tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד בישיבת פוניבז' לצעירים ובישיבת פוניבז', שם למד אצל הרב שמואל רוזובסקי, הרב דוד פוברסקי והרב אלעזר מנחם שך.
לאחר שלמד בכולל פוניבז', התמנה לר"מ בישיבת פרי עץ חיים של הרב שאול דולינגר באשדוד.
לאחר כשנתיים התמנה לר"מ בישיבת רבינו חיים עוזר בבני ברק.
בשנת תשע"א מונה לר"מ בישיבת פוניבז'.
בסיוון תשפ"ג (יוני 2023) מונה לראש ישיבת פוניבז' במקום חמיו רבי גרשון אדלשטיין שנפטר כחודש קודם לכן.
נשוי למאירה, בתו של הרב גרשון אדלשטיין.
גיסו הוא הרב איתמר גרבוז, ראש ישיבת אורחות תורה.
דוד לוי (נולד ב-1953 לערך) הוא איש ציבור ישראלי, כיהן כראש המוצעה האזורית ערבות הירדן בין 1990 ל-2004.
לוי נולד וגדל בירושלים, והיה חניך תנועת בית"ר.
הצטרף למושב ארגמן שבבקעת הירדן ומילא בו שורת תפקידים לרבות חבר המזכירות ומזכיר המושב.
היה חבר הליכוד, ונמנה עם תומכיו של יצחק שמיר במפלגה.
ב-1990, לאחר פרישתו של ישראל נדיבי מראשות מועצת בקעת הירדן, התמודד לוי על התפקיד מול חמישה מועמדים אחרים.
הוא ניצח ונבחר לראשות המועצה.
כיהן בתפקיד במשך שלוש קדנציות, עד 2004. בתקופת כהונתו התמודדה בקעת הירדן עם השלכותיהם של הסכמי אוסלו, הסכמי קמפ דייוויד והאינתיפאדה השנייה.
במקביל לכהונתו כראש מועצה היה חבר במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
לאחר פרישתו מראשות המועצה שימש כעוזרו של שר הביטחון שאול מופז.
לאחר מינויו של מופז לשר התחבורה, מינה אותו לראש מינהל בחברה הלאומית לדרכים, לאחר שכשלו ניסיונותיו למנותו למשנה למנכ"ל משרד התחבורה ולמנכ"ל נתיבי איילון.
בפברואר 2006 פגע רכבו בהולכת רגל פלסטינית שחצתה את כביש הבקעה בכפר עוג'ה א-תחתא ונהרגה כתוצאה מהפגיעה.
הוא הורשע בגרימת מותה בבית המשפט לתעבורה.
לוי ערער לבית המשפט המחוזי, שזיכה אותו פה אחד מאשמה, לאחר שהתביעה לא הצליחה להוכיח את גרסתה.
ב-2008 מונה לראש "צוות אב לתחבורה ירושלים".
המינוי ספג ביקורת משום ששר התחבורה מופז לחץ למנותו לתפקיד, ולכן במכרז הוכנסו דרישות מותאמות עבורו שאינן רלוונטיות לתפקיד כמו תואר במדעי החברה.
בג"ץ פסל את המכרז ועיריית ירושלים פרסמה מכרז מתוקן, שגם בו זכה לוי.
ב-2010 בשל טענות נוספות על פגמים בהליך המינוי, הוא פרש מהתפקיד.
דוד לוי (נולד ב-26 בינואר 1963 בחיפה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
לאורך כל שנות ילדותו, נמשך לוי למשחק הכדורגל בשל קרבת מקום מגוריו לאצטדיון קריית אליעזר.
הוא החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי חיפה בגיל 9. שימש כקפטן קבוצת הנוער של המועדון ועלה לקבוצת הבוגרים בגיל 16 וחצי.
את הופעת הבכורה ערך במדי הקבוצה במשחקה מול קבוצת הפועל באר שבע בעונת המשחקים 1982/1983.
במהלך עונת 1983/1984, הושאל לוי לקבוצת הפועל חיפה ששיחקה בליגה הארצית והייתה ממקומת במקום התשיעי.
בסיום העונה, דורגה קבוצת הפועל חיפה במקום הראשון ועלתה לליגה הלאומית.
בעונת 1984/1985, המשיך לוי בהפועל חיפה, שסיימה את העונה במקום החמישי בליגה הלאומית.
בעונת 1985/1986 חזר לוי לשחק במכבי חיפה ובעונת 1986/1987 הושאל שוב לקבוצת הפועל חיפה.
בסוף עונה זו שב לוי למכבי חיפה.
בעונת 1988/1989 זכה לוי עם קבוצת מכבי חיפה באליפות המדינה וזומן לסגל נבחרת ישראל, אך שבועיים לפני התכנסות הנבחרת חלה בצהבת אשר מנעה את השתתפותו.
לוי נמנה עם סגל ילדים, נערים ונוער בנבחרת ישראל תחת המאמן עמנואל שפר.
בעונת 1991/1992, הושאל להפועל חיפה עימה עלה מהליגה הארצית לליגה הלאומית.
לוי המשיך לשחק בקבוצת הפועל חיפה עד לפרישתו בשנת 1995 עקב מחלת הצהבת בה חלה בשנית.
לאחר פרישתו, החל לשמש כמאמן במחלקת הנוער של מכבי חיפה ובשנת 1998 זכה עימה באליפות המדינה ובגביע המדינה.
שנה לאחר מכן, זכה לוי עם קבוצת הנוער שוב בגביע המדינה.
לוי נשוי לשרון, אב לשלושה ילדים ומתגורר ביישוב אלוני אבא.
דוד (דייוויד) לנדאו (22 ביוני 1947 - 27 בינואר 2015) היה עיתונאי ישראלי, ועורך העיתון "הארץ".
נולד וגדל באנגליה, סיים לימודי משפטים באוניברסיטת לונדון.
ב-1967 החל לעבוד בעיתון ג'רוזלם פוסט כמתנדב צעיר, בעת שהיה תלמיד ישיבה בירושלים.
במקביל הופיע פעמים רבות כפרשן ברשתות הטלוויזיה CNN ו-BBC.
היה גם ראש הדסק הישראלי של .
היה העיתונאי הישראלי הראשון שראיין את נשיא מצרים אנואר סאדאת.
בתפקידו האחרון ב"ג'רוזלם פוסט" שימש כמזכיר המערכת ומשנה לעורך הראשי.
לאחר שבאפריל 1989, רכש איל העיתונות הקנדי קונרד בלק, בעלי קבוצת "הולינג'ר" את העיתון, שונה הקו המדיני של העיתון שהפך מזוהה עם הימין הפוליטי, לאחר שעד אז היה העיתון בעל קו ליברלי מתון.
בתגובה עזב לנדאו את העיתון יחד עם 19 עורכים וכתבים בכירים בינואר 1990. לאחר שכמה ימים קודם גם העורך הראשי ארווין פרנקל, עזב בעקבות התערבותו של המנכ"ל שמינתה קבוצת "הולינג'ר" בתכני העיתון.
לאחר שפרש מ"ג'רוזלם פוסט" היה לנדאו מעורב בניסיונות להקים בישראל עיתון מתחרה בשפה האנגלית.
העיתון הוקם לבסוף כשבועון בשם "ג'רוזלם ריפורט", אך לנדאו לא הצטרף אליו.
במקום זאת החל לכתוב ספר על העולם החרדי.
באותה שנה גם מונה לכתב השבועון הבריטי "האקונומיסט" בישראל.
בשנת 1995 השתתף לנדאו בכתיבת זכרונותיו של ראש ממשלת ישראל לשעבר, שמעון פרס בספר "Battling for Peace".
ב-1997 הקים את המהדורה האנגלית של העיתון "הארץ" שהופקה בשיתוף עם העיתון "הראלד טריביון".
בשנת 2004 קודם לתפקיד העורך הראשי של העיתון, כשהחליף את חנוך מרמרי.
במאי 2008 דב אלפון החליפו בתפקידו.
ב-2008 שב לשמש כתב "האקונומיסט" בישראל.
אחר כך כתב ביוגרפיות של דוד בן-גוריון, בצוותא עם שמעון פרס, ושל אריאל שרון (הספר "אריק" שפורסם בארצות הברית ויצא לאור בעברית, בדצמבר 2015).
ביוני 2014 קיבל לנדאו את אות "מסדר האימפריה הבריטי" (OBE).
לנדאו היה אדם דתי ודעותיו הפוליטיות נטו לצד השמאלי של המפה הפוליטית.
בנו דן לנדאו שימש בשנים 2009–2013 כמנכ"ל הכנסת.
דוד מגן-מונסונגו (נולד ב-4 בספטמבר 1945) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, כיהן כחבר הכנסת ושר ממשלות ישראל, כראש עיריית קריית גת, יו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר ויו"ר הוועדה המיוחדת להקמת העיר חריש.
מגן נולד בפאס שבמרוקו ועלה לישראל בשנת 1949. גדל בירושלים, שירת בצה"ל בשנים 1963–1972, והשתחרר מהצבא בדרגת רב-סרן.
במהלך שירותו הצבאי עבר לגור בקריית גת ולאחר פרישתו מצה"ל מונה למנהל מנגנון העירייה.
בבחירות לרשויות המקומיות בסוף שנת 1973 עמד מגן בראש רשימת הליכוד למועצת עיריית קריית גת ורשימתו עלתה ממנדט ל-5 מנדטים מתוך 13. מגן נותר באופוזיציה וניסה לארגן קואליציה חלופית שתדיח את ראש העיר מטעם המערך.
באפריל 1975 הצטרף מגן עם סיעתו לקואליציה ומונה לסגן ראש העיר.
אך בפברואר 1976 הדיח אותו ראש העיר מתפקידו.
ביולי 1976 הצליח מגן להעביר לצידו את שני הנציגים הדתיים במועצה ונבחר לראשות העיר.
בבחירות האישיות בנובמבר 1978 זכה מגן ב-64.5% מהקולות ורשימתו זכתה ל-6 מתוך 13 מנדטים במועצה.
כראש עיר קיים מגן קשרים עם ערביי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
בספטמבר 1986 הודיע על פרישה מראשות העיר כדי להתרכז במישור הארצי.
מגן נבחר לראשונה לכנסת העשירית (1981) ברשימת הליכוד, במקביל לכהונתו כראש עיריית קריית גת.
בכנסת ה-11 כיהן כיו"ר ועדת המשנה לתעשיות ביטחוניות.
בכנסת ה-12 כיהן כשר בלי תיק בממשלת האחדות הלאומית, ובממשלה העשרים וארבע כיהן כשר הכלכלה והתכנון בממשלת שמיר וכיו"ר ועדת השרים לענייני תיאום ומנהל.
במסגרת הוועדה יזם בין היתר את הקמת מרכז המיפוי הארצי.
בכנסת ה-13 כיהן כיו"ר הוועדה לביקורת המדינה.
בשנים 1982–1987 היה מגן במחנה הנצי יותר של חרות ונמנה עם מחנהו של אריאל שרון.
במסגרת זאת יצא באוקטובר 1982 בחריפות נגד דוד לוי.
בשנת 1985 התבטא גם נגד יצחק שמיר.
בשנת 1989 כיהן בתפקיד יו"ר מטה הליכוד בבחירות לרשויות המקומיות.
בשנת 1995 פרש מגן, יחד עם דוד לוי, מהליכוד, והקים עמו את מפלגת גשר, שבסופו של דבר התמודדה ביחד עם הליכוד ברשימה אחת לכנסת ה-14. בראשית ימי הכנסת ה-14 כיהן כסגן שר האוצר (עד 20 במאי 1997).
בהמשך ימי הכנסת ה-14, עם הצטרפותו של דוד לוי לאהוד ברק בישראל אחת, ב-1999, פרש לסיעת ישראל במרכז, שהפכה בהמשך למפלגת המרכז.
ב הוצב במקום השמיני, אך הרשימה קיבלה רק 6 מנדטים ולכן תחילה נשאר מחוץ לכנסת.
הוא נכנס לכנסת אחרי התפטרותו של אורי סביר.
הוא כיהן כיושב ראש ועדת החוץ והביטחון בכנסת ה-15, וכיושב ראש ועדת החקירה הפרלמנטרית לבדיקת משבר משק המים (הוועדה המליצה להקים בדחיפות מתקני התפלה בהיקף של 650 מיליון קוב).
בעקבות דוח הוועדה שפורסם בשנת 2002, נבנו מתקני התפלת מי הים המפיקים כיום כ-700 מיליוני קוב מים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 היה מגן חבר הכנסת היחיד שנשאר במפלגת המרכז.
מפלגת שינוי הציעה לו לרוץ ברשימה משותפת, אך הוא נרתע מלהצטרף לרשימה חילונית מובהקת.
מפלגת המרכז התמודדה בראשותו בבחירות לבדה עם "מצע לאומי חברתי" כהגדרתו, אך לא עברה את אחוז החסימה.
בין החוקים שיזם: חוק העמותות, חוק ערי ואזורי הפיתוח, חוק המועצות האזוריות (בחירת ראש הרשות) ועוד.
בשנת 2003 הקים ועמד בראש עמותת ידידי הלוחמים באש אשר תרמה למערך הכבאות למעלה מ-100 כבאיות, בנתה כעשר תחנות כיבוי ועוד ציוד רב ללוחמים.
בתפקיד התנדבותי זה עודד את היוזמה לחקיקת החוק החדש (2013) ולשינוי הכולל במערך הכבאות.
כיהן כיו"ר החברה הממשלתית עמידר בשנים 2008–2011.
השתתף בקבוצת מחקר בראשות הפרופ' הספרדי אנדראו לאסקורס (Andreu Lascorz) בנושא גירוש ספרד בשנים 2011–2013.
מיוני 2014 עד מאי 2022 כיהן כראש הוועדה המיוחדת להקמת העיר חריש, אשר קיבלה מעמד עירייה במועד זה.
דוד אלחנן מונשיין (25 בספטמבר 1941 – 24 במאי 2025) היה מתווך נדל"ן, פובליציסט, סופר ושחקן קולנוע.
מונשיין נולד בשכונת "יגיע כפיים" שבירושלים, למשפחה ירושלמית מזה דורות רבים.
אביו, מרדכי מונשיין, היה משותפי מאפיית "המשביע".
אמו, לאה מונשיין, הייתה בכירה בבנק מרכנתיל בירושלים, ונפטרה בגיל 40 כשמונשיין היה בן 20.
בשנות ה-60 למד באוניברסיטה העברית בגבעת רם שבירושלים.
בזמן לימודיו היה פעיל בהתאחדות הסטודנטים ובארגון אירועי יום הסטודנט.
בתקופה זו נודע כבליין, ופעל לפיתוח תרבות חיי הלילה בירושלים.
הוא יזם יחד עם שותפו אמנון צבן "הצגות חצות", בהן היו שוכרים אולמות קולנוע בחצות ומוכרים כרטיסים לסטודנטים שמילאו את האולמות בתפוסה מלאה, בשילוב להקות קצב, כגון שלמה מזרחי ו"הבמה החשמלית".
כמו כן טבע רבות מאמרות הכנף השנונות והמצחיקות שפורסמו בעיתון הסטודנטים "פי האתון", לדוגמה: "חכם עיניו בראשו, טיפש הולך לאופטיקאי" או "כל ישראל ערבים זה לזה אבל אף אחד לא משלם את השטרות".
בשנת 1971 פתח את סוכנות תיווך הנדל"ן "הקטנה ביותר בירושלים", והתמחה במכירת בתים טמפלריים במושבה הגרמנית, בתים ערביים בטלביה ובקטמון, ובתים פרטיים ברחביה ובשערי חסד.
יזם בנייה ברחוב הלל המתחדש בשנות ה-90 המוקדמות.
במרץ 2024 התדרדר מצבו הבריאותי ומעולם לא חזר לעצמו.
לאחר שנה ושלושה חודשים, בצהרי יום שבת, 24 במאי 2025, כ"ו אייר התשפ"ה, נפטר בירושלים.
הלווייתו נערכה ביום ירושלים בנוכחות משפחתו, חבריו ומכריו.
במשך השנים צבר חוויות רבות אותן תיעד בטורו בעיתונים "חדשות", "כל העיר" ו"דה מרקר", וכן בארבעת ספריו: "סיפורי מונשיין"(מודן, 1990), "מונשיין השני" (הוצאת מודן, 1992), "אגדות מונשיין" ("חושך - הוצאה לאור", 1995) ו"היה הייתה פעם ירושלים" ("חושך - הוצאה לאור", 2016).
הספר "אגדות מונשיין" פורסם כביבליוגרפיה מוערת לעובדי הוראה וחינוך ב-1995 על ידי הממונה על אישור ספרי לימוד ועורך הביבליוגרפיה המוערת במשרד החינוך.
מסיפורו "דואר אקספרס" נעשה סרט סטודנטים בשם "נחמן ליימינר - דואר אקספרס", ויוצריו, גיא ליברמן ויואל פרויליך, זכו בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים 1997.
דוד מונשיין שיחק במספר סרטים בתפקידים קטנים, בהם:
יהושע יהושע, 1988, בתפקיד כהן ובניו.
מלך הסלים, 1988, בתפקיד מאמן קריית גנים.
כפפות (על פי סיפורו של דן צלקה), 1986, בתפקיד העיתונאי אהרוני בן שלום.
קוקו בן 19 (סרטו של דני ורטה), 1985, בתפקיד האמרגן.
(סרטו של אלי קנר), 1996, בתפקיד אזרח מתוחכם.
דוד מורז'ינסקי (1905–1975) היה צייר יהודי-צרפתי.
מורז'ינסקי נולד בסובלקי שבפולין ליעקב שהיה צייר של בתי כנסת.
אחיו הוא הצייר מרדכי אריאלי.
מורז'ינסקי עלה לארץ-ישראל באמצע שנות ה-20, ובין 1925 לבין 1927 הוא למד אמנות אצל פרופסור בוריס שץ בבצלאל.
ב-1928 עמד מורז'ינסקי בראש קבוצה של תשעה ציירים שציירה על קירות בית הכנסת החורבה בעיר העתיקה.
בשנות ה-30 הוא עבר לפריז, ושם עבר בגראנד שומיאר והשתתף במספר תערוכות.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הוא נדד ברחבי צרפת והיה פעיל במחתרת.
לאחר תום המלחמה ב-1945 הוא חזר לפריז, שם הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו.
ב-1960 הוא השתתף בסלון בינלאומי שבו זכה באות הצטיינות על האקוורילות שלו.
במהלך שנות ה-60, הוא הכין ציורי קיר עבור מספר בתי כנסת באנטוורפן ובפריז.
דוד (דודו) מור (נולד ב-20 בספטמבר 1946) הוא איש עסקים ויהלומן ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-11.
החל בפעילות מפלגתית במסגרת תנועת החרות בשנת 1975, בין פעילויותיו המפלגתיות היה מור יו"ר "דור ההמשך".
ב-1982, עם פתיחת שגרירות זאיר בישראל, מונה מור לנספח המסחרי שלה.
בבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984 הוצב במקום ה-43 ברשימת הליכוד, אך הליכוד זכה ב-41 מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
באותן שנים שימש כגזבר המפלגה.
לכנסת האחת עשרה נכנס, בשנת 1988, כמחליפו של מיכאל רייסר.
כניסתו לכנסת נערכה בשבוע שקדם לבחירות לכנסת ה-12 וכהונתו נמשכה כחודש, עד להשבעת הכנסת החדשה.
בשנות השמונים היה מעורב בפרשת רמת קדרון, התנחלות שתוכננה לקום כ-6 ק"מ מזרח לבית לחם בשטח העיירה עובידייה, ביוזמה פרטית של אנשי עסקים שהוביל.
לאחר שכ-300 בתים ומגרשים ביישוב נמכרו עוד לפני שהחלה הבנייה, התברר כי הקרקעות לא היו שייכות ליזמים, היוזמה הייתה הונאה והפרויקט בוטל.
אחר כך, ב-1985, מונה ליו"ר החברה הממשלתית "שיכון ופיתוח" על ידי שר השיכון דוד לוי.
לאורך השנים משמש מור יועץ כלכלי לחברות בענף הבנייה.
הוא כיהן גם כחבר במועצות המנהלים של חברות "עמידר" ו"אוסיף השקעות ופיתוח" והיה חבר מועצת המנהלים של רשות שדות התעופה, בה שימש יו"ר ועדת הפיתוח בדירקטוריון החברה.
בפרימרייז לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14, התמודד במסגרת הרשימה הארצית והגיע למקום ה-39 עם כ-10,000 קולות.
בפרימרייז לקביעת רשימת המפלגה לכנסת ה-18 התמודד על המקום המשובץ למחוז דן, אך הגיע שלישי ולא שובץ במקום ריאלי ברשימת המועמדים.
בבחירות לכנסת החמש עשרה התמודד מור ברשימת מפלגת המרכז, בה שובץ במקום ה-19.
מור היה נשוי לליאורה יובל, בתו של שלמה יובל, מוותיקי היהלומנים בישראל.
דוד לסקוב (19 בספטמבר 1903 – 3 בפברואר 1989) היה איש צבא בדרגת תת-אלוף, מהנדס וממציא ישראלי, חתן שלושה פרסי ביטחון ישראל, בין השאר על פיתוח "גשר הגלילים".
לסקוב היה סגן קצין הנדסה ראשי בצה"ל, והחייל המבוגר ביותר בעולם.
דוד לסקוב נולד לחנה וליהודה באומסק שבסיביר, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עבר לעיר טומסק ולמד שם רפואה במשך שנתיים, אך סולק מהאוניברסיטה בגין פעילותו בתנועה הציונית.
משם עבר ללנינגרד והחל בלימודי אדריכלות.
בעת לימודיו היה פעיל בארגון מכבי ובתנועת החלוץ.
במסגרת פעילותו בשליחות מכבי הכיר את רעייתו לעתיד, צפורה.
השניים החליטו לברוח מרוסיה וניסו לראשונה ב-1927 לחצות את נהר אמור לסין, אך נתפסו ונאסרו לחודשיים.
לאחר שריצו עונש הצליחו לעבור את הגבול לסין והגיעו לעיר חרבין, שבה עבד בבניין והיה ממקימי תנועת השומר הצעיר בעיר.
בשנת 1928, לאחר שידידים מהארץ ארגנו להם סרטיפיקטים, עלה הזוג לארץ ישראל ולסקוב החל לעבוד כפועל בבנימינה.
במקביל, הוא השלים את לימודי האדריכלות בטכניון.
עם תום לימודיו פתח בחיפה משרד אדריכלות ועסק בתכנון מבנים בחיפה ובקריות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב לסקוב לצבא הבריטי.
עם קום המדינה והקמת צה"ל, השתתף לסקוב בקרבות מלחמת העצמאות בגליל ובנגב.
לאחר תום המלחמה, שירת בחיל ההנדסה הישראלי ובפיתוח אמצעי לחימה.
לאורך השנים, הוא השתתף בייבוש החולה, שירת כקצין ההנדסה של חטיבת גולני, של פיקוד הדרום ושל פיקוד הצפון, וכן כראש ענף שדה בחיל ההנדסה, ומשנת 1957 כסגן קצין הנדסה ראשי.
הוא קיבל מהרמטכ"ל אז, יצחק רבין, דרגת אלוף-משנה, מחוץ לתקן, כיוון שבחיל ההנדסה דרגה זו הייתה שמורה רק למפקד החיל.
לאחר מלחמת יום כיפור, הרמטכ"ל מוטה גור העניק לו דרגת תת-אלוף.
לסקוב עסק בכל שנות שירותו בפיתוח אמצעי לחימה אולם ראה את עצמו קודם כל כמהנדס ובונה.
הוא חשב כל העת על פתרונות הנדסיים והיה אהוב על חייליו.
לסקוב הורשה להקים את יחידת הפיתוח של חיל ההנדסה (יחידת יפת"ח), שנקראה בימיה הראשונים "חוליית לסקוב".
מי שעמד מאחורי הפיכתה של "חוליית לסקוב" ליחידה צה"לית תקנית, היה עוזרו ויד ימינו של לסקוב, יגאל מולצ'דסקי (לימים אל"ם יגאל מילוא).
הקמת היחידה ב-1970, אפשרה ללסקוב לגייס שבעים ושמונה חיילים, מהנדסים ואזרחים עובדי צה"ל שעסקו בפיתוח וייצור שורה ארוכה של אמל"ח לטובת יחידות רבות בצה"ל.
לסקוב תכנן פרויקטים לפי דרישות מבצעיות של יחידות צבאיות (כולל סיירת מטכ"ל).
בין הפרויקטים המורשים לפרסום, ניתן למצוא את גשר הגלילים, שפיתח יחד עם ישראל טל.
בנוסף תכנן את שכבת הפיצוץ להגנה על מוצבים, את "מטען לסקוב", את "אור יקרות", את רקטת "זאב" (שאחת מהן הרגה את הרמטכ"ל המצרי עבד אל-מונעם ריאד במלחמת ההתשה) ואת כדורי הגומי.
בגין המצאותיו ופעילותו לפיתוח ההנדסה הקרבית, הוענקו ללסקוב שלושה פרסי ביטחון ישראל (בשנים 1964, 1973 ו-1984), וכן ציון לשבח מטעם ועדת פרס ביטחון ישראל (בשנת 1972).
כמו כן הוא יקיר העיר חיפה, והוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון.
לסקוב היה האיש הראשון שקיבל את פרס "יקיר חיל ההנדסה", והפרס הוענק לו בטקס מיוחד ב-1988 לכבוד חגיגות 40 שנה לעצמאות מדינת ישראל.
בשירותו בצה"ל המשיך עד כמה חודשים לפני פטירתו בגיל 85, עוד קודם הוכתר על ידי "ספר השיאים של גינס" כחייל המבוגר ביותר בעולם.
דוד לסקוב נטמן בבית הקברות שדה יהושע.
הותיר אחריו את רעייתו, צפורה לסקוב, חברת הכנסת השלישית.
שני ילדיהם הם פרופסור ראובן לסקוב, רופא ובעל עיטור המופת, והשופטת יהודית צור, סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
על שמו של דוד לסקוב נקראים רחובות בערים שונות ברחבי הארץ, וכן הונצח ברחוב "הממציא" בשכונת הר חומה שבירושלים.
כמו כן נקרא גן ציבורי בשכונת רמת גולדה בחיפה לזכרו ולזכר רעייתו - "גן צפורה ודוד".
דוד ליפשיץ (נולד ב-31 בינואר 1975) הוא תסריטאי ומגיש טלוויזיה ורדיו ישראלי.
למד בבית ספר טשרניחובסקי ושירת בצבא כחוקר מצ"ח.
משמש ככותב ראשי בתוכנית "ארץ נהדרת" מאז תחילת שידורה, ונמנה עם אחד משלושת יוצרי התוכנית, ביחד עם מולי שגב ואסף שלמון.
כמו כן, כתב עמם את התסריט לסרט הקומדיה "זוהי סדום".
ליפשיץ כתב בעבר תסריטים לתוכניות טלוויזיה רבות, ובהן: "חלומות בהקיציס", "החטא ועונשו", "לגעת באוכל", "מסודרים" ו"אלי נגד העולם".
הגיש ב-2011 את תוכנית הרדיו השבועית "ציפורי לילה מנבאות" בגלי צה"ל, לצד אבי נוסבאום.
הנחה וכתב את תוכנית הבידור "העולם כולו נגדנו" בערוץ הספורט ביחד עם אלי בן דוד, במהלך משחקי מונדיאל 2010, יורו 2012 ומונדיאל 2014 ומונדיאל 2018.
כתב ויצר את סדרת הטלוויזיה "שחקן זר" ששודרה בערוץ 2 של קשת בשנת 2016.
מגיש ויצר את התכנית "מלך הערוץ" בערוץ הספורט שמשודרת משנת 2021.
מנחה את ערוץ הקיבוץ של ליגת האלופות מעונת 23/24.
ליפשיץ אב לשני ילדים מנישואיו הראשונים.
מ-2007 היה בזוגיות עם מאיה קרבט, מנהלת יחסי הציבור של קשת, אך ב-2017 נפרדו השניים.
לאחר מכן, החל בזוגיות עם המגישה טליה סלנט אותה פגש בערוץ הספורט, וביולי 2018 הם נישאו בחתונה אזרחית.
ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל הפועל תל אביב.
דוד מייזלר (Mejzler; 20 בספטמבר 1913 – 11 בינואר 1996) היה פרופסור למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
דוד מייזלר נולד בעיירה פולונה ב (כיום במערב אוקראינה), למשפחה אמידה שב-1922 עקב התהפוכות באזור נושלה מרכושה ונאלצה לעבור מערבה לדובנו ב (כיום במערב אוקראינה).
בילדותו למד עברית ובנערותו הצטרף ל.
עבד כמורה ובמלחמת העולם השנייה שהה במוסקבה בעת שמשפחתו נספתה בשואה.
בשנים 1948–1955 נמנה עם תלמידי המחקר של בוריס גנדנקו באוניברסיטת לבוב שהיה מנחה עבודת הדוקטורט שלו (התואר הוענק לו בשנת 1950), ובין היתר פרסם מאמרים עם יקטרינה רווחווה-יושצ'נקו.
בשנת 1958 עלה לישראל והחל לעבוד ב (לימים המכון הישראלי לסיבים) במושבה הגרמנית בירושלים, במסגרתו פרסם מספר מחקרים.
בשנת 1964 מונה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית, בתחילת 1969 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ולפרופסור מן המניין בשנת 1978. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 1984.
פרסם מספר מחקרים בתורת ההסתברות ובשימושיה.
תרומותיו העיקריות הן למשפטי גבול של סדרות וריאציוניות רב ממדיות ובמיוחד לאבריהן המקסימליים.
הוא אף הצביע על שימושים שונים של תוצאותיו, בעיקר בתורת הפולימרים.
מייזלר נחשב מורה מחונן, והיה אהוב על תלמידיו.
ספר הרצאותיו "חשבון אינפיניטסימלי" היה למבוקש ביותר, ונמצא בשימוש עד היום במספר אוניברסיטאות בישראל.
בנוסף, כתב מספר ערכים באנציקלופדיה העברית, בין היתר את הערך "הסתברות".
מייזלר נישא לפניה, ולזוג נולדו שני בנים, גיורא וגילי.
בנו, הוכרז כנעדר בתחילת מלחמת יום הכיפורים, לאחר שהטנק שלו נפגע.
עדות של חבר ילדות שטען שפגש אותו שבוע לאחר מכן, עוררה תקווה שמא הוא עדיין בחיים.
דוד מייזלר השקיע מאמצים רבים בניסיון לאתר את בנו, עד שביוני 1975 זוהתה אחת הגופות שהוחזרה על ידי המצרים כשל גיורא.
גילי, בנו השני של מייזלר, יצר סרט תיעודי, בשם "גחליליות", המספר את סיפור החיפושים של מייזלר אחר בנו.
החל מ-17 באוקטובר 2013 העלה גילי מייזלר לאינטרנט את יומן החיפושים אחר גיורא, שכתב דוד מייזלר.
היומן כלל 650 עמודי מחברת, והועלה לרשת לפי קצב כתיבתו, באיחור של 40 שנה.
הרב דוד מאיר דרוקמן (נולד בז' באלול תש"ז, אוגוסט 1947) הוא רבה של קריית מוצקין, רב קהילת חב"ד בקריות וסגן יו"ר עמותת הרבנים "פיקוח נפש".
נולד בירושלים למשה ולדבורה (נכדתו של הרב ברוך מנדלבוים, "הרב מטורוב").
בילדותו עבר להתגורר בקריית מוצקין, שם כיהן אביו כנציג המזרחי ופא"י ברשות המקומית.
למד בישיבת פרחי אהרן ובישיבת כפר הרוא"ה, שם החל ללמוד בספר התניא והתקרב לחב"ד.
בעקבות כך עבר לישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד ולישיבת תורת אמת בירושלים.
בשנת תשכ"ז נסע ללימודים בישיבת חב"ד המרכזית בניו יורק.
לאחר חזרתו לישראל המשיך את לימודיו בכפר חב"ד.
בתש"ל נישא לסטרנה, בתם של הרב שניאור זלמן וחיה ברונשטיין, ועבר לגור בכפר חב"ד.
בהמשך עבר ללמוד בירושלים והוסמך לרבנות עיר על ידי הרבנים הראשיים לישראל הרב מרדכי אליהו והרב אברהם שפירא.
בנוסף עשה 'שימוש' בהוראה אצל חבר הבד"ץ של העדה החרדית, הרב מאיר ברנדסדורפר.
במקביל ללימודיו עבד בהוראה ובניהול הסמינר למורות "בית רבקה" בכפר חב"ד.
בשנים אלה שימש כמזכיר הוועד הרוחני של כפר חב"ד.
בשנת 1982, תשמ"ב החל לכהן כרב שכונה בקריית מוצקין, ובשבט תשמ"ז הוכתר כרב העיר האשכנזי.
השלים לימודי דיינות בכולל מוסדות אריאל בראשותו של הרב שאר ישוב כהן.
עם פרישתו של רב העיר הספרדי, הרב יוסף אוחנה, נותר הרב דרוקמן רב העיר היחיד.
הרב דרוקמן היה חבר המטה העולמי להצלת העם והארץ, וסגן יו"ר קונגרס הרבנים למען השלום.
הוא נמנה עם "הזרם המתון" בחב"ד בסוגיה המשיחית.
ב-2004, עם פרסומו של הסכם ז'נבה יצא בקריאה לשרוף את ההסכם, והדבר גרר דרישה להעמידו לדין.
הרב דרוקמן התבטא על יאסר ערפאת כי הוא מגלם את דמותם של הנאצים.
בעקבות זאת אסר עליו שר החינוך דאז יוסי שריד להיכנס לבתי ספר ולמוסדות חינוך ממלכתיים.
במהלך ההכנות לתוכנית ההתנתקות היה הרב דרוקמן מתנגד בולט של התוכנית והוא קרא לסירוב פקודה מטעמים הלכתיים.
הרב דרוקמן אף הודיע כי הוא עובר להתגורר בגוש קטיף כאות הזדהות עם מאבק התושבים.
בעקבות אמירותיו החליטה השרה ציפי לבני להגיש לבית-הדין המשמעתי לרבני עיר קובלנה משמעתית נגדו.
התנועה הרפורמית בישראל הגישה נגדו עתירות שונות לבג"ץ, בסופו של דבר הודיעה לשכת שר המשפטים שאין בסיס חוקי להאשמות נגדו.
הרב דרוקמן מתנגד חריף לציונות בכלל ולציונות דתית בפרט, והוא מרבה להתבטא בנושאים אלו.
ב־2009 האשים הרב דרוקמן את חסידי גור בסדרת הטרדות טלפוניות נגדו, בשל מאמר שפרסם בעיתונות, ובו תקף את תמיכת מפלגת אגודת ישראל בתוכנית ההתנתקות, והתפרש כביקורת כלפי האדמו"ר מגור.
ב-2016, עם פרישתו של הרב יוסף אוחנה מתפקיד הרב הספרדי של קריית מוצקין, פורסם כי מועצת הרבנות הראשית זימנה את הרב דרוקמן לעבור מבחן בנושא רישום נישואין.
משסירב, העבירה מועצת הרבנות את סמכות החתימה לרב יוסף אברקי, רבה של קריית ים.
בתגובה טען הרב דרוקמן שהוא עבר את המבחן בעל פה לפני שנים רבות ושלא נעשתה פנייה רשמית אליו בעניין.
הרב דרוקמן התבטא על פעילי ארגון ISM הזורקים אבנים על חיילי צה"ל כי יש לקבוע לגביהם בחוק את דברי חז"ל הבא להורגך השכם להורגו.
עוד אמר כי לדעתו שמאלניות היא מחלת נפש של שנאה עצמית.
בבחירות לכנסת ה-19 תמך ברשימת עוצמה לישראל.
ב-2018, עתרה עיריית קריית מוצקין נגדו ונגד שרת המשפטים איילת שקד בדרישה להעמידו לדין משמעתי ולהדיחו מתפקידו, זאת בין היתר בשל התבטאויות שיוחסו לו נגד ערבים וטענות לכשלים בתפקודו.
בטבת תשע"ט, 2018 מחק בג"ץ את העתירה לאחר שהצדדים הסכימו שהטענות יתבררו בהליך משמעתי במשרד המשפטים.
הרב דוד דרוקמן הוא בן דוד שני של הרב חיים דרוקמן, ואף שאחזו בהשקפות עולם שונות, היה בין השניים קשר חם.
הרב חיים, שליח חב"ד בשווייץ
הרב צבי-הירש, שליח חב"ד בעיר סאן-מור הסמוכה לפריז
הרב מאיר אשכנזי, רבו של כפר חב"ד
הרב שמעון אייזנבך, שליח חב"ד ורב שכונת נווה גנים בקריית מוצקין
הרב אברהם יואל לפידות, ראש ישיבת תורת אמת בירושלים
הרב לוי צייטלין, שליח חב"ד בקריית מוצקין
דוד מיכאל שר (4 באוגוסט 1925 - 28 באוקטובר 2001) היה מנהל מחלקת נשים ויולדות במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר ומחלוצי המחקר הגינקולוגי בישראל.
שר נולד בלידס, אנגליה, ועלה לישראל בשנת 1950. שירת בחיל הרפואה ולאחר מכן עבד בבתי החולים "שערי צדק" ו"הדסה" בירושלים.
היה ממקימי מחלקת נשים ויולדות במרכז הרפואי ע"ש שיבא ברמת גן ב-1964, וניהל את המחלקה בין השנים 1969–1995.
במקביל הצטרף לאוניברסיטת תל אביב ועסק בחקר העובר.
יחד עם חוקרים ממכון ויצמן ואוניברסיטת תל אביב פיתח מכשיר המאבחן את בשלות העובר בכל שלב של התפתחותו.
בנוסף, פיתח עם מדענים ממכון ויצמן מכשיר לניטור פעימות הלב של העובר.
עסק בשאלות של אתיקה רפואית הקשורות לחייו המתהווים של העובר ברחם, על פי ההלכה והמשפט האנגלי והאירופי.
פעל לבחינת עוצמתה המותרת של בדיקת אולטרה סאונד רפואית המותרת בהריון, וכתוצאה מכך הקים ארגון הבריאות העולמי ועדה לנושא, שפרופ' שר היה חבר בה.
היה שותף, יחד עם פרופ' ליאו זקס וד"ר מתילדה דנון ממכון ויצמן, למחקר בתחום קביעת מין העובר באמצעות בדיקת מי שפיר.
עד סוף ימיו שקד על פיתוח שיטות הקושרות בין תגליתו בתחום קביעת מין העובר לבין פיתוח מכשור מדעי המאפשר מעקב אחר התפתחות העובר ברחם.
יסד את התשתית לתוכנית להפריה חוץ-גופית, ואחד מתלמידיו, פרופ' שלמה משיח, הוביל את היחידה שבניהולו להיות בין המתקדמות בעולם בתחום זה.
משנת 1982 עמד בראש החוג למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כיו"ר האגודה הישראלית למיילדות והיה חבר הוועדה לאתיקה של ההסתדרות הרפואית שעסקה בבעיות המוסריות הכרוכות בהפריה חוץ-גופית, בהזרעה מלאכותית ובפונדקאות.
בשנת 1979 קיבל תואר של חבר בקולג' המלכותי לגינקולוגיה.
וב-1982 קיבל את תואר יקיר העיר רמת גן.
הניח אישה, שלושה בנים ושישה נכדים.
דוד מידן (נולד ב-1955) הוא בכיר לשעבר במוסד.
היה מתאם השבויים והנעדרים מטעם ראש הממשלה בנימין נתניהו, ומתוקף תפקידו ערך בפועל את המשא ומתן לשחרורו של החייל השבוי גלעד שליט.
נולד במצרים לנתן ורוז מוסרי.
בשנת 1957, בגיל שנה, עלה עם משפחתו לישראל.
מידן בוגר תיכון עירוני א', תל אביב במגמת מזרחנות.
שירת בצה"ל ביחידה 8200. שירת במוסד, בין השאר כקצין איסוף באגף "צומת", האחראי לגיוס ולהפעלת סוכנים והיה אחראי על כמה שלוחות של המוסד מחוץ לישראל.
שימש מנהל מחלקת הביטחון במטה המוסד.
בשנת 2006 מונה לראש אגף "תבל", האחראי לקשרי המוסד עם ארגונים עמיתים בעולם.
בתוקף תפקידו היה מעורב בפעולות הקשורות לגלעד שליט, שנפל בשבי החמאס ביוני 2006.
באפריל 2011 מונה מידן על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו למחליפו של חגי הדס כנציגו במשא-ומתן לשחרורו של גלעד שליט.
היה חבר מרכזי במשלחת הישראלית שפעלה אצל ראשי הממשל במצרים בהתוויית העסקה לשחרור שליט.
במסגרת תפקידו נועד עם הגורמים השונים, וכן היה בקשר עם משפחת שליט.
לאחר 6 חודשי פעילות בתפקיד זה, הושג ההסכם לעסקה בין ישראל לחמאס, שנחתם ב-6 באוקטובר 2011, במסגרתו שוחרר שליט בתמורה לשחרורם של 1,027 מחבלים פלסטינים הכלואים בישראל.
לאחר אישור העסקה על ידי ממשלת ישראל יצא מידן למצרים לתאום הסידורים הטכניים של ביצוע העסקה.
היה הנציג הישראלי הראשון שקיבל את גלעד שליט במעבר הגבול בכרם שלום.
בנובמבר 2011 נבחר לכהן כמתאם מטעם ראש הממשלה בנימין נתניהו לנושא השבויים והנעדרים.
ביוני 2012 פורסם כי הוא פרש מן המוסד ועבר לתחום העסקי.
היה פעיל במחאה נגד בנימין נתניהו ובמחאה נגד הרפורמה המשפטית.
באוקטובר 2023, לאחר טבח שבעה באוקטובר בה נשבו כ-240 ישראלים, הצטרף מידן למטה משפחות החטופים והנעדרים כדי לסייע לפתרון המשבר.
ב-29 באוקטובר 2023 הודיע מידן (יחד עם יעקב פרי) על הפסקת פעילותו במטה.
בראיונות עימו הסביר שלתחושתו המטה משתף פעולה עם ראש הממשלה ופועל לחצוץ בינו ובין משפחות השבויים, נמנע מלדרוש פגישות עם כלל המשפחות ומזמין לפגישות עם ראש הממשלה רק מספר מצומצם של משפחות שסווגו כ"נוחות" ולא צפויות להתפרץ בפגישה.
נשוי לדפנה לבית ויינשטיין, אב לשתי בנות, וסב לשישה נכדים.
דוד מוכתר-סמוראי (בלועזית: David Mouchtar-Samorai; נולד ב-1942) הוא במאי ושחקן תיאטרון ואופרה ישראלי-גרמני.
דוד מוכתר-סמוראי נולד בבגדאד, שבעיראק.
עלה לישראל ב-1951. למד בחוג הבימה לנוער, בו הורו צבי פרידלנד ושלמה ברטונוב.
למד משחק ב"אקטור סטודיו", בתיאטרון רויאל קורט, לונדון.
בשנות השישים שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות "ילדי הצל" מאת בן-ציון תומר, "כל אדם והאמת שלו" מאת לואיג'י פיראנדלו, "המלך נוטה למות" מאת אז'ן יונסקו, "מסע לנינוה" מאת יהודה עמיחי, "בלוז למיסטר צ'ארלי" מאת ג'יימס בולדווין ו"השקיעה" מאת איסאק באבל.
עד כאן !" בבימויו של יוסף כרמון, שהציגה בצוותא.
ב-1969 שיחק בהצגה "תיאטרון האכזריות" מאת אנטונן ארטו, בבימויו של מיכאל אלמז בתיאטרון המרתף, ביחד עם שפרה מילשטיין.
מוכתר גילם את דמותו של אנטונן ארטו, אבי "תיאטרון האכזריות".
ב-1969 שיחק בהצגה "הזקן" בבימויו של מיכאל אלמז בתיאטרון המרתף, ביחד עם מירי פביאן.
הצגה קומית-מינית מאת המשורר הביטניקי מייכל מאקליור.
ההצגה מספרת על בילי הנער וג'ין הארלו.
הציגה בתל אביב, לונדון וארצות הברית, בה נאסרה בתחילה בידי הצנזורה.
בראשית שנות השבעים של המאה העשרים, שב לאנגליה ולמד בימוי במשך שנתיים בתיאטרון סיטיזן, גלאזגו.
ב-1972 שיחק בהצגת היחיד "דרייפוס על אי השדים" המבוססת על חייו של אלפרד דרייפוס.
אלמז כתב את ההצגה על פי חומרים תיעודיים וגם ביים אותה.
המחזה מתאר את דרייפוס היושב באי השדים, מנותק מהעולם ומשחזר את פרשת דרייפוס, בלי שהוא יודע על ההד שהפרשה חוללה בצרפת.
העיתון "סקוטסמן" זיכהו בפרס על ההצגה, שהציגה בפסטיבל אדינבורו.
ההצגה הציגה בישראל והייתה בסיבוב הופעות באירופה ובאמריקה.
החל לביים בראשית שנות השבעים.
הצגותיו הראשונות הוצגו בתיאטרון סיטיזן, בתיאטרון טרוורס, אדינבורו ובאוניברסיטת תל אביב, בה ביים את ההצגה "צ'ה גווארה".
באנגליה ביים שני מחזות מאת מיכאל אלמז, אחד מהם "האנרכיסט", קומדיה פוליטית שהועלתה בפסטיבל אדינבורו ועוסקת במיכאיל באקונין.
ביים בתיאטראות יאנג ויק ובוש בלונדון.
בד בבד לעבודתו באנגליה ביים בתיאטרון הקאמרי ב-1976 את "מושל יריחו" מאת יוסף מונדי, "דון קרלוס" מאת פרידריך שילר ו"הפותחן" מאת המחזאי הצרפתי ויקטור לנו.
באותה שנה ביים גם את המחזה "תוכנית כבקשתך" פרי עטו של המחזאי הגרמני בן המאה ה-20 פרנץ קסאוור קרץ.
זוהי הצגת יחיד ללא מילים בכיכובה של נאוה שאן בתיאטרון באר שבע.
המחזה עוסק בערב אחד בחייה של גברת ראש, אישה ערירית, כשהיא ספונה בביתה.
ביים את ההצגה "שטאלרהוף", שיצאה לסיבוב הופעות באירופה.
לאחר שההצגה הועלתה בגרמניה, בסביבות 1975, הוזמן מוכתר-סמוראי לעבוד כבמאי-אורח בגרמניה.
היה במאי בית בתיאטרון העירוני של היידלברג ואחר-כך במאי בית ב"שאושפילהאוס" של פרנקפורט, ב"שאושפילהאוס" של המבורג, בדיסלדורף ובבון.
החל משנות התשעים מוכתר-סמוראי עבד כבמאי עצמאי.
בין המקומות בהם ביים: ה"שאושפילהאוס" של בזל, ה"שאושפילהאוס" של ציריך, תיאטרון יוזפשטאט בווינה ובתי אופרה שונים בגרמניה.
תשע מההצגות שביים צולמו לטלוויזיה הגרמנית.
זכה בפרס התיאטרון של בווריה עבור בימוי האופרה מקבת' מאת ג'וזפה ורדי.
במשאל מבקרים שערך כתב העת לאופרה "אופרה וולט", בחר ב"מקבת'" וב"בילי באד" שביים, כאופרות המעניינות ביותר לשנת 1997.
אחר-כך ביים את החטיפה מן ההרמון של מוצרט בשטאטאופרה בברלין, את "ורתר" של ז'יל מאסנה באופרה של מנהיים, את "דון קרלו" של ורדי בבון ומחזה מאת גראבה "מהתלה – סאטירה, אירוניה ומשמעות עמוקה" בבון.
ביים האופרה "פיטר גריימס" מאת בנג'מין בריטן באופרה של פרנקפורט.
הצגה תיאטרון מחזאי במאי תפקיד שנה דרייפוס על אי השדים מיכאל אלמז מיכאל אלמז אלפרד דרייפוס 1972 תיאטרון האכזריות תיאטרון המרתף אנטונן ארטו מיכאל אלמז אנטונן ארטו 1969 הזקן תיאטרון המרתף מייכל מאקליור מיכאל אלמז בילי הנער 1969 עצור !
דוד מויאל (1 בפברואר 1880 - 29 בינואר 1953) היה משפטן בן היישוב הספרדי הוותיק ביפו.
כיהן כציר באספת הנבחרים הראשונה של יהודי ארץ ישראל וחבר בוועד הלאומי.
מראשוני ילידי ארץ ישראל שהוסמכו בעריכת דין.
דוד בן יוסף מויאל נולד ביפו ב-1 בפברואר 1880 (תרמ"א), כבן למשפחת מויאל היפואית שמוצאה ממרוקו.
אביו היה יוסף ביי מויאל, ואמו, שמחה, הייתה בתו של הרב משה פארדו, הרב הראשי באלכסנדריה.
אחיו היה ד"ר שמעון מויאל.
בצעירותו קיבל שילוב של חינוך מסורתי ומודרני.
התחיל את לימודיו בתלמודי תורה של הקהילה הספרדית ביפו, ולאחר מכן בבית ספר של כל ישראל חברים.
בשנת תר"ס נסע לביירות ולמד בבית ספר היהודי "תפארת ישראל" בעיר.
הוא המשיך ללימודים בפריז, שם למד משפטים והוסמך כעורך דין בשנת 1904.
הוא עבד הן כעורך דין פרטי והן בשירות מיזמים יהודיים.
הצטיין בבקיאותו בחוק העות'מאני, ובעיקר בחוקי הקרקעות.
היה בקיא בשפה הערבית מימי לימודיו בביירות והוסיף להשתלם בלימוד השפה וספרותה מפי השייח' חוסיין אל-דג'אני ואחיו ד"ר שמעון מויאל.
הוא התעמק בחקר השפה הערבית הקלאסית ואסף ספרות ערבית, ולמד גם ממסורות החדית' ופירושי הקוראן.
הודות לבקיאותו במסורות העות'מאניות והערביות ולפעולתו המוצלחת כעורך-דין, זכה לידידות ולהוקרה מצד נכבדי הערבים ואנשי הממשל העות'מאני, והממשלה העות'מאנית העניקה לו את התואר "ביי".
בקשריו הטובים הללו השתמש כדי לסייע ברכישת אדמות עבור היישוב היהודי.
הוא היה שותף ברכישות של עשרות אלפי דונמים של אדמה, וסייע להקמת שכונות ויישובים רבים בארץ ישראל, במיוחד באזור שלימים יהיה תל אביב.
בין השכונות שסייע בהקמתן כלולות כרם התימנים, אהל משה, מחנה יוסף, מגן דוד, וכן סייע לרכישת אדמות באזור הערים רחובות ונס ציונה של כיום.
בנוסף השתמש מויאל בקשריו הטובים עם הממשל העות'מאני כדי לנסות להביאו להתערב ולמנוע התקפות כנגד היישוב היהודי, או כדי להעניש פורעים לאחר שהם רצחו אזרח יהודי.
במקרים אחרים הוא פעל כדי ליצור יחסי שכנות טובה בין היהודים ובין הערבים ולהשכנת שלום בעתות מתיחות.
כך למשל גישר בין המושבה רחובות לכפר זרנוקה לאחר מתיחות שהתעוררה ביניהם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פעל כדי לרכך את הגזירות מצד הממשל העות'מאני כנגד היישוב היהודי.
נהג לכתוב מאמרים לעיתונות הארצישראלית, ופרסם מאמרים על ענייני השעה בעיתונים עבריים כגון דאר היום והד המזרח.
בנוסף פעל כדי לרכך הסתה אנטי-ציונית או אנטי-יהודית בעיתונות הערבית, ופרסם מאמרים בעיתונים ערביים בניסיון לשכך את ההתנגדות הערבית למפעל הלאומי היהודי בארץ ישראל.
בהקשר זה היה פעיל ב"אגודת המגן" שיזם אחיו ד"ר שמעון מויאל.
הוא ניצל את ידיעותיו בערבית כדי לכתוב חיבורי פרשנות המקרא, בהם השתמש בערבית כדי להסביר ולבאר את פסוקי התנ"ך.
חיבורו הראשון בנושא זה, "אור ממזרח", עסק בפרשנות לספר בראשית, ובנוסף כתב פרשנויות גם לספרי איוב ותהילים.
חלק מפרשנויות אלו פרסם בטור "פנת הלשון" בעיתון הד המזרח.
נפטר ב-29 בינואר 1953 ונקבר בקריית שאול בתל אביב.
אחד מבניו הוא המתמטיקאי-פיזיקאי פרופ' יוסף הנרי מויאל.
דוד בן יוסף מויאל, אור ממזרח, תל אביב: "אחדות", התש"א.
דוד מויאל, 'פירושים לספר איוב' בתוך: על חוג המקרא, בעריכת ד"ר מ.
רבן, תל אביב: הוצאת חוג לחקר התנ"ך, תשי"ב
רבי דוד בן שמואל מועטי (ה'תקנ"ו, 1796 – ה'תרל"ו, 1876) היה מגדולי הפוסקים באלג'יריה במאה ה-19.
דוד מועטי נולד באלג'יר בשנת 1796 לאביו ר' שמואל, בן לשושלת ארוכה של רבנים.
אחד מאבותיו היה הרב משה מועטי בעל "ישיר משה".
בצעירותו למד תורה אצל רבני אלג'יר, בהם קרוב משפחתו הרב דוד בן אהרן מועטי.
בהמשך מונה לדיין בבית הדין של אלג'יר (לצד סעדיה עמור) ולראש ישיבת עץ חיים בעיר.
בשנת 1830 סופחה אלג'יריה לצרפת, מה שאילץ את רבני אלג'יר להתמודד עם אתגרים חדשים רבים בתחום ההלכה.
הממשל הצרפתי צמצם באופן הולך וגובר את האוטונומיה הקהילתית של יהודי אלג'יריה והקהילה עברה תהליך מודרניזציה מואץ.
הרב מועטי היה מחשובי הפוסקים שהתמודדו עם האתגרים החדשים שהתעוררו כתוצאה מתהליכים אלה, בין היתר באמצעות ספרי השו"ת הרבים שחיבר, בהם: "נאם דוד" (ליבורנו, 1844), "שלל לדוד" (ליבורנו, 1850), "יוסיף דוד" (ליבורנו, 1856), "לבב דוד" (ליבורנו, 1860) "אשר לדוד" (ליבורנו, 1876) ו"צוף דבש" (ליבורנו, 1876).
ספרו "שלל לדוד" כולל גם חידושים על החלק הראשון והרביעי של היד החזקה לרמב"ם.
בנוסף חיבר הרב מועטי שני ספרים נוספים שתלמידי חכמים באלג'יריה נהגו ללמוד בעיון רב, בהם ספרו "ידי דוד" (אלג'יר, 1856) העוסק בפרשנות למסכת נזיר ו"קדשי דוד" (ליבורנו, 1856), פרשנות לסדר קדשים.
סבר שיש לגייר נוכריות שנישאו ליהודים משומדים בנישואים אזרחיים שרוצים עתה לחזור ליהדות, כדי לצמצם את מגמת ההתבוללות שהתחזקה מאוד בתקופתו.
(מהדורה שנייה: קדשי דוד, ירושלים: הוצאת מורשה להנחיל, תשמ"ט)
שלל לדוד, ליבורנו: דפוס שלמה בילפורטי, 1850
דוד מרדכי מאיר (7 ביוני 1926 – 14 בדצמבר 1992) היה רופא ישראלי יוצא ארצות הברית, אשר כיהן כמנהל הכללי השלישי של בית החולים שערי צדק בירושלים.
דוד מאיר נולד בברוקלין שבניו יורק כדוד מרדכי ליפשיץ, בן למשפחה שמוצאה מליטא.
לימים שינה את שם משפחתו למאיר, כשמו הפרטי של אביו (הרב מאיר ליפשיץ) שנפטר שכדוד היה בגיל חמש.
מאיר למד בישיבת תורה ודעת.
השלים לימודי תואר ראשון בכימיה בישיבה יוניברסיטי וסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת אוטווה שבקנדה.
התמחה בפתולוגיה תוך כדי שירות כרופא בחיל האוויר של ארצות הברית (התקדם לדרגת סרן), ושירת כפתולוג בבסיס חיל האוויר האמריקאי טראביס בקליפוניה.
בשנת 1958 הצטרף לסגל הקולג' החדש לרפואה על שם אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי וניהל בו את התוכנית ללימודי הפתולוגיה.
בשנת 1968, בגיל 42, עלה מאיר לישראל ומונה כמנהל הכללי של בית החולים שערי צדק, לאחר פטירתו הפתאומית של קודמו ד"ר פאלק שלזינגר.
הוא תואר ככוח המניע בבניית הקמפוס החדש של בית החולים ליד שכונת בית וגן ובהעברת בית החולים אליו, מהלך שבעטיו גם הופנתה כלפיו ביקורת, שכן הוא היקשה על מצבו הכספי של בית החולים.
בימיו נפתחו בבית החולים מחלקות ושירותים חדשים רבים.
כיהן כמנהל בית החולים עד 1981.
נטורי קרתא התנגדו למינויו של מאיר למנהל בית החולים בשל עיסוקו כפתולוג.
בחודש אפריל 1969 הושחת ביתו על ידי קבוצה של חרדים, שגם פגעו באמו הזקנה, בטענה שמאיר מאפשר נתיחות מתים בבית החולים בניגוד להלכה היהודית.
בחודש יולי 1969 מנעו בעדו חרדים בשל אותה טענה מלהתפלל ליד הכותל המערבי.
מאיר לימד פתולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
הוא גם שימש כחבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת בר-אילן והיה ממייסדי האגודה לרפואה ומשפט.
בנוסף לכך נבחר למועצת עיריית ירושלים ברשימה של טדי קולק, ושימש לתקופה קצרה כסגן ראש העיר.
ב-14 בדצמבר 1992 (יט' בכסלו, התשנ"ג) נפטר דוד מאיר בירושלים.
הוא מת מפצעים שנגרמו לו כשנפגע על ידי מכונית ליד ביתו בעיר.
מאיר היה נשוי (לשילה מאיר) ואב לשלושה (עליזה מאיר-אפשטיין, אהרן מאיר, ויהושע מאיר).
דוד מועלם (1931 – 1 באפריל 2021) היה שוטר במשטרת ישראל, שופט ומוזיקולוג ישראלי, מחבר הספר "הסולם והמקאם במסורת המוזיקלית הערבית".
מועלם נולד בשנת 1931 בבגדאד שבעיראק.
סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1948 בבית הספר היהודי שמאש, של הקהילה היהודית.
עבר את בחינות הכניסה של אוניברסיטת לונדון.
בנוסף, למד מוזיקה קלאסית בנגינה על כינור, והשתתף בייסודה של תזמורת בשם "The First Baghdad Philharmonic Orchestra", במכון לאמנויות היפות בבגדאד.
הוא הצטרף למחתרת הציונית בעיראק ובהוראתה עלה לישראל ב-1950.
בשנת 1950 התגייס למשטרת ישראל בה שירת עד 1967 בסיימו את השרות בדרגת רב-פקד.
ב-1958 סיים את לימודי המשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, ולאחר התמחות במשטרה ובפרקליטות מחוז תל אביב קיבל בשנת 1961 רישיון לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1958 מונה, אז בדרגת פקד, לתפקיד עוזר היועץ המשפטי במטה הארצי של משטרת ישראל ויחד עם יחזקאל קרתי השתתף בהקמת משרד היועץ המשפטי של משטרת ישראל.
בשנת 1963 הועבר למחוז תל אביב של המשטרה כסגן ראש מדור התביעות בתפקיד ראש מדור הדרכה וייעוץ משפטי.
בתקופה זו כתב מאמרים משפטיים בענייני משטרה ופלילים שפורסמו ב"הפרקליט" ובעלוני המשטרה, ובהם מאמר רחב על מסדרי זיהוי.
בשנת 1967 פרש מהמשטרה ועבד כעורך דין בשוק הפרטי עד שנת 1988. בתקופה זו התחיל להרצות בבית הספר לפיקוד ומטה של המשטרה ושימש כחבר בבית הדין הארצי למשמעת של לשכת עורכי הדין.
בשנת 1988 מונה לשופט בבית משפט השלום בכפר סבא.
בינואר 1999 מונה כשופט בדימוס בבית המשפט לעניינים מקומיים ברמת גן וכיושב ראש ועדות שחרורים שליד שירות בתי הסוהר.
באוקטובר 2006 סיים תפקידו במערכת בתי המשפט.
מאז פרישתו ממערכת בתי המשפט עסק במוזיקולוגיה וחקר את השיטה המוזיקלית הערבית, כתב והרצה.
בשנת 2006 הוציא לאור את ספרו "הסולם והמקאם במסורת המוזיקלית הערבית" המשמש כספר יסוד במוסדות השונים למוזיקה.
בשנת 2013 הכיר משרד החינוך בספר כספר לימוד למגמות המוזיקה בחטיבות העליונות של בתי הספר הממלכתיים והממלכתיים-דתיים.
מועלם היה חבר באיגוד הישראלי למוזיקולוגיה.
נפטר ב-1 באפריל 2021. בנו הוא המוזיקאי ינון מועלם.
הסולם והמקאם במסורת המוזיקלית הערבית
מטרת הספר להבהיר למעיין מהי מוזיקה ומה מהותה, לסכם מספר מושגים הקשורים עמה במוזיקה הערבית, תוך ניסיון להשוות בין שתי השיטות - הערבית והמערבית.
מוזיקה מוגדרת בספר כארגון של צלילים.
ההנחה בבסיס הספר היא שכל הצלילים המוכרים לאדם הם מן הטבע, אבל הטבע לא נתן לאנושות מוזיקה, אותה יצר האדם.
אם כך, המוזיקה אינה אוניברסלית וגם לא בינלאומית.
כל עם או קבוצה אתנית יצרו את המוזיקה המיוחדת להם, לפי האידיאלים האסתטיים של תרבותם.
אין שתי תרבויות שיצרו מוזיקה זהה, אם כי קיימת השפעה בין תרבויות.
המסקנה, לטענת מועלם, היא שאין ללמוד ולחקור תרבות מוזיקלית מסוימת על ידי עימותה עם תרבות אחרת, אלא על פי שורשיו, תולדותיו, חינוכו וניסיונו של העם הרלוונטי.
ברם, תופעת האוקטבה הקשורה בסדר של הצלילים היא תופעה טבעית.
סוגי הצלילים הקיימים אינם בלתי סופיים, וכל סוגי הצלילים הקיימים נמצאים בתחום האוקטבה, סדורים לפי הגובה.
מעבר לתחום האוקטבה המסוימת חוזרים הצלילים על עצמם ומופיעים לפי אותו סדר בכל אוקטבה אחרת, מעל לאותה אוקטבה או מתחתיה, אם כי בגוון גבוה או נמוך יותר.
הרבה מתרבויות העולם, לרבות תרבות המערב ותרבות ערב, אימצו את מרווח האוקטבה כדי לבנות בתחומו את הסולמות המוזיקליים שלהם, על ידי צירוף מרווחים בתוכו.
הספר מראה שהמוזיקה המערבית והערבית קרובות במבנה הסולמות שלהן ומצביע על מספר קווי דמיון.
שתי התרבויות למדו על האוקטבה ועל מודוסים מהיוונים.
השיטות של שתי התרבויות הן מודאליות-טונליות.
שתיהן מודאליות כי הן מבוססות על מודוסים, ושתיהן טונליות כי הסולמות שלהן ניצבים על טוניקה , שהיא הצליל החשוב ביותר בהיררכיה של צלילי הסולם.
הסולם ההפתטוני מאפיין גם את המקאם.
צלילי הסולם מחולקים מבחינה תפקודית לשתי חטיבות (טטרקורדים במערב; אַג'נָאס-ביחיד גִ'ינס, בערב).
לכל סולם יש צליל דומיננטי (עַ'מָאז) שהחטיבה העליונה של הצלילים יושבת עליו.
לסולמות יש צליל מוביל (טַ'הִיר אֶל-מַקָאם), ובשתי השיטות יש משמעות רבה לטטרקורד ולפנטקורד.
בעוד שניתן למצוא קווי דמיון ברורים בין התרבויות המוזיקליות במערב ובערב, לא כל המאפיינים הדומים מנוצלים בשתי התרבויות בדיוק באותה צורה ולאותה תכלית.
הספר מתחיל בדיון על השיטה המערבית, שהיא פשוטה ומוגדרת יותר, כבסיס המכין את הקורא ללימוד של השיטה הערבית, שלטענת מועלם היא מורכבת יותר ועשירה יותר בסולמות ובמודוסים.
דוד לפלר (28 ביוני 1958 – 21 בדצמבר 2023) היה מנהל במגזר הציבורי הישראלי.
כיהן כמנכ"ל במשרד הכלכלה והתעשייה, במשרד להגנת הסביבה ובמשרד המדע והטכנולוגיה, מייסד תנועת OneVoice ישראל ופעיל לדו-קיום יהודי-ערבי.
לפלר נולד בחיפה, סיים ב-1984 תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1986 סיים תואר שני במדע המדינה באוניברסיטה העברית.
ב-1994 סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בתקופת לימודי התואר הראשון שימש עוזרו הפרלמנטרי של יצחק רבין.
לאחר כניסתו של שמעון פרס לתפקיד ראש הממשלה, מונה לפלר לעוזרו של נמרוד נוביק, יועצו המדיני של פרס.
בשנים 1987 עד 1989 עבד במחלקת המחקר של בית ברל ולאחר מכן שימש עוזרו של יו"ר ועדת הכספים אברהם שוחט עד 1991.
ב-1992 מונה למנהל שירות התעסוקה וכיהן בתפקיד עד 1994. שימש דירקטור ויו"ר ועדת המכרזים בחברת החשמל, יו"ר המועצה הציבורית החדשה לבתי ספר לאמנויות, ויועץ לראש עיריית הוד השרון, חי אדיב.
במרץ 2002 מונה למנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה תחת השר מתן וילנאי וכיהן בתפקיד במשך מספר חודשים, עד שהוחלף עם כינונה של הממשלה החדשה.
בספטמבר 2005 עם מינויו המחודש של וילנאי לשר המדע, תרבות והספורט מונה לפלר למנכ"ל המשרד.
גם בקדנציה זו כיהן מספר חודשים בלבד בעקבות פרישתה של מפלגת העבודה מהקואליציה והתפטרותו של וילנאי.
בשנים 2007 עד 2013 שימש מנכ"ל חברת אתוס - החברה לאמנות תרבות וספורט חיפה בע"מ.
בספטמבר 2013 מונה למנכ"ל המשרד להגנת הסביבה.
ביולי 2015, בעקבות חילופי השרים, התפטר מהתפקיד.
ב-2016, מונה לפלר כיושב-ראש הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז הדרום.
במאי 2020 אישרה הממשלה את מינויו למנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה.
היה חבר ופעיל במפלגת העבודה, מייסד ארגון OneVoice ישראל, היו"ר ומנהלו הראשון ופעל רבות לקידום סיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני בדרכי שלום ודו-קיום ערבי-יהודי בתוך מדינת ישראל.
התגורר בהוד השרון והיה נשוי לתמי ואב לשניים: דניאל וגל.
לפלר נפטר ב-21 בדצמבר 2023 לאחר מאבק במחלה.
הוא נקבר בבית העלמין נווה הדר בהוד השרון.
הרב דוד ליפשיץ (ה'תרס"ו, 1906 – ט' בתמוז ה'תשנ"ג, 28 ביוני 1993) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי.
רבה האחרון לפני השואה של העיר סובאלק, מראשי "אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה", ראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק, וראש ארגון "עזרת תורה".
נולד במינסק לאיטל ולרב יעקב אריה ליפשיץ, בנו של רבי שלמה זלמן ליפשיץ איש גרודנה מחבר "עולת שלמה" על סדר קדשים ונשיא כולל הורדנה.
במינסק למד ב"חדר מתוקן" אצל חיים דוד רוזנשטיין; עמו למד בנו של רוזנשטיין, אברהם אבן-שושן.
השניים חיברו בילדותם פירוש לספר משלי בשם "טל ילדות".
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 למד אצל רבי שמעון יהודה שקופ בישיבת שער התורה בגרודנה, ואחריה בישיבת מיר בה היה מקורב לרב אליעזר יהודה פינקל ולמשגיח רבי ירוחם ליבוביץ.
נישא לציפורה חוה בתו של הרב יוסף יוסלביץ', רבה של סובאלק ועם פטירתו הפתאומית של חמיו בגיל 56 בשנת 1935 התמנה כרבה של העיר.
הצליח להימלט עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והיגר לארצות הברית, בה עמד בראש "ועד העזרה לפליטי סובאלק והסביבה".
בתחילת ימיו בארצות הברית כיהן כראש ישיבת "בית מדרש לתורה" בסקוקי, שיקגו.
בהמשך כיהן כראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן ומשנת 1956 כחבר הנשיאות של "אגודת הרבנים באמריקה ובקנדה".
כיהן גם כנשיא של ארגון "עזרת תורה" של אמריקה בישראל.
בשנת תשמ"ט הוציא את הספר מנחת יוסף, מתוך כתבי יד של חותנו.
הרב ליפשיץ נפטר בט' בתמוז ה'תשנ"ג, 28 ביוני 1993. הוא הועלה לקבורה בישראל ונטמן בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים.
לרב ליפשיץ היו שלוש בנות:
בתו הגדולה שולמית, נקראה על שם סבו הרב שלמה זלמן ליפשיץ, ונישאה לרב נתן קמינצקי בנו של הרב יעקב קמינצקי
בתו חיה נישאה לרב ד"ר חיים אייזיק וקסמן, בנו של הרב ניסן וקסמן
בתו שרה איטל נישאה לרב בנימין משה שטיין, בנו של רבי חיים שטיין
דָוִד מוֹרְדְכּוֹבִיץ' סִידְלֶר היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיירה טולצ'ין במשפחת פועלים יהודים שם גם סיים שבע שנות לימוד בבית ספר והצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1926.
ב-1941 במסגרת אווקואציה הועבר לעיר פרונזה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית שם עבד במחלקת אספקה ושיווק של מאפיה גדולה.
גויס לצבא האדום ב-1942 והגיע לחזית הדרום-מערבית ביולי 1943 משם המשיך לחזיתות האוקראינית השלישית והביילורוסית הראשונה.
בקיץ 1944 היה למפעיל תותח 45 מ"מ ברגימנט מס' 74 באוגדת גדס"ר מס' 27. ב-2 באוגוסט אותה השנה בצליחת הנהר ויסלה ליד הכפר מנישב, שנמצא צפון-מערבית למאגנושב, העביר תותח עם תחמושת מלאה לצידו השני של הנהר.
בהמשך, בהיותו ביחידת חיל רגלים פגע ישירות בשני מקלעים ואנשי צוותם, נגמ"ש, 6 מוקדי ירי ו-20 חיילי ורמאכט.
בפקודה מ-18 בספטמבר קיבל על הפעולות הללו את עיטור התהילה מדרגה שלישית.
ב-4 בינואר 1945 במהלך פריצת הגנת הגרמנים בגדה השמאלית של ויסלה סמוך לכפר מריאמפול צפונית לגלובצ'וב חיסל עמדה שמנעה התקדמות של הכוח הרוסי והמשיך בהתקדמות, תוך חיסול של חיילי אויב נוספים ותותחי אויב.
בצליחת הנהר אודר השתתף ביצירת מאחז קיסטרין ובקרב על העיר קיסטרין ב-12 במרץ בהיותו בדרגת סרז'נט (סמל) חיסל 2 עמדות מקלעים של האויב.
על כל הפעולות הללו קיבל את עיטור התהילה מדרגה שנייה ב-26 במרץ.
בהמשך עוטר גם בעיטור התהילה, כאשר במהלך הקרב על ברלין במהלך אחד הקרבות תפס את הפיקוד על מחלקה שמפקדה הנהרג וניהל אש משני תותחים.
ב-18 באפריל בהמשך למערכה בשחרור העיר דידרסדורף כשהוא בדרגת סטרשינה (רב-סמל) נפגע בשתי ידיו ואף שאייש לבד עמדת תותח הוא המשיך בירי על אויב שפתח במתקפת נגד.
את העיטור קיבל בפקודה מ-15 במאי 1946.
שוחרר מן השירות בסתיו 1945 והתגורר בעיר דניפרופטרובסק.
דוד מורה (1920–2012) כיהן כראש המועצה המקומית קריית שמונה במשך כשמונה שנים.
מורה התייתם משני הוריו בגיל שמונה שנים.
הוא גודל על ידי אחיו ואחותו הגדולים, שתפסו את מקום ההורים.
הם הצליחו לממן עבורו השכלה, כולל שליחתו לאוניברסיטת בגדד.
מורה עלה לארץ במבצע עזרא ונחמיה, ב-1950, כשהוא היה בן 30 הוא עלה לבדו לארץ אך חלק קטן ממשפחתו כבר הייתה שם: בני דודיו אברהם, נעים ואליהו שמש הלכו ביחד כדי למצוא עבודה (נעים הלך להיות מהנדס בחברת החשמל).
הוא הגיע למעברת שער העלייה.
משם עבר למעברת כפר סבא.
משם הגיע אל הסמינר למורים בקיבוץ נצר סירני.
בשנת 1951 החל ללמד בבית ספר דל אמצעים, על הריסות הכפר הנטוש אל-ח'אלסה, שעליו החלה להתהוות העיירה קריית שמונה.
דוד מורה התקדם לתפקיד מנהל בית הספר.
מתפקיד זה החל לעסוק בעניינים הקשורים בעירייה ובפוליטיקה מקומית.
בשנת 1955 נבחר כחבר במליאת המועצה, ובשנת 1960 הוא נבחר לראשות המועצה המקומית.
פועלו כראש עיר כלל את הבאת המפעל אלקטו-גליל לקריית שמונה, הקמת שכונת הוורדים, ובנית רכבל מנרה.
בחלק משנות כהונתו, המצב הביטחוני בעיירה לא היה טוב ונורו לעברה קטיושות.
דוד מורה נבחר לתפקיד ראש העיר אחרי שכיהן בו אשר ניזרי.
ניזרי כיהן גם בין שתי הכהונות של מורה וגם אחרי כהונתו האחרונה.
מורה היה חבר במליאה בכול הכהונות של ניזרי והתמודד נגדו בקביעות בבחירות.
כראש החברה לפיתוח קריית שמונה, החל משנת 1977, מורה דאג להקים ולהפעיל בעיר מיזמים שונים, כגון בתי הקולנוע הראשונים שלה.
הרב דוד מושקוביץ (בכתיב ארכאי: מאשקאוויטש; ה'תרכ"ט, 1868 - ד' באדר א' ה'תשי"ט, 12 בפברואר 1959) היה רב חסידי ציוני דתי, פוסק הלכה ופובליציסט, רבה של נאסוד שבטרנסילבניה ובאחרית ימיו רבה של שכונת פלורנטין וחבר הרבנות הראשית לתל אביב-יפו.
הרב מושקוביץ, בן למשפחה מיוחסת, שימש במשך שנים כרבה של נאסוד שבטרנסילבניה והקים בה מוסדות ציבור ומוסדות חינוך.
במסגרת פעילותו הציונית חבר לרב משה שמואל גלזנר מקלוז' והיה מדבריה הראשיים של הציונות הדתית בדורו.
הוא נסע ברחבי אירופה כדי לעשות נפשות לציונות ובימי מלחמת העולם הראשונה אף נשפט כמורד במלכות בבית דין צבאי בשל הלשנה על פעילותו הציונית.
פרסם מאמרים ציוניים ומאמרי הגות כלליים בביטאון הציוני "העולם" והיה ידידו הטוב של עורך הביטאון, נחום סוקולוב.
הרב מושקוביץ היה חסיד רוז'ין וכשפרצה המחלוקת הגדולה בין חסידות צאנז לחסידות רוז'ין והראשונים אסרו לאכול משחיטת השוחטים הרוז'ינאים פרסם את הספר "משפט לעשוקים" (1910) שהגן על כשרות השחיטה של שוחטים אלו ותקף בחריפות את הניסיונות לשבור את מטה לחמם.
ב-1922 הדפיס את ספרו ההגותי "רגלי מבשר" ובו מאמריו "האומה והדת" ו"הגאולה והדת" המבססים את ההשקפה שלפיה הציונות אינה עומדת בסתירה לדת ומסורת ישראל אלא מבוססת עליהן.
ספר זה היה מספרי היסוד של הציונות הדתית באוסטריה והונגריה.
גם את ספריו על התורה "גלילי זהב" הדפיס בהיותו בסאטו מארה (סאטמאר) ב-1935. בסוף אותה שנה עלה ארצה והתיישב בחיפה.
לאחר תקופת קליטה, התמנה כחבר הרבנות הראשית לתל אביב-יפו וכרבה של שכונת פלורנטין בעיר.
הוא עקר לתל אביב והקים בקרבת ביתו בית כנסת.
בעת מלחמת העולם השנייה איבד את בנו הרב משה מושקוביץ, שהיה אף הוא הוגה דעות וממנהיגי תנועת תורה ועבודה בטרנסילבניה, שנרצח בשואת יהודי צפון טרנסילבניה.
בן נוסף, , נהרג במלחמת השחרור.
הרב מושקוביץ נפטר בד' באדר א' ה'תשי"ט, 12 בפברואר 1959 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
בעזבונו נותרו רבים מכתביו שלא נדפסו.
דוד מוסינזון (22 במרץ 1906 – 14 בספטמבר 1938) היה וטרינר תושב עפולה וחבר בארגון "ההגנה" שנהרג בימי מאורעות תרצ"ו–תרצ"ח, עם שני חבריו, חיים שטורמן ואהרן אטקין, כשרכבם עלה על מוקש בעמק בית שאן, כשהיו בשליחות מוסדות היישוב לאיתור מקומות להקמת יישובים חדשים במסגרת חומה ומגדל.
על שם שלושתם נקרא גן השלושה בעמק המעיינות למרגלות הר הגלבוע.
דוד מוסינזון נולד בשנת 1906 בעיר ברן בירת שווייץ כבנו של ד"ר בן-ציון מוסינזון שהיגר לעיר מרוסיה ללמוד פילוסופיה וביקורת המקרא ובשנת 1906 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ברן.
בשנת 1907 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
האב התקבל לעבודה כמורה לתנ"ך בגימנסיה העברית ביפו (לימים הגימנסיה העברית "הרצליה") ובשנת 1909, שעברה הגימנסיה מיפו לתל אביב התמנה למנהל הגימנסיה.
בנעוריו למד דוד מוסינזון בגימנסיה הרצליה שאביו היה מנהלה, במגמה הריאלית, והצטיין בלימודיו.
היה פעיל בתנועת הצופים ובארגון "ההגנה".
הוא היה אחד התלמידים המצטיינים במחזור י"ב של הגימנסיה.
בשנת 1925, עם סיום למודיו בגימנסיה, יצא עם חבר ללימודים בשם דוד גוט לטיול בארץ ישראל.
הם צילמו את נופי הארץ ובתום הטיול הכינו שני אלבומים זהים שהכילו 650 צילומים ממטולה בצפון ועד עזה ויריחו בדרום.
משנת 2013 שמורים הצילומים בספרייה של אוניברסיטת חיפה.
לאחר לימדיו בגימנסיה עשה דוד מוסינזון שנת שירות ולימודים בבית-הספר החקלאי במקווה ישראל.
לאחר סיום עבודתו שם נסע להולנד, ובשל רצונו להשתלם בטיפול בבקר עבד שנתיים כרפתן.
לאחר מכן נסע לבריטניה ולמד וטרינריה באוניברסיטת גלאזגו והצטיין בלימודו.
הוא היה ממקימיו ומפעיליו של סניף תנועת הנוער הבונים בגלאזגו.
בגמר לימודיו קיבל תואר דוקטור לווטרינריה.
הוא רצה עוד להמשיך ולהשתלם במחלות טרופיות של בעלי חיים במכון מיוחד לענף זה בלונדון אך לא נתקבל מאחר שלא היה נתין של מושבה בריטית.
לבקשת הפרופסור שלו הוא המשיך לעבוד בסקוטלנד במחקר ובעבודה למניעת מחלת הפה והטלפיים בצאן.
כשחזר לארץ בשנת 1931 עבד תחילה בתחנה הנסיונית החקלאית ברחובות, ולאחר מכן עסק במקצועו בבנימינה ובראשון-לציון ובהמשך שימש בירושלים כרופא ראשי באגודת צער בעלי חיים.
הוא קיבל משרה ממשלתית כווטרינר האזורי של עמק יזרעאל והגליל התחתון והפעיל שתי מרפאות בעפולה ובנצרת ובשנת 1936 השתקע עם אשתו ורדה רוז ילידת סקוטלנד בעפולה.
בתפקידו כווטרינר האזורי פעל בכל יישובי העמק היהודיים והערביים כאחד.
בימי המאורעות המשיך לנסוע לכפרים הערביים ולהגיש עזרה לפלחים שאת שפתם ומנהגיהם הכיר היטב.
לצד עבודתו היה פעיל באגודת "הפועל" בעפולה וכחבר ארגון "ההגנה" היה מעורב בענייני הביטחון וההתיישבות באזור העמקים.