tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קווין רייגן - מנהל אמנותי
Use Your Illusion World Tour – 1992 in Tokyo II הוא אלבום הווידאו השני של להקת הרוק הכבד האמריקאית גאנז נ' רוזס, אשר יצא לאור בשנת 1992. ההופעה הוקלטה באצטדיון טוקיו דום ביפן ב-22 בפברואר באותה שנה במסגרת סיבוב ההופעות Use Your Illusion Tour.
+מדינהאיגודתואררכישותאוסטרליהאיגוד תעשיית ההקלטות האוסטרליאלבום פלטינה15,000ארגנטינהאיגוד תעשיית ההקלטות הארגנטינאי12 אלבומי פלטינה96,000גרמניהאיגוד תעשיית ההקלטות הגרמניאלבום זהב25,000הממלכה המאוחדתאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי50,000מקסיקואיגוד תעשיית ההקלטות המקסיקני10,000פורטוגלאיגוד תעשיית ההקלטות הפורטוגזיאלבום כסף<4,000קנדהאיגוד תעשיית ההקלטות הקנדיאלבום פלטינה10,000
"Us" (בעברית: "אנחנו") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית גרייסי אברמס בהשתתפות הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט.
את השיר הוציאה ב-21 ביוני 2024 לאור חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, כרצועה מתוך אלבומה האולפן השני של אברמס, The Secret of Us.
השיר נכתב והופק יחד עם משתפי הפעולה הוותיקים ארון דסנר וג'ק אנטונוף.
תרומות נוספות למסלול כוללות את רוב מוס, לורה סיסק, ג'יימס מקאליסטר וג'ונתן לואו.
במהלך סשן הכתיבה ל-"Us", נר הצית בטעות שריפה בדירתה של סוויפט, אותה כיבו השתיים יחד.
התקרית תועדה בסרטון ששיתפה אברמס.
הרצועה הוקלטה בסופו של דבר באולפני Long Pond של דסנר בעמק הדסון, ניו יורק.
פרסשנהקטגוריהתוצאהמקורפרס גראמי26 בינואר 2025ביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור "Us"אזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםמקורכלל העולם21 ביוני 2024הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתאינטרסקופ
Use Your Illusion I & II World Tour – 1992 In Tokyo הוא אלבום וידאו של להקת הרוק הכבד האמריקאית גאנז נ' רוזס, אשר הוקלט בהופעה של הלהקה בטוקיו ב-22 בפברואר 1992 ויצא לאור ב-8 בדצמבר באותה שנה.
האלבום מהווה לאוגדן המכיל את שני אלבומי הווידאו Use Your Illusion World Tour – 1992 in Tokyo I ו-Use Your Illusion World Tour – 1992 in Tokyo II שיצאו בתאריך זהה לאלבום המדובר.
במקור, הוקלטה ההופעה על ידי חברת שידורי הלווין של יפן בע"מ למטרת שידורה באפיק בבעלותה.
עטיפות האלבום עוצבה בהשראת עטיפת הסינגל "Live and Let Die" שהוציאה הלהקה לאור ב-1991.
בסיבוב זה ביצע שירים מתוך שני אלבומיו האחרונים (השיר היחיד שבוצע מתוך Amused to Death היה "The Bravery of Being Out of Range" עם בית חדש.
שיר זה בוצע ארבע פעמים בלבד בסיבוב זה) וגרסאות כיסוי לשירי להקת פינק פלויד, בה היה חבר בעברו.
ב-13 באוקטובר 2016 הודיע רוג'ר ווטרס כי יקיים סיבוב הופעות באמריקה הצפונית בשנת 2017 בשם Us + Them Tour (שנקרא בהשראת שיר בעל שם דומה של להקת פינק פלויד).
לאחר ההופעה ב-13 באוגוסט 2017, נפצע הקלידן אריקסון, וזה הוחלף על ידי בו קוסטר.
בתאריכים 18–23 ביוני 2018, במהלך מספר הופעות שהתקיימו בהולנד הוקלטו אלבום הווידאו הרביעי ואלבום ההופעה הרביעי של ווטרס, Roger Waters: Us + Them.
רשימת שירים זו מייצגת את הופעתו של רוג'ר ווטרס בקומפלקס הספורט אולימפיסקי, מוסקבה, רוסיה ב-31 באוגוסט 2018, וזו אינה מייצגת בהכרח הופעות אחרות שהתקיימו במסגרת סיבוב זה.
רוג'ר ווטרס - זמרה, גיטרה בס, גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית
דייב קילמינסטר - גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, טוקבוקס, קולות רקע
ג'ון קרין - פסנתר, קלידים, תכנות, גיטרת פלדה הוואית, גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, קולות רקע
גאס סייפרט - גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, גיטרה בס, קולות רקע
ג'ונתן וילסון - גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, זמרה, קולות רקע
דרו אריקסון - פסנתר, קלידים, אורגן האמונד (הופעות 1–38)
בו קוסטר - פסנתר, קלידים, אורגן האמונד (הופעות 39–157)
איאן ריצ'י - סקסופון, גיטרה בס
ג'ס וולף - קולות רקע, כלי הקשה, זמרה
הולי ליסיג - קולות רקע, כלי הקשה, זמרה
אדי ודר - זמרה (הופעה 28)
לאון חייקו - זמרה, גיטרה אקוסטית, מפוחית פה (הופעה 146)
"Used to Love" הוא סינגל של התקליטן ההולנדי מרטין גריקס והזמר האוסטרלי דין לואיס, שיצא ב-31 באוקטובר 2019 בהוצאת חברות התקליטים סטמפד רקורדס ואפיק אמסטרדם.
השיר נכתב על ידי אלבין נידלר, מרטין גריקס, בון ודין לואיס, והופק על ידי מרטין גריקס.
השיר היה מועמד לפרסי ARPA לשנת 2021 בקטגוריות שיר אוסטרלי ושיר דאנס.
נכון ליולי 2025, השיר הושמע למעלה מ-43 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-188 מיליון פעמים בספוטיפיי.
טיל V-2 (קיצור של Vergeltungswaffe 2 – נשק הנקמה) היה הטיל הבליסטי הראשון בעולם.
הטיל שימש את גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, בעיקר נגד מטרות בריטיות ובלגיות.
ה־V-2 היה העצם הראשון שיצר האדם שחצה את גבול החלל.
עקב רמת הדיוק הנמוכה של נקודת פגיעתו, הוא הופנה בדרך כלל נגד ערים ולא מטרות צבאיות.
בסך הכל יוצרו כ־3,000 טילים שהרגו כ־7,250 אזרחים וחיילים.
במהלך ייצור הטיל נהרגו כ־20,000 עובדי כפייה (חלקם שבויי מלחמה) שאולצו לעבוד בתנאים קשים במיוחד במתקני הייצור התת־קרקעיים.
טיל ה־V-2 היה באורך של 14 מטרים, בעל טווח של כ־300 קילומטרים ונשא ראש נפץ במשקל של עד 1,000 ק"ג.
הטיל הונע בדלק נוזלי שהיה תערובת של 74% אתנול ו־26% מים (B-stoff), אליה הוזרם חמצן נוזלי כמחמצן.
משאבות הדלק והמחמצן הונעו על ידי טורבינות קיטור, שנוצר באמצעות מי חמצן וקטליזטור מסוג נתרן פרמנגנט.
מכלי הדלק והחמצן היו עשויים אלומיניום כדי להקטין את משקל הטיל, אף על פי שהיה מחסור בה באותה העת בגרמניה.
הטיל הורכב מ־30 אלף חלקים נפרדים והאורך הכולל של החיווט עלה על 35 קילומטרים.
תא הבעירה של הטיל צופה בחומרים קרמיים מיוחדים שאפשרו לו להגיע לטמפרטורות של 2,500-2,700 מעלות צלזיוס בלי להיהרס.
הדלק הנוזלי נשאב לאורך דופן כפולה של תא הבעירה באמצעות משאבה וכך הושג חימום הדלק וקירור תא הבעירה.
הדלק הוזרק לתא הבעירה הראשי דרך 1,224 נקבים, אשר תוכננו כך שיבטיחו את הריכוז הנכון של אלכוהול וחמצן לאורך כל זמן הבעירה.
כדי לקרר את המנוע נעשה שימוש גם בשיטת ה־Film cooling - חורים קטנים בתא הבעירה אפשרו גם לכמות מסוימת של אלכוהול להיכנס ישירות לתוך תא הבעירה, וליצור שכבת גבול מקוררת שהגנה על דופן תא הבעירה, במיוחד בצוואר בו תא הבעירה היה הצר ביותר (נראה באיור תחת הכותרת "כניסת כוהל").
נחיר דה־לאוואל במוצא תא הבעירה שצורתו תוכננה היטב שימש כדי להמיר בין אנרגיית הבעירה שהשתחררה לאנרגיה קינטית של הסילון בנצילות מרבית.
האלכוהול שבשכבת הגבול ניצת מיד במגע עם האטמוספירה, מה שגרם ללהבה תמידית בסילון הטיל.
מרגע שיגורו, הטיל האיץ במשך 65 שניות, ומנגנון בעל תוכנית מוגדרת מראש שלט בזווית הנטייה של הטיל עד הגעה לנטייה שהוגדרה מראש ברגע כיבוי המנוע, שאחריו הטיל המשיך במסלול בליסטי (נפילה חופשית).
חישובים מתמטיים הראו שהטווח המקסימלי עבור מהירות נתונה ברגע כיבוי המנוע של טיל זה מתקבל עבור זווית נטייה של 49 מעלות ביחס לציר האנכי (41 מעלות ביחס לאופק), על כן הגעה לזווית הנטייה המדויקת הזאת ברגע כיבוי המנוע הייתה קו מנחה מרכזי בתהליך התכנון.
ה־V-2 נשלט באמצעות וריאנט של שיטת הניהוג הווקטורי - ארבעה משטחי ניהוג עשויי גרפיט שעמדו בדרכו של הסילון הנפלט מהטיל שימשו לניהוגו בחלל, היכן שהאטמוספירה הדלילה אינה מאפשרת ניהוג אווירודינמי אפקטיבי.
באמצעות הטיית מסטי הסילון (משטחי הניהוג), הוטה הסילון הנפלט מרקטת ההנעה לכיוונים שונים - כך נוצר כוח דחף שאינו פועל לאורך ציר הטיל בלבד.
מד תאוצה PIGA שימש לשליטה על רגע כיבוי המנוע.
הטיל שוגר מנקודה שמיקומה נמדד מראש כך שהמרחק והאזימוט למטרה היו ידועים.
מספר דגמים מאוחרים של ה־V-2 עשו שימוש ב"אלומות מנחות", אותות רדיו שמשודרים מהקרקע כדי לשמור על הטיל במסלול הנכון, אך הדגמים הראשונים נעזרו במחשב אנלוגי פשוט שהיה "מרכז הבקרה" של הטיל.
המחשב האנלוגי קיבל את המידע על מיקום ומהירות הטיל מן הגירוסקופים ותיקן את אזימוט מהירות הטיל כל העת (באותם ימים טכנולוגיית הניהוג הווקטורי לא הייתה מדויקת מספיק ועל אף שהאזימוט למטרה היה ידוע, נדרשה בקרה מתמדת על כיוון תנועת הטיל).
ראש הקרב היה מקור אחר לבעיות טכניות.
חומר הנפץ בו עשו שימוש היה אמטול 60/40 המפוצץ על ידי מרעום מגע חשמלי.
לאמטול היה היתרון של יציבות ובנוסף ראש הקרב הוגן על ידי שכבה עבה של פיברגלס, אבל גם כך הוא עדיין היה עשוי להתפוצץ במהלך החדירה לאטמוספירה.
ראש הקרב שקל 975 קילוגרם והכיל 910 קילוגרם של חומר נפץ.
האחוז לפי משקל של חומר הנפץ בראש הקרב היה 93%, אחוז גבוה מאוד בהשוואה לסוגים אחרים של תחמושת.
במהלך מסלול הנפילה הבליסטית של הטיל מהירותו עלתה בהדרגה והגיעה עד ל־5 מאך זאת בשונה מהטיל V-1 שמהירותו הייתה תת־קולית.
מאפייני טיסתו ומהירותו לא אפשרו את גילויו באמצעות מכ"ם וגם אילו היה מתאפשר גילויו לא היו לבעלות הברית אמצעים ליירוטו.
לפיכך אמצעי הסיכול היחיד כנגד הטיל היה פגיעה באתרי השיגור שלו (אתרי הייצור היו תת־קרקעיים ולכן לא התאפשרה פגיעה בהם).
באופן אבסורדי, למהירותו העל-קולית של הטיל הייתה השפעה פסיכולוגית חיובית, וזאת מאחר שהטיל לא השמיע את השריקה קודם לנפילתו (כמו שנשמעה טרם נפילת טילי ה־V-1) שיצרה חרדה באוכלוסיית הערים שהופצצו בתקופת המלחמה.
רקע: עבודתם של גודרד ואוברט
מראשוני חלוצי הטילים המודרניים היה האמריקני רוברט גודרד, אשר נזקפת לזכותו המצאת ובניית רקטת הדלק הנוזלי הראשונה בעולם, אותה שיגר בהצלחה ב־16 במרץ 1926. גודרד והצוות שפעל בהנחייתו שיגרו 34 רקטות בין 1926 ו־1941, ובאחד השיגורים השיג גובה שיא של 2.6 קילומטרים ומהירויות של עד ל־885 קמ"ש.
המונוגרפיה שלו משנת 1919 - "על שיטה להגעה לגבהים קיצוניים", נחשבת לאחד הטקסטים הקלאסיים של הטילאות ב.
בחיבורו זה, גודרד ניסח כמה מעקרונות היסוד של הטיל המודרני; כמו השימוש בגירוסקופ ובהנעה וקטורית.
בחיבור גודרד תיאר ניסויים רבים שערך ברקטות דלק מוצק הפועלות על בסיס אבק שרפה נטול עשן.
פריצת דרך קריטית הייתה הרעיון להשתמש בנחיר פליטה שהומצא קודם על ידי הממציא השוודי גוסטב דה לאוול.
השימוש בנחיר דה לאוול מאפשר את ההמרה היעילה ביותר של אנרגיית חום של גזים לוהטים לתנועה קדימה.
הצלחה זו המחישה את האפקטיביות של השימוש במערך גירוסקופים כדי לשלוט במסלול הרקטה, ושימשה השראה לכמה מהתכנונים הרקטיים הראשונים של חלוצי הרקטות הגרמנים.
באופן עתידני מאוד, גודרד ניבא גם כמה מההיבטים המרכזיים של המסע המודרני בחלל, כגון השימוש באנרגיה סולארית כאמצעי חלופי להנעה, והשימוש במגן חום מתכלה (Ablative heat shield) - אשר במילותיו של גודרד עצמו: "מתוכנן כשכבה מבודדת תרמית שמטרתה להתכלות בחדירה לאטמוספירה, בדיוק כמו פני השטח של מטאור החודר לאטמוספירה".
גודרד אף ניבא במובן מסוים את השימוש בהנעה יונית (High-velocity ion propulsion).
דמות חשובה נוספת בפיתוח המוקדם של רקטות הייתה הרמן אוברט הגרמני.
בהשפעת ספריו ורעיונותיו של הסופר הצרפתי ז'ול ורן על מסע לירח, אוברט כתב ב־1923 את ספרו "ברקטה אל החלל הבין כוכבי" שהפך גם הוא לאבן פינה בספרות המודרנית על טילים, והצית את דמיונו של ורנר פון בראון.
ב־1927 הקים אוברט הקים את "החברה למסעות בחלל" במטרה לקדם מחקר תאורטי ומעשי על הנעה רקטית.
הרעיון של רקטות כמושא מחקר, כמו גם הרעיון של שליטה מרחוק (Remote control) בכלי טיס, היו מוקדי התעניינות מרכזיים בקרב גופים צבאיים ואקדמיים שונים בגרמניה במהלך כמה העשורים שקדמו למלחמת העולם השנייה, והקמת הגוף הזה התניעה אף יותר את שיתוף הפעולה במחקר על הנעה רקטית.
תופעה זו נובעת מכך שככל שהטיפות קטנות נוצר שטח מגע גדול יותר בין המחמצן וחומר הדלק, מה שמוביל לבעירה מהירה יותר.
תגלית זו אפשרה את התכנון של תאי בעירה יעילים יותר מקודם, והיא מרכזית לתכנון מנגנוני הזרקה (Injectors) יעילים בטילים.
במלחמת העולם הראשונה, מדינות רבות עשו שימוש ברקטות עם דלק מוצק ולכן בהתאם להסכם ורסאי, נאסר על גרמניה לפתח ולייצר טילים מסוג זה.
עם זאת, טילים עם דלק נוזלי כלל לא הוזכרו בהסכם.
בסוף שנת 1929, נתן שר הביטחון הגרמני הוראה לבדיקת אפשרות השימוש בטילים לצורך מטרות צבאיות ובשנת 1932 הוקמה תחנה ניסויית עבור טילים עם דלק נוזלי בקומרסדורף שליד ברלין.
קולונל וולטר דורנברגר חזה בהדגמה של רקטה ניסויית שפותחה על ידי מהנדס גרמני צעיר בשם וורנר פון בראון, ואף על פי שיכולותיה היו די מוגבלות, התרשם והציע לפון בראון להמשיך את הפיתוח תחת הנהלה צבאית.
פון בראון הסכים להצעה ובשנת 1934 הושגה הצלחה בשיגור טיל A-2 – דגם לא גדול המונע על ידי אתנול וחמצן נוזלי.
אף על פי שבאותו הזמן כבר היו קיימות מספר אפשרויות לתערובות של דלקים ומחמצנים, העדיפו אנשי הצבא הגרמנים את השימוש באתנול עקב המחסור התמידי במוצרי נפט בגרמניה.
האתנול, לעומת זאת, היה מצוי בשפע והגרמנים עשו בו שימוש לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
לאחר ההצלחה עם טיל A-2, החלה הקבוצה של פון בראון לפתח את הטילים A-3 ו־A-4 (לימים V-2).
את עיקר שיפור היכולות המבצעיות של הטיל ניתן ליחס לעבודות השדרוג שבוצעו במנוע על ידי המהנדס וולטר טיל, ולהבשלה של הידע התאורטי שנצבר על ההתנהגות האווירודינמית של גופים על קוליים (דגם ה־A-3 שפותח קודם נדחה עקב אי־יציבות אווירודינמית שהפגין בניסויים שונים).
כדי לבחון את ההתנהגות האווירודינמית של הטיל, נבנו בין 1936 ו־1939 במעבדות הפיתוח שלו כמה ממנהרות הרוח העל־קוליות הראשונות בהיסטוריה, שהותאמו במיוחד לחקר ההתנהגות האווירודינמית של עצמים הנעים במהירויות גבוהות בהרבה (על קוליות עד היפר קוליות) מכל מה שתוכנן עד אז.
לקראת סוף 1941, מרכז המחקר הצבאי בפנמינדה אחז בטכנולוגיות החיוניות להצלחה של ה־V-2. ארבע טכנולוגיות המפתח להצלחת הטיל היו:
מנועים רקטיים גדולים מבוססים דלק נוזלי.
אווירודינמיקה על קולית (מאחורי עיצוב הטיל עמד מחקר תאורטי רב; בפרט על ההבדלים בהתנהגות האווירודינמית של גופים הנעים במהירות על קולית לזו שבו שבמהירות תת־קולית).
עם השגת הטכנולוגיות הנחוצות לבניית הטיל, שני אתגרים טכנולוגיים הכתיבו את אופי התכנון של הדגמים הראשונים של הטילים: הצורך בדיוק והצורך בייצור המוני של הטיל.
הצורך הראשון היה האתגר המרכזי בפניו ניצבו המדענים.
ישנן שתי שגיאות אפשריות למיקום פגיעת הטיל: שגיאה בכיוון מעוף הטיל (שגיאה בטווח הבליסטי) ושגיאה בכיוון הניצב למישור התנועה (Guide plane) של הטיל (שגיאה באזימוט).
על הראשון התגברו באמצעות חישוב ושליטה ברגע כיבוי מנוע הטיל (שכונה "Brennschluss") ובאמצעות מנגנון ששלט בזווית העלרוד של הטיל (ולפיכך בקצב ההגבהה שלו) כתלות בזמן כך שבסיום השלב הממונע הטיל היה בעל גובה ומהירות "אופקית" מסוימת.
לצורך פיתוח המנגנון, פותח במעבדות המחקר בפנמינדה סימולטור מתאים - מחשב אנלוגי שבעזרתו בחנו המדענים פרופילי טיסה שונים (המחשבים האנלוגיים בהם נעזרו פותחו על ידי הלמוט הולצר).
בעזרת המחשב של הולצר, שהיה אחד המחשבים הראשונים בעולם שהיו לגמרי אלקטרוניים, נתאפשר לבצע במספר דקות חישובים שלקחו קודם לכן כשבועות אחדים, והתרומה שלו הייתה קריטית להצלחה של פרויקט ה־V-2.
הצורך בדיוק באזימוט נענה בשילוב מחשב אנלוגי במערכת ההנחיה של הטיל, אשר בעזרת המערכות הגירוסקופיות פעל כדי להוציא פקודות אנלוגיות להגאי הטיל לתיקון כיוון תנועתו.
המחשב שלט בתנועה הקווית של הטיל ובתנועות הסיבוב בכל הצירים ותיאם ביניהם.
השילוב של מערכת הנחיה מבוססת מחשוב אנלוגי בטיל אפשר להקטין את הסטייה האנכית במיקום הפגיעה של הטיל מ־3.5 קילומטר לבערך 0.5 קילומטר.
ההישג הזה במחשוב ההנחיה הוא אבן הפינה בהנחיית הטילים הבליסטיים המודרנית, וכן בבקרת טילים (מבחינת הדינמיקה שלהם כגוף קשיח; את הדינמיקה התלת־ממדית של טיל או רקטה מתארת מערכת סבוכה של 6 משוואות דיפרנציאליות מצומדות מסדר שני).
השיגור המוצלח הראשון של הטיל V-2 בוצע במרץ 1942 ואילו השיגור המבצעי הראשון בוצע ב־8 בספטמבר 1944. מספר השיגורים המבצעיים הכולל של הטיל עמד על 3225.
לצורך בקרה ושיפור ביצועי הטיל, הטיל נצבע בתבנית שחור־לבן אופיינית, בדומה ללוח שחמט, כדי שניתן יהיה לקבוע מצילומים בקלות אם הטיל מסתובב על צירו.
התכנון של טיל ה־V-2 נגזר מן הכוחות האווירודינמים והטמפרטורות להם הוא נחשף במהלך מעופו.
הצורה, המבנה והביצועים תלויים באופן חזק במידת הידע על התנאים האווירודינמיים והתרמודינמיים במהלך טיסה על קולית, ואלו לא היו ידועים כלל בתחילת הפיתוח של רקטות ארוכות־טווח.
מחקרים סיסטמטיים על גרר, יציבות, בקרה וחימום אווירודינמי של הגוף העל קולי היו חייבים להיעשות לפני שניתן יהיה לשגר רקטות ארוכות טווח בהצלחה.
במסגרת המחקר הניסויי שנערך במנהרות הרוח, דגמי הטיל נבנו במגוון צורות וקונפיגורציות, בהתבסס על סכמות תאורטיות שונות ועל תוצאות ניסוייות קודמות על התנהגות תת־קולית.
המחקרים האלה קידמו רבות את ההבנה של ההתנהגות הדינמית של רקטות מיוצבות (Fin-stabilized rockets).
אלו היו המבחנים עליהם ביסס שנלר מדרמשטט את החישובים שלו על התנועה ה"לונרית" של רקטות - האפקט הרזוננטי של השפעת העלרוד והגלגול זה על זה.
חישובים אלו העניקו בפעם הראשונה הסבר תאורטי מספק לתופעת התנודות הקטסטרופיות אשר מנעו מדגמי הרקטות לחצות את מחסום מהירות הקול.
התאוריה של שנלר הובילה להסבר מספק של התנועה הלונרית הזאת.
כשהמחקר האווירודינמי השיטתי החל ב־1937, לא הרבה מידע היה קיים על גופים במהירות על קולית.
רסיסי מידע יכלו להיאסף מחקירות בליסטיות אשר נערכו על קליעים מיוצבי־ספין.
ההתנהגות של הקליע המסתחרר הותקפה מתמטית במהלך העשורים הקודמים באמצעות גזירת המשוואות הגירוסקופיות המתארות את תנועת הקליע אשר מהן הוסק מקדם היציבות של הקליע.
אף על פי כן, הרכיבים של הכוחות והמומנטים האווירודינמיים והאינטראקציות המורכבות שלהם, במיוחד בזרימה על קולית, היו לא ידועים.
כדי לחקור את הטריטוריה החדשה, החוקרים נשענו באופן נרחב על פרסומים קודמים של בוזמן , קרמן, פרנדטל, אקרט, ואחרים.
בעזרתם של פרסומים קודמים אלו, הם חישבו את התפלגות הלחץ על הגופים של ה־A-4 וה־A-5 באמצעות שיטת הבורות והמקורות.
מאוחר יותר במהלך המלחמה, הם פיתחו שיטות מתמטיות חדשות משלהם לחישובים תאורטיים על גופים בעלי סימטריה גלילית.
תוצאות החישובים החשובים האלה שימשו כדי למצוא צורות מיטביות מבחינת גרר עבור הטיל, וחוקר בשם וולפגנג האק חישב ב-1941 את צורת הגוף המיטבית מבחינת מזעור גרר גלים (wave drag) - ה־Sears–Haack body.
צורתו הסופית של גוף ה-V-2 דמתה למדי לצורה זו, והחישוב נשמר בסוד במהלך תקופת המלחמה.
בעלות חשיבות ראשונה במעלה עבור צוות ההנחיה של פון בראון היו גם המחקרים על הריסון האווירודינמי של הטיל, אשר הדגימו כיצד הטיל מתנהג במהלך החדירה לאטמוספירה.
בעיה זו הותקפה באינטנסיביות על ידי חטיבת המחקר, ו־W.
Heybey חקר פתרונות שונים של המשוואות הדיפרנציאליות המתארות את הריסון.
ניסויים שנערכו הדגימו איך דגמים מסוימים, אף שהיו בעלי זווית התקפה קרובה ל־180 מעלות, פנו בחדות לכיוון הרוח וייצבו את עצמם בכיוון זה באמפליטודות הקטנות במהירות.
מחקרים נוספים נערכו גם על השפעת הסילון הנפלט מגוף ה־V-2 על הגרר האווירודינמי על גוף הטיל.
במסגרת זו נערכו חישובים תאורטיים על זווית התרחבות הסילון (jet expansion angle) במספרי מאך וגבהים שונים.
החישובים הראשונים שנערכו על הסילון הסימטרי העידו על זווית התרחבות גבוהה למדי של 70 מעלות בגובה של הפסקת פעולת המנוע, שהוא בערך 25 קילומטר, הרבה מעבר לזווית ההתרחבות הצפויה של 45 מעלות.
אף על פי כן, חישובים נוספים שנערכו מאוחר יותר העידו, שהודות לאפקטים אווירודינמיים מסוימים, זווית ההתרחבות תהיה בכל זאת נמוכה במקצת מ־45 מעלות.
ממצאי הסיכום קבעו, שבתחום התת־קולי הגרר עולה כתוצאה מהשפעת הסילון, בעוד שבתחום העל קולי הגרר יורד כתוצאה מהשפעת הסילון.
ההסבר לתופעה המעניינת הזו הוא שבזרימה תת־קולית, בגבהים נמוכים ועם מעט התרחבות סילונית, הסילון מאיץ את האוויר הנוכח מאחורי הגוף, ובכך מוריד את הלחץ הסטטי באזור הבסיס וגורם לתוספת גרר.
בזרימה על קולית לעומת זאת, הסילון לובש צורה חרוטית משמעותית, ולכן כל זרימת האוויר שמסביב לטיל צריכה לעבור דרך אזור שעבר דחיסת הלם (compression shock).
הדבר משפיע על משטר הזרימה מסביב לגוף וגורם להתנתקות שכבת הגבול מגוף הטיל, ולהפחתת הגרר.
מכלול התוצאות התאורטיות שנצברו שימש לבסוף ליצירת העיצוב האווירודינמי הייחודי של הטיל.
ארבע הכנפיים האווירודינמיות של הטיל מוקמו מטעמי סימטריה בזוויות של 90 מעלות אחד יחסית לשני.
כל אחת מהכנפיים הייתה משוכה לאחור בזווית של 60 מעלות, ואורכה היה שני קליברים מלפנים לבסיס וחצי קליבר מאחורי הבסיס.
השפה האחורית של הכנף הייתה משוכה לאחור בזווית של 45 מעלות כדי להשאיר מרחב מספיק להתרחבות של הסילון בגובה רב.
השפות החיצוניות התבדרו בזווית של 2 מעלות יחסית לציר הטיל.
במקור, החומר ממנו עשוי "עור" הטיל (השכבה החיצונית ביותר שלו) נבחר בעיקר משיקולים מכניים של הפחתה מרבית של משקל הרקטה.
אף על פי כן, החישובים אשר
Eber ערך בפנמינדה הראו שהשכבה החיצונית של הטיל תהיה חייבת לעמוד בטמפרטורות גבוהות בצורה יוצאת דופן - הודות לאפקט המשולב של הדחיסה האדיאבטית של האוויר מסביב לטיל ושל החיכוך עם האוויר.
החישובים הראו שצפויה טמפרטורה של יותר מ־1,000 מעלות צלזיוס במספר מאך , על כן החומר ממנו הורכבה השכבה החיצונית נבחר בקפידה.
פיתוח המנוע הרקטי של הטיל החל לאחר שנצבר ניסיון וידע בפיתוח המנועים של הדגמים A-1-A-3. עד לתקופה בה החל הפרויקט, המנוע הרקטי החזק ביותר שנבנה (מנוע ה־A-3) היה בעל דחף של 1.5 טון.
היעד שהציבו מתכנני המנוע לדחף של ה־V-2 על מנת לממש את ייעודו ככלי נשק לטווחים ארוכים היה 25 טון - פי 17 בערך מהמנוע הרקטי החזק ביותר שנבנה עד אז, ולכן הפיתוח היווה קפיצה של ממש.
הבחירה של חמצן נוזלי כמחמצן של הדלק נראתה מבטיחה שכן חמצן נוזלי, כצורה הטהורה ביותר של כל מחמצן, הציג מעט בעיות טכניות בכל הנוגע להצתה, האטומיזציה, והבקרה של תהליך בעירה בלחץ גבוה במנוע רקטי.
כבר בשלב מוקדם בפיתוח היה ברור שגורם דומיננטי בנצילות האנרגטית של המנוע הוא כמות הדלק שלא נשרף (unburned propellant) הנפלט ביחד עם סילון המנוע.
המתאר של שימוש בתערובת של 75% דלק אלכוהולי ו־25% חמצן בוסס על ידי חישובים וניסויים כקרוב למיטבי מההיבט הזה של הנצילות, ובנוסף תרם רבות לבטיחות של הטיל (במחיר של הפחתה קלה בנצילות).
כשתכנון המנוע החל, תעלומות רבות אפפו את תהליך הבעירה, במיוחד מנקודת המבט המתמטית; שאלות רבות כגון כמה זמן בעירה מסוימת תימשך, ומה הדחף לפי הזמן שתהליך בעירה מסוים מפיק, חסרו פתרון מתמטי מדויק.
פתרונות כאלו היו בעלי חשיבות קריטית לתכנון היבטים רבים של המנוע, במיוחד עקב העובדה שהדחף שהמנוע צריך להפיק צריך לעלות עם הזמן (משיקולים של חיסכון אנרגטי; צפיפות האוויר יורדת משמעותית עם הגובה ואיתה הגרר האווירודינמי, על כן יש להשקיע את רוב הדחף באזור בו הגרר נמוך יותר).
אחד החיבורים החשובים בו נעזרו מתכנני הטיל היה ספרו של אאורל סטודולה על טורבינות קיטור.
עבודה חלוצית רבה בתחום נעשתה במכוני מחקר שונים בגרמניה.
פרופסור שילר מלייפציג תרם רבות להבנה של תהליך הקירור הרגנרטיבי (Regenerative Cooling), ופרופסור קארל וגנר מדרמשטט סיפק מודל מתמטי ופתרון מתמטי לתהליך הבעירה.
מספר חוקרים נוספים בדרזדן תרמו רבות לביאור תהליכי האטומיזציה ולחקירה הניסויית של גזי הפליטה ונצילות הבעירה.
במסגרת חקירות אלה הושג מספר רב של תוצאות תאורטיות - בין היתר הוגדר האורך האופייני של מנוע רקטי כ־ (כאשר הוא הנפח התאורטי של תא הבעירה ו־ הוא שטח החתך המינימלי של נחיר הפליטה).
הפתרון המתמטי לתהליך הבעירה אפשר למשל לחשב את זמן ההישארות של אלמנט דלק בתא הבעירה, מה שאפשר לקבוע את הנפח התאורטי של תא הבעירה, בתוצאה שהפכה ליסודית מאז בתרמודינמיקה של מנועים רקטיים.
המנוע שפותח הכיל מספר חידושים טכנולוגיים שאפשרו לו להשיג דחף גבוה יותר.
ראשית, לתא הבעירה ניתנה צורה קצרה ועגולה יותר, בשונה ממנועים רקטיים קודמים שתוכננו שהיו ארוכים וצרים יותר.
תכנון קפדני של הגאומטריה של תאי בעירה הוא גורם חשוב ביעילות של מנועים רקטיים, שכן היציבות והעוצמה של בעירת הדלק בתא תלויה באופן חזק בצורה ובגודל של התא.
שנית, תא הבעירה פוצל לשני חלקים, הראשון הוא תא מקדים (pre-chamber system) שמטרתו לערבב את הדלק והמחמצן טוב יותר לפני הכניסה לתא הבעירה הראשי.
הדלק והמחמצן נשאבו בספיקה המתאימה לתא המקדים באמצעות משאבות־טורבו והוזרקו באמצעות מנגנון הזרקה (injector) חדש שהזריק את הדלק והמחמצן לתא המקדים בתבנית סיבובית מסוימת אשר גרמה להם לעבור תהליך אטומיזציה טוב יותר.
בנוסף, לשינוי הזה בארכיטקטורה של המנוע היה היתרון הבסיסי שהוא הרחיק את הלהבות של תא הבעירה הראשי ממנגנון ההזרקה, ובכך מנע נזקים העלולים להיגרם לו.
משאבות הטורבו העוצמתיות של הטיל סבבו בקצב של 5,000 סל"ד, ורק כך 9 הטונות של הדלק הרקטי יכלו להישאב לתא הבעירה במשך זמן של בערך דקה (כלומר ספיקה של 150 ק"ג בשנייה).
פיתוח המשאבה העוצמתית הצריך תכנון דקדקני ביותר; רק מפעל אחד שנמצא ביינבאך שבאוסטריה היה יכול לספק את המשאבה, וגם זאת באיחור רב.
חידוש משמעותי נוסף היה בנוגע לתכנון נחיר הפליטה במוצא תא הבעירה (הנחיר הרקטי, שנקרא גם נחיר דה־לאוול).
מחקרים תאורטיים הראו שנחיר בצורת חרוט קצר עם זווית יוצרת (חצי זווית ראש) של 15 מעלות ובלחץ של 0.8 אטמוספירות ביציאה מביא לביצועים מיטביים של הטיל מבחינת משקל המנוע והזנב, מקדם הדחף והמתקף הכולל, גרר הבסיס ויכולת הניהוג הסילוני של מסטי הסילון.
אחד ההיבטים המאתגרים בתכנון ה־V-2, היה המידור בפרויקט הפיתוח מחד גיסא, ומאידך הצורך בתיאום בין הצוותים האחראים על פיתוח הרכיבים השונים - תכנון כל רכיב ומאפייניו היה חייב להיעשות בתיאום עם תכנון רכיב אחר.
הפיתוח החל בטרם הייתה תמונה כללית של הטיל.
לכן היה צורך בתיאום תמידי בין צוותי הפיתוח.
תכנון מערכת הבקרה הוא דוגמה כזאת, שכן אליו התנקזו כל התוצאות התאורטיות והמעשיות של הצוותים השונים.
טיל ה־V-2 היה אמור לשאת ראש קרב במשקל 1,000 קילוגרם למרחק של 250–320 קילומטר ביעף בליסטי ללא הנעה, לאחר שדחף המנוע תם.
חישובים מתמטיים הראו שהטווח המקסימלי עבור מהירות נתונה ברגע כיבוי המנוע מתקבל עבור זווית נטייה של 41 מעלות ביחס לאופק.
בגלל המשקל ההתחלתי שלו, כ־12.5 טון, משגר נטוי יהיה כבד מדי להובלה, לכן נבחר שיגור אנכי לפני הקרקע.
לפיכך הטיל שינה את כיוון ההטיה שלו במהלך מעופו מרגע ששוגר אנכית; לשם כך חוג בקרה, שכונה בקרת עלרוד (pitch control), נדרש.
היה צורך בחוג בקרה נוסף כדי לשלוט על סטיית הטיל בכיוון ניצב למישור התנועה הדרוש שלו.
חוג בקרה שלישי נדרש כדי לשלוט בנטייה הטבעית של הטיל להסתובב סביב צירו בשל אי דיוקים מבניים בייצור הטיל.
ארבע שניות לאחר השיגור, הטיל החל לפנות בקצב משתנה (על תפקיד זה אחראית בקרת העלרוד), כך שהשלים פנייה של 49 מעלות מהציר האנכי כעבור 54 שניות בערך (השינוי בקו האופק במהלך פניית הטיל זניח).
פנייה זו הושגה באמצעות מערך של פוטנציומטר מסתובב ומנגנון סרוו שקיבל משוב מן הפוטנציומטר על ההבדל בין הזווית בין ציר הטיל והציר האנכי וזווית העלרוד הרצויה.
הפוטנציומטר המעגלי הסתובב בדפוס מסוים המחקה את דפוס בקרת העלרוד הרצויה של הטיל, ומנגנון הסרוו בתורו אחראי על הנעת משטחי ההיגוי כך שמוצא הפוטנציומטר יתאפס (ובכך לשמור על כיוון ציר הטיל בכיוון התנועה הרצוי).
בדרך זו זווית ההתקפה של הטיל נשמרה תמיד מתחת ל־3 מעלות.
את האינטגרציית התאוצות לכדי מיקום ואוריינטציה עכשוויים ביצע רכיב אלקטרומכני קריטי ייעודי הנקרא אינטגרטור כדור ודיסקה, המסוגל לבצע אינטגרציה רציפה בַזמן של נתוני חיישני התאוצה (אף כי דגמים שונים של הטיל עשו שימוש במערכות שונות; בפרט היו דגמים שעשו שימוש בתא אלקטרוליטי שביצע את האינטגרציות).
השימוש בנתוני המיקום והאוריינטציה כדי להפיק פקודות אנלוגיות מתאימות לניהוג הטיל הייתה המשימה הראשית של המחשב האנלוגי של הטיל, שכונה "Mischgerat" או "mixing device" (שנבנה לפי תאוריית היציבות הרקטית שפותחה בפנמינדה).
מנגנון הידראולי שימש כדי להוציא לפועל את פקודות המחשב ולהפעיל מומנט על כנפוני ההיגוי.
ניתן לדמיין את תהליך הניהוג של הטיל כך: הגאים אווירודינמיים וסילוניים 1 ו־3
שולטים על האוסצילציות והכיוון בציר הסבסוב (ובכך מכתיבים את מישור התנועה של הטיל), הגאים סילוניים 2 ו־4 שולטים על התנועה בציר העלרוד, ואילו הגאים אווירודינמיים 2 ו־4 פועלים בפאזות מנוגדות וכך שולטים על הגלגול של הטיל (תפקידם לרסן את הגלגול).
האיכות הלא גבוהה של מנגנון ההיגוי ההידראולי הייתה ככל הנראה הסיבה העיקרית לדיוק הנמוך יחסית של הטווח הבליסטי של הטיל.
כדי לשלוט על רגע כיבוי המנוע, פותחה מערכת עקיבת מכ"ם מתאימה (Lorenz Leitstrahstellung) על ידי ד"ר פרידריך קירשסטיין מסימנס.
המערכת שימשה למעקב אחרי הטיל בניסויי שיגור, ועשתה שימוש באפקט דופלר כדי למדוד את מהירות הטיל בכיוון קו הראייה מן התחנה אליו.
על מנת למדוד ישירות את מהירות הטיל, המערכת הוצבה על הקרקע בנקודה ממנה הטיל נראה כנע לאורך אלומת המכ"ם ברגע כיבוי המנוע (הנקודה חושבה על פי פרופיל הטיסה הרצוי מהטיל), כך שאפקט דופלר מדד למעשה את מהירות הטיל עצמה.
כשמהירות הטיל חלפה דרך ערכה הרצוי, סיגנל שודר מן התחנה שהפעיל את מנגנוני הפסקת הפעולה של הטיל.
על בסיס הטיל V-2, בוצעה עבודת פיתוח של טיל בליסטי דו־שלבי A-9/A-10 בעל טווח של 5,000 קילומטרים שיועד לפגיעה בארצות הברית.
הפיתוח של טיל זה נקטע עם תבוסת גרמניה וסיום מלחמת העולם השנייה.
פרויקט נוסף היה בשם "Prüfstand XII", שמטרתו לאפשר שיגור של טילים בליסטיים מצוללות באמצעות הפיכת צוללות לפלטפורמה מתאימה לשיגור טילים בליסטיים (מה שמכונה SLBM - Submarine-launched ballistic missile).
הפלטפורמה שפותחה נבחנה בניסוי בהצלחה, אך המלחמה הסתיימה לפני שנעשה במערכת שימוש.
לאחר המלחמה, צבאות ארצות הברית, ברית המועצות, וצרפת השתמשו במערכת כבסיס לפיתוח פלטפורמות לשיגור טילים בליסטיים בין יבשתיים מצוללות.
לוגיסטיקה של השיגור - לוח זמנים
הפרוצדורה שקדמה לכל שיגור של טיל V-2 הייתה בסדר הכרונולוגי הבא:
שעה לפני השיגור - מכלי הדלק והחמצן ממולאים בסדר הבא: 4000 ק"ג אלכוהול, 5000 ק"ג חמצן נוזלי, 150 ק"ג HTP, זרז נתרן פרמנגנט - 13 ק"ג.
בנוסף, הגאי הסילון עשויי הגרפיט מחוברים לטיל.
30 דקות לפני השיגור - גירוסקופים מוצבים בצירים האופקיים והאנכיים המיועדים להם; ההתאמה לצירים המיועדים נעשית באופן מדויק באמצעות קולימטורים.
10 דקות לפני השיגור - הרצה של כל מנגנוני המתגים והשסתומים בהתאם לסדר הפעולה שלהם.
3 דקות לפני השיגור - כל הגירוסקופים מתחילים לעבוד; הם סובבים בקצב של 30,000 סל"ד (500 סיבובים בשנייה).
2 דקות לפני השיגור - בדיקות אחרונות של הטיל.
דקה לפני השיגור - שסתומי הדלק והחמצן נפתחים ומאפשרים ל־9 ק"ג בשנייה של דלק להגיע בהשפעת הכבידה לתא הבעירה.
20 שניות לפני השיגור - צופה מרחוק מאשר שהדלק ניצת.
10 שניות לפני השיגור - משאבת הדלק והמחמצן פועלת עתה במלוא העוצמה; ספקי הכוח החיצוניים מכובים והבטריות הפנימיות מופעלות - שלב הדחף הראשוני מאותחל.
5 שניות לפני השיגור - הדחף עתה ב־8 טון.
רגע השיגור - שלב הדחף הראשי של 25 טונות מתחיל.
תרומת ה־V-2 למאמץ המלחמתי הגרמני
עלות הפיתוח והייצור של טילי ה־V-1 וה־V-2 הייתה שקולה לכ-40 מיליארד דולר אמריקני, פי 1.5 יותר מהעלות של פרויקט מנהטן שהפיק את פצצת האטום.
פרויקט ה־V-2 צרך כשליש מתוצרת הדלק של גרמניה ונתחים גדולים של טכנולוגיות קריטיות אחרות.
כדי להפיק את כמות הדלק האלכוהולי הדרושה לשיגור טיל V-2 יחיד היה צורך ב־30 טונות של תפוחי אדמה, זאת בעת בה מזון לא היה מצוי בשפע.
ל־V-2 לא היה מרעום קרבה, כך שלא ניתן היה ליזום את פיצוצו מעל הקרקע.
הטיל שנחבט בקרקע במהירות על קולית קבר את עצמו בטרם התפוצץ ובכך נפגעה יעילות הפיצוץ.
בנוסף לכך, מערכות ההנחיה שלו לא אפשרו פגיעה במטרות נקודה בעלות ערך אסטרטגי, ולכן שוגר אל מטרות בגודל של עיר.
העלות שלו השתוותה לזה של מפציץ בעל 4 מנועים, שהיה מדויק יותר, בעל טווחים ארוכים יותר, נשא חימוש במשקל רב יותר, וניתן היה לשימוש חוזר.
לטילי ה־V-2 לא הייתה כל השפעה על תוצאות המלחמה, ועיקר ערכם היה מוראלי ותעמולתי; לקראת סיום המלחמה הוא חיזק את האמונה של מעצמות הציר בקיומם של נשקי פלא (Wonder weapons) שיוכלו להפוך את הקערה על פיה.
מורשתו של ה־V-2 באה לידי ביטוי בעולם שאחרי מלחמת העולם השנייה, בכך שסלל את הדרך לפיתוח טילים בליסטיים בין יבשתיים ולמסע בחלל.
לאחר המלחמה, שימש טיל ה־V-2 כאב־טיפוס לפיתוח טילים בליסטיים נוספים בארצות הברית, ברית המועצות ומדינות אחרות.
מידע טכני, רכיבים, משוואות ההנחיה, הניווט והבקרה של הטיל, כמו גם פרטים תכנוניים מסווגים רבים נמסרו לצבא ארצות הברית.
המהנדסים שתכננו את הטיל ובראשם ורנר פון בראון נשבו בסיום המלחמה על ידי האמריקנים.
חלק מהמהנדסים נבחרו ושולבו בתוכנית החלל האמריקנית כחוקרים וכמפתחי טילים ובהם הטיל סטורן 5 ששיגר את חלליות אפולו לירח.
רבים מהאספקטים התכנוניים של טיל ה־V-2 שבמובן מסוים לא צלחו כיוון שלא פותחו עד הסוף, הפכו לאחר המלחמה לדוגמה לקווים מנחים לתכנון טילים עתידיים.
הרדסטון הוא למעשה גרסה מעט מתקדמת של הטיל V-2.
בנוסף לחומרה של הטיל V-2, ממשלת ארצות הברית העבירה מסמכים רבים מגרמניה לארצות הברית.
אלו הכילו משוואות מיכון הנוגעות להנחיה, הניווט והבקרה של הטיל, כמו גם קונספטים מתקדמים על כלי רכב חלליים.
בשנות ה־50 כמה מהמסמכים האלו היו שימושיים לפיתוח קונספטים מרכזיים לארכיטקטורה של מערכות ניווט אינרציאליות, כגון טרנספורמציות מטריציוניות (direction cosine matrix transformations) מסוימות, ואלו יושמו בתוכניות מוקדמות כגון מערכות ההנחיה של טילי האטלס ומיניטמן כמו גם למערכות הניווט של הצוללות של חיל הים האמריקני.
בטילי ה־V-2 שנתפסו נעשה שימוש למגוון משימות חקר.
מספר טילי V-2 שוגרו כדי לדגום את האוויר בשכבות שונות כדי לקבוע את הלחצים האטמוספיריים השונים ברמות שונות וכדי לראות אילו גזים מרכיבים את השכבות העליונות של האטמוספירה.
ניסויים אחרים ניסו למדוד את רמת הקרינה הקוסמית.
בהזדמנות אחרת שיגרו טיל V-2 כדי לצלם את כדור הארץ "מלמעלה" וכך צולמה התמונה הראשונה בחלל.
מספר טילי V-2 מקוריים מוצגים במוזיאונים ברחבי העולם, בהם מוזיאון האוויר והחלל הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון, מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון, לה קופול שבצרפת, ועוד.
V-1 היה טיל השיוט המבצעי הראשון בעולם.
הטיל פותח על ידי חיל האוויר הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, והיה בשימוש מיוני 1944 עד מרץ 1945.
רמת הדיוק של הטיל הייתה נמוכה כך שלא היה יעיל נגד מטרות צבאיות ובהתאם שוגר אל עבר הערים לונדון בבריטניה ואנטוורפן בבלגיה.
הטילים שוגרו ממגלשים מיוחדים בחופי צרפת והולנד.
בתקופת השיא שוגרו טילי V-1 בקצב של מעל 100 טילים ביום והביאו להרס רב ולהרג אזרחים.
בהדרגה פחת קצב השיגור לאחר שבעלות הברית כבשו את אתרי השיגור.
בעיתוני בעלות הברית הטיל תואר כמטוס רובוטי הטס למרחק מאות קילומטרים, על כן דבק בו הכינוי "פצצה מעופפת".
הבריטים הפעילו כנגד טילי ה-V-1 מערך הגנה אווירית, שכלל תותחי נ"מ ומטוסים ליירוט הטילים בעת מעופם, בעוד שמפעלי הייצור של הטילים היוו יעד להפצצה אסטרטגית.
הטיל תוכנן על ידי המהנדסים רוברט לוסר ופריץ גוסלו, בשם המקורי FI-103. ההצעה המקורית לפיתוח המנוע הייתה מנוסחת כך:
"קח שפופרת ניסוי, שים בפנים מספר טיפות של בנזין, נער את השפופרת והצת את הקצה הפתוח שלה.
התערובת תבער לא ברציפות, אלא בפעימות ריתמיות".
בנוגע למערכת ההנחיה של הטיל, הדרישה המקורית קראה לפיתוחו של כלי טיס בלתי מאויש יציב אשר למיקום פגיעתו התבדרות סטטיסטית אורכית ואנכית של לא יותר מ-4% ממרחק הטיסה, כלומר שגיאה של במרחק של 225 קילומטר.
הדיוק הזה היה צריך להיות מושג אך ורק בעזרת הטייס האוטומטי; אסור היה לעשות שימוש באותות רדיו בגלל השיבוש האפשרי שלהם בידי האויב.
על הטייס האוטומטי הייתה מוטלת המשימה לשפר את היציבות האנכית (lateral stability) של הטיל, לשלוט בכיוון התנועה של הטיל באופן מדויק מספיק במשך 25 דקות, ולאפשר גמישות מסוימת ביחס לכיוון האזימוט ההתחלתי של שיגור הטיל, זאת אומרת שהדרישה הייתה שהטיל יוכל לבצע פניות של עד מעלות.
טיסות הניסוי הראשונות נערכו בתחילת 1942, באזור פנמינדה בצפון-מזרח גרמניה, לחוף הים הבלטי.
גרסאות מאוישות נבנו כדי לבחון את בעיות התכנון בעזרת טייסי ניסוי, הבולטת בהם הייתה הטייסת האנה רייטש.
השיגור המבצעי הראשון נערך ב-12 ביוני 1944. בעלות הברית הפציצו את אתרי השיגור מדצמבר 1943, והצליחו ליירט טילים רבים בעודם באוויר.
היעד המקורי והעיקרי של הטילים היה העיר לונדון בירת בריטניה, לדרישתו של אדולף היטלר.
בעקבות תקיפות בעלות הברית, הפך נמל העיר אנטוורפן בבלגיה ליעד נוסף.
כ-30 אלף טילים נבנו ומהם כ-10,000 שוגרו לעבר בריטניה.
כ-4,000 מתוכם פגעו באזור לונדון.
כתוצאה מפגיעות הטילים, נהרגו כ-5,500 אזרחים.
לאחר המלחמה, צבאות ארצות הברית, ברית המועצות וצרפת ערכו ניסויים בייצור טילים דומים לטיל V-1 לאחר שמספר טילים כאלה נפלו לידם.
חיל הים האמריקני פיתח גרסה של הטיל לחימוש צוללות, בשם KGW-1.
מהירותו המרבית של הטיל הייתה 630 קילומטר לשעה וטווח הטיסה שלו היה 250 קילומטר.
הטיל טס בגובה של בין 100 ל-1,000 מטר, ונשא ראש קרב במשקל של 850 קילוגרם.
הטיל תוכנן בפשטות, כדי להתאים לייצור המוני.
שלדת הטיל נבנתה בעיקר מיריעת פלדה מרותכת וכנפיו נבנו מעץ לבוד.
מנוע מהוד הסילון של הטיל, מתוצרת חברת Argus, פעם בתדירות של 50 פעמים בשנייה, וקול הזמזום האופייני של המנוע הוא שהקנה לטיל את הכינוי "פצצה מזמזמת" (buzz bomb).
בטיל הורכב מנוע סילון, בהתבסס על תפיסת ההנעה הסילונית שפותחה לראשונה עבור מטוסי המסרשמיט Me 262.
הצתת מנוע ה-As 104 של Argus הושגה באמצעות מצת מהסוג שמשמש בכלי רכב אשר מוקם 76 סנטימטר מאחורי פתחי האוויר, עם זרם שמסופק מיחידה חשמלית.
שלושה נחירי אוויר לפני מהוד הסילון היו מחוברים למקור אוויר חיצוני בלחץ גבוה ששימש לאתחל את המנוע.
גז אצטילן שימש באופן טיפוסי כדי לאתחל את המנוע, ולעיתים קרובות מאוד לוח מעץ או חומרים דומים הוחזק לרוחב קצה הצינור כדי למנוע מהדלק לפעפע באוויר ולברוח לפני שיוצת.
ה-V-1 הונע באמצעות 165 גלונים של בנזין 75 אוקטן.
צורת פעולה זו, השונה מאופן פעולתו של מנוע סילון רגיל (המצריך הזרמה יזומה תמידית של אוויר פנימה אל המנוע והצתה מחדש בכל פעם), היא שמקנה לו את השם הנבדל "מנוע מהוד סילון" (ובאנגלית: Pulse jet engine).
לעקרון הפעולה של מנוע מהוד סילון יש קווי דמיון עם מהוד הלמהולץ.
ה-Argus As 104 יכול היה לפעול במהירות זרימת אוויר אפסית בשל פתחי האוויר שלו והכוונון האקוסטי של תא הבעירה שלו.
המנוע עשה את טיסת הבכורה שלו על מטוס Gotha Go 145 ב-30 באפריל 1941.
מערכת ההנחיה של הטיל כללה טייס אוטומטי ששלט על הכיוון, הגובה והמהירות.
פיתוח מערכת ההנחיה היה החלק המורכב ביותר בפיתוח הטיל.
ספק הכוח לפלטפורמה הגירוסקופית ולאקטואטורי בקרת הטיסה הייתה פנאומטית - כספק הכוח שימשו שני מכלי אוויר דחוס.
האוויר במכלים נדחס ללחץ של 150 אטמוספירות (15,000 kPa) לפני השיגור.
שליטה במסלול הטיל במעופו לא הייתה בעיה פשוטה כלל וכלל; שכן הייתה אינטראקציה מורכבת בין התנועות בדרגות החופש השונות של הטיל - בין העלרוד, הסבסוב והגלגול של הטיל.
כתוצאה מכך מערכת הטייס האוטומטי הייתה מורכבת מבוססת משוב שכללה הגאים, גירוסקופים, מטוטלות ומצפן מגנטי.
מצפן גירוסקופי סיפק משוב כדי לשלוט על הדינמיקה של העלרוד והגלגול, אך הוא היה נטוי ביחס לאופק כך שבקרות התנועות האלו היו נתונות באינטראקציה זו עם זו; הגירוסקופ נותר מהימן על בסיס משוב שסופק ממצפן מגנטי ומהמטוטלות.
מד דרך שהוצב בחרטום הטיל קבע מתי הטיל הגיע לאזור המטרה, באופן מדויק מספיק לצורך תקיפת שטחים גדולים מוגדרים.
לפני השיגור, במונה הדרך הוכנס מספר מסוים (המרחק לאזור המטרה) כך שיגיע לאפס בעת ההגעה למטרה.
כשהטיל שייט, זרימת האוויר סובבה את הפרופלור, כך שכל 30 סיבובים של הפרופלור הפחיתו יחידה אחת במונה הדרך.
מונה הדרך גרם להתחמשות של ראש הקרב של הטיל במרחק של בערך 60 קילומטר מאזור המטרה.
הגובה של שיוט הטיל נקבע על ידי הטייס האוטומטי (בהתאם לתוכנית שיוט שהוגדרה מראש על ידי בוני הטיל) אשר ניטר שינויים קטנים בגובה הטיל מעל הקרקע ושמר על גובה קבוע.
עם ההגעה למטרה והתאפסות מונה הדרך, מכניזם מסוים האחראי על הפסקת בקרת הטיסה של הטיל מופעל והטיל היה משייט מטה אל הקרקע בתנועת צלילה אופיינית.
הפסקת הטיסה הושגה באמצעות רצף אירועים שנקבע מראש: כאשר מונה הדרך ציין אפס, שני ספוילרים על הגה הגובה שוחררו, הצימוד בין הגה הגובה ומנגנון הסרוו שלו שובש, ואמצעי דמוי גיליוטינה הפסיק את הבקרה הפנאומטית, ובכך שם את ההגה במצב נייטרלי.
הפעולות האלו הציבו את הטיל בצלילה חריפה.
בעוד שבתחילה הייתה זו אמורה להיות צלילה ממונעת חזקה, בפועל תאוצת הצלילה גרמה לזרימת הדלק למנוע להיחלש.
הדממה הפתאומית שאחרי הזמזום הזהירה את האנשים על הקרקע מפני הפגיעה הממשמשת ובאה.
בעיית הדלק נפתרה במהרה וכשטילי ה-V-1 האחרונים נפלו הם פגעו בעוצמה.
קשה לסווג את הטיל במונחים מודרניים, אך אופן הפעולה שלו דומה במובן מסוים לזה של מערכות מוגדרות מראש; הטיל מיועד לפגוע במטרות נייחות במרחק בהתאם לתוכנית מוגדרת מראש שנקבעה על ידי הטייס האוטומטי והמרחק שהוזן לו מראש.
בתחילת השימוש המבצעי בהם, דיוק הפגיעה של טילי ה-V-1 היה במעגל ברדיוס 9.5 מייל מסביב למטרה, אבל עם סיום המלחמה, הדיוק שופר לרדיוס של 3.5 מייל, דיוק בר השוואה לזה של טילי ה-V2. גם מהירות הטיל שופרה, ועם סיום המלחמה טילי ה-V-1 טסו במהירות של מעל 800 קמ"ש.
היוזמה הבריטית להגנה בפני כלי הנשק ארוכי הטווח של הגרמנים באה לידי ביטוי במבצע Crossbow.
תותחי נ"מ נפרשו מחדש בזמן קצר: בתחילה, באמצע יוני 1944, מעמדות על North Downs שבחופה הדרומי של אנגליה, ואז לאורך שרשרת עמדות שסגרו את שפך נהר התמזה להתקפות מהמזרח.
בספטמבר 1944, קו הגנה חדש נפרש בחוף מזרח אנגליה, ובדצמבר הוקמה שכבת הגנה נוספת לאורך חוף לינקולנשייר-יורקשייר.
הפרישות נעשו בהתאם לנקודות הגישה הנוחות לפגיעת טילי ה-V-1, שכן אתרי השיגור של הטילים נתפסו בהדרגה על ידי בעלות הברית.
בלילה הראשון של הפצצות טילי V-1, צוותי הנ"מ מסביב לקרוידון צהלו - לפתע הם הצליחו לפגוע במספרים חסרי תקדים של מפציצים גרמנים; הייתה אכזבה גדולה כאשר האמת נתגלתה.
מפעילי סוללות נ"מ גילו עד מהרה שמטרות קטנות ומהירות כאלה היו למעשה, קשות מאוד לפגיעה.
גובה השיוט של ה-V-1, בין 600 ל-900 מטר, היה קצת מעל הגובה המרבי אליו הגיעו תותחים קלים, וקצת מתחת לגובה האופטימלי לתרחישי ירי עבור תותחים כבדים יותר.
השילוב של הגובה והמהירות לא אפשר עקיבה אפקטיבית מצד תותח נגד מטוסים "3.7, ותחליפים יעילים יותר היו בפיתוח, במחיר עלויות גבוהות.
הפיתוח של מרעום הקרבה ושל מכ"מים סנטימטרים בתדר של 3 ג'יגההרץ לצורך טיווח (המתבססים על מגנטרון) עזרו רבות לאזן מול המהירות הגבוהה והגודל הקטן של טילי ה-V-1. ב-1944, מעבדות בל התחילו להעביר מערכת בקרת אש המבוססת על מחשב אנלוגי (Kerrison Predictor), בדיוק בזמן לפלישת בעלות הברית לאירופה.
אמצעי העזר האלקטרוניים האלה הגיעו בכמויות החל מיוני 1944, בדיוק כאשר התותחים החדשים הגיעו לעמדות הירי שלהם בחוף.
שבעה עשר אחוזים מכל הפצצות המעופפות שנכנסו ל-"חגורת האש" שלאורך החוף הבריטי הושמדו בירי התותחים במהלך השבוע הראשון של הצבתם בחוף.
אחוז זה נסק לשישים אחוזים ב-23 באוגוסט ול-74 אחוזים בשבוע האחרון של החודש, אשר בו ביום אחד הופלו 82 אחוזים מהמטרות.
כמות התחמושת המבוזבזת ירדה מ-2,500 פגזים עבור טיל V-1 אחד בתחילה ל-100 פגזים לטובת הפלת טיל אחד בסוף.
עם זאת, האיום נמשך, ומתקפות V-1 המשיכו עד שכל אתרי השיגור נתפסו בידי כוחות הקרקע.
כ-2,000 בלוני נ"מ הועלו לאוויר, בתקווה שטילי ה-V-1 יושמדו או יוסטו כשייתקלו בבלונים או בכבלי הקשירה שלהם.
בתגובה, לשפות החיצוניות של כנפי ה-V-1 חוברו חותכי כבלים, וכתוצאה מכך מעט פחות מ-300 טילי V-1 הופלו על ידי בלוני הנ"מ.
כדי להתאים ולהזין תוכנית שיוט במערכת ההנחיה של טיל ה-V-1, הגרמנים היו צריכים לדעת איפה בדיוק פגעו טילי ה-V-1. לפיכך, נדרש המודיעין הגרמני להשיג מידע על מיקומי הפגיעות ממרגליו בבריטניה, אך כל המרגלים הגרמנים בבריטניה נתפסו ופעלו כסוכנים כפולים בשליטה בריטית.
ב-16 ביוני 1944, הסוכן הבריטי הכפול חואן פויול גארסיה (גארבו) נדרש ממפקחיו הגרמנים לתת מידע על האתרים והזמנים של פגיעות טילי ה-V-1, ודרישות דומות נדרשו מסוכנים גרמנים אחרים בבריטניה כמו Brutus ו-Tate.
בהינתן המידע הזה, יכלו הגרמנים לתקן את בקרת מעוף הטילים בהתאם למידע אם הם נפלו לפני או אחרי או המטרה הרצויה.
מספר טילי V-1 היו מצוידים במשדרי רדיו, אשר בעזרתם ניתן היה לזהות בבירור נטייה של הטילים ליפול לפני המטרות שהוזנו להם.
אוברסט Max Wachtel, המפקד של Flak Regiment 155 (W), אשר היה אחראי למתקפת ה-V-1, השווה בין המידע שהתקבל ממשדרי הרדיו עם הדיווחים שנתקבלו מהסוכנים הכפולים.
הוא הסיק, באופן תמוה, בהינתן אי ההתאמה בין שתי קבוצות המידע, שחייב להיות פגם כלשהו במשדרי הרדיו, שכן הוא היה בטוח שהסוכנים היו מהימנים לחלוטין.
המדיניות של הסטת נקודות הפגיעה של ה-V-1 הרחק ממרכז לונדון מלכתחילה עוררה מחלוקת.
קבינט המלחמה סירב לבצע כל פעולה שתגדיל את מספר הנפגעים בכל מקום שהוא, גם אם זה יפחית את סך הנפגעים בכל המקומות.
הדעה הייתה שצ'רצ'יל יהפוך את ההחלטה הזאת מאוחר יותר (הוא היה באותו זמן בכנס), אולם השיהוי בהעברת מידע כוזב לגרמנים עשוי היה להיות לסכן את תוכנית ההטעיה כולה.
לכן, סר Findlater Stewart מיוזמת ההגנה הביתית קיבל על עצמו את האחריות להתחיל במבצע ההטעיה באופן מיידי, פעולתו נתמכה מאוחר יותר על ידי צ'רצ'יל כשהוא חזר.
טילי ה-V-1 נחשבו לנשק הגרמני האפקטיבי ביותר של מלחמת העולם השנייה, זאת בניגוד לטילי ה-V2 שהיו יקרים יותר ואפקטיביים פחות.
הפצצות טילי ה-V-1 אילצו את בעלות הברית להשקיע משאבים רבים באמצעים הגנתיים, תחמושת, ודלק בעבור המטוסים המיירטים.
חלק מהאפקטיביות נבע מהעובדה שמהירות הטיל הייתה תת-קולית והשמיעה רעש אופייני שהביא לתחושת פחד עבור השומעים בסביבת המעוף שלה.
הצורך הבלתי פוסק ליירט את הטילים הסיט את המטוסים המיירטים מהמטרות הראשוניות שלהם, באופן שהביא לתוספת משמעותית בזמן ההכנה להתקפות בעלות הברית.
בעלותו של טיל V2 בודד ניתן היה לייצר 20 טילי V-1, בעוד שניהם נשאו בערך אותו משקל ראש קרבי.
לכן, באופן אירוני, לאחד מכלי הנשק המבצעיים המתקדמים ביותר של גרמניה במלחמת העולם השנייה הייתה השפעה פחותה בהרבה מאשר טיל ה-V-1 הפשוט יותר.
V (וי) היא האות העשרים ושתים באלפבית הלטיני.
בדומה לאותיות U ו-Y, גם האות V התפתחה מהאות היוונית אופסילון, שמקורה באות הפיניקית וו.
האטרוסקים השתמשו באות לסמן את צליל שורוק.
הרומאים השתמשו באות לסמן צליל "ו" בנוסף לצליל השורוק.
היא נהגית כיום ברוב השפות בהן היא משומשת כבי"ת רפה או ו"ו עיצורית (/IPA: /v), למעט בגרמנית בה היא נהגית כפ"א רפה (/IPA: /f) במילים ממקור גרמני.
באלפבית פונטי האות מיוצגת על ידי המילה "ויקטור" (Victor).
בקוד מורס מיוצגת האות על ידי שלוש נקודות וקו:
וו פרוטו כנעניוו פיניקיאופסילון יווניתV אטרוסקיתV לטינית
בתחומים רבים, הסימן V המסומן בכתב יד בסמוך לטקסט כתוב מסמל כי הטקסט עבר בדיקה מסוימת וקיבל אישור (לדוגמה - בעת מתן הערכה על מבחן).
זאת בניגוד לסימון X, המסמל מתן הערכה שלילית או ביטול של הטקסט .
"V is for Victory" - בתקשורת ובתרבות, V הוא שמו של סימן הניצחון - סימן V.
בכימיה, V מייצג את היסוד ונדיום.
בהנדסת חשמל, V מסמל מתח חשמלי.
בדקדוק אנגלי, v מסמל פועל.
בקוד לוחיות הרישוי הבינלאומי, V מסמל את הוותיקן.
V מסמל את היחידה וולט, המודדת מתח חשמלי.
בפיזיקה ומתמטיקה, V מייצג משתנה עבור מהירות.
בגאומטריה V משמש לייצוג "נפח".
באלגברה ליניארית V מסמל מרחב וקטורי ו v מסמל וקטור.
בספרות רומיות, V מסמל את הספרה 5.
במוזיקה, האות V משמשת כספרה רומית, המייצגת את הדומיננטה – בין אם מדובר בדרגה, באקורד או בפונקציה הטונאלית – המז'ורית (V) או המינורית (v).
V-chip היא טכנולוגיה באמצעותה ניתן לחסום תכנים לא הולמים לצפייה לילדים במכשירי טלוויזיה, ממירי כבלים ומכשירי וידאו.
יישום טכנולוגיית ה V-chip התבצע כחלק מתקנות חוק התקשורת משנת 1996 בארצות הברית, במסגרתו התבצעו רפורמות ושינויים רגולטורים בתחום הטכנולוגיות לתקשורת אלקטרונית למרחקים, זאת במסגרת הניסיון להרחבת חופש המידע באינטרנט.
בשנת 2000 החליטה הרשות הפדרלית לפיקוח על התקשורת (FCC - Federal Communications Commission) כי כל מכשירי הטלוויזיה בארצות הברית שגודלם 13 אינץ' (33 סנטימטר) ומעלה, מחויבים בהתקן V-chip.
טכנולוגיית זו נמצאת כיום בשימוש בארצות הברית, בקנדה ובברזיל.
מטרתו העיקרית של חוק זה הייתה הפיכת תחום התקשורת בארצות הברית למעין שוק חופשי, בו כל מוסד או עסק תקשורתי רשאי להתחרות מול עסקי תקשורת אחרים.
מדובר בשינוי הכולל הגדול ביותר שנעשה מזה 62 שנים (מאז חוק התקשורת משנת 1934) בתחום התקשורת בארצות הברית.
את החוק הוביל נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון מתוך מטרה לגרום לשינוי נרחב בחקיקה בתחום התקשורת.
החוק צפוי היה להשפיע בצורה נרחבת על שירותי הטלפוניה, שירותי הכבלים ושירותים נוספים של שידורים בארצות הברית.
התקנות הקשורות לתכנים לא הולמים בטלוויזיה בכבלים, לצד ריבוי ערוצים, ריבוי תכנים מיניים למבוגרים וסירוב חברות כבלים לשדר תוכניות מסוימות, הובילו בסופו של דבר לדרישה לייצר טלוויזיות המאפשרות חסימת תוכניות באמצעות שימוש בטכנולוגית V-chip.
את השם לטכנולוגיה זו טבע אדוארד ג'.מרקי (Edward J.
Markey), שסייע בכתיבת התקנות לחוק התקשורת משנת 1996. משמעות האות V היא "אלימות" (violence ), אך לא מרקי אחראי להמצאת הפטנט.
Elam), מהנדס בחיל האוויר האמריקאי, לבדוק ולתקן (בצורה חובבנית) מכשירי טלוויזיה והמציא מכשיר חסימה תכנים, שעובד באמצעות שימוש באותו מעגל אלקטרוני המשמש לתמלול עבור לקויי שמיעה.
בשנת 1983 עתר לFCC לחיוב התקנת מכשיר החסימה שהמציא בכל מכשירי הטלוויזיה.
בשנת 1985 הוענק לאלם פטנט על המצאתו.
בשנת 1986 המציא ג'ון אוליבו (John Olivo) מכשיר אחר לחסימת צפייה.
עובדי החברה שלו, מחשיבים אותו כממציא של פטנט ה V-chip.
במרבית המקרים, המצאת רעיון ה V-chip מיוחסת למהנדס הקנדי, טים קולינגס (Tim Collings) שמשנת 1991, החל לקדם עצמו כממציא הרעיון.
עבור מרבית סרטי הקולנוע ותוכנית הטלוויזיה, להוציא תוכניות ספורט וחדשות, מוגדר סיווג צפייה, אשר מטרתו להתריע על רמות השימוש באלימות, במין או בשפה בוטה.
דירוג זה מקודד גם אלקטרונית על התוכנית.
V-chip עוצב כך שיהיה מסוגל לקרוא קודים אלקטרוניים עוד לפני שהם מוצגים על מסך הטלוויזיה; השבב קורא את המידע המקודד על התוכנית (המדורגת לפי סיווג הצפייה), וחוסם את התוכנית או התוכניות בהתאם לבחירת ההורה.
בדרך זו, יכולים ההורים, על ידי שימוש בשלט, לחסום מראש את הצפייה בתכנים שאינם ראויים לילדיהם.
למרות שמו, אין מדובר בשבב בודד כי אם בשילוב של מספר טכנולוגיות.
בכל טלוויזיה וממיר כבלים קיים מעגל אלקטרוני המתוכנת כך שיכיל את האפשרות לחסום תוכניות באמצעות קריאת קוד מספרי המשודר במעגל סגור.
הצופה משתמש במכשיר השלט הרחוק על מנת לבחור את רמת האלימות או המין שהוא "מוכן לספוג".
כשה-v-chip קורא את דירוג סיווג הצפייה של אותה תוכנית שבחר הצופה ככזו שאינה ראויה לצפייה לילדים, התמונה מוחלפת במסך שחור.
ללא ספק, התומך הנלהב ביותר של השימוש ב V-chip הוא ביל קלינטון.
הוא חשב שהשבב הוא דרך מצוינת לעזור לאנשים להצליח לאכוף ערכי משפחה בביתם ולפי התנאים שלהם.
בנאומו בעת חתימת חוק התקשורת הוא אמר שכלי זה יכול להיות קול חזק מול אלימות נוער, הריונות נערות ושימוש נוער בסמים.
הסנטור טום הארקלין (Tom Harklin) טען כי ילדים צופים בממוצע בין שמונה למאה אלף מעשי אלימות עוד לפני שסיימו בית ספר יסודי, והתמונות האלה לא ייעלמו כשהטלוויזיה תכבה.
קלינטון ותומכיו הרבים האמינו כי השבב יתן תשובה טובה לבעיית האלימות המרובה בטלוויזיה, אך לא כולם חשבו כך.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ALCU - American Civil Liberties Union) היו הדומיננטיים ביותר במאבק נגד השימוש ב V-chip.
הם סברו כי פעולה זו נוגדת את התיקון הראשון בחוקת ארצות הברית וטענו כי קיימות דרכים טובות יותר לחסום צפייה בתכנים, וללא התערבות ממשלתית.
V15 או ניצחון 2015 הייתה תנועה ישראלית על-מפלגתית שנוסדה לקראת הבחירות לכנסת ישראל ה-20, על-ידי האקטיביסטים איתמר ויצמן ונמרוד דוויק, שהצהירה כי בכוונתה להביא להחלפת שלטון ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
התנועה פעלה כשלושה חודשים טרם מערכת הבחירות לכנסת ה-20, בדרכים של "גיוס קולות" וקמפיין ציבורי בחוצות ובאינטרנט, שבהם נמתחה ביקורת על מעשיה של הממשלה היוצאת, שעמדה בראשות נתניהו.
התנועה ניסתה להעלות את אחוז ההצבעה של השמאל הפוליטי בישראל.
לאחר הבחירות מוזגה התנועה עם תנועת "קול אחד" וביחד הקימו את תנועת "דרכנו" בנובמבר 2015.
V15 הוקמה בדצמבר 2014, על ידי איתמר ויצמן ונמרוד דוויק.
בכנס ההקמה, שבו נשא דברים ראש השב"כ לשעבר יובל דיסקין, הונחו היסודות לפעילותה של התנועה במחקר, בשטח, ברשת האינטרנט ועוד.
לאחר הקמתה סיכמה התנועה על שיתוף פעולה עם תנועת "קול אחד".
לאורך התקופה שקדמה הבחירות לכנסת ה-20 (שהתקיימו ב-17 במרץ 2015), ניהלה התנועה קמפיין חוצות תחת הסיסמה "פשוט מחליפים".
מערך השטח של הארגון כלל מטות בערי ישראל השונות, במטרה להעלות את אחוזי ההצבעה בקרב מצביעי המרכז והשמאל.
פעילות גיוס קולות של התנועה, שנעשתה באמצעות הסברה מדלת לדלת, הגיעה אל מעל ל-100 אלף מצביעים פוטנציאליים במטרה להוציא אותם להצביע.
עם קבלת תוצאות הבחירות התברר שהתנועה כשלה במשימתה להחלפת הממשלה - מפלגת הליכוד הגדילה את כוחה ל-30 מנדטים וב-14 במאי 2015 הושבעה ממשלת נתניהו הרביעית.
מנתוני הצבעה עולה כי במקומות שפעלה התנועה עלו אחוזי ההצבעה בשיעור של בין 0 ל-3 אחוזים.
עם זאת, בכלל מדינת ישראל עלו אחוזי הצבעה בבחירות לכנסת ה-20 בשיעור של 4.6%.
חקירת הפעילות על ידי תת-ועדה של הסנאט האמריקאי
תת-ועדה של הסנאט של ארצות הברית קבעה כי V15 עשתה שימוש בתשתית של "קול אחד" שנבנתה בתמיכת מחלקת המדינה האמריקאית לארגון "קול אחד" בשנת 2014 כדי לתמוך בקידום פתרון שתי המדינות לשני עמים.
לפי הדו"ח, התמיכה נועדה לצורך קמפיין שכלל "הרחבת הנוכחות ברשתות החברתיות, בניית מאגר בוחרים גדול יותר, ושכירת חברת ייעוץ פוליטי אמריקאית שתכשיר פעילים ומנהלים בשיטות ניהול קמפיין עממי למען תמיכה בתהליך השלום הישראלי־פלסטיני".
כך למשל, הפעילים שגויסו בתמיכת ממחלקת המדינה נרתמו לפעילות V15, "קול אחד" דיווח על כך לקונסול הכללי של ארצות הברית בירושלים, אך זה אמר שלא קרא את האימיילים בעניין משום שהיו ארוכים מדי.
הסנטורים קבעו כי מחלקת המדינה לא הציבה מלכתחילה תנאים לגבי השימוש בכסף ולכן לא נעברה עבירה, אולם נמצאו כשלים בדרך שבה מקצה הממשל כספים לעמותות והאופן שבו הוא מפקח עליהם.
יושב ראש תת-הוועדה, הסנאטור הרפובליקני רוב פורטמן, אמר כי הדבר לחלוטין אינו מקובל שנעשה שימוש בכספי משלם המיסים האמריקני לבניית תשתית של קמפיין פוליטי וכנגד ידידתה הטובה ביותר של ארצות הברית מהמזרח התיכון.
מראשית פעילותה של התנועה הושמעה ביקורת כלפי פעילותה, בעיקר בקרב ארגוני הימין וכלי התקשורת המזוהים עימם.
בסוף ינואר 2015 פתחה מפלגת הליכוד בקמפיין נגד V15 שכלל ראיונות שונים בערוצי התקשורת ומסיבת עיתונאים בהשתתפות מירי רגב, ציפי חוטובלי, אופיר אקוניס, יריב לוין ודוד שמרון, שבה טענו בדבר מימון והתנהלות התנועה.
הליכוד טען שהארגון משמש כשלוחה של רשימת המחנה הציוני תוך הפרת חוק מימון מפלגות, התלונן על כך בפני ועדת הבחירות המרכזית והגיש בקשה לצו מניעה נגד הארגון.
לאחר שלא הצליח להוכיח את טענותיו ביטל הליכוד את בקשתו לצו מניעה, ולאחר מכן דחה ראש ועדת הבחירות המרכזית את עתירת הליכוד, וחייבו בתשלום הוצאות בסך 48,000 ש"ח.
בד בבד, התפרסמו כתבות ב"ישראל היום", אשר כינו את פעילות התנועה "פרשת העמותות 2" (באזכור לפרשת עמותות ברק), ושטחו טענות דומות לאלו שהופיעו בעתירה.
בעקבות פעילות התנועה, הודיע חבר הכנסת יואב קיש בחודש מרץ 2016 כי בכוונתו ליזום חוק שנועד להגביל את סך התרומות לעמותות פוליטיות בתקופת בחירות, שאושר בכנסת ב-20 במרץ 2017.
בדו"ח מבקר המדינה לעניין בחירות 2015 יש התייחסות גם ל"פעילות גופים חוץ-מפלגתיים", בלי לנקוב במפורש בשמו של גוף כלשהו.
בדו"ח נאמר: "אין להתעלם מהמסרים הישירים שמצאו ביטוי בחלק מהפרסומים של הגופים החוץ-מפלגתיים, לרבות פרסומים הקוראים להחלפת הממשלה ואחרים המעודדים הצבעה עבור גושים שונים.
חרף האמור, ובשים לב לחשיבותו של חופש הביטוי הפוליטי של יחידים וקבוצות בחברה דמוקרטית, הגעתי לכלל מסקנה כי לא ניתן לראות במסרים מעין אלו תעמולה מובהקת לטובת סיעה ספציפית עד כדי קביעה שנוצרה חזקה של זיקה ארגונית לסיעה מסוימת כלשהי".
V354 בקפאוס (V354 Cephei) הוא על-ענק אדום הממוקם בקבוצת הכוכבים קפאוס בגלקסיית שביל החלב.
V354 בקפאוס הוא כוכב משתנה לא סדיר איטי הממוקם במרחק של 9,000 שנות אור ממערכת השמש והוא אחד הכוכבים הגדולים ביותר הידועים לאנושות, עם רדיוס מוערך של 1,520 רדיוסי שמש (1,060,000,000 קילומטרים).
במידה והוא היה ממוקם במרכז מערכת השמש הוא היה עולה על מסלולו של צדק ומתקרב לזה של שבתאי.