tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1917 השלים מלון את לימודיו הגבוהים, ומיד לאחר מכן התגייס אל הכוחות המזוינים של ארצות הברית משנכנסה ארצו למלחמת העולם הראשונה.
תחילה שירת בחיל תותחנים, אך בסופו של דבר הפך לקצין מודיעין גדודי והוצב בצרפת ובממלכה המאוחדת עד 1919. בתום המלחמה שב לעיסוקיו בהנדסה אזרחית.
בשנים 1927–1935 היה מהנדס המדינה של נבדה.
בשנת 1934 הצטרף מלון לפוליטיקה של ארצות הברית כשערך את ניסיונו הראשון להיבחר אל הסנאט של ארצות הברית מטעם נבדה.
ניסיון זה עלה בתוהו כאשר גרף 33% בלבד מקולות הבוחרים, והובס בידי קי פיטמן, הסנאטור הדמוקרטי המכהן והנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד מלון בסנאט כיועץ הנדסי לחומרי מלחמה.
בבחירות 1944 התמודד פעם נוספת לסנאט מול פט מקארן, וגם בפעם זו הפסיד, אך שיפר את תוצאתו מהתמודדותו הקודמת – וגרף 41% מהקולות.
בבחירות 1946 התגשמה משאלת לבו של מלון, ועלה בידו להיבחר לסנאט.
הוא ניצח את ברקלי באנקר, מועמד המפלגה הדמוקרטית ולשעבר סנאטור בעצמו, כשזקף לזכותו כ-55% מקולות הבוחרים.
הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה שנייה ב-1952. כעבור תריסר שנות כהונה הפסיד ב-1958 את כהונתו השלישית להווארד קאנון, וכהונתו נחתמה בראשית ינואר 1959.
מלון המשיך להתגורר בוושינגטון הבירה עד מותו, ועבד כיועץ הנדסי.
בבחירות 1960 ערך את מסע הבחירות האחרון שלו, הפעם למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מנבדה, אך הפסיד.
מלון נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'ורג' מייסון היה מדינאי אמריקאי, פוליטיקאי, מהאבות המייסדים של ארצות הברית, וציר לוועידה החוקה של ארצות הברית בפילדלפיה בשנת 1787, שם היה אחד משלושה נציגים שסירבו לחתום על החוקה.
כתביו, כולל חלקים ניכרים מ משנת 1774, הצהרת הזכויות של וירג'יניה משנת 1776 וההתנגדויות שלו לחוקה (1787), השפיעו באופן משמעותי על המחשבה הפוליטית האמריקאית ועל אירועים היסטוריים.
הצהרת הזכויות של וירג'יניה, שמייסון חיבר את עיקרה, שימשה בסיס למגילת הזכויות של ארצות הברית, שהוא נחשב לאביה.
מייסון נולד ב-1725 במחוז פיירפקס של ימינו שבווירג'יניה.
אביו טבע כאשר סערה הפכה את סירתו בעת שחצה את הנהר פוטומק בשנת 1735, כשמייסון היה כבן תשע.
אמו ניהלה את אחוזות המשפחה עד שהגיע לבגרות.
בשנת 1750, מייסון התחתן, בנה את היכל גנסטון (גנסטון הול), וחי את חייו של אציל כפרי, פיקח על אדמותיו, משפחתו ועבדיו.
הוא שירת לזמן קצר בבית הנבחרים של וירג'יניה והתערב בענייני קהילה, לעיתים שירת עם שכנו ג'ורג' וושינגטון.
כשהמתחים גברו בין בריטניה הגדולה למושבות צפון אמריקה, תמך מייסון בצד הקולוניאלי, תוך שימוש בידע ובניסיון שלו כדי לעזור למטרה המהפכנית, מצא דרכים לעקוף את חוק הבולים של 1765, ושירת בוועידה הרביעית של וירג'יניה התומכת בעצמאות ב-1775 ובוועידה החמישית ב-1776.
מייסון הכין את הטיוטה הראשונה של הצהרת הזכויות של וירג'יניה ב-1776, ודבריו היוו חלק גדול מהטקסט שאומץ על ידי ועידת וירג'יניה המהפכנית הסופית.
הוא גם כתב חוקה למדינה.
תומאס ג'פרסון ואחרים ביקשו שהוועידה תאמץ את רעיונותיהם, אך הגרסה של מייסון אומצה בכל זאת.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, מייסון היה חבר בבית הנבחרים החזק של האספה הכללית של וירג'יניה, אך לצערם של וושינגטון ואחרים, הוא סירב לשרת בקונגרס הקונטיננטלי השני בפילדלפיה, תוך ציון התחייבויות בריאותיות ומשפחתיות.
ב-1787 נבחר לאחד מצירי מדינתו לוועידה החוקתית בפילדלפיה, נסיעתו הארוכה היחידה מחוץ לווירג'יניה.
סעיפים רבים בחוקה הושפעו מתרומתו של מייסון, אך בסופו של דבר הוא לא חתם על הגרסה הסופית, תוך ציון היעדר כתב זכויות בין התנגדויותיו הבולטות.
הוא גם רצה סיום מיידי של סחר העבדים ודרישת רוב לפעולות ניווט, מחשש שהגבלות על שילוח עלולות לפגוע בווירג'יניה.
הוא לא הצליח להשיג את המטרות הללו בפילדלפיה ומאוחר יותר בוועידת האשרור של וירג'יניה משנת 1788. אבל המאבק הבולט שלו למען מגילת זכויות הוביל את עמיתו מווירג'יניה, ג'יימס מדיסון, להציג אותה במהלך הקונגרס הראשון ב-1789. תיקונים אלה אושרו ב-1791, שנה לפני מותו של מייסון.
למרות שלא זכה להכרה רבה לאחר מותו, מייסון זכה מאוחר יותר להערכה במאות ה-20 וה-21 על תרומתו לווירג'יניה ולארצות הברית המוקדמת.
ג'ורג' מקדאפי היה מושל קרוליינה הדרומית ה-55 וחבר הסנאט של ארצות הברית.
מקדאפי נולד ב-10 באוגוסט 1790 במחוז מקדאפי, ג'ורג'יה, למשפחה ענייה.
האינטליגנציה יוצאת הדופן של מקדאפי זוהתה כשהיה פקיד בחנות באוגוסטה, ג'ורג'יה.
משפחת קלהון העניקה חסות לחינוכו באקדמיית וילינגטון המפורסמת של מוזס ואדל, שם הוא צבר מוניטין יוצא דופן.
בתום לימודיו בקולג' קרוליינה הדרומית ב-1813, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1814, ונכנס לשותפות עם אלדרד סימקינס באדג'פילד.
הוא התקדם במהירות, הוא כיהן באספה הכללית של קרוליינה הדרומית בשנים 1818–1821, ובבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1821–1834. בשנת 1834 הוא מונה לגנרל של המיליציה של קרוליינה הדרומית.
בשנת 1821 פרסם חוברת שבה גינה בחריפות את זכויות המדינות הקפדניות; ובכל זאת בשנת 1832 הוא הפך לאחד מהתומכים הבולטים בהצהרת הביטול.
נראה שהשינוי היה הדרגתי, והושפע בחלקו מהשפעתו של ג'ון קלהון.
כאשר, לאחר 1824, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הישנה התפצלה לסיעות, הוא הלך בעקבות אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן והתנגד לקונגרס פנמה ולמדיניות ההקצאות הפדרליות לשיפורים פנימיים.
עם זאת, הוא לא היסס לחלוק על ג'קסון בשני הנושאים המרכזיים של ממשלו: הבנק ותורת הביטול.
בשנת 1832 הוא היה חבר בולט בוועידת הביטול של קרוליינה הדרומית, וניסח את הפנייה שלה לתושבי ארצות הברית.
הוא כיהן כמושל בין השנים 1834–1836, ובמהלך כהונתו סייע בארגון מחדש של קולג' קרוליינה הדרומית.
מינואר 1843 עד ינואר 1846 הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
כל הצעדים המרכזיים של המפלגה הדמוקרטית באותן שנים זכו לתמיכתו הנלהבת.
מקדאפי, כמו קלהון, הפך לתומך רהוט בריבונות המדינות; אך בעוד שקלון הדגיש את הפעולה המדינתית כאמצעי היחיד לתיקון עוולות, מקדאפי התמקד יותר בעוולה עצמה.
בהשפעה רבה מצד תומאס קופר, הפך זאת למשימתו המרכזית לשכנע את תושבי הדרום כי ביטול ההגנה הכלכלית חיוני לקידום החומרי שלהם.
בהתנגדותו ל"תעריף התועבות" של 1828, השתמש בדוגמה כי ארבעים מתוך כל מאה חבילות כותנה הולכות לתשלום מכסים, ולכן משרתות את האינטרסים של הצפון.
הטענה שלו, שהמפיק הוא למעשה זה שנושא בעלות מכסי היבוא, תוארה כבסיס הכלכלי לתורת הביטול.
בשנת 1822, על רקע העימות הפוליטי בין קלהון מקרוליינה הדרומית לוויליאם ה.
קרופורד מג'ורג'יה, ניהל מקדאפי בסדרת דו-קרב עם קולונל ויליאם קאמינג.
הוא ספג פציעות חמורות, שלבסוף הובילו למותו, ונאמר על ידי א'וניל כי הפציעות "שינו לחלוטין את אופיו...
כל מי שהכיר אותו לאחר מכן נאלץ להודות ברגישותו הגדולה".
א'וניל הוסיף כי "מקדאפי היה, בצעירותו, בגברותו ובזקנתו, איש יוצא דופן בשתיקתו ובריחוקו.
סגנונו בדיבור היה מלא עצבים ותשוקה, ולעיתים עז וכמעט סוער, ולעיתים שכנועי ונוגע ללב בעדינות, ובכל מצב היה עמוק ברהיטותו." ספארקס מתאר את ניצחונו של מקדאפי עם הגעתו לראשונה לבית הנבחרים, כשהדף את ג'ון רנדולף הסוער מרצפת הבית עם "השמצות צורבות במיוחד".
בזמן כהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית, מונה מקדאפי לתובע במסגרת ניהול ההליך המשפטי של כתב האישום במשפט ההדחה של השופט ג'יימס ה.
ג'ורג' מקדאפי מת באחוזתו "צ'רי היל" במחוז סאמטר, קרוליינה הדרומית, ב-11 במרץ 1851. מחוז מקדאפי, ג'ורג'יה, נקרא על שמו.
ג'ורג' ויקליף מקברייד היה פוליטיקאי אמריקאי שהיה חבר האספה המחוקקת של אורגון, יושב ראש בית הנבחרים של אורגון ונציגה ב מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא נולד באורגון למשפחה בת 14 ילדים.
אביו היה רופא ושגריר ארצות הברית בהוואי.
אחיו ג'ון היה חבר הסנאט של אורגון, נציגה בבית הנבחרים של ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון של איידהו.
אח נוסף, תומאס, היה שופט בית המשפט העליון של אורגון.
מקברייד למד משפטים והוסמך לעסוק בעריכת דין, אך בפועל לא עשה זאת מעולם.
בהמשך עסק במסחר במשך תשע שנים.
ב-1882 נבחר לבית הנבחרים של אורגון וליושב ראש הבית.
כעבור ארבע שנים, ב-1886, נבחר לשמש מזכיר המדינה .
ב-1890 נבחר לכהונה שנייה בתפקיד.
ב-23 בפברואר 1895 בחרה האספה המחוקקת של אורגון במקברייד כנציגה של אורגון ב.
הוא כיהן בסנאט עד לשנת 1901. הוא היה הנציג הראשון של אורגון בסנאט שנולד במדינה.
ב-1900 ניסה להתמודד מחדש לסנאט, אך כשל.
לאחר שפרש מהפוליטיקה עבד כסוכן עבור חברת רכבות בקליפורניה.
ב-24 במאי 1902 נישא בניו יורק ללאורה וולטר.
מקברייד הלך לעולמו בפורטלנד בגיל 57.
מקגיל היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קנזס בין השנים 1930–1939. הוא היה הסנאטור הדמוקרטי האחרון של המדינה עד היום.
מקגיל נולד ב-12 בפברואר 1879 במחוז לוקאס שבאיווה, ובגיל חמש עבר עם הוריו לקנזס.
הוא השלים את לימודיו במכללת Central Normal College בעיר גרייט בנד, קנזס, בראשית המאה ה-20, ובתוך שנתיים הוסמך כעורך דין.
לאחר מכן עבר לוויצ'יטה, שם מונה תחילה לעוזר התובע המחוזי ואחר כך לתובע המחוזי של מחוז סדג'וויק.
ב־4 בנובמבר 1930 נבחר לסנאט של ארצות הברית במקומו של צ'ארלס קרטיס, שהתפטר מתפקידו לאחר שנבחר לסגן נשיא ארצות הברית.
עד הבחירות ישב במקומו המושל לשעבר הנרי ג'סטין אלן, שמונה כסנאטור זמני.
במהלך כהונתו בסנאט שימש מקגיל יושב ראש ועדת הפנסיות, והיה פעיל במיוחד בקידום חוק ההתאמה החקלאית.
בשנת 1937 הוצע לו מינוי כשופט בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית, אך הוא דחה את ההצעה והעדיף להתמודד מחדש על מושבו בסנאט.
מקגיל נבחר מחדש לכהונה מלאה בשנת 1932, אך הפסיד בבחירות מחדש של 1938, והובס גם בשלושה ניסיונות נוספים בשנים 1942, 1948 ו־1954. עם זאת, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מינה אותו כחבר בוועדת המכס של ארצות הברית, תפקיד שבו כיהן עד שנת 1954.
הוא נפטר ב-14 במאי 1963 בבית החולים סנט פרנסיס בוויצ'יטה, ונקבר בבית העלמין בפוני רוק, קנזס.
עד היום נבחרו בקנזס רק שלושה סנאטורים מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מקגיל היה היחיד שנבחר בבחירות ישירות על ידי הציבור (ולא על ידי בית המחוקקים המדינתי), והיחיד מביניהם שכיהן יותר מתקופת כהונה אחת מלאה.
מאז תבוסתו בשנת 1938, קנזס מיוצגת בסנאט של ארצות הברית בידי סנאטורים רפובליקנים בלבד — הרצף הארוך ביותר בהיסטוריה שבו מפלגה אחת שומרת על שליטה מוחלטת בסנאט מטעם המדינה.
ג'ורג' פיין מקלין היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כמושל קונטיקט ה־59 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קונטיקט.
מקלין נולד ב-7 באוקטובר 1857 בעיירה סימסברי שבקונטיקט, והיה אחד מחמשת ילדיהם של דאדלי ב' מקלין ומרי (פיין) מקלין.
אחותו, שרה פראט מקלין גרין, הפכה לימים לסופרת.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בסימסברי, ובגיל חמש־עשרה החל ללמוד בתיכון הרטפורד, אליו נסע מדי יום ברכבת.
הוא השלים את לימודיו בשנת 1876.
לאחר סיום לימודיו עבד ככתב בעיתון Hartford Evening Post.
בשנת 1879 עזב את העיתון והצטרף למשרד עורכי הדין של הנרי רובינסון בהרטפורד, שם הוכשר כעורך דין.
הוא עבד במשרד זה שמונה שנים, ובמקביל הועסק במשרה חלקית בניהול כספים במכללת טריניטי שבהרטפורד.
בתקופה זו עבר את בחינות ההסמכה והתקבל ללשכת עורכי הדין.
מקלין נותר רווק עד גיל 49, ואז נישא ב־10 באפריל 1907 לאהובת נעוריו מסימסברי, ג'ולייט גודריץ'.
היא הייתה בת 42. לבני הזוג לא נולדו ילדים.
בשנים 1883–1884 כיהן מקלין כחבר בית הנבחרים של קונטיקט.
בין השנים 1884–1901 כיהן כמזכיר מועצת החנינות של המדינה, וב־1885 היה חבר בוועדה לעדכון חוקי קונטיקט.
בשנת 1886 כיהן כחבר בסנאט המדינתי, ולאחר מכן היה חבר הסנאט של קונטיקט בשנים 1889–1891.
בשנת 1890 נבחר למזכיר המדינה של קונטיקט, אך לא נכנס לתפקיד בשל מבוי סתום פוליטי בבית המחוקקים בשנים 1891–1893. בעקבות זאת קיבל בשנת 1892 מינוי מהנשיא בנג'מין הריסון לתפקיד התובע הפדרלי של מדינת קונטיקט, וכיהן בו עד 1896. לאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין בהרטפורד.
בשנים 1901–1902 נבחר למושל קונטיקט ה־59, ונכנס לתפקידו ב־9 בינואר 1901. במהלך כהונתו בוצעו רפורמות במבנה הסגל המנהלי של המושל ובמיליציה המדינתית, והוקם משרד ועדת המיסים.
בשל מצב בריאותי לקוי לא התמודד לכהונה נוספת, וסיים את תפקידו ב־7 בינואר 1903.
בשנת 1910 נבחר מקלין כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, וכיהן בשנים 1911–1929. הוא נבחר מחדש ב־1916 וב־1922, אך בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת בשנת 1928.
בעת כהונתו בסנאט כיהן כיו"ר ועדת שמורות היערות והגנת חיות הבר (בקונגרסים ה־62 וה־65), והיה חבר בוועדת הבנקאות והמטבע (בקונגרסים ה־66–69) ובוועדת התעשייה (הקונגרס ה־70).
הישגו החקיקתי הבולט והמתמשך ביותר של מקלין היה חוק אמנת הציפורים הנודדות משנת 1918. בראשית המאה ה-20 גברה הדאגה הציבורית מהרג המוני של ציפורים לצורכי אופנה ומזון.
בתמיכת יצרני נשק וארגוני ציד, הצליחו מקלין וחבר הקונגרס ג'ון ויקס ממסצ'וסטס לצרף בשנת 1913 את חוק ויקס–מקלין להצעת חוק תקציבית.
חלק מהוראות החוק נפסלו בבתי המשפט בשל הרחבת סמכויות הממשל הפדרלי.
בעצת אליהוא רוט יזם מקלין חקיקה חדשה שהעניקה לנשיא סמכות לנהל משא ומתן על אמנה להסדרת ציד ציפורים נודדות.
החוק עבר ביולי 1913, וב־1916 נחתמה אמנה בין ארצות הברית לבריטניה (בשם קנדה).
חוק יישום האמנה עבר בשנת 1918, והגבלות הציד הפדרליות אושרו סופית ב־1920 בפסק הדין "מיזורי נגד הולנד" של בית המשפט העליון.
לאחר פרישתו מהסנאט שב מקלין לעסוק בעריכת דין בהרטפורד.
הוא נפטר ממחלת לב בסימסברי ב־6 ביוני 1932, בגיל 74, ונטמן בבית העלמין של סימסברי.
בצוואתו ייסד את קרן מקלין, ארגון ללא מטרות רווח הפועל עד היום בעיירת הולדתו סימסברי.
הקרן מפעילה קהילת דיור ושירותי טיפול לקשישים, וכן שמורת טבע פרטית.
שמורת הציד מקלין משתרעת על פני יותר מ־4,200 אקרים בסימסברי ובגרנבי, פתוחה לציבור, וחלקה הוכר כאתר טבע לאומי.
הקרן מספקת גם מגוון רחב של שירותי טיפול לקשישים, החל מסיעוד ובתי יום, דרך דיור מוגן וטיפול ארוך טווח, ועד הוספיס ושיקום רפואי.
ג'ורג' מלך הג'ונגל היא סדרת טלוויזיה מונפשת.
זוהי גרסה מחודשת של סדרת הטלוויזיה האמריקאית המונפשת באותו שם משנת 1967 של ג'יי וורד וביל סקוט, שהיא בתורה פרודיה על הדמות הבדיונית טרזן, שנוצרה על ידי אדגר רייס בורוז.
הסדרה מופקת בקנדה באמצעות הנפשת פלאש ומשודרת שם בערוץ Teletoon.
הגרסה המחודשת נשארת נאמנה ברובה להפקה המקורית, עם כמה הבדלים עיקריים בין השתיים.
פרקי הסדרה מורכבים בדרך כלל משני קטעים בני 11 דקות.
זאת בניגוד לסדרה המונפשת המקורית, שהציגה סיפורים אחרים כמו "טום סליק" ו"סופר צ'יקן".
הסדרה המקורית שודרה בין 29 ביוני 2007 ל-11 בינואר 2008 בערוץ Teletoon; ערוץ Cartoon Network בארצות הברית החלה לשדר אותה ב-11 בינואר 2008. באמריקה הלטינית, הסדרה הגיעה לערוץ דיסני ב-3 במרץ 2008; שידורים חוזרים עברו לשידור המקומי של Jetix באוקטובר.
בישראל, העונה הראשונה של הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ לוגי משנת 2008 עד 2015.
הסדרה חזרה 9 שנים לאחר העונה הראשונה המקורית עם עונה שנייה ב-10 בספטמבר 2016. העונה המחודשת הסתיימה ב-18 בפברואר 2017.
ג'ורג' – אדם ידידותי אך חסר שכל, חזק ועטה כיסוי חלציים, חי בג'ונגל באפריקה.
בעל כוח, אומץ לב ונטייה להתנגש שוב ושוב בעצים תוך כדי שהוא מתנדנד בגפנים, ג'ורג' משמש כמגן של כל תושבי הג'ונגל.
הוא גם מתנהג כבוססי ומתייחס לעצמו בגוף שלישי.
בעונה 2, יש לו כעת שרירים וקול עמוק יותר כדי להידמות טוב יותר לעיצוב שלו בסדרה המקורית.
קוף – גורילה סרקסטי ואינטליגנטי שחי עם ג'ורג' בג'ונגל.
הוא מתפקד כאחיו המחליף של ג'ורג', דמות הורית וחברו הטוב ביותר, אף על פי שלניסיונותיו לחנך את ג'ורג' יש היסטוריה ארוכה של כישלונות חוזרים ונשנים.
הוא גם נוטה לשמש כקול ההיגיון רוב הזמן.
בפרק "מתנת יום ההולדת של ג'ורג'", מתגלה שאף בן 5 בשנות קוף.
בכל פעם שהוא שומע את צליל הבונגוס של מיץ', הוא רוקד ללא שליטה, מה שמביא לשיגעון המוני ולהרס בית העץ שלהם.
הוא גם רוקד על אצבעותיו כאשר ג'ורג' משתמש בעלה כקאזו כפי שנחשף בפרק "קוף הולך לקוף".
בעונה 2, דמותו נשארת ברובה זהה, ההבדל הבולט היחיד הוא שיש לו מבטא בריטי כמו בסדרה המקורית.
אורסולה – נערה טומבוי עירונית שהגיעה לגור בג'ונגל עם ג'ורג' וחבריו יחד עם אביה ד"ר סקוט.
היא יוצרת קשר במהירות עם מגנוליה, האחרונה הצילה אותה מטביעה באמצעות החייאה מפה לפה, ואורסולה מחזירה טובה עם החייאה ודפיברילטור, מה שגרם לשתיהן להיראות יחד לעיתים קרובות.
צעירה, פזיזה ולהוטה להכניס את התרבות המודרנית לג'ונגל, היא מנסה לעיתים קרובות לחנך את חבריה החדשים לפלאי חיי העיר המודרניים (כגון חג המולד או מערכות תנועה), רק כדי שניסיונותיה בדרך כלל יתנקמו.
למרות זאת, היא עושה כמיטב יכולתה לסייע לחבריה בעת הצורך.
היא עדיין מתרגלת לחיי הג'ונגל, ולכן עדיין יש לה הרבה מה ללמוד.
בעונה 2, שמה מגנוליה והיא לומדת ומטיילת בג'ונגל ללא אביה.
היא חולמת לזכות בפרס נובל לאחר שמחקרה יושלם.
מגנוליה – ילידת דמות נערת הג'ונגל והעמק, היא אחת מחברותיו הקרובות ביותר של ג'ורג' מאז שהגיעה לג'ונגל.
למרות לבושה בבגדי ג'ונגל (כגון כיסויי חלציים ומקלות) וכן התקפי היפראקטיביות, במקור היא נראתה משכילה מאוד הן בידע אנושי והן בג'ונגל, מה שעוזר לעיתים קרובות לגשר על הפער בין חיי העיר של אורסולה לחיי הג'ונגל.
היא מדברת במבטא דרומי, ויכולה להיראות מעט טיפשה לעיתים.
היא בתו של רופא האליל, ולכן רופאת אליל בהכשרה (על פי הפרק "פרנקנג'ורג'").
בעונה 2, שמה הוא כעת אורסולה והיא מתנהגת ומדברת כמו אשת מערות פרימיטיבית, זורעת מהומה ברחבי הג'ונגל להנאתה.
קריין – הקריין של כל פרק של "ג'ורג' מהג'ונגל".
בהשוואה לקריין של הקריקטורה המקורית, הוא מדבר בסגנון סרט תיעודי, ולעיתים קרובות מתחיל כל פרק בטענה "לשרוד בג'ונגל...", ולעיתים קרובות אחריו סיטואציה בניגוד מוחלט לרושם הראשוני של ההקדמה שלו.
בעונה 2, הוא משתתף לעיתים קרובות הרבה יותר, וגם שובר את הקיר הרביעי בכך שהוא יכול לדבר ישירות עם דמויות אחרות (שמתייחסות אליו כ"קול השמיים").
ד"ר סקוט – הרופא המודרני שחי כעת בג'ונגל עם בתו.
הוא יצר יריבות ידידותית למדי (ולעיתים קרובות עוינת) עם רופא האליל המקומי, ומנסה ללא הרף להפריך את רפואתו הברברית ואת כישוריו כשאמאן בעזרת המדע המודרני (לעיתים קרובות עם תוצאות לא מוצלחות באותה מידה).
בעונה 2, שמו ד"ר שיקגו, והוא כעת רופא שיניים מרושע וכבר לא אביה של מגנוליה.
מזימותיו כוללות בעיקר כיבוש הג'ונגל, אך מזימות אלו תמיד מסוכלות על ידי ג'ורג'.
רופא אליל – דמות קומפקטית וזעירה מאוד המאמינה שכישוריו השאמאניים הם הפתרון לכל הבעיות.
לעיתים קרובות הוא מתחרה בד"ר סקוט וברפואה המודרנית שלו כדי לראות מי יכול לפתור בעיה ראשון, אם כי בדרך כלל אף אחד מהם לא מספק את הפתרון לכל בעיה שהם מתמודדים איתה.
שלא כמו רוב האחרים, דמותו נשארת כמעט שלמה לחלוטין במעבר לעונה 2, כאשר ההבדלים הבולטים היחידים הם שקולו עמוק בהרבה והוא כבר לא אביה של אורסולה.
שפ – פיל המחמד של ג'ורג' שמתנהג כמו כלב.
הוא מאוד לא מאולף, ולעיתים קרובות ניתן לראותו הורס חלקים מהג'ונגל.
ציפור טוקי-טוקי – חיית המחמד השנייה של ג'ורג', ציפור דמוית תוכי שיכולה לומר רק את שמו.
מיץ' הגדול – טמרין רעמתי זהוב ערמומי ומציק תדיר לקהילת הג'ונגל.
הוא גר במקדש עתיק מלא בעושר ובמלכודות, ויש לו זוג בונגוס.
האווי – קוף שאגן שמנהל בר מיצים.
קארל – קארל הוא בבון שכל הזמן עושה צחוק מג'ורג' ומקוף.
בן דוד לארי – בן דודו האנושי היהיר של ג'ורג', שעושה כמיטב יכולתו לנצח בכל דבר, לא משנה מה המחיר.
בסופו של דבר הוא התגלה כרמאי בכל ניצחונותיו וסולק מהג'ונגל.
בת דודה פפאיה – בת דודתם של ג'ורג' וקוף, גורילה דמוית קינג קונג שהבטיחה להביס עד מוות כל מי שיתעסק עם ג'ורג' או אייפ והגורילות האחרות.
אדוארד מדמון – יוצר האי מדמון.
יש לו שותף (ובהמשך אויב) שעזר לו לטפס לפסגת הר האוורסט ולשחות עם מדמון על פני תעלת למאנש.
ג'ורג', אייפ והאחרים נוטים בטעות לומר "מדמן" בשמו, אבל מישהו תמיד מזכיר להם "זה מדמן!".
אריה – אריה שהובס על ידי ג'ורג' בילדותו.
טיגריס – טורף רעב שאוהב לסעוד על יצורים קטנים וחסרי הגנה ומופיע באופן אקראי בהופעות אורח (כפי שנראה בפרקים "עונת הגשמים" ו"קרציית הנשר").
לי טוקר (עונה 1) וקורי דוראן (עונה 2) בתור ג'ורג'
פול דובסון (עונה 1) ורוב טינקלר (עונה 2) בתפקיד קוף
בריט אירווין (עונה 1) ולינדה בלנטיין (עונה 2) בתור אורסולה / מגנוליה
טבית'ה סנט ז'רמן (עונה 1) וברידג'ט וורהאם (עונה 2) בתור מגנוליה / אורסולה
מארק אוליבר (עונה 1) וטרי מקגורין (עונה 2) בתור ד"ר טאוול סקוט / ד"ר שיקגו
בריאן דראמונד (עונה 1) ומרטין ג'וליאן (עונה 2) בתפקיד רופא אליל
טבית'ה סנט ז'רמן (עונה 1) וקורי דורן (עונה 2) בתור ציפור טוקי-טוקי
דורון בל בתפקיד מיץ' הגדול
פיטר קלמיס בתפקיד בן דוד לארי
טרבור דבאל בתפקיד ג'ונגל ג'ואל
מייקל דיינגרפילד (עונה 1) וג'ף למבי (עונה 2) בתפקיד הקריין
מיכל רשף – אורסולה סקוט (2008)
עדן גמליאל – אורסולה סקוט (2015)
אלי לולאי – דוקטור טוואל סקוט (2008)
גדי לוי – דוקטור טוואל סקוט (2015)
שמחה ברבירו – טוקי טוקי / המספר
ג'ורג' קטלט מרשל היה גנרל ומדינאי אמריקאי, אשר שירת במסגרת תפקידיו כראש מטה צבא ארצות הברית בדרגת גנרל הצבא, מזכיר ההגנה ומזכיר המדינה.
במסגרת תפקידו כמזכיר המדינה, הביא לידי ביצוע תוכנית לשיקום כלכלי של מדינות אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה אשר נקראה תוכנית מרשל על שמו.
היה חתן פרס נובל לשלום לשנת 1953, על עזרתו בשיקומה הכלכלי של מערב אירופה לאחר המלחמה.
מרשל נולד למשפחה מן המעמד הבינוני ביוניונטאון, פנסילבניה.
בשנת 1901 סיים את הכשרתו במכון הצבאי של וירג'יניה, והתגייס לצבא ארצות הברית.
עד למלחמת העולם הראשונה שירת בבסיסים שונים בארצות הברית ובפיליפינים.
במהלך המלחמה שירת כקצין מבצעים, והשתתף בקרבות בצרפת.
בין שתי מלחמות העולם עסק בתכנון מבצעים במטה צבא ארצות הברית, בילה שלוש שנים בסין, שירת בתפקידי פיקוד שונים, ובשנת 1938 מונה למפקד מחלקת תוכניות מלחמה במטה הכללי של צבא ארצות הברית בדרגת בריגדיר גנרל.
קידומו לדרגת גנרל ולתפקיד סגן מפקד המטה הכללי היה מהיר, וב-1 בספטמבר 1939 מונה לראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית, ושירת בתפקיד עד סוף מלחמת העולם השנייה.
מרשל מילא תפקיד חשוב בהכנת צבא ארצות הברית למלחמה.
לאחר שהצטרפה ארצות הברית למלחמה כתב מרשל את המסמך ששימש בהמשך כבסיס לאסטרטגיה של כל מבצעי בעלות הברית באירופה, בחר בדוויט דייוויד אייזנהאור כמפקד כוחות בעלות הברית באירופה, תכנן ביחד עימו את "מבצע אוברלורד" (הפלישה לנורמנדי), ומילא תפקיד חשוב בתיאום כל מבצעי בעלות הברית באירופה ובאוקיינוס השקט.
לאחר סיום המלחמה נשלח לסין על מנת לתאם שביתת נשק בין הצדדים הלוחמים, ולנסות להביא לממשלת קואליציה שתכלול את נציגי הלאומנים והקומוניסטים אשר לחמו במלחמת האזרחים הסינית.
מאמציו נכשלו והוא שב לארצות הברית בינואר 1947. בפברואר 1947 הודיע על פרישתו מצבא ארצות הברית.
עוד בטרם הודיע זאת, מונה למזכיר המדינה תחת הנשיא הארי טרומן.
בנאום שנשא ב-5 ביוני 1947 באוניברסיטת הרווארד הביע את נכונותה של ממשלת ארצות הברית לתרום לשיקומה של אירופה.
תוכנית זו שנודעה כתוכנית מרשל סייעה בשיקומה של אירופה המערבית אשר לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה הרוסה לחלוטין, ורבות מן התשתיות החיוניות, מפעלי התעשייה והערים עצמן, היו לעיי חורבות.
ביצועה של תוכנית זו הקנה לו את פרס נובל לשלום בשנת 1953.
כמזכיר המדינה, ג'ורג' מרשל אימץ את עמדת מחלקת המדינה שיש להעביר את ארץ ישראל לנאמנות האומות המאוחדות עם סיום המנדט הבריטי, פתרון זמני שארצות הברית תמכה בו בפומבי.
לאור זאת, התנגד מרשל להכרזת העצמאות.
הוא חשש שבעקבות ההכרזה תפרוץ מלחמה בין היהודים לערבים, שאכן פרצה.
הוא ידע כי לישראל אין כוח אדם או כלי נשק לנהל מלחמה מוצלחת, וכי צמצום הצבא האמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה מונע ממנה לספק לישראל תמיכה מיידית.
לבסוף דעתו נדחתה, וארצות הברית, ביחד עם ברית המועצות, היו הראשונות שהכירו במדינת ישראל.
מרשל האמין כי החלטתו של הנשיא טרומן להכיר בישראל הושפעה משיקולים פוליטיים מקומיים, כמו מרדף אחר הקול היהודי בבחירות המתקרבות.
נשיא הצלב האדום, שר ההגנה ויושב ראש הוועדה האמריקנית למצבות קרב
ב-21 בינואר 1949 פרש מתפקיד מזכיר המדינה, ושימש זמן מה בתפקיד נשיא הצלב האדום האמריקני.
בשנת 1950 קיבל את תפקיד שר ההגנה, אך פרש מן הפוליטיקה בשנת 1951 לאחר שהסנטור ג'וזף מקארתי רמז כי בהחלטותיו "סייע למרוץ הקומוניסטי לשליטה בעולם".
תפקידו הציבורי האחרון היה היושב ראש הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
ביולי 1960 נקרא על שמו מרכז טיסות החלל מרשל שהקימה נאס"א.
ארכיפלג מרשל בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
ג'ורג' מקסוול ריצ'רדס היה פוליטיקאי מ-טרינידד וטובגו, שכיהן כנשיא הרביעי של טרינידד וטובגו, בשנים 2003–2013. היה מהנדס כימי בהכשרתו.
היה פרופסור באוניברסיטת וסט אינדיס בטרינידד
נולד בשנת 1931 בעיר סן פרננדו בטרינידד בדרומה של האי, כאחד מחמשת ילדיה משפחתו.
הוא היה בעל שורשים אינדיאניים וסיניים.
אביו, ג'ורג' ריצ'רדס, היה עורך דין בעוד אמו, הנרייטה לבית מרטין עבדה כעקרת בית וכמורה.
התחנך בעיר הולדתו עד שקיבל מלגה ללימודים בקולג' המלכותי בעיר פורט אוף ספיין.
מ-1950 עד 1951 עבד עבור חברת שדות הנפט הבריטית של טרינידד שמסונפת לחברת "של".
באמצעות מלגה שהעניקה לו החברה יצא ללימודי הנדסה כימית.
התקבל לאוניברסיטת מנצ'סטר ושם קיבל תואר ב-1955 ותעודה מקצועית ב-1957. קיבל תואר דוקטור בהנדסה כימית מאוניברסיטת קיימברידג'.
הצטרף למחלקה להנדסה כימית באוניברסיטת וסט אינדיס.
מאוחר יותר קיבל משרת פרופסור להנדסה כימית.
מ-1980 עד 1985 כיהן כסגן מנהל האוניברסיטה.
ב-1984 היה למנהל האוניברסיטה בפועל וב-1985 מונה רשמית למנהל.
אוגוסטין באוניברסיטת וסט אינדיס בטרינידד משנת 1996. שימש כמנהל עד 1996 והוסיף ללמד עד 2003.
ב-1977 קיבל מדליה עבור שירותו ומפעל חייו למען טרינידד וטובגו.
היה נשוי לג'אן ראמג'ון, ואב לשניים.
אלמנתו היא רופאה ואחייניתו של הנשיא לשעבר נור מוחמד חסן עלי.
ג'ורג' מרדית' היה סופר ומשורר אנגלי.
הוא התייתם מאימו בהיותו בן חמש.
בגיל 14 נשלח לבית ספר של כנסיית האחים המורבים בעיר נויוויד בריינלנד-פפאלץ בגרמניה, שם למד במשך שנתיים.
בתחילה למד משפטים כהכנה ללימודי עריכת דין, אך נטש לימודים אלה לטובת כתיבה, זמן קצר לאחר שנשא לאישה את מארי אלן ניקולס, בתו האלמנה של תומאס לאב פיקוק, בשנת 1849. את כתביו הראשונים, שפורסמו לראשונה בכתבי עת, פרסם בספרו "שירים", שפורסם ב-1851 לערך.
רעייתו עזבה אותו בשנת 1858 ומתה שלוש שנים אחר כך.
בינתיים החל לכתוב רומנים, וזכה להכרה ראשונה עם הרומן "מבחנו של ריצ'רד פברל".
מרדית' נשא לאשה את מארי ווליאמי (Vulliamy) ב-1864 ועבר להתגורר בסארי בדרום אנגליה.
הוא המשיך לכתוב רומנים, ובשנים שאחרי כן חזר לכתוב שירה, המושפעת לעיתים מן הטבע.
ב-1905 התקבל למסדר ההצטיינות על ידי אדוארד השביעי.
סר ג'ורג' הנרי מרטין (3 בינואר 1926 – 8 במרץ 2016) היה מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי בריטי, הידוע בעיקר בעבודתו עם להקת הביטלס, שכמעט את כל אלבומיה הוא הפיק.
בשל תפקיד זה, יש המכנים אותו "".
בזכות תרומתו לתעשיית המוזיקה ולחברה, מרטין הוא מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE).
כאשר היה בן שש, רכשה משפחתו של מרטין פסנתר שצד את תשומת לבו.
בגיל שמונה, שכנע את הוריו לרשום אותו לשיעורי פסנתר, אבל אלה הופסקו לאחר השיעור השמיני, בשל חילוקי דעות בין המורה לפסנתר לאמו של מרטין.
מאוחר יותר אמר מרטין שהצליח ללמוד מאז באופן עצמאי.
מרטין עבר בין מספר בתי-ספר, וכאשר פרצה מלחמת העולם השנייה (בהיותו בן 13), משפחתו עזבה את לונדון העיר, לפרוור ברומלי, שם למד בבית ספר תיכון.
"אני זוכר היטב את הפעם הראשונה ששמעתי תזמורת סימפונית.
אדריאן בולט הביא את תזמורת ה-BBC לקונצרט בית-הספר.
מצאתי קושי לחבר את הצלילים האציליים כל-כך אל תשעה-עשר האנשים שניגנו על כלים מעץ, כלי נשיפה ומיתרים עשויים שיער חיות."
למרות המשך התעניינותו במוזיקה, ו"חלומות על להיות רחמנינוב הבא", בתחילת דרכו לא בחר במוזיקה כקריירה.
כנער, הוא עבד בעבודות מזדמנות, ביניהן כפקיד במשרד המלחמה, שם הסתכם תפקידו בעיקר במילוי טפסים והכנת תה.
בשנת 1943, כאשר היה בן 17, הצטרף אל הזרוע האווירית של הצי המלכותי הבריטי בתור טייס ומאוחר יותר הוסמך כקצין.
המלחמה הסתיימה לפני שהספיק להיות מעורב בפעילות קרבית כלשהי, ותקופת שירותו הסתיימה בשנת 1947.
בתום השירות בצי המלכותי, בעידוד ידידו, סידני האריסון (Sidney Harrison), למד מרטין בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
הוא למד שם בין השנים 50–1947, והתמקד בלימודי פסנתר ואבוב (מורתו של מרטין ללימודי האבוב הייתה אמה של ג'יין אשר, בת-זוגו לעתיד של פול מקרטני).
הוא הושפע מוזיקלית בעיקר מרחמנינוב ומוריס ראוול, כמו גם מקול פורטר, וג'וני דנקוורת'.
ב-3 בינואר 1948, כאשר הוא עדיין באקדמיה, התחתן עם שינה צ'יסהולם (Sheena Chisholm), לבני הזוג נולדו שני ילדים.
מאוחר יותר, ב-24 ביוני 1966, התחתן עם אשתו השנייה ג'ודי לוקהארט סמית' – להם נולדו גם כן שני ילדים.
בתחילת עבודתו עבד במחלקת המוזיקה הקלאסית ב-BBC.
בשנת 1950 הצטרף לתאגיד המוזיקה EMI שהחזיקה בבעלותה את חברת התקליטים פרלופון (Parlophone) ובהמשך התמנה לראש פרלופון.
מרטין שימש כעוזר לאוסקר פרוס (Oscar Preuss), שהיה מנהל חברת התקליטים בין השנים 55–1950. אף על פי שנחשבה בעבר כחברת תקליטים מכובדת (בעיקר של מוזיקת ג'אז), כשהגיע מרטין לפרלופון, התייחסו אליה בחברת-האם EMI בזלזול ותפסו אותה כחברה זניחה להקלטת פרויקטים לא משמעותיים.
לאחר פרישתו של פרוס, ירש מרטין את ניהול חברת התקליטים, והתמחה בשנותיו הראשונות בהקלטת מוזיקת בארוק ומוזיקה קלאסית כמו גם מוזיקה בריטית עממית.
מרטין הפיק מספר לא מבוטל של תקליטי קומדיה, ועבד עם קומיקאים רבים ביניהם פיטר סלרס (במסגרת תוכנית הרדיו The Goon Show).
כמו כן, עבד עם להקת הסקיפל הבריטית – Vipers Sikffle Group, והפיק להם מספר להיטים.
בתחילת 1962, הוציא את הסינגל – "Time Beat" – שהיה גרסת מוקדמת למוזיקת דאנס אלקטרונית (השיר הוא עיבוד לגרסת בסיס של המוזיקאית האיטלקייה - Maddalena Fagandini).
הסינגל יצא לאור תחת השם הבדוי של היוצר – "Ray Cathode".
מרטין הפיק את המופע הקומי-מוזיקלי – "At the Drop of a Hat", שהיה הצלחה מסחרית גדולה במשך שנים.
פריצתו המשמעותית הייתה כאשר הפיק את המופע – "Behind the Fringe" – בו כיכבו בין היתר פיטר קוק, אלן בנט וג'ונתן מילר.
עבודתו של מרטין בשנים אלו תרמה רבות לשינוי דימויה של פרלופון מ"חברה קטנה ועצובה" לעסק מצליח ומשגשג.
בתחילת 1962, מוזיקאי בשם סיד קולמן (Sid Coleman), יצר קשר עם מרטין וסיפר לו על בריאן אפשטיין, מנהל של להקת פופ אלמונית.
הוא סבר שמרטין יביע עניין בלהקה, למרות דחייתה על ידי חברת "תקליטי-דקה" – שהייתה אחת מחברות התקליטים הגדולות בבריטניה.
עד אז, לא הייתה למרטין הצלחה משמעותית בתחום מוזיקת הפופ, וניסיונו בתחום היה מועט יחסית.
לאחר שיחת הטלפון מקולמן, הסכים מרטין להיפגש עם אפשטיין, וקבע עמו פגישה לתאריך 13 בפברואר 1962. מרטין האזין להקלטה של הביטלס מתקליטי "דקה".
הוא לא התלהב וסבר שלהקתו של אפשטיין לא מבטיחה במיוחד, אבל נראה שהתרשם מקולותיהם של לנון ומקרטני.
ב-9 במאי, לאחר פגישה נוספת עם אפשטיין באולפני אבי רוד, התרשם מרטין מהתלהבותו ומסירותו של המנהל והביע בפניו הסכמה עקרונית להחתים את הלהקה האלמונית לחוזה הקלטה, וכל זה לפני שפגש את הלהקה או שמע אותם מופיעים.
לעומת זאת, מרטין חתם על החוזה רק לאחר שפגש את הלהקה, והודיע ל-EMI ש"אין מה להפסיד" וזאת לאור העובדה שהוצע לחברי הביטלס תשלום של פני אחד על כל תקליט שיימכר - כלומר רבע-פני (פרת'ינג) לכל אחד.
עם זאת, לאחר שחרור הסינגל "From Me to You" באפריל 1963, הציע מרטין להכפיל את שער התמלוגים ללהקה (2 פני), מבלי לבקש כל תמורה, מה שהוביל לכינויו במסדרונות EMI כ"בוגד".
ב-6 ביוני 1962, ביצעו הביטלס הופעת-מבחן בסטודיו-3 באולפני אבי רוד.
ביחד עם טכנאי ההקלטה, נורמן סמית' (Norman Smith), הקליטה הלהקה ארבעה שירים.
מרטין שמע מאוחר יותר את השירים (הוא לא היה נוכח בזמן ההקלטה) והתקשה לקבל החלטה.
טכנאי נוסף שנכח בהקלטות, רון ריצ'רדס (Ron Richards), התלונן על נגינתו של פיט בסט על התופים, ואילו מרטין סבר ששיריהם המקוריים של הלהקה פשוט לא מספיק טובים.
מאוחר יותר, פנה מרטין אל חברי הביטלס, ושאל אותם אם יש משהו שמפריע להם אישית.
ג'ורג' האריסון התלוצץ "האמת, העניבה שלך, בתור התחלה".
לפי סמית', זאת הייתה נקודת המפנה, כאשר לנון ומקרטני המשיכו עם קו ההומור, מרטין החל לחבב אותם וסבר שעליו להחתים אותם ולו "רק בזכות שנינותם".
תחילת סדרת ההקלטות של הלהקה עם מרטין החלה ב-4 בספטמבר, כאשר הקליטו את השיר "How Do You Do It".
מרטין שהפיק את השיר, חשב שהשיר יהיה להיט בטוח.
לעומתו, לנון ומקרטני לא חיבבו את השיר.
הלהקה הקליטה את השיר אך החליטה לגנוז אותו והוא יצא רק מאוחר יותר באוסף האנתולוגיה.
(באפריל 1963, תחת שרביטו של מרטין, יצא השיר בביצוע הלהקה ג'רי והפייסמייקרס והיה להיט).
השיר הבא שהקליטו היה "Love Me Do".
רון ריצ'רדס המשיך את תלונותיו, הפעם בנוגע למתופף החדש, רינגו סטאר.
לאחר מכן, ב-11 בספטמבר הקליטה הלהקה את השיר שוב, הפעם עם מתופף האולפן, אנדי וייט.
סטאר התבקש לנגן במאראקס ותוף מרים, ואף על פי ששיתף פעולה, הוא היה בהחלט "לא מרוצה".
השיר הגיע בשיאו למקום 17 במצעד הבריטי.
ב-26 בנובמבר 1962, לאחר שידולים וניסיונות שכנוע רבים של לנון ומקרטני, הסכים מרטין להקליט שיר מקורי נוסף של הלהקה – "Please Please Me".
לאחר הקלטת השיר, הכריז מרטין ללהקה "חברים, הרגע הקלטתם את הלהיט הראשון שלכם".
מרטין הנחה את אפשטיין למצוא ללהקה מנהל יחסי-ציבור חדש, מאחר שמשרד הפרסום Ardmore & Beechwood לא נקט מאמצים רבים בקידום ופרסום שירם הראשון – "Love Me Do".
מרטין המליץ על שלושה מפרסמים שלדעתו יהיה ישרים והוגנים, בסופו של דבר הוחלט לבחור בדיק ג'יימס (Dick James) לתפקיד מנהל יחסי-הציבור.
ניסיונו המוזיקלי העשיר של מרטין תרם להתגברות על הפער בין כישרון-הבוסר של הביטלס לבין היעדים המוזיקליים שהציבו לעצמם.
לא מעט מהתוספות הקלאסיות בשירי הביטלס נכתבו או בוצעו על-ידו (ניגן בעיקר על קלידים).
בשירים לא מעטים, ביניהם "Yesterday" ו-"Penny Lane" תרם אף למבנה השיר והיה שותף לתהליך היצירתי – ביחד עם שאר חברי הלהקה.
ניתן להבחין באופן בולט בסגנונו המוזיקלי המיוחד במספר שירי ביטלס.
עבור השיר "Eleanor Rigby", חיבר ליווי של תזמורת כלי מיתר שמנוגן במהלך כל השיר (בשנת 2007, טען שכתב את הליווי בהשראת יצירתו של המלחין ברנרד הרמן (Bernard Herrman), שהלחין את המוזיקה לסרט "פרנהייט 451").
עבור השיר "Strawberry Fields Forever", מרטין וטכנאי הקול ג'ף אמריק חיברו שני עיבודים שונים לגמרי אל תוך עיבוד מאוחד, תוך כדי שימוש באמצעים מיוחדים ועריכה סיזיפית.
בשיר "I Am the Walrus", סיפק ליווי קופצני ויחודי, תוך כדי שימוש בכלי-נשיפה, כינורות, צ'לים ומקהלת ליווי.
בשיר "In My Life", ניגן בעצמו את סולו הפסנתר (בסגנון מוזיקת בארוק).
בשיר "A Day in the Life", מרטין (ביחד עם מקרטני) אחראי לחלק מהתוספות הקלאסיות.
בנוסף, תרומתו במספר שירים התבטאה באופן פחות בולט אך מכריע, כמו בליווי הפסנתר בשיר "Lovely Rita".
בנוסף אחראי לליווי ה"קרקסי" של השיר "Being for the Benefit of Mr.
לקטעי התזמורת בשיר "Good Night" כמו גם בעוד שירים לא מעטים.
ככל הנראה, שיר הביטלס הראשון שמרטין לא הפיק, היה "She's Leaving Home" (היו לו התחייבויות קודמות עם הזמרת סילה בלאק).
מקרטני יצר קשר עם המפיק מייק לינר (Mike Leaner), כדי לעבוד על השיר.
מרטין נפגע מעט עקב כך, אך למרות זאת כאשר חזר, עיבד והפיק את קטע התזמורת בשיר בעצמו.
בזמן הפקת התקליט "The White Album", כבר היה מרטין מפיק עצמאי מבוקש, ולכן נאלצו הביטלס להפיק מספר שירים בלעדיו.
לאחר פירוק הביטלס הפיק תקליטים של אמנים מגוונים (חלקם בעלי סגנון מוזיקלי שונה לגמרי מהביטלס), כגון הגיטריסט ג'ף בק, סלין דיון, אולטראווקס עם מידג' יור, להקת אמריקה וארוסמית', ואף המשיך לעבוד עם חברי הביטלס בנפרד.
מרטין פיקח על הפקת האנתולוגיה בשנים 95–1994, וחזר לעבוד עם טכנאי הקול ג'ף אמריק.
יחד הם עשו שימוש באמצעי-הקלטה אנלוגיים ישנים משנות ה-60.
בהקלטות השירים "Real Love" ו-"Free as a Bird" (שירי בוסר ישנים של לנון שעובדו והוקלטו לראשונה), מרטין לא השתתף מכיוון שסבל מבעיית שמיעה.
מי שהפיק את השירים היה חבר טוב של חברי הביטלס הנותרים, וחבר להקת ELO ג'ף לין.
בשנת 2006, ביחד עם בנו ג'יילס, עיבד מרטין שמונים דקות של מוזיקת ביטלס עבור המופע Love שהתקיים בלאס-וגאס בשיתוף פעולה עם קרקס השמש וחברת התקליטים אפל (Apple).
בשנת 1965, לאחר שעזב את EMI, הקים מרטין ביחד עם שותף את חברת ההקלטות הפרטית – AIR (ראשי תיבות של – Associated Independent Recording).
הצלחת הביטלס סיפקה לו גב כלכלי, ומשנת 1969 והלאה החזיקה החברה באולפן הקלטות משלה שריכז את עיקר פעילותו וביסס את מעמדו כמפיק עצמאי.
עם השנים הורחב הסטודיו ונבנו בו חדרי הקלטה נוספים.
כיום החברה עדיין פעילה ונחשבת לאחת הוותיקות בתחום.
אף על פי שפרש, החזיק מרטין בתואר יושב-ראש החברה.
ב-1979 פתח מרטין אולפן הקלטות באי מונטסראט שבים הקריבי.
אולפן זה נהרס בהוריקן הוגו עשר שנים אחר-כך.
ב-1999 ערך קונצרט בישראל יחד עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם אמנים ישראלים רבים.
בשנת 1964, הפיק ועיבד את שיר הנושא לסרט גולדפינגר מסדרת ג'יימס בונד.
מרטין הפיק מוזיקלית את הסרטים "A Hard Day's Night" ו-"!Help" בכיכובם של הביטלס, כמו כן הלחין את הקטעים הקלאסיים עבור הסרט "צוללת צהובה" שיצא בשנת 1968. בשנת 1972, הלחין והפיק את פסקול הסרט "חיה ותן למות", גם כן מסדרת ג'יימס בונד.
שיר הנושא של הסרט נכתב ובוצע על ידי פול מקרטני והשניים שיתפו פעולה בהקלטתו.
ב-1966 תזמר את הפסקול המוזיקלי של פול מקרטני לסרט "תקלה בירח הדבש".
"All You Need is Ears" (1979) - ספר זיכרונות שסיפר על עבודתו עם הביטלס, פיטר סלרס, סופיה לורן ואחרים.
"Produced by George Martin" (2001) - אוסף שמסכם 50 שנות הפקה ויצירה, ומורכב משישה תקליטורים המכילים את כל הקלטות האולפן בהן השתתף.
"Let It Be...NAKED" (2003) - אלבום בו הקלטות נדירות של שירי האלבום "Let It Be".
"LOVE" (2006) - מכיל מוזיקה שעברה עיבוד ומיקס מחודשים כפסקול עבור המופע - קרקס השמש.
נוצר על ידי ג'ורג' מרטין ובנו גיילס.
מועמד לפרס אוסקר בשנת 1964, עבור פסקול הסרט "A Hard Day's Night"
פרס גראמי 1967 – עבור האלבום החדשני הטוב ביותר, כמפיק האלבום סרג'נט פפר
פרס גראמי 1967 – עבור האלבום הטוב של השנה, כמפיק האלבום סרג'נט פפר.
פרס גראמי 1973 - עבור העיבוד המוזיקלי הטוב ביותר, כמפיק ומלחין הסרט "חיה ותן למות".
פרס המוזיקה הבריטי 1977 – עבור המפיק הבריטי הטוב ביותר (ב-25 שנה האחרונות).
פרס המוזיקה הבריטי 1984 – עבור תרומה יוצאת-דופן לתחום המוזיקה.
פרס גראמי 1993 – עבור המופע המוזיקלי הטוב ביותר, כמפיק פסקול המחזמר "The Who's Tommy" (שמבוסס על אופרת הרוק המצליחה משנת 1969 של להקת The Who)
בשנת 1999 נכלל שמו של מרטין בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
ג'ורג' סורוס (במקור שוורץ, באנגלית: George Soros, בהונגרית: Soros György – מבוטא שוֹרוֹש; נולד ב־12 באוגוסט 1930) הוא איל הון יהודי־הונגרי־אמריקאי, מיליארדר התורם סכומים גדולים לארגוני זכויות אדם, למוסדות, ולקידום פעילות פוליטית בעולם.
תמך בהקמת מוסדות אקדמיים, ביניהם בית הספר החדש לכלכלה במוסקבה והאוניברסיטה האירופאית בבודפשט.
נודע בשל עמדותיו הליברליות ובשל מיתוגו השלילי בידי מפלגת "פידס" ההונגרית בראשות ויקטור אורבן.
בינואר 2025 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית בידי הנשיא ג'ו ביידן.
באוגוסט 2025 העריך מגזין "פורבס" את הונו בכ־7.5 מיליארד דולר.
נולד בשם ג'רג' שוורץ (בהונגרית: Schwartz György) בבודפשט שבהונגריה, למשפחה יהודית אמידה ומתבוללת.
כרבים באותה העת, הוריו לא חשו בנוח עם מוצאם היהודי שהיה סטיגמה חברתית, ואמו התביישה בכך.
הוא אמר באירוניה שאמו הייתה "די אנטישמית".
האב טיבדר היה עורך דין במקצועו, שנפל בשבי במהלך שירותו במלחמת העולם הראשונה, ונמלט חזרה מרוסיה למשפחתו בבודפשט.
אימו ארז'בט הגיעה ממשפחה בעלת חנות מצליחה למשי.
כמו כן אביו היה חובב אספרנטו ולימד את בנו את השפה.
בשנת 1936 שינה אביו את שם משפחתו משוורץ בעל הצלצול היהודי לשורוש ("יורש/הבא בתור" בהונגרית, או "להרקיע" באספרנטו), כדרך נוספת להתחמק מן האנטישמיות הגוברת.
במרץ 1944 כבשה גרמניה הנאצית את הונגריה.
ילדים יהודים הורחקו מבתי הספר, ונדרשו להתייצב בפני היודנראט.
סורוס סיפר שקיבל מהיודנראט משימה: לחלק הודעות ליהודים.
הוא הראה את ההודעות לאביו, שזיהה שאלה צווי הגליה לעורכי דין יהודים, והורה לסורוס להזהיר את מקבלי הצווים.
משפחתו של סורוס רכשה מסמכים שהקנו לה זהות נוצרית, וכך שרדה את שואת יהודי הונגריה.
סורוס הנער התחזה לבן הסנדקות של פקיד במשרד החקלאות ההונגרי, שעסק בהחרמת רכוש יהודי.
בשנת 1998 בריאיון עם סטיב קרופט במסגרת התוכנית 60 דקות אמר סורוס שאין הוא מצטער על מעשיו באותה תקופה, שכן בכל מקרה אדם אחר היה עושה זאת.
אביו של סורוס סייע להצלת יהודים נוספים, וסורוס כתב על כך מאוחר יותר ששנת 1944 הייתה המאושרת בחייו, משום שהתאפשר לו לחזות בגבורתו של אביו.
המשפחה ניצלה בזכות תושייתה של אלזה ברנדייס אשר סיפקה להם מחסה בביתה.
בשנת 1945 שרד סורוס את המצור על בודפשט.
בגיל 17 היגר לאנגליה ולמד בבית הספר לכלכלה של לונדון שם סיים תואר ראשון ושני בפילוסופיה בשנת 1954. הוא הושפע רבות מהפילוסוף קרל פופר, שהיה אחד ממוריו, ומרעיון החברה הפתוחה אותו קידם.
בתום לימודיו החל לעבוד כפקיד בבנק "סינגר ופרידלנדר", ובהמשך עבר למחלקת הארביטראז'.
בהמלצת חבר לעבודה עבר בשנת 1956 לניו יורק, שם עבד בחברת הברוקרים F.M.
Mayer והתמחה במניות אירופיות, שעוררו עניין בארצות הברית עם ראשיתו של התהליך שהסתיים לימים בהקמת האיחוד האירופי.
בשנת 1959 עבר לעבוד בחברת , כאנליסט לניירות ערך אירופיים.
סורוס עשה את הונו ממסחר במטבע חוץ.
הוא רכש מטבעות שלדעתו עמדו בפני ייסוף, ומכר מטבעות שלדעתו עמדו בפני פיחות.
לרוב, הערכותיו היו נכונות ומבוססות.
את עיקר פרסומו הציבורי קנה ב־1992, עת מכר בחסר מיליארדי לירות שטרלינג תוך ציפייה לפיחות בשער המטבע הבריטי.
הפיחות אכן התממש ב־1993 והביא ליציאת הליש"ט ממנגנון שערי החליפין האירופי, שקדם לאירו.
בעשורים האחרונים החל סורוס לתרום מיליארדי דולרים לצדקה וארגונים פוליטיים.
סורוס הוא יו"ר הנהלת קרן ההון "סורוס" וראש "מכון החברה הפתוחה" (Open Society Institute).
הוא גם חבר לשעבר במועצת המנהלים של המועצה האמריקנית ליחסי חוץ.
ב־2009, לאחר המשבר הכלכלי העולמי, הקים את המכון למחשבה כלכלית חדשה (Institute for New Economic Thinking).
בשנת 1970 ייסד סורוס את "סורוס ניהול קרנות" כחברה־בת של בנק ההשקעות "ארנולד אנד ס.
בלייקרודר" שבו כיהן כסגן נשיא, יחד עם עמיתו לחברה ג'ים רוג'רס.
עוד קודם לכן ניהלו השניים את קרן הגידור Double Eagle מטעם הבנק.
בשנת 1973 עזב את ניהול הקרן כדי להקים קרן גידור משלו באמצעות 12 מיליון דולר שגויסו ממשקיעים.
בתחילה נקראה הקרן קרן סורוס, אך שמה שונה לקרן קוונטום (בהמשך, קבוצת קרנות קוונטום).
רוג'רס פרש מהקרן בשנת 1980. בשנת 2011 הכריז סורוס כי הקרן תהפוך לקרן ניהול השקעות משפחתית ותיסגר להשקעות חיצוניות, והשקיע מכספו כמיליארד דולר כהחזר למשקיעים.
ב־16 בספטמבר 1992, יום שכונה "יום רביעי השחור", הקרן של סורוס ביצעה מכירה בחסר של לירות שטרלינג בשווי יותר מ־10 מיליארד דולר, תוך ניצול הימנעותה של ממשלת בריטניה מלהעלות את הריבית לרמה ששררה בכלכלות אחרות באירופה או לאפשר ניוד של המטבע שלה.
כשלבסוף נסוגה בריטניה ממנגנון הריבית האחידה האירופי, הדבר גרם לפיחות קיצוני במטבע הבריטי, והמרוויח הגדול מכך היה סורוס שגרף סכום המוערך ב־1.1 מיליארד דולרים.
כתוצאה מכך הוא כונה "האיש ששבר את הבנק המרכזי של אנגליה".
בשנת 1997, העריך משרד האוצר הבריטי את העלות של יום רביעי השחור ב־3.4 מיליארד ליש"ט.
באוקטובר 1992, צוטט סורוס בעיתון הטיימס: "הפוזיציה שלנו ביום רביעי השחור הייתה שווה כמעט 10 מיליארד דולר.
למעשה, כאשר נורמן למונט (שר האוצר של בריטניה) אמר לפני הפיחות שהוא מתעתד ללוות קרוב ל־15 מיליארד כדי להגן על השטרלינג, היינו משועשעים, מפני שזה היה בערך הסכום שרצינו למכור".
בשנת 1997, במהלך המשבר הפיננסי באסיה (1997), האשים ראש ממשלת מלזיה מאהאטיר מוחמד את סורוס בשימוש בעושרו על מנת להעניש את איגוד מדינות דרום־מזרח אסיה (ASEAN) על קבלת מיאנמר כחברה בארגון.
בהמשך להיסטוריה של התבטאויות אנטישמיות, מהאטיר התייחס לרקע היהודי של סורוס ("היה זה יהודי אשר עורר את קריסת המטבע") ורמז כי סורוס גרם למשבר כחלק מקונספירציה יהודית.
תשע שנים מאוחר יותר, בשנת 2006, התנצל על כך מהאטיר.
המשבר הפיננסי שמקורו בתאילנד בשנת 1997 היה מעצבן במיוחד בשל היקפו וחומרתו ...
בתחילת שנת 1997, היה ברור לסורוס ניהול קרנות כי הפער בין חשבון הסחר וחשבון ההון נעשה בלתי נסבל.
מכרנו בחסר את הבאט התאילנדי ואת הרינגיט המלזי בראשית שנת 1997 עם מח"מ של שישה חודשים עד שנה.
(כלומר, נכנסנו לתוך חוזים לספק בתאריך עתידי באט תאילנדי ורינגיט מלזי בלי להחזיק בהם באותו זמן).
לאחר מכן ראש הממשלה של מלזיה, מהאטיר, האשים אותי בגרימת המשבר, האשמה מופרכת לחלוטין.
לא היינו בין המוכרים של המטבע במהלך החודשים שלפני המשבר – נהפוך הוא, אנחנו היינו הקונים כאשר המטבעות החלו לרדת – ביצענו רכישת רינגיט כדי לממש את הרווחים על הספקולציה הקודמת שלנו.
(יותר מדי מוקדם, כפי שהתברר.
השארנו את מרבית הרווח הפוטנציאלי על השולחן כי חששנו שמהאטיר יכפה שליטה במטבע.
הוא עשה זאת, אבל הרבה יותר מאוחר".
בספרו: "הפרדיגמה החדשה של השווקים הפיננסיים" (מאי 2008), תיאר סורוס "סופר בועה" שהלכה והתנפחה במשך 25 השנים האחרונות והיא מוכנה לקריסה.
זה היה השלישי בסדרה של ספרים שנכתבו על ידו שבהם הוא חזה בהצלחה אסון כלכלי.
"יש לי היסטוריה של ילד הקורא זאב זאב...
עשיתי זאת לראשונה ב (ספר) "האלכימיה של האוצר" (בשנת 1987), ואז ב"משבר הקפיטליזם הגלובלי" (בשנת 1998) ועכשיו בספר הזה.
כך שזה שלושה ספרים המנבאים אסון.
(ולאחר ש)הילד צעק זאב זאב שלוש פעמים...
הוא מייחס את הצלחתו ליכולתו להבחין כאשר התחזיות שלו אינן נכונות:
"אני עשיר רק מפני שאני יודע מתי אני טועה...
אני בעצם שרדתי על ידי זיהוי הטעויות שלי.
אני מקבל כאבי גב לעיתים קרובות בשל העובדה כי טעיתי.
בכל פעם שאתה טועה אתה צריך להילחם או לברוח.
וכאשר [אני] הופך את ההחלטה, כאב הגב נעלם".
בחודש פברואר 2009, אמר ג'ורג' סורוס כי המערכת הפיננסית העולמית למעשה התפרקה, והוסיף כי אין סיכוי לפתרון בטווח הקרוב למשבר.
"אנו עדים להתמוטטות של המערכת הפיננסית...
היה דגש על 'ייצוב החולה', וזה עדיין בשלב של 'ייצוב החולה'.
אין שום סימן שאנחנו קרובים לתחתית".
בשנת 1988, סורוס התבקש להצטרף לניסיון השתלטות על הבנק הצרפתי סוסייטה ז'נרל והוא סירב להשתתף במכרז, אך למרות זאת מאוחר יותר קנה ממניות החברה.
השלטונות הצרפתיים החלו בחקירה בשנת 1989, ובשנת 2002 בית המשפט הצרפתי קבע כי היה זה סחר במידע פנים, הרשעה פלילית כמוגדר תחת חוקי ניירות ערך הצרפתית, והוא נקנס בסכום של 2.3 מיליון דולר, אשר היה הסכום שאותו הרוויח מהשימוש במידע פנים.
לא נעשתה חקירה של נזקי האירוע בגלל התיישנות המקרה ומשך הזמן עד להרשעה.
סורוס הכחיש כל אשמה ואמר כי החדשות של השתלטות היו נחלת הכלל.
ההרשעה שלו בסחר במידע פנים אושרה גם על ידי בית המשפט העליון בצרפת ב־14 ביוני 2006. סורוס ערער לבית הדין האירופי לזכויות אדם, בטענה כי עיכוב של 14 שנה בהבאת התיק לבית המשפט מנע שימוע הוגן.
במשך השנים השקיע סורוס במספר חברות בישראל, בהן:
אינדיגו – השקעתו הראשונה בישראל הייתה בחברת "אינדיגו" (היום HP Indigo) העוסקת בייצור מכונות דפוס דיגיטלי.
ביוני 1993 הוא רכש 14% מהחברה בתמורה ל־50 מיליון דולר.
ג'יאוטק – בסוף שנת 1993 השקיע סורוס 125 מיליון דולר בחברת ג'יאוטק, שפיתחה מוצרים לתקשורת אלחוטית על בסיס טכנולוגיה של רפא"ל.
קומברס – בשנת 1997, הקים יחד עם חברת קומברס את קרן ההון סיכון "קומסור" (שם החברה הוא שילוב של קומברס וסורוס), שגייסה הון בהיקף של 30 מיליון דולר להשקעות היי־טק בישראל.
בשנת 2012, בעקבות המשבר שחוותה החברה, רכש 7% ממניותיה בשווי של כ־100 מיליון דולר.
טבע תעשיות פרמצבטיות – במשך השנים הושקע כ־5% מהון קרן ההשקעות של סורוס במניות החברה.
אלרוב נדל"ן ומלונאות – בשנות ה־90 של המאה ה־20 החזיק כ־25% ממניות החברה בשותפות עם אלפרד אקירוב.
בהמשך מכר את המניות לנוחי דנקנר.
מדיקה ונצ'ר פרטנרס – בשנת 2004 השקיע כ־20 מיליון דולר בקרן הון סיכון הישראלית "מדיקה ונצ'ר פרטנרס", המתמקדת בהשקעה בחברות המפתחות טכנולוגיות בתחומי הרפואה השונים, בשיתוף בנק הפועלים.
אלוט – קרן ההשקעות של סורוס מחזיקה 16% ממניות החברה החל משנת 2017.
החל משנות ה־80 החל סורוס בפעילות פילנתרופית למען דמוקרטיזציה וחברה חופשית, ועם הזמן הפך לאחד התורמים הגדולים בעולם לארגוני חברה אזרחית.
רוב התרומות נעשות בעזרת "מכון החברה הפתוחה" שהקים.
מאז 1982 ועד תחילת 2017 תרם המכון מעל 14 מיליארד דולר.
בסוף 2017 תרם סורוס למכון 18 מיליארד דולר.
את פעילותו הפילנתרופית התחיל סורוס במזרח אירופה בסוף ימי המשטר הקומוניסטי.
הוא תרם לארגונים כמו סולידריות בפולין ואמנה 77 בצ'כוסלובקיה.
בהונגריה הוא תרם לרכישת מאות מכונות צילום (שעד אז היו בשליטה ממשלתית הדוקה) ולייבוא רבבות ספרים שלא ניתן היה להשיג עד אז במדינה.
סורוס הוא התורם המרכזי לאוניברסיטה המרכז־אירופית שהוקמה ב־1991 בעקבות נפילת המשטר הקומוניסטי שם.
האוניברסיטה מעניקה את "פרס החברה הפתוחה", שראשון זוכיו היה הפילוסוף קרל פופר.
סורוס היה אחד ממתנגדיו הגדולים של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש ותרם כסף רב לקמפיינים של מתחריו.
בכלל זה תרם למפלגה הדמוקרטית 27 מיליון דולר, בעת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004. הוא תרם גם למסעי הבחירות של ברק אובמה לנשיאות.
סורוס נמנה עם התורמים המרכזיים של שדולת "ג'יי סטריט".
מכון החברה הפתוחה תרם לארגוני שמאל בישראל ולארגונים הקשורים לזכויות האדם של לערביי ישראל והרשות הפלסטינית.
בין היתר נתרמו 2.5 מיליון דולר לעדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל, ומיליון דולר לארגון אעלאם.
נכון לשנים 2014–2015, קיבלו כסף מגופים של 'החברה הפתוחה' בסכום מצטבר של מיליוני שקלים, הארגונים בצלם, שוברים שתיקה, מחסום ווטש ועוד.
הקרן החדשה לישראל קיבלה מענק בסך 837 אלף דולר בשנת 2015. על פי המסמכים, המכון מולד – המרכז להתחדשות הדמוקרטיה קיבל שני מענקים על סך 100 אלף דולר כל אחד, כשאחד מהם הוגדר כמיועד "לגייס תמיכה פוליטית וציבורית בישראל נגד ההתנחלויות, באמצעות מחקר על ההשלכות הכלכליות שלהן".
סורוס תומך בארגוני שמאל וארגונים ליברליים בארצות הברית ובמקומות אחרים בעולם.
נחשב ל"ביקורתי כלפי מדיניות ממשלת ישראל".
בשנת 2003 הביע סורוס עמדה שלפיה מדיניותן של מדינת ישראל ושל ארצות הברית וכן עושרם של יהודים מחזקים מגמות אנטישמיות.
ב־2007 כתב מאמר ב־The New York Review of Books, שבו טען שהאנטישמיות קדמה למדינת ישראל, ושמדיניות מדינת ישראל אינה אחראית לאנטישמיות, אולם הגישה כלפי מדינת ישראל מושפעת מהמדיניות שלה.
ב־2018 נבחר סורוס לאיש השנה של "פייננשל טיימס", בנימוק: "הבחירה [...] משקפת בדרך כלל הישגים.
במקרה של סורוס, הבחירה בו מייצגת גם את הערכים שהוא מייצג".
בשנת 2007 השלטונות באיראן עצרו את Kian Tajbakhsh, פוליטיקאי רפורמיסט, בגין פשעים נגד הביטחון הלאומי, בגלל שעבד עם ארגונים אמריקאים כמו Gulf 2000 ו־Open Society Foundations - ארגון במימונו של סורוס.
לאחר כמה חודשי מעצר הוא שוחרר בעקבות לחץ אמריקאי.
בשנת 2009 על רקע בחירות באיראן ומחאה רחבה שפרצה בעקבותיה הואשם Kian Tajbakhsh, בכך שהוא זמם לבצע הפיכה נגד השלטונות בטהרן.
לפי השלטונות המהומות לא היו התפרצות ספונטנית של מחאה אלא חלק ממזימה ליצור "מהפכת קטיפה" שמומנה לטענת השלטונות על ידי ממשלות זרות ועל ידי סורוס.
Tajbakhsh הורשע בהאשמות של ריגול ונגזרו עליו 15 שנות מאסר.
בשנת 2010, לאחר לחץ בינלאומי, הוא שוחרר למעצר בית.
בשנת 2011 בראיון ב-CNN תקף סורוס את המשטר באיראן וחזה כי הוא לא יחזיק מעמד.
האשמות בהונגריה מטעם ויקטור אורבן
סורוס מותקף באופן תדיר על ידי מפלגת השלטון ההונגרית פידס ומנהיגהּ ויקטור אורבן, ראש ממשלת הונגריה.
סורוס פועל נגד מדיניות ההגירה של הונגריה, המונעת כניסת פליטים מוסלמים למדינה.
המפלגה כינתה את פעולותיו "תוכנית סורוס" (), ותיארה אותה כקנוניה בין־לאומית להצפת הונגריה במהגרים.
מפלגת פידס שלחה לשמונה מיליון אזרחים הונגרים ב־2017 שאלון התייעצות לאומית המאשים את סורוס בהרס הונגריה, הריסת התרבות ההונגרית, שינוי מערכת המשפט וכפייה על המדינה לקבל מהגרים.
פידס יצאה בקמפיין שלטי חוצות נגד סורוס שבהם נאמר: "אסור לתת לג'ורג' סורוס להיות זה שצוחק אחרון".
הקהילה היהודית בהונגריה ראתה בקמפיין זה גם עידוד לאנטישמיות, ובעקבות זאת פרסם שגריר ישראל בהונגריה הודעת גינוי לקמפיין.
האוניברסיטה המרכז־אירופית, שהוקמה על־ידי סורוס, נרדפה על־ידי מפלגת פידס עד שנאלצה להעביר את פעילותה אל מחוץ להונגריה.
בשנת 2020 כינה בכיר בממשלה ההונגרית את סורוס "הפיהרר הליברלי" והאשים אותו בהפיכת אירופה לתא גזים, אליו מוזרם הגז הרעיל דרך "ארגוני החברה הפתוחה".
בנאום לאומה בשנת 2023 האשים אורבן את סורוס בהזרמת כסף לחבריו כדי ש"יהיה במה לירות בנו".
האשמות נגד סורוס במדינות נוספות
על סורוס נמתחה ביקורת מצד מספר ממשלות, חלקן בעלות אופי אוטוריטרי.
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, סילק מרוסיה את ארגוני "החברה הפתוחה", אותם הגדיר כ"איום ביטחוני", ואסר בחקיקה קבלת תרומות מסורוס.
במקדוניה, הנמצאת בנתיב המעבר של פליטים לגרמניה, נמתחת ביקורת ממשלתית על סורוס ונערכו הפגנות נגדו.
בארצות הברית הופצה תאוריית קונספירציה לפיה סורוס מימן את עצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל שהוא גוף נאו-נאצי, כדי להכפיש רפובליקאים.
גופי ימין בישראל כמו אתר מידה ופוליטיקאים מבקרים בתקיפות את סורוס ואת הארגון הקרן החדשה לישראל שהוא בין תורמיה.
סורוס נשוי בשלישית ואב לחמישה ילדים.
שלושת הראשונים נולדו מאשתו הראשונה, לה היה נשוי בשנים 1960–1983, ושני האחרונים מאשתו השנייה, לה היה נשוי בשנים 1983–2005. בשנת 2008 פגש את אשתו הנוכחית שצעירה ממנו ב־40 שנה, טמיקו בולטון, והזוג התחתן בספטמבר 2013.
ג'ורג' סורוס, החברה הפתוחה בסכנה, ידיעות ספרים – ספרי חמד, 1999.
ג'ורג' סורוס, בועת העליונות האמריקאית, הוצאת דביר, 2004
ג'ורג' סטיבנס היה במאי, מפיק, תסריטאי, וצלם קולנוע אמריקני, זוכה שני פרסי אוסקר.
ג'ורג' סטיבנס נולד באוקלנד שבקליפורניה, והחל את דרכו בתעשיית הסרטים של הוליווד כצלם קולנוע.
בין השנים 1923 - 1933 צילם 55 סרטים קצרים של לורל והארדי מתקופת הראינוע.
הוא עצמו החל לביים סרטים קצרים החל מ־1930, שהיו כהמשך לסרטיהם של לורל והארדי, דהיינו, קומדיות סלפסטיק.
סרטו באורך מלא הראשון שביים נקרא "הגנרלים מקנטאקי", קומדיית טעויות מהסוג הנפוץ של אותה תקופה, ושאחר כך ביים את "מלכודת לרווק", על פי אותו העיקרון.
ב-1935 ביים לראשונה דרמה, על פי רומן של הסופרת האמריקנית ג'ין סטארטון-פורטר.
הסרט נקרא "Laddie" וכיכבה בו גלוריה סטיוארט.
באותה שנה ביים את סרטו המשמעותי הראשון, "אליס אדמס", שגרף שתי מועמדויות לפרס האוסקר: לסרט הטוב ביותר ולשחקנית הטובה ביותר - קתרין הפבורן.
וכמו כן ביים דרמות כמו "ערה בלילה", על פי הרומן של ארצ'יבלד ג'וזף קרונין ו"סרנדה בפרוטה" (1941), דרמה רומנטית בה כיכב קרי גרנט, עליה קיבל מועמדות לאוסקר.
בעקבות מלחמת העולם השנייה סרטיו נהיו דרמטיים יותר ושיקפו נושאים שהיו קרובים לליבו.
בשנת 1945, סיום המלחמה, ביים סטיבנס שלושה סרטי תעודה על מחנה ריכוז בדכאו ועל משפטי נירנברג.
ב-1948 ביים את הסרט כזאת הייתה אימא.
אחר כך ביים את סרטיו הידועים ביותר: "מקום תחת השמש", בו כיכבו אליזבת טיילור ומונטגומרי קליפט, דרמה רומנטית שזכתה ב-6 פרסי אוסקר, ובהן על הבימוי; המערבון הקלאסי "שיין", הנחשב לאחד הטובים והחשובים שבז'אנר; ו"ענק", סרט שגרף 10 מועמדויות לאוסקר, אולם זכה בקטגוריה אחת בלבד - הבימוי.
זו היא סאגה משפחתית על משפחת חוואים בטקסס, בו בולט ביותר סגנונו החזותי העשיר, כמו גם הקצב האיטי, שאפיין את מרבית סרטיו המאוחרים.
היה זה גם סרטו האחרון בו כיכב ג'יימס דין.
שלוש שנים אחר כך (1959) ביים את "יומנה של אנה פרנק", שהיה לעיבוד קולנועי ראשון ליומן של אנה פרנק.
סרט מרשים זה זכה ב-3 פרסי אוסקר, ובהם פרס אוסקר לשחקנית המשנה, שלי וינטרס.
ב-1965 ביים את האפוס המונומנטלי "הסיפור הגדול ביותר שסופר אי פעם", שעסק בסיפור חייו של ישו, בו גילם מקס פון סידוב את ישו, לצד צ'רלטון הסטון.
היה זה הכישלון הראשון של סטיבנס, שכן ההכנסות ממכירת הכרטיסים לא כיסו את העלויות הגבוהות מהפקת הסרט.
לאחר מכן ביים רק סרט אחד בין 1965 ועד למותו עשר שנים אחר כך.