tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפיקוד הדרום החליטו שיש צורך בפלוגת צמ"ה הצמודה לגזרה אשר תתמקצע בה בנוסף לפלוגות הצמ"ה הגדודיות של חיל ההנדסה הישראלי, שתלויות בקו שתופס הגדוד ומתחלפות מדי פעם.
בהקמתה, צוות המנהרות של אוגדת עזה היה כפוף ליחידה ואחרי אסון הנגמ"שים הועבר ליהל"ם והפך לסיירת סמו"ר.
פלוגת אבירי הפלדה סייעה הן בהחזקת ציר פילדלפי ובמלחמה במנהרות התת-קרקעיות והן בפעולות עומק בתוך רצועת עזה כנגד הטרור.
במבצעי אוגדת עזה ברצועה פתחה הפלוגה צירים, ניקתה זירות מטענים, חישפה שטחים, הרסה בתים, חילצה רכב קרבי משוריין וכן איתרה והשמידה מנהרות תת-קרקעיות.
הפלוגה משתתפת באופן רציף בלחימה השוטפת ברצועת עזה.
מרבית חיילי הפלוגה נלחמים בגזרה במהלך רוב שירותם הצבאי, להוציא את פרק ההכשרות הראשוניות שאורכו כחצי שנה.
מאז הקמתה ישבה הפלוגה במחנה כרם שלום.
במהלך קרבות שבעה באוקטובר נהרס המתחם, ומאז יושבת הפלוגה במחנה אמיתי הסמוך.
בשנת 2010 הוקמה פלוגת צמ"ה נוספת בשם "חתולי הפלדה" והיא פעילה בגזרת צפון רצועת עזה ועל כן מכונה גם צמ"ה עזה צפונית.
הפלוגה מפעילה ציוד מכני הנדסי ממוגן הכולל דחפורי D9R משוריינים עם מיגון נגד טילי נ"ט, מחפרים ממוגנים מדגם באגר E-349, שופלים ממוגנים ומקדחי-בורות ("דרילרים").
פעילותה של היחידה כוללת פתיחת צירים, חישוף נגד מטעני חבלה, עבודות עפר וביצורים בגזרה (כגון הערמת סוללות עפר שישמשו כמגנן נגד ירי טילי נ"ט), סיוע להחזקת גדר המערכת וחשיפת מנהרות לחימה ברצועת עזה והשמדתן (ביחד עם יחידת סמו"ר של יהל"ם).
פלוגת חתולי הפלדה לקחה חלק במבצע צוק איתן.
דחפור D9 משוריין של חתולי הפלדה היה שותף לסיכול החדירה לחוף זיקים ב-8 ביולי 2014. על תפקודו באירוע זה, בו הוביל את ההסתערות על המחבלים והרג שניים מהם, קיבל סגן מפקד הפלוגה, סרן סלמאן חיחי, אות הצטיינות מהרמטכ"ל.
המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות
המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות (פיקוד הדרום) היא יחידה צבאית טכנולוגית של צה"ל לגילוי ואיתור מנהרות תת-קרקעיות.
המעבדה פועלת בפיקוד הדרום תחת אוגדת עזה ובשיתוף עם חטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל), חיל ההנדסה הקרבית ואגף המודיעין.
היא הוקמה ב-2016. מאז הקמתה איתרה המעבדה למעלה מ-15 מנהרות טרור שנחפרו מתחת לגדר המערכת סביב רצועת עזה, אותן השמידו כוחות פיקוד הדרום, חיל ההנדסה הקרבית וחיל האוויר הישראלי.
על פועלה זכתה בפרס ביטחון ישראל.
המעבדה כוללת מומחים וקצינים מתחומים שונים בהם קציני מודיעין, קציני הנדסה קרבית, קציני מחשבים ואגף התקשוב וההגנה בסב"ר, ומדענים ומהנדסים מתחומי הפיזיקה, הגאולוגיה, ההנדסה ובפרט הנדסה אזרחית והנדסת מכונות.
המעבדה מנתחת מידע שאוספים החיילים בשטח ומידע שמתקבל מעבודות עפר, חפירות וקידוחי-עומק שמבצע מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית.
באמצעות ניתוח המידע מסוגלת המעבדה לאתר מנהרות, חללים מתחת לקרקע ועבודות חפירה.
היא מקבלת גם מידע מודיעיני וכן מידע שאוספת יחידת סמו"ר של יהל"ם המתמחה בלוחמת מנהרות.
במסגרת האוגדה יושבת מב"א (מכלול בקרה אוגדתי) 143, המשתייכת למערך הבקרה האווירית של חיל האוויר.
שםתקופת כהונההערות יעקב אור 1987–1988 המפקד הראשון של האוגדה.
פרש מצה"ל לאחר כישלון הגנת היישובים בטבח.ברק חירם2 בספטמבר 2024 –מפקד האוגדה הנוכחי
אוגדן (בסומלית: Ogaadeen) הוא אזור גאוגרפי צחיח, החופף את גבולותיה של מדינת סומלי שבאתיופיה.
ידוע גם בשם סומלילנד האתיופית, ותושביה קוראים לה בשם אוגדניה; ארגונים בדלניים סומליים משתמשים בשם סומליה המערבית מסיבות פוליטיות.
האזור נקרא על שם שבט סומלי הנקרא "שבט אוגדן", שרוב תושביו שייכים אליו.
שבטים סומליים נוספים באזור הם גדבארסי, שאיקהאל, האוויי ומארהן.
אוגדן היא רמה ושטחה מוערך בכ-200,000 קמ"ר.
האזור גובל במחוזות האתיופים אורומיה דירה דאווה ועפר במערב, בג'יבוטי בצפון ובסומליה בצפון במזרח ובדרום ובקצה הדרום מערבי בקניה.
הערים החשובות באזור הם: דאגהבר (בסומלית דהאגאקסבאאר), גוד (גודאי), ג'יג'יגה (ג'יגג'יגה), קאברי דאהאר (קאברידאהאר), שילאוו (שילאאבו) וווארדאר (ווארדהיר).
האזור סופח לתוך אתיופיה על ידי הקיסר מנליק השני במשך הרבע האחרון של המאה ה-19, וגבולה עם סומלילנד הבריטית היה אחד הגבולות הראשונים של אתיופיה שנקבעו על ידי אמנה.
לוויס מפרש בצורה שונה את האמנה הזו, "האדמות שאתיופיה סיפחה בהאאד היו חלק מסומלילנד הבריטית אך הבריטים ויתרו לאתיופיה ולא טענו על בעלות".
הלכה למעשה, אתיופיה שלטה בצורה מנהלית על אזור קטן מזרחית לעיר ג'יג'יגה, עד 1934 כאשר האמנה האנגלו אתיופית הגדירה את הגבול באזור, וסיפחה את האזור סופית לאתיופיה.
אחרי כיבושה של מזרח אפריקה האיטלקית במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, הבריטים התלבטו האם לספח את האזור בשנית לאתיופיה, או לאחדו עם "סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית וליצור סומליה יותר גדולה".
בוועידת לונדון של בעלות הברית, אתיופיה ניסתה באופן לא מוצלח לגרום לסיפוחם של אוגדן ואריתריאה לתוכה ב-1945, התעמולה העקשנית של אתיופיה השתלמה והאזור סופחה אליה בשנת 1948 אך לא סומלילנד האיטלקית, ג'יבוטי, ואזור ליד בהאאד ליד הגבול עם ג'יבוטי שבסופו של דבר סופחה אליה סופית ב-1954.
בעבר ואף כיום משמש אזור אוגדן כמוקד לסכסוך בין אתיופיה לסומליה, שהגיע עד כדי מלחמה בשנות ה-70 - מלחמת אוגדן.
אוגו פוסקולו (באיטלקית: Ugo Foscolo; בשמו המלא ניקולו אוגו פוסקולו Niccolo Ugo Foscolo 6 בפברואר 1778 זקינתוס - 10 בספטמבר 1827) טרנהם גרין, על יד לונדון) היה משורר, היסטוריון ומבקר של הספרות ופטריוט איטלקי ממוצא יווני.
נחשב הנציג העיקרי של הספרות האיטלקית בצומת המאות 18 וה-19. ביצירתו נפגשים האידיאלים האסתטיים של הנאו-קלסיציזם עם מוטיבים ורעיונות של הטרום-רומנטיזם והרומנטיזם.
הוכרח מגיל צעיר לחיות רחוק ממולדתו - האי היווני זקינתוס, אז זנטה, אחר כך הרפובליקה של ונציה.
הרגיש גולה כל חייו, מושפע מעולם האידיאלים הקלאסיים של היוונים שבהם התחנך בילדותו.
נדד מארץ לארץ, פוסקולו היה חסר אמונה דתית ודבק ברוח של עידן האורות, משורר של רגשות ושאיפות אוניברסליות.
Sesto tomo dell'io, (1799-1801) (הכרך השישי של אני) רומן אוטוביוגרפי
Ultime lettere di Jacopo Ortis, (1802-1803) (המכתבים האחרונים של יאקופו אורטיס) רומן במכתבים
Chioma di Berenice, (1803) תרגום של שיר מאת קלימכוס
Viaggio sentimentale מסע סנטימנטלי - תרגום של הרומן מאת לורנס סטרן.
Iliade , (1807]) תרגום של האיליאדה מאת הומרוס
אוגו פוסקולו – מתוך 'שיעורים בצחות הלשון' (מאיטלקית: יונתן פיין), 'דחק', כרך יב', 2020
אוגו פוסקולו – ארבע סונטות (מאיטלקית: אסף בנרף), 'הו!', גיליון 18, 2019
אוגדת יהודה (אוגדה 720) הייתה אוגדת מילואים וביטחון שוטף בצה"ל, שפעלה בשנים 1978 עד 2004.
האוגדה הוקמה ב-1978. ב-1983 עברה למחנה ענתות מצפון-מזרח לירושלים.
במהלך שנות קיומה הוכפפו לאוגדה מספר חטיבות: חטיבות מרחביות - חטיבת הבקעה וחטיבת העמקים, חטיבות חי"ר מילואים - חטיבת ירושלים, חטיבה 408 וחטיבת שריון מילואים 576, אגד ארטילרי 218, כמו כן לאוגדה היה גדוד הנדסה קרבית ויחידת מודיעין מטרות.
במבצע חומת מגן ב-2002 הוטל על האוגדה לגייס את כוחות המילואים, להשתלט על הערים בית לחם, חברון, יטא, דורא, דאהרייה והמרחבים הכפריים בגזרת יהודה ועציון ולקבל אחריות על הגזרה.
כוחות האוגדה השתתפו במצור הממושך על כנסיית המולד בה התבצרו חמושים פלסטינים.
בעקבות המבצע הפכה האוגדה לאוגדת הבט"ש (ביטחון שוטף) השנייה בגדה המערבית, יחד עם אוגדת איו"ש, הוכפפו לה כוחות סדירים בהם כוחות מחטיבת הצנחנים, חטיבת הנח"ל וחטיבת גולני וכן חטיבות מרחביות: חטיבת יהודה וחטיבת עציון.
אירועים בולטים בשנות פעילותה כאוגדת בט"ש היו הפיגוע בציר המתפללים, בו נהרגו 12 ישראלים בהם מח"ט יהודה דרור וינברג, הריגת שני המאבטחים הישראלים בתקרית ירי דו-צדדי, ופיגוע הירי בצומת הכבשים בו נהרגו 3 חיילים.
במאי 2003 הפסיקה האוגדה לתפקד כאוגדת בט"ש וחזרה להיות אוגדת מילואים עד לפירוקה ב-2004. נכון לשנת 2013 העוצבה הפכה למשל"ט (מרכז שליטה) תחת עוצבת הפלדה (אוגדה 162).
אוגו פריג'ריו (באיטלקית: Ugo Frigerio; 16 בספטמבר 1901 – 7 ביולי 1968) היה אתלט איטלקי.
הוא ההלך השני המעוטר ביותר במשחקים האולימפיים, בעל 4 מדליות אולימפיות (אנטוורפן 1920, פריז 1924 ולוס אנג'לס 1932), מהן 3 מדליות זהב, אחרי רוברט קוז'ניובסקי הפולני.
מאחר שלא נערכו תחרויות הליכה כלל באמסטרדם 1928 נמנע ממנו לזכות במדליות נוספות.
פריג'ריו זכה לכבוד לשאת פעמיים את הדגל האיטלקי בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה פריג'ריו בשתי מדליות זהב, בתחרות הליכה ל-3 ק"מ בתוצאה של 13:14.2 דקות, לפני ג'ורג' פרקר מאוסטרליה (13:19.6 דקות) וריצ'רד רימר מארצות הברית (13:22.2 דקות) ובתחרות הליכה ל-10 ק"מ בתוצאה של 48:06.2 דקות, לפני ג'וזף פירמן מארצות הברית (49:40.2 דקות) וצ'ארלס גאן מבריטניה (49:43.9 דקות).
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 47:06.4 דקות.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה פריג'ריו לכבוד לשאת את דגל איטליה בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בתחרות הליכה ל-10 ק"מ בתוצאה של 47:49.0 דקות, לפני גורדון גודווין מבריטניה (48:37.9 דקות) וססיל מקמסטר מדרום אפריקה (49:08.0 דקות) ובכך הגן על תוארו.
לצערו, לא נערכה תחרות הליכה למרחק של 3 ק"מ וכך לא היה יכול להגן גם על תוארו זה.
פריג'ריו לא השתתף במשחקים האולימפיים שנערכו באולימפיאדת אמסטרדם (1928) מאחר שלא נערכו תחרויות הליכה כלל ולכן נמנע ממנו להגן על תואריו.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה פריג'יו לכבוד לשאת את דגל איטליה בטקס הפתיחה בפעם השנייה.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית ארד בתחרות הליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:59:06 שעות, אחרי טומי גרין מבריטניה (4:50:10 שעות) ויאניס דלינש מלטביה (4:57:20 שעות).
ב-7 ביולי 1968 נפטר פריג'ריו בגארדה.
בסך הכל זכה פריג'ריו ב-10 תוארי אליפות איטליה: 7 תארים בתחרות הליכה ל-10 ק"מ, בשנים 1919–1924 ו-1931, 2 תארים בתחרות הליכה ל-3 ק"מ בשנים 1921–1922 ותואר אליפות בתחרות לשעה הליכה בשנת 1920.
בשנת 1925 קבע פריג'ריו 6 שיאי עולם בתחרויות הליכה באולם שנערכו ברחבי ארצות הברית.
אוגדת הבשן ("אוגדה 210", "אוגדת הגולן"; בעבר עוצבת נתיב האש, "אוגדה 366", "אוגדה 49") היא אוגדה מרחבית האחראית על גזרת רמת הגולן, החרמון, הר דב וגבול ישראל–סוריה וחלק מגבולות ישראל–לבנון המזרחי וישראל–ירדן הצפוני, וכפופה לפיקוד הצפון בצבא ההגנה לישראל.
החל ממאי 2024 מפקד האוגדה הוא תת-אלוף יאיר פלאי.
יחידות אוגדת הבשן תג שם מספור הערות חטיבות מרחביות עוצבת הגולן 474 חטיבה מרחבית האחראית על גזרת רמת הגולן.
חטיבת ההרים 810 חטיבה מרחבית האחראית על גזרת החרמון והר דב.
חטיבות מילואים חטיבת עודד 9 חטיבת חיל רגלים עוצבת יפתח 679 חטיבת חיל שריון עוצבת כידון 209 חטיבת אשיחידות נוספותגדוד שניר366גדוד תקשוב של האוגדהגדוד עיט595גדוד האיסוף של האוגדה אגד לוגיסטי אוגדתי6366פלוגת "חתולי הרמה"פלוגת צמ"ה של האוגדה.
תחת יחידת ההנדסה האוגדתית.יחידת פראיחידת התערבות במילואים, שמטרתה לתת מענה לאירועי טרור בגבול הגולןפלגת אח"ש (אחזקת שדות מוקשים)תחת יחידת ההנדסה האוגדתית.
האוגדה הוקמה מספר חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים במהלך כוננות כחול לבן.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, הייתה אוגדה 210 בפיקודו של דן לנר ולחמה בגזרת רמת הגולן.
בניית האוגדה החלה מספר חודשים בלבד לפני פרוץ הקרבות במסגרת כוננות כחול לבן.
האוגדה נכנסה ללחימה בגזרת רמת הגולן כבר ב-7 באוקטובר, ומילאה תפקיד מכריע בבלימת המתקפה הסורית במרכז הרמה.
היא הורכבה מחטיבה 9 ("עודד"), חטיבה 179 (שריון), חטיבה 317 (צנחנים), אגד ארטילרי 282 וכמו גם גדודי הנדסה וסיוע.
לוחמי האוגדה היו כוח המילואים הראשון שהגיע לרמת הגולן כבר בחצות הלילה של מוצאי יום כיפור, כאשר שבעה טנקים מגדוד 266 של חטיבה 179 ׁ(חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד צפון) הגיעו לציר הנפט, והצטרפו לכוח צביקה, שבלם עד אז את התקדמות השריון הסורי לכיוון מחנה נפח.
תוך זמן קצר נפגעו כמעט כל הטנקים של כוח זה במארב סורי.
שתי פלוגות נוספות של גדוד 266, שהגיעו לפנות בוקר למרחב חושניה-נפח, סייעו לשרידי הכוחות הסדירים לבלום את ההתקדמות הסורית לכיוון נפח.
בשעות הבוקר של 7 באוקטובר עלה לרמה גדוד נוסף של חטיבה 179 תחת פיקוד המח"ט, רן שריג, והחל לפעול בציר יהודיה.
בהמשך היום אוגדה 210 הפנתה שלוש חטיבות שריון מילואים שלה להתייצב להגנה על פתחי הצירים היורדים מרמת הגולן אל הכנרת.
יחידות מחטיבות אלו – כל אחת מהן בעוצמה של כגדוד – החלו לפעול בפתחי הצירים במהלך שעות הבוקר ועסקו בבלימת ההתקדמות הסורית.
בשעות הצהריים קיבלה אוגדה 210 את האחריות לכל האזור הדרומי של רמת הגולן.
האוגדה לקחה חלק חשוב בקרב על חושניה בימים הראשונים של המלחמה.
במהלך 8 באוקטובר פעלה במשך היום חטיבה 179 (מאוגדה 210) על ציר יהודיה המוביל לכפר חושניה שבידי הסורים.
החטיבה התקדמה באיטיות על הציר תוך ניהול קרבות שריון כבדים, שבהם הושמדו עשרות טנקים סורים, ודחקה את הסורים מזרחה אל עבר חושניה.
במהלך הלחימה נהרג גדעון צימבל, סגן מפקד חטיבה 179, אשר מילא את מקומו של מפקד החטיבה שריג שנפצע.
סגן מפקד אוגדה 210 משה בר כוכבא נטל זמנית את הפיקוד על החטיבה עד שבהמשך חזר מפקד החטיבה מבית החולים ונטל שוב את הפיקוד עליה.
ב-12 באוקטובר 1973 נשלחה האוגדה לקרב בלימה שבו עצרה את חיל המשלוח העיראקי שנע לעבר דרום רמת הגולן ולאחר מכן הוצבה בגזרה המרכזית של הרמה.
בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה השתתפה האוגדה בהבקעת מערך ההגנה הסורי בצפון רמת הגולן וביצירת המובלעת הישראלית בשטח סוריה.
האוגדה, שמספרה שונה לאוגדה 49, לא השתתפה במלחמת לבנון הראשונה ונפרסה ברמת הגולן.
חטיבה 847 של האוגדה השתתפה בלחימה תחת עוצבת הגליל (אוגדה 91).
ב-2005 מונה תא"ל ארז צוקרמן למפקד האוגדה.
צוקרמן, יוצא שייטת 13 שפיקד על יחידות מיוחדות ועל חטיבת גולני מונה לתפקיד ללא כל רקע, הכשרה או הסבה לפיקוד על יחידה משוריינת (כדוגמת קורס "הסבה לשריון" או קורס מפקדי אוגדות).
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006 ובמהלכה, לא התכוון המטכ"ל לשתף את העוצבה שבפיקוד צוקרמן בלחימה.
צוקרמן זיהה שהגזרה המזרחית של זירת הפיקוד נותרה ללא פעילות צבאית, והפציר בפיקוד לשלב את האוגדה במאמץ התקפי בגזרה זו.
האוגדה גויסה לבסוף לקראת מבצע "שינוי כיוון 11", שנועד להיות המהלך המכריע של המלחמה (10–12 באוגוסט).
האוגדה הועסקה בגזרה המזרחית, במרחב העיירות אל-ח'יאם ומרג' עיון, במשימה בלתי תלויה במשימותיהן של שלוש האוגדות האחרות שהפעיל הפיקוד במלחמה.
אוגדת המילואים, בפיקודו של צוקרמן, הוטלה לקרבות כאשר כשירות יחידותיה נמוכה עקב מחסור באימונים, כשתרגיל האוגדה האחרון שביצעה נערך בשנת 2001, כאשר היא מיועדת להילחם בגזרת רמת הגולן, וכאשר מפקדה לא הוסמך לפקד על יחידה מסוגה.
תפקוד האוגדה תואר לאחר המלחמה באור שלילי למדי, בתחקיר לאחר המלחמה בהשתתפות הרמטכ"ל, דני חלוץ, העלו קציני המילואים של החטיבה ביקורת קשה על התנהלות המפקדה ופיקוד האוגדה.
בין היתר נאמר שהפקודות היו מבולבלות, המשימות השתנו לעיתים תכופות, כך גם בוטלה מספר פעמים הפקודה לכיבוש העיירה אל-ח'יאם, תחקיר צה"לי שנכתב על ידי תא"ל במיל' מאיר גחטן, בעיקר בנוגע להפעלת כוחות באופן שאינו תואם את תורת הלחימה ולשינוי תכוף של התוכניות, לעיתים אף לאחר אישורן על ידי הפיקוד.
בין השאר, הודח מפקד אחד מגדודי השריון לאחר שסירב לשוב ולהיכנס ללבנון, והוחלף בקודמו בתפקיד.
מנגד, הייתה האוגדה הראשונה לפעול במרחב מרג' עיון ואל-ח'יאם, פגעה בכמה עשרות מחבלים והשמידה אמל"ח ותשתיות חזבאללה בגזרתה.
בפעולתה הפחיתה האוגדה את היקף הירי על קריית שמונה.
שלושה מלוחמי האוגדה נהרגו בקרבות.
בסוף המלחמה האוגדה הייתה רצוצה על אף שלא נתקלה באויב משמעותי, והישגיה לא השפיעו על לחימת חזבאללה או על היקף ירי הרקטות על כלל יישובי הצפון במהלך ימי-לחימתה.
כהונתו של מפקד עוצבת יפתח באוגדה, אל"ם גיל מעוז, קוצרה לאחר שבתחקירים שלאחר המלחמה נמתחה ביקורת רבה על האופן שבו פיקד על החטיבה.
תא"ל צוקרמן, שפיקד על האוגדה במהלך המלחמה, ספג ביקורת קשה על תפקודו ועל מידת המוכנות הנמוכה של האוגדה ובמאי 2007, כמעט שנה לאחר סוף המלחמה, התפטר מתפקידו כמפקד האוגדה ופרש משירות צבאי.
הוא ביקש להתפטר עם סיום הקרבות לאחר שחש כי נכשל במילוי תפקידו, אולם החליט להמשיך בתפקיד עד שיסתיים תהליך הפקת הלקחים ושיקום האוגדה.
בעקבות לקחי מלחמת לבנון השנייה וכחלק ממהלך דומה באוגדות נוספות בצבא הוקם באוגדה אגד לוגיסטי אוגדתי, מספרו 6366.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה וחשש מחדירת מחבלים מסוריה לרמת הגולן החליט הרמטכ"ל, רא"ל בני גנץ, ביולי 2013, על הפיכת האוגדה מעוצבה משוריינת לאוגדה מרחבית אשר תבצע פעולות מניעה, סיכול וביטחון שוטף.
בינואר 2014 שונה יעודה והוחלף שמה של האוגדה לאוגמ"ר (אוגדה מרחבית) "הבשן" 210. העוצבה כללה את "עוצבת יפתח" (חטיבת שריון 679), את "חטיבת החרמון" (חטיבה מרחבית 810) ואת "עוצבת הגולן" (חטיבה מרחבית 474).
ביוני 2016 הוקמה באוגדה מנהלת שכנות טובה, האמונה על הסיוע האזרחי וההומניטרי לתושבים סורים שנפגעו ממלחמת האזרחים.
בספטמבר 2018, הודיע צה"ל על סגירת המנהלת עם חזרת שלטון אסד למדינה.
בשנת 2016 הוחלט לאחד את חטיבת החרמון עם עוצבת הגולן, כחלק מאיחוד פורקה חטיבת החרמון בשנית ואוחדה עם עוצבת הגולן, ועל גזרת החטיבה אחראית מפקדת שליטה (משל"ט) החרמון.
ההחלטה התקבלה במסגרת התוכנית הרב-שנתית "גדעון".
בספטמבר 2021 חטיבת החרמון הוקמה מחדש, כחטיבה מרחבית, החטיבה מורכבת מיוצאי גדס"ר גולני, ומגדודי חטיבות הנח"ל והצנחנים.
ההחלטה התקבלה במסגרת התוכנית הרב-שנתית "תנופה".
ב-25 בנובמבר 2021 הוענק לאוגדה אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל.
עם פתיחת מלחמת חרבות ברזל כלל החטיבות הוזעקו לאבטחת גבול הצפון, ועם התארכות המערכה ברצועת עזה חלק מלוחמי האוגדה עברו לסייע גם בזירה זאת.
במרץ 2024 הוקמה תחת האוגדה חטיבת ההרים שאחראית על גיזרת הר חרמון בסוריה והר דב בלבנון.
באוקטובר 2024 חטיבות ההרים עודד בסיוע עוצבת יפתח שבפיקוד האוגדה תימרנו באזור נפת חאצביא ובעיקר באזור הר דב, כחלק מהתמרון הקרקעי בלבנון.
למעשה פעלה האוגדה בחלקו המזרחי ביותר של התמרון, וזאת לצד המשך אבטחת גבול ישראל–סוריה.
בדצמבר 2024, עם נפילת משטר אל-אסד בסוריה, יצאה האוגדה למבצע חץ הבשן בו תפסה את כל אזור החיץ של הסכם הפרדת הכוחות שלאחר מלחמת יום כיפור, והשתלטה על חלקים נרחבים מהחרמון הסורי.
יחידת האיסוף של אוגדת הבשן.
היחידה אמונה על איסוף מודיעין ברמת הגולן והחרמון בגבול סוריה.
היחידה מורכבת מפלוגות לוחמים ולוחמות, וכן מפלוגות של תצפיתניות.
היחידה פועלת במתכונת של צוותים ייעודיים, אך בעקבות השינויים האזוריים בגבולותיה של מדינת ישראל וכחלק מתר"ש גדעון חיזק צה"ל את ההערכה לגבי הצורך בהקמת מערך יחמ"ם נוסף בגבול הסורי.
עם הקמתו של גדוד 595 הוחלט על סיפוח הפלוגה הייעודית לפלוגת יחמ"ם.
בשנת 2014 עברה הפלוגה למתכונת של צוותי יחמ"ם.
צוותי היחמ"ם בפלוגה מיומנים בהכרת הצבא הסורי על שלל מרכיביו, בהכרת השטח ברמת הגולן ובהכוונת גורמי האש הפרוסים במרחב רמת הגולן.
נשקם האישי של לוחמי הפלוגה הוא M4 עם כוונות השלכה מסוג מפרולייט וכן מקלעים קלים.
אוגו בטי (באיטלקית: Ugo Betti; 4 בפברואר 1892 – 9 ביוני 1953) היה סופר ושופט איטלקי.
אוגו בטי נולד בעיר קמרינו, בנפת מצ'רטה, איטליה.
הוא למד משפטים בעיר פארמה וכשפרצה מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא.
בתום המלחמה השלים את לימודיו ונעשה שופט.
הוא כתב בזמנו הפנוי והוציא לאור את אסופת שיריו הראשונה בשנת 1922, הקרויה בשם Il re pensieroso (המלך המהורהר), אותה כתב כשהיה נתון בשבי הגרמני בשנים 1917-18. מחזהו הראשון, La Padrona, הוצג לראשונה ב-1927 והצלחתו הביאה אותו להקדיש את כל זמנו לתיאטרון.
ב-1938 הואשם בידי הפשיסטים כיהודי ואנטי-פשיסט.
בתום מלחמת העולם השנייה הואשם כפשיסט, אולם זוכה מכל ההאשמות.
בשנים שלאחר מכן עבד בספריית משרד המשפטים.
בטי כתב עשרים ושבעה מחזות, כשאת המוערכים ביותר מביניהם כתב בשלב האחרון של הקריירה שלו, משנת 1940 ועד למותו.
עבודותיו עוסקות בטבעו של הרוע, באשמה הקיומית אותה חווים גיבוריו, ובנושא הגאולה.
החקירה הפלילית היא מוטיב מאפיין את עבודותיו ולעיתים התייחסו אליו כאל "קפקא האיטלקי".
ב-The Inquiry, העלילה נעה בהדרגה מסגנון ריאליסטי למטאפיזי, בלי שמובהר מהי מטרת החקירה.
מחזהו הידוע ביותר הוא Corruzione al Palazzo di Giustizia (שחיתות בהיכל הצדק), העוסק בחקירה החושפת שחיתות במערכת המשפטית.
אוגו בטי הלך לעולמו ברומא בשנת 1953.
בשנת 1962 העלה תיאטרון הבימה את המחזה שכתב "המלכה והמורדים", בבימוי מנחם גולן ובכיכובו של ישראל בקר.
מחזהו "אי העיזים", עלה בתיאטרון זווית ב-1960, תורגם לעברית בידי עדה בן נחום וראה אור בהוצאת בית צבי בשנת 1984. ועלה שוב ב-2018 ב.
אוגַה (מיוונית: Αὐγή, מילולית : אור שמש) הוא שמה של טרגדיה יוונית מאת אוריפידס.
שם המחזה ניתן על שם הדמות הראשית אוגה, בתו של אלוס.
אף על פי שגרסתו המקורית של המחזה אבדה, ידועים קווי עלילתו במספר גרסאות:
אוגה יולדת להרקלס את בנה טלפוס.
זהות האב מתגלה בהמשך העלילה בזכות טבעת.
לאחר שאורקל חוזה באוזני האב כי נכדו ידיח אותו מהשלטון, מחליטה אוגה להסתיר את הבן במקדש אתנה.
אביה של אוגה הניח כי המגפה בעיר טגאה נגרמה בעקבות הסתרת הבן, ועל כן שילח אותה ואת ילדה בתיבה אל פני הים.
התיבה נסחפה לחופי מיסיה, אשר נמצאת באסיה הקטנה.
לבסוף, נושא טאותרס, מלך המקום, את אוגה לאישה.
אביה של אוגה מפקיר את התינוק בהרים.
הוא שורד בזכות איילה אשר מניקה אותו, ולבסוף נמצא על ידי רועים או ציידים.
אוגה יולדת בן לנופליוס, מלח שצווה להרוג אותה.
ברחמיו, הוא מביא אותה לטאותרס.
סופה מפרידה בין אוגה ובנה, כאשר נסחפו בתיבה על פני הים.
שנים לאחר מכן הם נפגשים מחדש וכמעט נישאים זה לזה, אך מכת ברק מפרידה ביניהם.
אוגו קאוואלרו (באיטלקית: Ugo Cavallero; נולד ב-20 בספטמבר 1880 בקזאלה מונפראטו, ממלכת איטליה (כיום באיטליה) - מת ב-12 בספטמבר 1943 בפראסקאטי, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית) היה גנרל בצבא המלכותי האיטלקי, שלחם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
קאוואלרו נולד בשנת 1880, בעיר קזאלה מונפראטו שבממלכת איטליה, למשפחת אצולה.
הוא למד בבית ספר צבאי, ובשנת 1900 הולה לדרגת לוטננט שני.
לאחר מכן למד בקולג' והשלים בשנת 1911 תואר במתמטיקה.
בשנת 1913 לחם בהצטיינות בצבא המלכותי האיטלקי במהלך הקרבות בלוב במלחמה האיטלקית-עות'מאנית, וזכה ב"מדליית הארד על גבורה בקרב".
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הועבר לשרת במטכ"ל האיטלקי.
הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, והפך לראש משרד המבצעים של הפיקוד האיטלקי.
הוא השתתף בתכנון קרב הנהר פיאווה ביוני 1918, וקרב ויטוריו ונטו ארבעה חודשים לאחר מכן.
שני הקרבות החזירו לאיטליה את יוקרתה האבודה ותרמו להוצאתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית מהמלחמה.
במהלך המלחמה גם רכש לו קאוואלרו אויבים מושבעים בדמות פייטרו באדוליו וגליאצו צ'אנו, השניים המשיכו להיות יריבים לו עד סוף חייהם.
בשנת 1919 פרש קאוואלרו מהצבא, אולם חזר אליו בשנת 1925, ומונה לסגנו של שר המלחמה בניטו מוסוליני.
הוא שימש גם כחבר בסנאט האיטלקי, והועלה בשנת 1927 לדרגת מייג'ור גנרל.
שנה לאחר מכן עזב שוב את הצבא, ונכנס לעולם העסקים.
בשנת 1937 הצטרף לצבא בפעם השלישית והאחרונה.
הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל, בשנת 1938 מונה למושל מזרח אפריקה האיטלקית.
קאוואלרו הועלה לדרגת גנרל בשנת 1940. בדצמבר של אותה שנה, לאחר שהצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה, הדיח מוסוליני את באדוליו ממשרת הרמטכ"ל, בשל העובדה שבאדוליו לא חשש למתוח ביקורת על הדרך בה מנוהלים הקרבות במזרח אפריקה וביוון קאוואלרו מונה לרמטכ"ל במקומו.
זמן קצר לאחר מינויו, נשלח קאוואלרו לאלבניה, שם הצבא היווני החל להבקיע את ההגנות האיטלקיות.
במהלך ינואר 1941 נבנה כוח עצום באלבניה.
מוסוליני הגיע אישית לפקח על הלחימה, אך הצבא האיטלקי לא יצא למתקפה כוללת במהלך שלושת השבועות שבהם שהה שם.
התעמולה האיטלקית טענה כי הצבא היווני הושמד ב"קרב הגדול והעקוב מדם שבכל העת החדשה", וחדל מלהתקיים.
מה שלא היה נכון, ועל אף שהצבא האיטלקי היה ביתרון מספרי, הרי שחייליו היו חסרי מוטיבציה וציודו היה גרוע, בעוד היוונים היו חדורי ביטחון ונחושים להגן על מולדתם.
ב-9 במרץ יצא קאוואלרו למבצע "פרימוורה" (אביב), מתקפה כוללת לאורך כל החזית.
בתוך שעתיים נורו 100,000 פגזי ארטילריה, והעמדות היווניות הופגזו מהאוויר.
שלושה קורפוסים איטלקיים, המורכבים מ-12 דיוויזיות, ניסו להבקיע אל מול כוח יווני שווה ערך לארבע דיוויזיות.
קאוואלרו, צפה בכוחות המתקדמים יחד עם מוסוליני, ופיקח על המבצע מקרוב ובאופן אישי.
אולם לאחר 48 שעות התברר כי מדובר בכישלון צורב.
מוסוליני סירב לדרישתו של קאוואלרו להפסיק את המתקפה, גם אל מול אלפי אבדות.
רק לאחר כשבוע של לחימה, משהתברר כי האבדות האיטלקיות במתקפה מגיעות ל-12,000 נפש, הורה מוסוליני על נטישת המתקפה, ועזב את אלבניה בחזרה לאיטליה.
הכישלונות הכריחו את היטלר להורות לוורמאכט להתערב בנעשה, ותוך זמן קצר נכנעה יוון.
כראש המטה הכללי האיטלקי, נאלץ קאוואלרו לעבוד מקרוב עם גנרלים גרמנים.
הוא היה מיודד עם אלברט קסלרינג, אולם היו לו חילוקי דעות עם ארווין רומל.
לאחר קרב גזאלה במאי 1942, טען רומל שיש ליזום התקפה גרמנית-איטלקית משותפת נגד מצרים.
קאוואלרו התנגד לתוכנית, והציע במקום ליזום פלישה למלטה, לכבוש אותה וכך לאפשר העברת תגבורות ואספקה לכוחות הציר באפריקה.
לאחר שהועלה רומל לדרגת גנרל-פלדמרשל, הועלה קאוואלרו לדרגת "מרשלו" המקבילה, כדי שלרומל לא יהיה יתרון על פניו.
קאוואלרו התנגד לפיזור הצבא האיטלקי בזירות שונות (מזרח אפריקה, צפון אפריקה וברית המועצות), אולם לא העז להתנגד לדעתו של מוסוליני בנושא.
בינואר 1943, בעקבות השמדתו המוחלטת של הצבא האיטלקי באפריקה, והכישלונות האיטלקיים במזרח, הורה מוסוליני על החלפתו של קאוואלרו בוויטוריו אמברוסיו.
לאחר שממשלת מוסוליני הופלה בידי המלך והמועצה הפשיסטית העליונה, הורה מנהיג איטליה החדש באדוליו, שכאמור היה אויב וותיק של קאוואלרו, על מעצרו.
הוא שוחרר ממעצר בספטמבר 1943, בעקבות הקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
זמן קצר לאחר מכן הוצע לו תפקיד הרמטכ"ל של הצבא החדש בידי ידידו הגנרל הגרמני אלברט קסלרינג.
ב-12 בספטמבר של אותה שנה, אכל קאוואלרו ארוחת ערב עם קסלרינג בבית מלון בעיר פראסקאטי, השניים דנו במיניו של קאוואלרו כרמטכ"ל, אולם קאוואלרו דחה את ההצעה בנימוס.
בבוקר המחרת הוא נמצא ירוי בחדרו שבבית המלון, נסיבות המוות אינן ברורות עד ימינו, יש הטוענים שהתאבד, ויש הטוענים שהגרמנים רצחו אותו לאחר שאיבדו עניין בו.
אוגו לגראן הוא ג'ודוקא עבר צרפתי, מדליסט ארד אולימפי מאולימפיאדת לונדון 2012 בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג.
לגראן מחזיק גם בשתי מדליות מאליפויות עולם ושלוש מדליות מאליפויות אירופה.
באפריל 2010 זכה לגראן במדליה המשמעותית הראשונה שלו באליפות אירופה שנערכה בווינה, מדליית ארד לאחר שניצח את זאזה קדאלשווילי הגיאורגי.
בספטמבר של אותה שנה הוא התחרה באליפות העולם וסיים במקום השביעי.
באליפות העולם 2011 שנערכה בפריז, זכה לגראן במדליית ארד לאחר שניצח את רינת איברגימוב מקזחסטן.
באפריל 2012 זכה במדליית זהב באליפות אירופה לאחר שגבר על וולודימיר סורוקה מאוקראינה.
ב-30 ביולי התחרה לגראן באולימפיאדת לונדון וזכה במדליית הארד לאחר שניצח את ואנג גי-צ'ון הקוריאני בקרב על המדליה.
באליפות העולם 2013 הגיע לגראן עד לגמר, שם הפסיד לשוהיי אונו היפני וזכה במדליית הכסף.
בשנת 2014, הוא זכה במדליית כסף באליפות אירופה אשר נערכה במונפלייה שבצרפת לאחר שניצח בחצי הגמר את רוק דראקשיץ' הסלובני והפסיד בגמר לדקס אלמונט ההולנדי.
באוקטובר 2015, בגיל 26, הודיע לגראן על פרישה מג'ודו תחרותי.
לונדון 2012: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג
ריו דה ז'ניירו 2013: מדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג
פריז 2011: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג
גראנד פרי צ'ינגדאו 2010: מדליית זהב
גראנד סלאם פריז 2011: מדליית ארד
גראנד פרי אמסטרדם 2011: מדליית ארד
גראנד פרי דיסלדורף 2012: מדליית ארד
גראנד פרי סמסון 2013: מדליית ארד
גראנד פרי מיאמי 2013: מדליית ארד
גראנד סלאם פריז 2014: מדליית ארד
אוגו לוקאטלי (באיטלקית: Ugo Locatelli; 5 בפברואר 1916 – 28 במאי 1993) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת המגן שמאלי.
זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1938.
הוא היה ידוע כשחקן קטן, מהיר ובעל טכניקת משחק גבוהה.
הוא התחיל את הקריירה שלו בעמדת החלוץ המרכזי, וביובנטוס עבר לשחק בעמדת הקשר אחורי.
קריירת המשחק של לוקאטלי הייתה מצליחה כשהתחיל אותה בברשה וגם שיחק בהשאלה עבור אטאלנטה, לפני שעבר לאינטר.
עם אינטר הוא זכה פעמיים בליגה האיטלקית בשנים 1938 ו-1940, ופעם אחת בגביע האיטלקי ב-1939. לקראת סוף הקריירה שלו שיחק ביובנטוס עימה זכה בגביע האיטלקי של 1942.
עם נבחרת איטליה ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1936 במשחקים האולימפיים שנערכו בברלין נגד ארצות הברית.
בסיום זכה עימה במדליית זהב אולימפית.
במונדיאל 1938 היה חלק מהנבחרת שזכתה באותו טורניר והגנה על תוארה.
לוקאטלי נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
לוקאטלי הוא אחד מבין ארבעת השחקנים האיטלקיים היחידים שזכו גם במדליית זהב אולימפית וגם במונדיאל, כאשר גם פייטרו ראבה, אלפרדו פוני וסרחיו ברטוני עשו זאת.
במשחקים בהם שיחק עבור הנבחרת היא לעולם לא חוותה הפסד.
לוקאטלי נפטר ב-28 במאי 1993 בטורינו שבאיטליה, בגיל 77.
הנבחרת המצטיינת של המונדיאל: 1938
אוגדן ליווינגסטון מילס היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי.
כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הרברט הובר.
בתקופת כהונתו דחף להעלאת מיסים, קיצוצים בהוצאות וצעדי צנע נוספים.
כחבר המפלגה הרפובליקנית ייצג מילס את מדינת ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית, כיהן כסגן מזכיר האוצר בממשלו של הנשיא קלווין קולידג', והיה מועמד הרפובליקנים בבחירות למושל ניו יורק ב-1926.
אוגדן מילס נולד בניופורט, רוד איילנד, לאוגדן מילס, איש עסקים ובעלים של סוסי מרוץ, ורעייתו רות ט.
מילס (לבית ליווינגסטון), נכדתו של עורך הדין והפוליטיקאי .
היו לו שתי אחיות תאומות: ביאטריס מילס פורבס, וגלדיס מילס פיפס.
הוא היה נכדו של הבנקאי דריוס אוגדן מילס.
ב-1904 סיים מילס את לימודיו באוניברסיטת הרווארד וב-1907 סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים.
ב-1908 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בבעלותם של מילס ושל אחותו גלדיס הייתה אורוות ויטלי (Wheatley Stable), חווה לגידול סוסי מרוץ.
לאחר מות אביו ב-1929, ירשו מילס ואחיותיו סכום של יותר מ-12 מיליון דולר כל אחד.
בשנים 1912, 1916 ו-1920 היה מילס נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
בשנים 1915–1917 היה חבר הסנאט של מדינת ניו יורק וחבר הוועדה לענייני העיר ניו יורק בשנת 1917. ב-31 ביולי אותה שנה התפטר מתפקידו בסנאט של ניו יורק כדי להתגייס לצבא ארצות הברית ושירת כקצין בדרגת קפטן עד לתום מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה שימש מילס כנשיא "אגודת המס של מדינת ניו יורק" (New York State Tax Association).
ב-1920 נבחר מילס כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו יורק שם כיהן ממרץ 1921 ועד מרץ 1927. ב-1926 התמודד מילס מטעם המפלגה הרפובליקנית על תפקיד מושל ניו יורק, אך הובס על ידי המושל המכהן, הדמוקרט אל סמית'.
ב-1927 מונה מילס על ידי הנשיא קלווין קולידג' לתת-מזכיר האוצר.
הוא שימש בתפקיד תחת מזכיר האוצר אנדרו ויליאם מלון.
ב-1932 מונה מילס על ידי הנשיא הרברט הובר למזכיר האוצר של ארצות הברית.
בעת כהונתו בתפקיד זה פעל מילס כיועץ לנשיא הובר והיה פעיל במסע של הובר לבחירתו מחדש לנשיאות ב-1932. במסע הבחירות נסע לדטרויט, סנט לואיס לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, שיקגו ומיניאפוליס.
יריבו של הובר במרוץ לנשיאות היה מושל ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט, דמוקרט, שהיה חברו של מילס בלימודים בקולג' ושכנו במשך שנים רבות.
מילס סיים את כהונתו כמזכיר האוצר ב-3 במרץ 1933.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר האוצר נהג מילס למתוח ביקורת קשה על מדיניות הניו דיל של הנשיא רוזוולט.
הוא המשיך להיות פעיל בתחום העסקי ופרסם את השקפותיו בשני ספרים: "מה עם המחר" (What of Tomorrow) ב-1935 ו"המיליון השבעה עשר" (The Seventeen Million) ב-1937.
ב-1911 נשא מילס לאישה את מרגרט סטאיווסנט רתרפורד, בתם של אן הרימן רתרפורד' ולואיס מוריס רתרפורד הבן, בתו החורגת של ויליאם קיסאם ואנדרבילט ונכדתם של לואיס מוריס רתרפורד' האב ושל אוליבר הרימן.
ב-1924 נישא מילס בשנית לדורותי (לבית רנדולף) פל, רעייתו לשעבר של הבנקאי ג'ון ר.
אוגדן מילס נפטר ממחלת לב ב-11 באוקטובר 1937 בניו יורק.
הוא לא הותיר אחריו צאצאים, אך הוא היה אביהם החורג של שלושת ילדיה של אשתו השנייה.
הוא נטמן בכנסיית סנט ג'יימס שבהייד פארק, מדינת ניו יורק.
אוגוד (בהונגרית: Ugod) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם באוגוד מספר התושבים נמצא בירידה.
באוגוד חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
באוגוד נשארה יהודיה אחת אשר מנהלת בו את בית האבות על שם kóróbi Es beran BT שהיה אביה נספה בשואה.
אוגדת יערה (או "מפקדת יערה") היא אוגדת חי"ר קלה במילואים הכפופה לפיקוד העורף ומצויה בתהליכי הקמה.
האוגדה הוקמה כלקח מהמהומות בישראל בזמן מבצע שומר החומות ועתידה לפעול לאבטחת צירים מרכזיים בשטח מדינת ישראל בשעות חירום ולהתמודד עם מהומות, הפרות סדר או אירועי פח"ע.
חטיבות האוגדה אחראיות בחירום על מרחב העורף כאשר ייעודם הוא פעילות ככוח לוחם בעורף להגנת יישובי הגבול וסיוע לתושבי היישובים בשעת חירום.
כמו כן פועלת באוגדה פלוגת חוד פיקודית של יס"ר (יחידת סריקה לחללים).
הרעיון להקמת חטיבות האוגדה החל לאחר המהומות במבצע שומר החומות, ומתוך ההבנה כי קיים חשש שבאירועי חירום, ייחסמו צירים מרכזיים בשל הפרות סדר, מהומות, ואירועי פח"ע מצד תושבי הכפרים הערבים הסמוכים לצירים ובכך תפגע יכולת ההובלה והשינוע של כוחות צה"ל לאזורי הלחימה.
בעקבות כך, גדודי החי"ר במילואים שפעלו עצמאית תחת פיקוד העורף אוחדו לשתי חטיבות, חטיבת החי"ר הצפונית האחראית על מרחב הצפון, וחטיבת דניאל שאחראית על מרחב הדרום.
בשבועות הראשונים של מלחמת חרבות ברזל הוחלט על הפיכת מפקדת יערה לאוגדה, להכפיף אליה את יחידת הר ציון ולהקים חטיבת חי"ר קל נוספת אשר תפעל באזור המרכז ואשר תקרא "חטיבת שילה".
בינואר 2025 עברה חטיבת החי"ר הצפונית ממחוז צפון של פיקוד העורף לאוגדה.
בנוסף לתפקידה של האוגדה כאוגדת הגנה ליישובי העורף, משמשות חטיבות האוגדה ככוח לוחם למשימות ביטחון שוטף בשטחי יהודה ושומרון ולהחלפת וריענון כוחות מילואים אחרים.
יחידות אוגדת יערה תג שם מספור הערות חטיבות מילואים חטיבת החי"ר הצפונית 5692 חטיבת חיל רגלים חטיבת דניאל 6050 חטיבת חיל רגליםחטיבת שילה6070חטיבת חיל רגלים
שםתקופת כהונההערותתא"ל (במיל') יאיר ברקת2022 – דצמבר 2025מפקד האוגדה הראשון ומפקדה במלחמת חרבות ברזלתא"ל (במיל') שחר בק31 בדצמבר 2025–מכהן
אוגו בלאנשה הוא טניסאי צרפתי מקצועני.
דירוג השיא שלו בדירוג ה-ATP הוא מקום 139 בעולם, אותו השיג ב-30 בספטמבר 2024, בעוד שדירוג השיא שלו בזוגות הוא מקום 387, אותו השיג ב-15 ביולי 2024.
בחודש פברואר, בלאנשה ערך את הופעת הבכורה שלו בסבב ה-ATP בטורניר Open 13 במרסיי בשנת 2022, לאחר שקיבל כרטיס חופשי (ווילד קארד) להגרלה הראשית בזוגות יחד עם טימו לגו.
השניים הגיעו עד לרבע הגמר.
באוקטובר, זכה בלאנשה בתואר הצ'לנג'ר הראשון שלו באליפות מלאגה הפתוחה לשנת 2023, כעולה מהמוקדמות, לאחר שניצח את מאטיה בלוצ'י בגמר בשתי מערכות בתוצאה זהה (6–4, 6–4).
בינואר, בלאנשה ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר יחידים בסבב ה-ATP, כשעלה מהמוקדמות לאליפות הפתוחה של דרום צרפת לשנת 2024 אשר התקיימה במונפלייה, אולם, הוא הפסיד כבר בסיבוב הראשון לגרגואר בארר ולמעשה הודח מהתחרות.
שלושה חודשים לאחר מכן, בלאנשה העפיל לגמר צ'לנג'ר שני בקריירה שלו במסגרת אליפות אואירש הפתוחה, שבו הוא הפסיד למדורג רביעי בתחרות, פרנסיסקו קומסאנה בשלוש מערכות (4–6, 6–3, 5–7).
ביולי, רשם בלאנשה את ניצחונו הראשון בהגרלה הראשית של טורניר ATP ביחידים, בטורניר המבורג, לאחר שעלה מהמוקדמות וניצח בסיבוב הראשון את אלכסיי פופירין.
בעקבות הניצחון, הוא נכנס לראשונה לטופ 150 של דירוג העולמי, כשהגיע למקום ה-145 הכללי ב-22 ביולי 2024.
בלאנשה זכה בתואר הצ'לנג'ר השני שלו באליפות קובלנץ הפתוחה, לאחר שניצח את לוקה נרדי בגמר שהוכרע בשובר שוויון במערכה השלישית לאחר שניצח בשלוש מערכות (6–3, 3–6, 7–6(7–5)).
בחודש מאי, ערך בלאנשה את הופעת הבכורה שלו בהגרלה הראשית של טורניר גראנד סלאם באליפות צרפת הפתוחה 2025, לאחר שעבר את שלב המוקדמות.
לעומת זאת, הוא הפסיד כבר בסיבוב הראשון לבן ארצו, הוגו גאסטון.
אוגדת ההכשרות (38) היא אוגדה מתמרנת בזרוע היבשה של צה"ל.
האוגדה הוקמה ב-2026 כחלק מלקחי מלחמת חרבות ברזל והצורך באוגדות מתמרנות.
האוגדה מורכבת מבתי הספר ויחידות ההכשרה של זרוע היבשה על חילותיו, ומחליפה את מרכז הכשרות היסוד, שעל בסיסה היא הוקמה.
מתוקף תפקידה היא אחראית הן על בניין הכוח של חטיבות ההכשרה ועל תפקודן בשגרה, והן על הפעלתן ככוחות מתמרנים בחירום.
האוגדה תפעל ממחנה ג'וליס שבשפלה.
מפקדה הוא תת-אלוף שרון אלטיט.
יחידות האוגדה כוללות את בה"ד 1 (בית הספר לקצינים), ביסל"ח (בית הספר למפקדי כיתות לחיל הרגלים), ביסל"ש (חטיבת ההכשרה של חיל השריון), בהל"צ (בית הספר להנדסה קרבית), חטיבת האש שבטה (חטיבת הכשרות של חיל התותחנים) ובהל"ג (בית הספר להגנת הגבולות).
האוגדה הוקמה בפברואר 2026 כחלק של מלחמת חרבות ברזל ובמהלכה.
מהפקדה הראשון הוא תת-אלוף שרון אלטיט.
היא מחליפה את מרכז הכשרות היסוד, שהיה אמון על בניין הכוח של חטיבות ההכשרה בשגרה.
בחודשים קודם להקמתה צברה האוגדה כ-1,200 חיילים למפקדה שלה, כאשר רובם ככולם בשירות מילואים.
בשנה הראשונה לפעילותה היא צפויה לקיים אימוני ותרגילי הקמה, ובהם תרגיל אוגדתי המשותף לכל הכוחות הכפופים לה.
היא האוגדה היחידה בצה"ל שאינה משויכת לאחד מהפיקודים המרחביים שלו, אלא לזרוע היבשה.
אוגדת ההכשרה מורכבת ממספר בתי ספר.
בראש כל בית ספר עומד קצין בדרגת אלוף-משנה.
יחידות החטיבהתגשםכינויסוגהערותבית ספר למקצועות החי"רביסלמ"ח, חטיבה 828, בה"ד 3חטיבת חי"רמשמש כבית ספר להכשרת מקצועות החי"ר בצה"ל ובעיקר להכשרת מפקדי הכיתות של חטיבות החי"ר השונות.
בשגרה משמש בית הספר להכשרת מפקדי הכיתות וסמלי המחלקות של כל יחידות חיל הרגלים של צה"ל, וכן להכשרת לוחמי חטיבות החי"ר במקצועות המסייעים (נשק נ"ט, ניהוג נגמ"שים וכו').
בעיתות חירום משמש בית הספר כחטיבה 828 וככוח מבצעי.בית הספר לשריוןחטיבה 460, עוצבת בני אור, בה"ד 5חטיבת שריוןמהווה את בית־הספר לשריון (ביסל"ש) וחטיבת ההכשרה של חיל השריון.
בנוסף, הוא מכשיר את לוחמי חיל ההנדסה במיקוש, חבלה, גישור, פריצה, הפעלת רק"ם הנדסי והפעלת צמ"ה.
מספר האוגדה, 38, נבחר על שם אוגדה 38 הותיקה (לפני שהוסבה לאוגדה 146), שפעלה במהלך מלחמת סיני ובקרב אום כתף במלחמת ששת הימים, תחת פיקודו של אריאל שרון.
שםתקופת כהונההערותשרון אלטיט2026 –מפקד האוגדה הנוכחי
אוגוסט (מלטינית: Augustus) הוא החודש השמיני בלוח השנה הגרגוריאני.
במקור, חודש אוגוסט נקרא בשם "סקסטיליס" שפירושו 'שישי', כיוון שהחודש הזה היה החודש השישי בלוח השנה הרומי המקורי, שנפתח בחודש מרץ ושהיו בו עשרה חודשים בלבד מאחר שהחודשים ינואר ופברואר נוספו מאוחר יותר.
שם החודש שהיה "סקסטיליס" שונה על ידי הקיסר אוגוסטוס שבחר לקרוא לחודש זה על שמו, מכיוון שהתרחשו בו אירועים חשובים הקשורים לעלייתו לשלטון, כגון: מינויו לקונסול, כיבוש מצרים, מותה של קלאופטרה וסיום מלחמות האזרחים.
באזור חצי הכדור הצפוני, אוגוסט הוא חודש קיצי ואילו באזור חצי הכדור הדרומי, אוגוסט הוא חודש חורפי.
בשנים מעוברות, חודש אוגוסט מתחיל באותו יום בשבוע שבו התחיל חודש פברואר.
המזלות של חודש אוגוסט הם אריה ובתולה.
בחודש אוגוסט יש 31 ימים.
אוגוסט פרדיננד בֶּבֶּל היה סוציאל-דמוקרט גרמני ואחד ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית.
אוגוסט בבל נולד בעיר דויץ (Deutz), כיום שכונה של קלן.
בשנת 1867 הוא ייסד יחד עם וילהלם ליבקנכט את מפלגת העם הסקסונית (Sächsische Volkspartei).
ב-1869 התאחדה המפלגה עם מפלגת ADAV (אגודת הפועלים הגרמנים הכללית, Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein) וב-1875 עם מפלגת ה-SAPD (מפלגת הפועלים הסוציאליסטית של גרמניה, Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands), ששמה שונה ב-1890 לשמה הנוכחי, SPD.
בשנת 1872 הורשע בבל במשפט פוליטי ונידון למאסר בן שנתיים במבצר קניגשטיין.
מאסר במבצר היה נהוג באותה תקופה והיה נחשב פחות מבזה.
לאחר תום מאסרו הוא התמנה למנהיג ה-SPD ולחבר הרייכסטאג.
כתב ספרים רבים, ביניהם "נשים תחת הסוציאליזם" (1879).
הוא עבר לברלין וגר בשכונת שנברג (Schöneberg), ברחוב האופטשטראסה (Hauptstraße) מספר 97. הוא מת ב-1913 בעת ביקור בסנטוריום בשווייץ והוא קבור בציריך.
אוגוסט אסקופייה היה שף צרפתי, השף החשוב והמפורסם ביותר בעולם המערבי בתקופה שבין 1880 ל-1920.
אסקופייה נולד למשפחה ענייה בכפר ששכן באלפ-מריטים, בדרום מזרח צרפת.
הוא חלם להיות פסל, אך אביו רצה שימשיך בדרכו ויהיה נפח.
אך אמו של אסקופייה ריחמה עליו, והעבירה אותו לחסות דודו, שהיה בעל מסעדה בניס.
אסקופייה למד שבע כיתות בבית ספר והחל את הקריירה שלו בגיל 13, אצל דודו.
בתחילה היה שוטף כלים, ובמרוצת השנים העפיל במדרגות הסולם המקצועי.
בהיותו כבן 19 עבר לפריז, וכיהן כשף רטבים במסעדה היוקרתית Le Petit Moulin.
בשונה משפים גדולים אחרים בני תקופתו, הוא לא היה טבחם הפרטי של עשירים, ובמקום זאת בישל וניהל מסעדות יוקרה בהן סעדו אותם עשירים.
ב-1890 חבר לשני כוכבים עולים בשמי המלונאות: סזאר ריץ ואשנאר.
שותפות זו הביאה אותו למלון סבוי המפואר בלונדון, שהיה בניהולו של סזאר ריץ.
אסקופייה ניהל את מטבחי המלון.
השותפות עם ריץ נקטעה בשנת 1897, כאשר הסתבר לאסקופייה כי ריץ מאשים אותו שלקח חמישה אחוזים מאספקת המזון של המלון.
ואולם, לאחר הפסקה קצרה, השלימו השניים וחזרו לשותפותם.
ב-1898 עבר לזמן מה לנהל את מטבחי מלון קרלטון (Carlton), מהמלונות מהמפורסמים בעולם דאז.
אסקופייה פרש מעבודה פעילה בשנת 1921, כשהיה בן 74. קריירת הבישול שלו נמשכה 62 שנים, מקריירות הבישול הארוכות ביותר הידועות.
אסקופייה מספר בזכרונותיו כי הו צ'י מין עבד במטבחו בחיתוך ירקות בשנת 1914.
על פי הסיפור, הכינוי הוענק לו על ידי וילהלם השני, קיסר גרמניה בעת הפלגה באוניית הקיטור המפוארת Imperator, אשר שטה בקו המבורג-אמריקה.
אסקופייה שימש כרב הטבחים ובישל סלמון מאודה בשמפניה.
הקיסר, שהארוחה נעמה עד מאוד לחיכו, שאל: "איך אוכל להודות לך ?" הגיד לו אסקופייה: "על ידי כך שתחזיר את אלזס לוריין לצרפת".
הקיסר, שהיה ידוע במזגו כנוח להתרגז, פרץ בצחוק מתגלגל, והשיב: "אני קיסר גרמניה ואתה קיסר השפים." מאז אימץ אסקופייה את הביטוי וזה דבק בו.
סיפור נוסף שמספר אסקופייה אודות מסע השיט המתואר נוגע לסערת הרוחות שאירעה כאשר נאמר לקיסר הגרמני שהשף של ארוחתו הקרבה הוא אסיר מלחמה לשעבר מצרפת שרוצה להרעיל אותו.
משנשאל על כך על ידי קציני הקיסר שבחנו את המטבח הוא השיב להם: "אתם יכולים לסעוד בשקט.
אם באחד מן הימים מדינתכם תחרחר ריב עם צרפת, ויעלה בידי הדבר, אמלא את חובתי.
אבל לעת עתה אתם יכולים להירגע ולא לתת לדבר לטרוד את מערכת העיכול שלכם".
בשל פועלו בהעלאת יוקרת הגסטרונומיה הצרפתית ברחבי הגלובוס, הוענק לו בשנת 1920 אות לגיון הכבוד בדרגת אביר, ובשנת 1928 אות לגיון הכבוד בדרגת קצין, והוא היה לטבח הראשון שהוענק לו אות זה.
עבודותיו הספרותיות הן אורים ותומים למהלכים בשבילי האוכל העילי עד לימינו אלה ממש.
עד לשנות ה-70 של המאה רבים מהדגולים שבשפים הכינו את מתכוניו בלי לסטות ימינה או שמאלה, למשל רוז'ה ורז'ה.
הדפניטיבי והאנציקלופדיסטי שבספריו הוא Le Guide Cuilinaire שכתבו בשנת 1903, ובו מתארות ההתנהלות במטבחו של מלון גדול בהנץ המאה.
ספר זה נהיה לתנ"ך של השפים, הפורט את קווי המתאר של המטבח הצרפתי הקלאסי.
יצא בארבע מהדורות בימי חייו, האחרונה בהן בשנת 1921. בכל מהדורה הוא הוסיף ושיפר.
זהו ספר הדרכה שאסקופייה תיארו כ: "ספר שימושי יותר מאשר ספר מתכונים" והוא ספר לימוד והדרכה לטבחים מתקדמים.
71 מתכוני צלי, 355 ירקות ומוצרי עמילן, 414 מתוקים, פודינג וקינוחים, 197 גלידות, 46 Savouris, ו-50 לפתנים, ריבות ומשקאות.
ספר נוסף שכתב הוא Le Livre des Menus, אשר ראה אור בשנת 1912.
שני הספרים נכתבו בשיתוף עם השפים Phileas Gilbert ו-Emile Feru, כמו גם ספרו Ma Cuisine שיצא לאור ב-1934, שקהל היעד שלו הוא חובב הבישול הביתי.
בשנת 1985 יצאו לאור בצרפתית זכרונותיו (תורגמו לאנגלית), שלוקטו והורכבו על ידי נכדו פייר אסקופייה ונינו מרסל אסקופייה, המתארים את חייו בין השנים 1872 עד 1919, ומתעדים את כרוניקת תקופתו.
הוא היה מעריץ נלהב של זמרת הסופרן האוסטרלית המהוללת נלי מלבה, והקדיש מתכונים רבים לכבודה, הידוע שבהם - אפרסק מלבה.
נלי מלבה שהתה במלון סבוי בשנת 1894, כאשר הופיעה בקובנט גארדן.
בארוחה שהתקיימה לכבודה הוא הכין את הקינוח "אפרסק מלבה": בתוך ברבור יפהפה מקרח שפיסל, בין הכנפיים, הונחה קערה מוכספת.
בבסיס הקערה - גלידת וניל ומעליה - אפרסקים שבושלו זמן קצר בסירופ וניל.
קולי פטל (מחית פטל טרייה) כיסה את האפרסקים לחלוטין.
בין מתכוניו המפורסמים האחרים: chaud-froid (חם-קר) Vollaile Jeannette, תבשיל קר שבו אסקאלופ חזה עוף מעוטר בטרגון, וטובל במוס פואה גרא ומקפא עוף, וגולף בתוך בלוק קרח לציון זכרה של ספינה אמריקנית שטבעה בקוטב הצפוני.
הסופר הנורווגי Nancen, שתכנן מסע משלחת נוספת ושהה במלון סבוי ב-1892, התכוון להימנע מגורל ספינה זו והמאכל הוצג לפניו ביוני 1896. מתכון ידוע נוסף שלו הוא אגס הלנה היפה.
תבשיל נוסף ידוע שלו הוא cuisses de nymphe aurore (תבשיל רגלי צפרדעים) כהומאז' לנסיכת ויילס, כמו גם סלט Rejane וגם Rachel mignonettes של שליו, כמחווה לשתי שחקניות דגולות בנות זמנו.
משנשאל מדוע צרפת היא מעצמה קולינרית השיב אסקופייה כי לכל אזור במדינה יש את המומחיות שלו, אותה הם משמרים ומתענגים על אוכל נפלא, ידע ומסורת אותם הם מנחילים מדור לדור.
אסקופייה מהווה את נקודת היחוס הגסטרונומית לבישול הצרפתי הקלאסי, שהבישול הצרפתי בפרט והמערבי בכלל היו יוצאי חלציו.
אסקופייה פישט את המטבח האקסטרווגנטי יתר על המידה של המאה ה-19, אך לגבי המטבח בן תקופתנו הוא גוזמאי בעצמו ותבשיליו הכילו כמויות עצומות של חמאה ושמנת.
המציא והחיל את שיטת בריגדת הטבחים, לפיה העבודה במטבח של מסעדה גדולה מחולקת לשפים בני דרגות שונות ותפקידים שונים.
הוא נודע בהיותו נוח במזגו אל הטבחים הכפופים לו, דבר שהיה חריג במיוחד בימיו ואף היום אינו מובן מאליו, והיה רב אומן ביחסי אנוש.
היה הומני ומלא חמלה כלפי אלה שגורלם לא שפר עליהם, בין השאר טבחים שפרשו בלא פנסיה.
המציא את התפריט הכולל מחירים אחידים והניח את אבן הפינה לשירות מושלם ללקוח.
הבית בו נולד אסקופייה בעיירה וילנב-לובה הוסב למוזיאון קטן לאומנות הקולינאריה ב-1966 לפי הצעתו של אחד מהטבחים שעבדו עמו ז'וזף דונון.
אוֹגוּסְט בְּרָאבֶה היה פיזיקאי ומתמטיקאי צרפתי הידוע בעיקר בשל עבודתו בתחום הקריסטלוגרפיה (סריגי בראבה וחוקי בראבה).
בראבה חקר גם את תופעת המגנטיות, את זוהר הקוטב, מטאורולוגיה, גאוגרפיה בוטנית, אסטרונומיה והידרוגרפיה.
בראבה נולד ב-1811 באנוֹנֶה , עיירה שבצפון מחוז ארדש שבחבל רון-אלפ שבדרום צרפת.
אביו, פרנסואה ויקטור, היה רופא ובוטנאי נלהב שלזכותו נזקפת התחלת גידול פרח הדליה בצרפת.
הוא למד בקולז' סטניסלס (Collège Stanislas de Paris), בית ספר קתולי פרטי בפריז, וב-1829 החל ללמוד באקול פוליטקניק, בית הספר היוקרתי להנדסה שבפריז השייך למשרד ההגנה הצרפתי ובוגריו הם קצינים בצבא הצרפתי.
בראבה סיים את לימודיו באקול פוליטקניק כקצין ימי והחל לשרת בצי הצרפתי.
תחילה שירת בספינה "פיניסטר" (Finistere) ב-1832, ואז ב"לוארה" (Loiret) והשתתף במיפוי זרמי הים מול חוף אלג'יריה.
סגן בראבה הצליח לחלץ שני קצינים מצוות הלוארה שנפלו בשבי כוחותיו של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי.
בשנים 1835 ו-1836 סופח בראבה למשלחת המדעית למחקר הצפון והפליג על הקורבטה "רֶשֶרְש" (Recherche; מילולית: מחקר) שנשלחה לשפיצברגן וללפלנד לסייע לספינה "לילואז" (Lilloise).
בשל פציעה ברגלו נאלץ בראבה לחרוף בלפלנד וחקר שם תופעות אופטיות כדוגמת ההילה סביב השמש וזוהר הקוטב.
גם בזמן שירותו בצי המשיך בראבה ללמוד מתמטיקה ומדעי הטבע בזמן החופשות וגם בזמן ההפלגות.
ב-1837 השלים בראבה דוקטורט במדעים באוניברסיטת ליון, ומ-1840 הוא לימד בפקולטה למדעים שבאוניברסיטה זו קורס במתמטיקה שימושית עבור אסטרונומיה.
ב-1844 נבחר בראבה לעמוד בראש משלחת מדעית ממשלתית למון בלאן במטרה לבחון ממנו את האופטיקה של תופעות אטמוספיריות כדוגמת כלבי השמש והילה של השמש.
באותה שנה נבחר בראבה לאקדמיה המלכותית של המדעים, הספרות, השפה והאמנות של ליון (Académie Royal des Sciences, Belles-Lettres et Arts de Lyon).
ב-1845 הוא החליף את ויקטור לה שבלייה (Victor Le Chevalier) כראש הקתדרה לפיזיקה באקול פוליטקניק ושימש בתפקיד עד 1856, אז הוחלף על ידי הורו דה סנארמון (Hureau de Sénarmont).
שמו של בראבה ידוע בעיקר משום שב-1848 הראה כי בשלושת הממדים של המבנה הגבישי קיימות 14 משפחות של סריגים.
לסריג יש אינסוף נקודות, הנוצרות באמצעות חזרה על פעולות הזזה, והוא בעל מראה אחיד מכל נקודה שלו.
בראבה מצא דרך למיין את אינסוף הסריגים השונים על-פי הסימטריה שלהם, תיקן את המיון שהיה קיים לפניו (שכלל, בטעות, 15 משפחות), והוסיף עליו פרטים רבים.
ארבע-עשרה המשפחות שתיאר קרויות על שמו - "סריגי בראבה".
הוא פרסם תזכיר על קריסטלוגרפיה ב-1847, ולאחר מותו הודפס ספרו Études cristallographiques, שבו ניתח את הגאומטריה של הפאונים הנוצרים על ידי מולקולות.
בראבה היה בין מייסדי "החברה המטאורולוגית של צרפת" (Société météorologique de France), וב-1854 הוא התקבל למחלקת הגאוגרפיה והניווט של האקדמיה הצרפתית למדעים.
על הישגיו המדעיים זכה אוגוסט בראבה באות לגיון הכבוד בדרגת קצין.
אוגוסט בראבה נישא לאנטואנט מולי (Antoinette Moulie) ב-1847. לזוג נולד ילד אחד, שמת בדמי ימיו.
בראבה מת ב-1863 בעיירה לה שנה (Le Chesnay), קומונה, כיום פרבר של פריז.
תזכיר על הילות (Mémoire sur les halos), ז'ורנל של האקול פוליטקניק, 1847
תזכיר על מערכות הנוצרות מנקודות המפוזרות באופן שווה על מישור או במרחב (Memoire s.
אוגוניוק הוא שבועון רוסי, שמופיע ברציפות (למעט הפסקה בימי מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים) זה שלוש תקופות היסטוריות: בשלהי תקופת האימפריה הרוסית, תקופת ברית המועצות ותקופת הפדרציה הרוסית שלאחר פירוק ברית המועצות.
השבועון אוגניוק, שמשמעות שמו ברוסית הוא "להבה קטנה", החל להופיע ב-21 בדצמבר 1899. השבועון זכה לפופולריות רבה ברוסיה בשל צילומי הצבע, הכתבות וכן דברי השירה והספרות שהתפרסמו בו.
בימי מהפכת אוקטובר נסגר השבועון, כעיתונים וכתבי עת אחרים ברוסיה באותה עת.
אף על פי שבראשית שנות העשרים הייתה תחייה לעיתונות הרוסית, לא היו הביטאונים החדשים שנוסדו באותה עת יכולים להיות תחליף לאוגוניוק הפופולרי מתקופת המשטר הישן, כך שבשנת 1923 נקבצו מספר עיתונאים וכותבי מאמרים, בראשותו של עיתונאי נודע בשם מיכאיל קולצוב והחליטו להחיות את אוגוניוק, שהחל להופיע מחדש ב-1 באפריל 1923.
קוסטלוב אמר: "החלטנו לעשות ניסיון ולבחון האם נוכל לייסד כתב עת סובייטי תחת השם הישן".
דחוקים בחדר קטן במוסקבה, הצליחו אנשי צוות ההפקה לחדש את הופעת אוגוניוק, שהודפס על נייר פשוט והופיע פעם בשבוע או בעשרה ימים.
בסוף שנת 1923 הגיעה תפוצת השבועון ל-42,000 עותקים.
שנה לאחר מכן גדלה התפוצה ל-125,000, ובשנת 1925 הגיעה לחצי מיליון עותקים.
באותה תקופה התגבש הקו של השבועון: שימוש בשפה הרוסית ברמה ספרותית, בשילוב עם דרגה מסוימת של חצי רשמיות סובייטית.
גם תבניתו של השבועון התגבשה: תמונת שער של אישיות מפורסמת וקטעי ספרות ושירה בכל גיליון, לעיתים סיפור בלשי בהמשכים ותמונות צבע ברמה אמנותית.
באמצעות רפרודוקציות צבעוניות של תמונות אמנות שהופיעו בו הביא השבועון מספר רב של אנשים למגע עם תרבות העולם והתרבות הרוסית, יחד עם ציורים סובייטים רשמיים למחצה.
השבועון היה אחד הגורמים לעליית הרמה התרבותית של העם הרוסי.
בימי מלחמת העולם השנייה הביא השבועון כתבות מצולמות מכל החזיתות, וגיליונותיו מאותה תקופה מהווים תעודה היסטורית על מהלך המלחמה.
בזמן המלחמה הופצו גיליונות השבועון באופן סדיר בארץ ישראל.
ככל הנראה הגיע השבועון לארץ ישראל דרך פרס.
השבועון זכה אז לתפוצה רבה ביישוב, שרבים מאנשיו שלטו בשפה הרוסית.
לאחר הקמת מדינת ישראל המשיך השבועון להיות נפוץ במדינה, ביחד עם פרסומים אחרים מברית המועצות שהופצו בארץ באמצעות "סוכנות לפק".
בשנות ה-70 תפוצת השבועון הגיע ל-2 מיליון עותקים ובשנת 1990 אף ל-4 מיליון.
בתקופת שלטונו של ליאוניד ברז'נייב, שבה חלה נסיגה במהלך לקראת יתר חופש בברית המועצות, חלה גם נסיגה בפתיחות של השבועון.
בתקופת הפרסטרויקה שהונהגה בימי שלטונו של מיכאיל גורבאצ'וב חזר השבועון להיות המוביל בדרך לדמוקרטיה והוא פתח שעריו לדור חדש של כותבים ואמנים והיו אלה ימי הזוהר שלו.
השבועון המשיך להופיע לאחר פירוק ברית המועצות.
בשנת 1995 הונהגו בעיתון שיטות הדפסה חדשניות ושימוש בגרפיקה ממוחשבת והוא התקרב ברמתו לעיתונות המערב.
תפוצת השבועון בשנת 2010 הייתה קצת מעל 60 אלף עותקים.
השבועון מהווה לנותן החסות של פרס שוער השנה ברוסיה.
אוגוסט הורך (12 באוקטובר 1868 - 3 בפברואר 1951) היה מהנדס גרמני ומייסד ענקית המכוניות "הורך" שהפכה במשך הימים לאאודי.
הוא נולד בוינינגן, מוסאל אשר בצרפת והתחנך במיטיווידה, גרמניה.
הוא עבד בעבור קרל בנץ משנת 1896 לפני שייסד את החברה "א.
הורך & סייא" בנובמבר 1899 בעיר קלן אשר בגרמניה.
כלי הרכב הראשון של "הורך" נוצר בשנת 1901. החברה עברה לריצ'נבאך ב-1902, ולאחר מכן לצוויקאו ב-1904. אוגוסט עזב את החברה בשנת 1909 עקב מחלוקת, והתחיל להתחרות בחברה שהוא
היה לו רעיון לקרוא לחברה החדשה שלו "הורך אוטומוביל וורקה", אך עקב כך שהשם "הורך" היה רשום בידי חברתו הקודמת, לא יכל לקרוא לחברה שלו "הורך" בגלל סיבות חוקיות.
באוגוסט 1928, מהנדס מדנמרק, גורג'ן סקפט אשר עבד בחברה DKW קנה את רוב המניות של "אאודי אוטומוביל וורקה".
בשנת 1932, אוחדו אאודי, DKW, הורך וונדראר לחברה אחת - אוטו יוניון AG.
הלוגו של החברה החדשה, שזהה מאוד ללוגו של אאודי כיום, היה 4 טבעות צמודות, אחת לכל חברה.
הורך התמנה בימים ההם למנכ"ל החברה.
אוגוסט מארי פרנסואה ברנארט (Auguste Marie François Beernaert; 26 ביולי 1829 - 6 באוקטובר 1912) היה ראש ממשלת בלגיה בשנים 1884–1894. בשנת 1909 זכה בפרס נובל לשלום.
ברנארט נולד באוסטנד, למשפחה קתולית ממוצא פלמי.
הוא למד באוניברסיטת לוון ובה קיבל את תואר הדוקטורט במשפטים ב-1851. הוא זכה במלגה ושהה שנתיים באוניברסיטאות בפריז, היידלברג וברלין במטרה ללמוד על מצב החינוך המשפטי בצרפת וגרמניה, וכשחזר לבלגיה כתב דוח עם ממצאיו לשר הפנים הבלגי.
משנת 1853 עבד אצל הוברט דולז, עורך דין בכיר ולשעבר נשיא בית הנבחרים של בלגיה, ובהמשך פתח משרד עצמאי, בו התמחה במשפט פיננסי.
בעשרים השנים הבאות כתב מאמרים רבים בעיתונות, וכך נוצר לו מוניטין של מלומד בולט.
במהלך שנחשב מפתיע בזמנו, ויתר ברנארט על עבודתו כעורך דין, ונבחר לבית הנבחרים של בלגיה ב-1873, כנציג המפלגה הקתולית.
הוא הפך לשר לענייני עבודות ציבוריות תחת ז'ול מאלו.
במהלך תפקידו שיפר מאוד את מערכות הכבישים, הרכבות והתעלות, ופתח שירותי נמל חדשים באוסטנד ואנטוורפן.
עם זאת, הוא נכשל בנסיונותיו להפסיק את העסקת הילדים במכרות במדינה.
ב-1874 הפסיד ברנארט בבחירות לסנאט הבלגי, אך שלושה חודשים מאוחר יותר הוא זכה במושב בסנאט כנציג העיירה ת'יילט.
בשנת 1884 חזרה המפלגה הקתולית לשלטון אחרי 4 שנים, וברנארט קיבל את תפקיד שר החקלאות, התעשייה והעבודות הציבוריות.
ארבעה חודשים מאוחר יותר, בחודש אוקטובר 1884, אחרי כמה התפטרויות מהממשלה, הטיל עליו לאופולד השני, מלך בלגיה, את ראשות הממשלה, תפקיד אותו מילא ברנארט עד חודש מרץ 1894.
בשנת 1894 נפלה הממשלה בראשותו, לאחר שנכשל בהעברת שינוי חוקתי לגבי ייצוג יחסי בבחירות.
ברנארט חזר לעבודתו כעורך דין בכיר, אך המשיך לסייע לממשלה.
בשנים 1900–1895 הוא שימש כיועץ לשר החוץ וכנשיא בית הנבחרים.
כפטרון של אמנות, שימש גם כראש הוועדה למוזיאונים ואמנות.
במהלך תקופה זו הוא המשיך להיות חלק ממאמץ בינלאומי למיגור העבדות וליצירת התנגדות לניצול קונגו.
כפציפיסט ידוע, ברנארט הפך מ-1894 לחבר פעיל בארגון הבין-פרלמנטרי, ומ-1899 שירת כנשיא המועצה שלו.
בנוסף, ייצג ברנארט את בלגיה בוועידת האג (1899 ו-1907).
ב-1909 זכה ברנארט, בשיתוף עם פול אנרי ד'אטורנל דה קונסטן, בפרס נובל לשלום, על עבודתו בבית המשפט הקבוע לבוררות.
ברנארט נפטר ב-1912 בלוצרן שבשווייץ.
אוגוסט הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה משנת 2008, בכיכובם של ג'וש הארטנט ואדם סקוט.
הסרט בוים על ידי אוסטין צ'ייק והופק על ידי 57th & Irving.
הוא הוצג לראשונה בפסטיבל סאנדנס.
הסרט מתמקד בשני אחים המנהלים חברה מצליחה בתחום האינטרנט.
האחים מנסים לשמר את מפעלם בתקופת הירידה בערכי המניות שאירעה חודש לפני הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001.