tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבנייה החלה בטקס הנחת אבן יסוד שנערך ב-28 ביוני 1830. בסוף שנת 1836 הושלם מתחם הבניין שכלל 124 חדרים, 37 כיתות, 17 מטבחים, 62 מחסני מזווה, אורוות וקפלה.
אסיפות לאומיות רבות דרשו את פתיחת האקדמיה שוב ושוב, אך מאחר ששני הצדדים (המלך והפרלמנט) דבקו בנוקשות בעמדותיהם בנושא מערכת החינוך ושפת ההוראה (גרמנית או הוונגרית), העניין לא התקדם אף שלב.
לבסוף, רק ב-1872, לאחר שמונה עשורים של עיכוב, החלה לפעול בין כתליה האקדמיה לודוביקה של הכוחות המזוינים ההונגריים המלכותיים, שאימנה קצינים עבור הכוחות המזוינים, שהיה חלק מהצבא המשותף האוסטרו-הונגרי.
כאשר פשט, בודה ואובודה התמזגו בשנת 1873, יוז'פווארוש נמנה כרובע השמיני מבין עשרת הרבעים שנוצרו.
המספור והגבולות של הרובע, בניגוד לשאר הרבעים, לא שונו לא במהלך שנות ה-30 ולא בשנות ה-50, בעת ההרחבה והחלוקה מחדש של בודפשט.
הפקולטה הראשונה של האוניברסיטה המלכותית ההונגרית (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) שעברה ליוז'פווארוש הייתה הפקולטה לרפואה.
הוא היה ממוקם מאחורי התיאטרון הלאומי באסטוריה, בשדרה הקטנה, שהתברר כקטן ושרק בנייה בדרך איליאי תענה על הצרכים, הבנייה החלה לבנות ב-1873, כפתרון ארוך טווח לרפואה.
ב-1871 נבנה המכון לכימיה בגן טרפורט, ובשנת 1881 הבניין המיועד לאוניברסיטה לטכנולוגיה בשדרת המוזיאון, אליו תעבור בסופו של דבר הפקולטה לאמנויות.
כיכר האפיפיור יוחנן פאולוס השני
השדרה הגדולה (קטע שדרת יוז'ף)
יוזף מיסלי (בסלובנית: Jožef Peter Alkantara Mislej; 17 באוקטובר 1761 – סביבות 1840) היה רופא ופילוסוף סלובני, מחבר מערכת מתמטית - פילוסופית - תאולוגית שאפתנית.
"מתווה של מתמטיקה בסיסית כוללת, או יישום של מתמטיקה לאובייקטים מנטליים טהורים" (1818)
"גילוי המדע הבסיסי הכולל היחיד האפשרי על ידי איחוד מוחלט של הסיבות הראשונות שטופלו רק באופן חלקי של מקור הפילוסופיה והמתזה, כרך השני של המתמטיקה הבסיסית הכוללת" (1825)
"מבחינה מתמטית, אם כן, יישוב מיטבי של כל הסתירות הדיאלקטיות והמחלוקות המתמשכות בספרות מופשטת על ידי גילויו של מדע יסוד רציונלי חמישי בקרב ארבע הפקולטות שאומצו עד כה.
כחטיבה הראשונה של הכרך השלישי של המתודה הבסיסית הכוללת" (1829)
"אמנות מדידת כל השכלולים המוסריים האפשריים ביקום, ובה בעת הדרך הראשונה להכנה מתמטית מוצקה לאמונה בלתי מעורערת, שנבנתה על ידי מאזניים אסימפטוטיים שהומצאו בשמחה של כל הרעידה של העולם כולו.
כחלקו השני של הכרך השלישי של המתודה הבסיסית הכוללת" (1830)
יוז'ף קורנאי, במקור עד 1910 קרונמר - Kronemer, בהונגרית: Kornai József; מוקצ'בו, 15 ביולי 1889 – בודפשט, 21 באוקטובר 1929) היה צייר יהודי-הונגרי.
מותו בגיל צעיר קטעה את תחילת הקריירה שלו.
הוא צייר בעיקר בשמן הן על בד והן על לוחות עץ.
יוז'ף קרונמר נולד במשפחה יהודית כבנם של מרק קרונמר ושל לרוזה (תרזיה) גולדברגר.
הוא למד עם קארוי פרנצי, אישטוואן רטי, יאנוס טורמה, בלה איוואני-גרינוולד ושימון הולושי במושבת האמנים של באיה מארה, ולאחר מכן למד באקדמיה ז'וליאן בפריז, שם מוריו היו ז'אן פול לורן , מוריס דני ואנרי מאטיס.
לפני מלחמת העולם הראשונה, הוא שהה שנתיים בארצות הברית, שם עבד כצייר דיוקנאות ולאחר מכן במהלך מלחמת העולם הראשונה, כחבר במטה העיתונות הצבא האוסטרו-הונגרי, עשה רישומי מלחמה רבים.
מלבד בודפשט, הוא הציג את עבודותיו בתערוכות גם במינכן, פריז, באיה מארה.
הציג תערוכת אוסף בגלריה לאמנות בבודפשט ב-1911
תערוכת אובף מקיפה בסלון הלאומי ב-1925
אשתו הייתה השחקנית אליס ריינה, איתה התחתן ב-1912 בבודפשט.
אחותו המבוגרת הייתה מרגיט קורנאישחקנית, מפיקה, מנהלת הפקה ידועה בכ-15 סרטים לפחות.
יוז'ף סבאדקאי (במקור שפיצר, בהונגרית: Szabadkay József; סובוטיצה, 14 בפברואר 1880 – מחוז קושיצה, בדרך לאושוויץ, סוף מאי 1944) היה שחקן תיאטרון, במאי תיאטרון, מנהל תיאטרון ובעל תיאטרון יהודי-הונגרי.
יוז'ף שפיצר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף שפיצר, סוחר מסובוטיצה ושל רגינה האן.
הוא סיים את בית הספר לדרמה של סידי ראקושי.
בעונת 1903/1904, יוז'ף סבאדקאי כבר שיחק בסאטו מארה בלהקתו של שאנדור קרמר.
ב-1 בספטמבר 1904 התחתן עם השחקנית בלנקה תייס.
לאחר מותו של שאנדור קרמר, כשנשא לאישה את האלמנה, הוא קיבל גם את כל שהיה דרוש לניהול תיאטרון.
כך הוא הפך למנהל תיאטרון.
פרנץ קרמר, מאנצי קרמר ולילי נמני התחילו את קריירת המשחק שלהם אצלו.
הוא ביצע את השינוי והשיפוץ של פנים התיאטרון.
סבאדקאי לקח על עצמו את העלות של 100,000 קרונות של השינוי ושיפוץ, בתנאי שהוא יכול לשכור את התיאטרון בחינם לשלוש שנים.
סבאדקאי לא רק ניהל את התיאטרון, הוא לא רק ביים את ההצגות, הוא גם שיחק בהן הרבה.
הלהקה בראשות סבדאקאי הייתה אחת הטובות בטרנסילבניה.
הבמאי השקיע הרבה לא רק בשיפוץ הבניין אלא גם בביצוע ההצגות ובכל זאת נשלל ממנו רישיון העסק לתיאטרון.
לאחר היעדרות של שנה, בשנים 1925–1926, הוא ביים את הצגות הלהקה שבינתיים עברה לניהולו של מיהאי סנדראי.
ואז, לאחר היעדרות של עשר שנים, בעונת 1932/1933, קיבל סבאדקאי שוב רישיון לארגן ולנהל את התיאטרון בסטמאר, ובכך הפך שוב למנהל ולבמאי הראשי של תיאטרון סטמאר.
הממשלה הרומנית עשתה הכל כדי להפוך מחזות בשפה ההונגרית לבלתי אפשריים במחוז (ובכמה ערים נוספות שבהן התגורר רוב הונגרי ברומניה).
סבאדקאי ניסה כמעט הכל, אבל העסק חי רק מיום ליום ויום אחד הוא הפך שוב לחדל פירעון.
אז הרישיון למשחק נשלל שוב.
עד מהרה הופיעו חוקים יהודיים הרומניים, כתוצאה מכך לא רק במאי ואדם בתפקיד בכיר, אלא גם שחקן פשוט כבר לא יכול היה להיות בשל יהדותו או כל מי שהיה קשור ליהדות.
בינתיים, על פי החלטת בוררות וינה הראשונה וההחלטה של תכתיב וינה, חלק מטרנסילבניה והרי הרמה של הקרפטים חוברו מחדש לממלכת הונגריה.
הוא היה מקהלה בתיאטרון העיר בבודפשט עד 1903
1903-1908 - עוזר שחקן בלהקה בראשותו של שאנדור קרמר
1924 - 1925 - מנהל בחברה בראשות אימרה קובאץ' בסטמארנמטי
1925 - 1926 - מנהל בלהקת מיהאי סנדראי בסטמארנמטי
1928 - 1929 - שחקן ובמאי בלהקת דיולה פרנצי בסטמארנמטי
1930 - 1932 - שחקן ובמאי בלהקת מיקלוש הבשי בסטמארנמטי
משנת 1940 לא יכול היה לנהל תיאטרון או לעלות לבמה בשל יהדותו
סוף מאי 1944 - נפטר בקרון המשא בדרך באזור קושיצה
יוז'ף קנופ (בהונגרית: Knopp József; פשט, 1825 – בודפשט, טרזווארוש, 12 ביולי 1899) היה צייר יהודי-הונגרי מוכר בהונגריה ומחוצה לה, אביו של הצייר אימרה קנופ.
לפחות אחד מציוריו מוצג בגלריה הלאומית של הונגריה.
יוז'ף קנופ נולד במשפחה יהודית כבנו של אברהם קנופ.
הוא נכנס לאקדמיה לאמניות יפות של וינה בגיל צעיר, ומשנת 1847 למד באקדמיה לאמנות יפה במינכן.
אירועי 1848 (מהפכת 1848 בהונגריה) הביאו אותו הביתה, שם צייר תמונות על דגלי הצבא.
הוא צייר דיוקנאות גם של כמה מחברי המשרד של מנהיג המהפיכה לאיוש קושוט.
לאחר הכנעת המהפכה צייר פורטרטים וטבע דומם.
ידוע לנו גם על שלושה דיוקנאות עצמיים שלו.
הוא הוצג שוב ושוב בתערוכות של המרחצאות דיאנה של האגודה לאמנות של פשט (ראש-Szőlők, Tanulmányfej-ענבים).
יצירותיו הוצגו גם בווינה (דיוקן עצמי, נזיר מתפלל).
מאוחר יותר עסק בציור עבור חברות.
יוזמת ההגנה האסטרטגית , הידועה יותר בשמה הלא רשמי: פרויקט מלחמת הכוכבים, הייתה יוזמה שאפתנית של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן לפיתוח מטריית הגנה הרמטית מפני טילים, במטרה לנטרל איום גרעיני סובייטי על ארצות הברית.
מרכיב עיקרי בתוכנית זו היה אמור להיות לוויינים המצוידים במערכות לייזר, שנועדו ליירט טילי אויב.
הקונספט ההגנתי שבבסיס התוכנית היווה חידוש, בהיותו תפיסת עולם שלא הייתה מקובלת בארצות הברית.
המערכת כללה בנוסף למרכיב החללי לייזרים קרקעיים רבי עוצמה וטילים נגד טילים.
בין תומכיה הנלהבים של יוזמה זו היה הפיזיקאי אדוארד טלר, "אבי פצצת המימן" וכן קספר ויינברגר, מזכיר ההגנה של ארצות הברית דאז.
מבקריה של התוכנית טענו כי המערכת יקרה מדי ובלתי ניתנת לייצור.
התוכנית השאפתנית לא מומשה בסופו של דבר, ונעצרה בתקופתו של ביל קלינטון, בעיקר משום שהצורך בה הצטמצם, עקב התפרקותה של ברית המועצות.
התוכנית עלתה לארצות הברית לא פחות מ-25 מיליארד דולר.
בימיו של ג'ורג' בוש הבן עלה יישום התוכנית על הפרק שוב, בייצור טיל אמריקני לירוט טילים בליסטיים.
כדי לממש את התוכנית הזו, ארצות הברית הייתה צריכה לחזור בה מאחד מהסכמיה עם רוסיה, דבר שנעשה בהסכמה בין בוש לבין ולדימיר פוטין.
אף שהפרויקט לא מומש כפי שנחזה, הוא קידם את ארצות הברית מבחינה טכנולוגית, ופיתוחם של אחדים מהרעיונות שעלו במסגרת מלחמת הכוכבים נמשך עד עתה, ובהם גם מערכת "חץ 2" הישראלית שרוב מימונה הוא אמריקני, מערכת "נאוטילוס" ליירוט טילים קצרי טווח באמצעות קרן לייזר, שבפיתוחה שותפה ישראל, ופרויקט THAAD.
בנוגע לבעיית הפליטים, התוכנית מציעה "למצוא פתרון צודק ומוסכם" בהתאם להחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם (ההחלטה קובעת כי "הפליטים אשר ברצונם לשוב לבתיהם ולחיות בשלום עם שכניהם יורשו לעשות זאת במועד המוקדם ביותר האפשרי מבחינה מעשית", נוסח שלפי הפרשנות הערבית דורש את חזרת הפליטים למולדתם.
בטקסט המצוטט מביעה הליגה הערבית תמיכה בלתי מסויגת במאבקו של העם הפלסטיני לסיום הכיבוש ומימוש זכות השיבה.
בתמורה לצעדים הללו יראו מדינות ערב את הסכסוך הישראלי-ערבי כבא אל קיצו וינרמלו את היחסים עם ישראל "בהקשר של שלום".
חברות הליגה הערבית אימצו את ההצעה, שבכך הפכה ליוזמה כלל-ערבית.
התוכנית הועלתה בפסגת הליגה הערבית בביירות ב-28 במרץ 2002 על ידי יורש העצר והשליט דה-פקטו של ערב הסעודית, הנסיך עבדאללה בן עבד אל-עזיז אל סעוד ואושרה בה.
היוזמה אושרה מחדש בכינוס הליגה הערבית ב-28 במרץ 2007. ראש ממשלת חמאס, אסמאעיל הנייה, נכח בכינוס זה.
הדעות חלוקות האם עצם נוכחותו הייתה מעין איתות של תנועת החמאס לגבי נכונותה לקבל את היוזמה או האם השתתפותו נבעה רק משום כך שהוא אולץ לעשות זאת על ידי מנהיגים בכירים בעולם הערבי, ובית המלוכה הסעודי בראשם.
בשנת 2017 פורסם שמדינות המפרץ הציעו צעדי נורמליזציה, ביניהן הקמת קווי טלקומוניקציה ישירים, מתן רשות טיסה מעל המרחב האווירי והסרת מגבלות על סחר בתמורה להפסקת הבנייה בחלק מההתנחלויות והקלת המצור על עזה.
מדינת ישראל באופן רשמי לא קיבלה את היוזמה הסעודית.
ואולם, בחודש נובמבר 2008 שיבח נשיא המדינה שמעון פרס את יוזמת השלום הסעודית בנאום בעצרת הכללית של האו"ם, במסגרת פסגה בנושא דיאלוג בין-דתי, בנוכחות עבדאללה, מלך ערב הסעודית.
"איננו יכולים לשנות את העבר", אמר פרס, "אולם אנו יכולים לעצב את עתידנו.
זה נראה אפשרי יותר היום לאור ההצעה הסעודית, שהפכה ליוזמת השלום הערבית.
האופן שבו מציירת היוזמה את עתיד האזור מעניק תקווה לעמים".
ראש הממשלה אהוד אולמרט הביע עמדה חיובית זהירה, באומרו במהלך ביקור שרי החוץ הירדני והמצרי כי ישראל רוצה לדון ביוזמת השלום הערבית.
מאוחר יותר הוסיף אולמרט בריאיון לשבועון האמריקני טיים' כי "אם תהיה לי ההזדמנות להיפגש עם עבדאללה מלך סעודיה, הוא יופתע מאוד לשמוע מה שיש לי לומר".
"אני מסתכל בחיוב רב על התפקיד הפעיל שסעודיה ממלאת במזרח התיכון כבר הרבה שנים", הוסיף אולמרט, ואמר שביוזמת השלום הסעודית "יש גישה מעניינת מאוד".
מנקודת ראות פלסטינית, ליוזמה יתרונות וחסרונות:
ראשית, לא מוזכר במפורש המונח "זכות השיבה", והיוזמה מסתפקת באזכור החלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם, שאף היא אינה כוללת מונח מפורש זה ומסתפקת בקביעה כי "...הפליטים אשר ברצונם לשוב לבתיהם ולחיות בשלום יורשו לעשות זאת במועד המוקדם ביותר האפשרי מבחינה מעשית [practicable].
על ועדת הפיוס לסייע לשיבתם למולדת [repatriation], יישובם מחדש וכן לשיקום הכלכלי והחברתי של הפליטים...".
הקושי הפלסטיני בהקשר זה טמון בעובדה כי החלטה 194 מוגבלת על ידי מועד אפשרי מבחינה מעשית והטענה – שאותה קיבל אף הנשיא מחמוד עבאס בהסכם ביילין – אבו מאזן – כי חזרת פליטים לישראל כבר אינה מעשית.
מעבר לכך, להודעה המסכמת של פסגת הליגה הערבית שהתקיימה בחודש מרץ 2009 צורפה הערה, שלפיה יוזמת השלום אינה כוללת את זכות השיבה לפליטים, ומשום כך לוב מסתייגת ממנה.
שנית, בשונה מעמדת הפתיחה של ערפאת בפסגת קמפ דייוויד, שעל פיה פשרה בירושלים אינה אפשרית, היוזמה הערבית המאוחרת יותר מקבלת את העיקרון שלפיו רק מזרח ירושלים תהיה בירת המדינה הפלסטינית.
ישנה אי בהירות ביוזמה לגבי גורלה של העיר העתיקה עצמה.
לעומת זאת, היוזמה מקבלת את העמדה הפלסטינית שעל פיה גבולות 67' – "הקו הירוק" – הם הבסיס לפתרון המימד הטריטוריאלי של הסכסוך.
ביוזמה מספר נקודות אשר נותרו עמומות, ככל הנראה במכוון.
ההכרזות הבאות של מנהיגי העולם הערבי מאירות ביתר בירור את הכוונות של העולם הערבי ביוזמה זו:
עם קבלת היוזמה הצהיר עמר מוסא, אז מזכ"ל הליגה הערבית, כי בהקשר של בעיית הפליטים נוסח היוזמה משאיר במכוון את הפתרון למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, ולא כנושא לדיון בין הליגה לישראל.
מוסא הוסיף בריאיון לעיתון המצרי 'אל אהראם' כי פיצוי כספי (compensation) "לצד זכות השיבה" יכול להחליף את החזרה עצמה (repatriation) אם הצד הפלסטיני הנוגע לדבר יסכים.
מרואן מועשר, לשעבר שר החוץ הירדני וממנסחי היוזמה, הדגיש בעיתון 'הארץ' כי היוזמה קוראת ל"פתרון מוסכם לבעיית הפליטים" והסביר כי "זו הפעם הראשונה שהעולם הערבי התחייב לפתרון מוסכם של בעיית הפליטים, מתוך התייחסות לחששות ישראל מהצפה של פליטים".
ארגון המדינות האסלאמיות הביע את תמיכתו ביוזמת השלום הערבית ומחדש אותה באופן קבוע בכנס השנתי של הארגון.
מבין כל 57 המדינות, רק איראן הביעה את הסתייגותה מהיוזמה.
ב-2014 פרסמו מספר קצינים בכירים במילואים מכתב גלוי אל ראש הממשלה נתניהו, ובו קראו לו לאמץ את יוזמת השלום הערבית ולהניע תהליך מדיני מול הפלסטינים.
כך נוסדה תנועת מפקדים למען ביטחון ישראל, בה חברים נכון ל-2018, 285 בכירים לשעבר במערכות הביטחון.
יוז MD 500 דיפנדר הוא מסוק קרב קל דו-מושבי, מתוצרת חברת יוז מסוקים האמריקאית, ששירת בחילות אוויר מערביים ובכללם חיל האוויר הישראלי בשנות ה-80 וה-90. כינויו בישראל היה להטוט.
מסוק הדיפנדר MD-500 הוא מסוק רב משימתי לסיור וגם למשימות של מסוק קרב שתוכנן כפיתוח של המסוק הקל לסיור: OH-6A "קאיוס", ששימש בהצלחה במלחמת וייטנאם וגרסתו האזרחית, ה-M500. כמו קודמיו, לדיפנדר תא טייס בעל צורה אופיינית של בועה והטייסים יושבים בו זה לצד זה.
לדיפנדר גם שריון קל לתא הצוות ולמנוע, מכלי דלק נאטמים וזרועות חיצוניות לתליית חימוש.
כן הורכב לו רוטור בעל חמישה להבים, שצמצם את רעש המסוק.
המסוק יוצר בארבעה דגמים: דגם צבאי בסיסי, דגם נגד צוללות, דגם נגד טנקים ודגם תצפית.
בדגמי נ"ט מאוחרים הוספה מערכת תצפית בקדמת תא הטייסים ששברה את מראה הבועה.
בשנות השמונים פותחה גם גרסה בשם NOTAR, חסרת רוטור אחורי, בה זרם אוויר עובר דרך הזנב המעובה ומתנגד לסחרור המסוק.
בשנת 1984 נרכשה חברת יוז על ידי חברת מקדונל דאגלס ושם המסוק נקבע כ-MD500.
המסוק נרכש בצורה מצומצמת על ידי צבא ארצות הברית עבור חטיבת המבצעים המיוחדים למסוקים, וכן נמכר במדינות רבות בעולם הודות למחירו הנמוך יחסית למסוקי קרב.
בין השאר שימש המסוק את חיל האוויר של קוריאה הדרומית.
חיל האוויר של צפון קוריאה הצליח בסוף שנות ה-80 לרכוש 87 מסוקים אזרחיים דומים לדיפנדר וצבעה אותם בצבעים של חיל האוויר של קוריאה הדרומית, במטרה לאפשר בלבול של הדרום קוריאניים.
מסוק הדיפנדר בחיל האוויר הישראלי
המסוק, בגרסת הנ"ט, נקלט בחיל האוויר הישראלי בשנת 1979 וכונה "להטוט".
ישראל רכשה כ-30 מסוקי דיפנדר לאחר שארצות הברית הגבילה את מספר מסוקי ה-AH-1 קוברה שהסכימה למכור לישראל.
יתרונותיו היו זריזותו, מחירו הנמוך (כ-40% ממחיר מסוק קוברה) והיותו שקט.
בישראל בוצעו מספר שינויים במסוק: בין השאר, פתח פליטת הגזים הוסט כדי להקשות מעט על זיהוי המסוק על ידי טילים מונחי חום.
עד שנת 1980 צורפו המסוקים לטייסות 160 ו-161 שהטיסו מסוקי קוברה, מאוחר יותר הוקמה טייסת דיפנדרים ייעודית וניתן לה המספר 190. הטייסת הוקמה בבסיס רמון ואחר כך הועברה לבסיס רמת דוד כדי לצמצם את בעיית הטווח בפעילות בלבנון ולמנוע את קשיי התפקוד של המסוק בתנאי חום.
מספר מסוקים מצומצם, בגרסה לא חמושה המשיך לשרת בטייסות הקוברה כמסוקי סיור.
בשיאם שירתו בחיל האוויר כארבעים מסוקי דיפנדר.
ביולי 1980 בוצעה התקיפה הראשונה של מסוקי הלהטוט בבקעת הלבנון.
ב-11 ביוני, סייעו הדיפנדרים לטנקים שעמדו לפרוץ לכביש ביירות-דמשק.
כאשר תקפו המסוקים 15 טנקי T62, נפגע אחד המסוקים בזנבו כתוצאה מפיצוץ קרוב של פגז טנק, ונחת נחיתת התרסקות.
הטייסים נפגעו, והטייס שנפצע קל יותר הצליח לחלץ את חברו, שני הטייסים נאספו על ידי מסוק בל 206 (סייפן).
באוגוסט 1984 תקפו מסוקי דיפנדר, שהמריאו מסיפונה של ספינת טילים מדגם סער 4.5 חוחית, בסיס מחבלים ימי בנהר אל-בארד במרחק 170 ק"מ מגבול ישראל.
למרות זריזותו התקשה המסוק להשתלב בפעילות המבצעית של חיל האוויר בהמשך שנות ה-90 של המאה ה-20. כשהוא עמוס בטילים התקשה המסוק לתפקד בגובה רב ובמזג אוויר חם, וטווח הטיסה שלו הפך מגבלה חמורה.
באמצע שנות ה-90, כאשר חיל האוויר הישראלי רכש עוד מסוקי קוברה, והחליט לרכוש מסוקי AH-64 אפאצ'י, נדחק הדיפנדר ממקומו.
הטייסת שהפעילה אותו קלטה מסוקי אפאצ'י ומסוקי הדיפנדר הוסבו לאימון מתקדם של טייסי תקיפה או נמכרו.
חמישה מסוקי דיפנדר נמכרו, במחיר 100,000 דולר כל אחד, לחברה קנדית שהעבירה אותם לקולומביה, דבר שהביא למתיחות ביחסי ישראל ארצות הברית על רקע הטענה שהם שימשו סוחרי סמים.
הצעה 6 היא יוזמה מדינית שהועלתה להצבעה וכשלה בקליפורניה, ארצות הברית, ב-7 בנובמבר 1978.
היוזמה נודעה בשם "יוזמת בריגס" (Briggs Initiative) על שם העומד מאחוריה, המחוקק המדיני השמרן ג'ון בריגס ממחוז אורנג'.
היוזמה הכושלת אמורה הייתה למנוע מהומואים, לסביות, וכל מי שתומך בזכויות להט"ב מלעסוק בהוראה בבתי הספר הציבוריים במדינה.
יוזמת בריגס הייתה כישלונה הראשון של תנועה שמטרתה הייתה לבטל חוקים שקידמו זכויות להט"ב במדינה, אותה הובילה אניטה בריאנט וארגונהּ "הצילו את ילדינו" שפעל בפלורידה.
הארווי מילק היה מהפעילים הבולטים נגד היוזמה, והתנגדותו של רונלד רייגן סייעה לבסוף לכישלונה בהצבעה.
אניטה בריאנט הייתה פעילה חברתית בולטת בפלורידה שעסקה בקידום ההתנגדות לזכויות להט"ב.
היא קיבלה כיסוי תקשורתי נרחב ברמה הארצית של הצלחתה לבטל במחוז דייד (Dade County) חוקים שאסרו אפליה על רקע נטייה מינית.
ביטול החוק גרר מאמצים לבטל חוקים נוספים המגנים על להט"בים מאפליה על רקע נטייתם המינית, והביא את מדינות אוקלהומה וארקנסו לאסור על הומואים ולסביות מלעסוק במקצועות הוראה בבתי ספר ציבוריים במדינות.
על רקע זה צמח הרעיון ליוזמת בריגס, לפיה "יפוטר ממערכת החינוך הציבורי כל מורה אשר מעודד, תומך או מבצע פעילות הומוסקסואלית".
היוזמה הייתה הניסיון הראשון מסוגה להגביל זכויות הומואים ולסביות בארצות הברית.
היכן שלא תהיה!") הלקוח משיר של פרנק סינטרה ומהווה פרפרזה ליציאה מהארון, התאגדו הפעילים החברתיים קרייג גוון, ביל קראוזה, הארווי מילק, האנק וילסון וטום אימאנו על מנת להביא לביטול היוזמה.
במסגרת הקמפיין שזכה לשם "קמפיין מס' 6" עברו פעילים חברתיים הומואים ולסביות מדלת לדלת במחוזות מגוריהם ועסקו בהסברה אודות הנזק החברתי, לטענתם, שיוזמה זו עלולה לגרום.
בתחילת ספטמבר 1978 נהנו מצדדי יוזמת בריגס מתמיכה ציבורית רחבה: סקרי דעת קהל שנערכו הראו כי כ-61% מבעלי זכות ההצבעה היו בעד היוזמה, בעוד 31% בלבד התנגדו לה, וזאת למרות עמדתם הרשמית של ארגונים גדולים וגופי כנסייה נגד ההצעה.
הקמפיין נגד ההצעה הצליח להדביק את הפער ל-45% תומכים מול 43% מתנגדים, ו-12% שטרם החליטו.
במקביל לקמפיין, התארגנו נגד ההצעה כמה קבוצות של הומואים רפובליקנים שהבולטת בהן הייתה "לוג קאבין רפובליקנס" שהוקמה בקליפורניה בשנת 1977. הקבוצה עסקה בלובינג בקרב ראשי המפלגה הרפובליקנית על מנת שיביעו התנגדות להצעה.
מושל קליפורניה לשעבר (ונשיא ארצות הברית בעתיד) רונלד רייגן, שהצטרף בשנות ה-60 למפלגה הרפובליקנית, יצא כנגד יוזמת בריגס באופן פומבי.
הוא שלח להוגי היוזמה מכתב התנגדות לא-רשמי מטעמו, והתראיין בכלי התקשורת והבהיר את עמדתו נגד היוזמה.
בנוסף, הוא כתב מאמר מערכת באחד מהעיתונים הגדולים של לוס אנג'לס בנושא וגם בו הביע את התנגדותו ליוזמה.
התזמון של התנגדותו של רייגן ליוזמה היה משמעותי שכן הוא תכנן לרוץ לנשיאות והיה זקוק הן לתמיכתם של השמרנים והן של המתונים במפלגה, ולמרות נטייתם לתמוך בה, הוא עמד על דעתו וציין: "מה שזה לא יהיה, הומוסקסואליות איננה מחלה מידבקת כמו חצבת.
הדעה המדעית הרווחת היא שנטייה מינית נקבעת בגיל מוקדם מאוד ומורה אינו יכול באמת להשפיע עליה".
מלבד רייגן פוליטיקאים נוספים שהתנגדו ליוזמה היו ג'רלד פורד וג'ימי קרטר (שהיה הנשיא), אשר הביע את התנגדותו בשלב מאוחר יותר.
בטרם ההצבעה הצביעו הסקרים על תמיכה ביוזמה בעלת פער משמעותי, אך ב-7 בנובמבר 1978 נחלה יוזמת בריגס מפלה ונכשלה בהצבעה בעקבות הקמפיין של קהילת הלהט"ב, בו תמכו אף כמה רפובליקנים בולטים.
ההצעה הפסידה אפילו במחוז אורנג', מקום מוצאו של ג'ון בריגס, הנחשב למחוז השמרן ביותר במדינה.
בשנת 2011 עברה בסנאט של טנסי הצעת חוק דומה.
יוז מסוקים הייתה אחת החברות האמריקאיות העיקריות ליצור מסוקים צבאיים ואזרחיים בין השנים 1950 ל-1980.
החברה החלה את דרכה בשנת 1947 כמחלקה בחברת "יוז איירקראפט" (Hughes Aircraft).
לאחר מכן, בשנת 1955, הייתה לחלק מ"חברת כלי יוז" (Hughes Tool Company).
בשנת 1972, הפכה ל"חטיבת מסוקי יוז" של "תאגיד סומה" (Summa Corporation) ושמה שונה מאוחר יותר, בשנת 1981, ל"יוז מסוקים בעʺמ".
עם זאת, לאורך כל ההיסטוריה שלה, הייתה החברה ידועה באופן לא רשמי כ"יוז מסוקים".
היא נמכרה ל"מקדונל דאגלס" בשנת 1984 והפכה לחברת־בת תחת השם "מקדונל דאגלס מערכות מסוק" (McDonnell Douglas Helicopter Systems).
חברת האם "מקדונל דאגלס" עצמה, נקנתה בשנת 1997 על ידי יריבתה בואינג ומוזגה לתוכה.
בשנת 1947, ניתב הווארד יוז מחדש את מאמציה של "יוז כלי טיס", ממטוסים למסוקים.
המאמץ הראשון הרציני בכיוון זה, החל בשנת 1948, כאשר יצרנית המסוקים "קלט אאוטוג'ירו" (Kellett Autogiro Corporation) מכרה ליוז את הדגם האחרון והעדכני שלה לייצור, את ה- "XH-17 Sky-Crane" ("עגורן-שמיים").
המסוק טס לראשונה באוקטובר 1952, אך היווה כישלון מסחרי.
בשנת 1955, פיצל הווארד יוז את "יחידת ייצור המסוקים" מ"יוז כלי טיס" והגדיר אותה מחדש כחלק מ"חברת כלי יוז", בשם "חברת כלי יוז - חטיבת כלי טיס" (Hughes Tool Co.
Aircraft Division), תוך התמקדות בייצור מסוקים קלים.
יוז דגם 269 היה עיצוב המסוק הראשון שהיה מוצלח.
הוא נבנה בשנת 1956, ולאחר כניסתו לייצור סדרתי בשנת 1957, שימש את חברת יוז לתפיסת חלק גדול מהשוק המסחרי.
הדגם הפך בסופו של דבר לחלק ממלאי הצבא האמריקאי, כמסוק אימון עיקרי (דגם "TH-55 Osage").
בחודש מאי 1965, זכתה החברה בחוזה לייצור מסוק תצפית חדש עבור צבא ארצות הברית וייצרה את ה- "OH-6 Cayuse" (יוז דגם 369).
ה- OH-6 פוּתח מאוחר יותר לדגם האזרחי יוז-500, שגרסאות ממנו מיוצרות עד עצם היום הזה.
בשנת 1972, מכרה יוז את "חטיבת הכלי" של "חברת כלי יוז", וגיבשה מחדש את החזקותיה הנותרות תחת השם "תאגיד סומה", שכלל את רכושו ועסקיו של הווארד יוז.
"חטיבת כלי הטיס" הפכה ל"חטיבת הליקופטר יוז - תאגיד סומה".
באותה השנה, פרסם הצבא האמריקאי, בקשה לקבלת הצעות עבור "מסוק תקיפה מתקדם".
מתוך רשימה התחלתית של 5 יצרנים, נבחרו לבסוף 2 מועמדים סופיים: חברת בל, ו"חטיבת טוּלקוֹ כלי טיס של יוז כלי טיס" (Hughes Aircraft's Toolco Aircraft Division), שהפכה מאוחר יותר ל"יוז מסוקים".
בשנת 1975, הועדף ונבחר הדגם YAH-64A/77 של חב' יוז, על פני הדגם YAH-63 של חברת בל.
טיסתו הראשונה של האבטיפוס, התרחשה בשנת 1977.
בשנת 1981, אורגנה "חטיבת הליקופטר יוז - תאגיד סומה" והוגדרה מחדש כ"יוז מסוקים בעʺמ".
עד לדצמבר אותה השנה, נבנו 6 אבות־טיפוס של המסוק AH-64A, והצבא האמריקאי העניק לחברה חוזה רכישה בגינו.
עד לשנת 2005, הגיע ייצור דגם זה, ליותר מ-1100 יחידות.
בשנת 1983, ירד דגם הייצור הראשון (AH-64) מפס הייצור במתקן החדש של החברה שבמסה (אריזונה).
באותה שנה, זכתה החברה לציון לשבח מההתאחדות הלאומית לאווירונאוטיקה (National Aeronautic Association) והוענק לה גביע קולייר (Collier Trophy) היוקרתי.
החברה גם העניקה רישיון ייצור לחברה "שווייצר כלי טיס" (Schweizer Aircraft) לייצר את דגם 300C.
בחודש ינואר 1984, נמכרה "יוז מסוקים בעʺמ", ל"מקדונל דאגלס" על ידי "תאגיד סומה", בשל מאמצי התאגיד לפשט ולייעל את התמקדותו ועניינו בפיתוח נדל"ן.
"מקדונל דאגלס" שילמה 470 מיליון דולר $ עבור החברה והפכה אותה לחברת־בת.
שמה של "יוז מסוקים" הוחלף ל"מקדונל דאגלס מערכות מסוק" מאוחר יותר, באוגוסט 1984. על אף שהקשר הישיר עם "יוז" נקטע, המשיכו וממשיכים עיצובי המסוקים שנוצרו על ידי "יוז מסוקים", להיות מיוצרים על ידי "בואינג מערכות כלי טיס סובבי־כנף" (Boeing Rotorcraft Systems), "מ.ד.
מסוקים" (MD Helicopters), ו"שווייצר כלי טיס".
חברת יוז איירקראפט הייתה חברה אמריקאית שעסקה בעיקר בתעשייה אווירית ומוצרי חלל.
החברה הוקמה ב-1932 על ידי הווארד יוז בקולבר סיטי שבקליפורניה כחטיבה ביוז טול קומפני (Hughes Tool Company).
החברה נודעה בפיתוח היוז H-4 הרקולס, גשושית החדירה של הגשושית גלילאו וה-AIM-4 פאלקון - טיל האוויר-אוויר המונחה המבצעי הראשון.
החברה נרכשה על ידי ג'נרל מוטורס מהמכון הרפואי הווארד יוז ב-1985. "יוז איירקראפט" עברה להיות חלק מיוז אלקטרוניקס (Hughes Electronics), הידועה כיום בשם DirecTV, עד שג'נרל מוטורס מכרה את נכסיה לריית'יאון ב-1997.
במהלך מלחמת העולם השנייה בנתה החברה מספר אבות טיפוס בשדה התעופה יוז שבקליפורניה.
בין אבות הטיפוס היו ה-H-4 הרקולס שנודע בכינוי "Spruce Goose", ה-H-1 רייסר, ה-D-2 וה- XF-11. בעת הקמת החברה, רק 4 אנשים הועסקו בה במשרה מלאה, ובימיה האחרונים הועסקו בה כ- 80,000 עובדים.
בקיץ 1947 פוליטיקאים מסוימים הפכו מודאגים מהניהול הכושל כביכול של פיתוח ה-H-4 הרקולס ומטוס הריגול XF-11. הפוליטיקאים הקימו ועדה מיוחדת לבחינת החברה, ועדה שלאחריה הוקמה ועדת חקירה נוספת של הסנאט והייתה הראשונה שהייתה פתוחה לתקשורת.
למרות דוח הוועדה הבקורתי, חברת יוז טוהרה מההאשמות.
ב-1948 הקימה חברת יוז חטיבה נוספת בחברה - חטיבת האווירונאוטיקה.
שני מהנדסים מחברת יוז, סימון רמו ודין וולדרידג', העלו רעיונות חדשים לאריזת הרכיבים האלקטרוניים על מנת להרכיב מערכת בקרת ירי אוויר מושלמת.
מערכת ה-MA-1 שבנו תיאמה נתונים שהתקבלו מרדאר המטוס עם מחשב אנלוגי על מנת להביא את המטוס המיירט אוטומטית למיקום בו יוכל לשגר טילים.
שניהם הקימו יחד את "תאגיד רמו-וולדרידג'" שהפך מאוחר יותר לחלק מחברת "תומפסון פרודקט" שמאוחר יותר הפך לחלק מ"תאגיד תומפסון-רמו-וולדרידג' (TRW) ב-1965, חברת אירונאוטיקה שהפכה למתחרה גדולה של יוז איירקראפט.
ב-1953 תרם הווארד יוז את חברתו למכון הרפואי הווארד יוז שרק הוקם, לכאורה כדי להתחמק מתשלום מיסים על סכומי הכסף הגדולים שהרוויח.
שנה מאוחר יותר, לורנס א.
היילנד נלקח כסגן נשיא ומנהל ראשי של חברת יוז.
היילנד הפך בסופו של דבר למנכ"ל החברה לאחר מותו של יוז ב-1976.
תחת הדרכתו של היילנד חטיבת האירונאוטיקה המשיכה לצמוח והפכה לרווחית ביותר ולחלק מרכזי ביותר מיוז איירקראפט.
החברה ייצרה מערכות רדאר, מערכות אלקטרו-אופטיות, בניית הלייזר הראשון שעבד, מערכות בקרת טיסה, מערכות טילים, מנועי יונים (לטיסות חלל) וטכנולוגיות מתקדמות נוספות.
מרכז המידע למאפיינים אלקטרוניים" (EPIC) של ארצות הברית התארח בספריית החברה בקולבר סיטי בשנות ה-70.
חברת החלל והתקשורת יוז הוקמה כחברת-בת של יוז איירקראפט ב-1961 בעקבות איחודן של קבוצת החלל והתקשורת וחטיבת מערכות החלל של חברת יוז.
החברה בנתה את לוויין התקשורת הגיאוסינכרוני הראשון בעולם - סינקום - ב-1963 ואת לוויין חיזוי מזג האוויר הגיאוסינכרוני הראשון - ATS-1 - ב-1966. מאוחר יותר באותה שנה בנתה החברה את סרוויור 1 שנחתה על הירח כחלק מתוכנית סרוויור שהייתה הכנה לנחיתה המאוישת על הירח בתוכנית אפולו.
החברה בנתה גם את החללית פיוניר-ונוס ב-1978 שביצעה את מיפוי הרדאר המקיף הראשון על נוגה ואת גשושית הנחיתה של הגשושית גלילאו שנשלחה לחקור את צדק בשנות ה-90. חברה יצרכ לווייני לקשורת בהשמנת חברות כמו "אינטלסט" ו-"PanAmSat".
בשנת 2000, כ-40% מכלל הלוויינים המסחריים הפעילים היו בתוצרתה של החברה.
ב-1947 הפנה הווארד יוז את מאמצי החברה מיצור מטוסים ליצור מסוקים.
המאמצים החלו ב-1948 כאשר חברת המסוקים Kellett Aircraft Co מכרה את דגמה האחרון ליצור בחברת יוז.
היוז XH-17 טס לראשונה באוקטובר 1952 אבל הוא לא הצליח בצורה מסחרית.
ב-1955 הפריד יוז את חטיבת המסוקים של החברה מהחברה ואיחד אותה עם חברת הכלים יוז (Hughes Tool Company) כך שהיא הפכה לחטיבת הטיס של חברת הכלים יוז (Hughes Tool Company's Aircraft Division).
חטיבה זו התמקדה בעיקר בבניית מסוקים קלים כמו היוז TH-55 אוסאג', יוז 300, יוז OH-6 קאיוס והיוז 500.
הווארד יוז לא השאיר צוואה ועם מותו ב-1976 היו שדרשו בעלות על עיזבונותיו.
מנהל ועורך דין בחברה טענו כי יש להם את הזכות להקים "ועדה מנהלת" שתיקח אחריות על המכון הרפואי הווארד יוז (HHMI) ויוז איירקראפט (שהייתה שייכת לו).
הפרקליט הראשי של מדינת דלאוור, ריצ'רד ר.
ווייר, לא הסכים לכך ופתח בהליכים נגד הוועדה.
אוברלי, המשיך בהליכים כשנתמנה לפרקליט הראשי של דלאוור ב-1983. אוברלי ציין כי הוא רוצה לראות חבר נאמנים חופשי שיבטיח שהמכון ימשיך להתנהל כמוסד צדקה ויפסיק לשמש כמקלט מס.
בינואר 1984 פסק השופט גרובר כ.
בראון כי יש צורך למנות נאמנים מכיוון שהווארד יוז לא השאיר צוואה.
בראון ביקש מהוועדה המבצעת וממשרד הפרקליט הראשי להציע רשימת מועמדים שיועברו לאישורו.
בראון אישר רשימת מועמדים באפריל 1984. בינואר 1985 חבר הנאמנים החדש של HHMI הודיע כי בכוונתו למכור את חברת יוז איירקראפט או במכירה פרטית או על ידי מכירת מניות.
ב-5 ביוני 1985 הוכרזה ג'נרל מוטורס כזכיינית במכירה פומבית שנמשכה 5 חודשים תחת סודיות.
חברות נוספות שהשתתפו במכירה היו בואינג ופורד.
הרכישה הושלמה ב-20 בדצמבר 1985 תמורת 5.2 מיליארד דולרים.
2.7 מיליארד במזומן והשאר ב-50 מיליון מניות של ג'נרל מוטורס.
ב-31 בדצמבר 1985 איחדה GM את יוז איירקראפט עם אלקו אלקטרוניקס שיחד הפכו לתאגיד האלקטרוניקה יוז, חברת-בת עצמאית.
באוגוסט 1992 השלימה יוז איירקראפט את רכישת עסקי הטילים של ג'נרל דיינמיקס תמורת 450 מיליון דולר.
ב-1994 הציגה יוז אלקטרוניקס את DirecTV - שירות תקשורת לוויינים עולמי הראשון לשימוש ביתי.
ב-1995 חטיבת החלל והתקשורת הפכה לספקית העולמית הגדולה ביותר של לווייני תקשורת.
בנוסף לכך רכשה החברה באותה שנה את "מגנווקס מערכות אלקטרוניקה" מקבוצת קרלייל.
ב-1996 יוז אלקטרוניקס ו-PanAmSat מסכימות לאחד את שירותי הלוויינים שלהם תחת חברה ציבורית יחידה.
ב-1997 העבירה GM את דלקו אלקטרוניקס מיוז אלקטרוניקס אל דלפי אוטומוטיב.
מאוחר יותר באותה שנה נמכרו שאר הנכסים של יוז איירקראפט לריית'יאון תמורת 9.5 מיליארד דולר.
החברות הנותרות נשארו תחת יוז אלקטרוניקס ותחת GM.
בשנת 2000 רכשה חברת בואינג שלוש חטיבות מתאגיד יוז אלקטרוניקס: תאגיד החלל והתקשורת יוז, יוז אלקטרון דינמיקס וספקטרולאב, בנוסף למעבדות יוז שכבר נרכשו על ידיה.
4 הקבוצות הצטרפו אל "בואינג מערכות לוויין", חברה-בת של בואינג שהפכה מאוחר יותר ל"מרכז לפיתוח לוויינים", חלק מ"מערכות ההגנה המשולבות של בואינג".
ב-2003 שרידיה של יוז אלקטרוניקס: DirecTV, DirecTV לאטין אמריקה, PanAmSat ויוז מערכות תקשורת נרכשו על ידי תאגיד החדשות (News Corporation) וקיבלו את השם קבוצת DirecTV.
1932 - הווארד יוז מקים את יוז אייקראפט כמחלקה בחברת הכלים יוז.
1948 - יוז מקים את קבוצת האירונאוטיקה הכוללת את קבוצת החלל והתקשורת יוז וחטיבת מערכות החלל יוז.
1953 - המכון הרפואי הווארד יוז מוקם ויוז איירקראפט מוקמת מחדש כחברת בת של המכון.
1955 - יוז מקים את חטיבת המסוקים שלו שנקראת חטיבת הטיס.
1960 - הלייזר הראשון מיוצר במעבדות המחקר יוז על ידי תאודור מאימן.
1961 - מוקמת חברת החלל והתקשורת יוז המאחדת את קבוצת החלל והתקשורת יוז וחטיבת מערכות החלל יוז.
מעבדות המחקר יוז משלימות את מעברם אל מאליבו.
1972 - יוז מוכר את חטיבת הכלים של חברת הכלים יוז.
נכסיו הנותרים מועברים לחברת ההחזקות שרק הוקמה אז - סומה קורפריישן.
הנכסים כללו את חברת טולקו איירקראפט ונכסיו של יוז בעסקים אחרים.
1976 - חברת טולקו איירקראפט הופכת ליוז מסוקים.
הווארד יוז מת בגיל 70, הוא לא השאיר אחריו צוואה.
1984 - סומה קורפריישן מוכרת את יוז מסוקים למקדונל דאגלס עבור 500 מיליון דולרים.
מאוחר יותר קיבלה החברה את השם מקדונל דאגלס מסוקים.
בית המשפט בדאלוור ממנה 8 נאמנים למכון הרפואי הווארד יוז.
הם מחליטים למכור את יוז איירקראפט.
1985 - המכון הרפואי הווארד יוז מוכר את יוז איירקראפט לג'נרל מוטורס עבור 5.2 מיליארד דולר.
החברה אוחדה עם דלקו אלקטרוניקס ויחד הם הפכו ליוז אלקטרוניקס שכללה את: דלקו אלקטרוניקס, יוז איירקראפט, חברת החלל והתקשורת יוז, יוז מערכות תקשורת ו-DirecTV.
1987 - יוז איירקראפט רוכשת את M/A-COM תקשורת ונהפכת ליוז מערכות תקשורת.
1994 - יוז אלקטרוניקס מציגה את DirecTV.
1995 - חברת החלל והתקשורת יוז הופכת לספקית הגדולה ביותר בעולם של לווייני תקשורת מסחריים.
יוז אלקטרוניקס רוכשת את מגנאווקס מקבוצת קרלייל.
1996 - יוז אלקטרוניקס ו-PanAmSat מסכימות לאחד את שירותי הלוויינים שלהם תחת חברה ציבורית יחידה.
1997 - ג'נרל מוטורס (GM) מעבירה את דלקו אלקטרוניקס מיוז אלקטרוניקס אל דלפי אוטומוטיב שהפכה לעצמאית ב-1999.
2000 - חברת החלל והתקשורת יוז נשארה עצמאית עד לשנת 2000 אז נרכשה על ידי בואינג והפכה למרכז פיתוח הלוויינים בואינג.
בואינג רכשה כשליש ממעבדות המחקר הווארד יוז כך שהן היו בבעלות בואינג, GM וריית'יאון.
2003 - שרידיה של יוז אלקטרוניקס: DirecTV, DirecTV לאטין אמריקה, PanAmSat ויוז מערכות תקשורת נרכשות על ידי תאגיד החדשות (News Corporation) ומקבלות את השם קבוצת DirecTV.
2004 - הבמאי מרטין סקורסזה משתמש במתחם יוז איירקראפט בפלייה-ויסטה על מנת לצלם את סרטו "הטייס" המספר את סיפור חייו של הווארד יוז.
יוז H-4 הרקולס הוא אב טיפוס של מטוס תובלה ימי כבד, שתוכנן ונבנה על ידי יוז איירקראפט.
המטוס ביצע את טיסתו היחידה ב-2 בנובמבר 1947 והפרויקט פסק.
המטוס, שנבנה מעץ בגלל הגבלת חומרי הגלם בתקופת מלחמת העולם השנייה שהגבילה את השימוש באלומיניום, קיבל את הכינוי "Spruce Goose" (אווז האשוחית) על ידי מבקריו, אף על פי שנבנה כמעט לחלוטין משדר ולא מאשוחית.
ההרקולס הוא המטוס הימי הגדול ביותר שנבנה אי פעם והוא היה המטוס בעל מוטת הכנפיים הגדולה ביותר בעולם עד 2019, אז הפסיד את התואר לסטרטולונץ'.
המטוס מוצג במוזיאון התעופה והחלל אברגרין (Evergreen Aviation & Space Museum) במק'מינוויל אורגון, ארצות הברית.
ב-1942, משרד המלחמה של ארצות הברית היה צריך להעביר ציוד צבאי ואנשים לבריטניה.
כלי השיט של צבאות בעלות הברית באוקיינוס האטלנטי סבלו מאבדות כבדות לטובת הצוללות הגרמניות.
האפשרות הנוספת להעביר מטענים אל בריטניה הייתה על ידי בניית מטוס תובלה בעל היכולת לשאת מטען רב ולחצות את האוקיינוס.
בשל צורכי המלחמה, המטוס לא יכול היה להיבנות ממתכת.
המטוס היה פרי יצירתו של הנרי ג'.
קאיסר - אחד ממתכנני ספינות ליברטי.
קאיסר חבר אל מתכנן המטוסים הווארד יוז כדי לבנות את המטוס, שייהפך למטוס הגדול ביותר של אותו זמן ולאחד הגדולים ביותר שנבנו מעולם.
המטוס יועד לשאת 750 חיילים חמושים או שני טנקי M4 שרמן.
בתכנונו המקורי, קיבל המטוס את הכינוי HK-1.
החוזה לבניית HK-1 הונפק ב-1942 כחוזה לפיתוח המטוס ושלושה מטוסים היו אמורים להיבנות בתוך שנתיים, על מנת שיוכלו לשרת את מאמצי המלחמה.
שבעה עיצובים שונים לבניית המטוס נבחנו, כולל עיצוב בעל שילדה כפולה, שילדה יחידה ושילובים שונים של 4, 6 ו-8 מנועים.
העיצוב שנבחר בסופו של דבר הֶאְֶפִיל בגודלו על כל מטוס אחר שאי פעם נבנה עד אז.
המטוס יועד להיבנות ברובו מעץ בגלל ההגבלה על אלומיניום, ולכן קיבל את הכינוי "אווז האשוחית" (על שם עץ האשוחית).
בגלל בעיות ועיכובים בבניית המטוס, קאיסר פרש מהמיזם, בעודו מאשים חלקית את יוז בעיכובים.
יוז המשיך את פיתוח המטוס בעצמו, נתן לו את הזיהוי H-4 הרקולס וחתם על חוזה חדש עם הממשלה, שכלל כעת רק בניית אב טיפוס אחד של המטוס.
בניית המטוס נמשכה באיטיות, כך שפיתוח ובניית המטוס הושלמו הרבה אחרי תום המלחמה.
המטוס נבנה על ידי יוז איירקראפט בשדה התעופה יוז שבקליפורניה.
עם השלמת בניית המטוס הוא הועבר בשלושה משלוחים עיקריים (כנף, כנף, גוף המטוס ומשלוח רביעי נוסף שכלל את הכנף האחורית ופריטים קטנים נוספים) אל לונג ביץ' שבקליפורניה.
לאחר הרכבת המטוס, נבנה סביבו האנגר גדול עם רמפה, שממנה ניתן יהיה להוריד את המטוס אל המים.
בגלל גודלו האדיר של ההאנגר היה צורך במערכת לבקרת אקלים בתוכו, כך שההאנגר נהיה למבנה הראשון מסוגו בארצות הברית.
ב-1947 נקרא יוז להעיד בפני "ועדת הסנאט לחקר המלחמה" על בזבוז כספי ממשל בבניית המטוס.
במהלך שימוע בסנאט ב-6 באוגוסט 1947 אמר יוז:
במהלך הפסקה בשימועים בסנאט, חזר יוז לקליפורניה על מנת לבצע מבחני נסיעה למטוס.
ב-2 בנובמבר 1947 החלו מבחני הנסיעה, כאשר ההגה בידיו של יוז עצמו.
צוותו כלל את דייב גרנט כטייס משנה, שני מהנדסי טיסה, 16 אנשי מכונות ושני אנשי צוות נוספים.
בנוסף להם היו במטוס 7 אנשי תקשורת ו-7 אנשי תעשייה.
בסך הכול היו על המטוס 32 אנשים.
אחרי שני מבחני הנסיעה הראשונים 4 כתבים עזבו את המטוס, אבל השאר נשארו לנסיעת המבחן האחרונה של המטוס ליום זה.
אחרי שהמטוס צבר מהירות, המריא ההרקולס לגובה 70 רגל (21 מטר) וטס במהירות של 217 קמ"ש למרחק של כ-1.6 ק"מ.
בגובה זה עדיין הורגש על המטוס אפקט הקרקע.
אחרי שהוכיח יוז למבקריו כי יצירת המופת שלו יכלה לטוס, ובכך הצדיק גם את השימוש בכספי הממשלה, המטוס לא טס יותר.
יכולת הנשיאה שלו וסייג הרוֹם שלו מעולם לא נבחנו.
צוות של 300 עובדים במשרה מלאה, שהושבעו בשבועת סודיות, שמרו על המטוס כשיר לטיסה בהאנגר עם בקרת האקלים.
ב-1962 צומצם הצוות ל-50 עובדים, ששוחררו גם הם לאחר מותו של יוז ב-1976.
ב-1980 נרכש ההרקולס על ידי מועדון הטיס של קליפורניה והוצג בלונג ביץ', קליפורניה.
ב-1988, חברת וולט דיסני רכשה את המטוס, ולאחר מכן הודיעה למועדון הטיס של קליפורניה כי אין ברצונה להציג יותר את המטוס בלונג ביץ', אחרי שתכנוניה להקים את המתחם השאפתני "פורט דיסני" ירדו לטמיון.
אחרי חיפושים רבים אחר מארח למטוס, העניק המועדון את האחריות על המטוס למוזיאון התעופה והחלל אברגרין.
בפיקוח המוזיאון, המטוס פורק והועבר למיקומו הנוכחי במק'מינוויל, אורגון שם הוא מוצג עד היום.
היוז H-1 רייסר היה מטוס מרוץ אמריקאי שנבנה על ידי יוז איירקראפט ב-1935. המטוס שבר את שיא המהירות בזמנו.
ה-H-1 היה המטוס האזרחי האחרון ששבר שיא מהירות, כל שוברי השיאים שבאו אחריו היו מטוסים צבאיים.
במהלך עבודתו על סרטו מלאכי הגיהנום (Hell's Angels) העסיק הווארד יוז את גלן אודרדיק שיתחזק את 100 המטוסים שהשתתפו בצילום הסרט.
לשניהם היה עניין משותף בתעופה והעלו רעיון לבניית מטוס שישבור את שיא המהירות.
המטוס קיבל שמות רבים אך שמו הרשמי והנודע הוא H-1. המטוס היה הראשון שיוצר על ידי חברת יוז איירקראפט.
תכנון המטוס החל ב-1934 עם בניית דגם גדול של המטוס שעבר בדיקות במנהרת הרוח של המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
הבדיקות הראו כי המטוס יוכל להגיע למהירות של עד 587 ק"מש.
זרימת הגוף של המטוס הייתה מרכיב חשוב מאוד בהשגת מהירות גבוהה וטכנולוגיות רבות פותחו במהלך בניית המטוס על מנת שגוף המטוס יהיה חלק לחלוטין.
ל-H-1 היה גם כן נסע מתקפל שהוסיף לזרימת הגוף של המטוס.
על המטוס הורכב מנוע פראט אנד ויטני R-1535, מנוע כוכבי בעל 14 צילינדרים בעל נפח של 25.2 ליטרים ולמרות שתוכנן להפיק עד ל-700 כח סוס הוא הפיק יותר מ-1000.
בגלל שני התפקידים השונים שיועדו למטוס המירוץ שני זוגות כנפיים נבנו עבורו וכל זוג הורכב לפי הצורך.
זוג אחד בעל מוטת כנפיים קצרה יותר שימש למרוצים ולשבירת שיאי מהירות, וזוג שני ארוך יותר שימש לטיסות מרוץ לטווח רחוק.
ה-H-1 הוטס לראשונה ב-13 בספטמבר 1935 על ידי הווארד יוז בעצמו.
כבר בטיסתו הראשונה שבר המטוס את שיא המהירות למטוס רגיל כשהגיע למהירות של 566 קמ"ש.
באותה טיסה הביא יוז ככל הנראה לכך שהדלק במטוס נגמר והוא נחת נחיתת אונס בשדה סמוך ללא שנגרם נזק חמור לו או למטוס.
ברגע שיצא יוז מהמטוס המרוסק הוא אמר: "אנו יכולים לתקן אותה, היא תטוס מהר יותר".
שיא המהירות באותה תקופה היה שייך למטוס הימי Macchi M.C.72 האיטלקי שהגיע למהירות של 709 קמ"ש באוקטובר 1934.
זמן מה לאחר מכן הכניס יוז במטוס מספר שיפורים קטנים שיסיעו למטוס לעמוד בטיסות לטווח רחוק יותר ולנסות ולשבור את שיא המהירות בחציית השטח היבשתי של ארצות הברית.
השיפור המשמעותי ביותר היה הרכבת זוג הכנפיים הארוכים יותר שהמעיטו את עומס הכנף על הכנפיים.
ב-19 בינואר 1937 שבר יוז את שיא המהירות בחציית ארצות הברית כשטס מלוס אנג'לס לניו יורק ב-7 שעות, 28 דקות ו-25 שניות.
השיא הקודם שהיה 9 שעות ו-27 דקות היה שייך גם כן להווארד יוז.
מהירותו הממוצעת במהלך הטיסה הייתה 518 קמ"ש.
ה-H-1 המקורי מוצג כיום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון די.
ג'ים רייט (Jim Wright) מקוטג' גרוב אורגון בנה העתק בגודל מלא של ה-H-1 שהוטס לראשונה ב-2002. ב-4 באוגוסט 2004 התרסק המטוס ורייט נהרג.
המטוס היה אמור לשמש בצילומי הסרט הטייס שמספר את סיפור חייו של הווארד יוז.
היוז XK-11 היה אב טיפוס של מטוס ריגול שתוכנן והוטס על ידי הווארד יוז עבור חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
כבר בטיסה הראשונה התרסק המטוס ויוז כמעט ונהרג והתוכנית לא הצליחה להתאושש מהכישלון.
המטוס תוכנן כך שיעמוד בתנאים שבהם עמד הריפבליק XK-12 שנבנה על ידי ריפבליק אוויאיישן.
הדרישות היו למטוס סיור וריגול מהיר ולטווח רחוק.
המטוס אמור היה להיות גרסה משופרת של היוז D-2 שמעולם לא טס אך עיצובו הסופי דמה יותר ללוקהיד P-38 לייטנינג.
המטוס היה תלת-גלגלי, דו-מנועים, דו-זנבי, חד-כנפי שנבנה כולו ממתכת.
למטוס היו שני מנועי פראט אנד ויטני R-4360 כוכביים בעלי 28 צילינדרים.
על כל מנוע הורכבו שני זוגות פרופלורים שהסתובבו בכיוונים מנוגדים והיו בעלי יכולת פסיעה משתנה להגברת הביצועים.
צבא ארצות הברית הזמין 100 מטוסי XF-11 אך ביטל את ההזמנה עם תום מלחמת העולם השנייה והשאיר את יוז עם שני אבות טיפוס של המטוס.
אב הטיפוס הראשון של המטוס, בעל מספר הזנב: 44-70155, שהוטס על ידי הווארד יוז, התרסק בעת טיסת הבכורה שלו ב-7 ביולי 1946. דליפת שמן גרמה לאיבוד שליטה על המנוע הימני וכתוצאה מכך המטוס החל לנטות חזק לימין.
יוז החליט לבצע נחיתת אונס במגרש הגולף של הלוס אנג'לס קאנטרי קלאב אך המטוס איבד גובה מהר מהמתוכנן, קיפץ על גגותם של שלושה בתים והרס את הבית השלישי לחלוטין.
כתוצאה מההתרסקות ומהאש שפרצה לאחריו יוז כמעט ונהרג.
התרסקות ה-XF-11 מתועדת בסרט "הטייס" משנת 2004.
אב הטיפוס השני שנבנה צויד בפרופלורים קונבנציונליים והוטס ב-5 באפריל 1947 על ידי יוז לאחר שהחלים מפצעיו.
בטיסה זו לא אירעו אירועים מייחודים ונמצא שהמטוס עומד בצורה טובה בטיסה במהירויות גבוהות.
עם זאת, במהירויות נמוכות נחוו בעיות שליטה וחיל האוויר האמריקאי, בבוחנו את המטוס לעומת ה-XF-12 החליט לבחור בשני בגלל שהיה קל יותר וזול יותר לטיסה ובנייה..
בסופו של דבר שינה חיל האוויר גם את החלטו זו ובחר ב-RB-50 סופרפורטרס וב-RF-61C ריפורטר שהיו בעלי אותם יכולות וזולים הרבה יותר.
עם הקמתו מחדש של חיל האוויר האמריקאי בספטמבר 1947 קיבל המטוס את הכינוי RF-11 והוא הועבר לבסיס חיל האוויר אגלין בדצמבר 1948 למטרות ניסוי.
יוזמות אברהם (לשעבר "יוזמות קרן אברהם") היא עמותה יהודית־ערבית המקדמת שילוב ושוויון בין יהודים וערבים אזרחי ישראל.
העמותה הוקמה בשנת 1989 ופועלת כקרן פילנתרופית אשר תמכה בארגונים ובפעולות המקרבות בין יהודים וערבים.
בחזון העמותה, מדינת ישראל הדמוקרטית, ביתו הלאומי של העם היהודי ושל כל אזרחיה, מבטיחה ומגינה על אזרחותם המלאה והשווה של אזרחיה הפלסטיניים; בה אזרחים יהודים ופלסטינים יוצרים במשותף חברה מלוכדת ומכלילה המתקיימת בשלום לצד מדינת לאום פלסטינית ריבונית ועצמאית.
שליחות העמותה היא לקדם שוויון ולכידות חברתית יהודית-פלסטינית בישראל באמצעות עיצוב מדיניות, השפעה על דעת הקהל וכן פיתוח והדגמה הלכה למעשה של מיזמים ותוכניות לחברה משותפת.
אסטרטגיות הפעולה של העמותה מגוונות.
בשנותיו הראשונות התמקדה בחלוקת מענקים לפעולות בתחום הדו-קיום והחינוך לחיים משותפים.
בעקבות 'אירועי אוקטובר 2000' החל העמחותה בפעולה שיטתית להשפעה על המדיניות הציבורית והממשלה בישראל, תוך שימוש באסטרטגיה של 'שכנוע באמצעות הדגמה' ("Advocacy Through Action").
בשנים האחרונות עושה העמותה שימוש נרחב גם בקידום חקיקה, עבודה תקשורתית והשפעה על דעת הקהל.
הקמת הארגון ושנותיו הראשונות – קרן אברהם כקרן פילנתרופית
הארגון הוקם בשנת 1989 ונקרא "קרן אברהם"; מקימיו הם הנדבן היהודי־אמריקני אלן סליפקא והפרופסור יוג'ין וינר, שהיה פעיל לצדו של ד"ר מרטין לותר קינג בתנועה לזכויות האזרח בארצות הברית .
בראשית ימיו היה זה גוף קטן, משרדיו שכנו ברחוב הלל בירושלים, ותפקיד הצוות היה לזהות יוזמות בנות־מימוש ולסייע להן בתכנון, במימון ובביצוע.
בראש הארגון עמדו ד"ר פייסל עזאיזה והנקה הבסי, והמנהלת הראשונה של הקרן הייתה ד"ר רחל שילה.
הפעולה הראשונה של הארגון הייתה מיפוי שדה הדו־קיום היהודי־ערבי.
בשנת 1992 פורסם "מדריך קרן אברהם לארגונים ולפעולות המקדמים דו־קיום בין יהודים לערבים בישראל", ונכללו בו 350 ארגונים ופרויקטים הפועלים במרחב זה.
את המדריך כתבו בני הזוג אניטה ויוג'ין וינר והסוציולוג ארנון בר־און.
בשנותיה הראשונה שימשה הקרן חממה ובית גידול לעשרות רבות של ארגונים ולמאות רעיונות ויוזמות שנועדו לשפר את מצב החברה הערבית ואת היחס אל האזרחים הערבים.
בין השנים 1992–2002 העניקה העמותה מאות מענקים לארגונים שהוקמו כדי לקדם שותפות ושוויון יהודי־ערבי.
היקף התמיכות בתקופה זו מסתכם על פי ההערכות ביותר מ־50 מיליון ש"ח.
באותן שנים שימשה מועצה יהודית־ערבית מעין "מטרייה ציבורית" לקרן אברהם וקשריה הענפים סייעו להפיץ את רעיון השותפות היהודית־ערבית.
בראש המועצה עמד נשיא המדינה החמישי יצחק נבון ואחריו שימש בתפקיד שר המשפטים לשעבר, הפרופסור דוד ליבאי.
בראש הוועד המנהל של הקרן עמד אז אלן סליפקא, וסגניו היו השופט בדימוס עבד אל־רחמן זועבי והתעשיין דב לאוטמן.
בתקופה זו עודדה העמותה עמותות וארגוני רווחה ובריאות להתאים ולהנגיש את שירותיהם לחברה הערבית ובהם: המועצה לשלום הילד, שדולת הנשים, אל־סם, ער"ן, ועוד.
ביולי 2000 קיבל אלן סליפקא מידיו של יו"ר הכנסת דאז, אברהם בורג, תעודת הערכה על תרומתה של קרן אברהם לקידום ההידברות בין ערבים ויהודים בישראל.
העשור השני: מקרן מענקים לארגון המעצב מדיניות
אירועי אוקטובר 2000 היו נקודת מפנה עבור הארגון.
בעקבות האירועים קרסו עשרות רבות של פעולות ויוזמות משותפות ליהודים ולערבים קריסה כמעט מוחלטת.
על כן הוחלט בתחילת שנות האלפיים על שינוי אסטרטגי בפעולות הקרן ועל מעבר הדרגתי לפיתוח מיזמים.
המהלך נעשה בהובלת דן פתיר, שבין השנים 2000–2005 כיהן בתפקיד סגן נשיא ניהולי של הקרן בישראל, ובשנת 2002 שינתה הקרן את שמה ל"יוזמות קרן אברהם".
בהשראת "הסכם יום שישי הטוב" שהסדיר את היחסים בין הרוב הפרוטסטנטי למיעוט הקתולי בצפון־אירלנד בשנת 1998, ובשיתוף עם החוקרת פרופ' מארי פיצדאף – המנהלת המייסדת של "המועצה ליחסים בין־קהילתיים" (Community Relations Council) בבלפסט – הובילה יוזמות קרן אברהם סדרה של משלחות לצפון אירלנד.
במשך השנים הוציא הארגון לצפון אירלנד כעשרים משלחות, והן נועדו ללמוד ואף "לייבא" רעיונות לרפורמות ולפעולות שונות שתכליתן לגשר בין קבוצות מסוכסכות ולבנות חברה משותפת.
במשלחות השתתפו פעילים חברתיים, אנשי חינוך, מנהיגים קהילתיים, עובדי מדינה, קציני משטרה ועוד.
בשנת 2007, הוגדרה אסטרטגיית הפעולה של הארגון כ"שיכנוע על בסיס עשיה", כלומר: קידום יעיל של מדיניות מצריך הדגמה של המדיניות המומלצת באמצעות עבודה ממשית בשטח.
במסגרת זו הושק בשנת 2006 מיזם "יא־סלאם: שפה כגשר תרבותי", ובשנת 2009 הושק מיזם "שריכאת חיאה" (שותפות לחיים).
מעמד השפה הערבית ומקומה תפסו תמיד מקום מרכזי בעבודת העמותה, הן כמקצוע לימוד במערכת החינוך והן כשפתם של האזרחים הערבים, שפה שבה הם זכאים לקבל שירותים.
לאורך השנים יזמה העמותה פעולות הסברה בנושא זה, ובראשן מעקב שיטתי אחר שירותי הממשלה המקוונים בערבית ובדיקה מעמיקה של אתריהם של משרדי הממשלה, של הכנסת ועוד.
במושב שערכה יוזמות קרן אברהם בכנס הרצליה בינואר 2008 הציגו הכלכלנים ד"ר רמזי חלבי ופרופסור עזרא סדן (לשעבר מנכ"ל משרד האוצר וסגן נגיד הבנק העולמי) מחקר שהראה כי חלקם של האזרחים הערבים בתוצר אינו עולה על 8%, ואילו חלקם באוכלוסייה הוא 20%.
לפי אומדנם של החוקרים, אובדן ההכנסות למשק בשל תת־השילוב של האזרחים הערבים במשק נע בין 30 ל־40 מיליארד ש"ח בשנה.
מחקר חלוצי זה היה נקודת מפנה היסטורית ביחסה של המדינה לציבור הערבי בכל הקשור לצורך בסגירת פערים בין האוכלוסיות ולצורך בפיתוח כלכלי של הערבים ובשילובם בהשכלה הגבוהה ובתעסוקה .
מנכ"ל משרד ראש הממשלה רענן דינור וראש הממשלה דאז אהוד אולמרט ליוו את המחקר עוד בתקופת כהונתם במשרד הכלכלה והמסחר, ודינור הודיע במהלך הדיון כי במשרד ראש הממשלה תוקם יחידה לפיתוח כלכלי של המגזר הערבי.
במסגרת הדרישה מהממשלה לקדם שילוב ושוויון של האזרחים הערבים הוציאה העמותה בשנת 2009 את אוגדן המידע לחברה הערבית, שנועד לסייע לקובעי המדיניות בבואם לקבל החלטות מושכלות המבוססות על מידע מהימן בכל הקשור לחברה הערבית בישראל.
3,000 עותקי האוגדן נמסרו לנבחרי ציבור, קובעי מדיניות וגופי תקשורת.
מהדורה שנייה ומורחבת של האוגדן (בעריכת פרופ' יצחק רייטר) יצאה לאור בשנת 2013.
עמותת יוזמות קרן אברהם הקימה והפעילה ועדת מומחים בראשות חתן פרס ישראל, פרופסור גבי סלומון והיו"ר המייסד של מכללת אל־קסאמי, ד"ר מוחמד עיסאווי.
עבודת הוועדה נפרסה על פני כחצי שנה, ובמהלכה יצאו חבריה ללונדון ולבלפסט להתרשם ממודלים של חינוך לסובלנות ולחיים משותפים.
בשנת 2009 הוגש "דו"ח הוועדה הציבורית לגיבוש המדיניות הממלכתית בנושא חינוך לחיים משותפים בין יהודים לבין ערבים בישראל", ושרת החינוך יולי תמיר אימצה אותו בשלהי כהונתה.
בשנים 2006–2012 קיימה העמותה מדי שנה אירוע אפטאר רב־משתתפים שנועד להכליל את החגים והמועדים של הציבור הערבי בלוח השנה הישראלי וכדי להרחיב את הידע של הציבור על החגים הללו.
באוקטובר 2006 נערך ביפיע האפטאר ההמוני הראשון בהשתתפות שר האוצר אברהם הירשזון, בשנת 2007 הוא נערך בנצרת בהשתתפות שרת החוץ ציפי לבני, ב־2008 במועצה האזורית גלבוע בהשתתפות שרת החינוך יולי תמיר, ולאחר מכן הוא נערך בעכו, בדיר אל־אסד ובכפר קרע בהשתתפות יו"ר הכנסת דאז ראובן ריבלין.
העשור השלישי: צמיחה ארגונית ומיזמים רחבי־היקף
בעשור השלישי לחיי העמותה נוספה להפעלת מיזמי השטח גם התמקדות בסוגיות יסוד הנוגעות ליחסים בין רוב ומיעוט בישראל.
בשנים אלה של קיפאון מדיני התבססה בארגון ההכרה בזיקה ההדוקה שבין הסכסוך הישראלי־פלסטיני לבין מצבה של החברה הערבית בישראל והיחסים בין יהודים וערבים בתוך המדינה.
התגבשה גם ההבנה שפתרון הסכסוך והקמת מדינה פלסטינית הכרחיים לשילוב מלא של המיעוט הערבי בישראל.
בה בעת הגיעו אנשי העמותה להכרה ששינוי חברתי יסודי מחייב השתתפות של המיעוט בכל תחומי החברה והמדינה וייצוגו בהם, לא רק בתעסוקה ובכלכלה אלא גם בשיח התקשורתי והציבורי וגם בניהול ענייני המדינה והחברה – וזאת באמצעות השתלבות בפוליטיקה ובממשל.
החל משנת 2008 החלה לפעול אגודת ידידי יוזמות אברהם בבריטניה.
המחאה החברתית של קיץ 2011 הייתה אירוע מכונן בחברה היהודית בישראל, אך האזרחים הערבים לא השתלבו במחאה משום שמוביליה חששו מתיוגם כ"פוליטיים".
עם זאת, חברת צוות יוזמות קרן אברהם, נדיה אסמעיל, הייתה חברה בוועדת הצללים של הארגונים החברתיים ל"ועדת טרכטנברג" כמומחית בתחום תעסוקת נשים.
בשנת 2012 פעלה בכנסת "ועדת פלסנר" (הוועדה לשוויון בנטל), ובמסגרתה הייתה כוונה לחוקק חוק שירות חובה שיחול על האזרחים הערבים.
פעילות העמותה בוועדה הצליחה למנוע ניסיון חקיקה זה.
בה בעת פעלה העמותה לקידום מודל מוסכם של שירות והתנדבות קהילתית.
העמותה פועלת לקידום השתתפותם וייצוגם הפוליטי של האזרחים הערבים בדמוקרטיה הישראלית כמרכיב מרכזי בשוויון ובחיים משותפים.
במערכות הבחירות של השנים 2012, 2015 ו־2019 פעלה העמותה בנושא זה הן ברמה הציבורית והן ברמה המחקרית באמצעות סדרת סקרים שבדקה את מגמות ההצבעה בציבור הערבי.
בשנת 2013 פרסם הארגון מחקר אשר הוכיח כי פעילותם הפרלמנטרית של חברי הכנסת הערבים מתמקדת בקידום הנושאים האזרחיים המעסיקים את המצביעים הערבים כגון חינוך, רווחה, תעסוקה ותשתיות ולא רק בנושאי לאום והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עם זאת, סדרה של סקרים שערכה העמותה מראה כי הציבור הערבי אמנם מצפה מנבחריו לעסוק בנושאים אזרחיים, אך גם בנושאי זהות, לאום והסכסוך.
כחודשיים לאחר המהומות בישראל (2021) בלוד, האשים הארגון את ראש עיריית לוד יאיר רביבו באחריות לפרעות בטענה כי "רביבו עסוק בהפצת שנאה ובשיסוי תושבי עירו הערבים ביהודים" וכי "לוד הפכה למוקד של עימותים בין יהודים לערבים, בין השאר, בגלל המדיניות המפלה שמוביל ראש העיר בשילוב הרטוריקה ההרסנית והמסוכנת שלו".
תקציב העמותה לשנה עומד על כ־10 מיליון ש"ח והוא מתבסס על מענקים מגורמים פרטיים ומוסדיים בישראל ומחוץ לה.
לעמותה אישור ניהול תקין ואישור תרומה מוכרת למס.
מתוך תפיסה שהשונוּת וההפרדה בין זרמי החינוך השונים בישראל מובילות לריחוק, לשנאה ולגזענות ופגיעה במרקם החיים המשותף, פועלת העמותה לקדם למידה וחינוך לחיים משותפים החל מבית הספר היסודי, חטיבות הביניים ובתי הספר התיכון וכלה במסגרות לבוגרים, האקדמיה ועולמות התעסוקה.
לימוד משותף – הוראת אנגלית במסגרת משותפת לתלמידי חטיבות ביניים בבתי ספר ביישובים ערביים ויהודיים סמוכים כדי להדגים שילוב חלקי בין בתי ספר ערביים ויהודיים המתבסס על אינטרס פדגוגי וערכי משותף.
חיים בארץ אחת – התוודעות של בני נוער יהודים בבתי ספר תיכוניים ובמכינות הקדם־צבאיות לחברה הערבית והתוודעות של בני נוער ערבים לחברה היהודית.
מטרת המיזם להדגים חינוך יעיל לחיים משותפים בגילים מעצבי־זהות.
אקדמיה כמרחב משותף – עיצוב המוסדות להשכלה גבוהה כמכלילים, מזמינים ושוויוניים כלפי תלמידים ואנשי סגל ערבים כדי להקל את קליטת עשרות אלפי הסטודנטים הערבים באוניברסיטאות ובמכללות.
הדבר נעשה באמצעות קורסים בכשירות רב־תרבותית, פעולות להכרת החברה הערבית והוראת ערבית לסגלים באוניברסיטאות, הובלת פורום ההנגשה עבור בני החברה הערבית במוסדות להשכלה גבוהה ועוד.
כשירות תרבותית – עריכת סדנאות וקורסים להכרת החברה הערבית בגופים ממשלתיים, בארגונים עסקיים, בגופים לשירותי בריאות ובעמותות.
"קהילות בטוחות" הוא מיזם לקידום שירותי אכיפה ושיטור עבור האזרחים הערבים באמצעות שינוי באופן השיטור כלפיהם, רכישת אמון ולגיטימציה מצדם והגברת נכונותם לשיתוף פעולה.
המיזם פועל בטמרה, מג'ד אל-כרום, עכו, ג'סר א-זרקא, כפר קאסם, לוד וערערה, ובמסגרתו נעשה בכל שנה מחקר הבודק את מדד הביטחון האישי בחברה הערבית ואת הפעולות שנוקטות הרשויות למיגור האלימות והפשיעה בחברה הערבית.
המיזם שואב השראה מרעיונות לשיפור היחסים בין משטרה למיעוטים ברחבי העולם.
המיזם "ערים משותפות" חותר לפיתוח תפיסה סדורה לניהול הערים המעורבות והפיכתן לערים משותפות, מכלילות ושוויוניות באמצעות תוכניות לחינוך בקהילה, לימוד מודלים של ערים משותפות בעולם, סִנְגוּר ומדיניות.
זאת כדי לשפר את היחסים בין ערבים ויהודים באותן ערים ולשמש דוגמה לערים נוספות ההופכות למעורבות.
לאחר אירועי יום הכיפורים 2008 בעכו הוציאה העמותה את הפרסום "ערים ואזורים מעורבים – פני המחר של מדינת ישראל", העוסק בשאלה כיצד צריכה להתנהל ולהיראות עיר שבה חיים יחד ערבים ויהודים.
בניסיון למנוע עימותים בערים המעורבות בשנת 2015, שבה חלו יום הכיפורים וחג הקרבן (עיד אל־אדחא) באותו יום, הפיקה העמותה סרטון אנימציה יחד עם האנימטור חנוך פיבן, והוא הוקרן בערוצי הטלוויזיה בימים שלפני החגים.
בערב החג ערכה העמותה כנס ציבורי גדול בלוד בהשתתפות הרבנים הראשיים לישראל, ראשי בית הדין השרעי, ראשי העדות הנוצריות וחברי כנסת יהודים וערבים, בקריאה לסובלנות בין יהודים לערבים.
המיזם "תקשורת כמרחב משותף" חותר ל"קידום סיקור הוגן ומגוון של המיעוט הערבי בתקשורת הישראלית".
נוסף על מיזמי השטח העמותה מפעילה לובי לקידום מדיניות לשילוב ושוויון בשורה של נושאים באמצעות תקשורת, קשרי ממשל, עבודה בכנסת ויחסי ציבור.
הוראת השפה והתרבות הערבית בידי מורות ערביות בבתי ספר יסודיים ממלכתיים.
המיזם נועד להדגים הוראה יעילה של ערבית במערכת החינוך העברית בשילוב של מורים משני המגזרים.
המיזם הושק בשנת 2005 ומטרתו לעורר בתלמידים יהודים אהבה לשפה הערבית ולשפר את עמדותיהם ביחס לאזרחים הערבים ולתרבות הערבית.
המודל החינוכי של "יא־סלאם" הוצג בהרחבה בחוברת שפרסמה העמותה בשנת 2013.