tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחקר שבדק האם פיתוח דומיננטיות יד במהלך הינקות נמצא במתאם עם יכולות השפה אצל פעוטות, נבדקו 38 תינוקות תוך מעקב אחריהם עד גיל 12 חודשים ושוב בין גילאי 18 עד 24 חודשים.
החוקרים גילו ששימוש עקבי ביד ימין או שמאל במהלך הינקות (כגון שימוש ביד ימין כדי להחזיר את המוצץ, או אחיזה של חפצים אקראיים ביד שמאל), היה מנבא טוב לכישורי שפה גבוהים בהמשך החיים.
בשני מחקרים נמצא כי שמאליים, במיוחד אלו עם העדפת ידיים מעורבת, הראו ביצועים טובים יותר באופן משמעותי בהשוואה לימניים במשימות זיכרון מוזיקלי.
בנוסף ישנם הבדלים בדומיננטיות יד בתפיסת דפוסים מוזיקליים.
שמאליים הטרוגניים יותר מימניים בתפיסה של אשליות סטריאו מסוימות, כגון אשליית האוקטבה, אשליית קנה המידה ואשליית גליסנדו.
מחקרים מצאו מתאם חיובי בין שמאליות למספר הפרעות פיזיות ונפשיות ובעיות בריאות ספציפיות, כולל:
משקל לידה נמוך וסיבוכים בלידה נמצאים במתאם חיובי עם שמאליות.
מגוון הפרעות נוירו-פסיכיאטריות והתפתחותיות כמו הפרעות על הספקטרום האוטיסטי, דיכאון, הפרעה דו-קוטבית, הפרעות חרדה, סכיזופרניה ואלכוהוליזם נקשרו עם שמאליות ודומיננטיות ידיים מעורבת.
מחקר משנת 2012 הראה שכמעט 40% מהילדים עם שיתוק מוחין היו שמאליים, בעוד שמחקר אחר מצא ששמאליות קשורה לסיכון מוגבר של 62% למחלת פרקינסון בנשים, אך לא בגברים.
מחקר נוסף מצביע על כך שהסיכון לפתח טרשת נפוצה גדול יותר אצל נשים שמאליות בהשוואה לימניות, אך ההשפעה אינה ידועה עבור גברים בשלב זה.
לנשים שמאליות סיכון גבוה יותר ללקות בסרטן השד מאשר נשים ימניות, כאשר הסיכון גדול יותר בנשים לאחר גיל המעבר.
לפחות מחקר אחד טוען שבעלי יד שמאל דומיננטית נוטים יותר לסבול ממחלות לב ובעלי סיכוי גבוה יותר לקיצור תוחלת החיים מסיבות קרדיווסקולריות.
שמאליים עשוים להיות בעלי סיכוי גבוה יותר ללקות בשברים בעצמות.
בקרב אנשים שמאליים יש שכיחות נמוכה יותר של דלקות פרקים וכיבים.
על פי סיכום שנכלל בסקירה שיטתית של ספרות מחקרית, שמאליים לא מראים נטייה לסבול מהפרעות במערכת החיסון.
כיוון שדומיננטיות יד היא תכונה בעלת רכיב תורשתי משמעותי אשר קשורה למצבים רפואיים שונים ומכיוון שרבים ממצבים אלו היו יכולים להוות אתגר אבולוציוני הישרדותי, הדבר מצביע על כך שייתכן ששמאליות הייתה נדירה יותר בעבר מכפי שהיא כיום, בשל הברירה הטבעית.
עם זאת, נמצא כי לשמאליים יש באופן כללי יתרון בלחימה ובספורט תחרותי ואינטראקטיבי, אשר עשוי להגביר את הצלחתם האבולוציונית.
במחקר משנת 2006, חוקרים הגיעו למסקנה כי אין מתאם מובהק סטטיסטית בין דומיננטיות יד לבין הכנסה באוכלוסייה הכללית, אך בקרב אנשים בעלי השכלה אקדמית, שמאליים הרוויחו 10–15% יותר מאשר עמיתיהם שלהם יד ימין דומיננטית.
במחקר משנת 2014 נמצא שאנשים שמאליים מרוויחים 10–12% אחוז פחות במהלך חייהם מאשר אנשים ימניים.
החוקר מייחס את הפער הזה לשיעורים גבוהים יותר של בעיות רגשיות והתנהגותיות אצל אנשים שמאליים.
יד ביד חיפה הוא בית ספר דו-לשוני חיפאי.
בית הספר הזה הוא חלק מקהילת יד-ביד שפועלת בכל הארץ.
בית הספר הוקם בשנת 2016 על ידי קבוצה של הורים יהודים וערבים.
בהתחלה, בית הספר התארח בבית הספר "חופית".
בשנת 2023 חטיבת הביניים של בית הספר עברה לבית הספר "עירוני א'" בשנת 2024 בית הספר עבר לבית הספר "מזור".
לכל בתי הספר של יד-ביד יש סימן של ציפור צהובה עם ראש בצורת ירח ומשמאל לה הכיתוב "יד ביד" ובערבית "يدًا بيد".
לבית הספר שבחיפה יש סמל של יד מחזיקה יד ומן הידיים יוצא צמח.
הסמל מוקף בעיגול ומעליו הכיתוב "צומחים ביחד יד ביד" ובערבית "ننمو معًا يدًا بيد".
הסמל מסמל את זה שכאשר שיהודים וערבים נהיים חברים, מה שקורה בבית הספר הזה, צומח צמח, כלומר, האור, השמחה והאושר.
כשבית הספר הגיע לבית הספר "מזור", היו בו שני גנים: גן משמש וגן צנובר.
בשנת 2024 גן צנובר הפך לכיתה א'.
זו הייתה הפעם הראשונה שהיו בבית הספר שתי כיתות א'.
בית הספר "עופר" הוא בית ספר נמצא בשטח בית ספר.
בית הספר הזה היה בית ספר לילדים בעלי אוטיזם שעזב את הבניין בשנת 2025
בבית הספר הזה לומדים שלוש שפות כשיעור והן: עברית, ערבית ואנגלית ואף בשיעורי הבחירה של שנת 2025 היה שיעור שפות לטיניות: איטלקית, ספרדית, צרפתית.
המורה של שיעור הבחירה הזה היא סיסיליה האשול.
בבית הספר יש חמש דתות, מה שאומר שיש גם הרבה חגים.
בית הספר ניסה לשלב בין החנוכה לבין כריסמס (חג המולד).
לרוב, כיתה ד' מארגנת את טקס החג.
יד אחות הוא ספרה של נאוה מקמל-עתיר, סיפור חייה של רחל המשוררת, מזווית ראייה מיוחדת, המשלבת עבר והווה, היסטוריה ובדיון.
הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 2018.
הספר מעלה את דמותה של רחל המשוררת ותולדות חייה דרך אופירה בן-נעים, אישה שהתברכה-קוללה בסגולה, הכופה עליה קשר בלתי מובן ומטריד עם רחל, שראשיתו בסיור מודרך בין בתי אישים ברחובות תל אביב.
בהגיעה אל מעונה האחרון של רחל, ברח' בוגרשוב, היא פורשת מן הסיור ומתעכבת בחדר המדרגות, ומאותו רגע היא מרגישה דחף בל-יסורב לעקוב אחר תולדותיה של המשוררת, באמצעות שיריה, מחקרים על אודותיה וזכרונות מקורביה.
סיפור העלילה נע בין אירועי חייה של רחל, מעלותה ארצה וימי האושר בכנרת, שנות לימודיה בצרפת וגלותה מחמת המלחמה ברוסיה, שובה לארץ ישראל ומחלת השחפת, שבעטיה גורשה מדגניה ונדונה לחיי בדידות, עוני וייסורים, עד מותה.
כאשר רגינה מתה, סיגי לוקחת את סאשה בת החמש לביתה, עד שתחליט מה לעשות בה.
הילדה נחשבת למהגרת בלתי חוקית, שאמה הובאה לישראל מאוקראינה לשמש כעובדת מין בשביל הסרסור סרגי.
האם מסתלקת ומשאירה את הילדה, עם סכום כסף ככל שיכלה להרשות לעצמה ועם הדרכה לילדה, שלא תצא לעולם מן הבית.
אסור לאיש לדעת על קיומה, מפחד הסרסור ומפחד רשות ההגירה גם יחד.
נחמתה היחידה של סאשה היא בובת הארנבת סינילגה (שלגיה, כשם בתו של אלכסנדר פן), שממנה אינה נפרדת אף לרגע.
סינילגה מייעצת לסאשה איך לנהוג, בדומה לג'ימיני הצרצר, חברו של פינוקיו.
סיגי שוקלת אפשרויות שונות להעברת הילדה מסמכותה, אך תוך זמן קצר היא נקשרת אליה וברור לה שסאשה תישאר אצלה ויהי מה.
הילדה נכספת לחברת ילדים ולמשחקים, ומתגנבת החוצה כשסיגי בעבודה.
סיגי עצמה יוצרת קשר רופף עם ירקן בשוק הכרמל, אך קוטעת אותו כשמתברר לה באקראי שהוא נשוי ואב לילד.
אופירה מחזיקה חנות לבגדים יד שנייה, שנכפתה עליה בצו אביה כמורשת משפחתית מאבי-סבה.
היא שונאת את החנות ואת האיום בקללה הכובל אותה אליה, אך איננה מעזה להפר את הבטחתה לאביה.
היא מתוודעת אל סיגי כשזו באה לחפש שמלה זולה להחליף את בגדיה החרדיים.
את רוב זמנה מעבירה אופירה בקומה העליונה של החנות, שם היא עוסקת באופן כפייתי במחקר שלה על רחל המשוררת, בלי להבין את הדחף הכופה עליה את המעקב אחרי רחל במהלך חייה הקצרים והטרגיים.
סיפורה של רחל בספר מתחיל מן הסוף, משנות חייה האחרונות, בין 1925 ל-1931, ברח' בוגרשוב בתל אביב, לתל אביב עברה מירושלים, משום שעורך עיתון דבר הציע לה תשלום תמורת שירים שתמסור לפרסום בעיתונו, ורחל נזקקה נואשות לפרנסה.
אביה העשיר פיזר מכספו למטרות שונות, אך את בתו החולה והבודדה נטש לגורלה, בצו אשתו השלישית, שמינתה עצמה לשומרת ממונו.
החוט המקשר בין הדמויות בספר, רחל בעבר וסיגי, אופירה, רגינה וסאשה בהווה, הוא הבידוד, הנטישה וחיפוש הדרך.
רחל מתאמצת להתמודד עם מחלתה ועם הניתוק מכל מה שהיה קרוב לללבה, מחבריה, ממשפחתה ובעיקר, מן הכנרת, שם ידעה ימי אושר ואהבה.
פעם אחר פעם היא יוצרת קשר עם גבר, קושרת לו כתרים של אהבה ותקווה, ופעם אחר פעם ננטשת על ידו.
בסוף ימיה היא בודדה ונשכחת, ורק שניים-שלושה מחבריה בעבר עוד זוכרים לעלות אל חדרה שעל הגג ולשבת עמה מעט.
שיריה הוציאו את שמה ברבים בציבור הארץ-ישראלי, והיא זוכה להוקרת רבים, אך מחלתה המידבקת מרחיקה אותה מן הציבור, עד שהיא זכורה ואהובה כמשוררת גדולה, אך נשכחת מלב כאישה בשר ודם.
אופירה שומרת על גחלת אהבתה לאביגדור, תאורן אמן שבכישרונו התאהבה כשראתה את פועלו בהצגה בתיאטרון קטן, אך הוא נטש אותה ונעלם, והיא, כבולה אל חנותה השנואה בצו אביה ומורשת משפחתה, ממשיכה לחיות בבדידות.
עיקר עניינה בחיים הוא בניסיון לגלות, איך ומדוע נקשרת רחל המשוררת אל חייה ומה מאלץ אותה ללכת בעקבותיה.
סיגי מקווה לקשור בעיר הגדולה קשרי ידידות ואולי אף אהבה, אך גם במקום עבודתה היא נידונה לבדידות וניכור מצד מנהלת הספרייה, לאחר שהעובדת היחידה שנטתה לה חיבה וקירבה אותה, עוברת למקום עבודה אחר.
ניסיון אמיץ לחדש את הקשר שניתק עם בני משפחתה הדתיים נכשל, כאשר הבטחת אחיה הבכור לבוא עם כל המשפחה לסעודת חג בדירתה בתל אביב מתגלה כריקה מתוכן - אביהם המקפיד במצוות והרודני מסרב לפגוש את בתו בעיר החטאים תל אביב, וכל המשפחה מצייתת בנמיכות רוח לצו האכזרי.
סיגי נשארת לבדה עם המון המאכלים שהכינה בשמחה ובתקווה, שנכזבו.סאשה הקטנה מייחלת כל ימיה לשוב אמה, שהסתלקה ללא מילה והניחה לה רק צו אחד ברור - להישאר תמיד בבית ולהיות שקטה, שלא יתפסו אותה.
גם רגינה, שהתייחסה אליה כסבתא אוהבת, הסתלקה ממנה פתאום לבלי שוב, ונותרה לה רק סיגי, שמי יודע אם ועד מתי תמשיך להחזיק בה.
עוד מופיעות בספר שתי דמויות משניות, שהקשר שלהן לדמויות הראשיות יתברר בהמשך.
הראשונה היא לאה כץ, תלמידתה של רחל בבית הספר לחקלאות של חנה מייזל בירושלים, לשם הזמינה אותה רחל ינאית.
השנייה היא עוגניה מוזר, אישה בודדה, בעלת ממדי ענק וידיים נכות, שאיננה יכולה לדפדף בספר אך רוצה שקול חי יקרא לפניה ולא קלטת, ועל כן היא שוכרת את שירותיה של סיגי לקרוא לה מספריה הרבים מספור פעמיים בשבוע, בבית המשונה והמסוגר שברמת גן.
לאה כץ היא דמות טרגית, דחויה ומתלבטת.
רחל מקרבת אותה, מאירה לה פנים ומעודדת אותה, אך לאחר זמן היא נאלצת לעזוב את ירושלים ואת בית הספר, ולאה מתדרדרת.
בלית ברירה, היא חוזרת לרחוב כדי להתפרנס, כפי שעשתה בגיל 16 כדי לפרנס את אמה ואחיה הקטנים אחרי נטישת אביה.
היא נכנסת להריון מאב לא ידוע ובלית ברירה מסכימה למסור את התינוקת לצירל, בעלת מאפיה עקרה מצפת.
אך נטישת בתה מעיקה עליה עד דיכאון כבד ולאחר שהיא נישאת לאיש ויולדת תינוק בריא, היא מחליטה להשיב אליה את הבת, שמסרה לאימוץ, אלא שבהגיעה אל הבית שם מתגורר הזוג שאימץ את בתה, נודע לה שהם עזבו את ירושלים לאחר שבתם מתה וצירל השתגעה ואושפזה.
לאה מתמוטטת ובעלה מוזעק ובא מתל אביב להחזירה הביתה.
בעלה של לאה שמו אליהו בן נעים, הלא הוא סבא-רבא של אופירה, זה שבשלו היא כבולה אל החנות השנואה, העוברת במשפחה מדור לדור.
בתמונה שמצאה אצל סבה אחרי מותו נראית אישה צעירה עם תינוק ולידה אשה גבוהה, שפניה נגזרו מן התמונה ואין לדעת מי היא.
תמונה זו הולכת לאיבוד, לדאבונה של אופירה.
הקשר בין עוגניה מוזר לסיפורן של רחל, אופירה וסיגי מתברר לאחר מותה של עוגניה, כאשר העוזרת הפיליפינית שלה מוסרת לסיגי חבילה עם ההנחיה המפורשת של עוגניה, שתיקח אותה ותמהר להסתלק מן הבית לפני שיגיע בנה של עוגניה.
לסיגי ספר שירי ילדים מאוייר, "בבית ובחוץ", הספר שרחל התבקשה לכתוב לו שירי ילדים מתאימים לציורי החיות שהביא לה עורך העיתון, מעסיקה.
הספר הזה אזל ונעלם ואיש לא הכיר אותו עוד, עד שנמצא במרתף ביתה של עוגניה מוזר, שם החביא בנה העבריין את כל שלל גניבותיו, תכשיטים וכסף, ואיתם גם את שלל הגניבה מבית אחותה של רחל, שושנה, כל ארכיון שיריה, מכתביה ויומניה של רחל.
כל השלל הזה, שאותו בא לקחת עכשיו ממקום מחבואו, ניזוק ללא תקנה בשיטפון מי גשמים שהציף את המרתף, ונשאר רק הספר, שעוגניה החביאה בין ספריה הרבים, ובין הדף האחרון לכריכה, כמה מסמכים ישנים ותמונה.
את הספר, המסמכים והתמונה תביא סיגי לאופירה, שעוסקת ברחל וודאי תדע מה לעשות בהם.
ואופירה מסתכלת נדהמת בעותק המקורי של הספר, שלא שיערה את דבר קיומו, ואחר בתמונה - הלא היא אותה תמונה שאבדה מארנקה בשוק, אלא שכאן היא שלמה ופני האישה הגבוהה שלצד לאה הם פני רחל.
רחל הקדישה רבים משיריה לגברים, הנזכרים בשמם או בכינוי.
אחד מהם הוא יוחנן רטנר, אדריכל ואיש צבא, שרחל פגשה ברוסיה, בתקופה שבין לימודיה בצרפת לבין שיבתה ארצה לאחר המלחמה.
היא הקדישה לו שלושה שירים ברוסית, שהתפרסמו בתרגומה של רנה ליטוין.
עוד דמות, המופיעה רבות בשיריה, כאהבה שהייתה ונותרה רק כגעגוע בלתי ממומש, הוא מיכאל ברנשטיין, שאותו פגשה בטולוז, כשבאה לשם ללמוד חקלאות וציור.
מיכאל למד הנדסת חשמל, ושני הסטודנטים הצעירים היו לזוג אוהבים, עד שבאה המלחמה והפרידה ביניהם.
מיכאל שמר את זכר רחל כאהובה רומנטית בחייו הדלים וחסרי המעוף ברוסיה, ואילו רחל המשיכה להתגעגע אליו ולהנציח את אהבתה בשיריה.
קשר ידידות/אהבה היה לרחל גם עם זלמן שזר, אז רובשוב.
שזר פרסם את שיריה של רחל ב"דבר", ערך את ספרי שיריה, ובשנת 1932 תרגם כמה משיריה ליידיש והוציאם לאור..
בכנרת פגשה את ברל כצנלסון ואת נח נפתולסקי, ויצרה גם איתם קשרי ידידות ואהבה, אך גם הם לא ניסו למנוע את גירושה מדגניה בגלל מחלתה, ולא שמרו איתה על קשר רצוף בשנות מחלתה, בדידותה ועוניה.
בדרכה האחרונה, בעגלה איטית ומקרטעת מבית המרפא בגדרה לבית חולים הדסה בתל אביב, מבקשת רחל לעצור ברחובות, להיפרד לשלום מאהבתה הראשונה בארץ ישראל, נקדימון אלטשולר, שאותו נטשה לטובת נח נפתולסקי והכנרת.
נקדימון נשוי עכשיו ואב לילדים, והוא יוצא אל הרחוב להיפרד מרחל הגוססת, ולבו נחמץ למראה יופיה שאבד, וכולה עור ועצמות.
אכן, שונה מאוד דמותה מרחל שהכיר לראשונה מיד עם עלייתה לארץ, כשגרה ב"רחוב המליונרים" ברחובות עם אחותה שושנה, שם ציירה ולשם הובא פסנתר גדול בשביל אחותה המוזיקאית, לתדהמת בני מושבת האיכרים.
"יד אחת עושה את זה" הוא שיר שכתב וביצע אריק איינשטיין והלחין יצחק קלפטר.
בעקבות התאונה, שגרמה לכך שידו האחת של איינשטיין לא תפקדה, הוא כתב את "יד אחת עושה את זה".
הוא מדבר על נפלאות התבל ומתייחס אל ידו הפעילה כאל יד האלוהים.
יָד וָשֵׁם (בשמו הרשמי המלא: יד ושם – רשות הזיכרון לשואה ולגבורה) הוא מוסד רשמי סטטוטורי להנצחת זכר השואה בישראל הממוקם מעל הר הזיכרון בירושלים, בחלקו המערבי של הר הרצל.
הקמת המוסד החלה כבר בסוף שנת 1945, וב-19 באוגוסט 1953 הוא הוכרז כמוסד רשמי של מדינת ישראל בחוק מיוחד של הכנסת השנייה – "חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם, תשי"ג–1953".
בחוק זה נקבע כי יד ושם כפוף ל"חבר הממשלה שיוסמך על ידיה לבצע חוק זה (להלן – השר)", בלא לקבוע איזה משרד ממשלתי ממונה על יד ושם אך על תקנון יד ושם, התשכ"ט–1968, חתום שר החינוך זלמן ארן.
יד ושם מופקד על תיעוד ההיסטוריה של עם ישראל לפני השואה ובמהלכה, הנצחת סיפור חייהם וזכרם של מיליוני הנספים, והנחלת מורשת השואה לדורות הבאים.
לשם כך המוסד עוסק בהנצחה ותיעוד של מאורעות השואה, באיסוף חפצים ומסמכים, בגביית עדויות על השואה ופרסומן, באיסוף שמות הנספים בשואה והנצחתם, במחקר ובחינוך.
כמו כן הוסמך יד ושם על-פי החוק המיוחד להעניק את התואר "חסיד אומות העולם" ללא-יהודים שפעלו להצלת יהודים במהלך השואה מידי הנאצים, תוך סיכון חייהם.
המוסד זכה פעמיים בפרס ישראל.
בשנת ה'תשל"ג (1973) זכה בפרס עבור מפעל ההוצאה לאור של פנקס הקהילות, ובשנת ה'תשס"ג (2003) זכה בפרס על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
יד ושם מורכב ממספר מוסדות נפרדים, שביחד מקיפים את כל נושא השואה.
המוסד עוסק הן בהנצחת השואה והן במחקר אודותיה.
ארכיון יד ושם החל לפעול כבר ב-1946. מנהלתו הראשונה הייתה שרה פרידלנדר.
הארכיון מכיל את האוסף הגדול בעולם של מסמכים על השואה, כ-180 מיליון מסמכים.
פעילותו כוללת איסוף ותיעוד של תצלומים, סרטי מקור, מסמכים, יומנים, זיכרונות ועדויות, הקשורים לשואה.
הארכיון מאגד בתוכו עשרות אלפי עדויות של ניצולי השואה, כ-62 מיליון דפי תיעוד בארבעים שפות, הכוללים ניירות עבודה ומכתבים של פקידים נאצים ופקידים אחרים מכל מדינות אירופה, אוספי תעודות של ארגונים יהודיים, מסמכים אישיים של יהודים כגון דרכונים, מכתבים יומנים וזיכרונות.
רשימות מסוגים שונים כגון רשימות החרמת רכוש, רשימות גירוש, רשימות נספים וניצולים ותיעוד משפטי מבתי משפט שדנו בענייניהם של פושעי מלחמה.
כמו כן נאספו במקום יותר מ-268,000 תצלומים ועשרות סרטים.
החומר מקיף היבטים השונים של סיפור השואה.
החומר נוגע בתקופה רחבה: עיקרו בשנות הרדיפה והמלחמה מתחילת שנות השלושים ועד 1945, אך הוא כולל חומר רב גם על חיי היהודים בשנים שלפני המלחמה וכן על גורלם של הניצולים לאחר המלחמה ועל השלכותיה של השואה עד היום.
בספריית יד ושם ישנם למעלה מ-167,000 ספרים ותדפיסי מאמרים ב-64 שפות, וכן למעלה מ-4,000 עיתונים וכתבי עת הממוינים על-פי כותר בכל השפות, והיא הספרייה בעלת האוסף הגדול מסוגו בעולם.
הספרייה משמשת מאגר לכל החומר שראה אור בנושא השואה ובנושאים נלווים.
בינואר 1980 רכש המוזיאון תמורת 2,500 מארקים 389 תצלומים ממחנה ההשמדה אושוויץ.
בתמונות רואים את יחידת ה-ס.ס.
לדברי אריך קולקה האלבום נחשב למסמך החשוב ביותר על מחנה ההשמדה אושוויץ.
האוספים מאוחסנים בבניין הארכיון שנחנך בשנת 2000. יד ושם ממשיך בגביית עדויות ובאיסוף תרומות חומר ארכיוני, שאת חלקן ניתן לראות באתר האינטרנט של המוסד.
ב-26 בינואר 2011 – יום הזיכרון הבינלאומי להנצחת קרבנות השואה – נחנך ארכיון הנגיש באינטרנט, פרי שיתוף פעולה בין יד ושם לגוגל.
המסמכים שברשות יד ושם נסרקו ועברו זיהוי טקסט באמצעות תוכנת OCR.
בית הספר הבין-לאומי להוראת השואה
בית הספר להוראת השואה של יד ושם הוא מרכז לימודי הכולל 17 כיתות לימוד, אודיטוריום, אגף מולטימדיה, מחלקת הכשרת מורים, מרכזייה פדגוגית וסגל הוראה המונה למעלה מ-100 איש, אשר מפעיל קורסים והשתלמויות מקוונות בנושא השואה לקהל רב, בעיקר למורים, מפקחים, מדריכי פולין, נוער, סטודנטים, וקבוצות של צה"ל וכוחות הביטחון.
בפעילותיו השונות של בית-הספר משתתפים מדי שנה למעלה מ-350,000 סטודנטים, בני נוער, חיילים ואלפי מחנכים מישראל ומרחבי העולם.
הקורסים מועברים הן בבית הספר המרכזי והן בתוכניות מיוחדות במוסדות חינוך בישראל ומחוצה לה.
בבית הספר אף יושבת יחידה צבאית האמונה על ימי העיון הצבאיים במקום.
בנוסף, הוקמה ביד ושם רשת חברתית ללימוד השואה והוראתה בשם בין העתים.
ליד ושם אתרים בשפות שונות, בהן גרמנית, רוסית, פרסית וערבית.
ב-2013 השיק הארגון קמפיין פרסומי מקוון בשפה הערבית, במטרה לקדם את תוכני יד ושם.
לקמפיין נחשפו 2.4 מיליון דוברי ערבית מרחבי העולם, והתעבורה לאתר יד ושם בערבית גדלה פי שלושה.
בית הספר מעניק מדי שנה פרסים למפעלים חינוכיים בתחומים: תוכנית חינוכית, מפעל חיים חינוכי, עבודת גמר, וספר לילדים ולנוער.
הפרסים ניתנים במטרה לעודד לומדים ומלמדים לעסוק בחקר השואה והוראתה.
לבית הספר הבין-לאומי להוראת השואה שלוחה בבית ווהלין בגבעתיים, שהוקמה ב-1975. מדי שנה משתתפים כ-40,000 איש בפעילויות חינוכיות בשלוחה.
מכון המחקר הבינלאומי הוקם ב-1993, ומטרתו היא מחקר היסטורי של השואה.
המכון עוסק בתכנון וביצוע פרויקטים מחקריים ומחקרי תשתית, בארגון ימי עיון וכינוסים בינלאומיים, בייזום פרויקטים משותפים עם מכוני מחקר בעולם ומפרסם מחקרים, דברי כינוסים, תעודות ומונוגרפיות בנושא השואה, ואת כתב העת יד ושם קובץ מחקרים.
משימה חשובה נוספת של המכון היא מתן תמיכה אקדמית וכספית לחוקרים ולסטודנטים העוסקים בנושא השואה.
המוזיאון לתולדות השואה – מיום הקמתו פעל ביד ושם מוזיאון לתולדות השואה, אשר התבסס על תמונות ומיצגים שונים שהמחישו את ההיסטוריה של השואה מעליית הנאצים לשלטון, הגטאות, מחנות הריכוז, המרידות ועד לשחרור הניצולים האחרונים.
ב-15 במרץ 2005, לאחר תהליך בנייה שנמשך כ-10 שנים, נפתח המוזיאון החדש, בתכנונו של האדריכל משה ספדיה, אשר החליף למעשה את המוזיאון הישן.
הוא בעל מבנה דמוי חץ באורך 180 מטר החודר להר מצדו האחד ויוצא מצדו האחר.
אור היום נכנס מן הקודקוד העליון של המנסרה, דרך פס זכוכית באורך 200 מטרים החותך את רכס ההר.
שטחו של המוזיאון החדש הוא כ-4,200 מטר מרובע, ורובו בנוי מתחת לפני הקרקע.
המוזיאון מציג את סיפור השואה באופנים שונים בעזרת חפצים מקוריים, מסמכים, עדויות, סרטים, יומנים, מכתבים ויצירות אמנות גם יחד.
במוזיאון עשרה אולמות תצוגה, שבכל אחד מוצג פרק בתקופת השואה.
בשונה מהמוזיאון הישן, המתבסס ברובו על תמונות כדי לנסות ולהמחיש את הזוועה, במוזיאון החדש ישנה תצוגת מולטימדיה, הכוללת עדויות של ניצולי השואה, כמו גם חפצים אישיים שנתרמו על ידי הניצולים, משפחותיהם, מוזאונים ואתרי הנצחה ברחבי העולם, אשר נותנים ממד אנושי-אישי של קורבנות השואה.
המוזיאון בנוי בצורת משולש שמדמה את הקירות ההולכים ונסגרים על היהודים באירופה.
בין כל כניסה לאולמות התצוגה מפרידים מיצגים המונעים מעבר חופשי ומחייבים את המבקרים לבקר בכל אולמות התצוגה.
מוזיאון לאמנות השואה – אוסף האמנות של יד ושם הוא האוסף הגדול והמקיף ביותר בעולם בנושא השואה.
יש בו כ-10,000 יצירות אמנות, רובן מתקופת השואה.
את פני המבקר במוזיאון לאמנות השואה מקבל קיר אלכסוני, ועליו מבחר יצירות מהאוסף שיצרו אמנים שונים.
בחללים האחרים ערוכה התצוגה על פי נושאים ומתמקדת בדמות האדם ובנופים – נופי הגטו והמחנה, פנים וחוץ.
לשני אמנים מוקדש במוזיאון מקום אישי: שרלוטה סלומון וקרל דויטש.
רוב העבודות נוצרו על פיסות נייר דקות ומתפוררות, ויש לטפל בהן.
לפיכך התצוגה במוזיאון אינה תצוגה קבועה אלא מתחלפת, כדי שהחומרים שהוצגו תחילה באור יישמרו בחשכה.
מרכז הצפייה – מרכז ידע עולמי יחיד מסוגו אודות היצירה הקולנועית העוסקת בשואה.
בזכות האמצעים הטכנולוגיים המתקדמים של יד ושם המרכז אוסף, משמר ומקטלג יצירות קולנועיות על כל סוגיהן בנושא השואה.
בקטלוג הסרטים של מרכז הצפייה ביד ושם קיימים 6,682 כותרים.
המידע על כל אלה נגיש בקטלוג הסרטים המקוון באתר האינטרנט של יד ושם.
על כל סרט ניתן למצוא מידע בעברית ובאנגלית במגוון תחומים: אמנותי, מסחרי, היסטורי וגאוגרפי.
במרכז ניתן גם לצפות בעשרות אלפי עדויות מצולמות של ניצולים.
העדויות מאורגנות בשני אוספים: אוסף עדויות יד ושם ואוסף הקרן להיסטוריה חזותית.
אוסף עדויות יד ושם כולל כ-35,000 עדויות שנאספו החל משנת 1945. כ-12,000 מן העדויות האלו הן עדויות וידאו והן נגישות לצפייה במרכז הצפייה.
כל האחרות נגישות לצפייה באולם הקריאה אשר בבניין הארכיון ביד ושם.
אוסף הקרן להיסטוריה חזותית, מיסודו של סטיבן שפילברג באוניברסיטת דרום קליפורניה, כולל כ־52,000 עדויות וידאו של ניצולי השואה, יהודים, הומוסקסואלים, צוענים, עדי יהווה, עדויות של משחררי המחנות ועדים לשחרור, אנשים שהשתתפו במשפטים נגד פושעי מלחמה, או מצילים ומי שהושיטו עזרה.
ההיכל האחרון במוזיאון החדש הוא היכל השמות, בו מרוכזים שמותיהם של כל קורבנות השואה שהגיעו לידי המוזיאון, בדרך כלל בעקבות גביית עדות מניצולים.
לפרויקט המיוחד של איסוף השמות קוראים "לכל איש יש שם".
מאגר השמות זמין במקום וגם באינטרנט.
לפרויקט ערך מוסף ככלי עזר לחקר הגנאלוגיה של משפחות הקורבנות.
מרכז המבנה הוא אתר זיכרון המורכב מקונוס גדול, עליו פזורים מאות תצלומי פנים של קורבנות השואה הנראים לצופה מלמעלה, כשמלמטה נראה בור מים גדול, המשקף את הנמצא מעליו.
בהיכל השמות שמורים כיום כ-2.7 מיליון דפי עד מקוריים בסביבה מוגנת של לחות וטמפרטורה מבוקרת.
איסוף דפי העד החל באמצע שנת 1955. בתחילה הוא נתקל בקשיים אולם בהמשך שונו הטפסים ועד סוף 1956 נאספו 500,000 דפי עד שהכילו שמות של כ-750,000 נרצחים.
מאגר השמות עלה לאינטרנט בשנת 2004 וכלל תיעוד על שלושה מיליון שמות של קרבנות.
ב-2010 הודיע אבנר שלו יושב ראש יד ושם כי עד כה תועדו 4 מיליון שמות המהווים כשני שלישים מהנספים בשואה, כאשר כ-55% מהשמות מקורם בדפי עד והיתר מקורם במסמכים ארכיוניים ובמיזמי הנצחה שונים.
ב-2014 הורחב מאגר השמות כדי להגדיל את הנגישות למידע רב השמור ביד ושם בנוגע ליהודים שנרדפו בתקופת השואה.
נוספו פרטים אודות קורבנות שלא תועדו בעבר, ובכללם פרטים לגבי קורבנות שלא ניתן לקבוע בוודאות מה עלה בגורלם.
נכון לנובמבר 2025, במאגר מוזכרים 5 מיליון יחידים שנרצחו בשואה.
אוהל יזכור – מבנה זיכרון לששת המיליונים שנספו בשואה.
מדובר במבנה מבטון הבנוי בצורה מופשטת, במרכזו דולקת תדיר אש זיכרון ועל קרקעיתו מוטבעים שמותיהם של 22 מחנות ההשמדה, גאיות הריגה ומחנות מעבר.
ב-11 בינואר 1968 נקבר באוהל אפרם של יהודים שנשרפו בטרבלינקה.
מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה מתקיים במקום טקס לכל איש יש שם, ובמסגרתו מוקראים שמות קורבנות השואה.
באתר זה נוהגים לבקר אורחים רשמיים של מדינת ישראל ולהניח זרי פרחים לזכר הקורבנות.
יד לילד – אתר הנצחה וזיכרון לילדים שנספו בשואה.
פנים המבנה הוא חלל חשוך שההולך בתוכו רואה חמישה נרות שמשתקפים במאות מראות שבורות שעל הקירות לזכרם של הילדים שנרצחו.
שמות הילדים, גילם וארצות מולדתם מוקראים ברקע מפי קריינים.
בקעת הקהילות – אתר זיכרון לקהילות היהודיות באירופה שחרבו לאחר השואה.
המדובר בקומפלקס שבנוי כמבוך מאבן ירושלמית בצורת מפת אירופה ומעליו נטועים ברושים.
על האבן חרוטים שמותיהן של אלפי קהילות, קטנות כגדולות, מכל רחבי אירופה.
שדרת חסידי אומות העולם – שדרת עצים שניטעה לכבודם של חסידי אומות העולם אשר הוכרו על ידי ועדה ציבורית מיוחדת.
תחת כל עץ ישנה לוחית המציינת את שם האישיות לכבודה הוא ניטע.
השדרה נחנכה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 1962, ועד לשנת 1989 ניטעו בה קרוב ל-2,000 עצים, אחרים קיבלו את אות הכבוד בארצות מגוריהם.
משלא היה עוד מקום לעצים, הוחלט להקים את גן חסידי אומות העולם, אתר הנצחה על הר הזיכרון בו יונצחו שמותיהם של חסידי אומות העולם.
מתוך ידיעה שהיו מקרי הצלת היהודים שלעולם לא ייוודעו ויתועדו, הוקמה בשדרה בשנת 1987 אנדרטה לכבודו של חסיד אומות העולם האלמוני אותה פיסל שלמה זלינגר.
גן חסידי אומות העולם – ממוקם ליד בקעת הקהילות.
על קירות הכבוד בגן חקוקים שמותיהם של חסידי אומות העולם, על פי מדינות, שהוכרו לאחר שלא נותר עוד מקום לעצים בשדרת חסידי אומות העולם.
אנדרטת גטו ורשה – אנדרטת מרד גטו ורשה ברחבת הטקסים המרכזית.
יד ללוחמים היהודים ולפרטיזנים – כמיליון וחצי יהודים לחמו במלחמת העולם השנייה במסגרת צבאות בעלות-הברית, בתור פרטיזנים, במחתרות ובגטאות.
מאות אלפים מהם נפלו בקרב.
ללוחמים אלה ולגבורתם מוקדשת אנדרטה זו, אותה יצר ברני פינק.
אנדרטת הקרון – קרון רכבת גרמני ששימש להובלת יהודים למחנות ההשמדה וניתן ליד ושם על ידי ממשלת פולין.
האנדרטה נבנתה כזיכרון לשילוחים אל מחנות ההשמדה.
על הקיר הסמוך לאנדרטה חרוטה עדותו של אברהם קשפיצקי, שנמלט מטרבלינקה ונספה במרד גטו ורשה.
רחבת הטקסים (רחבת גטו ורשה) – הרחבה בה מתקיימים מדי שנה הטקסים ביום הזיכרון לשואה.
המדובר ברחבה גדולה הנחתמת בקיר אבן אדום, כשבמרכזו אנדרטה לזכר הנספים בשואה (שהיא העתק של האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה הנמצאת בוורשה, מעשה ידי הפסל נתן רפפורט).
קמפוס מורשת – משכן אוספים להנצחת חפצי הניצולים במתחם שנבנה מול אוהל יזכור מתחת לקרקע ומאפשר להציגם לציבור.
המשכן כולל גלריה להצגת פריטים, חללי אחסון לאוסף הפריטים ומעבדות שימור לפריטים שלא שרדו באופן מיטבי את המלחמה אך אפשר להצילם על ידי טיפול מתאים.
טקס הנחת "אבן הפינה" לפרויקט, נערך ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 2019. המשכן נחנך ב-2024 והוא מכיל כ-227 מיליון עמודי תיעוד, 135 אלף עדויות שורדי שואה, כ-540 אלף תצלומים מתקופת השואה, 33 אלף חפצים וכ-14 אלף יצירות אמנות.
ביד ושם עוד מספר אנדרטאות וכיכרות להנצחת אירועים ואישים שונים בשואה ביניהם כיכר גטו ורשה, כיכר יאנוש קורצ'אק ובה אנדרטת יאנוש קורצ'אק ותלמידיו, גן חסידי אומות העולם, האנדרטה לזכר הנספים במחנות, מצפור הפרטיזנים שפיסל צדוק בן דוד, אנדרטת לה שמבון, תבליט השואה והגבורה, האמבולנס השוודי ועוד.
באוגוסט 1942 התקיימו דיונים במוסדות היישוב ובקונגרס היהודי העולמי בשאלת הקמתו של מוסד זיכרון לאומי לשואה.
הצעות שונות דנו בהקמת המוסד בעמק יזרעאל או בחיפה, ובו היכל זיכרון שבו ירוכזו שמות הנספים, ארכיון, מרכז כנסים ועוד.
בישיבת הוועד הפועל הציוני באוגוסט 1945 בלונדון, הוטל על הוועד הלאומי לדאוג להנצחת קורבנות השואה בארץ ישראל.
הוקם ועד שכלל את ברוך צוקרמן, מרדכי שנהבי ושלמה זלמן שרגאי, שהחליט לקרוא למפעל ההנצחה "יד ושם", בהשראת דברי הנביא ישעיהו:
במאי 1946 הוגשה הצעה מפורטת על מפעל הזיכרון להנהלת הוועד הלאומי, וביוני תכנן לו שנהבי אולם מרכזי וסביבו אולמות משנה.
באולם המרכזי יועדו להופיע שמות שישה מיליון החללים ותיאור האמצעים ששימשו להשמדתם.
ביוני 1947 נערך סיור עיתונאים בהר בין נווה אילן ומעלה החמישה שנרכש על ידי הקרן הקיימת לצורך מפעל יד ושם.
בעצם ימי מלחמת העצמאות, באפריל 1948, קיימה הנהלת יד ושם עצרות לציון חמש שנים למרד גטו ורשה, ובעיתונות פורסם ש"הוחל במפעל יד ושם להנצחת הגולה".
במסגרת המפעל אספו גורמים שונים חפצים ומסמכים מהגולה והביאו אותם לישראל.
בשנת 1952 מונה בן-ציון דינור, חוקר תולדות עם ישראל, כשר החינוך, והחל לקדם את הצעת החוק להקמת רשות זיכרון ממלכתית לשואה.
הוא ושנהבי ביקשו להקדים את מוסד ההנצחה לשואה שעמד לקום בפריז באותם ימים.
כמו כן היה על דינור לשכנע את בן-גוריון וראשי הקק"ל שלשם הנצחת השואה, לא די בנטיעת יער לזכר הנספים ויער לזכר הלוחמים.
בשנת 1952 הציג דינור בכנסת את הצעת החוק להקמת רשות הזיכרון.
לעיתים כרסמה בנו שאלה מרה: יוצאי כל עיר ועיירה מוצאים להם ערב להתייחדות זאת אחת לשנה עם בני עירם שהוכרתו – וכאן, הכנסת, המוסד העליון של העם היהודי המאורגן, במקובץ, עוד לא מצאה ב-5 שנים אלו אפילו שעה פנויה אחת לאזכרת האסון לשמו", קונן בנימין מינץ (פאג"י).
הוא הביע חשש "שמא הקדמנו כאן לשכוח."
באוגוסט 1953 קיבלה הכנסת את חוק יד ושם, שהונח על שולחנה במרץ 1953, והפך את מפעל יד ושם לרשות רשמית של מדינת ישראל.
אחד מהוגי הרעיון יד ושם, מרדכי שנהבי, היה גם מנהלו הראשון של המוסד.
בן-ציון דינור, שר החינוך, היה יושב הראש הראשון של יד ושם.
בשנת 1959 נכנס לתפקידו ד"ר אריה ליאון קובובי.
לאחר מותו של קובובי, בשנת 1966, הופרד תפקיד יושב ראש המועצה מתפקיד יושב ראש ההנהלה.
בשנת 1969 נתמנה גדעון האוזנר ליושב ראש המועצה.
משנת 1988 כיהן בתפקיד ד"ר יוסף בורג ומעת פטירתו של בורג, בשנת 1999, כיהן בתפקיד פרופ' שבח וייס.
בין השנים 2006–2008 כיהן בתפקיד השר לשעבר, יוסף לפיד, ומשנת 2008 מכהן בתפקיד מי שהיה הרב הראשי של תל אביב-יפו והרב הראשי לישראל, הרב ישראל מאיר לאו.
יושב ראש ההנהלה היה כתריאל כץ, אחריו ד"ר יצחק ארד, ומשנת 1993 עד 2020 כיהן בתפקיד אבנר שלו.
שלו פרש מתפקידו בסוף שנת 2020, ומינואר 2021 שימש רונן פלוט כיושב ראש זמני.
באוגוסט 2021 מונה דני דיין לתפקיד יושב ראש הנהלת יד ושם.
אוגוסט 1942: מרדכי שנהבי מהשומר הצעיר הוגה את רעיון אתר הזיכרון.
אוגוסט 1945: הקמת המנהלה בלונדון, כאגף בסוכנות היהודית.
בחודש מאי 1946 החל לפעול "מפעל יד ושם" בדירת שני חדרים ברחוב המלך ג'ורג' 27 בירושלים.
יוני 1947: דיון בקונגרס העולמי למדעי היהדות באופני ההנצחה והתיעוד ביד ושם.
יולי 1948: כיבוש האזור עליו יוקם לימים יד ושם, בקרבות עשרת הימים על ידי פלוגת יהונתן.
1951: החלטת הכנסת על יום הזיכרון לשואה ולמרד הגטאות.
1953: הכנסת אישרה את חוק יד ושם – רשות הזיכרון לשואה ולגבורה.
שר החינוך פרופ' בן-ציון דינור התמנה ליושב הראש הראשון של המוסד.
1954: החל איסוף שמות הנספים בדפי עד.
1957: הקמת הבניין הראשון ביד ושם: בניין המנהלה, הארכיון, הספרייה והמחקר, תוכנן על ידי האדריכל אל מנספלד.
1957: תחילת פרסומו של "שנתון יד ושם: קובץ מחקרים".
1958: תערוכת הקבע הראשונה הוצגה בבניין המינהלה של יד ושם.
בתערוכה היו 163 פריטים, בעיקר מסמכים.
1959: חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
1959: תערוכת האמנות הראשונה הוצגה בבניין המינהלה של יד ושם, ובה שבעים ציורים.
1960: זהרה שץ עיצבה את מנורת יד ושם.
הפסל זכה בפרס השני בתחרות לעיצוב סמל יד ושם וב-1985 הוכר כסמל יד ושם.
1961: חנוכת אוהל יזכור, אתר ההנצחה הראשון במתחם יד ושם.
השערים – דוד פלומבו ובצלאל שץ.
בשנת 1958 נקבע כי "במורד ההר ייבנה בית כנסת לזכר בתי הכנסיות שנחרבו בימי השואה", ועל ידו יוקם אוהל יזכור.
"בקצה המשטח יעמוד מגדל, שלושים מטרים גובהו, שייראה מרחוק בירושלים ובסביבותיה." לבסוף הוקם רק אוהל יזכור.
1962: בעקבות משפט אייכמן נפתחה בבניין המינהלה של יד ושם תערוכה חדשה – "לאות ולעד: חורבן יהדות אירופה".
המסמכים והתמונות שהוצגו בתערוכה סיפרו את סיפורו של העולם שנחרב בשואה ואת הדרך שבה נחרב.
1962: חנוכת שדרת חסידי אומות העולם, ותחילת פעולתה של הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם.
1962: הקמת מדור המוזיאון ביד ושם.
בראשיתו כלל המוזיאון תצלומים וסרטים, יצירות אמנות וחפצים.
1964: הצבת "אוד מוצל" – הפסל בצורת עמוד עץ באודיטוריום.
הפסל: משה הופמן, ניצול שואה.
1965: בניין המוזאון נפתח – בקומה הראשונה – אולם תצוגות עם תערוכה היסטורית ותערוכת אמנות.
בקומה השנייה – היכל השמות.
1965: הוקמה מעבדה לשימור ולשיקום.
1967: הצבת הפסל "איוב" של נתן רפפורט.
1968: החלו כינוסי החוקרים הבינלאומיים ביד ושם.
1970: הצבת "הזעקה האילמת" (תפילין במקום ראש).
1972: הוקמה מחלקת ההדרכה של יד ושם.
1972 או 1973: בבניין המוזאון הוקמה תערוכת קבע חדשה וגדולה יותר.
התערוכה סיפרה את סיפור השואה בסדר כרונולוגי באמצעות תצלומים מוגדלים והסברים שהוצבו על גבי קירות שחורים.
1973: הקמת בית הספר להוראת השואה.
1973: מפעל פנקסי הקהילות זכה בפרס ישראל.
1976: הצבת העתק של אנדרטת רפפורט ("בדמיך חיי": "מורדי גטו ורשה", "דרכם האחרונה") בכיכר הטקסים.
המקור הוצב בוורשה באפריל 1948, במלאת חמש שנים למרד גטו ורשה.
1977: חנוכת האולם החדש של היכל השמות, בבניין המוזיאון ההיסטורי.
1979: סמינר קיץ ראשון למורים ולמרצים מחו"ל כדי להכשירם ללמד את נושא השואה.
היזמות הראשונות התרחבו למחלקה, ולימים – בית הספר המרכזי להוראת השואה.
1979: הצבת הפסל "אושוויץ" מאת הפסלת אלזה פולק ברחבת האודיטוריום.
1982: מוזאון האמנות, האודיטוריום וגן הפסלים נחנכו במעמד נשיא צרפת פרנסואה מיטרן.
עד 1995 הוצגו במוזיאון 44 תערוכות אמנות.
1983: קבלת הסירה הדנית, והצגתה במתחם יד ושם.
1985: חנוכת "אנדרטת הגבורה" לכבוד החיילים, הפרטיזנים ולוחמי המחנות.
פסל – ברני פינק (דרום אפריקה וקיבוץ יזרעאל).
1986: הוצאה לאור של קטלוג של יצירות נבחרות מאוסף האמנות של יד ושם.
1985–1989: "זה מה שנותר", פסל הנעליים העומד באודיטוריום.
1987: חנוכת יד לילד, אתר ההנצחה למיליון וחצי הילדים שנספו בשואה.
פסל – הוברטוס פון פילגרים.
1991: לזכר גטו לבוב (בגן הפסלים.
1992: נחנכה בקעת הקהילות – אתר ההנצחה לכחמשת אלפים קהילות ישראל שחרבו או נפגעו בשואה.
1993: החלה תוכנית הפיתוח "יד ושם 2001", ובה שישה מרכיבים, לרבות הקמת המכלול המוזאוני החדש.
1993: הוקם המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם.
הקרון עצמו הגיע מפולין בשנת 1990, בעת מלחמת המפרץ.
1995: הוקם בית הספר המרכזי להוראת השואה.
1996: נחנך גן חסידי אומות העולם, ובו חרותים בלוחות שמות המצילים לפי מדינות.
1996: נערך הכינוס הבינלאומי הראשון להוראת השואה, בבית הספר המרכזי להוראת השואה.
1999: המאגר של שמות הנספים מוחשב.
1999: נחנך הבניין של בית הספר המרכזי להוראת השואה.
2000: נחנך בניין הארכיון והספרייה החדש, ובו מסדי מידע ממוחשבים.
2001: ראתה אור "האנציקלופדיה של הקהילות" (באנגלית).
2003: פורסם הכרך הראשון של לקסיקון חסידי אומות העולם.
2003: יד ושם זכה בפרס ישראל על מפעל חיים.
2005: חנוכת המוזיאון ההיסטורי החדש.
האדריכל, משה ספדיה, הוא גם מעצב יד לילד, שנחנך בשנת 1987, ואנדרטת הקרון, שנחנכה בשנת 1994. המעצבת היא דורית הראל.
2007: יד ושם מקבל את פרס נסיך אסטוריאס להבנה הדדית.
2007: יו"ר יד ושם אבנר שלו מקבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי מנשיא צרפת ניקולא סרקוזי, על תרומה לזיכרון השואה בעולם.
2010: נפתחת תחרות "מעצבים זיכרון", תחרות עיצוב כרזת הנצחה ממלכתית שנתית ליום הזיכרון לשואה ולגבורה מטעם יד ושם.
2011: אבנר שלו קיבל את אות יקיר ירושלים.
שלוש שנים אחר כך קיבל את עיטור הנשיא.
2012: נחנך האגף לסמינרים בין-לאומיים בבית הספר להוראת השואה.
2016: נחנך המרכז לחקר השואה בברית המועצות במכון הבין-לאומי לחקר השואה.
2023: נחנך ספר השמות ביד ושם.
2025: במלאת 80 שנה לשחרור מחנה אושוויץ ולרגל ציון יום השואה הבין-לאומי, נחנך בינואר רחוב יד ושם בעיר ניו יורק בארצות הברית.
על פי החלטת ועדת שרים לענייני סמלים וטקסים, אשר קיבלה תוקף של החלטת ממשלה, בביקורו של ראש מדינה, ראש ממשלה או שר חוץ של מדינה זרה, יבקר האורח ביד ושם ויניח בו זר זיכרון.
לגבי ראשי מדינה וראשי ממשלה נקבע שהביקור יתבצע ביום הראשון לביקורם.
בהתאם, לאורך השנים ביקרו ביד ושם, כחלק מתוכנית ביקורים בישראל, נשיאים וראשי ממשלות שונים.
ביקור ממלכתי בישראל כולל ברוב המקרים סיור במוזיאון יד ושם לתולדות השואה, ביקור בהיכל השמות והנחת זר באוהל יזכור.
בינואר 2020 יד ושם אירחו את הכנס המרכזי של פורום השואה העולמי החמישי, אליו הגיעו עשרות מנהיגים מרחבי העולם.
כנגד ביקורם של מנהיגים ממדינות זרות, שנטען השתתפו בביצוע פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה, עלו טענות שביקורים אלו מבישים ויש למנעם.
מנגד, טען משרד החוץ שביקורים אלו ראויים ומהווים שותפות ישראלית במאבק נגד פשעים נגד האנושות.
ראשי מדינות וארגונים שביקרו ביד ושם
יד יצחק בן-צבי הוא מוסד ממלכתי ישראלי השוכן בירושלים, העוסק בתחומי המחקר והלימוד של תולדות ארץ-ישראל וירושלים ושל קהילות ישראל בארצות המזרח.
המוסד פועל על פי חוק שנחקק בשנת 1969, ונושא את שמו של נשיאה השני של מדינת ישראל, יצחק בן-צבי.
יד יצחק בן-צבי נוסד ביום ו' באדר תשכ"ד, 19 בפברואר 1964, כחברה ציבורית.
"חוק יד יצחק בן-צבי, תשכ"ט-1969" נתקבל בכנסת בכ"א בתמוז תשכ"ט, 9 ביולי 1969. החוק אשר נתן בסיס משפטי-ממלכתי למוסד ופעילותו.
המטרות הקבועות בחוק של מוסד יד בן-צבי הן:
1964 – 1983 מייסדו ומנהלו הראשון יהודה בן-פורת.
בניהול המוסד שותפים מועצה ציבורית, ועד מנהל, מועצה מדעית, מועצה לפעולה חינוכית תרבותית וצוות מנהלי.
תפקידה של המועצה הציבורית להתוות קווים כלליים לפעולותיה של ה'יד' בהתאם לחוק יד בן-צבי, ליזום תוכניות פעולה חדשות, לסקור ולדון בדוחות כספיים, לאשר את המאזן השנתי ולדון בכל עניין אחר בתחום מטרות ה'יד'.
בין חבריה נמנים נציגים של הממשלה, של הכנסת, של עיריית ירושלים, של האוניברסיטאות וכן אישי ציבור.
יו"ר המועצה הציבורית היא סיגל פרץ-יהלומי, ויו"ר הוועד המנהל הוא אייל גבאי.
יד יצחק בן צבי פועל במתחם מבנים אחדים ברחוב אברבנאל בשכונת רחביה בירושלים:
בבית הנשיא יצחק בן-צבי, (לשעבר בית ולירו) פועלים הנהלת המוסד, מכוני מחקר והוצאה לאור אשר מפיקה ספרים במגוון סוגות ושלל כתבי עת בתחומי ההיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל.
בחצר המוסד נמצא הצריף שנבנה לאחר בחירתו של בן-צבי לנשיא המדינה.
הוא נבנה לזכרו של הצריף המקורי של המשפחה, שבמשך שנים עמד בקרבת מקום.
הצריף המקורי הועבר לקיבוץ בית קשת, שם התגורר הבן עלי לפני שנהרג במלחמת השחרור.
מאוחר יותר לאחר שהחל להתפורר עבר הצריף בבית קשת תיקון ושיחזור.
הצריף שנבנה בחצר בית הנשיא שימש מקום לאספות ולכינוסים, ובו אירחו בן-צבי ורחל ינאית ביקורים עממיים ורשמיים בתקופת כהונתו כנשיא המדינה.
"בית החלוצות" הסמוך, נרכש ושופץ בידי יד יצחק בן-צבי בשנת 2011 והמתחם חובר אל המבנה הישן.
במתחם בבית החלוצות פועלים ספריית יד בן-צבי, בית הספר ללימודי ירושלים ע"ש חיים קוברסקי וחנות הספרים של ההוצאה.
צריף קטן ששימש למכירת מוצרי חקלאות של החלוצות שומר, הוצב בסמוך ובו מיצג על בית החלוצות.
ביד יצחק בן-צבי שוכנים שני מכוני מחקר: "המכון לחקר ארץ-ישראל ויישובה" ו"מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח";
במסגרתם פועלים בין היתר: החברה לחקר התרבות הערבית-היהודית של ימי הביניים והחברה לחקר יהדות ספרד ופזורתה.
מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח
מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח הוקם ב-30 בנובמבר 1947 ביוזמת יצחק בן-צבי, אשר הגדיר את מטרת המכון במילים:
לאחר שהוקם יד יצחק בן-צבי, צורף אליו מכון בן-צבי.
משנת 1973 הוא מנוהל בשיתוף האוניברסיטה העברית בירושלים, לפי פקודת ההקדשות לצורכי צדקה.
תחומי המחקר של המכון הם: חיי הרוח, החברה והכלכלה, המעמד הפוליטי, ההיסטוריה, הספרות והתרבות החומרית של קהילות ישראל במזרח, ובכלל זה לשונות שהיו שגורות בפיהם.
ההגדרה "קהילות ישראל במזרח" כוללת למעשה את כל הקהילות שאינן אשכנזיות: "רומניוטים", "מוסתערבים", "ספרדים", יהדות איטליה, יהדות צפון אפריקה ומצרים, יהדות בבל, יהדות תימן, יהדות פרס, יהדות בוכרה והקווקז, יהדות הודו, קהילות יהודיות בדרום-מזרח אסיה, ומי שנכללים בהגדרה המודרנית "מזרחיים".
פעילות המכון כוללת את מרכז תיעוד יהדות צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, פרויקט קהילות ישראל במזרח במאות ה-19 וה-20, מפעל פרידברג לחקר הגניזה, "המרכז לחקר יהדות תימן ותרבותה ע"ש עובדיה בן-שלום", "מרכז לחקר יהודי בוכרה", ומיזמים נוספים.
המכון מוציא לאור את "פעמים", רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, את "ספונות: ספר שנה לחקר קהילות ישראל במזרח" ואת השנתון "גנזי קדם".
מנהלו הראשון של המכון היה מזכירו המדעי של יצחק בן-צבי, מאיר בניהו.
ראשת מכון בן-צבי המכהנת היא פרופ' מרים פרנקל, סגן ראש המכון הוא ד"ר אסף תמרי ויושב ראש הוועדה האקדמית המכהן הוא פרופ' משה אידל.
בשנת ה'תשמ"ה (1985) זכה מכון בן צבי בפרס ישראל לספרות יהדות המזרח על תרומתו הרב גונית לחקר ההיסטוריה והתרבות של יהודי ספרד והמזרח.
אוספי מכון בן צבי שמורים בספריית יד יצחק בן צבי, וכוללים מגוון כתבי יד עתיקים, ספרים נדירים ועיתונים ייחודיים בלשונות יהודיות בהן: לאדינו, ערבית יהודית, בוכרית, אמהרית, פרסית יהודית, מלאיאלאם יהודית, קרימצ'אקית, מתקופות שונות ומקהילות יהודיות שחלקן נכחדו.
וכן, עשרות אלפי מסמכים מקהילות שונות: מסמכים ציבוריים, מכתבים, אוספי מסחר ותיעוד נדיר מארצות המזרח השונות.
כתב היד החשוב של המכון "כתר ארם צובא", אשר חוקרי המקרא רואים בו את הנוסח המדויק ביותר של התנ"ך, המכונה גם "הכתר", נמסר למוזיאון ישראל, בשל תנאי התחזוקה הקפדניים שיש לשומרו בהם.
ולכן הוא נשמר ומוצג בהיכל הספר בסמוך לתצוגת המגילות הגנוזות.
המכון הוא הזרוע המחקרית של יד יצחק בן-צבי בתחום לימודי ארץ-ישראל.
מטרותיו הן: לימוד מעמיק של תולדות ארץ-ישראל וירושלים בהקשרים הרחבים של ההיסטוריה הכללית, ההיסטוריה היהודית וההיסטוריה של המרחב המזרח-תיכוני והים תיכוני.
במסגרת פעילותו, המכון מעניק מלגות ופרסים לחוקרים לצורך קידום המחקר בתולדות ארץ-ישראל ויישובה (בעיקר לדוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים) ומקיים סדנאות חוקרים, ערבי עיון וכנסים מקומיים ובין-לאומיים, לחוקרים ולקהל הרחב.
כמו כן, המכון מוציא לאור ספרים ואת כתבי העת: "קתדרה" ועת-מול".
המכון לחקר ארץ-ישראל ויישובה פועל בשיתוף עם האוניברסיטאות, המכללות וכלל המוסדות האקדמיים בארץ וכן עם גופים אקדמיים מובילים בחו"ל.
ראש המכון הוא פרופ' עודד עיר שי וסגנו הוא ד"ר אמנון רמון.
מחלקת ההדרכה של המרכז ללימודי ארץ ישראל, מקיימת קורסים, הרצאות וסיורים, ימי עיון ופעולות חוויה ברחבי ישראל.
מרכז רחל ינאית בן-צבי ברובע היהודי בירושלים, היה עורך סיורים מודרכים לקבוצות נוער, מבוגרים, מורים ועולים חדשים.
מרכז זה נסגר, וכיום פועל במקומו בית הספר ללימודי ירושלים ע"ש חיים קוברסקי, במבנה המשוחזר של בית החלוצות בתוך המתחם הראשי ברחביה.
אריאל, המרכז לתולדות ירושלים בימי הבית הראשון פועל להנחלת ידע על ירושלים בעת העתיקה, וכולל דגם של העיר ירושלים בתקופת בית ראשון.
בספרייה הציבורית הגדולה במתחם יד בן-צבי, עשרות אלפי ספרים, בהם נדירים ועתיקים, ומבחר כתבי עת בתחומי תולדות עם ישראל וארץ ישראל.
יד יצחק בן-צבי מעניקה פרסים, מענקים ומלגות לחוקרים על עבודת מחקר, או על חיבורים שהושלמו ונדפסו כספרים, בהם:
פרס יצחק בן-צבי בתולדות ארץ ישראל
מלגת מחקר ע"ש רחל ינאית בן-צבי
מלגת פוסט-דוקטורט בחקר תולדות ארץ ישראל ויישובה
מלגת מחקר בתחום יהדות בוכרה
פרס ל"מחקר ארץ ישראל, יישובה ועתיקותיה"
פרס למחקר על "השומרונים, תולדותיהם, דתם וספרותם"
פרס על "חקר קהילות ישראל ונידחיו, תולדותיהם וההווי שלהם"
פרס למחקר על תולדות תנועת העבודה העברית בארץ ישראל"
יד השמונה הוא מושב שיתופי של תנועת האיחוד החקלאי השוכן בפרוזדור ירושלים, בין קריית התקשורת נווה אילן ליישוב נווה אילן.
אוכלוסיית היישוב היא יהודית משיחית, וכן מיעוט נוצרים שהם חלק מהקהילה.
מייסדי היישוב היו קבוצת מתנדבים פינים שבאו לחיות בקרב השבים לציון ולעזור בבניית הארץ ב-1971. לאחר שלוש שנים שבהן חיו בנווה אילן, קיבלו אישור מהממשלה להקים את היישוב על גבעה סמוכה, וב-1974 הוקם המושב.
בשנת 1978 הצטרפו אליהם יהודים משיחיים ישראלים.
שמו של המושב נקבע לזכר שמונה יהודים שהוסגרו מפינלנד לידי הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה.
במושב נמצא "גן תנ"כי", המשחזר את החיים החקלאיים בתקופת התנ"ך.
לאורך הגן שזורים ממצאים ארכאולוגיים ממקומות שונים ברחבי הארץ, ושחזורים של מבנים עתיקים בעלי אופי חקלאי.
הגן נבנה בשיתוף פעולה עם רשות העתיקות ועם החוקר ישו דריי.
ביישוב פועלים בית הארחה, אולם אירועים ונגרייה.
ב-2012 אולם האירועים הפסיק לארח חתונות בעקבות הפסד בתביעה, בה עבר על חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, בכך שסירב לארח מסיבת חתונה לזוג לסביות בגלל התנגדות לנישואין חד מיניים.
יד יערי - המרכז לתיעוד וחקר של השומר הצעיר הוא הארכיון המרכזי של תנועת "השומר הצעיר", על אגפיה, הקיבוץ הארצי, מפ"ם, וגופים נלווים אחרים ומרכז תיעוד ומחקר.
המכון הוקם בגבעת חביבה, המרכז התנועתי של "השומר הצעיר", ונקרא על שמו של מאיר יערי, מי שהיה מהמנהיגים המוכרים של התנועה, בארץ ובגולה, חבר הכנסת וממנהיגי מפ"ם.
ראשיתו של ארכיון יד יערי היא ביוזמתו של שלמה רכב בשנת 1937 לאסוף את החומר הארכיוני של תנועת השומר הצעיר ובהחלטה של התנועה להקים ארכיון.
בתחילת 1938 נחנך בית התנועה בקיבוץ מרחביה, בתוכו הוקצו חדרים עבור הארכיון.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה פעלו בארכיון לאסוף חומר ארכיוני על התנועה מהציבור וכשעלה חשש לפלישה גרמנית לארץ ישראל הוטמן החומר הארכיוני במחבוא.
ב-24 במאי 1964, במלאת שנה לפטירתו של שלמה רכב, נקרא הארכיון במרחביה על שמו של שלמה רכב.
מספטמבר 1964 נסגר הארכיון למשך כ-3 שנים.
באוקטובר 1982 עבר הארכיון ממרחביה למשכן מרכז תיעוד וחקר בגבעת חביבה.
המרכז נחנך ב-4 בספטמבר 1983 ואיחד את ארכיון השומר הצעיר וארכיון מורשת על השואה.
לאחר פטירתו של מאיר יערי נקרא המרכז על שמו "יד יערי".
מנהל יד יערי הוא ד"ר עומר עינב.
היועץ המדעי הוא פרופסור אלי צור.
במסגרת הארכיון נערכים מחקרים היסטוריים בתחומי חקר השואה, היהדות ותנועת העבודה, וכן מפעלים חינוכיים שונים, הכוללים הדרכת נוער וצעירים בתחומי המידע האצורים בארכיון.
הארכיון מחולק לשני אגפים עיקריים: ארכיון "השומר הצעיר" ומה שמסביבו, ואגף המחקר, שבמסגרתו רואים אור פרסומי מחקר ויוצאים לפועל פעולות חינוכיות שונות.
הארכיון משתמש באמצעי שימור אלקטרוניים, מפעיל מערכות מידע מקוונות והוא כולל גם אוספי אמנות ואוספים חזותיים ומגוונים.
הקטלוג המקוון של הארכיון זמין ברשת, כולל תמונות רבות ומסמכים סרוקים.
בחודש דצמבר 2025 עלו למרשתת כל גיליונות "השבוע בקיבוץ הארצי"
יַד-חַנָּה הוא כפר שיתופי קהילתי בעמק חפר.
מאז היווסדו של היישוב ועד 2005 היה קיבוץ.
היישוב שוכן בתחום השיפוט של מועצה אזורית עמק חפר.
הקיבוץ נוסד ב-10 באפריל 1950 במסגרת הקיבוץ המאוחד בידי גרעין של ניצולי שואה יוצאי תנועת דרור מהונגריה, שעברו הכשרה בקיבוץ גבעת חיים.
הקיבוץ הוקם במטרה ליישב את אזור הספר, סמוך לקו הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות מול טולכרם, ונקרא על שמה של חנה סנש.
תחילה גרו חברי הקיבוץ באוהלים, ויצאו לעבודה כשכירים ביישובי הסביבה.
אחרי כחצי שנה הוקצתה להם קרקע חקלאית בשטח של 4,500 דונם.
בשטחים שקיבל גידל הקיבוץ, חיטה, שעורה, חמניות, תירס ואבטיחים.
שדות הקיבוץ היו צמודים לקו הגבול, ונשקו לשדות של פלחים ערבים מהצד השני.
לאורך קו הגבול לא הייתה גדר מערכת באותן השנים, אלא רק גדר תיל נמוכה.
במאי 1952 נאלץ הקיבוץ לוותר על שדה בשטח 100 דונם, לאחר שוועדת שביתת הנשק קבעה שהוא בשטח ירדן.
בשנת 1953, על רקע משפטו של מרדכי אורן, חבר השומר הצעיר שהואשם בפראג כמרגל מערבי וחילוקי הדעות במפ"ם בין המצדדים בגישה הסובייטית בהנהגת משה סנה לבין המצדדים בזכאותו של אורן, הזדהו רוב חברי הקיבוץ עם משה סנה ו"חטיבת השמאל" במפ"ם.
בינואר 1953 העבירה מזכירות תנועת הקיבוץ המאוחד החלטה בה נקבע: בעקבות החלטה זו גורשו מקיבוצים אחרים תומכי משה סנה ו"חטיבת השמאל", שלרוב היוו מיעוט, ובהצבעת שאר חברי הקיבוץ אולצו לעזוב.
בקיבוץ יראון היה כמעט שוויון בין שתי הקבוצות, אך בהתאם להחלטת מזכירות הקיבוץ המאוחד, גורשה קבוצת "השמאל" מיראון.
על מנת לזרז את העזיבה, נקט הרוב ביראון אמצעים ברוטליים, כולל חטיפת איש המיעוט.
אחרי שביתת רעב בת יומיים עברו 28 חברים ליד חנה בפברואר 1953.
מזכירות הקיבוץ המאוחד הציבה לחברי יד חנה אולטימטום שאם לא יגרשו את אנשי יראון יסולקו מהקיבוץ המאוחד.
לאנשי סנה היה רוב ברור ביד חנה, שגדל עם הצטרפות מגורשי יראון לקיבוץ.
בהוראת מזכירות הקיבוץ המאוחד, בחר המיעוט במזכירות קיבוץ משלו.
מזכירות הקיבוץ המאוחד פרסמה הודעה ב-4 במרץ שמזכירות קיבוץ חדשה היא זו שתנהל את הקיבוץ וכל החברים האחרים יגורשו.
הקיבוץ המאוחד שלח לעזרת מזכירות הקיבוץ החדשה פלוגה מקובצת, שכללה חברים של מזכירות הקיבוץ המאוחד וחניכי הסמינר הרעיוני של הקיבוץ המאוחד.
בואה של הפלוגה המקובצת ליד חנה גרם למהלומות בחדר האוכל של הקיבוץ, ולאחר תגרה קשה שבה נפצעו 12 איש השתלטו אנשי הפלוגה המקובצת על בית בקצה הקיבוץ, שאליו הגיעו במשך היום תגבורות נוספות של אנשי הקיבוץ המאוחד.
בערב פרצה תגרה נוספת כשאנשי הפלוגה ניסו להשתלט שנית על חדר האוכל.
ניסיון ההשתלטות על הקיבוץ נכשל, אך על הקיבוץ הושם 'הסגר'.
כספי הקיבוץ הוקפאו ומצרכים הנחוצים לקיום הקיבוץ ולניהולו התקין לא הגיעו אליו.
כאשר פנו חברי יד חנה לקיבוצי הסביבה, בהם חלקם עבדו כשכירים, לקבל את משכורתם, סירבו קיבוצים אלה לשלם לפי הוראת מזכירות הקיבוץ הארצי.
המרכז החקלאי, שהתייצב מאחורי הקיבוץ המאוחד, היה מוכן להסיר את ההסגר בתנאי שתוקם בקיבוץ מזכירות פריטטית ויסולקו אנשי יראון, שהואשמו בגרימת המתח בין שני חלקי הקיבוץ.
בתגובה, פתחו אנשי יד חנה בשביתת רעב ליד משרדי המרכז החקלאי בתל אביב.
לצד הרוב בקבוצה התייצבה גם אמה של חנה סנש.
באפריל 1953 ערכו שתי הקבוצות חגיגות נפרדות לציון 3 שנים לעלייה על הקרקע.
בספטמבר 1953 הציע המרכז החקלאי, הסכם פשרה לפיו קבוצת הרוב תישאר בקיבוץ, אך רוב האדמות יעברו לרשות הקיבוץ המאוחד לטובת הקמת קיבוץ חדש בסמוך, בנוסף נדרשה קבוצת הרוב לשלם פיצויים ולקבל עליה את כל חובות הקיבוץ.
ההסכם נחתם בדצמבר 1953. במהלך 1954 הוכשרה הנקודה החדשה.
לבסוף עזבו אנשי הקיבוץ המאוחד את הקיבוץ, וחנכו באופן רשמי, באוגוסט 1955, בסמוך קיבוץ חדש "יד חנה סנש".
קיבוץ זה התפרק ב-1972 ועל מקומו יושבת בת חפר.
לאחר הוצאתם להורג של מרגלי האטום יוליוס ואתל רוזנברג, ניטעה לזכרם חורשה "לזכר אתל ויוליוס רוזנברג שהוצאו להורג על לא עוול בכפם בידי המקארטיזם האמריקאי".
תחילה אסרה הקרן הקיימת על הקיבוץ לנטוע את החורשה ולהציב במקום מצבת זיכרון לזכרם.
אך אחר כך נתנה את הסכמתה והחורשה ניטעה.
לאחר הפילוג, בסוף 1954 הצטרפה המפלגה שהקים משה סנה, סיעת השמאל למפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י).
רוב חברי הקיבוץ תמכו במהלך, ויד חנה קיבל את הכינוי "הקיבוץ הקומוניסטי היחידי", שכן היה הקיבוץ היחיד בישראל שתמך במק"י.
הקיבוץ דגל בדו-קיום ונהג לערוך מפגשים עם ערביי הסביבה, אך מכיוון שהיו תחת ממשל צבאי, נהג הצבא לאסור מפגשים אלו.
באפריל 1955 אף אסר הממשל הצבאי את קיום חגיגות החמש ליישוב, בטענה שהמקום הוא שטח צבאי ואסור לאורחים להיכנס אליו.
חברי הקיבוץ דגלו באינטגרציה חינוכית, וילדי הקיבוץ נשלחו ללמוד בבתי ספר אזוריים עם ילדי מושבי העולים שסמוכים לקיבוץ.
ביוני 1956 נפצעו שני פועלים ביד חנה לאחר שיריות נורו עליהם מכיוון ירדן, בעת שחרשו שדה על קו הגבול.
במרץ 1959 נפצע חבר הקיבוץ מירי.
באוקטובר 1959 נרצח רועה צאן מקיבוץ חפציבה, שבא לעזור לחברי קיבוץ יד חנה סנש.
באפריל 1960 חגג הקיבוץ עשור להקמתו בנוכחות ציר הונגריה וציר צ'כוסלובקיה בישראל.
עם זאת העיתונאי זאב שיף דיווח בעיתון הארץ שהקיבוץ בהתפוררות.
הקיבוץ סבל במשך השנים מקשיים כלכליים, מאחר שלא היה משויך לתנועה מיישבת, והתקשה לקבל תקציבים והלוואות לרכישת ציוד חקלאי.
ביד חנה נקלטו גרעיני נח"ל של ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי (בנק"י).
ב-8 בדצמבר 1964 נרצח בשדות הקיבוץ חבר הגרעין על ידי חיילי הלגיון הערבי.
רצח זה גרם להלם בין חברי הקיבוץ.
חברי הקיבוץ זעמו על מאיר וילנר שהעלה את הסברה שהייתה זו פרובוקציה ישראלית.
משה סנה ששמע את דברי וילנר, זעם וסירב להיכנס איתו לאותו חדר.
תקרית זו גרמה להתחלת התהליך של פילוג המפלגה למק"י ורק"ח.
ביוני 1965 הצטרף הקיבוץ לפלג בראשות סנה והמזכ"ל, שמואל מיקוניס.
חברי הקיבוץ גם התאכזבו מכך שברית המועצות הטילה וטו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות על ההצעה לגנות את ירדן בשל התקרית.
הפזמונאי יעקב גלעד, שג'ורי היה מדריכו בבנק"י, ציין את התקרית בשירו רדיו רמאללה.
בשנת 1984, 30 שנה אחרי הפילוג, הצטרף הקיבוץ שוב לתנועת הקיבוץ הארצי.
בתחילת שנות ה-2000, לאחר שנים מהם סבל הקיבוץ מקשיים כלכליים וצבר חובות, עבר הקיבוץ הפרטה, וביקש להפוך למושב.
בפברואר 2005, במסגרת תוכנית ההתנתקות, החלה מנהלת סל"ע (סיוע למתיישבי עזה וצפון השומרון), במגעים עם תושבי חומש על כך שיתפנו מרצון לשכונה חדשה שתוקם ביד חנה.
חברי קיבוץ יד חנה הסכימו לתוכנית, שכללה האצת ההליכים הבירוקרטיים להפיכת הקיבוץ למושב שיתופי ותכנון ואישור של הרחבתו תוך זמן קצר.
ביוני 2005 הגיעה מנהלת סל"ע להסכם עם 30 משפחות מחומש על כך שיתפנו מרצון ליד חנה.
האגודה השיתופית החקלאית גרנות הסכימה למחוק חלק מחובות הקיבוץ ולאפשר ליד חנה לצרף את אנשי חומש לשורותיה של האגודה השיתופית.
בעקבות המהלך היישוב הפך מקיבוץ לכפר שיתופי קהילתי ושם האגודה השיתופית שונה ל"יד חנה-חומש".
כל משפחה שפונתה מחומש קיבלה מגרש של חצי דונם ופיצוי כספי להקמת בית.
מבנה הציבור החשוב בקיבוץ הוא מבנה חדר האוכל והמועדון שלצידו, בתכנון האדריכל ישראל גודוביץ.
המבנים הוקמו לאחר 1973, ובחדר האוכל שובצה עבודת אמנות מאת גרשון קניספל.
בקיבוץ נמצא גם אתר הנצחה לזכר אברהם ג'ורי.
שטח היישוב הוא 2,600 דונם.
ענפי המשק העיקריים הם מטעי אבוקדו ופרדסים.
בשנת 1998 החל הקיבוץ בתכנון אזור תעשייה ופארק לוגיסטי בחלקו הדרומי של הקיבוץ.
אולם מימוש התוכנית החל ב־2016 תחת השם "פארק העסקים אנטרפארק".
הבריכה נסגרה במהלך מגפת הקורונה בישראל ב־2020. ב־2024 נפתחה הבריכה מחדש.
חבר הפעילים - יד לאחים (נודעים גם בשמות המקוצרים יד לאחים או הפעילים (במלעיל)) הוא ארגון ישראלי יהודי-חרדי.
כיום מגדיר הארגון את עצמו כ"ארגון להצלה ממיסיון ומטמיעה ולהנחלת ערכי היהדות".
בראש הארגון עמד הרב שלום דב ליפשיץ ופעלו בו גם הרבנים שלמה נח קרול, אברהם רביץ, נחמן קירשנבוים, מנחם כהן, צבי וינמן וכן אברהם ארטן.
אחד ממורי דרכו הראשיים היה הרב יעקב לנדא, רבה של בני ברק.
חלק מפעילי הארגון, בראשות הרב מנחם כהן, פרשו בשנת ה'תשמ"ט, בגלל המחלוקת בין החסידים לליטאים, והקימו את ארגון "לב לאחים".
לאחר פטירת הרב ליפשיץ בסוף תשע"א עומד בראש הארגון בנו, הרב שמואל.
בשנים הראשונות הייתה עיקר פעילותו של הארגון בקרב נוער עולה חדש מארצות המזרח.
מטרתו הייתה למנוע מהנערים להישלח למוסדות לימוד חילוניים.
בספטמבר 1951 פרסמו הרבנים הראשיים יצחק אייזיק הלוי הרצוג ובן-ציון מאיר חי עוזיאל מודעת תמיכה במגבית של הארגון.
בנוסף החל הארגון לתמוך בהקמת ישיבות במושבי העולים הדתיים, במסגרת פרויקט "ישיבות לעם", וארגן קייטנות לעולים.
בין הישיבות שהקים הארגון הייתה ישיבת "פרוזדור ירושלים" במושב תעוז, ישיבה בעכו, וישיבה בבאר שבע.
לאחר חקיקת חוק חינוך ממלכתי ב-1953, פעל הארגון להשפיע על הורים לשלוח את ילדיהם לחינוך הדתי ולא לזרם הממלכתי.
בין הנערים שבהם טיפל הארגון היה אריה דרעי, שבגיל 11 נשלח בסיוע הארגון לישיבה בבני ברק.
בשנת 1961, פרץ סכסוך בין הארגון למשה קול, ראש מחלקת עליית הנוער ב.
הארגון האשים את קול ועליית הנוער בכך שהם שולחים נערים דתיים עולים חדשים למוסדות חינוך חילוניים.
באחד המקרים אף הגיעו פעילי הארגון לכפר הנוער רמת הדסה, וניסו לקחת איתם נערים שהצהירו שהם דתיים.
בשנות ה-60 החל הארגון לעסק גם בתחומים נוספים, בעיקר מאבק במיסיון.
לדברי הארגון, בישראל פועלות כ-100 קהילות שהארגון מגדיר כמיסיונריות או ככתות, תקציבן עומד על מיליוני דולרים לשנה וקהל היעד שלהם הוא משפחות במצוקה, חומרית או נפשית.
לארגון מחלקה בת עשרות עובדים ומאות מתנדבים, חלקם אנשים שהיו בעצמם חברים בכתות או בקהילות אלו.
הם נפגשים עם חברים בקהילות האמורות ומנסים לשכנעם להתנתק מהן.
עיקר המאבק של הארגון בתחום זה נסוב בשנים האחרונות סביב פעילות יהודים משיחיים, עדי יהוה, סיינטולוגיה ובעבר גם בכת הרא קרישנה.
אנשי הארגון מנהלים גם מאבק ציבורי נגד קבוצות אלה.
הארגון מבצע "פעילות מונעת" של חיזוק הזהות היהודית, בעיקר בקרב עולים מרוסיה, ופעילות למען עידוד ברית מילה לעולים שלא-נימלו.
בשנת 1980, במהלך טקס פומבי בירושלים שהתנהל על ידי הארגון, מאות עותקים של "הברית החדשה" נשרפו.