tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קצר אנימציה - מענק הפקה לסרט אנימציה עצמאי קצר שניתן על ידי קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה בשיתוף הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיות וסטודנטים.
קרן מקור מעניקה מלגת הפקה בסך 150,000 ₪ לשני פרויקטים שיבחרו במהלך אירוע הפיצ'ינג, שנערך מול פאנל שופטים.
הסרטים המוגמרים יוצגו בהקרנת טרום בכורה בפסטיבל.
"המעבדה" - סדרת סדנאות מעשיות שמיועדות ליוצרות קולנוע בתחילת דרכן אשר מתקיימות בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיות וסטודנטים בשיתוף הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
במהלך שבוע הפסטיבל יוצרות קולנוע עוברות סדנאות בתחומי הבימוי, הליהוק והסאונד בליווי של יוצרות קולנוע ותיקות ואנשי תעשייה.
המעבדה תומכת ביצירת סרטים עלילתיים קצרים עם נקודת מבט נשית.
"ספיד דייטינג" - הפסטיבל ואיגוד המפיקים מקיימים מפגשים בין בוגרי בתי ספר לקולנוע טריים לבין מפיקים בכירים מהתעשייה.
מטרת המפגשים היא ליצור את החיבור והממשק בין המפיקים המחפשים יצירה חדשה, ליוצרים צעירים.
כל יוצר פוגש מספר מפיקים בכירים במשך רבע שעה שבה יוכל להציג את הפרויקט שהוא מעוניין להפיק בתחום הקולנוע או הטלוויזיה.
הפקות מקור - הפסטיבל הפיק שתי סדרות סרטים –
הסדרה התיעודית חברתית – סדרת סרטים תיעודיים קצרים שבוימו על ידי סטודנטים מן החוג לקולנוע, ועוסקים בנושאים חברתיים.
הסדרה מופקת בשיתוף ערוץ 8 וקרן רבינוביץ' - פרויקט קולנוע, ומשודרת בערוץ 8 (בין הסדרות שהופקו בעבר - לחם עבודה משנת 2010, בה תועדו בעלי מקצוע שונים מכל רחבי הארץ, ואחרת, משנת 2012 – בה תועדו יוצרים ישראלים העוסקים בתרבות שוליים).
שיתוף הפעולה הישראלי-פלסטיני - סדרת סרטים עלילתיים ודוקומנטריים של יוצרים צעירים משני צידי המתרס.
יוזמת הפרויקט והמנהלת האמנותית שלו היא יעל פרלוב (פרויקט קפה שהופק בשנת 2010, ופרויקט מים משנת 2012, אשר פתח את שבוע המבקרים של פסטיבל הסרטים של ונציה).
פסטיבל התחרות הבינלאומית התחרות הישראלית תחרות הסרט העצמאי הקצר תחרות התיכונים התחרות למדיה דיגיטלית 1986הפסטיבל ה-1 סרט לילהגור הלר 1988הפסטיבל ה-2 עורביםאיילת מנחמי 1990הפסטיבל ה-3 הוגו מהימרלאנדנילס ארדאן 1992הפסטיבל ה-4 10:35 ביום שלישי - סיפור אהבהאנט ק.
משתתפים בצערכם"לאון פרודובסקי2014הפסטיבל ה-16דרך כל בשרדבן ון דאםגרינלנדאורן גרנרמנשר לאמנות2015הפסטיבל ה-17בלקאאוטעדי קוטנרבית שלישייאיר פרידמןבית ברלקפונקהטל גרינברג2016הפסטיבל ה-18גבולותדנה לרראנהאור סיניסם שפיגלעם הפנים לקירעלמוורק דוידיאן2017הפסטיבל ה-19גאות ושפללו פו-שון,
הפסטיבל ה-25עולמות בוערים בין הצללים
סיימון שנקנבורגר אחרי ספירת הקולות
הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה (ידוע גם בכינויו באנגלית: TLVFest) הוא פסטיבל סרטי קולנוע המתקיים בתל אביב פעם בשנה בחודש אוקטובר, נמשך עשרה ימים, ומוקדש כולו לסרטים להט"ביים - סרטים של יוצרים ויוצרות העוסקים בנושאי לסביות, הומוסקסואליים, טרנסקסואלים וביסקסואלים.
במהלך ימי הפסטיבל משולבות הקרנות של מגוון סרטים שרובם אינם מיועדים להפצה בישראל לצד מפגשים עם יוצרי קולנוע מישראל ומחו"ל, סדנאות ופרויקטים מיוחדים.
לצד הקרנת סרטים מהעולם, הפסטיבל שם דגש על עידוד היצירה הישראלית המקורית, מקיים תחרות לסרטים ישראלים קצרים נושאת פרסים ונותן במה לאמנים ויוצרים מקרב קהילת הלהט"ב.
הפסטיבל נוסד בשנת 2006, פרי יוזמתם וניהולם המשותף של במאי הקולנוע יאיר הוכנר ושל גדי לשמן.
הוא החל את דרכו באולמות ההקרנה הפרטיים שבחנות האוזן השלישית בתל אביב-יפו.
בשל הצלחתו הרבה, עבר הפסטיבל בשנה שלאחר מכן לסינמטק תל אביב.
החל משנתו השנייה מנוהל הפסטיבל על ידי יאיר הוכנר.
בשנתו החמישית של הפסטיבל ליוותה את האירוע לראשונה נציגות רשמית של עיריית תל אביב-יפו ושל הכנסת, בדמות חבר הכנסת ניצן הורוביץ.
כמו כן נכחו בפסטיבל נציגים של קרן הקולנוע הישראלי וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה סרבה לסייע במימון הפסטיבל.
במהלך שנות קיומו התארחו בפסטיבל מאות במאי, מפיקי ושחקני קולנוע מהעולם (כגון ברוס לה ברוס, כריסטין ואשון ומינק סטול ) והוצגו בו סרטי קולנוע ישראלי בהקרנות בכורה עולמיות וסרטים נוספים (כגון "אני אוהב אותך פיליפ מוריס") בהקרנות בכורה ארציות.
לפי אתר הפסטיבל, האירוע נתקל מדי שנה בקשיים בגיוס חסויות, שכן חברות רבות חוששות לתת לפסטיבל חסות מסחרית מחשש שהציבור החרדי והדתי יחרים את מוצריהם או שירותיהם.
בשנת 2015, המליצה המועצה הישראלית לקולנוע במשרד התרבות והספורט, לקצץ כ-40% מתקציב פסטיבל.
בשנת 2017, מספר אורחי הפסטיבל ביטלו את הגעתם לפסטיבל, לאחר לחצים שהפעילה תנועת ה-BDS.
בשנת 2017, הודיע יאיר הוכנר על רצונו לפרוש מתפקידו כמנהל הפסטיבל.
באותה שנה ניהול הפסטיבל הופקד בידיו של המפיק גיל סימה.
בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה, נדחה הפסטיבל מחודש יוני והתקיים בחודש נובמבר בצורה מקוונת ומאז הוא מתקיים בחודש אוקטובר.
זוכי פרס הסרט הבינלאומי הטוב ביותר
+ שנה שם הסרט שם הבמאי/ת 2020 שפה משותפת איזבל סנדובל 2021 מדבר פרטי אלי מוריטיבה
זוכי פרס הסרט התיעודי הבינלאומי הטוב ביותר
+ שנה שם הסרט שם הבמאי/ת 2020 פנטזיות על קלידים פוזי דיקסון
זוכי פרס הסרט הקצר הבינלאומי הטוב ביותר
+ שנה שם הסרט שם הבמאי/ת 2020 אני מדמם תיאגו אמרל מינמיסאווה
זוכי פרס הסרט הקצר הישראלי הטוב ביותר
זוכי פרס סרט הנוער הטוב ביותר
+ שנה שם הסרט שם הבמאי/ת 2020 בתמימות נעמה נרקיס
בספטמבר 2025, יותר מ-1,200 אנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה חתמו על עצומה בה הם מתחייבים שלא לעבוד עם מוסדות וחברות קולנוע ישראליות, בפרט הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, שלטענתם "מעורבות בפשעי מלחמה, ג'נוסייד ואפרטהייד נגד העם הפלסטיני".
הפסיפס התרבותי הוא מונח המשמש לתיאור התערובת של קבוצות אתניות, שפות ותרבויות המתקיימות במקביל בתוך החברה הקנדית.
הרעיון של הפסיפס התרבותי נועד להעלות על נס את רעיון הרב-תרבותיות, בשונה ממערכות אחרות כדוגמת כור ההיתוך, שאותו נוהגים לעיתים קרובות להזכיר בהקשר לאידיאל ההטמעה התרבותית בארצות הברית השכנה.
הפרופיל האתנו-תרבותי של קנדה שהוכן על ידי הלשכה הקנדית לסטטיסטיקה (Statistics Canada) מתאר אומה, שבתחילת המאה ה-21, הפכה בהדרגה ליותר ויותר רב-אתנית ורב-תרבותית.
השימוש הראשון במונח "פסיפס" בהתייחס לחברה הקנדית נעשה על ידי ג'ון מוריי גיבון (John Murray Gibbon) בספרו "הפסיפס הקנדי" משנת 1938. גיבון מביע בגלוי מורת רוח מרעיון כור ההיתוך האמריקני.
הוא ראה בכור ההיתוך כתהליך שבו מעודדים את המהגרים ואת צאצאיהם לנתק את קשריהם עם ארצם המקורית ותרבותה על מנת להיטמע באורח החיים האמריקני.
ב-1965 פרסם הסוציולוג ג'ון פורטר את מחקרו הסוציולוגי רב ההשפעה "פסיפס אנכי: ניתוח של המעמד החברתי והעוצמה בקנדה".
ספרו של פורטר הדגים כיצד מצבן של קבוצות מסוימות (לדוגמה, אלו שמוצאם מבריטניה) טוב יותר בהתייחס למדדים של הכנסה, השכלה ובריאות בהשוואה לאחרות.
לדוגמה, לקבוצות שמקורן במזרח ובדרום אירופה היו מדדים אלו טובים פחות.
במצב הגרוע ביותר נמצאו האומות הראשונות והאינואיטים.
פורטר ראה סידור אנכי זה כקשור לכוחם ולמידת השפעתם של מקבלי ההחלטות.
לתושבים ממוצא בריטי היה ייצוג יתר בין האליטות בחוגי הממשלה, הכלכלה והפוליטיקה.
ממצאיו של פורטר נבחנו בכמה מחקרים מאז 1965 ועברו שינויים קלים.
לדוגמה, חוסר השוויון הכלכלי בין הקבוצות צומצם במידת מה ותושבי קנדה ממוצא צרפתי מיוצגים יותר בפוליטיקה ובממשלה.
עם זאת, האליטות הסוציו-אקונומיות בקנדה עדיין נשלטות על ידי תושבים ממוצא בריטי.
מאז תחילת המאה ה-20 הייתה קנדה אחת מהחברות קולטות הגירה העיקריות.
עד לשנות ה-60 ציפו מהמהגרים להיטמע בזרם המרכזי שבחברה.
להופעת ספרו של פורטר בתקופה שהתאפיינה בזעזועים חברתיים הייתה השפעה מוחשית על המדיניות החברתית של קנדה.
נקודת ההשקפה הרואה בקנדה פסיפס של תרבויות היוותה בסיס למדיניות הרב-תרבותית של ממשל פייר אליוט טרודו בתחילת שנות ה-70.
הממשלה הקנדית הובילה לחקיקת חוק הרב-תרבותיות הרשמי ב-1971 ומינתה שר האחראי על רב-תרבותיות ב-1972. ב-1973 הוקמה המועצה לרב-תרבותית קנדית, במקביל לאגף רב-תרבותיות במשרד הפנים.
לתיאורית "הפסיפס החברתי" קמו כמה מבקרים.
כמה מלומדים, כדוגמת ג'פרי סימפסון (Jeffrey Simpson) מהעיתון הקנדי "הגלוב אנד מייל" והפרופסור לעיתונות אנדרו כהן (Andrew Cohen) מאוניברסיטת קרלטון טענו שכל הדינמיקה של כור ההיתוך / פסיפס היא מושג דמיוני, וכי נותרה עדות קלושה שניתן להוכיח שקבוצות מהגרים לארצות הברית או לקנדה"הוטמעו" או שהן "רב-תרבותיות" האחת יותר מהשנייה.
פעילים שמרנים קנדים רבים ביקורתיים כלפי רב-תרבותיות כמדיניות ממשלתית "רשמית".
יש הטוענים שרעיון הפסיפס מעודד קהילות של מהגרים להישאר מרוכזות ומופרדות באזורים מסוימים, או שממנו נובעת המסקנה כי לעולם לא ניתן יהיה להתייחס למהגרים כאל קנדים.
באפריל 2005 ביקרה מיקאל ז'אן (שאחר כך מונתה למושלת הכללית של קנדה) בפומבי את הרעיון, כשהיא מאשימה אותו כמוביל ליצירת גטאות של קנדים.
הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות הוא פסטיבל קולנוע שנערך משנת 2004 עד 2014, מדי שנה בעיר רחובות, ומטרתו הייתה לקדם סרטי קולנוע שנוצרו על ידי נשים.
הפסטיבל היה מיזם של עמותת "נשים בתמונה", בראשות נעמה פריזנט אורפז וענת שפרלינג, אשר גם היו מיוזמותיו.
הפסטיבל נועד לשמש במה לקולן ולמבטן של יוצרות מישראל ומרחבי העולם, וליצור מפגש ישיר עם יוצרות ובין יוצרות, לרב-שיח של נשים בנושאים שונים, ולצפייה במגוון סרטים.
בנוסף להקרנות סרטים, התקיימו במסגרת הפסטיבל אירועים שונים כמו: מפגשים עם יוצרות, סדנאות אמן, הרצאות וימי עיון.
בשנת 2014 ביטלה עיריית רחובות את הפסטיבל.
בדצמבר 2019 נערך לראשונה פסטיבל חדש, "פסטיבל סרטי נשים בירושלים", שיזמה עמותת "נשים בתמונה" בשיתוף איגוד יוצרי הקולנוע בירושלים ועיריית ירושלים.
ב-2013 התקיים הפסטיבל בתאריכים 21–27 באוקטובר 2013, והוקרנו בו למעלה מ-60 סרטים שביימו נשים מהארץ ומהעולם.
במסגרת הפסטיבל נערך מחווה ליצירתה של מיכל בת-אדם והיא זכתה בפרס על מפעל חיים.
בשנת 2012 התקיים הפסטיבל בתאריכים 5–11 בנובמבר 2012, והוקרנו בו למעלה מ-60 סרטים שביימו נשים, 33 מתוכם של יוצרות ישראליות.
"דתות" היה הנושא שעמד במרכז הפסטיבל.
סרט הפתיחה היה "גבוה יותר", סרט הביכורים של השחקנית ורה פרמיגה כבמאית.
הסרט התקשר לתימה המרכזית של הפסטיבל באותה השנה - דתות.
הבמאית מרגרטה פון טרוטה, קיבלה פרס מפעל חיים על פועלה ומחווה חגיגית ליצירתה, לרגל יום הולדתה ה-70 ולרגל הקרנת הבכורה של סרטה החדש "חנה ארנדט".
הפסטיבל הבינלאומי ה-8 לסרטי נשים נפתח ב-7 בנובמבר ונמשך שבוע.
הוצגו בו למעלה מ-60 סרטים, 35 מהם של במאיות ישראליות.
הפסטיבל התמקד בשני נושאים מרכזיים: אלימות כלפי נשים, בדגש על אלימות מינית, ונשים ומהפכה.
הפסטיבל ננעל ב-13 בנובמבר, בהקרנת סרטי הזוכות בתחרות הישראלית ובהקרנת חוצות של הסרט "תלמה ולואיז" לרגל 20 שנה לצאתו לאקרנים.
29 סרטים התמודדו ב-2011 בתחרות הישראלית.
בשנה זו התקיימה לראשונה בפסטיבל תחרות בקטגוריית סרטים עלילתיים באורך מלא; שבע יוצרות התמודדו על פרס הבימוי במסגרת זו.
פרס היוצרת המבטיחה: מעיין ריף, במאית הסרט העלילתי הקצר "על מרתה לעוף".
תקציר: מרתה (אניה בוקשטיין) היא עובדת זרה, רוסייה, המטפלת כבר שנים בזקנה גוססת המסרבת למות.
רגעי החופש הבודדים שהיא זוכה להם מגיעים כשהיא צוללת לתוך עולם בדיוני.
מרתה הכלואה והבודדה מנסה לצאת משם, אבל הרשויות מבהירות לה שכל עוד הזקנה חיה היא צריכה להישאר.
היא מחליטה להילחם על החופש שלה אבל המציאות דוחפת אותה אל תוך העולם הבדיוני עוד פעם אחת אחרונה.
פרס הסרט העלילתי באורך מלא: ורוניקה קידר, במאית הסרט "ג'ו + בל".
תקציר: קומדיית פשע שחורה ורומנטית על שתי בחורות המפתחות אהבה למולדת ואחת לשנייה על ציר פלורנטין–שדרות.
ג'ו (רוני קידר), בלדרית סמים מתוסכלת בת 25, וּבל (סיון לוי), חולת נפש חיננית בת 21, מסתבכות בפרשיית רצח אבסורדית.
השתיים, זרות אחת לשנייה, נאלצות לשתף פעולה בהעלמת הגופה ויוצאות למסע הימלטות מהמשטרה.
תוך כדי המסע המפרך ומופרך הזה, הקשר בין השתיים מתהדק והופך ממפגש מקרי, לקרבה אמיתית ולסיפור אהבה שיכול להתקיים, רק במקום שבו כולם יקבלו אותן כמו שהן.
פרס הסרט העלילתי הקצר: מור יוגב, במאית הסרט "סמיך ממים".
תקציר: רות, אישה בשנות ה-40, גרה לבדה.
חייה מתנהלים בשגרה המשמרת את תחושת הביטחון לכאורה שלה.
כאשר שני אחיה הגדולים מגיעים לביקור פתע, חייה משתנים.
פרס הסרט התיעודי ע"ש ויקי שירן: אפרת שלום-דנון, במאית הסרט "החולמות".
תקציר: רוחמה ותקווה, מורה ופֵּאָנִית חרדיות, יוצאות להגשים את חלומן ליצור קולנוע בתוך החברה הסגורה שהן חיות בה.
רוחמה כותבת ומפיקה את סרטה הראשון, ותקווה מתכוננת לתפקיד הראשון בחייה כשחקנית.
כמו נשים חרדיות אחרות, שהחלו בשנים האחרונות ליצור סרטים לקהל נשי בלבד, יש להן רצון עז להתבטא למרות הצנזורה הרבנית המחמירה.
החולמות משרטט דיוקן עדין של נשים המנסות לפלס את דרכן כאמניות בעולם פטריארכלי שבו עליהן לדאוג לגידול הילדים ולפרנסת הבית.
הן מנסות למצוא את החופש ביצירה ולהשמיע את קולן בתוך עולם נוקשה של מגבלות ואיסורים.
לור אדלר - סופרת, עיתונאית ואשת תקשורת פמיניסטית ידועה ומרכזית בצרפת.
ניהלה אדלר בערוץ "פרנס 2" את סרטי התעודה ותוכניות התרבות, הייתה יועצת נשיאותית של הטלוויזיה הצרפתית, מנהלת "פרנס קולטור" ועורכת בהוצאת הספרים היוקרתית "גראסה".
מנחה תוכניות אמנות מובילות ברדיו ובטלוויזיה.
אדלר הייתה אורחת הכבוד של הכנס המרכזי בפסטיבל: אלימות מינית בקולנוע- אתיקה ושפה חדשה.
אווה מזיירסקה - נולדה ב-1964 בוולוצלאווק, פולין.
פרופסור לקולנוע עכשווי במחלקה למדעי הרוח באוניברסיטת מרכז לנקשייר.
פרסומיה כוללים מאמרים רבים בפולנית ואנגלית ומונוגרפיות על שני במאים מודרניים מרכזיים: רומן פולנסקי ונני מורטי.
מזיירסקה הרצתה על תפקיד האם בקולנוע הפולני, במסגרת תוכנית משותפת של הפסטיבל והמכון לתרבות פולנית: אימהות במלחמה.
בתוכנית הוקרנו סרטים והתקיימו דיונים על מיתוס האם בקולנוע ובטלוויזיה בישראל ובפולין.
אודרי אסטרוגו - במאית צרפתייה.
סרטה הראשון תסתכלו עליי, על בני נוער בפרוורי פריז, הוקרן בפסטיבל ב-2006, וסרטה השני ליילה (עבורו גם כתבה את התסריט), מיוזיקל רומנטי-אירוני העוסק במעמדות ובחיי המהגרים בצרפת ומציג את ייחודיותה ואת מחויבותה הפוליטית לקולנוע חברתי נוקב, הוקרן ב-2011 בבכורה.
אחרי "תסתכלו עליי" ביימה את סרטה התיעודי הראשון, שעסק בלהקת ההיפ-הופ הצרפתית המפורסמת IAM, לכבוד חגיגות ה-20 להקמתה.
אסטרוגו הייתה שופטת בתחרות הישראלית בפסטיבל, ובמאית סרט הנעילה של הפסטיבל, ליילה.
רייצ'ל מילוורד - מייסדת ומנהלת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים באנגליה "ממעוף הציפור" , אחד הפסטיבלים השנתיים המובילים באנגליה.
מילוורד אף קיימה מעבדות אימון לתסריטאיות צעירות, הובילה חמישה רעיונות לסרטים באורך מלא לפיתוח, והזמינה מוזיקאיות מובילות להלחין פרטיטורות חדשות לסרטים אילמים כחלק מתוכנית "קולות ואילמים" של הפסטיבל.
מילוורד הייתה מועמדת לתואר "אישה משנה עולם" על ידי הגרדיאן באוגוסט 2006 ומועמדת לפרס המדיה בפרסי "נשות העתיד" הבריטיים ב-2010. עמיתת קולנוע בתוכנית המנהיגות Clore.
מילוורד הייתה שופטת בתחרות הישראלית בפסטיבל.
לסלי אדווין - מפיקת סרטים עצמאיים בריטית.
אדווין זכתה בפרס מפיקת השנה של מעגל המבקרים של לונדון ובפרס באפט"א על הסרט הבריטי הטוב ביותר ("מזרח הוא מזרח").
אדווין הייתה שופטת בתחרות הישראלית, וגם קיימה סדנת הפקה במהלך הפסטיבל ובה שוחחה עם הקהל על התמודדות בתעשייה גברית ועל הקשר בין כסף, נשים וקולנוע.
במהלך הסדנה הציגה גם את סרטה "מערב הוא מערב".
פאולה ואן דר אוסט - במאית ותסריטאית הולנדית, ילידת 1965. סרטה "Zus & Zo" (2001) היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ואן דר אוסט ביימה דרמות טלוויזיה וסרטים עלילתיים העוסקים בחוויות של נשים, ובהם: האם החדשה, המסע של טיטיה, אור ירח, מאדאם ז'אנט ופגמים חבויים.
סרטה "פרפרים שחורים" , המגולל את תולדות חייה של אינגריד יונקר - משוררת דרום אפריקאית שהתנגדה למשטר בתקופת האפרטהייד, הוקרן בבכורה בפסטיבל במסגרת התוכנית "נשים ומהפכה".
בריגיטה ברטלה - שחקנית ובמאית גרמנייה של סרטים עלילתיים ותיעודיים.
סרטה "בוערת" הוקרן בבכורה בפסטיבל.
ברטלה למדה תיאטרון באקדמיה לאמנויות הבמה בעיר אולם בגרמניה, ולאחר מכן הצטרפה לכיתת האמן הבינלאומית למשחק באקדמיה הרוסית לתיאטרון במוסקבה.
היא למדה באקדמיה לקולנוע בלודוויגסבורג והתמחתה בבימוי סרטים תיעודיים.
לאחר מכן למדה באוניברסיטה לקולנוע בבואנוס איירס, ארגנטינה.
ברטלה שיחקה בתיאטראות באייזנאך, בדרזדן ובתיאטרון הלאומי מקלנבורג במעל ל-30 הפקות, וכן בהפקות סרטים וטלוויזיה.
בוערת הוא סרטה העלילתי הארוך השני כבמאית.
ברטלה שימשה כשופטת בתחרות הישראלית בפסטיבל.
הפסטיבל הבינלאומי ה-7 לסרטי נשים נפתח ב-1 בספטמבר ברחובות, ונמשך שבוע.
הוצגו בו מעל 50 סרטים, 24 מהם של במאיות ישראליות.
הפסטיבל התמקד בחייהן של נשים באזורי סכסוך מתמשך.
בפסטיבל התקיימו אירועים שונים, מפגשים עם יוצרות, סדנאות אמן, הרצאות וימי עיון.
הפסטיבל ננעל ב-7 בספטמבר, בהקרנת סרטי הזוכות בתחרות הישראלית.
17 יוצרות התחרו בתחרות הישראלית.
חבר השופטות כלל את אסנת טרבלסי, בעלת חברת "טרבלסי הפקות"; לי היי קיונג - ד"ר לסוציולוגיה של האמנות, מנהלת את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בסיאול; ובטי שיל – מנהלת תוכניות בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בדורטמונד קלן בגרמניה, במאית ואוצרת תוכניות עבור מספר פסטיבלי קולנוע בעולם.
פרס היוצרת המבטיחה: הדר אגייב, במאית הסרט אצבע במים.
תקציר: הצצה אל חייה של גבריאלה, נערה בת 16 וחצי שעוברת הפלה.
הסרט מתאר את הבדידות, הניכור ואובדן התמימות של גבריאלה במהלך יום בבית החולים.
פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר: עילית זקצר, במאית הסרט תסנים.
תקציר: תסנים, ילדה חזקה ודעתנית בת 10, מתגוררת עם אמה ואחיה בכפר בדווי מוזנח בנגב.
הופעה מפתיעה של אביה בכפר מאלצת אותה, לראשונה בחייה, להתמודד עם הנורמות השמרניות של השבט המשפחתי ועם העובדה שהיא כבר לא הבת הקטנה של אבא.
פרס הסרט התיעודי ע"ש ויקי שירן: נעה בן הגיא, במאית הסרט קרבת דם.
תקציר: נינה הייתה בת 14 כשביום קיץ בשנת 1940 יצאה מביתה במושבה יבניאל שבגליל ונעלמה.
כעבור 27 שנים הגיע ממנה מכתב.
כבר לא קראו לה פנינה אלא בנינה, והיא גרה במחנה הפליטים ליד שכם, נשואה למוסלמי ואם לשמונה ילדים.
במאית הסרט, נכדתה של אחותה של פנינה, יוצאת בעקבות הסוד המשפחתי ומגלה כי ילדיה של פנינה, החיים היום במחנה פליטים כחצי שעה מביתה בתל אביב, מחכים כבר שנים לטלפון מהקרובים היהודים.
חידוש הקשר בין המשפחות גורר אחריו אירועים בלתי צפויים, המתרחשים מול המצלמה ומחברים את כל השותפים לסאגה מטלטלת.
ד"ר אליסון מקמהן - סופרת, במאית ונשיאת "הומונקולוס הפקות" (homunculusprods) המפיקה סרטי הדרכה, סרטים מסחריים וסרטי תעודה.
סרט התעודה שלה Bare Hands and Wooden Limbs שיצא ב-2010, מספר על כפר של ניצולי מוקש נעל בקמבודיה, ומסופר על ידי סם ווטרסון.
מחברת The Films of Tim Burton: Animating Live Action in Hollywood (קונטינואום 2005) ו-Alice Guy Blaché, Lost Cinematic Visionary (קונטינואום 2002), שזכה בפרס "נשים בקולנוע" 2004 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסנט לואיס ותורגם לספרדית על ידי הוצאת Plots.
הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, שזכתה בפרס Circle of Scholars של Union Institute & University ב-1997. היא מנהלת אתר בנושא אליס גי בלאשה ומפרסמת בלוג בנושאי קולנוע מוקדם בכלל, ואליס גי בלאשה בפרט.
בטי שיל - נולדה ב-1969 בריינהאוזן, גרמניה.
למדה קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת רוהר בוכום, בסורבון, פריז, ובאוניברסיטת גלאזגו.
מאז 1996 היא עובדת כעיתונאית עצמאית וכמנהלת תכנייה, בעיקר עבור הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים דורטמונד/קלן .
הקימה את "הויסרל (Häuserl) הפקות" ב-2003. אצרה כמה תוכניות עבור פסטיבלים וסימפוזיונים שונים, בעיקר בנושא סרטי תעודה.
פרסמה מאמרים במגזינים מודפסים וברדיו.
ביימה את סרט התעודה לנה (Lena), סטלה (Stella), אומו (Ümmü) והאחרים (the Others).
לי היי-קיונג - נולדה ב-1953 בקוריאה הדרומית, ולמדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת סיאול.
בעלת דוקטורט בסוציולוגיה של האומנות מאוניברסיטת ברלין.
היי-קיונג היא חברה בוועדות היגוי של פסטיבלי סרטים ובוועדות שונות המקדמות אמנות ונשים במדינתה.
מ-1997 היא מנהלת את פסטיבל סרטי הנשים בסיאול.
מ-2004 היא חברה בוועדת התכנון ויחסי הציבור של קרן קוריאה לנשים, ובוועידה הנשיאותית לפיתוח קיימות ברפובליקת קוריאה.
יונגהי יאנג - קוריאנית מדור שני שנולדה וגדלה ביפן.
היא בעלת תואר שני באמנות עם התמחות במדיה מאוניברסיטת ניו סקול בניו יורק.
מאז 1995 יאנג עובדת כשדרנית רדיו ביפן.
היא יצרה תוכניות חדשות וסרטי תעודה לטלוויזיה על יפן, תאילנד, בנגלדש, סין ומדינות אחרות באסיה.
סרטה הראשון Dear Pyongyang קיבל את פרס NETPAC בפסטיבל ברלין 2006 ואת פרס חבר השופטים המיוחד בפסטיבל סאנדנס 2006. סרטה השני הוא "סונה, אני האחרת" (2009).
אלאונור פושה - במאית "ילדות" ו"רקמת החיים" .
סיימה את לימודיה במגמת הקולנוע בבית הספר ע"ש לואי לומייר בפריז ב-1991. במהלך לימודיה היא צילמה את סרטה הקצר הראשון Le toilettes de Belle-Ville, שזיכה אותה בפרס חבר השופטים של פסטיבל "20 הסרטים הקצרים" שבפריז.
ב-1997 ביימה סרט קצר נוסף בשם Ne prends pas le large ושימשה כעוזרת צילום בסרטים "חיי ישו", Dieu seul me voi ו-Kennedy et moi.
בשנת 2000 החלה פושה לעבוד על התסריט של רקמת החיים, סרטה העלילתי הראשון, וזכתה במענק כתיבה יוקרתי מטעם קבוצת המימון CNC.
רקמת החיים הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן 2004, וזכה בפרס הראשון בתחרות שבוע המבקרים המסורתית.
עיבדה וביימה את ילדוֹת (2009), המבוסס על ספרה האוטוביוגרפי של סילווי טסטו.
הפסטיבל הבינלאומי ה-6 לסרטי נשים נפתח ב-7 בספטמבר ונמשך שבוע.
הוצגו בו מעל 50 סרטים, 25 מהם של במאיות ישראליות.
הפסטיבל התמקד באופן ההשפעה של כסף על חייהן של נשים, בצל המשבר הכלכלי העולמי.
הפסטיבל ננעל ב-13 בספטמבר, עם הקרנת סרטי הזוכות בתחרות הישראלית.
לרגל יום הולדתה ה-70 ערך הפסטיבל אירוע מחווה לגילה אלמגור, תחת הכותרת "הנשים הישראליות של גילה אלמגור".
באירוע הוקרנו קטעים נבחרים מתוך הסרטים בהם שיחקה מאז שנת 1960.
פרס היוצרת המבטיחה: - דנה גולדברג, במאית הסרט אליגטור.
תקציר: אילנה בת ה-22 חיה עם אמה בדירה ישנה במרכז תל אביב.
כל מפגש בין השתיים מוביל להשתלחות או לריב, הגורמים לאילנה להסתלק לרחוב.
בלילה העירוני חסר הרחמים היא מבקשת קרבה ואינטימיות.
פרס הסרט העלילתי הטוב ביותר: - נעה ארנברג, במאית הסרט ה-25 בדצמבר.
תקציר: 25 בדצמבר הוא יום חול בירושלים.
כרמן, עובדת זרה מדרום אמריקה, מתייצבת בעבודה כרגיל.
היא אינה מצליחה ליצור קשר עם בני משפחתה בחו"ל ויום חג המולד עובר עליה בבדידות ובגעגועים לבנה הקטן.
שיחת הטלפון של מחר מלווה את כרמן כבר היום.
פרס הסרט התיעודי ע"ש ויקי שירן: - ישראלה שאער מעודד, במאית הסרט המלכה חנטרישה.
תקציר: סיפורן של שתי יוצרות תימניות בשנות השישים לחייהן: האחת פזמונאית הכותבת שירי אהבה לזמר נודע, אך מעטים יודעים כי היא המחברת של להיטים פופולריים המושמעים במועדונים ובחתונות של בני העדה; השנייה, משוררת וסופרת עצמאית בת ירושלים, שכתיבתה מתקיימת בעולם של שדים, טירוף, אונס ומרד.
כתיבתה הפרובוקטיבית הביאה את העדה התימנית להוקיע אותה.
הסרט מעלה במלוא חריפותה את שאלת המחיר האישי שנדרש מיוצרות הנקרעות בין שאיפה לבטא עולם דימויים פנימי, לבין חיים בעולם מסורתי שדורש איפוק והכנעת מאוויים.
הדוקומנטריסטית מרייה מירמן הציגה את סרטה אמא בבקשה תתקשרי אלי.
הבמאית והמפיקה אירן פון אלברטי הציגה את סרטה טנג'רין.
הבמאית הצרפתייה מארי-ז'אול דה פונשוויל הגיעה לארץ להקרנת הבכורה של סרטה שמים כחולים (Tengri: Blue Heavens).
הבמאית האמריקאית ננסי שוורצמן הציגה את סרטה הגבול.
פסטיבל 2008 הורחב לראשונה לשישה ימים ונערך בין ה-15 ל-21 בספטמבר 2008. במהלך הפסטיבל הוקרנו למעלה מ-70 סרטים.
לראשונה התווסף לפסטיבל פרס מענק פיתוח לכתיבת תסריט עלילתי ארוך שמטרתו לעודד ולקדם במאיות ליצור סרטים באורך מלא.
הפרס ניתן מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
סרט הפתיחה של הפסטיבל היה הסרט האמריקני "Good Dick", של השחקנית והבמאית הצעירה מריאנה פאלקה, בו היא מגלמת את אנה, צעירה המכורה לפורנו ולאוננות.
בעוד אנה כמהה לרגע שבו תכיר בחור בעל אבר מין נדיר בטיבו, מתפתחת בינה לבין המוכר בספריית הווידאו השכונתית (שבה היא לקוחה קבועה) מערכת יחסים מאתגרת.
פסטיבל 2007 התקיים ב-5–10 בספטמבר 2007. "תשוקה מנקודת מבט נשית" היה הנושא המרכזי של הפסטיבל, והוקרנו בו יותר מ-60 סרטים, 30 מהם של יוצרות ישראליות.
בפסטיבל זכו הסרטים הקצרים "כתם" בבימוי אלה שרייר ו"רגע" של אסנת ולד בפרס הסרט הטוב.
"כתם" מתאר מפגש בין שתי נערות, שאחת מהן היא ראש כנופיית נוער שהתנהלותה מושפעת מחוקי בתי הכלא לנוער ברוסיה.
"רגע" הוא סרט אנימציה על נערה שמבקרת את סבתה נטולת ההכרה בבית החולים ומדברת אתה כפי שלא דיברה מעולם.
בפרס הסרט התיעודי חלקו שני סרטים: "במטבח של פריימן" של הבמאית הדר בשן, על זוג מתנחלים בנווה דקלים לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות; ו"האמת הלא כשרה" בבימוי חנה זליס, על אישה צעירה שמתקשה לספר לאביה, רב וקצין בצבא ארצות הברית, על החבר הגרמני שלה.
בפרס היוצרת המבטיחה זכתה הגר בן-אשר על סרטה "משעולים".
בפרס עידוד ליוצרות זכה "אפילוג" של יעל וייס, ובציון לשבח זכה סרטה של אורנה בן דור, "אמא לא הרגתי את הבת שלך", העוקב אחר זוג גברים שנולדו כבנות ושינו את מינם.
פסטיבל 2006 התקיים ב-13–16 בספטמבר 2006. סרט הפתיחה היה "הסוד שמעבר למלים" שביימה איזבל קויסייט.
הסרט מספר על אישה מסתורית - בכיכובה של שרה פולי - המגיעה אל אוניית קידוח נפט בלב ים שכל עובדיה גברים.
היא מתיידדת עם גבר שאיבד את ראייתו, בגילומו של טים רובינס, ובין השניים נרקמים יחסים שבהם כל אחד מסתיר מהאחר פרטים מהותיים מעברו.
סרטה של הבמאית טלי שמש, "מועדון בית הקברות", זכה בפרס הסרט הטוב ביותר.
הפרס לסרט התיעודי הטוב ע"ש ויקי שירן התחלק בין סרטיהן של איריס רובין "רקאסה", שהוקרן בבכורה בפסטיבל, ובין הסרט "כשאמא חוזרת הביתה" של הבמאית לימור פנחסוב.
הפרס ליוצרת המבטיחה הוענק לקרן יחזקאל ואלונה סרוסי, יוצרות הסרט "מחיר הגוף".
פרס עידוד יצירה הוענק לבמאית רות ליטן, יוצרת הסרט "שמש שלי"
בפסטיבל 2005 הוקרנו 22 סרטים ישראליים מז'אנרים שונים: קצר, ארוך, אנימציה, עלילתי, תיעודי, שגם שהתתפו בתחרות לסרטים ישראליים.
שופטות התחרות היו ענת צוריה, נעמי בן נתן שחורי וג'ולי שלז.
סרט הפתיחה היה "אני אתה וכל השאר", בבימוי מירנדה ג'וליי.
הפסטיבל הראשון נערך בין 9 ל-11 בספטמבר 2004 תחת השם "נשים בתמונה", הוקרנו בו כ-30 סרטים והתקיימו בו פאנלים שונים בהם התארחו יוצרות סרטים מרחבי העולם שהשתתפו בדיונים על סרטיהן לאחר הקרנתם.
19 מתוך הסרטים נוצרו על ידי יוצרות ישראליות, וביניהם "ולקחת לך אישה" של רונית ושלומי אלקבץ, "אור" של קרן ידעיה, "מקודשת" של ענת צרויה, "את שאהבה נפשי" של אילאיל אלכסנדר, "מראות" של אור לי מלסה, "הו אילנה" של טל גרניט ו"וינה סוף" של עידית גן צבי.
הסרט שפתח את הפסטיבל היה "קח את עיני" של הבמאית איסיאר בויאין הספרדיה.
הפסיפס לזכר הגימנסיה הרצליה הוא קיר-פסיפס מעשה ידי האמן נחום גוטמן משנת 1966, המוצג בכניסה למגדל שלום בתל אביב במקום שבו עמד המבנה המקורי של הגימנסיה העברית "הרצליה".
אל משכנה החדש ברחוב ז'בוטינסקי עברה הגימנסיה בשנת 1958.
הכנת הפסיפס, המשתרע על פני מאה מטרים רבועים, על ידי צוות של שישה אומני פסיפס איטלקים בראשות המוזאיקן המומחה רנאטו סיניוריני (Signorini) בעיר רָוֶונָה שבאיטליה, ארכה שנה.
הפסיפס הורכב מיותר ממיליון אבנים ומכשמונה מאות גוונים ותתי גוונים.
בראשית שנת 1967 הורכב הפסיפס במגדל שלום, ובחודש מרץ אותה שנה נחנך.
הפסיפס ניתן על ידי גוטמן, בוגר הגימנסיה הרצליה, במתנה לתושבי העיר תל אביב.
והוא נועד לשמש כאנדרטת זיכרון לתל אביב הקטנה ולגימנסיה.
הפסיפס מתאר ארבע תקופות בהתפתחותה של העיר תל אביב, כאשר כל תקופה מאופיינת בצבע רקע אחר:
יפו העתיקה – פסיפס בצבע רקע ירוק, שעיקרו פרדסים הסובבים את העיר יפו, וכן שיירת גמלים וסירות דייגים במימי הים הסמוך לעיר.
אחוזת בית – פסיפס בצבע רקע צהוב, המסמל את דיונות החול עליהן הוקמה העיר.
בפסיפס זה מתוארים ראש העיר הראשון מאיר דיזנגוף, ממייסדי העיר ד"ר חיים חיסין רכוב על חמור, והגנן הראשון של העיר שמואל הגר כשהוא עומד בשדרות רוטשילד, ברקע בניין הגימנסיה הרצליה.
תל אביב – פסיפס על רקע אדום, המציג את רחוב הרצל בתל אביב ואת תנופת הבנייה של העיר, במרכזו פנס הרחוב הראשון שלרגליו אנשים המרימים את ראשיהם אל אורו.
תל אביב בשנות ה-30 ובשנות ה-40 – הפסיפס, שרקעו כחול, מתאר את פתיחת נמל תל אביב והשתחררותה של העיר מהתואר "הקטנה", ותל אביב כעיר העתיד.
בשנות ה-30 תל אביב מקבלת מעמד של עיר ובליבה אחוזת בית והגימנסיה הרצליה.
הפסטיבל הבין-לאומי לפיסול בחול (בפורטוגזית: Festival Internacional de Escultura em Areia; בראשי תיבות: FIESA) הוא הפסטיבל הגדול ביותר בעולם לפיסול באמצעות חול.
הפסטיבל נערך מדי שנה, החל משנת 2004, בעיירה פֶּרה שבמחוז אלגארבה בדרום פורטוגל.
אתר הפסטיבל בעיירה כולל 15,000 מטר מרובע ובהם מוצגים מדי שנה פסלי דמויות ומבנים שונים העשויים מחול.
כ-60 אמנים משתתפים בפסטיבל מדי שנה, ומשתמשים בכ-35,000 טון חול ליצירת כ-50 עבודות אמנות בחול.
בימי הפסטיבל מוצגות העבודות גם בערבים, בליווי תאורה מתאימה.
בכל שנה עוסקות עבודות האמנות בחול בנושא אחר.
הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון ולסרטי בובות הוא פסטיבל קיץ שנתי הנערך בעיר חולון.
הפסטיבל, הנערך ביוזמת מרכז תיאטרון בובות חולון, מתקיים ברציפות מאז שנת 1995.
מטרת הפסטיבל היא לחשוף לקהל את איכויות אמנות תיאטרון הבובות ולשקף את המתרחש בתחום זה בארץ ובעולם.
פעילויות הפסטיבל כוללות העלאת הצגות ומופעים של תיאטרון בובות מישראל ומחוץ לארץ – מקצתם כהצגות בכורה - ובכללם מופעים לילדים; הצגת סרטים, תוכניות טלוויזיה ופרסומות בהשתתפות בובות והקרנת סרטי תעודה על בובנאים; הצגת תערוכות של בובות תיאטרון ותערוכות של אמני בובות בולטים.
עוד כולל הפסטיבל העלאת תערוכות בשיתוף פעולה עם בתי ספר לאמנות, מופעי חוצות, סדנאות וכיתות אמן לאנשי מקצוע, לקהל הרחב ולילדים.
בחסות הפסטיבל נערך גם כנס ארצי אודות תיאטרון בובות טיפולי.
הפסטיבל, האורך כתשעה ימים, נערך במרכז תיאטרון בובות חולון.
המנהל האמנותי של הפסטיבל הוא הבובנאי ומנהל מרכז תיאטרון בובות אילן סביר.
הפסיכופת היא סדרת טלוויזיה מבית אגו בשיתוף ynet.
הסדרה נכתבה על ידי דניאל נחנסון ואלי חביב, כאשר האחרון משחק בתפקיד הרווק הפסיכופת.
הסדרה עוסקת ברווק חביב, רב קסם ומעט בודד, המחליט כי הגיע הזמן למצוא כלה.
הרווק שבילה יותר מידי שעות מול תוכניות ריאליטי מחליט לצלם ריאליטי משלו, ריאליטי שבסופו הוא ימצא את האחת.
סדרת הריאליטי שלו מתבצעת במחיר חטיפת 12 נשים וכליאתן במקלט מבודד, תוך כדי בחינתן מי מתאימה להינשא לו ואת מי הוא יאלץ להדיח.
הפסיכולוגית היא סדרת דרמה קומית ישראלית בת 12 פרקים, בכיכובה של קרן מור ושחקנים נוספים כגון טל פרידמן, גיא גורביץ' ועוד.
הסדרה מבוססת על הסדרה האמריקאית "Web Therapy" ("טיפול אונליין") בכיכובה של ליסה קודרו, שהיא גם היוצרת של הסדרה.
הסדרה עוסקת בפסיכולוגית תותי ליבליך, אשר פוטרה מעבודתה במשרד פיננסי, ומחליטה ליזום מותג אינטרנטי עסקי של טיפול פסיכולוגי דרך האינטרנט שאורכו 3 דקות בלבד.
הסדרה מצולמת כולה כביכול דרך מצלמת הרשת של הפסיכולוגית.
העלילה מתמקדת במאמצים של תותי לקדם את המותג החדש שלה, ביחסיה עם בעלה החמקמק ובטיפולים שהיא מעניקה לדמויות מזדמנות.
הדמויות בסדרה אגוצנטריות, נרקיסיסטיות, אינטרסנטיות, אופורטוניסטיות ופגיעות מאוד.
הדבר יוצר מצבים קיצוניים, קומיים ונוגעים ללב.
הסדרה עלתה לשידור ב-7 במאי 2018 ביוטיוב, ושידורה הטלוויזיוני החל ב-18 ביולי באותה שנה בערוץ כאן 11 ב-3 באוקטובר הסתיים שידור העונה הראשונה.
תותי ליבליך (קרן מור) – נשואה לעורך דין ידוע שעומד לרוץ לפוליטיקה בתפקיד בכיר.
יוזמת מותג אינטרנטי עסקי של טיפול פסיכולוגי אונליין שארכו 3 דקות בלבד.
אפי ליבליך (טל פרידמן) – עו"ד מצליח מאוד, גר באקירוב, נשוי לתותי כעשרים שנה.
ליאת שטרוזמן (רותם סלע) – המזכירה במשרד הפיננסי.
מצחיקה, לא אינטליגנטית, מינית מאוד.
נועם סוקולוב (גיא גורביץ') – מטופל של תותי שהופך לעוזר אישי שלה.
בעל צורך פתולוגי לרָצות, מזוכיסט נחוש.
אבנר דסקל (יובל שגב) – עובד צווארון לבן במשרד הפיננסי.
נזקק רגשית ומתאהב בנשים מתעללות.
אילן עוזר (מנשה נוי) – עו"ד פרגמטי.
נשוי לאישה עם פתולוגיות דומות לאלו של תותי.
חמודי עלאווי (אמיר שורוש) – ערבי ישראלי.
עובד כאיש טכני במשרד של אפי.
מתחיל כבתול ואז שוכב עם ליאת.
תמיד מוכן לעזור ומסתבך כתוצאה מכך.
אמא של תותי (ג'יטה מונטה) – אלמנה, יורשת עשירה של הון משפחתי עצום.
התחילה לעשות קעקועים ולצרוך סמים קלים לעת זיקנה.
הדר (אורטל בן שושן) – ארוסתו של נועם.
עברה הרבה טיפולים פסיכולוגיים ורוחניים.
ז'וליאן קליין (דב'לה גליקמן) – פסיכיאטר בעל שיעור קומה.
שרונה בן אברהם (עמנואל הורי) – רווקה, מכורה לחיצוניות, ציידת גברים, משפילה נשים אחרות כדי לאשר את הדימוי העצמי שלה.
מנו אטינגר (צחי גראד) – מחפש ריגושים.
רוצה הכל ומאבד עניין כשמשיג אותו.
לרגע רואה אפשרות כזו בתותי.
מרגלית אביונה (שני קליין) – אשתו של רב.
דתייה רוחנית, מניפולטיבית, בעלת ייצר מיני עז ותיאבון לכוח.
אריאלה לוין (יעל שרוני) – אחות של תותי.
דרור לחמן (גל תורן) – בעל חברה פיננסית מצליחה.
ניהל רומן מיני עם תותי.
מסתבך בהעלמת מס וזוכה לפרסום שלילי.
אבי לוי (אורי הוכמן) – מנהל הקמפיין הפוליטי של אפי.
מילי מליקה (מירי מסיקה) – זמרת מפורסמת ונרקיסיסטית.
הפסטיבל הקלאסי לכדורים פורחים באלבמה מתקיים מדי שנה בסוף השבוע של יום הזיכרון (בארצות הברית) בפארק פוינט מלארד שבדיקייטר, אלבמה.
מדי שנה מוצגים בפסטיבל כ-60 כדורים פורחים מכל רחבי העולם.
האירוע פתוח לקהל הרחב והכניסה אליו חופשית וללא תשלום.
תצפית מכדורים פורחים (הקשורים לקרקע)
הפסטיבל נחשב לייחודי בכך שהוא מאפשר לכ-50,000 המבקרים בו להסתובב בין הכדורים הפורחים השונים ולראות מקרוב את תהליך הניפוח וההמראה, כמו גם לשוחח עם המטיסים.
הפסטיבל מתקיים בשטח פארק פוינט מלארד , מתחם נופש עירוני בגודל של 35 דונם (140,000 מ') שכולל פארק מים עם בריכת גלים, בריכות שחייה אולימפיות, נהר, מגלשות מים, מגרשי טניס, מגרשי כדור, מסלולי הליכה, מתחם קמפינג, מגרש גולף אולימפי עם 18 חורים, החלקה על הקרח במבנה מקורה ומרכז בילוי.
פסטיבל כדורים הפורחים הקלאסי באלבמה, הוא אחד הפסטיבלים הוותיקים בתחום הכדורים הפורחים.
הפסטיבל הראשון התקיים בשנת 1978, וכלל תחרויות בין 17 כדורים פורחים ממדינות שונות מארצות הברית: אלבמה, קנטקי, אוהיו, ג'ורג'יה, מיסיסיפי ולואיזיאנה.
כיום מושך אליו הפסטיבל כ-60 מטיסים מלמעלה מ-20 מדינות בארצות הברית ועוד מספר ארצות מכל העולם.
במסגרת הפסטיבל שנמשך כיומיים, מתקיימות מספר תחרויות בין הצוותים המשתתפים.
הפופולריות רבת השנים של הפסטיבל זיכתה את העיר המארחת, דיקייטר, בתואר הרשמי כ"בירת הכדורים הפורחים של אלבמה".
הפסטיבל של ריפקין הוא סרט קומדיה משנת 2020 בכתיבה ובימויו של וודי אלן, קופרודוקציה אמריקאית - ספרדית - איטלקית, עם וולאס שון, ג'ינה גרשון, אלנה אניה ולואי גארל בתפקידים הראשיים.
הצילומים נערכו בסן סבסטיאן בה מתרחשת העלילה.
מורט ריפקין (וולאס שון) הוא מבקר ומורצה לקולנוע בעבר שכעת עסוק בכתיבת ספר.
הוא קטן קומה, שמנמן וקירח ונשוי לסו (ג'ינה גרשון), צעירה נאה ומושכת שנישאה לו בגלל הערצה לאינטילגציה שלו.
כעת היא אשת יחסי ציבור של במאי צעיר ומבטיח בשם פיליפ (לואי גארל) והם טסים כעת לסן סבסטיאן שם נערך פסטיבל סרטים בו יוקרן הסרט.
מורט מבחין מיד במשיכה בין אשתו לפיליפ.
בלילות הוא חוזה סיוטי לילה עם קטעים בשחור לבן מהסרטים האזרח קיין, עד כלות הנשימה, גבר ואישה, פרסונה, תותי בר, ז'יל וז'ים ושמונה וחצי.
בחלומות אלה גם מופיעים הוריו, אחיו (סטיב גוטנברג) וגיסתו דוריס.
מורט מתהלך ברחובות סן סבסטיאן וחש בדקירות בחזה.
חבר מפנה אותו לרופא בשם ג'ו רוהאס שמתברר לו שזו בעצם רופאה יפהפייה בשם ג'ואנה "ג'ו" רוהאס (אלנה אניה) שלמדה רפואה בניו יורק ודוברת אנגלית שוטפת.
מורט מתאהב בה מיד ומוצא כל פעם סיבה לחזור אליה למרות שהיא לא מגלה סיבה רפואית לתלונותיו.
ג'ו נשואה בפעם שנייה לצייר בשם פאקו (סרג'י לופז) שבוגד בה לעיתים תכופות.
היא מציעה להראות את העיר למורט והם מטיילים באתרי העיר ובשוק שם הוא קונה לה תכשיט.
בחזרה לביתה הם פוגשים בפאקו "מתעסק" עם דוגמנית ציור בשם דלורס (ג'ורג'ינה אמורוס) ומתפתח שם ריב גדול.
מורט חוזר למלון וסו מודיעה כי החליטה להיפרד ממנו ולחיות עם פיליפ.
לקראת סיום הפסטיבל מקבל מורט את מספר הטלפון של ג'ו מהמפיק גיל ברנר (דאגלס מקגרת') אך היא דוחה אותו בעדינות למרות שהיא יודעת שהקשר שלה עם פאקו לא יחזיק מעמד.
מורט רואה בדמיונו את מלאך המוות (כריסטוף ואלץ) והם משחקים שח מט (פרודיה על סצנה מהחותם השביעי של אינגמר ברגמן).
הוא שואל את המוות מתי ייפגשו והמוות משיב שזה ייקח זמן רק אם יתמיד בפעילות גופנית, יאכל פירות וירקות, יעבור קולונסקופיה ויימנע משומן רווי ומזון מעובד.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוולאס שוןמורט ריפקיןג'ינה גרשוןסולואי גארלפיליפבמאי סרטיםרלניה אניהד"ר ג'ואנה "ג'ו" רוהאסרופאהכריסטוף ואלץמלאך המוותריצ'רד קיינדאביו של מורטדאגלס מקגרת'גיל ברנרמפיקסרג'י לופזפאקובעלה של ג'וסטיב גוטנברגאחיו של מורטתמי בלנשרדתמיגיסתו של מורטג'ורג'ינה אמורוסדלורסדוגמנית
הפסיכולוגיה של השלומיאליות בצבא הוא ספר מאת הפסיכולוג הבריטי נורמן פ.
דיקסון , שיצא לאור ב-1976, ומיישם תובנות מתחום הפסיכולוגיה על היסטוריה צבאית.
הנחת היסוד של דיקסון היא שהצלחה או כישלון בפעולות צבאיות עשויות במידה רבה לנבוע מאישיותו של המפקד, ולכן הוא מנתח את אישיותם של מפקדים צבאיים שגרמו לאסונות צבאיים ולמספר גדול של הרוגים, ומציע בסגנון קריא ולא טכני, ניתוח אישיותי של כל אחד מהם.
לאחר מכן הוא מזהה תווי אופי המשותפים לכולם.
דיקסון טוען כי באמצעות האפיון האישיותי שהוא מציע, ניתן לגלות מבעוד מועד קצינים חסרי כשירות צבאית המועדים לכישלון בתפקידם, ומנגד, לאתר קצינים בעלי התכונות הדרושות לתפקוד במלחמה.
נורמן פ' דיקסון (1922–2013) היה דוקטור לפסיכולוגיה ביוניברסיטי קולג' לונדון, עמית של האגודה הבריטית לפסיכולוגיה, ובעל תואר MBE (מסדר האימפריה הבריטית).
הוא שירת בצבא הבריטי בחיל ההנדסה במשך עשר שנים, חלקן בעת מלחמת העולם השנייה.
בספרו, דיקסון בוחן תחילה אסונות היסטוריים שונים (רובם בצבא הבריטי) ואת תפקידו של המפקד בהם.
בין תיאורי המקרה הבריטיים, הוא מצטט את הטעויות במלחמת קרים של רגלן בעת הסתערות הבריגדה הקלה שבסופה רק 200 מתוך 700 איש נותרו על סוסיהם, ואת הטעויות של בולר במלחמת הבורים השנייה, שתחת הנהגתו מרבית החללים מתו כתוצאה מתנאים סניטריים גרועים ולא במלחמה.
במלחמת העולם הראשונה, הוא מסתכל על שני מפקדים: דאגלס הייג שהקריב מאות אלפי חיילים כשהורה להם ללכת בבוץ לתוך אש מקלעים גרמנית בחזית המערבית, וצ'ארלס טאונסנד במערכה במסופוטמיה.
בין המלחמות הוא מטיל דופי בבריטניה על כישלונה במודרניזציה של הצבא, מה שהוביל לשנים של אסונות צבאיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא מכסה את כישלונו של ארתור פרסיבל להגן על סינגפור ואת הניסיון האמיץ מדי של ברנרד לו מונטגומרי להשתלט על ארנהם במבצע מבצע מרקט גרדן (אם כי הוא רואה בכך כתם טרגי בקריירה שראויה לכל שבח).
לאחר רשימת המפקדים חסרי היכולת, הוא מתייחס לאופן שבו מפעל כה גדול ויקר כמו הצבא, יכול להיות מופקד בידיהם של אנשים בלתי מוכשרים כל כך.
כאן הוא מבחין במעגל קסמים: קצינים מסוג מסוים מגויסים ומקודמים, בעוד שקצינים מוכשרים מהם לא מקודמים, או שאף לא מגישים מועמדות לתפקיד ונשארים בתפקידים זוטרים.
בין המאפיינים של הקצינים הבריטיים בתקופה הנבחנת הם: חתך חברתי צר שהתקבל לפיקוד וקצונה (, בוז למאמץ אינטלקטואלי ואמנותי (או "פולחן נצרות השרירים"), התבטלות בפני מסורת, ודגש על גבריות.
מאפיינים אלה מובלים לדעת דיקסון לכך שבסגל הפיקוד הצבאי ישנה שכיחות גבוהה של קצינים מטיפוס סמכותי, הממהרים לשאת חן בעיני הממונים עליהם, ומנגד קשוחים או חסרי אכפתיות כלפי הכפופים להם.
המפקד חסר-היכולת הצבאית מפחד מכישלון, ולכן הוא מתעלם מאנשים ועובדות שאינן תואמות את השקפת עולמו.
הוא לא לומד כמעט מהניסיון, נאחז בחוקים חיצוניים, ומיישם אותם גם כשהמצב דורש גישות אחרות.
הוא לא טיפש, וסביר להניח שאף ניחן באומץ לב בשדה הקרב, אבל הוא חסר אומץ מוסרי.
מפקדים כמו טאונסנד ופרסיבל, שנלחמו באויב יוזם יותר מהם, ישבו בחוסר מעש עד שהאסון הכריע אותם.
כדוגמאות למפקדים שונים מטיפוס המפקד חסר-היכולת, מונה דיקסון את נפוליאון, וולינגטון ונלסון שהיו רחוקים מסוג אישיות זה.
למרות שדיקסון התבסס על תאוריות פסיכולוגיות שחלקן נחשבות היום מיושנות, העבודה זוכה לביקורות חיוביות כבר למעלה מ-40 שנה ועדיין נחשבת לטקסט בעל ערך במחקרי מנהיגות.
בינואר 2015, רשימה שנתית שפורסמה על ידי BookFinder הראתה כי זה היה הספר המבוקש ביותר שיצא מהדפוס בארצות הברית במהלך השנה הקודמת.
הספר תורגם לעברית בהוצאת מערכות, בשנת תשל"ט 1979, בשם "הפסיכולוגיה של השלומיאליות בצבא", בתרגום עמנואל לוטם.
בשנת 2002 יצאה לאור מהדורה נוספת.
"הפעולה השמית" הייתה תנועה רעיונית שדגלה בהשתלבות מדינית של מדינת ישראל עם שכנותיה הערביות.
התנועה נוסדה בסוף 1956, בעקבות התנגדותם של פעיליה לברית הישראלית במלחמת סיני עם הממלכה המאוחדת וצרפת, שביקשו להחזיר לעצמן את השליטה על תעלת סואץ, וחברו למדינת ישראל כשנתבקשה לבצע בעבורן מבצע הסחה.
הם ראו בברית טעות מדינית ומהלך של האימפריאליזם המערבי נגד העמים הילידיים.
ואכן התברר תוך זמן קצר כי מבחינת בריטניה וצרפת המבצע היה כישלון, הן לא השיגו את מטרתן להשתלט מחדש על תעלת סואץ, להפיל את המשטר של נשיא מצרים גמאל עבד אל־נאצר ולהקים בקהיר ממשלה פרו־מערבית.
ואילו מדינת ישראל נאלצה לסגת מכל השטחים שכבשה במלחמה בלחץ ארצות הברית וברית המועצות.
הקבוצה הייתה מורכבת בעיקר מיוצאי לח"י ו"הכנענים".
ובראשה עמדו נתן ילין-מור שהיה מפקד לח"י וחבר הכנסת הראשונה, כנציג יחיד של רשימת "הלוחמים" (אנשי לח"י שהתנגדו להתמזג עם "תנועת החרות"); עורך "העולם הזה" אורי אבנרי ואחד מראשי "הכנענים", בועז עברון (יחד עם אחיו הצעיר יאיר עברון).
בין הפעילים הנוספים היו אנשי הלח"י יעקב ירדור ושלמה בן שלמה; בנימין עמרי (רבינוביץ) שהיה קודם פעיל מפא"י, שלום כהן, אלי תבור ועמוס קינן.
חברי הקבוצה ביקשו לגבש מצע רעיוני שלם וחדש, אך מאחר שבאו מרקע שונה לא הייתה הסכמה ביניהם.
עם זאת החליטו להיפגש בקביעות לדון בנושאי המחלוקת עד שגובשה דעה אחידה.
בין השאר נהגו להיפגש בקפה הרלינגר בתל אביב או בדירה של אחד מחברי הקבוצה.
ב-30 בנובמבר 1957 נחטף חבר הקבוצה אלי תבור בתל אביב.
הוא הופיע שוב כעבור 27 שעות סיפר שנחטף על ידי השב"כ שחקר אותו על הקבוצה ודרש שיחתום על וידוי שחברי מתכננים הפיכה, אך הוא סירב.
אחר כך נעצר על ידי המשטרה, לטענתו בהוראת השב"כ.
"העולם הזה" פרסם את הסיפור ובתגובה עצרה המשטרה את אורי אבנרי ושלום כהן עורכי העיתון והם הואשמו בפרסום ידיעות שווא, אך שופט שחרר אותם מיד.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון אף הכחיש את הדבר בתשובה לשאילתה בכנסת.
עיתון "דבר השבוע" פרסם כי החטיפה הייתה מבוימת על ידי העיתון "העולם הזה".
בתגובה הגיש קובלנה פלילית על הוצאת דיבה נגדו.
במהלך משפט זה סיפר אבנרי על הקבוצה ומעשיה והיא קיבלה את הכינוי "מחתרת הרלינגר" (באותה שלב חברי הקבוצה עוד לא נתנו לה שם), מאחר שנחשף שהשב"כ חשב שהם מתכננים הפיכה.
הכינוי שם ללעג את הטענה, מאחר שחברי הקבוצה נפגשו בפומבי בבית קפה הרלינגר וערכו דיונים רעיוניים בפומבי.
ביולי 1958 החליטה הקבוצה לפרסם גילוי דעת ראשון, נגד פלישת ארצות הברית ללבנון והבעת תמיכה במהפכה בעיראק, שני אירועים שהתרחשו באותה חודש.
אז בחרו בשם "הפעולה השמית", כפשרה לאחר שלא הייתה הסכמה על שימוש במונח אחר, דוגמת העבריים או הכנענים, כדי לתאר את עמדתם.
בקיץ 1959 סייעו חברי הקבוצה לפעילים שנעצרו באירועי אירועי ואדי סאליב וגייסו עבורם תרומות.
בשנת 1962 השתתפו פעילי הקבוצה במחאה נגד הפקעת קרקעות הכפרים נחף, בענה ודיר אל-אסד שהיו ב"שטח אש 9" לטובת הקמת העיר כרמיאל.
עיתון התנועה "אתגר" הופיע בשנים 1960–1967, והוא ביקש להציב "אתגר" בפני הציבור ולערער על מוסכמות.
העיתון עסק בהרחבה באקטואליה, בפוליטיקה ישראלית ובנושאי חוץ.
כמו כן התפרסמו בו באופן קבוע ביקורות ספרות, תיאטרון וקולנוע, ומדי פעם גם שירים.
בינואר 1967 פרש אורי אבנרי מ"הפעולה השמית" והן מחברותו במערכת "אתגר" להתרכז בפעילתו כחבר כנסת עבור המפלגה שהקים העולם הזה - כוח חדש, פעילים אחרים עזבו את הקבוצה עוד קודם.
עוד קודם, הקמת המפלגה על ידי אבנרי בנפרד מ"הפעולה השמית" עוררה מחלוקת עם הפעילים האחרים התנועה התפרקה כעבור זמן לא רב אחר כך.
התנועה דגלה בהקמת פדרציה ישראלית־ערבית במזרח התיכון.
שם התנועה נבחר כדי להצביע על הקשר ההיסטורי־תרבותי שבין מדינת ישראל לבין מדינות ערב שבסביבתה הקרובה, סביבה שכונתה במונחי התנועה "המרחב השמי" (מונח החופף ל"סהר הפורה").
כן קראה להתנתקות מן הציונות ולהפרדת הדת מן המדינה.
עיקרי רעיונות התנועה, שהיה להם הרבה מן המשותף עם רעיונות הכנענים, פורסמו בחוברת שנקראה "המנשר העברי" (1958).
תנועת "הפעולה השמית" החלה לפעול שוב בתחילת שנת 2011, כתנועת שלום עממית על ידי פעילים המחפשים את מה שהם מכנים "אלטרנטיבה מהפכנית לארגונים הנתמכים על ידי זרים שרק מחמירים את החיכוכים המקומיים ומביאים את עמי אזורנו רחוק יותר משלום אמיתי"
הפעולה השמית החדשה מתארת את עצמה כ:.
מאז הקמתה מחדש, התנועה ארגנה מפגשים בין פלסטינים למתנחלים ישראלים בגדה המערבית, יזמה קמפיינים להגברת התמיכה בכורדיסטן העצמאית וקידמה חזית אחידה של "העמים הילידים" נגד השפעות פוליטיות זרות במזרח התיכון.
התנועה פועלת גם נגד התמערבות, גלובליזציה, תמיכה פרו-ישראלית מהימין הנוצרי האמריקני, איסלאמופוביה בחברה הישראלית, קפיטליזם ומימון ארגונים פוליטיים מקומיים על ידי ממשלות זרות.
הפסנתר המושווה (בגרמנית של המאה ה-18: Das wohltemperirte Clavier; בגרמנית מודרנית: Das Wohltemperierte Klavier), מספרים 846–893 ברי"ב (רשימת יצירות באך, או BWV), היא אחת מיצירותיו החשובות ביותר של יוהאן סבסטיאן באך.
תרגום מדויק יותר של השם המקורי הוא: "(כלי) המקלדת המכוונת היטב".
אלו שתי יצירות קוהרנטיות (בנויות ממספר יצירות קטנות) לכלי מקלדת; בשימוש הנפוץ כיום מתייחס השם לשני כרכים, שבכל אחד מהם 24 פרלודים ופוגות - פרלוד ופוגה בכל אחד מן הסולמות.
הכרך הראשון (מספרים 846–869 ברי"ב) הופיע לראשונה בשנת 1722, אך לפחות אחד-עשר קטעים מתוכו קיימים גם בגרסאות מוקדמות יותר.
הספר השני נכתב ב-1742 (מספרים 870–893 ברי"ב) בשם "24 פרלודים ופוגות דרך כל הטונים וחצאי הטונים"; השם "הפסנתר המושווה II" הוא מודרני, ולפיכך לא מדויק להתייחס לשני הספרים כיצירה אחת, אף כי הם כתובים בפורמט זהה.
אם כי קיימים העתקים רבים בכתב-יד מזמנו של באך, היצירה יצאה לאור בדפוס רק ב-1801, חצי מאה לאחר מות המלחין.
לא ידוע לאיזו מטרה נכתבו שני הספרים, אולם רוב היצירות האחרות של באך למקלדת הן דידקטיות ונכתבו עבור תלמידיו, ולכן יש יסוד להניח שגם לספרים אלו הייתה מטרה דומה.
שמו של הספר הראשון מרמז, כמובן, על סוגיה בנושא כוונון (טמפרמנט), וייתכן מאוד שהוא נכתב כדי להדגים את יתרונותיו של כוונון כלשהו המאפשר נגינה בכל הסולמות.
אין אנו יודעים בבירור באיזו שיטת כוונון השתמש באך, אך רוב המוזיקולוגים תמימי דעים שלא היה זה דווקא כוונון מושווה (ולכן השם העברי המקובל מטעה – ומטעה כפליים, משום שהיצירה אינה כתובה כלל לפסנתר).
בסביבתו של באך השתמשו בכוונוני בארוק שונים, כולל כוונונים שנודעו בשם wohltemperirt.
בכוונון כזה לכל סולם אופי שונה מעט, כיוון שבכל סולם קומבינציה שונה של מרווחים טהורים ומרווחים פחות טהורים.
צ'מבליסטים המנגנים את היצירות בימינו מכוונים בדרך-כלל בכוונון לא מושווה.
יש הטוענים כי באך אכן השתמש בכוונון מושווה, ובכתיבת הספר הדגים את המרחב המוזיקלי שמאפשר כוונון כזה.
כתיבת הספר זרזה את תהליך המעבר מכוונוני בארוק לכוונון מושווה בכל רחבי אירופה, וכיוון שבאך התפרנס מכוונון עוגבים, ישנה השערה שלכתיבת הספר התלוו אינטרסים כלכליים, אך לא נמצאה לכך הוכחה מובהקת.
שני הכרכים הללו מהווים דוגמה מאלפת לטכניקת הקונטרפונקט, המגיעה לשיאה בפוגות.
היצירה המוכרת ביותר מתוך הספרים היא הפרלוד בדו מז'ור מהכרך הראשון (אולי בגלל השימוש שעשה הקומפוזיטור שארל גונו ביצירה, כשהשתמש בה כליווי למנגינה "אווה מריה").
פרלוד זה מתוך הפסנתר המושווה זכה לעיבודים רבים לכלי סולו: לצ'לו, כינור, ועוד כלים.
הוא שימש גם את שלמה גרוניך בשירו "אל נא תלך".
היצירות בכרך השני מודרניות יותר בסגנונן, ופרקים רבים כתובים בסגנון גאלאנט ובצורת הסונאטה הבארוקית הדו-חלקית.
היצירה זכתה לביצועים רבים המוכרים ביותר של גלן גולד, פרידריך גולדה, אנג'לה יואיט, סביאטוסלב ריכטר, אדווין פישר, ואנדראש שיף (פסנתר), וונדה לנדובסקה, כריסטוף רוסה, גוסטאב לאונהארדט, קנת' גילברט, בוב ון אספרן וטון קופמן (צ'מבלו).
הפסקת אש היא שלב בעימות צבאי שבו שני הצדדים הלוחמים מחליטים להפסיק את פעולות הלחימה ביניהם כדי לנהל שיחות על סיום מצב העימות או כדי לשחרר שבויי מלחמה.
הפסקת האש פחותה בדרגתה משביתת נשק, שהיא הפסקה מוחלטת של הלחימה, וגבוהה יותר בדרגתה ממצב הפוגה.
הפסקת אש יכולה להיכלל באמנה רשמית אך עשויה להיחשב גם חלק מהבנות בלתי-רשמיות בין שני הצדדים הלוחמים.
הפסקת אש נוצרת בהסכמת הצדדים הלוחמים, ולעיתים היא נכפית עליהם על ידי גורמים בין-לאומיים כמו מועצת הביטחון של האו"ם או מעצמות-על.
לעיתים נדרש זמן מה לייצובה של הפסקת האש, משום שהצדדים עדיין מנסים להגיע לשיפור עמדות של הרגע האחרון.
למושג הפסקת אש הגדרות ומאפיינים שונים בספרות המקצועית:
הפסקת אש היא הפסקה ארעית של פעולה מלחמתית לתקופה בלתי קצובה (להבדיל מהפוגה שאורכה בדרך כלל מוגדר מראש ולהבדיל משביתת נשק, האמורה להוליך להסכם שלום).
הפסקת האש מצריכה משא ומתן בין הצדדים, אם במישרין ואם באמצעות צד שלישי (ארגון בינלאומי, מדינה נייטרלית, מעצמת-על וכיוצא באלה), וההסכם עליה תוחם את הכוחות הלוחמים של שני הצדדים וקובע את מנגנון הפיקוח.
לעיתים נכללים בו גם הסדרים לאזורים מפורזים ולחילופי שבויים.
למרות כל הדברים האלה, קורה שהפסקת אש מוכרזת באורח חד צדדי, או שאחד הצדדים אינו מגיב על הפרתה, לפחות בתחילה.
הפסקת אש יכולה להוות שלב במלחמה או בהתנגשות צבאית גדולה, שבו מסכמים שני הצדדים להפסיק את מעשי האיבה: לפינוי נפגעים, לחוג חג חשוב ומיוחד, לנהל שיחות על סיום מצב העימות.
הפסקת האש כשלעצמה אינה סיום של מלחמה.
היא פחותה אף משביתת נשק.
הפסקת אש היא הפסקת הלחימה בין הצדדים הלוחמים לפרק זמן שהסכימו עליו, לרוב בתיווכו של צד שלישי, או מכוח הסכם בין המדינות או מכוח החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם.
הפסקת אש היא הסכם המבוצע בין צדדים לוחמים (בצורה חבויה או גלויה) בו מעורבים כל או לפחות רוב כוחותיהם הצבאיים.
הצדדים הלוחמים חוזרים בהם משבועתם בשימוש בכוח אלים בהתייחסות האחד לשני לתקופת זמן שלא בהכרח מוגדרת, ללא התייחסות לכוונה לעשות זאת וללא התייחסות לתוצאה הסופית של הסכם מסוג זה.
ההגדרות מבטאות בין השאר כי ישנם הבדלים בין הסכם הפסקת אש לבין הפסקת האש עצמה (בפועל); ההסכם הוא ההצהרה על כוונות הצדדים, בעוד שהפסקת האש עצמה היא ההוכחה להתחייבות.
חתימה על הסכם הפסקת האש לא מביאה למצב בו הלחימה פוסקת, ורק במקרים שבהם הכוחות מפסיקים לירות ניתן לאמר שהמושג הפסקת אש אכן מיושם.
כן ניתן לומר כי קיימים מקרים בהם לא כל הכוחות הלוחמים יכלו או הסכימו להפסקת אש, ומספיק שרובם יסכימו.
בנוסף, הסכמי הפסקת אש יכולים להכיל עוד הסכמים חוץ מהפסקת אש; כשמגדירים הפסקת אש, ניתנת האופציה להכליל הסכמים שכאלה (היו מקרים בהם ההסכמה הייתה אך ורק לעצור ניסיונות לאלימות).
ההתייחסות בהגדרות לתקופת זמן שאינה בהכרח מוגדרת, מאפשרת את ההכללה של מקרים בהם הייתה למעשה הפסקת אש ללא הסכם כתוב או חתום (במקרים אלו חסרה תקופת זמן מוגדרת כיוון שאירעה באופן מיידי).
הסכמים בעל-פה שגם אינם מתייחסים לכוונה מאפשרים יישום קבוע של שלום אף אם כוונת הצדדים הלוחמים לא הייתה כזו בעמדת הלחימה שלהם.
להפסקת אש יכולות להיות מספר תוצאות שונות.
שלא כמו הפוגות, אין להן קשת רחבה של השפעות פוליטיות.
הפסקת אש לעומת הפוגה ושביתת נשק
הפוגה היא הפסקת זמנית של פעילות מלחמתית הנעשית בהסכמת הצדדים הלוחמים, בדרך כלל לזמן קצוב ובאזור מוגדר.
ההפוגה אינה קשורה תמיד להסדרים לקראת שביתת נשק או חוזה שלום, ואפשר שתיעשה לצורך פינוי נפגעים או לרגל חג דתי.
ההבדלים בינה לבין הפסקת אש, שבדרך כלל אינה קצובה בזמן, אינם מובהקים.
שביתת נשק היא הפסקה מוסכמת של מעשי איבה מזוינים.
שביתת נשק מוסכמת לפרק זמן ניכר, או אפילו בלתי מוגבל, וללא זכות לחדש את פעולות האיבה.
שביתת הנשק אינה קשורה מבחינה משפטית בהסדר סופי של הסכסוך.
לשם יצירת שביתת נשק דרושה הסכמה של הצדדים לסכסוך ואין להניח קיומו במשתמע.
שביתת הנשק היא השלב הראשון אחרי הפסקת אש.
כל הסכם החורג מהסדר הפוגה (אשר נקבעת לזמן קצר), הוא הסכם שביתת נשק.
ב-24 בדצמבר 1914 במהלך מלחמת העולם הראשונה הפסקת אש בלתי רשמית התקיימה בין הכוחות הלוחמים של בריטניה וצרפת לבין גרמניה מפני שהיה זה ערב חג המולד.
היא ידועה בשם "הפסקת האש של חג המולד".
שום הסכם לא נחתם במהלכה ואחרי כמה ימים התחדשה הלחימה.
הפסקת אש הושגה ב-27 ביולי 1953 ומטרתה הייתה לעצור את הקונפליקט שבמלחמת קוריאה וליצור שטח בגבול בין שתי המדינות בו לא ישהו כוחות צבא.
למרות שבאופן רשמי הפסקת האש נשמרה עד היום שום הסכם לא נחתם בין הצדדים.
במצב הקיים, טכנית, צפון וקוריאה הדרומית עדיין נמצאות במצב של מלחמה.
במהלך מלחמת העצמאות היו שתי הפוגות שהוכרזו על ידי האו"ם.
הראשונה החלה ב-11 ביוני 1948 למשך 28 ימים, ונשמרה על ידי הצדדים הלוחמים עד לסיום תקופתה, אז מיד התחדשה הלחימה על ידי הערבים ב"קרבות עשרת הימים".
הפוגה שנייה הוכרזה ב-18 ביולי, לתקופה בלתי מוגבלת, אך היא הופרה על ידי הערבים.
סיום הקרבות ב-7 בינואר 1949 היה לאחר משא ומתן על הסכמי שביתת הנשק עם מדינות ערב: מצרים, ירדן, סוריה ולבנון.
במהלך מלחמת סיני, הידועה גם בשם "מבצע קדש", קראה המועצה הכללית של האו"ם להפסקת אש מאז ה-2 בנובמבר ועד 7 בנובמבר, תוך תמימות דעים נדירה בין ארצות הברית וברית המועצות.
הכוחות הבריטיים והצרפתיים בסיני נדרשו לפינוי כוחותיהם; בריטניה נאלצה להסכים להפסקת האש בין השאר בעקבות זעמה של ממשלת ארצות הברית, על שלא נועצו בה לפני המבצע.
ממשלת צרפת לא יכלה להמשיך לבדה ונאלצה ללכת בעקבות בריטניה.
האו"ם הפעיל לחץ על ישראל שתוותר על הישגיה, והיא נקראה לנסיגה מיידית של כוחותיה אל קווי שביתת הנשק.
ברית המועצות איימה להשתמש בכוח במקרה של אי הענות להחלטה, בשיגור מתנדבים מוסלמים מן המדינות הקומוניסטיות וכן בשילוח טילים ארוכי טווח.
נקבע שהפסקת האש תחול מחצות שבין 6–7 בנובמבר.
פעילותה של מועצת הביטחון להגעה להפסקת אש במלחמת ששת הימים, החלק כבר בכינוס דחוף של המועצה ב-6 ביוני 1967, בו הביעו כל הדוברים תמימות דעים לגבי הצורך בהפסקת אש.
אולם הדעות נחלקו לגבי ניסוח הקריאה להפסיק את האש: ברית המועצות דרשה כי הצדדים ייתבעו לא רק להפסיק את האש אלא גם לחזור לעמדות כוחותיהם לפני פרוץ הקרבות.
דרישה זו מנעה קבלת החלטה, ולמחרת כאשר נוכחו הסובייטים לדעת כי כל יום נוסף של לחימה מביא להישגים נוספים לישראל, הם חזרו בהם מדרישת הנסיגה והמועצה החליטה פה אחד לצוות על הפסקת אש.
ישראל הודיעה כי היא מוכנה להפסיק את האש בתנאי שמדינות ערב יקבלו את הפסקת האש בכנות ובשלמות.
ב-9 ביוני הודיעה גם סוריה על הסכמתה, לכאורה, להפסקת אש, אך כוחותיה המשיכו בהפגזות על יישובי הגבול בצפון, ורדיו דמשק שידר קריאה לפלסטינים לצאת למלחמת גרילה נגד ישראל.
הפסקת האש עם סוריה הושגה הלכה למעשה רק ב-10 ביוני.
הפסקת האש במלחמת ההתשה הייתה ביוזמת ארצות הברית שקראה להפסקת אש.
הרוסים לחצו את מצרים שיאותו להפסקת האש בטרם תתרחב המעורבות הצבאית הסובייטית יתר על המידה ההכרחית.
מצרים נענתה משום שקיוותה כי ארצות הברית תכפה על ישראל את תוכנית רוג'רס ומשום שהמלחמה הממושכת התישה את כוחותיה.
הפסקת האש נכנסה לתוקפה ב-7 באוגוסט 1970, אך בו בלילה היא הופרה על ידי המצרים בחסות הרוסים אשר השלימו את מה שלא עלה בידם לבצע תחת אש – לקרב את מערך הטילים שלהם אל קו המים.
ישראל בתגובה החליטה שלא לחדש את הלחימה, אך להשהות את "שיחות יארינג" של שליח האו"ם בגלל הפרת ההסכם.
הפסקת האש נקבעה תחילה ל-90 יום; בספטמבר 1970 נפטר נאצר שליט מצרים, ויורשו אנואר סאדאת האריך את הפסקת האש פעמים אחדות.
ב-24 באוקטובר 1973 הוכרזה הפסקת אש בין ישראל לסוריה ומצרים שסיימה טכנית את מלחמת יום הכיפורים.
הפסקת האש נכפתה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם, ביוזמת ארצות הברית וברית המועצות.
האו"ם הכריז על שתי הפסקות אש, אולם רק השנייה נכנסה לתוקפה.