tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההפתאליטים איבדו כוח פוליטי בסביבות שנת 550 לספירה לאחר שהובסו על ידי הסאסאנים ו, אך הם נותרו משפיעים במשך זמן רב, לאחר שהתפצלו לנסיכויות עצמאיות למחצה.
סוגדיאנה, במרכזה של דרך המשי החדשה בין סין לאימפריה הסאסאנית והאימפריה הביזנטית שגשגה מאוד באותה תקופה.
סגנון זה מאופיין באלמנטים איראניים-סוגדיאנים חזקים שהובאו כנראה דרך סחר סוגדיאני-טוכארי אינטנסיבי במהלך התקופה, שהשפעתו ניכרת במיוחד בקפטנים המרכז-אסייתיים עם עיצובי טקסטיל סוגדיאנים, כמו גם חרבות ארוכות סוגדיאניות של רבות מהדמויות.
עיצובים אופייניים אחרים של סוגדיאנה הם בעלי חיים, כגון ברווזים, בתוך מדליוני פנינים.
השפעה הודו-איראנית מופיעה גם בדמויות מיתולוגיות, כמו העוף גארודה עם נחשים במקורו, אל הרוח , אל השמש אדיטיה או אל הירח .
השימוש בצבעי "כחול וירוק" בעלי ניגודיות חזקה, המתאפשר הודות לייבוא של פיגמנטים כחולים של לפיס לזולי ממרכז אסיה, ושרטוט קו לקווי מתאר, אופייניים לסגנון זה.
עדיין לא נראית בציורים הללו שום השפעה מזרח-אסייתית.
תקופה 1: סגנון מעבר ראשוני
התקופה הראשונה מורכבת ממרווח קצר של סגנון מעבר, שבו הציורים נשארים עדינים ומגוונים למדי, אך החלו להופיע פיגמנטים כחולים.
"מערת השטן C" (מערה 198) ו"מערת השטן A" (מערה 199), כמו גם "המערה עם המדרגות" (מערה 110) ולעיתים "מערת הכיפה האדומה" (מערה 67) נחשבות כמייצגות את התקופה הראשונה של הסגנון החדש.
תקופה 2: תקופה סגנונית עיקרית
לדברי מרלין ריי "מערת המוזיקאים" היא כנראה הקדומה ביותר במערות "העמוד המרכזי" בקיזיל, היא מתוארכת לאמצע המאה ה-4 לספירה, וגם האיקונוגרפיה שלה היא מהמוקדמות ביותר.
בדיקת פחמן על ידי סו באי הניבה תאריכים שנעו בין 310 +/-80 לספירה ל-350 +/-60 לספירה (כלומר טווח מרבי של 230–410 לספירה).
חְווֹ ווָאנְג ייחסו את המערה לתקופה השנייה, והעניקו לה תאריך מאמצע המאה הרביעית עד סוף המאה החמישית (בערך 350–499 לספירה).
התיארוך הגרמני המסורתי העריך את המערה מתקופת 600–650 לספירה, והציג אותה כדוגמה ל"סגנון הכחול-ירוק" המאוחר יותר, שנאמר שהגיע כרונולוגית אחרי קבוצת "הסגנון הכתום-ירוק".
מה שמכונה "העמוד המרכזי" המופיע בתוכנית אינו למעשה עמוד, אלא רק הסלע בגב המערה, שלתוכו חצבו מסדרון עגול המאפשר הקפה דתית.
ישנה גומחה ב"עמוד המרכזי" שנועדה לשכן פסל של הבודהה, ועוד שתי גומחות בכל צד של הכניסה הראשית, וגומחות במסדרון האחורי.
הגומחה המרכזית תיארה כנראה את הבודהה במדיטציה במערת אינדראסלה, עם עיטור רקע של הר, נושא מרכזי שחוזר על עצמו בקיזיל.
מאיטריה, הבודהה של העתיד, בגן עדן של טושיטה, מופיע בציור קיר יפהפה מעל דלת היציאה.
מבחינה מבנית, המערה נותרה פשוטה יחסית, מכיוון שאין לה חדר כניסה או פרוזדור.
סגנון הציורים נגזר מאמנות גנדהארה וקשמיר, ו מוקדמת, עם השפעות בולטות מהאמנות הרומית ומהאמנות של תדמור.
ידוע ש נסע הלוך ושוב בין קוצ'ה לקשמיר בתקופה זו, וייתכן שהוא היה גורם, בין רבים אחרים, בהעברת אמנות זו.
אב הטיפוס המבני של המערה עשוי להיות קארה טפה בבאקטריה.
המשטחים השטוחים והמתוחמים היטב של הציורים מזכירים את הטכניקה הרומית של אופוס סקטילה, ששגשגה בסביבות 331–359 לספירה.
מערה 14: סוחרים ממרכז אסיה
מערה 14, חדר קטן וכמעט ריבועי עם תקרה מקומרת (2.17x2.17 מטר), נחשבת מאוחרת מ"מערת המוזיקאים", ועל פי מרלין ריי מתוארכת מסוף המאה ה-4 לספירה לתחילת המאה ה-5 לספירה, 400 לערך.
למערה יש עיצובים רבים המראים סוחרים ממרכז אסיה נתקלים בסכנות שונות בדרכם, כגון אובדן דרך בחושך, והצלה על ידי מלך הדרקון מאבי.
מערה 14 נחשבת לסמן היסטורי חשוב לסגנונות הלבוש או לסוגי השריון שלבשו חלק מהדמויות.
מערה 17: מלוכה טוכארית (בערך 500 לספירה)
מערה 17("מערת קמרון הבודהיסטווה") היא מערת "עמוד מרכזי" גדולה הממוקמת בסמוך למערה 14, וגבוה על הסלע מימין למערה 8. זו הייתה כנראה המערה המרכזית של קבוצת המערות מ-14 עד 19, הכוללת גם כמה מגורים או ויהארות לא מקושטים, והוקדשה לפעילות דתית.
מרלין ריי מתארכת את מערה 17 ל-500 בקירוב, בהתבסס על שיקולים סגנוניים.
זוהי מערת "עמוד מרכזי", עם חדר פנימי ריבועי קטן, צבעוני מאוד (3.80x3.90 מטר) עם תקרת קמרון, עמוד מרכזי עם שני מסדרונות צדדיים וחדר אחורי.
מערות אלו היו אולי קפלות קטנות לוויהארות הסמוכות.
במערה 17 בפאנל השמאלי התחתון של קיר הכניסה, מופיעה משפחה מלכותית, הכוללת מלך, מלכה ושני נסיכים צעירים.
הם מלווים על ידי נזירים, וגברים בקפטן.
התבליט נמצא כעת מוזיאון הארמיטאז'.
המלך עונד כתר והילה משולשת, עם סרטים מלכותיים מסוג סאסאני.
הוא לובש קפטן לבן ארוך מעוטר בעיצובי יהלומים קטנים, ויש לו מגפיים ארוכים.
ידו הימנית נמצאת מול חזהו, אוחזת במנורת קטורת, והוא מחזיק חרב אקינקס ותיק אדום ביד שמאל.
הקצה של חרב אביר ארוך נראה מאחורי המגף הראשון.[163] ניתן לזהות את המלך כמלך טוכארי של קוצ'ה.
המלכה שלו לובשת גלימה ארוכה, ושני בניו, נסיכים, לובשים קפטן מעוטר ובהירי שיער.
לפי היסטוריון האמנות בנג'מין רולנד, הדיוקנאות בקיזיל מראים "שהטוכארים היו אירופאים ולא מונגולים במראה, עם עור פנים בהיר, עיניים כחולות ושיער בלונדיני או אדמדם, ולתלבושות של האבירים וגברותיהם יש רמיזות עיקשות של עידן האבירות של המערב".
הסינים כינו את מלכי קוצ'ה על ידי הוספת הקידומת "白", שמשמעותה "לבן", כנראה מצביעה על עורם הבהיר של תושבי קוצ'ה.
הנזיר הסיני שוואנדזאנג בשנת 645 לספירה, ציין כי "הם מתלבשים בבגדים מעוטרים של משי ורקמה".
מערה זו מראה גם סוחרים ממרכז אסיה שנתקלים בסכנות שונות בדרכם, כגון אובדן בדרך חושך, והצלה על ידי המלך-הדרקון מאבי.
סיפור נוסף הוא סיפורו של הסוחר הטוב סאב (萨缚), שכדי להראות את הדרך לחבורה של 500 סוחרים שאבדו בחושך, מעלה את זרועותיו שלו באש כדי להשתמש בהן ללפידים, ומצליח להציל אותם.
הסיפור מופיע בציורים רבים, שבהם הסוחרים בלבוש מרכז אסיאתי ומלווים בגמלים, ולסאב יש תכונות של בודהיסטווה.
מערה 17 היא מאותה תקופה כמו מערות מוגאו המעוטרות המוקדמות ביותר ליד דונחואנג (מערות 268, 272 ו-275), אשר נבנו וקושטו על ידי בין השנים 419 ו-439 לספירה, לפני הפלישה של .
יש ביניהם הרבה מאפיינים סגנוניים משותפים.
"מערת שישה עשר נושאי החרב" (בגרמנית "Höhle der Schwertträger") היא מערה מפורסמת עם סדרה של ציורי קיר המציגים סייפים לובשים קפטנים וחמושים בחרבות ארוכות ופגיונות.
ציורי קיר אלה תוארכו באמצעות פחמן 14 לשנים 432–538 לספירה.
הסייפים זכו גם לכינוי "תורמים טוכארים".
הפרשנויות של הלאום או האתניות של התורמים היו שונות.
כמה מחברים טוענים שהתורמים הם אכן טוכארים, עם חמקמק של אגן טארים שדיבר את השפה הטוכארית המתועדת היטב, השפה ההודו-אירופית המזרחית ביותר.
לפי תזה זו, התורמים בציורי הקיר הם מהסוג ההודו-אירופי, לבושים בבגדים בסגנון איראני ושיער אדמדם.
פרשנות עדכנית יותר היא שנושאי החרב הם למעשה הפתאליטים, שידוע כי כבשו את אגן טארים משנת 490 עד 560 לספירה, בדיוק בזמן יצירת הציורים.
קוצ'ה הייתה ספציפית חלק מהשלטון שלהם בין השנים 502 ו-556 לספירה.
אומרים שסגנון הלבוש, האיקונוגרפיה והפיזיונומיה של התורמים קרובים ביותר לאלו המתוארים בציורי טוכאריסטאן (באקטריה), מרכז הכוח ההפתאליטי, באתרים כמו או .
בפרט, המעיל עם דש מקופל יחיד נחשב כתוצאה מהשפעת ההפתאליטית, בעוד שלמעילי קוצ'ה המסורתיים היו שני דשים.
נכון לעכשיו, נראה שהדעה הרווחת ביותר בקרב אקדמאים היא שהפתאליטים היו במקור ממוצא טורקי.
תורמים דומים ניתן לראות ב.
ב"מערת שישה עשר נושאי החרב", ציורי הקיר של שישה עשר נושאי החרב ממוקמים במסדרונות הרוחביים השמאלי והימני סביב העמוד המרכזי, המדמים תהלוכת מאמינים.
הצדדים של החדר הראשי מכוסים על ידי לוחות המציגים קבוצות סביב בודהות יושבים, בעוד שהתקרה מעוטרת במספר עצום של בודהות קטנים שלהבות בוקעות מתוכם.
המסדרון האחורי, היוצר חדר אחורי מאחורי העמוד המרכזי, הוא חדר מלבני עם קמרון חבית עם שני המסדרונות לגישה מהצד.
הוא עוטר בציורי קיר מרהיבים רבים, כולל ציור קיר גדול המציג את שיתוף השרידים, עם חיילים עוטי שריון רוכבים על סוסים ופילים (β בתוכנית).
הקמרון מעוטר בפאר באסאפרות מעופפות שהחזיקו כלי נגינה.
בקיר האחורי היה תיאור של הפרינירוואנה עם תבליט של הבודהה שוכב, ואסאפרות עפות מעל.
ציורי הקיר צולמו בשחור-לבן במקום על ידי שארל נואט בספטמבר 1907, אך כולם נלקחו מאוחר יותר לגרמניה על ידי פון לה קוק.
שחזור של המסדרון האחורי נבנה ב.
מערה 181: מערת המקום הגבוה בעמק הקטן
"מערת המקום הגבוה בעמק הקטן" (מערה 181), המכונה גם "המערה הגבוהה ביותר", מתוארת בהרחבה על ידי אלברט גרינוודל, כמערה מעניינת במיוחד של הגיא הקטן.
הוא מסביר שהמערה ממוקמת גבוה בצד ימין של הגיא, מה שגורם לעובדה שציורי הקיר שלה השתמרו מהוונדליזם האיקונוקלאסטי הרגיל: הפנים במיוחד השתמרו היטב.
כמו כן, ציורי הקיר לא השתמשו ברדיד זהב לקישוט, מה שהפחית את התמריץ לגניבה.
ברישומיו ממחיש גרינוודל את ציורי הקיר של המערה, שם הוא קורא למערה בשמה הרשמי: Hochliegende Höhle der 2. Schlucht ("מערת המקום הגבוה בעמק השני"), שהוא השם הגרמני.
גרינוודל הסביר כי מבנה המערה נדיר ביותר, שכן אין מדובר במערה עם קמרון חבית: במקום זאת, לתקרה יש צורה של אוהל.
דפנות התקרה דמוית האוהל השטוחים היא הסיבה לכך שגרינוודל הצליח להסיר בקלות את רוב ציורי התקרה בלוחות גדולים, דבר שאינו אפשרי עם המשטח המעוגל מאוד של תקרה עם קמרון חבית.
התקרה דמוית האוהל תחומה מכל צד בשורה של שבעה נסיכים עדויי תכשיטים.
הקיר הצדדי מתאר סצנות סוערות למדי של דרשות הבודהה, לא פחות משמונה מהן, עם שפע של מלווים בעמדות ובלבוש שונים.
בקיר הכניסה היו ציורים של תורמים ונזירים משני הצדדים.
מעל הכניסה היה הציור הרגיל של מאיטריה עם דוואטות שמסביב.
במסדרונות הצדדיים היו ציורים של סיפורי הג'טאקה, בעוד שבמסדרון האחורי שמאחורי הגומחה היה ספסל או כן לאורך הקיר האחורי לתצוגה של הפרינירוואנה של בודהה, עם אלים עפים מעל.
על הקיר הנגדי הייתה סצנה של שריפת גופתו של הבודהה.
גרינוודל שלח את רוב ציורי הקיר לגרמניה.
במערה נמצא פסל עץ חסר ראש של בודהה, בגובה של כ-164 ס"מ.
ציורי הקיר וציורי התקרה מיוחסים בדרך כלל למערה 181, אך יש מחברים המייחסים אותם למערה 178 במקום זאת.
כדי להוסיף לבלבול, כתב פון לה קוק ב-1924 שציורי התקרה הגיעו למעשה ממערה 184 עם קמרון חבית, והוא טען שגרינוודל, שהצליח להסיר את ציורי הקיר בשנים 1906–1907, תיאר בטעות את הקמרון כאילו "דמוי אוהל".
הגישה למערה 181 קשה, ונטען כי היא מעולם לא צוירה.
השלב השלישי מכסה תקופה מאמצע המאה ה-6 לספירה ועד תחילת המאה ה-7 לספירה.
"מערת מאיה" (מספר 224) היא אחת מהמערות המפורסמות מתקופה זו.
מבחינה היסטורית, נראה כי הציורים של תקופה זו תואמים את ההתפשטות הטורקית, בעקבות התקוממותם נגד כגאנות ז'ואו-ז'אן בשנת 552 והתרחבותם הטריטוריאלית לאחר מכן.
ניתן לראות זאת גם בסגנון השריון של חלק מהחיילים בציורי הקיר, במיוחד עם קסדותיהם בצורת אגס.
נעשה שימוש בצבעים חיים, עם ניגודיות רבה, לפעמים בצורה לא טבעית ובצורה צעקנית.
הרבה כחול לפיס לזולי משולב בלוח הצבעים של האמן הזה.
צבע עור או צבע שיער הם לרוב לא טבעיים.
ברקע לרוב יש הרבה פרחים, פירות או עלים.
עיטורים הם לעיתים קרובות אקסטרווגנטיים.
שוב, שום השפעה מזרח-אסייתית לא נראית בציורים הללו.
"מערת מאיה (מערה 224) " היא אחת המערות המפורסמות ביותר של התקופה השלישית.
היא מתוארכת ל-550–600 לספירה בקירוב, ואולי צוירה בעקבות אירועי המרד הטורקי נגד כגאנות ז'ואו-ז'אן בשנת 552 לספירה וההתפשטות הטורקית שלאחר מכן.
נאמר כי קסדות האבירים המתוארות בחלק מציורי הקיר הן קסדות אופייניות מחולקות למקטעים בצורת אגס מהסוג הטורקי.
ציור קיר מפורסם של האבל על מות הבודהה בזמן שריפת גופתו מופיע במערת מאיה (224), מהמעבר האחורי של המערה, עם דמויות שונות בתלבושות אתניות.
שלושה מהגברים מבין האבלים חותכים את עור המצח או החזה שלהם בסכינים, מנהג של השחתה עצמית שנהוג על ידי הסקיתים.
מערת מאיה (מתחם שני, מערה 205, סוף המאה ה-6 לספירה)
"מערת מאיה (מתחם שני) (מערה 205)" תוארכה בפחמן 14 למאה ה-6–7 לספירה.
במערה יש כתובות בסנסקריט המזכירות את מלך קוצ'ה אננטווארמה.
הוא מוצג בליווי שני מלווים חמושים.
נסיך מופיע עם אשתו בציורי הקיר הסמוכים, המוזכרים בכתובת סמוכה בתור המלך לעתיד טוטטיקה והנסיכה שלו סוואיאמפראבהה.
מערה זו תוארכה במדויק לסוף המאה ה-6 לספירה, בהתבסס על שמות השליטים שנמצאו בכתובות, במיוחד המלך טוטטיקה ואשתו סוואיאמפראבהה (שם סנסקריטי), המופיעים גם הם יחד עם סובארנאפושפה (הידוע ששלט בשנים 600–625 לספירה) ובנו סובארנאדווה בכתובות על קירות "מערת הכיפה האדומה".
מהכתובות יוצא שהמערה נבנתה בתאריכים מאוחרים יותר מ"מערת הציירים", עם הכתובת העתיקה יותר שלה על "הצייר טוטוקה".
מערת הכיפה האדומה 67: הקדשות מלכותיות נוספות
גם במערה סמוכה נוספת, "מערת הכיפה האדומה A" (מערה 67) יש כתובות המזכירות רשימה של תורמים כולל מלכה ושישה מלכים, ביניהם סובארנאפושפה (שלט בשנים 600–625 לספירה) ובנו סובארנאדווה (שלט בשנים 625–648 לספירה).
כמו כן כלולים בכתובות שמותיהם של המלך טוטטיקה ואשתו סוואיאמפראבהה (שם סנסקריטי), המופיעים גם במערת מאיה של הקבוצה השנייה (מערה 205), מה שמרמז על קרבה בזמן של שתי מערות אלו.
האפיגרפיה מציעה גם תאריכים מאוחרים יותר מ"מערת הציירים", עם הכתובת הקדומה יותר על "הצייר טוטוקה".
"מערת הכיפה האדומה" הכילה ספרייה שבה נמצאו כתבי יד ישנים מאוד, כולל אחד מכתבי היד העתיקים ביותר הידועים בסנסקריט.
מערה 69: דיוקן והקדשה של מלך קוצ'ה (מתוארך בוודאות ל-600–647 לספירה)
תקופה זו מתוארכת בוודאות (התקופה היחידה הידועה במערות קיזיל): במערה 69 יש ציור של זוג מלכותי מקוצ'ה עם כיתוב בהילה של המלך: "המקדש נבנה לטובת סובארנאפושפה על ידי בנו", סובארנאפושפה שלט בין 600 ל-625, ושלושת בניו מתו לפני 647 לספירה לפי המקורות הסינים.
כאשר הנזיר הסיני שוואנדזאנג ביקר בקוצ'ה בשנת 630 לספירה, הוא התקבל בברכה על ידי סובארנאדווה, בנו ויורשו של סובארנאפושפה, ומלך קוצ'ה מזרם ההינאיאנה.
שוואנדזאנג תיאר בפרוטרוט את המאפיינים של קוצ'ה (屈支国 צ'וּ'גְ'ה-גְווֹ, ב-"大唐西域记" "דיווח שושלת טאנג של האזורים המערביים"), וכנראה ביקר בקיזיל:
"סגנון הכתיבה הוא הודי, עם כמה הבדלים"
"הם מתלבשים בבגדי נוי של משי ורקמה.
הם חותכים את שערם ועוטפים כיסוי רציף (על ראשיהם)"
"יש כמאה מנזרים במדינה הזו, עם חמשת אלפים תלמידים ויותר.
אלה שייכים להינאיאנה של האסכולה של סרוואסטיוואדה.
משנתם (הוראת סוטרות) וכללי המשמעת שלהם (עקרונות הווינאיה) דומים לאלו של הודו, ואלה שקוראים בהם משתמשים בהם (מקוריים)".
"בערך 40 לי מצפון לעיר המדברית הזו יש שני מנזרים צמודים זה לזה על מדרון ההר".
ביקור זה התרחש היו זמן קצר לפני בשנת 648 לספירה.
תקופה 3: התפתחות נרטיבית סופית
השלב האחרון בקיזיל הוא תקופה 3 של הסגנון ההודו-איראני השני.
לקראת הסוף, הופיעה בקיזיל מערת העמוד המרכזית בעלת הכיפה, סוג של מבנה "עמוד מרכזי", עם גומחה ומסדרון מקיף, אך עם חדר פנימי ראשי כמעט קובייתי מאוד לא אופייני עם כיפה מפוארת המעוטרת באלים.
סגנון הציור מאוד מעודן, וניתן לראות אותו גם בכמה מערות אחרות באזור כמו בקומטורה.
גם האיקונוגרפיה התפתחה, כאשר בודהה קוסמולוגי הפך נוכח בכל מקום ומלכותי, מוקף לעיתים קרובות במופעים רבים של בודהות קטנים יותר.
סוג מערה יוצא דופן ומעודן זה מודגם במערה 123, "המערה עם היונים נושאות הטבעות".
היא מייצגת אבולוציה נרטיבית סופית, שבה דמויות הבודהה הקוסמולוגי שולטות, בעוד שדמויות וסיפורים משניים לוקחים תפקיד קטן מתמיד.
"מערה עם היונים נושאות הטבעות" (מערה 123)
ל"מערה עם היונים נושאות הטבעות" (מערה 123) היה סוג של מבנה "עמוד מרכזי", עם גומחה ומסדרון הקפה, אך עם תא מרכזי קובייתי מאוד לא אופייני המוכתר בכיפה מפוארת המעוטרת באלים.
החדר המרכזי יוצר פרוזדור ריבועי או אולם מרכזי (3.42 x 3.42 מטר) בחזית העמוד היוצר את הקיר האחורי, על הפרוזדור מתנשאת כיפה מעוטרת.
אב הטיפוס של הכיפה המעוטרת באלים בודהיסטים עומדים נמצא בקבוצה C של המערות בבמיאן.
ניתן לראות אותו גם בכמה מערות אחרות באזור, כמו בקומטורה.
המערה נקראת על שם תבנית של "אווזים מעופפים אוחזים בזרים" (או טבעות).
תבנית זו מוכרת גם ממערה 69, המתוארכת לשנים 625–647 לספירה בגלל תיאורו וכיתוב של מלך מזוהה היסטורית.
בגלל סמן זה, ייתכן שמערה 123 מתוארכת לאותה תקופה.
שתי תמונות בודהה מונומנטליות תופסות את הצדדים של החדר הפנימי הראשי.
יש להם הילות בצורה שקד ("") המקיפות את כל הגוף המלאות בהמון בודהות יושבים או עומדים.
תמונות מונומנטליות אלו מייצגות את הנס הגדול השני של בודהה סאקיאמוני ב.
שלל הבודהות הנובעות ממנו, כל אחד עומד על לוטוס, הם תוצאה של המדיטציה העמוקה שלו בשראוואסטי, כפי שמסופר ב.
הבנה זו של הנס הגדול בולטת ביותר בקרב מאמיני אסכולת ה ואסכולת ה.
שני הבודהות המונומנטליים מוקפים במלווים, חלקם בהירי עור וחלקם כהי עור, ווג'ראפני.
גם במסדרונות הצדדיים יש תמונות בודהה דומות, אך הפעם עם רצועה מעוטרת משלימה מסביב לבודהה, אשר מלאה בשורה של יונים נושאות טבעות, ומכאן השם שניתן למערה.
כל התמונות של בודהה מוקפות במספר רב של מלווים, דוואטות ווג'ראפנים.
הציורים הובאו בחלקם הגדול לאירופה על ידי המשלחת המלכותית הפרוסית הרביעית למרכז אסיה בשנים 1913–1914 בראשות אלברט פון לה קוק.
המערה שוחזרה בברלין בסביבות 1928, אך ספגה נזק במהלך המלחמה.
הוא שוחזר שוב במוזיאון האתנולוגי בברלין.
הציור של הקיר הצדדי השמאלי נשאר במקום, פגום למדי.
המערה יוצאת דופן למדי ומעודנת, גם מבחינת אדריכלות ועיטור, והיא נפרדת מהזרם המרכזי של מערות אחרות בקיזיל.
מריאן יאלדיז כינתה את זה "אחת התעלומות של שינג'יאנג".
באופן לא טיפוסי, הסצנות הנרטיביות ממוקמות מעל הכניסה, תופסות עמדה משנית ביחס לבודהות העומדות המונומנטליות של הקיר הצדדי.
זהו פריסה שהפכה פופולרית מזרחה יותר בגאנסו.
באבולוציה נרטיבית אחרונה, המערה מגדילה את דמותו של הבודהה, ונותנת תפקיד קטן מתמיד לדמויות ולסיפורים משניים.
גם המערה המרכזית (מערה 186), "המערה השלישית לפני האחרונה" (מערה 184) ו"המערה השלישית מהחזית" (מערה 187) נחשבות כמייצגות של תקופה שלישית זו.
סגנון אויגורי-סיני (המאה ה-8–9 לספירה)
תקופה רביעית, המתוארת גם כ"הסגנון השלישי" זוכה להשפעה חזקה מהציור הסיני, תוצאה של הפעילות האמנותית והתרחבותה של שושלת טאנג.
סופה של הציוויליזציה של קוצ'ה, עם כל אגן טארים מטורפאן ועד , התרחש בשנת 648 בעקבות , ששמה קץ לסגנונות ההודו-איראניים של קוצ'ה.
אשינה שאיר, המצביא ה שהנהיג את חיל המשלוח של שושלת טאנג, הורה על הוצאתם להורג של אחד-עשר אלף תושבי קוצ'ה על ידי עריפת ראשים.
נרשם כי "הוא הרס חמש ערים גדולות ואיתם אינספור גברים ונשים...
ארצות המערב נכבשו תוך כדי אימה".
בשתי מערות בקיזיל יש אמנות מתקופת טאנג: מערה 43 ומערה 229. ב הסמוכה ובטורפאן, סגנונות סיניים רווחו מתקופה זו.
בשנת 670 כבשה האימפריה הטיבטית את רוב אגן טארים, כולל חוטן, קוצ'ה, קרשאהר וקאשגאר, עליהם שלטו עד שהסינים השתלטו בחזרה על האזור ב-692.
בשנת 753, השתלטו הטורקים מהאימפריה האויגורית, שבירתה בטורפאן על חלקו הצפוני של אגן טארים.
כיבוש טיבטי חדש התרחש בשנת 790 לספירה.
משנת 900 לספירה, האזור היה תחת שליטה מוסלמית.
רוב הטקסטים המוכרים מהטוכארים הם דתיים, מלבד שיר אהבה ידוע אחד בשפת קוצ'ה, שנמצא בקיזיל ומתוארך לשנת 600 לערך בקירוב (כתב יד B-496).
בספריית קיזיל היו כמה מ"העותקים העתיקים ביותר של התיאטרון ההודי הידוע כיום" שנכתבו בסנסקריט או בטוכארית: המחזות ההודיים הללו, הנקראים בספרות הסנסקריט נטאקה (Nāṭaka), פרוזה וחרוזים חלופיים, מוזיקה ופנטומימה, ומספקים גם אינדיקציות נוף כך שמבצע יחיד יכול להציג מחזה שלם על ידי שינוי עמדות וקולות.
מחזות אלו הם במקורם "טקסטי הטרנספורמציה" הסיניים הנקראים .
מסמך טיבטי מהמאה ה-13 על קיזיל
אלברט גרינוודל, אחד המגלים הגרמנים של מערות קיזיל, מצא בסנקט פטרבורג טקסט טיבטי מהמאה ה-13 הקשור לקוצ'ה ולמערות קיזיל, כולל מפה, המתארת את המערות מנקודת המבט של הבודהיזם הטנטרי.
על פי הטקסט הטיבטי, הציורים בחלק מהמערות הוזמנו על ידי מלך טוכארי (תוגאר) בשם "מנדרה" (כנראה מנדהאטר) בעצת אננדווארמן, נזיר בכיר.
המלך הורה לאמן הודי, נראווהנאדטה, ולאמן אשורי, פריארטנה, לצייר את המערות עם תלמידיהם.
המלכים החוטנים השכנים ויג'איווארדאנה ומורלימין סייעו גם הם בציור של מערה נוספת על ידי שליחת אמנים לאתר.
לדברי הטיבטולוג האנגלי "מנדרה" יכול להיות המלך ההודו-יווני מנאנדרוס הראשון, או המלך המיתולוגי מנאדהאטר של המקורות הבודהיסטיים; "פולוסי" יכול להיות קיצור סיני למלך ; "רומקאם" (שתורגמה כסוריה) עשויה להיות האימפריה הביזנטית;
בטיבטית, המדינה ששמה "טו-גאר" "תוד-קאר" מתאימה לטוכאריסטאן (באקטריה העתיקה).
האמנות של מערות קיזיל השפיעה על אמנות המערות בדונחואנג, במערות מוגאו, כבר בתקופת (421–439 לספירה), ועל אמנות הציור בסין לאחר מכן.
מאז בנייתן ועיטורן בין המאות ה-4 וה-8 לספירה, מערות קיזיל סבלו מתקופות רבות של ונדליזם דתי ובליה.
ארכאולוגים מערביים ארגנו את הדגימה המסיבית של מיטב יצירות האמנות שנותרו בתחילת המאה ה-20. מלבד השקפתם הקולוניאלית, אחד המניעים לכאורה שלהם היה להגן על יצירות אמנות אלה מפני ונדליזם עקב איקונוקלאזם אסלאמי וביזה של ציידי אוצרות.
רוב הלוחות שפורקו נשלחו ל (לשעבר המוזיאון לאמנות הודית (Museum für Indische Kunst)) בדאהלם (ברלין), גרמניה (כיום חלק מהמוזיאון האתנולוגי (ברלין)), אך רבים מהם נהרסו במלחמת העולם השנייה, כשבמקרים הטובים ביותר נותרו רק תצלומים או רישומים.
חלק ניכר מציורי הקיר נלקחו שלל גם על ידי הסובייטים בברלין, ומוצגים במוזיאון הארמיטאז'.
בתקופה מאוחרת יותר תרמו גם המשמרות האדומים להרס האתר, ואחרון חביב, השינוי של האתר למטרות תיירותיות מאז 2005 הוביל לעיוות של מערות רבות ולאובדן בלתי הפיך של ידע ארכאולוגי.
כיום, לא ניתן לומר שאף אחת מהמערות נותרה בשלמותה, אם כי רבות נותרו מרשימות למדי.
מערות פייזלי (The Paisley caves) הן מערכת של שמונה מערות במדינת אורגון שבארצות הברית.
בשנת 2007 התגלו באחת מהן שרידים אשר יכולים להעיד על קיום ופעילות אנושית לפני כ־14,300 שנים.
מועד זה קודם לתקופת תרבות קלוביס, ולכן סותר את השערת "קלוביס ראשונים", ומחייב חשיבה מחודשת על המועד והאופן בו הגיעו בני האדם ליבשת אמריקה.
תיארוך זה שנוי במחלוקת, אבל נראה שמחקרים מאוחרים יותר תומכים בו.
הממצאים ממערות פייזלי תופסים מקום חשוב בוויכוחים על ראשית הנוכחות האנושית ביבשת אמריקה.
מערות פייזלי נמצאות על רכס סלעי בשם Five Mile Point, על שפת אגן Summer בדרום-מרכז אורגון, כעשרה ק"מ מהעיר Paisley.
האזור צחיח כיום, ולכן השתמרו בו השרידים היטב, אך לקראת סוף הפלייסטוקן וראשית ההולוקן היה האקלים באזור גשום, וימת Summer הייתה מלאת מים ושוקקת חיים.
בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו בשנת 2007 מטעם אוניברסיטת אורגון התגלו בשלוש מן המערות שרידים של ראשי חיצים, מקלעות מענפי שיחים, מוקדי אש, קופרוליטים (צואה מאובנת) וכן עצמות בעלי חיים.
בדיקות מעבדה זיהו בחלק מן הקופרוליטים גנום מיטוכונדרי אנושי, עם הפלוטיפ (פרופיל גנטי) הקרוב לזה הקיים בחלק מן התושבים הילידים באמריקה.
תוצאות בדיקת פחמן -14 של הקופרוליטים האנושיים תיארכו אותם כבני 12,300 שנה.
בנוסף התגלו בשכבה גבוהה יותר שרידים שתוארכו כצעירים יותר, (מתקופת ה"דריאס הצעיר") בגיל 10,200-10,700. שרידים אלו כוללים מקלעות-חבל ופס צר של עור ארנב.
הועלתה השערה שאלו קשורים לפריטי לבוש שיושבי המקום השתמשו בהם בתנאי הקור של תקופת הדריאס הצעיר.
לפי השערת ה"קלוביס ראשונים", האדם הגיע לראשונה ליבשת אמריקה לפני כ-11,500 אלף שנה, מסיביר דרך יבשת ברינגיה (שהיום נמצאת מתחת למים) ואלסקה, תוך ניצול מעבר שנפתח בין שכבות הקרח שכיסו את יבשת אמריקה בסיום התקופה הקרחונית האחרונה.
הממצא המוקדם יותר ממערות פייזלי מצביע על כך שכבר אלף שנה קודם להגעת "אנשי הקלוביס" היו בני אדם בצפון אמריקה, אשר בהכרח הגיעו בדרך אחרת: ככל הנראה, מכיוון האוקיינוס השקט.
השערת הקלוביס ראשונים הייתה העמדה הדומיננטית במשך עשרות שנים.
הממצא ממערות פייזלי לא היה הראשון שערער עליה, אבל נכון להיום (2025) הוא כולל את ממצא הדנ"א האנושי הקדום ביותר ביבשת אמריקה.
ביקורות על הממצא ובדיקות נוספות
זמן קצר לאחר פרסום המאמר המקורי העלו חוקרים שונים הסתייגויות ממסקנותיו.
טענה אחת הייתה שיש להביא בחשבון אפשרות של זיהום החומרים האורגניים על ידי דליפה (leaching) משכבות אחרות.
במקרה זה, הקופרוליטים עשוים להיות של בעלי חייים, ומקור הדנ"א שזוהה הוא מהנוכחות האנושית המאוחרת יותר.
קבוצת חוקרים אחרת ביצעה ספקטרוסקופיית פורייה של דגימות מהקופרוליטים והסיקה שהם שייכים לאוכלי צמחים, בעוד הפרשות אנושיות צריכות להראות מאפיינים של אוכלי-כל.
חפירות מאוחרות יותר שבוצעו במערות ענו על ההסתייגויות האלו, וסיפקו ממצאים נוספים ומאות דגימות פחמן-14 שתאמו את המסקנות הראשוניות.
קבוצה אחרת ביצעה בקופרוליטים אנליזה של ליפידים (שאמורים להיות פחות רגישים לזיהומים מאשר דנ"א) והראתה שלפחות שלושה מהם הם ממקור אנושי.
עם זאת, יש עדיין מי שטוענים שהממצאים ניתנים לפירוש שונה, ושהעובדה שהמערות (ואתרים אחרים שבהם הועלו טענות לנוכחות אנושית קדם-קלוביס בצפון אמריקה) נמצאות מאות קילומטרים בתוך היבשת מקשה על קבלת תרחיש של הגעה מכיוון האוקיינוס השקט.
כאמור, התגלו במערות שרידים של ראשי חץ עשויים אבן.
במקביל לוויכוח על ראשית המין האנושי ביבשת אמריקה, מתנהל דיון על היחס בין שתי התרבויות החומריות: האם תרבות ה-Western Stemmed Tradition קודמת לתרבות הקלוביס, התקיימה באופן עצמאי במקביל אליה או התפתחה ממנה.
מכיוון ששרידי החיצים במערות פייזלי מתוארכים כולם לתקופת הדריאס הצעיר (שבה תרבות הקלוביס כבר הייתה קיימת) הממצא שם יכול להתאים לכל אחת מן ההשערות הללו.
לכן, הגורם המשמעותי בדיון באשר לראשי החץ הוא דווקא היעדרם של חיצי קלוביס.
מעריב הוא עיתון יומי ישראלי שיצא לאור בישראל מ-15 בפברואר 1948 ועד לאפריל 2014. העיתון נוסד על ידי קבוצת עיתונאים, בראשות עזריאל קרליבך, שפרשו מ"ידיעות אחרונות".
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 היה העיתון הנפוץ בישראל, אך לאחר מכן הפך לשני בתפוצתו בין העיתונים הנמכרים בישראל, לאחר "ידיעות אחרונות".
עד שנות ה-90 של אותה מאה הוא נשלט על ידי חברה בבעלות העיתונאים, אך מאז עברה החברה לשליטתם של משקיעים, והיה עד לשנת 2012 בבעלותה של "מעריב החזקות בע"מ", הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנותיו האחרונות עבר העיתון לפורמט טבלואיד עם תמונות צבע רבות וכותרות גדולות, המאפיין את ז'אנר העיתונות הפופולרית בעולם.
באפריל 2014 נמכר העיתון לקבוצת "ג'רוזלם פוסט" שבשליטת אלי עזור, שאיחד אותו עם השבועון סוף שבוע, ושינה את שמו ל"מעריב השבוע".
מהדורת סוף השבוע של העיתון, החל מ-2 במאי 2014 מוזגה עם השבועון "סופהשבוע", והמהדורה המשולבת מופיעה בשם "מעריב סופהשבוע", לאחר איחוד העיתון עם "מעריב" מלבד מהדורת "סופהשבוע" הוא הפך לעיתון יומי ומותג מחדש בשם "מעריב השבוע", לו מהדורה חינמית מקוצרת בשם "מעריב הבוקר".
עורכי העיתון הם דורון כהן וגולן בר יוסף.
תחילתו של "מעריב" בסכסוך שהתגלע בין עורך "ידיעות אחרונות", עזריאל קרליבך, לבין הבעלים, יהודה מוזס.
יחד עם רוב אנשי המערכת, המנהלה והדפוס עזב קרליבך את "ידיעות אחרונות", וייסד בן לילה עיתון חדש, שלו קרא "ידיעות מעריב", ב-15 בפברואר 1948. המחלוקת בין מוזס וקרליבך, משקפת, בין היתר, את הפער שבין הגישה הרואה בעיתון עסק כלכלי גרידא, אותה ייצג מוזס, לבין הגישה שעיתון משמש קודם כמכשיר ציבורי.
בעקבות צעד זה, שכונה "הפוטש", ירדה מאוד תפוצת "ידיעות אחרונות", בעוד שתפוצת "מעריב" הגיעה ל-25 אלף עותקים בממוצע ובימים מיוחדים אף ל-33 אלף עותקים.
גיליונו הראשון של העיתון נשא את המילה "ידיעות" באותיות גדולות, ומתחת, באותיות קטנות, נכתבה המילה "מעריב".
מוזס תבע את קרליבך, ודרש את סגירת העיתון.
בית המשפט קבע שהקמת העיתון חוקית, אולם על מנת למנוע הטעיה, יש לוודא שהמילה "מעריב" תהיה גדולה מהמילה "ידיעות".
לאחר מספר חודשים, כשבתודעה הציבורית התקבע השם "מעריב", הוסרה המילה "ידיעות" משמו של העיתון, ושמו החדש נותר "מעריב", שם המתאר את היותו עיתון ערב (באותה עת).
כיוון שלא היה בידי מקימי "מעריב" מספיק הון להקמתו ואחזקתו הסדירה של עיתון יומי, הוחלט להיעזר במשקיעים חיצוניים (ובראשם משפחות חפץ ובן-עמי), שרכשו כמחצית ממניותיה של חברת ההוצאה-לאור שהוקמה לצורך כך, הוצאת מעריב-מודיעין בע"מ.
יתר המניות נמסרו לידיהם של העובדים.
בעיתון החדש הונהגה הפרדה גורפת בין המערכת ובין הבעלים.
עם זאת, ובניגוד לרושם שעשוי היה להיווצר מהצהרת הכוונות של המקימים, מערכת העיתון לא התנהלה באופן דמוקרטי לחלוטין, שכן בישיבות הנהלת המערכת לקחו חלק אך ורק אנשי דור המייסדים.
הבולטים שבהם, בנוסף לעורך: אריה דיסנצ'יק, שלום רוזנפלד, שמואל שניצר, משה ז"ק, ד"ר דוד לאזר, דוד גלעדי, אהרן אבן-חן ואחרים.
כך גם אהרן קלאוס, שכיהן כעורך החדשות של העיתון מ-1949 ועד 1961.
מעריב, שבניגוד ל"ידיעות אחרונות" נשלט על ידי העיתונאים עצמם, הצליח להפוך לעיתון הנפוץ בישראל והתהדר בתואר זה שנים רבות: בראש העיתון, מתחת לשמו התנוססה במשך שנים רבות הססמה "העיתון הנפוץ ביותר במדינה".
העיתון הוסיף לשגשג גם אחרי מותו הפתאומי של קרליבך ב-1956 והעברת שרביט העורך לאריה דיסנצ'יק.
בראשית שנות ה-60 היה עדיין הפער בין שני העיתונים של אחד לשלושה – תפוצה של 60 אלף גיליונות ל"ידיעות אחרונות" ו-180 אלף ל"מעריב".
נקודת המפנה החלה במלחמת ששת הימים, שבמהלך תקופת ההמתנה שקדמה לה יזם דב יודקובסקי, העורך הראשי של "ידיעות אחרונות" רעיון שיווקי מוצלח: העיתונים חולקו חינם בין מאות אלפי המגויסים, וכך נחשפו לעיתון אנשים שלא הכירו אותו כלל.
בראשית שנות ה-70 התחילה התפוצה של שני העיתונים להשתוות.
בשנות ה-70 וה-80 ירדה קרנו של "מעריב".
שלא כעיתון "הארץ", הוא לא קנה לו אחיזה חזקה בחוגי האליטות, ומצד שני הציבור הרחב החשיב אותו למשעמם ול"כבד".
מתחרהו, "ידיעות אחרונות", שנחשב "צהוב" ועממי יותר, גבר עליו בפופולריות.
סיסמתו של "מעריב", "העיתון הנפוץ ביותר במדינה", הוסיפה להתנוסס מתחת לשם העיתון עוד שנים אחדות לאחר שחדלה לשקף את המציאות.
עורכי העיתון בשנים אלו, שלום רוזנפלד ואחריו שמואל שניצר ועידו דיסנצ'יק, לא הצליחו להתגבר על המשבר.
בסוף שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 ירדה תפוצת "מעריב" לפחות ממאה אלף עיתונים ביום, שליש מתפוצת "ידיעות אחרונות" באמצע השבוע.
ב-1987 השיקו דיסנצ'יק והמעצב שמעון זנדהאוז מהפכה עיצובית ב"מעריב", ובכללה החלפת הגופן הנפוץ והמסורתי שבו נדפס הטקסט - פרנק-ריהל, בגופן חדש שעוצב במיוחד עבור העיתון, "כסלו".
הכותרות המשיכו להידפס בגופן הקודם.
השינויים לא התקבלו אצל הקוראים, ותפוצת העיתון, שגם כך הייתה בירידה, ירדה באופן תלול.
כעבור שנתיים וחצי חזר בו העיתון מהשינוי.
ב-11 באוקטובר 1989 ערק לישראל בסאם עאדל, טייס של חיל האוויר הסורי, עם מטוסו מדגם מיג 23ML.
"מעריב" נחפז להוציא מהדורה מיוחדת ובה סיפור העריקה, אך לא היו בידיו כל פרטים, מלבד עצם הידיעה על העריקה.
כדי להתגבר על בעיה זו, פרסם העיתון בעמודו הראשון ידיעה בדויה, פרי דמיונו של כותב הידיעה, שתיארה את הגעתו של העריק לישראל ואת קבלת הפנים שנערכה לו.
שינוי חל לאחר כניסתו של רוברט מקסוול כמשקיע בעיתון ב-1988. איל ההון היהודי בעל העבר הססגוני, שרכש בתחילה רבע ממניות העיתון, ניסה להפיח רוח חדשה בעיתון.
פורמט הגיליון השתנה חדשות לבקרים.
הוכנסו לשימוש מכונות דפוס צבעוניות, והמטרה המוצהרת הייתה החזרת "מעריב" למעמד הבכורה שהיה לו בעבר.
בתחילת שנות ה-90 הגדיל מקסוול את אחזקתו והפך לבעל המניות העיקרי.
מותו המסתורי של מקסוול בלב ים וקריסת האימפריה הפיננסית שלו הובילו לטלטלה נוספת ב"מעריב".
בתחילת שנת 1992, קנתה את היומון משפחת נמרודי תמורת כ־15 מיליון דולר.
עופר נמרודי, המו"ל החדש, תיאר את מצב עיתונו כך: "הוא היה על סף פשיטת רגל.
קנינו, למעשה, גל של מכונות דוממות, גרוטאות ברזל ועיתון שאיבד את דרכו".
מרגלית ונמרודי לא הצליחו לשמור על יחסי עבודה תקינים לאורך זמן.
לדברי מרגלית, נמרודי התערב ללא הרף בנושאי עריכה והעיתון נאלץ להתיישר לפי אינטרסים כלכליים וחברתיים שלו ושל משפחתו.
סופר כי פעם אפילו נעצרה מכונת הדפוס, למנוע פרסום תמונה של אחד ממקורבי נמרודי שלא הייתה מחמיאה.
בינתיים הגיעה התחרות בין "מעריב" ל"ידיעות אחרונות" לשיא.
נחשפה פרשה חמורה של האזנות סתר, שהיו מעורבים בה בכירי שני העיתונים.
בעקבותיה נשלח עופר נמרודי לכמה חודשי מאסר, וגם אנשים מ"ידיעות אחרונות" הורשעו בפלילים.
"מעריב", שעורכו אחרי מרגלית היה יעקב ארז, המשיך בתהליך הפיכתו לקליל יותר.
על תהליך זה נמתחה גם ביקורת.
העיתונאי אמנון אברמוביץ', בעצמו חבר מערכת "מעריב", קבל ב-1993 על הכיוון שנטלו עיתונו והעיתון המתחרה, ידיעות אחרונות:
משנדמה היה שלעיתון מגיע עידן של שלווה, באה פרשה חדשה, חמורה יותר, וערערה אותו.
נמרודי הואשם כי קשר קשר לרצח והושם במעצר.
העיתון, הלום מהסתבכותו של בעליו, דיווח על המתרחש באובייקטיביות ולא ניסה לטשטש את ההאשמות החמורות.
בהמשך, נתווספה פרשה נוספת, בהובלתו ומעורבותו של האב, יעקב נמרודי, (ומי שהיה אז מקורבו, הסופר אריה קרישק), שהסתיימה אף היא בהרשעות.
בהדרגה התברר כי אין הוכחות העומדות מאחורי הפרסומים, ואף שנמרודי הורשע לבסוף, בפעם השנייה, היה זה על עבירות קלות יחסית.
בעת הזו כבר שב "מעריב" לעמוד מאחורי המו"ל שלו.
בין המגינים עליו בלט העיתונאי אמנון דנקנר.
בספטמבר 1995 עורר העיתון סערה ציבורית כאשר חשף את פרשת הסיליקון בחלב.
תחקיר אחר חשוב של "מעריב" הוביל לחקיקת חוק השבת נכסי הנספים בשואה.
חוק זה בא בעקבות דו"ח ועדת החקירה הפרלמנטרית בראשות ח"כ קולט אביטל, שנוסדה בעקבות שני תחקירים מאת עו"ד דוד לביא שפורסמו ב-24.12.99 וב-17.3.00 ב"מעריב".
תחקירים אלה חשפו לראשונה שמדינת ישראל מחזיקה ברשותה רכוש של קורבנות השואה.
ח"כ יוסף לפיד, שר המשפטים לשעבר, שיזם את החוק להשבת נכסי הנספים בשואה, אמר כי "זה אחד החוקים החשובים ביותר בתולדות המדינה.
חבל שהוא לא נחקק לפני 50 שנה".
מששב נמרודי לניהול העיתון, מינה את דנקנר לעורך.
"מעריב" המשיך לנסות ולהשיג את מתחרהו.
אף על פי שחלה עלייה בתפוצתו לעומת המצב בסוף שנות ה-80, עדיין הפער בינו לבין "ידיעות אחרונות" היה גדול ביותר.
עריכתו של דנקנר התאפיינה בהמשך הניסיון להפוך את "מעריב" לעממי יותר.
הידיעות החדשותיות היו קצרות, התמונות והתצלומים הצבעוניים תפסו מקום רב, והכותרת הראשית, שבעבר נשמרה אך ורק לאירועים מדיניים-פוליטיים-כלכליים מרכזיים, ניתנה מדי פעם גם לאירועי ספורט חשובים ולשאר נושאים המקבלים את התעניינותו של הציבור - כמו בעיתון המתחרה.
בדנקנר הוטחה ביקורת קשה על חילופים תכופים מדי של כתבים ועורכים, על פיטורים שרירותיים ועל אווירה של חוסר ביטחון וחוסר יציבות, שנגרמה בעטיים של אלו.
המשקעים שנותרו מהחקירות נגד נמרודי התבטאו לעיתים באופן שבו סוקרה ב"מעריב" עבודתה של פרקליטות המדינה, ומעל דפי העיתון הרבו לתקוף את אלו שכונו "כנופיית שלטון החוק".
חברת האם של "מעריב" - "מעריב החזקות בע"מ" הונפקה בבורסה בידי משפחת נמרודי.
בינתיים לא הצליחה להגיע לרווחיות ולהניב תשואה למשקיעים.
ברוב המניות החזיקה קבוצת הכשרת היישוב, בראשות עופר נמרודי ואביו, יעקב נמרודי.
ברבע מהן החזיק איל ההון היהודי-רוסי ולדימיר גוסינסקי.
בשנות ה-90 החלה קבוצת "מעריב" להוציא לאור גם מקומונים רבים תחת רשת "זמן מעריב".
תחילה "זמן תל אביב", שצורף באזור המרכז למהדורות ערב שבת, ואחר כך מקומונים נוספים בכל הארץ, כגון "זמן ירושלים", "זמן חיפה" ו"זמן דרום".
ביוני 2004 השיקה "מעריב החזקות", בהשקעה גדולה ולאחר כמה גרסאות קודמות, אתר אינטרנט חדש, "nrg מעריב".
בניגוד לאתר "מעריב" הקודם, nrg כולל מערכת נפרדת ותכנים מקוריים, נוסף על מאמרים, ידיעות וכתבות מהעיתון המודפס.
בספטמבר 2004 הורשע התאגיד המחזיק בעיתון בעבירה של פרסום מתן שירותי זנות.
בעקבות האינתיפאדה השנייה בחר "מעריב" לנקוט בקו ממלכתי-מרכזי-ביטחוניסטי, דבר שהתבטא בעיקר בטורי העורך, הפרשנויות, מדורי הדעות וכתבות המגזין.
הצטרפותו של אמנון רובינשטיין לכותבי "מעריב" חיזקה את הקו החריף במדורי הדעות כנגד השמאל הקיצוני, קו שנקט עורך מדור הדעות בן-דרור ימיני.
בשנת 2005 יצא העיתון בקמפיין "איפה הבושה?", שמטרתו לעורר את הציבור למחות ולהפגין בקול נגד השחיתות הפושה בשלטון ובממשל הציבורי.
הקמפיין נפתח בעקבות מאמר מערכת בשם "עברתם כל גבול" מאת דנקנר ודן מרגלית, שהודפס בכותרתו הראשית של העיתון.
הקמפיין דעך לאיטו לקראת שלבי הביצוע של תוכנית ההתנתקות.
בסיקור ביצוע תוכנית ההתנתקות נקט העיתון בקו ממלכתי וסיסמת הסיקור הייתה "נעבור את זה יחד".
אף על פי שרוב העיתונאים הבכירים היו בעד ההתנתקות, ניתנה במה לביטוי למתנגדיה ולמפונים.
בניגוד לעיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות" שנקטו קו תוקפני כנגד מחאת מתנגדי ההתנתקות, "מעריב" נקט קו מתון ושיבח אותה כמחאה דמוקרטית למופת.
בתחילת 2006, לקראת סיום כהונתו של מישאל חשין בבית המשפט העליון, יצאו העיתון, פרשנו המשפטי משה גורלי, והעורך אמנון דנקנר, בהתקפה חסרת תקדים על חשין כשופט וכאדם.
"מעריב" העלה טענות על יחסו הנוקשה של חשין למתדיינים לפניו, עוינותו לחרדים, מיעוט הזיכויים שיצאו תחת ידו, והוסיף כי יש פן של צביעות בהתנהגותו השיפוטית - בין השאר חשף העיתון שחשין לא שמר על קשר עם בתו שמחוץ לנישואים, אך התרעם על הורים ביולוגיים שזנחו את ילדם.
חשין ידוע כמתנגד לאקטיביזם שיפוטי, אך לטענת "מעריב" לא היה עקבי בעמדה זו בפסיקותיו בנוגע למטרות שהיו קרובות ללבו.
אפילו לשונו של חשין גונתה על שימושה הלא מעודן והרעשני בשפה העברית, לטעמו של העיתון (גילוי נאות: בפסק דינו של מישאל חשין, בג"ץ 4736/98, נדחתה עתירתם של "מעריב" ויו"ר מועצת המנהלים שלו, עופר נמרודי, להגשת כתב אישום נגד ארנון מוזס).
ב-15 באוגוסט 2006 חשף "מעריב", בידיעה של כתבו יהודה שרוני, כי ב-12 ביולי, שעתיים לאחר חטיפת החיילים שהחלה את מלחמת לבנון השנייה, הורה הרמטכ"ל, דני חלוץ, למכור את תיק ההשקעות שלו.
חשיפה זו זכתה להד רב בכל אמצעי התקשורת בישראל.
לאורכה של שנת 2006, ועל רקע תוצאות עסקיות קשות של העיתון, החלו מתפרסמות ידיעות על מגעים עם אנשי עסקים שונים לרכישת העיתון, בהם ארקדי גיידמק, חיים סבן, שלדון אדלסון ואחרים.
מגעים אלה לא הבשילו לכלל עסקה.
ביולי 2007 הודיע דנקנר כי הוא מתכוון לפרוש מתפקידו כעורך בתחילת 2008, אך הוא צפוי להישאר בעיתון.
עם המשך הפרסומים על תוצאות עסקיות קשות, נמשך גם גל ההתפטרויות והעזיבות של בכירי העיתון בהם סגן העורך הוותיק אבי בטלהיים, הפובליציסט הוותיק דן מרגלית, המשנה לעורך חיליק שריר ובכירי מינהל למיניהם.
לאורך שנות ה-2000 נמשכה מגמת הפיכה לעיתון קליל יותר, בעל כותרות גדולות יותר ונתח קטן יותר למילים בעמוד הכותרת.
מאמרי דעות (פובליציסטיקה) בכפולה הפותחת של המוסף היומי של העיתון אז, "מעריב היום", הוגבלו בגודלן ל-400 מילים למאמר על ידי עורך מדור הדעות במעריב מ-1997 ל-2002, רוביק רוזנטל, בטענה כי מספר רב של מילים מייגע את הקורא ואינו ערובה לאיכות.
בדצמבר 2007 נכנסו דורון גלעזר ורותי יובל לתפקיד עורכי "מעריב", במקום דנקנר.
במהלך כהונתם, פרסם "מעריב" על מלוא שערו קריאה לשחרור גלעד שליט, שנעשתה בעיבוד של כתב ידו.
הפרסום עורר מחלוקת, והיו שטענו שמעריב חרג מתפקידו העיתונאי.
גם לאחר כניסתם לתפקיד המשיך העיתון לספוג הפסדים, והשניים נאלצו לבצע שורה של צעדי ייעול.
ביולי 2008 התפטר מתפקידו יו"ר הדירקטוריון דוד קמחי, בנובמבר של אותה שנה מכר גוסינסקי את החזקותיו ב"מעריב".
במאי 2009, לאחר פחות משנתיים בתפקיד, התפטרו גלעזר ויובל על רקע סירובם לבצע קיצוצים נוספים במצבת העובדים ובשכר.
במקומם מונה לתפקיד העורך הראשי יואב צור.
כהונתו אופיינה במהלכי ייעול דרסטיים, שהובילו לצמצום ניכר במצבת כוח האדם של מערכת העיתון.
בתקופת כהונתו של צור ניהל "מעריב" קמפיין נגד מינויו של יואב גלנט לתפקיד הרמטכ"ל.
זאת, בעקבות חשיפת עיתונאי "מעריב", קלמן ליבסקינד, כי גלנט השתלט על שטחים במושב עמיקם.
פרסומים אלה הובילו לביטול מינויו של גלנט לתפקיד הרמטכ"ל.
במאי 2010 נחתם הסכם למכירת 30% ממניות "מעריב החזקות" ממשפחת נמרודי לאיש העסקים זקי רכיב, מינויו של רכיב ליו"ר הדירקטוריון ואופציה לשליטה משותפת.
בדצמבר 2010 מינה רכיב את אבי משולם לתפקיד עורך העיתון.
רכיב הצהיר מן היום הראשון כי בכוונתו לשים דגש על מהדורה דיגיטלית של העיתון, ומינויו של משולם, שלא היה לו ניסיון קודם בעיתונות מודפסת, נתפש כחלק מאסטרטגיה זו.
אך במאי 2011, פחות משנה לאחר שהשלים את רכישת "מעריב", מכר רכיב את רוב החזקותיו בעיתון, מבלי שיישם כלל את תוכניותיו לדיגיטציה של העיתון.
ככל הנראה, המכירה נעשתה לאחר שהבין עד כמה מצבו הכלכלי של "מעריב" קשה.
בשנת 2010 הוביל העיתון קמפיין לשחרור החייל החטוף גלעד שליט שנקרא "למען גלעד".
בגיליון יום שישי, 25 ביוני חולקו סרטים צהובים לקוני העיתון.
רכישת השליטה ב"מעריב החזקות" על ידי IDB
ביוני 2011 רכשה חברת "דיסקונט השקעות" מקבוצת IDB שבשליטת איש העסקים נוחי דנקנר כ-61% ממניות "מעריב החזקות" בהשקעה כוללת של 147 מיליון ש"ח, ונכנס לתוקף הסכם בעלי מניות בינה ל"הכשרת היישוב" שבבעלות עופר נמרודי שבבעלותה נותרו 27% ממניות החברה.
בחודש זה החל העיתון לשנות פניו: עיצוב סולידי הועדף על פני סגנון צעקני, טקסט על פני תצלומים ושחור-לבן על פני גופנים צבעוניים.
"מעריב", שהיה מזוהה עם הסגנון שמאפיין את "ידיעות אחרונות", הלך ונעשה דומה בעיצובו ל"הארץ".
בנוסף, חודשו מוספי התרבות והכלכלה היומיים של העיתון שקודם לכן צומצמו עד לכדי סגירה, מונו להם עורכים חדשים, ובחודש אוגוסט הוחלף גם עורך העיתון.
מינויו של ניר חפץ במקום אבי משולם, שכיהן בעברו כדובר ראש הממשלה בנימין נתניהו ובהמשך כיועץ בתשלום לבעלי הון שונים (בהם נוחי דנקנר), העלה חשש לניגודי עניינים אפשריים בקרב בעלי מניות ועובדים ב"מעריב".
לפי אותן טענות, חפץ יתקשה להתנהל כעורך מקצועי ובלתי תלוי בעת סיקור עניינים שונים הנוגעים למקורביו.
הועלו טענות כי בתקופה זו הפרשנות בעיתון נטתה לתמוך באינטרסים הכלכליים של ה"טייקונים" כגון הבעלים נוחי דנקנר.
כחלק מהניסיון ליצור תדמית חדשה לעיתון הוא עבר בתקופה זו שינוי: העמוד הראשי מלא טקסט בדמות פתיחי כתבות ומאמרי דעה, והעיתון החל ללבוש ארשת יותר רצינית מבעבר.
מאמרי הפובליציסטיקה החלו מוצאים את מקומם בעמוד הראשי גם בימים ללא אירועים מיוחדים, ועמודי הדעות נדדו מ"המגזין" לתוך דפי הכותרת.
בדו"ח שהגישו לבית המשפט כתבו הנאמנים שמונו לעיתון: "תקופת דסק"ש מאופיינת בניהול בזבזני מחד, ובהתערבות בתוכני העיתון מאידך, לצורך מציאת חן בעיני הנהלת אי.די.בי.
השליטה של העורך הראשי, ניר חפץ (שמונה על ידי דנקנר; נ"ט), בתוכן העיתון הייתה רבה, אך השימוש בשליטה זו נעשה בחלק מהמקרים גם לטובת בעלי העיתון ואחרים שהעורך הראשי חשב כי יש צורך להגן עליהם".
בנוסף למהדורה הדיגיטלית, נפתחה גם המהדורה המודפסת של העיתון, בימי א'-ה', לקריאה בחינם לכל הגולשים באתר האינטרנט "nrg מעריב".
בדו"חות הכספיים של "מעריב החזקות" לרבעון השני של 2012 נרשם הפסד של 244 מיליון ש"ח, רובו עקב הפחתה חד-פעמית בערך הנכסים של העיתון.
המשבר הוביל את מערכת העיתון לצעדים לא שגרתיים:
ב-3 בספטמבר 2012 פורסמו בעיתון בהבלטה ארבעה מאמרי דעות שאוגדו תחת הכותרת "מה האינטרס האמיתי מאחורי המתקפה של כנופיית 'דה-מרקר' על 'מעריב' ו-IDB", וכותביהם התראיינו בנושא זה גם ברשתות הארציות ברדיו.
ב-23 באוקטובר 2012 העיתון יצא לאור עם עמוד שער לבן, ובמרכזו רק בקשה של עובדי העיתון לאפשר לעיתון להמשיך להתקיים.
ב-20 בספטמבר 2012 נחתם הסכם למכירת "מעריב" (יחד עם יתר כתבי העת של הקבוצה ואתר האינטרנט nrg מעריב) למו"ל שלמה בן-צבי, תמורת 70 מיליון ש"ח (סכום שעשוי לגדול ל-74 מיליון ש"ח, בהתאם להצלחה בגביית חובות לעיתון).
במהלך המשא ומתן על מכירת העיתון יצאו עובדי העיתון להפגנות, מחשש לפגיעה בזכויותיהם ובשל הגילוי כי משך שנים לא הופרשו להם כספי הפנסיה והפיצויים במלואם.
חברת "מעריב החזקות" הצהירה שבכוונתה לייעד את התמורה בגין מכירת העיתון לכיסוי התחייבויותיה לעובדיה.
במקביל להסכם הגישה "מעריב החזקות" בקשה לצו הקפאת הליכים.
הצו ניתן, ונקבע בו שהנאמנים אינם מחויבים להסכם המכירה שנחתם, ובסמכותם למצוא הסדר טוב יותר.
לאחר בדיקה, הנאמנים מכרו את העיתון לבן צבי.
בד בבד עם פרוץ המשבר, התאגדו עיתונאי "מעריב" תחת ארגון העיתונאים בישראל והקימו את ועד עיתונאי מעריב.
ועדי העובדים ב"מעריב" הם שהובילו את ההפגנות, ואת המשא ומתן עם הנאמנים שמונו לעיתון על ידי בית המשפט ועם הרוכש בן-צבי.
עורך העיתון ובעליו מנובמבר 2012 היה שלמה בן-צבי.
עם העברת העיתון לשליטתו חתם בן-צבי על הסכם קיבוצי עם העובדים, שהוא הסכם קיבוצי ראשון בעיתונות הפרטית בישראל זה שנים ארוכות.
בין הצדדים התגלע סכסוך על מימוש ההסכם, שהוביל לשביתה בת יום, שבה העיתון לא יצא לאור.
יום לאחר ששבו לעבוד, פוטרו כ-100 מעובדי "מעריב" ובהם בן כספית, יהודה שרוני, ליאור דיין ויעקב זיו.
המוסף הכלכלי "עסקים" נסגר והוחלף בידי מוסף שמסופק על ידי "גלובס".
"ז'ורנל" נסגר ואף "המגזין" צומצם לשלושה כותבים.
באוקטובר 2013 פינה העיתון את "בית מעריב" שברחוב קרליבך.
מרבית עובדי העיתון הועברו לירושלים, בסמוך למערכת "מקור ראשון", וחלק קטן נותר במגדל רובינשטיין, השוכן אף הוא בצומת "מעריב".
בית מעריב נהרס בדצמבר 2019, ותחתיו יוקם מגדל בן 55 קומות.
בנובמבר 2013 החל מעריב להפיץ מהדורה ערב חינמית (חינמון) שמחולקת בתחנות רכבת ובצמתים מרכזיים, בנוסף למהדורת הבוקר הרגילה.
ב-9 במרץ 2014 לא הופץ העיתון ורק נמצא בגרסה הדיגיטלית באתר nrg.
באותו יום אושרה בקשתו של בן צבי לצו הקפאת הליכים לחודשיים.
למחרת העיתון לא יצא בשום פלטפורמה, דבר שסימן את סוף עידן מעריב היומי, למרות שחינמון הערב עדיין יצא עד סוף חודש אפריל.
מכירה לאלי עזור, פתיחה מחדש, איחוד ושינוי השם
ב-6 באפריל 2014 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את מכירת "מעריב" לקבוצת "ג'רוזלם פוסט" שבבעלות אלי עזור תמורת 4 מיליון ש"ח.
ימים אחדים קודם לכן אישר בית המשפט את מכירת אתר האינטרנט "nrg מעריב" לעיתון "ישראל היום" כך שלמעשה הופרדו העיתון והאתר שעבדו יחד עד אז.
שתי העסקאות קיבלו את האישור של הממונה על ההגבלים העסקיים.
העיתון קיבל שם חדש, "מעריב השבוע" וגרסה חינמית מקוצרת בשם "מעריב הבוקר, והעיתון בימי שישי נקרא "מעריב סופהשבוע" והוא איחוד של "מעריב" והשבועון "סופהשבוע" של קבוצת "ג'רוזלם פוסט".
אתר מעריב החדש נקרא מעריב אונליין.
בעשור הראשון של המאה ה-21 כלל "מעריב" בימי החול את החלקים הבאים:
קונטרס החדשות – כולל דעות.
המגזין – כתבות מורחבות על ענייני היום, חדשות מהעולם, מדורי פנאי ורכילות.
כולל גם את תוכני התרבות של מוסף ז'ורנל, שיצא לאור בדצמבר 2011 עד ליוני 2012.
עסקים – המוסף הכלכלי הכולל חדשות מעולם הכלכלה והעסקים, ניתוחים ופרשנויות למתרחש בבורסות העולם ובשוק ההון.
מוספים המצורפים למעריב בימי החול:
יום שלישי: לוח "מעריב" – מוסף פרסומי הכולל עסקי נדל"ן ורכב, מדור דרושים וכו'.
בעשור הראשון של המאה ה-21 כלל "מעריב" ביום שישי את החלקים הבאים:
קונטרס החדשות – בשונה מימי חול בהם קונטרס החדשות מודפס בפורמט טבלואיד, בימי שישי פורמט הקונטרס הוא כפול בגודלו (ברואדשיט).
מוספשבת – מתמקד בפרשנות וניתוח של אקטואליה השבוע.
גלובס על הבוקר – מוסף כלכלי לקוראי 'מעריב'.
סופשבוע – המגזין השבועי, כתבות נרחבות, טורים וראיונות.
במוסף נמצאים טוריהם הקבועים של יהונתן גפן ואודטה.
המשבצת – מוסף התשבצים של "מעריב".
ערב שבת – מוסף ייחודי ליהדות, חברה ואמנות המחולק למנויי העיתון בלבד.
מוסף זה, שחלק מתכניו מקבילים למוסף 'שבת' של מקור ראשון, מכיל חומרים ייחודיים ובהם טור שבועי של דב אלבוים (במתכונת המזכירה את 'שישי' של אדם ברוך) וטור של יאיר שלג.
סגנון הוא חלק מחבילת המנוי, אך אינו מופיע בכל שבוע.
את הוא חלק מחבילת המנוי, אך אינו מופיע בכל שבוע.
מעריב לילדים – מוסף לילדים הכולל כתבות, קומיקסים, מדורי בדיחות ותשבצים לילדים.
מערכי DNA הם שבבי זכוכית או פלסטיק שאליהם מודבקות חתיכות DNA חד-גדילי.
בדרך כלל, מערכי DNA משמשים לאיתור נוכחות של mRNA, שעשוי להיות משועתק מגנים שונים.
לכל גן מוקצה נקודה על פני השבב, וכשזו מאירה מסיקים שהגן התבטא.
מכונות משתמשות במערכים אלה כדי לסרוק אחר רצפים גנטיים רבים בו זמנית.
חתיכות ה-DNA החד-גדילי מכונות גלאים.
מאות גלאים בעלי רצף זהה מודבקים בכל נקודה כדי להפוך את השבב ליעיל.
כל סוג גלאי מותאם לגן אחר.
הגלאים עשויים לכלול אוליגונוקלאוטידים (גדילי DNA קצרים של עשרות בסיסים בודדים), תוצרי PCR, DNA גנומי, פלסמידים,
BACs ומקטעי DNA ארוכים יותר של 70 בסיסים.
השבבים נחלקים לשני סוגים: מערכי מאקרו (Macroarray), שמכילים מאות סוגי גלאים, ומערכי מיקרו (Microarray), שמכילים אלפי סוגי גלאים.
ה-RNA מופק מתאים רבים מאותו סוג.
בדרך זו יוצרים מאגר RNA שמבטא פרופיל של כל הגנים שמתבטאים בתא.
אחר כך מולקולות ה-RNA עוברות תהליך של שעתוק הפוך באמצעות רוורס טרנסקריפטאז, בתהליך שיוצר cDNA.
בשלב זה, מוסיפים סימון פלואורסצנטי לגדילי ה-cDNA.
מולקולת cDNA שמכילה רצף משלים לגלאי החד-גדילי, שנמצא על השבב, תידבק אליו בדרך של זיווג בסיסים.
כשייחשף השבב למקור אור, הנקודות שייראו יצביעו על ביטוי של גן.
מפני שידוע מראש היכן ממוקם כל גן על גבי השבב, ניתן יהיה לדעת איזה גן התבטא בתאים לאחרונה; מערכי ה-DNA נותנים תמונה של אילו גנים בגנום מתבטאים בתא מסוים ובתנאים מסוימים.
מפני שתפקידם של חלק גדול מהחלבונים אינו ידוע, וכיוון שגנים רבים הם House keeping, כלומר שהם חיוניים לכל סוגי התאים דוגמת חלבוני שלד התא, חוקרים בדרך כלל משתמשים בשיטה כדי לערוך השוואות.
לדוגמה, השוואה של דגימת RNA מגידול במוח לדגימה ממוחו של אדם בריא.
גלאים שנקשרים ל-RNA בדוגמה שנלקחה מהגידול, ולא בדוגמה מאדם בריא מצביעים על קשר בין התבטאות הגן למחלה.
כדי לערוך השוואות מסוג זה, נהוג לצבוע את ה-RNA של החולה בצבע פלואורסצנטי אחד ואת ה-RNA של הבריא בצבע אחר.
באופן זה ניתן להשוות על אותו שבב את שתי הדוגמאות.
לדוגמה, אם RNA של החולה צבוע ירוק ושל הבריא צבוע אדום, אז היכן שמתבטאים רק הגנים של החולה נראה צבע ירוק, היכן שמתבטאים רק הגנים של הבריא נראה אדום, והיכן שמתבטאים אותם גנים גם בבריא וגם בחולה נראה צבע כתום.
אף שהשבבים מאתרים RNA ולא חלבונים, מדענים רבים מתייחסים לאנליזה זו כ"אנליזת ביטוי".
מאחר שישנם מאות אלפי גלאים שונים על כל שבב, כל שבב הוא שווה ערך של אלפי בדיקות גנטיות.
לפיכך, השימוש בשבבי DNA האיץ את המחקר.
שבבי DNA יכולים לשמש לזיהוי של מוטציות גנטיות ושינויים בין פרטים ואוכלוסיות.
בדומה לשיטת ה-RFLP רק שבקנה מידה נרחב בהרבה.
ניתן להשתמש בשבבים גם לצרכים פורנזיים (לצורך הוכחה במשפט), ובגילוי של פרטים בעלי נטייה לחלות.
בחינת פרופיל התבטאות באמצעות שבבי DNA פורסמה לראשונה במגזין Science בשנת 1995.
העובדה שאין אפשרות לעשות סטנדרטיזציה בשבבים לא מסחריים גורמת לבעיה בניתוח הנתונים.
עיתונים מדעיים רבים אימצו את סטנדרט MIAME כתנאי לפרסום מחקרים שנערכו בשיטה זו.
השבב הנפוץ הוא של חברת Affymetrix.
החברה עושה שימוש בטכנולוגיית הפוטוליתוגרפיה, שאומצה מתחום המוליכים למחצה.
ייצור שבב ה-DNA מתחיל משבב קוורץ של 12.70 סנטימטר רבוע.
בתחילה, השבב נרחץ כדי להבטיח הידרוקסילציה אחידה של פני המשטח.
כיוון שהקוורץ נושא קבוצות הידרוקסיל, הוא מהווה סובסטרט מצוין לקישור של כימיקלים, כגון מולקולות מקשרות שאחר כך מסייעות למקם את הגלאים על השבב.
השבב מונח באמבט סילן (אנלוג מבני של פחמימנים רוויים שבו מחליפות מולקולות סיליקון את הפחמנים שמקושרים למימנים), שמגיב עם קבוצת ההידרוקסיל שעל גבי הקוורץ, ויוצר מטריקס של מולקולות שמקושרות באופן קוולנטי.
המרחק בין מולקולות הסילן קובע את צפיפות האריזה של הגלאים, ומאפשר לכל שבב להחזיק יותר מחצי מיליון אתרים שונים של גלאים על פני 1.28 ס"מ רבוע.
כל אתר כזה מחזיק מיליוני מולקולות DNA זהות.
משטח הסילן מקנה צפיפות הידרוקסיל אחידה שמאפשרת את התרכבות הגלאים.
מולקולות הגלאי, שמחוברות למטריקס הסילן, מספקות משטח שניתן להפעילו באור.
מערך ההגנה האווירית (בראשי תיבות: מערך ההגנ"א, בעבר: מערך הנ"מ) הוא הגוף המאגד את יחידות הקרקע של ההגנה האווירית של צבא הגנה לישראל.
המערך, אשר כפוף לחיל האוויר, אחראי על הגנת המרחב האווירי של ישראל לצד כלי הטיס של החיל.
דוקטרינת הגנת המרחב האווירי הישראלי קובעת כי חיל האוויר נסמך בעיקר על מטוסי יירוט ככלי להשגת עליונות אווירית ואל מול זאת מערך ההגנה האווירית מהווה את קו ההגנה האחרון מפני איומים אוויריים הכוללים כלי טיס וקו ההגנה הראשון כנגד איומים אוויריים הכוללים טילים בליסטיים, טילי קרקע־קרקע ורקטות ארטילריות.
בראש מערך ההגנה האווירית עומד קצין בדרגת תת־אלוף, הכפוף ישירות למפקד חיל האוויר.
עם איחוד מערך תותחנות הנ"מ עם מערך טילי ה"הוק", תחת פיקודו של חיל האוויר ב-1 בדצמבר 1970, הוקמה מִפְקֶדֶת כוחות הנ"מ 516 (מכהנ"מ 516), שנקראה גם מִפְקֶדֶת קצין הגנת נ"מ 516 (מקהנ"מ 516).
צבעי הדגל של המערך הם כחול כהה ושחור והמוטו שלו הוא "טכנולוגיה קרבית", "השמיים הם הגבול" ו"אנשים עם מטרה".
מערך ההגנה האווירית הישראלי מתבסס על מספר סוגי מערכת הגנה אווירית אקטיביות וסוללות טילים נגד טילים.
+מבנה מערך ההגנה האוויריתסמלשםמספורמערכותגדודי הגנה אוויריתרם66קלע דוד ומנת"ב (מרכז ניהול תמונה בליסטית)חרב מגן136חץ: חץ 2 וחץ 3137גדוד כיפת ברזל צפון138גדוד כיפת ברזל דרום139גדוד כיפת ברזל צפון ומרכזדרקון946גדוד הגנה ברום הקרוב לקרקעגולן947גדוד כיפת ברזל דרום ומרכזכוחות נוספיםכנף 168168כנף היערכות533גדוד קשר נייד של חיל האווירביסל"א883בית הספר להגנה אווירית
בית הספר להגנה אווירית הוקם ב־1953 כביסנ"מ, וב־2011 שונה שמו לביסל"א.
ממוקם בצפון הנגב המערבי בסמוך לקיבוץ משאבי שדה.
בעבר שכן במרכז הארץ, סמוך לשדה התעופה הרצליה, הועבר לנגב כחלק ממדיניות צה"ל ומחסור בשטחי אש לאימונים.
על בית הספר מפקד קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה.
בבית הספר מספר מגמות הכשרה, טייסות וגדוד קשר 533. על כל אחד מהם מפקד קצין בדרגת סגן אלוף.
מערך ההגנה הרב־שכבתית הוא מערך מבצעי ומודולרי שתכליתו לספק מענה מתואם ורב-רבדים לאיומים אוויריים בטווחים שונים.
מערך ההגנה האווירית מפעיל ארבע מערכות הגנה רב־שכבתית הפועלות במקביל ובשילוב ביניהן.
שכבות ההגנה משלימות ולרוב מגבות האחת את השנייה אל מול האיומים של ירי תלול מסלול, החל מרקטות קצרות-טווח ועד לטילים בליסטיים ארוכי-טווח ויירוט כלי טיס (נ"מ).
מערכת משלימה היא מערכת המסוגלת לתת מענה לאיום הנמצא מתחת לטווח היירוט של המערכת הקודמת ובכך משלימה אותה בשכבת הגנה נמוכה יותר במתחם האווירי המוגן.
מערכת מגבה מיועדת למקרה שזו שמעליה נכשלה ביירוט.
שילובן של המערכות מאפשר למערך ההגנה האווירית להתמודד עם מגוון תרחישים באופן מדורג, תוך שיפור מתמיד של הכיסוי, הגמישות והאפקטיביות המבצעית.
חץ 3 - השכבה הראשונה ובעלת הטווח הגדול ביותר המיירטת טילי אויב מחוץ לאטמוספירה, מאות קילומטרים מגבולות ישראל.
המטרה היא ליירט טילים בליסטיים גדולים בנקודה גבוהה במסלול, כשהם בשלב הטיסה החופשית שלהם בחלל וטרם החלו לחדור בחזרה לאטמוספירה בדרכם לאדמה וליירט איומים רחוק ככל האפשר ממדינת מישראל, על מנת להרחיק את השפעותיהם של פיצוץ גרעיני, נשק כימי או נשק ביולוגי.
חץ 2 - שכבת ההגנה השנייה והמשלימה לחץ 3. החץ 2 יכול ליירט טילים ארוכי טווח בתוך ומחוץ לאטמוספירה.
קלע דוד (שרביט קסמים) - שכבת ההגנה השלישית ומשמשת ליירוט טילים מתחת לטווח היירוט של החץ 2, המערכת מהווה גיבוי למערכת החץ וביכולתה להעסיק גם מטרות שלא באו מהחלל: טילים, רקטות כבדות, מטוסים ומפציצים מכל סוג, ושברי טילים.
כיפת ברזל - שכבת הגנה נמוכה יותר המשלימה את קלע דוד ומגנה מפני רקטות וטילים בעלי טווח בינוני־קצר וכלי טיס בלתי מאוישים.
אחד היתרונות המרכזיים של המערכת הוא יכולתה למיין בין רקטות אותן יש ליירט ולמנוע פגיעה בחיי אדם לבין כאלו שיפלו בשטחים פתוחים, ובכך לחסוך בתחמושת לקראת איומים נוספים.
אור איתן – מערכת משלימה לכיפת ברזל המבוססת על נשק לייזר, היא בעלת טווח של עד 10 ק"מ – מתחת לסף היכולת של מערכת "כיפת ברזל" להגנה מפני רקטות ופצצות מרגמה בטווחים קצרים וכלי טיס לרבות רחפנים, גלשני־אוויר וכלי טיס בלתי מאוישים.
בספטמבר 2025 הודיעו מפא"ת וחברת רפאל על סיום שלבי הניסוי במערכת וב-28 בדצמבר 2025 נמסרה מערכת "אור איתן" ראשונה לצה"ל והוכרזה כמבצעית.
שם המערכת כניסה לשירות מבצעי טווח מקסימלי הערות אור איתן 28 בדצמבר 2025 10 ק"מ שכבת הגנה חמישית – נשק לייזר שורף שמיועד ליירט רקטות קרקע-קרקע, פצצות מרגמה, כלי טיס בלתי מאוישים ורחפנים.
חץ 2 נובמבר 1998 1,500 ק"מ שכבת הגנה שנייה – מערכת המיועדת ליירוט טילים בליסטיים כדוגמת הסקאד הסורי והשיהאב האיראני.
פותחה על ידי חברות ישראליות (בפרט התעשייה האווירית) בשיתוף פעולה עם חברות אמריקניות ביניהם חברת המטוסים בואינג ובסיוע כספי של ממשלת ארצות הברית.