tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחלק הצפוני של הכיכר ניצבת במרכזו אנדרטה לזכר קרבנות שואת יהודי אוסטריה.
האנדרטה נוצרה על ידי האמנית הבריטית רייצ'ל וייטריד והוצבה במקומה ב-25 באוקטובר 2000. האנדרטה בגודל 10 על 7 מטרים ובגובה 3.8, ונראית כמעין ארון ספרים גדול המסמל את הפן הרוחני של העולם היהודי.
לצד האנדרטה חקוקים על לוח בטון שמות 41 הערים והמחנות אליהם הגיעו יהודי אוסטריה בתקופת השואה.
הבית נבנה בשנת 1694 וכיום שוכן בו המוזיאון היהודי של וינה.
במוזיאון נמצאים אוספים של פריטי יודאיקה, אומנות ותרבות של יהדות אוסטריה עד לתקופת השואה.
באוסף היודאיקה נמצאים גם שרידי פעמוני כסף שנאספו מבתי כנסיות שנשרפו בליל הבדולח.
בקומת המרתף של המוזיאון ניתן לראות חפירות ארכאולוגיות מימי הביניים ושרידים של בית הכנסת העתיק שהיה בכיכר.
בקומה העליונה שוכן בית כנסת המשמש את יהודי וינה כיום.
בדרום הכיכר ניצב פסל של גוטהולד אפרים לסינג, שנחשב לגדול המחזאים בתקופת הנאורות הגרמנית, שנוצר על ידי זיגפריד צ'רוקס בשנת 1931. לסינג כתב את המחזה "נתן החכם" המביא את רעיון הסובלנות בכלל וכלפי היהודים בפרט.
הנאצים הרסו את הפסל לאחר האנשלוס והוא נבנה מחדש מברונזה על ידי צ'רוקס בשנת 1962. בשנת 1981 הוא הוצב חזרה במקומו המקורי ביודנפלאץ ושם הוא נמצא עד היום.
יוהאן אדולף שייבה (; 5 במאי 1708 – 22 באפריל 1776) היה מלחין, נגן עוגב, תאורטיקאי ומבקר מוזיקה גרמני-דני בולט מתקופת הבארוק.
שייבה נולד בלייפציג, וכבנו של בונה עוגבים, למד לנגן מגיל 6. בשנת 1725 החל ללמוד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטה של לייפציג.
במהלך לימודיו התוודא לעבודתו של יוהאן כריסטוף גוטשד, פרופסור לרטוריקה וספרות, ממנו שאב השראה בפיתוח תיאוריות האסתטיקה שלו.
מפאת קשיים כלכליים לא עלה בידו של שייבה לסיים את לימודיו, ומכאן ראה להקדיש עצמו ללמידה עצמית על מנת לפתח קריירה בתחום המוזיקה.
בשנת 1729 הגיש שייבה את מועמדותו לתפקיד נגן עוגב בכנסיית תומאס הקדוש הלותרנית, היכן ששימש יוהאן סבסטיאן באך כקנטור.
על אף שמועמדותו נדחתה, מילא שייבה חלק פעיל בסצנת המוזיקה בלייפציג עד לשנת 1735.
בשנת 1736 עזב שייבה את לייפציג ועבר להמבורג שם חבר ליוהאן מאתזון וגיאורג פיליפ טלמן.
בהשפעתם הוציא לאור מגזין בשם 'המוזיקאי הביקורטי' (Der Critische Musikus), אשר חשיבותו נעוצה בעיונים המלומדים אודות המלחינים החשובים של התקופה.
בשנת 1739, עבר שייבה לשירות המארקגראף פרידריך ארנסט, אשר מינה אותו כמנהל מוזיקלי (Kapellmeister).
בשנת 1740 נענה שייבה להזמנת אחותו של המארקגראף, מלכת דנמרק, סופיה מגדלנה, והיה למנהל המוזיקלי בחצר מלך דנמרק כריסטיאן השישי.
לימים, בזמן מלכותו של פרדריק החמישי החלה גוברת האהדה בממלכת דנמרק לסגנון האופרה האיטלקית והצרפתית, זאת למורת רוחו של שייבה אשר העסקתו אף הסתיימה בשנת 1748. בהמשך עבר שייבה לעיר שונדרבורג אולם בשנת 1762 שב לקופנהגן לשארית ימי חיו.
יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל נמצאו בעיני שייבה כמלחינים הגדולים של זמנו.
שייבה ראה בבאך כנגן העוגב, הצ'מבלו והקלאוויקורד הגדול ביותר.
עם זאת, נודעת ביקורתו של שייבה אודות סגנונו המוזיקלי של באך, אותו אפיין כבומבסטי.
לצדו של באך התייצב יוהאן אברהם בירנבאום, פרופסור לרטוריקה בלייפציג.
אליבא דשייבה, המוזיקה של באך חטאה במלאכותיות ועוררה בלבול סגנוני.
שייבה עמד על כך כי כתיבתו של באך עמוסה מדי ובלתי טבעית נוכח נטייתו של באך לשוות בהלחנתו מעמד שווה ערך לכלל הקולות המוזיקליים, תוך טשטוש ההבחנה בין מלודיה וליווי.
אלברט שוויצר, אשר התעניין במיוחד ביצירותיו של באך, תיאר בספרו על באך את שייבה כדוגל בסגנון המוזיקה הגרמני, המובחן מזה האיטלקי.
כך לשיטתו של שייבה, הסגנון האיטלקי נוטה למורכבות יתר, זאת לעומת הסגנון הגרמני הניכר בטבעיות ופשטות.
לפיכך טען שוויצר כי שייבה למעשה ראה את באך כמי שמתרחק מהסגנון הגרמני יתר על המידה לטובת הזרם האיטלקי.
לשיטתו של שוויצר, חילופי הדברים בין שייבה לפרופסור בירנבאום עשו חסד למוניטין של באך, באשר סגנונו העוקצני של שייבה עורר אהדה לבאך.
שייבה דגל בעמדה הרואה את הכישרון המוזיקלי כדבר מולד.
בחיבורים ומאמרים שונים שפרסם בחן שייבה היבטים שונים של המוזיקה, כגון טעם, ניגון והבעה, ועודד תפיסה לאומנית של הסגנון המוזיקלי.
תורתו של שייבה אודות המוזיקה התבססה על עקרונות רציונליים, על חיקוי הטבע ועל החלת האומנויות הרטוריות על תהליכי היצירה המוזיקלית.
רוב יצירותיו המוזיקליות של שייבה אבדו.
במהלך הקריירה הלחין שייבה למעלה מ-150 יצירות כנסייתיות ואורטוריות, כ-200 קונצ'רטי, שתי אופרות, וכן סינפוניות, מוזיקה קאמרית וקנטטות חילוניות.
עם יצירותיו הבולטות נמנית קנטטת ההלוויה של פרדריק החמישי מלך דנמרק.
יוֹהָאן, ארכידוכס אוסטריה לבית הבסבורג היה מצביא מטעם האימפריה האוסטרית בדרגת גנרל-פלדמרשל, אשר שירת במלחמות הנפוליאוניות ומאוחר יותר שימש כמדינאי בתור עוצר הרייך של האימפריה הגרמנית בשנים 1848 ו-1849 אשר נוצרה מתוך הקונפדרציה הגרמנית במסגרת אביב העמים.
יוהאן נולד כבנם התשיעי של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומריה לואיסה, נסיכת ספרד, ילידי פירנצה, 20 בינואר 1782, דאז הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
הוא התחנך בקפידה, ובשנת 1800, כשהיה רק בן 18, היה הפך למפקד ראשי של צבא אוסטריה עקב המלחמות הנפוליאוניות.
הוא צעד קדימה לממלכת בוואריה, במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה ונתקל בצבאו של נפוליאון בונפרטה בהוהנלינדן, שם ספג תבוסה חמורה במהלך ה-3 בדצמבר, שבעקבותיה באה מפלה שנייה בזלצבורג ב-14 בדצמבר.
לאחר הסכם השלום בפברואר 1801 הוא הפך למנהל ראשי של מחלקות הביצור וההנדסה ברחבי האימפריה האוסטרית.
במיוחד התעניין בשלום ורווחת טירול, ולאחר שכיהן כשר המלחמה בין השנים 1803–1805, מונה בשנה האחרונה לפיקוד על הצבא המוצב במחוז זה.
לאחר פרידתה של טירול מאוסטריה, הוא תכנן באמצעות מרד אזרחי התנגדות לצרפתים במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית בשנת 1809 נגד אדוניהם החדשים, ופיקד בהצלחה על הצבא שפעל שם ובחצי האי האפניני, והביס את המשנה למלך אז'ן דה בוארנה ב-16 באפריל בהתנגשות כוחות חשובה ליד סיציליה.
יוהאן נסוג כששמע על המצב הקריטי של וינה.
בנסיגתו הוא ספג שתי תבוסות, וניסיון לאחד את כוחותיו עם אחיו בוואגראם הסתיים בכישלון צבאי.
הוא התפטר מפיקודו זמן קצר לאחר שלום אוקטובר 1809, ואחר כך היה מעט מודאג בענייני הצבא.
לבסוף הניצחון על נפוליאון במאה הימים בוצע בלי תמיכתו.
הוא התגורר בגראץ, עיר שהעניק לה הטבות ציבוריות רבות, עד לשנת 1848, אז נבחר כעוצר הכס של האימפריה (רייך-ורוזר) על ידי הפרלמנט החוקתי של הקונפדרציה הגרמנית בפרנקפורט במהלך אביב העמים.
בתפקיד זה הוא התמסר בעיקר להגנה על האינטרסים של בית הבסבורג מפני ההשפעה ההולכת וגוברת של ממלכת פרוסיה; ומהלך זה הוא המשיך לאחר מינויו של המלך הפרוסי לנשיא הקונפדרציה.
בתום תקופת כהונתו ב-20 בדצמבר 1849, שבינתיים הפכה לסמלית בלבד, הוא פרש שוב לגראץ.
הוא נישא בנישואים מאורגנים בשנת 1827 עם אנה פלוכל, בתו של מנהל דואר; מנישואיהם נולד בן אחד, פרנץ, רוזן מראן.
יוהאן (בנורווגית: Yohan – Barnevandrer) הוא סרט פנטזיה נורווגי, הסרט מבוסס על סיפור אמיתי של ילד נווד בנורווגיה.
את שיר הנושא של הסרט שרה קרולה הגקוויסט, בסרט הופיעו בין היתר מורטן הארקט ואלכסנדר ריבאק.
יוהאן, ילד בן עשר שגדל בחווה במערב אגדר בסוף העשור הראשון של המאה ה-19, עקב המצב של משפחתו המתמודדת עם מצוקה כלכלית הוא רוקם תוכנית לעזור למשפחתו אך אחיו הגדול והקנאי מוכר אותו לעבודה עבור חקלאי.
יוהאן אדולף, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן היה הדוכס השני של שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן, אשר הוקמה על ידי חלוקה של דוכסות שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג.
יוהאן אדולף נולד ב-8 באפריל 1634 באהרנסבק, והיה בנם הבכור של יואכים ארנסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן הראשון ודורותיאה אוגוסטה משלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, בתם של יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ ואוגוסטה מדנמרק.
מ-1645 עד 1650 הוא יצא למסע גדול ברחבי מדינות אירופה, כולל אנגליה וצרפת.
הוא היה מלווה באחיו, אוגוסט, שהיה צעיר ממנו בשנה.
בשנת 1671 הוא ירש את הדוכסות מאביו.
ב-25 באוקטובר 1671 הוענק לו עיטור מסדר הפיל, מסדר האבירות הדני הגבוה ביותר, והפך לחבר ה-124 במסדר.
בשנת 1684 הוא הקים את בקתת הציד הראשונה בטרוונטאל; לאחר מכן ב-1685, הקים את כנסיית סנט יוהאן, פלן וב-1690 הקים את הכנסייה הקהילתית של פלן.
בשנת 1694 הוא הוביל את הצבא ההולנדי במצור על אואי.
יוהאן אדולף השתתף בכמה מהמלחמות הגדולות של זמנו, כולל המלחמות העות'מאניות ומסר את ניהול הדוכסות שלו באותם זמנים בעיקר לאמו ולאשתו.
במהלך שלטונו נחתם הסכם טרוונטאל בבקתת הציד הדוכסית בטרוונטאל, אבן דרך במהלך מלחמת הצפון הגדולה.
בשנת 1704 נסע להונגריה ונלחם נגד הקורוצ'ים עם כוחות הולשטיין-פלן ודנמרק.
הוא השתתף בקרב על סמולניצה.
הדוכס יוהאן אדולף מת ב-2 ביולי 1704 ברוהלבן, ימים ספורים לאחר שבנו, אדולף אוגוסט, נהרג בתאונת רכיבה.
מכיוון שלאופולד אוגוסט, בנו של אדולף אוגוסט ונכדו של יוהאן אדולף מת בילדותו בשנת 1706, הנחלה עברה לאחיינו של יוהאן אדולף, יואכים פרידריך, מהקו של שלזוויג-הולשטיין-נורדבורג.
יוהאן אדולף התחתן עם דורותיאה מבראונשווייג-וולפנביטל, בתו של רודולף אוגוסט מבראונשווייג-וולפנביטל.
אדולף אוגוסט (1680–1704), נישא לאליזבת סופיה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורדבורג (1683–1767).
היא הייתה בתו של רודולף משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורבורג, ונכדתו של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורבורג.
דורותיאה סופיה (1692–1765), התחתנה עם אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ
יוהאן אדלברט אנגרמאייר (בצ'כית: Jan Vojtěch Angermayer; 9 בנובמבר 1674 – 18 באוקטובר 1742) היה צייר יליד בילינה, בממלכת בית הבסבורג.
הוא התמחה בקומפוזיציות של טבע דומם.
מאז 1699 הוא למד ציור בפראג יוהאן רודולף ביס ונרשם שם כחבר באגודת הציירים של העיר בין 1707 ל-1727.
הוא נולד ב-9 בנובמבר 1674 בבילינה.
מאז 1699 הוא חי בפראג, שם למד אצל הצייר השווצרי יוהאן רודולף ביס, שהגיע לפראג שבע שנים קודם לכן.
יוהאן אדלברט הצטרף לגילדת הציירים של העיר העתיקה בשנת 1707. הוא יצר לו מוניטין בזכות ציוריו המפורטים של טבע דומם, לעיתים קרובות למדי בגודל קטן.
בין תלמידיו שייכים צייר הרוקוקו המוקדם ג'ון קספר הירשלי וקרל קסטנר.
מלבד שהות לצורכי עבודתו במנזר אוסק (1719–1722), בילה יוהאן אדלברט אנגרמאייר את רוב חייו בפראג, שם נפטר ב-10 במאי 1742.
אנגרמאייר צייר פרחים, בדים, גביעי ציד וסצנות שקטות מהטבע, אבל גם קומפוזיציות לא מסורתיות כמו טבע דומם עם שעון או טבע דומם עם קופסת תכשיטים (1708).
הוא הושפע ממורו יוהאן רודולף בייס, שלמד בהולנד.
אנגרמאייר היה ידוע במיומנותו בתיאור מציאותי של פרטים.
ניתן לסווג את רוב עבודותיו כטבע דומם זעיר, מכיוון שהרוחב או הגובה של ציוריו עולים רק לעיתים רחוקות על 35 ס"מ.
יודעי בינה הוא כתב עת תורני שיצא לאור על ידי המכון ללימודי קידוש החודש ע"ש דרייזין בישיבת כרם ביבנה.
בין השנים תשס"א-תשע"א, יצאו לאור חמישה כרכים.
שמו של כתב העת לקוח מהפסוק: "ומבני יששכר יודעי בינה לעִתים לדעת מה יעשה ישראל", שהתפרש על ידי חז"ל כמתייחס בין היתר להתמצאות באסטרונומיה ובשימושיה התורניים, המשפיעים על קביעת התאריכים בלוח השנה העברי.
כתב העת הוקדש לענייני אסטרונומיה ויהדות, ובפרט קידוש החודש, עיבור השנה והלוח העברי, והוא היחיד אי פעם שהוקדש בשלימותו לנושאים אלו.
לא קל לעסוק בתורה ובחכמה יחד.
צריך הדרכה קבועה של תלמידי חכמים, והכוונה במה לעסוק ובאיזה סדר עדיפויות.
"יודעי בינה" הוא בראש ובראשונה קובץ תורני.
הכרך השני (תשס"ד) הוקדש לזכרם של הרב יצחק עראמה והרב אליעזר וייספיש, שנרצחו בפיגועים בסמוך להוצאת כתב העת, והכרך החמישי (תשע"א) לזכרו של סא"ל אבנר גולדמן, שנספה בהתרסקות היסעור ברומניה, ודרשה שלו בנושא ראש השנה נערכה ופורסמה בכרך זה.
בשנת תשס"ג יצאה לאור אסופת המאמרים יד יצחק, בעריכת ד"ר שמחה ולנר ובהוצאת המכון ללימודי קידוש החודש ע"ש דרייזין, במתכונת דומה ל"יודעי בינה".
"קובצי 'יודעי בינה' מכילים עשרות מאמרים של חשובי החוקרים והלמדנים בתחום מיוחד זה".
יוהאן-גאורג דורה הוא גנרל-לויטננט גרמני בדימוס אשר שימש כסגן מפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור (צבא גרמניה) בין השנים 2005–2010, ולתקופה קצרה אף שימש כממלא מקום המפכ"ל.
דורה נולד ב-16 בספטמבר 1948 בכפר מיינרוט שבבוואריה.
ב-1967 הוא התגייס ללופטוואפה ועבר הכשרה כטייס קרבי.
בין 1980–1982 למד באקדמיית הבונדסוור בהמבורג, ולאחר מכן מונה למפקד טייסת בכנף המפציצים ה-43 באולדנבורג.
לאחר מכן הועבר למפקדת נאט"ו בקארופ שבדנמרק.
ב-1989 הוא חזר לגרמניה ומונה למפקד טייסת בכנף המפציצים ה-38. ב-1991 הוא חזר לאקדמיית הבונדסוור כמרצה.
ב-1994 מונה למפקד כנף המפציצים ה-32, וב-1995 הקים את הטייסת המבצעית ה-1. הטייסת הוצבה בפיאצ'נצה שבאיטליה, ומשם השתתפה בלחימה בבוסניה והרצגובינה במסגרת כוח האכיפה.
ב-1996 חזר לגרמניה, וב-1998 מונה לראש מטה חיל האוויר.
ב-12 במרץ 1999 הוא מונה למפקד בית הספר לקצינים של הלופטוואפה.
פחות משבועיים לאחר מכן, השיקו כוחות נאט"ו את מבצע כוח מאוחד בקוסובו, ודורה חזר לאיטליה כדי להשתתף במבצע.
בספטמבר 2000 דורה מונה למפקד פיקוד כוח ההתרעה והבקרה המוטסת של נאט"ו באתר המטה העליון של כוחות הברית באירופה (SHAPE) בבלגיה.
ב-1 באוקטובר 2003 שב דורה לגרמניה והפך לסגן מפקד פיקוד המבצעים של הבונדסוור בפוטסדאם.
ב-1 באפריל 2005 מונה דורה לסגן המפקח הכללי של הבונדסוור (מקביל לרמטכ"ל).
ב-26 בנובמבר 2009 הוא הפך לממלא מקום המפכ"ל, לאחר שהמפכ"ל המכהן וולפגנג שניידרהאן נאלץ להתפטר בעקבות פרשת התקיפה האווירית בקונדוז.
דורה כיהן כממלא מקום עד שהגנרל פולקר ויקר נכנס לתפקיד במקומו.
ב-16 בספטמבר 2010 פרש דורה מהצבא.
יודנגאסה , שמשנת 1826 נקרא Landwehrstrasse (לנדוורשטראסה), היה רחוב בגאורגנפורשטט (Georgenvorstadt) בברלין, לימים רובע קניגשטט (Königsstadt).
הרחוב הוזכר לראשונה במסמך בשנת 1720, אך היה קיים לפני כן כדרך עפר מהאודרברגר (Oderberger) או גאורגנטור (Georgentor, שער גאורג) אל פלדמרק שבברלין.
הרחוב נסגר עקב נזקי מלחמה בשנת 1972 ונבנה עם אזור המגורים מולשטראסה / ברולינאשטראסה (Mollstraße / Berolinastraße).
מקור שם הרחוב אינו ברור.
אין מקור לשמו של בית הקברות היהודי מהמאה ה-16. ידוע על תושבים יהודים במקום רק משנת 1767. נראה כי השם נגזר מדיווח על שריפת יהודים בשנת 1510 באזור (שריפה שהונצחה בלוח הזיכרון Gedenkstein für die Opfer der Berliner Judenverbrennung).
הרחוב נמשך כ-300 מטרים מרחוב הכנסייה הקטנה (Kleine Kirchgasse), לימים קתריננשטראסה (Katharinenstrasse), שגבל בגאורגנקירכהוף (Georgenkirchhof, חצר כנסיית גאורג) ובבתי החולים הסמוכים, בכיוון מזרח-צפון-מזרח, באופן כמעט מקביל ללנדסברגרשטראסה (Landsberger Strasse) עד גולנובשטראסה (Gollnowstrasse), וחוצה את ליצמנשטראסה (Lietzmannstrasse), לימים גרלכשטראסה (Gerlachstrasse).
גם כיכרות ורחובות אלו עברו שינויים בשנות השישים והשבעים.
כיום הרחוב עובר משדרות קרל מרקס בפינת רחוב אוטו בראון (Otto-Braun-Straße) למולשטראסה (Mollstraße), ליד ויינשטראסה.
בניגוד לרחוב היהודים של ברלין וליודנגאסה בערים אחרות, לא היה אזור מגורים יהודי סגור ביודנגאסה של ברלין.
במאה ה-17, השטח החקלאי שמאחורי בית ההארחה היה בבעלותו של דוד ליינמן, שהיה ראש העיר, הלנשולצה (Lehnsschulze) תואר שלימים נקרא שולטהייס (Schultheiß) ברייניקנדורף, שחלק אותו ומכר אותו החל מ-1688. בתחילת המאה ה-20, רובע מעמד הפועלים המאוכלס בצפיפות, כמו השוינפירטל (Scheunviertel), היה אחד המוקדים החברתיים של העיר.
הבניינים המוקדמים ביותר בסביבת האזור שלימים היה יודנגאסה היו בית החולים גיאורגן, שהוזכר ב-1228, עם קפלה שהוזכרה ב-1331. בניגוד לעיר הפנימית הייליג-גייסט-ספיטל, בית החולים גאורגן שימש בעיקר לעניים ולמצורעים.
הגאורגנקפלה נבנתה מסוף המאה ה-17 ושימשה גם ככנסיית הקהילה של גאורגנבורשטדט, אך הוחלפה ב-1780 ושוב ב-1898 בבנייני כנסייה חדשים, גדולים יותר.
הגאורגנקירשהוף שימש כבית קברות לקורבנות של הוצאה להורג וכאלה שלא הותר לקוברם קבורה נוצרית, ונקברו ב"אדמת החוטאים העניים".
במהלך מגפות הדבר המרובות של המאות ה-16 וה-17 נערכה קבורה גם בשדה סמוך, כפי שמרמזים ממצאי עצמות.
מאוחר יותר הוקמו מוסדות צדקה בגאורגנקירשהוף, כמו בית החולים דורותין בשנת 1672 לקליטתם של "זרים חסרי פרוטה" שפלטהאוס לאלמנות עניות ובשנת 1806 מכון לעיוורים.
בית הקברות נמצא בשימוש מתחילת המאה ה-19. הפיתוח ההיקפי הישן של מה שהוא כיום הגאורגנקירשפלאץ נאלץ לפנות את מקומו למבנים חדשים, וכך גם הכנסייה הישנה.
צפונית-מזרחית לגאורגנקירשהוף, בין מה שהפך מאוחר יותר ליודנגאסה לבין הדרך ללנדסברג (Landsberg), שכב עד המאה ה-17 אחד ממקומות ההוצאה להורג של ברלין, רבנשטיין (Rabenstein).
שם, בשנת 1510, 38 יהודים ממרקיזות ברנדנבורג נשרפו על המוקד.
על מקום ההוצאה להורג מימי הביניים נבנו מאוחר יותר בית חולים ובית משוגעים, במקום שבו נבנה ב-1733 בית הספר החופשי Rückersche Zum Armen Lazarus.
ב-1913 הוקם בכיכר בין לנדווהר-, קתרינן- ולנדסברגר-שטראסה בניין מסחרי, ובו מרפאת החוץ הראשונה של העיר מ-1923. בית הבריאות הזה נשמר כעדות לפיתוח עירוני לפני המלחמה.
בפינת לנדוורשטראסה (Landwehrstrasse) וליצמנשטראסה (Liitzmannstrasse) שמשנת 1939 שינה שמו לגלרכשטראסה (Gerlachstrasse) היה בית אבות יהודי מאז 1931. בשנת 1935, הרב מרטין סלומונסקי התקין שם לוח לזכר אירועי 1510. הלוח נמצא כעת על אבן זיכרון במולשטראסה.
חיבור מאת יוליוס באר מ-1865 התייחס לבית קברות יהודי מוקדם ממערב ליודנגאסה / לנדוורשטראסה בין גולנובשטראסה לליצמנשטראסה.
באר ביסס את הנחתו על ממצאי עצמות עדכניים וחלקים ישנים של מבנים.
בית קברות זה קיים כנראה מהמאה ה-16. עם זאת, אין ממצא ארכאולוגי ברור בנושא - כמו מצבות - ולא דיווחים מוקדמים או מקורות אחרים - כגון שמות שדות ישנים או מידע מ"ספרי עירייה", מעין קדסטר, מזמן זה.
גם "הקדש" שהזכיר באר אינו מתועד במקורות אחרים.
הגאורגנקירכה ובית האבות היהודי, כמו כמעט כל המבנים שמסביב, נפגעו קשות מפשיטות הפצצה ומלחימה בשנת 1945. ההריסות והבתים שניזוקו, נהרסו מאוחר יותר והוחלפו במבנים חדשים.
בית האבות בליצמנשטראסה שימש את הנאצים בשנים 1941/1942 לצד מחנה הכינוס בגרוסה המבורגר שטראסה כמחנה כינוס גדול מיד לפני הגירושים ברכבת לטרזיינשטט, ריגה, הפורט התשיעי ומחנות ההשמדה.
יוהאן אוגוסט סטרינדברג (בשוודית: Johan August Strindberg, , 22 בינואר 1849 – 14 במאי 1912) היה סופר, מחזאי וצייר שוודי.
הוא נחשב לאחד הסופרים השוודים המרכזיים ואחד מאבות התיאטרון המודרני.
עבודותיו משתייכות לשני זרמים עיקריים באומנות: נטורליזם ואקספרסיוניזם.
הוא נודע גם בשם העט הרווד אולף.
סטרינדברג, אשר נולד בסטוקהולם, למשפחה מרקע נוצרי.
בנם השלישי של קארל אוסקר סטרינדברג, סוכן הובלה ימית ממשפחה בורגנית, ואולריקה אלאונורה (נורה) נורלינג, אישה ממוצא פשוט אשר הייתה צעירה מבעלה בשתים-עשרה שנים.
בספרו האוטוביוגרפי, "בן המשרתת", מכנה סטרינדברג את אימו "אישה משרתת".
סבו מצד אביו של סטרינדברג, זכריאס, נולד ב-1758 לכומר נוצרי והיגר לסטוקהולם בבגרותו.
שם הוא התעשר מעיסוקו בסחר בתבלינים והפך לרב-סרן בצבא שוודיה.
דודתו של סטרינדברג, ליזט, התחתנה עם התעשיין והממציא האנגלי סמואל אוון.
דודו של סטרינדברג, יוהאן לודוויג סטרינדברג, היה איש עסקים מצליח ורבים טוענים כי עליו ביסס סטרינדברג את אחת הדמויות בספרו "החדר האדום".
דמות זו, דודו של גיבור הסיפור - ארוי פאלק, בולטת בעושרה ובשאיפותיה החברתיות הנרחבות.
סטרינדברג תיאר את ילדותו בספרו האוטוביוגרפי "בן המשרתת".
עם זאת, הסופר אולוף לאגרקרנץ, אשר כתב ספר ביוגרפי אודות סטרינדברג, טוען כי יש לנהוג ב"בן המשרתת" בביקורתיות.
לדבריו, רוב הפרטים שסטרינדברג הזכיר בספר הם בעלי אופי אוטוביוגרפי אך עם זאת "הוא השתמש ביכולתו לגרום לנו להאמין במה שהוא רוצה שנאמין".
לאגרקרנץ טוען כי כבר בגיל צעיר סטרינדברג מיאן לקבל כל תיאור אחר לאישיותו מלבד הדימוי שהוא קבע לעצמו.
מחזה אחד שלו מפורסם במיוחד "מחזה חלום".
את ילדותו (מגיל 7) בילה סטרינדברג בחלקה הצפוני (הכפרי) של סטוקהולם.
כיום, בפארק אשר ממוקם בקרבת ביתו דאז, מוצב פסל בדמותו.
הוא למד בבית-הספר היסודי "קהילת קלרה ויעקב" ומשם עבר ל"מוסד ההשכלה העממי של סטוקהולם", תיכון פרטי ומודרני אשר תלמידיו היו בניהם של בני-המעמד הגבוה והבינוני.
ב-25 במאי 1867 סטרינדברג סיים בהצלחה את בחינות הגמר של התיכון ובסתיו של אותה שנה הוא נרשם לאוניברסיטת אופסלה.
אף על פי שבחלק גדול בחייו של סטרינדברג היה נודע בדעותיו ואף ביצירה סאטירית נגד יהודים ונגד היהדות, בערוב ימיו טען שהוא לא אנטישמי.
היצירה "החדר האדום" (1879) הביאה לסטרינדברג את תהילתו.
המחזות המוקדמים שלו נכתבו בסגנון הנטורליסטי.
לרוב משווים את מחזותיו מתקופה זו למחזות של הנריק איבסן.
המחזה הנודע ביותר של סטרינדברג מתקופתו זו הוא "העלמה יוליה".
גם המחזה "היותר חזקה" הוצג לא פעם על במות שונות בארץ ובעולם.
סטרינדברג האמין כי הכתיבה הנטורליסטית האמיתית היא מאבק פסיכולוגי בין שני מוחות.
שני אנשים ששונאים אחד את השני ברגע נתון ונלחמים על מנת להוליך אחד את השני לאבדון.
מין עוינות מנטלית שסטרינדברג לחם על מנת ללכוד אותה.
יותר מזה, הוא התכוון כי מחזותיו יהיו לא משוחדים ואובייקטיביים, הייתה לו תשוקה להפוך את הספרות לסוג של מדע.
לאחר מכן עבר סטרינדברג תקופה של מהפך פנימי, הידועה כ"תקופת הגיהנום".
הוא נתן לה ביטוי בספרו "גיהנום", אשר נכתב בצרפתית.
בנוסף הוא החליף כמה מכתבים ביקורתיים עם ניטשה.
לאחר מכן סטרינדברג נפרד מהנטורליזם לטובת יצירות בסגנון הסימבוליזם.
יוהאן אנדריאס אייזנמֶנְגֶר היה מזרחן גרמני נוצרי, שביקר את היהדות ונחשב לאחד ממבשרי האנטישמיות ב.
אביו של אייזנמנגר עבד בשירותו של קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
אייזנמנגר קיבל חינוך טוב אף על פי שהתייתם מאביו בגיל שתים עשרה.
בעת לימודיו באוניברסיטת היידלברג התפרסם בשקידתו על לימודי עברית ושפות שמיות, ונשלח על ידי קרל לודוויג לאנגליה ולהולנד לשם השתלמות.
בין השנים 1680–1681 שהה באמסטרדם, ובשנת 1686 מונה למרצה לשפות שמיות באוניברסיטת היידלברג.
באמסטרדם החל אייזנמנגר לגבש את עמדותיו האנטי-יהודיות ואת רעיונותיו האנטישמיים.
הוא היה בקיא בתנ"ך, בתלמוד ובדברי חז"ל, ובא במגע עם חכמים יהודיים.
במיוחד השפיעו עליו פגישותיו עם רבי דוד לידא (רב העיר לידא ובהמשך הרב הראשי לקהילת האשכנזים באמסטרדם).
בפגישות אלה העביר לידא ביקורת חריפה על האמונה הנוצרית ודיבר בגנותה.
מה שהכריע את הכף הייתה התגיירותם הפומבית של שלושה נוצרים בעיר אמסטרדם.
אייזנמנגר ראה כפי הנראה ביהדות סכנה חמורה לנצרות, וחשש כי ירבו הנוצרים שיתפתו להמיר את דתם ליהדות, ועל כן חיפש בספרות היהודית דברים שימשכו את המאמינים הנוצרים מפניה.
אייזנמנגר נקט בתחבולה של התקרבות ליהודים ורכישת אמונם.
בשנת 1694 הדפיס את התנ"ך בפרנקפורט עם יוהנס לויזדן (Leusden), וזכה להסכמתו של הרב דוד גרינהוט, שבהקדמה להוצאה כתב בשבחו של אייזנמנגר וכינה אותו "חכם מופלג באומות".
הספר "היהדות - המגולה" (החשופה)
במשך 19 שנה התחפש אייזנמנגר לאדם המבקש את קרבת היהדות, ורוצה ללמוד את מקורותיה על מנת להתגייר.
במסווה זה הצליח לקבל ולאסוף מרבנים מאמרים מתוך התלמוד, המדברים בגנותה של הנצרות.
בשנת 1699 הסתבר ליהודי פרנקפורט כי אייזנמנגר עומד להדפיס ספר קטרוג על עם ישראל ועל תורתו בשם "היהדות שנחשפה" (גרמנית: Entdecktes Judenthum), או בשמו המלא: "היהדות שנחשפה, דין וחשבון יסודי ואמיתי על האופן המבעית שבו מכפישים היהודים העיקשים את השילוש הקדוש וממיטים עליו חרפה".
את הדפסת הספר מימן יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אשר גם שידרג את "מומחיותו" של אייזנמנגר בכך שדאג שימונה לפרופסור לשפות שמיות.
ספר זה, שהופיע בסופו של דבר בשנת 1711 בשני כרכים עבי כרס, הפך לספר היסוד של האנטישמיות המודרנית עד ימינו.
שמעון דובנוב מכנה את הספר "אנציקלופדיה של שנאת היהודים".
יהודי פרנקפורט פנו לשמשון ורטהיימר שביקש מדודו, יהודי החצר שמואל אופנהיימר, שישתדל אצל יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לעיכוב הדפסת הספר.
הקיסר עיכב את הדפסת הספר וכונן ועדה אשר תפקידה היה לבדוק את מהימנותו, ואת סיכוייו לגרום לפרעות ביהודים.
חברי הוועדה היו פרופסור פרוטסטנטי מגיסן, כומר ישועי ממיינץ ושישה רבנים מפרנקפורט.
יוהאן וילהלם ופרידריך הראשון, מלך בפרוסיה פעלו אצל הקיסר בעד הדפסת הספר, בעוד גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מהנובר ולותאר פרנץ פון שנבורן, ארכיבישוף מיינץ תמכו בבקשת היהודים למנוע את הדפסתו.
בשנת 1704 מת אייזנמנגר באופן פתאומי, והשדלנות להדפסת הספר נעצרה.
זמן קצר לאחר מכן חידשו יורשיו את המאמצים להדפסתו.
הם פנו לפרידריך הראשון שיפעיל את השפעתו על הקיסר כדי שיתיר את הדפסת הספר, ומשלא הועילו מאמציו בווינה, הרשה להם בשנת 1711 להדפיס מהדורה שנייה של הספר בברלין, אלא שבעמוד השער נרשמה כמקום הדפוס העיר קניגסברג, שכן עיר זאת הייתה מחוץ לגבול האימפריה הרומית הקדושה.
ספרו של אייזנמנגר מעורר אצל הקורא, שאין לו ידע ביהדות, רושם של עבודה מדעית רצינית ומכובדת.
אך אייזנמנגר לא פעל באמת בצורה מדעית.
על מנת לשוות לספרו מראה רציני, נקט אייזנמנגר במספר שיטות ובהן הוצאת דברים מהקשרם, תרגום מסורס של מקורות בכוונה תחילה, או מחוסר ידע, בחירת ציטוטים ממקורות שוליים, והפיכתם לחשובים ביותר לכאורה, וציטוט קטעים מתוך ספרים שנכתבו על ידי מומרים, כאילו נלקחו מתוך מקורות יהודיים.
דוגמה לשיטת הכתיבה עולה מהתייחסותו של אייזנמנגר לעלילות הדם.
הוא חוזר בספרו על סיפור עלילת הדם.
הוא עורך בספר רשימה מפורטת, בסדר כרונולוגי, של כל עלילות הדם.
לאחר מכן הוא מביא את כל הפסוקים בתורה האוסרים אכילת כל דם, ואף מצטט מתוך ספר של יהודי מומר בשם תומאס, שכתב כנגד עלילות הדם.
כאן לאחר שלכאורה הביא באופן אובייקטיבי את שתי הגישות מעיר אייזנמנגר את הערת המחץ שלו, כי אין הוא יכול לפסוק, אך היות שכל מקרי המוות אירעו דווקא בתקופת פסח אומר הדבר דרשני.
דוגמה נוספת להטעייה מכוונת בספר היא דבריו של המחבר בעניין המלים "שהם משתחוים להבל וריק ומתפללים אל אל לא יושיע" מתוך תפילת עלינו לשבח.
אלה גרמו, כבר במאה ה-14 לתגובות קשות מצד הנוצרים.
באותו זמן יהודי מומר טען כי במילים אלו מתכוונים היהודים לישו, והראיה לכך כי המילה "וריק" בגמטריה שווה למילה "ישו".
אייזנמנגר הגדיל לעשות ובספרו השמיץ את היהודים קשות בנושא תפילת עלינו לשבח, וזאת אף על פי שידע היטב כי צירוף המילים "הבל וריק" לקוח מתוך ספר ישעיהו, שחי זמן רב לפני תקופתו של ישו.
מלך פרוסיה פרידריך הראשון אמנם אסר את הפצת ספריו של אייזנמנגר, אך החליט כי על יהודים למחוק עד סוף כל הדורות את המילים הללו מתפילת עלינו.
גם נאסר על היהודים לירוק לאחר אמירת מילים אלה, כפי שהיה נהוג בקהילות רבות.
כן נצטוו חזני בתי הכנסת לומר את תפילת עלינו בקול, והקיסר שלח מפקחים לבתי הכנסת, ואיים על היהודים בעונש אם יפירו את פקודתו.
בעקבות הצנזורה הנוצרית בגרמניה, מילים אלה חסרות ברוב הסידורים האשכנזים החל מאותה תקופה עד ימינו.
אייזנמנגר טען בספרו כי היהדות, שהתלמוד הוא מקור ההתנהגותם הנורמטיבית של מאמיניה, היא בליל של אמונות הבל וחוקי רשע, כי היא מסלפת את האמת, מתירה הונאה, גזל, רצח ופשעים נוספים לגבי כל מי שאינו יהודי.
לטענתו, היהודים רמאים, גנבים, רוצחים ושקרנים, אין להם שום נאמנות למלכות, וכל זאת הם עושים במצוות דתם.
מטרתו הייתה לסייע ליהודים להכיר בטעותם ולהודות בנכונות הנצרות, והוא קיווה שהיהודים יתנצרו לאחר שיראו את האמת שבכתביו.
לכן, הדרכים לטיפול ביהודים שהציע היו מתונות יחסית לדעותיו על היהודים.
לשיטתו, היהודים רשאים להישאר בקרב הנוצרים אך במעמד נחות.
לשאלה האם אייזנמנגר עצמו האמין בטענותיו כלפי היהודים, אין התשובה ברורה, אך העובדה שניהל משא ומתן עם נציגים יהודים, והיה מוכן לגנוז את ספרו תמורת פיצוי כספי הולם, מעוררת ספק בכך.
יוהאן אלרט בודה (גרמנית: Johann Elert Bode; 19 בינואר 1747 – 23 בנובמבר 1826) היה אסטרונום גרמני שמוכר על כך שניסח מחדש ופרסם את חוק טיטיוס-בודה וכן על עבודתו לקביעת מסלולו של אורנוס, שאת שמו הוא הציע.
כמו כן, נזקף לזכותו גם גילוי הגלקסיה M81, שנקראת על שמו.
כנער הוא סבל ממחלת עיניים שפגעה במיוחד בעינו הימנית, וגם בשאר חייו הוא המשיך לסבול מבעיות עיניים.
בודה היה מנהלו של מצפה הכוכבים של ברלין, שם הוא פרסם ב-1801 את ה'אוראנוגרפיה' – אטלס שמיים שמטרותיו היו הן נתונים מדויקים אודות מיקומי כוכבים ועצמים שמימיים אחרים והן פרשנות אומנותית של הדמויות השונות של קבוצות הכוכבים.
החיבור היווה את שיא תקופת ההצגה האומנותית של קבוצות הכוכבים, כאשר אטלסים מאוחרים יותר הציגו איורים פחות ופחות מפורטים, עד שאיורים הפסיקו להיכלל בטבלאות ומפות שמיים.
כמו כן, בודה פרסם אלמנך כוכבים שנתי, שיועד לאסטרונומים חובבים (Vorstellung der Gestirne) וכן ספר מבוא לקבוצות הכוכבים והאגדות מאחוריהן, שהיה בעל פופולריות, מכיוון שהודפס מחדש יותר מ-10 פעמים.
Anleitung zur Kentniss des Gestirnten Himmels – העבודה הכי מפורסמת של בודה, בה הוא הכריז לראשונה על חוק בודה.
יוהאן באייר (גרמנית: Johann Bayer; 1572 – 7 במאי 1625) היה אסטרונום ועורך דין גרמני.
יוהאן באייר נולד בריין, בוואריה.
בשנת 1592 החל את לימודי הפילוסופיה באינגולשטאדט.
מאוחר יותר עבר לאאוגסבורג כדי להתחיל את עבודתו כעורך דין, עד שבסוף הפך להיות היועץ המשפטי של העיר, תפקיד שהחזיק בו עד מותו.
התעניינותו באסטרונומיה החלה בזמן שהותו באאוגסבורג.
הוא מפורסם בעיקר בזכות אטלס הכוכבים שלו, "אורנומטריה", אשר פורסם ב-1603, והיה האטלס הראשון לכסות את כל השמיים.
מלבד זאת, באייר הכניס לשימוש מערכת חדשה של שמות כוכבים, אשר הפכה להיות מוכרת כ"ציון באייר", וכן הגדיר חלק מקבוצות הכוכבים המודרניות.
מכתש באייר על הירח קרוי על שמו.
יוהאן אדם ריינקן היה נגן עוגב ומלחין צפון-גרמני, שנודע באריכות ימיו, בהיקף סגנונו ובהשפעתו על נגני עוגב צעירים כמו יוהאן סבסטיאן באך.
ריינקן, יליד דפנטר, יצא בשנת 1654 ללמוד אצל היינריך שיידמן בכנסיית סנטה קתרינה (Katharinenkirche) בהמבורג.
אחרי שלוש שנות לימודים ועוד שנת עבודה בדפנטר התמנה לעוזרו של שיידמן ואחרי מותו בשנת 1663, תפס את מקומו ובמשרתו זו נשאר כל חייו.
בשנת 1705 ניסו כמה מזקני העדה למנות את יוהאן מאתזון כמחליף לריינקן, אך הוא לא אפשר את הדבר.
שלא כרבים מנגני העוגב בזמנו, ריינקן מת כאדם עשיר.
ריינקן הכיר היטב את בוקסטהודה - שניהם היו חברים ללימודים אצל שיידמן - וראיה לכך תמונת שמן של הצייר ההולנדי יוהנס פורהאוט משנת 1674, שבה הם נראים יחדיו בסצנה מוזיקלית ביתית.
הסברה היא, שלריינקן הייתה השפעה ניכרת על באך הצעיר.
ריינקן הלך לעולמו בשמת 1722 בהמבורג.
בשנת 2006 התגלתה החתימה המוקדמת ביותר של באך בויימאר, על גבי העתק של "על נהרות בבל" מאת ריינקן, שבאך הכין בשנת 1700 למורו באותם ימים בלינבורג, גאורג בהם.
ארבע טוקטות (סול מז'ור, סול מינור, לה מז'ור, סול מז'ור (מאת פרסקובלדי?)
פוגה בסול מינור (אותנטיות מוטלת בספק)
שלושה קבצים של וריאציות לצ'מבלו
שש סונאטות עם סוויטות לכלי מיתר ובסו קונטינואו "הורטוס מוזיקוס" (המבורג 1688)
ברייטקופף והרטל: מכלול יצירות לעוגב בעריכת פטר דירקסן, 2005
ברייטקופף והרטל: יצירות מקלדת בעריכת קלאוס בקמן, 1980
יוהאן אולריך שטייגלדר היה מלחין ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק.
שטייגלדר היה המפורסם ביותר בבני משפחתו, שכללה גם את אדם שטייגלדר (1561 - 1633), אביו, ואת אוץ שטייגלדר (שמת ב-1581), סבו.
מורו הראשון למוזיקה היה אביו אדם.
בשנת 1613 התמנה לנגן עוגב בכנסיית שטפאן בלינדאו שעל ימת קונסטנץ; בשנת 1617 עזב את לינדאו ועבר לשטוטגרט, שם התמנה בה בשנה לנגן העוגב בכנסיית המנזר.
בשנת 1627 התמנה שטייגלדר לנגן העוגב הדוכסי בחצר וירטמברג.
בתקופת שהותו בשטוטגרט אפשר שלימד, בין השאר, את יוהאן יאקוב פרוברגר.
שטייגלדר מת ממחלת הדבר ב-1635 בעיצומה של מלחמת שלושים השנים.
יצירותיו החשובות ביותר של שטייגלדר הן שני קבצים של יצירות עוגב שיצאו לאור.
בקובץ הראשון, "ריצ'רקאר טבולטורה" משנת 1624 (יצא בשטוטגרט) היו כמה חידושים חשובים.
היה זה קובץ המוזיקה הגרמנית הראשון שבהדפסתו נעשה שימוש בלוחות נחושת חרוטים (בעמוד השער מצוין, שהמלחין עשה את החריטה בעצמו).
כמו כן היה זה, יחד "טבולטורה נובה" של שיידט, אחד הקבצים הגרמניים הראשונים בדפוס, שאימצו כתב תווים על חמשה במקום תיווי האותיות.
לבסוף, שטייגלדר היה בין הראשונים לעבור מסימונים מודאליים כמו "פרימי טוני", "סקונדי טוני" וכן הלאה לסולמות במוזיקה לכלי מקלדת.
"ריצ'רקר טבולטורה" כולל 12 ריצ'רקארי, הבוחנים קשת רחבה של טכניקות ומודלים, החל ביצירות פשוטות בנושא יחיד (מונותמאטיות) ועד יצירות בעלות שני נושאים, חלקים אחדים, וכו'; בכמה מהם ניכרת השפעתו של סוולינק במבנה ו/או בשימוש בצמצום והרחבה (דימינוציה ואוגמנטציה).
אחד הריצ'קארי מכיל אינטרלוד ארוך, הבנוי על חיקוי של קריאת הקוקייה, בדומה לקפריצ'י "סופרה קוקו" של פרסקובלדי ויוהאן קספר קרל.
"טבלטורבוך" ("ספר הטבלטורה") של שטייגלדר (שטרסבורג 1627) מכיל 40 וריאציות על הכוראל Vater unser im Himmelreich.
הקובץ הזה נועד לנגן עוגב כנסייתי, ושטייגלדר קובע בפירוש שהמבצע רשאי לבחור כמה וריאציות לנגן, אילו מהן ובאיזה סדר.
וריאציות מסוימות דורשות תמיכה של כלי נגינה או זמר לחיזוק מלודיית הכוראל.
שטייגלדר עושה שימוש במגוון עצום של טכניקות, מיצירה פשוטה בשני קולות ועד לקונטרפונקט כפול, פנטזיות מרובות-פרקים וטוקטות, קאנונים שונים, הוקט ועוד רבים.
השפעתו של שטייגלדר על התפתחות המוזיקה לכלי מקלדת באירופה הייתה מועטה יחסית, אולי בשל מותו המוקדם.
עם זאת, קשרים תמאטיים עם יצירתו נמצאו במוזיקה של יוהאן יאקוב פרוברגר.
יוהאן ארסמוס קינדרמן היה מלחין ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק.
קינדרמן היה המלחין החשוב ביותר של אסכולת נירנברג במחצית הראשונה של המאה ה-17.
קינדרמן נולד בנירנברג ולמד מוזיקה מגיל צעיר; כבר בגיל 15 השתתף כנגן וזמר מקצועי בקונצרטים של ימי א' אחר הצהריים
בפראואנקירכה (Frauenkirche) (הוא שר בקול בס וניגן בכינור).
מורו הראשי היה יוהאן שטאדן.
בשנים 1634-35 התירו שלטונות העיר לקינדרמן לנסוע לאיטליה לצורך לימודי מוזיקה חדשה ואף מימנו את הוצאותיו.
אין כל ידיעות על תקופת שהותו באיטליה; ייתכן שביקר בוונציה כמו כמה ממלחיני נירנברג האחרים (הנס ליאו האסלר, יוהאן פיליפ קריגר).
בינואר 1636 הורתה מועצת העיר לקינדרמן לחזור ולקבל עליו את משרת המשנה לנגן העוגב בכנסייה.
בשנת 1640 כיהן כנגן עוגב בשוואביש-האל, אבל התפטר באותה שנה כדי להיות לנגן עוגב בכנסייה אחרת, Egidienkirche, העמדה המוזיקלית השלישית בחשיבותה בנירנברג, אחרי כנסיות סנט זיבאלד וסנט לורנץ.
קינדרמן נשאר בנירנברג לשארית חייו, היה לאחד המוזיקאים המפורסמים ביותר בעיר ולמורה הראשון במעלה שלה.
בין תלמידיו נמנו יוהאן אגריקולה, אוגוסטין פפלגר וכן היינריך שוומר וגיאורג קספאר וקר, שניהם חונכיו של הדור האחרון באסכולת נירנברג.
בין תלמידיהם היו האחים קריגר ויוהאן פכלבל.
ידו של קינדרמן הייתה גם בהפצת מוזיקה חדשה בנירנברג ובדרום גרמניה - הוא הוציא לאור לא רק קבצים אחדים של יצירותיו הוא, אלא גם יצירות משל ג'אקומו קריסימי, ג'ירולאמו פרסקובלדי וטארקוויניו מרולה.
כמאתיים שירים, לטקסטים שונים, שרדו: מוזיקה הומופונית לטקסטים פיוטיים קצרים, שירים לקול אחד או שניים וקונטינואו עם ריטורנלו אינסטורמנטאלי, וכו'.
לכמה יצירות בכתב יד נודעת חשיבות כמבשרות קנטטות כנסייתיות מאוחרות יותר והן שייכות לראשית המוזיקה הווקאלית רחבת הממדים של נירנברג, שהכילה פרקי סולו ומקהלה מנוגדים.
מן המוזיקה לכלי מקלדת, "הרמוניה אורגניקה" (1645) הוא הקובץ החשוב ביותר, לא רק מן הבחינה המוזיקלית אלא גם בתולדות הדפסת המוזיקה, שכן זה אולי התחריט הראשון של מוזיקה גרמנית.
הקובץ מכיל 25 קטעים קונטרפונקטיים.
ארבעה-עשר הראשונים הם פרלודים, באורך 15-20 תיבות, ללא אלמנטי של חיקוי, וכל אחד מתחיל בכל הקולות יחדיו.
ששת הראשונים מכסים את כל המודוסים הכנסייתיים (פרלוד אחד למודוס אותנטי ופלגלי גם יחד); ששת הפרלודים הבאים חוזרים על הסדרה הזאת בטרנספוזיציה של קווינטה למטה.
יתר הקטעים בקובץ נושאים את הכותרת פוגה: אחדים הם פוגות אמיתיות, אחרים מבוססים על מלודיות כוראליות ומנצלות אותן בדרכים שונות, לפעמים כשפסוק אחד מהווה מענה לאחר, במקרים אחרים פסוק אחד עשוי לשמש כאינטרלוד, וכן הלאה.
פוגה אחת בשלושה קולות ראויה לציון, והיא כתובה על מלודיות כוראליות ומהווה דוגמה מוקדמת לפוגה כוראלית (כלומר, פוגה על הפסוק הראשון של מלודיית הכוראל), דגם שבשנים הבאות ייעשה בו שימוש נרחב מצד מלחיני גרמניה המרכזית שהחשובים בהם היו יוהאן פכלבל ויוהאן סבסטיאן באך.
היצירה האחרונה בקובץ "הרמוניה אורגניקה" היא מגניפיקט, המתחיל ומסתיים בפרק חופשי, בסגנון אלתורי מלא.
פסוקי טקסט שונים מקבלים יחס שונה: אחדים כקנטוס פירמוס באחד הקולות, אחד כפוגה, אחד כהד וכן הלאה.
המוזיקה לכלי מקלדת של קינדרמן כוללת גם מספר מחולות לצ'מבלו.
המוזיקה הקאמרית החשובה ביותר של קינדרמן היא אולי בקובץ קנצונות, סונאטות (1653), הכולל אחת מן הדוגמאות המוקדמות, אם לא המוקדמת ביותר, לשימוש בסקורדטורה בגרמניה.
אפשר לראות ביצירות שבקובץ דוגמאות מוקדמות ליצירתו של ביבר; כולן בנויות מכמה פרקים מנוגדים, כמו יצירות דומות של פרסקובלדי.
הרבה משאר המוזיקה הקאמרית שלו, לכלי נשיפה מעץ וכלי מיתר, בנוי על פי יצירותיו של יוהאן שטאדן.
יש גם ראיות לקובצי מוזיקה קאמרית שהלכו לאיבוד.
יוהאן אוגוסט נאהל האב (גרמנית: Johann August Nahl der Ältere; 22 באוגוסט 1710, ברלין – 22 באוקטובר 1781, קאסל) היה פסל ואמן סטוקו גרמני.
אביו, יוהאן סמואל (1664–1727), היה פסל החצר של פרידריך הראשון החל מ-1704. אמו, אווה מריה, הייתה צורפת בברלין.
את תחילת חינוכו הוא קיבל את אצל אביו.
לאחר מותו של האב, כאשר יוהאן אוגוסט היה בן 18, הוא ערך מסע דרך זיגמרינגן וברן לשטרסבורג, שם עבר עבור רובר לה לורן.
לאחר שסיים את לימודיו בפריז הוא נסע לטיול באיטליה, ובמהלכו ביקר ברומא, פירנצה, ג'נובה, בולוניה, ונציה ונאפולי.
ולאחר מכן עבר לרומא ובחזרה לשטרסבורג.
נאהל חזר לשטרסבורג, וב-1736 נשא לאישה את אנה מריה, בתו של חרש אבן, וקיבל את אזרחות העיר.
בתקופה הראשונה שלאחר חזרתו הוא עבד עבור המושל המלכותי פרנסואה קלינגלין, ולאחר מכן תחת רובר לה לורן בארמון רוהאן.
בין 1740 ל-1746 עבד נאהל עבור הקיסר הגרמני פרידריך הגדול, ובנה עבורו מספר ארמונות חדשים.
בקיץ 1746 הוא אף החליף את האדריכל גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף, שהיה האדריכל המלכותי של פרידריך, אך תוך זמן קצר עזב את התפקיד בגלל עומס בעבודה ובגלל מחלוקות שונות.
הוא היגר לשווייץ ורכש אחוזה ליד ברן.
בתשע השנים שהתגורר בשווייץ הוא זכה להזדמנויות תעסוקתיות רבות.
שני בניו, שקנו לעצמם שם כפסל וכצייר, נולדו בעת שהתגורר שם.
ב-1755 הוא זומן לחצרו של וילהלם השמיני מהסה-קאסל, ועבד שם על עיצוב הטירה והפארק.
ב-1767 הוא התמנה לפרופסור לפיסול בקולגיום קארולינום (Collegium Carolinum), ועשר שנים לאחר מכן לאותו תפקיד באקדמיית קאסל לאמנויות שזה עתה הוקמה.
נאהל הוא זה שיצר את פסל הפליז לכבודה של מריה מגדלנה לנגהאנס, שהייתה רעיית כומר שמתה בעת לידתה.
הפסל נמצא בכנסייה של הרשות המקומית הינדלבנק בקנטון ברן.
הפסל היה פופולרי מאוד במאה ה-18.
יוהאן ארנסט גאליארד היה מלחין ואבובן גרמני.
גאליארד נולד בצלה שליד הנובר, בנו של יצרן פאות צרפתי.
הוא למד נגינה בחליל ואבוב אצל פייר מארשל, שהיה נגן בתזמורת החצר של צלה, אליה הצטרף גאליארד עצמו בשנת 1698. את הכשרתו כמלחין החל בגיל 15, אצל פארינלי, המנהל המוזיקלי בחצר הנובר, והאב אגוסטינו סטפאני.
לאחר שתזמורת צלה התפרקה בשנת 1706, יצא גאליארד ללונדון כנגן בהרכב הקאמרי של גיאורג, נסיך דנמרק, בעלה של המלכה אן.
נוסף לכישורי ההלחנה שלו, היה גאליארד גם אבובן ונגן חלילית מחונן ונראה ששלט גם בכלי מקלדת, כי אחרי מות נגן העוגב של בית סומרסט בשנת 1710, התמנה לקאפלמייסטר שם.
גאליארד קידם את הקריירה המוזיקלית שלו כאשר ביצע אחת מיצירותיו המקוריות.
הסונאטה שלו לאבוב ושני בסונים בוצעה לראשונה באחד הקונצרטים של פארינלי.
קרבתו ונוכחותו התדירה בארמון המלכותי עשוהו לדמות מוכרת בחברה הגבוהה האנגלית.
לכבוד ניצחונות במלחמה, חיבר גאליארד טה דאום, יובילאטה ועוד שלושה מזמורי הודיה, כנראה לקאפלה של בית סומרסט.
השתתפותו בהקמתה של האקדמיה למוזיקה עתיקה בישרה גדולות וטובות לגאליארד.
אף על פי כן, במאבק על מעמד ניהול חובק-מלכות, הפסיד גאליארד את המשרה לאישים רמי מעלה כמו הנדל ובונונצ'יני.
הוא כתב את המוזיקה ל"קליפסו וטלמכוס" (מתוך אוסף הפרטיטורות הדיגיטלי של ספריית סיבלי למוזיקה) לבקשת חברו, המשורר ג'ון יוז.
על אף שבחי עמיתיו, ההצגה הייתה כישלון.
כתוצאה מכך, שב גאליארד להתמקד בנגינת אבוב.
הוא הצטרף לאופרה האיטלקית של הנדל ב-1713 כאבובן סולן והנדל חיבר לו קטעי אובליגאטו ב"תזיאוס" שלו.
גאליארד חיבר עוד כמה קנטטות לטקסטים מאת יוז וויליאם קונגריב.
הוא פרסם אופרה, מוזיקה ל"מזמור בוקר של אדם וחוה" מתוך גן העדן האבוד של ג'ון מילטון ומספר רב של מחזות פנטומימה, שאותם הוציא מתחת ידיו לפי חוזה עם ג'ון ריץ', המנהל רב-התושייה של תיאטרון לינקולן'ס-אין-פילדס, בשנים 1723-1730, שיתוף פעולה עם המחזאי לואיס תאובלד.
משנת 1732 הוצגו מחזות הפנטומימה האלה בהצלחה רבה גם בקובנט גארדן, והצלחתם נמשכה עד לפרישתו של ריץ' בשנת 1761. מחזות אלה כללו בדרך כלל שירת אלים ואלות בלוויית מימיקה של בני תמותה.
לא היו בהם קטעי דיבור.
יצירותיו הכליות של גאליארד שיצאו לאור הן:
שש סונאטות לחליל ובסו קונטינואו
שש סונאטות לבסון וצ'לו עם בסו קונטינואו לצ'מבלו (מתוך אוסף הפרטיטורות הדיגיטלי של ספריית סיבלי למוזיקה)
יוהאן בלייק הוא אצן מג'מייקה.
הוא אלוף העולם (טגו 2011) בריצת 100 מטר ובמרוץ שליחים 4x100 מטר ושיאן העולם הנוכחי בריצת שליחים 4x100 מטר.
הוא סגן האלוף האולימפי בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר (לונדון 2012).
בלייק היה לאצן הצעיר ביותר שזכה בריצה ל-100 מטר באליפויות העולם באתלטיקה.
בעל התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה בריצת 200 מטר (7 מאיות השנייה משיא העולם של יוסיין בולט), והתוצאה השלישית בטיבה בהיסטוריה בריצת 100 מטר (9.69 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2006 זכה בלייק בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד.
מדליות זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.05 שניות ובמדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.42 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בבידגושץ', פולין ביולי 2008 זכה בלייק במדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.25 שניות.
נוסף לכך הוא סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.51 שניות.
לפני אליפות העולם שנערכה בשנת 2009 נתפס בלייק בשימוש בסמים וקיבל עונש הרחקה מתחרויות ל-3 חודשים.
למרות שהסם לא היה ברשימת החומרים האסורים של הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט, הסוכנות הג'מייקנית החליטה להשעותו, על מנת להרתיע אותו וכן מפני שמבנה הסם הזכיר סם אחר, הנמצא ברשימת החומרים האסורים.
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באוגוסט 2011 זכה בלייק בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.92 שניות, לפני וולטר דיקס מארצות הברית (10.08 שניות) וקים קולינס מסנט קיטס ונוויס (10.09 שניות).
המועמד לניצחון שיאן ואלוף העולם יוסיין בולט מג'מייקה פסל בזינוק.
למעשה בלייק היה האצן היחידי שרץ באליפות זו מתחת ל-10 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 9.95 שניות.
בכך היה לאצן הצעיר ביותר שזכה בריצה זו באליפויות העולם באתלטיקה ובריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם נסטה קרטר, מייקל פרייטר ובולט בשיא עולם חדש של 37.04 שניות לפני צרפת (38.20 שניות) וסנט קיטס ונוויס (38.49 שניות).
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ במסגרת ליגת היהלום, זכה בלייק במקום הראשון לאחר שניצח בריצת 100 מטר בשיא אישי של 9.82 שניות, את בן ארצו אסאפה פאוול (9.95 שניות) ודיקס (10.04 שניות).
בתחרות ליגת היהלום שנערכה בבריסל, בלגיה ב-16 בספטמבר 2011 קבע בלייק בריצת 200 מטר את התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה, 19.26 שניות, לפני דיקס שקבע אף הוא שיא אישי חדש של 19.53 שניות וניקל אשמיד בן ארצו שגם הוא שיפר את שיאו האישי (19.91 שניות).
במבחנים הג'מייקנים לאולימפיאדת לונדון (2012) שנערכו בקינגסטון ביוני 2012 ניצח בלייק בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר.
בריצת 100 מטר בתוצאת השנה בעולם ובשיא אישי חדש של 9.75 שניות, לפני יוסיין בולט (9.86 שניות), ובריצת 200 מטר בתוצאה של 19.80 שניות שוב לפני בולט (19.83 שניות).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה בלייק ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם נסטה קרטר מייקל פרטר ובולט בשיא עולם חדש של 36.84 שניות, לפני ארצות הברית שהשוותה את שיא העולם הקודם של ג'מייקה, 37.04 שניות וטרינידד וטובגו (38.12 שניות).
מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.75 שניות, אחרי בולט שקבע שיא אולימפי חדש של 9.63 שניות ולפני ג'סטין גטלין מארצות הברית שקבע שיא אישי חדש של 9.79 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 19.44 שניות, אחרי בולט (19.32 שניות) ולפני בן ארצו וורן וייר (19.84 שניות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות ליגת היהלום שנערכה בלוזאן, שווייץ ב-23 באוגוסט הוא קבע בריצת 100 מטר את התוצאה השלישית בטיבה בהיסטוריה, 9.69 שניות, לפני טייסון גיי מארצות הברית (9.83 שניות) ונסטה קרטר (9.95 שניות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה בלייק במדליית זהב, בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.27 שניות, לפני יפן (37.60 שניות) וקנדה (37.64 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.93 שניות ובמקום 17 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.37 שניות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט 2017 סיים בלייק במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.99 שניות ובמקום 11 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.52 שניות ולא עלה לריצת הגמר.
נוסף לכך, הוא השתתף בריצת הגמר בריצת שליחים 4x100 מטר, אך נבחרתו לא סיימה את המרוץ, לאחר שיוסיין בולט האצן האחרון בקבוצה הפסיק את ריצתו בגלל מתיחת שריר.
יוהאן בוהין (נקרא גם: ז'אן בוהין) (Johann Bauhin) 12 בדצמבר 1514 - 26 באוקטובר 1613) הוא בוטנאי שווייצרי.
יוהאן נולד בבזל לרופא ז'אן בוהין.
אביו נולד בצרפת אך עבר לשווייץ לאחר שהמיר את אמונתו מהזרם הקתולי לזרם הפרוטסטנטי בנצרות.
גם יוהאן עצמו חילק את חייו בין מדינות שונות באירופה.
אחיו של יוהאן הוא הרופא והבוטנאי גספר בוהין.
יוהאן למד בוטניקה באוניברסיטת טובינגן שבדרום גרמניה, בהדרכתו של לאונהארט פוקס.
לאחר מכן עזב יחד עם קונרד גסנר לבזל, שם החל יוהאן את לימודי הרפואה שלו, ולאחר מכן קיבל תואר פרופסור לרטוריקה בשנת 1566. ארבע שנים לאחר מכן, הוזמן להיות רופאו האישי שלהדוכס נסיכות וירטמברג - פרדריק הראשון.
הדוכס התגורר אז במונטבליה (כיום צרפת), שם נשאר יוהאן עד מותו.
יוהאן התמקד בעבודתו בבוטניקה, וחיבורו המרכזי 'Historia plantarum universalis' (תולדות צמחי העולם), שאסף את כל הידוע עד אז על בוטניקה, לא הושלם עד מותו.
חרף כך, פורסם החיבור ביוורדון שבשווייץ בשנת 1650. ספר זה נחשב לפלורה הבינלאומית הראשונה, וכולל תיאורים של 5,226 צמחים.
בידיעותיו הרבות, הזין יוהאן גנים בוטניים אחדים, וגם הרבה לאסוף צמחים במהלך מסעותיו.
הבוטנאי השוודי קארלוס לינאוס העניק את השם לסוג בוהיניה, לכבודם של האחים בוהין.
יוהאן אמברוסיוס באך היה מוזיקאי גרמני אשר נודע בעיקר בזכות בנו, יוהאן סבסטיאן באך.
נולד בארפורט, גרמניה, כאחיו התאום של יוהאן כריסטוף באך.
הוא נשא לאישה את מריה אליזבת לאמרהירט ב-1 באפריל 1668, ממנה נולדו לו שמונה ילדים, שארבעה מהם היו למוזיקאים, וביניהם יוהאן סבסטיאן באך המפורסם.
ב-1671 הוא עבר עם משפחתו לאייזנך שבתורינגיה שבה הוא הועסק כחצוצרן בית משפט ומנהל של מוזיקאי העיר.
מריה, אשתו הראשונה של אמברוסיוס, מתה ב-3 במאי 1694. בחודש נובמבר של אותה שנה, נשא לאישה את ברברה מרגריטה לבית קאול.
הוא מת באייזנאך פחות משלושה חודשים לאחר מכן.
יוהאן אליאס באך היה מלחין גרמני ממשפחת באך.
למד תאולוגיה באוניברסיטה של ינה.
מ-1737 עד 1742 התכתב עם בן דודו יוהאן סבסטיאן באך ששהה בלייפציג.
מכתביו מתקופה זו הם מקורות חשובים לחייו של י.ס.
מאז 1743 היה זמר-כנסייה בשוויינפורט.
שני פרקים של קנטטות שכתב לכנסייה זכו בשבחים רבים, אך הם אבדו.
ראו משפחת באך, מספר 901 בטבלת בני משפחת באך.
יוהאן גוסטפסון באנר (בשוודית: Johan Gustafsson Banér; 23 ביוני 1596 – 10 במאי 1641) היה גנרל שוודי.
יוהאן באנר נולד בטירה באופלנד.
כשהיה בן ארבע אביו ודודו הוצאו להורג ב בשנת 1600 כשהואשמו בבגידה חמורה.
השניים הוצאו להורג על ידי קרל התשיעי, מלך שוודיה, בגלל תמיכתם בזיגמונט השלישי, מלך פולין ושוודיה.
למרות שהיה זה אביו של המלך גוסטב השני אדולף שהוציא להורג את אביו של באנר, שני הגברים פיתחו ידידות חזקה מגיל צעיר.
באנר הצטרף ל בשנת 1615 כאשר השתתף במצור השוודי על פסקוב במהלך .
הוא שירת בהצטיינות במלחמות עם רוסיה ופולין, והגיע לדרגת קולונל בגיל 25.
ב-1630 הגיע גוסטב השני אדולף לגרמניה, ובאנר, שהיה אחד האנשים הכפופים למלך, שירת במערכה של צפון גרמניה, ובקרב ברייטנפלד הוביל את האגף הימני של הפרשים השוודיים.
הוא נכח בכיבושי אאוגסבורג ומינכן.
בהסתערות הכושלת על מחנהו של אלברכט פון ולנשטיין נפצע באנר, וזמן קצר לאחר מכן, כאשר גוסטב השני אדולף צעד לעבר , באנר נותר בפיקוד במערב, שם התנגד לגנרל יוהאן פון אלדרינגן.
שנתיים לאחר מכן, בתור פילדמרשל, באנר, יחד עם 16,000 איש, נכנס לבוהמיה ובשיתוף עם הצבא הסקסוני צעד לפראג.
אבל התבוסה המוחלטת של ברנהרד מסקסוניה-ויימאר בקרב נורדלינגן עצרה את התקדמותו לשם.
אחר כך הציב שלום פראג את הצבא השוודי במצב מעורער מאוד, אך הניצחונות בהם זכו הכוחות המאוחדים של באנר ו ב, החזירו את השפעתה של שוודיה על מרכז גרמניה.
עם זאת, שלושת הצבאות המשותפים היו נחותים במידה ניכרת מאלו שהביסו, ובשנת 1637 לא הצליח באנר להתקדם נגד האויב.
כשהציל בקושי רב את חיל המצב הנצור של טורגאו, נסוג מעבר לאודר אל פומרניה השוודית.
עם זאת, ב-1639 באנר כבש שוב את צפון גרמניה, הביס את הסקסונים בקמניץ ופלש לבוהמיה.
יוהאן בוקסטורף האב היה הבראיסט קלוויניסט מפורסם, בן למשפחת מזרחנים בבזל.
בוקסטורף נולד בקמן שבנורדריין-וסטפאליה, פעל ונפטר בבזל, שהייתה אז קנטון בקונפדרציה השווייצרית שנפרדה מהאימפריה הרומית הקדושה.
שימש כפרופסור באוניברסיטת בזל במשך 39 שנים, והתפרסם בעיקר בשל ספרו "De Synagoga Judaica" המתעד בקפדנות את המנהגים וחיי החברה של יהודי אשכנז בראשית העת החדשה.
נפטר ב-13 בספטמבר 1629 ממחלה לא ידועה יש רופאים הטוענים שמסוג כלשהו של מחלת הסרטן, שאז הייתה "עונש מוות", בשל הידע המאוד קטן שידעו אז עליה.
נפטר והשאיר אחריו אישה בן וחברים.
בנו היה יוהאן בוקסטורף הצעיר.
יוהאן בוקסטורף הבן (לעיתים: הצעיר; בגרמנית: Johann Buxtorf der Jüngere; 13 באוגוסט 1599 - 16 באוגוסט 1664) היה הבראיסט קלוויניסט, בן למשפחת מזרחנים בבזל.
בנו של ההבראיסט הנודע, יוהאן בוקסטורף.
בוקסטורף חי כל חייו בבזל, נולד ונפטר בה.
כבר לפני גיל 13 התקבל ללימודים סדירים באוניברסיטת בזל ובדצמבר 1615 סיים את לימודיו לתואר שני ונסע להשתלם באוניברסיטת היידלברג.
בהיידלברג למד מפי דוד פרוז , יוהאן היינריך אלטינג ואחרים.
הוא ירש את כסאו של אביו בקתדרה ללימודים עבריים באוניברסיטת בזל.
כאביו, קיים קשרים עם מלומדים יהודים רבים, בהם: יעקב אבנדנה מלונדון ואחיו יצחק אבנדנה, מנשה בן ישראל מאמסטרדם, מנחם ציון פורטו כהן ויוסף שלמה דלמדיגו מקנדיאה.
יוהאן ארנסט הרביעי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד היה דוכס סקסוניה-זאלפלד בין השנים 1675–1729, ומשנת 1699 היה גם דוכס סקסוניה-קובורג.
יוהאן ארנסט נולד ב-22 באוגוסט 1658 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, ולאליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואליזבת מבראונשווייג-וולפנביטל.
לאחר מות אביו בשנת 1675, שלטו ארנסט ואחיו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת האחים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
בשנת 1699 מת אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו ליוהאן ארנסט, והנחלה נקראה מעתה דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
יוהאן ארנסט מת ב-17 בפברואר 1729, ובמקומו עלה לשלטון בנו כריסטיאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
ב-18 בפברואר 1680 התחתן יוהאן ארנסט עם סופיה הדוויג מסקסוניה-מרזבורג, בתם של כריסטיאן הראשון, דוכס סקסוניה-מרזבורג וכריסטינה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
ממנה נולדו לו 5 ילדים:
כריסטיאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד (1683–1745)
שרלוטה וילהלמינה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (1685–1767), התחתנה עם פיליפ ריינהרד, רוזן הנאו-מינצברג
ב-2 בדצמבר 1690 התחתן יוהאן ארנסט עם שרלוטה יוהאנה, רוזנת ולדק-וילדונגן, בתו של יוזיאס השני, רוזן ולדק-וילדונגן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
סופיה וילהלמינה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (1693–1727), התחתנה עם פרידריך אדולף, נסיך שוורצבורג-רודולשטט
פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד (1697–1764)
יוהאן ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר , היה דוכס סקסוניה-ויימאר בין השנים 1605–1620.
יוהאן ארנסט נולד ב-21 בפברואר 1594 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, ליוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ולדורותיאה מריה מאנהלט, בתו של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט.
בשנת 1605 מת אביו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, ויוהאן ארנסט עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1608 החל יוהאן ארנסט ללמוד באוניברסיטת ינה, ובשנת 1613 יצא לטיול עם אחיו בצרפת, בריטניה והולנד.
בשנת 1617 במהלך הלווייתה של אמו, הקים יוהאן ארנסט את האגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft).
בשנת 1620 מונה אחיו וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לעוצר במקומו, ולאחר שיוהאן ארנסט סירב לחזור ולהישבע אמונים לקיסר, איבד את חזקתו על הדוכסות.
לאחר מכן לחם יוהאן ארנסט נגד בית הבסבורג בהולנד ובווסטפאליה כחלק מהצבא הדני.
בשנת 1626 יצא יוהאן ארנסט להילחם עבור ארנסט פון מנספלד, ונהרג במהלך קרב בהונגריה.
יוהאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג , היה נסיך גרמני וגנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הרומית הקדושה.
יוהאן אוגוסט נולד ב-17 בפברואר 1704 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לפרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ולמגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט, בתם של קרל, נסיך אנהלט-צרבסט וסופיה, נסיכת סקסוניה-וייסנפלס.
בשנת 1725 התגייס יוהאן אוגוסט לצבא הקיסרי, ולחם עמו באיטליה ובהונגריה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739).
בקרב גרוקה הוא נפצע, ולאחר מכן בילה הוא בילה מעט זמן באלטנבורג כדי להתאושש.
מאוחר יותר הוא לחם במלחמת הירושה האוסטרית בשלזיה, בוהמיה, בוואריה ובחבל הריין.
בסופו של דבר הוא הפך להיות גנרל-פלדמרשל קיסרי, ומונה למפקד של כבוד ברגימנט דרגונים.
ב-6 בינואר 1752 התחתן יוהאן אוגוסט עם לואיזה, רוזנת רויס-שלייץ, בתם של היינריך הראשון, רוזן רויס-שלייץ ויוליאנה דורותיאה לואיזה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-פירנבורג, ממנה היו לו 4 ילדים.
יוהאן אוגוסט גר עם משפחתו בשטאדטרודה, שם זמן קצר לפני מותו אירח את פרידריך השני, מלך פרוסיה.
בנוסף, הוא קיבל את עיטור מסדר הנשר הלבן הפולני.
ב-8 במאי 1767 מת יוהאן אוגוסט בביתו, והוא בן 63 שנים.
בתו לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג הייתה סבתא רבתא של אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, בעלה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-6 בינואר 1752 התחתן יוהאן אוגוסט עם לואיזה, רוזנת רויס-שלייץ, בתם של היינריך הראשון, רוזן רויס-שלייץ ויוליאנה דורותיאה לואיזה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-פירנבורג, ממנה היו לו 4 ילדים:
אוגוסטה פרדריקה לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה אלטנבורג (1752–1805), התחתנה עם פרידריך קרל, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט
לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (1756–1808), התחתנה עם פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין
יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט , היה נסיך אנהלט-צרבסט בין השנים 1718–1742.
יוהאן אוגוסט נולד ב-29 ביולי 1677 בצרבסט שהשתייכה לנסיכות אנהלט-צרבסט, לקרל וילהלם, נסיך אנהלט-צרבסט, ולסופיה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס, בתם של אוגוסט, דוכס סקסוניה-וייסנפלס ומריה אנה ממקלנבורג-שוורין.
ב-25 במאי 1702 התחתן יוהאן אוגוסט עם פרדריקה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתם של פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ומגדלנה זיבילה מסקסוניה-וייסנפלס, אולם לא היו לו ילדים ממנה.