tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרלן טען כי הופעל עליו לחץ מצד גבלס, וכי ניסה לחמוק מבימוי הסרט, אך לבסוף, משלא עלה הדבר בידיו, ריכך את המסר האנטישמי באמצעים אומנותיים.
עם זאת, יומנו האישי של גבלס, עדיין משבח את עבודתו של הרלן.
ב-1950 הגיע עניינו של הרלן לבית הדין לערעורים והוא זוכה פעם נוספת, החלטה שהתקבלה בתגובות מעורבות בגרמניה.
בשנת 1950 החל שוב לביים.
נעשו ניסיונות להחרים את יצירותיו.
חבר מועצת העיר המבורג אריך לות, קרא להחרים את סרטיו של הרלן, בטענה כי זיכויו היה פורמלי, וכי אשמתו המוסרית כבדה מנשוא, וכי על קהל הצופים הגרמני להראות בגרות, ולהחרים את סרטיו.
זיכויו של הרלן במשפט והעובדה כי הליכי דה-נאציפיקציה שננקטו כנגדו לא כללו כל מגבלות על יצירת סרטים, שכנעו את בית המשפט כי החרמתם אינה תואמת את "הרעיונות המוסריים והחוקיים של העם הגרמני".
לות ערער לבית המשפט הפדרלי הגרמני, ובשנת 1958 ניתנה פסיקה תקדימית, לפיה קריאתו של לות להחרמת סרטיו של הרלן מוגנת ב-חופש הביטוי.
הרלן מת בזמן חופשה באי קפרי בשנת 1964. בנו הוא התסריטאי והבמאי תומאס הרלן.
פיידון הוא דיאלוג של הפילוסוף היווני אפלטון, הקרוי על שם הדובר בדיאלוג המספר את סיפור המעשה.
החיבור בנוי מסיפור מסגרת של שיחה בין אֵכֵקְרַטֶס לבין פיידון, בה פיידון מספר לרעו על דיאלוג שניהל סוקרטס עם חבריו-תלמידיו בשעתו האחרונה על משמעותו של המוות עבור הפילוסוף.
הדיאלוג הוא סופה של סדרת דיאלוגים אפלטוניים המתארת את משפטו, כליאתו ומותו של סוקרטס וכוללת גם את האפולוגיה, וקריטון, (ובמידה פחותה אותיפרון ותֵאַיִטֶטוֹס).
על סוקרטס נגזר ליטול את חייו בשתיית רעל, בעקבות משפט שנערך לו בפני 500 מאנשי אתונה.
הדיאלוג אפולוגיה מציג את סצנת המשפט דרך דבר ההגנה של סוקרטס בפני שופטיו.
השימוש של הסדרה במאורעות היסטוריים לכאורה מטרתו להציג משנה פילוסופית בנושאי המוות, הציות למדינה, והחיים שראויים או אינם ראויים לחיות.
במהלך הדיאלוגים ניתן להווכח בפתיחות רבה יותר של סוקרטס בהשוואה לדיאלוגים המוקדמים, בהם הוא מתיימר שלא לדעת דבר ומתבצר בתפקיד השואל, ומוכנות להוביל בשאלה ואף להרצות בפני תלמידיו משנה סדורה יותר.
טיעון סוקרטס אודות הטוב שבמוות ותהליך האימון לקראתו.
טיעון סוקרטס אודות ההיפרדות בין הגוף לנפש.
הצגת תורת האידאות של סוקרטס.
טיעון המחזוריות (cyclic argument) [69-72].
הסבר והיפותזה: הטיעון הסיבתי [95-102].
דמותו האירונית של סוקרטס כמיתוס
הוצאתו להורג של סוקרטס נדחתה בעקבות אי הימצאותה של ספינת תזאוס בנמלה של אתונה.
לפי החוק היווני הקדום חל איסור מוחלט על ביצוע כל מעשה הנוגד את הטוהרה, ובזאת גם הוצאה להורג, כל עוד הספינה נמצאת במסע השנתי לאי בו חי השור-אדם, המינוטאור, ועליה שבעה נערים ושבע נערות כקורבן ליצור הנולד מהזדווגות של אשת מלך כרתים עם פר.
האירוניה בסיפורו של סוקרטס שבעת הגעת הספינה לעיר מתקבצים סביבו 14 מחבריו, סמל ל-14 הקורבנות, שבאים לחלוק לו כבוד אחרון.
סוקרטס מדומה לתזאוס, אשר רצח את המינוטאור, ובכך מקבל דרגה מיתית מאפלטון, תלמידו.
טיעונו של סוקרטס אודות המוות
סוקרטס מתחיל את דבריו בהצגת שני טיעונים פארדוקסאליים:
האדם צריך לקדם בברכה את המוות.
אין לאדם הרשות לקחת את חייו בידו, קרי להתאבד.
נראה שהטיעון השני של סוקרטס הוא טיעון המתקבל על הדעת על פי ההשקפה היוונית הדתית, וההשקפות האחרות שהיו מקבלות דאז, שכן התאבדות היא סימן בכפירה באל ובעליונותה לגזירת הגורלות של האדם.
נטילת החיים במו ידיך זוהי עקיפת סמכותו של האל, אשר רק לו יש את היכולת לקחת ממך את חייך.
בנוגע לטיעון הראשון מתעוררת בעיה, משום שהפילוסוף, כאדם התבוני והשואף לאושר העילאי על ידי רכישת התבונה, הוא אדם שהופך את חייו לטובים - אזי מדוע לו לשאוף למוות?
סוקרטס מוסיף ואומר כי אין אנו יודעים אם המוות הוא טוב או רע, לכן אל לנו לפסול את המוות, אך אל לנו גם לשאוף לתמותה.
נראה שמקורה של ההימנעות מהמוות היא בכך שבחיים יש עדיין ערך כלשהו של טוב, ולכן גם כשרע לנו אין אנו מבקשים מיתה.
הטוב המובלע שבבסיס החיים גורם לנו לתמוה לנוכח האמירה כי על המיושב בדעתו לחכות למותו.
"אם אלה העוסקים בפילוסופיה בדרך הנכונה שואפים לדבר אחד בלבד-שימותו ויהיו מתים".
יש כאן חשיבות עליונה למושג "שאיפה" שכן הפילוסוף לא עושה פעולה דה-פקטו שמובילה אותו למצב של תמותה, אלא הוא שואף להגיע למצב הזה - זוהי מעין התכוננות של הפילוסוף לקראת הנקודה בה הוא יעבור מן העולם לעולם המוות.
המונח המקורי ל-"שאיפה" ביוונית הוא: EPITEDENO והוא מקביל למונח PRACTICE באנגלית.
זהו בעצם תרגול ועשייה עם כוונה.
הפילוסוף בחייו עושה פעילויות הקרובות למוות, שואפות למוות ודומות לו.
בתגובה לדבריו של סוקרטס אומר אחד מעמיתיו, צימס, כי נראה שחיי השאיפה לפילוסופיה מגבירים את מתנגדיה, שכן הם רואים את חיי הפילוסוף כחיים עלובים, אשר מן הראוי שאנשים החיים אותם ימותו.
סוקרטס בתגובה אומר כי אין זה נכון משום שרוב האנשים רואים את הפנים השליליות של המוות, אך לא כך אצל הפילוסוף.
המוות כהיפרדות של הנפש מהגוף
בהמשך הדיאלוג מבהיר סוקרטס מה כוונתו במושג "מוות", אליו על הפילוסוף להתכונן.
לדברי סוקרטס המוות הוא השאיפה להיפרדות הגוף והנפש.
בתהליך ההפרדות יוצאת הנפש מהיסוד שמפריע לה להגיע לעולם הרוחני, הנפשי והתבונתי באמת.
העיסוק של סוקרטס בהפרדה בין הגוף לנפש הוא לא בכדי, שכן הפרדה זו מהווה את הבסיס לכך שהנפש תגיע לעולם הידיעה האמיתי בו תתפסנה האידאות בפעם הראשונה, כאשר הגוף על כל חושיו לא מונע מבעד לאדם להבין באמת את התוכן התבונתי של העולם, האידאות.
מטרת החיים של הפילוסוף היא השגת החכמה, אך הגוף, כנאמר, מהווה מכשול לכך.
הסברה שלו אומרת כי מי שלא ייצור ידיעה ללא תלות גופנית, לעולם לא יגיע לחכמה האמיתית - הבנה בעזרת התבססות על חושים היא לא חכמה!
אפלטון, בייחסו את הדברים לסוקרטס, מסמן בדברים אלה את האידיאל של החשיבה הראויה - החשיבה אודות האידאות.
האידאות הן מונח של אפלטון לתיאור ישויות.
האידאות הן תוכן מחשבתי אודות ההוייה של האובייקטים בעולם.
האידאות הן תכנים נפשיים ומטא-פיזיים אשר לא נוכל להגיע אליהן בעזרת החוויה החושית שלנו, אלא נוכל להגדירן רק בעזרת פעילות הרוח והתבונה.
כדוגמה לאידאות נוכל להגדיר את המושגים: הווייה, ישות, גודל, כמות, צבע, צורה, משולש ועוד.
מושגים שאנו לא תופסים אותם בעזרת הפעילות החושית, אלא מושגים שעלינו לתפוס את הקיום וההווייה שלהם.
צדק וחסידות - אינם מאופיינים על ידי משהו ראייתי.
כשאנו מכירים במשהו שמשותף לכל המעשים הטובים בעולם, אזי אנו חושבים על מה שלא ניתן לראות.
חשיבה על העובדה שמשהו ישנו.
חשיבה על מושג האדום שבכוח.
תמיד התייחסנו לאדום כאדום, אבל אף פעם לא התייחסנו למושג האדום בחשיבתנו.
גודל, בריאות, וחוזקה - דברים שאיננו רואים כמו שגם לא ראינו את החסידות.
הדבר הראשון שהנפש תראה בהפרדותה מהגוף.
האידאות הן ישויות הנתפסות על מגוון רחב של אובייקטים כל אחת.
האידאות קשורות מבחינה דיאלקטית לשמות תואר.
האידאות הן קניין נפשי ולא חומרי - אובייקטים לחשיבה טהורה.
לאידאות יש שתי השלכות: האחת רעיונית, והשנייה לשונית.
הרעיונית: בתורת האידאות של סוקרטס ישנו חידוש, שכן הפעם סוקרטס מפנה אותנו לעובדה שיש שתי ישויות והן- האובייקט והאידאה עליו היא מופעלת, ובכך יש לנו: האדם הצודק, כלומר גם אובייקט (אדם) וגם הצדיקות שלו בגלל שכלולה בו אידאת הצדק.
בהשלכה הרעיונית אנחנו תופסים את האדם כבאמת בעל תכונות של צדיקות.
הלשונית: מבחינה דקדוקית האמירה "סוקרטס צודק" היא (נושא+נשוא) - הצודק היא אידאה שמרחיבה את ההסבר אודות סוקרטס.
זהו הטיעון של סוקרטס בדבר נביעת המוות מהחיים, ובהופכי לכך: נביעת החיים מהמוות.
הטיעון נקרא לפעמים גם "טיעון כך וכך..." (Argument so and so).
סוקרטס מסביר שעבור כל זוג של תכונות מנוגדות, המעבר של דבר מהיותו בעל תכונה מסוימת לבעל התכונה המנוגדת, כולל תהליך של התהוות.
כך למשל, דבר אינו יכול להפוך מקטן יותר לגדול יותר מבלי תהליך של גדילה.
נוסף על כך, תהליך ההתהוות של תכונה כזו יכול להיעשות רק מתוך התכונה המנוגדת לה.
לפיכך אם דבר מה נעשה גדול, ניתן לומר שהוא גדל, ושקודם לכן הוא היה קטן.
החיים והמוות הם תכונות מנוגדות.
לפיכך אם דבר מה נעשה חי, הרי שישנו תהליך של התהוות שבו הוא נעשה לחי, כלומר תהליך הלידה, ולפני כן הוא היה מת.
בשלב זה סוקרטס טוען שלכל תהליך התהוות כזה חייב להיות תהליך הופכי שמתקיים בפועל, אחרת כל הדברים היו הופכים לבעלי אותה תכונה.
כיוון שישנן שינה וערות, ותהליך של הירדמות, אילולא היה מתקיים גם תהליך של יקיצה כל הדברים היו ישנים.
באותו אופן, אילולא היה מתקיים בפועל תהליך שבו המתים הופכים לחיים, כל הדברים היו מתים.
המסקנה אם כך היא שהנפשות עוברות באופן מחזורי לידה ומוות, וממשיכות להתקיים לאורך המחזוריות הזו.
לפי סוקרטס, כשאנחנו זוכרים דבר מסוים, אז הדבר בו אנו נזכרים הוא דבר שכבר ידענו אותו.
כאשר אנו לומדים או חווים דברים חדשים, וכתוצאה מכך אנו חושבים בתבונתנו על דבר אחר - זהו הדבר שאנו נזכרים בו.
זוהי כפיות הכרתית: מקבלים מופע אחד הגורם למופע אחר - ההזכרות.
כשאנחנו רואים שני דברים הנראים כי אינם שווים, אזי מושג השוויון מופיע אצלנו כ'הזכרות'.
הדבר ההשוואתי, הסטנדרט, זה דבר שאף פעם לא נפגשנו עמו ישירות.
אנו נזכרים במשהו כשאנחנו מיישמים מושגים, והלמידה של המושגים האלה היא בעצם פעולת ההזכרות של הרעיונות הטמונים בנו, או כפי שסוקרטס היה מגדיר זאת - טרם החיבור בין הנפש לגוף.
טיעון ההזכרות בא לידי ביטוי גם בדיאלוג מנון.
, באתר של שמעון בוזגלו
פיידון, בתרגום שמעון בוזגלו (ספרי עליית הגג/ידיעות אחרונות, 2005).
כתבי אפלטון, כרך שני, בתרגום יוסף ג.
ליבס (הוצאת שוקן, ירושלים/תל אביב)
הפֵייז'וֹאדה (בפורטוגזית: Feijoada) היא המאכל הלאומי הנפוץ בברזיל.
זהו תבשיל קדרה המורכב בעיקרו משעועית שחורה, בשר חזיר ושורשי קסאווה טחונים.
הפייז'ואדה נפוצה מאוד בברזיל, בפורטוגל ובמדינות אחרות, כמו אנגולה, שהיו בעבר מושבות פורטוגזיות.
מקור השם "פייז'ואדה" מגיע מהמילה הפורטוגזית "פייז'או" (feijão), שמשמעותה "שעועית".
לפי השערה אחרת, מקורה של הפייז'ואדה הוא בקסולה הצרפתית או במנות השעועית והחזיר שהיו נפוצות בעבר במרכז פורטוגל.
בשעה שהפייז'ואדה הקלאסית הוכנה עם החלקים הזולים ביותר בחזיר (האוזניים, הזנב והרגלים) כיום נעשה שימוש בבשר מכל החיה, ובכל מצב.
מתכונים שונים קוראים לשימוש בשילובים שונים של בייקון, נקניקים, בשר משומר, פאיו, בשר מומלח ואף בשר מעושן.
את תבשיל הפייז'ואדה, מומלץ לבשל מעל אש חלשה, בסיר חרס עבה.
הפייז'ואדה בצורתה הסופית מורכבת מחתיכות שונות של בשר ושעועית שחורה ומעליהן מרק בשר חום-סגול המקנה לתבשיל את יחודו.
טעם הפייז'ואדה ידוע כחזק ומלוח, אולם איננו נחשב חריף.
בברזיל, הפייז'ואדה מוגשת בדרך כלל בתוספת מנות צדדיות.
מנות אלו יכולות להשתנות בהתחשב באווירה, והן כוללות: אורז, חזיר בשום, כרוב עלים, קמח קסאווה קלוי ("פארופה" - farofa), נתחי שורש קסאווה בטיגון עמוק, בננות בטיגון עמוק ופלחי תפוזים.
בנוסף, נהוג להגיש את המנה בתוספת רוטב מפלפל חריף, וכמשקה, כוס קאיפיריניה.
להכנת פייז'ואדה נדרשות מספר שעות, לכן נהוג לאכול אותה רק לעיתים רחוקות, ורק בארוחת הצהריים.
פיידרוס , אשר נכתב בידי אפלטון, הוא דיאלוג בין סוקרטס, מורו ורבו של אפלטון, אשר לוקח חלק כדמות ראשית ברוב כתביו המוקדמים, ובין פיידרוס, בן-שיח המשתתף במספר דיאלוגים שלו.
דיאלוג זה נכתב ככל הנראה בסביבות 370 לפנה"ס, פחות או יותר באותו זמן בו נכתבו המדינה והמשתה.
יחד עם שני כתבים אלו, נחשב פיידרוס לאחת מנקודות השיא הספרותיות של אפלטון.
על אף שנראה כאילו הנושא הראשי בדיאלוג הוא אהבה, הדיון בו עוסק גם באמנות הרטוריקה ובדרכים להוראתה, ומתעכב על נושאים כגון גלגול נשמות ועל יחסים הומוסקסואלים במסגרת פדרסטיה.
פיידרוס וסוקרטס נתקלים זה בזה תוך כדי טיול באזוריה הכפריים של אתונה.
פיידרוס הגיע מביתו של ליסיאס, בנו של צפאלוס, שם נאם ליסיאס נאום לגבי אהבת גברים.
סוקרטס בעודו מצהיר כי הוא "חולה על שמיעת נאומים", צועד לתוך האזור הכפרי ביחד עם פיידרוס בתקווה שזה יחזור באוזניו על הנאום.
הם מתיישבים לצד הנהר, תחת העצים, ושאר הדיאלוג מורכב מנאום ודיון.
הדיאלוג, באופן שונה מהרגיל, לא מועבר כעדות שמיעה.
הדיאלוג מובא ללא מתווכים, במילותיהם הישירות של סוקרטס ופיידרוס, ללא בני שיח נוספים אשר יציגו את הסיפור ויביאוהו אלינו.
זאת בניגוד לדיאלוגים כמו המשתה, שם אפלטון מעמיד מספר שכבות בין אירועי היום ובין מה שאנו קוראים, בעודו מביא לנו גרסה חסרה, ממקור חמישי.
הדיאלוג מתחיל כסדרת נאומים על אהבה.
במחצית השנייה של הדיאלוג, ישנו דיון על טבעה האמיתי של האהבה ותורת הרטוריקה, תוך כדי דיונים לגבי הנשמה, השיגעון ורוח האלוהים ודיון לגבי הלימוד והשליטה באומנות.
בעודם הולכים אל תוך אזורי הכפר, פיידרוס מסכים לספר לסוקרטס את נאום ליסיאס.
סוקרטס חושד בפיידרוס שנושא עמו עותק מדויק של הנאום.
כיוון שסוקרטס לא רצה לשמש כשפן ניסיונות, בעוד פיידרוס מתאמן על יכולת הנאום שלו עצמו, הוא שאל את פיידרוס מה הוא מחזיק תחת גלימתו.
פיידרוס מוותר ומסכים לקרוא את הנאום כפי שנכתב על ידי ליסיאס.
הם הולכים לאורך הנהר ומוצאים מקום מוצל לשבת בו.
פיידרוס מתחיל לקרוא את הנאום בקול רם, ומתחיל ב"אתם מבינים, לפיכך את מצבי: אתם יודעים כמה טוב זה היה יכול להיות עבורנו לדעתי, לו זה היה עובד".
הנאום מתקדם ומציג את כל הסיבות למה עדיף לבחור צעיר להעדיף מחזר מבוגר יותר, שאינו אוהב אותו, על פני אחד שכן.
חברות עם אח שאינו אוהב, תחזיק זמן רב יותר.
היא תהיה מבוססת על שכל ולא על מראה, תהיה כנה ובונה, תוך ניסיון לקדם את הצעיר גם על ידי ביקורת, ולא מבוססת על חנופה שקרית, בנוסף, מחזר אוהב גם ימנע ממנו להתפתח על ידי אחרים בקנאתו.
עוד טען כי מאהב קר רוח ולא אמוציונלי לא יעזוב את החבר שלו לטובת בחור אחר.
מצידו של הבחור, הוא לא יעדיף מישהו אשר מחשבתו ההגיונית מוכנעת בידי האהבה.
לבסוף, מסביר ליסיאס, שעדיף לתת העדפה למישהו אשר יכול להחזיר לך תחת טובתך בצורה הטובה ביותר, על פני מישהו שצריך אותה יותר.
סוקרטס מצהיר כי הוא מתרגש לנוכח הדברים, ויתרה על כך, הכול מעשהו של פיידרוס.
כאשר סוקרטס מזהה כי דברי הנאום גרמו לפיידרוס לקרון, ובטוח כי דברי הנאום היו ברורים לפיידרוס יותר ממה שהיו ברורים לו הוא, הוא הולך בדרכו של פיידרוס ומשתתף איתו בטירופו.
פיידרוס מבקש מסוקרטס לא להתבדח.
אז סוקרטס מתוודה כי הוא חושב שהנאום, אשר שמע כרגע, איום ונורא.
הוא חוזר על דבריו אלה במשך כמה פעמים, ונראה כי הוא אדיש לנושא.
אז הוא טוען כי הוא יכול לשאת נאום טוב יותר מזה של לסיאס, באותו נושא.
אף על פי כן, מסרב סוקרטס לשאת את הנאום.
פיידרוס מזהיר אותו כי הוא צעיר וחזק יותר, וסוקרטס צריך "להבין את דברו ולהפסיק לשחק את הקשה להשגה".
לאחר שנשבע כי לעולם לא ישא יותר נאום בפני סוקרטס אם סוקרטס יסרב, סוקרטס, מכסה את ראשו מרוב בושה, מסכים לשאת את הנאום.
סוקרטס, במקום למנות את דבריו של ליסיאס, מתחיל להסביר כי כל הגברים רוצים יופי, חלקם מאוהבים וחלקם לא.
כולנו נשלטים, הוא אומר, בידי שני עקרונות: אחד הוא התשוקה המולדת שלנו לתענוגות, והשני הוא השיפוט הנרכש שלנו ברדיפה אחרי הטוב ביותר.
הליכתך אחר שיפוטך היא הליכה אחר השכל הישר שלך, בעוד רדיפה אחר תענוגות ללא סיבה היא "שערורייתיות".
הליכה אחר תשוקות שונות מובילה לדברים שונים.
מי שהולך אחר תשוקתו לאוכל הוא זללן, וכדומה.
התשוקה לפדות תענוגות מתוך יופי, נקראת "ארוס".
הבעיה, הוא מסביר, היא שאדם אשר השתלטה עליו תשוקה מסוג זה, ישאף להפוך את בנו לדבר שהכי ירצה אותו עצמו, במקום למה שיהיה הכי טוב עבור הילד.
תהליך ההתקדמות האינטלקטואלית של הילד יהיה תקוע, מצבו הפיזי יהיה רע, האוהב לא ירצה בהתבגרותו של הילד, וכל זה מפני שהאוהב מעצב את הילד מתוך תשוקה לעונג ולא במטרה לגרום לטוב ביותר.
בשלב מסוים, השכל הישר יגבר על השיגעון, והבטחותיו של האוהב לילד יופרו.
הלא אוהב, הוא מסיק, לא יעשה אף אחד מהדברים הנ"ל, בהיותו נשלט תמיד על ידי השיפוט הנרכש במקום על ידי התשוקה.
בשלב זה סוקרטס מעדיף לעזוב לפני שפיידרוס יגרום לו "לעשות משהו אפילו יותר גרוע".
רגע לפני שסוקרטס עומד לעזוב, הוא טוען שנעצר בידי "הסימן האלוהי המוכר", השד שלו, שמופיע תמיד רגע לפני שסוקרטס עומד לעשות משהו שהוא לא צריך לעשותו.
קול מונע מסוקרטס לעזוב לפני שיכפר על כמה מפשעיו בפני האלים.
סוקרטס טוען כי הוא "נביא".
סוקרטס מבין מה היה חטאו: אם האהבה אלוהית, כמו שהוא ופיידרוס הסכימו, אין היא יכולה להיות רעה, כפי שהצטייר בדרשתו האחרונה.
על כן, מתחיל סוקרטס בנאום אשר מהלל את האהבה.
סוקרטס מתחיל בדיון אודות השיגעון.
אם שיגעון הוא כולו רע, אזי מדרשיו האחרונים (ראה פסקאות קודמות) נכונים, אך למעשה, שיגעון הוא מתת האל אשר מספקת לנו כמה מהדברים הטובים ביותר שיש לנו.
ישנם 4 סוגים של שגעונות:
מדיוניסוס, הטקסים המיסטים והשחרור מקשיי ההווה.
מפני שהוא חייב להדגיש את השיגעון שבאהבה כמתת אל, על מנת להפריך את טיעוניו האפיקורסים הקודמים, סוקרטס פותח בהוכחה על המקורות האלוהיים של הזן הרביעי של השיגעון.
זו הוכחה, כך הוא אומר, שתשכנע "את החכם אם לא את הפיקח" ("The wise if not the clever").
הוא מתחיל בהוכחת הישארות הנפש.
הנשמה היא תמיד בתנועה וכדבר המניע את עצמו - אין לה התחלה.
דבר המניע את עצמו (Self-mover), הוא בעצמו המקור לכל דבר אחר שנע.
אם כן, באותו אופן, דבר זה אינו יכול להיהרס.
לעצמים גשמיים אשר מונעים מהחוץ אין נשמה, בעוד לאלה המונעים מפנים - יש.
כל הנשמות מונעות בידי עצמן, ולכן השארותם (נצחיותם) הכרחית.
סוקרטס ממשיך בהסבר על מבנה הנשמה.
הוא מעיר כי על מנת להסביר מהי באמת הנשמה דרוש זמן רב, וזו משימה עבור האל.
לכן, במקום זאת הוא יגיד למה הנשמה דומה.
הנשמה, הוא אומר, היא כמו "איחוד טבעי של קבוצת סוסים מכונפים ונהגי מרכבתם".
בעוד לאלים יש שני סוסים טובים, לכל השאר יש תערובת: אחד הוא יפה וטוב, בעוד השני לא.
מפני שהנשמות נצחיות, הגופות אשר חסרות אותן מסתובבות לאורך גן העדן, בעוד הכנפיים שלהם עדיין במצב מצוין.
כאשר נשמה משירה את כנפיה, היא באה לאדמה ומטילה עצמה על ישות מסוימת.
כנפיים אלה מרימות איתן דברים כבדים אל מגוריהם של האלים, וניזונות וגדלות מנוכחותם של החוכמה, הטוב והיופי של האלוהות.
טיפשות וכיעור גורמות לכנפיים להתכווץ ולהיעלם.
בגן העדן, לדבריו, ישנה תהלוכה בראשותו של זאוס, אשר משגיחה אחרי הכול ועושה סדר בדברים.
כל האלים חוץ מהסטיה, הולכים אחרי זאוס בתהלוכה זו.
כאשר מרכבות האלים מאוזנות וקלות לשליטה, נהגי המרכבות האחרים מתקשים לשלוט על סוסיהם, אשר יגררו אותם חזרה לאדמה אם אלה לא אומנו כהלכה.
בעוד התהלוכה מתקדמת מעלה, היא לפתע מגיעה אל עבר הרכס הגבוהה של גן העדן, שם האלים תופסים את מקומם, ובאופן מעגלי צופים בכל מה שמעבר לגן העדן.
מה שמחוץ לגן עדן, אומר סוקרטס, קצת קשה לתאר, חסר צבע, צורה או יציבות.
הוא הידע האמיתי, אשר ברור לעין לאינטליגנציה בלבד.
בהרגשה נפלאה, סובבים האלים וצופים באמת זו עד שמשלימים סיבוב שלם.
בדרכם הם מצליחים לראות צדק, שליטה עצמית, ידע ושאר דברים כמות שהם בתוכם - ללא שינוי.
לאחר שצפו בכל הדברים, הם עושים את דרכם חזרה וצוללים בחזרה אל גן העדן.
הנשמות הנצחיות, אשר עוקבות אחרי האלים, בקושי מסוגלות להרים את עגלותיהן ולראות את המציאות.
הן רואות חלק מהדברים, ומחמיצות דברים אחרים, מפני שעליהם להתמודד עם הסוסים שלהם.
הן עולות ויורדות בזמנים משתנים.
נשמות אחרות, בעודן מתאמצות להחזיק מעמד, אינם מסוגלות להתרומם ובתנועה מיוזעת ורועשת הן עוזבות, מבלי שהספיקו לראות את המציאות.
המקום אליו הן הולכות לאחר מכן תלוי בדעותיהן, במקום באמת.
כל נשמה אשר מצליחה לראות דבר אחד מהאמת, זוכה לסיבוב נוסף בו תוכל לנסות לראות עוד.
במוקדם או במאוחר, כל הנשמות שבות לאדמה, לכדור הארץ.
נשמות אלה מוכנסות לתוך גלגולי אדם שונים, תלוי בכמה הצליחו לראות מן האמת.
אלה שנכנסות אל תוך פילוסופים, הצליחו לראות הכי הרבה, כאשר הבאות נכנסות אל המלכים, מדינאים, דוקטורים, נביאים, משוררים, פועלים, סופיסטים ועריצים, בהתאמה.
אז מתחילות הנשמות במחזור של גלגול נשמות.
בדרך כלל לוקח 10,000 שנה לנשמה להצמיח לה כנפיים ולחזור למקום ממנה באה, אך פילוסופים, לאחר שבחרו בדרך חיים כזו שלוש פעמים ברציפות, מצמיחים את כנפי נשמותיהם כבר לאחר 3,000 שנה מפני שהם ראו את הרוב, ותמיד שמרו על הזיכרון קרוב אליהם ככל האפשר.
הם מתעלמים מהצרות האנושיות ונמשכים אל האלוהות.
בעוד אנשים רגילים נוזפים בהם על כך, הם אינם מודעים כי אוהב החכמה הוא משוגע בחסות האלוהים.
זה הסוג הרביעי של שיגעון, האהבה.
אדם מגיע לכדי הבנה של זן אהבה זה לאחר שראה את היופי פה, על פני כדור הארץ, ונזכר ביופי כמו שנראה מעבר לגן העדן.
לאחר שנזכר, הכנפיים מתחילות לצמוח בחזרה, אך כל עוד הן אינן מסוגלות עדיין לעלות, מבטן עולה למעלה והן אינן שמות לב למה שמתרחש תחתן, מה שמביא לשיגעון.
כאשר אדם נזכר ביופי האמיתי לאחר שראה נער יפה, הוא נקרא אוהב.
בזמן שכולם רואים את המציאות, לא לכולם קל כל כך להיזכר בזה.
אלה שכן מסוגלים להיזכר נבהלים כאשר הם רואים את התזכורת, והם מוכנעים בידי זיכרון היופי.
יופי, טוען אפלטון, היה בין הדברים שאותם הכי קל לראות מבעד לגן העדן, ועל האדמה היופי מנצנץ דרך ראייתנו.
חלק עוד לא שמו לב לנצנוץ הזה ועדיין רודפים אחר התענוגות ועשיית הילדים.
אלה שכן מצליחים לזהות את נצנוץ היופי, מוכנעים כאשר הם רואים צורה גשמית אשר מחזיקה ביופי וכנפיהם מתחילות לצמוח.
כאשר הנשמה הזאת מסתכלת על הנער היפה היא חווה את האושר האולטימטיבי.
כאשר היא מופרדת מהנער, כאשר ממושך מתרחש והכנפיים מתחילות להקשיח.
כאשר הוא לכוד בין שני רגשות אלו, האוהב נמצא בייסורים קשים, כאשר הנער הוא המזור היחיד לכאב.
אז חוזר סוקרטס לאגדת העגלות.
רוכב המרכבה מתמלא בחום ותשוקה ככל שמתקרב לעיניו של האחד אותו הוא אוהב.
הסוס הטוב נשלט בידי חוש הבושה שלו, בעוד הסוס הרע מוכנע בידי התשוקה ועושה כל שביכולתו כדי לעלות לכיוונו של הנער ולפתות אותו בעונג מיני.
לבסוף, הסוס הרע משתלט על מרכבתו וגורר אותה אל הנער.
עדיין, כאשר הרוכב מביט אל פניו של הנער, זיכרונו נשאב חזרה אל חזיון צורות היופי והשליטה העצמית שראה עם האלים, והוא משיב לעצמו את השליטה על המרכבה בצורה אלימה.
כאשר מהלך זה קורה מספר פעמים, הסוס הרע נעשה צייתן ולבסוף מאפשר לנשמת האוהב לעקוב אחר הנער בהערצה ויראת כבוד ולא באופן מיני.
האוהב עכשיו רודף אחר הנער.
כאשר הוא מתקרב אל הנרדף, האפשרות למגע מיני מציגה את עצמה שוב.
אם האוהב והנאהב מתעלים על תשוקה זו הם מנצחים את "התחרות האולימפית האמיתית".
זהו שילוב מושלם של שליטה עצמית אנושית ושיגעון אלוהי, ולאחר המוות, נשמותיהם מוחזרות לגן העדן.
אלה אשר מוותרים, אינם נעשים חסרי משקל, אך חסים על עונשם לאחר מותם והם מצמיחים כנפיים שוב בבוא הזמן.
חברות של אוהב היא אלוהית, מסכם סוקרטס, בעוד זו של אחד שאינו אוהב מציעה רק סיפוקים אנושיים זולים וזורקת את הנשמה אל כדור הארץ ל-9,000 שנה.
הוא מתנצל בפני האלים על נאומיו הקודמים, ופיידרוס מצטרף אליו בתפילה.
בספר רב המכר זן ואמנות אחזקת האופנוע מאת רוברט מ.
פירסיג, פיידרוס הוא דמות שמהווה אלטר אגו של המחבר-הדובר.
דמות זו מופיעה גם בספרו השני של פירסיג ליילה: חקירה על אודות המידות.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשט"ז (1957).
תרגם מיוונית בצירוף מבוא והערות: יוסף אליהו הלר
שוקן בתוך: "שלוש שיחות על ידידות ואהבה : ליסיס, המשתה, פידרוס".
תרגמה מיוונית, מבוא והערות: מרגלית פינקלברג; עם מסות מאת ורד לב כנען וחגי כנען ומאת אהרן שבתאי.
פיידה (באסטונית: Pöide; בגרמנית: Peude) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה.
פיידה ממוקמת במזרח האי סארמאה, היא גובלת בצפון ובמערב בנפת אוריסארה, בדרום בנפת ליימיאלה ובמערב במפרץ ריגה.
שטחה של פיידה מקיף 123 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה, נכון לשנת 2006, 953 נפשות.
היישוב הגדול והמרכזי בפיידה ("בירת הנפה") הוא העיירה טורנימאה (Tornimäe) בה מתגוררים כ-119 תושבים.
מלבד טורנימאה ישנם בנפה 28 כפרים נוספים.
כנסיית פיידה, על צריח השמירה שלה, נחשבת למרשימה ביותר, כמו גם טחנת הרוח של הכפר קורקברה (Kõrkvere).
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת – כנסיית סאראמא.
פייגה אילנית (הינדס; 7 בפברואר 1909 – 14 ביולי 2002) הייתה חברת הכנסת מטעם מפ"ם וחברת קיבוץ גן שמואל.
נולדה בעיירה בראנסק (פרוור של ביאליסטוק), שבאימפריה הרוסית (היום בפולין), בשם פייגה הינדס, לרב שרגא פייבל הינדס ונחמה לבית שקופ (בתו של הרב שמעון שקופ, ראש ישיבת "שער התורה" בגרודנו).
בשנת 1915 עברה עם הוריה למחוז חרקוב שבאוקראינה, ושם למדה בגימנסיה הרוסית בעיר סומי.
לאחר פטירת אמה, ונישואיו השניים של אביה, חזרה לפולין ועברה להתגורר אצל סבה וסבתה בבראנסק.
בשנת (1922) עברה לגרודנו והצטרפה לתנועת "השומר הצעיר".
שם נטלה חלק פעיל בהנהגת הקן ונבחרה לחברת המועצה הארצית של התנועה.
בפברואר 1929, בגיל 20, עלתה לארץ ישראל והגיעה לחדרה.
בספטמבר אותה שנה עברה לבנימינה וב-1930 הצטרפה להגנה.
בתקופה זו עבדה בפרדסים ובסלילת כבישים.
בשנת 1933 הצטרפה במסגרת קבוצת "הבנימינאים" לקיבוץ גן שמואל.
בשנת 1949 כיהנה כחברת הכנסת הראשונה מטעם מפ"ם עד 1951.
פייגה אילנית התנגדה נחרצות לפעילות של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, והחזיקה בדעתה זו עד לסוף ימיה.
כמו כן התנגדה אילנית לוועדת פרומקין שחקרה את החינוך במחנות העולים, ובטענות שהועלו על חינוך וכפייה שנועדו להעביר אנשים על דתם, ולהופכם לחילונים; בהמשך אף יצאה נגד מסקנות ועדת החקירה, בין השאר בשל האבסורדיות לדעתה בטענה שבזדון "נגזזו פאות".
נפטרה בשנת 2002, ונקברה לצד בנה אורי אילן בקיבוץ גן שמואל.
לאחר עלייתה לארץ נישאה לשלמה אילן, ובשנת 1935 נולד בנם הבכור, אורי.
לזוג נולדו עוד שלושה ילדים: רוני, שמעון וחנה.
הבן שמעון נקרא על שם סבה, הרב שמעון שקופ, שהיה מראשי הישיבות הבולטים בליטא, ואילנית שמרה על קשר עמו גם לאחר הצטרפותה לשומר הצעיר.
בנה אורי אילן וארבעה מחבריו, חיילים שיצאו למשימת מודיעין בשם מבצע צרצר בשטח סוריה, נפלו בשבי ב-8 בדצמבר 1954. ארבעה ימים לאחר שהחוליה נפלה בשבי יורט מטוס זר שחדר למרחב האווירי של ישראל והיה בטיסה מסוריה למצרים, ובו עשרה נוסעים ואנשי צוות.
ראש הממשלה ושר החוץ, משה שרת, דחה את ההצעה להשתמש בנוסעים כבקלפי מיקוח להחלפה בשבויים.
פייגה אילנית כיבדה את החלטתו של שרת ולא יצאה נגדה.
על פי דן מרגלית, ארגונים בין-לאומיים הציעו לפייגה אילנית, לפעול לשחרורו של בנה, בשל היותה של האם חברת מפ"ם.
בעודם בשבי, נתונים ללחץ פיזי ופסיכולוגי קשה ביותר, חשש אורי כי בלחץ העינויים יגלה את סודות המבצע לסורים, ובכך יפגע בביטחון המדינה.
מכיוון שכך התאבד בתאו ב-13 בינואר 1955. בסופו של אותו יום הוחזרה גופתו לישראל.
על פי דן מרגלית, בנה השלישי של אילנית, שמעון, היה הראשון שחשד במרגל אודי אדיב, בן קיבוץ גן שמואל אף הוא, והביא לתפיסתו על ידי שירותי הביטחון הישראלים.
ארכיון משפחתה, הכולל תכתובת שלה עם סבה הרב שמעון שקופ, נמצא באוניברסיטת בר-אילן.
פייזר היא חברה אמריקאית לייצור ולשיווק תרופות המדורגת במקום הראשון בעולם במכירות בין חברות התרופות.
מטה החברה נמצא בבניין , מנהטן שבניו יורק ומטה המחקר שלה ב, קונטיקט שבארצות הברית.
פייזר היא יצרנית התרופה ליפיטור (המשמשת להורדת הכולסטרול בדם), הנמכרת ביותר בעולם בשנת 2007. כמו כן היא יצרנית הגלולות ויאגרה וורניקלין.
בשנת 2007 דורגה החברה במקום ה-48 בין החברות הגדולות בעולם, על פי הירחון פורבס, עם שווי שוק של 179.97 מיליארד דולר אותו עקפה בשנת 2022 עת הגיעה שוויה לשיא כל הזמנים לשווי של 300 מיליארד דולר.
פייזר היא גם יצרנית חיסון נגד COVID-19 ומשווקת החיסון בכל העולם.
המנכ"ל ויו"ר "פייזר" הוא הווטרינר והמנהל העסקי היהודי-יווני-אמריקאי, אלברט בורלא.
פייזר נקראת על שם שני בני דודים אמריקאים ממוצא גרמני, ו.
הם הקימו את עסק הכימיקלים צ'ארלס פייזר ושות' בשכונת ויליאמסבורג, ברוקלין שבארצות הברית ב-1849, שם הם פיתחו תרופה אנטי טפילית בשם סנטונין .
תרופה זו נחלה הצלחה מיידית.
הייצור של חומצה ציטרית הביא לפריצה הגדולה של פייזר ב-1880.
עד 1910 מכירותיה של פייזר הגיעו ל-3 מיליון דולר ופייזר הפכה למומחית בתחום טכנולוגיית התסיסה (פרמנטציה), דבר אשר תרם לה בייצור המוני של פניצילין בזמן מלחמת העולם השנייה, בעקבות פניה של ממשלת ארצות הברית.
האנטיביוטיקה הייתה נחוצה בדחיפות לטיפול בחיילים הפצועים ותוך זמן קצר הייתה ידועה בשם "תרופת הפלא".
למעשה רוב הפניצילין שסופק לחיילי צבא ארצות הברית בפלישה לנורמנדי סופק על ידי פייזר.
עד שנת 1950 פייזר התבססה במקומות רבים בעולם כמו בלגיה, ברזיל, קנדה, קובה, איראן, מקסיקו, פנמה, פוארטו ריקו, טורקיה ובריטניה.
בשנת 2009 הורשעה חברת פייזר בהונאה ונקנסה על שיווקה של תרופה בשם בקסטרה בהתוויות שלא אושרו על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בסך של יותר מ-2 מיליארד דולר.
בנובמבר 2015 הודיעה החברה על רכישתה של חברת התרופות "אלרגן" , יצרנית הבוטוקס, בכ-160 מיליארד דולר.
באפריל 2016 בוטלה העסקה, תוך תשלום פיצויים בסך 150 מיליון דולר מפייזר לאלרגן.בדצמבר 2016 קנסה רשות התחרותיות והשווקים (CMA) בבריטניה את פייזר ב-84.2 מיליון ליש"ט (106 מיליון דולר) לאחר שהעלתה את מחיר התרופה פנטואין לטיפול באפילפסיה ב-2,600% מאז ספטמבר 2012, תוך שימוש בשמה של חברת פלין פארמה.
ב-9 בנובמבר 2020 הודיעה החברה כי לניסויים בחיסון נגד הנגיף יש 90% הצלחה, אם כי מתוך מדגם קטן יחסית שעשוי להשתנות במידת מה עם התקדמות הניסוי.
מדינות שונות בעולם, כגון ארצות הברית, בריטניה, קנדה, יפן ואחרות חתמו על הסכם מקדים עם פייזר המאפשר להן קבלת חיסונים.
האיחוד האירופי, למשל, צפוי לקבל 200 מיליון מנות חיסון עבור המדינות באיחוד והייתה לו אופציה לרכישת עוד 100 מיליון.
ישראל רכשה חיסונים, והשתמשה בהם באישור החיסון על ידי מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) ומשרד הבריאות הישראלי.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי, הסוכנות האירופית לתרופות, ארגון הבריאות העולמי ומדינות בהן בריטניה וקנדה אישרו את החיסון.
ב-9 באפריל 2021 פייזר פנתה ל-FDA בבקשה לאשר את חיסון הקורונה לילדים בני 12–15. במהלך 2021, אישור חירום ניתן לבני 12-15 ולבני 5-11. החל גם חיסון במנת שלישית, מנת דחף שקיבלה היתר רגולטרי.
במקביל, החברה פיתחה תרופה למחלת הקורונה שקיבלה אישור חירום מה-FDA ב-22 בדצמבר 2021.
בנובמבר 2025 קיבלה חברת מטסרה (Metsera) את הצעתה של פייזר לרכישתה תמורת 10 מיליארד דולר, במטרה להגדיל את החדירה לשוק תרופות הפחתת משקל.
בעשור השני של המאה ה־21 תרמה פייזר עשרות מיליוני שקלים לגופי בריאות בישראל, שנועדו בעיקר למימון השתתפות בהשתלמויות, או בכנסים שהתקיימו בחו"ל.
על פי דו"ח משרד הבריאות הייתה התורמת הגדולה ביותר למערכת הבריאות בשנים 2018–2019.
לאחר הפיתוח של חיסון הקורונה, ישראל ופייזר חתמו על הסכם לאספקת חיסונים.
כלי התקשורת פרסמו מקורות לא רשמיים המתייחסים לכך, ועל פי ההערכות קיבלה ישראל את החיסונים במחיר מופחת.
סוכם כי ישראל תעביר לפייזר מידע רפואי הנוגע ל-2 מיליון החיסונים שבוצעו עד אמצע ינואר, לצד מידע כללי רשמי על כמות הנדבקים בקורונה.
ב-9 בדצמבר 2020 נחת משלוח החיסונים הראשון של חברת פייזר בישראל.
תרופות עיקריות המיוצרות על ידי פייזר
פייטה (באיטלקית: Pietà; רחמים) היא שם כולל ליצירות אמנות שנושאן הוא הצגת מרים המערסלת את בנה ישו המת, לאחר שהורד מן הצלב.
באמנות בכלל, וברחבי העולם הנוצרי בפרט, רווחות יצירות אמנות שנושאן הוא תחנות בחייו של ישו, כפי שמתוארות בברית החדשה על ידי השליחים (ארבע הבשורות על פי מתי, לוקס, מרקוס ויוחנן).
יצירות אמנות המתארות את הפייטה התפתחו במאה ה-14 בגרמניה (למשל בעיר אשוויילר מוצגת בכנסייה יצירה משנת 1360).
המפורסמת ביותר היא הפייטה של מיכלאנג'לו, שנמצאת בקריית הוותיקן.
היא הושלמה בשנת 1499, כשמיכלאנג'לו היה בן 24, והיא נחשבת בקרב רבים לאחת מיצירותיו הגדולות ביותר.
מיכלאנג'לו יצר בתקופה מאוחרת פייטה נוספת, הפייטה הפלורנטינית.
פיידי אל-עלמי היה ראש עיריית ירושלים בין השנים 1906–1909. בשנים 1914–1918 היה חבר מועצת הנציגים של הסנג'ק של ירושלים בפרלמנט העות'מאני.
אל-עלמי נולד למשפחה מיוחסת בירושלים, שמוצאה בצפון אפריקה.
אביו של פיידי, מוסא אל-עלמי, היה חבר מועצת העיר ולאחר שנפטר ב-1881, עמד פיידי בראש המשפחה (למרות שהיה רק בן 16).
הוא התקדם בשירות הציבורי העות'מאני עד שמונה למשרת מושל בית לחם ב-1902. במקביל, פרסם גם חיבורים בנושאי החוק האסלאמי, בין היתר כספר - "فتح الرحمن لطالب آيات القرآن".
אל-עלמי נפטר מטרשת עורקים במרץ 1924.
בנו היה המנהיג הפלסטיני מוסא אל-עלמי ונכדתו היא סירין אלחוסייני-שהיד, פעילה חברתית-פוליטית.
על שמו של פיידי אל-עלמי רחוב בשכונה הערבית בית חנינא בצפון ירושלים.
פֵּייזְלִי או דוגמת פייזלי היא דוגמת בד שבה חוזרת על עצמה צורה דמוית טיפה עם מוטיב צמחי.
לעיתים קוראים לצורה עצמה "פייזלי", על שם הדוגמה.
הצורה – אשר דומה לטיפה כפופה מעט, למחצית הסמל של יין-יאנג, או לפסיק גדול – נמצאת בשימוש רחב מאז שנוצרה לראשונה.
בפרס, משם הגיעה הצורה למערב, נקראת הצורה בותה (בפרסית: بته).
באשר לדוגמה, אומנים מסורתיים קוראים לה חמוצים פרסיים; יצרני האריגים הוולשים קוראים לדוגמה זו אגס וולשי; הדוגמה נקראה בעבר קשמיר על שם המקום קשמיר, אולם השם דבק בצמר הקשמיר שמקורו גם הוא באזור זה.
בבליל השמות, השם הנפוץ ביותר היום הוא פייזלי.
בתרבות ההודית שימשה דוגמת פייזלי את הכפריים להכריז על זמן הקציר.
הם טבלו יד קפוצה בדיו והחתימו אותה במקומות שונים.
בפקיסטן הדוגמה נקראת "דוגמת קארי".
קארי (Carrey) פירושה בשפת אורדו גלעין מנגו.
הדוגמה היא אחת המוכרות ביותר בעולם.
אמנם מקורה של הדוגמה במערב הוא מפרס, אולם השם פייזלי (Paisley) מגיע מהעיר פייזלי שבמרכז סקוטלנד.
הדוגמה הופיעה לראשונה באיראן בתקופת שושלת סאפאוויד בשנים 1501–1736. בתקופת השושלת הקאג'ארית השימוש בדוגמת הטקסטיל הפך לשכיח ביותר, כך קושטו הארמון, בגדי מלכות וכתרים.
כמו כן שימשה הדוגמה לקישוט בדים לשימוש המוני.
במאה ה-16 צורת הפייזלי הגיעה לאירופה, שם זוהתה עם העלוקה הרפואית שהייתה בשימוש באירופה ובהודו.
מומחי עיצוב מסוימים רואים את הדוגמה כמורכבת מהצורה של עץ ברוש והתזה פרחונית: בדת הזורואסטרית משמשת הדוגמה כסמל החיים והנצחיות.
דוגמת פייזלי עדיין שכיחה מאוד באיראן.
היא נמצאת בשימוש בתחומי אומנות שונים כמו ציור, תכשיטנות, ציורי קיר, וילונות, מפות, שמיכות, שטיחים, עיצוב גנים ובקדרות.
האיראנים רוקמים את הפייזלי בחוטי כסף וזהב על בדי משי או בדים יוקרתיים אחרים.
בדים אלו משמשים כמתנות, לחתונות ולאירועים מיוחדים.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 החלה חברת הודו המזרחית הבריטית לייבא את הפייזלי ודוגמאות אחרות לאירופה והפייזלי הפך לפופולרי עד כדי כך שהחברה התקשתה לעמוד בביקוש.
ייצור המוני בשיטות הדפסה מוקדמות החל במרסיי בשנת 1640, באנגליה בסביבות 1670 ובהולנד ב-1678. השוק באירופה הפך עמוס באריגים עם דוגמת פייזלי.
הצפת השוק יצרה תחרות רבה והקשתה על האורגים האירופאים.
על מנת להקל על האורגים נאסר בצרפת לייבא פייזלי בצו מלכותי בין השנים 1686 ל-1759. על אף שלקראת סוף התקופה האכיפה הייתה רופפת, בשנת 1746 הוקמה תעשיית טקסטיל מקומית בצרפת.
הדרישה בצרפת לפייזלי שהביאה במקור להתפתחות תעשיית הטקסטיל אפשרה עם הקמתה יצור של דוגמאות מקומיות כמו טולה דה ג'ווי (toile du Juoy), שכמו הפייזלי הפך לדוגמה קלאסית בעולם המערבי.
במאה ה-19 אריגי פייזלי יוצרו בכמויות עצומות במיוחד בעיר פייזלי ששמה הפך לשם הדוגמה.
חיילים בריטיים שחזרו מהמושבות הבריטיות הביאו עמם צעיפים מצמר קשמיר בנוסף ליבוא של חברת הודו המזרחית הבריטית.
דוגמאות אלו מהמזרח של צעיפי קשמיר ומשי הועתקו ואומצו בתחילה לנול ידני ואחר כך לאריגת ג'קארד.
בשנים 1800–1850 האורגים מפייזלי שבסקוטלנד הפכו למובילים בתחום יצור הצעיפים.
הדבר התאפשר תודות לשינויים שבוצעו בנולים הידניים ובנולי הג'קארד.
שינויים אלה אפשרו לארוג בחמישה צבעים, בעוד המתחרים השתמשו בשני צבעים בלבד.
בשנת 1860 הצליחו בעיר פייזלי לייצר אריג בעל 15 צבעים.
הפייזלי המקורי מקשמיר הכיל כ-60 צבעים.
במאה ה-19 החלה הדפסה הדוגמה על בד, בנוסף לטוויית האריגים.
שימוש בהדפסה הוזיל באופן ניכר את מחיר הפייזלי, והפך את היצור להמוני עוד יותר.
על פי המוזיאון הסקוטי לאומנות הפייזלי, עם המעבר להדפסה, הפכה דוגמה זו לדוגמה העיקרית בעולם הטקסטיל של המאה ה-19. הדפסה נעשתה גם על ריבועי כותנה שהיו המקור לבנדנה המודרנית.
הפייזלי המודפס יוצר בעיקר בברייטון ואזור אלסנס בצרפת.
הפייזלי היה פופולרי במדינות הבלטיות במאות ה-18 וה-19 ונחשב לקמיע המרחיק שדים.
הפייזלי חזר להיות נפוץ בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים בעיקר בקרב חבורות אפרו-אמריקאים כגון בלודס (Bloods) וקריפס (Crips) שהשתמשו בדוגמת פייזלי בבנדנות אדומות וכחולות בהתאמה.
בימינו הבנדנות מסמלות לעיתים את ההשתייכות לעולם התחתון בעיקר בוידאו קליפים במוזיקת הראפ.
בתקופה המודרנית, הצעירים באירופה הפכו את הדוגמה לסמל למרד .
הסופרים הל רובנשטיין (Hal Rubenstein) וג'ים מולן (Jim Mullen) פרסמו ספר בשם "פייזלי אינו מתאים לשום דבר: המדריך לאופנת הגבר" (Paisley Goes With Nothing: A Man's Guide to Style).
דוגמת פייזלי חזרה למרכז במת הטקסטיל בשנים 2000/2001 ושוב בשנת 2004/2005, על ידי מעצב בגדי הגברים רוברט טלבוט, שהחל להשתמש בדוגמה בייצור עניבות.
Barbour & Sons) מכינים חליפות מסורתיות עם מטפחת פייזלי בכיס המקטורן.
בעולם אופנת הנשים צעיף הפייזלי בגרסה קלת המשקל המיוצרת בסקוטלנד היה אופנתי תמיד.
בתחילת המאה ה-21 פייזלי הוא מוטיב מרכזי בחברת וורה בארדלי (Vera Bradley), חברה ליצור תיקים.
דוגמת פייזלי משמשת את אופנת יצור הריפודים, מצעים ווילונות.
האומן פרינס בנה את אולפן ההקלטות פייזלי פארק (Paisley Park Studios).
במוזיאון לאומנות האסלאם בירושלים יש כיום (2022) תערוכה של עיצובי פייזלי.
פַּיַיחַת היא תופעה של היווצרות שכבת אבקה דמוית פיח על עלי צמחים.
התופעה נוצרת על ידי מיני פטריות שונים ממערכת פטריות השק, הניזונות מטל דבש שמפרישות כנימות היונקות את מוהל הצמחים.
הפטריות אינן גורמות נזק ישיר לצמח שעליו הן חיות, אולם שכבת הכיסוי עלולה לפגוע בקליטת אור השמש על ידי העלים ובכך לעכב את תהליך הפוטוסינתזה.
לעיתים רחוקות הדבר יכול להאט את גדילת הצמח או לגרום להצהבת העלים, בעיקר כאשר תערובת דביקה של פייחת וטל דבש חוסמת את הפיוניות ופוגעת בתהליכי ויסות הגזים והטרנספירציה של הצמח.
מעבר לכך, הנזק הוא בעיקר אסתטי, ולכן הפייחת נחשבת למחלה של צמחי נוי.
התופעה נפוצה בצמחי נוי כגון אזליאה, גרדניה, קמליה, שפלרה, לגרסטרמיה ועוד, וכן בצמחים הגדלים תחת עצים כגון פקאן, המשמשים גם הם פונדקאים לכנימות, ואשר טל דבש מטפטף מהם.
צמחים הנגועים בפייחת רבה יכולים גם ללכלך את סביבתם באבקה השחורה.
הטיפול בצמחים הנגועים בפייחת הוא ניקוי והסרה של הכנימות המייצרות את טל הדבש, באמצעות חומרים שונים.
ניתן לעשות זאת בתמיסה דלילה של מי סבון או באלכוהול 5%, וכן באמצעות שמן הנים, המשמיד את החרקים המזיקים ואינו רעיל לבני אדם וליונקים ועופות.
ניתן להשתמש בקוטלי חרקים סיסטמיים כגון מלתיון או דיאזינון או אימידקלופריד (השם המסחרי: קונפידור).
במקרה של קונפידור המלצת היצרן היא לדלל את החומר במים בדלי ולשפוך סמוך לעץ אך שיטה יעילה יותר היא להזריק את החומר ישירות לגזע העץ באמצעות ניקובו במכונת קידוח ביתית בכמה מקומות בהתאם לעובי הגזע.
אין להשתמש בחומרי ההדברה שצוינו לעיל בצמחים המיועדים למאכל, ויש להיזהר משימוש בהם בצמחים בתוך הבית, בהתאם להוראות היצרנים.
כל הטיפולים משמשים להסרת הפייחת והכנימות הגורמות לה, אך אינם מונעים את התחדשות התופעה.
פיידון היה איש אליס היה פילוסוף יווני בשלהי המאה החמישית ובראשית המאה הרביעית לפנה"ס.
פיידון היה בן למשפחה מכובדת.
משנפלה עירו במלחמה נגד ספרטה (400–399 לפנה"ס), הוא נשבה והגיע לאתונה כעבד.
דיוגנס לארטיוס מוסר כי כתב שני דיאלוגים.
הוא אחד הדוברים בדיאלוג הנושא את שמו, פרי עטו של אפלטון.
לאחר מותו סוקרטס, פיידון שב מאתונה לאליס, וייסד בה את "האסכולה האליאנית" בהשפעת הפילוסופיה של סוקרטס.
תלמידו מנדמוס העבירה לארטריה ויסד בה את "האסכולה הארטרית" .
פִּייֵה-נוּאַר הוא כינוי למתיישבים הצרפתים באלג'יריה, ובין השאר גם לתושביה היהודים, שהיגרו לצרפת המטרופוליטנית לאחר מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
הכינוי "פייה-נואר" מתייחס בהכללה לכלל האירופאים, כולל הנוצרים, שהיוו את עיקר יושבי הקולוניות הצרפתיות בצפון אפריקה, ובפרט באלג'יריה.
לפני מלחמת אלג'יריה נקראו חברי קבוצה זו בפשטות "אלג'יראים", בעוד שבני המקום נקראו מוסלמים, ברברים, ערבים או ילידים.
במפקד האוכלוסין האחרון שערכה ממשלת צרפת באלג'יריה ב-1 ביוני 1960, נמנו 1,050,000 לא-מוסלמים (רובם נוצרים קתולים), ובהם מיעוט של 130,000 יהודים.
בעת מלחמת העצמאות האלג'יראית נלחמו הפייה-נואר שלא היגרו לצרפת נגד כוחות החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN).
התקוממותם של הפייה-נואר נגד תוכנית הדה-קולוניזציה של פייר פלימלן, הביאה לקיצה את הרפובליקה הצרפתית הרביעית ב-1959, ולבחירתו של שארל דה גול לראש ממשלתה.
באופן אירוני היה זה דה גול שהוביל את השלמת תוכנית הדה-קולוניזציה ונסיגת צרפת מאלג'יריה.
עקב הנסיגה היגרו בין השנים 1962 ל-1964 רוב הפייה-נואר (כ-800,000) לצרפת האירופאית, במה שקרוי בביטוי הצרפתי ליציאת מצרים, ה"אקסודוס" (exodus).
מתוך 200,000 שנותרו באלג'יריה בתום שנות השישים נשארו בה כ-50,000 בלבד.
הפייה-נואר הואשמו על ידי השמאל בתמיכה בקולוניאליזם, בניצול העבודה הזולה של המקומיים לשם התעשרות, בהתארכותה של מלחמת אלג'יריה שגזלה מצרפת משאבים רבים ללא כל תוחלת, ובהרס הרפובליקה הרביעית.
לא ברור בדיוק מתי והיכן נטבע הביטוי.
"כפות-רגליים שחורות" היה האפיון של פועלי ההסקה בספינות הקיטור שנעו בים התיכון, אשר עבדו ברגליים יחפות על ערמות של פחם, זפת ופיח.
רוב הפועלים היו צפון-אפריקאים ומכאן שיוך השם לצפון אפריקאים (ערבים), לאחר מכן נדד השם בצרפת לאירופאים הצפון-אפריקאים.
גרסה אחרת קובעת שלמתיישבים האירופאים הייתה תלבושת אחידה שכללה כובע, ז'קט ומכנסיים לבנים ומגפיים שחורים ומכאן השם.
גרסה נוספת נוקבת את מקור הביטוי בעבודת האדמה של המתיישבים בכרמי הענבים, בהם בוססו בבוץ כהה.
תרבות הפייה-נואר מתאפיינת בצד פטריוטיות צרפתית, גם בגעגוע נוסטלגי לחיים בצפון אפריקה.
מקרב הפייה נואר צמחו דמויות חשובות בתרבות, בחברה ובהגות הצרפתית (רבים מהם יהודים) כאלבר קאמי (כמו גם גיבורי ספריו "הזר" ו"הדבר"), אנריקו מסיאס, איב סן-לורן, ברנאר-אנרי לוי, ז'אק דרידה ורבים אחרים.
פייג'ווד הוא פרוור בסידני, הממוקם 8 ק"מ דרום-מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני.
פייג'ווד ממוקם בלב הפרוורים המזרחיים של סידני, וגובל ממזרח באיסטגרדנס, ממערב בבוטאני, מדרום בהילסדייל ומטרוויל, ומצפון בדייסיוויל ומסקוט.
בקצהו הצפוני של הפרוור מצוי מגרש הגולף איסטלייק.
פייג'ווד נבנה במקור כפרוור גנים, בדומה לדייסיוויל הסמוכה.
הפרוור החל בשנת 1919, והבית הראשון שנבנה בו היה אחוזת גני מונאש (Monash Gardens).
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה החלה תנופת בנייה בפרוור, ונבנו בו מספר רב של בנייני מגורים.
כבר בשנת 1929 נקבע שם הפרוור לפייג'ווד על שם חבר המועצה העירונית פ.ג.
פייג'ווד היה ביתו של אולפן הפקת הסרטים נשיונל שנפתח ב-1935. האולפן הפיק סרטי קולנוע אוסטרלים ובריטים.
מ-1940 ועד 1981 פעל בפרוור מפעל המכוניות של ג'נרל מוטורס הולדן.
בשנת 1987, על הקרקע שבה פעל אולפן הקולנוע נשיונל וחלק מהקרקע של מפעל הרכב הולדן, נבנה קניון גדול בשם וסטפילד איסטגרדנס.
האזור סביב הקניון הופרד והוכרז מחדש כפרוור איסטגרדנס בשנת 1999.
פייג'ווד הוא בעיקר פרוור מגורים, ללא אתרי בילוי רבים.
מצוי בו מגרש גולף מצליח בשם איסטלייק, ששטחו תופס חלק נרחב מצפון הפרוור.
בנוסף קיימים בו מספר גנים ציבוריים כגון פארק מאץ', פארק אסטרולאב וגן גאיארין.
בפרוור בית ספר יסודי הקרוי על שמו, ברחוב פייג'.
פייזלי היא המרכז המנהלי והעיר הגדולה ביותר במחוז רנפרוושייר שבמערב המישורים המרכזיים של סקוטלנד.
העיר שוכנת בשוליים הצפוניים של גבעות גלניפר, על שתי גדותיו של הנהר קארט (Cart), שהוא יובל של הנהר קלייד (Clyde).
שטחה של פייזלי יוצר רצף אורבני עם גלאזגו, שמרכזה נמצא במרחק של 11 ק"מ ממזרח לפייזלי.
חשיבותה של פייזלי עלתה עם בנייתו של מנזר פייזלי (Paisley Abbey) במאה ה-12, מרכז דתי חשוב בסקוטלנד של ימי הביניים שהייתה לו שליטה על כנסיות אחרות באזור.
במאה ה-19, הפכה פייזלי למרכז של תעשיית האריגה והיא נתנה את שמה לרדיד פייזלי ולתבנית האריגה פייזלי.
לעיר קשר עמוק עם התנועה הפוליטית הראדיקלית והיא קשורה למלחמה הראדיקלית של 1820, בה עובדי תעשיית האריגה השובתים פתחו בצעדי מחאה.
ב-1993 נסגר אחרון מפעלי האריגה בפייזלי, אם כי התעשייה מונצחת במוזיאונים ובהיסטוריה של העיר.
לאורך הדורות הייתה העיר ידועה בשמות Paislay, Passelet ו-Passelay.
מקור שמה של העיר לא ברור.
מספר מקורות מציעים ששמה של העיר נגזר מהמילה הברטונית pasgill, שמשמעותה "מרעה" או את ההסבר הסביר יותר, passeleg, שמשמעותה בברטונית בזיליקה.
ההיסטוריה של פייזלי משולבת בהיסטוריה של הנזירות בסקוטלנד.
במאה השישית או השביעית הוקמה בה ככל הנראה קפלה על ידי הנזיר האירי, מירין הקדוש.
למרות שחסר תיעוד לכך מאותה תקופה, נראה שפייזלי הייתה, יחד עם גלאזגו וגובן, מרכז דתי של ממלכת סטרצ'קלייד.
ב-1163 הוקם בפייזלי מנזר (Priory) שהסתעף ממנזר וונלוק שבמחוז שרופשייר שבאנגליה, במצוותו של וולטר פיצאלן, האוצר הגדול של סקוטלנד.
ב-1245 הועלה המנזר לדרגת Abbey.
המנזר והארמון שלצידו, שרדו כחלק מהכנסייה הנוכחית.
המנזר של פייזלי זכה להעדפתם של משפחות המלוכה של ברוס וסטיוארט.
מקובל לחשוב שוויליאם וולאס התחנך במקום.
במנזר נקבר המלך רוברט השלישי.
קברו לא שרד, אך קברה של מרג'ורי ברוס, מייסדת שושלת בית סטיוארט, הוא אחד מהקברים המלכותיים היחידים בסקוטלנד ששרדו את הרפורמציה.
פייזלי התמזגה על פי בקשתו של ג'יימס השני, מלך סקוטלנד שהאדמות באזור יהיו תחת שלטון מאוחד וכתוצאה מכך החל המסחר בעיר לשגשג.
ב-1488 הועלה מעמדה של פייזלי על ידי ג'יימס הרביעי לעיר של בארון (Burgh of barony).
מקצועות רבים החלו להיות נפוצים בפייזלי וב-1577 הקימה מועצת העיר בית ספר ראשון.
בפייזלי היו מקרים רבים של ציד מכשפות וההוצאה להורג המאסיבית האחרונה של מכשפות במערב אירופה התרחשה במקום.
המהפכה התעשייתית שהתבססה על תעשיית הטקסטיל הפכה את פייזלי מעיירת שוק קטנה לעיר תעשייתית חשובה בסוף המאה ה-18. מיקומה משך יצרני טקסטיל.
מהגרים מאיירשייר ומההיילנדס נהרו לפייזלי שהציעה עבודות לנשים ולילדים.
עם זאת, ב-1790 יצא המשי מהאופנה והתעשייה הוסבה לייצור רדידים שהיו חיקוי לבד קשמיר ונקראו פייזלי.
בהנהגתו של תומאס קואטס הפכה פייזלי למרכז העולמי לייצור חוטים.
העובדים המיומנים של תעשיית הטקסטיל הובילו מחאות החל מ-1790 שהגיעו בשיאן ל"מלחמה הראדיקלית" ב-1820. ייצור יתר, קריסת שוק הרדידים ושפל כללי בתעשיית הטקסטיל הובילו לשינויים טכניים שהורידו את חשיבותם של האורגים.
מבחינה פוליטית המשיכו בעלי בתי החרושת לשלוט על העיר.
באמצע המאה ה-19 הייתה האריגה התעשייה העיקרית של העיר.
האורגים של פייזלי התפרסמו ברדידים שהם ייצרו בדגם פייזלי שנעשה פריט אופנתי לאחר שהמלכה ויקטוריה הצעירה נהגה ללבוש אותם.
למרות שמקורו של דגם זה היה בקשמיר ולמרות שהוא יוצר גם במקומות אחרים באירופה, הדגם דמוי הטיפה הפך מזוהה עם העיר פייזלי בכל רחבי העולם המערבי.
למרות שרדידים אלו יצאו מהאופנה בשנות השבעים של המאה ה-19, דגם פייזלי המשיך להיות סמל חשוב של העיר.
במוזיאון העירוני מוצג אוסף של רדידים שעוצבו בדגם זה והוא גם מופיע על הסמל של מועצת המחוז.
באמצעות מסורת תעשיית האריגה שלה, רכשה לה פייזלי מוניטין של עיר בעלת מודעות פוליטית ואף ראדיקלית ובין השנים 1816–1820 התרחשה בה "המלחמה הראדיקלית".
חיכוכים פוליטיים, ראשית היווצרותם של האיגודים המקצועיים וקנאות לרפורמות, הובילו לפרוץ הפגנות רבות משתתפים, תקיפות פרשים במורד הרחובות, מהומות ומשפטי בגידה.
עובדי תעשיית הטקסטיל של פייזלי אכן לקחו חלק פעיל במלחמה הראדיקלית.
טבעם הרדיקאלי של תושבי פייזלי גרמו לראש ממשלת בריטניה השמרני, בנג'מין דיזראלי לומר "שימו עין על פייזלי".
המשורר רוברט טנאהיל חי בפייזלי ועבד בה כפועל טקסטיל.
המשבר הכלכלי של 1841–1843 הכה בפייזלי כך שרוב מפעלי הטקסטיל נסגרו.
מתוך 112 בעלי המפעלים, 67 פשטו את הרגל.
רבע מהאוכלוסייה ירדה מתחת לקו העוני וראש הממשלה, סר רוברט פיל החליט לפעול.
הוא הבטיח מימון נוסף להקל על המצב ושלח את נציגיו לעיר כדי לפקח על חלוקת הכספים.
הוא שכנע את המלכה ויקטוריה ללבוש את מוצרי הטקסטיל של פייזלי כדי להפוך אותם לאופנתיים ובכך להגביר את הביקוש.
מלחמת האזרחים האמריקנית גרמה לקטיעת אספקת הכותנה למפעלי הטקסטיל של פייזלי.
ב-1861 היה ברשותם עדיין מלאי כותנה מספיק, אך ב-1862 נרשם מחסור בחומרי גלם ומפעלים נסגרו.
לפועלים לא היו מקומות עבודה חלופיים והרשויות המקומיות סירבו לסייע.
מאמצי סיוע בהתנדבות לא ענו על הצרכים והמובטלים סירבו להשתכן בבתי מחסה לעניים.
העובדים לא תלו את האשם בנעשה במצב בארצות הברית, אלא את הרשויות בלונדון.
ב-1928 התרחש בפייזלי מקרה שהוביל לתקדים משפטי חשוב.
באותה שנה מצאה אישה שישבה בבית קפה, שבלול מת בתוך בקבוק הבירה שהיא שתתה וכתוצאה מכך היא חלתה.
היא תבעה את יצרן הבירה על רשלנות.
באותה תקופה, יצרן לא היה אחראי על רשלנות אם הוא לא היה בקשר חוזי עם הצד הניזוק.
אך לאחר משפט נזיקין זה, נקבע התקדים שיצרן של מוצר אחראי על כל נזק שיגרם כתוצאה מרשלנותו, ללא קשר עם שום התחייבות חוזית ובכך נסללה הדרך לדיני הנזיקין של היום.
המקרה קרוי לעיתים "השבלול של פייזלי".
עקב חשיבותה התעשייתית, ויחד עם ערים תעשייתיות אחרות במחוז, היוותה פייזלי מטרה למפציצי הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
למרות שהיא לא הופצצה בכבדות כמו גלאזגו הסמוכה, עדיין נערכו עליה פשיטות אוויריות במהלך השנים הראשונות למלחמה, ובהן נהרגו כמאה איש בכמה מקרים שונים.
ב-6 במאי 1941, בשעות הבוקר המוקדמות, הוטל מוקש מוצנח על העיר וכתוצאה מכך נהרגו 92 איש, האסון הכבד ביותר בהיסטוריה של פייזלי.
לאחר הקרב על בריטניה, הוקם בסמוך לפייזלי, כמו במקומות נוספים ברחבי בריטניה, שדה תעופה דמה, על מתקניו, כדי להטעות את טייסי הלופטוואפה וכדי שהם יחשבו שהם מפציצים בסיס אמיתי של חיל האוויר המלכותי.
שרידיו של "שדה תעופה" זה קיימים עד היום.
פייטון אליזבת' לי היא שחקנית אמריקאית, המוכרת בשל תפקידה בתור אנדי מאק בסדרה "אנדי".
לי נולדה בניו יורק סיטי ועברה למנהטן ביץ', קליפורניה ושם החלה לשחק בגיל 10.
לי היא חצי סינית מצד אביה, השחקן אנדרו טינפו לי.
היא מציינת אותו כאחת מסיבות העיקריות שרצתה להפוך לשחקנית.
אמא שלה, ג'ניפר דורמר לי, היא פסיכולוגית.
יש לה אחות גדולה בשם אלה ואח קטן בשם ג'וליאן.
בספטמבר 2022 החלה ללמוד באוניברסיטת קולומביה.
לפני "אנדי", לי שיחקה כדמות משנה בשלושה פרקים של הסדרה "חסרי בושה" כחיילת והופיעה בסדרה "סקנדל" בדמות של ויולט, מנצחת תחרות איות.
דמותה הכי ידועה היא אנדי מאק מהסדרה של ערוץ דיסני "אנדי", שנוצרה על ידי טרי מינסקי שגם יצרה את קומדיית המצבים "ליזי מקגוויר".
כשמינסקי נשאלה על ליהוק לי לדמות של אנדי, היא אמרה ש"היא לא נראתה כאילו נלקחה מפס ייצור של כוכבי ילדים", "מה שבאמת נהדר בפייטון הוא שהיא יכולה להתמודד בקלות עם הדרמה וגם עם הקומדיה של הדמות הזאת".
"אנדי" עלתה בערוץ דיסני ב-7 באפריל 2017 בארצות הברית וב-1 ביוני 2017 בישראל, לאחר שבועיים משחרור הסדרה היא צברה כ-14 מיליון צפיות, ויותר מ-31 מיליון צפיות לאחר ארבעה שבועות.
בינואר 2018 הוכרז כי לי תשתתף בסדרת האנימציה של דיסני ג'וניור, "משמר האריות" בתפקיד רני.
היא הופיעה ב-9 פרקים מהעונה השלישית.
+שנהסרטתפקידהערות2020Secret Society of Second-Born Royalsהנסיכה סםסרט מקורי של דיסני+2024הדלעתקירהסרט מקורי של הולו2026Wildwoodפרו מק'ילדיבוב
שנהסדרהתפקידהערות2015סקנדלויולטפרק: "I'm Just a Bill"2016חסרי בושהילדה-חיילת3 פרקים2017–2019אנדיאנדי מאקתפקיד ראשי (3 עונות); 57 פרקים2019משמר האריותרנידיבוב; 9 פרקיםסטאמפטאוןאליסיה פרנקפרק: "Dex Education"2021–2023דוקטור דוגי קאמלואה (אנ')ליילה "דוגי" קאמיאלואהתפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים2023ברית הנשף (אנ')מנדי יאנגסרט טלוויזיה של ערוץ דיסני
"פייטה, פייר פאולו פאזוליני" או "מטרה, לפייר פאולו פאזוליני" (1979) הוא הדפס מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
הדפס "פייטה, פייר פאולו פאזוליני" נוצר על ידי יגאל תומרקין בשנת 1979. ההדפס שייך לסדרת הדפסים שעסקה במסעותיו של האמן במדינות שונות.
הדפס זה מבוסס על צילומים שצילם האמן במטרה שבאיטליה.
הבחירה במקום קשורה לבמאי הקולנוע פייר פאולו פאזוליני שצילם באזור העיר את סרטו "הבשורה על פי מתי" (1964).
תומרקין אף הקדיש לפאוזוליני הדפס נוסף (T.883) בשנה זו.
השם "פייטה" מרמז אף הוא על סרטו של פאזוליני.
חלקה המרכזי של העבודה מתאר את נוף העיר מטרה.
תומרקין הוסיף פלטות המתארות כבש האוחז בצלב, כסמל ל"שה האלוהים" (Agnus Dei), וכן דמות אנושית בתנוחת הסבה העשויה לסמל את דמותו של ישו.
העבודה הודפסה בסדנת ההדפס ירושלים על ידי בטי אדלשטיין, תוך שימוש בשש פלטות וחתוכות, שנוצרו בטכניקה של תצריב צילומי ותחריט יבש והודפסו בשני צבעים.
אופן החיתוך של הפלטות יצר בפלטות חללים נגטיבים, שהבולט בהם הוא צורת הצלב הלבן במרכז העבודה.
על שתי פיסות נוספות של אותה פלטת הדפס כתב האמן את השמות "פייר פאולו פאזוליני" ו"מטרה" בלועזית.
פייטוזאוריים (שם מדעי: Phytosauridae) היא משפחה של זוחלים נכחדים מקבוצת הזאוריה אשר חיו בסוף תור הטריאס עד תחילת היורה, בעידן המזוזואיקון.
למרות מראם דמוי התנין הם אינם היו קרובים לתנינים או לאף זוחל מודרני.
מאובני זוחלים פרימיטיבים אלה נמצאו באירופה, ארצות הברית, ברזיל, תאילנד, הודו, גרינלנד ומדגסקר.
הם היו מכוסי אוסטאודרמים ובעלי לסתות צרות מלאות שיניים מחודדות בדומה לתנינים וסברו שהיו אוכלי דגים, אם כי גיוונו בחיות יבשתיות.
למרות דמיון הם לא היו קרובים לתנינים ולא השתייכו לארכוזאוריה, הקבוצה בה העופות, הדינוזאורים והתנינים וקרוביהם, אף שהיו קרובים אליה.
הדמיון לתנינים נובע מאבולוציה מתכנסת עקב אורח חיים דומה.
בדומה לתנינים הם היו הטורפים העיקריים של הטריאס בארצות מוצאם.
פייו בילבאו לופס דה ארמנטיה (בספרדית: Pello Bilbao López de Armentia; נולד ב-25 בפברואר 1990) הוא רוכב אופני כביש ספרדי-בסקי בקבוצת בחריין–ויקטוריוס.
ב-2011 הצטרף בילבאו לאוסקלטל–אוסקדי הספרדית-בסקית.
באותה השנה סיים שני בטור דה ונדי, מרוץ אופניים חד יומי בצרפת, לאחר שהפסיד למרקו מרקאטו בספרינט סיום בין חמישה רוכבים.
ב-2014, הצטרף בילבאו לקאחה–רוראל הספרדית, מדרג הפרו קונטיננטל, המשני לקבוצות בעולם.
באפריל השיג בילבאו את הניצחון המקצועני הראשון בקריירה שלו, לאחר שניצח את המרוץ החד יומי, "קלאסיקה פרימאוורה די אמורביטה", מקדים את גורקה איסאגירה בספרינט הסיום.
בהמשך סיים שביעי בטור של נורווגיה ושישי בוואלטה אה בורגוס, 1:40 דקות מנאירו קינטנה המנצח.
לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כאשר נבחר לוואלטה אספניה, בקטע התשיעי היה חלק מקבוצת הבריחה של הקטע וסיים חמישי, 1:12 דקות מווינר אנאקונה המנצח.
בסופו של דבר סיים את הוואלטה במקום ה-60. לקראת סוף העונה התחרה ב-Tour du Gévaudan Languedoc-Roussillon, וסיים במקום השביעי את המרוץ.
ב-2015 ניצח את קטגוריית ההרים בוואלטה אה אנדלוסיה, כשאת המרוץ כולו סיים במקום ה-106. את הניצחון השני שלו בעונה השיג בוואלטה קסטיליה ולאון, לאחר שגבר על אנריקה סאנס וקרלוס בארבו בספרינט רב משתתפים.
את המרוץ כולו סיים בילבאו במקום הרביעי, 47 שניות מפייר רולאן המנצח.
לאחר מכן ניצח את הקטע השישי ב שהסתיים בעלייה ב-Selçuk, מקדים את הקולומביאנים מיגל אנחל לופס ובן קבוצתו היינר רודריגו פארה ב-3 ו-11 שניות.
ביוני ניצח בילבאו לראשונה במרוץ קטעים, כשניצח את ה"טור דה ביקו" בקנדה.
הוא נבחר בפעם השנייה ברצף לוואלטה אספניה והיה קרוב לניצחון בקטע השמיני, שהסתיים בניצחון של יספר סטויבן בספרינט רב משתתפים, כשבילבאו שני.
בסופו של דבר סיים את הוואלטה במקום ה-97. לאחר מכן התחרה ב-Tour du Gévaudan Languedoc-Roussillon וסיים בפעם השנייה ברציפות במקום השביעי.
ב-2016 בלט בילבאו בתחילת העונה במרוצים חד יומיים בספרד, כשסיים שישי בגראן פרמיו מיגל אינדוראין ושמיני בקלאסיקה פרימאוורה די אמרוביטה.
לאחר מכן התחרה בוואלטה קסטיליה לאון וסיים בקטע הראשון במקום השני, לאחר שהפסיד לקרלוס בטנקור בספרינט הסיום.
בסופו של דבר סיים בילבאו את המרוץ במקום השני גם כן, 30 שניות מאלחנדרו ולוורדה המנצח.
לאחר מכן ניצח את הקטע השני בטור של טורקיה, לאחר בריחת יחיד מוצלחת, אך נטש את המרוץ במהלך הקטע השביעי.
הוא נבחר לוואלטה אספניה בפעם השלישית ברציפות וכיוון לניצחונות בקטעים, בקטע ה-9 נכנס לקבוצת הבריחה המוקדמת וסיים תשיעי, 1:04 דקות מדויד דה לה קרוז המנצח.
גם בקטע ה-12 בילבאו סיים בעשירייה הראשונה, לאחר שסיים שישי בספרינט רב משתתפים שהסתיים בניצחון של ינס קקולרה.