tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליאופולד השתמש בתואר מלך ריבוני כשליט מדינת קונגו החופשית.
הוא מינה את ראשי שלוש מחלקות המדינה: פנים, חוץ וכספים.
בראש כל אחד עמד מנהל-כללי, שהיה מחויב לבצע את מדיניות הריבון או להתפטר.
מתחתם הייתה סדרה של ביורוקרטים בדרג יורד: מנכ"לים, דירקטורים, ראשי אגפים, וראשי לשכות.
האוצר היה אחראי על חשבונאות ההכנסות וההוצאות ומעקב אחר החוב הציבורי.
מלבד הדיפלומטיה, משרד החוץ היה אחראי לחינוך, דת ומסחר.
משרד הפנים היה אחראי על ההגנה, המשטרה, בריאות הציבור ועבודות ציבוריות.
כמו כן, היה פיקוח על ניצול משאבי הטבע והמטעים של קונגו.
הפיקוח על כל המחלקות היה בידי הנגיד הכללי, אולם תפקיד זה היה לעיתים יותר תואר כבוד מאשר מעשי.
כאשר המושל הכללי היה בבלגיה, הוא היה מיוצג בקונגו על ידי סגן המושל הכללי, שהיה שווה בדרגה למזכ"ל.
בשנת 1887 הוקמה מועצה המורכבת מעובדי מדינה כדי לסייע לנגיד הכללי, אך הוא לא היה חייב להיוועץ בה.
לסגן המושל הכללי בשטח היה מזכיר המדינה דרכו התקשר עם קציני המחוז שלו.
למדינה החופשית הייתה מערכת שיפוט עצמאית בראשות שר המשפטים שישב בעיר בומה.
השר היה שווה בדרגה לסגן המושל הכללי אך בסופו של דבר הוטלה עליו האחריות כלפי הריבון בלבד.
היה גם בית משפט עליון המורכב משלושה שופטים, ששמע ערעורים, ומתחתיו בית משפט גבוה של שופט אחד.
בנוסף לכל אלה היו בתי משפט מחוזיים ותובעים ציבוריים.
אולם הצדק היה איטי והמערכת לא התאימה לחברה האפריקאית.
ליאופולד לא נזקק למינהל החברה הפרטית והחליף אותה בקבינט ממונה של בלגים שיעשה את רצונותיו.
לבירה החדשה הזמנית שהייתה בעיר בומה, ליד שפך נהר הקונגו, הוא שלח מושל כללי ומפקד המשטרה.
אגן הקונגו העצום חולק ל-14 מחוזות מינהליים, כל מחוז לאזורים, כל אזור לנפות.
מראשי המחוז ומטה כל הממונים היו אירופיים.
עם זאת, קבלו מעט אמצעים כספיים.
המדינה הסתמכה בעיקר על אליטות מקומיות כדי לשלוט ולהטיל מיסוי בשטח קונגו העצום שקשה היה להגיע אליו.
ליאופולד הפעיל שליטה אישית מוחלטת מבלי שהאציל סמכויות רבות למינהל שלו.
ראשי השבטים האפריקאים מילאו תפקיד חשוב בממשל על ידי יישום הוראות הממשלה בקהילותיהם.
עם זאת, לאורך חלק גדול מקיומה, נוכחותה של המדינה בשטח עצמו הייתה מגושמת.
הפקידים המעטים התרכזו במספר "תחנות" קטנות שהיו מפוזרות ומרוחקות זו מזו.
למעשה הן שלטו על שטח קטן.
בשנת 1900 היו בקונגו רק 3,000 אנשים לבנים, שמחציתם היו בלגים.
המושבה התרוקנה ללא הפסקה מצוות המנהלים והפקידים הלבנים, שמנה בדרך כלל בין 700 ל-1,500 במהלך התקופה.
ליאופולד התחייב לדכא את סחר העבדים במזרח אפריקה, ולקדם מדיניות הומניטרית.
להבטיח סחר חופשי בתוך המושבה.
לא להטיל מיסי יבוא במשך עשרים שנה.
החל מאמצע שנות השמונים של המאה ה-19, לאופולד קבע לראשונה כי המדינה מקבלת את זכויות הקניין של כל האדמות הפנויות בשטח קונגו.
ליאופולד קבע הגבלה על סחר פרטי בגומי עם הילידים.
בנוסף, השלטון הקולוניאלי שחרר אלפי עבדים.
ארבע בעיות עיקריות נוצרו במהלך השנים הבאות:
ליאופולד השני התמודד עם חובות ענק כדי לממן את המאמץ הקולוניאלי שלו והסתכן באיבוד מושבתו למדינה הבלגית.
חלק גדול מהמדינה היה יער משווני בלתי ממופה, שהציע מעט מאוד תשואה כספית ומסחרית.
ססיל רודס, ראש ממשלת הכף הבריטית (חלק מדרום אפריקה המודרנית), רצה להרחיב את אדמות המושבה הבריטית ואיים לכבוש את קטנגה (דרום קונגו) על ידי ניצול פרצה של "עקרון האפקטיביות" באמנת ברלין.
מהלך זה נתמך על ידי הארי ג'ונסטון, נציב בריטניה במרכז אפריקה.
בחלק המרכזי והמזרחי של קונגו שלטו למעשה סוחרי העבדים הערבים, שאפילו יצרו שטחי חסות פוליטיים ונגסו בריבונות של המלך לאופולד.
ליאופולד לא יכול היה לעמוד בעלויות הפעלת המדינה החופשית בקונגו.
לכן הוא הפעיל מערכת למיקסום ההכנסות.
השינוי הראשון היה הצגת המושג "קרקע פנויה", שכלל כל השטח שלא הכיל יישוב או חלקות מעובדת.
לפיכך, רוב שטח המדינה נחשב כשייך למדינה וניתנת לניצול.
זמן קצר לאחר הוועידה נגד העבדות שנערכה בבריסל בשנת 1889, הוציא ליאופולד צו חדש שאמר כי אפריקאים יכולים למכור את המוצרים שייצרו (בעיקר שנהב וגומי) רק למדינה.
חוק זה נבע מחוק הקרקעות הקודם שטען כי כל האדמות ה"לא מעובדות" שייכות למדינה.
כל השנהב או הגומי שנאספו מהאדמות בבעלות המדינה, כך נאמר בהנמקה, חייב להיות שייך למדינה.
בפועל הוא ייצר מונופול בשליטת המדינה.
המדינה הייתה המוצא היחידי למכירת התוצרת לחלק גדול מהאוכלוסייה המקומית.
המדינה כמונופול קבעה את מחירי הרכישה ולכן שלטה על ההכנסה שהילידים יכלו לקבל עבור עבודתם.
עם זאת, עבור האליטות המקומיות מערכת כלכלית זו נתנה הזדמנויות חדשות מכיוון שהמדינה וחברות הזיכיון שילמו להן שוחד בנשק על מנת שיאכפו את המדיניות.
במצב של מונופול, חברות מסחריות פרטיות החלו להפסיד כספים בתחרות מול הממשלה.
הממשלה לא רק שלא שילמה מיסים אלא גם גבתה את כל ההכנסות הפוטנציאליות.
חברות אלה זעמו על ההגבלות הסחר החופשי, שוועידת ברלין הגנה עליו בהחלטותיה.
באוקטובר 1892 עשה ליאופולד מספר ויתורים לחלק מהחברות המסחריות.
לכל חברה ניתנה כמות גדולה של שטחים במדינה שמהם יכלו לאסוף גומי למכירה באירופה.
חברות אלה הורשו לעצור אפריקנים שלא עבדו מספיק קשה, וכן לקחת לעצמם את כל מוצרי היער משטחים אלה.
בתמורה לוויתורים, החברות האלה שילמו דיבידנדות שנתיות למדינה.
בשיא הביקוש העולמי לגומי, משנת 1901 ועד 1906, הדיבידנדות האלה מילאו גם את קופת המלוכה.
אזור הסחר החופשי בקונגו היה פתוח ליזמים של כל מדינה אירופאית, שהורשו לקנות חוזי מונופול של 10 ו-15 שנים על כל דבר בעל ערך: שנהב, שטחי מחוז או זיכיון הגומי.
השאר - שני שלישים מקונגו - נחשבו לנכס פרטי ובלעדי של המדינה.
בראשית שלטונו של לאופולד טופלה הבעיה השנייה - התפשטותה של דרום אפריקה הבריטית לדרום אגן קונגו.
ממלכת ייקה בקטנגה שבנהר לולאבלה העליון לא חתמה על שום אמנות והייתה ידועה כעשירה בנחושת ובזהב, והרוויחה הרבה מפעילותה בסחר העבדים.
סירי השליט החזק של ממלכה זו דחה את האמנה שהביא אלפרד שארפה מטעם ססיל רודוס.
בשנת 1891 שלח ליאופולד השני משלחת צבאית חמושה, בראשות הקפטן הבריטי-קנדי ויליאם סטארס, כדי להשתלט על קטנגה.
שליט ממלכת ייקא, ניסה לתמרן בין מדינת קונגו החופשית וססיל רודוס.
כאשר התקיים המשא והמתן, המשלחת הצבאית הניפה בכל זאת את דגל קונגו החופשית ונתנה לשליט אולטימטום.
המשלחת הצבאית רדפה אחרי מלך הייקא, ופגעה בו.
ראשו נכרת ונתלה על עמוד כפי שעשה לא פעם לאויביו.
פעולה זו באה כדי להרשים את המקומיים, שיבינו ששלטונו של מלכם באמת הסתיים, יורשו חתם על האמנה עם קונגו החופשית.
הבעיה השלישית, שעמדה לפני לאופולד היו סוחרי העבדים הערבים כמו אלה שהתרכזו בזנזיבר, ומשם שלטו על החלקים המזרחיים של קונגו שהיו בפיקוח צבאי חלש.
בתחילת 1887 הגיע הנרי מורטון סטנלי לזנזיבר והציע להעניק לאחד מסוחרי העבדים הגדולים טיפו-טיפ (אחמד בן מוחמד בן ג'ומה) תואר של מושל אזורי במדינת קונגו, באזור מפלי סטנלי.
גם לאופולד השני וגם סוחר העבדים הסכימו על מינוי זה ב־24 בפברואר 1887.
בטווח הארוך ברית זו בין המלך הבלגי לסוחר העבדים הייתה גרועה.
ליאופולד השני ספג ביקורת קשה מצד דעת הקהל האירופית על התנהלותו עם סוחר העבדים.
בבלגיה נוסדה בשנת 1888 "האגודה הבלגית נגד העבדות", בעיקר על ידי אינטלקטואלים קתוליים בראשות הרוזן היפוליט ד'ארסל, שמטרתה הייתה לבטל את סחר העבדים הערבי.
יתר על כן, סוחר העבדים והמלך ליאופולד הפכו ליריבים מסחריים: כל עבד שהוא תפס, וכל קילו של שנהב שהעביר לזנזיבר היו הפסד עבור המלך.
הפסדים כספיים אלה וכן והתחייבויות ההומניטריות שנתן לאופולד בוועידת ברלין - לשים קץ לעבדות, משמעותם הייתה שמלחמה בין הבלגים לערבים הייתה בלתי נמנעת.
המלך ארגן משלחת צבאית בראשות לואי צ'לטין ופרנסיס דהניס, שאליהם הצטרף ריצ'רד מוהון.
הקרבות פרצו בסוף נובמבר 1892. שני הצדדים נלחמו באמצעות כוחות צבאיים.
נערכו מספר קרבות לאורך הנהר ובעומק השטח בחלק המזרחי של הקונגו.
כמו כן הם חימשו אוכלוסיות מקומיות שתמכו בהם.
בתחילת 1894 הובסו הכוחות של סוחרי העבדים במזרח קונגו ומלחמת ערב קונגו הגיעה לסיומה.
עד שנת 1890 עמד לאופולד בפני קשיים כלכליים ניכרים.
שכרם של פקידי המחוזות הופחת למינימום, והסתכם בתשלום עמלה על בסיס הרווחים שהעבירו לליאופולד.
לאחר ביקורת נרחבת, מערכת ראשית זו הוחלפה בשיטה אחרת בה הוענק חלק גדול מהתשלום, בסיום השירות, רק לאותם אנשים שהתנהלותם נחשבה מספקת על ידי הממונים עליהם.
פירוש הדבר היה שבפועל דבר לא השתנה.
התושבים הילידים נדרשו לספק לפקידי המדינה מכסות גומי ושנהב במחיר קבוע ומוסמך על ידי הממשלה ולתת מזון לאנשי הממשל.
תוך הפרה ישירה של הבטחותיו לסחר חופשי בתוך קונגו בהתאם לאמנת ברלין, לא רק שהמדינה הפכה לגוף מסחרי במישרין, אלא גם ליאופולד אימץ לאט לאט שיטת המונופול על כמות נכבדה של סחר שנהב וגומי על ידי הטלת מיסי יצוא על המשאבים הנסחרים על ידי סוחרים אחרים.
מבחינת התשתית, החל משטרו של לאופולד בבניית קו הרכבת שתחבר את החוף לעיר לאופולדוויל (קינשאסה).
פרויקט זה, "רכבת מטאדי - קינשאסה" הסתיים רק אחרי שנים רבות.
כבר בעשור האחרון של המאה ה-19, המצאתו של ג'ון בויד דאנלופ בשנת 1887 של צמיגי אופניים מתנפחים מגומי, והפופולריות הגוברת שלהם הגבירה באופן דרמטי את הביקוש העולמי לגומי.
כדי להפוך למונופול חוקק ליאופולד שלושה חוקים בשנים 1891 ו-1892 שהפכו את האוכלוסייה הילידית לצמיתים.
חוקים אלה אילצו את הילידים למסור את כל השנהב והגומי שהם אספו או מצאו לפקידי המדינה.
הגומי הופק מצמחים מטפסים (דמויי גפן) בג'ונגל, בשונה מהגומי מברזיל (Hevea brasiliensis), שהופק מעצים.
צבאו הפרטי של ליאופולד, שימש לאכיפת מכסות הגומי.
בתחילת הדרך שימש הצבא בעיקר למאבק נגד סחר העבדים הערבי בקונגו העליונה, וכדי להגן על האינטרסים הכלכליים של ליאופולד ולדכא את ההתקוממויות התכופות במדינה.
הקצינים של הכוח היו רק אירופאים (חיילים קבועים ושכירי חרב בלגיים וממדינות אחרות).
בנוסף לכך ליאופולד עודד למעשה את סחר העבדים בקרב ערבים בקונגו העליונה, ובתמורה גייס חלק מהעבדים לשורות הצבא.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, תפקידו העיקרי של הצבא היה לנצל את הילידים כפועלים לאיסוף הגומי.
רבים מהחיילים המקומיים היו מקרב אנשים שהתגוררו באזורים רחוקים במזרח קונגו.
כמו כן חיילים אחרים נחטפו כילדים בפשיטות על כפרים והובאו למנזרים קתוליים.
שם גדלו וקיבלו הכשרה צבאית בתנאים הקרובים לעבדות.
חמושים בכלי נשק מודרניים ומסורתיים חיילי הכוח הצבאי לקחו ועינו באופן שגרתי בני ערובה, שחטו משפחות של מורדים, והטילו טרור והתעללות בחיי התושבים.
תיאור אופייני של המצב: "תמיד היינו מסתובבים ביער למצוא את גפני הגומי, היינו הולכים בלי אוכל ונשותינו נאלצו לוותר על טיפוח השדות והגנים.
כשנכשלנו וכמות הגומי שלנו הייתה קטנה, החיילים הגיעו לכפרים והרגו בנו.
רבים נורו, לחלקם נחתכו האוזניים.
אחרים היו קשורים בחבלים סביב צווארם ונלקחו משם."
החיילים שרפו כפרים שלמים, ומעל לכל נהגו לכרות את ידיהם של ילידי קונגו, כולל ילדים.
הידיים האנושיות נאספו בהוראת הקצינים להראות כי לא בוזבזו כדורי רובים.
הקצינים חששו כי פקודיהם עשויים לבזבז את התחמושת שלהם בציד בעלי חיים, ולכן הם חייבו את החיילים להביא יד אחת לכל כדור שירו.
כריתת ידיים שימשה גם להטיל אימת טרור על התושבים.
מסעי הטרור וההרג שליוו את המכסות שהטילו השלטונות, היה רבי ממדים.
אי עמידה במכסות הביא כאמור לשריפת כפרים, להרג תושבים, לכריתת ידיים ולעינויים קשים.
על מנת לעמוד במכסות, התנהלו גם קרבות בין התושבים עצמם, והיה סחר גדול בידיים כרותות בין אנשי הצבא לכנופיות של מקומיים.
ההרג הרב הביא לצמצום אוכלוסיית קונגו.
דלדול האוכלוסייה ניכר על ידי כל מי שהשווה את נתוני המדינה בראשית שלטונו של ליאופולד עם הנתונים בתחילת שלטון המדינה הבלגית בשנת 1908, אך הערכות מניין ההרוגים משתנות במידה ניכרת.
הערכות של כמה חוקרים בהווה מראים כי האוכלוסייה פחתה במחצית בתקופה זו.
מורל, אוכלוסיית קונגו החופשית מנתה בראשיתה 20 מיליון נפשות.
מכאן שהמספר שמארק טוויין הזכיר של עשרה מיליון מקרי מוות, היה הגיוני.
על פי הדיפלומט הבריטי רוג'ר קאסמנט, לאוכלוסייה זו היו ארבעה גורמי מוות עיקריים: "מלחמה ללא הבחנה", רעב, צמצום לידות ומחלות.
מחלת שינה הייתה גם סיבה חשובה לתמותה באותה תקופה.
לדעת מתנגדי שלטונו של ליאופולד הממשל עצמו יכול להיחשב כאחראי להפצת המגפה.
בהיעדר מפקד אוכלוסין בסיסי אין מידע לגבי גודל אוכלוסיית המדינה החופשית של קונגו (המפקד הראשון היה בשנת 1924) למעשה אי אפשר לכמת את שינויי האוכלוסייה בתקופה הנדונה.
למרות זאת, לאחרונה, פורבאת טען כי צמצום האוכלוסייה היה לפחות חמישה מיליון.
אדם הוכשילד ויאן ונסינה נוקטים במספר 10 מיליון.
האנתרופולוג יאן ונסינה ואחרים, הבוחנים מקורות מקומיים (רישומי משטרה, רישומי דת, מסורות בעל פה, יוחסין, יומנים אישיים), מסכימים בדרך כלל עם הערכת הוועדה של ממשלת בלגיה משנת 1919: בערך מחצית האוכלוסייה נספתה בתקופת המדינה החופשית.
מאז המפקד הרשמי הראשון של הרשויות הבלגיות בשנת 1924 שהעריך את האוכלוסייה ב-10 מיליון, גישות שונות אלה מציעות הערכה גסה של כ־10 מיליון הרוגים.
אין הסכמה מדעית על מספרי האוכלוסייה בתקופת מדינת קונגו החופשית, אך ברור שמדובר במיליוני בני אדם שנהרגו או מתו.
ליאופולד התמודד עם חובות גבוהים בהשקעותיו בקונגו לפני תחילת שגשוג הביקוש העולמי לגומי בשנות ה-1890. המחירים עלו לאורך העשור כאשר התעשיות גילו שימושים חדשים בגומי בצמיגים, צינורות, בידוד לטלגרף וכבלי טלפון וחיווט.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 עלתה התמורה מגומי הבר הרבה יותר מזו של השנהב כמקור ההכנסות בקונגו.
שנת השיא הייתה 1903, כאשר הגומי הביא את הכנסה הגבוהה ביותר וחברות הזכייניות זכו ברווחים שמנים.
עם זאת, הפריחה עוררה מאמץ למצוא יצרני גומי בעלות נמוכה יותר.
חברות הזכיינות בקונגו החלו להתמודד מול התחרות מגידולי גומי בדרום מזרח אסיה ואמריקה הלטינית.
כאשר החלו להניב המטעים באזורים טרופיים אחרים - בעיקר בבעלותם של הפירמות הבריטיות המתחרות - מחירי הגומי העולמי החלו לצנוח.
התחרות הגבירה את הדחף לניצול עבודות כפייה בקונגו על מנת להוריד את עלויות הייצור.
בינתיים, עלות האכיפה כרסמה בשוליים הרווחיים.
עם התגברות התחרות מאזורים אחרים של גידול גומי, שלטונו הפרטי של לאופולד נשאר חשוף יותר ויותר לבדיקה בינלאומית.
הרומן "לב המאפליה" של ג'וזף קונרד, שפורסם במקור בשנת 1899 כסדרה בת שלושה חלקים במגזין של בלקווד, בהשראת שירותו כקברניט על ספינת קיטור בקונגו במשך 12 שנה, עורר אופוזיציה בינלאומית מאורגנת נגד ליאופולד.
בשנת 1900, אדמונד דנה מורל, עיתונאי במשרה חלקית שעבד בחברת ספנות שסחרה עם קונגו, הבחין בנמל אנטוורפן כי האוניות שהיו מביאות כמות גדולה של גומי מקונגו חזרו לשם עמוסות בנשק, תותחים ותחמושת ולא לוקחות סחורות אחרות.
מורל הפך לעיתונאי ואחר כך פרסם את תצפיותיו בניסיון להכפיש את משטרו של ליאופולד.
בשנת 1902 הוא הקים מגזין משלו, "The West African Mail", וערך מסע הסברה בבריטניה.
הגברת הזעקה הציבורית על הזוועות בקונגו גרמה לממשלה הבריטית לפתוח בחקירה רשמית.
בשנת 1903 הצליחו מורל ומחוקקים שהסכימו איתו מבית הנבחרים הבריטי, להעביר החלטה שקראה לממשלת בריטניה לערוך בירור על הפרות לכאורה של הסכם ברלין.
רוג'ר קייסמנט, שהיה אז הקונסול הבריטי בבומה (בשפך נהר קונגו), נשלח למדינת קונגו החופשית לפתוח בחקירה.
מורל שהוצג בפני רוג'ר קייסמנט על ידי חברם המשותף הרברט וורד רגע לפני פרסום דו"ח עדי הראייה המפורט של קייסמנט ב-1904 - המכונה דו"ח קייסמנט - הבין שמצא את בעל הברית שחיפש.
קייסמנט שכנע את מורל להקים ארגון לטיפול ספציפי בשאלת קונגו, "האיגוד לרפורמות בקונגו".
בסיועו של קייסמנט וד"ר גינס הוקמה האגודה שפעלה לסיום שליטתו של לאופולד בקונגו.
סניפי העמותה הוקמו במקומות רבים בעולם כולל ארצות הברית.
חברי התנועה הרפורמית בקונגו כללו את סר ארתור קונאן דויל, מארק טוויין, ג'וזף קונרד, ברטרנד ראסל ועוד.
מקרי המוות ההמוניים בקונגו הפכו לנושא ציבורי חם בשנותיה האחרונות של המאה ה-19. תנועת הרפורמה בקונגו הובילה פעילות בינלאומית נמרצת נגד ההתעללות באוכלוסיית קונגו.
המלך ליאופולד ניהל מלחמת תעמולה נגד כל המשמיצים אותו, אך העובדות על הנעשה בקונגו הלכו והצטברו.
הפרלמנט הבריטי דרש התכנסות של 14 המדינות שחתמו על הסכם ברלין, 1885, על מנת לבדוק את מימושו.
הפרלמנט הבלגי, אילץ את ליאופולד להקים ועדת חקירה עצמאית, ולמרות מאמצי המלך, בשנת 1905 היא אישרה את דו"ח קייסמנט.
אחת הדרכים העיקריות שאנגליה הייתה מעורבת בסיום שלטונו של ליאופולד בקונגו, היה בהגברת המודעות למתרחש במושבה בבלגיה עצמה.
אחת השיטות שמורל השתמש כדי להגביר את המודעות בעולם על הזוועות בקונגו היה דרך העיתונות.
מאמרים רבים פורסמו הן במגזינים והן בעיתונים יומיים בארצות הברית ובמדינות אירופה.
במקביל מסע הפרסום, הופעל לחץ על ממשלת בלגיה לקחת את השליטה בקונגו מליאופולד.
ליאופולד השני הציע לבצע רפורמה במדינת קונגו החופשית, אך האווירה הבינלאומית תמכה בסיום שלטונו של המלך, ואף מדינה לא הייתה מוכנה לקבל אחריות על קונגו.
בלגיה הייתה המועמדת האירופאית הברורה לסיפוח של קונגו.
הלחצים הבינלאומיים השפיעו על הפרלמנט הבלגי והיא הכריזה על סוף ממשלו של המלך, ב־15 בנובמבר 1908 והפכה אותה למושבה בשם קונגו הבלגית.
ליאופולד השני נפטר בבריסל ב-17 בדצמבר 1909.
באותה תקופה דרום מזרח אסיה ואמריקה הלטינית הפכו ליצרניות גומי בעלות נמוכה יותר מזו של קונגו.
לצד ההשפעות של דלדול המשאבים בקונגו, מחיר הגומי הבינלאומי ירד לרמה שהפכה את מיצוי הגומי בקונגו ללא רווחי.
רגע לפני ששחרר את ריבונות מדינת קונגו החופשית, ליאופולד נתן הוראה להשמיד את כל הראיות על פעילותו שם, כולל ארכיוני מחלקות הכספים והפנים.
ליאופולד השני איבד את הכוח המוחלט שהיה לו שם.
האוכלוסייה זכתה כעת במשטר קולוניאלי בלגי, שהפך לפטרנליסטי, כאשר הכנסיות, מוסדות המדינה וחברות פרטיות התחילו לפקח על רווחת התושבים ושיקום הטריטוריה.
ב-1998 התפרסם הספר "רוח הרפאים של המלך לאופולד" מאת אדם הוכשילד , שכתב "ההרג בקונגו היה בעל ממדים רצחניים, אך אין מדובר ברצח עם", העיתון "הגרדיאן" דיווח כי המוזיאון המלכותי למרכז אפריקה בבריסל מימן חקירה של כמה מהטענות שהועלו בספר.
ועדת חקירה שהוקמה בשנת 2002, בראשותו של פרופסור ז'אן-לוק וולט, הייתה אמורה לדווח על ממצאיו בשנת 2004. רוברט ג' ווייסבורד הצהיר בכתב העת לחקר ג'נוסייד מ-2003 כי די בניסיון לחסל חלק מהאוכלוסייה כדי שהמקרה ייחשב לרצח עם במסגרת החלטות האו"ם.
במקרה של מדינת קונגו החופשית, המצב התאים להגדרתו כרצח עם.
בעקבות הדו"ח נערכה תערוכה ב"מוזיאון המלכותי למרכז אפריקה" תחת הכותרת "זיכרון קונגו".
מבקרים, כולל הוכשילד, טענו כי היו "עיוותים והתחמקויות" בתערוכה: "התערוכה עוסקת בשאלה שנכתבה בהבלטה על קיר הכניסה לתערוכה - 'רצח עם בקונגו?' ועוד נאמר, שאף היסטוריון מכובד של קונגו לא טען שהיה רצח עם.
מערכת עבודות כפייה, אף שהיא עלולה להיות קטלנית באותה מידה איננה בהכרח רצח עם."
הצעה לדיון מזורז בפני הפרלמנט הבריטי בשנת 2006 תיארה את "הטרגדיה של משטרו של המלך ליאופולד" כרצח עם וקראה להתנצלות מצד ממשלת בלגיה.
היא קיבלה את חתימתם של 48 חברי פרלמנט.
מדינת נסר היא עיר שנכללת במטרופולין קהיר שבמצרים ונמצאת בחלקו המזרחי של המטרופולין.
אוכלוסיית העיר מנתה ב-2006 כ-327 אלף תושבים ושטחה הוא 250 קמ"ר ובכך היא מהווה את הישות המוניציפלית הגדולה בשטחה במטרופולין של קהיר ששטחו הכולל הוא 1,445 קמ"ר.
העיר הוקמה בשנות השישים של המאה העשרים.
במהלך השלבים המוקדמים של הפרויקט הממשל המצרי חזה שהעיר החדשה, שלא כמו קהיר, תוכננה למטרה זו, תהווה עיר בירה חדשה למצרים, בעוד שקהיר תהפוך לעיר הדתית.
העיר מדינת נסר מאופיינת באוכלוסיית יתר, וככזו היא אוטומטית מכילה בתי ספר רבים שנמצאים בתחומה.
בעיר מיני בתי ספר ואוניברסיטאות, כשהבולטות בהן הן האוניברסיטאות "גאורג'ס קולג'" ו"האוניברסיטה הערבית הפתוחה".
בתי ספר מדעיים ציבוריים (המציעים את תוכנית הלימודים הלאומית בערבית ואנגלית) כוללים את בית הספר למדעים "אל סדק", בית הספר למדעים "באבן אל נפאס", בית ספר למדעים "אלמוסטקאבל" ובית הספר למדעים ב"עבאס אל אכד".
ניתן למצוא בתי ספר ציבוריים רגילים (המציעים את תוכנית הלימודים הלאומית בערבית) בכל שכונה.
האפשרויות הבינלאומיות כוללות את בית הספר האמריקאי "Futures" ואת בית הספר הבינלאומי "Roots" (תוכנית הלימודים הבריטית).
שיבוץ לבתי ספר ציבוריים או לבתי ספר מדעיים מנוהלת בדרך כלל על פי מיקום מגוריו של התלמיד ובית הספר הנוכחי שבו הוא לומד.
השיבוץ מפוקח על ידי משרד החינוך המצרי לפיתוח ילדים.
הגשת בקשה לבתי ספר פרטיים היא קשה, ובדרך כלל מתחילה בגילאי גן טרום חובה (גיל 3–4) או גן חובה (גיל 5–6).
עם זאת, בשל מיקומה המרכזי של העיר, התושבים יכולים לשלוח בקלות את ילדיהם לבתי ספר פרטיים בעיר קהיר החדשה השכנה (ממזרח), העיר ליופוליס (מצפון-מערב) ומעדי (בדרום-מערב) במחוזות, עם מינימום נסיעה.
מכיוון שבניגוד לקהיר, שהתפתחה על גדת הנילוס במשך מאות שנים, העיר פותחה על ידי כמה אדריכלים בפעם אחת, ניתן לראות כי העיר נבנתה בצורה מסודרת ומודרנית.
הבתים מסודרים ברחובות מרובעים שמרכיבים יחד "בלוקים", שאותם חוצים כבישים ראשיים המגיעים לקהיר.
בעיר, מלבד כמות הבתים הגבוהה, יש שני פארקים גדולים בשולי העיר (ניתן לראות אותם בתמונה מימין).
העיר היא עיר מדבר מצרית, כלומר היא לא נמצאת על גדות הנילוס כמו רוב ערי מצרים, אלא נמצאת במדבר.
העיר מוקפת מדבריות צפון אפריקאיות מלבד מדבר סיני ממזרח לה.
האקלים באזור העיר, כמו בכל חלקי המדינה, הוא מדברי ויבש, ומקור המים שלה מגיע מהנילוס, מאזור הדלתא, שם מועברים מים זורמים בצינורות תת-קרקעיים.
מדינת מלטה (במלטית: Stat ta' Malta) הייתה ידועה בשם מלטה, הייתה קודמתה של הרפובליקה של מלטה של ימינו, והתקיימה בין 21 בספטמבר 1964 ל-13 בדצמבר 1974.
מושבת הכתר של מלטה נעשתה עצמאית על פי חוק העצמאות של מלטה 1964 שעבר בפרלמנט הבריטי.
על פי החוקה החדשה של מלטה, שאושרה במשאל עם שנערך במאי אותה שנה, הפכה המלכה אליזבת השנייה למלכת מלטה.
תפקידיה החוקתיים הוקצו למושל הכללי של מלטה.
בין 1964 ל-1974 ביקרה אליזבת השנייה במלטה פעם אחת בנובמבר 1967.
ב-13 בדצמבר 1974, בעקבות תיקונים שחוקקה ממשלת העבודה של דום מינטוף, בוטלה המלוכה ומלטה הפכה לרפובליקה בתוך חבר העמים, שתפקידה כראש המדינה מוקנה לנשיא שמונה על ידי הפרלמנט.
המושל הכללי האחרון, סר אנתוני מאמו, מונה לנשיא הראשון של מלטה.
מדינת סוריה הייתה מדינת מנדט צרפתית שנוצרה על ידי צו מ-5 בדצמבר 1924, החל מ-1 בינואר 1925, מאיחוד מדינת חלב ומדינת דמשק.
המדינה ירשה את הפדרציה הסורית (1922–1924) שנוצרה על ידי מתן אספה מרכזית למדינת חלב, מדינת דמשק ומדינת העלווים.
מדינת העלווים לא הצטרפה למדינת סוריה.
בשנת 1920, הוקמה ממלכה ערבית עצמאית של סוריה תחת המלך פייסל מהמשפחה ההאשמית, שלימים הפך למלך עיראק.
עם זאת, שלטונו על סוריה הסתיים לאחר חודשים ספורים בלבד, בעקבות ההתנגשות בין כוחותיו הערבים הסורים לכוחות הצרפתים הסדירים בקרב מייסלון.
הכוחות הצרפתים כבשו את סוריה מאוחר יותר באותה שנה לאחר שחבר הלאומים הכניס את סוריה למנדט צרפתי.
בעקבות ועידת סן רמו והתבוסה של המלוכה קצרת המועד של המלך פייסל בקרב מייסלון, הקים הגנרל הצרפתי אנרי גורו ממשל אזרחי בשטח.
הגדרתן של אותן מדינות התבסס בחלקו על השיוך העדתי בשטח בסוריה.
עם זאת, כמעט כל הכתות הסוריות היו עוינות כלפי המנדט הצרפתי וכלפי החלוקה שיצרה.
האוכלוסייה הסונית בעיקר בחלב ובדמשק התנגדה נחרצות לחלוקת סוריה.
ב-28 ביוני 1922 הוקמה הפדרציה הסורית שכללה שלוש מהמדינות: מדינת דמשק, מדינת חלב ומדינת העלווים.
מדינת ג'בל א-דרוז ולבנון הגדולה לא היו חלק מהפדרציה הזו.
הסנג'ק האוטונומי אלכסנדרטה נוסף למדינת חלב בשנת 1923. הפדרציה אימצה דגל פדרלי חדש (ירוק-לבן-ירוק עם קנטון צרפתי), שהפך מאוחר יותר לדגל מדינת סוריה.
בינואר 1924 החליטה "המועצה הפדרלית הסורית" (נציגי הפדרציה הסורית של "מדינות" דמשק, חלב, והעלווים) על ביטולה ועל איחוד שלוש המדינות.
אולם ב-26 ביוני 1924 הודיעו הצרפתים הודיעו על גרסתם שלהם לאיחוד סוריה: איחוד מדינות דמשק וחלב, בתוספת חבל אלכסנדרטה (במעמד אוטונומי).
מדינות חלב ודמשק אוחדו למדינת סוריה, בתוקף ב-1 בינואר 1925.
בשנת 1925 פרצה ההתנגדות הסורית לשלטון הקולוניאלי הצרפתי במרד בהיקף מלא, בראשות סולטאן פאשה אל אטרש.
המרד פרץ בהר הבשן אך התפשט במהירות למדינות סוריה אחרות והפך למרד כללי בסוריה.
צרפת ניסתה לנקום בכך שהפרלמנט של מדינת חלב יכריז על התנתקות מהאיחוד עם מדינת דמשק, אך ההצבעה בוטלה על ידי פטריוטים סורים.
למרות הניסיונות הצרפתים לשמור על השליטה על ידי עידוד פילוגים עדתיים ובידוד אזורים עירוניים וכפריים, המרד התפשט מהכפרים ואיחד את הדרוזים, הסונים, השיעים, העלווים והנוצרים הסורים.
לאחר שכוחות המורדים כבשו את דמשק, הגיב הצבא הצרפתי בטכניקות אכזריות של התקוממות נגדית שהגדירו את אלה שישמשו מאוחר יותר באלג'יריה ובהודו-סין.
טכניקות אלה כללו הריסות בתים, ענישה קולקטיבית של עיירות, הוצאות להורג, העברות אוכלוסייה ושימוש בשריון כבד בשכונות עירוניות.
המרד בסופו של דבר הובס בשנים 1926–1927 באמצעות הפצצות אוויריות צרפתיות על אזורים אזרחיים, כולל דמשק.
בעוד שהמדינה נהנתה במידה מסוימת של אוטונומיה כמנדט, צרפת הפעילה סמכות משמעותית על הממשלה.
אולם המרד הסורי הגדול הביא לכך שצרפת הקלה על אחיזתה בסוריה.
ב-26 ביולי 1927 הנציב העליון הצרפתי אנרי פונסו, ועוזרו הקולונל קטרו, הודיעו כי צרפת מוכנה לאיחוד מדינת סוריה עם מדינת הר הדרוזים ומדינת העלווים, ומסכימה לבחירות לשם הקמת אספה מכוננת, שתכין חוקה לסוריה.
בפברואר 1928 מינה הנציב העליון אנרי פונסו ממשלה בראשות תאג' א-דין אל-חוסני.
ב-10 וב-24 באפריל 1928 נערכו בחירות לאספה המכוננת בסוריה בשני שלבים.
הלאומיים היו רק כשליש מן הנבחרים, אולם הם היו האגף הדומיננטי בפרלמנט החדש.
נוסחה חוקה, אך היא לא אושרה על ידי לשכת הצירים הצרפתית.
ב-11 באוגוסט 1928 השעה הנציב פונסו את בית הנבחרים הסורי, כאשר אישר הבית את הצעת החוקה הסורית.
בפברואר 1929 החליט פונסו להשעות את האספה המכוננת הסורית לזמן בלתי מוגבל.
במאי 1930 הותירו הצרפתים את הממשלה בסוריה בידי ה"מתונים" בראשות תאג' א־דין אל־חוסני, והכריזו חד־צדדית על כינון חוקה בנוסח מתוקן.
ב-14 במאי 1930 הוכרזה מדינת סוריה כ"רפובליקה הסורית".
מדינת קליפורניה נגד מייקל ג'קסון (שם מלא: 1133603: אנשי מדינת קליפורניה נגד מייקל ג'ו ג'קסון) היה משפט פלילי שנערך בשנת 2005 בבית המשפט העליון במחוז סנטה ברברה בסנטה מריה, קליפורניה, בו היה הזמר והיוצר האמריקאי מייקל ג'קסון מואשם בהתעללות מינית בנער בשם גאווין ארוויזו אשר היה בן 13 באותו הזמן.
נגד ג'קסון הוגש כתב אישום של 14 סעיפים בגין התעללות בקטין, הטרדה מינית של קטין, קשירת קשר על מנת להחזיק את הילד ומשפחתו בכפייה וקשירת קשר לביצוע סחיטה באיומים וחטיפת ילדים.
נמשך כארבעה חודשים, החל בבחירת חבר המושבעים שהחל ב-31 בינואר 2005. חבר המושבעים דחה את כל ההאשמות.
בשנת 1993 עמד בפניי משפט נוסף על התעללות בג'ורדן צ'נדלר, במקרה זה לא היו ראיות להגשת כתב אישום.
משפחת צ'נדלר איימה על ג'קסון במשפט אזרחי, והצדדים הגיעו לפשרה במסגרתה ג'קסון שילם 23 מיליון דולר לג'ורדן והוריו.
המשפט משך תשומת לב תקשורתית בינלאומית שכללה עדויות של מפורסמים, כולל השחקנים מקולי קאלקין וכריס טאקר, בין היתר.
שנים לאחר מותו של ג'קסון, בשנת 2013, אחד מעדי ההגנה, וויד רובסון, שינה את עמדתו, ואמר כי למעשה הוא עבר התעללות על ידי ג'קסון, אך שיקר בעדותו מתוך רצון להגן עליו.
עם זאת, שופטי המשפט שהופיעו ב-"The Jury Speaks" בשנת 2017 אמרו שהם עדיין היו מזכים את ג'קסון.
ההאשמות נגד ג'קסון בגיל התעללות מינית בילידים החלו עוד בשנת 1993 כאשר ג'קסון הואשם בהתעללות מינית בנער בן 13 בשם ג'ורדן צ'נדלר.
ההתעללות התרחשה לכאורה בביתו של ג'קסון בסנטה ברברה, קליפורניה.
בסופו של דבר המשפט הסתיים בכך שג'קסון הגיע להסכם פשרה בינו לבין הוריו של ג'ורדן כאשר במסגרת הסדר זה ג'קסון שילם 23 מיליון דולר, 5 מיליון דולר לכיסוי הוצאות משפטיות ועוד 18 מיליון דולר פיצוי לג'ורדן והוריו.
בנוסף החקירה המשטרתית נגד ג'קסון נסגרה עקב חוסר ראיות.
בשנת 2000 הכיר ג'קסון את גאווין ארוויזו, ילד חולה סרטן.
ג'קסון הכיר את ארוויזו דרך איש העסקים ג'יימי מסדה.
ג'קסון וארוויזו התיידדו וג'קסון הזמין את ארוויזו ומשפחתו לביתו בחוות נוורלנד ראנץ'.
ארוויזו הודה לג'קסון אשר עזר לו להיות שמח יותר בימים אלו בהם היה חולה בסרטן נאלץ לעבור טיפולים קשים.
אך לדברי ארוויזו לאחר כמה ביקורים בחוות נוורלנד ג'קסון הפסיק להתקשר אליו וארוויזו טען כי חש "נטוש".
אך בשנת 2002 ג'קסון חידש את הקשר עם ארוויזו כאשר הזמין אותו לקחת חלק בסרט דוקומנטרי שצולם עליו באותה תקופה.
בסרט הדוקומנטרי ג'קסון וארוויזו נראו מחזיקים ידיים.
בצילומים של הסרט נשאל ג'קסון על מהות הקשר בינו לבין ארוויזו אך ג'קסון הכחיש את העובדה כי הקשר הוא מיני.
ג'קסון טעם כי אכן יצא לו לישון במיטה עם מספר ילדים בעבר אך לא היה ביניהם שום דבר.
הסרט עורר סערה וגרם לאנשים רבים לקרוא להסרת המשמורת של ג'קסון מילדיו.
ג'קסון בתגובה כינה את הסרט "מטעה" ו"עיוות גס של האמת".
יוצר הסרט דחה את הטענות של ג'קסון וטען כי הדברים הוצגו כפי שהם היו.
השחקן מקולי קאלקין אשר היה ילד בתקופה בה הכיר את ג'קסון וג'קסון ציין בסרט את שמו כדוגמה לאחד הילדים שישן איתם טען כי אכן לא היה שום דבר מיני בינו לבין ג'קסון.
קאלקין טען כי הם סך הכל "שיחקו במשחקי וידאו" וכי חדר השינה של מייקל היה בן שתי קומות ולכן לא היה שום דבר אינטימי ובכך שישן בחדר השינה של ג'קסון.
פרקליט מחוז סנטה ברברה, תומאס ו.
סנדון ג'וניור יצא גם הוא להגנתו של ג'קסון וטען כי שינה עם ילד באותה מיטה ללא שום התנהגות פוגענית היא אינה עבירה על החוק.
גלוריה גרובר, נשיאת ארגון מניעת התעללות בילדים בקליפורניה לעומת זאת יצאה כנגד ג'קסון כאשר טענה כי העובדה שג'קסון ישן עם ילדים זרים באותה מיטה מעוררת דאגה וכי יש לראיין את הילדים איתם ג'קסון ישן.
אימו של ארוויזו לעומת זאת יצאה להגנתו של ג'קסון וטענה כי הסרט הוא אכן "עיוות גס של האמת".
כתוצאה מכך היא ביקשה ממשרד עורכי דין בלונדון להגיש תלונה לוועדת הטלוויזיה העצמאית אשר מפקחת על רשת ITV אשר הפיקה את הסרט.
מספר שבועות לאחר שידור הסרט התיעודי ערכה מחלקת שירותי ילדים ומשפחות בלוס אנג'לס חקירה ראשונית של ג'קסון וארוויזו אך גורם אנונימי הדליף לתקשורת כי ההמחלקה לא מצאה הוכחות מבוססות אשר מוכיחות כי ג'קסון עשה משהו לא הולם עם ארוויזו.
ביוני 2003, סנדון פתח מחדש את החקירה.
בחודשים יולי ואוגוסט הוא חקר את ארוויזו יחד עם אביו, אמו ואחיו.
בנובמבר סיפר ארוויזו למשטרה שג'קסון התעלל בו מספר פעמים בין ה -7 בפברואר ל-10 במרץ 2003, כאשר, לדברי ג'נט אימו ג'קסון החזיק את המשפחה בשבי בחוות נוורלנד.
ב-18 בנובמבר 2003 ערכה המשטרה חיפוש בחוות נוורלנד עם צו חיפוש.
באותו זמן ג'קסון וילדיו היו בלאס וגאס במסגרת צילומים של קליפ חדש.
ג'קסון נעצר ב-20 בנובמבר אך הוא שוחרר כעבור שעה לאחר ששילם ערבות בסך 3 מיליון דולר.
זמן קצר לאחר המעצר פרסם ג'קסון הודעה לפיה הטענות "מבוססות על שקר גדול".
בריאיון לתוכנית החדשות 60 דקות אמר ג'קסון כי המשטרה התעללה בו וטען כי פרקו לו את הכתף.
הוא אישר שוב את חפותו ואמר כי הוא נחוש בדעתו לא להסכים להסדר טיעון כפי שעשה בשנת 1993. באוגוסט 2004, פרקליטות היועץ המשפטי לממשלה בקליפורניה הגיעה למסקנה, לאחר חקירה עצמאית, כי ג'קסון לא טופל כמו שצריך ולא התייחסו אליו כאשר נלקח למעצר.
ב-18 בדצמבר 2003 הואשם ג'קסון בשבעה אישומים בגין התעללות בילדים ושני אישומים נוספים בגין מתן חומר משכר לצורך ביצוע עבירה.
ב-21 באפריל 2004, חבר מושבעים גדול האשים את ג'קסון בכמה אישומים נוספים בגין קשירת קשר על מנת לחטוף ילד, כליאת שווא וסחיטה.
ג'קסון הודה בהאשמות נגדו ב-30 באפריל.
בעקבות כך עמד בפניי האפשרות לקבל עונש של עד 18 שנות מאסר.
המשפט החל ב-28 בפברואר 2005 בבית המשפט של סנטה מריה, סנטה ברברה.
שופט מחוז סנטה ברברה, רודני מלוויל, ניהל את המשפט.
מלוויל, שניהל מערכת יחסים שנויה במחלוקת עם כלי התקשורת, אסר על מצלמות באולם המשפטים והוציא צו איסור פרסום משני הצדדים.
הוא עיכב את תהליך בחירת המושבעים למשך שלושה ימים בעוד ג'קסון אושפז, על פי הדיווחים כחולה בשפעת.
מלוויל אפשר לתובעים להציג עדויות על טענות קודמות נגד ג'קסון, כולל פרשת 1993, כדי לקבוע אם לג'קסון יש נטייה לבצע פשעים כאלה.
הפרקליטות קיוותה להראות שג'קסון עסק בדפוס של התעללות מינית עם בנים.
הם קראו לעדים לתאר תקריות קודמות, כולל התעללות לכאורה של ג'קסון בשנת 1993 בג'ורדן צ'נדלר.
הפרקליטות טענה שג'קסון השתמש בנוורלנד, על מנת לפתות ילדים להגיע לשם על ידי כך שהציג את זה כמקום של פנטזיה עם פארק שעשועים וממתקים ושיחד את הוריהם במתנות על מנת שיאפשרו לילדיהם להגיע לשם.
הפרקליטות גם אמרה כי כאשר ג'קסון צילם את הסרט התיועדי עליו הוא הכריח בכוח את משפחת ארוויזו להישאר בנוורלנד על מנת להשתתף בצילומי הסרט.
ב-10 במרץ, כשגאווין ארוויזו עמד להעיד, ג'קסון נעדר מבית המשפט.
השופט מלוויל הוציא צו מעצרו ואמר כי ערבותו של ג'קסון בסך 3 מיליון דולר תיפסל אם לא יגיע תוך שעה.
ג'קסון הגיע באיחור של שעה ועשר דקות ופרץ בבכי בבית המשפט.
הוא טען בריאיון לאחר מכן כי החליק במקלחת ונחבל בגופו.
באותו ריאיון גם טען כי המשפט המתמשך היה התקופה השפלה ביותר בחייו, והכחיש שמועות על בעיותיו הכלכליות, ואמר כי הם היו חלק מקמפיין הכפשה.
ב-1 במרץ עלה מרטין באשיר לשולחן העדים במטרה להראות את הסרט הדוקומנטרי שצילם על ג'קסון.
אם כי באשיר סירב לענות על שאלות הסנגורים.
ג'ייסון פרנסיה היה בן של אחת העובדות באחוזת נוורלנד.
פרנסיה טען כי ג'קסון התעלל בו מינית כאשר היה בן 7 ועד אשר היה בן 10 ובנוסף טען כי ג'קסון שיחד אותו על מנת שלא יספר לאף אחד את האמת.
פרנסיה טען כי הסיבה שלא התלונן במשטרה כי אימו הגיעה להסדק עם ג'קסון שמסגרתו ג'קסון שילם לאימו 2 מיליון דולר.
מאוחר יותר היא גם מכרה את הסיפורים שלה לצהובונים שונים.
בחקירה הנגדית, פרנסיה הודה כי בחקירה הראשונה שלו בשנת 1993 סיפר לבלשים שג'קסון לא התעלל בו.
לדבריו, הוא הכחיש שג'קסון נגע בו בצורה לא ראויה מכיוון שהוא לא רצה שיידעו על זה בבית הספר.
לדבריו, הוא עבר טיפולים פסיכולוגים עד גיל 18. אם כי ההגנה טענה שכל מה שאימו של פרנסיה רצתה זה בסך הכל כסף ולכן היא סחטה מג'קסון כסף ומכרה את הסיפורים שלה לצהובונים.
באפריל 2005 העיד ראלף צ'אקון, מאבטח לשעבר בחוות נוורלנד, כי ראה את ג'קסון מקיים יחסי מין עם ג'ורדן צ'נדלר בתחילת שנות ה-90. הוא גם תיאר כיצד ראה את ג'קסון מנשק את צ'נדלר בלהט ומניח את ידו על מפשעתו של צ'נדלר.
לדבריו, הוא לא דיווח למשטרה כי הוא חשב שלא יאמינו לו.
עוזרת לשעבר בחווה, אדריאן מקמאנוס, העידה כי ראתה את ג'קסון מנשק ילדים כולל את השחקן מקולי קאלקין כשהיה ילד, ותיארה את ג'קסון נוגע ברגלו ובישבנו של קולקין ובנוסף גם באיבר מינו.
אם כי קאלקין הכחיש את הטענות.
ההגנה ביקשה לדחות את העדויות של ראלף ואדריאן בטענה שהם מכרו את הסיפורים שלהם לצהובונים ולא דיווחו למשטרה.
בנוסף הם טענו כי במשפט בהתרחש ב-1993 אדריאן טענה ההפך רק אדריאן טענה כי שיקרה במשפט של 1993 כי היא חששה שג'קסון ידווח עליה לממונים שלה אם תגיד את האמת.
בנוסף ההגנה טענו כי ראלף ואדריאן תבעו את ג'קסון על פיטורין שלא כדין אך מאוחר יותר התגלה כי התביעה שלהם הייתה מרמה ושקרית וכי למעשה הם גנבו מביתו של ג'קסון פריטים בסך 50 אלף דולר.
אדריאן הודתה כי אכן גנבה ג'קסון רכוש בסך 35 אלף דולר.
בעקבות כך ההגנה טענה כי אדריאן וראלף הם רודפי בצע וכי לא ניתן לסמוך על עדותם.
דיילת במטוסו הפרטי של ג'קסון בשם קיקי פורנייה טענה כי היא לא ראתה את ג'קסון מבצע באחים ארוויזו מעשים מגונים אך לטענתה האחים התפרעו, טינפו את החדרים שלהם ואף אחיו של גאווין, סטאר איים עליה פעם אחת עם סכין.
בנוסף ציינה את העובדה כי הילדים היו שוהים בחדרו של ג'קסון לעיתים קרובות.
סינתיה בל, עוזרת נוספת בביתו של ג'קסון טענה כי ג'קסון לא נתן אלכוהול לילדים בחווה וגם כששתה אלכוהול לפניהם זה היה בפחיות של סודה על מנת שלא ייראו מה יש בפנים.
בל אמרה כי היא לא ראתה קים של מגזע פיזי בין ארוויזו לג'קסון אך הייתה פעם אחת ובה ג'קסון כרך את ידו סביב ארוויזו בזמן שהוא שמע מוזיקה.
אם כי גם היא העידה על התנהגות לא נעימה של ארביזו כאשר טענה כי היו לו דרישות תובעניות וכי נהג להתלונן על האוכל ולהתפרע במהלך הטיסות.
ג'יזס סאלאס, מנהל הבית לשעבר של חוות נוורלנד טען כי ראה את ג'קסון לעיתים קרובות שיכור או מסומם מתרופות מרשם.
בנוסף טען כי פעם ראה שלושה נערים יוצאים שיכורים ממרתף היינות של ג'קסון.
אם כי סאלאס גם אמר כי כאשר ג'קסון הזמין יין לחדרו הוא גם הזמין משקאות מוגזים לילדים שהיו בחדר.
בנוסף אחד מהמאבטחים של ג'קסון טען כי ראה את ג'קסון בחדר השינה שלו עם אחד הילדים אך השופט פסל עדות זו.
מי שעוד היה אמור להעיד הוא ג'ורדן צ'נדלר אך צ'נדלר עזב את ארצות הברית ונמנע מלהעיד וכתוצאה מכך העידה במקומו אימו ג'ון.
ג'ון טענה כי כאשר היא לא הרשתה לג'ורדן ולאחיו לישון בחדר השינה של ג'קסון ג'קסון התקשר אליה ואמר לה: "את לא בוטחת בי?
אנחנו משפחה, למה את עושה את זה?
אם כי צ'נדלר העידה כי לא חשדה שקרה משהו בין ג'ורדן לג'קסון וכי היא לעולם לא העידה שג'קסון הטריד את בנה.
רואו הייתה אשתו לשעבר של ג'קסון.
הפרקליטות טענה כי רו נאלצה להעיד בכפייה ב-2003 שהיא תומכת בג'קסון ולכן עדותה לא הייתה אמינה אז.
אך רו טענה כי היא הייתה להוטה לתמוך בג'קסון וכי אף אחד לא כפה עליה לתמוך בו.
ארוויזו טען כי ג'קסון נהג להגיש לו ולאחיו יין בפחיות סודה והראה להם פורנוגרפיה וחומרים מיניים אחרים.
בנוסף הוא טען שג'קסון שיפשפף את איבר מינו עד כדי שפיכה ואמר לו כי "אם גברים לא יאוננו הם יאנסו בחורות".
לאחר מכן ההגנה שאלה את ארוויזו האם סבתו אמרה לו להגיד את זה אך ארוויזו טען ש"הוא לא בטוח בדיוק מה סבתו אמרה לו".
בנוסף ארוויזו אישר את הטענות שכאשר מנהל בית הספר שלו שאל אותו אם ג'קסון התעלל בו הוא השיב בשלילה.
אחיו הצעיר של גאווין, סטאר, אמר כי הוא ראה את ג'קסון מתעלל פעמיים בגאווין.
הוא אמר אמר שג'קסון הציג את איבר מינו ואונן בפניהם בטענה שכולם עושים את זה ועודד אותם לעשות זאת גם.
סטאר העיד כי ג'קסון נתן להם אלכוהול, לפעמים בפחיות סודה, אותם כינה כ"מיץ ישו".
סטאר גם טען שג'קסון הראה להם תכנים פורנוגרפים במחשב שלו.
בחקירה הנגדית, עורך דינו של ג'קסון חקר את סטאר על מקרה שקרה בשנת 1998 ובו משפחתו תבעה את חברת ג'יי.סי.
פני לאחר שטענו כי הוכו על ידי מאבטחי החנות בחניון בטענה שהם הלכו בלי לשלם על הבגדים שלהם.
המשפחה קיבלה כתוצאה מהתביעה 75 אלף ליש"ט.
בנוסף עורך דינו של ג'קסון שאל את סטאר לגביי גירושיהם של הוריו.
הוא, אחיו ואימו טענו כי דייוויד סטאר, אב המשפחה, נהג להתעלל בהם פיזית במשך 17 שנים.
אז בהצהרה שנתן בשנת 2000 טען סטאר כי אביו ואימו לעולם לא רבו.
סטאר הודה כי שיקר בהצהרה וכתוצאה מכך עדותו נפסלה מכיוון שהוגדרה כלא אמינה.
בנוסף לכך עדותו של סטאר נפסלה לאחר שסטאר טען כי התקרית עם הפורנוגרפיה באינטרנט קרתה באוגוסט 2003 אך למעשה המשפחה לא ביקרה בחוות נוורלנד מאז מרץ 2003.
גם ג'נט ארוויזו, אימם של סטאר וגאווין, נקראה להעיד אך ההגנה טענה כי עדותה לא אמינה לאור העובדה כי לג'נט הייתה היסטורייה שסבבה סבב עדויות שקר ומקרי הונאה.
ג'נט אכן הודתה כי שיקרה בעדות שנתנה במסגרת התביעה הקודמת.
בנוסף ההגנה רצתה לזמן מומחה לנושאי אלימות במשפחה על מנת להוכיח כי ג'נט שיקרה לגביי העובדה שהוכתה על ידי בעלה אך השופט לא אפשר זאת בטענה שזה לא היה רלוונטי.
ההגנה גם הציגה עדויות לכך שג'נט ביצעה הונאת רווחה שבגינה הורשעה מאוחר יותר.
בנוסף ההגנה הביאה עובדת רווחה שטענה כי ג'נט לא חשפה את פרטי ההסדר מול ג'י.
סי פני ועורך דין העיד כי למעשה החבלות שהיו על גופה של ג'נט היו מבעלה דאז ולא מהמאבטחים של ג'יי.סי פני ושככל הנראה ג'נט שיקרה בשביל לזכות בכספי התביעה.
עורכת העיתון "Mid Valley News" טענה כי גם היא הונתה על ידי ג'נט בכך שג'נט גרמה לה לכתוב בעיתון סיפור שקרי לגביי המצב בריאותי של גאווין.
בנוסף עדין אחרים מההגנה הראו הוכחות כי ג'נט הוציאה כסף על קניות בזמן שטענה כי ג'קסון החזיק אותה בכפייה בביתו.
גיסתה של ג'נט העידה גם וטענה כי היא הציעה לג'נט לערוך קמפיין לתרומות דם למען גאווין אך ג'נט קיללה אותה ודחתה את ההצעה.
בסופו של דבר לאור דברים אלו השופט הגדיר את עדותה של ג'נט כלא מספקת ואף טענו כי שפת הגוף שלה הייתה חשודה גם כן.
לדבריי הסנגורית של ג'קסון סוזן יו, הם הכינו 500 עדים בתיק.
קאלקין העיד כי חלק מיטה עם ג'קסון 12 פעמים או יותר כאשר היה בן 9 ועד אשר היה בן 14 אך הוא טען כי ג'קסון לעולם לא התעלל בו מינית והוא מעולם לא ראה את ג'קסון מתנהג בצורה לא תקינה.
וויד רובסון, כוכב לעזוב את נוורלנד העיד באותה תקופה כי ישן בחדר השינה של ג'קסון מספר פעמים אך לעולם לא הוטרד.
לטענתו הם שיחקו במשחקי וידאו, צפו בסרטים, דיברו וכו'.
בארנס פגש את ג'קסון לראשונה בגיל חמש כשג'קסון נסע לאוסטרליה באחד מסיבובי ההופעות שלו.
הוא טען כי ישן בחדר השינה של ג'קסון לפחות 10 פעמים אך טען כי ג'קסון לא עשה שום דבר פסול.
השחקן ג'ורג' לופז אשר תרם כסף לגאווין טען כי לדעתו אב המשפחה היה מעוניין יותר בכסף מאשר לעזור לבנו.
עם הזמן דרישות האב נהיו תובעניות יותר וכתוצאה מכך הוא ניתק קשר עם המשפחה.
לופז גם סיפר כי האב האשים אותו בגניבת 300 דולר מהארנק של גאווין.
המנחה, ג'יי לנו, טען כי עשה שיחות בחינם עם ילדים חולי סרטן וכאשר עשה זאת התחיל לקבל הודעות קוליות מגאווין.
בהודעות הקוליות גאווין אמר ללנו כי הוא "הגיבור שלו".
אך לנו טען כי ההודעות הקוליות נראו לו חשודות, טענה שחזר עליה גם בחקירות המשטרתיות.
בנוסף טען לנו כי באחד מהשיחות שלו עם גאווין הוא שמע קול ברקע אך לא זיהה את הקול ולא שמע מה הקול אמר.
ההגנה טענה כי זו הייתה ג'נט שאמרה לו מה לומר.
אם כי לנו טען שהמשפחה לעולם לא ביקשה ממנו כסף.
הקומיקאי כריס טאקר טען כי תרם למשפחה מתנות וכסף אך הוא טען כי המשפחה ציפתה ממנו ליותר מדי וניצלה אותו.
בנוסף הוא טען כי הזהיר את ג'קסון מפניי המשפחה וכינה אותם כערמומיים.
התביעה ניסתה להביא כראייה את ההסדר שנעשה בשנת 1994. במסגרת ההסדר ג'קסון שילם 23 מיליון דולר למשפחת צ'נדלר כפיצוי על ההתעללות המינית של ג'קסון בג'ורדן.
התביעה טענה כי התשלום של ג'קסון הייתה בעצם מעין הודאה באשמה.
ההגנה לעומת זאת טענה כי חברת הביטוח של ג'קסון שילמה את הכסף והיא זו שגם ניהלה את המשא ומתן על הסכום.
בנוסף ההגנה טענה כי ג'קסון לעולם לא הודה באשמה באופן מפורש כי אחרת זה היה מפר את חוק הביטוח בקליפורניה.
בסופו של דבר הראייה נפסלה והשופט טען שההסדר שעשו משפחת צ'נדלר היה "לא רלוונטי ודלקתי".
חבר המושבעים דן במשך 32 שעות מצטברות שהתפרסו על פניי שבוע.
לאחר מכן 9 מושבעים הצביעו בעד ג'קסון ואילו 3 בלבד הצביעו נגדו.
בתגובה לכך אחד מחבר המושבעים אמר: "ציפינו לראיות טובות יותר, משהו שהיה קצת יותר משכנע.
זה פשוט לא היה שם".
גם מנהל חבר המושבעים הגיב לפסק הדין כאשר אמר: "הסתכלנו על כל הראיות והסתכלנו על מייקל ג'קסון ואחד הדברים הראשונים שהחלטנו הוא שאנחנו צריכים להסתכל עליו רק כאדם אחר ולא מפורסם".
גם חבר השופטים הגיב לפסק הדין כאשר אמרו כי טענות התביעה היו חלשות וכי ציר הזמן היה בעייתי מכיוון שהרבה מהטענות על התעללות היו לאחר שידור הסרט הדוקומנטרי.
מושבע נוסף אמר כי גם הוא חשב שג'נט לא הייתה אמינה ושהיא מומחית להונאות.
המשפט משך תשומת לב תקשורתית בינלאומית, וכמה פרשנים הגדירו אותו כקרקס תקשורתי.
כאשר התפרסמה הידיעה על הפשיטה על ביתו של ג'קסון, ערוצים רבים החלו לסקר את הפרשה לאורך על שעות היממה במגוון ערוצים ובמגוון רשתות שידור כמו CBS, ABC ו-NBC.
התקשורת סיקרה את בריאותו, את לבושו ואת התנהגותו של ג'קסון, למשל כאשר זינק על גבי מכונית ונופף למעריצים.
ו-Sky TV שיתפו פעולה על מנת להפיק קטעי שחזור מהמשפט, ששודרו מדי יום.
השחזור השתמש בשחקנים דומים, כאשר השחקן אדוארד מוס שיחק את ג'קסון.
בשנת 2010 כתב העיתונאי הבריטי צ'ארלס תומסון מאמר ב-הפינגטון פוסט ובו תיאר את המשפט כ"אחד הפרקים המבישים ביותר בהיסטוריה העיתונאית".
בנוסף הוא כתב: "אין שליטה ...
כמות התעמולה, ההטיה, העיוות והמידע המוטעה היא כמעט בלתי מובנת".
לוקה נסקוביץ, עיתונאי נוסף מהפינגטון פוסט גם מתח ביקורת על יחס התקשורת כלפיי המקרה כאשר התקשורת הייתה מוטה לרעתו של ג'קסון וכי כל מה שהתקשורת ניסתה להציג הם רק דברים גרועים, שליליים וכאוטים.
הוא תקף באופן ספציפי את הוליווד ריפורטר כאשר טען כי במשך שבועיים הם בחרו שלא לדווח על שום דבר שנאמר או נעשה מצד ההגנה.
בעקבות המשפט ג'קסון אמר כי כבר לא יאפשר לאנשים להיכנס לחדרו ולא יאפשר לאנשים להיכנס לחייו.
הוא טען כי הוא הפך למטרה שבעזרתה אנשים משיגים כסף או בונים את הקריירה שלהם.
לאחר המשפט ג'קסון עבר להתגורר במפרץ הפרסי של בחריין כאורח של שייח עבדולה ולא חזר לעולם לחוות נוורלנד אם כי במותו היה באותו הזמן בביתו בלוס אנג'לס.
גם בתקופת המשפט הוא לא התגורר בארצות הברית אלא באירלנד.
לאחר מותו מרטין באשיר אמר לחדשות ABC שמעולם לא ראה את ג'קסון גורם לעוול כלשהו: "אף על פי שאורח חייו היה קצת לא שגרתי, אני לא מאמין שהוא ביצע מעשים פליליים".
לאחר מותו גם פורסמו קבצים מתוך החקירה של ה-FBI ובהם היה רשום שלא נמצאו הוכחות להרשעתו.
בשנת 2013 הגיש וויד רובסון תביעה על סך 1.5 מיליארד דולר נגד מחזיקי הרכוש וכספו של ג'קסון וטען כי אף על פי שהעיד במשפט ההפך, ג'קסון התעלל בו במשך 7 שנים כאשר היה ילד.
במאי 2015 השופט המטפל בתיק דחה את הבקשה בעקבות חוק ההתיישנות.
ב-2017 הגיש רובסון תביעה נוספת כנגד התאגידים של ג'קסון אך השופט שטיפל בתביעה טען כי לא ניתן להאשים את התאגידים של ג'קסון במה שקרה ולכן התביעה נדחתה.
בשנת 2014 אדם בשם ג'יימס סאפצ'וק הגיש גם הוא תביעה כנגד התאגידים של ג'קסון.
בדומה לרובסון גם סאפצ'וק העיד בעד ג'קסון במשפט של 2005 אך טען כי לא הבין בהתחלה שעבר התעללות והבין זאת רק לאחר ששמע את העדות של רובסון.
הוא טען כי הוא עבר יותר מ-100 מקרי התעללות ב-4 שנים אך באותה תקופה לא ראה את זה כהתעללות אלא כאהבה.
גם תביעה זו נדחתה במסגרת חוק ההתיישנות.
בשנת 2019 יצא לאור הסרט לעזוב את נוורלנד אשר מתעד את סיפורם של סאפצ'וק ורובסון.
הסרט עורר סערה רבה ובעקבותיו תחנות רדיו החרימו את שיריו של ג'קסון ואף MTV הסירה את שמו של ג'קסון מהפרס מפעל חיים שלהם.
בינואר 2020 הגיעו רובסון וסאפצ'וק ערעורים על תביעותיהם כנגד התאגידים של ג'קסון בשל הרחבת חוק ההתיישנות.
באוקטובר 2020 השופטת הממונה על המקרה דחתה את תביעתו של סאפצ'וק מכיוון שגם היא לא מצאה קשר בין התאגידים לבין המקרה.
באפריל 2021 גם תביעתו של רובסון נדחתה מאותה סיבה אך עורכי דינו של רובסון אמרו כי הם יגישו ערעור על פסק הדין.
מדינת קליפורניה נגד מארי (ידוע גם בשמות "העם נגד מארי" או "אנשי מדינת קליפורניה נגד קונרד רוברט מארי") הוא משפט פלילי אמריקאי שנערך כנגד הרופא האישי של מייקל ג'קסון קונרד מארי שהואשם במותו של הזמר בשוגג לאחר שנקבע כי סיבת מותו של הזמר היה ממנת יתר של פרופופול.
המשפט החל ב-27 בספטמבר 2011 בבית המשפט העליון המחוזי של לוס אנג'לס, קליפורניה.
המשפט תועד בטלוויזיה והשופט אשר ניהל את המשפט היה מייקל פסטור.
ב-7 בנובמבר אותה שנה הגיע פסטור להכרעה בפסק הדין ומצא את מארי אשם.
התובעים בתיק היו סגני התובע המחוזי בלוס אנג'לס דייוויד וולגרן ודבורה ברזיל ואילו הסנגורים במשפט היו אדוארד צ'רנוף, מת'יו אלפורד, ג'יי מייקל פלנגן ונארג גורג'יאן.
הסנגורים טענו כי טען שג'קסון, שהיה עייף ותחת לחץ מחזרות, נטל שמונה טבליות של לוראזפאם ובנוסף הם טענו כי כאשר ד"ר מארי יצא מהחדר ג'קסון נטל בעצמו מנה של פרופופול שעם הלוראזפאם בעצם נגרם מותו של ג'קסון.
בנוסף הסנגורים הציגו הוכחות כי ג'קסון בילה עם מארי לפחות שישה לילות בשבוע בהם התחנן בפניו שייתן לו תרופות חזקות מספיק בשביל להרדים אותו.
מארי אמר לרשויות שג'קסון להוט במיוחד לקבל פרופופול, כשתרופות הרגעה עוצמתיות אחרות לא הצליחו להרגיע אותו.
העדויות הצביעו על כך שפרופופול, בשילוב עם תרופות אחרות במערכת של ג'קסון, מילאו את תפקיד המפתח במותו.
בשנת 2011, חבר המושבעים מצא את מארי אשם לאחר כשמונה שעות של דיון, והוא נידון לארבע שנות מאסר, אך שוחרר לאחר שנה ו-11 חודשים עקב התנהגות טובה וגם בגלל אסירים נוספים שהיו צריכים להיכנס לכלא.
27 בספטמבר 2011, היום הראשון
המשפט נפתח עם הצהרות מצד שני הצדדים.
לאחר מכן השופט צפה בתצלום של ג'קסון שוכב על אלונקה לאחר שכבר הוכרז כמת.
לאחר מכן חבר המושבעים האזין לקלטת בה אמר ג'קסון דברים אחרונים לפניי מותו.
עורך דינו של מארי אמר לבית המשפט שמארי אינו אשם במותו של ג'קסון, שג'קסון נטל מנת תרופות שהרגה אותו כל כך מהר שג'קסון "אפילו לא הספיק לעצום את עיניו".
"מה שקרה במהלך הזמן הזה הוא שהמעשים והמחדלים של הרופא האישי של מייקל ג'קסון קונרד מארי הובילו ישירות למותו בטרם עת בגיל 50", אמר התובע וולגרן.
"האמון השגוי הזה בידו של קונרד מארי הוא הגורם למותו של מייקל ג'קסון".
לאחר דברים אלו העד הראשון, קני אורטגה, זומן להעיד.
מייקל ווליאמס, עוזרו האישי של ג'קסון עלה להעיד.
29 בספטמבר 2011, היום השלישי
שני חברים לשעבר בצוות של ג'קסון, שומר הראש אלברטו אלוורז והשף קאי צ'ייס, עלו לדוכן העדים.
אלוורז היה האדם הראשון שנכנס לחדר השינה של ג'קסון לאחר שמארי הפעיל את האזעקה.
הוא ציין שמארי ביקש ממנו להניח בקבוקונים מהארון שליד המיטה של ג'קסון בשקית ולהביא לו בקבוק המכיל תמיסת IV (תמיסה המכילה מלח) ובקבוק נוסף שנראה לפי אלוורז כמו בקבור פרופופול לפניי שהתקשר לאמבולנס.
30 בספטמבר 2011, היום הרביעי
עדים נוספים נקראו לדוכן העדים.
בוב ג'ונסון, הבעלים של חברה המייצרת מדי דופק, העיד ראשון.
העד הבא היה מטופל לשעבר של שמארי, רוברט ראסל מלאס וגאס.
העד השלישי היה הפרמדיק הראשון שנכנס לביתו ולחדר השינה של ג'קסון, ריצ'רד סניף.
העד הרביעי היה הפרמדיק מרטין בלונט.
ד"ר רישל קופר, רופאה בחדר מיון במרכז הרפואי UCLA, העידה לאחר מכן.
על אף שלא נקבע מותו עד זמן מה לאחר שהגיעו לבית החולים (14:26), הפרמדיקים מעולם לא ראו סימני חיים מהרגע שבו נכנסו לראשונה לחדר השינה של ג'קסון (12:26).
3 באוקטובר 2011, היום החמישי
קופר המשיכה להעיד, היא דיברה על פעולות ההחייאה שנעשו על מנת להציל את ג'קסון ודיברה על התרופות שניתנו על מנת לעשות פעולות אלו אשר ביניהם היו וזופרסין, אטרופין ודופמין.
בנוסף היא טענה כי מהרגע שג'קסון נמצא ועד הרגע בו הוכרז מותו צוות ההחייאה לחץ על החזה שלו ואף נעשה שימוש בצינור אנדוטרכיאלי.
קופר העיד כי ג'קסון מת קלינית עם הגעתו לבית החולים, וכי מארי אמר לה שנתן לג'קסון 2 מ"ג של לוראזפאם מתישהו מוקדם יותר באותו יום, ואז עוד 2 מ"ג, מה שגרם לג'קסון ללקות בדום לב.
במהלך החקירה הנגדית, נשאלה קופר על השפעתו של פרופופול כחומר הרגעה.
לדבריה המנה ההתחלתית המומלצת לנתינת התרופה היא מיליגרם ואת המנה מזריקים לזרוע של החולה.
היא אמרה כי התהליך מתרחש בין דקה לדקה וחצי וכי הצוות מפקח כל הזמן על המטופל.
בנוסף היא אמרה כי מהרגע שבו ניתנת התרופה לוקח לה כ-10 דקות להשפיע.
כשנשאלה מה תהיה ההשפעה של "25 מ"ג במשך 3–5 דקות" על מטופל, היא השיבה שהיא לא מצפה שתהיה לכך השפעה.
כשנשאלה לגבי מתן פרופופול באמצעות טפטוף IV, היא אמרה שזה קורה רק אם המטופל עובר אינטובציה והאפקט הרצוי הוא הרגעה עמוקה.
ליד חבר המושבעים היו עובדים של חברות AT&T ו-Sprint Corporation אשר הדריכו את המושבעים כיצד להוריד את רשומים מהטלפון של מארי מיום מותו של ג'קסון.
ד"ר טאו נגוין קרדיולוג מהמרכז הרפואי של UCLA, העידה שהיא התבקשה באותו יום כדי לעזור בטיפול ב"מטופל V.I.P בשם מייקל ג'קסון".
היא התרשמה שהמטופל "מקודד", כלומר עבר החייאה שהצליחה חלקית.
עוד היא העידה שכאשר מארי הגיע לבית החולים, הוא היה "מיואש והרוס", והוא אמר לצוות: "אל תוותרו בקלות, נסו להציל את חייו".
בהמשך היא דיבר העל ההשפעה של לוראזפאם, התרופה שלטענת מארי התחילה את דום הלב של ג'קסון.
לדבריה התרופה כי התרופה מיועדת להרגעה אך היא גם גורמת להירדמות ולדום נשימה.
בחקירה הנגדית היא נשאלה האם התרופה מיועדת גם לאנשים הסובלים מנדודי שינה והיא ענתה בחיוב.
לאחר מכן היא המשיכה לדבר על פלומאזניל.
היא טענה כי תרופה זו היא נגד תרופותת אטיבן.
היא טענה כי תרופו אטיבן יכולות לגרום למטופל לדיבור מעורפל אבל פרופופול לא.
היא המשיכה ואמרה כי פרופופול זוהי תרופה שניתנת לשימוש רק בבית חולים ביחידה לטיפול נמרץ או בחדר פרוצדורות וכי התרופה ניתנת על ידי צוות מומחים אשר כולל בין היתר רופא מרדים.
בנוסף היא אמרה כי במהלך הפרוצדורה נדרשת בהישג יד גם עגלת החייאה והליך ניטור.
4 באוקטובר 2011, היום השישי
סטייסי ראגלס, מישל בלה וסייד אדינג, שכל אחד מהם היה בקשר עם מארי ב-25 ביוני 2009, העידו על מערכות היחסים שלהן עימו.
אנדינג, מי שנחשבת לאדם שמארי דיבר איתו כשהבחין שג'קסון לא נושם טענה כי היא שמעה במהלך השיחה שיעול ומלמול שלא הפסיק במשך 3–4 דקות.
בת זוגו של מארי ניקול אלוורז העידה גם היא במשפט.
אלוורז הייתה האדם שמארי התקשר אליו כשהיה באמבולנס עם ג'קסון והוא הופיע בדירתה מאוחר יותר באותו הערב.
טים לופז, המועסק בשירותי המרקחת "אפליד", יצר קשר עם מארי בנוגע לרכישות של פרופופול ובנוקווין.
הוא העיד על הזמנות שהוציא מאריי עבור פרופופול ועבור קרם בנוקווין, לשימוש בטיפול במחלת הוויטיליגו, מאפריל עד יוני 2009 (225 בקבוקונים בסך הכל).
הזמנות הפרופפול של מאריי נותבו דרך משרדו בלאס וגאס ולאחר מכן נשלחו לדירתו של אלווארז בלוס אנג'לס.
הוא גם הזמין כמויות הולכות וגדלות של פרופופול ככל שחלף הזמן.
5 באוקטובר 2011, היום השביעי
סאלי הירשברג, עובדת שירות לקוחות ומכירות של חברת "Seacoast Medical", מפיצת תרופות באומהה, נברסקה, נקראה לראשונה לדוכן.
העדות כללה פרטים על התנהלותו של מארי עם המשרד: הוא פתח חשבון בדצמבר 2006; הזמין פריטים רפואיים שונים במהלך אפריל 2009, כולל סט IV; וביטל הזמנה לאיסוף שתן ב-26 ביוני 2009. הירשבג העידה בחקירה הנגדית כי הזמנת פריטים אלו הם אינם חריגים עבור רופא המתמחה בטיפול קרדיווסקולרי.
סטיבן מרקס, בוחן לזיהוי פלילי בתחום המחשבים שעבד עבור ה-המנהל לאכיפת הסמים בווירג'יניה במהלך יוני 2009, העיד לאחר מכן.
הוא ביצע ניתוח של האייפון של מארי וחילץ ממנו צילומי מסך, מיילים והקלטות.
המיילים התייחסו להערות רפואיות בכתב יד עבור החולים עומאר ארנולד ופול פארנס, שהם היו שני השמות שג'קסון השתמש בהם תחת טיפולו של מארי.
בנוסף הוצגו גם הודעות דוא"ל הנוגעות לביטוח של ג'קסון בזמן שהותו בלונדון.
חברת הביטוח אישרה כי מארי היה הרופא היחיד של ג'קסון מאז 2006, וכי הם רצו דיווחים ותיעוד רפואי מעמיק מאוד ובדיקה של ג'קסון במהלך החזרות לפני שהסכימו לבטח אותו.
אם כי ככל הנראה ג'קסון סירב לאשר לשלוח את התיעוד הרפואי שלו.
במהלך העדות הושמעה הקלטה של שיחה בין מארי לג'קסון מה-10 במאי 2009. בהקלטה ג'קסון דיבר על ריפוי העולם ועזרה לילדים כיוון שלא הייתה לו ילדות, בדיבור מעורפל, כמעט בלתי מובן.
ההקלטה הסתיימה בשאלה של מארי: "אתה בסדר?" ועם תשובתו של ג'קסון "אני ישן".
הבאה לתת עדות הייתה אליסה פליק, חוקרת מקרי מוות במחוז לוס אנג'לס בשמונה השנים האחרונות.
תפקידיה כוללים חקירת מקרי מוות (טבעי/התאבדות/רצח) ועבודה עם גורמים רפואיים כדי לקבוע את סיבות המוות.
פליק הלכה למרכז הרפואי של UCLA בשעה 17:20 ב-25 ביוני 2009, כדי לבחון את גופתו של ג'קסון ולקבל מידע על מותו.
היא בדקה את הגופה בחדר פרטי וכן הערות ותצלומים וחיפשה פצעים/פציעות חיצוניות; כל סימן אשר יעיד על סיבת המוות.
היא לקחה ארבעה בקבוקוני דמו של ג'קסון לבדיקת רעילות והלכה לביתו של ג'קסון כדי לבצע חקירה במקום.
בעודה בחדר השינה של ג'קסון, היא מצאה בקבוק פרופופול ריק של 20 מ"ל ובקבוק פלומאזניל ריק של 5 מ"ל על הרצפה ליד השידה שליד המיטה.
היא גם גילתה תרופות מרשם אחרות, כגון דיאזפאם, לורזפאם וטמסולוזין (פלומקס), בקבוק אחד שנרשם לג'קסון וכמה תרופות שנרשמו על ידי אלן מצגר.
תרופות נוספות שנמצאו היו בנוקווין, הידרוקינון, לידוקאין ומכל חמצן ליד המיטה.
ציוד רפואי שכלל פדים לאלכוהול, מזרק 10 סמ"ק ללא המחט, צנתר IV על הרצפה מתחת למנשם ידני, בקבוק אספירין, קופסת מזרקים, קטטרים, קנקן שתן ומוט IV עם שקית מלח וצינור עטוף מעליו נמצאו גם הם.
בנוסף גם השקית עם המלחים באותה קרועה ובקבוק פרופופול כמעט ריק היו גם הם בפנים.
בנוסף תכולת השקית גם כללה תיק קטן שבתוכו היו עוד בקבוקי של 100 מ"ל ו-20 מ"ל מלאים ברמות שונות כאשר חלקם פתוחים וחלקם סגורים וזה בנוסף לבקבוקים עם לוראזפאם, פלומאזניל, לידוקאין ובנוקווין וכרטיסי ביקור של מארי.
6 באוקטובר 2011, היום השמיני
פליק מאשרת שוב מספר מהדברים שהיו ליד מיטתו של ג'קסון.
בנוסף גם ההגנה עימתה את פליק עם מספר דברים שהיא ציינה שמצאה אך לא תיעדה אותם בכתב.