tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיוון שבני בית המלוכה והמונרך המכהן לא נמצאו בברבדוס דרך קבע, מילא המושל הכללי של ברבדוס, בהתאם למשפט החוקתי הברבדי, את תפקיד המלך או המלכה בהיעדרה.
המונרך סימל את המדינה, ולכן כל תביעה שנוגעת למדינה הייתה תביעה נגד, או מטעם "הוד מלכותה המלכה, כמלכת ברבדוס" (Her Majesty the Queen in Right of Barbados).
המונרך היה הבעלים של כל אדמות המדינה (שכונו "אדמות הכתר" - Crown land).
המונרך היה הבעלים של כל התאגידים הממשלתיים, וכן באופן רשמי הוא טיפל בכל הילדים היתומים (שכונו "בני חסות הכתר" - "Crown wards").
השופטים, אנשי צבא ברבדוס, אנשי משטרת ברבדוס, חברי הפרלמנט, והמושל הכללי, נחשבו עובדי המונרך, ונדרשו להישבע שבועת נאמנות למונרך בטרם החלו בתפקידם.
סמכויות המונרך כללו את הסמכות להחליט ולחתום על אמנות בינלאומיות, לשלוח שגרירים למדינות זרות ולאמן שגרירים.
תפקיד המונרך היה להגן על המדינה מחוץ ומבית (ולכן המלכה עמדה בראש הצבא הברבדי).
הסמכויות האמורות היו נתונות בידי המונרך, והוא לא היה זקוק לאישור בית הנבחרים להחלטותיו, אולם חקיקה של הפרלמנט הנוגעת לסמכויות בית המלוכה דרשה הסכמה של המונרך.
המונרך הוא שמינה את ראש ממשלת ברבדוס (על פי המקובל, המונרך, או המושל הכללי שפעל מטעמו, בחרו את חבר הפרלמנט שסיכוייו להקים קואליציה היו הגבוהים ביותר.
לרוב נבחר ראש מפלגת הרוב בפרלמנט, או, בהיעדר מפלגת רוב, ראש המפלגה שיצר קואליציה בין מפלגות).
למונרך הייתה הסמכות להכריז על מלחמה, לכרות הסכמי שלום, ולהורות לצבא לפעול (סמכויות אלה בוצעו בשם המונרך על ידי ראש הממשלה).
למונרך הייתה הסמכות לכרות אמנות בינלאומיות אולם לאמנות אלה לא היה תוקף במשפט הפנימי מבלי אשרור של הפרלמנט.
המושל הכללי, בשם המונרך, זימן את בית הנבחרים והוא היה מוסמך לפזר את הפרלמנט.
המושל הכללי מונה על ידי המונרך, לאחר שהמונרך התייעץ עם ראש ממשלת ברבדוס.
בטקס פתיחת הפרלמנט הקריא המושל הכללי את הנאום מן הכס באולם הסנאט, ובו הוא תיאר את הפעולות שהתכוונה הממשלה לנקוט בשם המונרך בשנה הקרובה.
נהוג היה שהמושל הכללי מפזר את הפרלמנט במועד שנקבע לבחירות, אולם הוא היה מוסמך להימנע מפיזור הפרלמנט במועד זה.
בהתאם לחוקת ברבדוס, בברבדוס מערכת ממשל פרלמנטרית הדומה לשאר ממלכות חבר העמים, תפקידם של המונרך והמושל הכללי מטעמו היה משפטי ומעשי, אך לא פוליטי.
באופן חוקתי, הממשלה פעלה מטעם המונרך ומילאה את רצונו, ולכן הממשלה כונתה רשמית "ממשלת הוד מלכותה/הוד מלכותו".
נאמר כי כל מוסדות השלטון פעלו בסמכות הריבון; כך לדוגמה, לא נדרש אישור פרלמנטרי למימוש הזכות המלכותית; יתרה מכך, היה צורך לקבל את הסכמת הכתר לפני שאחד מבתי הפרלמנט אף עשוי לדון בהצעת חוק שהשפיעה על זכויותיו או האינטרסים של הריבון.
הזכות המלכותית הייתה אמנם רחבה, אך היא לא הייתה מוגבלת; למשל, למלוכה לא הייתה זכות להטיל ולגבות מיסים חדשים - פעולה כזו חייבה אישור של הפרלמנט.
יתר על כן, החוקה הורתה כי כל שינוי בעמדת המלך, או נציג המלך בברבדוס, חייבה הסכמה של שני שלישים מכל חברי כל אחד מבתי הפרלמנט.
אחת מתפקידיו העיקריים של הכתר היה מינוי ראש ממשלה, שעמד לאחר מכן בראש הממשלה, ובאופן רשמי ייעץ למונרך, או למושל הכללי כיצד להפעיל את סמכויותיהם בכל היבטי פעולות הממשלה וענייני החוץ.
בפועל, מאחר שברבדוס הייתה דמוקרטיה פרלמנטרית ומונרכיה חוקתית, הייעוץ שניתן על ידי הממשלה היה בדרך כלל מחייב; והדרישה שהמושל הכללי יבצע את "עצות השרים" או "עצות ראש הממשלה" עוגנה באופן חוקתי בברבדוס (וזאת בשונה ממלכות חבר העמים האחרות - בהן הדבר הוא נוהג שאינו מעוגן במשפט החוקתי).
עם זאת, הזכות המלכותית הייתה שייכת לכתר ולא לממשלה, והחוקה אפשרה למושל הכללי להשתמש באופן חד צדדי בסמכויותיו אלה ביחס לפיטורי ראש ממשלה, פירוק הפרלמנט והדחתו של שופט.
המושל הכללי, כדי לשמור על יציבות השלטון, הצטרך למנות כראש ממשלה את האדם הסביר ביותר שיקבל את תמיכת בית הנבחרים.
על פי רוב היה זה מנהיג המפלגה אשר קיבלה רוב בבחירות.
כאשר אף מפלגה לא זכתה ברוב בבחירות, היה רשאי המושל הכללי למנות כראש ממשלה מנהיג מפלגה אחרת (מצב המכונה ממשלת מיעוט).
על המושל הכללי היה למנות לקבינט, בהנחיית ראש הממשלה, לפחות חמישה שרים שתארם הרשמי הוא "שרי הכתר" (ministers of the Crown).
לבית הנבחרים הייתה סמכות פיקוח על הממשלה, ושרי הממשלה היו מחויבים לדווח על פעולותיהם לבית הנבחרים.
בסמכות הכתר היה להורות על הקמת ועדות חקירה, המכונה ועדות חקירה מטעם המונרך (Royal Commissions).
המונרך היווה אחד משלושת הגופים שהרכיבו את הפרלמנט של ברבדוס (יחד עם הסנאט של ברבדוס, ואספת הנבחרים של ברבדוס) והסכמת המונרך נדרשה על מנת שחוק יכנס לתוקפו, וכל חוקי המדינה והפרובינציות נחתמו על ידי המונרך או על ידי המשנה למונרך.
בפועל, המונרך לא השתתף בתהליך החקיקה; אולם חוק לא נכנס לתוקפו בלי "הסכמה מלכותית" שנתנה על ידי המשנה למלך.
כל חוקי המדינה נחתמו על ידי המונרך או על ידי המשנה למונרך.
חברי אספת הנבחרים נבחרה בבחירות.
המשנה למלך מינה את חברי הסנאט.
כמו בממלכות חבר העמים האחרות, מינוי חברי הסנאט נעשה בהתייעצות עם ראש הממשלה (שעמד, על פי רוב, בראש הקואליציה).
עם זאת, באופן ייחודי לחוקת ברבדוס (ובשונה מייתר ממלכות חבר העמים), החוקה קבעה כי יש למנות שני סנאטורים בהתייעצות עם מנהיג האופוזיציה ולמושל הכללי הייתה סמכות למנות שבעה סנטורים על פי שיקול דעתו.
המושל הכללי, בשם המונרך, זימן את בית הנבחרים ובסמכותו היה לפזר את הפרלמנט.
הנאום נערך באולם הסנאט, וזאת מאחר שבמשפט הבריטי, המונרך אינו רשאי להיכנס לבית אספת הנבחרים.
חברי האספה הוזמנו לנאום עם ידי על ידי שליח הכתר, סדרן המוט השחור, אשר באופן סמלי הגיע לבית הנבחרים, ודלתות בית הנבחרים היו נטרקות בפניו.
הוא דפק בדלתות הבית במוט השחור, והזמין את חברי האספה הכללית.
המונרך נחשב כ"מקור הצדק" ("fount of justice") ומשכך היה אחראי למתן משפט צדק לכל נתיניו.
המונרך לא שפט את הנתינים בעצמו, אלא מינה שופטים שיפעלו מכוחו.
מאחר שעל פי המשפט המקובל "המלך אינו יכול להרע" - לא היה ניתן להגיש תביעה פלילית אישית כנגד המלכה, אולם ניתן היה להגיש תביעה נזיקית כנגד הכתר במקרה בו המדינה הזיקה לאדם.
שופטי בתי המשפט מונו (רשמית) על ידי המונרך, והם נציגה/נציגו, ולכן באופן רשמי, המונרך הוא שישב על כס המשפט (Queen-on-the-Bench).
בנוסף, המלוכה שימשה גם סמל ללגיטימיות של בתי משפט לצדק וסמכותם השיפוטית.
תמונה של המלכה או סמל ברבדוס הוצגה בכל אולמות המשפט.
במקרים בינלאומיים, כריבון ותחת עקרונות קבועים של החוק הבינלאומי, מלכת ברבדוס לא הייתה נתונה לתביעה בבתי משפט זרים ללא הסכמתה המפורשת.
הריבון, ובהרחבה המושל הכללי, הפעיל גם את זכות הרחמים (חנינה), ועשוי היה לתת חנינה לעבירות נגד הכתר, לפני משפט, במהלך או אחריו.
בית המלוכה הנוכחי של ברבדוס, מקורו במלכי ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד.
ראשיתה של המלוכה הברבדאית היא בתחילת המאה ה-17, כאשר המלך ג'יימס הראשון טען לריבונות אנגלית בברבדוס בשנת 1625. ואולם המושבה הבריטית הראשונה בברבדוס הוקמה בשנת 1627, כאשר על פי הרשאתו של המלך צ'ארלס הראשון, הקים המושל צ'ארלס וולפרסטון את היישוב הראשון על האי.
במהלך המאה ה-18 הפכה המושבה בברבדוס, למרכזה של השליטה הבריטית באיי הודו המערבית הבריטיים
בשל התנגדותם למיסים הכבדים, ניסו תושבי ברבדוס להכריז ב-1727 כי חוק ההסדר - 1701 אינו חל במושבה, שכן המושל, הנרי וורסלי, לא קיבל מינוי חדש מהמלך ג'ורג 'השני עם עלייתו של המלך לכס המלוכה.
לפיכך, הם סירבו לשלם את מיסיהם למושל, אשר לפי טענתם, היה חסר סמכות לגבות מיסים.
התובע והפרקליט הכללי של בריטניה אישר כי וורסלי רשאי לגבות את המיסים, אך וורסלי התפטר מתפקידו לפני שההנחיה הגיעה לברבדוס.
בשנת 1958 נעשה ניסיון להקים פדרציה עם מושבות אחרות באיי הודו המערביים, בדומה לפדרציה שהוקמה במושבות חבר העמים בקנדה ובאוסטרליה.
לאחר כישלון הניסיון, המשיכה ברבדוס להיות מושבה בניהול משרד המושבות הבריטי.
בשנת 1966 חתמה המלכה אליזבת על צו העצמאות, הנותן עצמאות לברבדוס.
באותה שנה, בן דודה של אליזבת, הנסיך אדוארד, דוכס קנט, פתח את המושב השני של הפרלמנט הראשון של המדינה שזה עתה הוקמה, לפני שהמלכה עצמה, יחד עם בעלה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, סיירו באי וחנכו את פארק בארקליס.
בשנת 1977 ביקרה המלכה בשנית באי, לרגל יובל הכסף למלכותה.
המלכה ביקרה באי בשנת 1989, לציון 350 שנה להקמת פרלמנט ברבדוס, ונשאה דברים בשני הבתים של הפרלמנט.
ראש הממשלה לשעבר של ברבדוס אוון ארתור קרא לקיים משאל עם בדבר הפיכתה של ברבדוס לרפובליקה בשנת 2005. ב־26 בנובמבר 2007 הוכרז כי משאל העם יתקיים בשנת 2008, יחד עם הבחירות הכלליות שיערכו באותה שנה.
ב־2 בדצמבר 2007 התפרסמו כי הצבעה זו נדחתה.
לאחר הבחירות החליף דייוויד תומפסון את ארתור כראש ממשלה.
ב־22 במרץ 2015 הודיע ראש הממשלה פרוינדל סטיוארט על כוונתו להעביר את המדינה לעבר צורת ממשל רפובליקנית "בזמן הקרוב מאוד".
בסקר שנערך ב-25 במרץ 2020 התנגדו 64% מהמשתתפים לביטול המונרכיה ולהקמת רפובליקה.
בספטמבר 2020 הודיעה ממשלת מפלגת העבודה של ברבדוס שבראשותה עומדת ראשת הממשלה מיה מוטלי, בנאום מן הכס שלה כי ברבדוס תהפוך לרפובליקה עד נובמבר 2021.
מאז שנת 2018 למפלגת העבודה של ברבדוס רוב של שני שלישים בשני בתי הפרלמנט הברבדיאני.
ב-30 בנובמבר 2021 הפכה ברבדוס רשמית ממלוכה לרפובליקה, ולפיכך חדלה המלכה אליזבת השנייה מלהיות מלכת ברבדוס.
המושלת הכללית האחרונה סנדרה מייסון הושבעה כנשיאת ברבדוס הראשונה.
המלוק גרוב היא סדרת טלוויזיה אינטרנטית אמריקאית מסוגת האימה, בהפקת איליי רות', שפותחה על ידי בריאן מקגריווי ולי שיפמן.
הסדרה מבוססת על הרומן מאותו שם של מקגריבי משנת 2012. הסדרה שודרה לראשונה בנטפליקס ב-19 באפריל 2013, כאשר כל 13 הפרקים היו זמינים באופן מיידי לצפייה ישירה.
התוכנית בוחנת את ההתרחשויות המוזרות בהמלוק גרוב, עיירה בדיונית בפנסילבניה.
רומן גודפרי, היורש למשפחת גודפרי העשירה בעיירה, מתיידד עם המהגר החדש לעיירה, פיטר רומאנקק.
מעשי רצח אכזריים מעוררים שמועות והשניים פועלים יחד כדי לשפוך אור על המקרה תוך שהם מסתירים את סודותיהם האפלים.
העונה השנייה עלתה בבכורה ב-11 ביולי 2014. ב-2 בספטמבר 2014, הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה בת 10 פרקים, שהוקרנה לראשונה ב-23 באוקטובר 2015.
הסדרה מתרחשת בעיירה המלוק גרוב, פנסילבניה.
העיירה היא תערובת של עושר ועוני קיצוניים, שכן סגירת בית-הפלדה של העיירה שנים רבות קודם לכן גרמה לרבים לאבד את מקום עבודתם.
מקורות התעסוקה העיקריים של העיירה הם כיום מכון גודפרי לטכנולוגיות ביו-רפואיות ובית החולים המלוק עכו.
בראש המכון - שעל פי השמועות מבוצעים בו ניסויים מרשיעים על בסיס יומיומי - עומדת אוליביה גודפרי המרשימה (פמקה ינסן), ואילו הפסיכיאטר הראשי הוא אחיה של בעלה המת של אוליביה, ד"ר נורמן גודפרי (דוגרי סקוט).
עם פתיחת העונה הראשונה, מפעל השמועות בעיירה הופך למפותל עוד יותר, כששתי נערות מתבגרות נהרגות באכזריות וגופותיהן נמצאות על ידי אנשים תמימים למחרת.
פיטר רומאנקק (לנדון ליבוירון), נער צועני בן 17, חשוד בפשעים על ידי כמה מתושבי העיר; צצה שמועה שהוא גם אדם זאב.
בסתר, הוא, אכן איש זאב והוא מתכוון לפתור את תעלומת הרציחות יחד עם היורש לאחוזת גודפרי, רומן גודפרי הבעייתי (ביל סקושגורד).
נוסף להם, בתו של נורמן (ובת דודה של רומן), לטה גודפרי היפה (פנלופה מיטשל) טוענת כי אבי ילדה שטרם נולד הוא מלאך משמיים, וכריסטינה וונדל (פרייה טינגלי).
היא דמות נוספת של ילדה בודדה שנמשכת לפיטר.
בעונה השנייה, מופיעה דודתו המבוגרת של פיטר, דסטיני (טיו הורן), כנוכלת שמרוויחה את פת לחמה כמדיום, וד"ר יוהאן פרייס ג'ואל דה לה פואנטה), המדען הראשי של מכון גודפרי, איש מדע מבריק אך חסר רחמים, מוכשר בכוח-על.
קמה כת שנוטה להשמיד את היצורים העל טבעיים שבעיירה בכל האמצעים הדרושים.
כדי להחמיר את המצב, הן פיטר והן רומן נאבקים בטבעם, מכיוון שפיטר מסתכן בהיותו אותו רוצח מהעונה הראשונה ורומן, לאחר שקיעתו המלאה לטבעו האמיתי בעונה הראשונה, פיתח רעב שלא יודע שובע.
כשהם נלחמים באויביהם ומתמודדים עם מצביהם, עליהם להתמודד גם עם המפלצות שהם הופכים להיות, או שכבר הפכו.
פמקה ינסן בתפקיד אוליביה גודפרי
ביל סקושגורד בתפקיד רומן גודפרי
לנדון ליברון בתפקיד פיטר רומאנקק
פנלופה מיטשל בתפקיד ליטה גודפרי (עונה 1)
פרייה טינגלי בתפקיד כריסטינה וונדל (עונה 1)
קאניהטיו הורן כדסטיני רומנקק (עונה 2–3; עונה 1 כדמות משנית)
ג'ואל דה לה פואנטה בתפקיד ד"ר יוהאן פריס (עונה 2–3; עונה 1 כדמות משנית)
דוגריי סקוט בתפקיד ד"ר נורמן גודפרי (עונה 1–2)
ניקול בויווין (עונה 1 חוזרת) ומדליין מרטין (עונה 3; עונה 2 כדמות משנית), בתפקיד שלי גודפרי, אחותו של רומן המעוותת אך טובת הלב.
בעוד בויווין ומרטין הן השחקניות הראשיות המגלמות את הדמות, דמותה הגדולה להפליא של שלי מגולמת, כשרואים אותה מרחוק, על ידי אמזון איב בחמשת הפרקים הראשונים ועל ידי מייקל אנדראה לאחר מכן.
קמיל דה פאזיס בתפקיד אנני ארצ'מבו (עונה 3)
מדליין ברואר בתפקיד מירנדה קייטס (עונות 2–3)
בלגיה היא מונרכיה חוקתית, ועוברת בירושה.
תואר המונרך הוא מלך או מלכת הבלגים (בהולנדית: Koning(in) der Belgen, בצרפתית: Roi / Reine des Belges, בגרמנית: König(in) der Belgier) ומשמש כראש המדינה.
מאז עצמאות בלגיה ב-1830 היו למדינה שבעה מלכים.
מלך הבלגים המכהן הוא פיליפ, שעלה על כס המלכות ב-21 ביולי 2013, לאחר התפטרותו של אביו אלברט השני.
כאשר הבלגים הפכו עצמאיים בשנת 1830 בחר הקונגרס הלאומי במונרכיה חוקתית כצורת ממשל.
הקונגרס הצביע על כך ב-22 בנובמבר 1830, ותמך במלוכה ברוב של 174 קולות מול 13. בפברואר 1831 מינה הקונגרס לתפקיד המלך את הנסיך לואי, דוכס נמור, בנו של המלך הצרפתי לואי פיליפ, אך שיקולים בין-לאומיים הרתיעו את לואי פיליפ מלקבל את הכבוד עבור בנו.
בעקבות סירוב זה, מינה הקונגרס הלאומי את ארסמה-לואי, הברון סורלט דה צ'וקייר, להיות עוצר בלגיה ב-25 בפברואר 1831. לאופולד מסקסוניה-קובורג-גותה הוכתר כמלך הבלגים על ידי הקונגרס הלאומי ונשבע אמונים לחוקה הבלגית בכנסיית סנט ג'יימס בארמון קודנברג בבריסל ב-21 ביולי.
היום הזה הפך מאז לחג לאומי עבור בלגיה ואזרחיה.
כמערכת מונרכיה חוקתית העוברת בירושה, תפקידה ופעולה של המלוכה הבלגית נשלטים על ידי החוקה.
משרת המלך מיועדת אך ורק לצאצא של לאופולד הראשון, מלך הבלגים הראשון.
מאחר שהוא מחויב לחוקה (מעל כל שיקולים אידאולוגיים, דתיים, פוליטיים, כלכליים ואחרים) נועד המלך לשמש כבורר ושומר על האחדות והעצמאות הלאומית של בלגיה.
המלכים של בלגיה מוכתרים בטקס השבעה אזרחי בלבד.
ממלכת בלגיה מעולם לא הייתה מונרכיה אבסולוטית.
עם זאת, עולות טענות כי המלוכה אינה "חוקתית באמת".
לאופולד הראשון, לאופולד השני ואלברט הראשון
המלך לאופולד הראשון היה ראש ענייני החוץ של בלגיה כ"מלך משטר עתיק", ולשרי החוץ הייתה סמכות לפעול רק כשרי המלך.
לאופולד הראשון הפך במהרה לאחד מבעלי המניות החשובים ביותר של החברה הכללית של בלגיה .
בנו של לאופולד, המלך לאופולד השני, זכור בעיקר בזכות הקמתה של מדינת קונגו החופשית באפריקה כנחלה אישית.
שערורייה התרחשה כאשר זוועות קונגו פורסמו ברבים, מה שגרם לממשלת בלגיה להשתלט על המדינה.
קונגולזים רבים נהרגו כתוצאה ממדיניותו של לאופולד בקונגו לפני הרפורמות בשלטון הבלגי הישיר.
שערוריית המדינה החופשית נדונה במוזיאון קונגו בטרוורן בבלגיה.
במספר הזדמנויות לאופולד השני הביע בפומבי אי הסכמה עם הממשלה השלטת (למשל בשנת 1905 נגד ראש הממשלה אוגוסט ברנארט) והואשם על ידי איבון גואה באי ציות למערכת הפרלמנטרית של המדינה.
לאופולד השני מת מבלי ששרדו בנים לגיטימיים.
השושלת המשיכה לאחיינו ויורשו, אלברט הראשון, ששלט בזמן ש-90% מבלגיה נכבשו על ידי כוחותיו של הקייזר הגרמני וילהלם השני, והוא בולט בשל סיוריו לקולוניות הבלגיות באפריקה – קונגו הבלגית ומאוחר יותר מזרח אפריקה הגרמנית, מנדט חבר הלאומים ברואנדה-אורונדי.
בשנת 1934, נהרג אלברט בנסיבות מסתוריות כשטיפס לבדו על סלע האל הישן במארש-לה-דיים.
מלכי בלגיה השתייכו במקור לבית סקסה-קובורג-גותה.
שם המשפחה שונה על ידי אלברט הראשון ב-1920 לבית בלגיה כתוצאה מרגשות אנטי-גרמניים לאחר מלחמת העולם הראשונה והכיבוש הגרמני בבלגיה.
עץ המשפחה של פיליפ, מלך הבלגים
התואר הרשמי של המלך הבלגי הוא מלך הבלגים ולא מלך בלגיה.
התואר מצביע על מונרכיה עממית הקשורה לתושבי בלגיה (כלומר המלוכה עוברת בירושה, אך אושררה על ידי רצון עממי), ולא לטריטוריה או למדינה הבלגית.
התרגום הלטיני של מלך בלגיה היה Rex Belgii, אשר, משנת 1815, היה שמו של מלך הולנד.
לכן, הבדלנים שהקימו את בלגיה בחרו בתואר Rex Belgarum.
בלגיה היא המונרכיה האירופית היחידה שבה יורש העצר אינו עולה לשלטון מיד עם מותו או התפטרותו של קודמו.
על פי סעיף 91 של החוקה הבלגית, יורש העצר עולה לכס המלכות והופך למלך רק לאחר השבעה לפני מושב משותף של שני בתי הפרלמנט הפדרלי של בלגיה (בית הנבחרים והסנאט).
הישיבה המשותפת צריכה להתקיים בתוך עשרה ימים מיום מותו או התפטרותו של המלך הקודם.
המלך הבלגי החדש נדרש להישבע בשבועה החוקתית הבלגית, "אני נשבע לקיים את החוקה ואת חוקי העם הבלגי, לשמור על העצמאות הלאומית ושלמות השטח", בשלוש השפות הרשמיות של בלגיה: צרפתית, הולנדית וגרמנית.
בני משפחת המלוכה הבלגית ידועים לרוב בשני שמות: הולנדי וצרפתי.
לדוגמה, המלך הנוכחי, פיליפ, נקרא בצרפתית "Philippe" ובהולנדית "Filip"; המלך החמישי של הבלגים נקרא "Baudouin" בצרפתית ו-"Boudewijn" בהולנדית.
בניגוד לתואר "מלך הבלגים" של המלך פיליפ, אליזבת, נסיכת בלגיה, נקראת "נסיכת בלגיה", והתואר "נסיך הבלגים" אינו קיים.
היא גם דוכסית בראבנט, התואר המסורתי של יורשת העצר לכס המלכות הבלגי.
תואר זה הפך נסיכת בלגיה.
בשפה הרשמית האחרת של בלגיה, הגרמנית, המלכים מכונים בדרך כלל בשמותיהם הצרפתיים.
הדבר נכון גם לגבי אנגלית (למעט בשם לאופולד, אז המבטא מבוטל לצורך פשטות).
בגלל מלחמת העולם הראשונה והרגש האנטי-גרמני החזק כתוצאה ממנה, שם המשפחה שונה בשנת 1920 מסקסה-קובורג-גותה ל-van België, de Belgique או von Belgien ("של בלגיה"), בשלוש השפות הרשמיות של המדינה (הולנדית, צרפתית וגרמנית, בהתאמה).
שם המשפחה הזה משמש בתעודות הזהות ובכל המסמכים הרשמיים על ידי בני המלוכה של בלגיה (למשל רישיונות נישואים).
בנוסף לשינוי השם הזה, סמל סקסוניה הוסר מסמל המלוכה הבלגי.
מלכים אחרים ממשפחת סקסה-קובורג-גותה מרובת הענפים שינו גם הם את שמם בשל רגש אנטי-גרמני חזק במדינותיהם, כמו ג'ורג' החמישי מהממלכה המאוחדת שאימץ את שם המשפחה וינדזור על שם מקום מגוריה של משפחת המלוכה הבריטית.
אף על פי כן, הצו המלכותי שפורסם ב-19 ביולי ונחתם ב-12 ביולי 2019 על ידי המלך פיליפ, החזיר את סמל בית וטין לכל הגרסאות המלכותיות של סמל המשפחה.
החזרת הסמל המלכותי של סקסה-קובורג-גותה התרחש זמן קצר לאחר ביקורם של המלך פיליפ והמלכה מתילדה בארמון פרידנשטיין בגותה.
המלוכה הבלגית שומרת ומסמלת את תחושת האחדות הלאומית בבלגיה על ידי ייצוג המדינה בתפקידים ציבוריים ובמפגשים בין-לאומיים.
בנוסף, למלך מספר תחומי אחריות פוליטית בתהליך הקמת הממשלה.
ההליך מתחיל בדרך כלל עם מינוי "מודיע" על ידי המונרך.
לאחר הבחירות הכלליות, המודיע מצהיר רשמית למלך על ההרכבים השונים לממשלות שעשויות לקום.
לאחר שלב זה, המונרך יכול למנות מודיע נוסף או למנות "פורמטור", שתפקידו להרכיב ממשלה חדשה, ובדרך כלל הוא הופך לראש הממשלה.
סעיף 37 לחוקת בלגיה מקנה למלך את "הכוח הביצועי הפדרלי".
לפי סעיף ג', סמכות זו כוללת מינוי ופיטורי שרים, יישום החוקים שהעביר הפרלמנט הפדרלי, הגשת הצעות חוק לפרלמנט הפדרלי וניהול היחסים הבין-לאומיים של המדינה.
המלך מטיל עיצומים ומפרסם את כל החוקים שהתקבלו על ידי הפרלמנט.
בהתאם לסעיף 106 של החוקה, המונרך נדרש להפעיל את סמכויותיו באמצעות השרים.
פעולותיו אינן תקפות ללא חתימה של השר האחראי, שבכך נוטל על עצמו אחריות פוליטית למעשה.
משמעות הדבר היא שהסמכות המבצעת הפדרלית מופעלת בפועל על ידי הממשלה הפדרלית של בלגיה, אשר אחראית לבית הנבחרים בהתאם לסעיף 101 של החוקה.
המונרך מקבל את ראש הממשלה לפגישה בארמון בריסל לפחות פעם בשבוע, וגם מזמן בקביעות חברי ממשלה אחרים לארמון על מנת לדון בעניינים פוליטיים.
במהלך פגישות אלה, למלך הזכות לקבל מידע על המדיניות הממשלתית, לייעץ ולהתריע בכל עניין שיראה לנכון.
המונרך מקיים גם פגישות עם מנהיגי כל המפלגות הפוליטיות הגדולות וחברי פרלמנט קבועים.
כל הפגישות הללו מאורגנות על ידי הקבינט הפוליטי האישי של המונרך שהוא חלק מבית המלוכה.
המונרך הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של בלגיה וממנה את בעלי התפקידים הגבוהים בצבא הבלגי.
שמות המועמדים נשלחים למלך על ידי משרד הביטחון.
תפקידיו הצבאיים של המונרך מבוצעים בעזרת משק הבית הצבאי בראשות המשרד הכללי.
אזרחים בלגים יכולים לכתוב למלך כאשר הם נתקלים בקשיים עם סמכויות מנהליות.
המונרך הוא גם אחד משלושת המרכיבים של הכוח המחוקק הפדרלי, בהתאם לחוקה הבלגית, יחד עם שני בתי הפרלמנט הפדרלי: בית הנבחרים והסנאט.
כל החוקים שמתקבלים על ידי הפרלמנט נחתמים ומפורסמים על ידי המונרך.
בעבר, ילדי המלך היו זכאים למושב בסנאט (סנאטרוים מכוח הזכות) כשהיו בני 18. זכות זו בוטלה בשנת 2014 כחלק מהרפורמה השישית של המדינה הבלגית.
סעיף 88 של החוקה הבלגית קובע כי "המלך אינו ניתן להרשעה", כלומר לא ניתן להעמיד את המלך לדין, לעצור או להרשיע אותו בפשעים, אי אפשר לזמן אותו להופיע בפני בית משפט אזרחי והוא אינו אחראי לפרלמנט הפדרלי.
עם זאת, חסינות זו נחשבה בלתי תואמת את סעיף 27 של אמנת רומא של בית הדין הפלילי הבין-לאומי, הקובע כי התפקיד הרשמי לא יפטור אדם מאחריות פלילית על פי החוק.
בית המלוכה עדיין שומר על כמה מסורות ישנות, המפורסמת ביותר היא המסורת שמלך הבלגים הופך לסנדק של בן שביעי והמלכה לסנדקית של בת שביעית.
לאחר מכן ניתן לילד שמו של הריבון והוא מקבל מתנה מהארמון ומהבורגומאסטר של העיר (ראש העירייה).
מסורת דומה קיימת אצל נשיא ארגנטינה והייתה קיימת גם אצל הצאר הרוסי.
מסורת נוספת היא קבלת הפנים הטקסית בת מאות השנים שמקבל המלך החדש במהלך הכניסה השמחה, הביקור הרשמי הראשון שלו בעיר מסוימת כמונרך.
מסורת זו מיוחסת לדוכסי בראבנט.
התמיכה העממית במלוכה הייתה היסטורית גבוהה יותר בפלנדריה ונמוכה יותר בוולוניה.
המפלגה הקתולית הפרו-מונרכית, ומאוחר יותר המפלגה הנוצרית-חברתית, שלטו בפלנדריה, בעוד שבוולוניה המתועשת יותר זכתה לתמיכה רבה יותר מפלגת הפועלים הבלגית ולאחר מכן המפלגה הסוציאליסטית.
לדוגמה, במשאל העם של 1950 הצביעו בפלנדריה ברוב מוחץ בעד חזרתו של המלך לאופולד השלישי, בעוד שרוב ולוניה הייתה נגד.
עם זאת, בעשורים האחרונים התהפכו התפקידים הללו, שכן הדתיות בפלנדריה פחתה והמלך נתפס כמגן על המדינה מפני בדלנות פלמית וחלוקת המדינה.
משק הבית של המלך (בהולנדית: Het Huis van de Koning, בצרפתית: La Maison du Roi, בגרמנית: Das Haus des Königs) הוקם מחדש בשנת 2006, והוא מורכב משבע מחלקות אוטונומיות ומוועדת ההיגוי של החצר.
המחלקות הבאות מרכיבות את משק בית המלך:
המחלקה לענייני כלכלה, חברה ותרבות
משק הבית הצבאי של המלך
ראש הקבינט של המלך אחראי על הטיפול בעניינים מדיניים ומנהליים ועל קיום היחסים עם הממשלה, האיגודים המקצועיים וחוגי התעשייה.
ראש הקבינט מסייע למלך במעקב אחר אירועים אקטואליים, מודיע לו על שינויים בחיי היומיום הבלגיים, מציע ומזמין מבקרים, מסייע בהכנת נאומים ומודיע למלך על התפתחויות בעניינים בין-לאומיים.
לרשות ראש הקבינט עומדים סגן, יועץ משפטי, יועץ עיתונות והארכיון.
ראש הקבינט המכהן הוא הברון פראנס ואן דייל, לשעבר ראש הקבינט של נשיא המועצה האירופית הרמן ואן רומפוי.
ראש משק הבית הצבאי של המלך מסייע למלך במילוי תפקידיו בתחום ההגנה.
הוא מיידע את המלך על כל נושאי הביטחון, מדיניות ההגנה, השקפותיהן של המדינות השותפות העיקריות של בלגיה וכל ההיבטים של הכוחות המזוינים של בלגיה.
הוא מארגן את קשריו של המלך עם חיל החימוש, מייעץ בתחומי המחקר המדעי והמשטרה ומתאם עניינים עם עמותות פטריוטיות ואנשי צבא לשעבר.
משק הבית הצבאי אחראי גם על ניהול מערכת המחשוב של הארמון.
דרגתו של ראש משק הבית הצבאי היא גנרל, וכיום מכהן בתפקיד הגנרל ג'ף ואן דן פוט.
ראש משק הבית הצבאי נעזר ביועץ, כיום לוטננט קולונל סרז' ואסארט.
למשק הבית הצבאי משוייכים גם עוזרי המלך.
נושא הרשימה האזרחית של המלך אחראי על ניהול המשאבים הכלכליים ומשאבי האנוש של משק הבית המלכותי.
הוא נעזר במפקד הארמונות המלכותיים, גזבר הרשימה ויועץ הרשימה.
נושא הרשימה האזרחית מייעץ למלך גם בתחום האנרגיה, המדעים והתרבות ומנהל את זכויות הציד של המלך.
מפקד הארמונות המלכותיים אחראי בעיקר, בשיתוף פעולה הדוק עם ראש הפרוטוקול, על התמיכה הלוגיסטית בפעילויות התחזוקה והניקיון של הארמונות והטירות של בית המלוכה.
הוא גם מנהל הציד המלכותי.
ראש הפרוטוקול מופקד על ארגון ההתקשרויות הציבוריות של המלך והמלכה, כגון ביקור קהל, קבלות פנים ונשפים רשמיים בארמון, כמו גם פעילויות רשמיות מחוץ לארמון.
הוא נעזר במזכיר המלכה, האחראי בעיקר על הצעת והזמנת הקהלים והביקורים של המלכה.
ראש המחלקה לענייני כלכלה, חברה ותרבות מייעץ למלך בתחומים הכלכליים, החברתיים והתרבותיים.
כמו כן, הוא אחראי על תיאום בין משקי הבית והשירותים השונים ועל ארגון ורישום ישיבות ועדת ההיגוי של משק הבית.
ראש המחלקה ליחסי חוץ מיידע את המלך על התפתחויות במדיניות הבין-לאומית, מסייע למלך מבחינה דיפלומטית בביקורים מלכותיים מחוץ למדינה ומכין את קהל המלך בנמל התעופה.
הוא גם אחראי על קיום קשרים עם נציגויות דיפלומטיות זרות.
ראש המחלקה לעתירות מופקד על טיפול בעתירות ובקשות לסיוע סוציאלי המוגשות למלך, למלכה או לבני משפחת המלוכה האחרים.
הוא גם אחראי על ניתוח ותיאום הטבות המלוכה והפעילויות הנוגעות לחגיגות היובלים.
את ההגנה אישית של המלך ושל משפחת המלוכה, כמו גם את המעקב אחר האחוזות המלכותיות, מספקת בכל עת המשטרה הפדרלית של בלגיה, פרט אבטחה לארמון המלכותי.
בני משפחת המלוכה הבלגית, מלבד המלך, מחזיקים בתואר נסיך או נסיכת בלגיה.
לפני מלחמת העולם הראשונה, הם השתמשו בתואר הנוסף הנסיך או הנסיכה מסקסה-קובורג-גותה ודוכס או דוכסית סקסוניה, כחברים בבית וטין.
התואר נסיך או נסיכת בלגיה הוא תואר אצולה ספציפי בתוך האצולה הבלגית השמור לבני משפחת המלוכה הבלגית.
במקור, הצו המלכותי מ-14 במרץ 1891 שומר את התואר לכל האנשים שמגיעים בקו הזכרי הישיר מהמלך לאופולד הראשון.
הצו המלכותי גם העניק אוטומטית את התואר לנסיכות שהצטרפו למשפחת המלוכה הבלגית בנישואים לנסיך בלגיה.
צו מלכותי זה תוקן על ידי הצו המלכותי מ-2 בדצמבר 1991, אשר שומר את התואר לצאצאיו הישירים של אלברט השני.
הצו המלכותי מ-12 בנובמבר 2015 ביטל את הצו המלכותי משנת 1991 ומגביל את הענקת תואר זה לילדיו ולנכדיו של המלך המכהן ולילדים ולנכדיו של נסיך או נסיכת הכתר.
בן או בת הזוג של נסיך או נסיכת בלגיה כבר לא מקבלים את התואר אוטומטית, אך עדיין ניתן להעניק לו או לה את התואר בצו מלכותי על בסיס אישי.
לפני כן, כל צאצאיו של אלברט השני היו זכאים לתואר נסיך או נסיכה.
המלך פיליפ (נולד ב-15 באפריל 1960) הוא מלך הבלגים המכהן.
הוא נישא, ב-4 בדצמבר 1999, לג'ונקוורה מתילדה ד'אודקם ד'אקוז, אשר הפכה למתילדה, נסיכת בלגיה, יום לפני חתונתם, ולאחר מכן גם קיבלה את התואר דוכסית בראבנט כאשתו של דוכס בראבנט.
היא הפכה, מ-21 ביולי 2013, למתילדה, מלכת הבלגים.
היא בתם של פטריק ד'אודקם ד'אקוז (נעשה רוזן לפני החתונה) ואשתו, הרוזנת אנה מריה קומרובסקה.
אליזבת, דוכסית בראבנט, שתירש את כס המלוכה לאחר אביה בשל חוק הירושה משנת 1991, אשר קבע בכורה מוחלטת (נייטרלית מגדרית), ששינתה את סדר הירושה מ"הבן הבכור" ל"צאצא הבכור".
אלברט השני, מלך הבלגים (נולד ב-6 ביוני 1934).
הוא היה המלך בין 1993 (בעקבות מות אחיו המלך בודואן) ל-21 ביולי 2013, היום הלאומי של בלגיה, כאשר התפטר לטובת בנו פיליפ, דוכס בראבנט, בגלל בריאות לקויה.
ב-2 ביולי 1959, הוא התחתן עם דונה פאולה רופו די קלבריה (נולדה ב-11 בספטמבר 1937) בבריסל, שהפכה לפאולה, נסיכת לייז', ולאחר 1993 הפכה לפאולה, מלכת הבלגים.
היא בתם של פולקו השמיני, הנסיך רופו די קלבריה, הדוכס השישי מגווארדיה לומברדה (1884–1946) ואשתו, לואיסה גאזלי דיי קונטי די רוסאנה א די סבסטיאנו (1896–1989).
יחד יש להם שלושה ילדים, המלך הנוכחי , בת ובן נוסף:
אסטריד, נסיכת בלגיה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (נולדה ב-5 ביוני 1962).
אשתו של הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, הנסיך המלכותי של הונגריה ובוהמיה, לו נישאה ב-22 בספטמבר 1984. הנסיכה אסטריד וצאצאיה נמצאים לפני אחיה לורן בסדר הירושה לכס המלכות הבלגי, בשל חוק הירושה מ-1991 שהוזכר לעיל.
הנסיך אמדאו מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה.
הוא התחתן עם אליזבטה מריה רוסבוך פון וולקנשטיין ב-5 ביולי 2014. יש להם בת ובן:
הנסיכה מריה לורה מבלגיה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה.
היא נישאה לוויליאם איסבי ב-10 בספטמבר 2022.
הנסיך יואכים מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה
הנסיכה לואיסה מריה מבלגיה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה
הנסיכה לאטיה מריה מבלגיה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה
לורן, נסיך בלגיה (נולד ב-19 באוקטובר 1963).
הוא התחתן עם קלייר קומבס, מודדת קרקעות אנגלית-בלגית לשעבר, ב-12 באפריל 2003. יש להם בת אחת ושני בנים:
דלפין, נסיכת בלגיה (נולדה ב-22 בפברואר 1968).
בתו מחוץ לנישואים של אלברט השני מפילגשו לשעבר, הברונית סיביל דה סליס לונגשאפס.
לאחר שזכתה במשפט אבהות ב-2020, היא וילדיה הועלו לדרגת נסיך/נסיכת בלגיה על ידי בית המשפט ב-1 באוקטובר 2020. היא נמצאת במערכת יחסים עם ג'יימס או'הייר מאז שנת 2000. יש להם בת ובן:
המלכה לואיז-מארי (אשתו השנייה של לאופולד הראשון, נפטרה ב-1850).
לאופולד הראשון, מלך הבלגים (בנו השני של הנסיך פרנץ, מת ב-1865).
מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו (בעלה של שארלוט, בתו של לאופולד הראשון, מת ב-1867).
הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט (בנו הבכור של לאופולד השני, נפטר ב-1869).
רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה (בעלה הראשון של הנסיכה סטפני, בתו של לאופולד השני, מת ב-1889).
בודואן, נסיך בלגיה (בנו הבכור של הנסיך פיליפ, בנו השלישי של לאופולד הראשון, נפטר ב-1891).
מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה (אשתו של לאופולד השני, נפטרה ב-1902).
הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (בנו השלישי של לאופולד הראשון, נפטר ב-1905).
לאופולד השני, מלך הבלגים (בנו השני של לאופולד הראשון, נפטר ב-1909).
הנסיכה מריה, רוזנת פלנדריה (אלמנתו של הנסיך פיליפ, בנו השלישי של לאופולד הראשון, מתה ב-1912).
הנסיך קרל אנטון פון הוהנצולרן (בעלה של הנסיכה ז'וזפין קרולין, אחותו של אלברט הראשון, מת ב-1919).
פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (בעלה של הנסיכה לואיז, בתו של לאופולד השני, מת ב-1921).
לואיז, נסיכת בלגיה (בתו הבכורה של לאופולד השני, נפטרה ב-1924).
ויקטור, נסיך נפוליאון (בעלה של הנסיכה קלמנטין, בתו של לאופולד השני, נפטר ב-1926).
שארלוט, נסיכת בלגיה (בתו הבכורה של לאופולד הראשון, נפטרה ב-1927).
אמנואל, דוכס ונדום (בעלה של הנסיכה הנרייט, אחותו של אלברט הראשון, מת ב-1931).
אלברט הראשון, מלך הבלגים (בנו הצעיר של הנסיך פיליפ, בנו השלישי של לאופולד הראשון, מת ב-1934).
המלכה אסטריד (אשתו הראשונה של לאופולד השלישי, נפטרה ב-1935).
סטפני, נסיכת בלגיה (בתו הבכורה של לאופולד השני, נפטרה ב-1945).
הנסיך אלמר לוניאי דה נאגי-לוניה (אלמנה של הנסיכה סטפני, בתו של לאופולד השני, מת ב-1946).
הנרייט, נסיכת בלגיה (בתו הבכורה של הנסיך פיליפ, בנו השלישי של לאופולד הראשון, מתה ב-1948).
קלמנטין, נסיכת בלגיה (בתו הצעירה של לאופולד השני, נפטרה ב-1955).
ז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה (בתו השלישית של הנסיך פיליפ, בנו של לאופולד הראשון, מתה ב-1958).
אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים (אלמנתו של אלברט הראשון, נפטרה ב-1965).
אומברטו השני, מלך איטליה (בעלה של הנסיכה מארי ז'וזה, בתו של אלברט הראשון, נפטר ב-1983).
הנסיך שארל, רוזן פלנדריה (בנו השני של אלברט הראשון, נפטר ב-1983).
לאופולד השלישי, מלך הבלגים (בנו הבכור של אלברט הראשון, נפטר ב-1983).
בודואן, מלך הבלגים (בנו הבכור של לאופולד השלישי, נפטר ב-1993).
מארי ז'וזה, מלכת איטליה (בתו הבכורה של אלברט הראשון, נפטרה ב-2001).
ליליאן, נסיכת רתי (אשתו השנייה של לאופולד השלישי, נפטרה ב-2002).
ז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה (בתו הבכורה של לאופולד השלישי, נפטרה ב-2005).
אלכסנדר, נסיך בלגיה (בנו השלישי של לאופולד השלישי, מת ב-2009).
פביולה, מלכת הבלגים (אלמנתו של בודואן הראשון, נפטרה ב-2014).
ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (אלמנה של הנסיכה ז'וזפין-שארלוט, בתו של לאופולד השלישי, מת ב-2019).
לואיז, נסיכת אורליאן (אשתו השנייה של המלך לאופולד הראשון)
מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה (אשתו של המלך לאופולד השני)
אליזבת, דוכסית בוואריה (אשתו של המלך אלברט הראשון)
אסטריד, נסיכת שוודיה (אשתו הראשונה של המלך לאופולד השלישי)
מרי ליליאן ביילס (אשתו השנייה של המלך לאופולד השלישי)
דונה פביולה דה מורה אי אראגון (אשתו של המלך בודואן)
דונה פאולה רופו די קלבריה (אשתו של המלך אלברט השני)
ג'ונקוורה מתילדה ד'אודקם ד'אקוז (אשתו של המלך פיליפ)
המלוכה הספרדית (בספרדית: Monarquía Española), המכונה מבחינה חוקתית הכתר (בספרדית: La Corona), הוא מוסד חוקתי והמשרה הגבוהה ביותר בממלכת ספרד.
המלוכה כוללת את המונרך השולט, משפחתו וארגון משק הבית המלכותי, התומך ומקל על המונרך במימוש תפקידיו וזכויותיו.
המלוכה הספרדית מיוצגת, נכון ל-2024, על ידי המלך פליפה השישי, רעייתו המלכה לטיסיה, ובנותיהם לאונור, נסיכת אסטוריאס וסופיה, נסיכת ספרד.
חוקת ספרד משנת 1978 ייסדה מחדש את המונרכיה החוקתית כצורת הממשל של ספרד לאחר סיום המשטר הפרנקואיסטי ושיקום הדמוקרטיה ב-1977. החוקה אישרה את תפקידו של מלך ספרד כהאנשה חיה והתגלמותה של המדינה הספרדית, וסמל לאחדותה של ספרד.
מבחינה חוקתית, המלך הוא ראש המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של ספרד.
החוקה קובעת את השימוש בתארים מלכותיים ובעוצרות, זכויות מלכותיות, ירושה תורשתית לכתר ודרכי מקרה של אפוטרופסות מלכותית במקרים של קטינות או חוסר כשרות משפטית של המלך.
על פי החוקה, המלך מסייע גם בקידום היחסים עם "אומות הקהילה ההיסטורית שלו": מלך ספרד משמש כנשיא ארגון המדינות האיברו-אמריקניות, המייצג למעלה מ-700 מיליון אנשים ב-23 מדינות ברחבי העולם.
ספרד היא המונרכיה האחרונה שנותרה בחוף הים התיכון האירופי, למעט נסיכות מונקו.
למלוכה הספרדית שורשים ב של טולדו שנוסדה לאחר נפילת האימפריה הרומית ובממלכת אסטוריאס שנלחמה ברקונקיסטה בעקבות הכיבוש המוסלמי של ספרד ב.
הנישואים בין איזבלה הראשונה מקסטיליה ופרננדו השני מאראגון ("המלכים הקתוליים") איחדו את ספרד ב.
האימפריה הספרדית הפכה לאחת המעצמות העולמיות הראשונות כאשר איזבלה ופרדיננד מימנו את מסע החקר של כריסטופר קולומבוס מעבר ל.
הנתיב הימי שמצא סלל את הדרך לכיבוש הספרדי של רוב יבשת אמריקה.
נכון לשנת 2023, התקציב הרשמי של המלוכה הספרדית הוא 8.4 מיליון אירו, אחת ההוצאות הציבוריות הנמוכות ביותר למוסד מלוכה באירופה.
עם זאת, הוצאות אחרות של בית המלוכה נעשות דרך משרדי ממשלה שונים.
אלפונסו השישי, מלך לאון מבית חימנס, היה פטרונן של רפורמות קלוני, ונכדו אלפונסו השביעי, הראשון בענף הספרדי של בית בורגונדיה, היה האחרון שתבע את התואר הקיסרי של ספרד וחילק את האימפריה שלו בין בניו.
מלחמת האזרחים הקסטיליאנית (1366–1369) הסתיימה במותו של המלך פדרו בידי אחיו למחצה הלא חוקי אנריקה, רוזן טרסטמארה הראשון, ששלט בשם אנריקה השני, מלך קסטיליה עד 1379).
אנריקה השני הפך לראשון מבית טרסטמארה ששלט על ממלכה ספרדית.
יורשתו של המלך פדרו, נכדתו קתרין מלנקסטר, נישאה לאנריקה השלישי ואיחדה מחדש את השושלות עם הולדת בנם, המלך חואן השני.
ב איחדו הנישואים בין איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה ופרננדו השני, מלך אראגון, שניהם מבית טרסטמארה, את שתי הממלכות החשובות בחצי האי האיברי.
הטוען לכתר האחרון של מלכות האימפריה הביזנטית, אנדריאס פלאיולוגוס, העניק בצוואתו את תוארו "קיסר קונסטנטינופול" לאיזבלה ולפרננדו, אף על פי שהמלכים הספרדים מעולם לא השתמשו בתואר.
בשנת 1492 כבשו המלכים הקתוליים את ממלכת גרנדה בדרום ספרד, הטריטוריה המוסלמית האחרונה בחצי האי האיברי.
איחוד ספרד מסומן מתאריך זה.
באותה שנה הוציאו המלכים את צו גירוש ספרד, שהורה על גירוש היהודים מהממלכה.
שטחי האימפריה הספרדית מעבר לים היו מדינות חסות של כתר קסטיליה, ולקסטיליה הייתה בהם השפעה גדולה.
בעקבות החקירה וההתיישבות הספרדית ב, הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית והכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה, הקים הכתר חצרות מלוכה ("Audiencias") ומלכויות משנה באזורים חשובים (ספרד החדשה, גרנדה החדשה, פרו וריו דה לה פלטה).
המשנה למלך והחצרות היו המנהלים היעילים של מדיניות המלוכה.
בתחילת המאה ה-16 עברה המלוכה הספרדית לבית הבסבורג בראשות המלך קרלוס הראשון (גם קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשם קרל החמישי), בנם של המלכה חואנה הראשונה והמלך פליפה הראשון מקסטיליה.
לאחר שכלא את אמו חואנה במנזר, היה קרלוס הראשון השליט הבלעדי.
תקופת שלטונו של בנו, פליפה השני, סימנה את שיא תור הזהב של ספרד (1492–1659), תקופה של התפשטות ומסחר קולוניאליים גדולים.
הכתר הספרדי שמר על השליטה והרוויח מכל הפעולות בקולוניות מעבר לים, כולל סחר עבדים, שפותח תחת סמכותה של המערכת המלכותית.
מותו בשנת 1700 של קרלוס השני, אחרון ההבסבורגים הספרדים, פתח את מלחמת הירושה הספרדית.
עם מותו של קרלוס השני חסר הילדים הפכה הירושה לכס המלכות שנויה במחלוקת.
קרלוס השני קבע את נכדה של אחותו מריה תרסה, פיליפ דוכס אנז'ו, כיורשו.
האיחוד האפשרי של ספרד עם צרפת, שתי המעצמות האירופיות הגדולות באותה תקופה, עורר את מלחמת הירושה הספרדית ב, שהסתיימה בהסכם אוטרכט ב-1713, ששמר על מאזן הכוחות ביבשת.
פליפה החמישי היה החבר הראשון בבית בורבון ששלט בספרד.
השושלת הזו שולטת עד היום בספרד, תחת פליפה השישי.
באמצע המאה ה-18, במיוחד תחת קרלוס השלישי, פתח הכתר הספרדי בפרויקט שאפתני ומרחיק לכת ליישום רפורמות גדולות בממשל בממלכה ובאימפריה.
שינויים אלה, הידועים ביחד בשם הרפורמות הבורבוניות, ניסו להביא לרציונליזציה של הממשל וייצור יותר הכנסות מהאימפריה שמעבר לים.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות אילץ קיסר צרפת נפוליאון בונפרטה את פרננדו השביעי לוותר על כסאו בשנת 1808, והבורבונים הפכו למוקד התנגדות עממית נגד השלטון הצרפתי.
עם זאת, דחייתו של פרננדו את החוקה הספרדית הליברלית משנת 1812 והדרתו את הליברלים מהממשלה, שחקו בהדרגה את התמיכה העממית במלוכה הספרדית.
עם הסנקציה הפרגמטית של 1830 ביטל פרננדו את החוק הסאלי שהנהיג פליפה החמישי, שאסר על נשים להפוך לשליטות ספרד.
בכך, כפי שהיה נהוג לפני בואם של הבורבונים, הפכה בתו הבכורה של פרדיננד השביעי איזבלה ליורשת שלו.
מתנגדי הסנקציה הפרגמטית טענו כי היא מעולם לא הוכרזה רשמית, וטענו כי אחיו הצעיר של פרדיננד השביעי, האינפנטה קרלוס, הוא היורש החוקי של הכתר על פי החוק הסאלי.
בספטמבר 1873 נוסדה הרפובליקה הספרדית הראשונה, אך הפיכה החזירה את שושלת בורבון לכס המלוכה ב-1874.
הרפובליקה הספרדית השנייה והדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו
בשנת 1931 הניבו הבחירות המקומיות בספרד ניצחונות למועמדים שתמכו בסיום המלוכה והקמת רפובליקה, בעיקר באזורים עירוניים.
מול חוסר השקט בערים יצא אלפונסו השלושה עשר לגלות, אך לא ויתר על כסאו.
הממשלה הזמנית שלאחר מכן התפתחה ל קצרת-הימים.
מלחמת האזרחים בספרד החלה ב-1936 והסתיימה ב-1 באפריל 1939 עם ניצחונו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו וקואליציית בני הברית שלו, המכונים בדרך כלל הלאומנים, שנתמכה על ידי איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית.
קצין MI6 בריטי הטיס את פרנקו מהאיים הקנריים לצפון אפריקה הספרדית כדי להשתלט על הלגיון הספרדי.
ברית המועצות תמכה בממשלה הרפובליקנית, כמו גם מקסיקו תחת ממשלתו של לאסרו קארדנאס.
לאחר 16 שנים ללא מונרכיה, בשנת 1947 הפכה ספרד שוב לממלכה על ידי הגנרל פרנקו, שטען לשליטה בספרד בתואר "ראש המדינה של ממלכת ספרד" באמצעות חוק ירושת ראשות המדינה.
עם זאת, ללא מלך על כס המלכות, הוא שלט באמצעות קואליציה של ארגונים בעלי ברית ממלחמת האזרחים בספרד, כולל מפלגת הפלנחה, תומכי משפחת בורבון והקרליסטים, עד למותו בשנת 1975.
למרות הברית של פרנקו עם הקרליסטים הוא מינה את חואן קרלוס הראשון מבורבון ליורשו.
לזכותו של חואן קרלוס נזקף כיום המעבר של ספרד מדיקטטורה לדמוקרטיה על ידי תמיכה מלאה ברפורמות פוליטיות.
ב-1976, בשל קצבן האיטי של הרפורמות הדמוקרטיות, פיטר המלך החדש את קרלוס אריאס נבארו ומינה את הרפורמטור אדולפו סוארס לראש ממשלת ספרד.
ב-1978 חתם המלך על החוקה הליברלית והדמוקרטית החדשה של ספרד, שאושרה על ידי 91% מהמצביעים במשאל עם.
תגובתו המהירה של חואן קרלוס קטעו את ניסיון ההפיכה הצבאית ב-1981, כאשר המלך השתמש במרכז תקשורת פיקודי שתוכנן במיוחד בארמון סרסואלה כדי לדכא את ההפיכה ופקד על אחד עשר הקפטנים הכלליים של הצבא להתייצב.
בעקבות אירועי 1981 ניהל חואן קרלוס חיים פחות פומביים, ולא נכח בטקסים כמו חניכת בתי חולים וגשרים לעיתים קרובות כמו מלכים במדינות אחרות.
במקום זאת, הוא פעל לביסוס מסורת פוליטית במדינה, תוך שימת דגש על החוק החוקתי והפרוטוקול, וייצוג המדינה בספרד עצמה ובעולם, כל זאת תוך מטרת שמירה על מונרכיה לא מפלגתית ועצמאית.
ב-2 ביוני 2014 הודיע חואן קרלוס על התפטרותו, וב-19 ביוני הוכתר בנו פליפה השישי, מלך ספרד.
כתר ספרד (La Corona de España) מוכר בפרק השני "הכתר", סעיפים 56–65, של חוקת ספרד מ-1978. כך למשל, כדמות מאחדת של האומה, בשנת 2010 פעל המלך חואן קרלוס "לגשר על הפער" בין המפלגות הפוליטיות היריבות במדינה כדי לפתח אסטרטגיה מאוחדת בתגובה למשבר הכלכלי המתמשך במדינה בסוף שנות ה-2000.
על פי החוקה הספרדית, עליה נערך משאל עם , כוח הריבונות של המדינה נובע מהעם הספרדי, ולכן אותו העם הוא שנותן למלך את הכוח למלוך:
מבחינה חוקתית המונרך מגלם את האחדות והקביעות ה"בלתי ניתנת להפרדה" של המדינה הספרדית, ומייצג את האישיות המשפטית של המדינה ובהמשך ממלא את תפקיד אבי האומה.
לפי סעיף 61 לחוקה, עם ירושתו את הכתר והכרזתו בפני הקורטס חנרלס נשבע המלך למלא נאמנה את חובותיו החוקתיות ולציית לחוקת ולחוקי המדינה.
בנוסף מטילה החוקה על המלך את האחריות הנוספת להבטיח שהחוקה תכובד.
לבסוף נשבע המלך לכבד את זכויותיהם של אזרחי ספרד ושל הקהילות האוטונומיות.
נסיך אסטוריאס, בהגיעו לגיל בגירות, נשבע את אותה שבועה כמו זו של המלך יחד עם שבועת נאמנות נוספת למלך.
החוקה משנת 1978, פרק II הכתר, סעיף 62, מתווה את סמכויות המלך, בעוד פרק IV ממשלה ומינהל, סעיף 99, מגדיר את תפקידו של המלך במינוי ראש הממשלה והקמת מועצת השרים.
פרק VI הרשות השופטת, סעיף 117 וסעיפים 122–124, מתאר את תפקידו של המלך במערכת המשפט העצמאית של המדינה.
עם זאת, על פי האמנה החוקתית שיזם חואן קרלוס הראשון, המלך מממש את זכויותיו לאחר שביקש עצות ממשלתיות תוך שמירה על מונרכיה בלתי מפלגתית ועצמאית מבחינה פוליטית.
קבלת ייעוץ ממשלתי אינה מחייבת בהכרח את המונרך לפעול לפי העצה, למעט היכן שנקבע בחוקה.
חוקי המלך ייחתמו תמיד בדרך הקבועה בסעיף 64, וללא חתימה הם לא יהיו תקפים, למעט האמור בסעיף 65(2).
חוקת 1978 מאשרת שתוארו של המונרך הוא "מלך ספרד", אך הוא עשוי להשתמש גם בתארים אחרים הקשורים היסטורית לכתר.
על פי הצו המלכותי 1368/1987, המסדיר את תוארי משפחת המלוכה ושל יורש העצר, המלך ואשתו, המלכה הרעיה, יכונו באופן רשמי כ"הוד מלכותו והוד מלכותה" (Su Majestad) ולא את ה"הוד מלכותו הקתולית" המסורתית (Su Católica Majestad).
לנסיך בן זוג, בעלה של מלכה, יהיה הסגנון "הוד מעלתו המלכותית" (Su Alteza Real).
אלמנות ואלמנים של המונרכים ישמרו על תארים אלה עד שינשאו בשנית.
היורש מלידה יחזיק בתואר נסיך אסטוריאס ובשאר התארים הקשורים היסטורית ליורש העצר, בהם נסיך ויאנה, הקשור היסטורית ליורש העצר של ממלכת נווארה, והתארים נסיך ז'ירונה ודוכס מון בלאן, הקשורים היסטורית ליורש העצר של כתר אראגון.
ילדים אחרים של המלך, וילדיו של יורש העצר, יהיו בעלי התואר והדרגה של אינפנטה (נסיך או נסיכה), ויהיו בסגנון הוד מעלתו המלכותית (Su Alteza Real).
ילדי אינפנטה יקראו "גראנדים ספרדיים", ויכונו "הוד מעלתו".
הצו המלכותי מגביל עוד יותר את יכולתו של כל יורש עצר להשתמש או ליצור תארים במהלך נבצרות של מונרך.
שום מסמך חוקתי נוסף אינו קובע תארים או צורות פנייה לדור הרביעי, או לנכדים, של מלך שולט.
לאחר התפטרותו ב-2014 שומר חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד (ורעייתו סופיה, מלכת ספרד) על תואר הכבוד של מלך ומלכת ספרד.
תפקידו של המונרך כמקור הכבוד בתוך ספרד מעוגן בסעיף 62(6); על המונרך "להעניק משרות אזרחיות וצבאיות, תארים ואותות הצטיינות בהתאם לחוק".
לפי משרד המשפטים הספרדי, תוארי אצולה ותארים מפוארים נוֹצָרים ב"חסד ריבונותו של המלך", ועשויים להיות מועברים ליורשי הנמען, להם אסור למכור את התואר.
תארים עשויים אף לחזור לרשות הכתר כאשר הם אינם מאוישים.
ירושת התארים עשויה לעבור אחד מכמה מסלולים הרשומים בתואר הזיכיון כאשר התואר נוצר.
ככלל, רוב התארים עוברים כיום בירושה על ידי העברה קוגנטית מוחלטת, בה הוולד הראשון יורש את כל התארים ללא קשר למינו.
עם זאת, בעל תואר רשאי למנות את יורשו או לחלק את תאריו בין ילדיו - כשהבכור יקבל את התואר בעל הדירוג הגבוה ביותר.
במהלך שלטונו בין 1975 ל-2014 העניק המלך חואן קרלוס תארים לשניים מראשי ממשלותיו לשעבר שפרשו מפוליטיקה: אדולפו סוארס, דוכס סוארס הראשון, ולאופולדו קלבו-סוטלו, מרקיז ריה דה ריבדאו הראשון.
המלך מעניק לא רק אותות צבאיים ואזרחיים, אלא גם פרסי הצטיינות, כשנהוג שההענקה נעשית בעצת הממשלה.
מסדר גיזת הזהב, אחד ממסדרי האבירות העתיקים ביותר שקיימים כיום, הוא האות הגבוה ביותר שמלך ספרד יכול להעניק.
האות השני בחשיבותו הוא מסדר קרלוס השלישי ל"אזרחים שבמאמציהם, יוזמתם ועבודתם הביאו שירות מכובד ויוצא דופן לאומה".
צלב עיטור זר הדפנה של פרננדו הקדוש הוא העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ספרד שניתן על גבורה.
מסדרים, עיטורים ומדליות נוספים כוללים בין היתר את מסדר איזבלה הקתולית, מסדר אלפונסו העשירי, המסדר המלכותי והצבאי של הרמנז'ילדו הקדוש, מסדר ראימונדו דה פנאפורט הקדוש, מסדר ההצטיינות הצבאית, מסדר ההצטיינות הימית, מסדר ההצטיינות האווירית, מסדר ההצטיינות האזרחית, מסדר ההצטיינות התרבותית, מסדר קלטרווה ומסדר סנטיאגו.
המלך הספרדי חסין אישית מהעמדה לדין בגין מעשים שביצעו שרי הממשלה בשם המלך.
אף על פי שהממשלה פועלת בשמו של המלך, מעשיה אינם תקפים אלא אם כן הם נחתמו על ידי שר, שבחתימתו נוטל על עצמו אחריות פוליטית ומשפטית על המעשה הנדון.
מנהג זה משקף את הרעיון של חסינות הריבון שהתפתחה במונרכיות חוקתיות דומות.
התפיסה המשפטית של חסינות הריבון התפתחה להיבטים אחרים של חוק החסינות בדמוקרטיות ליברליות דומות, כגון חסינות פרלמנטרית וחסינות שיפוטית.
מכיוון שלמלך ספרד יש חסינות ריבונית מוחלטת, לא ניתן להאשימו באף בית משפט בספרד, לא בתיקים אזרחיים ולא בתיקים פליליים.
החסינות הריבונית שמורה אך ורק למונרך המכהן, ולא חלה על אף אחד אחר ממשפחת המלוכה.
כאשר חואן קרלוס הראשון ויתר על כס המלוכה לטובת יורשו פליפה השישי הוא ויתר אוטומטית על חסינותו הריבונית החוקתית וניתן להאשים אותו בבית משפט.
עם זאת, חקיקה מיוחדת התקבלה על ידי הפרלמנט לפני התפטרותו וקבעה שהוא יכול להישפט רק על ידי בית המשפט העליון של ספרד.
המושג "חוק ההוד" קיים במשפט הספרדי, והוא הפשע או העבירה הפוגעים בכבודו של ראש המדינה או המדינה עצמה.
על פי סעיף 56 לחוקת 1978, כבודו של המלך ושל ספרד חד הם: .
הפרת חוקי ההוד בספרד עלולה לגרור קנסות ועד שנתיים מאסר.
הרעיון נמצא באותו תחום משפטי כמו חקיקה האוסרת ביזוי דגל במדינות דמוקרטיות אחרות.
בנוסף, החוק חל על ביזוי כל ראשי המדינות הזרים המבקרים בספרד, על חברים אחרים במשפחת המלוכה ועל נשיא הממשלה כפקיד הממונה על ידי המלך.
ב-2007 נקנס המגזין הסאטירי הספרדי אל חואבס בגין הפרת חוקי ההוד, לאחר שפרסם גיליון עם קריקטורה של נסיך ונסיכת אסטוריאס המקיימים יחסי מין על שערו.
ב-2008 שרפו 400 בדלנים מקטלוניה תמונות של המלך והמלכה במדריד, ובשנת 2009 נקנסו שני בדלנים מגליסיה על שריפת דמויות המלך.
על פי סעיף 57, כתר ספרד עובר בירושה על ידי ממשיכי דרכו של המלך חואן קרלוס הראשון באמצעות העדפת הבן הבכור:
העדפת הזכר הבכור נהוגה בספרד מאז המאה ה-11 בכל הממלכות היורשות של הממלכה הוויזיגותית, ומקודדת בסייטה פארטידס, כאשר נשים עשויות לרשת בנסיבות מסוימות.
עם זאת, עם עלייתו של פליפה החמישי, מלך ספרד הראשון מבית בורבון בשנת 1700, נאסר על נשים לרשת את המלוכה עד שפרדיננד השביעי החזיר את הזכות וקבע את בתו הבכורה איזבלה כיורשתו עד 1833.
הוויכוח על תיקון חוק ירושת הכתר התחדש ב-31 באוקטובר 2005, כאשר אינפנטה ליאונור נולדה למלך ומלכת ספרד הנוכחיים.
תיקון החוק לבכורה מוחלטת יאפשר לבכור לרשת את כס המלוכה, בין אם הוא זכר או נקבה.
ממשלתו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו הכריזה על כוונתה לתקן את חוק הירושה, אולם עם הולדת בתו השנייה של המלך הנושא נדחה.
ב-2006 הוציא המלך חואן קרלוס צו ששינה את הירושה לתוארי אצולה מהעדפה גברית לבכורה מוחלטת.
מכיוון שסדר הירושה לכתר מקובע בחוקה, הרפורמה בו מחייבת תהליך מסובך הכולל פיזור הפרלמנט, בחירות חוקתיות ומשאל עם.
אם כל קווי הירושה הקבועים בחוק ייכחדו, החוקה שומרת לקורטס חנרלס את הזכות להעניק את הירושה "באופן המתאים ביותר לספרד".
חוקת 1978 פוסלת את חברי משפחת המלוכה (כמו גם את צאצאיהם) מירושה אם הם מתחתנים נגד האיסור המפורש של המלך והקורטס חנרלס.
מבחינה חוקתית, יורשיו הנוכחיים של פליפה השישי, נכון ל-2024, הם:
לאונור, נסיכת אסטוריאס, בתו הבכורה של המלך.
האינפנטה סופיה, בתו הצעירה של המלך.
האיפנטנה אלנה, דוכסית לוגו, בתו הבכורה של המלך חואן קרלוס הראשון.
פליפה חואן פרוילאן דה מרצ'אלאר אי דה בורבון, בנה של אינפנטה אלנה.
ויקטוריה פדריקה דה מרצ'לאר אי דה בורבון, בתה של אינפנטה אלנה.
האינפנטה כריסטינה, בתו הצעירה של המלך חואן קרלוס הראשון.
חואן אורדנגארין אי דה בורבון, בנה הבכור של אינפנטה כריסטינה.
פבלו אורדנגארין אי דה בורבון, בנה האמצעי של אינפנטה כריסטינה.
מיגל אורדנגארין אי דה בורבון, בנה הצעיר של אינפנטה כריסטינה.
אירן אורדנגארין אי דה בורבון, בתה של אינפנטה כריסטינה.
החוקה מתארת את עוצרות המלוכה ואת האפוטרופסות של איש המלך במקרה של קטינות או חוסר יכולת לתפקד, כשהעוצר והאפוטרופוס של המלך אינם בהכרח אותו אדם.
במקרה בו המלך קטין, האם או האב שנותרו בחיים, או קרוב המשפחה הבגיר הקרוב ביותר בתור לכס המלכות, ייכנס מיד לתפקיד העוצר, שבכל מקרה חייב להיות ספרדי.
אם מונרך הופך לחסר יכולת למלוך, וחוסר הכשירות מוכר על ידי הקורטס חנרלס, אזי נסיך אסטוריאס (יורש העצר) יהפוך מיד לעוצר, אם הוא בגיל.
אם נסיך אסטוריאס הוא בעצמו קטין, הקורטס ימנה נציבות אשר עשויה להיות מורכבת מאדם אחד, שלושה או חמישה.
המונרך הקטין יכנס תחת האפוטרופסות של האדם המיועד בצוואת המלך הנפטר, ובלבד שיהיה בוגר ובעל אזרחות ספרדית.
אם לא מונה אפוטרופוס בצוואה, אזי האב או האם ייקחו על עצמם את האפוטרופסות, כל עוד הם נשארים אלמנים.
אחרת, הקורטס חנרלס ימנה הן את יורש העצר והן את האפוטרופוס, שבמקרה זה לא יהיו אותו אדם.
החוקה מגדירה את תחומי האחריות של ממשלת ספרד.
הממשלה מורכבת מנשיא הממשלה ושרי המדינה.
הממשלה מנהלת את מדיניות הפנים והחוץ, ממשל אזרחי וצבאי והגנת האומה, הכל בשם המלך.
מבחינה חוקתית, המונרך רשאי להציע כל מי שיראה לנכון לתפקיד.
עם זאת, עליו להציע את האדם בעל הסבירות הגבוהה ביותר ליהנות מאמון הקורטס ולהקים ממשלה, בדרך כלל מנהיג המפלגה בעלת הכי הרבה מושבים בקורטס.
ניתן לראות את הצעת המלך כאישור מלכותי לתהליך הדמוקרטי, תפיסה בסיסית המעוגנת בחוקת 1978. המלך יכול בדרך כלל להכריז על המועמד שלו למחרת הבחירות הכלליות.
מועמד המלך מוצג בפני הקורטס על ידי יושב הראש, והמועמד והאג'נדה הפוליטית שלו נידונים ומוגשים להצבעת אמון (Cuestión de confianza) על ידי הקורטס.
רוב רגיל מאשר את המועמד ואת תוכניתו.
לאחר שהמועמד מאושר על ידי יושב ראש קונגרס הנציגים, המלך ממנה אותו לנשיא הממשלה החדש בטקס שנערך במעונו הרשמי של המלך.
במהלך טקס ההשבעה נשבע נשיא הממשלה על החוקה, לצד הביבליה.
עם זאת, אם לא הושג רוב בהצבעת האמון הראשונה, אזי אותו מועמד ותוכנית מוגשים מחדש להצבעה שנייה תוך ארבעים ושמונה שעות.
לאחר ההצבעה השנייה, אם אמון הקורטס עדיין לא מושג, המונרך נפגש שוב עם המנהיגים הפוליטיים ועם יושב הראש, ומגיש מועמד חדש להצבעת אמון.
אם תוך חודשיים אף מועמד לא זכה באמונו של הקורטס, המלך מפזר אותו וקורא לבחירות כלליות חדשות בצו שנחתם גם על ידי יושב ראש הקונגרס.
בשל מעורבותו בפוליטיקה של ספרד, המלך כבר מכיר את המנהיגים הפוליטיים השונים ברמה המקצועית, ולעיתים אף ברמה פחות רשמית וחברתית יותר, מה שמקל על פגישתם לאחר הבחירות הכלליות.
כך המלצה על מנהיג שמפלגתו משיגה רוב ושהמלך מכיר את המנשר המפלגתי שלו הופכת את תהליך המינוי לחלק יותר.
במקרה של קואליציות, המנהיגים הפוליטיים נוהגים להיפגש מראש כדי לגבש הסכמים קואליציוניים לפני פגישתם עם המלך.
לאחר שמונה, נשיא הממשלה מרכיב קבינט ששריו ממונים ומודחים על ידי המלך בעצת הנשיא.
אף שר אינו רשאי לקבל את מינויו אלא לאחר השבעה לתפקיד בה הוא נשבע לציית לחוקה בנאמנות למלך.
כבר ב-1975 הביע חואן קרלוס את עמדתו, לפיה תפקידו בממשלה של "הדמוקרטיה המוכתרת" יהיה בכך שהוא ייעץ וייכוון את הפעולה של הממשל, אך הממשלה תיקח יוזמה ללא צורך לערב את המלך בהחלטותיה.
לכן נמנע חואן קרלוס מלעמוד בראש ישיבות הקבינט למעט באירועים או נסיבות מיוחדות.
בדרך כלל המלך מנהל את ישיבות הקבינט פעם או פעמיים בשנה (או בתדירות גבוהה יותר במידת הצורך) כדי לקבל מידע ישיר על ידי שרים על נושאים לאומיים ובין-לאומיים לא-מפלגתיים.
עם זאת, המלך אכן נפגש מדי שבוע עם נשיא הממשלה, בדרך כלל בימי שלישי בבוקר.
במהלך המיתון הכלכלי של סוף שנות ה-2000 שאחז במדינה, המלך השתמש בדיסקרטיות בהשפעתו כדי להקל על תגובה דו-מפלגתית למשבר.
הממשלות והקורטס מכהנים למשך לא יותר מארבע שנים, עד שנשיא בממשלה מגיש את התפטרותו למלך ומייעץ למלך לפזר את הקורטס, מה שיוביל לבחירות כלליות.
בסמכותו של המלך לפזר את הקורטס אם בתום ארבע השנים הנשיא לא ביקש את פיזורו.
הנשיא רשאי לקרוא לבחירות מוקדמות, אך לא פחות משנה לאחר הבחירות הכלליות הקודמות.
בנוסף, אם הממשלה מאבדת את אמון הקורטס, עליה להתפטר.
במקרה שנשיא נפטר או הופך חסר יכולת לתפקד בזמן כהונתו, אזי הממשלה כולה מתפטרת ומתבצע תהליך המינוי המלכותי.
סגן הנשיא יקבל על עצמו בינתיים את התפעול השוטף, והוא עצמו עשוי להיות מועמד על ידי המלך.
הסכמה מלכותית, מערכת המשפט ופרסום החוקים
החוקה מעניקה למלך את זכות המניעה (הסכמה מלכותית) ואת פרסום החוקים, בעוד פרק III לחוקה, הקורטס חנרלס, מתווה את הדרך בה מועברות הצעות חוק.
על פי סעיף 91, תוך 15 ימים מהעברת הצעת חוק על ידי הקורטס חנרלס ייתן המלך את הסכמתו ויפרסם את החוק החדש.
סעיף 92 מעניק למלך את הזכות לקרוא למשאל עם על פי עצת הנשיא ואישור קודם של הקונגרס.
אף הוראה בחוקה לא מעניקה למלך את היכולת להטיל וטו ישירות על חקיקה.
עם זאת, אף הוראה לא אוסרת על המלך למנוע את הסכמת המלוכה, ולמעשה לא מונעת את זכות הווטו.
על פי הפרק השישי של החוקה, הצדק בספרד "נובע מהעם ומנוהל מטעם המלך על ידי שופטים חברי הכוח השיפוטי".
הזכות המלכותית נשארה למנות את עשרים החברים למועצה הכללית של הכוח השיפוטי של ספרד (בית המשפט העליון של ספרד), ולאחר מכן למנות את נשיא בית המשפט העליון שהוצע על ידי המועצה הכללית, לפי סעיף 122 (3) לחוקה.
עם זאת, על פי מוסכמה, מינויים של המלך נעשים בעצת הממשלה.
בנוסף ממנה המלך את תובע המדינה בעצת הממשלה, לפי סעיף 124. המלך רשאי להעניק חנינה בהתאם לחוק, אולם הוא אינו רשאי לאשר חנינה כללית לשרי ממשלה אשר נמצאו אשמים בבגידה, לפי סעיפים 62 ו-102.
מבחינה חוקתית המלך מאשר את שגרירי ספרד למדינות, ונציגים זרים לספרד מוסמכים בפניו.
עם זאת, הממשלה מנהלת את המדיניות הדיפלומטית של המדינה מטעם המונרך.
בנוסף באחריות המונרך להביע את הסכמת המדינה להתחייבויות ואמנות בין-לאומיות, אשר חייבות להיות בהתאם לחוקה הספרדית.
במהלך שלטונו פעל חואן קרלוס לפי מדיניות החוץ שטבע, מפגש ופיוס מחדש, מה ששיפר מאוד את מעמדה של ספרד בעולם.
המלך יישב מתחים היסטוריים ארוכי שנים ביחסים עם הולנד וטיפח קשרים עם צרפת וגרמניה שהובילו ישירות לכניסתה של ספרד ל ולנאט"ו.
בעקבות המתיחות בין פרנקו לאפיפיור פאולוס השישי על רקע הרפורמות של ועידת הוותיקן השנייה, שיפרו יחסיו האישיים של חואן קרלוס עם האפיפיורים שלאחריו את היחסים הדיפלומטיים בין הכס הקדוש וספרד, ופאולוס השישי ברך את הרפורמות הדמוקרטיות של חואן קרלוס.
על פי ההיסטוריון צ'ארלס פאוול, מטרתו של המלך הייתה לזכות בקבלה מלאה של ספרד על ידי מעצמות אירופיות אחרות.
המלך, שהגדיר את עצמו אירופאיסט, זכה בפרס קרל הגדול בשנת 1982 על פעילותו למען דמוקרטיה ועל תמיכה באחדות אירופה.