tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקרו המקורי של דה ואל עסק בהתנהגות אגרסיבית ובשליטה חברתית והתמקד בהתנהגות פרימטים לא אנושיים (בעיקר שימפנזים, בונובו, קופי מקוק וקופי קפוצ'ין).
ספריו הפופולריים משקפים תובנות שצבר, שאפשרו לו להשליך מהתנהגות הקופים להתנהגות החברה האנושית.
עם תלמידיו עבד גם על פילים, אשר החלו להופיע יותר ויותר בכתביו.
המחקר על יכולתם המולדת של פרימטים לאמפתיה הובילה את דה ואל למסקנה שהן בקרב הקופים הגדולים והן בקרב בני האדם קיימים אמפתיה ושיתוף פעולה, במינונים שונים אך בלא הבדל איכותי אלא רק כמותי.
את דעתו המחיש הציטוט הבא, מתוך עידן האמפתיה ("The Age of Empathy"):
גישה זו מנוגדת לגישתם של כלכלנים ואנתרופולוגים רבים, שמצהירים על הבדלים בין בני אדם לבין בעלי חיים אחרים.
עם זאת, מחקרים עדכניים על נטיות חברתיות של קופי אדם וקופים תומכים בעמדתו של דה ואל.
למשל, מחקר של פליקס וארנקן (Warneken), פסיכולוג במכון מקס פלנק לאנתרופולוגיה אבולוציונית בלייפציג, גרמניה.
ב-2011, דה ואל ועמיתיו לעבודה היו הראשונים לדווח כי שימפנזים שניתנת להם בחירה חופשית בין מתן עזרה רק לעצמם לבין מתן עזרה גם לעצמם וגם לזולת, מעדיפים גם לעזור לזולת.
דה ואל לא האמין שנטיות אלה מוגבלות לבני אדם ולקופים בלבד, אלא הוא ראה אמפתיה, הגינות ואהדה כתכונות שמאפיינות יונקים באופן כללי.
בעשור האחרון לחייו של דה ואל צברה גישה זו תמיכה על ידי מחקרים על מכרסמים ויונקים אחרים, כגון כלבים.
באחד ממחקריו נמצא שכאשר ניתנת לשימפנזים האפשרות לשחק את משחק האולטימטום, הם מגיבים באותו אופן כמו ילדים ובני אדם מבוגרים – על ידי העדפת תוצאה שוויונית.
ספרו הבונובו והאתאיסט בוחן התנהגות אנושית דרך עיני הקופים, ובוחן עד כמה אלוהים ודת דרושים למוסר האנושי.
המסקנה העיקרית היא כי המוסר הוא חלק מהטבע האנושי.
ב-1981 עבר דה ואל לארצות הברית, לוויסקונסין, למרכז הלאומי לחקר יונקים, וב-1991 קיבל משרה באוניברסיטת אמורי, אטלנטה, ג'ורג'יה.
עד למותו כיהן כפרופסור במחלקה לפסיכולוגיה באמורי וכמנהל במרכז המחקר הלאומי לחקר פרימטים בירקס .
הוא הפך לאזרח אמריקאי ב-2008. בשנת 2012 זכה בפרס איג נובל על מחקרו שהראה – בין השאר – ששימפנזים מסוגלים לזהות שימפנזים אינדיבידואלים אחרים בהסתמך על תצלום של אחוריהם.
מאז 2013 ועד למותו דה ואל היה פרופסור באוניברסיטה של אוטרכט בנוסף לתפקידו באוניברסיטת אמורי.
עד כמה החיות חכמות ?
והאם אנחנו חכמים מספיק להבין זאת ?, הוצאת מודן, 2017
הקוף שבתוכנו, הוצאת כתר, 2009
טובים מטבעם, הוצאת כנרת, 1998
פְרָאנְיוֹ קְלָיין (בקרואטית: Franjo Klein; 17 באוקטובר 1828, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 26 באוגוסט 1889, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה אדריכל קרואטי ממוצא אוסטרי, מבולטי האדריכלים באזור קרואטיה ככלל וזאגרב בפרט במחצית השנייה של המאה ה-19 אשר תכנן בין השאר את מבנה בית הכנסת בזאגרב.
פראניו קליין נולד בווינה במשפחה אוונגליסטית.
הוא למד שנתיים באקדמיה לאמנויות יפות בווינה וב-1851 עזב את לימודיו, היגר לשטחי ממלכת קרואטיה, התגייס לצבא האוסטרי ועבד כמנהל עבודה בבניין בערים שונות.
הוא החל בתכנון מבני דת בביילובאר וביישובים סמוכים.
קליין פתח משרד לתכנון אדריכלי ובמהלך פעילות המשרד שנמשכה עד 1878 תכנן את קתדרלת ההשתנות של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית בזאגרב, את בית הכנסת בזאגרב, את מכון המוזיקה של קרואטיה ואת מבנה בנק ההשקעות של קרואטיה.
כן תכנן מספר בתי מגורים לבני השכבות האמידות שבעיר.
פראניו קליין הלך לעולמו בזאגרב ב-1889 והוא בן 60, והובא לקבורה בבית הקברות מירוגוי.
ב-2014 הוצב שלט הנצחה לזכרו בכנסיית "עליית מרים" בזאגרב.
פראנו סלאק (Frano Selak או Frane Selak; 14 ביוני 1929 – 30 בנובמבר 2016) היה אזרח קרואטי שטען שניצל ממוות שבע פעמים וזכה בהגרלת הלוטו.
בגלל מאורעות חייו הבלתי רגילים הוא כונה "האיש בר-המזל ביותר בעולם" וכן "האיש בר-המזל חסר-המזל ביותר בעולם".
אין אבל תיעוד רשמי לסיפורים אלו ויש הבדלים בין גרסאות הסיפורים שדווחו לאורך הזמן.
התקרית הראשונה בה סלק טען שהצליח להינצל ממוות אירעה לפי חלק מהדיווחים בינואר 1962. סלק נסע ברכבת ובקטע בה המסילה הייתה מעל נהר קפוא הרכבת ירדה מהפסים וצללה מטה.
אדם שהיה באזור משה את סלק מן המים בעוד ש-17 נוסעי הרכבת האחרים מצאו את מותם.
סלק סבל מיד שבורה ומהיפותרמיה.
אין תיעוד רשמי לתאונה כזאת בקרואטיה בשנה זו.
לפי דיווח באתר ה-B.B.C הסיפור קרה ב-1957 ולא ברכבת אלא באוטובוס.
לפי טענת סלק בשנת 1963 הוא עלה למטוס בפעם הראשונה והאחרונה בחייו.
בשל תקלה שהייתה בדלת המטוס היא נפתחה בזמן הטיסה, המטוס התרסק ו-19 איש מצאו את מותם באסון אך סלק נחת על ערמת חציר.
אין תיעוד רשמי של תאונת מטוס כזאת בשנה זו בקרואטיה.
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1966, אוטובוס בו נסע הידרדר לעבר נהר.
ארבעה נוסעים מתו בתקרית אך סלק הצליח לשחות לחוף וחטף רק שריטות וחבלות קלות.
בשנת 1970 המנוע של מכוניתו עלה באש בזמן נסיעה, הוא הצליח להימלט לפני שהאש הגיעה למכל הדלק.
שלוש שנים לאחר מכן שוב פקדה אותו תקלה במנוע המכונית: שסתום דלק פגום הציף את המנוע ופרץ אש יצא מפתחי האוורור.
שיער ראשו של סלק נשרף כליל באירוע אך מלבד זאת הוא לא נפגע פיזית.
בשנת 1995 אוטובוס פגע בו בעיר זאגרב אך הוא ספג פגיעות קלות ביותר.
בשנת 1996 הצליח להימלט מתאונה חזיתית עם משאית של האו"ם בהר, הוא הסיט את רכבו לעבר מעקה בטיחות שקרס מעוצמת ההתנגשות.
הוא לא היה חגור בעת התאונה, נפלט החוצה כאשר דלת הרכב נפתחה, הצליח לאחוז בעץ שהיה בהישג יד וראה את רכבו צולל מטה מגובה 90 מטרים לארץ.
בעת הזכייה היה נשוי בפעם החמישית בחייו.
הוא החליט לקנות שני בתים וספינה עם כספי הזכייה.
בשנת 2010 הגיע להחלטה להעניק את יתר כספי הזכייה לקרובי משפחה ולחברים ולנהל אורח חיים חסכני.
פראנטלודון (שם מדעי: Paraentelodon; מילולית: "קרוב לאנטלודון".
השם פירושו: "שיניים מושלמות") הוא סוג של מכפיל פרסה קדום דמוי-חזיר ממשפחת האנטלודונטיים אשר חי באסיה (בגאורגיה, קזחסטן וסין) במהלך תקופת האוליגוקן.
במראהו הוא דמה לדיאודון מהמיוקן של אמריקה הצפונית ויחדיו היו הגדולים שבבני משפחתם.
כמה חוקרים מסווגים את שניהם יחדיו או לפחות לבעלי אותם אבות.
הוא הגיע לגובה של 2.1 מטר.
הלסתות שלו היו גדולות, בעלות "יבלות" בדומה לאלה של חזיר יבלות ובעלות שיניים גדולות שהותאמו לאכילת כל.
ייתכן שהיה טורף מפיל אימה שבזז טרף לטורפים אחרים או ניזון מנבלות וכן השתמש בלסתות כדי לחפור ולמצוא שורשים באדמה.
יונק זה נכחד בסוף הפלאוגן והחלף באנטלודונטיים אחרים כמו הדיאודון שהגיע לגודל דומה.
פראני וזואי הוא ספר מאת ג'יי די סלינג'ר, המכיל את הסיפור הקצר פראני ואת הנובלה זואי.
שני הסיפורים פורסמו יחד כספר בשנת 1961, לאחר שהופיעו במקור במגזין "הניו יורקר" בשנים 1955 ו-1957 בהתאמה.
הספר מתמקד באחות ואח, פראני וזואי, שני הילדים הצעירים במשפחת גלאס, שבעלילותיהם התמקד סלינג'ר רבות בספריו.
עלילת פראני מספרת את סיפורה של פראני גלאס, אחותו של זואי, סטודנטית לתואר ראשון בקולג' לאמנויות קטן וליברלי.
הסיפור מתרחש בקולג' עירוני עלום שם במהלך סוף שבוע שבו פראני מבקרת את החבר שלה ליין.
פראני מתפכחת מאשליה לנוכח האנוכיות וחוסר האותנטיות שהיא רואה סביבה, ומתכננת לברוח מכך באמצעים רוחניים.
עלילת הנובלה זואי מתרחשת זמן קצר לאחר עלילת פראני, בדירתה של משפחת גלאס באפר איסט סייד בניו יורק.
בזמן שאחותו הצעירה של זואי השחקן חווה התמוטטות רוחנית וקיומית בסלון הוריהם במנהטן, אירוע שמותיר את אמם בֶּסִי מודאגת מאוד, זואי בא לעזרת פראני ומציע לה את מה שנתפס בעיניה כאהבת אח, הבנה ועצות חוכמה.
הסיפור הקצר מתאר את פגישת סוף השבוע של פראני עם החבר שלה, ליין קוטֶל, בקולג' שבו הוא לומד.
ליין לוקח אותה למסעדה אופנתית, שם במהרה פראני מתרגזת כשנראה שהוא מעוניין רק לשוחח על הפרטים הקטנוניים של תסכוליו מהאקדמיה.
פראני מפקפקת בחשיבות של חינוך אקדמי ובערכם של חבריו של ליין.
היא לא אוכלת דבר, חשה חולשה ובהדרגה נהיה לה קשה יותר ויותר לשוחח עם ליין.
לבסוף היא הולכת לשירותים, ושם, לאחר שהיא לוחשת תפילה בבכי, היא נרגעת.
היא חוזרת לשולחן, וליין מתחקר אותה בנוגע לספר הקטן שהיא נושאת איתה.
היא מסבירה לו שהספר נקרא "דרכו של עולה-רגל" (The Way of a Pilgrim) וכי הוא מתאר את סיפורו של נווד רוסי שלומד את הכוח שב"להתפלל בלי להפסיק".
"תפילת האדון" כרוכה בהפנמה של התפילה "אלוהי ישו הנוצרי, אנא רחם עליי" עד לנקודה שבה, באופן הדומה לאמירת קואן, התפילה נהיית בלתי מודעת, כמעט כמו פעימת לב.
ליין פחות מתעניין בסיפור ויותר מוטרד בשאלה אם יגיעו בזמן למסיבה ולמשחק הפוטבול, אולם כשפראני מתעלפת, הוא משגיח עליה ודוחה את פעילויות סוף השבוע שלהם.
לאחר שהיא מתעוררת, ליין הולך להזמין מונית שתיקח אותה לאכסניה שבה היא שוהה, ומשאיר את פראני לבדה – בעודה מתרגלת איך להתפלל בלי להפסיק.
זואי יושב באמבטיה שבבית משפחתו וקורא מכתב בן ארבע שנים מאת אחיו באדי.
במכתב, באדי מדבר על ההתאבדות של אחיהם הבכור סימור, כמה שנים קודם לכן, ומעודד את זואי לדבוק בקריירת משחק אם הוא חפץ בכך.
אמו של זואי, בסי, נכנסת לחדר האמבטיה, והשניים מנהלים שיחה ארוכה המתמקדת בדאגתה של בסי לאחותו פראני, שנמצאת במצב של התמוטטות רגשית ומסרבת לאכול.
במהלך השיחה זואי גם מתווכח וגם מתלוצץ עם אמו, ושוב ושוב מבקש ממנה לעזוב את החדר.
בסי סובלת את התנהגותו של זואי, ובפשטות מצהירה שהוא הולך ונהיה יותר ויותר דומה לאחיו באדי, ותוהה מה קרה לילדיה, שהיו פעם כה "מתוקים ואהובים".
אחרי שבסי יוצאת מהחדר, זואי מתלבש והולך לסלון, שם הוא מוצא את פראני על הספה עם החתול שלהם בלומברג, ומתחיל לדבר איתה.
אחרי שהוא מעצבן את פראני בכך שהוא מתחקר אותה לגבי המניעים שלה לדקלם את "תפילת האדון" ומאשים אותה באנוכיות, זואי נמלט לחדר הישן של סימור ובאדי, וקורא את מה שכתוב על הדלת מבפנים, המכוסה בציטוטים פילוסופיים.
אחרי מחשבה מעמיקה, זואי מטלפן לפראני ומתחזה לבאדי.
לבסוף פראני חושפת אותו, אבל היא ממשיכה לשוחח עם זואי.
זואי משתף אותה בדברי חוכמה שסימור פעם אמר לו, ולפיהם האדם צריך לחיות עם מקסימום אופטימיות ואהבה מפני שגם אם אף אחד אחר לא שם לב, ישו רואה.
אחרי שזואי מנתק, פראני נשכבת במיטת הוריהם ומחייכת לתקרה.
הספר משקף את התעניינותו של סלינג'ר בפילוסופיה של דתות המזרח שבהן זן בודהיזם, אסכולת האדווייטה ודאנטה בהינדואיזם, וכן הנצרות האורתודוקסית הרוחנית, בעיקר בחלק הקצר בפרק השני שכולל ציטוטים מטקסטים רוחניים.
יש דיון בשאלה אם הספר הוא "סיפור על-טבעי" או "סיפור אהבה" בפתיחת החלק השני, כפי שמתלבט המספר, באדי גלאס (שמכריע לטובת האפשרות השנייה).
ג'רלד רוזן, בספרו הקצר מ-1977, "זן בכתביו של ג'יי.
סלינג'ר", מציין כי הספר "פראני וזואי" יכול להתפרש כסיפור זן מודרני, עם התפתחות של הדמות הראשית פראני במהלך עלילת הסיפור הקצר והנובלה, ממצב של בורות להארה תבונתית עמוקה.
במאמר של ג'ניפר דן היא מציינת כי "השוני בין פני שטח עמוסים בבהירות לעומת ריקנות פנימית" שאפשר למצוא ב"פראני וזואי" יכול להיקרא כמטאפורה לחברה מודרנית.
קארל בוד, בעיתון אוניברסיטת וויסקונסין, משער כי סלינג'ר, בעת שכתב בספרו זה "המזויף והאמיתי ראויים באותה מידה לאהבתנו", ראה בכך תשובה לכמה מהבעיות הרגשיות שלו עצמו.
הסיפורים "פראני" ו"זואי" פורסמו בנפרד במגזין "הניו יורקר".
"פראני" הופיע בעיתון בינואר 1955, ו"זואי" במאי 1957. סלינג'ר פרסם את שני הסיפורים יחד כספר ביולי 1961, בהוצאת "ליטל, בראון אנד קומפני", והקדיש את הספר לעורך "הניו יורקר", ויליאם שון.
בסוף הוא עשה רק שינוי אחד - הוסיף את משפטו של ליין קוטלי: "עשית רווח זמן גדול מדי בין המשקאות.
אם לנסח את זה בפשטות" ("פראני וזואי" תרגום ראשון, נירה צפריר, עמ' 33), בתקווה שזה יתקשר למין ולא למחזור האישה.
על פי וורן פרנץ', שחוקר את כתבי סלינג'ר, השינוי היה בלתי מספק.
הספר היה פופולרי מאוד בקרב ציבור הקוראים בעת פרסומו ושהה 26 שבועות בראש רשימת רבי המכר של ה"ניו יורק טיימס" בשנים 1962-1961, אולם מבקרי הספרות נתנו לספר ביקורות מעורבות.
ג'ון אפדייק טען שעבודתו של סלינג'ר מספקת ואף למעלה מכך.
הוא שיבח את אפיון הדמויות אצל סלינג'ר, ואמר כי הן "מתמזגות יחד בתיאום מושלם, מוארות בשילוב בלתי אפשרי של יופי אישי ואינטליגנציה".
אולם היו שחשבו כי סלינג'ר בייש את עצמו בפרסום סיפוריו אלה.
ג'נט מלקולם ציטטה את מקסוול גייסמר, שכינה את הספר "רע להחריד", וג'ורג' סטיינר קרא לו "פיסת נהנתנות חסרת צורה".
בשנת 2011, ביקר הסופר ג'יי מקינרני את יצירתם של "בני משפחת גלאס המרוכזים בעצמם", אולם אמר גם כי הספר מראה את "התפתחות אמונותיו" של סלינג'ר.
הסרט האיראני "פארי" (1995) הוא עיבוד לא רשמי לספר וכן לסיפור יום מושלם לדגי בננה.
הדמויות בספר שימשו השראה רבה לתכונת "ילדי הפלא" שהוצגו בסרטו של וס אנדרסון משנת 2001 משפחת טננבאום.
בשנת 1988 יצא לאור התרגום הראשון לעברית בהוצאת כנרת, בתרגומה של נירה צפריר.
תרגום מחודש לעברית יצא בשנת 2011 בהוצאת כתר, בתרגומו של ניר רצ'קובסקי.
שם הספר בשני התרגומים זהה מלבד שינוי מזערי אך משמעותי שנעשה בתרגום המחודש: בתרגום הראשון בכריכת הספר מופיע השם זוּאי – כשהאות וי"ו מנוקדת בשורוק.
בתרגום המחודש על הכריכה מנוקד השם בחולם: זוֹאי.
דיונים רבים התקיימו בנוגע לשאלה כיצד יש לבטא את השם זואי, שכן במקור כתב סלינג'ר Zooey.
פראנסס "פופי" נורת'קאט היא האישה המהנדסת הראשונה שעבדה במרכז הבקרה של נאס"א.
מזה שנים רבות היא עורכת דין המתמחה בזכויות נשים, אשר פעלה רבות לקידום חקיקה שוויונית, וכיום היא עובדת ומתנדבת במספר ארגונים ביוסטון בנושא הזכות להפלה.
נורת'קאט נולדה בעיר מאני, במדינת לואיזיאנה שבארצות הברית, ב-10 באוגוסט 1943. לאחר שמשפחתה עברה למדינת טקסס, היא סיימה את לימודיה בתיכון בדייטון והמשיכה ללימודי מתמטיקה אוניברסיטת טקסס באוסטין.
עם סיום לימודיה, נשכרה נורת'קאט בשנת 1965 על ידי חברת TRW, שהייתה חברה קבלנית של נאס"א ביוסטון, כ"מחשבת" לתוכנית אפולו החדשה.
לאחר חצי שנה נערכה לה הערכת ביצועים ראשונה, ומנהל אגף המבצעים במרכז החלל יוסטון החליט לקדם אותה לצוות הטכני, המונח המקובל אז לצוותי המהנדסים.
נורת'קאט הייתה האישה הראשונה אי פעם שעבדה בצוות טכני של נאס"א.
פערי השכר בין הנשים שעבדו כ"מחשבות" לאנשי הצוות הטכני היו כה גדולים, עד שעל מנת להעלות את משכורתה נאלץ מנהל התפעול לתזמן עבורה העלאות שכר שוב ושוב, עד שהצליח להביא את שכרה של נורת'קאט למדרגה הנמוכה ביותר בקרב עמיתיה הגברים.
העובדה שנורת'קאט חוותה על בשרה את סוגיית פערי השכר בין המינים, השפיעה לימים על האקטיביזם שלה בנושא זכויות הנשים.
נורת'קאט הוצבה בחדר התכנון והניתוח של מרכז הבקרה.
היא וצוותה תכננו את מסלול החזרה של צוות אפולו 8 מהירח לכדור הארץ.
נורת'קאט הצליחה לזהות טעויות בתוכנית, ואף בצעה חישובים שהפחיתו את כמות הדלק הנחוצה במשימה.
אפולו 8 הייתה חללית אפולו המאוישת השנייה וכן המשימה המאוישת הראשונה שיצאה אי פעם מחוץ למסלול כדור הארץ.
החללית הגיעה בהצלחה לירח, הקיפה אותו ואז חזרה לכדור הארץ בשלום ב-27 בדצמבר 1968
נורת'קאט המשיכה לעבוד בחברה הקבלנית עוד מספר שנים, ולקחה חלק במשימות אפולו נוספות של נאס"א, לרבות אפולו 13. במשימה זו, פיצוץ שאירע במכל החמצן העמיד בסיכון את חיי האסטרונאוטים, וגרם לשיבוש התוכניות המקוריות.
נאס"א נאלצה להגיב במהירות לאירוע חירום מסכן חיים: נורת'קאט הייתה בין המהנדסים שפיתחו את תוכנת המחשב עבור אפולו 13 והצליחו למצוא דרך להביא את האסטרונאוטים הביתה בשלום.
מאוחר יותר הוענק לנורת'קאט ולצוות המבצעי שבו עבדה פרס צוות מדליית החירות הנשיאותית על עבודתם באפולו 13.
פעילותה במסגרת התנועה לזכויות הנשים
במסגרת עבודתה ב-TRW, נורת'קאט כיהנה בוועדה לאפליה מתקנת של החברה ופעלה לשיפור מדיניות חופשות הלידה שלה.
כאחת מהנשים המעטות שעבדו בהנדסה, נורת'קאט נעשתה מעורבת יותר ויותר בתנועה לשחרור הנשים.
היא סייעה בהפגנות, שביתות, נאומים, הודעות לעיתונות ובכל דבר שהיה לאל ידה לעשות כדי לעזור בארגון הלאומי לנשים.
היא נאמה במועצת העיר יוסטון פעמים רבות, ובשנת 1974 ראש עיריית יוסטון, טקסס כינה אותה "פרקליטת הנשים הראשונה בעיר".
בתפקידה זה סייעה רבות בחקיקה לשיפור מעמד האישה: היא ניהלה משא ומתן על הסכם עם משטרת יוסטון שאיפשר לנשים לעבוד כשוטרות וכן הביאה להסכמה של ארגון הכבאות ביוסטון לאפשר לנשים לעבוד ככבאיות.
היא הובילה מחקר חשוב בנושא שוויון בשכר, שבחן את שכרם של כלל עובדי עיריית יוסטון.
מעורבותה בנושא השוויון לנשים הייתה כה גדולה עד שהיא בחנה אפילו את סוגיית מספר תאי השירותים בעיר לגברים מול האלה של הנשים, והביאה להשוואת המספרים.
נורת'קאט עזרה להגדיל באופן דרסטי את מספר הנשים שהיו בדירקטוריונים ובוועדות.
היא עזרה להעביר חוק שאוסר על בתי חולים לגבות מנשים כסף על ערכות אונס.
בהמשך, הפכה נורת'קאט לנשיאת ארגוני הנשים של יוסטון וכן של ארגון הנשים הלאומי של טקסס כולה.
בשנת 1984 סיימה נורת'קאט את לימודיה בהצטיינות במרכז למשפטים של אוניברסיטת יוסטון והפכה לעורכת דין פלילית.
במסגרת עבודתה כעורכת דין, נורת'קאט סייעה לנשים נפגעות אלימות במשפחה, והמשיכה במאבקה למען זכויות אזרח.
בהמשך עבדה עבור ארגון שסייע לקטינות בהריון במימוש הזכות להפלה דיסקרטית, בחינוך מיני והשגת אמצעי מניעה לעתיד, ובמתן מקום לשיח שלהן אודות הקשיים שבהם נתקלו עם כניסתן להריון לא מתוכנן ולא רצוי.
היא עבדה גם במשרד התובע המחוזי של מחוז האריס ועם הקמת היחידה לאלימות במשפחה, הייתה לתובעת הראשונה בה .
נכון לשנת 2019 היא עובדת ומתנדבת במספר ארגונים ביוסטון בנושא הזכות להפלה.
פראנס אינטר היא תחנת רדיו ציבורית וחלק מ-"רדיו פראנס" (תאגיד הרדיו הציבורי הצרפתי).
קהל היעד של התחנה הוא הציבור הכללי.
התחנה שואפת לספק לציבור הצרפתי שירות שידור מלא הכולל חדשות ותוכניות אחרות, רציניות וגם מבדרות, עם דגש ליברלי ועם תערובת אקלקטית של מוזיקה.
התחנה משודרת בגלי FM ברשת לאומית של משדרים, וגם באינטרנט.
פראנס אינטר נוסדה כחלק מהארגון מחדש של השידור הציבורי בצרפת לאחר סוף מלחמת העולם השנייה כ"פאריס-אינטר" ונחשבה לתחנת הרדיו הכללית של הציבור הצרפתי.
התחנה שינתה את שמה ל"פראנס 1" ב-1958. הציבור התקשה להתרגל לשם החדש, ושלוש שנים לאחר שינוי השם התחנה שינה את שמה בחזרה ל"פאריס-אינטר" עם הכותרת המשנית "פראנס 1".
באוקטובר 1963, הרשתות "פראנס 1" ו"פראנס 2" אוחדו ל"RTF אינטר", ששמה שונה ל"פראנס אינטר" ב-8 בדצמבר.
האתגר העיקרי שעמד בפני התחנה בזמן הארגון מחדש של השידור הציבורי בשנות השישים היה התחנות הפרטיות החדשות, "תחנות פריפריאליות" (ספציפית RTL ו"אירופה 1", ששידרו בעזרת משדרים עוצמתיים מחוץ לצרפת) שהצליחו לשבות את רוב ציבור מאזיני הרדיו הצרפתי מאז המלחמה.
כדי להתחרות בתחנות החדשות התחנה אימצה סגנון שידור מודרני שהתאפיין בצבירת מוניטין על חופש שידור רחב יותר, והשפעה ממשלתית מועטה.
נוסף על המודרניזציה שהתחנה נקטה כדי להתחרות בתחנות הרדיו הפרטיות, פראנס אינטר הדגישה את החופש שלה מלחצים פרסומיים - למרות שהתחנה כן משדרת מספר מוגבל של פרסומות פרטיות.
התחנה עם זאת מציגה את עצמה כתחנת רדיו ציבורית אינטליגנטית הנגישה לציבור הרחב תחת הסיסמה "Écoutez la différence ("הקשיבו להבדל").
לכמה מתוכניות הרדיו של פראנס אינטר, יש אבן דרך בהיסטוריה של הרדיו הצרפתי, ביניהן:
Le Masque et la Plume, ביקורת אמנות ממבקרים-כתבים.
Le Jeu des 1000 euros, תוכנית ידע כללי.
La marche de l'histoire, תוכנית דוקומנטרית יומית על נושא היסטורי ספציפי.
Le téléphone sonne, תוכנית דיונים אקטואליים (משודרת מאז 1978)
Le sept neuf, תוכנית חדשות הבוקר (משודרת מאז 1982)
classique avec Dessay, תוכנית מוזיקה קלאסית (משודרת מאז 1992)
פראנס קולטור היא תחנת רדיו ציבורית צרפתית המהווה חלק מ-"רדיו פראנס" (תאגיד הרדיו הציבורי הצרפתי).
תוכניית התחנה מורכבת ממגוון רחב של תוכניות בעלות תמות היסטוריות, פילוסופיות, סוציו-פוליטיות ומדעיות.
(כולל דיבייטים, דיונים, וכתבות דוקומנטריות), ונוסף על כך גם מחזות רדיו, תוכניות ניסיוניות, ותוכניות בנושאים ספרותיים.
התחנה משודרת בכל צרפת בתדר FM וגם נגישה באינטרנט.
פראנס קולטור נוסדה ב-1945 כ"Programme National" כחלק מתאגיד השידור הציבורי הצרפתי (RTF).
התחנה שינתה את שמה ל"פראנס 3" ב-1958 ול-"RTF Promotion" ב-1963. התחנה אימצה את שמה הנוכחי מאוחר יותר באותה שנה.
Programme National במקור הייתה אחראית לשידור מרבית המוזיקה הקלאסית מתוך כל רשת הרדיו הציבורי הצרפתי.
עם זאת, מאז היווסדות תחנת הרדיו הייחודית לכך ב-1953 - "פראנס מוזיק", פראנס קולטור הפכה להיות תחנת רדיו המורכבת מתוכניות דיבור במקום מוזיקה באופן כמעט מוחלט.
פראנס טלוויזיון (ממותגת לעיתים גם כ france·tv) הוא תאגיד השידור הציבורי הצרפתי.
זוהי חברה בבעלות המדינה שהוקמה על ידי המיזוג של הערוצים הציבוריים "פראנס 2" ו"פראנס 3" ולאחר מכן עם הערוצים העצמאיים "פראנס 4" ו"פראנס 5".
פראנס טלוויזיון ממומן כרגע על ידי הרווח שמגיע מאגרת הרדיו והטלוויזיה ופרסום מסחרי.
החוק החדש על שידור ציבורי בעצם יעלים את הפרסום המסחרי מערוצי טלוויזיה ציבוריים (בהתחלה בערבים, אך לאחר מכן באופן הדרגתי בכל היום).
מ-1964 עד 1974, הרדיו הצרפתי והטלוויזיה נמצאו תחת מונופול של ארגון שנקרא "ORTF" (ראשי תיבות בצרפתית של המשרד הצרפתי לשידור טלוויזיה ורדיו).
במאמץ לעורר תחרות, הארגון פוצל ב-1975 כך ששלושת ערוצי הטלוויזיה של צרפת - פראנס 2, פראנס 3, ו"TF1", עדיין יהיו בבעלות הממשלה הצרפתית, אך יופעלו באופן עצמאי אחד מהשני.
עם זאת, ההפרטה של "TF1" ב-1987 והתחרות המתגברת מערוצים פרטיים אחרים, כמו "Canal+" הביאו לירידה בצפייה בשני הערוצים הציבוריים הנותרים, אשר איבדו 30% מנתח השוק שלהם בין 1987 ו-1989.
פראנס 2 - הערות הראשי של החברה, עם קהל הצפייה השני בגודלו.
פראנס 3 - הערוץ המשני של החברה, המורכב מרשת של תחנות שידור מקומיות
פראנס 4 - זמין רק בטלוויזיה הדיגיטלית, נקרא בעבר "פסטיבל" (1996-2005), והתמחה בתיאטרון, אופרה, והשפה הצרפתית נוסף על דרמות אירופאיות.
היום הערוץ מיועד למבוגרים צעירים ובין תכניו אפשר למנות: תוכניות ספורט, סיטקומים, אמנות, מוזיקה, ובידור.
פראנס 5 - ערוץ שמתמקד בנושאים חברתיים (בריאות, חינוך, פוליטיקה וכו') עם תוכניות דיבור ותרבות יחד עם סרטים דוקומנטריים.
לה פרמייר - רשת של תחנות טלוויזיה ורדיו אשר פועלות בצרפת שמעבר לים.
פראנס אינפו - ערוץ חדשות תמידיות, מקבל תמיכה מרדיו פראנס.
קולטורבוקס - ערוץ תרבות שנחנך ב-1 בפברואר 2021 אשר החליף את "פראנס Ô"
יורוניוז - ערוץ חדשות רב-לשוני שנועד לסקר את החדשות העולמיות מנקודת מבט פאן-אירופית
ארטה - ערוץ טלוויזיה שמשדר תוכניות בתחום התרבות והאומנות.
פרנצ'סקה "פראן" קירבי , היא כדורגלנית אנגלייה, המשחקת בעמדת החלוצה בברייטון אנד הוב אלביון שבסופר ליג האנגלית ובנבחרת אנגליה.
זכתה 5 פעמים באליפות הסופר ליג האנגלית ו-5 פעמים בגביע האנגלי, נבחרה פעם אחת לשחקנית השנה בליגה האנגלית ונכון ל-2022 היא הכובשת המובילה של צ'לסי בכל הזמנים.
קירבי נולדה ברדינג והחלה לשחק כדורגל כילדה קטנה בשכונה ומגיל 7 במועדון הכדורגל המקומי.
היא שיחקה בקבוצות הגיל השונות ובהיותה בת 16 עברה לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
קבוצת רדינג שיחקה בתקופה זו בליגה השנייה ובמשך 3 השנים ששיחקה בקבוצה הייתה קירבי הכובשת המצטיינת.
לאחר אליפות העולם ב-2015 עברה לצ'לסי בסכום כסף שנחשב בזמנו לשיא בהעברת שחקנית כדורגל בין קבוצות באנגליה.
כבר בשנתה הראשונה בצ'לסי הובילה את המועדון לזכייה היסטורית בדאבל.
קירבי הפכה לשחקנית משמעותית בצ'לסי כשהיא הופכת במהלך השנים למלכת השערים של הקבוצה בכל הזמנים.
בשנת 2019 אובחנה כסובלת מדלקת קרום הלב והיה ספק אם תשוב לשחק בעתיד אך בסופו של דבר ולאחר היעדרות של שנה מהמשחק חזרה למשחק פעיל.
בעונת 2020/2021 זכתה עם צ'לסי בארבעת התארים המקומיים שחולקו באנגליה - אליפות, גביע, גביע הליגה ומגן הקהילה.
בסוף העונה זכתה קירבי בתואר שחקנית השנה באנגליה והייתה מהמועמדות לתואר כדור הזהב לנשים.
ב-2024 עברה לשחק בברייטון אנד הוב אלביון.
קירבי שיחקה בנבחרת אנגליה עד גיל 23 ולאחר מכן הפכה להיות השחקנית הראשונה מהליגה השנייה באנגליה שמזומנת לנבחרת אנגליה הבוגרת.
ב-2014 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות מול שוודיה ואף כבשה שער במשחק זה.
הייתה חלק מהסגל באליפויות העולם ב-2015 בה סיימה עם הנבחרת במקום השלישי והשתתפה עם נבחרת בריטניה באולימפיאדות טוקיו.
הכובשת המובילה בכל הזמנים בצ'לסי.
שחקנית השנה בליגה האנגלית בעונת 2020/2021.
פְֿרַנְסֵס סְפֶּנְס הייתה אחת המתכנתות המקוריות של האניאק (המחשב הדיגיטלי האלקטרוני הראשון).
היא נחשבת לאחת ממתכנתות המחשבים הראשונות בהיסטוריה.
חמש המתכנתות האחרות של אניאק היו בטי הולברטון, רות טייטלבאום, קתלין אנטונלי, מארלין מלצר וג'ין ברטיק.
ספנס נולדה בפילדלפיה ב־1922 בשם פרנסס בִּילַס והייתה השנייה מבין חמש אחיות.
שני הוריה עבדו בתחום החינוך: אביה כמהנדס עבור מערכת בתי הספר הציבוריים בפילדלפיה, ואמה כמורה.
בילאס למדה בבית הספר התיכון לבנות בדרום פילדלפיה וסיימה את לימודיה ב־1938. היא החלה ללמוד באוניברסיטת טמפל, אך עברה למכללת צ'סטנאט היל לאחר שקיבלה ממנה מלגה.
היא למדה מתמטיקה ופיזיקה וסיימה תואר ראשון ב־1942. במהלך לימודיה פגשה את קתלין אנטונלי, שלימים הפכה גם היא למתכנתת אניאק.
ב־1947 נישאה בילאס להוֹמֶר וו.
סְפֶּנְס, מהנדס חשמל צבאי שעבד במתקן הניסויים באברדין.
הומר ספנס הוקצה למיזם האניאק, ולימים הפך לראש ענף מחקר המחשבים.
פרנסס ספנס המשיכה לעבוד באניאק בשנים שלאחר המלחמה, אבל זמן קצר לאחר נישואיה, התפטרה כדי להקים משפחה.
היו לה שלושה בנים, בשם ג'וזף, ריצ'רד, וויליאם.
המיזם אניאק (ENIAC) היה פרויקט מסווג של צבא ארצות הברית לבניית המחשב הדיגיטלי האלקטרוני הראשון.
בעוד שאת החומרה שלו בנה צוות מורכב בעיקר מגברים, את הפיתוח החישובי שלו הוביל צוות של שש מתכנתות (שנקראו " מְחַשְבות"), כולן נשים מרקע דומה לזה של ספנס.
למרות חשיבותה כאחת המתכנתות המקוריות של האניאק, במשך שנים ארוכות לא ייחסו חשיבות לתפקיד שהיא והמתכנתות האחרות מילאו.
לעיתים קרובות הופיעו תמונות של נשים אלו לצד המחשב שאותו תכנתו בלי שיצוין שמן בעיתוני התקופה, וכאשר האניאק הושלם ונחשף לציבור ב־15 בפברואר 1946, צבא ארצות הברית לא הזכיר את שמות המתכנתות שתכנתו אותו להריץ חישובים כה מתוחכמים.
זה תרם לתפיסה הנפוצה כאילו נשים אינן עוסקות במחשבים.
ספנס ועמיתותיה נשכרו במקור על ידי בית הספר להנדסה על שם מור של אוניברסיטת פנסילבניה כדי ליצור את האניאק, שנועד לחישוב מסלולים בליסטיים כחלק מצוות בן שמונים נשים.
בית הספר להנדסה על שם מור מומן על ידי צבא ארצות הברית, ובאותה תקופה החליט הצבא לגייס נשים לתפקיד מתכנתות, בנימוק שגברים אמריקאים רבים נלחמו מעבר לים במלחמת העולם השנייה.
בילאס וחברתה לכיתה בצ'סטנאט היל קולג' קתלין אנטונלי היו חלק מצוות פרטני בתוך סגל אניאק: בנוסף לתפקידי התכנות הכלליים יותר שלהן, הוטל עליהן גם לתפעל מכונת חישוב אנלוגית שנקרא "מנתחת דיפרנציאלית" (Differential Analyzer), אשר שימשה לחישוב משוואות בליסטיות (דבר שכל הנשים בצוות אניאק ידעו היטב לחשב בעצמן, על נייר).
כשהמלחמה הסתיימה, הן ספנס והן אנטונלי המשיכו לעבוד עם האניאק, ושיתפו פעולה עם מתמטיקאים מובילים אחרים.
בשנת 1997 הוכנסה ספנס להיכל התהילה של הארגון הבינלאומי לנשים בטכנולוגיה, יחד עם שאר המתכנתות המקוריות של אניאק.
עבודתן סללה את הדרך למחשבים האלקטרוניים של העתיד, והחדשנות שלהן הזניקה את עליית המחשוב האלקטרוני ותכנות המחשב בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הסרט התמקד בראיונות עומק עם שלוש מתוך שש המתכנתות, ובתרומות שתרמו במהלך מלחמת העולם השנייה.
צוות מתכנתות אניאק היה ההשראה לסרט התעודה עטור הפרסים The Computers משנת 2013. הסרט, שאותו יצרה קאת'י קליימן בשיתוף "מיזם מתכנתות האניאק", משלב צילומים ממשיים של צוות אניאק משנות ה־40 עם ראיונות מאוחרים של חברות הצוות על התקופה ההיא.
פראן קראצ'יץ' (בקרואטית: Fran Karačić; נולד ב-12 במאי 1996 בזאגרב שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי-אוסטרלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ברשה מהסרייה ב' ובנבחרת אוסטרליה.
קראצ'יץ' נולד בזאגרב להורים קרואטים, אולם אביו נולד בסידני.
הוא גדל במחלקות הנוער של קוסטושייה, נ.ק.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של לוקומוטיבה זאגרב במסגרת ליגת העל הקרואטית, ממנה הושאל למשך תקופה קצרה לנ.ק.
ב-3 בפברואר 2020 חתם קראצ'יץ' בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית, והושאל בחזרה ללוקומוטיבה זאגרב.
ב-14 בינואר 2021 חתם קראצ'יץ' על חוזה לשתי עונות וחצי בברשה מהסרייה ב'.
ב-3 ביוני 2021 ערך קראצ'יץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטרליה, בניצחון 0–3 על נבחרת כווית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-11 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–3 על נבחרת נפאל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
פראנאס ליאטוקאס (בליטאית: Pranas Liatukas; 29 בינואר 1876 – 9 בספטמבר 1945) היה לוטננט גנרל ליטאי אשר שימש למשך תקופה קצרה כמפקד צבא ליטא.
ליאטוקאס נולד במחוז טאורגה בליטא שהייתה נתונה אז תחת שליטת האימפריה הרוסית ב-29 בינואר 1876. ב-1902 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ולמד בבית הספר הצבאי בווילנה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא השתתף בקרב גליציה כמפקד פלוגה.
הוא לחם בחזית המזרחית עד סוף המלחמה, נפצע פעמיים והועלה לדרגת פולקובניק.
באוגוסט 1918 סילקו השלטונות הבולשביקים את כל הקצינים ממוצא ליטאי מהצבא.
הוא חזר לליטא, שהכריזה בינתיים על עצמאותה.
בדצמבר הוא התגייס לצבא ליטא.
במרץ 1919 הוא מונה למפקד גדוד חי"ר.
הוא השתתף במלחמה נגד הצבא האדום שפלש לליטא, וכן נגד הברמונטיאנים - חיילים רוסיים לשעבר שהתמרדו כנגד השלטון הליטאי.
ב-26 בספטמבר 1919 הוא מונה למפקד צבא ליטא.
ב-21 בפברואר 1920 פרץ בליטא מרד קובנה חיילים קומוניסטים בתמיכת ברית המועצות ניסו להפיל את ממשלת ליטא.
ליאטוקאס צעד בעצמו אל מעוז המורדים בפאנמונה במטרה לנסות ולהשיב את הסדר על כנו, אולם המורדים לקחו אותו בשבי.
המרד דוכא בידי צבא ליטא כעבור יומיים, אולם ליאטוקאס בחר להתפטר ולעזוב את הצבא.
הוא המשיך למלא תפקידים ציבוריים במשרד האוצר הליטאי ובבנק ליטא, ובין 1924–1926 שימש כראש מחוז סקאיי.
בתחילת 1945 הוא נלכד בידי הנ.ק.ו.ד.
והואשם בהשתייכות לצבא החירות הליטאי.
הוא עונה קשות, ומת ב-9 בספטמבר 1945. מקום קבורתו לא ידוע.
פראניו איוואנוביץ' (בקרואטית ובגרמנית: Franjo Ivanović; נולד ב-1 באוקטובר 2003 בשוואץ שבאוסטריה) הוא כדורגלן קרואטי-אוסטרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בנפיקה ליסבון ובנבחרת קרואטיה.
איוואנוביץ' נולד באוסטריה, וגדל במחלקות הנוער של SVg מיירהופן, JFG לאוואלד ואאוגסבורג.
בין השנים 2021–2023 שיחק בקבוצת המילואים של אאוגסבורג.
לקראת עונת חתם ברייקה מליגת העל הקרואטית, ובסך הכל ערך 34 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-31 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לארבע שנים ברויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית.
ב-1 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד אנדרלכט במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת .
ב-29 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על קורטרייק במסגרת המחזור התשיעי בליגה.
ב-31 ביולי 2025 חתם בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
בשל מוצאו, זכאי איוואנוביץ' לייצג את קרואטיה ברמה הבין-לאומית.
בחודש מרץ 2025 זומן לסגל נבחרת קרואטיה לקראת משחקי ליגת האומות 2024/2025 נגד נבחרת צרפת.
ב-20 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0.
פרנסיסקו "פְרַאן" פרס מרטינס (בספרדית: Francisco "Fran" Pérez Martínez; נולד ב-9 בספטמבר 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני הימני בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
פרס נולד בוולנסיה, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של לקרוס באבל, לפני שעבר למחלקת הנוער של ולנסיה בשנת 2011. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במדי קבוצת המילואים ב-17 באוקטובר 2020, כשנכנס כמחליף במקום הוגו גונסאלס בתיקו 2–2 בליגה הספרדית השלישית נגד אצנטה.
ב-20 בנובמבר 2020, חתם פרס על חוזה בוולנסיה לשנתיים.
הוא כבש את שערו הראשון במדי קבוצת המילואים של ולנסיה ב-12 בספטמבר 2021, בניצחון חוץ 3–1 בליגה הספרדית הרביעית נגד אוריוואלה.
פרס ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה במדי ולנסיה ב-29 באוגוסט 2022, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–1 לאתלטיקו מדריד.
ב-7 במרץ שלאחר מכן, הוא האריך את חוזהו עד 2027, וקודם באופן סופי לקבוצה הראשונה באוגוסט 2023.
ב-15 באוגוסט 2025, חתם פרס על חוזה לארבע שנים בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
פרס הוא בנו של פרנסיסקו רופטה, כדורגלן עבר ספרדי.
פראנגוסיריאני או פראגוסיריאני הוא שיר מאת מרקוס ומוואקאריס, שנכתב והוקלט על ידו בשנת 1935. זהו אחד משיריו הגדולים והידועים ביותר של המלחין ואחד השירים המפורסמים ביותר בסוגת הרבטיקו.
השיר הוקלט ובוצע מחדש על ידי אמנים יוונים רבים וידועים.
בדרך כלל, השיר נרקד בריקוד החסאפיקו.
בשנות ה-30, הופיע מרקוס ומוואקאריס בסירוס, אי הולדתו.
כפי שהוא עצמו סיפר, כשהיה מנגן, נהג להסתכל כלפי מטה ולא על הקהל שצפה בו.
באחד מהמקרים הללו, הוא הרים את ראשו וראה בחורה יפה ובעקבות כך כתב את מילות השיר.
הביטוי פרנגו הוא במובן נצרות קתולית.
בהבדל מרוב היוונים שהם נוצרים יוונים-אורתודוקסים, רוב תושבי האי סירוס הם קתולים.
ה"פראנגים" (פרנקים) הוא השם שבו הרוב האורתודוקסי ביוון היה מכנה את הקתולים המקומיים לפי הכינוי בשימוש לגבי הזרים מן המערב.
המילים הן בעלות גוון רומנטי-אירוטי, ומתייחסות לאישה, ששמה אינו ידוע.
ידוע רק שהיא נוצרית-קתולית מסירוס.
האהבה שחווה גיבור השיר מתעוררת לחיים באזורים שונים בסירוס.
השיר מזכיר שמונה אזורים באי: פיניקה, פאראקופי, גליסה, דלגראטסיה (או פוסידוניה), פאטלי, ניהורי, אליתיני, פיסקופיו.
השיר קיבל גרסאות כיסוי על ידי אינספור זמרים יוונים.
המפורסם ביותר הוא כנראה זה של גריגוריס ביטיקוציס , שכנראה הפיץ אותו לציבור הרחב בשנת 1960. הוא קיבל גרסת כיסוי גם של יורגו דאלארס.
כמו כן, ראויה לציון גרסת הכיסוי של להקת הרגאיי היוונית לוקומונדו , אשר משנה את סגנון השיר ומבצעת אותו בקצב הרגאיי.
השיר קיבל גם גרסת כיסוי על ידי האמן האיטלקי ויניצ'ו קפוסלה , תחת השם "Contrato Per Karelias", באלבומו Rebetiko Gymnastas, שבו גרסאות כיסוי לשירי רבטיקו נוספים.
אריס סאן ביצע את השיר באלבומו מ-1969, "הוקלט ביוון" שיצא לאור בישראל וביוון.
בנוסף לעיבודים לשיר, היו כמה אזכורים לשיר בסרטים ובשירים.
לדוגמה, הוא נשמע בסרט הגרמני Soul Kitchen , בבימויו של פאטי אקין, או ב-Aponi zoie, בו הוא מבוצע על ידי גריגוריס ביטיקוציס.
השיר מוזכר גם בשיר נוסטלגי של להקת ההיפ הופ היוונית, Stichomi, בהשתתפות כריסטוס תיוואיוס, בשם "Lefko pani", הקובע: "אני רוצה ללכת לבר קטן יום אחד ופתאום למצוא את מרקוס ומוואקאריס מנגן עם הקהל [...] רק כדי לשמוע את פרגוסיריאני פעם אחת".
שיר נוסף, עם מוזיקה מאת אנטוניס קטינריס ומילים מאת תאנוס סופוס, נקרא "קוראים לה פרנגוסיריאני" ומתייחס ליפהפייה מקאיסריאני בעלת תכונות דומות, שכן "היא מסתירה את צבעי השמש בריסים שלה".
נוסף על כך, ומוואקאריס עצמו כתב שיר נוסף המתייחס לביטוי "פרנגוסיריאני", בשם "קולה פרנגוסיריאני".
פרנץ איגנץ דאנצי (Franz Ignaz Danzi; 15 ביוני 1763 – 13 באפריל 1826), צ'לן, מלחין ומנצח גרמני, בנו של הצ'לן האיטלקי הנודע אינוצ'נץ דאנצי.
דאנצי חי בזמן רב-משמעות בתולדות המוזיקה הקונצרטנטית של אירופה.
הקריירה שלו, שגישרה על תקופת המעבר בין הסגנונות של שלהי התקופה הקלאסית וראשית התקופה הרומנטית, חופפת לחלק גדול מן המוזיקה, הממלאת את אולמות הקונצרטים ומוכרת למאזיני המוזיקה הקלאסית.
בצעירותו הכיר את מוצרט, שהיה נערץ עליו.
הוא היה בן זמנו של בטהובן, שרגשותיו כלפיו - בדומה לאלה של רבים מבני דורו - היו מעורבים במידה רבה.
בנוסף, היה למורה וחונך של ובר הצעיר, שאת המוזיקה שלו כיבד וקידם.
דאנצי נולד בשווצינגן וגדל במנהיים.
הוא למד אצל אביו ואצל גאורג יוזף פולגר לפני שהצטרף, בשנת 1778, כנער, לתזמורת היוצאת מן הכלל של הנסיך הבוחר קרל תיאודור.
בשנת 1780 יצא לאור במנהיים הראשון בחיבוריו לכלי נשיפה מעץ.
אביו, צ'לן ראשי בתזמורת, זכה לשבחים מפי מוצרט על נגינתו בביצוע הבכורה של "אידומניאו".
דאנצי נשאר מאחור במנהיים קרתנית יותר כאשר קרל תיאודור העביר את חצרו למינכן בשנת 1778. אחרי תקופת חניכות בתזמורת התיאטרון הקטנה שנשארה במנהיים, הצטרף שוב אל החצר העיקרית במינכן כצ'לן ראשי, במקום אביו, בשנת 1784.
בשנת 1790 נשא לאישה את הזמרת מריה מרגרטה מרשאן, ויצא עמה למסעות הופעות בלהקת אופרה, אל לייפציג, פראג, ונציה ופירנצה.
ב-1798, במינכן, התקדם למשרת עוזר למנצח באחד ממרכזי המוזיקה החשובים ביותר באירופה.
אולם ב-1807, התרעם על היחס שקיבל בחצר הנסיך ונואש מן הסיכוי לקידום נוסף ולכן עזב את מינכן ויצא לשטוטגרט.
שם כיהן כמנצח תזמורת ומקהלה בחצרו, הקטנה יותר ופחות חשובה, של פרידריך הראשון מוירטמברג, מלכה החדש של וירטמברג.
לאחר חמש שנים עבר שוב, הפעם לקרלסרוה, שם עשה את שנות חייו האחרונות בקונסרבטוריון המלכותי, במאבק לקדם את מעמדו של המוסד המוזיקלי הצנוע ולהביא לו כבוד.
חברותו עם המלחין קארל מריה פון ובר גרמה לו להתוודע להלך הרוח הרומנטי.
בניגוד לוובר, הוא בחר להישאר קרוב יותר למסורת הקלאסית ולהשפעתו של מוצרט.
הסגנון של דנצי מאופיין כקלאסי, והוא קליל מאוד, מלודי ומלא הומור.
דאנצי, גם אם לא היה מלחין מן השורה הראשונה, היה מוזיקאי מוכשר ביותר, צ'לן ממדרגה ראשונה ואף מנצח ומנחה תזמורת מצפוני ויעיל, לפי כל הדיווחים.
כמלחין, נודע בעיקר בחמישיות שלו לכלי נשיפה מעץ, והוא מחשובי הכותבים להרכב זה.
את שלוש החמישיות הראשונות אופ' 56, הקדיש לאנטון רייכה, המלחין שכתב לראשונה יצירות להרכב כזה.
דאנצי חיבר מוזיקה ברוב הסוגות החשובות של זמנו ובכללן אופרה, מוזיקה כנסייתית (מרבית יצירותיו הדתיות והבימתיות אבדו), יצירות לתזמורת וסוגים רבים ושונים של מוזיקה קאמרית.
בימינו, נגני כלי הנשיפה הם המבצעים העיקריים של יצירותיו, מאחר שכתב לכלים אלו יצירות רבות.
פרנצ'סקה לברון, (1756-1791), זמרת ומלחינה, הייתה אחותו של פראנץ דאנצי.
שמו של אולם הקונצרטים בשווצינגן שונה ב-2005 ונקרא על שם דאנצי.
4 קונצ'רטי לבסון (החמישי אבד)
סינפוניה קונצ'רטנטה לחליל, אבוב, קרן יער ובסון
פראנץ וילנר (גרמנית: Franz Wüllner; 28 בינואר 1832, מינסטר – 7 בספטמבר 1902, בראונפלס) היה מלחין ומנצח גרמני.
הוא ניצח על הצגות הבכורה של האופרות של וגנר "זהב הריין" ו"הוולקירה".
סונאטה לכינור במי מינור, אופוס 30
וריאציות על שיר עם גרמני עתיק, אופוס 24
וריאציות על נושא של פרנץ שוברט, אופוס 39
מיזררה אופוס 26 למקהלה מעורבת בת 8 קולות (ברלין 2002)
סטאבאט מאטר אופוס 45 למקהלה מעורבת בת 8 קולות (ברלין 2003)
פראנש-קונטה היה חבל אדמיניסטרטיבי במזרח צרפת משנת 1972 עד לסוף 2015. החבל הורכב מארבעה מחוזות: דו, ז'ורה, סון עילית וטריטוריית בלפור.
בתחילת 2016 אוחד עם חבל בורגון במסגרת רפורמה מנהלית שעברה צרפת המטרופוליטנית לחבל בורגון-פראנש-קונטה.
האזור היה מיושב מאז התקופה הפלאוליתית ונכבש על ידי הגאלים.
לאחר מכן התיישבו בו שבטים גרמנים במהלך ההגירות הגרמניות, בעיקר הבורגונדים, שהתיישבו באזור לאחר שהגאלים פינו את האזור.
מאוחר יותר, האזור היה חלק משטחם של האלמנים ב, ולאחר מכן חלק מממלכת בורגונדי מ-457 עד 534. הבורגונדים אימצו את הנצרות, וניצרו את האזור.
בשנת 534 היא הפכה לחלק מהממלכה הפרנקית.
בשנת 561 היא נכללה בממלכת בורגונדי המרובינגית תחת גונטרם, בנו השלישי של כלותר הראשון.
בשנת 613, כלותר השני איחד מחדש את הממלכה הפרנקית תחת שלטונו, והאזור נותר חלק מממלכת בורגונדי תחת המרובינגים והקרולינגים המאוחרים יותר.
למרות שהרוזנות, יחד עם הדוכסות, נתפסה על ידי לואי האחד עשר, מלך צרפת, בשנת 1492, בנו שארל השמיני העביר אותה לפיליפ מאוסטריה, נכדו ויורשו של שארל הנועז.
כאשר בנו של פיליפ, הקיסר קרל החמישי, ירש את כס המלכות הספרדי בשנת 1516, פראנש-קונטה, יחד עם שאר אדמות בורגונדיה, עברו לידי הספרדים.
קומטה נכבשה על ידי צרפת בשנת 1668, אך חזרה לספרד במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל.
היא נכבשה בשנית ב-1674, ולבסוף נמסרה לצרפת בהסכמי ניימכן (1678).
מובלעות כמו מונבליאר נותרו מחוץ לשליטת צרפת.
פראנש-קונטה היה אחד האזורים האחרונים בצרפת עם צמיתות.
בשנת 1784, מחצית מהאוכלוסייה הייתה מורכבת מצמיתים, שהיוו 400,000 מתוך מיליון צמיתים צרפתים.
בעלי הקרקע לקחו שתים עשרה ממחיר המכירה אם צמית רצה למכור.
צמיתים לא נאלצו להישאר על האדמה, אבל האדון יכול היה לתבוע droit de suite, לפיו איכר שמת הרחק מאחזקתו השאיר אותה לאדון, גם אם היו לו יורשים.
אדמת צמית נמלט הוחרמה לאחר עשר שנים.
לואי השישה עשר, מלך צרפת הוציא צו האוסר על שיטות אלה ב-8 באוגוסט 1779, אך הפרלמנט של בזנסון חסם זאת עד 1787.
אוכלוסיית האזור צנחה בחמישית מ-1851 ל-1946, מה שמשקף צמיחה טבעית נמוכה של צרפת והגירה לאזורים עירוניים יותר של המדינה.
רוב הירידה התרחשה ב- Haute-Saône וב-Jura, שנותרו בין האזורים התלויים יותר בחקלאות במדינה.
פראנצ'סקו דאנדולו (באיטלקית: Francesco Dandolo; נפטר בשנת 1339) היה הדוכס ה-52 של ונציה.
דאנדולו כיהן כדוג'ה משנת 1329 ועד פטירתו.
בתקופתו החלו נסיונותיה של לה סרניסימה להשתלט על שטחים ברחבי איטליה.
פראנצ'סקו דאנדולו הוא אחד מארבעה דוג'ים שמקורם במשפחה זו (יחד עם אנריקו דאנדולו, ג'ובאני דאנדולו ואנדראה דאנדולו).
דאנדולו היה אחד הדיפלומים הוונציאנים המוצלחים ביותר.
הוא כיהן כשגריר ונציה אצל האפיפיור קלמנס החמישי ואצל האפיפיור יוחנן ה-22 באביניון ופעל לבטל את הנידוי שהוטל על העיר ונציה.
במסגרת פעולתו זה זכה לכינוי "קאנה" (כלב) לאחר שהציג עצמו בפני האפיפיור שהוא לובש שרשרת לצווארו בניסיון לשכנע את האפיפיור להסיר את הנידוי.
דאנדולו היה נשוי לאייזאבטה קונטאריני ולזוג היו שלושה ילדים.
במהלך כהונתו כדוג'ה אירעו מספר רב של חיכוכים בין הוונציאנים לבין הטורקים במאבק על השליטה בסחר במזרח הים התיכון.
כמו כן, ונציה נלחמה בעיר ורונה ובמאסטינו דלה סקאלה השני שעמד בראשה.
ונציה לא הגיבה לכל פרובוקציה של ורונה אולם כאשר ורונה החלה להקשות על הסחר בנהרות צפון איטליה, תקפה אותה ונציה.
בתקופה זו התפתחה הברית בין ערי צפון איטליה: פירנצה, פרוג'ה, סיינה ובולוניה בניסיונן להאבק בשליטה הוונציאנית במסחר בצפון איטליה.
על מנת להתמודד עם איומים אלה, ובניגוד למקובל באותה עת (לשכור צבא של שכירי חרב), גייסה ונציה גיוס חובה של אזרחיה בין הגילאים 20 - 60. הצבא שנאסף, בן 40,000 הלוחמים, יצא לתקוף את ורונה.
למרות אבדותיו הכבדות הצליח הצבא הוונציאני להביס את מאסטינו, ובמרץ 1337, בעקבות משא ומתן ממושך, נחתם הסכם שלום בין הצדדים - ורונה קיבלה את השטחים שנכבשו על ידי הצבא הוונציאני, וונציה קיבלה מחדש את זכויות הסחר החופשי שלה בשטחים אלה.
מאסטינו, אשר סבר שההסכם פוגע בו, פנה אל קיסר האימפריה הרומית הקדושה לודוויג הרביעי אולם זה תמך בדאנדולו.
ב-24 בינואר 1339 נחתם הסכם השלום בבזיליקת סן מרקו.
דאנדולו נפטר ביום כל הקדושים בשנת 1339 ונקבר בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.
פרנץ אנטון הופמייסטר היה מלחין גרמני ומוציא לאור של יצירות מוזיקליות.
הופמייסטר נולד ברוטנבורג על נהר הנקר.
בגיל 14 יצא לווינה ללמוד משפטים, אך לאחר סיום לימודיו בחר במוזיקה כקריירה ובשנות ה-80' של המאה ה-18 היה לאחד המלחינים הפופולריים ביותר בעיר, עם רשימת יצירות גדולה ומגוונת לשמו.
כיום, לעומת זאת, מוכר הופמייסטר כמעט אך ורק כמו"ל של יצירות מוזיקליות.
בשנת 1785 ייסד את אחד מבתי ההוצאה לאור הראשונים למוזיקה בווינה, שני רק לארטאריה ושות', שהופיע בתחום המול"ות רק חמש שנים קודם לכן.
הופמייסטר פרסם את יצירותיו הוא ואלו של רבים מחשובי המלחינים בתקופתו, בהם היידן, מוצרט, בטהובן, קלמנטי, אלברכטסברגר ואחרים.
המלחינים המפורסמים גם נמנו עם ידידיו האישיים של הופמייסטר: מוצרט הקדיש לו את רביעיית המיתרים שלו ברה מז'ור (ק.
499) ובטהובן פנה אליו במכתב כ"אח אהוב ויקר".
פעילותו של הופמייסטר בשדה ההוצאה לאור הגיעה לשיאה בשנת 1791, אך משם ואילך פינתה את המקום להלחנה.
רוב האופרות שלו חוברו והוצגו על הבימה בראשית שנות ה-90' של המאה ה-18, ועובדה זו, יחד עם העדר בולט של חוש עסקי, הובילו לירידה מוחשית שלו כמוציא לאור.
בשנת 1799 יצאו הופמייסטר והחלילן פרנץ תורנר לסיור קונצרטים, שתוכנן להביאם למרחקים, עד לונדון, אך לא נמשך מעבר ללייפציג, שם התיידד הופמייסטר עם נגן העוגב אמברוזיוס קיהנל.
נראה שהשניים גמרו אומר לייסד הוצאה לאור בשותפות, שכן "תוך שנה" הקימו את "לשכת המוזיקה" (Bureau de Musique), שתעבור עם הזמן לידי הוצאת פיטרס ידועת השם, שעודנה פעילה גם כיום.
בין פרסומיהם הייתה המהדורה הראשונה של יצירות המקלדת של יוהאן סבסטיאן באך ב-14 כרכים, בשנת 1802. עד 1805 המשיך הופמייסטר לנהל הן את בית ההוצאה הווינאי והן את זה החדש יותר בלייפציג, אבל במרץ 1805 העביר את הבעלות על "לשכת המוזיקה" לידי קיהנל.
גם עניינו בעסק הווינאי דעך, ובשנת 1806 מכר את העסק אחרי 20 שנות קיומו, לבית הדפוס Chemische Druckerey וזאת כנראה כדי לפנות את זמנו להלחנה.
כמלחין נהנה הופמייסטר מיחס של כבוד והוקרה מצד בני זמנו, כפי שאפשר ללמוד ממה שפורסם אודותיו בשנת מותו ב"לקסיקון החדש לאמנות הצליל" של גרבר:
במכלול יצירתו רחב היריעה של הופמייסטר בולטות היצירות לחליל, לא רק קונצ'רטי אלא גם יצירות קאמריות, שהחליל תופס בהן את התפקיד הראשי.
רבות מן היצירות הללו חוברו כנראה מתוך מחשבה על המספר הגדל והולך של נגנים חובבים בעיר וינה, שהחליל היה אחד מכלי הנגינה החביבים עליהם ביותר.
יש לציין דואטים לשני חלילים, טרצטים ורביעיות לחלילים.
יצירה חביבה וידועה היא הטרצט ברה מז'ור לשלושה חלילים הנקראת: "התרנגולת, הקוקיה והחמור" אשר במהלכה נשמעים "קולותיהם" של 3 בעלי חיים אלה.
מלבד מוזיקה לחליל, חיבר הופמייסטר לפחות שמונה אופרות, מעל 50 סימפוניות, מספר רב של קונצ'רטי (לפחות 25 מהם לחליל, וכן קונצ'רטו לוויולה שמרבים לבצעו), כמות גדולה של מוזיקה קאמרית לכלי מיתר, מוזיקה לפסנתר וכמה קובצי שירים.
פָּרָנְתְרוֹפוּס (שם מדעי: Paranthropus) הוא סוג של הומינינים קדומים שחיו ביבשת אפריקה.
מקור השם הוא מיוונית שבו παρα-ליד/קרוב ו-άνθρωπος - אדם.
הסוג התקיים בתקופת הפליוקן עד הפליסטוקן שלפני 2.7 עד 1.2 מיליון שנה.
מיני הפָּרָנְתְרוֹפוּס היו קטנים יותר ופחות מוכשרים מאשר מיני הסוג אדם שכנראה התפתחו מהם.
הם ניזונו כאוכלי כל וחיו בקבוצות שבטיות קטנות.
הומונידים אלה לא ידעו לשלוט באש, מה שגרם להם ליפול לטרף בידי טורפים גדולים כמו חתוליים ענקיים, תניניים וצבועים.
עם זאת, הם כנראה נכחדו עקב תחרות עם האדם המיומן מהם.
פָּרָנְתְרוֹפוּס בויזאי - הומינין קדום שחי בדרום יבשת אפריקה בעל נפח מוח הדומה למוח השימפנזה.
פָּרָנְתְרוֹפוּס רובוסטוס - הומינין קדום שחי בדרום יבשת אפריקה בעל נפח מוח קטן.
פָּרָנְתְרוֹפוּס אתיופיקוס (Paranthropus aethiopicus) - הומינין קדום שחי באתיופיה ובקניה.
פראנסס שאנד קיד הייתה אצילה אנגליה ואמה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
פרנסס רות רוש נולדה באחוזת בית סאנדרינגהאם למוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי, ולרות רוש, ברונית פרמוי.
אמה הייתה חברה קרובה של המלכה אליזבת בווס-ליון ואף שימשה כשושבינתה וכמלווה שלה באירועים רשמיים.
בשנת 1954 נישאה פרנסס במנזר וסטמינסטר לאדוארד ג'ון ספנסר (יורש רוזנות ספנסר ובית ספנסר שהיא אחת ממשפחות האצולה הידועות ביותר בבריטניה).
התקשורת הבריטית הרבתה להשוות בין חייה לבין חיי בתה דיאנה מכיוון ששתיהן היו נשים צעירות ולא מנוסות שהתחתנו עם גברים ממעמד גבוה מהם וחוו חיי נישואים לא מאושרים.
ב-1967 היא עזבה את בעלה כדי לחיות עם פיטר שאנד קיד, והחלה במשפט גירושין נגדו.
בסופו של ההליך המשפטי ניצח בעלה בקרב על המשמורת על הילדים, והיא לא גידלה את ילדיה שנים רבות.
ב-1988 נפרדה מבעלה השני, לאחר שעזב אותה למען אישה אחרת.
ב-1996 הורשעה מספר פעמים בנהיגה בשכרות, וב-1997, לאחר מות בתה דיאנה בתאונת דרכים, אמרה: "מוזר מאוד שההלוויה של הבת שלי היה כנראה האירוע החשוב ביותר בחיי.
גאה בה, גאה בבנותיי הבוגרות הבוגרים שהיו ובבני היחיד שנתן לה כבוד אחרון של אח שכל כך אהב אותה".
בנוסף נהגה שאנד קיד לבקר באופן קבוע את משפחת הנהג שהיה מעורב בתאונה, ואף נאלצה להודות בבית משפט שהיא ובתה חיו בנתק זמן ממושך לפני מותה.
ב-2004 הלכה לעולמה לאחר שסבלה שנים רבות מפרקינסון ומסרטן המוח.
בהלווייתה נכחו ילדיה ונכדיה (ביניהם הנסיכים ויליאם והארי).
הנסיך צ'ארלס, חתנה לשעבר, לא נכח בהלווייתה מכיוון שהיה בדרך להלווייתו של נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן.
ב-1 ביוני 1954 נישאה פרנסס במנזר וסטמינסטר לאדוארד ג'ון ספנסר (יורש רוזנות ספנסר ובית ספנסר שהיא אחת ממשפחות האצולה הידועות ביותר בבריטניה).
פראנץ פאול דקר היה מנצח יליד גרמניה.
דקר נולד בקלן, גרמניה, שם למד בבית הספר הגבוה למוזיקה עם פיליפ ירנאך ואויגן פאפסט.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בגיל 22, באופרה של קלן, וכעבור ארבע שנים התמנה למנצח של תזמורת התיאטרון הממלכתי של ויסבאדן ולאחר זאת למשרות מנצח התזמורת הסימפונית של ויסבאדן ומנהל מוזיקלי בבוכום.
בשנת 1948 התוודע דקר למלחין ריכרד שטראוס במשחק קלפים.
שטראוס הזכיר כבדרך אגב שזה עתה סיים תזמור של ארבעה שירים שחיבר זה לא כבר ("ארבעה שירים אחרונים").
אף כי דקר ניצח ברצון על כל יצירה שהיא מן הרפרטואר התזמורתי, המוניטין שלו היה בעיקר הודות לגישה שלו ולשליטה שגילה במוזיקה של ריכרד וגנר, ריכרד שטראוס, אנטון ברוקנר, מקס רגר וגוסטב מאהלר.
ביצועיו ביצירות של מוצרט, היידן ובטהובן זכו לשבחים על האיזון והצלילות שבהם.
גישתו למוזיקה ספרדית ודרום אמריקאית הייתה נועזת וכריזמטית.
הוא ניצח על בכורות עולמיות של תריסרי יצירות תזמורתיות מאת מלחינים קנדים ובמהלך הקריירה המכובדת שלו ניצח על 85 אופרות שונות.
דקר היה מנהל מוזיקלי של התזמורת העירונית של בוכום (1964-1956), התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם (1967-1962), התזמורת הסימפונית של מונטריאול (1975-1967), התזמורת הסימפונית של ברצלונה (1991-1985) והתזמורת הסימפונית של ניו זילנד (1996-1991, כמנצח ראשי).
הוא כיהן כיועץ אמנותי של התזמורת הפילהרמונית של קלגרי (1977-1975) ושל התזמורת הסימפונית של ויניפג (1982-1980).
דקר היה מנצח אורח ראשי של תזמורת מרכז האמנויות הלאומי של אוטווה (1999-1991) ושל התזמורת הסימפונית של אדמונטון (2004-2003).
דקר עבד עם מגוון סולנים, בהם ארתור רובינשטיין, אמיל גיללס, שורה צ'רקאסקי, קלרה הסקיל, אידה הנדל, מרתה ארחריץ', הלן גרימו, אליזבת שוורצקופף, ג'סי נורמן, דיים קירי טה קאנאווה וג'ון ויקרס.
קונצרט חג המולד שעליו ניצח, עם לוצ'אנו פאווארוטי ותזמורת, צולם בבזיליקה במונטריאול ב-1978 ושודר בטלוויזיה מדי שנה ברחבי העולם.
פראנקוס (גם "סניורס פראנקוס"; "גבירים אירופאים") היה כינוי ליהודים ממוצא איברי ואיטלקי, נתיני מדינות מערב-אירופאיות שהתיישבו בערי נמל שונות ברחבי האימפריה העות'מאנית והיוו אליטה חברתית וכלכלית במקומות מושבם.
יהודים עשירים אלו היו ניכרים ומובדלים הן בלשונם והן במלבושם; עמדתם הכלכלית, היותם פילנתרופים והשכלתם העלו אותם לכעין דרגת אצילים.
הפראנקוס (Señores Francos, בתרגום לעברית: "גבירים אירופאים") נקראו על שם מוצאם ממדינות מערב-אירופאיות: צרפת, הולנד, בריטניה אך בעיקר איטליה שהייתה ארץ מוצאם של רוב בני הפראנקוס.
לעיתים כונו "יהודים פרנקים" (Ebrei franchi), "היהודים האיטלקים", "אטלקים וספרדים", "פורטוגזים", "לועזים" ו"סיפ'רי" (סניורס פראנקוס).
למונח "פראנקוס" הייתה משמעות נוספת: תושבים הפטורים ממס וגם "בני חורין" (כלומר חופשיים).
סוחרים יהודים אלו יצאו מחצי האי האיברי למעלה ממאה שנה לאחר גל הגירוש השני (1492) כאנוסים (נוצרים חדשים) אשר התיישבו בעולם החדש ובמערב אירופה, שם שבו ליהדות באופן גלוי.
האנוסים לשעבר באו בעיקר מפורטוגל, שבה נכפתה הנצרות על הפליטים מגורשי ספרד שעקרו לשם.
אבותיהם נטמעו בחברת העלית הנוצרית קודם שהיגרו מארצם למערב אירופה שם קנו להם מעמד והשפעה מרובה בערי הנמל החשובות: אמסטרדם, המבורג, בורדו ולונדון וכן בוונציה ובליבורנו שבצפון איטליה.
ערים אלו נהיו עם השנים לבסיס הכלכלי והדיפלומטי לקהילות החדשות של הפראנקוס בערים לחופי הים התיכון ובבלקן שבאימפריה העות'מאנית.
באותה קבוצה של אנוסים לשעבר ששבו ליהדות ונודעו כ"פורטוגזים", נטמעו גם קומץ ממגורשי ספרד הוותיקים שהתיישבו מלכתחילה בארצות מערב אירופה הנוצריות.
בשנת 1593 הכריז פרדיננדו דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה על ה"ליוורנינה" במסגרת ה ובה קריאה ליהודים להתיישב בליוורנו ובפיזה.
הפראנקוס ייסדו קהילות בסלוניקי, איסטנבול, חלב, איזמיר, תוניס, אלכסנדריה וערים נוספות, והביאו עימם חינוך מערבי, קשרים כלכליים ענפים ורוח של מודרניזציה.
הפראנקוס היוו קבוצה נבדלת בתוך הקהילות היהודיות ונהנו מזכויות יתר (קפיטולציות), הטבות במכס, וחיו לרוב תחת חסות המעצמות האירופאיות.
ברוב מקומות מושבן של הקונסוליות הצרפתיות והאיטלקיות בלבנט התרחשה עיקר התיישבותם החל משנת 1673.
הפראנקוס היוו מעמד אריסטוקרטי סגור רם-מעלה, נישואים בינם לבין יהודי המקום כמעט שלא התקיימו, פעילותם למען השכלה מודרנית לבניהם, אורח חייהם והפטור שקיבלו ממיסים עוררו עליהם לא אחת תרעומת מצד רבני הקהילה.
במרוצת הזמן השתלבו בני הפראנקוס בקרב הקהילות היהודיות המקומיות; חלק ניכר מפרנסי ונשיאי הקהילה באו מקרבם.
הפראנקוס שמנו לרוב לא יותר מכמה עשרות משפחות בכל קהילה, תרמו תרומה ניכרת לכלכלה המקומית והשפעתם על יחסי המסחר הבינלאומי והשכלתם של בני המקום הייתה עצומה.
בולטים במיוחד בתוך בני הפראנקוס היו היהודים האיטלקים יוצאי עיר הנמל ליבורנו שכינוים היה "ליבורנזים", "גורנים", או "גראנה", שמות שמקורם בשפות האיטלקית והערבית והעידו על מוצאם.
הפראנקוס שהיגרו לרגל עסקיהם והשתקעו בערים שונות לחופי הים התיכון, הקימו בנקים, בתי מסחר ובתי חרושת ועסקו בבנקאות, סחר ימי בינלאומי ובדיפלומטיה במסגרת שיתוף הפעולה שלהם עם חברות אירופאיות; מקצתם נשאו תוארי אצולה ועיטורי כבוד שהעניקו להם ממשלות שונות ביניהם הממשל העות'מאני, היווני והאיטלקי.
פעילותם הפילנתרופית כללה הקמת בתי חולים, מוסדות צדקה, בתי כנסת ומוסדות לימוד בהם בתי מדרש, בתי ספר למקצועות הנדסיים ולימוד שפות.
הסוחרים הפרנקים (בעיקר הליוורנזים) בסלוניקי קיבלו חסות צרפתית לראשונה בשנת 1709 והחלו בפעילות כלכלית בעיקר עם דרום צרפת.
החל מסוף המאה ה-19 החלו לקחת חלק בהנהגת הקהילות המקומיות כחברי ועד מנהל, נשיאים וראשי קהילה.
מקצת בני הפראנקוס שימשו רבנים ראשיים דוגמת הרב יצחק לומברוזו בתוניס.
הפראנקוס ברובם דיברו איטלקית אך גם צרפתית, אנגלית ושפות מערב-אירופאיות נוספות אותם רכשו מבית או על ידי לימוד במסגרת פעילותם הכלכלית.
ידיעתם שפות זרות שימשה אותם במסחר הבינלאומי, בבנקאות ובפיתוח קשרים עסקיים ודיפלומטיים.
לבושם היה לרוב כמנהג בני איטליה: חליפות מסוגננות וכובע קפולט תוך הקפדה על זקן גזור ומוקפד דבר שגרם לעיתים למחאות מצד רבני הקהילה המקומית.
תרבותם המערבית והשכלתם הביאה לשיתוף פעולה עם חברת כל ישראל חברים בהקמת רשת מוסדות חינוך בעלי זיקה חילונית, בהם למדו בעיקר עברית, שפות זרות ומקצועות טכניים.
עשירי הפראנקוס שלחו את בניהם ללמוד מקצועות שונים באוניברסיטאות באיטליה וצרפת.
אחד מבני משפחת אלאטיני, הגביר משה (מואיז) אלאטיני, התפרסם במיוחד בשל פעילותו כרופא.
מקצת בני הפראנקוס שימשו כנבחרים בבתי מחוקקים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
לפראנקוס שהיוו קבוצה של סוחרים יהודים ממוצא איברי ואיטלקי היה מעמד משפטי מיוחד כבני חסות של המעצמות האירופאיות.
בני הקבוצה נהנו מזכויות שונות ואלה עוגנו מבחינה משפטית על ידי הסכמים שונים.
בתחילת המאה ה-19 ביקש הקונסול האוסטרי אנטון קאטאפנו להחיל את המעמד גם על יהודים אשכנזים שהתיישבו בגליל והיו נתיניו.
היחסים עם הקהילות היהודיות המקומיות
היחסים בין היהודים הפרנקים למקומיים נעו בין תחושות של ניכור וריחוק תרבותי לשיתוף פעולה על רקע דתי-הלכתי וארגון מוסדות קהילתיים משותפים.
לעיתים הפראנקוס חשו תחושה של פטרונות כלפי אחיהם בעיקר על רקע תרבותי וכלכלי; הגביר קמונדו ציין לגבי היהודים הספרדים-העות'מאנים:
אורח חייהם המערב-אירופאי, השכלתם, סרובם להשמע להנחיות הרבנים בענייני הלכה ומעל לכל: הפטור שקיבלו ממיסים עוררו עליהם לא אחת את כעס הרבנים המקומיים.
בתחילת המאה ה-16 היגרו סוחרים עשירים מאיטליה אל סלוניקי שביוון, והתחילו את פיתוח התעשייה בעיר בהקמת תשתית תאורה, ביצור ובהפצת גז טבעי, בפיתוח אמצעי תחבורה, טחנות מים, שסייעו לייצור הטקסטיל, יסדו בתי חרושת, בתי חולים ובתי ספר, ותקעו יתד בתעשיית הטבק ובקידום התיעוש והמודרניזציה של העיר.
בלטו ביניהם משפחות אלאטיני, מודיאנו, פרננדס-דיאס ופרירה.
בשנת תרמ"ז (1887) תיאר סופר צרפתי לא יהודי שביקר בעיר את התושבים היהודים בסלוניקי, את ההגירה האיטלקית ואת משפחות הגבירים:
הפראנקוס בסלוניקי התגוררו בשתי שכונות אריסטוקרטיות: "לאס קמפניאס" ובשכונה הפרנקית, מקצתם בנו לעצמם בתי פאר ואחוזות מחוץ לעיר.
בתוניס היו הפראנקוס רובם ככולם יוצאי העיר ליבורנו שבאיטליה וכונו 'ליבורנזים' או 'גראנה'.