tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמה, קתלין, למדה תיאטרון במכללת סמית' והיא בעלת תואר דוקטור בשפות, אוריינות ורטוריקה של אוניברסיטת אילינוי, העובדת כמורה לאנגלית, שחקנית ובמאית.
האחות הבכורה, קייט, היא פסיכיאטרית.
רוהל הייתה בוגרת בית הספר התיכון "ניו טרייר" ("New Trier") בוינטקה (אילינוי), פרבר של שיקגו והתכוונה בהתחלה להיות משוררת.
עם זאת, לאחר שלמדה אצל פולה פוגל באוניברסיטת בראון, בה סיימה תואר ראשון ב-1997 ותואר שני ב-2001, השתכנעה לעבור לכתיבת מחזות.
מאוחר יותר השתלמה באנגליה במכללת פמברוק באוקספורד.
את המחזה הראשון, The Dog Play כתבה בשנת 1995 במסגרת קורס אצל פאולה ווגל.
זיקתה לשירה ניתנת לראות גם בשפה בה משתמשת במחזותיה.
היא רואה במחזות שלה "שירים בתלת מימד".
שרה רוהל זכתה במלגת מק ארתור ובפרס לתיאטרון למחזאים אמריקאים באמצע הקריירה, מטעם הקרן הבינלאומית פן/לורה פלס.
כיום היא מלמדת בפקולטה בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל.
היא נשואה משנת 2005 לפסיכיאטר ילדים, טוני צ'רובסטרה.
והיא אם לילדה ולשני תאומים.
2004 - פרס סוזן סמית' בלקברן - עבור המחזה The Clean House
2008 - מועמדת לפרס פוליצר - עבור The Clean House
2008 - פרס הקרן הבינלאומית לורה פלס/PEN לתיאטרון
2010 - מועמדות לפרס טוני עבור "החדר הסמוך"
2010 - פינליסטית לפרס פוליצר - עבור "החדר הסמוך"
2016 - פרס סמואל פרנץ' למצוינות מתמדת בתיאטרון האמריקאי
2016 - פרס שטיינברג למחזאי מצטיין
2003, 2004 - Passion Play, a cycle (זכה בפרס מועדון פן האמריקאי, ובפרס למחזאות מטעם הפורום הרביעי לחירות - במרכז קנדי)
2004 - The Clean House (זכה בפרס על שם סוזן סמית בלקברן 2004 והיה מועמד לפרס פוליצר, 2005)
2006 - Demeter in the City (9 מועמדויות לפרס תדמית של NAACP - האיגוד הלאומי לקידום האנשים הצבעוניים)
2007 - Dead Man's Cell Phone (זכה בפרס על שם הלן הייס למחזה החדש הטוב ביותר)
2009 - בחדר הסמוך (או מחזה הוויברטור) (הגיע לשלב הסופי של התחרות לפרס פוליצר, 2010).
2019 - Becky Nurse of Salem - הוצג בתיאטרון הרפרטואר של ברקלי
לסרט "להיות גלוריה: חיי בדרכים" (2020) - יחד עם ג'ולי טיימור
In the Next Room, or the vibrator play - בחדר הסמוך - תורגם לעברית על ידי עינת ברונובסקי והוצג בתל אביב בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין, בבימוי של ניר ארז.
הגברת עם הכלבלב ו"אנה על הצוואר" לפי צ'כוב (2001)
עיבדה את המחזה שלה "אורידיקה" ללברית של האופרה "אורידיקה" מאת מתיו אוקוין (2020)
2015 -מסות - 100Essays I Don't Have Time to Write (מאה מסות שלא היה לי זמן לכתוב אותם)
2018 -יחד עם מקס ריטבו - Letters from Max: A Book of Friendship (מכתבים ממקס - ספר של ידידות)
2021 - ספר זיכרונות - Smile: The Story of a Face (חיוך:סיפור של פנים) - נמצא ברשימת מאה הספרי החובה של המגזין "טיים" לשנת 2021
המחזות של שרה רוהל תורגמו בין השאר, לרוסית, פולנית, ספרדית, נורווגית, קוריאנית, גרמנית, ערבית ועברית.
שרה קולדוול הייתה מנצחת אופרה, אמרגנית ובמאית אופרה אמריקאית ידועת-שם.
קולדוול נולדה במריוויל, מיזורי וגדלה בפאייטוויל, ארקנסו.
היא הייתה ילדת פלא והופיעה ככנרת מאז היותה בת עשר.
את בית הספר התיכון בפאייטוויל סיימה בגיל ארבע-עשרה.
בשנת 1944 סיימה קולדוול את לימודיה בהנדריקס קולג' ולמדה באוניברסיטת ארקנסו ובקונסרבטוריון ניו אינגלנד.
ב-1946 היא זכתה במלגת לימודים כוויולנית במרכז ברקשייר למוזיקה.
בשנת 1947 ביימה את "הרוכבים אל הים" של ווהן ויליאמס.
במשך 11 שנים כיהנה כעוזרת ראשית לבוריס גולדובסקי.
קולדוול עברה לבוסטון, מסצ'וסטס בשנת 1952 והייתה לראש סדנת האופרה של אוניברסיטת בוסטון ב-1957 הקימה את "קבוצת האופרה של בוסטון", שהייתה ללהקת האופרה של בוסטון, שם ביימה מגוון רחב של אופרות ורכשה מוניטין של הפקת יצירות קשות בתנאי לחץ.
עוד נודעה בהרכבת וריאציות מעניינות על אופרות סטנדרטיות.
ב-1976 הייתה קולדוול למנצחת הראשונה במטרופוליטן אופרה, בהפקה של לה טרוויאטה (עם סילס).
ב-1978 ניצחה שם על "שיקוי האהבה" של גאטנו דוניצטי, עם חוסה קאררס וג'ודית בלגן.
היא הופיעה עם הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת פיטסבורג, תזמורת סיינט פול והתזמורת הסימפונית של בוסטון.
עוד בשנת 1976 ביימה את האופרה של ג'ון להמונטיין ליובל המאתיים של ארצות הברית, "שמחי אפוא אמריקה" עם אודטה (מוזה לאמריקה), דונלד גראם (פטריוטים שונים), ריצ'רד לואיס (המלך ג'ורג' השלישי), המקהלה של אוניברסיטת פנסילבניה ותזמורת פיטסבורג.
כמו כן ביימה הפקה אחת שאינה מוזיקלית, הצגת מקבת' של שקספיר במרכז לינקולן בשנת 1981, ששודרה בטלוויזיה בכבלים
בשנת 1982 התמנתה שרה קולדוול למנהלת האמנותית של האופרה הישראלית החדשה.
בשנות ה-80' פעלה אופרה ניו אינגלנד, סניף של להקת האופרה של בוסטון שהקימה קולדוול, כשגרירת אופרה נודדת במדינות ניו אינגלנד.
קולדוול העסיקה זמרים מקצועיים צעירים בהפקות בבימוי מלא ועם תזמורת.
המימון בא מקרנות שונות, הן מקומיות ומדינתיות והן פדרליו
כבמאית נחשבה שרה קולדוול לממשיכת דרכו של וולטר פלסנשטיין, אבל גישתה לאופרה הייתה כולה שלה; במיטבה ראו אותה כאחת מבמאיות האופרה המשפיעות ביותר בארצות הברית.
שרה קולדוול מתה בגיל 82 במרכז הרפואי בפורטלנד, מיין, מדום לב.
גאטנו דוניצטי: "דון פסקואלה" (סילס, קראוס, טיטוס, גראם; קולדוול, 1978) EMI
ג'ואקינו רוסיני: הספר מסביליה (סילס, ה.
פרייס, טיטוס, גראם, ראמי; קולדוול, קולדוול, 1976) (שידור חי)
"לימדו כל מה שאפשר ללמוד, בכל זמן שאפשר ללמוד, מכל אחד שפשר ללמוד ממנו - תמיד יגיע זמן שתשמחו על כך."
"אם ניגשים לאופרה כאל משהו שמתנהל מאז ומתמיד בדרך מסוימת, זה מה שמקבלים.
אני ניגשת לאופרה כאילו אינני מכירה אותה."
אם אתה יכול למכור משחת שיניים ירוקה בארץ הזאת, אתה יכול למכור אופרה."
הרבנית שרה רוקח (נולדה בכ"ח בחשוון תש"ז, 1946) היא אשת האדמו"ר רבי ישכר דב רוקח מבעלז, ובתו של האדמו"ר הקודם מוויז'ניץ, רבי משה יהושע הגר.
נולדה לרבי משה יהושע ולאה אסתר הגר.
למדה בבית הספר ויז'ניץ בבני ברק.
בשנת תשכ"ה נישאה לרב ישכר דב רוקח, "הינוקא מבעלז", שהיה מיועד מגיל צעיר לכהן כאדמו"ר.
לאחר נישואיהם התגוררו בקריית ויז'ניץ בבני ברק, סמוך לסבה רבי חיים מאיר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ.
שנה וחצי לאחר נישואיהם עברו לירושלים ורבי ישכר דב החל לכהן כאדמו"ר.
11 שנים לאחר החתונה נולד בנם היחיד, רבי אהרן מרדכי רוקח.
רוקח עומדת בראש ארגון נשות החסידות ועורכת כנסים לנשות החסידות.
כלתה שרה לאה עומדת לצדה בניהול הארגון.
נשות החסידות, ואף חסידים גברים, נוהגים לבקש ממנה ברכות.
גם מחוץ לחסידות בעלז מגיעים אליה חסידים לקבל ברכות, בפרט מחצרות ויז'ניץ וסאטמר.
היא נוהגת לקרוא "קוויטלאך" (פתקאות) כמנהג האדמו"רים.
רוקח עומדת גם בראש ארגון "מגן ומושיע", התומך באלמנות וביתומים, והיא נוסעת לשם כך לחוץ לארץ לגייס כספים.
היא נוהגת להתקשר למשפחות הנתמכות ואף לבקר אותן.
לאורך השנים תמכה באחיה, רבי ישראל הגר, על אף ריחוקו מחצרו של אביה, ולימים הייתה פעילה בהחזרתו לחצר ויז'ניץ.
שרה רטנר הייתה ביוכימאית אמריקאית יהודייה.
עיקר עיסוקה היה במחקר מעגל האוריאה.
תרומתה לחקר המטבוליזם של החנקן הביאה להבנה טובה יותר של הפרעות בסינתזת האוריאה בגוף.
שרה רטנר נולדה בניו יורק ב-9 ביוני 1903. הוריה, אהרון וחנה לבית זלצר, היגרו לארצות הברית מרוסיה בעשור האחרון של המאה ה-19. אביה אהרון היה בעל מפעל.
שרה הייתה בת יחידה והיו לה ארבעה אחים.
בשנת 1920, בגיל 17, קיבלה מלגה לאוניברסיטת קורנל שבאיתקה.
שם סיימה לימודי כימיה ב-1924. עם סיום לימודיה הועסקה כלבורנטית בבית חולים אוניברסיטאי בלונג איילנד.
ב-1930 החלה לימודי דוקטורט בביוכימיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה.
את התואר קיבלה ב-1936. לאחר קבלת הדוקטורט עבדה תקופת מה כחוקרת מחוץ לניו יורק.
בשנת 1937 התקבלה כחוקרת למחלקה לביוכימיה של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה.
ב-1946 התקבלה כפרופסור חבר לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק, שם עבדה עם סברו אוצ'ואה (לימים חתן פרס נובל).
באמצע שנות ה-50 התקבלה כחברת צוות המחקר של המכון של ניו יורק למחקר בריאות הציבור (Public Health Research Institute of New York) משם פרשה בשנת 1992, בגיל 89.
מראשית דרכה נתקלה רטנר במחסומים שעמדו בפני נשים במדעים.
קורנל הייתה, באותה תקופה, אחת מהאוניברסיטאות היחידות שאפשרו לימודי כימיה לנשים, לכן נאלצה לעבור לאיתקה שבצפון מדינת ניו יורק.
רטנר הייתה בדרך כלל האישה היחידה בקורסים שבהם השתתפה.
לאחר קבלת הדוקטורט התקשתה לקבל משרה כחוקרת אקדמית.
שכן באותה תקופה נשים התקבלו רק למשרות הוראה וגם זאת רק במכללות לנשים.
רטנר תרמה תרומה משמעותית למחקר מעגל האוריאה.
לתחום זה הקדישה את רוב שנות עבודתה.
מחקרה התרכז בתהליך של יצירת ארגינין מסיטרולן (citrulline).
היא גילתה וחקרה את חומצת האמינו חומצה ארגינינוסינית (Argininosuccinic acid).
פעילותה המחקרית המוקדמת נתנה לה כלים למחקרה העיקרי.
בסוף שנות השלושים הייתה שותפה למחקרי המטבוליזם הראשונים שנעשו בשיטות החדשות של "צביעת" המולקולות בדאוטריום או ב איזוטופ חנקן 15N.
במחצית הראשונה של שנות הארבעים עסקה בחקר החימצון של החומצות האמיניות ובבידוד האנזימים הכרוכים בחימצון זה.
ב-1946 החלה במחקר מחזור האוריאה, שהפך כאמור לתחום המחקר המרכזי שלה.
היא גילתה את חומצת האמינו: החומצה הארגינינוסינית (Argininosuccinic acid) והראתה שזו מהווה שלב ביניים, שלא היה ידוע לפני כן, במעבר מסיטרולן (citrulline) לארגינין.
היא גילתה גם את האנזימים ארגינינוסינית-סינתאז וארגינינוסינית-ליאז המשמשים במעבר זה.
בהמשך הראתה שהתהליך צורך אנרגיה ולכן זקוק ל-ATP.
רטנר פרסמה 15 מאמרים בנושא הביוסנטיזה של האוריאה.
ב-1943 פרסמה ספר על המכניזם שבו ארגינין נוצר מסיטרולן.
1974 – חברת האקדמיה הלאומית למדעים.
1974 – חברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
1984 – דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ניו יורק.
שרה ג'נט קונור היא דמות בדיונית בסדרת סרטי "שליחות קטלנית".
היא מופיעה כפרוטגוניסט בשליחות קטלנית, שליחות קטלנית 2: יום הדין, שליחות קטלנית: ג'נסיס ובסדרת הטלוויזיה שליחות קטלנית: יומני שרה קונור.
הדמות מתפתחת רבות במהלך הסרטים השונים, מעלמה במצוקה בסרט הראשון, לפושעת נמלטת המבצעת מעשי טרור, ללוחמת קשוחה ואמא המוכנה לעשות הכל כדי להגן על בנה ועל עתידו, ולבסוף מוצגת מחדש כגיבורה צעירה הנחושה לקחת שליטה על גורלה.
היא גולמה בסרט הראשון והשני על ידי השחקנית לינדה המילטון, על ידי לנה הידי בסדרת הטלוויזיה, ועל ידי אמיליה קלארק בסרט החמישי - שליחות קטלנית: ג'נסיס.
בסרט שליחות קטלנית 2, הפסיכולוג שלה מציין כי היא בת 29. בסרט עצמו בנה, ג'ון קונור היה בן 10 (נולד ב-28 בפברואר 1985).
בהתאם למידע הזה תאריך הלידה של שרה הוא בין 1 במרץ 1965 ל-27 בפברואר 1967, דבר אשר הופך אותה לבת 17–19 בסרט הראשון.
על המצבה של שרה המופיע בסרט שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות, מופיעים התאריכים 1959–1997. תאריך הלידה הזה הופך אותה לבת 24 או 25 במהלך הסרט הראשון.
עם זאת, שרה וג'ון חיו שנים רבות "מתחת לרדר" של הרשויות, ככל הנראה בשימוש בזהויות בדויות.
כמו כן קברה היה בעצם מחסן נשק וגופתה לא נמצאה שם.
מותה תואר כתוצאה מלוקמיה, לאחר "יום הדין" המקורי (29 באוגוסט 1997).
בשליחות קטלנית 3 משתנה גם גילו של ג'ון שהופיע בסרט השני מ-10 ל-13, ובכך מציג סתירות בתארוך של הסרטים שלא ניתן להשלים עם ציר זמן אחד.
שרה צימרמן-גריס (20 בספטמבר 1913 – 1989) הייתה מדענית ישראלית שהתמחתה בחקר פתולוגיה של הצמחים וחיברה ספרי הדרכה בנושא ובגלל התמקדותה בתפוחי אדמה כונתה "דוקטור קרטופל".
שרה נולדה במושבה יבנאל, בת לחיים וחיה צימרמן, חלוצים מהעלייה השנייה.
ביולי 1914 החליטה חיה צימרמן לנסוע עם בתה שרה, כדי להציגה להוריה, שגרו בעיירה ברסטצ'קה בווהלין (כיום אוקראינה).
בהגיעם לקונסטנצה, רומניה, החלה מלחמת העולם הראשונה והם נתקעו ברומניה בחסידות בוהוש, עד סוף המלחמה.
בסוף המלחמה השלימו את הביקור באוקראינה וחזרו ליבנאל.
שרה צימרמן סיימה לימודי יסוד ביבנאל, אולם במושבה ובסביבתה לא היה בית ספר תיכון ולשם לימודי תיכון עברו אמה, שרה ואחותה לתל אביב ולקחו איתן מהמשק כמה פרות, כדי להתפרנס מחלבן.
בתל אביב למדה צימרמן בגימנסיה הרצליה ולפני היציאה לבית הספר הייתה מחלקת חלב.
בסיום לימודיה בגימנסיה המשיכה ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים - היא רצתה ללמוד אגרונומיה, אך בארץ ישראל עדיין לא היו לימודי חקלאות וביולוגיה הייתה הדבר הקרוב ביותר.
בהמשך קיבלה מלגה מממשלת איטליה ויצאה ללימודיה דוקטורט במילאנו, איטליה, עד 1935. עבודת הדוקטורט שלה הייתה "גורמי התנוונות של תפוחי אדמה".
בתקופה זו לקחה חלק בפעילות ציונית עם צעירי יהדות איטליה והשתתפה בקונגרס הציוני העולמי ה-19, שנערך בלוצרן.
צימרמן החלה לעבוד בתחנת הניסיונות ברחובות ב-1937. ב-1942 נענתה לקריאת המוסדות והתגייסה לצבא הבריטי.
היא שירתה תקופה קצרה כאחות מעשית בבית חולים צבאי בקהיר, אך בהמשך הועברה לעיסוק בו באו לידי ביטוי ידיעותיה, טיפוח גידולי תפוחי אדמה במזרח התיכון.
לביצוע משימתה, לימוד החקלאים לגידול תפוחי אדמה מפקעות (היה מחסור בזרעים), נסעה בין לבנון, סוריה, ארץ ישראל ומצרים ולאור הצלחתה הועלתה בדרגה וקיבלה ציון לשבח.
שרה צימרמן-גריס הצטרפה לעבודתו של פרופ' שמעון ליטואר-לטר, שחקר מחלות שונות שפגעו בפקעות תפוחי אדמה, מחלות שגרמו נזקים גדולים באותה תקופה בה לא היו שטחי אחסון משמעותיים בקירור, תחום בו עסקה גם עבודת הדוקטורט שלה.
בנוסף לכך היא עסקה בחקר הנושאים הקשורים בהיבטים כלכליים הקשורים בהתארגנות וולונטרית לביטוח בקר ומקנה בארץ ישראל ובשיטות חדשות לאריזת ירקות ופירות לשווקים מקומיים וגידול כבשים בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה נסעה להדריך ברחבי הארץ בשנים 1950 - 1958, בהן הדרכים היו מסוכנות בשל התקפות פדאיון.
היא עסקה בנושא הקשר בין אוכלוסיית כנימות להתפשטות מחלות וירוסים של תפוחי אדמה בשיתוף דוקטור סבירסקי מן האוניברסיטה העברית.
ב-1958 השתלמה באוניברסיטה של ויסקונסין, ארצות הברית, בנושא זיהוי מחלות וירוסים של תפוחי אדמה והתמחתה בשימוש במיקרוסקופ אלקטרונים וב-1963 השתלמה באוניברסיטת המלכה בבלפסט בצפון אירלנד.
ב-1966, במסגרת תה"ל, נסעה לאיראן, למחוז קזווין, שם עסקה בבדיקת ניסיונות של תפוחי אדמה ובהכנת קרקעות מזון וצמחי בוחן.
אחרי מלחמת ששת הימים עסקה בחקר מחלות המועברות על ידי נגיפים ובניסיונות לגידול פקעות תפוחי אדמה פטורות מנגיפים, שנועדו לזרעים, בקיבוץ מרום גולן שברמת הגולן.
בשנים 1969–1970 השתלמה במערב גרמניה, במכון על שם מקס פלאנק.
בשנים 1976–1977 עבדה באוניברסיטת סידני, באוסטרליה, על מחקר בתחום מחלות וירוסים בירקות.
צימרמן-גריס נחשבה מומחית בתחום מחלות וירוסים של תפוחי אדמה ובת סמכה בגידולם וזכתה להכרה בינלאומית.
היא הייתה חברה בארגון האירופאי לחקר תפוחי אדמה, בחברה הפיטופתולוגית של המזרח התיכון, בארגון האמריקאי לחקר תפוחי-אדמה ובחברות הישראליות לפיטופתולוגיה ואנטומולוגיה.
השתתפה בכינוסים בינלאומיים רבים ופרסמה עבודות מחקר רבות בנושאי מחלות פיזיולוגיות וויראליות בגידול תפוחי אדמה, אשר זכו להערכה מקצועית רבה.
היא פרסמה מאמרים רבים ב"השדה" ו"המשק החקלאי" וכתבה ופרסמה מדריכים לחקלאים.
שרה צימרמן-גריס פרשה לגמלאות ב-1978 ולאחר מותה, ב-1989, נקברה, לפי בקשתה בצוואתה, ביבנאל.
צימרמן-גריס הייתה רעיתו של דוקטור מרדכי (מרקוס) גריס ואם לחמישה ילדים, ביניהם פרופסור זאב גריס.
בעלה פיתח זן עצי לימון הפורח כל השנה וקרא לו זן "שרה" על שם רעייתו.
בני הזוג צימרמן-גריס זכו להיות יקירי העיר רחובות לשנת 2000. בישיבת מס' 44 של מועצת העיר רחובות מיום 28 בדצמבר 2011 הוחלט לקרוא לסמטה מסוימת בשכונת נווה יהודה על שם שרה צימרמן גריס ועל שם בעלה, מרדכי גריס.
שרה קאַהאַן (בכתיב סובייטי: סאַרע קאַהאַנ; 3 ביולי 1885, הכפר מקסימוביצ'י, פלך מינסק - 1941, גטו מינסק) הייתה סופרת ומשוררת יידית סובייטית בלארוסית.
שרה קאהאן נולדה ב-1885 בכפר מקסימוביצ'י שבפלך מינסק באימפריה הרוסית (כיום במחוז מוהילב בבלארוס).
היא ניהלה את הספרייה העירונית בבוברויסק.
ב-1935, בהצעת המחלקה היהודית של איגוד הסופרים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית (היא הייתה האישה היחידה במחלקה זו), שבה עם משפחתה לעיר מינסק.
במינסק היא למדה בפקולטה לפילולוגיה של האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של בלארוס.
קאהאן החלה ביצירתה לאחר מהפכת אוקטובר.
לפני הפלישה הגרמנית לברית המועצות היא פרסמה קובצי שירים וסיפורים קצרים: "אינ וועג" (בדרך), "מיינ היימלאנד" (מולדתי), "די ערשטע פרעמיע: א מאנאלאג פונ אנ עלטערער פרוי" (הפרמיה הראשונה: מונולוג של אישה זקנה), "אונדזערע מענטשנ" (האנשים שלנו) ורומן: "דער פידלער" (הכנר).
בזכותו של זמיטרוק ביאדוליה (שם העט של שמואל פלבניק), שהיה סופר בלארוסי-סובייטי, חיבוריה תורגמו לבלארוסית ופורסמו לפני הפלישה הגרמנית.
קאהאן הייתה חברת המערכת של כתב העת הספרותי "שטערן".
לאחר הפלישה הגרמנית נכלאו קאהאן, בעלה ובנה הצעיר בגטו מינסק, שם הם גם נספו.
בנה הבכור נהרג בקרב על לנינגרד.
די ערשטע פרעמיע: א מאנאלאג פונ אנ עלטערער פרוי, מינסק, 1938.
שרה קולאק (בקרואטית: Sara Kolak; נולדה ב-22 ביוני 1995) היא אתלטית קרואטית האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) בהטלת כידון.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בברצלונה, ספרד ב-2012 סיימה במקום 12 בהטלת כידון בתוצאה של 48.15 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה ברייטי, איטליה ב-2013 היא זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 57.79 מטר ובאליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ב-2014 היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 55.74 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ באותה שנה היא סיימה במקום ה-21 במוקדמות בתוצאה של 52.51 מטר.
בשל פציעה בכתף החמיצה קולאק את כל עונת התחרויות ב-2015.
בפברואר 2016 קבעה שיא לאומי חדש של 60.24 מטר, במרץ שיפרה שוב את השיא ל-62.75 מטר והשיגה את הקריטריון האולימפי.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם, הולנד ביולי אותה שנה, היא זכתה במדליית ארד בשיא לאומי חדש של 63.50 מטר, אחרי טטיאנה קלדוביץ' מבלארוס (66.34 מטר) ולינדה סטאל מגרמניה (65.25 מטר).
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו היא זכתה במדליית זהב בשיא לאומי של 66.18 מטר, לפני סנטה ויליון מדרום אפריקה (64.92 מטר) והאלופה היוצאת ושיאנית העולם בארבורה שפוטאקובה מצ'כיה (64.80 מטר).
ביולי 2017 זכתה בתחרות ליגת היהלום בלוזאן בשיא אישי של 68.43 מטר.
בהמשך החודש זכתה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 23 שהתקיימה בבידגושץ'.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 64.95 מטר.
באולימפיאדת פריז (2024) סיימה רביעית בתוצאה של 63.40 מטר.
שרה קרפ (10 ביוני 1909 – 15 בינואר 1998) הייתה רופאת ילדים ישראלית, רופאת ילדים בכירה בבית החולים הדסה בתל אביב, עבדה כרופאת ילדים וניהלה מרפאות עירוניות - ציבוריות באזור דרום תל אביב (1941-1979), עסקה בהדרכת סטודנטים במרפאה שניהלה בכפר שלם, ממניחי היסודות של הרפואה הציבורית בעיריית תל אביב.
קרפ נולדה בדרוהוביץ, גליציה, בריבונות אוסטרו-הונגריה.
כשהייתה בת 6 היגרה משפחתה לווינה שם למדה בגימנסיה העברית-הריאלית ע"ש חיות.
ב-1927 סיימה את הגימנסיה, ב-1934 סיימה את הלימודים בפקולטה לרפואה בווינה.
בשנת 1934 עלתה קרפ לארץ ישראל מלווה באחיה, יצחק קרפ (לימים פרקליט).
בשנת 1935 לאחר שהות של מספר חודשים בחיפה התיישבה בירושלים.
קרפ החלה לעבוד בבית החולים ביקור חולים במחלקת הילדים ובמחלקת אף-אוזן-גרון (1935–1939).
בשנת 1939 נישאה קרפ לאברהם גיורא קריצ'בסקי (שינה את שם משפחתו לגיורא, היה ידוע במחתרת בכינוי "דן"), ממייסדי האצ"ל, כאשר התאחדה ההגנה עם הארגון נתמנה אברהם כסגן מפקד ההגנה של תל אביב.
קריצ'בסקי נפטר ממחלה ממארת ב-29 ביוני 1943, ארבעה ימים לאחר הולדת בנם דן (היה קרוי על שם כינויו של אביו, במחתרת).
בני הזוג עברו לתל אביב, וקרפ עברה לעבוד ב"בית החולים הדסה", במחלקת הילדים בניהולו של הפרופ' לודוויג פרדיננד מאייר.
קרפ עבדה גם כאסיסטנטית במרפאתו הפרטית.
בנוסף, בשנת 1941 החלה קרפ לעבוד גם בשירותי הרפואה הציבורית של עיריית תל אביב.
קרפ הייתה ממניחי יסודות הרפואה הציבורית בעיריית תל אביב.
במשך כ-10 שנים עבדה קרפ בשכונת שבזי, וב-10 שנים הבאות עבדה כרופאת ילדים בשכונת התקווה.
בהמשך ניהלה קרפ את המרפאה העירונית בכפר שלם (עד שנת 1979).
בשנת 1956 יצאה קרפ להשתלמות בארצות הברית.
בשובה ניהלה במשך כשנה בית מרפא לילדים חולי לב בכפר מל"ל.
לאחר יציאתה לגמלאות עבדה כרופאה מחליפה בבתי ספר, והייתה רופאת ילדים בקופת חולים לאומית בשכונת רמת אביב ג' שבתל אביב.
הובאה למנוחות בבית העלמין פינסקר בהרצליה .
שרה קובליוב (נולדה 13 באפריל 2002) היא אמנית לחימה ישראלית, אלופת אירופה וסגנית אלופת העולם בג'ו ג'יטסו לשנת 2017. סגנית אלופת אירופה שנת 2023
קובליוב נולדה חרשת למשפחת חרשים.
יש לה שני אחים, אחד גדול ממנה והשני קטן ממנה.
בגיל 12 החלה להתאמן באגרוף תאילנדי, ובמהלך האימונים נחשפה לאמנות הלחימה ג'ו ג'יטסו והחלה להתאמן בה.
ב-19 במרץ 2017, בגיל 15 בלבד, השתתפה באליפות העולם בג'ו ג'יטסו עד גיל 21 שנערכה באתונה בקטגוריית משקל 48 ק"ג, וזכתה במדליית כסף.
ב-29 באוקטובר 2017, זכתה קובליוב במדליית זהב באליפות אירופה.
שרה קרטר היא שחקנית ומוזיקאית קנדית המוכרת בעיקר בשל תפקידה כמרגרט מיי בדרמת המדע הבדיוני הפוסט אפוקליפטית "השמיים נופלים" (2011–2015) של ערוץ TNT.
קרטר נולדה בטורונטו, אונטריו וגדלה בויניפג, מניטובה.
בצעירותה היא למדה בבלט המלכותי של ויניפג (אנ').
קרטר הייתה גם חברה בקבוצת דיבייט שהייתה לאחת משלוש הקבוצות הציבוריות המובילות בעולם.
היא התחרתה במדינות שונות כולל אוסטריה, אנגליה וארגנטינה.
לאחר שסיימה את התיכון, עברה קרטר לנשאטל, שווייץ, שם למדה אמנויות יפות במשך שנה אחת.
לאחר מכן היא למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו.
מאוחר יותר, קרטר לקחה חופש ממשחק, בילתה בהודו ובקובה, שם עבדה בבית יתומים.
ב-19 ביוני 2011, קרטר ועוד שלושים וארבעה אנשים טיפסו על הר שסטה כדי לגייס כסף עבור ארגון "Breast Cancer Fund" המסייע לחולים בסרטן השד, שעבורה היא פועלת.
בשנת 2014 קרטר נישאה לקווין בארת'.
בדצמבר 2009 הוציאה קרטר אלבום סולו בשם "Before Three".
ב-2010 נוסדה להקת "SanguinDrake" שקרטר חברה בה כזמרת.
ב-12 במאי 2012 הוציאה הלהקה אלבום בשם "Pretty Tricks".
+שנהסרטתפקידהערות2001אדון המשאלות 3: מעבר לשערי הגיהנום מליסה בל2002K-9: P.I.בייבי2003יעד סופי 2שיינה גורדון2004חוף מבטחים (אנ')שאנל2005Berkeleyאליס2006חי או מת (אנ')הלנה דאגלסמלכת הקולג' (אנ')קריסטן האס2007SkinwalkersקתריןKilling Zelda Sparksזלדה ספארקס2008Freakdogקים2009Misconceptionsלוסי דקסטר2012לא תשכחדיאנהTripping Tommyמגי2014Guardianפקיטה2016The Guru and The Gypsyמגי טרנר2019Business Ethicsורוניקה2020Pearlהלן2022In Her Nameאמאגם במאית, תסריטאית ומפיקה בפועלTBAA Pityהבתגם מפיקהNosferatuהלן
שרה קלר היא שחיינית מרחקים ארוכים ומים פתוחים גרמנייה, אלופת העולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה שליחים במים פתוחים, אלופת ושיאנית האוניברסיאדה (טאיפיי 2017) במשחה ל-400 מטר חופשי ושיאנית עולם במשחה ל-1500 מטר חופשי (בריכת 25 מטר).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 סיימה קלר במקום שביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.67 דקות ובמקום 12 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.21 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בטאיפיי באוגוסט 2017 זכתה קלר ב-3 מדליות, זהב ו2 כסף.
מדליית זהב במשחה ל 400 מטר חופשי בשיא משחקים חדש (הנוכחי 2020) ובשיא גרמניה של 4:03.96 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:21.67 דקות, אחרי סימונה קואדרלה מאיטליה שקבעה שיא משחקים חדש של 8:20.54 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא גרמניה חדש של 15:59.85 דקות, אחרי סימונה קואדרלה שקבעה שיא מחדשים חדש שנוסף של 15:57.90 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקופנהגן, דנמרק בדצמבר 2017 זכתה קלר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:10.65 דקות, לפני בוגלרקה קפש מהונגריה (8:11.13 דקות) וסימונה קואדרלה (8:16.53 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:59.12 דקות, אחרי בוגלרקה קפש (3:58.15 דקות) ויוליה הסלר מליכטנשטיין (4:02.43 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכתה קלר ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:25.91 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.68 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה קלר בשתי מדליות, זהב וכסף.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא גרמניה חדש של 8:16.43 דקות.
בתחרות שנערכה בברלין בבריכת 25 מטר ב-16 בנובמבר אותה שנה היא קבעה במשחה ל-1500 מטר שיא עולם חדש של 15:18.01 דקות, שיפור לשיא בן ה-5 שנים של מיריה בלמונטה מספרד (15:19.71 דקות).
נוסף לכך, היא קבעה במשחה ל-800 מטר חופשי שיא גרמניה חדש של 8:08.02 דקות.
שרה לסקייר דה רוס (בספרדית: Sara Laskier de Rus; ) הייתה פעילת זכויות אדם יהודייה ארגנטינאית ממוצא פולני וניצולה מאושוויץ.
ממייסדות ארגון אמהות פלאסה דה מאז'ו.
לסקייר דה רוס נולדה בלודז', היא הייתה בתם היחידה של קרולה ויעקב לסקייר, שהיה חייט ורב.
למדה בבית ספר יהודי ולמדה כינור.
ניהלה חיים שקטים ללא זעזועים גדולים עד שבשנת 1939, כשהייתה בת 12, פרצה מלחמת העולם השנייה והצבא הגרמני נכנס לעיר הולדתה.
עם כוחות הרייך הגיעו גם האס אס ואילצו את היהודים ללבוש את הטלאי הצהוב.
הם נאלצו לעזוב את הדירה בה התגוררו ולעבור לחדר בבניין בגטו לודז'.
בשנת 1942 החלו הסלקציות, הם נאלצו לסבול את חוסר הוודאות.
מדי פעם בחרו חיילים גרמנים בקבוצות אנשים שהועברו בקרונות למחנות הריכוז.
מי שלא עבד לא אכל.
שרה ואמה נשלחו לבית חרושת לכובעים וכפפות.
קרולה הייתה חלשה ולא יכלה למלא את ההתחייבויות שהטילו הנאצים.
בתה בת הארבע עשרה הייתה לוקחת את העבודה הביתה, מסיימת את העבודה של אמה ומספקת אותה בשמה כדי שהאוכל שלה לא יילקח.
בשנת 1940 נולד לה אח, אך הוא מת מרעב כעבור מספר חודשים.
כמעט שנה לאחר מכן אמה נכנסה שוב להיריון, ונולד ילד נוסף שנרצח בבית.
את הגטו ניהל היודנראט המקומי, שבראשו עמד מרדכי חיים רומקובסקי, מורה שניהל בית יתומים.
אחד הצעירים שלמדו בבית היתומים הסמוך לביתה של שרה היה ברנרדו רוס, גבר בן 26 שהתגורר מטרים ספורים מביתה של שרה.
אביה הביא לביתם בגטו את ברנרדו כדי לאכול איתם ארוחת ערב.
אמה כעסה על כך שבתה בת ה-14 מסתכלת עליו יותר מדי.
ההתאהבות הייתה הדדית ומיידית, למרות העובדה שהיא רק בת 14. הם התחילו להתראות, ובאחת הפעמים הוא אמר לה שהוא קרא הרבה גם על ארגנטינה, שם נמצאים קרובי משפחתה של שרה, והוא אמר לה שכאשר תסתיים המלחמה הם יוכלו לגור שם.
אם הם לא יהיו יחד עד אז, ברנרדו רשם עבורה את הזמן והמקום: נפגשים בפתח בניין קוואנה בבואנוס איירס, ב-5 במאי 1945.
עם חיסולו של גטו לודז' משפחתה נלקחה למחנות ההשמדה.
בכיכר בבירקנאו היא הופרדה מאביה, שם ראתה אותו בפעם האחרונה, ונלקחה עם אמה לאושוויץ.
לאחר חודשיים הן נלקחו לעבודות כפייה במפעל לייצור מטוסים בגרמניה, וכך נצלו מהמשרפות.
גם עבודות הכפייה כמעט והביאו למותן בשל תת-התנאים והעבודה מאומצת.
עם התקדמות בעלות הברית הן נשלחו למחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה.
במחנה הן הצליחו לשרוד בקושי, עד שב-5 במאי 1945, ביום שבו קבעה להיפגש עם ברנרדו בבואנוס איירס, הן שוחררו מהמחנה.
כשנכנסו החיילים האמריקנים למחנה וראו את מצב היהודים הם החלו לבכות.
הם שקלו אותה והיא לא הייתה יותר מ-26 ק"ג (היא הייתה בת 18).
משקלה של אמה היה כ־28 ק"ג.
בוקר אחד הפתיעו אותה בהודעה מוזרה.
הם ביקשו מ"סרנקה" להגיע למשרדים מכיוון שהיה לה מכתב מפולין.
זה היה ברנרדו רוס, שקרא לה סרנקה (שפירושו בפולנית הוא "חום").
ברנרדו פגש אישה שהייתה עם שרה במחנה מאוטהאוזן וכתב כדי לומר לה שהוא ממתין לה בלודז'.
שרה ואמה נסעו ברכבת ללודז' ושרה התחילה לחפש את ברנרדו.
אבל המכתב לקח יותר מדי זמן להגיע למאוטהאוזן, ובמהלך אותה תקופה העביר אותו המשרד הפולני בו עבד לעיר קטוביץ.
שרה לקחה רכבת ונסעה למצוא אותו.
עם הגעתה היא נסעה לתנועת נוער יהודית, שם נתנו לה מחסה.
תחילה מצאה את מיטק, אחיו של ברנרדו.
הוא הסביר שברנרדו הועבר לעיר קולובז'ג, אך הזמין אותה לבוא לביתו לדבר איתו בטלפון.
למחרת הוא נסע ברכבת והם נפגשו.
בני הזוג חזרו ללודז' לפגוש את אמה קרולה שוב, ולאחר מכן רב חיתן אותם בטקס צנוע שנערך בבית אמם.
זמן קצר לאחר מכן עזבו שלושתם להתגורר בבית שברנרדו שכר לצורך עבודתו.
בין השנים 1946–1948 הם התגוררו במחנה פליטים של צבא ארצות הברית.
היא החלה להתאושש, אך רופא אמר לה שבגלל התאונה שעברה במפעל היא לא תוכל להביא ילדים לעולם.
בשנת 1948 הם החלו את המסע המיוחל לבואנוס איירס.
בעזרת ארגונים יהודיים הם הצליחו להגיע לפרגוואי, שם שכרו מבריח גבול שהעביר אותם לצפון ארגנטינה, אולם נתפסו על ידי שוטר.
השוטר הוביל אותם לביתו, שם אפילו הזמין אותם לאכול.
"השוטר הזה עזר מאוד, אבל הוא אמר לנו שאם אין לנו ניירות עלינו לחזור לפרגוואי".
ברנרדו, ששמע על בת זוגו של נשיא ארגנטינה אווה פרון, ונוהגה לעזור לאנשים שכותבים לה, החליט לכתוב לה בפולנית ולספר את סיפורם.
פרון דאגה לתרגם את המכתב, ולאחר כמה ימים נשלחו אליהם אישורים וכרטיסי נסיעה לבואנוס איירס.
השניים השתקעו בעיר, אף על פי שנאמר לה כי לעולם לא תוכל ללדת, הצליחה שרה להיכנס להריון, וב-24 ביולי 1950 ללדת את בנה דניאל ולאחר מכן את בתה נטליה ב-1955. דניאל הפך עם הזמן לפיזיקאי ועבד בוועדה הלאומית לאנרגיה אטומית של ארגנטינה.
פעילות באמהות פלאסה דה מאז'ו
עם סיום לימודיו באוניברסיטת בואנוס איירס קיבל דניאל מלגה של הוועדה הלאומית לאנרגיה אטומית של ארגנטינה כפיזיקאי גרעין.
להשלמת הכנסותיו הוא לימד שיעורי פיזיקה בפקולטה למדעים מדויקים וכן עבד כעוזר במפעל הטקסטיל של אביו.
לדברי שרה, בנה דניאל לא היה פעיל פוליטי.
הוא אמר להם שחבר שלו, חורחה, "נעלם".
בתחילת 1977 יצא דניאל ממכוניתו ונעצר על ידי ניידת משטרה.
הם מצאו חוברות במכוניתו, שנתנו לו בפקולטה, ואז לקחו אותו משם.
הם החזיקו אותו במשך יומיים ושחררו אותו.
ברנרדו וחתנו חוסה הלכו לתחנת המשטרה כדי להחזיר את מכוניתו ומפקד התחנה התנצל בפניהם באומרו כי הם תפסו את האדם הלא נכון.
ב־15 ביולי 1977, בשעה שתיים וחצי אחר הצהריים, נחטף דניאל רוס יחד עם עמיתו.
עשרים פיזיקאים אחרים שהועסקו בוועדה עוכבו שלא כדין במהלך תקופת הדיקטטורה.
זו הייתה הפעם האחרונה שמישהו ראה אותו.
אמו חושדת שהוא שהה במרכז המעצר החשאי שכונה בית הספר למכונאות של הצי (ESMA), שם עברו כ-5,000 חטופים ורובם נרצחו.
כשדניאל לא חזר הביתה, הוריו חשבו שעבר תאונה.
הם סיירו בתחנות משטרה ובבתי חולים, עד שהלכו למקום עבודתו וגילו שהוא נעדר.
מאז 1978 השתתפה בהפגנה בפלאסה דה מאז'ו, מול משכן נשיאי ארגנטינה, הקאסה רוסאדה, כחלק מקבוצת אמהות פלאסה דה מאז'ו.
מאחר שאסרו על התקהלויות של מעל 3 אנשים, הן צעדו בזוגות סביב הכיכר.
יום אחד אחר הצהריים, עדיין בתקופת הדיקטטורה, הקיפו אותה כמה שוטרים כדי להפחיד אותה (כמה מחבריה נחטפו בדרך זו).
ביחד עם אמהות יהודיות אחרות פנתה אינספור פעמים לשגרירות ישראל בבואנוס איירס וארגונים יהודים, אך פניותיהן לא נענו.
הן אף הואשמו בכך שחינכו את ילדיהן לשמאלנות ולא לציונות, כל זה בזמן שהן ידעו היטב כי בניהן נחטפו למחנות ריכוז, שבמגדליהם יושבים שומרים חמושים בתת-מקלע עוזי שמדינת ישראל סיפקה לדיקטטורה.
בשנת 2007 פרסמה הסופרת אווה אייזנשטאדט את הביוגרפיה של שרה רוס: "לשרוד פעמיים, מאושוויץ ועד אמהות פלאזה דה מאיו".
הספר תורגם לגרמנית והוצג ביריד הספרים של פרנקפורט, בשנת 2010.
בשנת 2008 נשיאת ארגנטינה העניקה לשרה לאסקייר-רוס את פרס "אסוסנה ויז'אפלור" (על שם אחת האמהות שנחטפו), על מאבקה להגנה על זכויות האדם במדינה.
בשנת 2010 קיבלה את תואר אזרחית המופת ממחוז באונס איירס.
ב-2012 היא נאמה במצעד החיים.
שרה קופיו סולם (באיטלקית: Sarra Coppio, Copia, Coppia; 1592 – 1641) הייתה משוררת וסופרת יהודייה-איטלקייה שחיה בוונציה.
שם נעוריה סקופיו שפרושו עקרב והיא נישאה ליעקב סולם שהיה בנקאי, שאחיו, אף הוא בנקאי, היה פטרונו של המלחין סלומונה רוסי.
קופיו ניהלה יחסי אהבה סוערים בהתכתבות עם אנסלדו צ'בה , מחזאי איטלקי מגנואה, אותו לא פגשה מעולם.
קופיו נולדה בוונציה, בת למשפחה יהודית, קיבלה חינוך יהודי ואיטלקי ולמדה יוונית עתיקה, לטינית ועברית וכן את התנ"ך והברית החדשה.
משפחת קופיו הייתה משפחת סוחרים שמוצאה כנראה מהקהילה היהודית במודנה.
בסביבות שנת 1613 נשאה קופיו לג'יאקוב סולם, שהיה אף הוא ממוצא מודני.
לזוג נולדה בת יחידה שנפטרה בגיל עשרה חודשים.
קופיו הייתה בעלת ידע מעמיק בתחום הספרותי, המוזיקלי, ההיסטורי והתאולוגי.
היא למדה פילוסופיה ואסטרולוגיה והכירה טקסטים לטיניים, עבריים וספרדים.
היא חייבת חלק גדול מהשכלתה ללאונה מודנה, שלה הוא הקדיש את הטרגדיה אסתר (La reina Esther).
היא אף ניסתה את כוחה ביצירות ספרותיות, מהן נותר אך מעט.
בביתה התקיים סלון ספרותי שהיה פתוח לא רק ליהודים, אלא גם לאינטלקטואלים נוצרים ובהם גם באלדאסארה בוניפאקיו .
הוויכוח בנושא הדת והישארות הנפש
קופיו ניהלה התכתבויות עם אנסאלדו צ'בה, מחבר הספר אסתר.
מההתכתבות הזאת נותרו רק המכתבים שהוא שלח אליה, בהם הוא מנסה לשכנע אותה להמיר את דתה לנצרות.
קופיו, שהייתה גאה בהשתייכות לקהילה היהודית סירבה.
בעקבות הדיון הזה כתבה קופיו את המניפסטו "בו היא מפריכה ומוכיחה את סניור בלדסארה בוניפציו על ההאשמה הכוזבת שלו שהיא מכחישה את נצחיות הנפש".
שרה רוברטסון הייתה ציירת קנדית של נופים, טבע דומם, דיוקנאות וציורי קיר בבתים פרטיים.
רוברטסון נולדה במונטריאול ב־16 ביוני 1891, בתם של ג'ון ארמור רוברטסון וג'סי אן כריסטי.
במהלך ילדותה, המשפחה חיה בנוחות, אך בהמשך התמודדה עם מאבקים כלכליים.
היא החלה בלימודי אמנות בגיל תשע עשרה עם מלגה מאגודת האמנות של מונטריאול בהנהלת ויליאם ברימנר ומוריס קולן.
מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיה, ולאחריה המשיכה אותם בשנים 1921 עד 1924 אצל רנדולף יוטון, חבר מייסד בקבוצת הציירים הקנדית.
במהלך השנים האחרונות שלה באגודת האמנות, רוברטסון הצטרפה לתלמידים לשעבר יחד עם המורה שלהם רנדולף יוטון, לקבוצת ביבר הול.
אלכסנדר יאנג ג'קסון היה נשיא הקבוצה.
עבודותיה של רוברטסון הוצגו בתערוכת יחיד בגלריה הלאומית של קנדה בשנת 1951. רוברטסון הציגה גם בארצות הברית, בתערוכות קבוצתיות בגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל בשנת 1944, במוזיאון הלאומי בריו דה ז'ניירו ובמוזיאון ריברסייד בניו יורק.
קבוצת ביבר הול הייתה קבוצה של ציירים קנדים ממונטריאול שנפגשו בסוף שנת 1910 בזמן שלמדו אמנות בבית ספר שניהלה אגודת האמנות במונטריאול.
נורה קולייר, אמילי קואן, פרודנס היוארד, מייבל לוקרבי, מייבל מאי, קתלין מוריס, ליליאס טורנס ניוטון, שרה רוברטסון, אן סאבאג' ואתל סאת' היו חלק מקבוצה זו.
אגודה זו של 19 אמנים במונטריאול, התחייבה לפתח סגנונות אמנותיים מובהקים תוך הכרה בהשפעת קבוצת השבעה והמודרניזם הצרפתי.
אמני הול ביבר ערכו את התערוכה השנתית שלהם בגבעת ביבר הול.
בסוף שנת 1921 נקלעה קבוצת ביבר הול לקשיים כלכליים חמורים שחייבו את הוויתור על האולפנים שלהם.
הגברים הלכו בדרכם, אך מרבית הנשים נותרו בקשר הדוק זו עם זו.
במקביל, שרה רוברטסון ניהלה גם התכתבות ארוכה עם אלכסנדר יאנג ג'קסון, שהציע לה שיפוט ביקורתי חיוני.
רוברטסון הייתה חברה מייסדת בקבוצת הציירים הקנדית, והציגה איתם שנים רבות.
הקבוצה הורכבה מ -28 ציירים שונים דוברי אנגלית מרחבי קנדה.
קבוצה זו שימשה בקביעת כיוון חדש לאמנות הקנדית, וביטאה את המגוון של החוויה הקנדית בנופים ומבנים על בסיס חזונה של קבוצת השבעה.
עבודתה המאוחרת של רוברטסון הייתה חופשית יותר בקומפוזיציה ונועזת יותר בצבעים.
הדבר שיקף את אהבתה לטבע ואת סגנונה הייחודי.
היא נפטרה ב־6 בדצמבר 1948 במונטריאול.
שרה קרנסון (17 ביוני 1916 - 30 באוקטובר 2015) הייתה מתאמת עבודה דרום אפריקאית ופעילה נגד אפרטהייד.
שרה רובין נולדה ב-1916 ביוהנסבורג, בתם של המהגרים היהודים ממזרח אירופה זליק רובין (חייט) ואנה רובין.
הוריה היו ממייסדי המפלגה הקומוניסטית בדרום אפריקה , ורובין הצעירה הצטרפה לליגה הקומוניסטית הצעירה כנערה.
רובין עבדה במשרדי המפלגה הקומוניסטית ביוהנסבורג, והייתה חברה ב"ליגה נגד פשיזם ומלחמה".
היא לימדה שיעורי אוריינות לעובדים, ועבדה בחנות הספרים של המפלגה ביוהנסבורג.
מ-1936 עד 1940, הייתה מעורבת בארגון ותיאום עבודה, עם עובדי טבק ועובדי סוכר בדרבן.
ב-1945 היא הפכה למזכירה הכללית של איגוד הרכבות והנמלים של דרום אפריקה, שבסיסו בקייפטאון.
על שרה ובעלה נאסרה ההשתתפות בהתכנסויות ציבוריות תחת חוק דיכוי הקומוניזם משנת 1950. המשך מעורבותו של בעלה, פרד, במפלגה הקומוניסטית הביא למעצרו ולמשפטו ב-1956. ב-1960 גם שרה קרנסון נעצרה ושוחררה עם תנאי להישאר בקייפטאון תחת השגחה.
פרד נכלא ב-1965, ושרה עזבה את דרום אפריקה לאנגליה ב-1968. באנגליה, היא המשיכה לעבוד עבור האיגודים המקצועיים, ובעיתון Morning Star .
בני הזוג קרנסון התאחדו מחדש ב-1972 בלונדון וחזרו לדרום אפריקה בשנת 1991.
שרה רובין נישאה לפרד קרנסון ב-1943, בזמן שהיה עדיין בשירות פעיל במלחמת העולם השנייה.
נולדו להם שלושה ילדים, לין, ג'ון ורות.
שרה התאלמנה בשנת 2000. שרה עצמה נפטרה ב-2015, בגיל 99, ב- מיוזנברג, קייפטאון.
אירוע זיכרון לאומי נערך בקייפטאון לזכרה, ובו השתתפו מנהיגי המפלגה הקומוניסטית הדרום אפריקאית, הקונגרס הלאומי האפריקאי וה-Congress of South African Trade Unions.
בתם לין פרסמה ביוגרפיה של בני הזוג קרנסון: אדום בקשת: החיים והזמנים של פרד ושרה קרנסון (2011).
בנוסף, נערכה תערוכה על בני הזוג קרנסון, גם היא בשם "אדום בקשת", במוזיאון "בית העבדים" בקייפטאון בשנת 2015.
שרה 'ממינה' רפפורט , הייתה פעילה ציונית אוסטרית, ממקימות קיבוץ בית אלפא.
שרה נולדה בפרסבורג, אז חלק מאוסטרו-הונגריה (כיום בירת סלובקיה), לרות וליאופולד גלב, למשפחה אורתודוקסית, מצאצאי החת"ם סופר.
למשפחה היו שמונה ילדים והיא חיה בצמצום; אחד מדודיה של שרה היה בין חברי ביל"ו שעלו לארץ וממנו שמעה על הרעיון הציוני.
ב־1900 עברה המשפחה לווינה, היכן ששרה השלימה את לימודי התיכון והצטרפה לתנועת הנוער בלאו וייס.
לאחר תקופה באוניברסיטת וינה, הכירה את אליהו רפפורט ונישאה לו ב־1912. הזוג התגורר בגטינגן ובבזל, בעת שאליהו למד באוניברסיטה.
היא הייתה מחברי החוג הספרותי של לו אנדריאס-סלומה ושרה נהגה להתכתב עם ארתור שטדלר וליאופולד קרקואר.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת אליהו בצבא האוסטרי, בעוד שרה וילדיהם נותרו בווינה.
לאחר שחררו של אליהו עקב פציעה ב־1916, הפך ביתם של הזוג למקום אירוח לצעירים ציונים מגליציה וחברי 'השומר הצעיר'.
צעירים אלו העניקו לשרה את הכינוי 'ממינה' – אמא.
באוקטובר 1921 עלתה שרה עם ילדיה לארץ והצטרפה לאליהו, שהיה בין חברי גדוד שומריה.
המשפחה הייתה בין מקימי קיבוץ בית אלפא ושרה השתלבה שם בעבודה במטבח ובחינוך.
במסגרת תפקידיה בקיבוץ עמדה בקשרים עם שכניו הערביים של הקיבוץ.
עם עזיבת אליהו את הקיבוץ ב־1930 נותרה בו שרה עד לפיצול הפנימי ('הטרנספר') ב־1940, אז עזבה עם קבוצת החברים שעברה לרמת יוחנן ושם חיה עד מותה ב־1980.
אליהו רפפורט היה ממשפחה יהודית-ליברלית, מה שעורר את התנגדות הורי הצדדים לשידוך.
הוא היה לדמות בולטת בחוגים הציוניים בווינה ובארץ ישראל, ופרסם מגוון רחב של מאמרים, סיפורים ושירים.
בנם האחרון, גבריאל 'גברוש' נולד בבית אלפא ב־1924 ולימים היה אלוף-משנה בצה"ל.
שרה כתבה כמה חיבורים בגרמנית, שלא ראו אור בחייה.
אחד מהם הוא תסריט קצר בשם "Lot's Wife" (אשת לוט), שעוסק באישה בדואית המחפשת את בעלה, שנמצא בדמות של טייס יהודי מודרני המגלם את האידיאל הסוציאליסטי.
השני, "Husseini und seine Frauen" (חוסייני ונשותיו), עוסק בחלוצה בשם דורה רוט מקיבוץ חירות (מכוון לעין חרוד) המתאהבת בבדואי בשם חוסייני, ומצטרפת אליו בחיפה לצד שלוש נשותיו.
הספר עוסק בסוגיות כגון יחסי יהודים וערבים בארץ ישראל, כמו גם בשאלות של אהבה, משפחה ומעמד האישה בקיבוץ.
בספר יש יסודות אוטוביוגרפיים ברורים, לצד ממד אוריינטליסטי המתבטא מהיקסמות היהודיה האירופית מן המזרח ומחייהם של ערביי הארץ.
בשנת 2020, לאחר גילוי כתב היד בארכיונה האישי, פרסמו ההיסטוריונים משה סלוחובסקי ואנדראס קראס (Kraß) את הספר תחת השם "Die Jüdin von Cherut".
שרה קניג היא עיתונאית יהודייה אמריקאית, שדרנית רדיו, מפיקה לשעבר של תוכנית הטלוויזיה והרדיו This American Life, והמנחה והמפיקה בפועל של הפודקאסט Serial.
קניג נולדה בעיר ניו יורק, לג'וליאן קניג ולאשתו השנייה, מריה אקהארט.
לאחר גירושיהם של הוריה, אמה של שרה נישאה לסופר פיטר מתיסן.
קניג למדה באקדמיית קונקורד בקונקורד, מסצ'וסטס.
קניג סיימה את לימודיה באוניברסיטת שיקגו בשנת 1990 עם תואר ראשון באמנויות, עם התמחות במדעי המדינה.
היא למדה, באוניברסיטת קולומביה, לתואר שני בהיסטוריה של רוסיה, אך עזבה לאחר שבועיים.
לאחר שסיימה את לימודיה בקולג' החלה קניג לעבוד ככתבת ב'איסט המפטון סטאר'.
אחר כך עבדה ברוסיה ככתבת בחדשות ABC ואחר כך ב"ניו יורק טיימס".
היא הייתה כתבת פוליטיקה ב'קונקורד מוניטור' ועבור הבולטימור סאן'.
קניג החלה לעבוד כמפיקה עבור This American Life בינואר 2004. היא הפיקה את הפרק "Habeas Schmabeas" של This American Life,שזכה בפרס פיבודי לשנת 2006.
ב-2013, היא החלה לעבוד על פודקאסט, ספין-אוף של תוכנית הרדיו This American Life, בשם Serial, הפודקאסט עלה לראשונה באוקטובר 2014. באפריל 2015 זכה הפודקאסט בפרס פיבודי.
ב-2015 נבחרה קניג להיות אחת מ"מאה האנשים המשפיעים ביותר" של מגזין TIME.
באותה שנה נבחרה גם לאחת מחמישים היהודים המשפיעים בארצות הברית, על ידי הפורוורד.
קניג מתגוררת בסטייט קולג', פנסילבניה, עם בן זוגה, בן שרייר, פרופסור חבר ללימודי יהדות ואנגלית בפן סטייט, ושני ילדיהם.
שרה קול הייתה ציירת נוף אמריקאית ואחותו של צייר הנוף האמריקאי הבולט תומאס קול.
אף שהיא הייתה בין הקבוצה הקטנה של ציירות נוף אמריקאיות מוקדמות, מעט ידוע על חייה ורק מעטים מציוריה שרדו.
להוריה, ג'יימס ומרי קול, היו שישה ילדים נוספים מלבדה ותומאס, כולן בנות.
תומאס היה השביעי מבין שמונת הילדים, ושרה הייתה הצעירה ביותר.
בשנת 1818, הוריה היגרו לארצות הברית עם ארבעה מילדיהם, האחיות אן, מרי ושרה, אחיהן תומאס ודודה.
המשפחה הגיעה לפילדלפיה ביולי, ועברה לסטובנוויל, אוהיו, בספטמבר של אותה שנה בסטובנוויל, אן ומרי פתחו סמינר, שבו אולי שרה גם לימדה בסופו של דבר.
בשנה שלאחר מכן, הם עברו לניו יורק, שם כנראה התגוררה שרה עד סוף חייה.
היא ביקרה לעיתים קרובות בקטסקיל, שם היא ותומס היו מטיילים בהרי קטסקיל, ומדי פעם ביקרה משפחה וחברים בבולטימור.
לא ידוע מתי שרה קול החלה ליצור אמנות, אם כי היא מזכירה לראשונה שהיא מציירת במכתבים לאחיה באמצע שנות ה-30. היא הציגה את ציוריה בפומבי רק לאחר מותו של תומאס בפברואר 1848, ככל הנראה כדי לעזור לפרנס את עצמה כלכלית.
האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק הציגה את עבודותיה מ-1848 עד 1852, ועבודותיה הופיעו גם ב-American Art-Union וב-Maryland Historical Society במהלך חייה.
כותרות של ציורים אלה מציינות נושאים מקוריים, ולא מועתקים.
שניים מציוריה של קול מוצגים במכון אולבני להיסטוריה ואמנות באולבני, ניו יורק.
הציורים הם A View of the Catskill Mountain House, סצנה של בית לבן על גבעה מכוסה בעצים בשלכת ודמות קטנה יושבת על הקרקע ומביטה כלפי מעלה, ו"הר האטנה".
ההר ברקע עם נוף ואנשים מתפללים במקדש.
הערה על גב הבד של הציור של בית הר קטסקייל מציינת שהוא הועתק מציור של אחיה תומאס.
ציור נוסף של שרה קול, עמוד עתיק ליד סירקיוז (1848), מתאר נוף עם נושא נאו-קלאסי.
הוא מצייר אדם עם כמה חיות בשדה ירוק מול חורבות עתיקות.
אתר היסטורי לאומי בקטסקיל מכיל גם את ציורי נוף קלסיים שלה.
בנוסף להיותה ציירת, קול עשתה תחריטים.
היא הוכשרה בתחריט על ידי הצייר והחרט אשר ב' דוראנד.
בשנת 1888, עשרות שנים לאחר מותה, ערך מועדון ליגת האיחוד בניו יורק תערוכה בשם "Women Etchers of America" שכללה חלק מעבודותיה.
כל שאר המציגים בתערוכה היו אמנים חיים.
לא ידוע אם אחד מתחריטיה שרד.
קול מתה ב-1857, ובילתה את ימיה האחרונים בקטסקיל, ניו יורק.
שרה קופמן הייתה פילוסופית יהודיה צרפתית.
קופמן נולדה בפריז בראש השנה, י"ד בתשרי תש"ד, 14 בספטמבר 1934, למשפחה ממוצא פולני בת 6 ילדים לאביה הרב ברק קופמן ולאמה פינצה (קניג) קופמן.
הוריה עברו מפולין לצרפת בשנת 1929 שם קיבלו אזרחות צרפתית.
אביה היה רב של בית כנסת קטן, ברחוב 5 Rue Duc, ברובע השמונה עשרה של פריז, הוא גם חגג טקסים שונים (נישואין, גירושים, ברית מילה ועוד) בחדר גדול בדירת המשפחה.
לפי עדותה בממוארים שכתבה, במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-16 ביולי 1942 נעצר ברק קופמן על ידי משטרת וישי במהלך גירוש היהודים מפריז, יחד עם כ-13,000 יהודים נוספים, ועבר למחנה הריכוז דראנסי לפני גירוש.
לדברי בתו, הרב קופמן, שהתבשר על הפשיטה של משטרת וישי באמצעות שמועות, יצא מביתו מוקדם מאוד כדי להזהיר יהודים אחרים מפני הסכנה ובכך הקריב את חייו.
הוא גורש למחנה ההשמדה אושוויץ בשיירה מס' 12 ב-29 ביולי 1942. לפי עדות של ניצול מאושוויץ, שנאספה על ידי סרז' קלרספלד, קופמן שהה באושוויץ במשך כשנה עד שנרצח על ידי קאפו בגלל סירובו לעבוד בשבת.
קופמן החלה את קריירת ההוראה שלה כמורה לפילוסופיה בטולוז בשנת 1960 תוך כדי המשך הכשרתה למחקר.
היא עבדה עם הפילוסופים ז'אן איפוליט (איתו חקרה מיתוסים של אפלטון ואת פרויד) וז'יל דלז.
היא החלה לכתוב תזה, בפיקוחו של דלז לדוקטורט הממלכתי שלה, אך היא נטשה אותה.
התזה פורסמה מאוחר יותר בשם "Nietzsche et la métaphore".
בשנת 1969 פגשה קופמן את ז'אק דרידה והחלה להשתתף בסמינרים שלו באקול נורמל סופרייר.
מ-1970 היא הפכה למרצה ולאחר מכן, ב-1991, לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת פריז I: פנתאון-סורבון, סורבון.
קופמן חיברה ספרים רבים, כאשר המפורסמים ביניהם היו על פרידריך ניטשה וזיגמונד פרויד.
ספרה, מ-1980 "L'énigme de la femme: La femme dans les textes de Freud" הוא כנראה הספר המעמיק ביותר בהקשר לרעיונותיו של פרויד בנוגע למיניות נשית.
אף על פי שרבים מכתביה הפילוסופיים התמקדו בניטשה ובפרויד, קופמן כתבה כמה יצירות ברוח אוטוביוגרפית.
"Paroles suffoquées" מ-1987 מוקדש לזכרו של אביה, הרב ברק קופמן, אותו ראתה בפעם האחרונה ב-16 ביולי 1942, ונרצח באושוויץ.
"Rue Ordener, rue Labat" מ-1994 נפתח גם בגירוש אביה על ידי המשטרה הצרפתית, ומתאר את מה שקופמן מבינה כי היה גורלו.
הכותרת מתייחסת לשני רחובות פריזאים: הכתובת שבה התגוררה משפחתה עד למעצרו של אביה; והכתובת שבה הסתתרה במשך חלק גדול משארית המלחמה.
קופמן נלקחה על ידי גרושה פריזאית שהפכה לאמה המאמצת ושהיא קראה לה Mémé.
הספר מספר את סיפורה של תקופה זו, ועל סכסוך המשמורת בין Mémé לבין אמה של קופמן לאחר שחרור פריז.
קופמן התאבדה ב-1994. היא הותירה אחריה בן זוגה מזה 25 שנים, אלכסנדר קיריצוס.
העובדה שהיא מתה בהתאבדות בתאריך יום הולדתו ה-150 של ניטשה נתפסה בעיני כמה סופרים כמשמעותית.
לאחר מותה, ז'אק דרידה כתב את הדברים הבאים:
הערה: רשימה זו אינה כוללת חלקים של ספרים שבהם פורסם לאחר מכן תרגום של הספר כולו.
"שרה קופמן", ראיון עם אליס ג'ארדין, ב-Alice Jardine & Anne M.
"כתיבה ללא כוח: שיחה עם שרה קופמן", ראיון עם אורסולה קונרץ, סקירת פילוסופיית נשים (יוני 1995): 5–8.
שָׂרַה רייזן (בבלארוסית: Сара Рэйзен, באנגלית: Sarah Reisen, מתועתקת לעיתים כסורה; נולדה ב-1885 בקוידנוב, פלך מינסק, האימפריה הרוסית – נפטרה ב-25 באוקטובר 1974 בניו יורק) הייתה מתרגמת, מחזאית משוררת וסופרת שכתבה ביידיש, בתו של קלמן רייזן ואחותם של אברהם וזלמן רייזן.
רייזן נולדה בשנת 1885 לקלמן רייזן וקריינה אפשטיין.
בבית למדה פרשות מהתורה מאביה, עברית מאשת הרב, גרמנית מאמה ורוסית ממורתה.
אמה נפטרה כשרייזן הייתה בת עשר, ולאחר מכן היא התגוררה זמן קצר בוויניצה ובמוהילב.
רייזן עברה אז למינסק בגיל 14, שם עבדה כתופרת ומורה רוסית, והמשיכה בלימודיה.
היא התפרנסה בכתיבה לעיתון ברוסית ולכתבי עת ביידיש, שבהם פרסמה סקיצות, סיפורים ושירים.
היא הייתה חלק מהמעגל הספרותי ביידיש סביב רחל ברכות (1880–1945).
רייזן התחתנה ב-1904 עם דוד קסל, סופר שכתב ביידיש, ונולד לה בן מוישה.
בשנים 1908 עד 1914 התגוררה בוורשה, ואז שוב במינסק, שם עבדה כמורה, אך במקביל גם כתבה מחזות שהוצגו גם הם.
לאחר מות אביה (1921) הגיעה לווילנה ועבדה שם כשכירה בכתבי עת ביידיש וכמתרגמת בהוצאת קלצקין.
יצירותיה הראשונות של רייזן, פרסום סקיצה ברוסית וכן תרגום יצירה מאת י"ל פרץ יצאו לאור כשהייתה בת שבע עשרה.
עד מהרה הצטרפה לחוג הספרותי ביידיש, וכתבה מערכונים, סיפורים קצרים ושירים עבור כתבי עת ופרסומים שונים כגון די פולקסטונג, דער וועג, דער פריינד, הפורוורד, פדר, והשבועון הספרותי ביידיש של אחיה "ספרות אירופאית" (Eyropeyishe Literatur), לפעמים תחת שם העט שרה קלמנס (שם משפחה שנגזר משמו הפרטי של אביה).
רייזן היא אחת ממספר משוררות הכותבות ביידיש, רבות מהן היו ליטאיות, אשר חוקר היידיש דוד כ"ץ מכיר בתרומתן לביסוס היידיש כשפה מכובדת ליצירת חומר ספרותי.
לצד הכתיבה לעיתונים, כתבה והופיעה בתיאטרון יידיש.
תרגומיה ליידיש כוללים, בין היתר, יצירות של לב טולסטוי, ניקולאי גוגול, , איוואן טורגנייב, אלכסנדר פושקין, רבינדרנת טאגור, ג'ק לונדון, ואת רובינזון קרוזו של דניאל דפו.
היא ידועה בכך שעבדה על ספרי ילדים (מבחר משירי וסיפורי הילדים שלה יצא לאור כ"בחלום ובהקיץ", 1919) ועיבוד יצירות של אוסקר ויילד לבתי ספר ביידיש.
רייזן נפטרה ב-25 באוקטובר 1974 בעיר ניו יורק.
שרה צפתמן (1945 – 8 במרץ 2024) הייתה חוקרת ספרות יידיש, שהתמחתה גם ב'אלט יידיש' ובתרבות היהודית האשכנזית.
החלה את דרכה האקדמית בלימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אך עד מהרה עברה ללימודי ספרות יידיש באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיה התמקדה במחקר של "המעשה בוך" – אוסף סיפורים מיידיש שהודפס לראשונה ב-1602. מחקריה הראשונים נערכו תחת הנחייתם של הפרופסורים חנא שמרוק ודב נוי.
צפתמן הייתה מרצה בכירה בחוג ליידיש ב.
ועסקה בחקר תחומים מגוונים, כגון סיפורת עממית, גירוש שדים, ותולדות הסיפור היהודי.
הסיפורת ביידיש מראשיתה ועד שבחי הבעש"ט (1504-1814) - הספר מציע ביבליוגרפיה מוערת של סיפורת יידיש קדומה ומנתח את התפתחותה לאורך התקופות.
נישואי אדם ושדה: גלגוליו של מוטיב בסיפורת העממית של יהודי אשכנז במאות הט"ז-הי"ט (1987) - הספר חוקר את המוטיב העממי של נישואין בין יצור אנושי ליצור דימוני בסיפורת היהודית.
בין אשכנז לספרד: לתולדות הסיפור היהודי בימי-הביניים (1993) - הספר עוקב אחרי הסיפורת העממית של קהילות ספרד ואשכנז בימי הביניים ומתאר את ההבדלים התרבותיים בין שתי הקהילות.
ראש וראשון: ייסוּד מנהיגות בספרות ישראל (2010) - הספר בוחן סיפורים מן המסורת היהודית המתארים את ייסודה של מנהיגות בקהילות היהודיות.
צא טמא: גירוש רוחות ביהדות אשכנז בראשית העת החדשה (2015) - הספר דן באירועי גירושים של שדים ורוחות ('דיבוק') במרכז אירופה במאה ה-17 ובגלגוליהם בספרות ובתרבות היהודית.
שבחי רבי שמואל ורבי יהודה חסיד: ראשיתה של ספרות השבחים ביהדות אשכנז (2020) - הספר עוסק בר' שמואל חסיד, בנו ר' יהודה החסיד (בעל 'ספר חסידים') ובחקר ספרות השבחים שנרקמה סביב אישים אלה.
שרה קורטיס (באיטלקית: Sara Curtis; נולדה ב-19 באוגוסט 2006) היא שחיינית איטלקייה, סגנית אלופת אירופה בבריכת 25 מטר (אוטופן 2023) במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x50 מטר חופשי משולב.
קורטיס נולדה וגדלה בסביליאנו שבאיטליה.
באליפות אירופה לנוער שנערכה באוטופן שברומניה ביולי זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.98 דקות.
בנוסף, זכתה בשתי מדליות ארד: במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.39 שניות, ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:05.70 דקות.
באליפות העולם לנוער שנערכה בלימה שבפרו באוגוסט-ספטמבר זכתה בשלוש מדליות כסף: במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.53 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:06.91 דקות, ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:55.58 דקות.
בנוסף, זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.93 שניות.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בבלגרד שבסרביה ביולי זכתה בשלוש מדליות זהב: במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.14 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:40.60 דקות, ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:04.26 דקות.
בנוסף, זכתה בשתי מדליות כסף: במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.35 שניות, ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב בתוצאה של 3:30.66 דקות.
באליפות העולם לנוער שנערכה בנתניה שבישראל באוגוסט-ספטמבר זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:03.34 דקות.
בנוסף, סיימה במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.31 שניות, במקום 17 במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:01.19 דקות, ובמקום 18 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.06 שניות.
בנוסף, זכתה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:49.95 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום 14 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.77 שניות.
בנוסף, סיימה במקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:36.51 דקות.
שרה קתרין הוק היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
שיחקה בסרט "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" מ-2021. בטלוויזיה, ידועה בתפקידיה בסדרה העל-טבעית של נטפליקס "חיסול ראשון" מ-2022 ומהעונה השלישית של סדרת האנתולוגיה הקומית השחורה של HBO "הלוטוס הלבן" מ-2025.
הוק נולדה וגדלה במונטגומרי, אלבמה.
להוק שני אחים: ג'ורג' ופורסט.
בגיל 14 החלה לקחת שיעורי פיתוח קול.
בראיון סיפרה כי הוריה דחפו אותה לקריירה באופרה ורק מאוחר יותר החליטה לפנות למשחק.
מאוחר יותר קיבלה תואר ראשון במוזיקה עם התמחות באופרה ממכללת SUNY Purchase בשנת 2017.
הוק התפרסמה בזכות תפקידה כג'ולייט פיירמונט בסדרת הפנטזיה לבני נוער של נטפליקס "חיסול ראשון", ששודרה לראשונה ביוני 2022. בשנת 2024, הוק כיכבה בתפקיד ראשי בסדרה "משחקי פיתוי" המבוססת על סרט באותו השם מ-1999. ב-2025 היא שיחקה בתפקיד ראשי בעונה השלישית של הסדרה "הלוטוס הלבן" כפייפר רטליף.
שנהסרטתפקידהערות2018I Believeילדהסרט קצר2020Harbor from the Holocaustמספרתסרט תעודה2021לזמן את הרוע 3: בשליחות השטןדבי גלצל2024Where Shall We Startדיאנהסרט קצרמלכודת הרפאיםהאפי2026אנשים שאנחנו פוגשים בחופשה
שרה רובינשטיין (הלנה שמט), (בפולנית: Szemet Helena; 1 בינואר 1900 – 31 בינואר 1986) הייתה חסידת אומות העולם מפולין, שהצילה יהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה.
הלנה שמט הייתה קתולית פולניה ילידת בוריסלב בגליציה.
ב-1935 עברה לווילנה והחלה לעבוד במשק בית אצל משפחת מיניקס היהודית וטיפלה בילדי המשפחה חביבה וגרשון.
ב-24 ביוני 1941 במהלך מבצע ברברוסה, גרמניה הנאצית כבשה את וילנה.
האב יהושע מיניקס נלכד ונרצח בפונאר ובאקציה נוספת נלקחה גם האם רבקה מיניקס לפונאר.
ב-6 בספטמבר 1941 נכלאו הילדים חביבה וגרשון יחד עם שאר יהודי העיר בגטו.
הלנה הצליחה לחלץ אותם מן הגטו בטענה שזוהו בטעות כילדים יהודים.
היא דאגה להעביר את גרשון וחביבה לצד הארי של העיר והציגה אותם לרשויות הליטאיות בתור האחיינים שלה עם מסמכים אריים.
עם האישור הליטאי, הלנה, שהייתה רווקה ללא ילדים, הביאה אותם לביתה וטיפלה בהם כאם עד שחרור האזור על ידי הצבא האדום ביולי 1944. הלנה פעלה מתוך מניעים של אהבה והומניטריות שגברו על השיקולים האישיים והקשיים הכלכליים.
כדי להבטיח את ביטחון הילדים הלנה נאלצה לחיות בפחד ובעוני.
בעדותו ליד ושם גרשון מיניקס סיפר שהלנה סידרה לו ולאחותו ניירות נוצריים וטיפלה בהם עד סיום המלחמה: "רק אנחנו היינו אצלה ולא ההורים ולא הדודה נתנו לה מתנות או כסף".
בסיום המלחמה גילתה הלנה שההורים של חביבה וגרשון נספו.
על מנת לשמור ולחזק את זהותם היהודית, היא דאגה לכך שיקבלו חינוך יהודי בבית ילדים של "אגודת ישראל" בעיר לודז', ולאחר מכן בעיר ביטום, פולין.
בהמשך הצליחה לחצות איתם את הגבול לצ'כיה, שם שהו במשך מספר שבועות עד שהצליחה לארגן את המסמכים שאיפשרו להם מעבר חוקי לאוסטריה.
במחנה העקורים באוסטריה החליטה הלנה להתגייר ושינתה את שמה הפרטי לשרה ואת שם משפחתה לרובינשטיין .
לאחר כחצי שנה באוסטריה הגיעו לאיטליה והפליגו בפברואר 1949 מעיר הנמל בארי באונייה קטנה לישראל.
לאחר שבוע הגיעו למחנה העולים "שער העלייה" בחיפה, בהמשך גרשון וחביבה נקלטו בחברת הנוער בקיבוץ אפיקים.
הלנה נשארה תחילה במחנה העולים בקריית שמואל בחיפה ועבדה במשק בית.
הלנה הקפידה לשמור עם גרשון וחביבה על קשר והמשיכה לבקרם כל כמה שבועות בקיבוץ וראתה בגרשון וחביבה כילדיה.
ב-1953 עברה לגור בקיבוץ אפיקים ועבדה שנים במטבח, ובהמשך בבתי הילדים.
הלנה חיה בקיבוץ אפיקים במשך 33 שנים.
ב-30 בינואר 1986 בגיל 86 נפטרה והובאה למנוחות בבית העלמין של הקיבוץ.