tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפחתו עלתה במרץ 1956 ושוכנה במושב דבורה שבחבל תענך.
בתחילה התפרנסה משפחתו מעבודות דחק בהן עסקו אביו ואחיו הגדולים, ולאחר מכן החלו לעסוק בחקלאות.
עד לכיתה ח' למד שטרית בבית הספר המקומי ששירת את שלושת ישובי התענך.
לקראת התיכון זומן לבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים, שם עשה את שנות התיכון בתנאי פנימייה.
לאחר שסיים את התיכון, התגייס לצה"ל בפברואר 1970 (גיל 17) והתנדב לחטיבת הצנחנים.
שטרית שובץ לגדוד 202, שם עבר את מסלול ההכשרה כלוחם שארך 14 חודשים, ובסיומו יצא בזימון ישיר לקורס קצינים.
לאחר קורס הקצינים עבר קורס מרגמות והוצב בגדודו כמפקד מחלקת (מ"מ) המרגמות.
בעת היותו מפקד המחלקה זכתה מחלקתו בתואר המחלקה המצטיינת בחטיבת הצנחנים.
לאחר סיום תפקיד המ"מ מונה לסגן מפקד הפלוגה (סמ"פ) המסייעת (בפיקודו של זאב זכרין), ולאחר מכן עבר להיות סמ"פ פלוגה ג' תחת פיקודו של דורון אלמוג.
כסגנו של אלמוג השתתף בפברואר 1973 במבצע ברדס 54–55. באוגוסט 1973 קיבל דורון רובין את הפיקוד על הגדוד, ומינה את שטרית לקצין המבצעים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים חודשיים לאחר מכן נשלח הגדוד לסיני ולחם בקרבות החזית המצרית.
שטרית לחם עם הגדוד בקרב ואדי מבעוק ובגדה המערבית של תעלת סואץ.
בנובמבר 1973 חזר הגדוד לסיני וערך אימון חורף, שטרית הועלה לדרגת סרן, ולאחר האימון יצא לקורס מפקדי פלוגות.
לאחר סיום הקורס חזר לגדוד, אך המג"ד החדש (אסף חפץ) לא מינה אותו לתפקיד מ"פ ושטרית בחר לסיים את שירות הקבע.
בשירות המילואים מונה שטרית למפקד פלוגה בחטיבה 525. במהלך שירות המילואים הקים בחטיבה שתי פלוגות עורב, ומונה לסגן מפקד גדוד 806. סיים את שירות המילואים בדרגת רב-סרן.
חלק ניכר משירות המילואים שלו עשה במהלך לימודיו האקדמיים.
לאחר שחרורו מצה"ל החליט שטרית ללמוד אדריכלות, אולם תעודת הבגרות שהייתה ברשותו במקצועות הומניים לא אפשרה קבלתו.
שטרית הצטרף למכינה שארכה 9 חודשים, ובסופה נבחן בהצלחה והתקבל ללימודי אדריכלות בטכניון.
בתום 5 שנות לימודים אותן סיים בהצטיינות הוסמך במדעים, אדריכלות ותכנון ערים (1980).
מיד לאחר סיום לימודיו בטכניון קיבל מלגה ללימודים באוניברסיטת הרווארד, שם סיים בהצטיינות תואר שני באדריכלות ביוני 1982.
במהלך לימודיו בטכניון עבד שטרית במשרדו של האדריכל הירושלמי אריה רחמימוב.
לאחר תום לימודיו התמחה שלוש שנים במשרדו של משה ספדיה בבוסטון, ועם תום התמחותו עבר לנהל את משרדו של ספדיה בירושלים, ולאחר מכן הפך לשותפו במשרד.
ב-1991 עזב את ספדיה ופתח משרד פרטי ביפו.
בית עיריית קריית גת, מרכז כיכר העיר
בית דניאל - מרכז התנועה הרפורמית, יפו
בתחילת 2001 מונה שטרית למהנדס העיר ירושלים.
במהלך כהונתו קידם תוכנית מתאר לירושלים, היה אחראי לעיצוב קו הרכבת הקלה בירושלים, והיה מעורב גם בפרויקט גשר המיתרים ובתכנון מוזיאון הסובלנות, שני פרויקטים שנויים במחלוקת.
שטרית התעמת עם הארגונים הירוקים בעניין התוכנית לבניה במערב העיר - תוכנית ספדיה, שבוטלה בסופו של דבר, והתוכנית לבנייה בעמק הצבאים, שאף היא בוטלה.
בעת כהונתו קבע שלוש מטרות אסטרטגיות לתוכנית המתאר של ירושלים - הגדלת היחס בין יחידות דיור לשטח בעיר, מ-4–5 יחידות לדונם בממוצע לכ-8 יחידות דיור לדונם.
הרחבת השכונות הקיימות על ידי פרויקטים של התחדשות עירונית, ובניית שכונות חדשות.
עוד קבע שהבנייה החדשה תתבצע בשני מוקדים - שכונת הר חומה ואזור מרכז העיר.
בשנת 2004 הורה על הריסת בתי פלסטינים שנבנו ללא אישורי בנייה בשכונת סילוואן, וקידם תוכנית להפוך את המתחם לפארק לאומי שיתחבר למתחם היהודי בעיר דוד.
שטרית סיים את תפקידו בשנת 2006.
בחודש אפריל 2010 הוזכר שמו של שטרית כמי שלכאורה קיבל שוחד לצורך קידום מיזם הבנייה "הולילנד".
על פי החשדות, שולמו לשטרית סך של 1,309,210 שקלים לצורך צמצום חובותיו לבנקים בנוסף לסכומים נוספים ששולמו במזומן.
בתמורה לשוחד זה נחשד כי לכאורה אישר חריגות במיזם בניגוד לנהלים ולתקנות.
שטרית הורשע בבית המשפט המחוזי ונגזרו עליו 9 שנות מאסר מתוכן 7 בפועל.
ערעורו על הכרעת הדין נדחה.
ערעורו על גזר הדין הביא להקטנת הקנס שהוטל עליו ל-850,000 ש"ח.
במרץ 2020 שוחרר ממאסרו ופתח משרד אדריכלות בממילא בירושלים.
במהלך לימודיו במכינה נישא לחוה לבית ליפשיץ אותה הכיר במהלך שירותו הצבאי, שלמדה עמו במכינה ולאחר מכן בטכניון.
מחוה נולדו לו שני בנים, נווה ומתן.
בתחילת שנות ה-90 התגרשו, ושטרית התחתן בשנית עם יפעה ונדברג אותה הכיר במהלך לימודיו בתיכון בויאר, לשניים בת בשם מור.
בהמשך נפרד גם מיפעה, ומשנת 2012 נמצא בזוגיות עם שלומית אלנתן.
אורי רם (נולד ב-25 בפברואר 1950) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה, ואחד המייסדים וההוגים הבולטים של האסכולה הביקורתית במדעי החברה ובסוציולוגיה בישראל.
בין 2009 ל-2012 כיהן כראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 2016–2018 כיהן כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית.
אורי רם גדל בנעוריו בחיפה בסביבה חברתית המזוהה עם "תנועת העבודה", אך תמך במפלגתו של אורי אבנרי והתעניין ברעיונות של התנועה השמית והכנענית.
הוא נמנה עם מייסדי תנועת של"י ואחר כך תנועת יש גבול (ב-1982 ריצה עונש מאסר בכלא צבאי על סירוב לשרת בשטחים ובלבנון) והיה פעיל בארגון "שטח משוחרר" ובתנועת גוש שלום.
הוא חבר בוועד המנהל של עמותת מרכז אדוה.
את לימודי התואר הראשון עשה באוניברסיטת חיפה בפילוסופיה ובסוציולוגיה ואת לימודי התואר שני עשה בהיסטוריה כללית ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
התזה שלו הייתה בסוציולוגיה של הידע ועסקה בהיסטוריוגרפיה מרקסיסטית בבריטניה בשנות החמישים והשישים.
הוא למד לתואר שני נוסף בסוציולוגיה ובהיסטוריה באוניברסיטת ניו סקול בניו יורק, שם גם עשה את הדוקטורט.
נושא הדיסרטציה שלו היה ההיסטוריה של המגמות הרעיונות בסוציולוגיה בישראל מ-1948 עד שנות התשעים (קיבל תואר ד"ר ב-1992).
המרצים שהשפיעו עליו במהלך לימודיו בישראל כוללים את שלמה סבירסקי (מרקסיזם והחברה הישראלית), שולמית וולקוב (היסטוריה חברתית) ויהודה אלקנה (היסטוריה).
בניו סקול היה תלמיד של , ואחרים.
כן הושפע ממורים כמו , איירה כצנלסון (Katznelson) ואריק הובסבאום.
בשנת 2008 זכה רם בפרס ע"ש יונתן שפירא לשנת 2008 מטעם האגודה ללימודי ישראל עבור הספר הטוב ביותר בחקר ישראל, "הגלובליזציה של ישראל: מק'וורלד בתל אביב, ג'יהאד בירושלים".
בשנת 2011 הוענק לרם תואר הכבוד Distinguished Alumni מטעם אוניברסיטת ניו סקול בניו יורק שבה עשה את לימודי הדוקטורט.
בינואר 2016 נבחר ברוב גורף לנשיאות האגודה הסוציולוגית הישראלית.
במסגרת תפקידו יזם חרם אקדמי על אוניברסיטת אריאל, בנימוק ש"הגיע הזמן להניף דגל שחור על השטחים הכבושים." זאת לאחר שב-2010 הנהלת האגודה כבר הצהירה ש"אין בכוונתה לקיים כנסים, ימי עיון או מפגשים לימודיים במרכז האוניברסיטאי באריאל".
אורי רם מתמחה בתאוריות סוציולוגיות, סוציולוגיה היסטורית, סוציולוגיה של הפוליטיקה והתרבות וסוציולוגיה של הידע.
למרות השפעה אמריקנית ברורה, האוריינטציה של רם קרובה למחשבה הקונטיננטאלית ובתוכה למסורת המרקסיזם המערבי בכלל ולאסכולת פרנקפורט בפרט.
בספר מ-1995, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, רם ניתח את ההתפתחות של גישות שונות בסוציולוגיה הישראלית והראה כיצד הפרדיגמות המדעיות מותאמות לשינויים החברתיים והפוליטיים.
במחקרו ניסה להראות כיצד הגישה הדומיננטית (בהנהגת שמואל נח אייזנשטדט, מייסד המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית) תאמה את התפיסות של הממסד הממלכתי המפא"יניקי.
זאת גישה שדגלה ב"קליטת עלייה" (דה-סוציאליזציה ורה-סוציאליזציה) תוך מודרניזציה ותוך התעלמות מהאפליה המבנית ומן הקונפליקטים הגלומים בחברה.
במקביל לנפילת משטר תנועת העבודה ופתיחת אוניברסיטאות חדשות החלו בשנות השבעים להיווצר גישות ביקורתיות: גישת האליטות (יונתן שפירא, אוניברסיטת תל אביב); גישת הפלורליזם (סמי סמוחה, אוניברסיטת חיפה) וגישה מרקסיסטית (שלמה סבירסקי, דבורה ברנשטיין, הנרי רוזנפלד ואחרים, אוניברסיטת חיפה).
בהמשך נוצרו גישות נוספות – קולוניאליזם (ברוך קימרלינג, גרשון שפיר, יואב פלד) ופמיניזם (דבורה ברנשטיין, דפנה יזרעאלי ואחרות).
בשנות התשעים התווספו גישות סוציולוגיות חדשניות – פוסט-מודרניות (עדי אופיר) ופוסט-קולוניאליות (יהודה שנהב, אלה שוחט), חלקן בהשראת הגישה הפוסט-ציונית.
וכך מראה רם במחקרו כיצד הסוציולוגיה אשר החלה את דרכה כמדע הומוגני וקונפורמי, הפכה בשנות התשעים לנושאת הדגל של הביקורת החברתית.
רם פרסם מחקרים ביקורתיים על הזיכרון הקולקטיבי בישראל ועל ההיסטוריוגרפיה הציונית, וברוח המושג של אריק הובסבאום על "המצאת מסורת", והראה בהם כיצד "הומצאה" הלאומיות היהודית המודרנית על ידי היסטוריונים והונחלה באמצעות מערכת התעמולה והחינוך לתלמידים בישראל.
הוא הראה כיצד ההיסטוריוגרפיה הציונית הבנתה "אנחנו" לאומי מהותני, שהוא מעין גוף אורגני המתקיים מעבר למקום ולזמן.
במחקרים נוספים רם פירש את ויכוח ההיסטוריונים שהחל להתנהל בישראל בשנות התשעים מנקודת הראות של הסוציולוגיה של הידע, וראה בוויכוח ביטוי עמוק לשינויים בזהות הישראלית, למעבר מ"קול ישראל" אחד ורשמי לריבוי של קולות ונרטיבים.
החל משנות התשעים המוקדמות הרבה רם לכתוב ולעסוק בפוסט-ציונות.
הוא צפה וקרא להתפתחות סדר יום חדש פוסט-ציוני במדעי החברה בארץ.
הוא הגדיר זאת כמעבר מגישה המחייבת "שוויון בין שונים" לגישה המחייבת "שוני בין שווים".
המושג השתרש בשיח הזהות והאזרחות בישראל מאז, והפך למזוהה עם הגישה להפיכת ישראל למדינת כל אזרחיה, זאת בהשראת גישות פוסט-לאומיות כגון זאת של יורגן הברמאס.
רם טוען בכתביו כי הפוסט-ציונות שונה מהציונות בכך שהיא דוגלת במדינה אזרחית ולא במדינה אתנו-לאומית ונבדלת מהאנטי-ציונות בכך שהיא מקבלת את קיומה של מדינת ישראל כעובדה בלתי-הפיכה שאינה נזקקת להצדקה בדמות אידאולוגיה לאומית יהודית.
רם טוען כי על אף שקיעת הבולטות של השיח הפוסט-ציוני בשנות האלפיים, ממשיך שיח זה להצביע על הבעייתיות הבסיסית של ישראל ועל הדרך לפתרונה ועל כן תפקידו יותר משמעותי ממה שנראה על פני השטח.
עם זאת, רם לא מצביע על התפתחות חד-כיוונית הכרחית, אלא טוען כי עם שקיעת הציונות הממלכתית עלו שתי חלופות נוגדות – פוסט-ציונות דמוקרטית ונאו-ציונות אתנו-לאומית ובחלקה דתית.
במחקריו שפורסמו בשנות התשעים המאוחרות ובשנות האלפיים רם חקר את הבסיס הכלכלי-חברתי לשנויים בתרבות הפוליטית בישראל והציע להבין את השינויים הללו במסגרת מה שכינה "פרדיגמת הגלובליזציה בלימודי ישראל" וכביטויים של מעבר ל"פוסט-פורדיזם", כלומר חברה קפיטליסטית עם תאגידים עולמיים מרושתים וללא מעמד עובדים מאורגן.
בהשראת ספרו של על "מקוורלד לעומת ג'יהאד" טוען רם כי גם החברה הישראלית נקרעת בין שתי המגמות המנוגדות הללו (באנגלית טבע את המונח the Bifurcation of Israel) וכי יש להבין את השינוי הזה על רקע המעבר מחברה מנוהלת מדינה לחברה מוכוונת שוק.
מהלך זה גרם לעליית אליטה עסקית תאגידית וניהולית חדשה, לפיצול של המעמד הבינוני ולשקיעת חלקו, ולמשבר מתמשך במעמדות הנמוכים כאשר מדינת הרווחה מתכווצת.
המעמדות הגבוהים נוטים להשתלב בשוק ובתרבות הגלובליים ולכן הם גם נוטים לראות את הסכסוך הלאומי והשליטה בשטחים כנטל על המשך הפיתוח הכלכלי, ואילו המעמדות הנמוכים נוטים להגיב באופן נגדי ולתמוך במנהיגים פוליטיים פופוליסטיים ימניים.
כך שהגלובליזציה גם מניעה לקראת יציאה מהשטחים הכבושים, אך גם לתגובה הפוכה של המשך השליטה בהם.
הגלובליזציה של ישראל: מק'וורלד בתל אביב, ג'יהאד בירושלים.
הזמן של ה'פוסט': לאומיות והפוליטיקה של הידע בישראל.
שובו של מרטין בובר: המחשבה הלאומית והחברתית בישראל מבובר עד הבובריאנים החדשים.
הסוציולוגיה הישראלית: היסטוריה רעיונית, 1982-2018. אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2020
החברה הישראלית: היבטים ביקורתיים/ עורך: אורי רם.
שלטון ההון: החברה הישראלית בעידן הגלובלי/ עורכים: דני פילק, אורי רם.
תל אביב: מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ה, 2004
אי/ שוויון עורכים: אורי רם, ניצה ברקוביץ.
באר-שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והקבוץ המאוחד, 2006
"'ב-1924 הגיעה אישה לתל-יוסף, רכובה על סוס ונושאת בידיה תינוק בן יומו' - כך זוכרים ותיקי תל יוסף את יום בואה של האם בת שבע עם התינוק אורי".
אמו בת -שבע, שחקנית בהכשרתה, ואביו, ניסן ריזמן, מהנדס וקבלן במקצועו, עלו מפרוסקורוב בעלייה השלישית והיו אנשי גדוד העבודה.
הם התגוררו לפרק זמן קצר בקיבוץ תל יוסף.
חצי שנה לאחר הולדתו, עברה המשפחה לפלוגת גדוד העבודה בירושלים, שם עסקו בחציבה וגידלו את ארבעת ילדיהם.
ב-1928 עברה המשפחה לתל אביב.
בשנים 1930–1932, שהתה המשפחה בצרפת לצורך לימודי הנדסת בניין של האב.
ריזמן למד בגימנסיה הרצליה והיה פעיל במחנות העולים.
נטייתו של ריזמן לציור בלטה מגיל צעיר בציירו דיוקנאות, נופים ופרחים.
משפחתו ייעדה אותו להיות כנר, אך בגיל חמש-עשרה עזב את לימודי הכינור בהם החל בגיל צעיר, לטובת לימודי ציור בסטודיו של האמן יצחק פרנקל בבית הצייר.
בהמשך, הקימו אמנים שיצאו מקבוצה זו את קבוצת "אקלים".
הם דגלו בציור הקשור באופי של המקומי ומעניק ביטוי לאקלים פיזי ואנושי.
ריזמן הציג כמעט בכל התערוכות שקבוצה זו ארגנה.
בשנת 1941 עברה משפחת ריזמן לגור ברחוב גוטליב 3 בתל אביב, בבניין שבנה האב, בקרבת ביתו של הצייר יצחק פרנקל.
בשנת 1942, עם סיום לימודיו בגימנסיה הרצליה יצא לשנת הכשרה ביגור ולאחר מכן, ב-1943 היה ממקימי קיבוץ בית הערבה שבצפון ים המלח ועבד בחברת האשלג בסדום.
בין המקימים היה גם האמן יחיאל שמי.
עד לנטישת בית הערבה במלחמת 48' המשיך ריזמן לצייר את סביבתו, והוא התקשר לצבעוניות ולמרחבים המדבריים.
בין ציוריו מהתקופה: "מחנה אוהלים ביגור" (1943) ו"הסטודיו בבית הערבה" (1945).
ביצירותיו של ריזמן מ-1945 ניכר שינוי גדול: השימוש באקצרה ובפרספקטיבה הצטמצם ונעשה שימוש רב יותר במעברים מאור לצל.
בציוריו מתקופה זו יש עדיין מקום לתלת-ממד, אך שכבות הצבע דקות יותר, הפלטה בהירה יותר ותפיסת האור משתנה מאור פנימי לאור חיצוני.
את ציוריו מבית הערבה ומהשנים הראשונות בכברי כינה ריזמן בשם "התקופה העכורה".
ב-1946 התחתן עם מזל לבית חמדי, שהייתה בת למשפחה תימנית.
הוא הרבה לצייר את בני משפחתה וסביבתם (לדוגמה, ציורים של סימטאות ובית הכנסת).
ב-1947 נולדה לבני הזוג בתם היחידה, הציירת אסנת בן-שלום.
במלחמת העצמאות פונה בית הערבה וחבריו, ועימם ריזמן, הקימו את קיבוץ כברי בגליל המערבי.
גם האמן יחיאל שמי היה בין מקימי קיבוץ כברי.
בשנת 1950 נבחר לוועדת התרבות של קיבוץ כברי.
בשנים 1951–1953, במימון סבו, נטל ריזמן חופשה מהקיבוץ ושהה שנתיים בפריז.
הוא למד בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות בסדנה לאמנות מונומנטלית של הצייר ז'אן סוברבי, כשהוא משאיר את אשתו וביתו בקיבוץ.
באותה תקופה התיידד עם ציירים ישראלים ששהו בפריז, ביניהם לאה ניקל, אליהו גת ומיכאל גרוס.
בין הארבעה נוצרה ידידות ארוכת שנים.
ב-1952, בהשראת הצייר הצרפתי ממוצא יהודי חיים סוטין, קנו רייזמן וניקל תרנגולת שחוטה ובמשך שלושה ימים ציירוה מונחת על כיסא.
סוברבי ראה בביטול את מורשת הציירים היהודים של אסכולת פריז וקרא לה "גירוד הבד".
הוא הורה לתלמידיו "לסתום את הבד" במשטחי צבע אחידים.
ריזמן הפנים את השורשיות שבתפיסתו של סוברבי ויחד עם זאת דחה את הקו הווירטואוזי ה"פיקאסואי" שלו.
כך החל תהליך ההשטחה והדגשת החלוקה בין המשטחים בציוריו של ריזמן.
בזמן שהותו בפריז נפטרה אמו.
אביו נישא בשנית ובסתר לאחותה הבכורה של אשתו, שטיפלה בה בעת מחלתה.
בשנת 1953 שב לקיבוץ, אולם הקיבוץ לא ראה בעין יפה את עיסוקו בציור, והוא נאלץ להיאבק על מעמדו כאמן, שלא כיחיאל שמי אשר מעמדו כאמן היה מבוסס.
ריזמן חווה משבר ושקע בדיכאון, תקופה אותה כינה בשם "תקופת הבלוז".
בשנת 1954, לאחר מספר ערעורים, הוא הקים לעצמו סטודיו במבנה נטוש בשולי הקיבוץ.
עד אמצע שנות ה-70 ניתנו לו רק יומיים או שלושה בשבוע לציור.
רבים מציוריו הם סביב כברי: נופיו וחברי הקיבוץ.
ריזמן החל להציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות.
בשנים 1971–1972 יצא לחופשה נוספת בפריז.
הוא צבר רשמים עזים והושפע בעיקר מתערוכת ציוריו של האמן האנגלי פרנסיס בייקון.
הוא צייר בפריז עשרות דיוקנאות בעלי צבעוניות עזה ומשיכת מכחול חופשית.
בשנים אלו ציוריו לא נמכרו ואשתו עבדה לפרנסתם.
הקבוצה הוקמה ב-1973 על ידי רחל שביט ואליהו גת בעקבות מלחמת יום הכיפורים והתמקדה בנוף המקומי.
החל מ-1975 התפתח סגנונו לכיוון אקספרסיבי .
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים, תיעד את מחשבותיו ועבודתו במחברות, יומן וקלטות.
ב-1978 ערך תערוכת יחיד בשם "אדם ונוף", בגלריה "הקיבוץ" בתל אביב.
בשנה לאחר מכן קיבל סטודיו משלו בקיבוץ, בזכות ייסוד הקרן לצורכי אמנות ותרבות בכברי שהוקמה בתרומת אביו.
הוא העביר שיעורים פרטיים בסטודיו ולימד בנהריה, חיפה ואהל שרה.
בשנת 1980 נפטרה אשתו, וריזמן השקיע עצמו בעבודה אינטנסיבית.
בתקופה זו יצר את הסדרה "נופי אבלות".
הוא נפגע קשה ברגלו מתאונת אופניים.
עד שנות ה-80 לא זכו ציוריו להצלחה כלכלית, אולם ב-1982 קנה האספן אילן שבתאי מירושלים רבים מציוריו, ומוזיאון תל אביב ומוזיאון ישראל רכשו ציורים שלו לאוספיהם הקבועים.
ב-1983 הציג אילן שבתאי את ריזמן בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל, וב-1988 נערכה לו תערוכה רטרוספקטיבית בשם "האדום והירוק" במשכן לאמנות בעין חרוד.
ריזמן נפטר ממחלה במהלך מלחמת המפרץ, בשנת 1991, ביום הולדתו ה-67.
ריזמן פעל רוב שנותיו בשולי עולם האמנות הישראלי ורק בסוף ימיו ולאחר מותו זכה לפרסום ולהכרה.
ב-2004 הציג מוזיאון תל אביב תערוכה "אורי ריזמן רטרוספקטיבה".
סביב הסטודיו שבו עבד בכברי הוקם "מרכז גוטסמן לתחריט".
שני סרטים נעשו על ריזמן: הציור הוא הנפש של יהודה קווה, עבור הטלוויזיה הישראלית, הערוץ הראשון ואורי של שי אמית.
בשנת 2004 ליילה שוורץ ביימה סרט "אורי מדבר על אורי" על חייו של אורי ריזמן
1964 גלריה צ'מרינסקי, תל אביב
1967 גלריה צ'מרינקי, תל אביב
1970 מוזיאון חיפה לאמנות חדישה, אוצר: גבריאל תדמור
1973 "אדם ונוף", גלריה הקיבוץ, תל אביב
1979 גלריה הקיבוץ, תל אביב
1981 משכן לאמנות, עין-חרוד ובגלריה גורדון, תל אביב
דצמבר 1983 תערוכה רטרוספקטיבית, מוזיאון ישראל.
1988 רטרוספקטיבה במשכן לאמנות עין-חרוד.
1955 אמני קיבוץ כברי מציגים בקיבוץ גבעת-ברנר ובעין-חרוד
1957 אמן-אורח בתערוכת "קבוצת העשרה", בית האמנים, ירושלים
1963 "אסכולת פריז" גלריית שרפנטייה, פריז.
אוצר הפרק הישראלי בתערוכה: חיים גמזו
1975 קבות "אקלים", גלריה אנסדל, לונדון
1953 - פרס ראשון במסגרת לימודיו בפריז
1988 - פרס בנק דיסקונט, מוזיאון ישראל, ירושלים
1989 - פרס ההסתדרות לאמנויות
אורי שלף (19 בפברואר 1972 - 29 במרץ 2015) היה כדורסלן, מאמן כדורסל, עורך דין וסופר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הפורוורד ובשנותיו האחרונות שימש כמנהל הפועל תל אביב.
בנו של עמי שלף ואחיו של גור שלף.
שלף החל לשחק במחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
לאחר מכן עלה לבוגרים שם שיחק שנתיים אך לא מצא את מקומו: בעונת 92/3 היה חלק מהקבוצה שזכתה בגביע המדינה בכדורסל ובעונת 96/7 היה שותף לירידת הליגה הראשונה בהיסטוריה של הפועל תל אביב.
שיחק שנה בקבוצת מכבי גבעת שמואל בליגה הלאומית ו-5 שנים בהפועל "אריה" תל אביב עד שפרש ממשחק מקצועני לאחר עונה בא.ס.
בעונת 2006/07 חזר למגרשים לקבוצת ע.ל.ה אור יהודה מליגה ב', שם שיתף פעולה עם מוטי בן בסט, גילי סלע וטוהר חיימוביץ והיה שותף לעליית הליגה של הקבוצה.
עוד בתקופה בה היה שחקן פעיל החל לאמן ילדים ונוער בהפועל תל אביב, ניהל את בית הספר לכדורסל של הפועל תל אביב בצוותא עם יהושע רוזין ושימש כמאמן שחקן של הפועל "אריה" תל אביב בליגה הארצית.
לאחר הפרישה מכדורסל שימש כמנכ"ל קבוצת הכדורסל של רמת השרון תחת מיקי ברקוביץ' והמשיך לאמן ילדים במחלקת הנוער של א.ס.
בקיץ 2007/8 נענה לבקשת האוהדים, הצטרף לצוות המקימים של הפועל תל אביב המחודשת ומונה למאמן הקבוצה.
שלף היה עורך דין במקצועו ובעל תואר ראשון במנהל עסקים ובמשפטים.
בעל טור שבועי באתר וואלה!.
כמו כן כתב ספר ילדים יחד עם אחיו גור בשם "צביקי הרואה ואינו נראה".
אורי שלף נפטר ב־29 במרץ 2015 בעקבות אירוע לב, והותיר אישה, תמר, ושני ילדים.
למחרת הוצב ארונו בהיכל קבוצת שלמה, וטרם מסע הלוויה ערכה הפועל תל אביב טקס לכבודו.
שלף נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
במלאת שנה למותו יצא לאור ספר הזיכרון "חושב עליו כש...", שכתב חברו של שלף, גלעד שמחוני.
במלאת שנתיים למותו, החליטה הנהלת הפועל תל אביב כדורסל לקרוא על שמו את יציע 4 בהיכל קבוצת שלמה בו ממוקמים גם מושבי הכבוד ומנויים משפחתיים.
אורי שמחוני נולד בקיבוץ גינוסר ושם גם גדל.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1954, התנדב לצנחנים, ושובץ בפלוגה א' בגדוד 890, עליה פיקד תחילה סעדיה אלקיים ולאחר מכן מאיר הר-ציון.
השתתף בפעולת התגמול בעזה ולאחר קורס מכ"ים הוצב בפלוגה ב' והשתתף במבצע הר געש ובמבצע כנרת.
לאחר שסיים קורס קציני חי"ר שימש כמפקד מחלקה בפלוגה ה' בגדוד 890 של הצנחנים, השתתף בפעולות התגמול במבצע יהונתן, מבצע לולב, מבצע שומרון וצנח במיתלה במבצע קדש.
ב-1957 השתחרר שמחוני מצה"ל והצטרף לקיבוץ גינוסר, שם עבד בדיג בכנרת ובענפי המשק השונים.
בשנת 1960 התחתן עם חברת הקיבוץ אילנה דאר.
שמחוני הצטרף לצי הסוחר הישראלי ושירת כימאי באוניות א/מ פלמ"ח וא/מ פלי"ם של חברת הספנות הקיבוצית תרשיש.
הוא התחיל כמלח פשוט והגיע לרמה של רב מלחים.
הניסיון הימי שצבר בעבודתו גרם לכך שבהיותו אלוף נחשב על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן כמועמד לפיקוד על חיל הים.
ב-1964 חזר שמחוני לשירות קבע כקצין מודיעין במחלקת המודיעין של פיקוד הצפון.
ב-1966 מונה לקצין מודיעין של חטיבת גולני ושירת בתפקיד בתקופת מלחמת ששת הימים ובתקופת מלחמת ההתשה.
לאחר המלחמה למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובאוגוסט 1970 קיבל לידיו את הפיקוד על גדוד הסיור של פיקוד הצפון, סיירת אגוז.
שמחוני הוביל את סיירת אגוז למבצעים רבים בלבנון, ובהם הפשיטה על מפקדת המחבלים בכפר עינתא הסמוך לבינת ג'בייל, פשיטה רגלית בלילה קר וגשום במיוחד בה נהרגו כחמישה מחבלים, והפשיטה על מפקדת המחבלים בעיירה אל-ח'יאם.
ב-1972 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הצפון, ומילא תפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בשחר 22 באוקטובר 1973, מיד אחרי תום כיבוש החרמון מחדש, במבצע קינוח, טס לחרמון יחד עם מפקד הפיקוד, האלוף יצחק חופי כדי להחליף את מח"ט גולני אל"ם אמיר דרורי שנפצע בקרב.
ניהול המלחמה ברמה הפיקודית מנקודת מבטו כקצין האג"ם הפיקודי, מתואר בספר "הסורים על הגדרות"
, שיצא לאור בין היתר ביוזמתו, ב-2008 בהוצאת משרד הביטחון ומערכות.
לאחר המלחמה התמנה למפקד חטיבת אלכסנדרוני וב-1974 למפקד חטיבת גולני.
בשנת 1975 מונה למפקד בית ספר לקצינים, ובאוגוסט 1976 הועלה לדרגת תת-אלוף, החליף את דן שומרון כקצין חי"ר וצנחנים ראשי, ופיקד על אוגדת הקחצ"ר, בין היתר במבצע ליטני.
באפריל 1980 מונה לעוזר ראש אג"ם, בשנת 1981 הועלה לדרגת אלוף ונתמנה לראש מחלקת ההדרכה.
במינוי משני שימש סגן מפקד פיקוד הצפון ומילא תפקיד זה במלחמת לבנון הראשונה.
ב-1984 עד לשחרורו ב-1986 כיהן כנספח צה"ל בארצות הברית.
זכה לעיטור אות לגיון ההצטיינות.
פורסם כי היה מעורב בפרשת איראן-קונטראס.
אך לטענתו לא היה מעורב בשום צורה, אף לא בידיעה כללית.
לאחר שחרורו מצה"ל הקים חברת ייעוץ ותיווך, ושימש כיועץ לחברת "מזל"ט", חברה שהוקמה כשותפת בין תדיראן והתעשייה האווירית לישראל לשיווק כלי טיס בלתי מאוישים תוצרתם.
עוד קודם, בעת שהיה נספח צה"ל בארצות הברית, סייע למנכ"ל החברה צבי שילר לקדם עסקה למכירת מזל"טים מסוג פיוניר לצי האמריקאי.
בשנת 1988 חשף ה-FBI פרשת שוחד בה היה מעורב מלווין פייזלי, תת-מזכיר הימייה בממשל האמריקאי.
מלווין פייזלי הודה בקבלת שוחד, ואדם נוסף, ויליאם גלבין, לוביסט ויועץ פרטי בעסקאות נשק, הודה במתן השוחד.
שניהם חתמו על עסקאות טיעון עם התביעה האמריקנית, והפלילו את שמחוני ואת שילר.
בנוסף טען ה-FBI שבידיו הקלטה בה דנים שמחוני, שילר, פייזלי וגלבין בחלוקת 2 מיליון דולר דמי תיווך כביכול בעסקה למכירת תחנת בקרה קרקעית עבור המזל"טים (עסקה שלא יצאה לפועל לבסוף).
בפרשה הייתה מעורבת חברה ישראלית נוספת בשם "פוקאל תעשיות", שהייתה בבעלות שלמה וחיים זבלודוביץ', בעלי מפעל "סולתם".
ב-1991 פתחה משטרת ישראל גם בחקירת הפרשה.
במאי 1993 הוגש נגד שמחוני כתב אישום בארצות הברית, שביקשה את הסגרתו.
לאחר עסקת טיעון מול משרד המשפטים האמריקאי, אשר כללה את כל המעורבים האחרים, למעט שמחוני שסירב לחתום, הפרשה נסגרה בלא שהוגשו כתבי אישום.
בינואר 1989 מונה למנכ"ל מפעל הנשק "סולתם", שהיה שקוע בהפסדים עקב שורה של זעזועים שספג, בהם ניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין ישראל ואיראן, אליה הופנה חלק ניכר מייצוא החברה.
בתחילת 1990 ספגה החברה מכה נוספת, כאשר צה"ל החליט על הפסקת פרויקט פיתוח התותח המתנייע ה"שולף".
ב-1990 רשמה החברה הפסדים של יותר מ-60 מיליון ש"ח, והנהלת החברה הודיעה על כוונתה לפטר רבים מעובדי המפעל.
בתגובה להודעת הפיטורים הושבת הייצור ועובדי המפעל התבצרו בו.
פריצה בכוח לתוך המפעל בליווי כלבים אימתניים תועדה באמצעי התקשורת וזכתה לכינוי "ליל הכלבים".
הפינוי הוביל לדיון ציבורי נרחב בתקשורת, וכעבור ימים אחדים שמחוני התפטר.
באוקטובר 1990 מונה במשרד החקלאות לממונה על היצוא החקלאי למזרח אירופה.
ב-1993 הורשע על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב בעבירות על חוק ניירות ערך התשכ"ח-1968 (הרצת מניות) ונדון לשנה וחצי מאסר על תנאי ולקנס בסך 23,000 שקלים.
ההרשעה נמחקה ב-1998 על ידי נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן.
שמחוני היה בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 יצא לאור הספר "לוויתן לבן" (הוצאת גלורי), המקבץ 167 נושאים שעליהם שוחח עם בנו גלעד שמחוני, ואשר תועדו ונערכו על ידי בנו ללא ידיעתו.
אורי שפר (נולד ב-15 בינואר 1950) הוא ד"ר בסוציולוגיה של הספורט.
בוגר חינוך גופני וספורט במיכללה בווינגייט וחינוך באוניברסיטת תל אביב.
תואר שני במחקר בחינוך ותואר שלישי באוניברסיטה הלאומית לספורט בבודפשט, הונגריה., התמחות בסוציולוגיה של הספורט ופסיכולוגיה חברתית.
כיהן כסמנכ"ל וראש מינהל הספורט במשרד התרבות והספורט.
לאחר לימודי התיכון, התגייס למסלול העתודה ושילב את שירותו הצבאי בלימודים בתחום הספורט במכללת זינמן לחינוך גופני במכון וינגייט.
בשנת 1971 הוסמך כמאמן שחייה על ידי בית הספר למאמנים ומדריכים.
בהמשך, סיים שפר לימודי M.A ו-B.A (מוסמך אוניברסיטה) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
כיום שפר, בעל תואר ד"ר בחינוך גופני וספורט בהצטיינות יתירה.
שימש בעברו בתפקידים שונים במכון וינגייט, בין היתר כמנהל בית הספר למאמנים, מנהל היחידה לטיפוח ספורטאים צעירים ומרצה במכללה לחינוך גופני.
תפקידו האחרון במכון וינגייט משנת 1997 ועד 2008 היה מנכ"ל המכון.
החל מ-2008 ועד 2016 כיהן כסמנכ"ל וראש מנהל הספורט במשרד התרבות והספורט.
בתוקף תפקידו כראש מנהל הספורט הוא היה אחראי על תמיכה בכל ארגוני הספורט ומחלקות הספורט ברשויות המקומיות.
כמו כן, סייע בהקמת מתקני ספורט ותקצובם, וכן גם למכון וינגייט כמכון הלאומי לספורט.
היה שותף ותמך להכנות לקראת המשחקים האולימפיים, המשחקים הפאראלימפיים וה - Special Olympics ומחקי העילם למנפים הלא אולימפיים.
במהלך תפקידו יזם והוביל, בין היתר, את חקיקת חוק 'המועצה הלאומית לספורט' (ע"פ המלצות ועדת לוין לה היה שותף.), חוק איסור אלימות בספורט והקמת המועצה למניעת אלימות בספורט בראשות השופט בדימוס אמנון סטרשנוב וכן תיקונים בחוק הנהיגה הספורטיבית, שאיפשר את פתיחתו הרשמית של הספורט מוטורי בישראל.
כמו כן יזם והוביל את הכנת חוק המכון הלאומי למצוינות בספורט הוא מכון וינגייט.
בשנת 1974יזם את הקמת המועצה הבין לאומית להכשרת מאמנים (ICCE), ) כיום המועצה הבינלאומית למצוינות באימון והיה בין מייסדיה.
בשנת 1997 הוקמה המועצה בכנס בינלאומי שנערך במכון וינגייט והוא נבחר כנשיא המועצה תפקיד בו שימש עד 2005.
בשנת 2012 נבחר לסגן נשיא המועצה הבינלאומית למדעי הספורט והחנה"ג (ICSSPE).
בשנת 2014 נבחר לנשיא בפועל במקום הנשיאה פרופ' מרגרט טלבוט מאנגליה שניפטרה ממחלה קשה.
בשנת 2016 נבחר בברזיל לנשיא המועצה ובתום 4 שנות כהונה נבחר במאי 2021 לתקופת כהונה נוספת בת 4 שנים.
בשנת 2019 יזם עם אלכס אברבוך את הקמת האיגוד הישראלי לקידום מעמדם וזכויותיהם של מאמנים בספורט (ע"ר)ומכהן כמנכ"ל העמותה אשר הוכרה על ידי רשם העמותות במאי 2021.
משנת 2023 מכהן ד'ר שפר כחבר הנהלה בהיכל התהילה הבינלאומי של הספורטאים היהודים בעולם (IJSHOF).
שפר נשוי ( בשנית) למירי ( לה שני ילדים)הוא אב לשני ילדים שרון דינשטיין וד"ר עידו שפר ( מומחה ברפואת ילדים), וסבא ל-4 נכדות ונכד, ומתגורר בנירית.
מייסד ונשיא לשעבר של המועצה הבינלאומית להכשרת מאמנים (I.C.C.E).
היה חבר בין השאר ועדת לוין לבחינת מבנה הספורט בישראל.
חבר לשעבר בהנהלת המועצה להסדר ההימורים בספורט.
חבר לשעבר בהנהלת המועצה הבינלאומית להכשרת מאמנים (I.C.C.E).
1998 - פרס של הוועד האולימפי בישראל על מנהיגות וקידום הכשרת המאמנים בישראל.
2000- פרס מאת המכללה האקדמית רופין.
2022 - תואר ד'ר לשם כבוד מהאוניברסיטה הלאומית לחינוך כופני וספורט בבוקרשט, רומניה
אורי שהם (נולד ב-3 באוגוסט 1948) הוא משפטן ישראלי, אשר כיהן כנציב תלונות הציבור על שופטים.
לאחר שכיהן כשופט בבית המשפט העליון, בשנים 2012–2018. קודם לכן כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובעבר היה הפרקליט הצבאי הראשי.
אורי שהם נולד בשם אורי שהרבני בעיראק, בן בכור ליוסף ועזיזה-עליזה.
משפחתו הייתה פעילה במחתרת הציונית בעיראק.
בגיל שלוש עלה לישראל עם משפחתו, המשפחה השתקעה בתל אביב בשכונת מחלול.
שהם למד בתיכון עירוני ד' בתל אביב.
התגייס לצה"ל בשנת 1966 במסגרת העתודה האקדמית.
בשנת 1971 קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוני 1975 הוסמך כעורך דין.
בשנת 1977 קיבל תואר שני במשפטים, גם הוא מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1971 ועד 1974 שירת בחיל ההנדסה, בין היתר כעוזר ראש מדור הדרכה של חיל ההנדסה.
ב-1974 עבר לשרת בפרקליטות הצבאית.
תחילה כיהן כתובע בפרקליטות פיקוד המרכז.
לאחר מכן עבר לכהן כממונה על התביעה בעזה ובסיני.
ב-1976 מונה לכהן כתובע הפיקודי של מפקדת חילות השדה ופיקוד הדרום.
לאחר מכן מונה לתפקיד סגן פרקליט פיקוד המרכז, כסגן התובע הצבאי הראשי (אז ניהל את התביעה במשפטו של סא"ל שהואשם בהוצאת רכוש מהצבא וזוכה מכל אשמה), וכפרקליט פיקוד המרכז.
ב-1983 למד בבית הספר למשפט צבאי של צבא ארצות הברית, וכששב ארצה מונה לכהן בתפקיד התובע הצבאי הראשי.
בתפקיד זה שימש כתובע של הש.ג.
ביוני 1988 מונה לסגן הפרקליט הצבאי הראשי.
בשנת 1989 מונה לנשיאו הראשון של בית המשפט הצבאי לערעורים באזור יהודה והשומרון וחבל עזה.
ב-1992 מונה לכהן כמשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
בשנים 1995–2000 כיהן כפרקליט הצבאי הראשי.
לאחר מכן חזר לכהן כמשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
את שירותו הצבאי סיים בדרגת תת-אלוף.
בספטמבר 2001 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
לאחר שגזר עונשי מאסר ממושכים על ראשי ארגון פשיעה, הושמעו איומים על חייו, והוצמדה לו אבטחה.
ב-6 בינואר 2012 נבחר לשופט בבית המשפט העליון, והושבע לכהונה ב-31 במאי 2012.
כתב על אלימות מילולית: "פרסומים מכפישים ובוטים כלפי עובדי ציבור ומתלוננים אחרים הם בגדר אלימות מילולית הניצבת ברף חומרה גבוה ביותר, ואין להמעיט בחומרת המעשים רק משום שאין מדובר באלימות פיזית".
ב-3 באוגוסט 2018, עם הגיעו לגיל 70, פרש לגמלאות.
בפסק דינו האחרון זיכה מאשמת רצח את אלישע חייבטוב, מחמת כשלים בחקירת המשטרה.
נציב תלונות הציבור על השופטים
בנובמבר 2018 מונה לנציב תלונות הציבור על שופטים.
ב-9 במאי 2024 סיים את תפקידו מבלי שמונה לו מחליף, בגלל אי הגעה למועמד מוסכם בין שר המשפטים יריב לוין לבין מ"מ נשיא בית המשפט העליון עוזי פוגלמן.
בשל הסירוב של שר המשפטים יריב לוין למנות נציב שהיה שופט בבית המשפט העליון.
על רקע זאת שלח שהם מכתב חריף לשופטים בו האשים את לוין בפגיעה בשלטון החוק ובאמון הציבור במערכת המשפט.
מועמדותו לתפקיד יו"ר הוועדה למינוי בכירים
במרץ 2024 היה מועמד לתפקיד יו"ר הוועדה למינוי בכירים ולהיכנס לתפקיד ב-13 במאי 2024, אולם מועמדותו עוררה התנגדות וההצבעה בממשלה על מינויו בוטלה, לבסוף, מונה לתפקיד אשר גרוניס.
אחיו, סמ"ר , נהרג ב-1989 לאחר שנפגע מאבן שנזרקה עליו בעת שירות מילואים ברצועת עזה.
שהם נשוי לאמי ואב לשתי בנות.
אורי שטיפט (נולד בשנת 1974) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה.
אלוף ושיאן המכביה (1993) במשחה ל-100 מטר חזה.
שטיפט נולד וגדל בקיבוץ אילון.
הוא התאמן בקבוצת השחייה של מכבי נהריה בהדרכתו של משה הירש.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באפריל 1993 זכה שטיפט במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.65 דקות, אחרי ואדים אלכסייב מהפועל ירושלים (1:04.80 דקות) ולפני יגאל שטייפמן מהפועל עמק יזרעאל (1:06.83 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו ביולי 1993 זכה שטיפט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 1:04.45 דקות, לפני ואדים אלכסייב (1:04.85 דקות) ואלכסנדר קלפר מבריטניה (1:05.14 דקות).
ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם עידו מירון, יואב מאירי ודימה רבינסקי בשיא ישראלי חדש של 3:53.80 דקות, לפני מקסיקו ודרום אפריקה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1994 זכה שטיפט במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.86 דקות, לפני ואדים אלכסייב (1:05.39 דקות) ויגאל שטייפמן (1:06.06 דקות).
בתחרות גרנד פרי בשחייה שנערכה במונקו ביוני אותה שנה קבע שטיפט במשחה ל-50 מטר חזה שיא אישי בתוצאה של 29.38 שניות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של אלכסייב (28.90 שניות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באוגוסט אותה שנה סיים שטיפט במקום ה-16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.97 דקות, בשלב המוקדמות קבע שיא אישי של 1:03.96 דקות.
בתחרות גרנד פרי בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באפריל 1996 קבע שטיפט במשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי בתוצאה של 1:03.50 דקות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי השיא הישראלי של אלכסייב (1:02.52 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט 1997 סיים שטיפט במקום 16 במשחה ל-50 מטר חזה תוצאה של 29.78 שניות, במקום ה-16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.03 דקות, בשלב המוקדמות קבע תוצאה של 1:03.90 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה תוצאה של 2:24.37 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 סיים שטיפט במקום ה-24 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.89 שניות ובמקום ה-33 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.07 דקות, (טל שטריקר קבע תוצאה של 1:03.88 דקות, והבטיח את מקומו באולימפיאדת סידני במקום שטיפט).
שטיפט נשוי, אב לארבעה ומתגורר בקיבוץ מצובה.
הוא שימש כתב ועורך ראשי של אתר איגוד השחייה הישראלי באינטרנט (isa.one) מראשיתו בשנת 2001 ועד שנת 2010.
ב-1960 נסע לפריז ושהה שם כעשר שנים, בהן הוצגו ציוריו בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות חשובות, בין השאר במוזיאון פריז לאמנות מודרנית.
ב-1965 הוזמן שטטנר יחד עם חמישה ציירים אחרים לייצג את צרפת בביאנאלה של פריז.
ב-1975 הוענק לו פרס על שם אויגן קולב מטעם מוזיאון תל אביב.
בשנת 1994 נערכה לו תערוכת רטרוספקטיבה שהוצגה במשכן לאמנות עין חרוד ובמוזיאון הרצליה.
נערכו לו תערוכות יחיד בגלריה גורדון, גלריה שרה לוי, גלריה שלוש.
עבודותיו נמצאות במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות ואוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
ב-2001, שנתיים לאחר מותו, נערכה תערוכה מקיפה של עבודותיו במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
בשנת 2006, בפתיחתה של גלריה יאיר בתל אביב, הוצגה תערוכה מיצירותיו.
מסוף שנות ה-70 ציוריו מתאפיינים בפואטיקה מיוחדת: סגנון ציורו לירי, מעודן ומלנכולי שצבעוניותו בהירה ואוורירית, קוויו מרחפים וחולמניים ותפיסתו תמציתית.
במרכז ציוריו מצויה דמות בודדה הרשומה מתוך ויתור על צורניות מוגדרת ועל פרטים.
מציוריו עולה אווירה מופנמת ופיוטית, ונראה שהם רואים את החיים כמו מבעד לזכוכית מעורפלת.
יאיר גרבוז במאמר שפרסם בקטלוג "אורי שטטנר: הצטיירות" מכנה את אורי שטטנר כ"צייר של ציירים":
בית לייוויק, תל אביב 1975
גלריה גורדון, תל אביב 1976
גלריה רדיוס, תל אביב 1982
גלריה אהובה פנחס, תל אביב 1985
מוזיאון בת ים ומוזיאון ערד 1992
גלריה נמה, תל אביב 1993
המשכן לאמנות, עין חרוד ומוזיאון הרצליה 1994
מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן 2001
אורי שטטנר - "הצל של הצל".
גלריה יאיר לאמנות, תל אביב 2010
שירי פסיפס-תרגומים "שחור על גבי לבן", איתמר יעוז-קסט, תשט"ז-1955.
שקא שירים יפניים, כתב דב רוזנפרב, עריכה ותרגום איתמר יעוז-קסט, הוצאת עקד, 1953.
אורי שטטנר - הצטיירות, הוצאת פורום המוזיאונים לאומנות, 1994.
הוא זמר, מלחין ומוזיקאי ישראלי.
שבח החל את דרכו המוזיקלית בתחילת שנות ה-70 כסולן בצוות הווי חטיבת הצנחנים.
בפסטיבל הזמר והפזמון בסגנון המזרח: לאחר שחרורו הופיע בפסטיבל עם השיר "למנצח שיר מזמור".
בפסטיבל השני בשנת 1971 ביצע את שירו של אביהו מדינה "עונג שבת".
בפסטיבל השלישי בשנת 1972 זכה במקום הראשון עם שירו של עמוס מלר "עיר כלה".
בפסטיבל הרביעי בשנת 1973 זכה במקום השלישי עם "שיר שמח" שכתב אביהו מדינה.
בפסטיבל החמישי בשנת 1974 זכה במקום הראשון עם השיר "ארץ אהובה", אף הוא של מדינה.
עד שנה זו הוציא 2 אלבומים שכללו את להיטיו מהפסטיבלים לצד שירים נוספים כמו "יעקב ועשו", "לנר ולבשמים" ועוד.
בשנת 1976 השיר "פזמון האגודה" שכתב שבח זכה במקום השני בביצועם של צמד העמרנים.
השיר הפך ללהיט והוא הוקלט ונכלל באלבומו הראשון "אשרי האיש" שיצא באותה שנה.
בפסטיבל האחד עשר בשנת 1980 זכה במקום השלישי יחד עם להקת האלמוגים בשיר "שובי השולמית".
בפסטיבל השלושה עשר בשנת 1985 זכה במקום השלישי בשיר "הללויה נגנו".
בכך הפך אורי שבח לכוכב הבולט בתחרויות פסטיבל הזמר והפזמון בסגנון המזרח כשרשם הישג של חמש זכיות, פעמיים במקום הראשון ושלוש פעמים במקום השלישי.
בתחילת שנות ה-80 הוציא אלבום שני בשם "עולם יפה" וכלל שירים רבים שכתב אביהו מדינה, ביניהם "לילה בקהיר", "בתקווה אל המחר", ו"מזלות" שבוצע במקור על ידי ראובן ארז בפסטיבל הזמר בסגנון עדות המזרח (שיר זה מוכר יותר בשם "סוד המזלות", והתפרסם בביצועו של זוהר ארגוב).
באלבום זה ביצע גם שירים בתימנית של רבי שלום שבזי ושירים מן המקורות שהולחנו על ידו ועל ידי מדינה.
בשלב מאוחר יותר התחזק שבח בדת והפעילות המוזיקלית שלו פחתה.
מאז ועד היום הוא הוציא את האלבומים "אודך", "מסורת מבית אבא", "להר המוריה" ו"מודה אני".
בשני האלבומים האחרונים הצטרף אליו להקלטות גם בנו רן שבח.
להר המוריה - ביחד עם בנו רן.
מודה אני - ביחד עם בנו רן.
מסורת מבית אבא - בהפקת האחים ראובני
אורי שני (נולד ב-29 בינואר 1947) הוא מנכ"ל ישראלי.
היה מקורבו של ראש הממשלה אריאל שרון, וכיהן כמנכ"ל מפלגת הליכוד וראש לשכת ראש הממשלה.
הורשע בעבירה של הפרת אמונים בתאגיד.
שני גדל ברשפון ובקיבוץ יפעת.
בבגרותו היה חקלאי במושב שדה משה וניהל חוות כבשים ותרנגולים לצד גידולי אפרסקים וגפנים.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לשייטת 13. הוא עבר טירונות צנחנים והודח ממסלול ההכשרה בשייטת.
בהמשך עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
שני לחם כקצין בחטיבת גולני במלחמת ששת הימים.
הוא התיידד עם אריאל שרון במהלך מלחמת יום הכיפורים, בעת ששימש כמפקד פלוגת סיור באוגדתו.
לאחר שחרורו מצה"ל התגייס לשב"כ ושימש כמאבטח באל על.
בעת שאריאל שרון כיהן כשר המסחר, שני ניהל מאבק ציבורי במסגרת תנועת המושבים והקשר ביניהם התהדק.
שני עזב את תחום החקלאות והפך לעוזרו של שרון.
בהמשך מונה ליו"ר חברת עמידר (בשנים 1990–1992), ואחר כך ניהל עסקים שונים בתחום הנדל"ן.
בעקבות דו"ח מבקר מדינה חריף נגד משרד השיכון של הליכוד ונגד שני, תפסה תאוצה הסיסמה "מושחתים נמאסתם" שהפכה לאבן פינה בתעמולת הבחירות של המערך בבחירות 1992. נגד שני הוגש ב-1995 כתב אישום שבו יוחסו לו 8 אישומים, בגין מעשים שביצע לכאורה בתקופת כהונתו כיו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר.
בין האישומים, הפרת אמונים בתאגיד, עבירת מנהלים בתאגיד, מרמה והפרת אמונים וכן קבלת דבר במרמה.
ב-1997 הורשע בבית משפט השלום בשתי עבירות של הפרת אמונים ולאחר ערעור לבית משפט המחוזי נותרה על כנה הרשעה אחת של הפרת אמונים בתאגיד על כך שעשה שימוש לצרכים פרטיים בנהג שהעמידה עמידר לרשותו.
השופטים ציינו כי יש בעבירות גוון ברור של שחיתות.
על שני הוטל קנס בסך 10,000 שקל ועונש מאסר על תנאי.
שני מונה למנכ"ל מפלגת הליכוד ב-1999. לאחר ניצחונו של שרון בבחירות מונה לראש לשכתו, עם כניסתו לתפקיד ראש הממשלה במרץ 2001. הוא פרש במפתיע מתפקיד זה באפריל 2002, לאחר שהתפתחה מתיחות בינו לבין מקורבים אחרים של ראש הממשלה.
עם זאת, המשיך לשמש יועצו הקרוב של שרון בהחלטות מדיניות ופוליטיות, בין השאר במסגרת "פורום החווה" שכלל מספר מקורבים לשרון.
בשנים 2002–2005 כיהן שני כמנכ"ל חברת שיכון עובדים מקבוצת אריסון השקעות, ובין 2005–2007 כמנכ"ל חברת שיכון ובינוי.
בדצמבר 2007 מונה למנהל כלל עסקיו של איש העסקים ארקדי גאידמק בישראל ובעולם, אך הוא עזב את תפקידו לאחר מספר חודשים.
לאחר מכן היה ממקימי "קרן גדעון", זרוע של מוסדות מנהליים לגביית חובות וניהל אותה עד אוקטובר 2009, אז מונה למנכ"ל חברת "פולאר השקעות".
ערכה של "פולאר השקעות" ירד מאז כניסתו של שני לתפקיד בעשרות אחוזים, בין השאר בשל הסתבכות החברה בפרויקט הנדל"ן הולילנד בירושלים.
הוא הגיש את התפטרותו מהתפקיד במאי 2013 והתפטרותו נכנסה לתוקף בנובמבר 2013.
לאחר הבחירות בינואר 2013, שני מונה למנהל המשא ומתן הקואליציוני מטעמו של יאיר לפיד ומפלגתו יש עתיד, זאת במקביל להמשך תפקידו בפולאר השקעות.
בנובמבר 2013 מונה ליו"ר וייעוץ לקבינט הדיור.
שני נשוי לאורלי ואב לארבע בנות.
אורי שני (נולד ב-1950) הוא חוקר ישראלי בתחום המים באוניברסיטה העברית.
כיהן כמנהל הראשון של רשות המים (כונתה לפני כן "נציבות המים"), בשנים 2007 - 2011. פרופסור בפקולטה לחקלאות, רחובות.
ב-1976 קיבל תואר ראשון בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות במדעי הקרקע, המים וכלכלה חקלאית, ב-1981 קיבל תואר שני במדעי הקרקע והמים, וב-1987 סיים דוקטורט בתחום זה.
בשנים 1984 - 1986 עבר לארצות הברית ולמד לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת יוטה.
מאוחר יותר, בשנים 1993 - 1994, היה מרצה אורח באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
מ-1997 החל לעבוד כמרצה וחוקר בפקולטה למדעי החקלאות, המזון ואיכות הסביבה של האוניברסיטה העברית ברחובות, ונחשב למומחה בנושאי קרקע ומים.
כיהן בעבר כראש החוג למדעי הקרקע והמים באוניברסיטה העברית.
פרסם כ-50 מאמרים בכתבי עת מקצועיים.
שני כיהן לאורך השנים גם בתפקידי ניהול, בהם מנכ"ל המכון למחקר ופיתוח בערבה ויו"ר הוועד המנהל של "מחלבות יוטבתה".
ב-2007, במסגרת הרפורמה בנציבות המים, נוסדה רשות המים, שריכזה את פעילות משק המים בישראל, ושני מונה למנכ"ל.
בתקופת כהונתו התמודד עם ייצוב הרשות לאחר הרפורמה, ועם שנות הבצורת בישראל ומצוקת המים בעקבותיהן.
הוא הוביל להגדלת היקפי התפלת מים בישראל ל-750 מיליון מ"ק לשנה.
לאחר סיום תפקידו חזר לחוג למדעי הקרקע והמים באוניברסיטה העברית, וכן החל לכהן כיו"ר ועדת ההיגוי של פרויקט תעלת הימים.
בנוסף מונה לראש חטיבת הטכנולוגיות החקלאיות של "מכתשים אגן".
שני נשוי ואב לשני בנים.
אורי שנער (נולד ב-1954) הוא מנהל גופי טלוויזיה ומדיה.
לשעבר מנכ"ל ונשיא שידורי קשת שימש כיועץ ודירקטור בזכיינית ערוץ 2 רשת, יו"ר דירקטוריון אניבום, יזם תקשורת וניו מדיה.
שנער נולד בירושלים וגדל בתל אביב.
הוא התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בחטיבת הנח"ל.
לאחר מלחמת יום כיפור הצטרף לחיל השריון ושימש כמפקד טנק עד שחרורו בדרגת סמ"ר בשנת 1975.
שנער בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בחינוך וסוציולוגיה ובעל תואר שני בהצטיינות בתקשורת המונים.
עבודת המאסטר של שנער בתקשורת עסקה ב"אירוע מדיה" - התוועדות של הרבי מלובביץ'.
בין השנים 1975 עד 1978 שימש כרכז הדרכה של תנועת הצופים במרכז, בצפון וירושלים.
במסגרת התפקיד כתב תוכניות הדרכה לכלל המדריכים בשכבות הצעירות והבוגרות.
בזמן לימודיו האקדמיים ניהל שנער את יחידת ההתנדבות של האוניברסיטה העברית, שבמסגרתה ניהל את פר"ח ויזם פרויקטים שמטרתם שילוב סטודנטים בפעילויות חברתיות כגון ייעוץ משפטי לאוכלוסיות מעוטות יכולת, ייעוץ רפואי ומגורים של סטודנטים בשכונות מצוקה.
כמו כן לימד במסגרות אקדמיות קורסים בתקשורת, ביניהם באוניברסיטה העברית בירושלים, במרכז הבין תחומי בהרצליה, ובבית הספר לקולנוע סם שפיגל.
שנער היה חבר במועצה לתרבות ואומנות במדור הקולנוע, עמד בראש ועדה לבדיקת בית הספר לקולנוע "מעלה" ושימש כיו"ר הוועד המנהל של המכללה לתרבות עברית עלמא.
שנער חבר הנהלת תיאטרון גשר.
בשנת 2013 הקים שנער, יחד עם ד"ר יואב ארמוני,את עמותת "ניצוצות".
התוכנית מפגישה תלמידים עם בוגרים (מנחים) בעלי ניצוץ מתוך מטרה לסייע לתלמידים לגלות את תחומי העניין שלהם.
במסגרת הפעילות נפגשים מנחים מתנדבים בעלי תחומי עניין מגוונים, אשר עברו הכשרה ועומדים בתנאי משרד החינוך.
המפגשים מועברים בקבוצות קטנות (ממוצע 14 ילדים), רב-גיליות בימי שישי, אחת לשבוע לאורך כל השנה.
ב - 2021 יזם מיזוג עם עמותת "שיעור אחר".
על פי נתוני העמותה, בשנת 2024 העמותה פועלת ביותר מ 1000 בתי"ס ב - 150 ערים.
העמותה מפעילה שלוש תוכניות - "ניצוצות", "שיעור אחר", ו"שיעור ביחד", מכיתות ז' עד י"א.
"ניצוצות" היא עמותת המתנדבים הגדולה בישראל, ובמסגרתה פועלים 36000 מתנדבים.
בין השנים 1979 עד 1985 שימש כמפיק בכיר ואחר כך כמנכ"ל, בחברה שמטרתה "לתרגם" ערכים יהודים לטלוויזיה.
בין היתר הפיק סרטים שזכו בפרס ASSIFA, סרט האנימציה "אורות" שהוקרן ברשת ABC ו-Disney במשך שנים רבות, והסדרה התיעודית "עם אדם" שבחנה את מימוש החזון הציוני בישראל.
בשנים 1985–1988 הקים את חברת הפקות ירושלים א.ש בע"מ, וגייס עבורה הון.
במסגרתה, יזם הפקות ששווקו ברחבי העולם.
בין הפרויקטים המוכרים יותר, הספר וסרט האנימציה בפלסטלינה במשותף עם רוני אורן, "אגדה של הגדה", ומוצרי הלוואי שלו.
הספר היה לרב מכר ונמכר ב-5 שפות במדינות רבות בעולם.
שנער הצטרף להקמת ערוץ 2 הניסיוני בשנת ב-1987, ושימש כמנהל התוכניות שלו עד פרסום המכרזים לערוץ 2 המסחרי ב-1992. הוא היה אחראי להבאתן למסך של תוכניות בולטות כגון "העולם הערב", "דודו מספר לגולו" ו"דן שילון מארח".
כמו כן, דמויות מוכרות כארז טל, אברי גלעד, יאיר לפיד, גיא מרוז, אושרת קוטלר בנגל וגלעד עדין החלו את דרכם בתקופה זו.
במהלך שנים אלה הקים את מערך התוכניות והשידורים של הערוץ, כמו גם ניהל ויזם תוכניות ואת תפיסת השידורים של הערוץ.
בשנים 1992–1993 היה מנהל תוכניות בחברות קשת-רול בע"מ, עידנים תקשורת ושידור בע"מ שהתמודדו במרכזים לערוץ 2 המסחרי.
לקראת הקמת ערוץ 2 המסחרי ביצע פרויקטים מיוחדים במסגרת חברת "שנער תקשורת".
בין היתר, ניהל את פרויקט העיצוב של פני המסך של ערוץ 2 המסחרי, הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו וחברת החדשות הישראלית.
בתקופה זו עסק גם בהקמת מערך זכויות השידור ורכש התוכניות של חברת החדשות הישראלית.
ב-1995 מונה לתפקיד מנכ"ל שידורי קשת (אחת משלוש הזכייניות של ערוץ 2 המסחרי בישראל) ועמד בראש חברה זו במשך 10 שנים עד שנת 2005. בשנים הראשונות כיהן במקביל גם בתפקיד מנהל התוכניות.
השינוי שהנחיל התבטא הן בפני המסך והן בתוצאות העסקיות.
שידורי קשת הייתה מצויה בהפסדים ובמשבר כאשר נכנס אליה, וכבר ב-1996 הצליח להפוך אותה לחברה רווחית ולגוף המוביל את הטלוויזיה בישראל.
בעשור שעמד בראש החברה, הרווח לפני מס הסתכם ב - 265 מיליון ש"ח, יותר מכל גוף שידור אחר.
מבחינה תוכנית מיצב את קשת כטלוויזיה חדשנית עם תוכניות בידור כמו רק בישראל, כוכב נולד וארץ נהדרת, וכזכיינית איכותית בהפקות מקור של סדרות דרמה ישראליות כמו בת ים ניו-יורק, הבורגנים, הפוך, בנות בראון ולתפוס את השמיים.
ב-1998 הקים שנער בשותפות חברה עם בעלי המניות של קשת (קומיוניקשת).
במסגרת שותפות זו הקים את ערוץ ביפ, ושימש כיו"ר שלו.
שנער יזם גם את "קשת פורמטס" שהייתה הראשונה למכור תוכן ישראלי לעולם - תוכנית הכספת הייתה הסנונית הראשונה שהפכה להצלחה בינלאומית ונמכרה לכ-25 מדינות בעולם.
שנער גם יזם במסגרת "קשת אינטראקטיב" את אתר האינטרנט הראשון לגוף שידור בישראל, ומיזמי סלולר וניו מדיה.
בתקופת ניהולו את "קשת", ייסד שנער את "יום טוב" ובמשך שלוש שנים גויסו עשרות מיליוני שקלים עבור ילדים בסיכון.
כמו כן יצר עם קשת פעילות בשם "יוצרים עם קשת", שפעלה ב-12 יישובים בפריפריה משדרות בדרום, דרך בית השאנטי ומרכזים לאוכלוסיית ערביי ישראל, ועד קריית שמונה שבצפון.
בשנת 2005 הוביל שנער את קשת למכרז בו זכתה בזיכיון הנוכחי.
באותה שנה התגלעו חילוקי דעות בין שנער לבין בעלי המניות שבעקבותיהן תבע שנער את קשת בפברואר 2006. על פי פרסומים באמצעי התקשורת, הצדדים הגיעו ב-2008 לפשרה במסגרתה קיבל שנער סכום של 8–10 מיליון שקל.
ב-2006 הקים את חברת אניבום, מיזם אנימציה בינלאומי – הקמת סטודיו וירטואלי על גבי האינטרנט.
במסגרת זו גויסו כ-15 אלף אנימטורים מרחבי העולם שפעלו בפרויקטים להפקת אנימציה לגורמים מובילים בתעשיית הבידור העולמית כגון ערוץ FOX ,Sesame Street, ערוץ ההיסטוריה, להקת Radio Head, סוכנות הפרסום Saatchi & Saatchi ופרויקט העשור ל-10 שנים לפיגועי 11 בספטמבר.
ברבות הזמן אניבום הפכה להיות Market Place להפקת אנימציה.
בנוסף לאניבום, שנער משמש גם כדירקטור בחברות סטארט אפ ישראליות ובינלאומיות בתחומי המדיה והווידאו.
משנת 2010 ועד 2023 שימש שנער כיועץ ודירקטור ברשת.
כיועץ ליווה שנער את הנהלת החברה במגוון רחב של משימות ומיזמים, ובכללם בתחומי תוכן, שווק, דיגיטל, רגולציה, לוחות שידורים ופיתוח עסקי.
כחבר דירקטוריון החברה, פעל שנער בתהליכי פיצול ערוץ 2 וההערכות לשידור בערוץ 13 ושימש כיועץ לצוותי המיזוג בין רשת לערוץ עשר.
בשנת 2022 הוביל שנער את הצוות האסטרטגי של רשת 13 וחדשות 13 בהשתתפות בעלי המניות והמנכ"לים.
בשנת 2023 התפטר שנער מדירקטוריון רשת.
משנת 2009 שנער חבר באמי הבינ"ל (INTERNATIONAL EMMY).
בשנת 2016 הקים שנער חממה לפיתוח תכנים, המיועדים לייצוא תוכן מישראל לעולם, בחיבור בין טלוויזיה לדיגיטל.
שנער חבר דירקטוריון "גלובס" משנת 2018. בשנת 2022 יזם ערך והפיק חוויה במציאות רבודה בירושלים משולבת סיפור בווידאו, משחקיות ותוכן.
בשנים 2021 - 2023 הוביל את גיבוש האסטרטגיה של המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים ושימש כיועץ למיזם.
בשנת 2023 שימש כעורך תסריט ויוצר שותף של מיזם וידאו בשילוב AI .
מתחילת אירועי 10\7 הוביל בהתנדבות עשרות יוצרי טלוויזיה ודיגיטל ליצירת, הפקת והפצה בעולם של עשרות סרטים וסרטונים למען שחרור החטופים בעזה בתעודה, באנימציה ו - AI .
אורי שמואל כהן (נולד ב-1970) הוא סופר וחוקר ספרות ישראלי, מלמד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק, עוסק בספרות עברית ואיטלקית ובתרבות עברית ואיטלקית.
נולד בשנת 1970 בשיקגו שבארצות הברית למשפחה ישראלית, האם ממוצא גרמני והאב ממוצא מרוקאי.
בגיל חמש הגיע עם משפחתו לישראל.
שירת בחיל הים, עבר קורס חובלים והשתחרר בדרגת סגן.
למד באוניברסיטה העברית בתוכנית "אמירים".
עבד כמלצר במסעדת "אוקיינוס" בירושלים.
עם שני מלצרים נוספים פתח בית קפה בנווה צדק.
קיבל תואר דוקטור לספרות מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
היה כתב של העיתון "דבר" ברומא.
בשנת 2004 הפיק, יחד עם רוני אבולעפיה, את הסרט הדוקומנטרי "רישומים לקורות חיים" על הסופרת אידה פינק.
על מקומו בשלום, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003 (עריכה: שי צור) – רומן.
הישרדות: תפיסת המוות בין מלחמות העולם בארץ ישראל ובאיטליה, הוצאת רסלינג, 2007.
לקרוא את אורלי קסטל-בלום, אחוזת בית, 2011.
הנוסח הביטחוני ותרבות המלחמה העברית, מוסד ביאליק.
תרגם לעברית את ספרו של ארי דה לוקה "היפוכו של אחד".
ג'ורג'יו אגמבן, מה שנותר מאושוויץ, הוצאת רסלינג, 2007.
פייר פאולו פאזוליני, קולנוע של שירה: מבחר מאמרים, הוצאת רסלינג, 2009.
אוֹרִי רֵשְטִיק (נולד ב-21 בדצמבר 1982) הוא איש אסטרטגיה וניהול ישראלי ומנכ"ל אשכולות.
מנכ"ל שח"ם – ארגון השחקנים בישראל וחבר מועצת עיריית גבעתיים לשעבר.
כיהן כיושב ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל בשנים 2012–2014.
רשטיק נולד וגדל בגבעתיים, למד בבית הספר היסודי "בורוכוב" ובתיכון "קלעי" בגבעתיים והדריך בתנועת הנוער העובד והלומד.
בסיום התיכון שימש כקומונר ומדריך נוער בקן הנוער העובד והלומד בערד במסגרת שנת שירות.
בסיומה של שנת השירות התגייס לשירות צבאי ושירת כלוחם בגדוד 50 בחטיבת הנח"ל (רובאי 07), ולאחר מכן ביצע את "פרק המשימה הלאומי" של מסלול גרעיני הנח"ל בבית שאן, שם שימש כמדריך נוער בסיכון.
בהמשך, לאחר שחרורו מהצבא, עסק בריכוז, הדרכה וניהול לוגיסטי של מרכז חינוך בלתי פורמלי אזורי בעמק הירדן, במסגרת חברותו בתנועת דרור ישראל.
בשנת 2007 החל את לימודי התואר הראשון בתקשורת ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל החל את פעילותו באגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
בין השאר שימש כראש מחלקת פרסום והסברה, סגן יושב ראש האגודה ובספטמבר 2011 נבחר לכהן כיושב ראש האגודה.
במסגרת תפקידיו באגודת הסטודנטים הוא לקח חלק במאבקים שונים, כגון: המאבק ב"חוק האברכים", מאבק עובדי הקבלן בקמפוס, המאבק החברתי של קיץ 2011, מאבק הסגל האקדמי הזוטר באוניברסיטאות והמאבק בהעלאת המחירים של החברות הגדולות במשק (תנובה, שטראוס, תלמה-יוניליוור) אותו הוביל כיושב ראש האגודה.
בעקבות מאמציו מול הנהלת האוניברסיטה, נפתחה ספריית מדעי החברה באוניברסיטה למשך 24 שעות ביממה בתקופת הבחינות, והייתה הספרייה האוניברסיטאית הראשונה בישראל הנפתחת במתכונת שכזו, בדומה למקובל בספריות בקמפוסים המובילים ברחבי העולם.
במקביל לכך סיים את לימודי התואר הראשון והחל את לימודיו לתואר שני בחוג למדיניות ציבורית באוניברסיטה, אותו סיים בשנת 2014.
במסגרת תפקידו זה זכה רשטיק בתור "איש השנה" של מועדון ליונס ישראל לשנים 2011/2012.
ביולי 2012 נבחר לכהן כסגן יושב ראש התאחדות הסטודנטים הארצית, וכיהן כסגנו של איציק שמולי.
לאחר מעברו של שמולי לפוליטיקה, נבחר רשטיק להחליפו כיושב ראש התאחדות הסטודנטים.
מתוקף תפקידו כיהן רשטיק גם כחבר במועצה להשכלה גבוהה (המל"ג), כציר באיחוד הסטודנטים האירופאי וכדירקטור בחברת איסתא ליינס, הנמצאת בבעלות חלקית של התאחדות הסטודנטים.
בתחילת כהונתו חשף רשטיק את כוונת משרד האוצר להעלות את שכר הלימוד האקדמי במסגרת תקציב המדינה לשנים 2013–2014. בעקבות החשיפה נמנעה ההעלאה המתוכננת.
במסגרת תפקידו פעל רשטיק לצירוף אגודת הסטודנטים באוניברסיטה הפתוחה כחברה בהתאחדות הסטודנטים ובכך לראשונה איגדה התאחדות הסטודנטים את כלל הסטודנטים במדינת ישראל מכלל סוגי המוסדות להשכלה גבוהה.
רשטיק פעל למתן סבסוד לסטודנטיות למחקר למעונות יום של משרד הכלכלה, לפרסום הנחיות לטיפול בהטרדות מיניות באקדמיה, בעקבות דו"ח מבקר המדינה בנושא שפורסם במאי 2013 ולהארכת חופשת הלידה לסטודנטיות לשישה שבועות.
במהלך שביתת המכללות הטכנולוגיות בשנת 2013 שימש רשטיק כמתווך ולקח חלק במשא וממתן לסיום השביתה ולהסכמות בין המכללות למשרדי האוצר והכלכלה במסגרתן הוזרמה תוספת תקציבית של 110 מיליון שקל למימון מקצועות ההנדסאים, לביצוע שינויים במודל הדיפלומות ולהקניית זכויות מוגדלות לסטודנטים הנדסאים.
אחת מיוזמותיו של רשטיק בתקופת כהונתו היה פרויקט "קטיף ישראלי" במסגרתו סטודנטים עבדו בחקלאות - וקיבלו משכורת ומלגה.
בתקופת כהונתו של רשטיק הקצה משרד האוצר תוספת תקציבית של 150 מיליון ש"ח לבניית מעונות סטודנטים, סכום אשר ניתן ללא מאבק.
לאחר שהכריזה המל"ג על רף קבלה מנדטורי בלימודי האנגלית למתקבלים ללימודים אקדמיים הוקמה, לאחר משא ומתן שניהל אל מול הות"ת, קרן מלגות לסטודנטים שאינם עומדים ברף הקבלה לצורך השלמת וצמצום פערים חברתיים.במסגרת פעילותו במל"ג הביא רשטיק למתן ייצוג לסטודנטים בות"ת.
עוד יזם רשטיק יחד עם המשרד לאזרחים ותיקים ומשרד השיכון הבינוי את פרויקט "כאן גרים" במסגרתו מאות סטודנטים מתגוררים אצל אזרחים ותיקים תמורת מלגה
החל מספטמבר 2014 כיהן רשטיק בתפקיד מנכ"ל שח"ם – ארגון השחקנים בישראל, בתפקידו עסק רשטיק בבניית תשתית ביטחון אסטרטגית לשחקנים.
את השנתיים הראשונות בתפקידו הקדיש להרחבת תחומי הייצוג.
מטלוויזיה וקולנוע בלבד לתיאטרון רפרטוארי, תיאטרון ילדים, פרינג', דיבוב, סרטי סטודנטים ועוד.
מספר החברים בארגון גדל מ-1800 ל-2500, ושח"ם הפך לארגון היציג הגדול ביותר בתחום התרבות, מה שהביא להגדלת כמות העובדים והתקציב.
עוד במסגרת תפקידו איגד רשטיק את שחקני תיאטראות הקאמרי והבימה לכדי מאבק תקדימי על תנאי שכרם והובילם לחתימת הסכם קיבוצי היסטורי המעגן את העלאת שכר השחקנים והסדרת תנאיהם הסוציאליים, הוביל את שחקני תיאטרון החאן לחתימה על הסכם קיבוצי חדש ואיגד את שחקני תיאטרון באר שבע והובילם לתביעה כנגד התיאטרון.
בזכות האסטרטגיה הזאת, שחקנים זכו לסיוע כלכלי נרחב לאורך כל תקופה משבר הקורונה, כשהפכו לכמעט העובדים העצמאים (פרילנסרים) היחידים בישראל שקיבלו דמי אבטלה מהביטוח הלאומי.
עוד בתקופת כהונתו נוסד פרס שח"ם, טקס שנתי של פרסי שחקנים, בדומה לפרסי הסאג המוענקים מדי שנה על ידי גילדת שחקני המסך האמריקאית.
עוד פעל רשטיק להקמת עמותת "שחקני נשמה", עמותת בת אשר הקימו מספר מחברי שח"ם, המפעילה קרן סיוע לאמנים נזקקים, שאף גייסה למעלה ממיליון שקלים בתקופת הקורונה לסיוע לאמנים במצוקה.