tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות המאורעות נשלחה בשנת ה'ש"צ אגרת ליהודי פאס המספרת על מצוקותיהם של יהודי ירושלים, כשבין החותמים נמצא רבי יצחק.
בשנת ה'ת"א (1640) שלח אגרת לאחת הקהילות הסמוכות לירושלים על מנת שיסייעו לעניי העיר במשלוח של פירות שונים ולולבים.
בשנת ה'ת"ט נתן הסכמה לספר מגיד מישרים המיוחס לרבי יוסף קארו, ומשוער כי הוא נפטר תקופה קצרה אחר כך.
חיבורו "תיקון סופרים" המאגד את נוסחי כלל השטרות השפיע השפעה רבה על מנהגי השטרות בירושלים.
בחיבורו הוא התבסס על ספר "תיקון סופרים" מרבי משה אלמושנינו, מחכמי סלוניקי, אך בגרסתו הוא עשה שינויים רבים ואף התאמות שונות עבור בני ירושלים ומנהגיהם.
כתב היד של ספרו הועתק בחייו על ידי תלמידו רבי יהודה מרעלי, בשנת ה'שצ"ה.
הוא הוהדר לראשונה במהדורה מדעית על ידי החוקרת רות למדן ויצא לאור בשנת ה'תשס"ט.
הרב יצחק פרידמן (ה'תר"ס, 1900 לערך – ט' באלול ה'תשכ"ח, 2 בספטמבר 1968) היה האדמו"ר האחרון בשושלת הוסיאטין.
נולד בהוסיאטין שבאוקראינה לרבי יעקב פרידמן, לימים האדמו"ר השלישי מחסידות הוסיאטין, בנו של ר' יצחק פרידמן מבוהוש, וחתנו של ר' ישראל פרידמן מהוסיאטין האדמו"ר השני מהוסיאטין, שהיה נכדו של ר' ישראל מרוז'ין.
מצד סבתו (אם אביו) היה צאצא של ר' מנחם מנדל הגר מקוסוב, ר' משה לייב מסאסוב ואדמו"רים נוספים.
מצד אמו היה צאצא של השרף ממוגלניצא, המגיד מקוז'ניץ ועוד.
נקרא בשם "יצחק" על שם סבו מצד האב, מייסד חסידות בוהוש, שנפטר 4 שנים לפני לידתו.
חסידיו מספרים כי עוד מילדותו שקד על לימוד התורה.
כל חייו חי ופעל בסמיכות אל סבו ואביו האדמו"רים מהוסיאטין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והקרבות בגליציה עבר עם אביו וסבו לעיר באד הומבורג הסמוכה לפרנקפורט, ולאחר מכן לווינה.
גם לאחר המלחמה נותר יחד עימם בווינה.
בטבת תרצ"ז (1937) עלה לארץ ישראל עם אביו וסבו, והתגורר בתל אביב ברחוב ביאליק 19, שם היו גם בית הכנסת ובית מדרשו של סבו ולאחר מכן של אביו.
בי"ח בחשוון תשי"ז נפטר אביו ובצוואתו לא מינה אדמו"ר ממשיך.
ר' יצחק סירב להפצרות החסידים לכהן כאדמו"ר ועל כן אמו החלה לקבל את החסידים ולשמש מעין אדמו"ר.
לאחר פטירתה בי"ג בכסלו תשי"ט נענה לבקשות החסידים והחל לכהן כאדמו"ר הרביעי והאחרון לחסידות הוסיאטין.
ר' יצחק היה צנוע בהליכותיו, ובשל היותו רווק גם לא חבש את השטריימל הרוז'ינאי הידוע לראשו.
ר' יצחק לא נישא מעולם, ולאחר פטירתו חדלה להתקיים שושלת אדמו"רי הוסיאטין.
ר' יצחק נפטר בט' באלול תשכ"ח (1968) ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה בסמוך לקבר אביו וסבו.
לאחר פטירתו ניהל את החסידים אחיינו, ר' מרדכי באומינגר שהיה מתוועד עימם בימי היארצייט של אבותיו ונושא שיחות משלו.
תורותיו של ר' יצחק כונסו על ידי חסידיו לספר שיח יצחק שמכיל (דרשות) לימי היארצייט של אבותיו וחגים, שנשא מתקופת עלייתו לכהן כאדמו"ר (החל מחנוכה תשי"ט, בחודש הראשון לעלייתו לכהן כאדמו"ר) ועד פטירתו.
מנהג אדמור"י בית הוסיאטין היה שלא לומר דברי תורה בפומבי, ור' יצחק המשיך את מסורת אביו שחידש אמירת דברי תורה בימי הילולה של אבות השושלת, כתיווך בין מסורת בית הוסיאטין שלא לומר בכלל לבין מסורת בית בוהוש מצד אביו שם נהגו לומר דברי תורה כל שבת.
התורות מבוססות על מחברות שבהן רשם ר' יצחק את דבריו, בתוספת עריכה מעטה.
הספר יצא בשתי מהדורות, האחרונה שבהם משנת תשפ"ב (2022).
יצחק פרישמן (13 בספטמבר 1938 – 21 בדצמבר 2025) היה פיזיקאי חלקיקים ישראלי ופרופסור בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע.
יצחק פרישמן נולד בפולין, בנם של נתן ופייגה פרישמן.
עלה לישראל עם משפחתו ב-1949 והתיישבו באזור, שם גדל.
השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הריאלית בראשון לציון, ואת שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים.
עם שחרורו מצה"ל החל ללמוד לתואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיך ללימודי תואר שני בפיזיקה, אותם סיים ב-1964. את התואר הראשון והשני השלים בהצטיינות יתרה.
לאחר מכן עבר למכון ויצמן למדע וביצע את עבודת הדוקטורט שלו בפיזיקת חלקיקים, בהנחיית פרופ' אמנון כ"ץ.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1966, נשאה את הכותרת "אלקטרודינמיקה קוונטית ללא מסה ערומה לאלקטרון".
ב-1966–1968 ביצע השתלמות בתר-דוקטורט במאיץ החלקיקים SLAC שבאוניברסיטת סטנפורד, ולאחר מכן שהה כשנה אחת במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
עם שובו לישראל ב-1969 הצטרף כחבר סגל בדרגת מדען בכיר במחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן.
ב-1972 מונה לפרופסור חבר וב-1976 לפרופסור מן המניין.
ב-2008 יצא לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר פעיל.
עם ארגונה מחדש של הפקולטה לפיזיקה ב-1993 מונה לראש המחלקה לפיזיקת חלקיקים וכיהן בתפקיד זה כשש שנים.
שימש חוקר אורח ב-SLAC, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, במכון הטכנולוגי של קליפורניה, ב-CERN, במכון לפיזיקה תאורטית בסנטה ברברה, ב, באוניברסיטת דרהאם ובמכון מקס פלאנק לפיזיקה במינכן.
עבודתו של פרישמן התמקדה בחקר תורות כיול לא-אבליות, אשר במסגרת המודל הסטנדרטי מתארות את האינטראקציות החזקות, האלקטרומגנטיות והחלשות כפי שנצפו בטבע.
היבט מסוים הוא זה של פיזור עמוק לא-אלסטי של אלקטרונים, מיואונים ונייטרינו מהדרונים.
בהקשר זה, פיתח פרישמן את המבנה של מכפלות אופרטורים, ובפרט זרמים, במרחקים כמעט דמויי-אור.
פיתוח זה הוא כלי סטנדרטי בחקר פיזור.
היבט נוסף שעסק בו הוא תיאור האנרגיה והתנע במונחים של מכפלות זרמים.
עבודותיו הכלילו את בניית סוגאווארה (Sugawara construction) למקרה הלא-אבלי, שבו היה צורך להתחשב באפקטים של סדר נורמלי (normal ordering), ובכך הושגה התלות בערך הקזימיר השני במקדמים.
ביטויים אלו נמצאים כיום בשימוש בתורת שדות קונפורמית כמו גם בתורת המיתרים.
כדי לקבל את הספקטרום ותכונות שונות אחרות של מצבים, יש לפתח שיטות של צימוד חזק.
הדבר בוצע במודלים דו-ממדיים, כאשר סוגיות של כליאה ומיסוך בתורות כיול לא-אבליות טופלו אף הן.
בפרט, מתיחות המיתר (string tension) חושבה במקרים שונים במודלים תאורטיים בשני ממדים.
כמו כן, חישב את הפוטנציאל האפקטיבי לפיזור מזון-בריון, ולאחר מכן את משרעות ההעברה וההחזרה.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים פרופ' שמעון ינקלביץ ופרופ' קובי זוננשיין מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' דורון גפנר ממכון ויצמן ופרופ' עמיחי חנני מאימפריאל קולג' בלונדון.
יחד עם זוננשיין כתב ספר על תורת שדות לא-הפרעתית.
חבר האגודה האמריקאית לפיזיקה (1971)
מחזיק הקתדרה לפיזיקה עיונית ע"ש עמוס דה שליט (1979)
היה נשוי ליהודית ואב לעינת, התגורר ברחובות.
יצחק קצנלסון (ביידיש: קאַצענעלסאָן; בפולנית: Icchak Kacenelson; 1 ביולי 1886 – מאי 1944) היה מחנך, משורר ומחזאי יהודי-פולני, מחבר הפואמה "השיר על העם היהודי שנהרג".
כתב גם שירים בעברית, והידועים שבהם: "מה יפים הלילות בכנען" ושיר הילדים "חמש שנים על מיכאל".
יצחק יחיאל קצנלסון נולד בעיירה קרֶליץ בפלך מינסק שבתחום המושב ב (כיום בבלארוס).
אביו היה הפובליציסט והמחנך המשכיל יעקב בנימין קצנלסון הידוע כ"י.
כאשר היה בן 10 עבר עם הוריו ללודז' שבפולין הקונגרסאית.
ב-1906 החל את עבודתו החינוכית בבית הספר העברי, ברשת חינוך עברית מיסוּדהּ של משפחתו, שבו למדו בנים ובנות יחד.
בבית הספר לימדו גם אחדים מבני משפחתו: אביו, אחותו ציפורה ושני אחיו, דב ומשה.
אחותו הבכורה של יצחק, שיינדל פיינשטיין, הייתה גננת מחוננת וניהלה את גן הילדים העברי בעיר.
לעיתים קרובות היה בא יצחק קצנלסון לבקר בגן ומספר לילדי הגן - בכישרון רב - סיפורים על חגי ישראל וסיפורים מן המקרא ומשלב בהם שירים מתאימים, בדרך כלל מפרי עטו.
צביה גורדון (כהן), שלמדה בבית הספר העברי, נזכרת במורה יוצא הדופן: " נדמה לי, שאף ילד אחד שביקר בבית ספרו, לא מש מקרבו זכר הימים האלה.
בלב כל אחד הוא נטע נטע רך של אהבה לאדם ולעם." בית ספרו של קצנלסון מילא תפקיד חשוב בציבור היהודי בלודז'.
ב-1910 פרסם את ספר שיריו הראשון, "דמדומים".
שנתיים לאחר מכן הקים את "הבמה העברית" - להקת תיאטרון עברית שהציגה ממחזותיו.
הוא ערך שני ביקורים בארץ ישראל: אחד ב-1925 ושני ב-1934. המשורר הרשלה דנילביץ' שנספה בגיטו ורשה ב-1941 היה אחד מידידיו הטובים.
בהיותו בלודז' הוא התיידד עם המורה והמשורר יחיאל רוזנצוויג.
בין השנים 1935–1939 הוא פעל בקרב החלוצים אשר גרו בקיבוץ גרוכוב שליד ורשה.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה לודז' על ידי הצבא הגרמני.
בנובמבר אותה שנה ברח קצנלסון לוורשה ובינואר 1940 הצטרפו אליו גם אשתו חנה וילדיו בנימין, בן-ציון וצבי.
כל אותה תקופה הוא נמנע מכתיבה.
ביוני 1940, עם הקמתה של רשת דרור, ניעור קצנלסון לחיים מחדש, בעקבות לבקשתם של החלוצים אשר ביקשו את עזרתו.
כך השתלבה דרכו בדרכן של המחתרת החלוצית ושל תנועות הנוער.
הוא פרסם משיריו בעיתוני "דרור", ייסד להקה דרמטית, הדריך צעירים לפעולות חינוך בקרב הילדים העזובים ובבתי יתומים, לימד עברית ותנ"ך בבית הספר ובגימנסיה של דרור אשר הוקמה במחתרת.
וכך, כל עוד פעל "דז'לנה 34" (מעון תנועת דרור ברחוב דז'לנה (Dzielna) מס' 34 בגטו ורשה (Warszawa)) כקיבוץ, היה בה מקום לקצנלסון וליצירותיו.
ב-22 ביוני 1941, יום פתיחת "מבצע ברברוסה", יצא לאור בהוצאת מרכז "דרור" המחזה "איוב" כספר עטוף, מודפס ומצויר.
ביולי 1942, עם תחילת האקציה הגדולה בגטו ורשה, ארגנו אנשי המחתרת אישור עבודה לקצנלסון ובנו אצל תעשיינים גרמנים.
ב-14 באוגוסט 1942 התייצבו חנה, בנימין ובן-ציון קצנלסון ביחד עם עוד 5,479 איש באומשלגפלץ והובלו ברכבות למחנה טרבלינקה.
ב-17 בינואר 1943 התגנב קצנלסון אל תוך הגטו המרכזי ונפגש עם ידידיו החלוצים, חברי "דרור".
למחרת נשא נאום בפני הלוחמים:
לאחר נשיאת הנאום זכה לראות את חברי המחתרת מסתערים על הגרמנים המקיפים אותם במה שכונה יותר מאוחר "מרד ינואר".
ב-22 במאי 1943, בגיל 56, הגיע קצנלסון יחד עם בנו צבי למחנה ויטל, שם התחיל לכתוב את "פנקס ויטל".
באותו יום הפסיק את כתיבת היומן בטענה כי "אני חדלתי מלרשום רשימות, משום שיראתי מפני השיגעון מתוך שלא לאבד את עצמי לדעת".
לאחר חודשיים, ביום הולדתו ה-57, המשיך את כתיבת הפנקס וסיימו ב-16 בספטמבר 1943. ב-30 ביוני אותה שנה סיים את כתיבת המחזה "חניבעל".
לאחר מכן החל את כתיבת "השיר על העם היהודי שנהרג" (ביידיש: "דאָס ליד פֿונעם אויסגעהרגעטן ײִדישן פֿאָלק"), וב-18 בינואר 1944 סיים קצנלסון את כתיבת הבית האחרון בפואמה.
ב-18 במרץ 1944 הקיפו הנאצים את המחנה, ומאה שבעים ושלושה היהודים האסורים בו הועברו למחנה סמוך.
חודש לאחר מכן, ב-18 באפריל, במלאת שנה למרד גטו ורשה, שולחו יהודי ויטל ובהם קצנלסון ובנו למחנה הריכוז דראנסי.
לאחר עשרה ימים נשלחו המשורר, בנו ועוד כשישים יהודים ברכבת לכיוון מחנה אושוויץ.
בתחילת מאי 1944, לאחר שלושה ימי מסע בקרון להובלת בקר יחד עם בנו צבי, הגיע יצחק קצנלסון למחנה אושוויץ, שם נרצח.
זמן קצר לאחר מכן, הגיעה לארץ ישראל רות אדלר, ששהתה עם קצנלסון בוויטל.
הוא הפקיד בידיה את כתביו והיא הביאה אותם איתה חבויים בתוך ידית של מזוודה.
היא שלפה את הכתבים בביתו של קרוב משפחתו, ברל כצנלסון.
קצנלסון כתב לו: "רק אתה ובן־דודתי (יצחק טבנקין) תקראו את דברי הקינה על הריגת עמנו כולו על תינוקותיו ועל ילדיו בידי אימותיהם".
הוא ציווה שלא לפרסם את "השיר על העם היהודי שנהרג", אלא לאחר שתובס גרמניה במלחמה, והפקיד את ביצוע צוואתו בידי כצנלסון וטבנקין.
על אף שקצנלסון ביקר בארץ ישראל רק פעמיים ולזמן קצר, הוא הרים תרומה חשובה לזמר העברי באמצעות שיריו הידועים: "מה יפים הלילות בכנען", "גילו הגלילים", "רוח עצוב", "נעולה היא דלתי" ושיר הילדים "חמש שנים על מיכאל".
להנצחתו של קצנלסון נקרא מוזיאון בית לוחמי הגטאות על שמו.
ישנם גם רחובות רבים על שמו ברחבי הארץ.
בגבולות ליטא: פואימה, הוצאת ספרות, תרס"ט (סריקה של הספר)
מכירת יוסף: דרמה בשלשה אקטים, הוצאת מקרא (ביבליותיקה לילדים ונערים), 1909.
התועה: מחזה במערכה אחת, הוצאת מקרא (ביבליותיקה לילדים ונערים), 1909.
שיחות, הוצאת מקרא (ביבליותיקה לילדים ונערים), תר"ע.
בשדה: שירים, הוצאת ספרות, תר"ע.
דמדומים: שירים, הוצאת תושיה, תר"ע.
המעגל: קומדיה בשלש מערכות, דפוס הצפירה, תרע"א.
בחורים (קומדיה באקט אחד), הוצאת ספרות, תרע"א.
אנו חיים ומתים: דרמה בשלשה פרקים, הוצאת אחיספר, תרע"ג.
מכרינו: שירים, הוצאת ספרות, תרע"ח?.
מסע במדבר: שירים, הוצאת ספרות, תר"פ (סריקה של הספר).
בבית המשנה: מחזה, הוצאת מרכז, תר"פ (סריקה של הספר)
חלומות: מחזה, הוצאת מרכז, תר"פ (סריקה של הספר).
תלתלים: ספרי מקרא לילדים, הוצאת מרכז, תר"פ (סריקה של הספר).
בין חיות ועופות, הוצאת האחים לוין אפשתין (סריקה של הספר).
קטנים רעננים: ספר ציורים וחרוזים נחמדים בשביל כל הילדים, הוצאת לוין אפשתין, תר"פ (סריקה של הספר).
הנביא: חזיון בשלש מערכות, הוצאת הספר, תרפ"ב (סריקה של הספר).
עם דמדומי הערב: פואמה דרמטית במערכה אחת, הוצאת ברקאי, 1923 (סריקה של הספר).
מחמדים: קבץ ספורים, שירים, אגדות ומחזות עם עשרה ציורים, הוצאת ברקאי, 1923 (סריקה של הספר).
שירים: בשלושה כרכים, הוצאת חובבי שירה, תרצ"ח (סריקה של הספר).
השיר על העם היהודי שנהרג, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ט.
יש לי שיר, הוצאת ההסתדרות הכללית, 1954.
בחלום ובהקיץ – סיפורים לילדים, הוצאת ההסתדרות הכללית והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1956.
כתבים אחרונים ת"ש-תש"ד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשט"ז.
קבוץ גלויות: מחזה במערכה אחת (סריקה של הספר).
כתבים מאוחרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1969.
שירים (מבחר), הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1975.
גילו הגלילים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1977.
היה חבר בלהקות כוורת, אחרית הימים, צליל מכוון והצ'רצ'ילים.
בשנת 2008 זכה בפרס מפעל חיים למלחין מטעם אקו"ם.
קלפטר נולד בחיפה בשם יצחק קְלַפְטֶר וגדל בתל אביב.
כשהיה בן שלוש התגרשו הוריו, אימו עזבה את מדינת ישראל והוא גדל אצל דודיו בדירת חדר ליד שוק הכרמל.
בנערותו שהה כילד חוץ בקיבוץ קריית ענבים.
קלפטר החל לנגן בגיל 12, והושפע בעיקר מנגינתו של האנק מרווין מהצלליות.
כשהיה בן 16 הקים את להקתו הראשונה, "הצ'רצ'ילים", עם חיים רומנו, מיקי גבריאלוב ואחרים, והפך לחלוץ הרוק הישראלי.
הלהקה נקראה על שם כינויו של קלפטר מימי בית הספר – צ'רצ'יל.
בשל גיוסו לצה"ל, פרש קלפטר מההרכב.
את שירותו הצבאי עשה תחילה כלוחם בחיל השריון, אולם עבר בהמשך בפקודת מפקדיו ללהקת גייסות שריון.
במקביל ניגן בלהקת הקצב "הסגנונות".
הצ'רצ'ילים נשארו עם השם ובהמשך דרכם הפכו לאחת מהחשובות שבלהקות הקצב הישראליות.
ראשית שנות ה־70: תחילת הדרך
לאחר שחרורו מצה"ל השתתף במספר הקלטות כנגן, בחלקן ללא קרדיט.
קלפטר ניגן בלהקת הליווי של אריק איינשטיין, ועיבד עבור אלבומו "יסמין" מספר שירים.
הקטע המפורסם ביותר בהשתתפותו מאותה תקופה הוא "שיר סתיו" של אריק לביא, בעיבודו של דוד קריבושי, שעודד את קלפטר לנגן סולו חשמלי, שהפך לאבן דרך בתולדות הרוק הישראלי.
לדברי גלי עטרי וורד קלפטר, ההגייה השגורה של שם משפחתו של קלפטר הושפעה מהערצתו את אריק קלפטון.
ב־1971 הצטרף להרכב "אחרית הימים", שהקים המתופף והמלחין זהר לוי, והשתתפו בו גם גבי שושן, אלי מגן ומירי אלוני.
הלהקה שילבה מוזיקת רוק עם טקסטים עבריים.
בשנת 1972 יצא אלבומה היחיד של "אחרית הימים", ובו כמה מקטעי סולו הגיטרה המפורסמים ביותר של קלפטר: "העץ הוא גבוה", "תחת עץ האקליפטוס", "יש לי יום הולדת" ו"פתחי לי את הדלת".
למרות ההצלחה האמנותית, פרס כינור דוד ושבחי המבקרים, אחרית הימים נכשלה מסחרית והתפרקה לאחר פחות משנה של פעילות.
קלפטר ניגן באותה שנה בגיטרה חשמלית בשיר "סימנים" מתוך אלבומו השני של צביקה פיק וגם ב"כמה טוב שבאת הביתה" של אריק איינשטיין.
ב־1973 הוזמן קלפטר להצטרף ללהקת "כוורת".
הלהקה סימנה מפנה בדרכו המוזיקלית והמקצועית.
רוב חברי "כוורת" באו מלהקת הנח"ל ולא מלהקות קצב, והרפרטואר, הגם שעדיין היה מבוסס על רוק, פנה לכיוונים נגישים יותר מאלה של "אחרית הימים" ועשה שימוש רב בהומור.
קלפטר השתלב במהירות ב"כוורת", וכתב עבורה כמה מלחניו הראשונים.
לאלבומה הראשון, "סיפורי פוגי", הלחין את השיר "יו יה" יחד עם דני סנדרסון.
באלבומה השלישי, "צפוף באוזן", קיבל לראשונה תפקיד שירה סולו, ב"שיר הטמבל", שאותו גם הלחין.
שיר אחר שהלחין לאלבום הוא "היא כל כך יפה".
בכמה שירים אחרים היה חתום על הלחן לצד חברי להקה אחרים: "טנגו צפרדעים", "ככה היא באמצע" ו"לך ספר לסבתא".
שלהי שנות ה־70: "שיחות סלון" ו"צליל מכוון"
ב־1976 השתתף קלפטר בהקלטת אלבומם של אריק איינשטיין ויוני רכטר "האהבה פנים רבות לה", לצד יוצאי "כוורת" נוספים: אלון אולארצ'יק ומאיר פניגשטיין.
פירוק "כוורת" ב־1976 הכניס את קלפטר לתקופה קשה של קושי ואי ודאות כלכליים.
בנוסף, הוא נקלע לקשיים משפטיים ואיבד את ביתו.
התקופה הקשה של קלפטר נמשכה כשנתיים, עד שקיבל הצעה מיהונתן גפן להשתתף במופע "שיחות סלון".
עבור מופע זה הלחין קלפטר את אחד משיריו האהובים ביותר – "שיר אהבה בדואי" (מילים: איציק ויינגרטן) – שבתחילה ביצע בעצמו עם יעל לוי ואחר כך בוצע גם על ידי דויד ברוזה, עם יעל לוי.
לחנים נוספים של קלפטר במופע היו לשיר "אי ירוק בים", לשיר "עד עולם אחכה" שביצע בדואט עם לוי.
והקטע הווקאלי "תמונה" שכתב כמטלה בעת שלמד קומפוזיציה אצל יצחק סדאי, המשמש כנעימת הפתיחה של התוכנית "ארבע אחרי הצהריים" של גלי צה"ל.
לאחר מאה הופעות עזב קלפטר את המופע בסוף 1977, ואת מקומו תפס ברוזה.
באלבום שתיעד את המופע נכללו השירים בביצועו של ברוזה, ולא של קלפטר.
לאלבומו של גידי גוב "תקליט ראשון" מ־1978 הלחין קלפטר את שיריו של יעקב גלעד "חשבון פשוט" ו"בואי נישאר".
באלבום "הכבש השישה עשר", שיצא לאור באותה שנה, נכלל לחנו לשיר "אני אוהב".
באותה השנה ניגן גם באלבום כך שחררתי את ירושלים של יענקל'ה רוטבליט ואף תרם את הלחן לשירים "החוזר בתשובה לשאלת כתבנו" ו-"טיילת פעם 16".
ב־1979 חבר לשלמה יידוב ושם טוב לוי, ליצירת השלישייה "צליל מכוון".
לאלבום של "צליל מכוון" תרם קלפטר את לחניו לשירים "לוקח את הזמן" (מילים: יהונתן גפן), "שיר אהבה בדואי" (מילים: איציק ויינגרטן) ו"צליל מכוון", שכתב בעצמו.
השיר "צליל מכוון" היה לאחד מלהיטיה הבולטים של הלהקה (השיר עצמו הופיע בפסקול של הסרט "דיזנגוף 99", אם כי בגרסה שונה).
עוד באותה שנה השתתף בהקלטות אלבומו של צביקה פיק – "המראה", והלחין מספר שירים למופע "קוראים לזה אושר" של יהונתן גפן ואסתר שמיר.
ב־1980 פתח קלפטר בקריירת סולו.
קלפטר הלחין את מרבית שיריו וגם תרם לחנים לאמנים אחרים (אושיק לוי, גלי עטרי, יעל לוי, ועוד).
באותה שנה השתתף קלפטר בפסטיבל הזמר והפזמון בשנת תש"ם, שבו שר עם יעל לוי את השיר "בלילה", שהלחין למילים של יורם טהרלב.
השיר סיים במקום החמישי בלבד אך הביא להתייחסות רצינית יותר של קלפטר לזמרה.
קלפטר החל ללמוד פיתוח קול, ובסוף 1980 הוציא תקליט שדרים עם שני שירי סולו ראשונים, "עניין של עונה" ו"אני ואת אז", שאת שניהם כתב והלחין.
בתחילת 1981 הוציא קלפטר את אלבומו הראשון, "יצחק", בהפקתו המוזיקלית של ירוסלב יעקובוביץ'.
באותו זמן ביקש קלפטר שאנשים יפסיקו לקרוא לו בכינוי "צ'רצ'יל", ואריק איינשטיין הציע לו את שם האלבום.
מתוך האלבום הצליחו השירים "האהבה שלי היא לא האהבה שלו", "נפגשנו", "אני ואת אז", והרגאיי "מהי הדרך".
באביב של אותה שנה הלחין ועיבד את השיר "השדים האדומים", אותו ביצע יחד עם יגאל בשן, לכבוד זכייתה של קבוצת הפועל תל אביב באליפות המדינה בכדורגל.
בסוף 1981 הפיקה הטלוויזיה הישראלית תוכנית מיוחדת שהציגה את שיריו, בשם "יצחק קלפטר וחברים".
בתוכנית השתתפו ורד קלפטר, יעל לוי, דפנה ארמוני, מזי כהן, גידי גוב, אפרים שמיר; והמוזיקאים משה לוי, חיים רומנו, ומיכה מיכאלי.
שנות ה־80: שיתופי פעולה ושני אלבומים
ב־1982 הקליט קלפטר עם יגאל בשן את הדואט "שנינו ביחד", שכתבו והלחינו שניהם במשותף.
השיר נכלל באלבומו של בשן "לא לבד".
לאלבומו של אריק סיני "צל כבד" שיצא באותה שנה כתב והלחין את השיר "אם אתה בסביבה" ("העיירה שלי"), שהפך לאחד מלהיטיו הגדולים של סיני.
באלבום הבכורה של יעל לוי מאותה שנה נכללו לחניו לשירים "תמונה" ו"אי ירוק בים", במקור מתוך המופע "שיחות סלון", וכן השיר "בלדה לנאיבית", שהלחין למילים של יהונתן גפן.
ב־1982 החל קלפטר בשיתוף פעולה עם אריק איינשטיין, כשהלחין את כל שירי אלבומו "יושב על הגדר".
כמקובל באלבומיו של איינשטיין, קיבל קלפטר קרדיט לצידו על גבי עטיפת האלבום.
בין להיטי האלבום היו "יושב על הגדר", "טירוף במה" ו"אתמול היה הרגע".
קלפטר עצמו כתב חלק מהשירים, ובהם "טירוף במה" ו"בשבחי הסמבה".
השיר "טירוף במה" הוקלט עוד לפני איינשטיין על ידי גלי עטרי.
באותה שנה הלחין את הפסקול לסרט "לנה" של איתן גרין וגם השתתף בו כזמר.
ב־1983 הוציאו קלפטר ואיינשטיין אלבום משותף נוסף, "שביר".
באלבום זה כתב איינשטיין את כל המילים, כולם ללחנים של קלפטר.
בין שיריו הבולטים היו "שביר", "פנים טובות בתוך החשיכה", "כי שיכור אני", "יד אחת עושה את זה" ו"תל אביב גדות הירקון, 1983".
קלפטר השתתף כגיטריסט באלבומים רבים נוספים של איינשטיין: "פסק זמן", "אוהב להיות בבית", שעבורו גם הלחין את השיר "אין לו זמן" למילים מאת אריק איינשטיין, "על גבול האור", "הייתי פעם ילד", "יש בי אהבה", שעבורו כתב והלחין וכן ניגן בשיר "כאן לבד הלילה", ועוד.
ב־1983 הלחין גם את שירה של לאה גולדברג "הביתה" לאריק סיני.
השיר יצא על גבי תקליט שדרים בלבד ולא נכלל באלבום אולפן של סיני, אך זכה להצלחה במצעדי הפזמונים.
ב־1984 הוציא קלפטר את אלבומו השני, "לבד", שבו כתב והלחין את כל השירים.
מתוך האלבום בלטו השירים "כוכבים הם רק טיפות בחושך", "חופש, אהבה והבנה" ו"סליחה חבר".
קלפטר הפיק מוזיקלית בשיתוף עם גיא יפה, טכנאי ההקלטות הראשי של אולפני "טריטון".
בעיבודי השירים הייתה שותפה אלונה טוראל, שגם ניגנה בקלידים, פסנתר וסינתיסייזר, ואיתה אלון הלל בתופים וכלי הקשה, אוהד אינגר, איתן גידרון ומיכה מיכאלי בבס, וירוסלב יעקובוביץ' בסקסופון.
בקיץ של אותה שנה נערך מופע איחוד של להקת "כוורת", שתועד באלבום "כוורת – הופעה חיה, קיץ 1984".
במסגרת המופע שר את שיריו "צליל מכוון" ו"שיר אהבה בדואי".
עוד באותה שנה ניגן בהקלטת "השיר שהוא שר לי בגשם" מתוך אלבומה של נורית גלרון "נגיעה אחת רכה", ניגן באלבום "פסק זמן" של שם טוב לוי ואריק איינשטיין, ניגן והלחין שיר אחד באלבום של חוה אלברשטיין "אבק של כוכבים".
באותה שנה הלחין את הפסקול של הסרט "עד סוף הלילה" של איתן גרין.
בתחילת 1985 העלה מופע משותף עם אריק סיני, אחר כך הלחין לאלבומה של גלי עטרי "אמצע ספטמבר" את השיר "סוף העונה" למילים של רוני ערן.
בקיץ השתתף במופע "קולות שלובים", יחד עם יהודית רביץ, אריאל זילבר, שלמה גרוניך, שם־טוב לוי ואלון אולארצ'יק.
המופע עלה לראשונה בפסטיבל ישראל ואחר עלה פעמים אחדות נוספות, כולל בפסטיבל ערד.
במסגרת המופע הקליטו חידוש ל"לעבודה ולמלאכה", שכתב חיים נחמן ביאליק.
בסוף השנה ניגן בהקלטות האלבום "בגובה העיניים" של יוני רכטר.
ב־1986 ניגן באלבום אוהב להיות בבית של אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב.
והלחין את שירו של קובי לוריא "הלאה" לאלבומה של רבקה זהר "עברייה".
ב־1987 יצא אלבומו של אריק סיני "עכשיו", ובו שישה שירים שכתב והלחין קלפטר.
עוד באותה שנה ניגן בהקלטות אלבומו של אריק איינשטיין "על גבול האור".
באוגוסט 1988 יצא אלבום סולו שלישי לקלפטר "מחזיק מעמד", בעקבות יציאת האלבום יצא לסיבוב הופעות.
באותה שנה הקליטה גלי עטרי את לחנו של קלפטר לשירה של רחל שפירא "רק אתמול" לאלבומה "צעד אחד לפני הנהר".
לחן נוסף של קלפטר באלבום היה לשיר "ארץ טירוף ונביאים", שאת מילותיו כתב ברוך פרידלנד.
עוד באותה שנה הלחין שני שירים לאלבום "נשבע" של חיים משה: "הולך ובא" ו"מה שיש לי זה מה יש", וניגן בו בגיטרות.
כמו כן ניגן בתקליט שדרים של רפי אדר.
ב־1989 הלחין את השיר "יותר" באלבום של עדנה לב "הדרך אלי".
לאורך שנות השמונים חיבר קלפטר מוזיקה למספר סרטים ישראליים, ובהם: "כביש ללא מוצא" (1982) של יקי יושע; "לנה" (1980); "עד סוף הלילה" (1985) של איתן גרין; "נישואים פיקטיביים" (1988) של חיים בוזגלו ו"אחד באפריל" (1989).
שנות ה־90: המשך יצירה ואלבום רביעי
ב־1990 הלחין, עיבד, וביצע בדואט עם רוני תורג'מן את השיר "ליקוי אהבה" ("השיירה עוברת") שאת מילותיו כתבה דליה שפיגל.
ב־1991 ביצע בדואט עם חיה סמיר את השיר "פשוט אהבה", שזכה להצלחה והפך לשיר הנושא של אלבומה הראשון של סמיר באותה שנה.
לאלבומה של יעל לוי "אל תקנה לי ורד" מ־1992, כתב קלפטר את מילות השיר "אתה יוצא מהמחזור", שהלחינה ורד קלפטר.
במרץ 1993 הוציא קלפטר את אלבומו הרביעי "הרחובות ההם", בהפקתו המוזיקלית של ירוסלב יעקובוביץ'.
מתוך האלבום הצליחו השירים: "צייד בודד" ו"הרחובות ההם".
באלבום נכללה גרסה עברית של שירו של ג'ימי הנדריקס – Little Wing – שתרגם קלפטר כ"כנף קטנה".
עוד באותה שנה הוציאה חברת NMC אלבום אוסף של קלפטר בשם "יצחק, לבד, מחזיק מעמד", שכלל שירים משלושת אלבומי הסולו הראשונים.
ב־1998 השתתף בהופעת האיחוד של "כוורת", שתועדה על גבי האלבום "כוורת בפארק".
במופע שר קלפטר את שירו "אני ואת אז", וכן את השיר "אם אתה בסביבה" כחלק ממחרוזת שירים שהציגה את קריירות הסולו של חברי הלהקה.
בשנת 2001 יצאה לרדיו גרסה חדשה, שלא זכתה להצלחה, לשיר ששר עם חיה סמיר ב־1991 "פשוט אהבה".
באפריל אותה שנה ניגן שני שירים, "כנף קטנה" ו"היי, ג'ו", במופע מחווה לג'ימי הנדריקס בתיאטרון תמונע.
בשנת 2003 הלחין את השירים "מחכה עם הכלבים" ו"נאהב עד שנמות" לאלבומו של אריק סיני, "נאהב עד שנמות", שניהם למילותיו של איתן נחמיאס גלס.
קלפטר גם השתתף בנגינה באלבום.
לאלבומה של גלי עטרי "חבק אותי לאט" מאותה שנה, הלחין את שירו של מאיר גולדברג "מה שאת אוהבת", שהיה הלהיט הגדול ביותר של האלבום.
לאלבומה של נורית גלרון "מה שהשמיים נותנים" מ־2006 הלחין את שירו של נתן זך "הציפור", שעל שם שורה מתוכו נקרא האלבום.
בשנת 2007 כיכב בקליפ לשירו של שלומי שבן "מוכן לאהבה".
בשנת 2008 שב קלפטר לפעילות מלאה.
הוא הקליט עם אשתו לשעבר ורד קלפטר, דואט בשם "שלך לעד", שיצא באלבומה "אהבה אחת גדולה".
בנוסף, הוציא באותה שנה את הסינגל "אנשים משתנים", מתוך אלבום אולפן חדש בשם "קצת דיפלומט".
לאחר מכן, הוציא כסינגל את שיר הנושא של האלבום, "קצת דיפלומט", וגם צילם לראשונה וידאו קליפ.
רוב שירי האלבום, שיצא 15 שנים אחרי אלבומו הקודם, "הרחובות ההם", נכתבו על ידי קלפטר כ־13 שנים קודם, והוא כולל גם ביצוע חדש לשיר "אני אוהב" של יהונתן גפן, שהלחין במקור עבור האלבום "הכבש השישה עשר".
את האלבום יזם והפיק יוחאי ובר, פסנתרן צעיר שזכה להכיר את קלפטר בפגישה מקרית בבית קפה, ובין הנגנים הרבים שהתארחו באלבום היו אלונה טוראל, משה לוי, פיטר רוט, ניצן עין הבר ואלון הלל.
האלבום זכה לתשבחות רבות מצד מבקרי המוזיקה אז לא זכה להצלחה רבה מצד הקהל.
במקביל התארח קלפטר בתוכנית מיוחדת של "כוכב נולד" שהוקדשה לשיריו.
בתחילת 2008 זכה בפרס על מפעל חיים למלחין בתחום הזמר העברי על שם נעמי שמר מטעם אקו"ם.
בנימוקי השופטים למתן הפרס נכתב בין השאר: .
בתחילת 2009 יצא בחברת NMC אלבום הופעה של קלפטר בשם "דמיון חופשי", ובו הקלטה של הופעה שנערכה בבית המורה בתל אביב בשנת 1989. בהופעה זו ביצע קלפטר, לצד שירים מאלבומי הסולו שלו, גם שירים שהלחין לאחרים, כ"יושב על הגדר" ו"תמונה".
באותה שנה יצא גם אלבום הופעה של קלפטר עם אפרים שמיר ואלון אולארצ'יק, שתיעד את מופעם המשותף "נפגשנו".
באלבום המופע נכללו שיריו של קלפטר "דמיון חופשי", "שיר אהבה בדואי", "צליל מכוון", "האהבה שלי היא לא האהבה שלו" וכן שיר שכתב קלפטר במיוחד עבור המופע, "שווה זהב".
בסוף אותה שנה כתב מילים (יחד עם רפי בסקון) הלחין, ניגן והשתתף בשירה ב"יופי לי ולך" יחד עם הצמד סטאלוס ואורן חן.
ב־2010 התארח קלפטר בשני שירים באלבום "עולם" של נגן הג'אז מאיר בן מיכאל.
השניים ביצעו באלבום שני דואטים: האחד, שירו הידוע של קלפטר, "שיר אהבה בדואי", והשני, שיר חדש של בן מיכאל, "את המוזיקה שלי".
שיתוף הפעולה בין השניים המשיך לאחר מכן גם להופעות משותפות, בהם בן מיכאל אירח את קלפטר בנגינה לצידו, וב־2012 יצא ביצוע מחודש של השניים, בעברית ואנגלית, לשירו של קלפטר "דמיון חופשי".
ב־2011 יצא אלבום אוסף של אריק איינשטיין בשם "שר יצחק קלפטר", המסכם את שיתוף הפעולה של השניים.
באלבום נכלל שיר מקורי אחד בשם "מעבדות לחירות", שהלחינו קלפטר וגיא בוקאטי למילים של יעקב רוטבליט, וכן גרסה מחודשת של איינשטיין לשירו של קלפטר "צליל מכוון".
בשנת 2013 התארח באלבומה של להקת הדג נחש "זמן להתעורר", בהקלטת השיר "יום שישי".
בחודשי הקיץ של אותה שנה נטל חלק בחמש הופעות האיחוד של להקת כוורת, בבריכת הסולטן ובפארק הירקון.
ב־2014 הקליט גרסה מחודשת לשירו "דמיון חופשי", עבור פסקול הסרט "בשר תותחים" בבימויו של איתן גפני.
בביצוע ליווה את קלפטר בקולות רקע קובי פרחי, סולן להקת אורפנד לנד.
בשנת 2015 יצא אוסף נוסף של קלפטר "המיטב".
בשנת 2019 התארח ב־Lost in Outer Space, אלבום הבכורה של סוואן בנד, להקתם של ירון אמיתי ונועה שמר.
קלפטר השתתף באלבום בנגינת גיטרה חשמלית והלחין את השיר "פגישה קבועה", שכתבה שמר.
בפברואר 2022 פורסם לראשונה בעמוד הפייסבוק הרשמי של קלפטר כי עומד לצאת לאור ספרו הראשון "צליל מכוון".
הספר, שבו 42 שירים נבחרים מהרפרטואר של קלפטר, כולל, לצד מילות השירים, גם תמונות, תווים ואקורדים לגיטרה ולפסנתר, והחל להימכר בספטמבר 2022.
במאי 2022 יצא לאור השיר "טל על פרחי הזמן", שיתוף פעולה בין טל סונדק לקלפטר, שגם הלחין ושר עם סונדק למילים שכתב מאיר גולדברג.
השיר הפך לאחרון שקלפטר הקליט בחייו.
בפברואר 2023 לאחר מותו יצא לאור השיר "כשהלב הוא חופשי" של גלי עטרי, אשר כתב מאיר גולדברג.
ביוני 2024 יצא השיר "רכבת מסתובבת" של אריק סיני שאת לחנו חיבר קלפטר, למילים שלו ושל אתי רומנו.
חברתו לחיים בשנים 1972–1975 הייתה עיינה אילון, שדרנית גלי צה"ל ובתה של השחקנית ליה דוליצקיה.
כמו כן היה במערכות יחסים קצרות טווח עם השחקנית מונה זילברשטיין, המשוררת יונה וולך והזמרות ריקי גל ועירית בולקא.
בשנת 1977 נישא לזמרת ורד קלפטר, והשניים התגרשו ב־1985. בנו ממערכת יחסים עם דורית פלד הוא אוריה (נולד ב־1985), מוזיקאי אף הוא.
בשנת 2000 נמצא גידול שפיר במוחו ונזקק לניתוח להסרת הגידול.
חברי "כוורת" ארגנו עבורו מופע התרמה.
הניתוח עבר בהצלחה, ולאחר שהחלים, שב קלפטר לפעילות.
ב־7 בפברואר 2011 אושפז בבית החולים איכילוב בשל מחלת ריאות חסימתית כרונית.
ביולי אותה שנה שוחרר מבית החולים, והחל תהליך שיקום.
בסוף מרץ 2018 שוב אושפז במצב קשה, בשל אותה מחלה.
ב־8 בדצמבר 2022 נפטר קלפטר לאחר סיבוכים של המחלה בביתו בתל אביב בגיל 72. טקס האשכבה של קלפטר נערך ב־11 בדצמבר בתיאטרון הלאומי "הבימה".
בסיום הטקס יצא מסע ההלוויה וקלפטר נטמן בבית העלמין "מנוחה נכונה" בראשון לציון.
1972 – פרס כינור דוד ללהקת אחרית הימים, שבה היה חבר.
1989 – מופע הוקרה לקלפטר במועדון "זמן אמיתי", שנועד לגיוס כספים למענו אחרי שנקלע לקשיים כלכליים.
את הערב ארגנו בתיה ואלי ישראלי והופיעו בו לא מעט אמנים ששיתפו פעולה עם קלפטר, וביניהם שם טוב לוי, דפנה ארמוני, דני ליטני, יעל לוי וורד קלפטר (בליווי ההרכב שלה "לגמרי לא שקטים").
1997 – פרויקט מיוחד שערך עיתון "העיר", שבו זכה סולו הגיטרה שניגן קלפטר בשיר "העץ הוא גבוה", של להקת אחרית הימים, בתואר סולו הגיטרה הגדול בתולדות המוזיקה הישראלית.
2000 – מופע איחוד חד־פעמי של להקת כוורת בהיכל התרבות בתל אביב, אשר הכנסותיו הוקדשו למימון ניתוח לקלפטר.
2006 – "שרים יוצרים בצוותא" עם קלפטר.
במסגרת חגיגות יובל ה־50 לצוותא הופקה הסדרה "שרים יוצרים בצוותא", שהוקדשה כולה למוזיקה העברית וליוצריה.
התוכנית הראשונה בסדרה הוקדשה לשמוליק קראוס והשנייה לקלפטר.
בין המשתתפים הרבים שהופיעו: דני סנדרסון, מיקי גבריאלוב, חמי רודנר, ורד קלפטר, אושיק לוי, דורית ראובני, אפרים שמיר, יעל לוי, גבי שושן ואלי מגן, חבריו להרכב אחרית הימים.
2008 – פרס על מפעל חיים למלחין בתחום הזמר העברי על שם נעמי שמר מטעם אקו"ם.
2009 – מופע הצדעה לקלפטר, "דמיון חופשי", בפסטיבל הפסנתר.
במופע השתתפו זמרים ונגנים צעירים, ובהם שרון קרלן וברק גביזון (שירה), גיל לואיס (גיטרה חשמלית), אורי ויינשטוק (פסנתר), עדי הר צבי (בס) ומתן אפרת (תופים).
המופע עם מיטב הלהיטים של קלפטר ובהשתתפותו המשיך לעלות ברחבי הארץ כמה פעמים לאחר מכן.
2011 – התואר "גיבור גיטרה" ישראלי הוענק לקלפטר מטעם תחנת הרדיו רשת ג'.
שנה קודם לכן זכה בתואר זה אבי סינגולדה.
2013 – ב־27 ו־28 בדצמבר נערכו שני ערבי מחווה לקלפטר במרכז שטיינברג בחולון.
במופעים, בניהולו האמנותי של חיים שמש, השתתפו מיטב האמנים ונגני הגיטרה בישראל, ולא פחות מ־30 מוזיקאים ונגנים לקחו חלק בפרויקט.
2019 – ב־7 ביוני נערך מופע הצדעה לקלפטר, "דמיון חופשי – שרים ומנגנים עם יצחק קלפטר", בהיכל התרבות בתל אביב, שבו השתתפו בין היתר שלומי ברכה, ברי סחרוף, שלמה מזרחי ודני סנדרסון.
רבי יצחק בן יעקב קנפנטון (ה'ק"כ, 1360 - א' בתמוז ה'רכ"ג, יוני 1463) היה מגדולי חכמי ספרד בדור שלפני הגירוש, היה ראש ישיבה, מקובל, רופא, מתמטיקאי, ואיש ציבור.
נולד בקסטיליה שבספרד בשנת ק"כ (1360) לאביו רבי יעקב שהיה מתלמידיו של רבי חסדאי קרשקש.
רבי יצחק קנפנטון עמד בראש ישיבה גדולה בסמורה שבצפון-מערב ספרד.
רבי אליהו קפשאלי (1490 - 1555) מתאר את השפעתו הרבה בהעמדת תלמידים ובהרבצת תורה בתקופתו:
נפטר בזקנה מופלגת בשנת רכ"ג (1463) בגיל 103 בפניאפייל שבספרד.
רבי אברהם זכות מספר בספרו "ספר יוחסין השלם" שזכה לראותו כשהיה בן שש או שבע "ומי שרואה פניו כמקבל פני שכינה".
הרב אברהם אבן מיגאש כותב בספרו "כבוד אלקים" (1585) כך:
שיטת לימודו של רבי יצחק קנפנטון מבוססת על שלושה עקרונות:
העיקרון הראשון הוא שיש לפרש כל מלה וכל אות שבספר כדי שלא תישאר אפילו אחת שלא לצורך.
ולא הגמרא בלבד צריכה להתפרש באופן כזה, אלא אף דברי רבותינו הראשונים, ובייחוד רש"י והרמב"ן.
עיקרון זה מבוסס על הנחת היסוד כי לשונם של הראשונים מדויקת ומדוקדקת.
בלשון ההולכים בדרך זו רגילים משפטים דוגמת "יש לעיין מדוע האריך המחבר כ"כ, לא היה לו לומר אלא".
העיקרון השני נובע הוא באופן ישיר מהנחת היסוד של העיקרון הקודם: חובה לתאם תיאום מלא בין הלשון למובנה.
כלומר כאשר מפרשים את לשון הגמרא ומפרשיה עלינו לבדוק כי לשונם "מורה" על פירוש זה ללא דוחק.
שכן קי"ל כי "אמורא צריך לפרש דבריו".
העיקרון השלישי הוא כי ישנם לסוגיא שני צדדים בלבד, אחד הטוען טענה מסוימת ומגן עליה, והוא הנקרא "תרצן", ואחד המנסה לדחות את דברי חברו והוא הנקרא "מקשן".
ומשום כך יש להקפיד שסברות שני הצדדים תישארנה אחידות לכל אורך פירוש הסוגיא, ובמקרה בו אין הסברא עקבית – יש להסביר מה גרם לשינוי הסברא.
כמו כן, משום שהן המקשן והן התרצן היו חכמים שלמים, יש להבין את דבריהם באופן שהן סברת המקשן והן סברת התרצן יהיו שתיהן חזקות וישרות.
מלבד כללים אלו, שהנם הכללים לעסק בלשון, ישנם כללים נוספים לעסק בתוכן הדברים, חלק זה של שיטת העיון כונה "דרך החלוקה" או "פלפול":
בכל דין יש לבדוק האם לולי דברי הכתוב (בין בגמרא בין במפרשיה) היינו אומרים כמותו.
אם היינו אומרים כך יש לשאול מה חידש הכתוב, ואם לא היינו אומרים כך יש לשאול מדוע לא נכתב כך.
ולאחר מכן יש לשאול מה יהיה הדין במקרה ההפוך ואחרי כן לבדוק מהם הדינים היוצאים.
לחלוקה שני פנים שהם אחד ביסודם.
האחד הוא בדיקת כל הפירושים האפשריים לקטע מסוים ושלילתם עד ההגעה אל הפירוש האמיתי (כך שהמושג "חלוקה" הפך לרוב לדומה למונח "אוקימתא"), והשני הוא בדיקת כל המקרים השונים הנוגעים לדין, מה תהיה ההלכה בהם ומדוע השמיטם התנא וכפי שכתב רבי יצחק קנפנטון:
ספרו היחיד שהגיע לידנו הוא דרכי התלמוד העוסק בכללים ללימוד סוגיות התלמוד באופן שיטתי ומסודר.
כללים אלו יושמו בדרך הלימוד בישיבתו של רבי יעקב בירב בצפת במאה ה-15. מהדורה מבוארת של הספר על ידי הרב ישראל אריאל יצאה בשנת תשע"ט בהוצאת מכון המקדש.
ובשנת תש"פ עם פירוש הגות לבי תבונות, על ידי דוד סקטון בהוצאת ספרים פלדהיים.
מסורות בתורת הקבלה נמסרות בשמו על ידי מקובלים מאוחרים, אך רעיונותיו הקבליים לא נשמרו בכתב.
יצחק קוֹרְן (11 במרץ 1911 – 22 ביוני 1994) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י והמערך, סגן שר האוצר, מזכיר תנועת המושבים ומזכ"ל תנועת העבודה הציונית.
שנותיו המוקדמות ופעילות הציבורית ברומניה
יצחק קוֹרְן (קאָרן) נולד בשנת 1911 בקישינב בחבל בסרביה שברוסיה לשרה ואברהם קורן.
כילד וכנער התחנך בשילוב בין המסורת היהודית לבין חינוך חילוני.
בסיום בית הספר היסודי למד בגימנסיה העברית "מגן דוד" ולמד בה תורה מפי הרב יהודה לייב צירלסון.
בתום לימודיו בתיכון, בשנת 1928, נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת יאשי ועבד בעיר לפרנסתו במתן שיעורים פרטיים בעברית.
במקביל ללימודיו החל בפעילות ציונית והיה בין מנהיגי אגודת הסטודנטים הציוניים, תחילה באוניברסיטה ולימים ברומניה (שאליה סופחה בסרביה לאחר מלחמת העולם הראשונה).
בשנת 1929 נבחר ללוות את נחום סוקולוב בביקורו בעיר.
את לימודיו סיים בשנת 1932 ולאחריהם החל לעסוק בעריכת דין.
באותה שנה התרחבה פעילותו הציונית ומשך תקופה הופקד קורן על עריכת ביטאון הסטודנטים הציוניים "אונזער וועג" (יידיש: "דרכנו").
קורן היה לפעיל מרכזי בתנועת "צעירי ציון" והיה פעיל במפעל ההתרמה לקרן היסוד.
במהלך תקופה זו בחר להחדיר בתנועה את חשיבותה של העלייה לארץ ישראל, ובמשותף עם חברו לתנועה מאיר קוטיק פעל להגברת חלקם בפעילותה, תחילה באמצעות פרסום מאמרים בביטאון המפלגה "ערד און ארבעט" ("אדמה ועבודה") ולאחר מכן עם בחירתו לחבר מערכת העיתון ומרכז המפלגה (1934).
בשנים אלו נבחר לוועד המרכזי של המפלגה המאוחדת "אחדות" (מאיחודן של צעירי ציון ופועלי ציון) (1936) ולמועצה המרכזית של קרן היסוד בבסרביה (1938).
במפלגה המאוחדת פעל כחבר מערכת של דו ירחון המפלגה, ובשנת 1936 יזם את הקמת תנועת הנוער של המפלגה, "בוסליה".
עם עלייתו לארץ התיישב עם קלרה בתל אביב והצטרף לארגון "ההגנה".
בשנת 1941 מונה למנהל מחלקת ההסברה והארגון של המשביר המרכזי, האחראי על האספקה במסגרת הסתדרות העובדים הכללית.
הוא החזיק בתפקיד זה עד לשנת 1944, ולאחריו מונה לתפקיד מזכיר תנועת המושבים.
בראש תנועת המושבים עמד קורן במשך 17 שנים, עד לשנת 1961. בתפקיד זה החליף את אליעזר יפה, מזכיר התנועה מיום הקמתה וחבר מושב בעצמו.
קורן, עולה חדש תושב תל אביב, נבחר להחליפו והחזיק בתפקיד בשנות הקמתה של מדינת ישראל וביסוס מושבי העולים לאחר קום המדינה.
במהלך שנות כהונתו בתפקיד הוקמו 158 מושבים.
בשנים אלו עבד בסמיכות ללוי אשכול, ראש המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית, ובעצתו אימץ את רעיון אכלוסם של הכפרים הערביים הנטושים במושבי עולים.
התנועה יצאה בשנים אלו בסיסמאות "מן המחנה אל הכפר" ו"מן האנייה אל הכפר" וקורן הרבה לעבור בין מחנות העולים והמעברות ויצא בשליחות לארצות הברית, ברזיל וארגנטינה, במטרה לעודד את ביסוסה של ההתיישבות העובדת בישראל.
חבר הכנסת וסגן שר האוצר
בשנת 1959 קורן נבחר לכנסת הרביעית מטעם מפא"י וכיהן כחבר בוועדת הכלכלה וועדת החוקה, חוק ומשפט.
ב-1961 נבחר לכנסת החמישית וכעבור שנה מונה על ידי שר האוצר לוי אשכול לשמש כסגנו.
קודם למינוי זה עמד קורן בראש הגוף הציבורי העליון לייעול המשק, במסגרת הוועדה הכלכלית במפא"י, ובתפקיד זה גישר על הפערים שנתגלעו בין עמדות שרי המפלגה ובין ציבור העובדים וההסתדרות.
מינויו לסגן שר הוצע לו על ידי אשכול שבועות ספורים לאחר הכרזת האוצר על ביצוע תוכנית כלכלית חדשה המכוונת לפיחות הלירה הישראלית.
כסגנו היה אמון קורן על ביצוע התוכנית והועמד בראש הוועדה הבין-משרדית לייעול משרדי הממשלה והמשק והמועצה הלאומית לחסכון.
בשנת 1963, עם חילופי השרים במשרד האוצר ומינויו של פנחס ספיר לתפקיד, קורן פסק מלשמש בתפקידו.
כחבר הכנסת הוא פעל בוועדת הכספים ובאותה שנה, לאחר מותו של מאיר ארגוב, מונה למזכיר תנועת "האיחוד העולמי", התנועה העולמית של מפא"י.
לאחר שלא כיהן בכנסת השישית, שב ונבחר מטעם המערך לכהן בכנסת השביעית.
בכהונתו זו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט וכיהן לצד חתנו, משה נסים.
פעילות מאומצת הקדיש בשנים אלו לנושא יהדות התפוצות והחינוך היהודי בגולה.
בין השנים 1963–1977 שימש כמזכיר "האיחוד העולמי", התנועה העולמית של מפא"י ומשנת 1968 של תנועת העבודה הציונית.
מתוקף תפקידו היה קורן נציג המפלגה לקונגרסים הציוניים שהתכנסו בשנים אלו ושימש מרכז הסיעה בקונגרס.
לאור היותו בתפקיד זה במהלך שנות כהונתה של הכנסת השישית, עבודתו בכנסת השביעית התרכזה בדאגה לחינוך הציוני בגולה ולאופייה הציוני של מדינת ישראל.
פעמים רבות קרא קורן לעלייתם ארצה של פעילי התנועה בתפוצות, לצד טיפוח משמרת צעירה של התנועה העולמית.
עבודתו זו נעשתה במשותף עם יחיאל לקט, מזכיר המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה.
קורן היה בשנים אלו נציגה בתפוצות של מפלגת השלטון והוזמן להתארח בקהילות יהודיות ברחבי העולם.
פעילות רבה הוקדשה לקהילות בדרום אמריקה ובשנת 1971 נאם בפני הפרלמנט של צ'ילה.
בשנת 1973 הוקדשה ישיבתה של ההנהלה הציונית לדיון על הקהילות היהודיות באמריקה הלטינית.
בשנת 1977, לאחר שהצליח בהעברת הדרישה לשריון 40% ממושבי הקונגרס לצעירים, פרש מתפקידו ומונה ליו"ר מועצת ותיקי התנועה.
יו"ר האיגוד העולמי של יהודי בסרביה
בשנות החמישים כיהן קורן שש שנים כיו"ר התאחדות עולי רומניה.
בשנת 1958 נבחר ליו"ר הראשון של האיגוד העולמי של יהודי בסרביה.
האיגוד העולמי בראשותו פעל לקידום מחקרים היסטוריים על יהדות בסרביה ולהנצחת הקהילה.
בשנת 1965 הסתייעה בידו הקמת "בית יהודי בסרביה" בתל אביב (הנקרא כיום על שמו), אשר הוקם בשנת 1971.
שנים רבות עמד קורן גם בראש הליגה לידידות ישראל–רומניה, ובשנת 1992 נבחר בה ליו"ר כבוד.
בשנת 1969 ייסד קורן את "הוועד לעידוד תרבות היידיש".
בשנת 1973 החל הוועד בחלוקת פרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש.
בעקבות פעילותו הוקמה גם, בשנת 1969, "המועצה לתרבות היידיש בישראל", ובהשפעתה מינה שר החינוך אהרון ידלין ועדה מיוחדת לבחינת לימודי שפת היידיש וספרותה בבתי הספר התיכוניים.
משנת 1976 עמד קורן בראש המועצה עולמית לתרבות יידיש.
ביוזמת המועצה הונחו גם היסודות להקמת תיאטרון יידיש, אשר הוקם לבסוף על ידי עיריית תל אביב, וקורן נמנה עם חברי עמותתו הציבורית.
בתו של קורן, רות, נשואה לשר לשעבר משה נסים.
בנו, דני קורן, היה דוקטור למדע המדינה, שכיהן גם הוא לתקופה קצרה כחבר הכנסת בכנסת השש עשרה.
יהודי קישינוב, תל אביב: אבוקה, תש"י 1950.
קעשענעוו: 200 יאר יידיש לעבן אין דער הויפט שטאט פון בעסעראביע (פון העברעיש: חיים בראקאזש), בואנוס איירס: בעסאראבער לאנדסלייט-פאריין אין ארגענטינע (בעסאראבער יידן, באנד 3), תשי"א 1950.
קיבוץ הגלויות בהתנחלותו: לתולדות מושבי העולים בישראל, תל אביב: עם עובד, תשכ"ה 1964.
די געשיכטע פון די מושבי עולים אין ישראל, בואנוס איירס: קיום, תשכ"ח 1968.
דור במאבקו: התנועה הציונית בתקופת המדינה, תל אביב: אותפז, תש"ל 1970. (קובץ המכיל מבחר מן המאמרים שפרסם במשך למעלה מעשרים שנה ומעלה, בנושאי הציונות, מדינת ישראל והעם היהודי בתפוצות)
יידן אויפן שיידוועג: ארטיקלען און עסייען, תל אביב: פארלאג י.ל.
פרץ, תשל"ח 1978. (מקביל לספרו העברי: "יהודים על פרשת דרכים"; תורגם לאנגלית)
יהודים על פרשת דרכים: מסות ומאמרים, תל אביב: אבוקה, 1979. (מקביל לספרו היידי "יידין אויפן שיידוועג"; תורגם לאנגלית בשם "Jews at the Crossroads")
דאס געראנגל פאר יידיש: עסייען, תל אביב: וועלטראט פאר יידיש און יידישער קולטור, תשמ"ב 1982. (מסות)
יידיש אין רומעניע: עסייען, תל אביב: אבוקה, תשמ"ט 1989. (מסות)
התיישבות העולים, תל אביב: הסתדרות העובדים בארץ ישראל המחלקה להסברה, תשי"א 1951 (תולדות התיישבות העולים, מצבה ומספרה)
חמש שנים התיישבות עולים (1948–1953), תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בא"י – מרכז לתרבות ולחינוך, 1954.
אויפגאבן און פראבלעמען: צו דער וועלט קאנפערענץ פון איחוד עולמי, תל אביב: איחוד עולמי פועלי ציון (צ.ס.), 1954.
מת"ח: מפעלי תעשייה חקלאית, תל אביב: תנועת מושבי העובדים בישראל, 1955.
דרכה של תנועת המושבים: סיכומים וסיכויים, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בישראל – הוועד הפועל – מרכז לתרבות ולחינוך, תשי"ח 1957.
מעשים און פארמעסטן, תל אביב – ניו יורק: איחוד עולמי (פועלי-ציון-התאחדות), 1966.
'תנועת העבודה הציונית בשנות ה-70: ראשי פרקים לקראת הבירורים האידאולוגיים, סיכומי הוועדה הרעיונית של תנועת העבודה הציונית העולמית שנוסחו על ידי שלמה דרך, תל אביב: המזכירות העולמית של תנועת העבודה הציונית, 1970.
מרכזיותה של ישראל: הכרח לאומי, תל אביב: תנועת העבודה הציונית העולמית, תשל"ד 1974.
הקונגרס היהודי העולמי, תל אביב: ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי, 1975. (תורגם לאנגלית ולספרדית)
דאס געשטאלט פון בעסאראבער יידנטום (Облик бессарабского еврейства), תל אביב: בית יהודי בסרביה בישראל, 1978. (יידיש ורוסית)
'ההתיישבות החדשה ואנשי הרוח, הפועל הצעיר 38 (תמוז תשי"ג).
'צי ענדיקט זיך די השפעה פון מזרח-אייראפעישן יידנטום?', ביי זיך 7 (יולי 1976).
'די צוקונפט פון יידיש', ביי זיך 16 (תש"ם).
'ראש פינה, זכרון יעקב: לקראת יובל המאה לראשית ההתיישבות של יהודי רומניה בארץ ישראל', שבט רומניה 7–9 (1980).
ספר ברנשטיין-כהן: דברי הערכה, זכרונות, אגרות (לוקט והובא לדפוס על ידי מרים ברנשטיין-כהן ויצחק קורן), תל אביב: חוג יוצאי בסרביה, תש"ו 1946.
אנציקלופדיה של גלויות, כרך 11: האיגוד העולמי של יהודי ביסאראביה (חברי המערכת: ק"א ברתיני, ב"י מיכלי, יצחק קורן), יהדות ביסאראביה, ירושלים: חברת אנציקלופדיה של גלויות, תשל"א 1971.
יצחק קָנֵב (קָניֶבסקי; 22 באפריל 1896 – 8 במאי 1980) היה כלכלן ישראלי, ממנהיגי הסתדרות העובדים הכללית וחבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י, יו"ר מרכז קופת חולים ומנהל המכון למחקר סוציאלי בהסתדרות.
חתן פרס ישראל במדעי החברה לשנת תשכ"ב (1962).
קנב (Kanev) נולד כיצחק קָניֶבסקי (Kanievsky) במֶלִיטוֹפּוֹל באימפריה הרוסית, הצעיר מבין חמישה בנים.
הוא למד באוניברסיטת סימפרופול מדעי הטבע וכלכלה.
בשנת 1917 השתתף בהגנה על עיר מגוריו.
באותה עת היה בין מייסדי תנועת "החלוץ" ברוסיה, ומטעמה השתתף כציר בוועידת "צעירי ציון" ובוועידה הציונית הכללית בפטרוגרד.
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל, וכאן היה יו"ר מועצת הסתדרות החלוץ בארץ.
קנב גם למד מדעי החברה באוניברסיטת וינה, בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובאוניברסיטת לונדון וקיבל תואר מוסמך.
בעת מאורעות תל חי השתתף בקרבות על הגנת החצר ונפצע.
לאחר מכן נמנה בין מייסדי גדוד העבודה על שמו של יוסף טרומפלדור.
בהיותו חבר מפא"י השתתף בשנת 1920 בוועידת היסוד של הסתדרות העובדים הכללית והחל לפעול בה.
בין השנים 1923–1961 היה מראשי קופת חולים כללית.
הוא שימש בין היתר כיו"ר המכון למחקר בקופת חולים כללית.
בשנים 1953–1955, כיהן כסגן נשיא ההתאחדות הבינלאומית לביטחון סוציאלי.
מטעם קופת החולים החל כבר בשנת 1925 ליזום הצעה לגיבוש חוק ביטוח בריאות חובה.
בשנת 1947 הקים מטעם ההסתדרות את המכון לחקר סוציאלי ועמד בראשו.
במסגרת תפקידו עמד בראש הוועדה לביטחון סוציאלי של הוועד הפועל של ההסתדרות.
מתוקף תפקידיו מונה מספר פעמים לעמוד בראש ועדות לתכנון מוסד ביטוח לאומי ממלכתי ולגיבוש חוקים סוציאליים.
דו"חות ועדות אלו הוגשו החל משנת 1948 ועד שנות השישים.
באותה עת כיהן כחבר בוועדת המומחים לביטחון סוציאלי של ארגון העבודה הבין-לאומי.
הדו"חות היוו תשתית להקמתו ההדרגתית של המוסד לביטוח לאומי, אך מסיבות שונות לא נוסד ביטוח בריאות ממלכתי.
ב-5 בפברואר 1951 הושבע לכנסת הראשונה, במקומו של חבר הכנסת אברהם טביב שנפטר באפריל שלפני כן, וכיהן בה כשנה עד לפיזורה.
בשנת תשכ"ב (1962) הוענק לקנב פרס ישראל במדעי החברה.
לאחר פטירתו הוענק על שמו פרס לאקדמאים חוקרים בתחומי הביטחון הסוציאלי ומדיניות רווחה.
לזוג שני ילדים שולמית נדלר (אדרכלית) ויוסף קנב (כלכלן).
הביטוח הסוציאלי בישראל: הישגיו ובעיותיו (1942)
בעיות האוכלוסין והביטחון הסוציאלי (1944)
ביטוח סוציאלי - מתכנון לתחיקה (1952)
אוכלוסין וחברה בעמים ובישראל (1957)
חברה בישראל ותכנון סוציאלי (1962)
בעיות פיתוח שירותי הבריאות וביטוח בריאות בארצות מתפתחות (1964)
הרב יצחק קוליץ (י"ח בסיוון תרפ"ב – כ"ד בתמוז תשס"ג, 13 ביוני 1922– 24 ביולי 2003) היה רב ישראלי, דיין בבית הדין הרבני הגדול, רבה האשכנזי של ירושלים וחבר מועצת הרבנות הראשית.
חתן פרס הרב קוק ופרס הרב מימון.
נולד בעיירה אליטא (אליטוס) שבמחוז קובנה, לחנה פייגא ולרב דוד נחמן קולידצקי, ששימש כרב העיר וקודם ברבנות עיירות אחדות, ור"מ בסניפי ישיבת כנסת ישראל בשצוצין ובוקשנה.
בהיותו בן תשע השלים את לימודיו בבית ספר המקומי.
לאחר מכן למד כשנה בישיבה ביאנובה, ולעיתים התאכסן אצל רב העיר הרב נחום ברוך גינצבורג (מחבר "מקור ברוך").
לאחר מכן למד כשנתיים בישיבת כנסת ישראל בסלובודקה, אצל הסבא מסלבודקה.
בגיל 12, באלול תרצ"ד (1934), עלה עם אמו וכמה מאחיו לירושלים, למד כחצי שנה בישיבת תפארת צבי, ישיבה לצעירים מבית ישיבת חברון, אצל הרב מיכל דוד שלפוברסקי, ולאחר מכן החל ללמוד בישיבת חברון אצל הרב יחזקאל סרנא.
באותה תקופה התקרב לרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת עץ חיים, וקיבל ממנו סמיכה לרבנות.
בשנת תש"ז, לאחר 13 שנות לימוד בישיבת חברון, נישא בטבריה לגיטל טובה (נפטרה בתשנ"ח), ילידת העיר, בתם של חיה דבורה ויעקב שמשון אוירבך, חסיד קרלין.
לאחר נישואיו שימש כשנה כמעין משגיח בישיבה.
בתש"ח, בימי מלחמת העצמאות ונוכח היעדרות רבני הישיבה, מונה רשמית לר"מ בישיבה.
לאחר מכן שימש כר"מ בישיבת כפר הרא"ה וכר"מ בישיבת קלצק ברחובות, במקומו של הרב שך.
תקופה קצרה לימד בישיבת איתרי.
בשנת תשט"ז מונה לדיין בבית הדין הרבני בתל אביב ובשנת תשכ"ה מונה לאב בית הדין בתל אביב.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תשט"ו-תשי"ז וכן בפרס הרב מימון.
בשנת תשל"א (1971), לבקשת מועצת הרבנות הראשית, נסע עם עמיתו הרב שמואל ברוך ורנר לווינה ופרסם דו"ח על פרשת גיורי וינה.
היה שותף במאבקם של רבנים חרדיים, בראשם הרב יוסף שלום אלישיב, כנגד הרב שלמה גורן, בין השאר סביב פרשת פסק דין האח והאחות.
בתחילת תשל"ג (1972) העניקה לו מועצת הרבנות הראשית כושר לכהן כדיין בבית הדין הגדול.
בהמשך השנה התמודד מול הרב יצחק ידידיה פרנקל על משרת הרב הראשי האשכנזי לתל אביב, אולם המועצה לא העניקה לו כושר רבנות לרב עיר, ועל כן מועמדותו סוכלה.
היו שטענו שהדבר נבע ממאבקו ברב גורן.
בשנת תשמ"א (1981) מונה לחבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים.
בניסן תשמ"ג (1983) התמודד על משרת הרב הראשי לישראל האשכנזי, אך הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא נבחר לתפקיד ברוב קולות גדול.
לאחר פטירת הרב בצלאל ז'ולטי, באלול תשמ"ג (1983), התמודד הרב קוליץ על משרת הרב האשכנזי של ירושלים, מול הרב לוי יצחק הלפרין, וניצח ברוב גדול.
עמיתו הספרדי הרב שלום משאש העביר לאחריותו את הפיקוח על מערכת הכשרות בעיר.
הרב קוליץ הוביל תהליך של ביצור והקשחת הנהלים, בין השאר בבתי המלון הרבים בעיר.
כן הוביל מאבקים לשמירת צביונן של שכונות חרדיות, ונטל חלק במאבק חרדי נגד סלילת מחלף שער המזרח בגבעה הצרפתית וחלקים מסוימים בכביש בגין ואף פרויקט בנייה בהמבורג, בשל התגלות קברים המשוייכים ליהודים.
החל משנת תשמ"ג (1983), מתוקף תפקידו כרבה הראשי של ירושלים, שימש כחבר מועצת הרבנות הראשית.
שימש כאחד מעורכי מפעל "אוצר מפרשי התלמוד" של מכון ירושלים, וכן כראש המערכת, ומאוחר יותר שימש כחבר נשיאות המכון.
החל משנת תשנ"ו חלה במחלה קשה.
בעקבות הרעה במצבו הבריאותי, פרש מהתפקיד בחודש סיון תשס"ב.
נפטר בשנת תשס"ג (2003), ונקבר בחלקת הרבנים החדשה בהר המנוחות.
הוציא לאור סדרת ספרים בשם "מנחת אליהו", שעסקה בסוגיות בש"ס והלכה, ו"מחנה יצחק" על חמישה חומשי תורה, שנדפס לאחר פטירתו.
הרב קוליץ היה נשוי לגיטל טובה לבית אוירבך מטבריה, ונולדו להם 7 ילדים.
התגורר במשך שנים רבות בבני ברק, עד שנבחר לרבה של ירושלים.
אחיו ואחיותיו: חיים עמנואל קוליץ – סופר ויקיר ירושלים, שבנו הוא איש העסקים דוד קוליץ.
צבי קוליץ – סופר ומרצה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
אליעזר שרגא (לואי) קוליץ – טייס לנקסטר בחיל האוויר הבריטי, שנהרג בהפצצה בזמן מלחמת העולם השנייה מעל ברסט.
רחל מרגליות – סופרת וחוקרת מקרא, שנישאה לפרופ' מרדכי מרגליות.
פייא – נישאה לרב אהרן מילבסקי.
רבקה (ריוי) טץ – ציירת ומפסלת.
יצחק קדמן (נולד בשנת 1948) שימש כמנכ"ל המועצה הלאומית לשלום הילד בין השנים 1986–2016.
יצחק קדמן נולד בישראל לאברהם ושושנה קופמן.
בעל תואר דוקטור למדיניות חברתית מטעם אוניברסיטת ברנדייס, בעל תואר ראשון בעבודה סוציאלית ותואר שני בתקשורת המונים.
בעבר היה מרצה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון, במסגרת החוג לעבודה סוציאלית.
כמו כן, היה קדמן מנהלו של איגוד העובדים הסוציאליים בישראל ויועץ לוועדת הכנסת המיוחדת להתעללות בילדים.
בשנת 1986 התמנה קדמן למנכ"ל המועצה לשלום הילד, למען קידום זכויות הילד בישראל.
הוא החזיק בתפקיד עד מרץ 2016, אז הודיע על פרישה.
קדמן תומך במעורבות ממשלתית בכלכלה ויצא כנגד המדיניות של כלכלה חופשית מבית מדרשו של מילטון פרידמן.
כאשר בשנת 1986 שר החוץ של ארצות הברית, ג'ורג' שולץ, העניק לראש הממשלה יצחק שמיר עותק של הספר "החופש לבחור" יצא קדמן עם עמיתים בקריאה לראש הממשלה להשיב את המתנה.
נשוי לכדורסלנית העבר ענת דרייגור ואב לשתי בנות.
אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, 1990
אות יקיר מדינת רווחה של איגוד העובדים הסוציאליים, 1995
פרס זוסמן-ג'וינט על מצוינות בתחום השירותים החברתיים בישראל, 2003
פרס אדלר לרווחת הילד של מרכז אדלר לרווחת הילד ושלומו, אוניברסיטת תל אביב, 2004
השאת משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל, 2008
יצחק (איציק) קירשנבאום הוא איש תכנה ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
קירשנבאום סיים את שירותו הצבאי בדרגת אלוף-משנה.
במסגרת תפקידיו באגף המודיעין הוא פיקד על יחידות טכנולוגיות שונות וזכה על פועלו בפרסי ביטחון ישראל לשנים 1988 ו-1995.
בשנת 2000 היה קירשנבאום שותף להקמת חברת "אנוורה" (Envara) לייצור שבבים ל-Wi-Fi.
הוא שימש מנכ"ל החברה עד לרכישתה בשנת 2004 בידי אינטל ולאחר מכן עמד כשנתיים בראש חטיבת הפס הרחב האלחוטי באינטל.
לאחר עזיבתו את החברה הוא ייסד בשנת 2006 את חברת "סיקלו" (Siklu), המפתחת טכנולוגיה חדשנית לחיבור תחנות ממסר סלולריות.
יצחק קינן (1942 – 14 באוקטובר 2021) היה פוליטיקאי, מחנך, סופר, משורר, מחזאי ותסריטאי ישראלי, שכיהן כראש מועצת בית שאן בשנים 1974–1983.
יצחק קינן נולד במרוקו בשם יצחק (איז'ק) ועקנין, ועלה לישראל ב-1952 במסגרת עליית הנוער.
בעקבות אחיו הבכור שעלה ב-1948 והתגייס לחיל הים, עלתה משפחתו של קינן כולה והתיישבה בקריית ים.
קינן התחנך בכפר הנוער נווה הדסה ובקיבוץ תל יצחק.
את שירותו הצבאי עשה בשורות הנח"ל, וסיים קורס מ"כים בנח"ל המוצנח.
השתתף במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור.
קינן הוא בוגר הסמינר למורים בנהלל.
עבד כמורה, מחנך ומנהל בית ספר בעיר בית שאן, סיים תואר ראשון בהיסטוריה וספרות עברית באוניברסיטת חיפה.
ב-1974 נבחר לכהן כראש המועצה של בית שאן מטעם מפלגת העבודה, וכיהן בתפקידו שתי קדנציות, עד לשנת 1983.
ב-1984 נשלח לצרפת כשליח "עליית הנוער" במערב אירופה.
בין השנים 2001–2004 נשלח שוב לצרפת, כשליח הסוכנות היהודית.
קינן נפטר ב-14 באוקטובר 2021 בכפר סבא בגיל 79, והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא.
הוא היה אב לארבעה ילדים, ביניהם גם אלה קינן.
במרץ 2023 נקרא על שמו רחוב בקריית ים.
ב-1970 קיבל קינן פרס ראשון על הסיפור הקצר "קבר בהר הזיתים" במסגרת התחרות "שלושה סיפורים" של משרד החינוך.
בתחילת שנות ה-70 כתב את המילים של השיר "ים השיבולים", ללחנו של חיים אגמון, ללהקת הזמר של בית שאן.
החיבור בין ים לשיבולים מקורו במגוריו בקריית ים ואחר כך בעמק בית שאן.
השיר התפרסם לאחר שבוצע על ידי להקת הגבעטרון.
בנוסף חיבר את השירים "עמק שלי", "פנס בשלכת", "ברוש של עצבות" ואחרים.
ב-1976 קיבל את פרס משרד החינוך על הסיפור הקצר "מעשה בתיק".
בהמשך פרסם מספר רומנים, מחזה, וכן ספר ילדים, "נחש הפלא ממראכש".
ב-1998 כתב תסריט קצר, "זכייה במוות", שזכה בפרס הצטיינות של "רשת".
שנה לאחר מכן כתב תסריט באורך מלא, "אבא שיקר".
קבר בהר הזיתים - סיפור קצר.
מעשה בתיק - סיפור קצר.
ילד מן המדבר - רומן.
אגוז - נובלה על ספינת המעפילים שטבעה.
צנחן בשירות חוץ - רומן ביוגרפי.
נחש הפלא ממראכש - ספר לילדים.
מבט ראשון של אהבה - רומן.
שליחויות ותפקידים מיוחדים - אוטוביוגרפיה.
לרקוד עם הר געש - רומן.
זכייה במוות - תסריט (40 דקות).
אבא שיקר - תסריט באורך מלא.
קינת אגוז, 2011. הועלה בבית שאן
יצחק קנפו (1912, מוגדור, מרוקו – 1979, רמת הכובש) היה סופר, אמן, פעיל חברתי ואיש רוח ישראלי יליד מרוקו.
יצחק כנפו הוא בנו של הרב דוד כנפו, שהיה אב בית הדין של מוגדור (אסואירה) ונכדו של המקובל ר' יוסף כנפו.
בילדותו זכה לחינוך תורני וחינוך כללי.
בגיל 13 נשלח לבית הספר הגבוה של אליאנס בפריז, למרות היותו בן של רב, מה שייתכן שהביא לכך שהיה לחילוני.
כעבור שלוש שנים חזר יצחק קנפו למרוקו והחל לעסוק בהוראה.
אולם עם הזמן נטש את ההוראה לטובת העיסוק בכתיבה ובעיתונאות.
ספר השירה הראשון שלו התפרסם בשנת 1933. בשנת 1939 פרסם פמפלט אנטי נאצי בשם Les Hitleriques (ההיטלריסטים).
בעקבות עליית משטר וישי הושמדו כל גליונות הפמפלט, רק בשנת 1992 נמצא גיליון בודד ממנו.
בד בבד החל יצחק קנפו לעסוק בפעילות חברתית וציונית במוגדור.