tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר מציין כי "הינו ללא שיוך פוליטי, ואינו נוקט באף עמדה בנוגע לסוגיות פוליטיות בישראל, או בנוגע לפתרונות אפשריים לסכסוך הערבי-ישראלי".
עורך האתר חנן עמיאור, כתב בעבר נאומים לשרי הליכוד גלעד ארדן ומירי רגב.
לדבריו משלח יד זה הוא טכני, והוא ניאות לכתוב נאומים גם לאנשי שמאל ציוני.
האתר מרבה לבקר את עיתון "הארץ".
האתר עובד בשיתוף פעולה עם מחלקות דומות של הארגון בעולם כגון: BBC Watch, UK Media Watch, ReVistamo.
בנוסף לניתור, פועל פרספקטיבה לפרסום תיקונים והבהרות מצד מערכות התקשורת, עורך גם תחקירים, סקרים וניתוחי עומק, ומקיים כנסים וסמינרים.
פעילות זו עלתה לסדר היום הציבורי והביאה לביקורת מהצבא על קבוצת הארץ, שנאלצו להסביר את עריכותיהם.
לטענת עיתון "הארץ", האתר "עוסק בביקורת התקשורת מימין ובבחירה סלקטיבית של דוגמאות או נתונים, שנועדו 'להוכיח' את התזה המוכנה מראש".
לדברי "העין השביעית" האתר "עוסק בעיקר בביקורת על עיתונאים וכלי תקשורת המזוהים עם השמאל".
פרספון מצוי (שם מדעי: Asellia tridens) הוא מין של עטלף ממשפחת הפרספוניים מסדרת העטלפים.
הפרספון המצוי הוא עטלף חרקים בינוני והיחיד מבני המשפחה שחי בארץ ישראל.
המאפיין הבולט של הפרספון הוא עלה אפי עם בליטה ורודה דמוית פרסה של סוס (דבר שהעניק לו את שם הסוג בעברית: פרסה + אפון) ומעליה שלושה חודים משולשים (מכאן שם המין, tridens, שפירושו קלשון טריידנט).
הוא מפיק קולות מאפו והבליטות הקרומיות שעל אפו נועדו לסייע לו להפיק ולכוון גלי קול לביצוע אקולוקציה.
הוא מפיק קולות בתדר קבוע (CF) של 115–120 קילוהרץ, ובסוף כל קריאה יש רכיב FM (תדר משתנה) יורד.
צבע פרוותו בהיר ונע בין חום בהיר (ולעיתים ג'ינג'י) עד לאפור בהיר.
הגחון מכוסה בפרווה אפורה בהירה וקצה התחתון חשוף.
כמו שאר מיני הפרספונים, שליש מהזנב בולט החוצה חופשי מקרום התעופה.
בניגוד לשאר מיני היונקים באצבעות רגליו יש רק 2 פרקים ולא 3. הוא בינוני בגודלו: משקלו 9–17 גרם, אורך האמה 48–53 מילימטר ואורך גופו הוא כ-5.5 סנטימטר.
הפרספון הוא אוכל חרקים שניזון בעיקר מחרקים מעופפים כגון חיפושיות, עשים, זבובאים ויתושים.
את החרקים הוא לוכד תוך כדי תעופה בסמוך לצמחייה.
הוא מאתר אותם באמצעות אקולוקציה.
כנפיו עגולות ורחבות ומקנות לו כושר תמרון מעולה המאפשר לו לבצע פניות חדות ולתמרן בסמוך לצמחייה.
הוא בעל שיניים חדות ותוקפני באופיו (ולכן מומלץ לנקוט משנה זהירות כאשר לוכדים או מטפלים בפרספון מצוי).
נוסחת השיניים שלו היא .
הפרספון מפטם את עצמו במהלך הקיץ וצובר שומן שמגיע עד ל-40% ממשקל גופו.
את השומן הוא אוגר בפלג גופו התחתון.
השומן משמש לקיום בעונת החורף, הדלה בחרקים.
הפרספון המצוי מבצע נדידה עונתית בין מושבות הקיץ למושבות החורף.
הפרספון נוהג לקפל את כנפיו לצד גופו כאשר הוא נוח.
ההזדווגות מתרחשת בתחילת האביב ובתחילת הקיץ הנקבות יולדות.
בדרך כלל בכל לידה נולד ולד בודד.
הגור יונק במשך 40 יום ונעשה עצמאי בסתיו.
במשך האביב והקיץ קיימת הפרדה זוויגית במושבות.
הפרספון המצוי נפוץ ברוב המזרח התיכון וצפון אפריקה, לרבות בישראל.
גבול תפוצתו המזרחי הוא הודו, גבול תפוצתו הצפוני הוא סוריה, גבול תפוצתו הדרומי הוא סומליה וגבול תפוצתו המערבי הוא האוקיינוס האטלנטי.
בית הגידול האופייני לו הוא מדבר עם אקלים חם ויבש, והוא משגשג בסמוך לנאות מדבר.
בארץ ישראל הוא נפוץ בעיקר לאורך השבר הסורי-אפריקאי, מאילת ועד החרמון.
בעבר היה נפוץ גם בחבל הים-תיכוני ומישור החוף, אך אוכלוסיותיו שם נפגעו קשות מהרעלת ואיוד המערות בשנות ה-60 של המאה ה-20. מקומות הקינון והמנוחה שלו כוללים גם מערות וגם מבנים מעשה ידי אדם, כגון חורבות, מרתפים ומוצבים נטושים.
בעקבות הרעלת המערות כיום עיקר משכנותיו במבנים נטושים, אך ידועות מספר מושבות גדולות שמונות מאות עד אלפי פרטים במערות.
כיום חיים בישראל כמה עשרות אלפי פרטים ומצב השימור שלו בה מוגדר כ"פגיע/עתידו בסכנה" (VU).
בעולם מצב השימור שלו הוא "ללא חשש" (LC).
פרופ' יורם יום-טוב, "הרואים את הקולות: עטלפים - בין מיתוס למציאות", הוצאת החברה להגנת הטבע, 2018. בעיקר עמ' 195–197.
פרסף הנגב (שם מדעי: Rhinolophus clivosus) הוא מין של עטלף חרקים ממשפחת הפרספיים, החי באפריקה, ישראל וחצי האי ערב.
גודלו נע בין 4.8 ל-5.8 סנטימטרים, כאשר אורך הזנב הוא כ-2.5 סנטימטרים.
צבע הפרווה של הפרסף הוא אפור כאשר הבטן בהירה יותר מהגב, ומשקלו של הפרסף נע בין 8 ל-17 גרם, והנקבות גדולות יותר מהזכרים.
האקולוקציה של מין זה בישראל מאופיינת בסיגנל CF בתדר 84 kHz.
הוא חי בערבות, מדבריות, חורבות, מערות ומבנים נטושים.
פרסף הנגב נמצא בדרך כלל לבד או בקבוצות קטנות.
הוא פעיל בלילה ובמהלך היום הוא ישן.
תפריטו מבוסס על חיפושיות, דבורים, פרפרים וחרקים גדולים שהוא צד על הקרקע ועל צמחים שהוא מעופף סביבם.
מועדון הכדורגל פרספוליס (בפרסית: باشگاه فوتبال پرسپولیس) הוא מועדון כדורגל מהעיר טהראן שבאיראן, נכון לעונת 2025/2024 המועדון משחק בליגת העל האיראנית.
הקבוצה עורכת את משחקי הבית שלה באצטדיון אזאדי המונה 90,000 מקומות ישיבה.
למועדון יריבות עירונית ארוכת שנים עם אסתקלאל טהראן והמפגשים בין שתי הקבוצות קיבלו את השם הדרבי של טהראן , שנחשב לאחד ממשחקי הדרבי הגדולים והחשובים בכדורגל האסיאתי.
בשנת 2013 נחתם הסכם לפיו קבוצת שמושכ נושהר צורפה למועדון.
תארים ארצייםליגת העל האיראנית 15:
+דירוגשםעמדהשערים1 פרשאד פיוסחלוץ1532 עלי פרוויןקשר953 המאיון בהזאדיחלוץ834 ספר איראנפאכחלוץ745 חוסיין כלאניחלוץ716 נאסר מוחמדח'אניחלוץ597 עלי אליפורחלוץ55 מהדי טארמיחלוץ559 כרים באגריקשר43 עלי דאיחלוץ4310 מוחמד נוריחלוץ41
פרסף גמדי (שם מדעי: Rhinolophus hipposideros) הוא מין של עטלף חרקים ממשפחת הפרספיים.
אוזניו ארוכות מן הראש וזנבו קצר.
הפרסף הגמדי הוא עטלף חרקים אשר נחשב הקטן ביותר מבני סוגו בארץ., אורך גופו 3.5 ס"מ, אורך האמה 34–39 מ"מ, אורך זנבו 2.2 ס"מ, אורך אפרכסת האוזן 1.6 ס"מ, אורך כף הרגל 0.5 ס"מ ומשקלו 2.5–5 גרם.
פרוותו אפורה לבנבנה, רכה וצפופה.
זנבו קצר יותר מהרגליים שאף הן קצרות.
הפרסה מכסה את הפנים כולו.
העצם הרביעית של הפרסף היא הארוכה ביותר מכל עצמות הפיסה.
משתמש באקולוקציה בעלת סיגנל CF בתדר 110kHz–104kHz, HH, ייתכן וישנה שונות בתדר בהתאם לאזור המחיה.
הוא מאזין לטרפו כשהוא תלוי מענף או סלע ועט עליו עם איתורו.
מקום משכנם של הפרספים הגמדים הוא לרוב במערות לא עמוקות, חורבות, מנהרות, בונקרים, מערות מסתור וכוכי קבורה..
לרוב הפרספיים נקלטים כבודדים או בזוגות.
פרסף זה מתעופף עם דמדומי הערב ופעיל במשך כל הלילה.
העטלף ניזון מחרקים, בעיקר עשים, עכבישים ופרפראים, שאוסף בעיקר סביב סבכי צומח.
שם המין מציין את מבנה הפרסה: ברזל = sideros, סוס = hippos, ביוונית.
שימוש בקוטלי חרקים בחלק משטחי החקלאיים וביקורי מטיילים במערות משכן וחריפה מהווים עבורו גורמי סיכון.
בפולין נמצא כי הפרטים הישנים שנת חורף מתעוררים כל 18 יום בממוצע.
באירופה ובמזרח הקרוב, עד קשמיר, וכן בצפון אפריקה ודרומית משם, ובאפריקה המזרחית עד אתיופיה, בחבל הים-תיכוני ובחבל הערבתי והמדברי עד איזוהייטה (כמות המשקעים השנתית) של 70 מ"מ.
בחלק ממדינות אירופה המין מוגדר כמין בסיכון.
בארץ תפוצתו יותר גדולה משאר הפרספים האחרים, אך נראה שתפוצת המין בארץ הצטמצמה והאוכלוסייה קטנה.
בעבר היה נפוץ מאוד עד לאיוד המערות (דהיינו, תהליך שבו שמים גזים רעילים בפתחי מערות ובתי עטלפים ואטמו אותם).
כיום הוא אינו נדיר, ונמצא במקומות שונים בכל רחבי הארץ.
ההריון של פרסף גמדי אורך 7 שבועות.
הנקבה ממליטה 1–2 ולדות בחודשי אפריל עד יוני.
תוחלת החיים שלו כ-15 שנה.
באירופה הנקבה מזדווגת בסתיו והזרע נשמר בצינור הביצים לאורך כל החורף.
פרסף מצוי (שם מדעי: Rhinolophus blasii) הוא מין עטלף חרקים ממשפחת הפרספיים המצוי באזור המזרח התיכון, צפון אפריקה ודרום אירופה.
הפרסף המצוי הוא עטלף בגודל בינוני, שמשקלו 8–11 גרם ואורך האמה שלו 44–48 ס"מ.
הוא שוכן במערות, חורבות ומבנים נטושים.
ניזון מחרקים בסביבה סבוכה שאותם הוא תופס בזמן המעוף.
אקולוקציה במין זה מאופיינת בסיגנל CF בתדרים 92kHz–90kHz.
ההזדווגות מתרחשת כנראה בסוף החורף ובאביב מתרחשת המלטה של צאצא יחיד.
הפרסף המצוי נמצא בסכנת הכחדה בישראל עקב איסוף עטלפים על ידי חוקרים בשנות ה-40 וה-50, בין היתר באמצעות ירי ברובה ציד.
הרעלות שבוצעו משנות ה-60 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, וכוונו נגד אוכלוסיות של עטלפי פירות שנחשבו למזיקים לחקלאות ושכנו ביחד עם אוכלוסיות הפרסף המצוי, גרמו לפגיעה נוספת באוכלוסיית המין בישראל.
כיום המין חי בישראל בעיקר במערות באזור הגליל העליון, שסך כל הפרטים בהן אינו עולה על 1,500. קיימות אוכלוסיות נוספות וקטנות יותר בכרמל, דרומה לאורך ההר עד ירושלים, ולאורך בקעת הירדן עד צפון בקעת ים המלח.
מין זה מבצע בישראל נדידה עונתית בין מושבות קיץ וחורף, ולפחות באזורים מסוימים אינו שרוי בתרדמת חורף אלא נשאר פעיל גם במהלך החורף.
פרסקוביה אולייניצ'נקו הייתה חסידת אומות העולם, ילידת אודסה, אשר במשך כשנתיים וחצי הסתירה בביתה את אחייניתה של חברתה הקרובה וטיפלה בה בזמן מחלתה.
אולייניצ'נקו, ילידת אודסה, הייתה בשנות ה-30 לחייה וגידלה שני ילדים קטנים, כאשר פלשו הגרמנים לברית המועצות.
בעבר היא עבדה בבית ספר צבאי והתיידדה שם עם אישה יהודייה בשם גניה קוסאיה.
בשנת 1939, הגיעה אחייניתה של גניה, מניה שטיבלמן, לאודסה ללמוד רפואה ונשארה בביתה של אולייניצ'נקו.
לאחר הכיבוש הגרמני של העיר ב-16 באוקטובר 1941 גורשו גניה ומשפחתה מביתם ונכלאו בכלא העירוני.
אולייניצ'נקו ביקרה אותם, הביאה להם אוכל והבטיחה שתחזור שוב.
אך, לפני ביקורה הבא נודע לה שרוב העצורים, כולל גניה, נשרפו במחסני אבק שרפה מחוץ לאודסה.
מניה, אחייניתה של גניה, וצעירים אחרים המתינו לגירוש למחנה עבודה מחוץ לעיר.
אולייניצ'נקו דאגה לה לחבילת אוכל, שהביאה מהבית וקיוותה שגורלה של מניה יהיה פחות מר.
כעבור חודשיים, הופיעה ערב אחד מניה בביתה של אולייניצ'נקו לאחר שנמלטה ממחנה העבודה, וזו הכניסה אותה לביתה.
למחרת סבלה מניה מחום גבוה.
אולייניצ'נקו הייתה צריכה להמציא סיפור לילדיה הקטנים, כדי להסביר מדוע אישה חולה שוהה אצלם בבית לתקופת זמן לא מוגבלת.
לאחר שמניה התאוששה ממחלתה, היא ואולייניצ'נקו חפרו חור ברצפת הבית, כיסו אותו עם לוח והניחו מכונת תפירה מעליו.
במקום המסתור הזה שכבה מניה במשך שעות כאשר היו זרים בבית, או כאשר היא חשה בסכנה.
אולייניצ'נקו לימדה את ילדיה לקרוא למניה "סבתא" בנוכחות זרים, כך שזה לא יהווה סכנה.
בדרך זו נשארה מניה בביתה של המצילה עד לשחרור אודסה ב-10 באפריל 1944.
אולייניצ'נקו זכתה לראות את בעלה חוזר בחיים מהחזית וראתה בכך פרס על מעשה ההצלה.
מניה הקימה משפחה משלה והיגרה לארצות הברית.
החברות בין שתי הנשים נמשכה עוד עשרות שנים.
ב-24 בינואר 2000 הכיר יד ושם באולייניצ'נקו כחסידת אומות העולם.
פֶּרְספוֹנֶה היא מלודרמה מוזיקלית לקריין, זמרים סולנים, מקהלה, רקדנים ותזמורת, למוזיקה מאת איגור סטרווינסקי ולברית מאת אנדרה ז'יד.
היצירה בוצעה לראשונה באופרה של פריז ב-30 באפריל 1934 לצד הבלט "דיאנה ופואטייר" מאת ז'אק איבר.
הבמאית הייתה אידה רובינשטיין שרקדה בעצמה עם להקת הבלט שלה ואף קריינה את תפקיד פרספונה.
הטנור רנה מייזון שר את תפקיד אומולפה.
היצירה בוצעה גם בתאטרו קולון בבואנוס איירס, בניצוח סטרווינסקי עצמו בשנת 1936, ואחר בריו דה ז'ניירו.
ויקטוריה אוקאמפו, אינטלקטואלית חשובה מארגנטינה, הייתה נוכחת בבכורה בבואנוס איירס.
הפקה מחודשת התקיימה בתיאטרון קולון ב-1995, עם צ'ינה זורילה בניצוח פדרו איגנסיו קלדרון.
גרסאות כוריאוגרפיות אחרות כוללות את אלה של ז'ורז' בלנשין, קורט יוס (1955), פרדריק אשטון (1961), ופינה באוש (1965).
"פרספונה" של מרתה גרהאם מבוצע בליווי הסימפוניה בדו של סטרווינסקי.
"פרספונה" הוקלטה בניצוח סטרווינסקי עצמו עם ורה זורינה, וכן בניצוח אנדרה קלויטנס עם ניקולאי גדה, (1965, פריז), סר אנדרו דייוויס (עם פול גרובס, לונדון), מייקל טילסון תומאס (עם סטיוארט נייל, 1999, סן פרנסיסקו ואסה-פקה סאלונן (עם אנדרו סטייפלס, 2018, האופרה הפינית הלאומית).
המלודרמה מספרת את סיפורה של האלה היווניה פרספונה בשלושה חלקים:
אזור פרסת הזהב הוא אזור העשיר, והעירוני ביותר באונטריו, שכולל גם את טורונטו, העיר הגדולה ביותר בקנדה.
אזור פרסת הזהב הוא גם האזור עם צפיפות אוכלוסייה הגבוהה ביותר בקנדה, והאזור המתועש ביותר במדינה.
נכון לשנת 2021 מעל ל-21 אחוזים מכלל אוכלוסיית קנדה חיה באזור פרסת הזהב - בסביבות 7.8 מיליון תושבים בחלק הליבה של אזור פרסת הזהב.
האזור מכונה פרסת הזהב משום שצורת האזור נראית כמו פרסה של סוס, המילה "זהב" מתייחס לשגשוג הכלכלי של האזור.
פרספון דיאדמה (שם מדעי: Hipposideros diadema) הוא מין של עטלף ממשפחת הפרספוניים החי בדרום-מזרח אסיה ואוקיאניה במדינות אוסטרליה, אינדונזיה (באיים ג'אווה, בורנאו, סומטרה, איי מאלוקו, מערב גינאה החדשה וסולאווסי), פפואה גינאה החדשה, מלזיה, מיאנמר, הפיליפינים, תאילנד ווייטנאם.
מוטת הכנפיים של עטלף זה היא 15 עד 22 סנטימטרים ומשקלו 34 עד 50 גרמים.
העטלף בעל פרווה בצבע חום, אוזניים גדולות וכתמים בצבע לבן באזור הכתף.
בעונת הרבייה הנקבה ממליטה צאצא אחד בחודשים מרץ ואפריל.
העטלף פעיל לילה וחי במגוון בתי גידול בדרום מזרח אסיה ואוסטרליה כמו מערות, סבכים ויערות לא סבוכים.
עטלף זה הוא אוכל חרקים, וניזון בעיקר מחרקים כמו פשפשאים, חיפושיות, פרפראים, חגבאים ועכבישאים.
הטורפים של עטלף זה כוללים נחשים ועופות דורסים.
תוחלת החיים של עטלף זה היא 4 עד 7 שנים בטבע ועד 12 שנים בשבי.
העטלף נמצא על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש עקב תפוצה גדולה ונוכחות במספר רב של אזורים מוגנים.
פרסקבה קלארק, באנגלית: Paraskeva Clark ( 28 באוקטובר 1898 - 10 באוגוסט 1986) הייתה ציירת קנדית.
עבודתה היא לעיתים קרובות פוליטית מכיוון שהיא האמינה ש"אמן חייב לשמש עד למאבק מעמדות ולסוגיות חברתיות אחרות." חלק גדול מהאמנות שלה נמצא כעת בגלריה הלאומית של קנדה ובגלריה לאמנות של אונטריו
קלארק נולדה בסנט פטרסבורג, רוסיה, בתם הראשונה של אבדיי פליסטיק ואולגה פדורובנה.
היא הייתה הבכורה מבין שלושת ילדיהם של בני הזוג וקיבלה ארבע שנות לימוד יותר מרוב הבנות באותה תקופה.
ניתן לייחס את השכלתה המורחבת הן לאביה שהנחיל לה את הנאתו מספרים ולימוד והן לאמה שהכינה פרחים מלאכותיים כדי להשלים את הכנסת המשפחה.
לאחר שסיימה את בית הספר בשנת 1914, קלארק עבדה כפקידה במפעל לנעליים בו הועסק אביה בעבר לפני שהיה בעל מכולת משלו.
אמה של קלארק מתה מדלקת ריאות כאשר קלארק הייתה בת 17, שנה לאחר שסיימה את לימודיה.
קלארק התעניינה בתחילה במשחק אך נרתעה מההוצאה הכספית של ההכשרה.
לאחר עידוד מחברתה לעבודה אלזה ברהמין, קלארק השתתפה בשיעורי ערב באקדמיה לאמנויות יפות בפטרוגרד משנת 1916 עד 1918, שאז בית הספר נסגר בזמן שבוצעו שינויים בתוכנית לחינוך לאמנות לאחר מהפכת אוקטובר 1917. בית הספר נפתח מחדש ללא שכר לימוד, קלארק התקבלה עם מלגה.
היא עזבה ב-1921 וגויסה עם סטודנטים אחרים לצייר תפאורות לתיאטראות.
בעבודה זו היא פגשה את אורסטה אלגרי הבן, ואיתו התחתנה ב-1922. במרץ של השנה שלאחר מכן נולד להם בן, בנדיקט, והם תכננו להגר לצרפת.
בעלה אורסטה טבע בקיץ 1923 לפני שתוכניותיהם יצאו לפועל, וקלארק ובנה בנדיקט עזבו בעצמם בסתיו לבית משפחת אלגרי בפריז.
בני הזוג אלגרי היו מחוברים היטב בעולם האמנות, וקלארק פגשה דרכם אמנים רבים - כולל פבלו פיקאסו.
הייתה לה הזדמנויות מועטות לאמנות משלה, בזמן שדאגה לבנה ועשתה עבודות בית עבור חמיה; למרות זאת היא יצרה את "זכרונות לנינגרד" ב-1923: "אם וילד ב-1924", ודיוקן עצמי בשנת 1925.
ב-1929, בנדיקט בן השש נשלח לפנימייה במהלך ימי חול וקלארק לקחה עבודה מחוץ לבית חמותה, בחנות לעיצוב פנים.
כאן היא הכירה את בעלה השני, רואה החשבון הקנדי פיליפ קלארק.
קלארק ביקר אז באירופה במשך שלושה חודשים, והשניים שמרו על קשר עד שביקר אותה שוב ב-1931, ואז הם החליטו להינשא - ועשו זאת בלונדון ב-9 ביוני 1931. לאחר החתונה, קלארק ובנדיקט נסעו לביתם החדש בטורונטו, שם קיבלה המשפחה את פניו של בן חדש, קלייב, ביוני 1933.
ב-1916 גילתה קלארק שהסטודיו של ציירת הנוף סאבלי זיידנברג נמצא באותו קו חשמלית כמו מפעל הנעליים שבו עבדה; היא התחילה ללמוד שם שיעורי ליל באמנות.
זיידנברג לימד ציור דמויות כמו גם טבע דומם ובמשך חודשים, קלארק, כסטודנטית מתחילה, ציירה בפחם ראשי גבס, בעוד שהמתקדמים עבדו לציור מודל.
היא שקעה בשיחות עם בני גילה על סגנונות אמנות, כולל אימפרסיוניזם, פוסט אימפרסיוניזם, קוביזם והאמנים שהיו מרכזיים באותן תנועות.
קלארק הכירה את האמנים הבולטים הרבים של אותה תקופה, כולל ולדימיר טאטלין, שהאמין שהם יוצרים אמנות מהפכנית - קוביזם ופוטוריזם - עבור המשטר החדש.
קוזמה פטרוב-וודקין היה צייר ששילב את ההשפעות של מאטיס וסזאן, עם ניסיונו הרוסי האישי.
הוא היה הוגה דעות, אינטלקטואל, וממנו צברה קלארק תחושת עומק של חיים אינטלקטואלים.
קלארק התעניינה בצבע ובטבע דומם, אליהם הביא פטרוב-וודקין את תיאוריות החלל שלו, וחקר את דרכו לתאר פרספקטיבה חזותית שאינה בנייה אדריכלית מלאכותית.
מפטרוב-וודקין למדה קלארק את הטכניקה של פרספקטיבה כדורית שבה דמויות ואובייקטים מעוותים מהציר הניצב שלהם כדי לייצר מומנט דינמי.
בעבודתה של קלארק, המבקרים ציינו שתי השפעות: סזאן ובמידה פחותה פיקאסו; סזאן כי קלארק השתמשה בצבע כדי להגדיר צורה; פיקאסו, על הדרך שבה ארגנה את דיוקנאותיה וטבע דומם.
הטיית המשטחים ומיקום החפצים מראים שהיא הבינה את פיקאסו כשהיא חיברה אותו יחד עם פטרוב-וודקין כדי ליצור טבע דומם משלה.
בפטרושקה, קלארק יוצרת סצנה תמימה לכאורה של בדרני רחוב; הוא צויר כתגובה לדיווחים בעיתונים על הרג חמישה מעובדי פלדה שובתים על ידי משטרת שיקגו בקיץ 1937. היא בחרה להתאים את סיפורה של פטרושקה (בובת פיטר וסמלה של האנושות הסובלת בתוך המסורת הרוסית) להקשר צפון אמריקאי.
היא אמרה: "למי שמוסר את חייהם, את הידע שלהם ואת זמנם למאבק חברתי יש את הזכות לצפות לעזרה רבה מהאמן.
ואני לא יכול לדמיין תפקיד מעורר השראה יותר מזה שהאמן מתבקש לבוא להגנה ולקידום הציוויליזציה.
האתגרים הפיננסיים המוקדמים של קלארק בעיסוקה באמנויות, בגלל הוריה הרוסים ממעמד הפועלים והמהפכה בארץ הולדתה, תרמו לאמונתה באחריותם של אמנים לתאר בעבודתם את מאבק המעמדות וסוגיות חברתיות אחרות.
היא מתחה ביקורת על עבודתם של אלה כמו קבוצת השבעה שחסרה התייחסות לסוגיות בעולם האמיתי; היא הפגינה כבוד רב יותר לבני גילה שהיו מסורים ליצירת "אמנות קנדית בעלת מודעות חברתית", כולל פגי ניקול מקלאוד, עורכת הפורום הקנדי בין השנים 1935–1936, שהכירה לקלארק את האנטי-פשיסט הידוע ד"ר נורמן בת'ון.
בשנת 1936. קלארק הפכה בשלב זה פעילה בוועדה לסיוע לדמוקרטיה הספרדית.
מלחמת העולם השנייה הותירה את האמנית מודאגת למולדתה, והיא הייתה די פעילה בתמיכה ברוסיה נגד האיום הנאצי.
בשנת 1942, היא מכרה כמה יצירות מאמנותה כדי לתרום את ההכנסות לקרן הסיוע הקנדי לרוסיה.
היא גם מונתה על ידי הגלריה הלאומית של קנדה לתעד את פעילותן של מחלקות הנשים של הכוחות המזוינים במהלך מלחמת העולם השנייה.
"המצנחים" (1947), למשל, הוא תיאור דרמטי של נשים מייצרות מצנחים במפעל ליד בסיס האוויר בטרנטון, אונטריו.
האמנות של קלארק מתקופות אלה שיקפה את גישתה הפוליטית החזקה.
בנה הבכור של פארסקבה קלארק, בנדיקט, אושפז ואובחן כחולה בסכיזופרניה לאחר התקף ב-1943, והיא עצרה את הקריירה האמנותית שלה; אף שגם כשחזרה לצייר שנה לאחר מכן היא נאבקה לאזן בין האחריות לחיי המשפחה שלה לבין שאיפותיה האמנותיות.
מ-1951 עד 1956, קלארק הציגה כמה תערוכות יחיד גדולות שהתקבלו בחיוב.
בנה קלייב התחתן בשנת 1959 והביא לה שלושה נכדים, שהיו "מקור לעונג רב" עבור האמנית.
בשנת 1965, לאחר דחיות מרובות של עבודתה, פרשה קלארק מאגודת האמנים של אונטריו.
ואז, בשנת 1974, אמא ובנה חלקו יחד תערוכה במהלכה רכשה הגלריה הלאומית של קנדה את היצירה שלה .
תערוכות רבות של יצירותיה ופרויקטים חדשים המציגים את אמנותה נערכו בשנים מאוחרות יותר בחייה, כולל סרט משנת 1982 של מועצת הסרטים הלאומית של קנדה, דיוקן האמנית כגברת זקנה.
כשדיברה על האמנות שלה ב-1974, קלארק אמרה "אני לא יכול להתלונן, הייתה לי קריירה טובה מאוד, בהתחשב שחלק גדול מהזמן שלי הושקע בלהיות אישה ואם."
פיליפ קלארק מת ב-1980, ולאחר זמן מה שגרה בבית אבות, פרסקבה קלארק לקתה באירוע מוחי ונפטרה ב-10 באוגוסט 1986, בגיל 87.
פּרסתו אחמדי (בפרסית: پرستو احمدی; נולדה ב-21 במרץ 1997) היא זמרת-יוצרת איראנית.
היא ידועה כמתנגדת למשטר האייתוללות באיראן, והתפרסמה כשהופיעה ללא חיג'אב בקונצרט באיראן מה שגרם למעצרה על ידי משמרות המהפכה האסלאמית.
אחמדי נולדה ב-21 במרץ 1997 בנושהר שבאיראן.
היא בוגרת לימודי קולנוע באוניברסיטת סורה .
בספטמבר 2023 נעצרה אחמדי בביתה על ידי אנשי ביטחון איראנים.
זאת לאחר שביצעה שיר המזוהה עם המפגינים לאחר רצח מהסה אמיני.
היא שוחררה, אך הטלפון הסלולרי והמחשב הנייד שלה נלקחו, מה שגרם להפסקת פעילות ערוץ האינסטגרם שלה כעבור יומיים.
ב-11 בדצמבר 2024 היא ביצעה במתחם החאנים הפרסיים הופעה ללא קהל ששודרה בשידור חי בערוץ היוטיוב שלה.
בהופעה היא ביצעה מספר שירים, אך עיקר תשומת הלב להופעה ניתנה מכיוון שהיא הפרה בה את חוקי השריעה הנוהגים באיראן בכך ששרה בפני גברים שלא כחלק ממקהלה; לא כיסתה את שערה בחג'אב; והופיעה בשמלה נטולת שרוולים.
סרטון ההופעה שפורסם לאחר מכן בערוץ היוטיוב של הזמרת הגיע תוך כשלושה ימים לכ-1.7 מיליון צפיות.
בפתח הקונצרט שפורסם ביוטיוב הופיע שקופית שבה נאמר:
לאחר מספר ימים, ב-14 בדצמבר, היא נעצרה בביתה.
בנוסף אליה נעצרו גם שניים מהנגנים שליוו את הופעתה.
למחרת המעצר, ב-15 בדצמבר, היא שוחררה.
הסרטון של פאראסטו עורר תגובות תומכות ברחבי העולם, הסרטון שהעלתה ליוטיוב זכה ליותר ממיליון ושש מאות צפיות בתוך שלושה ימים מאז עלה לערוץ היוטיוב שלה.
הזמר הישראלי אביב גפן הביע את תמיכתו בפאראסטו ובמאבקה וכתב לה "החופש ממש מעבר לפינה"
פרסקטי (באיטלקית Frascati) היא עיר בפריפריה הדרומית-מזרחית של בירת איטליה רומא.
מספר תושבי העיר עמד על 22,883 בינואר 2025. בפרסקטי מיוצר יין הנקרא על-שם העיר, והיא גם מרכז של בישופות נוצרית (Diocese).
לפרסקטי קשר הדוק עם מדע ומחקר, ובתחומה מצויים מספר מעבדות ומוסדות מחקר.
סבורים ששמה של פְרַסְקָטִי מגיע מהתקופה שבה אנשי רומא הרסו את העיר העתיקה טוסקולום, בשנת 1191 לספירה.
מיקומה המשוער של טוסקולום היה מיקומה הנוכחי של פרסקטי.
אנשי טוסקולום חיפשו לעצמם מקלט ומחסה במקומות מגורים ארעיים, שהיו עשויים מענפי עצים, שנקראו "אין פרסקטה" (in frascata).
את מבני המחסה בנו בסמוך לכנסיות עתיקות, שהיו קיימות באזור באותה העת.
בגרסה אחרת, השם נובע מענפים שבהם נהגו תושבי המקום לכסות את הכניסות ליקבים, במטרה להכריז על השקת יין חדש וטרי, באיטלקית "פרסקו" (Fresco).
פרסקטי נמצאת במרכז איטליה, במחוז לאציו, בנפת רומא.
רומא היא גם בירת המחוז.
פרסקטי בנויה על גבעות אלבנו, וגובהה מעל פני הים עומד על 341 מטר (1,119 רגל), והיא קרובה להר טוסקולו (Monte Tuscolo), שגובהו 673 מטרים.
חלק משטחה של פרסקטי מצוי בתחומי הפארק האזורי של הטירות הרומאיות (באיטלקית Castelli Romani) והיא קרובה כדי 9.4 ק"מ לעיירת הנופש של האפיפיורים קסטל גנדולפו, ו-14.1 ק"מ לעיירה נמי.
העיר נמצאת כ-24 ק"מ דרום מזרחית למרכזה של רומא, וכ-45 ק"מ בקו אווירי מזרחית לים הטירני, שלוחה של הים התיכון.
לפרסקטי אקלים ים תיכוני, וגובהה מהווה גורם למזג אוויר נח יחסית, בכל עונות השנה.
החודשים החמים ביותר בשנה הם יולי ואוגוסט, במהלכם הטמפרטורה הממוצעת בשעות היום מגיעה ל-29 מעלות צלזיוס, ובלילות יורדת עד ל-18 מעלות.
החודש הקר בשנה הוא ינואר, עם ממוצע 11 מעלות בימים, ו-3 מעלות בלילות.
בכל חודשי השנה העננות פחותה מ-50%.
ביולי 13% כסות עננים ממוצעת בלבד, ובנובמבר וינואר השמים מכוסים בממוצע ב-46% מהזמן.
מהירות הרוח הממוצעת בשנה אינה מגיעה ל-10 קמ"ש, ועומדת על 9.93. כמות הגשם בממוצע רב שנתי מסתכמת ב-614.4 מ"מ, כמות הגשם הרבה ביותר יורדת בחודש נובמבר, 93.1 מ"מ.
כמויות השלג מועטות ביותר, מספר ימי השלג מסתכם ב-0.2 ימים בשנה בלבד.
לא ידוע על יישוב שהיה קיים באתר בו בנויה פרסקטי בעת העתיקה, אך ידוע על וילות מפוארות של אצילי רומא שנבנו באזור.
עוד לפני הספירה הייתה קיימת באזור וילה של לוקולוס (Lucullus), שמאוחר יותר הפכה לרכושה של השושלת הפלביאנית (הקיסרים אספסינוס, טיטוס ודומיטיאנוס).
אזכור כתוב ראשון של ישוב קטן שהתקיים באזור, מיוחס לשנת 850 לספירה.
בשנת 1191 החריבו תושבי רומא את היישוב טוסקולום שהיה במקום, ופרסקטי נבנתה במקומו.
במאה ה-16 האפיפיור יוליוס השני העביר את האחריות על המקום לידיי למשפחת האצולה קולונה, למרקנטוניו קולונה הראשון (Marcantonio Colonna I), שהתגורר בעיר עד יום מותו ב-1522. ב-1538 העניק פאולו פארנזה השלישי לעיר את השם "טוּסקוֹלום נו֗בוּם", כלומר טוסקולום החדשה.
ב-1616 נוסד בעיר בית הספר הציבורי הראשון באיטליה, שלא יועד לבני אצולה.
בשנת 1798 פרסקטי כרתה ברית עם רומא, והייתה לאחר מכן לעיר היחידה שהסכימה לקבל מרומא תושבים חולים.
כאות תודה הורשתה פרסקטי להשתמש בצבעי הדגל של רומא.
ב-1856 נסללה מסילת רכבת לפרסקטי ביוזמה אפיפיורית.
מסילת הרכבת תרמה רבות לפיתוח המקום, שהפך לחלק מסבב התיירות של חשובי אירופה, הטיול הגדול (הגראנד טור Grand Tour).
בשנת 1861 הייתה פרסקטי לחלק מאיטליה המאוחדת, תחת הנהגתו של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
התשתיות של חשמליות שהונחו בעיר הושמדו בהפצצה במלחמת העולם ה-2, ב-1943. באותה השנה השתמש הגנרל הגרמני אלברט קסרלינג בפרסקטי כמפקדה צבאית שלו, וכתוצאה מכך העיר ספגה הפצצות כבדות, שגרמו למאות רבות של הרוגים ונפגעים.
ההפצצות פסקו רק ביוני 1944, כשחיילי ארצות הברית כבשו את העיר.
וילות: בעיר בנויות מספר וילות מפוארות מתקופות שונות, ובסגנונות מגוונים.
בחלקן ניתן לבקר, וחלק הפכו לבתי מלון מפוארים, או למבני ציבור.
וילה פלקוניירי: (Villa Falconieri) הנקראת גם וילה טוסקולנה, וגם וילה רופינה, כיוון שנבנתה על-פי רצונו של הבישופ אלכסנדרו רופינו.
וילה פלקוניירי היא הוילה הראשונה שנבנתה בפרסקטי, בין 1540 ל-1550, על חורבות וילה רומאית קדומה.
פאולו פרנצ'סקו פלקוניירי הפקיד את עיצוב המבנה בידיי האמן פרנצ'סקו בורומיני, שבנה מבנים גם ברומא, בין היתר בכיכר נאבונה.
המבנה שימש את גנרל קסרלינג במלחמת העולם ה-2, נפגע בהפצצות ושוקם לאחר המלחמה.
הארמון משמש באישור משרד החינוך האיטלקי כאקדמיה וכמרכז הערכה.
וילה אלדוברנדיני: (Villa Aldobrandini), הקרויה גם וילה בלוודרה שפירושו "תצפית יפה".
הווילה נבנתה בשנים 1598–1602. לווילה גנים רחבי ידיים, ובריכות ומזרקות רבות.
אפשר לבקר בגנים, ולעיתים גם בחלקים מהווילה עצמה.
המבנה תוכנן בידיי ג'אקומו דלה פּו֗רְטָה (Giacomo Della Porta), הגנים והמזרקות תוכננו בידיי קרלו מאדרנו (Carlo Maderno) ושותפים נוספים.
וילה מונדרגונה: (Villa Mondragone) משמש את אוניברסיטת טור ורגטה של רומא (Tor Vergata) לקיום כנסים ואירועים, אך הוא פתוח גם לביקורי קבוצות מאורגנות, בהדרכה מקומית.
חלק מהווילות הפכו למלונות יוקרה, דוגמת וילה גרציולי ווילה טוסקולנה, שתיהן מפוארות ומאפשרות תצפיות נופיות.
מוזיאון הרכבת: המוזיאון נמצא ביציאה מרומא, במרחק של פחות מ-9 ק"מ מפרסקטי, בסמוך לתחנת הרכבת קולונה.
רוב המוזיאון מצוי באוויר הפתוח ומציג קרונות, קטרים וציוד של רכבות מן העבר.
מצפה המשקפיים הגדולים: המצפה "OCCHIALONE" מאפשר צפייה בו-זמנית בשני אגמים באזור, , ו.
המצפה נמצא בנקודה הגבוהה של העיירה (Rocca di Papa).
קסטל גנדולפו: בעיירה נמצא מעון הקיץ האפיפיורי, ולרגליה משתרע אגם אלבנו.
נמי: נמי היא עיירה קטנה ונופית, שפרסומה נובע מפירות יער מגוונים, ומאגם נמי מצוי למרגלות העיירה, ובו שרידי ספינות של קליגולה ומקדש האלה דיאנה.
הפארק הארכאולוגי קוקיאנו: בשנת 2006 רכשה עיריית פרסקטי את הזכויות על הפארק הארכאולוגי קוקיאני הסמוך (Parco Archeologico di Cocciano), שבו יש שרידי וילה רומאית רחבת ידיים המיוחסת לקיסר טיבריוס.
במקום נערכות לאורך זמן עבודות שיפוץ ושחזור.
פרסקטי ידועה כמרכז של השכלה, תרבות, מדע וטכנולוגיה.
בעיר קיימים מוסדות דוגמת מעבדות ESA, מרכז החלל האירופי (European Space Research Institute), המעבדות הלאומיות לחקר אטומי ותת אטומי (Istituto Nazionale di Fisica Nucleare - INFN), מרכזים לחדשנות ומסחור בחלל, ומוסדות דומים נוספים.
מדריך פרסקטי 1963: בשנת 1963 יצא מדריך פרסקטי (Frascati Manual 1963), שהציע גישה תקנית לעריכת וסקירת מחקר ופיתוח מדעיים.
מדריך זה הפך עם הזמן לתקן של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי-OECD ושל העולם כולו.
מאז הוצאתו, עודכן המדריך פעמים אחדות, לרבות בשנת 2015.
האקדמיה ויוואריום נובום: האקדמיה ויוואריום נובום (Vivarium novum-מקום של חיים חדשים) ממוקמת בבניין המפואר של וילה פלקוניירי, מקיימת תוכניות אקדמית במדעי החיים, בלימודים הומניים, ומקיימת שיתופי פעולה עם מוסדות אקדמיים במדינות שונות.
הלימודים מתקיימים בשעורים במקום, וגם באמצעות האינטרנט.
בנוסף, המוסד מקיים פעילויות תרבות חינמיות, דוגמת קונצרטים וועידות.
כנסים וועידות: כתוצאה ממעמדה המדעי והמחקרי, מתקיימים בפרסקטי לא פעם ועידות וכנסים בנושאים מגוונים.
כך התקיים בפרסקטי בדצמבר 2024 הכנס השנתי ה-35 בנושא חישה גאולוגית מרחוק, מטעם האגודה לחישה גאולוגית מרחוק Geological Remote Sensing Group (GRSG).
לשנת 2025 תוכננו מספר כנסים וועידות בפרסקטי.
מוזיאון טוסקולנו: המוזיאון מחולק לשני חלקים.
קומה אחת משמשת כמוזיאון ארכאולוגי של האזור.
הקומה האחרת מנוצלת לתערוכות מתחלפות, לקיום כנסים, הרצאות וכדומה.
שוק: בפרסקטי מתקיים שוק פשפשים בכל יום ראשון השלישי בחודש, במרכז העיר.
בשוק מוצבים כ-100 דוכנים שונים, וניתן לקנות בו חפצים ישנים, וגם דברי אומנות חדשים, של אומנים מקומיים, מוצרי מזון, מזכרות ועוד.
למרות קרבתה והיותה חלק מאזור קסטלי רומני המתויירת (הטירות הרומאיות), בפרסקטי עצמה מבקרים פחות תיירים מאשר בחלקים אחרים של האזור.
התיירות מהווה גורם כלכלי, אך לא ראשי.
ענפי כלכלה חשובים של פרסקטי הם השכלה, תרבות, מדע וטכנולוגיה, בתחומי העיר פועלות מעבדות ומוסדות מחקר, המביאות גם מבקרים אקדמיים, העורכים כנסים וועידות.
ענף כלכלי אחר הוא יין הפרסקטי, יין לבן הנקרא על-שם העיר.
יין הפרסקטי הוא באיכות "ציון מקור מבוקר ומובטח" DOC (Denominazione di origine controllata), המבטיח בקרה על מקור המוצר.
היין מושך תיירות חקלאית ליקבים ולחוות הגידול.
תושבי פרסקטי רבים עובדים לפרנסתם בבירת איטליה רומא, הקרובה מאוד לעיר.
כבישים: פרסקטי קרובה כדי כ-9 ק"מ בלבד לכביש הטבעת של רומא, הנקראת גם אוטוסטרדה A90, וגם "גראנדה ראקורדו אנולרה" (grande raccordo anulare), עובדה המאפשרת התחברות מהירה לכל חלקי איטליה.
הכביש E821 העובר ליד העיר מתחבר לאוטוסטרדה A1, החוצה את איטליה לאורכה.
כבישים אזוריים נוספים הקרובים אל העיר הם SP511, SP218, SP315 ו-SP216.
אוטובוסים: לפחות ארבעה קווי אוטובוס מחברים את פרסקטי עם הבירה רומא.
הקווים נבדלים זה מזה בתחנות המוצא או היעד ברומא, בנתיב הנסיעה ובזמן ההגעה.
רכבת: קו הרכבת האזורית עובר דרך תחנת פרסקטי.
הרכבת יוצאת ומגיעה לתחנת "טרמיני" (Termini"), התחנה המרכזית של רומא.
ניתן להגיע עם הרכבת האזורית לרוב הערים והעיירות באזור.
תחנת הרכבת של פרסקטי מצויה במרחק 5 דקות הליכה מלב העיר.
תעופה: נמל התעופה רומא-צ'אמפינו נמצא קרוב מאד לפרסקטי, כ-13.5 ק"מ בלבד.
נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו נמצא במרחק של כ-40 ק"מ מהעיר.
לפרסקטי ברית ערים תאומות עם:
פרעושים (שם מדעי: Siphonaptera) היא סדרה במחלקת החרקים, המונה כ־2,500 מינים הידועים למדע.
הפרעושים הם חרקים בעלי גלגול מלא הכולל ארבע דרגות: ביצה, זחל, גולם ובוגר.
הזחלים ניזונים מחומרים אורגניים שונים, והבוגרים הם טפילים הניזונים מדם.
כ-95% מהפרעושים הם טפילי יונקים, וכ-5% מהם הם טפילי עופות.
התפלגות בלתי מאוזנת זו נובעת מאורח חייהם של הזחלים, שלצורך התפתחותם זקוקים לרמת לחות יחסית גבוהה באוויר הקיימת לרוב בתוך מאורות, מחילות ובתים אך לא בקיני ציפורים.
מסיבה זו פרעושים אינם נטפלים ליונקים החיים בשטח פתוח כגון אייליים, הואיל ותנאי היובש הקיימים בסביבה זו עשויים לפגוע בזחליהם.
הפרעושים קיימים לפחות 60 מיליוני שנים.
הפרעוש הקדום ביותר הידוע למדע הוא מתקופת האאוקן שבעידן השלישון, שנדבק לשרף אורנים שהתאבן, וכך השתמר בתוך הענבר עד אשר נמצא לפני כמה עשרות שנים בחוף הים הבלטי.
מניחים כי הפרעושים קרובים לסדרה ארוכי כנף בגלל הדמיון ביניהם בפרטים מורפולוגיים רבים, ויש סבורים כי מוצאם מן הזבובאים.
ברוב המקרים מהווים הפרעושים בעיקר מטרד לפונדקאים שלהם.
במקרים מסוימים הרוק שמפרישים הפרעושים בעקיצתם גורם לתגובות אלרגיות המתבטאות בפריחה.
בנוסף, פרעושים מסוגלים להעביר מחלות.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא מחלת הדבר, המועברת ממכרסמים לבני אדם באמצעות עקיצת פרעושים.
מחלה נוספת שפרעושים מעבירים היא טיפוס הבהרות, ובמקרים מסוימים הם מעבירים טפילים מסוג תולעי סרט.
גודל הפרעוש הבוגר הוא 1–5 מ"מ.
גופו פחוס משני צדדיו ומחודד בראשו.
הגוף מעוצב באופן כזה שיוכל לפלס את דרכו ללא קושי בסבך של שערות או נוצות.
גוף הפרעוש בנוי כגופו של כל חרק: ראש, חזה ובטן, אלא שחלקי הגוף אינם נבדלים זה מזה על ידי שנצים, וכל גופו של הפרעוש מהווה מעין חטיבה אחת.
אין בגופו חריצים ובליטות לבל יפריעו בתנועתו.
הראש דומה לקופסה סגורה זעירה, שהיא, בדרך כלל, מעוגלת מלפנים.
המחושים הקטנים צמודים אל צידי הראש ונתונים בשקעים מיוחדים.
לפני המחושים, סמוך לבסיסם, מצויה במקצת מן המינים עינית, הבולטת ככתם שחור בכל צד.
העין נעדרת בקבוצת המינים "פרעושי קן", הקרויים כך משום שאינם עוזבים את קן הפונדקאי שלהם.
ראייתם של הפרעושים חלשה ביותר, והם מבחינים בתנועותיהם של צללים בלבד.
חשיבות רבה יותר יש לאיברי ההרחה הנמצאים על המחושים.
אצל פרעושים רבים מצויה בתחתית הראש שורה של זיפים דמויי מסרק (ctenidium), המופנים לאחור ומשמשים לתמיכה בתנועה בתוך פרווה או פלומת הנוצות, ומונעים את נשירת הפרעוש מן הפונדקאי.
מספר הקוצים במסרק ומיקומו משמשים כאמצעי עזר לזיהוי הפרעושים.
ישנם מינים שבהם מקשט מסרק את שוליו האחוריים של פרק החזה הראשון, ובמינים נדירים יותר אף את שוליה האחוריים של הגבית הראשונה בבטן.
גם אופן פיזור הזיפים המכסים את הראש, ובעיקר הזיף הסמוך לעין, מסייעים להגדרת המינים השונים.
בגפי הפה העוקצים-מוצצים מנוונות הלסתות העליונות, והחלקים הבולטים ביותר הם בחניני הלסת התחתונה ובחניני השפה התחתונה.
איברי העקיצה הם העל-לוע (epipharynx) והאונות הפנימיות של הלסת התחתונה (maxillary laciniae), שבחניני השפה התחתונה מחפים עליהן ומחזקים אותן מן הצדדים.
תעלת השאיבה של הדם נוצרת בעל-לוע, ותעלת הרוק נוצרת בין שתי אונות השפה התחתונה.
שרירים הקשורים לבית הבליעה בקדמת צינור העיכול מפעילים את משאבת הדם.
בחזהו של הפרעוש ניכרים שלושה חלקים: קדמי, תיכוני ואחורי.
לוחיות החזה נושאות זיפים ובליטות שחשיבותם רבה לחוקרים לצורך מיון.
אין בפרעוש הבוגר כל שרידים של כנפיים.
במספר מינים ניכרים ניצני כנפיים בגולם, אך הם מתנוונים בהמשך הגלגול.
הודות לרגליו הפרעוש מיטיב לקפוץ עד שכנפיו מתייתרות.
רגלי הפרעושים גדולות ביותר כתוצאה מהתארכות פרק הירך, שהוא בעל תנועה חופשית, והתארכות פיסת הרגל.
לפיסה חמישה פרקים והיא עולה באורכה על אורך השוק או הקולית.
בקצות פיסת הרגל מצויים הטפרים הגדולים והחזקים המשמשים לאחיזה בשערות הפונדקאי.
בבטן עשרה פרקים שכל אחד מהם מכוסה בשתי לוחיות: גבית (tergite) למעלה וגחונית (sternite) למטה.
בגביות מצויים ספירקולות של מערכת הטרכיאות, בדרך כלל שמונה פתחים מכל צד.
במרבית המינים קיים זוג פתחי נשימה נוסף בחזה התיכון.
על גבי הגביות והגחוניות פזורים זיפים או קוצים שונים.
בולט במיוחד הוא איבר החוש (sensilium או בשמו הקודם, pygidium) שעל גבית הפרק התשיעי של הבטן.
איבר חישה זה מסייע לפרעוש בזיהוי תנודות באוויר, רעידות בקרקע ושינויים בטמפרטורת הסביבה.
במספר מינים משמש ה-sensilium כמתווך בהזדווגות.
כמו כן הוא משמש כאמצעי חשוב בזיהוי פונדקאים ובתגובות הימלטות.
על פי רוב גדולות הנקבות מן הזכרים, אך סימן זה אינו מספיק כדי להבדיל ביניהם, כיוון שגודל הפרעוש תלוי במידה רבה במועד ארוחתו האחרונה.
איבר המין של הנקבה הוא הספרמתקה (spermatheca), שבו אוגרת הנקבה, אחרי ההזדווגות היחידה עם הזכר, את תאי הזרע לכל חייה.
איברי המין של הזכר מורכבים הרבה יותר, וכוללים מערכת צבתות חיצוניות המיועדות להחזקת הנקבה בשעת ההזדווגות, ומערכת מוטות ארוכים וקפיציים המשמשים לכיוון איבר המין הזכרי לפתח איבר המין הנקבי.
זוג הרגליים האחוריות, המפותחות והארוכות במיוחד, מעניקות לפרעושים כושר ניתור גבוה.
הניתור חיוני לפרעוש הבוגר שבקע מן הגולם, כדי להיטפל אל הפונדקאי, אדם או חיה כלשהי, ולהיזון מדמו.
יתרון רב יש לניתור גם לצורכי בריחה.
פרעושים, בעיקר רעבים, מסוגלים להמשיך בניתוריהם זמן רב, לעיתים שלושה ימים רצופים, ותדירות ניתוריהם יכולה להגיע גם עד כדי אלף ניתורים בשעה.
פרעוש מסוגל לנתר לגובה של 18 ס"מ בקירוב ולמרחק של כ-33 ס"מ.
מספרים אלה הם עצומים ביחס לגודל גופו של הפרעוש.
אילו הייתה לאדם יכולת ניתור כזו, יכול היה לדלג בקלות מעל מגדל שלום בתל אביב.
אולם אילו היה פרעוש גדל לממדי אדם, סביר להניח כי יכולת ניתורו הייתה קטנה מזה, בגלל היחס בין גידול הגוף לכוח שריריו של כל יצור, על אף שכושר הניתור של הפרעוש אינו מבוסס רק על כוח שרירי.
רק מינים מעטים של פרעושי עטלפים וציפורים איבדו את כושר ניתורם באורח משני, הואיל ואם אלה ינתרו מעל פונדקאיהם בעת שאלה נמצאים בגובה רב מעל פני הקרקע, לא יוכלו עוד למצוא את דרכם חזרה.
פרעושים מגיעים בניתורם לתאוצה של כ-1,350 מטר לשנייה בריבוע, כלומר פי 140 מתאוצת הכובד.
קיימים חרקים אחרים המסוגלים לנתר בתאוצות גבוהות אף יותר, כגון קצפית הרוק (Philaenus spumarius) מתת-סדרת הציקדות, המנתרים בתאוצה הגדולה פי ארבע מאות מתאוצת הכובד, ומשפחת חיפושיות הנתוזית (Melanotus) המפתחות תאוצה הגדולה פי שלוש מאות מתאוצת הכובד.
תאוצה גדולה כזו, כפי שנאמר לעיל, איננה אפשרית באמצעות כוח השרירים בלבד, שכן פעולתם איטית מדי לשם כך.
כושר הקפיצה נבדק לראשונה אצל פרעוש החולדה, ונמצא כי במנגנון הניתור שלו יש קשת צידית (pleural arch) שמקורה במפרק הכנף בחרק המעופף.
איבר זה, המצוי בגבו של החרק המעופף, הוסט אצל הפרעוש לצידי הגוף כתוצאה מפסיחותו.
הקשת עשירה בחלבון בעל אלסטיות גבוהה הקרוי רזילין.
גמישות הרזילין קרובה לשלמות שכן הוא מסוגל לשחרר 96 אחוזים מן האנרגיה המושקעת במתיחתו (לעומת 85 אחוזים שיכול גומי משובח).
הרזילין מאפשר לפרעושים להתגבר על שתי מגבלות של פעולת השרירים: איטיות ההתכווצות וההרפיה וחולשת הפעילות בטמפרטורה נמוכה.
המנגנון המפעיל את הרזילין הוא מנגנון של נצרה (click mechanism), המסוגל לשחרר את האנרגיה האצורה בו בבת אחת.
הנצרות שמצויות בגוף הפרעוש הן: תפס במיזופלוירה (צידית החזה התיכון) מחזיק את הירך של הרגל השלישית במקומה ונוצר אותה, ואילו ירך זאת נושאת אף היא תפס המחזיק את הקולית של הרגל השלישית במקומה.
הרפייתם של שרירים מסוימים משחררת את הנצרות.
כתוצאה מכך, נלחץ קצה הירך אל הקרקע וגוף הפרעוש מתחיל להתרומם.
ברגע שטבעת הקולית משתחררת ממגעה עם הקרקע, מגביר יישור הרגל את התאוצה והכוח עובר מהקולית אל קצה השוק.
הניתור מתבצע באמצעות אגירת האנרגיה הדרושה ברזילין, אנרגיה המשתחררת בבת-אחת.
מחקר שפורסם ב-1 במרץ 2011 קבע, בעזרת שימוש בשיטת צילום מיוחדת, כי הניתור מתבצע דרך "רגלי" הפרעוש (ה-tibiae וה-tarsi) ולא דרך "ברכיו" (ה-trochantera) ושם בכך קץ לעשור של ויכוח מדעי.
הודות לסינכרוניזציה בין החלקים הנעים במהירות גדולה, יעיל מנגנון הנצרה יותר מכל תיאום באמצעות מערכת העצבים.
מחזור החיים מתחיל בהטלת הביצים על ידי נקבת הפרעוש.
פרעושים בוגרים חייבים לצרוך דם על מנת להיות מסוגלים להתחיל להתרבות.
ביצי הפרעושים הן כדוריות או סגלגלות בצורתן.
קוטר הביצה מגיע לכמחצית המ"מ ומשקלה לכדי החלק ה-12 ממשקל הזחל.
בהשוואה לחרקים אחרים, משקלה של הביצה גדול למדי.
צבע הביצים הוא לבנבן מבריק.
בדרך כלל מטילה הפרעושה 300–400 ביצים במשך ימי חייה, 3–18 ביצים בכל הטלה.
לעיתים קרובות מטילות הפרעושות את ביציהן בין שערות הפונדקאי, אך מכיוון שאינן דביקות, הן נושרות אל הקרקע.
על פי רוב מוטלות הביצים בתוך מאורתו או קינו של הפונדקאי.
סביבה זו מתאימה ביותר להבשלת הביצה בכל תקופת האינקובציה, משעת הטלת הביצה עד בקיעת הזחל, ומספקת גם את מיטב התנאים המיקרו-אקלימיים המבטיחים את התפתחות הזחל.
כן מצויים שם די חומרי פסולת אורגניים המשמשים מזון לזחל.
הביצים בוקעות החל מיומיים-שלושה ועד שבועיים לאחר ההטלה, בהתאם לטמפרטורת הסביבה.
טווח הטמפרטורה האופטימלית הוא 18–27 מעלות צלזיוס, אך יש שהן מתבקעות בטמפרטורות נמוכות יותר באזורי אקלים קרים.
לחות גבוהה יחסית הכרחית להתפתחותן המלאה של הביצים.
מן הביצים בוקעים זחלים זעירים ולבנים דמויי תולעים.
לזחל קופסת ראש חומה הנושאת גפי פה נושכים-לועסים.
הזחל חסר עיניים אך רגיש לאור ונוטה לברוח ממנו.
לגוף שלושה פרקי חזה ואחד עשר פרקי בטן, שהאחרון בהם חבוי בקצה ואינו נראה.
הזחלים מכוסים זיפים בלתי צפופים, המגבירים את החיכוך עם המצע ומקילים עליהם את תנועת הזחילה.
הם ניזונים מחומרי פסולת אורגניים, המשתיירים בקן מצואת פונדקאי, משערותיו או מקשקשי העור אשר נשרו ממנו.
לחלק קטן מהמינים הכרחי שיימצא דם מיובש במזונם של הזחלים, דבר המובטח בדרך כלל על ידי הפרשותיהם של הפרעושים הבוגרים.
אלה מוסיפים למצוץ מדמם של הפונדקאים גם לאחר שאיברי העיכול שלהם כבר מלאים, וטיפות הדם העודף שהם מפרישים מתייבשות ומשמשות מזון לזחלים.
כרגיל מפריש הפרעוש טיפת דם בצואתו מדי עשרים דקות, ואילו בתקופת הרבייה, כתוצאה מפעילות הורמונלית, גדלות בלוטות הרוק ומתנפח אפיתל צינור העיכול, וההפרשה מוחשת אף לטיפת דם אחת בדקה.
יש מינים אחרים הזקוקים לתפטירים של מיני עובש מסוימים המתפתחים בקן בתנאי לחות גבוהה.
לזחל שלוש דרגות, ונשל מפריד בין דרגה לדרגה.
בתנאים טובים נמשכת התפתחות הזחל תשעה עד חמישה עשר יום, אך בתנאים גרועים היא עשויה להימשך יותר משישה חודשים.
בסיום התפתחותו טווה הזחל פקעת משי דקה.
המשי שעל פני הפקעת דביק, ולכן נדבקים אליה גרגירי אבק זעירים המחזקים אותה ומשמשים לה הסוואה.
כיומיים לאחר השלמת הפקעת מתגלם הזחל.
משך תקופת הגולם שונה ממין למין, ומשתנה בהתאם לטמפרטורה של הסביבה.
בתנאי סביבה נוחים בוקעים הבוגרים תוך שבוע-שבועיים עד חודש, ואילו בתנאי קור ויובש קיצוניים נשאר הבוגר רדום בנשל הגולם, ובמצב זה הוא מסוגל לעבור את העונה הקשה, העשויה להימשך חודשים רבים.
לאחר בקיעת הבוגר מנשל הגולם נוהגים מרבית הפרעושים להישאר רדומים בתוך הפקעת ורק זעזועים מסוימים בקרבתם, כגון צעדיו של יונק, עשויים להוציאם משלוותם ולהניעם לפעולה.
בדרך זו אפשר שבמקום עזוב תתרכז אוכלוסייה גדולה של פרעושים הרדומים בתוך פקעות וממתינים שמישהו יעבור על ידם.
צעדיו של עובר אורח, המזעזעים את הדומיה, גורמים להתעוררותם, ומייד הם קופצים מתוך פקעותיהם ונטפלים אליו.
הפרעושים הבוגרים זקוקים לארוחת דם לעיתים מזומנות, בדרך כלל אחת ליום.
כמות הרוק הרעיל המגיעה בעקיצת הפרעוש אל תוך הפצע היא זעירה ביותר, פחות ממיליונית טיפת מים.
כמו מרבית הטפילים החיצוניים מוצצי הדם, מסוגלים גם הפרעושים, כשהם נמצאים במצב של חוסר תנועה, לצום שבועות ארוכים, במיוחד כשהטמפרטורות ולחות האוויר היחסית גבוהות.
הפרעושים מאריכים ימים הרבה יותר כאשר הם ניזונים מדם פונדקאיהם הטבעיים.
בדרך כלל הם חיים שלושה עד ארבעה חודשים בממוצע, אך ידוע על מינים שאורך חייהם מגיע עד למעלה משנה.
הזכרים קטנים ודקים מן הנקבות.
במינים רבים של פרעושי עופות, מזדווגים הזכר והנקבה מייד לאחר בקיעתם מפקעת הגולם, ואילו במרבית המינים של פרעושי היונקים הם עוברים שלב של התבגרות מינית לפני ההזדווגות, ומכל מקום דרושה לנקבה ארוחת דם לפני התחלת הטלת הביצים.
המפגש בין בני הזוג נוצר על ידי תקשורת קולית.
שורות של קוצים זעירים מצויות בקולית של הרגליים האחוריות, ואלו פורטים על גבי חריצים דקים שבבטן.
הצלילים המופקים עדינים וגבוהים, ורק אוזן הפרעוש מסוגלת לקלוט אותם.
סבורים כי לחלק מהפרעושים מחזור הרבייה קשור בזה של הפונדקאים, במיוחד אם ריבויים של אלה הוא עונתי בלבד.
הפרעושים מצויים במשך מחזור חייהם בשני בתי גידול שונים זה מזה.
מקום חיותם של הזחלים היא הסביבה, לרבות קינו של הפונדקאי, ואילו מקום חיותו של הפרעוש הבוגר הוא הפונדקאי עצמו, לפחות למשך זמן מסוים, בהיותו מוצץ דם.
רק מינים בודדים, כגון הפרעושים הנצמדים (Echidnophaga), חיים בקביעות על גבי הפונדקאי, וגם אצלם נוהגות כך הנקבות בלבד.
לעומתם, מינים שהם פרעושי קן מובהקים מצויים אך מעט על גבי הפונדקאי עצמו ובדרך כלל ניתן לגלותם בתוך הקן.
נמצא כי בדרך כלל אין כמות הפרעושים המצויים על הפונדקאי עולה על חמישית מאוכלוסיית הפרעושים כולה.
זחלי הפרעושים חיים חיים חופשיים.
אורח חיים זה מעמיד את הבוגר בסכנה, שמא בשעת בקיעתו מן הגולם לא ימצא לו פונדקאי.
לכן פרעוש שבקע בקינו או במחילתו של הפונדקאי, סיכוייו למצוא את הפונדקאי רבים יותר.
מכיוון שזחלי הפרעושים אינם טפילים, הם רגישים לתנאים האקלימיים והמיקרואקלימיים, וייתכנו מקרים שבהם לא תימצא חפיפה בין התפוצה של פרעוש לבין תפוצת הפונדקאי שלו, אם נפוץ האחרון בסביבות אקלים שונות, על אף הקשר הסגולי ביניהם (הכוונה היא לסגוליות פיזיולוגית או פילוגנטית).
לעומת זאת, ייתכן כי פרעושים אשר במרכז תפוצתם אינם מגלים סגוליות שכזו לגבי פונדקאיהם, עשויים לגלות בגבולות תפוצתם סגוליות אקולוגית, שכן בשולי התפוצה הגאוגרפית, במקום שהתנאים האקלימיים שונים מאוד מאלה שבמרכז התפוצה, יש שהפרעושים מוצאים את התנאים הנוחים להם אצל פונדקאי אחד בלבד.
פרעושים מסוגים אלו נמצאים באורח קבע על פונדקאים שונים, הואיל ואלו מספקים תנאים דומים לזחלים המתפתחים בקיניהם או במחילותיהם, גם אם אורחות חייהם של פונדקאיהם אלו שונים זה מזה.
בהיות הפרעושים חרקים מוצצי דם, הם עלולים לגרום מחלות לאדם המשמש להם כפונדקאי, הן על ידי נזק ישיר שהם גורמים לו והן בשמשם וקטורים להעברת מחלות שונות.
הנזק הישיר הוא על פי רוב הטרדה בלבד.
הפרעוש מחדיר את רוקו לפצע שהוא גורם בשעת העקיצה, וכתגובה לכך נוצר על עורו של הנעקץ כתם אדום מגרד, החולף בדרך כלל כעבור שעות או ימים ספורים.
הרגישות האישית שונה מאדם לאדם, וסכנה קיימת רק אם מופיעה תגובה אלרגית חזקה, כגון פריחה, אסתמה והלם אנפילקטי.
בדרך כלל האדם רוכש חיסון טבעי במגע חוזר עם פרעושים.
הפרעוש המכונה פרעוש האדם (Pulex irritans) הוא, לאמיתו של דבר, טפיל של יונקים גדולים שהאדם חלק עימם את משכנו בהיותו שוכן מערות בתקופת האבן, וטפילותו על האדם היא משנית בלבד.
משגירש האדם את היונקים הגדולים ממעונותיו, מצאו הפרעושים בו עצמו פונדקאי המתאים להם, והתחילו להיטפל אליו.
הפרעוש המשיך להילוות אל האדם גם כאשר יצא מן המערות הטבעיות והחל לבנות לו משכנות מלאכותיים.
כל עוד הייתה רצפת המשכן מלאה חריצים, שבהם נאספו שיירים של חומר אורגני, ושהלחות השתמרה בהם הודות לפרוות או לשטיחים שכיסו אותם, נמצאו לפרעוש מיטב התנאים להתפתחות תקינה של מחזור חייו.
רק משהחלה הבנייה המודרנית נעשו הרצפות אטומות והדיירים החלו להקפיד על ניקיונן.
בכך נחסמה אפשרות הקיום של הפרעושים לצידו של האדם, והוא נעלם מסביבתו הביתית אל סביבתו הסמוכה, ובימינו הוא נפוץ בעיקר בדירי חזירים, באוכלוסיות גדולות ביותר.
תפוצתו עדיין כלל-עולמית והוא שכיח באזורים חמים.
פרעוש הכלב (Ctenocephalides canis) ופרעוש החתול (Ctenocephalides felis) גם הם כלל-עולמיים בתפוצתם.
הם מלווים את האדם, ואף שאינם ידועים כמעבירי מחלות, הם עלולים להטריד לא מעט את האדם בעקיצותיהם.
הפרעוש החודר (Tunga penetrans), המתחפר בחולות של חופים טרופיים, נצמד אל עור האדם כל אימת שהוא מוצץ מדמו, והנקבה מתחפרת בעת הרבייה בתוך עורו ותופחת בתוך רקמותיו.
מידת הנזק הנגרם תלויה במספר הפרעושים שחדרו לרגל, וקיימת סכנה שחיידקי טטנוס עלולים לחדור דרך הפצע הפתוח או שייווצר זיהום חמור.
מחלת הדבר היא הדוגמה המפורסמת ביותר לתפקידו של הפרעוש כחוליה מקשרת קריטית בהעברתה.
כאשר הפרעוש מוצץ דם מפונדקאי הנגוע בחיידק, מתרבה החיידק בגוף הפרעוש ומביא לסתימת דרכי העיכול.
פרעושים "חסומים" אלה רעבים תמידית, וכתוצאה מכך הם מנתרים מפונדקאי אחד למשנהו ללא הרף (למשל מחולדה נגועה לאדם) ומעבירים את חיידקי המחלה.
העובדה כי המחלה מופצת באמצעות חולדות נגועות העוברות בספינות מנמל לנמל, הביאה להתפשטות מהירה של המחלה במהלך ההיסטוריה.
פַּרְעֹה (ברבים: פַּרְעוֹנִים) היה תוארם של מלכי מצרים העתיקה, שנחשבו לאלים.
מקור השם מהמילה המצרית פָר-עָה, שמשמעותה "בית גדול", כלומר ארמון.
המילה שימשה לתיאור ארמון המלך, ובמהלך השנים שונתה משמעותה לתיאור המלך עצמו.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש במונח פרעה לציון מלך מצרים הייתה בתקופת תחותמס השלישי, שמלך בתקופת השושלת השמונה עשרה (1539–1292 לפנה"ס).
החל מתקופת השושלת העשרים ושתיים (945–720 לפנה"ס), נוסף תואר הכבוד פרעה לכל אחד משליטי השושלת.
המקרא, לרבות ספר שמות, משתמש בתואר פרעה כשם עיקרי למלך מצרים, ובעקבותיו הפך השם פרעה בקרב העולם המערבי כשם נרדף למלך מצרים, וכך מתייחסים למלכי מצרים כאל "פרעונים", גם כאשר מדובר בתקופה שבה התואר עדיין לא היה נהוג.
פרעה הראשון שמלך הן על מצרים התחתונה והן על מצרים העליונה היה נערמר, מלך מצרים העליונה שכבש את מצרים התחתונה.
אחריו החלה התקופה השושלתית הקדומה, שכללה את השושלת הראשונה והשנייה.
השושלת השלישית, הרביעית, החמישית והשישית נקראות תקופת "הממלכה הקדומה".
לאחר מכן הגיעה תקופה של חוסר יציבות, שהידיעות לגבי הפרעונים בה לא וודאיות, והיא מכונה "תקופת הביניים הראשונה", וכוללת את השושלות השביעית עד האחת־עשרה.
השושלת השתים־עשרה מכונה "הממלכה התיכונה".
אחריה החלה תקופת הביניים השנייה, גם היא מאופיינת בחוסר יציבות, חלקו בעקבות התחזקות והשתלטות החיקסוס.
תקופה זאת כללה את השושלת השלוש־עשרה, הארבע־עשרה, החמש־עשרה, השש־עשרה והשבע־עשרה.
חלקן שלטו במקביל זו לזו וחלקן היו ממוצא כנעני-חיקסוסי.
לאחר מכן החלה תקופת הממלכה החדשה, שכללה את השושלות השמונה־עשרה, התשע־עשרה והעשרים.
אחריה החלה תקופת הביניים השלישית – השושלות העשרים ואחת עד העשרים וחמש.
אחריה, התקופה המאוחרת שכללה את השושלת העשרים ושש.
לאחר מכן נכבשה מצרים על־ידי האימפריה הפרסית, והשושלת העשרים ושבע כוללת את מלכי האימפריה הפרסים שראו את עצמם כפרעונים.
השושלות העשרים ושמונה עד השלושים הקצרות שמרו על עצמאות מול הפרסים, אך השושלת השלושים ואחת חזרה לכלול את מלכי האימפריה הפרסית שהשתלטה שוב על מצרים.
לאחר מכן כבש אלכסנדר הגדול את מצרים, קיבל את התואר פרעה שהועבר לשניים מבני משפחתו, ואחריו עבר לבית תלמי.
בנפול בית תלמי בוטל התואר, והשלטון במצרים הועבר לנציב מטעם האימפריה הרומית.
לפחות שישה ממלכי מצרים בתקופות שונות מוזכרים במקרא בכינוי "פרעה":
בתקופת אברהם: בספר בראשית מסופר כי בשעת ירידתו של אברהם אבינו למצרים, בעקבות רעב בארץ כנען, נלקחה אשתו שרה, שהייתה יפה מאוד, לבית פרעה.
כעונש על כך לקה פרעה ב"נגעים גדולים", והשיב אותה לאברהם ().
בתקופת יוסף: פרעה הוא דמות מרכזית בסיפור יוסף ואחיו בסוף ספר בראשית.
הוא מוזכר לראשונה בתיאור מכירת יוסף כעבד לפוטיפר "סריס פרעה".
בהמשך מסופר כי יוסף פתר את חלומותיו ומונה למשנה-למלך בשנות הרעב, ובעקבותיו כל משפחת יעקב ירדה למצרים והתגוררה בארץ גושן.
בתקופת משה: בתחילת ספר שמות מצוין , אך גם המלך החדש קרוי פרעה, וספר שמות עוסק בו בהרחבה, בתיאור שעבוד מצרים ויציאת מצרים.
פרעה מוזכר גם בספרי תנ"ך נוספים, הן במסגרת אזכור יציאת מצרים (למשל בספר תהלים) והן בתיאור מלכים מאוחרים יותר, המוזכרים בספרי הנביאים.
בתקופת שלמה: על פי ספר מלכים היו לפרעה קשרים טובים עם שלמה מלך ישראל, שנשא לאישה בתו.
פרעה נכו: מכונה במקרא "פרעה נכה", "פרעה נכו" או סתם "נכו".
הוא מוזכר בעיקר בתיאור הקרב שערך במגידו מול יאשיהו מלך יהודה בסוף תקופת בית ראשון, בדרכו לכרכמיש להילחם לצד אשור מול בבל.
לאחר מות יאשיהו בקרב הומלך יהואחז בנו, אך חודשים ספורים לאחר מכן הגלה אותו פרעה למצרים, והמליך במקומו כשליט בובה את יהויקים אחיו.
פרעה חפרע: מוזכר במקרא פעם אחת, בנבואת ירמיהו: .
שישק מלך מצרים מוזכר במקרא כמי שסיפק מקלט לירבעם כשנמלט מפני שלמה, ובתקופת רחבעם עלה על ירושלים, אולם הוא אינו מכונה בתואר "פרעה", אלא "מלך מצרים" בלבד.
באוצר המדרשים מובאת אגדה אודות מתן שמו של פרעה, לפיה אדם מארץ שנער, ששמו "ריקיון", עלה לגדולה במצרים ונשא חן בעיני המלך, ונקרא שמו פרעה:
ערך זה כולל רשימה של פרעוני מצרים העתיקה, החל מהתקופה השושלתית הקדומה, בשנת 3000 לפנה"ס לערך וכלה בקיצו של בית תלמי, כאשר הפכה מצרים לפרובינציה רומית תחת שלטונו של אוגוסטוס קיסר בשנת 31 לפנה"ס.
עקב הערפל ההיסטורי ששורר בחלק מהתקופות והבעיה שזוהתה בקביעת הכרונולוגיה המצרית והכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק ייתכנו כפילויות ואי דיוקים בתאריכים הנקובים כאן.
בעיקרון התיארוך בטבלאות נעשה לפי הכרונולוגיה הגבוהה.
מקורות בהם משתמשים כדי לבנות את רשימת הפרעונים כוללים:
אבן פלרמו - שבר אסטלה הכוללת רשימות מלכים מהשושלת הראשונה ועד החמישית
רשימת המלכים מטורינו - פפירוס מתקופת רעמסס השני הכולל רשימה של רוב המלכים עד תקופתו
האגיפטיקה של מנתון מהמאה השלישית לפנה"ס וכוללת רשימות מלכים
רשימת המלכים מאבידוס - רשימה "מצונזרת" הכוללת 76 מלכים ופרעונים מהשושלת הראשונה ועד השושלת התשע-עשרה שנמצאה באבידוס.
רשימת המלכים מכרנך - כוללת 61 מלכים, אך רק 39 עדיין קריאים
אבן דרום סקארה - על מכסה הסרקופג של המלכה אנח'סנפפי הראשונה הכוללת רשימת מלכים מהשושלת השישית
לוח סקארה - רשימה הכוללת מלכים לא מלאה, מהשושלת הראשונה ועד ה-19.
תקופה זו, בשלהי התקופה הקדם-שושלתית, היא התקופה שבה מצרים התחתונה ומצרים העליונה התחילו להתקדם לקראת שלב של איחוד פוליטי אבל עדיין לא היו מאוחדות כמו בשלבים מאוחרים יותר.
תקופה זו התקיימה באלף ה-4 לפנה"ס.
תמונה שם תאריכי שלטון הערות...פו ?
על פי אבן פלרמוסקע ?
על פי אבן פלרמוג'או ?
על פי אבן פלרמוטיו ?
על פי אבן פלרמות'ש ?
על פי אבן פלרמוסקיו ?
על פי אבן פלרמווואנזר בערך 3200 לפנה"ס על פי אבן פלרמו[...]א?על פי אבן פלרמוהדג'ו הורתרבות סמאינה או תרבות גרזהני הורתרבות גרזהידוע מכתובות בתרחן, טור, טרזן ונגדה.ני ניץ3200 לפנה"סידוע מכתובות בחלוואןהט הור3180 לפנה"ס"בז כפול" (דג'ו או נבווי)3150 לפנה"סוואש3150 לפנה"ס
שושלת 0 - תקופת נקאדה III.
סדר השליטים או מניינם המלא לא ידוע.
שם תאריכי שלטון הערותא3150 לפנה"סידוע מגרפיטי בסהרה המזרחית שנמצא ב-2004—"דג"תרבות סמאינהייתכן כי לא התקיים במציאות.—"חילזון אצבע"תרבות סמאינה"פיל" סביבות 3240–3220 לפנה"ס ידוע גם כ"פן אבו".
כנראה שלא התקיים במציאות.—"פר" סביבות 3250 לפנה"ס —"עקרב הראשון" סביבות 3200 לפנה"ס
שושלת 0 - סוף תקופת נקאדה 3. סדר השליטים או מניינם המלא לא ידוע.
שם תאריכי שלטון הערותירי-חור ?
-עקרב השני 3150 לפנה"ס ייתכן שהשם בוטא "סרקת".
ידוע גם כ"מלך העקרב של מצרים"נערמר (מנס) 3050 לפנה"ס כובש מצרים התחתונה ומיסד השושלת הראשונה
תקופה זו כוללת את התקופה השושלתית הקדומה, בה שלטו במצרים השושלות הראשונה והשנייה:
מלכי השושלת הראשונה שלטו במצרים המאוחדת משנת 3050 לפנה"ס ועד ל־2890 לפנה"ס:
שם תאריכי שלטון הערותחור אחע 3050 לפנה"ס "הורוס הלוחם".
יש הרואים בו את מנס, אולם ככל הנראה היה למעשה יורשוצ'ר 57 שנים -צ'ת - ידוע גם כ"ואצ'י", "מלך הנחש"דן 14–20 שנים נקרא גם "וּדימוּ"אצ'יב 26 שנים -סמרחת 9–18 שנים -קע 34 שנים בערך; 2916–2890 לפנה"ס ידוע גם כ"כאע"סנפרקעבערך 2900 לפני הספירה -הורוס-בע (הורוס הציפור)בערך 2900 לפני הספירה -
מלכי השושלת השנייה שלטו במצרים משנת 2890 לפנה"ס ועד ל־2686 לפנה"ס:
-נפרקארא הראשון25 שנים לפי מנתוןנפרקאסוקאר8 שניםחודג'פה הראשון11 שנים לפי רשימת המלכים מטורינוחעא סח'מוי ?
"הממלכה הקדומה" הוא השם שניתן לרצף התרבותי הגדול הראשון מבין שלושה אשר נוצר בתחומי עמק הנילוס.
בתקופה זו מלכו השושלות השלישית עד השישית.
חלק מחוקרי מצרים העתיקה מכלילים בתקופה זו גם את השושלות השביעית והשמינית כהמשך מצומצם לתקופה זו אשר מרכזו היה בממפיס.
בירתה של הממלכה הראשונה הייתה ממפיס, אולם התקופה נודעה בעיקר בשל הפירמידות הרבות אשר נבנו במהלכה.
מלכי השושלת השלישית שלטו במצרים משנת 2686 לפנה"ס ועד ל־2613 לפנה"ס.
בקרב החוקרים חלוקות הדעות בדבר מספר הפרעונים בשושלת זו.
שם תאריכי שלטון הערותסאנח'ת 2686–2668 לפנה"ס נקרא גם נכרופס או נב-כאג'וסר 2668–2649 לפנה"ס בנו של חעא סח'מוי.
בנה את הפירמידה הראשונה, על פי מנתון מלך 29 שנים.
בין שליטי השושלת הרביעית אשר שלטו במצרים בין השנים 2613 ל־2498 לפנה"ס נמנים גם הבונים של שלוש הפירמידות הגדולות בגיזה:
יש הטוענים שבתקופה זו מלך פרעה הידוע בשם היווני ת'מפת'יס.
שם תאריכי שלטון הערותסנפרו 2613–2589 לפנה"ס ראשון בוני הפירמידות הגדולות.