tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נבחרת הנשים בכדורסל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 67–86 לארצות הברית ובמשחק על מדליית הארד הפסידה 63–70 לסרביה.
נבחרת הגברים הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ספרד וסיימה במקום השישי.
נבחרת הנשים בכדורגל הודחה אף היא בשלב רבע הגמר, בידי נבחרת קנדה.
בטורניר הרוגבי שביעיות, סיימה נבחרת הנשים במקום השישי ונבחרת הגברים במקום השביעי.
גם בענפים אחרים זכו הצרפתים להישגים נאים, אף שלא זכו במדליות: המתעמל סיריל טומאסון סיים במקום הרביעי בסוס הסמוכות, מארין בואיה סיימה רביעית בתרגיל הקורה, ודני פיניירו רודריגס סיים שביעי בתרגיל הטבעות.
הקופץ למים בנז'מן אופרה סיים במקום הרביעי בקפיצה מ-10 מטר.
מרים המשקולות ברנרדן מטאם סיים במקום השביעי וגאל נאיו-קטשאנק סיימה במקום השמיני.
הטריאתלט ונסן לואי סיים במקום השביעי.
המתאבק זלימחאן חאג'ייב סיים במקום השמיני.
השחייניות הצורניות לורה אוגה ומרגו קרטיין סיימו במקום השמיני בדואט והטניסאי גאל מונפיס הודח בשלב רבע הגמר בידי קיי נישיקורי.
אף שאירחה את משחקי החורף הראשונים, באולימפיאדת שאמוני (1924), אף ספורטאי צרפתי לא זכה במדליית זהב במשחקים אלה.
המשלחת הצרפתית סיימה את המשחקים עם 3 מדליות ארד, בהן זכו המחליקים האומנותיים פייר ברונה ואנדרה ז'ולי, נבחרת הקרלינג ונבחרת הפטרול הצבאי, גלגול מוקדם של הביאתלון.
באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) השיגו ברונה וז'ולי את מדליית הזהב הראשונה לזכות צרפת, הישג שהיה בו די כדי להקנות לצרפת את המקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה, ארצות הברית, שוודיה ופינלנד.
בני הזוג, שנישאו בינתיים, שמרו על תוארם גם באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932).
באולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) זכה גולש הסקי האלפיני אמיל אלה במדליית ארד.
לאולימפיאדת סנט מוריץ (1948) שלחה צרפת משלחת בת 36 ספורטאים.
הם זכו ב-4 מדליות, בהן שתי מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה, שוודיה, שווייץ וארצות הברית.
שני גולשי סקי אלפיני חלקו ב-5 המדליות.
אנרי אורייה זכה במדליות הזהב בגלישה במורד ובסקי משולב, וכן במדליית ארד בסלאלום, וג'יימס קוטה זכה במדליית כסף בסלאלום ובמדליית ארד בסקי המשולב.
באולימפיאדת אוסלו (1952) ירדו הישגי הצרפתים למדליית ארד אחת, בה זכתה המחליקה האומנותית ז'קלין דו בייף.
אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) הייתה הראשונה, והאחרונה עד כה, בה אף ספורטאי צרפתי לא זכה במדליה.
באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) זכו 3 גולשי סקי צרפתים במדליות.
בגלישה במורד זכה ז'אן וורנה במדליית הזהב וגי פרילה זכה במדליית הארד, ושארל בוזון זכה במדליית ארד בסלאלום.
באולימפיאדת אינסברוק (1964) השתפרו הישגיהם של הצרפתים לכדי 7 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
הם דורגו במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות, אוסטריה, נורווגיה ופינלנד.
6 מהמדליות היו בסקי אלפיני.
כריסטין גויטשל ניצחה בסלאלום וזכתה במדליית הכסף בסלאלום ענק.
אחותה הצעירה, מריאל, ניצחה בסלאלום ענק וזכתה במדליית הכסף בסלאלום.
פרנסואה בונליו ניצח אף הוא בסלאלום ענק, ולאו לקרואה זכה במדליית הכסף בגלישה במורד.
במדליה השביעית זכה המחליק האומנותי אלן קלמט, שסיים במקום השני.
בניגוד לאולימפיאדת החורף הראשונה אותה אירחה, אולימפיאדת גרנובל (1968) הייתה מוצלחת מאוד עבור צרפת.
הספורטאים הצרפתים צברו 9 מדליות, בהן 4 מדליות זהב, וצרפת דורגה שלישית בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה וברית המועצות.
8 מהמדליות הושגו בסקי אלפיני, ומעל כולם בלט ז'אן-קלוד קילי, שניצח בכל שלוש תחרויות הגברים.
מריאל גויטשל לא הצליחה לשמור על תוארה בסלאלום ענק, אך זכתה במדליית הזהב בסלאלום.
גולשת אחרת, אני פאמוז, זכתה במדליית כסף בסלאלום ענק ובמדליית ארד בסלאלום.
איזבל מיר וגי פרילה זכו במדליית כסף בגלישה במורד (נשים וגברים).
בפטריק פרה זכה במדליית ארד בהחלקה אומנותית.
הספורטאים הצרפתים לא הצליחה לשחזר את הישגיהם באולימפיאדת סאפורו (1972), בה הסתפקו ב-3 מדליות.
להישג הגבוה ביותר הגיעה גולשת הסקי האלפיני דניאל דברנר, שזכתה במדליית הכסף בסלאלום.
פלורנס סטורר הגיעה למקום השלישי באותה תחרות, ופטריק פרה זכה במדליית ארד שנייה ברציפות בהחלקה אומנותית.
באולימפיאדת אינסברוק (1976) זכתה דברנר במדליית הארד בסלאלום ענק, והייתה הספורטאית הצרפתייה היחידה באותם משחקים שזכתה במדליה כלשהי.
גם באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) הייתה רק גולשת סקי אלפיני אחת, פרין פלן, שזכתה במדליית ארד, בסלאלום.
באולימפיאדת סרייבו (1984) עלה מספר המדליות בהן זכו הצרפתים לשלוש.
פרין פלן זכתה במדליית כסף בסלאלום ענק ובמדליית ארד בסלאלום, ודידייה בובה זכה במדליית ארד בסלאלום.
באולימפיאדת קלגרי (1988) היה גולש הסקי האלפיני פרנק פיקאר לצרפתי הראשון מזה 20 שנה שזוכה במדליית זהב באולימפיאדת החורף.
פיקאר ניצח במקצה הסופר G, וזכה במדליית ארד בגלישה במורד.
אולימפיאדת החורף השלישית אותה אירחה צרפת, אולימפיאדת אלברוויל (1992), האירה פנים למשלחת המקומית, שזכתה ב-9 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
ההישגים הגבוהים ביותר לא היו דווקא בסקי אלפיני, כי אם בענפים אחרים.
במדליות הזהב זכו פבריס גי בסקי נורדי משולב ל-15 ק"מ, אדגר גרוספירו בסקי חופשי ונבחרת הנשים בביאתלון.
סילבן גיום היה סגנו של גי בסקי נורדי משולב, ואוליביה אלמאן היה סגנו של גרוספירו בסקי חופשי.
המדליסטים בסקי אלפיני כללו את פרנק פיקאר, שזכה במדליית כסף בגלישה במורד, קרול מרל, שזכתה במדליית כסף בסופר G ופלורנס מסנדה, שזכתה במדליית ארד בסקי אלפיני משולב.
האחים פול ואיזבל דושאזנה זכו במדליית כסף בהחלקה אומנותית.
שנתיים אחר כך, באולימפיאדת לילהאמר (1994), לא הצליחו הספורטאים הצרפתים לשחזר את הישגיהם.
להישג השיא הגיעה אן בריאן-בותיו, שזכתה במדליית כסף במרוץ הביאתלון ל-15 ק"מ.
היא גם הייתה שותפה לזכייתה של נבחרת הנשים במדליית הארד.
גם נבחרת הגברים בביאתלון זכתה במדליית ארד.
אדגר גרוספירו הסתפק במדליית ארד בסקי חופשי, ובמדליה החמישית זכה המחליק האומנותי פיליפ קנדלורו.
אף ספורטאי צרפתי לא זכה במדליה בסקי אלפיני.
באולימפיאדת נאגנו (1998) זכו הצרפתים ב-8 מדליות, בשישה ענפים שונים.
זוכי מדליות הזהב היו גולש הסקי האלפיני ז'אן-לוק קרטייה (בגלישה במורד) וגולשת השלג קארין רובי (בסלאלום ענק).
פבריס גי וסילבן גיום שיתפו פעולה בנבחרת הסקי הנורדי המשולב שזכתה במדליית הארד.
פיליפ קנדלורו זכה במדליית ארד שנייה ברציפות ופלורנס מסנדה זכתה אף היא במדליית ארד שנייה.
סבסטיאן פוקרה זכה במדליית כסף בסקי חופשי, גוונדל פזרה ומרינה אניסינה זכו במדליית ארד בהחלקה אומנותית, וכך גם נבחרת המזחלות.
אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) רשמה צרפת שיא בהישגיה במשחקי החורף.
המשלחת הצרפתית סיימה את המשחקים עם 11 מדליות, בהן 4 מדליות זהב, ודורגה במקום השישי בטבלת המדליות.
4 מהמדליות הושגו בסקי אלפיני.
קארול מונטייה ניצחה בגלישה במורד, ז'אן-פייר וידאל ניצח בסלאלום, סבסטיאן אמייה היה סגנו של וידאל, ולור פקניו זכתה אף היא במדליית הכסף בסלאלום.
איזבל בלאנק זכתה במדליית זהב בגלישת שלג, וסגניתה הייתה קארין רובי.
גם דוריאן וידאל זכתה במדליית כסף בענף זה.
במדליית הזהב הרביעית זכו המחליקים האומנותיים גוונדל פזרה ומרינה אניסינה.
הביאתלט רפאל פוארה זכה במדליית כסף במרוץ ל-12.5 ק"מ, והיה שותף לזכייתה של נבחרת הביאתלון במדליית הארד.
רישאר גיי זכה במדליית ארד בסקי חופשי.
באולימפיאדת טורינו (2006) זכו הצרפתים ב-9 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
במשחקים אלה היה הביאתלון הענף הבולט ביותר.
ונסאן דפראן ניצח במרוץ ל-12.5 ק"מ והיה שותף לזכייתה של הנבחרת במדליית הארד.
פלורנס בווארל-רובר ניצחה במרוץ ל-7.5 ק"מ, וזכתה אף היא עם נבחרתה במדליית ארד.
במדליית זהב שלישית זכה גולש הסקי האלפיני אנטואן דנרייה, בגלישה במורד.
עמיתו, ז'ואל שנאל, זכה במדליית כסף בסלאלום ענק.
רודי דרגון זכה במדליה הראשונה בענף הסקי למרחקים, כשזכה במדליית הכסף במרוץ הספרינט.
סנדרה לאורה זכתה במדליית ארד בסקי חופשי, ולהישג דומה הגיע גולש השלג פול-אנרי דה לה רו.
באולימפיאדת ונקובר (2010) השתתפו 108 ספורטאים צרפתים.
הם זכו ב-11 מדליות, בהן שלוש מדליות זהב.
הביאתלון שוב היה הענף הבולט ביותר, עם 6 מדליות, בהן שתי מדליות זהב אחת.
בין הגברים, זכה ונסן ז'ה זכה במדליית הזהב בספרינט ובמדליית הארד במרוץ המרדף, ואילו מרטן פורקאד זכה במדליית כסף, אל היא שודרגה ב-2024 למדליית זהב עקב פסילת המנצח המקורי מרוסיה שהורשע באימרוץ.
בין הנשים זכתה מארי דורן במדליית ארד בספרינט, מארי-לור ברונה במדליית ארד במרוץ המרדף, ושתיהן היו שותפות לזכייה במדליית הכסף במרוץ השליחות.
במדליית הזהב השנייה זכה ג'ייסון לאמי-שאפווי, בסקי נורדי משולב.
ענף בולט נוסף היה גלישת שלג.
דבורה אנטוניוז זכתה במדליית כסף, וטוני רמואן ומתיו בוזטו זכו במדליית ארד.
מריון ז'וסראן זכתה במדליית ארד בסקי חופשי.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכו הספורטאים הצרפתיים ב-15 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
גם במשחקים אלה היה הביאתלון הענף הבולט.
מרטן פורקאד זכה בשתי מדליות זהב, במרוץ ל-20 ק"מ ובמרוץ המרדף ל-12.5 ק"מ, ובמדליית כסף אחת, במרוץ ל-15 ק"מ.
ביאתלט נוסף, ז'אן-גיום ביאטריס, זכה במדליית ארד במרוץ המרדף.
בסקי חופשי זכו הצרפתים בחמש מדליות.
בסקי קרוס דורגו צרפתים בשלושת המקומות הראשונים: ז'אן-פרדריק שפואי זכה בזהב, ארנו בובולנטה בכסף וז'ונתן מידול בארד.
בשתי המדליות הנותרות בסקי חופשי זכו מארי מרטינו (מדליית כסף בהאפפייפ) וקווין רולאן (מדליית ארד בהאפפייפ).
במדליית הזהב הרביעית זכה גולש השלג פייר וולטייה.
גולשת שלג נוספת, קלואי טרספוש, זכתה במדליית ארד.
במקצה הסלאלום הענק בסקי אלפיני זכה סטיב מיסלייה במדליית הכסף, ואלכסי פנטורו זכה במדליית הארד.
קולין מאטל זכתה במדליית ארד בקפיצות סקי מגבעה רגילה, שהייתה המדליה הראשונה לזכות צרפת בענף זה.
במדליית ארד נוספת זכתה נבחרת השליחים במרוץ 10X4 ק"מ בסקי למרחקים.
אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) הייתה המוצלחת ביותר בתולדות צרפת במשחקי החורף.
הצרפתים זכו ב-15 מדליות מהן 5 מזהב.
מרטן פורקאד היה לספורטאי האולימפי הצרפתי המצליח ביותר בכל הזמנים, שהוסיף למאזנו עוד 3 מדליות זהב, במרדף, זינוק המוני ויחד עם נבחרת השליחים המעורבת.
פרין לאפונט זכתה במדליית זהב בסקי בסגנון חופשי במקצה המוגול ופייר וולטייה זכה במדליית זהב בגלישת שלג במקצב הקרוס.
אלכסי פנטורו זכה בשתי מדליות נוספות בסקי אלפיני, מדליית כסף בתחרות המשולבת ומדליית ארד בסלאלום ענק.
נבחרות הגברים של צרפת זכו בשתי מדליות ארד במרוצי השליחים בסקי למרחקים.
הכינוי "צרת הבת" לסוגיה נוצר שכן נוהג מסורתי של נישואי אחיינית לדוד יצר מקרה שכיח של הזדקקות לסוגיה בסיטואציה מאוד מסוימת.
אם בת נצרכה לכאורה ליבום מאביה, אחי הבעל הנפטר, ונפטרת מצורך זה כיוון שהיא ערווה על אביה, מתעוררת השאלה כיצד יש להתיר את נישואיה של צרתה של הבת, הלא היא האישה האחרת של הבעל (שהוא גם דודה של הבת) אשר נפטר.
במשנה מובאת מחלוקת יסודית בין בית שמאי ובית הלל לגבי תוקפה של הלכה זו, כאשר בית שמאי מתירים לצרת הערווה להתייבם וכן מחייבים אותה בחליצה על מנת להנשא לאדם זר, בעוד בית הלל אוסרים עליה להתייבם ופוטרים אותה מחליצה.
למחלוקת זו היו משמעויות חמורות לגבי ממזרות ואיסורי נישואים לכהן:
אם צרת הערווה מתייבמת כפי הוראת בית שמאי, ילדיה ממזרים לפי בית הלל עקב נישואי האב לאשת אח שלא במקום מצווה (כלומר שלא במקום בו יש היתר לייבום).
אם צרת הערווה מקבלת חליצה, לפי בית הלל מותר לה להנשא לכהן היות שלא היה צורך הלכתי בחליצה, בעוד לפי בית שמאי אסור לה להנשא לכהן, היות שכן היה צורך הלכתי בחליצה, ואישה שנחלצה אסורה בנישואין לכהן מדרבנן.
מימרא מפורסמת של רבי דוסא בן הרכינס בעניין צרת הבת הוא:
"...מעיד אני עלי שמים וארץ שעל מדוכה זו ישב חגי הנביא ואמר שלשה דברים: ' צרת הבת אסורה..." (מסכת יבמות טז ע"א).
מקור הדין הוא מהפסוק .
חכמים מקישים את הפסוק בו נאמר "לצרור" בפרשת העריות, לפסוק האומר את דין היבום , ומכיוון שבשניהם נאמרה המילה "עליה", על פי כלל הגזירה שווה, נדרש כי הכוונה במילה "לצרור" היא לאסור צרת ערווה במקום יבום.
לפי דעתו של רבי יהודה הנשיא, הלימוד נלמד האות ה' המיותרת לכאורה במילה "ולקחה", הכתובה בפרשת יבום.
מכיוון שהיה ניתן ליכתב בפסוק "ולקח" וכתוב "ולקחה", דורש רבי יהודה הנשיא שמותר לו ליקח את האישה ולייבמה דווקא אם הוא יכול ליקח ולייבם עם צרתה, אך במקרה שצרתה אסורה, גם היא אסורה עליו לייבמה.
נחלקו הראשונים בגדר איסור זה.
רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, במהלך שנחשב ליחיד מסוגו בקרב שיטות האחרונים, סובר כי האיסור של צרת ערווה מחיל על הצרה את האיסור הקיים על הערווה; אם הערווה היא למשל בתו של היבם, חל על הצרה אותו איסור של הערווה.
החילוק למעשה הוא כגון באשת אח שנהייתה אחות אשתו שאין האיסור השני חל עליה במציאות מכיוון שאין איסור חל על איסור, אך מכיוון שאם יפקע ממנה איסור אשת אח יחול עליה איסור אחות אישה ולא תוכל להתייבם, אין איסור האשת אח נפקע.
נמצא שהדבר האוסר אותה להתייבם הוא איסור אחות אישה אבל למעשה אין עליה דיני אחות אישה, ולפי חידושו של הגרי"ז שצרת ערווה כערווה, אין בכוחה לאסור את צרתה.
האיסור על עבירה זו היא כרת, מכיוון שהפסוק נאמר בפרשת עריות, שם יש עונש כללי .
עם זאת, במקרה שאח זה הנשוי עם הערוה, לא ייבם אותה, אלא האח השלישי, אין אסורה לו הצרה לייבום, ולמרות שהיא נפלה לייבום לפני האח השני שנשוי עם הערווה - אין היא נחשבת לצרת ערווה.
לפי הסברו של תוספות ההסבר הוא מכיוון שדווקא אם הצרה היא צרת הערווה מאותו בית ומנפילה לייבום משותפת, דווקא אז נאמר עליה איסור התורה לייבם, ובשונה מנידון זה שהצרה נופלת לייבום מזיקת אישות מחמת הראשון ואילו הערווה אין לה כל שייכות לנפילה זו, אין היא נחשבת לצרת ערווה.
צרתיקניים (שם מדעי: Evaniidae) הם משפחה של צרעות טפיליות בסדרת הדבוראים, בעלי גלגול מלא.
משפחה זו מונה כ־400 מינים ב־20 סוגים שונים.
נפוצה בכל רחבי העולם מלבד בקטבים.
הזחל של צרעה יחידנית זו ניזון מביצי תיקנים ומתפתח בתוך תיק הביצים של התיקן.
הבוגרים ניזונים מצוף פרחים ולא הם או הזחלים מסוכנים לאדם.
צרפת השתתפה בכל המשחקים הפאראלימפיים, הן קיץ והן חורף, מאז ומעולם, כולל במשחקים הראשונים ברומא, בשנת 1960. צרפת הייתה המדינה המארחת של המשחקים הפאראלימפיים אלברוויל (1992) (חורף) והמשחקים הפאראלימפיים פריז (2024) (קיץ).
צרפת ממוקמת במקום החמישי בטבלת המדליות במשחקים הפאראלימפיים.
המתחרה המצליחה ביותר של צרפת הייתה השחיינית ביאטריס הס, שזכתה ב-20 מדליות זהב וב-5 מדליות כסף.
צרפת הקטנה הוא הרובע העתיק בעיר שטרסבורג.
הרובע ממוקם בגראנד איל שנבחר לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1988.
שמו של הרובע ניתן לו בעקבות הוספיס שהיה באותו מקום במאה ה-15 אליו נשלחו אזרחים וחיילים צרפתים שלקו בעגבת שנקראה אז "המחלה הצרפתית" (בגרמנית - Franzosenkrankheit).
הרובע כולו נחרב במלחמת העולם השנייה ורק בשנת 1970 הוחלט לשקם את הרובע ולהחזירו למצבו הקודם.
כך שהיום ניתן לראות שם בתים ורחובות משוחזרים.
צרפת המטרופוליטנית הוא שם המתייחס לחלקי צרפת הנמצאים באירופה.
בכך נכללים השטחים ביבשת וכן האיים הקרובים שנמצאים בתעלת למאנש, באוקיינוס האטלנטי ושבים התיכון, כמו קורסיקה.
המונח בא למעט את צרפת מעבר לים, שהם איים וטריטוריות של צרפת שאינם נמצאים באירופה.
בחוק הבינלאומי שטח זה נקרא הטריטוריה האירופית של צרפת ובפרט את השטח של צרפת שכלול באמנת שנגן.
עד שנת 1962, אף אלג'יר נכללה כחלק מצרפת המטרופוליטנית.
צרפת המטרופוליטנית וצרפת שמעבר לים יוצרים יחד את הרפובליקה הצרפתית.
מונח מקביל, אך לא זהה, הוא "צרפת היבשתית" (France continentale), מונח שאינו כולל את איי צרפת באוקיינוס האטלנטי, בים התיכון ובתעלת למאנש אלא רק את השטח היבשתי.
שם נרדף למונח הוא "המשושה", על שם צורתה הדמוית-משושה של צרפת היבשתית.
שטח צרפת המטרופוליטנית הוא 551,500 קמ"ר (שטח יבשתי ומים טריטוריאליים), 547,030 קמ"ר (שטח יבשתי) או 551,695 (שטח גאודטי לפי המכון הגאוגרפי הלאומי של צרפת (IGN)) שהם כ-80% מהשטח של הרפובליקה הצרפתית.
בשנת 2015 הצפיפות בצרפת המטרופוליטנית היה 118 תושבים לקמ"ר.
צרפת מעבר לים הוא כינוי לכלל הטריטוריות של הרפובליקה הצרפתית החמישית שאינן נמצאות באירופה.
לפעמים שטחים אלו מכונים DOM-TOM (מחוזות וטריטוריות מעבר לים).
כתוצאה מקיומה של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, לצרפת שטחים באמריקה, הים הקריבי, אוקיאניה, האוקיינוס ההודי ואנטארקטיקה.
השטח של כל הטריטוריות שמעבר לים הוא 119,394 קמ"ר (17.8% מהשטח הקרקעי של צרפת) שבו 2.65 מיליון תושבים (4% מאוכלוסיית צרפת).
גלי הגירה מהמושבות שמעבר לים לצרפת המטרופוליטנית התחילה לאחר מלחמת העולם השנייה.
למרות זאת, בגיאנה הצרפתית ובראוניון קיימת הגירה חיובית במשר רוב השנים.
חבלים ומחוזות מעבר לים הם ישויות שהוכרו בסעיף 73 של החוקה של הרפובליקה הצרפתית החמישית (1958) והיו קיימות מאז 1946, בחוקה המייסדת של הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
לצרפת חמישה חבלים מעבר לים:
מיוט - סופחה לצרפת בשנת 2011 בעקבות משאל עם ומאז היא בסטטוס של חבל ומחוז מעבר לים.
אלג'יריה הייתה חבל מעבר לים עד שנת 1962 ואז זכתה לעצמאות ונפרדה מצרפת.
סן-פייר ומיקלון היה בסטטוס זה בין השנים 1976–1985, אולם מאז עבר לסטטוס של קולקטיב מעבר לים.
קולקטיבים מעבר לים הם ישויות שהוכרו בסעיף 74 של החוקה של הרפובליקה הצרפתית החמישית (1958).
פולינזיה הצרפתית וואליס ופוטונה באוקיינוס השקט
סן ברתלמי וסן מרטן באיים הקריביים
קלדוניה החדשה נחשבת ל"קולקטיב מיוחד" (collectivité sui generis) ויש לה סטטוס ייחודי ברפובליקה הצרפתית, בין קולקטיב טריטוריאלי למדינה ריבונית.
לצרפת טריטוריות לא מיושבות שנמצאות בשליטתה לפי חוק משנת 1955.
הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת - הכולל את ארץ אדלי באנטארקטיקה ועוד מספר איים הנמצאים בין אנטארקטיקה לאוקיינוס ההודי.
לשטחים אלו מעמד של "טריטוריה מעבר לים".
והיא מנוהלת על ידי ממשל שנמצא בסן-פייר, ראוניון.
האי קליפרטון הוא אטול ממערב למקסיקו ללא אוכלוסייה ומנוהל ישירות על ידי הממשל בצרפת בסמכות שניתנה לשר צרפת שמעבר לים.
צֶרֶת הַשַּׁחַר, היא עיר מקראית אשר מיקומה בעבר הירדן המזרחי, העיר היא חלק מנחלת שבט ראובן.
שמה מופיע פעם אחת במקרא ב.
הכתוב מציין את מקומה ב"הַר הָעֵמֶק".
המקום בו נמצאת צרת השחר, בהר העמק מופיע אף הוא פעם אחת במקרא.
בתיאור נחלת שבט גד משמש העמק לזיהוי המקום בבקעת הירדן המזרחית.
לכן יש הסוברים כי "הר העמק" הוא אחד מההרים הנמצאים מעל בקעת הירדן.
גרשון גליל מזהה את צרת השחר לפי רשימת ערי ראובן, בח'רבת אל מחת, מערבית לעיר חשבון.
במקום נמצאו חרסים מתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל.
יחזקאל קויפמן, מזהה את המקום בהר מכור, בו היה ממוקם מבצר מכור מימי החשמונאים.
בקרבת מקום נמצא הר הגעש חמת אז-זארה ומעיינות החמים אז-זארה, היא קַלִירוהֵי מימי החשמונאים.
ברשימת היחס של יהודה ב מופיע השם "צֶרֶת" כצאצא של חלאה אשת אשחור.
פירוש השם אינו ברור אך יש שקשרו אותו למשפחה מהמקום 'צרת השחר'.
לפי זיהוי זה צֶרֶת הוא שיבוש השם אשחור.
ייתכן ששמה של משפחה זו מתכוון לנדידה של משפחות משבט יהודה לאזור עבר הירדן המזרחי, אך זוהי השערה בלבד.
צִרְצוּר היא הפעולה של הפקת צליל על ידי שפשוף חלקי גוף מסוימים זה בזה.
התנהגות זו מזוהה בעיקר עם חרקים, אך ידועים בעלי חיים אחרים המסוגלים לצרצר, כגון מספר מינים של דגים, נחשים וגם עכבישים.
מנגנון הצרצור לרוב מורכב ממַגְרֵד (plectrum) – מבנה דמוי שפה, רכס או גושים הנע על משטח מחורץ או בעל רכסים (stridulitrum).
פעולה זו גורמת למגרד לרטוט, בדומה לרטט מחט הפטיפון כשהיא נעה על פני תקליט.
לעיתים המבנה הפוך וה-stridulitrum רוטט ומשמיע את הצליל או שהמגרד נייח וה-stridulitrum נע עליו.
קיימות שיטות נוספות להשמעת קולות צרצור כגון תריסית ירוקה אשר מרעידה את לוחות הבטן בעזרת השרירים וכך מתקשרת עם תריסיות ירוקות אחרות שנמצאות על ענפים אחרים.
מכיוון שלא מדובר בחיכוך של איבר באיבר, שיטה זו לא מוגדרת בספרות המדעית כ-stridulation.
אחת השיטות לתקשורת בקרב דגים מתקשרים על ידי העברת אותות אקוסטיים (צלילים) זה לזה, כחלק משיטות נוספות של תקשורת בעלי חיים ימיים.
תקשורת כזו מבוצעת לרוב בהקשר של האכלה, תוקפנות או חיזור.
הצלילים הנפלטים משתנים בהתאם למין ולגירוי המעורבים.
דגים יכולים להפיק קולות צרצור (צליל סטרידולטורי) על ידי הזזת רכיבים של מערכת השלד, או יכולים להפיק צלילים שאינם צרצור על ידי מניפולציה של איברים מיוחדים כמו שלפוחית שחייה.
מחקרים של קולות צרצור בקרב דגים נעשים באמצעים שונים, לדוגמה באמצעות סרטוני רנטגן במהירות גבוהה ומיקרוסקופיה אלקטרונית סורקת של מנגנון הלסת והלוע.
צרשיח (שם מדעי: Oecanthus pellucens) הוא מין במשפחת הצרצריים, בתת-משפחת צרצרי העצים, במחלקת החרקים.
המין נפוץ בעיקר באגן הים התיכון ודרום-מרכז אירופה.
הסביבה הנוחה לו היא אחו שמשי, כרי דשא ולפעמים מקומות מעט צחיחים יותר.
זכר בוגר מגיע לאורך של 10–13 מילימטרים, ואילו הנקבות ארוכות מהזכרים במילימטר בממוצע.
צבע הפרטים הוא צהוב-חום, בדומה לקש.
כנפיהם ארוכות לרוב מקצה בטנם.
כנפי הזכר ארוכות מאלו של הנקבה.
הבוגרים חיים בדרך כלל בין החודשים יולי לאוקטובר, והם פעילי לילה.
הזכרים משפשפים את כנפיהם זו בזו, תכופות, וכך מייצרים צליל חיזור רם.
אחרי הזיווג, הנקבה מטילה ביצים על צמחים, במיוחד על גפנים.
בחודש יולי, הזחלים חיים ברקמות העלים של הצמחים.
צרפת משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
צרפת משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הצרפתים 107 מדליות, מהן 32 מדליות זהב.
צרפת זכתה ב-62 מדליות במשחקי הקיץ, מהן 19 מדליות זהב, ו-45 מדליות במשחקי החורף, מהן 13 מדליות זהב.
המשלחת הראשונה של צרפת למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 60 ספורטאים שהתחרו ב-18 ענפי ספורט.
המשלחת דורגה במקום התשיעי לאחר שזכתה ב-15 מדליות, מהן שש מדליות זהב.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג היא הגדולה ביותר שצרפת שלחה עד כה.
המשלחת מנתה 82 ספורטאים שהתחרו ב-22 ענפים.
המשלחת דורגה במקום הרביעי לאחר שזכתה בעשרים מדליות, מתוכן שמונה מדליות זהב.
צרפת השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק.
המשלחת כללה 29 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה בתשעה מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה 32 ספורטאים שהתחרו ב-12 ענפי הספורט.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן מנתה 61 ספורטאים שהתחרו ב-12 ענפי הספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שצרפת שלחה למשחקי החורף האולימפיים לנוער.
המשלחת זכתה בשתים עשרה מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
צרפת באירוויזיון הילדים 2018 השתתפה עם השיר "Jamais sans toi" שביצעה אנג'לינה נאבה.
השיר סיים במקום ה-2 עם 203 נקודות.
השנה צרפת תשתתף בתחרות לאחר 14 שנים מאז פרישתה ב-2004. השנה זאת תהיה השתתפותה השנייה של צרפת בתחרות.
ב-12 באוקטובר 2018 נבחרה אנג'לינה נאבה בבחירה פנימית לייצג את צרפת בתחרות.
ב-15 באוקטובר 2018 נבחר השיר "Jamais sans toi" לייצג את צרפת בתחרות.
אנג'לינה נאבה הופיעה בסדר ה-15 על הבמה, אחרי ישראל ולפני מקדוניה.
צרפת נטלה חלק באירוויזיון לרוקדים צעירים 7 פעמים.
הרקדנים והריקודים שייצגו את צרפת באירוויזיון לרוקדים צעירים
שנהאמןריקודכוריאגרףחצי גמרגמר 1985 כריסטינה לאנדאלט וסטאפני אליזבהלא ידועלא ידועלא התקיים חצי גמר - 1987 מריה-סוזיק קבה Aurora's variation from the first act of "Sleeping Beauty" מ.
פטיפה - 1989אגנס לטסטולא ידועלא ידוע - 1 1991 עמנוטל טריבאלט "La Sylphide" א.
פטיפה - 3 1995 קארל פאקוויטה "La Bayadère" ר.
נורייב - - 1999 עמנואל אגרמורט וג'ולייטה ראודיט "Les Chiens" ג.
שנה העיר המארחת מקום התחרות מנחים 1989 פריז פאלה דה קונגרה דה פארי זיזי ג'אנמרי ואלאין דואלט 1999 ליון האופרה הלאומית של ליון אלכס טיילור
צרפת נטלה חלק בתחרות אירוויזיון הילדים שש פעמים: החל מהצטרפותה הראשונה ב-2004, כאשר תומאס פונטייר נשלח כנציגה של צרפת בתחרות עם השיר ""Si on voulait bien"".
צרפת הצטרפה לתחרות ב-2004. באותו שנה סיימה צרפת במקום ה-6. צרפת החליטה לסגת מן התחרות לאחר 2004 מחוסר המשך התעניינות בתחרות.
ב-18 בנובמבר 2015 התברר כי צרפת מעוניינת לחזור לתחרות.
עם זאת, צרפת הודיעה ב-24 ביוני 2015 כי לא תחזור לתחרות, אולם שלחה משלחת לצפייה בתחרות.
ב-13 במאי 2016 פורסם איגוד השידור האירופי היה בקשר עם מספר מדינות, כולל צרפת, כדי לשכנע אותם להשתתף בתחרות 2016. עם זאת צרפת לא השתתפה בתחרות של 2016 וגם לא בזו של 2017. ב-12 במאי 2018 הוכרז כי צרפת תחזור לתחרות של 2018. באותה שנה צרפת סיימה בתחרות במקום השני.
ב-18 ביולי 2019 הוכרזה רשימת המדינות המשתתפות באירוויזיון הילדים 2019 וצרפת ביניהם, קרלה לאזרי ייצגה את צרפת באותה השנה עם השיר "Bim bam toi" וסיימה במקום החמישי.
באירוויזיון הילדים 2020 צרפת שלחה את הזמרת ולנטינה עם השיר "J'imagine", וזכתה במקום הראשון עם 200 נקודות.
צרפת אירחה את אירוויזיון הילדים 2021 באולם לה סיין מוזיקל שבפריז.
באותה שנה צרפת שלחה את אנזו עם השיר "Tic Tac" והגיעה למקום השלישי עם 187 נקודות.
באירוויזיון הילדים 2022 שלחה צרפת את ליסנדרו עם השיר "!Oh Maman" והגיעה למקום הראשון עם 203 נקודות.
צרפת אירחה את התחרות בפעם השנייה, הפעם באולם הקונצרטים פאלה ניקאיה שבעיר ניס.
באותה שנה שלחה צרפת את זואי קלאוזור עם השיר "Cœur" והגיעה למקום הראשון עם 228 נקודות, בפעם השלישית בתולדותיה ובפעם השנייה ברציפות.
היא המדינה השנייה שניצחה פעמיים ברציפות באירוויזיון הילדים, ביחד עם פולין.
המבצעים והשירים שיצגו את צרפת באירוויזיון הילדים
שנה אמן שיר תרגום לעברית מקום נקודות2004 תומאס פונטייר "Si on voulait bien" "אם רצינו" 6 78לא נטלה חלק בין השנים 2005–20172018 אנג'לינה נאבה"Jamais sans toi" "לעולם לא בלעדיך" 2 2032019קרלה לאזרי"Bim bam toi""בים בם לך"51692020ולנטינה"J'imagine""אני מתארת לעצמי" 12002021אנזו"Tic Tac""טיק טק"31872022ליסנדרו"!Oh Maman""הו אמא!"12032023זואי קלאוזור"Cœur""לב"12282024טיטואן"Comme ci, Comme ça""ככה-ככה"4177
שנה מגיש שדרן 2004 גבריאלה אלזה פאייר וברונו ברברס 2018 לובאבה מרצ'וק ודניאל רוטנקו סטפן ברן ומאדאם מסייה
צרפת הייתה אחת ממדינות ההסכמה במהלך מלחמת העולם הראשונה, והייתה העיקרית שמביניהן עד לשנת 1916. הצבא הצרפתי לחם בעיקר בקרבות החזית המערבית, אולם כוחות קטנים לחמו גם במהלך המערכה בגליפולי ובקרבות החזית המקדונית.
למרות תבוסות ראשוניות, ניצלה צרפת בנס על המארן, אולם לאחר מכן הפכה המלחמה למלחמת חפירות סטטית, אשר הגיעה לשיאה בקרב ורדן.
התבוסות הגדולות גרמו למרידות גדולות בצבא הצרפתי בשנת 1917, אולם הצבא הצרפתי התאושש מכך, ובקיץ 1918 השתתף במתקפת מאה הימים, אשר הביאה לתבוסת הקיסרות הגרמנית ב-11 בנובמבר 1918 (אז נחתם הסכם הכניעה הגרמני).
למרות ניצחונה במלחמה, החזרת השטחים שאיבדה, וכפיית תנאי כניעה משפילים על גרמניה, דור שלם אבד בחפירות המלחמה, והרפובליקה הצרפתית השלישית הצרפתית איבדה את דרכה.
בצד תחושת אמונה בלתי מעורערת בכוחו של הצבא הצרפתי, בגאונותם של מפקדיו ובעליונות כלי נשקו, רווחו דעות תבוסתניות והלכי רוח שראו במניעת המלחמה העתידית מטרה עליונה, שבשמה ניתן להקריב כל קרבן מדיני, והם היו מהגורמים המכריעים לתבוסת צרפת במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1870 הובסה צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה, ובעקבות כך הוקמה הקיסרות הגרמנית, בהכרזה בארמון ורסאי, וצרפת נאלצה למסור לגרמניה את אלזס-לורן.
הייתה זו יריבות שלא יכלה לבוא לסיום כל עוד הוחזקה אלזס-לורן בידיים זרות, ותמונת הרי הווז' המוחזקים בידיים גרמניות היוותה צל תמידי על חייה של הרפובליקה השלישית.
המילה "revanche" - נקמה (ובהתאמה מדיניות של רבנשיזם) הייתה למילת המפתח ביחסים הבינלאומיים בשנים הבאות, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, האסון העולמי הגדול, שאחת מסיבותיו הייתה מלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1893 נחתמה הברית הצרפתית-רוסית, שחיזקה את הקשרים בין המדינות וערערה את מקומה של גרמניה.
ההסכמה המשולשת הביאה לקצה באופן סופי את מדיניות ההתבדלות של בריטניה עד לאותה תקופה, מדיניות שכונתה "בדידות מזהרת".
ההתנקשות ביורש העצר האוסטרי, הארכידוכס פרנץ פרדיננד, ב-28 ביוני 1914 בסרייבו, גררה אחריה הצבת אולטימטום מצד האימפריה האוסטרו-הונגרית, שלפיו אם סרביה לא תקבל את דרישות האוסטרו-הונגרים, תפתח הקיסרות במלחמה נגדה.
חמש הארמיות הצרפתיות שהוקמו עם תחילת המלחמה, שהסתכמו בכ-70 דיוויזיות, הוצבו לפי מספרן הסידורי מהכנף הימנית לשמאלית.
בקצה הימני ביותר הוצב כוח הסתערות מיוחד, שהורכב מהקורפוס ה-7 ומדיוויזיית הפרשים ה-8, ושמאלה ממנו נערכו הארמיות הראשונה והשנייה באלזס ובלורן מול הארמיות הגרמניות השישית והשביעית.
עם זאת, הנסיגה הייתה מסודרת יחסית, ובנוסף, ערכו כוחות מדינות ההסכמה כמה התקפות נגד, כמו למשל, קרב סן-קנטן (1914).
אסטרטגית ההתקפה הייתה אסון לגרמנים, במיוחד בהשוואה לאפשרויות האחרות שהיו פתוחות לפניהם — התקדמות נוספת בחזית המזרחית, והוצאת האימפריה הרוסית מחוץ למלחמה, תוך כיבוש שדות התבואה של אוקראינה.
בנוסף, צרפת שלחה כוחות משלוח, אשר לחמו במהלך המערכה בגליפולי, ולאחר מכן בזירה המקדונית.
הרובה הראשי והתקני של הצרפתים היה לבל 1886 ולאחר מכן גם ברתייה.
הצרפתים ביססו את רוב הארטילריה שלהם על תותח 75 מ"מ מודל 1897, שהיה תותח חדשני לזמנו, עם שימוש באבק שרפה נטול עשן, פגזים בתבנית מודרנית ומנגנון ספיגת רתע הידרופנאומטי יעיל.
הצרפתים פיתחו במהלך המלחמה את דגמי הטנקים סן שאמון, רנו FT-17, שניידר CA1.
בשביל צרפת סימן קץ המלחמה את סופה של הדומיננטיות הפרוסית-גרמנית, שנמשכה מאז שהפרוסים והבריטים גירשו את נפוליאון ב-1815, ובמיוחד מאז תבוסת הצרפתים במלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870.
אולם הגנרליסימו של "מדינות ההסכמה", מרשל פרדיננד פוש, תבע כי למען ביטחון צרפת על נהר הריין ליצור מעתה גבול בין צרפת לגרמניה.
בהתבססו על ההיסטוריה, הוא היה משוכנע שגרמניה תחזור להיות איום שוב, ומששמע כי חוזה ורסאי הותיר את גרמניה יחסית ללא פגע, הוא חזה בדיוק רב כי "זהו אינו שלום, זוהי אך הפסקת אש למשך 20 שנה".
השתתפותם של חיילי קולוניות צרפתיות מהודו-סין, צפון אפריקה ומדגסקר במלחמה, שבלעדיהם עלולה הייתה להפסיד, אף היא עובדה בעלת משמעות.
כאשר חיילים אלו חזרו למולדתם, וצרפת המשיכה להתייחס אליהם כאל אזרחים סוג ב', רבים מהם הפכו לגרעין של קבוצות התומכות בעצמאות.
צרפת איבדה במלחמה 4.2 מיליון נפגעים, מתוכם 1.2 מיליון חיילים ו-40,000 אזרחים שנהרגו, ומתוכם 114,000 חיילים מהקולוניות הצרפתיות.
המלחמה התנהלה בחלקה הגדול על אדמת צרפת, מה שגרם נזק רב לארץ זו.
הכלכלה נפגעה קשות, ובמיוחד התעשייה בצפון מזרח הארץ, כתוצאה מהפלישה הגרמנית.
אף על פי שתושבי השטח הכבוש כללו רק 14% מעובדי התעשייה של צרפת, בשנת 1913 הופק בשטח זה 58% מתעשיית הפלדה, ו-40% מתעשיית הפחם.
הגעתם של למעלה ממיליון חיילים אמריקאים בשנת 1918 הביאה להוצאות כבדות על מזון וחומרי בנייה.
בעוד בשנת 1914 הממשלה טרם מימשה את כלכלת המלחמה עם בקרות קיצוב, בשנת 1915 כלכלת המלחמה נכנסה להילוך גבוה, והנשים הצרפתיות וגברים מהקולוניות החליפו את התפקידים האזרחיים של רבים מבין 3 מיליון חיילים.
סיוע ניכר הגיע עם זרם המזון האמריקני, הכסף וחומרי הגלם בשנת 1917. לכלכלת מלחמה זו תהיה בעלת הדים חשובים אחרי המלחמה, שכן הייתה זו הפרה ראשונה של התאוריות הליברליות של אי התערבות.
הנזקים שנגרמו על ידי המלחמה הסתכמו בכ 113% מהתמ"ג של שנת 1913, ובעיקר בחורבן הון יצרני ומקומות דיור.
החוב הלאומי עלה מ-66% מהתמ"ג בשנת 1913 ל-170% בשנת 1919, מה שמשקף את השימוש הכבד בהנפקות אג"ח כדי לממן את המלחמה.
האינפלציה גם היא הייתה חמורה, והפרנק איבד יותר ממחצית מערכו מול הליש"ט.
אינטלקטואלים צרפתים רבים בירכו על המלחמה בתור נקמה בגרמנים לאחר ההשפלה והתבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871. רק דמות מרכזית אחת, הסופר רומן רולן שמר על ערכיו הפציפיסטיים ועבר לשווייץ.
לאחר שהמנהיג הסוציאליסטי ז'אן ז'ורס, הפציפיסט, נרצח בתחילת המלחמה, חברי התנועה הסוציאליסטית הצרפתית נטשה את עמדותיה האנטי-מיליטריסטיות והצטרפו למאמץ המלחמתי הלאומי.
ראש הממשלה רנה ויויאני קרא לאחדות הלאומית "La sacré union" ("האיחוד הקדוש").
מלחמת העולם סיימה את תור הזהב של העיתונות.
עיתונאים צעירים גויסו והיה קשה למצוא להם חלופה (נשים לא נחשבו), והיה קושי בהשגת דיו, נייר.
תחבורת הרכבות הייתה מוקצבת, ובשל כך הפצת העיתונים הוגבלה.
כמו כן, האינפלציה העלתה את מחיר העיתון, ורבים מהיומונים נסגרו.
הממשלה הקימה ועדת פיקוח בין-משרדית לפיקוח על העיתונים מקרוב.
סוכנות נפרדת הטילה צנזורה הדוקה, שהגבילה מאוד את דיווחי החדשות ומאמרים שונים.
היומונים לפעמים צומצמו לשני עמודים בלבד במקום הארבעה הרגילים, והרבה מחדשות המלחמה נכתבו בצורה סאטירית.
ז'ורז' קלמנסו מונה לראש ממשלת צרפת בנובמבר 1917, בעת שהורגשה תחושה ציבורית של תבוסתנות ומרירות.
איטליה הייתה במגננה, רוסיה נכנעה.
אזרחים כעסו והיה חשש מתקיפה אווירית גרמנית.
קלמנסו הבין שהעדיפות הראשונה שלו הייתה העלאת המורל האזרחי, ולכן עצר את ראש הממשלה לשעבר, ז'וזף קאילו, שדיבר על הצורך בשלום מיידי, ובנוסף קרא קלמנסו ל"מלחמה עד הסוף" ולהאמין בניצחון.
צרפת היהודית: מסה להיסטוריה בת זמננו הוא ספר עיון אנטישמי מאת אדואר דרימון אשר היה לרב מכר, והשפיע רבות על התפתחות האנטישמיות בצרפת.
דרימון פרסם את הספר לראשונה בשנת 1886, המהדורה הראשונה נמכרה ב-1,500 עותקים בתוך שנה.
עד שנת 1945 הודפס הספר בכמאתיים מהדורות.
אחת מהן, ב-1887, הייתה מקוצרת, זולה יותר ועממית; מהדורה אחרת, משנת 1892, הייתה מאוירת.
לספר נודעה השפעה רבה על התפתחותה של האנטישמיות בצרפת, וההצלחה לה הוא זכה, אפשרה לדרימון לפתוח ב-1892 את העיתון "לה ליבר פארול", שהמשיך בהפצת משנתו הגזעני, הקסנופובית והאנטישמית.
המנהל היהודי של העיתון "לה גולואה" (Le Gaulois; "הגאלי"), ארתור מייר (Arthur Meyer; 1844–1924), שכבודו נפגע אישית מהספר, קרא לדרימון לדו-קרב.
מאוחר יותר, אותו ארתור מייר, שהפך לאנטי-דרייפוסיסט והמיר את דתו לדת הקתולית, אימץ לא מעט מרעיונותיו של דרימון, כולל האנטישמיים שבהם.
צרת רבים חצי נחמה הוא ביטוי, שמשמעותו היא שצערו של היחיד זוכה לנחמה חלקית כשמדובר בצרה שלה שותפים גם אחרים.
לביטוי מקורות בחז"ל וניסוחים שונים בדברי הראשונים, אך בניסוחו המדויק הוא מופיע החל במאה ה-15, בפירוש מהרש"א.
ביטוי נגדי גורס "צרת רבים - נחמת שוטים".
במדרש רבה מפרש רבי יוחנן בשם רבי עקיבא את הפסוק "בצר לך ומצאוך כל הדברים האלה באחרית הימים" כך: .
בפסיקתא רבתי התפרש הפסוק "מה אעידך?
ומה אדמה לך, הבת ירושלים?
מה אשוה לך ואנחמך, בתולת בת ציון?
כי גדול כים שברך - מי ירפא לך!" (איכה ב, יג) כקריאת שבר של ירמיהו על אי היכולת להשוות את שברונה של ירושלים לאסונות אחרים, כך שתמצא בהם נחמה, כדרך העולם לנחם כך.
לפי כמה פרשנים, רבי יוחנן נקט סוג כזה של ניחום אבלים, כשסיפר למי שמת בנו על עשרת בניו שמתו בחייו, ואף הראה לו עצם מגופו של העשירי.
כלשונו, מופיע הביטוי לראשונה בפירוש מהרש"א למסכת גיטין.
נוסח דומה, "צער רבים חצי נחמה", נמצא בפי המגיד לרבי יוסף קארו.
הביטוי השתרש בספרות האחרונים, שלעיתים תמהים מהו מקורו.
הרמב"ם רואה נחמה זו כטבע האדם.
כך הוא מבאר את הטעם לכך שבמות הכהן הגדול יכול הרוצח בשגגה לצאת מעיר המקלט חופשי מחשש נקמת גואל הדם, על פי עיקרון זה שמות הכהן, שהוא צרת רבים, ישמש נחמה לגואל הדם: .
רבי יהונתן אייבשיץ מציין כי ישנם שני סוגים של נחמה.
האחד הוא "נחמה אמיתית", כגון נחמת הרופא לחולה בבשורה שהוא עתיד להירפא ולפיכך לא ידאג מהיסורים שהם מנת חלקו כעת, והשני הוא "נחמה מקרית", "שיאמרו לו, וכי לבדך קרה זה, הלא רבים שתו מן כוס פורענות!
וכאומרם צרת רבים חצי נחמה".
יש שלא הסכימו עם תוכנו של הביטוי, וראו אותו לגנאי.
בספר מגיד מישרים, מעיר המגיד לבית יוסף שנחמה כזאת אינה ראויה לחכמים.
הרב בצלאל זאב שפרן תמה על מהות הנחמה הזאת: "הכי בצרה שלא תבא צרעת ממארת לכל באי עולם, יפיג בזה צערו עד שתהיה בעיניו חצי נחמה?
אין זה כי אם רע לב וקנאת איש מרעהו!".
כדי ליישב את תמיהתו הוא מפרש שכוונת חז"ל הייתה להשתתפות רבים בצרת היחיד בתפילה ובקשת רחמים, ובכך ישיג היחיד חצי נחמה, שהרי "תפילה עושה מחצה".
באבות דרבי נתן מסופר כי כשמת בנו של רבן יוחנן בן זכאי, נכנסו תלמידיו לנחמו.
התלמידים ניסו את כוחם בנחמה באמצעות הזכרת אישים בתנ"ך שמתו בניהם וקיבלו תנחומים, ורבן יוחנן דחה דברי תנחומים אלו, בטענה שאלו רק מוסיפים על צערו:
כמשקל נגד לביטוי, נפוץ הביטוי "צרת רבים - נחמת שוטים", שמקורו בפלא יועץ.
צרפתי היא דרמה היסטורית רוסי שביים אנדריי סמירנוב על תחילת ההפשרה בברית המועצות.
הסרט מוקדש לזכרו של אלכסנדר גינזבורג, דיסידנט סובייטי, אחד האידאולוגים של סמיזדאת.
הקרנת הבכורה התקיימה ברוסיה ב-31 באוקטובר 2019. הסרט זכה בפרס ניקה לסרט הטוב ביותר, בטקס שתוכנן למרץ 2020 ונדחה לאפריל 2021 ואנדריי סמירנוב, במאי הסרט, זכה גם בקטגוריית הבימוי הטוב ביותר.
בשנת 1957 פייר דוראן, סטודנט צרפתי ממוצא רוסי, מגיע למוסקבה להתמחות באוניברסיטת מוסקבה.
נראה שהמלחמה הקרה נסוגה, המגעים עם זרים כבר אינם באיסור והמוסקובאים מתקשרים בעניין ובלבביות עם פייר, שמדבר רוסית כל כך טוב...
הצרפתי מתיישב במעונות באוניברסיטת מוסקבה, לומד ספרות רוסית, עובד על עבודתו של הכוריאוגרף מריוס פטיפה, מתיידד עם צלם-סטודנט שלומד בVGIK, ואלרה אוספנסקי, שמציג בפניו את הבלרינה של תיאטרון הבולשוי קירה גלקינה.
בזכות האנשים האלה פייר צולל לחיי התרבות של מוסקבה, לא רק לאלה הרשמיים, אלא גם לחיי הלילה החשאיים...
פייר מתחיל להרגיש אהבה לקירה המנותקת והעצמאית, אם כי זה מוביל ליריבות עם ואלרה שגם אוהב אותה...
במשך שנה במוסקבה, פייר חי חיים שלמים שונים לגמרי מכל מה שידע על ברית המועצות.
אך ההתמחות והיכרות עם היבטים שונים בחיי העם הסובייטי אינה מטרתו היחידה של פייר.
הוא מחפש קצין לשעבר בצבא הלבן בשם טטישצ'ב, שנעצר בסוף שנות ה-30. האיש הזה הוא אביו של פייר: בשנת 1931, אמו, צאצאית למשפחת אצולה ותיקה, שהסתירה את הריונה ונותרה לעבוד במשלחת הסחר הסובייטית בברלין, משם במהרה ברחה ועברה לגור בפריז.
אנטון ריוואל - פייר דוראן, סטודנט צרפתי
יבגניה אובראצובה - קירה גלקינה, בלרינה של תיאטרון בולשוי
אלכסנדר בלוייב - טטישצ'ב, שומר לילה במאפייה, בעבר קצין לבן, אסיר לשעבר
יבגני טקצ'וק - ואלרה אוספנסקי, צלם
מיכאיל יפרמוב - אביו של ואלרה אוספנסקי, לשעבר מורה למרקסיזם, אסיר לשעבר
רומן מדיאנוב - ניקולאי קוזמיץ' צ'וכנובסקי
נינה דרובישבה - אולגה קירילובנה אוברזקובה, אצילה, אסירה לשעבר
נטליה טניאקובה - מריה קירילובנה אוברזקובה, אשת אצולה, אסירה לשעבר
ורה לשקובה - אנה פיודורובנה, מנהלת בית התרבות
יבגני חריטונוב - אוסקר רבין
מרינה ברסוקובה - ז'אנה, כנרת
ג'רמי דובל - ז'אן מארי
צרקנו (בסלובנית: Cerkno) היא עיירה בסלובניה כ-50 ק"מ מליובליאנה.
העיירה מהווה מרכז מנהלי של אזור "גבעות צרקנו".
המועצה המקומית שמרכזה בצרקנו כוללת כ-30 יישובים בסביבה ומתגוררים בה כ-5 אלף תושבים.
האזור היה מאוכלס עוד בתקופת רומא העתיקה ועל כך מעידים שרידים של מבצר רומי.
היישוב הוזכר לראשונה בשנת 1257. במהלך המאה ה-16 האזור עבר לשליטת הבסבורג ונכלל ב-Gefürstete Grafschaft Görz und Gradisca.
בשלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה השטח נכבש על ידי איטליה והוא סופח על ידה.
הוא היה חלק של איטליה עד לשנת 1943. האזור היה בין המרכזים החשובים של פעילות פרטיזנים בסלובניה.
בעיירה הוקם בית החולים הפרטיזני פרנייה.
בספטמבר 1943 העיירה שוחררה על ידי לוחמים יוגוסלבים.
בקרבת העיירה נמצא קבר אחים של מתנגדי הקומוניסטים שנרחצו בפברואר 1944 כנקמה על מתקפה בה נהרגו פעילים קומוניסטים.
בין הבניינים הבולטים בעיירה כנסייה שנבנתה בשנת 1714.
הוא כולל 8 רכבלים באורך 300–1900 מ' שמעלים את הנוסעים עד לגובה של כ-1300 מ' ו-18 ק"מ מסלולי ירידה מההר.
באביב נערך בעיר פסטיבל מסכות פופולרי.
כמו כן בכל קיץ נערכת תחרות אופני הרים.
דרך האזור עובר כביש מהיר A1 שמתחיל בגבול עם אוסטריה, עובר דרך ליובליאנה ומסתיים בחוף הים בקופר.
ממלכת צרפת בעת החדשה המוקדמת, מתקופת הרנסאנס (בערך 1500–1550) ועד המהפכה (1789–1804), הייתה מונרכיה שנשלטה על ידי בית בורבון (ענף זוטר של בית קאפה).
זה מתאים למה שנקרא Ancien Régime ("המלוכה הישנה").
שטחה של צרפת בתקופה זו גדל עד שהוא כלל למעשה את היקף המדינה המודרנית, והוא כלל גם את שטחי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית הראשונה מעבר לים.
התקופה נשלטה על ידי דמותו של "מלך השמש", לואי ה-14 (שלטונו בשנים 1643–1715 היה אחד הארוכים בהיסטוריה), שהצליח לחסל את שרידי הפיאודליזם של ימי הביניים והקים מדינה ריכוזית תחת מונרכיה אבסולוטית, מערכת שתחזיק מעמד עד המהפכה הצרפתית ומעבר.
בנוסף, מחוזות מסוימים בתוך צרפת היו לכאורה מחוזות אישיים של משפחות אצילות (כמו מחוזות בורבון, מרשה, פורז ואוברן שהוחזקו על ידי בית בורבון עד שהפרובינציות שולבו בכוח בשטח המלכותי בשנת 1527 לאחר נפילת שארל השלישי, דוכס בורבון).
בסוף המאה ה-15, והמאות ה-16 וה-17, צרפת תעבור התרחבות טריטוריאלית מסיבית וניסיון לשלב טוב יותר את המחוזות שלה לכדי מינהל מושלם.
במהלך תקופה זו, צרפת התרחבה כמעט להיקף הטריטוריאלי המודרני שלה באמצעות רכישת פיקרדי, בורגונדי, אנז'ו, מיין, פרובאנס, ברטאן, פראנש-קונטה, פלנדריה הצרפתית, נווארה, רוסיון, דוכסות לורן, אלזס וקורסיקה.
תחת אנרי השני – קאלה, שלוש הבישופויות (1552)
תחת לואי ה-13 – בארן ונווארה (1620, בשליטה צרפתית מאז 1589 כחלק מרכושו של אנרי הרביעי)
הסכם הפירנאים (1659) – ארטואה, צפון קטלוניה (רוסיון, סרדן)
רק דוכסות סבויה, העיר ניס ונחלה אפיפיורית קטנה (אזור אביניון) ונחלות מחוץ לגבולות המדינה יירכשו מאוחר יותר.
(למפה של מחוזות צרפתיים היסטוריים, ראה מחוזות צרפת).
צרפת החלה גם בחיפושים, קולוניזציה וחילופי מסחר עם אמריקה (צרפת החדשה, לואיזיאנה, מרטיניק, גוואדלופ, האיטי, גיאנה הצרפתית), הודו (פונדיצ'רי), האוקיינוס ההודי , המזרח הרחוק וכמה עמדות מסחר באפריקה.
למרות שפריז הייתה בירת צרפת, מלכי ולואה המאוחרים יותר נטשו את העיר כמקום מגוריהם העיקרי, והעדיפו במקומה טירות שונות של עמק הלואר והאזור הכפרי של פריז.
אנרי הרביעי הפך את פריז למגוריו העיקריים (מקדם תנופת בנייה גדולה באחוזות פרטיות), אך לואי ה-14 שוב פרש מהעיר בעשורים האחרונים של שלטונו וורסאי הפכה למושב העיקרי של המלוכה הצרפתית במשך רוב המאה שלאחר מכן.
המערכת המנהלית והמשפטית בצרפת בתקופה זו נקראת בדרך כלל ה-Ancien Régime.
המוות השחור הרג כשליש מאוכלוסיית צרפת מאז הופעתו ב-1348. מלחמת מאה השנים במקביל האטה את ההתאוששות.
רק בתחילת המאה ה-16 האוכלוסייה התאוששה לרמות של אמצע המאה ה-14.
עם אוכלוסייה מוערכת של 11 מיליון בשנת 1400, 20 מיליון במאה ה-17 ו-28 מיליון בשנת 1789, עד 1795 הייתה צרפת המדינה המאוכלסת ביותר באירופה (אפילו לפני רוסיה הצארית וכפול מגודלה של בריטניה או הרפובליקה ההולנדית) והמדינה השלישית הכי מאוכלסת בעולם, מאחורי סין והודו בלבד.
שינויים דמוגרפיים אלה הובילו גם לגידול מסיבי באוכלוסיות העירוניות, אם כי בסך הכול צרפת נותרה מדינה כפרית עמוקה.
ערים גדולות אחרות בצרפת כוללות את ליון, רואן, בורדו, טולוז ומרסיי.
במאות אלו נראו מספר תקופות של מגפות ויבול גרוע עקב מלחמות ושינויי אקלים.
(היסטוריונים מדברים על התקופה 1550–1850 כ"עידן הקרח הקטן").
בחורף הקשה ביותר של 1709 איבדה צרפת 3.5% מאוכלוסייתה.
ב-300 השנים האחרונות, אף תקופה לא הייתה קטלנית באופן יחסי עבור הצרפתים, כולל שתי מלחמות העולם.
מבחינה לשונית, ההבדלים בצרפת היו קיצוניים.
לפני הרנסאנס, השפה המדוברת בצפון צרפת הייתה אוסף של דיאלקטים שונים שנקראו שפות אויל ואילו השפה הכתובה והמנהלית נותרו לטינית.
עד המאה ה-16, התפתחה צורה סטנדרטית של צרפתית (שנקראת צרפתית תיכונה) שתהיה הבסיס לצרפתית ה"מודרנית" הסטנדרטית של המאה ה-17 וה-18, אשר בתורה הפכה ללינגואה פרנקה של יבשת אירופה.
(ב-1539, עם פקודת וילר-קוטרט, פרנסואה הראשון, מלך צרפת הפך את הצרפתית לבדה לשפה למעשים חוקיים ומשפטיים).
למרות זאת, בשנת 1790, רק מחצית מהאוכלוסייה דיברה או הבינה צרפתית תקנית.
החצי הדרומי של המדינה המשיך לדבר שפות אוקסיטניות (כגון פרובנסית), ותושבים אחרים דיברו ברטונית, קטלאנית, בסקית, הולנדית (מערב פלמית) ופרנקו-פרובנסאלית.
בצפון צרפת המשיכו לדבר דיאלקטים אזוריים של לשונות ד'איל השונות בקהילות כפריות.
במהלך המהפכה הצרפתית קודמה הוראת הצרפתית בכל בתי הספר.
הצרפתית שנכנסה לשימוש במערכת המשפט, הייתה שונה מהצרפתית שדוברה בבתי המשפט של צרפת לפני המהפכה.
כמו הנואמים במהלך המהפכה הצרפתית, ההגייה של כל הברה תהפוך לשפה החדשה.
צרפת לא תהפוך למדינה מאוחדת מבחינה לשונית עד סוף המאה ה-19.
ה-Ancien Regime, המונח הצרפתי המתואר באנגלית כ-"Old Rule", "Old Kingdom", או פשוט "Old Regime", מתייחס בעיקר למערכת האריסטוקרטית, החברתית והפוליטית שהוקמה בצרפת מהמאה ה-15 (בערך) ועד המאה ה-18. תחת שושלות ולואה המאוחרת ובורבון.
המבנים האדמיניסטרטיביים והחברתיים של המשטר העתיק היו תוצאה של שנים של בניית מדינה, פעולות חקיקה (כמו פקודת Villers-Cotterêts), סכסוכים פנימיים ומלחמות אזרחים, אך הם נותרו טלאים מבלבלים של פריבילגיות מקומיות והבדלים היסטוריים עד שהמהפכה הצרפתית התרחשה בזמן קיצוני של דיכוי חוסר הקוהרנטיות המנהלית.
שלום אטאפלה (1492) מסמן, עבור חלקם, את תחילתה של התקופה המודרנית המוקדמת בצרפת.
כשהמאה ה-15 התקרבה לסיומה, מלכי צרפת יכלו לבטוח בעובדה שאנגליה גורשה בעיקר משטחם ולכן יכלו כעת לצאת למדיניות חוץ מרחיבה.
פלישת שארל השמיני לאיטליה ב-1494 החלה 62 שנות מלחמה עם ההבסבורגים (מלחמות איטליה).
למרות תחילתה של התאוששות דמוגרפית וכלכלית מהירה לאחר המוות השחור של המאה ה-14, ההישגים של חצי המאה הקודמת סוכנו על ידי סדרה ממושכת נוספת של סכסוכים, מלחמות איטליה (1494–1559), שבהן מאמצי צרפת להשיג דומיננטיות הסתיים בכוחם המוגבר של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה ההבסבורגית.
בשנת 1445, הצעדים הראשונים נעשו לקראת יצירת צבא סדיר מתוך להקות שכירי חרב ממושמעות גרועות שעליהן הסתמכו מלכי צרפת באופן מסורתי.
החלוקה של ימי הביניים של החברה ל"אלה שנלחמו (אצולה), אלה שהתפללו (אנשי דת), ואלה שעבדו (כל השאר)" עדיין החזיקה מעמד ולוחמה נחשבה לנחלתם של האצילים.
שארל השמיני צעד לתוך איטליה עם כוח ליבה המורכב מפרשים אצילים וחיילים רגליים לא אצילים, אך עם הזמן התחזק תפקידם של האחרונים, כך שבאמצע המאה ה-16 היה לצרפת צבא קבע של 5,000 פרשים ו-30,000 חיל רגלים.
הצבא אורגן מחדש ממערכת של לגיונות שגויסו לפי פרובינציה (לגיון נורמני, לגיון גאסקוני וכו') לרגימנטים, הסדר שנמשך גם במאה הבאה.
עם זאת, האצולה והחיילים היו לעיתים קרובות לא נאמנים למלך, אם לא מרדניים לחלוטין, ונדרשה רפורמה נוספת בצבא של לואי ה-14 כדי להפוך לבסוף את הצבא הצרפתי לכוח צייתן.
לודוביקו ספורצה, הדוכס ממילאנו, שחיפש בעל ברית נגד הרפובליקה של ונציה, עודד את שארל השמיני, מלך צרפת לפלוש לאיטליה, תוך שימוש בתביעה של אנז'ו לכס המלכות של נאפולי, שהיה אז בשליטה אראגונית, כעילה.
כשפרדיננדו הראשון, מלך נאפולי מת ב-1494, פלש שארל לחצי האי.
במשך מספר חודשים עברו כוחות צרפתים דרך איטליה כמעט ללא התנגדות, מכיוון שצבאות ה"קונדוטיירי" של מדינות העיר האיטלקיות לא הצליחו להתנגד להם.
ההדחה שלהם מנאפולי עוררה לבסוף תגובה, והליגה של ונציה הוקמה נגדם.
חיילים איטלקיים הביסו את הצרפתים בקרב פורנובו, ואילצו את שארל לסגת לצרפת.
לודוביקו, לאחר שבגד בצרפתים בפורנובו, שמר על כסאו עד 1499, כאשר יורשו של שארל, לואי השנים עשר, מלך צרפת, פלש ללומברדיה וכבש את מילאנו.
בשנת 1500, לואי השנים עשר, לאחר שהגיע להסכם עם פרננדו השני, מלך אראגון לחלוקת נאפולי, צעד דרומה ממילאנו.
עד 1502, כוחות צרפתיים ואראגונים משולבים השתלטו על הממלכה; חילוקי דעות לגבי תנאי החלוקה הובילו למלחמה בין לואי לפרננדו.
עד 1503, לואי, לאחר שהובס בקרב סרינולה ובקרב גאריגליאנו, נסוג מנאפולי, שנותרה בשליטתו של המשנה למלך הספרדי, רמון דה קרדונה.
כוחות צרפתיים בפיקודו של גסטון דה פואה הנחילו תבוסה מוחצת לצבא ספרדי בקרב רוונה ב-1512, אך פואה נהרג במהלך הקרב, והצרפתים נסוגו מאיטליה בגלל פלישה של השווייצרים למילאנו שהשיבה את לכס מלכות מילאנו.
הליגה של קמברה, התפרקה לאחר הניצחון בגלל מחלוקת על חלוקת השלל, ובשנת 1513 התחברה ונציה עם צרפת, והסכימה לחלק את לומברדיה ביניהן.
לואי ערך פלישה נוספת למילאנו, אך הובס בקרב נוברה, שבעקבותיו הגיעו במהירות סדרה של ניצחונות של הליגה הקדושה בלה מוטה, גינגאט ופלודן, שבה הובסו הכוחות הצרפתים, הוונציאניים והסקוטים באופן מכריע.
עם זאת, מותו של האפיפיור יוליוס השני הותיר את הליגה ללא מנהיגות יעילה, וכאשר יורשו של לואי, פרנסואה הראשון, הביס את השווייצרים במריניאנו בשנת 1515, הליגה קרסה, ועל פי הסכמי נויון ובריסל, נכנעה לצרפת ולוונציה כל צפון איטליה.
הכתרתו של קרלוס מספרד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, עמדה בה חפץ פרנסואה, הובילה לקריסת היחסים בין צרפת להבסבורגים.
בשנת 1519, פלישה ספרדית לנווארה, שהייתה באופן רשמי פייף צרפתי, סיפקה לפרנסואה עילה לפתיחת מלחמה כללית; כוחות צרפתים שטפו לתוך איטליה והחלו במסע להרחקת קרל מנאפולי.
עם זאת, הצרפתים לא היו מתואמים וטקטיקת הטרצ'יו הספרדית המפותחת לחלוטין הביסה אותם, והם ספגו סדרה של תבוסות משתקות בביקוקה ובססיה נגד חיילים ספרדים תחת פרננדו ד'אבלוס.
כשמילאנו עצמה מאוימת, פרנסואה הוביל אישית צבא צרפתי לתוך לומברדיה ב-1525, רק כדי להיות מובס וליפול בשבי בקרב פאביה; כשהוא כלוא במדריד, הסכים פרנסואה לוויתורים נרחבים על שטחיו האיטלקיים ב"חוזה מדריד" (1526).
המלחמה השלישית בין קרל ופרנסואה החלה עם מותו של פרנצ'סקו השני ספורצה, דוכס מילאנו.
כאשר בנו של קרל פיליפ ירש את הדוכסות, פרנסואה פלש לאיטליה, וכבש את טורינו, אך לא הצליח להשתלט על מילאנו.
בתגובה פלש קרל לפרובאנס, והתקדם לאקס-אן-פרובאנס, אך נסוג לספרד במקום לתקוף את אביניון המבוצרת.
שביתת הנשק של ניס סיימה את המלחמה, הותירה את טורינו בידי צרפת אך לא חוללה שינוי משמעותי במפת איטליה.
פרנסואה, שהתחבר עם סולימאן הראשון מהאימפריה העות'מאנית, פתח בפלישה סופית לאיטליה.
צי פרנקו-עות'מאני כבש את העיר ניס באוגוסט 1543, והטיל מצור על המצודה.
המגינים קיבלו הקלה תוך חודש.
הצרפתים, בפיקודו של פרנסואה, הרוזן ד'אנג'יין, הביסו צבא קיסרי בקרב סרסול ב-1544, אך הצרפתים לא הצליחו לחדור יותר לתוך לומברדיה.
קרל והנרי השמיני, מלך אנגליה המשיכו לפלוש לצפון צרפת, תוך שהם תפסו את בולון וסואסון.
חוסר שיתוף פעולה בין הצבאות הספרדיים והאנגלים, יחד עם התקפות עות'מאניות אגרסיביות יותר ויותר, הובילו את קרל לנטוש את הכיבושים הללו, ולהחזיר את המצב לקדמותו.
בשנת 1547, אנרי השני, מלך צרפת, שירש את פרנסואה על כס המלכות, הכריז מלחמה נגד קרל בכוונה לכבוש מחדש את איטליה ולהבטיח את השליטה הצרפתית, ולא הבסבורגית, בענייני אירופה.
מתקפה מוקדמת נגד לורן הצליחה, אך ניסיון הפלישה הצרפתית לטוסקנה ב-1553 הובס בקרב מרציאנו.
התפטרותו של קרל ב-1556 פיצלה את האימפריה ההבסבורגית בין פליפה השני, מלך ספרד לפרדיננד הראשון, והעבירה את מוקד המלחמה לפלנדריה, שם פליפה, בשיתוף עם אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, הביס את הצרפתים בסן-קנטן.
כניסתה של אנגליה למלחמה מאוחר יותר באותה שנה הובילה לכיבוש הצרפתי של קאלה, הנחלה האחרונה של אנגליה ביבשת הצרפתית, וצבאות צרפת כבשו נחלות של ספרד בארצות השפלה.
למרות הניצחונות, אנרי הסכים לותר על כל תביעה באיטליה בשלום קאטו-קמברזי, בגלל קשיים כספיים ומתחים דתיים בתוך צרפת, שהגיעו לשיאם במלחמות הדת בצרפת.
בקושי הסתיימו מלחמות איטליה, כאשר צרפת נקלעה למשבר פנימי עם השלכות מרחיקות לכת.
למרות הסיום של קונקורדט בין צרפת לאפיפיור (1516), שהעניק לכתר כוח ללא תחרות במינויים בכירים בכנסייה, צרפת הושפעה עמוקות מניסיונה של הרפורמציה הפרוטסטנטית לשבור את אחדות אירופה הקתולית.
מיעוט פרוטסטנטי גדל והולך (לימים זכה לכינוי ההוגנוטים) התמודד עם דיכוי קשה מתמיד תחת שלטונו של בנו של פרנסואה הראשון , המלך אנרי השני.
לאחר מותו המצער של אנרי השני בתחרות, המדינה נשלטה על ידי אלמנתו קטרינה דה מדיצ'י ובניה פרנסואה השני, שארל התשיעי ואנרי השלישי.
התגובה הקתולית המחודשת בראשות הדוכסים החזקים מגיז הגיעה לשיאה בטבח בהוגנוטים (1562), שהחלה את הראשונה מבין מלחמות הדת בצרפת, שבמהלכן התערבו כוחות אנגלים, גרמנים וספרדים לצד הכוחות הפרוטסטנטים והקתולים היריבים.
בניגוד למונרכיה אבסולוטית, המונרכיסטים ההוגנוטים הגדירו במהלך תקופה זו את זכות המרד ואת הלגיטימיות של רצח עריצות.
מלחמות הדת הגיעו לשיא במלחמת מלחמת שלושת האנרים שבה אנרי השלישי רצח את אנרי דה גיז, מנהיג הליגה הקתולית הנתמכת על ידי ספרד, והמלך נרצח בתגובה.
הפיוס של צרפת תחת אנרי הרביעי הניחה חלק ניכר מהקרקע לתחילת עלייתה של צרפת להגמוניה האירופית.
אנרי, שהיה אחד ממלכי צרפת הנערצים ביותר, נדקר אנושות על ידי קנאי קתולי בשנת 1610 בזמן שהמלחמה עם ספרד איימה.
צרות התפתחו בהדרגה במהלך העוצרות בראשות מלכתו מארי דה מדיצ'י.
צרפת שגשגה במהלך כל המאה ה-17 מלבד סוף המאה ה-17: הצרפתים החלו לסחור בהודו ובמדגסקר, ייסדו את קוויבק וחדרו לאגמים הגדולים ולמיסיסיפי של צפון אמריקה, הקימו כלכלות מטעים באיי הודו המערבית והרחיבו את קשרי הסחר שלהם בלבנט והגדילו את צי הסוחר שלהם.
בנו של אנרי הרביעי לואי השלושה עשר והשר שלו (1624–1642) הקרדינל רישלייה, פיתחו מדיניות נגד ספרד והקיסר הגרמני במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648) שפרצה בין אדמות האימפריה הרומית הקדושה של גרמניה.
מרד הוגנוטים בגיבוי אנגלי (1625–1628) הובס, צרפת התערבה ישירות (1635) בסכסוך האירופי הרחב יותר בעקבות כישלונה של שוודיה בעלת בריתה (הפרוטסטנטית) לבנות על הצלחתה הראשונית.
לאחר מות המלך והקרדינל כאחד, שלום וסטפאליה (1648) הבטיח קבלה אוניברסלית של הפיצול הפוליטי והדתי של גרמניה, אך העוצרות של אן מאוסטריה והשר שלה הקרדינל מאזארן חוו מרד אזרחי המכונה הפרונד (1648–1653) שהתרחב למלחמה צרפתית-ספרדית (1653–1659).
הסכם הפירנאים (1659) קיבע את תפיסת השטח הספרדי של רוסיון (1642) על ידי צרפת לאחר ריסוק הרפובליקה הקטלאנית הארעית והוביל תקופה קצרה של שלום.
במשך רוב תקופת שלטונו של לואי ה-14 (1643–1715), הייתה צרפת המעצמה הדומיננטית באירופה, בסיוע הדיפלומטיה של יורשו של רישלייה (1642–1661) הקרדינל מאזארן והמדיניות הכלכלית (1661–1683) של קולבר.
ניסיונותיו של קולבר לקדם צמיחה כלכלית ויצירת תעשיות חדשות לא זכו להצלחה גדולה, וצרפת לא עברה שום סוג של מהפכה תעשייתית בתקופת שלטונו של לואי ה-14. ואכן, חלק גדול מהאזור הכפרי של צרפת בתקופה זו נותר עני ומאוכלס יתר על המידה.
ההתנגדות של איכרים לאמץ את תפוח האדמה, על פי כמה אפולוגטיקנים מלוכניים, וחידושים חקלאיים חדשים אחרים תוך המשך הסתמכות על גידולי דגנים הובילו לרעב קטסטרופלי חוזר ונשנה זמן רב לאחר שפסק בשאר מערב אירופה.
לפני שלטונו של לואי ה-14, חיילים צרפתים יצאו לעיתים קרובות לקרב יחפים וללא נשק.
מצד שני, שיעור הילודה הגבוה של צרפת עד המאה ה-18 הוכיח את עצמו כמועיל לשליטיה, שכן המשמעות הייתה שהמדינה יכולה להעמיד צבאות גדולים יותר משכנותיה.
למעשה, מדיניות החוץ של המלך, כמו גם פרויקטי החצר והבנייה המפוארים שלו, הותירו את המדינה בחובות עצומים.
ארמון ורסאי זכה לביקורת כאקסטרווגנטי מדי גם בזמן שהיה עדיין בבנייה, אבל עשרות חיקויים נבנו ברחבי אירופה.
מלחמה מחודשת (מלחמת השחרור 1667–1668 וצרפת-הולנד 1672–1678) הביאה הישגים טריטוריאליים נוספים (ארטואה ומערב פלנדריה והמחוז החופשי בורגונדי, שהושארו בידי האימפריה ב-1482), אך במחיר של התנגדות מתואמת יותר ויותר של מעצמות יריבות.
התרבות הצרפתית הייתה חלק מההגמוניה הצרפתית.
בתחילת המאה ציירים צרפתים נאלצו לנסוע לרומא כדי להשיל את הפרובינציאליות שלהם (ניקולה פוסין, קלוד לורן), אבל סימון וואה החזיר הביתה את הטעם של הבארוק הקלאסי שיאפיין את הבארוק הצרפתי, שהתגלם באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז, בציור של שארל לה ברן והפסל של פרנסואה ז'ירדון.
עם ארמון לוקסמבורג, שאטו דה מאיסון ווו-לה-ויקונט, האדריכלות הקלאסית הצרפתית זכתה להערצה בחו"ל עוד לפני הקמתה של ורסאי או שדרת העמודים בלובר של קלוד פרו.
תרבות הסלונים הפריזאית קבעה סטנדרטים של טעם מפלה משנות ה-30 של המאה ה-17, ועם פסקל, דקארט, בל, קורניי, רסין ומולייר, צרפת הפכה למרכז התרבותי של אירופה.
במאמץ למנוע מהאצולה להתקומם ולערער על סמכותו, יישם לואי שיטה משוכללת ביותר של נימוסי חצר המלוכה מתוך מחשבה שלימוד זה יתפוס את רוב זמנם של האצילים והם לא יוכלו לתכנן מרד.
בתחילת המאה ה-18, האצולה בצרפת סורסה למעשה ולעולם לא תהיה לה יותר כוח מהכתר.
כמו כן, לואי העניק ברצון תוארי אצולה לאלה שעשו שירות מכובד למדינה כדי שלא תהפוך לקאסטה סגורה ואפשר היה לפשוטי העם לעלות בדרגות החברתיות.