tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי שזה יתקיים צריך שכל גורם ראשוני המחלק את המכפלה יחלק אותה מספר זוגי של פעמים.
לשם כך צריך לפרק לגורמים ראשוניים כל אחד מן המספרים המרכיבים את המכפלה.
כדי לפשט את הבדיקה אנחנו מעוניינים כי יהיו קטנים ככל האפשר, ויתחלקו בראשוניים מתוך קבוצת ראשוניים ידועה לנו – לקבוצה זו נקרא "בסיס הגורמים" ונסמן אותה ב-.
גודלה של הקבוצה משפיע על ביצועי האלגוריתם, ולכל גרסה של הניפוי הריבועי יש לחשב את ה- האופטימלי לפי גודלו של .
לצורך הצגת האלגוריתם, נסמן , המספרים הראשוניים הקטנים, לפי סדרם.
כדי ש- יהיה קטן אנחנו צריכים לבחור קטן, ואז .
נבחר אפוא את טווח הניפוי .
אם נוסיף לבסיס הגורמים גם את 1-, אז מספרים הקרובים ל- מלמטה גם הם מספרים קטנים יחסית, וניתן לבחור ועדיין לקבל מספרים שקל יחסית לעבוד איתם.
כך הכפלנו את טווח הניפוי ל-.
את בסיס הגורמים אפשר להקטין על ידי "בדיקת היתכנות": אם אז , ולכן צריך להכניס לבסיס הגורמים רק מספרים ראשוניים המקיימים, עבור מתוך טווח הניפוי, את התנאי .
זוהי בדיקה שאפשר להשלים בסיבוכיות נמוכה, לפי משפט ההיפוך הריבועי של גאוס, שמאפשר לחשב את סימן לז'נדר בזמן לוגריתמי (בדומה לחישוב המחלק המשותף המקסימלי באלגוריתם אוקלידס).
הגדרה: המספר הוא חלק מעל הקבוצה , אם כל הגורמים הראשוניים של נמצאים ב-.
בשלב הניפוי אנחנו מחפשים שיכולים להיות חלק מקבוצה המרכיבה מכפלה שהיא מספר ריבועי.
לשם כך אנחנו צריכים לעבור על מתוך טווח הניפוי, לחשב את ולבדוק האם חלק מעל .
עבור כל אחד מהמספרים שמתקבלים, אנו צריכים לבדוק אם הוא חלק על ידי מעבר וחלוקה בבסיס הגורמים.
פעולה סדרתית כזו אינה מעשית מבחינת זמן ביצוע.
לכן נעבוד על בסיס הגורמים במקביל.
לכל בבסיס הגורמים אם אז גם .
ובכיוון ההפוך, אם אז גם .
את המשוואה הזאת ניתן לפתור על ידי האלגוריתם של Shanks-Tonelli.
פתרון המשוואה הריבועית יתן לנו שני שורשים, נסמן אותם .
מכאן אנו רואים כי עבור מתוך טווח החיפוש מתחלק ב- כאשר עבור שלם.
כעת בתהליך שמזכיר מאוד את מכונת השרשראות של להמר, אנחנו מתקדמים ולכל אנחנו בודקים באלו ראשוניים מבסיס הגורמים מתחלק.
כדי לבצע את החיפוש הזה על כל טווח הניפוי כדאי לחלק את העבודה למספר מחשבים במקביל – וכל מחשב יקבל חלק מטווח הניפוי.
אנחנו בודקים האם הוא חלק, אם לא – נפטרים ממנו ועוברים ל- הבא, ואם כן שומרים אותו בתוך מטריצה שתוגדר בהמשך.
פעולת חילוק היא פעולה מורכבת.
לכן במקום לעשות חישוב מדויק, כדי לבדוק במהירות את ה"חלקות" של נבצע הערכה באמצעות מספר הביטים של הגורמים ש- מתחלק בהם, וכך במהירות גבוהה נקבל תוצאות וודאיות במרבית המקרים, ובאלה שיש לגביהם ספק – נפטרים מהם ועוברים הלאה, לא חסרים לנו מספרים לבדוק.
בשלב זה אנחנו מחזיקים קבוצה של מספרים גדולים – ואנו צריכים למצוא קבוצה חלקית ל- כך שמכפלת האיברים של הקבוצה החלקית תתן מספר ריבועי.
לשם כך נגדיר וקטור של חזקות שמייצג מספרים חלקים מעל בסיס הראשוניים שלנו .
עבור מספר חלק מעל :
אנחנו צריכים למצוא קבוצת וקטורים המייצגים מספרים מתוך כך שמכפלת המספרים תהיה מספר ריבועי.
לשם כך אנחנו צריכים למצוא קבוצת וקטורי חזקות שסכומם יתן וקטור שכל איבריו זוגיים.
נבנה מטריצה V של וקטורי חזקות, המייצגים חלקים מעל .
ועכשיו אנו צריכים למצוא וקטור בינארי שהכפלתו במטריצה תתן וקטור שכל איבריו זוגיים.
על ידי דירוג מטריצות ניתן לפתור את המטריצה, ולקבל וקטור מתאים.
כדי לעשות זאת קל יותר לחישוב נמיר את המטריצה למטריצה בינארית .
ואז וקטור שמקיים יהווה פתרון גם עבור המטריצה .
ווקטורים מודולו 2 אינם ייצוג חד-חד-ערכי של וקטורי חזקות – אולם החסכון בזמן חישוב ובגודל הזיכרון – אף שהוא ליניארי בלבד – משתלם למרות הצורך בהחזקת מיפוי בין הווקטור הבינארי למספר המקורי שהוא מייצג.
דוגמאות לייצוג וקטורי מעל בסיס B
סיבוכיות הנפה הריבועית תלויה בגודל הבסיס .
בסיס ראשוניים הכולל את כל הראשוניים עד יביא לכך שכל הוא חלק מעל , וכך תהיה הסיבוכיות למציאת מתאים בלבד.
אולם, גודלה של המטריצה במקרה כזה (כ-) אינו מאפשר לנו ליהנות מהיעילות של השלב הראשון.
מצד שני, בסיס ראשוניים קטן מאוד (למשל הראשוניים עד 1000) ייצר לנו מטריצה קטנה ונוחה לפתרון, ועל כך נשלם בסיכוי זעיר למצוא חלק מעל .
נסמן ב- את מספר המספרים החלקים מעל בטווח .
הסיכוי שמספר אקראי בתחום זה יהיה חלק מעל הוא , ולכן כדי למצוא מספר אחד מתאים אנחנו צריכים לעבור על מספרים אקראיים.
חשוב להדגיש שהמספרים אינם אקראיים במובן הפורמלי, אך כל הניתוחים ההיוריסטיים של שיטות הפירוק נעשים בהנחה שהם אקראיים במידה מספקת.
כיוון שאנחנו צריכים מספרים כאלו לבניית המטריצה (כדי להבטיח פתרון לא טריוויאלי), אנחנו צריכים לעבור על מספרים.
עלות הבדיקה שמועמד הוא חלק מעל היא ליניארית ב-, ולכן העבודה הכוללת בייצור היא פעולות (של ניסיון חילוק מספר בגודל בראשוני קטן).
פומרנץ הראה שכדי לקבל את המינימום עבור הנוסחה הזו צריך שהאיבר הגדול ב-, אותו סימנו , יהיה קרוב ל-, והעבודה הנדרשת היא , כלומר כ- .
באלגוריתם הניפוי הריבועי אנחנו מייצרים מסדר גודל של כאשר קטן מאוד (מכיוון שמספר המועמדים שנבדוק הוא חזקה קטנה של ); כלומר .
לכן סדר הגודל של שלב הניפוי הוא .
לאחר שהנתונים נאספו במטריצה בגודל , צריך למצוא פתרון לא טריוויאלי, בעלות של .
למעשה החלק הזה של האלגוריתם הוא מהיר בהרבה, מכיוון שהמטריצה דלילה.
בכל אופן מדובר בסיבוכיות זניחה ביחס לשלב איסוף המשוואות.
נפת שדה המספרים מול הנפה הריבועית
שיטה נוספת לפירוק מספר לגורמים היא נפת שדה המספרים (Number Field Sieving), זוהי שיטה מהירה יותר אסימפטוטית מהנפה הריבועית (Quadratic Sieve), אך מסובכת הרבה יותר.
שתי השיטות מחולקות לשני שלבים: שלב הניפוי ושלב מטריצה.
סדר הגודל של שלב הניפוי בנפת שדה המספרים הוא , כאשר משתנה לפי סוג הניפוי המדויק בו משתמשים (ברוב המימושים ).
אסימפטוטית זהו סדר גודל קטן יותר משל הנפה הריבועית, אבל במספרים "קטנים" (עד 100 ספרות) עדיף להשתמש בנפה הריבועית בגלל המסובכות של נפת שדה המספרים.
נפוליאון הוא סרט אילם מ-1927 שביים אבל גאנס, הסוקר חלק מחייו של נפוליאון, מילדותו בקורסיקה עד לפלישתו לאיטליה.
הסרט המקורי נמשך שש שעות, אך קוצץ לשלוש עם יציאתו לאקרנים.
כדי לשחזר את תקופת נפוליאון השתמש גאנס במונטאז'ים של מקומות בפריז.
המונטאז'ים מהווים את רובו של הסרט, כיוון שמחוסר תקציב לא הייתה לגאנס אפשרות לצלם באתרי ההתרחשות המקוריים.
נַּפּוּחִיתִיִּים (שם מדעי: Tetraodontidae) היא משפחה של דגים מקריני סנפיר המשתייכים לסדרת הנפוחיתאים.
דגים אלו נפוצים בעיקר באזורים הטרופיים, ובישראל בעיקר במפרץ אילת.
בישראל מיני המשפחה מכונים בסלנג "אבו נפחא", כינוי שמקורו בערבית.
לנפוחיתיים ארבע שיניים, וזהו מקור שמם המדעי (מיוונית: tetras - ארבע; odontos - שיניים).
השיניים משמשות אותם לפיצוח רכיכות וחסרי חוליות אחרים.
אחד מהמאפיינים הבולטים של הדגים החברים במשפחה זו - וזהו גם מקור שמה בעברית, היא היכולת להתנפח לגודל כפול ויותר בעת סכנה.
מאפיין אחר, שאף הוא מגן עליהם מטורפים, הוא עורם הקוצני.
הגנה נוספת מפני טורפים הקיימת אצל חלק מהמינים היא רעלן עצבי קטלני הנקרא טטרודוטוקסין (Tetrodotoxin), המצוי בעורם ובחלק מאיבריהם הפנימיים.
מיני דגים מהמשפחה, בעיקר מהסוג טאקיפוגו, המכונים פוגו, נחשבים למעדן ביפן ובארצות סמוכות, למרות הסיכון באכילתם, כיוון שהם מטופלים על ידי מומחים, תחת רגולציה קפדנית.
בחופי מפרץ אילת אנשים מודעים לרעל ודגים את בני משפחה זו רק לעיתים נדירות.
לעומת זאת, בים התיכון ניצוד לעיתים הדג לגינון נודד, דג מהסוג Lagocephalus, על ידי דייגים חובבים, שבגלל חוסר מודעות נחשפים להרעלה כתוצאה מאכילתו.
במשפחה זו לפחות 191 מינים ב-29 סוגים:
בחופי ישראל מצויים המינים הבאים, מרביתם חיים במפרץ אילת אך המין לגינון נודד חי גם בים התיכון:
נַּפּוּחִיתָאִים (שם מדעי: Tetraodontiformes) היא סדרה של דגי גרם ימיים ממחלקת מקריני סנפיר.
מקור שמה המדעי של הסדרה הוא "דמויי-נפוחיתיים", כלומר סדרתם של הנפוחיתיים.
הסדרה כוללת 10 משפחות ובהן מעל 360 מינים.
רוב המינים הם שוכני מים מלוחים, בעיקר בשוניות אלמוגים במימי האזור הטרופי, לרבות במפרץ אילת.
מספר מינים חיים גם באוקיינוס הפתוח או אף במים ממוזגים.
גופם של דגים אלה אינו גמיש ותנועתם איטית למדי.
קשיחותו של הגוף מספקת הגנה חלקית מטורפים, אך אמצעי ההגנה של דגים אלה מגוונים יותר: לנצרניים היכולת לנעול את סנפיר הגב הקוצני שלהם במעין ניצרה, וכך למנוע מטורפים לטרוף אותם.
לנפוחיתיים ולקיפודגיים היכולת להתנפח לגודל כפול מגופם ויותר על ידי בליעת מים והקיפודגים גם בעלי קוצים דוקרים על העור.
מינים נוספים בעלי רעלים שונים בגופם.
הגדול בבני סדרה זו הוא דג הגרם הגדול ביותר בעולם - דג שמש מגובשש שאורכו עד 4.5 מטר ויכול לשקול מעל 2,000 ק"ג.
הקטן ביותר - Rudarius excelsus, ממשפחת החדקוציים מגיע לאורך של 2.5 ס"מ בלבד.
תלת-קוציים או דגי חצובה (Triacanthidae)
נפוליאון ואני (באיטלקית: N (Io e Napoleone)) הוא סרט קולנוע איטלקי-צרפתי-ספרדי שיצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט בוים על ידי פאולו וירזי.
עלילת הסרט עוקבת אחר מרטינו פפוצ'י (המגולם על ידי אליו ג'רמנו), מורה המתעב את נפוליאון בונפרטה ורוצה לרצחו כנקמה על כל המתים במלחמות נפוליאון, לאור הגעתו של נפוליאון לגלות באי אלבה.
פפוצ'י מתמנה לתפקיד היומנאי של נפוליאון ומנסה מספר פעמים לרצוח את נפוליאון.
הנסיבות מכשילות אותו בכל פעם (המשרתת מירלה (המגולמת על ידי פרנצ'סקה אינודי), האוהבת את המורה, מחביאה לו את האקדח; שומר הראש של נפוליאון לוקח ממנו את כלי הנשק) והוא לומד לאהוב ולחבב את נפוליאון, ולבסוף אף מכשיל בעצמו ניסיון התנקשות בנפוליאון.
המתנקש הוא מורהו של פפוצ'י ונפוליאון מבטיח שלא יוצא להורג, אולם חוזר בו.
פפוצ'י מנסה שוב לרצוח את נפוליאון, אולם זה נמלט מהאי בדרכו לפריז עם אהובתו של פפוצ'י – הברונית (המגולמת על ידי מוניקה בלוצ'י).
פפוצ'י המאוכזב נותר באי ונושא לאישה את המשרתת מירלה.
נפוליאון היה גורם חשוב באמנציפציה ליהודים באירופה ושחרורם מחוקים ישנים שהגבילו אותם לגטאות יהודיים ושהגבילו את זכויותיהם בתחומי הפולחן, הקניין והעיסוק.
המהפכה הצרפתית הביאה את הקץ על הרעיון המארגן של החברה האירופאית מימי הביניים, להעניק לאנשים זכויות וחובות שונים על סמך השתייכותם למעמדות וקבוצות קורפורטיביות.
הצהרת זכויות האדם והאזרח משנת 1789 הבטיחה חופש דת וחופש פולחן בתנאי שהאחרונים לא הפרו את הסדר הציבורי.
לאחריה הופקעו היהודים משליטת הקהילות ובתי הדין שלהן, והוכפפו בכל דבר למשפט האזרחי הכללי החדש.
באותה תקופה, רוב מדינות אירופה נקטו בגישה שהגבילה את זכויות בני המיעוטים.
מסעות הכיבוש של נפוליאון באירופה הפיצו את רעיונותיו בנוגע לשוויון בין אזרחים.
יחסו האישי של נפוליאון כלפי היהודים אינו נהיר דיו, שכן לעיתים הוא דיבר בעד היהודים ולעיתים בגנותם.
האמביוולנטיות שלו מצויה בחלק מהתבטאויותיו הראשונות בנושא בהקשר לשאלת הטיפול ביהודי אלזס-לורן ובעלי החוב שלהם.
ההשפעה הכוללת של מדיניות נפוליאון הייתה מהותית למעמד היהודים באירופה.
זו גם הסיבה שנפוליאון היה נערץ עליהם.
החל מ-1806, העביר נפוליאון מספר חוקים שתמכו במעמד היהודים באימפריה הצרפתית.
בין החוקים הרכבת קבוצת נציגים שתבחר על ידי הקהילה היהודית ותכונה הסנהדרין של פריז.
במדינות כבושות, ביטל נפוליאון את הגטאות המוקפים בחומה (שתחילתם במאה ה-16).
בשנת 1807, הוא קבע את היהדות, יחד עם הזרמים בנצרות: קתוליות והפרוטסטנטיות, לדתות הרשמיות של צרפת.
בשנת 1808 חזר בו נפוליאון ממספר רפורמות, בהכריזו בהפקודה המחפירה שכל החובות ליהודים מבוטלים, מצומצמים או דחויים.
הדבר כמעט והביא להתמוטטות הקהילה היהודית באלזס.
בנוסף, הוגבלו מקומות המגורים המוגדרים כיהודים, מתוך תקווה שיתבוללו בחברה.
הגבלות אלו בוטלו שוב בשנת 1811.
אף על פי שיחסו האישי של נפוליאון כלפי היהודים אינו נהיר דיו, הוא ראה בבירור לנגד עיניו את הרווח הפוליטי שינבע מתמיכתו בהם.
הוא קיווה להשתמש בעיקרון השוויון כאמצעי להשיג יתרון מקבוצות מופלות כמו היהודים והפרוטסטנטים.
הדואליות של יחסו אל היהודים מצטיירת בעת תשובתו לרופא ששאל אותו מדוע זירז את האמנציפציה ליהודים לאחר גלותו בשנת 1816:
נפוליאון ומדינה יהודית בארץ ישראל
במהלך המצור על עכו (1799) הכין נפוליאון הצהרה להכרזת מדינה יהודית בפלשתינה, שהופצה בקרב הקהילות היהודיות תחת הכותרת מנשר נפוליאון אל היהודים (אפריל 1799).
במקביל, פורסם המנשר באותו החודש גם בעיתוני צרפת, כדוגמת העיתון "מוניטר", בו פורסם המנשר בגיליונו מתאריך ה-20 באפריל 1799. נוסח זהה של המנשר פורסם בהמשך גם בשפה הגרמנית.
הוא מסר זה מכבר כלי-נשק לרבים, וגדודיהם מאיימים על העיר חאלב".
לאחר כישלון המערכה של נפוליאון בעכו, שב נפוליאון ופירט בחודש אוגוסט 1800 את חזונו לתקומת העם היהודי בארצו ההיסטורית: "אילו הנהגתי את האומה היהודית, הייתי מקים מחדש את בית המקדש".
גם שנים לאחר שהמערכה של נפוליאון לשחרור ארץ ישראל מהשלטון העות'מאני לא צלחה, ולאחר שראה כי לא יוכל להשיב באותה העת את הקוממיות היהודית לארץ ישראל, פעל נפוליאון לחזק את היהודים בשטחי צרפת על ידי כינון סנהדרין צרפתית.
כך, באביב של שנת 1806, פרסם נפוליאון צו בו הורה לכונן סנהדרין שתורכב מראשי היהודים בצרפת ובשטחים שתחת שליטת האימפריה הצרפתית.
בין מטרותיה של הסנהדרין שהקים נפוליאון היו ניסוח חוקים להענקת שוויון אזרחי ודתי מלא ליהודי צרפת ויהודי השטחים שבשליטת האימפריה הצרפתית, וכן הכרה ביהדות כדת רשמית שלישית בצרפת.
חרף התיעוד המקיף לפועלו של נפוליאון למען כינון קוממיות יהודית, נשמעים כיום קולות מקרב היסטוריונים המשתייכים לזרמי אסכולת "ההיסטוריונים החדשים" הטוענים כי מאמציו של נפוליאון בנושא הם מיתוס.
כך למשל, ההיסטוריון אנרי לוראנס רואה במנשר נפוליאון אל היהודים (אפריל 1799) זיוף, ומביא טענות וראיות-לכאורה לכך שההצהרה מעולם לא נכתבה.
כראיה, מציין לוראנס כי המצור על עכו הסתיים בתבוסה לצרפתים, ומשכך, התוכנית - אם הייתה כזו - ממילא מעולם לא קרמה עור וגידים.
היסטוריונים אחרים, בהם נתן שור בספרו "נפוליאון וארץ הקודש", טוענים שההצהרה נבעה בעיקר מטעמי תעמולה, שנפוליאון לא היה רציני בכוונותיו להקים מדינה יהודית, וכי רצונו של נפוליאון היה להתחבב על היהודים על מנת לזכות בכספם.
עם זאת, טענות אלה נעדרות ביסוס עובדתי: בפועל, לא הייתה לקהילות היהודיות של אותה תקופה השפעה פוליטית בצרפת או באיטליה, ובניגוד למיתוס המודרני, באותם ימים לא היו הקהילות היהודיות בארצות אלה עשירות בכספים או בנכסים.
בנוסף, צעדיו הפרו-יהודיים של נפוליאון עוררו כנגדו התנגדות רבה מקרב החוגים האנטישמיים, הן בצרפת והן ברחבי אירופה כולה, כך שלא זו בלבד שמהלכיו הפרו-יהודיים של נפוליאון לא זיכו אותו ברווחים פוליטיים או כלכליים, אלא שמהלכים אלה אף פגעו בו.
טענה נוספת מחוגי אסכולת ההיסטוריונים החדשים היא שההצהרה נעשתה במטרה לקנות את ליבו של חיים פרחי, היועץ היהודי לשליט של עכו, אחמד אל ג'זאר, על מנת לעודד אותו לבגוד במושל העות'מאני ולסייע לנפוליאון.
עם זאת, טענה זו נשענת על ספקולציה, ואין כל עדות לכך שנפוליאון או כוחותיו יצרו קשר כלשהו עם פרחי, היו מודעים לקיומו או לזהותו היהודית, או לכך שחיים פרחי נחשף מעודו למנשר נפוליאון או שמע עליו.
יתר על כן, אם הייתה כוונתו של נפוליאון לקנות את ליבו של היועץ חיים פרחי באמצעות פרסום המנשר, הרי שנפוליאון היה בוחר לפרסם את המנשר בשפה אותה דיבר חיים פרחי, כדוגמת ערבית - או לכל הפחות באחת מהשפות המדוברות האחרות בארצות האימפריה העות'מאנית.
עם זאת, בפועל פורסם המנשר בצרפתית ובגרמנית - שתי שפות אותן לא ידע פרחי לדבר או לקרוא.
בנוסף, אם פרסום כוונתו של נפוליאון לכונן קוממיות יהודית בארץ ישראל אכן נועד אד-הוק כאמצעי תעמולה כדי לקנות את ליבו של פרחי, לא היה נפוליאון שב ומכריז על חזונו לכינון הקוממיות היהודית גם שנים לאחר סיום המערכה לכיבוש עכו.
בהסירו את שלשלאות הפאודליזם של מרכז אירופה ובהציגו את רעיון השוויון של המהפכה הצרפתית השיג נפוליאון יותר עבור האמנציפציה היהודית מאשר הושג במהלך 3 המאות שקדמו לו.
מועצת הכנסייה של ווסטפליה, הפכה מודל לחיקוי עבור מחוזות נוספים בגרמניה עד לנפילת נפוליאון.
מצבם של היהודים במחוזות הריין השתפר באופן קבוע כתוצאה מחשיפתם לנפוליאון ולנציגיו.
היינריך היינה וכן לודוויג בורן כתבו על אודות מחויבותם לעקרונותיו הליברליים של נפוליאון.
יהודי גרמניה במיוחד ראו בנפוליאון כנושאי הדגל של האמנציפציה בגרמניה.
כאשר היהודים בחרו שמות משפחה, חלקם רצו להביע את תודתם לנפוליאון על ידי בחירת שם המשפחה "Schöntheil" (שונטהייל) שהוא תרגום לגרמנית של בונפרטה.
אגדות בנושא פעילותו של נפוליאון החלו לצוץ בקהילות היהודים.
פרימו לוי סיפר שיהודי איטליה בחרו בשם נפוליאון על מנת להכיר באיש ששחרר אותם.
נַפּוֹלִיאוֹן סָרוֹנִי היה צלם אמריקאי ממוצא קנדי, הידוע בעיקר בשל צילומי פורטרט של כוכבי תיאטרון אמריקאים של סוף המאה ה-19.
סרוני נולד בקוויבק בשנת 1821 ועבר לניו יורק בשנת 1836. בתחילה עבד כמאייר, ולאחר מכן פתח יחד עם ג'יימס מז'ור בית עסק לליטוגרפיה בשנת 1843. ב־1845 החליף הנרי מז'ור את ג'יימס בעסק.
העסק פעל ברציפות עד שנת 1867, אז הקים סרוני סטודיו צילום עצמאי בכיכר יוניון.
בתקופה זו, נהגו צלמים לצלם פורטרטים של מפורסמים, תמורת תשלום, לקבל זכויות יוצרים על התמונות ולמכור אותם ברווח.
לדוגמה, דווח כי סרוני שילם לשחקנית שרה ברנאר סכום של 1,500 דולר (כ-20,000 דולר במונחים של היום), תמורת הזכות לצלמה.
אשתו הראשונה נפטרה ב־1858 והשנייה, לואי, נודעה בהתנהגותה האקסצנטרית – נהגה מדי פעם לשכור לכמה שעות שמלה אופנתית מיוחדת, לטיול אחר-הצהריים בכיכר וושינגטון.
אחיו של סרוני, אוליבר סרוני, היה גם הוא צלם פורטרטים, שנפטר בשנת 1879. בנו של סרוני, אוטו (1859–1903), המשיך במסורת המשפחתית גם הוא, כצלם.
צילומי הפורטרט שערך סרוני למחזאי אוסקר ויילד הפכו מוקד לתביעת זכויות יוצרים שנידונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1884 (Burrow-Giles Lithographic Co.
בעקבות התביעה הרחיב בית המשפט את זכויות היוצרים גם לצילומים.
במשפט, תבע סרוני מפרסמים שהשתמשו בתמונה שצילם (אוסקר ויילד מספר 18) בפרסומת, וזכה בפיצויים של 610 דולר (כ־12,000 דולר במונחים של היום).
נפוליאון היל היה סופר אמריקאי שפרסם ספרי עזרה עצמית מצליחים.
ספרו המפורסם ביותר "חשוב והתעשר" (1937), הוא אחד הספרים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
היל הואשם בהונאה, והיסטוריונים מפקפקים באמיתות של רבים מסיפוריו על חייו.
נפוליאון היל נולד בבקתה קטנה בדרום מערב וירג'יניה.
אמו נפטרה כשהיה בן שמונה ואביו נישא בשנית לאחר שנתיים.
בגיל 13 היל החל לעבוד ככתב בעיתון קטן.
בכסף שחסך, נרשם ללימודי עריכת דין אך נאלץ לפרוש מלימודיו בשל בעיות כלכליות.
ב-1907 פתח היל עסק במוביל שבאלבמה.
העסק עמד בפני פשיטת רגל, והיל הואשם בהונאה דרך הדואר.
ושם פתח קולג' למקצועות שקשורים ברכב.
מגזין רכב שהתפרסם באותה התקופה, טען שהקולג' הוא הונאה ושחומרי הלימוד שלו הם ברמה נמוכה.
העסק נסגר, והוא עבר לשיקגו, שם הוא פתח ב-1915 בית ספר בשם "מכון ג'רג' וושינגטון לפרסום".
ב-1918 פורסם בשיקגו טריביון שהיל מבוקש באשמה של פעולות עסקיות המנוגדות לחוק.
בין השאר, הוא ניסה למכור מניות של בית הספר במחיר של 100,000 דולר, על אף שערכו הוערך בכ-1,200 דולר.
לרבים מסיפוריו של היל לגבי חייו ועבודתו אין ראיות היסטוריות, והיסטוריונים מפקפקים באמיתותם.
כך למשל, היל טען שנקודת המפנה בחייו הייתה ב-1908, כאשר פגש בתעשיין העשיר אנדרו קרנגי.
קרנגי, לפי סיפורו של היל, התרשם מהמפגש והציע לו למצוא את הנוסחה להצלחה ולפרסמה.
היל פרסם ספר שלם על שיחותיו כביכול עם קרנגי.
בעקבות המפגש היל ראיין, לטענתו, 500 אנשים מצליחנים, כל אחד בתחומו.
עם זאת, לא קיימת עדות לפגישה כלשהי של השניים, סיפור הפגישה פורסם על ידי היל רק לאחר מותו של קרנגי ב-1919 וגם בביוגרפיה הרשמית של היל משנת 1995, מודים הכותבים שספר השיחות עם קרנגי הוא ככל הנראה בדיוני.
היל טען שהוא שימש כיועצם של שניים מנשיאי ארצות הברית, וודרו וילסון ופרנקלין דלאנו רוזוולט.
אולם, לא קיימת ראיה כלשהי לכך שהוא פגש אי פעם את אחד מהשניים.
היל פרסם את ה"נוסחה" שלו להצלחה בשנת 1925, כקורס ללמידה עצמית שנקרא "חוק ההצלחה".
מאוחר יותר ב-1928, יצאה לאור מהדורה מקוצרת של הקורס, תחת אותו השם.
ה"נוסחה" פורטה בצורת קורסים שונים ללמידה עצמית עד שנת 1941.
במספר ספרים שלו הוא תמך בקיום "חוק המשיכה".
נפוליון – חי או מת!
הוא מחזה מאת נסים אלוני אשר הועלה לראשונה בתיאטרון בימות בחודש אוקטובר 1970.
המחזה נפתח בסוף המאה העשרים ובמרכזו השד של נפוליאון בונפרטה מצליח לברוח מעולם השדים, ולחזור אל המאה התשע עשרה במטרה להזהיר את עצמו מלפלוש לרוסיה.
במקביל רוצח שכיר בשם דון-בריגלה נשכר להביא את נפוליון "חי או מת", אך השניים, נפוליון המת והרוצח, מתקשים למצוא את נפוליון האמיתי מכיוון שישנו ריבוי של נפוליונים מתחזים.
המחזה הועלה במקור בתיאטרון בימות (בהנהלתו של יעקב אגמון) בשנת 1970, כמחזה מוזיקלי כולל שירים בהלחנתו של גארי ברתיני.
במאי ההצגה היה אלוני עצמו, המעבד המוזיקלי היה יוסי מר-חיים ואת התפאורה הכין שלמה ויתקין.
השחקנים: איצקו רחמימוב, יוסי פולק, אדית אסטרוק, שולה חן, גליה ישי, חנה רוט, הוגו ירדן, דובי גל, נורית כהן, קובי רכט ושמעון לב-ארי.
הייתה זו ההפקה הגדולה ביותר של התיאטרון עד אז: בהצגה השתתפו 11 שחקנים ו-4 נגנים, והוקלטו תזמורת גדולה ומקהלת רינת.
הוצאות ההפקה הסתמכו ב-214,000 ל"י, וההצגה זכתה לתמיכה בסך 30,000 ל"י מטעם משרד החינוך (הייתה זו ההצגה הראשונה ש"בימות" זכה לתמיכה ציבורית עבורה).
ההצגה זכתה לביקורות טובות ואולם ירדה מן הבמות כעבור שבועות ספורים, בסוף חודש נובמבר אותה שנה, עקב מחסור בצופים.
בטורו 'הטיוטות שלי', ניתח העיתונאי אורי קיסרי את הסיבות לכישלון ההצגה והסיק שהאשם איננו במנהל יעקב אגמון, וגם לא בבמאי המוכשר ניסים אלוני, ואף לא במחזאי ("ניסים אלוני לא בייש את ניסים אלוני, הבמאי את המחזאי") ומכאן הסיק קיסרי שהסיבה לכישלון ההצגה הוא ש"לקהל אין כשרון".
העילה להפקה המחודשת הייתה התעניינותו של הבמאי הנודע הרולד פרינס בהצגה, לאחר ששמע עליה מפי ברתיני.
עבור ההפקה המחודשת עיבד אלוני את המחזה מחדש, בין היתר הוא אפשר לדמותו של נפולאון המת, לקרום עור וגידים במהלך המחזה, להבדיל מהגרסה הראשונה בה הדמות היא שד לאורך כל המחזה.
ההפקה המחודשת זכתה להצלחה גדולה, ובזכותה המחזה נודע כאחד החשובים ביצירתו של אלוני.
בשנת 1993 יצא המחזה לאור בהוצאת כתר כחלק מספריית המחזות העבריים 'צד התפר'.
זאת לאחר שדורי פרנס ערך את המחזה עבור הופעה בניסן נתיב, מה שדרבן את אלוני להכין את המחזה לדפוס.
בשנת 2004 הועלה חידוש למחזה על ידי הסטודיו למשחק ניסן נתיב, בבימויו של אודי בן-משה, ועם לחן מחודש לשירים פרי עטה של קרן פלס.
בשנת 2017 עלה בתיאטרון החאן חידוש למחזה, בבימויו של אודי בן-משה.
ההצגה זכתה בפרסים בטקס פרסי התיאטרון לשנת 2017 בקטגוריית תאורה (רוני כהן) ותלבושות (יהודית אהרון).
נסים אלוני, נפוליון – חי או מת!: מחזה עם פזמונים; מוזיקה מאת גארי ברתיני, ירושלים: כתר ('צד התפר: מחזה עברי'), 1993.
נפוליאון אז'ן לואי ז'אן ז'וזף בונפרטה , הנסיך האימפריאלי של צרפת (prince impérial de France), היה בנם היחיד של קיסר צרפת נפוליאון השלישי לבית בונפרטה ורעייתו הקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו.
לאחר מות אביו הוכתר על ידי הפלג הבונפרטיסטי של המלוכנים הצרפתים כקיסר הטוען לכתר נפוליאון הרביעי, תואר שלא מומש משום ששהה בגלות בבריטניה שעה שבצרפת התקיימה הרפובליקה הצרפתית השלישית.
נפוליאון אז'ן לואי נולד שעה שאביו כיהן כקיסר.
הוא הוטבל בקתדרלת נוטרדאם בפריז וסנדקו היה האפיפיור פיוס התשיעי (באמצעות הנונציו שלו בפריז), סנדקיתו הייתה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בפרוץ מלחמת פרוסיה צרפת, והוא בן 14, לקח אותו אביו עמו למטהו בזארבריקן, אולם משהמצב הפך למסוכן, נשלח הנער לבלגיה.
לאחר התבוסה הצרפתית הועבר לבריטניה, שם התאחד עם אמו ואביו.
ב-1873 נפטר נפוליאון השלישי ונפוליאון אז'ן לואי הוכתר על ידי המלוכנים הצרפתים (ה"בונפרטיסטים") כקיסר נפוליאון הרביעי.
מריה דל פילאר, נסיכת ספרד (1861–1879) הייתה ידידתו של הנסיך ורצתה להתחתן איתו.
היא מתה קצת זמן אחריו.
בראשית 1879 הצטרף לכוחות הבריטים שלחמו במלחמת אנגליה-זולו באפריקה, כמשקיף במטה מפקד הכוחות.
ב-1 ביוני, ולמרות הגדרתו כבלתי-קרבי, וניסיון להרחיקו מסכנה, התעקש הנסיך להצטרף לסיור שהותקף על ידי אנשי הזולו ונהרג.
מותו הכה באבל כבד את אז'ני ויחד עמה את הבונפרטיסטים ואף את המלכה ויקטוריה, שראתה באפשרות הזיווג בין בתה לנסיך פתח של תקווה לאירופה.
בצוואתו הוריש את תארו כראש משפחת בונפרטה לדודנו ויקטור, נסיך נפוליאון, ושלל בכך את התואר מהנסיך נפוליאון בונפרטה, אביו של ויקטור, שהיה זכאי לו לפי סדר הירושה.
הדבר הוביל לפילוג במחנה הבונפרטיסטי, שבחלקו לא קיבל את תוקף הוראתו של נפוליאון אז'ן.
נקבר באחוזת משפחתו בכנסייה הקתולית בפארנבורו.
האסטרואיד 45 Eugenia, שהתגלה ב-1857, נקרא על שמה של אמו, הקיסרית אז'ני.
את האסטרואיד מקיף אסטרואיד-לוויין (שהתגלה ב-1999) ונקרא "הנסיך הקטן", של שם הנסיך.
נפוליאון זהב הוא הכינוי הנפוץ למטבע זהב צרפתי שהיה בשימוש במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. המטבעות הוטבעו במספר הזדמנויות בערכים של 5, 10, 20, 40, 50 ו-100 פרנק.
במקור, הוטבעו המטבעות בערכים של 20 ו- 40 פרנק, אולם המטבע של 40 פרנק לא זכה לפופולריות והמטבע הנפוץ ביותר היה של 20 פרנק, ועל פי רוב המונח התייחס אליו.
המטבע נטבע בתקופת שלטונו של נפוליאון בונפרטה.
המטבע אושר לראשונה על ידי נפוליאון בפקודה מוניטרית ביום 28 במרץ 1803. קוטרו היה 21 מ"מ ומשקלו 6.45 גרם, מתוכם 90% זהב טהור (כ-5.8 גרם).
על צידו האחד הוטבעה דמותו של נפוליאון, בלווית הכיתוב "נפוליאון-קונסול ראשון" או "נפוליאון-קיסר" (תלוי במועד ההטבעה) ועל צדו השני ערכו הנקוב - 20 פרנק בלווית הכיתוב "הרפובליקה הצרפתית" או (אחרי 1809) "האימפריה הצרפתית".
המטבע היה בשימוש לאורך כל המאה ה-19 וכן בראשית המאה ה-20. היסטורית, הוכיח עצמו המטבע כאחד ממטבעות הזהב היותר עמידים לכוחות הכלכליים ושמר על ערכו גם לנוכח משברים פיננסיים, כשגם שנים רבות לאחר הפסקת השימוש בו משבר סואץ אשר החליש את יתר מטבעות הזהב לא פגע בערכו.
במהלך השנים הוטבעו "נפוליאונים" גם במטבעות מקומיות במקומות שונים שהיו תחת שלטון האימפריה הצרפתית, כאיטליה (בג'נובה, טורינו ורומא), הולנד (באוטרכט), ושווייץ (ז'נבה).
המטבע הפך לדגם לכל המטבעות של האיחוד המוניטרי הלטיני שהיו במחזור בכל רחבי אירופה עד שנת 1914. כך נטבעו ביוון מטבעות זהים בערך 20 דרכמות, 20 פרנק בשווייץ, 20 פרנק בבלגיה, 20 פזטות בספרד, ו-20 לירטות באיטליה.
על המטבעות הופיעו כתובות שונות ודמויות שונות, בהתאם לנסיבות הפוליטיות המשתנות, אך לאורך כל התקופה נחשבו מטבעות אלו לשווים בערכם ולהילך חוקי בכל רחבי אירופה למעט גרמניה והממלכה המאוחדת.
המטבע היה בשימוש גם ברחבי האימפריה העות'מאנית ובפרט בארץ ישראל.
נפוליאון חוצה את האלפים, מוכר גם כנפוליאון במעבר סן ברנרד, הוא ציור בטכניקה של שמן על קנבס, מאת הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד.
הציור בוצע בחמש גרסאות מקוריות בידי האמן, בין השנים 1801–1805. הגרסה הראשונה צוירה בהזמנתו של מלך ספרד ומציגה תמונה אידילית של נפוליאון, הרוכב על גב סוס בראש הצבא במעבר סן ברנארד הגדול בשנת 1800.
לאחר שהשתלט על צרפת בנובמבר 1799, היה נפוליאון נחוש לחזור לאיטליה ולכפות באמצעות הצבא את החזרת השטחים שנכבשו על ידי האוסטרים בשנים הקודמות.
באביב 1800 הוא הוביל צבא מילואים לחציית האלפים במעבר סן ברנרד הגדול.
באותו הזמן הטילו הכוחות האוסטריים מצור על הערים מסינה וג'נובה.
נפוליאון קיווה לנצל את אלמנט ההפתעה, ולכבוש את הדרך הטרנס-אלפינית.
עם התקרבות הצבא הצרפתי ולמראה חייליו של נפוליאון, נכנעה ג'נובה, אך הוא המשיך ללחוץ בתנועה קדימה בטרם יתארגנו הכוחות האוסטריים מחדש.
הצבא לחם בקרב מונטבלו לפני הניצחון המכריע בקרב מרנגו.
הכתרתו של נפוליאון כקונסול הראשון לאחר הניצחון באיטליה הביאה לחידוש הברית עם קרלוס הרביעי, מלך ספרד.
במהלך המגעים לחידוש היחסים התקיים טקס החלפת המתנות המסורתי.
הצרפתים העניקו לקרלוס אקדחים מתוצרת ורסאי, בגדים בעיצוב טובי החייטים הפריסאים ותכשיטים עבור המלכה.
בנוסף לכך הוענק סט שריון מלא עבור ראש הממשלה.
בתמורה העניק לנפוליאון 16 סוסים ספרדיים מהאורוות המלכותיות, פורטרט של המלך והמלכה מאת פרנסיסקו דה גויה ואת הזכויות לציור שנעשה בהזמנתו על ידי זאק לואי דויד.
השגריר הצרפתי ביקש מדויד את הציור המקורי שהיה מיועד להיתלות בארמון המלכותי במדריד כסמל לידידות בין שתי המדינות.
דויד, שהיה בתחילה תומך המהפכה, העביר את תמיכתו לשליט החדש והיה להוט למלא את הבקשה.
נפוליאון הורה לדויד ליצור שלושה עותקים נוספים של הציור.
האחד עבור טירת סנט קלוד שבפריז, השני עבור ספריית ארמון האינווליד והשלישי עבור ארמון הרפובליקה הציסאלפינית במילאנו.
דויד יצר גרסה נוספת חמישית במספר, שנשארה ברשותו עד למותו.
הציור המקורי נשאר במדריד עד 1812, אז נלקח על ידי ז'וזף בונפרטה שהתפטר מתפקידו כמלך ספרד, לאחוזתו הפרטית במקום גלותו בניו ג'רזי, ארצות הברית.
במשך השנים התגלגל הציור בין יורשיו עד אשר בשנת 1949 נמסר על ידי יוגין בונפארטה למוזיאון טירת מלמזון שם הוא מוצג כיום.
הגרסה שיוצרה בשנת 1801 עבור טירת סנט קלוד שבפאריס, הוסרה בשנת 1814 על ידי חיילים פרוסים אשר העבירו אותה לרשותו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, והיא מוצגת כיום בארמון שרלוטנבורג בברלין.
הגרסה משנת 1802 שהוצגה בספריית האינווליד, הוסרה ב-1814 ואוכסנה במעבדת השחזור בבורבון.
בשנת 1837 הוצגה מחדש בהוראתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים בארמון ורסאי, ושם היא מוצגת עד היום.
הגרסה משנת 1803 הועברה למילאנו והוסרה בשנת 1816 על ידי הכוחות האוסטרים.
בשנת 1834 הועברה לארמון בלוודר בווינה, ובו היא מוצגת כיום.
הגרסה שנשמרה בידי דויד עד למותו בשנת 1825 הוענקה לנפוליאון השלישי על ידי בתו של דויד, והיא הועברה לתצוגה בארמון טווילרי.
משנת 1979 מוצגת גם היא בארמון ורסאי.
כל חמש הגרסאות הן בערך בגודל זהה של 2.6X2.2 מטרים.
בכולן נראה נפוליאון לבוש בבגדי גנרל, חובש כובע בעל שוליים מוזהבים, וחמוש בחרב בסגנון ממלוכי.
הוא עוטה גלימה המתנפנפת ברוח.
ראשו מופנה לכוון הצופה והוא מחווה בידו הימנית לכוון פסגות ההרים.
ידו השמאלית אוחזת במושכות הסוס אשר מזדקף על רגליו האחוריות כאשר רעמתו וזנבו מתנופפים גם הם ברוח.
ברקע התמונה חיילים רגלים ותותחנים עושים את דרכם במעלה ההר.
עננים כהים מעטרים את השמיים וברקע נראות הפסגות המחודדות של הרי האלפים.
על הסלעים בחזית התמונה חרותים שמותיהם של חניבעל וקארל הגדול.
במבט ראשוני המדובר בהעתקים כמעט זהים של היצירה.
למרות זאת קיימים הבדלים ביניהן כאשר בולטים במיוחד הם ההבדלים בצבעי הגלימה המתנופפת של הרוכב המשתנה בין צבע אדום עמוק, כתום וזהוב.
צבעו של הסוס המשתנה בין חום כהה, אפור ועד לבן מוכתם.
הבדלים ניכרים ברצועת הריסון הביטנית של הסוס המשתנה בין אדום כחול לבן ומוזהב.
במבט מעמיק יותר ניתן להבחין בהבדלים בפרטים הקטנים של האוכף וציוד הריסון של הסוס, בגדי הרוכב כגון הכפפה, הרקע הנופי, והבעות תווי הפנים של נפוליאון.
המדובר במוטיב חוזר ביצירתו של דויד ומופיעות בעבודות נוספות רבות שלו כאמצעי המחשה של רגשות ומאוויים חבויים של הדמויות בנושא היצירה.
במקרה זה ברור כי הנפת היד מסמלת את רצונו של המפקד להוביל את צבאו לכוון המטרה והניצחון.
היד החשופה מסמלת את רצונו של נפוליאון להופיע כמשכין שלום ולא ככובש.
שמות המצביאים הקדומים החרוטים בסלעים, מסייעים ביצירת הקשר ישיר בינם לבינו, ההולך בדרכם כמי שחצו את האלפים בראש צבאותיהם לניצחון.
לאחר עלייתו לגדולה של נפוליאון והניצחון בקרב מרנגו התפשטה אופנה אמנותית של ציורי פורטרט אלגוריים המהללים את השליט החדש של צרפת.
נפוליאון הוצג ביצירותיהם של אמנים שונים כמצביא מנצח כאשר הוא מלווה בכנפיים סמליות או דמויות מכונפות.
דויד העדיף את הסגנון ההירואי והאידילי אך נמנע מסמליות מובהקת של הערצת השליט.
כמעריץ של אסכולת האמנות היוונית "הטהורה", הוא העדיף את הלבוש בן הזמן על פני לבוש בסגנון רומאי כפי שהוצג על ידי אמנים אחרים.
הפנים הצעירות של השליט מרמזות לאידיאל היופי של האל אפולו ודמותו המיתולוגית של יקינטון.
תנוחת הרכיבה בישיבה בסגנון היווני של נפוליאון על גב הסוס כאשר הרגל מושטת לאחור מושפעת מדמותו של אלכסנדר הגדול כפי שמופיעה בתבליט על הסרקופג בו נטמן.
בעיצוב הסוס המזדקף על רגליו האחוריות הושפע דויד בעיקר מהפסל "פטר הגדול" של אטיין מוריס פלקונט, המוצב בסנט פטרסבורג, ובעיקר מתנוחת השליטה הנינוחה של הרוכב בסוס, על הקרקע המסולעת.
בשנת 1848 יצר האמן פול דלארוש (Paul Delaroche), לבקשת אספן בריטי של אמנות נפוליאונית, גרסה משלו לסצנת חציית האלפים.
היצירה, המכונה "בונאפארטה חוצה את האלפים" (על מנת להבדילה מהתמונה המקורית של דויד), בוצעה על ידו בשתי גרסאות והן מוצגות במוזיאון הלובר בפריז ובגלריה ווקר לאמנות בליברפול.
לבקשת המזמין, יצר דלרוש גרסה מדויקת וריאליסטית יותר של תיאור האירוע, אשר נמנעת מסמליות הרואית ותיאטרלית כביצירתו של דויד.
בציור נראה נפוליאון כשהוא לבוש במעיל צבאי רגיל למדי, רוכב על פרד, הבעת פניו עייפה ומודאגת, הוא סובל מקור, ובאופן כללי שרוי במצב רוח קודר.
היצירה מדגישה את הסבל של נפוליאון וחייליו המבוססים בקושי רב בשלג העמוק, ונאבקים בקור העז ובהרים הגבוהים.
דלרוש מציג ביצירתו את נפוליאון כבן אנוש הסובל, בדיוק כמו הכפופים לו, מהקשיים האכזריים שמזמנים איתני הטבע, ובכך רוכש את אמון הסובבים אותו וזוכה להערצתם.
נפוליאון ציבולסקי (בפולנית: Napoleon Nikodem Cybulski; 14 בספטמבר 1854 - 26 באפריל 1919) היה פיזיולוג פולני ואחד מחלוצי תחומי האנדוקרינולוגיה והאלקטרואנצפלוגרפיה בתקופתו.
ציבולסקי ידוע בעיקר בזכות גילוי האדרנלין.
נפוליאון ציבולסקי נולד ב-14 בספטמבר 1854 בקריבנוסי שבאימפריה הרוסית (בבלארוס של ימינו) למשפחת אצולה פולנית.
לאחר שסיים את השכלתו התיכונית במינסק, החל ציבולסקי בלימודי הרפואה בסנקט פטרבורג שברוסיה, וסיים אותם בהצטיינות יתרה בשנת 1885, לאחר שחיבר עבודת דוקטורט בנושא מדידת מהירותה של זרימת הדם בכליו באמצעות מכשיר שפיתח ובנה בעצמו.
במקביל ללימודיו, בין השנים 1877–1885 עבד ציבולסקי כעוזר-מעבדה באוניברסיטה בה למד.
נוסף על עבודת הדוקטורט שלו, ערך ציבולסקי מחקר בנושא השפעתו של עצב הסרעפת על קצב הנשימה, על הלרינקס ועל עצב הואגוס.
לאחר שסיים את לימודיו האוניברסיטאיים בשנת 1885, עבר ציבולסקי לקרקוב שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (בפולין של ימינו), וקיבל בה את משרת ניהול המחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטה היגלונית.
בהמשך קריירתו באוניברסיטה שימש ציבולסקי גם כדיקן הפקולטה לרפואה וכרקטור האוניברסיטה.
נפוליאון ציבולסקי נחשב לפורץ דרך בתחומי רפואה שונים, ובתחומי האנדוקרינולוגיה והאלקטרואנצפלוגרפיה בפרט.
בשנת 1890 ביצע את אחד מרישומי ה-EEG הראשונים בהיסטוריה של קליפת המוח יחד עם עמיתו אדולף בק.
הרישום נעשה על קופים וכלבים, באמצעות חיבור אלקטרודות לראשן של החיות הנבדקות.
בניסוי זה, הפריכו ציבולסקי ובק את ההשערה לפיה מקורם של השינויים במתח החשמלי בעת המדידה הוא בשרירי הגולגולת, והוכיחו שעוצמת הגירוי החשמלי קשורה ביחס ישר לגובה המתח החשמלי.
במחקר אחר, שנעשה אף הוא בשיתוף פעולה עם בק, הוכיח ציבולסקי שמקורן של תחושות הטעם השונות הוא בקולטנים שונים בלשון, ולא באותם הקולטנים לכל הטעמים כפי שהיה נהוג לחשוב בתקופתו.
בשנת 1895 ערך ציבולסקי ניסויים שונים בנושא פעילותה ההורמונלית של ליבת יותרת הכליה, שבסופם גילה לראשונה ובודד את ההורמון אדרנלין.
בין השנים 1913–1914 המשיך ציבולסקי בחקר פעילותו החשמלית של המוח, במסגרתם תיעד גם את הפעילות המוחית בזמן פרכוס באמצעות EEG.
ציבולסקי נפטר באפריל 1919, בגיל 64, כתוצאה משבץ מוחי.
הוא הותיר אחריו מעל למאה מחקרים רפואיים שונים.
נפוליאון לואי בונפרטה , הידוע גם בשם לודווייק השני, מלך הולנד, היה אחיינו של נפוליאון הראשון, ואחיו של נפוליאון השלישי.
נפוליאון לואי נולד ב-11 באוקטובר 1804 בפריז, ללואי בונפרטה, אחיו של נפוליאון בונפרטה, ולהורטנס דה בוארנה, בתם של אלכסנדר דה בוארנה וז'וזפין דה בוארנה - אשתו הראשונה של נפוליאון.
בשנת 1807 מת אחיו הבכור של נפוליאון לואי, נפוליאון שארל בונפרטה, ועם מותו, נפוליאון לואי הפך לנסיך הכתר של הולנד.
בנוסף, הוא גם הפך את נפוליאון לואי ליורשו של הקיסר נפוליאון הראשון, שלא היה לו אז ילד חוקי עדיין.
הוא איבד מעמד זה ב-20 במרץ 1811, כאשר אשתו השנייה של דודו, מארי לואיז, ילדה בן, נפוליאון פרנסואה ז'וזף שארל בונפרטה, שקיבל את התואר מלך הרומאים ולאחר מכן את התואר דוכס רייכשטדט.
בשנת 1809, נפוליאון מינה אותו לדוכס הגדול של ברג, תואר אותו החזיק עד 1813.
ב-1 ביולי 1810, לודווייק הראשון, מלך הולנד ויתר על כסאו לטובת נפוליאון לואי.
במשך תשעת הימים בין התפטרותו של אביו לבין נפילתה של הולנד לצבא הפולש ביולי 1810, שלט נפוליאון כלודווייק השני, מלך הולנד.