tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרמטכ"ל דן שומרון, דרש לקיים בדיקת טווחי גילוי לסירות.
הצלחת המודיעין להביא תמונה כוללת של שיטת האירוע ובהתרעה קצרה גם את מועדה.
הכוונה לתפוס את המחבלים בעודם באונייה לא מומשה.
עצם ביצוע הסיורים הימיים והאוויריים לאורך זמן רב הועיל בהרתעת המחבלים וגרם לסיכול המתקפה.
הסירות הורדו במרחק רב מעבר לתכנון והן נשארו בלי דלק ולא הגיעו למטרתן.
חקירת המחבלים השבויים נערכה על ידי שירות הביטחון הכללי ותוצאותיה לא התפרסמו.
פעילות הסיכול ארכה זמן רב, השקעת שעות הים הייתה כ-2300 שעות ים ספינות טילים וכ-450 שעות ים לספינות הבט"ש.
במרבית היחידות נמצא מה לתקן ולשפר בפעילות הביטחון השוטף.
המודיעין הימי ומערך הגילוי החופי של חיל הים דרוכים וערניים כדי למנוע פיגוע מהים.
המודיעין הימי - למרות פרסום ההתרעה המשותפת למודיעין הימי ולזירת טרור באמ"ן ב-29 במאי (יממה לפני גילוי הסירה הראשונה), והתרעת הבזק שהוציא המודיעין הימי בליל 29–30 במאי (כ-6 שעות לפני גילוי הסירה), האיחור בהסקת המסקנות לא שינה מאומה את תהליך הסיכול.
עם התרעה מוקדמת יותר יכול היה חיל הים להשקיע יותר מאמצים אך אין תוצאות טובות יותר ממה שהושג.
מערך תחנות המכ"ם שהפעיל חיל הים שופר באופן מתמיד ופעל בצורה טובה במהלך האירוע.
בכל התחנות הקבועות הותקן מכ"ם חדיש מתוצרת אלתא שפותח במיוחד לגילוי סירות מטרות קטנות על רקע הגלים.
ההצטיידות הוכיחה את עצמה כאשר בקרי השליטה במכ"ם תל אביב ומכ"ם ארז גילו את סירות המחבלים בטווח גדול מאוד.
עוד מתחילת שנות ה-80 נוכח חיל הים שהמחבלים מכינים סירות מהירות.
נערכו ניסויים בהעלאת מהירות ספינות הדבור על ידי החלפת המנועים בחזקים יותר.
התעשייה האווירית עמדה על הצורך פיתחה ובנתה ספינות דבורה.
ספינות אלה גדולות יותר ומהירותן מעל 30 קשר.
בשנת 1985 החליט מפקד חיל הים אברהם בן שושן לרכשן.
ספינות הוכיחו את יעילותן במפגשים עם סירות מחבלים באזור דרום לבנון.
לאחר "אבק דרכים" הזמין מפקד חיל הים מיכה רם שש ספינות דבורה נוספות.
במספנות ישראל פותחה ספינת בט"ש מהירה שלדג (כלי שיט) שהוצעה לחיל הים.
ראש המטה הכללי דן שומרון הורה לבדוק ישימותה.
עם הזמן שודרגו כל ספינות הבט"ש של חיל הים לספינות מהירות.
מפקד חיל הים אלוף מיכה רם היה מרוצה מאוד מהפעילות הימית בכללותה.
לדבריו, התוכנית המסוכנת של המחבלים וההשקעה הרבה בביצועה לא הביאו נזקים לישראל.
סירות המחבלים, החימוש והציוד המתוחכם נתפסו, למעט סירת התדלוק שפנתה לחוף המצרי ומהירותה אפשרה לה לברוח.
רדיפת הדבור תוך ירי ויירוט באמצעות מטוס הקל עד לכניעה או השמדה במסוקי תקיפה נעשתה היטב, ובתווך גם נמנעה תקלה של תקיפת סירות אזרחיות.
מפקד חיל הים סיכם כך:
עבודת מחקר המודיעין ופיצוח פרשת "אבק דרכים" הביאו את הרמטכ"ל, דן שומרון, לשבח את מודיעין חיל הים.
על ערנות מודיעינית על החדירה המתבצעת מוקדם יותר מהערכה שהביאה להזעקת המערכת קיבל סרן ניר פרס תעודת הערכה ממפקד חיל הים אלוף מיכה רם.
על פעילות באיתור המחבלים בחוף ניצנים והכוונת מסוקי הקרב אליהם צוינו טייסי המטוס עגור אל"ם ישראל בן חיים ורס"ן יואש קושניר לשבח על ידי מפקד חיל האוויר.
על גילוי סירת המחבלים מהאוויר - קיבלו הצופים במטוס הקל רב חובל ישעיהו מור וסימן טוב חממי מכתב הערכה ממפקד יחידת השליטה הימית סא"ל דרור אלוני.
זכו גם לשיחת הערכה מהטייסים בן חיים וקושניר שרואים אותם שותפים לצל"ש שקיבלו הם עצמם.
אחד עשר המחבלים שנתפסו בסירה מול געש ובחוף שטח אש 608 הועמדו לפני בית דין צבאי.
התובע עו"ד סרן ירון לוי דרש את העונש המרבי.
בית המשפט הצבאי גזר עליהם 30 שנות מאסר.
בהמשך להבנות שארם א-שייח שוחררו מרבית המחבלים בשנת 1999.
מצד המחבליםאבו יאסרמפקד כח התקיפההגיע עם סירתו עד 16 מיל מהחוף ונכנע לדבור 901.סא"ל עבדל סלאם זוהירמפקד קומנדו ימי בצי הלובי המתכנן והמוביל המבצעי של המחבלים מטעם הלובים התלווה ככל הנראה לאניית האם
תאריך ושעה מקום תיאור האירוע ותוצאותתחילת 1990מזרחית לטריפולי (לוב) תחילת אימוני המחבלים לקראת התקיפה.7 בפברואר מפקדת חיל היםהערכה על פיגוע העומד להתבצע ב-27 באפריל יום ייסוד החזית לשחרור פלסטין.18 בפברואר המודיעין הימיהגדרת כוונת הפיגוע19 במרץמפקדת חיל היםהערכת מצב בפני ראש מחלקת מבצעים אל"ם אריה גביש ותחילת הכנת תוכנית מגננה ממושכת.
22 במרץ מפקדת חיל היםפרסום הערכת המודיעין הימי לגבי מתווה התקיפה- אנייה עם 4 סירות גומי.3 באפריל מפקדת חיל הים גיבוש תוכנית סיורים לספינות טילים ספינות בט"ש וסיורי אוויר מעל הים.
עד 120 מיל ימי מחופי ישראל.
מסוקי קרב בכוננות 15 דקות להמראה.8 באפרילגזרת הים התיכוןתחילת סיורי מטוסים וספינות טילים לאיתור אוניית האם12 באפרילמפקדת חיל היםהורדת פקודת הסיורים על ידי רמ"ח מבצעים אריה גביש לפני ראש מספן ים עמי אילון.20 באפרילמחלקת מבצעיםהערכת מצב בפני רמ"ח מבצעים מסקנה התוכנית טובה.
תחילת הערכות מצב יומיות24 באפרילהמודיעין הימידרך פעולה נוספת של ירי רקטות מכלי שיט בסמוך לחוף27 באפרילגזרת הים התיכוןיום יסוד החזית לשחרור פלסטין תאריך שנחשב כמועד תקיפה מועדף.
12:00 מפקדת חיל היםהמודיעין הימי המודיעין הימי מפרסם התרעה לפיגוע החל מטווח הזמן המידי.
תוך מיקוד מועד ההתרחשות ליום החג עצמו (30 מאי) הערכה זו ניתנה על ידי נציג המודיעין הימי גם בשעות אחה"צ בפורום ראש חטיבת מבצעים16:40בסיס חיפהאח"י קשת (בפיקוד יהודה סיסו) יצאה לסיור במגמה לאיתור אוניית האם.
הזעקת מפקד חיל הים וצוותי הספינות.30 במאי 01:00מפקדת חיל היםהערכת מצב על ידי מפקד חיל היםבערך 01:00כ-50 מיל ימי מול החוףפיצול לא מתוכנן בין סירות המחבלים.
דבור 901 (בפיקוד שי שמש) נשלח למטרה06:45בסיס חיפהאח"י יפו (סער 4) (בפיקוד ליאור נצר) יוצאת לסיור באזור המרכז, כשעליה עם מפקד הפלגה סא"ל זאב ינובסקי, חוקר שבויים וצוות השתלטות משייטת 13.06:55 16 מיל ימי מול געש שי שמש מגדיר את המטרה כ 5 אנשים ואמצעי לחימה.
ההודעה מועברת לספינות ולמפקדות.07:20 בים מול עתליתדבורה 810 בפיקוד נשלחת לסייע לדבור 901 לתפוס את הסירה הנסחפת ברוח.07:3025 מיל ימי מול תל אביבשתים הסירות ללא דלק נעזבות, המחבלים מתרכזים בסירה אחת ויוצאים לכיוון רצועת עזה.07:45מרינות ומעגנים בחופי ישראלהנחיה לעצור יציאת כלי שיט קטנים לים כדי לא להיתקל במחבלים.
המריא לסיור והספינות אח"י קוממיות ואח"י תרשיש (סער 4) יוצאות לחיפושים אחרי אוניית האם.12:35מפקדת חיל היםסקירת מצב 11 מחבלים נחתו בחוף ויורטו על ידי מסוקי קרב.
4 נהרגו 5 נשבו ושניים נעדרים.
מתקיימים חיפושים באזור13:3125 מיל ימי מול תל אביב מטוס שחף מגלה שתי סירות מרוץ נטושות ואח"י יפו (סער 4) נגשת לטיפול בהן.
זו אינה אוניית האם.15:30חוף שטח אש 608מסוק יסעור מוריד מחלקה משייטת 1317:37 80 מיל ימי צפונית לפורט סעיד אח"י קוממיות זיהתה שהאונייה סורית מטרטוס לאלכסנדריה ואינה קשורה לפיגוע.
18:0925 מיל ימי מול תל אביבלפי בדיקת חבלני ילת"ם הסירה אינה ממולכדת נגררה לאשדוד18:40בסיס חיפהאח"י עליה יצאה לסיור חיפוש מחבלים ואוניית האם.19:50 חופי ישראל אגם מבצעים משחרר פעילות כלי שיט אזרחיים בכל המקומות31/5 12:20הים התיכוןספינה אחרונה אח"י עליה נכנסת לבסיס חיפה.
גמר מבצע אבק דרכים26/6חופי ישראלתרגיל חילי הפקת לקחים ובדיקת מערך הביטחון השוטף
מבצע אור ירוק היה מבצע מתוכנן של צה"ל להנחתת אוגדת שריון בגדה המערבית של מפרץ סואץ.
התוכנית כללה איגוף ימי על ידי הנחתת כוחות משוריינים בהיקף של אוגדה בחוף המערבי של מפרץ סואץ באמצעות נחתות חיל הים הישראלי.
מטרת המבצע הייתה אחת מהשתיים: לחדור לעומק מצרים דרך ואדי ספגה, לאגוף את הצבא המצרי הפרוס לאורך תעלת סואץ ולתקוף אותו מעורפו ("אור ירוק" גדול) או לכבוש את הגדה המערבית של מפרץ סואץ ולתפוס את שדות הנפט מורגן ובלעים בצפון המפרץ ("אור ירוק" קטן) כדי שישמשו נושא למשא ומתן.
המבצע המתוכנן, שצה"ל תירגל אותו ובזמן מלחמת יום הכיפורים אף החל במימושו, לא יצא אל הפועל.
מבצע רביב, שנערך ב-8 בספטמבר 1969 במסגרת מלחמת ההתשה, היה מבצע נחיתה קטן היקף: השתתפו בו רק שלוש נחתות טנקים (נט"קים), שהובילו כוחות משוריינים בסבב אחד בלבד מראס סודר לראס אבו דרג'.
למרות היקפו המצומצם של המבצע הופקו מפשיטת השריון המונחתת הזו לא מעט לקחים, ואלה יושמו בתוכניות הפעולה הבאות.
בשנים שקדמו למלחמת יום הכיפורים גובשו במטכ"ל תוכניות להנחתת כוחות משוריינים בהיקף של אוגדה בחוף המערבי של מפרץ סואץ.
הנחיתה הייתה המשימה העיקרית שתוכננה לחיל הים לעת מלחמה בגזרת ים סוף.
חיל הים ערך בים סוף כוח תובלה והנחתה למטרת איגוף ימי, שכלל שבע נחתות בגדלים שונים וצה"ל תירגל בהן הנחתה של כוחות משוריינים.
תוכניות הנחיתה כונו מבצע "אור אדום" ו"מבצע אור ירוק".
מגמת המבצע הייתה להגיע לעורפם של המערכים העיקריים המצריים ובכך להוציאם מאיזון.
בשנים 1972–1973 תוכנן לראשונה מבצע נחיתה בהיקף של אוגדה, מבצע "אור ירוק" (שבשלבי התכנון הראשונים נקרא מבצע "אור אדום").
התכנונים כללו את הגיבוש העקרוני והמעשי של תורת הנחיתה, את שיטת הפעולה, את הרכבי הכוח, את עקרונות שיתוף הפעולה בין הכוחות, את חלוקת הפיקוד ואת השליטה במבצע.
בתוכנית המבצע פורטו: הארגון וההפעלה של חוף ההעמסה (החוף שבו מתכנסים ומועמסים כלי הרק"ם על הנט"קים), אופן ההובלה של הגייסות ושל הרק"ם בים, נתיבי התנועה ודרך אבטחתם של הגייסות ושל הרק"ם בים, שיטת התפיסה והאבטחה של ראש החוף.
בתוכנית פורטו גם הפעולות שנדרשו להכנת שטח הנחיתה ולהיערכות הנחתות לנחיתה, סדר הנחיתה ואופן הוצאת הגייסות והרק"ם מהספינות אל החוף.
תוכנית המבצע גם כללה את אופן הסיוע (האווירי והימי) המוקצה לאבטחה ולבידוד אזור הפעולה וכן את פעולות ההונאה וההטעיה ואת הפעולות לשמירה על ביטחון המידע.
בנוסף פותחה ותורגלה נחיתת נט"קים על ריפי אלמוגים כדי להתחמק מטילי ים-ים ועל מנת להכין נקודות נחיתה אלטרנטיביות למבצע אור ירוק.
ב-21–24 בנובמבר 1972 ערך צה"ל את תרגיל "הרף עין", שבו תורגלה במפרץ סואץ הנחתה של חטיבת צנחנים.
ב-2 באוגוסט 1973, חודשיים לפני מלחמת יום הכיפורים, נערך תרגיל "מדקדק" בפני המטכ"ל, במהלכו נחת כוח של טנקי טירן על ריף אלמוגים באזור שארם א-שייח' בחוף רס א-טנטור בדרום מפרץ אילת.
בתרגיל הזה יושמו הלקחים והמסקנות שהופקו מהתנסויות העבר, ולאחריו גובשה תוכנית פעולה מבצעית מפורטת ומקפת - מבצע "אור ירוק".
זו אושרה במפקדת חיל הים, תורגלה בכל הרמות והכוחות בנפרד ובמקובץ והוצגה למטכ"ל.
המטכ"ל הביע את שביעות רצונו מהתרגיל ומתוכניות המבצע.
במלחמת יום הכיפורים נעשו הכנות למימוש מבצע "אור ירוק", שהיווה חלופה לצליחת תעלת סואץ, ושלוש פעמים אף החלו כוחות להתארגן ליציאה, אך בסופו של דבר המבצע לא יצא אל הפועל.
מפקדת אוגדה 440, בפיקודו של אלוף מנחם מרון, ירדה לסיני מיד עם פרוץ המלחמה, בלי שיהיו לה כוחות משלה.
משימתה הייתה הקמת מערך עומק להגנת סיני כדי לקדם אפשרות שהמצרים יפרצו את מערכי החזית.
עם זאת משימתה העיקרית הייתה הנחתת כוחות בחוף המערבי של מפרץ סואץ, שנועדו לאגוף את המערכים העיקריים של המצרים ולהגיע לעורפם, ובכך להוציא מאיזון ואף למוטט את מהלך המתקפה המצרי.
במפרץ שארם א-שייח' התארגן כוח נחיתה שכלל גדוד צנחנים בפיקוד עמוס ירון ושני גדודי טנקים.
כלי השיט להעברת הכוחות היו משייטת הנחתות: אח"י בת שבע, אח"י אופיר ואח"י שבא מסדרת שיקמה ושלוש הנחתות מסדרת 36 מטר.
למפקד הכוח הימי מונה מפקד זירת ים סוף, אל"ם זאב אלמוג.
חטיבת הצנחנים 35 הועברה בהטסה לחופי מפרץ סואץ: ראס סודר, אבו זנימה ואבו רודס.
לכוח הנחיתה צורפה חטיבת הטנקים 274 בפיקוד אל"ם יואל גונן, של טנקי השלל ה"טירנים", שנראה היה כי לפעילותם בעורף המצרי יהיה ערך מוסף גבוה, ויחידה 88 - דב לבן (יחידת סיור ופשיטה אמפיבית) בפיקוד רס"ן יוסף יודוביץ'.
שייטת הנחתות של חיל הים, אשר רוכזה במרחב שלמה, הייתה מסוגלת לשנע בהשטה אחת 69 טנקי טירן (כשני גדודים) וגדוד נגמ"שים כמעט מלא.
לכלים של יחידה 88 תוכננו משימות פשיטה אמפיביות במפרץ סואץ וכן בגזרת התעלה ואגמיה.
במבצעי הנחיתה הגדולים שתוכננו במסגרת של אוגדה ייעודית למטרה זו, היה תפקידה של יחידה 88 להשתלט, בשיתוף עם צוותי שייטת 13, על ראש החוף ומערכי האויב הקדמיים.
בשלב השני תוכננה נחיתת טנקי הטירן, אשר בשילוב עם כוחות חי"ר נועדו להמשיך בפריצה ובמשימות העומק.
ספינות הקומאר המצריות שעלולות היו להפריע לתנועת הכוחות היוו יעד לתקיפה מוקדמת (במבצעי מגבית).
הנחתות היו אמורות לנחות בראש החוף באזור ערדקה.
ב-15 באוקטובר 1973, בעקבות תקיפת מעגן ראס-ע'ריב, הושג במפרץ סואץ חופש פעולה שאיפשר את ביצוע מבצע "אור ירוק".
ב-14 באוקטובר, עם יציאת כוח ה"דבורים" לתקיפת מעגן ראס-ע'ריב, החל נוהל קרב, בהשתתפות האלוף מרון ואל"ם אלמוג, לתחילת מבצע "אור ירוק", אך כעבור שעות אחדות הגיעה הוראה לביטול המבצע.
מפקדת אוגדה 440, שהייתה מיועדת מלכתחילה להוביל את מבצע "אור ירוק", קיבלה, לאחר ביטול המבצע, אחריות על הגזרה הדרומית בסיני, מול הארמייה השלישית.
ההכנות למבצע "אור ירוק" נמשכו בזירת ים סוף ובמפקדת פיקוד מרש"ל.
בלילה של 21–22 ערך כוח של שייטת 13 את מבצע מגבית 16, שנועד להסיר איום של ספינות טילים מצריות על מבצע "אור ירוק".
במהלך התיאום מול ארצות הברית הוערך משך הפעולה של מבצע "אור ירוק קטן" ב-24 שעות ועיתויו לקראת סוף המלחמה.
ב-21 באוקטובר ניתנה הוראה להיערך לביצוע המבצע, וב-22 באוקטובר הועמסו כוחות שריון על נחתות, אך למחרת בצהריים ניתנה הוראה לפרוק אותם.
לדעת האלוף ישראל טל, הוגה רעיון הנחיתה, ואלוף זאב אלמוג, תוכנית המבצע בוטלה מחוסר הבנה ומהעדר תעוזה אסטרטגית.
סיבה נוספת לביטול המבצע היה מחסור בכוחות שהוטלו למערכת הצליחה באזור דוורסואר, במבצע אבירי לב.
כמו כן הועלתה סברה שהמבצע בוטל כי ב-21 באוקטובר נפל בשבי סייר אוויר שהיה שותף סוד, ופיקוד דרום חשש שהתוכניות נודעו למצרים.
חטיבה 274 בפיקוד אל"ם יואל גונן
יחידה 88 - דב לבן בפיקוד רס"ן יוסף יודוביץ'
2 נחתות מדגם שקמה: אח"י אופיר (פ-61), אח"י תרשיש (פ-62) שהיו ערוכות בבסיס מפרץ שלמה
מבצע ZS הוא סרט רוסי מאת השחקן והבמאי ולדימיר יפיפאנצב, המהווה רימייק לסרט "הפיל הירוק" משנת 1999.
הסרט הוכרז ב-5 בינואר 2017. תוכנן צאת לאקרנים במהלך שנת 2020 אך בשל התפשטות מגפת הקורונה, הסרט נדחה ויצא לאקרנים ב-5 בפברואר 2023.
הגיבורים הישנים ייפגשו שוב פנים אל פנים, יש להם דרך ארוכה להגיע להבנה וכבוד זה לזה.
ניסויים רבים יחכו להם לאורך הדרך, לעיתים כאלה שמאיימים עליהם בסכנת חיים.
אחרי הכל, החברים מתכוונים לשנות את המשטר במדינה ובעתיד ברחבי העולם, לא פחות.
סרגיי פחומוב - פאחום, "המשוגע"
ולדימיר יפיפאנצב - בראטישקה, סוכן הביון הרוסי יגור קרמניוב
ב-5 בינואר 2017, 18 שנה לאחר שיצא הסרט הראשון, הודיע ולדימיר יפיפאנצב רשמית על תחילת הפקת החלק השני באינסטגרם שלו.
בפוסט שלו הוא ציין כי הסרט השני יהיה בז'אנר של סרטי מסע, אקשן וקומדיה.
הוא גם ציין כי מבצע ZS יצולם על סמך הסרט הראשון.
בסוף הפוסט, הוא צירף את הטריילר הראשון של הסרט והצביע שהוא עובד על תסריט.
יפיפאנצב גם ביקש ממעריצי הסרט הראשון עזרה ביצירת התסריט, בתקווה שיצליח להפיק את הסרט בסיוע של מימון המונים.
ולדימיר יפיפאנצב, יחד עם עוזריו, קרא למעריצים לתרום לסרט.
כמו כן, בתמורה לתרומה, היוצרים הבטיחו לתורמים תפקיד קטן בסרט ופרסים יקרי ערך עם סמלי הסרט.
מבצע אואזיס היה מבצע של שלטונות המנדט הבריטי להחזרת מעפילים מארץ ישראל למדינות אירופה אותן הם עזבו, כחלק ממדיניות הריפולמנט - Refoulement, עליה החליטה ממשלת בריטניה מספר ימים קודם לכן.
הפעולה הראשונה והיחידה במסגרת מבצע אואזיס שהתבצעה, הייתה הגירוש וההורדה בכוח של מעפילי האקסודוס-1947 בגרמניה.
סירוב המעפילים לרדת בחוף בצרפת והחלטת ממשלת בריטניה להחזרת מעפילי האקסודוס לגרמניה, העניקו למבצע ממד פוליטי בלתי צפוי, בעל השלכות משמעותיות על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, ועל הקמת מדינת ישראל.
הספר הלבן הבריטי משנת 1939 הגביל באופן דרסטי את העלייה החוקית של יהודים לארץ ישראל; זה היה אחד הגורמים לעלייה הבלתי לגאלית המכונה עליה ב'.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הגירה זו נעצרה כמעט כליל בין השנים 1940 ל-1945, אולם התחדשה ביתר שאת לאחר סיום המלחמה.
הגירתם של יהודי אירופה והעלייתם הבלתי לגאלית (העפלה) לארץ ישראל נעשתה על ידי ארגונים יהודיים שונים כגון תנועת הבריחה, הסוכנות היהודית, הבריגדה היהודית, המוסד לעליה ב', ההגנה והפלמ"ח תוך הפעלת הפלוגה הימית שנקראה פלי"ם.
פעילות זו נעשתה בתמיכה כלכלית חזקה, בעיקר על ידי יהדות ארצות הברית.
ממשל המנדט הבריטי השתדל מאוד למנוע את ההעפלה.
מעפילים שנעצרו הועברו למחנות מעצר, בעיקר למחנה המעצר בעתלית.
המצב במחנות המעצר בארץ ישראל היה מתוח, כתוצאה מהתנגשויות בין חיילי המנדט הבריטי עם קבוצות ערביות ויהודיות, שנעצרו בא"י והושמו במחנות מאסר (ראה למשל, "השבת השחורה" - מבצע אגתה).
כדי להקל על המצב בא"י ובתקווה שזה יבלום את זרם אניות המעפילים, החליטה ממשלת בריטניה, בשנת 1946 לעצור ולגרש את המעפילים לקפריסין במסגרת "מבצע איגלו".
בניגוד לציפיות, מבצע זה לא הקטין את זרם המעפילים.
במקום זאת נעשה שימוש מוגבר באניות מעפילים גדולות יותר עם תפוסה של יותר מאלף נוסעים לאנייה, דבר שהגדיל עוד יותר את מספר המעפילים.
על כן המצב במחנות המעצר בקפריסין החריף.
מאז פרשת לה ספציה, זכו המנדט הבריטי והמדיניות כלפי היהודים לתשומת לב מוגברת מצד דעת הקהל העולמית.
מבצע אואזיס, החזרתם של מעפילים לארץ ממנה הפליגו, נועדה להקל על מצב המחנות הבלתי נסבל בקפריסין.
במקביל קיווה הממשל הבריטי לגרום להרתעה נוספת ולבסוף לבלימת המיוחלת על זרם הפליטים.
אניית המעפילים הראשונה והאחרונה שבסופו של דבר גם היחידה שכנגדה פעל הצי הבריטי במסגרת מבצע אואזיס הייתה אקסודוס-1947.
בשעות הבוקר המוקדמות של 18 ביולי 1947, האקסודוס הייתה בערך במרחק של כ־20 מייל מערבית מעזה, כשהבריטים השתלטו והובילו אותה לחיפה.
באותו היום החל מבצע אואזיס בהעברת מעפילי האקסודוס לשלוש אוניות הגירוש מדגם ליברטי.
אושן ויגור, ראנימיד פארק ואמפייר רייוול.
הצפיפות על אניות הגירוש הייתה איומה, למעפילים לא היו מיטות והם ישנו על הרצפה.
המעפילים חשבו שיועברו למחנות המעצר בקפריסין כמו מעפילי ספינות המעפילים הקודמות.
השמועות על הגירוש הממשמש ובא חזרה לצרפת גרמו לתסיסה הולכת וגוברת בקרב המעפילים.
כאשר השמועות באשר ליעד הפכו למציאות, הגיבו המעפילים במחאה קולנית ובשביתת רעב.
ב 29 ביולי 1947 יום ג' בשעה 04:00 הגיעו ספינות הגירוש לפורט דה בוק בדרום צרפת.
הבריטים תכננו לכפות הורדה בכוח של המעפילים מהספינות, אך ממשלת צרפת התערבה ומנעה זאת.
בניסיון לשכנע את המעפילים לרדת מרצון, הבריטים החמירו בכוונה את התנאים על אניות הגירוש, במהלך גל החום ששרר באותה תקופה.
במקביל, ממשלת צרפת פיתתה אותם והציעה לספק למעפילים מקלט בצרפת, שפירושו חופש ועבודה.
הספינות הבריטיות לא הורשו לעגון במים הטריטוריאליים של צרפת ללא הגבלת זמן; לכן ביום 21 אוגוסט פורסם צו רשמי מס.
אולם, אפילו איום זה לא גרם לאנשים רבים לעזוב את הספינות.
הם הגיבו בשביתת רעב של יום אחד, ובסיסמה "או ארץ ישראל או מוות באניות" עם חלוף מועד האולטימטום, רק 130 (מקורות אחרים מציינים 60 ו-103), לרוב זקנים ותשושי נפש, קיבלו את הצעת המקלט הצרפתית ועזבו את הספינות.
בערב 22 באוגוסט בשעה 18:00 כששעון הכנסייה בפורט דה בוק השמיע 6 צלצולים אניות הגירוש צפרו הרימו עוגן ויצאו בנתיב לכיוון נמל המבורג בראש השיירה הובילה הראנימיד פארק.
בגיברלטר ב־25 באוגוסט נעצר המסע.
מכיוון שלחץ התקשורת הבינלאומית הביא את הפרלמנט הבריטי לדון מחדש בהחלטה לעצור ולאסור את המעפילים באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
לאחר חמישה ימי התלבטות, אושרה ההחלטה והוטל על האניות להמשיך במסעם.
בבוקר 8 בספטמבר הגיעו ספינות הגירוש לנמל המבורג בליווי שלוש משחתות וכמה סירות מהירות.
ספינה אחת אחרי השנייה – ככל הנראה – עגנו הספינות ברציף המקביל לרחוב פטרזנקאי (am Petersenkai) בסמוך למחסן 29, שהגישה אליו נחסמה במחסומי תיל.
אף על פי כן, הגעתם של הספינות נצפתה על ידי כמאתיים עיתונאים שדיווחו לעיתונים ברחבי העולם.
בפינוי האלים של הספינות אושן ויגור והראנמיד פארק על ידי קרוב לאלף חיילים בריטים, נפצעו 24 מעפילים באורח קשה.
פינוי זה העצים את מידת האכזריות שבה אכפו הבריטים את מדיניותם.
מראם של המעפילים, שחוו את התנאים הקיצוניים על אניות הגירוש במשך 59 יום, תרם להגברת המחאה העולמית כנגד המדיניות הבריטית.
למרבה ההפתעה, כל נוסעי האמפייר רייוול עזבו מרצונם את הספינה.
במהלך חיפוש בספינה התגלה פצצה עם מנגנון השהיה המבוסס על פתיל השעייה.
שככל הנראה הוברח אל סיפונה בצרפת.
פיצוץ הפצצה נועד להשמיד את ספינת הגירוש לאחר פינוי המעפילים ממנה.
הפצצה הורדה מהספינה והובאה לצריפי חיל הים הסמוכים; אבל התפוצצה עוד לפני שהגיעו חבלני חיל החימוש.
מתוך הזדהות, הפגינו 4,000 תושבי מחנה העקורים ברגן-בלזן כנגד ההורדה בכוח של המעפילים בהמבורג.
400 תושבי המחנה נוספים, נסעו מברגן בלזן להמבורג וניסו להגיע לרציף החסום בנמל המבורג.
אבל משטרת גרמניה מנעה מהם לעשות זאת.
המעפילים הובלו בקרונות רכבת ששימשו בעבר כקרונות להובלת חיילים; מוזיקה קולנית שודרה באמצעות מערכות רמקולים.
קרונות המסע הריקים עם החלונות המסורגים והמוזיקה הנלווית עוררו בלב רבים זיכרונות מגירוש היהודים ברייך השלישי וההגעה למחנות ריכוז שונים.
המעפילים הועברו לתחנת הרכבת ליבק-קוקניץ .
בתחנת רכבת זו, שנחסמה גם היא בגדרות תיל הורדו המעפילים בכוח והועברו למשאיות שהסיעו אותם לשני מחנות מעצר ומאסר שהיו מרוחקים כ-2 ק"מ זה מזה ב"פפנדורף" וב"אם שטאו".
ששמשו במהלך מלחמת העולם השנייה כמחנות שבויים של הצבא הנאצי.
המחנות היו שונים בגודלם ובאיכות תנאי המגורים.
מחנה אם שטאו היה מתאים לקליטת 1000 איש, בתנאים שהיו, "לא לוקסוס, אך נאותים".
המחנה השני פפנדורף היה מיועד לקליטת 3400 איש.
בעוד שתקשורת ועיתונים בריטים תחת השפעה בריטית הדגישו את איפוקם, הגינותם ואנושיותם של החיילים הבריטים ואת ההתנגדות האלימה של המעפילים, עיתונאים רבים אחרים דיווחו על התנהגותם האכזרית של החיילים הבריטים, ההתנגדות הפסיבית המרובה של המעפילים וההקבלות בין ההתנהגות הבריטית לבין האירועים בתקופת השלטון הנאצי.
עיתונאים אמריקאים אספו גם חתימות למשלוח מברק מחאה לנשיא טרומן .
מהצד הבריטי, התקשורת המדווחת בביקורת הואשמה בניסיון לעורר התנגדות אנטי-בריטית מכוונת.
מחנה פפנדורף שביער ואלדהוזן, היה במרחק 700 מטרים מתחנת הרכבת קיקניץ, בדרך מבית היערן ואלדהוזן לעיירה פפנדורף.
המחנה הוקם ביולי 1945 כמחנה מעצר לחיילי הוורמאכט.
לאחר מכן, החל מנובמבר 1945 שימש כמחנה מעבר לפליטים גרמנים מאזורי המזרח.
בשנות קיומו עברו במחנה פפנדורף יותר מ־500,000 פליטים מארצות המזרח, ובכך היה למחנה העקורים הגדול ביותר בשלזוויג-הולשטיין.
במחנה פפנדורף, בין עצי יער מחטניים, ניצבו 56 צריפים קטנים בעלי גג מעוגל עשוי פח גלי ("צריפי ניסן") שמידותיהם 16X35 רגל; 14 צריפי ניסן גדולים יותר ו-125 אוהלים קטנים למגורי 5–6 אנשים בכל אחד.
לכל אדם הוכנו מיטת ברזל, מזרן ושמיכה אחת בלבד.
לרשות כל דיירי המחנה הועמדו 5 חדרי רחצה.
בתי שימוש שהיו מתקנים פתוחים ללא מחיצות חלוקה לתאים.
רוב האנשים הצטופפו בצריפים על דרגשים ובמיטות יחיד ישנו 2 אנשים זה ליד זה.
כי באוהלים לא ניתן היה לגור בגלל הקור ששרר בחודש ספטמבר בצפון גרמניה.
למחנה פפנדורף הועברו 2717 מעפילי האניות הגירוש אושן ויגור וראנימיד פארק.
מחנה אם שטאו (Am Stau) היה מחנה עבודות כפייה לשעבר של האס אס בהרנאינזל , ובקיץ 1947 שימש כמחנה עקורים לפליטים פולנים וחיילים בריטים.
המגורים במחנה היו מעט טובים יותר מאשר במחנה פפנדורף.
המעפילים שוכנו בקסרקטינים צבאיים עשויים עץ (הדומים לצריפי העץ במחנה "צריפין - סרפנד" של צה"ל שהיה ליד רמלה).
בכל חדר אוכסנו 16 איש במיטות בנות 2 קומות.
רוב החדרים היו מצוידים בשולחנות וכיסאות, מיזרוני קש ומיטות.
למחנה אם שטאו הובאו 1484 מעפילי האמפייר רייוול.
בשני המחנות לא היו מתקני מים ראויים ולא שבילים סלולים.
כבר ב-19 אוגוסט 1947, שלושה ימים לפני ששלוש ספינות הגירוש עזבו את פורט דה בוק, יומיים לפני הכרזת האולטימטום אודות הגירוש לגרמניה, נערכו עבודות להכנת שני המחנות לקליטת המעפילים.
אסירי המחנות ששהו בהם, נשלחו למחנות עקורים אחרים.
כוחות חלוץ והנדסה בריטים, הקיפו את המחנות בגדרות תיל כפולות ומגדלי שמירה עם זרקורים.
בנוסף לצריפי המחנות והבקתות הוקמו גם אוהלים נוספים.
מועצת העיר ליבק הגישה מחאה ב־23 באוגוסט על העומס שתוספת הפליטים תטיל על העיר שסבלה כבר מצפיפות, אך ללא הצלחה.
עד 9 בספטמבר בערב, שוכנו 4,319 מתוך 4,554 מעפילי האקסודוס-1947 בשני המחנות.
ארגון האו"ם IRO הציע להם מעמד כעקורים, מה שאמור היה לספק למעפילים אספקת מזון טובה יותר.
עם זאת, ההצעה נדחתה מכיוון שהיא נתפסה כוויתור על מעמדם כמהגרים לארץ ישראל.
על מנת לבטא את רצונם להמשיך במסע לארץ ישראל, ארגנו המעפילים הפגנות במחנות.
ההפגנות לא הרשימו במיוחד את מפקדת המחנות הבריטית, ללא ידיעת מפקדת המחנות הבריטית, אנשי הגנה התגנבו למחנות ושמרו על הקשר עם הוועד היהודי במחנה העקורים בברגן-בלזן.
אחד מאנשי הקשר הללו, היה בנימין גרושקה, ששימש גם כמתורגמן מטעם מפקדת המחנה.
במהלך התרגום הוא שילב מידע שהבהיר למעפילים את אילו הוראות ממפקדת המחנה הבריטית, הם לא צריכים למלא.
בדרך זו ניתן היה לתאם את ההתנגדות לבריטים, מבלי שהם ישימו לב.
אחד מאמצעי ההתנגדות היה סירוב למסור נתונים אישיים כמו שם, גיל ומוצא.
כתוצאה מכך, נכשלו הבריטים, בסופו של דבר, בניסיונם לבצע רישום מסודר של מעפילי האקסודוס-1947.
ב-15 בספטמבר 1947 נבחרה מזכירות מחנות המעפילים בראשות מרדכי רוזמן.
המזכירות הייתה מצד אחד, גורם המקשר עם הבריטים לניהול המחסנים וצוותי המחסנים, ומצד שני הגוף המארגן את ההפגנות נגד הבריטים שהתקיימו כמעט מדי יום.
בהנהגת המזכירות, החיים במחנות התארגנו יותר ויותר על ידי המעפילים עצמם, כולל טיפול רפואי, גן ילדים, חינוך, בתי ספרי לילדים ומבוגרים וכן קיום אירועי תרבות כמו קולנוע, מוזיקה ועיתון מחנה.
ב-25 בספטמבר 1947 חודשה הצעתה של ממשלת צרפת, שכבר הוגשה למעפילים בפורט-דה-בוק.
על אפשרות נסיעה חינם וקבלת מקלט בצרפת.
ההצעה נקשרה גם להבטחה לאספקת מזון משופרת משמעותית (2800 קק"ל ליום); עם זאת ההצעה הצרפתית נדחתה על ידי המעפילים.
וכן, כאמצעי לחץ, ב־1 אוקטובר 1947 הופחתה אספקת המזון הרגילה ל־1,500 קק"ל מדי יום.
לאחר שכל הניסיונות לבצע רישום של מעפילי האקסודוס נכשלו, הבריטים נטשו את הפרויקט הזה.
מתחילת אוקטובר 1947 פורקו מגדלי השמירה ומערכות הזרקורים, שעל פי התכנית הבריטית נועדו רק למשך פרויקט רישום המעפילים.
לבקשת מזכירות המחנות, גדר התיל הכפולה לא פורקה, אלא נשמרה כדי להגן על המחנות.
זאת, לאחר מספר התבטאויות אנטישמיות של אזרחים ופקידים מליבק ואפילו בעיתונות המקומית, נראה היה שאמצעי הגנה זה היה עדיין נחוץ.
ב-6 באוקטובר 1947 השליטה וניהול המחנות הועברו מהבריטים למזכירות המחנות, בשלב זה השומרים הבריטים נסוגו כליל.
המעפילים קיבלו מסמכים חדשים ואת הזכות לעזוב את המחנות.
רק חלק מתושבי המחנות ניצל אפשרות זו.
מכיוון שמחנות פפנדורף ואם שטאו על בקתותיהם ואוהלי המגורים הפשוטים לא סיפקו הגנה בפני איתני בחורף, הורה הממשל הבריטי להעביר את תושבי המחנות בתאום עם מזכירות המחנות לאמדן ווילהלמסהאפן-זֶנְגְוָוארְדֶן.
מזכירות המחנות אישרה צו זה.
מ-2 עד 5 בנובמבר 2342 הועברו תושבי מחנה פפנדורף ברכבות לקסרקטין הצבא הנאצי לשעבר בעיר אמדן, ובסביבות 1550 תושבי מחנה אם שטאו הועברו למחנה הצי הימי וילהלמסהאפן-זֶנְגְוָוארְדֶן.
ב-5 בנובמבר 1947 המעפילים האחרונים של האקסודוס הועברו למגורי החורף החדשים.
מה- 17 בנובמבר 1947 מחנות פפנדורף ואם שטאו שופצו בהרחבה והועמדו שוב כמחנות מעבר לפליטים מארצות המזרח.
מחנה פפנדורף שימש כמחנה מעבר לפליטים עד קיץ 1950 ואז המחנה נהרס.
כיום נמצא במקום רק לוח זיכרון ביער ואלדהוזן (Waldhusener Forst) וקברי הילדים שמתו במחנה פפנדורף הנמצאים בבית העלמין היהודי בליבק-מויסלינג הנמצא במרחק 18 ק"מ דרומית-מערבית מהמקום, מזכירים את המחנה.
אתר המחנה בפפנדורף לשעבר הוא כיום יער מחטני צפוף.
באתר מחנה אם שטאו, אין כיום, כל ציון לזכר מעפילי האקסודוס ששהו במקום בין ספטמבר-אוקטובר 1947. במקום נמצאת מרינה לסירות דיג ומפרשיות בשם מרינה אם שטאו (Marina am Stau).
מחנות אם שטאו ופפנדורף לא התאימו למגורים בחורף, ובאמצע אוקטובר החליטו הבריטים להעביר את המעפילים למחנות אמדן (Emden) ו-זנגווארדן (Sengwarden) תוך תאום ופיקוח עם מזכירות המחנות של המעפילים בראשות מרדכי רוזמן.
מעפילי האקסודוס ממחנה פפנדורף (מאניות הגרוש אושן ויגור ורנימייד פארק), נשלחו למחנה בעיר אמדן, לקסרקטין קארל פון מולר ומעפילי האקסודוס ממחנה אם שטאו (מאניית הגירוש אמפייר רייבל) הובאו למחנה הצי הנאצי לשעבר בווילהלמסהאפן-זֶנְגְוָוארְדֶן (Wilhelmshaven-Sengwarden) – כיום קסרקטין הצי הגרמני – האדמירל ארמין צימרמן .
חיילי בנות הברית של הצבא הפולני אשר כבשו את האזור, התגוררו בבנייני הקסרקטין באמדן הועברו למחוזות אחרים.
כאות למעמד המיוחד של מעפילי האקסודוס, וכאמצעי למניעת הסתפחותם של "טרמפיסטים" לקבוצתם, קיבלו כל המעפילים ממזכירות המחנות, תעודה רשמית, בעברית ובאנגלית, שבה צוין שבעל התעודה הוא מעפיל מ"יציאת אירופה תש"ז" שהוחזר בכח לגרמניה מנמל חיפה ונמצא בגירוש בדרך חזרה לארץ-ישראל.
לכל תעודה הוצמדה תמונת פספורט, מספר סידורי וחותמת עגולה (ללא פרטים מזהים אחרים) של מזכירות המחנות ובה ציור של אנייה מניפה דגלים פורצת חומה.
התעודות הונפקו בסוף אוקטובר 1947 ערב המעבר למחנות החדשים.
ב־2.11.1947 החל מסע מעפילי האקסודוס ממחנות פפנדורף ואם שטאו למחנות החורף.
תחילה במשאיות צבאיות בריטיות לתחנת הרכבת בעיר באד שווארטאו , ומכאן ואילך ברכבות אל מחנות החורף.
מחאת המעפילים כנגד הנסיעה תחת שמירה של חיילים חמושים וקרונות מסורגים, הוכתרה בהצלחה.
השומרים סולקו וסבכות התיל הוסרו מחלונות הרכבת.
המגורים במחנות החדשים היו עדיין צפופים מאוד; רבים נאלצו לישון שניים במיטת יחיד.
אבל, המגורים בנייני אבן, מיטות אמיתיות וחימום מרכזי הגון, היו תנאים טובים בהרבה ממה שהיה להם במחנות שזה עתה עזבו.
הניהול העצמי של מזכירות המחנות נמשך גם במחנות אמדן וזֶנְגְוָוארְדֶן.
ההתארגנות דמתה מאוד להתארגנות בקיבוצים ; לכן המעפילים במחנה אמדן התנהלו במקום כקיבוץ.
הם קראו לקיבוץ שלהם בשם קיבוץ "הבוקע".
ההכנות לעליה לארץ ישראל נמשכו כל הזמן, בין אם הן חוקיות ובין אם לא חוקיות, בוצעו באינטנסיביות ונתמכו באופן פעיל על ידי ה"הגנה".
מכיוון שהבריטים אפשרו גם לבני זוגם החוקיים של המעפילים להיכנס כחוק לא"י, נערכו במחנות נישואים פיקטיביים רבים.
ב-30 בדצמבר 1947 בלבד, התקיימו תשעה אירועי נישואין במחנה אמדן.
חלקן עם תעודות זהות וסרטיפיקטים מזויפים.
רבים ממעפילי האקסודוס הגיעו למרסיי דרך הולנד ובלגיה ומשם לארץ ישראל.
במרסיי הועברו התעודות המזויפות ל"הגנה ", שזייפה אותם בשנית והחזירה אותם לאמדן לשימוש חוזר.
מעפילי האקסודוס שהפליגו לא"י בעליה ד', קיבלו עדיפות על מעפילי ספינות המעפילים האחרות שעדיין הופנו לכיוון קפריסין.
באפריל 1948 נשארו בערך 1800 ממעפילי האקסודוס באמדן ובזֶנְגְוָוארְדֶן .
המחנות באמדן ובזֶנְגְוָוארְדֶן היו מחנות פתוחים.
התושבים יכלו לנוע בחופשיות בערים הסמוכות.
בגלל מצב האספקה הטוב של הארגונים היהודיים למעפילים, שלעיתים קרובות היה טוב יותר מזה של האוכלוסייה הגרמנית.
תנאי החיים החופשיים וביטול הסגר לא הביאו להגירה מהירה יותר ארצה.
בחלק מהמקרים, נוצרו קשרים הדוקים עם האוכלוסייה הגרמנית השכנה באמצעות סחר חליפין, שוק שחור ושירותים לא חוקיים.
עם הכרזת העצמאות והקמתה של מדינת ישראל ב-15 במאי 1948 הוסרו כל המגבלות על המעפילים.
עם זאת, עבר זמן רב עד שמעפילי האקסודוס הצליחו להגיע למדינת ישראל שהייתה בעיצומה של מלחמת העצמאות.
החל מיולי 1948 מחנות אמדן וזֶנְגְוָוארְדֶן פונו ממעפילי האקסודוס-1947. המעפילים האחרונים שנשארו במחנות, הועברו למחנות אחרים כגון מחנה העקורים ברגן בלזן ואחרים, שמהם יכלו להגר למדינת ישראל מהר יותר.
מעטים מהמעפילים היגרו לשוודיה או לארצות הברית.
מחנות אמדן וזֶנְגְוָוארְדֶן נסגרו סופית באוגוסט 1948. כך הסתיים מבצע "אואזיס" שנמשך מאז יולי 1947.
הרשומה הרשמית האחרונה למבצע אואזיס ברשומות של הצבא הבריטי הייתה ביולי 1948 שהתייחסה לאובדן של 105 אלות בשווי 255.38 רייכסמארקים.
הבריטים חויבו להחזיר את הציוד אותו לוו ממשטרת המבורג לצורך ההורדה בכוח של מעפילי האקסודוס.
מבצע אואזיס עורר תהודה שלילית נגד בריטניה בציבור העולמי, בשל הביורוקרטיה הנוקשה וחסרת הרגישות, שהעמיד אותה באור רע מאוד.
אפילו בעלת הברית הקרובה ביותר שלה, ארצות הברית, התרחקה ממנה יותר ויותר.
התמרמרות ברחבי העולם הביאה לאהדה הולכת וגוברת למדינה היהודית העתידית, שהיה לה גם השפעה על ועדת אונסקו"פ - UNSCOP.
על מנת למזער את הנזק ממדיניות החוץ, הופסקה מדיניות הריפולמנט - Refoulement, מבצע אואזיס לא נמשך עוד ולא הוחזרו עוד מעפילים לאירופה.
עם זאת, שינוי זה בפוליטיקה ובמדיניות הבריטית לא הוכרז בפומבי, מסיבות מובנות.
לפיכך המשיך המוסד לעליה ב' לחשוש מגירוש לאירופה והורה לאניות המעפילים לשנות את אסטרטגיית ההתנגדות שלהן, להתנגדות פאסיבית.
הדבר אמור היה גם למנוע גירוש נוסף לאירופה וגם מקרי מוות ופציעות נוספים.
עם זאת, אניית המעפילים אף-על-פי-כן הייתה ספינת המעפילים הראשונה לאחר פרשת אקסודוס בה התאבלו על הרוגים.
הבריטים הקימו מחנות מעצר נוספים בקפריסין כדי להתמודד עם המוני המעפילים.
הנטל של ניהול מחנות המעצר, הביקורת בינלאומית, הבידוד והבעיות המתמשכות בא"י החריפו והאיצו את מאמצי ממשלת בריטניה לסיים את המנדט.
פחות משלושה חודשים לאחר פרשת האקסודוס, באספה הכללית של האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, הוחלט על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל ב-14 במאי 1948 וחלוקת א"י למדינה יהודית ומדינה ערבית.
ב־14 בפברואר 1948 הכריזה ממשלת בריטניה על סיום המנדט בא"י וקיפול כוחותיה.
ב-15 במאי 1948 הכריז בן-גוריון בתל אביב על הקמת מדינת ישראל, היא מדינת הלאום של העם היהודי.
מבצע אחים לנשק הוא מבצע של חטיבת הצנחנים שבוצע במרחב בית לחם במרץ 2002, בתקופת האינתיפאדה השנייה.
מטרת המבצע העיקרית הייתה להפסיק את הירי לכיוון שכונת גילה שבירושלים וכביש 60. על חטיבת הצנחנים הוטל לכבוש את בית לחם ממנה יצאו הרוצחים.
משימת החטיבה הייתה להשתלט על בית ג'אלה, השכונות המערביות של בית לחם ואל-ח'דר, ומחנה הפליטים עאידה, לצד בידוד מחנה הפליטים דהיישה ופגיעה במחבלים באזור.
על גדוד 890 בפיקוד יהודה יוחננוף, יחד עם פלוגת החבלה החטיבתית בפיקוד גיא לוי וכן הפלנ"ט וצוותים מיחידת שלדג, הוטל להשתלט על בית ג'אלה ולהיכנס למחנה הפליטים עאידה.
גדוד 101 בפיקוד דוד בלומנפלד נשלח לשכונת דוחה על מנת לאבטח את כביש 60, וכוח מגדוד דוכיפת נשלח לאל-ח'דר.
בשלב הראשון של המבצע גדוד 101 סיפק כיתור לצפון ומערב מחנה הפליטים דהיישה, בעוד סיירת צנחנים בפיקוד נמרוד אלוני פעלה בעצימות נמוכה בשוליים הדרומיים של המחנה.
במהלך ביקור הרמט"כל שאול מופז במפקדת חטיבת הצנחנים מספר שעות קודם לתחילת המבצע הוחלט כי לאחר סיום הפעולה יישארו כוחות צה"ל בבית ג'אלה ובמספר נקודות לאורך כביש, על מנת למנוע התחדשות הירי.
הפעולה החלה בליל 7–8 במרץ ובוצעה בהתאם לתוכנית המקורית.
בעקבות הפיגוע במכינה בעצמונה והפיגוע בקפה מומנט הוחלט להרחיב את המבצע למחנה הפליטים דהיישה.
הכניסה למחנה הפליטים בוצעה בליל 11–12 במרץ על ידי גדודים 890 ו־101, הפלס"ר, הפלחה"ן והפלנ"ט, פלגות מיחידת מגלן וכוחות שריון מגדוד 195 בפיקוד סא"ל גיא חסון.
קודם הכניסה בוצע ירי טנקים, תותחי וולקן M61 ומקלעים לעבר בניינים ריקים במחנה, והפעלת אמצעי תאורה ופיצוצים.
במהלך היום סרקו הכוחות את המחנה ועצרו מספר רב של גברים לתשאול ע ידי שב"כ.
בסריקות התגלו שתי מעבדות חבלה ואמל"ח רב.
ב־13 – 18 במרץ המשיכו הכוחות לסייר במחנות הפליטים ובשכונות המערביות של בית לחם.
במהלך המבצע נהרגו שמונה חמושים פלסטינים ושני אזרחים נורו בשוגג.
לכוחות צה"ל היו שמונה פצועים, אחד מהם במצב בינוני.
מבצע איזבלה הייתה תוכנית מגירה נאצית להשגת בסיסים בספרד ופורטוגל, ותוכננה לצאת לפועל אחרי הפלישה הגרמנית לברית המועצות, זאת במטרה להקשיח את המצור שהוטל על בריטניה.
בסופו של דבר, עקב השינויים במהלך המלחמה, המבצע לא יצא לפועל.
אחרי נפילת צרפת, גרמניה שלטה בחלקים נרחבים באירופה מגבול צרפת-ספרד עד ברית המועצות.
ספרד, שנטתה לצד מדינות הציר, קיימה מגעים עם גרמניה במטרה להצטרף אליהן, ומגעים אלו הולידו בין היתר את מבצע פליקס לכיבוש גיברלטר.
עם זאת, שליט ספרד, פרנסיסקו פרנקו העלה במהלך ועידת אנדאי, בה נפגש עם היטלר, דרישות רבות ויקרות שהביאו את היטלר לוותר על צירופו למלחמה.
מבצע איזבלה הייתה תוכנית ראשונית לפלישה שבהמשך כונתה "מבצע אילונה".
בדומה למבצע פליקס, התוכנית כללה פלישה לספרד, פורטוגל, גיברלטר, האיים האזוריים וכף ורדה.
יחד עם זאת, הנחת המוצא שבידלה את מבצע איזבלה ממבצע פליקס הייתה שהכוחות הספרדיים יגלו אהדה לגרמנים וכי מהות הפלישה לספרד היא לסייע לכוחותיה למקרה של פלישה מצד בעלות הברית.
כדי לאבטח את האגף הדרומי בפלישה, על הוורמאכט הוטל לכבוש את נמל דקר שהיה בשליטת צרפת של וישי.
המטרה האסטרטגית של המבצע הייתה לחסום בפני הבריטים את דרכי הגישה למזרח התיכון ולהודו.
על אף שהמבצע מעולם לא יצא לפועל, בזיכרונותיו כתב פרנץ האלדר כי בסיס לוגיסטי הוקם בבורדו, כהכנה למבצע איזבלה.
המשימות כללו מטוסים מטייסות מס' 44 , 50 ו-101 כנגד עמדות ארגנטינאיות באיי פוקלנד.
הטיסות תוכננו להתבצע מבסיס חה"א הבריטי באי אסנשן (בעבר נקרא גם Wideawake ), קרוב לקו המשווה, וכללו טיסה למרחק של כמעט 7,000 מיילים ימיים (12,500 ק"מ) במשך 16 שעות, הלוך ושוב.
הגיחות נחשבו למשימות ההפצצה הארוכות ביותר בהיסטוריה עד לאותה תקופה.
שיא זה נשבר בהפצצות B-52 של חיל האוויר האמריקאי בעיראק במהלך "סופה במדבר" ב-1991.
כמו כן, הייתה זו הפעם היחידה בה השתתפו מטוסי הוולקן בפעילות מלחמתית בכל 28 שנות השירות שלהם בחיל האוויר המלכותי.
מפציצי הוולקן תוכננו לביצוע משימות לטווח בינוני באירופה, ולא למשימות ארוכות טווח כמו הפצצת איי פוקלנד.
כדי לבצע משימה כזו נדרשו המפציצים למספר תדלוקים באוויר.
מטוסי התדלוק של חיל האוויר המלכותי היו מפציצים מדגם הנדלי פייג' ויקטור שהוסבו לתפקיד זה.
עם זאת, למטוסי הוויקטור היה טווח דומה, כך שגם הם נזקקו לתדלוק באוויר.
על פי התכנון נדרשו אחד עשר מטוסי תדלוק לשני וולקנים (המטוס המבצע את המשימה ומטוס משני, לגיבוי), מאמץ לוגיסטי לא פשוט שכן כל המטוסים נאלצו להמריא ממסלול יחיד.
הוולקנים היו יכולים לשאת עשרים ואחת פצצות של 1,000 פאונד (450 ק"ג) בתא פנימי, או שניים עד ארבעה טילים נגד מכ"ם "AGM-45 שרייק", שנשאו חיצונית.
שלוש מתוך חמש התקיפות שבוצעו לבסוף היו נגד מסלול ההמראה והמתקנים המבצעיים של שדה התעופה סטנלי, ואילו השתיים האחרות היו משימות בהן שוגרו טילי "שרייק" נגד מכ"ם וסטינגהאוס AN/TPS-43, מכ"ם תלת-ממדי ארוך טווח, באזור פורט סטנלי.
טילי ה"שרייק" פגעו בשניים ממכ"מי בקרת האש המשניים, שהוחלפו במהרה, וגרמו לכמה נפגעים בקרב הצוות הארגנטינאי.
וולקן אחד כמעט אבד כאשר מחסור בדלק אילץ אותו לנחות בברזיל.
ההפצצות גרמו נזק מזערי למסלול ולמכ"מים, שתוקן במהירות.
על המסלול נוצר מכתש בודד, שמנע שימוש מטוסי סילון בשדה התעופה.
עם זאת, צוות הקרקע הארגנטינאי תיקן את המסלול תוך עשרים וארבע שעות, לרמת איכות המתאימה לתובלות C-130 הרקולס.
הבריטים היו מודעים לכך שהמסלול נותר בשימוש.
מקורות מסוימים, שהוסברו כתעמולה לאחר המלחמה, טענו כי פשיטות הוולקן השפיעו על ארגנטינה להעביר חלק ממטוסי הקרב שלהם כמו המיראז' III מדרום ארגנטינה לאזור בואנוס איירס כהגנה.
אפקט זה אבד כאשר גורמים בריטיים הבהירו כי לא יתקפו את בסיסי חיל האוויר הארגנטינאי ביבשת עצמה.
נטען גם כי משימות אלו בוצעו בשל לחץ של חיל האוויר המלכותי, שרצה להראות את יכולתו, על רקע הקיצוצים הכבדים שבוצעו בתקציבם של הכוחות המזוינים של בריטניה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. ההנחה היא כי חיל האוויר הציע לפעול בסכסוך כדי למנוע קיצוצים נוספים.
בשנות ה-50 הקימו הבריטים את כוח התקיפה הגרעיני האסטרטגי ובו שירתו שלושה דגמים של מטוסי הפצצה מדגם V .
בשנת 1964 כלל הכוח המדובר 50 מטוסי ויקרס ואליאנט , 39 מטוסי הנדלי פייג' ויקטור ו-70 מטוסי אוורו וולקן.
איום היחוס של משרד ההגנה הבריטי בראשית שנות ה-80 התמקד בפעילות מול ברית המועצות.
עם זאת, פעמיים בשנה סקרו ראשי מטות ההגנה אזורים אחרים של עימות אפשרי ברחבי העולם, כולל איי פוקלנד.
ההנחה הכללית הייתה שאיי פוקלנד לא ניתנים להגנה.
שדה התעופה הצבאי הבריטי הקרוב ביותר היה באי אסנשן, שטח בריטי באוקיינוס האטלנטי, לא רחוק מקו המשווה, שבו מסלול יחיד של כ-3,000 מטרים.
ללא מטוסים שמסוגלים לחצות את המרחק הרב, לא היה חיל האוויר יכול לתכנן ביצוע פעולות בדרום האקיינוס האטלנטי.
נקבע כי הפעילות בדרום האוקיינוס האטלנטי תתבצע על ידי הצי והצבא הבריטי, משימות חיל האוויר הוגבלו למטוסי הסיור הימיים הוקר סידלי נמרוד ותמיכה לוגיסטית בבסיס אסנשן על ידי מטוסי תובלה ויקרס VC10 ומטוסי הרקולס.
במרץ 1982 נפרצו קודי תקשורת ארגנטינאים והתגבשה התרעה מודיעינית על פעילות ארגנטינאית בדרום האוקיינוס האטלנטי.
חיל האוויר החל לבחון האם ניתן לבצע פעולות ארוכות טווח עם מפציצי וולקן באמצעות תדלוק אווירי.
בשנת 1961 הצליח מטוס וולקן לבצע טיסה ישירה, ללא נחיתות ביניים, מבריטניה לבסיס ריצ'מונד ליד סידני באוסטרליה, מרחק גדול בהרבה, אך היה זה עם מטוסי תדלוק אווירי שהוצבו מראש לאורך המסלול, דבר שלא ניתן יהיה לעשות מאסנשן.
בשלב זה לא סומנו עדיין יעדים באיי פוקלנד או בארגנטינה.
לאחר פלישת ארגנטינה לאיי פוקלנד ב-2 באפריל 1982, החליטה ממשלת בריטניה לכבוש אותם מחדש.
משימות ארוכות טווח היו תלויות לחלוטין בצי מטוסי התדלוק ויקטור K2 של חיל האוויר המלכותי.
במקור נבנו 34 מטוסי ויקטור, כמפציצים; 24 מתוכם הוסבו בהמשך מטוסי תדלוק.
אחד מהם אבד בתאונה ב-28 בספטמבר 1976, כך שבאפריל 1982 עמדו לרשות חיל האוויר המלכותי 23 מטוסי תדלוק בלבד; תשעה מטוסי VC10 היו בתהליך הסבה לתדלוק, אך ההסבה הראשונה לא הושלמה עד 22 ביוני.
מתוך ה-23, שנים עשר הוקצו לטייסת מס' 55 ואחד עשר לטייסת מס' 57.
צוותי המטוסים היו מאומנים היטב לתפקידם, שכן גם בעת שלום נעשה שימוש נרחב במטוסי התדלוק לצורך תדלוק מטוסי קרב שהוזנקו ליירוט מפציצים של ברית המועצות שחדרו למרחב אווירי הבריטי, לעיתים בקצב של חמש פעמים בשבוע.
עם זאת, טיסות ארוכות טווח מעל האוקיינוס האטלנטי הדרומי הצריכו שדרוגים לציוד הניווט של מטוסי הוויקטור, בעיקר התקנת מערכת ניווט אינרציאלית של חברת "דלקו" ומערכת הניווט "אומגה" גם מטוסי התדלוק עצמם היו ניתנים לתדלוק בטיסה.
חמשת מטוסי הוויקטור הראשונים פרסו לאסנשן ב־18 באפריל.
למחרת הגיעו ארבעה נוספים ובסוף החודש הגיעו שישה נוספים.
כך הגיע כוח המתדלקים לארבעה עשר, לאחר שאחד חזר לבריטניה ב-26 באפריל.
כל אחד מהמטוסים תודלק באוויר על ידי ויקטור אחר לפני שעזב את המרחב האווירי בבריטניה.
משימות התדלוק השוטפות שלהם הועברו למטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר של חיל האוויר האמריקאי.
מפקד בסיס מרהאם, מפקד להק (Group Captain) פרייס, הוצב באסנשן והיה לקצין הבריטי הבכיר שם.
מפקד כנף (Wing Commander) מוריס-ג'ונס קיבל את הפיקוד על פריסת מטוסי הוויקטור באסנשן עד 22 באפריל, אז הוחלף על ידי מפקד כנף באומן, מפקד טייסת מס' 57.
המבצעים ארוכי הטווח הראשונים כללו שימוש במטוסי ויקטור לסיור באזור סביב איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, לקראת מבצע כיבושם מחדש על ידי כוח בריטי, מבצע שנקרא מבצע פרקיט ב-25 באפריל.
ב-20 באפריל, בשעה 0400Z המריא מטוס ויקטור מאסנשן, בפיקוד מפקד הטייסת אליוט.
המטוס לווה בארבעה מטוסי תדלוק לטובת הטיסה הלוך, וארבעה מתדלקים נוספים פעלו לתדלוק הטיסה בחזרה.
שתי משימות סיור נוספות לאזור ג'ורג'יה הדרומית בוצעו ב־22/23 באפריל וב־24/25 באפריל.
משימות אלה הדגימו את יכולת מתדלקי הוויקטור, שטסו מאסנשן, לתמוך בפעולות בדרום האוקיינוס האטלנטי.
הוולקן היה האחרון מבין מפציצי ה-V הבריטים שהיו בשימוש מבצעי להפצצה, אך במרץ 1982 נותרו שלוש טייסות פעילות בלבד: 44, 50 ו-101. טייסות אלו אמורות היו להתפרק עד ל-1 ביולי 1982. בסיסן היה בוודינגטון, ומשימותיהן היו אמורות להיות מבצעי תקיפה גרעינית כנגד ברית המועצות, במסגרת תוכנית המלחמה של נאט"ו.
המשימות לא היו אמורות להסתייע בתדלוק אווירי, והטייסים לא היו מתורגלים במשימה זו.
בנוסף, הטייסים היו מאומנים בהפצצה גרעינית, השונה מהפצצה קונבנציונלית, שגם בה לא היו מתורגלים.
ב-11 באפריל ביקש אדמירל משנה סנדי וודוורד (לימים אדמירל), מפקד קבוצת נושאות המטוסים שהפליגה דרומה, המלצה על מטרות לתקיפה באיי פוקלנד.
בקשתו הביאה לבחינה מחודשת של האפשרות לתקיפות באמצעות הוולקנים.
אפשרות לתקיפות על שדות תעופה ונמלים בארגנטינה נדחו כפרובוקטיביות ולא סביר היה שיניבו תוצאות ראויות.
ראש מטה האוויר, מרשל אוויר ראשי סר מייקל ביטהאם , טען כי האיום בהפצצות וולקן יביא את הארגנטינאים להחזיק מטוסי קרב בצפון ארגנטינה.
התכנונים התמזגו בסופו של דבר לתקיפת שדה התעופה פורט סטנלי.
בתחילה הציע בטהאם לתקוף עם וולקן יחיד שיטיל שבע פצצות של 450 ק"ג.
מטען זה ימזער את דרישות התדלוק האווירי למינימום.
עם זאת, בדיקות שנערכו במטווח ההפצצה של האי גרווי (סקוטלנד) הצביעו על כך ששבע פצצות לא יספיקו, אך למטען מלא של עשרים ואחת פצצות תהיה סבירות של 90 אחוז ליצור מכתש אחד במסלול ההמראה, וסיכוי של 75 אחוז ליצור שני מכתשים.
ההפצצה הייתה צפויה גם לגרום לנזק למטוסים שחונים בסמוך.
כדי למזער את הסכנה מתותחי נ"מ וטילים נגד מטוסים הועדפה האפשרות לבצע את הפשיטות בלילה, רצוי במזג אוויר גרוע.
ההנחה הייתה שגם גרימת נזק לאזור שמסביב למסלול, כולל למטוסים חונים, יצדיק את הביצוע.
בעוד אנשי הצבא היו משוכנעים שהמבצע אפשרי ויש סיכוי טוב להצלחה, האזרחים במשרד הביטחון לא היו כה בטוחים, והיו גם היבטים מדיניים לגבי המראות למטרות תקיפה מבסיס אסנשן שכן הבסיס היה משותף גם לארצות הברית.
עם זאת, בהתייעצות עם מחלקת המדינה של ארצות הברית לא עלתה התנגדות.
הסמכות להמשיך במבצע, בשם הקוד Black Buck - אייל שחור, ניתנה על ידי קבינט המלחמה ב־27 באפריל.
החלק השנוי ביותר במחלוקת בתוכנית היה מעורבותם של מטוסי ההרייר מכוח המשימה של וודוורד.
אחת הסיבות לשימוש במטוסי וולקן הייתה להשאיר למטוסי ההרייר הימי של כוח המשימה את משימת הגנת הצי הבריטי, אך התוכנית חייבה אותם לערוך טיסת צילום באור יום מעל שדה התעופה להערכת נזק.
אדמירל דרק רפל הציע להשתמש במטוסי ההרייר לתקיפת מכ"מי שדה התעופה לפני תקיפת הוולקן ובנוסף לבצע גיחת צילום לאחריה.
ב-29 באפריל נמסר לוודוורד כי מבצע אייל שחור (תקיפת הוולקן) יבוצע ב-0700Z, ועליו להוציא את גיחת הצילום מייד לאחר מכן.
וודוורד שידר שאם גיחת הצילום חיונית לביצוע "בלאק באק", הרי שהמלצתו היא לבטל את המבצע.
למחרת נמסר לו כי "בלאק באק" אושר, וגיחת הצילום נדרשת לא רק לצורך הערכת נזק, אלא גם להפריך את הטענות הארגנטינאיות על הפצצה ללא הבחנה.
מטוסי הוולקן נבחרו על פי המנועים שלהם; רק אלו עם מנועי בריסטול אולימפוס 301 נחשבו מתאימים.
נבחרו שישה מטוסים: שניים מכל טייסת 44, 50 ו-101. נבחרו חמישה צוותים, אחד מטייסת 44, אחד מ-101, שניים מטייסת 50 ואחד מטייסת 9 שפורקה לאחרונה.
לכל צוות וולקן צורף קצין מגף ההסבות שהדריך את צוותי מתדלקי הוויקטור.
קצינים אלו היו חלק מצוות הוולקן במשימה עצמה, ישבו בכיסא טייס המשנה ותפעלו את התדלוק האווירי.
בתום התדלוק האחרון, עבר הקצין לכיסא הרזרבי וטייס המשנה שב למקומו.
אחת המשימות המאתגרות ביותר הייתה השמשה והתקנה מחדש של מערכת התדלוק האווירי שנחסמה במכוון קודם לכן.
הדבר כלל החלפת שסתומי אל-חזור 4 אינץ' (100 מ"מ).
עשרים שסתומים אותרו במחסנים בבסיס סטאפורד.
בחמשת המטוסים הותקנה מערכת הניווט של "דלקו" .
פודי לוחמה אלקטרונית הוסרו ממטוסי קרב בלקברן בוקניר מבסיס הנינגטון והותאמו לכנפי הוולקנים על פיילונים מאולתרים, בנקודות תליה שיועדו במקור לטילי GAM-87 סקייבולט .
גחון המטוסים נצבע בגוון אפור ים כהה.
הוולקנים היו מסוגלים לשאת חימוש קונבנציונלי, אך הדבר לא נעשה זמן רב.
כדי לשאת עשרים ואחת פצצות נדרשו שלושה מנשאים, שבכל אחד מהם שבע פצצות.
השחרור בוצע מעמדת הנווט מפאנל way-90 השולט בחיבורי החשמל לכל פצצה, אך באף אחד מהוולקנים לא היו מנשאי הפצצות או מערכת ה-way-90. בחיפוש באזורי הגרוטאות בוודינגטון ובסקמפטון אותרו פאנלים WAY-90, ואלה הותאמו ונבדקו.
איתור מנשאי הפצצות היה קשה יותר ונדרשו לפחות תשעה.
מישהו נזכר שחלק מהם נמכרו לחצר גרוטאות בעיר ניוארק און-טרנט, והם נאספו משם.
גם איתור הפצצות היה קשה ורק 167 מהן נמצאו.
חלקן היו עם תרמילים יצוקים ולא כאלו שעובדו במחרטות.
הדבר היה בעייתי מכיוון שהם נטו להישבר בקלות יחסית בעוד שמשימה זו דרשה פצצות חודרות קרקע.
בין ה-14 ל-17 באפריל בוצעה הכשרת צוותים בהפצצות קונבנציונליות ובתדלוק בטיסה.
בקרי תעבורה אווירית צבאית ממרכז הבקרה בלונדון במערב דריטון, מידלסקס, שלחו את מפציצי הוולקן ומתדלקי ויקטור כ-250 מיילים מערבית לחופי קורנוול בבריטניה, שם הושלמה הכשרת התדלוק האווירי שלהם.
שני הוולקנים הראשונים, בפיקודם של מפקד הטייסת ג'ון ריב, ולפטננט טיסה מרטין ווית'רס, עזבו את וודינגטון ב-0900Z ב-29 באפריל והגיעו לאסנשן בשעה 1800Z לאחר תשע שעות במהלכן תודלקו פעמיים על ידי מטוסי ויקטור.
לאחר מכן הגיעו לשם עוד שני מטוסים, אחד בפיקודו של מפקד הטייסת אלסטיר מונטגומרי שהגיע ב-14 במאי, והשני בפיקודו של ניל מקדוגל, ב-27 במאי.
המטוס ביצע ניסויים עם טיל נגד מכ"ם "מרטל" לפני שצויד בטילי שרייק נגד מכ"ם.
בלילה שבין 30 באפריל ל-1 במאי בוצעה התקיפה הראשונה, שהייתה הפעולה ההתקפית המשמעותית הראשונה שביצע הצבא הבריטי נגד הכוחות הארגנטינאים באיי פוקלנד.
המטרה הייתה המסלול הראשי בשדה התעופה פורט סטנלי.
מטוס הוולקן התוקף נשא מטען של עשרים ואחת פצצות של 1,000 פאונד (כ-454 ק"ג), אותן אמור היה להטיל תוך ביצוע יעף בזווית של 35 מעלות למסלול.
מערכת שחרור הפצצות תוזמנה להטלה ברצף מגובה 10,000 רגל (כ-3,000 מטרים), כך שלכל הפחות פצצה אחת תפגע במסלול.
מכלי הדלק של הוולקן הכילו 42,000 ליטר במשקל 74,000 פאונד (34,000 ק"ג) בתוך 14 מכלים בלחץ, חמישה בכל כנף וארבעה בגוף המטוס.
בהתבסס על הערכות צריכת הדלק של הוולקן, הוטל על אחד עשר מטוסי תדלוק ויקטור, כולל שניים לעתודה, לתדלק את הוולקן הבודד לפני ואחרי התקיפה.
למשימה ההפצצה עצמה הוקצו שני מטוסי וולקן, מטוס מוביל בפיקודו של ריב ומטוס עתודה בפיקודו של ווית'רס.
מטוס העתודה אמור היה לשוב לאסנשן לאחר שוויטרס ישלים בהצלחה את התדלוק האווירי הראשון שלו.
תוכנית המבצע הקצתה 15 גיחות ויקטור ו-18 תדלוקים אוויריים.
באותה תקופה זו הייתה משימת ההפצצה הארוכה ביותר שבוצעה אי פעם.
אחד-עשר מטוסי הוויקטור ושני הוולקנים החלו בהמראה ב-2350Z בהפרשים של דקה.
הוולקן המוביל היה המטוס ה-11 להמריא, והוולקן המשני המריא אחרון.
עם מטען מלא של פצצות ודלק, שישה אנשי צוות ושכבת צבע רעננה, הוולקנים המריאו הרבה מעבר למשקל ההמראה המקסימלי התקני שלהם של 93,000 ק"ג.
בחום של אסנשן היה צורך להריץ את מנועי הוולקן ל-103 אחוז מההספק שלהם על מנת להמריא.
זמן קצר לאחר ההמראה התגלה כשל במטוס המוביל (של ריב).
אטם גומי על חלון הצד של הקברניט נעלם.
מאחר שלא הצליח לסגור או לאטום את החלון ולדחס את תא הצוות, המטוס נאלץ לחזור.
למטוס לא הייתה יכולת להשליך דלק והיה כבד מדי אפילו לנחיתת חירום, ולכן נאלץ הצוות להישאר באוויר בתא קר ורועש עד שהמטוס צרך מספיק דלק.
הוולקן של וויתר'ס תפס את מקום המוביל.
עשרים דקות לאחר מכן חזר לבסיס אחד ממטוסי הוויקטור לתדלוק, בשל מערכת תדלוק לקויה.
את מקומו תפס אחד ממטוסי העתודה.
ב-34 הדקות שבין התדלוק הראשון לשני, הוולקן שרף 9,200 פאונד (4,200 ק"ג) דלק בקצב של 16,250 פאונד (7,370 ק"ג) לשעה, אך בכל הזמן הזה לא ירד משקלו מתחת למשקל המרבי התאורטי.
לאחר התדלוק השני חזרו לבסיס שני מטוסי תדלוק, והכוח הצטמצם לשלושה מטוסים בלבד: הוולקן של ווית'רס, ויקטור שהוטס על ידי מפקד הטייסת טוקספורד, ומטוס ויקטור שהוטס על ידי פלייט לפטננט סטיב ביגלנדס.
כתוצאה מצריכת הדלק והבעיות בטיסה עם תדלוק אווירי נאלצו שניים מהויקטורים לטוס דרומה מהמתוכנן ולצרוך מעתודת הדלק שלהם.
בתדלוק האחרון נכנסו המטוסים לתוך סופת רעמים קשה, שבמהלכה התקלקל צינור התדלוק במטוסו של ביגלנדס.
הוויקטור של טוקספורד היה אמור לחזור לאחר התדלוק עם 64,000 פאונד (29,000 ק"ג) דלק בזמן שהויקטור השני המשיך ללוות את הוולקן, אך טוקספורד תפס כעת את מקומו של ביגלנדס שלט יכול היה לתדלק, והיה עליו לבצע את התדלוק הסופי.
חישוב פשוט הראה כי לא יהיה לו די דלק כדי לשוב לאסנשן.
למרות זאת ביצע טוקספורד את התדלוק הסופי, אך העביר לוולקן 7,000 פאונד (3,200 ק"ג) פחות מכפי שציפה.
ווית'רס, במטוס הוולקן, נותר כעת לבדו.
הוא המשיך בטיסה לאיי פוקלנד, וירד לטיסה בגובה 300 רגל (91 מ') כאשר היה במרחק 40 מייל (64 ק"מ) מהמטרה טיפס לגובה 1,000 רגל (300 מטר).
לפני שטיפס לגובה ההתקפה ננעל מכ"ם ה-H2S שלו בהצלחה על משואות בחוף, ומערכת בקרת ההפצצה האוטומטית הופעלה.
אמצעי הלוחמה האלקטרונית של הוולקן שיבשו בהצלחה את מערכות המכ"ם של תותחי הנ"מ סקייגארד.
עשרים ואחת הפצצות הוטלו ווית'רס הפנה את הוולקן לזווית 60 מעלות לשמאל, פנייה של 2 ג'י.
מטוסי הרייר של טייסת 801 (NAS) היו בכוננות על סיפונה של נושאת המטוסים אה"מ אינווינסיבל כדי להגן על הוולקן, אך לא נדרשו לכך מכיוון שאף מטוס ארגנטינאי לא היה באזור בזמן התקיפה.
זמן קצר לאחר הפצצת הוולקן טסו שני מטוסי הרייר מעל נמל התעופה פורט סטנלי כדי לצלם את הנזק שנגרם בהפצצה.
ווית'רס פנה צפונה למפגש המתוכנן עם המתדלק באזור החוף הברזילאי בקו ריו דה ז'ניירו.
כשעברו את כוח המשימה הימי הבריטי שידר הצוות את מילת הקוד "סופר פיוז" (superfuze) שהעידה על תקיפה מוצלחת ב-0746Z.
הטיסה נמשכה למפגש עם הוויקטור שהוטס על ידי מפקד הטייסת בארי ניל.
לאחר יצירת קשר עם הבקרה נשלח המתדלק דרומה יותר.
כדי לסייע למפגש בין המטוסים הופנה לאזור אחד משני מטוסי ההוקר סידלי נמרוד שהיו באסנשן, אך ללא מערכת תדלוק אווירי לא הצליח הנמרוד לשהות זמן רב במקום.
הוויקטור של טוקספורד, שהיה קצר בדלק אך המשיך לשמור על דממת קשר, שידר "סופרפיוז" וקרא לסיוע מאסנשן.
ויקטור שהוטס על ידי מפקד הטייסת שלו, קולין סימור, הגיע, תדלק אותו ואיפשר לו לחזור לאסנשן 14 שעות וחמש דקות לאחר שיצא משם.
בינתיים, בעזרת הנמרוד, תודלק הוולקן של ווית'רס מהוויקטור של ניל, וכל שלושת המטוסים חזרו לאסנשן בשלום.
מטה חיל האוויר המלכותי בבריטניה קיבל את ההודעה "סופרפיוז" ב-0830Z ומשרד ההגנה קיבל אותה זמן קצר לאחר מכן.
ראש מטה חיל האוויר, ביטהאם, עודכן על ידי סגנו כעבור שעה.
הידיעה על התקיפה דווחה ב-BBC עוד לפני שכל המטוסים נחתו בחזרה.
לפי ההערכות, נהרגו בתקיפה שלושה ארגנטינאים ונפצעו כמה נוספים.
פצצה אחת גרמה למכתש גדול במסלול שהסתבר כקשה לתיקון.
הפצצות האחרות גרמו נזק קל למטוסים וציוד אחר.
המסלול הקצר בשדה נותר שמיש.
מאוחר יותר באותו בוקר נשלחו 12 מטוסי הרייר מנושאת המטוסים הרמס כדי לתקוף מטרות במזרח פוקלנד.
תשעה מהם תקפו את שדה התעופה פורט סטנלי והטילו 27 פצצות על שדה התעופה ומערכות ההגנה שלו.
בתקיפה נגרמה שרפה למאגר דלק ומעט נזק למסלול ההמראה.
אחד מהמטוסים נפגע מפגז 20 מ"מ של תותח נ"מ בסנפיר ובזנב שלו, אך המטוס הצליח לחזור ל"הרמס" ותוקן במהירות.
מטה הנ"מ הארגנטינאי העריך בטעות כי שלושה מטוסים בריטים נפגעו.
שלושת מטוסי ההרייר האחרים שהמריאו מה"הרמס" תקפו את שדה התעופה בגוס גרין במזרח פוקלנד בפצצות מצרר, זמן קצר לאחר הפשיטה על פורט סטנלי.
בתקיפה הושמד מטוס תקיפה ארגנטינאי מדגם FMA IA 58 פוקרה ונגרם נזק לשניים נוספים.
טייס המטוס שהושמד וחמישה אנשי תחזוקה נהרגו, ושני המטוסים שנפגעו לא חזרו לטוס.
שלושת המטוסים הבריטים לא נתקלו באיום כלשהו וחזרו ל"הרמס".
לאחר שתודלקו שוגרו מטוסי ההרייר שוב לגיחות סיור.
טייסת 801 של "הרמס" החזיקה ארבעה מטוסים ממזרח לפורט סטנלי לאורך כל המבצע.
ב-8 באוקטובר 1982 הוענקו למשתתפים בפעולה אותות וציונים שונים לשבח.
צלב התעופה המצוינת הוענק לווית'רס, ואנשי צוותו אוזכרו בשדרים.
טוקספורד עוטר בצלב חיל האוויר, ולאנשי צוותו הוענק ציון לשבח של המלכה על שירות אוויר בעל ערך.
זאת, כדי להימנע מירי נ"מ ארגנטינאי שהיה כעת בדריכות גבוהה, ובמיוחד מחשש מטילי הנ"מ מדגם רולנד.
כתוצאה מכך אף פצצה לא פגעה במסלול.
תוצאות ההפצצה לא היו ידועות במשך מספר ימים שכן תנאי מזג האוויר מנעו גיחות צילום.
מקורות ארגנטינאים אישרו שהיו פגיעות בסמוך לקצה המערבי של המסלול, מהן נפצעו שני חיילים.
המכתש בקצה המערבי של המסלול מנע מהארגנטינאים להשמישו לנחיתת מטוסי קרב, אך עם זאת המסלול נותר בשימוש עבור מטוסי לוקהיד C-130 הרקולס ומטוסי תובלה קטנים, דבר שאפשר לארגנטינאים להטיס אספקה קריטית ולפנות פצועים.
לאחר מבצע אייל שחור 2 הייתה הפסקה בתקיפות מטוסי הוולקן, שכן מטוסי הוויקטור נדרשו לסיוע במשימת לוחמה נגד צוללות שביצעו מטוסי נמרוד; כל גיחת נמרוד להגנת כוח המשימה הימי דרשה 18 גיחות של מטוסי תדלוק.