tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתיבה והעברת נאומים מבוססי נתונים: פרויקט דיבייטר הוא ההדגמה הראשונה של מערכת מחשב המסוגלת לעבד כמויות עצומות של מידע, ולקבל תיאור קצר של נושא שנוי במחלוקת, לכתוב מבנה נאום היטב ולהציגו בבירור ועם מטרה, ואף לשלב הומור במידת הצורך.
הבנת הנשמע: היכולת לזהות את המושגים והטענות המרכזיים החבויים בשפה מדוברת ארוכה ורציפה.
ארבע דקות של נאום שכנוע: הפקת נאום שכנוע בן ארבע דקות.
מידול דילמות אנושיות: מידול עולם המחלוקות והדילמות האנושיות באמצעות ייצוג ידע ייחודי, המאפשר למערכת להציע טיעונים עקרוניים לפי הצורך.
במרץ 2021, פורסם מאמר על הפרויקט בכתב העת "Nature".
פרויקט ארטישוק (המכונה גם מבצע ארטישוק) היה פרויקט חשאי של הסוכנות האמריקאית למודיעין (CIA) שנועד לבדוק שיטות חקירה ותשאול מתקדמות והשפעה פסיכולוגית על בני אדם.
מטרתו של הפרויקט הייתה לפתח מניפולציות פסיכולוגיות לתשאול עצורים ומבוקשים.
במחקר השתתפו מעל 7,000 חיילים.
לחיילים ניתנו סמים כמו LSD מבלי שיודעו מהו החומר.
התוצאות היו קשות מאוד – למעלה מאלף מהם התפתחו בעיות נפשיות ונוירולוגיות, כולל דיכאון ואפילפסיה, ורבים אף בחרו לסיים את חייהם בעקבות ההשפעות.
הפרויקט החל לפעול בשנת 1951 כהמשך לתוכנית מוקדמת יותר בשם Project Bluebird, וב־1953 הוחלף בהדרגה בפרויקט הידוע יותר MKUltra.
השם „ארטישוק" שימש ככינוי מוצפן פנימי של הסוכנות לניסויים שכללו שימוש בסמים, היפנוזה, מניעת שינה וטכניקות שליטה בתודעה.
פרויקט ארטישוק, שנודע בתחילה בשם פרויקט "בלובירד" הושק רשמית ב-20 באוגוסט 1951, ונוהל על ידי משרד המודיעין המדעי (Office of Scientific Intelligence) של ה-CIA.
המטרה העיקרית של פרויקט ארטישוק הייתה לקבוע האם ניתן לגרום לאדם לבצע ניסיון התנקשות בעל כורחו.
פרויקט ארטישוק כלל הפעלה של תוכניות שונות לטובת ביצוע שטיפת מוח ואיסוף מידע.
הפרויקט פותח בשיתוף עם חטיבות המודיעין של צבא ארצות הברית, צי ארצות הברית, חיל האוויר של ארצות הברית וFBI .
בתזכיר מינואר 1952 תוארו מטרות הפרויקט בשאלה "האם נוכל להשיג שליטה על אדם עד כדי כך שהוא יעשה את רצוננו בניגוד לרצונו ואפילו בניגוד לחוקי הטבע הבסיסיים, כמו שימור עצמי?"
במסגרת הפרויקט נבדקו השפעות של חומרים כימיים והיפנוזה על שליטה מוחית.
הנסיינים עברו התמכרות לסמים (ובהמשך גמילה) כולל LSD וכימיקלים אחרים כדי להחליש התנגדות נפשית ולייצר אמנזיה ומצבים פגיעים אחרים אצל הקורבנות.
החוקרים התעניינו בשאלה האם ניתן לגרום לנחקרים לחשוף מידע סודי, לבצע פעולות בניגוד לרצונם, או לשכוח אירועים מסוימים.
פרויקט ארטישוק היה שם הקוד הסודי של סוכנות הביון המרכזית (CIA) לביצוע ניסויים פנימיים ובחו"ל תוך שימוש ב-LSD, היפנוזה ובידוד מוחלט כצורות של הטרדה פיזיולוגית בחקירות מיוחדות על נבדקים אנושיים.
בתחילה השתמשו בקוקאין, קנאביס, הרואין, פיוטה ומסקלין, אך בהדרגה ראו שהיעילות הגבוהה ביותר כביכול היא של ה-LSD.
הנבדקים שעזבו את הפרויקט הזה היו עם אמנזיה, מה שהוביל לזיכרונות פגומים ומעורפלים מהחוויה.
בשנת 1952, סוכני CIA שלא ידעו על כך סוממו בסתר כדי לקבוע את השפעות הסם על אנשים תמימים.
תיעוד אחד מציין כי נעשה שימוש על סוכן במשך 77 ימים ב-LSD.
הפרויקט חקר את הפוטנציאל של קדחת דנגי ומחלות אחרות.
במסגרת אחד התזכירים בפרויקט נכתב: "לא כל הווירוסים חייבים להיות קטלניים...
המטרה כוללת את אלה שפועלים כגורמים משביתים לטווח קצר ולטווח ארוך."
בשנות ה־70 נחשפו מסמכים במסגרת חקירות הסנאט האמריקאי שהצביעו על הפרת זכויות אדם חמורה בניסויים שבוצעו ללא הסכמה מדעת.
הוועדה קבעה בין היתר כי שיטות אלה חצו גבולות אתיים ברורים והיו מנוגדות לעקרונות היסוד של מחקר רפואי בבני אדם".
חלק ניכר מהמסמכים המקוריים של פרויקט ארטישוק הושמדו או נותרו חסויים.
אולם מאז 2000 פורסמו מסמכים רבים במסגרת תוכנית CREST של CIA, המאפשרים לחוקרים לעיין במזכרים, התכתבויות ודו"חות ביצוע.
פרויקט הלביא היה מיזם ישראלי לייצור מטוס קרב חד־מנועי, רב משימתי, מודרני וזול.
המיזם התבצע ב, עבר את כל שלבי התכנון והגיע לשלושה אבות טיפוס, מהם שניים שטסו בשמי הארץ.
לבסוף החליטה ממשלת ישראל על הפסקת המיזם.
בספטמבר 1989, כשנתיים לאחר ביטול המיזם, השלימה התעשייה האווירית את בנייתו של אב הטיפוס השלישי שהוטס במשך מספר שנים כמדגים טכנולוגיות (לביא TD) ונועד לבחון מערכות שנועדו במקור למטוסי הלביא, ולהציגן בטיסה בפני לקוחות פוטנציאליים.
מטוס זה קורקע סופית במהלך שנות ה־90 של המאה ה־20.
קדמה לפרויקט הלביא הצעתה של התעשייה האווירית שצברה ניסיון וכוח אדם מיומן בפרויקטים קודמים (ה"נשר" וה"כפיר"), לפתח מטוס קרב מתקדם בשם "אריה".
ה"אריה" היה אמור להיות מטוס קרב דו־מנועי מהקו הראשון על בסיס צורתו האווירודינמית של הכפיר.
בתחילת 1978 המליצה ועדת המשנה לרכש ביטחוני של ועדת החוץ והביטחון בראשותו של פרופ' משה ארנס, מהנדס אווירונאוטיקה במקצועו, על פיתוח האריה, אך הממשלה דחתה את הרעיון.
ב־8 בפברואר 1980 הודיע שר הביטחון עזר ויצמן, שהיה בעבר מפקד חיל האוויר, על ההחלטה לפתח ולייצר בישראל מטוס קרב, את הלביא.
ב־20 בפברואר 1980, אושרה הצעה זו בקבינט המדיני־ביטחוני.
המטוס אופיין כ"מטוס תקיפה קטן בעלות נמוכה, מותאם לצרכים", ההחלטה חסרה התייחסות לנקודות שונות הקשורות למחירו ולגודלו של המטוס, כמו גם למשימותיו.
הוחלט שעניינים אלו יתואמו בהמשך.
ההחלטה שהתקבלה בניגוד לדעתו של חיל האוויר, נשענה על יוקרתו וסמכותו של ויצמן שפעל גם ממניעים פוליטיים.
ויצמן, על סף בחירות 1981, הבין את התועלת שתצמח למפלגתו מהחלטה כזו.
ייתכן שמניעים נוספים לקבלת ההחלטה קשורים למצב אליו נקלעו מנהיגי מפלגת הליכוד שמנחם בגין עמד בראשה.
במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, העביר שלטון הליכוד שטחים למצרים ופינה יישובים יהודיים.
הפעולות הללו, המנוגדות למצע ולאידאולוגיה של הליכוד, כנראה דחפו את מנהיגיו לקבל החלטות שיפצו עליהן.
על־פי יצרן המטוס היה ייחודו של הלביא בשילוב המיוחד של מטוס בעל גודל פיזי קטן, המכיל מערכות מתוחכמות ועתירות תוכנה; המטוס נשלט על ידי מערכת טוס על חוט משוכללת ומתקדמת.
תצורה אווירודינמית חדישה הקנתה למטוס כושר תמרון מעולה, ומערכות אוויוניקה פורצות דרך שילבו ציוד בדיקה אוטומטי להקלת תחזוקת המטוס.
מנוע הלביא אמור היה להיות מנוע חדיש שטרם נוסה מתוצרת פראט אנד ויטני (PW1120) ונועד לאפשר למטוס יחס דחף־משקל אידיאלי.
המטוס תוכנן בעזרת טייסי קרב של חיל האוויר, וניתנה תשומת לב רבה להנדסת האנוש שבו; מרכיב חשוב בתא הטייס הייתה תצוגה עילית גדולה במיוחד.
הלביא נועד להחליף את מטוס הסקייהוק שהתיישן, את מטוס הכפיר ואת חלק ממטוסי הפנטום; הלביא אמור היה להיות מטוס קרב רב־משימתי, כדוגמת מטוס ה־F-16 פייטינג פלקון, ואף להיות טוב ממנו.
פרויקט הלביא הושפע במהלכו מהחלטותיהם של חמישה שרי ביטחון ומכוחות כלכליים ופוליטיים ישראלים ואמריקאים.
התפיסה הראשונית שאופיינה על ידי שר הביטחון עזר ויצמן ואושרה על ידי ועדת השרים לענייני ביטחון בפברואר 1980, הגדירה מטוסים חד־מנועים זולים שיהיו זמינים בסוף שנות ה־80. ההערכות הכלכליות התייחסו למטוס שמשקלו יהיה כ־66% ממשקל מטוס F-16A.
למטוס מעין זה שיכול היה להתאים למרבית דרישות הביצועים של חיל האוויר יכול היה להתאים מנוע של חברת ג'נרל אלקטריק (General Electric) מדגם F-404TB.
על־פי הערכות כלכליות שבוצעו בתעשייה האווירית והוגשו למשרד הביטחון במרס 1980, מטוס הלביא הכולל את המנוע הנ"ל, אמור היה להיות זול עד כדי 70% ממטוס F-16 של חברת ג'נרל דיינמיקס.
תפישתם של חלק מחברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, תמכה בהצגת אתגר טכנולוגי לתעשייה הישראלית, פיתוח מטוס גדול ויקר יותר, בעל אוויוניקה מתקדמת, העשוי להתמודד עם מיטב האיומים בשדה הקרב ולהתחרות בביצועיו עם מטוסים מערביים כגון F-16 ו־F/A-18 הורנט, גם אם תהא עלותו גבוהה מעלות רכש.
על־פי בדיקות חיל האוויר, המנוע הנ"ל לא עמד בכל דרישות הביצועים.
מנוע PW1120 של חברת פראט אנד ויטני שעדיין היה בשלבי פיתוח, ענה לדרישות.
התעשייה האווירית תמכה עד סוף 1980 בבחירת מנוע משופר מדגם F-404TB של חברת ג'נרל אלקטריק, ולא במנוע PW1120. התמיכה התבססה על שיקולים שונים, ובעיקר על השיקול כי עלות מחזור החיים של מטוס בעל מנוע F-404 תהיה נמוכה יותר.
שיקול זה שפירושו מטוס זול יחסית, תאם טוב יותר את תפישתו של עזר ויצמן מההיבטים של סך כל עלות התפעול של חיל האוויר ושל לוח זמנים להצטיידות.
לקראת הדיון הסופי בשאלת המנוע השתנתה הגישה, בעיקר לנוכח העדפות חיל האוויר והחשש מפני דחיית הפרויקט.
בעת הדיון הסופי שערך ראש הממשלה מנחם בגין (שהחזיק באותה עת גם בתיק הביטחון) בסוגיית המנוע, תמכה התע"א במנוע PW1120 שעליו המליץ חיל האוויר.
אנשי משרד האוצר שמשרד הביטחון נמנע מלשתף עימם פעולה לאורך כל הפרויקט, טענו שאין ביכולתם לבקר את החישובים שהציג משרד הביטחון, מכיוון שהנתונים אינם בידיהם.
מזכיר המדינה האמריקאי, אלכסנדר הייג, נחשב לאחד ממזכירי המדינה הנוחים והאוהדים ביותר לישראל.
בתפקיד שקדם להיותו מזכיר המדינה, היה הייג יו"ר מועצת המנהלים של חברת UTC, בעלת השליטה בחברת פראט אנד ויטני.
הייג עדיין עמד בראשה של חברת UTC כאשר זו החליטה להתחרות על מנוע הלביא.
בדיון שנערך ביולי 1981, דחה שר הביטחון בקשות של האוצר לבדיקת המשמעויות הכלכליות של הבחירה שהוגדרו כמשמעויות שהן מעבר לבחירה בין מנועים, אלא בחירה בין מכלול החלופות, לרבות רכש או ייצור מטוס F-16 בישראל במקום הלביא.
ייצור הלביא אושר על־פי הגישה ה"מרחיבה" ולרבות הבחירה במנוע PW1120. בגין ציטט בהחלטתו את האלוף דוד עברי, מפקד חיל האוויר שטען כי איש אינו יודע טוב יותר מחיל האוויר מה הם צרכיו.
בפברואר 1982 קבע היועץ הכלכלי של משרד הביטחון כי אין הבדל משמעותי בין עלותו של הלביא לבין מחירו הנמוך יותר של מטוס מתוצרת זרה.
עוד קבע היועץ שעלות למחזור חיים של לביא נמוכה יותר מייצור מטוס בשיתוף פעולה ישראלי־אמריקאי וזאת בעת שעדיין לא הוגשה ההצעה לייצור משותף.
בינואר 1985 קבע היועץ הכלכלי שמחירו של הלביא גבוה ב־33 אחוזים ממחירו של F-16C ללא התייחסות להוצאות הפיתוח והמחקר שקדמו לקביעתו שכן הוצאות הפיתוח שנעשה לא ניתן להחזירן.
בנוסף תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 הביאה לפגיעה בתקציב המדינה הגדלת נטל הפרויקט.
צוות מומחים אמריקאי שנשלח להעריך את מחירו של הלביא, הגיש את דו"חו בפברואר 1986. בדו"ח נטען כי ההערכה הישראלית נמוכה ב־40 אחוזים ממחירו של הפרויקט, מחירו של מטוס בשער המפעל הוערך ב־22.1 מיליון דולרים.
פקידי הממשל הישראלי דחו את תוצאות הדו"ח האמריקאי וחודשים ספורים לאחר מכן, העריך מִנְהָל פרויקט הלביא (מת"ל - מנהלת תוכנית לביא) של משרד הביטחון שמחירו של מטוס הוא 15.2 מיליון דולרים.
בפברואר 1987 פורסם דו"ח אמריקאי נוסף שהעריך את עלותו של כל מטוס בשער המפעל ב־17.3 מיליון דולרים והטיל ספק ביכולת מדינת ישראל לעמוד בהוצאה בלי לפגוע בביטחון השוטף.
אב הטיפוס של הלביא טס לראשונה ב־31 בדצמבר 1986. את המטוס הטיס טייס הניסוי מנחם שמול.
אב הטיפוס השני היה משופר מהדגם מהראשון, והותקנו בו בידון גחון, צינור מיוחד לתדלוק אווירי ומספר מערכות אוויוניקה שלא הופעלו בדגם הראשון.
טיסת המבחן הראשונה שלו בוצעה ב־8 בינואר 1987.
בשנתיים האחרונות למהלך הפרויקט, מספר כוחות עיקריים פעלו בעניינו: היועץ הכלכלי למערכת הביטחון שבפברואר 1987, קבע יחד עם כלכלני המשרד כי הדגם המשופר של ה-F-16 שהוצע לישראל זול יותר ב-40% מהלביא, ושהפער במחיר יצטמצם רק אם יוחלט לייצר 300 מטוסים או יותר.
אלופי המטה הכללי העריכו שעלויות ייצור הלביא יפגעו בתוכניות ההצטיידות של זרועות הצבא.
הממשל האמריקאי מימן את המחקר והפיתוח אף שלא היה בכוונתו לממן את ייצור המטוס.
פוליטיקאים, בעיקר מהליכוד, ביקשו להמשיך בפרויקט מתוך נאמנות לעקרונותיהם, ופוליטיקאים משתי המפלגות הגדולות הכירו בהשפעות האפשריות של ביטול הפרויקט על בחירות 1988 העומדות בפתח.
לאחר כשבע שנים וחצי של פיתוח מואץ בהשתתפות אלפי מהנדסים וטכנאים, החליטה הממשלה בראשות יצחק שמיר (ברוב של 12 נגד 11), ב־30 באוגוסט 1987, בעצתם של שר הביטחון יצחק רבין ושר החוץ שמעון פרס, לעצור את הפרויקט.
ההחלטה התקבלה לאחר שהתברר שישראל לא תוכל לממן את יצורו לבדה, ושהפרויקט מעלה אותה למסלול התנגשות עם האמריקאים אשר סירבו בתוקף להסב אליו את כספי הסיוע האמריקאי, במיוחד לאור העובדה שהוא מתחרה ביצרני המטוסים שלהם.
אחת מהתוצאות לעצירת הפרויקט הייתה תחילת הליך פיטורים של כ־3,000 עובדי תעשיות ביטחוניות בישראל.
אחד הטיעונים החזקים ביותר בעד הפסקת הפרויקט היה כי חיל האוויר הישראלי, הלקוח היחיד של הפרויקט, הודיע כי יזמין מהתעשייה האווירית 75 מטוסים ולא 150 כפי שהוערך מלכתחילה.
עובדה זו העלתה משמעותית את עלותו של כל מטוס והפכה את המשך הייצור לפחות כלכלי.
לדברי משה ארנס שתיאר את הלביא כ"מטוס הקרב הטוב ביותר בעולם באותה תקופה והיהלום שבכתר ההישגים הטכנולוגיים של ישראל", הודיע חיל האוויר שיזמין 80 מטוסי "לביא" במקום 120 שתוכננו (צעד שמייקר אף הוא את עלותו של כל מטוס, אך במידה פחותה).
לישראלים רבים, שהפרויקט היה להם מקור לגאווה לאומית, הפסקתו גררה אכזבה.
אף על פי שהפירות לא נקטפו בצורה של פס ייצור למטוס, מאמץ טכנולוגי מאסיבי זה קידם את התעשייה האווירית ותעשיות טכנולוגיות רבות בישראל.
יש הטוענים כי ביטול הפרויקט היה בין הגורמים שעודדו את צמיחת מגזר ההיי־טק הישראלי בשנות ה־90 ואת הצלחתו של פרויקט החץ, הדומה מאוד באופיו לפרויקט הלביא.
לפי טענה זו המהנדסים שנפלטו מהפרויקט חיפשו אתגרים חדשים ויזמו חברות שהבשילו עם הגאות בתחום ההיי־טק בסוף שנות ה־90. ביטול הפרויקט סימן את תחילת מעבר הדגש בתעשייה המקומית מטכנולוגיות צבאיות לאזרחיות.
לאחר הפסקת הפרויקט קורקעו שני אבות־הטיפוס ואחד מהם (לביא B-02) הועבר לתצוגה במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
האב־טיפוס השלישי הוסב ל"מדגים טכנולוגיות" (לביא TD) ושימש להדגמת יכולת טיסה ומערכות שונות.
מטוס זה קורקע סופית במהלך שנות ה־90. בשנת 1996 נגרטו אבות־הטיפוס הראשון, הרביעי והחמישי (שלא הושלמו מעולם) למטילי אלומיניום.
על הפסקת פרויקט הלביא כתב מאיר גולדברג את השיר "התעשייה האבירית", אותו הלחינה וביצעה קורין אלאל.
עלילת השיר לא מתייחסת במפורש למטוס אלא לספינת אבירים (ומכאן שמו של השיר - "התעשייה האבירית").
מומחים אחדים, כגון מומחי "ג'יינס דיפנס ויקלי", טוענים כי מטוס הקרב הסיני צ'נגדו J-10 מבוסס על תכנון הלביא, שמבחינה חיצונית המטוסים דומים ביותר, והוא פותח בסיוע ישראלי לאחר ביטול הפרויקט.
טענות ראשונות על מכירת הידע של ה"לביא" לסין פרסמו על ידי העיתון הבריטי "סאנדיי טיימס" באפריל 1988. חודשים אחר כך דיווח המגזין "דיפנס ניוז" כי ישראל מכרה לסין טכנולוגיה סודית של מכ"ם שהיה מיועד ל"לביא".
בסוף 1990 פורסם שהעסקה בוצע בתיווכו של איש העסקים שאול אייזנברג ועיתון טאיוואני דיווח שקבוצת מומחי תעופה מערביים שביקרו בסין, זיהתה מטוס ניסוי דומה ל"לביא" בבסיס פיתוח אווירי בעיר צ'ינגדאו, בחבל סצ'ואן.
בשנת 1988 חתמה התעשייה האווירית על עסקה בשווי 1.7 מיליארד דולר עם ממשלת דרום אפריקה לייצור גרסה מקומית של הכפיר (), הכוללת גם מערכות חדישות שפותחו לפרויקט הלביא.
לצורך הפרויקט עברו לדרום-אפריקה 50 מעובדי התעשייה האווירית שעסקו קודם בפיתוח ה"לביא".
פרויקט חבקוק היה מיזם בריטי במלחמת העולם השנייה, שמטרתו הייתה הקמתה של נושאת מטוסים שלא ניתן להטביעה.
הפרויקט החל כניסיון לפתור את בעיית הצוללות הגרמניות שהטביעו אוניות בריטיות רבות באוקיינוס האטלנטי.
האמצעי הטוב ביותר נגד הצוללות היו מטוסים, אלא שהמרחק הגדול בין ארצות הברית לבריטניה מנע אפשרות של סיורים בלתי פוסקים לאורך כל הנתיב הימי שביניהן.
הפתרון המתבקש היה לבנות נושאות מטוסים שיפטרלו לאורך הנתיב, אלא שכמויות הפלדה והאלומיניום, הנדרשים בכמויות גדולות לבניית נושאת מטוסים, היו אז בצמצום ונדרשו למטרות אחרות.
מלבד זאת נושאת המטוסים עצמה הייתה בסכנה של התקפה של צוללות.
ביוני 1942 העלה ג'פרי פייק (Geoffrey Pike), ממציא יהודי אקסצנטרי, הצעה לפתרון הבעיה.
פייק, אז יועץ מדעי במטה מבצעים משולבים - יחידה צבאית בריטית שתפקידה העיקרי היה לארגן פעולות קומנדו באירופה הכבושה ולתכנן נחיתות אמפיביות, הציע להכין משטח נחיתה גדול מקרח באמצע הדרך, שעליו יוכלו המטוסים לנחות, לתדלק ולהמריא שוב.
את הפתרון לבעיה זו סיפק הרמן מארק, כימאי וקריסטלוגרף אוסטרי ממוצא יהודי שלימד באוניברסיטת וינה ונמלט לקנדה כשהנאצים סיפחו את אוסטריה, ולאחר שנתיים עבר לארצות הברית על מנת ללמד במכון הפוליטכני של ברוקלין.
על פי בקשתו של ג'ון דזמונד ברנל, היועץ המדעי הראשי של "מבצעים משולבים" שהכיר את מארק לפני המלחמה, נפגש מארק עם פייק, ששהה אז בארצות הברית.
פייק סיפר לו על הרעיון ועל הבעיה, ומארק הציע להוסיף נסורת בכמות קטנה (כארבעה אחוז מהתערובת) לקרח.
בעת ששהה בקנדה עבד מארק במשך שנתיים בתעשיית העץ, ועל פי ניסיונו תערובת הקרח והנסורת הייתה חזקה בהרבה מקרח נקי, והיא גם נמסה לאט יותר.
פייק כתב לסגן אדמירל לואי מאונטבאטן, מפקד יחידת "מבצעים משולבים", תזכיר ארוך ובו העלה את רעיון משטח הנחיתה.
מאונטבאטן, שמעמדו התערער מאוד בעקבות כישלון הפשיטה על דייפ, מבצע קומנדו שאורגן על ידי מבצעים משולבים שהתרחש זמן קצר קודם לכן, החליט שפרויקט חבקוק יכול לקדם את מעמדו ואישר להתחיל בפרויקט.
באוקטובר 1942 הוטלה בדיקת תכונות התערובת על מקס פרוץ, קריסטלוגרף אוסטרי ממוצא יהודי.
פרוץ, שעבד לפני המלחמה במעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג' בהדרכתו של ויליאם לורנס בראג, נאסר בתחילת המלחמה והוגלה לקנדה בשל היותו נתין אוסטרי.
במרץ 1941 השתכנעו השלטונות הבריטים באיוולת של הגלייתו ואישרו לו לחזור לקיימברידג', שם גויס לפרויקט חבקוק.
הצוות שלו אימת את תכונות החומר כפי שתיאר אותם מרק וכינה אותו פייקריט (Pykrete), על שם בעל רעיון הפרויקט.
באמצעות ניסיונות שונים גילה הצוות שהתערובת בעלת החוזק הגדול ביותר מורכבת מ-14% נסורת ו-86% מים.
שם הפרויקט - "חבקוק", על שם הנביא חבקוק, הוצע על ידי פייק בהשראת הפסוק:
וינסטון צ'רצ'יל התלהב מהפרויקט והורה לסייע לצוות של מאונטבאטן בפרויקט.
צוות פרויקט חבקוק נפגש לראשונה ב-7 בינואר 1943 וכלל את פייק, ברנל, מאונטבאטן ופרדריק לינדמן.
בעקבות הפגישה העלה ברנל בכתב את ההצעה ובה הניח כי אם יבוצע הניסוי כפי שהציע, ניתן יהיה להשיק את ספינת הקרח הראשונה ב-1944.
ב-28 בפברואר 1943 הגיע ברנל לניו יורק, שם נפגש עם פייק והשניים המריאו לקנדה על מנת לחזות בניסיונות השונים שעשו הקנדים בבניית מודלים מפייקריט ובבדיקת עמידותם לירי.
דגם ניסיוני של הספינה, שגודלו 18 על 9 מטרים, נוסה באגם לואיז ובאגם פטרישה באלברטה, קנדה.
בהדרגה התברר כי חיסרון רציני מאוד בתוכנית הוא נטייתו של הקרח (גם כשהוא מעורב בנסורת) לזרום באיטיות תחת לחץ כפי שקורה בקרחונים.
אף על פי שברנל ופייק ניסו להפעיל לחץ על הקנדים לזרז את הקמת המודל הראשוני, על מנת לקבל החלטה סופית לגבי ישימות הפרויקט עבדו הקנדים בצורה זהירה ואיטית.
במאי 1943 כבר היה חם מדי לבניית דגם ראשוני מקרח ולא היה טעם בהמשך הניסויים.
במצב עניינים זה הגיעו ברנל ופייק למסקנה שספינת חבקוק מבצעית ראשונה לא תהיה מוכנה ב-1944.
בתחילת קיץ 1943 המשיכו מהנדסים וארכיטקטים ימיים לעבוד על הפרויקט עם ברנל ופרוץ.
הדרישות מכלי השיט הפכו יותר ויותר תובעניות.
לספינה הייתה אמורה להיות יכולת שיט למרחק של 11,000 קילומטרים בין תדלוק לתדלוק, והיא הייתה אמורה לעמוד בפני הגלים הגדולים ביותר שנמדדו אי פעם.
האדמירליות דרשה שהספינה תהיה חסינה בפני טורפדו מה שחייב שעובי הדופן יהיה לפחות 12 מטרים.
גם לחיל האוויר המלכותי היו דרישות משלו.
חיל האוויר דרש שגם המפציצים הכבדים ביותר יוכלו להמריא מהספינה מה שחייב שאורך הספינה יהיה לפחות 600 מטרים.
גם נושא היגוי הספינה יצר בעיות.
בתחילה תוכנן שהיגוי הספינה יבוצע על ידי שליטה על מהירות המנועים שמשני צדי הספינה, אבל חיל הים המלכותי החליט שהגה כיוון הוא הכרחי.
עם זאת, הבעיה של הרכבה ושליטה על הגה כיוון שגובהו 30 מטרים לא נפתרה מעולם.
אורך נושאת המטוסים המתוכננת היה 600 מטרים, ומשקלה היה אמור להיות 2,000,000 טון.
נושאת המטוסים הייתה אמורה להיבנות מ-280,000 לבני קרח.
מתקן קירור בלב הספינה היה אמור למנוע ממנה להימס בשמש.
הפרויקט תוכנן לעלות 70 מיליון דולר, ולהשלמתו נדרשה עבודתם של 8,000 עובדים במשך כ-8 חודשים.
בשל השוקע (עומקה של הספינה מפני הים ועד לתחתיתה של הספינה) של נושאת המטוסים היא לא הייתה אמורה להיות מסוגלת להיכנס למרבית הנמלים.
המהירות הצפויה של הספינה הייתה אמורה להיות 10 קשרים (18 קמ"ש), והיא הייתה אמורה להיות מונעת על ידי 26 מנועים חשמליים.
החימוש המתוכנן של הספינה היה אמור להיות 40 תותחים דו-קניים, והיה אמור להיות עליה מקום ל-150 מטוסי הפצצה.
המשלחת שכללה את וינסטון צ'רצ'יל, חלק מהממשלה הבריטית ואנשי צבא רבים, כולל ראשי המטות, נסעה בספינה קווין מרי מבריטניה לקנדה.
במהלך השיט הציג ברנל בפני ראשי הצבא את הרעיונות בדבר פרויקט חבקוק והם החליטו להמשיך את הפרויקט ואף לתת לו עדיפות גבוהה.
למרות ההתלהבות הראשונית שהפגינו ראשי המטות מהתכונות הפיזיות של הפייקריט, כפי שהוצגו להם על ידי ברנל, הלכה והתגברה התנגדות בין אנשי הצבא (בייחוד האמריקנים) לפרויקט חבקוק.
בדצמבר 1943 הוחלט לסגור את הפרויקט בנימוק של עלות גבוהה וקשיים הנדסיים.
פרויקט הגנוגרפיה הוא מיזם משותף לאגודת נשיונל ג'יאוגרפיק ולחברת IBM, שמטרתו חקר דפוס התפשטות האדם על פני כדור הארץ באמצעות שימוש בידע ובטכנולוגיה מתחום הגנטיקה האבולוציונית.
מטרות נוספות של המחקר הן יצירת מאגר דגימות גנטיות של אוכלוסיות ילידיות ההולכות ונעלמות וכן פיתוח שיטות התמודדות עם בסיסי נתונים רחבים במיוחד.
ההכרזה הרשמית על הפרויקט הייתה ב-13 באפריל 2005. הפרויקט נועד להמשך חמש שנים.
לצורך הפרויקט יילקחו דגימות DNA של כ-100,000 איש, גברים בלבד, מאזורים נבחרים ברחבי העולם.
הבחירה בגברים נעשתה מאחר שרק גברים נושאים את כרומוזום Y, שאינו עובר שחלוף ועל כן משתנה בצורה איטית יותר מאשר שאר הכרומוזומים במשך הדורות, ושומר על דמיון רב בקרב קרובי משפחה.
את איסוף המידע מרכזים עשרה מרכזי מחקר מקומיים, אשר באחריות כל אחד מהם להגדיר באזור עליו הוא ממונה מהן האוכלוסיות מהן יילקחו הדגימות, לאסוף את הדגימות עצמן בשטח, ולנתח אותן.
תקציב הפרויקט הוא כ-40 מיליון דולר.
בנוסף, תמורת תשלום של 100 דולר נשלחות ערכות למעוניינים בכך.
ערכות אלה נבדקות במעבדות והתורמים מקבלים מידע על מוצאם - גברים יכולים לבחור בין בדיקת כרומוזום ה-Y (השושלת הגברית) לבין בדיקת הגנום המיטוכונדריאלי (השושלת הנשית), ואילו אצל נשים נבדק ה-DNA המיטוכונדריאלי (השושלת הנשית).
נכון לינואר 2006 הוזמנו ערכות כאלה על ידי למעלה מ-100,000 איש, 90% מהם תושבי צפון אמריקה.
כל משתתף מקבל את המידע באופן אישי ומאובטח, ויכול לבחור לתרום את המידע הגנטי שלו לפרויקט המחקר, באופן אנונימי.
פרויקט השו"ת (בשמו הרשמי: מאגר היהדות הממוחשב) הוא מאגר מידע ממוחשב של כתבים יהודיים תורניים עם דגש על ספרות הלכתית וספרי שאלות ותשובות (שו"ת), הכולל מנוע חיפוש המאפשר אחזור מידע מהמאגר על פי מילות חיפוש.
הפרויקט החל בשנות השישים של המאה ה-20 במכון ויצמן והיה מהראשונים בעולם לשמירה דיגיטלית של טקסט שלם ("טקסט מלא") לצורך חיפוש בו.
כיום הוא מובל על ידי אוניברסיטת בר-אילן.
הפרויקט זכה בפרס ישראל לספרות תורנית לשנת ה'תשס"ז.
הפרויקט נהגה על ידי פרופ' אביעזרי פרנקל ממכון ויצמן למדע בשנת 1963 כמענה לשאלה שנשאל, במהלך ביקור בארצות הברית, במה יוכל לתרום המחשב ליהדות, והוא קיבל תמיכה כספית ראשונית מראשי מכון ויצמן.
הספר הראשון שהוקלד היה חלק משו"ת הריב"ש, מכיוון שצוות חוקרים בראשות פרופ' מנחם אלון מהאוניברסיטה העברית מיפה את הספר בעזרת מחשב, ופרופ' פרנקל רצה להראות את עליונות שיטתו בהשוואה בין שתי השיטות.
מנחם סליי היה בין הראשונים שהצטרפו לפרויקט.
חשש אחר היה שהפרויקט ינגיש את הספרות היהודית לאנשים שאינם בעלי רקע נדרש והם ישתמשו במקורות שנכתבו במקור עבור תלמידי חכמים באופן לא נכון.
בשנת 1966 עבר פרנקל לאוניברסיטת בר-אילן ולקח איתו את הפרויקט.
באותה שנה הצטרף לפרויקט יעקב שויקה, אז דוקטורנט באוניברסיטה העברית, בעיקר בפיתוח של אלגוריתמים בלשניים ומורפולוגיים שביצעו חיפוש של מילה גם על פי הטיותיה.
בשנת 1974 פרנקל פרש מניהול הפרויקט, ושויקה החליף אותו.
בין המזמינים קווי תקשורת היו צוות חוקרים מהאוניברסיטה העברית שניסו למפתח את ספרות השו"ת, ואוניברסיטת הרווארד.
מתקופה זאת הוספו למאגר התורני של פרויקט השו"ת ספרי יסוד של הספרות התורנית (תנ"ך, תלמוד, מדרשים, זוהר, משנה תורה, שולחן ערוך ומפרשיהם) ובהמשך נוספו מגוון גדול של ספרים תורניים ישנים וחדשים, כמו האנציקלופדיה התלמודית אשר נכללת בחלק מהמהדורות של מאגר פרויקט השו"ת.
בשנת 2007 כלל המאגר התורני של הפרויקט יותר מ-170 מיליון מילים ו-80 אלף שו"ת שונות מתוך מאות כרכי שו"ת שונים.
בשנת 2007 זכה הפרויקט בפרס ישראל.
את הפרויקט ייצגו בטקס פרנקל והראש האקדמי שלו פרופסור יעקב שפיגל.
בשנת 2013 הושקה גרסה 21. בגרסה זו נוספו כ-10,000 מאמרים תורניים מכתבי עת כגון המעיין ובית אהרן וישראל וכן נוספו ספרים, וביניהם "ילקוט יוסף".
בשנת 2015 הושקה גרסה 23, בין התוספות הטכניות למאגר בגרסתו זו, קישורי רמז צץ (Tooltipׂׂ) המעלים קטע טקסט מתוך המקורות, בהצבעת סמן העכבר על קישורים.
בשנת 2016 הושקה גרסה 24, בגרסה זו נוספו ספרים רבים ביניהם: כמה ממפרשי הרא"ש, ביאור ידיד נפש על הירושלמי, שו"ת מהר"ם שיק, בית יצחק, ספרי מהר"ל ושערי דורא.
בשנת 2017 הושקה גרסה 25, בגרסה זו נוספו ספרים רבים ביניהם: ספרי החפץ חיים, ופתחי חושן.
בשיפורי התוכנה: ניתנת אפשרות להעלות ספרים שיופיעו בראש רשימת הפרשנים, נוספו חוצצים למעבר בין המאגרים, ישנה תמיכה טובה יותר במסכים עם רזולוציה גבוהה: ניתן להציג את סרגלי הכלים בגדלים שונים והצגת סרגלי הכלים מאוגדים לפי נושאים.
נוסף גם קישור בין פרשיות השבוע לספרי מצוות: ספר המצוות לרמב"ם, ספר החינוך ומנחת חינוך.
בשנת 2024 הושקה גרסה 32, בגרסה זו נוספה קטגוריה חדשה הכוללת מבחני חזרה וסיכום על התלמוד הבבלי, עבור לימוד עצמי, שינון וחזרה על הדף וכן אופציה להדפיס את המבחנים עבור בחינת תלמידים וכדומה.
בנוסף נוספו ספרים של אחרונים בני זמננו: שיעורי הגרי"ג (אדלשטיין), שיעורי רבינו משולם דוד הלוי (סולובייצ'יק) ושיעורי רבי אליהו ברוך (פינקל).
אלו ראשי הפרויקט מאז הקמתו:
פרופסור נחום דרשוביץ - 1974–1975 (שנת שבתון של שויקה)
פרופסור יעקב שפיגל - יושב ראש הוועדה
פרויקט המכשפה מבלייר הוא סרט אימה עצמאי אמריקאי משנת 1999 שבוים על ידי דניאל מייריק ואדוארדו סאנצ'ז וצולם בסגנון Found Footage.
על אף שסרטים בסגנון Found Footage נעשו קודם לכן, הסרט נחשב לאבטיפוס של סגנון זה.
הסרט זכה לביקורות טובות והרוויח 248 מיליון דולר ברחבי העולם, ובכך הפך לאחד הסרטים העצמאיים המצליחים ביותר בכל הזמנים.
באוקטובר 1994, החלו כמה סטודנטים לקולנוע (הת'ר דונהיו, מייקל סי.
ויליאמס וג'ושוע לאונרד) להפיק סרט תיעודי על אגדת המכשפה מבלייר.
הם נסעו למרילנד, בורקיטסוויל, וראיינו שם מקומיים על אגדת המכשפה מבלייר.
המקומיים סיפרו להם על אדם בשם ראסטין פארר, שחטף שבעה ילדים בשנת 1940 והביא אותם לביתו ביער, שם רצח אותם בעינויים.
לפי המשך הסיפור, פארר היה נוהג להביא את הילדים למרתף הבית שלו בזוגות, ומאלץ את הילד הראשון לעמוד בפינה ולשמוע את זעקות הילד השני נרצח.
לאחר מכן פארר היה רוצח גם את הילד הראשון.
בסופו של דבר פארר הסגיר את עצמו למשטרה.
במשפט שלו הוא סיפר כי רוחה של אלי קדוארד, המכשפה שנתלתה במאה ה-18, השתלטה על נשמתו והבטיחה לעזוב אותו בתנאי שהוא ירצח את הילדים.
השלישייה גם מראיינת את מרי בראון, אישה מקומית מוזרה, אשר מספרת להם שהיא נתקלה במכשפה מבלייר כשהייתה ילדה.
ביום שני, הסטודנטים מתחילים לחקור את היער בצפון בורקיטסוויל כדי לחפש ראיות למכשפה מבלייר.
הם פוגשים בדייג מקומי המזהיר אותם כי היערות רדופים.
הוא מספר להם זיכרון שראה פעם ערפל מוזר עולה מן המים.
הסטודנטים ממשיכים בדרכם לקופין רוק, שם נמצאו פעם חמישה גברים שנרצחו בטקס פולחני במאה ה-19. לאחר מכן הם מקימים מחנה לקראת הלילה.
ביום שלאחר מכן הם ממשיכים לעומקו של היער, על שביל שלא מסומן במפה.
בסופו של דבר הם מאתרים את מה שנראה כבית קברות ישן עם גַּלְעֵדים קטנים.
הם מקימים מחנה קרוב לאזור ולאחר מכן חוזרים לבית הקברות לאחר רדת החשכה.
ג'וש ממוטט בטעות גּלעד אחד, והת'ר ממהרת לתקן אותו.
יותר מאוחר באותו לילה הם שומעים צלילים חורקים מחוץ לאוהל.
הם מנסים לזהות מה פשר הקולות, אך הרעשים מקיפים אותם מכל הכיוונים.
הם מניחים שהקולות הם של בעלי חיים או מקומיים העוקבים אחריהם.
למחרת הם מנסים לחזור אל הרכב שלהם, אבל לא מצליחים למצוא אותו, עד שלבסוף יורדת שוב חשכה, והם נאלצים להקים את המחנה ללילה נוסף.
באותו לילה, הם שוב שומעים את אותם קולות חורקים, ולא מצליחים לזהות מה מקורם.
למחרת הם מוצאים שלושה גלעדים נוספים שנבנו סביב האוהל שלהם במהלך הלילה.
כשהם ממשיכים לנסות למצוא את דרכם אל מחוץ ליער, הת'ר מבינה שהמפה שלה חסרה.
מייק מגלה לה ולג'וש שהוא בעט אותה לתוך הנחל מתוך תסכול יום קודם לכן.
בשלב מסוים לאחר הרבה שעות של הליכה ללא מפה הם נאלצים להודות שהם אבודים לחלוטין.
הם מחליטים להסתמך על מצפן וללכת דרומה.
הם מגלים באותו יום מספר רב של מקלות ודמויות אנושיות התלויות על העצים כבובות וודו.
באותו לילה, הם שומעים שוב רעשים מוזרים אך הפעם הקולות ברורים יותר וביניהם גם קולות של ילדים.
לפתע כוח לא ידוע מנענע את האוהל של החבורה, הם בורחים בבהלה ומסתתרים ביער עד אור הבוקר.
בשובם אל האוהל שלהם, הם רואים את הציוד של ג'וש מפוזר ומלא רפש.
הת'ר מנסה להבין למה רק רכושו של ג'וש נפגע.
במשך היום הם מגלים כי אף על פי שהמשיכו דרומה במשך 15 שעות הם איכשהו מגיעים לאותה נקודה ממנה התחילו בבוקר עם אותו בול עץ שבו השתמשו כדי לחצות נחל לצד השני.
השעה כבר מאוחרת והם שוב מקימים מחנה, מיואשים ועייפים לחלוטין.
לאחר שניסו לשווא למצוא אותו, מייק והת'ר מפרקים את המחנה ומחליטים הפעם לנסות את מזלם מזרחה.
באותו לילה, הם שומעים את ג'וש צורח בחושך, אך אינם מסוגלים למצוא אותו.
למחרת בבוקר, הת'ר מוצאת חבילה של מקלות עטופה בבד מחוץ לאוהל שלהם.
לאחר בדיקה היא מגלה שהחבילה מכילה את חולצתו הספוגה בדם של ג'וש, שיניים ושיער.
היא מחליטה לא לספר את זה למייק.
באותו לילה, הת'ר מצלמת את עצמה מתנצלת בפני המפיקים של הפרויקט שלה ומשפחתה.
באותו לילה הם שומעים שוב את הקריאות המיוסרות של ג'וש ומחליטים לעקוב אחריו.
הם מגלים בית נטוש ביער.
מייק עולה לקומה השנייה בעקבות הקולות של ג'וש והת'ר מנסה לעקוב אחריו כדי לא להישאר לבד, על אף שלא רצתה להיכנס לבית.
מייק חושב ששמע את הזעקות של ג'וש מהמרתף ועוקב אחר הקול.
אחרי מה שנראה כמאבק, הוא משתתק ונופל על הרצפה.
הת'ר שנשארה מאחור קוראת למייק, אך אין תשובה.
היא נכנסת למרתף בחיפוש אחר שני חבריה כשלפתע המצלמה שלה תופסת את מייק עם הפנים לקיר.
לפתע הת'ר צורחת והמצלמה נופלת לרצפה.
ישנה דממה ארוכה לאחריה נגמר הסרט.
שיווקו של הסרט נעשה בדרכים כמעט מחתרתיות.
יוצרי הסרט הצעירים הפיצו אותו בעיקר באינטרנט דרך פורומים וקמפיינים מקוונים.
אתר הסרט משך צופים והפרסום של הסרט נעשה ב"רוח צעירה".
סטיבן ספילברג ניסה להשתמש בדרכים דומות להפצת סרטו - אינטליגנציה מלאכותית.
אך שיטות אלה לא תרמו להפצת הסרט.
בספטמבר 2016 קרא אדוארדו סאנצ'ז למעריצי "המכשפה מבלייר" לחתום על עצומה רשמית שתוגש לחברת Lionsgate בקריאה להפיק גרסה מורחבת לסרט.
לדבריו, נעשו מעל 19 שעות צילומים שמהם נערכה הגרסה שהופצה בשנת 1999. סאנצ'ז הוסיף שאם החברה תיענה לאתגר, הוא ישמח להפיק את הגרסה המורחבת.
עצומה כזו נערכה והוחתמה על ידי אתר האינטרנט Found Footage Critic.
באוקטובר 2017 הצהיר סאנצ'ז על כוונתו לעבד את הסרט לסדרת טלוויזיה.
בתגובה, אמר הבמאי השני, דניאל מייריק, שלא ידוע לו על כך.
אולם בפברואר 2018 נודע שחברת Lionsgate שוקדת על פיתוח סדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט, ובאפריל אותה שנה הודיעה חברת Studio L שהעבודה על הסדרה כבר החלה.
חברת Studio L היא חברה בת של Lionsgate, המתמקדת בהפצת סרטים באורך מלא וסדרות לטלוויזיה ולהזרמת מדיה.
פרויקט הגנום המוזיקלי הוא מיזם שנוצר בינואר 2000, במסגרתו צוות של מוזיקאים, טכנאי סאונד ומתכנתים בראשות טים וסטרגרן פעלו "לתפוס את מהות המוזיקה", על ידי הפרדת כל שיר לכ-400 פרמטרים (מאפיינים).
השם שנבחר מייצג הקבלה מוזיקלית לפרויקט הגנום האנושי, אלא שבפרויקט זה, במקום גנים יש פרמטרים מוזיקליים.
הצירוף הקומבינטורי של פרמטרים אלה מהווה התוויה ליצירת שיר או מלודיה, בדומה לכך שצירוף קומבינטורי של גנים (ואלמנטים נוספים) מהווה תוכנית מתאר ליצירת אורגניזם.
בשנת 2005, לאחר 5 שנות עבודה של משתתפי הפרויקט, עלה האתר פנדורה לרשת.
האתר מאפשר למשתמשיו לחקור את טעמם המוזיקלי, בהתאם לעקרונות שהתְוּו בפרויקט הגנום המוזיקלי.
המשתמש מקליד שם מבצע (אמן) או שם שיר בודד אותו הוא אוהב, והאתר מנסה למצוא הומולוגיות לשיר, בצורת שירים אחרים הקרובים אליו מבחינת המבנה שלהם או הרכבם (זאת, שוב, בדומה לעקרונות ביואינפורמטים הנהוגים בביולוגיה).
עקב מגבלות של זכויות יוצרים, האתר אינו יכול להשמיע את השיר המבוקש מייד, אלא רק לאחר מספר השמעות של שירים אחרים.
לאחרונה נכנסו לתוקף מגבלות חדשות, אשר מונעות ממשתמשי האתר המתגוררים מחוץ לגבולות ארצות הברית מלהאזין למוזיקה המושמעת באתר.
בין החידושים האחרונים – החברה פיתחה מכשיר רדיו, בעל חיבור WAP לאינטרנט, ממנו ניתן להשמיע רשימות השמעה, בדומה לשירות המופעל באתר והשיקה שירות חדש הנקרא Squeezebox.
כיום האתר מממן את עצמו מפרסומות וממשתמשים מנויים, אשר אינם נחשפים לפרסומות ומקבלים הטבות נוספות.
מטרת המיזם הייתה בדיקת אפשרות ליצור סביב כדור הארץ, בגובה של כ-3500 עד 3800 ק"מ, חגורה ממחטי נחושת קטנטנות, המהוות כל אחת אנטנת דיפול זעירה באורך 1.78 ס"מ, בקוטר של כ-2 מאיות המילימטר ובמשקל של כ-40 מיקרוגרם.
החגורה אפשרה תשדורת רדיו גלובלית, ממרכז שידור שמוקם בווסטפורד, מסצ'וסטס, וקמפ פארקס, קליפורניה.
ממדי המחט תוכננו כדי להחזיר גלי רדיו בתדר 8 גיגה-הרץ.
גלי הרדיו יחזרו אל כדור הארץ וכך תתאפשר תקשורת בגלי רדיו מסביב לעולם ללא הפרעה.
לאחר ניסיון כושל ראשון ב-1961 מטיל שנשאר עד היום במסלול סביב כדור הארץ, בוצע ניסיון שני ב-9 במאי 1963, מטיל מסוג מידס 6 (MIssile Defense Alarm System) שנשא מטען בן 19 ק"ג בסך הכל שהכיל 480 מיליון מחטים.
המחטים אכן פוזרו במסלול הרצוי, והאמריקנים הצליחו לבצע כמה תשדורות רדיו ארוכות טווח מוצלחות בין מסצ'וסטס וקליפורניה.
רוחב הפס של התשדורת היה 20 Kbps ואיכות הקול המשודר תוארה כ"ניתנת להבנה" (intelligible).
אך לאחר כחודש המחטים המשיכו להתפזר ותשדורת נוספת בוצעה בקצב של 400 bps (ביט לשנייה) בלבד.
למרות זאת, הניסוי נחשב כמוצלח.
בעקבות שתי סיבות מרכזיות, הוחלט לנטוש את הפרויקט:
באותה תקופה החלה הפריחה בעולם לווייני התקשורת.
לוויין תקשורת הוא אקטיבי באופיו - הוא יכול להגביר את עוצמת גלי הרדיו או לשנות את תדרם, ולהחזיר תשדורת איכותית.
חגורת וסט פורד, לעומת זאת, היא פאסיבית.
מדענים ברחבי כדור הארץ, ובעיקר בבריטניה ורוסיה, פרסמו מחאות כנגד זיהום החלל הקרוב במאות מיליוני עצמים מהם לא ניתן יהיה להפטר בקלות.
בעקבות המחאה העולמית, הנושא עלה לדיון בעצרת האומות המאוחדות ב-1963, ושגריר ארצות הברית, עדלי סטיבנסון נאלץ להגן על הפרויקט.
סטיבנסון הסביר כי חקר את הנושא לעומק, והוא משוכנע שלחץ קרני השמש יחזיר תוך כשלוש שנים את כל המחטים בחזרה לאטמוספירה ובכך יגרום לשריפתן.
בפועל, גם בשנת 2008, גושים גדולים של מחטים עדיין סבבו את כדור הארץ והיוו סכנה חמורה ללוויינים וחלליות.
פרויקט הגנאלוגיה במתמטיקה (באנגלית Mathematics Genealogy Project) הוא בסיס נתונים הנמצא באתר אינטרנט, המנהל את אילן היוחסין של מנחים וסטודנטים בעבודת דוקטור במתמטיקה.
באילן יוחסין זה, המנחה (או המנחים) הוא ה"אב" והדוקטורנט הוא ה"בן".
ההגדרה של מתמטיקה היא רחבה יחסית וכוללת בנוסף למתמטיקה גם: "ניתוח נתונים", סטטיסטיקה, שיטות כמותיות בפיזיקה, שיטות כמותיות במדעי החברה, מדעי המחשב וחקר ביצועים.
מאגר הנתונים כולל מידע על כ-220,000 מתמטיקאים.
הפרויקט החל בספטמבר 1997 כשהפרופסור למתמטיקה הרי קונס (Harry B.
Coonce) התעניין בשם המנחה של המנחה שלו, וכתוצאה בנה את אילן היוחסין.
נכון לשנת 2010, הפרויקט מנוהל על ידי אוניברסיטת דקוטה הצפונית (NDSU) ונתמך על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה (AMS).
המידע מתקבל מתקצירים של הדוקטורטים, מהודעות של האגודה האמריקאית למתמטיקה, או דרך עדכון אתר האינטרנט.
בסיס הנתונים מכיל את שמו של המתמטיקאי, האוניברסיטה שבה ניתן התואר, שנת קבלת התואר, נושא העבודה לתואר הדוקטור, שמות המנחים והמדינה שבה הוענק התואר.
יש מתמטיקאים נודעים שהעמידו מספר רב של צאצאים.
למתמטיקאי יוהאן ברנולי, למשל, למעלה מ-62,000 צאצאים.
כמו כן, מצוינים באתר שמותיהם של המורים בעלי המספר הגדול ביותר של תלמידים (השיא הוא 144, נכון ל-2018).
ישנם מקרים שבהם לא ניתן לטפס במעלה אילן היוחסין.
דוגמה שכזאת היא רוברט פלויד, מדען מחשב שהעמיד "צאצאים" רבים, אך כזה שאין לו אפילו תואר שני, ולפיכך גם לא מנחה.
פרויקט המקומות הציבוריים הוא ארגון ללא מטרות רווח שמטרתו היא לקדם תכנון קהילתי של המרחב הציבורי.
בסיסו של הארגון בניו יורק והוא מוקדש ליצירה מקיימת במקומות ציבוריים שבהם עוסקים בבניית קהילות.
עבודות התכנון מבוססות על טכניקות של ויליאם ה.
וייט לפי תיעוד של פרויקט חיי רחוב.
גישה זו כרוכה בהסתכלות, הקשבה ושאילת שאלות של אנשים בקהילה כדי לגלות את צורכיהם ושאיפותיהם לגבי חיי הרחוב.
הארגון נוסד בשנת 1975 על ידי פרד קנט ועובד עם למעלה מ-2500 קהילות ב-40 מדינות וממוקם בניו יורק, ארצות הברית.
בפרויקט המקומות הציבוריים עובדים עם יחידים ועם קהילות כדי ליצור חזון מסביב למקומות בעלי חשיבות לחיי הקהילה ולחוויות היומיום שלהם.
אחד המפתחות לתהליך זה הוא להגיע אל האנשים, כולל אלה שלא ניתנת להם הזדמנות להשתתף במאמץ לשיפור חיי העבודה שבהם הם חיים.
התהליך כולל תצפיות באתרים, צילומים, ראיונות אישיים וסקרים לאיסוף של אנשים ויצירת מסמך המנתח את פעילותם.
מתוך התצפיות הללו מתקיים תכנון הצמיחה, כמו גם סדנאות פעילות ופורומים ציבוריים שבהם לאנשים יש הזדמנות לתרום רעיונות לגבי שיפורים ושינויים פיזיים בשכונותיהם.
צוות הארגון מונה כ-25 אנשים מרקע סביבתי-עירוני רחב: בין הצוות מונה אנשים העוסקים בתכנון סביבתי, אדריכלות, תכנון עירוני, גאוגרפיה עירונית, עיצוב עירוני, פסיכולוגיה סביבתית, תכנון נוף, מעצבי אומנות וניהול מידע.
פרויקט המקומות הציבוריים כיום הוא ארגון מרכזי בפיתוח הקונספט של יצירת מקומות ציבוריים, אשר אינו רק מוביל בניה, תיקון או שיפוץ של חלל ציבורי, אלא מכיל את כל תהליך המטפח את היצירה של יעדים ציבוריים חיוניים כגון: סוג של מקומות שבהם אנשים מרגישים אינטרס חזק של הקהילות ומחויבות לשיפור המצב.
במילים פשוטות: "יצירת מקומות ציבוריים ראשיים".
על נכסי קהילה מקומיים, השראה, פוטנציאל, ובסופו של דבר ליצירת מקומות ציבוריים טובים לקידום בריאות של אנשים, אושר, ורווחה.
"לחשוב מעבר לתחנה" - שילוב תחנות של תחבורה ציבורית לתוך המרקם הקהילתי
יוזמת "ערים נהדרות" - יוזמה גמישה לשינוי העיר למקום נעים יותר בתהליך הדרגתי, רחוב אחר רחוב, שכונה אחרי שכונה.
"יצירת מקום בניו יורק" - יוזמה להפוך את העיר ניו יורק למקום נעים יותר.
פעילות הארגון לפי חלוקה לתחומים:
גישה של פרויקט המקומות הציבוריים לתחבורה
מרכזים אזרחיים (ספריות, בתי משפט, עיריות)
פרויקט הלהקה היא תוכנית מציאות ישראלית ששודרה בערוץ הילדים בשתי עונות בשנים 2013–2014. במהלך התוכנית נבנית להקת פופ.
המתמודדים צריכים להפגין יכולות תנועה, שירה ועבודה בקבוצה.
בשלבי האודישנים נבחרת קבוצה של משתתפים הנכנסים למתחם אימונים מיוחד בו הם גרים יחד ועוברים סדנאות עם זמרים מובילים, שיעורי פיתוח קול, שיעורי ריקוד ועוד.
אלו שמצליחים לשרוד עד סוף התוכנית, מרכיבים את הלהקה, שמיוצגת על ידי חברת התקליטים NMC.
מה-15 בספטמבר 2013 עד ה-24 בספטמבר 2013 שודרה בערוץ הילדים סדרת ספין-אוף דוקומנטרית על להקת "סטארטאפ", הלהקה שיצאה מהעונה הראשונה של פרויקט הלהקה.
ב-24 בינואר 2014 נבחרה התוכנית בטקס פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, כתוכנית האולפן לילדים ונוער הטובה ביותר ששודרה בשנת 2013.
התוכנית מרכיבה להקת פופ, אשר תהיה מיוצגת על ידי חברת התקליטים NMC.
התוכנית מתחילה בשלבי האודישנים אשר מתחלקים לארבעה שלבים:
השלב הראשון: בשלב האודישנים הראשון המתמודדים מגיעים אל הפרויקטורים בחמישיות ובשישיות (בעונה הראשונה) או ברביעיות ובשלישיות (בעונה השנייה).
כל מתמודד מתבקש לשיר קטע משיר שבחר מבין ארבעה שירים שהיו אפשריים לבחירה.
לאחר מכן עליהם לבחור ביחד שיר מבין ארבעת השירים ולבצע אותו ביחד כקבוצה.
השלב השני: אל שלב האודישנים השני עוברים 35 מתמודדים, שמגיעים אל הפרויקטורים מחולקים לקבוצות של שישה (בעונה הראשונה) או 27 מתמודדים המחולקים לשתי קבוצות (בעונה השנייה).
כל קבוצה נדרשה להעמיד מופע הכולל ריקוד ושירה תוך שעה בלבד.
השלב השלישי - שלב הסולו הגורלי: בשלב זה המתמודדים נדרשים לבצע שיר סולו.
השלב הרביעי (עונה ראשונה בלבד): המתמודדים מתפצלים לשתי קבוצות.
קבוצה אחת היא קבוצת הבנים וקבוצה שנייה היא קבוצת הבנות.
על כל קבוצה להכין מופע הכולל שירה וריקוד תוך שעה בלבד.
בתום ארבעת שלבי האודישנים (בעונה הראשונה) ושלושת שלבי האודישנים (בעונה השנייה) נכנסים ל"פרויקט הלהקה" עשרה משתתפים (בעונה הראשונה) או אחד עשר משתתפים (בעונה השנייה) המתחרים על מקומם בלהקה.
המשתתפים גרים יחד, ועוברים שלל משימות, לימודי ריקוד והופעות לצד זמרים ואנשי מוזיקה מובילים.
בכל שבוע הפרויקטורים מציינים את המצטיין אשר מוגן מפני ההדחה הקרובה.
לאחר מכן על המשתתפים עצמם לבחור בגלוי למי מהם מגיעה חסינות מי שקיבל רוב קולות חסין מפני ההדחה הקרובה.
בתום כל הופעה הפרויקטורים מעמידים לדו-קרב את שני המתמודדים שההופעה שלהם הייתה פחות טובה.
כאשר המנצח בכל דו-קרב נשאר בתחרות והשני מודח ממנה על ידי אסף דרעי נציג חברת התקליטים NMC.
העונה הראשונה שודרה מה-17 במרץ עד ה-25 ביוני 2013.
אמיר פרישר גוטמן - המנחה ומנהל הלהקה.
אסף דרעי - שופט ומנהל האמנים.
השתתף בשלבים הראשון, השלישי והרביעי של האודישנים.
הנרי - המפיק המוזיקלי של הלהקה.
השתתף בשלבים השני והרביעי של האודישנים.
אמיר פרישר גוטמן - מנהל הלהקה.
אסף דרעי - נציג חברת התקליטים.
שםהוצג/ה כהדחה / להקהאיבון וונדימורוצה להיות ביונסההתקבלה ללהקת "סטארטאפ"דניאל מזוזכוריאוגרפית ורקדנית היפ הופהתקבלה ללהקת "סטארטאפ"שירה מרגליתרואה את החיים בוורודהתקבלה ללהקת "סטארטאפ"כפיר פופוביץ'מעריץ את ריטההתקבל ללהקת "סטארטאפ"ישראל מרמרושעוזר ספרהתקבל ללהקת "סטארטאפ"מירון וויליאמסמנגן ושר בבריםהתקבל ללהקת "סטארטאפ".
עזב את הלהקה שנה לאחר הקמתה.
התרחשויות בולטותבתחילת העונה המתמודד ניב חביב אברהם ניגש אל חדר הבנות וביקש שישטפו את הכלים שנותרו מהארוחה, מכיוון שהוא שטף אותם ביום הקודם.
שיר עזריה סילקה אותו מהחדר, ודיברה אליו באופן שאינו הולם.
בערב היום פנה ניב לשיר, שניהם דיברו ושיר הצטערה על מעשיה.
מירון השתמש בקללות שדרשו צנזורים, ושיר הגיבה באלימות פיזית.
בעקבות התרחשות זו הפרויקטור אסף דרעי ביטל את החסינות שמירון קיבל באותו היום מהראל סקעת, והעמיד את מירון ושיר להדחה.
בהכנה לנאמבר ההדחה מירון ושיר התחברו והשלימו.
בפרק ה-25 של העונה אסף דרעי החליט לא להדיח את שניהם מהפרויקט.
כששיר נכנסה אל בית מחנה האימונים לבדה כל שאר המתמודדים חשבו שמירון הודח והביעו את אכזבתם.
הופעות וקליפים שבוצעו במהלך העונה בפרק ה-13 של העונה צילמו המתמודדים שנכנסו למחנה האימונים קליפ לשיר 'שום דבר לא יעצור אותי', שאותו כתבו בשבילם אמיר פרישר גוטמן והנרי.
בפרק ה-16 של העונה הופיעו המתמודדים בחתונה של זוג בפני 400 אורחים.
קבוצת הבנים שרה את "תגידו לה", וקבוצת הבנות את "הכל זה מלמעלה" של הזמר דודו אהרון כשהפרויקטורים בחנו את הופעתם.
בפרק 20 הופיעו המתמודדים במועדון הזאפה בפני אנשי ערוץ הילדים, חברת התקליטים והפרויקטורים עם השירים "Bad Romance" של ליידי גאגא ו"titanium".
בפרק ה-19 של העונה הופיעו המתמודדים בשוק נתניה וניסו להביא קהל להופעתם.
הקבוצה הראשונה שרו את "do you love me" של שרית חדד.
הקבוצה השנייה שרו את "שיר הפרחה" של הזמרת עפרה חזה.
במהלך העונה המשתתפים התחלקו לשתי קבוצות.
הקבוצה הראשונה ביצעה בחלון ראווה של חנות מוזיקה בדיזנגוף סנטר את השיר "החדר האינטימי שלי".
הקבוצה השנייה הופיעה בשיר "תראו אותי" של מופע הארנבות של ד"ר קספר.
חברי הקבוצה השנייה נעזרו בזמר פבלו רוזנברג שפגשו במקרה.
הקבוצה הראשונה הצליחו לקבל יותר אהדה מהעוברים והשבים.
בפרק ה-24 של העונה צילמה הקבוצה של ישראל, ניב, דניאל ושירה קליפ לשיר "כל הציפורים" של הראל סקעת.
הקבוצה השנייה (כפיר, איבון, מירון ושיר) אינה הצליחה לסיים את צילומי הקליפ בעקבות המריבה של מירון ושיר.
בפרק ה-27 של העונה המשתתפים ערכו צילומי מים לקליפ לשיר "beautiful" של כריסטינה אגילרה בהם כתבו על גופם, באמצעות צבעי מים, מילה שפוגעת בתדמית שלהם.
כשנכנסו למים, מחקו את המילה מגופם וכך בעצם מחקו גם את המשמעויות הנלוות למילה.
בפרק ה-28 של העונה הופיעו המשתתפים בפני תנועת הצופים עם השיר "נשמתי" של מאיה בוסקילה.
בפרק ה-31 של העונה הופיעו המשתתפים בפני משפחותיהם ובני זוגם מבלי שידעו שהם מופיעים בפניהם עם השיר "את שרה ברדיו" של רמי קלינשטיין.בפרק ה-32 של העונה צילמו המשתתפים קליפ לשיר "יאללה בלאגן", שאותו הם כתבו יחד.
אמן אורחחסינות שירה מהאמן האורחחסינות כוריאוגרפיה
מיוליה איגלניקחסינות חברתית ממשתתפי העונהחסינות מהפרויקטורים על הופעה או
קליפדודו אהרוןאיבון ונדימוישראל מרמרושדניאל מזוזשירה מרגליתמיכל אמדורסקידניאל מזוזניב חביב אברהםבוטלה (תיקו בין כפיר פופוביץ' למירון וויליאמס)איבון ונדימוהראל סקעתמירון וויליאמס (בוטלה בעקבות הפרת
כללים)ישראל מרמרושבוטלה (שיר ומירון נבחרו אוטומטית לעמוד
להדחה בעקבות הפרת כללים)בוטלה (שיר ומירון נבחרו אוטומטית לעמוד
להדחה בעקבות הפרת כללים)מאיה בוסקילהדניאל מזוזאיבון ונדימוישראל מרמרוששירה מרגליתרמי קליינשטייןבוטלה (בשבוע האחרון אין חסינויות)בוטלה (בשבוע האחרון אין חסינויות)בוטלה (בשבוע האחרון אין חסינויות)בוטלה (בשבוע האחרון אין חסינויות)
המתמודד כפיר פופוביץ' הצליח להיכנס ללהקת "סטארטאפ" למרות שלא קיבל אף פעם חסינות במהלך העונה.
"בעקבות פרויקט הלהקה" היא תוכנית דוקומנטרית על חברי להקת סטארטאפ.
הלהקה יצאה מהתוכנית "פרויקט הלהקה".
התוכנית היא ספין-אוף של "פרויקט הלהקה" והיא עוקבת אחרי חברי להקת סטארטאפ בחזרות, בהופעות, בהקלטות ובביתם.
מירון וויליאמס (הסדרה צולמה לפני שהוא עזב)
אמיר פרישר גוטמן - מנהל הלהקה
אסף דרעי - הסוכן של חברי הלהקה
הרגע שאחרי - חברי 'סטארטאפ' חותמים למעריציהם לאחר הקרנת הבכורה של הפרק האחרון של 'פרויקט הלהקה'.
לאחר הפגישה עם המעריצים הם רואים את האודישן הראשון שלהם בביתו של חבר הלהקה כפיר פופוביץ'.
השירים שלנו - חברי הלהקה מקליטים את השירים לאלבום הראשון שלהם.
שירה כותבת את השיר 'בעיניים שלך', ומשמיעה אותו לבן זוגה ארד, עליו כתבה את השיר.
כפיר בוחר את השיר 'מלאכית', איבון את 'איפה כתוב', מירון את 'קורא לך', ישראל את 'תאמיני', ודניאל את 'ביי ביי'.
בסוף הקלטת השירים האלו הם מקליטים את השיר שמסיים את האלבום, 'חוקים חדשים למשחק'.
נוסעים לאילת - חברי הלהקה טסים להופיע באילת, ומבלים במלון 'לאונרדו קלאב'.
הם מופיעים במלון מג'יק פאלאס מול הנופשים במלונות רשת פתאל באילת.
הבית שלי - חברי הלהקה מציגים בפני הצופים את ביתם ומשפחתם, מלבד ישראל מרמרוש שישן באותו היום בביתה של דניאל בראשון לציון בשל הופעתם בעומר שרחוקה מביתו ביישוב חשמונאים.
דם יזע ודמעות - חברי סטארטאפ מתארחים ברדיו 100FM ובתוכנית של שחר חסון, "הפרעת קשב", יחד עם דנה פרידר.
ערב טוב נוקיה - חברי הלהקה מופיעים בהיכל נוקיה, עם השירים: "יאללה בלאגן", "חוקים חדשים למשחק" ו"זה הזמן שלי עכשיו" כהקדמה למופע של גאליס.
העונה השנייה של התוכנית שודרה מה-16 בפברואר עד ה-27 במאי 2014. בעונה זו בוצעו מספר שינויים מהעונה הקודמת.
השינוי הראשון הוא בצוות המקצועי שהוחלף, מלבד אסף דרעי שהמשיך גם בעונה זו לשמש כפרויקטור מטעם חברת התקליטים NMC.
השינוי השני היה בשלב האודישנים הראשון.
בעונה הקודמת בשלב זה כל הפרויקטורים בחרו ביחד מי יעבור לשלב הבא ואילו בעונה זו זכות זו הייתה נתונה לאסף דרעי בלבד והפרויקטורים שימשו כמייעצים בלבד.
השינוי השלישי הוא במספר המשתתפים בתוכנית.
בעונה הקודמת השתתפו עשרה משתתפים ואילו בעונה זו השתתפו אחד עשר משתתפים.
עם זאת הוחלף הבית והצילומים והמגורים היו בווילה עם בריכה.
עוז מורג - הבמאי והכוריאוגרף.
רוני דלומי - שופטת בתחום השירה.
שירן סנדל - שופטת באודישנים.
אנה ארונוב - שופטת בתחום הריקוד.
עדי הימלבלוי - שופטת בתחום הריקוד.
ג'וני גולדשטיין - המפיק המוזיקלי.
מקרא צבעים: זוכים גמר הדחה
התרחשויות בולטותבעונה זו, התקבל לנבחרת המשתתף בן רחביה, לאחר שכבר השתתף בשלבי האודישנים בעונה הקודמת ונופה בשלב הכניסה למתחם האימונים.אל מתחם האימונים התקבלו אחד עשר מתמודדים, בניגוד לכללי המשחק שאומרים שלמתחם האימונים יכנסו עשרה מתמודדים בלבד.
המתמודד האחד עשר שהפרויקטורים העבירו הוא ליאם פינטו.
מכיוון שבמתחם האימונים נמצאות רק עשר מיטות, ליאם ישן על מיטה מתקפלת.בפרק ה-11 של העונה נבחרו המשתתפים יונתן בוסיק ורוית ששון לשיר את דואט ההדחה.
יונתן ורוית התבקשו להתאמן על שיר אותו ישירו בפני הפרויקטורים.
יונתן הציע שירים רבים, אך פסל את האפשרות לשיר אותם כשראה שרוית שרה את השיר בסולמות ובטונים הדרושים.
רוית החליטה לוותר כשיונתן הציע את השיר "היא לא יודעת מה עובר עליי" של שלמה ארצי, והסכימה לשיר את השיר למרות שמנגינת השיר מתאימה יותר למנעד הקולי של יונתן.
בסוף דואט ההדחה, הודחה רוית.
גם בהדחה השנייה הועמד יונתן להדחה יחד עם עמרי.
יונתן בחר את השיר "אייכה", בו הוא שולט מבחינת הקול יותר מעומרי.
בסוף דואט ההדחה, עמרי הודח.
בעקבות אירועים אלה ואירועים נוספים, טענו המתמודדים שיונתן מזלזל בהם.
יונתן הפך להיות המתמודד הכי פחות אהוב בבית.
בפרק 15 האשים יונתן את ליאם במעמדו החברתי הרע בבית, ואמר שליאם מרחיק אותו מאחרים.
בפרק 18, החליטו משתתפי התוכנית ברוב קולות להעמיד את יונתן להדחה בהצבעה בשיחת הדינמיקה השבועית.בפרק ה-12 של התוכנית הגיעה קרן פלס לערוך סדנת אמן למשתתפים.
ניב, הילי, אביגל, בן ויונתן היו קבוצה אחת, ושאר המשתתפים היו הקבוצה השנייה.
בזמן שהקבוצה השנייה הקליטה את השיר "גם אני" באולפן ההקלטות עם המפיק המוזיקלי ג'וני גולדשטיין, ערכו חברי הקבוצה הראשונה משחק "אמת או חובה".
אחת השאלות שהופנו להילי הייתה האם היא מחבבת באחד מחברי קבוצתה.
כשניב נשאל אם הוא מחבב בהילי, ניב ענה בחיוב ואמר שיהיה מוכן לקחת את הילי לדייט.
לאחר כמה פרקים, הזמין ניב את הילי לדייט ולקח אותה לחצר מתחם האימונים בתור דייט ראשון.
לאחר כשבוע ניב לקח את הילי למתחם החלקה על הקרח ולאחר מכן לפיקניק.
כשהילי וניב חזרו למתחם האימונים, ניב שוחח עם ליאם, חברו הטוב ביותר של ניב במתחם האימונים, ושאל אותו מה הרגשתו בקשר לקשר הרומנטי שלו ושל הילי.
ליאם הודה שהוא מחבב את הילי, וניב קטע את הקשר הרומנטי בינו לבין הילי מכיוון שהרגיש שליאם מקנא בו.
לאחר מכן, החליט ניב שהוא לא יכול לוותר על הקשר עם הילי וביקש מליאם שישנה את דעתו לגבי העניין.
ליאם הסכים שהם יהפכו לזוג ולאחר הדחתו של ליאם, הילי וניב התנשקו והפכו לבני זוג.בפרק ה-17 התנגן במתחם האימונים שיר הפתיחה של התוכנית, מה שמסמל שהמתמודדים צריכים לגשת אל תיבת החסינות, ולקרוא בפתק שבתוכה את שם החסין שיוגן מפני ההדחה הקרובה.
בתיבת החסינות לא הופיע פתק, אלא חבילה עוברת.
הפרס בחבילה העוברת היה גביע, בו זכתה אור.
בפרק 18 גילו המשתתפים שבשיחת הדינמיקה הקבוצתית הם יבחרו מועמד אחד מתוך שלושה להדחה הקרובה, ושהגביע שקיבלה אור מזכה אותה בשני קולות בהצבעה.בפרק ה-20, ההפקה הפתיעה את אביגל ולקחה אותה לפסטיגל בהיכל הקונגרסים בחיפה, בו הופיעה בשנת 2007. אביגל בחרה לקחת איתה את סתיו חברתה.
יחד הן פגשו את עודד פז, תובל שפיר ודניאל מורשת.בפרק ה-25 נכנס אסף דרעי אל מתחם האימונים והודיע שבלהקה שתצא מהעונה השנייה של התוכנית יש מקום לשלושה חברים לכל היותר ואין בה מקום ליותר מבן אחד.
הוא הודיע שבן רחביה יעזוב את מתחם האימונים מיד, ללא דואט הדחה.בפרק ה-26 עברו המתמודדים "מייקאובר", שכלל עיצוב שיער, צביעת גבות ושינוי באופנת הלבוש שלהם.בפרק ה-27 הודיע אסף דרעי ששם הלהקה יהיה "לוליפופ".
הופעות וקליפים שבוצעו במהלך העונה בפרק ה-7 של העונה צילמו המשתתפים קליפ לשיר הפתיחה "אתן את הכל", אשר נכתב על ידי ניר פייבל והולחן על ידי מורן דוד.
ההפקה המוזיקלית לקליפ נעשתה על ידי ג'וני גולדשטיין המפיק המוזיקלי של הפרויקט.
בפרק ה-9 של העונה התחלקו המשתתפים לקבוצות בנים ובנות, והופיעו בפני עוברים ושבים במדרחוב נחלת בנימין כשהם לבושים על פי האפיונים שנתנו להם חברי הקבוצה השנייה.
כמו כן, כל קבוצה בחרה שיר לקבוצה השנייה.
קבוצת הבנים שרה את השיר "כולם רוקדים עכשיו" של היי פייב.
קבוצת הבנות שרה את השיר "בחום של תל אביב" ("פרחה במרצדס") של שרית חדד.
הקבוצה המצטיינת של המשימה הייתה קבוצת הבנות.בפרק ה-10 של העונה הופיעו המשתתפים בפני חברי מועדון המעריצים של משה פרץ, בשתי קבוצות: בנים ובנות, וביצעו שניים מלהיטיו.
קבוצת הבנים שרה את השיר "אולי הלילה", וקבוצת הבנות שרה את "זיקוקים".בפרק ה-11 של העונה הופיעו המשתתפים במועדון קריוקי בשתי קבוצות כשהקהל בחר איזו קבוצה תשיר, ואיזה שיר ישירו.
חברי הקבוצה המצטיינת היו ניב, הילי, אביגל, בן ויונתן.בפרק ה-12 של העונה צילמו המשתתפים קליפ לשניים מלהיטיה של קרן פלס.
הקבוצה שהצטיינה במשימת הקריוקי שהתקיימה בפרק 11 צילמה קליפ לשיר "מבול", והקבוצה השנייה צילמה קליפ לשיר "גם אני".בפרק ה-15 של העונה הופיעו המשתתפים בשתי קבוצות מול עמוס תמם, איציק כהן ומיי פיינגולד בתיאטרון הקאמרי עם שני להיטים מהמחזמר "קזבלן".
הקבוצה הראשונה (שכללה את ניב, הילי, סתיו ובן) שרה את השיר "רוזה", והשנייה (שכללה את שאר המשתתפים) שרה את "כל הכבוד".
הקבוצה הראשונה הייתה הקבוצה המצטיינת במשימה.בפרק 18 צילמו המשתתפים קליפים בשתי קבוצות לשניים מלהיטיהם של עילי בוטנר וילדי החוץ.
השירי היו "נעים עכשיו" ו"תם ולא נשלם".בפרק 21, המשתתפים בפרויקט צילמו קליפ נגד עישון יחד עם מנחי ערוץ הילדים טל מוסרי, דנה פרידר ועודד פז.
הקליפ שודר בערוץ הילדים.בפרק 22, המשתתפים הופיעו במחצית משחק כדורסל במגרש הביתי של נס ציונה עם השיר "תן" של רוני דלומי.בפרק 25 כתבו המתמודדים את השיר הראשון של הלהקה בעזרת נועם חורב.
השיר נקרא "לנצח את עצמי".
בפרק 26 המתמודדים צילמו קליפ לשיר.בפרק 27 הופיעו המתמודדים כהקדמה למופע של להקת סטארטאפ שהיה אחד ממופעי סיבוב ההופעות סטארטאפ - המופע.
השיר איתו הופיעו המשתתפים היה "אדוני" של עברי לידר.
בעונה זו כל שבוע קיבל נושא, אליו קשורות המשימות בשבוע.
על הופעה או קליפהתחלותמשה פרץבן רחביהאביגל כהןניב דשאהילי מרגוליסהסתגלותקרן פלססתיו וקניןאביגל כהןליאם פינטואור כהן אכדהופעה בימתיתעילי בוטנר וילדי החוץניב דשאסתיו וקניןלא חולקההילי מרגוליסהתבלטות בלהקהרוני דלומיאור כהן אכדניב דשאאביגל כהןסתיו וקניןהפריצה לעולם המוזיקהעברי לידרבוטלה (אין חסינויות בשבוע האחרון)
בעונה זו, כל המתמודדים שהצליחו להגיע אל הגמר (חמשת האחרונים) קיבלו חסינות לפחות פעמיים במהלך העונה.
פרויקט הגנום האישי הוא מחקר עוקבה ארוך-טווח, אשר שם לו למטרה לרצף ולפרסם את רצף הגנום השלם של 100,000 מתנדבים לצד הרשומה הרפואית המלאה שלהם.
חזון הפרויקט, שהחל בשנת 2005, הוא לאפשר התקדמות במחקר הגנומיקה האישית ופיתוח הרפואה המותאמת אישית.
הפרויקט החל ביוזמתו של ג'ורג' מ.
לפי שעה מתקבלים לפרויקט מתנדבים שהם אזרחי ארצות הברית בלבד ובעלי אפשרות לשלוח דגימות רקמה או DNA ברחבי ארצות הברית.
הפרויקט יפרסם את הגנוטיפ - רצף הגנום המלא - של כל אחד מהמתנדבים, לצד מידע רב אודות פנוטיפ כגון: מידע רפואי, מדידות שונות (מידות גוף, למשל),
המידע שייאסף יהיה נגיש לכל באמצעות רשת האינטרנט, ויוגדר כנחלת הכלל.
מידע שכזה יוכל לאפשר לחוקרים לבחון היפותזות שונות על הקשר בין פנוטיפ מסוים לגנוטיפ ולתנאים הסביבתיים.
חלק מרכזי בפרויקט יהיה בחינת הסיכונים השונים אליהם נחשפים המתנדבים בעת השתתפות במיזם מסוג זה, כגון הפליה על ידי חברות ביטוח או מעסיקים במקרים בהם הרצף הגנטי של המתנדב מצביע על סיכוי מוגבר לחלות במחלה מסוימת.
ועדת האתיקה של בית הספר לרפואה של הרווארד ביקשה כי סבב המתנדבים הראשון למיזם יכלול את ג'ורג' צ'רץ' עצמו וכן יכלול בעלי עניין נוספים לעניין הגנומיקה האישית מתחומי המדע, הרפואה והחברה, וזאת משום שהם בעלי מעמד והשכלה מספקים על מנת לתת את הסכמתם מדעת להשתתפות בפרויקט.
כעת, ומשהסבב הראשון, שמנה עשרה מתנדבים, תם, מקווים שמספר רב של מתנדבים מכל גוני האוכלוסייה ייקחו חלק בפרויקט.