tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר פנה אריסטגורס ממילטוס לעזרת הספרטנים במהלך המרד נגד פרס הוא טען כנגד מלכם של הספרטנים קלאומנס הראשון "שהרי אתם עומדים בראש יוון".
לעמידה זאת "בראש יוון" לא הייתה משמעות רבה: ספרטה תהיה הראשונה אליה יפנו היוונים לבקשת עזרה מעצם כוחה הצבאי, אך לא כדי לקבל גושפנקה רשמית.
הספרטנים התרכזו בענייניהם בתוך פלופונסוס ולא הרבו להתערב בנעשה מחוצה לו.
לפי תפישת עולמם, על ספרטה לשלוט שליטה הדוקה ביותר על השטח הקרוב אליה - שליטה באמצעות שעבוד.
על "המעגל השני" של הערים, אשר גבולותיו (בערך) הן הפלופונסוס, העדיפה ספרטה "לשלוט" באמצעות השפעה, ומכאן נבעה תפישתה "כמנהיגת יוון".
בתקופה זו, הייתה ספרטה נתונה במאבקים נגד ארקאדיה וארגוס שהיו שכנותיה הקרובות.
מצב זה לא היה ייחודי לספרטה - מאבקים מקומיים בין ערים היו מקובלים ביוון.
גם ספרטה וגם שאר הערים היוניות לא חרגו בדרך כלל מטווח המעגל הקרוב להן.
גם תחום ההתעניינות של אתונה היה מוגבל ביותר.
עד סוף ימיו של פיסיסטראטוס, לא התעניינה אתונה בנעשה מעבר למעגל הגאוגרפי הקרוב לה.
מהדחתה של הטיראניה וקבלת הדמוקרטיה עלתה אתונה על דרך חדשה.
מלבד עליית העוצמה הימית, הביאה התפתחות הדמוקרטיה גם לשוני מהותי בתפישת העולם של האתונאים.
האתונאים, בניגוד לשאר היונים, הפסיקו להיות "מרוכזים בעצמם" והתחילו להסתכל לטווח יותר רחוק - לגורמים רחוקים המשפיעים על כלכלתם: התחרות עם הפיניקים, "הזחילה" של האימפריה הפרסית המאיימת על עצמאותם ועוד.
האתונאים, שלא כמו הספרטנים, הסכימו לעזור למרד האיוני מתוך ניסיון לבלום את האימפריה הפרסית וראו בהשתתפותם מעין מכה מקדימה לאימפריה הפרסית המתפשטת מערבה, כפי שנוכחו האתונאים מתפיסת תראקיה על ידי הפרסים בזמן מסעם נגד הסקיתים (512 לפנה"ס).
מכישלון המרד האיוני ועד להקמת הליגה האטית דלית
המרד האיוני נכשל, ובו התכוון דריווש להשתמש כעילה להשתלטות על יוון - הוא שלח ליוון שליחים להציע תנאי כניעה.
אתונה וספרטה לא התרגשו למראה השליחים ואף החליטו לרצוח אותם, מעשה שבעת העתיקה כמוהו כהכרזת מלחמה.
ספרטה, בשלב זה, עדיין הייתה מהוססת במידת מה.
לבקשת הסיוע (הטבעית) של אתונה לבלימת מסעו של דריווש (490 לפנה"ס) נענתה ספרטה בחיוב.
הספרטנים שלחו כוח משלוח גדול שכלל כ-2,000 הופליטים - כוח גדול מאוד במונחי התקופה.
הספרטנים לא יצאו לדרך מיד, אלא התעכבו כ-10 ימים על מנת לציין אירוע דתי.
היסטוריונים רבים טוענים שהאירוע הדתי שימש להם תירוץ נח שלא לשלוח את כוח המשלוח בזמן ובכך להתחמק מהבטחת העזרה לאתונה.
אף על פי שהסיוע הספרטני לא הגיע בזמן, הצליחו האתונאים להדוף את הנחיתה הפרסית על אדמת יוון, במה שנודע כקרב מרתון.
עם זאת, כוח המשלוח הספרטני נחשב מספיק חזק על מנת לשחרר את אתונה ממצור פרסי במקרה של תבוסה.
הספרטנים, שלא הספיקו להשתתף בקרב, סרקו את גופות המתים והתברר להם גודל הסכנה המרחפת עליהם.
10 שנים מאוחר יותר, לא היו תירוצים לספרטה והם נלחמו במלוא כוחם נגד הצל שבא מהמזרח.
ביוזמתה של ספרטה התכנסה הברית ההלנית.
בברית זו עמדו ספרטה ואתונה זו לצד זו: ספרטה כמנהיגת יוון, ואתונה כבעלת הכוח הימי המשמעותי שלה.
מעשי הגבורה של כל אחד מהצדדים נתפסו בהערצה על ידי הצד השני - עמידת הגבורה הספרטנית בתרמופילאי וניהול הקרב של אתונה בסלמיס.
שיתוף הפעולה הגיע לשיאו בקרבות פלטאיה ומיקאלה, קרבות בהן שילוב העצמה של שתי הערים הביא לתבוסתה של פרס.
לאחר הבסת הפלישה הפרסית, המשיך שיתוף הפעולה האתונאי-ספרטני על מנת להדוף את הפרסים ולשחרר את אחיהם המשועבדים באסיה הקטנה, אולם לאחר שהוסר האיום מעל יוון, הובילו ההבדלים בתפישת העולם של אתונה וספרטה לאט אך בבטחה לקראת פיזור הברית ביניהן.
הסימן הראשון לשינוי ביחסה של אתונה לספרטה היה "הדחתה" מהפיקוד על כוחות יוון.
הסיפור שמוסר פלוטרכוס על חמדנותו של המפקד הספרטני נשמע כרכילות היסטורית ותו לא.
הסיבה שנראית יותר הגיונית, היא שהקו המסורתי של ספרטה שבו לא פסקה מלנקוט, קו שאומר שלאחר שהוסרה הסכנה העיקרית אין טעם להמשיך ולהעסיק צבא ספרטני הרחק מספרטה - לא התאים לאתונה, שריסוק האחיזה הפרסית בים האגאי ובמזרח הים התיכון היה חיוני להתפתחותה.
האתונאים לפיכך, המשיכו את המרדף אחרי הכוחות הפרסיים הנסוגים, ואילו הספרטנים שעניינם במלחמה תם למעשה פרשו יחד עם שאר ערי הפלפונסוס מהברית ההלנית.
מהקמת הברית האטית דלית ועד לפרוץ המלחמה
תמיסטוקלס היה בין המדינאים הבכירים של אתונה.
הוא צפה מראש את הסכנה הפרסית ואף את המאבק האפשרי מול ספרטה.
הוא היה למעשה אבי הצי האתונאי, כאשר ביוזמתו הופנו 200 טאלאנטים שנוספו לקופתה של אתונה אחרי גילוי מרבצי כסף חדשים באטיקה לצי.
200 טאלנטים היו בערך מחצית מתקציבה השנתי של אתונה באותה תקופה.
כמו כן, דאג תמיסטוקלס לביצור פיראוס ואתונה גופה.
מהליגה האטית-דלית שהוקמה כתוצאה מזהות האינטרסים שנשארה בין אתונה לבין הערים האיוניות והאיים הסמוכים, התפתחה עד מהרה אתונה כאימפריה.
תוך התפתחות האימפריה החלה אתונה לנצל באופן ברור את בעלות בריתה.
הניצול של בעלות הברית, איסור יציאה מהברית ואף זריעת התנחלויות (קלרוכויות) על אדמתן של בעלות ברית סוררות היא אחד ההבדלים העיקרים בין אתונה לספרטה.
מכאן נבעה פעילותו של תמיסטוקלס כנגד ספרטה.
הוא האמין שספרטה היא האיום הגדול על גידול כוחה של אתונה, ולא פרס שכבר הובסה.
מקור עוינותו של תמיסטוקלס כלפי ספרטה אינו ברור, שהרי האחרונה הקפידה להגביל את תחום השפעתה הישירה לפלופונסוס ולא התערבה בנעשה מחוצה לו.
ככל הנראה, לקה המדינאי הוותיק בכשל לוגי המכונה "פרספקטיבה אגוצנטרית".
זו תופעה מאוד נפוצה המוכרת על ידי הפסיכולוגיה: מדובר בהנחה בסיסית של אנשים שהזולת חושב באותה צורה.
תמיסטוקלס האמין שגם הספרטנים היו מעוניינים בשלטון ביוון לשם ניצולה הכלכלי - בדיוק כמו האתונאים (בשלב מאוחר יותר ההנחה הזו מקובלת ביותר בקרב האתונאים, אך בשלב זה היא הייתה נחלתם של מתי מעט).
כתוצאה מכך עשה תמיסטוקלס ניסיונות להחלשת כוחה של ספרטה.
הוא פעל בפלפונסוס על מנת להגביר את הלחץ על ספרטה מצד אויבותיה הטבעיות - ארגוס, ארקאדיה, ואליס (471?
ספרטה בתגובה הבטיחה סיוע לתאסוס במרידתה נגד אתונה (465 לפנה"ס), אולם גם בשל היותה עסוקה במלחמה באיתומי וכן בשל היות תאסוס מחוץ לטווח "המסורתי" של ספרטה נשארה הבטחה זו "על הנייר" בלבד.
מעשי האתונאים התחילו ליצור עוינות ספרטנית והם דחו את עזרת אתונה שהוצעה להם במלחמתם בהלוטים.
אתונה כרתה ברית עם ארגוס (462/1 לפנה"ס), האויבת המרה ביותר של ספרטה, ומיד לאחר מכן כרתה אתונה בריתות עם יתרת היוונים העוינים לספרטה - תסאליה, ארקאדיה ואליס.
מהלכים אלה דחקו את ספרטה לעמדה עוינת לאתונה, אך למרות כל זאת טרם גלשה העוינות למלחמה גלויה.
אתונה המשיכה במדיניותה המתגרה כלפי ספרטה - כרתה ברית עם מגארה, ניהלה שורה של מלחמות נגד בעלות בריתה של ספרטה, בהן קורינתוס ואיגיינה (459 לפנה"ס) ואף תגברה את ארגוס בהתקפה על ספרטה עצמה.
המלחמה נמשכה ללא הכרעה עד 451 לפנה"ס, אז השתנה מאזן הכוחות באופן דרסטי עקב הגעת ספרטה להסדר עם ארגוס.
מחשש לתגובה ספרטנית רחבת היקף, מיהרה אתונה להסכים להפסקת מעשי האיבה.
המלחמה הפלופונסית הראשונה הסתיימה ללא הכרעה, אולם היא שינתה לחלוטין את מערכת היחסים בין אתונה לספרטה: ספרטה איבדה את האמון שהיה לה באתונה, שהתחלף בשנאה ובחשד.
האתונאים הבינו את ההתקפה הספרטנית עליהם כסימן לצדקת הנחתם המקורית בדבר שאיפות ההתפשטות של ספרטה - זו למעשה נבואה שהגשימה את עצמה.
מכאן ואילך האמין הרוב המוחלט של אזרחי אתונה כי אכן ספרטה היא האיום העיקרי על אתונה.
במצב יחסים זה התמוטטות השלום הייתה רק עניין של זמן.
בשנת 441 לפנה"ס שוב הפגינה אתונה את מדיניות הניצול שלה וכבשה את סאמוס, שניסתה לצאת מהברית האטית דלית.
האתונאים היו מודעים היטב לעובדה שהתקפה זו הייתה הפרה בוטה של ההסכם עם ספרטה, שחייב כיבוד של המצב המדיני הקיים.
בלחצה של קורינתוס, בעלת ברית חשובה, נמנעה ספרטה מלהגיב על הפרת החוזה.
גם העובדה שאתונה פגעה בפוליס מהברית האטית-דלית השפיעה על החלטת ספרטה.
לאחר שכיבוש סאמוס עבר בשקט, המשיכה אתונה בהתגרויות והתקיפה את קורינתוס, חברה חשובה בליגה הפלופונסית.
התנגשות זו אירעה באפידאמנוס (435-433 לפנה"ס) ובפוטידאה (432 לפנה"ס).
זה היה, מבחינתה של ספרטה, קאזוס בלי.
פריקלס היה בטוח לחלוטין ביכולתה של אתונה לנצח את ספרטה וכמוהו רוב האתונאים.
כאשר ספרטה עשתה ניסיון אחרון למנוע את המלחמה ושלחה לאתונה את מליספוס, כלל לא הרשו לו האתונאים לדבר בפני האקלסיה.
פרוץ המלחמה הפלופונסית השנייה (431 לפנה"ס) לא שינה את מערכת היחסים בין אתונה לבין ספרטה.
האתונאים המשיכו להאמין עד לכניעתם בכוונת ספרטה לשעבדם והמשיכו במלחמה גם כאשר סיכויהם לנצח בה היו קלושים.
הספרטנים חששו מאיבוד השליטה בפלופונסוס (הם לא חששו שאתונה רוצה בהכנעתם) ולכן הם ניהלו מלחמת הגנה מוגבלת, ולכן גם פנו לאתונה בהצעות שלום חוזרות ונשנות.
מכאן גם נבעה הטקטיקה המוטעית של התקפות על אטיקה גופא והגנה על הפלפונסוס.
רק כאשר התחילה ספרטה לפעול כנגד מוקדי כוחה האמיתיים של אתונה - הברית האטית-דלית והאינטרסים האתונאיים בתראקיה וכאלקיס, נאלצה אתונה לחתום על שלום ניקיאס (421 לפנה"ס).
גם חוזה שלום זה לא כובד.
היחסים בין ספרטה ואתונה לא השתנו במשך כל התקופה הזו.
מה שכן השתנה היה שהספרטנים הבינו את טעותם: שאתונה אינה מתכוונת להרפות מהם, ומהי הדרך הנכונה להתגונן.
הטעויות שביצעה אתונה משלב זה ואילך רק החישו את סופה.
גם אחרי כל האסונות שהביאו על עצמם, ובמיוחד תוצאות המסע לסיציליה (413/5 לפנה"ס), וכאשר עמדה על עברי פי פחת, עדיין סירבה אתונה להצעות השלום הנדיבות של ספרטה (410 ו-406 לפנה"ס).
אתונה נכנעה בשנת 404 לפנה"ס.
אולם ספרטה מנעה את החרבתה על ידי שאר חברות הברית הפלופונסית, דרישה שבאה בעיקר מכיוונה של אויבתה הוותיקה של אתונה - תבאי.
המדינה האזורית הלאומית של אומת ההררי היא הקטנה מבין מדינות אתיופיה, הן בשטחה והן במספר תושביה.
בעבר הייתה חלק ממחוז הררג.
בירתה של הררי היא העיר הרר.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה לשנת 2005, חיים בהררי 196,000 תושבים, כאשר החלוקה היא 100,000 גברים ו-96,000 נשים.
להררי שטח של 311.25 קמ"ר וצפיפות ממוצעת של כ-630 איש לקמ"ר.
מכאן עולה כי ההררים הם מיעוט קטן במדינת האם שלהם.
התפלגות הדתות בהררי היא 60.3% מוסלמים, 38.2% נוצרים אתיופים אורתודוקסיים, 0.9% נוצרים פרוטסטנטים, 0.55% נוצרים קתולים, ו-0.1% דתות אחרות.
הררים הם שרידים קטנים של קבוצה ייחודית, שחיה לפני התרבות העירונית והתעשייתית וקיימת מאז שנת 1500. עד 1974 חיו ההררים באופן בלעדי בתוך חומות האבן בעיר העתיקה בהרר, עיר מוסלמית במזרחה של אתיופיה.
במשך מאות שנים היו ההררים ממוקמים בעיקר ברכס ההרים שבין ים סוף והרמה האתיופית, שהיה המרכז הדומיננטי של האסלאם בצפון-מזרח אפריקה.
ההררים הם תושבי אתיופיה היחידים שמסחרם מבוסס במרכז גדול עירוני ויחיד.
בעקבות מגע עם הקבוצות המתגוררות עמם ההררים ירשו תכונות מסוימות מהם.
על מנת לשמר את תרבותם ההררים דוברים כמעט אך ורק בשפה ההררית, שפה שמית.
מכיוון שהם קבוצה קטנה מהאוכלוסייה הם מתנגדים בתוקף לנישואי תערובת עם שכניהם.
ההררים נקראים אדארים על ידי שכנים האתניים (הסומלים, האורומו, הארגובים והאמהרים), ואילו הם מתייחסים לעצמם בתור גא אוסא תרגום "אנשי העיר" וקוראים לדרך חייהם גא אדה (תווית העיר).
שפתם נקראת בפיהם סינאן (שפת העיר).
החברה ההררית מאופיינת בסדרה מסובכת של התחייבויות, שיוצרת תחושה חזקה של אחדות סוציאלית.
החברה ההררית נבנית סביב קרבת משפחה, ידידות, או ארגוני קהילה.
בנוגע לקרבת משפחה, ההררים אינם מתחתנים עם זרים.
האפוצ'ה שהוא ארגון סוציאלי מספק להררים ותמיכה כלכלית כגון חתונות והלוויות.
מספר החברים באפוצ'ה שונה והוא נע בין 50 ל 70 חברים ושהם בדרך כלל כוללים דודות, דודים, ובני דודים.
חרף לחצים להשתנות, האסלאם חזקה עדיין בין ההררים.
העיר הרר ידועה היטב כמרכז לימוד אסלאמי.
מסגד ג'אמי שהוא הפוקוס של הקהילה, אף על פי שכמעט כל שכונה קיים מסגד קהילתי.
האנשים נוכחים במסגדים באופן קבוע.
בעיר הרר קבורים כ 150 צדיקים מוסלמיים, ולכן היא מכונה גם "עיר הצדיקים" כמעט כל המבוגרים בהרר צמים במשך הרמדאן, החודש התשיעי בשנה האסלאמית.
הררג (בגעז: ሃረርጌ) היה מחוז שהתקיים בדרום-מזרחה של אתיופיה.
הררג היה המחוז הגדול ביותר בשטחו ובירתו הייתה העיר הרר.
אוכלוסיית המחוז הייתה מוסלמית ברובה עם רוב סומלי.
האזור סופח לאימפריה האתיופית בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה שלאחר מכן הוקם מחוז הררג.
תחת השלטון האיטלקי האזור היה לחלק ממחוז סומליה ומחוז הרר.
הררג גבלה במזרחה בסומליה, בצפון מזרחה בג'יבוטי, בצפונה בוולו, בצפון מערבה בשוואה, במערבה במחוז ארסי ובדרום מערבה במחוז בלה.
המחוז הכיל את אזור אוגדן הסומלי.
בשנת 1987 תחת השלטון הסוציאליסטי בוטל מחוז הררג תוך שהוא פוצל לארבעה מחוזות: מערב הררג שבירתה אסבה תפרי, מזרח הררג שבירתה הרר, דירה דאווה שבירתה דירה דאווה ואוגדן, כששני האחרונים היו למחוזות אוטונומיים.
בשנת 1995 מחוז הררג חולק על פי מפתח אתני ורוב שטחי המחוז הפכו למדינת סומלי, שטחים בצפונו שבו חיו עפרים סופח לעפר ושטחים שיושבו באורומו בחלק הצפון-מערבי סופחו לאורומיה, סביב העיר הרר הוקמה מדינת הררי והעיר דירה דאווה קיבלה מעמד של עיר עצמאית.
הרר (באמהרית: ሐረር, באנגלית: Harar) היא עיר במזרח אתיופיה ובירת מדינת הררי.
במשך מאות שנים הייתה הרר מרכז מסחרי עיקרי, שחיבר את דרכי המסחר של אתיופיה עם יתר ערי קרן אפריקה וחצי האי הערבי.
הרר ג'וגול (העיר העתיקה) הוכרזה בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
הרר נחשבת "העיר הרביעית בקדושתה לאסלאם" ובה 82 מסגדים ו-102 בתי תפילה אחרים, הכוללים גם קברים.
הרר משמשת כבירת מדינת הררי - אחת מתשע המדינות האתניות של אתיופיה שהוקמו ב-1995. היא משתרעת על פני שטח של 311 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ-196,000 נפש.
תושבי הרר שייכים למספר קבוצות אתניות, בהן הדתות השולטות הן הנצרות והאסלאם.
הקבוצות האתניות כוללות אמהרים, אורומו, סומלים, גורגים, תגרים ועוד, כשבין חומות העיר האוכלוסייה ברובה משתייכת להררים.
ההררים הקוראים לעצמם בשם "אנשי העיר", הם צאצאיהם של חיילי ממלכת אקסום שהקימו באזור מוצב צבאי.
ההררים דוברים שפה שמית הנקראת הררית.
בעבר נכתבה ההררית באלפבית ערבי ובימינו בכתב אתיופי.
מקורותיה המדויקים של העיר אינם ידועים ומספר אגדות העוברות מדור לדור עוסקות בנסיבות היווסדה.
לפי אחת מהן הגיעו למקום 405 שייח'ים בשנת 1256 וייסדו את הרר.
העיר הייתה כנראה קיימת כבר במאה ה-10, דבר המסתבר מכך ששלושת המסגדים העתיקים ביותר בעיר (אוו מנסור, גאראד מחמד אבוג וג'וגול) מתוארכים לתקופה זו.
עם זאת, ייתכן כי העיר נוסדה אף קודם לכן, במאה ה-9 כשהאסלאם הגיע לאתיופיה.
העיר בוצרה ורשת של תעלות ניקוז שהוקמה בה ניקזה את הנחלים הזורמים על הגבעות סביב העיר.
בין 1277 ל-1285 קמה באזור ברית של חמש נסיכויות מוסלמיות, ומאז נשלט הסחר האזורי בידי המוסלמים, כשהעיר הפכה לנקודה חשובה לאורך דרכי המסחר בין רמת אתיופיה וים סוף והאוקיינוס ההודי.
על מנת להקל את המסחר הבינלאומי בעבר, טבעה העיר את מטבעותיה והייתה למקום השני בחשיבותו בייצור מטבעות בקרן אפריקה (לאחר ממלכת אקסום).
בשל מסגדיה והקברים הקדושים שבה, נחשבת הרר לרביעית בקדושתה למוסלמים אחרי מכה, מדינה וירושלים.
לצד המסחר עסקו תושביה גם בחקלאות.
ב-1520 הועתקה בירת אדאל מדאקר להרר, דבר שהביא לשגשוגה של האחרונה.
הבירה החדשה שימשה כנקודת המוצא של האימאם אחמד גראן בכיבושו את קרן אפריקה, ונשאה בתפקידה זה עד 1568. גם לאחר מכן שמרה העיר על מעמדה כצומת מסחרי ומרכז לימודים מוסלמי בקרן אפריקה.
החל במאה ה-17 הייתה הרר בהדרגה לעיר מדינה קטנה שנשלטה על ידי שושלת דאוודי מ-1647 ועד 1875, למעט כיבוש מצרי קצר מועד בשנים 1875–1885. במשך הכיבוש המצרי היו השערים הסגורים בפני נוסעים אירופאים פתוחים לרווחה, ותיירים אירופים ביקרו בעיר.
האמיר האחרון של העיר, אבדולהי, שלט בה לאחר תום הכיבוש המצרי אך לאחר שנתיים נכבשה העיר על ידי הקיסר האתיופי לעתיד מנליק השני בקרב צ'לנקו ב-1887.
הרר הייתה לחלק מהאימפריה האתיופית המתרחבת, ועל אף שאיבדה את עצמאותה, נותרה מרכז מסחרי ראשי של האימפריה בתקופתו של מנליק השני.
כיבושה של הרר נחשב כאחת מנקודת המפנה העיקריות בהצלחתו של מנליק השני כנגד יריביו, הן במישור הפנימי והן בזה הבינלאומי, והישג זה סלל בפניו את הדרך לכיבוש אוגדן.
החוקר פול האנז התבטא בעניין זה באומרו:
במהלך המאה ה-19 הגיעו לעיר סוחרים הודים אשר הביאו עימם סגנונות בנייה מארץ מולדתם, ותרמו להיווצרות של סגנון אדריכלות מקומי.
מנגד נשלחו בעלי מקצוע מהרר לסייע בהקמתה של אדיס אבבה, בירתה הנוכחית של אתיופיה שקמה בסוף המאה ה-19, ובהם סוקרים, בנאים, מנהלי חשבונות, שומרי שלום ("ליאראדדה זאבאגן"), חייטים ועוד.
הרר איבדה מעט מחשיבותה הכלכלית עם פתיחת מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי.
למרות התכנון הראשוני להעביר את המסילה דרך הרר, נמנע הדבר בשל מיקומה ההררי, ותואי הקו הועבר למישור שמצפון לעיר.
כתוצאה מכך קמה ב-1902 העיר דירה דאווה כ-45 ק"מ צפונית-מערבית להרר, ובשל קרבתה להרר וכוחה הכלכלי העולה היא זכתה לכינוי "הרר החדשה".
לפני המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בשנים 1935–1936, ביקרו שני העיתונאים וו ופראגו בהרר, והתרשמו מחייה התרבותיים.
אנריקו כארולי, החוקר האיטלקי ללימודים שמיים, הצטרף לכוחות הפולשים, והיה למושל מחוז הרר בין ה-5 במאי 1936 ל–11 ביוני 1940. ספריו על ההיסטוריה של העיר נחשבים עדיין למקור טוב בחקר תולדותיה וסביבתה.
לאחר הפלישה וההקמה של מזרח אפריקה האיטלקית, התפשטה העיר שנקראה "הרר הגדולה".
האיטלקים ניצלו שטח חקלאי בצפונה של העיר והקימו בו את המרכז המנהלי של מחוז הרר שנקרא בוטאגה.
לאחר שחרור אתיופיה בידי בעלות הברית ב-1942 במהלך מלחמת העולם השנייה, הייתה הרר לבירת מחוז הררג שהקיף וכלל גם את חבל אוגדן הבדלני ואת רובה של מזרח אתיופיה.
תקופה זו הייתה תקופת שפל בהרר ובאתיופיה בכלל, והעיר סבלה מרעב וממלחמת האזרחים.
שיפור מה חל עם סיום הדיקטטורה באתיופיה ב-1991, אך העיר שבה ונפגעה בעת מלחמת אתיופיה-אריתראה.
בשנת 2006 הוכרה העיר העתיקה בהרר כאתר מורשת עולמית.
שטחה של העיר העתיקה של הרר הוא 48 הקטאר, והכינוי "ג'וגול" מתייחס הן לחומה עצמה והן לשטח המבוצר הנתחם על ידה.
העיר עצמה מכונה גם "גֲה" ("העיר") והשטח שמחוץ לחומות קרוי "גֶה-פאגֶה".
ג'וגול מחולקת לשבע "קֶבֶלֶה", שכונות המופקדות על כל התפקידים העירוניים המנהליים.
היא מוקפת בחומה בה קבועים שישה שערים ובהם גם "שער הרר" החדש יותר, שהוקם בידי מנליק השני בסוף המאה ה-19.
במרכזה של ג'וגול משתרע המרכז העירוני שצורתו כשל משולש ובקודקודיו שוכנים שלוש נקודות ציון - כיכר "שוק הסוסים" בה ניצבים בית העיריה וכנסייה, דרומית-מזרחית לה שוכן השוק המרכזי וממזרח לה המסגד המרכזי.
לפי גרסה אחת הוקמו חומות העיר במאה ה-13 ולפי אחרת על ידי האמיר נור איבן אלמג'יד ששלט בעיר בשנים 1551–1568, ואשר הקימן בשל חששו מהנצרות.
החומות הוקמו לפי תכתיבים טופוגרפיים וכללו בתחומן גם מקורות מים.
בחומות היו קבועים חמישה שערים מהן יצאו חמש הדרכים הראשיות שהוליכו אל העיר, וג'וגול חולקה לחמש שכונות, אחת בסמוך לכל שער, אך חלוקה זו שוב אינה נהוגה בימינו.
בעיר מספר שווקים ושניים נוספים שוכנים מחוץ לחומות, בסמוך לשער הדרום-מערבי.
בעיר 82 מסגדים ו-102 בתי תפילה מוסלמיים אחרים.
אלה מתחלקים לשלושה סוגים - הסוג הבסיסי המסורתי הכולל חדר תפילה וחצר, חמשת המסגדים הגדולים הישנים הבנויים בדומה לסוג הראשון אך יש בהם כמות כפולה של עמודים, ובתי תפילה שכוללים גם קברים.
הבית המסורתי הוא הנפוץ ביותר, וכל יחידת דיור מכונה "גֶה גאר" ובה שלושה חדרי מגורים ואזור שירות בחצר.
מספר יחידות דיור מקושרות מכונות "גֶה אבאד" ובעבר התגוררו בכולן בני משפחה אחת.
בתים "הודים" נבנו לראשונה על ידי מהגרים מהודו לאחר 1887 והם שוכנים בעיקר בחלקיה הגבוהים של העיר.
לבתים אלה שתי קומות ובראשונה ורנדה הפונה אל החזית שבצד הרחוב או בזו הפונה אל החצר.
12 בתים כאלה שוכנים גם במרכזה של העיר.
הסגנון המעורב הוא שילוב של שני הסגנון המסורתי והסגנון ההודי.
הרשאה כשמה, היא נתינת רשות - ייפוי כח, לייצוג משפטי.
אדם יכול למנות נציג מטעמו שידון על ממונו מול בעל דינו.
מינוי זה, כאשר נעשה כפי כללי ההרשאה, מחייב את הנתבע לשתף פעולה עם הנציג המורשה.
דין הרשאה המקורי מתייחס רק לתובע, ואין בתלמוד התייחסות לייצוג משפטי של הנתבע.
"אבל עכשיו המנהג בכל בתי דינים שגם הנתבע מעמיד מורשה".
ייצוג משפטי היה מוכר כבר בתקופת המשנה, כפי שעולה מהמשנה: "יהודה בן טבאי אומר אל תעש עצמך כעורכי הדיינין".
אך איננו מוצאים בספרות התנאית התייחסות נוספת לנושא.
מהירושלמי עולה שקיים תפקיד כזה שכינויו אנטלר.
גם שם איננו מוצאים דיון הלכתי בנידון.
בתלמוד הבבלי הביטוי שחוזר על עצמו הוא "הבא בהרשאה", ובארמית נקראת ההרשאה 'אורכתא'.
נחלקו אמוראים ראשונים אודות הפן המוסרי של ההרשאה: "ואשר לא טוב עשה בתוך עמיו - רב אמר: זה הבא בהרשאה, ושמואל אמר: זה הלוקח שדה שיש עליה עסיקין".
אולם מאחר שההרשאה מופיעה בכמה סוגיות בתלמוד, ללא התנגדות מוסרית, הסבירו ראשונים שדברי רב מופנים להרשאה הנובעת ממניע שלילי.
אולם יש שהסבירו שזו מחלוקת בין רב לשמואל ונפסקה הלכה כשמואל.
גם לפי גישה זו, רב אמנם מתנגד מוסרית אך נראה שאינו חולק על כך שהדבר אפשרי.
בשלוש סוגיות פותר שמואל שאלות פרשניות או משפטיות באמצעות שימוש בהרשאה.
גם משם עולה שמוסד ההרשאה ידוע ואינו מצריך הסבר.
הסוגיה היחידה הדנה בהרשאה באופן מסודר נמצאת במסכת בבא קמא: אמרי נהרדעי: לא כתבינן אורכתא אמטלטלי.
אמר רב אשי לאמימר: מאי טעמא?
אמר ליה: משום דרבי יוחנן, דא"ר יוחנן: גזל ולא נתייאשו הבעלים - שניהם אינן יכולין להקדיש, זה לפי שאינו שלו, וזה לפי שאינו ברשותו.
איכא דאמרי, אמרי נהרדעי: לא כתבינן אורכתא אמטלטלי דכפריה.
טעמא דכפריה, דמיחזי כשיקרא, אבל לא כפריה - כתבינן.לפי הלשון הראשונה לא ניתן לכתוב הרשאה המתייחסת לתביעת מטלטלין.
ההנחה היא שתביעה מתייחסת לנכס המוחזק על ידי הנתבע שלא כדין.
הגמרא מסבירה שהרשאה על מטלטלין אינה אפשרית, כמו שהקדשת מטלטלין המוחזקים על ידי גזלן אינה אפשרית.
כאן כבר ניכר המרכיב הקניני של ההרשאה.
לפי הלשון השנייה לא ניתן לכתוב הרשאה על מטלטלין שהמחזיק בהם כופר בטענת התובע.
את הלשון הזו מסבירה הגמרא בטעם של 'מיחזי כשקרא', כלומר שעדים חותמים בשטר שש למרשה ממון אצל פלוני, וזה אינו בהכרח נכון כי פלוני כופר בכך.
הראשונים נחלקו בהסבר סוגיה זו, אבל אין מחלוקת שההנחה העומדת בבסיס הסוגיה היא שהרשאה תלויה בקנין.
ואכן בהמשך הסוגיה מובאת מימרה נוספת של 'נהרדעי': "אורכתא דלא כתיב ביה זיל דון וזכי ואפיק לנפשך - לית ביה מששא.
משום דא"ל האיך: לאו בעל דברים דידי את".
מימרה זו מלמדת שתפקידה של ההרשאה לכפות על הנתבע לדון עם המורשה, והדרך לעשות זאת היא בהעברת הזכויות מהמרשה למורשה.
בחלקה הנוסף של הסוגיה מובאת מחלוקת בשאלה האם יכול המורשה לתפוס לעצמו את הממון עליו הורשה.
לדעת אמימר אם תפס המורשה אין מוציאים ממנו.
לעומתו אומר רב אשי, שמכיוון שהמרשה מתחייב בהרשאתו לממן את כל ההוצאות של המורשה, הרי שהוא שליח, ואינו יכול לתפוס.
בגמרא מובאת דעה שלישית שהמורשה הוא שותף ויכול לתפוס מחצית הממון.
מסוגיה זו עולה, שהרשאה היא שליחות מיוחדת, הכוללת הענקת זכות באמצעות קנין.
הרשאה נדרשת שכן בלעדיה יכול הנתבע לדחות את שלוחו של התובע בטענה "לאו בעל דברים דידי את".
כלומר איני מחויב לדון עמך.
אולם העברת הזכויות בממון מסכנת את בעל הממון.
לפי רב אשי שהלכה כמותו, בעיה זו נפתרת שכן המורשה מוגדר כשליח ולא כבעלים או שותף.
יש שציינו יתרונות אחרים של הרשאה על פני שליחות.
הטור (חו"מ קכב) כתב ששליח רגיל שנשלח לגבות חוב אינו יכול לכפות את הנפקד למסור את הממון שכן קיים חשש שהשולח ביטל את השליחות, או שהשולח מת.
"לפיכך עצה טובה ללוה או לנפקד שלא יתנו לשליח אא"כ בא בהרשאה שהקנה לו בקנין הממון שיש לו ביד פלוני והשתא ליכא למיחש למידי".
ניכר מהדברים שהפתרון לחששות נעוץ בכך שההרשאה מקנה את הממון למורשה.
לדעת רוב הפוסקים הקנין צריך להיות תואם את נשוא ההרשאה.
לכן אם מדובר במטלטלין ניתן לעשות קנין סודר, אולם אם נשוא התביעה הוא כסף, הקנין צריך להיות קנין אגב קרקע.
לפי גישה זו כתב הרמב"ם שמדין התלמוד לא ניתן להרשות על הלוואה.
אולם גאונים תקנו שכותבים הרשאה אף על הלוואה, ומדבריו שם עולה שגם הרשאת מלוה צריכה קנין.
קיימת אצל הראשונים שיטה שונה, שההרשאה אינה אלא שליחות בלבד.
לפי שיטה זו, אף אין צורך לכלול בהרשאה את הלשון "זיל דון וזכי ואפיק לנפשך".
שאלה זו של הקנין בהרשאה, תלויה בביאורה של סוגיה נוספת, בה מדובר על שליח להשבת כסף.
הגמרא מספרת על רב פפא ששלח את רב שמואל בר אבא לגבות סכום של שנים עשר אלף זוזים.
כדי לבצע את השליחות, הקנה לו רב פפא את הכסף אגב קרקע.
בסוגיה זו לא ברור האם מדובר בפיקדון או בהלוואה, והאם מדובר בהרשאה או בהקנאה גמורה.
מי שהסביר את הסוגיה כמקרה של הרשאה, הסיק מכאן את הצורך בקנין התואם לנשוא ההרשאה.
לפי גישה זו אין צורך לצמצם את המקרה לפיקדון בלבד.
אולם מי שהסביר את הגמרא שם כהקנאה גמורה, יכול היה לומר שלמסקנת הסוגיה של הרשאה, אין צורך בקנין ממש.
בעלי גישה זו מסבירים שהכסף של רב פפא היה פיקדון.
בסיום סוגיית הרשאה נאמר: "והלכתא שליח שוויה".
הרי"ף כתב שהלכה זו היא מרב יהודאי גאון ושלאור פסיקה זו, יכול השולח לבטל את ההרשאה וכן להרשות אדם אחר.
אולם אין בפסיקה זו התייחסות למחלוקת בין הלישנות על הרשאת מטלטלין.
יש מי שפירש שפסיקה זו נוגדת את כל האמור לפני כן בסוגיה, ולכן אין משמעות לשתי הלישנות, ואפילו אין צורך לכתוב בהרשאה את הלשון "זיל דון וזכי לנפשך" כי אין בין המורשה לשליח ולא כלום!
אולם רוב הראשונים לא כך הבינו.
הרי"ף ובעקבותיו הרמב"ם פסקו כלשון השנייה, ולכן לדעתם לא ניתן להרשות על ממון שאינו קרקע והנתבע כופר בו.
אולם כבר אצל רבנו חננאל אנו מוצאים התייחסות למנהג לכתוב הרשאה על מטלטלים שכפר בהם.
מנהג זה שהלך והתרחב, גרם לראשונים להציע הסברים שונים ומקוריים לסוגיה.
שיטת בעל המאור - הוזכרה בפסקה הקודמת.
למסקנת הסוגיה המורשה הוא שליח ואינו צריך קנין.
שיטת רבנו תם - הלכה כלשון השנייה, אולם מאחר שבסוגיות שונות נפסק, שאין לחשוש ל'מיחזי כשקרא'; לכן גם כאן למעשה אין לחשוש לכך, וניתן לכתוב הרשאה על מטלטלין גם אם הנתבע כפר בהם.
הרחבה נוספת של הלכות הרשאה, אף היא מתקופת הגאונים, היא הרשאה לתביעת הלוואה.
"...הגאונים תקנו שכותבין הרשאה אף על המלוה כדי שלא יטול כל אחד ממון חבירו וילך לו למדינה אחרת.
הררזאורוס (שם מדעי: Herrerasaurus) הוא סוג של דינוזאור קדום שהתקיים בתקופת הטריאס העליון שלפני 231.4 מיליון שנה.
הוא נקרא על שם "רכס הררה", רכס הררי הסמוך לאיסצ'יגואלסטו בצפון ארגנטינה, בהם הוא התגלה לראשונה.
ההררזאורוס הוא מהדינוזאורים הקדומים ביותר שחיו.
ככל הנראה הוא היה תרופוד, מאחר שהוא חולק תכונות פיזיות רבות עם תרופודים מאוחרים יותר, כגון האלוזאורוס.
עם זאת בדומה לשאר ההררזאוריים הוא חולק תכונות רבות גם עם דמויי זאורופודים.
אורכו של ההררזאורוס נע בין 3 ל-6 מטר, אורך הגולגולת כ-60 ס"מ ומשקלו כ-210 ק"ג.
הוא היה טורף מהיר ויכל לרוץ במהירות 40 קמ"ש, עם לסתות שיכלו לכרסם עצמות.
ההררזאורוס מופיע בסרטי פארק היורה רק על מפה בפארק היורה, נוסף על גולגולת במוזיאון בעולם היורה: נפילת הממלכה.
לא נראו פרטים חיים אך הם נמצאו בפארק עד שהוא נהרס.
עם זאת הם נראים בפארק היורה: המשחק, ליד רכבת הרים.
ההררזאורוס נראה בפרק השלישי בתוכנית הטבע הדינוזאורים!
הוא נראה גם בספר העולם שאבד של ארתור קונאן דויל עם מראה דמוי דילופוזאורוס.
הוא נראה באחד מפרקי הסדרה המסע לעמק החלומות.
נראה גם במספר משחקי מחשב כמו: Zoo Tycoon הראשון ו-"The Isle".
ההררו היא קבוצה אתנית, המהווה חלק מאומת הבנטו המתגוררת באפריקה הדרומית, מרביתה בנמיביה ומיעוטה בבוצואנה ואנגולה.
על הקבוצה נמנים כ-250,000 בני אדם, הקבוצה מדברת את שפת ההררו, שהיא חלק משפות בנטו.
הקבוצה מתייחדת גם בסגנון לבוש המושפע מהתקופה הוויקטוריאנית ומן המתיישבים הגרמנים שחיו באזור במהלך המאה ה-19.
בשונה ממרבית הבנטו היושבים בכפרים חקלאיים ומעבדים את אדמתם, ההררו הם רועים, אומנות אותה רכשו ככל הנראה – יחד עם הבקר המבוית – ממזרח אפריקה.
כך גם החליבה ואורח החיים נלמד, על פי עדויות לשוניות שונות, מעמים כושיתיים.
לעיתים המונח הררו כולל בתוכו גם קבוצות אתניות כמו ההימבה, הקרובים אליהם מבחינה לשונית ואורח החיים וכן שבטים אחרים.
ההררו היגרו אל האזורים שבהם הם מתגוררים כעת בראשית המאה ה-17 ובמהלך המאה שלאחריה.
עם הזמן, החל סכסוך מתמשך ביניהם לבין שבטים אחרים שנמשך לאורך מרבית המאה ה-19. עם כניסת סוחרים גרמנים אל האזור, נרכשו אדמות מן ההררו ומושבות נוסדו על ידי המתיישבים, דבר שהוביל לקולוניאליזם גרמני באזור, תחת השם דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
סכסוכים רבים נוצרו בין ההררו והמתיישבים הגרמנים, בעיקר על גישה לאדמות ומקורות מים, אך גם על אפליה קבועה נגד ההררו מצד המתיישבים הגרמנים.
סדרת קרבות בשם מלחמות ההררו פרצו בראשית המאה ה-20, שהובילו לרצח העם של ההררו והנאמה.
מעשי האיבה הסתיימו רק עם כיבוש האזור על ידי כוחות בריטיים מדרום אפריקה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-16 באוגוסט 2004, התנצלה ממשלת גרמניה באופן רשמי על פעולותיה בנמיביה, ובשנת 2021 הודתה גרמניה רשמית ברצח העם והודיעה כי תעניק פיצוי כספי של 1.1 מיליארד אירו שיועברו לנמיביה לצורכי פיתוח.
הסרט "Tjiraa" שצולם בשנת 2012 מתאר את ההתנגשות של התרבות המסורתית של הררו עם החיים המודרניים של אנשים שחזרו מאירופה ליישוב המקומי.
הסרט צולם בשפת הררו בתמיכת הקרן המקומי והוקרן בפסטיבל לקולנוע בארצות הברית.
הקבוצה מתחלקת לתתי-קבוצות, שהגדולה והמרכזית שבהם נמצאת במרכז נמיביה.
קבוצה זו הושפעה רבות מן התרבות המערבית, בייחוד מן התרבות הגרמנית בעקבות המתיישבים הגרמנים שפעלו באזור.
הדבר מתבטא, בין השאר, בתכשיטים ובלבוש ובאורח חיים המושפע מסגנון החיים הקולוניאלי.
אך קבוצות אחרות שמרו על אורח חייהם וסגנון לבוש הדומה יותר לאורח חייהם קודם להתיישבות האדם הלבן באזור, אם כי השפעת ההתיישבות הגרמנית מורגשת במידה מסוימת בכל חלקי האוכלוסייה.
קז'בר נולד בשם הרש-ליב ויינשטיין בעיירה קז'בה (מכאן שם העט קז'בר) בבסרביה, היום במולדובה.
בעקבות תאונה שהוא עבר בילדותו הוא צלע כל ימיו.
הוא למד בגמנזיה רומנית בבלץ, יותר מאוחר הוא עבד בתור מורה בבלץ בית הספר של הבונד.
בשנות השלושים של המאה העשרים הוא התגורר בקישינב.
את הסיפורים הראשונים הוא פרסם בעיתון טשערנאוויצער בלעטער, תחת שם העט קז'בר.
הוא גם פרסם סיפורים ומאמרי ביקורת בליטערארישע בלעטער (מחברות ספרותיות, ורשה).
ב-1931 הוא ייסד יחד עם יעקב יקיר את כתב העת אָנזאָג (בשׂורה), כתב העת הזה נועד לשמש בתור במה לסופרים יידישאיים צעירים שלפני כן פרסמו בכתב עת שויבן שנוסד על ידי יעקב שטיינברג.
קז'בר היה חבר בחוג הסופרים היידישאים הצעירים רומניה הצעירה שבו היו חברים גם מוטל סקציאר, יעקב יקיר, הרץ ריבקין, יחיאל שרייבמן, צבי צלמן ואחרים.
ספרו היחיד של קז'בר קאזאניע גימנאזיע (בית ספר ממלכתי) יצא לאור בעיר צ'רנוביץ ב-1937. בכתב העת אָפגאַנג (שחר) התפרסם סיפורו בהמשכים חברתע טאניא (החברה טניה).
קז'בר נפטר כתוצאה מרעב לאחר שהתפנה לסמרקנד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מלחמת ששת הימים הייתה מלחמה שהתחוללה ביוני 1967 בין ישראל לבין מצרים, סוריה וירדן.
קיימות מחלוקות בין ישראל לבין מדינות ערב לסיבות לפריצת המלחמה.
מהפכת הקצינים החופשיים ועליית נאצר לשלטון
ב-23 ביולי 1952, התרחשה מהפכת הקצינים החופשיים בה הודח המלך פארוק עקב שלטונו הראוותני והמושחת ועקב כישלון צבא מצרים במלחמת העצמאות של ישראל.
במסגרת הפיכה זו עלה לשלטון גמאל עבד אל נאצר שדגל בפאן ערביות.
ב-1 בפברואר 1958 הוחלט על הקמת איחוד בין מצרים וסוריה שנקרא הרפובליקה הערבית המאוחדת ומטרתו המוצהרת הייתה התכוננות משותפת למלחמה נגד ישראל.
כעשר שנים קודם למלחמת ששת הימים, התרחש מבצע סיני, 29 באוקטובר–5 בנובמבר 1956, שהיווה למעשה חלק ממבצע מוסקטר, בהשתתפות המעצמות אנגליה וצרפת ומטרתו הייתה השתלטות על כל אזור תעלת סואץ.
הסיבה הישירה למבצע מוסקטר הייתה הלאמתה של חברת תעלת סואץ על ידי מצרים ב-26 ביולי 1956, שהייתה בבעלות המעצמות הנ"ל.
מלבד הנזקים הכלכליים הישירים שנגרמו, מצרים הייתה יכולה גם לחסום מעבר אוניות אנגליות או צרפתיות ובכך לייקר את עלות ההפלגות למזרח הרחוק.
במאמר מוסגר – גמאל עבד אל נאצר נשיא מצרים, הלאים את חברת תעלת-סואץ כיוון שרצה לממן בכך את הקמת הסכר הגבוה באסוואן, זאת לאחר שארצות הברית סירבה לממן באופן ישיר או עקיף באמצעות הבנק העולמי, את הקמת הסכר.
לפי תפישת נאצר, הקמת הסכר הייתה אמורה לפתור חלק מבעיותיה הכלכליות הקריטיות של מצרים: ייצור חשמל, מניעת שיטפונות, הסדרת ההשקיה, השקיית שטחים נוספים וכדומה, כך שמציאת מימון למיזם הייתה חיונית.
בין הסיבות העקיפות למבצע הייתה תמיכתה של מצרים במרד ה-FLN באלג'יר, שהייתה תחת שלטון צרפת.
סביר שאם מבצע מוסקטר היה מצליח, נאצר היה מתפטר או מודח והתמיכה במורדים הייתה נפסקת.
לישראל היו סיבות אחרות להשתתפות במבצע, הגם שהיא הייתה שותפה לרצון להדיח את נאצר:
לצאת למלחמה לפני שמצרים תטמיע את כמויות הנשק הגדולות והמודרניות, שקיבלה בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית, ספטמבר 1955.
להסיר את המצור שהטילה מצרים על שיט וטיס ישראלים במפרץ עקבה ולחדש את הקשרים עם המזרח הרחוק ומדינות אפריקה.
להפסיק את פעולות החבלה והטרור, שיצאו מרצועת עזה.
נפתח ערוץ לרכישת נשק מודרני מצרפת בניגוד לאמברגו שהוטל על מדינות העימות במזרח התיכון, על פי "הצהרת השלושה" מ-1951.
האפשרות להגן על גבולות המדינה בעזרתן של המעצמות אנגליה ובעיקר צרפת, בעת מלחמה.
ישראל יכולה הייתה לדרוש תגמול ניכר עבור השתתפותה במבצע מוסקטר.
עם זאת, ישראל הייתה מודעת גם למחיר הגבוה שהיא תצטרך לשלם עקב שיתוף פעולה עם המעצמות הקולוניאליות, כמו התנכרות גוש המדינות הבלתי מזדהות ודעת הקהל הליברלית-שמאלנית.
נאצר הניח – במידה גבוהה של סבירות - שתגובתן של אנגליה וצרפת תהיה גם צבאית – כיבוש אזור התעלה.
אשר על-כן הורה לצבאו, שהיה מרוכז בחצי האי סיני, בהיות ישראל האויב העיקרי, לנוע ולהתפרס באזור התעלה ולהתכונן לעצור מתקפה צפויה.
הנה כי כן, עמדה לפני אנגליה וצרפת בעיה חמורה, כיצד להימנע מעימות חזיתי עם צבא מצרים, שהיה מחופר בעמדותיו.
הפתרון היה שיתוף ישראל במבצע.
על ישראל יהיה לבצע פעולה פרובוקטיבית בחצי האי סיני, שתמשוך או תחזיר את צבא מצרים לעמדותיו בסיני.
וכך ייקל על צבאות אנגליה וצרפת לכבוש את אזור התעלה.
לפעולה ישראלית כזו יהיה פן נוסף: אנגליה וצרפת יוכלו לתת הוראה אולטימטיבית לצבאות מצרים וישראל להתרחק מתעלת סואץ בנימוק שהלוחמה מסכנת את המעבר בתעלה.
סירוב של אחת מהן יהווה סיבה לגיטימית לכאורה, להתערבות צבאית של המעצמות.
התכנון היה מדויק ואכן גדוד ישראלי צנח מזרחית למעבר המיתלה, כ-40 ק"מ מהתעלה והיווה איום ממשי על המעבר בה (מבצע מכבש).
להווייתם של המתכננים, נאצר לא התפתה לשלוח את כוחותיו למרחבי סיני, להתעמת עם הצבא הישראלי, מלבד חטיבה אחת שהשתלטה על מעבר המיתלה.
המעצמות הציבו אולטימטום שעל הצדדים להתרחק מיידית כדי עשרה מייל (כ-16 ק"מ) מגדות התעלה.
כצפוי, מצרים לא נענתה לאולטימטום.
אולם אנגליה וצרפת התמהמהו לפלוש היות שהמערך הצבאי המצרי לא התדלדל כמצופה, וכאשר הן תקפו לבסוף, הקרבות היו קשים והמעצמות לא הצליחו להשתלט על כל מרחב התעלה.
ישראל, לעומת זאת, נלחמה כנגד מערך מצרי חלקי והצליחה לכבוש תוך מספר ימים מועט את כל חצי האי סיני ולשחרר את המצור שהטילו המצרים במפרץ עקבה על שיט וטיס ישראלים.
בינתיים, מעצמות העל: ארצות הברית וברית המועצות, שהפלישה למצרים עמדה בניגוד לאינטרסים שלהן, התערבו בנעשה והפעילו לחץ מסיבי על השותפות במבצע מוסקטר לסגת ולחזור לעמדותיהן.
ישראל הסכימה לסגת רק לאחר שארצות הברית התחייבה להתערב לטובת ישראל והיה ויוטל שוב מצור על מפרץ עקבה.
עם זאת, מצרים נאלצה להסכים שיוצבו משקיפי או"ם בשטחה לפקח על הפסקת האש.
אך מטרותיו האחרות של נאצר הוגשמו: הוקם הסכר באסוואן בעזרתה של ברית המועצות והוכרה ריבונותה של מצרים על תעלת סואץ.
אומנם נאצר זכה בניצחון מדיני מרשים והוא נחשב למנהיג הבלתי-מעורער של העולם הערבי וגם של גוש המדינות הבלתי-מזדהות, לצד נהרו ההודי והמרשל טיטו היוגוסלבי.
אולם זכר המפלה הצורבת בסיני לא נשכח ויריביו של נאצר נהגו ללעוג לו בטענה, שהוא מתחבא מאחורי כוח האו"ם ואינו פועל למען האינטרסים הערבים-פלסטינים.
סביר שנאצר שאף להוכיח שבלוחמה 'אחד על אחד' ללא מעורבות צד שלישי, הצבא המצרי יגבור על הצבא הישראלי.
במאי 1967 החליט נאצר להיפרע מישראל.
להחלטה זו היו מספר גורמים מסייעים:
המצב הקשה בישראל: בארץ שרר מיתון כבד וראש הממשלה - לוי אשכול נתפס כמנהיג חסר החלטיות.
לאחר שגנרל דה גול עלה לשלטון והחליט לוותר על השליטה באלג'יר התערערו היחסים עם צרפת, התומכת וספקית הנשק העיקרית של ישראל עד כדי הטלת האמברגו הצרפתי על ישראל ב-2.6.67.
הצבא המצרי היה מעורב בלחימה בתימן אולם לא הצליח במשימתו.
החרפת המצב ואפילו מלחמה עם ישראל תהווה תואנה מוצדקת להוצאת הצבא מתימן ולא תשים את מצרים לקלס.
לפי מקורות זרים - הכור בדימונה החל לפעול.
והייתה זו רק שאלה של זמן, עד שיהיה לישראל נשק גרעיני.
חלון ההזדמנויות להריסת הכור הלך והצטמצם.
מצרים נהנתה מתמיכה בלתי מסויגת של הגוש המזרחי ושל גוש המדינות הבלתי-מזדהות.
במצב זה ניתן להביא לדה-לגיטימציה של ישראל ולהסרת התמיכה בה.
ההכרה כי ניתן להשתמש בסחר הנפט הן כנשק אסטרטגי והן כמנוף להגדלת רווחיהן של המדינות המפיקות נפט ובעקיפין למצרים - נשק הנפט.
ארצות הברית הייתה מעורבת עד צוואר במלחמת וייטנאם.
סביר שלא תהיה מעוניינת להיות מעורבת במלחמה נוספת ולפיכך תמנע מלממש את התחייבותה לישראל לערוב לחופש השיט במפרץ עקבה, ובעקבותיה יתר המעצמות הימיות.
לכאורה, היה זה צרוף מקרים יחידי כאשר כל היתרונות היו לטובת מצרים, לפיכך החליט נאצר כי זו שעת כושר לפתוח במלחמה שתחזיר את המצב לזה שהיה לפני מבצע סיני, ובכך למחות את זכר התבוסה.
פעולות מצרים וסוריה ערב המלחמה
ב-7 באפריל 1967 התרחשה התנגשות צבאית נרחבת בין ישראל לסוריה, במהלכה הפיל חיל האוויר הישראלי שישה מטוסי מיג 21 סוריים.
התקרית הייתה הסלמה של ההתנגשויות החוזרות ונשנות בין ישראל לסוריה שהתרחשו מאז סוף שנות ה-50.
ב-15 במאי 1967 החלו כוחות מצריים לזרום לחצי האי סיני.
העילה הרשמית לכך הייתה ידיעה שברית המועצות העבירה למצרים, לפיה ישראל מרכזת כוחות מול סוריה, אף על פי שלא היה לכך כל בסיס עובדתי.
מצרים הצדיקה את המהלך בתוקפו של חוזה ההגנה שנכרת בין מצרים לסוריה.
ב-18 באפריל התבקש האו"ם לפנות את כוחותיו שהיו מוצבים בחצי האי סיני, וב-19 באפריל השתלטו צנחנים מצרים על עמדת האו"ם בשרם אל-שיח'.
ב-17 במאי החליט הוועד הפועל העליון של מפלגתו של נאצר, האיחוד הסוציאליסטי הערבי, שכלל את נאצר, עאמר, סגן הנשיא חוסיין אל-שאפי, סגן הנשיא זכריא מוחי א-דין, ראש הממשלה מוחמד צדקי סולימאן ויו"ר האספה הלאומית סאדאת על סגירת מצרי טיראן בפני שיט ישראלי וחידוש המצור על נמל אילת.
נאצר הבהיר בפני הפורום כי הכנסת הכוחות המצריים לסיני העלתה את הסיכוי למלחמה עם ישראל לחמישים אחוז, אך מהלך של סגירת מצרי טיראן יהפוך את המלחמה לוודאית.
ההחלטה התקבלה ברוב קולות, כאשר המתנגד היחיד היה ראש הממשלה סולימאן.
ב-22 במאי הודיע נאצר על סגירת מצרי טיראן.
ב-16 במאי ציוותה ממשלת מצרים על כוח החירום של האו"ם להתפנות מחצי האי סיני באופן מיידי.
עד לסוף חודש מאי 1967 נסוג רוב הכוח, אולם 15 מאנשי כוח החירום של האו"ם שנלכדו ברצועת עזה בפתיחת מלחמת ששת הימים, נהרגו.
אחרון חיילי כוח החירום של האו"ם, בהם מפקד כוח החירום, עזב את האזור ב-17 ביוני 1967.
הכפפת צבאות סוריה וירדן וחילות משלוח עיראקים וסעודים לצבא מצרים.
כניסת כוחות עיראקיים לירדן בדרכם לגדה המערבית, יצרה איום לחלוקת שטחה של ישראל לשניים על ידי תקיפת "המותנים הצרות" – רצועת החוף באזור נתניה שחיברה את צפונה עם דרומה.
ייתכן שמצרים הייתה מוכנה להסתפק בצעדים אלה ולא יוזמת מלחמה נגד ישראל, אולם התקיימו תהליכים נוספים שדחקו את המנהיגים לפינה וגרמו להסלמה.
כך נגרר האזור למלחמה, ששינתה את פני המזרח התיכון:
דעת הקהל המצרית בפרט והערבית בכלל, קיבלה את מהלכיו של נאצר בהתלהבות ודרשה/דחקה בו להמשיך בפעולותיו ההתקפיות עד שיכריע את ישראל וישמיד אותה.
מנגד, גייסה ישראל את כל מערך המילואים, מה ששיתק למעשה את המשק והכלכלה המקומיים.
היה ברור שמצב זה לא יכול היה להימשך זמן רב ויש לקבל הכרעה לכאן או לכאן.
במשך תקופת ההמתנה, החזיר צה"ל את יחידות המילואים לכשירות מבצעית מלאה.
כן בוצעו תמרוני הטעיה שונים, שפיצלו את כוחות האויב והסיטו יחידות למקומות לא רלוונטיים.
לדוגמה, מבצע לשון אדומה, מה שהחליש את כוחו של האויב והגביר את המוטיבציה בצה"ל להפתיע וליזום מתקפה.
או תאנט מזכ"ל האו"ם, קיבל את דרישת המצרים לסילוק המשקיפים מניה וביה ולא ניסה לעכבה.
ברית המועצות כזכור, היא שהתניעה את שרשרת המהלכים ולא הייתה יכולה לחזור בה, ארצות הברית ניסתה לארגן שייטת בינלאומית לפריצת המצור ללא הצלחה.
דה גול הסתפק באמירה שהוא יִרְאֶה אחראי למלחמה במי שיִּירֶה את הירייה הראשונה.
גם מסע השתדלנות שערך שר החוץ אבא אבן בבירות המעצמות הימיות לא שינה דבר.
ניתן לציין, שאו תאנט טס לקהיר במטרה למנוע מלחמה במאמץ של הרגע האחרון.
אומנם נאצר הציע מספר פתרונות אולם לא הסכים לוותר על הישגיו העיקריים: סילוק המשקיפים והטלת המצור.
ללמדך שמה שעניין אותו היה הרצון לבטל את הישגי ישראל מאשר לצאת לעוד מלחמה.
יש להדגיש, שראש הממשלה לוי אשכול היה ער למצב ובהיותו שר הביטחון היה מודע היטב לכוחו של צה"ל וליכולותיו.
הוא אמנם ניסה לפתור את המשבר בדרכים דיפלומטיות אולם לא מצא אוזן קשבת.
מנגד גברו לחצי אלופי המטכ"ל לצאת למלחמה טרם יסיים צבא מצרים את היערכותו בסיני (ככינויו מרד הגנרלים), היערכות שלא תאפשר שחרור אנשי המילואים.
כך המצב נשאר ללא מוצא, עד שישראל נכחה שהגיעו מים עד נפש וחייבים לתקוף.
צעדה של ישראל התקבל בהבנה, לפחות בגוש המערבי, ולא הופעלו עליה לחצים מסיביים לסגת מיד מהשטחים שנכבשו, כפי שקרה עשר שנים קודם לכן במבצע סיני.
הרקלס (מיוונית עתיקה: "Ἡρακλῆς μαινόμενος", בתעתיק: Hēraklēs Mainomenos) הידוע גם בשם, "הרקלס הפראי", היא טרגדיה יוונית מהמאה ה-5 לפנה"ס, אשר נכתבה בידי המחזאי האתונאי אוריפידס.
"הרקלס" הוא המחזה השני ששרד מאת אוריפידס, העוסק בדמותו של הרקלס ומשפחתו.
המחזה הנוסף הוא "ילדי הרקלס".
המחזה דן באירועים המתרחשים בזמן מטלתו האחרונה של הרקלס, להביא את הכלב המפלצתי קרברוס, ובמאמץ להציל את משפחתו מידי הרודן ושליט תבאי בפועל, ליקוס.
במחזה מצליח הרקלס להציל את משפחתו, אולם ההצלה אינה מביאה את הרקלס לאושר אלא למהפך טראגי נוראי.
האלה הרה, הנמסיס של הרקלס משחר חייו, שולחת לביתו את אלת הטירוף, המביאה את הרקלס להרוג את ילדיו ואת אשתו בשעת זבח חגיגית.
לאחר ששבה שפיותו, מחליט הרקלס להתאבד, אך מלך אתונה, תסאוס, מחליט לעזור לו ומשכנע אותו שמוטב לו לחיות מאשר למות.
בתחילת המחזה אנו מוצאים את אמפיתריון, אביו של הרקלס, את אשתו מגארה, ואת ילדיו, כשהם חוסים בצל מזבח (שם, על-פי המסורת היוונית, אסור להרגם).
הם מקוננים (עם הלהקה) על מר גורלם, משום שהמלך ליקוס מתכנן להרגם.
ליקוס חושש מנקמת דם משום שהרג את משפחת אביו של מגארה, קריאון, המלך החוקי של תבאי.
הרקלס עצמו נמצא באותה שעה במשימתו האחרונה, להביא את הכלב קרברוס מהשאול; אולם ליקוס לא מאמין שיחזור, והוא מתייחס אליו כאל מת.
מגרה מגיעה להסכם עם ליקוס: היא תלביש את הילדים בבגדים הולמים למותם ואז יוכל להרגם, אולם בעודם בבית מגיע הרקלס במפתיע, והוא נכנס לבית (מחוץ לבמה) והורג את ליקון.
בעודם חוגגים את הצלתם, מגיעה איריס, שליחת האלים, ועמה אלת השגעון, ליסה.
הן נשלחו בידי הרה, אשתו של זאוס, כדי לנקום בהרקלס (משום שהוא בנו של זאוס, כתוצאה מניאופיו, והרה זועמת על כך).
ליסה מכה את הרקלס בשיגעון והוא מדמה שהוא נלחם באויביו, ולמעשה הורג את שלושת בניו ואת אשתו.
רק פלס אתנה מצליחה להכניע אותו והוא מאבד את הכרתו.
כשהוא שב להכרתו, כבול לעמוד מעמודי הבית שהתמוטט, הוא מגלה לזוועתו מה עשה, ושואל את נפשו למות.
רק אביו, וחברו תסאוס שמגיע למקום בלוויית צבאו, מונעים ממנו לשלוח יד בנפשו.
הוא עוזב את תבאי, מבקש מאביו לקבור את ילדיו, ומבטיח שיחזור רק לקבורת אביו.
אוריפידס לקח חירות אומנותית בסדר האירועים, משום שבמיתולוגיה המקובלת, הרקלס הרג את ילדיו לפני שיצא לשתים-עשרה המשימות שלו.
כאן הוא משלים את המשימה האחרונה לפני שהשגעון מכה בו.
הרקלס, אוריפידס, מיוונית: אהרון שבתאי, הוצאת שוקן, 2002.
הררזאוריים (שם מדעי: Herrerasauridae) היא משפחה קטנה של דינוזאורים קדומים שחיו בטריאס לפני 225–233 מיליון שנה.
הם נמצאו בעיקר באמריקה הדרומית שבעבר הייתה מחוברת ליבשת הענק פנגיאה.
כמה מאובנים בודדים נמצאו באמריקה הצפונית וישנם חוקרים שסוברים שנמצאו בעוד יבשות.
אלו היו דינוזאורים קטנים ואוכלי בשר באורך של עד 4 מטר.
הם נעו על שתיים במהירות וצורתם הייתה שונה מרוב הדינוזאורים הטורפים.
ייתכן שהם לא המשיכו להתפצל ונכחדו בסוף הטריאס.
ליצורים היה גוף קליל, חוטם מוארך, חלל עיניים גדול וזרועות ארוכות עם אצבעות ארוכות מאוד וטפרים גדולים.
ייתכן שחלק מזמנם הם נעו על ארבע.
כל היצורים היו טורפים שצדו זוחלים או סינאפסידים קטנים יותר.
הרש סמולר (ביידיש: הערש סמאָליאַר'; בפולנית: Grzegorz Smolar; ברוסית: Герш (Херш, Гирш) Смоляр; 15 באפריל 1905 – 16 במרץ 1993) היה סופר ועיתונאי יהודי שכתב ביידיש, פעיל במפלגות הקומוניסטיות של פולין וברית המועצות, ופעיל חברתי של הקהילה היהודית בפולין.
בין השנים 1946–1950 עמד בראש התאחדות היהודים של משתתפי המאבק המזוין נגד הפשיזם והוועד המרכזי של יהודי פולין.
בין השנים 1950–1962 היה יו"ר ההנהלה של וב-1958 היה חבר הוועדה הארצית של חזית לאחדות העם.
בשנת 1970 עלה לישראל דרך פריז.
נולד בעיר זמברוב במשפחת דוד סמולר שהיה יצרן מים מוגזים.
ב-1912 סיים ארבע שנים של בית ספר יסודי.
ב-1918 -1919 יסד עם צעירים בעלי דעות שמאלניות את הקבוצה הציונית "ברית הנוער הסוציאליסטי".
ביולי 1920, כאשר במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הצבא האדום פלש לתוך שטח פולין, היה חבר בוועד המהפכני של המקום ובעקבות כך היה תחת מעקב המשטרה הפולנית.
בהמשך עבר לוורשה שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פולין.
המפלגה הפולנית שלחה אותו לקייב שם נהיה מזכיר המחלקה הכלכלית של קומסומול וגם מזכיר העיתון "הנוער העמל".
למד במחלקה העברית של האוניברסיטה הקומוניסטית של המיעוטים הלאומיים שבמוסקבה.
לאחר מותו של לנין נשלח ב-1924 לאומן שם ארגן "מס לנין" עבור הקומסומול.
ב-1925 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ונשלח לחרקוב שם נהיה לעורך המגזין "המשמרת הצעירה".
ב-1926 נבחר כנציג הלשכה העברית המרכזית השייכת לוועד המרכזי של הקומסומול.
ב-1928 המחלקה הפולנית של הקומינטרן שלחה אותו לוילנה שבפולין כמזכיר המחלקה העירונית של הנוער הקומוניסטי ובהמשך כמזכיר המפלגה הקומוניסטית של ביילורוסיה המערבית.
הוא נתפס במהרה ונשפט לשלוש שנים בכלא העירוני.
לאחר שהשתחרר ב-1932 מונה למזכיר המפלגה הקומוניסטית של ביילורוסיה המערבית בברנוביץ', סלונים וביאליסטוק.
מ-1934 עבד במשרת אחראי מו"ל של הוועד המרכזי של המפלגה.
באותו הזמן התחיל להדפיס מוצרי דפוס בשפת היידיש.
נתפס שוב ב-1936 ונשפט לשש שנים.
אחרי הפלישה של הצבא האדום שוחרר מן הכלא ומונה לעורך העיתון "ביאליסטאקער שטערן" שהיה המו"ל של המפלגה הקומוניסטית של ביילורוסיה המערבית.
בתחילת מבצע ברברוסה נמצא במינסק ועם הנסיגה של הצבא האדום נשלח לגטו מינסק.
בגטו ב-1942 עמד סמולר בראש ארגון צבאי מחתרתי.
הנאצים דרשו מהיודנראט המקומי שיסגירו לידיהם את סמולר, אך ראש היודנראט משה יפה הציג להם את תעודת הזהות שלו מגואלת בדם, כהוכחה לכאורה כי סמולר נהרג, ובכך הציל אותו מידיהם.
בהמשך כפרטיזן בדרגת לוטננט פעל בשם כיסוי "יפים" ביער נאליבוקי.
בהיותו ביחידת הפרטיזנים הדפיס מספר עיתונים ברוסית ויידיש.
ב-1946 במעמד "חוזר למולדת" נשלח לפולין, שם עבד במחלקת התרבות והפרופגנדה של הוועד המרכזי של יהודי פולין.
בין 1949 ל-1950 מונה ליו"ר ועד יהודי פולין במקום אדולף ברמן שעלה לישראל.
אחר כך עד שנת 1962 היה יו"ר אגודה חברתית-תרבותית של יהודים בפולין.
עד שנת 1968 הוא היה העורך הראשי של העיתון "פאלקסשטימע".
במהלך בוטלה חברותו במפלגה הקומוניסטית וחינו סר בעיני המשטר לאחר שלא תקף את ישראל במלחמת ששת הימים, וחידש קשר עם קרובי משפחתו בישראל.
עלה דרך פריז לישראל ב-1970 במסגרת הסדר עם הממשלה הפולנית שבו גלה מרצון לישראל בתמורה לשחרור בנו הסטודנט אלכסנדר שנעצר בפולין בגין פעילות פוליטית ועבד בספרייה הלאומית ובאוניברסיטת תל אביב.
פרסם מספר ספרי זכרונות וספרים בסגנון עיתונאי ביידיש וספר אחד בעברית.
נפטר בתל אביב ב-16 במרץ 1993. נטמן בבית העלמין בקיבוץ שפיים.
ב-1940 התחתן עם ולנטינה נאידוס-סמולר , לימים היסטוריונית.
לזוג נולדו שני בנים: אלכסנדר (1940) וייבגניוש (1945), שניהם פוליטיקאים בפולין.
כלתו נינה סמולר היא ביוכימאית ומו"לית בפולין.
נכדתו אנה סמולר היא במאית תיאטרון בפריז.
יידן און געלע לאטעס, 1948 (יידיש)
א פושטער זעלנער, 1952 (יידיש)
היכן אתה חבר סידורוב?, 1973 (עברית)
וו ביסטו חאבער סידורוב?, 1975 (יידיש)
אוי דער לעטסטער פוזיציע מיט דער לעטסטער הופענונג, 1982 (יידיש)
הרקלס אינקספקטטוס (שם מדעי: Heracles inexpectatus) הוא מין נכחד של תוכי ענק שחי בניו זילנד מתקופת המיוקן שלפני 29 עד 16 מיליון שנה.
הוא התגלה ב-2008 בסיינט בתאנס (Saint Bathans) שבאוטגו, האי הדרומי של ניו זילנד.
הוא תואר משרידי עצמות שוק ענקיות ונבדק באוניברסיטת פלינדרס שבאוסטרליה הדרומית.
התוכי תואר למדע בשנת 2019. הסוג כונה הרקלס על שם הגיבור היווני עם אותו שם, עקב גודלו ונראה שהיה התוכי הגדול בעולם.
תוכי זה עלה על גובה של 1 מטר ועל משקל של 7 קילוגרם, גדול יותר מהקאקאפו המודרני (גם הוא מניו זילנד) שמגיע למשקל של 3 עד 4 קילוגרם.
ההערכה של החוקרים היא שתוכי זה שייך לקבוצה תוכיי ניו זילנד, בה גם הקאקאפו והנסטור המודרניים והתוכים הנכחדים מהסוג Nelepsittacus, אך ייתכן שהוא בעל אבות קדומים אף יותר מהם.
גודלו של התוכי נובע מענקיות איים, מאחר שבאי היו פחות טורפים מאשר על היבשות.
תוכי זה היה חסר יכולת תעופה עקב משקלו, אך בדומה לקאקאפו היה יכול להשתמש במקורו העבה והמעוקל כדי לטפס על עצים וכך להגיע לפירות ואגוזים שהוא פיצח עם המקור החזק.
לצידו חיו מינים אחרים של עופות ענקיים כמו עופות המואה וכמה אווזאים גדולים מאוד.
כולם התמחו בלחיות בגומחות אקולוגיות שבמקומות אחרים חיים בהן יונקים אשר היו חסרים בניו זילנד.
הררי קדם הוא ספר חידושים של הרב יוסף דוב סולובייציק על ענייני שבת ומועדי ישראל, שנכתב בידי תלמידו הרב מיכל שורקין.
הספר יצא לראשונה בשנות התש"ס–התשס"ד, ובשנת התש"ע יצא בפעם השנייה במהדורה נרחבת.
הספר מחולק לשלושה חלקים, חלק א ב על המועדים וחלק ג על שבת.
על דיני ר"ה, יום כיפור, סוכות, חנוכה ופורים.
כתוב על סדר השולחן ערוך.
על דיני פסח, ספירת העומר, שבועות ותשעה באב.
החלק על פסח מחולק לשנים, חלק א על הלכות הפסח, כתוב על סדר הדפים של מסכת פסחים, חלק ב הערות על ההגדה של פסח על סדר ההגדה.
וכן בסוף דיני תשעה באב יש דברים על הקינות.
על דיני שבת, כתוב על סדר הדפים של מסכת שבת.
סיר הרש לאוטרפכט (16 באוגוסט 1897 – 8 במאי 1960) היה עורך דין בינלאומי יהודי-בריטי ושופט בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
הרש נולד למשפחה יהודית בעיירה הקטנה ז'ולקייב, באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוקראינה), ליד למברג, בירת גליציה המזרחית.
בשנת 1911 עברה משפחתו ללמברג.
תעודת לידתו התגלתה בארכיון של העיר וורשה, שם כתוב כי הוריו היו אהרון לאוטרפכט, איש עסקים שעסק בתחום הנפט, ואימו דבורה לאוטרפכט שעסקה במשק הבית.
להרש היה אח מבוגר ששמו דוד, ואחות צעירה ששמה סבינה שנולדה כשלוש שנים אחריו, למשפחה נולד ילד רביעי שמת בלידה.
בשנת 1915 הוא נרשם לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת למברג ;לאוטרפכט עצמו כתב מאוחר יותר כי לא הצליח לגשת לבחינות הגמר "מכיוון שהאוניברסיטה הייתה סגורה ליהודים בגליציה המזרחית".
לאחר תקופה, בשנת 1919 עזב לעיר וינה כדי להמשיך את לימודיו האקדמיים.
באוניברסיטת וינה פגש ברחל שטיינברג, סטודנטית למוזיקה שהגיע מפלשתינה, לה הוא הציע נישואין מהירים ואת האפשרות ששניהם יעברו להתגורר בלונדון לטובת לימודים.
אחרי שעבר להתגורר בלונדון, שם הפך לעורך דין בינלאומי, בשנת 1923 נרשם לאוטרפכט לבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון (LSE), ואשתו רחל נרשמה לקולג' המלכותי למוזיקה.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה לאוטרפכט בנושא של "מקורות המשפט הפרטי ואנלוגיות למשפט הבינלאומי" שנת 1925, ופורסמה בשנת 1927. בשנת 1928, לאחר שזכה לשבחים אקדמיים, זכה למשרה של מרצה זוטר ב-LSE, ובשנת 1935 נעשה למרצה בכיר.
בשנת 1938 נבחר לקתדרה למשפט בינלאומי באוניברסיטת קיימברידג', שם הוא שימש כפרופסור בפקולטה למשפטים למשפט בינלאומי.
עד לשנת 1937 הוא כתב מספר ספרים על המשפט הבינלאומי.
כמו כן, הוא סייע בהעמדה לדין של הנאשמים במשפטי נירנברג - עזר לנסח את נאומו של התובע הבריטי (הארטלי שוקרוס).
השתתף בתהליך הניסוח של מגילת העצמאות (של מדינת ישראל ) .
לאוטרפכט היה חבר בוועדת המשפט הבינלאומי של האו"ם בין השנים 1952 ל-1954 ושופט בבית הדין הבינלאומי לצדק בין השנים 1955 ל-1960. במילותיו של נשיא ה-ICJ לשעבר, סטיבן מ.
שוובל, "ההישגים של השופט סר הרש לאוטרפכט אינם מתגברים על ידי כל עורך דין בינלאומי של המאה הזו [...] שהוא לימד וכתב בהצטיינות שאין כמותה".
כתביו ודעותיו של הרש ממשיכים להיות גם לאחר מותו מקור לציטוטים ונימוקים בהחלטות משפטיות כמו סיכומים בפסקי דין, חוות דעת של בית המשפט הבינלאומיים וטענות משפטיות רבות.
אחד מאמרותיו המפורסמות היא כי "המשפט הבינלאומי נמצא בנקודת היעלמות של החוק".
לאחר מותו לזכרו הוקם מרכז לאוטרפכט למשפט בינלאומי באוניברסיטת קיימברידג' שנקרא על שמו ועל שם בנו, סר אליהו לאוטרפכט, אשר הקים את המרכז והיה המנהל הראשון שלו.
המשפטן סמואל מוין טען שהרש היה אחד מעורכי הדין הבינלאומיים הבודדים שהפעילו קמפיין פעיל למען זכויות אדם בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. לטענתו הרש "גינה את ההצהרה האוניברסלית כתבוסה מבישה של האידיאלים עליהם הכריזה".
מהימים הראשונים של מחקרו בווינה, לאוטרפכט דחה את הדעה שמדינות לבדן כפופות למשפט הבינלאומי.
כאשר נשאל לאוטרפכט על האפשרויות של מדינת ישראל שזה עתה הוקמה לתבוע אזרחות לקורבנות השואה היהודים שנפטרו, קבע לאוטרפכט באמביוולנטיות כי אף על פי שהדבר אינו אפשרי על פי המצב הנוכחי של המשפט הבינלאומי, זו תהיה רק תגובה יוצאת דופן לאירוע יוצא דופן וחסר תקדים.
בשנת 1924 הקים את ארגון הסטודנטים העולמי של סטודנטים יהודים יחד עם אלברט איינשטיין, אשר כיהן כנשיאה הראשון.
ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים הוא ארגון הבינלאומי של קבוצות סטודנטים יהודים עצמאיים ב-43 מדינות.
על שמו של הרש לאוטרפכט הוקמה קתדרא למשפט בינלאומי פומבי בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
מקורות משפט פרטי והאנלוגיות של המשפט הבינלאומי, לונדון, 1927.
תפקיד המשפט בקהילה הבינלאומית, אוקספורד, 1933.
מגילת זכויות האדם הבינלאומית, אוקספורד, 1945.
הכרה במשפט בינלאומי, קיימברידג, 1947.
התפתחות המשפט הבינלאומי על ידי בית הדין הבינלאומי, לונדון, 1958.
המשפט הבינלאומי של אופנהיים, כרך א.
תקציר שנתי ודוחות של מקרים של משפט בינלאומי ציבורי, כרך.
משפט בינלאומי – המסמכים שנאספו של Hersch Lauterpacht, כרך 5, בעריכת Elihu Lauterpacht (Cambridge 2004) כפי שנסקר על ידי HE לשעבר נשיא ICJ Stephen M.
חייו של הרש לאוטרפכט (קיימברידג' נובמבר 2010) מאת אליהו לאוטרפכט והכרזה של ILR כפי שנסקרה על ידי נשיא בית הדין הבינלאומי לשעבר שוובל
הרשאה היא מושג בסיסי בתחום אבטחת המידע הנוגע לפעולות במערכות מחשב, רשתות, מערכות הפעלה, מערכות מידע ושירותי ענן
הרשאה במערכות מידע היא הענקת גישה או סמכות דיגיטלית מאת מנהל המערכת או מבעל השליטה במידע או במערכת, למשתמש מסוים במערכת או לקבוצת משתמשים
ישנן סוגי הרשאות שונות המשתנות ממערכת למערכת, המוכרות שבהן הן:
קריאה בלבד (Read-only) – עבור גישה לצפייה בלבד
קריאה כתיבה (Read Write) – עבור גישה מורחבת הכוללת גישה ליצירת ועריכת קבצים
גישה מלאה (Full-access) – הרשאה הכוללת יכולת מחיקה בנוסף על קריאה כתיבה
משתמש פעיל – הרשאת גישה לשימוש בסיסי במערכת עבור משתמש קיים
במערכות מידע שונות ישנן הרשאות נוספות שונות כגון הזנה של נתונים בטווח ערכים או כל פעולה אחרת שהמערכת תוכננה להכיל.
דוגמה ליכולת ניהול הרשאות במערכת קבצים שמאפשרת שימוש בהרשאות, פונקציה זו זמינה בין השאר במחשבים אישיים וברוב מערכות המידע בענן הנפוצות, כגון OneDrive של חברת מיקרוסופט.
הרשות הארצית לשירותי דת פועלת במסגרת המשרד לשירותי דת.
הרשות הוקמה כאגף במשרד ראש הממשלה, לאחר פירוק משרד הדתות ב-31 בדצמבר 2003.
הרשות קיבלה את מרבית הסמכויות שהיו בידי משרד הדתות, ובהן: פיקוח על מועצות דתיות, חברות קדישא, בתי עלמין, כשרות, עירובין ומקוואות.
בראש הרשות עומד אביגדור אוחנה.