tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המערך האווירי של אייזנהאואר כלל את הארמייה המוטסת הראשונה (הוקמה ב-2 באוגוסט 1944) בפיקודו של לוטננט גנרל לואיס בררטון, שכללה את הקורפוס המוטס הבריטי ה-1 בפיקודו של לוטננט גנרל פרדריק בראונינג, אשר כלל את הדיוויזיות המוטסות ה-1 וה-6 הבריטיות, והקורפוס המוטס ה-18 האמריקאי בפיקודו של מייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי.
הקורפוס כלל את דיוויזיות העילית המוטסות ה-82 וה-101 האמריקאיות.
באביב 1945 נוספו עוד שתי דיוויזיות אמריקאיות, ואילו הדיוויזיה הבריטית הראשונה הוצאה מן המערך הקרבי לאחר הקרב על ארנהם.
חרף העובדה שהיה ברור שהמלחמה אבודה, הגרמנים התעקשו להילחם עד הסוף המר.
במהלך הפלישה לנורמנדי והמנוסה מזרחה, ספגו הגרמנים אבדות כבדות.
שישים דיוויזיות אבדו 265,000 חיילים נהרגו או נפצעו ו-350,000 נשבו.
כמעט כל הציוד של הצבא הגרמני במערב ננטש או נהרס.
עם זאת, לגרמניה עצמה עוד טרם הגיעו בעלות הברית, והגרמנים עוד יכלו להעמיד באזור מיליון אנשים בחזית המערב.
הפיקוד העליון על הצבא הגרמני היה בידי של היטלר מאז 1941. הפיקוד בזירה המערבית היה נתון בידיו של האוברבפסלהאבר ווסט (המפקד העליון במערב).
עד 11 במרץ החזיק בתפקיד גרד פון רונדשטט, אשר הוחלף בידי אלברט קסלרינג.
כמו בעלות הברית, גם הכוחות הגרמניים במערב רוכזו בשלוש קבוצות ארמיות:
קבוצת ארמיות B בפיקוד גנרל-פלדמרשל ולטר מודל, כללה את ארמיית הפאנצר החמישית בפיקודו של גנרל-אוברסט יוזף הרפה, הארמייה השביעית אשר הייתה תחת פיקוד הנס פלבר, אשר הוחלף ב-25 במרץ בהנס פון אובסטפלדר, והארמייה ה-15 בפיקוד גנרל חיל הרגלים גוסטב-אדולף פון צנגן.
בתחילה כללה הקבוצה גם את ארמיית הפאנצר אס אס השישית בפיקודו של אוברסט-גרופנפיהרר יוזף דיטריך, אולם היא הועברה לחזית המזרחית בינואר 1945.
קבוצת ארמיות G הייתה בתחילת המערכה תחת פיקוד אוברסט-גרופנפיהרר פאול האוסר, אשר ב-4 באפריל הוחלף בגנרל חיל הרגלים פרידריך שולץ.
הקבוצה כללה את הארמייה הראשונה שהייתה בתחילה תחת פיקוד הרמן פוירטש אשר הוחלף ב-4 במאי בידי רודולף קוך-ארפאך, ואת הארמייה ה-19 אשר פיקדו עליה בזה אחר זה: זיגפריד רספ, הרמן פוירטש, הנס פון אובסטפלדר ואריך ברנדנברגר.
קבוצת ארמיות H הייתה בתחילה תחת פיקוד גנרל-אוברסט יוהנס בלסקוביץ, אשר הוחלף ב-15 באפריל בידי גנרל-פלדמרשל ארנסט בוש.
הקבוצה כללה את הארמייה ה-25 אשר עליה פיקדו בזה אחר זה: גינתר בלומנטריט, יוהנס בלסקוביץ ופיליפ קלפל.
ואת ארמיית הצנחנים הראשונה שעליה פיקדו: אלפרד שלם, גינתר בלומנטריט, קורט שטודנט ואריך שטראובה.
אייזנהאואר החליט להמתין עם חציית הריין עד מאי, משום שסבר שפני הנהר עתידים להישאר גבוהים ביותר עד אז.
מתקפת הארדנים גרמה לאייזנהאואר להפריז ביכולתם של הגרמנים, שכוחותיהם היו כעת משותקים למחצה מחמת המחסור בדלק ותחמושת.
בפגישה שנערכה במלטה בסוף חודש ינואר, איים יושב ראש המטות המשולבים ג'ורג' מרשל בהתפטרות באם הבריטים לא יתיישרו עם התוכנית האמריקנית.
ב-8 בפברואר תקפה הארמייה הקנדית הראשונה בפיקודו של הארי קריראר פרצה את החומה המערבית והחלה בהתקדמות אל הריין.
ב-9 בפברואר הצליחה הארמייה האמריקאית הראשונה בפיקוד קורטני הודג'ס לכבוש את סכר שוומנאול על הנהר רור ולסיים את הקרב על יער הירטגן, אך הגרמנים הספיקו לפתוח את שערי הסכר ולהציף את עמק הרוהר, וכתוצאה מכך נדחתה חציית הנהר.
בו ביום סיימה קבוצת הארמיות השישית של ג'ייקוב דיוורס את חיסול כיס קולמר, וכעת עמדה על הריין מהגבול השווייצרי עד שטרסבורג.
אייזנהאואר הורה לעומר בראדלי לבלום את המתקפה של הודג'ס, כדי לתת עדיפות באספקה למתקפה של קבוצת הארמיות ה-21 האנגלו-קנדית.
ב-22 בפברואר הגיעו הכוחות הקנדים אל הריין, וב-23 בפברואר חצתה הארמייה האמריקאית התשיעית בפיקוד ויליאם סימפסון את הרוהר וחברה על הריין לשאר קבוצת הארמיות ה-21. בליל ה-24 בפברואר פרצה הארמייה האמריקאית הראשונה את החומה המערבית והגיעה אל הריין.
ב-1 במרץ כבשה הארמייה האמריקאית השלישית בפיקוד ג'ורג' פטון את טריר.
ב-7 במרץ גילו כוחות מהדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-9 בפיקודו של ג'ון לאונרד, כי למרות הניסיונות לפוצץ אותו בידי הגרמנים (בין היתר באמצעות V-2), גשר לודנדורף על הריין באזור רמאגן עדיין עומד על תלו.
בעיני בעלות הברית, מאורע זה כונה "הנס של רמאגן".
אייזנהאואר אמר על הגשר כי "הוא שווה את משקלו בזהב".
היטלר זעם על המחדל שאפשר את לכידת הגשר, דן להורג חמישה קצינים והחליף את רונדשטט בקסלרינג בתפקיד המפקד העליון במערב.
עוד לפני כן ב-10 במרץ, הגיעה אל הריין העוצבה האחרונה של בעלות הברית: הארמייה הבריטית השנייה בפיקוד מיילס דמפסי.
הארמייה של פטון חצתה את הריין ב-22 במרץ, ליד נירשטיין ואופנהיים, מדרום מערב לפרנקפורט.
הדיוויזיות שלו נתקלו בהתנגדות מועטה, מכיוון שקסלרינג הורה להחיש תגבורות כדי להרוס את ראש הגשר ברמאגן, על חשבון הגזרה של פטון.
ב-24 בחודש החל "מבצע ביזה".
קבוצת הארמיות של דיוורס חצתה את הריין בין מנהיים לוורמס, וקבוצת הארמיות של מונטגומרי בריס ובוזל.
לצד המתקפה האמפיבית הופעלו גם שתי דיוויזיות מוטסות: השישית הבריטית וה-17 האמריקאית, ב"מבצע נבחרת".
המבצע נערך לעיניהם של וינסטון צ'רצ'יל ואלן ברוק.
כיבוש גרמניה נחשב ל"יהלום שבכתר" מבחינת מצביאי בעלות הברית.
מונטגומרי בראדלי ופטון, הגישו כל אחד בנפרד תוכנית כיבוש אחרת לאייזנהאואר שבה ליחידה שלהם יינתן תפקיד משמעותי יותר.
אחד מכישרונותיו הבולטים של אייזנהאואר כמצביא הייתה לדעת לתווך ביניהם.
התוכנית שעיבד אייזנהאואר הייתה איגוף של חבל הרוהר, אשר היה האזור התעשייתי החשוב ביותר של גרמניה, וגם היו בו אתרי שיגור רבים של טילי ה-v ששוגרו על בריטניה.
התוכנית המקורית הייתה שהמבצע יבוצע בידי קבוצת הארמיות של מונטגומרי, אולם ברגע האחרון, ב-30 במרץ העביר אייזנהאואר את התפקיד לבראדלי.
יתרה מכך, הוא שלל ממונטגומרי את הארמייה התשיעית של סימפסון והחזיר אותה לידי קבוצת הארמיות של בראדלי.
בחבל הרוהר החזיקה קבוצת ארמיות B בפיקודו של גנרלפלדמרשל ולטר מודל.
תוכניתו של אייזנהאואר הייתה שהודג'ס יכתר את מודל מצפון וסימפסון מדרום.
פטון נשלח אל לייפציג ודרזדן, ומונטגומרי אל המבורג ודנמרק.
התוכנית המקורית הייתה שבעלות הברית יעלו גם על ברלין - בירת גרמניה, אשר כוחות הצבא האדום כבר שעטו אליה במהירות.
אולם אייזנהאואר החליט להוציא את ברלין מרשימת היעדים.
במסגרת ההסכמים שנעשו בין בעלות הברית, סוכם שברלין תיכלל בתחום ההשפעה הסובייטית, ואייזנהאואר לא רצה לפגוע ביחסים המורכבים בין רוזוולט וצ'רצ'יל לסטלין.
כיבוש ברלין היה חשוב מאוד עבור סטלין, שרצה לסמל בכך את ניצחונו הסופי על היטלר.
אייזנהאואר, בלי להתייעץ בבריטים ואפילו לא בסגנו ארתור טדר, שלח מברק (שנודע כ-"SCAF-252") לסטלין בו הבטיח לו שברלין תיוותר שלו.
סטלין עצמו לא בטח בבעלות הברית, וחשד שהתקדמותם של פטון ומונטגומרי תוסט למעשה אל הבירה הגרמנית.
ב-1 באפריל הוא קרא אליו את קונייב וז'וקוב, ועל ידי כך שעורר יריבות ביניהם דאג שברלין תיפול במהירות האפשרית בידי צבאו.
ב-4 באפריל הושלם כיתור כיס הרוהר, אולם התנגדות הכוחות הגרמניים בו נמשכה.
ב-18 בחודש פיזר מודל את קבוצת הארמיות שלו, וכ-317,000 גרמנים נכנעו לידי בעלות הברית.
מודל עצמו נמלט ליער כאשר נודע לו שעומדים להעמידו לדין על פשעי מלחמה.
הוא התאבד ב-21 באפריל לאחר ששמע את נאום התעמולה האופטימי של גבלס לרגל יום הולדתו של היטלר יום קודם לכן.
בינתיים כוחותיו של פטון כבשו את לייפציג, דרזדן ופרנקפורט וגמאו מחצית מגרמניה כשהיעד הסופי שלהם הוא גבול גרמניה-צ'כוסלובקיה.
ב-4 באפריל שחררו כוחותיו של פטון את מחנה הריכוז אוהרדרוף, וב-15 באפריל נכנסו חיילים בריטים אל ברגן-בלזן.
חשיפת זוועות הנאצים זיעזעה את אייזנהאואר ופטון עד כדי כך, שב-19 באפריל שלח אייזנהאואר בקשה לג'ורג' מרשל שישלח משלחת של חברי קונגרס ועיתונאים שיבואו לראות ולהביא את מעשי הזוועה של הנאצים לידיעת הציבור האמריקאי.
המשלחת אושרה באותו יום על ידי נשיא ארצות הברית החדש הארי טרומן.
במקביל, ב-11 באפריל כבש סימפסון את מגדבורג, אולם למגינת לבם של תושבי העיר האמריקאים נסוגו ממנה והיא עברה לשליטת הסובייטים.
כיבוש מגדבורג פתח בפני האמריקנים אפשרויות חדשות לכיבוש ברלין, ואייזנהאואר החל חוזר בו מההבטחה שנתן לסטלין.
למחרת היום צלחו האמריקנים את נהר האלבה והקימו ראש גשר מדרום לדסאו.
גשרים נבנו על האלבה וב-14 באפריל חצו אותם כלי רכב של הדיוויזיה המשוריינת ה-2, מוכנים ומזומנים לכבוש את ברלין.
סימפסון העריך שהכיבוש יהיה קל, כיוון שהגרמנים כבר הבינו שהסוף אבוד והיו להוטים להיכנע לאמריקנים ולא לסובייטים.
יתירה מכך, מרבית יחידות האס אס שהושקעו בהגנה על ברלין הוצבו כנגד הסובייטים.
סימפסון ואנשיו היו נרגשים ולהוטים מאוד מהמחשבה על היוקרה שתיפול בחלקם.
אולם ברגע האחרון אייזנהאואר התייעץ עם בראדלי בנושא, ובראדלי העריך שכיבוש העיר יעלה במחיר של 100,000 הרוגים - הערכה שהוא עצמו הודה מאוחר יותר שהייתה מוגזמת לחלוטין.
אייזנהאואר החליט שמחיר זה כבד מדי בהתחשב בעובדה שבלאו הכי הוא יאלץ לפנות את העיר לאחר המלחמה.
סימפסון נקרא אל ויסבאדן ב-15 באפריל ובשדה התעופה פגש את בראדלי שהודיע לו שעליו לבלום את התקדמותו על האלבה.
בדיעבד, החלטתו של אייזנהאואר נחשבת להחלטה נבונה.
ייתכן שלו היו האמריקנים ממשיכים הדבר היה אף מגיע לכדי קרבות כנגד הצבא האדום.
בינתיים, כוחותיו של דיוורס התקדמו ביער השחור, ובתחילת החודש כבשו הצרפתים את קרלסרוהה, שטוטגרט דרמשטט.
כיבוש שטוטגרט הצית מחלוקות בין האמריקנים לצרפתים.
דה גול דרש ממפקד הארמייה הצרפתית גנרל דה לאטר, להחזיק בשטוטגרט ולקיים בה ממשל צבאי צרפתי "לא משנה מה האמריקאים אומרים וחושבים".
בניגוד לכך אייזנהאואר ודיוורס דרשו ממנו למסור אותה לידי האמריקנים.
לאטר מילא, כמובן, אחרי פקודותיו של דה גול והאמריקאים נאלצו לוותר.
ב-22 באפריל כבשו הצרפתים את זיגמרינגן, וב-24 באפריל את אולם.
חיילי הארמייה השביעית של פאץ' כבשו את נירנברג ומינכן ונכנסו למעבר ברנר בגבול שווייץ ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של מארק קלארק שהבקיעו מאיטליה.
ב-25 באפריל הגיעה הדיוויזיה האמריקנית ה-69 אל נהר האלבה, וחייליה היו הראשונים לפגוש חיילים סובייטים.
ב-26 באפריל נערך מפגש בטורגאו בין מפקד הדיוויזיה מייג'ור גנרל אמיל ריינהרדט למפקד דיוויזיית המשמר ה-58 ולדימיר רוסקוב.
ה-25 באפריל ידוע מאז כ"יום האלבה".
במקביל, ב-19 באפריל כבש מונטגומרי את המבורג, וחייליו נלחמו במשך שבוע על ברמן שנפלה ב-26 באפריל.
ב-29 באפריל נפלה ליבק, והכוחות הגרמניים ביוטלנד נותקו.
היטלר מינה את בצוואתו את האדמירל קרל דניץ, מפקד הצוללות, ליורשו כנשיא המדינה, ואת יוזף גבלס לקנצלר גרמניה.
ממשלה זו זכתה לכינוי "ממשלת פלנסבורג".
הפעולות הראשונות של הממשלה היו דאגה לכך שחיילי הוורמאכט יסורו למשמעתה ודאגה לכך שחיילים רבים ככל האפשר ייכנעו לארצות הברית ולבריטניה ולא לסובייטים.
לצורך כך ניהלה הממשלה ניסיונות הידברות עם בעלות הברית על כניעה למרות שהיה ברור שהן לא יוותרו על כניעה ללא תנאי, כדי להרוויח זמן שיאפשר לחיילים לנוע מערבה.
כמו כן הוציאה הממשלה הוראות שלא להפעיל את מדיניות האדמה החרוכה של היטלר להרס מתקני התעשייה והתחבורה בכל האזורים העומדים ליפול בידי כוחות בעלות הברית ("צו נרון").
ב־3 במאי הגיע האדמירל הנס-גאורג פון פרידבורג למפקדתו של מונטגומרי בצפון-מערב גרמניה ליד לינבורג.
הגרמנים ביקשו ממונטגומרי שיקבל את כניעת הכוחות הגרמניים הנסוגים מפני הסובייטים, אולם מונטגומרי סירב לדון בגורל הכוחות הנמצאים בחזית הסובייטית, ודרש את כניעת הכוחות שנמצאים בחזית שלו.
לבסוף, אחרי שפון פרידבורג חזר למפקדה הגרמנית וקיבל אישור הוא שב למפקדתו של מונטגומרי, שם חתם ב-4 במאי בשעה 18:30 על כניעה ללא תנאי של הכוחות הגרמניים בהולנד, בצפון-מערב גרמניה ובדנמרק, החל מה־5 במאי בשעה 08:00 (לפי שעון הקיץ הבריטי).
ב-7 במאי 1945 חתם הגנרל אלפרד יודל, מפקד המבצעים בפיקוד העליון הגרמני, על כתב הכניעה של הצבא הגרמני במטהו של אייזנהאואר בריימס.
לפי דרישת הסובייטים חתם למחרת וילהלם קייטל, מפקד ה-OKW, יחד עם עוד שני בכירים בוורמאכט על כתב כניעה נוסף בברלין.
מהצד הגרמני כתב הכניעה נחתם על ידי וילהלם קייטל, פון פרידבורג (כנציג קריגסמרינה) וגנרל הנס-יורגן שטומפף כנציג לופטוואפה.
בשם מפקדת בעלות הברית באירופה חתמו: מרשל האוויר הבריטי ארתור טדר, הגנרל האמריקאי קארל ספאץ, ומפקד הארמייה הצרפתית הראשונה ז'אן דה לאטר דה טסיני.
קרב נוסף, קטן בהיקפו, שהתקיים לאחר הכניעה הוא ההתקוממות הגאורגית בטסל.
ב-23 במאי נעצרו דניץ ואנשי ממשלתו, ובכך בא הקץ סופית על "רייך אלף השנים" שחזה היטלר, 12 שנים בלבד לאחר הקמתו.
פלישות וכיבושים מונגוליים הוא שם כולל לסדרת כיבושים של האימפריה המונגולית, שגרמו לה להיות האימפריה השנייה בגדלה בהיסטוריה.
לאחר שהביסו את האימפריה של קארה חית'אי, האימפריה המונגולית גבלה במערב עם האימפריה של חווארזם (בערך במיקום איראן של היום), שנשלטה על ידי השאח' אלה עד-דין מוחמד.
השאח' כבש לאחרונה שטחים במזרח כמו סמרקנד ואפגניסטן והיה גם מצוי בסכסוך עם החליף' של בגדאד ממערב לאחר שסירב להכיר בו כמנהיג הראשי של האסלאם.
ג'ינגיס חאן לא תכנן כלל לפלוש לחווארזם בטווח הקרוב, אלא קיווה לשתף פעולה עם הפרסים בתחום הכלכלי ואולי אפילו לכרות ברית עימם.
השאח' היה מאוד חשדן לגבי כוונותיו של ג'ינגיס חאן, במיוחד לאחר שקיבל מסרים מהשגרירים שלו בסין שתיארו כמה אכזרים היו המונגולים כשכבשו ערים סיניות.
בנוסף, החליף' של בגדאד ניסה להצית מלחמה בין המונגולים לשאח' לפני מספר שנים, אך ג'ינגיס חאן סירב לפתוח במלחמה עם חווארזם משום שהוא הרוויח הרבה מהסחר איתה, מה גם שהיה שרוי במלחמה עם שושלת ג'ין במזרח ולא רצה לפתוח חזית נוספת במערב.
עוד באותה שנה (1218) שלח ג'ינגיס משלחת של 500 איש כדי לפתוח באופן רשמי את קו המסחר עם חווארזם.
כאשר הגיעה המשלחת לעיר אוטרר בחווארזם, מושל העיר ציווה לעצור את כל המונגולים באשמת ריגול.
בתגובה ג'ינגיס חאן שלח קבוצה נוספת של שלושה שגרירים מהם שניים מונגולים ואחד מוסלמי כדי לפגוש את השאח' ולדרוש ממנו את שחרורם של חברי המשלחת ולהעניש את מושל העיר.
השאח' בתגובה הוציא להורג את שלושת השגרירים ושלח את גופותיהם חזרה לחאן וגם הורה להרוג את כל חברי המשלחת המונגולית.
הדבר הוביל לפלישה לחווארזם ב-1219 שהוביל ג'ינגיס בעצמו.
בפלישה לפרס השתמש החאן לראשונה במתקפה לא ישירה, שלימים תהפוך להיות מודל של צבאות רבים כמו של גרמניה הנאצית.
ג'ינגיס פיצל את כוחותיו לשלושה, ושלח אחד מהם לרדוף אחרי השאח' ולהרגו, בזמן שיתר הצבא ישמיד את כוחותיו של המלך ויהרוס את המדינה.
לשאח' היה צבא בגודל של כ-400,000 חיילים בקירוב, אך הוא לא אורגן לצבא אחד אלא פוצל בין ערים שונות, משתי סיבות.
הראשונה היא שהשאח' פחד שכל צבאו יהיה מאורגן כיחידה אחת, תחת פיקוד אחד.
החלטות אלו של השאח' התבררו מאוחר יותר כשגיאות חמורות שעלו לו בממלכתו.
הפלישה המונגולית למזרח התיכון כללה הן כיבושים בכוח, והן כניעה מרצון של האזורים שכיום הם: איראן, עיראק, סוריה, וחלקים מטורקיה בשנים 1260 ו-1300 בשנים אלו שלטו המונגולים לתקופה קצרה גם על ארץ ישראל.
הקרבות החשובים במזרח התיכון היו הקרב על בגדאד בשנת 1258, כשהמונגולים בזזו את העיר שהייתה במשך 500 שנים מרכז העולם האיסלאמי, וקרב עין ג'אלות בשנת 1260, בו הממלוך המצרי הצליח לעצור בפעם הראשונה את ההתקדמות המונגולית בעין ג'אלות כיום: הג'אלוד, נחל ג'אלוד למעשה נחל חרוד ומעיין חרוד שבעמק יזרעאל המזרחי.
עקב שילוב של בעיות פוליטיות וגורמים גאוגרפיים, כמו חוסר בשדות מרעה לסוסים, הפלישה המונגולית למזרח התיכון הייתה הגבול הרחוק ביותר שהמונגולים הגיעו באזור של הים התיכון ואפריקה.
במשך שלוש שנים (1240-1237) המונגולים החריבו עד היסוד את כל הערים המרכזיות של רוסיה, מלבד הערים נובגורוד ופסקוב.
סוף המאה ה-12 - תחילת המאה ה-13 התאפיינה בהחלשות של קייב כמרכז של רוס של קייב ועליית כוחם של נסיכויות הצפוניות ונסיכות ולדימיר במיוחד.
בהדרגה מרכז הכוח עובר לוולדימיר אך התהליך התאפיין במאבקים פנימיים בין הנסיכים הצפוניים ובראשם נסיכות ולדימיר לבין הנסיכים בדרום ובראשם נסיכות גאליץ'-וולין.
בפעם הראשונה ג'ינגיס חאן החליט על תחילת מסע למערב עוד בשנת 1221. בשנת 1223 התרחש הקרב על נהר קלקה בו הכוחות המשותפים של הקומנים ונסיכים מדרום רוסיה נחלו תבוסה מוחצת.
אומנם לאור האבדות וקשיים במערכה בבולגריה של הוולגה הכוחות המונגולים לא המשיכו בהתקדמות לכיוון קייב חזרו מזרחה.
בשנת 1229 אוגדיי חאן יוצא במערכה נגד בולגריה של הוולגה.
תוך מספר שנים המונגולים השלימו השתלטות על בולגריה של הוולגה ובשנת 1236 פליטים בולגרים מתיישבים במספר ערים בצפון רוסיה.
גם במהלך שנה זו, יורי השני, נסיך ולדימיר שברשותו היה כוח צבאי המשמעותי בין הנסיכים הרוסים לא ניצל אותו לטובת תמיכה בבולגרים וניצל אותו במאבקים פנימיים והשתלטות על קייב.
הוא ניצל את הכוח שלו לביטול מיסים שעד כה כל הנסיכים הרוסים שילמו לנסיכי קייב.
במקביל, נסיכויות רוסיות בצפון ומערב ניהלו מערכות צבאיות נגד כוחות של הגרמנים והשוודים שפלשו במסגרת מסעי הצלב הצפוניים.
יורי השני, נסיך ולדימיר שלח מולם כוח הצבאי בראשות בנו וסבולוד בתוספת כוחות מנובגורוד.
בקרב שהתפתח, קרב קולומנה, נחלו הרוסים מפלה ואבדות כבדות, והמונגולים המשיכו בהתקדמות לכיוון ולדימיר.
ב-20 בינואר 1238 כבשו המונגולים את מוסקבה; בקרב זה נפל בשבי המונגולי ולדימיר, בן נוסף של הנסיך יורי, שעמד בראש הכוחות במוסקבה.
בפברואר 1238 התחולל הקרב על נהר סיט, במהלכו נהרג הנסיך יורי, ולמעשה הסתיימה התנגדות מאורגנת ומאוחדת לפלישה בצפון-מזרח רוסיה.
לא ברור האם הסיבה לכך היה החלשות הכוחות עקב האבדות הגדולות או העדר דרכים עבירות בתקופת האביב.
באביב 1238 המונגולים החלו במצור על העיר קוזלסק בנסיכות צ'רניגוב.
ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה, שליח האפיפיור למונגוליה, שעבר דרך קייב בפברואר 1246, כתב: .
"פלישה" הוא סרט מדע בדיוני רוסי בבימויו של פיודור בונדרצ'וק.
בכיכובם של אלכסנדר פטרוב, אירינה סטרשנבאום, רינאל מוחמטוב ואולג מנשיקוב.
צילומי הסרט החלו ב-25 ביולי 2018 במחוז מוסקבה.
הקרנת הבכורה נערכה ב-1 בינואר 2020 והוא מהווה להמשכו של הסרט "משיכה".
הסרט נתמך על ידי קרן הקולנוע הרוסי וערוץ הטלוויזיה הממשלתי "רוסיה-1", שתקצבו את הסרט בסכום של 400 מיליון רובל, 245 מיליון רובלים נוספים הגיעו ממשקיעים פרטיים, שמביאים את תקציב הסרט לסכום של 645 מיליון רובלים.
הסרט הכניס סכום של 993 מיליון רובל וצפו בו למעלה משלושה מיליון וחצי איש.
שלוש שנים חלפו מאז נפילתה של ספינת החוצנים.
האסון שינה לנצח את חייה של הנערה מצ'רטאנובו ושינה לעד את התפיסה של האנושות לגבי היקום.
נראה שזהו האתגר הגדול ביותר עבור כל אחד מבני האדם.
אבל המין האנושי עדיין אינו יודע כי בקרוב מאוד הוא ייאלץ להתמודד מול מפגש חדש.
שם השחקן/ית שם הדמות אירינה סטרשנבאום יוליה לבדבה אלכסנדר פטרוב ארטיום אולג מנשיקוב קולונל ולנטין לבדב רינאל מוחמטוב חקון / חריטון סרגיי גרמאש סגן ראש הממשלהסרגיי בריליוב הופעת קמע רומן בורצב
תהליך ההכנות ושלבי קדם ההפקה נמשכו שנה וחצי.
האירועים לעומת הסרט הראשון לא יתרחשו בשכונת צ'רטנובו שבמוסקבה אלא בפרברי העיר מוסקבה ובכפרי הסביבה.
בצילומים משתתפים גם רכבי סדאן מדגם אאורוס סנאט (הרכב, אשר נוצר במסגרת פרויקט "השיירה", עבור נשיא רוסיה).
במאי 2019 שוחרר הקדימון הראשון לסרט שחשף כי הסרט ייקרא "פלישה" וייצא לאקרנים ב-1 בינואר 2020.
פליקס (אליעזר) שנער (17 באפריל 1905 – 14 במאי 1985) היה ראש משלחת השילומים הישראלית במערב גרמניה, מנהל עיתון הארץ והמפקח הראשון על הדלק בישראל.
נולד בשם פליכס שנייבלג (Felix Schneebalg) בשנת 1905 לג'ני לבית שיפמן ולהיינריך חיים שנייבלג בשטוטגרט, גרמניה..
הוא למד משפטים באוניברסיטת טיבינגן, אוניברסיטת היידלברג ואוניברסיטת גתה בפרנקפורט ונהיה לדוקטור.
אף כי למד משפטים, הוא לא עסק מעולם בעריכת דין.
לאחר לימודיו עבד כיועץ כלכלי של חברות ענק גרמניות אך בשל המשבר הכלכלי העולמי ב-1929 פוטר מעבודתו כיועץ והתחיל לעבוד כמנהל נכסים בבית המשפט בברלין אך בעקבות עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933, נשיא בית המשפט הודיע לו שהעם הגרמני אינו יכול לתת את אמונו ביהודי ולכן פוטר.
בשנת 1934 עזב את גרמניה ועלה לארץ ישראל.
הוא הקים משרד לייעוץ כלכלי, לקוחו העיקרי היה עיתון הארץ שאת בעליו, גרשום שוקן הכיר בצעירותו מלימודיו באוניברסיטת היידלברג.
בשנת 1937 קודם להיות המנהל האדמיניסטרטיבי של העיתון.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התנדב להיות המפקח על הדלק שהיה חיוני לניצחון בהמשך הלחימה.
צינור הדלק ממוסול נותק ופליקס נסע עם מרדכי נמיר לבוקרשט לשוחח על אספקת דלק לישראל עם שרת החוץ של רומניה, אנה פאוקר.
לבסוף לאחר דיונים רבים הסכימה למכור דלק לישראל תמורת דולרים אמריקאיים.
בעקבות תחילת הקריירה הממשלתית שלו עיברת פליקס שנייבלג את שמו לאליעזר שנער בהמלצת משה שרת.
בין השנים 1949 ל-1951 הועבר שנער להיות יועץ כלכלי בשגרירות ישראל בלונדון והסדיר הסכמים בין המדינות לשם ניתוק סופי בין המנדט הבריטי לארץ ישראל.
לאחר עבודתו בלונדון חזר שנער לישראל ופעל חודשים אחדים במשרד האוצר כמנהל אגף היבוא ללא הקצבת מטבע זר.
לאחר מכן התבקש לנהל את המחלקה הגרמנית במשרד החוץ.
עם תחילת ההדברות בין ישראל לגרמניה בנושא הסכם השילומים, הופקד שנער לשמש כראש המשלחת הישראלית במערב גרמניה.
בתפקיד זה השתתף בכל שלבי המשא ומתן.
בראש המשלחת הגרמנית עמד ד"ר אוטו קיסטר שאף הוא למד במקביל לשנער בגימנסיה בשטוטגרט.
לאחר חתימת ההסכם כיהן כראש משלחת ישראל בעניין ביצוע ההסכם, במעמד של שגריר.
המשלחת הישראלית ישבה בעיר קלן שבגרמניה.
לשנער אף היה חלק בלכידת אייכמן.
בסוף שנות ה-50 העביר שנער למוסד מידע על אייכמן מידי פריץ באואר, התובע הכללי במדינת הסן.
על פי מקורות מוסמכים שנער הוא האישיות הישראלית הראשונה שביקרה את אייכמן במעצרו בישראל.
ראש הממשלה ושרת החוץ החליטו בינואר 1965 על סיום תפקידו של שנער בגרמניה.
בעקבות הפסקת השילומים, בהתאם להסכם, הופסקו התשלומים מצד ממשלת גרמניה המערבית בשנת 1966 פורקה המשלחת הישראלית במאי אותה שנה.
באוגוסט 1965 נפתחה רשמית השגרירות הישראלית בקלן.
בשנת 1967 יצא לאור בהוצאת שוקן ספרו של שנער, "בעול כורח ורגשות: יחסי ישראל-גרמניה 1966-1951" הסוקר את תולדות הסכם השילומים בגרמניה ודרכי ביצועו.
לספר שני מבואות שנכתבו במיוחד על ידי דוד בן-גוריון וקונראד אדנאואר.
הספר יצא מאוחר יותר גם בשפה הגרמנית.
שנער נטמן בבית העלמין הדרום לצד רעייתו, אילזה.
פלישה עולמית: קרב לוס אנג'לס הוא סרט מדע-בדיוני אמריקאי משנת 2011 בבימויו של ג'ונתן ליבסמן.
הסרט מתרחש בלוס אנג'לס ועוקב אחרי סמל של חיל הים אותו מגלם אהרון אקהארט, אשר מוביל מחלקה של נחתים אמריקאים, שהצטרפו לאנשי צבא אחרים, בלחימה נגד חוצנים שפולשים לכדור הארץ.
צילום הסרט החל בספטמבר 2009, והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-11 במרץ 2011. הסרט גרף 211.8 מיליון דולרים ברחבי העולם.
עלילת הסרט נפתחת כאשר מייקל נאנס (ארון אקהרט), סמל מחלקה בחיל הנחתים שעוטר בכוכב הכסף על גבורתו במלחמת עיראק ומוצב בגדוד השני ברגימנט הנחתים החמישי שבקמפ פנדלטון, קליפורניה, מחליט לפרוש לאחר עשרים שנות שירות.
יום לאחר שהוא מודיע על פרישתו לרב-סמל הגדודי פלשו חייזרים לכדור הארץ, והחלו לתקוף ערים מרכזיות הסמוכות לחוף במטרה להשמיד את האנושות.
הנחתים, ובהם המחלקה שבה משרת נאנס כסמל נשלחים לפנות את האזרחים ולבלום את הפלישה.
תחת אש נדרש נאנס להתמודד עם מפקד המחלקה, לוטננט מרטינז, החדש והלא מנוסה, ועם מתח בינו לבין חלק מחיילי המחלקה שנוטרים לו על פעולותיו בקרב בעיראק כנגד מחבלים במהלכו נהרגו חלק מחייליו.
פלישה סודית היא מיני-סדרה אמריקאית, שנוצרה ונכתבה על ידי קייל בראדסטריט עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+" של אולפני וולט דיסני, מבוססת על אירוע הקרוס-אובר "פלישה סודית" שפורסם בחוברות מאת מארוול קומיקס, והופקה על ידי אולפני מארוול.
המיני-סדרה כוללת שישה פרקים, והיא חלק מהשלב החמישי של היקום הקולנועי של מארוול.
הסדרה קיבלה ביקורות שליליות וציון עגבניות רקובות באתר Rotten Tomatoes.
המיני-סדרה חוקרת כיצד גזע הסקרול הצליח לפלוש אל כדור הארץ ולהשתלב בעמדות מפתח מרכזיות בחברה האנושית תחת מסווה.
ג'קסון – ניק פיורי, המנהל לשעבר של סוכנות הביון שעבד עם גזע הסקרול במשך שנים לפני שחזר לכדור הארץ.
בעקבות מותם של חברי הנוקמים בסרט "הנוקמים: סוף המשחק", פיורי כעת שחוק יותר ואינו בטוח יותר לגבי תפקידו בעולם, מה שמסביר את שהותו הממושכת בחלל.
בן מנדלסון – טאלוס, מנהיג פלג המשתייך לגזע הסקרול ובן בריתו של פיורי.
קובי סמולדרס – מריה היל, סוכנת רמת-דרג לשעבר של סוכנות ויד ימינו של פיורי, אך לא שמרה איתו על קשר מאז עזב את כדור הארץ.
קינגסלי בן-אדיר - גראביק/סופר סקרול, מנהיג קבוצת מורדים של גזע הסקרול שהתרחקו מסיעתו של טאלוס, מתוך אמונה שהדרך היחידה לעזור לבני מינם תהיה לפלוש לכדור הארץ בשביל המשאבים שהם צריכים.
אוליביה קולמן - סוניה פולסוורת', סוכנת מיוחדת של MI6 ובת ברית לשעבר של פיורי, שמבקשת לשמור על האינטרסים הביטחוניים של אנגליה במהלך פלישת החייזרים.
אמיליה קלארק - גאיה, בתו של טאלוס.
קלארק תיארה את הדמות כבחורה שאירועי העבר הקשיחו אותה, והיא נוטרת טינה לפיורי על כך שהבטיח לגאיה ולטאלוס לחפש עבורם עולם בית.
דמותה של גאיה הופיעה לראשונה בגילום שחקנית ילדה אורחת בסרט "קפטן מארוול" (2019).
דון צ'ידל - ג'יימס "רודי" רודס - קצין בחיל האוויר של ארצות הברית ונוקם שמתפעל את שריון וור משין.
צ'ידל תיאר את דמותו במיני-סדרה כ"חיה פוליטית ולא מי שמתפעל חליפת שריון", וכי הוא מתפקד כיד ימינו של נשיא ארצות הברית, מה שאומר שעליו לבצע החלטות שאינן בהכרח טובות.
רוס, סוכן לשעבר של ה-CIA.
דרמוט מלרוני - נשיא ארצות הברית ריטסון.
בספטמבר 2020, נודע שהיוצר והתסריטאי קייל בראדסטריט שוקד על פיתוח סדרת טלוויזיה עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+", שתתמקד בדמותו של ניק פיורי.
דמותו של ניק פיורי הייתה בעבר אחת מתוך עשר דמויות שיו"ר ומנכ"ל "מארוול אנטרטיינמנט" אז, אבי ארד, הכריז שיופק עליהן סרט סולו בהפקת האולפן החדש שהוקם על ידי אולפני מארוול, לאחר שאולפני מארוול קיבלו מימון להפקת מספר סרטים בהפצת "סרטי פרמאונט".
באפריל 2006, התסריטאי אנדרו וו.
מארלו נשכר לכתיבת תסריט עבור סרט הסולו שיתמקד בדמותו של ניק פיורי.
באפריל 2019, לאחר שסמואל ל.
ג'קסון גילם את דמותו של ניק פיורי בעשרה מסרטי היקום הקולנועי של מארוול, הכתב ריצ'רד ניובי מ"הוליווד ריפורטר" ציין שהגיע הזמן שהדמות תקבל סרט שלה, וכינה אותה "הנכס החזק ביותר של היקום הקולנועי של מארוול שעדיין לא נוצלה לחלוטין".
בדצמבר 2020, במהלך כנס המשקיעים של דיסני, נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי, הכריז רשמית על הפקת מיני-סדרה חדשה שתיקרא "פלישה סודית", ובה יככבו ג'קסון ובן מנדלסון שישובו לגלם את דמויותיהם מהיקום הקולנועי.
פייגי תיאר את מיני-הסדרה כ"סדרת אירועי קרוסאובר" שיקושרו לסרטים עתידיים ביקום הקולנועי של מארוול, והסביר שהאולפנים בחרו לעבד את קשת הסיפור של "פלישה סודית" לטלוויזיה במקום לקולנוע, משום שכך התאפשר להם לעשות משהו שונה ממה שעשו בעבר.
בנוסף, נודע שמיני-הסדרה תכלול שישה פרקים בני 40–50 דקות.
פייגי הצהיר כי מטרתם של התסריטאים בכתיבת התסריט לא תהיה להתאים את היקף קשת הסיפור של "פלישה סודית" מבחינת מספר הדמויות שהוצגו או מבחינת ההשפעה על היקום המורחב של מארוול, וציין כי בחוברת הקומיקס הוצגו יותר דמויות מאשר בסרט "סוף המשחק".
במקום זאת, פייגי תיאר את מיני-הסדרה כ"מפגן ראווה" עבור ג'קסון ומנדלסון, וציין שעלילתה תשתמש באלמנט הפרנויה הפוליטית שהוצגה במהלך קשת הסיפור של "פלישה סודית", שהציג טוויסטים ותהפוכות בצורה נהדרת.
עם הדיווח על פיתוח מיני-הסדרה בספטמבר 2020, נודע שג'קסון עתיד לשוב לגלם את דמותו של ניק פיורי.
עם ההכרזה הרשמית על הפקת מיני-הסדרה במהלך כנס יום המשקיעים של דיסני שנערך בדצמבר 2020, פייגי אישר את ליהוקו של ג'קסון, יחד עם ההכרזה שמנדלסון ישוב לגלם את דמותו של טאלוס.
במרץ 2021, נודע על ליהוקו של קינגסלי בן-אדיר לדמותו של הנבל הראשי.
באפריל 2021, נמסר על ליהוקם של אוליביה קולמן, אמיליה קלארק וקיליאן סקוט לוהקו לצוות השחקנים של הסדרה.
במאי 2021, נמסר על ליהוקו של כריסטופר מקדונלד לצוות השחקנים, וכי הוא יגלם דמות שנוצרה במיוחד עבור המיני-סדרה.
בנובמבר 2021, נמסר על ליהוקה של כרמן אג'וגו, וב-1 בדצמבר 2021 נודע שקובי סמולדרס תשוב לגלם את דמותה של מריה היל, שאותה גילמה בסרטי היקום הקולנועי של מארוול.
צילומי המיני-סדרה החלו ב-1 בספטמבר 2021 בלונדון, במקור, הצילומים התעתדו להתחיל באמצע אוגוסט 2021. ג'קסון החל לצלם את הסצנות בהשתתפותו ב-14 באוקטובר.
צילומים נוספים עתידים להתרחש גם ברחבי אירופה.
המיני-סדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה "דיסני+", עלו שישה פרקים מ-21 ביוני ועד 26 ביולי והסדרה היא חלק מהשלב החמישי של היקום הקולנועי של מארוול.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס סאטורןסדרת גיבורי העל הטובה ביותרפלישה סודיתפרס בחירת הקהלתוכנית המדע בדיוני/פנטזיה של השנהכוכב הטלוויזיה של השנהסמואל ל.
ג'קסוןפרס NAACP Image שחקן בסרט טלוויזיה/ספיישל/מיני סדרה סמואל ל.
ג'קסוןשחקן משני בסרט טלוויזיה/ספיישל/מיני סדרהדון צ'ידל
פלישה הוא סרט מתח מדע בדיוני בריטי משנת 2021, בבימויו של מייקל פירס מתוך תסריט מאת פירס וג'ו ברטון.
מככבים בו ריז אחמד, אוקטביה ספנסר, ג'נינה גבנקר, רורי קוקריין ולוסיאן-ריבר צ'אוהאן.
שני אחים יוצאים למסע עם אביהם על מנת להגן מפני פלישת חייזרים.
ריז אחמד - מאליק חאן
אוקטביה ספנסר - האטי הייז
רורי קוקריין - שפרד ווסט
ג'נינה גבנקר - פיאה חאן
לוסיאן-ריבר צ'אוהאן - ג'יי חאן
שיין מקריי - לאנס דאן
באוקטובר 2018 הוכרז כי מייקל פירס יביים את הסרט מתסריט שכתב בעצמו עם ג'ו ברטון, כאשר Film4 הפקות וחברת Raw אמורים היו להפיק.
ביולי 2020, ריז אחמד ואוקטביה ספנסר הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט, כאשר אולפני אמזון הוכרזו כחברה מפיצה.
בספטמבר 2020 הצטרפה ג'נינה גבנקאר לצוות השחקנים של הסרט.
באוקטובר 2020 רורי קוקריין לוהק.
בנובמבר 2020 הצטרף לוסיאן-ריבר צ'אוהאן לצוות השחקנים של הסרט, כאשר הצילומים הראשיים החלו באוקטובר 2020. ההפקה תוכננה להתחיל עוד קודם לכן אך נדחתה בעקבות מגפת הקורונה.
פלישת ארצות הברית לאפגניסטן התרחשה לאחר פיגועי 11 בספטמבר בסוף 2001 ונתמכה על ידי בעלות הברית הקרובות של ארצות הברית, שפתחו רשמית בקמפיין של "מלחמה עולמית בטרור".
הסכסוך מכונה גם מלחמת ארצות הברית באפגניסטן ופלישת 2001 לאפגניסטן.
מטרותיה הפומביות של הפלישה היו לפרק את ארגון הטרור אל-קאעדה ולשלול ממנו בסיס בטוח של פעולות באפגניסטן על ידי סילוק ארגון הטליבאן מהשלטון.
בריטניה הייתה בעלת ברית מרכזית של ארצות הברית וסיפקה תמיכה בפעולה צבאית כבר מתחילת ההכנות לפלישה.
הפלישה הגיעה אחרי מלחמת האזרחים באפגניסטן בשנים 1996–2001 בין הטליבאן לקבוצות הברית הצפונית, אם כי הטליבאן שלט ב־90% משטחי המדינה עד 2001. פלישת ארצות הברית לאפגניסטן הפכה לשלב הראשון במלחמה באפגניסטן (2001–2014) עד להכרזה על סיומה בשנת 2014. בהמשך החלה נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן (2021).
נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, דרש מהטליבאן למסור את אוסאמה בן לאדן ולגרש את אל-קאעדה מהמדינה; בן לאדן כבר היה מבוקש על ידי ה-FBI מאז 1998. הטליבאן סירב להסגירו, אלא אם כן ארצות הברית תספק לטליבאן מה שהוא יחשיב כראיות משכנעות למעורבותו של בן לאדן בפיגועי 11 בספטמבר.
כמו כן, הטליבאן התעלם מדרישות ארצות הברית לסגור בסיסי טרור ולמסור חשודים אחרים בטרור מלבד בן לאדן.
ארצות הברית התייחסה בביטול לדרישות הטליבאן, החשיבה אותן כטקטיקת עיכוב חסרת משמעות, ופתחה במבצע "חופש מתמשך" ב-7 באוקטובר 2001 יחד עם בריטניה.
מאוחר יותר הצטרפו לשתיים בשטח גם כוחות אחרים, כולל כוחות הברית הצפונית.
ארצות הברית ובעלות בריתה הפילו במהירות את הטליבאן מהשלטון, עד 17 בדצמבר 2001, ובנו בסיסים צבאיים ליד ערים גדולות ברחבי המדינה.
רוב חברי אל-קאעדה וטליבאן לא נפלו בשבי, אלא נמלטו לפקיסטן השכנה או נסוגו לאזורים הרריים כפריים או מרוחקים במהלך קרב טורה בורה.
בדצמבר 2001 הקימה מועצת הביטחון של האו"ם את כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי (ISAF) שיפקח על הפעולות הצבאיות במדינה ויכשיר את כוחות הביטחון הלאומיים של אפגניסטן.
בוועידת בון בדצמבר 2001, נבחר חמיד כרזאי לעמוד בראש מינהל הביניים האפגני, אשר לאחר כינוס ה"לויה ג'ירגה" ("המליאה הגדולה") בבירה קאבול ב-2002 הפך למינהל המעבר של אפגניסטן ("המדינה האסלאמית הזמנית של אפגניסטן").
בבחירות העממיות ב-2004 נבחר כרזאי לנשיא המדינה, אשר בשלב זה נקבע שמה כרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן.
באוגוסט 2003 הצטרפה נאט"ו כבת-ברית והשתלטה על ראשות כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי.
חלק אחד מכוחות ארצות הברית באפגניסטן פעל בפיקוד נאט"ו, ואילו יתר הכוחות נותרו בפיקודה הישיר של ארצות הברית.
מנהיג הטליבאן, מוחמד עומאר ארגן מחדש את התנועה, וב-2002 טליבאן פתח במרד נגד הממשלה ונגד כוח הסיוע הבינלאומי, שנמשך שנים רבות.
השתלטות הטליבאן על אפגניסטן גרמו להתפוררות הממשלה והיו במקביל לנסיגה האמריקאית.
פלישה היא סדרת טלוויזיה מדע בדיונית אמריקאית, שנוצרה על ידי סיימון קינברג ודייוויד וייל.
הסדרה משודרת ברשת אפל TV פלוס, כאשר העונה הראשונה שודרה החל מ-22 באוקטובר 2021 עד 10 בדצמבר באותה שנה.
באותו חודש בו הסתיימה העונה הראשונה, הסדרה חודשה לעונה שנייה.
פלישת חייזרים מוצגת דרך נקודות המבט השונות של אנשים שונים ביבשות שונות ברחבי העולם.
סם ניל בתפקיד השריף ג'ון בל טייסון
שמייר אנדרסון בתפקיד טרבנטה וורד
בילי באראט - קספר מורו
גולשיפטה פרחאני בתפקיד אנשה מאליק
פיראס נסאר בתפקיד אחמד מאליק
טרה מואדי בתפקיד שרה מאליק
אפל נתנה הזמנה לעשרה פרקים בינואר 2019, כאשר סיימון קינברג ודייוויד וייל יצרו, כתבו והפיקו את הסדרה, ואודרי צ'ון גם לקחה חלק בתור מפיקה בכירה.
לפי הדיווחים, תקציב הסדרה מסתכם ב-200 מיליון דולר.
באוגוסט 2020 נחשף כי ניל, אנדרסון, פארהאני, נסאר וקוצונה יהיו כולם חלק מצוות השחקנים.
הצילומים תוכננו להתחיל באמצע 2019 עם קינברג כבמאי, אך התעכבו בשל עבודתו על הסרט העלילתי "355".
על פי דיווח של Deadline, הסדרה תצולם בניו יורק, מנצ'סטר, מרוקו ויפן.
חלקים מהסדרה צולמו בניו יורק ובמרוקו, והמפיקים התכוננו לצילומים בבריטניה כאשר החלה ההשבתה בתעשיית הקולנוע עקב מגפת הקורונה באמצע מרץ 2020.
בפברואר 2021 נערכו הצילומים בגריניץ', אחד מאתרי הצילום האחרונים של הסדרה.
צילומי העונה הראשונה הסתיימו ב-15 במרץ 2021.
הסדרה שורה באפל TV פלוס, כאשר שלושת הפרקים הראשונים יצאו ב-22 באוקטובר 2021. לאחר הוצאתם, שבעת הפרקים הנותרים יצאו מדי שבוע, עד סיום העונה ב-10 בדצמבר 2021.
פלישיה רשאד היא שחקנית אמריקאית.
רשאד התפרסמה בשנת 1984 בתפקיד קלייר הקסטבל בסדרה "משפחת קוסבי" עליה הייתה מועמדת לפרס אמי בשנים 1985 ו-1986.
בשנת 2004 רשאד הייתה השחקנית האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה בפרס טוני על משחקה בחידוש הטליויזיוני של המחזמר "צימוק בשמש".
ספגה ביקורת עקב תמיכתה בעמיתה לשעבר ביל קוסבי כאשר זה שוחרר מהכלא בשנת 2021, לאחר ביטול הרשעתו באונס.
רשאד נולדה בשם פלישיה איירס אלן ביוסטון, טקסס, ארצות הברית בשנת 1948. אמה ויויאן איירס הייתה אומנית, משוררת, מחזאית ומועמדת לפרס פוליצר.
אביה אנדרו ארתור אלן היה אורתודנט.
אחיה אנדרו ארתור אלן ג'וניור הוא נגן ג'אז, אחותה דבי אלן היא שחקנית טלוויזיה וכוריאגרפית, אח נוסף הוא בנקאי.
בילדותה גרה המשפחה במקסיקו, כך שרשאד דוברת ספרדית שוטפת.
רשאד סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה באוניברסיטת הווארד בשנת 1970.
פלישיה התפרסמה כעורכת הדין קלייר האקסטבל בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית של NBC משפחת קוסבי.
היא הופיעה כאם המשפחה, בין השנים 1984–1992, בכל שמונה העונות של הסדרה.
היה זה תפקיד חדשני שהציג אישה אפרו-אמריקאית כאשת קריירה מצליחה.
בסדרה, קלייר ובעלה "ביל קוסבי" מגדלים את חמשת ילדיהם.
בשנים 1996–2000 שיחקה בסדרת הטלוויזיה של ה-CBS "קוסבי" בתור רות לוקאס, אשתו של ביל קוסבי.
היא גם דיבבה את קולה של אמו של ביל בסדרת האנימציה "ביל הקטן" בין השנים 1996–2004.
בשנת 2008 שיחקה בדמותה של לנה יאנגר, בסרט הטלוויזיה "צימוק בשמש" המבוסס על מחזמר באותו השם.
יחד איתה שיחקו בסרט אודרה מקדונלד ושון קומבס.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים סאנדנס וברשת ABC.
על משחקה בסרט זכתה בפרס טוני.
בשנת 2012 שיחקה בסרט הטלוויזיה "מגנוליות מפלדה" מבית ערוץ Lifetime, הסרט מהווה שחזור עכשווי של המחזה באותו שם והעיבוד הקולנועי שלו משנת 1989.
בשנת 1995 הופיעה בסרט Once Upon a Time...When We Were Colored, מאז הופיעה בסרטי קולנוע רבים.
בשנת 2015 הופיעה בדמותה של מרי אן קריד, אמו החורגת של דוני, הדמות הראשית בסרט "קריד", בכיכובם של מייקל ג'ורדן וסילבסטר סטאלון, סרט ההמשך של סדרת סרטי "רוקי".
בשנת 2018 שיחקה בסרט ההמשך "קריד 2".
בשנת 2020 הופיעה בסרט חג המולד של נטפליקס "ההמצאה הקסומה של ג'רוניקוס ג'אנגל".
ב-2023 יצא הסרט השלישי בסדרת סרטי קריד, "קריד 3" בו חזרה לדמותה של מרי אן קריד.
בשנים 1972–1975 הייתה נשואה לוויליאם לנסלוט בוואלס ג'וניור.
מנישואין אילו יש לה בן אחד ויליאם לנסלוט בוואלס השלישי.
בשנים 1978–1982 הייתה נשואה לוויקטור אדוארד וויליס סולן להקת הוילג' פיפל.
בשנים 1985–2001 הייתה נשואה לשחקן ה-NFL אחמד רשאד, שאת שם משפחתו אימצה.
מנישואין אילו יש לה בת, השחקנית קונדולה רשאד.
שנהסרטתפקידהערות1972הקואליציה הרחבה1995היו היה פעם ...
כשהיינו צבעונייםמא פונק1999לאהוב את איזבלאליס מלוויל2000הביקורד"ר קולס2010Just Wrightאלה מקנייטפרנקי ואליסעדנהעבור נערות צבעוניותגילדה2012מעשים טוביםוילמה2013האלים מתנהגים רעדמטר2015אמילי וטיםאמילי הנראטיקרידמרי אן קריד2018קריד 22020A Fall from Graceשרה מילר/בטי מילסקופסה שחורהד"ר ליליאן ברוקסנשמהליבה גרנדרקולההמצאה הקסומה של ג'רוניקוס ג'אנגלסבתא ג'ורני ג'אנגל2021טיק..טיק..בום!"Sunday" Legend2023קריד 3מרי אן קרידOur Sonמיה2024הכוורןאלואיז פארקר2025רות ובועז נעמיסרט של נטפליקס
Flunder2 פרקיםטור דה פארםויקטוריה יאנגסרט טלוויזיה2019–2021החיים עצמםקרול קלארק4 פרקים2019–הווהDavid Makes Manד"ר וודס-טראפתפקיד ראשי2019The Rocketeerמיי סונגבירד (קול)בפרק: "Songbird Soars Again"2020תחנה 19פילאקבפרק: "Ice Ice Baby"13 סיבותכומר3 פרקים2021האנטומיה של גריינלי טימסבפרק: "Sign O' the Times"2022הטובות לקרברנטה קלרק4 פרקיםLittle Americaמרגרט ג'ין בפרק :"Mr.
ג'ורג'יה סניטקר (קול)תפקיד חוזר 2024דיארה מדטרויטוונדהתפקיד ראשי2025The Chiריניתפקיד אורח העידן המוזהבאליזבת קירקלנדתפקיד אורח, עונה 3
2003: פרס אשת השנה על ידי פורום הגברים השחורים של הרווארד
2005: תואר דוקטור לשם כבוד לאמנויות יפות (DFA) מאוניברסיטת בראון
2011: תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת ספלמן על עבודתה באמנויות
2011: מונתה לפרופסור הראשונה על ידי דנזל וושינגטון לתיאטרון באוניברסיטת פורדהאם, כולל מתנה של 2 מיליון דולר מהשחקן
2019: תואר דוקטור לשם כבוד לאמנויות יפות מאוניברסיטת דרום קרוליינה על עבודתה בחינוך לאמנויות ואמנויות
פֶלִישַה דורותיאה הימנס הייתה משוררת אנגלית (שאימצה לעצמה זהות וולשית).
שתיים משורות הפתיחה שלה, "הילד עמד על הסיפון הבוער" ו"הבתים המפוארים של אנגליה", רכשו מעמד של קלאסיקות.
פלישה דורותיאה בראון הייתה בתם של ג'ורג' בראון, שעבד בעסקי יבוא היין של חותנו וירש אותו כקונסול טוסקנה ואימפריאלי בליברפול, ושל פליסיטי, בתו של בנדיקט פול וגנר (1718–1806), יבואן יין מרחוב Wolstenholme Square 9 בליברפול, וקונסול ונציאני באותה עיר.
הימנס הייתה הרביעי מבין שישה ילדים (שלושה בנים ושלוש בנות) ששרדו את תקופת הינקות.
אחותה הרייט שיתפה איתה פעולה מבחינה מוזיקלית, ומאוחר יותר ערכה את יצירותיה השלמות (7 כרכים עם ספר זיכרונות, 1839).
העסק של ג'ורג' בראון הביא את המשפחה לדנביגשייר בצפון ויילס, שם בילתה את נעוריה.
הם גרו בקוטג' בשטח טירת גוריץ' ליד אברג'יל, כשפלישה הייתה בין גיל שבע לשש עשרה.
בשנת 1809 המשפחה עברה לברונווילפה, סנט אסף (פלינטשייר).
מאוחר יותר היא כינתה את ויילס "ארץ ילדותי, ביתי ומתי".
לידיה סיגורני אומרת על השכלתה:אופי החינוך של גברת הימנס תרם לפיתוח גאונותה.
משרכשה מספר שפות, מגוון רחב של מחקרים קלאסיים ופיוטיים, סיפקו גם מחיה נעימה וגם משמעת נחוצה.
היא לא דרשה את ההתרגשות של מערכת תרבות ציבורית יותר, — כי האהבה לידע שאינה יודעת מנוח הייתה מורת בית הספר שלה.
הימנס שלטה בוולשית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, ספרדית ופורטוגזית.
אחותה הרייט ציינה כי "אחת ההעדפות המוקדמות ביותר שלה הייתה תשוקה לשקספיר, שאותו קראה, כפעילות הפנאי המועדפת עליה, בגיל שש."
שיריה הראשונים של הימנס, שהוקדשו לנסיך מוויילס, פורסמו בליברפול בשנת 1808, כשהייתה בת ארבע עשרה, ועוררו את עניין המשורר פרסי ביש שלי, שהתכתב איתה בקצרה.
היא הוסיפה עליהם במהירות עם "אנגליה וספרד" (1808), תוך התייחסות פוליטית למלחמת חצי האי האיברי, ועם "הרגשות הפנימיים" (1812).
בניגוד לכותרתו, בה הימנס לא בחרה, רבים משירי הספר חוקרים סוגיות של פטריוטיות ומלחמה.
האוספים העיקריים של הימנס, כולל מקלט היער (1825), רשומות אישה ושירי החיבה (1830) היו פופולריים מאוד.
הימנס פרסמה תחילה רבים מעבודותיה במגזינים, מה שאפשר לה להישאר חשופה לציבור ולהסתגל לקהל שלה, כמו גם להרוויח הכנסה נוספת.
רבות מיצירותיה שימשו לדקלומים בבית הספר ואוספים הוגשו כפרסים, במיוחד לקוראות.
ספריה האחרונים, שפורסמו ב-1834, היו סצנות ומזמורי חיים, מילים לאומיות ושירים למוזיקה.
הוצע כי השירה הדתית המאוחרת שלה, כמו שירתה הפוליטית המוקדמת, מסמנת את כניסתה לתחום מחלוקת שגם היה ציבורי וגם נשלט על ידי גברים.
בעת מותה ב-1835, הייתה הימנס דמות ספרותית ידועה, מוערכת מאוד בקרב בני זמננו, ועם קהל אוהדים בארצות הברית ובבריטניה.
גם הימנס וגם וורדסוורת' היו זוהו עם רעיונות של ביתיות תרבותית שעיצבו את התקופה הוויקטוריאנית.
ב-30 ביולי 1812 נישאה פלישה בראון לקפטן אלפרד הימנס, קצין צבא אירי שהיה מבוגר ממנה בכמה שנים.
הנישואים לקחו אותה מוויילס לדבנטרי שבנורת'האמפטונשייר עד 1814. במהלך שש שנות נישואיהם הראשונות, הימנס ילדה חמישה בנים, ביניהם GW Hemans וצ'ארלס איזידור הימנס, ואז נפרדו בני הזוג.
הנישואים לא מנעו ממנה להמשיך את הקריירה הספרותית שלה.
כמה כרכי שירה פורסמו על ידי החברה המכובדת של ג'ון מאריי בתקופה שאחרי 1816, החל בשחזור יצירות האמנות לאיטליה (1816) ויוון המודרנית (1817).
האוסף סיפורים וסצנות היסטוריות יצא בשנת 1819, שנת פרידתם של הזוג הימנס.
אחת הסיבות לכך שהימנס הצליחה לכתוב בצורה פורייה כחד-הורית, הייתה שרבות מהמטלות הביתיות של ניהול משק בית נמסרו לאמה, איתה היא וילדיה גרו.
היה זה הכרח כלכלי עבור הימנס לכתוב כדי לפרנס את עצמה, את אמה ואת הילדים.
ב-11 בינואר 1827 נפטרה אמה של הימנס, מה שהוביל לפירוק משק הבית.
הימנס שלחה את שני בניה הגדולים לרומא כדי להצטרף לאביהם, ועברה לפרבר של ליברפול עם בניה הקטנים.
משנת 1831 חיה הימנס בדבלין, שהומלצה כבריאה יותר מליברפול.
למרות השינוי, היא המשיכה לסבול מבריאות לקויה.
היא מתה ב-16 במאי 1835. מקורות מצביעים על כך שהיא סבלה מהתקף של סקרלטינה, ואחריו התדרדרות שחפתית, או בצקת.
ייתכן שהיא חוותה קדחת שגרונית ובעיות לב וכן בעיות במחזור הדם.
היא נקברה בכנסיית סנט אן, רחוב דוסון, דבלין.
ויליאם וורדסוורת' הזכיר אותה בבית משיר לזכרה, ולטישיה אליזבת לנדון, לידיה הנטלי סיגורני, ו-וולטר סאבג' לנדור חיברו לכבודה חרוזי זיכרון.
לידיה הנטלי סיגורני כתבה גם זיכרונות ממנה לצורך הקדמה למהדורה אמריקאית של אוסף יצירותיה של הימנס.
יצירותיה של הימנס הופיעו בתשעה עשר ספרים בודדים במהלך חייה, אשר התפרסמו תחילה על ידי ג'ון מארי ואחר כך על ידי בלקוודס.
לאחר מותה ב-1835, יצירותיה פורסמו מחדש באופן נרחב, בדרך כלל כאוספים של שירים בודדים ולא כיצירות הארוכות יותר והמוערות, או כסדרות האינטגרליות שהיוו ספריה.
מבחינת המשוררות שהאריכו ימים אחריה, כגון קרוליין נורטון, לטישיה אליזבת לנדון, לידיה סיגורני ופרנסס הארפר, אמבל טאסטו הצרפתייה ואנט פון דרוסטה-הולסהוף הגרמנית, היא הייתה מודל מוערך לחיקוי.
לקוראים רבים היא הציעה קול של אישה המגלה דברים שעברו על אישה; לאחרים, ליריקה העולה בקנה אחד עם רגשנות ופטריוטיות ויקטוריאנית.
בספרה המצליח ביותר, Records of Woman (1828), היא מתארת את חייהן של נשים, מפורסמות ואנונימיות כאחת.
כשהיא מציגה דוגמאות של גבורה, מרד והתנגדות, היא מחברת נשיות עם "כוחה של חיבה".
בין היצירות שהעריכה ביותר היו "אמונות תפלות והתגלות" (הבלתי גמור) והפמפלט "הספקן", שחיפשה אנגליקניות המותאמת יותר לדתות העולם ולחוויותיהן של נשים.
שירה של הימנס "הבתים של אנגליה" (1827) הוא מקור הביטוי "בית מפואר" (stately home), המתייחס לבית כפרי אנגלי.
למרות מעריציה האפקטיביים, שיעור קומתה כמשוררת רצינית ירד בהדרגה, בין היתר בשל הצלחתה בשוק הספרותי.
שירתה נחשבה למופת מבחינה מוסרית, ולעיתים קרובות הוותה חלק מחומר הלימוד של תלמידי בית ספר; כתוצאה מכך, הימנס נתפסה יותר כמשוררת לילדים ולא הוערכה על בסיס מכלול יצירתה.
תלמידי בית ספר בארצות הברית עדיין למדו את "הנחיתה של האבות הצליינים בניו אינגלנד" באמצע המאה ה-20. אבל במאה ה-21, "הבתים הממלכתיים של אנגליה" מתייחס כבר לפרודיה של נואל קווארד, לא לפואמה המקורית, שפעם הייתה מפורסמת, אשר היוותה את הבסיס לאותה פרודיה.
עם העלייה בלימודי מגדר, המוניטין הביקורתי של הימנס נבחן מחדש.
עבודתה שבה להכלל באנתולוגיות סטנדרטיות ובכיתות וסמינרים ולימודי ספרות, במיוחד בארצות הברית.
שירים שנכללו באנתולוגיות כוללים את "התמונה בלבה", "תפילת ערבית בבית ספר לבנות", "אני חולם על כל הדברים החופשיים", "פרחי לילה", "פרופרציה רוסי", "שובה של רוח", "הכלה של האי היווני", "אשתו של אסדרובל", "אלמנתו של כרסנטיוס", "השיר האחרון של סאפו ", "קורין בקפיטול" ו"הכתרתה של אינז דה קסטרו ".
פליקס שפירא היה מחנך ומלומד יהודי-רוסי, מילונאי, מן הדמויות המרכזיות בחקר ובהוראת עברית בברית המועצות.
שפירא נודע בעיקר כמחבר המילון "עברית–רוסית" הראשון שהופיע בברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה, מילון שהפך לכלי יסוד עבור לומדי העברית והיה חלק חשוב בהתפתחות הזהות היהודית־עברית בקרב יהודי ברית המועצות בתקופת הדיכוי התרבותי.
שפירא נולד בעיירה היהודית חולוי שבקרבת בוברויסק (גוברניית מינסק של האימפריה הרוסית), במשפחה דתית; אביו היה מלמד.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבה מקומית, ובהמשך השלים גם לימודים כלליים.
בצעירותו למד רפואת שיניים ועבד כרופא שיניים במספר ערים באימפריה הרוסית.
לצד עבודתו המקצועית עסק בהוראת עברית ובפעילות חינוכית בקהילות יהודיות, היה מעורב בחוגים עבריים ובחוגי לימוד ספרות יהודית מודרנית, והיה קשור לתנועות ההשכלה הלאומית היהודית.
לאחר מהפכת אוקטובר המשיך לעסוק ברפואת שיניים, אך במקביל לימד עברית בחוגים מצומצמים ונשאר קשור לעולם הספרות והלשון העברית גם בתקופות שבהן הוראת העברית הייתה מוגבלת או אסורה בפועל.
תלמידיו זכרו אותו כמורה קפדן, בעל ידע רחב בשפות שמיות ובספרות עברית חדשה, וכאינטלקטואל שסביבו נוצרו מעגלים בלתי־רשמיים של לימוד עברית ותרבות יהודית.
בשנת 1954, בשנות השישים לחייו, החל שפירא ביוזמתו האישית לעבוד על מילון עברי–רוסי מקיף.
על פי עדויות תלמידיו וחוקרי יצירתו, הוא הסתמך בין השאר על המילון העברי המעשי של אברהם אבן-שושן, אך עיבד מחדש את החומר והוסיף לו שכבות של דוגמאות וניסוחים המתאימים למציאות הסובייטית ולצרכים של דוברי רוסית הלומדים עברית.
את רוב העבודה ביצע לבדו, ללא מוסד אקדמי תומך, בתנאים של מחסור חמור בספרות עזר עברית.
תהליך ההכנה נמשך מספר שנים.
לאחר מאבקים מול מערכת הצנזורה הוחלט להוציא את המילון לאור כהוצאת מדינה, והוא הופיע בשנת 1963 בהוצאת "Государственное издательство иностранных и национальных словарей" במוסקבה, בעריכת המשנה של הפרופ' בנציון מיירוביץ' גרנדה.
המילון כלל כ־28,000 ערכים, מבנה מורפולוגי מפורט, מערכת ראשי תיבות, וכן נספח דקדוקי קצר על מבנה הלשון העברית המודרנית.
הוא היה לספר יסוד עבור דורות של לומדי עברית בברית המועצות – סטודנטים באוניברסיטאות, חוקרים, מתרגמים וחובבי תרבות יהודית – ושימש גם בכלי מרכזי בעבור קוראי מקרא וספרות עברית לקראת עלייה לישראל.
אף על פי שהופיע בהוצאת מדינה, המילון נתפס בעיני רבים כ"ספר מחתרתי" מבחינה תרבותית: עצם הופעתו בשפה "לא רשמית" וקשורה לדת וללאומיות היהודית נתפסה כתופעה חריגה.
סביב המילון התפתחה גם קהילה לא רשמית של לומדים ומורי עברית, ושמו של שפירא נעשה שם נרדף ללימוד עברית בקרב יהודי ברית המועצות.
שפירא נפטר במוסקבה בשנת 1961, זמן קצר לפני הופעת המהדורה הראשונה של המילון בדפוס.
עם זאת, המילון ומפעל חייו זכו להערכה רחבה לאחר מותו.
בשנות ה-80 הופיע בירושלים קובץ מאמרים וזיכרונות בשם "Феликс Львович Шапиро: сборник статей и материалов", הכולל מאמרים על אישיותו, על תרומתו לחקר העברית ועל המשמעות החברתית־תרבותית של המילון.
חוקרים של תולדות התרבות היהודית בברית המועצות רואים במילון של שפירא אחד מסמליה הבולטים של התמדה אינטלקטואלית ושל נאמנות לעברית בשנים שבהן הלימוד הפורמלי של השפה הוגבל מאוד.
בעשורים שלאחר מכן שימש המילון בסיס למילונים עבריים–רוסיים נוספים שנכתבו בישראל ובעולם דובר הרוסית, ולחלקם התייחסו ישירות למפעלו של שפירא.
מאמרים קצרים על לשון, חינוך ותרבות יהודית שהתפרסמו בעיתונות היהודית הרוסית (רשימה חלקית מובאת בקובץ המאמרים עליו).
ליא פרסטינה-שפירו, Словарь запрещённого языка – ספר זיכרון ומסות על המילון ועל מפעל חייו של שפירא.
פֶּלֶךְ הוא קיבוץ בגליל המערבי בתחומי המועצה האזורית משגב, צפון מערבית לכרמיאל.
פלך מוגדר כקיבוץ קבוצות שיזּוּרִי, ברוח רעיונותיו של אליהו רגב, אותו ביטא בספרו הקיבוץ מת יחי הקיבוץ.
בקיבוץ מתגוררות (2023) כ-200 נפשות, וברוח רעיון השיזור הם משתייכים ל-9 קבוצות שונות.
חברי הקיבוץ מקיימים מספר פעילויות לקידום ערכים של חברה טובה וצודקת יותר תחת "דעה - עמותה לתיקון חברתי".
קיבוץ פלך נוסד על ידי גרעין נח"ל מתנועת 'הקיבוץ הארצי השומר הצעיר' ב-1980, ועלה לקרקע בשנת 1983. בשנים הראשונות לא היה כביש סלול אל הקיבוץ.
במהלך העשור הראשון לקיומו באו והלכו מספר גרעינים אך אוכלוסיית הקיבוץ לא הצליחה להתייצב.
בתחילת שנות התשעים פלך יושב על ידי עולים מברית המועצות אך מרביתם עזבו ובראשית שנות ה-2000 נותרו בקיבוץ 5 משפחות בלבד.
בשנת 2001 הוחלט על ניסיון נוסף לאכלוס הקיבוץ והוא הוגדר על ידי תנועת השומר הצעיר כיעד הגשמה לבוגריה.
בשנים שאחרי ההחלטה הצטרפו לקיבוץ מספר גרעינים אליהם חברו קבוצות נוספות שאינן מבוגרי השומר הצעיר.
בשנת 2007, לאחר תהליך להבטחת מקומם של החברים הוותיקים, התקבלו כ-20 חברי קבוצות חדשות לחברות ונכנסו להובלת הקיבוץ במזכירות ובמוסדותיו השונים.
מהלך זה פתח את הפרק הנוכחי בחיי הקיבוץ.
כיום מתגוררות בפלך כ-200 נפשות, מרביתם משפחות וצעירים בגילאי 30–50 וכ-100 ילדים ותינוקות.
בשנת 2012 הוצא הקיבוץ מרשימת היישובים בתת-אכלוס.
הקיבוץ מקיים חיי תרבות עשירים, מציין את החגים והמועדים יחד ומקיים פעילויות נוספות.
בינואר 2016 הוחל בקיבוץ מנגנון חדש של ערבות הדדית בתחומי הבריאות והחינוך.
במסגרתו מממן הקיבוץ את מרבית הוצאות הבריאות של חבריו וכרבע מההוצאות בגין חינוך.
למימון הערבות ההדדית, כל חבר משלם 16% מהכנסתו לקופה המשותפת.
לקיבוץ מספר ענפים חקלאיים - רפת חלב משותפת עם קיבוץ אילון, לול פטם המהווה חלק מאינטגרציית הפטם של תשלובת מילואות, מטע אבוקדו ושטח גידולי שדה בעמק עכו.
בענפים עובדים חברי הקיבוץ ושכירים.
דעה - עמותה לתיקון חברתי
בשנת 2014 הקימו חברי הקיבוץ את "דעה - עמותה לתיקון חברתי" במטרה לאגד מספר פעילויות לשינוי חברתי שהתקיימו בקיבוץ.
פרדס - מרכז לחינוך ערכי
פרדס הוא מרכז להעצמת החינוך הערכי-חברתי במערכת החינוך הפורמלית והבלתי פורמלית.
בנוסף לפרדס, קיימה העמותה במהלך השנים פעילויות בתחומי קידום קואופרציה, קיימות, חשיבה כלכלית ביקורתית, פעילות כפרים תאומים בין קיבוץ פלך והכפר הפלסטיני סאוויה ועוד.
פלך הוא שם של מספר בתי ספר תיכוניים תורניים־ניסויים בישראל בעלי חזון אידאולוגי משותף.
בית הספר הראשון הוקם בירושלים.
בית הספר בירושלים נוסד בשנת תשכ"ו–1966 בירושלים על ידי בני הזוג פנינה והרב שלום רוזנבליט, שחיפשו מסגרת לימודית מתאימה לבתם.
בבית הספר למדו לקראת תעודת בגרות והלימודים כללו גם לימודי גמרא ואנגלית.
בתחילה בית הספר פעל בדירת מגורים קטנה בשכונת בית וגן.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר להר ציון, ולאחר זמן מה השתקע בשכונת בקעה, ברחוב גדעון 14. בשנת 1995 עבר בית הספר למקום משכנו הנוכחי, ברחוב יהודה 31.
הזוג רוזנבליט ניהלו את בית הספר במשך שבע שנים, מהקמתו בפועל ב-1967 ועד 1974. ב־1975 התנדבה פרופסור אליס שלוי, לנהל את בית הספר שהיה בסכנת סגירה והמשיכה בתפקיד 15 שנה.
כניסתה של שלוי לתפקיד הביא לשינוי באוכלוסיית התלמידות.
בתקופתה החלו לפנות לבית הספר תלמידות מהחינוך הממלכתי דתי.
שלוי הביאה להכרה בפלך כבית ספר ניסויי.
משנת 1990 ניהלה את בית הספר שירה ברויאר, ממייסדות "קולך".
בתקופתה התמנתה אישה לתפקיד רב בית הספר.
בשנת 2011 הפך בית הספר מתיכון ארבע־שנתי לבית ספר שש־שנתי, ורחל צור, בוגרת פלך בעצמה, התמנתה למנהלת חטיבת הביניים.
בסוף 2015, מונתה סופי פפר, בוגרת אף היא, למנהלת בית הספר, לאחר שלימדה בפלך שנים רבות.
תוכניות הלימודים הן במקצועות תנ"ך, גמרא, מדעי הרוח, מדעי הטבע, מדעי המחשב, שפות (ערבית, צרפתית ויידיש), תולדות האמנות, ואמנות פלסטית.
לצידם ישנה פעילות בלתי-פורמלית ובה אירועי תרבות, ספורט, טיולי טבע וסיורים לימודיים.
בשנת 2000 הקימו הורים מרחובות את עמותת "אולפנית רחובות".
העמותה הקימה את בית הספר פלך ע"ש רות קורמן בקריית עקרון, והיא הבעלים של בית הספר עד היום.
מורות ומנהלות רבות הן בוגרות פלך ירושלים.
בעבר ניהלו את בית הספר עדינה שוורץ, יונית יעקובוביץ וחגית ברנע.
בשנת הלימודים תשע"ט ניהלה שרית תורג'מן יפה את בית הספר, ובשנת הלימודים תש"פ חזרה לתפקיד סנדרין אלבאום בוחניק.
בשנת תשס"ט נפתח בית ספר "פלך" נוסף במתכונת זו בזכרון יעקב, בהנהלת ברכה דביר.
בשנת 2016 נוסדה בירושלים שלוחה לבנים, בשיתוף עמותת פלך ורשת אורט, בניהולו של שלום וייל.
מקצועות הלימוד מחולקים לשלושה אשכולות: לימודי קודש, טכנולוגיה והומניסטיקה.
בשנת הלימודים תשע"ה (2014), הוקם פלך תל אביב, בשיתוף פעולה של המוסדות פלך ירושלים והישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן.
בראש בית הספר עומדות הבוגרות ד"ר חנה פרידמן וד"ר רוני רצ'קובסקי.
פלישת הצבא האדום לגאורגיה (בגאורגית: წითელი არმიის შემოჭრა საქართველოში), הידועה גם בשם המלחמה הסובייטית גאורגית (15 בפברואר - 17 במרץ 1921) מערכה צבאית של הצבא האדום של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית כנגד הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה במטרה להפיל את הממשלה המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית), והתקנת משטר בולשביקי במדינה.
הקונפליקט היה תוצאה של מדיניות של התפשטות טריטוריאלית של הסובייטיים, ששמו להם למטרה לשלוט באזורים בהם שלטה האימפריה הרוסית עד לאירועים הסוערים של מלחמת העולם הראשונה, כמו גם מאמצים מהפכניים של רוב האליטה הבולשביקית הגאורגית שהייתה בעיקרה רוסית.
האחרונים לא נהנו מתמיכה מקומית מספקת כדי שיוכלו לשלוט במדינה ללא פלישה זרה.
עצמאות הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה הוכרה על ידי רוסיה ב-7 במאי 1920 בהסכם מוסקבה וקיבלה הכרה בינלאומית לאחר ההסכם במוסקבה.
רעיון הפלישה לגאורגיה תוכנן בעיקרו על ידי שני פקידים סובייטים גאורגים במוצאם - סטלין וסרגו אורדז'וניקידזה, שקיבלו ב-14 בפברואר 1921 הסכמה של המנהיג הסובייטי, ולדימיר לנין, להתקדם לגאורגיה באמתלה של תמיכה ב"מרד האיכרים והפועלים" במדינה.
הכוחות הסובייטים כבשו את הבירה טביליסי (הייתה ידועה כ"תיפליס" עבור מי שאינו דובר גאורגית) אחרי קרבות כבדים והכרזת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה ב-25 בפברואר 1921. יתר המדינה נכבשה בתוך שלושה שבועות, אבל המערכה לא נסתיימה עד ספטמבר 1924, כאשר השלטון הסובייטי התבסס.
כמעט באופן סימולטני כבשו הטורקים חלק גדול מדרום גאורגיה (בפברואר-מרץ 1921) והמצב עלול היה להתדרדר למשבר בין מוסקבה לאנקרה.
כדי להימנע מכך ויתרו הסובייטים בהסכם קארס ויתורים משמעותיים לטורקים.
בעקבות מהפכת פברואר בשנת 1917 הצליחה גאורגיה להיחלץ מהשליטה הרוסית.
למרות התמיכה הציבורית הרחבה יחסית, ומספר רפורמות מוצלחות, ההנהגה הסוציאל-דמוקרטית של גאורגיה נכשלה בבניית כלכלה יציבה וצבא חזק וממושמע, שיכול היה להתנגד להופעתם הצפויה והקלה לחיזוי של הבולשביקים.
אף על פי שהיו בנמצא מספר משמעותי של קצינים מוכשרים ששירתו בצבא האימפריה הרוסית, הצבא היה חלוש וציודו היה דל.
גוף צבאי מקביל, המשמר האזרחי של גאורגיה, התגייס מחברי המפלגה המנשביקית, והיה משום כך מכובד יותר, אבל נשלט על ידי פוקציונרים מפלגתיים ופוליטיים.