tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
und übersetzt), Hebräische Erzähler der Gegenwart, Zürich: Manesse Verlag, 1964. (סיפורים משל ש"י עגנון, אשר ברש, מאיר סיקו, חיים הזז, דבורה בארון, יצחק שנהר, משה שמיר, יהודה יערי, יהושע בר-יוסף, ס.
יעקב מסנבלום (בליטאית: Jokūbas Mesenbliumas; ביידיש: יעקב מעסענבליום; בצרפתית: Jacques Missene; 15 באפריל 1894, וילנה, ליטא הרוסית – 8 ביוני 1933, קובנה, הרפובליקה הליטאית הראשונה) היה צייר, גרפיקאי ופדגוג יהודי-ליטאי.
יעקב בן חיים מסנבלום נולד בשנת 1894 בעיר וילנה, בירת פלך וילנה באימפריה הרוסית (כיום בירתה של הרפובליקה הליטאית השנייה).
לאחר סיום לימודיו בבית הספר לציור בווילנה ובבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה שימש כמורה לאמנות חזותית בגימנסיה הריאלית העברית ובגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
עם תלמידיו בגימנסיה הריאלית נמנה הצייר היהודי-ליטאי-אמריקני הנודע נחמיה ארביט בלאטאס (ליט').
ב-1924 השתקע בפריז שם אימץ את שם העט ז'אק מיסן (Jacques Missene).
ציוריו הוצגו בתערוכות שנתיות ובתערוכות אישיות בליטא לפני צאתו לצרפת.
בשנים 1924–1933 הוצגו עבודותיו אך ורק בחוץ לארץ.
הוא זכה לפופולריות רבה בליטא לאחר מותו – בתערוכה לזכרו הוצגו כ-160 מעבודותיו: 120 ציורים (רובם דיוקנאות וטבע דומם) ו-40 רישומים דקורטיביים מבתי עלמין יהודיים.
מרבית הציורים וחיתוכי הלינול (linocuts) מפרי עמלו נשארו בחוץ לארץ.
ב-1998 נכלל קברו של מסנבלום בבית הקברות היהודי בהר הירוק (Žaliakalnio žydų kapinės) ב"רשימת אתרי מורשת בעלי ערך תרבותי" (Kultūros vertybių registras) בליטא.
הרב יעקב משה מן (1849 - ט' בטבת תרס"ט ינואר 1909) היה מראשוני בוני ירושלים החדשה.
נולד ברוסיה למשה לייב פרידלנד וללאה לבית ריזיס, נצר למשפחה שעלתה בעליית תלמידי הגר"א.
היה תלמידו של הרב משה יהודה לייב מקוטנא מחבר ספר 'זית רענן'.
אחר כך היה תלמיד מובהק של הרב משה נחמיה כהניו מחסלביץ, ראש ישיבת עץ חיים, ושל רבה של ירושלים הרב שמואל סלנט.
שימש במשך כשנתיים כמלמד של הבחורים בכתה הגבוהה של תלמוד תורה של ההונגרים שנוסד אז, בין הבוחנים הקבועים בכיתתו היה ר' יוסף חיים זוננפלד.
רבי יעקב מן היה בן בית אצל המהרי"ל דיסקין, ומספרים שכאשר היה רבי יעקב מן מבקר אצלו בעיר העתיקה, תמיד היה המהרי"ל דיסקין מלווה אותו עד המדרגות, ולא היה נכנס הביתה, עד שלא היה רואה אותו ברחוב.
הרב מן סירב לבקשת הרב שמואל סלנט לשבת כדיין בבית הדין של ירושלים.
הוא טען שדיינים ישנם רבים ומשום כך, העדיף לבנות את העיר ולהתפרנס כקבלן בניין.
היה זה בתקופה שבה התפרסמו בעיתונות כתבות הפונות ליהודים לעסוק בבניין הארץ.
אחת העבודות הראשונות שלו הייתה חציבת חלון בקיר המערה בקבר שמעון הצדיק, כדי לשפר את האוורור של המקום.
עבודתו הראשונה כמשגיח בנייה הייתה בשכונת משכנות ישראל, ובהמשך שימש כמשגיח הראשי על הבניה בשכונת מזכרת משה.
מאוחר יותר שימש כקבלן ועסק בבניית שכונות ובתים בירושלים.
בדרך כלל בחר הרב מן להעסיק יהודים בעבודות הבניה שלו.
הרב מן גם הכשיר צעירים ירושלמיים בבנייה וסיתות.
כאשר העולים מתימן התקשו למצוא תעסוקה, ובקשו להתחיל לעסוק בחקלאות, העמיד לרשותם הרב מן בשנת תרנ"ה (1895), קרקע חקלאית ב"רמה" הסמוכה לקבר שמואל הנביא, שנודעה גם בשם נחלת ישראל.
יהודים אחרים בירושלים חששו לעבוד שם.
התימנים עיבדו שם את הקרקע במהלך השבוע, ובסופו היו חוזרים לנשיהם ובניהם בירושלים.
כעבור שנה התימנים נטשו את המקום, לאחר פגיעות חוזרות ונשנות מצד ערביי הסביבה שהרסו את הנחלות המעובדות.
ר' יעקב מן נישא לחשא לבית חשין בתו של רבי יצחק חשין מעסקני הציבור בירושלים ומנהל בית החולים ביקור חולים ונין ונכד למייסדי היישוב הישן תלמידי הגר"א.
בין בניו נמנים הרב חיים מן, ראש המלמדים בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים ויצחק דוד מן, תעשיין וחבר מועצת עיריית ירושלים, שעל שמו קרוי רחוב בשכונת גבעת מרדכי.
מן סבל ממחלת לב, וטופל על ידי הד"ר משה וולך.
הוא נפטר בבית החולים שערי צדק בליל שבת בחצות של תשעה בטבת תרס"ט.
מבנים ושכונות שנבנו על ידי הרב מן
בית הכנסת האשכנזי "בית ישראל" ברחוב פלא יועץ 2 בשכונת ימין משה, בשנת תרנ"ט (1889).
בית החולים שערי צדק, החל בשנת 1897.
משכן הקבע של בית הספר למל, מחוץ לחומות העיר העתיקה בשכונת זיכרון משה ברחוב ישעיהו בשנת 1902.
בנה יחד עם חתנו - ר' אברהם המבורגר, בשנת תרס"ח.
יעקב מידד (מיו) (13 במרץ 1919 – 29 ביוני 2012) היה קצין בצה"ל וסוכן המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
מידד נולד בשם ארנסט מיודובסקי, בן יחיד להוריו.
הוא גדל בעיר ברסלאו שבגרמניה.
היה חבר תנועת הנוער "הבונים".
ב-1934 עלה לארץ ישראל בגפו.
במהלך השואה אביו, שעוטר בצלב הברזל במלחמת העולם הראשונה, נרצח על ידי הנאצים בטרזיינשטט ואמו נרצחה באושוויץ.
ב-1936 גויס לארגון ההגנה, עבר קורס מ"כים ולאחר מכן קורס מ"מים ביבנאל מחזור י'.
במקביל החל ללמוד הנדסת חשמל בטכניון.
עם פלישת הנאצים לפולין בספטמבר 1939, התנדב מידד לצבא הבריטי והיה אחד מ-12 המתנדבים הראשונים של היישוב היהודי.
הוא שובץ בסוללת תותחי החוף 6 אינץ' בגדוד 14, שהוצבה בבת גלים במטרה להגן על העיר חיפה.
אחרי הקמת הבריגדה היהודית נשלח לקורס קצינים באנגליה.
בנובמבר 1947 התגייס לפלוגה ב' של גדוד 22 של חטיבת כרמלי ולחם במלחמת העצמאות.
הוא השתתף בקרב על חיפה, קרב משמר העמק.
היה מפקד גונדה בגדוד תותחנים 402, והשתתף בקרבות על בית דראס ובקרבות על משלט עיבדיס.
הוא המשיך בשירות קבע בצה"ל בחיל התותחנים, בשנים 1951 עד 1953 פיקד על בסיס ההדרכה של החיל, בה"ד 9, ולאחר מכן שימש ראש ענף חיל רגלים במנהל הסגל.
עם שחרורו גויס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
הוא נשלח לצפון אפריקה, הקים בתוניסיה רשת סיוע בפעילות חשאית של העלאת יהודים, ולאחר מכן בטנג'יר שבמרוקו.
בהמשך שירותו במוסד היה חבר ביחידת "מפרץ" (לימים "קיסריה").
הוא השתתף במבצעים חשאיים ללכידתם וחיסולם של פושעים נאצים.
הוא היה חבר בחוליה שתפסה והביאה לישראל את אדולף אייכמן והיה אחראי על החלק הלוגיסטי של המבצע.
כמו כן לקח חלק מרכזי במבצע חיסול "התליין מריגה", הרברטס צוקורס, תחת הכינוי "אנטון קינצלה".
על המבצע כתב יחד עם גד שמרון את הספר "חיסול התליין מריגה", שיצא לאור ב-1997 בהוצאת כתר.
הוא נטל חלק בחיפושים אחר הורסט שומאן בגאנה.
היה נשוי לשולה, ואב לשלושה ילדים.
יעקב מזור (נולד בשנת 1935) הוא חוקר מוזיקה חסידית, מוזיקת כליזמר ושירי ארץ ישראל.
מזור נולד ב-1935. למד כינור, תיאוריה וקומפוזיציה במחלקה לתיאוריה באקדמיה ע"ש רובין בירושלים.
בעל תואר מוסמך במוזיקולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן; נושא עבודת הגמר שלו היה: "מקומו של הרפרטואר המוזיקלי המסורתי בחתונה של יהודי גרוזיה".
מזור החל כבר בשנות ה-60 באיסוף ושימור אלפי ניגוני חסידים.
הוא הוציא לאור תווים של 101 ניגונים מתוכם יחד עם אנדרה היידו בספר שם 'אוצר החסידות'.
מזור מורה לנגינת כינור ולתאוריה באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין, ומורה למקצועות סולפג' וקונטרפונקט, ומרצה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
חוקר במרכז לחקר המוזיקה היהודית משנת 1966. אוצר בארכיון הצליל הלאומי בספרייה הלאומית משנת 1987 עד שנת 2000.
התחתן עם צילה, בתו של אברהם יערי.
שירת הפיוטים באירועי החתונה הגרוזינית כחלק מהפעילות המוזיקלית הכללית, האוניברסיטה העברית, 1980
מקומו של הרפרטואר המוזיקלי המסורתי בחתונה של יהודי גאורגיה, אוניברסיטת בר-אילן, 1983
מסורת הכליזמרים בארץ ישראל, מרכז לחקר המוזיקה היהודית, האוניברסיטה העברית, 2000
כוחו של הניגון בהגות החסידית ותפקידיו בהווי הדתי והחברתי, הוצאת ספרים יובל, 2002
ספר הניגונים חלק ג', בשיתוף עם איתן אביצור, תש"מ
'ניגוני שמחה וריקוד של החסידים: אנתולוגיה של מסורות מוזיקה בישראל'
יעקב מנשרוב (גם יאשה מנשרוב, נולד ב-29 באוקטובר 1980 בטביליסי, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה) הוא מתאבק יווני-רומי ישראלי חובב לשעבר, שהתמודד בקטגוריית המשקל הבינוני לגברים.
מנשרוב סיים שמיני בקטגוריה במשקל 74 ק"ג באליפות העולם בהיאבקות ב-2003 בקרטיי, צרפת, ובהמשך ייצג את ישראל באולימפיאדת אתונה 2004.
הוא התאמן גם כחבר בקבוצת ההיאבקות במועדון הספורט של הפועל רחובות בהדרכת מאמנו האישי לבה צימקין.
מנשרוב הגיע מאחת ממשפחות ההיאבקות היוקרתיות ביותר בברית המועצות לשעבר, מנשרוב התמודד יחד עם בן דודו, שהשתתף שלוש פעמים באולימפיידה, ואלוף העולם 2003 גוצ'ה ציציאשווילי, בטורנירים עולמיים רבים.
מנשרוב העפיל לסגל הישראלי במשקל 74 ק"ג לגברים לאולימפיאדת הקיץ 2004 באתונה, אחרי שהגיע לבין שמונה המקומות הראשונים באליפות העולם.
מנשרוב הפסיד את משחק הפתיחה שלו 8–0 לדניל חלימוב הקזחסטני, ולאחר מכן, הפסיד מול חוסה אלברטו רקרו הספרדי בתחרות השנייה שלו, בתוך פרק זמן של שתי דקות.
הוא סיים אחרון במוקדמות ובמקום תשע עשרה בסך הכל בטבלת הסיום, מנשרוב לא הצליח להתקדם לרבע הגמר.
יעקב ישראל מלכּוב (1875 בערך – 28 במרץ 1931) היה חסיד חב"ד, פובליציסט, בעל בית מלון ביפו, חבר ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
יעקב מלכוב נולד בשנת 1875 בערך בהומל שבמחוז מוהילב ברוסיה הלבנה.
למד בישיבת פוצ'פ אצל הרב השל נטע גנסין.
בשנת ה'תרמ"ה עלה לארץ ישראל, והתגורר תחילה בירושלים, וממנה עבר ליפו ועסק בהוראה.
במרץ 1906 פתח אכסניה ומסעדה בשכונת נווה שלום ביפו.
מסעדה זו מתוארת ברומן "תמול שלשום" מאת ש"י עגנון.
בינואר 1911 העתיק את מקומם של האכסניה והמסעדה לבית קנדינוף ביפו.
שימש גם כנציג העיתון "חבצלת" ביפו, ופרסם בו ידיעות ומאמרי דעה.
מלכוב היה ידידו ומעריצו של יוסף חיים ברנר, אך במאורע ברנר יצא נגד גישתו של ברנר.
לאחר הירצחו של ברנר פרסם מלכוב חוברת "לאחר מטתו של ברנר", שבראשה כתב (על פי ): .
בינואר 1915 הוגלה עם משפחתו, במסגרת גירוש יפו, לאלכסנדריה שבמצרים.
את זכרונותיו מתקופה זו פרסם בחוברת "ממצרים ועד הנה".
עבד שם בבית-הספר החרדי שייסד אלעזר משה סלוצקין.
בסיום מלחמת העולם הראשונה חזר לתל אביב, והפעיל את מלונו בשדרות רוטשילד.
את דעותיו, שבהן ביקורת על ענייני היישוב, המשיך לפרסם בחוברות שהוציא לאור.
פרסם גם חוברות היתוליות, כגון "קרובץ לפורים".
בשנת 1920 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
בשנת 1926 נסע לביקור אצל בתו בפילדלפיה, וב-1930 חזר לארץ ישראל ועבר למושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים.
נפטר בי' בניסן תרצ"א, 28 במרץ 1931, והובא לקבורה בחלקת חסידי חב"ד בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ש"י עגנון הזכיר את מלכוב באחדים מסיפוריו: "תשרי", שאותו עיבד לסיפור "גבעת החול", ו"תמול שלשום", וכן בזכרונותיו על ברנר.
ב"תמול שלשום" מתאר עגנון את מלכוב:
יעקב מנדל (בהונגרית: Mendel Jakab) היה "הפרפקט היהודי" המפורסם ביותר בממלכת הונגריה (praefectus omnium Judaeorum).
הוא היה למעשה מנהיג הקהילה היהודית בהונגריה ונשיא הקהילה היהודית בבודה.
על פי מקורות מסוימים הוא כיהן בתפקיד זה בהונגריה בין השנים 1470 עד 1516, ולפי מקורות אחרים, בין השנים 1493 עד 1522.
המסמך ההיסטורי העתיק ביותר המוזכר בו יעקב מנדל מתוארך לשנת 1482, אז כבר מילא את תפקיד הנשיא של כל היהודים שחיו בהונגריה.
כאשר הקים מתיאש הראשון, מלך הונגריה את הפרפקטורה היהודית במטרה לקשר בין הקהילה היהודית לבין הממלכה מינה אותו לעמוד בראשה.
לראשונה מונה חבר בקהילה היהודית למשרה, בניגוד לנוהג הקודם בו הייצוג המשפטי של היהודים היה באחריותו של אציל בכיר נוצרי.
בנוסף לתפקידו כמקשר בין היהודים לבין המלוכה היו לפרפקט זכויות נרחבות גם בתוך הקהילה היהודית.
יעקב מנדל הוציא גם איגרות ותעודות שאותן אשרר והחתים בחותמו האישי עם סמלו האישי וגם עם דיוקנו, שהיה ייחודי בפרקטיקה האירופית של התקופה.
בהתבסס על החותם שנשמר בארכיון של קושיצה, צייר ליפוט גדה דיוקן אותנטי של הפרפקט עבור המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי בשנות העשרים של המאה העשרים.
מנדל נתמך על ידי המלך מתיאש וקיבל כל מיני הטבות.
לדוגמה, כשיאנוש אלדרבוך מאבראו לא שילם את חובו במועד למנדל, הוציא מתיאש מכתבים מלכותיים שהורו לכל הרשויות במדינה לעצור את צמיתי אלדרבוך, לתפוס את כל רכושם ולהעבירו לסוכניו של מנדל.
בהזדמנות אחרת המלך הורה לנבחרי העיר ברטיסלאבה להסדיר את תביעתו של מנדל לפני כל שאר הנושים של תושב העיר בשם בינברג.
בשנת 1505 העניק המלך מכתב הגנה ליעקב מנדל ולמשפחתו כאשר נאלצו לברוח לברטיסלאבה במהלך רדיפת היהודים בבודה.
במקביל, מנדל היה האיש שנאלץ לגבות באמצעים האכזריים ביותר את המיסים הכבדים שהוטלו על היהודים כתוצאה ממלחמת האיכרים בראשות גיירג' דוז'ה (1514) כדי שהמלך אולאסלו ויאנוש זאפויאי יוכלו לצייד את צבאותיהם במלחמתם נגד המורדים.
לאחר מכן, כל עוד התקיים תפקיד הפרפקטורט שלו, החזיקו בני משפחת מנדל בתפקיד זה.
משפחת מנדל הייתה מאוד עשירה ויוקרתית, הם החזיקו בתפקיד נשיא הקהילה והנשיא היהודי הלאומי מאז שלטונו של המלך מתיאש, כלומר משנות 1470 עד 1526, עד האסון של קרב מוהאץ'.
לעזרתו ולצדו של מנדל עמד הרב עקיבא הכהן, עד מותו של הכהן בשנת 1496, אחד ממכובדי העיר בודה.
יעקב מנדל היה אדון כה רם שבחתונתם של המלך מתיאש וביאטריקס בשנת 1476, מנדל רכב בראש להקת פרשים לקראת הזוג המלכותי, כשחרב בידו.
(בתקופה זו, במערב אירופה, יהודי לא הורשה לרכב על סוס בכלל או לשאת נשק כלשהו, והיה עליו לענוד טלאי צהוב בולט על בגדיו).
הרב שמואל קוהן כתב וציטט אביר אלמוני מהעיר ארפורט על תהלוכת היהודים בשיירת החתונה: בכניסה לטירת בודה, "...רכב בראש היהודים הפרנס הקשיש שלהם ולידו בנו, גם הוא על סוס, עם חרב שלופה וסל כסף שבתוכו היו מטבעות כסף במשקל רב.
אחריהם רכבו עשרים וארבעה אבירים, כולם בגלימות סגולות, עם שלוש נוצות יען בכובעיהם." בהכתרתו של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה הופיע מנדל מלווה בעשרים וארבעה פרשים בשריון מבהיק.
על פי מקורות מסוימים, אחד המוצגים העתיקים החשובים ביותר השמורים במוזיאון היהודי ההונגרי בבודפשט, היא חרב עם כתובות בעברית, שהיסטוריונים ובעיקר המסורת העממית היהודית ההונגרית מחשיבים אותה כ"חרב הקדושה של יהודי הונגריה", שהייתה בבעלות יעקב מנדל.
ארמונו של מנדל - כפי שאנו מכירים אותו כבר כיום - ניצב בזמנו על החלקה הריקה כיום ברחוב מיהאי טאנצ'יץ' 23 בבודה.
בחצר הארמון שפנתה לטיילת שעומדת היום מצודת הדייגים, בנה הפרפקטורט היהודי את בית הכנסת הגדול של הקהילה האשכנזית בבודה, ככל הנראה בשנת 1461. זה היה אחד מבתי הכנסת הגדולים באירופה של ימי הביניים, שלושה אולמות בשטח כולל של כ-300 מ"ר (בשטח בסיס של 26.26x10.73 מטר וכ-9 מטר גובה).
יש להניח שבית הכנסת נבנה על ידי האמנים הבנאים של חצר המלוכה בסגנון גותי מאוחר ובעיטור עשיר.
הבניין נהרס על ידי הכוחות הנוצרים ששחררו את טירת בודה מהטורקים בספטמבר 1686.
יעקב מלונדון (המאה ה-12 - 1217) היה פרסביטר יהודי אנגליה הידוע הראשון.
הוא מונה לתפקיד זה על ידי ג'ון, מלך אנגליה בשנת 1199, שגם נתן לו מסמך הגנה .
הוא מת ככל הנראה בשנת 1217, כאשר יוסף מלונדון ירש אותו בתפקיד הפרסביטר.
ייתכן שזהו רבי יעקב מלונדון שתרגם את ההגדה של פסח לאנגלית, כדי שנשים וילדים יוכלו להבין אותה.
הרב יעקב הכהן מסקין (בכתיב יידישאי: מעסקין) (כ"ב בתשרי ה'תרמ"ד – י"ג באדר ה'תשט"ז; 23 באוקטובר 1883 – 24 בפברואר 1956) היה רב ומנהיג תורני ברוסיה, ליטא וארצות הברית, מחבר תורני, וחבר הנהלה באגודת הרבנים של ארצות הברית.
מסקין נולד בווילקומיר שבליטא (אז בתחומי האימפריה הרוסית), לאביו הרב מרדכי.
למד תורה בישיבת סלבודקה אצל הרב יצחק רבינוביץ, רבה של פוניבז', הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב יצחק בלאזר והרב נפתלי אמסטרדם.
נסמך לרבנות בשנת תרס"ט בידי הרב רבינוביץ, הרב מאיר אטלס משאוול והרב יוסף ליב בלוך.
החל משנת תרע"א לערך כיהן כרב בנובה-פראגה שברוסיה, למשך 11 שנים.
בשבתו שם התיידד עם חייל יהודי תושב המקום שלאחר זמן נעשה מפקד בכיר בצבא הקומוניסטי, וידידות זו סייעה לו רבות בהמשך חייו.
לאחר מכן שימש ברבנות בפוניבז' שבליטא, וברלינגטון (ורמונט) שבארצות הברית.
בשנת ה'תרצ"ב נתמנה לרב בית המדרש הגדול בנוסח ספרד שבברונקס, ניו יורק, תפקיד אותו מילא כעשרים וחמש שנים, עד לפטירתו.
הרב מסקין נפטר בי"ג באדר ה'תשט"ז (24 בפברואר 1956) בשל מחלה קשה.
בהלווייתו השתתפו והספידו רבים מגאוני ארצות הברית, ובהם הרב יוסף אליהו הנקין, הרב משה פיינשטיין ועוד.
השאיר אחריו צאצאים רבים, בהם בניו הרב חיים מסקין שכיהן כרב שכונת סניסייד, קווינס, והרב אליעזר שכיהן כרב קהילת "וונסט היברו".
בשבתו באמריקה היה בידידות ובקשרי מכתבים עם הרב משה פיינשטיין, שכינה אותו תדיר במכתביו: "מע"כ ידידי הרב הגאון הגדול המפורסם בשמו ובחבוריו הנעלים מוהר"ר יעקב הכהן מעסקין שליט"א".
כתריסר תשובות בשו"ת אגרות משה ממוענות אליו.
גם עם הרב צבי פסח פרנק היה הרב מסקין בקשרי מכתבים, ותשובות רבות בשו"ת "הר צבי" ממוענות אליו.
וכן עם רבנים נוספים, בהם הרב יצחק יעקב רבינוביץ' והרב יחיאל יעקב ויינברג.
מלבד ספריו הרבים, פרסם הרב מסקין מאמרים רבים בכתב העת התורני הפרדס,, וכתבי עת נוספים בהם כנסת ישראל.
כמו כן, היה חבר הוועד הפועל של אגודת הרבנים וחבר הוועד לטהרת המשפחה של האגודה.
כן היה חבר "ועד הרבנים" ופעיל בארגון עזרת תורה.
התיר לפנות גופה של אדם שנקברה במקום אחד אל מקום קבורה משפחתי, למרות האיסור הכללי לפנות עצמות מת מקבר אחד לשני.
צידד בגיורים של בני זוג של יהודים, שהיו נהוגים בארצות הברית.
בתשובתו קבע שהגיורים הללו כשרים אף על פי שהם נעשים 'לשם אישות', ואף על פי שעל פי רוב אחר הגיור הגרים לא שומרים מצוות.
אף על פי כן, בתשובה מאוחרת יותר ציין שהוא עצמו כבר איננו מעוניין לערוך גיורים שכאלה, למרות טעמי ההיתר שביסס בספרו.
התיר לכהן לבקר חולה בבית החולים בארצות הברית, למרות החשש שיהיה מת בבית החולים בזמן הביקור, בשל מספר נימוקים הלכתיים הנוגעים לטומאת מת באוהל, תוך צירוף העובדה שרוב המתים בבית החולים הם גויים שאינם מטמאים באוהל.
הרבה להצר על מצבם של הרבנים בארצות הברית, שנתונים בעוני גדול ומפוטרים אם הם מתבטאים באופן שאינו תואם את רוחם של אחד מנכבדי הקהילה, וניסה לפעול שיונהגו מינויים קבועים כמקובל ביהדות אירופה.
בית יעקב – חידושי תורה, ניו יורק, תר"צ
הדרת מרדכי – הדרנים על הש"ס, ניו יורק ת"ש
סולם יעקב – שאלות ותשובות, ניו יורק ת"ש
אבן יעקב – חידושים על מסכת מגילה (ניו יורק תש"ב), חגיגה (ניו יורק תש"ד), ראש השנה (ניו יורק תשי"ד)
משפט ליעקב – חידושים על חושן משפט הלכות דיינים והלכות עדות, ניו יורק תש"ו
מקל יעקב – חידושים על מסכת מכות, ניו יורק תשי"א
אבן יעקב – שאלות ותשובות, ניו יורק תשי"ט
יעקב ממן (נולד ב-26 באוקטובר 1955) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן כראש מועצת כוכב יאיר צור יגאל הראשון ובתפקידים בכירים בשלטון המקומי, כולל מנכ"ל עיריית פתח תקווה.
יעקב ממן נולד בישראל בשנת 1955. הוא הנדסאי בהכשרתו, והיה איש צי הסוחר.
בשנת 1997 נבחר יעקב ממן ליו"ר הוועדה המקומית של צור יגאל.
בשנת 2003, בבחירות הראשונות למועצה המקומית המאוחדת כוכב יאיר-צור יגאל, נבחר ממן לכהן כראש המועצה.
הוא שימש בתפקיד זה שתי קדנציות.
במהלך כהונתו, שהתפרשה על פני שתי קדנציות (2003–2008 ו-2008–2013), התמקד ממן בחיזוק התשתיות והשירותים ביישוב המתפתח.
בין היתר, הוא קידם פרויקטים של בניית מוסדות חינוך, שיפור הכבישים והרחבת השירותים הקהילתיים לתושבים.
כוכב יאיר-צור יגאל, שהיה בראשית דרכו יישוב קטן יחסית, הפך תחת ניהולו לאחד המועצות המקומיות האיכותיות בישראל, המדורגות גבוה מבחינה סוציו-אקונומית.
ממן גם פעל לייצוב היחסים בין שני חלקי היישוב, כוכב יאיר וצור יגאל, שלפני האיחוד התנהלו כקהילות נפרדות עם מאפיינים שונים.
מאמציו תרמו ליצירת זהות משותפת ליישוב המאוחד, תוך שמירה על אופיו הקהילתי.
בבחירות באוקטובר 2013 הפסיד ממן לשימי אליאל כשהוא זוכה בכ-20% מקולות המצביעים לעומת 65% לאליאל.
מדיניות הקאנטרי "לב המקום" – בתקופת כהונתו כראש מועצה, הועלו טענות בדבר אפליה כלפי ערבים במתקן הקאנטרי ביישוב.
פרוטוקולים מישיבת מועצה בשנת 2010 חשפו דיון בנוגע להגבלת כניסת ערבים למקום.
מחלוקות סביב מכרזי קרקעות – בשנת 2008 התגלע סכסוך ציבורי בין ממן לבין חבר מועצה אחר, דוד שיינין, סביב חשדות לשימוש במידע פנים במכרזי קרקעות.
כל אחד מהצדדים האשים את השני בפעילות לא תקינה, אך לא הוגשו כתבי אישום.
בשנת 2013 מונה ממן למנכ"ל עיריית פתח תקווה על ידי ראש העירייה איציק ברוורמן.
הוא התפטר מתפקידו בספטמבר 2017.
יעקב מכיר את הכותונת המגואלת בדם של בנו יוסף הוא ציור שמן שנוצר ברומא על ידי הצייר הברצלונאי פלגרי קלבה בשנת 1842, וכיום מוצג במוזיאון האמנות של ז'ירונה.
זהו דוגמה מייצגת לנצרנות הקטלאנית, שבה ניכרת השפעתם של אמנים כגון פרידריך אוברבק ופטר פון קורנליוס.
הציור נרכש על ידי המוזיאון בסוף שנת 2010 מגרמניה ושולב באוסף הקבוע של המוזיאון.
היצירה מציגה את הקטע המקראי שבו אחי יוסף מכרו אותו לעבדות וניסו לגרום לאביהם יעקב, להאמין שבנם מת.
1842" ונרשם במוזיאון תחת מספר 137.025, כחלק מהאוסף של ממשלת קטלוניה.
זוהי יצירה מתקופת הפעילות המוקדמת של קלבה ברומא, לאחר שסיים את לימודיו כסטודנט במימון ציבורי.
הצייר מנסה, תוך שמירה על עקרונות הנצרנות ששלטו באותה תקופה, להגדיר מחדש את הציור הנוצרי על ידי חידוש השיח הבארוקי, תוך אימוץ דגמים של אמנים "פרימיטיביים" כגון ג'וטו די בונדונה או רפאל.
נושא הציור תואם להזמנה הציבורית הראשונה שקיבלו ציירי הזרם הנצרני, בה השתתפו אמנים כגון אוברבק או פיליפ פייט, לצורך עיטור בית ברתולדי בפרסקאות המתארים את חיי יוסף, אשר כיום מוצגים בגלריה הלאומית הישנה בברלין.
לפי פרסום של מוזיאון האמנות של ז'ירונה, ייתכן כי ציור זה היה ניסיון של האמן להפגין את כישוריו הטכניים, תוך עיסוק בנושא נדיר יחסית אך בעל משמעות מיוחדת לנצרנים.
יעקב מרידור (29 בספטמבר 1913 – 30 ביוני 1995) היה לוחם ומפקד מחתרת האצ"ל וחבר הכנסת מטעם התנועות חרות, גח"ל, והליכוד, אשר כיהן כשר הכלכלה בממשלת ישראל ה-19 וה-20.
יעקב מרידור נולד ב-1913 בשם יעקב ויניארסקי בעיירה ליפנו שבפולין.
הוא למד ב"חדר" מתוקן, בבית ספר עממי של המזרחי, ובגימנסיה "מוריה" בוולוצלאווק.
בשנת 1930 הצטרף לתנועת בית"ר הוא עיברת את שמו בהשראת זאב ז'בוטינסקי שכתב בספרו על האחים מרידור ורמידור.
הצטרף לאצ"ל וכונה בארגון "בן-חנוך".
בעת מלחמת העולם השנייה השתתף בפעולת האצ"ל בעיראק בשליחות הבריטים יחד עם מפקד האצ"ל דוד רזיאל, יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזי.
לאחר שדוד רזיאל נהרג בפעולה זו, במאי 1941 התמנה מרידור במקומו למפקד האצ"ל, במהלך אותה התקופה התגורר מרידור בהחבא בבניין אשר היה שייך לפעיל הארגון עובדיה לזרי, ברחוב סוקולוב 82, בתל אביב, מרידור שימש כמפקד האצ"ל עד דצמבר 1943, עת העביר את הפיקוד על האצ"ל למנחם בגין.
בגין מינה את מרידור לסגנו.
הסיבה להעברת הפיקוד למנחם בגין הייתה בכך שהוא ראה בתפקידו כמפקד האצ"ל תפקיד זמני בלבד, משום שלא היה זה מינוי מטעם זאב ז'בוטינסקי ותנועת בית"ר (אלא הצבעה פנימית במפקדת האצ"ל), בשעה שמנחם בגין מונה מטעם זאב ז'בוטינסקי לנציב בית"ר.
ב-13 בפברואר 1945 הוסגר מרידור לבריטים במהלך "הסזון" על ידי חוליה של הפלמ"ח מלווה בשוטרים בריטים שפרצו לביתו ברעננה.
הוא הוטס למחנות מעצר באריתריאה ובקניה.
הוא נודע בסדרה של ניסיונות בריחה ממעצרו באפריקה ובפרט ממחנה המעצר קרתגו, שם הוחזק כאחד מגולי אצ"ל ולח"י.
7 ניסיונות הבריחה, שהאחרון שבהם, במרץ 1948 הסתיים בהצלחה, מתוארים בספרו "ארוכה הדרך לחרות".
הוא גילה גדלות נפש כאשר ויתר מרצונו החופשי על אפשרות להשתחרר בעזרת דרכון מזויף והעדיף לתת אותו ליצחק שמיר.
עם קום המדינה חזר לארץ.
הוא נעצר אחרי פרשת אלטלנה, ולדבריו, הציע לו איסר הראל עם שחרורו לכהן כסגן הרמטכ"ל, אך הוא סירב.
נבחר לכנסת הראשונה והשנייה כנציג "חרות".
במהלך כהונת הכנסת השנייה פרש לעסקים, וב-1951 הקים יחד עם אשר בן נתן ויוסף קלרמן את החברה "אינקודה" שייבאה בשר משומר בקופסאות מאריתראה וחבש.
פעילותה של החברה נקלעה לקשיים על רקע ה"צנע" של שנות ה-50 של המאה ה-20, וממשלת ישראל רכשה את החברה.
לאחר הכישלון העסקי שב מרידור ב-1955 לכנסת השלישית, וכיהן ברציפות עד הכנסת השישית.
במשך כל השנים האלו כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון.
בתחילת שנות ה-50 נמנה עם מייסדי מושב משגב דב של יוצאי תנועת החירות.
לאחר פרישתו מהכנסת המשיך בפעילותו העסקית.
יחד עם מילה ברנר הקים עוד בעת כהונתו בכנסת, בשנת 1960, את חברת הדיג "אטלנטיק", אל השניים הצטרפה חברת רסקו אשר פרשה מאוחר יותר מהשותפות.
בשנת 1962 הקימו השניים את "החברה הימית להובלת פרי", שעסקה בהובלת מטענים בקירור ברחבי תבל.
החברה צמחה במהירות, ובשיא פעילותה הפעילה 42 אוניות (חלקן אוניות חכורות ואוניות בניהולה), שהפליגו בדגלי ישראל, בריטניה וגרמניה, והחזיקה בכמחצית מנפח ההובלה בקירור של אוניות מודרניות בעולם.
בנוסף להובלה בקירור נכנסו בעלי החברה (באמצעות חברות-בת של "החברה הימית") לתחומי פעילות נוספים, ובהם בניית מכליות והובלת נפט.
ב-1976 הועברה בכנסת חקיקה מיוחדת שאפשרה למרידור הקדמת פדיון אגרות מילווה מלחמה שרכש בשווי 21 מיליון לירות.
הקדמת הפדיון ב-12 שנים לפני המועד הנקוב בהן, נעשתה כדי לאפשר למרידור להשיב חובות לנושי החברה הימית.
מרידור נחל כישלונות עסקיים אחדים, אולם היו לו גם הצלחות שהפכוהו לאדם עשיר.
לאחר הפסקה של 12 שנים, חזר מרידור לכנסת בשנת 1981 כחבר הכנסת העשירית, וכיהן כשר הכלכלה והתיאום הבין-משרדי, משרד שהוקם עבורו, בממשלות בגין ושמיר בכנסת זו (1981–1984).
עם חזרתו לפוליטיקה, ערב הבחירות, ב-1981, הכריז על המצאת אנרגיה מהפכנית שתשחרר את העולם מעריצותו של הנפט, שאותו, לדבריו, "הערבים יוכלו לשתות".
בהכרזה זו החלה פרשת "הנורה שתאיר את כל רמת גן".
לאחר כשנה, ב-1982, עם הפרסום הפומבי של פרטי אותה ההמצאה, התברר שאין בה ממש, והיא נמסרה למרידור על ידי נוכל שהורשע בפלילים.
בעקבות כך, האשימה העיתונות את מרידור בהסתבכויות נוספות במיזמים עסקיים וקראה להתפטרותו.
הוא לא נענה לקריאה, אך לא נשא בתפקידים פוליטיים בבחירות אחרי פרשה זו.
נפטר בשנת 1995, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
רחובות על שמו נקראו בשכונת תל-ברוך צפון בתל אביב-יפו, בשכונת כפר גנים בפתח תקווה, בשכונת נאות ברנע באשקלון, ובבאר שבע.
בתאריך 27 באפריל 2003 דואר ישראל הנפיק בול דואר לזכרו של מרידור, שעוצב על ידי האמנית רות (בקמן) מלכא.
מרידור היה נשוי לציפורה, ולהם בן ושתי בנות:
רחל קרמרמן מרידור, אלמנת חבר הכנסת יוסף קרמרמן, ואמה של איה קרמרמן.
דוד מרידור – יזם, מנכ"ל ונשיא תעשיות לייזר בשנים 1977–1992.
מיקה בשן-מרידור, מעצבת אופנה, אלמנת הזמר יגאל בשן.
עליה כתב יאיר רוזנבלום את שירו "מיקה".
יעקב וציפורה מרידור ומשפחות שתי בנותיהם התגוררו כל השנים בשכנות באותו בניין מגורים, בצפון תל אביב.
הרב יעקב משה חַרלַ"פּ (כ"ט בשבט ה'תרמ"ב, 18 בפברואר 1882 – ז' בכסלו ה'תשי"ב, 6 בדצמבר 1951) היה רב פוסק ומקובל, ראש ישיבות "מרכז הרב" ובית זבול, ורב שכונות שערי חסד ורחביה בירושלים.
חיבר ספרים רבים, ביניהם סדרת הספרים "מי מרום" באמונה והגות, ו"בית זבול" בהלכה ותלמוד, ועוד.
היה מתלמידיו המובהקים של הראי"ה קוק.
נולד בירושלים למרים ולרב זבולון חרל"פ, ששימש כדיין בבית הדין של המהרי"ל דיסקין.
בצעירותו למד בתלמוד תורה וישיבת "עץ חיים", מייסד הישיבה הרב שמואל סלנט חיבבו וקירבו.
למד גם אצל אביו עד פטירתו בה'תרנ"ח.
הוא התקרב אל המהרי"ל דיסקין כבר כילד, בסביבות גיל בר המצווה נבחן אצלו על תלמודו בהצלחה יתירה, וזה שיבחו באופן חריג ממנהגו.
בגיל 15 החל – במקביל ללימודיו בישיבת עץ חיים – ללמוד אצל הרב יהושע צבי מיכל שפירא, מקובל שנודע במנהגי תעניות וסיגופים וכך חינך את קבוצת תלמידיו הקרובה, עימה נמנה הרב חרל"פ שהיה צמוד אליו במשך שנים וקיבל מהנהגותיו ותורתו.
בהמשך פעל הראי"ה קוק להניא אותו מהסיגופים הרבים שבהם נהג.
אחרי פטירתו של הרב שפירא הוציא את כתביו בספר "צבי לצדיק", שהיה לספר מוסר מרכזי בישיבת עץ חיים, ומאוחר יותר בספרים "ציץ הקודש" ו"אמרות טהורות", לספר ציץ הקודש צירף "קונטרס אחרון" מדברי תורתו שלו, שעורר עניין רב בעולם התורני.
בגיל 16 נשא את פסיה, בת אחיו של ר' דוד מקרלין (נפטרה בשנת תרצ"ב) ומאז עמד עימו בקשר רצוף של מכתבים תורניים.
תקופה קצרה לאחר נישואיו למד בישיבת "תורת חיים" בירושלים, שם למד בחברותא עם הרב יונה ראם, לימים רבה של שכונת כרם.
האחרון שיבחו ברבים ואף פרסם מכתב תורני שלו, וגרם לריבוי הכרת גדלותו בציבור.
למד גם אצל הרב שלמה זלמן בהר"ן שהיה מתייעץ איתו בשאלות הלכתיות מסובכות שהגיעו אליו, ואצל הרב יעקב חיים נפתלי זילברברג – מגאוני ורשא שעלה לארץ.
במשך שנים ארוכות קם מדי לילה בחצות לאמירת תיקון חצות ולאחר מכן למד עד הלילה הבא בחברותא עם הרב עקיבא פרוש, כשהם מפסיקים רק עבור תפילות, בהמשך שינה את מנהגו והחל להקפיד שלא לישון כלל לפני חצות.
את לימודו במשך היום עשה כשהוא עם טלית ותפילין.
לאחר שעלה רבי יצחק ירוחם דיסקין לירושלים, בשנת ה'תרס"ח, התקרב הרב חרל"פ גם אליו ולמד עימו בין השאר למדו בחברותא את כתבי אביו המהרי"ל דיסקין.
עוד בהיותו אברך צעיר היה מהמשמעותיים בקרב חברי איגוד "בית ועד לחכמים" שנוסד בירושלים כדי לטפל בליבוני הלכות ושאלות למעשה על ידי גדולי הדור ההוא שבארץ ישראל.
עם ייסודה של שכונת שערי חסד בירושלים בשנת ה'תרס"ט (1909), מונה לרבהּ (בגיל 27), ולאחר מכן גם לרב שכונת רחביה.
הוא התייחד בהתאמת סגנונו לפי קהל שומעיו, מה שהביא ליכלתו להנהיג ולהצליח בשתי שכונות שונות אלו – של היישוב הישן מכאן והיישוב החדש מכאן.
בתקופה זו היווה ביתו כתובת תורנית לתלמידי החכמים שבירושלים ותלמידי ישיבותיה.
בשבתות ומועדים היה מוסר שיחות בביתו שאליהם הגיעו רבים, ביניהם גם בני ישיבות חרדיות כגון ישיבת חברון ששיחות אלו השפיעו רבות על עולמם הרוחני.
קבוצת בחורים ואברכים עילויים מישיבת עץ חיים התרכזה סביבו, והוא היה מלמדם גמרא והלכה, וכן פנימיות התורה מתוך ספר נפש החיים.
בשנת תרע"ב נתמנה לר"מ בישיבת "עץ חיים" לצעירים.
באותה שנה הוציא לאור ספר מעמיק על תחיית הקודש של עם ישראל, ההכרה ברוממות ייעודו וגילויי גנזי התורה, בשם "הד החיים הישראלים".
ספר זה נעשה משמעותי בחוגי לומדי תורה והוגי דעות.
בשנת תרע"ח הוציא את החוברת "מכתב גלוי" שבה הוא קורא לתחיית התורה יחד עם תחיית הארץ, באותה שנה מונה עם הרב צבי פסח פרנק לר"מ בישיבה הגדולה "עץ חיים".
היה חלק ממשלחת שהופיעה בפני הברון רוטשילד בעניין ההצעה שעלתה לגיוס בני הישיבות לגדודים העבריים, דבריו, בהם זעק בבכי "אל תגעו במשיחי" עשו רושם רב על הברון והיו בין הגורמים שהביאו לנסיגה מההצעה.
עמד יחד עם הרב איסר זלמן מלצר והרב יצחק אייזיק הרצוג והרב שלמה יוסף זוין בראשות מערכת ש"ס הארצישראלי שהקים הרב מאיר בר-אילן.
בשבועות תרס"ד (1904), ימים ספורים לאחר שהרב קוק עלה לארץ והגיע ליפו.
ראה אותו הרב חרל"פ – שהגיע ליפו לצורכי בריאותו – אומר את ה"אקדמות" ונקשר אליו מתוך התפעלות.
תוצאות מאורע זה היו משמעותיות ביותר לעיצוב דמותו הרוחנית ומאז נעשה לתלמידו המובהק והצמוד, בסיפור זכרונותיו מתאר הרב חרל"פ את עוצמת הקשר הנפשי שנרקם בינו לבין הרב:
בעקבות המפגש הפך לתלמידו הקרוב של הרב קוק, שהכניסו אל פנימיות נבכי נפשו והדריכו בעבודת ה' ובלימוד תורה, בין השאר – היה זה הרב קוק שגרם לו לחדול ממנהגו לסגף את עצמו בתעניות, שכתב לו "ולמען השם שלא להכביד עליו שום דבר יותר מכח הבריאות, כי זאת היא עצת היצר...
כי אם לתת מרגוע לגוף והרחבה לנפש, ויפה שעה אחת של תורה ועבודה במנוחה מאהבה, מכמה ימים של קדרות...".
הם נקשרו זה בנפשו של זה, והראי"ה אף סיפר על מקרים שהרגיש ממרחק במתרחש עם הרב חרל"פ.
מילותיו האחרונות של הראי"ה לפני מותו היו "ר' יעקב משה".
בשנת ה'תר"פ כתב את החיבור "טובים מאורות", המגן על ספרו של הרב קוק, "אורות", מפני טענות מתנגדיו.
בהמשך הודפס החיבור בתוך החלק השישי של סדרת ספריו "מי מרום" – מעייני הישועה.
בשנת תרע"ד (1914) יצא עם הרב קוק ורבנים נוספים למסע במושבות הגליל ויחד ביקרו במספר מושבות מתוך מגמה לקרב את יושביהן אל היהדות.
ובשנת ה'תרפ"ג 1923 השתתף במסע השני למושבות יחד עם הרב קוק ורבה של תל אביב הרב שלמה אהרונסון.
לאחר פטירת הרב קוק, לאחר שנתבקש בידי רבים, הגיש את מועמדותו לתפקיד הרב הראשי לישראל.
לצידו התמודד הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שאכן נבחר לתפקיד.
הרב חרל"פ – שמלכתחילה לא חפץ בכך – היה מרוצה מהתוצאה ומסופר שכאשר עבר בסמוך לבניין שבו נערכו הבחירות נהג לומר "ברוך שעשה לי נס במקום הזה".
בשנת תש"ה, עם פטירתו של הרב עמיאל, הוצע שמו של הרב חרל"פ לממלא מקומו ברבנות העיר תל אביב.
סמוך להקמתה של ישיבת מרכז הרב צירפו הרב קוק לראשותה, והוא החל להעביר בה שיעורי גמרא ואמונה.
תלמיד הישיבה באותן שנים – הרב משה צבי נריה – סיפר כי אישיותו השפיעה בישיבה אף יותר מהשיעורים שלימד.
ומחמת טבעו המצטנע – עיקר אלו שהושפעו ממנו בישיבה היו אלו שהתקרבו אליו והשתדלו לקבל ממנו, היות שהוא לא "עשה נפשות" לעצמו.
אף צעירים שאינם מבני הישיבה הגיעו במיוחד כדי להתקרב אליו ולהיות מושפעים ממנו, כגון הרב יוסף ליב זוסמן (שלמד בישיבת עץ חיים) אשר היה לתלמידו המובהק, וכן מבני חסידות ברסלב וחוגים אחרים – שרצו לקבל ממנו הדרכה והשפעה בעבודת ה' ובלימוד תורה.
לאחר פטירת הרב קוק בשנת תרצ"ה, המשיך הרב חרל"פ לעמוד בראש ישיבת מרכז הרב, והחל למסור בה את השיעור כללי.
שיעוריו הצטיינו בעמקותם ובעמלו עליהם, אותו תיאר אחד התלמידים, שבתי דון-יחייא: "היה יושב ער כל הלילה ועוסק בסוגייא.
פעמים כרך את ראשו במגבת רטובה כדי לצנן את רוב מתחו.
מפרק לפרק שיתף את בחירי תלמידיו בהכנת השיעור… משעבר שיעורו מבחן אש והתקבל על ידי תלמידיו, נחה דעתו ופניו הזדהרו בזוהר של שעת תפילה".
במהלך שנים אלו – מפני כמה גורמים כגון עיסוקו של הרצי"ה בעריכת כתבי אביו, השפעת השואה ועוד – הישיבה הידלדלה יחסית בכמות תלמידיה.
אך רבים הגיעו מישיבת "חברון" לשמוע שיעורים בישיבה.
וכן הרב בן ציון אבא שאול מישיבת פורת יוסף.
בשנת ה'תש"ד צורף לצוות הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שמסר שיעור יומי בנוסף לשיעור הכללי של הרב חרל"פ.
במהלך מלחמת העצמאות התנגד לגיוסם של בני הישיבה לצבא, אך רבים מהם התגייסו בעקבות עמדת הרב צבי יהודה הכהן קוק שתמך בכך.
היעדרות התלמידים בתקופה זו ונפילתם של מספר תלמידים גרמה שוב לירידה במצב הישיבה.
בשנת ה'תשי"א נחלש, וביקש מהרב שפירא שעד אז מסר אך שיעור קצר שימלא את מקומו ויחל במסירת השיעור כללי, וכך נעשה.
לאחר פטירתו הפך הרצי"ה קוק לראש הישיבה, ואת הרב שפירא מינה לראש ישיבה מתחתיו.
בשנת ה'תש"ה (1945) נשא את דבורה, אלמנתו של שמואל צבי כהן.
גם היה נשוי לרבקה אידא, בתו של הרב שלמה נתן קוטלר (הייתה נשואה לרב יוסף צבי דוידובסקי).
בשנת ה'תשי"א (1950) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
הרב חרל"פ נפטר ביום ז' בכסלו תשי"ב (6 בדצמבר 1951).
בלווייתו השתתפו אלפי בני אדם, רבים מהם שהגיעו מחוץ לירושלים.
בהשפעת רבו הרב יהושע צבי מיכל שפירא וכחלק מחבורת התלמידים-הפרושים שהתגבשה סביבו, נהג גם הרב חרל"פ במנהגי חומרות וחסידות יתירה, כגון שלא להביט כמעט מעבר לד' אמותיו ועוד.
תפילתו התייחדה בדבקות והתלהבות בולטת, בפרט בשעת קריאת שמע.
בירושלים היה מקובל לומר ששמיעת קריאת שמע של הרב חרל"פ יכולה לגרום לאדם לחזור בתשובה.
נודע בין היתר בניגונו לשירת הים, שרבים היו מגיעים לשמוע במעמד שהתקיים בביתו מדי שנה בליל שביעי של פסח.
נודע בהקפדתו שלא לצאת משטחי ארץ ישראל, וכך כתב: "גם בעד כל כסף וזהב לא אפרד מחיי רוחי, ולא אצא מארץ ישראל".
במסע הרבנים שערך עם הרב קוק הוחלט בשלב מסוים להגיע מחיפה ליפו באניה, ומפני מנהגו זה – נפרד מהם הרב חרל"פ בחוששו שהספינה תרחיק מקו החוף ונסע ביבשה.
כשהתרחשה סערה בהפלגה, אמר הרב קוק שבוודאות ינצלו בזכות הקפדתו של הרב חרל"פ.
נהג שלא לצאת כלל מן הסוכה כל ימי חג הסוכות (כשאף מניינים לתפילה וכדומה – התקיימו בתוך סוכתו) מלבד לשתי יציאות: הליכתו לכותל המערבי להקביל פני שכינה, והליכתו אל הראי"ה קוק להקביל פני רבו.
הרב חרל"פ החשיב מאוד את ארץ ישראל ואת יישובה וראה בהפרחתה את הנקודה העיקרית של תקופת עקבתא דמשיחא: .
את בניין הארץ ראה לא רק כאקט של גאולה גשמית מבורכת ככל שתהא, אלא גם כתחילת פריחת כוחותיה הרוחניים של האומה באמרו "כשם ששיבת ישראל לארץ קדושתו ראשית צמיחת ישועתו היא, כך היא גם ראשית תשובתו", כלומר שובו לתורת ארץ ישראל.
שמח מאוד על הקמת מדינת ישראל וראה בה שלב מרכזי בגאולה.
עם זאת, ראה באופן קשה מאוד את חלוקת הארץ.
וכפי שסיפר הרב צבי יהודה הכהן קוק: "לפני י"ט שנה, באותו לילה מפורסם, בהגיע ארצה החלטתם החיובית של מושלי אומות-העולם לתקומת מדינת ישראל, כשכל העם נהר לחוצות לחוג ברבים את רגשי שמחתו לא יכולתי לצאת ולהצטרף לשמחה.
ישבתי בדד ואדום כי נטל עלי.
באותן שעות ראשונות לא יכולתי להשלים עם הנעשה, עם אותה בשורה נוראה, כי אכן נתקיים דבר ד' בנבואה בתרי-עשר – "ואת ארצי חילקו"!
למחרת בא אל ביתנו איש ברית קדשנו, הגאון רבי יעקב משה חרל"פ זצ"ל – היה לו צורך לבוא וכלום ייתכן שלא היה בא?!
התייחדנו אז שנינו, רגעים אחדים, באותו חדר קטן ומקודש שב"בית הרב" – ולאן יבוא אז אם לא לשם?!
לבסוף התאוששנו ואמרנו שנינו כאחד: "מאת ד' הייתה זאת, היא נפלאת בעינינו".
הרב חרל"פ התנגד נחרצות לכל אפשרות של ויתור על חלקים מארץ ישראל ומסירתם לידי זרים, ואסר כל שיתוף פעולה עם תוכנית כזו.
תחת הכותרת "בל נוותר על זכות מזכויותינו בארץ ישראל" כתב: "אם יגיעו הדברים ויצטרכו חלילה לחתום על כתב חוזה בינלאומי שמשמעו ויתור איזה שהוא מכל זכותנו על ארץ ישראל, נוח יותר לחותמים לקצץ בהונות ידיהם ולא יקצצו בנטיעות גן רווה".
ולכן יש להרבות בסנוגריה על עם ישראל ולעסוק בזכותם, ולא לקטרג עליהם.
הוא הסביר את ריבוי החוטאים בדורות האחרונים על פי רוחו של הרב קוק, ותלה את מציאותם בכך שהנשמות הן נשמות של דור עקבתא דמשיחא אשר "נשמתם גדולה מאוד", ודווקא משום כך הרשעה מתגברת בהם, בהסבירו כי "העביות והגסות חופפים עליהם" משום ש"הצללים הולכים בעקבות האורות".
הרב יחיאל מיכל חרל"פ, רב ברובע הברונקס, נישא לחיה שרה, בתו של זאב שחור.
הרב זבולון חרל"פ ראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
הרב חיים זבולון חרל"פ, היה רבה של ראשון לציון, נישא לרבקה סרקא בת הרב אברהם דב שקול.
הרב יצחק מאיר חרל"פ – רב העיר יקנעם.
הרבנית אהובה אשת הרב ניסן זק"ש.
חוה – אשת צבי ברז"ל.
רוחמה חיה בריינא, אשת הרב מרדכי יהודה לייב זק"ש, רב בשכונת זיכרון משה והסביבה.
הרב יחיאל זק"ש – חתן הרב משה חברוני.
הרב אברהם זק"ש – חוקר משנת הרב קוק.
שרה מרים, אשת הרב סיני אדלר.
קיילה יהודית, אשת הרב שמואל ברוך ורנר, שהיה אב בית דין בתל אביב.
בנם הוא הרב דוד ורנר, רבה של חדרה.
הרב דוד ורנר – רב העיר חדרה.
נישא לחיה בת הרב אביעזר ציצוביץ.
פסיה אשת הרב דב צבי קרלנשטיין ראש ישיבת גרודנא.
מרים דבורה, אשת הרב אברהם שדמי (פשדמייסקי), ממלא מקום חותנו בראשות ישיבת "בית זבול".
הרב אהרן שדמי – מראשי ישיבת בית זבול
הרב יוסף דוד זאב חרל"פ, ראש ישיבת "בית זבול" בירושלים.
נישא לשרה בת הרב יוסף דוד שחור.
חוה דינה, אשת הרב ישראל בארי, רבה של נס ציונה.
לאחר פטירתו נישאה לרב מרדכי יפה שלזינגר, אב"ד תל אביב וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
משה בארי מנכ"ל רבני צהר וחתנם של רות והרב יהושע בן מאיר.
רותי אשת הרב נריה גוטל.
הרב בנימין בארי, אב"ד אשקלון.
הרב יוסף לייב זוסמן – מגדולי המקובלים בדורו
הרב שאול ישראלי – ראש ישיבת מרכז הרב וחבר בית הדין הרבני הגדול
הרב שלמה זלמן אוירבך ראש ישיבת קול תורה ופוסק
הרב יהודה עמיטל – ראש ישיבת הר עציון
הרב משה צבי נריה – מייסד וראש ישיבות בני עקיבא
הרב שריה דבליצקי – פוסק, מקובל ומדקדק
הרב שאר ישוב כהן – רבה של חיפה
הרב ישעיהו משורר – אב"ד פתח תקווה וחבר בית הדין הרבני הגדול
הרב אברהם צוקרמן – ראש ישיבות בני עקיבא
הרב משה לייב שחור – פוסק ומחבר ספרים
הרב אליהו יצחק פריסמן – ממייסדי מכון הארי פישל
הרב דב יפה – המנהל הרוחני של ישיבת כנסת חזקיהו
הרב דוד הלוי יונגרייז – ראב"ד העדה החרדית.
הרב סיני אדלר – רבה של אשדוד ומראשי כולל מר"ץ
הרב יצחק מאיר חרל"פ – בן בנו הרב חיים זבולון, רבה של יקנעם
הרב יצחק שלמה זילברמן – מייסדה ורבה של קהילת אדרת אליהו, מייסד שיטת זילברמן והוגה מפורסם
הרב יצחק פלקסר – ראש ישיבת שפת אמת, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וראב"ד בד"ץ אגודת ישראל
שתי סדרות ספריו העיקריות "בית זבול" ו"מי מרום" המנציחות את זכר הוריו: הרב זבולון ומרים.
סדרת ספרים בפלפול, הלכה ושו"ת.
חלק ראשון – סימנים העוסקים בעיקר בקודשים, קידושין (בכלל זה נישואים אזרחיים) וכן חידושים על מסכת בבא בתרא.
חלק שני – סימנים העוסקים בעיקר במסכת שבת ובענייני גיטין.
בראש הספר נדפס מאמר ארוך בענייני אמונה והשקפה, ובסוף הספר נדפס קונטרס 'יסוד המעלה' של הרב זבולון חרל"פ (אביו של הרב חרל"פ) שעוסק בסדר זרעים (שביעית ומעשרות ביבול נכרי, הפרשת חלה ועוד).
חלק שלישי – תשובות בהלכה בארבעת חלקי השולחן ערוך.
בסופו נדפס קונטרס 'ונצדק קודש' מאת הרב חרל"פ בו הוא מצדיק דברי האחרונים, כתגובה לשיטתו של הרב שמשון אהרן פולונסקי שהרבה לחלוק על דבריהם.
חלק רביעי – שיעורים על מסכת בבא קמא ומסכת בבא מציעא.
חלק חמישי – שיעורים על מסכת בבא בתרא.
חלק שישי – חידושים על מסכתות סנהדרין מכות ושבועות.
בתחילת הספר נדפס מאמר הגותי בעניין המשפט העברי.
יצא גם כרך נוסף של 'בית זבול' על מסכת כתובות, אך הוא אינו נכלל בסדרה, ויצא בהוצאה מצומצמת ובכריכה רכה.
א: חיבור סביב שמונה פרקים לרמב"ם
ב: אבות – פירוש על מסכת אבות
ג: לחם אבירים – "פרקים ברוממות ישראל...ופתיחת שערים לשערי הקדש של רזי עליון".
ד: הגדה של פסח – פירוש על הגדה של פסח
ה: נימוקי המקראות – הערות קצרות על התורה לפי סדר פרשות השבוע ומגילת אסתר.
ו: מעייני הישועה – על עם ישראל וארץ ישראל ומשנתו הדתית-לאומית
ז: אורי וישעי – על ראש השנה ויום כיפור
ח–יב: שיחות לפרשת השבוע חמישה כרכי שיחות שנאמרו בסעודה שלישית בשבת
יז: שיחות על ז' באדר
קונטרס אחרון – על 'ציץ הקודש' – ספרו של רבו רבי יהושע צבי מיכל שפירא.
ונצדק קודש - הערות על הספר 'דברי אהרן' של הרב שמשון אהרן פלונסקי.
צבי לצדיק – על רבו הרב יהושע צבי מיכל שפירא.
הד הרים – מכתבים מהרב חרל"פ לראי"ה קוק, עם הקדמת הרצי"ה קוק, ירושלים, דפוס סלומון, תשי"ג
טובים מאורות – על אורות של הרב קוק.
הד החיים הישראליים – דברי הגות ומחשבה.
אגרת הקריאה – דברי מוסר לתלמידי ישיבות.
אל עם ה' – "ילקוט אמרים בענייני השעה".
אמרי נועם – דברי עידוד ונחמה לפליטי השואה ששהו במחנות באירופה.
ישלח ממרום – קובץ מכתבים לתלמידו הרב משה לייב שחור.
מכתבי מרום – קובץ מכתבים לבנו הרב יחיאל מיכל.
אגרות מרום – אגרות מסודרות על פי נושאים, מאת הרב יעקב משה חרל"פ, עורך: יאיר חרל"פ, בית אל תשפ"א.
מפניני הי"ם – ניצוצות מתורת רבי יעקב משה חרל"פ זצ"ל, יאיר חרל"פ ועמנואל הרוניאן, תשפ"ג.
"מכון איי הים" הוציא לאור ספרים מתורתו לפי נושאים.
הספרים כוללים הן ליקוט מסודר מדבריו שכבר הופיעו והן דברים חדשים שנתגלו וליקוטים מן העיתונות.
נכון לה'תשפ"ו למכון שנים עשר פרסומים:
אמרות טהורות – מאמרים לשעה ולדור.
מי מרום – ברכת המזון.
פה קדוש – מאמרי הספד על הרב קוק.
מי מרום – תקיעת שופר.
מי מרום – בין המצרים.
מי חכם וישמור אלה – יום העצמאות במשנת הרב חרל"פ ומשפחתו.
בית זבול עם אמרות טהורות – פורים.
בית זבול – על מסכת שבת.
עם קריאות מאמרים ומכתבים בערכה של השבת ושמירתה.
עוד אבנך ונבנית - דברי חיזוק והתרוממות בענייני השעה - מלחמת חרבות ברזל.
מי מרום - ראש השנה לאילנות.
מי מרום - חג מתן תורה.
מי מרום - ימי השובבי"ם.
רחובות של שמו של הרב חרל"פ נקראו בירושלים ובבני ברק.
ביישוב בית אל ישנו רחוב הנקרא מי מרום על שם ספרו של הרב חרל"פ.
נוסד פרס ירושלים לספרות תורנית ע"ש הרב חרל"פ על ידי עיריית ירושלים.
יעקב מרגי (נולד ב-18 בנובמבר 1960) הוא חבר הכנסת וסגן יושב ראש הכנסת מטעם מפלגת ש"ס.
בעבר כיהן כשר הרווחה והביטחון החברתי בממשלת ישראל השלושים ושבע, שר לשירותי דת בממשלת ישראל השלושים ושתיים; יו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת ה-20, יו"ר ועדת הכלכלה בכנסת ה־23, סגן יושב ראש הכנסת ויו"ר סיעת ש"ס.
מרגי נולד ברבאט, מרוקו למאיר ואליס מרגי, ויש לו 8 אחים ואחיות.
עלה ארצה בשנת 1962 במסגרת מבצע יכין, וגדל בבאר שבע.
את שירותו הצבאי עשה בגדוד הקשר של פיקוד הדרום.
לאחר השחרור עבד תקופה מסוימת בבנק לאומי.
בשנת 1993 צורף למפלגת ש"ס על ידי אריה דרעי.
בין השנים 1993–2003 כיהן כיו"ר המועצה הדתית בבאר שבע, בשנת 2001 שימש כמנכ"ל תנועת ש"ס - עד לשנת 2012 ואז החליפו בתפקיד חיים ביטון.
נבחר בשנת 2003 לראשונה לכנסת ה-16 מטעם סיעת ש"ס, והמשיך לכהן מטעמה כחבר כנסת גם בכנסת ה-17, בה שימש גם כיו"ר הסיעה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם מרגי מספר חוקים ובהם:
חוק חג הסיגד (יחד עם אורי אריאל)
תיקון לחוק חינוך ממלכתי, הקובע כי ספרי הלימוד בהם משתמשים בתי הספר לא יוחלפו בתדירות גבוהה מאחת לחמש שנים, אלא בנסיבות מסוימות.
תיקון לחוק הרשויות המקומיות (בחירות) הקובע כי אדם שהשתתף בבחירות ברשות אחת, לא יוכל להשתתף בבחירות ברשות אחרת ב-18 החודשים שלאחר מכן (לעומת 12 חודשים כפי שהיה קבוע עד אז).
חוק המחייב מינוי ממונה על תלונות הציבור ברשויות המקומיות.
חוק המסדיר את פעילותם של בתי יד לבנים.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השישי ברשימת ש"ס לכנסת, נבחר לכנסת ומונה לתפקיד השר לשירותי דת בממשלה ה-32.
כשר לשירותי דת התנגד מרגי לשינוי שמו של חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) ל"חוק זכויות בעלי החיים".
כמו כן הוביל פעילות שנויה במחלוקת של מינוי חברי וראשי מועצות דתיות ביישובים שונים בישראל, תוך ניצול תקנה חדשה המסמיכה אותו למנות אנשים מטעמו במקרים של חילוקי דעות על הרכב המועצה.
בעקבות קמפיין תקשורתי שהופנה כנגדו מארגון צהר, פעל מרגי לאשר התקנה המאפשרת לכל אדם להירשם לנישואין בכל מקום בארץ.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב שוב במקום השביעי ברשימת ש"ס לכנסת ונבחר לכנסת מטעמה.
בפברואר 2016 ביקר מרגי בחצי האי קרים כאורח הקהילה היהודית.
ביקורו הוצג בתקשורת הרוסית כהכרה ישראלית בכיבוש הרוסי, וכך גרם למשבר ביחסי אוקראינה–ישראל, ונפתחה נגדו חקירה פלילית באוקראינה.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-35 מונה לעמוד בראש ועדת הכלכלה.
ב-25 בינואר 2022 מונה מרגי ליו"ר סיעתו בכנסת, עם התפטרותו של היו"ר היוצא - אריה דרעי.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-2 ברשימת ש"ס לכנסת.
עם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושבע ב-29 בדצמבר 2022 מונה לשר הרווחה והביטחון החברתי והתפטר במסגרת החוק הנורווגי.
ב-17 ביולי 2025 התפטר מתפקידו כשר הרווחה והביטחון החברתי, כחלק מהחלטת מפלגתו לפרוש מהממשלה עקב משבר "חוק הגיוס".
וב-4 באוגוסט 2025 התמנה לסגן יושב ראש הכנסת במקום ארז מלול שיצא מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי גם בגלל פרישה של שרי ש"ס מהממשלה.
מרגי מתגורר ביישוב שדה צבי.
נשוי לשושנה ואב לשני ילדים.
יעקב ישראל נאמן (16 בספטמבר 1939 – 1 בינואר 2017) היה עורך דין, שותף במשרד עורכי הדין "הרצוג, פוקס, נאמן ושות'" ופרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כשר המשפטים וכשר האוצר.
נולד ב-16 בספטמבר 1939 (ג' בתשרי ה'ת"ש) בתל אביב למנחם ומלכה נוימן, בן בכור מבין ארבעה בנים.
אביו, מנחם, היה בן דוד מדרגה רביעית של בנימין זאב הרצל.
בתיכון למד שנה בישיבת היישוב החדש, לאחריה שנה בבית הספר התיכון של ישיבה יוניברסיטי, ושנתיים במדרשית נעם.
עם סיום לימודים אלה, באוגוסט 1958, התגייס לצה"ל, לחטיבת גולני, ולאחר פציעה הועבר לגדנ"ע.
את שירותו הסדיר סיים בדרגת סגן, ובמילואים עלה לדרגת סרן.
לאחר שירותו הצבאי פנה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית, תחילה בשלוחה התל אביבית ובהמשך בירושלים, וסיים את התואר הראשון בהצטיינות (1964).
במהלך לימודיו היה, בין השאר, מזכיר הוועדה לבדיקת שיטת המיסים ברשויות המקומיות, בראשות שופט בית המשפט העליון ד"ר אלפרד ויתקון (נאמן כיהן כחבר בוועדה בשנים 1972-1974).
לקראת התואר השני פנה ללימודים באוניברסיטת ניו יורק, שם סיים תואר שני בשנת 1965. הוא חזר לישראל כדי להשלים התמחות כעורך דין, ולאחר מכן חזר לאוניברסיטת ניו יורק, ממנה קיבל בשנת 1968 תואר דוקטור למשפטים בהצטיינות.
יעקב נאמן שימש במשך שנים רבות בתפקידי הוראה שונים:
עוזר הוראה בקורס לדיני חוזים, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, שלוחת תל אביב (1965–1967)
מרצה לדיני מיסים, אוניברסיטת תל אביב (1968–1970)
מרצה לדיני מיסים, האוניברסיטה העברית (1970–1971)
מרצה וממקימי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן (1971–1976)
פרופסור אורח, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1976)
פרופסור חבר אורח, אוניברסיטת תל אביב (1977–1979)
פרופסור חבר אורח, האוניברסיטה העברית (1991)
נאמן התמחה בשנת 1964 אצל השופטת מרים בן-פורת בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובין השנים 1965–1968 התמחה ועסק בעריכת דין במשרד עו"ד י.
בתחילת שנות ה-70 החל לפעול כעורך דין עצמאי, וביולי 1972 נמנה עם מקימי משרד עורכי הדין הרצוג, פוקס, נאמן ושות'.
בין השאר, ייצג נאמן את אבא אבן בהסדרת ענייני חשבונותיו בחוץ לארץ.
במקביל לעיסוקו כעורך דין כיהן כדירקטור בבנק טפחות למשכנתאות (1974-1977).
בשנות ה-80 היה מעורב, לצד עורך הדין רם כספי, בניסוח ההסדר עם אנשי השב"כ שנחשדו בעבירות שביצעו במהלך פרשת קו 300.
בשנת 1997, כאשר מונה לשר האוצר, מכר נאמן את חלקו במשרד לשותפיו, ושמר לעצמו את האופציה לשוב למשרד כשותף בכיר.
עם התפטרותו מתפקיד שר האוצר, בדצמבר 1998, שב לשותפות במשרד.
משרדו ייצג חברות גדולות כמכתשים אגן, חברת החשמל, בתי הזיקוק ומרקסטון.
במקביל ניהל תיקי פרו בונו למי שלא היה להם כסף לשכר טרחה.
נאמן היה בעל גישה מקלה ליחסי הון-שלטון ואף התכחש לתופעה.
בעקבות מאבק ארוך שניהל משרד עו"ד הרצוג-פוקס-נאמן נוצרה הלכת השנים האבודות בשנת 2004.
מנובמבר 1979 עד פברואר 1981, בתקופת כהונתו של יגאל הורביץ כשר האוצר, כיהן נאמן כמנכ"ל משרד האוצר.
למען טוהר המידות נקבע שנאמן לא יעסוק בנושא הקשור ללקוח של משרד הרצוג, פוקס, נאמן ושות'.
במסגרת תפקידו כמנכ"ל משרד האוצר פעל נאמן כדירקטור בשתי חברות ממשלתיות: חברת אל על והתעשייה האווירית, וכן היה יושב ראש של שתי ועדות מנכ"לים:
ועדת המנכ"לים לענייני אזור יהודה, שומרון וחבל עזה.
ועדת המנכ"לים לעניינים כלכליים בינלאומיים.
כמו כן, היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
ועדת בייסקי, שחקרה את משבר מניות הבנקים של 1983, מתחה ביקורת על הורביץ וכתבה כי הוא "לא הבין, לטענתו, את חומרת המצב...
הוא גם נושא באחריות לארגון לקוי של משרדו, כשנושאים בתחום סמכותו אינם זוכים לטיפולו ואינם מובאים בפניו", ונקבע כי אחריותו של נאמן למשבר קשורה למחדליו של הורוביץ.
שר המשפטים בממשלת נתניהו הראשונה
לאחר הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה ניהל מטעם הליכוד את המשא ומתן להקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע.
ב-18 ביוני 1996 מונה נאמן לכהונת שר המשפטים בממשלת נתניהו.
שעות ספורות קודם למינוי הגיש העיתונאי יואב יצחק עתירה לבית המשפט העליון, ובה טען כי נאמן אינו כשיר לכהונת שר בכלל ושר משפטים בפרט - בשל הודעות כוזבות שמסר ומעשים פליליים לכאורה שביצע.
למחרת היום הודיע היועץ מיכאל בן יאיר על פתיחת בדיקה משטרתית בפרשה אחת (בלבד) מתוך שמונה שהועלו בעתירה.
ב-8 באוגוסט 1996 הודיע מיכאל בן יאיר, היועץ המשפטי לממשלה, לבית המשפט העליון כי החליט לפתוח בחקירה פלילית נגד השר נאמן.
כתב האישום נגד יעקב נאמן כלל שני עניינים: הגשת תצהיר כוזב לבית המשפט העליון (כתשובה לעתירת יואב יצחק) שבה איחר את מועד תחילת קשריו עם אריה דרעי ומועד מינויו לראש ועדה ממשלתית בידי דרעי, ומסירת עדות שקר בחקירתו במשטרה בעניין אריה דרעי.
נאמן זוכה ב-15 במאי 1997 לאחר שנמצא שפעל בתום לב.
בית המשפט קבע כי אכן התצהיר שמסר בלתי נכון ומטעה, אך ציין כי תיקונים ממנו שהתקבלו עוד בטרם הדיון מעידים שהדבר נעשה מתוך טעות רישום ללא כוונה פלילית, ובכך קיבל את עדותם של שני עורכי דין ממשרדו אשר הכינו ורשמו את התצהיר.
בית המשפט הביע תמיהה על כך שרושם התצהיר לא נחקר טרם המשפט.
לימים, פרקליטת המדינה דאז עדנה ארבל והיועמ"ש מיכאל בן יאיר, האשימו זה את זה בהגשת כתב האישום, עו"ד יהושוע רזניק סיפר כי ההחלטה על הגשת כתב אישום התקבלה באופן חריג באמצעות הצבעה בקלפי בין הפרקליטים.
נאמן כתב בספרו כי שמע שמיכאל בן יאיר התבטא בנוגע אליו שהוא הולך "לתקוע את הפשיסט הזה".
לנאמן הייתה ביקורת רבה על התביעה הכללית של מדינת ישראל ועל התנהלותה של המשטרה בחקירת אישי ציבור.
לגבי העמדתו לדין הוא טען שהדבר נבע מנקמנות של היועץ בן יאיר, שבדרך זו ניסה למנוע את הדחתו שלו בידי ראש הממשלה נתניהו ושר המשפטים נאמן.
בשנת 2007, טען כי חקירות שחיתות צריכות להתבצע במחשכים ולא מול עיני המצלמות.
לטענתו המשטרה עושה פומבי לחקירות אישי ציבור, כדי לכסות על אוזלת ידה בתחומי הפשיעה הרגילים.
שר האוצר בממשלת נתניהו הראשונה
ב-9 ביולי 1997 מונה נאמן לשר האוצר, משרד בו כבר שימש מנכ"ל בשנים 1979–1981. יואב יצחק עתר לבג"ץ בטענה שנאמן עשה עבירות פליליות נוספות.
פרקליטות המדינה אמרה שאין כל תשתית ראייתית, שתצדיק פתיחה בחקירה משטרתית בחשד לביצוע עבירות.
עם מינויו הפך נאמן ליד ימינו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, ולאחד השרים הדומיננטיים בממשלה.
בין היתר ניהל בשם הממשלה את המשא ומתן עם הרפורמים והקונסרבטיביים בשאלת הגיור.
לחובתו של נאמן נרשם הכישלון במשא ומתן עם ההסתדרות החדשה, ותקציב המדינה הבעייתי שהוכן לשנת 1998. נאמן הואשם על ידי עמיתיו השרים באי-אמינות, ובחוסר רגישות לצורכי השכבות החלשות.
ב-18 בדצמבר 1998 התפטר נאמן, עקב חוסר גיבוי מצד ראש הממשלה נתניהו, ושב למשרד עורכי הדין.
שר המשפטים בממשלת נתניהו השנייה
נאמן חזר לפעילות פוליטית לאחר הבחירות לכנסת ה-18, כאשר כיהן כחבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של הליכוד.
בממשלה ה-32 חזר לכהן כשר המשפטים וזאת לאחר שישראל ביתנו נסוגה מדרישתה הראשונית להשאיר את פרופ' דניאל פרידמן בתפקיד זה, והסכימה כפשרה כי נאמן יכהן בתפקיד זה.
במשרתו זו קידם נאמן תוכנית לפיצול תפקיד היועץ המשפטי לממשלה, כיוון שלטענתו היועץ המשפטי לממשלה מצוי בניגוד אינטרסים בבואו לייעץ לה מחד ולהגיש כתבי אישום נגד חבריה מאידך, וכי אין ליועץ מספיק זמן כדי לטפל בפשיעה בארץ בתפקידו כראש מערכת התביעה.
על תוכניתו זו נמתחה ביקורת ציבורית, בין השאר מצד גורמים בפרקליטות ובהם פרקליט המדינה משה לדור.
בתחילת דצמבר 2009 המליץ על מינויו של יהודה ויינשטיין לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, והממשלה אישרה את המינוי.
בכנס רבנים ודיינים בנושא דיני ממונות, שנערך בירושלים, אמר נאמן כי הוא תומך בהפיכת ההלכה למשפט מחייב בישראל, ובעקבות כך נמתחה עליו ביקורת בקרב גורמים במערכת הפוליטית, שהאשימו אותו ברצון להפוך את ישראל למדינת הלכה.
בתגובה לכך טען נאמן כי כלל לא התכוון לקרוא להחלפת חוקי המדינה בחוקי ההלכה, וכי הוא דיבר על הגברת חשיבותו של המשפט העברי בישראל.
נאמן גם קידם תוכנית לבוררות חובה בתביעות אזרחיות, שהייתה אמורה להסמיך נשיא או סגן נשיא בבית משפט השלום להעביר לבוררות מחוץ לבית המשפט כל תביעה אזרחית המתנהלת בבית המשפט שסכומה עד 2.5 מיליון שקל, בלי לקבל את הסכמת הצדדים.
תוכנית זו עוררה התנגדות בקרב עורכי דין, משפטנים ושופטים, ביניהם דליה דורנר, פרופ' יצחק זמיר, ודורית ביניש.
באפריל 2012 העלה הצעת חוק המאפשרת לחברי הכנסת לבטל פסילת חוקים על ידי בג"ץ.
ב-18 במרץ 2013, עם השבעת הממשלה ה-33, פרש מהפוליטיקה, וראש מפלגת התנועה ציפי לבני החליפה אותו בתפקיד.
יעקב נאמן כיהן במגוון תפקידים ציבוריים:
חבר ועדת אשר לרפורמה במערכת המיסוי בישראל (1971-1973)
חבר מועצת לשכת עורכי הדין ויו"ר ועדת החקיקה של הלשכה (1972-1975)
חבר הוועדה המדעית הקבועה של האיגוד הפיסקלי הבינלאומי (1973-1978)
חבר הוועדה לבדיקת ענייני השכר בשירות הציבורי (1976)
חבר הוועדה הציבורית בנושא ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים (1977)
יושב ראש הוועדה לבדיקת התאמת חוקי המיסים לחוקי הפיקוח על המטבע (1977-1978)
חבר הוועדה הממלכתית לבדיקת מבנה השלטון המקומי בישראל (1977-1979)
חבר הוועדה הציבורית לבחינת מערכת הדלק בישראל (1978-1979)
חבר הוועדה הציבורית לחברות ממשלתיות (1978-1981)
חבר מועצת המנהלים של הבנק העולמי (1979-1981)
חבר הוועדה הציבורית לבדיקת מעמד המורה (1979)
חבר הוועדה לבדיקת מהומות הר הבית (1991)
יושב ראש הוועדה הציבורית ליישום דו"ח מבקר המדינה על מתן תמיכות למוסדות על ידי רשויות מקומיות (1991-1992)
חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים (1992)
יושב ראש הוועדה לעידוד תעשיית הקולנוע בישראל (1994)
יושב ראש ועדת החקירה לעניין עיריית בני ברק (1995)
יושב ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת בר-אילן
נפטר ב-1 בינואר 2017, לאחר שנאבק במחלה קשה.
למחרת נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בהלווייתו השתתפו מאות, בהם נשיא המדינה לשעבר ראובן ריבלין, שספד לנאמן, יושב ראש הכנסת לשעבר יולי אדלשטיין ושרי ממשלה.
נאמן היה תושב ירושלים, נשוי ואב לחמש בנות ובן אחד.
בנו היחיד, איתן, שהיה רופא בכיר ביחידה לטיפול נמרץ ילדים במרכז הרפואי סורוקה, נהרג כרופא צבאי ב-9 באוקטובר 2023 במהלך טבח שבעה באוקטובר, במהלך היתקלות בשדרות.
אל תירא עבדי יעקב (אוטוביוגרפיה), הוצאת משכל, 2017
דיני מיסים, מהדורה רביעית, הוצאת שוקן, תשכ"ט (כמסייע לכותב העיקרי, השופט ד"ר אלפרד ויתקון)
סדרי שלטון ומשפט בישראל, מהדורה שלישית, הוצאת נציבות שירות המדינה, תש"ל (הפרק דיני מיסים)