tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שימש כפטרון של ארגוני צדקה וגופים רבים, וביניהם אגודת הספינות הקטנות של דנקרק, הקרן למען ילדים נפגעי כוויות ומועדון הכלבים .
עם הגיעו לגיל 80 ב-2022 הודיע על פרישתו מן החיים הציבוריים.
הנסיך הוא איש עסקים הפועל בבריטניה ומחוץ לה.
הוא חבר במסדר הבונים החופשיים.
הנסיך היה הראשון בבני משפחת המלוכה שלמד רוסית והוא מתרגם מוסמך לשפה זו.
יש לו עניין רב ברוסיה והוא דמות מוכרת בה.
הוא קרוב משפחה של הצאר ניקולאי השני, והשתתף בטקס ההלוויה של הצאר ובני משפחתו בסנקט פטרבורג ב-1998. הוא גם קרוב משפחה של מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
היה פטרון של ארגונים הקשורים לרוסיה, וביניהם לשכת המסחר בריטניה-רוסיה וקרן גרגוריוס הקדוש.
הוא חבר כבוד באגודת משפחת רומנוב .
הנסיך קיבל גם את עיטור הידידות של רוסיה, אך החזיר אותו לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
עקב קשריו של הנסיך עם רוסיה הועלתה ב-2021 טענה שהוא משמש השגריר הבלתי רשמי של המלכה ברוסיה וכן שהוא קיבל כספים על מנת לקשור קשרים בין אישים מחוץ לרוסיה לבין דמויות בהנהגתה.
ב-2012 נטען שהנסיך קיבל כספים מהאוליגרך הרוסי בוריס ברזובסקי.
ברזובסקי טען בתגובה כי מתן הכספים היה כשר במסגרת יחסי חברות ביניהם.
בימי לימודיו באקדמיית סנדהרסט עסק הנסיך בחתירה.
השתתף במרוץ המכוניות לונדון מקסיקו 1970 ובאליפות העולם במרוצי מזחלות ב-1971. כמו כן היה חבר בעתודת הנבחרת האולימפית של בריטניה באולימפיאדת החורף בסאפורו ב-1972.
ב-1978 נשא הנסיך לאשה בטקס אזרחי בווינה את מריה כריסטינה אנה אגנס הדוויג אידה, הידועה כנסיכה מייקל מקנט.
הנישואים נחשבו לחריגים שכן היא הייתה נוצרייה קתולית וגרושה.
לאחר קבלת הסכמת האפיפיור יוחנן פאולוס השני לנישואיהם (הסכמה שקודמו פאולוס השישי סירב לתת) הם נישאו גם בטקס דתי קתולי בלונדון ב-1983. נולדו להם בן ובת.
עקב נישואיו לקתולית הוצא הנסיך מסדר הירושה לכתר הבריטי לפי הוראות חוק ההסדר 1701, אך הושב אליו לאחר תיקון חקיקה שהתקבל ב-2013.
תוארו של הנסיך מייקל ניתן לו בשל השתייכותו למשפחת המלוכה ובעקבות תוארו של אביו כדוכס קנט.
הנסיך עוטר בעיטורים ובאותות כבוד רבים בבריטניה ומחוץ לה, וביניהם:
אביר מפקד ואביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי (1992 ו-2003, בהתאמה)
עיטור הידידות של רוסיה (2009, הוחזר על ידו ב-2022)
תואר דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת סנקט פטרבורג למדעי הרוח והחברה (2012)
הנסיך וסינדרלה (בנורווגית: Tre nøtter til Askepott) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה נורווגי משנת 2021.
הסרט הוקרן בבכורה במקור ב-12 בנובמבר 2021. בישראל הסרט הוקרן בבכורה בדיבוב עברי ב-20 ביולי 2023.
מאז מות אביה, סינדרלה טובת הלב והאמיצה חיה עם אמה החורגת ואחותה החורגת דורה שמתייחסות אליה כמו משרתת.
במהלך אחת הבריחות היומיות שלה ליער, סינדרלה מונעת מזוג נערים לצוד חיות בר.
סינדרלה לא יודעת שאחד הנערים הוא הנסיך החתיך של הממלכה.
הנסיך וסינדרלה מרגישים משהו מיוחד בקשר הקצר שנוצר ביניהם.
הנסיך, כמו סינדרלה אוהב לברוח אל הטבע, ומסרב בכל תוקף ללכת בדרך שמתכנן לו אביו המלך.
בנשף המלכותי הבא מתכנן המלך למצוא לנסיך את הכלה המיועדת.
בינתיים בביתה של האם החורגת, האם ובתה מתכננות את השתתפותם בנשף, כדי שהבת תנסה לשבות את ליבו של הנסיך.
לסינדרלה שמביטה מהצד מובהר שהנשף לא בשבילה ובכל מקרה אין היא יכולה להשתתף בנשף בבגדים הבלויים שלה.
רק שהאם החורגת לא יודעת שלסינדרלה יש כמה חברים שיעשו הכל כדי לשמח אותה.
סינדרלה מקבלת במתנה שלושה אגוזי לוז קסומים.
האגוזים יגשימו את כל משאלותיה.
הדיבוב העברי בוים על ידי לני כהן ושרון כהן, והופק על ידי שרון כהן.
יעל עמית - האמא החורגת
אדווה עדני - רוזה / מלכה
קובי ליקורמן - בנדיק / ברון
אליעזר וייס - מורה / חוואי
עמית יוסוביץ' - סמי / הראלד
לני כהן - נערת כפר
גל שמי - נער כפר
הנסיך מרקו (בסרבית: Marko Mrnjavčević או Kraljević Marko; בערך 1335 – 17 במאי 1395) היה מלך סרביה דה-יורה משנת 1371 ועד מותו ב-1395, אם כי בפועל שלט רק על נחלה קטנה במרכז מקדוניה שבירתה פרילפ.
מרקו הוא הדמות המרכזית והפופולרית ביותר בשירה האפית ובפולקלור של עמי דרום הבלקן (סרבים, בולגרים, מקדונים וקרואטים), שם הוא מוצג כגיבור בעל כוח על-אנושי המגן על עמו מפני עוולות הכיבוש העות'מאני.
מרקו נולד בסביבות שנת 1335 והיה בנו הבכור של המלך ווקאשין מרינאבצ'ביץ' (Vukašin Mrnjavčević), אציל רב-עוצמה ששימש כעוצר תחת הקיסר סטפן אורוש החמישי (Stefan Uroš V) וזכה בתואר מלך.
למרקו היו שני אחים היסטוריים מתועדים, אנדרייה (Andrija) ודימיטר (Dimitar), ואח שלישי בשם גויקו (Goyko) המופיע במסורת העממית.
בשנת 1371 נהרג אביו בקרב מאריצה נגד העות'מאנים.
לאחר מות הקיסר אורוש באותה שנה, מרקו הכריז על עצמו כמלך הסרבים, אך האצולה והכמורה לא הכירו בתביעתו.
הוא נותר שליט של נסיכות מצומצמת סביב פרילפ, בעוד אצילים אחרים השתלטו על חלקים מנחלתו.
בשל עוצמתו הצבאית המוגבלת, הפך מרקו לואסל של הסולטאנים העות'מאנים (מוראט הראשון ובאיזיט הראשון) ושילם להם מס עובד.
הוא נהרג בקרב רובינה (Battle of Rovine) ברומניה בשנת 1395, תוך שהוא נלחם בצד העות'מאני נגד הנוצרים, אם כי לפי המסורת מילותיו האחרונות היו תפילה לניצחון הנוצרים גם במחיר מותו שלו.
הנסיך מרקו האפי שונה משמעותית מדמותו ההיסטורית.
הוא מוצג כלוחם ענק בעל כוח פיזי עצום, המסוגל לסחוט מים מעץ יבש בן תשע שנים.
הוא מתואר כדמות מורכבת ואנושית מאוד: חם מזג, חובב שתייה מושבע, אך גם בעל חוש צדק מפותח, נאמן לאמו ומגן על החלשים והסובלים.
מרקו האפי פועל כמעין "רובין הוד" בלקני, שלמרות היותו ואסל רשמי של הסולטאן, הוא לעיתים קרובות מתגרה בו, מפר את חוקיו ומביס את נציגיו.
דמותו משלבת מאפיינים של אביר ימי-ביניימי עם תכונות של איכר פשוט המחובר לאדמתו.
לאחר מותו של הקיסר אורוש החמישי, מרקו האפי נדרש להכריע מי היורש החוקי לכתר.
אף על פי שאביו ודודיו איימו להורגו אם לא יכריז עליהם כיורשים, מרקו פעל על פי "ספרי הקודש" והכריז על אורוש כיורש החוקי, מה שהוביל לקללה שהטיל עליו אביו - לשרת את הטורקים.
למרקו היה סוס מיתולוגי בשם שאראץ (Šarac - "המנומר"), הסוס היה פיקח ובעל יכולות על-טבעיות אשר ליוו אותו בקרבותיו.
הקשר ביניהם מתואר כקשר בין אחים; מרקו חלק עם סוסו את היין ששתה מקערה גדולה.
נשקו העיקרי של מרקו היה הטופוז (topuz) - אלה כבדה שמשקלה מתואר כ-100 ליברות (כ-45 ק"ג), מתוכן 60 ליברות פלדה, 30 ליברות כסף ו-10 ליברות זהב.
הוא נשא גם חרב מופלאה שחושלה על ידי הנפח המפורסם נובאק, איתה היה יכול לחתוך סדן לשניים.
אמו של מרקו, יברוסימה (Jevrosima)
המלכה יברוסימה היא הדמות המוסרית המנחה את מרקו.
היא מייצגת את החוכמה, הצדק והערכים הנוצריים.
בשירי האפוס, מרקו מתייעץ איתה לעיתים קרובות ומקשיב לעצותיה, גם כשהן נוגדות את יצריו.
באחד השירים המפורסמים, היא מפצירה בו להפסיק להילחם ולעבור לחרוש את האדמה; מרקו מציית לה אך חורש את הדרכים הראשיות של הסולטאן כדי להתגרות בטורקים.
בפולקלור, הקשר בין מרקו לאחיו אנדרייה (Andrija) נושא לעיתים גוון טרגי.
שיר מוקדם מתאר את מרקו כמי שהרג את אחיו בחמת זעם בשל חלוקת שלל, אם כי שירים מאוחרים יותר מנסים "לטהר" את שמו ומתארים כיצד מרקו נוקם את מותו של אנדרייה מידי הטורקים.
מרקו מוצג כלוחם שהעות'מאנים חוששים מפניו.
בשירי האפוס, הסולטאן מכנה אותו לעיתים "בני" ומעניק לו חירות וזהב בתמורה לשירותיו בקרבות נגד אויבי האימפריה, כגון ה"ערבי השחור" (Crni Arapin) או מוסה השודד (Musa Kesedžija).
עם זאת, מרקו תמיד שומר על עצמאותו ומעניש טורקים שפוגעים בעמו.
מרקו ומוסה השודד (Musa Kesedžija): קרב מיתולוגי הירואי בין שני לוחמים בעלי כוח שווה, בו מרקו ניצח בעזרת תחבולה או סיוע של הויליה (Vila - פיית הרים), וגילה שלמוסה היו שלושה לבבות, מה שעורר בו חרטה על שהרג לוחם טוב ממנו.
ביטול מס החתונה: מרקו הציל נערה קוסובואית שהייתה אמורה להינתן ל"ערבי השחור" בשל מס כבד שהוטל על נישואים.
הוא הרג את הערבי ושחרר את האנשים מהמס.
מרקו והווילה (Vila): קרב מיתולוגי בו פיית ההרים ראביוילה (Ravijojla) ירתה חצים על חברו של מרקו, מילוש אוביליץ'.
משום ששירתו הייתה יפה משלה.
מרקו רדף אחריה על שאראץ, הביס אותה ואילץ אותה לרפא את מילוש.
מותו של מרקו ואגדת האלמוות
לפי האפוס, מרקו לא מת בקרב אלא בנסיבות שלווה על הר אורווינה.
הווילה מבשרת לו כי זמנו הגיע לאחר שסוסו שאראץ מועד ובוכה.
מרקו הורג את סוסו וקובר אותו כדי שלא ישרת את הטורקים, שובר את חרבו ואת חניתו, ומשליך את אלתו לים.
הוא כותב צוואה המבטיחה שלוש שקי זהב למי שיקבור אותו: אחת למוצא הגופה, אחת לכנסיות ואחת לעניים.
מרקו נקבר בכנסיית חילנדר (Hilandar) על הר אתוס ללא מצבה כדי שאויביו לא יחללו את קברו.
עם זאת, אגדה נפוצה טוענת שמרקו לא מת באמת, אלא ישן במערה ליד פרילפ.
הוא יתעורר כאשר חרבו, שננעצה בסלע עד הניצב, תצא החוצה מעצמה, ואז יחזור להושיע את עמו.
דמותו של מרקו שימשה השראה ליצירות אמנות רבות בבלקן ובעולם.
באמנות: הפסל היוגוסלבי המפורסם איוואן מסטרוביץ' יצר פסלי ענק של מרקו כסמל לעוצמה לאומית.
בספרות: סופרים כמו יוהאן וולפגנג פון גתה ומרגריט יורסנאר כתבו עליו.
בימינו: דמותו נותרה סמל של התנגדות וזהות בלקנית, והוא נחשב ל"רקולס" הסלאבי.
כפי שהמלך ארתור מייצג את האתוס הבריטי, הנסיך מרקו הוא העמוד המרכזי של הנשמה הבלקנית, המשלב מציאות קשה של כיבוש עם חלומות על גבורה נצחית.
קרל פיליפ אדמונד ברטיל, דוכס ורמלנד (בשוודית: Carl Philip Edmund Bertil av Sverige; נולד ב-13 במאי 1979), הוא בנו השני של מלך שוודיה קרל השישה עשר גוסטב והמלכה סילביה.
שימש לאחר לידתו כיורש העצר לכתר השוודי, עד לשינוי החוק בעניין.
הנסיך קרל פיליפ נולד ב-13 במאי 1979 בסטוקהולם, לקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה ולסילביה, מלכת שוודיה, בתם של ולטר זומרלאט ואליס סוארס דה טולדו.
בעת לידתו היה קרל פיליפ יורש העצר, על פי חוקי העדפת הבן הבכור שהיו קיימים בעת לידתו.
שבעה חודשים לאחר לידתו (1 בינואר 1980), שונה החוק, והשווה את זכויות ירושת הכתר לנשים וגברים.
מכיוון שהשינוי בוצע למפרע, חזרה אחותו הנסיכה ויקטוריה לשמש בתפקיד יורשת העצר, שבו החזיקה מאז לידתה ועד לידתו של קרל פיליפ.
קרל פיליפ נמצא בסדר הירושה לאחר אחותו וילדיה.
בסדר הירושה לכתר הבריטי מקדים קרל פיליפ את אחותו, מכיוון שחוק ההסדר, המסדיר את הירושה למלוכה הבריטית, נתן עדיפות לבנים זכרים על בנות (החוק שונה בהסכמת פרת' ב-2011, אך השינוי לא הוחל למפרע).
קרל פיליפ מדורג בערך במקום ה-200 בסדר ירושה זה, ואחותו אחריו.
הנסיך קרל פיליפ שירת בצבא השוודי כמפקד ספינה.
למד עיצוב גרפי ברוד איילנד ובשנת 2011 סיים את לימודיו בניהול חקלאי באוניברסיטת אלנארפ.
ב-13 ביוני 2015 נשא לאישה את סופיה הלקוויסט, דוגמנית לשעבר, ממנה נולדו לו 3 בנים ובת:
הנסיך אלכסנדר, דוכס סודרמנלנד (נולד ב-19 באפריל 2016)
הנסיך גבריאל, דוכס דארנה (נולד ב-31 באוגוסט 2017)
הנסיכה אינס מריה (נולדה ב 7 פברואר 2025)
הנסיכה ביאטריס אליזבת מרי , היא בתם הבכורה של הנסיך אנדרו, דוכס יורק ושל שרה פרגוסון, דוכסית יורק.
הנסיכה היא התשיעית (והאישה השלישית) בסדר הירושה לכתר הבריטי, לפני בתה ולפני אחותה הקטנה הנסיכה יוג'יני.
בעת הולדתה, הייתה ביאטריס הנסיכה הבריטית הראשונה מאז שנולדה הנסיכה אן בשנת 1950.
ביאטריס נולדה בבית החולים פורטלנד, והוטבלה ב-20 בדצמבר 1988. ביאטריס נקראה על שמה של ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה הצעירה של המלכה ויקטוריה.
ביאטריס למדה בבית הספר הפרטי בית אפטון שבווינדזור החל משנת 1991, משנת 1995 למדה בבית הספר הפרטי קוורת' פארק, ומשנת 2000 בבית הספר התיכון הפרטי סנט ג'ורג'ס שבאסקוט.
בספטמבר 2008 החלה ביאטריס ללמוד היסטוריה באוניברסיטת לונדון.
ביאטריס משתתפת באירועים רשמיים של משפחת המלוכה ומסייעת לארגוני צדקה שונים.
בשנת 2002 ביקרה ילדים הנגועים בווירוס HIV ברוסיה, וכן סייעה לאגודה הבריטית ללוחמה בסרטן בקרב ילדים ובני נוער (Children and Teenage Cancer Trust).
ביאטריס השתתפה בתפקיד אורח בסרט "ויקטוריה הצעירה" שהפיקה אימהּ.
בספטמבר 2019 הודיע הארמון על אירוסיה עם אדוארדו מפלי מוצי.
החתונה תוכננה להתקיים ב-29 במאי 2020 בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס, אך נדחתה בשל מגפת הקורונה ולבסוף התקיימה בטקס פרטי מצומצם בווינדזור ב-17 ביולי 2020.
מלידתה ועד לנישואיה היה שמה הרשמי של הנסיכה "הנסיכה ביאטריס מיורק".
עם נישואיה, היא איבדה את השיוך הטריטוריאלי של אביה והיא נקראת כעת "הנסיכה ביאטריס, הגברת אדוארדו מפלי מוצי".
ב-18 בספטמבר 2021 ילדה הנסיכה ביאטריס בת.
סיינה אליזבת מפלי מוצי (Sienna Elizabeth Mapelli mozzi), הממוקמת במקום ה-10 בסדר הירושה לכתר הבריטי.
שמה הראשון של התינוקת ניתן לה על שם העיר סיינה שבאיטליה, כרמז למוצאו האיטלקי של אביה.
שמה השני ניתן לה על שמה של רב-סבתה, המלכה אליזבת.
ב-22 בינואר 2025 ילדה את בתה השנייה, אתנה אליזבת רוז מפלי מוצי.
שלט האצולה של הנסיכה הוא מעוין המחולק לארבעה רבעים.
ברביע הראשון והרביעי (השמאלי העליון והימני התחתון) שלושה אריות לבנים צועדים, על רקע אדום, שהם מביטים לעבר הצופה.
ברביע הימני העליון אריה אדום עומד על שתי רגליו האחוריות, ומביט לשמאל.
ברביע השמאלי התחתון נבל בצבע תכלת על רקע צהוב.
הרביע הראשון והרביעי הם דגל אנגליה, השני מסמל את סקוטלנד והשלישי את אירלנד.
בראש השלט חמש תגיות, כאשר בכל אחת משתי התגיות החיצוניות ובתגית האמצעית מצויה דבורה.
לשלט שני תומכים: אריה ניצב מימין, וחד קרן משמאל.
הנסיך ריצ'רד אלכסנדר וולטר ג'ורג', הדוכס השני מגלוסטר הוא בן למשפחת המלוכה הבריטית.
ריצ'רד הוא נכדו של המלך ג'ורג' החמישי ורעייתו מרי מטק, ונושא את התואר דוכס גלוסטר אותו ירש במות אביו בשנת 1974. ריצ'רד ניצב במקום ה-31 בסדר הירושה לכתר הבריטי.
ריצ'רד נולד ב-26 באוגוסט 1944, בהאדלי קומון (Hadley Common) שבהרטפורדשייר לנסיך הנרי ולנסיכה אליס.
אביו, הנסיך הנרי, היה בנו השלישי של המלך ג'ורג' החמישי ורעייתו, המלכה מרי מטק.
אימו, הנסיכה אליס, הייתה בתם של ג'ון מונטאגו-דגלס-סקוט, דוכס בקלוך.
ריצ'רד הוטבל בטירת וינדזור באוקטובר 1944 על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, ובין סנדקיו היו המלכה אליזבת (לימים המלכה האם), הנסיכה אליס מאולבני (אשר בתה נכחה במקומה באירוע), וולטר מונטאגו-דגלס-סקוט, דוכס בקלוך, ג'ורג' קיימברידג', מרקיז קיימברידג', מריה לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין.
בשל מלחמת העולם השנייה, ומחשש להפצצות, לא פורסם אתר ההטבלה.
בשל היותו אחיינו של המונרך המכהן, נשא ריצ'רד את התואר "הוד מעלתו הנסיך מגלוסטר" מלידתו.
בעת לידתו היה ריצ'רד חמישי בסדר הירושה לכתר הבריטי (לאחר אביו ואחיו, הנסיך ויליאם מגלוסטר).
בהיותו בן ארבעה חודשים עברה משפחתו של ריצ'רד לאוסטרליה שם כיהן אביו כמושל הכללי בין השנים 1945–1947.
בשנת 1947 שבה המשפחה להתגורר באחוזת ברנוול.
הנסיך התחנך על ידי מורים פרטיים בביתו, ולאחר מכן למד בבית ולסלי שבברודסטיירס ובמכללת איטון.
בשנת 1963 החל לימודי אדריכלות במכללת מודלין שבקיימברידג' וביוני 1966 קיבל תואר BA.
בשנת 1971 הוענק לו תואר MA.
בשנת 1966, לאחר סיום לימודי התואר הראשון, הצטרף למשרד למבני ציבור ועבודות ציבוריות לשנה של התמחות.
הנסיך שב לקיימברידג' בשנת 1967 וביוני 1969 הוסמך כאדריכל, והחל לעבוד בחברת אדריכלות לונדונית.
בעקבות מותו של אחיו הבכור, הפך ריצ'רד ליורש התואר המשפחתי, עזב את משרתו על מנת לשאת בחובותיו המלכותיות, והחל לייצג את בת דודתו, המלכה אליזבת באירועים רשמיים שונים.
ב-8 ביולי 1972 נשא הנסיך לאישה את ביריגטה ון דורס מדנמרק.
החתונה נערכה בכנסיית סנט אנדרוז, בבארנוול שבנורת'המפטונשייר.
אלכסנדר וינדזור, רוזן אלסטר (נולד ב-24 באוקטובר 1974), נשא לאישה את קלייר בות'.
אלכסנדר יירש את התואר דוכס גלוסטר במות אביו;
ליידי דווינה לואיס (נולדה ב-19 בנובמבר 1977), הייתה נשואה לגרי לואיס;
ליידי רוז גילמן (נולדה ב-1 במרץ 1980), נישאה לג'ורג' גילמן.
הילדים אינם רשאים לשאת את התואר "נסיך" ואת התואר "הוד מעלתו" בשל היותם נינים של מונרך.
ב-10 ביוני 1974, במות אביו, ירש ריצ'רד את התארים "דוכס גלוסטר", "רוזן אלסטר", ו"ברון קלודן".
באפריל 2008 מונה הנסיך ריצ'רד לאוצר אוניברסיטת ווסטר.
ביתם הרשמי של הדוכס ורעייתו הוא ארמון קנזינגטון שבלונדון.
הנסיך הוא חבר במסדר הבירית (1997); במסדר הוויקטוריאני המלכותי (1974); מסדר ג'ון הקדוש (1975); וכן חבר במסדר הנורווגי המלכותי של אולב הקדוש (1973); ומסדר הכוכב הצפוני המלכותי של שוודיה (1975).
כצאצאו של המלך ג'ורג' החמישי, שלט האצולה של ריצ'רד מבוסס על שלט האצולה המלכותי, כאשר ההבדל הוא בתגי השלט: שני התגים החיצוניים, והתג האמצעי מציגים צלבים אדומים על רקע לבן, ושני התגים הפנימיים מציגים אריה אדום צועד על רקע לבן.
הנסיך רנדיאן או רנדיון (Randion), שנודע גם בשמות "איש הנחש", "הטורסו האנושי", "הזחל האנושי" ומגוון שמות אחרים, היה אמן קרקס פופולרי ללא גפיים שהופיע בראשית המאה ה-20. הוא נודע בעיקר בשל יכולתו לגלגל סיגריות בעזרת שפתיו.
נאמר כי הובא לארצות הברית על ידי פי.
ברנום ב-1889, ובמשך 45 שנה היה אטרקציה פופולרית במופעי קרקס ובמופעי שוליים.
בשנת 1932 הופיע בסרט פריקס.
רנדיאן (ששמו מלידה אינו ידוע) נולד ללא ידיים וללא רגליים בדמררה, גיאנה הבריטית.
הוא היה בן דת ההינדואיזם ודיבר הינדי, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
אשתו נודעה בשם הנסיכה שרה, ונולדו להם ארבע בנות ובן אחד.
הוא ואשתו התגוררו ברחוב ווטר 174 בפטרסון, ניו ג'רזי, עד מותו.
במופע שלו, לבש רנדיאן בגד כותנה שהיה צמוד לגופו, ושיווה לו מראה של זחל או נחש; הוא התנייע על הבמה על ידי הזזת מותניו וכתפיו, כבתנועת נחש.
כישרונו הידוע ביותר היה הדלקת סיגריות וגלגולן בפיו בעזרת שפתיו בלבד, אך הוא ידע גם לצייר ולכתוב על ידי החזקת מברשת או עט חרט (סטיילוס) בשפתיו, ולהתגלח על ידי החזקת סכין גילוח בתוך קופסת עץ.
את כל אביזרי המופע שמר בקופסת עץ שנאמר כי הוא בנה אותה, צבע אותה והתקין לה את המנעול.
בסרט "פריקס" של MGM מוצג טריק גלגול הסיגריה שלו.
ב-19 בדצמבר 1934 מת רנדיאן, זמן קצר לאחר הופעה ב-Sam Wagner's 14th Street Museum.
הוא היה בן 63 במותו.
הנסיכה איבון (בפולנית: Iwona, księżniczka Burgunda, במקור קרוי "איבון נסיכת בורגונדיה") הוא מחזה קומדיה שחורה פרי עטו של המחזאי הפולני ויטולד גומברוביץ' משנת 1938. זהו מחזהו הראשון של גומברוביץ', שנחשב לאחד מאבות תיאטרון האבסורד.
זהו מחזהו המוצג ביותר של גומברוביץ'.
"הנסיכה איבון" ראה אור לראשונה בוורשה ב-1958. הוא יצא לאור לראשונה בצרפת ב-1965.
הצגת הבכורה של "הנסיכה איבון" התקיימה בארמון התרבות והמדע, בביצוע בתיאטרון הצבא הפולני, בנובמבר, 1957, בבימויו של הלינה מיקולייסקה (Halina Mikołajska).
(Barbara Krafftówna) גילמה את דמותה של איבון.
ההצגה הוצגה במשך חודשיים בלבד, עד פברואר 1958. ההפקה הבאה של המחזה הייתה בתיאטרון הדרמטי המלכותי בסטוקהולם ב-1965, בבימויו של אלף שברי (Alf Sjöberg).
המחזה הועלה לראשונה בצרפת, בבימויו של חורחה לוולי (Jorge Lavelli), בתיאטר דה בורגונדיה, באוגוסט 1965 ואחר-כך בתיאטר דה פראנס בפריז בספטמבר אותה שנה.
הנסיך פיליפ, המשועמם מהצלחותיו בעולם האהבה, מחליט לשאת לאישה את איבון השתקנית, המכוערת, בת המעמד הנמוך.
היא מעצבנת אותו כל כך עד שהוא מוכרח לשאתה לאישה כדי להוכיח שהוא אינו כפוף לקודים החברתיים המקובלים.
הוא מביא אותה לחצר המלוכה, הממסדית לעילא ולעילא.
כל משפחת המלך ואנשי החצר לוקחים חלק בהתעללות באיבון: הם צועקים עליה, לועגים לה, מעליבים אותה והיא שותקת.
תוך כדי כך נחשפות כל המידות הרעות שחצר המלוכה נגועה בהן: רשעות, סאדיזם, העמדת פנים, שפלות וצביעות.
שתיקותיה של איבון מרגיזות עוד יותר את אנשי החצר, עד שלבסוף הם מחליטים לרצוח אותה.
ויטולד גומברוביץ', הנסיכה איבון, מפולנית: אפרים סטן ויוסף מילוא.
רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ז 1987.
הנסיכה איבון בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי
1. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 1967
יוצרים: תרגום - תמר ואפרים סטן, בימוי - פיליפ דיסקין, עיצוב תפאורה ותלבושות - ארתור גולדרייך.
שחקנים: רות פישר, רמי כהן, ז'אק כהן, אלה ברוידא, שלמה בן דור, נעים חכים, רעיה נבו, אילנה ביאליק, מרים כהן-גודאל, עמנואל הלפרין, נסים דבש, אלי ניקולא, ברכה נאמן, אבנר רוטנברג, לוריין קסל, יעקב לוי.
2. התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 15 בדצמבר 1970
יוצרים: תרגום - יוסף מילוא, אפרים סטן; בימוי - יוסף מילוא; עיצוב תפאורה – אריק סמית; עיצוב תלבושות – רות דר.
יוצרים: תרגום - אפרים סטן; בימוי – אופירה הניג, תפאורה ותלבושות - יוסי בן ארי, תאורה - ג'ודי קופרמן, עריכה מוזיקלית - שלומי ברגר.
הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג' הייתה בת למשפחת המלוכה הבריטית, נכדתו של ג'ורג' השלישי ואשתו של פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
אוגוסטה נולדה בהנובר ב-19 ביולי 1822, לנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג', הצעיר ביותר מבין הבנים שהגיעו לבגרות של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושל שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
אמה הייתה אוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל, בתו של פרידריך, נסיך הסן-קאסל.
אוגוסטה הוטבלה ב-16 באוגוסט 1822 בבית קיימברידג' שבהנובר, וסנדקיה היו סבתה קרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן, דודתה לואיזה, נסיכת נסאו-אוזינגן, ולואיזה, נסיכת הסן.
אוגוסטה בילתה את שנותיה הראשונות בהנובר, שם אביה כיהן כמשנה למלך בשמו של דודה ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואחריו ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
ב-28 ביוני 1843 התחתנה אוגוסטה בארמון בקינגהאם בלונדון, עם בן דודה פרידריך וילהלם, נסיך הכתר של מקלנבורג-שטרליץ, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1860 מת חמיה גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובעלה עלה לשלטון במקומו כפרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
על אף שאוגוסטה התגוררה בגרמניה, היא נהגה לבקר את אמה פעמים רבות בארמון קנזינגטון שם התגוררה.
לאחר מות אמה בשנת 1899 רכשה אוגוסטה בית על יד השער של ארמון בקינגהאם, והתגוררה בו בחלק השנה, עד שלא יכלה עקב זקנתה לבקר מחוץ לגרמניה.
בשנת 1904 מת בעלה פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובנה אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
לאוגוסטה היו קשרים הדוקים עם אחייניתה מרי מטק, אולם נבצר ממנה להגיע לטקס הכתרתה למלכת בריטניה יחד עם בעלה ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת בשנת 1911, עקב זקנתה וגילה המופלג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה השעתה ממשלת בריטניה את קצבתה כחברת בית המלוכה הבריטי, אולם אוגוסטה קיבלה מכתבים מאחייניתה מרי, מלכת בריטניה דרך שגרירות שוודיה.
ב-5 בדצמבר 1916 מתה אוגוסטה בביתה שבנוישטרליץ, כשבעת מותה היא הייתה הנכדה האחרונה של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ששרדה בחיים, ובנוסף, היא הייתה הנסיכה הבריטית שחיה הכי הרבה שנים עד אז.
בשנת 1843 התחתנה אוגוסטה עם בן דודה פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ממנו נולדו לה 2 ילדים:
פרידריך וילהלם, נסיך הכתר של מקלנבורג-שטרליץ (1845)
אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (1848–1914)
הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד (בשוודית: Prins Carl, hertig av Västergötland; 27 בפברואר 1861 – 24 באוקטובר 1951) היה בנו של אוסקר השני, מלך שוודיה, ואביהם של מלכות נורווגיה ובלגיה.
קרל נולד ב-27 בפברואר 1861 בסטוקהולם, לאוסקר, נסיך הכתר של שוודיה ולסופיה מנסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ופאולינה, נסיכת וירטמברג.
קרל היה ידוע כ"הנסיך הכחול", על שם המדים הכחולים של רגימנט החיים, שהיה לובש אותם בתדירות גבוהה.
במאי 1897 התארס קרל עם בת דודו אינגבורג, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השמיני, מלך דנמרק ולוביסה, נסיכת שוודיה, אשר לא הכיר אותה בכלל, וב-27 באוגוסט 1897 התחתנו השניים בקופנהגן, ויצאו לירח דבש בגרמניה.
בשנת 1905 במהלך המאבק לעצמאות נורווגיה, היה קרל מועמד לכתר הנורווגי, אולם אביו סירב שבניו יהיו מעורבים במזימות להפחתת כוחו, ומשום כך נבחר למלך נורווגיה גיסו קרל, נסיך דנמרק.
בשנת 1906 מונה קרל לנשיא הצלב האדום השוודי, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1945.
ב-24 באוקטובר 1951 מת קרל בסטוקהולם, כתוצאה מאי-ספיקת לב, והוא בן 90 שנים.
שלושה מנכדיו הפכו למלכים באירופה: האראלד החמישי, מלך נורווגיה, בודואן, מלך הבלגים ואלברט השני, מלך הבלגים.
ב-27 באוגוסט 1897 התחתן קרל עם אינגבורג, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השמיני, מלך דנמרק ולוביסה, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
הנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה , היא נסיכה גרמנית ממוצא שוודי, ואשתו של הנסיך מקס, דוכס בבוואריה.
אליזבת נולדה ב-31 בדצמבר 1940 בסטוקהולם, לקרל לודוויג דגלאס, בנו של אלברכט, דוכס בוואריה, ולאוטורה מריה האס-היי, בתם של אוטו לודוויג האס-היי וויקטוריה אדה, רוזנת אוילנבורג והרטפלד, בתו של פיליפ, נסיך אוילנבורג, שהיה מעורב בפרשת הרדן-אוילנבורג.
מוצאה של אליזבת הוא ממשפחות סקדינביות עתיקות מימי הביניים, אולם מקור משפחתה הוא משבט דגלאס הסקוטי העתיק, וסב סבה רוברט דאגלס (1611–1662) היגר לשוודיה והפך לרוזן השוודי הראשון דאגלס.
בשנת 1972 התחתנה אחותה רוזיטה עם ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס האחד-עשר ממרלבורו.
ב-10 בינואר 1967 התחתנה אליזבת עם הנסיך מקס, דוכס בבוואריה, ממנו נולדו לה 5 בנות:
הנסיך שארל, רוזן פלנדריה (10 באוקטובר 1903 – 1 ביוני 1983), היה בנו של אלברט הראשון, מלך הבלגים, אשר כיהן כעוצר במקום אחיו לאופולד השלישי, מלך הבלגים בין השנים 1944–1950.
שארל נולד ב-10 באוקטובר 1903, לאלברט הראשון, מלך הבלגים ולאליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל, וב-31 בינואר 1910 קיבל את התואר "רוזן פלנדריה".
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשלח שארל יחד עם אחיו לבריטניה, שם שהו בווקינגהם, ברקשייר, בעוד אביו נשאר לפקד על הצבא הבלגי בחזית איזר.
בשנת 1915 החל שארל את לימודיו בבית הספר ויקסנפורד, ובשנת 1917 החל ללמוד במכללה הימית המלכותית, אוסבורן, ולאחר מכן במכללה האקדמית המלכותית בריטניה.
בשנת 1926 הוסמך שארל כלוטננט משנה בצי המלכותי, ולאחר מכן הוא חזר לבלגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה ידוע שארל כגנרל דו בוק, ולחם בשורות חיל האוויר המלכותי.
לאחר שחרור בלגיה בידי בעלות הברית חזר שארל לבלגיה, ומונה כעוצר במקום אחיו לאופולד השלישי, מלך הבלגים.
במהלך שלטונו בלגיה הצליחה לשקם את כלכלתה הלאומית בעזרת הסיוע האמריקני שניתן במסגרת תוכנית מרשל.
ענף הבנייה קיבל עידוד על ידי מענקים ממשלתיים לתיקון המבנים שניזוקו במלחמה ובניית דיור חברתי.
הסקטור הפיננסי שוקם באמצעות "מבצע גוט" (על שם האדריכל שלו, קמיל גוט), שבמסגרתו הוחרמו רווחים שנעשו שלא כדין במהלך המלחמה.
כמו כן הוקמה מערכת רווחה חברתית, ונוצרה מערכת לניהול יחסי עבודה.
בנוסף, הנשים קיבלו את הזכות לבחור בבחירות לפרלמנט בשנת 1948. בתקופת כהונתו גם הוקמה ברית המכס של בנלוקס, בלגיה הפכה למדינה חברה באו"ם, והצטרפה לברית נאט"ו.
בשנת 1950 חזר אחיו לאופולד השלישי לבלגיה ושב למלא את חובותיו המלוכניות לאחר משאל עם.
שארל פרש מהחיים הציבוריים, התגורר באוסטנד והחל לעסוק ביצירות אמנות, ועל יצירותיו חתם: "קארל ואן ולאנדרן" (שארל מפלנדריה).
ב-14 בספטמבר 1977 התחתן שארל עם ז'קלין פיירברון, בתו של אלפרד פיירברון, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-1 ביוני 1983 מת שארל בריברסייד, והוא בן 80 שנים.
בשנת 2003 התגלה כי לשארל יש בת בשם איזבל ויבו, שנולדה בשנת 1938 כתוצאה מקשר עם ז'קלין וורלי, בתו של אופה בבריסל, ובשנת 2012 נפגש עמה בן דודה לורן, נסיך בלגיה.
הנסיך רובר, דוכס שארטר , היה נכדו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
רובר נולד ב-9 בנובמבר 1840 בפריז, לפרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן ולהלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וקרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
בהיותו בן שנתיים מת אביו בתאונת כרכרה, ואחיו פיליפ מונה ליורש העצר הצרפתי.
בשנת 1848 פרצו מהומות כנגד שלטונו של סבו - לואי פיליפ, מלך הצרפתים, והלה ניסה להעביר את השלטון לאחיו פיליפ, אולם הניסיון נכשל, ובני המשפחה ברחו לבריטניה, ובצרפת הוכרזה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התנדב רובר יחד עם אחיו פיליפ, רוזן פריז לשרת בצבא האיחוד.
רובר שירת במטהו של ג'ורג' מקללן, ולאחר הכישלון במערכת חצי האי, התפטרו הוא ואחיו מצבא האיחוד.
עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה שהה רובר בבריסל עם דודיו פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל ואנרי, דוכס אומאל, ומיד ביקש להתגייס לצבא הצרפתי, אולם שר המלחמה התנגד לכך.
לאחר נפילת האימפריה הצרפתית השנייה התגייס רובר תחת השם "רובר לה פור", ונלחם בארמיית הלואר, ואף עוטר בלגיון הכבוד.
לאחר מכן נשלח רובר לאלג'יריה, ובהמשך מונה למפקד רגימנט השאסרים ה-19. בשנת 1881 הדיח אותו הממשל הרפובליקני ממשרתו בצבא, ובשנת 1886 גורשו רובר ומשפחתו מצרפת, במסגרת חוק הגירוש.
בשנת 1910 הורשה רובר לחזור לצרפת, וב-5 בדצמבר אותה שנה הוא מת בסן-פרימין.
ב-11 ביוני 1863 התחתן רובר עם בת דודתו פרנסואז, נסיכת אורליאן, בתם של פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל ופרנסיסקה, נסיכת ברזיל, ממנה היו לו 5 ילדים:
מארי, נסיכת אורליאן (1865–1909), התחתנה עם ולדמר, נסיך דנמרק
מרגריט, נסיכת אורליאן (1869–1940), התחתנה עם מארי ארמנד פטריס דה מק-מהון
הנסיך ז'אן, דוכס גיז (1874–1940), התחתן עם איזבל, נסיכת אורליאן
הנסיכה אלכסנדרה, דוכסית פייף השנייה , הייתה דוכסית פייף ונכדתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
אלכסנדרה נולדה בריצ'מונד ב-17 במאי 1891, לאלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון, וללואיז, הנסיכה המלכותית, בתם של אלברט אדוארד, נסיך ויילס, בנה של המלכה ויקטוריה, ואלכסנדרה, נסיכת דנמרק, בתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ובעת לידתה הייתה במקום הרביעי בסדר הירושה לכתר הבריטי.
אלכסנדרה גדלה בלונדון ובטירת וינדזור יחד עם אחותה מוד, וקיבלה חינוך מעולה.
בשנת 1901 מתה המלכה ויקטוריה, וסבה עלה לשלטון במקומה כאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, וב-9 בנובמבר 1905 העניק לאמה את התואר הנסיכה המלכותית, ובעקבות כך קיבלה אלכסנדרה אף היא תואר "נסיכה".
בשנת 1910 התארסה אלכסנדרה בחשאי עם דודנה כריסטופר, נסיך יוון ודנמרק, בנו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, אולם הקשר ביניהם נפסק בלחץ הוריהם.
בדצמבר 1911 בעת הפלגת המשפחה למצרים, נטרפה ספינתם בים מול חופי מרוקו, ולמרות שבני המשפחה נחלצו ללא פגע, חלה אביה אלכסנדר בדלקת אדר החזה, ובינואר 1912 הוא מת באסוואן שבמצרים, ואלכסנדרה ירשה את תאריו.
ב-15 באוקטובר 1913 התחתנה אלכסנדרה עם ארתור, נסיך קונוט, בנם של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה של המלכה ויקטוריה, ולואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, ממנו נולד לה בן אחד: אלסטייר וינדזור, דוכס קונוט וסטראת'רן (1914–1943).
יחד עם בעלה הם מילאו תפקידים רשמיים שונים בשם דודם, המלך ג'ורג' החמישי, ואחר כך עבור בן דודם, המלך ג'ורג' השישי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבדה אלכסנדרה כאחות בבית החולים סנט מריס, פדינגטון, לונדון.
בשנת 1920 התמנה בעלה למושל הכללי של דרום אפריקה, והם נסעו יחד לפרטוריה, שם היא עבדה בבתי חולים מקומיים.
לאחר שחזרו לבריטניה, חזרו בני הזוג לתפקידם הרשמי, ובין השנים 1937–1944 הייתה אלכסנדרה חברת מועצת המדינה.
הנסיך קרלוס, דוכס פארמה (בספרדית: Carlos Javier de Borbón-Parma; נולד ב-27 בינואר 1970), הוא ראש בית בורבון-פארמה משנת 2010. קרלוס הוא קרליסט, וטוען לזכותו לכתר ספרד, אם כי אינו עושה דבר לשם השגת טענתו.
קרלוס נולד ב-27 בינואר 1970 בניימכן, לקרלוס הוגו, דוכס פארמה, ולאיריינה, נסיכת הולנד, בתם של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד, ויוליאנה, מלכת הולנד.
קרלוס בילה את נעוריו בכמה מדינות, ובהם הולנד, ספרד, צרפת, אנגליה וארצות הברית.
בשנת 1981, כשהיה בן אחת עשרה, התגרשו הוריו, ויחד עם אמו ואחיו הוא עבר להתגורר בארמון בהולנד עם סבו וסבתו.
קרלוס למד מדעי המדינה באוניברסיטת וסליאן בקונטיקט, ודמוגרפיה ופילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
לאחר שסיים את לימודיו עבד קרלוס עבור חברת ABN AMRO באמסטרדם, שם הוא היה מעורב בהכנות לקראת הכנסת האירו לשימוש.
לאחר מכן הוא עבד זמן מה בבריסל כיועץ עבור החברה האירופית לייעוץ למדיניות הציבורית (EPPA).
החל משנת 2007 הוא עסק בפרויקטים בתחום הכלכלה בעולם העסקים.
קרלוס נוכח לעיתים באירועים מייצגים הנוגעים לבית המלוכה של הולנד.
בשנת 2003 הוא היה מעורב, יחד עם דודתו, ביאטריקס, מלכת הולנד, על חנוכת "מרכז הנסיך קלאוס", פרופסורה על שמו של בעלה של המלכה, הנסיך קלאוס.
במהלך האירועים המיוחדים של בית המלוכה הוא נוכח באופן קבוע, והוא היה אחד המארגנים של חגיגת החתונה של הנסיך קונסטנטין והנסיכה לורנטיין.
קרלוס היה במערכת יחסים עם בריג'יט קליינסטרה, בתו החורגת של הרוזן אדולף רודריק ואן רכטר לימפורג, ואף נולד לה ממנה בן; קרלוס הוגו רודריק סיברן קליינסטרה (נולד ב-1997).
בדצמבר 2015, קרלוס קליינסטרה בן ה-18 פתח בהליך המשפטי בניסיון לשנות את שם משפחתו לזה של אביו, ואשר יאפשר לו גם להשתמש בתואר "הנסיך".
הדוכס מפארמה התנגד לכך, וטען שזה מנוגד למסורות והחוקים של בית בורבון-פארמה.
בשנת 2016 קיבל בית המשפט ההולנדי את טענותיו של קרלוס קליינסטרה, והורה כי הוא יקבל את התואר "נסיך בורבון-פארמה", קרלוס ערער על הפסק בפני מועצת המדינה, אולם ערעורו התקבל רק באופן חלקי.
ב-7 באוקטובר 2009 התארס קרלוס עם אנמארי חולטארי ואן ויזל, בתם של הנס חולטארי ואן ויזל ואנק דה ויסר, וב-12 ביוני 2010 התחתנו השניים בטקס אזרחי.
הטקס הדתי היה אמור להתקיים ב-28 באוגוסט אותה שנה, אולם בשל מצבו הקשה של אביו נדחה הטקס.
ב-18 באוגוסט מת אביו קרלוס הוגו, דוכס פארמה, וקרלוס ירש את תאריו, וב-20 בנובמבר התחתנו השניים בטקס דתי.
לשניים נולדו 3 ילדים, ובשנת 2016 במהלך הטבלתו של בנו קרלוס העניק לו קרלוס את התואר "נסיך פיאצ'נצה", שהוא התואר המסורתי של נסיך הכתר של בורבון-פארמה.
ב-20 בנובמבר 2010 התחתן קרלוס עם אנמארי חולטארי ואן ויזל, בתם של הנס חולטארי ואן ויזל ואנק דה ויסר, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
הנסיכה לואיזה, מרקיזת קסטל'ארקאטו (נולדה ב-2012)
הנסיכה ססיליה, רוזנת ברקו (נולדה ב-2013)
הנסיך קרלוס, נסיך פיאצ'נצה (נולד ב-2016)
הנסיך קרלו, דוכס קסטרו (באיטלקית: Carlo di Borbone-Due Sicilie; נולד ב-24 בפברואר 1963), הוא הטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות משנת 2008.
קרלו נולד ב-24 בפברואר 1963 בסן-רפאל, ואר, לפרדיננדו, דוכס קסטרו ושנטאל דה שברון-וילט, בתם של שארל אלבר, רוזן שברון-וילט ולואיז פרומנטין דה סן-שארל.
בשנת 1973 מת סבו הנסיך רניירי, דוכס קסטרו, ואביו ירש את תאריו, וקרלו קיבל את התואר דוכס קלבריה.
ב-31 באוקטובר 1998 התחתן קרלו עם קמילה קרוצ'יאני, ונולדו להם שתי בנות.
בשנת 2008 מת אביו, וקרלו, ירש את תאריו.
אמנם, טענתו לכתר ממלכת שתי הסיציליות נתונה לוויכוח, מכיוון שבעוד תומכיו של קרלו טוענים שקרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות ויתר על זכויותיו לטובת הנסיך רניירי, דוכס קסטרו, בית המלוכה הספרדי מכיר ביורשיו של אלפונסו, דוכס קלבריה, בנו של קרלוס.
ב-31 באוקטובר 1998 התחתן קרלו עם קמילה קרוצ'יאני, ונולדו להם שתי בנות:
מריה קרולינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-2003)
מריה קיארה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-2005)
הנסיך רניירי, דוכס קסטרו (באיטלקית: Ranieri di Borbone-Due Sicilie; 3 בדצמבר 1883 - 13 בינואר 1973), היה אחיינו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות והטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות בין השנים 1960–1973.
רניירי נולד ב-3 בדצמבר 1883 בקאן, לנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ולמריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו, רוזן טראפאני ומריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-12 בספטמבר 1923 התחתן רניירי בוויז'נה רוזבאצ'י, צ'כוסלובקיה עם מריה קרולינה זאמויסקה, בתם של אנדז'יי פשמישלאב זמויסקי ומריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1960 מת אחיהם הגדול של קרלוס ורניירי - הנסיך פרננדו פיו, דוכס קלבריה ללא בנים, ובנו של קרלוס - אלפונסו, דוכס קלבריה טען לזכותו על התארים.
מנגד רניירי טען שקרלוס ויתר על התארים, ומשום כך הוא יורש אותם.
בשנת 1966 העביר רניירי חלק מסמכויותיו לבנו פרדיננדו, וב-13 בינואר 1973 הוא מת ברוקבורן סור-ארז'ן, ובנו הנסיך פרדיננדו, דוכס קסטרו ירש את תאריו.
ב-12 בספטמבר 1923 התחתן רניירי עם מריה קרולינה זאמויסקה, בתם של אנדז'יי פשמישלאב זמויסקי ומריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו שני ילדים:
מריה דל כרמן, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-1924)
הנסיך קרל אנטון פון הוהנצולרן היה נסיך גרמני וגיסו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
קרל אנטון נולד ב-1 בספטמבר 1868 בזיגמרינגן, ללאופולד, נסיך הוהנצולרן ולאנטוניה, נסיכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך פורטוגל ומריה השנייה, מלכת פורטוגל.
הוא היה אחיינו של קרול הראשון, מלך רומניה, ואחיו של פרדיננד הראשון, מלך רומניה.
דודניו היו קרלוש, מלך פורטוגל, אפונסו, דוכס פורטו, פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ומריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, אמו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
ב-28 במאי 1894 הוא התחתן בבריסל עם בת דודתו ז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה ומריה, נסיכת הוהנצולרן.
בשנת 1909 רכשו בני הזוג את טירת נמדי ליד אנדרנאך.
קרל אנטון היה גנרל-לויטננט בצבא הקיסרות הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונפטר מיד לאחר חזרתו לביתו מתשישות ב-21 בפברואר 1919, בגיל 51.
ב-28 במאי 1894 הוא התחתן בבריסל עם בת דודתו ז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה ומריה, נסיכת הוהנצולרן, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
סטפני, נסיכת הוהנצולרן (1895–1975), התחתנה עם יוזף ארנסט, רוזן גלט.
מריה אנטוינטה, נסיכת הוהנצולרן (1896–1965), התחתנה עם הברון אגון אירל פון אונד צו ואלדגריס אונד ליבנייך.
אלברכט, נסיך הוהנצולרן (1898–1977), התחתן עם אלזה מרגוט פון פרידבורג.
הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Tommaso Alberto Vittorio di Savoia-Genova; 6 בפברואר 1854 – 15 באפריל 1931) היה נסיך איטלקי, אחיינו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, בן דודו וגיסו של אומברטו הראשון, מלך איטליה ודודו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
תומאזו נולד ב-6 בפברואר 1854 בטורינו, והיה בנם של הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה, בנם השני של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-טוסקנה, ואליזבת, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה.
בקושי שנה לאחר הולדתו, ב-10 בפברואר 1855, מת אביו ותומאזו ירש את התואר שלו, והפך לדוכס ג'נובה.
הוא התחנך בבית הספר הארו.
עם הכתרתו של ויטוריו אמנואלה השני על כס המלוכה של איטליה בשנת 1861, הנסיך תומאזו, יחד עם כל חברי המשפחה, הפך לנסיך איטליה.
אחותו הבכורה של תומאזו, מרגריטה, נסיכת סבויה, התחתנה עם אומברטו הראשון, מלך איטליה.
בנה היחיד היה ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, ששלט לאחר רצח אביו בשנת 1900.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, מילא את חובותיו בתור המפקד העליון של הכוחות המזוינים, ואילו תומאזו ניהל את העניינים האזרחיים של הממלכה לאורך כל המלחמה.
הנסיך תומאזו נפטר ב-15 באפריל 1931 בטורינו, והיה הנכד האחרון ששרד של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה שנותר בחיים.
ב-14 באפריל 1883 התחתן תומאזו בארמון נימפנבורג, בוואריה, עם איזבלה, נסיכת בוואריה, בתם של הנסיך אדלברט של בוואריה ואמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, בתו של האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
הנסיכה אסלוג (נקראת גם קראבה/קראקה Kráka or Kraba) היא על פי האגדה בתם של המלך סיגורד והואלקיריה ברינהילד אשר מתו טרם אסלוג הכירה אותם, לכן גדלה עם אביה החורג של אימה (ברינהילד) היימיר.
בצעירותה, היימיר דאג לשלומה של אסלוג הקטנה, אז בנה נבל אשר יש בו די מקום להכנסת אסלוג הקטנה, וכך נדד היימיר עם אסלוג מוחבאת בנבל שלו ממקום למקום.
אסלוג נישאה לרגנאר לודברוק, וילדה מספר בנים:
איבר חסר העצמות - מהאגדות הנורדיות מסופר שהנסיכה אסלוג הייתה וולבה (volva) ומייד לאחר החתונה שערכו, רגנאר לודברוק רצה לשכב עם הנסיכה.
הנסיכה הזהירה אותו שלא יבצעו מעשי אישות שלושה ימים מהחתונה, רגנאר לא האמין בנבואה ולא הצליח לעמוד בדחף הסיפוק שלו, וכשנולד אייבר הוא התגלה כבעל מום.
יש מחלקות אם היה נכה בשתי רגליו, או שלא יכל להעמיד צאצאים.
סיגורד עין הנחש שנקרא על שם אביה של הנסיכה אסלוג, אשר על פי המיתולוגיה הנורדית נלחם בדרקון פאווניר והרגו.
סיגורד נקרא כך כיוון שאחת מעיניו נראתה כעין של נחש.
הנסיך קָאנְיִן קוֹטוֹהִיטוֹ (ביפנית: 閑院宮載仁親王; 10 בנובמבר 1865 – 21 במאי 1945) היה בן משפחת הקיסרות היפנית (בנו המאומץ של קומיי, קיסר יפן), אשר שירת בין השנים 1931–1940 כראש המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי.
במהלך שירותו השתתף במלחמת סין–יפן הראשונה, מלחמת רוסיה–יפן ומלחמת סין–יפן השנייה.
ביחד עם הידקי טוג'ו היה מבין התומכים הראשיים של ההסכם התלת-צדדי עם גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית להקמת מדינות הציר.
הנסיך קוטוהיטו נולד בקיוטו, ביפן של שוגונות טוקוגאווה, בנו ה-16 של הנסיך קוני מסניף פושימי של המשפחה הקיסרית היפנית.
הוא אומץ על ידי קומיי, קיסר יפן, ובכך הפך ליורש פוטנציאלי לכס קיסר יפן, אולם בסופו של דבר בנו של קומיי, מוצוהיטו, הפך לקיסר עם מות אביו.
בשנת 1868, כשהיה בן שלוש, נשלח ללמוד במקדש הבודהיסטי של סמבו-אין לאריסטוקרטים, אך בשנת 1872 חזר לביתו כדי לשרת בתור ראש ענף קאנין של המשפחה הקיסרית עקב מות אביו הביולוגי.
בשנת 1877 נכנס לאקדמיה הצבאית היפנית וסיים את לימודיו בשנת 1881. בשנת 1882 לאחר שעבר בהצלחה את לימודיו והפך לצוער, הוא נשלח על ידי הקיסר מייג'י (מוצוהיטו), אחיו החורג, לרפובליקה הצרפתית השלישית כנספח צבאי.
בשנת 1891 הוצב בגדוד הפרשים הקלים היפני השביעי.
בדצמבר 1891 התחתן עם צ'יקו סנג'ו, בתו של הנסיך סנטומי סנג'ו וממנה נולדו לו שבעה ילדים.
הוא סיים את לימודיו במכללת מטה הצבא בשנת 1894 כמפקד פרשים, ולאחר מכן השתתף בקרב באזור נהר יאלו במהלך מלחמת סין-יפן הראשונה.
בין השנים 1897–1899 היה קצין הפיקוד של גדוד חיל הפרשים הראשון.
בשנת 1901 קיבל את הפיקוד על חטיבת הפרשים השנייה; מאוחר יותר באותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
הוא השתתף בפעולה צבאית נוספת במלחמת רוסיה-יפן.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל בשנת 1904 וקיבל את הפיקוד על אוגדת הפרשים הראשונה בשנת 1906. בשנת 1911 מונה למפקד אוגדת המשמר הקיסרי.
בשנה שלאחר מכן הועלה לדרגת גנרל והפך לחבר במועצת המלחמה העליונה.
בשנת 1919 הועלה לדרגת פילדמרשל.
בשנת 1921 סייר באירופה ביחד עם יורש העצר הירוהיטו.
בשנת 1931 הפך לראש המטה הכללי של הצבא היפני, וכיהן בתפקיד זה עד 1940. בשנת 1937 החלה מלחמת סין–יפן השנייה, במהלכה אישר משרדו שימוש בנשק כימי בסין ובמונגוליה הפנימית.
הנסיך קוטוהיטו, יחד עם פוליטיקאים נאצים, התנגד למיסוד היחסים עם ארצות הברית והאימפריה הבריטית ותמך בחתימה על ההסכם התלת-צדדי להקמת מדינות הציר.
אף על פי שפרש מהצבא באוקטובר 1940, קוטוהיטו נשאר חבר במועצת המלחמה העליונה.
הוא נפטר בבית הקיץ של משפחת קאנין באודווארה, קנאגאווה, כשלושה חודשים לפני כניעת האימפריה היפנית ולא הספיק לעמוד לדין בבית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק.
הנסיך קוטוהיטו נקבר בהלוויה ממלכתית ביוני 1945, שהייתה אמורה להיות ההלוויה הממלכתית האחרונה של יפן הקיסרית.
בנו, הנסיך הרוהיטו ירש אותו כראש סניף קאנין של המשפחה הקיסרית.
הנסיכה אליס, רוזנת אתלון הייתה בת למשפחת המלוכה הבריטית, והייתה הנסיכה הבריטית שהאריכה הכי הרבה שנים.
הנסיכה אליס הייתה נכדתה האחרונה שנותרה בחיים של המלכה ויקטוריה, גיסתה של המלכה מרי, ובת דודו של בעלה של מרי, המלך ג'ורג' החמישי.
בעלה של אליס, אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון, כיהן כמושל הכללי של קנדה.
הנסיכה אליס נולדה ב-25 בפברואר 1883 בטירת וינדזור ללאופולד, דוכס אולבני, שהיה בנה הצעיר של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ואשתו הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט.
היא הוטבלה בקפלה הפרטית של טירת וינדזור ב-26 במרץ 1883 בשם המלא אליס מרי ויקטוריה אוגוסטה פאולין, ונקראה אליס על שם דודתה מצד האב, אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת.
הסנדקים שלה היו: ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וילם השלישי, מלך הולנד, לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן, הלנה, נסיכת נסאו, אדוארד השביעי, ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, וילהלם השני, מלך וירטמברג, פאולינה, נסיכת ולדק ופירמונט ואוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל.
הנסיכה אליס הייתה אחת הנשאיות גן ההמופיליה שמקורו היה במלכה ויקטוריה.
הנסיכה אליס ירשה את הגן מאביה, שמת מהמחלה כשהייתה בת שנה.
ב-10 בפברואר 1904 נישאה הנסיכה אליס לבן דודה מדרגה שנייה, אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון, אחיה של מרי מטק (לימים המלכה מרי, בת זוגו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת).
לנסיך ולנסיכה מטק היו שלושה ילדים:
הנסיך רופרט מטק (1907–1928) נהרג בתאונת דרכים
הנסיך מוריס מטק (1910) נפטר בגיל חמישה חודשים
בעלה קיבל את תואר הרוזן מאתלון בשנת 1917 במקום נסיך טק לאחר שמשפחת המלוכה ויתרה על תארים גרמניים.
לאחר פרישתו של הרוזן משירות צבאי לאחר מלחמת העולם הראשונה, ביתם של בני הזוג בלונדון היה דירות בארמון קנזינגטון; בשנת 1923 הם רכשו גם בית כפרי, פארק ברנטרידג' במערב סאסקס.
הנסיכה אליס הייתה הסנדקית של ביאטריקס, מלכת הולנד, שהיא נכדתה של בת דודתה הראשונה מצד אמה, וילהלמינה, מלכת הולנד.
הרוזן מונה למושל הכללי של איחוד דרום אפריקה, וכיהן בין השנים 1924–1931. הנסיכה אליס ליוותה אותו והייתה הויסרין באותה תקופה.
עם מותו הפתאומי של ג'ון באקן הפופולרי בשנת 1940, קנדה מצאה את עצמה ללא מושל כללי בזמן מלחמה.
בתקופת המלחמה רבים מבני המלוכה באירופה מצאו מקלט בבית של אליס ובעלה.
במהלך חייה, הנסיכה אליס ביצעה התקשרויות רבות ולקחה חלק ברבות מהפעילויות שמשפחת המלוכה הייתה מעורבת בהן.
מלבד חובותיה הרגילות כסגנית של מושל דרום אפריקה ולאחר מכן קנדה, היא השתתפה בהכתרתם של ארבעה מלכים בריטים: אדוארד השביעי,ג'ורג' החמישי, אדוארד השמיני ואליזבת השנייה כמו גם את ההכתרה של המלכה ההולנדית יוליאנה.
היא גם הייתה הקולונל העליון של שתי יחידות צבא בריטיות ויחידה אחת של הצבא הרודזי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה מפקדת כבוד של חטיבת הנשים של חיל האוויר הקנדי.
בשנת 1950 היא הפכה לקנצלרית הראשונה של אוניברסיטת איי הודו המערבית (אז המכללה האוניברסיטאית של איי הודו המערבית).
כקנצלרית, היא ביקרה באוניברסיטה מדי שנה, והתארחה כאורח של סר קנת' בלקבורן, המושל הכללי של ג'מייקה ואשתו.
משנות השלושים ועד שנות השישים כיהנה כיו"ר המועצה (הגוף המנהל) של רויאל הולוויי קולג', אוניברסיטת לונדון.
עם בעלה, בתה וחתנה, ייצגה הנסיכה אליס את המלך בחתונתה של יוליאנה מהולנד בשנת 1937 עם ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד.
הנסיכה ובעלה ביקרו בבחריין ובערב הסעודית בחורף 1938. היא הייתה הראשונה במשפחת המלוכה הבריטית שביקרה במדינה והיחידה שפגשה את המלך עבד אל-עזיז.
אחיינו לורד פרדריק קיימברידג' ליווה אותם בביקורים.
בערב הסעודית ביקרה הנסיכה אליס בריאד, בהוף ודמשק ופגשה את נורה בינת עבדול רחמן, אחותו של המלך ובני משפחת המלוכה הסעודית.
בשנת 1966 פרסמה הנסיכה אליס את זיכרונותיה בספר זיכרונות.
הנסיך של ויילס הוא קוקטייל שנוצר על ידי אלברט אדוארד, נסיך ויילס, שלימים הפך למלך אדוארד השביעי.
ישנן מספר גרסאות של הקוקטייל, הרכיבים המשותפים בהן בדרך כלל הן שמפניה, אנגוסטורה ביטרס, סוכר (או סירופ סוכר), ויסקי שיפון או קוניאק וליקר.
ביוגרפיה אנונימית של המלך אדוארד, "החיים הפרטיים של המלך אדוארד השביעי", מייחסת את המשקה לנסיך עצמו.
הקוקטייל כלל "מעט ויסקי שיפון, קרח כתוש, ריבוע קטן של אננס, קורטוב אנגוסטורה ביטרס, קליפת לימון, כמה טיפות מרשינו (ליקר דובדבן), מעט שמפניה ואבקת סוכר לפי הטעם".
1 כפית (5 מ"ל) סוכר (או סירופ סוכר)
את המשקה מכינים על ידי ערבוב סוכר ואנגוסטורה, הוספת ויסקי וליקר ואז אננס.
רכיבים אלו מנוערים עם קרח כתוש, מסננים את התערובת לכוס קוקטייל, ואז מוסיפים את השמפניה.
חלק מהמתכונים משתמשים בקוניאק או ברנדי במקום ויסקי שיפון, בנדיקטין או ליקר אחר במקום מרשינו, ותפוז במקום אננס.
הבלוגר והמיקסולוג, סם מאייר, תיאר את הקוקטייל בבלוג cocktalians כ-"משקה נפלא עם שיפון חריף… והמרשינו המתוק והאננס המשתלבים זה בזה והבעבוע קושר את הכל יחד".
מומחה היין והעיתונאי, אנדרה דומינה, תיאר את הקוקטייל כבעל טעם מר, מתוק וחמוץ המשתלב בהרמוניה מושלמת.
הנסיכה אביגיל ובית החרושת לרגשות הוא ספר ילדים ונוער צעיר של הכותב ינץ לוי.
הספר פורסם לראשונה ביולי 2021, על־ידי כנרת זמורה דביר ואויר על־ידי אבי בלייר.
הסיפור מתאר את חייה המושלמים של הנסיכה אביגיל שהתהפכו ביום שאימה מתה.
מרוב צער אביה חלה וזנח את תפקידיו כמלך וכאב לנסיכה.
לכן אביגיל נאלצה לדאוג לעצמה, לאביה ולשלום הממלכה.
יום אחד הגיע לממלכה אורח מוזר, מר טיקונוביץ, שפניו לא שידרו שום רגש.
האורח הציע למלך עסקה, הוא ישאב ממנו את העצב בעזרת מכונת "שואבורגש אדישי", ובתמורה המלך יאפשר לו לשאוב את הרגשות של כל תושבי הממלכה.
המלך הסכים, ואף אביגיל נכנעה לעסקה והשתכנעה שעדיף לחיות בלי רגשות.
בעקבות כך, תושבי הממלכה נותרו חסרי רגשות.
הספר מעביר את המסר שיש חשיבות לרגשות, לנאמנות בעלי החיים, לעזרתם וליכולתו של האדם לסמוך עליהם.
בנוסף, הספר מעביר מסר של העצמה נשית בכך שיש גיבורה בסיפור ולא גיבור, המצילה את הממלכה בזכות עצמה, מבלי גיבור שבא לעזור ולהציל את הממלכה.
ינץ לוי, מחבר הספר, הרגיש שמנעד רגשותיו היה מצומצם, למעשה הוא חשב שאינו מרגיש דבר.
עד שיום אחד עבר סערת רגשות שהכבידה עליו והכאיבה לו.
הדבר גרם לו להביט על שואב האבק כעל בעל מזל שאין לו לב המסבך אותו ברגשות.
לוי השתמש בשואב כמטפורה לשאיבת רגשות בעלילה, וכך השתמש באמצעי רטורי מסוג האנשה בסיפרו.
לדברי חלק מהמבקרים, הספר "הנסיכה אביגיל ובית החרושת לרגשות" הוא ספר קליל והומוריסטי.
הספר עושה תיקון מגדרי לספרי האגדות שאנו כבר מכירים, בהם גיבור מציל את הנסיכה.
הספר מכיל את יסודות האגדה המכילה התחלה סוחפת ונגמרת בסוף טוב.
בנוסף, הספר עוסק בנושאים חשובים שאינם בהכרח קיימים בחייהם של הילדים.
לעומת זאת, יש מבקרים הטוענים כי הספר יוצר עומס ומכביד על הקוראים הצעירים בנושאים כמו עוני, כאב ומוות.
כמו כן, הספר אינו מצליח להעביר את ההומור ואת הקלילות הקיימים בספרים האחרים של ינץ לוי.
הנסיך רוּפֶּרְט מהריין, דוכס קמברלנד היה קצין צבא אנגלי-גרמני, אדמירל, מדען ומושל קולוניאלי.
הוא התפרסם לראשונה כמפקד פרשים מלוכני במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
רופרט נולד כ"רופרכט מפפאלץ", והיה בנם השלישי של הנסיך הבוחר הגרמני פרידריך החמישי מפפאלץ ואליזבת, בתו הבכורה של המלך ג'יימס הראשון והשישי של אנגליה וסקוטלנד.
לנסיך רופרט הייתה קריירה מגוונת.
הוא היה חייל בילדותו, נלחם לצד כוחות הולנדים נגד ספרד ההבסבורגית במהלך מלחמת שמונים השנים (1568–1648), ונגד הקיסר של האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648).
בגיל 23, הוא מונה למפקד חיל הפרשים המלוכני במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, והפך לאב הטיפוס של ה"" של המלחמה ובסופו של דבר למצביא המלוכני הבכיר.
הוא נכנע לאחר וגורש מאנגליה.
הוא שירת תחת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, נגד ספרד, ולאחר מכן כפריבטיר מלכותי בים הקריבי.
בעקבות הרסטורציה האנגלית חזר רופרט לאנגליה, והפך למפקד בכיר בחיל הים האנגלי במהלך מלחמת הולנד–אנגליה השנייה ומלחמת הולנד–אנגליה השלישית, וכיהן כנגיד הראשון של חברת מפרץ הדסון.
רופרט נחשב למפקד פרשים מהיר חשיבה ונמרץ, אך בסופו של דבר נכשל בשל קוצר רוח בהתמודדות עם עמיתיו במהלך מלחמת האזרחים.
באינטררגנום המשיך רופרט את העימות עם הפרלמנט בים מהים התיכון ועד לאיים הקריביים, תוך שהוא מפגין יכולת עמידה ניכרת מול מצבים נואשים.
כראש הצי המלכותי הבריטי בשנותיו האחרונות, הוא גילה בגרות רבה יותר ותרם תרומה מרשימה וארוכת טווח לתורתו ולהתפתחותו של הצי המלכותי.
כמושל קולוניאלי, עיצב רופרט את הגאוגרפיה הפוליטית של קנדה המודרנית: ארץ רופרט נקראה לכבודו, והוא היה מייסד של חברת מפרץ הדסון.
תחומי העניין המדעיים והמנהליים המגוונים והרבים של רופרט, בשילוב עם כישוריו האמנותיים הרבים, הפכו אותו לאחת מהדמויות הציבוריות הצבעוניות יותר באנגליה של תקופת הרסטורציה האנגלית.
אביו של רופרט היה פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, מהסניף של בית ויטלסבאך ברוזנות פפאלץ-זימרן.
בתור הנסיך הבוחר של פפאלץ היה פרידריך אחד הנסיכים החשובים ביותר של האימפריה הרומית הקדושה.
הוא היה גם ראש , קואליציה של מדינות גרמניות פרוטסטנטיות.
פפאלץ הייתה מדינה עשירה, ופרידריך חי בפאר רב.
אימו של פרידריך, לואיזה יוליאנה, רוזנת נסאו, הייתה בתו של וילם השתקן ואחותו למחצה של מאוריץ, נסיך אורנז', אשר כסטאדהאודר של הולנד ומחוזות אחרים היו מנהיגי הרפובליקה ההולנדית.
אימו של רופרט הייתה אליזבת סטיוארט, בתו של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, שהוכתר גם כג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
כך היה רופרט אחיינו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה וסקוטלנד, ובן דוד ראשון של צ'ארלס השני, מלך אנגליה וסקוטלנד, שהעניק לרופרט את תוארי האצולה של דוכס קמברלנד ו.
אחותו, סופיה מהנובר, הייתה אימו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
שמו המקורי הגרמני של רופרט היה רופרכט מפפאלץ והוא נקרא לכבודו של רופרכט, מלך גרמניה, אב קדמון מפורסם של בית ויטלסבאך.
רופרט נולד בפראג בבוהמיה, בשנת 1619, והוכרז נסיך של נסיכות .
אביו זה עתה נבחר למלך בוהמיה על ידי בעלי האחוזות, הפרוטסטנטיים ברובם, של בוהמיה.
מעשה זה נתפס כמרד על ידי בית הבסבורג הקתולי, שבניו היו מלכי בוהמיה מאז 1526, והוביל למלחמת שלושים השנים.
פרידריך לא נתמך על ידי האיחוד הפרוטסטנטי, ובשנת 1620 הובס על ידי הקיסר פרדיננד השני בקרב ההר הלבן.
הוריו של רופרט כונו לפיכך בלעג "מלך ומלכת החורף".
רופרט כמעט נותר מאחור כשהחצר המלכותית מיהרה להימלט מהתקדמותו של פרדיננד על פראג, עד שהחצרן קרישטוף ז דונינה (כריסטופר דהונה) השליך את הנסיך לכרכרה ברגע האחרון.
רופרט ליווה את הוריו להאג, שם בילה את שנותיו הראשונות ב-Hof te Wassenaer (חצר ואסנאר).
אימו של רופרט הקדישה לילדיה מעט תשומת לב אפילו בסטנדרטים של אז, והעדיפה כנראה את קופי וכלבי המחמד שלה.
במקום זאת, פרידריך העסיק זוג צרפתים, מסייה ומאדאם דה פלסן, כאומן ואומנת לילדיו.
הם טופחו לאהוד את תושבי בוהמיה ואת האנגלים, וכקלוויניסטים אדוקים.
התוצאה הייתה שגרת בית ספר קפדנית הכוללת לוגיקה, מתמטיקה, כתיבה, איור, שירה ונגינה בכלי נגינה.
כילד רופרט היה לפעמים ילד רע, "לוהט, שובב ונלהב" וקיבל לעצמו את הכינוי "רובר לה דיאבל" שמשמעותו המילולית היא "רופרט השטן".
אף על פי כן, רופרט התגלה כתלמיד מוכשר.
עד גיל שלוש הוא ידע לדבר קצת אנגלית, צ'כית וצרפתית, ושלט בגרמנית בעודו צעיר, אבל לא התעניין בלטינית ויוונית.
הוא הצטיין באמנות, כשהמורה שלו היה הצייר חרארד ואן הונטהורסט, ובמתמטיקה ובמדעים.
כשהיה בן 18 הוא התנשא לגובה של 1.93 מטר.
משפחתו של רופרט המשיכה בניסיונותיה להחזיר לשליטתם את פפאלץ במהלך שהותם בהאג.
לא היה להם הרבה כסף, והמשפחה הסתמכה על גמלה קטנה יחסית מהאג, על ההכנסות מהשקעות משפחתיות בפשיטות הולנדיות על ספינות ספרדית והכנסות מהמשכון של התכשיטים המשפחתיים.
פרידריך החליט לנסות לשכנע ברית של אומות – כולל אנגליה, צרפת ושוודיה - כדי לתמוך בניסיונותיו להחזיר לחזקתו את פפאלץ ובוהמיה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-17 פרידריך בנה מערכת יחסים קרובה עם גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, המנהיג הפרוטסטנטי הדומיננטי בגרמניה באותו שלב במלחמה.
אולם ב-1632, שני הגברים היו חלוקים בדבר הדרישה של גוסטב שפרידריך יעניק שוויון זכויות לנתיניו הלותרניים והקלוויניסטים לאחר שיחזיר לעצמו את אדמותיו; פרידריך סירב ויצא לדרך לחזור לגלות בהאג.
הוא מת בדרך מקדחת ונקבר בקבר לא מסומן.
רופרט איבד את אביו בגיל 13, ומותו של גוסטב בקרב ליצן באותו חודש שלל מהמשפחה בעל ברית פרוטסטנטי קריטי.
כשפרידריך איננו, המלך צ'ארלס הציע למשפחה לעבור לאנגליה; אימו של רופרט סירבה, אך ביקשה שצ'ארלס ירחיב את הגנתו על ילדיה הנותרים במקום זאת.
רופרט בילה את תחילת שנות העשרה שלו בין חצרות האג לזו של דודו, המלך צ'ארלס הראשון, לפני שנלכד ונכלא בלינץ בשלבי הביניים של מלחמת שלושים השנים.
רופרט הפך לחייל מוקדם; בגיל 14 הוא השתתף ב- ההולנדי עם פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' הפרוטסטנטי.
מאוחר יותר באותה שנה הוא לחם לצידו ולצד דוכס בראונשווייג במצור האנגלו-גרמני על , ועד 1635 הוא תפקד כשומר ראש לנסיך פרידריך.
רופרט המשיך להילחם נגד ספרד ב במהלך מלחמת שמונים השנים בהולנד.
עד סוף תקופה זו, רופרט רכש לעצמו מוניטין של חוסר פחד בקרב, רוח מרוממת וחריצות רבה.
בין מערכות צבאיות אלה רופרט ביקר בחצר דודו באנגליה.
המקרה של פפאלץ היה נושא פרוטסטנטי פופולרי באנגליה, ובשנת 1637 תמיכה ציבורית רחבה עזרה לממן משלחת צבאית בפיקודו של אחיו של רופרט, קרל לודוויג, כדי לנסות להשיב לחזקתו את נסיכות הבוחר מפפאלץ כחלק ממערכה צבאית צרפתית משותפת.