tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 2011–2016 נקרא האצטדיון "קופאס ארנה", על שם חברת ביטוח האשראי הצרפתית.
בשנים 2016–2021, נקרא "אופל ארנה", על שם אופל, בתור נותנת החסות של האצטדיון.
החל משנת 2021 נקרא "מווה ארנה", על שם חברת הטקסטיל הגרמנית MEWA Textil-Service.
האצטדיון נחנך ביולי 2011 כשאירח טורניר טרום עונה בשם Ligatotal!-cup, בהשתתפות הקבוצות מיינץ 05, המבורג, בורוסיה דורטמונד ובאיירן מינכן.
בטורניר זכתה בורוסיה דורטמונד לאחר שגברה במשחק הגמר על המבורג בתוצאה 2-0.
האצטדיון ממוקם ברחוב הנקרא על שמו של אויגן סלומון, מייסדה היהודי של הקבוצה שנרצח באושוויץ ב-1942.
מוולמיין (בבורמזית: မော်လမြိုင်မြို့; במון: မတ်မလီု) היא העיר הרביעית בגודלה במיאנמר, כ-300 ק"מ דרומית ליאנגון.
מוולמיין נחשבת למרכז הכלכלה והסחר הימי בדרום מזרח מיאנמר, והייתה העיר השלישית בגודלה במדינה עד צמיחתה של נייפידאו.
העיר נמצאת בדלתה של נהר הסלווין.
האזכור הראשון של העיר הוא מכתובות קליאני מהמאה ה-15.
בשנים 1826–1852 שימשה העיר כבירתו הראשונה של השלטון הבריטי בבורמה (שמה הקודם של מיאנמר).
הבריטים בנו משרדים ממשלתיים, מפעלים, בתי סוהר, מערכות תקשורת וכנסיות רבות.
בתקופה זו שגשגה העיר רבות, והשגשוג נמשך עד שנות ה-90 של המאה ה-19. בתקופה זו נפתחו קונסוליות רבות בעיר על ידי מדינות אירופאיות כגון גרמניה, נורווגיה, שוודיה ודנמרק, וכן תאילנד ואיראן.
בשנים שלאחר מכן גם איטליה וארצות הברית גם פתחו נציגויות בעיר.
החקלאות המקומית ידועה בשל הפירות הטרופיים והמטבח שבה.
בעיר יש גם גידולי אורז רבים.
הייצור התעשייתי המקומי כולל ייצור מזון ומשקאות, טקסטיל, מלט, מוצרי פלסטיק, נעליים, זהב, רהיטים ואבץ.
בשנים האחרונות גדלה ההשקעה התאילנדית בעיר, וישנו מאמץ לייעל את תעשיית הנפט.
משדה התעופה של מוולמיין יש טיסות סדירות לינגון.
ב-2013 החלה נוק אייר להפעיל קו יומי של טיסות למוולמיין ממיי סוט שבתאילנד.
העיר מקושרת למוטמה דרך אחד הגשרים הארוכים במדינה, גשר תנלווין.
מוות בבאר שבע הוא סרט תיעודי שיצא לאור בשנת 2016 ובוים על ידי טלי שמש ואסף סודרי.
הסרט עוסק בפיגוע בתחנה המרכזית בבאר שבע שאירע בשנת 2015, ובמותו של הבטום זרהום, אזרח אריתריאה שנקלע לזירת הפיגוע, נורה בטעות ועבר ניסיון לינץ' בידי עוברי אורח.
הסרט הופק עבור Yes דוקו ושודר בו לראשונה ביוני 2016.
באוקטובר 2015 אירע פיגוע ירי על ידי בדואי אזרח ישראל שירה בעוברי אורח שחלפו לעת ערב בתחנה המרכזית של העיר באר שבע.
בפיגוע נרצח חייל צה"ל ונפצעו רבים אחרים.
הבטום זרהום, מבקש מקלט בן 29 מאריתריאה, שהסתנן לישראל כארבע שנים קודם לכן והיה בדרכו לחדש את אשרת השהייה, נחשד בטעות כמחבל ונורה.
בעודו שוכב פצוע הוכה בידי עוברי אורח.
הסרט מביא את עדויותיהם של הנוכחים בזירת הפיגוע.
נוסף על כך הסרט מציג תצלומים ממצלמות אבטחה שהיו פזורות בתחנה.
הסרט שודר לראשונה ביוני 2016 בערוץ יס דוקו.
דניאל הרוש – חייל שהיה בזירת האירוע, הסתתר בתוך השירותים ונפצע קשה בפיגוע.
רונן כהן – קצין שירות בתי הסוהר, שהה סמוך לתחנה המרכזית, שמע את היריות ונכנס לתחנה המרכזית על מנת לסייע.
הואשם בהשתתפות בלינץ' כנגד זרהום.
משה כוכבי – מתנדב בקיבוץ סמר, היה בשעת האירוע בדרכו לקיבוץ.
ניסה למנוע מן המכים את זרהום לעשות כן.
ליהי לוי – עובדת בחנות בתחנה המרכזית, סטודנטית לסיעוד, סייעה בטיפול בפצועים.
חוסני קומבז – עובד בדוכן פלאפל בתחנה המרכזית, שהה בזירת האירוע וצילם את הלינץ' בזרהום.
פרס פסטיבל IDFA – הסרט הטוב ביותר באורך בינוני (2016)
פסטיבל דוקאביב – הסרט הטוב ביותר (2016)
פרס אופיר – הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר (2016)
מוות אכזרי 2 הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 1987 שבוים ונכתב על ידי סם ריימי, הופק על ידי רוברט טאפרט, ומככב בו ברוס קמפבל בתפקיד אש ויליאמס.
אש וחברתו לינדה יוצאים לחופשה בבקתה מבודדת בלב יער.
החופשה שלהם הופכת במהרה לסיוט לאחר שהם מוצאים את "ספר המתים" (ספר מסתורי המכיל טקסט בבלי ושומרי עתיק) וקלטת עליה מוקלט התרגום של הספר.
לאחר שהם מנגנים את הקלטת הם מחזירים לחיים שדים אשר משתוקקים לנקום בהם.
השדים הורגים ומשתלטים על גופתה של לינדה, שמנסה להרוג את אש, מה שמוביל אותו להרוג אותה ולקבור את גופתה.
בהמשך הסרט השדים משתלטים גם על כף ידו של אש, שמנסה אף היא להורגו, עד שהוא כורת את ידו באמצעות מסור שרשרת.
לאחר מכן אש מחבר את המסור החשמלי לגדם כף ידו, ובעזרתו ובעזרת רובה ציד מצליח להביס את אויביו.
בסוף הסרט נפתח שער מעבר אל ימי הביניים, אליו נשאב אש.
שרה ברי בתפקיד אנני קנובי
קאסי ווסלי בתפקיד בובי ג'ו
ריצ'רד דומאייר בתפקיד פרופסור אד גטלי
ג'ון פיקס בתפקיד פרופסור קנובי
לו הנקוק בתפקיד הנרייטה קנובי
מוואנזה (בסוואהילי: Mwanza) היא עיר במחוז מוואנזה , טנזניה.
העיר ממוקמת לחופו הדרומי של אגם ויקטוריה, כ-513 ק"מ מבירת טנזניה, דודומה.
החודש הכי חם הוא אוגוסט (25 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא מאי (22 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,246 מילימטרים בשנה.
חודש נובמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (188 מ"מ גשם), וחודש יוני הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (32 מ"מ גשם).
מוות ל-2020 הוא סרט מוקומנטרי-קומי שחור בריטי, שנוצר על ידי יוצרי האנתולוגיה "מראה שחורה", צ'ארלי ברוקר ואנבל ג'ונס עבור נטפליקס.
סרט הספיישל נועד ללעוג לשנת 2020, ולאירועים שהתרחשו בה והובלטו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, בין היתר.
כשהן מתראיינות לכאורה לסרט תיעודי, דמויות הסרט דנות על אירועי שנת 2020, זאת כשבין הראיונות נעשה שימוש בשילוב בין מידע אמיתי למידע סאטירי.
הנושא הכללי בו הסרט עוסק הוא התפרצות מגפת הקורונה, ובמיוחד בארצות הברית ובבריטניה.
בנוסף, חלק מהסרט עוסק גם בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
בנושא מגפת הקורונה, הדמויות מגיבות על הנאום המלכותי של המלכה אליזבת' השנייה, שני הסגרים הלאומיים באנגליה, התפוצה המקוונת של מידע כוזב, הניסויים הקליניים בחיסונים והשימושים הראשונים בחיסון של פייזר ושל Tozinameran.
הסרט מסתיים כשהדמויות השונות מנבאות בהלצה את אירועי שנת 2021.
ב-7 בדצמבר 2020, נחשף כי השחקנים הבאים יופיעו בסרט הספיישל:
בסוף נובמבר 2020, השחקן יו גרנט חשף את קיומו של הפרויקט במהלך ריאיון ל"ניו יורק מגזין", במהלכו אמר כי ברוקר כתב סרט מוקומנטרי על שנת 2020, שנשלטה בעיקר על ידי התפרצות מגפת הקורונה, שתוארה על ידי רבים כגרסה אמיתית של פרק ב"מראה שחורה".
ברוקר חשף שגרנט ישחק היסטוריון שמתראיין על אירועי השנה החולפת.
פרטים נוספים על סרט הספיישל הוכרזו בתחילת דצמבר 2020, כולל רשימת שחקנים נוספים שישתתפו בו.
מַוַּאל בתחום המוזיקה הערבית הוא סוגה מסורתית של זמרה המהווה קטע פתיחה לשיר גופו.
המוואל מתאפיין בהגייה איטית ומתמשכת מן הרגיל של התנועות.
כל מוואל נפתח בליאלי (ليالي), צורה ווקאלית אשר הזמר חוזר בה על המילים "יא ליל" או "יא עין".
את המוואל שרים ב ולא בערבית ספרותית.
לסוגה זו קשרים היסטוריים לצורות של שירה ערבית ומוזיקה, והיא מאפשרת לזמר להדגים את מיומנותו באלתור על הסיפר והמלודיה.
מוות לאמריקה הוא סיסמה פוליטית אנטי-אמריקאית הנמצאת בשימוש בעיקר באיראן מאז המפכה האיראנית שאירעה ב-1979, המנהיג העליון של איראן, האייתולה ח'ומייני היה מטובעי הסיסמה אך התנגד לעשות בה שימוש תקשורתי והשתמש בה למטרות הפגנות והסברה בלבד.
המשמעות המילולית של הביטוי הפרסי "Marg bar Āmrikā" (مرگ بر آمریکا) היא "מוות לאמריקה", על אף היותו ממקור פרסי הפך הביטוי להיות בשימוש גם בקבוצות אנטי-אמריקאיות נוספות ברחבי העולם,.
לאחר המהפכה האיראנית הפכה הסיסמה להיות נדבך בתשדירי תעמולה, אירועים והצהרות לתקשורת, השימוש בסיסמה מתלווה לעיתים בשריפתו וביזויו של הדגל האמריקאי.
מוות בוונציה הוא סרטו של הבמאי האיטלקי לוקינו ויסקונטי, על פי ספרו של הסופר הגרמני תומאס מאן.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן בשנת 1971 והיה מועמד לפרס אוסקר ולפרס באפט"א לסאונד הטוב ביותר.
גוסטב פון אשנבך הוא מוזיקאי בתחילת המאה ה-20. בספרו של תומאס מאן, פון אשנבך הוא סופר.
הוא נוסע לוונציה כדי לנוח ולהיטיב עם בריאותו.
לפי קטעי הפלשבק המשולבים בסרט ניתן להבין כי פון אשנבך חווה משבר נפשי.
במהלך שהותו במלון בוונציה הוא נתקל בנער בשם טאדז'ו, צעיר ממשפחה פולנית אמידה המתארחת במלון.
פון אשנבך מתאהב בנער ממבט ראשון.
יופיו של הנער שובה את ליבו.
כמתואר בנובלה: "בפליאה השגיח אשנבאך ביופיו כליל-השלמות של הנער.
פון אשנבך מפתח רגשות הגורמים לו לעקוב אחרי הנער בצורה אובססיבית והוא מחליט לעזוב את העיר.
הוא מאבד את המזוודה ונאלץ להישאר במלון.
מגפת חולרה משתלטת על האזור ואנשי העירייה מנסים להסתיר את העובדה שמגפה פרצה בעיר, כדי לא להבריח תיירים.
נראה שפון אשנבך מתעלם מהעובדה כי מגפה פשטה בעיר וממשיך לעקוב אחרי הנער שמבטו נתקל בו.
פון אשנבך בניסיון להיראות צעיר צובע את שיערו ומושך אודם על שפתיו.
הוא ממשיך לעקוב אחרי הנער.
הנער מוכה על ידי נער אחר בחוף הים ופון אשנבך מצילו.
בסוף הסרט מתקרבת המצלמה אל פניו של פון אשנבך היושב בחוף בים, דמעה זולגת על פניו ומשחירה את לחיו המאופרת.
עיניו של פון אשנבך תרות ומחפשות אחרי הנער המתרחק ממנו וליבו של פון אשנבך מפסיק לפעום.
1. הקשר בין אמנות ויופי לאובססיה: גיבור הסרט, גוסטב פון אשנבאך, מלחין מזדקן, מוצא את עצמו אובססיבי ליופיו של נער בשם טאדג'ו.
יופיו של טאדג'ו, כפי שמוצג דרך עיניו של אשנבאך, מסמל את החיפוש אחר יופי מושלם, דבר שמעורר בו שאלות על טיב האמנות והכמיהה לשלמות.
2. דקדנס וריקבון פנימי: נושא מרכזי נוסף בסרט הוא רעיון הדקדנס, שקושר בין יופי פיזי ודעיכה.
אשנבאך, שמתמודד עם ההזדקנות והמחלה, רואה ביופיו של טאדג'ו לא רק מקור של השראה אלא גם תזכורת לריקבון ולמוות הקרב.
ונציה עצמה משמשת כרקע מושלם לדקדנס הזה, עם יופיה החיצוני המסתיר מגפה קטלנית המתפשטת בעיר.
3. ההיבט ההומוסקסואלי והאהבה הלא ממומשת: אהבתו של אשנבאך לטאדג'ו היא חד-צדדית ולא ממומשת, אך גם אסורה.
בסרט, האהבה מוצגת כרדיפה בלתי אפשרית אחר מושא התשוקה, דבר שמשתקף גם בסטטיות של דמותו של טאדג'ו שאינה משתנה או מגיבה.
4. המאבק בין אינטלקט לרגש: הסרט בוחן את הקונפליקט בין העקרונות האינטלקטואליים של אשנבאך לבין רגשותיו הבלתי נשלטים כלפי טאדג'ו.
בעודו מתיימר להיות אמן אינטלקטואלי ורציונלי, הוא נופל קורבן לרגשות עזים שמובילים אותו לאובדן שליטה.
5. מוות וההתמודדות עם המוות: המוות הוא תמה מרכזית לא רק בגלל הכותרת אלא גם בגלל נוכחותו המתמדת לאורך הסרט, הן דרך הדעיכה הפיזית של אשנבאך והן דרך המגפה הפושטת בעיר.
הסרט עוסק בהתמודדות עם הזדקנות, דעיכה בלתי נמנעת, והתחושה שהמוות אורב בכל פינה.
דירק בוגרד - גוסטב פון אשנבך
מריסה ברנסון - גב' פון אשנבך
סילבנה מנגנו - אמו של טאדז'ו
רומולו ואלי - מנהל המלון
נורה ריצ'י - ראשת העיר
הסרט "מוות בוונציה" זכה לתשבחות וביקורות מהללות.
בשנת 2021 יצא הסרט הדוקומנטרי "הילד היפה בעולם", סרט תעודה המתעד את סיפורו העצוב של ביורן אנדרסן.
אנדרסן שגילם את טאדז'ו הנער היפה בו מתאהב גיבור הסרט, זכה לתואר "הילד היפה ביותר בעולם.
בדומה לילדים שחקנים אחרים הוא שילם את מחיר הפרסום שהגיע מוקדם וללא הכנה.
הסרט מעמיד במרכז את אנדרסן ומאיר באור שלילי את עבודתו של ויסקונטי בסרט.
מוות במעצר הוא מוות של אדם שנמצא בבית סוהר או במעצר, לאחר שנעצר על ידי המשטרה או רשויות החוק.
במקרים רבים מוות במעצר נגרם כתוצאה מהתעללות, הזנחה או ניסיון טיוח של הגורמים למקרי המוות.
מקרים נפוצים של מוות במעצר הם קורבנות של אלימות משטרתית ואסירים פוליטיים המוצאים להורג בין כותלי הכלא.
קרימינולוגים רואים בדאגה את מקרי המוות במעצר, מפני שבמצבים אלה מחובתה של המשטרה להגן על העצורים, אף על פי שבידיה נמצא כוח רב ואילו העצורים נתונים במצב נפשי קשה ופגיע.
באירופה נחשבים מקרי מוות במעצר כהפרה של הזכות לחיים, אחת הזכויות החשובות באמנה האירופית לזכויות אדם.
מקרים של היעלמות כפויה נחשבים אף הם לסוג של מוות במעצר, ומהווים חלק מההגדרה של פשעים נגד האנושות.
האמנה הבינלאומית להגנה על כל בני האדם מפני היעלמות כפויה (2007) נועדה למנוע היעלמויות כפויות.
להלן מספר מקרים ידועים של מוות במעצר.
לי הארווי אוסוואלד, שהתנקש בנשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי, נרצח ב-24 בנובמבר 1963 בזמן שהועבר על ידי משטרת דאלאס ממתקן החקירות לבית הכלא.
מבצע קונדור, מבצע שהחל בשנת 1975 בדרום אמריקה, בתמיכת ארצות הברית.
במהלך המבצע נרצחו אלפי סוציאליסטים וקומוניסטים על ידי כוחות צבא ומשטרה, וכן נעלמו מאות אנשים בהיעלמות כפויה במהלך המלחמה המלוכלכת בארגנטינה.
טבח האסירים בכלא תדמור בסוריה (1980).
"", מונח נפוץ בהודו, פקיסטן וסרי לנקה המתאר עצורים רבים שנהרגו על ידי כוחות המשטרה משנת 1984 ועד היום.
בדרום אפריקה נרשמו מספרים חריגים של מקרי מוות במעצר.
לדוגמה, מאפריל עד יוני 1997 אירעו במדינה 56 מקרי מוות במעצר.
אחד המקרים הידועים הוא מותו של סטיב ביקו, שנהרג בידי שוטרים במתקן מעצר בשנת 1977.
בטורקיה נערכו שביתות רעב של אסירים כמחאה על תנאי המעצר או על הניסיון להעביר אסירים ל.
במחאות בשנת 1996 מתו 12 אסירים, ובמחאות בשנת 2000 מתו 212 אסירים.
אסירים רבים לקו במחלות קשות, בהן תסמונת קורסקוף.
בנוסף לכך, נפוצים, ומשנת 1980 עד 2000 מתו לפחות 428 אסירים כתוצאה מעינויים.
ברוסיה התפרסמו מקרים רבים של מוות במעצר, בעיקר של פעילי אופוזיציה (בהם סרגיי מגניטסקי) ופעילים בארגונים בדלניים.
בבריטניה קיים גוף בשם "" המבקר את המשטרה, והוא מפרסם מדי שנה נתונים על מוות במעצר.
בנוסף נמסר על 25 עצירים שנהרגו בתאונות דרכים, 54 מקרי התאבדות בזמן מעצר, ו-92 מקרי מוות בעקבות מעצר בנסיבות הנמצאות עדיין בבדיקה.
בשנת 1981 הוקם בבריטניה ארגון צדקה בשם המספק תמיכה משפטית ונפשית לבני משפחה במקרים של מוות במעצר.
בארצות הברית פורסמו מקרים רבים של אזרחים שנהרגו מירי משטרתי בזמן מעצר.
הוושינגטון פוסט החל לעקוב אחר מקרים אלו, ועל פי דיווחיו אירעו מעל ל-5,000 תקריות משנת 2015. בין המקרים הידועים נמנים פרשת מותו של אנדרו פינץ', פרשת הירי בבריאונה טיילור, רצח ג'ורג' פלויד ופרשת מותו של דונטה רייט.
בנוסף למקרי אלימות משטרתית אירעו בארצות הברית מקרים רבים של מוות בבית מעצר, בהם מותו של ג'פרי אפשטיין.
בארצות הברית מתרחשים גם מקרים רבים של מוות במעצר של מהגרים בלתי חוקיים.
במאי 2024 מת מהגר מליבריה במתקן מעצר בג'ורג'יה, בו מתו לפחות 12 עצורים נוספים לפני כן.
מקרי מוות במעצר דווחו במדינות רבות נוספות, בהן אוסטרליה, בנגלדש, מיאנמר, מקסיקו, סין, צ'אד קולומביה, סוריה וברשות הפלסטינית.
להלן מספר מקרים של מוות במעצר בישראל שפורסמו:
באפריל 2021 מת במעצר אמיר גדידיאן, תושב דרום תל אביב שסבל מבעיות נפשיות.
על פי החשד גדידיאן לקה בהתקף פסיכוטי, סירב לעלות לאמבולנס שאשתו הזמינה עבורו על מנת לקבל טיפול רפואי, ונחנק לאחר שנאזק על הקרקע כשהוא על בטנו על ידי שוטרים שזימנו הפרמדיקים.
פרשת מעצרו ומותו של קא"ב תומר אייגס (2021), מוות במעצר של קצין באגף המודיעין בצה"ל בנסיבות שלא פורסמו.
ב-1 בינואר 2026 נפטר חסן עיסא קשאעלה, עציר מינהלי בן 25 מרהט, בבית סוהר גלבוע.
קשאעלה נשפט על פוסטים ברשתות חברתיות ונחשד בהשתייכות לדאעש.
מוות של עצורים פלסטינים בישראל
על פי דו"ח של של הרשות הפלסטינית, 226 אסירים פלסטינים מתו במתקני כליאה בישראל מיוני 1967 עד יוני 2021.
חמישה אסירים פלסטינים מתו עקב הזנה בכפייה במהלך שביתת רעב בין השנים 1970–1982: עבד אלקאדר אבו אלפחם בשנת 1970 בבית הסוהר שקמה, ראסם חלאוה ועלי ג'עפרי בשנת 1980 בבית הסוהר נפחא, מחמוד פריתיג בשנת 1984 בבית הסוהר ג'נייד בשכם, וחוסיין נמר עבידאת, בשנת 1992 בבית הסוהר שקמה.
פרשת קו 300 (1984) במהלכה אנשי שב"כ הרגו את מג'די אבו ג'אמע וסובחי אבו ג'אמע, ולאחר מכן ניסו לטייח את נסיבות המוות.
מחמוד אל-מסרי מרפיח מת בחודש מרץ 1989 בהיותו במתקן חקירות של השב"כ בעזה.
ח'דר עדנאן, פלסטיני מעראבה, נעצר במעצר מנהלי 13 פעמים משנת 2005, ושבת רעב מספר פעמים.
הוא מת בבית המעצר ניצן ב-2 במאי 2023 לאחר ששבת רעב במשך 86 ימים.
במעצרי פלסטינים במהלך מלחמת חרבות ברזל (2023) מתו במעצר שישה פלסטינים עד דצמבר 2023. במרץ 2024 פורסם בהארץ כי 27 עצורים תושבי רצועת עזה מתו מתחילת המלחמה במתקנים צבאיים בישראל שבהם הוחזקו, בעיקר במחנה שדה תימן ומחנה ענתות.
צה"ל לא מסר נתונים על נסיבות מותם.
עד אפריל 2025 מתו במעצר 63 פלסטינים בבתי הכלא הישראליים, בהם עציר בן 17 שהורעב, חלה בדלקת המעי הגס ובסקביאס אך לא קיבל טיפול רפואי.
בנובמבר 2025 פורסם כי לפחות 98 פלסטינים מתו במעצר בתקופת המלחמה.
ב-18 בנונמבר 2023 מת בבית הסוהר קציעות תאיר אבו עסב, מחבל פת"ח בן 38 מאזור קלקיליה שבשנת 2005 נגזר עליו עונש מאסר בגין ניסיון רצח.
נבדק חשד שמותו נגרם כתוצאה מאלימות של סוהרים כלפיו.
ב-16 במרץ 2024 ג'ומעה אבראהים אבו ע'נימה מת בכלא באר שבע לאחר שנמצא מחוסר הכרה.
בשנת 2016 חצה את הגבול לרצועת עזה ולאחר מכן לא היה ידוע מה עלה בגורלו.
בדצמבר 2023 אבו ע'נימה נעצר כאשר ניסה לחזור לשטח ישראל, ובינואר 2024 הוגש נגדו כתב אישום בחשד למסירת מידע רגיש לאויב לאחר מעברו לעזה ולשותפות בארגון טרור, לאחר שהתברר כי הוא הפך לפעיל חמאס במהלך שהותו ברצועה.
מוות חברתי הוא מצבם של אנשים שאינם מקובלים כאנושיים לחלוטין על ידי החברה.
במצב זה, מתייחסים לאדם כאילו הוא מת או לא קיים.
הגדרה זו משמשת סוציולוגים כמו אורלנדו פטרסון וזיגמונט באומן והיסטוריונים של העבדות והשואה כדי לתאר את חלקה של הפרדה ממשלתית וחברתית בתהליך זה.
הדרה גזעית ומגדרית, רדיפה, עבדות ואפרטהייד.
הוצאה של יחידים או קבוצות מהחברה על ידי ממשלות.
דוגמאות: קבוצות מיעוט פרוטסטנטיות באירופה המוקדמת המודרנית (הוגנוטים בצרפת); נידוי באתונה העתיקה; דליות בהודו; פושעים; זונות, פורעי חוק.
מיסוד והפרדה של מי שתויגו כחולי נפש.
זה היה נושא מרכזי בתקופת הרנסאנס.
תאוריית הניוון ותיאוריות דומות הן דוגמאות קיצוניות למוות חברתי.
רעיון הניוון היה פופולרי בפוליטיקה הימנית והשמאלנית כאחד.
הן השתמשו במילה דקדנס (רקבון, ניוון) לתיאור קבוצות חברתיות שהמחויבויות החברתיות, המוסריות, הדתיות, האסתטיות או הפוליטיות שלהן נוטות לעכב צורות קידמה, כפי שמבקרים בשמאל תיארו את יריביהם מימין, או מערערות צורות יסוד של סדר, כפי שאמרו מבקרים מימין על יריביהם משמאל.
בכל נקודת מבט פוליטית, כוחות ה"דקדנס" עשויים להיות פנימיים או חיצוניים.
מבחינה פנימית, חברי האופוזיציה הפוליטית עשויים לייצג את אלה שאפשרו לאידיאלים חיוניים להתפוגג מהשקפת העולם.
מבחינה חיצונית, חברי חברה אחרת עשויים להיחשב כמי שמוקירים אידיאלים שמכניסים כוחות של קריסה לעולמות שאליהם הם מהגרים.
המקדם הראשי של הקשר בין מוות חברתי לעבדות הוא אורלנדו פטרסון, בספרו משנת 1982, עבדות ומוות חברתי ("Slavery and Social Death: A Comparative Study").
פטרסון הגדיר את העבדות כ"אחת הצורות הקיצוניות ביותר של יחסי שליטה, המתקרבת לגבולות הכוח המוחלט מנקודת המבט של האדון וחוסר האונים המוחלט מנקודת המבט של העבד".
למוות חברתי היו השפעות פנימיות וחיצוניות על אנשים משועבדים, והוא שינה את השקפתם על עצמם ועל האופן שבו נתפסו על ידי החברה.
עבדות ומוות חברתי יכולים להיות קשורים בכל התרבויות שבהן התקיימה עבדות, כולל סין, רומא, אפריקה, ביזנטיון, יוון, אירופה ואמריקה.
תחילתו של המוות החברתי נובעת מתהליך השעבוד הראשוני, שככל הנראה קורה בעת לכידה במהלך קרב.
שבוי ניצל ממוות אם הפך לעבד, אם כי זו הייתה הסבה מותנית שכן המוות רק הושעה, כל עוד העבד נכנע לחוסר האונים שלו.
חנינה זו ממוות התחלפה במוות חברתי, שהתבטא הן פיזית והן פסיכולוגית.
מבחינה חיצונית, עבדים עברו אובדן זהות באמצעות שיטות כגון החלפת שם, תיוג או סימון שציינו את מצבם החברתי, קוד לבוש ספציפי שביסס את מעמדם כעבדים בעיני הציבור, סירוס וגילוח ראש.
כל אחד מהמעשים הללו הרחיק את העבדים מהזהות הקודמת שלהם וסימל את אובדן החירות והכוח שלהם ואת התלות המוחלטת שלהם ברצון אדונם.
התהליך הפסיכולוגי של המוות החברתי כלל את הדחייה כחבר בחברה ובידודם הגנאלוגי באמצעות אובדן המורשת והזכות להעביר את מוצאם לילדיהם.
כל הקשרים החברתיים שלהם נתפסו כלא לגיטימיים אלא אם כן אושרו על ידי האדון.
ממשועבדים נמנע מבנה חברתי עצמאי והם נחשבו אנושיים רק באופן חלקי, שכן הם נתפסו רק כייצוג של אדונם ולא היה להם כבוד או כוח משלהם.
פרקטיקות אלו התבססו על אופני המוות החברתי, בין אם מקורם היה פנימי או חיצוני.
לגבי ה"מתים החברתיים" שבאו מבחוץ, אויבים, פותחו טקסים לשילובם כעבדים בתרבות.
גם לגבי אלה שבאו מתוך החברה, התפתחו מסורות שנועדו לכלול אותם כעבדים.
האופנים הללו סיפקו תהליך למיסוד מצבם של אנשים בתור "מתים מבחינה חברתית".
לכוח היה תפקיד חיוני ביחסים בין עבד לאדון, ולעיתים קרובות אלימות נחשבה מרכיב הכרחי בעבדות.
אין לו שם ולא זכות לכבוד.
ערכו וכבודו הועברו לאדון והעניקו לו מעמד חברתי גבוה בקרב בני גילו וקבוצתו החברתית.
אלימות במערכת היחסים נחשבה חיונית בגלל המוטיבציה הנמוכה של העבדים, והייתה גורם ביצירת מוות חברתי והפעלת כוח על העבדים.
הצלפה הייתה לא רק שיטת ענישה אלא גם אמצעי סמלי שנבחר במודע כדי להזכיר לעבדים את מעמדם.
לאלימות הפיזית הזו היו גם השפעות פסיכולוגיות אחרות, שיצרו גישה של האשמה עצמית והכרה בשליטה המלאה שהייתה לאדון.
ראיונות עם עבדים אמריקאים לשעבר כללו הצהרות כמו "עבדים מקבלים את האדונים שמגיעים להם" ו"הייתי כל כך גרוע שהייתי צריך את ההצלפה", והדגימו את התפיסה שהתקבעה בקרב העבדים, לפיה לעבדים אין זכות לצפות לחסד או חמלה בגלל מעמדם בחברה.
אלו חלק מההשפעות הנפשיות ההרסניות של מוות חברתי.
השפעות אלו הדגימו את הציפיות מהתנהגותו של עבד שחווה מוות חברתי.
אלה שנחשבו כעבדים האולטימטיביים, סריסי הארמון מביזנטיון וסין, היו פרדוקס.
הם זכו לכך שקיסרים סמכו עליהם, ויכלו להיות בעלי השפעה רבה.
ציפו מהם להיות נאמנים, אמיצים וצייתנים.
ועם זאת, הם נחשבו נמוכים ומושפלים והחברה נמנעה מקרבתם.
אורלנדו פטרסון חקר באופן מקיף עבדות ומוות חברתי.
ביקורת על הניתוח שלו כוללת חוסר הסכמה עם סירובו להגדיר עבדים כרכוש, מכיוון שגם קבוצות אחרות יכולות להתאים להגדרה זו, כולל נשים וילדים.
פטרסון לא משווה את היחס לעבדים אל היחס לקבוצות אחרות בשוליים חברתית, כמו זונות, פושעים ומשרתים בחוזה.
ביקורת נוספת על ספרו של פטרסון היא היעדר מקורות ראשוניים.
פרשנים ציינו כי הטיעון בעבדות ומוות חברתי היה חזק יותר אילו פטרסון היה משתמש בעדות של משועבדים על השקפותיהם ועל משמעויותיהם של כבוד, שליטה וקהילה.
בהקשר של בריאות, מוות חברתי הוא מצב שבו לאדם החולה אין עוד את התודעה המאפשרת לו לתקשר עם אחרים.
מוות חברתי יכול להתרחש במהלך התקדמות מחלת אלצהיימר ובקרב חולים שהפכו למחוסרי הכרה באמצעות הרגעה פליאטיבית (סוג של טיפול בסוף החיים) שנועד להפחית את הכאב לפני מוות קרוב.
מווסת אפופטוזיס BAX, (גם bcl-2 דמוי חלבון 4, באנגלית: Apoptosis regulator BAX), הוא חלבון שמקודד בבני אדם על ידי הגן BAX.
הגן שייך ל הפועלים כמווסתים אפופטוטיים המעורבים במגוון רחב של פעילויות ביוכימיות.
הגן BAX היה החבר הפרו-אפופטוטי הראשון שזוהה במשפחת הגנים Bcl-2. משפחת הגנים בעלי יכולת של יצירת הטרודימרים ו/או הומודימרים .
דימרים אלו מורכבים מתשעה סלילים הידרופובים המוקפים בסליל אמפיפילי וסליל בעל המעוגן לממברנה החיצונית של המיטוכונדריה (outer mitochondrial membrane (MOM)).
בתאי יונקים בריאים, רוב הגנים מסוג BAX נמצא בציטוזול, אך עם תחילת התהליך האפופטוטי, BAX עובר שינוי קונפורמטיבי.
בהשפעת התהליך האפופטוטי, BAX הופך להיות קשור לממברנת האברונים, ובמיוחד לממברנה המיטוכונדריאלית.
ההשערה הרווחת במחקר ש-BAX מקיים אינטראקציה עם וגורם לפתיחתה בהתאם למתח המיטוכונדריאלי.
לחלופין, עדויות הולכות וגדלות מצביעות גם על כך שהחלבונים מסוג BAX פעילים ביצירת נקבובית אוליגומרית.
הדבר גורם לשחרור של ציטוכרום c וגורמים פרו-אפופטוטיים אחרים מהמיטוכונדריה, מה שמוביל להפעלה של אנזימי קספאז.
פעולת הגן BAX מווסת על ידי חלבון מדכא הגידול p53, ו-BAX הוכח כמעורב באפופטוזיס בתיווך חלבון p53. חלבון p53 הוא גורם שעתוק שכאשר הוא מופעל כחלק מתגובת התא ללחץ, מווסת גנים רבים כולל BAX.
הוכח כי חלבון p53 מגביר את השעתוק של פלסמיד רגולטורי כימרי.
ההשערה במחקר ש-p53 מקדם את היכולות האפופטוטיות של BAX כגורם שעתוק ראשוני.
עם זאת, ל-p53 יש גם תפקיד בלתי תלוי בתעתוק באפופטוזיס.
בפרט, p53 מקיים אינטראקציה עם BAX, ומקדם את ההפעלה שלו כמו גם את החדרתו לממברנה המיטוכונדריאלית.
תרופות המפעילות את BAX, כגון מולקולה , מחקה (BH3), מבטיחות טיפולים אנטי סרטניים על ידי גרימת אפופטוזה בתאים הסרטניים.
קבאקה רונלד אדוארד פרדריק קימרה מוונדה מוטבי השני (נולד ב-13 באפריל 1955) הוא ה"קבקה" (מלך) ה-36 של בוגנדה.
מוטבי נולד בבית החולים מולאגו, בנו של אדוארד פרדריק ויליאם דייוויד וולוגמבה מוטבי לוונגולה מוטיסה השני, שמלך בין 1939 ל-1969 והיה הנשיא הראשון של אוגנדה העצמאית.
אימו הייתה אומוזאנה קביג'ה שרה נלולה משבט נקימה.
בצעירותו התחנך בבתי ספר פרטיים בבריטניה ובאוניברסיטת קיימברידג'.
ב-6 באוגוסט 1966, כשהיה בן 11, מינה אותו אביו ליורש העצר מבין 16 אחיו.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-21 בנובמבר 1969, הלך האב לעולמו ומוטבי הפך לראש בית המלוכה של בוגנדה.
עם זאת, מוטבי נשאר בבריטניה והתגורר בדירת שני חדרים צנועה ברובע הוקסטון בלונדון.
הוא עבד כעורך משנה בכתב העת "אפריקן קונקורד" וכחבר בוועד הפועל של הקונגרס הלאומי האפריקני בלונדון.
מוטבי חזר לאוגנדה ב-1988, לאחר נפילת משטרו של מילטון אובוטה ושל החונטה הצבאית שהחליפה אותו.
ב-31 ביולי 1993 נערך טקס ההכתרה הרשמי שלו בנגאלאבי, בעקבות החזרת המעמד החוקתי של הממלכות באוגנדה, שבוטלו על ידי אובוטה.
מאז מכהן מוטבי כמלך ממקום מושבו בקירקה היל בקמפלה.
מוטבי נשוי לסילביה נאג'ינדה, כלכלנית אמריקנית ממוצא אוגנדי מאז 27 באוגוסט 1999. טקס הנישואים שלהם נערך בקתדרלת סנט פול נמירמבה בקמפלה, והיא נושאת בתואר הרשמי "נאבגרקה" ("מלכה" בלוגנדה)
ילדיו של מוטבי נושאים בתואר "קיוויוה" (נסיך) או "אומומבג'ה" (נסיכה):
הנסיך סאביו מואנדה - נולד בשנת 1986 בלונדון.
אימו הייתה ווננטי סבודנדי, דיפלומטית רואנדית לשעבר.
הנסיכות ג'ואן נסולו ויקטוריה נקינזי - תאומות.
הנסיכה שרה קתרינה מירמבה - נולדה בשנת 2001 בלונדון.
הנסיך ריצ'רד סמקוקירו - נולד ב-2011. אימו היא רוז ננסיקומבי משבט אנסיננה ממחוז לואירו.
ב-2024 עבר מוטבי עבר טיפול פסיכותרפי של מספר חודשים בנמיביה.
ב-15 באפריל 2011 התמנה מוטבי לקנצלר הראשון של אוניברסיטת מוטסה הראשון שנוסדה בשנת 2007 ונקראה על שם סבו הגדול של מוטבי, שנחשב לאבי החינוך המודרני באוגנדה.
כראש ממלכת בוגנדה, מוטבי הוא הבעלים של קרן נקולוזה, האחראית לניהול נכסי הממלכה שכוללים בין היתר את מועצת קרקעות בוגנדה, תחנות הטלוויזית והרדיו הממלכתיות, חברה קמעונאית המוכרת מוצרים של בית המלוכה, ומבשלת בירה.
משפחת המלוכה היא הבעלים הפרטיים הגדול ביותר של אדמות במזרח אפריקה, ובבעלותה שטח של 900 קמ"ר.
מוטבי השני מעניק את חסותו לקרן התרבות והפיתוח של בוגנדה, לסוכנות לפיתוח בוגנדה ולפרויקטים נוספים בממלכה.
הוא עומד בראש "מסדר המגן והחניתות" ומחזיק בתארים "האריה השליו", "הפטיש הראשי" (magulu nyondo), "מלך המלכים" (Ssaabasajja), "העץ השופע מטבעות ונחושת" (Omuti Ogubala Ensimbi N'ebikomo), "המישור המקיף את בוגנדה" (Sserulanda Ekimaamidde Obuganda).
מוות אכזרי הוא זיכיון אימה אמריקאי שנוצר על ידי הקולנוען סם ריימי.
הזיכיון החל עם הסרט "מוות אכזרי" שיצא לאקרנים ב-1981. לאורך השנים פותחו במסגרת הזיכיון ארבעה סרטים עלילתיים נוספים, סדרת טלוויזיה, משחקי וידאו, חוברות קומיקס ומחזמר.
הזיכיון ידוע בשילוב הייחודי של אימה, והומור אפל.
העלילה של רוב המדיות בזיכיון מתמקדת לרוב בהרפתקאותיו של אש ויליאמס (מגולם על ידי ברוס קמפבל), גיבור בעל כורחו שנלחם בישויות דמוניות עתיקות אשר משוחררות בטעות מ"ספר המתים" באמצעות מסור חשמלי ורובה ציד.
עלילת סדרת הטלוויזיה אש נגד כוחות הרשע מתרחשת 30 שנים לאחר אירועי הסרט "צבא האופל".
בתחילת הסדרה אש, אשר עובד כאדם מבוגר בחנות קמעונאית, משחרר בטעות את השדים הדמוניים לאחר שהוא אומר קטע מתוך ספר המתים בעודו שיכור, ובעקבות כך הוא נאלץ שוב להילחם בהם, הפעם יחד עם עמיתיו לעבודה פבלו סיימון בוליבר (ריי סנטיאגו) וקלי מקסוול (דנה דלורנצו).
הסדרה שודרה במשך שלוש עונות ברשת הטלוויזיה Starz בין השנים 2015 עד 2018.
לאורך השנים פותחו גם מספר סדרות קומיקס של מוות אכזרי, אשר במקרים רבים מהווים קרוסאובר עם זיכיונות אחרים.
לאורך השנים פותחו משחקי וידאו רבים עבור פלטפורמות משחק מרובות אשר מבוססים על הזיכיון ואשר בהם השחקנים משחקים בדמותו של אש ויליאמס וצריכים להילחם בשדים:
2003 - "Evil Dead Pinball" יצא לטלפונים הניידים
2011 - "Evil Dead: The Game" יצא לטלפונים ניידים של iOS
בשנת 2003 התקיימה הצגת הבכורה של המחזמר של מוות אכזרי בטורונטו שבקנדה.
המחזמר משלב אלמנטים מטרילוגיית הסרטים המקורית בזיכיון ומסגרתו אזורים מסוימים בקהל מוגדרים כ"אזורי התזה" אשר בהם קהל הצופים מרוססים בדם מזויף במהלך המחזמר.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בקאזאן שברוסיה ביולי זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.31 דקות.
באליפות העולם לנוער שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.71 דקות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת בדצמבר סיים במקום 13 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:53.37 דקות, ובמקום 30 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.09 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט במאי סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.00 שניות, ובמקום 27 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.63 דקות.
בנוסף, סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:07.24 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום 14 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.62 שניות, ובמקום 25 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.02 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:56.35 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.41 שניות, ובמקום 13 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.91 שניות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה באוגוסט זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, לאחר שבשניהם שחה בשלב המוקדמות.
בנוסף, סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.71 דקות, ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.79 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן שבאוסטרליה בדצמבר סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:49.93 דקות, במקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 49.94 שניות, ובמקום 20 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 23.58 שניות.
בנוסף, סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:31.41 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה שביפן ביולי סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:55.79 דקות, ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.16 שניות.
בנוסף, סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות של המשחה.
במשחה ל-200 מטר גב זכה במדליית ארד בשיא צרפת חדש של 1:48.55 דקות, אחרי לורנצו מורה (1:48.43 דקות) ולוק גרינבנק מהממלכה המאוחדת (1:48.53 דקות).
במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב זכה במדליית כסף בשיא צרפת חדש של 1:37.14 דקות יחד עם פלורן מנודו, בריל גאסטאלדלו ושרלוט בונה, אחרי איטליה (1:36.58 דקות) ולפני הולנד (1:37.86 דקות).
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בשיא צרפת חדש של 1:55.38 דקות, ובמקום 15 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.63 שניות.
מוות והעלמה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האוסטרי אגון שילה, משנת 1915. היצירה מוצגת בגלריה האוסטרית בלוודר שבווינה.
בתחילה העניק שילה לציור, שגודלו 150 על 180 ס"מ, את השמות "גבר ונערה" וכן "אנשים שלופפו זה בזה".
הציור נוצר לאחר נישואיו של שילה לאדית הרמס וגיוסו לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה.
נוכחות המוות, כמו גם הקשר בין מוות לארוס, שניכר ביצירות שונות שלו מתקופה זו, קשורה לאירועים אלו.
בציור זה עושה שילה שימוש במוטיב רנסאנסי – הניגוד בין המוות לעלמה.
האישה, האוחזת בדמות המוות כדמות אהובה, הלבושה בגלימת נזיר, מאבדת את תחושת האימה.
קיימת הקבלה מסוימת בין יצירה זו לבין ציורו של האמן האוסטרי אוסקר קוקושקה, "כלת הרוח" משנת 1914.
שם היצירה העניק השראה לשמו של סרט הקולנוע "אגון שילה: מוות והעלמה" (2016), בבימויו של דיטר ברנר, המבוסס על הרומן הביוגרפי "מוות ונערות: אגון שילה והנשים" מאת הילדה ברגר.
קלימט החל בהכנת רישומי הכנה לציור כבר בשנת 1908; יצירה זו נחשבת לחלק מהתקופה ה"זהובה" שלו.
בשנת 1911 זכה בפרס הראשון, שחולק עם תשעה אמנים נוספים, בתערוכה הבין-לאומית לאמנות ברומא, עבור הציור שהוצג בביתן האוסטרי ונשא אז את השם "הפחד מפני המוות".
בשנת 1912 הוצג הציור בתערוכת אמנות בדרזדן, אז כבר נשא את שמו הנוכחי.
בשנת 1915, לאחר חמש התערוכות הראשונות של היצירה, ביצע קלימט שינויים בציור.
הוא שינה את הרקע מזהוב לאפור והוסיף אלמנטים דמויי פסיפס.
היצירה נחשבת לחלק מזרם האר נובו ונמצאת כיום במוזיאון לאופולד שבמתחם מוזיאון קוורטיר (MQ) בווינה.
הנושא "חיים ומוות" היה מרכזי בעבודותיהם של קלימט, אדוורד מונק ואגון שילה.
בניגוד לשילה, אצל קלימט ניכרת תקווה רבה יותר.
דמות המוות, המוצגת כקוצר מאיים, מופיעה באופן מרומז בלבד.
הדמויות האנושיות בציור, המייצגות את כל שלבי החיים, נראות שקועות בשינה ומתעלמות מקיומו של המוות.
הן גם תופסות חלק גדול יותר במרחב הציור.
הציור נותח והוסבר על ידי מומחים רבים, ביניהם טוביאס ג'.
בשנת 2016 הכין מיכאל ולדיקה דוח מפורט על היצירה.
ב-15 בנובמבר 2022 שפכו פעילים מקבוצת "הדור האחרון" שמן על הציור במהלך מחאת אקלים במוזיאון לאופולד.
מוות קליני הוא מונח רפואי המתאר הפסקה של זרימת הדם והנשימה – שני התנאים החיוניים לקיום חיים אצל בני אדם ורבים מהאורגניזמים האחרים.
המצב מתרחש כאשר הלב מפסיק לפעום בקצב סדיר, מצב הנקרא דום לב (cardiac arrest).
המונח משמש לעיתים גם במחקר בתחום ההחייאה.
הפסקת זרימת הדם נחשבה בעבר כבלתי הפיכה ברוב המקרים.
לפני פיתוחן של פעולות החייאה כמו עיסוי לב־ריאתי (CPR), דפיברילציה, הזרקת אדרנלין (אפינפרין) וטיפולים נוספים במאה ה־20 – היעדר זרימת דם (ותפקודים חיוניים הקשורים לכך) נחשב להגדרה הרשמית של מוות.
עם הופעתם של אמצעים רפואיים אלה, החלו להתייחס לדום לב כאל מוות קליני ולא כאל מוות מוחלט, כדי לשקף את האפשרות להחייאה לאחר הפסקת פעילות הלב.
עם תחילתו של מוות קליני, אובדן ההכרה מתרחש בתוך מספר שניות.
בניסויים בכלבים, נמדדה הפסקה בפעילות החשמלית של המוח תוך 20 עד 40 שניות בתקופה מוקדמת זו עשויים להתרחש קולות נשימה לא סדירים (gasping), שלעיתים מתפרשים בטעות על ידי מגישי עזרה ראשונה כסימן לכך שאין צורך בהחייאה (CPR).
במהלך מוות קליני, כל הרקמות והאיברים בגוף מתחילים לצבור נזק מסוג איסכמי — נזק הנגרם כתוצאה ממחסור באספקת דם וחמצן.
כאשר הלב מפסיק לפעום האדם חווה מוות קליני, על פי ההגדרה, אך למשך שניות ספורות הוא עדיין מסוגל לתפקד.
לאחר מספר שניות הפסקת זרימת הדם למוח מביאה לאובדן הכרה, ולאחר חצי דקה גם להשבתת התקשורת העצבית במערכת העצבים המרכזית.
שרשרת תהליכים הרסניים בתא העצב, שנקראת תהליך איסכמי, גורמת להרס קרום התא, לפגיעה במחסום דם-מוח ולתגובה דלקתית.
אף אם תחודש זרימת הדם למוח, תאי הדם הלבנים שיגיעו עם זרם הדם המתחדש לרקמה העצבית המודלקת יפרישו ציטוקינים שיגרמו לחמצון מואץ של הרקמה הדלקתית.
לכן גם דקות ספורות של מוות קליני מובילות בסופו של דבר למוות מוחי או לנזק מוחי חמור ומתמשך, והתאוששות מלאה של המוח לאחר מוות קליני של יותר משלוש דקות בטמפרטורת החדר היא נדירה.
לעומת זאת, רקמות אחרות בגוף שצורכות פחות חמצן וגלוקוז מהמוח מסוגלות להתאושש גם אחרי שעות אחדות של עצירת אספקת זרם הדם, אם יישמרו בסביבה חמימה.
כיום מתנהל מחקר ער בניסיון לצמצם את הנזקים החמורים הנגרמים למוח לאחר חידוש אספקת הדם אליו.
היפותרמיה מורידה משמעותית את קצב חילוף החומרים בתאי המוח ומשפרת משמעותית את סיכויי ההישרדות של המטופל, גם אם מצננים את מוחו של המטופל (בצנתר) רק במהלך חידוש זרימת הדם למח.
הטיפול היעיל ביותר בתחום משלב הורדת טמפרטורת הגוף בכשלוש מעלות, הפחתת ריכוז כדוריות הדם והעלאת לחץ הדם.
בעוד שבטמפרטורת החדר מסתיים מוות קליני במוות מלא תוך דקות ספורות, אדם שנקלע למוות קליני כתוצאה מהיפותרמיה קיצונית עשוי לשרוד גם אחרי יותר משעה של עצירת זרם הדם בגוף.
למעשה, ניתוחים לתיקון מפרצת במוח או מומים באבי העורקים עשויים לחייב עצירה של זרם הדם בגוף, הליך המכונה ניתוח בדום לב (Standstill operation).
במסגרת הניתוח מדכאים את פעילות המוח בסיוע תרופות, מצננים את הגוף לטמפרטורה של 15 מעלות ומרוקנים את הדם מהגוף.
המטופל מנותח במצב של מוות קליני מבוקר למשך עד כשעה, כאשר הורדה נוספת של הטמפרטורה מאפשרת להאריך את משך הניתוח במידת הצורך.
הוצע להשתמש בניתוחים אלה גם במקרים של מטופלים הגוססים למוות כתוצאה מאיבוד דם.
תועדו דיווחים רבים של אנשים שחוו מוות קליני והעידו על תחושת יציאה מהגוף, ראיית אור לבן, הימשכות למנהרה ומפגש עם אנשים קרובים שנפטרו.
גורם התופעה לא ידוע בוודאות.
עם זאת, חוויות אלו המכונות "חוויית סף מוות" מוצגות לעיתים כראיה לחיים שלאחר המוות.
מחקר נוירולוגי על תפקוד מערכת העצבים המרכזית בתנאים של חוסר חמצן טוען על פעילויות מוחיות אופייניות במצבים אלו שיכולות לגרום הזיות.[טעון מקור]
סקר אחר שפורסם בגרמניה העריך את שעור החווים בכ-4% מהאוכלוסייה.
מוות מוחי הוא הפסקה בלתי-הפיכה של כל הפעילות המוחית ובכלל זה הפעילות המוחית הלא רצונית ההכרחית לקיום החיים, כגון נשימה.
המוות המוחי הוא תוצאה של נמק תאי עצב בגזע המוח.
המאפיין הקליני העיקרי שמבדיל בין מוות מוחי לתרדמת הפיכה הוא העדר נשימה עצמאית.
המוח המוארך אשר נמצא בגזע המוח, שולט בפעולות העצמאיות, ולכן במצב של הפסקת פעילות בלתי הפיכה של גזע המוח לא תיתכן נשימה עצמונית, אך בעזרת מכונת הנשמה, הלב ימשיך לפעום וניתן להחזיק את החולה במצב זה אף כמה ימים.
בחלוף הזמן יחלו רקמות הגוף לעבור תהליך של הרס בגלל חוסר עצבוב למרות אספקת החמצן.
תופעת המוות המוחי מהווה כר פורה לדילמות רבות באתיקה רפואית, במשפט ובדת.
הגדרתו המשפטית של "מוות מוחי" משתנה ממדינה למדינה.
בישראל ההגדרה המשפטית-רפואית עיקרה תרדמת בלתי-הפיכה הכוללת גם העדר נשימה, וכן דרישות קליניות ומכשיריות נוספות.
בבריטניה מוות מוחי מוגדר כמוות של גזע המוח בלבד ובארצות הברית הוא מוגדר כמוות כל המוח.
מצבים של צמח, תת-חום (היפותרמיה), היפוגליקמיה והרעלת ברביטורטים אינם מהווים מוות מוחי על אף שהם יכולים להיות דומים לו במאפייניהם החיצוניים.
לאורך השנים הוצעו הגדרות שונות למוות מוחי, חלקן נכנסו לחקיקה ולפרקטיקה במדינות מסוימות ואחרות לא:
מוות מוחי כולל (Whole brain death): זו ההגדרה שאומצה בארצות הברית ובשינויים קלים בישראל, ודורשת את מותו של כל המוח, כאשר למשמעות של מונח זה ניתנו פרשנויות שונות.
מוות של גזע המוח בלבד (Brainstem death): זו ההגדרה שאומצה בפרקטיקה בבריטניה ללא חקיקה, ואחד הנימוקים לטובתה הוא שגוף האדם אינו יכול להמשיך לתפקד כמכלול (Somatic integration) ללא גזע המוח.
מוות של המוח הגדול בלבד (Higher brain death): הגדרה זו לא הפכה למקובלת בשום מדינה בין היתר משום שהיא מאפשרת למעשה להגדיר חולים במצב וגטטיבי (צמח) כמתים.
ההיגיון שמאחוריה הוא שהתפקודים הקוגניטיביים נמצאים בחלק זה של המוח ולא בגזע המוח.
בהתאם להגדרות השונות פותחו קריטריונים שונים שאמורים לשקף מבחינה פיזיולוגית את ההגדרות:
במוות מוחי כולל, הקריטריונים הם הן קריטריונים של אובדן תפקוד גזע המוח, דהיינו, אובדן קבוע של כל רפלקסים של גזע המוח, והן של אובדן תפקוד המוח הגדול או הוכחה נזק מבני (לרוב איסכמי) בלתי הפיך שלו.
במוות של גזע המוח בלבד נדרשת רק הוכחה לאובדן קבוע של הרפלקסים של גזע המוח, ופעילות של המוח הגדול אינה מבטלת את הגדרת המוות המוחי.
במוות של המוח הגדול בלבד יש צורך בהוכחה לאובדן קבוע של תפקודי המוח הגדול או נזק מבני בלתי הפיך.
מוות מוחי נקבע לאחר שהתרחשה פגיעה (והרס) בלתי הפיכה של גזע המוח.
בשנת 1959 טבעו שני רופאים נוירולוגים בצרפת, מולארה וגולון, את המונח Coma de Passe.
הם תיארו 23 חולים שהיו שרויים בתרדמת עמוקה, ללא נשימה עצמאית וללא כל תגובה לגירוי חיצוני.
אצל החולים הללו, שעברו פגיעה או מחלה תוך-גולגולתית, לא נרשמה פעילות חשמלית במוח, הייתה נטייה לאובדן חום הגוף, והיה חוסר יציבות בערכי לחץ הדם.
המונח Coma de Passe כלל לראשונה אבחנה של נזק מוחי בלתי הפיך.
ב-1968 פרסמה ועדת האד-הוק של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד את ממצאיה בכתב העת של האיגוד הרפואי האמריקאי (JAMA) תחת הכותרת "A Definition of Irreversible Coma" ("הגדרה לתרדמת בלתי הפיכה").
הוועדה קבעה שישנן שתי סיבות לכך שיש צורך בהגדרה חדשה של מוות, הראשונה היא הנטל הכלכלי של החזקת חולים מונשמים בטיפול נמרץ והנזק האלטרנטיבי הנגרם בכך לחולים אחרים והנטל הנפשי על המשפחות, והשנייה היא שההגדרה הישנה למוות עלולה להפריע לביצוע השתלות איברים .
הוועדה הציעה לראשונה ארבעה קריטריונים למוות מוחי:
1. חוסר תגובה לגירויים חיצוניים
4. EEG איזואלקטרי (קו ישר)
ההצעה לא התקבלה באופן גורף, ורק לאחר 13 שנה הוכנס המושג של "מוות מוחי" לספר החוקים של ארצות הברית כשנחקק חוק ה־Uniform Determination of Death Act ב-1981.
המבחנים הקליניים הם בדיקות פשוטות ללא מכשור מתקדם שרופא יכול לבצע בלי לטלטל את החולה ממקומו, ומבחינה היסטורית הן היוו את הבסיס לאבחנה, אף שכיום לא ניתן לבצע אבחנה המסתמכת עליהן בלבד:
1. אישונים מורחבים שאינם מגיבים לאור
2. חוסר תגובה של גלגלי העיניים לגירוי קור (על ידי הזלפת מי קרח לאוזן)
3. מבחן האפניאה (מבחן הפסקת הנשימה), אולי המבחן החשוב ביותר, שבו מנתקים את החולה ממכונת ההנשמה ובודקים האם הוא חוזר לנשימה עצמאית, דבר המעיד על פעילות רפלקס הנשימה בגזע המוח
בתהליך קביעת המוות המוחי לפי מבחנים אלה מתגלות לעיתים בעיות הדורשות ניסיון רב מצד הצוות המאבחן על מנת להתגבר עליהם (לדוגמה תעלת חצוצרת השמע חסומה בשעווה, וכתוצאה מכך אין תגובה של גלגלי העיניים לקור- כך יכול להחשב מצב של מוות מוחי בטעות).
לשם כך משתמשים בבדיקות העזר המכשירניות.
בדיקת קביעת מות גזע המוח והמוח הגדול היא מסובכת, צריכה להתבצע על פי קריטריונים מדויקים, ודורשת ידע וניסיון רב.
קיימות כיום בדיקות מכשירניות רבות ושונות לקביעה ואישוש של מוות מוחי שרותמות לצורך כך תופעות פיזיקליות שונות.
ניתן לחלק את הבדיקות המכשירניות לשלוש קבוצות.
בדיקות תפקודיות של המוח שאינן נחשבות כבעלות יכולת לאבחן עצמאית מוות מוחי:
בדיקת ABR (מבחן לתגובה מעוררת של חלקים לא עצמאיים תפקודית בגזע המוח על ידי גירוי עצב השמיעה).
SSEP (בדיקת Somatosensory evoked potentials) מזהה פעילות בקורטקס הסומטוסנסורי שבפיתול המוח הפוסט מרכזי ובחלק מהתלמוס
בדיקת EEG (אלקטרואנצפלוגפיה) - בדיקה חשמלית של התגובה במוח, שמודדת פעילות חשמלית בקליפת המוח.
בדיקות הדמיה מבנית של המוח, מאפשרות לאבחן מוות מוחי רק במקרים של נזק מבני מוחלט (לא ניתן לזהות שום מבנה מוחי ברור או להבדיל בין החומר האפור ללבן):
בדיקות CT ו-MRI, מבצעות הדמיה של המוח ובודקות האם קיים נזק מבני (לרוב איסכמי) ברור.
בדיקות הדמיה של זרימת הדם במוח (נקראות גם בדיקות Cerebral Blood Flow :CBF) נחשבות כיכולות לאבחן עצמאית מוות מוחי בהינתן סגוליות מקסימלית, והן נחשבות כיום לבדיקות העיקריות שבאמצעותן מאובחן מוות מוחי.
את הבדיקות אין לבצע כאשר הנבדק בהלם.
הנחת העבודה היא שבהיעדר כל זרימת דם למוח ימותו כל תאי המוח בתוך פרק זמן נתון, ולכן הוכחה להיעדר זרימת דם למוח באופן קבוע היא הוכחה חותכת למוות מוחי:
אנגיוגרפיה, סדרת צילומי רנטגן (התצלום עצמו נקרא אנגיוגרם) שנעשים כל 1–3 שניות לאחר שחומר ניגוד שמדגים את זרימת הדם למוח והאזורים החסומים הוזרק לווריד או הוכנס עם קתטר לארבעת העורקים המספקים דם למוח.
בשיטת DSA (אנגיוגרפיה בחיסור דיגיטלי) הנפוצה, נעשית השוואה ממוחשבת בין צילום בלי חומר ניגוד לצילום עם חומר ניגוד על מנת לקבל תמונה טובה יותר של זרימת הדם ללא עצמים מפריעים.
כיום השיטה נחשבת למיושנת, וסיכון הקרינה בה גבוה יחסית.
CT אנגיוגרפיה (CTA), הגרסה התלת־ממדית של אנגיוגרפיה רגילה, בה מבצעים צילומי רנטגן רבים בחתכים של מ"מ האחד מהשני ובאמצעות מחשב נוצרת הדמיה תלת־ממדית של עורקי המוח החסומים והפתוחים.
חומר הניגוד מוזרק לווריד, בעבר הייתה נפוצה גם טכניקת Xenon-CT שבה הוחדר גז קסנון לריאות הנבדק.
לבדיקה זו יש רגישות שנעה בין 62.8% ל-85.7% תלוי בפרשנות התוצאה, עם סגוליות של 100% חלק מהמומחים מעריכים שהיא עשויה להחליף את ה-SPECT כבדיקה הבחירה,, אך יש לה סיכוי קרינה לא מבוטלים אך קטנים מאנגיוגרפיה רגילה בשיטת DSA.
סינטיגרפיה (scintigraphy), צילום דו־ממדי בעזרת יוד רדיואקטיבי המוכנס לכלי הדם בצנתור ומצלמת גמא.
בדיקת SPECT (הגרסה התלת־ממדית של סינטיגרפיה), הדמיה גרעינית של זרימת הדם במוח באמצעות האיזוטופ Tc99m-HMPAO ומספר רב של צילומים באמצעות מצלמת גמא שמעובדים על ידי מחשב ליצירת הדמיה תלת־ממדית.
יתרונה הגדול של בדיקה זו שהופך אותה לבדיקת הבחירה "האידיאלית כמעט" הוא העובדה שהאיזוטופ חודר את מחסום הדם-מוח ולכן מאפשר לבדיקה לבחון לא רק את זרימת הדם בכלי הדם במוח אלא גם את הפרפוזיה שלו בתוך רקמת המוח עצמה.
עם זאת, מחקרים בבעלי חיים הראו שסף הרגישות של הבדיקה לזרימת דם במוח הוא 20% מהזרימה התקינה, כך שהעדר זרימה בבדיקה לא מעיד בהכרח על אפס סירקולציה.
בדיקת אולטרסאונד דופלר תוך-גולגולתי ( TCD), Transcranial doppler, בדיקה שתפקידה לאתר זרימת דם בכל ארבעת העורקים המובילים אל המוח, וניתן לבצעה ליד מיטת החולה).
אחד הקשיים בבדיקה זו הוא שלא ניתן לבצעה דרך החלון הטמפוראלי בכ-10% מהנבדקים, ולהבדיל מהבדיקות האחרות היא תלויה מאוד בכישורי והכשרת הטכנאי שמבצע אותה (operator-dependent).
Magnetic Resonance Angiography (אנגיוגרפיה של תהודה מגנטית, MRA), בדומה ל-CTA, אך חומר הניגוד יהיה ממוגנט ולכן לרוב יתבסס על המתכת גדוליניום.
יתרונה הגדול הוא שאינה מהווה סיכון קרינה, לא באמצעות חומרי ניגוד רדיואקטיביים ולא באמצעות הקרנה מייננת.
חסרונה שלא ניתן לבצעה במקרים של שתלים מתכתיים בגוף הנבדק.
בכל בדיקות זרימת הדם נותרת השאלה אלו עורקים יש לבדוק, כלומר האם כדי לאבחן מוות מוחי יש לדרוש אי זרימת דם בכל עורקי המוח, או שאפשר להסתפק באי זרימת דם בכמה עורקים מרכזיים תחת ההנחה שבלעדיהם החלקים המרכזיים של המוח יחדלו לתפקד ולא יאפשרו יותר את המשך פעולת המוח כמכלול.
ככל שנדרשים בבדיקה יותר כלי דם ללא זרימה, כך מידת הרגישות שלה פוחתת ביחס לסטנדרט ההשוואה (gold standard) של "מוות מוחי על פי בדיקה קלינית", כלומר יש מקרים בהם בבדיקה קלינית הנבדק עונה על כל הקריטריונים הקליניים של מוות מוחי ובכל זאת בבדיקה מכשירנית תימצא זרימת דם חלקית למוח.
מצד שני, במקרה כזה מידת הסגוליות של הבדיקה עולה, כלומר כאשר בבדיקה הקלינית נשלל מוות מוחי הסיכוי שהבדיקה המכשירנית לא תמצא עדות לשום זרימת דם בכל חלקי המוח פוחת.
לכן, בקביעת מוות יש חשיבות יתרה לרמת הסגוליות של הבדיקה, כלומר אחוז המקרים שבהם אדם שאינו במוות מוחי יאובחן על ידי הבדיקה כמי שאינו במוות מוחי, ונערכים מחקרים רבים על מנת לחפש בדיקות בעלות רמת סגוליות של 100% שניתן לבצען בטווח הזמן המיידי:
בנוסף, ישנן בדיקות ניסיוניות שנוסו במחקרים אך עדיין לא הוכנסו לפרקטיקה של קביעת מוות מוחי:
fMRI שמזהה פעילות מטבולית בכל חלקי המוח.
ב-1968, במקביל לוועדת האד הוק של הרווארד, בוצעה השתלת הלב הראשונה בישראל, כאשר הלב נלקח מאברהם סדגת שככל הנראה היה לדעת הרופאים במוות מוחי, ולאחר מכן השתלות הלב נפסקו מסיבות רפואיות ופוליטיות.
חלק מהרופאים, בהם הרדן אשכנזי, הביעו ספקות באותה תקופה לגבי התבססות על מוות מוחי בקביעת מוות וטענו שהתבססות על תרשים גלי המוח אינה מדויקת במאת האחוזים.
בשנות השבעים נמשך הפולמוס ההלכתי והרפואי בנושא.
ב-1981, השנה שבה הוכנס המוות המוחי לחוק בארצות הברית, הותקנו תקנות לחוק האנטומיה והפתולוגיה שאיפשרו השתלות איברים, ולאחר גילוי הציקלוספורין ב-1983 הוחל ב-1987 לבצע שוב השתלות לב בישראל והדבר נמשך עד היום, כאשר בכל השתלות הלב בישראל הלב נלקח מתורם במוות מוחי.
בישראל היה בתוקף עד לתחיקת החוק (להלן) פרוטוקול ארוך ומפורט שפרסם משרד הבריאות בנושא.
בישראל מוות מוחי יכול להיקבע רק על ידי שני רופאים לפחות, שלאף אחד מהם אין נגיעה כלשהי לתחום השתלות האיברים, ולפחות אחד מהם חייב להיות בדרגת מנהל מחלקה ומעלה.
ב-23 במרץ 2008 אישרה מליאת הכנסת את חוק מוות מוחי-נשימתי, התשס"ח-2008, ביוזמת עתניאל שנלר במקביל לאישורו של חוק השתלת איברים, התשס"ח-2008, ובשנת 2009 יצא חוזר מנכ"ל משרד הבריאות שמפרט את הנהלים בפועל ליישום החוק.
על פי החוק והחוזר נקבע כי זמן המוות המוחי-נשימתי יהיה מצב בו מותו של האיש נקבע על ידי שני רופאים מוסמכים, על פי פרמטרים קבועים (העדר לחץ דם, העדר נשימה עצמאית, העדר תגובה של האישונים ורפלקסים נוספים).
ובנוסף, הפסקת פעילות המוח תיקבע באמצעות בדיקה באחד האמצעים הבאים: ABR, TCD, SSEP, CTA, MRA.
נוסף על כך, מגדיר החוק כי הצוות המוסמך לקבוע מוות בכל בית חולים יכלול לפחות שני רופאים בכירים שאינם שותפים בשום צורה להשתלת איברים.
רופאים אלו לא יטפלו בחולה, ולא ייצגו אינטרס של חולה אחר הזקוק להשתלה.
רופאים אלה יעברו השתלמות מיוחדת על ידי ועדה שתוקם לצורך הסמכתם.
הוועדה קבעה גם את מעמדה של משפחת המטופל – ובין היתר את הצורך להודיע להם כי קיים חשש שבן משפחתם במצב של מוות מוחי-נשימתי, וכן לשמוע את דעתם בדבר רצון המטופל בעניין זה ויביא את עמדת המשפחה בחשבון.
רופאים רבים התנגדו לחוק בטענה שיקשה על תרומות איברים.
בסעיף 8(ד) לחוק נקבע: "על אף האמור בחוק זה, נקבע מוות מוחי-נשימתי וקביעה זו מנוגדת לדתו או להשקפת עולמו של המטופל לפי מידע שהתקבל מבני משפחתו, לא ינותק המטופל ממכשיר ההנשמה ולא יופסק הטיפול התומך ישירות בטיפול הנשימתי בו, עד להפסקת פעולת הלב".
בבריטניה לא נחקק שום חוק בנושא מוות מוחי, אלא שלאחר המלצות רופאים בשנות השבעים בתי המשפט פסקו כי מוות מוחי הוא מוות לכל דבר.
להבדיל מארצות הברית, ישראל ורוב העולם המערבי, בבריטניה הקריטריון העיקרי לקביעת מוות מוחי הוא מוות של גזע המוח בלבד, ורק אם מתעוררים ספקות וקשיים בנוגע לאבחנה זו, ניתן להיעזר בבדיקות מכשירניות לזרימת הדם במוח לאבחנת מות גזע המוח.
לכן בבריטניה ייקבע מוות מוחי גם במקרה של EEG לא איזואלקטרי, אם הוכח מות גזע המוח.
פוסקי ההלכה האורתודוקסים חלוקים בדעתם האם מוות מוחי נחשב מוות או לא.
לדעת הסוברים שאין זה מוות, הרי שהוצאת האיברים או אף ניתוק מכשירי החייאה, נחשבים לרצח.
לעומתם, אחרים רואים את המוות המוחי כמוות, אולם חלקם מפקפקים בכך שהבדיקות שהרופאים מבצעים לשם קביעתו, די בהם להתרת מעשה שבאדם חי נחשב לרצח.
הנושא הזה עורר פולמוסים לא אחת, כאשר הסוגיה נידונה בציבור, בעיקר בשאלה האם ראוי לחתום על כרטיס אדי.
מצד שני, אם הגיעו קודם כול לחוטמו וראו שאינו נושם- "מניחין אותו", כלומר לא ממשיכים לחלל עליו את השבת כיוון שהוא מת בוודאות.
נימוק אחד להתייחסות למוות המוחי כמוות הוא מכיוון שזו מצביעה על הדמיון האטימולוגי בין המילים "נשמה" ו-"נשימה" (ללא נשימה, לא תיתכן נשמה – ולכן האדם מת.
כמו כן היא מתבססת על הפסוק "כל אשר נשמת רוח חיים באפו", ומכאן מצביעה על כך שקיום נשימה עצמאית היא הקובעת אם האדם חי או מת.
ב-1986 סיימה את עבודתה ועדה מטעם הרבנות הראשית בנושא מוות מוחי.
חברי הוועדה היו הרבנים הראשיים אברהם שפירא ומרדכי אליהו, והרבנים שאול ישראלי, זלמן נחמיה גולדברג, ישראל מאיר לאו, דוד חיים שלוש והרופאים ורבנים מרדכי הלפרין ופרופסור אברהם שטינברג.
הוועדה המליצה לרבנות הראשית להכיר במוות מוחי בתנאים מסוימים, ולאחר כמה שבועות, ב-3 בנובמבר 1986 (א' בחשוון תשמ"ז), התקבלה החלטה של מועצת הרבנות הראשית לאשר תרומות לב מאנשים שנקבע להם מוות מוחי, בבית החולים הדסה עין-כרם בירושלים בתנאי שיתמלאו ארבעה תנאים אותם הציבו הרבנים בפני משרד הבריאות.
אחד מהם היה שבכל הליך קביעת מוות מוחי ייקח חלק נציג של הרבנות הראשית שמתמחה בפסיקת הלכה רפואית.
משרד הבריאות לא הסכים לתנאי זה ולכן הרבנות לא הכירה במוות מוחי.
בשנת 2009, לאחר חקיקת חוק מוות מוחי נשימתי, פורסם שב"ישיבת הכנה מקדמית" נטתה מועצת הרבנות הראשית לחזור על החלטתה מ-1986.
ביוני 1990 הכירה הסתדרות הרבנים דאמריקה (RCA), ארגון אורתודוקסי מודרני, במוות מוחי, ובעקבות זאת מועצת גדולי התורה החרדים בארצות הברית פנתה לפוסקי ההלכה החרדים בארץ ישראל, הרבנים שלמה זלמן אוירבך ומחותנו יוסף שלום אלישיב, והשניים פרסמו פסק הלכה ששולל את המוות המוחי:
לאחר חצי שנה התפרסם פסק נוסף:
פוסק ההלכה החרדי המפורסם ביותר שנטען שהכיר במוות מוחי היה הרב משה פיינשטיין, יו"ר מועצת גדולי התורה באמריקה.
הרב אויערבאך הטיל ספק בכך שיש להבין תשובה זו כתומכת במוות מוחי, משום שאילו כך היה הדבר צריך היה לצפות שהרב פיינשטיין יכתוב בזכות תרומת איבריו של החולה הנידון בתשובה בהמשך לתמיכה בקביעת המוות המוחי, אך הדבר לא נעשה.
עם זאת, בתכתובת בין הר' פיינשטיין לד"ר ש.ש.
בנדי מבהיר הרב את עמדתו שחולה ללא יכולת נשימה עצמאית אכן נחשב כמת: "והנה אף שהלב עדיין יכול לדחוף לכמה ימים, מכל מקום כל זמן שאין לחולה כוח נשימה עצמאי, נחשב כמת, וכדבארתי בתשובתי בא"מ יו"ד ג' סימן קל"ב".
הרב אויערבאך בעצמו הוסיף לעסוק בנושא במהלך שנות התשעים ועבורו נערכו שני ניסויים על בעלי חיים על מנת להוכיח שכבשה ב"מוות מוחי" מסוגלת ללדת טלה בריא.
בשנים האחרונות נפוצו שמעות שונות על דעתו של הרב עובדיה יוסף בעניין ההכרה במות מוחי כמוות לכל דבר.
וזאת בעקבות תמיכתה של תנועת ש"ס בחוק קביעת מוות מוחי נשימתי.
נכדו של הרב יוסף, הרב יעקב ששון, טען שהרב יוסף מקבל את ההכרה במוות מוחי, אך דורש שהבדיקה תעשה על ידי רופאים "יראי שמים".
הרב ד"ר מרדכי הלפרין מחלק את יחס ההלכה למוות מוחי לשלוש גישות עיקריות:
"הגישה הנשימתית", ברוח המלצות ועדת הרבנות הראשית ב-1986 שמבוססת לפי מצדדיה על החתם סופר והרב פיינשטיין, שבעצם לפיה הדבר הקובע הוא הפסקת נשימה עצמונית, ומכיוון שמרכז הנשימה מצוי בגזע המוח אז מוות של גזע המוח מספיק על מנת לקבוע מוות על פי ההלכה.
חוק מוות מוחי-נשימתי לא קיבל גישה זו וחייב מוות של כל המוח ולא רק של גזע המוח.
"גישת המוות הלבבי", שבין השאר כתבו בזכותה הרבנים אליעזר יהודה ולדנברג ושמואל הלוי ואזנר ורוב הפוסקים החרדיים.
מצב של מוות מוחי מציב דילמה מוסרית ראשונה במעלה לפני כל הגורמים העוסקים בהשתלת איברים - לכאורה, מרגע שמאבחנים מצב של מוות מוחי, האדם עצמו נחשב למת, משום שכל מה שהיווה את אישיותו אבד לאין השב.
במצב זה, אם האדם הביע רצון לתרום איברים ובהסכמת המשפחה, רופאים רבים יראו ערך רב בנטילת איברים כשירים להשתלה לחולים הזקוקים לכך.
מוז'דיי (ברומנית: Sos de usturoi או mujdei) הוא רוטב שום רומני מתובל, העשוי משיני שום מעוכות ומרוסקות, המעורבב עם מלח ומים.
לעיתים הרוטב כולל שמנת או יוגורט באזורים מסוימים.
הרוטב מוגש בדרך כלל: על דג מטוגן, על קבבים רומניים, על עוף בתנור (פויי לה צ'און) וממליגה, ועל כל בשר צלוי.
קיימות גרסאות רבות להכנתו, בחלקן השום קצוץ דק או כתוש ומעורב בשמן, ואילו באחרות המרקם משחתי ותהליך ההכנה מזכיר את זה של מיונז - קיצוץ השום (עם מלח), ואז הוספה איטית מאוד של שמן תוך כדי ערבוב בלתי פוסק, ליצירת אמולסיה.
יש המוסיפים גם חומץ, אשר מקנה למשחה צבע לבן מובהק.
מוות תאי מתוכנת (Programmed cell death, PCD) הוא תהליך ביולוגי שבו תא משמיד את עצמו בצורה מבוקרת.
מוות תאי מתוכנת קשור להפעלה של מסלולים גנטיים ומתבצע בתהליך מבוקר.
מוות תאי מתוכנת משרת תפקודים בסיסיים בתהליכים של התפתחות רקמות בצמחים ובמטזואה (בעלי חיים הרב תאיים) וכן בתהליכים של הומאוסטאזיס.
הפעלה ביתר של המוות התאי המתוכנת עלולה להוביל להתנוונות תאים בעוד חסר יכול להוביל לסרטן או למחלות אוטואימיוניות.
ישנם מספר סוגי מוות תאי מתוכנן:
אפופטוזה (או מוות תאי מסוג 1)
מוות תאי אוטופגי (ידוע גם כ מוות תאי ציטופלזמי או מוות תאי מסוג 2), מאופיין על ידי היווצרות של חלוליות גדולות אשר מחסלות אברונים בסדר מסוים, לפני שגרעין התא נהרס.
נקרופטוזיס - צורת מוות תאי מתוכנן של נקרוזיס
פירופטוזיס - מסלול מוות תאי מתוכנן מעורר דלקת
את המונח "מוות תאי מתוכנת" טבעו לראשונה ב-1964 בהקשר של התפתחות של תאי חרקים, שמונה שנים לפני טביעת המושג "אפופטוזה".
"מוות תאי מתוכנת" הפך בהמשך למושג הכללי יותר.
המחקר הראשון לגבי המנגנון המניע את התהליך נעשה בשנת 1988 ומצא את משפחת ה-Bcl-2. מוות תאי מתוכנת נעשה עם השנים למושא למחקר מתמשך, דבר שזיכה את חוקריו הראשונים, סידני ברנר, ג'ון סלסטון ורוברט הורביץ בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2002.