tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד נקבע כי החיילים יקבלו מדים עם גיוסם וכן כל הוצאותיהם ישולמו על ידי משרד האוצר המיוחד לכוח.
הניזאם-אה ג'דיד המשיך לגדול בהתמדה בשנים הבאות: במאי 1797 היו בכוח 2,536 חיילים ו-27 קצינים.
בחודש ספטמבר 1799 היו בכוח 4,317 חיילים ו-30 קצינים, בשתי חטיבות.
החל משנת 1802 הונהגה שיטת גיוס חובה לכוח באזור אנטליה, בה נדרשו ראשי מחוזות לשלוח בכל שנה מספר מתגייסים שנקבע לתקופת אימונים של שישה חודשים.
החל משנת 1804 נעשה מאמץ לרתום את המשאבים הכספיים של הטימרי לצורך תקציבו של הכוח.
אחוזות פאודליות רבות הוחרמו אף בשל סיבות פעוטות ועברו לניהולם של קצינים מהכוח החדש.
בתקופה זו נבנה עבור הכוח בסיס קבע באנטליה וכן בסיסי משנה בערים ובעיירות רבות בטורקיה.
כתוצאה ממאמצי הגיוס, בסוף שנת 1806 היו רשומים במצבת הכוח החדש 22,685 חיילים ו-1,590 קצינים.
מחציתם היו מוצבים באנטליה והיתרה באיסטנבול ובחבל הבלקן.
הצלחת הקמת הכוח באנטליה הביאה את הסולטאן ליזום הקמת כוח דומה באירופה שבסיסו באדריאנופול.
בתחילת המאה ה-19 היו כ-90% מן הניזאם-אה ג'דיד בני איכרים ובני שבטים מאנטליה.
רבים מהם הצטרפו לצבא מתוך מניעים כלכליים ותקווה לצבור הון משלל מלחמה שיפול לידיהם.
חוסר משמעת פשתה בין הכוחות וחלק מן החיילים התארגנו בכנופיות שוד, תוך שהם מנצלים את מיומנות הלחימה שרכשו כדי לשדוד בעלי אחוזות במערב אנטליה ובבלקן.
כדי להילחם בתופעה מונו לכוח קצינים נוספים, הוטלו עונשים כבדים על מפרי המשמעת, הוגברו האימונים וצומצם הזמן הפנוי של החיילים.
התנסותו הבולטת הראשונה של הכוח החדש בלחימה הייתה כאשר 700 לוחמים נשלחו לעזה בשנת 1799 כדי לסייע למושלה להגן על העיר מפלישתו של נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1800, בעת המצור הבריטי על הכוח הצרפתי באלכסנדריה, הונחתו על החוף 2,000 חיילים מן הניזאם-אה ג'דיד לצד כוח בריטי והם הצליחו להטיל מצור על הצרפתים ברוזטה, עד לכניעתם.
חיילי הכוח החדש אף ביצעו משימות לאיתור ודיכוי מורדים במקדוניה ובתראקיה.
אולם, לאור התנגדותם הנחרצת של היאניצ'רים לשתף פעולה עם הכוח החדש, הם שותפו באופן מוגבל בפעילות הקרבית.
בשנת 1807 הביא ניסיון של סלים השלישי לבצע רפורמות בכוח היאניצ'רים בבוספורוס להתקוממות שמרנית באיסטנבול.
תחת לנצל את כוחות הניזאם-אה ג'דיד כנגד התקוממות זו, הוא בחר לפזר את הכוח החדש ולפטר את מבקשי הרפורמה מן הממשל.
המורדים לא הסתפקו בכך והרגו כל חייל בניזאם-אה ג'דיד אותו הצליחו לאתר, הפילו את הסולטאן מכסאו והחליפוהו במוסטפא הרביעי.
לדעת ההיסטוריון סטנפורד שו, הניזאם-אה ג'דיד היה כישלון בשנותיו הראשונות והשפעתו על שינוי מבנהו השמרני של צבא האימפריה העות'מאנית בראשות היאניצ'רים, היה מוגבל ביותר.
רק בשנת 1826 שיקם הסולטאן מהמוט השני את הניזאם-אה ג'דיד.
ב-15 ביוני 1826, לאחר קרבות עזים אך קצרים ברחובות איסטנבול חוסלה התמרדות היאניצ'רים כנגד השינויים במבנה הצבא.
יומיים אחר כך הוכרז על פירוק היאניצ'רים ובכך באה לקיצה השפעתם על אופיו של הצבא האימפריה העות'מאנית לאורך כחמש מאות שנה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ניסה הסולטאן עבדול חמיד השני להמשיך ולשנות את מבנה צבא האימפריה ובאופן מיוחד את מערכת הגיוס והשרות הצבאי.
לבקשתו של הסולטאן שלח וילהלם השני, קיסר גרמניה, את התאורטיקן הצבאי קולמר פון דר גולץ כיועץ צבאי לצבא האימפריה.
פון דר גולץ שירת בתפקיד זה עד לשנת 1897 ואף חיבר את ספרי הלימוד לבתי הספר הצבאיים של הצבא העות'מאני.
הפיכת הטורקים הצעירים בשנת 1908, עשתה את שיפורו וחידושו של הצבא לאחת המטרות העיקריות של המדינה.
בשנת 1909 קוצר שירות החובה באזורים "לא בריאים" (כגון עיראק ותימן) לשנתיים ושינוי זה הוחל עד מהירה על הצבא כולו.
אולם, אף בשנים 1913–1914 עדיין נמצאו מקרים שבהם חיילים חויבו בשרות של עד עשר שנים.
לאחר ההפיכה פרשו מן הצבא קצינים בכירים רבים והגיל הממוצע של הקצונה ירד באופן משמעותי.
גודלו של הצבא העות'מאני בעשור הראשון של המאה ה-19 עמד על כ-270,000 חיילים, מתוכם כ-25,000 קצינים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנה הצבא העות'מאני 36 אוגדות שרוכזו בשלוש ארמיות.
כל אוגדה הכילה שלוש חטיבות רובאים, מספר פלוגות מקלענים ו-36 תותחים.
במהלך המלחמה גויסו לצבא למעלה מ-2,850,000 חיילים והעות'מאנים הגדילו את צבאם ל-43 אוגדות.
צבא האסלאם (נקרא בעבר גם: אל-קאעדה בפלסטין או אל-קאעדה ברצועת עזה; בערבית: جَيش الإسلام; בתעתיק מדויק: ג'יש אלאסלאם) הוא ארגון טרור קטן המזוהה עם אידאולוגיית הג'יהאד הסלפי.
מרכז הארגון בשכונת סברה שבמרכז העיר עזה.
כמה מהפעולות הידועות בהן השתתף הארגון הן חטיפת החייל הישראלי גלעד שליט, חטיפת כתב ה-BBC אלן ג'ונסון, והצתת בית הספר האמריקאי בעזה.
הקבוצה הייתה בתחילה מקורבת לחמאס, אך התרחקה ממנה בעקבות התנגדות חמאס ופת"ח לפעולותיה.
הארגון נכלל ברשימת ארגוני הטרור הזרים של מחלקת המדינה של ארצות הברית ממאי 2011.
צבא האסלאם הוקם בשלהי 2005 או בתחילת שנת 2006 לאחר פיצול בוועדות ההתנגדות העממית, כאשר בני חמולת דע'מש (דורמוש) שמרכזה בשכונת סברה שבעזה הקימו ארגון בשם צבא האסלאם.
בראש הארגון עומד ממתאז דע'מש, שהסתכסך עם ראשי ועדות ההתנגדות העממית והוביל את הפרישה מהארגון.
לארגון הצטרפו גם פורשי עז א-דין אל-קסאם.
הארגון אימץ את האידאולוגיה של אל-קאעדה, החל בהפצת רעיונותיו ויצר עמו קשר דרך רשת האינטרנט ודרך פעילי אל-קאעדה מאפגניסטן ששהו ברצועת עזה ופעלו להשתית חינוך דתי.
מטרת הארגון היא "לשחרר את פלסטין ולכונן מדינה אסלאמית בעזה, תוך ג'יהאד נגד היהודים והצלבנים".
הארגון נחשב לקיצוני ביותר ופועל גם נגד אוכלוסיית הזרים ונגד אורח החיים חילוני ברצועת עזה.
ב-2015 הביע הארגון נאמנות למדינה האסלאמית ונכלל במחוז סיני של המדינה האסלאמית.
באוקטובר 2005 התנקשו פעילי הארגון במוסא ערפאת, שהיה ראש המודיעין הצבאי הפלסטיני.
הרצח בוצע עוד טרם הקמת הארגון ובמסגרת ועדות ההתנגדות העממית, אך הוא נעשה בידי פעילים המזוהים עם ממתאז דע'מש.
הרצח נעשה למעשה בתמיכת חמאס, שהשתמשה בוועדות ההתנגדות כקבלן מבצע נגד הפת"ח.
שני פעילי צבא האסלאם השתתפו בחטיפתו של גלעד שליט ביוני 2006 יחד עם החמאס וועדות ההתנגדות העממית.
תחילה הוחזק שליט בידי אנשי הארגון ולאחר מכן הועבר לידי החמאס.
באוגוסט 2006 חטפו פעילי הארגון שני כתבים מרשת החדשות האמריקאית פוקס ניוז.
השניים שוחררו לאחר כשבועיים בידי אנשי ביטחון פלסטיניים.
בשנת 2007 חטף הארגון את כתב ה-BBC אלן ג'ונסון ופרסם סרטון וידאו שבו נראה ג'ונסון כשעליו חגורת נפץ.
בסרטון הארגון הציע לשחרר את ג'ונסון בתנאי שממשלת בריטניה תשחרר את , פעיל טרור פלסטיני-ירדני המזוהה עם אל-קאעדה.
הארגון שחרר את ג'ונסון בלחץ החמאס לאחר 114 ימי שבי.
הארגון תקף גם יעדים פלסטיניים לא-מוסלמיים וזרים.
במסגרת זו הציתו פעיליו את בית הספר האמריקאי בעזה, הניחו מטעני חבלה ותקפו מוסדות נוצריים, בתי קפה אינטרנט וחופי רחצה מעורבים.
מעצרו של הישאם אל-סעדני, מנהיג הארגון הסלפי העזתי צבאות הייחוד והג'יהאד בפלסטין, בידי החמאס במרץ 2011 סייע להתבססות הארגון כארגון הסלפי העיקרי ברצועה, דבר שגרם לשחרורו של סעדני באוגוסט 2012.
ב-2011 חטף הארגון פעיל איטלקי בתנועת הסולידריות הבינלאומית בשם ויטוריו אריגוני ודרש שחמאס ישחרר את אחד ממנהיגיו שנעצר בתוך 30 שעות, וכשדרישה זו לא נענתה הוצא הפעיל להורג.
במהלך השעות פורסם סרטון שמראה את האיטלקי חטוף, ומכיוון שהאיטלקי לא דיבר יש הטוענים שכבר אז מת.
הארגון הואשם על ידי מצרים בביצוע פיגוע התאבדות רב נפגעים בכנסייה קופטית באלכסנדריה בינואר 2011, ונטען כי היה מעורב במתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל–מצרים–רצועת עזה, יחד עם הארגון המצרי תכפיר ואל היגרה.
קבוצה מהארגון השתתפה בלחימה במלחמת האזרחים בסוריה לצד הצבא הסורי החופשי.
כמה מחברי הארגון נהרגו במבצע צוק איתן.
מומתאז דע'מש - ראש הארגון צבא האסלאם.
פרש יחד עם תומכיו מוועדות ההתנגדות העממית והקים את צבא האסלאם
זכריא דע'מש - מזכ"ל הארגון.
אבו מות'אנא - סגן מפקד הארגון
ח'טאב אלמקדסי - דובר הארגון
עבד אללטיף ח'אלד מחמד מוסא (המכונה שיח' אבו אלנור או אבו נור אלמקדסי) - המנהיג הרוחני של הארגון.
רופא במקצועו שעבד בעבר במשרד הבריאות של הרשות הפלסטינית.
נהרג ב-2009 על ידי אנשי חמאס.
אבראהים דע'מש - אחיו של מפקד צבא האסלאם ממתז דע'מש.
נהרג בעימותים עם החמאס ב-15 בספטמבר 2008.
רשיד דע'מש - פעיל בארגון.
נהרג על ידי החמאס ב-10 באוקטובר 2009.
מוחמד ג'מאל א-נימנים - תושב מחנה הפליטים שאטי שממערב לעיר עזה.
נהרג ב-3 בנובמבר 2010 בסיכול ממוקד.
נמנם היה מעורב בהובלת מספר פיגועים נגד מטרות ישראליות בשנים האחרונות.
לאחרונה היה הפעיל הבכיר מעורב בתכנון פיגועים נגד מטרות ישראליות ואמריקאיות בחצי האי סיני, בשיתוף עם גורמי חמאס ברצועת עזה.
אסלאם יאסין - היה אחראי בין היתר לחטיפתו של כתב ה-BBC אלן ג'ונסון.
יאסין שימש כיד ימינו וסייענו הקרוב של מפקד הארגון, ממתז דע'מש.
וכן עסק בהכנת פיגוע שנועד לכלול חטיפת ישראלים בסיני.
אנשי צבא האסלאם אמנם שיתפו פעולה עם החמאס בביצוע הפיגוע שבו נחטף גלעד שליט, אך כאשר החזיקו בשליט סחטו מהחמאס כסף ונשק בתמורה להעברתו.
במהלך השתלטות החמאס על רצועת עזה ביוני 2007 היו עימותים אלימים בין אנשי צבא האסלאם לחמאס.
כוחות החמאס צרו על מעוז חמולת דע'מש ודרשו את הסגרתם של כמה מחבריה.
ממתז דע'מש הסגיר את עצמו לאחר שביתו נהרס והצדדים הגיעו להבנות לגבי פעילות הארגון והקימו ועדה משותפת להסדרת היחסים בין הארגונים.
מאוחר יותר סוכם כי אנשי צבא האסלאם ישולבו במנגנוני הביטחון בעזה בתנאי שמנהיגם מומתז דע'מש ושלושה בכירים נוספים בארגון יקבלו דרגה צבאית.
כאשר חטף הארגון את אלן ג'ונסון, החמאס ניהל מגעים עם ממתז דע'מש לשחרורו.
כשאלו לא הצליחו, השתלט החמאס על גגות בתים בשכונת סברה.
צבא האסלאם חטף עשרה חברי חמאס ואיים להורגם אם אנשי החמאס ינסו לחלצם.
החמאס עצר מספר חברים בצבא האסלאם, בהם דובר הארגון, אבו מות'אנה.
לבסוף גובשה עסקה בין הצדדים, במסגרתה הוסכם כי צבא האסלאם יוכל להמשיך להחזיק בנשקו וכי שני הארגונים יפעלו זה לצד זה באופן עצמאי.
החמאס העביר לצבא האסלאם כסף ונשק בתמורה לשחרורו של ג'ונסון, והתחייב לשחרר את פעילי צבא האסלאם העצורים ולא להעמיד לדין את ממתז דע'מש.
ב-15 בספטמבר 2008 התעמתו אנשי החמאס עם בני החמולה בשכונת סברה, ועם אנשי צבא האסלאם.
בעימותים נהרגו 11 מבני החמולה, שישה מהם אנשי הארגון.
דווח כי מפקד הארגון מומתאז דע'מש נפצע או נעצר על ידי החמאס במהלך העימות, והחמאס החרים כלי נשק רבים מבני החמולה.
בתום מבצע עופרת יצוקה ב-2009, ניסה צבא האסלאם לבצע פיגוע על מנת להפר את הפסקת האש.
הפיגוע סוכל כאשר חיל האוויר הפציץ והרג שלושה פעילים, ביניהם מועתז דע'מש, אחיו של ממתז דע'מש.
ב-14 באוגוסט 2009 כיתרו כוחות הביטחון של החמאס את מסגד אבן תימיה ברפיח, בו הטיף באותה שעה עבד אל-לטיף מוסא, מנהיג התאולוגי הסלפי הבולט ברצועה, אשר הכריז כי "עזה היא אמירות אסלאמית הנאמנה לבן לאדן".
כוחות הביטחון של החמאס פרצו למסגד ובעימותים שהתפתחו במסגד ובאזורים אחרים של רפיח בין החמאס לג'ונד אנסאר אללה שפעלה ברפיח נהרגו 24 פלסטינים, כולל עבד אל-לטיף מוסא, וכ-125 נפצעו.
ב-16 באוגוסט עבר מוקד הלחימה לשכונת סברה אליה נמלטו פעילי ג'ונד אנסאר אללה לבקש חסות מכוחות צבא האסלאם.
לפי דיווח אחד הסגיר ממתז דע'מש מספר פעילים לידי החמאס לאחר שהובטח לו שלא יעונו או יוצאו להורג.
החמאס דרש את הסגרת ממתז דע'מש.
נטען כי ביוני 2012 קיים הארגון יחסים הדוקים עם החמאס, בניגוד לארגונים סלפים אחרים, בהם צבאות הייחוד והג'יהאד בפלסטין, שנרדפו על ידי החמאס.
ב-2018 הארגון הגדיר את החמאס כארגון כופר ותכפירי.
צבא הג'יהאד הקדוש, הנקרא בעברית גם צבא מלחמת הקודש הייתה מיליציה של לוחמים פלסטינים תומכי המופתי.
מפקדה הבולט ביותר היה עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
בשנת 1931 ארגן עבד אל-קאדר אל-חוסייני צעירים באזור ירושלים כדי להתכונן למאבק מיליטנטי.
ב-1933 הצטרף אליו אמיל אל-ע'ורי והארגון קרא לעצמו "הג'יהאד הקדוש" ובחר באל-חוסייני למנהיגו.
בזמן הקמתו, היו בו 17 חברים, שלושה מהם נוצרים.
ב-25 במרץ 1934 התכנסו 27 מחבריו הפעילים ביריחו והחליטו על ארגון של תאים בני חמישה חברים ועל בחירת "ועדה ארגונית עליונה", שתסייע לאל-חוסייני בניהול: נאפד' אל-חוסייני ואמיל אל-ע'ורי (ירושלים), צאלח אל-רימאוי (בית רימא, ליד רמאללה), חסן סלאמה (קולה, ליד לוד) וג'מיל אל-פארס (טלוזה ליד שכם).
בעזרת תרומות מעשירים נקנו כמאה רובים ואקדחים.
על פי ע'ורי, הצטרפו אז 400 צעירים נוספים לארגון, ואלה קיבלו הדרכה צבאית.
ביולי אותה שנה גילתה הוועדה העליונה לחאג' אמין אל-חוסייני על קיומו של הארגון.
המופתי שמח לשמוע זאת וב-1935 לקח לידיו את הפיקוח על האגודה.
יחידות המיליציה אשר הונהגו על ידי עבד אל-קאדר אל-חוסייני וחסן סלאמה לחמו במהלך מלחמת העצמאות סביב ירושלים ולאורך כביש תל אביב-ירושלים.
עבד אל-קאדר אל-חוסייני הגיע לירושלים בדצמבר 1947 עם כמאה מתומכיו, אשר הוכשרו בסוריה לפני פרוץ המלחמה והפכו לקצינים בצבא שלו.
הוא הקים את מפקדתו בעיירה ביר זית שליד רמאללה והחל לגייס מתנדבים.
באמצעותם הוא ארגן בהמשך מצור על ירושלים וביצע התקפות מאורגנות על שיירות יהודיות בעיר.
במקביל, חסן סלאמה היה אחראי על פעולות הארגון באזור לוד ורמלה ובכניסה לכביש תל אביב-ירושלים.
אל-חוסייני נהרג לבסוף על ידי כוחות ההגנה ב-8 באפריל באזור מצודת הקסטל בעת ניסיון כיבוש המקום.
בעקבות מותו של אל-חוסייני הפך אבראהים אבו דאיה למפקד הבכיר של מיליציית צבא הג'יהאד הקדוש באזור ירושלים.
מותו של אל-חוסייני נחשב מכה מוראלית קשה לכוחות הערביים הבלתי סדירים.
חסן סלאמה מת מפצעיו בתחילת יוני, לאחר שנפצע קשה בקרבות עם האצ"ל, בסוף מאי, בגזרת ראש העין.
כוח נוסף של 'הג'יהאד הקדוש' פעל באזור נצרת עד לכיבושה על ידי צה"ל באמצע יולי.
כאשר הליגה הערבית הקימה את ממשלת כל פלסטין בעזה ב-22 בספטמבר 1948 במהלך מלחמת העצמאות, היא הקימה מחדש את מיליציית צבא הג'יהאד הקדוש, אשר מטרתה המוצהרת כעת הייתה "שחרור פלסטין".
ב-3 באוקטובר 1948 הורתה ירדן ללגיון הערבי לפרק את היחידות השונות של מיליציית צבא הג'יהאד הקדוש מנשקן.
בפועל המשיכו יחידות אלה בקיומן עד לאביב 1949.
צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה היא סדרה בת 75 ספרים, המהווה את התיעוד ההיסטורי הרשמי של פעולות הצבא האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסדרה, הידועה בכינויה "הספרים הירוקים", פורסמה על ידי המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית (Center for Military History) החל משנת 1947 ועד לשנות התשעים של המאה ה-20.
בשנים האחרונות החל המרכז להיסטוריה צבאית להעלות בהדרגה את כרכי הספר לאתר האינטרנט שלו לשימוש חפשי.
כרכי הסדרה מתחלקים ל-12 תת-סדרות:
שש תת-סדרות זירתיות, המוקדשות לתיאור פעילות צבא ארצות הברית בזירות המלחמה השונות על ציר הזמן:
זירת המבצעים האירופית – המלחמה במערב אירופה ומרכז אירופה (9 כרכים, כולל שני כרכים על הסיוע הלוגיסטי בזירה זו)
זירת המבצעים של הים התיכון – המלחמה בצפון אפריקה ובאיטליה (4 כרכים)
זירת המזרח התיכון – פרס והסיוע דרכה לברית המועצות (כרך אחד)
המלחמה באוקיינוס השקט - , באיי האוקיינוס השקט ובאוקינאווה (11 כרכים)
חצי הכדור המערבי – הגנת ארצות הברית וחצי הכדור המערבי (שני כרכים).
מחלקת המלחמה – כולל תכנון אסטרטגי של בעלות הברית, לוגיסטיקה גלובלית, גיוס כלכלי ותעשייתי (8 כרכים)
כוחות הקרקע של הצבא – ארגון והדרכה (2 כרכים)
חילות השירותים של הצבא – סקירה כללית (כרך אחד)
השירותים הטכניים של הצבא – חילות ההנדסה, הרפואה, הקשר, האב"כ, החימוש, האספקה והתובלה (22 כרכים).
מחקרים מיוחדים – כולל כרונולוגיה של המלחמה (1941-1945), ניתוח שלושה קרבות נבחרים, שירות נשים וחיילים שחורים בצבא ונושאים נוספים (9 כרכים)
תיעוד בתמונות – המלחמה נגד גרמניה באירופה, המלחמה בים התיכון ואיטליה והמלחמה נגד יפן (שלושה כרכים).
כתיבת הספרים נעשתה על ידי היסטוריונים אזרחים.
הכתיבה של הסדרה כולה נוהלה על ידי ועדה מייעצת של חוקרים מאוניברסיטאות מרכזיות בארצות הברית ומן האקדמיה הצבאית וסט פוינט.
הספרים הוצאו לאור על ידי משרד המדפיס הממשלתי של ארצות הברית.
בשנות התשעים, לרגל מלאת חמישים שנה למלחמת העולם השנייה, הודפסו מחדש מקצת כרכי הסדרה.
המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית החל להעלות את כרכי הסדרה בשלמותם לאתר האינטרנט שלו, שם הם זמינים לקריאה באופן חפשי.
בתחילת המאה ה-20 הגיע הצבא הרוסי הקיסרי לשיאו והיה לגדול ביותר באירופה.
הרפורמות הצבאיות שערך פיוטר הגדול בשנים 1698–1699 הביאו לפיזור גדודי הסטרלצי, אשר נוצרו כחיילים סדירים בחיל הרגלים.
ההכנות לקראת המלחמה עם שוודיה, הביאו את פיוטר הגדול לגייס בשלב הראשון 25 רגימנטי חי"ר ושתי חטיבות פרשים.
בתחילה הובאו קציני צבא זרים לשרת בצבא הרוסי, רובם היו צרפתים ואיטלקיים.
לאחר התבוסה בקרב על הנארווה, הניח פיוטר הגדול דגש רב יותר על אימונים אינטנסיביים, תוך גיוס מאסיבי שהעלה את מספר החיילים ל-200 אלף איש.
חימוש הצבא נעשה בסגנון אירופאי: חיל הרגלים היה חמוש במוסקטים, כידוני רובה וחרבות.
והדראגונים הצטיידו ברובי קרבין, אקדחים וחרבות.
ב-20 באוקטובר 1696 אימצה הדומה הבויארית את הצעתו של פיוטר הגדול והחליטה על הקמת חיל ים.
הספינות נבנו על ידי מהנדסים אירופאים וכבר ב-1722 היה לרוסיה צי של 130 ספינות מפרש ו-396 גליאות.
במחצית השנייה של המאה ה-18 שולבו קלעים לחיל הרגלים, הפרשים ובגדודי ההוסארים.
באותה עת, להכשרת החיילים תרם תרומה משמעותית הקצין אלכסנדר סובורוב.
בשנת 1810, ביוזמתו של ארקצ'ייב, החלו להנהיג מסדרים צבאיים, ועד 1853 מנה הצבא 31,000 מפקדים, 911,000 חיילים סדירים, ו-250,000 חיילים במשמרות עילית.
מלחמת קרים בשנים 1853–1856 חשפה את חולשות הצבא הרוסי; לצי הרוסי היה רק 16 ספינות קיטור שאך זה פותחו.
בשנים 1860–1870 בוצעה רפורמה צבאית, בניהולו של דמיטרי מיליוטין.
הצעדים הראשונים לחידוש הכוחות המזוינים ננקטו במהלך מלחמת קרים, בשנת 1855, על פי צו של הקיסר הוקמה "הוועדה לקידום המוכנות הצבאית", שלפיה נקבעו תיקונים לחוקי הצבא, ארגון מחדש של כוחות הצבא ושיפור אימוני הלחימה הפיזיים.
בשנת 1864 נערכה רפורמה במחוזות הצבאיים, נוצרו 15 מחוזות צבאיים, הוחלט כי מפקד המחוז ימונה בדרך כלל על ידי המושל הכללי של המחוז וכי לכל מחוז אחריות ותחום שיפוט משלו - מה שאפשר בקלות ובמהירות להוביל גיוס כללי בעת הצורך.
עם הקמתם של המחוזות הצבאיים, ניסה משרד המלחמה להיפטר ממגוון רחב של תחומי אחריות ולהותירם בידי המחוזות הצבאיים כאשר משרד המלחמה הותיר בידיו רק את תחום ניהול הצבא לצד המטה הכללי.
באותן שנים גם בוצעה תוכנית חימוש מאסיבית.
בתחילת המאה העשרים נמשך פיתוח הטכנולוגיה הצבאית.
בשנת 1902 הוקם בכוחות המזוינים חיל הרכבים (שהפך כעבור זמן לחיל התובלה) ובשנת 1911 הוקם חיל האוויר הרוסי הקיסרי.
ב-1914 החל הצבא הקיסרי הרוסי בפיתוח כלי רכב משוריינים, ובשנת 1915 נקלטו דגמי טנקים ראשונים.
אומצו תוכניות לבניית ספינות גדולות עבור הצי ופותחו סיירות קרב מדגם "סבסטופול", "הקיסרית מריה" וסיירות מדגם "ישמעאל".
נכון ל-1898 היה צבא האימפריה הרוסית לגדול ביותר ביבשת אירופה, עם 2,729,000 חיילים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה מנה הצבא הרוסי הקיסרי 1,350,000 חיילים, ועד מהרה גויסו 5,338,000 חיילים נוספים.
ב-1914 התרוקנו מחסני הנשק בתוך 4–5 חודשי לחימה.
עד אוקטובר 1917, הצבא הגיע ל-10 מיליון אנשים, אך בחזית עצמה היו רק 20% ממנו.
במהלך המלחמה התגייסו 19 מיליון איש - כמעט מחצית מכלל הגברים בגיל צבא, כאשר המלחמה התבררה בתור המבחן הקשה ביותר עבור הצבא הרוסי שנחל כישלונות והפסדים צורבים ובראשם הרג 3 מיליון בני אדם.
מהפכת פברואר של 1917 דרדרה מאוד את מעמדה של האימפריה הרוסית והביא להקמת הרפובליקה הרוסית שהונהגה על ידי ממשלה ובראשה המשפטן אלכסנדר קרנסקי.
אולם חילופי השלטון לא הביאו לשיפור במצב הצבא שהלך והתדרדר.
באוקטובר 1917 השתלטו הבולשביקים על השלטון (מהפכת אוקטובר) ובפברואר 1918 הקימו את הצבא האדום, מאחר שראו בצבא הקיסרי עוולה ושריד צאריסטי שיש למחות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הצבא הקיסרי פורק ומרבית קציניו הצטרפו לאחד מהצבאות הלבנים, בעוד שאחרים השתתפו בהנהגת הצבא האדום.
בכך הקיץ הקץ על האימפריה הרוסית וצבאה.
הדרגות של צבא אימפריה הרוסית
הדרגות הוסדרו ב-1716 ונכנסו לטבלת הדרגות ב-1722. דרגות הצי נוסדו מאפס כאשר דרגות הצבא נלקחו מהדרגות של רוסיה הצארית.
דרגות הקצונה והמשמר של הקיסרות הרוסית נשתמרו עד לפרוץ המהפכה הרוסית של אוקטובר 1917.
|רדובוי рядовой|| מאטרוס ||קאנוניר канонир || טוראי ||קזאק казак || טוראי
|יפרייטור ефрейтор || ||בומברדיר бомбардир || יפרייטור ефрейтор || פריקזני приказный || רב-טוראי
|סטארשי אונטר אופיצר старший унтер-офицер|| ||סטארשי פיירוורקר старший фейерверкер||סטארשי אונטר אופיצר старший унтер-офицер||סטארשי אוריידניק старший урядник|| סמל ראשון
|פודפרפורצ'יק подпрапорщик|| ||פודפרפורצ'יק подпрапорщик|| ||ופודחורונז'י подхорунжий|| רב-סמל בכיר
|פודפורוצ'יק подпоручик|| גרדמרין Гардемарин||פודפרפורצ'יק подпоручик|| קורנט корнет||וחורונז'י хорунжий|| סגן משנה
|פררוצ'יק поручик||מיצ'מן Мичман||פררוצ'יק поручик|| פררוצ'יק поручик ||סוטניק сотник|| סגן
|פודפולקובניק подполковник||קפיטן מדרגה השנייה Капитан 2-го ранга ||פודפולקובניק подполковник|| פודפולקובניק подполковник||ויסקובוי סטארשינה войсковой старшина|| סגן-אלוף
|פולקובניק полковник||פולקובניק полковник||קפיטן מדרגה הראשונה Капитан 1-го ранга ||פולקובניק полковник||פולקובניק полковник|| אלוף-משנה
צבא דרום סודאן או כוחות ההגנה העממיים של דרום סודאן (South Sudan People's Defense Forces) הוא כוח ההגנה הלאומי של דרום סודאן, שהוקם ב-2011 כיורש הצבא השחרור העממי הסודאני (SPLA), שהיה הזרוע המזוינת של התנועה לשחרור דרום סודאן והפך לצבא סדיר.
הרמטכ"ל הוא ג'יימס הוט כאשר טור דנג מאוויין (Tor Deng Mawin), מכהן כשר ההגנה הדרום סודאני.
זהו הצבא הצעיר ביותר בעולם.
על פי אנליסטים צבאיים, הצבא סובל מ"היעדר אסטרטגיה עקבית, חרף הצלחה בפיתוח ויישום תורות לחימה עבור הצבא החדש", המסתמך על סיוע של מומחים צבאיים זרים.
הצבא מנסה לגייס מימון לצורך חימוש עתידי, והאתגר העיקרי הוא לכידות בקרב הקבוצות הלוחמות השונות במדינה, שהשתתפו במלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
בשנת 2020 המבנה הארגוני של הצבא הדרום סודאני כלל (לפחות על הנייר) 11 אוגדות שאחת הוגדרה כ-"אוגדה ממוכנת" הכולל חטיבת כוחות מיוחדים ושריון, נוסף לחיל האוויר קטן המבוסס על מסוקי תובלה הנושאים בעיקר חימוש קל.
ציוד צבא היבשה כלל בין היתר: כמאה טנקים, ארטילריה קנית של עד 30 תומ"תים וכחצי מכך בארטילריה הרקטית.
כמו כן לרשותו גם מרגמות, רכבים משויינים ונשק קל אחר שרובו מיושן ומתוצרת הגוש המזרחי.
בנוסף לצבא יש מספר יחידות עורפיות כפופות ישירות לפיקוד בין היתר ניתן לציין את: יחידת המטכ"ל יחידת ההכשרה והמחקר, יחידת הלוגיסטיקה והאחזקה ויחידת הפיקוד המבצעים.
מפקדי הצבא הדרום סודאני הם:
המפקד העליון, סאלווה קיר מאיארדיט
סגן המפקד העליון, פאולינו מאטיפּ נהיאל (Paulino Matip Nhial)
השר הממונה על הצבא, נהיאל דנג נהיאל (Nhial Deng Nhial)
צבא דרום וייטנאם (South Vietnamese Army - SVA ,Army of the Republic of Viet Nam - AVRA) היה צבאה של רפובליקת וייטנאם, שהתקיימה משנת 1955 עד לנפילת סייגון ב-1975. מוערך כי הצבא סבל כ-1.4 מיליון אבדות (הרוגים ופצועים) במהלך מלחמת וייטנאם.
לאחר נפילת העיר סייגון לכוחות הצבא הצפון וייטנאמי הפולש, ARVN פורק.
מספר קצינים בכירים ממנו ברחו מהמדינה לארצות הברית או מקומות אחרים.
אלפי קצינים נשלחו לאחר המלחמה למחנות "חינוך מחדש" על ידי הממשלה הקומוניסטית של
המדינה הווייטנאמית המאוחדת החדשה, הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
ב-8 במרץ 1949, לאחר הסכמי אליס, הוכרה מדינת וייטנאם רשמית על ידי צרפת כמדינה עצמאית הנשלטת על ידי הקיסר באו דאי.
הוא לחם יחד עם כוחות חיל המשלוח הצרפתי של האיחוד הצרפתי נגד כוחות הגרילה הקומוניסטיים, הוייט מין שהונהגו על ידי הו צ'י מין.
הצבא הלאומי לחם במגוון רחב של קרבות הכוללים גם את מבצע אטלס, קרב נא סאן וקרב דיין ביין פו.
בסיוע הצרפתים הפך הצבא הלאומי לצבא מודרני במהירות.
הוא כלל כוחות חיל רגלים, ארטילריה, קשר, שריון, צי, חיל אוויר וכוחות ומוטסים ואקדמיה צבאית.
עד 1953 היו החיילים והקצינים כולם וייטנאמים.
הקצינים הוכשרו במוסדות צרפתיים שונים.
לאחר הסכמי ז'נבה ב-1954 חדלה הודו-סין הצרפתית מלהתקיים ועד 1956 נסוגו חיילי האיחוד הצרפתי ומלאוס, וייטנאם וקמבודיה.
החלטתו של המלך הבלגי לאופולד השלישי להיכנע, ב-28 במאי 1940 לא הייתה מקובלת על רבים מחברי הממשלה הבלגית, לרבות ראש הממשלה איבר פיירלו, שנמלט בתחילה לפריז ולאחר מכן ללונדון, ועמד שם בראש הממשלה הבלגית בגלות.
בתמיכת ממשלה גולה זו אורגנו כוחות הצבא, הצי וחיל האוויר הבלגי שנותרו מחוץ לגבולות בלגיה כך שיוכלו להמשיך בפעולותיהם כחלק מבעלות הברית וכוחות הצבא הבלגי במושבות, ובמיוחד בקונגו הבלגית הועמדו לרשות בעלות הברית.
ממשלת בלגיה החופשית הייתה גם בקשר עם תנועות התנגדות שפעלו בבלגיה הכבושה (למשל Witte Brigade).
כוחות היבשה של צבא בלגיה החופשית גויסו משלושה מקורות עיקריים במהלך המלחמה.
הראשון היה מעין ז'נדרמריה שפעלה בקונגו הבלגית וכונתה "Force Publique" (הכוח הציבורי).
המקור השני כלל בלגים שנמצאו בבריטניה ובקנדה, ולבסוף, לאחר ספטמבר 1944 בלגים ששוחררו על ידי בעלות הברית לאחר הפלישה לנורמנדי ושחרור צפון מערב אירופה.
שלוש חטיבות חי"ר גויסו מאנשי הכוח הציבורי בקונגו הבלגית על מנת להילחם למען מטרת בעלות הברית.
בשנים 1940 ו-1941 תרמו חיילים אלו את תרומתם במסגרת המערכה במזרח אפריקה בה שוחררו אתיופיה, אריתריאה וסומליה מעול הכיבוש של איטליה הפשיסטית.
בסוף מאי 1941 הוביל הגנרל אוחוסט אדוארד חיליארט את אנשיו למסע מקונגו הבלגית ועד לתוככי אתיופיה, שם עמדו בדרך הנסיגה של הגנרל פייטרו גאזרה, ובסופו של דבר הביאו לכניעתו ועמו 7,000 מחייליו.
לאחר סיום המערכה, נשלחה החטיבה הקולוניאלית הבלגית הראשונה להיות לחיל משמר באזורי העורף במזרח התיכון כקהיר, מצרים ואזור המנדט הבריטי בארץ ישראל.
התאג"ד העשירי של קונגו הבלגית שהיווה אף הוא חלק מאנשי "הכוח הציבורי" שירת באזורי קרב בין 1940 ל-1945. כוח זה מנה 350 קונגולזים וכעשרים בלגים, ועבד לצד חיל הרפואה הבריטי באביסיניה, סומליה, מדגסקר ובורמה.
בלגים ולוקסמבורגים שנמצאו בעת שנכבשה בלגיה בבריטניה וקנדה, לרבות 163 חיילים שפונו מדנקרק במבצע דינמו ב-1940, גויסו, החל מ-25 במאי 1940, לחטיבת הרגלים הבלגית הראשונה המכונה "בריגדת פירון" על שם מפקדה ז'אן בטיסט פירון (Piron).
מפקד כוחות היבשה הבלגים בבריטניה היה לייטננט גנרל ויקטור ואן סטרידונק דה בורקל (Victor van Strydonck de Burkel).
פירון הגיע לבריטניה רק באפריל 1941 לאחר שנמלט מבלגיה הכבושה.
פירון היה בדרגת מיור, וקודם לקולונל עם הגיעו, על מנת לקבל את הפיקוד על היחידה.
בתחילה הוקמה היחידה כגדוד, אך ואן סטרידונק דה בורקל ופירון הצליחו לגייס כוחות נוספים, ועד שנת 1944 מנתה היחידה בריגדה, ובה שלוש פלוגות ממונעות, סוללת ארטילריה, מחלקת הנדסה ויחידות תומכות לחימה.
היחידה צוידה ואומנה על ידי הצבא הבריטי.
הבריגדה נחתה בארומנש שבנורמנדי ב-8 באוגוסט 1944 ולחמה בשבועות הבאים באזור חופי נורמנדי, בכפיפות לארמייה הקנדית הראשונה.
לאחר מכן, ב-3 בספטמבר היחידה הוכפפה לארמייה הבריטית השנייה והועברה לבלגיה, וסייעה בשחרור המולדת הבלגית ודרום הולנד.
בנובמבר 1944 היחידה הוצבה בבלגיה ועברה ארגון מחדש, ושבה לקרבות בהולנד באפריל 1945.
חיילים בלגים בבריטניה תרמו גם את כוחם במסגרת הכוחות המיוחדים של הקומנדו הבריטי, ביחידת קומנדו בלגית.
במסגרת זו לחמו בלגים בנורווגיה, צרפת, מדגסקר, איטליה, יוגוסלביה, וגרמניה.
בסוף 1944 נוצרו עוד שתי יחידות מסוג זה מכוח אדם שנמצא בבלגיה המשוחררת.
הבלגים תרמו גם רגימנט לכוחות האוויר המיוחדים, רגימנט שלחם בצפון צרפת, בלגיה והולנד ב-1944 - 1945.
לאחר שחרור בלגיה גויסו עוד 57 גדודי רגלים שכונו גדודי קלעים.
במסגרת הקרב על הבליטה לחמו כ-20 מגדודים אלו במערכה העיקרית.
כן לחמו גדודים אלו בקרב על גשר רמגן בהולנד במרץ 1945, ובפילזן שבצ'כוסלובקיה.
כוחות האוויר של הבלגים החופשיים
הטייסים הבלגים הראשונים במסגרת ה-RAF היו יחידים שהצטרפו לטייסות בריטיות קיימות.
במהלך הקרב על בריטניה השתתפו 29 טייסים בלגים בכוחות ה-RAF שלחמו כנגד המתקפה האווירית הנאצית.
בשלב מאוחר יותר אורגנו הטייסים הבלגים בטייסות בלגיות אורגניות, הטייסת ה-350 שגובשה בנובמבר 1941 והטייסת ה-349 שגובשה בנובמבר 1942. ביוני 1943 שירותו במסגרת ה-RAF כ-400 טייסים בלגים.
בתחילה שימשו הטייסים כחלק מהכוחות שהגנו על המרחב האווירי של בריטניה, אך לאחר מכן סייעו מן האוויר לכוחות הקרקע שפלשו לאירופה.
בסופו של דבר שירתו במסגרת ה-RAF כ-1,200 בלגים.
חלק מהם כמו ז'אן דה סליס לונשאן המשיכו לשרת ביחידות מחוץ ליחידות בלגיות ב-RAF.
במהלך המלחמה פעלו במסגרת הצי הבלגי החופשי שתי קורבטות וקבוצה של שולות מוקשים.
כלים אלו השתתפו במסגרת המערכה באוקיינוס האטלנטי ובמאי 1943 מנו צוותיהם 350 מלחים.
בין הכניעה הבלגית לכניעת גרמניה במלחמת העולם השנייה, לחמו במסגרות שונות הקשורות בצבא בלגיה החופשית כמאה אלף חיילים.
לאחר המלחמה גובשו חמש חטיבות שהיוו את הבסיס לצבא הבלגי החדש, ומהן הרכיבו שתי דיוויזיות, ששימשו בין היתר ככוח עזר במסגרת כוחות הכיבוש בגרמניה.
כוחות הקומנדו המיוחדים ששירתו בצבא הבריטי גובשו לכלל גדוד קומנדו בצבא הבלגי, וטייסות ה-RAF הבלגיות שימשו את הבסיס ליצירת חיל האוויר הבלגי שלאחר המלחמה.
צבא האיחוד היה הכוח הצבאי היבשתי של האיחוד, המדינות אשר נותרו בארצות הברית לאחר פרישת מדינות הדרום, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא ידוע גם בשמות הצבא הפדרלי, צבא ארצות הברית, צבא הצפון והצבא הלאומי.
צבא זה היה מורכב מצבא סדיר אשר תוגבר בכמות נרחבת של יחידות צבאיות ממדינות הצפון שהורכבו מחיילים סדירים ומתנדבים.
צבא האיחוד נלחם וניצח את צבא הקונפדרציה של מדינות הדרום במהלך המלחמה שנמשכה מ-1861 עד 1865. כ-360,000 חיילי הצבא נהרגו וכ-280,000 נפצעו במהלך שנות המלחמה.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים באפריל 1861, מנה הצבא הסדיר כ-16,000 חיילים וקצינים, אשר חלקם התפטרו מהצבא על מנת לקבל תפקידי פיקוד במסגרת צבא הקונפדרציה.
הצבא הסדיר מנה 10 רגימנטים של רגלים, 4 של ארטילריה, 2 של פרשים, 2 של דרגונים ורגימנט אחד של רגלים רכובים.
הרגימנטים הללו היו פרושים לאורכה ולרוכבה של ארצות הברית כך שמתוך 197 פלוגות איישו 179 מהם 79 מוצבים במערב ו-18 הנותרות החזיקו במוצבים ובמצודות לאורך הגבול האמריקני-קנדי ולחוף האוקיינוס האטלנטי.
עם פרישתן של 7 המדינות הראשונות ב-20 בדצמבר 1860, לאחר מפלתו של האיחוד בקרב פורט סאמטר ולאור המשבר החמור בכוח האדם בצבא הסדיר, קרא אברהם לינקולן לגיוסם של 75,000 מתנדבים לתקופה של שלושה חודשים, לשם יישוב הסכסוך עם מדינות הדרום בדרכים צבאיות.
קריאתו של לינקולן לגיוס הכריחה את מדינות הגבול לנקוט עמדה בסכסוך וכך פרשו יחדיו 4 מדינות נוספות וחברו למדינות הקונפדרציה שזה עתה הוקמה.
במרוצת הזמן התברר כי המלחמה תהיה ארוכה ויקרה ממה שחשבו משני עברי הגבול, וב-22 ביולי 1861 אישר הקונגרס הקמה של צבא מתנדבים של 500,000 חיילים.
ארמיית הפוטומק - הארמייה העיקרית בזירה המזרחית, בפיקוד ג'ורג' מקללן, אמברוז ברנסייד, ג'וזף הוקר וג'ורג' מיד.
ארמיית טנסי - הארמייה העיקרית בזירה המערבית, בפיקוד יוליסס גרנט, ויליאם שרמן, ג'יימס מק'פרסון ואוליבר הווארד.
ארמיית קמברלנד - לחמה בטנסי ובג'ורג'יה, בפיקוד ויליאם רוסקרנס וג'ורג' תומאס.
ארמיית ג'ורג'יה - בפיקוד הנרי סלוקום.
ארמיית המפרץ - לחמה באזור מפרץ מקסיקו, בפיקוד בנג'מין באטלר, נתניאל בנקס ואדוארד קנבי.
ארמיית הג'יימס - לחמה בווירגיניה, בפיקוד בנג'מין באטלר ואדוארד אורד.
ארמיית המיסיסיפי - לחמה באזור נהר המיסיסיפי, בפיקוד ג'ון פופ, ויליאם רוסקרנס וג'ון מק'קלרננד.
ארמיית אוהיו - לחמה בקנטקי, בטנסי ובג'ורג'יה, בפיקוד דון קרלוס ביואל, אמברוז ברנסייד וג'ון סקופילד.
ארמיית שננדואה - לחמה בווירג'יניה, בפיקוד דייוויד האנטר, פיליפ שרידן והורשיו רייט.
ארמיית וירג'יניה - לחמה בווירג'יניה, בפיקוד ג'ון פופ.
4 קצינים כיהנו כגנרלים מפקדים של צבא האיחוד
צבא דרום אפריקה הוא הכוח הצבאי היבשתי של דרום אפריקה, הוקם ב-1910 לאחר הקמת "איחוד דרום אפריקה" (Union of South Africa).
מפקדו הנוכחי של צבא דרום אפריקה הוא לוטננט גנרל ווסומוזי מסונדו (Vusumuzi Masondo).
צבא דרום אפריקה התפתח מתוך המסורת של מלחמות הספר שבהן נלחמו כוחות קומנדו, שהוקמו עקב הרתיעה של האפריקאנרים (הבורים) מצבאות קבע גדולים.
צבא דרום אפריקה לחם לצידה של האימפריה הבריטית במלחמות העולם, אך לאחר מכן, בתקופת האפרטהייד, נותקו קשריה הארוכים של דרום אפריקה עם חבר העמים הבריטי.
קיומו של משטר האפרטהייד גרם לחיכוכים עם המדינות השכנות ועקב כך פרצו מלחמות בגבול עם דרום מערב אפריקה, כיום נמיביה, החל משנת 1966. תפקידיו של צבא דרום אפריקה השתנו מן היסוד כתוצאה מהתהפוכות של תחילת שנות התשעים ולאחר שנת 1994 נעשה הצבא חלק מכוחות ההגנה של דרום אפריקה שהוקמו אז.
כעת הוא נעשה מעורב בהדרגה במשימות שמירת שלום במדינות שבחלקה הדרומי של היבשת, לעיתים קרובות במסגרת האיחוד האפריקאי.
לאחר הקמתו של איחוד דרום אפריקה ב-1910 שם גנרל יאן סמאטס, שר ההגנה הראשון, דגש על הקמתו של כוח צבאי שיאוחד מהצבאות הנפרדים של ארבע הפרובינציות שהרכיבו את האיחוד.
13) of 1912) הורה על הקמת צבא קבע של חיילים מקצועיים (Union Defence Force – UDF), כוח אזרחי פעיל (Active Citizen Force – ACF) שאויש על ידי מגויסי חובה ומתנדבים וגוף צוערים.
החוק של שנת 1912 חייב את כל הגברים הלבנים בין גיל 17 לגיל 60 לשרת בצבא אך החוק לא נאכף בצורה משמעותית מאחר שהיה מספר רב של מתנדבים.
במקום זאת גויסו מחצית הגברים בגילאים 17–25 בהמוניהם לכוח האזרחי (ACF).
בראשית דרכו כלל צבא הקבע חמישה רגימנטים רכובים ויחידת ארטילריה קטנה.
ב-1913 וב-1914 נקראו 23,400 אנשי הכוח האזרחי לדכא כמה שביתות באזור המכרות שנקרא "ראנד" (Witwatersrand).
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, הצטרפה ממשלת דרום אפריקה לצדן של מדינות ההסכמה.
גנרל לואי בותה, שהיה אז ראש הממשלה, נאלץ להתמודד עם התנגדות חזקה ללחימה לצידה של בריטניה שנים מעטות בלבד לאחר סיומה של מלחמת הבורים והיה עליו לדכא מרד שפרץ בשורותיהם של פעילים אפריקאנרים מיליטנטים לפני שיוכל לשגר חיל משלוח של 67,000 חיילים שיפלוש לדרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה).
הכוחות הגרמנים שהוצבו שם נכנעו לבסוף לכוחות הדרום אפריקניים ביולי 1915. בהמשך נשלחה בריגדת חיל רגלים ויחידות סיוע נוספות לצרפת ונלחמו שם בחזית המערבית.
הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה, כפי שנקראה, כללה ארבעה גדודי רגלים וייצגה את אוכלוסיית ארבע הפרובינציות של דרום אפריקה יחד עם רודזיה: חיילי הגדוד הראשון הגיעו ממושבת הכף, הגדוד השני ייצג את החיילים שהגיעו מנטאל וממדינת אורנג' החופשית והגדוד השלישי כלל חיילים מרפובליקה הדרום-אפריקאית ומרודזיה.
הגדוד הרביעי הורכב מיוצאי "הרגימנט של אנשי הרמות של קייפטאון" (Cape Town Highlanders Regiment) ומאנשי "הרגימנט הסקוטי של טרנסוואל" (Transvaal Scottish Regiment).
יחידות הסיוע כללו חמש סוללות ארטילריה כבדה, יחידת אמבולנסים, יחידת הנדסה, מחלקת קשר ובית חולים שדה.
הפעולה בה נמנו האבדות הכבדות ביותר מבין הקרבות שבהם נלחמו הדרום אפריקנים, היה הקרב על יער דלוויל ב-1916 בו השתתפו 3000 איש מהבריגדה.
רק 768 שרדו את הקרב ללא פגע.
בנוסף, המלחמה כנגד הגרמנים וכוחותיהם מקרב הילידים (האסקרי), במזרח אפריקה הגרמנית העסיקה יותר מ-20,000 איש.
הם לחמו תחת פיקודו של יאן סמאטס ב-1915. (במהלך המלחמה התגייס סמאטס מחדש לצבא למרות שהיה כבר שר ההגנה).
גיס הכף (Cape Corps) של הצבא נלחם במערכה על ארץ ישראל והשתתף בקרב מגידו.
מעל 146,000 לבנים, 83,000 שחורים ו-2500 צבעונים ואסיאניים שירתו ביחידות הצבאיות של דרום אפריקה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל 43,000 במערכה בדרום-מערב אפריקה ו-30,000 בחזית המערבית.
עוד כ-3000 איש התגייסו לגיס התעופה המלכותי הבריטי.
אבדותיה של דרום אפריקה במלחמה מונים 18,600 נפגעים, מתוכם 12,452 הרוגים, 4600 מהם נהרגו בחזית באירופה.
האבדות במלחמה ושחרור הכוחות שלאחריה החלישו את צבא דרום אפריקה.
חוק חדש משנת 1922 החזיר את גיוס החובה לגברים לבנים מעל גיל 21 לתקופת אימונים ושירות של ארבע שנים וחידש את כוחותיו של צבא הקבע.
כוחות הצבא ביצעו משימות ביטחון פנים ועסקו בדיכוי כמה מרידות כנגד שלטונות המנדט הדרום אפריקני בדרום-מערב אפריקה וספגו אבדות לא מעטות בשנים אלה.
כתוצאה ממדיניות גיוס החובה, הגדיל צבא דרום אפריקה את כוחו ל-56,000 איש בסוף שנות השלושים.
בנוסף השתייכו 100,000 איש ל"עתודת הרובאים הלאומית" (National Riflemen's Reserve), שאימנה את אנשיה בירי בכלי נשק.
תרומתה העיקרית של דרום אפריקה למלחמת העולם השנייה הייתה שיגורם של כוחות למערכות במערכה בצפון אפריקה ובזירה האיטלקית.
כמה טייסים התנדבו לשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה (1st South African Infantry Division) לקחה חלק במספר פעולות במזרח אפריקה ב-1940, בצפון אפריקה ב-1941 וב-1942, כולל קרב אל-עלמיין השלישי.
דיוויזיית חיל הרגלים השנייה (2nd South African Infantry Division) לחמה במספר קרבות בצפון אפריקה ב-1942. ב-21 ביוני 1942 שתי בריגדות שלמות של הדיוויזיה יחד עם כל היחידות התומכות שלה נפלו בשבי עם נפילת טוברוק.
דיוויזיית חיל הרגלים השלישית (3rd South African Infantry Division) לא לחמה כיחידה אורגנית בקרבות, אלא הייתה אחראית על ארגונם ואימונם של כוחות ההגנה העורפיים של דרום אפריקה.
כמו כן הם שמשו כחיל מצב ושלחו כוחות תגבור לשתי הבריגדות האחרות.
יחד עם זאת, אחת מהבריגדות של הדיוויזיה השלישית, "הבריגדה הממוכנת השביעית" (7 SA Motorised Brigade), השתתפה בקרב על מדגסקר ב-1942.
הדיוויזיה המשוריינת השישית (6th South African Armoured Division) נלחמה במספר קרבות באיטליה מ-1944 עד 1945.
לאחר הרחבתו המסיבית של הצבא במלחמה, חלה שוב ירידה מהירה בכוחו בסיומה.
מאה שנים של עימותים בין האנגלים לבורים ועשורים של התגברות ההשפעה הבריטית בדרום אפריקה, היו כשמן למדורת ההתמרמרות האפריקאנרית.
הלאומיות האפריקאנרית, שקמה עם סיום המלחמה לתחיה, הייתה גורם מרכזי בעליית כוחה של המפלגה הלאומית (SP) עם התקרב מועד הבחירות של 1948. אחרי שעלתה המפלגה הלאומית לשלטון בניצחון דחוק בבחירות, החלה הממשלה שהקימה בביסוס ה"אפריקנריות" בצבא.
תקופת השירות הוארכה, וגיוס החובה נאכף ביתר תוקף.
רוב המגויסים לצבא עברו שלושה חודשי אימון בכוח האזרחי (ACF) במהלך השנה הראשונה לשירותם ובנוסף שלושה שבועות אימונים בכל שנה מארבע השנים שלאחר מכן.
כחלק מהארגון מחדש שלאחר המלחמה, פורקו ב-1948 אגודות הרובאים (Defence Rifle Associations) ובמקומם הוקם ארגון קומנדו שמנה 90,000 איש.
הוחלט גם להקים ולהחזיק בצבא שתי דיוויזיות שלמות: דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה (1 SA Infantry Division) ודיוויזיית השריון השישית (6 SA Armoured Division).
הדיוויזיות הוקמו ביולי 1948 ולמעט בריגדה אחת, פורקו בנובמבר 1949, בעיקר עקב מחסור במתגייסים.
הבריגדה שנותרה פעלה עד לאוקטובר 1953 וגם היא פורקה.
ביולי 1952 הגיע משלוח של 200 טנקי צנטוריון.
במהלך תרגיל שנוהל בשנת 1956 אומנו הצנטוריונים לראשונה במצב של מלחמה גרעינית.
44) of 1957), שינה את שמם של "כוחות ההגנה של האיחוד" (Union Defence Force – UDF) ל"כוחות ההגנה של דרום אפריקה" (South African Defence Force – SADF) והורה על הקמתן של כמה יחידות לתגובה מהירה, או יחידות קומנדו, כדי שיהוו כוחות תגובה לאיומים מקומיים.
כוחות ההגנה של דרום אפריקה שמנה כ-20,000 איש ב-1958 הגדילו את כוח האדם שלו לכמעט 80,000 איש בשני העשורים הבאים.
בעקבות ההתנתקות מהאימפריה הבריטית והקמתה של "רפובליקת דרום אפריקה" (Republic of South Africa) בשנת 1961, הקידומת "מלכותי" (Royal) הוסרה משמותיהם של רגימנטים של הצבא כמו "הקרבנירים של נטאל" (Natal Carbineers) ו"דיוויזיית הרגלים של דרבן" (Durban Light Infantry) ומסמליהם של היחידות הוסר הכתר.
שנות השישים עמדו בסימנו של עידן חדש בהיסטוריה הצבאית של דרום אפריקה.
בידודה ההולך וגובר בזירה העולמית והאיום הצבאי של ארגון העם של דרום-מערב אפריקה (South West Africa People's Organization – SWAPO) ושל הארגונים הקומוניסטים שתמכו בו בדרום-מערב אפריקה (כיום נמיביה), הניעו את הממשלה להרחיב את ההתחייבות לשירות צבאי ולהאריך את תקופת השירות.
12) of 1961) הסמיך את שר ההגנה לגייס חיילים של הכוחות האזרחיים לדיכוי מהומות, בדרך כלל היה מדובר על הפגנות נגד האפרטהייד, בעיקר כשהם התדרדרו למהומות המוניות שגבו חיי אדם.
85) of 1967) אף הרחיב את המחויבות לשירות צבאי וחייב גבר לבן לבצע שירות לאומי כולל תקופת אימונים ראשונית, תקופה של שירות פעיל וכמה שנים בשירות מילואים על פי קריאה מידית.
מ-1966 ועד 1989 כוחות ההגנה, יחד עם חיל העזר של "כוחות ההגנה הטריטוריאליים של דרום מערב אפריקה" (South West African Territorial Force – SWATF), ניהלו מערכה נגד ההתקוממות של המורדים של SWAPO.
פעולות אלה כללו את הקמתן של יחידות מיוחדות כמו הגדוד ה-32 של דרום אפריקה (South African 32 Battalion).
כמו כן בוצעו פעולות לסיוע למורדים של UNITA באנגולה שלחמו נגד הכוחות הקובנים שתמכו בממשלה המקומית.
במהלך שנות השבעים החל הצבא לגייס לשירות קבע ולא רק כמתנדבים זמניים או אנשי מילואים, אנשים מקרב האוכלוסייה הלא לבנה של דרום אפריקה וכן נשים.
יחד עם זאת, החיילים ה"לא לבנים" שירתו ביחידות נפרדות ולא התקיימו יחידות מעורבות והנשים לא הוצבו בתפקידים קרביים.
עד סוף העשור נעשה הצבא המגן העיקרי של משטר האפרטהייד כנגד עלייתה של הלאומיות האפריקנית בדרום אפריקה ובאזור.
ב-1973 החליף הצבא את משטרת דרום אפריקה באחריות על הגנתה של דרום-מערב אפריקה ובמהלך החודשים הבאים היה מעורב בקרבות בפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, כאשר נלחם באנשי SWAPO שהסתננו לדרום-מערב אפריקה.
בשנות השמונים היו מחויבים המועמדים לשירות צבאי להירשם בגיל 16 ולהתייצב לשירות ברגע שנקראו (בדרך כלל מיד לאחר שמלאו להם 18 שנה).
המחויבות לשירות צבאי הייתה יכולה להיות כרוכה בשירות פעיל של שנתיים ושירות מילואים במשך 10 או 12 שנים.
חיילי מילואים נקראו בדרך כלל לחמישים ימי שירות פעיל בשנה.
משך תקופות השירות במילואים השתנו כמה פעמים במהלך שנות השמונים ובראשית שנות התשעים על פי צורכי המערכת והם הושהו ב-1993.
השנים הראשונות לאחר עלייתו לשלטון של הרוב השחור בדרום אפריקה עמדו בצבא בסימן של התייעלות, הצטמצמות, הפיכה לצבא מודרני ובין השאר גם בתחושות של חוסר אמון מצדו של הממשל החדש כלפי הסגל הפיקודי (בעיקר של דרגות הביניים) מתקופת האפרטהייד.
גישה זו התגלתה בשנים האחרונות כטעות שגרמה לירידה ביעילות המבצעית של הצבא.
למרות שכוח אדם מקרב האוכלוסייה הלא לבנה שירת בתפקידים לא קרביים במסגרת הצבא במלחמות העולם, מספר מסוים מהם שירת ביחידות נפרדות במהלך מלחמות הגבול ורק ב-1994, כאשר הפכה דרום אפריקה לחלוטין למדינה דמוקרטית, נפתח הצבא במלואו לבני כל הגזעים.
כיום, בכוחות ההגנה הלאומיים של דרום אפריקה (SANDF) נהוגות מכסות גיוס שאמורות להבטיח שבני כל הגזעים יקבלו ייצוג שווה בשירות הצבאי.
רוב הפעילות של צבא דרום אפריקה מאז 1994 מתרכזת במשימות שמירת שלום במסגרת האו"ם או האיחוד האפריקאי שמתקיימות במדינות אפריקניות כמו בורונדי או ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
שתי בריגדות סדירות קיימות בדרום אפריקה:
הבריגדה ה-43 (43 SA Brigade) – בריגדה ממוכנת.
הבריגדה ה-46 (46 SA Brigade) – אחראית לספק מסגרות פיקודיות לכוחות המילואים ולסייע לבריגדה ה-43.
הצבא בכללותו מחולק למערכים הבאים:
תקציב של כ-9.98 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי הוקצה לשנת התקציב 2010/2011. רוב הציוד של הצבא כבר מיושן וזקוק להחלפה, כמו טנקי האוליפנט (Olifant), שהם פיתוח מקומי של טנקי הצנטוריון הדומה לפיתוח של טנקי השוט של צה"ל, שנעשה מיושן כבר לפני שנים רבות.
יחד עם זאת החל פיקוד כוחות ההגנה של דרום אפריקה בתהליך של שדרוג הציוד עם רכישת 264 רכבי קרב מסוג Patria AMV.
כמו כן החלו בשורה של תהליכי שדרוג ובין השאר הוכנסו לשירות רובי סער R4 מתוצרת דרום אפריקה המבוססים על הגליל הישראלי.
כוח האדם של צבא דרום אפריקה מבוסס על 39,445 חיילים בשירות סדיר יחד עם 4500 אזרחים עובדי הצבא.
לאחר תהליך של הזדקנות כוח האדם של הצבא שהחל במהלך שנות התשעים, משתפר המצב בהדרגה בשנים האחרונות לאחר הליכים של גיוס כוח אדם צעיר ואיכותי.
עקב תהליך ארגון מחדש של צבא המילואים, קשה לאמוד את מספרם במדויק.
בהצגת תקציב ההגנה לשנת 2007 צוין שהמספר עומד על כ-11,000 איש.
כמו כן היו בשירות עוד כמה אלפי איש במערכות הצבא הטריטוריאליים (South African Commando System).
כל יחידת קומנדו הייתה אחראית על שמירת הביטחון במרחב גאוגרפי מסוים (כפרי או עירוני).
עקב החלק שלקחה מערכת זו בתקופת משטר האפרטהייד, החלו בשנת 2003 בתהליך של פירוקה והיחידה האחרונה נסגרה במרץ 2008.
סולם הדרגות של צבא דרום אפריקה מבוסס על זה של הצבא הבריטי.
אקדחי Vektor Z88 (ייצור מקומי של אקדחי ברטה 92 – Beretta 92).
אקדחי Vektor SP1 (תוצרת דרום אפריקה).
רובה סער 5.56 מ"מ R4 (ייצור מקומי המבוסס על רובה הגליל הישראלי).
שוטגאן MAG-7 (תוצרת דרום אפריקה).
מקלע קל Vektor SS-77 (תוצרת דרום אפריקה).
מטול רימונים 40 מ"מ Milkor MGL (תוצרת דרום אפריקה)
מטול רקטות נגד טנקים RPG-7 (תוצרת ברית המועצות).
טיל נגד טנקים מילאן (תוצרת צרפת/גרמניה).
טיל נגד טנקים מונחה ליזר Ingwe (תוצרת דרום אפריקה).
טיל ידני נגד מטוסים Starstreak (תוצרת בריטניה).
תת-מקלע 9 מ"מ BXP (תוצרת דרום אפריקה).
מקלע בינוני 7.62 מ"מ מאג (תוצרת בלגיה).
מקלע כבד 0.5 אינץ' M2 בראונינג (תוצרת ארצות הברית).
נשק נגד טנקים 105 מ"מ M40 recoilless rifle (תוצרת ארצות הברית).
תותח ללא רתע נגד טנקים 90 מ"מ M67 recoilless rifle (תוצרת ארצות הברית).
מרגמה 81 מ"מ M-3 (תוצרת צרפת/דרום אפריקה).
מרגמה 60 מ"מ M-1 (תוצרת צרפת/דרום אפריקה).
טנק מערכה אוליפנט – Olifant MK1A/1B/2 (טנק צנטוריון משופר).
רכב קרבי גלגלי Rooikat 76 (תוצרת דרום אפריקה).
רכב קרבי גלגלי Ratel 20/60/90 (תוצרת דרום אפריקה).
רכב קרבי גלגלי Ratel ZT-3 (תוצרת דרום אפריקה).
תותח מתנייע 140 מ"מ הוביצר G2 (תוצרת דרום אפריקה) (באחסנה).
תותח מתנייע 155 מ"מ הוביצר GV6 (תוצרת דרום אפריקה).
תותח נגרר 155 מ"מ הוביצר GV5 (תוצרת דרום אפריקה).
מרגמה 120 מ"מ Thomson-Brandt MO 120-M65 (תוצרת צרפת).
משגר טילים 127 מ"מ Bateleur (תוצרת דרום אפריקה) (באחסנה).
משגר טילים מתנייע 127 מ"מ Valkiri-24 (תוצרת דרום אפריקה).
תותח נגד מטוסים אוטומטי 40 מ"מ Bofors (תוצרת שוודיה).
תותח דו קני נגד מטוסים 35 מ"מ GDF 002 (תוצרת שווייץ).
תותח דו קני נגד מטוסים 23 מ"מ ZU-23 (תוצרת ברית המועצות).
תותח נגד מטוסים 20 מ"מ Oerlikon GAI-BO-1/CO-4/CO-1 (תוצרת שווייץ).
תותח נגד מטוסים 14.5 מ"מ ZPU-4 (תוצרת ברית המועצות).
משאית 4X4 SAMIL 20 (תוצרת דרום אפריקה).
משאית 4X4 SAMIL 50 (תוצרת דרום אפריקה).
משאית 6X6 SAMIL 100 (תוצרת דרום אפריקה).
משאית כבדה MAN (תוצרת גרמניה).
נושא גייסות Mamba MKIII (תוצרת דרום אפריקה).
רכב ממוגן מוקשים RG-32 (תוצרת דרום אפריקה).
רכב ממוגן מוקשים 4X4 Buffel (תוצרת דרום אפריקה).
רכב 4X4 Hornet (תוצרת דרום אפריקה).
רכב ממוגן מוקשים Casspir Mark III (תוצרת דרום אפריקה).
רכב ממוגן מוקשים Okapi MPV (תוצרת דרום אפריקה).
רכב ממוגן מוקשים Marauder (תוצרת דרום אפריקה).
צבא בולגריה (בבולגרית: Българска армия) הוא שמם של הכוחות המזוינים של בולגריה.
נשיא בולגריה הוא מפקדו העליון של הצבא ומשרד ההגנה הבולגרי אחראי פוליטית על התנהלותו.
הצבא בנוי משלוש זרועות מרכזיות: זרוע האוויר, הים והיבשה.
ניתן להתגייס לצבא החל מגיל 18 ועד גיל 49.בשנת 2008 שירתו בצבא הבולגרי 34,000 חיילים סדירים ו-302,000 כוחות מילואים.
ב-2009 עמד תקציב הביטחון הבולגרי על 1.19 מיליארדי דולר, המהווים 1.98 אחוזים מהתוצר המקומי הגולמי בבולגריה.
בולגריה חברה באופן רשמי בנאט"ו מאז 29 במרץ 2004, ובין 2003 ל-2008 השתתפו 485 חיילים בולגרים במלחמת עיראק, בהמשך נשלחו גם 608 חיילים בולגריים לכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי המוצב באפגניסטן.
בתקופת המלחמה הקרה שירתו בצבא הבולגרי כ-150,000 חיילים סדירים, אך לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי החל תהליך הדרגתי של צמצום מספר החיילים.
בולגריה סגרה גם את כוח הטילים הבליסטיים וצי הצוללות שלה, ולפי תכנוני הממשל הבולגרי צפויים ב-2014 לשרת בצבא 27,000 חיילים סדירים, מתוכם 14,310 בצבא היבשה, 6,750 בחיל האוויר, 3,510 בצי הבולגרי ו-2,420 במטה הכללי.
או "יום ג'ורג' הקדוש" הוא חג לאומי בבולגריה שנחגג מדי שנה ב-6 במאי לכבודו של צבא בולגריה.
ביום זה נערכים מצעדים צבאיים וטקסים חגיגיים בליווי זיקוקים ברחבי המדינה.
צבא בולגריה המודרני הוקם ב-22 ביולי 1878 על ידי 12 יחידות צבא בולגריות שלחמו במלחמה העות'מאנית-רוסית באותה שנה.
בשנת 1883 הצבא אורגן מחדש, וחולק לארבע חטיבות חיל רגלים וחטיבת פרשים אחת.
צבא בולגריה לחם במספר מלחמות שהתחוללו באזור לאורך השנים, כמו מלחמת בולגריה-סרביה, מלחמת הבלקן הראשונה ומלחמת הבלקן השנייה.
ממלכת בולגריה השתתפה במלחמת העולם הראשונה לצד מעצמות המרכז, במשך התקופה שבין 15 באוקטובר 1915, כאשר המדינה הכריזה מלחמה על סרביה, לבין ה-29 בספטמבר 1918, אז חתמה על הסכם שביתת הנשק של סלוניקי, שנערך בינה לבין מעצמות הברית.
בעקבות מלחמות הבלקן, דעתה של בולגריה הייתה נגד רוסיה ומעצמות המערב, כשהללו לא עזרו לבולגרים במלחמה באף דבר.
ממשלתו של ואסיל רדוסלאבוב יישרה קו עם גרמניה ואוסטריה-הונגריה, למרות שפירוש הדבר היה גם להיות בעל ברית של העות'מאנים, שהיו האויב המסורתי של בולגריה.
עם זאת, בנקודת זמן זו כבר לא היו לבולגריה לא תביעות נגד העות'מאנים, ואילו סרביה, יוון ורומניה (בנות ברית של בריטניה וצרפת) נתפסו על ידי הבולגרים כשייכות להם.
ב-1915 הבטיחה גרמניה להחזיר את הגבולות על פי חוזה סן סטפנו ובולגריה, שצבאה היה הגדול ביותר בבלקן, הכריזה מלחמה על סרביה באוקטובר של אותה שנה.
במהלך המלחמה הראתה בולגריה בצורה ברורה את יכולותיה הצבאיות הגבוהות.
קרב דויראן השני, עליו פיקד הגנרל הבולגרי ולדימיר ואזוב, הנחית מכה קשה על הצבא הבריטי שהיה עליון מספרית, אשר ספג כ־12,000 אבדות לעומת כ-2,000 בלבד בצד הבולגרי.
שנה לאחר מכן, במהלך הקרב השלישי על דויראן, בריטניה, בתמיכת יוון, שוב ספגה תבוסה משפילה, ואיבדה 3,155 חיילים מול כ-500 בצד הבולגרי.
גם המוניטין של הצבא הצרפתי נפגע קשות בלחימה מול בולגריה, כשהקרב על החומה האדומה הנחיל תבוסה מוחלטת לכוחות הצרפתיים, שאיבדו כ-5,700 הרוגים מתוך כ-6,000 בסך הכל.
261 החיילים הצרפתים ששרדו נפלו בשבי לידי החיילים הבולגרים.
בזמן שבולגריה נחלה ניצחונות כה בולטים, גרמניה מצדה הייתה קרובה לתבוסה, מה שעלול לגרום לכך שבולגריה תישאר ללא בעלת בריתה החזקה ביותר.
המהפכה הרוסית של פברואר 1917 השפיעה מאוד בבולגריה, והפיצה סנטימנט אנטי-מלחמתי ואנטי-מונרכיסטי בקרב החיילים ובערים.
ביוני התפטרה ממשלתו של רדוסלאבוב.
ב-1919 בולגריה פרשה באופן רשמי מהמלחמה עם חתימתה על הסכם נוילי-סור-סיין.
הסכם נוילי-סור-סיין היווה מכה קשה לצבא בולגריה, כאשר על פי ההסכם, בין היתר, נשללה מהמדינה הזכות לארגן צבא המבוסס על גיוס חובה.
מספר המשרתים בצבא המקצועי הוגבל ל-20,000 איש, כולל 10,000 כוחות פנימיים ו-3,000 משמר הגבול.
הצטיידות הצבא בטנקים, צוללות, מפציצים וארטילריה כבדה נאסרה בתכלית האיסור, אך בולגריה הצליחה לעקוף חלק מהאיסורים הללו.
למרות ההגבלות הקשות, ערב מלחמת העולם השנייה הצבא הבולגריהיה מאומן ומצויד היטב.
הצבא הבולגרי הורחב משמעותית החל משנת 1935.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הכריזה ממשלת בולגריה בראשותו של ראש הממשלה בוגדאן פילוב על עמדה נייטרלית.
בולגריה ציפתה להישאר בעמדה זו עד תום המלחמה, אך בה בעת גם קיוותה להישגים טריטוריאליים ללא שפיכות דמים, במיוחד בארצות בהן יש אוכלוסייה בולגרית משמעותית שנכבשה על ידי מדינות שכנות במלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, היה ברור כי המיקום הגאופוליטי המרכזי של בולגריה בבלקן יוביל בהכרח ללחץ חיצוני חזק מצד שני הצדדים במלחמה.
לטורקיה היה הסכם אי-התקפה עם בולגריה.
ב-7 בספטמבר 1940 הצליחה בולגריה לנהל משא ומתן על שיקום דוברוחה הדרומית בהסכם קראיובה (ראה פרס וינה השני), אזור שהיה חלק מרומניה מאז 1913. התאוששות זו של השטח חיזקה את התקוות לפתרונם של בעיות טריטוריאליות אחרות ללא מעורבות ישירה במלחמה.
למרות כל זאת, ב-1941 בולגריה הצטרפה למדינות הציר, כאשר כוחות גרמניים שהיו בדרכם לפלוש ליוגוסלביה ויוון, הגיעו לגבולותיה של בולגריה ודרשו אישור לעבור בשטחה.
ב-1 במרץ 1941 חתמה בולגריה על ההסכם התלת-צדדי עם מדינות הציר, ובכך הצטרפה רשמית לברית זו.
לאחר תקופה קצרה של חוסר פעולה, פתח צבא בולגריה במבצע נגד יוגוסלביה ויוון, שמטרתו הייתה לכבוש לחלוטין את אזור מקדוניה ולהגיע לחופי הים האגאי, מטרה שהוכתרה בהצלחה.
למרות שבולגריה לא שלחה כוחות לתמוך בפלישה הגרמנית לברית המועצות במבצע ברברוסה, הצי שלה היה מעורב במספר קרבות עם צי הים השחור הסובייטי, שתקף את הספנות הבולגרית.
מלבד זאת, הכוחות המזוינים הבולגריים שהיו בשטחי הבלקן נלחמו בקבוצות התנגדות שונות.
ממשלת בולגריה הכריזה באופן סמלי מלחמה על בריטניה וארצות הברית לקראת סוף 1941, מה שהביא להפצצת סופיה וערים בולגריות אחרות על ידי מטוסי בעלות הברית.
כמה פעילים קומוניסטים הצליחו להקים תנועת גרילה, בראשותה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית המחתרתית.
תנועת התנגדות בשם Otechestven front ("חזית מולדת", בבולגרית: Отечествен фронт) הוקמה באוגוסט 1942 על ידי המפלגה הקומוניסטית, תנועת זבנו ומספר מפלגות נוספות במטרה להתנגד לממשלה הנבחרת, לאחר שמספר ניצחונות של בעלות הברית הצביעו על כך שהציר הולך להפסיד במלחמה.
בשנת 1943 מת בפתאומיות מלך בולגריה בוריס השלישי.
בקיץ 1944, לאחר שריסק את ההגנה הנאצית סביב יאשי וקישינב, התקרב הצבא הסובייטי לאזור הבלקן ולבולגריה.
ב-23 באוגוסט 1944 פרשה רומניה ממדינות הציר, הכריזה מלחמה על גרמניה ואפשרה לכוחות הסובייטיים לחצות את שטחה כדי להגיע לבולגריה.
ב-26 באוגוסט קיבלה חזית המולדת את ההחלטה להוביל מרד מזוין נגד הממשלה, שהוביל למינוי ממשלה חדשה ב-2 בספטמבר.
התמיכה בממשלה נמנעה על ידי חזית המולדת, מאחר שהיא הורכבה מגורמים פרו-נאציים בניסיון נואש להחזיק בשלטון.
ב-5 בספטמבר 1944 הכריזה ברית המועצות מלחמה על בולגריה ופלשה למדינה.
ב-8 בספטמבר 1944 הצטרף הצבא הבולגרי לברית המועצות במלחמתה נגד גרמניה הנאצית.
כאשר הצבא האדום פלש לבולגריה ב-1944 והקים בה ממשלה קומוניסטית, נאלץ צבא בולגריה להתארגן מחדש במהירות לפי המודל הסובייטי, ושמו שונה ל"צבא העם הבולגרי" (Bohlgarska Narodna Armija, BNA).
עד מהרה סיפקה מוסקבה לבולגריה טנקי T-34 ו-85, תותחי SU-100, מטוסי תקיפה Il-2 ומערכות נשק חדשות אחרות.
מכיוון שבולגריה הייתה מדינת לוויין סובייטית, היא הייתה חלק מהגוש המזרחי ונכנסה לברית ורשה כאחד ממייסדיה.
בשלב זה הצבא גדל ליותר מ-200,000 חיילים ועוד מאות אלפי חיילי מילואים.
קו הגנה מיוחד, המכונה 'קו ההגנה קראלי מרקו', נבנה לאורך כל הגבול עם טורקיה.
הוא היה מבוצר בכבדות בקירות בטון ובצריחים של טנקי T-34, פנצר III ופנצר IV.
הצבא היה מעורב במספר התכתשויות גבול מ-1948 עד 1952, והדף כמה התקפות יווניות, והשתתף גם בדיכוי אירועי האביב של פראג.
בתקופת שלטונו של תאודור ז'יבקוב, הוקם מתחם צבאי-תעשייתי משמעותי, שייצר כלי רכב משוריינים, ארטילריה מתנייעת, נשק קל ותחמושת, וכן מנועי מטוסים וחלקי חילוף.
בולגריה סיפקה נשק וידע צבאי לאלג'יריה, תימן, לוב, עיראק, ניקרגואה, מצרים וסוריה.
סיוע הצבאי ורפואי סופק גם לקוריאה הצפונית ולצפון וייטנאם בשנות ה-50 וה-60. בשנות ה-70 חיל האוויר היה בשיא כוחו, והחזיק במלאי של כ-500 מטוסי קרב מודרניים.
האימונים בצבא העם הבולגרי היו מעולים אפילו בסטנדרטים סובייטיים; עם זאת, הוא מעולם לא נתפס ככוח מרכזי במסגרת ברית ורשה.
ב-1989, כשהמלחמה הקרה הגיעה לסיומה, מנה הצבא (על כלל כוחות היבשה, האוויר והים) כ-120,000 איש, רובם חיילים סדירים.
בנוסף, היו כמה שירותים, שאמנם היו מחוץ לתחום השיפוט של משרד ההגנה בימי שגרה, אך עדיין נחשבו לחלק מהכוחות המזוינים.
המספר של צבא העם הבולגרי עם כל השירותים הללו הגיע למעל 325,000 חיילים.
עם קריסת ברית ורשה וסיום המלחמה הקרה, בולגריה כבר לא יכלה עוד להחזיק בצבא כה עצום.
צמצום מהיר של כוח אדם וציוד פעיל היה אמור להתבצע במקביל להתאמת האינטרסים האסטרטגיים מחדש.