tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1982 התגייסה לגלי צה"ל ושימשה כקריינית.
בשנים 1998 – 2004 הגישה את התוכנית "שעה ישראלית" ברשת ג', תוכנית שזכתה לפופולריות רבה.
זכתה בפרס "מנהל הרדיו" לשנת 2005, על פעילותה כשדרנית ברשת ג' וכעורכת ברשת ב'.
ב-2008 שידרה את התוכנית "יש מצב" עם יובל גנור ברשת ב'.
ב-2005 אובחנה כחולה בסרטן השד במצב מתקדם.
יקיר אף שברה את רגלה, ואיבדה את יכולתה ללכת בכוחות עצמה.
היא אושפזה בבית חולים ב-31 במרץ 2005. למרות היותה מאושפזת, לא ויתרה על השידור ברדיו.
בעזרת שני טכנאי קול ישראל, צבי בשבקין וגרשון מיטל, הובאה ניידת שידור לבית החולים איכילוב בו שהתה, ובמשך חצי שנה שידרה את תוכניתה מבית החולים.
יקיר שמרה על אופי התוכנית כפי שהיה לפני המחלה, ולא נהגה להזכיר את מחלתה.
לאחר קריסת המערכת החיסונית של יקיר, היא עברה מטיפולים כימיים לטיפולים הורמונליים.
בתום הטיפול, בשלהי שנת 2005, השתפר מצבה דרמטית, ורוב הגרורות ששלח הסרטן נעלמו.
לאחר חצי שנת אשפוז ונטילת תרופות שונות, היא השתחררה מבית החולים והחלה ללכת בכוחות עצמה, על אף הערכות הרופאים כי מצבה סופני.
יקיר נהגה לומר שהיא גאה בהיותה דוגמה לנשים אחרות שנאבקות בסרטן השד, ובראיונות שונים שלה בתקשורת אף התייחסה למחלה באופן הומוריסטי.
לפני שאובחנה מחלתה, כתבה מחזה בשם "גילי", המבוסס על הספר בשם "הספר של גילי" מאת ד"ר הניה שנון-קליין, המחזה היחיד בכיכובה של חברתה השחקנית שרית וינו-אלעד, וזכה במקום הראשון בתחרות ה"תיאטרונטו".
בריאיון שהעניקה ל"הארץ" אמרה כי בכוונתה לכתוב ספר נוסף, שמגולל את סיפורה של שדרנית רדיו חולת סרטן, אך את המעשה הזה לא הספיקה לעשות.
ב-2008 חלה החמרה במחלתה, וב-28 במאי 2008 נפטרה, שישה ימים לאחר יום הולדתה הארבעים וארבעה.
היא נטמנה בבית העלמין בצור משה, שליד העיר נתניה.
באוקטובר 2010, ביום המודעות הבינלאומי לסרטן השד, נחנך חדר ישיבות בקול ישראל, על-שם אורנה יקיר.
אורנה פיטוסי (נולדה ב-8 ביולי 1968) היא שחקנית, מנחה וקריינית ישראלית.
פיטוסי נולדה בעכו, שם גדלה והתחנכה.
אמהּ יעל נהרגה בתאונת דרכים כשפיטוסי הייתה בת 11. אביה יוסי היה מנהל מתנ"ס וממייסדי פסטיבל עכו.
בילדותה נהגה לבקר בחזרות של הצגות בפסטיבל עכו.
מספר שנים לאחר שאמהּ נהרגה נישא אביה בשנית.
לאחר שירותה כקצינה בצה"ל למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בשנת 1995 שיחקה בסרט הקצר "אריק הראשון" והשתתפה בתוכנית הטלוויזיה "הלו פנינה" בטלוויזיה החינוכית.
ב-2002 שיחקה בסדרה "טיפול נמרץ" ששודרה בערוץ 2; וגילמה את מירב בנימיני בסרטו של ערן ריקליס "פיתוי" המבוסס על ספרו של רם אורן.
ב-2004 גילמה את עדיה בסדרת הדרמה "שבתות וחגים" ששודרה בהוט 3. ב-2005 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "כתב פלילי" ששודרה בערוץ 1. ב-2006 שיחקה בקופרודוקציה ישראלית-צרפתית "ג'יהאד".
באותה שנה גילמה את בקי בסדרת הטלוויזיה היומית "ראש גדול" .
ב-2007 גילמה את נירה מימון בסדרה "מסכים" ששודה ב-YES.
ב-2008 גילמה את תמי, התפקיד ראשי לצד צחי גראד בסדרה "כוונות טובות" ששודרה בערוץ 2; גילמה את יעלי בסדרה "סרוגים"; את יפעת אטיאס בסדרה "אולי הפעם", וכן השתתפה בסרט הקולנוע "שלום ולהתראות", לצדם של ז'ראר דפרדייה ופאני ארדן.
ב-2009 גילמה את גלית יוכפז בסדרה "גירושים נפלאים" ששודרה ב-yes stars ישראלי.
באותה שנה הופיעה באחד התפקידים הראשיים בסרט "אחים", בתפקיד שזיכה אותה בפרס שחקנית הזהב בפסטיבל ביאריץ.
ב-2011 גילמה דמות אורחת בשם ניצה, חברתו הזמנית והאובססיבית של גדי (אבי קושניר) בסדרה "החיים זה לא הכל".
ב-2012 שיחקה פיטוסי בעונה השנייה של סדרת הילדים והנוער "אליפים" שם שיחקה את תפקידה של סמדר.
ב-2013 שיחקה בעונה השנייה של "חסמבה דור 3" בתפקיד רחל "הבוגדת" - לוחמת מיומנת שהוכרזה כבוגדת במדינה שלה.
ב-2016 שיחקה בעונה השנייה של "כוכב הצפון" בתפקיד רביבית ירון, אמא של עלמה (עמית מושקוביץ).
באותה שנה זו התנדבה אורנה יחד עם עינת ויצמן בארגון הנוער "החוש-השמיני" ותרמה להקמתו.
בין פברואר 2017 עד מאי 2019 שיחקה את דינה לביא, אשתו של אמנון לביא (מיכה סלקטר), בסדרת הטלוויזיה "כדברא" המשודרת בניקלודיאון ב-yes.
ב-2018 השתתפה בסרטו של הבמאי אבי נשר, "סיפור אחר".
בשנת 2020 הופיעה בסרט הדוקו-דרמה "ענת אלימלך: הילדה הכי יפה בירושלים".
כמו כן בשנת 2020 שיחקה את דניאלה, בסדרה "הדבר הגדול המיוחד" וכן שיחקה את אתי בסדרה "מנאייכ" המשודרת בכאן 11. פיטוסי אמורה הייתה לגלם את אתי גם בעונה השנייה של הסדרה, אך הודחה ממנה בשל אי רצונה להתחסן כנגד נגיף הקורונה או לעבור בדיקת קורונה.
בשנת 2021 שיחקה את פרקליטת המחוז הנכנסת, דורית כסליו, בעונה השנייה של הסדרה "פמת"א" ששודרה בכאן 11.
פיטוסי גרושה ולה שתי בנות.
פיטוסי סיפרה על כך שבעבר לקתה בדיכאון לאחר לידה והמליצה לנשים אחרות במצב דומה לטפל בעצמן.
אורנה ומשה דץ (מכונים גם דץ ודצה / הדצים) הם זוג זמרים ישראלי שפעל יחד בשנים 1985–2006, בפרט כשהיו נשואים אחת לשני, אם כי גם לאחר מכן.
במהלך שנות עבודתם המשותפות הוציאו הזוג דץ כעשרה אלבומים, שחלקם אף הגיעו למעמד אלבום זהב, ושש קלטות וידאו לפעוטות.
חמש מתוך השש, שהן גם המוכרות ביותר, מסדרת "טיף וטף".
אורנה כהן ומשה דץ הכירו במהלך מסע הופעות משותף ברחבי העולם במסגרת להקה נודדת של פסטיבל הזמר החסידי, אשר הופיעה בפני קהילות יהודיות ברחבי העולם.
השניים נישאו ב-1985 והחלו לפעול ולהופיע במשותף בהצלחה רבה.
חשיפתם הגדולה הייתה בתחרות הקדם-אירוויזיון 1987, בו הם שרו את השיר "קופידון" שהגיע למקום הרביעי בתחרות.
בקיץ 1987 הוציאו לאור את אלבומם הראשון "באותה המיטה", שכלל את שיריו של משה מצוות הווי "חופים".
את שיר הנושא שלו כתבה חני ליבנה (גם היא מצוות "חופים") והלחין מירון מינסטר.
שירים בולטים נוספים באלבום היו "שיר דרכים" ו"שיר למענך".
למרות הצלחת השירים, האלבום, שאת השירים בו עיבד רון דרויאן, לא זכה להצלחה מסחרית ולפירגון מצד המבקרים.
הצמד הוציא את אלבומם השני "בדרכי האהבה" ב-1989. חוה אלברשטיין, שהוציאה באותה תקופה את אלבומה "לונדון", הייתה היועצת האמנותית והמפיקה המוזיקלית באלבום זה, ורמי לוין עיבד.
האלבום זכה לתואר אלבום זהב.
להיטי האלבום היו "מי", שכתבה והלחינה אלברשטיין, "בדרכי האהבה", "כל פעם מחדש", "לאן" ו"למה באת".
הוא יצא מאוחר יותר על גבי תקליטור.
יוצרים נוספים באלבום, נוסף לאלברשטיין היו עוזי חיטמן, רחל שפירא, מירון מינסטר ויורם צדוק.
באותה שנה שודרה בטלוויזיה סדרת הילדים והנוער "הצצקנים", שאת שיר הנושא והסיום שלה ביצעו השניים.
בניסיונם השני להגיע לאירוויזיון, בשנת 1991, זכה הצמד עם השיר "כאן" בקדם אירוויזיון ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 1991 שהתקיים ברומא.
שירם זכה במקום השלישי בתחרות, מרחק שבע נקודות בלבד מהמקום הראשון.
ב-12 בינואר 1992 מטוס קל שבו טסו ביחד עם הזמרת השוודית קרולה הגקוויסט ביצע נחיתת אונס במנחת בר-יהודה שבים המלח.
ביוני 1992 יצא לאור אלבומם השלישי "פעמון הזכוכית".
בין שירי האלבום בלטו: "חללית", "לכי אחרי במדבר", "בואו נשתגע", הבלדה "לב אחד", "ככה נועדנו לאהוב" ושיר הנושא, שנכתב, הולחן ובוצע במקור על ידי הזמר הרוסי ולדימיר פרסניאקוב תחת השם "Бабушка" ("בבושקה") ותורגם על ידי רחל שפירא.
יוצרים נוספים באלבום היו: אהוד מנור, חמוטל בן-זאב עפרון, חוה אלברשטיין, יוני רועה, אברהם חלפי, נתן זך, חיים קינן, עוזי חיטמן, אריאל זילבר וברוך פרידלנד.
האלבום הופק על ידי אילן וירצברג.
באוגוסט 1993, הוציא הצמד את אלבומם הרביעי "אריס - משל יווני".
האלבום זכה להצלחה רבה והוקדש לחמישה לחנים עזובים של הזמר אריס סאן, שנפטר שנה קודם לכן.
כבונוס צורפה גרסה מחודשת שלהם לשיר "חייך וחיי" של בועז שרעבי.
את שירי האלבום כתבו אהוד מנור, חמוטל בן-זאב עפרון, יואב גינאי ואיזי מן, ועיבד יהודה (יוג'י) גבאי.
ב-1994 ביצעו את שיר הפתיחה החדש של התוכנית לילדים "המחסן של כאילו".
באותה השנה הוציא הצמד את אלבום האוסף הראשון שלו, "האוסף וכל מה שקדם", אשר כלל שירים מכל אלבומיהם הקודמים, ולראשונה נכלל באחד מאלבומיהם השיר "כאן" (אשר קודם לכן צורף כבונוס בלבד ל"בדרכי האהבה").
בנוסף, באלבום נכללה כבונוס גרסת הרמיקס לשיר "כאן".
השיר החדש היחידי שנכלל באלבום האוסף היה "כל מה שקדם", שיר של סזן אקסו הטורקיה שחמוטל בן-זאב כתבה לו מילים בעברית.
בהמשך צורף לאלבום באופן רשמי גם הסינגל "אנה", שגם אותו כתבה חמוטל בן-זאב ללחן טורקי.
גם השיר הזה זכה להצלחה לא מבוטלת.
בשנים 1991 ו-1994 השתתפו השניים בתוכנית "הופה היי".
ב-1995 הוציאו את קלטת הווידאו "בא לי מסיבה לי עם דץ ודצה", ששיריה וכן סיפורים של ימי הולדת הופיעו בספר של סמדר שיר הנקרא על שם הקלטת "בא לי מסיבה לי".
ב-1996 יצא לאור אלבומם החמישי "אורנה ומשה דץ השישי".
האלבום הצליח וכלל את השירים "כך אלוהים ברא אותנו" בסגנון הקאנטרי, וחידושים ל"ילד השדה" של גדעון כפן ו"הוא יהיה לי בעל" של עדנה גורן מהסרט "שני קוני למל", אותו שרו עם דורי בן זאב, שגם שר בשיר קטע ראפ.
מחבר השיר משה סחר אף כתב במיוחד בית חדש לשיר עבור משה דץ מנקודת מבטו של "הבעל", ומשה דץ הלחין את הבית החדש בעצמו כיוון שמלחין השיר שאול ברזובסקי כבר לא היה בחיים.
"זרע השלום" הוא הקטע הקצר המסיים את האלבום.
באותה השנה ביצעו את הפתיח לטלנובלה הישראלית-ארגנטינאית "המוסד" שיצר יאיר דורי.
ב-1997 השתתפו במסע פרסום של מועצת החלב.
ב-1998 השתתפו במסע פרסום של מותג החיתולים "טפנוקים".
בינואר 1999 הוציא הצמד את אלבומם השישי "אורנה ומשה דץ", המוכר גם בשם "הגבר הראשון".
באלבום מצליח זה בלטו השירים "אני שר לך", "תאכל אותה" בדואט עם ליאור פרחי, חידוש ל"חידה את לי", חידוש ל"דרך ארוכה" עם להקת עדן והדואט עם דקלון לשירו "ונמתי שיר" ("איילת חן").
את שירי האלבום עיבדו דודי רוזנטל וגדי גולדמן.
בחנוכה 1999 שיחקו הצמד במחזמר "סינדרלה" את סינדרלה והנסיך.
באותה שנה גם הובילו מסע הפרסום של חברת הביטוח "הכי ישיר".
בשנת 2000 הוציא הצמד את אלבום האוסף השני, "אתה בלבי", אשר כלל מספר שירים חדשים, בהם הדואט "שיהיה רק טוב" עם הזמר הרוסי הפופולרי פיליפ קירקורוב, השיר "ברכת הארץ" אותו ביצעו עם להקת חיל האוויר והלהיט "אתה בלבי", המבוסס על להיט של הזמר המצרי עמר דיאב.
בשנים 1997–2000 הוציא הצמד עוד שלושה אלבומים עם שירים לילדים, בסדרה ששמה "טיף וטף".
בשנת 2001 הנחו את קדם האירוויזיון.
בנוסף שימשו כפרזנטורים של רשת "המשביר מחסני אופנה" בעת שעברה מיתוג מחדש כרשת "H&O".
כמו כן, ההצלחה ההיסטרית של סדרת קלטות הילדים שהפיקו הצמד ("טיף וטף") הביאה להפקת הצגות לילדים המבוססות על הקלטות שזכו להצלחה גדולה.
אחת מההצגות אפילו תוכננה לצאת לסיבוב הופעות מחוץ לישראל והם עלו בגרסאות שונות החל משנת 2001 (2001 - "טיף וטף לטף" / 2004 - "טיף וטף בארץ הדמיון" / 2005 - "טיף וטף - המיטב" / 2006 - "טיף וטף מארחים את בובספוג").
בשנת 2002 הוציאו את קלטת הילדים "בא לי מסיבה לי עם דץ ודצה" (מהדורת הדי.וי.די), קלטת נוספת מתוך הסדרה המדוברת.
בנוסף, יצאה לאור קלטת נוספת מהסדרה "בארץ הדמיון עם טיף וטף".
הצמד המשיך בעולם הילדים ובשנת 2004 הוציא קלטת נוספת בשם "טיף וטף - המשפחה שלי".
בחנוכה 2004 הם השתתפו בפסטיגל עם השיר "ונשיר כולם" שזכה במקום השביעי.
בשנת 2005 יצאה לאור הקלטת החמישית והאחרונה בסדרת "טיף וטף" שנקראה בשם "טיף וטף 5 - אני ישראלי".
בחנוכה 2005 שיחקו הצמד במחזמר "נסיך האגדות" את הנסיכה אידה והנס כריסטיאן אנדרסן.
באוקטובר 2006 הוציאו השניים משחק מחשב המבוסס על שירי "טיף וטף".
במרץ 2012 חזרו השניים להופיע יחד.
באותה השנה הצמד הופיע יחדיו במופע החנוכה לילדים מותק של פסטיבל ובמופע עם שירי "טיף וטף".
והופיע יחדיו הצמד במופע גם בשנים 2010 ו-2013, השניים גם הופיעו בנפרד במופע כאשר דץ הופיע לבד בשנת 2008 ואורנה בשנים 2009 ו-2016.
בחנוכה 2014 הופיעו יחדיו במחזמר "101 כלבים דלמטים" לצד ירון ברלד, חני נחמיאס ודנה אינטרנשיונל.
ביולי 2015 חזרו השניים לשתף פעולה בתוכנית בוקר בשם "הדצים" ששודרה בערוץ המוזיקה 24.
בחנוכה 2018 חזרו השניים לשתף פעולה בהצגה "קסם של משחק" לצד יובל המבולבל, דוד חיים, מני ממטרה וליאור דטאוקר (בובו).
ובטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות של אותה שנה התאחדו וביצעו את השיר "כאן".
ב-10 בנובמבר 2020 השתתפו ביחד בתוכנית "מי רוצה להיות מיליונר" וזכו בסכום של 16,000 ש"ח.
ב-20 באוגוסט 2024 הופיעו יחד בהיכל התרבות בתל אביב בהופעה חיה מיוחדת לזכרו של בנם, עומר.
זאת, במסגרת התרמה למלגות על שמו לבית הספר למשחק בניהולו של יורם לוינשטיין, בו עומר למד.
במופע שולבו גם שירים שבנם המנוח כתב.
בעקבות הצלחת המופע, יצאו השניים לסיבוב הופעות ארצי ובסוף אותה שנה, יצא לאור אלבום של הופעה זו.
ב-22 בדצמבר 2006 השניים התגרשו לאחר 21 שנות נישואין, שבמהלכם נולדו להם שני בנים, הזמר עומר דץ וכוכב הרשת יועד דץ.
באוקטובר 2013 בנם עומר דץ התמודד בעונתה הראשונה של תוכנית המציאות המוזיקלית "הכוכב הבא".
עומר נפטר ב-21 במרץ 2024, בעקבות פרכוס אפילפטי.
לאחר מותו, התפרסם השיר "באהבה שלנו" שבו הזוג הוסיפו קולות רקע לשיר שבנם לא הספיק לסיים לפני מותו.
בנובמבר 2022 השתתף משה יחד עם בנם השני יועד בעונת ה-VIP השלישית של תוכנית הריאליטי "MKR המטבח המנצח".
אוּרָנוֹמֶטְרִיה הוא שמו המקוצר של אטלס כוכבים פורץ דרך מאת האסטרונום יוהאן באייר שיצא לאור בשנת 1603 באאוגסבורג שבגרמניה והיה הראשון שהקיף את כל שמי הלילה.
שמו המלא של הספר היה "אורנומטריה, המכיל מפות של כל קבוצות הכוכבים משורטטות בשיטה חדשה וחקוקות על לוחות נחושת" .
המילה "אורנומטריה" נגזרת מהמילה היוונית "אוּרָנוֹס" (oυρανός) - שמיים, ופירושה "מדידת השמיים" (בדומה לגאומטריה - מדידת הארץ).
מאז צאתו הפך שמו לסימן היכר לאטלס כוכבים, ואטלסים רבים נקראו מאז בשם "אורנומטריה".
בימינו קיים האטלס המקיף אוראנומטריה 2000.0, הממשיך מסורת זו.
דפי הספר נחרתו במקור על לוחות נחושת על ידי אלכסנדר מאיר.
48 הלוחות הראשונים הכילו את המפות של 48 קבוצות הכוכבים של תלמי, כאשר הלוח של קבוצת שומר הדובים כלל את הקבוצה החדשה שערות ברניקי.
בלוח ה-49 היו 12 מפות של קבוצות כוכבים חדשות שהוגדרו במאה ה-16 בשמי הדרום שלא היו מוכרים לתלמי.
בשני הלוחות האחרונים היו מפות של אזורי הקטבים השמימיים הצפוני והדרומי.
המפות עשו שימוש בקואורדינטות שמימיות על בסיס גלגל המזלות, כהמשך ישיר למסורת ימי הביניים שעירבה אסטרונומיה ואסטרולגיה.
במפות נכללו קווי רשת לציון המיקום המדויק של הכוכבים.
מיקומי הכוכבים נלקחו, ברובם, מקטלוג הכוכבים הקפדני של טיכו ברהה, שהכיל מעל 1,000 כוכבים ושפורסם בשנת 1598. ברהה דייק במדידותיו הרבה מעבר לעבודות קודמיו.
אך לצורך מיפוי שמי הדרום לא היה באיר יכול להסתייע ברשימותיו המדויקות של ברהה, והוא נאלץ לסמוך על רישומיו של הנווט ההולנדי פיטר קייזר שמיפה את שמי הדרום והגדיר את רוב הקבוצות החדשות יחד עם פרדריק דה-הוטמן.
מפות שמי הדרום, על כן, מכילות אי-דיוקים רבים, הן במיקום כוכבים והן בציון בהירותם.
בסך הכל הכיל האטלס כ-1,200 כוכבים, יותר מכל אטלס כוכבים שקדם לו.
הכוכבים במפות זוהו על ידי ציון באייר ולא בשמותיהם המסורתיים, אך בעמוד שקדם לכל מפה הופיעה טבלה המפרטת את כוכבי הקבוצה ואת שמותיהם המקובלים.
קוי הרשת ששרטט באייר רחוקים מלהיות מדויקים.
בימיו הידע על היטלים היה מצומצם, ובאייר לא התמצא אף בידע מועט זה.
במפותיו נמצאים שרטוטי קווים ישרים שאינם יכולים להיות ישרים בשום היטל שהוא.
כל אחת ממפות הכוכבים צוירה כדמות אותה מייצגת הקבוצה ועל גבי הציור הוספו כוכבי הקבוצה.
ציור הדמויות היה חיוני בזמנו, שכן רשומות אסטרונומיות רבות התייחסו לכוכב על פי תפקידו בציור קבוצת הכוכבים (למשל פיקת הברך של אנדרומדה).
בנוסף, המפות הפוכות מימין לשמאל.
זוהי שארית מהמסורת של גלובוסי שמים, שקדמו למפות שטוחות, ובהם כיפת השמים נראית, כביכול, מצידו החיצוני של היקום.
עמוד השער של אורנומטריה מעוצב כמבנה שבמרכזו כותרת הספר ומשני צידיו על כנים עומדים הרקולס (מימין) ותלמי.
על הכן של תלמי כתוב "אטלס מורה האסטרונומיה הראשון" (לטינית: Atlanti uetustiss astronom magistro) ועל הכן של הרקולס כתוב "הרקולס תלמיד האסטרונומיה הראשון" (לטינית: Herculi uetustiss astronom discipulo).
למרגלות הכותרת נמצאת דמות של היצור המיתולוגי עז הים (בעיצוב דומה למפה של קבוצת גדי) ומתחתיו רישום של העיר אאוגסבורג, בה יצא הספר לאור.
מעל לכותרת הספר יש שלוש דמויות נוספות: במרכז דמות המייצגת את הנצח, לראשה זר כוכבים ובידה היא אוחזת בשני אריות קשורים ברצועות.
מימין לה נמצאת דיאנה לובשת גלימת כוכבים, אוחזת קשת ולצידה כלב ציד ולשמאלה אפולו.
אורנה דץ (נולדה ב-10 במאי 1964) היא זמרת, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ייצגה את ישראל באירוויזיון 1991 לצד בעלה לשעבר משה דץ עם השיר "כאן" שזכה במקום השלישי בגמר התחרות.
כמו כן הרבתה לעשות את פעילותה לצד דץ בתחום הילדים, בהנחיית תוכניות ואירועים.
מרבה להשתתף בערבי שירה הן כמנחה והן כזמרת.
הנחתה את תוכנית הטלוויזיה, "מהפך", והשתתפה גם בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" ובתוכנית "הזמר במסכה".
נולדה בשם אורנה כהן כבת בכורה לאורי ופרידה כהן מעולי תימן, וגדלה והתחנכה בחולון.
היה לה אח קטן בשם ירון.
בשנת 1982 התגייסה לצה"ל, ושירתה במקהלת צה"ל ובלהקת המפח"ש (להקת מפקדת חילות השדה).
בשנת 1985 השתתפה בתחרות הקדם אירוויזיון כאחת מזמרות הליווי של ירדנה ארזי, בשיר "עוד נגיע".
בשנת 1987 התמודדה יחד עם משה דץ כצמד "אורנה ומשה דץ" בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר, "קופידון" שזכה במקום הרביעי.
בקיץ 1988 הוציאו לאור כצמד את אלבומם הראשון "באותה המיטה".
הצלחתם הגדולה הגיעה בשנת 1991 עם זכייתם בתחרות הקדם אירוויזיון וזכייתם במקום השלישי באירוויזיון 1991 ברומא עם השיר "כאן", שכתב והלחין עוזי חיטמן.
לאורך השנים הוציא הצמד כעשרה אלבומים, בהם שני אוספים.
במחצית שנות ה-90, החל הצמד לבסס את מעמדו גם בעולם הילדים, כאשר הוציא את קלטת הילדים הראשונה שלו "בא לי מסיבה לי עם דץ ודצה".
בהמשך יצר הצמד חמש קלטות ילדים נוספות, בסדרה המצליחה "טיף וטף", שמכרה כ-650 אלף עותקים, ואף הגיעה למעמד אלבומי פלטינה, ובנוסף, הופיעו בחמש הצגות לילדים ברחבי ישראל.
משנת 2001, החלה דץ להנחות את תוכנית הטלוויזיה, "מהפך", בה עוברים שני משתתפים שינוי תדמית חיצוני, תחת שידורי "קשת" של ערוץ 2. התוכנית זכתה להצלחה רבה ושודרה במשך שש עונות ובמסגרת התוכנית הנחתה גם את תחרות הדוגמנות "הכי יפה שיש".
את התכנית הפיק בעלה באותם ימים משה דץ.
בחנוכה 2004, השתתפה בפסטיגל לצד משה דץ והם שרו את השיר "ונשיר כולם" וזכו במקום השביעי.
באוקטובר 2005 הנחתה בערוץ עשר משדר מיוחד לראש השנה, "בשנה טובה עם אורנה דץ".
בשנת 2006, החלה דץ להנחות את התוכנית, "המראה", בה עוברים המשתתפים סדרת טיפולים קוסמטיים, בערוץ 10. דץ הגישה גם את העונה השנייה של התוכנית.
במקביל, הגישה שלושה טקסים של תחרויות "מלכת היופי" בערוץ 2.
במאי 2008, פרסמה אורנה סינגל ראשון לקראת האלבום היחיד שלה, "כי ככה אני רוצה", שהייתה שותפה גם בכתיבתו.
לבסוף הוחלט שלא לכלול את השיר באלבום.
בספטמבר הוציאה דץ את אלבומה, "שיר ערש פנימי", בהפקת משה דעבול, בו שותפים יוצרים כגון יוני בלוך, אהובה עוזרי, רונית שחר, זאב נחמה, אוהד חיטמן ומאיר גולדברג.
לקראת יציאת האלבום, שודר בערוץ 2 ("רשת") סרט תיעודי אודותיה, "אורנה בלי דץ", שיצר גיל ריבה.
בשנת 2009 לוהקה למופע הילדים "הופ!
מותק של פסטיבל 2" לצד יובל המבולבל, מיכל צפיר ורינת גבאי.
החל משנת 2010, הנחתה דץ מדי יום את התוכנית, "יפה לך", ששודרה בערוץ 24, לצד שרון חזיז, מיכל אמדורסקי ואיגי וקסמן.
בנוסף, החל מאותה שנה הנחתה גם את התוכנית, "שישי חם", בערוץ 2. באותה השנה הופיעה בשנית במופע "מותק של פסטיבל 3 - ביער הקסום" יחד עם משה דץ ולצד טוביה צפיר, יובל המבולבל ומיכל צפיר.
בשנת 2012, השתתפה דץ בתוכנית "רוקדים עם כוכבים".
כמו כן חזרה להופיע במותק של פסטיבל שבו שוב איחדה כוחות לצד משה דץ ובהפקה זו השתתף גם לי בירן.
באותה שנה החלה גם להנחות את התוכנית "כל בוקר עם אורנה דץ", אשר שודרה בערוץ 10 וירדה משידור בגלל מכירת אייטמים.
בשנת 2013, הנחתה את תחרות קדם האירוויזיון ביחד עם רון שחר.
כמו כן הופיעה בפעם הרביעית במותק של פסטיבל לצד משה דץ, בו הופיעו גם מיכל הקטנה, מיכל ינאי ויובל המבולבל.
בשנת 2014, הנחתה עם דץ תוכנית בערוץ 24, הנקראת "הדצים".
בשנת 2016, השתתפה בתוכנית המציאות "היחידה" וכן השתתפה בחנוכה במופע "מותק של פסטיבל" לצד טל מוסרי, רוני דלומי, חני נחמיאס ואחרים.
מאוקטובר 2018, הגישה דץ יחד עם ג'ודי שלום ניר מוזס את התוכנית "מקבלות שבת", ששודרה בימי שישי ברשת 13.
בשנת 2020, השתתפה בתוכנית המציאות "הזמר במסכה" של קשת 12, בתור הפופקורן.
בשנת 2021, החלה להגיש פינה בתוכנית הבוקר של רשת, "העולם הבוקר".
באוקטובר 2022 לקחה דץ חלק בספיישל הטלוויזיוני "מחווה לדנה אינטרנשיונל", ששודר לרגל ציון 20 שנה לארגון הנוער הגאה (איגי) ולקריירה המוזיקלית של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
היא ביצעה את "לילה טוב אירופה".
בשנת 2009, החלה לשחק בדרמה "חשופים", ששודרה בערוץ HOT3.
בשנת 2011, הופיעה בגרסה הבימתית הישראלית לסרט "שכחו אותי בבית".
בשנת 2014, הופיעה בגרסה הבימתית למחזמר "101 כלבים דלמטים" לצד משה דץ, חני נחמיאס ומיקי קם.
בשנת 2015, לקחה חלק במופע "היי סקול פסטיגל" בתפקיד האמא של שירן.
בשנת 2018 החלה דץ לשחק בסדרה "פוראבר", בתור מנחת התוכנית "כוכב אירופה לאירוויזיון".
החל מ-2019, משתתפת דץ במחזמר "מאמא מיה!", המוצג בתיאטרון הבימה.
החל מ-2022 משתתפת דץ במחזמר "השנה היפה בחיי" המוצג בתיאטרון הבימה, ובתיאטרון חיפה.
ב-1997 השתתפה במסע פרסום של מועצת החלב, ושנה אחר כך במסע פרסום של מותג החיתולים "טפנוקים".
ב-2001 שימשה יחד עם משה דץ כפרזנטורית של רשת "המשביר מחסני אופנה" בעת שעברה מיתוג מחדש כרשת "H&O".
ב-2007 שימשה כפרזנטורית במסע פרסום של רשת "הום סנטר".
בשנת 1981, בגיל 17, זכתה בתחרות היופי המקומית כ"מיס חולון".
בשנת 1991, זכתה עם משה דץ בתחרות ה"קדם אירוויזיון" בישראל, וכן הגיעו למקום השלישי בגמר האירוויזיון 1991, שהתקיים ברומא, עם שירם "כאן".
ב-2008, שודר בערוץ 2, סרט תיעודי אודותיה "אורנה בלי דץ", שיצר גיל ריבה.
בשנים 1985–2006 הייתה נשואה למשה דץ ועבדה עמו כצמד "אורנה ומשה דץ".
לזוג שני בנים, הזמר עומר דץ וכוכב הרשת יועד דץ.
בנם עומר נפטר, כתוצאה מפרכוס אפילפטי במרץ 2024.
בשנים 2013–2020 דץ הייתה בזוגיות עם אהרן רוזה.
אוֹרנה בַּרְבִּיבַאי (נולדה ב-5 בספטמבר 1962, ו' באלול ה'תשכ"ב) היא פוליטיקאית ישראלית וחברת מועצת עיריית תל אביב יפו.
כיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת יש עתיד וכשרת הכלכלה והתעשייה בממשלת ישראל השלושים ושש.
התמודדה על ראשות עיריית תל אביב-יפו בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בפברואר 2024.
בשירותה בצה"ל כיהנה כראש אגף כוח האדם, בדרגת אלוף, והייתה האלופה הראשונה בתולדות צה"ל שנשאה דרגה זו במינוי קבע (קדמה לה במינוי זמני השופטת דבורה ברלינר).
בהמשך, הייתה גם האישה הראשונה שכיהנה כיו"ר ועדת החוץ והביטחון בכנסת.
ברביבאי נולדה בשם אורנה שוחטמן ברמלה וגדלה בעפולה.
בתם של אלי שוחטמן, עולה מרומניה, וצילה טויס, עולה מעיראק.
גדלה במשפחה מרובת ילדים ומאותגרת כלכלית, כבת הבכורה מבין שמונה.
למדה בבית ספר "אלומות" בעפולה ושנתיים בפנימייה כפר גלים.
לברביבאי תואר ראשון במדעי החברה והרוח מאוניברסיטת בן-גוריון, תואר שני במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל, ותואר שני נוסף במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
התגייסה לצה"ל בשנת 1981 ואת מרבית שירותה עשתה בחיל השלישות.
היא פיקדה על קורס קציני שלישות בבה"ד 11, שימשה ראש מדור נשים בבקו"ם, מפקדת לשכת הגיוס באר שבע, שלישת אוגדת מילואים, ראש ענף מיון ושיבוץ במפקדת זרוע היבשה וראש מחלקת סגל בזרוע היבשה, מאז הייתה לפורצת דרך בקרב נשים בצה"ל.
בנובמבר 2003 מונתה לשלישת פיקוד המרכז, השלישה הפיקודית הראשונה בתולדות צה"ל, בספטמבר 2005 קודמה לדרגת תת-אלוף ומונתה לקצינת שלישות ראשית, והייתה האישה הראשונה שמונתה למפקדת חיל שאינו חיל נשים.
בדצמבר 2006 מונתה לראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה.
ביוני 2008 מונתה לראש מטה אגף כוח האדם.
באותה שנה נבחרה על ידי העיתון "גלובס" לאחת הנשים המשפיעות ביותר בישראל.
ב-23 ביוני 2011 מונתה לראש אגף כוח האדם והועלתה לדרגת אלוף, ובכך הפכה לקצינה הראשונה בתולדות צה"ל בדרגה זו, במינוי קבע.
בשנת 2014 השיאה משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
לקראת סיום כהונתה נערך מבצע צוק איתן, שבו טיפלה אישית במסירת ההודעה על קביעת החיילים הנעדרים, אורון שאול והדר גולדין, כחללים.
באוקטובר של אותה שנה סיימה את תפקידה ופרשה מצה"ל, לאחר 33 שנים בצבא.
לאחר פרישתה מהמערכת הצבאית, מונתה ליו"ר מגבית התרומות של קרן ויצו בישראל וב-2015, למנכ"לית של הקרן התאגידית פילנתרופית למיזמים לאומיים.
בספטמבר 2015 נבחרה לכהן כיושבת ראש הוועד המנהל של המכללה האקדמית עמק יזרעאל, תפקיד בו כיהנה עד שנת 2018. ברביבאי הייתה מגישת התוכנית "רצועת הביטחון" בגלי צה"ל, העוסקת בענייני צבא-חברה, חברה בוועד המנהל של ארגון "מעוז", המכון הישראלי לדמוקרטיה וקופ"ח כללית, לימדה באוניברסיטת בר-אילן ומשנת 2017 מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-1 בינואר 2019 הצטרפה לרשימת "יש עתיד" לקראת הבחירות לכנסת ה-21 ושובצה במקום הרביעי.
לאחר חיבור מפלגת יש עתיד ומפלגות חוסן לישראל ותל"ם למפלגה משותפת – רשימת "כחול לבן", שובצה במקום העשירי.
הרשימה קיבלה 35 מנדטים וברביבאי הפכה לחברת כנסת בכנסת העשרים ואחת.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצבה שוב במקום העשירי ברשימת "כחול לבן" ונכנסה לכנסת.
בכנסת זו הייתה חברה בוועדת החוץ והביטחון.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצבה שוב במיקום העשירי ברשימת "יש עתיד" ונכנסה לכנסת.
בה המשיכה לכהן כחברת ועדת חוץ וביטחון ובנוסף כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת, כראשת קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל–סינגפור וחברה במשלחת הכנסת לאיגוד הבין-פרלמנטרי IPU.
מחודש יולי 2020, ברביבאי היא יושבת-ראש השדולה למען חיילות וחיילי צה"ל, בסדיר ובמילואים.
בעקבות פרשת זיוף נתוני גיוס החרדים בצה"ל שאותה חשפה בדצמבר 2019 העיתונאית כרמלה מנשה, חשף העיתונאי יאיר שרקי עדות מוקלטת של קצין באגף כוח האדם, שלפיה ידעה ברביבאי על זיופים בתקופתה אך בחרה שלא לטפל בהם.
הקלטה זו הייתה ידועה לראש אכ"א האלוף מוטי אלמוז, וכן לאלוף במילואים רוני נומה אשר הוסמך על ידי הרמטכ"ל אביב כוכבי לתחקר את הפרשה.
בעקבות החשיפה הודיע דובר צה"ל כי גם תקופה זו תתוחקר ונתוני גיוס החרדים ייבדקו החל מ-2011. ארגון "תורת לחימה" קרא לברביבאי להציג ראיות כי דיווחיה נכונים.
ברביבאי מסרה בתגובתה כי הטענות העולות לגביה בכתבה הן שקר גס, ונראה שהן חלק מקמפיין פוליטי.
אכן, דו"ח האלוף (מיל') נומה אשר פורסם בפברואר 2020, הבהיר מעל כל ספק כי הכשלים בדיווחי גיוס חרדים לא חלו כלל בתקופת שירותה בצה"ל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הציב לפיד את ברביבאי במקום השני ברשימה ומינה אותה למלא את תפקיד יו"ר ועדת החוץ והביטחון הזמנית בכנסת עד להרכבת הממשלה, ובכך הפכה לחברת הכנסת הראשונה המשמשת בתפקיד זה.
במהלך כהונתה כיו"ר הוועדה, יצא צה"ל למבצע "שומר החומות" שלאחריו הפיצה לראש הממשלה מסמך המבטא את מסקנותיה האישיות מהתנהלות הדרג המדיני.
ביוני 2021 ועם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש מונתה ברביבאי לתפקיד שרת הכלכלה והתעשייה ופרשה מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
בהתאם להסכמים הקואליציוניים, ביולי 2021 הועברה למשרדה גם זרוע העבודה (שהייתה קודם לכן חלק ממשרד העבודה והרווחה במשך 5 שנים) והיא קיבלה גם את הסמכויות השמורות בחוק לשר העבודה.
כשרת הכלכלה, אורנה ברביבאי חתמה על קיצור שעות של חלק מהמתמחים ברפואה.
היו מתמחים שדחו את המתווה.
ברביבאי ומשרד הכלכלה פעלו יחד עם ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט ואחרים לבטל מאות תקנים ישראליים ייחודיים במוצרים שונים תוך התאמה לתקנים בין-לאומיים במטרה להוזיל מחירים.
בתקופת כהונתה פעלה לכניסתן של רשתות שיווק וקמעונאות כגון קרפור לשוק הישראלי.
לצד הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן, בחנה ברביבאי הצעה לפיה מרכולים וחנויות מכולת יוכלו להציג את מחירי המוצרים על צג אלקטרוני, במקום באמצעות מדבקות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שובצה במקום השני ברשימה בשנית ושבה לכהן לאחר הפסקת כהונה כחברת כנסת בכנסת העשרים וחמש.
ב-21 ביוני 2023 הודיעה שתפרוש מהכנסת ותתמודד בבחירות לראשות עיריית תל אביב שיתקיימו בינואר 2024. ברביבאי התפטרה מהכנסת ב-30 ביולי 2023.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל של 2024 התמודדה כנגד רון חולדאי על ראשות עיריית תל אביב.
במהלך הקמפיין חברה אליה סגנית ראש העיר לשעבר ציפי ברנד, ששובצה כמספר 2 ברשימתה.
מלבד תמיכתו של ראש מפלגתה יאיר לפיד, תמך בה יו"ר ישראל ביתנו אביגדור ליברמן.
ברביבאי הפסידה בבחירות, אולם קיבלה כ-37.3% מקולות הבוחרים וסיעתה זכתה ב-6 מנדטים במועצת העיר.
ב-19 במרץ 2024 הושבעה לכהונה במועצת עיריית תל אביב יפו והודיעה כי בכוונתה להוביל את סיעת יש עתיד מהאופוזיציה.
בשנת 2025 השתתפה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור הברוקולי, והודחה רביעית מהתוכנית.
2023: אות אביר איכות השלטון מאת התנועה לאיכות השלטון
נשואה לעורך הדין משה ברביבאי ולהם שלושה ילדים.
אוֹרְנִי פטרושקה (נולד ב-1958) הוא יזם ואיש היי-טק, אשר ייסד במשותף מספר חברות טכנולוגיה, ביניהן חברת כרומטיס.
כיום עוסק בנושאים חברתיים ופוליטיים ובפילנתרופיה.
פטרושקה גדל והתחנך בקרית אונו.
הוא בנו של איש העסקים יורם פטרושקה ושל צילה פטרושקה, נכדו של יעקב יהושע ואחיינו של הסופר אברהם ב.
יהושע (אמו צילה הייתה אחותו של א.ב.
סיים קורס טיס מספר 87 במגמת קרב.
לאחר כשנתיים של שירות כטייס קרב בטייסת 147 וכמדריך טיסה בבית הספר לטיסה של חיל האוויר, ביקש לקצר את שירות הקבע שלו, דבר שהיה אפשרי על פי החוזה שהיה נהוג באותה תקופה.
מפקד הבסיס יעקב טרנר לא ראה זאת בעין יפה, הדיח אותו מתפקידו כטייס והעביר אותו לשרת בתפקידים קרקעיים עד שחרורו משירות הקבע.
פטרושקה למד הנדסת חשמל בטכניון ומשם המשיך לקבלת תואר שני בהנדסת חשמל באוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
לאחר סיום לימודיו עבד כארבע שנים בחברת Bellcore , שהייתה זרוע המחקר של חברות התקשורת האזוריות האמריקאיות (ומאז החליפה בעלים ושינתה את שמה).
לאחר חזרתו ארצה בשנת 1990, שימש ראש המחלקה להנדסת מערכות תקשורת אופטיות ב-ECI Telecom.
בשנת 1993 פנה ליזמות טכנולוגית והקים וניהל, במשותף עם חברו, ד"ר רפי גדרון, את חברת סקורפיו, אשר נמכרה בשנת 1996 לחברת יו.אס רובוטיקס תמורת 72 מיליון דולר.
בשנת 1997 הקים עם שותפו, גדרון, את חברת הטכנולוגיה כרומטיס נטוורקס, אשר עסקה בפיתוח ציוד תקשורת אופטית.
החברה נמכרה לחברת לוסנט בשנת 2000 תמורת 4.75 מיליארד דולר, האקזיט הגדול ביותר שבוצע בישראל עד לאותה עת.
בשנים האחרונות מקדיש פטרושקה את עיקר זמנו לפעילותו הציבורית.
במישור הפוליטי-לאומי הוא פועל לקידום פתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
יחד עם ראש השב"כ לשעבר, עמי אילון, היה ממקימי המפקד הלאומי, יוזמה אזרחית לקידום הסדר קבע בין ישראל לפלסטינים וכן שימש כמנכ"ל ויושב ראש הארגון.
ב-2009 ייסד יחד עם אילון ועו"ד גלעד שר את עמותת "עתיד כחול לבן", הפועלת אף היא לקידום פתרון של שתי מדינות לשני עמים ולקידום ערכי הדמוקרטיה בישראל.
בנושא קידום שילוב ושוויון לאזרחי ישראל הערבים פועל פטרושקה בעמותת "יוזמות אברהם" כיושב ראש משותף.
הוא משמש כיו"ר ארגון "מולד" - מרכז חשיבה ומכון מחקר עצמאי המוקדש להתחדשות רעיונית בכל תחומי החיים הציבוריים בישראל.
הוא פעיל במאבק נגד הרפורמה המשפטית וחבר במספר מסגרות, בכללן גם בקבוצת לוחמי צוות האוויר "555 פטריוטים" הפועלת במחאה נגד בנימין נתניהו.
נושא נוסף הקרוב לליבו של פטרושקה הוא קידום תרבות הנתינה (פילנתרופיה) בישראל, הוא ממקימי עמותת עיגול לטובה (2009), ומשמש בה כיושב ראש מהקמתה.
אורנה הוזמן בכור (נולדה ב-1969) היא מנהלת ישראלית, אשר שימשה כיו"ר דירקטוריון נמל אשדוד.
קודם לכן שימשה כמנכ"לית של מספר משרדי ממשלה; ביניהם: משרד הפנים, משרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים, המשרד לשיתוף פעולה אזורי והמשרד לפיתוח הנגב והגליל.
בתפקידיה הציבוריים היא ליוותה שנים רבות את חבר הכנסת והשר סילבן שלום בתפקידיו השונים.
נולדה ב-1969 בשכונת מעוז אביב בעיר תל אביב ולמדה בבית הספר מגן ובתיכון עמל ליידי דייוויס תל אביב.
אורנה היא בעלת תואר ראשון במינהל עסקים מאוניברסיטת עמק התמזה (Thames Valley University, כיום אוניברסיטת מערב לונדון) ותואר שני EMBA במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1995 התחילה את דרכה הציבורית כעוזרת פרלמנטרית של ח"כ סילבן שלום.
בשנת 1998 עבדה הוזמן-בכור במשרד המדע.
בשנת 2001 שימשה כראש לשכת שר האוצר וב-2003 עד 2006 שימשה כראש לשכת שר החוץ.
בשנת 2006 יצאה למגזר הפרטי ומונתה לסמנכ"לית הפיתוח העסקי של חברת גלעד קשרי ממשל ולובינג.
בשנת 2007 הקימה את חברת OHB שעסקה באסטרטגיה וקשרי ממשל.
בשנת 2009 מונתה למנכ"לית המשרד לפיתוח הנגב והגליל, ובהמשך, בשנת 2011, מונתה להיות גם המנכ"לית של המשרד לשיתוף פעולה אזורי.
בשנת 2010 נבחרה הוזמן-בכור על ידי מגזין "גלובס" לאחת מ-40 המשפיעים עד גיל 40.
במסגרת תפקידה כמנכ"לית המשרד לפיתוח הנגב והגליל, קידמה הוזמן-בכור שתי ועדות בין-משרדיות שמטרתן להוביל שינויים בנגב ובגליל: ועדה שאחראית להקמת בית הספר לרפואה בצפת, שיהווה עוגן להקמת קריה אקדמאית ואוניברסיטה בגליל.
הפרויקט אמור ליצור עוד כ-5000 מקומות עבודה בגליל, להביא לקליטה של אלפי משפחות צעירות והון אנושי איכותי ולשדרוג של בתי החולים ורמת ההשכלה באזור; ועדה שאחראית לקידום כפרי סטודנטים בנגב ובגליל.
ועדה בין משרדית זו עוקבת ומסייעת בפיתוח, קידום ושיפור כפרי הסטודנטים שהוקמו בנגב ובגליל על ידי עמותת איילים.
פרויקטים נוספים שקידם המשרד לפיתוח הנגב והגליל הם הקמת מרכז הסברה לאומי בעלות של 18 מיליון שקלים, כחלק מתוכנית רחבה שמטרתה לספק מענה אזרחי למעבר בסיסי צה"ל לדרום, וכן פרויקטים להגדלת מספר הסטודנטים בנגב והגליל והקמת מרכזי צעירים.
כמו כן פעלה הוזמן-בכור להגברת השתלבות נשים במגזר הציבורי, שלושת ראשי האגפים במשרד בתקופתה (פיתוח הנגב, פיתוח הגליל ואגף צעירים) היו נשים, והמשרד קידם פעילויות ופורומים לנשים בנגב ובגליל.
בין השנים 2013–2015 כיהנה כמנכ"לית משרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים.
ובשנים 2015–2016 כיהנה כמנכ"לית משרד הפנים.
ביוני 2017 מונתה לתפקיד יו"ר דירקטוריון נמל אשדוד.
בתפקיד זה שימשה במשך 2 קדנציות עד חודש מרץ 2023.
אורנה ואלה הייתה מסעדה תל אביבית שפעלה בשנים 1992-2018.
המסעדה הוקמה על ידי אלה שיין, יוצאת קיבוץ שלמדה באותה עת פסיכולוגיה ופילוסופיה ואורנה אגמון שלמדה לימודים קוגניטיביים.
הן עבדו יחד במסעדת "זליג" של חני פרבר בתל אביב.
אורנה הייתה ברמנית ואלה מלצרית במסעדה.
הן אפו קינוחים למסעדה ולמוסדות נוספים בהם "ביג מאמא" במשך שלוש שנים, עד ש"זליג" נסגר.
ב-1992 הקימו בית קפה ברחוב שינקין 33, מקום בו שכנה קודם לכן חנות צעצועים.
במהלך השנים בית הקפה התרחב בשטחו ובתפריטו והפך למסעדה.
במקום סעדו אנשי בוהמה רבים.
האוכל התבסס על מנות מסורתיות מחומרים טריים שעברו שדרוג.
המנה המפורסמת הייתה לביבות בטטה ברוטב שמנת ועירית, מנות ידועות נוספות היו "סלט הכול" (ירקות ברוטב עשבי תיבול, גבינת פטה וקרוטונים); אורז בר ואורז בסמטי עם ירקות אפויים בתנור; עוף בקארי על אורז בסמטי; ניוקי ברוטב עגבניות; סלט מלפפונים ונתחי עוף; קבב טלה עם סלט קינואה.
בעבר פתחו אורנה ואלה את "מלכות הפלאפל", דוכן פלאפל שנכשל כלכלית ונסגר והיה המקום הראשון בתל אביב שהגיש פלאפל בצבעים.
אורנה ואלה שימשה כאחד משלושת האתרים המרכזיים שצולמו בסרט "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי.
במסעדה היו 80 מקומות ישיבה ועבדו בה 55 אנשי צוות, כשהמלצרים היו גברים בלבד.
ב-2006 ראה אור ספר המתכונים של המסעדה פרי עטן של עינב ברמן (שפית המסעדה בעבר), אלה שיין, אורנה אגמון בהוצאת אחוזת בית; הספר היה רב-מכר.
ב-2010 פתחו שרית שלו ורונית אנגלנדר סניף של אורנה ואלה בכיכר דה שליט בסמוך לחוף ימה של הרצליה.
הסניף נסגר לאחר שאורנה ואלה טענו להפרת הזיכיון של הסניף בהרצליה.
ב-12 באפריל 2018 נסגרה המסעדה לאחר 25 שנות פעילות על רקע השיפוץ הצפוי של הבניין בו שכנה המסעדה.
בשנת 2025 יצא הסרט "אורנה ואלה" בבימויו של תומר הימן.
הסרט עוקב אחר תקופת הפעילות האחרונה של המקום לפני סגירותו.
אורנה עקאד (נולדה בשם אורנה כהן; ב-31 בינואר 1962) היא מחזאית ובמאית תיאטרון, סופרת, מתרגמת מחזאות ושירה ערבית, זוכת פרס אקו"ם לעידוד היצירה לשנת 2002, המחלקת את חייה האישיים והמקצועיים בין שני המגזרים, הערבי והעברי.
במשך מספר שנים ביימה בתיאטרון הקהילתי בטייבה שבמשולש, והייתה מדריכה ארצית להוראת התיאטרון בבתי ספר דוברי-ערבית.
לימדה תיאטרון דרך שילוב תרבויות באוניברסיטה העברית.
תרגמה מחזות מערבית (ממצרים, מסוריה, ממרוקו ומפלסטין), שחלקם אף הוצגו בקריאה מבוימת על ידי שחקני תיאטרון החאן בפסטיבל ישראל, ואחד בוים על ידה והוצג על ידי בוגרי סמינר הקיבוצים.
בשנת 2013 ביימה גרסה ערבית של המחזה דוזה, פיש, וי, סטאס - ארבע נשים מאת פאם ג'מס באקדמיה לאמנויות המופע שהוצגה גם בתיאטרון הערבי בחיפה, תיאטרון אל-מידאן.
בשנת 2018 ,זכתה עקאד בפרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו על ההצגה "ואדי מילח" (עבוד לרומן שכתבה), הייתה שותפה לכתיבת התסריט עכו חלומות עם הבמאי דני וקסמן (פסטיבל הסרטים חיפה 2018).
שמשה כעורכת התוכן לתוכנית התרבות בערבית فنFun (כאן תאגיד השידור)- מרכזת מגמת תיאטרון ב"כנפיים עושים אומנות".
ב-2013, עקאד הוצבה במקום ה-7 ברשימת השמאל הרדיקלי מטעם מפלגת דעם לכנסת ה-19, אך המפלגה לא-נבחרה לכנסת כלל.
מחזה על יצירתה של המשוררת פדווא טוקאן
המחזה עננים בדרך הררית מאת עקאד הועלה בפסטיבל עכו, הפסטיבל לתיאטרון ישראלי אחר, בשנת 2004, בתיאטרון אל-מידאן בשנת 2006 ובתיאטרון תמונע ב - שנת 2010, הועלה המחזה בצפון אירלנד, בהפקת התיאטרון Sole Purpose.
הצגה זו מתייחסת לאישה הפלסטינית הלכודה במיתוס הלאומי מחד גיסא, ומעמדה בחברה מאידך גיסא.
במחזה מופיעה דמות פיקטיבית של המשוררת פדווא טוקאן המתמודדת עם טרוריסטית, מחבלת מתאבדת פלסטינית.
המחזה מבוסס בחלקו על האוטוביוגרפיה "דרך הררית" שכתבה טוקאן, ובחלקו על מפגשים של עקאד עם אסירות ביטחוניות פלסטיניות.
בראיון זה אומרת עקאד, שהיא חיה בשני עולמות שונים - הישראלי והפלסטיני - ולא נמצאת בצד של אף אחד.
ואדי מילח, הוא רומן ביכורים מאת עקאד, אשר יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
זהו סיפור על ד"ר שאול סלע מומחה לתיאטרון, השב מן הגלות בניו יורק לישראל ומתגורר בזכרון יעקב.
שאול פותח קריירה חדשה כמורה בבית ספר תיכון בקיבוץ ליד חיפה.
צלקת נפשית מימי אוקטובר 73 נותנת אותותיה כאשר הוא פוגש את איאת, בת השבע-עשרה, מכפר פרדיס, הלומדת בכיתתו.
זהו סיפור על כביש צר המפריד בין פרדיס לזכרון יעקב, אך גם בין אוהבים, משפחות ועמים.
בשנת 2017 הרומן יצא לאור בשפה הגרמנית.
רומן חדש פרי עטה "אוריאנה" (טיוטה של מכתבי שחקנית שלא הכרתם) יצא ביולי 2023 בהוצאה עצמית .
"יאפא שלי" 2012, בביצוע נג'ם בסול
"ואדי מילח" תיאטרונטו 2018, בביצוע למיס עמאר
" המיני נוצר בשביל הרגליים שלה", בביצוע אנסמבל תיאטרון כנפיים, תיאטרון תמונע 2022
מג'נון לילה - מחזה מצרי אחמד שאוקי
הליצן - מחזה סורי מאת מוחמד אל מארווט
הבית הקדום - מחזה מצרי מחמוד דיאב
סוחמתא - מחזה פלסטיני מאת אדוארד מסת
האונס - מחזה סורי מאת סעדאללה ונוס
מחזותיה תורגמו לערבית ואנגלית, "עננים בדרך הררית" הוצג בערבית בתיאטרון אלמידאן, חיפה 2007 ואנגלית בצפון אירלנד על ידי קבוצת התיאטרון הרפרטוארי Sole Purpose ב-2010.
אורנה שיפריס (נולדה ב-26 במאי 1984) היא שחקנית ישראלית.
אורנה שיפריס נולדה וגדלה בחיפה, הקטנה מבין ארבעה אחים.
בחטיבת הביניים שרה במשך שלוש שנים בלהקת הנוער "צלילי חוגים".
היא הנחתה פינה בתוכנית נוער בערוץ המקומי בחיפה (1998).
היא בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות ויצו.
בתקופת התיכון הציגה במשך שלוש שנים ב"מופע הקולנוע של רוקי".
שירתה בצה"ל בבית המשפט הצבאי.
לאחר שחרורה מצה"ל שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "ילדות רעות".
הצגת הבוגרים שלה הייתה "דמעותיה המרות של פטרה פון קאנט", בה שיחקה בתפקיד גבריאלה, בתה הקטנה של פטרה.
בזמן הלימודים היא שיחקה בסרט האימה "טוב שחזרת הבימה" לצד לוסי דובינצ'יק ואייל שכטר (2006).
היא שיחקה בסרט "למה השמש" (2011), מאת ובבימויה של אפרת קאופמן, בו גילמה את דמותה של מעיין, תלמידת אולפנה שמצויה במסע חיפוש עצמי.
הסרט זכה כסרט הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, בו שיפריס גם זכתה בציון לשבח על המשחק (2012).
שיפריס שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרט האימה הקומי "מורעלים", מאת ובבימויו של דידי לובצקי (2011).
ב"מורעלים" גילמה את דמותה של מאיה, אהבת נעוריו של דני, ג'ובניק מסכן בבסיס של חיילים מורעלים.
מאיה מגיעה לבסיס ומביאה לחיילים חיסונים שהופכים אותם לזומבים.
ודני ומאיה מנסים להיחלץ מהמצב.
הסרט הוקרן בפסטיבל אייקון ובפסטיבל "פרנגידיר" ובפסטיבלים בעולם.
בטלוויזיה שיחקה בתפקיד אורח גם בסדרה "מעצר בית".
וכן השתתפה בפרסומות לYes, משרד הבריאות, חברת ג'וינט ובקטלוג לבגדי מעצבת "אחיות".
שיפריס למדה משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס ואצל משה איבגי.
וכמו כן בעלת תעודת הוראה ותואר ראשון בבימוי והוראה מסמינר הקיבוצים.
תוכנית/סדרה ערוץ במאי תפקיד שנה מעצר בית ערוץ 2 רועי פלורנטין דיקלה, תפקיד אורח 2010 ילדות רעות ערוץ 24 עדי בנימינוב עינב, תפקיד אורח 2006
אורנה רוטברג (נולדה ב-25 באוקטובר 1958) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית.
רוטברג היא בת להורים ילידי פולין ניצולי השואה, שעלו לישראל בשנת 1948 והשתקעו ברמלה.
כשהייתה בת חמש עברה המשפחה להתגורר בחולון ושם התחנכה.
שירתה בצה"ל בבסיס פלמחים כצלמת ניסויי טיסה, ולאחר מכן כמש"קית ת"ש, חינוך ותרבות.
את לימודי המשחק סיימה כתלמידה מצטיינת וזוכת הפרס ע"ש צבי קליר.
בשנת 1982 הוזמנה להצטרף לתיאטרון החאן הירושלמי, שם שיחקה שנתיים, שלאחריהן הוזמנה להשתתף במחזמר "בין הצלצולים" בתיאטרון בית לסין.
במקביל שיחקה את אנה בסרטו של נדב לויתן "בנות", וכן הנחתה עם אבי קושניר את מופע הקיץ של תיאטרון סולן, "ספינת החלומות", וכן המחזמר "הדבורה מאיה" מבית טדי הפקות.
בשנת 1986 זכתה במלגת השתלמות שבמסגרתה למדה שירה, משחק ותנועה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, שם גם נישאה בטקס אזרחי בעיריית אוקספורד.
עם שובה לישראל התקבלה ושיחקה בתיאטרון הבימה, בהצגה "גן ריקי", בבימויו של מיקי גורביץ' והצגות נוספות.
בתיאטרון הקאמרי שיחקה בקברט הסאטירי "היי רימונה" בתפקיד הזונה הפוליטית.
הקברט הסאטירי הוזמן לתוכניות האירוח של דן שילון ודן מרגלית, ולאור הצלחתו המשיכה אורנה רוטברג ביחד עם גיא מרוז, יוני להב, צביקה הדר ודרור טפליצקי אל הערוץ השני עם תוכנית המערכונים הסאטירית "נייס גיא".
בשנת 1994 חזרה לשחק בתיאטרון הבימה בהצגות ובמחזות זמר.
תחת ניהולו של יעקב אגמון בהבימה, העלתה רוטברג את קברט היחיד שלה, "געפילטעפיש", שאיתו גם הופיעה בברלין, וינה, בלגיה, אוקספורד ולונדון.
בשנת 2002 במקביל לעבודה השוטפת בתיאטרון הרפרטוארי, עלה בתיאטרון "תמונע" המחזה "צמר".
בשנת 2004 בתמיכת התיאטרון הלאומי הבימה ובמסגרת פסטיבל תיאטרונטו להצגות יחיד העלתה אורנה רוטברג את הצגת היחיד: "ג'ניס: ראיון עם אגדת רוק" על חייה של ג'ניס ג'ופלין.
רוטברג שיחקה בהבימה עד שנת 2011.
ב-2012 שיחקה בתיאטרון בית לסין בהצגה "קיר זכוכית".
ב-2013 שיחקה בתיאטרון באר-שבע בהצגה "חבלי משיח".
ב-2014 שיחקה בתיאטרון היידישפיל בהצגה "מירה'לה אפרת".
בשנים 2015 עד 2017 שיחקה בקומדיה המצליחה של תיאטרון בית-לסין "המוגבלים".
ב-2017 שיחקה במחזמר "מצחיקונת" בתיאטרון הקאמרי.
ב-2018 שיחקה בהצגה "עושה כרצונו" ובמחזמר "מיקה שלי" (לסירוגין עם מיקי קם).
משנת 2020 משחקת רוטברג בתיאטרון בית ליסין.
על שני תפקידיה אלה, העניק לה תיאטרון בית ליסין את פרס השחקנית המצטיינת.
בימים אלה, משחקת בקומדיה הרומנטית "דתילונים".
באוגוסט 2024, העניק לה היכל התרבות של קריית מוצקין, תעודת הוקרה על פועלה.
נשואה לאילן כרמי ולהם שני ילדים.
שנת הפקה הצגה תפקיד מחזאי במאי 1983 אילומינטוס מגדת העתידות יצחק בשביס-זינגר קן קמפבל גימפל תם טייבעלע בשביס זינגר יהודה מורלי 1984 אגדת חורף הנסיכה ויליאם שייקספיר יורם פאלק נופלים בפח המלכה קן קמפבל ישראל גוריון המלך אובו המלכה רוזמונדה אלפרד ז'ארי שמואל הספרי
שנה הצגה תפקיד מחזאי במאי 1992 הקברט היי רימונה רימונה אילן חצור ואילן שיינפלד ריבי פלדמסר-ירון2017המחזמר מצחיקונתרוז ברייסאיזובל לנארט-דורי פרנסצדי צרפתי
שנה הצגה תפקיד מחזאי/מלחין במאי 2025 בסיבוב השנישולה רוד בן זאב יובל ינאי
הצגת בכורה הצגה תפקיד מחזאי במאי 2013 חבלי משיח עמליה מוטי לרנר כפיר אזולאי
שנה סרט תפקיד תסריטאי במאי 1985 בנות אנה אסי דיין נדב לויתן 2009 להציל את תקווה אהובה אלה פוליצר אלה פוליצר2014 מעשייה אורבנית סוכנת הביטוח אליאב לילטי אליאב לילטי2016העדותמריםעמיחי גרינברגהחטאיםרבקה חןאבי נשראבי נשר
נטליה טורביץכאן 11יעל הדיה וסיגלית ליפשיץיעל הדיה וסיגלית ליפשיץ
אורנה קופרמן (נולדה ב-1 ביולי 1968) היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
קופרמן נולדה בחולון (1968), למשפחה בת ארבעה ילדים (יפה פלד, ישי בירן ותמי תמיר).
אביה יוסף ברנהולץ היה המנהל הראשון של תיכון אילון.
אמה רבקה הייתה עקרת בית ומנהלת חשבונות.
היא שירתה בצה"ל בין השנים 1986–1988. בשנת 1995 קיבלה דוקטורט מהטכניון.
בשנת 1996 הייתה חברת הסגל הטכני במעבדות בל ובין השנים 1997–1998 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברקלי.
לאחר מכן מונתה למרצה בכירה בבית הספר למדעי המחשב ולהנדסה באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי מחקרה הם שיטות פורמליות לתכנון וייצור מערכות ממוחשבות ובפרט אוטומטים אינסופיים, אימות פורמלי ולוגיקה טמפורלית.
הייתה יועצת נשיא האוניברסיטה לענייני מגדר.
במסגרת זו יזמה את "נוהל 15:30", לפיו מועדי ההרצאות והסמינרים המחלקתיים במרבית היחידות באוניברסיטה העברית יסתיימו עד השעה 15:30. מטרת הנוהל היא לאפשר לחוקרות וחוקרים צעירים המגדלים ילדים להשתתף בהרצאות ובסמינרים מחלקתיים מבלי שהדבר יבוא על חשבון בילוי הזמן שלהם עם ילדיהם.
הייתה סגנית רקטור האוניברסיטה העברית.
קופרמן נשואה לרז קופרמן, פרופ' למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
אחותה התאומה (תאומה זהה), תמי תמיר, היא פרופ' למדעי המחשב ודיקנית בית הספר למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה.
אורנה שמעוני (נולדה ב-31 במרץ 1941) היא פעילה חברתית ישראלית.
הייתה פעילה מרכזית בתנועת המחאה "ארבע אמהות", יוזמת האנדרטה באי השלום, לאחר הטבח בנהריים.
שמעוני נולדה בקיבוץ תל יוסף לשרה וראובן לוין.
היא עברה עם משפחתה לקיבוץ בית השיטה בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית ב-1951. היא שירתה בצבא כקצינה בבה"ד 12 וכעוזרת קצין אג"ם בחטיבה 80 של הצנחנים.
אחיה הבכור, , טייס במילואים נהרג בשנת 1977 בתאונת אימונים.
לאחר נישואיה לעוזי, עברה עמו להתגורר בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
לאחר הסכם השלום עם ירדן, ביקשה שמעוני להקים ב"אי השלום" פארק לנוער ישראלי וירדני שוחר שלום, בשיתוף קק"ל.
אולם במרץ 1997, השתנתה התוכנית, לאחר הטבח בנהריים שבו נרצחו שבע תלמידות מבית שמש מירי של חייל ירדני יזמה ויצרה שמעוני את הקמת אנדרטת ההנצחה.
במקביל הפכה לאחת הפעילות המרכזיות בתנועת "ארבע אמהות" שהוקמה בעקבות אסון המסוקים שהתרחש בפברואר 1997.
בספטמבר 1997 נהרג בן הזקונים שלה, סגן ליד מוצב ריחן שבלבנון.
לזכרו יזמה שמעוני את הקמת בית איל בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד, מרכז לשילוב בעלי צרכים מיוחדים עם כל רובדי הקהילה, בפעילות של- בריאות, חינוך, תרבות, ספורט והנצחה.
במרכז תצוגת הנצחה לכ-1,570 חללי כל המלחמות בלבנון ונרצחי פעולות האיבה ממחבלים שחדרו מלבנון.
שמעוני הייתה פעילה גם במאבק למען החזרת גלעד שליט ועל רקע זה אף הותקפה.
בשנת 2013 בריאיון לפורום "רצועת הביטחון מלחמה ללא שם" הסבירה שמעוני מדוע מלחמת לבנון הראשונה הסתיימה בשנת 2000. שמעוני קראה למלחמה זאת "מלחמת לבנון הארוכה".
כיום שמעוני פעילה במאבק להשבת הבנים הנעדרים ברצועת עזה יחד עם משפחתו של הדר גולדין.
בספטמבר 2024 פתחה שמעוני בשביתת רעב מול הכנסת, למען השבת החטופים שנחטפו לעזה בשבת השחורה.
אליה הצטרפו בהמשך שובתי רעב נוספים, ביניהם, דוד אגמון והרב אבידן פרידמן.
שמעוני היא אם לחמישה ילדים.
בשנת 2021 זכתה שמעוני בפרס אות הנשיא למתנדב.
אורנה ששון-לוי (נולדה ב-13 במרץ 1957) היא פרופסור במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי התמחותה עוסקים ביחסי צבא - חברה, תאוריה פמיניסטית, זהויות מגדריות ואתניות בחברה הישראלית.
היא פרסמה ספרים ומאמרים בכתבי עת מובילים.
אורנה ששון-לוי נולדה וגדלה בקיבוץ כפר בלום.
היא בוגרת תואר ראשון, שני ושלישי מהחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטורט בנושא "כינון זהויות מגדריות בצבא הישראלי" סיימה בשנת 2001. משמשת כפרופסור במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן משנת 2003. בין השנים 2009–2011 ו-2014–2018 שימשה ששון-לוי כראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בנובמבר 2020, נבחרה ליועצת נשיא אוניברסיטת באר אילן להוגנות מגדרית.
בשנת 2020 ביחד עם ניהאיה דאוד ופרופסוריות נוספות מאוניברסיטת בן-גוריון היא יזמה פרויקט "דרכך באקדמיה".
מחקריה של ששון-לוי עוסקים בשאלה התאורטית הרחבה היא כיצד אי שוויון מעצב את הפרט, או, איך העקרונות המארגנים של המערכת הריבודית מעצבים ומעוצבים על ידי פרקטיקות של כינון זהות.
כלומר, מהו הקשר ההדדי בין מבנים רחבים של אי שוויון לבין כינון הסובייקטיביות.
מחקריה מתמקדים בשלוש זירות הקושרות את היחיד למבנים חברתיים של אי שוויון: צבא ומגדר, אתניות בחברה הישראלית עם דגש על אשכנזיות, ומגדר ותנועות חברתיות.
זירה זו הייתה נושא הדוקטורט שלה, שלימים פורסם כספר שנקרא "זהויות במדים: גבריות ונשיות בצבא הישראלי" (הוצאת מאגנס).
הספר בוחן את הקשר בין תפקיד צבאי, זהות מגדרית וזהות אזרחית בקרב ארבע קבוצות של חיילים: לוחמים, חיילים בתפקידי "צווארון לבן", חיילים בתפקידי "צווארון כחול", וחיילות בתפקידים לא מסורתיים.
הטענה המרכזית היא שחיילים וחיילות בתפקידים צבאיים מגוונים מפתחים תפיסות שונות של גבריות ואזרחות, מתוך דיאלוג עם התפיסה של הגבריות ההגמונית של החייל הקרבי, המזוהה עם "אזרחות טובה".
מחקרה של ששון-לוי חדשני מכמה בחינות: ראשית, באמצעות הניתוח של נשים שמבצעות תפקידים "גבריים" בצבא, נשמטת הקרקע מתחת להנחה המטרימה של קשר אינהרנטי בין מין ומגדר.
שנית, הספר מציע ניתוח מהפכני של בניית זהות בקרב חיילים לא-לוחמים, והוא מדגיש את האינטראקציה בין הרקע האתני והתפקיד הצבאי בעיצוב תפיסות החיילים לגבי מגדר ואזרחות.
בנוסף, מוצעת זווית ראייה חדשנית לפיה הקבוצה הדומיננטית וקבוצת השוליים מעצבות זו את זו ביחסי גומלין מתמשכים.
בזכות התמחותה בתחום המגדר והצבא, הוזמנה ד"ר ששון-לוי על ידי צה"ל לערוך שני מחקרים נוספים בתחום.
המחקר הראשון נערך בקיץ 2003 ועסק בשילוב מגדרי בקורס קצינים.
המחקר (שמומן באמצעות האקדמיה הלאומית למדעים), מצא כי אף על פי שמטרת קורס הקצינים הייתה לשלב בין גברים ונשים, בפועל נוצר תהליך כפול של דה-מגדור ורה-מגדור.
תהליכי הדה-מגדור היו תוצאה של שינויים מבניים מכוונים בקורס ושל מדיניות הצבא (למשל, קבוצות של גברים ונשים הפועלים יחד), בעוד תהליכי הרה-מגדור, או ההפרדה המגדרית מחדש, היו תהליכים תרבותיים לא מכוונים, שנוצרו כתוצאה מהדומיננטיות של דמות החייל הקרבי בקורס.
המחקר השני בחן את אופיו של השירות הצבאי בקרב נשים ששירתו בצבא כפקידות.
המחקר טען כי השרות הצבאי של פקידות, נשים ששירתו בתפקיד שנחשב "נשי" באופן מובהק בתוך ארגון שנחשב "גברי", מעוצב באמצעות שלושה עקרונות: עקרון העסקה של "עבודה זולה", עקרון "זוגי" של הפקידה כ"אשת המשרד", ועקרון היררכי לפיו הפקידה מהווה סמל סטטוס עבור המפקד.
בשל שלושה עקרונות אלה הפקידות נדרשות "לעשות נשיות מסורתית" בתקופת השירות הצבאי.
עבורן, השירות הצבאי היה מקור לניכור ותסכול, ולא בסיס לתפישה של אזרחות וקשר לקולקטיב הלאומי.
ששון-לוי פרסמה מאמרים רבים בנושא צבא ומגדר לאורך השנים.
במאמריה היא מראה יחסי צבא-מגדר בצה"ל משתנים באופן קבוע, כאשר השינוי האחרון שחקרה הוא הניסיון לשלב חרדים ביחידות צבאיות ייעודיות הכוללות גברים בלבד.
במאמר תאורטי מ-2013 היא שואלת האם ההפרדה המגדרית מובילה בהכרח להדרת נשים, מציעה קריטריונים להבחנה בין הפרדה מגדרית להדרת נשים, ובוחנת אותם על השירות הצבאי.
עבודתה בנושא צבא ומגדר פורסמה בכתבי עת וספרים אקדמיים בכל העולם.
מחקריה נלמדים במחלקות אקדמיות שונות כמו סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, מדעי המדינה, לימודי מגדר, קרימינולוגיה, לימודי התרבות הישראלית, ומשפטים, ומאמריה צוטטו בעשרות מחקרים.
בשנת 2012 הוזמנה פרופסור ששון-לוי לאוסטריה על ידי קרן המדען הראשי האוסטרי לשם השתתפות בוועדה בינלאומית אשר בחנה תוכנית חדשה לדוקטורט בנושא "Violence and Agency in Global Context: The Politics of Gender".
נושא נוסף למחקר היה בחינת הקבוצה האתנית הדומיננטית בישראל – אשכנזים (יהודים יוצאי אירופה), וזאת בתקופה בה עיקר המחקרים על אתניות בישראל התמקדו במזרחים (יהודים יוצאי אסיה, המזרח התיכון וצפון אפריקה).
בתחום זה, ששון-לוי טוענת שכדי לשמר את מעמדם המועדף בישראל, אשכנזים רבים משתמשים בשיח אתני כפול: השיח האחד מסמן גבולות אתניים, והאחר מוחק או מטשטש אותם.
הפרקטיקה הדיסקורסיבית של היבדלות ממזרחים על ידי סימון גבולות היררכיים משמרת את ההיררכיה התרבותית בין מי שנתפס כמערבי ובין כל מי שנתפס כלא מערבי.
פרקטיקת מחיקת הגבולות, לעומת זאת, מאפשרת לאשכנזים להישאר קבוצה חברתית שקופה, לא מסומנת, ובכך לשמור על מעמדה בתור הנורמה האוניברסלית, המסמן שאינו מסומן.
השילוב של שתי הפרקטיקות הוא שמשמר את המעמד הפריבילגי של אשכנזים.
במאמר אחר היא בוחנת הבדלים בתפישות של אשכנזיות בין מבוגרים (שבעיניהם האשכנזיות שקופה ונתפשת כמייצגת את הישראליות הכללית), לבין צעירים, תיכוניסטים, שבעיניהם האשכנזיות גלויה, אך היא מסמלת בעיקר מעמד ולא זהות אתנית.
מאמר שלישי, בשיתוף עם ד"ר אבי שושנה, מסתכל איך נתפשת בישראל תופעת ההשתכנזות.
פרופסור ששון-לוי השתתפה בקבוצת מחקר מטעם מכון ון-ליר בהנחיית ש.נ.
העבודה המשותפת בקבוצת המחקר יצרה קובץ מאמרים בעריכתה בשיתוף עם זאב שביט וגיא בן פורת שכותרתו: "מראי מקום: זהויות משתנות ומיקומים חברתיים בישראל" (הוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2014).
תנועות חברתיות מבטאות חיבור אחר בין הפרט למדינה.
כאן, ה"עצמי" מעוצב באקט של מחאה והתנגדות למוסדות המדינה ומדיניותה.
בעבודה משותפת עם תמר רפופורט מהאוניברסיטה העברית, נבחנו שתי תנועות חברתיות: האחת, תנועה שכל חבריה הם נשים והאחרת, תנועה מעורבת מבחינה מגדרית.
נמצא כי להרכב המגדרי של התנועה יש השפעה מכרעת לא רק על מטרות התנועה אלא גם על המקום שאותו התנועה תופסת בשיח הציבורי.
לאחרונה, ששון-לוי מתמקדת בעבודתה על ספר חדש, בשיתוף עם עדנה לומסקי-פדר, שיבחן את המקום שהשירות הצבאי תופס בסיפור חייהן של נשים בישראל מתוך גישת Intersectionality .
חברת המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
אורנה ששון-לוי, 2006. זהויות במדים: גבריות ונשיות בצבא הישראלי, ירושלים: ספריית אשכולות, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ותל אביב: ספריית מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
שביט, זאב, ששון-לוי אורנה וגיא בן-פורת, 2014. מראי מקום: זהויות משתנות ומיקומים חברתיים בישראל.
ירושלים: מכון ון ליר בירושלים ותל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד.
ששון-לוי, אורנה (2008) אבל אני לא רוצה לעצמי זהות אתנית: סימון גבולות ומחיקתם בשיחים עכשוויים של אשכנזיות, תיאוריה וביקורת, 33: 101-129.
ששון-לוי אורנה ותמר רפופורט (2002) גוף ודעת בתנועות חברתיות, מגמות, מא (4), עמ' 489–513.
ששון-לוי, אורנה (2003) גבריות מתוך מחאה: על כינון הזהויות של חיילים בתפקידי צווארון כחול, סוציולוגיה ישראלית, גיליון ה (1), עמ' 15–47.
ששון-לוי אורנה ואבי שושנה (2014) השתכנזות: על פרפורמנס אתני וכישלונו.
ששון-לוי אורנה, 2001. חתרנות בתוך דיכוי: כינון זהויות ג'נדר של חיילות בתפקידים 'גבריים', בתוך: התשמע קולי: ייצוגים של נשים בתרבות הישראלית, (עורכת: יעל עצמון), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, עמ' 277-303.
ששון-לוי אורנה וגל לוי, 2005. "קרבי זה הכי" – תלוי עבור מי: סוציאליזציה רפובליקנית, מעמד ומגדר בישראל" בתוך מיליטריזם בחינוך, עורכת: חגית גור, תל אביב: הוצאת בבל.
2012. אחריות ציבורית לשוויון מגדרי.
בתוך: רפאל כהן-אלמגור, אורי ארבל-גנץ ואסא כשר (עורכים): אחריות ציבורית בישראל.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד, עמודים 499-526.
2013. "אני אשכנזי, ההורים שלי לא רואים את עצמם ככאלה": הבדלים בין-דוריים בתפיסות של אשכנזיות".
בתוך: שביט, זאב, ששון-לוי אורנה וגיא בן-פורת (עורכים).
מראי מקום: זהויות משתנות ומיקומים חברתיים בישראל.
ירושלים: מכון ון-ליר ותל אביב: הקיבוץ המאוחד.
2013. "בין הדרה להפרדה: נשים במרחב הצבאי".
בתוך רוני הלפרין (עורכת): היכן אני נמצאת: פרספקטיבות מגדריות על מרחב, הוצאת המכללה האקדמית בית ברל.
אורנה עוזיאל (נולדה ב-1960) היא אתלטית ישראלית בעבר.