tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך חברותה בלהקה, הקליטה כסולנית את השירים "הנסיכה" למילותיה של המשוררת דליה רביקוביץ, "תחת עץ האקליפטוס" למילותיו של חיים חפר ו"חייו ומותו של מר גוסקין" למילותיו של חנוך לוין, בשאר שירי האלבום המשיכה לבלוט בליווי קולי לשירתם של שאר חברי הלהקה.
לאחר מכן, השתתפה אלוני בתוכנית הטלוויזיה השנייה והאחרונה של "חבורת בימות", אשר שרה את שירי נעמי שמר ומשם זכורים ביצועה לשירים "לשיר זה כמו להיות ירדן", "בארץ להד"ם" ו"אנשים יפים".
שירי התוכנית הוקלטו גם לאלבומה השני והאחרון של החבורה.
בפסטיבל הזמר שהתקיים בשנת 1973, שרה אלוני את השיר שכתבה המשוררת תרצה אתר לזכר אביה, נתן אלתרמן, "שיר לערב חג" (לחן: יעקב הולנדר, עיבוד: משה וילנסקי).
בשנת 1974 העלה הבמאי צדי צרפתי ערב משירי ברטולט ברכט, עם יוסי פולק ובני אמדורסקי שנקרא "ההנאות הקטנות שבחיים" בו זכתה אלוני לתשבחות ענק ולהצלחה בזכות ביצועיה לשיריו ומאז הוגדרה כ"זמרת ברכטיאנית".
בשנת 1975 השתתפה בפסטיבל הזמר עם השיר "איזה קרנבל" (מילים: זרובבלה ששונקין פיין, לחן: דפנה אילת, עיבוד: מתי כספי).
באותו עשור שיחקה אלוני במספר סרטי קולנוע ישראלים ובהם: "חכם גמליאל" עם יוסי בנאי בשנת 1973, "נישואין נוסח תל אביב" עם טוביה צפיר ומנחם עיני בשנת 1979, שהיווה גרסה למחזה "הקמצן" של מולייר.
בראשית שנות ה-80 הופיעה אלוני בערב שערך והפיק מי שלימים הפך בעלה, שמואל אומני, "נשים על פי ברכט", וזכתה להצלחה מרובה.
בשנת 1981 השתתפה בקדם אירוויזיון עם השיר "פיוס" (מילים לחן: מיכל היינברג, עיבוד: דוד קריבושה) והגיעה למקום העשירי.
בשנת 1982 השתתפה לצידם של שרגא הרפז ואשר צרפתי בסרט "אהבה אילמת".
רק בשנת 1985 הוציאה את אלבום הסולו השני שלה - "טיפה אהבה", גם הוא בהפקה בפועל של שמואל אומני, והפקה מוזיקלית של מרבית השירים על ידי גרי אקשטיין.
אלוני הקדישה אותו לכל "היובלים שלא זכו להגיע אל הים".
שיר חדש שליווה את צאת האלבום הוא "מכאן ועד מתי" שכתבו שמוליק קלוסקי ויאיר קלינגר.
באלבום מופיעה גם גרסה בעיבודו של גרי אקשטיין ל"שיר לשלום", המזוהה ביותר עם אלוני עוד מימי להקת הנח"ל.
מאוחר יותר הקליטה אותו בערבית גם עם הכנר והזמר הערבי סמיר שוקרי.
האלבום זכה להצלחה במידה מסוימת ומאוחר יותר יצא על גבי דיסק (עם פרטים שונים על השירים מאלה שנמצאים בגרסת התקליט).
בעצרת תמיכה בהמשך תהליך השלום שנערכה בכיכר מלכי ישראל בשנת 1995 ביצעה את "שיר לשלום" והתמונה בה מצטרפים אליה ראש הממשלה יצחק רבין ושר החוץ שמעון פרס לשירה היא אחת התמונות שנחרטו בזיכרון מהעצרת ההיא.
מספר דקות לאחר מכן, בסיומה של העצרת, נרצח יצחק רבין והביצוע לשיר השיב את אלוני אל התודעה הציבורית.
לאחר מכן הקליטה אלוני גרסה נוספת לשיר לזכרו של רבין בעיבוד של יוסי בן נון אשר נכללה באוסף שלה "מיטב השירים", שיצא באותה שנה וכלל את מיטב להיטיה.
בשנת 1996 השתתפה אלוני במחזמר "בן המלך והעני" בהפקת התיאטרון העממי של אברהם דשא פשנל, מאת ירון כפכפי, בבימויו של מישה לוריה, ולצידם של עודד מנשה, ואורי גבריאל.
בשנת 1999 נסעה אלוני לסיבוב הופעות בגרמניה, שם הוזמנה להופיע.
בשנת 2002, אחרי שלוש וחצי שנים שם, חזרה לישראל.
בפברואר 2003, לאחר הפגנת האומנים על קיצוץ גדול בתרבות, החלה אלוני לקיים מופע רחוב בצומת הרחובות אלנבי ונחלת בנימין בתל אביב, במקביל לשוק האומנים והיוצרים המתקיים כחלק מיריד האומנים המוכרים שם את יצירתם.
בתחילה היה הצעד מחאתי, אולם, כך מעידה אלוני, היא התאהבה בסוג הופעה זו, ובקשר הבלתי אמצעי עם הקהל שמקיף אותה בהמוניו, ומאז ועד היום, היא מופיעה בצמוד ליריד האומנים היוצרים בימים שלישי ושישי.
בנובמבר 2005, השתתפה אלוני בעצרת המציינת עשור לזכרו של רבין.
בנובמבר 2006 הקליטה את השיר "כשהלב בוכה" למילים של יוסי גיספן ושמואל אלבז וזכתה לתשבחות רבות בשל האינטרפרטציה שלה לשיר.
בשנת 2006 החלה חברת שמיים בראשותו של גיא מרוז לצלם סרט תיעודי על חייה של אלוני.
בשנת 2007 הוציאה חברת הד ארצי בהוצאה מחודשת בשיתוף פעולה עם הזמרת את אלבום המופע "הנאות קטנות שבחיים", שביים צדי צרפתי יחד עם בני אמדורסקי ויוסי פולק.
ההוצאה המחודשת כללה שלוש גרסאות מחודשות לשירי הסולו של מירי מאותו תקליט מתוך הופעה חיה בברלין בשנת 2000.
בשנת 2008 גילמה בסדרה "דני הוליווד" את אמו של רינגו.
עוד באותה שנה הוציאה אלוני סינגל חדש בהפקה עצמית למילים שכתבה בעצמה, והלחינה נורית הירש השיר נקרא "גם אם לא אשמע אשיר עד כלות".
אלוני סיפרה כי אמה עברה שנים קשות בשנותיה האחרונות ונפטרה באותה תקופה, וכי השיר נכתב לזכרה.
מכאן נקרא גם הסרט התיעודי על חייה ששודר באותה שנה "לשיר עד כלות".
אלוני גם הקליטה שירים חדשים עם בנה, המוזיקאי יוסף אלוני-אומני.
בשנת 2015 יצרה מירי אלוני עם עופר רגב סיור מודרך בתל אביב בשם "הבוקר בא כל כך מהר" אשר עוסק בחייה ובשיריה של מירי אלוני.
ב-2015 החלה להופיע בסדרה "להרוג את הסבתא" המשודרת ב-yes בתפקיד הסבתא וכן הוציאה כסינגל את השיר החדש "עבד אבוד", שנכתב על ידי נויה שגיב, פטריק סבג וסגול 59.
החל מ-2016 משתתפת בסדרה הקומית "צומת מילר" בערוץ קשת 12, בתפקיד אווה, אמו של אדיר מילר, ובנוסף השתתפה בדיבוב הגרסה העברית של סרט הילדים "מואנה" של דיסני.
בשנת 2017 שיחקה בהצגה "אהבה וכאב" המבוססת על ספרה של צרויה שלו שעלתה בהתיאטרון העברי.
ב-2019 שיחקה בסרט "היום שאחרי לכתי".
בשנת 2020 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "קיבוצניקים" בתפקיד חווהל'ה פלושניק, מנהלת בית הזקנים בקיבוץ.
בשנות השבעים הייתה נשואה לשחקן נחום שליט.
לאחר מכן הייתה בת זוגו של ג'סי נחייסי, איש בוהמה תל אביבי.
בשנת 1978 נקנסה ב-5,000 לירות, בעוון אי דווח על הכנסות למס הכנסה.
בשנת 1984 נישאה למפיק והשחקן שמואל אומני, לו הייתה נשואה עד מותו ב-2022. לשניים נולדו שני בנים: ירמי ויוסי.
כשהיו בני 13 ו-14 נמסרו בניהם לפנימיית "בית הילד" שברחוב שור בתל אביב.
לאחר שאלוני ובעלה ניסו להחזיר אותם לביתם, הם נקלעו לסכסוך עם הרווחה שבשיאו הורשע בעלה באיומים, העלבת עובדת ציבור וזילות בית המשפט.
בספטמבר 2021 נכרתה רגלה הימנית מהברך ומטה בעקבות זיהום חמור.
במרץ 2022 שוחררה מבית החולים ועברה לגור בדירה שהוענקה לה על ידי חברת משען, בדיור מוגן ברמת אפעל.
אלבומי סולו ואלבומים בהשתתפותה של אלוני (רשימה חלקית)
בהיאחזות הנח"ל בסיני - להקת הנח"ל
חדווה ושלומיק - פסקול תוכנית הטלוויזיה
ערב שירי נעמי שמר - חבורת בימות
מונה ליזה של המאה העשרים
ערב ברטולט ברכט - ההנאות הקטנות שבחיים - עם יוסי פולק ובני אמדורסקי
"מלחמה ושלום" - אוסף משירי מלחמת יום הכיפורים
חתול תעלול - עם ישראל גוריון
הבה נבירה ונשירה - פסטיבל שירי בירה
בן המלך האביר והעני - פסקול המחזמר
נישואין נוסח תל אביב (1979)
מירי בן-ארי (נולדה ב-4 בדצמבר 1978) היא כנרת ומפיקה מוזיקלית ישראלית שהיגרה לארצות הברית.
זוכת פרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר לשנת 2005.
בן-ארי נולדה וגדלה ברמת גן, לאב ארכיטקט ולאם עקרת בית.
בגיל שש החלה בלימודי מוזיקה קלאסית, ובגיל 12 ניגנה בפני הכנר הנודע אייזק שטרן, שהמליץ עליה לקבלת מלגת לימודים של קרן התרבות אמריקה-ישראל.
במהלך תקופת שירותה הצבאי ברביעיית המיתרים של תזמורת צה"ל, נאלצה להפסיק לנגן בכינור למשך שנה עקב מחלה.
בתקופה זו נחשפה למוזיקת הג'אז, והחליטה לנטוש את הלימודים הקלאסיים.
עם סיום השירות הצבאי ירדה לניו יורק שבארצות הברית, שם למדה במשך זמן קצר בחוג למוזיקת ג'אז ב-"The New School".
בן-ארי החלה להופיע במועדוני ג'אז ובמקביל התחברה עם נגני המיתר של ברודוויי אך היא נשאבה לתוך מוזיקת ההיפ הופ.
בשנת 2001, לאחר מספר שנים של נדידות בין הופעות, עברה למרכז הבמה לאחר שהצטרפה למסע הופעות של המוזיקאי האמריקאי ויקליף ז'אן שהדביק לה את התואר "כנרת ההיפ הופ", שהפך לכינויה בקרב קהילת ההיפ הופ בארצות הברית.
לאורך השנים הקליטה, הפיקה והופיעה עם אומנים מפורסמים ובהם קניה וסט, ג'יי זי, וויקליף ז'אן, אלישה קיז, בריטני ספירס, וינטון מרסליס, ג'נט ג'קסון, מארון 5, דונה סאמר, להקת אוונטורה, ברנדי נורווד, פטי לבל, ג'ון לג'נד וארמין ואן ביורן.
ב-ספטמבר 2005 יצא האלבום המוכר ביותר שלה "The Hip-Hop Violinist".
באותה שנה זכתה בן-ארי בפרס גראמי בקטגוריית שיר הראפ הטוב ביותר, ככותבת השיר "Jesus Walks", יחד עם המבצע הראפר האמריקאי, קניה וסט.
ב-2011 הוזמנה לבית הלבן על ידי הגברת הראשונה מישל אובמה להופעה מיוחדת עם יצירתה "סימפוניית האחווה" ולקבלת התואר "אישה ראויה לציון".
באותה שנה נבחרה על ידי מגזין לאישה כאחת מעשר הנשים הישראליות המצליחות לשנה זו.
בן-ארי זכתה בפרסים רבים ובכללם: "האישה היהודייה הבינלאומית כמודל", פרס הוקרה מטעם פסטיבל הסרטים הישראלי, פרס הוקרה מטעם האגודה האמריקנית של יד ושם, פרס הוקרה מטעם הפדרציה יהודית ופרס ע"ש ד"ר מרטין לותר קינג מנשיא מדינת ישראל, שמעון פרס.
בן-ארי ייסדה ומנהלת אגודה שלא למטרות רווח בשם "גדנק" (יזכור) במטרה להילחם בבורות בקרב בני הנוער באמריקה בנושא השואה.
במסגרת האגודה הוציאה יחד עם סאבלימינל שיר בנושא השואה המבוסס על המנגינה של השיר אדון עולם.
מתגוררת בניו יורק עם בן זוגה אהרון כהן, איש עסקים יהודי-אמריקאי, ממנו נולד לה בן.
אחיה אוהד בן ארי חבר בהרכב הקאמרי שלישיית מונדריאן ולשניים שיתופי פעולה מוזיקליים אחדים.
בשנת 2013, שיתפה פעולה עם מפיק והדיג'יי, ארמין ואן ביורן, בשיר "Intense" מתוך האלבום שלו "Intense".
הופעה במחצית משחק 7 בגמר ה-NBA
מירטילוס , דמות מהמיתולוגיה היוונית, בנו של הרמס, הרכב של המלך אוינומאוס.
מירטילוס שוחד על ידי פלופס (לפי גרסה אחרת, על ידי היפודאמיה) כדי לחבל במרכבה של אוינומאוס ולאפשר את ניצחונו של פלופס בתחרות מרכבות כשהפרס על ניצחונו של פלופס היה ידה של היפודאמיה, בתו של אוינומאוס.
לפי המסופר פלופס הבטיח למירטילוס מחצית מהמלכות שיירש מאוינומאוס אם יזכה בידה של היפודאמיה.
לפי גרסה אחרת הבטיח פלופס למירטילוס גם את הלילה הראשון עם היפודאמיה.
מירטילוס הוציא או שחרר יתדות במרכבה של אוינומאוס וזו התפרקה במהלך המירוץ.
לפי גרסה אחת, המלך הזועם הרג את מירטילוס ולפי גרסה אחרת המלך נהרג בנפילתו, אבל כשמירטילוס ניסה לתנות אהבים עם היפודאמיה (אולי בהתאם לשוחד שהובטח לו), האחרונה רצה בבכי אל פלופס ופלופס זרק את מירטילוס לתוך הים.
בעודו טובע קילל מירטילוס את פלופס ואת צאצאיו.
הים סירב לקבל את מירטילוס וגופתו נפלטה אל החוף וממנה צמח שיח ההדס.
ההדס ביוונית קרוי Myrtus, שם שנגזר משמו של מירטילוס, Myrtilus.
מירי אליאב-פלדון (נולדה ב-10 ביוני 1946) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
אליאב-פלדון נולדה בירושלים וגדלה ברמת גן, שם למדה בבית הספר התיכון בליך.
למדה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה ובפילוסופיה בשנים 1966 עד 1969, ולתואר שני בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 1969 עד 1973, שאותו סיימה בהצטיינות.
אליאב-פלדון עשתה דוקטורט בהיסטוריה בשנים 1974 עד 1977 באוניברסיטת אוקספורד בהנחייתו של פרופ' יו טרבור-רופר.
נושא הדיסרטציה היה: התוכן החברתי של האוטופיות של הרנסאנס.
אליאב-פלדון מרצה באוניברסיטת תל אביב מ-1979, התמנתה לפרופסור חבר באוניברסיטה בשנת 1989 ולפרופסור מן המניין בשנת 2009. באוקטובר 2012 פרשה לגמלאות.
לימדה והייתה עוזרת מחקר באוניברסיטת סטנפורד, שהתה בשבתון בקולג' וולפסון שבאוניברסיטת אוקספורד.
בין השנים 2003 - 2015 כיהנה כעורכת ראשית של המגזין "זמנים".
בין השנים 2005 - 2015 שימשה כמנהלת אקדמית של המכון ללימודים אירופיים ע"ש מוריס א' קוריאל באוניברסיטת תל אביב.
אליאב-פלדון הייתה ראש החוג להיסטוריה כללית באוניברסיטה, חברה בוועדת אוניברסיטת תל אביב לתלמידי מחקר, בוועדה האקדמית של מרכז ס' דניאל אברהם ללימודים בינלאומיים ואזוריים, בוועדה האקדמית של המכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית, חברה בוועדת יד הנדיב לבחירת עמיתים לפוסט-דוקטורט.
היא הייתה חברה בהנהלה של החברה ההיסטורית הישראלית, חברת הוועד המנהל האקדמי של האוניברסיטה הפתוחה הישראלית, חברה בחבר המנהלים האקדמי של מכללת ספיר וחברה במועצת המנהלים של המכון לחקר האנטישמיות והגזענות בימינו ע"ש סטפן רוט.
בחודש יולי 2015 נבחרה לכהן כיו"ר החברה ההיסטורית הישראלית.
תחומי מחקרה של אליאב-פלדון: האוטופיות של הרנסאנס, תוכניות שלום ופציפיזם בעת החדשה המוקדמת, שורשי הסובלנות, מקורות הגזענות, כופרים ונביאים לאחר הרפורמציה, התחזות דתית, ספרות נוסעים בעת החדשה המוקדמת, מתחזים והתפתחות אמצעי זהות.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ספריית האוניברסיטה המשודרת, תש"ס, 2000
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ספריית האוניברסיטה המשודרת, תשנ"ז, 1997
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ספריית האוניברסיטה המשודרת, תשנ"ג, 1992
הרנסאנס של השטן: רדיפת מיעוטים בעת החדשה המוקדמת, הוצאת מאגנס, 2024
(עורכת מדעית של המהדורה העברית) טומאזו קמפאנלה: עיר השמש.
מעשים מגונים: חייה של נזירה לסבית בימי הרנסאנס מאיטליה מאת ג'ודית ק' בראון.
עורכת המהדורה העברית ומתרגמת: מירי אליאב-פלדון.
נשים, זקנים וטף: קובץ מאמרים לכבודה של שולמית שחר / עורכים מירי אליאב-פלדון, יצחק חן.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ב, 2001
שובו של מרטן גר מאת נטלי זימון דייוויס, תרגמה מאנגלית: מירי אליאב-פלדון; בתוספת מאמרים מאת המחברת והמתרגמת.
תל אביב: הוצאת חרגול, תשס"א, 2001
אירופה בראשית העת החדשה: 1559-1460 / יוג'ין פ' רייס (הבן); עם אנתוני גרפטון, עריכה מדעית: מירי אליאב-פלדון.
בעקבות קולומבוס: אמריקה 1992-1492''' / בעריכת מירי אליאב-פלדון.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ז, 1996
מירי בן-שמחון (13 בינואר 1950 – 24 ביוני 1996) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית.
בן-שמחון נולדה במחנה מעבר בצרפת, בעת שהוריה היגרו ממרוקו לישראל, וגדלה בשכונת הקטמונים בירושלים.
היא למדה ספרות עברית באוניברסיטה העברית ומשחק בבית צבי.
עבדה במשרד פרסום, ערכה מדורים בעיתון "ירושלים" והייתה עורכת לשונית ומתרגמת במוסדות שונים.
בן-שמחון כתבה שירים, סיפורים קצרים, ועסקה גם בתרגום.
ספר שיריה הראשון, מעוניינת לא מעוניינת, ראה אור ב-1983. בשנת 1985 ראה אור ספרה השני, שיבולת דקה בכד חרס עתיק.
אחריו ראו אור ספרי השירה צמא (1990) ואקזיסטנציאליזם חרד (1998).
האחרון פורסם לאחר מותה עם אחרית דבר של המשורר שמעון שלוש.
שיריה עוסקים בסוגיות מגדריות, אתניות, מעמדיות ותרבותיות-פוליטיות.
אלה ארוגות זו בזו ביצירתה.
בשנת 1988 הקליט המשורר שמעון שלוש את מירי בן שמחון ביוזמתו ובמסגרת תפקידו כמנהל מפעל מסורות הלשון בחסותו של פרופ' שלמה מורג ז"ל באוניברסיטה העברית.
במסגרת הקלטתו קראה המשוררת שירים שלה וכן מכתב שכתבה למשורר מאיר ויזלטיר.
בשנת 2010 פורסמה "שירת מרים: אנתולוגיה ביוגרפית על שירת מירי בן שמחון".
ערך אותה המשורר וההיסטוריון דן אלבו, חבר קרוב של המשוררת.
ב-2018 ראה אור "רק האוויר בחוץ שגיא", אוסף השירים של בן שמחון.
באותו ספר שערכה קציעה עלון, המקימה של הוצאת "גמא", פורסמו לראשונה שירים מתוך העיזבון של בן שמחון.
במהלך עבודתה, עלון שיתפה פעולה עם אחיה של המשוררת, ידידיה בן שמחון, מפענח של כתב ידה.
על כך היא כותבת בהקדמה לספר: "במשך ימים רבים ושעות אינספור עמלנו [...] על פענוח כתבי היד והתקנתם לדפוס.
באורח נבואי ממש, נדמה כי מירי בן שמחון חזתה את היגיעה הרבה שנתייגע בפענוח כתב ידה הלא-קריא".
בשנת 2023, עשורים לאחר מותה, פורסמה בעיתון 'הארץ' רשימה שנמצאה בארכיון בן שמחון תחת הכותרת "זרמים תת-קרקעיים".
הרשימה מתמקדת ביחסיה של בן שמחון עם המשוררת שלי אלקיים, שהגיבה לקריאה בה ברשימה משלה.
בשנת 2024 פורסם בעיתון 'הארץ' סיפור קצר שנמצא גם הוא בארכיון בן שמחון תחת הכותרת "המריצה".
את הסיפור ערכה דנה עדיקא שיזמה את פרסומו.
זמן קצר לאחר מכן, בעקבות פנייה של קוראת העיתון, התברר כי מדובר בתרגום של סיפור קצר מאת הסופר האיטלקי לואיג'י פיראנדלו ("La carriola").
בן שמחון נהרגה בתאונת דרכים ב-24 ביוני 1996. עיזבונה שמור ב'מכון גנזים - אגודת הסופרים' (תל אביב).
סרט "אהבה מתרגשת לבוא" - סרט על חייה ומותה של מירי בן שמחון
"אהבה מתרגשת לבוא" הוא סרט דוקומנטרי שנעשה אודות חייה, ומותה על ידי הבמאים אלדד בוגנים וישראל וינקלר והתסריטאי ד"ר דן אלבו, על בסיס ספרו "שירת מרים".
הסרט הופק בתמיכת ערוץ 11 ושודר בצאת חג סוכות ביום חמישי 12 באוקטובר 2017.
אהבה מתרגשת לבוא - הסרט על מירי בן שמחון (1:15:06), יו-טיוב
מעוניינת לא מעוניינת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1983.
שבלת דקה בכד חרס עתיק, אל"ף, תל אביב, 1985.
צמא, ספרית הפועלים, תל אביב, 1990.
אקזיסטנציאליזם חרד, הוצאת כרמל, ירושלים, 1998. ספר מן העיזבון עם אחרית דבר של המשורר שמעון שלוש.
רק האוויר בחוץ שגיא: כל השירים של מירי בן שמחון כולל שירים מן העזבון, הוצאת גמא, תל אביב, 2018. עם הקדמה ואחרית דבר מאת קציעה עלון.
מירי בן יוסף (1944 – 13 בנובמבר 2005) הייתה יחצ"נית בתחום המוזיקה בישראל.
בן יוסף, אשר עסקה בתחום יחסי הציבור מעל ל-20 שנה, נחשבה לאחת ממייסדות התחום בישראל.
היא ייצגה אמנים מובילים, ביניהם אריק איינשטיין, שלום חנוך, להקת "אתניקס", שלמה ארצי, להקת המכשפות, שרית חדד, אייל גולן, אחינועם ניני, "שבק ס", דנה ברגר, עמיר לב, אביב גפן, ברי סחרוף, גידי גוב, גלי עטרי, להקת "כוורת", להקת "כשניקו תתחיל לדבר" ועוד רבים אחרים.
בן יוסף הייתה גם המנהלת האישית של הזמר שלומי שבן (שהקדיש לה את אלבומו השני, עיר), ועבדה עמו כמעט עד מותה.
בן יוסף אף ייצגה אמנים בין-לאומיים אשר הגיעו להופיע בישראל, ביניהם מדונה, שינייד או'קונור, "U2", "Guns N' Roses", הנרי רולינס ועוד.
בן יוסף הונצחה, עוד לפני מותה, בשירה של ענבל פרלמוטר "סיגריות לייט":
בן יוסף נפטרה בגיל 61 ממחלת סרטן הריאה, והותירה אחריה בת.
במלאת שלושים יום לפטירתה שודר ברשת ג' משדר מיוחד לזכרה בהשתתפות אמנים ישראלים רבים.
מירי גולדפרב - דריקס (נולדה ב-1970) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1991.
הייתה מתעמלת אמנותית בנבחרת ישראל עד שפרשה בגיל 18 בגלל בעיות בגב.
בגיל 20, בסיום השירות הצבאי, זכתה גולדפרב בתחרות מלכת היופי לשנת 1991.
כיום עובדת גולדפרב בבית החולים רפאל
לאחר זכייתה בשנת 1991, נפגשה גולדפרב עם הרבי מלובביץ' במרכז חב"ד העולמי – 770 שבברוקלין.
במהלך הפגישה, ביקשה מהרבי ברכה לאושר לה ולמשפחתה וכן שתתחתן במהירות.
הרבי בירכה ב'בשורות טובות והצלחה רבה', ונתן לה דולר לצדקה ולברכה כנהוג אצל הרבי מזה שנים.
לאחר מכן אמר לה הרבי:
בסיום הפגישה אמר לה הרבי: "תמסרי את זה גם לחברות שלך, לסגניות ולכל המשתתפים".
הרבי נתן לה עוד דולר, ואמר: "זה בשביל כל המשתתפות".
לאחר שנה שבה עסקה בדוגמנות הכירה את שחקן הכדורגל אלי דריקס ולאחר חצי שנה נישאו.
במהלך השנים נולדו לבני הזוג שלושה ילדים.
מירזא מוחמד עלי (פרסית میرزا محمد علي, 1852-1937) היה אחד מבניו של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית.
בהאא אללה העניק למירזא מוחמד עלי את התואר "הענף הגדול", אך מינה את בנו האחר עבד אל-בהאא' - אותו כינה "הענף העצום" - ליורשו.
בחלוף הזמן תבע לעצמו מירזא מוחמד עלי את תואר מנהיג הדת, והמאבק בין השניים הגיע לשיאו כאשר מירזא מוחמד עלי האשים את עבד אל-בהאא' בבגידה ברשויות העות'מאניות.
דבר זה הוביל למעצרם של עבד אל-בהאא' ובני משפחתו.
עם מותו של עבד אל-בהאא' ב-1921, ניסה מירזא מוחמד עלי לתפוס את רסן ההנהגה של התנועה, וב-1922 תפס בכוח את החזקה במקדש בהאא אללה באל-באהג'ה בעכו.
מושל עכו מטעם המנדט הבריטי דרש את השבת מפתחות המבנה לרשותו, ואלה נמסרו לו בתחילת 1923. המושל העבירם לשוגי אפנדי, מנהיגה המוכר של הדת לאחר עבד אל-בהאא'.
מירזא מוחמד עלי הוקע מהתנועה הבהאית והוכרז ככופר, והוא מת ב-1937.
מירי ברוך (נולדה ב-1944) היא פרופסור לספרות (אמריטה) בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללת לוינסקי לחינוך שבתל אביב.
רכשה את תאריה האקדמיים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן, את הדוקטורט כתבה בשנת 1979 באוניברסיטת UCLA שבקליפורניה.
עבודת הדוקטורט, שנכתבה בהדרכתו של פרופ' ארנולד בנד, נושאת את השם: "נתן זך- הרומנטיקן המר".
ברוך פרסמה עשרות אנתולוגיות של שירה וספרות לילדים, מקראות לתלמידי בית הספר היסודי, וספרי עיון אחדים, בהם:
"והם חיים בעושר ואושר--- " : תאוריות חדשות בחקר המעשייה
בעקבות "הנסיך הקטן" : פרקי עיון ומחקר
ילד אז - ילד עכשיו : עיון משווה בספרות ילדים
מירזם או β בכלב גדול הוא הכוכב הרביעי בבהירותו בקבוצת הכוכבים כלב גדול, ואחד הכוכבים הבהירים בשמי הלילה.
מקור השם הוא בערבית "אל-מורזים" - המבשר, שכן הוא זורח מעט לפני סיריוס ומבשר על זריחתו הצפויה.
אף על פי שבהירותו נמוכה מבהירותם של אדרה (ε בכלב גדול) ושל וזן (δ בכלב גדול), קיבל מירזם את ציון באייר β.
נראה שהסיבה לכך היא שבאירופה אדרה ווזן נראים סמוך לאופק ובהירותם מועמת בעוד שמירזם נמצא גבוה ביחס אליהם ונראה בולט יותר.
מירזם נמצא בבועה המקומית על זרוע אוריון שבשביל החלב.
מירזם הוא ענק כחול מסיווג ספקטרלי B1 במרחק של כ-500 שנות אור.
מסתו היא כ-15 מסות שמש ורדיוסו גדול בערך פי 8 מרדיוס השמש.
עוצמת ההארה שלו באור נראה היא פי 3,250 מעוצמת ההארה של השמש, אך בשל הטמפרטורה הגבוהה שלו - כ-25,800 קלווין רוב הקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל-סגול כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 34,000 מהשמש.
הכוכב הוא כוכב משתנה מהסוג של β בקפאוס ועוצמת ההארה שלו משתנה בכ-10% - כרבע דרגת בהירות.
להשתנות ההארה יש מספר מחזורים במקביל כך שגרף עוצמת ההשתנות מורכב וקשה לניתוח.
המחזור הראשי של ההשתנות הוא בן כ-6 שעות.
סיבת ההשתנות היא התכווצות והתנפחות של פני הכוכב כתוצאה מחוסר יציבות של תהליכי היתוך המימן.
למעשה תהליך היתוך המימן עבר מליבת הכוכב לשכבות חיצוניות יותר והוא נמצא לקראת סיומו ומעבר לשלב של היתוך הליום ליסודות כבדים יותר.
בשל מסתו הגדולה צפוי הכוכב לסיים את חייו בסופרנובה.
מירזא ע'ולאם אחמד אל קאדיאני (באורדו: مرزا غلام احمد, 13 בפברואר 1835 – 26 במאי 1908) היה מייסד הכת האחמדית באסלאם.
מירזה ע'ולאם אחמד נולד בקדיאן שבמדינת פנג'אב בהודו למשפחה אמידה.
איתו נולד עוד אח תאום, שמת כעבור זמן קצר.
הוא קיבל חינוך יסודי בבית – למד לקרוא את הטקסט של הקוראן בערבית, דקדוק ערבי בסיסי ואת השפה הפרסית.
אביו, מירזה ע'ולאם מורטזה, שהיה רופא, לימד אותו רפואה.
בסביבות גיל שש עשרה הוא החל ללמוד גם על הנצרות, בעיקר על סמך טיעונים מיסיונריים נוצריים נגד האסלאם, וכתב תשובות כדי להשיב עליהם.
את תשובותיו פרסם בספר "ברחין", שנתן לו תהילה וכבוד בין מלומדים מוסלמים.
מ-1864 עד 1868, לפי בקשת אביו, הוא החל לעבוד כפקיד בסיאלקוט, שם בא במגע עם מיסיונרים נוצרים וניהל שיחות רבות על הדת.
אחרי 1868 חזר לקדיאן, והופקד על הטיפול בכמה פרשיות נדל"ן.
במהלך אותה תקופה היה ידוע בשם "אחמד המתבודד" והיה מבלה את רוב זמנו בבדידות ללימוד ספרי דת ותפילה במסגד המקומי.
ככל שעבר הזמן, הוא החל להתווכח יותר ויותר עם מיסיונרים נוצרים בהגנת האסלאם נגד טענותיהם.
לעיתים קרובות היה מתעמת איתם בדיונים ציבוריים, במיוחד עם תושבי העיר בטלה, שהייתה במרחק 11 קילומטר מקדיאן.
לאחר מות אביו בשנת 1875, כאשר ע'ולאם אחמד היה בן 40, הוא טען שהוא מקבל מסרים מהאלוהים.
הוא הכריז כי אללה הטיל עליו את תפקיד המוג'דיד (מחדש האסלאם) ועליו להשליט בעולם צדק ויושר.
בשנת 1886 מספר מנהיגים של התנועה ההינדית להתחדשות אריה סמג' קיימו ויכוחים עם ע'ולם אחמד על אמיתותו של האסלאם וביקשו, כי יוכיח כי האסלאם הוא הדת האמיתית.
כדי למצוא טיעונים חזקים על צדקות האסלאם נסע ע'ולם אחמד להושיארפור, לפי טענתו לפי צו אלוהי כדי להקדיש תפילות מיוחדות למטרה זו וכדי לחפש עוד הנחיה אלוהית.
כאן בילה 40 ימים בבדידות, לפי המנהג שמכונה צ'ילה-נשיני.
למקום זה הוא נסע בליווי 3 אנשים.
בהושיארפור הוא השתקע בבית קטן בן 2 קומות של אחד מחסידיו.
שם הוא נותר לבדו וחבריו הביאו לו אוכל כל יום תוך שהוא שמר על תענית דיבור, התפלל הרבה והתעמק בנושא.
את הבית היה עוזב בימי שישי לתפילות יום שישי במסגד נטוש.
בתקופה זו הכריז, כי קיבל מסרים מהאלוהים וכי הוא "בנו האהוב".
ב-1880 פרסם מירזא ע'ולאם אחמד את ספרו הראשון, "בראהיני אחמדיה" ("ההוכחות האחמדיות").
פרסום הספר הקנה לו את פרסומו הראשוני, ולאחר צאתו של הספר החל להשתתף אחמד בוויכוחים דתיים.
ב-1882 התחיל ע'ולם אחמד לטעון, שהאלוהים מינה אותו להיות מחדש האסלאם, אבל לא ביקש עדיין שבועת אמונים מהמצטרפים לדרכו.
בחודש דצמבר 1888 הודיע אחמד שאלוהים הסמיך אותו וכי על חסידיו להישבע שבועת בייעא ולהתחייב על נאמנותם לו.
בינואר 1889 הוא פרסם עלון בו הוא פרש את עשרת תנאי היסוד של התנועה.
התנאים האלה לא שונו עד סוף חייו.
ב-23 במרץ 1889 הוא ייסד את התנועה האחמדית על ידי השבעה של 40 איש על עקרונות התנועה.
הצורה הרשמית להצטרפות לתנועה האחמדית היא על ידי שילוב ידיים והשבעה על עקרונות התנועה.
המצטרפים החדשים נדרשו לבצע את טקס זה עד סוף ימיו של מירזה ע'ולם ובימי יורשיו.
עד מותו ייסד אחמד כמה כתבי עת באורדו, בערבית ובפרסית, שתכליתם הייתה הפצת מטרותיה של הכת.
הטענות של אחמד לגבי תפקידו ההיסטורי והדתי
אחמד הכריז שהוא עצמו שילוב ההתגלמות של האל קרישנה, של ישו ושל הנביא מוחמד, ולפיכך הוא עצמו "אל-מועוד" (מילה המקבילה במשמעותה למהדי ומשמעותה מודרך / נביא / המשיח המובטח) של האסלאם וכי הוא באישיותו, הוא התגשמות נבואות שונות על המשיח בנצרות ובאסלאם.
טענתו זו עוררה נגדו מחלוקת גדולה, בעיקר בקרב מוסלמים, אך גם נוצרים וכן כמה אנשי דת הינדים.
חסידיו של אחמד טוענים, כי הוא מעולם לא טען שהוא פיזית אותו ישו שחי 1900 שנה לפניו, אלא כי ישו מת מוות טבעי, בניגוד לאמונה המוסלמית המסורתית בהתעלותו הפיזית של ישו לשמים והאמונה הנוצרית המסורתית בצליבתו ועלייתו.
בספריו טען, שיש דעיכה כללית של האסלאם, והדת הזאת זקוקה נואשות למשיח.
לסיבת משיחיותו הביא אסמכתה מכך שישו הופיע 1400 שנה אחרי משה, והמהדי לכן צריך להופיע 1400 שנה אחרי מוחמד.
בספרו "תזכירתוש שחדיין" הוא כתב על הגשמת נבואות שונות מהקוראן ומהחדית', הקשורות להופעתו של המהדי לבין תיאוריו שלו בגיל שהתחיל לייחס לעצמו סגולות אלה.
בספר זה (כמו גם בשאר פרסומיו) יש שילוב של סופיות והשפעה הודית.
הוא הואשם על ידי המוסלמים ביצירת דת חדשה, מעשה שנחשב ככפירה באסלאם.
מירזא ע'ולם הכחיש זאת וטען שוב ושוב שהוא יוצר רק תנועת התעוררות והתחדשות איסלאמית וכי הוא נביא בתוך ה"אומה האיסלמית", כמו שמוחמד לפי האמונה המוסלמית נביא בתוך "האומה" של ישו, שבעצמו נביא ב"אומה" של משה.
מירזה טלטוביץ' (בבוסנית: Mirza Teletović; נולד ב-17 בספטמבר 1985 במוסטר, בוסניה והרצגובינה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר בוסני שהיה פעיל בין השנים 2002–2018. שיחק באירופה (2002–2012), בליגת ה-NBA (2012–2018) ובנבחרת בוסניה והרצגובינה (2003–2017).
נחשב לקלעי מצטיין והתמחה בעיקר בקליעת שלשות.
בספטמבר 2018 הודיע על פרישתו ממשחק ומונה לנשיא איגוד הכדורסל הבוסני.
טלטוביץ' החל את דרכו בכדורסל בקבוצות הילדים והנוער של המועדון סלובודה טולזה.
לקראת עונת עלה לקבוצת הבוגרת והחל לשחק בליגה הבוסנית.
כבר בעונתו הראשונה כמקצוען הציג יכולת טובה שהסתכמה ב-7.2 נקודות ו-2.7 כדורים חוזרים בממוצע למשחק.
בעונה שלאחר מכן, האחרונה שלו בבוסניה, הציג יכולת שיא ונבחר להופיע במשחק האולסטאר של הליגה הבוסנית.
בסך הכל העמיד בעונה זו ממוצעים של 26.4 נקודות, 6.6 כדורים חוזרים, 2.3 חטיפות ואסיסט אחד למשחק.
בעקבות יכולתו המצוניית בליגה הבוסנית, הוחתם טלטוביץ' בקבוצת הצמרת הבלגית, אוסטנדה.
עם אוסטנדה שיחק גם בגביע יול"ב, אך לא הרשים במשחקיו במפעל, בהם קלע 6.7 נקודות והוריד 2 כדורים חוזרים בממוצע למשחק.
גם בליגה הבלגית, לא התקרב לממוצעיו בסלובודה ובסיום העונה עמד על 9.8 נקודות ו-4.9 כדורים חוזרים בלבד.
למרות שלא הציג את היכולת לה ציפו באוסטנדה, נשאר בקבוצה לעונה נוספת, בה שיפר את ממוצעיו במעט ועלה ל-11.1 נקודות ו-4.8 כדורים חוזרים בממוצע למשחק, שסייעו לאוסטנדה לזכות באליפות הליגה הבלגית.
לאחר עונה זו עזב את בלגיה וחתם בקבוצת היורוליג טאו ויטוריה.
כבר בתחילת דרכו בוויטוריה, זכה עימה בסופר קאפ הספרדי.
עם זאת, בהמשך, מיעט לקבל דקות משחק וסיים את העונה עם 4.3 נקודות ו-2.1 כדורים חוזרים בממוצע למשחק.
בעונת , השנייה שלו בספרד, הציג שיפור ניכר ביכולתו ועם ממוצעים של 10.4 נקודות ו-4.3 כדורים חוזרים הוביל את ויטוריה לזכייה באליפות הליגה הספרדית ולפיינל פור היורוליג, בו הפסידה טאו לצסק"א מוסקבה ומונטפסקי סיינה.
בעקבות השיפור שחל ביכולתו לעומת עונתו הקודמת בספרד, נבחר לתגלית השנה בליגת ה-ACB.
עונת , הייתה עונת הפריצה של טלטוביץ' לתודעה האירופית.
הוא הוביל את ויטוריה לזכייה בגביע המלך הספרדי לאחר ניצחון במשחק הגמר נגד אוניקאחה מאלגה, משחק בו קלע 20 נקודות ונבחר ל-MVP של המפעל.
גם ממוצעיו בזירה האירופית השתפרו והוא סיים את עונת היורוליג עם 13 נקודות ו-3.4 כדורים חוזרים למשחק.
במשחקי הליגה הספרדית, שיפר את יכולתו אף יותר ועל אף ממוצעים בינוניים של 11.3 נקודות ו-3.4 כדורים חוזרים בממוצע למשחק, היה מהשחקנים הבולטים בטאו, שהגיעה עד סדרת גמר ה-ACB, בו הפסידה לברצלונה, על ידה הודחה מהיורוליג, מוקדם יותר בעונה.
לאחר עונה זו שינתה טאו את שמה לקאחה לבורל ויטוריה.
בקיץ 2012 חתם בברוקלין נטס מליגת ה-NBA על חוזה ל-3 עונות.
לקראת עונת חתם בפיניקס סאנס על חוזה לעונה אחת, ובסיומה חתם על חוזה ל-3 עונות במילווקי באקס.
במהלך עונת , עונתו השנייה במילווקי, סבל מתסחיף ריאתי בשתי הריאות, ובמרץ 2018 נחתך מסגל הקבוצה.
טלטוביץ' שיחק בנבחרת בוסניה והרצגובינה, אותה הוביל להעפלה לאליפות אירופה בשנים 2003 ו-2005.
בחירה למשחק האולסטאר של הליגה הבוסנית: 2004
תגלית השנה בליגה הספרדית: 2008
MVP של גביע המלך הספרדי: 2009
מרים (מירי) דור (26 במאי 1910 – 11 באוקטובר 1945) הייתה משוררת וסופרת ילדים עברייה ביישוב.
נולדה בוורשה ליחיאל היילפרין, מחנך עברי ותומך של חיים ויצמן, ופנינה (לבית הוכברג), גננת עברייה שהשתייכה לפועלי ציון.
בשנת 1919 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה באונייה "רוסלאן".
עקב חיפושי פרנסה של אביה נדדה משפחתה בנעוריה בין ירושלים לתל אביב, ומירי למדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, בגימנסיה העברית רחביה בירושלים ובבית-הספר התיכוני למסחר (לימים גימנסיה גאולה בתל אביב).
בהיותה בת 16 החלה לחבר שירים, וכעבור כשלוש שנים החלה לפרסמם בכתבי העת הספרותיים "מאזנים" ו"כתובים".
ב-1936 נסעה ללימודים בפריז יחד עם חברהּ, לימים בעלה, הזואולוג מנחם דור (קלוגהויפט).
ב-1938 שבה לארץ ישראל והחלה לכתוב סיפורים על בעלי חיים; תחילה למען אחיה הצעיר ממנה ב-13 שנים, עוזיאל (לימים פרופ' עוזי אורנן), ואחר כך לשבועון הילדים "דבר לילדים", שם התפרסמו במדור בשם "בביברו של עולם".
בשנת ה'תש"ג יצא לאור הספר "עולם החי, פרימטים: Primates: קופים וקיפופים", שבכתיבתו ועריכתו השתתפה מירי דור יחד עם בעלה ועם אלכסנדר ברש ודבורה אילון-סרני.
מירי דור נפטרה כתוצאה מסיבוכים בהיריון.
לאחר מותה יצאו לאור סיפוריה בספר "ביברו של עולם" (ה'תש"ח) ושיריה בספר "שולל: צרור שירים" (ה'תש"ט).
דור עסקה גם בתרגום, ותרגמה מסיפורי ז'אן-פול סארטר (יום בבית הסוהר; בחדר; אינטימיות) ואת הספרים "בשלג הקילימאנג'ארו" מאת ארנסט המינגוויי ו"מלך נער" מאת אנדרה ליכטנברגר.
זן הדג שוניתית מירי () שאותו זיהו בעלה וג'ראלד אלן ב-1977 נקרא על שמה.
אחות לאוריאל (לימים המשורר יונתן רטוש), לבלשן צבי רין ולבלשן פרופ' עוזי אורנן.
אלמנהּ, מנחם דור, נשא לאישה את ידידתה הסופרת והמחנכת רבקה דוידית.
מירזה מהמדטא (ג)י-או (ג)לו פתאלי אחונדוב (באזרית : Mirzə Fətəli Məhəmmədtağı oğlu Axundov, בפרסית: میرزا فتحعلی آخوندزاده שם בלידה: מירזא פתח'עלי אח'ונדזאדה,
היה סופר, מחזאי הוגה-דעות ומבקר ספרות אזרביג'אני בשפות אזרית ופרסית.
נחשב לאחד ממייסדי הספרות האזרית המודרנית והפרסית ולאחד מאבות התיאטרון האזרי, נציג של הזרם הרומנטי היסטורי וריאליסטי.
נמנה עם חסידי המודרניזציה והחילוניות בתרבות ארצו ואחד ממבשרי התנועה הלאומית האיראנית.
בשנת 1863 בחברה העות'מאנית למדעים הציג לראשונה רפורמה למעבר השפה האזרית לאלפבית לטיני.
אחונדוב נולד בשנת 1812 בנוח'ה בח'אנות שאקי כבן למשפחה של בעלי אדמות אמידים שמוצאם באזרבייג'ן האיראני.
אביו, מוחמד-תקי, היה אח'ונד (אימאם), ומשם שם המשפחה של הסופר.
כשהיה תינוק בן שנתיים עברה המשפחה לגור בכפר ח'אמנה, על יד תבריז.
כשבשנת 1814 התגרשו הוריו, האם חזרה איתו לעיר נוח'ה (שקי) בבית של דודו, חאג'י עסכר.
הוא לימד את הילד קוראן, ערבית ופרסית, ומקצועות אחרים.
בשנת 1832 כשיצא לעלייה לרגל למכה, השאיר חאג' עסכר את הנער אצל מלומד בעיר גנג'ה, שהיה אמור ללמדו לוגיקה ערבית ומקצועות מדעיים, לפי המסורת מימי הביניים, ולהכין אותו ללימודי דת.
בין המורים במדרסה בגנג'ה, שבה למד אחונדוב, היה גם המשורר האזרי מירזא שאפיע ואזה (میرزا شفیع واضح).
הוא הפך למנטור של אחונדוב, הכיר לו את ההגות החילונית המערבית והניאו מלהיכנס למסלול של לימודי דת.
כשחזר דודו מן החאג', התחיל אחונדוב ללמוד במכללה ממלכתית וכעבור שנה נוספת, ב-1834, עבר לטיפליס, בירת מלכות המשנה של הקווקז (כיום בירת גאורגיה).
בטיפליס הוא עבד שם כמתרגם במנהל האזרחי, ולאחר מכן גם במנהל הצבאי הרוסי, עיסוק שהמשיך עד סוף חייו.
התקבל כמתרגם במשרדו של ראש מנהל הרוסי בגאורגיה, הגנרל הברון גריגורי רוזן.
בשנת 1840 השתתף אחונדוב, מתוקף תפקידו, במסע הצבאי הרוסי באבחזיה, כולל בנחיתה בכף אדלר.
כמו כן השתתף כמתרגם בעיר גורי במפגשים בין המשלחות של האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית לצורך קביעת הגבול המשותף באזור.
החל משנת 1837 עבד כמורה לפרסית ולטורקית בבית ספר ארמני במחוז טביליסי, אחר כך בבית הספר הארמני נרססיאן.
בטביליסי הכיר אחונדוב גולים רוסים, אנשי אופוזיציה – מתנועת הדקבריסטים, כמו אלכסנדר בסטוז'ב-מרלינסקי, ולדימיר אודוייבסקי, המשורר יאקוב פולונסקי, ואת הסופרים הארמנים חצ'אטור אבוביאן וגבריאל סונדוקיאן, שתרמו גם הם לעיצוב השקפתו התרבותית המערבית.
במהלך השנים 1840–1870 זכה אחונדוב בהוקרת השלטונות הרוסים על פעילותו כמתרגם בעת מבצעים צבאיים, מלחמת קרים, ובעת מסעות למחקר ארכאולוגי וגאוגרפי.
הסוף הקריירה הועלה לדרגת קולונל.
בתוקף תפקידו זכה לאותות ועיטורים מצד שלטונות רוסיה, פרס וטורקיה.
בשנות ה-1830 כתב אחונדוב ספרות מגויסת בזכות הקדמה, ההשכלה והחירות.
שיריו מהשנים 1830–1840 נכתבו על יסוד מסורת השירה הקלאסית האזרית והפרסית, שירת האשיגים.
כתב לדוגמה שיר קינה על הזמן, שיר על מותו של פושקין, ושירי גושמה, סוגה אופיינית לאשוגים.
האלגיה למותו של פושקין (1837) תורגמה לרוסית ופורסמה בגיליון XI של העיתון "מוסקובסקי נבליודאטל" ("הצופה המוסקבאי").
אולם הכתיבה שלו קיבלה יותר תאוצה בשנות ה-1850.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 כתב שש קומדיות שהיו הקומדיות האזריות הראשונות והיוו ניסיונות ראשונים למחזאות לאומית אזרבייג'אנית.
נושאי הקומדיות היו קשורים למציאות הקווקזית במחצית הראשונה של המאה ה-19. כתב-עת גרמני לספרות זרה ("המגזין לספרות זרה") שיבח את אחונדוב בהכריזו "גאון של המחזאות" ו"מולייר של אזרבייג'ן".
גישתו בכתביו הייתה ריאליסטית, מושפעת מעידן האורות ומאמונתו בעתיד הזוהר של עמו.
בשנת 1859 פרסם אחונדוב גם את הרומן הקצר הידוע שלו "כוכבים מרומים", שהיווה אבן יסוד לפרוזה ההיסטורית האזרבייג'אנית.
השפעתו של אחונדוב הקרינה לא רק על קהל האקדמאים באזרבייג'ן ובאיראן, אלא גם על אקדמאים טורקים רבים שפעלו בסוף המאה ה-19 והתחלת המאה ה-20.
בנוסף לעניין הרב שגילה בתרבות הטרום-אסלאמית באיראן, לפני שנחרבה על ידי "הערבים הרעבים, העירומים והפראים" כדבריו, היה אח'ונדזאדה אחד ממבשרי הלאומנית המודרנית האיראנית.
הוא התנגד לאימפריה העות'מאנית וכתב משום כך בהתלהבות על האירוע ההיסטורי של גירוש העות'מאנים מבגדאד על ידי השאה עבאס הגדול במחצית הראשונה של המאה ה-17.
אחונדוב השפיע רבות גם על סופרים פרסים חשובים כמו מלכום ח'אן, מירזא אקא ח'אן כרמאני ומירזא עבד א-רחים טליבוף, שהיו חסידי רפורמות באיראן.
הסופר ראה באיראן את מולדתו הרוחנית, ובו זמנית החשיב עצמו אזרבייג'אני, כאחד שגדל בארץ זו והשפה האזרית הייתה שפת אמו.
מתוך התנגדותו לנחשלות שהייתה שלטת במרחב האסלאמי בקווקז ובאיראן, תמך אחונדוב באימפריה הרוסית וגישתו זו זיכתה אותו לעוד יותר הערכה בהיסטוריגפריה הרוסית והסובייטית.
בימי מלחמת קרים האיץ אחונדוב את בני ארצו להילחם כמוהו, לצדם של הרוסים נגד העות'מאנים.
יחד עם מירזא אקא ח'אן כרמאני וג'לאל א-דין מרשה קאג'אר, נחשב אחונדוב, בשמו הפרסי אח'ונדזאדה, לנציג של הרומנטיזם המוקדם האיראני.
הוא התגאה בזהותו הפרסית (נז'אד-י איראני) ובהשתייכותו לאומה האיראנית (מלאת-י איראן) ולמולדת האיראנית (וטן).
השפיע על מאלכום ח'אן ומחזאים איראנים נוספים.
כמו כן הוא השפיע מאוד על ג'לאל-א-דין מירזא קאג'אר, (1826–1870), נסיך מבית המלוכה הקאג'ארי על ידי קשרי הידידות האישית ומכתביו.
ג'לאל א-דין מירזא חיבר את הספר "נאמה-יה ח'וסראוואן", שהוא ניסיון לכתוב מחדש את ההיסטוריה הלאומית האיראנית.
זה היה ספר לימוד בפרסית פשוטה, מטוהרת ממלים ערביות.
מירזא אקא ח'אן כרמאני (1854–1896) אימץ גישה דומה בכתיבת ספרים היסטוריים וניסה להחיות את עברה המפואר של איראן.
אחונדוב דגל ברפורמה של האלפבית האזרי, מתוך מודעות לפגמי השימוש בכתיב הפרסי-ערבי במקרה השפות טורקיות.
הוא התחיל לעבוד על רפורמה של הכתיב החל משנת 1850. התמקד תחילה בשינויים בכתיב הפרסי-ערבי על מנת להתאימו לדרישות הפונטיות של השפה האזרית.
ביקש שכל צליל ייוצג על ידי סמל נפרד – ללא הכפלות או החסרות.
מאוחר יותר תמך במעבר לאלפבית לטיני עם שינויים הולמים.
האלפבית שאומץ באזרבייג'ן הסובייטי בין השנים 1922–1939 וגם האלפבית הרשמי הנוכחי של השפה האזרית מבוססים על הגרסה השלישית של אחונדוב.
1850 - Hiyaket i Molla Ibrahim Khalil-i Kimyager (הסיפור של מולא איברהים ח'ליל, אלכימאי ובעל אבן הפילוסופים)
Risālah-i īrād ספר למציאת שגיאות
1927 - התיאטרון לאופרה ולבלט בבאקו
המכון הפדגוגי ללימודי השפה והספרות הרוסית
ג'וזפין מירטל קורבין הייתה אישה מרובת רגליים.
היא נולדה עם שני אגנים שונים מחוברים והיו לה זוג רגליים רגילות "חיצוניות" וזוג רגליים נוספות "פנימיות".
נאמר שהיא יכלה להזיז את רגליה הפנימיות אבל הן היו חלשות מדי מכדי לשאת את משקל גופה.
היא חיה כל חייה בטקסס, ארצות הברית.
הוריה של מירטל היו וויליאם ה.
קורבין, שהיה בן 25 בעת לידתה, וננסי קורבין, שהייתה בת 34. הרופאים שבחנו את מירטל זמן קצר לאחר לידתה תיארו את ההורים כבעלי מראה דומה מאוד, "לשניהם היה שיער אדמוני, עיניים כחולות וגוון עור בהיר מאוד".
הדמיון ביניהם היה כה רב עד שהרופאים הרגישו בצורך לבדוק שאינם קרובי דם.
לבני הזוג היו ילדים נוספים, ארבעה בנים וארבע בנות, כולל בת אחת מנישואיה הקודמים של ננסי.
לדברי אימה, לידתה של מירטל לא תוארה "יוצאת דופן בהיריון או בלידה", למרות שבפועל, המצב היה שונה: רופאים שבחנו את התינוקת לאחר הלידה העירו שלידת העכוז "הייתה יכולה להיות הרת אסון לתינוקת וככל הנראה גם לאם".
מירטל גדלה להיות תינוקת בריאה, ושלושה שבועות לאחר לידתה שקלה כ-4.5 ק"ג.
בכתבה שפורסמה כשנה לאחר לידתה נאמר שהיא "יונקת בצורה בריאה".
בגיל 13, מירטל החלה לעבוד במופע שוליים תחת השם "הילדה בעלת ארבע הרגליים מטקסס".
היא הייתה כה אהודה בקרב מופעי השוליים עד שאמנים התחזו לה והציגו גפיים תותבות כגפיים נוספות שלהם.
בגיל 19 התחתנה עם קלינטון ביקנל, ולזוג נולדו ארבע בנות ובן.
טרטולוגים ורופאים שונים נוספים ניסו לאבחן את מצבה של מירטל.
כל אחד מהם סיווג אותה לפי מחלה או לפי מונח רפואי אחר שונה ומשונה.
באביב 1887, כשנה לאחר נישואיה לקלינטון, מירטל נכנסה להיריון לראשונה בחייה.
ההיריון התגלה על ידי רופא בשם ד"ר לואיס וואליי, שהוזמן לטפל במירטל לאחר שהחלה לסבול מכאבים בצידה השמאלי, צמרמורות, כאבי ראש ואובדן תיאבון.
הרופא תיעד בנוסף שהיו "הקאות ואל-וסת במשך חודשיים רצופים".
הריונה גרם לה להיות מאוד חולה, ולאחר שד"ר וואליי התייעץ עם עמיתיו הוא החליט לבצע הפלה מלאכותית שמונה שבועות לאחר גילוי ההיריון (בשלב זה היא הייתה בחודש השלישי או הרביעי של ההיריון).
היא החלימה לחלוטין, ותהליך ההפלה וכן האנטומיה הייחודית שלה לא מנעו ממנה מלהרות בעתיד.
הספרות הרפואית גילתה בה עניין מחודש לאחר הלידות והיא תוארה כ"נאה בפנים, בריאה פיזית ומסוגלת לדאוג לכל צורכי ביתה".
במקומות אחרים נכתב שהיא "מאוד אינטליגנטית" ו"אישה עדינה בעלת טעם במוזיקה".
מרים (מירי) גולן (נולדה ב-1950) היא עו"ד ושוטרת ישראלית בדימוס בדרגת תת-ניצב, כיהנה כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה).
הובילה את החקירות נגד ראש הממשלה אריאל שרון ובנו גלעד, נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו ורעייתו (פרשת עמדי) ונגד השר חיים רמון (ב"פרשת הנשיקה").
מירי גולן (במקור דלוגין) נולדה בשנת 1950 בווילנה, בירת ליטא הסובייטית, למשפחה שומרת מצוות.
בגיל תשע עלתה לארץ עם הוריה ועם אחותה, והמשפחה התיישבה במחנה עולים בנתניה.
לאחר לימודיה בתיכון הממלכתי-דתי "בר-אילן", התגייסה לצה"ל ושירתה בבסיס מודיעין בסיני.
במהלך שירותה למדה לזמן קצר היסטוריה ופילוסופיה נוצרית באוניברסיטת בן-גוריון, אך אחרי שהשתחררה שינתה מסלול ופנתה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
את תקופת ההתמחות החלה במשרד עורך דין פרטי, והמשיכה בפרקליטות מחוז תל אביב.
לאחר שקיבלה את רישיון עריכת-הדין ב-1975, התגייסה גולן למשטרת ישראל ושירתה כתובעת בלשכת התביעות של מרחב שרון.
היא נשארה שם אחת-עשרה שנה, במהלכן מונתה לעמוד בראש הלשכה.
ב-1986 מונתה למ"מ ראש לשכת החקירות במרחב שרון.
כחצי שנה לאחר מכן יצאה לקורס פיקוד ומטה, וכשחזרה כיהנה כקצינת תלונות הציבור במחוז תל אביב, כראש ענף החקירות וכן כיועצת המשפטית של מחוז תל אביב.
ב-1993 מונתה לקצינת אגף החקירות במחוז תל אביב והייתה לאישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה.
מינוי זה גם הפך אותה לאישה הבכירה ביותר בתפקיד מבצעי במשטרת ישראל.
ב-1996 יצאה ללימודים במכללה לביטחון לאומי, והייתה לאישה הראשונה הנשלחת ממשטרת ישראל ללימודים במכללה.
היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי ובעלת תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בספטמבר 1997 מונתה לתפקיד סגן ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה), וארבעה חודשים לאחר-מכן, בינואר 1998, מונתה לתפקיד ראש יאח"ה והייתה לאישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
גולן סיימה את תפקידה ב-2006 ופרשה משורות המשטרה ב-2007.
תפקידה כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה
במהלך כהונתה גולן ערכה ביחידה שינוי מבני, והקימה מפלג העוסק בנושאים כלכליים וכן מפלג בילוש.
היא הובילה חקירות נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו ורעייתו בעקבות חשד שלקחו שלא כדין מתנות שקיבל נתניהו מתוקף תפקידו ("פרשת המתנות"), ובחשד שנתניהו קיבל טובות הנאה ושוחד מקבלן ההובלות אבנר עמדי ("פרשת עמדי").
כן הובילה את החקירה נגד ראש הממשלה אריאל שרון, בחשד שקיבל כספים שלא כדין מאיש העסקים מרטין שלאף דרך סיריל קרן למימון הבחירות הפנימיות בליכוד, וזאת בתיווך בנו גלעד ("פרשת סיריל קרן").
חקירות בולטות נוספות בתקופתה היו חקירת נשיא המדינה עזר ויצמן בפרשת אדוארד סרוסי, פרשת העמותות של אהוד ברק, פרשת ההצבעות הכפולות, חקירת אסון ורסאי, חקירת השייח ראאד סלאח וחקירת "מלך החניונים" ראובן גרוס.
הביקורת על התנהלותה בחקירת השר חיים רמון
גולן עמדה בראש חקירת "פרשת הנשיקה", שבעקבותיה הורשע השר חיים רמון במעשה מגונה ללא הסכמה בקצינה.
במהלך המשפט של רמון, טענו פרקליטי ההגנה כי המשטרה לא העבירה להם את תוצרי האזנות הסתר של החקירה מחשש שיעזרו לגרסת ההגנה.
ב-2010, מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס בדק את החשדות ומצא כי אכן היו ליקויים משמעותיים בטיפולן של המשטרה והפרקליטות בתוצרי האזנות הסתר.
עם זאת, הוא קבע שהדבר נעשה בתום לב, ואמר כי "תקלה זו היא בגדר רשלנות ממשית אף כי לא היה בה זדון".
פרקליטיו של רמון הציגו תמלילי שיחות מהאזנות הסתר, שבהן הקצינה המתלוננת, בספרה חוויות מהחקירה שעברה, סיפרה לחברתה: "כולם אמרו לי שהחרא הזה צריך לשבת בכלא ושאין סיבה שאני אסבול בגללו".
בתמליל אחר, המפקדת של הקצינה הביאה, לפי ציטוט מפי הקצינה, את מילותיה של גולן: "אני לא מוכנה שהאיש הזה ימנה את נשיאת בית המשפט העליון".
ההגנה טענה שהקצינה, שעמדה נחרצות על רצונה לא להתלונן, "נשברה" אחרי שגולן אמרה לה שאם לא תגיש תלונה, רמון יתבע אותה על הוצאת דיבה.
בעניין זה העיר השופט, כי הוא אינו מכיר אפילו מקרה אחד שבו הוגשה תביעה על הוצאת דיבה כשהמתלוננת לא הגישה תלונה במשטרה.
משנשאלה גולן אם היה תקדים כזה למיטב ידיעתה, היא הודתה שאיננה מכירה תקדים כזה.
בית המשפט הגדיר את איומיה של תנ"צ גולן, שלפיהם הקצינה עצמה תתבע לדין במשפט לשון הרע אם לא תמסור גרסה בחקירתה כ"חציית קו אדום".
בהכרעת הדין תואר מעשה זה כ"בלתי לגיטימי ומהווה שימוש בדרך פסולה...
שימוש באמצעי זה יוצר את הסיכון כי גרסת המתלוננת תושפע מכך".
בתגובה לדברים, אמרה גולן בעדותה: "אני סבורה שאני לא הפעלתי שום לחץ בלתי הוגן ולא מידתי בנסיבות העניין".
היא הסבירה כי פעמים רבות מתלוננות מסרבות להתלונן ונעשים ניסיונות שונים על מנת שתימסר תלונה, והכחישה שאמרה אמירות כגון אלו שציטטה המתלוננת בשיחתה.
בנוגע לאיום בתביעת הדיבה, אמרה גולן כי לתחושתה זה לא היה הדבר ש"שבר" את המתלוננת וששכנעה להתלונן.
כשפרקליטו של רמון טען בפני גולן שמעשהו של רמון היה מינורי, ענתה גולן:
במסגרת חוות הדעת של מבקר המדינה על האזנות סתר, שהתפרסמה ב-2010, שיבח לינדנשטראוס את התנהלות המשטרה בפרשה וקבע כי לאור החשש לעברה של מעשה מגונה נגד קצינה בצה"ל בידי אישיות רמת מעלה, פעולתם בניסיונם להגיע לחקר האמת הייתה ראויה.
המבקר המליץ על העמדתם של המעורבים (ובהם גולן) בפרשת האזנות הסתר לדין משמעתי, אבל תנ"צ גולן פרשה מהמשטרה עוד ב-2007, זמן קצר אחרי תום משפט רמון.
תלונות על אפליה במינוי נשים לתפקידים בכירים
ב-2004 הגישו שתי קצינות ביאח"ה קבילות נגד גולן, בטענה לאפליית נשים במינוי לתפקיד ראש מפלג.
השתיים טענו כי גולן הודיעה מפורשות שאינה מתכוונת לקדם נשים לתפקידי פיקוד של ראש מפלג, ואחת סיפרה שגולן אמרה כי נמאס לה מנשים ש"עוזבות את המשרד בשעה 15:30 ונופלת להן העט מהיד".
כתוצאה מהקבילה הראשונה הוצא צו מניעה זמני האוסר על גולן לאייש את תפקיד ראש המפלג.
בתגובה דוברות המשטרה מסרה שאין בסיס לתלונות, מפני שראשי מפלגים אינם ממונים בלעדית על ידי ראש היחידה, אלא על ידי סגל הפיקוד הבכיר של המשטרה, והוסיפה כי "המלצתה של גולן אינה נגועה בשיקולים של אפליה על רקע מין הנטען בקבילה.
לראיה: בתקופת כהונתה מונו שלוש קצינות לתפקידי ראשי מפלגים, מתוכם שני מינויים בהמלצתה.
זאת, כאשר עם כניסתה לתפקיד כראש יאח"ה בראש אף אחד מהמפלגים לא עמדה אישה".
מירי היא בעלת משרד עורכי דין בנתניה, ומרצה בחוג לקרימינולוגיה ואכיפת חוק במכללת בית ברל.
בשנת 2018 יצא לאור הספר "משפט ושיטור: זכויות אדם וסמכויות משטרה", אותו כתבה ביחד עם עמיקם הרפז.
גולן נשואה לאברי גולן, הנדסאי בניין ומעצב פנים, והיא אם לשלושה ילדים.
מירי גלעד (נולדה ב-1950) היא משוררת וחוקרת ספרות.
מירי גלעד ילידת קיבוץ ניר עם שבנגב הצפוני, סמוך לרצועת עזה.
הוריה היו בין מקימי הקיבוץ, אליו הגיעו מבסרביה (מולדובה היום) כחניכי תנועת גורדוניה הציונית.
לפני גיוסה לצבא עסקה בהדרכת נוער במסגרת 'שנת שירות'.
בתום שירותה הצבאי למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת באר שבע.
סיימה תואר שני בהצטיינות בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, בעבודה על קריאה פמיניסטית בסיפורי הקיבוץ של עמוס עוז.
סיימה דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן בהדרכתה של פרופ' ז'ולייט חסין.
את עבודת הדוקטורט עיבדה לספר: "מסע אל חוויית הרגע בחיי היומיום וביצירתם של וירג'יניה וולף וס.
במשך שני עשורים עסקה בהוראה בבתי-ספר תיכוניים ובמכללות.
בשנים האחרונות מרצה במוסדות תרבות שונים, בארגונים ובהשתלמויות מורים הרצאות העשרה בנושא ספרות ותרבות.
מירי גלעד נשואה לאהוד – מנהל פרויקטים בתעשייה האווירית ואם לשלושה;
הספר מבוסס על עבודה אקדמית שכתבה גלעד לתואר הראשון שעסקה בקשר בין שירה מודרנית לצילום.
זהו ספר משותף למירי גלעד ולבעלה אהוד גלעד, בו היא כתבה את השירים בהשראת צילומיו של אהוד.
שעה אחת ביום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997 (הדפסה שנייה 2008)
אביה, שמשפחתו נרצחה בבסרביה-מולדובה, היה ממייסדי קיבוץ ניר עם.
שתי חוויות תשתית אלו – אובדנה האלים של המשפחה באירופה, והקשר לאדמת הנגב מוצאים את ביטויים העז בשירי הספר.
שיריה של גלעד נובעים, בעיקרם, מהתבוננות בטבע, ויוצרת תמונות המעצבות חוויות אנושיות והיסטוריות מגוונות הלובשות, לא אחת, ממדים רליגיוזיים.
הספר זכה בפרס ספרי ביכורים מטעם משרד החינוך והתרבות והמועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
רגע על פני האדמה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011
מסע אל חוויית הרגע בחיי היומיום וביצירתם של וירג'יניה וולף וס.
מקום הולדתי נוקש על גבי, קשב לשירה, 2016
השדה והכוכבים מסעו של יחיד בחבלי "היחד" הוצאת כרמל 2024
גלעד מירי, מכמיהה להתבוננות ועד התגלות.
מירי גלעד, האובייקט - מכמיהה להתבוננות ועד התגלות : דיון משווה ביצירתם של וירג'יניה וולף וס.
יזהר (רמת גן, תשס"ד 2003) <דיסרטציה-אוניברסיטת בר-אילן>
זיוה פלדמן, אישה יוצרת: נוף השומרון ומקומו בשירת נשים.
מחקרי יהודה ושומרון, קובץ 13 (2004), עמ' 319–328 (דיון ביצירתן של מירי גלעד, אסתר זילבר-ויתקון ומירה קדר).
יאיר רוה, ומה שלום השירה?
בוכים אבל יורים, תרבות מעריב, 10 באוקטובר 1997, עמ' 8.
דרור אידר (דרור כהן), כשהאדם נמלט אל העלים.
מרים גודאל, אבנים במקומן הנכון.
משה גולצ'ין, שעה אחת ביום.
רות לאופר, יפה, יפה מדי.
בדאור שמוליק, מילים מתפרצות, הקיבוץ, 11 בספטמבר 1997, עמ' 21.
עודד פלד, תנועת הנרקיסים, מעריב, 17 ביולי 1998.
על "רגע על פני האדמה":
תמרה אבנר, צניעות הקיום, מוסף שבת – לתורה, הגות ספרות ואמנות, המוסף לספרות של מקור ראשון, 10 ביוני 2011.
על "מסע אל חוויית הרגע בחיי היומיום וביצירתם של וירג'יניה וולף וס.
רבקה שאול בן צבי, המסע הלירי אל משוררי הפרוזה, מוסף שבת בעיתון מקור ראשון, 31 במאי 2013.
על "מקום הולדתי נוקש על גבי"
בכל סרלואי, לא חוגגת את השברים, מוסף "שבת" של מקור ראשון, 8 באוקטובר 2017
טלי וויס, ריאיון עם המשוררת מירי גלעד, בכתב העת "קפל", גיליון מספר 6, ינואר 2018
יערה בן-דוד, מירי גלעד: מקום הולדתי נוקש על גבי, קשב לשירה 2016, עיתון 77, גיליון 394, ניסן-אייר תשע"ז, אפריל-מאי 2017
על "דבר אחר על החיים"
זיוה שמיר, על שורשי חיים שנגדעו (מירי גלעד, "דבר אחֵר על החיים"), באתר מב"ע (מחקרים בספרות עברית), נובמבר 2023
מירטל ביץ' היא עיר חוף במחוז הורי אשר בקרוליינה הדרומית שבארצות הברית.
העיר היא חלק ממטרופולין וממוקמת בצפון מזרח קרוליינה הדרומית.
מירטל ביץ' היא מרכז תיירותי בארצות הברית בהשפעת חופי ים ארוכים ואקלים סובוטרופי חמים.
העיר מושכת אליה 14 מיליון תיירים כל שנה.
בעיר מתגוררים 27,109 על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 ו-465,391 תושבים במטרופולין במפקד של שנת 2013.
למירטל ביץ' יש חמש ערים תאומות ברחבי העולם.
מירי בן דוד (נולדה ב-1952) היא דוגמנית עבר ישראלית.
בתחרות מלכת היופי של ישראל לשנת 1971 נבחרה לסגנית.
בין פעילותיה במסגרת התואר היא ביקרה במפעל של רבלון.
ייצגה את ישראל בתחרות מיס עולם 1971 שנערכה בלונדון.
לפני התחרות הייתה מועמדת מועדפת לזכייה (יחד עם מיס ארצות הברית) על ידי המהמרים, ולבסוף הסתפקה בעלייה לשלב חמש עשרה המועמדות בחצי הגמר.
ב-1971 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט האימה המלאך היה שטן לצד אופליה שטראל, בתפקיד סטודנטית שאיש זר רודף אחריה.
בעקבות השתתפותה בסרט, היא לקחה חלק בסרט התיעודי משנת 2011, "לאן נעלם משה גז".
מירזאפור (בהינדי: ; באורדו: مرزاپور; באנגלית: Mirzapur) היא עיר גדולה בצפון הודו, במדינה ההודית אוטר פרדש.
העיר ממוקמת כ-650 קילומטרים מדרום לדלהי, עיר הבירה של הודו.
מספר התושבים בעיר היה 2,496,970 נכון ל-2011. מירזאפור ממוקמת בגובה 80 מטר מעל פני הים.
התעשייה העיקרית במירזאפור היא ייצור שטיחים.
רוב השטיחים נמכרים ברחבי העולם משום שהביקוש לשטיחים בהודו מאוד מוגבל.
תעשייה מרכזית נוספת היא ייצור סירי מתכת.
מרים (מירי) ארנטל (נולדה באוגוסט 1950) היא מייסדת עמותת זכרון מנחם, המרכז הישראלי לתמיכה בילדים חולי סרטן ובני משפחותיהם, וכלת פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשע"ט (2019).
למדה הוראה בסמינר בית יעקב בירושלים, ולאחר מכן למדה קורסים בהוראה וריתמיקה בבית המורה בתל אביב.
היא לימדה בנות בכיתות א'־ג' ריתמיקה במהלך היום, ובערב הייתה מעבירה חוגי ספורט לנשים.
במקביל למדה גרפיקה כעצמאית בחברות דפוס.
בנה הבכור, מנחם חלה בגיל שנה בסרטן הדם, ונאבק מעל 14 שנה במחלה.
לאחר מותו בשנת 1990, החליטו ארנטל ובעלה חיים ארנטל להקים עמותה שתעניק תמיכה וסיוע לילדים חולים ולמשפחתם, לאור הניסיון הרב שצברו על בשרם.
העמותה שפועלת משנת 1990 ארבעה חודשים אחרי מותו של מנחם, מפעילה מערך של אלפי מתנדבים, היא מפעילה בין השאר בירושלים מרכז אירוח לחולים המטופלים בעיר, מפעילה מערך תרומות שיער ומאגר תרומות מח עצם.
העמותה מארגנת מחנות נופש בעולם לילדים חולי סרטן.
במחנה הראשון שיזמה העמותה השתתפו 20 ילדים, אולם כיום משתתפים במחנות מאות ילדים.
מירי, שנולדה וגדלה בירושלים, מתמודדת לאורך חייה עם מחלת הפוליו של אחיה הצעיר צבי.
עוד בילדותה הייתה מתנדבת במוסד שיקומי בעזרה לחולים ובסיוע למשפחות מצוקה.
בני הזוג ארנטל ממשיכים להתמודד עם אתגרים רבים גם בימים אלה, כשנכדתם נולדה עם תסמונת נדירה שבעקבותיה היא מרותקת לכיסא גלגלים.
בשנת 2017 נבחרה מירי להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות הנערך ביום העצמאות.
במוצאי יום העצמאות בשנת 2019 הוענק לזוג ארנטל ולעמותה פרס ישראל למפעל חיים, בנימוקי ועדת הפרס נכתב: "משימת חייהם - לעשות הכל למען חולי הסרטן ומשפחותיהם, להוציא אותם מהכאב, מהפחד ומהסבל למקום שמח ומלא תקווה".
ארנטל נשואה לחיים ארנטל, אם לשישה, מתגוררת בשכונת בית וגן בירושלים.
הדלקת משואה בטקס יום העצמאות (2017)
תואר כבוד "אביר" ממלכת הולנד
מגן שר הבריאות למתנדב מצטיין (1995)
אות ראש העיר ירושלים למתנדב מצטיין
פרס ראש הממשלה מגן הילד מאת מר יצחק רבין
מירטאזאפין (Mirtazapine) מוכרת גם בשמות המסחריים: מירו, רמרון ומירטאזפין טבע.
היא תרופה לטיפול בדיכאון השונה הן מקבוצת נוגדות הדיכאון הטטרציקליות והן מקבוצת נוגדות הדיכאון החוסמות ספיגה חוזרת של סרוטונין.
היא מעכבת את הקולטנים הפרה-סינפטיים אלפא-2-אדרנרגיים, מה שגורם לשחרור מוגבר של סרוטונין ונוראפינפרין.
תרופה ייחודית בין התרופות המשמשות לטיפול בדיכאון מג'ורי בכך שמעלה הן את הנוראדרנלין והן את הסרוטונין.
זה נעשה באמצעות מנגנון שונה מנוגדות דיכאון אחרים.
שונה מחסימת ספיגה חוזרת (כמו תרופות מקבוצת ה-SSRI), שונה מחסימת נשאים (כמו הטריציקליים) ושונה מעיכוב מונואמין אוקסידאז (כמו במקרה של פנלזין או טרנילציפרומין).
מירטאזאפין (Mirtazapine) נוטה להפחית בחילות ושלשולים, תוצאה של השפעותיה על קולטני סרוטונין 5-HT3. תופעות הלוואי האופייניות לתרופה כוללות תיאבון מוגבר ורדימות.
למירטאזאפין יש השפעה נוגדת חרדה, היכולה להתאים בטיפול באנשים הסובלים מדיכאון המשולב עם הפרעת חרדה.
בנוסף, מירטאזאפין משפרת את דפוסי השינה בקרב אנשים הסובלים מדיכאון.
התרופה סונתזה לראשונה בחברת התרופות האמריקאית אורגנון (Organon) ופורסמה ב-1989. היא אושרה לשימוש לראשונה לטיפול בבעיות דיכאון חמורות בהולנד ב-1994 והוכנסה לשימוש בארצות הברית ב-1996 תחת שם המותג רמרון.
בדצמבר 2002 אישר בית המשפט האמריקאי לטבע תעשיות פרמצבטיות ולמיילן לשווק את התרופה באופן גנרי.
כמו שאר התרופות נוגדות הדיכאון והחרדה, מירטאזאפין עלול להעלות את הסיכון להתנהגות ומחשבות אובדניות במטופלים בו, עד גיל 25.
מירטאזאפין איננו מומלץ כתרופת הרגעה לאנשים עם דמנציה: בשנת 2021 פורסמו תוצאות ניסוי מבוקר הקצאה אקראית בשם SYMBAD (השפעת מירו על אנשים עם דמנציה ואי-שקט, ראשי תיבות: StudY of Mirtazapine for Agitated Behaviors in Dementia).
לאחר 3–4 חודשי טיפול, לא נמצא הבדל משמעותי במדד האי שקט בין קבוצת הטיפול במירטזאפין לקבוצת הביקורת (טיפול בפלאסבו), ועלה אף חשד לעקה גבוהה יותר של המטפלים העיקריים ולתמותה מוגברת של המטופלים (7 לעומת 1).
יש לה השפעה מרדימה מאוד, ההופכת אותה לבחירה מתאימה לשימוש בחולים דיכאוניים עם נדודי שינה חמורים או ארוכי שנים.
חלק מהחולים מוצאים את שהרדימות שהתרופה משרה בתחילת הטיפול בולטת מאוד ומפריעה.
הרדימות הקיצונית של התרופה פוחתת לרוב במהלך השבוע הראשון של הטיפול.
לעיתים יש עליה משמעותית בתיאבון.
השילוב של שתי התופעות (תיאבון מתגבר ורדימות) הופך את המירטאזאפין למתאים לחולים דיכאוניים עם מאפיינים מלנכוליים כמו נדודי שינה וירידה במשקל.
קשישים הם מועמדים טובים לתרופה.
מבוגרים צעירים יותר יש יותר סיכוי שיגלו התנגדות לפרופיל תופעות הלוואי הספציפי שהוזכר.
מירטאזאפין נתנת לעיתים קרובות בשילוב עם תרופה מקבוצת ה-SSRI או עם ונלפאקסין (venlafaxine).
הסיבה היא גם חיזוק התגובה נוגדת הדיכאון וגם נטרול תופעות הלוואי הסרוטונינרגיות.
בתופעות לוואי מכוונים בעיקר: בחילות, אי שקט, נדודי שינה.
למירטאזאפין אין אינטראקציה פרמקולוגית משמעותית עם התרופות שהוזכרו קודם.