמנה למחזיק הקתדרה ע"ש שמואל וחנה טולקובסקי והצטרף להנהלת הטכניון.
במסגרת שירות המילואים עסק בפרויקטים ביטחוניים ובפתרון בעיות הנדסיות בענף טנקים במפקדת קצין חימוש ראשי אשר יושמו בהצלחה במערך הפעילות של צה"ל.
פרופ' ליפשיץ נשוי למרים ליפשיץ ולהם ארבעה בנים.
ליפשיץ הוא בין החוקרים החלוצים העוסקים בחקירת תכונות מכניות של חומרים מרוכבים בתנאי העמסה התלויים בזמן, החל מתופעות של זחילה ורלכסציה וכלה בתהליכים המבוססים על מעבר גלי מאמצים בחומר.
עבודותיו בנושאים אלו מצוטטות עד היום.
כבר בסוף שנות השישים היה בין מניחי היסודות לעבודה הנעשית בישראל בתחום החומרים המרוכבים.
תרומתו זכתה להכרה בינלאומית והוא זכה בחוזה מחקר תלת שנתי (1968-1971) מטעם חיל האוויר האמריקאי בנושא תכונות משתנות בזמן של חומרים מרוכבים.
עבודתו תרמה להבנת תהליך השבר בחומר מרוכב ועוררה הדים רבים.
המודל שפיתח היה הראשון שחזה את תופעת "השבר המאוחר" תחת עומס קבוע, ואומת בניסויים שבצע בחומר מרוכב זכוכית/אפוקסי.
המודל התבסס על החוזק הסטטיסטי של סיבי החומר המרוכב ועל התכונות הויסקואלסטיות של השרף (המטריצה) והיה תקף גם לסיבי גרפית (שלא היו ברשותו באותה עת).
בתחום הפעלת עומס בקצבי עיבור גבוהים, תרם פרופ' ליפשיץ בשנת 1994 תרומה חשובה לעיבוד התוצאות המתקבלות בניסויי Split Hopkinson Bar (העמסה בגלי מאמצים).
על ידי ביצוע האנליזה במישור התדירות, בניגוד לדרך המקובלת של עיבוד במישור הזמן, הוא פיתח שיטה אוטומטית לקביעה מדויקת של פרמטרים הדרושים במהלך קביעת התכונות הדינמיות של החומר אשר נרכשה על ידי רפא"ל לצורך עיבוד נתונים בניסויים.
פרסם מחקרים רבים בתחום חוזק חומרים וחומרים מרוכבים אשר התפרסמו בספרות המקצועית הבינלאומית.
בשנים 1978-1979 ולאחר מכן בין השנים 1985-1987 היה בתפקיד חוקר אורח במעבדות נאס"א (AMES), סוכנות החלל האמריקאית, בבסיסה אשר בקליפורניה, במסגרת מענק מחקר של ממשלת ארצות הברית (NRC), ויזם במסגרת זו תוכניות מחקר אשר היוו את הבסיס להמשך הפעילות בנושא החומרים המרוכבים ב נאס"א.
בשנים הראשונות בטכניון השתתף בעיצוב דמות הפקולטה אשר התחילה להתרחב ולפתח כיווני מחקר והוראה חדשים.
במסגרת זו פתח קורסי מוסמכים (מכניקת הרצף, גלי מאמצים, ויסקואלסטיות, אלסטיות יישומית), והיה שותף להקמת המעבדה למכניקת חומרים, המהווה מרכז ידע ארצי ובינלאומי לתכונות מכניות של חומרים.
שטח מחקר מרכזי נוסף שפותח על ידו הוא חומרים מרוכבים, אשר עד אז כמעט ולא היה ידוע בארץ.
בתחילת שנות ה-2000 התמקד בתחום מחקר חדשני בשטח של MEMS, בחלק הקשור בתכונות מכניות של פיסות סיליקון המשמשות לייצור מתקנים מיקרו-מכניים.
תרומתו הייתה בפיתוח התחום וביצירת מודעות לנושא בקרב אנשי סגל בטכניון ובקרב אנשי תעשייה בישראל וכן ביצירת קשרים עם מדענים בכירים מאוניברסיטאות מובילות בארצות הברית, בריטניה ושווייץ.
פרופ' ליפשיץ הקים מערכת לניסויים דינמיים וכך הייתה המעבדה למכניקת חומרים הראשונה בארץ שהחלה לטפל בקביעת התכונות הדינמיות של חומרים בצורה בסיסית, נושא המשמש תעשיות רבות ובהן התעשייה הצבאית, התעשייה האווירית ורפא"ל.
נושא שני בו הייתה תרומתו חלוצית הוא פיתוח תחום החומרים מרוכבים והחדרת טכנולוגיה זו לאקדמיה ולתעשייה בישראל.
המבדקים מחומרים מרוכבים אשר יצר במעבדתו בסוף שנות השישים היו בין הראשונים אשר יוצרו ונבדקו בארץ.
רבות משיטות הבדיקה המעבדתיות לקביעת תכונות סטטיות ודינמיות של חומרים מרוכבים פותחו בארץ על ידו.
הידע והניסיון שנצברו במעבדה הפנו אליה גורמי תעשייה שונים, ובמיוחד תעשיות ביטחוניות, לקבלת ייעוץ והכוונה.
התחום השלישי אותו קידם פרופ' ליפשיץ בטכניון הוא ה-MEMS תוך שיתוף פעולה עם הפקולטה להנדסת חשמל, רפא"ל ומשרד המדע.
מטרת המחקר הייתה לכסות את החלק הקשור בתכונות מכניות של פיסות סיליקון המשמשות לייצור מתקנים מיקרו-מכניים.
יעקב לוקסנבורג (לוקסי) (נולד ב-9 באוגוסט 1956) הוא איש עסקים ישראלי ובעל השליטה בחברת "לפידות קפיטל", העוסקת בביצוע קידוחי נפט ומים בשדה הנפט חלץ.
למד בתיכון עירוני ט' שבתל אביב.
שירת בצה"ל כלוחם בחיל השריון וסיים כמדריך ספורט בווינגייט.
כשהשתחרר מצה"ל למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ובמקביל עבד לפרנסתו כברמן בבית מלון תל אביבי.
בהמשך סיקר מסעדות עבור העיתון "ידיעות אחרונות".
כשסיים את לימודיו עבד ככלכלן בחברת נייר חדרה ובכמה חברות השקעה בתחומים הפיננסים כלכליים.
בגיל 30 נכנס לשוק ההון והחל לבנות את עצמו כאיש עסקים.
כיום גרוש עם שני ילדים בוגרים ומתגורר במתחם "סי אנד סאן" שבצפון תל אביב.
בתו הבכורה היא הקומיקאית שרון לוקסנבורג.
ב-1987 התחיל לעבוד כמנהל תיקים בבית ההשקעות "בטוחה".
ב-1993 הקים משרד עצמאי בשם "לוקסנבורג השקעות" שהתחרה ב"בטוחה".
בספטמבר 1996 רכש מניות חברת "גבור ספורט" ולאחר כשלושה חודשים מכר אותן לסגיאל החזקות, ברווח של 4.9 מיליון שקל.
ב-1998 רכש אג"ח של חברת בלנטיין.
ב-1999 השתלט על דירקטוריון בלנטיין וזמן קצר לאחר מכן מכר אותה לעמי גניש, ברווח של עשרה מיליון שקלים.
במהלך שנת 2000 החל לרכוש מניות "לפידות" בבורסה והגיע עד לאחזקה של 20%.
בנובמבר 2000 רכש מאיש העסקים ברוך רפפורט כ-60% ממניות לפידות תמורת 8.6 מיליון דולר והגיע לאחזקה של כ-88% ממניות החברה.
בשנת 2003 רכש מיצחק תשובה את מלוא החזקותיו בחברת הנדל"ן אינוונטק (כ-16%).
באוקטובר 2009 מכר 74% ממניות אינוונטק לחברת CEE שהייתה בבעלות יולי עופר.
בנובמבר 2009 מונה ליו"ר "לפידות".
במאי 2012 רכש אג"ח של "סאני אלקטרוניקה" ו"סקיילקס" ב-35 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2012 רכש 2% ממניות "שמן גז ונפט" תמורת 10 מיליון שקל.
ביוני 2014 השתלט על דירקטוריון "סקיילקס" ומאז מכהן בה כדירקטור.
ב-2004 הורשעו לוקסנבורג וחברת לוקסנבורג חיתום בע"מ בעבירות על חוק ניירות ערך.
החוק אוסר על אדם שהורשע בעבירות עליו לכהן בדירקטוריון חברה ציבורית במשך חמש שנים ולוקסנבורג התפטר מתפקידו כדירקטור בחברת "לפידות" ובקרן ההון סיכון "אינוונטק".
סאני תקשורת סלולרית (45.85% ממניות החברה)
סאני אלקטרוניקה (39% ממניות החברה)
סאני.קום בע"מ (100% ממניות החברה)
פרטנר תקשורת (אחזקה זניחה של 1.4% ממניות החברה)
Inraz Trade (50% ממניות החברה)
Zaforo Oil & Gas Limited (חברה קפריסאית בבעלות מלאה)
יעקב למאי (נולד ב-25 בספטמבר 1962; בעבר נכתב כ"יעקב לאמעי") הוא מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
למאי נולד להורים יוצאי איראן, שהתיישבו בחולון.
בגיל 9 החל ללמוד בקונסרבטוריון נגינה על מלודיקה ולאחר מכן על קלידים.
בגיל 14 הצטרף כנגן קלידים ללהקת אירועים.
באמצע שנות ה-80 פרש לאחר שנתיים של לימודי מתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה, והצטרף ללהקת האירועים "הפסגות" עם הסולן איציק זמיר, והגיטריסט איציק ברנס.
האלבום הראשון בו השתתף כמעבד ראשי היה האלבום "גלגול שני" של בני ברמן, שיצא ב-1988, ומתוכו התפרסם השיר "כמה טוב".
עוד באותה שנה, עיבד את כל שירי אלבום הבכורה של עופר לוי "הקלפן".
האלבום הפתיע את תעשיית המוזיקה המזרחית, בסגנונו החדש, שהתבסס על שירה ברבעי טונים מהמוזיקה הטורקית והערבית.
ב-1989 עיבד למאי את אלבומו השלישי של ישי לוי "להתחיל מבראשית", שבו בלט במיוחד הלהיט הגדול "רקדי", וכן את אלבומו של אוריאל שלומי "הקסם השחור", שכלל מחרוזות של חידושים לשירים ישראליים וים תיכוניים.
שני האלבומים, בהם צירף למאי להפקה נגנים טורקיים על כלים אותנטיים, זכו להצלחה מסחרית גדולה, ונמכרו בעשרות אלפי עותקים.
בשנת 1990 עיבד את אלבום האולפן השני של עופר לוי – "לא יכול בלעדיה" בו בלטו "רוצה בה" ו"אהבה אמיתית".
עוד באותה שנה עיבד כמחצית משירי אלבומו השלישי של נתי לוי - "נשיקות", כמחצית משירי אלבום הסולו הראשון של אביהו מדינה - "אשר אהבתי " ממנו בלטו עיבודיו ל"אישה ילדה", "שיר לאחותי" ו"בלדה לחבר", ואת אלבומו הראשון של בני אל, מתוכו בלט השיר "מאמא מיה".
ב-1991 עיבד למאי את שירי אלבומו של עופר לוי "כוכב שנות ה-90!", מתוכו בלטו הלהיטים: "יום הרווקים", "החזירי לי את בני", ו"מעיין הנעורים".
האלבום זכה להצלחה מסחרית עצומה, ונמכר במאות אלפי עותקים.
עוד באותה שנה עיבד את מרבית שירי אלבום הבכורה של איציק הרוש, בו בלטו "דובשנית" ו"הזיות", את שירי האלבום "אש הקנאה" לזמר דורון מירן, וכן את השירים "שקרנית" ו"במעלה ההר" לאלבום הבכורה של אבי סינואני.
בשנת 1992 עיבד את אלבום הסולו השני של אביהו מדינה "מה יהיה?
בו בלטו שיר הנושא, "לב זהב" והחידוש ל"רעיה", וכן את אלבומו החמישי של ישי לוי "עלם חמודות" ואת מרבית שירי האלבום "חברים בגדו" לזמר אבי דן.
ב-1993 הפיק מוזיקלית 4 שירים לאלבומו של עופר לוי "אוהב לחיות", מתוכו בלטו עיבודיו ל"מאוהב בגשם", "מהי אהבה" ו"מחפש את בני".
עוד ב-1993 יצא הסרט זהר על חייו של הזמר זוהר ארגוב, כאשר יעקב למאי ואביהו מדינה היו אחראים על המוזיקה בסרט.
באותה שנה הלחין את המוזיקה גם לסרט מחפשת בעל על ארבע וכן עיבד את מרבית שירי אלבום הבכורה של הזמר תמיר גל, "שביל האושר".
עוד באותה תקופה עיבד למאי מספר שירים לאלבום הבכורה של משה כהן, ביניהם "נדרתי נדר", "מחבק בקבוק" ו-"פוסע ברחובות", וכן את כל שירי האלבום "בי נשבעתי" של איציק קלה ביניהם בלט שיר הנושא, שכתב דוד זיגמן ללחן טורקי וכן השיר "לא היום ולא מחר".
שירים אלו זכו להצלחה מרובה בז'אנר באותם ימים.
לאלבומו השני של איציק הרוש - "הדובדבן שבקצפת" שיצא ב-1995 עיבד מספר שירים.
בשנת 1997 עיבד את השירים "ימים רבים" ו"לאהוב" שיצאו באלבומה השלישי של שרית חדד, "הדרך שבחרתי".
ב-1998 עיבד את כל שירי אלבומו השלישי של אבי סינואני - "שר מהסרטים".
בשנת 1999 עיבד את אלבומה של להקת עדן יום הולדת.
שיר הנושא של האלבום, "יום הולדת" נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 1999. למאי השתתף בכתיבת השיר, בהלחנתו ובעיבודו.
בשנת 2000 יצא אלבומה של זהבה בן מלך אמיתי בעיבודו, בו בלטו שיר הנושא, "להשתגע" ו"אני שטה".
עוד באותה שנה עיבד את כל שירי אלבומו הרביעי של אבי סינואני - כשאת שותקת.
בשנת 2001 עיבד את שירי אלבומו של אייל גולן צליל מיתר (פרט לשיר "בובים בובות"), וכן עיבד במשותף (יחד עם אביהו מדינה) את שירי אלבומו השני של חן מאושר - "זוג משמיים".
ב-2002 באלבומו של אייל גולן ואני קורא לך, עיבד את מרבית שירי האלבום.
עוד באותה שנה עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומה של זהבה בן - בתוך הלב, בו בלט השיר "שחק אותה קוסם", וכן את מרבית שירי אלבומו של רון שובל - "מיכאלה".
בשנת 2003 עיבד ביחד עם שי ראובני את אחד הלהיטים הראשונים של מושיק עפיה - "אני לא זמין".
זהו השיר היחיד של עפיה שהגיע למצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
עוד באותה שנה, עיבד לאיל גולן את החידוש לשיר "חלומות", שביצעה במקור רוחמה רז.
בשנת 2004 עיבד והפיק את אלבום הבכורה של מאיה בוסקילה סיפור מכור, שזכה להצלחה גדולה ובלטו מתוכו שיר הנושא, "הלב", כשאתה נשבר", ו"יש בליבי כינור".
בסמוך לכך, הפיק את השיר "רק אתה", של שרית חדד, שנכלל באלבומה ה-12, חגיגה.
בשנת 2005 עיבד והפיק את אלבומו של עופר לוי מצייר אותך, יחד עם שי ראובני, עיבד את שירי אלבומו של פבלו רוזנברג "חיכיתי לך", בו בלטו "מלדיטה לונה" ו"אל תדאגי לי אמא".
עוד באותה שנה עיבד למאי חלק משירי אלבומה של שרית חדד - מיס מיוזיק, עיבד את "אור ירח", שביצע צביקה פיק בקדם אירוויזיון, וכן את "חלומות מתגשמים" בביצוע הראל מויאל, הראל סקעת ועדי כהן.
השיר דורג במקום ה-15 במצעד הפזמונים השנתי תשס"ה של רשת ג'.
בשנת 2006 יצא אלבומה השני של מאיה בוסקילה - ימים של אהבה, אותו עיבד והפיק מוזיקלית למאי, וממנו בלטו "רק אל תגיד", "רק אותך רוצה" והחידוש ל"חופים".
בשנת 2006 חבר למאי למוזיקאי טל שגב והשניים החלו לפעול יחד תחת השם "צמד דו-סול".
פעילותם הראשונה הייתה הפקת אלבומה של שרית חדד זה ששומר עליי (2007).
שגב ולמאי עיבדו יחד כמעט את כל שירי האלבום, וגם כתבו והלחינו חלק מהם, כמו "תצאי מהכלים", "זה ששומר עליי" ו"עליך ועליי".
לאלבומו של אייל גולן - בשבילך נוצרתי שיצא באותה שנה, למאי עיבד והפיק מוזיקלית את מרבית השירים, ויצר ביחד עם שגב את השיר "אהבת חיי".
שיתוף הפעולה עם שגב התבטא גם באלבומו של שגב "יום אחרון" (2007), אותו עיבד והפיק למאי.
בשנת 2008 עיבד 2 שירים לאלבומו של ליאור נרקיס "סהרורי", בהם בלט הלהיט "המלכה שלי".
בשנת 2009 יצא אלבומה של שרית חדד מרוץ החיים, גם הוא בהפקתם של למאי ושגב, שגם כתבו והלחינו מספר שירים לאלבום.
במרץ אותה שנה יצא הסינגל "נשמתי" בביצוע מאיה בוסקילה ובעיבוד משותף של למאי עם טל שגב.
בסוף השנה יצא השיר "רגע גדול", דואט של שרית חדד ואייל גולן, שכתבו ועיבדו למאי ושגב.
בשנת 2010 הוציא הזמר ישי לוי את הסינגלים "האחת שלי" ו"תודה", שכתבו ועיבדו למאי ושגב.
שני השירים נכללו באלבומו של לוי האחת שלי, שיצא בשנת 2011. עוד ב-2010 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומו של דודו אהרון מילים פשוטות בו בלטו השירים "תגידו לה", שנבחר לשיר השנה במצעד השנתי של רשת ג' לשנת תש"ע, "כסף ואלכוהול" (מקום 4 במצעד השנתי) ו"לא מוותר".
כמו כן עיבד את הסינגל "כל כך הרבה אור" לצביקה פיק.
באותה השנה עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "אינטליגנציה" עבור שרית חדד.
לאלבומו של משה פרץ זיקוקים, שיצא בסוף 2011 עיבד מספר שירים, שהבולט מביניהם היה "אין כמוך".
ב-2012 עיבד והפיק מוזיקלית את כל שירי האלבום "את" לישי לוי, ואת הסינגל "אפילו רק הלילה" ללירון רמתי, פיינליסט העונה התשיעית של "כוכב נולד".
בשנת 2013 יצא אלבום הבכורה של פאר טסי, בו עיבד למאי את מרבית השירים.
עוד באותה שנה עיבד והפיק מוזיקלית 3 סינגלים ליהודה סעדו, זוכה העונה השלישית של "כוכב נולד", ואת השיר "אז יאללה" לליאור נרקיס.
למאי עיבד והפיק מוזיקלית גם את אלבומו הבא של טסי, "כוחה של אהבה" שיצא ב-2014, וממנו בלט במיוחד הלהיט "דרך השלום", בעקבות כך זכה ב-פרס אקו"ם למעבד השנה לשנת 2014. עוד באותה שנה עיבד את הסינגל "כשאת בוכה" ללירון רמתי, ואת השיר "נדירה" לליאור נרקיס.
ב-2015 יצא אלבומו של אייל גולן "בסוף כל יום" בו עיבד והפיק מוזיקלית למאי את מרבית השירים, בהם בלטו "שישי בצהריים", "שקרים" ו"כשתגדל".
עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית את מרבית שירי אלבומו של דודו אהרון "טרמינל 3", בו בלט במיוחד עיבודו לשיר הנושא, שהפך לשיר המושמע ביותר באותה שנה.
ב-2016 עיבד והפיק מוזיקלית למאיה בוסקילה את החידוש ל"בין האצבעות", שנכלל באלבומה הרביעי נושמת, ובסוף השנה עיבד והפיק מוזיקלית להראל סקעת את השיר "אנחנו פה".
באותה השנה הפיק את השיר "חוזרת בתשובה", של שרית חדד.
בשנת 2017 יצא אלבומה השלישי של עדן בן זקן, עליו עבדה עם למאי.
בשנת 2018, הפיק מוזיקלית את "אלבי מעאק" עבור נסרין קדרי.
השיר נכלל באלבומה ה-3 לומדת ללכת, ואף יצא כסינגל השמיני מתוכו.
מאוחר יותר, כתב, הלחין והפיק ביחד עם דולב רם ופן חזות את "מקסיקו" עבור עדן בן זקן.
הוא אף הפיק גם את "מילה של גבר" עבורה.
השירים הללו נכללו באלבומה הרביעי של בן זקן, חיים שלי.
בסוף 2018 הפיק מוזיקלית את השיר "את הנשמה שלי" עבור בריו, שזכה לאחר מכן לחיקוי בארץ נהדרת.
ב-2019 עיבד והפיק מוזיקלית את מרבית שירי אלבומו הכפול של אייל גולן "הפוך מהיקום" ואת מרבית שירי אלבומו של עדן חסון "שמישהו יעצור אותי".
ב־2023 עיבד והפיק מוזיקלית את הסינגל "איתך עד סוף הזמן", בביצועו של ישי לוי.
יעקב לוי היה רב, בלשן, ומזרחן יהודי-גרמני.
נולד לרב יצחק הלוי בדובריצ'ה הסמוכה לפוזן, למד תלמוד אצל אביו שהיה רבה של שילדברג ואחר כך נעשה תלמידו של רבי עקיבא איגר.
השלים לימודים בגימנסיה בברסלאו ובשנת 1845 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת האלה.
ב-1846 נבחר למשרת רבנות ראשונה בעיר רוזנברג שבשלזיה עילית וכיהן בה ארבע שנים עד שאולץ להתפטר ב-1850. ב-1857 התמנה כדיין בברסלאו.
אחיינו היה יצחק משה אלבוגן (איתמר).
לוי, יליד זכרון יעקב, היה כורם, פועל מחצבה ולוחם בהגנה ובצה"ל.
הוא היה חבר מליאת המועצה מאז 1955 וראש סיעת המערך בה מאז 1959. הוא נבחר לראשות המועצה ארבע פעמים ונפטר בתחילת הקדנציה הרביעית.
כראש מועצה, היה גם חבר הנהלת השלטון המקומי.
כראש מועצה, לוי חידש את "חג היין" במושבה.
זאת, אף על פי שאגודת הכורמים במושבה מעולם לא הסכימה לקבל אותו כחבר בה, למרות שהיה כורם, למרות שעמד בתנאי הקבלה, ולמרות שהיה ראש המועצה.
לוי קופח בידי כורמי מושבתו ואפילו פנייתו לשר האוצר, לוי אשכול, לא סייעה לו לקבלת זכויותיו.
לוי היה נשוי למזל לבית מסוורי, להם נולדו אילנה, אורנה, אבשלום ואורלי.
יעקב (ג'קי) לומרנץ (10 בינואר 1937 – 13 ביוני 2021) היה פסיכולוג ופסיכותרפיסט ישראלי, פרופסור בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, מייסדו של מכון הרצג לחקר ההזדקנות והזיקנה באוניברסיטת תל אביב ומנהלו הראשון בשנים 1992–1997, פסיכולוג קליני ומפקח מוסמך.
הקים גם את המסלול לתואר שני בפסיכולוגיה קלינית-גרונטולוגית במרכז האקדמי רופין ועמד בראשו בשנים 2015–2017.
יעקב-אנוך לומרנץ (שכונה ג'קי) נולד ב-1937 בלייפציג שבגרמניה.
הוריו היגרו לגרמניה מפולין ב-1929, מתוך תקווה לבנות חיים חדשים, אולם בעקבות עליית הנאצים לשלטון, ציפיותיהם ירדו לטמיון.
ב-1939, חודשיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמלטו הוריו עם בנם היחיד מגרמניה והפליגו לשאנגחאי שבסין.
משפחות אביו ואמו נספו בשואה.
במשך קרוב לעשר שנים התגורר לומרנץ כילד בשאנגחאי, בין אלפי יהודים שנמלטו מאירופה, שם הייתה להוריו מסעדה.
הוא למד לימודים כלליים בשפה האנגלית בבית ספר היהודי "כדורי" ובהמשך למד גם ב"חדר" – יהדות, גמרא וחומש.
שאנגחאי שהייתה נתונה לשלטון יפני, הופצצה על ידי בעלות הברית והיהודים שם היו נתונים בתנאים קשים.
המשפחה החליפה מקומות מגורים כמה פעמים.
השתלטות הקומוניסטים של מאו דזה-דונג על סין, אילצה את היהודים לברוח למקומות חדשים.
בעיצומה של מלחמת העצמאות, היגר לומרנץ ביחד עם הוריו לישראל.
בתחילה התגוררו במעברה ואחר-כך בשכונת סלמה בתל אביב.
אביו של לומרנץ, שהתקשה למצוא עבודה, נפטר מהתקף לב בגיל 54. ג'קי לומרנץ נאלץ לפרנס את המשפחה, עבד בעבודות שונות, מה שמנע ממנו להשלים את התיכון.
העבודה בה התמיד יותר מכל הייתה בבנק, תחילה כנער שליח ומדביק בולים ועד לתפקיד סגן מנהל סניף.
מכיוון שהעבודה לא סיפקה אותו, פנה ללימודים.
הוא השלים את הבגרויות בלילות תוך שמונה חודשים.
לומרנץ היה בוגר תואר ראשון בהצטיינות בפסיכולוגיה ובפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב (1965).
נמנה עם המחזור הראשון של החוג לפסיכולוגיה שהוקם באוניברסיטת תל אביב ב-1961, בקמפוס הראשון שלה באבו כביר, שבראשו עמד פרופסור הנס קרייטלר.
היה עוזר ההוראה הראשון בחוג והראשון שנשלח מטעמם ללימודים בחוץ לארץ.
עשה מסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטת דיוק בקרוליינה הצפונית - חוג ראשי פסיכולוגיה קלינית וחוג משני פסיכולוגיה חברתית.
קיבל את הדוקטורט ב-1971, נושא העבודה היה: "משתנים ברגישות חברתית של אימון ומפגש: תפישה, שיטה והתערבות" והיא נעשתה בהדרכת הפרופסורים מ.
בתקופת לימודיו עבר התמחות קלינית בילדים בבית החולים דורהם ואחר-כך בבית החולים מקלין.
אחר-כך הדריך במכון לתפוקה בעבודה (1970–1973).
ב-1970 התמנה למרצה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1975 התמנה למרצה בכיר, ב-1983 לפרופסור חבר וב-1996 לפרופסור מן המניין.
ב-2004 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה כפרופסור אמריטוס.
כיהן כעמית חוקר באוניברסיטת בוסטון (1976–1977) ובמכון לחקר ההזדקנות באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (1985–1986).
מאז שובו לישראל ועד למותו עסק בפסיכותרפיה באופן פרטי.
ב-1972 התמנה למפקח במחלקה לפסיכותרפיה בבית הספר לרפואה, תפקיד אותו הוא מילא עד לפרישתו.
ייסד וניהל את היחידה לנוירופסיכולוגיה של השיקום והמחקר במרכז הרפואי שיבא (1973–1976).
היחידה הוקמה מטעם החוג לפסיכולוגיה בשיתוף אגף השיקום במשרד הביטחון וטיפלה בעיקר בהלומי קרב ממלחמת יום הכיפורים.
הקים את הענף הקליני במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו, פיתח תוכנית לימודים לבגרות ובאוניברסיטה בנושא ההזדקנות.
ב-1992 הקים את היחידה לבגרות והזדקנות במחלקה לפסיכולוגיה, ומאוחר יותר ייסד וניהל את מכון הרצג לחקר הזיקנה באוניברסיטת תל אביב.
המכון היה הראשון מסוגו בישראל.
לומרנץ שימש עד למותו כחבר הוועדה המדעית ופורום ההנהלה של המכון.
המכון עורך מחקרים בנושאי הזדקנות וזיקנה, ימי עיון לציבור הרחב וארגן כנסים לבעלי מקצוע בגרונטולוגיה וקורסי הכשרה לעבודה עם זקנים.
במסגרת מכון הרצג ארגן ב-1998 בשפיים את הכנס הבינלאומי להזדקנות ולבריאות נפשית.
המאמרים התפרסמו כספר הדרכה בעריכתו של לומרנץ.
הקים מרכז לטיפול פסיכולוגי בבתי אבות, שפעל במשך חמש שנים.
הפרויקט נערך בשני בתי אבות של רשת "משען" והוכר על ידי משרד הבריאות כמוסד התמחות בפסיכולוגיה קלינית.
כיהן כחבר בוועדה האקדמית המייעצת בקרן לרווחת נפגעי השואה בישראל, וכיו"ר הוועדה "לעיטור האור", אות המוענק מטעמה של הקרן לרווחת נפגעי השואה בישראל כהבעת הוקרה למצטיינים בעשייה לרווחת ניצולי השואה בישראל.
לומרנץ כיהן כראש קרן המחקר פרנקל לחקר ניצולי שואה באוניברסיטת תל אביב והיה חבר במועצת המנהלים של 'עמך'- המרכז הישראלי לתמיכה פסיכולוגית של ניצולי השואה והדור השני.
ניהל תוכנית להזדקנות יצירתית ב"אשל - האגודה לתכנון ולפיתוח שירותים למען הזקן בישראל" (2007-2005).
כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לגרונטולוגיה מינואר 2000 ועד דצמבר 2004.
כיהן במשך כשלוש שנים כממלא מקום נשיא המכללה האקדמית לחברה ואמנויות, שהשתייכה לקולג' האמריקאי לסלי.
ב-2015 הקים במרכז האקדמי רופין את המסלול לתואר שני בפסיכולוגיה קלינית גרונטולוגית המוכר על יד המל"ג.
לומרנץ היה צייר חובב, השתתף בתערוכות קבוצתיות והציג שלוש תערוכות יחיד, אחת מהן בסטודיו של הצייר איתמר סיאני ביפו.
ג'קי לומרנץ התגורר בתל אביב עם בת זוגו, ציונה גולדמן.
לו שני ילדים מנישואיו הראשונים.
תאוריה שפיתח לומרנץ העוסקת בדיאלקטיקה בחיים עם ניגודים בלתי פתירים.
התאוריה גורסת כי בני האדם מסוגלים לשאת דברים מנוגדים, שאינם רציפים, אינם עקביים, חסרי לוגיקה ואף פרדוקסליים ויחד עם כך מסוגלים לחיות בתחושות של שלמות עצמית ושלווה.
התאוריה מסבירה את הגיוון בחיים וכן את הכוח האנושי להתקיים ולהתפתח חרף החיים המורכבים והמסובכים הכרוכים בחוסר ודאות, טראומות ונדודים.
תאוריית הא-אינטגרציה מנוגדת להשקפות מקובלות בפסיכולוגיה ההתפתחותית (תיאורית אריקסון הגורסת אינטגרציה מסודרת של התנסויות החיים) ובפסיכולוגיה החברתית (תיאורית העקביות, כגון הדיסוננס הקוגניטיבי).
ג'קי לומרנץ היה חלוץ בישראל ביישום הפסיכולוגיה הקלינית על אוכלוסיית הזקנים.
הוא מיפה את הצרכים של הבריאות הנפשית של אנשים זקנים, בחן אמצעים פסיכולוגיים למדידת הפרעות בבריאות הנפשית, בראש ובראשונה דיכאון.
בנוסף לכך תיאר את המודלים השונים לסיוע נפשי לאנשים זקנים, בכלל זה פסיכותרפיה.
פרויד סבר שישנה השפעה מועטה לטיפול נפשי בגיל המבוגר ובגיל הזיקנה.
לומרנץ חקר את הנושא, הראה שטיפולים נפשיים בגיל הזיקנה עוזרים וחשובים.
לומרנץ סבר כי יצירתיות היא תנאי להזדקנות מיטבית, וכן סבר כי ישנה נטייה לשפוט יצירתיות לפי תוצריהם של גאונים, אולם יצירתיות היא היכולת ליצור עבודה חדשנית בתחומים שונים.
היצירתיות עשויה להופיע גם בחייהם של אנשים שגרתיים באמצעות פתרונות מקוריים ובלתי שגרתיים לאתגרי היום יום.
זיקנה שמתאפיינת בהליכה בתלם ובנוקשות, עלולה לדכא את היצירתיות; מאידך, אדם זקן השומר על חירות נפשית, גמישות והסתגלות, גם אם הוא עובר קשיים בריאותיים, עשוי להיות יצירתי.
אובדן וסבל עשויים תכופות להוביל ליצירתיות.
לומרנץ הרבה לחקור את ההשפעה ארוכת הטווח של השואה על ניצולי השואה.
הוא בדק את השפעת התנסותם בשואה בגיל צעיר על חייהם המאוחרים, חייהם של הניצולים לאחר השואה, מאפייני הטראומה, תפישת הזמן, התפתחותם הפסיכולוגית והמסגרות החברתיות בהן השתלבו.
הוא הפך את חקר ניצולי השואה לתחום מרכזי בתארים הראשון והשני והעביר עליהם עשרות סמינרים.
הוא אפיין את השפעה המתודולוגיה המחקרית על מצבם של הניצולים.
לומרנץ הראה כיצד ניצולים רבים גילו יכולת התמודדות מעולה.
הוא סבר כי מתן דגש לתגובות פסיכופתולוגיות אצל ניצולים גורם לדימוי מעוות שלהם, שממעיט מחוסנם הנפשי.
לומרנץ חקר הלומי קרב, פגועי ראש וכאב.
הוא היה ממייסדי מסגרות הטיפול הראשונות בשדה הקרב בהלומי קרב במלחמת יום הכיפורים.
בנוסף לכך חקר את השפעותיהן הנפשיות של מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת המפרץ.
ברוב העבודות הללו תיאר את ההתמודדות והשיקום והציע דרכי טיפול.
לומרנץ חקר את התפישה הפיזיקלית של המרחב ותפישת הזמן, בשלושה היבטים: השואה, ההתפתחות האישיות ובריאות הנפש.
הוא הראה שהזמן יוצר תחושה של התקדמות עקבית לעבר יעדים, אולם גם תחושה של מעגליות, שבו ההתנסויות חוזרות על עצמן.
הזמן גם משרה עלינו תחושה של פסיביות מתחמקת, מחד ואקטיביות שמניעה אותנו להספק אפקטיבי, מאידך.
לומרנץ, יעקב; נוה, גדליה (עורכים) (1994); טראומה וזיקנה: התמודדות עם לחצי מלחמת המפרץ.
מכון ברוקדייל לגרונטולוגיה והתפתחות אדם וחברה בישראל
(עורך מוזמן), גיליון מיוחד; (1996) גרונטולוגיה: כתב עת בנושאי זיקנה; שואה וזיקנה
יעקב חיים לניאדו (17 בנובמבר 1930 – 6 במרץ 2019) היה איש ההגנה, סגן-אלוף בצה"ל, ניצב משנה במשטרת ישראל ממייסדי משמר הגבול ואגף המבצעים של המשטרה, איש המוסד, מושל רפיח ומפקד המשמר האזרחי בירושלים.
נולד בירושלים ב-17 בנובמבר 1930 (כ"ו בחשוון ה'תרצ"א) למזל ולרב דוד ציון לניאדו.
בילדותו למד בתלמוד תורה, שהתנהל בשיטות לימוד מודרניות, ומשם המשיך לישיבת פורת יוסף.
בנערותו הצטרף לפלג של "ההגנה" בתנועת הנוער "ברית החשמונאים", ששימשה כמאגר כוח אדם מבצעי לפעולות של המחתרות העבריות בארץ ישראל.
בשנת 1947 במלחמת העצמאות נשלח להילחם בקרב על גוש עציון, בפלוגת החי"ש של גדוד מכמש.
בקרב האחרון על הגוש ב-14 במאי 1948, ניצל לניאדו ממוות, כשהחליט יחד עם חברו לחבור לשיירת פצועים שיצאה מכפר עציון למשואות יצחק.
הלוחמים שנותרו בכפר עציון נורו למוות בידי הכוחות הערביים שהגיעו מאוחר יותר למקום.
בשעות הערב של אותו היום נלקח כשבוי בידי הלגיון הירדני לעבר חברון, שם שהה בשבי במתחם משטרת חברון במשך שלושה שבועות.
מחברון הועבר למחנה השבויים אום אל ג'מאל שבעבר הירדן, שם הצטרף אל השבויים מהעיר העתיקה ששהו במחנה.
עם שחרורו מהשבי, חזר לביתו לאחר תקופה ארוכה שלא ראה את הוריו.
בפברואר 1950 התגייס לניאדו לשירות קבע בגדוד 51 של חטיבת גבעתי.
ב־1952 עבר למשטרת ישראל, ואט אט התקדם בסולם התפקידים לדרגת קצין, ונמנה עם מייסדי משמר הגבול.
נטל חלק בכיבוש רצועת עזה במלחמת סיני כאיש משמר הגבול, וב־1959 עבר קורס קצינים.
בשנות ה-60 החל לשרת במוסד, וביצע מטעמו משימות שונות מסביב לעולם.
בשנת 1966 נשלח לאתיופיה, כדי לייעץ בנושאי טכניקות לחימה ללוחמי הקומנדו של הקיסר היילה סלאסי.
לקראת סיום תקופת פעילותו באתיופיה לאחר שלוש שנים, הוזמן אל הקיסר לשם קבלת מדליה.
באפריל 1969 מונה לניאדו לראש מדור מבצעים במשטרת ישראל, תפקיד בו החזיק במשך 5 שנים.
ב־1972 היה אחראי מטעם משטרת ישראל במרחב שלמה.
ב־1974 הושאל לניאדו לצה"ל כמושל הצבאי של נפת רפיח של הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה בדרגת סגן אלוף.
במאי 1977 שב לשמש כראש מדור מבצעים במשטרת ישראל.
לניאדו נמנה בצוות המשותף שביצע את הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
בדצמבר 1977 מונה למפקד המשמר האזרחי בירושלים.
במרץ 1978 הוענקה לו דרגת ניצב משנה.
סיים את תפקידו בנובמבר 1979 ועבר לתפקיד אחר במסגרת המשמר האזרחי.
לאחר שיצא לפנסיה העלה על הכתב את סיפור חייו בספר בשם "בשירות העם והמולדת", שזיכה אותו בפרס מפעל חיים לספרות צבאית חדשה של אוניברסיטת אריאל מטעם האחים מולדובן.
לניאדו היה נשוי לחביבה, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנותיו האחרונות התגורר בכפר אדומים.
רבי יעקב ברוך אשכנזי לנדא (נהגה לנדוֹ; נפטר ב-1493) היה מחכמי אשכנז ואיטליה במחצית השנייה של המאה ה-15 (סוף תקופת הראשונים), מחבר "ספר אגור".
נולד באשכנז לאביו רבי יהודה (ליווא), שהיה דיין בבית דינו של המהרי"ל ומתלמידיו, וכן שימש כרב בלנדאו ובטרויז, שם גם עמד בראשות ישיבה גדולה.
גם רבי יעקב וייל (מהרי"ו) היה בן משפחתו.
עיקר תורתו למד מפי אביו.
כמו כן, מדבריו עולה ששימש את חכמי אשכנז.
בשלב מסוים עבר מאשכנז לאיטליה.
נשא את בתו של רבי אברהם זכס, מחכמי אשכנז שהרביץ תורה בחבל לומברדיה.
מעט לפני שנת ה'ר"ם (1480) הגיע לפאביה.
באותה שנה נפטר רב העיר יוסף קולון (מהרי"ק), ונראה שרבי יעקב הספיק לפגוש אותו.
מפאביה עבר לנאפולי, שם חי באותה העת רבי יהודה מסר לאון.
בנאפולי התפרנס כמגיה בבית הדפוס העברי המקומי.
במסגרת זו הגיה את פירוש רד"ק לתהילים ואת ספרו "אגור".
בנו רבי אברהם המשיך את תפקידו זה בדפוס נאפולי.
ספר אגור - כינוס כל פסקי הראשונים שקדמו לו, ובפרט מנהגי אשכנז וצרפת ושיטות פוסקי אשכנז בדורות שלפניו, מהמרדכי, הסמ"ג והסמ"ק עד לאביו, מהר"י וייל, מהרי"ל ומהרא"י.
לכן, ספר זה תפס מקום חשוב בהגהותיו של הרמ"א לשולחן ערוך.
ספר חזון - "חידות" ופתרונותיהן בענייני הלכה.
נדפס בחלק מדפוסי ה"אגור" כנספח בסוף הספר, ומספר פעמים נדפס בפני עצמו בגרסה מקוצרת.
במהדורת "האגור השלם" בהוצאת הרב משה הרשלר הודפס החיבור במלואו מתוך כתבי יד.
יעקב לייקין (בפולנית: Jakub Lejkin; 1906 - 29 באוקטובר 1942), היה יהודי-פולני, מפקד שירות הסדר היהודי בגטו ורשה.
לוחמי מחתרת אצ"י בגטו התנקשו בו בשל אכזריותו לתושבי הגטו.
יעקב לייקין היה עורך דין פולני.
לייקין סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי הפולני בירוצין.
לייקין שימש כסגן מפקד המשטרה היהודית בגטו ורשה, תחת פיקודו של יוסף שרינסקי.
לייקין הצטיין בחריצותו וביחסו הרציני לתפקידו.
הגרמנים כינו אותו "נפוליאון הקטן" והעריצו את אכזריותו.
במאי 1942, עקב מעצרו הזמני של מפקד השירות יוסף שרינסקי בידי הגסטפו, בעוון הברחת פרוות מהגטו לצד הארי של העיר, התמנה לייקין במקומו כמפקד שירות הסדר היהודי, תפקיד בו כיהן עד יולי 1942. ללייקין היה תפקיד מוביל בגירוש יהודי גטו ורשה למחנות ההשמדה.
לייקין היה מהראשונים שהוצאו להורג על ידי לוחמי מחתרת שפעלו בתוך הגטו.
על פי גרסת לוחמי אי"ל, שני לוחמי המחתרת (אמיליה לנדאו וישראל גוטמן) עקבו אחריו, רשמו את הרגליו ולמדו את מסלול הליכתו ושגרת יומו.
אחרי האקציה הראשונה בגטו, שנמשכה 58 ימים ובמהלכה גורשו 300,000 גברים, נשים וילדים להשמדה במחנה טרבלינקה, ב־29 באוקטובר 1942, נורה לייקין לאור היום ב־ 18:10, בידי לוחם ההתנגדות היהודי אליהו רוז'ינסקי, ברחוב גדשה (Gęsia) בוורשה.
על-פי גרסת לוחמי אצ"י, ההתנקשות בוצעה על ידי חברי המחתרת, שהיו אחראים לחיסולם של מרבית הבוגדים בגטו.
ההתנקשות ביעקב לייקין שימשה כמסר לחבריו במשטרה, ופסק-דין המוות שגזרו עליו ישראל פירסט ודוד שולמאן, היווה אזהרה ליודנראט.
יעקב לייקין נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
יעקב לנדאו היה ראש המועצה האזורית הנבחר של המועצה האזורית השרון התיכון, בין השנים 1954 ו־1980, טרם אוחדה לתוך המועצה האזורית דרום השרון.
אחרי האיחוד הוא מונה לראש מועצת דרום השרון למשך מספר חודשים, עד שנערכו בחירות לתפקיד.
לנדאו היה חבר קיבוץ רמת הכובש.
לנדאו, כמו קודמו בתפקיד ראש המועצה, עובדיה פורת, היו חברי "קבוצת הכובש".
קבוצה שהקימה את הקיבוץ ועמלה על הישרדותו והגנתו מפורעים ערבים, עוד משנות ה-30 של המאה ה-20. הקבוצה השתתפה גם במערכה על העבודה העברית ואנשיה ישבו בכלא בשל הפרות סדר בעניין זה.
קודם להיותו ראש המועצה, כיהן לנדאו מזכיר קיבוצו.
בתחילת כהונתו של לנדאו כראש המועצה, המועצה נוהלה כולה מחצי חדר, במתחם קלמניה.
כמו כן, לא היה למועצה שום כלי רכב.
כראש המועצה, לנדאו צריך היה להגיע לפגישות וגם מביתו למשרדו, בעזרת מערכת האוטובוסים הבין עירונית ובהליכה ברגל.
למרות זאת הוא הרבה לבקר ביישובים הרבים שבמועצתו, וללמוד את מצבם.
באותה תקופה יישובי המועצה הכילו הרבה משפחות קשות יום, שאך זה עלו לארץ, וטרם למדו את מקצוע החקלאות כיאות.
בתי מגורים רבים היו צמודים אז לרפתות, והמועצה בקושי הצליחה לתת אילו שהם שירותים חברתיים לאוכלוסייה.
יעקב ליוור (9 בדצמבר 1923 – 1 במאי 1969) היה פרופסור, חוקר מקרא, ראש החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב.
היה אחד מהעורכים העיקריים של האנציקלופדיה המקראית ועורכם של קבצים מדעיים שונים.
יעקב ליוור נולד בא' בטבת תרפ"ד, 9 בדצמבר 1923 בבנדין שבדרום פולין ועלה לארץ כפעוט.
בן ללאה ושלמה ליוור, ממייסדי המושבה מגדיאל.
בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 17 בלבד, התנדב לצבא הבריטי על מנת להילחם בנאצים.
לאחר ארבעה חודשים, במהלך הקרב על כרתים (1941) נפל בשבי והיה כלוא ארבע שנים במחנה שבויים בגרמניה.
בשבי, זכה לכינוי "הפרופסור", משום שהיה מעביר את רוב זמנו בקריאה.
ב-1945 חזר לארץ ישראל, ולמד בחוגים למקרא ולהיסטוריה של עם ישראל ב.
במלחמת העצמאות נמנה בין הסטודנטים הלוחמים במצור על הר הצופים.
ב-1952, התחתן עם חדוה ליוור (כהן) ונולדו להם שלוש בנות; נעמי, אפרת ושלומית.
בשנת 1957 קיבל תואר דוקטור.
יעקב התחיל לעבוד באנציקלופדיה המקראית בראשית שנות 50'.
יעקב התמנה להיות העורך הראשי החל מכרך ו', אך נפטר בתחילת עבודתו כעורך ראשי.
יעקב היה ממייסדי החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב.
מ-1960 היה מרצה בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב, ומ-1963 ועד מותו בטרם עת ב-1969 כיהן כראש החוג.
לאחר פטירתו, נקבר בהר המנוחות בירושלים.
יעקב נמנה עם חוג תלמידיו של פרופסור בנימין מזר.
מבחינה מדעית גישתו הייתה סינתטית: מחקר המקרא הקלאסי המשולב בגישה היסטורית שקולה, וידע של התקופה העתיקה והריאליה.
מחקריו המרכזיים היו בתקופת שיבת ציון וראשית ימי הבית השני, בהם גלש גם לתקופות מאוחרות יותר.
מבחינה זו חרש ליוור בקרקע לא זרועה במחקר הישראלי, שהזניח תקופה לא זוהרת זו, החשובה כל כך להתפתחות יהדות הבית השני.
מכאן, גלש גם לפרשות בחקר מגילות מדבר יהודה.
ולא משך ידו גם מתחומים אחרים בחקר המקרא, כעולה מרשימת פרסומיו.
בשנת תשל"ב (1971) יצא לזכרו ספר יובל, ובו מחקרים במקרא ובספרות ימי בית שני.
הספר נערך בידי בנימין אופנהיימר ויצא לאור על ידי הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
בספר מופיע ביבליוגרפיה של כתביו, בעריכת שמואל אחיטוב
ימי עזרא ונחמיה, ירושלים תשי"ג (עיונים י-ד).
תולדות בית דויד מחורבן ממלכת יהודה ועד לאחר חורבן בית שני, ירושלים תשי"ט.
תולדות ארץ-ישראל מגלות בבל עד מרד החשמונאים, (יחד עם מ' שטרן), הוצאת מטכ"ל תש"ך.
פרקים בתולדות הכהונה והלוייה, ירושלים תשכ"ט.
חקרי מקרא ומגילות מדבר יהודה, ירושלים תשל"ב.
לבעיית הכרונולוגיה של חירם מלך צור, ידיעות י"ז (תשי"ג).
דמותו של בלעם במסורת המקראית, ארץ-ישראל, ג' (תשי"ד), עמ' 97–100.
היסטוריה והיסטוריוגרפיה בספר דברי הימים, ספר בירם, ירושלים תשט"ז, עמ' 152–161.
לבעיית היוחסין של בית דויד אחרי תקופת המקרא, תרביץ כ"ו (תשט"ז), עמ' 229–254.
המשיח מבית דויד במגילות מדבר יהודה, עיונים במגילות מדבר יהודה (בעריכת י' ליוור), ירושלים תשי"ז, 76-55.
בירורים בפרשת הגבעונים, ספר טור-סיני, ירושלים תש"ך, עמ' 60–76.
אופי המקורות בספר יהושע מבחינת משמעותם ההיסטורית, עיונים בספר יהושע (קובץ), ירושלים תש"ך, עמ' 42–70.
פרשת מחצית השקל, ספר היובל ליחזקאל קויפמן, ירושלים תשכ"א, עמ' נד-סז.
מחצית השקל במגילות כת מדבר יהודה, תרביץ ל"א (תשכ"ב), עמ' 18–22.
וכל ישראל התיחשו והנם כתובים על ספר מלכי ישראל, עז לדוד (ספר בן-גוריון), ירושלים תשכ"ד, עמ' 486–499.
מלחמות ישראל ואדום, היסטוריה צבאית של ארץ ישראל בימי המקרא (בעריכת י' ליוור), תל אביב, תשכ"ד עמ' 190–205.
מלחמותיו של מישע מלך מואב עם ישראל, היסטוריה צבאית של ארץ ישראל בימי המקרא (בעריכת י' ליוור), תל אביב, תשכ"ד, עמ' 221–240.
לבעיית סדר מלכי פרס בספרי עזרא ונחמיה, ספר סגל, ירושלים תשכ"ה, עמ' 127–138.
"בני צדוק" שבכת מדבר יהודה, ארץ ישראל ח' (ספר סוקניק), ירושלים תשכ"ז, עמ' 71–81.
ספר דברי שלמה, הקונגרס העולמי הרביעי למדעי היהדות, כרך א', ירושלים תשכ"ז, עמ' 25–27.
המקרא והמקומות ההיסטוריים שבו, ההיסטוריה של עם ישראל, כרך ב', האבות והשופטים, תל אביב תשכ"ז, עמ' 24–39.
שבטי ישראל, ההיסטוריה של עם ישראל, כרך ב', תל אביב תשכ"ז, עמ' 247–262.
פרשת המרגלים ובעיית החדירה לכנען מן הדרום, ספר שמואל ייבין, ירושלים תש"ל, עמ' 216–241.
כרך כ', ירושלים ותל אביב תשל"א [כהן, כהנה: הכהנה בישראל], (ב) התקופה הפרסית (טורים 593–594).
עיונים במגילות מדבר יהודה, לזכר א"ל סוקניק, ירושלים, תשי"ז.
היסטוריה צבאית של ארץ ישראל בימי המקרא, תל אביב תשכ"ד.
ספר היובל למ"צ סגל, ירושלים תשכ"ה (יחד עם פרופ' י"מ גרינץ).
אנציקלופדיה מקראית, כרך ד' ואילך (חבר המערכת).
ישעיהו השני / לפי הרצאותיו של י' ליוור, שנת תשכ"ד, ערכה ורשמה רבקה ירקוני.
ספר ירמיהו לפי הרצאותיו של ליוור, תל אביב, מפעל השכפול, תשל"א.
יעקב לורך (1924 – 20 בנובמבר 2019) היה בוטנאי ופרופסור מן המניין במחלקה לאקולוגיה, סיסטמטיקה ואבולוציה (אס"א) ובמחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית.
נוסף על כך, היה מרצה מן החוץ לבוטניקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (כשהייתה בראשית דרכה ופעלה בבית היאס), באוניברסיטת חיפה ובמחלקה לצילום של בצלאל.
לורך גם לימד, במעמד של פרופסור-אורח, באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
לורך נולד (בשם וולפגנג) בשנת 1924 בברסלאו בגרמניה למשפטן ד"ר מרדכי (מקס) לורך ולד"ר חנה לורך (לבית ויסמן), חוקרת שפה וספרות.
היו לו אח ואחות: אחיו נתנאל (נולד 1925 בשם פריץ), היה לימים בכיר במשרד החוץ בישראל ומזכיר הכנסת, ואחותו רותי (נולדה 1932), נהרגה בגיל 18 בתאונה בהיותה חיילת-טירונית בצה"ל.
בשנותו ילדותו גדל לורך בנירנברג, שם היה למשפחתו בית-עסק משגשג לצורפות וכלי כסף, שהיה גם הספק הרשמי של בית המלוכה הבווארי והאיטלקי.
לורך עלה לארץ ישראל, בשנת 1935, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עם הוריו ואחיו.
המשפחה התגוררה בשכונת רחביה בירושלים.
לורך למד בגימנסיה רחביה עד סוף כיתה י"א, אבל אז נאלץ לעזוב את הלימודים ולעבוד, כדי לעזור לפרנסת משפחתו.
לורך התחיל לעבוד בשירות המטאורולוגי של חיל האוויר הבריטי, שהתמקם על כנסיית נוטרדאם.
בעבודה זו בחיל האוויר הבריטי, שיפר לורך את ידיעותיו באנגלית, למד לאותת בקוד מורס, והחל להתעניין במדעי הטבע ובמדעי האקלים.
במקביל לעבודתו, למד לבחינות בגרות אקסטרניות של ממשלת המנדט.
במלחמת העצמאות שירת כאלחוטן, כשהוא מיישם את הידע שרכש באיתות-מורס בעבודתו בשרות המטאורולוגי, לשירות הצבאי.
לאחר שחרורו ועל סמך המלצות שהיו בידו מהשירות המטאורולוגי הבריטי, התקבל ללימודים בפקולטה לחקלאות ברחובות של האוניברסיטה העברית ושם סיים את התואר הראשון והשני.
את התואר השלישי עשה במחלקה לבוטניקה בירושלים, ואת עבודת הדוקטור, שסיים בשנת 1957, כתב בהנחיית פרופ' מיכאל זהרי.
במקביל ללימודיו, החל לעבוד באוניברסיטה העברית כאסיסטנט ב-1952, בתמיכתה של פרופ' טשרנה רייס.
ב-1963, כשכבר היה בעל תואר שלישי, התמנה למרצה, ובמשך השנים עלה בסולם הדרגות האקדמי עד לדרגת פרופסור מן המניין.
בראשית דרכו עסק לורך במחקר פלינולוגי (שרידים של אבקני צמחים מאובנים) ופלאו-קלימטולוגי.
כמו כן עסק בסיסטמטיקה (החלוקה לסוגים, מינים ותת-מינים בעולם הצומח) ובפיזיולוגיה של הצמח (התהליכים שעוברים צמחים והניסיון לאבחן את "תוכנית העבודה" של כל צמח וצמח).
עם איחוד מחלקות הביולוגיה במכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית, הצטרף לורך למחלקה החדשה דאז לאקולוגיה, סיסטמטיקה ואבולוציה (אס"א), ובה נשאר עד פרישתו בראשית שנות ה-90.
לורך גם התעניין בהיסטוריה של המדע, והיה חבר במחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע.
בתחום ההיסטוריה של המדע, ניסה לורך להבין את תמונת העולם שהייתה לחוקרי הטבע בכל תקופה בהיסטוריה.
כחלק מהתעניינותו זו, הוא ערך את המהדורה העברית של הכתבים הביולוגיים של הפילוסוף היווני אריסטו.
בשנים שאחרי פרישתו חקר את תחום הוראת המדעים במהלך שנות השלטון הנאצי בגרמניה, ועקב אחר תהליכי השינוי שחלו במערכת הלימודים ובספרים המדעיים שהתפרסמו שם, כתוצאה מאינדוקטרינציה פוליטית.
בקורתו על המדע ועל האוניברסיטאות
כאיש מדע נלחם לורך בפרדיגמות המחשבתיות שהמדע בנוי עליהן.
הוא ראה סכנה אמיתית וטעות מוסרית בהשתלטות שיטות המחקר וההוכחה שנהוגות במדע, על המחשבה האנושית, שהיא מטבעה, מורכבת ואמביוולנטית.
הוא הבחין במחיר שמשלמת החברה האנושית על האופן שבו היא מאמצת דרכי מחשבה שלכאורה קיבלו 'הכשר' מדעי, אבל אינן באמת דרושות או מתאימות למערכות חברתיות אחרות.
הוא ראה גם טעם לפגם בהסתמכות היתר על תעודות אקדמיות ותארים אקדמיים, שמאפיינת את החברה בת-זמננו (תהליך חברתי הקרוי ).
כפי שטען, אנשים פונים ללימודים, פעמים רבות, ללא עניין ממשי בחומר הנלמד ורק מתוך שיקולים של יוקרה חברתית, וכך אובד העניין בעיסוק המדעי כשלעצמו.
סיכום פופולרי של ביקורתו של לורך על המדע ועל האוניברסיטאות ניתן למצוא בראיון מקיף שערך אתו צבי ינאי, עורך כתב העת מחשבות, ב-1972.
לורך הרבה להתעניין בנושאי חינוך, ולא חסך ביקורת ממערכת החינוך (אותה כינה "מערכת החינוק").
בהרצאותיו ובמאמריו הרבים בתחום זה יצא לורך נגד שיטות הלמידה הנהוגות, החונקות את המוטיבציה ללימודים אצל התלמידים, נגד חומר הלימודים המשעמם וההגשה חסרת העניין ונגד הפסקנות הטבועה בספרי הלימוד עד כדי ביטול ערכו העצמי של התלמיד, תוך פגיעה בכושרו לחשוב מחשבה עצמאית.
כחלק מהתעניינותו בחינוך, תרגם, הרחיב וערך עם בתו, רונית לורך-לומברוזו, את המהדורה העברית של הספר האדום הקטן של התלמידים.
הספר נחשב מהפכני וחתרני בזמנו, נכתב במקור על ידי שני מורים דנים, והודפס לראשונה בדנמרק בשנת 1969. הספר עודד צעירים לאמץ גישה ביקורתית כלפי נורמות חברתיות ודן בנושאים כמו מין ושימוש בסמים (כולל אלכוהול וטבק).
החשיבות שייחס לורך לספר זה הביאה אותו לכך, שהוציא לאור את הספר מכספו ועל חשבונו.
בנוסף, היה בין מייסדי עיתון הילדים פשוש, והיה מראשוני המורים בחל"ד (חינוך לשוחרי דעת, גלגול מוקדם של "נוער שוחר מדע"), מיזם שבו נפגשו תלמידים פגישה ראשונית עם נושאים מדעיים.
כמו כן, היה חבר ב"ועדת ראש הממשלה לילדים ולבני-נוער במצוקה", ועדה שהקימה ראש הממשלה דאז, גולדה מאיר, בשנת 1971, בעקבות עלייתה של תנועת הפנתרים השחורים.
לורך הגיב לתופעות חברתיות ופוליטיות, במשך עשרות שנים, בדרך של כתיבת מכתבים למערכות העיתונים.
מכתביו הרבים, שטובלו בהומור האופייני לו, הקיפו תחומים רבים של הפעילות האנושית: יחסי האזרח עם הממסד, נהלים משובשים, גילויים מגוחכים של חשיבה סטראוטיפית, פעילותם הביורוקראטית של מוסדות השלטון, ועוד.
כך, זכור למשל מכתב למערכת עיתון הארץ, לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, שבו הציע, כי מטוסי-התובלה שמביאים נשק וציוד-לחימה לישראל, לא יחזרו לארצות הברית ריקים, אלא יועמסו עליהם ארגזי תפוזים המיועדים לייצוא.
בשנת 2005 יצא לאור, בהוצאת המשפחה, הספר פרטיטורות, שהוא קובץ ממכתביו בנושאים שונים ומגוונים.
לורך היה גם חבר ועדת הרפרטואר של תיאטרון ירושלים במשך שנים רבות.
הוא כתב בעיתונים ובכתבי עת שונים מאמרים בטווח רחב של נושאים.
כתב גם באופן קבוע לעיתון הסטודנטים הירושלמי "פי האתון".
עורך "פי האתון" בראשית שנות ה-70, שאול צדקא אמר עליו, כי "היה מהפכן יותר מהסטודנטים עצמם".
היה נשוי, משנת 1950, לרות (לבית בלומר), פליטת שואה שאיבדה את כל משפחתה בפולין ועלתה לארץ לבדה.
בני הזוג הולידו שני ילדים: רונית לורך-לומברוזו (מעצבת תערוכות ומוזיאונים) ויואב (יזם היי-טק וכותב ספרי ילדים).
אריסטו, מבחר מן החיבורים בביולוגיה/אריסטו, ליקט והוסיף מבוא: יעקב לורך, תרגם מיוונית והוסיף הערות: נמרוד ברי (ברגינסקי), ירושלים, הוצאת מאגנס, 1974.
יעקב לורך, פרשת התאלידומיד, ירושלים, האוניברסיטה העברית, המרכז הישראלי להוראת המדעים ע"ש עמוס דה-שליט, 1977.
סרן הנסן, יספר הנסן, יעקב לורך ורונית לומברוזו, הספר האדום הקטן של התלמידים - מהדורה ישראלית מורחבת, ירושלים, יובל, 1979.
יעקב לורך, פרטיטורות (קובץ ממכתביו הרבים והשונים), ירושלים, הוצאת המשפחה, 2005.
יעקב לורך, הרפתקאות קטנות בעולם הגדול, תל אביב, הקיבוץ המאוחד/ספריית עופרים, 1977.
גלילה רון-פדר-עמית ויעקב לורך, אלכסנדר ג.
בל: חלוץ התקשורת, ירושלים, אלישר/סדרת החלוצים, 1980.
גלילה רון-פדר-עמית ויעקב לורך, אלכסנדר פלמינג: חלוץ המלחמה בחיידקים, ירושלים, אלישר/סדרת החלוצים, 1980.
גלילה רון-פדר-עמית ויעקב לורך, גלן קרטיס: חלוץ המהירות, ירושלים, אלישר/סדרת החלוצים, 1980.
גלילה רון-פדר-עמית ויעקב לורך, מרכוס סמואל: חלוץ הדלק הנוזלי, ירושלים, אלישר/סדרת החלוצים, 1980.
יעקב ליבנה (נולד ב-27 במרץ 1967) הוא דיפלומט בשירות החוץ הישראלי המכהן כשגריר ישראל לפולין.
קודם לכן היה מנהל מחלקת אירואסיה של משרד החוץ, האחראית על היחסים עם רוסיה, אוקראינה ומדינות נוספות במרחב הפוסט-סובייטי.
במקביל כיהן כיו"ר ועד עובדי משרד החוץ וכמזכיר האגודה הישראלית לדיפלומטיה.
ליבנה נולד במוסקבה בברית המועצות ב-1967. ב-1974 עלה לישראל עם משפחתו.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה במגמה מתמטית-מדעית.
שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 13 של חטיבת גולני וכן כמפקד ומדריך ראשי בבסיס טירונים במחו"ה אלון.
ב-1992 סיים לימודי תואר ראשון בפיזיקה בטכניון בחיפה.
באותה שנה התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ.
ב-1994 יצא לתפקידו הדיפלומטי הראשון כדובר שגרירות ישראל במוסקבה, אותו מילא עד 1997. הייתה זו תקופת ההקמה-מחדש של היחסים עם רוסיה, כולל ביקורים היסטוריים ראשונים במוסקבה של ראשי ממשלות ישראל – יצחק רבין ב-1994 ובנימין נתניהו ב-1997.
עם חזרתו לארץ עמד בראש מדור מדינות מרכז אסיה והקווקז באגף מזא"ר (מזרח אירופה) במשרד החוץ.
ב-1999 מונה ליועץ מדיני בשגרירות ישראל בברלין, והיה הדיפלומט הישראלי הראשון שהגיע לברלין עם הפיכתה לבירת גרמניה המאוחדת.
ב-2003 מונה לסגן המחלקה הבינלאומית וראש דסק ארצות הברית במרכז למחקר מדיני.
ב-2009 החל ליבנה לכהן כמנהל מחלקת אירואסיה, האחראית על היחסים עם רוסיה ומדינות נוספות במרחב הפוסט-סובייטי.
בתקופה זו חלה התקדמות גדולה ביחסי ישראל עם רוסיה, אוקראינה ומדינות נוספות והודק מאוד השיח המדיני עם רוסיה, כולל ביקורים תכופים של ראשי ממשלה ושרי חוץ.
בין היתר, חלה התקדמות רבה בהסכמי אזור סחר חופשי – הסכם ראשון נחתם עם אוקראינה ונכנס לתוקף בינואר 2021. במקביל, החל משא ומתן על הסכם אזור סחר חופשי עם האיחוד הכלכלי האירואסייתי, נושא שקודם גם בפגישתו הראשונה של ראש הממשלה נפתלי בנט עם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין.
כן נחתמו הסכמים להבאת עובדים זרים מאוקראינה ומולדובה בתחומי הבניין והסיעוד.
בשנים 2020-2019 שימש כממונה על שגרירות ישראל במוסקבה.
בתקופה זו עסק בין היתר בפרשת נעמה יששכר, עד לחזרתה לארץ.
בספטמבר 2020 מונה ליבנה לשגריר ישראל בפולין.
באוגוסט 2021 אישר נשיא פולין, אנדז'יי דודה, חוק מעורר מחלוקת בנושא החזרת רכוש.
בתגובה הודיע שר החוץ יאיר לפיד על הורדת דרג היחסים בין ישראל לפולין, כולל החזרת שגרירים ולכן ליבנה לא יצא לפולין.
ליבנה הגיע לפולין רק בפברואר 2022, לאחר תום המשבר הדיפלומטי ולאחר פלישת רוסיה לאוקראינה.
מאז שנת 2004 מכהן ליבנה בוועד העובדים של משרד החוץ.
כיהן בין היתר כיו"ר ועד העובדים וכראש צוות המשא ומתן והיה ממובילי המאבק על תנאי ההעסקה ומעמדם המקצועי של עובדי שירות החוץ.
מאבק זה הוביל לחתימה על שורה של הסכמים קיבוציים בשנים 2011, 2014 ו-2017. ב-2021 החל מאבק נוסף בניסיון לתקן עיוותים מתמשכים בשכר ובתנאי השירות של עובדי משרד החוץ בישראל ומחוצה לה, מאבק שליבנה היה אחד ממוביליו.
אולם, מאבק זה ייצר משבר אמון חריף ונתק בין ראש הממשלה ושר החוץ לפיד לוועד העובדים ולא הצליח לקדם הסכם חדש לעובדי שירות החוץ.
ב-2014 היה ליבנה בין מקימי האגודה הישראלית לדיפלומטיה והוא מכהן מאז כמזכיר האגודה.
במסגרת זו עסק בקידום מעמדו המקצועי של משרד החוץ והמודעות הציבורית לתרומת הדיפלומטיה לחוסן ולביטחון הלאומי של ישראל.
בין היתר יזם את רעיון הקמת המרכז לדיפלומטיה ישראלית ויהודית שליד משרד החוץ, ומשמש כיו"ר צוות ההיגוי להקמתו.
מטרת הפרויקט היא להציג את ההיסטוריה של מדינת ישראל והעם היהודי מנקודת המבט של הפעילות הדיפלומטית החיונית לביטחון הלאומי של ישראל.
ליבנה הוא בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית ותואר דוקטור מאוניברסיטת אריאל.
את עבודת התיזה כתב בנושא השפעת מהגרים על נושאי ליבה במדיניות החוץ.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה ביחסי ישראל עם ברית המועצות בעשור הראשון והמכונן מאז הקמת מדינת ישראל.
פרס המנהל המצטיין של משרד החוץ, 2014
פרס "מנהל מעולה" מטעם נציבות שירות המדינה, 2014
ליבנה נשוי ואב לבת ולבן.
יעקב לזוביק (נולד ב-1957), הוא היסטוריון וסופר ישראלי יליד גרמניה.
שימש כמנהל הארכיון של יד ושם, וכגנז המדינה בין אוגוסט 2011 לספטמבר 2018.
יעקב לזוביק נולד ב-1957 בבאד קרויצנאך, גרמניה.
ב-1980, הוא סיים הכשרה כמדריך תיירים.
ב-1982 הוא סיים תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1984 השיג דיפלומה בפדגוגיה וב-1989 סיים תואר שני, ביהדות בת זמננו, באוניברסיטה העברית.
ב-1995 סיים את הדוקטורט שלו, ביהדות בת זמננו, באוניברסיטה העברית.
בין 1985 ל-1990 עבד לזוביק כמחנך וכמורה להיסטוריה בתיכון הימלפרב.
הוא עבד כחוקר ביד ושם משנת 1982, ושימש כמנהל סמינרים למחנכים מחו"ל בין 1989 ל-1993. בין 1993 ל-2007 שימש כמנהל הארכיון של יד ושם.
ב-2001 יצא ספרו "הבירוקרטים של היטלר: משטרת הביטחון הנאצית והבנליות של הרשע" בהוצאת מאגנס.
לזוביק ניהל את ארכיון המדינה בין 2011–2018. מרצה בתחום המידענות באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2017, בעקבות הוראת היועץ המשפטי לממשלה, על חובת ארכיון המדינה לשחרר קבצים וחומרים למבקשים רק אחרי אישור של מקור החומר, פרסם לזוביק דו"ח ביקורתי על נוהלי שחרור הקבצים.
הדו"ח סיכם את המצב כך:
"ישראל איננה מטפלת בחומר הארכיוני שלה כמצופה ממדינה דמוקרטית: רוב עצום של החומר הארכיוני סגור ולא ייפתח לעולם.
המיעוט שייפתח, ייפתח במגבלות לא סבירות.
אין בקרה ציבורית על ביצוע החשיפה ואין שקיפות".