tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מכיל ניחוחות של אלגום (Santalum album), יסמין, זנגביל, קננגה ריחנית (Cananga odorata, ידועה יותר כ"ילנג-ילנג") ועשבי תיבול ותבלינים אחרים.
התיירות ממלאת תפקיד כלכלי מועט.
אין תשתית מתאימה של בתי מלון, מסעדות, בנק או סיורים מאורגנים.
המבקרים באי צריכים להסתפק בתנאים ספרטניים של מגורים פרטיים המרוהטים בצניעות ושירותים מינמליים.
לפאטו היווא אין חוף ים.
לאי מגיעות לעיתים רחוקות ספינות תענוגות.
ההליכה במשך שלוש שעות בין שני הכפרים מתישה בגלל החום, הטיפוס התלול והיתושים המצויים בכל מקום, אך היא מתגמלת ומציעה נופים מרהיבים על האי והאוקיינוס.
היא גם מובילה דרך מפל מרשים.
בבית משפחת גרלה (Grélet) באומואה, שהגיעה במקור משווייץ, יש אוסף פרטי קטן של אמנות מעניינת, פולחן וחפצים יומיומיים המוצגים לעיתים קרובות למבקרים הנדירים.
המלאי כולל להבי אבן שגולפו בקפידה עשויים בזלת שחורה, כלי נשק היסטוריים מעוטרים באומנות, גילופים, בדי טאפה מסורתי ודמויות אבן קטנות.
האוסף הנרחב של קערות מקושטות בצורה מופתית מעץ נדיר הוא ייחודי.
הכלים, המכונים קוקא'אה (koka'a), בקוטר של עד מטר אחד, שימשו להגשת פופוי (popoi), דייסה העשויה מפירות עץ הלחם, שהייתה פעם המאכל העיקרי באי, והיא עדיין חלק חשוב מהארוחות כיום.
האי היה ידוע בעיקר דרך ספר באותו שם מאת תור היירדאל, ששהה בשנת 1937 כשמונה חודשים באי עם אשתו הראשונה ליב כסוג של רובינזון קרוזו.
בני הזוג התגוררו תחילה ליד החוף המערבי בעמק אומואה, ואחר כך בחוף המזרחי באויה (Ouia), שאינו מיושב כיום.
בשנת 1937 התגורר שם גם זקן בשם טיי טטואה (Tei Tetua), שאמר שהוא בנו של אחד הקניבלים האמיתיים האחרונים, שהתגורר שם עם בתו המאומצת בת שתים עשרה.
ספר ראשון על השהייה באי פורסם בנורווגית בשנת 1938 בשם På Jakt efter Paradiset (המצוד אחר גן העדן) בהוצאת גילנדנדל (Gyldendal) באוסלו, אבל כמעט שלא נמכר למרות הביקורות הטובות ביותר, ומעולם לא תורגם, כנראה גם בגלל מלחמת העולם השנייה שפרצה זמן קצר אחר-כך.
מאוחר יותר שוכתב הספר לאחר הצלחת ספרו על מסע קון-טיקי בשם "פאטו-היווא, בחזרה לטבע" (Fatu-Hiva, Back to Nature) על פי הערת המחבר יצירתו הראשונה לא הייתה מעודכנת.
באוסף הסיפורים הקצרים של ג'ק לונדון "בן השמש", האי מופיע בשם פיטו-איווא (Fitu-Iva).
בסיפור "נוצות השמש", נתונה פיטו-איווא להשפעתו של רמאי חכם מאיי שלמה, אשר תוך שיתוף פעולה עם הצ'יף השתוי תמיד, מכניס לשימוש כסף נייר ומחליף את כל חפצי הערך באמצעי התשלום חסר הערך.
כשמגלים את ההונאה, מכים אותו עם חזיר מת, עונש מביש במיוחד, והוא מוגלה מהאי.
פאטיוד (בהונגרית: Pátyod) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-10.
יהודים חיו בפאטיוד במאה ה-18 ובמאה ה-19 ובמקום היה בית קברות יהודי.
פאטימה ג'ינה (באורדו: فاطمہ جناح; 31 ביולי 1893 - 9 ביולי 1967) הייתה פוליטיקאית פקיסטנית, רופאת שיניים במקצועה.
היא הייתה אחותו הצעירה של מוחמד עלי ג'ינה, המושל הכללי הראשון של המדינה וסייעה למאמציו להשיג את עצמאותה.
היא הייתה פעילה למען מעמד האישה בארצה ושימשה בה כראש האופוזיציה הראשונה.
היא נחשבת אחת מהדמויות המייסדות של ארצה ומהדמויות הנשיות הגדולות והפופולריות ביותר בהיסטוריה שלה, ומכונה "אם האומה" ו"הגברת של פקיסטן".
פאטימה ג'ינה נולדה למשפחה שיעית בחצי האי קתיאוואר שבפרובינציית בומביי של הודו הבריטית (כיום במדינת גוג'ראט) כבת הצעירה בין שבעה ילדים.
מכולם היא הייתה הקרובה ביותר לאח הבוגר, מוחמד עלי ג'ינה, שהיה לאפוטרופוס שלה עם מות אביה ב-1901. היא גרה עמו עד לנישואיו ב-1918. היא למדה בבומביי וב-1919 התקבלה ללימודים באוניברסיטת קלקוטה.
ב-1923 סיימה שם את לימודיה ברפואת שיניים ופתחה מרפאה משלה בבומביי.
לאחר מות גיסתה רטנבאיי , אשתו של מוחמד, ב-1929 סגרה ג'ינה את המרפאה שלה, חזרה לגור עם אחיה, ניהלה את ביתו וטיפלה בבתו היחידה דינה .
שותפות זו עם אחיה נמשכה עד מותו ב-1948.
ג'ינה ליוותה את אחיה לכל הופעה ציבורית שלו, וכך הגיעה עמו ללונדון שבבריטניה, שם חיו בשנים 1930-1934. היא תמכה במאמציו להשיג את עצמאות הודו מהראג' הבריטי ועם זאת להקים במסגרתה מדינה עצמאית למוסלמים.
היא הייתה חברת במפלגת הליגה המוסלמית ההודית (אחר כך מפלגה בת אותו שם בפקיסטן).
במהלך חלוקת הודו והקמת הודו ופקיסטן העצמאיות ב-1947 הקימה ג'ינה את ועדת הנשים לסעד, שלימים היוותה את הגרעין להקמת אגודת הנשים הפקיסטנית , אשר נוסדה על ידי ראנה ליאקאת עלי ח'אן .
ג'ינה מילאה תפקיד חשוב ביישובם בפקיסטן של המוהאג'יר , המוסלמים שהיגרו מתחומי הודו אל פקיסטן לאחר ההפרדה ביניהן.
לאחר מות אחיה ירדה ג'ינה מהבמה הציבורית, למעט ביקור קצר שלה בפקיסטן המזרחית (כיום בנגלדש) ב-1954. הדבר היה במידה מסוימת בשל התנכלות אליה מצד ממשלו של ראש הממשלה ליקאת עלי ח'אן.
היא שבה לפעילות ציבורית בשנות ה-60, וב-1965, בגיל 71, התמודדה מטעם האופוזיציה בארצה בבחירות למשרת נשיא פקיסטן מול איוב ח'אן.
הבחירות לא היו חופשיות לחלוטין והתבססו על גוף בוחר של 80,000 איש ולא על הצבעה אזרחית ישירה.
ח'אן ניצח בבחירות - יש הטוענים שבאמצעות מעשי מרמה - אם כי ג'ינה זכתה ברוב בכמה מהמחוזות.
מאות אלפים פקדו את עצרות הבחירות שלה והיא כונתה בהן "אם האומה".
בנאומיה היא התייחסה אל ח'אן כאל דיקטטור וטענה שבפשרת המים הגדולה עם הודו ב-1960 הוא הפקיר את האינטרסים של פקיסטן.
ההישג העיקרי של התמודדותה היה בכך שהציבור בפקיסטן הראה כי איננו מתנגד להתמודדות של נשים על מינוי לתפקידים בכירים בזירה הציבורית במדינה.
ג'ינה מתה בקראצ'י ב-1967, בגיל 73. סיבת המוות הרשמית הייתה אי ספיקת לב.
עם זאת הועלתה גם הטענה שנסיבות מותה היו חשודות ושהיא נרצחה.
נערכה לה הלוויה ממלכתית איסלאמית שבה נכחו חצי מיליון איש.
היא נקברה לצד אחיה במאוזוליאום שהוקם לכבודו בעיר קראצ'י.
ג'ינה זכתה להכרה והערצה ציבורית גדולות בארצה, ומפעלים שונים הוקמו להנצחתה, לרבות שתי אוניברסיטאות, מכללה לרפואת שיניים, שכונה בקראצ'י ופארק ציבורי גדול בעיר איסלאמאבאד.
ב-1987 יצא לאור ספר ביוגרפי בשם "אחי", שג'ינה חיברה אודות אחיה מוחמד עלי עוד בתחילת שנות ה-50, ואשר פרסומו נמנע על ידי ממשלת פקיסטן.
פאטונג (בתאית: หาดป่าตอง) היא עיירת הנופש הגדולה ביותר בחוף המערבי של האי פוקט שבתאילנד.
פאטונג הוא יעד הנופש העיקרי באי פוקט ומהווה את מרכז סצנת חיי הלילה והשופינג של האי.
פאטונג הפכה פופולרית במיוחד בקרב תיירים מערביים במהלך סוף שנות ה-80 של המאה ה-20. היישוב מכיל כיום בתי מלון רבים, ברים רבים ומועדוני לילה רבים.
ב-26 בדצמבר 2004 היישוב נפגע קשה מהצונאמי באוקיינוס ההודי.
הצונאמי גרם להרס רב ורוב בתי המלון והחנויות שהיו קרובים לחוף נהרסו כליל באותו האירוע.
העיירה הייתה אחד מהיישובים שנפגעו הכי קשה בפוקט.
פאטונג התאוששה במידה רבה מאז מאסון הצונאמי.
פאטוס נאנו (באלבנית: Fatos Nano, ; 16 בספטמבר 1952 – 31 באוקטובר 2025) היה פוליטיקאי אלבני שכיהן כראש ממשלת אלבניה בשנים 1997–1998 ו-2002–2005. הוא היה המנהיג הראשון ומייסד המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה.
נאנו היה מועמד בבחירות לנשיאות אלבניה בשנת 2007, אך לא זכה.
הוא ניסה שוב בבחירות לנשיאות ב-2012, אך הוא אפילו לא התאים כמועמד, משום שמנהיגי המפלגות בפרלמנט מנעו מחברי הפרלמנט שלהם לבחור בו כמועמד בבחירות.
פאטוס נאנו נולד בטירנה לטאנה נאנו, מנהל לשעבר של הרדיו האלבני, ולמריה נאנו.
בשנתו השנייה בתיכון הקים להקת רוק שהוא היה הסולן שלה, הם ניגנו את המוזיקה של הביטלס, מוזיקה שהייתה אסורה להשמעה לקהל הרחב במדינה באותה תקופה.
הוא סיים את לימודיו בכלכלה פוליטית באוניברסיטת טירנה בשנת 1974. לאחר סיום לימודיו בשנת 1978 עבד נאנו בניהול המפעלים המתכתיים של אלבסן עד 1981. מ-1981 עד 1984 שימש נאנו ככלכלן בחווה החקלאית של פריסקה בטירנה.
ב-1984 מונה כחוקר בעיות סוציו-אקונומיות ורפורמות בכלכלות השוק של מדינות הגוש המזרחי במכון למחקרים מרקסיסטיים-לניניסטים בטירנה, שם עבד עד 1990.
נאנו החל את הקריירה הפוליטית שלו בדצמבר 1990, אז מונה למזכיר הכללי של מועצת השרים.
בינואר 1991, הוא קודם לתפקיד סגן ראש הממשלה, בממשלת אדיל סארצ'ני.
הבחירות לפרלמנט נערכו ב-31 במרץ 1991 שם זכתה מפלגת הלייבור של אלבניה ברוב.
רמיז אליה מינה את נאנו בפעם השנייה לראש הממשלה החדש.
עם זאת, ממשלתו החדשה לא החזיקה מעמד יותר מהראשונה, שכן שבוע אחד לאחר שביתה כללית שאורגנה על ידי האיגודים העצמאיים אילצה אותו להתפטר כעבור שבועיים.
הקונגרס ה-10 של מפלגת הלייבור נערך ביוני 1991, אשר קיבל שלוש החלטות חשובות; תחילה היא שינתה את שמה של מפלגת הלייבור למפלגה הסוציאליסטית של אלבניה, אחר כך היא גירשה את כל חברי הפוליטביורו, ולאחר מכן היא בחרה בננו כמנהיגה החדש של המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה ב-13 ביוני 1991.
לאחר שהמפלגה הדמוקרטית של אלבניה זכתה בבחירות לפרלמנט ב-22 במרץ 1992, הקים הפרלמנט בתחילת 1993 ועדה שתחקור את פעילותו של פאטוס נאנו בגין שחיתות והתעללות לכאורה עם ניהול הסיוע ההומניטרי שניתן על ידי איטליה במהלך המשבר הכלכלי שנמשך מ-1990 עד תחילת 1992.
ב-3 באפריל 1994 נגזרו על נאנו 12 שנות מאסר.
עצומה חתומה על ידי 700 אלף איש נשלחה לנשיא סאלי ברישה בבקשה לשחרר את נאנו מהכלא.
בשנת 1997, קריסת הונאת פונזי סימנה את תחילתו של מרד עממי נגד הנשיא ברישה, שנאלץ להתפטר ביולי 1997. ברישה כינס בחירות לפרלמנט בטרם עת ב-29 ביוני והעניק חנינה כללית לכל האסירים ב-1997. במרץ 1997, גם נאנו שוחרר מהכלא.
נאנו נמצא חף מפשע על ידי בית משפט בטירנה בגין שימוש לרעה בכוח ושחיתות לכאורה בשנת 1999.
הבחירות לפרלמנט ב-29 ביוני 1997 היו ניצחון מוחץ עבור המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה.
נאנו מונה לראש הממשלה על ידי הנשיא רג'פ מיידני.
הפיכה במדינה בוצעה ב-14 בספטמבר 1998 על ידי ההנהגה הרדיקלית של המפלגה הדמוקרטית של אלבניה במהלך הלוויה של אזם חיידרי במטרה להשתלט על השלטון בכוח ולרצוח את נאנו.
כדי להימנע מרציחתו על ידי ההמון הזועם, החליט נאנו לברוח למעון הממשלה בפוגרדץ.
ב-28 בספטמבר 1998 בחר נאנו להתפטר מראשות הממשלה, ופרש מהחיים הפוליטיים.
לאחר שהמפלגה הסוציאליסטית זכתה בפעם השנייה בבחירות לפרלמנט ב-24 ביוני 2001, חזר נאנו לפוליטיקה לאחר שנתיים של חוסר פעילות על ידי פתיחת התנועה שנקראת קתרזיס.
בתחילת 2002 ניסה נאנו ללא הצלחה להתמודד על תפקיד נשיא אלבניה, אך ב-25 ביולי 2002 הוא מונה על ידי הנשיא החדש שנבחר אלפרד מויסיו לראש הממשלה בפעם השלישית.
בחורף 2004, אורגנו מספר הפגנות עם למעלה מ-20,000 איש על ידי האופוזיציה בראשות סאלי ברישה בדרישה מנאנו להתפטר מתפקיד ראש הממשלה, אשר נודעה בשם תנועת "נאנו הסתלק".
ב-3 ביולי 2005 הפסידה המפלגה הסוציאליסטית בבחירות וברוב בפרלמנט.
נאנו התפטר מתפקיד ראש הממשלה וגם כיו"ר המפלגה הסוציאליסטית ב-1 בספטמבר 2005. מאז, הוא פרש מהחיים הציבוריים והפוליטיים, והוא מיעט להופיע לראיונות בתוכניות אירוח פוליטיות ובכלל.
פאטה אסמאעיל סיס הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ראיו ואייקאנו מהלה ליגה ובנבחרת סנגל.
סיס גדל במחלקת הנוער של דינמו זאגרב.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בדיאמברס מליגת העל הסנגלית.
ב-31 ביולי 2017 חתם סיס באוניאו דה מדיירה מהליגה הפורטוגלית השנייה.
הוא ערך 31 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-30 באוגוסט 2018 הושאל סיס לפמליקאו מהליגה הפורטוגלית השנייה.
הוא ערך 28 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים, וסייע למועדון להעפיל לליגת העל הפורטוגלית לאחר היעדרות של 25 שנים.
ב-2 בספטמבר 2019 הושאל סיס לפואנלברדה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-13 ביולי 2020 חתם על חוזה קבוע במועדון.
בסך הכל ערך 50 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-28 ביולי 2021 חתם סיס על חוזה לחמש עונות בראיו ואיקאנו מלה ליגה.
ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 לסביליה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. ב-18 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על חטאפה במסגרת המחזור החמישי בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 31 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-24 בספטמבר 2022 ערך סיס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בניצחון 2-0 על נבחרת בוליביה במשחק ידידות.
פָּאַטָה גוּדוּשַׁאוּרִי (בגאורגית: პაატა ღუდუშაური (פָּאַטָה ר'וּדוּשַׁאוּרִי); נולד ב-7 ביוני 1997 בטביליסי שבגאורגיה) הוא כדורגלן גאורגי.
גודושאורי גדל במחלקת הנוער של ויט ג'ורג'יה טביליסי, ובשנת 2015 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה הגאורגית.
לאחר מספר עונות בליגת המשנה הגאורגית, בעונת שיחק עם המועדון בליגת העל הגאורגית.
בהמשך שיחק בקבוצות דילה גורי ודינמו בתומי, גם כן במסגרת ליגת העל הגאורגית.
ב-31 ביולי 2024 חתם בבני סכנין מליגת העל הישראלית.
ברם, בעקבות מבצע סדר חדש בו חוסל נסראללה, הודיע השחקן על עזיבתו את ישראל מחשש להסלמה ביטחונית.
לאחר חצי שנה חזר לגאורגיה וחתם בטורפדו כותאיסי.
פאטימה א-זוהרא ערג'ון היא רופאה המטולוגית אלג'יראית, אשר משרתת בדרגת גנרל בצבא אלג'יריה.
היא האישה הראשונה בעולם הערבי שהגיעה לדרגה זו.
כרופאה, היא הייתה חלוצה במחקר בתחום ההמטולוגיה במדינה בשנות ה-80 של המאה ה-20. היא מכהנת כמנהלת הכללית של בית החולים המרכזי של הצבא.
פאטימה א-זוהרא ערג'ון נולדה בסטיף ולמדה בבית ספר יסודי מקומי ולאחר מכן בבית ספר תיכון לבנות בקובה, אלג'יריה.
היא המשיכה ללמוד רפואה באוניברסיטת אלג'יר.
ערג'ון הצטרפה לצבא אלג'יר בפברואר 1972. בשנות ה-80 היא עבדה עם בעלה מוחמד ערג'ון (כיום קולונל ומנהל מרכז העברת הדם של הצבא) בחקר מחלות המועברות בדם.
הזוג היה בין האלג'ירים הראשונים שביצעו מחקר בתחום ופיתחו את שיטות הסקר הראשונות במדינה בבית החולים מאיו.
עבודת הדוקטורט של ערג'ון התקבלה בשנת 1983 והיא קודמה לדרגת מפקדת (שווה ערך למייג'ור) בשנת 1986. היא מונתה לפרופסור בשנת 1991 וקודמה לדרגת לוטננט קולונל.
ערג'ון גם כיום כותבת מאמרים מדעיים בנושא המטולוגיה ומפקחת על סטודנטים למחקר לתארים מתקדמים בבית הספר הלאומי לבריאות צבאית, באוניברסיטת למדעים וטכנולוגיה ע"ש חוּארי בוּמֶדיִן ובאוניברסיטת אלג'יר.
ערג'ון כיהנה כמנהלת כללית של בית החולים הצבאי עין נאדג'ה (שם הייתה בעבר ראש המחלקה להמטולוגיה) וקודמה לדרגת גנרל ב-5 ביולי 2009. היא האישה האלג'יראית הראשונה והאישה הראשונה בעולם הערבי שהגיעה לדרגה זו.
אחריה, שלוש נשים נוספות קודמו לדרגת גנרל בצבא אלג'יריה ב-13 ביולי 2014 (יחד עם 51 גברים) והצבא מחזיק במספר הגבוה ביותר של גנרליות מכל מדינה ערבית.
פאטימה עומר מחמוד אל-נג'אר הייתה מחבלת מתאבדת פלסטינית, סבתא לנכדים שחיה ברצועת עזה.
ב-23 בנובמבר 2006 היא פוצצה חגורת נפץ ופצעה קל שלושה חיילי צה"ל מחטיבת גבעתי ליד בית לאהיא ומחנה ג'באליה בצפון רצועת עזה.
חמאס נטל אחריות על הפיגוע.
היא הפכה לסמל בקרב הפלסטינים.
אל-נג'אר הייתה אם לתשעה ילדים וסבתא ל-35 עד 38 נכדים.
במהלך האינתיפאדה הראשונה היא סיפקה מחסה למחבלי חמאס וצה"ל הרס את ביתה.
בעלה מת בשנת 2005 ונכד שלה נורה למוות על ידי כוחות צה"ל בשנת 2002. היא הייתה בת 57 במותה לפי חמאס, ולפי משפחתה היא הייתה בת 64.
אל-נג'אר פוצצה את עצמה עם חגורת נפץ ב-23 בנובמבר 2006, והפכה בכך למבוגרת ביותר מבין מאה מחבלים מתאבדים משש השנים שקדמו לפיגוע.
המוטיבציה שלה הייתה התקפות ישראליות על ג'באליה.
היא ניגשה לחיילים ישראלים ליד העיר בית לאהיה ופוצצה את חגורת הנפץ כאשר הם השליכו לעברה רימוני הלם.
דווח כי מספר חיילים נפצעו.
בסרטון שצולם לפני הפיגוע, אל-נג'אר אמרה שביצעה את הפיגוע בשם חמאס ומנהיגו הצבאי מוחמד דף.
פאטוס (באלבנית: Patos, אופן היידוע באלבנית: Patosi) היא עיר ורשות מקומית השוכנת במחוז פייר אשר בדרום-מערב אלבניה.
העיר שוכנת בתוואי קרקע המשלב בין מישור וגבעות המקיפות אותו, כ-7 קילומטרים דרומית מזרחית לבירת המחוז פייר.
בעיירה שורר אקלים ים-תיכוני מובהק.
ב-2015 במסגרת רפורמה שבוצעה בשלטון המקומי האלבני, הוכללו בשטח הרשות המקומית עוד שני יישובים בסביבתה, וב-2023 התגוררו בכל ישובי הרשות 18,227 תושבים.
היישוב מתועד בכתב בדפתר עות'מאני מהמאה ה-15, אך שמו הנגזר מיוונית עתיקה מעיד על התיישבות קדומה יותר.
בדצמבר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה פאטוס על ידי כוחות הארמייה השנייה הסרבית ומתוארים מעשי טבח של הסרבים באוכלוסייה הכפרית המקומית באזור העיר.
בהמשך לאחר חתימת הסכם לונדון, הפכה אלבניה למדינה עצמאית ובתוכה פאטוס.
ב-1928 התגלה שדה הנפט מרינזה–פאטוס ומאז ועד ראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התבססה כלכלת העיר וסביבתה בעיקר על תעסוקה הקשורה לתעשיית הנפט, לצד חקלאות עונתית.
באפריל 1939 פלשו האיטלקים לאלבניה וכבשו אותה ובכלל זה את העיר פאטוס.
סתיו העמים לא פסח על אלבניה, ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קרס השלטון הקומוניסטי במדינה, והתחולל משבר כלכלי אשר גרם להגירה שלילית משמעותית מהעיר.
מספר התושבים בעיר קטן בשיעור של 48 אחוזים, מ-23,605 ב-1989 ל-12,255 ב-2023. בנוסף, התמודדה פאטוס עם זיהום סביבתי שנוצר לאורך השנים על ידי התעשייה הפטרוכימית.
פאטרוקלוס הוא גיבור מן המיתולוגיה היוונית.
לפי המסופר באיליאדה של הומרוס, פאטרוקלוס היה בנו של מנויטיוס, חברו הטוב של אכילס.
פאטרוקולוס השתתף במלחמת טרויה ונהרג במהלכה.
חלק מהספרות היוונית בעת העתיקה לאחר האיליאדה מייחסת למערכת היחסים בינו לבין אכילס גם פן של אהבה רומנטית.
אביו של פאטרוקלוס היה אחד מהארגונאוטים בנעוריו.
הוא נשא מספר נשים, ובגרסאות השונות במיתולוגיה מופיעות דמויות נשיות שונות בתפקיד אמו של פאטרוקלוס.
שמו של פאטרוקלוס מורכב משני מרכיבים: "פאטרו" (כלומר, אב, pater) ו"קליאוס" (Kleos, תהילה).
שמו, אם כן, הוא "תהילת-אב".
קליאופטרוס הוא וריאנט של שמו, וצורת הנקבה של וריאנט זה הוא קלאופטרה.
בילדותו, הרג את חברו קליסונימוס בשוגג במהלך ויכוח.
פאטרוקלוס ואביו יצאו לגלות על מנת להימנע מנקמת דם, ונטלו מחסה אצל שאר בשרם, המלך פלאוס בפְתִיה .
בארמון המלך פלאוס, פגש לראשונה באכילס, בנו של פלאוס.
פלאוס שלח את שני הנערים ללמוד אצל הקנטאור כיירון.
פאטרוקלוס נמנה בין מחזריה של הלנה, אשר לבסוף ניתנה למנלאוס.
כל מחזריה של הלנה התחייבו בשבועה להגן על הבעל הנבחר מכל רע.
תשע שנים לאחר מכן, הלנה ברחה או נחטפה בידי פאריס לטרויה ומנלאוס ואחיו אגממנון החלו בהכנות למלחמה על מנת להשיבה.
הכנות אלו נמשכו כעשר שנים.
לאחר שאכילס סירב לצאת לקרב בעקבות סכסוכו עם אגממנון ולאחר התבוסות שנחלו היוונים כתוצאה מכך, יצא פאטרוקלוס בראש המירמידונים כאשר הוא לבוש בשריונו של אכילס.
בקרב זה הרג פאטרוקלוס מספר רב של טרויאנים כולל מספר גיבורים אך לבסוף נקטל בידיו של הגיבור הטרויאני הקטור.
גופתו של פאטרוקלוס נשארה בידי היוונים, כאשר מנלאוס ואיאס מגנים עליה, אך שריונו של אכילס, אותו לבש פאטרוקלוס, נפל שלל בידי הטרויאנים.
לאחר מות חברו, חזר אכילס לקרב כשהוא מצויד בשריון חדש מתנת האל הפיסטוס, קטל את הקטור ולאחר מכן חילל את גופתו.
צערו של אכילס על מות חברו היה כה גדול עד כי לא יכול היה לשרוף את גופתו כפי המנהג המקובל.
לבסוף, בשכנוע רוחו של פאטרוקלוס, התרצה אכילס ושרף את גופתו, לא לפני שהקריב עליה קורבנות רבים, כולל 12 שבויי מלחמה טרויאנים.
לאחר שריפת הגופה, ארגן אכילס מספר תחרויות אתלטיקה לכבודו של רעהו המת.
יחסי פאטרוקלוס ואכילס הם אחד הגורמים העיקריים המניעים את העלילה באיליאדה, ותורמים להדגשת הצד האנושי מול הצד האלוהי באכילס.
הומרוס תיאר את החברות בין השניים כקרובה ואינטנסיבית מבחינה רגשית.
כאשר פטרוקולוס נהרג, אכילס אומר שכאבו גדול מזה שהיה חש ממות אביו או בנו.
אפולו מעיר שהרגשות של אכילס כלפי רעהו חורגים מהרגיל, אפילו בין אחים או הורים וילדים.
כפי שציין איסכינס בנאומו "נגד טימרכוס", באיליאדה לא מדובר במפורש על יחסים מיניים או רומנטיים בין השניים.
עם זאת, האיליאדה גם לא סותרת זאת במפורש, וחוסר הוודאות לגבי טבעם היה נושא לדיון ומחלוקת בקרב כותבים יוונים.
במאה ה-5 לפנה"ס, הופיעו בספרות היוונית מספר דיונים על טיב היחסים בין השניים.
בין השאר, המחברים דנו בשאלה האם היחסים בין השניים תואמים את האופי המקובל של פדרסטיה בתקופתם.
במאה ה-5 לפנה"ס, יחסים פדרסטיים אופיינו בהבחנה בין האראסטס, הגבר המבוגר והדומיננטי יותר מבין השניים והארומנוס, הנער הנאהב.
יחסים אלו לא היו סימטריים, והאראסטס נחשב לאקטיבי יותר מהארומנוס (הסיומת "-טס", במילה אראסטס מעידה על תפקיד פעיל).
יחסים הומוסקסואלים שחרגו ממודל זה נחשבו למעוותים ומגונים.
העלילה באיליאדה, ככל שהיא מרמזת על יחסים מיניים בין פאטרוקולוס לאכילס, הציבה קושי, שכן פאטרוקולוס היה מבוגר מאכילס, אך אכילס היה הגיבור הפעיל מבין השניים.
חילוקי הדעות באים לידי ביטוי, למשל, בהשוואה בין אייסיכילוס לאפלטון: בפרגמנטים מתוך מחזה של אייסכילוס, אכילס מוצג בתור האראסטס; ב"המשתה" של אפלטון, פיידרוס טוען נגד אייסכילוס, שאכילס היה הצעיר יותר והיפה יותר, ולכן הוא היה הארומנוס.
חלק מהחוקרים המודרניים העירו על כך שניסיון זה לדון ביחסים בין השניים בהתאם לתרבות של המאה ה-5 לפנה"ס עשוי להיות אנכרוניסטי, שכן האיליאדה נכתבה כ-3 מאות לפני כן.
איסכינס כתב שהומרוס "החביא" את אהבתם של פאטרוקולוס ואכילס, בחושבו שהעוצמה של החיבה בין השניים תביא את השומעים המשכילים למסקנה בעצמם.
הוא מביא את אהבתם כדוגמה ליחסים פדרסטיים אציליים, בניגוד ליחסי הזנות שבהם הוא מאשים את טימרכוס.
עם זאת, לא כל המחברים היוונים הסכימו שהייתה אהבה רומנטית בין אכילס לפאטרוקולוס.
ב"המשתה" של קסנופון, סוקרטס טוען שאכילס לא מסתכל על פאטרוקולוס כאובייקט של תשוקותיו, אלא כרעו, ושהוא נקם את מותו כחבר.
יש לציין כי אכילס ופטרוקלוס היו קרובי משפחה דרך אביו של פטרוקלוס: אביו של פטרוקלוס, מנויטיוס, שהיה בנו של אקטור ואייגינה.
איאקוס, שהיה בנו של זאוס עם אגינה, היה סבו של אכילס.
מכאן, שפלאוס, אביו של אכילס, היה בן דודו של פטרוקלוס.
היחסים בין אלכסנדר הגדול והפאיסטיון הושוו לעיתים קרובות לאלה בין פאטרוקולוס ואכילס, וייתכן שאלכסנדר עצמו ראה אותם כברי השוואה.
לפי אריאנוס (המאה ה-2 לספירה), כאשר עבר צבאו של אלכסנדר בטרויה, הניח אלכסנדר פרחים על קברו של אכילס בעוד הפאיסטון הניח זרים על קברו של פאטרוקולוס.
המחווה, על פי סיפור זה, נועדה לחזק את ההקבלה בין זוגות החברים (או המאהבים לפי חלק מהפרשנויות).
פַאטִמַה בִּנְת מוחמד , הייתה בתו של מוחמד מאשתו הראשונה ח'דיג'ה בת ח'ווילד, ואשתו של עלי.
נחשבת לאישה הקדושה באסלאם השיעי.
בדומה לאימאמים השיעים, היא נתפסת כמושלמת וככזו שמעולם לא ביצעה טעות ("עיצמה").
פאטמה נולדה במכה ב-605 (על פי המסורת הסונית) או ב-615 (לטענת השיעים) למוחמד וח'דיג'ה.
ב-624 היא נישאה לבן דודו של אביה, עלי בן אבי טאלב.
ב-625 ילדה את האימאם השיעי השני חסן בן עלי, ב-626 את האימאם השלישי חוסיין בן עלי, ולאחר מכן ילדה את הבנות זינב ואום-כולתום (הקרויות על שם אחיותיה).
על נסיבות מותה ב-632 יש מחלוקת בין השיעה לסונה .
המוסלמים מחשיבים את פאטמה כבת, אם ואישה אוהבת, אישה נדיבה שחייתה בפשטות, מוסלמית אדוקה ומודל לחיקוי עבור כל אישה מוסלמית.
מספר חדית'ים (אוסף של הלכות, אגדות, סיפורים אודות מוחמד ודרך חייו, וכן אמרות וציטטות המיוחסות לנביא) המקובלים על שני הפלגים המוסלמים מוכיחים כי פאטמה הייתה קרובה לנביא מוחמד, סייעה לו ותמכה בו רבות, בתקופה שבה נרדף על ידי הערבים, שסירבו לקבל את האסלאם.
חדית' המקובל על שני הפלגים מצטט את מוחמד באומרו: "פאטמה היא חלק ממני, וכל מי שגורם לה לכעוס, מכעיס גם אותי".
בניה של פאטמה, חסן וחוסין היו אף הם אהובים מאוד על סבם.
המוסלמים גם מכבדים את פאטמה כחלק ממשפחתו הקרובה (אהל אל-בית) של מוחמד.
מסורת המקובלת על שני הפלגים מספרת על ביקורה של פאטמה בביתו של מוחמד מספר ימים לפני מותו.
כשהיא ניגשה אליו, לאחר שהתנשקו הוא לחש דבר מה על אוזנה, והיא פרצה בבכי.
לאחר מכן, הוא לחש משפט נוסף, והיא החלה לצחוק משמחה.
כשנשאלה מה נאמר לה, היא מסרה כי בפעם הראשונה אמר לה הנביא כי הוא יפגוש את האל בקרוב (ימות), לאחר מכן הוא אמר לה לא לבכות, כי היא תהיה הראשונה ממשפחתו לפגוש אותו שם, ואז היא פרצה בצחוק.
המוסלמים מסכימים על פרטים בסיסיים אלו, אולם אין הסכמה בין השיעה לסונה על קורות חייה ונסיבות מותה.
הסיבה לשוני בין הסונים לשיעים נובעת מהסוגיה הטעונה של שאלת ירושת מוחמד.
הסונים טענו כי היורש הראוי הוא אבו בכר, שמוחמד היה חתנו (כלומר, אבו בכר היה אביה של אשת מוחמד, עאישה), ואילו בראיית השיעים הח'ליף (מחליף) למוחמד צריך היה להיות בן דודו וחתנו, עלי בן אבי טאלב.
השיעים על כן, מרוממים את פאטמה למעמד של כמעט-קדושה וצדיקה, מאחר שהיא מהווה קשר בין עלי למוחמד.
כל האימאמים של השיעים לאחר עלי, היו מצאצאיה של פאטמה, ודרכה מצאצאיו של מוחמד, החל מבניה חסן וחוסיין.
השליטים הסונים מבית אומיה ומבית עבאס נחשבו ללא לגיטימיים בעיני השיעים, ובראייתם - רק יוצאי חלציו של מוחמד הם יורשים ראויים לו (ולא כל בני שבטו שבט קורייש כפי שטוענים הסונים).
השושלת הפאטימית השיעית ששלטה מתחילת המאה העשירית עד המאה ה-12 במגרב, ובמזרח התיכון, קרויה על שמה.
לטענת היסטוריונים סונים, פאטמה א-זהראא הייתה בתו החמישית הצעירה ביותר של מוחמד מאשתו ח'אדיג'ה.
החדית'ים הסוניים שעוסקים בה משבחים לעיתים את שלושת הח'ליפים הראשונים, וסונים בולטים אחרים.
כך, למשל, מתואר כי כאשר עלי ניגש למוחמד לבקש את ידה של פאטמה, מוחמד הסכים ושאל אותו אם יש לו משהו לתת כמוהר.
עלי ענה כי אין לו, ומוחמד הזכיר לו כי יש לו מגן שאותו הוא יכול למכור.
עלי פנה לעות'מאן, שקנה ממנו את המגן תמורת 100 דירהאמים, אולם כשגילה עות'מאן מהי מטרת המכירה, הוא החזיר לעלי את המגן, כמתנת חתונה.
מסורת סונית אחרת מספרת על מקרה שבו פאטמה לוותה את מוחמד בעת שהתפללו בכעבה; מספר אנשים משבט קורייש התקהלו סביבו וניסו לחנוק אותו באמצעות בגדיו.
פאטמה זעקה לעזרה, ואז הופיע אבו בכר, שחילץ את הנביא; הקהל תקף אז את אבו בכר, ודם פרץ מראשו.
בראיית הסונים, פאטמה נפטרה בנסיבות טבעיות, בגיל 23 או 24, מספר חודשים לאחר אביה.
ההיסטוריונים הסונים מתנגדים לטענות השיעים כי פאטמה סבלה הפלה ופציעות מידיהם של עומר בן אל-ח'טאב ואנשיו.
במקורות הסוניים, אבו בכר ותומכיו שכנעו את עלי לתמוך באבו בכר, ללא כפייה או אלימות.
על פי השקפת הסונים, פאטמה חולקת את מעמדן של עאישה וח'דיג'ה (נשותיו של מוחמד) כדוגמה מופתית לאישה המוסלמית; עם זאת, החדית'ים וההיסטוריונים הסוניים אינם עוסקים בפאטמה רבות, בשל קרבתה לעלי בן אבי טאלב.
לטענת חלק מהחוקרים השיעים, פאטמה א-זהראא הייתה בתו היחידה של מוחמד מאשתו ח'דיג'ה.
גרסת הסונים, כי היו למוחמד בנות נוספות, פוסלת בכך את היותו של עלי בן אבי טאלב, חתנו היחיד של מוחמד .
בראיית השיעים, פאטמה היא האישה המושלמת, הנחשבת לצדיקה וטהורה, ומקבילה במידה מסוימת למרים, אם ישו בנצרות, אחד מהכינויים שלה הוא "מריָם אל-כוברא" .
על פי השקפת השיעים, אשתו הצעירה של מוחמד, עאישה, לא חיבבה את פאטמה ובעלה עלי בשל קנאתה ליחסים הטובים בין השניים, ובשל היחס המיוחד שהפגין מוחמד לבתו.
השיעים גורסים כי עאישה גם קנאה בכך שמוחמד העניק יותר תשומת לב לעלי, מלאביה אבו בכר.
השיעים מאמינים כי מוחמד מינה את עלי ליורשו (בדרשה בע'דיר חֹם), אולם לאחר מותו של מוחמד, עאישה ואביה אבו בכר, זממו לתפוס את השליטה בקהילה המוסלמית באמצעות הפיכה.
לאחר שאבו בכר תפס את השלטון, הוא דרש מהמוסלמים כי ישבעו לו אמונים, כמנהג אותם הימים; עלי וחסידיו סירבו, ועל כן סבלו מהטרדות ואיומים מצד תומכיו של אבו בכר.
בראיית השיעים, עומר בן אל-ח'טאב לא היה רק מתומכיו הנלהבים של אבו בכר, אלא גם שותף למזימה, ולעיתים אף מנהיגה.
יומיים לאחר מותו של מוחמד, עמר הוביל קבוצה של אנשים חמושים לביתו של עלי באל-מדינה, וקרא לעלי ואנשיו לצאת מהבית ולהישבע אמונים לאבו בכר, שאנשי המזימה החליטו כי יהפוך לשליט בכינוס הבא של מנהיגי השבטים המוסלמים בסאקיפה.
עמר וח'אלד אבן ואליד, איימו לשרוף את הבית אם תומכי עלי יעמדו בסירובם.
עומר בן אל-ח'טאב ואנשיו פרצו את הדלת.
לטענת מקורות שיעים, פאטמה שהייתה בחודש השישי להריונה באותה תקופה, עמדה מאחורי הדלת, שנלחצה עליה בחוזקה, כאשר גבה על הקיר.
הלחיצה גרמה לה להפיל את בנה, לו קוראים השיעים אל-מוחשין או מושבאר.
במצבה הקשה, היא זעקה אז: "אתם עזבתם את גופתו של שליחו של אללה (מוחמד) אצלנו, והחלטתם בינכם (מי יהיה יורשו) מבלי להיוועץ עימנו.
אללה עדי, אני אומרת, או שתעזבו מפה מיד, או שאבקש זאת מאללה (עכשיו), כששערי פרוע.".
פצעיה של פאטמה היו קשים, ובסופו של דבר הם יגרמו למותה (כך שעמר ואבו בכר אחראים למות בתו ונכדו של הנביא מוחמד, בראיית השיעים).
על פי מקורות שיעים, בשלב זה אחד ממתנגדיו של עמר, בשם זובייר אבן אל-אום, ניסה לצאת מהבית, אולם הוא פורק מנשקו, ועלי נאסר.
שניהם הובאו לאבו בכר, אולם לאור האירוע עם פאטמה, אבו בכר לא הציב לעלי אולטימטום כלשהו, בדרישה כי הוא וביתו ישבעו אמונים לאבו בכר.
עלי סירב להשבע, עד מותה של פאטמה.
השיעים סבורים כי מעשיה של פאטמה נבעו מרצונה להגן על האימאם עלי, וכי היא הצליחה להגן על עלי מעמר אבן אל-ח'טאב ואנשיו.
כשהיא התעמתה עם עמר וחייליו, היא היוותה דוגמה לכל השיעים (מאחד והיא התעמתה איתם כאחת מהשיעה (סיעה) של עלי, ולא כאשתו), ופעולה זו, הגדירה בחלקה הגדול את תפקידה כמופת שיעי ונשי.
הסונים טוענים בתגובה, כי עלי לא הגיע לפגישה בסאקיפה, מאחר שהיה עסוק בהכנות להלוויה (כי היה ממשפחתו הקרובה של מוחמד).
לטענתם, האירועים בסאקיפה התרחשו באופן לא צפוי, והיו צירוף מקרים.
בראיית הסונים, עומר בן אל-ח'טאב הציע את מועמדותו של אבו בכר לח'ליף, רק מכיוון שהשבטים הערביים שהתקבצו במקום, הציעו מועמדים גרועים יותר, והיו נחושים להכתיר את הח'ליף באותו הכינוס.
הסונים גורסים כי עלי לא נשבע באופן מיידי לאבו בכר בשל העיסוק המתמשך בהכנות להלוויה, ולא בשל התנגדות כלשהי לח'ליפותו של אבו בכר.
לאחר מכן, כשהתפנה עלי, הוא נשבע אמונים לאבו בכר, ללא כל התנגדות.
מקורות סונים מוסיפים כי פאטמה ילדה בן בשם מוחשין, אולם הוא מת בילדותו.
פאטמה התנגדה להחרמה, והתעמתה עם אבו בכר והוכיחה כי טענתו שגויה, אבו בכר סירב להחזיר לה את קניינה, מחשש ליציבות שלטונו.
פאטמה עשתה ניסיון אחרון בעת שקטעה את נאומו של אבו בכר במסגד במדינה, בנאום ארוך משלה.
לאחר הנאום, אבו בכר ניסה להחזיר לה את שטר הקניין על אדמת פאדאק, אולם עומר בן אל-ח'טאב עצר אותו, על ידי תפיסה בזקנו, ודרישה כי יסביר את מעשיו, ויפסיק להפריע לתוכניתם לשלוט על המוסלמים.
אבו בכר שינה את דעתו ולא החזיר לפאטמה את רכושה.
על פי מקורות שיעיים (ואף מספר חדית'ים סוניים), התנהלותו זו של אבו בכר, גרמה לקרע ביחסיהם, ופאטמה סירבה לדבר עמו עד מותה.
סוגיית הירושה נותרה לאחת נקודות המחלוקת העיקריות בין סיעת (שיעת) עלי לסונה.
למעשה, אבו בכר לא יכול היה לעשות הרבה, אם היה מכיר בזכותה לאדמת הפאדאק, הוא היה מעניק אמינות לדרישת שושלת היוחסין מצידה לירושת מוחמד כמנהיג המוסלמים.
השיעים טוענים כי זמן מה לאחר מכן, התברר כי פאטמה לא תחלים מהפציעות שספגה מידי אנשיו של עומר בן אל-ח'טאב.
היא עדיין הייתה בעלת השפעה, בשל היותה בתו האהובה של מוחמד, שגם הייתה אמם של נכדיו היחידים (חסן וחוסיין).
אבו בכר ועמר ניסו לבוא לביתה, כדי לזכות בסליחתה, ובקשו רשות להיכנס.
פאטמה סירבה להכניסם, אולם בסופו של דבר, עלי פתח את הדלת.
פאטמה שעדיין כעסה על אבו בכר, שסירב לתת לה את ירושתה, נזפה בהם בכעס: "אללה עדי ששניכם פגעתם בי.
בכל תפילה שלי, אני מקללת אתכם, ואמשיך לקלל אתכם עד שאראה את אבי (בשמים) ואתלונן עליכם".
לפי מקורות שיעים, בימיה האחרונים באו נשות מלוויו של מוחמד לבקרה ולדרוש בשלומה.
בתגובה, פצחה בנאום על עוולות העולם, ושליטיו הרודניים ומחרחרי המלחמה, שבעתיד ייקחו הכול מהאנשים ויהפכום לעבדים.
פאטמה לא שרדה זמן רב לאחר מותו של אביה, התקופה נעה על פי המקורות השונים בין חודש אחד לשישה.
לטענת מספר רב של מקורות שיעים, לפני מותה, פאטמה ביקשה מבעלה כי יבצע את טקסי ההלוויה, שאלו שגרמו לה לאי נחת לא ישתתפו בהלוויה, ושגופתה תיטמן בבית הקברות בלילה.
עלי עשה כפי שביקשה, והיא נקברה בלילה, בלווית בני משפחתה ובניה, הטקס התבצע בחשאי, כדי שאבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב לא ישתתפו.
הטקס החשאי והפרטי חידד עוד יותר את המתח בקהילה המוסלמית המפולגת.
השיעים מאמינים כי פאטמה מתה בגיל 18 במדינה, ומותה גרם לבעלה צער רב.
בסופו של דבר, בהתאם לסעיף בצוואתה של פאטמה, עלי נישא לאישה אחרת, על פי בחירתה, כדי שילדיה יזכו לטיפול הראוי.
לאחר מותה, עלי חידש את התביעה לנכסיה של פאטמה, אך נדחה שוב על ידי אבו בכר.
פאטמה כמושא חגיגות יום האם באיראן
באיראן מציינים את יום האם בכל שנה ביום הולדתה של פאטמה, ביום העשרים לחודש ג'ומאדא א-ת'אניה.
במסגרת החגיגות, נתלים ברחובות הערים, בכיכרות, בחצרות הבתים ובמבנים ממשלתיים שלטים לכבודה של פאטמה הנושאים את הכיתוב "יא פאטמה!".
נשות איראן עורכות מסיבות לכבוד האירוע.
הדרשות באירועים האלו מהללות את פאטמה על הדוגמה המופתית שהיא מהווה, כבת ואשה נאמנה, בת אוהבת, ועל אורח החיים הצנוע שניהלה.
עקב ההבדלים בין הלוח ההיג'רי ללוח הגרגוריאני הלועזי, התאריך הלועזי משתנה משנה לשנה.
+התאריך הגרגוריאני בו חל יום האם באיראן (20 לחודש ג'ומאדא א-ת'אניה)שנה2018201920202021202220232024תאריך גרגוריאני9 במרץ26 בפברואר15 בפברואר3 בפברואר24 בינואר14 בינואר2 בינואר ו-21 בדצמבר
פאטרוקלוס הוא אי הנמצא בפתח המפרץ הסרוני שביוון, סמוך לכף סוניו בקצה הדרומי ביותר של אטיקה.
האי מרוחק 850 מטר מהיבשה, ושטחו 2.8 קמ"ר.
האי קרוי על שם פאטרוקלוס, שר הצי המקדוני של תלמי השני במאה השלישית לפנה"ס.
האי שומם וסלעי ברובו הגדול.
אי זה נחשב כבעל פוטנציאל תיירותי רב, בין היתר עקב קרבתו הרבה אל החוף, ועקב מיקומו כ-40 ק"מ דרומית לאתונה.
ערכו של האי הוערך בשנת 2006 ביותר מ-100 מיליון אירו.
בשנים 1998–2000 ניסה איש העסקים הישראלי דוד אפל לרכוש את האי, כדי להקים עליו מרכז נופש ותיירות גדול, אך בסופו של דבר, העסקה לא יצאה לפועל, מכיוון שרוב האי הוכרז כשטח עתיקות מוגן, ומכיוון שחלק מהאי היה שייך לכנסייה היוונית.
פאטמיר סיידיו (באלבנית: Fatmir Sejdiu; נולד ב-23 באוקטובר 1951) הוא הנשיא השני של קוסובו.
במהלך נשיאותו הכריזה המדינה על עצמאותה והפכה לרפובליקה של קוסובו.
סיידיו נולד בעיר פקשטיצה שביוגוסלביה.
למד באוניברסיטת פרישטינה ולאחר סיום עבודת הדוקטורט שלו החל ללמד בה.
היה מעורב בפעילות בדלנית של תושבי קוסובו נגד השלטון הסרבי.
ב-10 בפברואר 2006, עקב מותו של הנשיא הראשון איברהים רוגובה ותחת הממשל הזמני של האו"ם, נבחר סיידיו לנשיא על ידי האספה המחוקקת של קוסובו.
לאחר הכרזת העצמאות של קוסובו ב-17 בפברואר 2008, הפך סיידיו טכנית לנשיא הראשון של הרפובליקה של קוסובו.
סיידיו נאלץ להתפטר מתפקידו ב-27 בספטמבר 2010 משום שבמקביל לתפקיד הנשיא היה גם ראש המפלגה, וזאת תוך הפרה של חוקת קוסובו.
פאטס וולר היה פסנתרן, זמר ומלחין ג'אז אמריקאי.
נולד בניו יורק כתומס ווריט וולר (Thomas Wright Waller).
אימו היה מוזיקאית ואביו כומר.
בילדותו ניגן מוזיקה דתית בעוגב בכנסייה של אביו ובמרכז קהילתי בהארלם.
שמע ג'אז כבר מילדות וכשהיה מנגן ג'אז בכנסייה היה אביו מכה אותו על כך.
עוד לפני שמלאו לו 18 כתב את הרגטיים הראשון שלו ובאוקטובר 1922 הקליט את שני קטעיו הראשונים "Muscle Shoals Blues" ו-"Birmingham Blues".
יצירות אלו מאופיינות בקו בס סטרייד המשלב מדי פעם walking bass.
המנגינה בימין מעוטרת בטרילים ומאופיינת בסינקופות ודיסוננטים.
סגנון הסטרייד פיאנו הגיע מרגטיים אבל יש בו יותר חופש אלתור .
פסנתרן הסטרייד במועדון בעצם אחראי על הריקוד ואמור להחזיק את כל השיר מבחינה ריתמית והרמונית גם בהיעדר בס תופים
נגינת הפסנתר שלו הייתה בסגנון סטרייד פיאנו אותה שכלל עד כי הפך לאחד מן הנגנים הידועים והמבוקשים ביותר בניו יורק.
מעשה ידוע הוא חטיפתו בכוח על מנת שינגן במסיבת יום ההולדת של בכיר המאפיה אל קפונה.
לקראת סוף שנות השלושים הופיע בלונדון והקליט עבור חברת התקליטים EMI.
הקלטות הסולו שעשה handful of keys, smashing thirds תרמו רבות להתפתחות נגינת פסנתר ג'אז סולו .
בנוסף כתב קטעים רבים בסגנון הסווינג ושירים רבים, בהם הסטנדרטים "Honeysuckle Rose" ,"Ain't Misbehavin" ו-"Squeeze Me".
בשל מנגנוני הבטחת זכויות היוצרים הלקויים של התקופה, לא זכה וולר לתגמול ולמִזְכֶּה (קרדיט) ועד היום קיימות מחלוקות בקשר לייחוס קטעים מסוימים לוולר או לאחרים.
לדברי בנו, וולר היה אדיש לחלוטין לכסף.
הוא לא חסך כלום, ולא היה לו אכפת אם וכמה כסף קיבל עבור המוזיקה שלו.
וולר הכיר והושפע ממוזיקה קלאסית.
שלושת המלחינים המשפיעים ביותר עבורו היו באך, בטהובן וברהמס.
יצירתו "Jitterburg Walz" היא אחד מקטעי הג'אז הראשונים שנכתבו בסגנון ואלס.
ההשראה לכתיבתו הגיעה מאינבנציה של באך שבנו של וולר ניגן
מצבם של השחורים באותם ימים אילץ אותם לנקוט דרכים שונות ומגוונות לבטא את חוסר השוויון.
לדברי המוזיקולוג פול מאצ'לין, כותב הבויוגרפיה של וולר, ההבדל נעוץ באופי: האישיות הספציפית של וולר היא זו שהביאה אותו להתמודד עם העוולות בדרך עקיפה, מרומזת, וסאטירית, אולי "מתחת לראדר" של הלבנים.
הוא העדיף לצחוק על חווסר הצדק שנגרם לו מאשר להילחם בקול רם ובאופן ישיר.
במובן מסוים ההקשבה למוזיקה העליזה הזו כשמבינים את ההקשר בו היא נוצרה, מצמררת לא פחות מהקשבה למוזיקת מחאה ישירה.
בהקשר הזה black and blue יוצא דופן באופי הרציני הנוגה שלו .
בשנת 1927 וולר היה הראשון שהקליט קטעי ג'אז בעוגב כנסייתי.
היה גם המלחין האפרו-אמריקאי הראשון שנשכר כדי להלחין עבור מחזמר בברודוויי.
גר בהרלם שהייתה מרכז תרבותי לאפרו-אמריקאים אחרי מלה"ע הראשונה, מועדוני ריקוד ומוזיקה היו פתוחים כל הלילה ווולר היה זמר ופסנתרן מבוקש מאד בהם.
לדברי בנו הסיבה שהיה כל כך מבוקש איננה רק שהיה פסנתרן סטרייד מעולה אלא בעיקר האישיות מלאת החן והכאריזמה.
האופן שבו ביצע את השירים היה מלא באופי, הבעה וחיוניות.
הוא ידע לצחוק על מצבים קשים .
הדרך שלו להתמודד עם מצבם הקשה של השחורים בתקופה זו בארצות הברית הייתה דרך הומור ולא דרך כעס.
השפיע בסגנונו ובנגינתו על ארול גארנר, קאונט בסי, באד פאוול ועוד מוזיקאי ג'אז רבים.
היה ידוע במזגו הטוב והרגוע ובחוש ההומור שלו.
וולר נפטר מסיבוך של דלקת ריאות בקנזס סיטי, לאחר מותו ספד לו הפזמונאי אנדי ראזאף, שכתב עמו רבים משיריו "נשמת המלודיה...
רבים משיריו בעלי אופי משועשע וקליל וגם סגנון שירתו והופעתו כזמר מלאים הומור ואף תאטרליות לעיתים.
דוגמאות טובות לכך היא שיריו "Honeysuckle Rose" ו-"Ain't Misbehavin" שאף נבחרו להכלל בהיכל התהילה של פרס גראמי.
הקלטת "Ain't Misbehavin" נכללת גם באוסף המוזיקה הלאומי של ספריית הקונגרס (רשימת הקלטות בעלות חשיבות תרבותית, היסטורית ו/או אסתטית המשקפות או מתארות את החיים בארצות הברית).
ב-1968 נבחר על ידי מבקרי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז וב-1993 הוכתר בפרס גראמי למפעל חיים.
פאטמה ד'יאב היא סופרת ומשוררת ערביה-ישראלית.
ד'יאב, ילידת טמרה, למדה בתיכון בנצרת.
בשנת 1973 יצא ספרה "מסע ברכבת העבר", אשר כלל רומן ומספר סיפורים קצרים.
עלילת הסיפור שכללה אונס של בחורה על ידי דודה נחשבה נועזת לאותה תקופה.
ד'יאב פרסמה סיפורים קצרים, רומנים, סיפורי ילדים, מחזות ושירה.
יצירותיה עוסקות בסוגיות חברתיות בחברה הערבית.
ספרה "החוט והחיפושית" משנת 1996, עוסק בקיפוח נשים בחברה הערבית.
ד'יאב, ילידת טמרה שבגליל, נולדה ב־1951. היא סיימה את לימודיה היסודיים בטמרה ולאחר מכן המשיכה ללימודי תיכון בנצרת.
בשנת 1973 יצא ספרה הראשון, "מסע ברכבת העבר" (رحلة في قطار الماضي), כרומן בשילוב עם מספר סיפורים קצרים.
הרומן התאפיין בתעוזה ובכנותו הספרותית.
מחזה פרי עטה, "קחי את סודך איתך", (سِرُّكَ في بير) זכה בפרס תיאטרון "בית אל-כרמה" בשנת 1978. בנוסף, היא קיבלה את פרס ההישג הספרותי ואת פרסומים ושבחים נוספים על עבודותיה.
ד'יאב כתבה מאמרים לעיתונים ולכתבי עת, והייתה בעלת טורים קבועים בעיתונים "אל-סנארה" ו"אל-ערב", בהם עסקה בעיקר בנושאים הנוגעים לנשים בחברה הערבית.
היא שימשה כעורכת במגזין "לילך".
בתחילת שנות ה-70 הייתה ד'יאב אחת הנשים הערביות הבודדות שכתבו ופרסמו בתוך ישראל.
היא כתבה סיפורים קצרים, רומנים, ספרי ילדים, מחזות ושירה.
בניגוד לעמיתותיה מעבר לקו הירוק, ד'יאב נמנעה מכתיבה על נושאים פוליטיים ולאומיים, ויש המעריכים כי עשתה זאת מתוך חשש לתגובות של הרשויות.
עם זאת, בשירתה שאבה השראה מהמשורר הלאומי הפלסטיני מחמוד דרוויש, והדגישה את חשיבות הזמן, המקום וההקשר, דבר המוסיף נופך פוליטי לכתיבתה.
בכתיבתה על מעמד האישה בחברה הערבית עסקה גם בנושאים שנחשבו לטאבו, כמו אונס, ועקב כך נתקלה בהתנגדות מבני משפחתה ומאנשים זרים.
הדבר גרם לה להפסיק את כתיבתה לתקופה של כמעט עשור.
חוקרת הספרות הפלסטינית דורית גוטספלד ממקמת את ד'יאב בדור הביניים של סופרות פלסטיניות מקומיות; דור שכתב בסגנון ריאליסטי וניסה לאזן בין הנושאים החברתיים לבין הנושאים הלאומיים-פוליטיים.
דור זה מגיע אחרי הדור הראשון, שעסק בשיח פמיניסטי-רומנטי, ולפני הדור העכשווי, שעושה שימוש במודרניזם ופוסטמודרניזם כדי לאתגר מוסכמות חברתיות וספרותיות.
יצירותיה של ד'יאב נכללו במספר אסופות ספרותיות, וביניהן שיר אחד לפחות שהולחן והוצג בפסטיבל שירה ערבית בשנת 2009. כמה מיצירותיה תורגמו לשפות אחרות, ביניהן עברית ואנגלית.
חרטת היען, קובץ סיפורים לילדים, 1982.
עלי אל-סיאד, סיפור לילדים, 1982.
דמיון מטורף, קובץ סיפורים קצרים, 1983.
נשא את סודך וללא נדודים, שני מחזות, 1987.
מי קרח: אוסף של סיפורים ומחשבות, 1995.
קיר זכרונות, טקסטים ספרותיים, 2000.
פאטמה מרניסי הייתה סוציולוגית, סופרת, חוקרת ואינטלקטואלית פמיניסטית מרוקאית.
מרניסי נחשבה לאחת הנשים החלוצות בהגנה על זכויות האישה הערבית ובמאבק למען השגת שוויון מגדרי.
מרניסי נולדה בשנת 1940 למשפחה עשירה שבבעלותה קרקעות רבות, ונחשבים למומחי חקלאות.
את ילדותה בילתה באחד ההרמונות בעיר פאס שבמרוקו.
היא גדלה בסביבה אסלאמית סגורה, בעולם שכפה עליה הגבלות, בנה סביבה חומות וגדרות והפעיל בקרה קפדנית על נשים.
בילדותה רשם אותה אביה לאחד מבית הספר הפרטיים הראשונים שהוקמו במטרה שילדי הלאומניים לא ילמדו בבתי הספר הקולוניאליים הצרפתיים.
היא המשיכה את לימודיה בעיר רבאט בבית ספר צרפתי לבנות.
ב-1957 זכתה במלגה ללימודים לאוניברסיטת הסורבון בפריז.
מאוחר יותר עברה ללמוד בארצות הברית, באוניברסיטת ברנדייס שם קיבלה את הדוקטורט שלה בסוציולוגיה.
בשנים 1974–1981 עבדה באוניברסיטת מוחמד החמישי שברבאט, שם כיהנה כמרצה בפקולטה לספרות.
היא לימדה מגוון נושאים כגון מתודולוגיות, סוציולוגיה של המשפחה ופסיכולוגיה.
היא שימשה חברה במועצת אוניברסיטת האומות המאוחדות.
כיהנה כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ברבע האחרון של המאה, אולי כמשקל נגד להתחזקות זרמים אסלאמיים פונדמנטליסטיים במדינות מוסלמיות שונות, הצטרפו גם כותבות פמיניסטיות חילוניות לעיסוק בטקסטים הקדומים במגמה לפרשם מחדש.
במקביל, התפתח בשנות התשעים של המאה ה-20 זרם המכונה פמיניזם אסלאמי המונהג בידי נשים מוסלמיות משכילות; אלו עוסקות בקריאה של המקורות הראשוניים במגמה לפרש מחדש פסוקים שפורשו בעבר כפוגעים בנשים, וכדי להדגיש פסוקים ואמירות התומכים בשוויון בין המינים (Badran 2002: 17-23).
הסופר פריד שאקר אמר שפאטמה מרניסי נחשבת לאישה פורצת דרך, ונחשבת לאחת החוקרות הייחודיות בזרם הפמיניזם האסלאמי.
היא עסקה בנושא האישה ובמערכות היחסים שלה והשפעתה על נושאים וסוגיות חברתיות מרכזיות.
במקביל לעבודתה המחקרית היא הנהיגה מאבק אזרחי למען שוויון זכויותיהן של נשים.
היא הפגינה אומץ לב בעיסוקה בנושאים מעוררי מחלוקת וויכוח אינטלקטואלי, כמו מעמד האישה באסלאם, נושא מורכב עליו משתלטות מסורות, אמונות טפלות, מיתוסים ומנהגים סלפים הסותרים את ערכי הדת והוראותיו.
בתחילת דרכה טענה שהדיכוי בחברות הערביות המוסלמיות נגרם בשל גורמים היסטוריים ופוליטיים.
בנוסף טענה שלאורך ההיסטוריה האסלאמית היו תקופות בהן הנשים מילאו תפקידים חברתיים משמעותיים וחשובים.
היא מצביעה על השיח המבטל והמעלים את השיח ההיסטורי שמאפשר לנשים ערביות להתקדם, להתפתח ולהופיע בצורה טובה יותר.
כסוציולוגית עשתה מרניסי עבודת שטח בעיקר במרוקו.
בשנות השבעים המאוחרות והשמונים המוקדמות ערכה ראיונות על מנת למפות עמדות רווחות בנושא נשים ועבודה.
היא ערכה מחקר סוציולוגי לאונסק"ו וארגון העבודה הבינלאומי, כמו גם לרשויות המרוקאיות.
ספריה של מרניסי תורגמו לאנגלית, ערבית ושפות אחרות.
למרניסי הישגים ספרותיים ומחקריים משמעותיים בתחומי המחשבה, המגדר, מחקר מדעי והיסטורי.
במחקריה ניסתה מרניסי לטפל בבעיה של הנשים בעולם הערבי המוסלמי בצורה רצינית ונועזת.
כשהיא ניצבת ומתנגדת לרעלה, מביאה דעות, רעיונות, פרשנויות ומסקנות המבוססות על מקורות מסורתיים רבים.
בספריה תיארה את דיכוי הנשים כבעיה סוציולוגית חברתית והתייחסה אליה כוירוס התוקף את הגברים בעולמנו, חודר למוחותיהם וגורם להם לראות באישה שאמורה להיות השותפה שלהם והשווה להם, שפחה.
היא חקרה את קו המחשבה הגברי והיחס לנשות המאה ה-21, ניתחה את מצבן של הנשים לאורך ההיסטוריה המרוקאית במיוחד, כשהיא חושפת מנהגים שכפו על הנשים לחיות בצלו ותחת חסותו המדכאת של הגבר.
בספריה ביקרה את העריצות הזכרית שקיבלה צורות שונות במשך הדורות.
בספרה "מעבר לרעלה - דינאמיקה של גברים ונשים בחברה המוסלמית" (Beyond the Veil: Male-Female Dynamics in a Muslim Society) שיצא בשנת 2011, התייחסה לנושא הרעלה מתוך החברה המרוקאית, האסלאמית, בעלת האופי המסורתי הסלפי המתחדש בפונדמנטליזם הדתי והתרבותי.
היא בחנה את ההבדלים בין המושגים והתפיסות המערביות לאלו המוסלמיות המסורתיות אודות מיניות נשית, במטרה למשוך תשומת לב לשורשים התרבותיים של דיכוי הנשים בעולם המוסלמי.
מרניסי טענה שהפילוסוף הערבי אבן רושד בזמנו ראה ברעלה צרה חברתית, שאינה מאפשרת לחברה להתקדם ולשבור את הקיפאון בו היא שרויה, כל עוד חצי מהחברה, היינו הנשים, אינן עושות דבר התורם להתקדמותן והתקדמות החברה שלהן.
היא טענה שהרעלה ובידודן של הנשים נבע מרצון לשלוט באיום הפוטנציאלי לסדר החברתי הקיים.
מרניסי מראה בספרה כי המסורת הכללית של הפרדה בין גברים לנשים הנהוגה במדינות ערב ובאסלאם מיושמת בצורה קפדנית יותר מכפי שהתכוונה ההלכה המקורית.
לדוגמה, חקר הקוראן מראה כי בימי הנביא השתתפו נשים במרחב הציבורי הפוליטי ללא רעלות.
השימוש ברעלה ייחד את נשות הנביא ונועד להבדילן משאר הנשים, אולם הפך במרוצת הזמן למנהג.
בספר טענה מרניסי שהחיים המיניים בעולם המוסלמי הם מתוחמים במובן הזה שהם מחולקים לשתי זירות: ציבורית ופרטית.
הספרה הציבורית היא זו הגברית והרציונלית והקשורה לענייני ציבור, מדינה ואומה.
החיים הפרטיים כוללים כל מה שקשור למין, הריון ולידה.
כל חדירה של אישה לספרה הציבורית-גברית אמורה להיות מלווה בלבוש הולם (כמו כיסוי הראש) אחרת היא מסכנת את פרטיותה ואת הסדר הקיים בחיים הציבוריים.
יתרה מזו, המבט, בחשיבה האסלאמית, מקבל התייחסות מיוחדת מאחר שהוא נחשב למקור הנאה לא פחות מהאיבר המיני, והתבוננות על אישה אחרת יכול להיתפס (באופן מטאפורי) כזנות.
לכן, מבט על אישה יכול להוות פגיעה בכבודה.
מכאן ביותה וכניעותה המינית, וריתוקה לבית שלא תפיץ את הפיתוי (אל-מרניסי, المرنيسي, 2007).
בספרה "ההרמון הפוליטי" (Le harem politique) שיצא לאור ב-1987. היא דנה במעמד הפוליטי של נשים במחשבה האסלאמית.
היא העלתה נושאים ושאלות כמו: האם יש זכות לאישה לקבל תפקיד של מנהיגה?
ואם חלק מהנשים עשויות לקבל תפקידי הנהגה בחברה האסלאמית כמו עאישה אשתו של הנביא מוחמד ואחרות?
מרניסי קוראת לצורך לחדש ולעדכן את החברה הערבית המוסלמית על בסיס של המוסר האסלאמי, ומתריעה נגד הדאגה המופרזת לאישה מהמודרניות ומשילובה בפוליטיקה.
מרניסי הדגישה את התפקידים האסטרטגיים הבולטים שמילאו נשותיו של הנביא מוחמד ונשים אחרות בשנים הראשונות לאסלאם, כמו כן את הזכות לקניין רוחני ושוויון שהוענקו לנשים בתקופה זו.
היא בחנה את השורשים ההיסטוריים בין דת האסלאם לדיכוי החברתי של נשים והדיכוי של הדמוקרטיה במדינות מוסלמיות.
היא אומרת: "אני סבורה כי השימוש בחג'אב היה דרך לשליטה מינית, כדי להגן על שכבה של נשים חופשיות על חשבון שכבה נוספת; שפחות".
ספרה צונזר, אך דבר זה לא מנע ממנה לפעול בכל המרץ למען האישה והשגת זכויותיה.
ספרה האוטוביוגרפי "חלומות נשות ההרמון" (Dream of trespass Tales of harem girlhood) יצא לאור בחמש עשרה מדינות אירופאיות והתקבל באהדה ובהצלחה במיוחד בספרד ובאיטליה.
מרניסי התחילה בזיכרונותיה על ילדותה אותה בילתה באחד ההרמונות, באחת הערים המרוקאיות העתיקות.
בסקרנות ובמרדנות של ילדה קטנה הזמינה את הקוראים לצלול לעולמן המוגן של נשים.
היא הציגה מודלים שונים של אותן נשים: החל מהאדוקות השמרניות הדבקות במנהגים, וכלה בתומכות בנשים והקוראות לשחרורן.
הספר משלב באמנות את סוגת הרומן וסוגת האוטוביוגרפיה.
הוא כתוב בסגנון מרתק, מושך ושובה לב השאול מצורת המעשייה, בו מרניסי תיארה את ילדותה בחברה הערבית, הפטריארכלית, דתית אסלאמית.
היא שילבה מציאות ודמיון שיוצרים פנטזיה ייחודית הטומנת בחובה קומדיה וטרגדיה בכפיפה אחת.
הספר מתאר את הביוגרפיה של הסופרת, אך משקף את חיי המשפחה המרוקאית בכלל בכל הקשור למותר ולאסור לנשים.
מרניסי הדגישה את חשיבות שחרורה של האישה הערבית מעטיית הרעלה, היא הבליטה את זכותן של נשים לנוע ממקום למקום בחופשיות ללא שמירה או קבלת רשות מאף אחד.
היא קראה לנשים לצאת ללמוד ודורשת ביטול ריבוי נשים.
היא הבליטה את החשיבות במתן זכויות שוות לגברים ונשים דרך סיפורי "אלף לילה ולילה" בהם מצליחה שהרזאד בחוכמתה ובינתה להציל את עצמה ונשים רבות מהחרב של המלך שהריאר.
גם באחד הסיפורים מרניסי תיארה הנסיכה "בדור" אשת הנסיך "קמר אל זמאן" שהתחפשה לבעלה וכך ניצלה ממוות מבלי שאף אחד ירגיש, ואלה הוכחות על יכולותיה של האישה ועל הצורך לתת לה זכויות שוות.
מרניסי הזכירה גם את הזמרת "אסמהאן" כסמל לאישה הפתוחה והמשוחררת שאוהבת לשיר, לרקוד ולבלות במועדוני לילה כשהיא מאופרת ולבושה במיטב הבגדים, יושבת עם גברים, ויוצאת נגד מנהגי החברה האסלאמית.
מרניסי הדגישה שנשים רבות חיקו את אסמהאן דבר שגרם להן סיפוק רב והנאה.
והבינו שכל מה שמביא להן אושר וסיפוק נאסר עליהן.
היא ציינה שהדעה השוררת בחברה היא שניידות האישה תגרום לגברים לרדוף את הנשים ולחפש אותן, דבר שיפגע בעבודתם ויביא לחרפת רעב ומצוקה חברתית כלכלית.
מרניסי טענה כנגד דעה זו שהאישה הוכנעה לכללי התרבות הפטריארכלית שהגבר תכנן אותם בקפידה, כך שישמשו את מטרותיו ומדיניותו.
הגברים הם אלה שקבעו הגבולות בין המותר והאסור, כאשר האיסורים חלים רק על נשים ובו בזמן לגברים הכל מותר.
מרניסי הופיעה כחוקרת שאינה חוששת לחטט בטאבואים ולחשוף האמת המסתתרת מאחוריהם.
היא העמידה באור הזרקורים כל מה שעד אז נשמר בצל ובאפלה.
מרניסי ניסתה לתקן את המנטאליות המוטעית ולתרום ביצירת עולם טוב יותר.
בספרה היא דנה בתופעת העבדות שהייתה רווחת במרוקו, ומציינת שהאסלאם שחרר את העבדים והתייחס לתופעה כנוגדת ערכי האנושות.
היא מעלה את סיפורם של יהודי מרוקו שברחו מהאינקוויזיציה שקיפחה אותם.
ומצאו במרוקו ארץ פורייה שיכולים לחיות בה.
במרוקו התקבלו באהדה רבה ובחמלה, אפשרו להם לבנות שכונות שנחשבו מהיוקרתיות במיוחד, גם בנו בתי כנסת וקיימו הטקסים הדתיים.
לכן עזיבתם של יהודי מרוקו והגירתם לישראל עוררה צער, מאחר שסיבתה אינה ידועה למרוקאיים.
מיניותן וגופן של נשים בתפיסה האסלאמית נתפסים כ"מסוכנים".
תפיסת מיניות הנשים באסלאם, טוענת מרניסי, דומה לזו אצל פרויד; בשתי התפיסות על הגבר להיזהר ממה שמוחבא בפנימיות המזוכיסטית ופרועה מינית של האישה.
כדי להוכיח הסתכלות זו מצטטת מרניסי את הקוראן והחאדית'ים ואת הפרשנויות של האסלאמים הקלאסיים.
מרניסי טענה שהפרשנויות הנפוצות הן גבריות ושוללות כל הסתכלות חיובית למיניות הנשים.
אחת הדוגמאות המעניינות שמרניסי הביאה עולה מהתרבות והפולקלור המרוקאי שבו מסופר על שדה בשם "עאישה קנדישה" המתוארת כמפחידה ושופעת תשוקות ולה יש שדיים גדולים ושפתיים מלאות, הידועה בתקיפת גברים בלילות כאשר היא מאלצת אותם לשכב איתה, כתוצאה מכך היא חודרת לגופם ולא עוזבת אותו לנצח.
דמות זו מגלמת את סיוטו של כל גבר מדמות אישה פעילה מינית, כאשר ההנחה הטמונה בכך שגברים לא מסוגלים לספק את תשוקותיהן של נשים, כתוצאה מכך הם ממשטרים מיניות זו, כדי שלא תתרחש אנרכיה מינית.
מרניסי ביקרה את מצב האישה במזרח, והכירה בהישגים של האישה במערב, אך היא טוענת שהנשים במערב שבויות תאוות הגברים ורצונותיהם, עד כדי כך שהאישה מכפיפה את עצמה, כדי לספק את תשוקותיו ורצונותיו ומשנה את צורתה ומסכנת את בריאותה כדי לרצותו.
זו הפעם הראשונה שהיא מותחת ביקורת נוקבת על מצב האישה המערבית.
תיאודור "פאטס" נבארו היה חצוצרן ג'אז אמריקאי, מחלוצי סגנון הבי בופ בשנות ה-40. סגנונו של נבארו השפיע על נגנים רבים, אחד הבולטים בהם היה קליפורד בראון.
נבארו נולד בקי וסט שבפלורידה, להורים ממוצא קובני, אפריקאי וסיני.
הוא החל לנגן בפסנתר בגיל שש, אך לא התעניין ברצינות במוזיקה עד שהחל לנגן בחצוצרה בגיל שלוש-עשרה.
אחרי סיום לימודיו בבית הספר התיכון, נבארו רצה לעזוב את קי וסט והצטרף לתזמורת ריקודים בדרכה למערב התיכון.
לאחר שהתעייף מסיבובי הופעות עם מספר להקות, בהן צבר ניסיון רב ערך והשפיע על ג'יי ג'יי ג'ונסון הצעיר בתקופתם יחד בלהקתו של סנוקאם ראסל, השתקע נבארו בניו יורק ב-1946.
נבארו ניגן, בין השאר, עם צ'ארלי פארקר, אך לא הצטרף להרכביו כיוון שדרש שכר גבוה.
נבארו ניגן עם הביג בנדז של אנדי קירק, בילי אקסטיין, בני גודמן וליונל המפטון והקליט בהרכבים קטנים עם קני קלארק, טאד דמרון, אדי "לוקג'ו" דייוויס, קולמן הוקינס, אילינוי ג'אקט, הווארד מק'גי ובאד פאוול.
נבארו פיתח התמכרות להרואין, חלה בשחפת וסבל מבעיית משקל (הוא אף כונה Fat Girl "שמנה").
תופעות אלו הובילו להתדרדרותו ומותו בגיל עשרים ושש בלבד.
אנטואן "פאטס" דומינו ג'וניור היה פסנתרן, זמר וכותב שירים אמריקני.
פאטס דומינו היה מהיוצרים החלוצים של מוזיקת הרוק אנד רול והוא מכר לאורך השנים מעל ל-65 מיליון תקליטים.
לאורך הקריירה היו לדומינו 35 להיטים במצעד ה-Top 40 האמריקני.
הסגנון המוזיקלי שלו התבסס על קצב ובלוז מסורתי, עם ליווי סקסופון, בס, פסנתר, גיטרה חשמלית ותופים.
במהלך הוריקן קתרינה (2005) הוצף ביתו של דומינו, ופשטה שמועה שהוא נהרג.
לבסוף התברר כי חולץ על ידי משמר החופים האמריקני.
פאטמה לודהי (באורדו: فاطمہ لودھی, נולדה ב-29 בספטמבר) היא פעילה חברתית ודוברת מוטיבציונית, אשר כונתה "אלופת הגיוון".
היא יזמה את "Dark is Divine" (הכהה הוא אלוהי), הקמפיין הראשון בפקיסטן נגד קולוריזם (אפליה על בסיס גוון עור, כאשר עור בהיר נחשב לרצוי יותר).
היא זכתה בפרסים למצוינות ומנהיגות מטעם מגוון ארגונים, ביניהם אוקספם ומועדון הרוטרי.
לודהי נולדה בקראצ'י וגדלה באסלאמאבאד.
היא למדה בבית ספר יסודי נוצרי בקראצ'י, וסיימה תיכון בבית הספר העירוני.
יש לה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהמכון למדע וטכנולוגיה (SZABIST) באיסלאמאבאד.
לודהי גם השלימה מספר תעודת בקורסים במכון לשלום של ארצות הברית ומטעם האגודה הלאומית של עובדים סוציאליים.
לודהי החלה דרכה בעולם האקטיביזם ב-2008, בקידום זכויות של אנשים עם מוגבלות.
היא ערכה הכשרות בנושאים מגוונים כגון "הפחתת סיכונים באסונות דרך הכללה", "שוויונות לנכות", "שיקום מכליל מבוסס-קהילה", "שפת סימנים" וכן "השילוב בחינוך", וכן העבירה סדנאות מטעם המועצה הבריטית ומועצת המנהיגים הצעירים למעורבות אזרחית, בנושאים מגוונים כולל מיגור אלימות נגד נשים.
בשנת 2011 היא הפכה לעמיתה ברוטרקט (Rotaract), ארגון מטעם ארגון רוטרי הבינלאומי, שם שירתה במספר תפקידים מקומיים ואזוריים.
היא ממשיכה גם בפעילותה ההתנדבותית, ומקדמת זכויות של נפגעות תקיפות חומצה, פעילה בנושא HIV/איידס, בריאות נשים וזכויות רבייתיות, ונגד אלימות כלפי נשים.
כבר בילדותה החלה לודהי להתנגד לקולוריזם שראתה בסביבתה, ואף חוותה על בשרה.
היא כתבה שבנוסף לכך שכל הייצוגים בתקשורת, בספרות ובמשחקים היו לבנים או בהירי עור, היא חוותה גם הדרה ומחיקה מצד מורים וילדים אחרים בשל עורה הכהה יותר.
כשהייתה לנערה, דודות וקרובות משפחה לחצו עליה לעשות טיפולי הבהרה, ואיימו שאף אחד לא ירצה להינשא לה.
מכשלא מצאה מענה לבעיה, אפילו במרחבים אקטיביסטיים, החליטה לודהי ב-2013 להפוך התנגדות זאת לפעולה, והשיקה את הקמפיין "Dark is Divine" (הכהה הוא אלוהי).
הקמפיין העלה מודעות לאפליה הקיימת באזורים רבים בהם האוכלוסייה היא כהת עור, ובהם יש יתרון חברתי מוגבר ככל שגוון העור הוא בהיר יותר.
כתוצאה, התפתחו תעשיות להבהרת העור, לצד ביזוי והדרה של מי שעורו - ובמיוחד מי שעורה - כהה יותר.
הקמפיין התנגד לאידיאל היופי הבהיר, וכן לתכשירים ולטיפולים הנלווים לו.
לצד התנגדות ספציפית לקולוריזם, הקמפיין עסק באידיאל היופי הכללי, והדרישות הדרקוניות שמוטלות בגינו על נשים, וביקש להעצים חיוביות גוף (body positivity), גישה שמעודדת את אהבת העצמי בכל מידה, צבע, וצורה.
על אף שבתחילה חוותה לודהי דחיות רבות כשניסתה להעלות את הנושא דרך מאמרים ופרסומים, היא התמידה, ולבסוף הצליחה להעביר את המסר שלה.