tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כן הוביל קליטה תורנית של עולים.
היה מורה הדרך הרוחני של היישוב עצמונה, וכן של יישובים אחרים בחבל ימית.
בזמן המאבק נגד פינוי חבל ימית היה בין הרבנים שהגיעו למקום לחזק את התושבים ופעילי המחאה.
יזם את הקמת מדרשת הרובע לבנות.
שימש כר"מ לתלמוד ואמונה בישיבת מרכז הרב.
בשנת 1997 היה בין הרבנים, שפרשו מישיבת מרכז הרב והקימו את ישיבת הר המור.
בשנותיו האחרונות לימד הרב צוקרמן שיעורי אמונה, בעיקר בישיבת הר המור, בישיבת עטרת כהנים, במכון מאיר, ובישיבת שבי חברון.
הוא גם לימד תקופה קצרה בישיבת מעלה אדומים.
בשנת 2018 היה בין הרבנים ומורי ההלכה שקראו לציבור לחתום על כרטיס אדי המחודש.
נפטר ממחלת הסרטן בליל ג' באלול ה'תשפ"א.
ונקבר בבית הקברות שבהר הזיתים.
אלמנתו היא מלכה (לבית ואך), ילידת בלגיה, ולהם 12 ילדים.
התגורר עם משפחתו בשכונת שערי חסד בירושלים.
תמר – אלמנת הרב אהוד ברזילי, ר"מ בישיבת מדברה כעדן שבמצפה רמון (נפטר תשע"ב).
אריה – נשוי לרבנית אהובה צוקרמן, המלמדת במדרשת הרובע.
מוריה – נשואה לרב אלישָב אביחיל (בנו של הרב אליהו אביחיל); בנם שגב פניאל אביחיל נרצח בפיגוע בישיבת מרכז הרב במרץ 2008.
הרב דוד - מלמד בבית הספר תורני "שירת הגליל" שבגליל התחתון, יועץ חינוכי בישיבה תיכונית רגבים בכנרת ומלמד במדרשת נוב.
כיהן בעבר כר"מ בישיבה תיכונית חיספין, כראש תלמוד תורה הצבי ובית ספר תורני לבנות "ואהבת" ברמת הגולן.
בת-ציון - נשואה לשמעון אור דודו של שורד השבי אבינתן אור
מרים – נשואה לרב בן ציון (בנצי) המאירי, רב בישיבת גבעת אולגה, לשעבר ראש מכינה קדם-צבאית קשת יהודה.
בת שבע – נשואה לסא"ל במילואים שלום אייזנר, סגן מפקד חטיבה 401, לשעבר סגן מפקד חטיבת הבקעה (בנו של הרב בנימין אייזנר).
משה – מזכיר היישוב מגרון לשעבר, ומנכ"ל הישיבה התיכונית בעלי.
אסתר – נשואה לרב שלמה דרייפוס, ר"מ בישיבות הר המור ושבי חברון.
מאור – נשואה לרב שמואל קוקה, מנכ"ל ישיבת מדברה כעדן במצפה רמון.
שמעון – אל"ם במילואים, סגן מפקד חטיבה 188 עוצבת הברק.
שימש מג"ד 275. סגן ראש מועצה גוש עציון.
יאיר – מפקד חטיבת הנח"ל לשעבר, נשוי לאמנה (בתו של אפי איתם).
גיסו הוא שלום ואך, פעיל עלייה וראש המועצה המקומית קריית ארבע לשעבר.
הרב רפי פרץ, פוליטיקאי ושר בממשלות ישראל, לשעבר הרב הצבאי הראשי.
הרב אליעזר קשתיאל, ראש הישיבה לבוגרי צבא ביישוב עלי.
הרב אוהד תירוש, מייסד מדרשת הרובע, וראש הישיבה לבוגרי צבא ביישוב עלי.
הרב איתן צוקר, רב הקיבוץ הדתי מירב.
הרב אברהם שילר, רב היישוב עלי.
הרב ראובן עוזיאל, רב היישוב טל מנשה.
הרב חן חלמיש, ראש ישיבת בית אורות.
הרב דוד אביחיל, ראש ישיבת רמות ירושלים ולשעבר ראש הישיבה התיכונית מצפה רמון.
הרב יעקב דביר, ראש מדרשת יעלה ור"מ בישיבת מדברה כעדן שבמצפה רמון.
הרב אפרים ג'יאמי, ראש ישיבת גבעת אולגה.
הרב פרץ איינהורן, רב הארגון צל"ש.
תא"ל במיל' אפי איתם - אותו החזיר בתשובה.
הרב חיים ברוך - ראש הישיבה הקדם צבאית בברוכין.
הרב דוד פרטוש - ראש מחלקה לדוברי צרפתית במכון מאיר.
ההבדלה, בקובץ מאמרים מתתיה עורך אריה מורגנשטרן, הרצליה, תשל"א.
אדם אתם, בכתב העת ניצני ארץ ג', ירושלים תש"ם.
- על האמנות במשנתו של הרב קוק - בספר יובל אורות: הגותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק זצ"ל, בעריכת בנימין איש שלום, שלום רוזנברג, ירושלים תשמ"ה.
המרגלים - בשמן רענן א', מכון הרצי"ה, ירושלים, תש"ן.
האחדות הכוללת, הוצאת אל-עמי, ירושלים, תשנ"ד.
כתב ההקדמה לספרו של אברהם לבני, שיבת ציון נס לעמים, הוצאת אל-ארצי, אילת, תשנ"ה.
אהבת ישראל מהי?, הוצאת אל עמי, ירושלים, תשנ"ז.
תשובה - שריגים ד' מדרשת הרובע, ירושלים, תשנ"ח.
תורה וחכמה, תנ"ך ושכל, ערוגות הבושם ג', ישיבת הר המור ירושלים, תשס"ב.
גדול יום קיבוץ גלויות, בספר כלביא שכן, הוצאת מכון תורני אור עציון, תשס"ג.
עקרונות החינוך במדינתנו, הוצאת מעמק חברון, חברון, תשס"ז.
דרכה של תשובה, והיה השם למלך על כל הארץ, אשרי העם יודעי תרועה, מאמרים בקובץ לתשובת השנה, חוסן ישועות, ירושלים, תשס"ז.
אור לשעה והארה לדורות, חג החכמה העליונה, חנוכה ניצחון חכמת הקודש, תשובת ימי קדם שבחנוכה - אל מול פני המנורה א', הוצאת הר המור, ירושלים, התש"ע.
חנוך לנער על פי דרכו, חוברת על מגמות החינוך לילדי ישראל, אל-עמי תש"ס, ובהוצאת מחודשת של חוסן ישועות, ירושלים, תשע"ח.
שיח קודש, שיחות על המועדים, הוצאת חוסן ישועות, התשפ"ב.
זוכה פרס ביאליק לשנת 1997.
קנז נולד בפתח תקווה בשם יהושע גלס.
למד בבית הספר התיכון ע"ש אחד העם בפתח תקווה.
בנעוריו הושפע מהכנענים, ובעקבות זאת שינה את שם משפחתו לשם המקראי קנז.
למד פילוסופיה ושפות רומאניות באוניברסיטה העברית בירושלים וספרות צרפתית בסורבון.
הוא ידוע בעיקר בזכות הרומנים והסיפורים הקצרים שפרסם.
במקביל, הרבה מהשפעתו נזקפת גם לעבודתו כעורך: בשנות השישים והשבעים היה מעורכי הרבעון הספרותי "קשת" ובשנות השמונים ערך עם יורם ברונובסקי את הירחון "מחברות לספרות".
כמו כן ערך את מוסף הספרות של העיתון "הארץ", שבו גם שימש משכתב (על פי גדעון לוי, קנז "היה עונה בטלפון: 'מדבר המשכתב יהושע', בזמן שכבר היה אחד הסופרים הטובים של הארץ הזאת").
הוא חי מספר שנים בפריז.
ספריו תורגמו למספר שפות והוא זכה להערכת הביקורת והממסד הספרותי בישראל.
את סיפוריו הקצרים הראשונים, בראשית שנות השישים, פרסם ברבעון "קשת" תחת שמו הספרותי "אבי עתניאל", ורמז בכך לשופט המקראי עתניאל בן קנז.
קנז תרגם מצרפתית שירים וסיפורים (בהם של אונורה דה בלזאק), ומתחילת המאה ה־21 עבד על פרויקט תרגום ספריו של הסופר הבלגי ז'ורז' סימנון.
פורסמו (בהוצאת "עם עובד") תרגומיו לספרים: "האיש שצפה ברכבות", "מדרגות הברזל", "שעת הפעמונים", "מכתב לשופט", "מותה של בל", ו"מכת ירח".
"הוא היה נחוש בסירובו לקבל את פרס ישראל לא מתוך איזו התנגדות למדינה אלא מחשש שהפרס יחשוף אותו אישית מעבר לגבולות שהציב לעצמו".
קנז היה חבר מרצ ותומך שלה מימי רצ.
בבחירות לכנסות ה־17, ה־18 וה־19 הוצב במקומות סמליים ברשימת מרצ לכנסת.
ואולם להבדיל מסופרים אחרים, לדברי א.
יהושע, הגם "שהייתה לו השקפת עולם ברורה ומהודקת, הוא לא ראה את עצמו מתאים להופעה בזירה הציבורית".
קנז, שמיעט להתראיין ושמר בקנאות על חייו הפרטיים, לא נישא ולא הוליד ילדים במהלך חייו.
בשנותיו האחרונות חלה במחלת אלצהיימר.
הוא נפטר ב־12 באוקטובר 2020 בן 83, לאחר שחלה במחלת הקורונה במהלך התפרצות הנגיף בישראל.
האשה הגדולה מן החלומות (1973)
התגנבות יחידים (1986), הופק לסרט קולנוע
דירה עם כניסה בחצר וסיפורים אחרים (2008)
הקפיטן, מאת מישל זבאקו, מזרחי, 1963
החיים הכפולים של ארסאן לופאן, מאת מוריס לאבלאן, מזרחי, תל אביב, 1964
מזיפי המטבעות, מאת אנדרה ז'יד, תל אביב מפעלים אוניברסיטאיים, 1977
הנשיקה למצורע, מאת פרנסואה מוריאק, עם עובד, תל אביב תשמ"א–1981
האדום והשחור, כרוניקה של המאה התשע־עשרה, מצרפתית, מאת סטנדאל, אנרי בל, תרגם מצרפתית יהושע קנז, הוסיפה הקדמה והערות לנה שילוני, זמורה ביתן 1981
אינטימיות, מאת ז'אן-פול סארטר, מצרפתית, הדר, תל אביב, 1982
מחכים לברברים, מאת ג'ון מקסוול קוטזי, מאנגלית, עם עובד, תשמ"ה–1984
בן החולות, מאת טאהר בן ג'לון, מצרפתית, עם עובד תל אביב, תשמ"ט–1988
העדרו המסנוור של האור, מאת טאהר בן ג'לון, מצרפתית א' עתניאל, עם עובד תל אביב, תשס"ב–2002
פרנסואה העזובי, מאת ז'ורז' סאנד, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר: יהושע קנז, עם עובד, תל אביב, תשנ"ג- 1993.
בובאר ופקושה, מאת גוסטב פלובר, תרגם מצרפתית, והוסיף הערות ואחרית־דבר יהושע קנז, עם עובד, תל אביב, תשנ"ז–1997
האיש שצפה ברכבות, האיש הקטן מארחנגלסק, מאת ז'ורז' סימנון, מצרפתית, עם עובד, תל אביב, תשס"א–2001
אני רוצה לישון!, מאת כריסטין דאווניה , נוסח עברי – יהושע קנז, עם עובד, תל אביב, תשס"א–2001
מדרגות הברזל; אלמונים בבית, מאת ז'ורז' סימנון, תל אביב עם עובד, תשס"ג–2003
חרפות וגידופים, מאת אמלי נותומב, תרגם מצרפתית והוסיף הערות יהושע קנז, עם עובד, תל אביב, תשס"ד–2004
מכתב לשופט; הילד שבחלון, מאת ז'ורז' סימנון, עם עובד, תל אביב, תשס"ה–2005
הסוד המשותף; הכלב הצהוב, מאת ז'ורז' סימנון, עם עובד, תל אביב, תשס"ו–2006
מותה של בל; מכת ירח, מאת ז'ורז' סימנון, עם עובד, תל אביב, תשס"ח–2008.
ב־1987 עובד סיפורו הקצר "סודו של הנריק" (מתוך ספרו "מומנט מוסיקלי") על ידי רותי פרס לסרט קולנוע בשם "אחותו של הנריק" וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר מטעם המכון הישראלי לקולנוע.
בתפקידים הראשיים שחקו אביטל דיקר, אייל זוסמן, ואייל רונן.
ב־1994 עובד ספרו "אחרי החגים" על ידי הבמאי אמנון רובינשטיין לסרט "אחרי החגים".
ב־2003 עובד ספרו "מחזיר אהבות קודמות" בידי הבמאי עמוס גיתאי לסרט קולנוע בשם "עלילה", שזכה בפרס מיוחד בפסטיבל ונציה באותה שנה.
ב־2009 עובד ספרו "בדרך אל החתולים" לסרט "בדרך אל החתולים" בידי הבמאי חורחה גורביץ'.
ב־2010 עובד ספרו "התגנבות יחידים" לסרט בידי הבמאי דובר קוסאשווילי.
ספריו "אחרי החגים" ו"האשה הגדולה מן החלומות" עובדו למחזות.
יהושע רבינוביץ (13 בנובמבר 1911 – 14 באוגוסט 1979) היה ראש העירייה השביעי של תל אביב, חבר הכנסת, שר האוצר ושר השיכון.
יהושע רבינוביץ נולד בכ"ב בחשון תרע"ב ליוסף מנחם רבינוביץ ולמרים לבית רובין בווישנבה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
בתיכון למד בגימנסיה עברית וסיים הכשרה כמורה בסמינר עברי למורים בווילנה.
לאחר סיום לימודיו עבד כמורה וכמנהל בית ספר עברי של תנועת "תרבות".
הוא היה פעיל בתנועת "החלוץ".
בדצמבר 1934 עלה לארץ ישראל, הצטרף למפא"י והיה פעיל בהסתדרות הכללית וכן היה מראשי ברית הקואופרציה הצרכנית של ההסתדרות.
בשנת 1938 נישא לגאולה לבית מלניק.
רבינוביץ היה האיש מאחורי הקלעים ב"גוש" של מפא"י (שהיווה קבוצה מאורגנת בתוך מפא"י, בעיקר חברים ותיקים, בשנות המדינה הראשונות, ששרגא נצר היה הדמות הבולטת בה, ואשר הייתה הקבוצה העירונית בעלת ההשפעה הרבה ביותר במפלגה).
אשר ידלין אמר עליו כי "שמר על אלמוניות עד שנבחר לראש עירייה" וגם כאשר נבחר לתפקיד שר האוצר היה "פוחד מהשלטון גם כשהוא עצמו השלטון".
רבינוביץ שימש כציר בקוגרס הציוני הכ"ג.
בשנת 1955 נבחר רבינוביץ למועצת עיריית תל אביב, וכיהן בתפקיד סגן ראש העירייה בשנים 1959–1969, במהלך כהונתו של מרדכי נמיר כראש העירייה.
בשנת 1961 הוא נבחר לשמש גם כיו"ר ועדת הכספים וגם ליו"ר ועדת בניין ערים.
לאחר התפטרותו של נמיר בשנת 1969 נבחר על ידי מועצת העירייה לכהן בפועל כראש העירייה, ובבחירות 1969 נבחר על ידי תושבי העיר לתפקיד ראש העירייה.
רבינוביץ קידם תוכניות פיתוח והתחדשות רבות.
מרבית הפרויקטים שקידם נחנכו רק לאחר שסיים את תקופת כהונתו ועל כן אינם נזקפים לזכותו, אלא לשלמה להט.
בין השאר קידם רבינוביץ את פיתוח חופי תל אביב ובניית הטיילת החדשה, החל את הכשרת פארק הירקון שלימים נקרא על שמו ("גני יהושע"), החל את פרויקט נתיבי איילון, קידם את תוכנית בניית הרכבת התחתית (שנגנזה לאחר מלחמת יום הכיפורים) וייסד את מרכז התעסוקה קריית עתידים.
עם זאת נטען כי חלק מהפרויקטים הללו כללו בינוי מאסיבי ללא התחשבות סביבתית, דוגמת "חומת בתי המלון" לאורך החוף, או פרויקטים כושלים ופילים לבנים דוגמת כיכר אתרים או פרויקט המע"ר במנשייה.
רבינוביץ טיפח מאוד את מערכת החינוך העירונית, הקים את קרן תל אביב לספרות ואמנות וסייע להתפתחות אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1974 זכה שלמה להט בבחירות לעיריית תל אביב, ורבינוביץ מונה לתפקיד שר השיכון, לאחר ששימש זמן קצר בתפקיד יו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר.
ב-3 ביוני 1974 מונה רבינוביץ לשר האוצר בממשלתו הראשונה של יצחק רבין.
בתפקיד זה כיהן עד 20 ביוני 1977, מועד תום כהונתה של ממשלת רבין.
כשר האוצר הוביל רבינוביץ צעדים אחדים בתחום המסים:
הרפורמה במס הכנסה בעקבות המלצותיה של "ועדת בן שחר": רפורמה מרחיקת לכת, ששינתה את פניו של מס ההכנסה בישראל, ובפרט ביטלה מנגנונים רבים להתחמקות ממס.
הטלתו של מס מעסיקים: המס הוצג כמס זמני, עד להטלתו של מס ערך מוסף, אך הוא המשיך להתקיים עד סוף שנת 2007.
הטלתו של מס ערך מוסף: מס זה הפך למרכזי שבמיסים העקיפים בישראל.
כלכלנים קפיטליסטיים סוברים שהאינפלציה נגרמה, בין השאר, מכך שרבין ורבינוביץ לא נקטו במדיניות של ריסון תקציבי, שמשמעותה הייתה פיטורי עובדים במגזר הממשלתי וקיצוץ בתוכניות הרווחה.
כדי להימנע מן ההלם שגרמו למשק פיחותים חד-פעמיים גדולים ולצמצם עיוותים שנגרמו בשל אי-התאמת שער החליפין לערך הריאלי של המטבע הישראלי, הנהיגה ממשלת רבין מדיניות של "פיחות זוחל" – מנגנון שהביא להתאמה שוטפת של שער הלירה אל מול הדולר על פי ערכה המדרדר של הלירה.
שיטה זו איפשרה ניהול המשק ללא זעזועים גדולים גם באינפלציה שהגיעה לשיעור של כ-50 אחוז בתקופת כהונתה של הממשלה.
ליהושע רבינוביץ' מיוחס המשפט "לפני שנה עמדנו על פי התהום ומאז לקחנו צעד גדול קדימה" שהיווה התייחסות למצבה המתדרדר ולצעדים הכושלים של הממשלה להתמודד עם המצב הכלכלי.
כשלושה חודשים לפני פטירתו מונה רבינוביץ לתפקיד יושב ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
יהושע רבינוביץ נפטר בכ"א באב תשל"ט ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
הוא הותיר אחריו אישה, גאולה-(יקירת העיר תל אביב ומראשוני הגננות בארץ) ושלושה בנים.
בעקבות פטירתו נכנסה אסתר הרליץ לכנסת התשיעית.
קרן תל אביב לספרות ואמנות אותה הקים במהלך כהונתו כראש העיר נקראת מאז מותו על שמו.
בשנת 1982 החליטה עיריית תל אביב לקרוא את פארק הירקון "גני יהושע" לזכרו.
בבת ים ובחולון נקראו רחובות על שמו.
כיהן כראש אמ"ן, חבר הכנסת, ראש עיריית בת ים ושגריר ישראל בפיליפינים.
שגיא נולד בישראל, בן לאב שעלה מרוסיה ואם ילידת העיר העתיקה בירושלים.
הוא למד בתיכון בית הכרם (כיום התיכון ליד האוניברסיטה).
בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית ויחסים בינלאומיים מאוניברסיטת תל אביב.
שגיא התגייס לצה"ל באוגוסט 1951. החל את שירותו ביחידה 504 של אגף המודיעין.
לאחר שסיים קורס קצינים, מונה ב-1953 לקצין מודיעין בפיקוד הדרום, במלחמת סיני שימש קצין מודיעין של גוש באר שבע והצטרף לחטיבת הצנחנים.
בסוף שנות ה-50 שירת כקצין מודיעין של חטיבת שריון.
לאחר מכן שירת כקמ"ן אוגדה.
במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה, בשנים 1967–1970, היה קצין המודיעין של פיקוד הדרום.
במאי 1967 הוא העריך, בניגוד לעמדת אמ"ן, שהמצרים יסגרו את מצרי טיראן.
בשנת 1972 מונה שגיא למפקד בית הספר למודיעין ובמינוי חירום כקמ"ן אוגדה 143, בתפקיד זה שירת במלחמת יום הכיפורים תחת פיקודו של האלוף אריאל שרון.
בשנים 1978–1979 כיהן כסגן ראש אמ"ן והתנגד להסכם השלום בין ישראל למצרים.
גם בשנת 1985 עמד על דעתו שצדק בהתנגדותו להסכם.
ב-1 בפברואר 1979 מונה שגיא לראש אמ"ן.
במאי 1979 ביקר יחד עם הרמטכ"ל רפאל איתן במצרים.
כראש אמ"ן פתח את חיל המודיעין לשירות משמעותי של נשים והביא למצב שבו כמחצית הקצינים בחיל היו נשים.
הוא התנגד לתקיפת הכור הגרעיני בעיראק ב-1981, מחשש לתגובה בינלאומית חריפה נגד ישראל, והציע להמתין עד שהכור יהיה "חם", אך דעתו לא התקבלה.
שגיא גם חשש שהפצצת הכור תביא לאיחוד מחדש של העולם הערבי נגד ישראל, וטען שאין תקדים להשמדת כור גרעיני.
בסוף 1985 עוד טען שצדק, והעריך שישראל תשלם מחיר על הפגיעה בכור, אך בדיעבד בירך על התקיפה.
שגיא התנגד לברית עם הנוצרים בלבנון, טען שאין סיכוי שהם יצליחו להקים מדינה עצמאית בלבנון, וכי בסופו של דבר הם יחברו לסורים.
הוא התנגד לתקיפת המסוקים הסוריים בזחלה באפריל 1981, וטען שהוא יוביל לעימות עם הסורים שיסייע לסוריה בעולם הערבי.
ב-13 במאי 1982 הציג שגיא את הערכת המודיעין בישיבה המסכמת האחרונה של אלופי צה"ל לפני מלחמת לבנון הראשונה.
שגיא טען בה כי התנגשות עם הכוחות הסוריים בלבנון היא בלתי נמנעת מאחר ש"אי אפשר לצאת למלחמה ולא לתקוף את הטילים", ושהעימות עמם יתחיל כבר מהשלב הראשון.
שגיא חזה גם כי הנוצרים לא ישתתפו במלחמה לצד צה"ל.
הוא הדגיש כי פעולה צבאית לא תוכל לחסל כליל את התשתית הצבאית של המחבלים בלבנון, וטען שהם יתארגנו מחדש במקום אחר במקום בביירות.
באותו חודש הזהיר שגיא ממעשי טבח שיבצעו הנוצרים וייוחסו לישראל:
בדיון שנערך בלשכת שר הביטחון ב-12 באוגוסט 1982, העריך שגיא שגם לאחר פינוי לוחמי אש"ף מביירות, עדיין יישארו מחבלים בעיר "והפלנגות ימצאו דרך להיכנס פנימה ולחסל חשבונות...
כל עיתונאי העולם יהיו שם כדי לסקר את הפינוי...
על כל דבר קטן יבואו אלינו".
לדברי שגיא, בקשתו להפעיל את אמ"ן נגד הנוצרים בלבנון נדחתה על ידי בגין בטענה ש"לא נרגל אחרי ידידים".
לאחר רצח בשיר ג'ומאייל ביקש לנצל את ההזדמנות להתנתק מהנוצרים, אך דעתו לא התקבלה.
על הגג, חזר שרון על הוראתו להכניס את הפלנגות למחנות הפליטים "תחת פיקוד צה"ל", אולם שגיא טען בוועדת החקירה כי לא שמע על ההוראה וכדי לתמוך בטענתו הציג תמונה שבה הוא נראה יושב על כורסא מהצד.
שגיא סבר שהתנהלות צה"ל במלחמת לבנון הראשונה הייתה כישלון וכך גם זה של הדרג המדיני.
כבר באוגוסט 1982 אמר: "אם לא סילקנו את הסורים מלבנון, לא עשינו כלום."
במרץ 1983 אולץ שגיא להתפטר מתפקידו כראש אמ"ן לאחר שוועדת כהן, שחקרה את טבח סברה ושתילה, סירבה להאמין לעדותו בפניה שהוא לא ידע שמתכוונים להכניס את הפלנגות למחנות הפליטים.
לטענת הוועדה: בכך הוועדה מצאה שהוא מעל בתפקידו והמליצה על פיטוריו.
שגיא טען שנעשה לו עיוות דין וכי הוא נענש מפני שדיבר אמת בוועדה.
שגיא גם האשים את פרקליטו, דוד ליבאי, במסקנות הוועדה כלפיו.
גם רפאל איתן טען שנעשה לשגיא עוול.
ביוני 1985 קרא להקמת ועדת חקירה לגבי המלחמה.
בנוגע לשאלה האם הממשלה הוטעתה לגבי היקף המלחמה, טען שגיא שכן, ושגם מנחם בגין לא ידע בתחילת המלחמה שהכוונה היא להפעיל את תוכנית אורנים הגדול.
שגיא אמר: "לו היה יודע, היה מביא את הממשלה לדיון ולהצבעה על כך.
בגין הוא דמוקרט גדול." לאחר שעזב את צה"ל קרא להקמת המועצה לביטחון לאומי.
לאחר שחרורו עבד בתאגיד "תדיראן" כיועץ למנהל חטיבת המערכות הצבאיות,, עזב בסוף שנת 1985 והקים חברה לייעוץ ביטחוני.
כמו כן היה דירקטור בחברת החשמל.
בסוף 1985 בחן שגיא את אפשרויותיו בפוליטיקה.
הוא הלך לפגישה של חוג ניצי במפלגת העבודה אך לא הרגיש שזה מקומו.
הוא ניהל מגעים עם רחבעם זאבי וצבי שילוח על הקמת מפלגת ימין חדשה, ובדצמבר 1985 הוצע לו להצטרף למפלגה הליברלית הישראלית ולהיות למנכ"ל המפלגה, שהייתה אז חלק מתנועת הליכוד.
לבסוף הוא הצטרף לתנועת החרות בדצמבר 1987.
הוא כיהן מטעם הליכוד כחבר הכנסת ה-12 בשנים 1988–1992, היה חבר בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ובוועדת החוץ והביטחון.
ב-1990 עמד בראש ועדת משנה מיוחדת של ועדת חוץ וביטחון, שמונתה לבחון את פריסת צה"ל בנגב עם הקמת תחנת הממסר של קול אמריקה.
בנובמבר 1987 הוכרז ששגיא יהיה מועמד הליכוד לראשות עיריית בת ים.
בשנים 1989–1993 כיהן כסגן ראש עיריית בת-ים, ב-1993 נבחר לראשות העירייה, וב-1998 נבחר לקדנציה נוספת שנמשכה עד 2003.
ב-2003 מונה לשגריר ישראל במנילה, בירת הפיליפינים.
בשנת 2004, בעודו מכהן כשגריר, לקה בשבץ מוחי קל.
ב-2007 סיים את כהונתו כשגריר.
ב-18 בפברואר 2021 הלך לעולמו בגיל 87. הובא למנוחות בטקס צבאי בבית העלמין במושב בית חנן ,בו התגורר בשנותיו האחרונות.
במרץ 2022 נקרא חדר הדיונים ב (מל"מ) בגלילות על שמו של ראש אמ"ן, אלוף יהושע שגיא, שיזם ופעל להקמת המל"מ כאתר הנצחה ממלכתי משותף לכל ארגוני קהילת המודיעין.
בבת-ים שונה שמו של היכל התרבות ל'היכל התרבות בת ים ע"ש יהושע שגיא'.
יהושע רוזין (16 באוגוסט 1918 – 6 בפברואר 2002), נודע בכינוי "מר כדורסל", היה ממקימי קבוצת הכדורסל "מכבי תל אביב", כמו גם שחקנה ומאמנה הראשון.
מאמן נבחרת ישראל הראשון בכדורסל.
שיאן הזכיות באליפויות וגביע המדינה בכדורסל, נשיא הכבוד של ארגון מאמני הכדורסל בישראל, ממקימי בית הספר למאמני כדורסל במכון וינגייט.
רוזין זכה בפרס ישראל על תרומתו בתחום הספורט ותרבות הגוף.
דב רוזין, אביו של יהושע, עלה לארץ ישראל מפלונסק שבפולין.
אימו, מלכה פריידין, עלתה ממינסק, בירת בלארוס, לפני מלחמת העולם הראשונה.
גירוש תושבי תל אביב היהודיים על ידי הטורקים העות'מאנים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה אילץ את הוריו לעזוב למצרים.
יהושע רוזין נולד באלכסנדריה שבמצרים באוגוסט 1918. זמן קצר לאחר מכן, בהיותו בן חצי שנה, חזרה משפחתו ארצה לתל אביב.
הוא למד בבית הספר היסודי-דתי "תחכמוני" ואת לימודיו התיכוניים השלים ב"בית הספר התיכוני למסחר", שלימים ייקרא "גימנסיה גאולה".
בשנת 1932, בגיל 14, חבר יהושע רוזין למספר שחקנים אמריקאים (סם שטיינברג ואל פליישר) ושחקנים ישראלים (צביקה שמרלינג, משה ברוך, ויצחק פדרמן) ויחדיו הם יצרו את הגרעין הראשון של קבוצת מכבי תל אביב.
ההתחלה הייתה במגרש הכדורגל הישן ברחוב סלמה, סמוך לשכונת שפירא, ולאחר מכן עברו למגרש ברחוב המכבי ליד קולנוע אוריון.
בשנותיו הראשונות תיפקד יהושע כשחקן בקבוצת מכבי תל אביב, אולם עד מהרה ב-1938 תפס את המושכות ונהפך להיות מאמנה הראשון של מכבי תל אביב.
מכאן ועד עזיבתו של יהושע רוזין את המועדון, שלטה מכבי תל אביב בליגה הלאומית כמעט ללא עוררין ובמהלך כל שנותיו כמאמן מכבי זכתה הקבוצה ברוב האליפויות וגביעי המדינה, כשהמתחרה העיקרית שלה במהלך תקופה זו הייתה הפועל תל אביב.
רוזין צירף לסגל זה שני שחקנים נוספים אחד מהם היה רלף קליין, בחור צעיר שעלה לישראל מהונגריה והיווה את חוד החנית של הקבוצה בכל הקשור לקליעה וצליפה מרחוק והיה לקפטן הקבוצה השני של מכבי תל אביב.
לימים יהא זה קליין שיחליף את יהושע במשרת מאמן מכבי תל אביב.
הופעתה של קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב במסגרת האירופאית, החלה בשנת 1958, במשחקי גביע אירופה לקבוצות אלופות.
בשנת 1970 הוחלף יהושע רוזין על ידי רלף קליין והוא חזר למועדון למשך שתי עונות נוספות בשנת 1972–1973 שלאחריהן סיים תקופה של 40 שנה במכבי תל אביב.
יהושע רוזין מונה למאמנה הראשון של "נבחרת ארץ ישראל" במשותף עם אהרון עמישב (אומשווייץ), תוך כוונה לאמן אותה לקראת משחקי פסטיבל הנוער הדמוקרטי בשנת 1947 בפראג שבצ'כוסלובקיה.
הטורניר הסתיים ב-3 ניצחונות ו-3 הפסדים לנבחרת הארצישראלית.
רוזין מונה למאמן נבחרת ישראל גם בשנת 1950 במכביה השלישית (והראשונה בישראל) וב-1953 במכביה הרביעית.
בשנת 1960 שימש רוזין כעוזר מאמן נבחרת הכדורסל של ישראל לאולימפיאדת רומא, למאמן האמריקאי מיקי פישר.
הנבחרת השתתפה בטורניר הקדם-אולימפי אך לא הצליחה להעפיל לטורניר האולימפי עצמו.
בשנת 1961 התמנה רוזין כמאמן נבחרת ישראל באליפות אירופה שהתקיימה בבלגרד (יוגוסלביה), בה סיימה במקום ה-11.
בשנת 1963 שימש מאמן הנבחרת באליפות אירופה שנערכה בוורוצלב (פולין).
הנבחרת סיימה במקום התשיעי וניצחה מול טורקיה, הולנד, רומניה וצ'כוסלובקיה.
1969/70 יהושע רוזין עזב לראשונה את מועדון מכבי תל אביב לאחר 40 שנה ועבר לאמן את קבוצת הפועל חולון עם כוכביה עופר אשד (שחקן הנבחרת) ואורי שטרן והביא אותה למקום השלישי בסיום הליגה.
1983/4 הפועל תל אביב עימה זכה בגביע המדינה בכדורסל.
1988/9 אליצור נתניה מצאה את עצמה מתמודדת בתחתית הליגה הלאומית ולראשונה בקריירה הספורטיבית שלו התפטר מאימון קבוצה במהלך העונה.
1989-1999 אחראי על מחלקת הילדים והנוער של הפועל תל אביב ומאמן תלמידים בבתי ספר בפרויקט של עיריית תל אביב.
רוזין נמנה עם מקימיו של בית הספר למאמנים ומדריכים במכון וינגייט בשנת 1965. רוזין ניהל את קורס מאמני הכדורסל הראשון והמשיך בזאת במשך כחמש עשרה שנים תוך שהכשיר מאות מאמנים, עוזרי מאמנים ומדריכים במסגרת זו במכון ובשלוחותיו ברחבי הארץ.
בשנת 1973 שימש רוזין כמאמן נבחרת הסטודנטים (נבחרת אס"א ישראל - איגוד הספורט האקדמי) שייצגה את ישראל במשחקי האוניברסיאדה במוסקבה (ברית המועצות).
ב-15 באוגוסט אותה שנה צעדה משלחת ישראל באצטדיון "לנין" במוסקבה, וזאת בתקופה שלישראל לא היו יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות.
ישראל השתתפה בטורניר וזכתה במקום ה-9 מבין 29 נבחרות שהשתתפו בו.
בשנת 1971 הציעה רשות הספורט המערב-גרמנית לרוזין לשמש כמאמן נבחרת מערב גרמניה בכדורסל למשחקי אליפות אירופה שהתקיימו באותה שנה בגרמניה עצמה, וכן להכין ולאמן את נבחרת גרמניה לאולימפיאדת מינכן בשנה לאחר מכן.
רוזין דחה את ההצעה לאור משקעי העבר בין ישראל לגרמניה.
זכייה בגביע המדינה עם הפועל תל אביב בעונת 1983/4
יו"ר ארגון מאמני הכדורסל בישראל ונשיא הכבוד של הארגון
1980 פרס הוז לספורט מטעם עיריית תל אביב
1985 זכה בעיטור מכבי ישראל
1987 הדלקת לפיד המכבים בקברות המכבים במשותף עם אידה נודל
1995 יקיר העיר תל אביב יפו
1998 קבלת גביע הוועד האולימפי לכבוד 50 שנה למדינת ישראל
1999 חתן פרס ישראל בתחום הספורט ותרבות הגוף
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאים בכדורסל נבחר רוזין לאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
אות הוקרה מטעם היורוליג הוענק לבנו אלדר.
יהושע רוזין נפטר בשנת 2002 ונטמן בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
הוא השאיר אחריו את רעייתו יפה, שני בנים - דובי ואלדר ונכדים.
קבוצת הנוער של אגודת מכבי תל אביב.
עיריית תל אביב יפו קראה רחוב על שמו ברמת אביב ג'.
איגוד הכדורסל בישראל החליט לקרוא להשתלמות השנתית של מאמני הכדורסל בארץ על שמו.
רבי יהושע רוֹקֵחַ (ה'תקפ"ה - כ"ג בשבט ה'תרנ"ד, 1825–30 בינואר 1894) האדמו"ר השני בשושלת בעלז שמקורה בגליציה המזרחית (כיום באוקראינה).
מכונה בחסידות בעלז "דער מיטעלער רב" ("האדמו"ר האמצעי").
צעיר בניהם של רבי שלום רוקח "השר שלום", מייסד שושלת בעלזא, והרבנית מלכה רוקח.
נישא לרבנית רבקה מרים בת רבי שמואל אשכנזי חתן רבי יצחק מאיר מזינקוב בן רבי אברהם יהושע השיל מאפטא (ה"אוהב ישראל" מאפטא).
לאחר פטירת אשתו נישא בשנית לאחייניתה שרה מירל, בת הרב אברהם יהושע העשיל אשכנזי.
עם פטירת אביו בכ"ז באלול ה'תרט"ו (1855), למרות היותו צעיר הבנים, הוכתר כרב העיירה בעלזא וכרבם ומנהיגם של רבבות חסידי בעלזא ברחבי אירופה והעולם כולו.
כיהן באדמו"רות קרוב לארבעים שנים, עד לפטירתו.
היה פעיל ביותר בענייני הכלל ונחשב לאחד מגדולי המנהיגים החסידיים באירופה בדורו.
בסוף ימיו הפכה חסידות בעלזא לחסידות הגדולה בגליציה.
לאחר פטירת רבי חיים מצאנז היה רבי יהושע למנהיג היהודי הגדול ביותר בגליציה.
הוא נחשב לתלמיד חכם גדול, אדם חריף ושנון, כריזמטי ובעל כושר מנהיגות, ואנשים הוקסמו מאישיותו המיוחדת במינה.
שמו יצא לו גם כפועל ישועות בקרב הארץ, ואלפים נהרו אליו להתברך מפיו ולהיוושע בכוחות על טבעיים שעל פי אמונת החסידים ניחן בהם רבי יהושע.
אנשים גם האמינו שהוא צופה ברוח הקודש ויודע דברים עתידיים ודברים שהתרחשו במרחק רב ממנו מבחינת הזמן והמרחב.
הרב רוקח ניהל מלחמה אידאולוגית חסרת פשרות ברפורמים ובתנועות ההשכלה היהודיות, לשם כך הקים בכ"ג בשבט ה'תרל"א (1871) את תנועת "מחזיקי הדת", תנועה פוליטית חרדית ראשונה בהיסטוריה, ויסד את העיתון החרדי הראשון "קול מחזיקי הדת".
התנועה ליכדה את שורות החרדים בגליציה וחלקים מהונגריה והסביבה ונציגים מטעמה התמודדו ונבחרו לפרלמנט האוסטרי.
למרות התנגדותו לרפורמות ביהדות במישור הרעיוני והכללי נחשב לאוהב ישראל אמיתי במישור הפרטי וקירב כל יהודי באשר הוא, בטענה כי "כשם שאנו עמלים לתרץ רמב"ם מוקשה, כך מצווה לתרץ יהודי מוקשה".
בחורף שנת ה'תרנ"ד (1894) עבר ניתוח מסובך בווינה, אוסטריה, שבעקבותיו נחלש מאוד.
ימים ספורים לאחר הניתוח ביקש לחזור לבעלז.
עקב חולשתו שכרו החסידים קרון מיוחד ברכבת ורופא מיוחד ללוותו, בדרך חזרה נפטר ברכבת ביום כ"ג בשבט.
בתחנות השונות נודע דבר פטירתו להמוני חסידים שהמתינו לקבל פניו בערים ועיירות.
בעיתונות התקופה פורסם כי פטירת האדמו"ר אירעה בווינה, ובעקבות חשש מקשיי העברת הנפטר לקבורה מחוץ למדינה, הערימו חסידיו על השלטונות ושמרו את דבר הפטירה בסוד, פרסמו שהוא מועבר בחוליו לעיירתו בעלזא, והעבירו את הנפטר ברכבת לבלז.
הלוייתו התקיימה בעיר מגוריו שם הגיעו אלפים מהסביבה לחלוק לו כבוד אחרון.
בעיתונות נאמד ציבור המלווים בכעשרים אלף איש.
נקבר בבית העלמין בעיירה ליד קבר אביו רבי שלום.
אחרי פטירתו התפרסמו למעלה מעשרים הספדים שנשאו עליו גדולי הרבנים בדורו.
חלקם בספרים בפני עצמם, וחלקם בתוך ספרים אחרים.
רבי שמואל מסקאהל חתן רבי מנחם מנדל מוויז'ניץ
בנו ממלא מקומו רבי ישכר דב מבעלז
רבי אריה לייבוש ממגרוב, חתן רבי מנחם נחום מלויעב.
רבי שמעון יצחק מאיר מרדחוב ורעדים
חוה אשת רבי משה מרדכי טברסקי ממקארוב
פריידא אשת רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם מצישינוב מקום קבורתה בעיר סולנוק הונגריה
מירל אשת בן דודו רבי יחיאל העשיל מקרילוביץ' (בנו של רבי משולם זוסיא השיל מזינקוב)
מאשתו השנייה (אחייניתה של אשתו הראשונה)
רייזל, אשת רבי זאב טברסקי מזלטיפולי
חלקים מדברי תורתו התפרסמו בספרים:
מהר"י, על ידי ישראל קלפהולץ, בהוצאת "מישור" בני ברק
הבינה והברכה, על ידי מכון "מעשה רוקח", קריית בעלזא, ירושלים
יהושע צייטלין (או צייטלס, צייטליש; כונה גם השר מאוסטיה; 1742 – א' באלול ה'תקפ"ב, 18 באוגוסט 1822) היה איש עסקים, נדבן ושתדלן יהודי.
צייטלין, יליד שקלוב (מחוז מוהילב, היום בבלארוס), היה בצעירותו תלמידו של רבי אריה לייב גינצבורג בעל "שאגת אריה".
הוא עשה חיל במסחר והתעשר.
היה מקורב לנסיך פוטיומקין וכשכבשה האימפריה הרוסית את אזור מגוריו החל לספק סחורות לצבא הרוסי במלחמותיו עם טורקיה.
הודות להצלחתו בסיפוק צורכי הצבא נתמנה ליועץ של חצר המלוכה.
עם מותו של פוטיומקין ב-1791 הקים לעצמו אחוזה בעיירה אוסטיה שבמחוז מוהילב, שם העסיק כ-900 איכרים.
באחוזתו תמך בתלמידי חכמים משכילים, בהם ר' מנחם מנדל לפין מסטנוב ורבי ברוך שיק משקלוב, סיפק את כל צורכיהם ואפשר להם ללמוד בבית המדרש שהקים ולהשתמש בספרייתו העשירה.
בשל השילוב בין עושרו והשכלתו הרבנית נשמעה דעתו של צייטלין בענייני הציבור היהודי בתחום המושב.
הוא תמך במלחמותיו של הגר"א בתנועת החסידות, וסייע לרבי מנשה מאיליה לעמוד כנגד מתנגדיו שביקשו להחרים אותו.
צייטלין חיבר הגהות על ספר מצוות קטן, שנדפסו בקאפוסט בשנת תק"ף-1820.
בתו, שרה, התחתנה עם אברהם בן ישראל פרץ , שהתנצר עם ילדיו; נכדו, גריגורי פרץ, היה מן הדקבריסטים - משתתפי מהפכת דצמבר 1825 נגד הצאר ניקולאי הראשון.
נינו היה פרופסור ולדימיר פרץ, חבר האקדמיה הרוסית למדעים, חוקר ספרות רוסית ופולקלור רוסי.
הוא נשפט והוגלה לסראטוב ב-1934, בימי הטרור הסטאליניסטי.
יהושע קָניאל (אלול ה'תרצ"ט, 20 באוגוסט 1939 – כ"ח בסיוון ה'תשנ"ח, יוני 1998) היה פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
קניאל נולד בלובלין שבפולין, זמן קצר לפני פלישת גרמניה הנאצית ותחילת מלחמת העולם השנייה.
מזמן גירוש יהודי פולין בשנת 1942 הוסתר במשך שלוש שנים על ידי פולני בעיירה ושם שהה עד לשחרור פולין.
עלה לישראל בשנת 1949, וגדל בבני ברק.
למד בישיבת היישוב החדש ואחר כך בישיבת פוניבז' בבני ברק.
שירת בחיל המודיעין והשתחרר בדרגת רב-סרן.
בשנות השישים החל ללמוד תולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
הגיש את עבודת המאסטר בשנת 1970 בנושא: "היחסים בין הספרדים והאשכנזים ביישוב הישן בירושלים: מהתיישבות תלמידי הגר"א עד שנות ה-80 של המאה ה-19".
מדריכו היה הפרופסור נתנאל קצבורג.
שימש בין השנים 1970 עד 1977 אסיסטנט במחלקה.
ב-1978 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו; נושא הדיסרטציה היה "היחסים בין היישוב הישן ליישוב החדש בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה והשנייה".
העבודה יצאה לאור בספר בהוצאת יד בן צבי ואף זיכתה אותו בפרס.
בין השנים ה'תשמ"ט עד ה'תשנ"א כיהן כראש המחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
מחקרו התמקד ביחסים בין העדות היהודיות ביישוב הישן בארץ ישראל בכל המאה ה-19, באופן שילובה של ההגירה הציונית בראשיתה ובאינטראקציה בין היישוב הישן ליישוב החדש.
שימש כמנהל המכון לחקר הציונות הדתית בשנים תשנ"ד עד תשנ"ה.
במעבר: היהודים בארץ-ישראל במאה הי"ט בין ישן לחדש ובין יישוב ארץ הקודש לבין ציונות: מבחר מאמרים / יהושע קניאל.
המשך ותמורה: היישוב הישן והיישוב החדש בתקופת העלייה הראשונה והשנייה / יהושע קניאל.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ב
ישראל עם ארץ ומדינה/ עורך ראשי: אביגדור שנאן, עורכים: אהרן אופנהיימר, אברהם גרוסמן, יהושע קניאל.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי תשנ"ח-1998
העלייה השנייה/ העורכים: ישראל ברטל, זאב צחור, יהושע קניאל.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח-1997.
אליעזר בן-יהודה בבית האסורים: חנוכה תרנ"ד/1893: איגרות/ ערך, הוסיף מבוא והערות: יהושע קניאל.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ד-1983.
משפט היישוב החדש בארץ ישראל/ אברהם שמואל הירשברג; פתח דבר: יהושע קניאל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשל"ט-1979.
ותיקין: מחקרים בתולדות היישוב: לזכרו של ר' יוסף יצחק ריבלין – עשור לפטירתו: תשכ"ג–תשל"ג/ ערוך בידי ח"ז הירשברג; בהשתתפות יהושע קניאל.
רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ה-1975.
רשימת היישובים היהודיים במזרח ובמגרב: בימי פריחתה של האימפריה העות'מאנית/ ערוכה בידי י' קניאל, בסיוע י' איילון, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן – המכון לחקר היהדות במזרח, תשל"ג-1974.
נולד בשנת תרנ"ו (1896), בעיירה קוזניצה בחבל גרודנה שברוסיה הלבנה.
בהיותו בן עשר, עלה ארצה עם אביו, ישראל זליג, ועם אמו אידל.
למד בישיבת עץ חיים בירושלים, היה מתלמידיו המובהקים של הרב קוק ונמנה עם ראשוני תלמידיו בישיבת אוצר חיים ביפו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עת נעדר הרב קוק מהארץ, למד הרב קניאל בישיבות שונות בירושלים.
נישא לדינה שפירא (צאצאית של הגאון מווילנה).
עם שובו של הרב קוק לארץ, נהנה מקרבה מיוחדת לרב קוק, ואף למד איתו ביחידות.
בהלווייתו של הרב קוק נשא הספד מרגש על אהבת ישראל של רבו.
בשנת תר"פ (1920) הגיע לחיפה בשליחותו האישית של הרב קוק שבקשו לסייע בידי הרב המכהן, הרב ברוך מרכוס.
בשנת תרפ"ב (1922) התמנה לחבר הרבנות בחיפה וייסד את בית הדין הרבני בחיפה, שם כיהן כדיין, לצידו של הרב הראשי מרכוס.
בנוסף למשרתו הרבנית היה הרב קניאל מרצה ללימודי יהדות בטכניון על פי אישורו של הרב קוק.
הרב קניאל שהתגורר בסמוך לבית הכנסת הדרת קודש נמנה עם מתפלליו ואף שימש כרבו.
בזמן המנדט הבריטי הרב היה שותף בכל אירוע לאומי, ועמד בראש ההפגנות נגד המשטר הבריטי.
לחם למען צביונה היהודי של העיר, ובמיוחד ניסה לבטל את הפעלת התחבורה הציבורית בשבתות בעיר.
מתוקף תפקידו כנשיא כבוד לאגודת "לאסירינו" בחיפה, ביקר את אסירי ההגנה בכלא עכו לשם עזרה ועידוד לקראת החגים ובעתות צרה.
באחד המקרים (1938) הסכים מרדכי שוורץ, יהודי שנדון למוות באשמת רצח ערבי, להתוודות על האמת רק בפני הרב קניאל טרם הוצא להורג בתליה.
הרב קניאל, בניסיון להציל את חייו של שוורץ, נסע מיד לירושלים למסור את הווידוי לרב הראשי לארץ-ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, כדי שישתדל אצל השלטונות, אך ללא הועיל.
כחניכו של הרב קוק ידע ליצג את כבוד התורה בהופעה מכובדת ובעברית יפה אצל כל חוגי היישוב, ועם גידול היישוב העברי בעיר והתווספות אנשי תורה בתוכה התרחב חוג השפעתו.
שימש והשפיע בארגוני חינוך, צדקה וחסד כגון: נשיא הכבוד ומהמייסדים של חברת גמילות חסדים חיפה, ממייסדי בית הספר לבנות "מזרחי", ציר בוועידותיה של תנועת "המזרחי" ונשיא הכבוד שלה בחיפה, עזר לפעילות "בני עקיבא" בעיר.
הרב קניאל נבחר פעמים לקונגרס הציוני אך מטעמי בריאות לא נסע, בתש"ד (1 אוגוסט 1944) נבחר מטעם רשימת "המזרחי" לאספת הנבחרים הרביעית שהייתה גם אספת הנבחרים האחרונה עד הקמת המדינה וכינון הכנסת הראשונה (13 פברואר 1949).
בשנת תשכ"ו (1966), לאחר פטירתו של הרב ברוך מרכוס מונה לרבה הראשי של חיפה, ולחבר מועצת הרבנות הראשית.
הרב קניאל שימש בתפקידים אלה לפטירתו ביום י"א בתמוז ה'תש"ל (1970).
על שמו קרוי "פרס הרב קניאל לספרות תורנית" של עיריית חיפה ורחוב בשכונת רמת ויז'ניץ בחיפה.
מנכדיו: הרב רונן לוביץ, רב המושב ניר עציון; הרב פרופ' אליאב שוחטמן, משפטן ודיקן מכללת שערי משפט; וד"ר סמדר שרלו (אשתו של הרב יובל שרלו).
פרסם מאמרים ותשובות בספרים וירחונים ובעיתונות.
הכין בכתב-יד ספרים בחידושי-תורה בהלכה ובאגדה.
הספדו על הרב קוק נכלל בקובץ "הספדים על מרן הראי"ה קוק זצ"ל", בהוצאת 'אור האורות'.
בנוסף יצא לקט כתביו "דברי יהושע": הלכה ודרוש, חידושי תורה ושיחות, מאמרים ונאומים בשאלות הזמן, בעריכה מכתב ידו על ידי נכדו אליאב שוחטמן, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, ה'תשפ"א 2021 (4 כרכים).
חתן פרס צלטנר מטעם לשכת עורכי הדין ואוניברסיטת תל אביב, בעל תואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת תל אביב, יקיר תל אביב לשנת 1988.
רוטנשטרייך נולד בקולומיה שבגליציה, אז קיסרות אוסטרו-הונגריה.
אביו אפרים פישל רוטנשטרייך היה לימים חבר הסנאט הפולני והפרלמנט הפולני, מנהיג ציוני וחבר הנהלת הסוכנות היהודית וההנהלה הציונית בירושלים.
לימודיו בגימנסיה פולנית הופסקו עקב פעילותו הציונית.
הוא עבר ללבוב, שם סיים התיכון והאוניברסיטה בתואר דוקטור למשפטים.
הוא בוגר בית הספר הגבוה לעיתונות בוורשה.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, ובשנת 1934 עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים.
הוא עסק בפרקטיקה פרטית כעורך דין.
בשנים 1939-1933 עבד ככתב בנושא המזרח התיכון בעיתונים יהודיים בשפה הפולנית.
בשנת 1937 התיישב בתל אביב ועבד כעורך דין.
רוטנשטרייך היה חבר ההגנה והיה בין אסירי השבת השחורה ב-1946, הוא נכלא במחנה המעצר בלטרון וברפיח.
חבר נשיאות הוועד המרכזי של הסתדרות עורכי הדין בארץ ישראל וב-8 במרץ 1960 נבחר לנשיא ההסתדרות, חבר המועצה המשפטית, הראשון שעמד בראש לשכת עורכי הדין בישראל, כיהן בתפקיד זה 10 שנים.
ממייסדי אגודת העיתונאים בירושלים ובתל אביב, ממייסדי מועצת העיתונות ונשיאה בשנים 1974–1988, יו"ר אגודת ידידי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, חבר הוועד הפועל של מכון ויצמן, יו"ר ועדת הערעורים של הצנזורה הצבאית.
ב-1987 נבחר כנשיא הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים.
אחיו של פרופ' נתן רוטנשטרייך.
יהושע קולודני (28 בספטמבר 1936 – אפריל 2024) היה פרופסור לגאולוגיה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל למדעי כדור הארץ לשנת ה'תש"ע.
קולודני נולד בפינסק שבפולין (כיום בלארוס) לנחמיה קולודני, צאצא חסידות קרלין, ולרחל לבית פליסקין.
אביו עסק במסחר ואמו עבדה כגננת.
לאחר פלישת ברית המועצות לעיר גורשה המשפחה ונשלחה ביוני 1941 להרי אלטאי, שם שהו עד 1946. בשובם לאירופה שהו במחנה עקורים במינכן שבגרמניה, שם החל בלימודיו בבית ספר עברי.
לאחר הקמת מדינת ישראל, בדצמבר 1948, עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בחיפה, שבה סיים קולודני את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי והיה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" ולאחר מכן ב"מחנות העולים".
בשנת 1955 התגייס לשירות בנח"ל והיה ממקימי היאחזות אשלים.
לאחר שחרורו הצטרף בשנת 1957 לקיבוץ מחניים, שאותו עזב כעבור שנה.
בשנת 1958 החל לימודים אקדמיים בחוג לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1965 קיבל תואר M.Sc.
עבודתו, בהדרכת פרופ' יעקב בן-תור, עסקה בצור תצורת מישאש.
ללימודי הדוקטורט יצא לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ואת התואר קיבל ב-1969.
בשובו לישראל הצטרף קולודני כמרצה לסגל המחלקה לגאולוגיה באוניברסיטה העברית, ב־1969 התמנה למרצה בכיר, ב-1975 קודם לפרופסור חבר וב-1980 היה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1980–1982 עמד בראש המחלקה לגאולוגיה, מאוחר יותר עבר לעבוד במכון למדעי כדור הארץ של האוניברסיטה.
פעמיים שימש מנהל המכון (1993–1996) ובין השנים 1999–2002 היה דיקן הפקולטה למדעי הטבע.
בתקופתו כדיקן הוקם בפקולטה המרכז לננוטכנולוגיה ומדע.
בשנת 2004 פרש לגמלאות, אך עד למותו המשיך בהדרכת סטודנטים בעבודות מחקר ובלימוד קורסים.
תחומי המחקר שלו היו גאוכימיה (התחום שהוזכר בהנמקה לפרס ישראל), תמיסות מלח רוויות (brines), סלעי צור, פוספוריטים, מטמורפיזם של בעירה (תצורת חתרורים).
השיטות הגאוכימיות אותן פיתח כוללות בין השאר שימוש באיזוטופים יציבים ובעיקר חמצן לשיחזור סביבות קדומות ומעקב אחרי שינויים בהרכב של תמיסות ושל משקעים כפי שתועדו על ידי ההרכב האיזוטופי.
פרופסור קולודני יישם את השיטה הזו בהבנת ההרכב של סלעי משקע שונים כמו צור ופוספוריט, תוצרי התמרה, משקעים צעירים ומאובנים, ומאוחר יותר גם בהבנת סביבת החיים של דינוזאורים.
תחומי המחקר כללו את המסלע העתיק של חבורות יהודה והר הצופים כמו גם סביבות צעירות יותר כמו ים המלח והכנרת.
יישום מאוחר יותר של השימוש באיזוטופים יציבים של חמצן, פוספט וחנקן אפשר לעקוב אחרי שינויים ותהליכים במי הכנרת ובמים באגן הניקוז שלה.
קולודני שימש פרופסור וחוקר אורח באוניברסיטאות בצרפת ובארצות הברית, בהן אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1971 זכה בפרס לנדאו.
בשנת 1975 נבחר לשנת כהונה כנשיא החברה הגיאולוגית הישראלית ובשנת 2004 זכה בה לחברות כבוד.
בשנת 2010 זכה בפרס ישראל לחקר מדעי כדור הארץ "בשל מחקריו המטפלים במגוון רחב של תחומי הגיאוכימיה ובשל הישגיו הרבים ברמה הבינלאומית".
קולודני נפטר באפריל 2024. הותיר אחריו אישה, אמירה לבית פניני, ושלושה ילדים.
קולודני גם יצא נגד גבי אביטל, המדען הראשי של משרד החינוך אשר הביע ספקות לגבי תורת האבולוציה ואמר שמדובר באסון תרבותי וכי טהראן הגיעה לישראל.
קולודני היה חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
הרב יהושע צבי מיכל שפירא (כינויו: ר' הירש מיכל; ת"ר; 1840 - י"ב באלול; תרס"ו 1906) היה צדיק ירושלמי, מדמויות המופת של היישוב הישן במאה ה-19. מרבותיו של הרב יעקב משה חרל"פ.
נולד בחברון לרייצא גולדה ולרבי יעקב קאפיל שפירא והיה נכד לרבי זאב שפירא בעל הכינוי רבי זאב חריף, שעלה לארץ בשנת תקע"ח (1818) מטיקטין לצפת.
למד אצל רבי יוסף שטיינהרט.
מגיל צעיר נהג בפרישות ובקדושה.
בשנת תרי"א (1851), בהיותו בן אחת עשרה, הגיע לחברון יהודי מקובנה וסיפר לו על תנועת המוסר שייסד רבי ישראל מסלנט.
הנער הצעיר התלהב מן הרעיון, וביקש מאביו שיקנה לו את הספר מסילת ישרים, ספר היסוד של תנועת המוסר, ומאז דבק בעולם של צדקות ומוסר.
בשנת תרט"ז (1855), בהיותו כבן חמש עשרה, נישא לרחל, בתו של רבי נחמן נתן קורונל, חוקר, בן העדה הספרדית, שעלה ארצה מאמסטרדם.
במשך שנים רבות היה ר' הירש מיכל סמוך על שולחן חותנו, וכך יכול היה להקדיש את כל זמנו ללימוד תורה.
ר' הירש מיכל התפרסם כאיש קדוש ובעל מופת.
כל ימיו חי בפרישות והיה מסגף עצמו בסיגופים ותעניות.
לפי האגדה, בשנות בגרותו היה ישן בעמידה, וגם כשנחלש ונאלץ לישון בשכיבה לא ישן על מיטה אלא על מחצלת שנפרסה על הרצפה.
במשך שנים היה הולך מדי לילה למקומות מסתור בירושלים ושם היה עוסק בלימוד תורה ובתפילה, ובשעת חצות היה אומר תיקון חצות.
מלבד גדלותו בתורה, היה בקי גדול בתורה הקבלה.
הקפיד שלא לצאת מארץ ישראל כלל, הרב שמואל אוירבך סיפר ש"ר' הירש מיכל הגיע עד פת לחם כדי לא לצאת מארץ ישראל".
מבחרותו קבע את מקום לימודו בבית המדרש "אהלי יעקב", שבו למדו בקביעות גדולי ירושלים, ובהם רבי מאיר אוירבך מקאליש, רבי נחום משאדיק ורבי משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא, בעל "זית רענן".
עם השנים התקרב ר' הירש מיכל אל בעל ה"זית רענן" והוא נהיה לרבו המובהק.
הרב זילברברג עמד על מעלותיו וקרבו אליו, וכפי שהעיד ר' הירש מיכל עצמו באחד ממכתביו לנכדו: "כמעט לא העלים ממני דבר מכל אשר עבר עליו מיום עמדו על דעתו עד הרגע האחרון".
בספרו "זית רענן" הוא מזכירו פעמים רבות ומביא מקושיותיו.
בשנת תרל"ח (1878), שתים עשרה שנה לאחר פטירת רבו בעל ה"זית רענן", התקרב ר' הירש מיכל לרבי יהושע לייב דיסקין, שעלה באותם ימים לארץ ישראל.
ר' הירש מיכל היה מסגל תלמידיו המצומצם ועם השנים נעשה איש סודו.
רבי הירש נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, על מצבתו נכתב:
בנו יחידו, רבי בן ציון אברהם שפירא (תרל"ג; 1873 - י"ג בשבט תש"ז; 1947) למד תורה מפיו והחזיק בביתו את כל כתביו.
רבי בן ציון אברהם עצמו נחשב איש קדוש ופרוש שהלך בדרכי אביו.
היה מגדולי המקובלים בבית מדרשו של הרש"ש "בית אל" בעיר העתיקה בירושלים.
בן בנו, הרב משה אליעזר שפירא, שימש כרב הקהילה היהודית באטלנטיק סיטי.
תלמיד מפורסם נוסף הוא הרב יעקב משה חרל"פ, שיחסו אליו היה כאל איש אלוהים.
לאחר פטירתו פרסם את תולדותיו בספר "צבי לצדיק" (בעריכת הרב צבי יהודה קוק).
תלמידים נוספים: הרב ישעיהו חשין, הרב עקיבה פרוש, הרב צבי (בן אשר לעמיל) וייספיש והרב מאיר הלר.
הרב חרל"פ עסק רבות בכתבי ר' הירש מיכל והוציא לאור את ספריו:
ציץ הקודש - שאלות ותשובות בהלכה,
אמרות טהורות - מאמרי מוסר,
צבי לצדיק - אוסף מכתבים של הרב שפירא לתלמידיו, הכוללים דברי חיזוק ומוסר והדרכה בעבודת ה'.
תלמיד אחר, רבי שמואל לוי, עסק בכתבים נוספים שלו ומהם יצא ספרו התרגשות הלב הכולל אוסף דברי מוסר.
הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בשנת תשס"ו, במלאת מאה לפטירתו.
כמו כן חיבר ר' הירש מיכל שפירא בעילום שם ספר בשם תיקון חצות, העוסק במעלת מצוות "תיקון חצות".
רבי יהושע רוקח (נולד בכ"א בטבת ה'תש"ט, 22 בינואר 1949) הוא האדמו"ר ממכנובקה בעלזא.
הוא נכדם של אדמו"רי בעלזא (גליציה) ומכנובקה (רוסיה), וחצרו מורכבת מחסידי שתי החצרות.
נולד להרב יצחק דוד רוקח, בנו של רבי יהושע רוקח מירוסלב - בנו של רבי ישכר דב מבעלז, ואחיו של רבי אהרן רוקח אמו של רבי יצחק דוד הייתה בת הרב יוסף מאיר טברסקי ממכנובקה.
למד בישיבת סקווירה בשיכון סקווירה וגדל תחת חסותו של קרוב משפחתו רבי יעקב יוסף טברסקי, האדמו"ר מסקווירה.
נישא לחיה גיטל בתו של רבי שלום מיכלוביץ' מבראד-ראדוויל.
דוד אביו (אח סבתו) האדמו"ר ממכנובקה, רבי אברהם יהושע השיל טברסקי, היה חשוך בנים והועיד אותו לממשיכו באדמו"רות.
ובעת הלווייתו במוצאי יום כיפור ה'תשמ"ח, הוכתר רבי יהושע לאדמו"ר ממכנובקה על ידי קרוב משפחתו רבי ישראל מרדכי טברסקי מרחמסטריווקה.
את מרותו קיבלו גם חלק מפורשי חסידות בעלז, עקב היותו אחיין לרבי אהרן רוקח מבעלז (נכד אחיו), והחל משנת תשנ"ה כונתה חצרו "חסידות בעלזא-מכנובקה"; שילוב של שתי החצרות.
בעקבות המהלך החלה מתיחות בין החצר לבין חסידות בעלז שבאה לידי ביטוי בהתנגשויות אלימות.
בשנת ה'תשע"ו, לאחר הסכם עם חסידות בעלז, הוחלט שכינוי החסידות יהיה "מכנובקה-בעלזא", במקום "בעלז-מכנובקה", ובשנים האחרונות מתקיימים קשרי ידידות בין האדמו"רים
החצר שהוקמה על ידו התפתחה במהלך השנים ונכון לשנת תשפ"ו היא כוללת מוסדות וקהילות בערים בני ברק, ירושלים, אלעד, בית שמש, ירושלים, לונדון, בורו פארק ומונסי.
ישיבה גדולה "לומדי תורה" בירושלים, וכן רשת ישיבות קטנות, תלמוד תורה וכוללי אברכים בישראל ומחוצה לה.
בשנת תשפ"ד מינה את בנו הרב יוסף מאיר רוקח לרב הקהילה בבית שמש, ובשנת תשפ"ו מינה את בנו הרב יחיאל מיכל לרב הקהילה בביתר עילית.
ברשות האדמו"ר נמצא ספר תורה עתיק שהיה שייך לבעל שם טוב.
ספר התורה העתיק והנדיר אינו נמצא בשימוש תדיר וקוראים בו רק בחגים ובזמנים מיוחדים, או כשמגיע אורח חשוב הוא מתכבד בעליה בקריאת התורה בספר זה.
לעיתים מגיעים אדמו"רים להתפלל יחד עמו בכדי לקרוא בספר זה
אחותו היחידה נישאה לקרוב משפחתם רבי שלמה לייב רוקח, המכהן כיום כאדמו"ר מירוסלב במודיעין עילית.
גיסיו הם רבי אברהם מיכלאוויטש האדמו"ר מראדוויל במונסי, רבי ישעיה טברסקי האדמו"ר מטשרנוביל ארצות הברית ורבי יוסף רוזנבוים מקאליש.
רייזל, אשת הרב יוסף מאיר מושקוביץ, ראש כולל של הקהילה בירושלים, ובן רבי נפתלי מושקוביץ האדמו"ר ממעליץ.
הרב , משפיע רוחני בקהילה בבני ברק.
חתן רבי אברהם יחיאל למברגר ממאקווא בני ברק.
מלכה, אשת הרב אלתר משה טברסקי, רב קהילת רחמסטריווקא ברמת בית שמש ד', ובנו של רבי זאב בן רבי יוחנן מרחמסטריווקא.
הרב יוסף מאיר, רב הקהילה בבית שמש.
חתן רבי יוסף דוד טייטלבוים, האדמו"ר מסאסוב.
חנה דבורה, אשת נפתלי מושקוביץ בנו של רבי יעקב, האדמו"ר משאץ בני ברק.
בתיה רבקה, אשת אהרן טברסקי, בנו של רבי דוד, רבה של חסידות רחמסטריווקה ובנו של זאב.
הרב אהרן, רב הקהילה בירושלים ובאלעד ומוהל.
חתן רבי יצחק דוד הורביץ גאב"ד ראצפערט.
שרה, אשת ישכר שלמה הלברשטאם, בן האדמו"ר מגורליץ
הרב יחיאל מיכל, רב קהילת חסידי מכנובקה-בעלז בביתר עילית, ומנהל התלמוד תורה בבני ברק.
חתן דודו רבי שלמה לייב רוקח, האדמו"ר מירוסלב.
שלום, חתן הרב יהושע שטרן, חתנו של רבי ישראל מרדכי טברסקי מרחמסטריווקא ובנו של רבי יצחק יהודה שטרן מביליץ.
אברהם, חתן רבי יעקב מנחם רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא בני ברק.
מרדכי, חתן אחותו וגיסו רייזיל והרב יוסף מאיר מושקוביץ.
רעכל, אשת הרב ברוך הלברשטאם נכדו של רבי אלישע מגורליץ ור"מ בישיבה גדולה מכנובקא בעלזא יו"ר מכון מעין החיים צאנז.
יהושע רבינוב (ל' בניסן ה'תרס"ד, 15 באפריל 1904 – כ"ז בטבת ה'תש"ס, 5 בינואר 2000) היה משורר שהיה מזוהה עם התנועה הקיבוצית.
זוכה פרס אוסישקין לשנת 1960.
רבינוב נולד באביב 1904 באחוזה ליד פינסק (אחוזת נובאווישץ').
לפי מקור אחד, הוא התחנך ב"חדר מתוקן" ובתיכון רוסי בפינסק, אך לפי אחר סיים את לימודיו בגימנסיה עברית של רשת "תרבות".
בגיל 12 היה חבר בתנועת נוער עברית שהייתה בת למפלגת צ"ס.
מטרת התנועה הייתה לייסד חברה חקלאית שיתופית בארץ ישראל.
הוא סיים את לימודיו ב-1924, עלה לארץ ישראל עם קבוצת בני נוער והתיישב בעין גנים.
מאוחר יותר עבר לגליל ללמוד חקלאות, ועבד במקצוע זה ביבנאל, בית-גן ופוריה.
אחר כך חזר לקבוצתו מעין גנים שהתיישבה בגבת.
שירו הראשון נדפס בוורשה ב"הכוכב".
בארץ ישראל החל לפרסם את שיריו בכתב-העת "הדים" של אשר ברש ויעקב רבינוביץ, ומאז פרסם שירים בעיתונות היומית ובכתבי-העת הספרותיים בארץ (במיוחד ב"גליונות" של יצחק למדן).
יצירתו הנודעת ביותר היא "ירדה השבת", שיר שהולחן על ידי דוד זהבי והיה מזוהה עם התנועה הקיבוצית.
את השיר ביצעו אמנים שונים, בהם דפנה ארמוני ויהורם גאון.
בתו, , נהרגה יחד עם חברתה ב-24 במרץ 1948, כשהייתה בת 19. שתיהן היו חיילות בגדוד 14 של חטיבת גולני.
הן עשו דרכן חזרה מקורס אלחוטאים ביבנאל לגבת כשכוחות ערבים ירו ממארב לעבר המכונית בה נסעו בסמוך לעין דור.
בספרו "מול הר העקדה", שמוקדש לשתיים, כתב רבינוב, "כאילת על נחל כרעת, כרעת נפלת, ילדתי".
בשדמות יזרעאל, תל אביב: דבר, תש"א.
משעולים לאפק: שירים, עין חרוד: הקבוץ המאחד, תש"ו.
מול הר העקדה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאחד, תש"ט.
שירת אמיתי: פואמה, תל אביב: הקבוץ המאחד, תשי"ח.
(זיכה אותו בפרס אוסישקין לספרות ב-1960.)
ברקים בחלון: שירים, תל אביב: הקבוץ המאחד, תשכ"ג.
שירי שהות: שירים, תל אביב: הקבוץ המאוחד, תשל"ה 1974.
לאצבעותיך מזמור, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א.
בין רגבים ומזלות: מבחר שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה 1985.
עלי כותרת: מבחר שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1993. (תורגם ליידיש)
קרוין בלעטעלאך: מבחר שירים; תרגם מעברית ליידיש: יעקב שופט, תל אביב: י' גולן, 1994. (יידיש: עלי כותרת)
יהושע (שייע) רביב (רטח; 3 במאי 1926 – 28 ביוני 1990) היה קצין בדרגת תת-אלוף, איש מערכת הביטחון במשך כשלושה עשורים (1942–1974), וביצע מחקר אסטרטגי בנושא ביטחון ישראל במסגרות מחקריות שונות במערכת הביטחון ומחוצה לה.
רביב נולד בפולין בשנת 1926. הוא התייתם מאמו רבקה בגיל צעיר מאוד ועלה לארץ ישראל עם בן-ציון אביו בשנת 1935. אביו נישא בשנית והמשפחה התגוררה בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
ביודעו את השפה העברית עוד מפולין, השתלב במהירות בלימודים בבית ספר בורוכוב בגבעתיים.
את לימודיו בבית הספר היסודי סיים בשנת 1940, אחר כך המשיך בלימודים בתיכון מונטיפיורי בתל אביב.
מגיל 16 היה חבר פעיל בהגנה.
במסגרת זו השתתף, בשנת 1946, בקורס מפקדי מחלקות בג'וערה ונטל חלק בפעולות שונות של ההגנה.
במלחמת השחרור היה מפקד פלוגה בגדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני, בקרב בו השתתף הגדוד בטנטורה נפצע קשה בידו.
ב-1950 השתתף בקורס מג"דים ועם סיומו מונה למג"ד בחטיבת גולני.
באחת מפעולות החטיבה נפצע שנית.
עם סיום תפקידו כמג"ד מונה לתפקיד הדרכה בקורס מג"דים.
בין השנים 1953 – 1958 שרת כראש ענף במערך התכנון במטכ"ל.
בשנת 1958 נשלח, עם משפחתו, להשתלמות בת שנה בבית ספר לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת'.
עם סיום ההשתלמות מונה לתפקיד הדרכה בבית ספר לפיקוד ומטה של צה"ל.
בין השנים 1961-1965 היה ראש מחלקת ארגון באכ"א ובהמשך מונה לראש המחלקה לתפקידי מטה (מת"מ) באג"ם.
עם סיום תפקידו באג"מ נטל יהושע פסק זמן בקריירה הצבאית, למד במסגרת החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב והשלים את לימודי התואר הראשון.
ערב פרוץ מלחמת ששת הימים מונה לתפקיד יועץ ומזכיר צבאי לשר הביטחון משה דיין.
ביולי 1969 קודם לדרגת תא"ל.
בתפקיד זה, בו היה שותף פעיל להחלטות גורליות, שימש עד פרישתו מהשרות הצבאי בשנת 1974. לקראת סוף מילוי התפקיד נאלץ לצאת לטיפול רפואי והתפקיד מולא בפועל על ידי ממלא מקומו סא"ל אריה בראון.
בנובמבר 1974 נענה לפנייתו של שר החוץ יגאל אלון ונטל על עצמו, בהתאם להחלטות ועדת אגרנט, את הקמת מחלקת החקר במשרד החוץ (כיום המרכז למחקר מדיני).
רביב התפטר מהתפקיד לאחר מינויו של משה דיין לשר החוץ ב־1977. לאחר פרישתו עסק במחקר צבאי ואסטרטגי במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
במהלך שרותו הצבאי ובמסגרת מחקריו באוניברסיטת תל אביב כתב מספר מאמרים ומחקרים העוסקים בנושא ביטחון ישראל.
המאמרים ראו אור בעיתונים "מערכות", "סקירה חודשית" ובפרסומים של המכון ללימודים אסטרטגיים של אוניברסיטת תל אביב.
משחר ילדותו היה איש ספר והתמצא בתחומי ידע רבים.
תחומי התעניינותו המיוחדים היו היסטוריה של עם ישראל, בהמשך התעניין גם בהיסטוריה כללית, בהיסטוריה צבאית, באמנות ובארכאולוגיה.
בביתו בגבעתיים הייתה ספריה עשירה במגוון רחב של נושאים שמנתה כ-5000 ספרים.
לאחר פטירתו נתרם חלק גדול מספריו לספריית מוזיאון ההגנה, בה גם הוקמה פינת הנצחה לזכרו.
ספרים נוספים הועברו לבית לוי אשכול בירושלים.
יתרת הספרים נותרה באוסף המשפחתי וחולקה בין רעיתו, בנותיו ונכדיו.
יהושע התעניין מאוד בצילום, ברשותו היו מספר אוספים: עטים, בולים, מעטפות של היום הראשון ומדליות.
כמו כן היה ברשותו אוסף יצירות אמנות (ציורים ופסלים) גדול.
רביב נפטר בה' בתמוז תש"נ 28 ביוני 1990 והובא לקבורה בבית העלמין קריית שאול.
במותו השאיר אישה, שתי בנות ושישה נכדים.
זכרו מונצח באתרים הבאים: אנדרטה לזכר הנופלים בבית הספר ע"ש בורוכוב (בו למד), פינת זיכרון במוזיאון ההגנה ע"ש אליהו גולומב בתל אביב
רבי יהושע רפאל בנבנישתי (ה'ש"נ בערך, 1590 – ה'תכ"ה בערך, 1665) היה מחכמי טורקיה ומנהיגי הקהילה היהודית בה במאה ה-17. רופא, מדקדק ופייטן.
מחבר הביאור שדה יהושע לתלמוד ירושלמי.
נולד לרבי ישראל, בעיר קושטא שבטורקיה, כבן למשפחת בנבנישתי.
הוא אחיו הבכור של רבי חיים בנבנישתי מחבר "כנסת הגדולה".
למד תורה מפי רבי יוסף מטראני (מהרימ"ט), ומפי רבי אברהם אליגרי, מגדולי רבני קושטא.
השתלם בדקדוק אצל ר' יצחק עוזיאל.
בין תלמידיו אחיינו, הרב ישראל בנבנישתי מחבר ספר בית ישראל.
רבי יהושע רפאל בנבנישתי שימש כרב ודיין בקושטא.
הוא פירש את התלמוד הירושלמי, הקשה לקריאה בשל שפתו השונה משפת התלמוד הבבלי, וקרא לחיבורו שדה יהושע.
החיבור מקיף את הסוגיה תוך השוואה עם סוגיות מקבילות בתלמוד הבבלי ומוסיף ליקוט נרחב מתורתם של ראשונים.
בשל לשונו הקצרה, לעיתים קשה להבין את פירושיו בסקירה מהירה, ונדרש לכך עיון מעמיק.
עוד כתב: "סדר הגט" ו"סדר חליצה", שהודפסו בספר "גט פשוט"; "אוזני יהושע", דרשות על התורה והספדים; "עבודה תמה", ביאור סדר תפילת מוסף ועבודת יום הכיפורים.
רבות מתשובותיו מכונסות בספר השו"ת שלו "שער יהושע".
תשובות רבות נוספות שלו נשתמרו בכתבי בני זמנו; ולפי עדותו של החיד"א, הוא חיבר ספר שו"ת בארבעה כרכים, אך הספר עלה באש בשרפה גדולה שהייתה בקושטא.
נותרו בכתב יד, ספריו: "משמרת המצוות", פיוט על תרי"ג המצוות; "לבוש מלכות", נפלאות הבורא בגוף האדם; "פרק בשיר".
הרב יהושע צימבליסט (נודע כר' יהושע מהורודנה (הורודנר); ו' בסיוון תרכ"ה 31 במאי 1865~ - ז' בתשרי תש"ח, 21 בספטמבר 1947) היה רב וראש ישיבה במינסק.
לאחר עלותו ארצה היה נשיא כבוד של הנהלת "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות" בירושלים.
נולד בדוברובה שליד גרודנה למשה אהרן ופרידה אסתר.
למד בעיר גרודנה, שם התגוררו רבים מבני משפחתו, ומאז כונה על שם עיר זו "רבי יהושע הורודנר" (או "רבי יהושע גרודנר"; וכן: "רבי יהושע מהורודנא"), וכמעט שלא הוזכר בשם משפחתו.
אף הוא עצמו לא היה חותם בשמו המלא אלא "יהושע מהוראדנא".
בהיותו כבן עשרים נישא לזלוטה אסתר.
לאחר נישואיו נאלץ לשנות את שם משפחתו ולעזוב את גרודנה למינסק.
למד במוסד לאברכים "תומכי תורה", שהשתלמו לתפקיד מורי הוראה, והיה מקורב לרב המקומי הרב אליעזר רבינוביץ.
הוא בלט באישיותו ולמרות גילו הצעיר הצטרף לישיבות פרנסי העיר שהתקיימו בבית הרב רבינוביץ, ולדעתו היה משקל רב בהחלטות שהתקבלו בישיבה.
לאחר השלמת לימודיו עסק לפרנסתו במשך תקופה בייצור יין.
כעבור זמן התמנה למו"ץ ולראש ישיבה בישיבה המקומית, ששכנה באחד מבתי המדרש בעיר.
משם עבר לבית המדרש "שואבי מים" שבעיר, והועמד בראשות הישיבה שפעלה בו, בראשה עמדו בעבר כמה רבנים בולטים ובהם רב העיר הרב רבינוביץ.
הרב צימבליסט התגורר עם משפחתו בדירה קטנה בחצר בית המדרש.
ביתו שימש כבית הכנסת אורחים מרכזי בעיר.
שימש פעמים רבות כבורר בין בעלי דין בעירו ומחוצה לה, והדיונים היו מתקיימים בביתו.
בין בעלי הדין היו סוחרים ובעלי מפעלים גדולים.
היה ממונה ונאמן מטעם מספר מוסדות צדקה וחסד במינסק.
בערבי חגים היה הולך להתרים את עשירי העיר יחד עם קרוב משפחתו הרב ישראל "המגיד מגרודנה", ולאחר מכן עם הרב בנימין הכהן שקוביצקי, "המגיד ממינסק".
עסק רבות בשחרור תלמידי חכמים מן הצבא או ממאסר, ובעת הצורך היה חותם על ערבות לשחרורם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התמלאה מינסק בפליטים רבים, בהם ראשי ישיבות ורבנים ידועים.
כמן כן השתכנה בעיר ישיבת סלובודקה, על רבניה ותלמידיה.
הרב צימבליסט שימש כתובת מרכזית בסיוע ועזרה לפליטים ולתושבי העיר, וכן סייע באחזקת הישיבה.