tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך בתהליך איטי זהרה מתחילה להיות מודעת להתנהגותה ולהשלכותיה.
היא מודעת לשתיקתה, לשינה המוגזמת ולחטטים שהיא גורמת בעצמה.
התנהגותה החריגה, החולנית לעיתים, מתחילה לקבל צורה ממשית עבורה.
עם עליית המודעות העצמית זהרה מתחילה להרגיש שהיא כמו כולם, או יותר נכון, שכולם כמוה, כולם סגורים בבתיהם: " אפילו הנשים היפות שראיתי במדורי החברה בעיתונים נאלצו להישאר בבית, כמוני." בתוך המלחמה רווית ההרס זהרה מוצאת את זהותה, לפתע יש לה מקום משלה.
באופן אבסורדי, היא אינה רוצה שהמלחמה תגמר: "כשנחלשו קולות המלחמה נכנסתי לבהלה איומה.
ידעתי שברגע שתהיה באמת הפסקת אש אתפרק לחתיכות." זהרה יודעת שבמלחמה היא יכולה להישאר בין כותלי הבית ולהיות במיטה שעות רבות מבלי שיעירו לה, אך כאשר תפסק המלחמה יהיה עליה לצאת מן הבית ולפגוש אנשים, החיים יחזרו למסלולם הנורמלי, מסלול אליו היא אינה שייכת.
המלחמה הפכה להיות עבורה מעין תרופה, סם אותו היא צורכת יום יום, בעיקר מן הרדיו וממראות הרחוב הנשקפים אליה מחלון ביתה וממיטתה.
היחסים בין הבת והאם השתפרו, הקרבה ביניהן התחילה להתחזק לא רק בגלל המחלה של "זהרה" אלא בגלל פריצת המלחמה בלבנון, מלחמת האזרחים שבעצם מאפשרת שיפור משמעותי ביחס בין אל-שייח' לבין אמה, הפחד מעמיד אותן שוב בסיטואציה דומה שוב.
יחסיה של אל-שייח' עם הקרובים לה ב"הסיפור של זהרה"
אל-שייח' מציגה ביצירתה הספרותית את דמות האב כגבר שתלטן, כוחני, אכזרי, ואלים ביחסים שלו כלפיה וכלפי אמה.
ההתייחסות של אביה בגיל ההתבגרות אליה הייתה אכזרית, היא מדגישה בסיפור שאביה נטש אותה בשנות נעוריה הראשונות בגלל פצעי הבגרות בפניה, אל-שייח' מציינת שאבא שלה פחד מזה שתישאר רווקה ולא תתחתן בשל המראה החיצוני שלה.
דבר שהביא אותו להכות אותה בכל פעם שראה פצעונים מעטרים בדם קרוש את פניה..
למעשה אפשר לראות בפצעיה של אל-שייח' סמל לפצעיה הפנימיים, לא רק אלה הפיזיים חיצוניים.
בהקשר הזה, היחס של אביה אליה היה מבליט את הסכסוכים בתוך ביתה שהשאירו את חותמם על גופה, העוני הגדול של זהרה ופניה המלאים בפצעי בגרות, לא הבליטו רק את פצעיה הרגשיים בלבד, שצמחו מסביבתה הביתית כנערה רגישה, אלא מסבירים גם כן, באופן מילולי, את הסכסוך המחריף והמתמשך בחברה.
כלומר "המאבק" הקיים בין הגברים והנשים סביב השליטה בגוף הנשי והיחס כלפיו.
אביה של אל-שייח' סבור כי בעיה זו גורמת לה להפוך להיות זקנה בתולה...
והדבר דוחף אותו להכות אותה ולהתנהג אליה בברוטאליות ללא רחמים בכל פעם שהוא רואה אותה מגרדת את פצעי פניה באצבעותיה.
היא מתארת את אביה כאיש ברוטאלי, אופיו ניכר בפניו הזועפות, בשפם ההיטלר שיש לו מעל שפתיו המלאות, בגופו הכבד, ומדגישה את התיאור שלו כאיש אלים, חסר חמלה.
הוא אף התמיד בהערות עוקצניות מעליבות ונדנד בפני אמה בנימה צינית נוקבת באמרו: .
כלומר זה יהיה היום ביחס אליה ולפניה המלאים בפצעים.
ההתנהגות הברוטאלית של אביה של זהרה הצליחה אך ורק להעמיק את רגשות הבדידות שלה בחברה פטריארכלית שגורמת לה להרגיש את האפליה נגדה, בתחושה שהיא בלתי אהודה, ולא נאהבת מקרב האנשים הקרובים ביותר אליה.
בסוף היצירה אל-שייח' מתארת את השפעת המלחמה שפרצה בלבנון על ההתנהגות של אביה, המלחמה בעצם עיכבה את הדיכוי של אביה כלפיה, התפקיד האבהי, נסוג.
המחברת מתארת את אביה בצורה חדשה, הוא נהיה חלש, .
המלחמה גרמה לו לעזוב את ביירות ולחזור יחד עם אשתו לכפר סביו, הדבר מהווה אינדיקציה ברורה להתנגדותו למלחמה.
והם השאירו את זהרה הבת שלהם בביירות, וזאת אף על פי שלא הורשתה לפני המלחמה לגור לבד, בלי הדיכוי והמשמר של המשטר הפטריארכלי.
אל-שייח' אומרת שהסתכלתי על אבי וראיתיו כפי שמעולם לא ראיתיו, כה חלש וכנוע.
הוא נראה כאילו שהוא בלי קול ובלי כוח.
עודנו ממשיך לנדנד את ראשו ומנסה לשכנע את אחמד (אח שלה) לעזוב את הכול וללכת איתנו לכפר.
אפילו חגורת אביה, זו שבאמצעותה היה מלקה את אמה, אינה מהווה יותר איום עליה.
המלחמה הפכה אותו לכלי ללא נשמה וללא כוח.
אך המלחמה לא הסירה את הכוחות הפטריארכליים המסורתיים המצדיקים והמרשים לפי השארע (חוקי ההלכה האסלאמית) את היחס המתנשא של מה שנקרא דיכוי ושליטה באישה.
אל-שייח', בדמותה של "זהרה", מתארת את היחסים בינה לבין אמה כיחס של ניצול ושקר.
אמה, שמופיעה בשם "פאטמה", משתמשת בבתה "זהרה" הצעירה ככיסוי לפגישותיה האסורות.
המחברת נפגעה תמיד מנטישת אמה כל פעם שהיה מגיע המאהב שלה, היא הייתה לוקחת את זהרה לכסות אותה במהלך פגישתה עם אהובה, שחיה איתו את הרגעים הכי יפים של אהבה ותענוג גוף: .
כילדה, חשה ומגלה אל-שייח' שאמה בוגדת באבא שלה בעקביות ומשתמשת בה כעלה התאנה שלה, וגם כמגן.
היא תמיד משקרת לבעלה בהמצאת כל מיני תירוצים כמו שחשוב לה שתבקר אביה החולה בכפר.
והיא בעצם נפגשת עם המאהב שלה.
אל-שייח' שיקפה ומגלה מערכת יחסים חשאיות של אימה ואדם לא מזוהה ורואה בו אדם שלוקח את אימה ממנה.
בעצם הגבר הפך להיות מרכז חייה.
אל-שייח' פותחת את הספר כשהיא כותבת .
בעצם כשחזרו לבית אל-שייח' מתארת הפחד שלהן מאביה.
היא כועסת מעצם העובדה שהיא מנוצלת כדי לרמות את אביה.
בעקבות הרומן של אמה התחילה להתרחק ממנה, והדילמה שהייתה לה כשהתחילה לשאול את עצמה שאלות, האם זו הרגשה של קנאה?
הדבר גרם לערבוב ברגשות האהבה והשנאה שלה כלפי אמה.
היא כבר לא יודעת מה היא מרגישה, ולמי היא חייבת לשמור אימונים.
המחברת תארה את הרגשתה בתוך הסיפור ואמרה: .
אל-שייח' מצהירה על אהבת אמה לאח שלה.
מערכת הקשרים שלה עם אמה מעצימים את תחושת אפסותה.
גם בעוד דוגמאות המאששות תחושה זו - הזלזול במראה החיצוני שלה.
אמה תמיד נעצה מבטים והסתכלה על הפצעים שעל הפנים שלה, והצהירה שאף אחד לא יתחתן איתה.
אל- שייח' מציינת אחרי שהתגרשה וחזרה מארץ אפריקה, שהייתה בעצם המקום שהפך להיות בשבילה הבור העמוק שהטמינה בו את הסודות הנוראים שחוותה בחייה, גם כלפי אמא שלה, וגם החוויות של מערכת היחסים עם בעלה, והאונס שהיא עברה בחייה.
המחברת מדגישה שהיחס בינה לבין אימה השתנה לטובה בעקבות הדיכאון וההתקפים ההיסטריים שהיו לה, לאחר שהתגרשה.
שיפור זה ניכר בכך שהאם התחילה לדאוג לה, להתקרב אליה, לרחם עליה, ועוד להתחיל לתת הסברים, ולחשוב מדוע הגיעה הבת שלה למצבים כאלה.
המחברת אף מתארת את תגובת אמה בשעות בהם הסתגרה בחדרה והרגישה בודדה:
אל-שייח' מתארת איך אמה רצתה להתקרב אליה, ולקרב אותה אליה יותר והפחד מההרג בגלל המלחמה מעמיד אותן שוב בסיטואציה דומה שוב.
המלחמה פוגעת בכל רקמות הקיום ולאו דווקא בפציעות פיזיות ואבדות בנפש.
כך קרה הדבר עם אחיה "אחמד" אשר המלחמה שינתה אותו והניעה אותו מהייעוד שאביו ייחל לו.
אביהם רצה לשלוח את אחמד לארצות הברית.
המחברת מתארת איך אביה היה חוסך אגורה לאגורה כדי שהבן שלו יסע ללמוד בחו"ל:.
אבל הוא הפך להיות חבר בלתי מתורבת במיליציות, כאשר הוא מנופח מגאווה, שכן הרצח לגבי אחמד משמעותו זכריות גברית – הוא עתה במעמד עדיף על הנשים אשר כלואות בבתיהן, מפחדות וכנועות.
אחמד הופך להיות סמל הדיכוי הזכרי נגד הנשים בחברה.
המלחמה סיפקה לאחמד כוח מעל האחרים, ודרך להרוויח כסף על ידי גנבה ושוד, עד כדי כך שסיום המלחמה הדאיג אותו: .
המחברת מתארת שנעלמו הערכים של אחיה בגנבת חפצים מהבתים של פליטי המלחמה.
המילים של אחמד משקפות את הדרך שבה המלחמה סיפקה עבודה לו ולחבריו "שלא הייתה נגישה להם לפני כן, ובלעדיה לא ידעו מה לעשות".
הוא היה גאה בשייכותו למשטר הפטריארכלי, ואימץ ערכים גבריים.
אל-שייח' מציירת תמונה כיצד המלחמה פירקה את החברה הלבנונית.
והשאירה חלק גדול מאנשיה ללא ערכים, דבר אשר הוביל גם להתמכרויות וסחר בסמים.
זהרה יכלה למתוח ביקורת על התמוטטות הערכים, ומתרחקת בעצמה מהמשטר הפטריארכלי כדי שתוכל לפתח ערכי שלום, סובלנות ושוויון.
היא מודעת שהמלחמה היא פעילות זכרית, וכי הנשים הן הקורבן הסופי למאורעותיה.
ובהקשר הזה, ורג'יניה וולף אומרת: "הרחקת הנשים מהמסורת הפטריארכלית הפך אותן לחופשיות בצורה נדירה מרדיפת הבצע והאנוכיות שהשתרשו בגלל המסורת הזאת, ועם רצון חזק יותר למתוח ביקורת עליה.
והואיל והנשים נמצאות בחסך מהזכויות הכלכליות והחברתיות לטובת התקיפה ורדיפת הבצע המוענקים לגברים, הן יותר חופשיות לפתח ערכים הנחוצים לשלום, כגון שיתוף הפעולה והשוויון והיצירתיות".
מוטיב הנערה הצעירה, שגדלה בחברה מסורתית הנשלטת באופן מלא על ידי הזכרים, כפי שגדלה זהרה, חושף אישיות מבולבלת ומתוסכלת ממצבה כאישה בחברה זו, מגלה אכזבה לא רק מהגברים אלא גם חוסר בסולידריות הנשית אשר הפגיעה בעולם שבו תמיד "הגברים נראים יותר חשובים מהנשים".
הסיפור של אדליין הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת פנטזיה רומנטית, אשר יצא לאקרנים בשנת 2015. עלילת הסרט עוקבת אחר אישה המפסיקה להזדקן לאחר תאונת דרכים שחוותה כשהייתה בת 29. הסרט בוים על ידי לי טולנדר קריגר ונכתב על ידי ג.
מככבים בסרט בלייק לייבלי, מיכיל האוסמן, קתי בייקר, אמנדה קראו, האריסון פורד ואלן בורסטין.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-24 באפריל 2015.
אחר הצהריים אחד בסן פרנסיסקו, אדליין באומן (בלייק לייבלי), המשתמשת בשם ג'ניפר לארסון, רוכשת תעודות זהות מזויפות, ואז חוזרת הביתה להאכיל את הכלב שלה.
לאחר מכן, היא הולכת לעבודה כספרנית.
במסגרת עבודתה היא פותחת קופסה של סרטי פילם, דרכם קריין מסביר את סיפור חייה.
היא נולדה ב-1 בינואר 1908, לאחר מכן התחתנה והביאה לעולם תינוקת.
זמן קצר לאחר מכן, התאלמנה לאחר שבעלה מת בתאונה טרגית.
שנים לאחר מכן, אדליין עברה בעצמה תאונת דרכים, בה הידרדרה במהלך סופת שלגים חריגה.
אדליין נהרגה בעקבות התאונה, אך מכת ברק הקימה אותה לתחייה.
מרגע זה ואילך, היא לא הזדקנה ונותרה בת 29. אדליין מעוררת את קנאתן של כל מכריה, בשל מראה גילה הצעיר.
יום אחד כשהיא נעצרת על ידי שוטר תנועה, הוא מבקש ממנה לבוא לחקירה, כיוון שמאמין שזייפה את תעודותיה.
אחרי זה, שני סוכני FBI חשדנים ניסו להכניס אותה בכוח למטוס על מנת שיוכלו לחקור אותה, אבל היא נמלטה מהשבי והבינה שתהיה חייבת לבלות את שארית חייה במנוסה.
מאז, היא החליפה זהויות וכתובות מגורים לרוב, בעוד ביתה פלמינג (אלן בורסטין) גדלה והזדקנה.
בערב השנה החדשה בהווה, היא מבלה במסיבה בה היא מכירה את אליס ג'ונס (מיכיל האוסמן), ומציגה את עצמה בפניו כג'ניפר.
הוא מבקש לראות אותה שוב, אך היא מסרבת בידיעה שהיא לעולם לא תוכל להתאהב, שכן לא יוכל להיות לה עתיד נורמלי עם מישהו, בהיותה קפואה בזמן.
יום למחרת, בעבודה, אליס מגיע ומפציר באדליין שוב לצאת איתו לדייט.
לבסוף היא נענית לחיזוריו ולאחר הדייט השני שלהם הם מבלים את הלילה ביחד.
בפלאשבאק, אדליין נראית כאשר היא עוצרת במונית ליד פארק בו מחכה גבר האוחז טבעת אירוסין.
מפוחדת, היא מבקשת מנהג המונית להמשיך לנסוע.
בחזרה בהווה, אדליין מתחילה להתעלם משיחותיו של אליס.
הוא מופיע בדירתה אבל היא דוחה אותו, רק בשביל לשנות את דעתה לאחר שהיא עוברת על תמונות ישנות ומבינה שהיא לא רוצה לחיות את אותה השנה שוב ושוב בלי לחוות חיים אמיתיים.
אליס מזמין את אדליין למסיבה לכבוד יום הנישואים ה-40 של הוריו, בביתם והיא נעתרת.
עם הגעתם, אליס מציג בפניה את אביו, ויליאם (האריסון פורד), המזהה אותה מיד וקורא לה בשמה האמיתי - אדליין.
נראה שגם היא מזהה אותו, אך היא משקרת ואומרת שהיא בתה של אדליין, ואדליין כבר נפטרה.
פלאשבק חושף את סיפור היכרותם של ויליאם ואדליין, ומראה איך התאהבו וכן חושף שהוא היה הגבר שאחז בטבעת האירוסין בפארק.
בהמשך, באחד הערבים, אליס אומר לאדליין שהוא מתאהב בה ואינו יודע איך להתמודד עם זה.
ביום המחרת, ויליאם מבחין בצלקת על ידה השמאלית של אדליין, והדבר מדהים ומזעזע אותו.
הסיבה לכך מופיעה בפלאשבק שבו נראים השניים בטיול שעשו בעברם המשותף.
בטיול אדליין נחתכה בידה, ובאין עזרה קרובה היה על ויליאם לתפור את החתך בעצמו.
כעת ויליאם מבין שמולו עומדת אדליין האמיתית והוא מתעמת איתה.
אדליין נבהלת ומחליטה לברוח, למרות הפצרותיו של ויליאם.
היא משאירה פתק לאליס אשר נמצא במקלחת ומסתלקת.
כמה רגעים לאחר מכן אליס יוצא מהמקלחת.
הוא קורא את הפתק ומתעמת עם אביו בנוגע לבריחתה הלא מוסברת, אך האב מסרב לתת הסברים למה שארע.
במהלך הנסיעה היא נזכרת בכל הפעמים בהן היה עליה לברוח בגלל הסוד שלה, והיא מחליטה לשנות את חייה.
היא עוצרת ומתקשרת לבת שלה לספר לה שהחליטה להפסיק לברוח.
בעודה מסובבת את המכונית, משאית פוגעת בה בתאונת פגע וברח, ומשאירה אותה למות.
אדליין קופאת ומתה שוב אך באמבולנס שמגיע היא מטופלת בשוק חשמלי וקמה לתחייה.
מאוחר יותר, בבית החולים, היא מתעוררת ואליס לידה, והם מודים באהבתם זה לזה.
אדליין מספרת לו על 107 שנות חייה.
שנה לאחר מכן אליס ואדליין הולכים למסיבת ערב השנה החדשה.
כאשר היא עוזבת, היא מבחינה במשהו מוזר במראה במסדרון: השערה האפורה הראשונה שלה, הוכחה לכך שחזרה להזדקן שוב.
בלייק לייבלי - אדליין באומן / ג'ניפר לארסון
מיכיל האוסמן - אליס ג'ונס
האריסון פורד - ויליאם ג'ונס
אנתוני אינגרובר - ויליאם הצעיר
אלן בורסטין - פלמינג פרסקוט
קתי בייקר - קת'י ג'ונס
אמנדה קראו - קיקי ג'ונס
מילס גודלאו כתב את הגרסה הראשונה של התסריט בשנת 2003, בהשראת דמותה של השחקנית אודרי טוטו בסרט הצרפתי אמלי.
גודלאו הפסיק לעבוד על התסריט עם השותף שלו בשנת 2005, והמשיך לעבוד עליו לפרקים בשנת 2009. במקור רקע הסרט היה בניו יורק, אך זה שונה בהמשך לסן פרנסיסקו מתוך כוונה להוסיף עניין.
בסרט השתמשו בטכניקות של דיבוב על ידי המספר בגוף שלישי.
ב-12 במאי 2010, לוהקה קתרין הייגל לדמות הראשית בסרט.
ב-12 בנובמבר 2010, אנג'לה לאנסברי נוספה לצוות השחקנים של הסרט בתור הבת של אדליין.
ב-15 בנובמבר ויתרה הייגל על התפקיד בסרט, ונפוצו שמועות שהיא פוטרה.
שמועות אלו לא אוששו על ידי מפיקי הסרט, ומהייגל יצאה הצהרה שוויתרה על התפקיד בעקבות האימוץ של ילדתה.
כמו כן באוגוסט 2010, הוצע התפקיד לנטלי פורטמן, אך היא סירבה לו.
ב-16 באוקטובר 2013, בלייק לייבלי ואלן בורסטין לוהקו לתפקידים הראשיים בסרט.
הסיפור של אדליין זכה לביקורות מעורבות, למרות שההופעות של בלייק לייבלי והאריסון פורד זכו לביקורות חיוביות מאוד, וצוינו על ידי חלק מהמבקרים כעבודות הטובות ביותר שלהם מזה שנים.
באתר Rotten Tomatoes, קיבל הסרט רייטינג של 54%, בהתבסס על 126 ביקורות, ועם ממוצע של 5.5/10.
שנהטקס פרסיםקטגוריהמועמדיםתוצאות 2015 Teen Choice Awardsסרט דרמההסיפור של אדלייןשחקנית דרמהבלייק לייבליהנשיקה הטובה ביותרבלייק לייבלי ומיכיל האוסמן 2016 People's Choice Awardsסרט דרמה אהובהסיפור של אדלייןהשחקנית האהובה ביותר בסרט דרמהבלייק לייבלי
הסיפור המעניין על שאול ומפלץ החשמל הוא ספר ילדים מאת יניב הלר (שכתב גם את הספר "חידת סמירנוב" תחת שם עט), מאויר על ידי אביאל בסיל, אשר יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
בכתיבת הספר השתתף גם בנו של יניב, עידו, שהיה בן תשע בעת כתיבת הספר.
הספר זכה ב"פרס הפנקס" בקטגוריית ספר הילדים המצטיין לשנת 2016.
הספר מתאר מפגש בין שאול, ילד שהוריו מצויים בהליכי פרידה, לבין מנחם, מפלצת דמיונית וידידותית שמגיחה משקע החשמל.
באמצעות המפגש זוכה שאול לנקודת מבט מפתיעה על פרידת הוריו.
הסיפור של באטמן הוא סרט גיבורי-על קצר אמריקאי טלוויזיוני בהנפשה ממוחשבת, מסוגת קומדיה, אקשן, פעולה ומדע בדיוני, אשר מבוסס על הזיכיונות לגו ו-DC קומיקס.
הסרט הוא השני שמבוסס על שני הזיכיונות לאחר הסרט "Lego Batman: The Movie – DC Super Heroes Unite" משנת 2013. הסרט בוים על ידי ריק מוראלס, נכתב על ידי ג'יימס קריג, הולחן על ידי טים קלי והופק על ידי האחים וורנר הנפשה, The Lego Group ו-DC קומיקס.
בהמשך הסרט עלה גם לשירות הסטרימינג נטפליקס, שם נקרא בעברית Lego DC Comics: באטמן וחברים.
על מנת לקדם את הסרט הופקו קטעי פספוסים מתוכו, אשר הופצו ברשתות החברתיות השונות.
בגות'אם סיטי באטמן נלחם באדם-עטלף במוזיאון, כאשר הוא נקלע למארב על ידי הפינגווין.
במהלך הקרב סופרמן מציע לבאטמן להצטרף לקבוצת גיבורי העל החדשה שלו בשם "ליגת הצדק", אך הוא מסרב בטענה שהוא מסתדר לבד.
לעצבנותו של באטמן, סופרמן מסייע לו בקרב ונלחם בנבלים שמצטרפים אליהם גם הג'וקר.
לאחר שהוא מביס את הנבלים, סופרמן עף החוצה, אך לאחר מכן הוא נעלם יחד עם הנבלים ואבן חן שהייתה במוזיאון.
בגלל היעלמותו שאפילו דווחה על ידי לויס ליין, באטמן קורא לפלאש שיעזור בחיפושים אחר סופרמן.
הפלאש מחפש את סופרמן ברחבי העולם לצד באטמן שמחפש באמצעות המטוס שלו.
השניים מגיעים למצרים, שם הם מוצאים את קפטן קור שמנסה לגנוב אובליסק.
שני הגיבורים נלחמים בו, אך לפתע הפלאש נעלם באמצע הקרב בעוד באטמן קפוא.
בהמשך באטמן מפשיר ומביס את קפטן קור, אבל הוא והאובליסק נעלמים.
לאחר מציאת סמלים אטלנטיים של האובליסק לפני היעלמותו, באטמן מחליט לבקש עזרה מגיבור נוסף - אקוומן.
בזמן שהם עושים חיפושים מתחת לאוקיינוס, הם מוצאים את מנטה שחורה וכרישי הרובוט שלו מנסים לגנוב את הטרידנט של פוסידון.
באטמן שוב מנצח בקרב, אבל אקוומן, מנטה שחורה והטרידנט נעלמים.
באטמן מחליט ללכת למטרופוליס, שם וונדר וומן וסייבורג נלחמים בלקס לות'ר שמנסה לגנוב את הפסל של Daily Planet.
פעם נוספת, באטמן מנצח, אך וונדר וומן, סייבורג, לקס לות'ר והפסל נעלמים.
באטמן מחליט לנסוע למטה ליגת הצדק, למרות שזה המקום האחרון אליו רצה להגיע.
כשהוא שם הוא מוצא את באט-מייט שהכין מלכודת לליגת הצדק הכוללת את כל החפצים הגנובים.
באטמן עוזר לחברי ליגת הצדק לצאת מהמלכודת ומחליט להצטרף אליהם.
באט-מייט מזמן את הנבלים שגם נעלמו, אך הם מובסים בקלות על ידי העוצמה המשולבת של ליגת הצדק.
בסיום הסרט, שאר ליגת הצדק מרוצים מכך שבאטמן נמצא בצוות שלהם בעוד הוא צוחק איתם.
הדיבוב העברי של הסרט בוים על ידי שרון בורגאוקר, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתבאטמןטרוי בייקרמתי אטלססופרמןנולאן נורת'אלדד פריבסאלפרד פניוורת'הפינגוויןטום קניפלאשג'יימס ארנולד טיילורגדי לויבאט-מייטפול רויבנסאקוומןדי בראדלי בייקרצביקה שוורצברגסייבורגקארי פייטוןערן מורוונדר וומןגריי דליסלמאיה בר שלוםקפטן קורקווין מייקל ריצ'רדסוןיורם יוספסברגמנטה שחורהלקס לות'רג'ון דימאג'יוהג'וקרגיא רושיניאק
המפיק המפקח של הסרט הוא ברנדון ויטי, אשר מוכר בזכות עבודתו בסדרת הטלוויזיה "ליגת הצדק - הדור הבא".
בריאיון לאתר "Comic Book Resources" שיתף ויטי שבהתחלה הסרט פותח לציון 75 שנותיו של באטמן.
כמו כן הוא סיפר שצוות ההפקה צפה בהרבה סרטי לגו וקטעים קומיים ביקום DC על מנת שהסרט יהיה הומוריסטי.
הסרט קיבל מאתר "Common Sense Media" שלושה כוכבים מתוך חמש, שם נכתב עליו שהוא מבדר מבוגרים וילדים כאחד בגלל "המוזרות המשעשעת" שלו.
הסיפור של טראוטמן הוא סרט ביוגרפי בריטי-גרמני בבימויו של מרקוס ה.
רוזנמולר ובכיכובו של השחקן הגרמני דייוויד קרוס בתפקיד הכדורגלן ברט טראוטמן.
אף על פי שנושא הסרט היה ספורטאי, הסרט תואר כ"לא בעיקר סרט ספורט", אלא דרמה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים בציריך בשנת 2018, ויצא לאקרנים בגרמניה בשם טראוטמן ב-14 במרץ 2019. הוא הוקרן בבריטניה ובאירלנד ב-5 באפריל 2019. בישראל בכורת הסרט נערכה ב-24 באוקטובר 2019.
בשנת 1944 נלכד הצנחן הגרמני ברט טראוטמן (דויד קרוס) בעת לחימה ביערות ליד קלווה.
הוא וחבריו הועברו למחנה שבויים בריטי בלנקשייר והם מוחזקים בתנאים קפדניים.
ג'ק פריאר (ג'ון הנשו), סוחר מקומי ומנהל האגודה הלאומית בסנט הלנס טאון, מבחין בטראוטמן כשהוא שומר על השער במשחק כדורגל כנגד שבויי מלחמה אחרים.
הוא מתרשם מיכולותיו ומשחד את מפקד המחנה שיאפשר לטראוטמן לצאת מהמחנה, כדי שישחק כשוער עבור קבוצתו שנמצאת בסכנת ירידת ליגה.
השחקנים האחרים כועסים על כך שהם מתבקשים לשחק לצד גרמני בזמן שהמלחמה עדיין נמשכת, אך מסכימים לצאת למגרש.
שורה של הופעות מרשימות בשער גורמות לשחקנים בהדרגה לקבל את ברט בקבוצה.
כתנאי להמשך הופעותיו במשחקי הקבוצה, פריאר מסכים לאפשר לברט לעבוד בחנות שלו, כדי שיוכל לצאת ממחנה השבויים בתדירות יותר גבוהה.
שהותו בחנות מובילה את בתו של פריאר, מרגרט (פרייה מייבור), לרכך את עמדתה העוינת בתחילה כלפיו והשניים מתקרבים זה לזה.
כאשר סנט הלנס טאון מגיעה למשחק הקובע על הירידה בסוף העונה, מוכרז כי המלחמה הסתיימה ועל השבויים הגרמנים לחזור למולדתם.
אולם אף על פי שטראוטמן חופשי לחזור לביתו בברמן, הוא בוחר להישאר למשחק האחרון של קבוצתו.
לאחר המשחק, מאמן מנצ'סטר סיטי ג'וק תומסון (גארי לואיס), שהגיע לצוד כישרונות, ניגש לברט ומציע לו מקום ב"סיטי" כדי שיחליף את פרנק סוויפט הפורש.
במסיבת סוף העונה חבריו לקבוצה מציגים לו פטיש לקחת הביתה למשפחתו, אך הקשר ההולך ונרקם של ברט עם מרגרט גורם לו להישאר, ובבוא העת הם נישאים.
בשנת 1949 ברט נוסע למנצ'סטר כדי לחתום על חוזה עם ה"סיטי".
מסיבת העיתונאים לקראת בואו הופכת במהירות לעוינת כשעיתונות העיר מנצ'סטר - המייצגת עיר עם אוכלוסייה יהודית גדולה - דורשת מברט לענות על שאלות על הרקע הצבאי שלו.
המוני מוחים מחוץ לאצטדיון ואוהדי הקבוצה ממטירים עליו קריאות בוז, אך תומסון וקבוצתו מסרבים להצטרף אליהם באמירה שאין מלחמה בתוך חדר ההלבשה שלהם.
בפגישה חריפה עם מנויי הקבוצה, תומסון והנהלת הקבוצה נאבקים כדי להכיל את זעמם של תושבי העיר, אך תחינה נרגשת של מרגרט מצליחה לשכנע את הרב אלטמן (בוץ אולריך בוזה) בעל ההשפעה, שכותב מכתב פתוח לעיר שמפורסם בעיתון מקומי ומבקש מהתושבים לבחון כל אדם באופן אישי ללא משוא פנים לאומי.
בעקבות מכתבו של אלטמן, והמשך הופעות נאותות על הדשא, מצב הרוח משתנה ועד מהרה טראוטמן מתקבל בברכה גם על ידי שחקני קבוצות אחרות ברחבי המדינה.
בשנת 1956 ברט ומרגרט חיים קיום אידילי עם בנם הצעיר ג'ון, בעוד הריצה החזקה של מנצ'סטר סיטי מובילה אותם לגמר הגביע האנגלי.
כאשר הסיטי מוליכה 1–3, ברט זוכה שוב לתשואות בזכות העמידה האדירה שלו בשער, כאשר התנגשות מסוכנת עם שחקן ברמינגהאם סיטי, פיטר מרפי, מנפצת חוליה בצווארו וכמעט עולה לו בחייו.
כאשר נותרות 20 דקות לסיום המשחק, וטראוטמן נמצא במצב גרוע, הוא מסרב לעזוב את המגרש וממשיך לבצע כמה הצלות אמיצות ומונע מבירמינגהם סיטי לכבוש שערים נוספים וכך זוכה ה"סיטי" בגביע.
אף על פי כן, שמחתו מובילה לטרגדיה, כאשר בזמן השיקום שלו בנו נפגע ממכונית ונהרג.
שברון הלב שלהם גורם למרגרט להתרחק יותר מברט, בעוד שהוא עצמו משתכנע שהאובדן שלו הוא תוצאה קארמה מפאת חוסר המעש שלו כשהיה עד לזוועות מלחמה באוקראינה, והסרט משאיר אותם עובדים עדיין על הקשיים הנובעים מכך בנישואיהם.
כאשר הסרט מסתיים בקטעים מצולמים של הקריירה שלו במדי "סיטי", מופיעות כתוביות המגלות כי טראוטמן ימשיך להופיע במנצ'סטר סיטי עד 1964, יהיה השחקן הזר הראשון שזוכה בתואר שחקן השנה באנגליה, ובהמשך יוכר על ידי ממשלת בריטניה וגרמניה כאחת על עבודתו לקידום יחסי גרמניה–אנגליה.
דויד קרוס בתפקיד ברט טראוטמן
פרייה מייבור בתפקיד מרגרט פריאר
ג'ון הנשו בתפקיד ג'ק פריאר
דרוולה קירוואן בתפקיד קלריס פריאר
מייקי קולינס בתפקיד אלף מאיירס
גארי לואיס בתפקיד ג'וק תומסון
מייקל סושה בתפקיד ביל טוויסט
אנגוס ברנט בתפקיד קלייב ת'ורנטון
בץ אולריך בוזה בתפקיד הרב אלכסנדר אלטמן
טוני רייט / איש הגלידה
לפני מותו של טראוטמן בשנת 2013, רוזנמולר בילה מספר ימים בראיונותיו על פרטים על מנת להכלילם בסרט.
צילומים עיקריים החלו בבלפסט ב-8 ביוני 2017.
בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 אירעו בישראל מקרי אלימות נגד אנשי שמאל, עיתונאים ואנשי רוח, שכללו בעיקר הצתות ואיומים.
ברובם של המקרים האלה לקחו אחריות אנשים שהציגו את עצמם כשייכים לארגון הסיקריקים.
הפעילות החלה בתחילת 1989, וכללה שורה של הצתות ואיומים על אישים, שבהם לקחו אחריות על המעשה אלמונים בשם ארגון "הסיקריקים":
ב-12 בפברואר, הוצתו דלתות דירותיה של הסוקרת מינה צמח.
אלמוני שהתקשר לעיתון ידיעות אחרונות אמר שארגון "הסיקריקים", אחראי להצתה, מאחר שצמח פרסמה מספר ימים קודם סקר, בו נמצא כי 53% מהציבור בישראל מוכן לקיים משא ומתן עם אש"ף.
ב--9 במרץ, הוצתה מכוניתו של הפזמונאי דן אלמגור, לאחר שאמר בריאיון רדיו בארצות הברית שבשטחים נלחמים חיילים נגד ילדים עם אבנים.
ב-13 במרץ התקשר אלמוני לביתו של אלוף (במיל) יהושפט הרכבי ואיים על חייו בשם ארגון הסיקריקים, לאחר שתמך במשא ומתן לשלום עם הפלסטינים והשתתף בכנס ישראלי-פלסטיני בניו יורק.
ב-16 במרץ הוצתה דלת דירתם של העיתונאי דן מרגלית ושל חבר הכנסת יאיר צבן.
לטענת "הסיקריקים" דלת דירתו של מרגלית הוצתה כי ערך ריאיון עם פייסל חוסייני כמה ימים קודם.
ב-21 במרץ ניסו אלמונים להצית את ביתו ומכוניתו של ראש עיריית פתח תקווה, דב תבורי.
סמרטוט ספוג בחומר דליק הוצמד אל דלת הכניסה.
בדרכם החוצה שפכו האלמונים חומר דליק סביב מכוניתו של תבורי, ושניים מצמיגי המכונית ניזוקו קשה.
ב-10 באפריל, אלמוני במדי צה"ל פתח באש ליד שער יפו בעיר העתיקה, רצח תושב ערבי ופצע שלושה, אחר כך ארגון הסיקריקים התקשר למשטרה ואמר: אנו ביצענו את הפעולה בתגובה על יידוי אבנים אל מתפללים ליד הכותל.
שנה אחר כך עצרה המשטרה את שמואל פבר, פעיל תנועת כך כחשוד בירי, אך לא הוגש נגדו כתב אישום.
ב-21 באפריל, ארגון הסיקריקים לקח על עצמו את האחריות להצתת דלת דירתו של עמוס שוקן.
אלמוני שהתקשר למערכות העיתונים לקח אחריות על המעשה ואיים כי בפעם הבאה הארגון יירה טיל לאו לדירתו של עורך הארץ גרשום שוקן.
בסוף אפריל 1989, הודיעה משטרת ישראל כי החקירה של ארגון הסיקריקים מתנהלת כבר מספר שבועות במפלג התשאול של היחידה המרכזית בתל אביב.
במהלך חודש מאי עצרה המשטרה עשרה פעילי תנועת כך בחשד לחברות בארגון, אך כולם שוחררו מחוסר ראיות.
ב-21 במאי, הוצתה דליקה במפעל הסיגריות דובק בבני ברק.
אלמוני שהתקשר למשטרה טען שהדבר נעשה מכיוון שבמפעל הועסקו עובדים ערבים.
באותו יום קיבל גם מנהיג מפ"ם, יעקב חזן מכתב איומים.
באוגוסט 1989, חשפה השחקנית שרי צוריאל, בריאיון לעיתון חדשות, כי דלת ביתה הייתה בין הראשונות שהוצתו.
ב-9 בדצמבר, הוצתה דלת דירתו של ראש החוג לספרות באוניברסיטה העברית גרשון שקד.
בדצמבר 1989, נקרא השכ"ב להתערב בחקירה, לאחר שהיחידה המרכזית במחוז תל אביב של משטרת ישראל, שטיפלה בחקירה עד אז, נקלעה למבוי סתום.
ב-4 בינואר הוצתה דלת ביתו של הסופר חיים באר ונעשה ניסיון להצית את ביתו של העיתונאי ברוך מאירי.
ב-8 בינואר התקשר אלמוני לביתו של חבר הכנסת אברהם בורג ואיים על חייו.
ב-12 באפריל התקשר אלמוני לבית הנשיא ואיים על הנשיא חיים הרצוג ומשפחתו, ובנוסף שלחו מכתב איומים בו נאמר הארגון גזר עליו עונש מוות.
עוד נאמר במכתב, כי הסיקריים גזרו עונש מוות גם על הח"כים מנחם פרוש, משה זאב פלדמן, ואברהם שריר ומשפחתו.
ב-17 באפריל נשלח מכתב איום, ובו קליע רובה, לראש מועצת גדולי התורה האדמו"ר החמישי מוויז'ניץ משה יהושע הגר.
המכתב נשלח על רקע כוונתה של מפלגת אגודת ישראל להצטרף לממשלה בראשות המערך.
ב-30 באפריל נשלח מכתב איום לחבר הכנסת רן כהן בו נאמר "אתה מת", למכתב צורף קליע רובה.
ביוני 1990 נעצר ל-23 יום, פעיל הימין יואל אדלר בחשד שהנהיג את הארגון, אך לא הוגש נגדו כתב אישום.
בעקבות חקירתו של אדלר הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי ועלו טענות של הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל שהוא נחקר במניעת שינה, בידוד מוחלט והשפלות; ונשללו מממנו זכויות בסיסיות.
אדלר היה חבר בתנועת התחיה.
הסכוליום הכללי הוא חיבור שכתב אייזיק ניוטון כחלק מספרו ה"פרינקיפיה מתמטיקה" – עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע.
החיבור פורסם לראשונה עם צאת המהדורה השנייה של הפרינקיפיה בשנת 1713, כתגובה לביקורות שהושמעו עם צאת המהדורה הראשונה משנת 1687 של הפרינקיפיה, ובו הגן ניוטון על מסקנתו שבין כל שתי מסות בעולם פועל כוח משיכה מרכזי.
בנוסף, הסביר שהתיאוריות האחרות ובראשן תאוריית המערבולות של דקארט וממשיכיו אינן תקפות, תיאר בקצרה את גישתו לפילוסופיית הטבע, את הסבריו אודות כוח הכבידה האוניברסלי ואת מקומו של האל כחלק מפילוסופיה זו.
החיבור כלל את אימרתו המפורסמת של ניוטון "אינני בודה השערות" כתגובה לביקורות מצד ממשיכי רנה דקארט על ניסוחיו אודות המשיכה הגרוויטציונית ככוח שניוטון עצמו לא ידע להסביר את סיבתו.
הקשר היסטורי - הסברים קרטזיאניים אודות תנועת הפלנטות והכבידה
בראשית המאה ה-17 הגישה הרווחת בפילוסופיית הטבע הייתה קרטזיאנית (מבוססת על גישתו של רנה דקארט).
דקארט האמין כי ניתן להסביר את העולם כולו בעזרת חומר בתנועה בלבד.
מבחינתו, כל גוף המצוי בתנועה בקו ישר ימשיך בתנועתו עד אשר יתנגש בגוף אחר, על כן כל שינוי בתנועה הוא תוצר של התנגשויות בין גופים.
מבחינת דקארט, בכך התקיימה הפרדה בין הכוח המניע את הפלנטות לבין כוח הכבידה הפועל על גופים כבדים בארץ.
על פי דקארט, כוח הכבידה על כדור הארץ נוצר בשל התנגשויות דומות, כאשר אם לפלנטה יש כוח צנטריפוגלי רב יותר או פחות יותר, היא תידחף למערבולות הגבוהה או הנמוכה הסמוכה, כאשר המצב השני יאפיין את תכונת ה"כבדות" של עצמים כבדים הנופלים אל קרקע הארץ.
מבין ממשיכיו הבולטים של דקארט, ניתן למנות את כריסטיאן הויגנס אשר הושפע גם מה בגישה המתמטית-פיזיקלית לפילוסופיית הטבע בסגנון גלילאו גלילאי וניסח גישה משלו המבוססת על ניסוחי דקארט.
בהתייחסו לכבידה, שיער הויגנס כי קיימים חלקיקים תת-מיקרוסקופיים אשר מסתובבים מסביב לארץ במהירות גבוהה ובכל מישורי הסיבוב לקראת המרכז.
הויגנס הבין את ההאצה הגרביטציונית אל עבר מרכז כדור הארץ כפי שזו מופיעה בגופים רגילים כנובעת מכוחות צנטריפוגליים של החלקיקים הקטנים עצמם – כאשר החלקיקים נעו החוצה, חומר רגיל בהתאמה נע פנימה בכדי לפנות מקום.
הויגנס המשיך וחישב את המהירויות הנחוצות של אותם חלקיקים המצוים בתנועה סיבובית, כך שהתאוצה הגרביטציונית לקראת מרכז כדור הארץ המוצגת על ידי תנועת גופים, תתאים לממצאים האמפיריים.
דרך הסברים אלו הציגו דקארט וממשיכיו גישה מכניסטית לפיה העולם הוא מכונה המורכבת מחלקים נעים אותם ניתן להבין ולהסביר, גישה זו זכתה לפופולריות רבה והייתה לגישה המובילה במאה ה-17.
דחיית תאוריית המערבולות בסכוליום הכללי
בפתיחת הסכוליום הכללי, יוצא ניוטון נגד ההסבר המכניסטי של דקארט בדבר תנועת המערבולות.
על פי ניוטון, סימון רדיוס מכל פלנטה אל עבר השמש יניב בהכרח יחס פרופורציונלי לזמני המחזור של תנועות חלקי המערבולת וזמני המחזורים של חלקי המערבולת חייבים להיות ריבוע המרחק אל השמש.
בכך מתבסס ניוטון על חוק התנועה השני של יוהנס קפלר המנסח כי כאשר פלנטה נעה במסלול סביב השמש, וקטור הרדיוס יכסה שטחים שווים בזמנים שווים על היקף אליפסה.
על פי ניוטון, לא קיימת התאמה בין יחסי שטח הרדיוסים סביב הפלנטות לבין זמן המחזור הצפוי לפי הנחת המערבולות, התנועות הסיבוביות של השמש והפלנטות היו צריכות להיות בהתאמה לתנועות המערבולות שלהן באופן יחסי, אך התאמה זו איננה קיימת.
בנוסף טען ניוטון כי פלנטות נעות בכוחות אקסצנטריים אשר לא יכולים להתקיים כל עוד נניח כי קיימות מערבולות.
בכדי לחזק את טיעונו, התייחס ניוטון לשביטים וטען כי הם נעים באופן אקסצנטרי ולכל הכיוונים ובאופן מהיר וחופשי דרך מסלולי הפלנטות תוך חציית המערבולות:
למעשה ניוטון מזהה כי התחזיות העולות מהתיאוריה המכניסטית של דקארט, אינן תואמות לתצפיות ומכאן הבסיס לשלילת התיאוריה של דקארט.
ניוטון יכול היה להסתפק בהצעת ההסבר החלופי אותו הוא מציע בפרינקיפיה, אך בתיאוריה שלו הייתה בעיתיות, כפי שעלתה בביקורות עם צאת המהדורה הראשונה של הפרינקיפיה – ניוטון תיאר הסבר לא מכניסטי בו כוחות פועלים מרחוק ואת מקור הכוחות הללו – הכבידה, ניוטון לא ידע להסביר.
מכיוון שלא היה יכול להסביר את כוח הכבידה ומקורו, ניוטון בחר להתמקד בבעייתיות של התיאוריה האלטרנטיבית ועל כן דחה את תאוריית המערבולות המתחרה.
ביקורת נוספת על עבודתו של ניוטון פורסמה בכתב העת Journal des sçavans :
ובנוסף לביקורות אלה, כשנה וחצי לאחר פרסום המהדורה הראשונה של הפרינקיפיה, גוטפריד וילהלם לייבניץ פרסם את "חיבור אודות הסיבות לתנועות השמימיות"
בו תיאר תאוריית מערבולות מתחרה המבוססת על תנועה 'קפלריאנית' (מבוססת על עבודתו של יוהנס קפלר) שהייתה למעשה תואמת למסקנה של ניוטון עצמו כי כוחות צנטריפטליים בתנועה קפלריאנית נעות ביחס שהוא ההופכי לריבוע.
בין השאר, הביקורות הללו אילצו את ניוטון להתמודד עם ביקורת על עבודתו ולחדד את טיעוניו נגד ההיתכנות של תאוריית המערבולות.
ההסברים הפיזיקליים־מתמטיים בפרינקיפיה מתמטיקה והמתודולוגיה של ניוטון
רעיונותיו של ניוטון אודות הכבידה נבעו מעיסוקו בשאלה שניסח גלילאו גלילאי בשנת 1632 – אם כדור הארץ מסתובב על צירו, כיצד גופים על פני השטח לא נוטים לעוף כלפי חוץ, בדיוק כפי שהיה מתרחש על פני השטח של גלגל כדרים?
אחת מבדיקותיו הראשונות של ניוטון הייתה ניתוח של התנועה המעגלית של הירח סביב כדור הארץ, היות שידע להעריך את מהירות הירח וכן את המרחק המשוער, במונחים של רדיוסי ארץ, מכדור הארץ.
זהו חוק ריבועי הפוך, לפיו כוח הכבידה נחלש ביחס ישר לריבוע המרחק:
כאשר r הוא רדיוס כדור הארץ ו־R הוא רדיוס מסלול הירח
לאחר שנים, טען ניוטון כי זנח חישוב זה היות שהנתונים בהם השתמש הפרו את היחס בין ההופכי לריבוע והתופעות הנצפות.
עם זאת, הוא לעולם לא פסל את נכונות הקביעות שלו בדבר נוסחאות אלה שכן המסקנות ב-1667–1666 לא היו ברורות מכיוון שנתוני תאוצת הנפילה ותאוצת הירח הובילו לסטייה של 10%, וחישוביו האחרים התבססו על קירוב של תנועות מעגליות.
על כן קביעותיו של ניוטון היו למעשה השערות עבודה אליהן לא התייחס כאמיתיות עד ששב לבעיה בסוף שנות השבעים, כנראה בעקבות חילופי המכתבים עם רוברט הוק, ועוד בטרם כתיבת הפרינקיפיה.
לאחר שהחל לעבוד על כתיבת הפרינקיפיה, ניסח ניוטון ביתר בירור ולעומת עבודתו של דקארט כי אין שום צורך במגע ישיר בין גופים בכדי להעביר פעולה מגוף לגוף.
ניוטון עסק ב'כוחות' שיכולים להשפיע על גוף ולשנות את מהירותו או כיוונו אך לא ראה צורך להציג מנגנון מכני כדי להסביר כיצד כוחות אלה פועלים או כדי להסביר מה מקורם.
על כך קיבל ביקורות רבות אשר טענו כי הכניס "כוחות לא מוסברים" למדע ובכך גם היווה את האסכולה המתחרה לגישה הקרטזיאנית המבוססת על הסברים מכניסטיים בדבר חומרים נעים ומתנגשים.
בניגוד לגישתם של לייבניץ ודקארט המבוססת על דדוקציה, ניוטון האמין בגישה אינדוקטיבית לעשייה המדעית המכונה הגישה ההיפוטטית דדוקטיבית.
לפיה יש קודם כל לצפות בתופעות ורק לאחר מכן יש לנסח חוקים כלליים ולא ההפך.
על כך טען ניוטון בסכוליום הכללי כי הוא אינו בודה השערות – "Hypotheses non fingo".
עוד כותב ניוטון כי בתהליך זה הצליח להסיק את חוקי התנועה והכבידה תוך התבססות על תצפיות מדויקות ומהן הסקת מסקנות וניסוח החוקים:
תאולוגיה ומקומו של האל בפילוסופיית הטבע של ניוטון
ניוטון הסביר כי המערכת הפילוסופית אשר הוא מציע איננה יכולה להתקיים ללא הכוונה של ישות אינטליגנטית ריבונית.
זהו אל ריבון יודע הכל, שולט בכל וכל יכול.
הוא איננו הנצח או האינסוף, אלא נצחי ואינסופי וכן נמצא בכל זמן ובכל מקום.
כל שידוע לאדם עליו הוא דרך רעיונות עליו ותכונותיו, אך אין האדם יכול להבין מה הוא חומר האלוהים.
בכדי להדגים את תבוניות הישות הריבונית, מסביר ניוטון כי אם מרכזי כוכבים אחרים הם מרכזים של מערכות שונות – כלל המערכות נתונות לשליטת הריבון האלוהי, שהניח אותן במרחק רב זו מזו כדי שלא יפלו זו על זו.
על פי ניוטון, יש לנו יכולת אפיסטמית לתפוס את האלוהים וללמוד עליו דרך התבוננות על התופעות בעולם, מן התופעות הללו אנו יכולים ללמוד על טבעו ורצונו של האלוהים ומכאן שעל פי ניוטון, האל הוא חלק מהפילוסופיה הטבעית.
הסיפור שלנו הוא סרט ישראלי מסוגת קומדיה רומנטית מוזיקלית, שנכתב על ידי רוני ידור ואסף שליטא ובוים על ידי ירון ארזי.
בסרט מככבים בתפקידים הראשיים לי בירן ואליאנה תדהר, אשר משמשים גם כיוצרים השותפים של הסרט.
הסרט יצא לאקרנים ב-7 באפריל 2022.
אורי גולן (אליאנה תדהר): מורה במגמת מוזיקה באקדמיה במדבר.
חותמת על חוזה בסוכנות בראל.
כותבת הרבה שירים למגירה, שאחד מהם נגנב על ידי שרון.
שונאת את קים והחברה הטובה ביותר של מעין.
מתאהבת בטל והופכת להיות בת זוגו.
בסוף הסרט אוזרת אומץ ומתארחת בהופעה של קים ביחד עם הלל, עדי ועידו במטרה לשכנע את משרד החינוך להחזיר את המגמה.
טל בראל (לי בירן): סוכן זמרים מצליח בסוכנות "בראל", הסוכנות של אמו שרון בראל.
הופך להיות השותף של שרון אך מתפטר מתפקידו לאחר זמן קצר.
מתאהב באורי והפך לבן זוגה.
שכנע את שרון שאורי ותלמידיה יתארחו בהופעה של קים.
מעין בן-בסט (עדי חבשוש): שפית-קונדיטורית כושלת והחברה הטובה ביותר של אורי.
מאוהבת בשקד והופכת להיות בת זוגו.
מנסה להתקבל לגרסה של הסרט של "מאסטר שף".
שקד כהן (עדן מאירי): זמר פופ ים-תיכוני מצליח בסוכנות טל, הועמד לפרס זמר השנה אך הפסיד וקילל את הזוכה, מה שנתן לו שם רע בכותרות.
החבר הטוב ביותר של קובי, אלרגי לאבוקדו.
בהתחלת הסרט שונא את מעין אך הופך להיות בן זוגה.
למד באקדמיה שבמדבר, וטוען שסבל שם.
קים (קים אור אזולאי): זמרת פופ מצליחה, הועמדה לפרס זמרת השנה וזכתה בתואר, במהלך הטקס זייפה נשיקה עם טל לקידום הקריירה.
בעבר הייתה בסוכנות של בני, אך עברה לסוכנות של טל.
מצאה את השיר מגירה של אורי ורצתה שיהיה שיר שלה, מה שבאמת קרה.
קובי (אוראל צברי): הנהג של שקד להופעות.
שרון בראל (אסנת פישמן): אמו של טל, אם חד הורית.
המנכ"לית של סוכנות בראל, וממנה את טל להיות השותף שלה עד שהתפטר.
עידו (עידו אליאלי): תלמיד במגמת המוזיקה של אורי באקדמיה.
עדי (יעל פדן): תלמידה במגמת המוזיקה של אורי באקדמיה.
הלל (ניר כנען): תלמיד במגמת המוזיקה של אורי באקדמיה.
פסנתרן, מושא אהבתה של עדי.
בני (חיים זנאתי): סוכן בסוכנות המתחרה של סוכנות בראל.
מועמדים לפרס בטקס פרסי המוזיקה
סטפן לגר (בתפקיד עצמו): מועמד לפרס זמר השנה.
תובל שפיר (בתפקיד עצמו): מועמד לפרס שחקן השנה.
עדן פינס (בתפקיד עצמה): מועמדת לפרס שחקנית השנה.
שם האומןשם השירקישור ביוטיובקישור ביוטיוב מיוזיקקישור בספוטיפייעדן מאיריסרנדהקים אור אזולאיבנשיקהאליאנה תדהרכמו בסרטיםאליאנה תדהרמנצחים
הסיפור המופלא של הנרי שוגר הוא סרט פנטזיה קצר אמריקאי משנת 2023 שנכתב, הופק ובוים על ידי וס אנדרסון.
הסרט מהווה עיבוד קולנועי לסיפור הקצר "הסיפור המופלא של הנרי שוגר" מאת רואלד דאל משנת 1977. זהו עיבודו השני של אנדרסון ליצירה של דאל, לאחר מר שועל המהולל מ-2009. בסרט מככבים בנדיקט קמברבאץ', ראלף פיינס, דב פאטל, בן קינגסלי וריצ'רד איואדי.
הסיפור מגולל את סיפור של הנרי, עשיר צעיר ואגואיסט הלומד אודות גורו הודי הניחן בראיה מרחוק.
הסרט הוא הראשון מתוך סדרה בת ארבעה חלקים של סרטים קצרים שעובדו מסיפוריו הקצרים של דאל לצד: "הברבור", "לוכד העכברושים" ו"רעל".
פיתוח הפרויקט החל בינואר 2022, ושלב הצילומים התנהל בלונדון באותו חודש.
הסרט זיכה את אנדרסון בפרס האוסקר היחיד שבו זכה עד כה, בקטגוריית סרט הלייב אקשן הקצר הטוב ביותר.
עלילת הסרט כוללת כמה רמות של סיפור בתוך סיפור.
הסרט נפתח בהצגת הסופר ראל דאל בחדר הכתיבה שלו, שמספר אודות הנרי שוגר, שמו הבדוי של רווק שמשתמש בהונו שעבר בירושה כדי לממן את הרגלי ההימורים שלו.
יום אחד, הנרי נתקל בספרון קצר המכיל דו"ח של רופא בשם ד"ר צ'אטרג'י אודות הגורו עימדד חאן, אדם שטען שהוא יכול לראות מבלי להשתמש בעיניו, ומדגים את יכולותיו במרפאה.
לאחר שצ'אטרג'י חזה בחאן מבצע הישגים מרשימים אף יותר במופע הקרקס שלו, הוא ראיינו.
חאן מספר את תולדות חייו.
בצעירותו היה נווד בקרקס נודד, חאן חיפש גורו המכונה היוגי הגדול, שיוכל לבצע מדיטציה תוך כדי ריחוף בגופו.
היוגי הגדול לימד את חאן את שיטת המדיטציה שלו, וכך רכש את היכולות שלו, לאחר שתרגל בהייה בלהבת נר בגובה העיניים, תוך שהוא מדמיין את פניו של האדם שהוא הכי אוהב בעולם.
למרבה הצער, בלילה שלאחר מכן מת חאן לפני שהרופאים יכלו ללמוד יותר ובכך מסתיים הדו"ח.
הנרי מחליט לתרגל את המדיטציות של חאן במשך שלוש שנים, עד שהצליח לראות מבעד לגב הקלפים ולדעת את הערך הנקוב.
הנרי משתמש ביכולת שלו בקזינו ומרוויח 30,000 פאונד בבלאק ג'ק.
הנרי לא מרוצה מהקלות בה הרוויח כסף, ומשליך אותו מבעד למרפסת שלו לרחוב בלונדון.
לאחר שגרם למהומה קלה, שוטר גוער בו ומציע שימצא צורה הגונה יותר לצדקה.
הנרי מחליט לטייל ברחבי העולם, זוכה בכסף מבתי קזינו רבים במסווה של תחפושות שונות, ובעזרת הכסף מקים רשת של בתי חולים ובתי יתומים.
שני עשורים לאחר מכן, הנרי מת מתסחיף ריאתי שידע שיגרום למותו, כי היה מסוגל לראות את קריש הדם דרך עורו.
רואה החשבון שלו מזמין את דאל לכתוב את סיפורו תחת השם הבדוי הנרי שוגר.
בנדיקט קמברבאץ' בתפקיד הנרי שוגר / מקס אנגלמן
ראלף פיינס בתפקיד רואלד דאל / השוטר
דב פאטל בתפקיד ד"ר צ'אטרג'י / ג'ון ווינסטון
בן קינגסלי בתפקיד עימדד חאן / הסוחר
ריצ'רד איואדי בתפקיד ד"ר מרשל / היוגי הגדול
ג'רוויס קוקר בתפקיד פקיד קבלה בקזינו וכמה חברים של הנרי שוגר.
בספטמבר 2021, נטפליקס רכשה את Roald Dahl Story Company תמורת 686 מיליון דולר.
פרויקט הסיפור המופלא של הנרי שוגר אושר ב-7 בינואר 2022, יום לאחר הדיווח כי אנדרסון אמור לכתוב ולביים את העיבוד הסרט, עם הפצת נטפליקס.
הוכרז שבנדיקט קמברבאץ' יככב בתור שוגר, עם ראלף פיינס, דב פאטל ובן קינגסלי בתפקידי משנה.
רופרט פרנד וריצ'רד איואדה הצטרפו מאוחר יותר לצוות השחקנים.
שלב הצילומים התנהל בלונדון בינואר 2022.
בראיון לניו יורק טיימס נימק וס את הבחירה האמנותית לייצר אווירה "תיאטרלית" בסרט ולעבוד עם צוות מצומצם של שחקנים אנגלים:
פרסתאריך טקסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס אוסקר10 במרץ 2024סרט הלייב אקשן הקצר הטוב ביותר"הסיפור המופלא של הנרי שוגר"
בעוד שבאופן מסורתי תוארו הסירנות ככימרות - יצורים בני כלאיים של אדם וחיה - בחר אטי להציגן כנשים צעירות עירומות, השוכנות על אי זרוע גופות בשלבי ריקבון שונים.
הציור עורר מחלוקת בעת הצגתו הראשונה: מבקרים מסוימים היללו אותו, בעוד אחרים גינו אותו כוולגרי ודוחה.
ייתכן שממדיו החריגים – 442.5 על 297 ס"מ (כ-4.42 על 2.97 מטר) – תרמו לכך שלא נמכר תחילה, עד שנרכש מאוחר יותר באותה שנה במחיר נמוך על ידי סוחר מהעיר מנצ'סטר, דניאל גרנט.
גרנט נפטר זמן קצר לאחר מכן, ואחיו תרם את היצירה למוסד המלכותי של מנצ'סטר.
הציור נוצר בטכניקה ניסיונית, שהובילה להידרדרות מצבו זמן קצר לאחר השלמתו.
הוא הוצג בתערוכה גדולה בלונדון בשנת 1849 ובתערוכת אוצרות האמנות של מנצ'סטר בשנת 1857, אך לאחר מכן הוסר מהתצוגה בשל מצבו הרעוע והועבר לארכיון הגלריה.
עבודות שיקום נרחבות החלו בשנת 2003, ובשנת 2010 הוחזר הציור לתצוגה בגלריה לאמנות של מנצ'סטר, למעלה מ-150 שנה לאחר שהוצא מהתצוגה ונשמר במחסני המוסד.
ויליאם אטי (1787–1849), יליד העיר יורק, החל את דרכו כשוליה לדפוס בעיר קינגסטון על ההאל.
עם סיום חניכותו, בגיל 18, עבר ללונדון במטרה להפוך לאמן.
הוא הושפע עמוקות מיצירותיהם של טיציאן ורובנס, והתפרסם בזכות ציוריו של דמויות עירומות בהקשרים תנ"כיים, ספרותיים ומיתולוגיים.
אף שחלק מעמיתיו ראו בו אמן דגול ובשנת 1828 אף נבחר כחבר מלא באקדמיה המלכותית לאמנויות, אחרים גינו את תוכני יצירתו וראו בהם בלתי הולמים.
במהלך ראשית הקריירה שלו זכה ויליאם אטי להערכה רבה מצד תומאס מאיירס, עורך דין עשיר ומשכיל, אשר התחנך בקולג' איטון והחזיק בידע מעמיק במיתולוגיה הקלאסית.
החל משנת 1832 נהג מאיירס לפנות לאטי במכתבים ולהציע לו נושאים אפשריים ליצירותיו.
מאיירס היה משוכנע כי קיים שוק משמעותי לציורים בקנה מידה גדול, ועודד את אטי ליצור יצירות בסדר גודל כזה.
בשנת 1834 הציע מאיירס לאטי לצייר את סצנת המפגש של אוליסס (או אודיסאוס בשמו היווני המקורי) עם הסירנות - קטע מתוך האודיסיאה, שבו מפליג צוות ספינתו של אודיסאוס ליד האי שבו שוכנות הסירנות.
הסירנות נודעו בשירתן הענוגה והמפתה, שהובילה מלחים רבים לאובדנם.
אודיסאוס, שביקש לשמוע את שירתן מבלי להיכנע לה, הורה לצוותו לקשור אותו לתורן הספינה באיסור חמור להתיר אותו, בעוד הם עצמם סתמו את אוזניהם עד שחלפו על פני האי בבטחה.
נושא המפגש בין אוליסס לסירנות התאים במיוחד להעדפותיו האמנותיות של אטי.
כפי שכתב באותה תקופה: "מטרתי בכל יצירותיי הגדולות הייתה לצייר מוסר גדול בלב ...
בהמחשתו לסצנה זו, סביר להניח שאטי הסתמך על תרגומו של אלכסנדר פופ לאודיסיאה, הכולל את התיאור הבא:
"שירתן היא מוות, והרס נעשה ערב.
אוי לאיש אשר המוזיקה מושכת אותו להישאר
ליד החוף הארור ולהאזין לניגון...
בירק ירוק הן משתובבות, וסביב
פזורות עצמות בני אדם המלבינות על פני הקרקע.
האדמה המזוהמת נשטפת בדם אנושי,
ושחיטת האדם מזהמת את החוף הנורא."
באמצעות תיאור זה, ביקש אטי לבטא את הסכנה הטמונה בהיכנעות לפיתוי החושני, ואת הצורך בהתגברות מוסרית עליו.
הציור מציג שלוש סירנות שרות על אי, מוקפות בגופות מרקיבות של מלחים שמצאו את מותם.
ברקע נראה אוליסס, הקשור לתורן ספינתו, בעוד עננים קודרים מתרוממים באופק.
הסירנות בציור דומות מאוד זו לזו במראן, ונראה כי אטי השתמש באותה דוגמנית בשלוש תנוחות שונות, תוך שינוי קל בגווני השיער.
שתיים מהן אוחזות בכלי נגינה, דבר המדגיש את הפיתוי המוזיקלי שהן מציעות.
הבחירה להציג את הסירנות כנשים עירומות בסביבה מעוררת אימה מדגישה את המתח שבין יופי חושני לבין סכנת מוות - נושא מרכזי ביצירתו של אטי.
הקומפוזיציה מעוררת תחושת תיאטרליות דרמטית, המשלבת בין ייצוגים קלאסיים של מיתולוגיה לבין דימויים חזותיים בוטים.
השילוב בין גופות מרקיבות, שירה מפתה ודמותו של אוליסס הכבול מבטא את העימות בין תשוקה לריסון מוסרי – רעיון שהיווה עיקרון מנחה באמנותו של אטי.
אוליסס מופיע בציור כבעל ממדים גדולים יותר ביחס לשאר אנשי צוותו, דבר המדגיש את חשיבותו הדרמטית והסמלית בסצנה.
הסירנות פורשות את זרועותיהן בתנוחות תיאטרליות מסורתיות, המגבירות את תחושת הדרמה והפיתוי.
שלוש הסירנות דומות מאוד זו לזו במראן, והביוגרף של אטי, ליאונרד רובינסון, סבור כי סביר להניח שהאמן השתמש באותה דוגמנית לציור שלוש הדמויות, תוך שינוי תנוחות בלבד.
החלטה זו מחזקת את האופי האל-אישי והמיתולוגי של הדמויות, ומציגה את הפיתוי ככוח אחיד וכללי, ולא כדמויות נפרדות ובעלות אישיות מובחנת.
רובינסון רואה בתנוחות הקלאסיות של הסירנות תוצאה של השתתפותו רבת-השנים של אטי בשיעורי הרישום מן החי של האקדמיה המלכותית, שם נהגו הדוגמנים להציג בתנוחות מסורתיות.
מנגד, ריצ'רד גרין - אוצר לשעבר בגלריה לאמנות של יורק - סבור כי תנוחותיהן מהוות מחווה לנראידות בציור הנחיתה במרסיי מאת רובנס, יצירה שאטי העריץ וידוע כי העתיק בשנת 1823.
המראה החיצוני של הסירנות אינו מתואר ב"אודיסיאה", והייצוג היווני המסורתי שלהן היה ככימרות – יצורים בני כלאיים של ציפור ואריה או של ציפור ואדם.
אטי הצדיק את בחירתו להציג את הסירנות בדמות אנושית מלאה בכך שטען שצורתן הופכת לאנושית לחלוטין כאשר הן יוצאות מן הים.
גישה זו אומצה בהמשך גם על ידי מספר ציירים נוספים שעסקו באותו נושא.
אטי השקיע מאמץ רב ביצירת הציור, ואף ביקר בחדר מתים כדי לרשום רישומים של גופות מתות ומרקיבות לצורך עיצוב הדמויות הפזורות על האי של הסירנות.
השימוש בגופות אמיתיות נודע ברבים ועורר תלונות מצד מבקרים אחדים.
על אף שבשנת 1836 ביקר בעיר ברייטון כדי לערוך תצפיות ורישומים של הים לטובת הציור, לאטי הייתה ניסיון מועט בציור נופים וימיות.
בהתאם לכך, חלקי הציור המתארים את הים והעננים נחשבים לפשוטים ובסיסיים ביחס לרמת העיבוד של שאר מרכיבי היצירה.
הסירנות הוא ציור שמן על בד מאת הציירת הבריטית הנרייטה ריי, שצויר בשנת 1903. היצירה מציגה שלוש סירנות מיתולוגיות העירומות למחצה, ישובות על סלעים מעל לים, ומביטות קדימה באופן המזמין את הצופה להשתתף במבטן המפתה.
Rae 1903" בפינה הימנית התחתונה.
הציור משלב יסודות מסורתיים של הציור האקדמי הבריטי, כגון קומפוזיציה מוקפדת ודגש על ייצוג הגוף הנשי, עם רקע טבעי מלא גוני צבע שבורים, המושפע מהשהות של ריי בעיירת האמנים גרז שבצרפת.
הרקע לציור צויר באתר הנופש דינאר שבברטאן, אשר היה מזוהה באותה תקופה עם פעילותם של ציירים אימפרסיוניסטים.
על פי מבקר האמנות מ.ה.
שפילמן, הציור "מורכב בחן, מעוצב בקפידה יוצאת דופן, וכולל פני צבע בגוונים שבורים".
שילוב זה בין מסורת לבין טבעיות עכשווית הדגיש את התפתחות סגנונה של ריי לעומת יצירותיה הקודמות.
הציור מתבסס על סיפור הסירנות מהמיתולוגיה היוונית, כפי שתועד באודיסיאה מאת הומרוס.
הסירנות, במקור שתיים אך מאוחר יותר שלוש, היו יצורים מפתים אשר חיו באי מערבי בין אי הקוסמת קירקה לסלעי המפלצת סקילה.
הן משכו מלחים אל מותם באמצעות שירתן הקסומה.
אודיסאוס, במסעו חזרה מטרויה, הצליח להימלט מקסמן בכך שנקשר לתורן ספינתו, בעוד צוותו אטם את אוזניו בדונג.
על פי הביוגרף ארתור פיש, רעיון הציור נולד מהצעה של הלורד דאפרין, שאת דיוקנו ציירה ריי בשנת 1901. נושא זה אפשר לריי להפגין את כישוריה המוכרים בציור גוף נשי, כפי שעשתה בעבר ביצירה "Summer" מ־1896, שהוצגה אף היא באקדמיה המלכותית.
מאחורי הסירנות עומדת מסורת חזותית רחבה – החל באודליסקות של אנגר, דרך הולדת ונוס של אלכסנדר קבנל ו־"Actaea, the Nymph of the Shore" של לייטון.
פוינטר", אחת הדוגמאות השאפתניות באמנות הבריטית לנושא נימפות וסירנות, וב־1909 הוצג אוליסס והסירנות של ה.ג'.
לפיכך, הציור של ריי משתלב במסורת חזותית רחבה שהשתמשה בדמויות נשיות מיתולוגיות לשם הצגת מיומנות אקדמית בציור עירום.
הציור "הסירנות" הוצג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1903, תחת מספר קטלוגי 472, וזכה למיקום בולט במיוחד.
בשנת 1904 הוצג בתערוכה העולמית בעיר סנט לואיס.
במהלך התערוכה נרכש הציור על ידי גב' ג'יי.
בהמשך עבר הציור לאוספו של ג'יי.
הציור תועד במספר פרסומים בני התקופה, ביניהם Academy Notes שראה אור בלונדון בשנת 1903, כתבת ביקורת מאת מ.ה.
שפילמן במגזין Magazine of Art מאותה שנה (שכללה גם איור של היצירה), וכן בביוגרפיה "Henrietta Rae" מאת ארתור פיש שפורסמה בשנת 1905, שם הופיעה היצירה באיור מול עמוד 106. שפילמן ציין בביקורתו כי הציור מהווה התקדמות ניכרת ביצירתה של ריי מבחינת משטחי הצבע וטיפול בגוף האנושי.
על פי הביוגרף ארתור פיש, הציור זכה למקום של כבוד בתערוכת האקדמיה המלכותית של 1903, והוצב במרכז הקיר ("on the line").
הוא תיאר את הציור כ"תוצאה של הצעה שהועלתה בפני האמנית על ידי הלורד דאפרין".
בביקורת שפורסמה ב־Magazine of Art תואר הציור כ"בד גדול, מורכב בחן, מעוצב בקפידה יוצאת דופן", וצוין כי פני הצבע שלו בנויים מגוונים שבורים ומהווים "התקדמות גדולה" בהשוואה ליצירותיה הקודמות.
"הסיפור על האיש הירוק" הוא שיר וסיפור קצר מאת יהונתן גפן מתוך האלבום והספר "הכבש השישה עשר".
את המנגינה לסיפור, המופיעה באלבום, חיבר יוני רכטר, ששר גם את ההקדמה לסיפור.
הסיפור, כשמו כן הוא, מספר על איש ירוק, החי ב ירוק גם כן, על כל המשתמע מכך.
יום אחד נסע האיש הירוק במכוניתו הירוקה וראה על שפת הכביש איש כחול.
כשיצא מרכבו ושאל מי הוא, ענה לו האיש הכחול שהוא "מסיפור אחר".
ב-2021 זכה הסיפור לפרודיה במערכון בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", שנקרא בשם "המתחסן ה-16".
הסירו דאגה מלבכם הוא סרט קולנוע משנת 2021 בביומו של תום שובל שגם כתב את התסריט ביחד עם דן שובל, עם השחקנית ברניס בז'ו בתפקיד הראשי.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים וזכה לפרס על הסרט הטוב ביותר (תום שובל), הצילום (דניאל מילר וזיו ברקוביץ) והמוזיקה (אשר גולדשמידט).
אלמה (ברניס בז'ו) היא אלמנתו של המיליארדר נח ארבל.
היא נוכחת בטקס פתיחת מחלקה קרדיולוגית על שמו לאחר שתרם מיליונים להקמתה.
היא מחליטה ללכת בעקבות בעלה ולהיות גם היא נדבנית ורחמנית לטובת עניים וחסרי בית.
בתחילה היא "שוכחת" את תיקה הגדוש בכסף אך "נאלצת" לקבלו בחזרה על ידי המלצרית.
היא מחליטה להמשיך בדרכה החדשה, נפגשת בחברת חסרי בית שאוספים בקבוקים למנהיג שלהם אלי (יובל מנדלוביץ) והוא מחלק להם אוכל לפי החלטתו.
היא מחליטה להעביר אותם לחוף קיסריה ליד הווילה המהודרת שלה.
בונה להם מאהל גדול ודואגת לכל מחסורם.
החבורה מורכבת מקבוצות שונות - צעירים, זקנים, רוסים, ערבים ועוד והם רבים ביניהם כל הזמן.
בפסח היא מזמינה אותם לליל הסדר והם קוראים בהגדה ומשתכרים.
לאחר שהיא פורשת לחדרה הם הופכים את הווילה בחפשם אחרי האפיקומן שהוא לדעתם אוצר שהיא מחזיקה שם וגורמים שם להרס רב.
אלמה מאוכזבת מהם ומסלקת אותם.
היא נשארת לבסוף רק עם אלי על חוף הים.
שם השחקן שם הדמות הערותברניס בז'ואלמה ארבליובל מנדלוביץאליאברהם שלום לוישוטרקולערן איונירנהג מוניתזאב טנאחייםהומלסאנה סטפןמרינההומלסיתיבגני טרלצקיגאריהומלסעבד נטורסעידהומלס
הסיפור שאינו נגמר , היא סדרת טלוויזיה מונפשת, שהופקה על ידי CineVox Entertainment והונפשה על ידי Ellipse Animation ו־Nelvana Limited.
בקנדה, היא שודרה גם בערוץ Family.
בישראל, הסדרה שודרה בשנת 1997 בערוץ הילדים בדיבוב עברי.
הסדרה מבוססת באופן חופשי על ספרו של מייקל אנדה, "הסיפור שאינו נגמר" משנת 1979.
ילד צעיר בשם בסטיאן עוזר שוב לקיסרית הילדותית ולאנשיה בפנטזיה, ארץ דמיון אליה ניתן לגשת ולהשפיע באמצעות ספר קסום בשם הסיפור שאינו נגמר, משום שהלא-כלום המחריד ונבלים אחרים כמו המכשפה הרעה זאיידה עדיין מאיימים עליה.
בתהליך, בסטיאן לומד שיעורים חשובים ורוכש חברים קסומים רבים כמו עצטרול קליפת העץ, דרקון המזל פאלקור ורבים אחרים.
הבדלים בין סדרת הטלוויזיה לסרט
בסדרה, הלא כלום הוא נבל חוזר.
הלא כלום מתואר כחור שחור עם עיניים אדומות מרושעות, השייכות לעיניו של זאב לבן, והוא גרסת הטלוויזיה של גמורק.
המכשפה הרעה זאיידה, בניגוד לסרט ההמשך הראשון, לובשת גלימות ירוקות עם מסכת עיניים עם חריצים צהובים.
בסרט המקורי, פניה נוצרות על ידי קרם קסום מיוחד.
ל"נוגס הסלעים", בשני סרטי ההמשך האחרונים (כולל הסרט השלישי), יש למעשה אישה ובן, ג'וניור.
אשתו ובנו מופיעים גם בסדרה.
כריס וויגינס בתפקיד קרל קונרד קוראנדר
כריסטופר בל בתפקיד בסטיאן בלתאזר בוקס
בנדיקט קמפבל בתור גובלין צללים
ליסה יאמאנאקה בתפקיד הקיסרית הילדותית ונוגס סלעים ג'וניור
ג'יימס רנקין בתור שלושת הראשים
ג'ון סטוקר בתפקיד גלוקוק, חילזון המרוץ של גלוקוק
קולין פוקס בתור ראש גדול
אלן-ריי הנסי בתפקיד האורקל הדרומי
דן הנסי בתור ענק הרוח הדרומי
גארי קרופורד בתפקיד גרוגראמן, אריה האש
הווארד ג'רום בתפקיד פאלקור דרקון המזל
ג'פרי בואס בתפקיד בארני בקס
הארווי אטקין בתפקיד נוגס סלעים, מר לועס סלעים
ג'יין איסטווד בתפקיד גברת נוגסת סלעים
הסירנה הוא ציור שמן מאת ג'ון ויליאם ווטרהאוס, שנוצר בשנת 1900. הציור מתאר מפגש דרמטי בין ימאי טובע לבין סירנה – דמות מיתולוגית של אישה־בת ים – המתוארת ברגע שבו שירתה שובה את ליבו.
היצירה עוסקת בנושא מרכזי ביצירתו של ווטרהאוס: נשים יפהפיות, מסוכנות ובלתי נגישות, המופיעות ברגעי מתח בין משיכה לאיום.
הציור מתאר ניצול מותש לאחר טביעת אונייה, הנאחז בסלע מכוסה אצות בעודו שוקע באפיסת כוחות.
מעליו יושבת סירנה צעירה, עורה לבן־פנינה, שפתיה פשוקות בשירה, והבעת פניה פסיבית ובלתי־חודרת.
בידה נבל משובץ צדפות ואם־פנינה, ושערה הג'ינג'י מסמל את דמות הפאם פטאל.
רגליה התחתונות עטויות קשקשים וסנפירים המבהיקים באור הים, מה שמזהה אותה כבת ים.
הסירנה ממשיכה לשיר ולצפות בגבר השוקע, סקרנית כלפיו כפי שהוא מוקסם ממנה.
בניגוד לגרסאות קודרות של הסירנה באמנות אירופית, כאן היא מתוארת כדמות יפה אך לא בהכרח מודעת לנזק שהיא גורמת.
ווטרהאוס יצר את "הסירנה" במקביל ליצירתו "בת ים" משנת 1900, והקומפוזיציה שלו התפתחה מתוך רישומי הכנה שכללו תחילה שלוש סירנות.
בציור זה בחר האמן להדגיש את עוצמת המשיכה באמצעות נוכחותו של הגבר השבוי בקסמה.
הסצנה נושאת קונוטציות של תשוקה, חוסר אונים ואובדן, והיא ממשיכה קו רעיוני ביצירתו של ווטרהאוס – דמויות נשיות כמו מדֵיאָה, למיה, קירקה ו־"העלמה היפה חסרת הרחמים" – שבכוח יופיין וקסמן הופכות לסמל של נשיות מסוכנת.
בניגוד לציורו הקודם "אודיסאוס והסירנות" מ־1891, המציג התקפה מיתולוגית רבת־עוצמה, "הסירנה" מתמקד במפגש שקט, מהורהר וטעון בין הסירנה לבין טרפה האנושי.
הציור נמכר ב־1 בפברואר 1901 על ידי גלריית תומאס אגניו תמורת 450 לירה שטרלינג למהנדס ג'יימס גרשם, חובב אמנות ואספן בולט.
לאחר מותו נמכר הציור ונרכש על ידי ויליאם הסקת' ליוור, הוויקונט הראשון מליוורהולם, אספן נודע ומייסד מוזיאון ליידי ליוור בפורט סאנלייט.
מאוחר יותר נכלל האוסף של ליוור באוסף המוזיאון שהקים, אשר רכש גם ציורים נוספים של ווטרהאוס, בהם "רוזמונד היפה", "סם האהבה" והגן המכושף.
בשנת 2003 הופיעה היצירה באוסף הפרטי של סיימור שטיין, מייסד חברת סייר רקורדס, שרכש אותה ימים ספורים לפני שעבר ניתוח לב.
בדצמבר אותה שנה הציור הוצע למכירה פומבית בסותביס ניו יורק.
הסיפור של ג'ים הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2024 בכתיבה ובימוי של האחים ארנו וז'אן-מארי לריו , עם כארים לקלו ולטיסיה דוש בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "Le Roman de Jim" של פייריק ביילי משנת 2021.
הסרט צולם בנופים המרהיבים של הרי היורה בצרפת.
כארים לקלו זכה בפרס סזאר לשחקן הטוב ביותר ובמעמדות לפרס לומייר לשחקן הטוב ביטתר.
האחים לריו זכו בפרס הגדול בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בבריסל.
אימריק (כארים לקלו) גדל בעיירה קטנה בהרי היורה.
לאחר ששוחרר ממאסר בגלל גניבה הוא מתקשה למצוא את עצמו ומתקיים מעבודות מזדמנות.
באחד הברים הוא נפגש עם ידידה לשעבר, פלורנס, (לטיסיה דוש) שנמצאת כעת בהריון מתקדם מכריסטוף (ברטראן בלין).
היא וכריסטוף עובדים בסיעוד בבית החולים המקומי וכריסטוף נשוי עם שני ילדים.
אימריק הוא בעל לב טוב ומציע לפלורנס את עזרתו.
הוא עובר לגור אתה בחווה של אימה מוניק (מירייה הרפסטמאייר) שחולה בסרטן ומתה.
אימריק נוכח בלידה ומגדל את הילד ג'ים (אאול פרסון) מאז לידתו.
הילד קשור אליו מאוד ואינו יודע כי הוא אינו אביו הביולוגי.