tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 סיים גמבורג במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.87 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 54.76 שניות ועלה מהמקום השישי.
גמבורג היה שותף לרביעיית השליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם תום קרמר, נמרוד שפירא בר אור ולירן קונובלוב שסיימה במקום שישי בשיא ישראלי חדש של 3:18.43 דקות, וקבע כשחיין ראשון תוצאה של 50.16 שניות.
בשלב המוקדמות הרביעייה קבעה שיא ישראלי חדש של 3:19.95 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם ירון שגלוב, תום קרמר ולירן קונובלוב בתוצאה של 3:40.72 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 סיים גמבורג במקום 38 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.98 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם לירן קונובלוב, יעקב טומרקין וזיו קלונטרוב בשיא ישראלי חדש של 3:18.31 דקות.
כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.61 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2015 זכה גמבורג בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 49.62 שניות, לפני לירן קונובלוב (49.97 שניות) וזיו קלונטרוב (50.46 שניות).
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 54.63 שניות, אחרי יעקב טומרקין (53.96 שניות) ולפני גיא ברנע (54.82 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בלונדון במאי 2016 הוא סיים במקום 14 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.14 שניות, במקום 32 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.71 דקות ובמקום 45 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.22 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם תום קרמר, לירן קונובלוב ועידו הבר בתוצאה של 7:16.82 דקות.
בשלב המוקדמות הרביעייה הישראלית קבעה שיא ישראלי חדש של 7:16.25 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.45 שניות, לפני תום קרמר (49.53 שניות) ולירן קונובלוב (49.81 שניות).
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.10 דקות, אחרי יעקב טומרקין (1:59.09 דקות) ולפני ארתור פולק מהפועל ירושלים (2:01.22 דקות).
דוד גיסין (תקצ"ב, 1832 – ו' באייר תרס"ה, מאי 1905) היה איש העלייה הראשונה, ממתיישבי ראשון לציון והמוהל של המושבה.
היה חלוץ התחבורה של ראשון לציון.
נולד בחצי האי קרים למשפחה מסורתית וקיבל חינוך דתי.
בשנת 1882, בהיותו בן חמישים, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנת 1887 עבר עם משפחתו לראשון לציון.
כמו כן עסק בפיקוח על כשרות היין ביקב שהוקם במושבה.
היה הראשון שהקים דיליז'נס בראשון לציון ובאמצעותו הפעיל את קו התחבורה בין ראשון לציון ליפו.
נפטר בראשון לציון בשנת 1905.
בנו, אריה לייב גיסין, היה מעסקני המושבה.
בתו, שפרה, הייתה מנהלת בית הספר לבנות בראשון לציון.
דוד דוידוף (נולד ב-1 ביולי 1937) הוא כדורגלן עבר ישראלי ומאמן כדורגל ששיחק ואימן בקבוצת בית"ר ירושלים.
דוידוף החל לשחק בקבוצת הנוער הירושלמית בית"ר יהודה.
לאחר שהרשים את המאמן אגון פולק, הוא זומן לקבוצה הבוגרת של בית"ר ירושלים כשהוא בגיל 16. בשנת 1955 ערך את משחק הבכורה שלו במדי הקבוצה, במשחק דרבי מול הפועל ירושלים, כשהוא מתופקד בעמדת הקיצוני השמאלי, עמדה בה שיחק לאורך מרבית שנותיו כשחקן.
לאחר שהתגייס לצה"ל פגש את הכדורגלן נחום סטלמך, שלימד אותו את רזי תורת הנגיחות בכדור.
דוידוף התאמן וליטש את טכניקת הנגיחה שלו, שהפכה לסימן ההיכר שלו כשחקן.
הוא הצטיין בניתור גבוה, ונגיחות עוצמתיות מהן הרבה לכבוש שערים.
לימים כונה בתקשורת "ראש הזהב", בדומה לכינויו של סטלמך עצמו.
את אחד משערי הנגיחה המפורסמים שלו, כבש במשחק ידידות באצטדיון ימק"א מול הקבוצה הצרפתית טולוז, כשניתר לכדור שהגביה לעברו הקשר אהוד פדרמן.
במדי בית"ר ירושלים שיחק דוידוף אחת-עשרה עונות, בהן כבש 45 שערי ליגה, והוא משיאני כובשי השערים של המועדון בכל הזמנים.
דוידוף שיחק לפרק זמן קצר בקבוצת בית"ר תל אביב, כשזאת נאבקה על חייה בליגה הראשונה.
לאחר פרישתו ממשחק, התבקש על ידי יושב ראש קבוצת בית"ר ירושלים, ראובן ריבלין, להקים מחלקת ילדים למועדון.
דוידוף אימן שחקנים דוגמת אלי אוחנה, אבי כהן, סמי מלכה, משה בן ארוש, אהוד אשש ועוד.
בעונת שימש דוידוף כמאמן הקבוצה הבוגרת של בית"ר ירושלים, ולאחריה חזר לאמן במחלקות הנוער והילדים של המועדון.
דוד דוידוף הוא אביו של במאי הקולנוע והטלוויזיה עודד דוידוף.
דוד דהן (נולד ב-18 במרץ 1978) הוא תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי.
במהלך השנים שימש דהן כתסריטאי של מספר סדרות טלוויזיה
בשנת 2005 שימש כתסריטאי של הסדרה "ברוכים הבאים לבית ספר חגבים", בשנת 2007 שימש כבמאי בסרט ילו ששודר בבימה ושל קומדיית המצבים "מה שלמה?", ששודרה בערוץ לוגי.
בשנת 2008 שימש כדיאלוגיסט של הטלנובלה "חשופים".
בשנת 2009 שימש כתסריטאי הסדרה "המובילים", ששודרה בערוץ לוגי.
בשנת 2010 שימש כדיאלוגיסט של הסדרה "15 דקות" ובהמשך אותה שנה שימש כעורך תסריט של הטלנובלה של ערוץ 10 "נשות הטייסים".
כמו כן, שימש כדיאלוגיסט של הסדרה "עספור" ותסריטאי של קומדיית המצבים "בקרוב אצלכם", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2011 שימש כתסריטאי של הסדרה "מה בכריש?", ששודרה בערוץ הילדים.
במהלך השנים 2012–2016 שימש יחד עם עידו דרור כיוצר ותסריטאי של הסדרה "גאליס", אשר שודרה בערוץ הילדים במשך שבע עונות.
בעקבות ההצלחה הרבה לה זכתה הסדרה בקרב ילדים ובני נוער, בשנת 2014 יצר וכתב יחד עם עידו דרור את הסרט "גאליס - המסע לאסטרה", המבוסס על הסדרה.
בשנת 2018 יצר וכתב שוב ביחד עם עידו דרור את הסדרה "אילת" המשודרת לילדי HOT בשיתוף עם ערוץ הילדים.
בשנת 2023 עלתה בהוט סדרת הפשע-קומדיה "4:20" שיצר יחד עם עידו דרור.
בשנת 2024 יצא לאקרנים הסרט "מרוסקים: גולסטאר הסרט" אותו כתב.
דוד דודסון (נולד ב-14 בספטמבר 1945) הוא מהנדס מכונות, שמתמחה בבטיחות ועיתונאי ספורט ישראלי.
ב-1968 סיים את הפקולטה לציוד בניין שבמכון לבניין "בוקרשט" וקיבל את התואר מהנדס מכונות (שקול בישראל כנגד תואר שני).
עד לעלייתו לישראל בגיל 27 עבד כמהנדס מתכנן במכון לתכנון מטלורגי Ipromet שבבוקרשט.
בישראל עבד כמהנדס בתחום הבטיחות בעבודה במינהל הבטיחות והבריאות התעסוקתית במשרד הכלכלה משך 35 שנים ועבר השתלמות מקצועית בצרפת.
ב-1998 סיים בהצטיינות קורס לניהול בכיר שאורגן על ידי נציבות שירות המדינה.
החל מ-1983 מפרסם בקביעות מאמרים מקצועיים, מרביתם בביטאון "בטיחות" של המוסד לבטיחות ולגיהות ופרסם שני ספרים בתחום הבטיחות בעבודה.
כמו כן, מרצה במכללות שונות בבטיחות בעבודה, כולל בוועידות ארציות לבטיחות בעבודה.
כנער התאמן בבוקרשט בטניס שולחן בהדרכתה של אנג'ליקה רוזיאנו.
ב-1978 הוסמך כמאמן טניס שולחן מטעם מכון וינגייט.
ב-1980 סיים את הקורס הראשון לעיתונאי ספורט שאורגן על יד מכון וינגייט ומשרד החינוך בהובלת ישעיהו פורת ומשה לרר ממעריב.
מיד לאחר מכן החל לפרסם במעריב כתבות על ליגת העל בכדורגל (אז נקראה הליגה הלאומית בכדורגל) וטניס שולחן.
בהמשך החל לפרסם גם באתר העיתון nrg עד שב-2014 נפסקה הבעלות המשותפת בין העיתון לאתר, ומאז ממשיך לפרסם באתר.
בין היתר פרסם כתבות על ספורטאי-על יהודיים בשואה והיה בעל טור "השבוע לפני" באתר nrg.
סיקר שבע אליפויות עולם וארבע אליפויות אירופה בטניס שולחן.
בצה"ל שירת שירות סדיר מקוצר לעולים חדשים וכ-20 שנים בשירות מילואים כקצין ארגון רפואה.
בטיחות בשימוש בעגורנים ניידים, הוצאת המכון לפריון העבודה והייצור, 1984.
בטיחות בשימוש באביזרי הרמה, הוצאת המכון לפריון העבודה והייצור, 1985.
"חפירת תעלות", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 164/1, 1983.
"שיטת דיפון חדשה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 165/2, 1983.
"פיגומי אלומיניום", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 166/3, 1983.
"כלי הרמה בעבודות שיפוץ בניינים.
סיכונים ואמצעי הגנה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 167/4, 1983.
"בניית גג אגדים על הקרקע", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 168/9, 1984.
"פיגומים משופרים", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 172, 1984.
"עין השלישית של העגורנאי", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 187, 1987.
"מר פיקוח- המפע"ר הראשון, ידידיה אהרונסון ז"ל- שנתיים למותו", ביטאון "עבודה, רווחה, וביטוח לאומי", 1991.
"התחשמל במגע עם כבלי חשמל עיליים", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 267, 2000.
"עגורן נייד מצויד בגובלי סיבוב", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 271, 2001.
"כיצד מגיע מפעיל עגורן צריח לעבודתו", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 274, 2001.
"הטרדה נפשית בעבודה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 277, 2002.
"בטיחות ועקומת העומסים של העגורן", אוגדן מאמרי מומחים ובעלי מקצוע בתחום עגורני צריח, פליקס חברה להנדסה בע"מ, 2003.
"הכוונה באמצעות לווין (GPS) הוכרה בצרפת ככלי להגברת בטיחותם של נהגים מקצועיים", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 290, 2004.
"בטיחות וזכויות אדם במעלית", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 295, 2005.
"תקן חדש למעליות", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 303, 2006.
"מדביקים ונחשפים, או על הקשר בין טניס שולחן וטולואן", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 315, 2008.
"רשתות בטיחות בענף הבנייה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 320, 2009.
"תאונת מעלית בבית מגורים", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 322, 2009.
"מחשב בקרה המשפר את בטיחות הפעלת עגורני צריח", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 330, 2011.
"חקר כשל במענב", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 333, 2011.
"מקרה מסוכן, נפילת פרופילי פלדה בעת שינוע", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 339, 2012.
"התהפכות פיגום תלוי", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 343, 2013.
"שמירה על בטיחות נאותה ומספקת בעבודות בנייה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 345, 2013.
"למה קובע מגן?", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 346, 2013.
"תאונה עם עגורן נייד", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 347, 2013.
"תאונת חשמל לנגר בעבודות חוץ", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 349, 2014.
"דיפון תעלה- משפת החוק לשפת המעשה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 352, 2014.
"איך למנוע נפילות לפיר המעלית", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 354, 2015.
"תאונות בעת העלייה או הירידה מכלי רכב תפעוליים", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 356, 2015.
"תאונה בבנייה טרומית", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 358, 2015.
"תאונה במקום מוקף", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 360, 2016.
"עגורנים ו"סיכון קביל" בבית המשפט", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 363, 2016.
"תאונת עבודה בעת הריסת מבנה", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 367, 2017.
"מניעת תאונה עם פיגום עצמאי", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 368, 2017.
"זהירות, גג שביר לפניך!", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 370, 2017.
"תאונה ולקחה- בנייה מתועשת", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 371, 2018.
"פיתוח נוסף למניעת תאונות בעגורן צריח", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 376, 2018.
"בטיחות עד הגג", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 381, 2019.
"תאונה ולקחה-תאונת עבודה עם עגורן", ביטאון המוסד לבטיחות ולגיהות 387, 2020.
דוד גפני (נולד ב-23 בדצמבר 1941) הוא מעצב מוזיאונים ואמן ישראלי בעל הכרה בינלאומית.
עיצב מוזיאונים רבים בעלי חשיבות היסטורית ולאומית.
תפיסת עולמו כמעצב מוזיאונים דוגלת בחוויה העוטפת את המבקר כדרך לספר את סיפור המוזיאון.
"האתגר בתצוגות היסטוריות הוא להשאיר רושם חזק על המבקרים על ידי יצירת חוויה סביבתית ב-360 מעלות, ולא ליצור עוד מוזיאון קונבנציונלי עם תמונות ממוסגרות שתלויות על הקירות".
כצייר בסגנון הריאליזם הפנטסטי (ריאליזם קסום) דוד גפני היה מחלוצי הציירים הישראלים המודרניים אשר הביאו את נושאי הקבלה היהודית למרכז השיח האמנותי הציבורי.
עבודתו האמנותית הייחודית הביאה את הטלוויזיה הישראלית להקדיש בשנות ה-80 תוכנית ייחודית לסיקור עבודתו זו.
בשנת 2009 פעל דוד לתכנון והקמת בית אמנים וגלריה עירונית קבועה לאמני הרצליה.
בהמשך התמנה למנהל ואוצר הגלריה.
דוד התקבל בשנת 1967 כמרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" ובשנת 1987 כמרצה לעיצוב מוזיאונים באוניברסיטה העברית בירושלים, הפקולטה החינוך, האגף למוזיאונים.
בהמשך הרצה (1993) בקורס אוצרות ומוזיאולוגיה של מכללת לוינסקי לחינוך.
יליד ירושלים, בוגר האקדמיה לעיצוב ואמנות בצלאל וזוכה בציון לשבח ע"ש הרמן שטרוק.
מוזיאון יד מרדכי ב-1970 משתתף בצוות ההקמה הראשוני של המוזיאון ומבצע בין השנים 2006-2015 אגפים חדשים.
כולל מודל של גטו ורשה ושחזור הבונקר של מרדכי אנליביץ.
השקת המוזיאון הביאה לידי דיון ציבורי בשאלה כיצד יש להציג את השואה לדור הצעיר.
מוזיאון לשחזור אניית מעפילים בעתלית, 2010.
פארק תמנע עיצוב מרכז מבקרים חווייתי ומוזיאון פתוח בשטח הפארק, 2001.
מוזיאון מנהרות הכותל - מעצב האתר בין השנים 1989 ועד 2005 כולל מודל שחזור בית הורדוס.
מוזיאון אתר ההנצחה לחללי קהילת המודיעין, 1992.
מעצב מוזיאון בית התפוצות- משתתף בצוות ההקמה בשנים 1974-1978 ומשמש בהמשך כמעצב הבית עד שנת 1993.
מוזיאון "חצר גשר הישנה" בקיבוץ גשר, 1995.
המוזיאון היסטורי לתולדות הספורט בישראל במכון וינגייט, 1990-1996.
מוזיאון היסטורי של העיר רמת גן "בית קריניצי", 1990.
מוזיאון "היכל העצמאות" שחזור אולם טקס הכרזת העצמאות ותצוגה היסטורית אשר בתל אביב 1982.
מוזיאון תל אביב לאמנות - מעצב הבית בין השנים 1972-1980
מוזיאון ואתר ההנצחה "גבעת התחמושת" אשר בירושלים, 1973
מוזיאון לוחמי הגיטאות,אגף הלחימה בנאצים 1972
1972, 1974 הביתן האמריקאי בסלון האווירי של פריז - תצוגת החלל של NASA
2017 - מתמנה כיו"ר ארגון אמני הרצליה.
2012 - תערוכת יחיד "ציפורי גן עדן" - 40 שנות יצירה בהיכל לאמנויות הבמה הרצליה.
2005-2009 - משתתף בתערוכת האמנות הבינלאומיות ב-Art Expo – New York.
1987-2009- משתתף בתערוכות קבוצתיות של אגודת אמני הרצליה, ברחבי הארץ.
2000-2002 - תערוכות קבוצתיות של אמני קהילת המודיעין בתיאטרון גבעתיים ובאתר ההנצחה .
1985 - תערוכת יחיד במרכז תרבות עמים, ירושלים.
1984 - תערוכת יחיד בבית אבא חושי, חיפה.
1982 - תערוכת יחיד בבית אריאלה, תל אביב.
1978 - משתתף בתערוכת האמנות הבינלאומית ב-Art Washington U.S.A.
1976 - תערוכת יחיד בגלריה "תוראל", תל אביב.
1975 - תערוכת יחיד בגלריה "צ'ימרינסקי", תל אביב.
דוד געתון (נולד ב-8 בפברואר 1932) הוא פרופסור אמריטוס לבלשנות צרפתית בחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב.
געתון נולד בבריסל שבבלגיה, להורים יצחק זלמנוביץ וזיסל נילינגר.
אביו נולד בשנת 1900 בווישני-אפשה (אויבער-אפשהVysni-Apsa) בחבל טרנסקרפטיה, בצפון מרמורש, בעבר חלק מממלכת הונגריה ואחר כך בצ'כוסלובקיה, וכיום ורחנה וודיאנה באוקראינה.
אמו נולדה גם היא בשנת 1900 בכפר סטרמטרה (Strâmtura) (בהונגרית:סורדוק) בחבל מרמורש שהיה אז חלק מממלכת הונגריה וכיום נמצא בשטח רומניה.
המשפחה חיה בילדותו ברובע עני בבריסל בשם אנדרלכט.
בשנת 1940, בעקבות פלישת הנאצים לבלגיה, משפחתו ברחה לעיר מרמאנד בדרום מערב צרפת.
בשנת 1943 נלקח אביו למחנה אושוויץ לצורך "עבודה" ומעולם לא חזר משם.
דוד געתון עלה בשנת 1950 לישראל.
געתון בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל את תואר הדוקטור באוניברסיטת פריז (סורבון).
בשנים 1965–1969 לימד באוניברסיטת חיפה, בשנים 1964–1971 באוניברסיטה העברית, ובשנים 1969–1998 לימד באוניברסיטת תל אביב במחלקה לצרפתית.
החל מ-1967 לימד וחקר באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1967 פרסם את הספר "תרגילים בדקדוק צרפתי", ובהמשך הוציא מהדורות מחודשות.
כמו כן, חיבר שני ספרים נוספים בתחומים שונים בבלשנות צרפתית, ופרסם כמאה שלושים מאמרים בתחומי התמחותו.
החל משנת 1999 געתון חבר באקדמיה המלכותית הבלגית לשפה וספרות צרפתית , תפקיד המקנה לו את הזכות להציע מועמדים לפרס נובל בספרות.
געתון נשוי לשושנה געתון, אב לשלושה, יש לו שלושה נכדים ושלושה נינים.
מתגורר בשכונת רמת אביב, בתל אביב.
דוד גליקסברג הוא פרופסור מן המניין, מופקד הקתדרה לדיני מיסים ודיני קניין, בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
כיהן כפרופסור אורח וכחוקר אורח באוניברסיטאות הרווארד, קולומביה וסידני.
פרסם עשרות מאמרים וספרים, בישראל ומחוצה לה.
חתן פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט לשנת 2019. מכהן, בין היתר, כחבר הוועד המנהל של הקרן לירושלים, כחבר הוועד המנהל של האוניברסיטה העברית וכחבר הדירקטוריון של הוצאת הספרים של האוניברסיטה העברית (מאגנס).
כיהן, בין היתר, כמנהל המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי, ע"ש הרי סאקר, כיושב ראש הוועדה האקדמית של המכון למשפט עברי, כחבר הוועדה הציבורית לרפורמה במיסוי (ועדת בן בסט) וכיושב ראש הוועדה המייעצת הראשון לפי חוק היטלי סחר ואמצעי הגנה, התשנ"א-1991.
גליקסברג, נולד וגדל בנתניה, בנם של מרים וישראל גליקסברג ונכדו של המשורר יעקב רימון.
הוא בוגר מדרשית נעם בפרדס חנה וישיבת הר עציון.
את התואר הראשון בלימודי המשפטים ולימודיו למסלול הישיר לדוקטורט סיים בהצטיינות יתרה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בסיווג מחדש של עסקאות לצורך מס.
הוא התמחה בבית המשפט העליון אצל ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון השופט פרופ' מנחם אלון.
עיקר פעילותו המחקרית של גליקסברג היא בתחום דיני המיסים, כולל: מדיניות מס, מיסוי בינלאומי, רפורמות מס, מיסוי תאגידים ותאגידים מיוחדים, מיסוי בתנאי אינפלציה, מיסוי מלכ"רים, מיסוי הערך המוסף.
פרסם מחקרים בתחומים נוספים כמו, משפט אמפירי, אינפלציה, משפט עברי, משפט ציבורי, דמוגרפיה, משפחה ומשפט וספרות.
מחקרו המאוזכר ביותר הוא ספרו "גבולות תכנון המס" העוסק בהיבטים העיוניים, הנורמטיביים והדוקטרינריים של תופעת תכנון המס החוצה גבולות, תרבויות וזמנים.
ספר זה הניח את היסודות העיוניים בתחום זה ואלה משמשים, בין היתר, באופן אינטנסיבי ביותר את בתי המשפט.
כתב וערך ספרים נוספים בדיני מיסים ובמשפט עברי.
בשנת 2021 יצא לאור ספרו "כיצד שופטים מחליטים?
- עיונים אמפיריים בפסיקת בית המשפט העליון".
עם הנהגת הליברליזציה בסחר הבינלאומי כיהן כיושב ראש הוועדה המייעצת על פי חוק היטלי סחר ואמצעי הגנה (1996-1991).
היה חבר ועדות רבות ובהן הוועדה לרפורמה במיסוי הישיר ("ועדת בן בסט") (1999–2000)].
זכה בפרס חשין למצוינות אקדמית במשפט, Perlman Prize של Harvard.
פרס למצוינות של האוניברסיטה העברית ופרס גולדה מאיר.
דוד גליקסברג נשוי לחווה ואב לחמישה ילדים.
גבולות תכנון המס: סיווג מחדש של עסקאות לצורך מס, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הארי ומיכאל סאקר, 1990
מיסוי מוסדות ללא כונת רווח, הוצאת נבו, 1995
: עיונים אמפיריים בפסיקת בית המשפט העליון, הוצאת נבו, 2021
רפורמות מס, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הארי ומיכאל סאקר, 2005
ספר אריה לפידות, הוצאת נבו, 2015
הלכה ומשפט: ספר הזיכרון למנחם אלון (דוד גליקסברג, אריה אדרעי, אביעד הכהן, ברכיהו ליפשיץ ובנימין פורת עורכים, הוצאת נבו 2018).
דוד דה פריס (נולד ב-1954) הוא היסטוריון, פרופסור אמריטוס בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב.
עוסק בחקר ההיסטוריה של עובדים ועסקים.
דה פריס נולד בשנת 1954 בירושלים, בן זקונים לחוה ואנדרה דה-פריס, רופא פנימאי וחוקר המטולוגיה וארס נחשים, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת ה'תש"ל (1970).
סבו (מצד אמו), היה יוסף לכמן, פרופסור לרפואת אף אוזן גרון, מייסד ומנהל מחלקת אף-אוזן-גרון בבית החולים הדסה בירושלים.
אחיו הוא אילן דה-פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ומנהל הערוץ הראשון.
אחותו, תמר דה פריס וינטר, היא צורפת, אמנית, ומרצה במכללת שנקר.
אשתו, רלי דה פריס (לבית גוטהילף), היא אמנית ואדריכלית נוף, ובתו, רותי דה פריס, אמנית ומורה לאמנות.
המשפחה התגוררה בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן ברחביה שהיה בית המגורים של סבתו וולרי וסבו הפרופ' יוסף לכמן.
בגיל שנה, עברה המשפחה לתל אביב בעקבות מינויו של אביו הפרופ' אנדרה דה-פריס למנהל מחלקה פנימית ד' בבית החולים בילינסון.
משפחת דה-פריס התגוררה ברחוב מלצ'ט 10 בתל אביב.
דוד למד בבית הספר היסודי "אחד העם", ובתיכון חדש.
ב-1979 השלים דה פריס תואר בוגר בהיסטוריה בבית הספר לכלכלה של לונדון, וב-1980 השלים תואר מוסמך, גם כן בהיסטוריה, באוניברסיטת ווריק.
עבודת הדוקטורט שלו (1991), שעסקה ב"תנועת הפועלים בחיפה, 1919-1929: מחקר בהיסטוריה של פועלים עירוניים בארץ-ישראל המנדטורית", נכתבה בהדרכתה של אניטה שפירא בבית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה ע"ש חיים רוזנברג באוניברסיטת תל אביב.
דה פריס שימש כמרכז הוראה בקורסים בהיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה (1996-1981), ולימד באוניברסיטת תל אביב, בחוג להיסטוריה של עם ישראל (1987-1985), במחלקה לסוציולוגיה (1991-1992) ובחוג ללימודי עבודה (1994-1992), בו הוא מכהן החל מ-1994 כמרצה מן המניין.
בשנת 2000 מונה דה פריס למרצה בכיר, ב-2008 לפרופסור חבר והחל מ-2014 הוא פרופסור מן המנין.
בשנים 2005–2008 עמד דה פריס בראש החוג ללימודי עבודה.
דה פריס שימש כמרצה אורח באוניברסיטת אוקספורד (1984, 2001-2002), באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ניו יורק (2014).
ב-2004 היה דה פריס בין אנשי החינוך, מורים ומורות באוניברסיטאות שחתמו על העצומה "מחאת אנשי החינוך והאקדמיה" לשרת החינוך לימור לבנת על התוכנית להצמיד קצינים בדרגת סא"ל לבתי הספר התיכונים שתפקידם יהיה לטפח את המוטיבציה של תלמידים לשרת בצבא.
אידיאליזם ובירוקרטיה: שורשיה של חיפה האדומה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999.
(עם גיורא קולקה), מרעיון לממשות: הפדרליזם האמריקני בהתוותו – קובץ מקורות (האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1989).
(עם אלון קדיש), עליית הליבריאליזם האנגלי – קובץ מקורות (האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1990).
(עם טליה פפרמן), 'היווצרותה של פועלת', בתוך: הניה פקלמן, חיי פועלת בארץ, אוטוביוגרפיה 1935. הוצאת דביר ומכון הקשרים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2007.
אייזיק אסימוב, אופוס 200 (ספרית פנטסיה: מדע בדיוני), הוצאת היפריון, תל אביב, 1981.
עם שני בר-און, "ב'מיטת הסדום' של הפרופסיונליזם: עורכי-דין ועיצובו של משפט-חברים בהסתדרות בשנות העשרים והשלושים", עבודה, חברה ומשפט, 8, 2001.
"אבא חושי ודימויי שלטונה של תנועת העבודה במגזר העירוני במפנה שנות העשרים", יהדות זמננו, 14, 2001, 225-261.
"פקידים עבריים בארץ-ישראל המנדטורית", תיאוריה וביקורת, 9, חורף 1996, 60-41.
"מאבקי עבודה וסמכות בקרב פועלי התעשייה בארץ-ישראל: פועלי בית החרושת 'נשר' בשנות העשרים", יהדות זמננו, 8, 1993, 215-177.
"פועלי חיפה במשבר העלייה השלישית: המתח בין הנהגה ואנשי שורה ועיצובו של אידיאליזם ביורוקרטי בתנועת העבודה הארצישראלית", הציונות, 17, 1993, 153-117.
"הכשרת הממזר: יהלומים, מלחמה והלגיטימציה של ההון הפרטי בחברה הארץ ישראלית", בתוך: מאיר חזן ואורי כהן (עורכים), היסטוריה וזיכרון: בהוקרה לאניטה שפירא (2011).
"מדוע הירבו פועלי היהלומים לשבות במלחמת העולם השנייה?" בתוך: תמר גוז'נסקי (עורכת), קום התנערה!
עם יואב ורדי, וציפי גושפנץ, "התנהגות ניהולית חריגה: פרשת ויסות המניות ואי-לגליזם בחברה הישראלית", בתוך: ח.
הרצוג ואחרים (עורכים), חמישים שנה – חברה במראה (רמת אביב: רמות 2001), 68-37.
"מאבקי עבודה וסמכות בקרב פועלי התעשייה בארץ-ישראל: פועלי בית החרושת 'נשר' בשנות העשרים", בתוך: יוסף גורני, אבי בראלי ויצחק גרינברג,(עורכים), מחברת עבודה לארגון עובדים (שדה בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון והמכון לחקר הציונות ע"ש ויצמן, 2000), 254-221.
"הפוליטיקה של יחסי עבודה בארץ-ישראל בראשית תקופת המנדט: אנטומיה של שביתת רוזנפלד, חיפה 1923", בתוך: י.
בן-ארצי, עורך, חיפה: היסטוריה מקומית (חיפה: אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן, 1998), 181-146.
"היסטוריה כלכלית בפריזמה משפחתית-עדתית", על: רות קרק ויוסף ב.
"אדריכלות כשפה פוליטית", על הספר:
הרב דוד דב לבנון (נולד ב-12 באוקטובר 1947, כ"ח בתשרי ה'תש"ח) דיין ישראלי.
שימש כאב בית הדין הרבני באשקלון.
משמש כרב בית הכנסת "קהילת נעם" בגבעת שאול, ומכהן גם כאב"ד בבית הדין לממונות שע"י הרבנות הראשית לירושלים.
נולד לישראל לבנון סגן ראש עיריית חיפה וראש המועצה הדתית, ולציפורה, בת האדמו"ר דוד פרידמן מפלוישט לבית רוז'ין.
למד בישיבת פרחי אהרון אצל רבו הרב ברוך אידלשטיין.
למד במשך קרוב לעשור לימודי דיינות במכון אריאל.
כיהן כר"מ במכון לב ובבית מדרש לתורה b.m.t.
ב-2 במאי 1995 התמנה לכהן כדיין בבית הדין הרבני באשקלון וב-1 ביולי 2011 התמנה לכהן כאב"ד.
פסקיו המרכזים מבית הדין התפרסמו בכתב העת 'שורת הדין'.
כיהן כדיין, במינוי זמני, בבית הדין הרבני הגדול.
ומכהן כדיין עמית בבית הדין הרבני בירושלים.
מכהן גם כאב"ד בבית הדין לממונות שעל ידי הרבנות הראשית לירושלים.
שנים רבות מכהן כרב בית הכנסת "קהילת נעם" בקריית משה.
בניסן ה'תשפ"ג עמד בראשות הוועדה לבחירת רב למועצה המקומית קריית ארבע.
נשוי לעליזה, בת אברהם שלמה פרידמן, מבעלי הוצאת לוין אפשטיין, ונינת הרב חיים זוננפלד.
מתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים, מילדיהם:
בת שבע - נשואה לרב מרדכי כלאב, מנכ"ל הארגון מקווה מים חיים, ובנו של הרב אברהם יצחק כלאב.
רוחמה - נשואה לרב לין מבית אל.
אביגיל - נשואה לרב יואב מייזלס, ר"מ בישיבת רמות ובתלמוד תורה מורשה.
גיסיו הם: הרב יהושע קמפינסקי, הרב יונה מצגר, ישראל וורצל ונתן גרוסמן.
דוד דגן (20 בפברואר 1947 – 3 בספטמבר 2019) היה שופט כדורסל בין-לאומי ישראלי.
דוד דגן נולד בתל אביב.
כאשר התחתן עבר לפתח תקווה, וכשבתו נולדה הוא עבר לרחובות.
החל לשמש כשופט כדורסל בשנת 1964 וכשופט בליגה הבכירה משנת 1966. בשנת 1975 מונה לשופט בינלאומי.
שפט במשחקי אליפות אירופה ב-1977 (בלגיה), 1979 (איטליה), וכן באולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984, גמר גביע קוראץ' ב-1993, ואליפות העולם לנשים ב-1995. פרש בתום עונת 1996/97. לאחר פרישתו משיפוט פעיל שימש כמשקיף במשחקי ליגת העל בכדורסל וכמשקיף בינלאומי במשחקי יול"ב ופיב"א.
דגן נבחר בשנת 2006 לתפקיד יו"ר הוועדה המקצועית של איגוד השופטים.
בשנת 2011 הוטל עליו תשלום כופר לרשות המיסים משום שהשמיט הכנסות של כ-296,000 ש"ח משיפוט מחוץ לישראל בשנים 2000–2009.
דוד גרנות (נולד ב-30 בינואר 1947) הוא כלכלן ומנכ"ל ישראלי.
גרנות נולד בפולין ובשנת 1950 עלה לישראל.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1971 התקבל לעבודה במשרד האוצר בו התקדם עד לתפקיד חשב עסקאות מטבע חוץ.
ב-1978 מונה למנהל מחלקת הלוואות בחטיבה הבינלאומית בבנק לאומי לישראל ובשנת 1980 מונה למנהל מחלקת מטבע זר.
בשנת 1983 מונה למנהל מחלקת ניירות ערך במשרד הראשי של בנק לאומי.
גרנות שימש כדירקטור בבורסה לניירות ערך (מטעם לאומי).
בשנת 1986 עבר לארצות הברית כשמונה לאחראי על ארבעה מסניפי הבנק שם.
ב-1988 מונה לראש חטיבת שוק ההון ושירותים פיננסיים, וניהל את חברות הבת של בנק לאומי הפועלות בשוק ההון.
כחלק מתפקידו, שימש יו"ר מועצת המנהלים של ויזה כ.א.ל, ונציג בנק לאומי בדירקטוריון מגדל ובבורסה לניירות ערך.
ב-1991 מונה לדירקטור ומנכ"ל בנק לאומי בבריטניה וחבר מועצת המנהלים של בנק לאומי בצרפת ולוקסמבורג.
ב-1995 מונה למנכ"ל ודירקטור בנק איגוד עד שהתפטר ביולי 1998 ומונה למנכ"ל בנק דיסקונט ,תפקיד בו כיהן עד לשנת 2000.
בשנת 2001 מונה למנכ"ל הבנק הבינלאומי, אותו ניהל עד לשנת 2007. בתחילת 2008, מינה אותו בני שטיינמץ ליו"ר מועצת המנהלים בחברת הנדל"ן סקורפיו.
גרנות כיהן כדירקטור בהראל השקעות, אלרוב, אורמת טכנולוגיות וטמפו.
הוא נחקר בנוגע לחשדות לעבירות שוחד והלבנת הון שיוחסו לשטיינמץ ושוחרר ללא הגבלות.
בשנת 2017, לאחר שהחלה חקירתו של שאול אלוביץ' בפרשת 4000, מונה ליו"ר הזמני של בזק.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לאוגוסט 2020 בו מונה גיל שרון ליו"ר קבוע.
דוד גלפיאן (בארמנית Դավիթ Գալֆայան נולד ב-31 באוקטובר 1970 בירבאן, ארמניה הסובייטית) הוא פעיל חברתי ארמני־ישראלי, אחד ממייסדי ומנהליי "נויאן טאפאן" – מרכז לתרבות וחינוך ארמני בעיר פתח תקווה, סופר, פובליציסט, אומן תלת מימד, מרצה לאנימציה תלת־ממדית במכללת "סלע" בינלאומית, מנהל פורטל המדיה "ישרארמדיה", חבר באיגוד הסופרים של ארמניה.
דוד עלה לישראל בשנת 1997. בשנת 2007 סיים את לימודיו בפקולטה לאנימציה תלת-ממדית במכללת "סלע".
כעבור שנה הוזמן להצטרף לצוות המרצים.
בישראל זכה להעביר בהצלחה רבה מספר תערוכות תלת מימד עם יצירותיו.
הנושאים העיקריים ביצירותיו הם ההיסטוריה של ארמניה ותכנים שונים של כתבי הקודש, ומיתולוגיה ארמנית טרם קבלת הנצרות.
הנושא האחרון היווה השראה לספר "תעלומות ארץ אררט" שנכתב יחד עם מנדל קורסונסקי, ויצירותיו של דוד גלפיאן היו חלק בלתי נפרד בספר.
עבודותיו של דוד מקשטות את מנזר ניקולאס הקדוש ביפו (מתוך סדרת היצירה "יונה הנביא"-בריחה, קבלת החופש") וכן הפרסקה "המלאכים מיכאל וגבריאל" שמקשטת את הקיר של המנזר "המלאכים הקדושים" בירושלים.
בשנת 2011 דוד ייסד סטודיו לאנימציה תלת מימד "סופי", לקח חלק במספר סרטים של הבמאי טומי לאנג כגון "זוג או פרד" ואחרים.
בשנת 2019 בעיר פתח תקווה הקהילה הארמנית הקימה אנדרטת זיכרון ראשונה לזכר רצח העם הארמני, ודוד גלפיאן הוא האומן של האנדרטה.
סדרת הספרים כתובה בסגנון של היסטוריה אלטרנטיבית עם אלמנטים של פנטזיה בשפה פשוטה, עובדה שגרמה לפופולריות רבה לא רק בקרב הדור המבוגר אלה גם בקרב הצעירים והנוער.
בהייאסה הסופר מגלה לקוראים את ההיסטוריה הלא ידועה של ארמניה ועמים שכנים מתוך דפי ההיסטוריה הגנוזים ומתוך המיתוסים העתיקים של הארמנים שומרים אתיופים ועמים אחרים שעמדו בערש ההיסטוריה האנושית, עובדה שהמדע האירופי מנסה בהצלחה רבה להסתיר.
הסדרה יצאה לאור בישראל, רוסיה וארמניה.
יחידה צבאית מיוחדת של המודיעין הצבאי הסובייטי "גרפון" שנשלחת לעיראק למשימה בזמן מבצע "סופת המדבר" של צבא ארצות הברית, נתקלת בהתנגדות מאסיבית.
היחידה נחלצת מתוך הפצצת חיל האוויר האמריקני ומתוך ניסיון חיסול מצד גדוד אמריקאי, פועלת לפי הפרוטוקול הצבאי ומוצאת את עצמה בעבר בתקופה של בניית מגדל בבל.
זוהי העת להתאחד ולהתגבר על כל הקשיים על מנת למצוא את הדרך חזרה הביתה.
2014: "בין העתיק למודרני": הגלריה החדשה בת ים.
2016: "מאגיה של ארמניה": גלריה "שרת" פתח תקווה.
2017: "אומנות ומסורת": גלריה היכל התרבות בפתח תקווה.
2020: "תעלומות ארץ אררט": גלריה היכל התרבות בפתח תקווה.
2021: מוזיאון «La Pinacotheque» לוקסמבורג.
2023:"שירת האבנים" :גלריה היכל התרבות בפתח תקווה.
2024:"מוזיקה ואמנות" :גלריה בית האומנים ע"ש שאגאל .
"הייאסה"-ארץ האלים, יצא לאור בישראל רוסיה וארמניה.
"תעלומות ארץ אררט" יחד עם מנדל קורסונסקי יצא לאור בישראל.
"הייאסה"-אור צוהל, יצא לאור בישראל ורוסיה.
"הייאסה"-האימפריה הראשונה, יצא לאור בישראל ורוסיה.
2015 - פרס "איש המופת" עבור שנת 2014 של עיריית פתח תקווה, שהוענק על ידי אגף הקליטה של העירייה – על תרומתו לקידום ופיתוח הקהילה הארמנית בעיר, ועל פעילותו במרכז התרבות והחינוך הארמני "נויאן טאפן".
2025 - עיטור "חאטום השני" ממנזר המלאכים הקדושים, שבחסות הפטריארכיה הארמנית של ירושלים – כאות הוקרה על תמיכתו במנזר ובכנסיית המלאכים הקדושים בירושלים.
העיטור, הקרוי על שמו של המלך הארמני חאטום השני מממלכת קיליקיה, נוסד כהבעת תודה והערכה לאנשים שתרמו תרומה משמעותית לשימור וחיזוק המנזר והקהילה הארמנית בירושלים.
דוד ד'אנז'ה היה פסל צרפתי.
פייר-ז'אן דוד נולד באנז'ה למשפחה של מומחה בגילוף בעץ.
בשנת 1808 הוא עבר לפריז ללימודי פיסול.
בשנת 1809 הוא התחיל ללמוד אצל ז'אק-לואי דויד ושינה את שמו ל"דוד ד'אנז'ה".
בשנת 1810 הוא זכה בפרס שני של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות עבור פסלו "אות'ריאדיס".
בשנת 1811 פסלו La Douleu זכה בתחרות של בית הספר ולפסל הוענק פרס רומא עבור פסל נוסף.
הוא בילה ברומא חמש שנים וביקר בערי איטליה נוספות.
בחזרה לפריז בתקופת הרסטורציה הצרפתית דוד ד'אנז'ה התקשה להסתדר עם הממשל החדש ועבר ללונדון.
תוך זמן קצר דוד ד'אנז'ה חזר לצרפת ופיתח קריירה מוצלחת.
בין הפסלים הבולטים של אותה תקופה הוא Gutenberg at Strassburg.
במקביל הוא יצר כ-500 פסלונים ומדליות.
דוד ד'אנז'ה השתתף באופן פעיל באירועי מהפכת 1848 ובעקבות כך נאלץ לעזוב לבלגיה.
לאחר מספר שנים קיבל אישור לחזור לצרפת.
ד'אנז'ה יצר פסלים לחזית בניין הפנתאון ובניין תיאטרון אודיאון בפריז.
הוא יצר פסלים רבים שהוצבו בבית הקברות פר לשז בפריז.
יצירות רבות של הפסל מרוכזות ב- Musée David שפועל באנז'ה.
דוד גרצ'יק (נולד ב-20 בפברואר 2001) הוא שחיין ישראלי, שלוש פעמים אלוף ישראל (2021–2023) במשחה ל-200 מטר גב ושותף לשיא ישראל במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בבריכת 25 מטר.
חבר נבחרת ישראל באולימפיאדת פריז (2024).
מתאמן במכון וינגייט בהדרכתו של אהוד סגל.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.27 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.58 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תואצה של 2:06.72 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2018 זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.89 דקות, אחרי בוריס טברובסקי (2:03.36 דקות) ולפני מתן סגל (2:04.21 דקות), שניהם מהפועל ירושלים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.93 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.86 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוגוסט 2019 זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.77 דקות, אחרי יעקב טומרקין ממכבי אשדוד (1:58.75 דקות) ולפני יובל ספרא מהפועל עמק יזרעאל (2:03.53 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.54 שניות ובמקום תשיעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.78 שניות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני 2021 זכה בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:59.79 דקות, לפני איתן בן שטרית מירושלים רבתי (2:03.39 דקות) ובוריס טברובסקי (2:04.96 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.53 שניות, אחרי מיכאל לייטרובסקי (25.08 שניות) ולפני מרקוס שלזינגר (25.76 שניות), שניהם מהפועל דולפין נתניה.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה במאי אותה שנה הוא סיים במקום 29 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.64 שניות, במקום 47 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.29 שניות ובמקום 31 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.52 דקות.
שיא ישראלי בשליחים (בריכת 25 מטר)
כשחיין ראשון הוא קבע שיא אישי חדש של 24.12 שניות.
במסגרת תחרות גולדן טור שנערכה במרסיי, צרפת במרץ 2022 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.18 דקות, אחרי לוק גרינבנק מבריטניה (1:57.81 דקות).
בתחרות הטריילז שנערכה במכון וינגייט ביוני 2024 הוא ניצח במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.60 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 1:57.53 שניות, 3 מאיות השנייה איטי מהקריטריון האולימפי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שני במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 54.46 שניות, אחרי אדם מראענה (53.97 שניות) ולפני תומר שוסטר (54.79 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה ב-18 ביוני קבע במשחה ל-200 מטר גב שיא אישי חדש של 1:57.48 דקות ובכך קבע את הקריטריון האולימפי.
דוד די סולה פול (1885–1970) היה הרב הספרדי המוביל במאה ה-20 בארצות הברית.
הוא היה סופר ומנהיג אזרחי, ומנהיג בעולם היהודי.
דוד די סולה פול נולד בלונדון, אנגליה, היה צאצא של משפחה ותיקה של רבנים וחוקרים שמקורה בספרד של ימי הביניים.
סבו וסבתו היו הרב דוד אהרון די סולה ורבקה מלדולה, סבא רבא שלו היה החכם רפאל מלדולה, רב אנגלי בולט.
הוא היה קשור גם לרב אברהם די סולה, לרב הנרי פררה מנדס ולד"ר פרדריק די סולה מנדס.
דוד למד באוניברסיטת לונדון, וסיים תואר דוקטור בשפות עתיקות בהצטיינות יתרה, באוניברסיטת היידלברג.
בשנת 1907 הוזמן די סולה פול אל קהילת שארית ישראל, המכונה לעיתים קרובות בית הכנסת הספרדי והפורטוגלי.
קהילה זו הממוקמת בעיר ניו יורק, היא הקהילה היהודית הוותיקה ביותר בארצות הברית.
הוא כיהן כעוזר הרב שלה, תחת הנרי פררה מנדס עד 1919, שנה שבה עזב כדי לעבוד בארץ ישראל המנדטורית.
פול כיהן כרב עד 1955, והיה רב אמריטוס מעורב עד סוף ימיו.
פול ורעייתו, תמר די סולה פול דאגו במיוחד לעזור לצעירים, להיפגש ולדבר איתם ולהניע אותם לנהל חיים אתיים.
בשנת 1919 עזב פול את תפקידו, התרחק מהשפעות מלחמת העולם הראשונה ונסע עם אשתו לארץ ישראל במטרה לבנות מחדש את הארגון העולמי הציוני.
בעקבות בן דודו וקודמו, הנרי פררה מנדס, פעל פול בלהט בעד הלאום היהודי.
הוא ורעייתו תמר היו מנהיגים בתנועת הנוער "יהודה הצעיר" של ההסתדרות הציונית הדסה, ותמר אף המשיכה להיות הנשיאה הלאומית של הדסה, תוך שאיפה לתמוך בעניין הציוני.
פול ואשתו נשארו בפלשתינה א"י במשך שלוש שנים, תמכו בעניין הציוני ופעלו למענו, עד שחזרו לניו יורק כדי שפול ימשיך לבצע את תפקידו כרב.
עם עליית הנאציזם בשנות ה-30, פול דיבר יותר ויותר על הצורך במדינה יהודית, וקרא ליהדות ארצות הברית לפעול למען הקמתה.
לאחר הקמת ישראל, הוא ורעייתו תמר היו פעילים ללא הרף בתמיכה בעם החדש.
דוד די סולה פול תרגם וערך את ספר התפילה הספרדי לאיגוד הקהילות הספרדיות ב-1954, ואת הסידור האשכנזי להסתדרות הרבנים דאמריקה.
ספרי תפילה אלה עדיין נמצאים בשימוש בקהילות ברחבי העולם.
ספרו "הקדיש" (1909, הדפסה שלישית 1964), המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, עוסק במקורותיה של תפילת הקדיש.
די סולה פול כתב מספר ספרים על ההיסטוריה היהודית באמריקה הקולוניאלית, כולל דיוקנאות חרוטים באבן של מתיישבים יהודים מוקדמים.
הוא גם כתב ספר בשם "מדוע אני יהודי" (1957), חלק מסדרה שנכתבה על ידי אנשי דת מובילים, שהיא מעין מבוא ליהדות.
יחד עם אשתו, תמר די סולה פול, כתבו את "אמונה ישנה בעולם החדש - דיוקן של שארית ישראל", וכן את "האם יש תשובה: חקירה על כמה דילמות אנושיות" (1966).
שניהם ערכו יחד את הגדת פרנצו לפסח.
די סולה פול ערך את ספרי התפילות ששימשו את צבא ארצות הברית.
די סולה פול היה מכובד ונערץ ברחבי העולם, הוא שילב חובות רוחניות ופסטורליות עם שירות ציבורי, והוכר כאחד המנהיגים הבולטים בעולמה של יהדות ספרד.
די סולה החזיק בתוארי כבוד של דוקטור לאלוהות, דוקטור לאותיות עבריות, דוקטור לאותיות הומניות ודוקטור לתאולוגיה מקודשת.
בשנת 2012, הפדרציה הספרדית האמריקאית ערכה תערוכה קטנה שכללה את מכתביו של דוד די סולה פול.
הנשיא הראשון של איגוד הקהילות הספרדיות (1928).
חבר בצוות שימור המזון של הרברט הובר (1917).
מארגן שטח ומנהל עבודת מחנות הצבא של הוועדה הלאומית לרווחה יהודית במלחמת העולם הראשונה (1917–1918).
נציג ארצות הברית בוועדה הציונית בירושלים, המופקד על סיוע ביישום הצהרת בלפור (1919–1921).
המנהל האזורי של פלשתינה א"י וסוריה של ועדת ההפצה המשותפת (1920–1921).
מייסד ומנהל (1922) של ועדת החינוך היהודי של ניו יורק.
נשיא איגוד הקהילות הספרדיות משנת 1928.
יו"ר הוועד לפעולות דתיות של צבא וחיל הים של הוועדה הלאומית לרווחה יהודית (1940–1947).
נציג ארצות הברית לקונגרס האטלנטי של נאט"ו בלונדון (1959).
אשתו, תמר די סולה פול, הייתה בתו של הרב חיים הירשנזון.
היא הייתה נשיאה לאומית של ההסתדרות הציונית הדסה, ומנהיגה בולטת בזכות עצמה.
בנו, איתיאל די סולה פול, היה חלוץ בפיתוח מדעי החברה ומייסד המחלקה למדעי המדינה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
דוד אלכסנדרוביץ' דושמן (1 באפריל 1923 - 4 ביוני 2021) היה חייל יהודי-סובייטי בצבא האדום ומאמן סיוף של הנבחרת האולימפית הסובייטית.
דושמן סייע בשחרור מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו בפולין הכבושה, וכן נלחם בקרב סטלינגרד ובקרב קורסק במהלך מלחמת העולם השנייה.
דושמן נולד ב-1 באפריל 1923 בדנציג.
אביו היה גנרל, רופא ספורט ורופא צבאי בצבא האדום, בעוד אמו הייתה רופאת ילדים.
דושמן בילה חלק מילדותו במינסק לפני שהמשפחה עברה למוסקבה, שם אביו מונה לעמוד בראש המרכז הרפואי במכון המדינה לספורט.
אביו גורש מאוחר יותר לגולאג צפונית לחוג הארקטי ב-1938 במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין, שם מת עשר שנים מאוחר יותר.
דושמן התנדב לצבא האדום כנהג טנק, והשתתף בקרב סטלינגרד ובקרב קורסק במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא קיבל יותר מארבעים עיטורים ואותות הצטיינות, כולל עיטור מלחמת המולדת.
בשעות הצהריים המוקדמות של 27 בינואר 1945, נהג דושמן בטנק T-34 על הגדר החשמל של מחנה אושוויץ בירקנאו בפולין, ובכך פתח את המחנה ואיפשר לחיילי הרגלים של הדיוויזיה ה-322 בצבא האדום להיכנס למחנה.
על הדברים שראה דושמן במחנה המשוחרר, האנשים רעבים, והגופות הרבות סיפר "זרקנו להם את כל מזון השימורים שלנו ומיד יצאנו לצוד את הפשיסטים".
הוא נפצע קשה שלוש פעמים במהלך המלחמה.
אחרי המלחמה, הפך דושמן לסייף מקצועי.
הוא אימן את נבחרת הנשים הלאומית בסיוף של ברית המועצות מ-1952 עד 1988. בתפקידו כמאמן סיוף באולימפיאדת מינכן 1972, הוא היה עד לטבח הספורטאים במינכן.
הוא התגורר ממש מול הספורטאים הישראלים ותיאר שהוא היה "מזועזע" מהאירועים, תוך שהוא עצמו היה מאוד מודע לרקע היהודי שלו באותו זמן.
דושמן המשיך לבקר במועדון הסיוף המקומי שלו כמעט מדי יום עד גיל 94, על פי הוועד האולימפי הבינלאומי.
דושמן חי באוסטריה במשך כמה שנים בשנות ה-90 לפני שעבר למינכן.
מ-1996 ועד מותו ב-4 ביוני 2021, הוא חי במינכן-נויפרלך, יחד עם אשתו זויה עד מותה כמה שנים לפני כן.
דוד גרוסמן (13 בפברואר 1934 כ"ח שבט תרצ"ד, טורינו - 13 בדצמבר 2023 א טבת תשפ"ד, קריית אונו) היה פרופסור במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן.
כגאוגרף היסטורי, עסק גרוסמן בתחום הגאוגרפיה הכפרית.
מחקריו עסקו בתהליכים ובדגמים ביישוב הערבי במאה וחמישים השנים האחרונות, לצד מחקרים אזוריים של המרחב הכפרי בעולם הרחב.
במהלך הקריירה שלו הוא פרסם 11 ספרים וכ--150 מאמרים בכתבי עת שפיטים או פרקים בקבצים מחקריים.
גרוסמן היה מעורכי הכרכים "יהודה ושומרון" ו"השרון בין ירקון לכרמל" בסדרת "ארץ" של ההוצאה לאור של משרד הביטחון, וכתב את הפרק על השומרון במהדורה הראשונה של מדריך ישראל.
תרומתו המתודולוגית העיקרית של גרוסמן בתהליכי ההתיישבות הייתה שיטת הניתוח החבלית הדיאכרונית שלו, שהשוותה בין דפוסי ההתיישבות לאורך זמן.
כך למשל, השרון חולק לרצועת החוף, לגבעות החול האדום של השרון המרכזי ולאזור אחר הכולל את המרזבה ואת עמקי הנחלים שבצפון השרון בעלי האדמה הכבדה...
השפעתו המחקרית של גרוסמן על התחום הייתה מכרעת, והיא ניכרת במחקרים הרבים שציטטו אותו.
פרופ' דוד גרוסמן עלה לארץ ישראל ב-1939. שירת בנח"ל ואת לימודיו הבסיסיים והכשרתו להוראה וכן שנתיים מלימודי התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר נישואיו עבר בשנת 1960 לארצות הברית.
את תואר ה-BSc השלים באוניברסיטת ניו יורק (1961) ואת תוארי ה MA-וה-PhD באוניברסיטת קולומביה, כאשר את עבודת השדה עשה בניגריה בשנים 1965-1966. בשנת 1969 מונה למרצה במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן.
בדצמבר 1971 הועלה בדרגה למרצה בכיר וכיהן כראש המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1978-1979 וכן בשנת 1983, בה קיבל תואר פרופסור חבר.
הוא פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2002.
בשנת 1983 זכה בפרס גזר על עבודתו: היישוב הכפרי באזור גזר בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט.
בנם של הרב אליהו אליעזר גרוסמן, שהיה נצר לבעל "תוספות יום טוב" ויהודית לבית ליכטנשטיין, שהייתה מצאצאי בעל ה"טורי זהב".
בן דודו של הרב אהרן ליכטנשטיין.
התגורר בבית הכרם בירושלים ולאחר שובו מארצות הברית גר בקריית אונו.
היה נשוי למיכל (מרסיה) גרוסמן לבית ביאליק, ואב לארבעה ילדים ביניהם חנה השקס.
האוכלוסייה הערבית והמאחז היהודי - תפרוסת וצפיפות בארץ ישראל בשלהי התקופה העותמאנית ובתקופת המנדט הבריטי, הוצאת מאגנס, 2004
ספר זה (אשר קיים גם כספר אלקטרוני) בוחן את תפוצת האוכלוסייה הכפרית בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית המאוחרת (1870-1917) ובתקופת המנדט הבריטי (1917-1948).
הספר מתמקד בדמוגרפיה, במיוחד הגירות, גודל אוכלוסייה, צפיפות, צמיחה ודפוס התפוצה בארץ ישראל הכפרית לפני תחילת ההתיישבות היהודית (1882).
גרוסמן עוקב אחר קבוצות אתניות מוסלמיות לא ידועות שהתיישבו באזורים הכפריים של ארץ ישראל, בעיקר מהגרים ממצרים, אך גם מהגרים אלג'יריים, בוסנים וצ'רקסיים.
הספר מציג גישה גאוגרפית המספקת הסבר לעובדות ולתהליכים באותן השנים.
זהו דיון גאוגרפי המשלב גורמי טבע וגורמי אנוש ועוסק בתפרוסת האוכלוסייה, מקורותיה, ההגירות ויעדיהן, שיעורי הריבוי, והשונות בצפיפות התושבים בחלקי ארץ ישראל ומשמעותה ליישוב היהודי.
הספר משתמש בשנתונים ובמפקדים עות'מאניים לשם פיענוח התהליכים הדמוגרפיים בעשור שקדם לראשית ההתיישבות היהודית, ובעיקר בשנתון משנת 1870 לערך אשר מכיל רשימה של בתי האב בכל כפרי הארץ שהיו מוכרים באותה תקופה.
אחת המסקנות העולות מהניתוח כאן היא שצפיפות האוכלוסייה הערבית הממוצעת באזורים שבהם התגבש המאחז היהודי לאחר מכן (ב-1882) הייתה כשליש מן הצפיפות שאפיינה את ליבת היישוב הערבי.
מסקנה נוספת היא שבניגוד לדעה המקובלת, ההתפתחות החקלאות היהודית אפילו בסוף תקופת המנדט הבריטי לא גרמה למחסור משמעותי במשאבי הקיום של הכפר הערבי.
זהו התרגום לאנגלית של הספר הנ"ל, בתרגומה של מיכל גרוסמן.
היישוב הערבי בישראל - תהליכים גאוגרפיים, בעריכת דוד גרוסמן ואבינועם מאיר.
הוצאת מאגנס בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת בן-גוריון 1994
זהן קובץ מאמרים הדנים בתהליכים גאוגרפיים-כלכליים, גאוגרפיים-חברתיים, וגאוגרפיים-פוליטיים אשר עיצבו ומעצבים את היישוב הערבי בישראל, השפיעו על התפתחותו ושינו את אופיו בעשורים האחרונים.
זהו ספר ראשון העוסק ביישוב הערבי בכללותו מן ההיבט הגאוגרפי.
מרכז הדיון בו מושם על תהליכי הנוודות וההתקבעות, על תהליכים בעיצוב היישוב הערבי, על תהליכי פיתוח כלכלי ועל היחסים בין הערבים ליהודים הנגזרים מהם.
בין ירקון לאילון בעריכת דוד גרוסמן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1983
קובץ מחקרים שנועד לתרום להבנתו של האזור הגאוגרפי הרבגוני המהווה את לבה של מדינת ישראל.
החוקרים מציגים את מדע הגאוגרפיה על היבטיו השונים: תורת האקלים, הקרקע, המים, הכלכלה לסוגיה ואופיים השונה של היישובים הכפריים והעירוניים.
המחקרים ההיסטוריים דנים בתקופות המקרא, המשנה והתלמוד ובתקופת הגאונים.
הכפר הערבי ובנותיו - תהליכים ביישוב הערבי בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית.
"תהליכי התפתחות ונסיגה ביישוב הכפרי בשומרון וביהודה בתקופה העות'מאנית", בתוך שמעון דר וזאב ספראי (עורכים), מחקרי שומרון: קובץ מחקרים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1986, עמ' 389-303
"תהליך ההתיישבות הערבית בשרון בתקופה העות'מאנית", בתוך דגני ואחרים, השרון בין ירקון לכרמל, עמ' 276-249
דוד צבי דוידוביץ (כ"ו באדר ה'תרע"ה, 12 במרץ 1915 – כ"ח בכסלו ה'תשס"ב, 13 בדצמבר 2001) היה ראש המועצה האזורית עמק לוד (כיום, מועצה אזורית שדות דן) במשך כ-31 שנה.
נולד בנירג'האזה שבהונגריה למרים ודוב.
למד בישיבה של האדמו"ר מקאליב ושרת בחיל הפרשים ההונגרי.
בתחילת 1943 גויס לשירות העבודה, ונשלח לבנות מסילות רכבת.
בין השאר הועבר למחנה בהיידוהדהאז, לדברצן ולמפעל הלבנים בבודפשט.
בסוף 1944 הוסגר על ידי ההונגרים לגרמנים, ונשלח לבוכנוואלד, משם נשלח לעבודות כפייה במשך 13 שעות רצופות כל יום, עד שחלה ברגליו ואושפז.
בהתקרב האמריקאים, נשלח בצעדת מוות, שבמהלכה הצליח להתחמק והתחבא באסם תבואה.
הוא הגיע למינכברג , שם קיבל טיפול רפואי ושהה עד להחלמתו.
לאחר תום המלחמה חיפש את בני משפחתו בגרמניה ובהונגריה, אך איש מהם לא שרד.
ב-1945 נשא בנירג'האזה את ורה (דבורה) לבית דויטש, שאותה הכיר עוד לפני המלחמה.
הם עברו יחד למחנה העקורים פלדאפינג, שם נולדה בתם הבכורה.
ב-15 במרץ 1949 עלו לישראל, והשתכנו בכפר הערבי הנטוש סאפריה שנעזב במלחמת העצמאות (לימים, היישוב תוחלת).
ב-1954 עברו למושב צפריה הסמוך.
בצפריה ניהל משק חקלאי, ועסק בפעילות ציבורית כראש הוועד המקומי, כמדריך מתיישבים חדשים ביישובים האזור ועוד.
ב-1959 נבחר לראשונה לראשות המועצה האזורית עמק לוד.
כיהן בתפקידו במשך 6 קדנציות, למעלה מ-30 שנה, עד סוף 1989.
בתקופתו הוקמה בתחומי המועצה אולפנת צפירה.
נפטר ב-13 בדצמבר 2001 (כ"ח בכסלו ה'תשס"ב), ונקבר בבית העלמין האזורי עמק לוד ליד מושב אחיעזר.
דוד גרנית (6 ביוני 1945 – 19 בנובמבר 2003) היה דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בקפריסין וכשגריר ישראל בטורקיה.
ב-13 ביוני 1973 התקבל למשרד החוץ.
הוא החל את עבודתו כמתמחה מדיני בחטיבת ההדרכה של מבחני הצוערים.
בין השנים 1975–1976 מונה לעוזר במחלקת ההסברה.
החל משנת 1977 עבד בשגרירות ישראל באנקרה כמזכיר מדיני.
בשנת 1980 עזב את התפקיד לטובת ניהול מדור התביעות באגף היועץ המשפטי של משרד החוץ.
בין השנים 1981–1983 מונה לעוזר ראשי בלשכת מנכ"ל המשרד.
בשנת 1984 שב לתפקידו כמזכיר מדיני, הפעם בקונסוליית ישראל בניו יורק שבארצות הברית.
את המשרה הזו מילא עד 1985, כשקודם להיות יועץ מדיני במשלחת הדיפלומטית של ישראל ל.
בשנת 1986 התמנה סגן מנהל מחלקת מצרים באשף שלום והמזרח התיכון.
ב-1988 עזב את האגף, והחל את תפקידו כיועץ מדיני במחלקת דרום אסיה באגף אסיה והפאסיפיק.
בשנת 1992 מונה לשגריר ישראל בקפריסין.
בשנת 1993 עבר לכהן כשגריר ישראל בטורקיה, וב-1995 תפקידו הואמן גם על טורקמניסטן.
בשנת 1995 עזב את תפקידו כשגריר, ומונה ליועץ מדיני בכיר בלשכת סגן שר החוץ.
עד שנת 2001 היה מנהל מחלקת אירופה 3 באגף אירופה המערבית.
לאחר מכן מונה לשגריר לא-תושב בסלובקיה, סלובניה וקרואטיה.
בשנת 2003 מונה לסמנכ"ל ארב"ל (ארגונים בין-לאומיים).
פרסי דוד די דונטלו (באיטלקית: David di Donatello) הם פרסי קולנוע המוענקים מדי שנה על ידי .
ישנן 26 קטגוריות פרסים, נכון לשנת 2023. הפרסים שנבחרו על ידי התעשייה נחשבים למקבילה האיטלקית לפרס אוסקר.
פרסי דוד די דונטלו נוסדו בשנת 1955 על ידי הנשיא המייסד של AGIS (האגודה הכללית האיטלקית לעסקי שעשועים), איש העסקים , במטרה לכבד את מיטב הסרטים האיטלקיים והזרים בכל שנה.
הפרס הוענק לראשונה ברומא ב-5 ביולי 1956. הקריטריונים בבחירת הזוכים זהים לאלו של פרסי האוסקר.
פרסים דומים כבר היו קיימים באיטליה, כמו , אך באלה בעלי זכות ההצבעה היו מבקרי קולנוע ועיתונאים.
פרסי הדונטלו מוענקים על ידי אנשים בתעשיית הקולנוע, כולל שחקנים, מפיקים, במאים, תסריטאים וטכנאים.
לאחר רומא, בין השנים 1957 ל-1980, נערך הטקס בתיאטרון היווני בטאורמינה במהלך , לאחר מכן פעמיים בפירנצה, ולבסוף הוא חזר לרומא, בתמיכת נשיא איטליה ובשיתוף עם מחלקת מדיניות התרבות של מועצת העיר רומא.
הארגון המייסד, שנקרא כיום האקדמיה לקולנוע איטלקי, פועל בתיאום עם משרד התרבות ומשרד התיירות האיטלקי.
הפרסים מוענקים בעיקר לסרטים איטלקיים, כאשר קטגוריה ספציפית מוקדשת לסרטים בשפה זרה.
גביע דוד די דונטלו הוא בצורת פסלון דוד מזהב, העתק של הפסל המפורסם של דונטלו, על בסיס מלכיט מרובע עם לוח זהב המתעד את קטגוריית הפרס, השנה ואת שם הזוכה.
פסלון דוד של בולגארי משנת 1956, שהוענק לג'ינה לולובריג'ידה על הסרט , נמכר במכירה פומבית בסותבי'ס ב-2013.
דוד די דונטלו על התלבושות הטובות ביותר
דוד די דונטלו על האיפור הטוב ביותר
דוד די דונטלו לעיצוב השיער הטוב ביותר
דוד די דונטלו לעריכה הטובה ביותר
דוד די דונטלו על הצליל הטוב ביותר
דוד די דונטלו לאפקטים החזותיים הטובים ביותר
דוד די דונטלו לסרט התיעודי הטוב ביותר
דוד די דונטלו לסרט הזר הטוב ביותר
דוד די דונטלו לסרט הקצר הטוב ביותר
פרס דוד מיוחד – מוענק באופן לא סדיר
פרס הצופים של דוד (מאז 2019)
דוד די דונטלו לליהוק הטוב ביותר (מאז 2025)
דוד די דונטלו לבמאי הזר הטוב ביותר (1966–1990)
דוד די דונטלו לשחקן הזר הטוב ביותר (1957–1996)
דוד די דונטלו לשחקנית הזרה הטובה ביותר (1957–1996)
דוד די דונטלו לשחקן החדש הטוב ביותר (1982–1983)
דוד די דונטלו לשחקנית החדשה הטובה ביותר (1982–1983)
דוד די דונטלו לסרט האירופי הטוב ביותר (2004–2018, מוזג לפרס לסרט הזר הטוב ביותר)
דוד די דונטלו לתסריט הטוב ביותר (1975–2016, חולק לתסריט המקורי הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר)
דוד די דונטלו לתסריט הזר הטוב ביותר (1979–1990)
דוד די דונטלו לפסקול הזר הטוב ביותר (1979–1980)
מדליית זהב של עיריית רומא
מדליית זהב של שר התיירות והבידור
נכון לשנת 2025, עם שבעה פרסים לכל אחד, , אלברטו סורדי, ויטוריו גסמן וסופיה לורן הם השחקנים שזכו בהכי הרבה פרסי דוד.
שחקןשחקן מובילשחקן משנהסך הכולזכייהמועמדויותזכייהמועמדויותזכייהמועמדויות51423717אלברטו סורדי78008ויטוריו גסמן77007סופיה לורן770075713611ג'אנקרלו ג'אניני471351046117מרצ'לו מסטרויאני56006מוניקה ויטי560061145629254144100212מריאנג'לה מלאטו4500544004
חתן פרס ישראל למדעי החברה לשנת תשכ"ח (1968).
דוד (דולק) הורוביץ נולד בשנת 1899 בדרוהוביץ' שבגליציה המזרחית, אוסטריה (כיום באוקראינה), בנם של פָני לבית ליכטנשטיין וזיגמונד הורוביץ, סוחר.
מעט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נסע אב המשפחה לארצות הברית, מתוך תקווה לבסס את משפחתו כלכלית, ומהלך המאורעות הביא לכך שנותק למשך כשבע שנים ממשפחתו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עם התקרב קו החזית, משפחתו של דוד הורוביץ, בראשות אמו, נמלטה לווינה.
דוד הורוביץ התחנך בגימנסיה בווינה (שם התפרנס ממכירת עיתונים בתקופת המחסור במלחמת העולם הראשונה) ובלבוב, אליה חזרה משפחתו בתום המלחמה.
היה ממייסדי תנועת השומר הצעיר, חבר ההנהגה הראשית של התנועה ונציג השומר הצעיר במזכירות תנועת החלוץ.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם חברי התנועה שהקימו את קבוצת ביתניה עילית, שהתמזגה בגדוד שומריה, ולאחר מכן היה בין מייסדי קיבוץ בית אלפא (הקיבוץ הראשון של השומר הצעיר).
בשנים 1922–1925 היה נציג השומר הצעיר במועצת ההסתדרות וחבר הוועד הפועל שלה.
במסגרת מאמציו לאיחוד השומר הצעיר עם תנועות הפועלים, עזב ב-1925 את הקיבוץ והצטרף לגדוד העבודה בירושלים.
בשנים 1925–1927 היה חבר גדוד העבודה ומזכירו הכללי.
לאחר הפילוג בגדוד העבודה בדצמבר 1926 נמנה הורוביץ עם מנהיגי הפלג השמאלי והיה מקורב מאוד למנחם אלקינד, אך התנגד לנסיעת הקבוצה בראשות אלקינד להתיישבות בברית המועצות.
במהלך כל אותן שנים רכש, כאוטודידקט, ידע רב מאוד בכלכלה.
הורוביץ עסק בעיתונאות, עד שב-1932 התמנה ליועץ כלכלי של הוועד הכלכלי האמריקני למען ארץ ישראל.
משם עבר להיות חוקר של המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית ולניהול המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית (1935–1948).
בהנהגתו נקבעו הסכמי העבודה של הסוכנות והוכנו תזכירים עבור ממשלת המנדט.
ב-1947 היה חבר משלחת הסוכנות לאומות המאוחדות.
ממאי 1948 ועד התפטרותו ביוני 1952 שימש כמנכ"ל הראשון של משרד האוצר והיה היועץ הכלכלי לממשלה.
לאחר מכן נתמנה למנהל חברת אפריקה-ארץ ישראל השקעות.
בתחילת 1953 התפטר מהחברות השונות בהן פעל והתמסר להכנות להקמת הבנק הממלכתי של ישראל.
הנגיד הראשון של בנק ישראל
עם הקמתו של בנק ישראל ב-1954, מונה לנגיד הבנק הראשון והחזיק בתפקיד עד 1971. בשנת 1956 מונה על ידי שר החינוך, זלמן ארן, כיו"ר ועדה שתפקידה היה לבחון את חוק המועצה להשכלה גבוהה, שהיה אז בתהליכי חקיקה.
בשנת 1963 היה יו"ר הוועדה הציבורית לשכר עובדי המדינה, הרשויות המקומיות והמועצות הדתיות.
בהסתדרות עמד בראש קרן למען יישובי הספר.
הורוביץ מונה לשלוש קדנציות נוספות בתפקיד נגיד בנק ישראל: ב-1959, ב-1964 וב-1969; עם הארכת כהונתו כנגיד הבנק בפעם הרביעית, הודיע כי ישלים רק מחצית מתקופת כהונתו.
ב-1971 פרש ומונה ליו"ר המועצה המייעצת והוועדה המייעצת של בנק ישראל, בהן המשיך מאוחר יותר כיו"ר כבוד עד לפטירתו.
ב-1974 נבחר גם לוועד הפועל של איגוד הבנקים הבינלאומי.
בספרו "בשליחות מדינה נולדת" (1951) סיפר מזיכרונותיו על אודות תקופת המנדט ובניית ארץ ישראל.
הספר כלל בתוכו עדות אישית וייחודית למאבקים הפוליטיים והכלכליים שהתקיימו בין היישוב לבין הישות המנדטורית, ונותר כאחת מבין העבודות ההיסטוריוגרפיות החשובות בתיעוד הנראטיב העברי-ציוני.
בשנת 1958 זכה בפרס בראלי (מטעם בנק הפועלים ואמפל) על ספרו "הלכה כלכלית ומדיניות כלכלית בישראל".
בשנת 1968 הוענק לו פרס ישראל למדעי החברה.
עוד בימי חייו הוענקו על שמו פרסי מחקר לכלכלנים והוקם באוניברסיטה העברית בירושלים המכון ע"ש דוד הורוביץ לחקר ארצות מתפתחות.
הורוביץ נפטר באוגוסט 1979, בגיל 80, וארונו הונח כאות כבוד בבנק ישראל לפני קבורתו בבית העלמין בסנהדריה.
דמותו של הורוביץ שימשה בסיס לדמותו של אפרים במחזהו של יהושע סובול "ליל העשרים" (1976).
הורוביץ התגורר בירושלים בשכונת קטמון הישנה.
היה נשוי לריבה מ-1920 ועד מותו.
בנו, דן (דינדוש) הורוביץ, היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אלמנתו של דן, תמר הורוביץ, היא פרופסור אמריטה במחלקה לחינוך של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובנם (נכדו של דוד הורוביץ), נרי הורוביץ, הוא חוקר תנועת העבודה, החברה הישראלית ויחסי דתיים–חילונים והחברה החרדית.
אחיו של דוד הורוביץ, ד"ר הרמן הורוביץ (Herman Horowitz), היה מנהל במשרד העבודה והביטוח הסוציאלי של פולין שלפני מלחמת העולם השנייה.
רגינה, אחותו של דוד הורוביץ, נישאה לד"ר שלמה לדר מלבוב, ונספתה בשואה.
הכלכלה הארצישראלית בהתפתחותה, תל אביב: מוסד ביאליק על ידי דביר, תש"ד.
(מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת: תש"ח)
הקימום ובעיותיו: בעולם ובארץ ישראל, תל אביב: מסדה (ספרית רמון), תש"ה.
בשליחות מדינה נולדת, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשי"ב 1951. (הפרק השני בזיכרונותיו, ובו תיאור פרשת המאבק שהביא להחלטת עצרת האו"ם ב-1947)
כלכלת ישראל, תל אביב: מסדה, תשי"ד.
הלכה כלכלית ומדיניות כלכלית בישראל, עם עובד, תשי"ח.
צל האתמול ואתגר המחר, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשכ"ב.