tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחיו הוא תומאס ואן בומל, כדורגלן גם כן, משחק בקבוצת בוכום.
סבו מצד אמו הוא ברט ואן מרוויק, הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הולנדי.
אביו שיחק עבור נבחרת הולנד בגמר מונדיאל 2010, בו היה ואן מרויק המאמן.
רובן דוארטה סאנצ'ס (בספרדית: Rubén Duarte Sánchez; נולד ב-18 באוקטובר 1995) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בפומאס מליגת העל המקסיקנית.
משחק בעיקר בעמדת המגן השמאלי, אך יכול גם לשחק כבלם.
יליד אלמריה, אנדלוסיה, דוארטה הצטרף למערכת הנוער של אספניול בשנת 2009, בגיל 13, לאחר התקופה בלוס מולינוס.
ב-2012, הוא נקשר למנצ'סטר סיטי שרצתה לרכוש אותו.
באותה השנה ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים עם המילואים בליגה השנייה בספרד.
ב-7 בינואר 2015, דוארטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, כששיחק את מלוא 90 הדקות בהפסד חוץ 2–1 מול ולנסיה בגביע המלך באותה עונה.
הופעת הבכורה שלו בלה ליגה התרחשה ב-8 בפברואר, מול אותה יריבה ועם אותה תוצאה.
דוארטה חידש את חוזהו במועדון הקטאלוני ב-11 ביוני 2015, חתם עד 2019 ונקרא לסגל הראשי.
ב-29 במאי 2017, לאחר שירד ליגה עם אספניול, חתם דוארטה על חוזה לשלוש שנים בדפורטיבו אלאבס.
הוא שיחק 24 משחקים בעונתו הראשונה, בה אלאבס סיימה במקום ה-14.
דוארטה כבש את שערו הראשון בליגה הספרדית הבכירה - וכמקצוען - ב-16 במאי 2021, בניצחון ביתי 4-2 על גרנדה.
ב-8 ביולי 2023, לאחר שתרם לעליית המועדון חזרה ללה ליגה, הוא חידש את חוזהו עד 2026.
לאחר ששיחק עבור ספרד בנחרות מתחת לגיל 16, גיל 17, גיל 18, גיל 19 וגיל 21, דוארטה נקרא לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-26 במאי 2015 למשחק ידידות עם קוסטה ריקה ולמוקדמות יורו 2016 מול בלארוס.
רובן גזריאן (בארמנית: Ռուբեն Ղազարյան; נולד ב-8 בנובמבר 1971) הוא מנצח ארמני גרמני.
גזריאן נולד בירוואן ואת שיעורי הכינור הראשונים קיבל מאביו בגיל ארבע.
לאחר מכן למד בקונסרבטוריון ע"ש צ'ייקובסקי במוסקבה, לאחר מכן בקונסרבטוריון הממלכתי של ירוואן עם רובן אהרוניאן מרביעיית בורודין ולבסוף באוניברסיטת פליקס מנדלסון ברתולדי למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג.
את לימודיו סיים בשנת 1998 בציון הגבוה ביותר.
עד 1992 היה לגזריאן חוזה מיוחד עם התזמורת הקאמרית הממלכתית של ארמניה והיה כנר בשלישיית הפסנתר הממלכתית של הרדיו והטלוויזיה הארמנית.
לאחר מכן הצטרף לתזמורת הסימפונית של לייפציג ככנר ראשי.
בשנת 1999 נבחר גזריאן למנצח הראשי והיה המנצח הצעיר ביותר בגרמניה באותה תקופה.
בספטמבר 2002 זכה רובן גזריאן בתחרות הניצוח הבינלאומית הראשונה ע"ש גאורג שולטי בפרנקפורט.
מ-2002 עד 2018 היה מנצח ראשי ומנהל אמנותי של התזמורת הקאמרית של וירטמברג בהיילברון.
משנת 2015 ועד סוף 2020 היה המנהל האמנותי של התזמורת הקאמרית הגיאורגית באינגולשטאדט.
מאז ספטמבר 2020 הוא גם מנהל מוזיקלי כללי תיאטרון אלטנבורג גרה עם תקופת חוזה ראשונית של ארבע שנים.
בארץ ניצח על התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
גזריאן ניצח גם על מספר רב של הקלטות אולפן והקלטות של ביצועים חיים עבור תאגידי השידור השונים בגרמניה, באיטליה ובצרפת.
באפריל 2024 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית, הוא התחיל את תפקידו מעונת 2024 - 2025.
רובנאג עבדולייב (באזרית: Rövnəq Abdullayev; נולד ב-3 באפריל 1965) הוא פוליטיקאי אזרי.
עבדולייב נולד ב-4 באפריל 1965, בנחחיבן.
הוא סיים תואר בהנדסה אזרחית מהפקולטה להנדסה תעשייה והנדסה אזרחית של אוניברסיטת מוסקבה בשנת 1989.
בשנת 1989 הוא החל לעבוד במחלקת ייצור הנפט והגז של "איגוד ייצור הנפט והגז של הים הכספי".
הוא המשיך לעבוד שם כמהנדס עד מינויו לראש חטיבת הנדסת תעשייה של מחלקת בנייה והרכבה של הקרן לבנייה של נפט וגז מהים הכספי.
מאוחר יותר הוא שימש כמהנדס הראשי שלהם בין השנים 1991–1994.
רובן נייברגר (נולד ב-17 בינואר 1977) הוא מאמן כדורסל ישראלי המשמש כמאמנה של הפועל חיפה מהליגה הלאומית.
נייברגר נולד וגדל בנתניה, והחל לשחק כדורסל בקבוצת הילדים והנערים של אליצור עירוני נתניה אשר שיחקה באולם ישורון שמול ביתו.
לאחר סיום לימודיו בתיכון החל לשמש מאמן במחלקות הצעירות של המועדון ובהמשך במחלקת הנוער.
לאחר שחרורו מהצבא בגיל 22 עבר לאמן במכבי חדרה כמאמן קבוצת נערים א'.
לאחר מכן עבר אימן במחלקות הנוער של הפועל לב השרון והפועל גליל עליון, ובמקביל שימש כעוזרו של עודד קטש בקבוצת הבוגרים של הגליל בליגת העל בכדורסל בעונת .
לאחר שעזב את גליל עליון עבר נייברגר לאמן בגלבוע מעיינות, מחלקת הנוער של הפועל גלבוע, ולאחר מכן באקדמיה של הקבוצה.
משם עבר לאמן לראשונה קבוצת בוגרים, כאשר אימן את הפועל לב השרון במשך כחצי עונה.
בעונת שימש כעוזרו של אריק אלפסי באליצור אשקלון מליגת העל.
ב-2013 עבר נייברגר לאמן בליגת העל בכדורסל נשים, ומונה באמצע העונה למאמנה של אליצור חולון.
כשהצטרף לקבוצה היא התמודדה במאבקי התחתית, אך בסיום העונה הוביל נייברגר את הקבוצה לפיינל פור, בו הפסידה למכבי בנות אשדוד.
בסיום העונה מונה לעוזר המאמן בנבחרת העתודה לנשים.
לאחר עונה בה אימן את קבוצת הבנים של אליצור נתניה בליגת העל בכדורסל לנוער ואת תיכון שרת בליגת העל לתיכונים, חזר נייברגר לכדורסל הנשים ומונה למאמנה של ל.כ.ן רמת השרון במקומה של אורנה אוסטפלד.
לאחר חצי עונה עזב את הקבוצה ועבר לעבוד בחברת פיתוח השחקנים "שחקן אמיתי", ובמקביל שימש כמנהל המקצועי של הפועל חוף השרון.
ב-2019 מונה נייברגר למאמנה של אליצור עירוני נתניה בליגה הלאומית.
בעונתו הראשונה הוביל את הקבוצה למקום השמיני, ובעונת הוביל אותה למקום החמישי בתום העונה הסדירה ולזכייה בכרטיס לליגת העל, ונבחר למאמן העונה.
נתניה לא מימשה את העפלתה לליגת העל עקב אי עמידה בתנאי אולמות הליגה ואי מעבר בבקרה התקציבית, ובעונת הוביל נייברגר את הקבוצה למקום ה-7 ולרבע גמר הפלייאוף.
בעונת הוביל נייברגר את נתניה למקום הרביעי בסיום העונה הסדירה ולחצי הגמר, ובעונת העפיל עימה לגמר הליגה, בו הפסידה להפועל גלבוע גליל, ועלה עימה לליגת העל.
בעונת 2024/2025 בליגת העל בכדורסל, בסיומה ירדה נתניה לליגה הלאומית, שימש נייברגר כמאמן במשותף עם עידן אבשלום.
לקראת עונת מונה נייברגר למאמנה של הפועל חיפה מהליגה הלאומית.
מאמן העונה בליגה הלאומית (1): 2021
רובן סאנצ'ס סאאס (בספרדית: Rubén Sánchez Sáez; נולד ב-4 בפברואר 2001) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות המגן הימני והקיצוני הימני באספניול מהלה ליגה.
סאנצ'ס, יליד ברצלונה, הצטרף לאקדמיית הנוער של אספניול ב-2018. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים ב-16 בפברואר 2020 במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
ב-18 באוקטובר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של אספניול בניצחון 0–2 על קדיס בלה ליגה.
ב-18 באוגוסט 2023, הושאל סאנצ'ס למיראנדס מהליגה הספרדית השנייה לעונה אחת.
ב-23 ביולי 2024, לאחר שסייע למועדון להעפיל ללה ליגה, הוא הושאל לגרנדה מהליגה הספרדית השנייה לעונה אחת.
רובן גרסיה סנטוס (בספרדית: Rubén García Santos; נולד ב-14 ביולי 1993) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי באוססונה מהלה ליגה.
גרסיה נולד בוולנסיה, וגדל במחלקת הנוער של לבאנטה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים בקבוצת המילואים, לבאנטה ב', במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
בשנת 2011 הוא נקשר למעבר חזרה לוולנסיה, אך הוא לא יצא לפועל.
ב-2 בספטמבר 2012 ערך גרסיה את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, כשנכנס כמחליף במקום בניצחון ביתי 3–2 על אספניול.
ב-21 באוקטובר הוא בישל את השער היחיד במשחק בניצחון 1–0 על חטאפה.
ב-9 בדצמבר 2012 כבש גרסיה את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה, השלישי בניצחון ביתי 4–0 על מיורקה.
הוא קודם באופן קבוע לקבוצה הראשונה בינואר 2013, וקיבל את החולצה מספר 11.
ב-28 ביולי 2017, לאחר שהיה שותף להעפלתה של לבאנטה ללה ליגה, הושאל גרסיה לספורטינג חיחון מהליגה השנייה לעונה אחת.
ב-20 באוגוסט 2018 חתם גרסיה על חוזה לשלוש שנים באוססונה מהליגה השנייה.
ב-21 ביוני 2019, לאחר שסייע לקבוצה להעפיל לליגה הראשונה כאלופת הליגה השנייה, הוא נרכש על ידה והאריך את חוזהו עד 2023.
באוקטובר 2020 האריך גרסיה את חוזהו עד 2024.
ב-19 בינואר 2012 זומן גרסיה להתאמן עם נבחרת ספרד עד גיל 19.
רוֹבְנוֹ (באוקראינית: Рівне, ריבְנֶה; ברוסית: Ровно; בפולנית: Równe, רוֹבְנֶה; ביידיש: ראָוונע) היא עיר בחבל ווהלין באוקראינה, במרכז מחוז רובנו שבצפון-מערב המדינה.
העיר נזכרת לראשונה ב-1283 כעיר בתוך נסיכות גליציה-ווהלין.
מ-1492 כתוצאה מחוזה לובלין בתחומי פולין.
בין השנים 1518–1621 נחלת נסיכי אוסטרוז'סקי, שמרכזם בעיר אוסטרוה.
ב-1706 בכיבוש שוודי על ידי חיילותיו של קרל ה-12. מ-1723 נחלת נסיכי ליובומירסקי.
ב-1793 בחלוקת פולין השלישית מצורפת לאימפריה הרוסית.
באמצע המאה ה-19 בעיר נבנתה מסילת ברזל, שחיברה בין קייב, לבוב וברסט.
הדבר הביא לפיתוח המואץ של המקום.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עברה מיד ליד, ותקופה אף שימשה כבירת הרפובליקה האוקראינית הלאומית ב-1919. לפי הסכם ריגה ב-1921 נמסרה לפולין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, בעת שהוורמכט פלש לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג המערבי, בהתאם להסכמה עם הנאצים שהושגה בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ווהלין סופחה לברית המועצות ורובנו נמצאה שוב בשלטון רוסי.
רובנו ששימשה כבירה המנהלית של אוקראינה הכבושה (Reichskommissariat Ukraine) ובה שכן מטהו של המושל הנאצי (Reichskommissar) אריך קוך.
בזמן הכיבוש הנאצי פעלו בעיר וסביבותיה גדודי פרטיזנים.
ביניהם התפרסמו במיוחד מדבדב, מפקד הפרטיזנים, וקוזנצוב, סוכן ריגול, שהוכרזו כגיבורי ברית המועצות.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין ב-5 בפברואר 1944 ורובנו נמצאה שוב תחת שלטון סובייטי.
בשנת 1991 עם התמוטטותה של ברית המועצות זכתה אוקראינה לעצמאות מלאה ורובנו נכללת ברפובליקה האוקראינית העצמאית.
היהודים נזכרים לראשונה ברובנו במסמכים ב-1566. ב-1704 נולד סמוך לעיר המנהיג החסידי המגיד ממזריטש (בעיירה לוקאטש), ושימש בה תקופה כדרשן.
גם אחד מתלמידיו הידועים, רבי אריה לייב שרה'ס, נולד בעיר.
לאחר מינוי הנסיך סטניסלב ליובומירסקי למושל, שעודד התיישבות יהודית הקהילה גדלה משמעותית.
בסוף המאה ה-18 החסידות זכתה להתפשטות ניכרת בין היהודים.
בסוף המאה ה-18 ישב בעיר ר' לייב שרה'ס, תלמידו של המגיד ממזריץ'.
בעקבות פיתוח העיר כמרכז רכבות, האוכלוסייה היהודית הגיעה ל-13,780 ב-1897 (56% מהאוכלוסייה הכללית).
העיר שימשה כמרכז לתנועת ההשכלה, ופעלו בה חדרים מתוקנים ברוח זו.
כמו כן היו בעיר מוסדות יהודיים רבים.
ב-1884 יהודים רבים נטלו חלק בארגון חובבי ציון.
היהודים היו גם פעילים בשאר המפלגות, החל בתנועה הציונית וכלה בבונד.
עם זאת, בשנת 1910 דווח ש"אין הציונים מאוחדים בהסתדרות ואין השפעתם ניכרת בעבודה הצבורית הרבה בעיר".
בזמן מלחמת העולם הראשונה חייליו של סימון פטליורה ערכו פוגרום ביהודים, שבו נרצחו עשרות.
ב-1919 לאחר תחילת השלטון הפולני נפתח בעיר בית ספר תרבות ונפתחו עוד מוסדות של אותו ארגון.
בעיר יצא עיתון אידי "ווליהנער לעבן" (חיי ווהלין).
ב-1939 עם כניסת הצבא האדום נסגרו כל המוסדות היהודיים.
בעיר רובנו חיו ערב מלחמת העולם השנייה 27 אלף יהודים.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 הגיע מספרם ל-30,000 עם הצטרפות יהודים שברחו מעיירות סמוכות, אך אלפים מיהודי רובנו הצליחו להימלט מזרחה לעומק ברית המועצות בפינוי מזורז שאותו ניהל מזכיר המחוז של המפלגה הקומוניסטית.
מיד עם כניסת הנאצים לרובנו ב-26 ביוני 1941 נרצחו כמה מאות מיהודי העיר, ביניהם הרב הראשי שמחה מה-יפית, ואלף אחרים נחטפו ברחוב ונורו.
בחודשים שלאחר מכן, יולי ואוגוסט נרצחו אלפי אחרים.
בסך הכל נרצחו מראשית הכיבוש כ-3000 יהודים.
ב-1 בספטמבר 1941 כוננו הגרמנים ברובנו את "נציבות הרייך אוקראינה", הבירה המינהלית של אוקראינה הכבושה.
הנציב הנאצי של אוקראינה אריך קוך שרצה לזרז את טיהור העיר (מושב הנציבות) מיהודים הורה על השמדת למעלה משני שלישים מתושביה היהודים של רובנו.
בימים 6 בנובמבר - 7 בנובמבר 1941, נרצחו בפקודתו כ-17,500 מיהודי רובנו.
הרצח בוצע בירי לתוך בורות שהוכנו מראש ביער עצי אורן הנקרא יער סוסנקי המרוחק כ-6 ק"מ ממזרח לרובנו.
כל זאת עוד לפני תחילת ההשמדה ההמונית של יהודי ווהלין שהחלה במאי 1942. בעקבות זאת, הצטרפו אחדים מיהודי רובנו לפרטיזנים.
יהודי רובנו הנותרים, כ-500 איש, הוכנסו לגטו בסוף דצמבר 1941, חיו בתנאים קשים, סבלו מרדיפות והתעללויות ונאלצו לעבוד בעבודות כפייה.
במאי 1942 החלה ההשמדה הסופית של יהודי ווהלין בירי לתוך בורות.
בשלב הראשון חוסלו ונרצחו האנשים שהוגדרו על ידי הנאצים כבלתי מועילים.
בשלב השני, שהחל באמצע יולי, הגיע תורו לחיסול של גטו רובנו.
בעיר זדולבונוב שבחבל רובנו פעל מהנדס גרמני בשם הרמן גרבה מנהל מפעלי הבניה של חברת הבניה הגרמנית שביצעה בווהלין עבודות בנייה עבור הוורמכט ומינהלת הרכבות של הרייך, אשר הציל מהשמדה בתקופת השואה יהודים רבים ולימים הוכרז על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם.
ב-11 ביולי 1942 ביקר את גרבה במשרדו מנהלו הגרמני מרובנו ומסר לו כי ב-13 ביולי תתבצע ה"אקציה" - הובלתם להשמדה של יהודי רובנו.
לגרבה היו עובדים יהודים שהתגוררו בגטו רובנו.
מפיהם של עובדים אלה נודע ליודנראט של רובנו דבר האקציה המתקרבת ובגטו פשטה בהלה.
אנשי היודנראט פנו למפקד האס דה (Sicherheitsdienst - מנגנון המודיעין של האס אס) ברובנו והוא הכחיש בתוקף כי עומדת להתבצע אקציה.
גרבה שהגיע לגטו רובנו במהלך האקציה כדי לחלץ את עובדיו היהודים העיד לימים על חיסול הגטו בפני בית הדין הבינלאומי בנירנברג, תיאר את האירוע:
"יחידות אס אס ומיליציה (אוקראינית), בקבוצות של ארבעה עד שישה אנשים, חדרו או ניסו לחדור לבתים.
התנגדות נואשת זו באה לאחר שיהודי רובנו הבינו בזכותו של גרבה כי האקציה מתקרבת ולכן יכלו לנקוט בצעדי התנגדות, דלים ככל שהיו.
רוב יהודי ווהלין הוצאו במרוכז מיישוביהם ונורו לתוך בורות מוכנים מראש ליד ישוביהם.
יהודי רובנו לעומת זאת הובלו ברכבת 36 ק"מ לעיר קוסטופול ושם הושמדו.
בזמן האקציה הצליחו צעירים אחדים להימלט ואחרים קפצו מן הרכבת שהובילה את יהודי העיר להשמדה.
הנמלטים שוטטו ביערות כיחידים ובקבוצות ובהדרגה הצטרפו לקבוצות פרטיזנים סובייטיות.
ידיעה על חיסול גטו רובנו פורסמה בעולם בפברואר 1943.
בעת שחרור רובנו על ידי הצבא האדום, ב-5 בפברואר 1944, נותרו בה עשרות בודדות של יהודים בלבד.
אך לעיר הגיעו ניצולים מעיירות שבסביבה שנמלטו מאימת הפרטיזנים האוקראינים הלאומנים שונאי היהודים.
במרץ 1944 הסובייטים דווחו על חקירה של הרצח שבוצע על ידי הנאצים בעיר.
בעיר הוקמה, ברשות השלטונות, קהילה ונוסד בה בית כנסת ונעשו פעולות סיוע וסעד לניצולים.
בעת ביצוע הרפטריאציה, החזרתם לתחומי פולין של האזרחים הפולנים מברית המועצות, בסתיו 1944, היו כבר בעיר 1,200 יהודים שרובם הוחזרו לפולין.
חלק מן הניצולים מבין יהודי רובנו עלו דרך פולין לארץ ישראל לאחר המלחמה במסגרת הבריחה.
ב-1957 סגרו השלטונות הסובייטים את בית הכנסת האחרון.
ב-1989 התגוררו בעיר 1,592 יהודים (לפי נתונים רשמיים).
בשנות ה-90 הייתה הקהילה בפיקוח הרב וילהלם מז'טומיר.
בדצמבר 2003 התמנה לרב העיר שניאור זלמן שניאורסון.
לפי נתוני איגוד הקהילות היהודיות בחבר העמים יש בעיר כיום 4,000 יהודים.
הקהילה נתמכת על ידי קרן רוהר.
דן בן אמוץ נולד בשנת 1923 ברובנו בשם משה (מוסיה) תהילימזאָגער.
רובנו היא עיר הולדת אמו של עמוס עוז ובספרו האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" יש תיאור נרחב של העיר ויהודיה בטרם השואה ובעת השואה, לרבות תיאור השמדתם של תלמידי בית הספר התיכון העברי תרבות ברובנו ומוריהם.
רוֹבַנְיֶימי (בפינית: Rovaniemi, בסאמי: Roavenjárga או Ruä'vnjargg) היא עיר בצפון פינלנד, כ-5 ק"מ מדרום לחוג הארקטי (חוג הקוטב הצפוני).
ברובניימי נמצא הארקטיקום, מוזיאון בתוך צינור זכוכית, המציג את חיי הלאפים (סאמי) ואת לפלנד בכלל.
כ-5 ק"מ צפונית לעיר נמצא הכפר של סנטה קלאוס על החוג הארקטי ולפי המסורת משם יוצא סנטה לחלק מתנות ברחבי העולם.
ברובניימי נמצאת האוניברסיטה הגדולה בלפלנד והמכון הפוליטכני של רובניימי, לכן מתוך אוכלוסיית העיר - כ-10,000 סטודנטים מתגוררים בה, דבר המשפיע רבות על אופייה ומפרנס מועדונים ופאבים רבים בשטחה.
בין תושביה המפורסמים של העיר ניתן למצוא את להקת לורדי, המפורסמת בתלבושותיה כמפלצות, אשר זכתה באירוויזיון ב-2006 והייתה הלהקה הפינית הראשונה אשר זכתה בתחרות.
בעקבות הזכייה, שונה שמה של הכיכר המרכזית בעיר מכיכר "סמפו" לכיכר "לורדי" וניתן למצוא את טביעות רגליהם וידיהם של חברי הלהקה בבטון.
מכיוון שרובניימי נמצאת כה צפונה, על החוג הארקטי, בקיץ ניתן לחזות ברובניימי בתופעת "שמש חצות" (השמש נראית במשך כל שעות היממה), ובחורף אפשר לצפות שם בזוהר הקוטב עם ממוצע של כ-200 מופעים בשנה.
החורף ברובניימי קר מאוד, הטמפרטורה עשויה לרדת עד ל-30 מעלות צלזיוס מתחת לאפס ואף פחות מכך.
רובניימי נהרסה עד היסוד במלחמת העולם השנייה, ואחר-כך נבנתה מחדש בתכנונו של האדריכל אלבר אלטו.
לאות הצדעה על כך שהיא בירת לפלנד, הוא בנה אותה בצורת קרני אייל המסתעפות מרחוב האליטוסקאטו (hallituskatu).
רובע (רבים: רְבעים) הוא יחידה מנהלית מקובלת במספר מדינות או ערים גדולות.
המונח "רובע" מתאר מחוז בשליטה-עצמאית אף על פי שלמעשה המונח משמש לתיאור דברים שונים.
במקור, שימשה המילה 'רובע' מלשון רבע, כשנהגו לחלק את העיר לארבעה מחוזות מנהליים, כיום נעשה שימוש במונח גם כאשר ישנם יותר מארבעה חלקים.
בימי הביניים, רבעים היו יישובים שלהם ניתנה רשות שלטון עצמאית.
רבעים היו נפוצים במיוחד באנגליה, בגרמניה ובסקוטלנד.
באנגליה של ימי הביניים, רבעים היו זכאים להציע מועמדים לפרלמנט.
פעמים רבות, רובע הוא עיר אחת עם ממשל מקומי משלה.
אך עם זאת, במספר ערים הרבעים הם חלוקת המשנה של העיר – כך בלונדון, ניו יורק (שם חמשת הרבעים מכונים בּוֹרוֹז) ומונטריאול, וכן פריז עם 20 רבעיה (Arrondissements) העשויים כשבלול.
במקרים כאלו, לרובע בדרך כלל יהיו כוחות אוטונומיים מוגבלים, או שלא יהיו לו כלל.
בזמנים שונים, ללונדון לא היה ממשל מקיף אחיד, כי אם רבעיו שימשו יחידות עיקריות של ממשל מקומי.
במקומות אחרים, לדוגמה באלסקה, רובע אינו מתאר עיירה יחידה, אלא מחוז (County) שלם.
באוסטרליה, רובע מתאר לעיתים עיר יחד עם האזור שמסביבה – למשל מחוז קווינסקליף.
רבעים קיימים באירלנד ובממלכה המאוחדת, במיוחד באנגליה ובצפון אירלנד.
כך גם מתקיימים רבעים בפרובינציות הקנדיות קוויבק ואונטריו, במספר מדינות בארצות הברית, בישראל, ובעבר גם בניו זילנד.
בעיר העתיקה בירושלים למשל יש חלוקה קדומה לרבעים לפי האוכלוסייה שהתגוררה בהם בימי קדם וצביונה ברובע היה השליט.
למשל, הרובע המוסלמי, הרובע היהודי, הרובע הנוצרי והרובע הארמני.
עד היום החלוקה של הרבעים נשמרה, ובחגים של הדתות השונות ניתן להבחין בה ביתר שאת.
המילה "רובע" נגזרת מהמילה "רבע".
שם זה מקורו בשיטת חלוקת הערים שהייתה נהוגה באימפריה ההלניסטית שכונתה טטריאכיה במסגרתה חולקו הערים לארבעה מחוזות מנהליים.
מקור המושג הוא בתסליה שנהגה לחלק את שטחה בחלוקה מנהלית לארבעה מחוזות.
לאחר כיבוש המזרח על ידי אלכסנדר מוקדון והקמת האימפריות ההלניסטיות אחרי מותו, הפכה הטטררכיה לסוג חלוקה מנהלית מקובלת, אולם בניגוד למושג המקורי הטטרכיה לא היוותה בהכרח רבע משטח המדינה.
עם כיבוש המזרח על ידי רומא המשיכה הטטררכיה להתקיים, תחילה במדינות החסות של רומא שלא נשלטו ישירות על ידיה, לעיתים שליטי הטטררכיה היו כפופים לסמכות מקומית גבוהה משלהם ולעיתים הם נחשבו כשליטים עצמאיים שחייבים בדין וחשבון רק לאדוניהם הרומאים.
היוקרה של התואר טטראך הייתה פחותה מזו של וסאלים אחרים של רומא שקיבלו את התואר מלך.
לבסוף שולבה השיטה עם הדרך הרומית לבניית הערים באימפריה, שחולקו לארבעה רבעים על ידי שתי שדרות מצטלבות בשם "קארדו מקסימוס" ו"דקומנוס".
לכן המושג "רובע" בשפות רבות, ובמיוחד בשפות לטיניות, דומה למילה "רבע".
כיום השם מתייחס לחלק בעיר גם אם ישנם בה יותר מארבעה חלקים.
מחוז רובנו (באוקראינית: Рівненська область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן בצפון-מערב המדינה, ובירתו העיר רובנו.
שטח המחוז, כ-20 אלף קמ"ר, מדורג במקום ה-21 מבין מחוזות אוקראינה, ומהווה כ-3.3% משטחה הכולל של אוקראינה.
בשנת 2014 התגוררו במחוז 1,159,296 תושבים, נתון המדרג אותו במקום ה-18 באוקראינה.
שטח המחוז סופח לאימפריה רוסית בשנת 1795, בעקבות חלוקת פולין.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבר לפולין וסופח לברית המועצות בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בשנת 1939.
המחוז גובל בצפון בבלארוס במזרח במחוז ז'יטומיר, בדרום במחוזות חמלניצקי, טרנופול, לבוב, ובמערב במחוז ווהלין.
לפני מלחמת העולם השנייה בשטח המחוז התגוררה אוכלוסייה יהודית משמעותית ובמספר יישובים היא הייתה רוב אוכלוססית היישוב (בורקוביץ' למשל יהודים היו 85% מכלל התושבים).
מיולי 2020, לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז רובנו מחולק ל-4 מחוזות משנה כדלהלן:
שם בעברית שם באוקראינית שטח(קמ"ר) אוכלוסייה2020 מרכז מנהלי מחוז משנה דובנו Дубенський 3294 170,400 דובנו מחוז משנה ורש Вараський 3324 139,000 ורש מחוז משנה סארני Сарненський 6213 213,000 סארני מחוז משנה רובנו Рівненський 7217 634,900 רובנו
רובסון גרין הוא שחקן, זמר-יוצר ומנחה טלוויזיה אנגלי.
גרין גילם את הפוסילייר דייב טאקר בסדרת הדרמה "Soldier Soldier" (בשנים 1991 עד 1995), ואת ד"ר טוני היל בסדרה "מחשבות רצחניות" (2002–2008).
בסדרה הרפואית של ה-BBC "חדר מיון" שיחק גרין בתפקיד ג'ימי פאוול, שוער בבית החולים.
ב-2014 החל להופיע בדמות מפקח בילוש ג'ורדי קיטינג בסדרה "Grantchester" של ITV.
הוא היה חבר בצמד "רובסון וג'רום" יחד עם ג'רום פלין, שהיו להם בשנות התשעים של המאה העשרים מספר להיטים בראש המצעד.
גרין נולד ב-18 בדצמבר 1964 בהקסהאם וגדל בבליית' קלוז, דאדלי, כפר כורים קטן ליד קרמלינגטון שבמחוז נורת'מברלנד.
אביו, שגם שמו רובסון גרין, היה כורה, ואמו הייתה מנקה וחנוונית.
שמו ניתן לו לפי שם הנעורים של סבתו מצד אביו, לפי המסורת שהייתה מקובלת בצפון-מזרח אנגליה לתת לבן הבכור שם משפחה כשם פרטי.
שמו האמצעי גולייטלי, הוא שם הנעורים של סבתו מצד אמו, סיסי גולייטלי, בתו של ויליאם גולייטלי שהיה כורה ומנהיג ידוע של האיגוד מקצועי בשנות העשרים של המאה העשרים.
גרין גדל בדאדלי, כפר כורים קטן מצפון לניוקאסל.
הוא למד בבית הספר תיכון מקיף בדאדלי.
בהשראת מטוסים שטסו מעל, החליט להצטרף לחיל האוויר המלכותי.
בגיל 16 הצטרף לבית ספר להדרכה של חיל האוויר.
אבל אחרי שבועיים במחנה אימונים החליט לוותר על קריירה ב-RAF.
הוא גם למד לנגן בגיטרה, וב-1982 הקים להקה משלו בשם "Solid State".
פעם בשבוע היה גרין מבלה במרכז התיאטרון בבקוורת', ואחר כך הופיע בסדרה של הפקות בבית הספר ובבקוורת'.
בגיל 16 עזב גרין את בית הספר אחרי שסיים חמש בחינות O-levels, והצטרף למספנות "סוואן האנטר" כשרטט.
הוא גם ניסה את כוחו באיגרוף מקצועני.
הוא השתתף בשלושה מפגשי אימונים באיגרוף כדי להופיע בדמות מתאגרף במחזה "Francie Nichol".
אחרי שעבד שנתיים במספנה, החליט גרין לפתוח בקריירת משחק.
הוא עשה אודישנים ולמד אצל המנהל האמנותי מקס רוברטס, שהיה במאי בבקוורת'.
בתקופת לימודיו המשיך בקריירה מוזיקלית, והיה חבר בלהקה מקומית מצליחה בשם "the Workie Tickets".
ב-1988 החל להופיע על המסכים והשתתף בסדרה זוכת הפרסים "Shields Stories", סדרה של סיפורים קצרים על נושאים חברתיים בהפקת "Amber Films".
כמי שגדל בטיינסייד (Tyneside) נבחר רובסון גרין להופיע בתפקיד ראשי בסרט שצולם על ידי Amber films על אודות הבעיות החברתיות של בני מעמד הפועלים בבריטניה בתקופתה של תאצ'ר.
בכל פרק נבחן היבט אחר של החיים בסביבה קשה.
אופרת הסבון נתנה לגרין פריצת דרך גדולה בקולנוע, ועד מהרה קיבל הצעות עבודה.
לראשונה זכה להכרה כשחקן בסדרה "חדר מיון" של ה-BBC.
אחרי שלוש עונות, עבר לשחק בסדרת הדרמה "Soldier Soldier" בתפקיד הפוסילייר דייב טאקר.
באחד הפרקים בסדרה ב-1995 התבקשו גרין וג'רום פלין, שכיכב לצדו, לשיר את השיר "Unchained Melody".
בהמשך לכך, הוצפו ב-ITV בבקשות של צופים לקנות את התקליט, וסיימון קאוול שכנע את הצמד להקליט סינגל יחד עם השיר "הצוקים הלבנים של דובר".
השיר הגיע למקום ראשון במצעד הסינגלים הבריטי ושהה שם שבעה שבועות.
התקליט מכר יותר מ-1.8 מיליון עותקים שהפך אותו לסינגל הנמכר ביותר של השנה.
עוד זיכה השיר את הצמד בפרס המגזין "Music Week" לסינגל הטוב ביותר ולאלבום הטוב ביותר לשנת 1996. בהמשך הגיעו שני סינגלים נוספים שלהם למקום ראשון, ושני אלבומים הגיעו למקום ראשון.
כל השירים הם גרסאות כיסוי של סטנדרטים.
בזכות השיר הייתה לגרין הזדמנות לחתום חוזה ארוך טווח עם ITV לככב במספר דרמות של הרשת בהן "Touching Evil", "אהבה חסרת פשרות" ו-"Grafters".
ב-1996 הקים חברת הפקות עצמאית בשם Coastal Productions, יחד עם שותפתו לעסקים סנדרה ג'ובלינג.
מטרת החברה הייתה לתת הזדמנויות לצעירים מצפון-מזרח אנגליה.
החברה הפיקה והייתה שותפה להפקות של רוב תוכניות הטלוויזיה בהן הופיע גרין, כמו גם הפקות מקומיות בתיאטרון רויאל בניוקאסל.
ב-2002 כיכב גרין בדמות הפסיכולוג ד"ר טוני היל בדרמת הפשע "מחשבות רצחניות".
חברת ההפקות של גרין יצרה לפחות ארבע סדרות דרמה למסך הקטן, בהן "אורות חג המולד" שקיבלה רייטינג גבוה.
ההצלחה של הדרמה החד פעמית הובילה לסדרה שהוזמנה בשם "אורות הצפון", ולסדרת המשך בשם "אורות הכרך".
סדרת דרמה נוספת שהפיקה חברת קוסטאל היא "Hereafter" בכיכובם של סטיבן טומפקינסון ודרוולה קירוואן.
ב-1995 זכה גרין בפרס השחקן האהוד ביותר בסקר "Smash Hits Poll Winner's Party".
ב-1997 כיכב גרין בסרט הטלוויזיה "הנסיך הסטודנט" שאין לו קשר לאופרטה של רומברג או לסרט הקולנוע באותו שם משנת 1954.
ביולי 1998 הוענק לגרין תואר לשם כבוד מטעם אוניברסיטת נורת'מבריה.
בספטמבר 2006 נבחר למקום ה-36 בסקר טלוויזיה על הכוכבים הגדולים שנערך בקרב הקהל בממלכה המאוחדת.
בשנת 2000 כיכב גרין יחד עם ג'יימס בולאם, סוזן ג'יימסון וג'יימי בל בדרמה "Close and True" של ITV.
ב-2001 כיכב בדרמה בת שישה חלקים בשם "Take Me".
ב-2002 כיכב גרין יחד עם קרוליין גודול בסרט הטלוויזיה "אני וגברת ג'ונס".
בדצמבר 2002 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו "Moment In Time", שכלל גרסאות כיסוי (בהן השיר "Me and Mrs.
עם זאת בניגוד לאלבומים שהוציא עם ג'רום פלין, אלבום זה היה כישלון מסחרי, והגיע רק למקום ה-49 במצעדי המכירות בבריטניה.
ב-2003 שיחק גרין במיני-סדרה של רשת ITV בשם "Unconditional Love", ובסדרת הטלוויזיה "Trust" של ה-BBC.
ב-2005 כיכב בשתי סדרות ב-"Like Father Like Son" וב-"Rocket Man" שבה גילם דמות של אלמן שמנסה לבנות טיל כדי לשלוח לחלל את אפרה של אשתו המתה.
גרין מגיש בטלוויזיה סדרה משלו בשם "Extreme Fishing with Robson Green" וסדרת ספין-אוף "Robson's Extreme Fishing Challenge", שבה הוא נוסע ברחבי העולם חוקר ומשתתף בספורט הדיג.
ב-2009 כשקידם את העונה השנייה של הסדרה בתוכנית האירוח "BBC Breakfast" טען גרין ש-90% מהדגים שנתפסים על ידי דייגים חובבים מתים אחר כך.
מה שעורר תגובות נזעמות מהדייגים החובבים.
בדצמבר 2009 שודרה ב-ITV תוכנית דוקומנטרית בשם "Robson Green's Wild Swimming Adventure", סיור באתרי שחיה ברחבי בריטניה.
ביולי 2010 הצטרף גרין לעונה השביעית של סדרת הדרמה "דרך ווטרלו" של ה-BBC והופיע בה ממאי 2011 עד יולי 2011.
ב-2011 כיכב גרין בעונה השלישית של הסדרה "כמעט אנושיים" וגילם דמות של אדם זאב בשם מק'נאיר.
מ-2013 עד 2015 שיחק גרין בעונה הרביעית והחמישית של סדרת הדרמה "מכת מחץ" בתפקיד לוטננט קולנל פיליפ לוק, פעיל לשעבר ביחידת הקומנדו SAS.
באוקטובר 2013 החל גרין להגיש את התוכנית "Tales from Northumberland with Robson Green" ב-ITV, תוכנית תיעודית על מחוז הולדתו נורת'מברלנד.
עונה שנייה של הסדרה שודרה ב-2015, והעונה השלישית שודרה החל מפברואר 2016.
ב-2014 החל גרין לגלם את הדמות ג'ורדי קיטינג בסדרת הדרמה "Grantchester" של ITV, לצדו של ג'יימס נורטון.
העונה השנייה של הסדרה שודרה החל ממרץ 2016. באפריל 2016 הגיש גרין תוכנית דוקומנטרית בשם "The Flying Scotsman with Robson Green".
ב-22 ביוני 1991 התחתן גרין עם אליסון אוגילבי, מרפאה בעיסוק במקצועה.
השניים נפרדו שמונה שנים אחר כך.
ב-1995 הוא פגש את אשתו השנייה, הדוגמנית ואניה סיגר, כשהקליט את השיר "Unchained Melody" ב-BMG Records.
בנם, טיילור רובסון, נולד בשנת 2000. ב-2001 התחתנו בני הזוג בקלייבדן האוס בבקינגהאמשייר וחגגו את הנישואים במאוריציוס.
ב-30 באוקטובר 2011 הודיעו בני הזוג שהם נפרדים.
רובנס פיל היה אמן ומנהל מוזיאונים אמריקאים.
יליד פילדלפיה, והיה בנו של האמן-חוקר הטבע צ'ארלס וילסון פיל.
בשל ראייתו החלשה הוא לא התאמן בציור ברצינות עד לעשור האחרון לחייו, אז צייר את טבע דומם.
הוא היה בנו הרביעי של צ'ארלס וילסון פיל.
רובנס היה בעל עיניים חלשות, ובניגוד לרוב אחיו, לא הפך לאמן בגיל צעיר.
הוא נסע עם המשפחה בשנת 1802 לבריטניה, אך לא היה מסוגל לנסוע בתוך אירופה עם חידוש המלחמה לאחר שלום אמיין.
בשנת 1803 השתתף בשיעורים באוניברסיטת פנסילבניה.
הוא הפך למנהל מוזיאון אביו בפילדלפיה משנת 1810 עד 1821, [2] ואז עבד במוזיאון פיל בבולטימור, אותו ניהל עם אחיו, רמברנדט פיל.
כדי לקדם את המוזיאון, הוא התקין תאורת גז במוזיאון.
פיל פתח מוזיאון משלו בניו יורק ב־26 באוקטובר 1825. ב־1840, פיל שינה את שמו למוזיאון להיסטוריה של טבע ומדע בניו יורק.
המצוקה הכלכלית בשנת 1837 הכניסה את המוזיאון שלו לחובות.
רובנס נאלץ למכור את כל האוסף שלו לברנום בשנת 1843. הוא עבר לפוטסטאון, פנסילבניה.
בשנת 1837 פרש לאחוזתו של ג'ורג' פטרסון חותנו, בפנסילבניה, וחי כג'נטלמן כפרי.
באוקטובר 1855 החל לנהל יומן, וגם פנה לציור דומם, כהרחבה להתעניינותו בהיסטוריה של הטבע.
בשנת 1864 הוא חזר לפילדלפיה ולמד ציור נוף אצל אדוארד מורן.
בעשר השנים האחרונות לחייו ייצר 130 ציורים.
צ'ארלס וילסון פיל (15 בפברואר 1821 - 30 בספטמבר 1871) נישא להרייט פריל (נולדה ב -11 באוגוסט 1830); בנם אלברט צ'ארלס פיל (1849-1914) הפך לגאולוג של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
בשנת 1985, הגלריה הלאומית לאמנות שילמה 4.07 מיליון דולר עבור הציור "רובנס פיל עם גרניום", דיוקן 1801 מאת אחיו רמברנדט פיל.
זה קבע שיא ליצירת אמנות אמריקאית שנמכרה במכירה פומבית.
בשנת 2007 קנה המוזיאון לאמנות באוניברסיטת פרינסטון את טבע הדומם של רובנס פיל עם אבטיח, לכבוד ג'ון וילמרדינג.
רובנס גונסאלבס באריקלו (בפורטוגזית: Rubens Gonçalves Barrichello, נולד ב-23 במאי 1973) הוא נהג מרוצים ברזילאי שהתחרה באליפות הפורמולה 1 בין השנים 1993–2011. לזכותו 11 ניצחונות ו-68 פודיומים.
באריקלו התחרה עבור קבוצת פרארי בין השנים 2000–2005 לצידו של מיכאל שומאכר.
סיים את העונה פעמיים במקום השני (2002, 2004) ופעם אחת במקום השלישי (2001) והיה שותף לחמש זכיות של הקבוצה באליפות היצרנים.
בשנת 2009 התחרה עבור קבוצת בראון GP וסיים שלישי באליפות הנהגים.
ג'נסון באטן, חברו לקבוצה, זכה באליפות והקבוצה זכתה באליפות היצרנים.
בשנת 2010 התמנה ליושב ראש איגוד נהגי הגרנד פרי.
לאחר שנתיים בקבוצת ויליאמס עבר להתחרות באליפות האינדיקאר.
אחרי עונה אחת באליפות נותר ללא קבוצה ועבר להתחרות באליפות ברזיל למכוניות סטוק V8. בשנת 2014, עונתו השנייה באליפות, זכה בתואר.
באריקלו זכה בחמש אליפויות קארטינג בברזיל לפני שעבר בשנת 1990 להתחרות באירופה באליפות הפורמולה ווקסהול.
שנה לאחר מכן ניצח את אליפות פורמולה 3 האירופאית לאחר קרב צמוד עם דייוויד קולטהרד.
בשנת 1992 סיים שלישי באליפות הפורמולה 3000. בסיום העונה הצטרף לקבוצת ג'ורדן לקראת עונת 1993.
בגרנד פרי אירופה, המרוץ השלישי בעונה זינק מהמקום ה-12 בתנאי מסלול רטובים.
בסיום ההקפה הראשונה הגיע למקום הרביעי.
הוא הצליח לעקוף את דיימון היל ואלן פרוסט, צמד נהגי ויאלימס, לפני שנתקל בבעיות במערכת הדלק.
אמינות נמוכה של המכונית הובילה אותו לפרוש במרבית המרוצים בעונה.
בגרנד פרי צרפת היה קרוב לצבור את הנקודות הראשונות, אך בהקפה האחרונה נעקף על ידי מייקל אנדרטי, שלקח את המקום השישי בסיום.
הנקודות הראשונות, והיחידות בעונה, הושגו בגרנד פרי יפן בו סיים במקום החמישי.
את עונת 1994 פתח עם מקום רביעי בברזיל ומקום שלישי בגרנד פרי הפסיפי, הפודיום הראשון בקריירה.
התוצאות הציבו את באריקלו במקום השני בטבלת הנהגים אחרי מיכאל שומאכר, שניצח את שני המרוצים.
באימון המקדים ביום שישי לפני גרנד פרי סן מרינו, התהפך עם מכוניתו, איבד את ההכרה והיה בסכנת חיים לאחר שלשונו חסמה את דרכי הנשימה.
בהמשך העונה השיג פול פוזישן בגרנד פרי בלגיה, והיה לנהג הצעיר ביותר שמשיג פול פוזישן עד אז.
בסיום העונה דורג במקום השישי עם 19 נקודות.
ג'ורדן החליפה את ספק המנועים שלה בעונת 1995 ועוברה ממנועי מקלארן למנועי פיג'ו, מנועים שהתגלו כפחות אמינים ממנועי העונה הקודמת.
בשלושה מרוצים איבד נקודות בהקפה האחרונה: התנגשות עם מרטין ברנדל בגרנד פרי בריטניה וכשלים מכניים בגרנד פרי ספרד והונגריה.
מותג הסיגריות "בנסון & הדג'ס" חתם על חוזה חסות עם הקבוצה לקראת עונת 1996 והביא עימו תקוות רבות.
באריקלו היה בחבורה המובילה בברזיל, לפני שהסתחרר על המסלול בשל התחממות יתר של הבלמים.
בהמשך העונה רכבי הקבוצה היו פחות תחרותיים.
היחסים של באריקלו עם אדי ג'ורדן הלכו והתערערו ובסיום העונה הוחתם בקבוצה גרהרד ברגר במקומו.
הוא חתם בקבוצת סטיוארט, שהצטרפה לאליפות.
עונת הבכורה של קבוצת סטיוארט לוותה בחוסר אמינות של המכוניות.
באריקלו הצליח לסיים רק שלושה מרוצים במהלך העונה, ורק מרוץ אחד בנקודות: מקום שני בגרנד פרי מונקו.
יאן מגנוסן, שותפו לקבוצה, סיים את העונה ללא נקודות.
העונה הבאה נראתה דומה לקודמתה והקבוצה המשיכה לסבול מפרישות רבות.
למרות בעיות האמניות באריקלו ניצח את מגנוסן בכל המרוצים, עד שהוחלף אחרי שבעה מרצים ביוס ורסטאפן, שהפסיד גם הוא לבאריקלו בכל המרוצים עד לסיום העונה.
בעונת 1999 חלה התקדמות בקבוצה.
בברזיל דורג שלישי, כשהוא מקדים את מיכאל שומאכר.
הוא הוביל במספר הקפות עד שנאלץ לפרוש בשל בעיות במנוע.
הוא זינק מהפול פוזישן בצרפת וסיים על הפודיום שלוש פעמים.
הישגיו במהלך העונה משכו את תשומת ליבו של ז'אן טוד, מנהל קבוצת פרארי שהחתים אותו על חוזה לעונת 2000.
הניצחון הראשון בקריירה הושג בגרנד פרי גרמניה בעונתו הראשונה בפרארי.
הוא זינק למרוץ מהמקום ה-18, אך בחר להישאר עם צמיגים יבשים בזמן ששאר הנהגים החליפו לצמיגי גשם במהלך המרוץ.
את מרבית המרוצים בעונה סיים על הפודיום, אך דורג רק במקום הרביעי אחרי שומאכר, וצמד נהגי מקלארן: מיקה הקינן ודייוויד קולטהרד.
שומאכר זכה באליפות הנהגים ויחד עם באריקלו זכתה הקבוצה באליפות היצרנים.
בעונת 2001 הגיע 10 פעמים לפודיום, אך סיים את העונה ללא ניצחון והיה שותף לזכייה שנייה של הקבוצה באליפות היצרנים.
2002 הייתה העונה המוצלחת בקבוצה עם ארבעה ניצחונות ומקום שני בדירוג הכולל.
בראיונות מאוחרים טען באריקלו כי מתוך שבע האליפויות של שומאכר לפחות אליפות אחת הגיעה לברזילאי.
בדבריו התייחס לגרנד פרי אוסטריה בו התבקש על ידי הקבוצה לפנות את הדרך ולאפשר לשומאכר לנצח את המרוץ.
בטקס הפודיום החליף פינה שומאכר את המקום הראשון לבאריקלו ואף העניק לו את גביע המרוץ.
הנהגים נענשו על הפרת פרוטוקול הטקס ובעקבות המרוץ הוחלט על איסור מתן הוראות קבוצתיות החל מהעונה הבאה.
בשתי העונות הבאות היה שותף לשתי זכיות נוספות באליפות היצרנים.
בעונת 2005 החליפה פרארי את ספק הצמיגים ועברה להשתמש בצמיגי ברידג'סטון, שהיו נחותים בהשוואה לצמיגי מישלן, בהן השתמשו מרבית הקבוצות.
ההישג הטוב בעונה היה המקום השני, אליו הגיע בשני מרוצים שונים: גרנד פרי אוסטרליה וגרנד פרי ארצות הברית, אותו החרימו כל הקבוצות שעשו שימוש בצמיגי מישלן, כך שרק שישה כלי רכב זינקו אל המרוץ.
בסיום העונה דורג במקום השמיני, ההישג הנמוך ביותר אליו הגיע עם הקבוצה.
באוגוסט 2005 חתם על חוזה בקבוצה הונדה, החל מעונת 2006. בתחילת העונה היה איטי יותר מג'נסון באטן, חברו לקבוצה, וטען שהמכונית לא מותאמת לסגנון הנהיגה שלו.
אחרי התאמות שנעשו עבורו הצליח להיות יותר תחרותי.
בגרנד פרי מונקו היה קרוב לפודיום הראשון שלו בקבוצה, אך נענש בנסיעה דרך אזור הטיפולים ולבסוף סיים רביעי.
את העונה סיים במקום השביעי עם 30 נקודות, 26 נקודות פחות מבאטן.
את עונת 2007 סיים ללא נקודות.
אף על פי שהצליח לסיים את מרבית המרוצים בעונה (נאלץ לפרוש רק פעמיים), רק פעם אחת סיים בעשירייה הראשונה.
העונה השלישית נפתחה עם פסילה בסיום המרוץ לאחר שלא ציית לרמזור האדום ביציאה מאזור הטיפולים.
גרנד פרי טורקיה היה המרוץ ה-257 בקריירה של באריקלו, בכך שבר את שיאו של ריקארדו פטרזה כנהג שהשתתף בהכי הרבה מרוצים.
בגרנד פרי מונקו סיים שישי וצבר נקודות ראשונות לאחר שנתיים.
בגרנד פרי בריטניה זינק מהמקום ה-16. במרוץ שהתנהל תחת גשם כבד הצליח לסיים במקום השלישי.
הפודיום היחיד שהשיג עבור הקבוצה.
בדצמבר 2008 הודיעה הונדה כי היא פורשת מהאליפות מסיבות כלכליות.
ההודעה עוררה חוסר בהירות לגבי עתידה של הקבוצה, שחיפשה קונה, ועתידו של באריקלו.
שבועות לפני פתיחת העונה הודיע מנהל הקבוצה, רוס בראון, על רכישת הקבוצה ועל שינוי שמה לבראון GP.
במרוץ פתיחת העונה באוסטרליה באריקלו הוביל בשני החלקים הראשונים של מקצה הדירוג, אך לבסוף דורג שני אחרי בן זוגו לקבוצה, באטן.
למרות בעיה במנוע בזינוק, שגרמה לו לאבד מספר מקומות מיד לאחר הזינוק, הצליח לסיים את המרוץ במקום השני.
בגרנד פרי סין זינק לפני באטן, אבל בעיה בבלמים הובילה אותו לאיבוד המקום לבאן.
לבסוף סיים את המרוץ רביעי, תוך שהוא קובע את זמן ההקפה המהירה במרוץ.
בגרנד פרי אירופה, שנערך בולנסיה, השיג את הניחון העשירי בקריירה והראשון מאז עונת 2005. הניצחון העלה אותו למקום השני בטבלה.
בגרנד פרי איטליה השיג את הניצחון השני בעונה, ניצחון שהתברר כאחרון בקריירת הפורמולה 1. במרוץ בברזיל, מרוץ אחד לפני סיום העונה, זינק מהפול פוזישן בעוד באטן וסבסטיאן פטל, שני היריבים בקרב על תואר האליפות זינקו ממקומות 14 ו-16, בהתאמה.
תקר בגלגל גרם לאיבוד מקומות במהלך המרוץ.
הוא סיים שמיני ואיבד את הסיכוי התאורטי לזכות באליפות בגרנד פרי אבו דאבי, מרוץ סיום העונה.
פטל ניצח את המרוץ האחרון בעונה וסיים שני בדירוג הכולל.
באריקלו דורג שלישי, ויחד עם באטן שזכה בתואר, זכו השניים באליפות היצרנים.
קבוצת מקלארן הציעה לבאריקלו חוזה לקראת עונת 2010, אך הוא סירב לאחר שסיכם עקרונית עם קבוצת ויליאמס.
בגרנד פרי בלגיה ציין את המרוץ ה-300 בקריירה, אך נאלץ לפרוש כבר בהקפה הראשונה לאחר התנגשות עם פרננדו אלונסו.
לפני המרוץ נבחר לשמש כיושב ראש איגוד נהגי הגרנד פרי במקומו של ניק היידפלד.
במרבית המרוצים בעונה צבר נקודות, אך לא הצליח להגיע לפודיום.
חוזהו הוארך בקבוצה לעונה נוספת.
במהלך העונה התקשה לצבור נקודות ובסיומה דורג במקום ה-17. לקראת עונת 2012 הוחלף על ידי ברונו סנה ונותר ללא קבוצה.
במרץ 2012 הצטרף לקבוצת KV Racing Technology באליפות האינדיקאר.
הוא הוביל בשתי הקפות במהלך מרוץ האינדי 500, ולבסוף סיים במקום ה-11 בדירוג הכולל.
בשנת 2012 הצטרף כנהג אורח לשלושת המרוצים האחרונים של אליפות ברזיל למכוניות סטוק V8.בשנת 2013 החל להתחרות באליפות בצורה מלאה עם קבוצת Full Time Sports.
את עונת הבכורה סיים במקום השמיני.
בעונתו השנייה ניצח שני מרוצים, סיים ארבע פעמים נוספות בפודיום וזכה באליפות.
בעונת 2016 סיים את האליפות במקום השני.
בפברואר 2018 פונה לבית חולים בשל כאב ראש.
בבדיקות התגלה גידול שפיר, שהוסר.
בנו, אדוארדו באריקלו, הוא נהג מרוצים המתחרה באליפות ה-F2000 האמריקאית.
רובע גנגנם (בקוריאנית: 강남) הוא רובע אמיד ואזור המסחר המרכזי של העיר סיאול בקוריאה הדרומית.
רובע גנגנם הוא הרובע השלישי בגודלו בסיאול.
ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית הרובע מנתה 508,135 תושבים בשטח של כ-39.49 קמ"ר.
הרובע מכיל ריכוז גבוה של עושר ויש בו גורדי שחקים רבים.
הרובע הפך נודע במיוחד ברחבי העולם בעקבות הצלחתו של הלהיט "גנגנם סטייל" (Gangnam Style) משנת 2012 מאת הראפר הדרום-קוריאני סיי (PSY).
הווידאו קליפ של השיר צולם ברובע גנגנם.
מספר תחנות רכבת תחתית ברובע ובאזורים הסמוכים שימשו כאתרי צילום לסרט ההוליוודי "זהות גנובה" משנת 2012 (הסרט הרביעי בסדרת סרטי ג'ייסון בורן).
רובנה דילו (; נולדה ב-12 במאי 1972) היא זמרת, מנחת טלוויזיה ואשת עסקים אלבנית.
התפרסמה בזכות זכייתה במהדורה ה-39 של פסטיבלי אי קנגס בדצמבר 2000 עם השיר "Ante i tënë sime".
דילו נולדה ב-12 במאי 1972 בטירנה, בירת אלבניה.
בשנת 1996 רשמה את השתתפותה הראשונה בפסטיבלי אי קנגס עם השיר "Kërkoja fatin", שהלחין אלפרד קצ'ינארי.
בשנה שלאחר מכן השתתפה במהדורה העוקבת עם "Hape qielin për mua", שהגיע למקום הרביעי בערב הגמר.
גם באירוע של 1998 נמנתה בין האמנים המתחרים עם "Fjale te perjetshme".
לאחר ניסיונות אלו זכתה דילו לראשונה בתחרות בשנת 2000 עם "Ante i tënë sime".
אלבום הבכורה שלה, Ante, יצא לאור ב-25 בדצמבר 2001. נכללו בו שנים-עשר שירים, שחמישה מהם נכתבו על ידי דילו.
בשנת 2009 חזרה להתחרות בפסטיבלי אי קנגס עם "Përtej tejën", שם הגיעה למקום העשירי מתוך עשרים משתתפים עם 69 נקודות.
בין השנים 2009–2010 כיהנה כשופטת בתוכנית הטלוויזיה "Albanians Got Talent", שבוטלה לאחר שידור העונה הראשונה.
באוקטובר 2022 רשות השידור האלבנית דיווחה כי דילו נמנית בין 26 המשתתפים במהדורה ה-61 של פסטיבלי אי קנגס עם השיר "Motit".
מכיוון שנחשפו רק שלושת המקומות הראשונים בפסטיבל, לא ידוע לאיזה מקום הגיעה דילו.
רֻבָּנוּת היא פילוסופיה או אידאולוגיה פוליטית לפיה רוב המבוסס על דת, שפה, מעמד חברתי, מוצא אתני או קטגוריה אחרת של האוכלוסייה, זכאי לרמה מסוימת של דומיננטיות בחברה, ויש לו את הזכות לקבל החלטות להשפיע על כלל החברה.
תפיסה מסורתית זו סופגת ביקורת גוברת והולכת, ודמוקרטיות ליברליות חוקקו הגבלות על מה שהרוב הפרלמנטרי יכול לבצע וזאת על מנת להגן על זכויות היסוד של כלל האזרחים.
אין לבלבל מונח זה עם המושג של שיטת בחירות בה הרוב זוכה, שהיא שיטת בחירות פשוטה הנותנת לרוב את מרב המושבים למפלגה עם ריבוי הקולות.
פרלמנט שנבחר בשיטה זו עשוי להיקרא פרלמנט רובני (כגון הפרלמנט של בריטניה או פרלמנט ההודי).
תחת מבנה פוליטי דמוקרטי, הרוב לא יוציא מיעוט כלשהו מהשתתפות עתידית בתהליך הדמוקרטי (דרך שלילת זכות הצבעה וכדומה).
רובנות מכונה לעיתים על ידי מתנגדיה כ"אוכלוקרטיה" או "עריצות הרוב".
הרוב מכונה לעיתים קרובות שלטון רוב, אשר עשוי להתייחס למעמד רוב השולט על מעמד מיעוט, בעוד שאינו מתייחס לתהליך ההחלטה הנקרא שלטון רוב.
זוהי אמונה שקהילת הרוב צריכה להיות מסוגלת לשלוט במדינה בכל דרך שהיא רוצה.
פילוסופיה זו מתבטא כממשל במספר צורות.
הצורה הקלאסית כוללת בית מחוקקים חד־ביתי ושלטון ריכוזי, אם כי רובנות יכולה לבוא לידי ביטוי גם כפדרציה ממורכזת.
ישנם מקרים מעטים יחסית של שלטון רוב בקנה מידה גדול בהיסטוריה המתועדת, הבולטים בהם היא המערכת הרובנית של הדמוקרטיה האתונאית ושאר ערי־מדינות יווניות עתיקות.
עם זאת, יש הטוענים שאף אחת מאותן ערים יווניות לא הייתה באמת שלטון רוב, במיוחד בשל הדרתן מתהליכי קבלת החלטות של נשים, מי שאינם היו בעלי אדמות, וכן עבדים.
רוב הפילוסופים העתיקים המפורסמים התנגדו נחרצות לעיקרון זה, משום שהחלטות המבוססות על רצון ההמונים חסרי השכלה וחסרי הידע אינן בהכרח חכמות או צודקות.
אפלטון הוא דוגמה לכך עם החיבור המדינה (ומשל ספינת השוטים בפרט), המתאר מודל חברתי המבוסס על מבנה מעמדי משולש לא רובני – שילוב בין מונרכיה, אריסטוקרטיה ודמוקרטיה.
האנתרופולוג האנרכיסט דייוויד גרייבר מציע סיבה מדוע ממשלת הרוב הדמוקרטית היא כה נדירה ברשומה ההיסטורית: "דמוקרטיה של הרוב, אפשר לומר, יכולה להיווצר רק כאשר שני גורמים חופפים: 1. תחושה שלאנשים צריכה להיות אמירה שווה בקבלת החלטות קבוצתיות, ו-2. מנגנון כפיה המסוגל לאכוף את ההחלטות הללו".
גרייבר טוען ששני הגורמים הללו כמעט ולא נפגשים: "במקום שבו קיימות חברות שוויוניות, זה גם נחשב בדרך כלל לא נכון להטיל כפייה שיטתית.
היכן שאכן קיים מנגנון של כפייה, אפילו לא עלה בדעתם של המפעילים אותו שהם אוכפים כל סוג של רצון עממי."
רובנות (כתיאוריה), בדומה לדמוקרטיה, שימשה לעיתים קרובות כעילה על ידי מיעוטים גדולים או תוקפניים כדי לדכא פוליטית מיעוטים קטנים יותר (או לא פעילים מבחינה אזרחית), או אפילו לפעמים רוב לא פעיל (דוגמת התייחסותו של ריצ'רד ניקסון ל "הרוב הדומם" שלטענתו תמך במדיניותו).
אג'נדה זו נתקלת בתדירות הגבוהה ביותר בתחום הדת: בכל מדינות המערב, למשל, חג המולד – ובמדינות מסוימות, תאריכים חשובים אחרים גם בשנה הנוצרית – מוכרים כחגים חוקיים; בתוספת עדה מסוימת עשויה להיות מוגדרת כדת ממלכתית ולקבל גב כספי מהממשלה (דוגמאות כוללות את הכנסייה של אנגליה באנגליה והכנסייה הלותרנית במדינות סקנדינביה).
כמעט לכל המדינות יש גם שפה רשמית אחת או יותר (לדוגמה גרמנית באוסטריה), לעיתים קרובות בהדרה של קבוצת מיעוט או קבוצות מיעוט במדינה זו שאינם דוברים את השפה או השפות המיועדות לכך.
ברוב המקרים, החלטות אלו לא התקבלו באמצעות משאל עם רוב, וגם במקרה הנדיר שבו נעשה שימוש במשאל עם, רוב חדש אינו רשאי להיווצר בכל עת ולבטלו.
אחת הביקורות על אידאולוגיה זו היא שסביר להניח שמערכות ללא דרישות רוב מיוחס, אלא רוב רגיל, אינן יציבות.
בין שאר הביקורות על רובנות, רוב ההחלטות מתרחשות למעשה לא על ידי שלטון רוב, אלא על ידי ריבוי, אלא אם שיטת ההצבעה מגבילה באופן מלאכותי מועמדים או אפשרויות לשניים בלבד.
בתורו, בשל משפט גיברד והפרדוקס של משפט ארו, לא ניתן לקיים מערכת הצבעה עם יותר משתי אפשרויות השומרת על עמידה הן בקריטריונים מסוימים של "הוגנות" והן בקריטריונים רציונליים של קבלת החלטות.
בנוסף, אם הרובנות לא תיפגע, זכויותיהן של קבוצות מיעוט עלולות להיות מאוימות.
כמה דמוקרטיות ניסו לפתור זאת על ידי דרישת תמיכת רוב מיוחס על מנת לחוקק שינויים בזכויות הבסיסיות.
לדוגמה, בארצות הברית, הזכויות לחופש הביטוי וחופש הדת כתובות בחוקה, כלומר יידרש יותר מרוב רגיל של חברי הקונגרס כדי לבטל את הזכויות.
דמוקרטיות אחרות ביקשו להתמודד עם איומים על זכויות המיעוט על ידי אימוץ מערכות הצבעה פרופורציונליות המבטיחות לפחות כמה מושבים בבתי המחוקקים הלאומיים שלהן לסיעות פוליטיות של מיעוטים.
דוגמאות כוללות את ניו זילנד, שבה נעשה שימוש בהצבעה פרופורציונלית של חברים מעורבים, ואוסטרליה, שבה נעשה שימוש במערכת שיטת הקול הנייד.
דוגמה נוספת לכך היא בית המחוקקים האיראני, המג'לס, שבו חמישה מושבים (מתוך 290) שמורים למיעוטים הנוצרי, היהודי והזורואסטרי.
אם שיטות אלו הצליחו להגן על אינטרסים של המיעוט, או שמא הלכו רחוק מדי, נותר עניין לוויכוח.
תומכי רובנות טוענים שקבלת החלטות הרוב היא דמוקרטית במהותה ושכל הגבלה על קבלת החלטות הרוב היא לא דמוקרטית במהותה.
אם הדמוקרטיה מוגבלת על ידי חוקה שלא ניתנת לשינוי בהכרעת רוב רגיל, אזי לרוב בעבר ניתן משקל רב יותר מהרוב של ההווה.
אם הרוב מוגבל על ידי קבוצה קטנה כלשהי, כמו אריסטוקרטים, שופטים, כוהנים, חיילים או פילוסופים, אז החברה הופכת לאוליגרכיה.
ההגבלה היחידה המקובלת בשיטה מרבית היא שלרוב נוכחי אין זכות למנוע מרוב אחר להיווצר בעתיד; זה יכול לקרות, למשל, אם מיעוט ישכנע מספיק חברים מהרוב לשנות על מנת לשנות את עמדתם.
בפרט, הרוב אינו יכול להוציא מיעוט מהשתתפות עתידית בתהליך הדמוקרטי.
עיקרון לא אוסר על קבלת החלטה על ידי נציגים כל עוד החלטה זו מתקבלת באמצעות שלטון הרוב, שכן ניתן לשנות אותה בכל עת על ידי רוב אחר שיתפתח בעתיד.
בתקופה האחרונה – במיוחד החל משנות השישים – צורות מסוימות של רובנות זכו להתנגדות על ידי רפורמים ליברליים במדינות רבות: ב-1963, בית המשפט העליון של ארצות הברית הכריז שתפילה בבתי הספר הציבוריים של המדינה אינה חוקתית, ומאז יישובים רבים ביקשו להגביל, או אפילו לאסור, תצוגות דתיות ברכוש ציבורי.
זה עורר תגובת נגד מצד כמה מתומכי הרוב, המקוננים על הבלקניזציה של החברה שלטענתם נבעה מהרווחים שהביאה האג'נדה הרב־תרבותית.
רובע אלחיזב הוא סמל מתומן המזוהה עם דת האסלאם אשר לו ביטוי נרחב בארכיטקטורה האסלאמית ובאמנות האסלאמית.
השימוש הראשוני של הסמל באסלאם הוא לסימון חלקים בקוראן הנקראים "חזב" (حزب) ו"רבע" (ربع).
לעיתים הסמל נמצא בצדי הטקסט הקוראני.
ייתכן והוא מסמל את הכעבה במכה ואת הקשר של האסלאם והמוסלמים אליה.
מבחינה מתמטית סמל זה, על גרסאותיו השונות, משקף אוקטגרם (צורה עם שמונה פינות).
תו מחשב לייצוג הסמל כטקסט הוא ۞, אם כי גרסה זו כוללת מעגל במרכז הסמל, שאיננו חלק הכרחי של הסמל כפי שהוא בא לידי ביטוי בארכיטקטורה ובאמנות האסלאמית.
רובע ג'ובארה (בפרסית: محله جوباره; בשפה רשמית מאוית ונהגה جویباره, קרי ג'ויבארה) הוא הרובע העתיק ביותר של אספהאן, איראן.
מקורו של המחוז בראשית תקופת האימפריה הפרסית האחמנית, והוא הוקם על ידי יהודי בבל בתקופתו של כורש הגדול.
מחוז זה כונה עד המאה ה-12 דאר אול-ג'הוד (אזור מגורים של יהודים), אך מאוחר יותר הוא נודע בשם ג'האנבארה וג'ואיבה והפך לאחד ממחוזות אספהאן.
בעידן השושלת הסלג'וקית הפך הרובע למרכז העיר אספהאן.
על פי המסורת בתלמוד, נוסדה אספהאן על ידי יהודים בראשית האימפריה הפרסית האחמנית בתקופת המלך הפרסי כורש השני.
בשנים 539 לפני הספירה בבל נכבשה וכך גלות בבל של היהודים הסתיימה.
אולם ההיסטוריון והגאוגרף אבן אל-פקח אל-המדאני, כתב על כך במאה ה-10 בשפה הערבית שהיסוד כבר התקיים קודם לכן, כלומר שתחת נבוכדנצר היו יהודים, ההנחה היא שמכאן צמחו רובע ג'הנבאר, ג'ובר או ג'וברה, שממנו התפתחה העיר.
לפי האמונה יהודים שגורשו מירושלים לקחו עמם מים ואדמה ממולדתם.
הם התיישבו רק היכן שהמים והאדמה נראו כמו אלה שבירושלים.
את זה הם מצאו באזור אספהאן, והקימו את היישוב שנקרא לימים אל-יהודיה ("המקום היהודי").
היישוב היהודי הזה של יהודיה (אל-יהודיה) או דראולאהוד התמזג מאוחר יותר עם היישוב אספהאן.
הרובע היהודי שכן סמוך למסג'ד-י ג'אמע, שם גרו רוב היהודים ונבנו רוב בתי הכנסת.
רובע ג'ובארה בו גרו רוב היהודים כלל בתים מלבנים עם חצר פנימית.
בתי הכנסת של ג'ובארה אינם מבנים מונומנטליים ונועדו להשתלב עם שאר חלקי העיר.
הדבר נעשה בעיקר בשל תנאי עומר שדרשו שבתי הכנסת לא יבלטו או יהיו גבוהים יותר מהמסגדים המוסלמיים הסמוכים אליהם.
ברובע כיום יש שמונה בתי כנסת בלבד, שלושה מהם מהווים מתחם מבנים משותף.
יש עוד שישה בתי כנסת ברחובות אחרים ברובע זה.
למעט בית הכנסת מושי חג'ה, שנבנה במאה ה-18, כל בתי הכנסת הם מהמאה ה-19 או ה-20. רק שני בתי כנסת באספהאן אינם נמצאים בג'ובארה.
כמו רוב הבניינים של אספהאן והבתים בג'ובארה, גם בתי הכנסת עשויים מלבנים ואינם בולטים מהנוף העירוני.
בשל הציווי ההיסטורי של איפוק חיצוני, לא נראים סמלים דתיים מבחוץ לבתי הכנסת.
לכמה מבתי הכנסת חצר פנימית שסביבה מסודרים חדרי התפילה וחדרים נוספים.
מאחר שהיהודים לא הורשו לבנות מבנים גבוהים, נחפרה הקרקע כדי לספק מספיק מקום כך שחלק הפנימי של בתי הכנסת הללו נמצא מתחת למפלס הרחוב.
בתי הכנסת באספהאן כללו לרוב בימה הבנויה כפלטפורמה מרובעת עשויה עץ, אבן או לבנים ומכוסה בדרך כלל באריחים צבעוניים.
אותם בתי כנסת בעלי כיפה כגג כללו לרוב כיפה מרכזית מעל הבימה.
כמו כן, קומת הקרקע של בתי הכנסת הייתה מלאה לעיתים קרובות במקומות ישיבה לגברים בעוד מרפסות תוכננו להושיב נשים.
בתי כנסת רבים באספהאן נבנו סביב חצר מרכזית; עם זאת, עקב הרס חלק גדול מהשכונות היהודיות הללו, רבות מהחצרות הללו פתוחות כעת לרחובות הסמוכים.
סקירה כללית של בתי הכנסת ברובע
שמונת בתי הכנסת הבאים ממוקמים במאהי-פורוש-הא (רחוב הדייגים) והרחבה הדרומית-מערבית שלו, רחוב מלאת (הנתונים כאן מצפון-מזרח לדרום-מערב, כולם בצד הצפון-מערבי של הרחוב):
בית הכנסת מולא דוד (1865)
מתחם מבנים המורכב משלושת בתי הכנסת הללו (בסביבות 1908):
בית הכנסת בוזורג (בית הכנסת הגדול)
מתחם מבנים המורכב משני בתי הכנסת הללו:
בית הכנסת יוסף שמואל שמעון (1909)
בית הכנסת שמואל גולי (1814)
בית הכנסת מולא ניסאן (1915)
חמשת בתי הכנסת הבאים ממוקמים ברחובות מרכזיים נוספים ברובע:
בית הכנסת מולא יעקב (1919)
בית הכנסת הבא אינו נמצא ברחובות מרכזיים:
בית הכנסת גולבהאר בשכונת גולבהאר ובית הכנסת כתר דוד אינם נמצאים ברובע זה.
רובע בוקוני (באיטלקית: Quartiere Bocconi) הוא רובע במרכז מילאנו, השוכן מדרום למרכז ההיסטורי של העיר.
הרובע התפתח סביב אוניברסיטת בוקוני ובית הספר לניהול SDA Bocconi, ונחשב לאזור עירוני מאופיין בנוכחות מוסדות אקדמיים, מבנים למגורים ושירותים מסחריים.
הרובע קיבל את שמו מאוניברסיטת בוקוני, אחת מבתי הספר לכלכלה והניהול היוקרתיים באירופה.
סביב הקמפוס המודרני מצויים רחובות ירוקים, מבנים היסטוריים לצד פרויקטים חדשים, ושטחים ציבוריים כמו פארק אלסנדרינה רביצה.
הרובע מחובר למרכז מילאנו באמצעות תחבורה ציבורית.
קווי המטרו של מילאנו (קו M3, תחנת "Porta Romana") וכן מספר קווי חשמליות ואוטובוסים מקשרים את הרובע לשאר חלקי העיר.
אתר חברת התחבורה ATM מילאנו
רובנסהאוס (בהולנדית: Rubenshuis; מילולית: "בית רובנס") הוא מוזיאון ביוגרפי ואמנותי השוכן בעיר אנטוורפן שבבלגיה במבנה ששימש בעבר את הצייר הפלמי פטר פאול רובנס כבית מגורים סדנה וגלריית אמנות.
הבית נבנה בחלקו ותוכנן מחדש על ידי רובנס עצמו בראשית המאה השבע עשרה והוא עוצב במובהק בהשראת ארמונות הרנסאנס של איטליה עם חצר פנימית עמודים בסגנון פורטיקו גלריה מקורה וגן סימטרי.
בכך שילב רובנס את האסתטיקה האיטלקית בתוך סביבה פלמית טיפוסית ויצר את מה שנחשב לאחד המבנים הפרטיים הראשונים בצפון אירופה שעוצבו בסגנון איטלקי מובהק.
מאז פתיחתו של הבית כמוזיאון בשנת 1946 נחשב רובנסהאוס לאתר מורשת מרכזי ולדוגמה מובהקת לחיבור שבין אמנות אדריכלות ותרבות בעידן הבארוק.
רובנסהאוס נחשב לאתר תרבות ומורשת לאומית בבלגיה והוא מהווה עדות חיה לדמותו הרב תחומית של רובנס כאמן מעצב ואינטלקטואל.
המבנה מאפשר למבקרים להתוודע לא רק ליצירתו האמנותית אלא גם לאורח חייו לסביבת העבודה שלו ולעולמו התרבותי והאישי.
זהו אחד ממוזיאוני האמנים השמורים ביותר באירופה והוא ממלא תפקיד מרכזי בהצגת תור הזהב של האמנות הפלמית לקהל בינלאומי רחב.
רובנס רכש את הבית בשנת 1610 לאחר שובו משהות ארוכה באיטליה שבה הושפע עמוקות מהאדריכלות הרומית ומהתרבות הקלאסית.
הוא שיפץ את הבית והרחיב אותו תוך שילוב אלמנטים קלאסיים כמו פורטיקו מרשים חצר פנימית מעוטרת גלריה בצורת חצי עיגול וגינת נוי מוקפדת.
המתחם נבנה מתוך מטרה לשלב בין החיים הפרטיים של האמן לבין עיסוקו המקצועי וליצור סביבה שתשקף את עושרו התרבותי ואת מעמדו החברתי הגבוה.
במהלך שנות חייו בבית אירח רובנס דמויות מפתח מהעולם הפוליטי והאמנותי ובהן מלכים שגרירים וידוענים של תקופתו.
הבית שימש גם מקום עבודה לתלמידיו הרבים שעבדו תחתיו על ציורים ופרויקטים שהוזמנו מרחבי אירופה.
רובנס חי בבית עם אשתו איזבלה ברנט ועם ילדיהם וכן עם משרתים ועובדים רבים.
הבית היה מאורגן היטב ועבדו בו עוזרות בית טבחית נהג משרת אישי טוחן פיגמנטים וגננים.
הגן האחורי של הבית היה לא רק חלל נוי אלא גם מרחב פונקציונלי הילדים שיחקו בו הכלב התרוצץ וציורים הושארו לייבוש באור השמש.
לאחר מותה של איזבלה ובתם המשותפת נכנסה אווירה של עצב לבית ורובנס התמסר יותר לעבודתו הדיפלומטית.
עם נישואיו השניים להלנה פורמן אשר הייתה צעירה ממנו בעשרות שנים שבו החיים לשגרה שמחה ותוססת.
בני הזוג הביאו לעולם חמישה ילדים נוספים והבית הפך שוב לבית חי ותוסס.
לצד חייו הפרטיים הפך הבית למוקד השראה עבור תלמידיו ואמנים אחרים ביניהם אנתוני ואן דייק שהתרשם במיוחד מהשילוב בין עיצוב אמנות ותפקוד.
לאחר פטירתו של רובנס בשנת 1640 עבר הבית בין ידיים פרטיות ונעשה בו שימושים מגוונים.
במהלך המאה השמונה עשרה שונה המבנה באופן משמעותי ובשנת 1798 שימש לפרק זמן כבית כלא.
לאורך המאה התשע עשרה נעשו ניסיונות מצד עיריית אנטוורפן לרכוש את המבנה אך הדבר הושלם רק בשנת 1937. עם השלמת הרכישה הוטל על האדריכל העירוני אמיל ואן אוורבקה לשחזר את המבנה לפי השראה מהמראה המקורי של תקופתו של רובנס.
עבודות השחזור כללו התאמה מחדש של האלמנטים הארכיטקטוניים שיחזור הריהוט וחידוש הגן ובשנת 1946 נפתח הבית מחדש לקהל הרחב כמוזיאון רשמי.
המוזיאון מציג מגוון רחב של פריטים מתקופתו של רובנס כולל רהיטים מקוריים חפצים אישיים ויצירות אמנות.
בין היצירות המוצגות נמנות עבודות של רובנס עצמו לצד יצירות של בני דורו ותלמידיו כגון אנתוני ואן דייק יאקוב יורדנס ופיטר ברויגל האב.
הסיור במוזיאון כולל ביקור בסדנה המקורית שבה עבד רובנס בגלריה שבה הציג את אוספיו בחצר המרוצפת ובגן ההיסטורי המשוחזר.
בין האלמנטים השמורים המקוריים ניתן למנות את הפורטיקו המרשים והפביליון שבקצה הגן.
המקום מדגיש את היותו של רובנס לא רק צייר אלא גם מעצב אדריכל ואיש רוח רנסאנסי רחב אופקים.
בשנת 2023 נסגר רובנסהאוס לציבור לצורך שיפוץ מקיף ומתוכנן להיפתח מחדש בשנת 2030. השיפוץ כולל הנגשה רחבה לכלל המבקרים התקנת מערכות אקלים מתקדמות לשימור היצירות חיזוק מבני שיפור אמצעי אבטחה והתאמת המתחם לסטנדרטים עכשוויים של קיימות.
המטרה היא לאפשר לדורות הבאים ליהנות מהמבנה ומהאוספים שבו מבלי לפגוע באותנטיות ההיסטורית של האתר.