tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאמצים אלו הובילו לבסוף לסכסוך בין משפחת אבו רוכן לבין התומכים במרד.
במסגרת מאמציו היה אבו רוכן מעורב בהתכתבויות, והוביל משלחות למנהיגי הדרוזים בלבנון וסוריה.
במלחמת העצמאות ולאחר קום המדינה
במהלך המלחמה פעל אבו רוכן לגיוס צעירים דרוזים מעספיא ליחידת מיעוטים חדשה של צה"ל.
לאחר קום המדינה פעל להקמת קואופרטיבים בכפרים הדרוזים והערביים והיה ממקימי חברת "בוסתן" לשיווק ירקות.
בין השנים 1950–1959 כיהן כראש המועצה המקומית עספיא, ובשנת 1959 נבחר לכנסת ה-4 מטעם סיעת שיתוף ואחווה, במסגרתה כיהן בוועדת הפנים ואיכות הסביבה.
בשנת 1957 הכיר לראשונה שר הדתות במעמדם הנפרד של הדרוזים כעדה דתית עצמאית, ובשנת 1963, לאחר תהליך חקיקה ממושך, הושבעו שלושה שייח'ים, ובהם אבו רוכן, להיות קאדים מד'הב בערכאה ראשונה.
בשנת 1980 התמנה קאדי בבית הדין הדרוזי לערעורים.
לבלו (Labello) הוא מותג שפתוני לחות של חברת ביירסדורף (Beiersdorf) הגרמנית, הקיים למעלה ממאה שנים.
השם "לבלו" אינו שם המשפחה של ממציא המותג כפי שחושבים רבים, אלא מגיע מאיחוד המילים
הלטיניות "labium" (שפה) ו"bellus" (יפה).
בשנת 1902 המציא ד"ר אוסקר טרופולביץ בהמבורג את קרם הלחות לשפתיים "Beiersdorf Lippenpomade" ששווק בקופסת פח כחולה-לבנה.
המוצר החדש לא הכה גלים.
רק ב-1907, אז שונתה האריזה, וקרם הלחות לשפתיים החל להימכר כליפסטיק (באתר הרשמי של לבלו נטען כי הרעיון הומצא על ידם) המכירות עלו.
שנתיים מאוחר יותר, זכה המוצר לשם החדש "לבלו".
בנוסף ללבלו הקלאסי נמכרים שפתוני לבלו בשלל טעמים ותכונות: לבלו רוז (הנותן גוון ורדרד עדין לשפתיים), לבלו קאמיל, לבלו חלב ודבש, לבלו לתנאי קור קיצוניים, לבלו בטעמי פירות שונים ועוד.
לאחרונה החלו להימכר גם מוצרי ליפ גלוס של לבלו, המגיעים באריזת שפופרת.
מוצרי "לבלו" נמכרים היטב באירופה, ואינם משווקים בארצות הברית, שם שולטים המתחרים "בליסטקס" ו"צ'פסטיק".
במדינות שונות (אנגליה, למשל) משווקים אותם ליפסטיקים תחת המותג "ניוואה" השייך גם הוא לחברת ביירסדורף.
לביאה הון (נולדה ב-29 במרץ 1928) היא מלהקת וסוכנת שחקנים ישראלית, שהקימה את הסוכנות הראשונה בישראל העוסקת בתיווך בין שחקנים לבין גורמי הפקה בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון.
כלת פרס אופיר על מפעל חיים.
הון נולדה בתל אביב ב-1928, גדלה והתחנכה בקיבוץ בית אלפא.
שרתה בצבא כאלחוטנית, שם הכירה את בעלה הראשון עמו עברה להתגורר בירושלים.
לאחר כחמש שנים התגרשה, וחזרה לגור בעיר הולדתה.
היא עבדה במשרד הכרטיסים "לאן", שימשה מזכירת להקת הבידור בצל ירוק וכן עבדה עם אברהם דשא (פשנל) במועדון החמאם שביפו.
ב-1966 פגשה את מנחם גולן שהציע לה לעבוד כמנהלת הפקה של הסרט "פורטונה".
היא מילאה תפקיד זה בסרטים ישראליים וזרים שנוצרו באותה התקופה, כמו "ארבינקא" (בבימויו של אפרים קישון), "עם ישראל חי" (בבימויו של אסי דיין) ו"פוטו רומן" (בבימויו של טל רון).
ב-1968 החלה לפעול כסוכנת שחקנים.
ניסיונה בתחום הקולנוע והתיאטרון והיכרותה עם שחקנים ואנשי בוהמה סייעו לה לטוות קשרים ביניהם ובין אנשי הפקה בתחום הקולנוע, וקשרים אלה שימשו כבסיס להקמת הסוכנות הראשונה בישראל העוסקת בתחום זה.
הון פעלה בקרב חבורת לול.
בין השחקנים שייצגה בתקופה זו היו אריק איינשטיין, ג'וזי כץ, עדנה לב, רבקה מיכאלי, אסי דיין, גילה אלמגור, ששי קשת, יונה אליאן, גדי יגיל, עליזה רוזן ושלמה בר-שביט.
בהמשך ייצגה שחקנים רבים אחרים, ביניהם אקי אבני, מיכל זוארץ, חלי גולדנברג, שרגא הרפז, מרגלית אנקורי, ניצה שאול, שרון אלכסנדר, מיקי ורשביאק, מוחמד בכרי, אמל מורקוס וג'וליאנו מר.
הסוכנות של לביאה הון ליהקה כ-50 סרטים, ובהם של הבמאים: אורי זוהר, חיים טופול, אסי דיין, משה מזרחי, איתן גרין, עמוס קולק, ג'ורג' עובדיה, עמוס גיתאי.
במאים זרים עמם עבדה: קוסטה גברס, דושאן מקבייב, ג'ון יוסטון, בוב מיסיורובסקי.
כמו כן, השתתפה בליהוק סדרות טלוויזיה, בהן: "רמת אביב גימל", "פיק אפ" ו"בטיפול".
ב-2005 הוענק לה פרס אופיר על מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע.
בחודש פברואר 2017 נישאה הון לבנצי צבעוני, לאחר 17 שנות זוגיות.
לביב חבשי היה אגיפטולוג מצרי רב השפעה.
חבשי נולד באל-מנצורה בדלתת הנילוס למשפחה נוצרית-קופטית.
הוא החל את לימודיו באגיפטולוגיה באוניברסיטת קהיר (שנקראה אז אוניברסיטת פואד הראשון), כאשר מחלקת האגיפטולוגיה אך נוסדה וסיים תואר ראשון בשנת 1928. שנתיים לאחר מכן, בגיל 24, הוא הצטרף למחלקת העתיקות של ממשלת מצרים, ועבד שם כ־30 שנה עד שהגיע לדרגת מפקח ראשי.
במהלך תקופה זו הוא בילה זמן רב בחפירות ארכאולוגיות במצרים ובסודאן.
הוא עזב את המשרה הממשלתית עבור משרה במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, כיועץ ארכאולוגי למשלחת החפירות הנובית.
לאחר מותו השאיר ספרייה עשירה הכוללת כ־5000 ספרים, כתבי עת, התחלות מאמרים, וחומרי מחקר רבים על אגיפטולוגיה ועל קופטים.
יב (אלפנטין) ואזור אסוואן בשלהי שנות הארבעים, שם גילה את מקדש חקאיב.
ממפיס, ב־1950, שם גילה מקדש לסתי הראשון.
זווית אום אל רח'ם, ב־1948; מבצר הממוקם כ־300 קילומטר מערבית לאלכסנדריה וסימן את גבולה המערבי של מצרים העתיקה בימי רעמסס השני.
רשימה של ספריו, באתר גוגל ספרים.
לַבְלָר היה איש מקצוע שידע קרוא וכתוב ועסק לפרנסתו בכתיבת מכתבים רשמיים, כרוניקות, טקסטים ארוכים, כמו גם מסמכים משפטיים כגון חוזים, צוואות וחוקים.
לבלרים הועסקו בתפקידי כתיבה בחצרות מלכים ואצילים, אצל בעלי מקצועות חופשיים, בבתי משפט ובכל מוסד שנזקק לרישום כמות גדולה של טקסט או מכתבים רשמיים.
כמו כן הועסקו לבלרים על ידי סופרים ומחזאים, שהכתיבו להם את עבודותיהם.
לבלרים ידועים עוד מן העת העתיקה.
במצרים העתיקה, למשל, היה תפקידו של הלבלר תפקיד רם דרג בהיררכיה המדינית ובחצר הפרעה.
המשרה הייתה שמורה לאישים ממשפחת המלך והעוסק בה נגע בניהול הממלכה, תיעוד אירועים, כתיבת מכתבים, יצירת קשרים מדיניים, קשרי מסחר חוץ ופנים, וטיפול בענייני דת בקברים ובמקדשים.
ידועה אף באמנות מצרים העתיקה סוגה של פסלי לבלרים ובהם פסל הלבלר היושב (2620–2500 לפנה"ס, נמצא במוזיאון הלובר).
במילה "לבלר" נעשה שימוש לראשונה בעברית במשנה לפי הלטינית: librarius, סופר, מעתיק (מן המילה הלטינית liber, "ספר").
בלשון המקרא נקרא האדם הכותב "סופר".
הניסיון בכתיבת מסמכים משפטיים הקנה ללבלרים אפשרות לנסח בעצמם חוזים ולשמש כעורכי דין בלתי-מוסמכים עבור פשוטי העם שידם אינה משגת.
בספרות המודרנית מופיע הלבלר כדמות של צעיר דלפון הנאלץ להעתיק מכתבים רשמיים משמימים במשרד עורכי דין למחייתו בסיפור הקצר "בארטלבי" של הרמן מלוויל.
לַבְלַב מלאכותי הוא מכשיר טיפולי המיועד לשימוש חולי סוכרת.
תפקידו הוא לדמות לבלב בריא ובכך להוות תחליף הולם לבעלי לבלב לא תקין.
תפקיד הלבלב הבריא, בלוטה הממוקמת בבטן, הוא להפריש את מיצי הלבלב (אשר מכילים אנזימים הנחוצים לעיכול המזון) דרך תעלות אל מערכת העיכול, ולהפריש גלוקגון, אינסולין וסומטוסטטין – הורמונים אשר נחוצים לווסת את הגלוקוז בדם אל מערכת הדם.
תפקוד לקוי של הלבלב כאמצעי המווסת את רמת הגלוקוז בדם, עשוי לרוב לגרום לסוכרת, המתאפיינת בעלייה של הסוכר בדם ובשתן.
לעיתים מתאפיינת המחלה בהרס תאי הבטא של הלבלב, הגורם לחוסר מוחלט באינסולין (סוכרת נעורים), ולעיתים בהתנגדות לאינסולין (סוכרת מסוג 2), המלווה בתסמינים נוספים.
לסוכרת השפעות וסיבוכים מגוונים בטווח הקצר והארוך.
הטיפול העתידי בסוכרת באמצעות לבלב מלאכותי
קיימים מגוון מכשירים הנמצאים נכון ל-2012 בשלבי פיתוח מתקדמים, ותפקידם לאזן את ריכוז הסוכר בדם החולה.
מכשירים אלו מיועדים להנשא על גוף המטופל (בשל כך יהיו זעירים), ואמורים לכלול חיישן המושתל מתחת לעור החולה, ומאפשר ניטור רציף של ריכוז הסוכר בדם.
על פי אלגוריתם ייעודי, הלבלב המלאכותי יחשב את ספיקת האינסולין אשר יש להזריק אל גוף המטופל במטרה לאזן את ריכוז הסוכר בדמו.
הלבלב המלאכותי אמור גם להזריק אינסולין אל גוף המטופל, באמצעות עירוי קבוע, ובכך יפטור את הצורך בדקירות תכופות.
כמו כן, הזרקת האינסולין תהיה רציפה, בהתאם לחיווי הסוכר הרציף.
מוצרים מסוג זה נמצאים כיום בפיתוח מתקדם במדינות רבות בעולם, ובהן ישראל, ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
בתחילת שנות ה-2000 החלו פיתוחים ראשונים של מכשירים שהם של שילוב בין חיישן המודד את רמת הסוכר בדם להתקן המזריק אינסולין בכמות הדרושה.
ב-2010 חוקרים במרכז הארצי לסוכרת נעורים, במרכז שניידר לרפואת ילדים בפתח תקווה, הדגימו מערכת אוטומטית לאיזון רמת הסוכר בדם.
ב-28 בספטמבר 2016 אישר ה-FDA את MiniMed 670G של חברת "מדטרוניק".
זוהי מערכת הבקרה בחוג סגור הראשונה לחולי סוכרת המאושרת לשימוש רפואי.
בשנת 2022 נכנסה לסל התרופות בישראל מערכת "לבלב מלאכותי" של "מדטרוניק" למספר מצומצם של חולים.
כל קופות החולים מספקות היום מערכת MiniMed 780G לזכאים.
פרויקט "לבלב לכולם" קם על מנת לתת מענה לחולים שלא נכללו בסל.
בשנת 2021 חברת "בטאלין תרפיוטיקס" הישראלית הכריזה על פיתוח לבלב מלאכותי מתאי גזע.
החברה נמצאת בשלבי פיתוח ראשוני והודיעה שהמוצר יצא לשוק בתוך חמש שנים.
לביבת דג הוא מאכל מטוגן אשר מכיל פילה דג מעורבב עם מחית תפוח אדמה המצופה בבלילה או בפירורי לחם.
לביבת דג בדרך כלל מוגשת במסעדות פיש אנד צ'יפס אנגליות ומורכבת בעיקר מפילה דג של קוד, הדוק ופולוק.
לביבת דג נחשבה בעבר לדרך טובה לניצול שאריות דג ותפוח אדמה.
בספרה של איזבלה ביטון, "ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית", מהמאה ה-19, מופיע המתכון ללביבת דג כמתכון שמורכב משאריות דג ותפוח אדמה קר.
מתכונים מודרניים יותר מציעים גם מרכיבים כמו סלמון מעושן וירקות.
"לבלוב" הוא כתב עת של ה"" בשיתוף עם מרכז מורשת יהדות לוב, העוסק בשמור ותיעוד המורשת ובהיסטוריה של קהילת יהודי לוב.
העלון ברובו המוחלט נכתב ב, אך חלקו נכתב גם באיטלקית ובאנגלית.
גיליון לבלוב הראשון יצא ביוני 2007 ומאז יוצאים שלושה עד ארבעה גיליונות מדי שנה.
העורך הראשי הראשון ומייסד כתב העת הוא נחום גלבוע המכונה נחצ'ה.
משנת 2010 ועד היום העורכת הראשית של "לבלוב" היא מתי גילעד.
בין חברי המערכת נמנים פרופסור מוריס רומני והחוקרים דוד ויוסף ג'יאן ועוד.
מאמרי כתב העת עוסקים בהרחבה בהיסטוריה של יהודי לוב, בתיעוד ובשימור המורשת של יהודי לוב.
בשלוש השנים האחרונות יצאו לאור גיליונות ייעודיים בנושאים: החינוך בלוב, הציונות בלוב, שואת יהודי לוב, הפרעות בלוב, לשונות היהודים בלוב ועליית יהודי לוב לישראל.
כמו כן ניתן למצוא מידע אודות כנסים ואירועים של הקהילה, ובתוכם הכנסים השנתיים הקבועים "עת שערי רצון" וה-"לבלוביאדה" המתקיימים בכל שנה מאז שנת 2007.
בראש כל גיליון מתנוסס הפסוק מ"שיר השירים": "הניצנים נראו בארץ עת הזמיר הגיע וקול התור נשמע בארצנו" המסמל את פריחת האביב ואת שיבת עם ישראל לארצו ותחילת גאולתן של ישראל.
לבלון (בפורטוגזית: Leblon) היא שכונה אמידה באזור הדרומי של העיר ריו דה ז'ניירו, ברזיל, הידועה גם בזכות חופהּ, הנושא את אותו שם.
היא סמוכה לשכונות איפנמה, ג'באה, וידיגל ולגואה.
השכונה האמידה נחשבת כבעלת המחיר הגבוה ביותר למטר רבוע של נדל"ן בברזיל ובאמריקה הלטינית.
חלקה העליון (Alto Leblon) הוא בעיקרו אזור מגורים, וחלקה התחתון (Baixo Leblon) ידוע כמרכז בוהמה בעל חיי לילה תוססים, ברים, מועדונים ומסעדות.
כן פועלים בשכונה מספר אולמות למופעי סמבה ותיאטרון, בהם תיאטרון "בולסו" (Bolso).
השכונה כיכבה או שימשה אתר צילומים עבור מספר טלנובלות ברזילאיות.
"לִבְכּוֹת לְךָ" (מוכר גם במילותיו הראשונות של הפזמון החוזר: "לנצח אחי") הוא שיר עברי שכתב והלחין אביב גפן.
השיר מוכר בביצועיהם של אריק איינשטיין ואביב גפן.
השיר, שנכתב במקור לזכר חברו שנהרג בתאונת דרכים והתפרסם תחילה ב-1993 בביצועו של איינשטיין, חדר לרפרטואר שירי הזיכרון הישראליים בשל זיקתו לרצח רבין ב-1995.
גפן כתב את השיר לזכר חברו הקרוב ניר שפינר (1973–1991), שנהרג בתאונת דרכים טרם גיוסו לצה"ל.
הוא מסר את השיר לביצועו של אריק איינשטיין משום שחשב שהוא זקוק לביצוע בוגר יותר מכפי שיוכל לעשות בעצמו.
השיר יצא כסינגל של אריק איינשטיין בסוף 1993 בעיבודו של יוני רכטר, ובהמשך הוקלט מחדש עבור אלבומו "יש בי אהבה" (1995), בעיבודם של רכטר ושם טוב לוי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת התשנ"ד (1994) דורג השיר במקום ה-12, לאחר ששהה שבועיים במקום הראשון במצעד השבועי.
ב-4 בנובמבר 1995 הוזמן גפן לעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל בתל אביב ובמהלכה נאם ראש הממשלה יצחק רבין.
גפן אמור היה לשיר בעצרת את השיר "מיליארד טועים" אך ברגע האחרון החליט לבצע את "לבכות לך" והקדיש את השיר ל"כל מי שלא יזכה לראות את השלום".
לאחר שירד מהבמה ניגש אליו רבין וחיבק אותו; דקות אחדות לאחר מכן, בסוף העצרת, ירד ראש הממשלה מהבמה במדרגות ושם נרצח על ידי מתנקש יהודי בשם יגאל עמיר.
מאז קיבל השיר משמעות חדשה והפך למזוהה עם רצח רבין ולמעין המנון בלתי רשמי של נוער הנרות, וכן לאחד מהמנוני השכול הישראליים המקובלים, וקיבל משמעות חדשה בעיקר בתור שיר זיכרון בטקסי יום הזיכרון למיניהם.
באלבומו של גפן "המכתב" (1996) נכללה הקלטת הביצוע של גפן לשיר בעצרת לזכרו של רבין.
בסוף הקלטה זו נשמע קול רקע של בחור מהקהל שקרא לאביב בשם גנאי, וחרף עצות מהצוות המקצועי שלו החליט גפן להשאיר את הגידוף כלפיו בקליפ כדי להעלות את המודעות למצב.
בשנת 1996 זכה השיר בתואר שיר השנה בטקס פרסי נוצת הזהב של אקו"ם.
בשנת 1997 נכלל השיר בגרסה מחודשת באלבום האוסף הראשון של גפן והתעויוט, "ירח מלא - האוסף".באפריל 2002 דורג השיר במקום השישי במצעד "100 השירים הישראלים הגדולים בכל הזמנים" של עיתון ידיעות אחרונות.
אביב גפן נוהג לבצע את "לבכות לך" בעצרות השנתיות לזכר רבין בכיכר רבין.
בינואר 2000 הקליט הזמר ישי לוי גרסת כיסוי לשיר, שנכללה באלבומו "ישי לוי בלהיטי היובל".
ב-2 ביוני 2001 הוענק לזמרת הארגנטינאית מרסדס סוסה פרס "אשת המופת" מטעם אוניברסיטת חיפה.
במסגרת טקס הענקת הפרס שרה סוסה את השיר בגרסה בשפה הספרדית.
בשנת 2008 ביצעה הזמרת נינט טייב את השיר במסגרת עצרת לציון 13 שנה לרצח יצחק רבין.
לביידז'ייב (בבלארוסית: Ле́бедзева, לביידזייבה; בפולנית: Lebiedziew; ברוסית: Лебедево, לבדבו; ביידיש: לעבעדעווע; בעברית: לבדוב או לבדובה) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1387, והתל הסמוך ליישוב מתוארך לסביבות שנת 1000 לפני הספירה.
במהלך המאה ה-16 שימש היישוב כעיר מלכותית.
1323-1790 היישוב היה חלק מהממלכה הפולנית לאטבית.
1790-1915 היישוב השתייך לאימפריה הרוסית.
1915-1920 בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה התחלפה השליטה בעיירה בין גרמניה, פולין וברית המועצות.
1921-1939 בין שתי מלחמות העולם היה היישוב חלק מפולין.
1939-1941 בתחילת מלחמת העולם השנייה היישוב סופח בידי הסובייטים.
בשנת 1944 עם סיום מלחמת העולם השנייה נכבש היישוב על ידי ברית המועצות עד שבשנת 1990 הוכרזה עצמאות למדינת בלארוס לה משתייך היישוב עד היום.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לרבות סניף של תנועת "החלוץ הצעיר", בית ספר עברי שהיה שייך לרשת "תרבות", רשת בתי ספר עבריים ציוניים שפעלה בארצות מזרח אירופה.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך מספר ימים את הגברים היהודים בה, והובילו אותם למחנה שבויים ממנו לא שבו.
בסוף אוקטובר 1941 רוכזו יתר יהודי העיירה ויהודי כפרי הסביבה בגטו מגודר שהוקם ביישוב, בו גויסו בני 14 ומעלה לעבודות כפייה, תוך רצח 15 נערים מהגטו בדצמבר 1941.
ב-24 ביוני 1942 הוכנסו כ-650 עד 800 יהודי הגטו שבעיירה לרפת גדולה בסמוך לכפר הסמוך מרקוב, ושם נשרפו חיים לאחר העלאת המתחם באש בידי הגרמנים.
בהמשך ניהלו גרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים מהעיירה, ורצחו עשרות מהם.
כנסיית המולד של הבתולה הקדושה מרי
לבין מטה אוזטונאלי (, נולד ב-15 במרץ 1996 בהמבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני ממוצא טורקי המשחק בעמדת הקשר בהמבורג מהבונדסליגה.
אוזטונאלי שיחק כנער במשך שבע שנים בהמבורג, אך לא עלה לקבוצה הבוגרת, ובפברואר 2013 חתם על חוזה מקצועני לחמש שנים בבאייר לברקוזן, החל מעונת 2013/14. באוגוסט 2014 ערך אוזטונאלי את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1–3 על פרייבורג, כשהחליף את גונסלו קסטרו.
אוזטונאלי היה בן 17 שנים -146 ימים במשחק זה, והפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות באייר לברקוזן שמשחק בבונדסליגה, ובמקום ה-11 בתולדות הבונדסליגה.
באוגוסט 2014 נבחר אוזטונאלי במקום השני בדירוג השחקנים הצעירים הטובים ביותר בבונדסליגה עד גיל 18, לאחר חברו לבאייר לברקוזן, יוליאן בראנדט, וזכה במדליית כסף במסגרת פרס פריץ ואלטר.
בדצמבר 2014, לאחר שערך 15 הופעות ליגה במדי באייר לברקוזן, הושאל אוזטונאלי לשנה וחצי לורדר ברמן.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע אוזטונאלי במחזור האחרון של עונת 2014/15, שבו הפסידה ורדר ברמן 2–3 לבורוסיה דורטמונד, וסיימה את העונה במקום העשירי.
בעונת 2015/16 הסתבכה ורדר ברמן בתחתית, ונשארה בליגה רק במחזורים האחרונים.
לאוזטונאלי, שהיטיב לשחק בשלהי העונה, היה חלק בהישארותה של ורדר ברמן, כאשר הבקיע שער ובישל בניצחון 2–6 על היריבה לתחתית שטוטגרט, והצטיין בניצחון 0–1 על איינטרכט פרנקפורט במחזור הסיום, שהשאיר את ורדר ברמן בליגה ללא צורך במבחני הישרדות, אליהם נשלחה פרנקפורט.
בתום העונה היו ספקולציות שאוזטונאלי יישאר בורדר ברמן בהשאלה, אך רודי פלר, מנהלה המקצועי של באייר לברקוזן, החליט להשיבו לקבוצתו, והצהיר כי אוזטונאלי יהיה חלק מבאייר לברקוזן בעונת 2016/17.
על אף הצהרתו של פלר, באוגוסט 2016 חתם אוזטונאלי על חוזה לחמש שנים במיינץ 05, וערך את הופעת הבכורה במחזור הפתיחה של עונת 2016/17 מול בורוסיה דורטמונד, כשהחליף את סואט סרדר.
במחזור השני, הבקיע אוזטונאלי את שער הבכורה שלו במיינץ, בתיקו 4-4 מול הופנהיים.
בספטמבר 2016 הבקיע אוזטונאלי את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית, שהיה שער ניצחון מול גבאלה בתוצאה 2–3, בשלב הבתים של הליגה האירופית.
אוזטונאלי שיחק בסך הכל חמש עונות במיינץ, ולרוב היה שחקן הרכב, כשמיינץ מסיימת במרכז הטבלה או בתחתית.
בקיץ 2021 חתם אוזטונאלי באוניון ברלין מהבונדסליגה.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2021/22, ערך אוזטונאלי 18 הופעות ליגה.
בעונת 2022/23 ערך אוזטונאלי שתי הופעות בלבד.
בקיץ 2023 עזב את הקבוצה וחתם בהמבורג מהבונדסליגה השנייה.
אוזטונאלי שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה, ובשנת 2014 זכה עם נבחרת גרמניה עד גיל 19 באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 19, שנערכה בהונגריה, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על הנבחרת המקבילה של פורטוגל.
בחצי הגמר, הבקיע אוזטונאלי שער בניצחון 0–4 על הנבחרת המקבילה של אוסטריה.
אוזטונאלי ערך 30 הופעות והבקיע 7 שערים במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, אך מעולם לא שיחק בנבחרת גרמניה הבוגרת.
אוזטונאלי הוא נכדו של אחד מגדולי הכדורגלנים הגרמניים בכל הזמנים, אובה זלר.
אביו של אוזטונאלי הוא ממוצא טורקי, ומשמש כסקאוט בהמבורג.
עם נבחרת גרמניה עד גיל 19:
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2014
מדליית פריץ ואלטר: מדליית כסף, 2014
לביבה האשם הייתה סופרת, משוררת ועיתונאית מצרית ממוצא לבנוני, הידועה גם בשם נעוריה לביבה יוסף נאסיף מאדי.
היא החלה לכתוב בגיל 16, והיא מהראשונות שקראו לשחרור האישה, ועמדה על זכותה ללמוד ולעבוד.
לביבה האשם נולדה בשנת 1880 בביירות, באזור שנקרא אל-ח'נדק אל-עמיק.
היא קבלה חינוך פורמלי יסודי בבית הספר אל-מחבה, המשיכה את לימודיה בבית ספר שנוהל על ידי נזירות אנגלו-אמריקאיות; בזכות לימודים אלו שלטה בשפה האנגלית והצרפתית ברמה טובה מאד.
בשנת 1897 היגרה עם משפחתה לקהיר, מצריים; שני אחיה - נג'יב וח'ליל - גרו שם, כפי שעשו הרבה סופרים ועיתונאים סורים ולבנונים.
כשהגיעה לקהיר הכירה את הסופרת ורדה נאסיף אל-יאזג'י וגם את אחיה.
האשם השתתפה בדיונים שהתקיימו בסלון הספרותי של ורדה אל-יאזג'י והכירה סופרים והוגים שהגיעו לדיונים אלה.
היא הכירה גם אבראהים אל-יאזג'י, שתמך בה ועודד אותה לכתוב.
אבראהים אל-יאזיג'י היה עיתונאי, שעמד מאחורי פרסום עיתון "אל-ביאן" המצרי, והוא אשר הבחין ברמת האינטליגנציה והחוכמה של לביבה האשם.
הוא לימד אותה את יסודות התחביר והדקדוק של השפה הערבית, ובנוסף לימד אותה את יסודות הכתב הפרסי והיא אכן שלטה בו היטב.
לביבה האשם הייתה גם ציירת, צלמת, והצטיינה במוזיקה ולכן כינו אותה "מאדאם דה סטאל".
בסלון הספרותי של לביבה האשם השתתפו סופרים ומשוררים שחיו בתקופתה, ביניהם אחמד לוטפי א-סייד, עורך העיתון אל-ג'רידה ועלי יוסף, עורך העיתון אל-מוא'יד, ועיתונאים נוספים שפרסמו בכתב העת פתאת א-שרק (فتاة الشرق).
הדיונים בסלון הספרותי הוקדשו לפעילות למען חינוך נשים וזכותן לעבוד במגזר הציבורי, הרחבת בתי הספר הממשלתיים במקום בתי הספר המסיונריים המערביים שהיו קיימים במצרים.
בשנת 1898 השתתפה עם אבראהים אל-יאזגי בפרסום כתב העת א-דיאא (الضياء) עד שנת 1906.(4)
בתאריך 15/10/1906 החליטה להוציא לאור את הירחון פתאת א-שרק, עד שנת 1939.
בשנת 1908 התחילה לביבה האשם להרצות באוניברסיטת "פואד הראשון" בעיר אל-ג'יזה כמרצה שלא מהמניין בנושאים הקשורים לחינוך והוראה עד שבשנת 1911/1912 נתמנתה מטעם האוניברסיטה למרצה מן המניין במכללה לנשים ללימודי חינוך.
כך היא זכתה להיות האישה הערבייה הראשונה לאייש תפקיד בכיר כזה.
בהרצאות היא העבירה מסרים ברורים על חשיבות הלמידה בקרב נשים והשפעת חינוך זה על חינוך הדור הבא וקידום החברה בכלל (1).
בשנת 1911 היא התחתנה עם הסופר עבדו האשם, ומאז הייתה ידועה בשם לביבה האשם (4).
בשנת 1919 חזרה לגור בסוריה לאחר קבלת מינוי מהמלך פייסל הראשון כמפקחת על בתי ספר לבנות במשרד החינוך הסורי, וכך הייתה האישה הראשונה לאייש תפקיד בכיר זה.
עם נפילת הממשל של המלך פייסל אחרי קרב מייסלון בשנת 1920 ותחילת המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, חזרה למצרים.
בשנת 1921 היגרה עם בעלה לסנטיאגו, צ'ילה שם הוציאה לאור את כתב העת המזרח והמערב (א-שרק ואל-ע'רב) בתאריך 15/09/1923 למשך שנה.
היא ניצלה את מעמדה וכתבה על הידוק הקשרים ואינטראקציה בין התרבות הערבית ושאר תרבויות העולם המערבי.
בשנת 1924 החליטו בני הזוג לחזור למצרים, והיא החלה להוציא שנית את כתב העת שלה.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפסיקה להוציא לאור את כתב העת והיגרה עם בעלה לברזיל, שם חיה עד סוף ימיה בשנת 1952.
לביבה האשם הייתה מהראשונות ומגדולי תקופת אלנהדה אלערבי אלחדית'ה, ותרמה לבניית יסודות, אלנהדה אלפקריה, עם שאר האינטלקטואלים והסופרים שחיו באותה תקופה כמו בוטרוס אלבוסתאני, מוחמד עבדו, עאישה אלתיימוריה, עפיפה קרם, ורדה אליאזג'י, מאי זיאדה, ועוד(5).
לביבה האשם הייתה ידועה והצטיינה בנאומים.
עלתה לבמה באוניברסיטאות הגדולות בעולם הערבי, מצריים, סוריה, לבנון, והשפיעה על כל מי ששמע אותה.
הנאומים שלה התמקדו בזכותן של נשים ללמוד, ולצאת לשוק העבודה.
ההשקעה בחינוך נשים תורמת להתקדמות והתפתחות כל החברה, בהיותה המחנכת של הדור הבא.
היא ניצלה מעמדה זה וקראה להקמת עמותות נשים, נחשבה מהראשונות שעזרו וייסדו עמותות כאילו שמטרתם עידוד וחיזוק מעמד האישה במזרח(4).
היא כתבה וקראה למתן זכויות לנשים ע"פ השריעה והאסלאם בהיותו דת הוגן ונתן הרבה זכויות לנשים, ולא לתת זכויות ע"פ מנהגים ומוסכמות חברתיות(1).
אישה וגבר שווים מבחינה פיזיולוגית ושכלית לכן מגיע לה לקבל את זכויותיה.
הסופרת כתבה מאמר בשם,(נור אל עלם ירפע אל חיג'אב), התמקדה בחשיבות החינוך והעצמאות לאישה.
החג'אב לא חובה, כל אישה מחליטה, ויכולה להתלבש איך שהיא רוצה, החג'אב לא מונע מנשים לרכוש ידע (5).
היא טוענת אם האישה קבלה חינוך טוב אין סכנה שהיא תוריד אל חג'אב, דבר כזה נותן לה להרגיש שהיא אחראית לשמור על עצמה.
אל חג'אב אינו שומר על נשים, אפילו נזירה שהיא מכוסה כולה למעט פניה עדיין היא מצליחה לעורר את הגבר מינית (9).
לביבה האשם התייחסה גם לפעילויות של התנועה הציונית בארץ פלסטין, ומטרת הפרויקט הציוני בהקמת מדינה ליהודים בארץ פלסטין.
התעסקה בפרסום פעילויות נשים בפלסטין במיוחד הכנס הנשי שהתקיים ב 10/1929 שמטרתו קריאה לפסילת הצהרת בלפור (4).
הסופרת קראה לכתיבה בשפת האם- ערבית ע"מ שתהיה גישה לבנות החברה לקריאה, ולא לכתוב בשפות זרות מאחר שהן בקושי יודעות לקרוא ערבית.
היא תקפה בחריפות כל בתי הספר המערביים שמלמדים שפות זרות במדינות ערב.
מה שמאפיין את הסופרת בכתיבתה שהיא יצרה אינטראקציה בין שתי תרבויות שונות, התרבות המערבית והמזרחית.
הצד המזרחי בלט בכתיבה שלה ובהתעניינותה באישה ובחברה הערבית.
היא האמינה בחשיבות קיום האישה בחברה, וגילתה הבנה למוסכמות החברתיות, וניסתה להבין הקשר בין האישה והגבר, ומחויבותו של הגבר כלפי האישה.
המעברים שלה בין מדינות מערב והחינוך שקבלה בילדותה תרמו לה לפתח מיומנויות ודרכי חשיבה לשילוב בין תרבות המזרח והמערב, הישן והחדש.
זה מה שראינו ברומן, קלב אל רגל (10).
לביבה האשם התחילה לכתוב בגיל 16, ופרסמה את מאמרה הראשון בתאריך 15/07/1896 בכתב העת א-ת'ריא בביירות בשם "לביבה מאדי".
במאמר התייחסה לחשיבות החינוך וההוראה לנשים.
בנוסף קראה לנשים הערביות ללמוד את שפת האם שלהן קודם ולפני כל שפה אחרת.
היא כתבה גם רומנים, שירים וסיפורים, פרסמה את יצירותיה בכתבי עת ובעיתונים מצריים שונים כמו אל-מוקתאטף, א-דיאא ופתאת א-שרק.
היצירות והמאמרים שלה עסקו במתן זכויות לנשים, חינוך ולמידה, הזכות לעבוד ושוויון זכויות עם גברים ונשים מערביות.
היא גם התעניינה וכתבה על ההיסטוריה של תנועות הנשים הפוליטיות בעולם ובמיוחד באירופה(1).
הרומן קלב א-רג'ל (לב של גבר), 1904 הוא רומן שמורכב מ-21 פרקים, מתייחס למלחמת האזרחים על רקע עדתי בהר הלבנון בשנת 1860 בין הנוצרים והדרוזים.
הסופרת מתארת מה שקרה בכפרים, את הטבח הנוראי והגירת הנוצרים ויציאתם מכפר דיר אל-קמר ובית א-דין.
חלק הגיעו לביירות והתחילו לחפש מקומות עבודה ומגורים, עבדו בסחר ובמלונאות, ומי שהגיעו למצרים עבדו בסחר או שולבו במשרדים ממשלתיים, למי שיש לו את ההכשרה המתאימה.
הרומן מתחיל בסיפור הצלת בחורה דרוזית מהמוות על ידי בחור נוצרי שהתאהב בה.
הסופרת מציגה את האישה כנאמנה ואת הגבר כבלתי יציב וכבוגד.
גיבורי הרומן עוברים מלבנון למצרים ואירופה ובסוף חוזרים למצרים.
מעברים אלו סימלו את האינטראקציה בין שתי התרבויות.
הרומן "קלב א-רג'ל" נכתב בתקופה שנשים היו מאוד פגיעות.
בהקשר הזה לביבה האשם עשתה שימוש במילה "מורואה" שמשמעותה "התחשבות" כדי לתאר תכונה "גברית" של דאגה ורגישות לנשים, אך היא גם מראה שגברים לא מפתחים את השימוש שלהם במילה הזו ולא מעלים אותה כתוכנית להתנהגות גברית מתאימה.
חסנאת אל חוב, 1898 - הסיפור הראשון שפורסם בעיתון א-דיאא
ההימורים והנישואים - מאמר זה התייחס למנהג כבעיה חברתית קשה מאוד, כמחלה קטלנית, בעיה אשר פוגעת בחיי הנישואים והורסת אותם.
ספר בחינוך- עשר הרצאות שהעבירה באוניברסיטה המצרית בנושא חינוך ילדים- 1912.
כתב עת מדעי, ספרותי והיסטורי.
כתבה בשביל הנשים וגם בשביל שהגברים יקראו מה הנשים יכולות לכתוב ולייצר.
רוב המאמרים שלה פורסמו בפתאת אל שרק, אשר התעסקו בסוגיות שונות הקשורות בנשים בכל העולם הערבי, הדגישה אחדות בקרב מוסלמים ונוצרים, למשך 33 שנה (5).
בנוסף היא עקבה ופרסמה פעילויות עמותות הנשים במצרים, וגם עקבה אחרי השתתפות נשים בכנסים בינלאומיים כמו הודה שעראוי.
"לביבות" היא אידיליה מאת שאול טשרניחובסקי, אותה פרסם בשנת 1903 בהיותו סטודנט לרפואה בהיידלברג.
האידיליה, שהיא סוגה ספרותית המאופיינת בליריקה אפית בצורתה, אך עשויה גם לשלב תכנים טראגיים בשירתה, מספרת על תהליך ההכנה של הזקנה גיטל את המאכל לביבות, אשר בשיר זה מתייחס למה שמכונה בעברית בת-זמננו כיסונים, או בלשון העם: "קרעפלאך", או "ווריניקס", ממולאים בגבינה, או ל"חרעמזאלאך" (יידיש) בימי המשורר.
התיאורים האפיים, השלווים של חיי הכפר באוקראינה, והכנותיה של הזקנה החביבה את המאכל שחשקה בו נפשה, משתלבים כאילו מבלי משים בסיפור הטראגי על נכדתה האהובה, רייזלה, שנתפסה בידי השלטון הצאריסטי, ונכלאה על חלקה במהפכה.
יוסף חיים ברנר מיטיב לתאר בכמה מילים את עלילת האידיליה:
"רטט ההווייה" כפי שמכנה זאת ברנר, או תיאור אפי ושליו של הבוקר המתעורר באחד מימיו הראשונים האביב, מאפיין את הבית הראשון של האידיליה.
בבוקר יפה זה התעורר תחילה העפרוני המזמר, לאחריו הקיצה השמש, הממהרת למלאכתה הרבה להאיר, ליפות ולחמם את כל הדורש אור וחום, ולבסוף מתעוררת אשת הרב האלמנה, גיטל, פוקחת את עיני התכלת המאירות שלה "ושלוה חולמת בכל".
המשורר ממשיך ומתאר בניחותא את השכמתה של גיטל, את רהיטיה ואת חתולה, אותו היא משקה חלב.
הנאתו של החתול מהחלב מעוררת בגיטל את התאווה למאכל הטעים, לביבות, שהן כיסונים ממולאים בגבינה ושמנת, והיא מתחילה להתעסק בהכנתן.
דומחה, שכנתה הנוצרית, מבקרת את גיטל בדרכה לכנסייה, ומתלוננת על הדור שהולך ופוחת וממעיט לקיים את הטקסים הדתיים – יהודים ונוצרים כאחד.
"כְּאַבְקוֹת הַשֶּׁלֶג הַצַּח נִתְחֲבוּ בְּנִקְבֵי הַנָּפָה, גַּרְגֵּר וְגַרְגֵּר לְבָד, נוֹפְלִים וְיוֹרְדִים לְאִטָּם" מתאר המשורר את ניפוי גרגרי הקמח בתהליך ההכנה של גיטל ושנותיה חולפים בראשה גרגר אחר גרגר.
החלק הראשון של האידיליה מסתיים בהופעתה לראשונה של נכדתה רייזלה.
החלק השני של האידיליה מתמקד ברייזלה התינוקת, הילדה והנערה, תוך כדי אנלוגיה ברורה בין שלבי צמיחתה של הנכדה לתהליך ההכנה של הלביבות, שהוא נמצא כל הזמן בקדמת הבמה של השיר, כביכול עניינה של האידיליה בלביבות.
אך לקוראים אין שום ספק שסיפורה של הנכדה הוא לבה העיקרי של גיטל ושל האידיליה, בעוד הכנת הלביבות היא רק התפאורה האידילית.
רייזלה הופכת בהדרגה מילדה חמודה בעלת חינוך יהודי טוב, לנערה עירונית שהיא תלמידת גימנסיה ממושמעת השוקעת בכתביו של פושקין, אותו שמה הזקנה ביראת כבוד מהולה ברתיעה מהסופר ה"גוי", בארון הספרים היהודי שלה.
אך העיצוב הנוקשה מדי של החינוך הרוסי גורם לריאקציה הולכת ומקצינה של הנערה, שכנראה חוברת לתנועה מהפכנית כנגד השלטון.
האידיליה מסתיימת בכך שהדוור מביא לגיטל מכתב מנכדתה המודיע לה שהיא כלואה במצודה ומצפה למשפטה.
גיטל מוכת היגון, צונחת חסרת הכרה על הכיסא, על רקע הרחש והבעבוע של הלביבות בתוך המים הרותחים.
טשרניחובסקי כתב אידיליות לאורך כל חייו, ורובן ככולן מסתמכות על זכרונות ילדותו.
בשיר אמנותי, לדברי חוקרת הספרות גיטה אבינור, חייב להיות קשר מהותי בין צורת השיר לתוכנו.
הנוף הגאוגרפי של ערבות אוקראינה והאנשים הפשוטים הדבקים בשלווה במסורת חייהם, ללא שמץ של צפי לבאות, משכו את לבו.
לתיאור רקע שכזה נחוצה ליריקה אפית של אידיליה, בה נקט טשרניחובסקי ב"לביבות", וביצירות רבות אחרות.
משקל אטי, תיאור מתעכב על פרטים, רוחב היריעה, איטיות העלילה - כל אלו מספקים את הסגנון האפי באידיליה, ומעניקים לקורא תחושה "מזויפת" של שלווה ונועם.
"לביבות" לדעת אבינור, היא המושלמת בין האידיליות של טשרניחובסקי, בדרך שבה הוא שילב בין היסודות האידיליים והטרגיים.
הפעילות הפשוטה והיומיומית של הבישול מדגישה ביתר שאת את היסוד הטרגי בחיי האדם.
השנים החולפות הן גרגרי הקמח הדק, המערוך לש ומעצב את חייה של רייזלה הנכדה, יחד עם פעולתו על הבצק, "צְבַת הַמִּשְׁמַעַת וְהַחֹק, הַמְּעִיקָה עַל נֶפֶשׁ הַתַּלְמִיד", מתבטאת אצל גיטל ב"מִדָּה אַחַת לְכָל הָעִגּוּלִים הָרַבִּים עָשָׂתָה".
אלא שהלחץ הגדול, יצר דווקא ריאקציה בלב התלמידה הממשומעת והיא נתפסת ונכלאת בעוד המים בסיר רותחים בזעף ובתוכם מבעבעים לביבות מבושלות.
חלקה הראשון של האידיליה מתמקד ביום של אביב מקסים, שכולם מתנהלים בו בשלווה וניחותא, אך גם בו מופיעים ניצנים ראשונים המוסווים היטב של אי-נחת.
כבר בבית הראשון, בעיצומו של תיאור היום המקסים, מזכירה השלווה למשורר "דּוּמִיַּת בֵּית-מִקְדָּשׁ שֶׁשָּׁמֵם".
הביטוי הזה, שנחבא בין התיאור האפי של היופי והשלווה, מעורר מעין שמץ של אי נחת, של תזכורת לאכזבה שעדיין לא ברורה לקורא.
במהלך השיר מופיעה דומחה ה"גויה" שמתלוננת ומבכה את הדור שהולך ופוחת, ואינו מכבד את חגיו, נוצרים ויהודים כאחד.
לא הכל מושלם, אם כן.
וכך בהדרגה, ותוך כדי הכנת הלביבות עובר טשרניחובסקי בין העצב הכללי, אל העצב והכאב הפרטיים של גיטל ונכדתה האהובה, ההולכת ומתרחקת ממנה, ככל שמתקדם תהליך הכנת הלביבות.
והשיר מסתיים בשילוב האחרון בין הטרגדיה והאידיליה.
אברהם רגלסון כתב על כלל האידיליות של טשרניחובסקי, דברים התואמים בדיוק את "לביבות": "האידיליות של טשרניחובסקי מצטיינות במומנטים אֶפִּיים שבהן.
כי הסגולה האפית לא רק בגודל-ממדים ובתימה נשגבה תתגלה, כי-אם גם בגישה מיוחדת, שיש בה כדי להעניק גם לזוטות שבמפעלי-אנוש מרחב וגדוּלה.".
כאמור לעיל, ברנר מכנה את ה"זוטות שבמפעלי אנוש" במילים: "רטט ההוויה".
שני המבקרים התפעלו מהכישרון המיוחד של המשורר לתאר את הוויות החיים הזניחות כביכול, כמו זריחת השמש, הכנת לביבות, תיאור של ספל עתיק, מונולוג של זקנה מתלוננת וכדומה, במילים אחרות, את כשרון התיאור האפי של המשורר.
לחובר טוען שטשרניחובסקי היה המחייב הגדול של השירה והיופי, שעמל במיוחד להכניס לשירתנו את הצורות האפיות: הבלדה והאידיליה.
הוא דוחה את אבחנתו של יוסף קלוזנר כאילו ב"לביבות" יש ניסיון להביע מחאה נגד החינוך המדכא של הנוער.
לדעתו של לחובר אין ב"לביבות", או אידיליות אחרות של טשרניחובסקי, כל מחאה, אלא הרבה יופי, הומור ועליזות.
עדי צמח ניגש ליצירה מכיוון אחר, פיענוח הסמלים שבה.
היצירה פותחת במשפטים רגועים ונינוחים ויוצרת מעין הרמוניה בין השמש הזורחת, העפרוני המצייץ והזקנה המתעוררת.
קיימת כאן אחדות מעגלית של הקוסמוס ללא כל בקע.
רק בהמשך היצירה נוצר הפרדוקס במהלך הכנת הלביבות, כשנוצרת ההשוואה הברורה בין חייה של גיטל ונכדתה ומעשה הלביבות.
יש כאן תיאור אירוני מר ברצון של האדם לקרוץ את חייו של הנוער כפי שקורצים לביבות, ולעצב את החברה במערוך ולישה.
התוצאה ההכרחית היא בית כלא, כפי שאף הייתה התוצאה באידיליה "כחום היום".
"לביבות", מוסיף צמח, פתחה בהרמוניה בין האדם לטבע והמשיכה בהקבלה פרדוקסלית בין האדם והטבע.
הסיום, שאופייני למשורר, הוא התהום שנפערה בין השמש, הקמח והדגן, לבין העולם האנושי שמסתיים בסופו של דבר במצודה.
הבקיאות בתיאורי הטבע של טשרניחובסקי, אומרת אילנית סבלסקי, מגיעה מלימודי הרפואה שלו ועיסוקיו בעריכות מדעיות בנושאי טבע.
הריאליה בתיאורים של חיי הכפר מגיעה מנופי ילדותו.
ההשראה לקורות חייה של רייזלה הנכדה התקבלה מגורלה של דודתו, שנתפסה וגורשה לסיביר עקב פעילות מהפכנית.
גם קריאתה הנלהבת של רייזלה בספריו של פושקין תואמת את ירושת הספרים ברוסית שקיבל ממנה.
סבלסקי מסכמת את חדשנותו של טשרניחובסקי בשתי נקודות: "האחת, טשרניחובסקי מציג לראשונה את האידיליה על הפירוט הריאלי־פרוזאי שלה לעולם הספרות העברית, השנייה: בה בעת הוא מציע מגוון דרכים לניצול המבנה החדש והמינון של היחס בין הריאלי למטאפורי בתוך הסוגה עצמה"
טשרניחובסקי כתב מספר שירים, ובעיקר אידיליות, בהן הוא מדבר על הקשר האימננטי, האמיץ והדו-סיטרי, בין האדם לטבע, אומר אריאל הירשפלד.
אך "לביבות" מצטיינת בעיקר באופן שבו המשורר מתאר את הדברים.
הטון שנוצר, לדבריו, בתיאור הקסום של הבוקר הוא מעין סיפור ילדים: מי קם ראשון?
והנה השלישית מתעוררת גיטל, אלמנת הרב.
הכל מתחיל בטבע, עם זאת, אין האדם מנותק ממורשתו.
יש רב, יש קהילה, יש שכנה נוצרייה אדוקה.
אך גם אם הכל נאמר בטון מרגיע ושליו, כאילו סיפור ילדים הוא, אין הכוונה שהכל יסתיים בכי טוב.
ההפך הגמור; זוהי טרגדיה ענקית.
אך התמונה הכוללת, זו שמקיפה את האירוע ואת הסיפור כולו, היא של הטבע.
ואת הטבע חשוב לו מאוד לתאר.
הדרך שבה כולם התעוררו, הדרך שבה נוטלת גיטל את ידיה, והסיפור על הספל.
לטשרניחובסקי חשוב לתאר היטב את הספל, מצבו, מקורו, שימושו, כדי להבליט את הנוהג, את פרטי החיים, את הטפל והזניח, כביכול.
לאורך שלושה עמודים פורש המשורר את מסכת עשיית הלביבות, ולא כמתכון יבש, אלא ביופי עצום, מדגיש הירשפלד.
אישה רואה חתול ועולה בה חשק לאכול לביבות, והיא עמלה כדי לספק את החשק הזה.
ואל לנו לשכוח שכל האידיליה הזו אינה מתרחשת בארץ ישראל, אלא בערבות אוקראינה.
היופי והטבע שולטים גם בגלות, וגם בה צומחות אידיליות.
איזבלה לבינה לואן, ידועה בשם משפחתה, לבינה, היא זמרת-יוצרת גרמנייה.
לבינה ייצגה את גרמניה באירוויזיון 2017 עם השיר "Perfect Life".
לבינה הגיעה למקום ה-25 בגמר עם 6 נקודות בלבד (3 נקודות מהשופטים ו-3 נקודות מהקהל).
בשנת 2016 לבינה הוכרזה על ידי רשות השידור הגרמנית (ARD) כאחת מ-33 האמנים שנבחרו להתחרות בקדם הגרמני לשנת 2017. ב-6 בינואר 2017, אושר כי היא אחת מחמשת הזמרים שנבחרו להתחרות בגמר הקדם הגרמני.
בגמר, לבינה ביצעה את השיר "When We Were Young" של הזמרת אדל.
היא הצליחה להביס את ארבעת המתמודדים אשר התמודדו מולה ובכך עלתה לשלב האחרון בגמר.
בשלב הזה, לבינה שרה את שני השירים אשר התמודדו לייצג את גרמניה באירוויזיון 2017. לבסוף, העם הגרמני בחר את השיר "Perfect Life" כשיר הגרמני לתחרות האירוויזיון.
מכיוון שגרמניה היא אחת מ"חמש הגדולות", היא עלתה אוטומטית לגמר, שם היא זכתה במקום ה-25 עם 6 נקודות בלבד.
לבינה נולדה לשם איזבלה לבינה לואן, בעיר בון, גרמניה.
כמה שנים לאחר מכן, היא ומשפחתה עברו לעיר קמניץ.
היא למדה בבית הספר לגימנסיה של ד"ר וילהלם-אנדרה, ובשנת 2009 סיימה תואר בין-לאומי במכללת אימפינגטון וילג, אשר ממוקמת בעיר קיימברידג', בריטניה.
לאחר מכן, לבינה עברה ללונדון, שם השלימה תואר ראשון בקינגס קולג' לונדון.
לבל (בהונגרית: Levél) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בלבל חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
"לביבות" ("קמח מן השק", במקור: "לביבות נעשה") הוא שיר ילדים לחנוכה, שנכתב על ידי לוין קיפניס, ומושר בלחן שחיבר נחום נרדי.
הוא שולב בחיזיון "נשף לביבות" מאת לוין קיפניס.
לפי מילות השיר, הלביבה של אותה תקופה הייתה מתוקה, ולא הייתה עשויה מתפוחי אדמה אלא מקמח.
חוקר הזמר העברי, אליהו הכהן סיפר על השיר:
השיר מתאר את תהליך הכנת הלביבות לקראת חג החנוכה:
לאחר שאוכלים את הלביבות - יוצאים בריקודים!
השיר הוא אחד משירי חנוכה ששרו בגני הילדים, עם המחזה של הילדים, המדגימים את הכנת העיסה ללביבות וטיגונן.
לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל הוא כתב יד מאת קרל מרקס שנכתב בשנת 1843 ולא פורסם בימי חייו, למעט המבוא, שפורסם בשנת 1844 בכתב העת Deutsch-Französische Jahrbücher.
בחיבור זה מרקס מעיר על קטעים של גאורג וילהלם פרידריך הגל בספר קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט העוסקים בחברה האזרחית ובמדינה, פסקה אחר פסקה.
אחת הביקורות הגדולות של מרקס על הגל בחיבור היא העובדה שרבים מטיעוניו הדיאלקטיים מתחילים בהפשטה.
עבודה זו מכילה את הניסוח המוקדם ביותר של תורת הניכור של מרקס, אשר התגבשה גם דרך השפעת ההגליאנים השמאליים לודוויג פוירבך וברונו באואר.
בחיבור מתפתח נרטיב העבודה סביב ניתוח היחסים בין חברה אזרחית והמדינה.
החיבור את כולל הפרשנויות המפורסמות ביותר של מרקס על הפונקציה של דת.
כתבי שחרות, תרגום: שלמה אבינרי, תל אביב: ספרית פועלים, 1964.
"לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל: הקדמה".
לשאלת היהודים וכתבים נוספים (כתבים מוקדמים: כרך א'), תרגום: רועי בר ואורי זילברשייד, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2016.
"לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל";
"לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל: מבוא".
לבידוזאוריקוס (שם מדעי: Labidosaurikos; מילולית: "לטאת מלקחיים") הוא סוג של חולייתן נכחד מהמשפחה Captorhinidae, שהיה אולי מראשוני הזוחלים האמיתיים.
הוא התקיים בתקופת הפרם באמריקה הצפונית שלפני 279 עד 272 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר ב-1950 בידי החוקר ג'ון וויליס סטובאל (John Willis Stovall) על סמך ממצאי מאובנים שהתגלו בתצורות ערוגות הפרם של טקסס ואוקלהומה , בהם התגלו מספר סינאפסידים, דו-חיים וזוחלים קדומים שונים.
הסוג היה קרוב לקפטורינוס והגיע לאורך של 1.5 מטר.
במראהו דמה ללטאה מגושמת עם זנב קצר יחסית וגולגולת בעל "כיפה" רחבה אך לסתות צרות דומות מעט לחדק עם שיניים קטנות רבות, גדולות יותר בתוך הלסת העליונה מהתחתונה, המזכירות זוחלים פרימיטיביים או דו-חיים.
אורך הגולגולת הידועה של הסוג הגיע ל-280 מ"מ, מה שאומר שהייתה גדולה יחסית לגודל הגוף.
מבנה השיניים שלו מרמז שהיה אוכל צמחים קרקעיים.
לַבְּלַאבִּי הוא מאכל תוניסאי המבוסס על חמצה במעט מרק דליל בטעם שום וכמון, המוגש על חתיכות קטנות של לחם יבש מעט בעל קרום קשה.
השם בא מהמילה הטורקית leblebi, שפירושה חמצה בגריל.
המנה מוגשת על פי רוב במסעדות זולות.
ביצה לא מבושלת או מבושלת, כמעט תמיד מתווספת לתערובת המרק החמה (וכך היא מתבשלת), יחד עם שמן זית, אריסה, כמון נוסף, צלפים, טונה, פלפל בקלוטי (פלפל תוניסאי הבסיס לאריסה) ולפעמים זיתים, שום וחומץ או מיץ לימון או ליים.
קישוטים נוספים עשויים לכלול כוסברה, פטרוזיליה ובצל ירוק.
בצפון תוניסיה, מה שנקרא "ביזרטה לבלאבי" הוא כריך המורכב מאותם מרכיבים בבגט לחם לבן.
לבלאבי היה במקור מנת ארוחת בוקר שנאכלה בחורף, אך היא נאכלת כיום בכל שעה של היום ובכל ימות השנה.
יש מקומות שמוכרים אותו בלילות הקיץ המאוחרים והוא פופולרי במיוחד בקרב צעירים שמקווים להימנע מחמרמורת אחרי בילוי לילי.
לביאה ואן אוורקרק, (או ואן יורק, באנגלית: Levie Van Ouwerkerk; נולדה ב-8 באוגוסט 1991) היא כדורגלנית הולנדית-ישראלית ששחקה בעמדת חלוצה בנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
לביאה (שם ילדותה היה לוי) נולדה באפלדורן הולנד, למשפחה נוצרית אדוקה.
יש לה שני אחים ואחות.
בישראל היא חיה וגרה בעיר חריש.
משפחתה המורחבת מצד הסבים והסבתות שלה הצילו יהודים במלחמת העולם השנייה.
הסבא והסבתא שלה מצד אביה הסתירו ילדה יהודייה בשם אסתר בביתם במהלך השואה.
עוד בהיותה ילדה בת שש לביאה החלה לשחק כדורגל בקבוצות ילדים ונוער בקבוצת אפלדורן, שבמחוז חלדרלנד, הולנד.
בקבוצות אלה היא שחקה במשך 12 שנים.
הצטיינותה בכדורגל הביא אותה לשחק בנבחרות הלאומיות הצעירות של הולנד ואפילו במועדון הפאר טוונטה המתמחה בעיקר בכדורגל נשים.
בשנת 2008 החלה ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטה מקומית הולנדית באופן מקוון.
לקראת סוף 2009 כשלביאה הייתה בת 19 היא ומשפחתה עלו לישראל, מתוך אהבת העם היהודי ומדינת ישראל.
ב-2009 לביאה החלה לשחק בקבוצת מכבי כישרונות חדרה.
בשנת 2015 לביאה וקבוצתה מכבי כישרונות חדרה זכו בגביע המדינה.
בשנת 2019 היא שובצה לשחק בנבחרת ישראל נשים והופיעה במדי הנבחרת במהלך מחזור המוקדמות של גביע העולם לנשים של פיפ"א ב-2019. בעונות 2022–2024 כשלביאה הייתה בקבוצת הפועל עפולה היא מלאה מספר תפקידים בהנהלת הקבוצה: מנהלת הקבוצה, חברת הנהלה, איש קשר ובעלת זכות חתימה במסמכי הקבוצה.
בשנת 2013 כשדוברת בנדל הצטרפה לקבוצה של לביאה מכבי כישרונות חדרה נוצרה האהבה הראשונה ביניהן.
הזוג חי בעיר חריש ולהן שני בנים תאומים.
להשלמת משכורתן לביאה השתלבה בעסק המשפחתי של הוריה בייבוא חלקי חילוף למכליות ומשאיות מהולנד.
בין השנים 2024-2009 לביאה הבקיעה 132 שערים, מתוכם 78 במסגרת קבוצת מכבי כישרונות חדרה.
לביאות: מבצעים מיוחדים , היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי טיילור שרידן.
הסדרה הוצגה לראשונה ב-23 ביולי 2023, ב-Paramount+.
במאי 2024, הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה לראשונה ב-27 באוקטובר 2024.
בישראל ניתן לראות את שתי העונות ב-Yes.
הסדרה היא סדרה מתח העוקבת אחר יחידה של ה-CIA שמורכבת מסוכנות סמויות המכונות "לביאות".
ג'ו מקנמרה (זואי סלדנה) – קצינת מבצעים חשאיים של ה-CIA.
קרוז מנואלוס (לייסלה דה אוליביירה) – חיילת נחתים לשעבר ופעילה בתוכנית, הפכה למפעילת כוח דלתא לאחר אירועי עונה 1. בעונה 2, היא שוב מגויסת על ידי ג'ו, כדי להיות צל לג'וזפינה.
ניל מקנמרה (דייב אנאבל) – בעלה של ג'ו ומנתח אונקולוגי לילדים.
בובי (ג'יל וגנר) – ראשת צוות של יחידה בתוכנית.
טאקר (למוניקה גארט) – חבר היחידה.
Two Cups (ג'יימס ג'ורדן) – חבר היחידה.
רנדי (אוסטין הברט) – חבר היחידה.
טקס (ג'ונה וורטון) – חבר היחידה.
אלייה אמרהי (סטפני נור; עונה 1) – בתו של חשוד בטרור ומטרתה של קרוז, שבה היא מתאהבת.
קייט מקנמרה (האנה לאב לנייר) – בתם המתבגרת של ג'ו וניל.
קייטלין מיד (ניקול קידמן) – פקידה בכירה ב-CIA, והבוסית של ג'ו.
אדווין מולינס (מורגן פרימן; עונה 2; עונה 1 תפקיד אורח) – שר החוץ האמריקני.
קייל מקמנוס (ת'אד לקינביל; עונה 2; עונה 1 תפקיד חוזר) – קצין CIA ועמיתו של ג'ו.
ביירון וסטפילד (מייקל קלי; עונה 2; עונה 1 תפקיד חוזר) – סגן מנהל ה-CIA והמפקח של קייטלין.
ג'וזפינה קאריו (ג'נסיס רודריגז; עונה 2) – טייסת אפאצ'י בצבא ארצות הברית שגויסה לתוכנית עקב הקשר המשפחתי שלה לקרטל המקסיקני שחטף חברת קונגרס אמריקאית.
צ'רלי מקנמרה (סלסטינה האריס) – בתם הצעירה של ג'ו וניל.
ארול מיד (מרטין דונובן) – בעלה של קייטלין, משקיע פיננסי.
אסיף (ריצ'רד חדד; עונה 1)
הולר (ברוס מקגיל; עונה 2 תפקיד חוזר; עונה 1 תפקיד אורח) – היועץ לביטחון לאומי
מייסון (ג'ניפר אהלה; עונה 2 תפקיד חוזר; עונה 1 תפקיד אורח) – ראש הסגל של הבית הלבן.
טרייסר (מקס מרטיני; עונה 2) – מפעיל כוח דלתא בצבא המושאל ל-CIA והאקס של בובי.
גוטיירז (קירק אסבדו; עונה 2) – סוכן מיוחד של המנהל לאכיפת סמים.
(שון אייברי; עונה 1) – מפעיל כוח דלתא בבר.
גוס (מאט ג'רלד) – מפעיל כוח דלתא של הצבא.
אחסן (ריי קורסאני; עונה 1)
כמאל סם אסגרי (עונה 1)
מאליקה (קרלה מנצור; עונה 1)
סמי (אדם בודרון; עונה 1)
ד"ר האמונד (מייקל טאו; עונה 1) – קולגה של ניל.
אסמר עלי עמרוחי (באסם יוסוף; עונה 1) – אביה של אלייה.
איש עסקים, מיליארדר, יש לו קשרים עם ארגוני טרור.
קודי ספירס (טיילור שרידן; עונה 2) – מפעיל כוח דלתא בצבא המושאל ל-CIA.
פיט וסטפילד (גרייסון קווסו קנדי; עונה 2) – בנו של ביירון.
מריה (פטרישיה דה ליאון; עונה 2)
סנאטור אולברייט (רובין לייבלי; עונה 2)
דניס וסטפילד (אנבת' גיש; עונה 2) – אשתו של ביירון.
אמבר וילן (דאון אוליביירי; עונה 2) – קצינת מודיעין של ה-CIA.
הסדרה הוכרזה בספטמבר 2020 כחלק מחשיפת תכנים של Paramount+.
הסדרה חודשה לעונה שנייה במאי 2024. שרידן כתב את כל הפרקים של שתי העונות.
בפברואר 2022, זואי סלדנה לוהקה לככב בסדרה, והצטרפה כמפיקה בפועל לצד ניקול קידמן.
לייסלה דה אוליביירה הצטרפה לצוות בחודש הבא.
הליהוק נמשך בספטמבר, עם התוספות של דייב אנאבל, למוניקה גארט, ג'יימס ג'ורדן, אוסטין הברט, ג'ונה וורטון והאנה לאב לנייר.
בינואר 2023, קידמן ומייקל קלי הצטרפו לצוות לצד מורגן פרימן.
ב-9 במאי 2024, דווח שחברי השחקנים החוזרים לעונה השנייה כוללים את זואי סלדניה, לייסלה דה אוליביירה, מייקל קלי וניקול קידמן, כאשר מורגן פרימן יקודם לתפקיד קבוע בסדרה.
ב-17 במאי 2024, הוכרז שת'אד לקינביל קודם לתפקיד קבוע לעונה השנייה.
כמה ימים לאחר מכן, ג'נסיס רודריגז הצטרפה לצוות השחקנים בתפקיד לא ידוע לעונה השנייה.
ב-13 בספטמבר 2024, מקס מרטיני, קירק אסבדו ופטרישיה דה ליאון לוהקו לתפקידים חוזרים בעונה השנייה.
הצילומים החלו בדלאוור בספטמבר 2022 והמשיכו במיורקה בינואר 2023. במאי 2023, הוכרז ששם הסדרה שונה מ"לביאה" ל"לביאות: מבצעים מיוחדים".
במאי 2024, ההפקה של העונה השנייה החלה באופן רשמי.
צילומי הסדרה עברו מבולטימור, מרילנד, לטקסס.
שרידן ביים את הפרק השלישי של העונה השנייה.
ב-29 באוגוסט 2024, קלי הודיעה שצילומי העונה השנייה נגמרו.
לביאה מנוס (נולדה 9 באוקטובר 1941) היא פסלת, ציירת ואמנית קרמיקה ישראלית, הידועה בזכות יצירותיה המשלבות קרמיקה וטבע, וכן בזכות אנדרטאות זיכרון שיצרה להנצחת חללי מערכות ישראל.
לביאה מנוס החלה את דרכה האמנותית בגיל צעיר, כאשר סייעה למורה לקרמיקה ניצולת שואה.
בגיל 14 עברה לקיבוץ מעיין צבי, שם פגשה את בעלה לעתיד, אורי מנוס.
הקיבוץ תמך בכישרונה האמנותי ואיפשר לה להקים חוג קרמיקה לילדים ולמבוגרים.
למדה בבית הספר לגננות ושתילה, ובמכון אבני לאמנות בבת ים.
השלימה את השכלתה האמנותית בבית הספר הגבוה לאמנות בבואנוס איירס, ארגנטינה.
ציור, מוזיאון הלנה רובינשטיין, עם אליהו גאט
פרסקו ופיסול בטיח צבעוני, בית הספר הגבוה לאמנות בואנוס איירס, ארגנטינה, עם ארנסטו דלה קרקובה
ציור ופיסול, מכון לאמנות, בת -ים
פיסול קרמי, מכון אבני, תל אביב
יצירותיה של מנוס מאופיינות בשילוב בין קרמיקה לעולם הצומח, תוך שימוש בחומרים טבעיים ועיצובים ייחודיים.
היא יצרה פסלי בטון לזכרו של המורה לטבע שמעון אנגרס ז"ל, המוצבים בקיבוץ מעיין צבי.
יצירותיה הוצגו בתערוכות פרחים וזכו בפרסים.
מנוס זכתה להערכה על החדשנות בשילוב צמחי בית עם כלי קרמיקה.
לביאה מנוס ידועה בזכות אנדרטאות הזיכרון שיצרה להנצחת חללי מערכות ישראל, בשיתוף פעולה עם בעלה, תא"ל (מיל') אורי מנוס.
אנדרטה לחללי גדוד 405: אנדרטה לזכר 21 חללי גדוד 405, שנפלו במלחמת יום הכיפורים.
האנדרטה הוקמה בשנת 2008 בנוכחות צמרת צה"ל ובני משפחות הנופלים.
אנדרטת הג'יפ: אנדרטה לזכר אבי דיטשי ויואל פורת, שני לוחמי גדוד תותחנים 405 שנפלו במלחמת יום הכיפורים.
האנדרטה ממוקמת סמוך לצומת המפלים ברמת הגולן, וכוללת ג'יפ הניצב על במה.
אנדרטת סוללה בועז: אתר הנצחה לסוללת "בועז" בגדוד "נמר".
בעיצוב האנדרטאות, שילבה מנוס בין אלמנטים פיסוליים לנוף הטבעי, מתוך רצון ליצור הנצחה מרגשת ומשמעותית.
1965 תערוכת הפרח הבינלאומית חיפה, פרס ראשון
1966 ציון לשבח, שילוב פיסול בצמחים, רמת גן
1966 ייצוג ישראל בפסטיבל אומנות בינלאומי בגרמניה
1969–1970, מענק מצוינות יצירתית (שרת), קרן תרבות אמריקה-ישראל
1973 עיצוב קרמיקה ישראלי, מוזיאון הארץ, תל אביב, ישראל, פרס ראשון
1980 פרס קרן שרת לאמנים צעירים
1993 מלגת לימודים, ממשלת ארגנטינה
מנוס ערכה 18 תערוכות יחיד והשתתפה ב-56 תערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם.
"עשרים שנות עבודה בחומר", בית האמנית, רעננה (1979).
"חדרה של אקליפטוסים ותחנת כוח", בית האמנים, חדרה (1982).
"לביאה מנוס - ארץ אבני גבול וגדרות", גלריה המגדל, תל אביב (1997-1998).
"לביאה מנוס- אין לי ארץ אחרת ימים של עצב של שמחה", מוזיאון בית התנ"ך, תל אביב (2001).
בין ארץ לשמים היכל התרבות, ראשון לציון (2007).
לביאה מנוס: עשרים שנות עבודה בחומר (1979).
לביאה מנוס: ארץ אבני גבול וגדרות (1997).
התנגדות לתואר יקיר העיר לנחום חופרי
לביאה מנוס הביעה התנגדות להענקת תואר "יקיר העיר" לנחום חופרי, ראש עיריית רעננה לשעבר.
לטענתה, במהלך כהונתו כמנהל תיכון "אוסטרובסקי", פגע חופרי באופן מכוון בקיר זיכרון שיצרה לזכר נופלי בית הספר ואף "חיבל והרס ביודעין" ביצירה.
המחלוקת בין השניים החלה עוד בתקופה שבה ניהל חופרי את בית הספר, אז, לדבריה של מנוס, פגע באנדרטה שהקימה.
התנגדותה להענקת התואר עלתה לכותרות לאחר שפרסמה קריאה ברשתות החברתיות לעצור את הענקת האות לחופרי.
בתגובה לטענות, מסר נחום חופרי כי מדובר היה בטעות שנעשתה בתום לב, והתנצל על המקרה.
לביאה מנוס נשואה לתא"ל (מיל') אורי מנוס, סמג"ד גדוד תותחנים 405 במלחמת יום הכיפורים.
לזוג שלוש בנות ובן, עומר מנוס ז"ל, רץ מרתון וצלם, שנפטר בפתאומיות בגיל 48.
לִבִּיָּה חֲלוּדָה (שם מדעי: Acanthocardia tuberculata) היא מין של רכיכה ממשפחת הליביים (Cardiidae) שנפוצה באוקיינוס האטלנטי וגם ב.
תחום התפוצה של צדפה זו הוא במזרח האוקיינוס האטלנטי שלחופי יבשת אירופה ולאורך חופי הים התיכון כולל בחופי ישראל בעומקים של 8 עד 100 מטרים.
הקונכייה של צדפה זו עגולה עם דפנות עבות ופסים בולטים לאורכה.
הצבע של הקונכייה הוא חלודה או אדום עד כתום וחום.
על פני הקונכייה יש 20 עד 24 צלעות שביניהם קמטים דקים.
הקשוות עבות ויש עליהן בליטות מעוגלות או חדות.
האורך הממוצע של הצדפה עד 5 סנטימטר.
הלביה החלודה נמצאת לרוב סמוך לקרקעית הים.
הצדפה יכולה לנוע ממקום למקום בקפיצות על ידי הרגל שלה.
הלביה החלודה מתחפרת בחול של קרקעית הים.
הלביה החלודה ניזונה מפלנקטון שהיא מסננת מהמים הנשאבים לחלל הגלימה שלה, ומחומרים אורגניים הנמצאים במים, המועברים לתוך הפה על ידי ריסים זעירים שמכסים את הזימים.
בנוסף הריסים גם מרחיקים פסולת מהגוף.
בנוסף ללביה החלודה נפוצים בחוף הים התיכון של ישראל עוד 16 מינים של צדפות ממשפחת הליביים.
מינים נוספים ממשפחת הליביים שנפוצים בחופי ישראל הם: , לביה מאורכת, לביה חלקה, לביה דלת-צלעות, לביה קיפודית, לביה קטנה, לביה מצויה, לביה חצויה, לביה מכותמת, לביה צהובה, לביה עבה, לביה קוצנית, לביה דרומית, לביה דקיקה, לביה מצרית ולביה מרובעת.
צדפה זו תוארה למדע ב-1758 על ידי החוקר השוודי קארולוס לינאוס.
המערכת החברתית והפוליטית אשר התקיימה בין השנים 1516–1832 הייתה אותה המערכת שהוקמה כבר בתחילת שלטונם של העות'מאנים בהר הלבנון (למעשה המערכת בקוויה הכלליים התבססה כבר בימי הגעת הדרוזים והמרונים להר הלבנון, ונשארה כשהייתה על פי המדיניות העות'מאנית: "מה שהיה הוא שיהיה").
מערכת שלטונית זו החזיקה מעמד עד לתקופת שלטון בשיר השני בחסות מצרים (1832–1840).
בשנת 1697 מת האמיר האחרון לשושלת בית מען.
מכיוון שהאמיר האחרון לא הותיר אחריו יורש התכנסו משפחות הנכבדים ובחרו לתפקיד האמיר נסיך מבית שהאב, בית נכבדים נוסף.
בית שהאב אמנם חיו עם הדרוזים ונהגו על פי מנהגם, אך עדיין ביתם לא היה בית דרוזי לחלוטין.
המשפחה נקשרה בקשרי נישואין חשובים למשפחות גדולות אחרות.
לאחר מספר שנים התחרטו הדרוזים על בחירתם, אך לא היה ביכולתם לעשות דבר מכיוון שהבית השהאבי כבר זכה לתמיכת העות'מאנים.
לבסוף, בשנת 1711 החל מאבק בין שני פלגים של העם הדרוזי:
הקייסים - יוצאי צפון ערב, מוצאו של בית שהאב.
הימנים - יוצאי דרום ערב (ימן - תימן).
בעקבות המלחמה החלה נדידה של הפלג המפסיד, הימנים, מן האזור, ובין היתר גם אל צפון ארץ ישראל.
לאחר הקרב לא הצליחו המשפחות הקייסיות השונות לשמור על אחדות בתוכן.
הקייסים נחלקו בתוכם לשני מחנות שונים.
בראש הפלגים עמד מצד אחד בית ג'ונבלאט ומהצד השני עמד בית עמאד (יזבק).
העימות בין שתי משפחות הנכבדים הללו נמשך לכל אורך ההיסטוריה של לבנון.
מערכת זו היא מערכת חברתית-פוליטית פיאודלית – אך אינה זו המוכרת לנו מן הפיאודליזם האירופי.
באירופה כל אדון החכיר תחום משטחו לאדונים בעלי דרגה חברתית נחותה ממנו וחתם עם כל אחד מהם על ברית בין אדונים, ברית שבבסיסה הייתה מונחת "מחויבות צבאית" להתייצב לשירות בעת מאבק עם יריבים.
אולם, רוב האנשים היו איכרים-צמיתים אשר לא היה להם חופש כלל וכלל והועסקו בעבודתם בכפייה על ידי אדוני השטח.
לעומת זאת, בלבנון לא היה נהוג להעניק אחוזות פיאודליות לפרשים תמורת שרות צבאי.
למעשה, בלבנון החליפה חכירת המסים את הנאמנות הצבאית כבסיס הפיאודליות.
כאמור, אמיר ההר היה דרוזי מ"בית שהאב" החל מן המאה ה-17, או בן ל"בית מען" לפני כן.
על פי השיטה הפיאודלית בלבנון (מוקאטעה) אדמת הר-הלבנון מחולקת ל-24 מוקאטעאת (אזורים).
בראש כל מוקאטעה עומד שליט האזור - המוקטעג'י, אשר הוא ראש משפחת נכבדים המחויבת להעביר מס אל אמיר ההר, שהוא בתורו מחויב להפריש מס לואלי של צידון.
למרות התבססות מבנה הפיאודליזם בלבנון על חכירה ולא עבודת צמיתים נאלץ האיכר לעמוד בדרישות רבות:
על האיכר, היה בראש ובראשונה, לטפל באופן שוטף בקרקע, לשתול עצים ולטפל בהם, לבנות טרסות ועוד.
מיסי קרקע (מירי), בדרך כלל בגובה 2–9 גרוש לדונם
מיסי נישואין (במקרה של חתונה עם בנו, בתו או אחותו, של אדון הקרקע, איש "המשפחה הנכבדה", המס יותר גבוה)
מיסים נוספים שהוטלו לעיתים קרובות על ידי אמיר ההר, אדון הקרקע או שייח' הכפר.
פיקדון שאותו מפקיד האיכר אצל אדונו (בדרך כלל כרבע מערך היבול הצפוי) בכל חידוש של ההחכרה
האיכר חויב לתת מחצית מיבולו לאדון
בנוסף על תשלום המיסים היה האיכר תלוי באופן נוסף באדונו: למעשה, כל אירוע שרצה האיכר לארגן היה חייב לקבל מראש את אישור האדון: חתונה, הטבלת הילד וכיוצא בזה.
לשם יישום צרכים אלו נהגו ראשי המוקאטעג'י להחזיק חיל פרשים.
עם הסתלקות אבראהים פאשא מהאזור והגלייתו של אמיר ההר, בשיר השני , ב-1840 בעקבות לחץ חמש מעצמות אירופה, חזר לשלוט שלטון ישיר הסולטאן העות'מאני בהר הלבנון.
פירמאנים (כתבי זכויות באימפריה העות'מאנית) שונים פורסמו והכריזו כי המרונים - נוצרי הלבנון שווי זכויות לכל תושב אחר.
ברור היה כי הדרוזים (ושאר משפחות השייח'ים) אשר שלטו עד אז ירצו לחזור ולשלוט, אך המרונים התנגדו.
פתרונות ביניים רבים נמצאו לכאורה מתאימים לסיפוק המאוויים של כל הצדדים, אך רק מעטים יצאו לפועל.
להלן הפתרונות שנוסו על פי סדר יישומם:
השבת "הפתרון הטורקי" הקיים באימפריה העות'מאנית
נקודת המוצא הייתה ניסיון ליישם את "הפתרון הטורקי" הנפוץ, כלומר: שלטון אוטונומי בעוד השליט מחויב בהעברת מס ל"שער העליון".
הטענה הייתה ש"השיטה עובדת" כהלכה, מאז ימי הזוהר של הקמת האימפריה.
ולפיכך יש לדבוק בפתרון שהוא בבחינת "מה שהיה הוא שיהיה".
ההבדל בין הפתרון המוצג כאן לבין המצב הקודם הוא שבמקרה זה מינוי השולט בפועל אושר גם על ידי חמש מעצמות אירופה.
"אמיר ההר" החדש שמונה היה בשיר קאסם לבית שהאב, שנקרא בשם בשיר
ה-III (הידוע גם כבשיר "הקטן").
הסיבה למינויו הייתה חולשתו - היותו איש קל לתמרון.
בשיר התאים לצורכי המעצמות ואפשר להן לשלוט "מגבוה" בנעשה בהר-הלבנון.
בנוסף לכך הועלה כאן, לראשונה, הרעיון להקמת מג'לס (מועצה) לצד האמיר.
מועצה שתייצג בייצוג מספרי שווה את כל המיעוטים.
ניתן לשער כי הדרוזים חששו שמועצה זו אשר תמונה על פי מפתח דמוגרפי, תגדיל את כוחם הפוליטי של המרונים, ומעתה יהיו מעשיהם מגובים בגוף פוליטי.
לעומתם, הפטריארך המרוני, יוּסֵף חוּבֵיכּ, אשר הבין כי הדרוזים מתחמקים מהכרה בעוצמה הדמוגרפית של בני עדתו, ציווה על האיכרים המרונים לא לעבוד יותר את אדוניהם הדרוזים.
בעקבות הודעת הפטריארך, שלמעשה הייתה רק גורם מדרבן הובילה במהירות הבזק לפרוץ מהומות בשטח.