tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתפקיד זה הנהיג לראשונה בישראל את השירות ללקוחות על ידי "טלרים".
מאוחר יותר הנחה את הכנסת מנגנון המסחר של "כרוז ממוחשב" (כר"ם) בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' רוברט ב.
וילסון וקנת' ארו (לימים חתני פרס נובל לכלכלה), בחנה את מחירי המניות ומדיניות הפירמה במערכת של שוק הון לא לגמרי משוכלל, המאופיין על ידי מה שלימים יוגדר בתור "אינפורמציה לא סימטרית".
בפרט, המחקר מראה איך יושפעו החלטות ההשקעה וגיוס ההון מהערכת המנהל את הקצב שבו המידע יגיע עם הזמן לכלל המשקיעים.
להלן כמה מנושאי המחקר העיקריים בעבודתו המדעית במהלך השנים:
השפעת הסיכון על מחירי ניירות ערך
בז'ה תרם למודל המרכזי של לינטנר ושארפ (CAPM), המראה כי גורם הסיכון הקובע לעניין המחיר הוא לא ה"שונות" העצמית של התקבולים הצפויים אלא "השונות המשותפת" עם תשואת השוק כולו.
בנוסף, הוא הראה כי, גם ללא ההנחות המגבילות של מודל CAPM, בכל מערכת של מחירי שיווי משקל ה"ניכוי לסיכון" (risk discount) נקבע על פי השונות המשותפת עם משתנה מקרי אופייני לשוק כולו, משתנה אשר תלוי ב"רמת הרווחה" במשק במצבים השונים העשויים להתממש בעתיד.
רק בתנאים המיוחדים של CAPM משתנה מקרי זה תואם את תשואת השוק.
בעבודה אחרת הראה איך אותו משתנה, הקשור ב"ניכוי לסיכון", ממלא תפקיד מרכזי במבנה העיתי של שערי הריבית לאג"ח נטול סיכון.
בשנות השבעים והשמונים קם והתפתח בתורת המימון ענף חדש המתמקד בתהליך המסחר בניירות ערך ברמת העסקה, ובמנגנון שבאמצעותו מגיעות פקודות המשקיעים לכלל ביצוע.
בז'ה היה מן היוזמים והחוקרים הראשונים בתחום זה, שהפך לחלק מרכזי מתורת המימון וקיבל את השם "המיקרוסטרוקטורה" של שוק ההון (Securities Markets' Microstructure).
הוא השווה מנגנוני מסחר שונים ובחן אילו סוגי משקיעים יעדיפו אילו מנגנונים.
כמו כן חקר איך ישפיע "עושה שוק" ממוסד על יעילות שוק ההון, ובחן את האפשרות למסד פונקציה כזו שתופעל על ידי מחשב בצורה מתוכנתת מראש (בחלוף השנים, ועם הפריצה הגדולה בכוח המחשוב, פועלים רוב המשקיעים הגדולים בצורה מתוכנתת כ"עושי-שוק" מיוזמה עצמית).
בעבודה אחרת בחן כיצד התנהגותם של משקיעים המנסים לנצל את המגמה הרגעית במחיר המניה עשויה להביא לתנודתיות ואי יציבות בשוק ההון.
בשנות השמונים, עם התעצמות הקשר בין שוקי ההון השונים ב"כפר הגלובלי" הציע מודל שיעריך את "הקרבה" בין שווקים לא על בסיס גאוגרפי אלא על בסיס הדינמיקה ההדדית של שינויי המחירים, ובחן איך האינטראקציה בין השווקים משפיעה על היעילות.
בשנות השבעים הוצעו מספר מודלים תאורטיים (הבולט ביניהם של סנפורד גרוסמן ) שבהם המחיר בשיווי משקל משקף את טיב הנכס בצורה מושלמת, או לפחות בצורה כמעט מושלמת, המייתרת כל שימוש נוסף במידע האישי של מי מן המשקיעים ("סטטיסטי מספיק").
מודל כזה הוא פרדוקסאלי, כי אם למידע של המשקיעים אין שימוש אזי אין לשום משקיע סיבה לאסוף את המידע, ואם המשקיעים לא יאספו מידע איך יוכל המחיר לשקף את טיב הנכס?
בז'ה הראה כי הפרדוקס נובע מכך שהמודלים האלה מתעלמים מן התהליך של קביעת המחיר, והוכיח כי בכל תהליך שבו המחיר נקבע רק כתוצאה מן הביקושים של משקיעים הפועלים באופן חפשי לפי האינטרסים שלהם אין המחיר יכול להיות "סטטיסטי מספיק" למידע של המשקיעים.
בעקבות זאת הציע רדנר שינוי של הגדרת "מחיר שיווי משקל", וקרא למודלים שבהם המחיר מותנה רק באיזון של הביקוש וההיצע "שיווי משקל במובן הרחב".
(1) עקרון "השמרנות" מכתיב רישום נכסים במאזן לפי הנמוך מבין העלות ההיסטורית או ערך השוק הנוכחי, וזה גורם להטיה שיטתית כלפי מטה.
בז'ה הראה כי בתנאים מסוימים הטיה מוגבלת זו דווקא משפרת את האינפורמטיביות של הדיווח.
בז'ה הראה מתי הקצאת העלויות המשותפות בין הפעילויות היא דרך "יעילה" לוודא שכל הפעילויות הן אמנם רווחיות, במובן זה שאין שום פרוצדורה אפקטיבית יותר במשפחה רחבה של תהליכי בקרה ארגוניים.
(3) לפי העיקרון הבסיסי של החשבונאות, הרישומים בדו"חות הכספיים מבוססים על הערכים שבהם בוצעו העסקאות בעבר.
בתנאי אינפלציה גורם הדבר לעיוותים בגלל ההבדלים בין המועדים שבהם נעשו עסקות שונות.
בז'ה הציג הערכה תאורטית איך משתנים העיוותים בחלקים שונים של הדו"חות הכספיים (של פירמה "סכמאטית") עם השתנות קצב האינפלציה.
חקר ביצועים של מערכות שרות, ייצור ותחזוקה
(1) תורים: המתנה בתור כרוכה בעלויות.
בז'ה הראה למי ראוי להעניק "עדיפות" בתור לשירות, על בסיס עלויות ההמתנה שלו וזמן השירות שהוא נזקק לו.
כן הראה כיצד ראוי לשנות את קצב השירות (כאשר הדבר ניתן) על בסיס מספר הלקוחות הממתינים בתור ברגע נתון.
(2) ייצור לפי הזמנה: כאשר חייבים לספק כמות נדרשת של פריטים תקינים, והייצור נעשה ב"סדרות" אשר גודלן נקבע מראש, יש להתחשב בזמן קביעת גודל הסדרה באפשרות שחלק מן הפריטים יהיו פסולים.
בז'ה ניתח איך הגודל האופטימלי של סדרת הייצור תלוי ביתרת הביקוש שיש לספק, וזאת בתהליכי ייצור שבהם ההסתברויות לפגם בפריטים עוקבים הן בלתי תלויות, ובכאלה שבהם כשל הגורם לפגם בפריט כלשהו גורר פגמים בכל הפריטים העוקבים (התוצאות שונות באופן קטבי).
(3) תחזוקה: במערכות שבהן יש אפשרות של "כשל" בהסתברות המשתנה אקראית עם הזמן, רצוי להחליף את המערכת בחדשה מבעוד מועד, אבל לא רצוי לעשות זאת מוקדם מדי.
בז'ה הציג מדיניות החלפה אופטימאלית למערכות "מרקוביות" שבהן ההסתברות לכשל אינה בהכרח עולה מונוטונית עם הזמן, והראה מתי (ואיך) הגבלת ההסתברות לכשל שקולה בעצם להערכה של עלות הכשל יחסית לעלות ההחלפה.
בתורת ההחלטות האינטראקטיביות ("תורת המשחקים"), שיווי משקל נאש הוא מושג יסוד בהערכת תוצאות שאינן בסתירה עצמית.
עם זאת, שיווי משקל נאש מקבל בהרבה מקרים (גם) תוצאות לא אינטואיטיביות בעליל, ובמקרים אחרים לא מקבל תוצאות המתבקשות אינטואיטיבית.
ריינהרד זלטן הראה כי תוצאות בלתי אינטואיטיביות רבות של שיווי משקל נאש ניתנות לאלימינציה אם מביאים בחשבון שהמחליטים עלולים "לטעות" בבצוע הפעולה הרצויה, אפילו שההסתברות לטעות כזאת שואפת לאפס ("היד הרועדת").
בז'ה בחן מה עשוי לקרות אם ההסתברות לטעות, קטנה ככל שתהיה, איננה שואפת לאפס אלא תלויה בעלות הנזק מן השגיאה.
הוא הראה שבמודל כזה הרבה תוצאות בלתי- אינטואיטיביות נמנעות, ובמקרים אחרים מתאפשרות תוצאות אינטואיטיביות מתבקשות (שנמנעו קודם לכן).
בפרט, בפרדיגמה האוניברסלית הקלאסית של "דילמת האסיר", כאשר נזק מאי-שיתוף-פעולה הוא מספיק גדול המודל של בז'ה מקבל שיתוף פעולה כשיווי משקל יחיד, למרות שלכל אחד מן הצדדים כדאי לכאורה "לבגוד".
אברהם ארליך (1907 – 5 באוגוסט 1967) היה מהנדס אזרחי ומהנדס מים ישראלי, מחלוצי פיתוח משק המים בישראל ומהמהנדסים הבכירים של עיריית חיפה.
הוא נמנה עם קומץ המומחים המוניציפליים שהוכשרו וצברו ניסיון בעיריית חיפה המעורבת בתקופת המנדט בהדרכת ממונים בריטים.
אברהם ארליך נולד בשנת 1907 בבנדין, פולין.
בילדותו התחנך בגימנסיה העברית "יבנה" בעיר הולדתו, והצטרף לתנועת הנוער הציונית, שם למד עברית כהכנה לעלייתו לארץ ישראל.
בשנת 1925 עלה לארץ והתקבל ללימודים בטכניון בחיפה, שזה עתה נפתח.
הוא היה בין בוגרי המחזור השלישי של הטכניון במגמת הנדסת מים והנדסה אזרחית.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בעיריית חיפה המנדטורית כמהנדס מן המניין.
כמהנדס אזרחי, השתתף ארליך בתכנון ובניית רחובות מרכזיים בחיפה, בהם רחוב בלפור ושדרות האו"ם, אשר שימשו צירי תנועה חשובים להתפתחות העיר ולשכונת הכרמל המתפתחת.
בשנת 1939 בנה את ביתו בשכונת אחוזה שעל הכרמל.
בהמשך הקריירה שלו התמקד בתכנון משק המים של חיפה, תוך התמודדות עם האתגרים הטופוגרפיים של העיר.
מתוך הבנת מגבלות משאבי המים בישראל, הקדיש את מאמציו למציאת פתרונות חדשניים לשימור וניהול משק המים.
בשנת 1950 נסע לארצות הברית להשתלמות בנושא טיהור שפכים ושימוש חוזר במים להשקיה חקלאית.
ארליך היה מחלוצי רעיון מחזור המים באמצעות טיהור שפכים בישראל.
בשנת 1950 יזמה עיריית חיפה, בהובלתו של ארליך, את הקמת מכון טיהור השפכים.
הקשר עם חברת הייעוץ ההנדסי "אלכסנדר פוטר" מניו יורק נוצר באמצעות אגודת ידידי הטכניון.
התכנון המפורט של המכון נעשה בשנים 1951-1952, והבנייה החלה ב-1952 והסתיימה ב-1961. עלות הקמת המכון הייתה 8.5 מיליון לירות, והתקבל סיוע כספי מארצות הברית ומצרפת.
ארליך ראה במכון את מפעל חייו וחתר למנוע את זיהום החופים לצד סילוק הביוב.
הקמת המכון הייתה יוזמה חלוצית בתקופה שבה טרם היו תקנות מחייבות בנושא איכות השפכים.
המכון, שהוקם ליד בתי הזיקוק במפרץ חיפה, היה חדשני בתפיסתו וכלל:
ניצול עודפי הבוצה מהשפכים לייצור דשן אורגני
שימוש בגז מתאן שנפלט מהתהליך להפעלת הדיזל-גנרטורים של המשאבות
הובלת מי הקולחין להשקיה חקלאית ולבריכות אגירה של חברת "מקורות"
ארליך תרם רבות לפיתוח התשתיות בישראל, ובפרט בחיפה:
תכנון ופיתוח משק המים העירוני
חברות בוועדת פס"ח-מל"ח לניהול משק המים בעתות חירום במלחמת ששת הימים
במהלך עבודתו, היה ארליך מיודד עם המהנדס אלכסנדר זרחין, חלוץ בתחום התפלת מי ים.
זרחין הקים בשנת 1956 מתקן ניסיוני באילת, ששימש מודל למפעלי ההתפלה המודרניים.
שניהם נחשבים לחלוצי פיתוח משק המים בישראל.
אברהם ארליך נפטר בשנת 1967 בגיל 60, והותיר אחריו את רעייתו אסתר ארליך ואת ילדיו רותי טויסטר ועמוס ארבל.
מורשתו ניכרת במערכות טיהור השפכים, ניהול משק המים והתשתיות ההנדסיות שפיתח.
במכון לטיהור השפכים הוקם גלעד על שמו כ"ממייסדי ומקימי מכון הטיהור".
אברהם ארליק (1905–1991) היה אדריכל ומבקר אדריכלות ישראלי.
ארליק נולד בוורשה שבפולין והיגר לארץ ישראל ב-1926. את הכשרתו כאדריכל רכש בטכניון בחיפה, שם סיים במחזור השני.
עד 1948 עבד במשרדי תכנון שונים עד שבאותה שנה הצטרף כאדריכל במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי, בה שימש האדריכל שמואל מסטצ'קין כאדריכל ראשי.
בדומה לאדריכלים אחרים במחלקה, לא היה ארליק חבר קיבוץ אלא התגורר בתל אביב.
במהלך השנים הופקד על תכנון וליווי פרויקטים רבים בתנועה: מגורים, מבני ציבור, מתקני ספורט, חדרי אוכל, מוסדות תרבות ומבני תעשייה.
תכנוניו הצטיינו בפשטות ובפונקציונליות, וכמוכן סייע בהדרכה ועצה לאדריכלים הצעירים במחלקה.
לבד מתכנון, היה ארליק חבר קבוע בחוג חברי "צוותא" שייסד אברהם שלונסקי.
עם פרישתו לגמלאות הצטרף לסגל ההוראה בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב ובפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, שם לימד תולדות האדריכלות.
כמו כן, פרסם לאורך השנים מאמרים שונים בתחום האדריכלות הסוקרים ומעריכים אדריכלים שונים כמו זאב רכטר, יוסף ברלין ואריך מנדלסון וכן מבנים שונים כמו משכן נשיאי ישראל, תיאטרון ירושלים וככר אתרים.
ב-1983 כונסו מבחר ממאמריו בספר "על ארכיטקטורה ובינוי ערים" בהוצאת הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
ספר נוסף שכתב היה מונוגרפיה על האדריכל לאופולד קרקואר.
ארליק היה אביה של העיתונאית והמתרגמת עמירה שגב, וסבו של העורך והתסריטאי מולי שגב.
אחיו היה חתן פרס ישראל פרופ' דוד ארליק.
חדר אוכל, קיבוץ עין השופט
חדר אוכל, קיבוץ עין החורש
הרחבת חדר אוכל, קיבוץ בית אלפא
היכל הספורט "נעמן", מועצה אזורית מטה אשר
אולם ספורט סטנדרטי, נבנה בקיבוצים דן, יד מרדכי ובגבעתיים
בית חרושת תמה, קיבוץ משמר העמק
מבוא לארכיטקטורה: מושגי יסוד, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 1979.
על ארכיטקטורה ובינוי ערים, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, 1983.
לאופולד קרקואר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
הרצאות על ארכיטקטורה, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 1990.
שעורים בתולדות הארכיטקטורה: מצרים וקדמת אסיה.
הארכיטקטורה ביוון העתיקה, הוצאת מידות, 1970.
רבי אברהם בן יצחק בֶּדֶרְשִׂי (לעיתים: אברהם פרופיאט; בצרפתית: Abraham Bedersi; ~ד'תתק"ץ, 1230 – ~ה'ס', 1300) היה רב ומדקדק עברי, משורר ופייטן מחכמי יהדות פרובנס במאה ה-13.
מגיל צעיר התגורר בפרפיניאן והיה תלמידו של רבי יוסף האזובי.
עמד בקשר מכתבים עם יהודי ברצלונה ועם המקובל רבי טודרוס בן יוסף אבולעפיה.
רבים משיריו קובצו בידי בנו, רבי ידעיה הפניני.
החרב המתהפכת - קורות בית אביו ותולדות משוררי פרובנס וספרד שקדמו לו, כלולים בשיר בן 210 ("חרב" בגימטריה) בתים.
השיר נדפס כנספח לספרו "חותם תוכנית" מבואר בידי שמואל דוד לוצאטו.
חותם תוכנית - מילון לשמות נרדפים בכתבי הקודש
בקשת אלף אלפין - (בקשה ובה 1000 מילים שמתחילות כולן באות א'.
הרב אברהם ביג'אג'ו (1858 – 12 באוגוסט 1923) היה שד"ר ודיין, רב הקהילה היהודית בפארו שבפורטוגל, ומחשובי רבני העדה הספרדית בירושלים.
נולד בקושטא שבאימפריה העות'מאנית לאהרון ביג'אג'ו.
בילדותו עלה עם אביו לארץ ישראל והשתכן בירושלים.
בצעירותו למד בבית הספר דורש ציון ורכש שם בין היתר שליטה בשפות ערבית, צרפתית וטורקית.
לאחר שנישא בצעירותו, התגורר בשכונת נחלת שבעה בירושלים, ויצא לשליחויות שונות כשד"ר מטעם מוסדות ירושלים וחברון לארצות המזרח, חצי האי ערב, איראן, עיראק, הודו וסין.
בשנת 1897 שהה בשליחות במרקש שבמרוקו מטעם כוללות חברון.
בפעילותו בירושלים שימש כשוחט וכמוהל, וכגבאי בית החולים משגב לדך.
כן שימש כמורה צדק ודיין לצד הרב משה תג'יר והרב יצחק לבטון, ובהמשך לצד הרב בן ציון אברהם קואינקה.
בחודש ינואר 1912 נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים לצד הרבנים דוד פאפו, יוסף מרדכי הלוי, חנניה גבריאל, רפאל שלמה לניאדו ויוסף שאול אלישר.
בשלב מסוים עזב את ירושלים, ועבר להתגורר בפארו שבפורטוגל, שם שימש כרב ושוחט הקהילה היהודית במשך שנים רבות.
לאחר שבנו בן ה-19 ואשתו הראשונה נפטרו, נישא בשנית ונולדו לו בן ובת נוספים.
ושחטתם בזה - הלכות שחיטה, דינים ופסקים, הודפס על ידי קרובו הרב יהודה אלעזר, ירושלים ה'תרצ"ב
דרושים - מאה ואחד דרושים למועדים שונים
שמך אברהם - חידושים ופירוש על התנ"ך, פרקי אבות ודרושים
בנוסף חיבר ספר חידושים על הש"ס, ספר על חכמת הקבלה, ופירוש על התורה וחמש מגילות.
כן כתב בהמאסף בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה, שנה א'.
אברהם ביכלר (Adolf Büchler; י"ח בתשרי תרכ"ח/ 18 באוקטובר 1867 – כ"ט בשבט תרצ"ט/ 1939) היה חוקר במקצועות היהדות.
נולד בפריקופה , הונגריה (היום סלובקיה).
בצעירותו קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבה.
כבן עשרים בשנת 1887 החל את לימודי התאולוגיה בבית המדרש לרבנים בבודפשט, והיה תלמידם של בנימין זאב בכר ודוד קאופמן.
ולמד פילוסופיה אצל יצחק יהודה גולדציהר שהשפיע עליו.
ביכלר המשיך את לימודיו בבית המדרש לרבנים בברסלאו ולמד אצל ישראל לוי וצבי גרץ.
ב-1890 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת לייפציג בנושא "תולדות טעמי המקרא".
לימים נדפסה עבודתו זה בספר.
ביכלר חזר לבודפשט כדי לסיים את לימודי הרבנות שלו, וסיים את לימודיו כרב בשנת 1892. אחר כך נסע לאוקספורד במשך שנה, שם השתלם תחת דודו אדולף נויבאואר, ופרסם חיבור (באנגלית) בנושא "קריאת התורה וההפטרה במחזור תלת שנתי".
באותה שנה קיבל משרה כמורה בבית המדרש לרבנים בווינה, שם שימש כמרצה לתלמוד ותולדות ישראל במשך שלוש עשרה שנה.
ב-1906 נתמנה לסגן מנהל בבית המדרש לרבנים בלונדון (Jews' College) ומ-1907 היה למנהל המוסד.
במשרה זו כיהן עד סוף ימיו.
ביכלר פרסם ספרים (בעיקר בגרמנית) ומאמרים רבים בכתבי עת, ובספרי יובל.
שימש כחבר בוועד המפקח של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ארכיון הכולל תכתובות שלו שמור בספרייה הלאומית.
תורגם בידי נפתלי גינתון, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ו
Die Tobiaden und die Oniaden (משפחות טוביה ובני חוניו), וינה, 1899
אחד מספריו שתורגם לעברית – "עם הארץ הגלילי", (תרגם מגרמנית:ישראל אלדד), מוסד הרב קוק, ירושלים, תשכ"ד.
אברהם דוד "אייב" בים היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי שכיהן כראש עיריית ניו יורק בשנים 1974–1977.
בים נולד בלונדון, בשם אברהם דוד בירנבאום.
הוריו פיליפ ואסתר (לבית גולדפרב) היו יהודים שהיגרו מורשה לאנגליה.
שלושה חודשים לאחר לידתו עזבו הוריו את אנגליה ועברו לארצות הברית.
בים גדל בלואר איסט סייד בניו יורק, למד בסיטי קולג' של ניו יורק, ובשנת 1928 סיים שם בהצטיינות תואר ראשון בעסקים.
עוד כסטודנט הקים חברת ראיית חשבון.
לאחר לימודיו לימד בתיכון בשכונת ריצ'מונד היל בקווינס, בשנים 1929–1946. בשנים 1944–1945 לימד במקביל באוניברסיטת ראטגרס.
בשנים 1952–1961 כיהן כמנהל התקציב של ניו יורק.
בשנת 1965 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לראשות עיריית ניו יורק, אך לא נבחר.
בשנת 1973 נבחר לראשות עיריית ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית.
במהלך הקדנציה שלו נאלץ בים להתמודד עם המשבר הכספי הגדול של עיריית ניו יורק ולמנוע פשיטת רגל של העירייה.
בזמן כהונתו אירעה גם הפסקת החשמל בניו יורק בשנת 1977. עד סוף הקדנציה עברה קופת העירייה מגירעון של מיליארד וחצי דולר ליתרה של כמאתיים מיליון דולר.
טרם הבחירות של שנת 1977 הפסיד בים לאד קוץ' בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
בים היה ראש העיר היהודי השני של ניו יורק, לאחרי פיורלו לה גוארדיה.
בים היה נשוי למרי (לבית אייגרמן), ולהם שני בנים, אדמונד וברנרד.
הוא התגורר תחילה בקראון הייטס, ולאחר מכן עבר לפרוספקט פארק.
נפטר ב-10 בפברואר 2001, אחר שעבר ניתוח לב פתוח.
נקבר בבית הקברות ניו מונטיפיורי.
אברהם באראץ (Abraham Baratz: 14 בספטמבר 1895–1975) היה שחמטאי ופסל יהודי-רומני-צרפתי.
באראץ נולד באימפריה הרוסית, בחבל בסרביה, במחוז אוקניצה, בכפר ברנובה (Bîrnova), היום במולדובה.
לאחר מהפכת אוקטובר בסרביה החליטה להתאחד עם רומניה וכך הפך באראץ לאזרח רומני.
ב־1924 נסע לפריז, בצרפת, כדי להשלים את לימודיו באמנות, ונשאר שם לכל חייו.
באראץ היה אמן בינלאומי בשחמט, בעל מעמד מכובד בקהילת השחמט הבינלאומית.
הוא השתתף באליפות רומניה בשחמט וזכה במקום הראשון במשותף.
באראץ היה גם חבר במשלחות הרומניות לאולימפיאדת השחמט 1930, שהתקיימה בהמבורג ולאולימפיאדת השחמט 1931, שהתקיימה בפראג.
באראץ ניצח בטורניר פריז בשנים 1925 (יחד עם ויטלי הלברשטאדט), 1927 ו־1928.
באראץ החזיק סטודיו באזור מונמארטר והתמחה בו בפיסול ובעבודות קרמיקה.
חלק נכבד מיצירות האמנות שלו הן על נושא השחמט או דמויות של שחמטאים.
אברהם אריה לייב רוזן (ביידיש: אברהם אריה לייב "לייבוש" ראזען; ברומנית: Avraham Arie Leib Rosen; ט"ז ניסן תר"ל - ב' בתשרי תשי"ב, 10 באפריל 1870 – 2 באוקטובר 1951, בוקרשט) היה רב אורתודוקסי, יליד גליציה, שכיהן ברומניה כרב בבוהוש, כרב ואב"ד במוינשט (1903–1916) ובשנים 1916–1941 רב בעיר פלטיצ'ן.
בימי המשטר יון אנטונסקו נמלט מחבל מולדובה לבוקרשט.
בנו הצעיר ותלמידו, דוד משה רוזן כיהן בשנים 1948–1994 כרב הכולל או הרב הראשי של יהדות רומניה.
אברהם אריה לייב רוזן כתב את הספרים "שאגת אריה - באר אברהם" שפורסמו בחייו לפני מלחמת העולם הראשונה.
שאר כתביו, כולל ספר השו"ת "איתן אריה" הוצאו לאור במוסד הרב קוק בירושלים על ידי חתנו, הרב הראשי של סקוטלנד, זאב וולף גוטליב.
אברהם אריה לייב רוזן נולד ביאגיילניצה (יהילניציה), על יד צ'ורטקוב, במחוז טרנופיל.
אביו היה הרב נחמן צבי, המכונה "זיידע" ילינגר, חסיד של הרד"ם מצ'ורטקוב.
אמו הייתה חנייה יוטע הינדה לבית אויירבך, בתו של הרב נחמן זאב אויירבך ממונסטריץ'.
בילדותו הצטיין בלימודי תורה והתכתב עם רבנים ידועים.
בשנת 1901 נבחר לרב קהילת בוהוש וכעבור שנתיים הוזמן לעמוד בראש קהילת מוינשט.
נגד רבנותו במקום התעוררה מחלוקת מסוימת, מצד קבוצה שכינתה עצמה 'קהל עדת ישורון' שטענה שהרבנות צריכה לעבור בירושה לבנו של הרב הקודם.
הוא נשא בראשונה עם שרה, בת של הרב חיים יהושע, שהיה בנו של רבי שמריהו, האב"ד ממוסטי ויילקיה ונכד של הרב שמריהו מקמינקה.
שרה ילדה לו את בנו הבכור, אליהו רוזן, ששימש לימים כרבה של קהילת אושפיצין (אושוויץ או אושוויינצ'ים בפולין) ואת בתו חיה (קלרה) ליבשה, לימים חיה ליבשה בומבך שגרה בלבוב.
אחרי מות אשתו, התחתן הרב אברהם אריה רוזן עם טויבה, הבת של הרב שמחה יואל לקסנר מפוטיק.
מנישואים אלה נולדו בת – לאה, בן – דוד משה רוזן, לימים הרב הכולל של יהדות רומניה, ועוד בת – ברכה (בטי) שנישאה לרב הווינאי זאב וולף גוטליב, לימים אב"ד של ליברפול וגלאזגו והרב הראשי של סקוטלנד.
בשנת 1916 נבחר רוזן לרב בעיר פלטיצ'ן, שם פעל למשך 25 שנה, בין היתר בבית הכנסת "חב"ד".
בשנת תרפ"ט השתתף בכינוס השני של אגודת ישראל בווינה.
בגלל הרדיפות בשנת 1941 עזב רוזן את פלטיצ'ן כדי לעבור לבוקרשט, בירת רומניה, בה התגורר ועבד בנו משה.
בבוקרשט שימש אברהם אריה רוזן כרב בבתי הכנסת מלבי"ם ו"א.ל.
זיסו" וכמו כן בבית הכנסת ברחוב מירצ'ה וודה ובבית הכנסת שלו - ברחוב נגרו וודה.
בנו הבכור, אליהו רוזן, רב של קהילת אושפיצין, נספה בשואה עם כל משפחתו ובני קהילתו.
גם בתו מנישואיו הראשונים, חיה (קלרה) ליבשה בומבך נרצחה על ידי הנאצים בלבוב, יחד עם כל משפחתה.
הרב אברהם אריה לייב רוזן נפטר בבוקרשט בשנת 1951. בלילה השני של ראש השנה (ב' תשרי).
מאוחר יותר סידר בנו משה רוזן את העברת גופתו לקבורה לישראל.
נקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
1905 – שאגת אריה ובאר אברהם – כולל הספד לזכר הרב דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב, באתר HebrewBooks - פורסם בהוסיאטין
1976 – איתן אריה – שו"ת וחידושים בהלכה.
יצא לאור לאחר מותו על ידי חתנו הרב זאב וולף גוטליב, באתר אוצר החכמה.
אברהם אשר (בהולנדית: Abraham Asscher; 1880 – 1950) היה איש עסקים ואיש ציבור יהודי-הולנדי, מנהיג היודנראט בהולנד יחד עם דוד כהן.
בין 1917 ל־1940 כיהן במועצה המחוזית של צפון הולנד.
בנוסף היה פעיל במוסדות יהודיים ובתנועה הציונית, וביחד עם פרופ' דוד כהן ייסד את הוועדה לעניינים יהודיים מיוחדים בעקבות האירועים בגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
אשר היה איש ציבור יהודי בולט בהולנד לפני מלחמת העולם השנייה, ובעל אחד ממפעלי היהלומים המרכזיים באמסטרדם.
בשנת 1932 נבחר ליו"ר הוועדה המתמדת של ארגון הקהילות האשכנזיות וליו"ר מועצת קהילת אמסטרדם, ובכך הפך לדמות המובילה ביהדות הולנד.
עם פלישת גרמניה להולנד במאי 1940, נכבשה הולנד תוך ימים אחדים, והחלה מסכת רדיפות נגד היהודים.
בעקבות זאת פנו אברהם אשר ופרופ' דוד כהן לגרמנים בתור נציגי הקהילה היהודית.
בהמשך התברר הצורך בהקמת גוף מרכזי שייצג את כלל הארגונים היהודיים.
בנובמבר 1940 פוטרו כל הפקידים היהודים בשירות הציבורי, ובסוף ינואר 1941 התקיים מצעד של חברי התנועה הנאצית ההולנדית ברובע היהודי של אמסטרדם .
במהלך עימותים מול יושבי הרובע, נהרג חבר המפלגה הנאצית הנדריק קוט , והיהודים חששו שהדבר יביא לתגובה קשה של השלטונות.
פרופסור כהן נקרא אל השלטונות הגרמניים ואולץ לחתום על התחייבות שהיהודים ימסרו את נשקם.
הוא חתם, ובכך הודה בעצם שיש ליהודים נשק.
ההצהרה התייחסה רק ליהודים שגרו בשכונה של יודנראט.
בפברואר 1941 קיבלו אשר ופרופ' כהן על עצמם להקים את מועצת היהודים באמסטרדם, שמנתה 17 חברים.
השניים שימשו יושבי ראש משותפים.
הם שילבו את המנגנון של הוועדה לעניינים יהודיים מיוחדים של הוועד למען הפליטים יהודים שהם עמדו בראשו כתשתית ארגונית ליודסה ראט.
בעקבות מהומות פברואר 1941 הורה נציג האס־אס בהולנד על הקמת היודסה ראט – מועצה יהודית שמנתה נכבדי קהילה ורבנים.
בתחילה התבסס על תרומות, אך לאחר מכן הועברו אליו כספים מועטים מתוך רכוש היהודים שעבר "אריזציה", כלומר הוחרם על ידי הגרמנים.
היודסה ראט אף קיבל סמכות לגבות מיסים וחויב בדיווח כספי לגרמנים.
בראשית הדרך פעלו היודסה ראט והוועדה היהודית המתאמת במקביל ובשיתוף פעולה.
אך בעקבות חילוקי דעות בין הארגונים ביטלו הגרמנים את הוועדה היהודית המתאמת באוקטובר 1941. בהדרגה הפך לארגון הרשמי של יהודי הולנד, שהיה אחראי לכל תחומי חייהם – חינוך, מגורים, תנועה וסיוע לפליטים – ובכך נעשו היהודים תלויים בו.
במהלך 1941 סופח אליו הוועד למען פליטים יהודים, והוא קיבל אחריות רשמית גם על פליטים יהודים מגרמניה.
ילדים יהודים חויבו ללמוד רק בבתי ספר בפיקוח היודסה ראט, ולא הורשו לפנות לרשויות ההולנדיות או הגרמניות ישירות, אלא באמצעות היודסה ראט.
נדרש אישור מהיודסה ראט לצורך מעבר דירה או נסיעות מחוץ לעיר.
לצד מילוי הוראות הגרמנים, היודסה ראט פעל לייצג את האינטרסים של היהודים.
במרץ 1941 סונף הוועד למען פליטים יהודים באופן רשמי ליודסה-ראט בהוראת משטרת הביטחון הנאצית.
היודסה-ראט המשיך בפעילותו של ועד הפליטים, כאחראי הרשמי לסיוע לאלפי המהגרים היהודים הגרמנים ברחבי הולנד הכבושה, שחלקם היו עצמאיים וחלקם נמצאו במחנות מיוחדים לפליטים.
בסוף 1941 החליט ארתור זייס-אינקווארט להטיל עליו את האחריות על כל יהודי הולנד כולה, מבלי ששונה שמו ומבלי שהוענק לו מעמד משפטי.
בינואר 1942 החלו הנאצים לרכז את יהודי הולנד באמסטרדם, או במחנה וסטרבורק ליהודים חסרי נתינות.
בהמשך הקימו הנאצים מחנה סמוך לעיירה ווכט.
במרץ הוטלה חובת ענידת טלאי צהוב החל מגיל שש, ואי-ציות נענה באיום שילוח למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הפקודה התקבלה בביקורת גדולה בקרב הציבור ההולנדי הלא־יהודי, והיו הולנדים שאף נשאו את הטלאי במחאה.
אולם, עם הזמן ועם התגברות הגזירות הלכה המחאה ודעכה.
ביוני נשלחו לראשונה 2,000 יהודים לאושוויץ במסווה של "העסקה משטרתית".
שילוחם של ילדים וזקנים חשף את מטרתו האמיתית של שילוח היהודים – השמדה.
משלב זה החלו משלוחים רצופים של אלפי יהודים דרך המחנה בווסטרבורק לאושוויץ ולסוביבור.
כשה"יודסה ראט" נאלץ לספק מכסות לשילוחים.
ב-2 באוקטובר 1942 נערך מבצע ארצי מקיף כדי להחיש את שילוח הקורבנות.
כל הגברים במחנות העבודה בכל הולנד הועברו לווסטרבורק ואליהם צורפו משפחותיהם באמסטרדם, בסך-הכול 12,296 יהודים.
מחנה וסטרבורק לא היה מסוגל לקלוט המון אדם כזה, ובתוך יום השתררו שם תנאים איומים.
בעקבות זאת הגרמנים הגדילו את המכסות לרכבות מזרחה, בהעבירן 7,463 יהודים להשמדה בחודש אחד.
ביוני 1943 נעצרו 8,850 יהודים ונשלחו לווסטרבורק, ובספטמבר 1943 שולחו גם ראשי היודסה ראט – אברהם אשר ופרופ' כהן.
עד סוף אותו חודש הסתיימה העברתם לווסטרבורק של אחרוני יהודי אמסטרדם, כ-2,000 נפש, וחדל היודסה ראט מלהתקיים.
אשר וכהן שרדו את המלחמה, ועם סיומה עלו נגדם האשמות על אחריותם לשילוח יהודים למחנות.
השלטונות ההולנדיים עצרו אותם, אך לא התקיים משפט, בין היתר בשל חשיפת מעורבותם הניכרת של השלטונות הולנדיים בפשעים.
"בית דין של כבוד" שהקימה הקהילה היהודית הרשיע אותם בחמישה סעיפים, ביניהם הקמת היודסה ראט, הפצת שבועון, מתן הוראות לשילוחים, חלוקת הטלאי הצהוב ובחירת 7,000 יהודים לשילוח.
הוא גזר עליהם הרחקה מתפקידים ציבוריים במוסדות יהודים, אך בשנת 1950 בוטל פסק הדין בידי ארגון הקהילות האשכנזיות .
אברהם אשר דחה את סמכות בית הדין, ניתק קשר עם הציבור היהודי ונקבר בבית קברות לא-יהודי.
אברהם ארנסון (נולד ב-24 בפברואר 1996) הוא שחקן, תסריטאי, במאי ויוצר ישראלי.
ארנסון נולד במונטריאול, קנדה, ובגיל שנה עבר לישראל עם הוריו להוד השרון.
למד בבית הספר התיכון "תלמה ילין" במגמת קולנוע, אותה סיים בהצטיינות.
במסגרת לימודיו זכה בשנת 2012 במקום הראשון בתחרות "קליפ צעיר" עם הקליפ "FROGS".
בשנת 2015 סרט שביים בשם "מתכת" זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנים 2013–2016 הופיע במועדוני סטנדאפ עם חומרים מקוריים שכתב.
בשנת 2016 התנדב ב"כפר הנוער ביכורים" ולימד את ילדי הפנימייה קולנוע.
את שירותו בצה"ל עשה ביחידת הלוחמה האלקטרונית.
בשנת 2018 למד קורס יסודות המשחק בבית הספר למשחק "ניסן נתיב".
בין השנים 2017–2019 למד משחק במסלול הדו-שנתי בבית הספר למשחק מול מצלמה "טכניקה".
ב-2016 קיבל את התפקיד הראשי הראשון שלו בסרט הקצר "פאקינג צ'אק נוריס" בתור ראובן, מוכר מסטול בחנות וידאו כושלת.
ב-2018 השתתף בסדרה "בית הכלבים" המשודרת בערוץ ניקלודיאון בתפקיד "קאי".
שנה אחר-כך, כתב, ביים ושיחק בתפקיד הראשי בסרטון הוויראלי "ציצי זה חול" עבור ערוץ טדי.
בהמשך כתב וביים סרטונים נוספים עבור הערוץ.
החל משנת 2020 משחק בתפקיד ראשי בסדרה "פלמ"ח", המשודרת בערוץ ניקלודיאון, בה הוא מגלם את דמותו של אמיל.
על תפקידו בסדרה זכה בפרס הטלוויזיה לילדים ולנוער כשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
באותה שנה השתתף גם בסדרה "PPS" בה גילם את חוסן.
בשנת 2021 גילם את עידו בסרט "פול ספיד", וכן השתתף בסדרות "ספיידרז" ו"האחיין שלי בנץ".
בשנת 2022 השתתף בסדרה "כל עוד בלבב" בתפקיד עומרי, וכן השתתף בתפקיד אורח בסדרות "סברי מרנן" ו"לבד בבית", ובסרט הטלוויזיה "כל הדברים שרציתי לומר" בתפקיד לאו.
עוד בשנה זו החל לגלם תפקיד ראשי בהצגת הדרמה "את שאהבה נפשי" בתיאטרון הלאומי "הבימה".
בינואר 2025 פורסם כי ארנסון יככה בתפקיד רומיאו בהצגה "רומי + ג'ולייט" בתיאטרון הבימה והחליף את גל גולדשטיין.
שנהשם הסדרהתפקיד2018בית הכלביםקאי2019אחותי קפצה כיתהשוביק2020PPSחוסן גוטמן2020–2022פלמ"חאמיל דסברג2021האחיין שלי בנץיםספיידרזבנג'י2022לבד בביתשגבסברי מרנןרפאלכל עוד בלבבעומריכל הדברים שרציתי לומרלאו2025-2026מטכ"ליסטיםפוגו
שנהשם הסרטתפקיד2016פאקינג צאק נוריסראובן2018ציצי זה חולאלעד
שנהשם ההצגהתפקיד2022פסטיגל על פסטיגלראשי2022–הווהאת שאהבה נפשייהונתן2024–הווהדייט ראשוןאהרון2025רומי + ג'ולייטרומיאו2025היפה והחיהגסטון
בשנת 2021 זכה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה בטקס פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער של האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה, על תפקידו בסדרה "פלמ"ח".
בחודש מרץ 2023 נכנס ארנסון לרשימת "50 היפים והנכונים" של תעשיית הבידור הישראלית על ידי המגזין "פנאי פלוס".
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2021פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערהשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמהפלמ"ח2022פרסי נבחרי השנה של פרוגישחקן ראשי בסדרת נוערפלמ"ח, ספיידרז, כל עוד בלבב
אברהם (אבי) ביטון (נולד ב-1971) הוא קצין בדרגת ניצב במשטרת ישראל.
ביטון נולד בירושלים בשנת 1971.
הוא התגייס למשטרת ישראל ב-1993 לימ"ר ירושלים מפלג סמים ושימש כבלש, רכז מודיעין ומפעיל סוכנים ביחידה.
בשנת 2002 מונה למפקד יחידת הר הבית, ולאחר מכן ביצע מספר תפקידי מודיעין במפלג מיעוטים בימ"ר ירושלים.
בין השנים 2007–2010 שימש כראש צוות מודיעין במחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש).
ב-2010 מונה למפקד יחידת המקומות הקדושים (ימ"ק) במחוז ירושלים.
ב-2013 מונה למפקד מרחב דוד.
ב-2016 סיים את המכללה לביטחון לאומי (מב"ל) ומונה למפקד היחידה המרכזית של מחוז תל אביב.
ב-2018 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב שרון.
ב-2020 מונה לסגן מפקד מחוז מרכז.
במאי 2021 מונה לראש אגף המבצעים והשיטור בדרגת ניצב.
באוקטובר 2021 מונה למפקד מחוז מרכז.
סיים את תפקידו בספטמבר 2024.
ביטון בעל ארבעה תארים אקדמיים: תואר ראשון במשפטים, ותואר נוסף בלימודי המזרח התיכון, וכן בעל תואר שני בלימודי המזרח התיכון ותואר נוסף במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ביטון בוגר המכללה לביטחון לאומי.
אברהם בוטביקה (נולד ב-27 באוקטובר 1963 טריפולי, ממלכת לוב), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר והבלם, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
אברהם בוטביקה נולד בטריפולי למבורך (ברכני) ולטוני בוטביקה לבית מזרחי.
אביו היה סוחר ומשפץ רהיטים משומשים.
ב-1967 במהלך מלחמת ששת הימים התחוללו פרעות ביהודי לוב ככלל ויהודי טריפולי בפרט.
אספסוף תקף את בני הקהילה ועשרות מקרב 4,000 בני הקהילה נרצחו ונפצעו.
בעקבות הפרעות עזבו מרבית יהודי לוב לאיטליה.
בטריפולי נותרה קהילה קטנה של 100 נפשות ועימן נמנתה משפחות בוטביקה.
אבי המשפחה החליט להישאר ולהמשיך בעסקיו, ובשל האירועים עברה המשפחה להתגורר בסמוך יותר למרכז העיר.
ב-1969, שלהי תקופת שלטונו של אידריס הראשון, מלך לוב השתררה אנרכיה ברחבי הממלכה הלובית.
מעט היהודים שנותרו בטריפולי הותקפו תכופות.
באביב של אותה השנה תקף המון מוסת, אשר עימו נמנו אנשי משטרת לוב את בתי יהודי העיר.
בני משפחת בוטביקה נמלטו מביתם, והסתתרו בעליית הגג בביתה של משפחה מוסלמית אשר התגוררה בסמוך.
ההמון התפרץ לבית המשפחה המוסלמית, אך אם המשפחה מסרה שבני משפחת בוטביקה עזבו את העיר ואינם נמצאים, וכך ניצלו חייהם.
למחרת היום עלה בידי בני המשפחה להימלט למחנה צבאי איטלקי הסמוך לעיר.
משם מולטה המשפחה לאיטליה וממנה במהלך חודש יוני, עלו לישראל.
לאחר הגעתו לישראל התגורר בוטביקה בשכונת יפו ג' בתל אביב-יפו.
ב-1974 הצטרף לקבוצת מכבי יפו.
ב-1977 הוזמן לנבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 17 תחת המאמן משה מאירי ושיחק לצד אלי אוחנה, רוני רוזנטל, בוני גינצבורג ואבי רן.
בהמשך שיחק בנבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 19, ועד 21, עימה זכה במדליית ארד במשחקי המכביה האחת-עשרה.
בעונת 1980/1981 עלה לשחק בקבוצה הבוגרת של מכבי יפו תחת המאמן שמואל פרלמן ומשחקו הראשון היה ב-27 בספטמבר 1980. באותה העונה סיימה מכבי יפו במקום השלישי בליגה הלאומית שהייתה הבכירה בישראל.
בוטביקה שיחק במכבי יפו עד 1990, עבר לעונה אחת לקבוצת איחוד צעירי יפו ובהמשך לעונה נוספת בקבוצת הפועל נוה גולן, אשר לאחריה פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו עסק בוטביקה בחינוך גופני, אימון ילדים ובני נוער בכדורגל, ובכלל זה בעלי צרכים מיוחדים בבתי ספר ומתנ"סים בעיר בת ים.
אברהם בוטביקה נשוי לאביבה והם הורים לשתי בנות וסבים לנכדים.
אברהם ארצ'יבלד אנדרסון היה אמן ופילנתרופ אמריקאי.
אנדרסון נולד בניו ג'רזי כאחד מעשרת ילדיהם של ויליאם אנדרסון (1814 - 1887), מהנדס אזרחי שהפך לכומר הכנסייה הרפורמית ההולנדית, ושל שרה לואיז ריירסון (1818–1907).
לאחר קריירה ראשונית כאיש עסקים, ב-15 ביוני 1876 התחתן אנדרסון עם אליזבת מילבנק, בתו של המשקיע ג'רמיה מילבנק ויורשת להונו הגדול.
החל מאמצע שנות ה-70, אנדרסון למד אמנות בפריז, תחילה עם לאון בונה, לאחר מכן אצל אלכסנדר קבנל, פרננד קורמון, אוגוסט רודן ורפאל קולין.
אנדרסון פיתח מוניטין בזכות הפורטרטים שלו.
דיוקנו משנת 1889 של תומאס אלווה אדיסון נמצא בגלריה הלאומית לפורטרטים בוושינגטון די.סי.
בשנת 1890, אנדרסון ארגן את איגוד האמנות האמריקאי בפריז, אגודה לעזרה הדדית לסטודנטים לאמנות אמריקאים.
הוא היה נשיאה עד 1912; פעילותה נמשכה עד 1932.
בשנת 1900, אנדרסון הזמין את בניין אולפני בריאנט פארק בן 10 הקומות מארכיטקט החברה הניו יורקית צ'ארלס א.
הוא ממוקם בצד הדרומי של בראיינט פארק, חלונותיו הגדולים והתקרה הגבוהה תוכננו במיוחד עבור אמנים.
אנדרסון החזיק בסוויטה משלו בקומה העליונה עד סוף ימיו.
כשחזר לארצות הברית בקיץ, אנדרסון קנה קרקע בצפון מערב וויומינג ופיתח אותה לחווה.
הוא עיצב באופן אישי את חוות האורחים של ויליאם "באפלו ביל" ואת ביתו - אנדרסון לודג'.
האכסניה הזו הפכה למרכז הראשון של שמורת ילוסטון ב-1902, שכן הנשיא תיאודור רוזוולט מינה את אנדרסון כמפקח המיוחד הראשון של שמורות היער.
אנדרסון מילא תפקיד משמעותי בשימור ופיתוח אזור ילוסטון .
האוטוביוגרפיה שלו, חוויות ורשמים, פורסמה ב-1933. בתו של אנדרסון, אלינור קמפבל, ייסדה את מרכז הבריאות ג'דסון ב-1921.
אברהם בולדווין היה כומר, פטריוט, פוליטיקאי ואב מייסד אמריקאי שחתם על חוקת ארצות הברית.
הוא נולד וגדל בקונטיקט, והיה בוגר מחזור 1772 במכללת ייל.
לאחר מלחמת העצמאות, הפך בולדווין לעורך דין.
הוא עבר למדינת ג'ורג'יה באמצע שנות ה-80 של המאה ה-18 והקים את אוניברסיטת ג'ורג'יה.
בולדווין היה חבר באגודת סינסינטי.
בולדווין כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מג'ורג'יה בין השנים 1799 עד 1807. במהלך כהונתו כיהן בתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1801–1802.
אברהם בולדווין נולד ב-22 בנובמבר 1754 בגילפורד שבמושבת קונטיקט למשפחה גדולה, והיה בנם של לוסי (דאדלי) ומייקל בולדווין, נפח, וצאצא של ג'ון סטרונג הזקן.
אחיו למחצה, הנרי בולדווין, היה שופט עמית של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאחר שלמד בבית הספר היסודי של גילפורד, אברהם בולדווין למד במכללת ייל בניו הייבן, קונטיקט, שם היה חבר באגודה הלינוניאנית.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1772.
שלוש שנים לאחר מכן לאחר לימודי תאולוגיה, הוא קיבל רישיון ככומר קהילתי.
הוא גם שימש כמורה במכללה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1779. במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, הוא שירת ככומר בקונטיקט של הצבא הקונטיננטלי.
הוא לא השתתף בקרב בזמן שהיה עם הכוחות הקונטיננטליים.
שנתיים לאחר מכן בסיום המלחמה, בולדווין דחה את הצעת הנשיא החדש של ייל, עזרא סטיילס, להיות פרופסור לתאולוגיה.
במקום זאת, הוא פנה ללימודי משפטים ובשנת 1783 התקבל ללשכת עורכי הדין של קונטיקט.
בעידוד המפקד לשעבר שלו, גנרל נתנאל גרין, שרכש את המטע במולברי גרוב שבו ימציא מאוחר יותר איליי ויטני את מנפטת הכותנה, בולדווין עבר לג'ורג'יה.
הוא גויס על ידי חבר בוגר ייל, המושל ליימן הול, עוד מהגר מניו אינגלנד, כדי לפתח תוכנית חינוך ממלכתית.
בולדווין מונה לנשיא הראשון של אוניברסיטת ג'ורג'יה והפך פעיל בפוליטיקה כדי לבנות תמיכה באוניברסיטה, שעדיין לא רשמה את הסטודנט הראשון שלה.
הוא מונה כציר לקונגרס הקונפדרציה ולאחר מכן לוועידת החוקה; בספטמבר 1787 הוא היה אחד משני החתומים של המדינה על החוקה האמריקאית.
בולדווין נשאר נשיא אוניברסיטת ג'ורג'יה במהלך שלב הפיתוח הראשוני שלה עד 1800. בתקופה זו עבד גם עם בית המחוקקים על אמנת המכללה.
בשנת 1801, פרנקלין קולג', המכללה הראשונית של אוניברסיטת ג'ורג'יה, נפתחה לסטודנטים.
ג'וזייה מייגס נשכר כדי להחליף את בולדווין כנשיא בפועל הראשון ולפקח על כיתת הפתיחה של התלמידים.
הבניינים הראשונים של המכללה עוצבו בדגם אדריכלי על פי מקום הלימודים של בולדווין ומייגס של ייל, שם לימדו שניהם.
(מאוחר יותר נבחרת הספורט של האוניברסיטה אימצה כקמע את הבולדוג, גם במחווה לבולדווין ומייגס, שכן הוא הקמע של ייל.)
בולדווין נבחר לאספת ג'ורג'יה, שם הפך פעיל מאוד, ופעל לפיתוח תמיכה בקולג'.
הוא הצליח לתווך בין אנשי הגבול המחוספסים יותר, אולי בגלל ילדותו כבן של נפח, לבין אליטת בעלי המטעים האריסטוקרטית ששלטה באזור השפלה של החוף.
הוא הפך לאחד המחוקקים הבולטים, ודחף צעדים משמעותיים כמו הצעת חוק החינוך דרך אספת ג'ורג'יה המפוצלת לפעמים.
ב-1788 נבחר כחבר בית הנבחרים בקונגרס של ארצות הברית.
בית המחוקקים של ג'ורג'יה בחר בו ב-1799 כחבר הסנאט של ארצות הברית (זה היה הנוהג עד לבחירות עממיות ב-1913).
הוא כיהן בתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית מדצמבר 1801 עד דצמבר 1802. הוא נבחר מחדש וכיהן בתפקיד עד מותו.
ב-4 במרץ 1807, בגיל 52, מת בולדווין בזמן ששימש כסנאטור מטעם ג'ורג'יה.
מאוחר יותר באותו חודש Savannah Republican ו-Savannah Evening Ledger הדפיסו מחדש הספד שפורסם לראשונה בעיתון בוושינגטון הבירה: "הוא יצר את התוכנית של אוניברסיטת ג'ורג'יה, ערך את האמנה, ובעבודה וסבלנות אינסופית, כשהוא ניצח כל מיני דעות קדומות והסיר כל מכשול, הוא שכנע את האספה לאמץ זאת".
שרידיו קבורים בבית הקברות רוק קריק בוושינגטון הבירה.
שירות הדואר של ארצות הברית הכין לכבודו בול דואר 7¢ סדרת האמריקאים הגדולים;
על שמו נקראו מקומות ומוסדות, ביניהם:
המכללה החקלאית אברהם בולדווין בטיפטון, ג'ורג'יה;
חטיבת הביניים אברהם בולדווין בגווילפורד, קונטיקט;
רחובות בולדווין במדיסון, ויסקונסין ובאת'נס, ג'ורג'יה;
אוניברסיטת ג'ורג'יה הקימה פסל של בולדווין במרובע הקמפוס הצפוני ההיסטורי לכבודו כאב המייסד.
רבי אברהם בן דוד מפּוֹשְקְיֶרָה (ראב"ד, 1114-1125 – 27 בנובמבר 1198) היה רב וראש ישיבה בעיר פּוֹסְקְיֶיר , שבחבל פרובאנס בצרפת, פרשן תלמוד ומקובל.
כונה גם "ראב"ד השלישי", "הראב"ד מקרית יערים" ו"בעל ההשגות", על שם השגותיו המפורסמות על ספר משנה תורה שכתב הרמב"ם.
היה חתנו של הראב"ד השני בעל ספר האשכול, ואביו של ר' יצחק סגי נהור.
בתקופת חייו הראשונה התגורר בעיר נים שבצרפת, ואחר כך התגורר וכיהן כרב וראש ישיבה בעיר פּוֹסְקְיֶיר שבפרובאנס (בימינו ווֹבֶר, צרפת), אשר כונתה בידי היהודים קריית יערים, ועל שמה כונה "הראב"ד מקריית יערים".
בסוף ספר "שבט יהודה" מסופר כי שר בשם אלצוד הכניס למאסר את הראב"ד בשנת ד'תתקל"ב, ושנה לאחר מכן, בשנת ד'תתקל"ג, נלקח בשבי שר זה במהלך מלחמה שניהל עם הרוזן רוז'ה מקרקסון (Roger II de Carcassonne).
שר זה הוגלה לקרקסון שם שהה באותה עת הראב"ד, כאשר מחבר ה"שבט יהודה" רואה השגחה פרטית בכך שראה במפלתו של יריבו.
נפטר ביום כ"ו בכסלו ד'תתקנ"ט, ונקבר בבית העלמין העתיק בעיר פּוֹסְקְיֶיר (Posquières).
אביו הוא רבי דוד שיש מהמקובלים המאוחרים המחשיבים אותו בין גדולי המקובלים של אותו דור, ומספרים שהוא מסר את תורת הקבלה לבנו.
חותנו הוא רבי אברהם בן יצחק, המכונה הר"א אב"ד ושמו מוחלף לעיתים עם שמו של חתנו הראב"ד.
בין בניו של הראב"ד נזכרים שנים מגדולי אותו דור, והם: רבי דוד, אביו של רבי אשר בעל ספר היחוד, ורבי יצחק סגי נהור שהיה מקובל נודע, רבם של עזרא ועזריאל בני שלמה מגרונה שהמשיכו את שלשלת הקבלה לפי דברי רבי חיים ויטאל.
היה תלמיד רבי משולם הכהן, ושל חותנו רבי אברהם בן יצחק הנזכר, וכן קיבל תורה מרבי יוסף בן פלט, ויש המונים בין רבותיו גם את רבי אפרים.
לדברי החיד"א מורו בתורת הנסתר היה רבי יעקב נזיר שקיבל מרבי יצחק נזיר שקיבל מפי אליהו הנביא.
בניו, רבי דוד ורבי יצחק סגי נהור
רבי יצחק הכהן, שחיבר פירוש על הירושלמי, רבו של רבינו ראובן בן חיים שהיה רבם של רבינו מנוח ומנחם המאירי.
רבי אשר בן שאול מלוניל, בעל ספר המנהגות.
רבי מאיר בן יצחק, אביו של רבי נתן בן מאיר, רבו של הרמב"ן.
המקובלים, ובראשם רבי חיים ויטאל, מונים את הראב"ד בין מעבירי מסורת הקבלה שידיעות חדשות ממנה נמסרו על ידי אליהו הנביא שנים או שלושה דורות לפניו.
תרמה לכך העובדה שהראב"ד מזכיר בספריו במקומות מספר על הלכות מסוימות , שענינם נודע לו מ"סוד ה' ליראיו" או ברוח הקודש, דבר שהמקובלים פירשו כידע הנרכש בדרך מיסטית.
אף שרבי משה בן חביב בספרו "כפות תמרים" (סוכה לב, ב) מעקר את המשפט מתוכנו המיסטי, וכותב ש"כיון שערב לו הפירוש והחילוק שפירש, אמר כן בדרך גוזמא", החיד"א דוחה את דעתו וכותב כי מהר"ם ריקנאטי, רבי חיים ויטאל, מהריב"ל ומהרח"ש, לא סברו כמו בן חביב.
עוד הוא מציין שלפי רבי חיים ויטאל, משמעות סוד ה' ליראיו שהיה לו גילוי אליהו.
דעתו של הראב"ד לא הייתה נוחה מפלפולי בעלי התוספות.
הוא מגדיר אותם בתשובתו לחכמי בדרשי: "הצרפתים החדשים החושבים בלבם כי הם הגבורים אשר מעולם".
במספר מקומות הוא מתקיף את "פירושי הצרפתים החדשים".
בחיבורי ההשגות שלו הוא נוהג להתקיף את בעלי ריבו בביטויים חריפים מאוד, כדוגמת זנב, כסיל, שכור בקיאו, וכיוצא בזה.
רבי ברוך בער לייבוביץ מסר שמועה שקיבל, לפיה הסיבה שהראב"ד השתמש בביטויים חריפים שונים היא כדי לשקף עוצמות שונות של טעות בדברי אלו שהוא משיג עליהם.
למרות זאת הראב"ד חזר שוב וביסס בחזקה את דעתו ודבריו כדי ליישב דברי הקדמונים.
לפני כל השגה על דברי הרמב"ם הוא פותח את דבריו במילים אמר אברהם.
הראב"ד לא ראה בעין יפה את שיטתו של הרמב"ם בעיסוק לימודי חכמות חיצוניות, ובתוך השגה על דברי הרמב"ם בהלכות קידוש החודש כתב: "המחבר הזה מתגדר מאוד ומתפאר בחכמה הזאת והוא בעיניו שהגיע לתכליתה, ואני איני מאנשיה כי גם רבותי לא הגיעו אליה, על כן לא נכנסתי בדבריו לבדוק אחריו".
רבינו מנחם המאירי, מחכמי פרובאנס, מכנה בספריו 'בית הבחירה' את הראב"ד בתואר גדולי המגיהים כאשר הוא מביא מדבריו בהשגותיו על הרמב"ם, ומפירושו לתלמוד הוא מביא בשם גדולי המפרשים.
השגות הראב"ד - הוא חיבורו המפורסם ביותר, הכולל השגות על ספר 'משנה תורה' של הרמב"ם.
כחלק מהתנגדותו של הראב"ד לחיבור הוא כתב השגות, לעיתים קרובות בסגנון חריף, על פסיקותיו של הרמב"ם.
אף שהעריך את עבודתו של הרמב"ם שאסף את התלמוד הבבלי, הירושלמי והתוספתא למקום אחד, לחיבור מופת שלא היה כמותו קודם לכן, עדיין הגיה עליו בלשון חריפה ובתקיפות, ואינו מתנסח כספר "הגהות" רגיל בשולי המקור.
יש אומרים שהסיבה לכך היא על מנת שלא יסתמכו עליו יותר מדי ויעזבו את לימוד התלמוד הבבלי, הדורש יגיעה רבה, ויקבעו עיקר לימודם בדברי הרמב"ם, הנוחים ללומד.
התנגדות נוספת שעורר הרמב"ם היא בעניין הערכתו לפילוסופיה ול"חכמות חיצוניות", דבר שעורר התנגדות עזה .
בספר 'קורא הדורות' (לרבי דוד קונפורטי) מוסיף נימוק נוסף, לפיו הואיל והראב"ד זכה לעשירות מופלגת והון רב והחזיק תלמידים רבים על שולחנו, הרגיש בטוח בעצמו לחלוק על הרמב"ם, כמאמר הפסוק במשלי (יח, כג): "ועשיר יענה עזות".
גם העובדה שהרמב"ם קרא לספרו "משנה תורה", וכאילו בא לבטל את התלמודים, הציקה לראב"ד כמו גם לרמ"ה, לאור זאת, יש הטוענים ככלל גורף, שכל מקום שבו הראב"ד לא חולק על הרמב"ם הרי שהוא סובר כמותו.
אך יש מסתייגים מכלל זה .לדעת יצחק אשר טברסקי זוהי גולת הכותרת של חיבורי ראב"ד, ומשוקעות בו תובנותיו מלימוד התלמוד.
לעומתו סברו ישראל תא שמע וחיים סולובייצ'יק כי זהו חיבור מקוטע וחלקי, וכי גולת הכותרת של חיבורי "בעל ההשגות" הוא פירושו לתלמוד, שבו מוצגת משנתו ההלכתית והתלמודית בהרחבה; אך מרגע שזה אבד, תפס את מקומו החיבור המשני יותר – ההשגות לספרו של הרמב"ם.
השגות על הרי"ף - אף על פי שהראב"ד ראה ברי"ף את רבו הגדול, ובכל מקום הוא קורא לו "הרב", בכל זאת ישנם מקומות מעטים בהם חלק על הרי"ף.
בהשגות אלו הראב"ד משתמש בלשון עדינה שלא כהרגלו, מפאת הכבוד הרב שרחש לרי"ף.
הרמב"ן כתב ספר תשובות להשגות אלו בשם "ספר הזכות"
ספר "כתוּב שָם" - בו הוא מגן על הרי"ף מפני התקפותיו של בעל המאור, הנודע בשל ניסוחו החריף.
השגות על ספרו של רבו רבי יוסף אבן פלאת, שלא ראו את אור הדפוס.
בעלי הנפש - חיבור על הלכות נידה.
פירוש על התלמוד - כתב פירוש על מסכתות רבות בתלמוד אך נותרו רק פירושיו על מסכתות בבא קמא, עבודה זרה, וקינים.
מיוחס לו פירוש למסכת תמיד, אך אינו שלו.
ידוע לנו על קיומם של פירושים שאבדו על מסכתות ברכות, שבת, עירובין, תענית, מועד קטן, כתובות, קידושין, בבא מציעא ובבא בתרא.
איסור משהו - חיבור על הלכות ביטול האיסורים, הספר חובר לפני רבו משולם הכהן מלוניל לפי ספר שחיבר רבו בשם דומה (אוצר הגדולים אלופי יעקב, ערך רבינו משולם בן יעקב)
מיוחס אליו פירוש קבלי לספר יצירה, אך הוכח שאין ספר זה פרי עטו, אלא של רבי יוסף בן שלום אשכנזי המכונה רבי יוסף הארוך.
הלכות לולב - הרב מנחם המאירי בספרו מגן אבות מספר שהראב"ד חיבר את ספרו זה בצאתו מהעיר גושקייריש בסיבת מלחמה שניטשה שם, ובדרכו לשוב לעיר מולדתו נרבונא עבר דרך העיר קרקשנה, ונעתר לבקשת בני העיר לגור בעירם, ובעיר זו חיבר את הלכות לולב הנזכרים.
הרמב"ן כתב חיבור השגות על הלכות לולב אלו.
תמים דעים - ספר ליקוט של תשובות, פסקים והשגות.
דברי הריבות - חיבור הכולל חלופת מכתבים בין הראב"ד לרבי זרחיה הלוי, בענייני חיובי שבועה ונושאים נלווים.
תשובות ופסקים - מהדורת הרב יוסף קאפח, מוסד הרב קוק תשכ"ד.
דרשה לראש השנה ויום כפור - נדפסה בלונדון שנת תשט"ו מכתב יד מספריית בודליאנה.
שרידים מדרשה לפסח - נדפסו במאסף הדרום ניו יורק שנת תשל"ב על ידי הרב אלעזר הורביץ.
היה מקובל, ראש ישיבה, ומחשב קיצין.
רבי אברהם נולד בספרד שלפני הגירוש, בשנת ה'ר"כ בקירוב.
הוא נשא את אמו של רבי משה קאשטרו בזיווגה השני, שהייתה אחותו של רבי אברהם זכות, מחבר ספר יוחסין השלם.
ואחיו של רבי שלמה הלוי.
רבו בקבלה היה רבי יצחק גאקון שחיבר ספרים רבים בתורת הקבלה, וכן של דודו רבי אברהם בן נחמיאש.
בשנת ה'רנ"ב (1492) גורש מספרד, ויש משערים שעבר לפורטוגל.
בהמשך הגיע לאיטליה, ולפני שנת ה'רס"ח (1508) הגיע ליוון.
בשנת ה'ר"ע (1510) היה בקושטא, ואחר כך יצא למצרים.
עלה לארץ ישראל לא יאוחר משנת ה'רע"ג (1513) והתגורר בירושלים, שם למד בישיבתו של רבי יצחק הכהן שולאל, נגיד מצרים הגולה.
רבי אברהם היה מחשובי חכמי הישיבה, ולימים אף עמד בראשה.
בשבתו בירושלים כתב מספר אגרות, שעל פי פרטים שונים המופיעים בהם עמלו החוקרים לתארך את הביוגרפיה שלו.
אגרות אלו משמשות מקור רב ערך גם לחקר ההיסטוריה של ירושלים בימים אלו, ויש בהם גם חידושים קבליים שונים.
דעות החוקרים חלוקות בדבר שנת עלייתו לירושלים.
יש המאחרים אותה לשנת ה'רפ"ג, ולדבריהם התיידד עם רבי יצחק שולאל עוד במצרים והם עלו יחד לירושלים.
פראור הוא עלה לירושלים מוקדם יותר, שכן באיגרת ששלח לרבי יצחק שולאל למצרים הוא שאל אותו בדבר המלאכים, ונראה שאיגרת זו נכתבה לפני עלייתו של שולאל לירושלים בשנת ה'רע"ז, ולא אחרי שובו למצרים.
רבי אברהם הרבה לכתוב על הגאולה וכמעט שלא השאיר מקור בספרות המרובה על הגאולה שלא עסק בו.
את אמונתו זו פרסם במכתבים רבים ששיגר לאיטליה, ובשנת ה'ר"ע, 14 שנה לפני תחילת התהליך המיוחל, בהיותו בקושטא אף הדפיס ספר בשם "משרא קטרין", העוסק בחישוב הקץ האמור בספר דניאל.
בספרו וגם באיגרת הוא סקר את המאורעות והמלחמות שבין הטורקים ליריביהם בזמנו, והוציא מהם רמזים להתקרבותה של הגאולה.
גיסו, רבי אברהם זכות, חישב אף הוא בספר יוחסין את קץ הגאולה לשנת ה'ר"צ (1530).
באגרותיו הביא גם ידיעות רבות ששמע על עשרת השבטים, ורובן על מלחמות הביתא ישראל.
מכתבו על עשרת השבטים התפרסם על ידי אדולף נויבאואר.
לדעת גרשום שלום הוא זה שכתב גם את האיגרת שפרסם נויבאואר המספרת בשמחה על ניצחונותיהם של הטורקים באי רודוס, בהונגריה ובדלמטיה ומספר על אותות הגאולה שנראו במקומות שונים.
כשנשאל רבי אברהם בשנת ה'רפ"ה למה לא באה תחילת הגאולה בשנת ה'רפ"ד כפי שצפה, השיב שנראה לו שהגאולה אכן החלה בשנה זו, אלא שראשונים להיגאל היו בני ראובן מעשרת השבטים, ותוך זמן קצר תושלם הגאולה ותקיף את כל שבטי ישראל.
כמו כן חיבר ספר בענייני הגאולה הכתוב כפירוש לנבואת הילד נחמן קטופא, שעל פי המסורת חי בארץ ישראל לפני שנים רבות, והתנבא נבואות סתומות אודות קץ הגאולה.
בספרו זה הוא כותב שחיבר את הפירוש בשעה חטופה שאינה לא יום ולא לילה כיון שעיקר עסקו הוא בתלמוד.
רבי אברהם מפירושא עמד בחליפת מכתבים עם בן עירו, ישראל, שעלה לירושלים והיה ממקורביו של רבי אברהם הלוי, וזה שלח לו לאיטליה את נבואת נחמן עם פירושו של רבי אברהם הלוי.
חיבור זה נשאר במספר כתבי יד, ונבואתו של הילד נחמן עצמו יצאה לאור כנספח לספר "נגיד ומצוה", לרבי יעקב צמח, בקושטנדינא, ה'תפ"ו.
בסופו של אחד מכתבי היד של פירוש נבואת הילד, כתב נחום בן זכריה אלקושי ברימיני בשנת 1560: "שמע ישראל, חי ה' הכול שקר וכזב, ואמר החכם פתי יאמין לכל דבר.
השוטה המחבר הזה חלם חלום שיבא משיח בשנת ר"ץ וכתב ספר זה כולו על זה היסוד הרעוע והמקולקל, ושמעתי משל אומר מה שהחמור רצה כן בא לו בחלום".
רשימה זו מורה על האכזבה הרבה ששררה באיטליה כאשר המשיח לא בא בזמן שנקבע על ידי רבי אברהם.
חיבורים נוספים שלו, הנמצאים בכתב יד, הם ספר אוהל מועד, וספר זיכרון על פירושו של רש"י על התורה, מאמר היסד ספר מסורת החכמה, ספר אמרפל המכיל כוונות קבליות לקידוש השם, וביאור של שיר השירים וקהלת.
אברהם בן אברהם, ובשמו המקורי הגרף ולנטין פוטוצקי, היה, לפי עדויות ספרותיות שונות, בן למשפחת פוטוצקי, משפחת אצולה נוצרית-קתולית רמה, שהתגייר ונשרף על קידוש השם בעודו בחיים על ידי הכנסייה הקתולית במאה ה-18. הגאון מווילנה אמר עליו כי כל השנים בהן חי כיהודי היו כתיקון של אברהם אבינו.
ישנם כמה עיבודים ספרותיים למעשה גר הצדק מווילנה.
לפי אחד הידועים שבהם, אברהם בן אברהם נולד בסוף המאה ה-17 או בראשית המאה ה-18 בעיר וילנה שבליטא, שהייתה אז חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, כוולנטין פוטוצקי.
משפחת פוטוצקי הייתה משפחת אצולה פולנית עשירה ומפורסמת.
בעת לימודיו באוניברסיטה בפריז פקד בית מרזח שהיה בבעלות יהודי זקן שהיה מנצל כל רגע פנוי ללימוד תורה, ודרכו התוודע ליהדות וחש צורך להתחבר אליה.
למרות האיסור בחוק הפולני על המרת דת מנצרות ליהדות, שהעונש על הפרתו היה מוות, התגייר פוטוצקי, ומאז נקרא, כמו גרים אחרים, "אברהם בן אברהם" (על שם אברהם אבינו).
הגרף פוטוצקי האב שוכנע שבנו מת, ולכן לא חיפש אחריו.
לאחר גיורו באמסטרדם חזר לווילנה, ולאחר מכן לעיירה לידא הסמוכה, כדי שלא תתגלה זהותו.
כעבור פרק זמן הגיעה השמועה על גיורו למשפחתו, והיא פתחה בחיפושים אחריו כדי להחזירו לחיק הנצרות.
עקב הלשנה של יהודי בעיירה שהסתכסך עמו, נתפס אברהם, נחקר ועונה קשות.
הוא הודה מיד כי הוא גר ולא הסכים לחזור בו למרות המחילה, העושר והכבוד המובטח לו אם ישוב אל הנצרות.
עד הרגעים האחרונים לפני עלייתו למוקד ניסו הכמרים לשכנעו לחזור בו, ללא הצלחה.
בישיבת וולוז'ין נהגו לנגן ניגון זה.
גם הרב איסר זלמן מלצר היה נוהג לנגן ניגון זה בכל מוצאי יום הכיפורים.
לפי המסורת, אברהם הועלה על המוקד בכיכר העיר בווילנה בז' בסיוון תק"ט (13 במאי 1749), יום טוב שני של חג השבועות.
הוא קפץ אל האש הבוערת בזעקת "שמע ישראל".
הכנסייה הנוצרית, שראתה באירוע ביזיון עבורה, אסרה על קבורת אפרו, ורק לאחר שוחד שנתן אחד מיהודי הקהילה ניתן חלק מאפרו לקבורה בבית העלמין היהודי שם.
טרם פטירתו, ביקש הגאון מווילנה להיקבר ליד קברו של אברהם בן אברהם.
ייתכן שמקור המעשה הוא במקרה האמיתי של רפאל סנטימני, קרואטי קתולי שהתגייר והועלה על המוקד בווילנה ב-1753.
יסודות הסיפור בספרות העברית מצויים כבר במאה ה-18. סיפור מעשה הגרף פוטוצקי - בגרסאות שונות - הופיע בדפוס במקורות עממיים רבים.
כך, למשל, בספר חיי מוהר"ן מברסלב ובספר 'מעשה צדיקים' של הרב אברהם כלפון.
גם בן התקופה רבי יעקב עמדין שמע את הסיפור.
לציון מיוחד ראויים תיאורים ספרותיים של בני העיר וילנה, המקום בו לפי המסורת התרחשו האירועים הכרוכים בו.
כך למשל, בן תקופתו יוצא וילנה, הרופא יהודה בן מרדכי הורביץ מתאר את קורות הגרף פוטוצקי בספרו 'עמודי בית יהודה' (נדפס: אמסטרדם 1766).
ומאוחר הרבה יותר חוזר על הסיפור גם אחד מראשי קהילת וילנה שמואל יוסף פין בספרו 'קריה נאמנה' (וילנה 1860).
לפי האגדה הציע לו הגאון מווילנה, שהיה אז בן 29, להצילו על ידי הזכרת שמות קדושים, כלומר שימוש בקבלה מעשית, אך הוא סירב מתוך רצון לקדש שם שמיים.
הרב שלמה זלמן אוירבך, אמר שמקובל לומר בשם הגר"א שאין להקפיד בהליכת ארבע אמות לפני נטילת ידיים שחרית, כיוון שיש אומרים שלאחר מותו של הגרף פוטוצקי, שמסר נפשו על קידוש השם, נחלשה הסטרא אחרא מאוד.
החפץ חיים כתב על מעשה הגרף פוטוצקי:
על עלילת הגרף פוטוצקי נכתבה פואמה בידי שמואל לייב גורדון בשם "גר צדק".
הפואמה מתחילה במילים: "גרף פוטוצקי גרף פולני-רם..."
ד"ר סופי בן ארצי כתבה את הרומן ההיסטורי "הענף הגדוע של הגרף פוטוצקי", המתאר את סיפורו.
הסיפור עובד למחזמר בתיאטרון משמחי לב: בשנת 2008 עלתה ההצגה "הגראף פוטוצקי" בהשתתפות עופר הלוי, יקר צמח, שמעון סיאני, ניסים ורטה, יוסף דיין ושי זביב עם מוזיקה מאת עידן יצחקי.
בשנת 2019 עלה חידוש להצגה זו בשם "אחד מול כולם" בהשתתפות עופר הלוי, דני שטג, צור עמר, בני שיף, איתי בלייברג, אליעזר שמעון, יוסף דיין ואודי בן דוד.
אברהם בירן (23 באוקטובר 1909 – 16 בספטמבר 2008) היה מאבות הארכאולוגיה המקראית בישראל, תלמידו של ויליאם פוקסוול אולברייט.
התפרסם בעיקר בזכות חפירותיו בתל דן במשך כ-30 שנה.
עמד בראש המכון לארכאולוגיה בהיברו יוניון קולג'.
חתן פרס ישראל בחקר הארכאולוגיה לשנת ה'תשס"ב.
במשך למעלה מ-50 שנה היה יו"ר ועדת השמות הממשלתית.
אברהם ברגמן נולד בפתח תקווה ב-1909 לאחת המשפחות המייסדות של ראש פינה.
את ילדותו בילה במצרים, שם ניהל אביו חווה חקלאית.
לאחר פטירת אביו שב לישראל לגור בבית סבו וסבתו ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה.
המשיך את לימודיו במכללת דוד ילין בירושלים, ושב ללמד בבית הספר הריאלי בשנים 1928 - 1930. ב-1930 עבר ללמוד באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, וב-1931 החל ללמוד מזרחנות אצל הפרופסור ויליאם פוקסוול אולברייט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
קיבל תואר מוסמך בשנת 1934 ותואר דוקטור בשנת 1935. לתקופה קצרה שימש כמורה בקולג' העברי בבולטימור.
ב-1935 שב לישראל בתור עמית בבית הספר האמריקני לחקר המזרח בירושלים.
באותן שנים השתתף במספר חפירות ארכאולוגיות, ביניהן: תל ח'ליפה ליד עקבה, טפה גוורא ליד מוסול וחפג'ה ליד בגדאד בעיראק, אירביד בעבר הירדן וראס אל-חרובה ליד ירושלים.
בתקופה זו נענה לבקשת יו"ר הוועד הלאומי, יצחק בן-צבי, לכתוב תגובה לחוברת שטנה נגד התנועה הציונית מאת ד"ר תאופיק כנעאן.
ב-1937 לבקשת הסוכנות היהודית, הסכים להתמנות כקצין המחוז מטעם ממשלת המנדט ליישובי עמק יזרעאל.
ב-1938 ערך סקר ארכאולוגי בעמק בית שאן בשיתוף עם רות ברנדשטטר-עמירן.
ב-1946 התמנה לקצין מחוז ירושלים והנפה, ובמקביל שימש כחבר מועצת עיריית ירושלים עד הכרזת העצמאות.
עם כינונה של ממשלת ישראל שימש כעוזר מזכיר הממשלה וכסגן המושל הצבאי של ירושלים.
באותה תקופה עברת את שם משפחתו ל"בירן" (מלשון בירה).
אחר כך שימש ממונה על מחוז ירושלים וחבר בוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל.
ב-1955 מונה כקונסול כללי של ישראל בלוס אנג'לס.
כאשר חזר לישראל ב-1958 מונה כמנהל מחלקת שביתות הנשק במשרד החוץ.
ב-1960 עוטר באות לגיון הכבוד בדרגת קצין על ידי שגריר צרפת בישראל.
ב-1961 חזר לתחום הארכאולוגיה ומונה כמנהל אגף העתיקות והמוזיאונים במשרד החינוך והתרבות, תפקיד בו החזיק עד 1974. בתוקף תפקידו יזם הוצאת של כתב העת בשם "חדשות ארכאולוגיות", באנגלית ובעברית.
אחרי מלחמת ששת הימים יזם סקר חירום ארכאולוגי בשטחי יהודה ושומרון.
שימש נציג ישראל לאמנת האג, ועודד את חפירות הכותל המערבי והרובע היהודי בכינוסי אונסק"ו.
היה פעיל בהקמת והנהלת מוזיאון ישראל וחזרת מוזיאון רוקפלר לפעילות.
החל משנת 1974 ניהל את המכון לארכאולוגיה ומקרא ע"ש נלסון גליק בהיברו יוניון קולג'.
ב-1977 ערך סימפוזיון בינלאומי בנושא 'מקדשים ובמות בתקופת המקרא'.
את הדיונים פרסם בספר Temples and High Places in Biblical Times, בשנת 1981. שימש יושב ראש הוועדה המארגנת של הקונגרס הבינלאומי לארכאולוגיה מקראית בשנים 1984 ו-1990.
בשנת 1984 קיבל ממוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל על תרומתו לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
בשנת 1996 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
1935-1937: תל חליפה על יד עקבה מטעם בית הספר האמריקני לחקר המזרח, ראס אל-חרובה ליד ענתות, טפה גוורא ליד מוסול, חפג'ה ליד בגדאד, תל ג'רישה ליד תל אביב.