tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפופולריות שלו בהולנד הייתה כזו שהוא פתח סטודיו שני בהאג, שם צייר דיוקנאות של חברי חצר המלכות, ולימד רישום.
אחיו וילם ואן הונטהורסט (1594–1666) היה גם הוא צייר דיוקנאות.
רבים מציוריו של וילם הוחלפו בעבר בגלל הדמיון בחתימותיהם.
וילם היה תלמידו של אברהם בלומרט, וגם לימד אותו אחיו הגדול.
בשנת 1646 נסע לברלין, שם הפך לצייר החצר של לואיז-הנרייט, אשתו של פרדריק השני מברנדנבורג.
הוא חזר לאוטרכט בשנת 1664.
הקטעים האטרקטיביים ביותר שלו הם אלה שבהם הוא טיפח את הסגנון של קרוואג'ו, לעיתים קרובות סצנות עם מוזיקאים, מהמרים ואנשים אוכלים.
הייתה לו מיומנות רבה ולעיתים קרובות צייר סצנות שהוארו בנר בודד.
כמה מהיצירות הבולטות ביותר שלו היו דיוקנאות של ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם ומשפחתו, המלך ומלכת בוהמיה, מארי דה מדיצ'י 1628, אנשי העיירה ונשותיהם, צ'ארלס לואי ורופרט, אחייניו של צ'ארלס הראשון וברון קרייבן.
את הסגנון המוקדם שלו אפשר לראות ב"נגן הלוטה" (1614) בלובר, ב"מות הקדושים" של סנט ג'ון בסנטה מריה דלה סקאלה ברומא, או ב"שחרור פיטר" במוזיאון ברלין.
חרארד דוויד (בהולנדית: Gerard David; סביבות 1460 – 13 באוגוסט 1523) היה צייר ומאייר כתבי יד בהולנד הידוע בזכות שימושו בצבעים.
רק מעט נחשף על חייו.
דוויד הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש אנטוורפן בשנת 1515. הוא הצליח מאוד בחייו וככל הנראה ניהל שתי סדנאות, באנטוורפן ובברוז' כציירים רבים אחרים מתקופתו, פחת המוניטין שלו במאה ה-17 עד שהתגלה מחדש במאה ה-19.
דוויד נולד באודווטר, שנמצאת במחוז אוטרכט.
שנת הלידה המשוערת 1460 על סמך המראה של כבן 50 שנה בדיוקן העצמי שלו 1509 שנמצא בציור שלו "הבתולה בין הבתולות".
את הקריירה הבוגרת שלו בילה בברוז', שם היה חבר באגודת הציירים.
עם מותו של הנס ממלינג בשנת 1494, הפך דוויד לצייר המוביל של ברוז'.
הוא עבר לברוז' בשנת 1483, ככל הנראה מהארלם, שם פיתח את סגנונו בהשפעת אלברט ואן אודווטר, והצטרף לגילדת לוקאס הקדוש בברוז' בשנת 1484. הוא הפך לדיקן הגילדה בשנת 1501, ובשנת 1496 נישא לקורנליה קנואפ, בת הדיקנית מגילדת הצורפות.
דוויד היה אחד מאזרחיה החשובים של העיר.
אמברוסיוס בנסון היה חניך אצל דוויד, אך נוצרה ביניהם מחלוקת סביב 1519 על מספר ציורים של בנסון שעבד גם עם מאמנים אחרים.
בגלל חוב גדול שהצטבר לבנסון, דוויד סירב להחזיר לו את הציורים.
בנסון פנה לבית המשפט וזכה כחוק, מה שהוביל לכך שדייוויד ריצה זמן בכלא.
הוא נפטר ב־13 באוגוסט 1523 ונקבר בכנסיית גבירתנו בברוז'.
דוויד נשכח לחלוטין כאשר בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 הוא ניצל מהשכחה על ידי ויליאם הנרי ג'יימס וייל, שמחקריו בארכיונים של ברוז' חשפו את העובדות העיקריות על חיי הצייר והובילו לשחזור אישיותו האמנותית של דוויד החל מההכרה ביצירתו המתועדת היחידה של דוויד "הבתולה בין הבתולות", ברואן.
עבודותיו של דוויד שאותרו מורכבות בעיקר מסצנות דתיות.
הם מאופיינות על ידי אווירת שלווה נצחית המושגת באמצעות צבעוניות רכה, חמה ועדינה, וטיפול מושכל באור וצל.
הוא היה חדשני בעיצוב מחדש של נושאים מסורתיים ובגישתו לנוף, שהיה אז סגנון ציור בהתהוות בצפון אירופה.
ניתן לראות את יכולתו בציור נוף בעלווה המפורטת של ציוריו "הטבילה" וסצנת היער" שנמצאים בניו יורק.
אף שרבים מהיסטוריוני האמנות של ראשית המאה העשרים, כולל ארווין פנופסקי ומקס ג'ייקוב פרידלנדס, ראו בו צייר שיצר מעט אך זיקק את הסגנון של האחרים וצייר בסגנון ארכאי וחסר דמיון.
עם זאת, רוב החוקרים רואים בו צייר מגוון שלדעת מומחי מוזיאון המטרופוליטן עבד במצב "פרוגרסיבי כשהוא מתרחק ממורשת ימי הביניים המאוחרת שלו וממשיך בראייה חדשנית בעידן של מעבר".
בעבודתו המוקדמת עקב דוויד אחרי אמנים שעבדו בהארלם כמו דירק בוטס, אלברט ואן אודווטר, אף על פי שכבר הוכיח את יכולותיו הגבוהות בצבע.
לתקופה מוקדמת זו שייך "יוחנן הקדוש" מאוסף ריכרד פון קאופמן בברלין ו"הירונימוס הקדוש" של המלטינג.
בברוז' עבד ישירות בהשפעתו של ממלינג, המאסטר שהדריך אותו.
ממנו דוויד רכש כישורי הבעת יופי חגיגי, ריאליזם חזק יותר בציור הדמויות וסידורם בקומפוזיציה של הציור.
דוויד ביקר באנטוורפן בשנת 1515 והתלהב מעבודתו של קוינטן מסייס, שהכניס חיוניות ואינטימיות רבה יותר בתפיסת הנושאים המקודשים.
העבודות שבגללן דוויד ידוע הן בעיקר יצירות המזבח שצוירו לפני ביקורו באנטוורפן: "נישואיה של קתרינה הקדושה" בגלריה הלאומית, לונדון; הטריפטיכון של "המדונה והקדושים" בג'נובה.
"הבשורה" אוסף זיגמרינגן, ומעל לכל, "המדונה עם מלאכים והקדושים" (בדרך כלל נקרא "הבתולה בין הבתולות"), שאותו תרם לנזירות הכרמליטיות בברוז', ואשר נמצא כעת במוזיאון ברואן.
רק מעטות מיצירותיו נותרו בברוז', השאר פזורות ברחבי העולם, וייתכן שהדבר נובע מהערכה הנמוכה של שמו בעבר.
זאת מתוך האמונה, שלמרות כל היופי שביצירתו, לא היה בה שום דבר חדשני בהיסטוריה של האמנות.
אפילו ביצירתו הטובה ביותר, כך העריכו בעבר, הוא רק יצר גרסאות חדשות יותר של אומנים אחרים ובני דורו.
עם זאת, בשנת 1902, בעקבות תערוכה של אומני ברוז', גדולתו הוערכה מחדש בהשוואה לאומנים אחרים.
דוויד עבד גם בצמוד למאיירי כתבי היד המובילים של אותם ימים.
נראה שהוא הובא לצייר מיניאטורות חשובות מיוחדות, בהן "הבתולה בין הבתולות".
כמו כן הדיוקן של הקיסר מקסימיליאן בווינה.
כמה מציוריו בכתבי היד מלמדים כי אלמנטים מהם מופיעים ביצירותיהם של ציירים ומאיירים אחרים במשך עשרות שנים לאחר מותו.
פחות ידועות אך גם הם באיכות גבוהה, הן עבודותיו של דוויד שנמצאו באוספים ציבוריים ספרדיים.
במוזיאון הפרדו במדריד "המנוחה בבריחה למצרים" הדומה לציור הנמצא במוזיאון המלכותי לאמנויות יפות באנטוורפן.
מוזיאון הפרדו מחזיק בשתי יצירות נוספות שלו.
לאחר מותו של דוויד התהילה של ברוז' וצייריה הלכה ונעלמה.
אנטוורפן הפכה למובילה באמנות כמו גם בחשיבות הפוליטית והמסחרית.
מבין תלמידיו של דוויד בברוז', רק איזנברנט, אלברט קורנליוס ואמברוסיוס בנסון הגיעו לגדולה.
גם ציירים פלמיים אחרים כמו יואכים פטיניר ויאן מבוזה הושפעו ממנו במידה מסוימת.
חרארדוס יוהאנס "חרארד" ואן דר ול (בהולנדית: Gerardus Johannes "Gerard" van der Wel; 5 בינואר 1895 – 31 במאי 1945) היה אתלט אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת אנטוורפן (1920), פעמיים אלוף הולנד בריצת 1500 מטר (1981 ו-1921), 3 פעמים ברציפות אלוף הולנד בריצת 5000 מטר (1919–1921) ושיאן הולנד בריצת 3000 מטר (1920–1926).
ואן דר ול נולד וגדל בהאג.
באליפות הולנד שנערכה בשנת 1918 זכה ואן דר ול במדליית זהב בריצת 1500 מטר.
באליפות הולנד שנערכה בשנת 1919 הוא זכה בשתי מדליות זהב בריצת 1500 מטר ובריצת 5000 מטר.
באליפויות הולנד שנערכו בשנים 1920 ו-1921 הוא סיים בשתיהן במקום ראשון בריצת 5000 מטר אבל לא זכה במדליית זהב מאחר שהתוצאות שקבע בהן, לא עמדו בקריטריון הנדרש.
בתחרות שנערכה באיינדהובן ב-8 באוגוסט 1920 הוא קבע בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:17.6 דקות, שיפור לשיא בן ה-11 שנים של יוב בוסר (9:45.8 דקות).
שיא זה החזיק מעמד כ-6 שנים ונשבר על ידי ארי קלסה (9:17.2 דקות).
שבוע לאחר מכן, באולימפיאדת אנטוורפן (1920) הוא השתתף בריצת 5000 מטר וסיים תשיעי ואחרון במקצה שלו בשלב חצי הגמר.
ואן דר ול ניספה בברגן בלזן ב-31 במאי 1945. עבור רבים מהנפטרים, תאריך זה נקבע כמועד הפטירה ולא בטוח אם זה אכן התאריך הנכון.
חרארד קורנליס ססיל דה ואן הט רווה (בהולנדית: Gerard Kornelis Cecil de van het Reve; 14 בדצמבר 1923 – 8 באפריל 2006) היה סופר הולנדי.
הוא התחיל לכתוב תחת שם העט סימון חרארד ססיל דה ואן הט רווה ואימץ את השם הקצר יותר חרארד רווה [ˈɣeːrɑrt ˈreːvə] ב-1973.
יחד עם וילם פרדריק הרמנס והארי מוליש הוא נחשב כאחד מ"שלושת הגדולים" (De Grote Drie) של הספרות ההולנדית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1947 יצא לאור הרומן שכתב "שעות הערב" שנחשב לאחת היצירות החשובות ביותר של התקופה.
ספר שהוציא לאור ב־1983 האדם הרביעי (De vierde man, באנגלית – The Fourth Man) היה הבסיס לסרט בשם זה מ-1983 של פול ורהובן.
רווה היה אחד הסופרים הומוסקסואלים הראשונים שיצאו מהארון בהולנד.
כתיבתו הבוטה על משיכה ארוטית, יחסים מיניים ומשגל בין גברים נחשבה כמזעזעת עבור קוראים רבים.
עם זאת, הוא עשה זאת בדרך אירונית, מלאת הומור וניתנת להזדהות, אשר תרמה להפיכת ההומוסקסואליות למשהו נסבל וקביל עבור רבים מקוראיו.
תמה מרכזית נוספת, תכופות בשילוב ארוטיות, היא הדת.
רווה עצמו הצהיר שהמסר העיקרי בכל עבודתו הוא גאולה מהעולם החומרי שבו אנו חיים.
חרארדוס (חרארד) 'ט הופט (בהולנדית: Gerard 't Hooft; נולד ב-5 ביולי 1946) הוא פיזיקאי הולנדי, שחלק את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1999 עם מרטינוס פלטמן "על הבהרת המבנה הקוונטי של האינטראקציות האלקטרו-חלשות בפיזיקה".
'ט הופט מכהן כפרופסור באוניברסיטת אוטרכט.
מחקריו מתמקדים בעיקר ברנורמליזציה, חורים שחורים, כבידה קוונטית ותורת הכיול.
חרארד 'ט הופט נולד ב-5 ביולי 1946 בצפון הולנד וגדל בהאג.
דודו הוא זוכה פרס נובל פריץ זרניקה.
בשנת 1964 החל ללמוד באוניברסיטת אוטרכט לאחר לימודיו התיכוניים.
בשנת 1969 החל לעבוד על הדוקטורט שלו עם מרטינוס פלטמן כמנחה.
לאחר סיום הדוקטורט 'ט הופט החל לעבוד ב-CERN.
בשנת 1974 חזר 'ט הופט לאוטרכט, שם החל לכהן כפרופסור וכשנתיים לאחר מכן התחתן.
פרס נובל לפיזיקה – 1999
מדליית הכבוד של מכון נילס בוהר – 2016
חרבויה סמולצ'יץ' (בקרואטית: Hrvoje Smolčić; נולד ב-17 באוגוסט 2000 בגוספיץ' שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קוג'אליספור מליגת העל הטורקית, בהשאלה מאיינטרכט פרנקפורט.
סמולצ'יץ' גדל במחלקות הנוער של גוספיץ' 91 ושל רייקה.
ב-17 במרץ 2019 ערך סמולצ'יץ' את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של רייקה, בניצחון 3-1 על אוסייק במסגרת המחזור ה-25 בליגת העל הקרואטית לעונת .
בסך הכל ערך 68 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 ביולי 2022 חתם סמולצ'יץ' באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
חרארדו דניאל ארטאגה סאמורה (בספרדית: Gerardo Daniel Arteaga Zamora; נולד ב-7 בספטמבר 1998 בספופן שבמקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת מונטריי מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
ארטאגה גדל במחלקת הנוער של סנטוס לגונה הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2016, ובסך הכל ערך 89 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-26 ביולי 2020 חתם ארטאגה על חוזה לחמש עונות בראסינג גנק מליגת העל הבלגית.
ב-29 בינואר 2024 חזר למקסיקו וחתם במונטריי תמורת סכום של ארבעה וחצי מיליון אירו בחוזה לשנה וחצי.
ב-11 בספטמבר 2018 ערך ארטאגה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בהפסד 0–1 לנבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
ב-27 בספטמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2–3 לנבחרת קולומביה במשחק ידידות.
חרב ארוכה הוא כינוי למספר סוגי חרבות בעלות להב ישר וארוך שהיו בשימוש בעיקר על ידי אבירים ובני-אצולה באירופה של ימי הביניים והרנסאנס.
החרבות היו מסיביות וחזקות ונועדו בעיקר לקרב משוריין, בו הלוחם ויריבו עוטים שריון (בעיקר מסוג שריון שרשראות ושריון לוחות).
בנוסף, הייתה להן משמעות טקסית, כגון בטקס המשיחה לאבירות.
חרב אבירים (נקראת גם חרב רחבה, ובאנגלית גם Knightly Sword או Arming Sword) – חרב חזקה וכבדה ליד אחת, עם להב באורך של 80–100 ס"מ.
השם "חרב ארוכה" בהקשר לחרב זאת נפוץ בעיקר בשימוש מודרני כגון במשחקי תפקידים (בעיקר מבוכים ודרקונים) ומשחקי מחשב, כדי להבדיל בינה לחרב הקצרה, שאורך הלהב שלה היה עד 60 ס"מ.
חרב יד וחצי או חרב ממזרית – חרב ארוכה שאפשר היה להחזיקה ביד אחת או בשתי ידיים.
חרב דו-ידנית – חרב ארוכה וכבדה באורך של למעלה מ-100 ס"מ ולעיתים אף למעלה מ-150 ס"מ (מטר וחצי).
החרב הופעלה בשתי הידיים ושימושה היה בעיקר בדו קרבות, אזרחיים או טקסיים, להגנה עצמית ברחוב ונשק גיבוי בשדה הקרב.
הסיווג של החרבות הוא מודרני ולא מתועד שימוש בו בתקופה בה היו סוגי חרבות אלו פופולריים.
המבנה הבסיסי של החרב הארוכה (בשלושת הסוגים) היה דומה: הוא כלל להב ישר בעל שפה חדה דו-צדדית, חוד לדקירה (Point) ולעיתים רכס (Ridge) או שקע (Fuller) במרכז הלהב על מנת להקל על המשקל ולהגדיל את חוזקו.
הלהב היה מחובר לניצב (Hilt) בעל שמורת צלב (Cross-Guard) ו"תפוח ניצב" (Pommel) - מעין גולה כבדה שתפקידה היה לאזן את החרב אך יכלה לשמש גם להלום ביריבים.
בחרבות מאוחרות יותר היו שינויים קלים במבנה זה כגון צורת החוד, צורת הניצב ולעיתים הוספת שמורת צלב כפולה (בעיקר בחרבות דו-ידניות).
השימוש בחרב הארוכה היה מגוון וכלל התקפות מסוג שיסוף, חיתוך ודקירה.
בנוסף, בחרבות אלו הייתה נהוגה גם טכניקה של Half-sword בה הלוחם אחז בידו באמצע הלהב על מנת לבצע דקירה חזקה יותר, בעיקר כדי להשחיל את להב החרב דרך החרכים של שריון לוחות.
כמו כן, לעיתים הוחזקה החרב הפוך והניצב עם "תפוח הניצב" שימש לתת מכות חזקות ליריב ולחסום התקפות מצידו, טכניקה הנקראת mordschlag.
ההיסטוריון הצבאי, אספן הנשק והמאייר אוורט אוקשוט פיתח שיטת מיון לחרבות ארוכות לפי צורת הלהב והניצב, שנקראת "טיפולוגיית אוקשוט" .
מיון זה כולל בעיקר חרבות ליד אחת וחרבות יד-וחצי ואיננו ממצה את כל סוגי החרבות.
להב צר ומחודד מאוד נועד יותר לדקירה ואילו להב רחב יותר נועד יותר לחיתוך אך יכול לשמש גם לדקירה.
להב רחב שחודו יחסית מעוגל לא יעיל לדקירה ונועד לחיתוך בלבד.
חרבות מהמאה ה-11 והמאה ה-12 נועדו בעיקר נגד שריון שרשראות, בעוד שחרבות מהמאה ה-14 ואילך נועדו גם נגד שריון לוחות, שסיפק הגנה טובה יותר מקודמו.
"חרבו דרבו" הוא סינגל של צמד ההיפ הופ הישראלי נס וסטילה, שיצא לאור ב-14 בנובמבר 2023.
השיר הגיע למקום הראשון בהיטליסט, ובכך הפך הצמד לראשון שהכניס שני שירים למקום הראשון במצעד, לאחר ששירם הקודם, "תיק קטן" נכנס למקום הראשון במאי 2023.
את השיר כתבו נס וסטילה ביחד עם הראפרים אנדרדוג, חברו של סטילה להרכב הלם תרבות ורוישה.
השיר נכתב בהשפעת מלחמת חרבות ברזל והוקדש לכוחות הביטחון ולחיילי צה"ל.
נס וסטילה פרסמו הודעה לצד צאתו של השיר:
"חרבו דרבו" הוא שיר דריל, המכיל מילים הקוראות לכוחות צבא הגנה לישראל לתקוף את ארגוני הטרור המעורבים במלחמת חרבות ברזל במלוא העוצמה.
בפזמון השיר נמנים שמותיהם של כוחות צה"ל במלחמה, ובסופו של השיר מוזכרים פעילי הטרור חסן נסראללה, מוחמד דף ואסמאעיל הנייה, ובנוסף הדוגמנית בלה חדיד, הזמרת דואה ליפה וכוכבת הפורנו לשעבר מיא ח'ליפה, אשר הביעו את תמיכתם בצד הפלסטיני במלחמה, לצד הקריאה "" (מערבית: כל כלב בא יומו).
הביטוי המשמש בשיר, הוא עיוות של הביטוי הערבי חַרְבּ וּדַרְבּ (حرب وضرب - מלחמה ומכה).
הוא התפתח מתוך סלנג עברייני.
הוא נקשר למלחמת חרבות ברזל לאור הקלטה שפורסמה ברשת מתוך רשת הקשר הצה"לית של מפקד המנחה את חייליו "כאן קודקוד, משימתנו – התקפה והכרעת חמאס...
הווידאו קליפ הרשמי פורסם עם צאתו של השיר ב-14 בנובמבר 2023 ובוים על ידי עומר אלוני.
נכון לינואר 2025 צבר הקליפ למעלה מ-32 מיליון צפיות.
ב-ynet נכתבה אודות השיר ביקורת מעורבת.
מחד, תואר השיר כ"קטע טראפ מדבק" ומאידך, נאמר כי "הוא ממחיש דווקא את שלב הפרודיה על חוסר היכולת לומר דבר נוקב או מקורי על המציאות המטלטלת ומבליט את חוסר האונים מאז האסון והמחדל שמאחוריו".
דור מאיר מועלם ממאקו טען כי "השיר יכול היה לקבל 'הוק' טוב יותר", אך עם זאת "האווירה הכללית בשיר, החדות והרלוונטיות של נס וסטילה מחפים על הכל והופכים את 'חרבו דרבו' לשיר הנכון של הרגע".
מגזין בילבורד האמריקאי כלל את "חרבו דרבו" ברשימת השמעה לחג חנוכה, והגדיר את השיר כגרסת ה"טראפ והדריל" להופעותיו של לאונרד כהן לחיילי צבא הגנה לישראל במהלך מלחמת יום הכיפורים ב-1973.
השיר גרר תגובות גם מחוץ לישראל וערוץ החדשות הקטרי אל-ג'זירה טען כי הוא קורא לרצח עם.
ב-3 בדצמבר 2023, אושיית הרשת וכוכבת הפורנוגרפיה לשעבר מיא ח'ליפה, אשר מוזכרת בשיר לצד הזמרת דואה ליפה והדוגמנית בלה חדיד, פרסמה ב-X תגובה לשיר, בטענה שנס וסטילה "קוראים לצה"ל להרוג אותי" וכי השיר "הוא על ביט של דריל.
הם אפילו לא יכולים לקרוא לרצח עם עם התרבות שלהם, הם היו צריכים לעשות קולוניזציה למשהו כדי שהוא יגיע למקום הראשון".
בסוף שנת 2024, גוגל פרסמו את סיכום החיפושים הכי הטרנדיים בשנה החולפת, והכלילו את השיר "חרבו דרבו" במקום השני ברשימת "השירים הטרנדיים", מיד אחרי השיר שייצג את ישראל באירוויזיון לשנת 2024, "Hurricane" של עדן גולן.
על רקע הביקורת אודות השיר בטענה לקריאה לרצח עם, השיר היווה חלק מכתב האישום בתלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם, לצד קריאות נוספות מצד אמנים ישראלים.
בתגובה לכך, חוקו דמויותם של נס וסטילה בתוכנית ארץ נהדרת במערכון על תלונת דרום אפריקה.
השיר אף צוטט על ידי חברת הכנסת טלי גוטליב כתגובה לקריאה של דובר צה"ל לזמר רותם כהן להסיר את שירו "מי ששונא אותך ימות", אודות המלחמה.
ב-17 במאי 2024, דווח כי בגלל "חרבו דרבו", נאסר על נס וסטילה לקבל אשרת אמן על מנת לקיים סיבוב הופעות בארצות הברית, מה שהוביל לפסילת אמנים שנכללו באותה רשימת קבלות הוויזה, כדוגמת ליאור נרקיס.
באותו החודש, נמכרו זכויות השימוש בשיר לחברת פרטנר תקשורת, לטובת פרסומת בכיכובו של הפרזנטור, הראפר והזמר סטטיק, המבצע גרסה פרסומית לשיר.
בסוף 2024 הוציא הרב מרדכי ציון ספר הלכה שנקרא בשם "הלכות חרבו דרבו" בהשראת השיר ועוסק ב"מחיית והכאת עמלק, המן ודומיהם."
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקור עולמי14 בנובמבר 2023הזרמת מוזיקההפקות ממן ועד הבית
חרב הזהב לאומץ היה פרס רוסי לגבורה.
הפרס נוסד ב-27 ביולי 1720 על ידי פיטר הגדול, ובוטל ב-1917. מ-1913 עד 1917 שונה שם הפרס לחרב ג'ורג' הקדוש ונחשב לאחת מהדרגות של מסדר סנט ג'ורג'.
"חראשו" הוא שיר חסידי של הזמר בני פרידמן.
השיר יצא לאור בשנת 2021, וזכה להצלחה גדולה.
השיר זכה לביצועים רבים על ידי אמנים שונים.
נכון ל-2024, לשיר 6.4 מיליון צפיות ביוטיוב.
את השיר הלחין איצי וולדנר, ועיבדו דניאל קפלר ויאן פרייטור.
השיר משלב בין מילים בעברית, ביידיש, באנגלית וברוסית, תוך שהוא שואב השראה ממוזיקה מזרח אירופית וקצב חסידי מסורתי.
מילות השיר מדברות על אופטימיות, שמחה ואמונה, ומעודדות את המאזין למצוא את הטוב בכל מצב.
השיר זכה להצלחה רבה בקרב קהל רחב, הן במגזר החסידי והן בקרב חילונים, והפך לאחד השירים המושמעים ביותר בתחנות רדיו ובפלטפורמות סטרימינג.
השיר בעיקר מושמע בקרב היהודים הרוסיים ברחבי העולם.
השיר זכה במקום ה-12 במצעד הווידאו השנתי של רדיו קול ברמה.
בנוסף גם זכה במקום ה-8 במצעד השנתי של תחנת המוזיקה קול פליי.
השיר יצא גם ברמיקס ב-2020, בתקופת הקורונה.
השיר דורג במקום השמיני במצעד המוזיקה היהודית השנתי של קול פליי לשנת תש"פ.
בקליפ לשיר, בני מסתובב ברחובות "רוסיה היהודית" ושר עם התושבים והמוכרים.
הקליפ הוא נוסטלגיה לימים עברו ברוסיה.
חרארדו ורטהיין (בארגנטינאית: Gerardo Werthein; נולד ב-3 בדצמבר 1955) הוא איש עסקים, פוליטיקאי ודיפלומט יהודי-ארגנטינאי, המכהן כשר החוץ של ארגנטינה.
כיהן גם כשגריר ארגנטינה בארצות הברית.
ורטהיין כיהן כנשיא הוועד האולימפי של ארגנטינה בין השנים 2009 ל-2021. הוא גם חבר בוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) ובשירותי השידור האולימפיים מאז 2011, והצטרף לוועד המנהל של ה-IOC כ"חבר בכיר" ב-2020. במהלך כהונתו כנשיא, נבחרה בואנוס איירס כעיר המארחת לאולימפיאדת הקיץ לנוער 2018.
ורטהיין נולד למשפחה יהודית רוסית.
סבא רבא שלו, ליאון ורטהיין, היגר מבסרביה לארגנטינה בשנת 1904 עם אשתו וארבעת ילדיהם, כשנמלט מרדיפת העם היהודי על ידי האימפריה הרוסית.
משפחת ורטהיין החלה בפעילות סחר ענפה, ובסופו של דבר יצרה את אחד הקונצרנים הכלכליים החשובים בארגנטינה, קבוצת ורטהיין , שבין היתר הפכה לבעלים של חברת התקשורת טלקום ארגנטינה .
לאחר ניצחונו של חאבייר מיליי בבחירות לנשיאות ארגנטינה ב-2023, ליווה ורטהיין את מיליי במסע לניו יורק ונכח בפגישות שערך מיליי עם אישים שונים, כולל ביל קלינטון.
לאחר השבעתו של מיליי לנשיאות, הוא מינה את ורטהיין לשגריר ארגנטינה בארצות הברית.
מינויו אושר על ידי הסנאט של ארגנטינה ב-18 באפריל 2024.
ורטהיין מונה לשר החוץ על ידי הנשיא מיילי ב-30 באוקטובר 2024 בעקבות פיטוריה של דיאנה מונדינו.
בפברואר 2025 שר החוץ ורטהיין ביקר בישראל: הוא נפגש עם יושב ראש הכנסת אמיר אוחנה, עם שר החוץ גדעון סער ועם נשיא המדינה יצחק הרצוג.
בנוסף ביקר ב, שם הניח תפילין והתפלל.
ב-22 באוקטובר 2025 הודיע ורטהיין על התפטרותו.
חרארד טר בורך (בהולנדית: Gerard ter Borch; דצמבר 1617 – 8 בדצמבר 1681) היה צייר הולנדי מתקופת תור הזהב של הציור ההולנדי, שהתמחה בעיקר בציורי ז'אנר.
הוא השפיע על ציירים הולנדים בני תקופתו, ובהם חבריאל מטסו, חריט דאו, אגלון ואן דר ניר ויאן ורמיר.
וילוק ג'וניור, טר בורך "כונן מסגרת חדשה לבחירת הנושא, כשהכניס את הדמויות אל קודש הקודשים של הבית", ותיאר את חוסר הוודאות של הדמויות ברמזים מעודנים לעולמן הפנימי.
השפעתו כצייר הייתה רבה, אך לימים עלתה השפעתו של ורמיר על זו שלו.
חרארד טר בורך נולד בדצמבר 1617 בעיר זוולה, השוכנת בפרובינציית אוברייסל שברפובליקה ההולנדית.
הוא קיבל חינוך מצוין מאביו, חרארד טר בורך האב , שהיה אף הוא אמן, ופיתח את כישרונו כבר בגיל צעיר.
כתובת שנמצאה על רישום של ראש מעידה כי טר בורך שהה באמסטרדם בשנת 1632, שם ייתכן שלמד אצל וילם קורנליסז דוייסטר או פייטר קודה.
השפעתו של דוייסטר ניכרת ביצירה הנושאת את התאריך 1638, השייכת לאוסף יונידס שבמוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
בשנת 1634 למד אצל פייטר דה מוליין בעיר הארלם, ותקופת לימודים זו מתועדת ביצירה "ההתייעצות" (1635) השמורה בגמלדה-גאלרי שבברלין.
בשנת 1635 שהה חרארד טר בורך בלונדון, ולאחר מכן ערך מסעות בגרמניה, צרפת, ספרד ואיטליה.
אחותו, חסינה טר בורך, הייתה אף היא ציירת.
ידוע כי בשנת 1641 שהה ברומא, אז צייר דיוקנאות קטנים על גבי לוח נחושת, בהם דיוקנו של יאן סיקס ודיוקן של עלמה צעירה (באוסף סיקס, אמסטרדם), וכן את דיוקנו של ג'נטלמן (באוסף DMK, נירנברג).
בשנת 1648 שהה בעיר מינסטר בזמן כינוס הקונגרס שבו אושר הסכם השלום בין ספרד להולנד, וצייר את יצירתו הידועה – ציור קטן על לוח נחושת המתאר את נציגי הצדדים המתכנסים.
יצירה זו, בצד דיוקן גבר עומד (דיוקן של עלם), מייצגת את האמן באוסף הגלריה הלאומית בלונדון.
הציור נרכש בידי המרקיז מהרטפורד במכירת דמידוף תמורת 7,280 לירות שטרלינג, והוענק לגלריה הלאומית על ידי סר ריצ'רד וולאס, לפי המלצתו של מזכירו, סר ג'ון מארי סקוט.
באותה תקופה הוזמן טר בורך למדריד, שם הועסק וזכה לעיטור אבירות מידי פליפה הרביעי, מלך ספרד.
אולם, לפי המסופר, נאלץ לשוב להולנד בעקבות תככים כלשהם.
אחד מפטרוניו הבולטים היה אנדריס דה חראף, ראש עיריית אמסטרדם ומדינאי.
נראה כי שהה תקופה מסוימת בהארלם, אך לבסוף השתקע בעיר דוונטר, שם כיהן כחבר מועצת העיר – תפקיד שבו הוא מופיע בדיוקן השמור כיום בגלריה שבהאג.
הוא הלך לעולמו בדוונטר בשנת 1681.
טר בורך נחשב לצייר חשוב של סצנות ז'אנר.
הוא נודע ביכולתו לתאר מרקמים, במיוחד בבדי הלבוש, כפי שניכר בציורים "המכתב" ו"שיחה גאלנטית" , שאחרון בהם נחרת בידי יוהאן גאורג וילה.
פטרבורג, שש נוספות בגמלדה-גאלרי שבברלין, חמש בלובר, ארבע בגלריה לציור של המוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן, שלוש במרכז גטי בלוס אנג'לס, ושתיים באוסף וולאס בלונדון.
זוג דיוקנאות מאת טר בורך הוצגו בגלריית קורקורן לאמנות בוושינגטון די.סי., וזכו להדגשה מיוחדת בשנת 2010 בידי מבקר האמנות בלייק גופניק.
ציורו של האמן, "ביקור המחזר", שנוצר סביב שנת 1658 בטכניקת שמן על בד (80 × 75 ס"מ), ומצוי באוסף אנדרו ו.
מלון, הופיע על עטיפת המהדורה השנייה של ספרה של מרילין סטוקסטד, "תולדות האמנות" (Art History).
תביעה להשבת יצירת אמנות שנבזזה בידי הנאצים
בשנת 2007 פנו יורשיו של איל הקמעונאות מקס אמדן לגלריה הלאומית של ויקטוריה בבקשה להשיב לידיהם את ציורו של חרארד טר בורך "גברת עם מניפה", אשר היה בבעלותו של אמדן לפני עליית הנאצים לשלטון.
חֶרָארְדוּס הֶנְדְרִיקוּס דְרֶזֶה (בהולנדית: Gerardus Hendrikus Drese; נולד ב-23 בספטמבר 1902 – נפטר ב-9 באוגוסט 1980) היה מחבר בעיות שחמט בדרגת אמן בינלאומי ובעיקר פותר בעיות שחמט (problemist) הולנדי, בעל תואר שופט בינלאומי (International Judge) בתחום קומפוזיציית בעיות שחמט, ובמקצועו - מורה.
בשנים 1933–1935 זכה במקום הראשון בתחרות שזכתה לכינוי Ruy Lopez Chess Club Tourney על בעיית "מט בשלושה מסעים" (#3).
בשנת 1951 זכה בפרס הראשון במגזין פרוֹבּלֶמְבּלָאד (Probleemblad), על בעיית self-mate in 2 (s#2)
לאור הערכת תרומתו הרחבה לקומפוזיציה, חובר אוסף של 62 בעיות שיצר, ופורסמו במהדורה החמישית של סדרת "Probleemcomponisten" בעריכת ד"ר נימייר (Niemeijer) .
הלבן מתחיל ונותן מט בשלושה מסעים, בעיה משנת 1935 שפורסמה ב-Tijdschrift v.d.
הבעיה זכתה בפרס השני בתחרות.
מט בשלושה מסעים, בעיה משנת 1935 שפורסמה ב-Tijdschrift v.d.
KNSB., יוטיוב החל מדקה 17:10
סיפור חִרְבֶּת חִזְעָה הוא סיפור מאת ס.
יזהר שראה אור בהוצאת ספרית פועלים בחודש מאי שנת 1949, ואשר עוסק בגירוש תושבי הכפר הבדיוני חרבת חזעה, המייצג כפרים ערביים שתושביהם גורשו במהלך מלחמת העצמאות בשנת 1948 (אירועים הידועים בהיסטוריוגרפיה הפלסטינית בשם "הנכבה").
הסיפור מציג את מעשה הגירוש של חיילי צה"ל כבלתי מוסרי.
הסופר השתמש בביטויים כמו "הגליה", "גירוש", "ירי בחפים מפשע" ובביטויים בעלי קונוטציה להיסטוריה היהודית כמו "קרונות".
את המניע לכתיבת הסיפור ואת הביקורת הנמתחת בו הסביר הסופר שנים רבות לאחר מכן כך: "הרגשתי בתוכי שאני חייב לדבר דברים שאני ראיתי ולהתקומם כנגדם".
זהו הסיפור הישראלי הראשון שעסק בפרק זה בתקופת הקמת המדינה.
מיד עם פרסומו ולאורך כ-50 שנה לאחר מכן, עורר הסיפור מחלוקות ופולמוס ציבורי רחב.
מבקרים רבים ציינו את אומץ רוחו של יזהר ונכונותו להתמודד עם תופעות שליליות קשות שנחשפו במהלך הקרבות.
בתקופות מאוחרות יותר עסקו בנושא היסטוריונים מאסכולת "ההיסטוריונים החדשים", בהם אילן פפה ובני מוריס.
אף על פי שהספר עוסק בכפר בדיוני, ישנו כפר בשם דומה ברצועת עזה.
בסביבות מלחמת העצמאות, אי שם בדרום, מחלקתו של המספר יוצאת למשימה.
הכיתה של המספר יוצאת באיגוף, ולאחר המתנה פותחת בירי על בתי הכפר ועל אנשים נמלטים.
בהמשך הכיתה מגיעה לכפר עצמו.
הכפר נדמה בהתחלה כנטוש, אולם לאטם צצים זקנים נשים וילדים ונאספים אל מתחת לעץ שקמה גדול.
הכיתה עוברת בין הבתים והחצרות.
החיילים עצמם לא פוגעים בתושבים אך משתדלים להצית ולשרוף כמה מבנים.
הם רואים איך כיתה אחרת מפוצצת בתים בכפר ואת כאב התושבים היושבים מתחת לעץ, בייחוד אשה אחת אשר כנראה ביתה פוצץ והיא מבינה שזו כבר לא סתם המתנה בצל העץ אלא שכבר לא יהיה להם לאן לחזור.
עם הזמן מתחיל להיבנות במספר פקפוק בכל המעשה הזה, האם צודק ונכון לפנות את האנשים מכפרם.
הוא מתווכח רבות עם עצמו ומעט עם חבריו לכיתה.
מתחילים להעמיס עליהן את תושבי הכפר.
למראה אשה וילד צעיר העולים למשאית מבין המספר שהילד הזה יהיה לעולם שונא, אויב לעתיד:
למראה המשאיות המועמסות באנשים מתבררת למספר תובנה -
הסיפור ראה אור בתרגום לערבית מאת תופיק פיאד (ביירות 1981), בתרגום לגרמנית מאת רות אחלמה (פרנקפורט 1997), בתרגום לאיטלקית מאת דליה פדואה (טורינו 2005) ובתרגום לאנגלית מאת ניקולס דה לנגה ויעקב דווק (Dweck) (ירושלים 2008).
כן תורגם הספר לספרדית, צרפתית, נורווגית, הולנדית ודנית.
הצייר הישראלי מרדכי ארדון יצר בהשראת הסיפור את הציור "חרבת חזעה", שנקנה על ידי הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית ברומא והוצג בה.
בעקבות זכייתו של ארדון בפרס אונסק"ו ב-1954 הפיק אונסק"ו אלפי רפרודוקציות של הציור, שהופצו בעולם.
הסיפור עובד לדרמת טלוויזיה על ידי הערוץ הראשון בבימוי של רם לוי.
רשות השידור התכוונה לשדר את הדרמה ב-6 בפברואר 1978, וסביב הסרט התעוררו ויכוחים שהתמקדו בשני נושאים עיקריים: האם הטלוויזיה הציבורית בישראל צריכה להפיק סרט בנושא זה, המשרת, לטענת המתנגדים, את התעמולה של אש"ף; ושאלה בדבר היקף האירוע ההיסטורי שהוא מייצג (מספר הכפרים הערביים שגורשו באירועי המלחמה).
יו"ר הכנסת פנה ליו"ר רשות השידור ולטר איתן בבקשה לדחות את השידור, אולם הנהלת רשות השידור, בקולות נציגי המערך והיו"ר איתן, דחתה את הבקשה.
בעקבות זאת כינס שר החינוך זבולון המר ישיבה של הנהלת רשות השידור והודיע שהוא דוחה את השידור עד לאחר הדיון בכנסת.
עו"ד אמנון זכרוני הגיש עתירה לבג"ץ נגד הדחייה, אולם בג"ץ סירב לדון בעניין בטרם תיתן הנהלת רשות השידור את החלטתה.
עובדי רשות השידור מחו על ההתערבות הפוליטית בעצמאותה של הרשות והחשיכו את השידור בחלון הזמן שבו תוכנן במקור לשדר את הסרט (כ-50 דקות).
הדרמה הוקרנה לבסוף ב-13 בפברואר 1978, בהחלטת מליאת רשות השידור.
ועדת החינוך של הכנסת קיימה חמש ישיבות בנושא הסרט ולבסוף קבעה שעקרון חופש היצירה אינו ניתן לערעור, אולם קראה לרשות השידור "להכין סדרה מקיפה של שידורים על תולדות המאבק הציוני וצדקת מפעלנו הלאומי" והדגישה את חובת רשות השידור לתת ביטוי מתאים של ההשקפות והדעות הרווחות בציבור.
יזהר, סיפור חרבת חזעה: השבוי, מרחביה: ספרית פועלים (ספרי משלט), 1949
הסיפור ראה אור כעשר פעמים נוספות בתוך קובצי סיפורים של ס.
חרבת זכריה הוא יישוב ערבי זעיר בגוש עציון, שממוקם בין היישובים אלון שבות וראש צורים.
תושבי היישוב מתפרנסים מחקלאות זעירה ומעבודה ביישובים היהודיים הסמוכים.
במהלך שנות האינתיפאדה לא נרשמה בכפר פעילות חבלנית.
מספר חוקרים שיערו שהשם ח'רבת זכריה משמר את שמו של היישוב היהודי "בית זכריה" מתקופת בית שני ומרד המכבים, בו ככל הנראה נערך קרב בית זכריה נגד הצבא הסלאוקי בשנת 162 לפנה"ס.
בכפר נחשפו מספר מערות קבורה מהמאה הראשונה לפנה"ס, וחרסים המתוארכים למאה הראשונה לספירה.
במקום התגלו גם חרסים מהתקופה הרומית והביזנטית.
בתקופה הביזנטית הייתה במקום כנסייה חשובה, המופיעה גם במפת מידבא.
באתרה נבנה לאחר מכן מסגד בשם נבי זכריה.
חלק משרידי הכנסייה נחשפו בחצר ובגג המסגד.
מספר בתים בכפר בנויים על גבי חורבות עתיקות ומערות, ובהם גם קולומבריום.
בתקופה הצלבנית הכפר היה ידוע בשם "קסל זכריה", ובדומה לכפר הסמוך אל-ח'דר, נראה שהתגוררה בו אוכלוסייה נוצרית.
חרסים מהתקופה הממלוכית התגלו גם כן בכפר.
במרשמי המס העות'מאנים שנערכו בשנים 1538-1539, "בית ז'כריא" הופיע בנפת חברון, וב-1557, נכתב שהכנסות הכפר הועברו לבית תמחוי אימפריאלי בירושלים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב ש"כמעט כולו נטוש, והוא גיבוב של בתים קטנים, בנויים בנייה גרועה ורובם מטים לנפול.
רק באחדים מהם יושבים עוד כעשרה פלחים, ומצאתים עוסקים בדישת דגנם בגרנות עתיקות".
גרן חזה בביקורו במספר בורות חצובים בסלע, ובמסגד קטן, בו עמודים שייתכן ומקורם ביזנטי, שנאמר עליו שבתוכו, מתחת לגלי מפולת, מצוי קברו של אבו זח'ריא.
תושבי המקום היו אריסים שעיבדו את אדמות משפחת מורקוס שחלקן נמכרו לחברת הימנותא.
בעקבות מלחמת העצמאות וחורבן גוש עציון טענו התושבים לבעלות על האדמות, אולם הפסידו בבית המשפט לבני משפחת מורקוס שטענו שהמכירה בטלה.
בשנת 1969, בעת הקמת ראש צורים, נכלל חרבת זכריה בקרקעות שיועדו לראש צורים.
אולם בעקבות טענות של מוסלמים שמדובר באתר קדוש למוסלמים, הוחרג המקום משטח הקיבוץ.
בשנת 1980 פנו התושבים לבג"ץ בטענה לבעלות על 700 דונם של אדמות באזור, אך עתירתם נדחתה.
באותה שנה כלל הכפר שבע בקתות.
חַרְבִּין (בסינית מפושטת: 哈尔滨; בסינית מסורתית: 哈爾濱; בפין-יין: Hā'ěrbīn; ; תעתיק מדויק: הָא'אֶרְבִּין; ; ממנצ'ורית: - חַלְבִּין - "מקום לייבוש רשתות דייגים") היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז חיילונגג'יאנג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בתת-המחוז העירוני כ-10 מיליון תושבים, מתוכם כ-6.98 מיליון בתשעת הרבעים.
חרבין היא מרכז תעשייה אזורי וכן מרכז התקשורת המרכזי בצפון-מזרח המדינה.
ההתיישבות הראשונה באזור זה הוקמה בשנת 2,200 לפני הספירה לערך, בסוף תקופת האבן.
העיר המודרנית הוקמה בשנת 1898 מכפר דייגים קטן.
הזרז להקמת העיר הייתה הקמת רכבת מזרח סין על ידי רוסיה - כהמשך לקו הרכבת הטרנס סיבירית, במטרה לקשר את עיר הנמל דאליין לולדיווסטוק.
בעקבות תבוסת רוסיה במלחמת רוסיה יפן (1904-5) פחתה השפעתה של רוסיה באזור, ולעיר הגיעו תושבים של מדינות אירופאיות רבות (בעיקר גרמניה וצרפת) וכן אנשי עסקים מארצות הברית והקימו באזור חברות מסחריות, מפעלים ובנקים, ובמהרה הפכה חרבין למרכז התעשייה והכלכלה של צפון מזרח סין, ולמטרופולין רב תרבותי.
בדצמבר 1918 במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ברחו פליטים רבים מתומכי הצבא הלבן אל העיר.
כמו כן הגיעה אל העיר קבוצה גדולה של יהודים רוסיים.
בשנות ה-30 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר בשל הגירה מגרמניה הנאצית, ומספרה היה יותר מעשרים אלף יהודים.
בשנת 1932 נכבשה העיר בידי הצבא היפני.
בשנת 1935 נמכרה מסילת הברזל ליפן, וגברה ההשפעה היפנית בעיר - השפעה שהגיעה לשיאה עם הפיכת העיר לבירת מדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו.
היפנים החזיקו בעיר כוחות צבא גדולים, והקימו במקום מפעלים לייצור נשק ביולוגי.
בעקבות כניעת יפן בתחילת ספטמבר 1945 ופירוק מנצ'וקוו נכנסו כוחות הצבא האדום לעיר.
ברית המועצות מסרה את העיר לידי סין אולם, השאירה כוחות צבא בה.
מרבית בני הלאומים הזרים בעיר נמלטו ממנה, בעיקר לאוסטרליה, ברזיל וארצות הברית.
אזרחים רוסים רבים שברחו לעיר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הוצאו להורג על ידי החיילים הסובייטיים.
בזכות הנוכחות הצבאית הסובייטית נכבשה חרבין בידי הקומוניסטים הסינים כבר בשנת 1946.
ב-13 בנובמבר 2005 גרמה דליפת בנזן ממפעל בקרבת העיר לזיהום משמעותי, שהביא להפסקת הזרמת מי השתייה לעיר.
השלטון המקומי בעיר הכחיש את הדליפה וטען שמדובר בניקוי שגרתי של מערכת המים.
תת-המחוז העירוני חרבין משתרע על פני 53,069 קמ"ר בדרום מחוז חיילונגג'יאנג וגובל בנציבויות העירוניות מצפון, מצפון-מזרח, ממזרח, מדרום-מזרח, ו מצפון-מערב ובמחוז ג'ילין מדרום-מערב.
העיר שוכנת על הגדה הדרומית של נהר , כ-1,060 ק"מ צפון-מזרחית לבייג'ינג בירת סין.
שטח תת-המחוז גם מכסה את הקצה הדרום-מזרחי של , חלק מרכזי ממישור צפון-מזרח סין.
השטח העיקרי של העיר הוא באופן כללי שטוח ונמוך, עם גובה ממוצע של כ-150 מטרים.
חרבין מכונה סנקט פטרבורג של המזרח בשל סגנון הבנייה הייחודי שבה - בעל ההשפעה הרוסית המרובה.
רחוב ג'ונג יאנג (הרחוב המרכזי, המכונה גם רחוב קיטאייסקיה) הוא מרכז העסקים הראשי של העיר.
ברחוב זה נמצאים מבנים רבים בסגנון אירופאי, ובהם מבנים בסגנון הבארוק ואף סגנון בנייה ביזנטיני.
כנסיית סופיה הקדושה שנבנתה בסגנון הרוסי בשנת 1932, משמשת כיום למוזיאון להיסטוריה התרבותית והארכיטקטונית של חרבין.
בשנת 1998 רחוב סנטרל במרכס העיר הפך להיות מדרחוב.
גם כיום מרובה ההשפעה של התרבות הרוסית והכלכלה הרוסית בעיר.
בשל הקרבה לרוסיה, מיובאים לעיר מוצרי צריכה רבים.
המטבח המקומי מושפע אף הוא מהמטבח הרוסי.
גם העגה המקומית משתמשת במילים רבות מהשפה הרוסית.
בחרבין נערך מדי שנה פסטיבל שלג וקרח, בשל היותה הצפונית ביותר בערי סין, ובשל קרבתה של העיר לסיביר.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 21.2 מעלות צלזיוס, ובחורף 16.8- מעלות צלזיוס בממוצע (הטמפרטורות הנמוכות מגיעות ל-38.1- מעלות).
מדי שנה, מאז שנת 1985 נערך בעיר פסטיבל בינלאומי לפיסול בקרח ובשלג - אחד מארבעת פסטיבלי הפיסול בקרח הידועים בעולם (יחד עם פסטיבל השלג ספורו ביפן, קרניבל החורף של קוובק בקנדה ופסטיבל סקי בנורווגיה).
בין המכללות והאוניברסיטאות בעיר ניתן למנות את:
תת-המחוז העירוני חרבין מחולק לתשעה רבעים, שבע נפות ושתי נפות עירוניות:
ראשוני היהודים הגיעו לחרבין מרוסיה וממזרח אירופה ב-1898, עם תחילת בנייתה של מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, שנועדה לחבר בין מוסקבה לבייג'ינג.
המסילה החלה לפעול בנובמבר 1903. באותה שנה כבר מנתה הקהילה כחמש מאות יהודים.
אחרי מלחמת רוסיה–יפן, ב-1905, התיישבו בעיר חיילים יהודים משוחררים רבים.
אליהם הצטרפו גם פליטים מהפרעות שהתחוללו בשנים 1905 – 1907 במחוזות דרום מערב רוסיה.
אחרי המהפכה הבולשביקית ברוסיה ב-1917 היגר גל נוסף של יהודים לחרבין.
רוב הזמן מנתה הקהילה עשרת אלפים בני אדם ובשיאה בין 1917 ל-1930 היו בעיר 15 אלף נפשות - כחמשה עד עשרה אחוז מתושבי העיר.
מבין יהודי חרבין היו סוחרים ויצרנים בעלי חנויות, מפעלים, מכרות פחם, בתי מלון ומסעדות.
הם הקימו בית חולים יהודי ששירת גם את כלל האוכלוסייה.
לקהילה היו בתי ספר, תנועות נוער, בית תמחוי, עיתונים יומיים, הוצאות ספרים, תזמורות ותיאטרון.
במהלך מלחמת האזרחים עזבו בני הזוג בת שבע (ורה, אחותה של רחל המשוררת) ואוריאל גולדשטיין את מוסקבה ועברו לחרבין.
שם הקימו קונסרבטוריון והתגוררו למעלה מ-10 שנים.
בתם הפסנתרנית אלה גולדשטיין נולדה שם.
בקהילה פעלו כמה מוסדות כגון מועדונים, בית אבות, ובית חולים, שטיפלו גם בלא-יהודים.
בשנת 1907 נוסד תלמוד תורה, וב-1909 הוקם בית ספר יסודי יהודי ("אברייסקיה גימנזיה"), בו למדו בשנת 1910 יותר ממאה תלמידים.
בבית הספר לא היו די כתות, ושבעים אחוזים מהתלמידים היהודים למדו בבתי ספר לא יהודים.
ב-3 במאי 1907 החלה הקהילה היהודית הגדלה בבניית בית כנסת חדש, שנקרא "הראשי", ברחוב ארטילריסקיה ברובע פריסטן (כיום רחוב אונג'יאנג, רובע דאולי).
הבנייה נשלמה בינואר 1909. בית כנסת נוסף חסידי נוסד ב-1917. הרב לוין היה הרב הראשון של הקהילה מ-1903 עד לעזיבתו ב-1906. אחריו הובא הרב זלמן השקל (גשקל זלמן ליבוביץ') לשמש כרב אך הוא נפטר תקופה קצרה לאחר שהגיע לחרבין.
הנהלת הקהילה בחרה פה אחד ברב אהרן משה קיסילוב (1866 – 1949) שהיה באותה שעה רב בעיר בוריסוב ברוסיה והזמינה אותו לחרבין.
הוא כיהן כרב הקהילה משנת 1913 עד לפטירתו בספטמבר 1949. בקונגרס הקהילות היהודיות של המזרח הרחוק, שהתקיים בשנת 1947, נבחר הרב קיסילוב כרב הראשי של המזרח הרחוק כולל יפן.
הוא הקים תלמוד תורה בו למדו מאות ילדים.
לתנועה הציונית היה מקום נכבד בחיי הקהילה.
בין האגודות הציוניות שפעלו בעיר בלטו בעיקר תנועות בית"ר ו"מכבי" שקיימו גם פעילות ספורטיבית ענפה.
ד"ר אברהם קאופמן שהיה יו"ר הקהילה בשנים 1933–1945 עמד בראש הפעילות הציונית בעיר.
הוא היה יו"ר קרן היסוד בחרבין, חבר בהנהלה הציונית העולמית והסוכנות היהודית ויו"ר הארגון הציוני בסין.
בסוף מלחמת העולם השנייה, תחת שלטון ברית המועצות שנמשך כתשעה חודשים, הופסקה הפעילות הציונית בעיר, רבים הוגלו למחנות כפייה ברוסיה, ויהודים רבים עזבו את חרבין.
ב-1963 נסגרו רשמית מוסדות הקהילה היהודית בעיר.
ב-1985 עזב היהודי האחרון שחי בחרבין.
ב-1903 נחנך בחרבין בית הקברות היהודי הראשון בסין ובמרוצת השנים נקברו בו 2,000 יהודים.
בית הקברות הוקם במרכז העיר, אולם הועבר ב-1958 אל מחוץ לה.
ב-1992, לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לסין, הוא שופץ, לבקשת איגוד יוצאי סין בישראל ויש בו כיום 583 מצבות.
בתחילת שנות ה-2000 השקיעה עיריית חרבין, ביחד עם ממשלת היילונג'אנג והאקדמיה למדעי החברה של המחוז, בשימור המורשת היהודית של חרבין, שיקום ובשיפוץ בתי הכנסת, בית הקברות היהודי ושאר המוסדות היהודיים שנותרו בעיר.
באפריל 2000 הוקם בחרבין מרכז מחקר יהודי, המקושר לאקדמיה למדעי החברה היילונג'יאנג.
בית כנסת הישן הפך לאולם הקונצרטים.
נכון לחודש ספטמבר 2025, לאחר שנים רבות שבהן לא חיו יהודים בחרבין, מתגורר בעיר פרופ' דן בן כנען, חוקר וסופר ישראלי המשמש כפרופסור אמריטוס למתודולוגיית מחקר וכתיבה.
בן כנען, שהגיע לראשונה לסין ב-1985 והצטרף ב-2002 לאוניברסיטת היילונגג'יאנג בחרבין, הוא היהודי הישראלי היחיד המתגורר במחוז היילונגג'יאנג המונה יותר מ-15 מיליון תושבים.
בין השנים 2012-2014 שימש כיועץ לשיקום "הגוש היהודי" בחרבין, פרויקט שהפך את האזור למרכז תרבות ומוזיקה.
הוא מעורב באופן פעיל בשיקום מבני הקהילה היהודית בחרבין, כולל בית הכנסת הראשי, ומשמש כחבר בוועדה הממשלתית המיוחדת שהוקמה לטיפול בנושא.
בן כנען מייסד ויו"ר מרכז המחקר והלימוד סין-ישראל ומייסד האגודה לתרבות יהודית בחרבין, וכתב מספר ספרים על תולדות הקהילה היהודית בעיר, כולל "Tombstone Histories: Tales of Jewish Life in Harbin" ו"Echoes of Harbin".
הוא קיבל תואר אזרח כבוד מטעם עיריית חרבין על פועלו בשימור המורשת היהודית.
ח'רבת ג'בארה הוא כפר פלסטיני בשומרון, 4 ק"מ דרומית לטולכרם ו-3 ק"מ מזרחית לטייבה.
הציר המרכזי בכפר הוא הכביש שחיבר בעבר את טולכרם עם קלקיליה.
ח'רבת ג'בארה הוא יישוב חקלאי קטן (350 תושבים לערך) של מוסלמים סונים, חלקם מהערים והכפרים באזור בתקופה שבו היווה הכפר פרבר של כפר-צור.
גדר ההפרדה שהוקמה באזור בשנת 2003 השאירה את הכפר בצד המערבי (הישראלי) של הגדר וניתקה אותו, במידה מסוימת, מעיר המחוז שלו, טולכרם.
הגישה לכפר הייתה אפשרית דרך מחסום צה"ל מצפון לכפר (ידוע גם בשמות מחסום שער אפרים ומחסום ג'בארה), ממחסום צה"ל ממזרח לכפר, ודרך ציר עפר מטייבה.
ב-2003 הותירה גדר ההפרדה את הכפר ממערב לה והפכה אותו למובלעת, כאשר הגישה מהשומרון אל הכפר אפשרית אך ורק דרך שער בגדר, בעוד המעבר למדינת ישראל פתוח, אך לתושבי הכפר אין רשות לנוע בישראל ללא אישור מנהלת תיאום וקישור.
התושבים היו מחויבים להיכנס ולצאת מיישובם באמצעות אישור מטעם מנהלת התיאום והקישור (מת"ק), ופלסטינים אשר רצו לבקר או לעבוד ביישוב היו חייבים באישור כניסה לכפר.
ילדים נטולי תעודת זהות, היו צריכים להביא אישור על היותם תושבי הכפר כדי להיכנס למרחב הכפר.
ב-2009, בעקבות עתירה של התושבים, הורה בג"ץ לשנות את תוואי הגדר.
בראשית 2012, במהלך העבודות, התגלו במקום מחילות תת-קרקעיות מתקופת המרד הגדול.
ב-2013 הסתיימו העבודות והכפר חדל להיות מובלעת.
בכפר יש מכולת, בית קפה ומסגד.
חַרְבוֹנָה או חַרְבוֹנָא, דמות מקראית, הוא אחד מסריסי המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
כמו חלקים אחרים הנאמרים בקול רם על ידי כל הקהל במגילה בחלק מהעדות נהגו לומר גם קטע זה בקול.
יש בקרב חז"ל הטוענים כי אליהו הנביא היה זה שהזכיר את העץ שעשה המן, והוא התחפש לחרבונה כדי להזכיר זאת למלך.
מנגד, רבי אליעזר טוען כי חרבונה היה רשע: .
חרבונה נזכר במגילת אסתר כאחד משבעת הסריסים שנשלחו להביא את ושתי במהלך המשתה שארגן אחשוורוש:
חרבונה נזכר בהמשך המגילה פעם נוספת, כאשר המלך מגלה בחמתו כי המן יעץ לו להשמיד את עמה של אסתר המלכה, מופיע חרבונה ומזכיר למלך כי לא זו בלבד יעץ המן, , וכששומע זאת המלך הוא מצווה לתלות את המן עצמו על העץ שהכין למרדכי.
במדרש ילקוט שמעוני (מובא גם בפזמון "שושנת יעקב" הנאמר לאחר קריאת המגילה) מופיעה אימרה בדבר מעלתו של חרבונה: "חרבונה זכור לטוב".
חרבות וכשפים היא סוגה של פנטזיה המאופיינת בגיבורים חובבי חרב העוסקים בהרפתקאות מרגשות ואלימות.
אלמנטים של רומנטיקה, קסם והעל-טבעי נמצאים גם הם בסיפורים לעיתים קרובות.
בניגוד ליצירות פנטזיה הרואיות, הסיפורים, על אף שהם דרמטיים, מתמקדים בקרבות אישיים ולא בעניינים המסכנים את העולם.
מקורו של הז'אנר ביצירותיו המוקדמות של שנות ה-30 של רוברט א.
המונח "חרבות וכשפים" נטבע על ידי פריץ לייבר בגיליון מאי 1961 של פאנזין הפנטזיה "אמרה", כדי לתאר את הווארד והסיפורים שהושפעו מיצירותיו.
סיפורי חרבות וכשפים נמנעים מתמות-על של 'טוב מול רע' לטובת קונפליקטים שלעיתים קרובות מעמידים דמויות בעלות מוסר מפוקפק זו מול זו כדי להעשיר את עצמן, או להתריס נגד עריצות.
חרבות וכשפים מבוסס על היררכיות חברתיות בעולם האמיתי, והם קודרים, אפלים ואלימים יותר, עם אלמנטים של יצורים קוסמיים, לעיתים קרובות בהשראה של סיפורי לאבקראפט, שאינם מרכיב יסוד בפנטזיה המרכזית.
הדמות הטיפוסית בסיפורי חרבות וכשפים היא ברברי עם תכונות אנטי-גיבור.
סיפורי חרבות וכשפים מתרחשים בעולם בדיוני שבו קיים קסם.
התפאורה יכולה להיות כדור הארץ בעבר המיתי או בעתיד הרחוק, עולם אחר דמיוני או כוכב לכת זר.
לפעמים סיפורי חרבות וכשפים מושפעים מאימה או מדע בדיוני.
הם דומים לסיפורי פנטזיה גבוהה, אבל הם אפלים ומשוננים יותר.
קנה המידה של המאבקים המתוארים קטן יותר, והדמות הראשית רודפת בדרך כלל אחר רווח אישי, כמו עושר או אהבה.
ההתנגדות בין טוב לרע האופיינית לפנטזיה קיימת גם בספרות חרבות וכשפים, אך היא פחות מוחלטת והאירועים מתרחשים לרוב בשטח אפור מבחינה מוסרית.
תכונות אלה מודגשות במיוחד ביצירות חדשות יותר של הז'אנר.
הסיפורים הם קצביים ומוכווני פעולה, עם הרבה סצנות קרב אלימות.
בדרך כלל אין מסר עמוק או אמירות חברתיות ביצירות של הז'אנר הזה.
הדמות הראשית בסיפורי חרבות וכשפים היא בדרך כלל לוחם רב עוצמה שנלחם ברוע על טבעי.
הגיבור הטיפוסי הוא ברברי אלים, מכבד את עצמו ורגשי שמעריך חופש.
לדמות הראשית יש לרוב מאפיינים של אנטי-גיבור.
למרות שהדמות הראשית מתנהגת בעיקר בגבורה, הוא עשוי להתחבר לאויב או להקריב בעל ברית כדי לשרוד.
כלי הנשק העיקריים של גיבור הם ערמומיות וחוזק פיזי.
קסם, לעומת זאת, משמש בדרך כלל רק את הנבלים של הסיפור, שהם בדרך כלל קוסמים, מכשפות או מפלצות על טבעיות.
רוב גיבורי ספרי חרבות וכשפים הם דמויות גבריות, בעוד שדמויות נשיות בדרך כלל לא זוכות לתפקיד של גיבורה.
נושא שחוזר על עצמו בז'אנר הוא עלמה במצוקה.
הדגש המסורתי של הז'אנר על גיבורים גברים ירד מאז העשורים האחרונים של המאה ה-20.
המבנה המעגלי נפוץ בסיפורי חרבות וכשפים: הגיבור נשאר צעיר לנצח וכל יום הוא כמו הראשון עבורו.
הניצחון של הדמות הראשית על אויביו אינו סופי, אך בסיפור הקצר הבא מתעורר איום חדש, נגדו נאלץ הגיבור להילחם פעם נוספת.
בעולם יש מגוון רחב של מיקומים מרגשים ואקזוטיים שנועדו לשמש במה למעללי הדמות הראשית.
סיפורי חרבות וכשפים רבים הפכו לסדרות של הרפתקאות במספר ספרים.
רוב הגיבורים בספרי חרבות וכשפים הם מטיילים מטבעם, ומוצאים את השלווה שאחרי ההרפתקה משעממת עד מוות.
אופייני שהנושאים בהם עוסקים חרבות וכשפים מוגבלים יחסית.
הז'אנר זכה לעיתים לביקורת על אלימות מוגזמת, שנאת נשים ואפילו עמדות פשיסטיות.
המוצא של סיפורי חרבות וכשפים הם במגזיני הפנטזיה, שם הם צצו מ"סיפורת מוזרה".
הראשון היה המגזין Weird Tales, שפרסם את סיפורי קונאן של הווארד.
משנות ה-60 ועד שנות ה-80, תחת הכוח המנחה של קרטר, קבוצה נבחרת של סופרים הקימה את גילדת החרבים והקוסמים של אמריקה (SAGA) כדי לקדם ולהגדיל את סוגת חרבות וכשפים.
מ-1973 עד 1981 פורסמו חמש אנתולוגיות הכוללות יצירות קצרות של חברי SAGA.
בעריכת קרטר, אלה היו ידועים ביחד בשם חרבות מהבהבות!
בגלל אנתולוגיות אלו ואחרות, כמו סדרת Ballantine Adult Fantasy, הסיפורת שלו והביקורת שלו, קרטר נחשב לאחד הפופולריים החשובים ביותר של פנטזיה ז'אנר בכלל, ושל חרבות וכשפים בפרט.
למרות מאמציהם של מחברים כאלה, חלק מהמבקרים משתמשים בחרבות וכשפים כמונח מזלזל.
במהלך שנות ה-80, בהשפעת הצלחת הסרט העלילתי קונאן הברברי מ-1982, יצאו לאקרנים סרטי פנטזיה רבים שנעשו בזול בתת-ז'אנר שייקרא "חרב וכישוף".
לאחר הפריחה של תחילת שנות ה-80, סיפורי חרבות וכשפים שוב איבדו פופולריות, כאשר הפנטזיה האפית תפסה במידה רבה את מקומה בז'אנר הפנטזיה.
עם זאת, הייתה התעוררות נוספת בסוף המאה ה-20. התפתחות זו שמה דגש על טכניקה ספרותית, ושואבת מפנטזיה אפית ומז'אנרים אחרים כדי להרחיב את היקפו הטיפוסי של הז'אנר.
סיפורים עשויים לכלול מאבקים רחבי טווח של דאגות לאומיות או חובקות עולם המשותפות לפנטזיה גבוהה, אך מסופר מנקודת מבטן של דמויות הנפוצות יותר בחרבות וכשפים, ועם תחושת ההרפתקה המשותפת לזו האחרונה.
כותבים מימינו אנו בסגנון זה כוללים את סטיבן אריקסון, ג'ו אברקרומבי וסקוט לינץ', מגזינים כמו Black Gate, ה-Flashing Swords ו- Beneath Ceaseless Skies מפרסמים ספרות קצרים בסגנון.
סיפורי חרבות וכשפים אופיינו כבעלי הטיה גברית.
דמויות נשיות היו בדרך כלל עלמות במצוקה שיש להצילן או להגן עליהן, או שימשו בדרך אחרת כפרס על הרפתקאותיו של גיבור גבר.
נשים שהיו להן הרפתקאות משלהן עשו זאת לעיתים קרובות כדי להתמודד עם איום האונס או כדי לנקום על כך.
סדרת האנתולוגיה "חרב ומכשפת" של מריון צימר בראדלי (1984 ואילך) ניסתה את ההפך, ועודדה סופרות וגיבורות.
בסיפורים מופיעות סייפות מיומנות ומכשפות חזקות הפועלות ממגוון מניעים.
הסופר הראשון של חרבות וכשפים, רוברט אי הווארד, דגל בדעות פמיניסטיות בחייו האישיים והמקצועיים.
הוא כתב לחבריו ולמקורביו בהגנה על הישגיהן ויכולותיהן של נשים.
הז'אנר הוגדר על ידי יצירתו של רוברט אי הווארד, במיוחד עלילותיו על קונאן הברברי ועל קלף אטלנטיס, בעיקר בסיפורים מוזרים מ-1932 ו-1929 בהתאמה.
חַרַגַאוּלי (בגאורגית: ხარაგაული) היא עיירה במחוז אימרתי שבמערב גאורגיה; העיירה היא מרכזהּ המנהלתי של נפת חרגאולי שבדרום-מזרח המחוז.
חרגאולי בנויה על שתי גדותיו של הנהר צ'חרימלה - בעמק צר ועמוק שבקצה מורדותיו הצפוניים של הקווקז הקטן, בגובה 280–400 מ' מעל פני הים.
חרגאולי מרוחקת ב-59 קילומטרים מהעיר כותאיסי שמצפון-מערבהּ; העיירה ממוקמת במסלול קו הרכבת טביליסי-פותי ויש בה תחנת רכבת (160 קילומטרים ממערב לטביליסי).
בזמן המפקד שנערך בשנת 2014, אוכלוסיית חרגאולי מנתה 1,965 נפש.
האקלים בחרגאולי סובטרופי לח, אולם הקיץ בה חם ויבש יחסית בגלל ריחוקה מהים; החורף בעיירה קר, אך לא באופן קיצוני.
הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר, ינואר, היא 3,2 מעלות; הטמפרטורה הממוצעת של החודש החם ביותר, יולי, היא 22,6 מעלות.
הממוצע השנתי של המשקעים בחרגאולי הוא 1,360 מילימטרים.
בחרגאולי פועלים בית-ספר ציבורי, שני גני ילדים, בית-חולים, מרפאה, פארק לתרבות ונופש, מוזיאון היסטורי, ארכיון, ספריה, מרכז תרבות, בית-ספר למוזיקה, בית קולנוע ותחנת משטרה.
בחרגאולי פועל מועדון הכדורגל "צ'חֵרימֵלַה", שנוסד בשנת 1982. מעונת 2011-2010, קבוצת הכדורגל "צ'חרימלה" חרגאולי משחקת בליגה הראשונה של גאורגיה (הליגה השנייה בחשיבותה, אחרי ליגת העל); האצטדיון של הקבוצה הוא בעל יציע אחד, שיכול להכיל 400 צופים.
חרגאולי צמחה במאה ה-19 ליד תחנת הרכבת שהוקמה במסלול קו הרכבת טביליסי-פותי; שם התחנה והכפר שהתפתח סביבה היה תחילה בֵּלַגוֹרי, אך מאוחר יותר שוּנה לחרגאולי.
הכפר חרגאולי היה מרכזהּ המנהלתי של מועצה אזורית, שאיגדה ארבעה כפרים מלבדו.
בתקופת השלטון הסובייטי בחרגאולי פעלו מפעל לייצור גבינות וחמאה ושני מפעלי יין (יין ענבים ויין מפירות יער).
בשנים 1989-1949 נקראה חרגאולי אוֹרג'וֹניקידזֵה (על שם המהפכן והפוליטיקאי הגאורגי סרגו אורג'וניקידזה, אשר נולד בכפר ר'ורשה שבנפת חרגאולי).
ארבעה קילומטרים מדרום-מערב לחרגאולי, ליד הכפר פרצחנלי, נמצאת כנסייה משיא ימי הביניים - כנסיית קַחוֹרי של גיורגי הקדוש; על קירות הכנסייה השתמרו ציורים מאותה תקופה.
חֶרְבְּראנְד באקר (בהולנדית: Gerbrand Bakker; נולד ב-28 באפריל 1962) הוא סופר הולנדי.
באקר הוא גנן ומדריך סקי במקצועו ובעבר עבד בתמלול כתוביות לטלוויזיה ההולנדית.
ספרו למעלה שקט (בהולנדית: Boven is het stil) משנת 2006 זכה להצלחה ברחבי העולם, זיכה את מחברו בפרס ה-IMPAC האירי, ואף תורגם לעברית ויצא לאור בסדרת "ספרית פועלים - סיפורת" של הוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2011, בתרגומה של רחל ליברמן.
ספרו השני יוני יצא לאור ב-2009 וטרם תורגם לעברית.
ספרו השלישי The detour יצא לאור ב-2010 וטרם תורגם לעברית.
חרבקואה (בספרדית: Jarabacoa) היא העיר השנייה בגודלה במחוז לה וגה שברפובליקה הדומיניקנית.
למרות שפרטים היסטוריים רבים אינם ידועים עדיין, סביר להניח כי הילידים של האי היספניולה התגוררו בעמק חרבקואה.
ההנחה היא כי שם העיר נוצר מתוך המילים "Jaraba" ו-"Coa", כלומר "ארץ המים" בשפתם.
יש שחושבים כי הספרדים למעשה כבשו את חרבקואה בחיפושם אחר זהב, אבל נטשו את המקום בגלל עמידותם של הילידים בפני ההתקפות שלהם, או בגלל שלא מצאו מספיק זהב כפי שקיוו, אם כי עד היום ניתן למצוא זהב בנהרות רבים באזור.
חרבקואה הייתה שייכת קרוב לוודאי לשבטי המגואה (Maguá) מה שהפך את המקום לחלק מממלכת Cibao.
יש עדיין הרבה מקום לעבודה ארכאולוגית בנושא אבל ניתן להניח שהילידים חיו באזור זה זמן רב לפני הגעתו של כריסטופר קולומבוס.
החל משנת 1805 אזור זה החל להתאכלס מחדש במהלך הפלישה של האיטי, כאשר ניצולים מן הטבח של סנטיאגו דה לוס קביירוס ולה וגה נמלטו אל ההרים של רכס הקורדיירה המרכזית והתיישבו בעמק חרבקואה.
בשנת 1854 הוקם במקום מחנה צבאי והעיר נוסדה באופן רשמי.
ב-27 בספטמבר 1858 העיירה קיבלה מעמד של רשות מקומית נפרדת.
בחרבקואה יש אקלים מסוג יער גשם טרופי (לפי שיטת קפן לסיווג אקלים).
בשל המיקום הטרופי והגובה הרם (525 מטר מעל פני הים) בחרבקואה יש ימים חמים ולילות נעימים במהלך רוב השנה וימים ממוזגים ולילות קרירים במהלך חודשי החורף.
בשל הטמפרטורות המתונות, העיר מכונה בפי התיירים "עיר האביב הנצחי."
אחת מאטרקציות התיירות העיקריות בחרבקואה הם ההרים והיופי הטבעי של האזור בשל מיקומו במרכז רכס הקורדיירה המרכזית.
זהו גם אחד מנתיבי הגישה המרכזיים אל ההר פיקו דוארטה וגם אל שמורת אבנו ורדה (Ebano Verde).
בחרבקואה זורמים שלושה נהרות גדולים: באיגואטה (Baiguate), חימנואה (Jimenoa) ויאקה דל נורטה (Yaque del Norte).
הטמפרטורה הקרה ביותר שנרשמה אי פעם בחרבקואה היא 7.1 מעלות צלזיוס, ב-24 בפברואר 2012.
הכלכלה המקומית מבוססת על חקלאות.
היא ידועה בעיקר בתותים שלה ובקפה.
חרבקואה ידועה גם במגוון הרחב של הפרחים הפורחים בה.
האוניברסיטה האגרופורסטלית פרננדו ארתורו דה מריניו
המנזר הסיסטיני סנטה מריה דל אוונחליו
מפלי חימנואה, מפל באיגואטה, עמק קונסטנסה, השמורה המדעית אבנו ורדה.
גשר עץ וחבלים מרשים להולכי רגל מעל נהר חימנואה.
מועדון הגולף חרבקואה ובו מסלול עם 9 גומות.
הקרנבל המקומי נחגג בחודש פברואר והוא אחד המפורסמים ביותר ברפובליקה הדומיניקנית.
ב-16 ביולי נחגג יום גבירתנו של הר הכרמל.
כל חודש יוני מתקיים בחרבקואה, "פסטיבל דה לאס פלורס" ובו מוצגים ונמכרים פרחים רבים, צמחים שונים וסחלבים, כמו גם עבודות יד דומיניקניות שונות.
ב-10 בינואר 1997 נפתחה האוניברסיטה האגרופורסטלית פרננדו ארתורו דה מריניו, מכללה קטנה ובה נלמדים בעיקר מקצועות הקשורים לחקלאות ואקולוגיה.
בעיר גם נמצא המרכז האקולוגי אאוחניו דה חסוס מרקנו.
חרבת ב"ק (או חרבת רום) הם שרידי חווה חקלאית, שהוקמה על ידי ישראל ב"ק באדמות הכפר ג'רמק שעל הר מירון, ופעלה בשנים 1834-1840. התיישבות זו נתפסת לעיתים באופן חלוצי, כראשית ההתיישבות החקלאית היהודית בעת החדשה, וישראל ב"ק ידוע בגלל טענתו ש"הקדים בכך את אם המושבות, פתח תקווה, כמעט ביובל שנים".
כיצד קיבל ב"ק את שטח החווה
ישראל ב"ק עלה לארץ ישראל בשנת 1831 מברדיצ'ב שברוסיה (אוקראינה), והתיישב בצפת.
ראשיתה של התיישבותו החקלאית קשורה בחילופי השלטון שעברו על הארץ באותו עשור: בסוף שנת 1831 נכבשה ארץ ישראל על ידי צבא מצרי בפיקודו של איבראהים פאשא, כיבוש שהחזיק עד שנת 1840. השלטון המצרי ניסה ליצור סדרי ממשל חדשים בתחומים רבים, דבר ששיפר את מעמדו של היישוב היהודי, אך הרע לערבים.
בשנת 1834 התקוממו הערבים נגד השלטון המצרי שחייב אותם לראשונה בגיוס לצבא, וכחלק ממרד זה התחולל טבח ביהודי הערים הגדולות – ירושלים, צפת, חברון וטבריה.
גם ישראל ב"ק נפגע מהמהומות – בית הדפוס שהקים בצפת נהרס, ואותו "הכו מאוד מאוד, על כן חלה את רגליו" – הוא נשאר צולע לכל ימיו.
איברהים פאשא הצליח לדכא את המרד, וכפיצוי על הנזק, העניק לישראל ב"ק את שטחי הכפר ג'רמק, על הר מירון.
הדעות חלוקות לגבי הנסיבות המדויקות שהובילו לפיצוי זה: דעה אחת גורסת כי איברהים פאשא הציע ליהודים נוספים אחוזות וכפרים במתנה, אך כולם סירבו לקבל הצעה זו מפני שחששו מהערבים.
דעה שנייה, אגדית באופיה, מספרת כי כשחלה איברהים פאשא בקדחת ולא נמצאה לו רפואה, ריפא אותו ישראל ב"ק.
בתמורה, קיבל ב"ק את התואר "חכים באשא" (רופא הפחה) וכן הבטחה ש"ימולאו כל משאלותיו".
הבטחה זו מומשה זמן מה לאחר מכן, כשב"ק סייע לתושבי הכפר ג'רמק מול הפחה, והם בתמורה העניקו לו מחצית מכפרם.
לפי עדותו של ב"ק עצמו:
בשנתיים הראשונות (1834–1836) לפעילות המשק החקלאי ניהל אותו ב"ק מרחוק, כמו בעלי אדמות יהודים אחרים.
אמנם נבנו בתים אחדים בכפר ג'רמק, ומשפחות יהודיות מעטות התיישבו שם, אך השדות עובדו על ידי אריסים.
ישראל ב"ק המשיך לעסוק בדפוס, והפקיד את בנו, ניסן ב"ק, על ניהול המשק.
בשנת 1837 שוב פקד אסון את העיר צפת, הפעם בדמות רעידת אדמה קשה, שהחריבה את העיר כמעט כליל.
כאלפיים יהודים נהרגו, רבים נפצעו, ומפעל הדפוס של ישראל ב"ק חרב שנית.
בעקבות החורבן, עבר ישראל ב"ק לחיות בג'רמק והחל בעבודה חקלאית.
יצחק בן צבי מתאר אותו באור חלוצי-ציוני:
מקור אחר מציין כי: "במקום הוקמה חווה חקלאית שגידלו בה צאן ועיבדו את אדמתה".
זכרונותיו של ב"ק עצמו מספקים את התיאור המפורט ביותר של החווה:
בשנת 1839 ביקר מונטיפיורי בג'רמק, כחלק מניסיונו להחיות את היישוב החקלאי בארץ ישראל.
אשתו יהודית תיארה ביקור זה ביומנה: "באנו אל בית הרב ר' ישראל, ובני ביתו, צאצאיו וצאצאי צאצאיו, שלושה דורות, יצאו לקראתנו לברכנו...".
נראה כי השר מונטיפיורי התרשם מהמפעל החקלאי היהודי והתחזקה אמונתו ביכולתו לפתח חקלאות יהודית:
תושבי הכפר הגישו למונטיפיורי תזכיר בנוגע לכפר, שמעיד כי בית ב"ק מנה כ-20 נפשות.
עדויות נוספות של מיסיונרים שביקרו בג'רמק באותה שנה, מספרות כי בביתו של ב"ק מצאו כ-15 איש.
למרות התוכניות הגדולות, זמן מועט אחרי ביקורו של מונטיפיורי נאלצה משפחת ב"ק לעזוב את הכפר.