tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דנציג נולד בוורשה שבפולין בשנת 1948 להורים ניצולי השואה, נינה ומרטין דנציג.
צאצא ישיר לרב אברהם דנציג, מחבר הספר חיי אדם.
בשנת 1957 עלו הוא ומשפחתו ארצה והתגוררו בתל אביב.
דנציג הצטרף לתנועת הנוער השומר הצעיר, ושירת בצבא הגנה לישראל.
במהלך שירותו הסדיר בצנחנים לחם במלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה היה בין חברי גרעין השומר הצעיר לניר עוז, שם פגש את רחל, לימים אשתו, ושם הקים את ביתו.
בשנת 1974 קיבל תואר בהיסטוריה בהצטיינות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, לאחר מכן שימש כמורה ומחנך בבית הספר האזורי מעלה הבשור שבמועצה האזורית אשכול.
בשנת 1986 ביקר דנציג בפולין, בפעם הראשונה מאז עזב אותה בילדותו, במסגרת משלחת כנציג השומר הצעיר, בין היתר במחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
לאחר שובו החל לפעול בחינוך בנושא השואה והיחסים הסבוכים שבין פולין והיהודים, והיה מיוזמי מסעות הנוער לפולין בתקופה זו.
בשנת 1990 החל לעבוד עם משרד החינוך ויד ושם בהכשרת מדריכי מסע בני נוער לפולין.
דנציג הכשיר מאות מדריכים, והשפעתו על תחום המסעות לפולין הייתה גדולה.
דגשי החינוך שלו נסובו סביב הרצון לחנך לזיכרון השואה דרך החיים ולא דרך המוות, וכללו את העולם היהודי שהתקיים בפולין לפני השואה ותרבות פולין.
עבודתו ביד ושם כללה גם הרצאות ומפגשים עם אנשי חינוך, כמרים וסטודנטים מפולין ומישראל, בהם קז'ימייז' סמולן.
בשנת 1991 השתתף בשעשועון הטלוויזיה "מקבילית המוחות".
עבודתו כללה תוכניות רבות עבור הדיאלוג הישראלי-פולני, ביניהן סמינרים משותפים למורים פולנים וישראלים, ותוכנית שבמסגרתה תלמידים מ-120 בתי ספר ישראליים ופולניים נפגשו אלה עם אלה במהלך סיורי בתי ספר ישראליים לפולין.
ב-7 באוקטובר 2023, עם תחילת טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל נחטף דנציג על ידי מחבלי חמאס מקיבוץ ניר עוז.
התכתובת האחרונה לפני החטיפה היה הודעת טקסט ששלח לבנו יובל, בערך ב-8:30 בבוקר, ובה סיפר דנציג על המצב בקיבוץ.
אחת החטופות שהייתה איתו סיפרה שהוא העביר לשאר החטופים השוהים איתו הרצאות בנושאים היסטוריים בשבי.
ב7-באוקטובר היו בניר עוז 14 מבני משפחתו של דנציג.
בנו, כלתו, בתו, חתנו ושש מנכדותיו שרדו את המתקפה כשהסתתרו בממ"דים בבתיהם.
גרושתו החזיקה את דלת הממ"ד סגורה במשך שבע שעות, והגנה על עצמה ועל שני נכדיה.
ציורי קיר עם ההאשטאג "StandWithAlex" צוירו בוורשה כחלק מקמפיין שנועד ליצור לחץ לשחרורו.
ב-22 ביולי 2024 הודיע צה"ל כי דנציג אינו בין החיים וגופתו מוחזקת בידי ארגון הטרור חמאס.
ב-20 באוגוסט 2024 הודיע צה"ל כי גופתו של דנציג הושבה ארצה, יחד עם חמש גופות נוספות של זקני החטופים: יורם מצגר, אברהם מונדר, יגב בוכשטב נדב פופלוול, והפסל חיים פרי.
תחילה הייתה סברה שלמעט מצגר, השאר נהרגו יחד עם שוביהם מחנק מפחמן חד-חמצני שנוצר משריפה בעת התקפת חיל האוויר על בכירים ביעד סמוך.
לעומת זאת באתר 360 לזכר קרבנות המתקפה, נרשם שהארבעה שנחנקו היו עמירם קופר (גופתו הייתה באחרונים שהוחזרו) ושלושה שגופותיהם נמצאו עם זו של דנציג: יורם מצגר, נדב פופליוול וחיים פרי.
בדצמבר 2024 הודיע צה"ל כי ששת החטופים שגופותיהם נמצאו יחד הוצאו להורג על ידי מחבלי חמאס במנהרה בח'אן יונס.
לא ניתן לדעת בוודאות ממה נהרג דנציג.
על פי הערכות צה"ל הוא נורה על ידי השובים בעקבות הפגזה צה"לית שהתרחשה בסמוך למנהרה שבה שהה.
על פי צה"ל אין דרך לקבוע אם נהרגו מהירי או מחנק בעקבות ההפגזה אך ברור שלא היו שורדים גם אם לא היו נורים.
בבית הקברות היהודי בוורשה הוקמה אנדרטה לזכר דנציג.
לדנציג 4 ילדים ו-13 נכדים ונכדות.
ב-2013 אות כבוד של קרן התרבות הפולנית.
פרס ועדת החינוך הלאומית - אות הכבוד הגבוה ביותר של משרד החינוך הפולני
צלב הכבוד מכסף (Cross of Merit) מנשיא פולין לך קצ'ינסקי.
כאיש מחלקת ההדרכה בתנועת השומר הצעיר זכה בפרס שר החינוך עם שותפיו מבני עקיבא על שיתוף פעולה בין שתי התנועות, על תוכנית חינוכית משותפת שכללה חוג לימוד משותף ומפגשים עם ההנהגות והחניכים בסניפים.
במהלך תקופתו בשבי זכה דנציג בשני פרסים שאותם קיבל בנו יובל עבורו:
פרס "איש הפיוס" מטעם הקרן ליהודים ונוצרים בפולין.
פרס "הנשר על שם יאן קרסקי" מטעם קרן יאן קרסקי.
מדריך למסייר בווארשה (2005, בשיתוף עם בתיה דביר), הוצאת מורשת
מדריך למסייר בקרקוב (2003), הוצאת מורשת
מדריך למסייר בלובלין (2008, בשיתוף עם בתיה דביר), הוצאת מורשת
מדריך למסייר בלודז' וסביבתה (2014, בשיתוף עם בתיה דביר), הוצאת מורשת
מדריך למסייר בגליציה (2016, בשיתוף עם בתיה דביר), הוצאת מורשת
מדריך למסייר בביאליסטוק, פלוצק, טורון, פוזנן (2018, בשיתוף עם בתיה דביר), הוצאת מורשת
אלכס ואיה גומס (בספרדית: Álex Valle Gómez; נולד ב-25 באפריל 2004 בבדאלונה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקומו מהסרייה א'.
ואיה נולד בבדאלונה שבספרד והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של UDA גראמנט וסנט גבריאל.
בשנת 2014 הצטרף ללה מאסיה, מחלקת הנוער של ברצלונה.
בשנת 2022 החל לשחק בברצלונה ב', קבוצת המילואים של המועדון, במסגרת הפרימרה דיוויסיון RFEF.
ב-31 בינואר 2023 האריך ואיה את חוזהו בברצלונה עד לשנת 2025, והושאל לאנדורה מהליגה הספרדית השנייה עד לתום עונת .
הוא ערך שבע הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-14 באוגוסט 2023 הושאל ואיה ללבאנטה מהליגה הספרדית השנייה למשך עונת .
הוא ערך 29 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-28 באוגוסט 2024 האריך ואיה את חוזהו בברצלונה עד לשנת 2026, והושאל למשך עונת לסלטיק מליגת העל הסקוטית.
ב-22 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–5 על פולקרק במסגרת גביע הליגה הסקוטית.
ב-28 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 6-0 על סט.
ב-1 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 1–7 לבורוסיה דורטמונד במסגרת שלב הבתים לעונת 2024/2025.
ב-31 בינואר 2025 הושאל אל קומו מהסרייה א'.
אלכס נלסון וונג הוא עורך דין ופקיד ממשל אמריקאי, שימש בתפקידו האחרון כסגן היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית בממשלו השני של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
וונג שימש בעבר כסגן עוזר מזכיר המדינה לענייני צפון קוריאה במשרד לעניינים אזוריים למזרח אסיה והפסיפיק בתקופת ממשל טראמפ הראשון.
אלכס וונג סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד בהצטיינות גבוהה, שם היה העורך המנהל של כתב העת Harvard Law Review ועורך ב-Harvard International Law Journal.
וונג סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת פנסילבניה בלימודים אנגליים וצרפתיים.
לאחר לימודיו האקדמיים, וונג שימש כעוזר המשפטי של השופטת יאניס רוג'רס בראון מבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
לאחר מכן, וונג עבד במשרד עורכי דין בינלאומי בווושינגטון די.סי, שם ייעץ ללקוחות Fortune 100 בנושאים של סחר בינלאומי, חקירות ממשלתיות וציות לרגולציות.
בין 2007- 2009 שימש וונג כיועץ למערכת החוק בעיראק במחלקת המדינה, שם עיצב וניהל את המאמצים לחיזוק מערכת המשפט העיראקית ולחיזוק סוכנויות המאבק בשחיתות.
ב-2012 וונג הצטרף לקמפיין מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות מיט רומני ופול ראיין בבחירות לנשיאות ב-2012, שם שימש כמנהל מדיניות חוץ ומשפטית.
בתפקיד זה, היה אחראי על פיתוח המדיניות בתחום החוץ, הביטחון, המודיעין, מערכת המשפט ואכיפת החוק, וייעץ למועמדים בנושאים אלו.
לאחר הבחירות שימש כיועץ מדיניות חוץ ויועץ משפטי לסנאטור טום קוטון.
הוא היה היועץ הראשי של הסנאטור בנושאים הקשורים לביטחון הלאומי, יחסים בינלאומיים ואכיפת החוק, וכן שימש כיועץ המשפטי של הסנאטור.
ב-2017 לאחר היבחרו של דונלד טראמפ לנשיאות, מונה וונג לשרת כסגן עוזר מזכיר המדינה לעניינים אזוריים וביטחוניים במשרד לענייני אסיה-המזרחית.
בתפקידו זה, קידם וונג מדיניות וכלים כלכליים שנועדו ליצור שותפויות דו-צדדיות, רב-צדדיות ושותפויות מהמגזר הפרטי, במטרה להרחיב בצורה אסטרטגית את ההשקעות בתשתיות, קשרי סחר ואנרגיה, שיפור אקלים בדרום אסיה, מזרח אסיה והאוקיינוס השקט.
לאחר מכן, מונה וונג לשמש כסגן עוזר מזכיר המדינה לענייני צפון קוריאה במשרד לעניינים אזוריים למזרח אסיה והפאסיפיק, ובתפקיד נוסף כסגן השליח מיוחד לצפון קוריאה.
במסגרת תפקידיו, היה אחראי לניהול המדיניות הדיפלומטית בנוגע לצפון קוריאה, ותמיכה בשליח המיוחד לצפון קוריאה, סטיבן ביגן.
ב-2020, אלכס וונג אושר על ידי ועדת החוץ של הסנאט למנותו לשגריר ארצות הברית לעניינים פוליטיים מיוחדים באומות המאוחדות, תפקיד שבו היה אמור לייצג את ארצות הברית בכל הנוגע לעניינים המובאים בפני מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ב-2021 וונג הצטרף כעמית בכיר למכון הדסון.
תחום מחקרו מתמקד במדיניות ביטחון לאומי וביחסים חוץ של ארצות הברית, עם דגש מיוחד על אסטרטגיית ארצות הברית באזור אינדו-פסיפי והעתיד של חצי האי הקוריאני.
מר וונג משמש כיו"ר ועדת הסקירה הכלכלית והביטחונית של ארצות הברית-סין, גוף דו-מפלגתי שמונה על ידי הקונגרס במטרה לבחון את ההשפעות הביטחוניות של קשרי הסחר והכלכלה בין ארצות הברית לסין.
ב-23 בנובמבר 2024 הודיע הנשיא הנבחר דונלד טראמפ כי בחר באלכס וונג לשמש כסגן היועץ לביטחון לאומי בממשלו.
ב־1 במאי 2025 הוכרז כי אלכס וונג ומייק וולץ יעזבו את תפקידיהם בעקבות הדלפות מצ'אט קבוצתי באפליקציית ההודעות סיגנל.
אלכס הופמן הוא יזם ומשקיע גרמני-אמריקאי, הנשיא לשעבר של מיוזיקלי בצפון אמריקה, והמייסד של חברת הטכנולוגיה 9count, המחזיקה באפליקציות מדיה חברתית בולטות כמו Summer (לשעבר Spark) ו-Wink.
בעבר עבד בחברת SAP, וכיהן כמנהל השיווק וניהול המוצר במשרדי החברה בסן פרנסיסקו.
במאי 2015 הצטרף הופמן למיוזיקלי כנשיא הראשון של החברה בצפון אמריקה, ובמהלך כהונתו גדל בסיס המשתמשים העולמי של האפליקציה ליותר מ-215 מיליון והיא הפכה לרשת הפופולרית בקרב משתמשי דור ה-Z.
ב-10 בנובמבר 2017 נרכשה מיוזיקלי על ידי ByteDance תמורת מיליארד דולר, וב-2 באוגוסט 2018 מיזגה אותה לתוך TikTok.
בעקבות הרכישה פרסם הופמן ב-8 בינואר 2018 בפרופיל הלינקדאין שלו כי הוא מתפטר מתפקידו במיוזיקלי.
ב-2019 הקים הופמן עם ג'ו ויולה בקליפורניה את 9count.
מאז הקמתה השיקה 9count שורה של אפליקציות חברתיות ביניהן אפליקציית ההיכרויות Summer (לשעבר Spark), Wink ו-Popstream, Juju ו-Everland.
בספטמבר 2022 פורסם כי 9count גייסה 6 מיליון דולר ממשקיעים, וסך ההשקעות בה עמד על 27.5 מיליון דולר.
ב-2023 דורגה 9count כאחד מ-50 הסטארטאפים המובילים בעולם על ידי מגזין The Information.
הופמן נכלל ברשימת המשפיעים הדיגיטליים של מגזין בילבורד לשנת 2017, מתוך הכרה בהשפעתו על תעשיות המוזיקה והטכנולוגיה.
באותה שנה הוא זכה גם בפרס WSJ Innovator על תרומתו לחדשנות במדיה החברתית.
אלכס ויינגרט (נולד ב-29 באפריל 1968) הוא שחקן ישראלי.
בשנים 1983–1986 למד בפנימיית בוייאר בירושלים, תיכון מקיף ד' בבאר שבע וקיבל תעודת בגרות עיונית.
בשנת 1990 למד בסדנת תיאטרון בניסן נתיב בירושלים.
בשנים 1992–1994 למד בבית ספר למשחק בית צבי.
בשנים 2001–2002 למד לימודי דרמה תרפיה וטיפול באומנות במכללה האקדמית בית ברל.
בשנת 2002 למד סדנת ליצנות עם אנג'לה די קסטרו, סדנאות הבמה.
בשנים 2002–2003 למד קורס ליצנות רפואית בבית החולים אסף הרופא.
בשנת 2003 למד סדנת מלודרמה בהנחיית פיליפ גוליה.
בשנים 2005–2007 למד תואר בוגר [ B.Ed] בבימוי והוראת תיאטרון במכללת סמינר הקיבוצים.
בשנת 2008 למד התמקדות (FOCUSING) מוסמך המרכז הישראלי להתמקדות.
בשנים 2009–2011 למד לימודי דרמה תרפיה במכללה האקדמית תל-חי שלוחת הכפר הירוק.
ויינגרט כתב את הספר "ליצן על ענן".
כיום ויינגרט הוא ליצן רפואי ומטפל רגשי בדרמה בחברה שהקים שנקראת "אלכס ויינגרט להאיר את הכוחות שבפנים".
הצגות הילדים – "ילקוט ותיק" ,"בכי תמרורים", "בירה ודי", "כספיון", "אי המטמון".
תיאטרון הנגב – "כתוב על הקיר".
בשנת 1994 שיחק בבית ליסין – "סיפורו של זרע".
בשנים 1995-1996 שיחק בתיאטרון חיפה – "בני ערובה", "המיליונרית מנאפולי", "אנטיגונה", "הקפטן".
בשנת 1997 שיחק בתיאטרון באר שבע – "הוא הלך בשדות", "הפסנתר של ברטה".
בשנת 1999 שיחק והשתתף בהצגות ־ "אנסמבל עיתים", רינה ירושלמי "מקבת".
בשנת 2002 שיחק בתיאטרון עוטף הנגב – "בן", "הציפור הלבנה", "ילדי סלבינו", ובתיאטרון הסימטה – "כאן נמלה רות קיבלתי".
בשנת 2003 שיחק בתיאטרון מופע – "דמעות של אריה".
בשנת 2004 העלה מופע יחיד מקורי בשם "זאב".
בשנים 2009 – 2005 שיחק בתיאטרון פסיק – "מוטנטים", ובתיאטרון פסיק בהצגה "ליצני החצר".
בשנת 2011 שיחק בהצגת יחיד "תיבת נוח" – שיחות עם אלוהים, ובהצגת יחיד מקורית "השבט העצוב".
בשנת 2013 שיחק בתיאטרון נוצר, תיאטרון עד הבית "בובה מאייסס", ובתיאטרון פסיק בשילוב בית ליסין "ליצני החצר".
בשנת 2014 שיחק בתיאטרון פסיק – "מאחורי הגדר".
בשנת 2015 שיחק בתיאטרון נוצר – "האורסטיאה".
בשנים 2016–2020 שיחק בתיאטרון נוצר – "הנידפים", "תזמורת החיות".
ויינגרט הופיע בין היתר בסדרות ובסרטים "כנפיים" (בתפקיד חובש), "דגי רקק", "עד ראייה", "מה אתם הייתם עושים?", "הפרופסורים", בנוסף השתתף בפרסומת של מקדונלד'ס, ובפרומו של התוכנית "העוקץ" שהנחה נמרוד הראל.
אלכס ויינגרוד (לעיתים כתוב וינגרוד, 28 בפברואר 1931 – 17 ביוני 2025) היה פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אלכס ויינגרוד נולד בעיר מילווקי, במדינת ויסקונסין בארצות הברית, גדל במשפחה ציונית סוציאליסטית, והיה חבר בתנועת נוער ציונית.
בשנת 1949 שהה בישראל במשך שנה במכון למדריכי חו"ל, במסגרתו למד עברית, חי בקיבוץ ושמע הרצאות גם בנושאים העוסקים בסוציולוגיה.
עם שובו לארצות הברית החל בלימודי סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת שיקגו שם סיים בשנת 1952 תואר ראשון, בשנת 1954 תואר שני, ובשנת 1959 את הדוקטורט.
במסגרת לימודי הדוקטורט הגיע בפעם השנייה לישראל, ביקור שנתמך על-ידי קרן פורד, אז החל את מחקרו על מהגרים במושבים שזה אך הגיעו ממרוקו.
בין השנים 1959 ל־1962 הוא ארגן וניהל יישומית את המרכז למחקר חברתי במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
היה זה ניסיון חשוב וראשון בישראל ליישום תובנות מהמחקר החברתי.
היה זה גם ניסיון ראשון לגיוס המחקר והרעיונות של האנתרופולוגיה לחקר החברה הישראלית.
קבוצה קטנה של חוקרים, אשר נעשו ברבות הימים לאנתרופולוגים מן השורה הראשונה (כמו שלמה דשן ומשה שוקד), עבדה תחת הנחייתו של פרופ' וינגרוד באותה העת.
עם סיום עבודתו בסוכנות שב לארצות הברית והיה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת ברנדייס, ואף עמד בראש המחלקה לאנתרופולוגיה.
אולם, בשנת 1974 הוא עזב את המשרה היוקרתית באוניברסיטת ברנדייס ועלה לישראל.
שנה אחר כך מונה לפרופסור במחלקה למדעי ההתנהגות שזה עתה הוקמה באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
מחקריו וכתביו המקצועיים של ויינגרוד בתחום האנתרופולוגיה החברתית התמקדו בשני מסלולים עיקריים: מחקר האתניות (ובמיוחד האתניות בחברה הישראלית), והיחס המורכב שבין פוליטיקה ותרבות.
בנוסף על כך הוא עסק בתחומים מחקר על אליטות חברתיות וקשרים חברתיים.
ככל שהדברים נוגעים למחקר האתניות בישראל, פרופ' וינגרוד עסק בשלושת העשורים האחרונים של פעילותו באוניברסיטה בתיאור ובהסבר של השינויים התרבותיים שחלו בעקבות ההגירה של קהילות יהודיות ממדינות מזרח-תיכוניות.
מחקר זה התמקד בעיקר במהגרים ממרוקו.
גם אם בניתוחיו התאורטיים חלו תמורות עם השנים, הרי הקהילות שהיו לנושאי מחקריו נותרו ללא שינוי.
מחקריו הראשונים של וינגרוד, בתחילת ובמחצית שנות הששים, ניתחו את היחסים האתניים בקרב יהודי ישראל, דרך נקודת מבטם של עולים יוצאי מרוקו שהתגוררו במושב שזה אך נוסד בנגב.
ספרו, Reluctant Pioneers (חלוצים בעל-כורחם), יחד עם סדרה של מאמרים מקצועיים בעברית ובאנגלית, סיפקו אתנוגרפיה רגישה של הגירה, קליטה והתנגדות.
במחקריו חרג וינגרוד מהשיח המרכזי שהתהווה, והציע שיח ביקורתי יותר על החברה הקולטת ואמפתי יותר כלפי נחקריו במושב.
בתחילת שנות השמונים הוא חקר את העלייה לרגל לקברי צדיקים והמסירות הדתית הכרוכה באמונה בקדושים ובנפלאות מעשיהם, ובצידה הביקורת של התקשורת הישראלית שנלוותה - לדוגמה במחקריו - "The Saint of Beersheba", "Changing Israeli Landscapes", "Dry Bones", "Styles of Ethnic Adaptation" והצדקים דוהרים קדימה.
בהמשך החל להתעניין בסוג אחר של יחסי רוב-מיעוט - ביחסים שבין יהודים לפלסטינים בירושלים.
שיאו של פרויקט מחקרי זה בא לידי ביטוי בספר – Living Together Separately, ובמספר מאמרים שפורסמו בכתבי עת מקצועיים.
בספר, שנכתב במשותף עם הגאוגרף החברתי מיכאל רומן, מוצג ניתוח אנתרופולוגי של אופני ההתארגנות של ירושלים שלאחר 1967 כעיר יהודית-ערבית.
הספר גם מנתח תהליכים כלכליים, חברתיים ופוליטיים שבו-זמנית מפרידים ומאחדים את היהודים והערבים.
מחקר זה הוביל את פרופ' וינגרוד לפרויקט חדש – אותו יזם יחד עם ההיסטוריון עאדל מנאע – שבחן את התמורות בזהויותיהם השוליות של ערביי ישראל, אשר עזבו את בתיהם ובחרו להתגורר בירושלים.
בשנת 2019 הוענק לו אות מפעל חיים מטעם האגודה האנתרופולוגית הישראלית.
אלכסנדר וורן יוז הוא זמר-יוצר, יוטיובר ואושיית רשת אמריקאי.
וורן נולד בעיר קרלסבד, קליפורניה, וגדל שם.
יש לו שתי אחיות ואח אחד.
אביו נפטר מסרטן הכליה כשהיה בן תשע, ואמו, שהתמודדה עם בעיות אלכוהוליזם, גירשה אותו מהבית בגיל 18. כתוצאה מכך הפך לחסר בית וישן לעיתים קרובות במכוניות של חברים.
בשנת 2018 החל לצאת עם קובר אנון, אושיית רשת נוספת וחברת "Hype House", אותה הכיר דרך אפליקציית סנאפצ'ט.
אנון עזבה את בית הוריה בהוואי ועברה לגור עם וורן בקליפורניה, תחילה במכוניתו.
בני הזוג התארסו בסילבסטר של 2022, ונישאו ב-22 ביוני 2024 באסקונדידו, קליפורניה.
וורן גדל כקתולי, ולדבריו המוזיקה שלו שאובה בחלקה מהשראות של מוזיקת פולחן דתית.
וורן החל ליצור סרטוני יוטיוב בגיל 10, וב-2015 פתח חשבון אינסטגרם שהתמקד בתכני סקייטבורדינג.
בנובמבר 2019 היה בין מקימי קבוצת התוכן "Hype House" בלוס אנג'לס, ואף זה שהגה את שם הקבוצה.
באותה עת כבר היו לו יותר מ-600 אלף מנויים בערוץ היוטיוב שלו ו-3.8 מיליון עוקבים בטיקטוק.
תוכן הערוץ שלו כלל בעיקר סרטוני מתיחות בסגנון צילום בגוף ראשון.
במהלך 2020 הואשם פעמים רבות על ידי גולשים בכך שהוא מחקה את יוטיובר המצליח דייוויד דובריק, כולל בסגנון הצילום, ההומור ואפילו הצחוק.
עם זאת, וורן זכה להכרה משמעותית ונבחר כמועמד לפרס סטרימי בקטגוריית First Person.
באותה שנה החל גם להנחות את תוכנית הריאליטי התחרותית "Next Influencer" של AwesomenessTV ביוטיוב, שהתמקדה ביוצרי תוכן טיקטוק.
בינואר 2022 עלתה בנטפליקס סדרת הריאליטי "הייפ האוס", בה השתתף.
חלקו בסדרה התמקד במאבקיו לשמר את הפופולריות שלו במדיה החברתית, ובניסיונותיו לחדש את התוכן שלו באמצעות מתיחות, כולל חתונה פיקטיבית עם אנון.
עד 2022 כבר צבר למעלה מ-2.6 מיליון מנויים ביוטיוב ו-14 מיליון עוקבים בטיקטוק.
הוא עזב את "Hype House" זמן קצר לפני שהקבוצה התפרקה, וטען כי לא קיבל תגמול על תרומתו.
באותה שנה השיק את הפודקאסט Locked in with Alex Warren.
עד 2024 הגיע מספר עוקביו בטיקטוק ליותר מ-16 מיליון.
וורן ציין את ג'סטין ביבר ושון מנדס כהשראות מרכזיות, וכן את בנסון בון ודייוויד קושנר.
ביוני 2021 יצא סינגל הבכורה העצמאי שלו, "One More I Love You", שכתב כבר בגיל 13 בעקבות מות אביו.
ב-2022 חתם על חוזה עם אטלנטיק רקורדס, ובמקביל הפיק סדרת דוקו עצמאית בשם I Hope You're Proud, שתיעדה את תקופת המעבר מחיי יוצר תוכן ברשת לקריירה מוזיקלית.
סינגל הבכורה שלו עם החברה, "Headlights", יצא בספטמבר אותה שנה.
ב-2024 נכנסו שיריו לראשונה למצעד הבילבורד: "Save You a Seat" הגיע למקום ה-11 במצעד השירים הדיגיטליים, ו-"Before You Leave Me" נכנס למצעד הסינגלים הבריטי במקום ה-80. בהמשך השנה יצא השיר "Carry You Home", שהצליח במיוחד בבריטניה והגיע למקום התשיעי במצעד הסינגלים.
את השיר ביצע גם במצעד חג ההודיה של מייסיס.
ספטמבר 2024 סימן נקודת פריצה משמעותית בקריירה, כששירו "Burning Down" נכנס לראשונה למצעד הוט 100 של בילבורד (מקום 69).
גרסת רמיקס של השיר עם ג'ו ג'ונאס יצאה בדצמבר אותה שנה.
באותה תקופה יצא גם המיני-אלבום הראשון שלו, You'll Be Alright, Kid (Chapter 1).
בפברואר 2025 הוציא את הסינגל "Ordinary", שהפך ללהיט בינלאומי והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, וכן לפסגת מצעדי הפזמונים בבריטניה, קנדה ואוסטרליה.
בבריטניה שבר השיר שיא היסטורי כ"שהות הארוכה ביותר במקום הראשון במצעד הסינגלים של שנות ה-2020", ואף היה לשיר הארוך ביותר ברצף בפסגת המצעד על ידי זמר אמריקאי.
וורן פתח את סיבוב ההופעות העולמי שלו, Cheaper Than Therapy, בפברואר 2025, והוא מתוכנן להימשך עד אוגוסט 2025. במהלך הופעתו בפסטיבל Stagecoach בקליפורניה השיק דואט חדש עם הזמר ג'לי רול בשם "Bloodline".
ביוני אותה שנה הוציא לאור את הסינגל "On My Mind", שיתוף פעולה עם רוזה, כחלק מהאלבום You'll Be Alright, Kid.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס הווידאו קליפים של MTV2025שיר השנה"Ordinary"הפופ הטוב ביותרשיר הקיץהאמן החדש הטוב ביותראלכס וורןפרס המוזיקה של ARIA2025האמן הבינלאומי הטוב ביותרYou'll Be Alright, Kid
אלכס לאסלו טוט (בהונגרית: Alex László Tóth; נולד ב-23 באוקטובר 2005 בבודפשט שבהונגריה) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בורנמות' מהפרמייר ליג ובנבחרת הונגריה.
טוט גדל במחלקות הנוער של גלורייט SE, פרנצווארוש ובודפשט הונבד.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פרנצווארוש במסגרת ליגת העל ההונגרית.
בין השנים 2023–2024 הושאל לסורוקסאר מליגת המשנה ההונגרית, במדיה ערך 23 הופעות ליגה.
לאחר תקופת ההשאלה חזר לפרנצווארוש.
ב-20 בינואר 2025 חתם בבורנמות' מהפרמייר ליג.
ב-23 במרץ 2025 ערך טוט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה, בהפסד 0–3 לנבחרת טורקיה במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
אלכסנדר (אלכס) ליבַק (נולד ב-23 ביוני 1944) הוא צלם ישראלי, המתעד את החברה הישראלית דרך צילום ישיר, שאינו מבוים.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 פרסם ליבק תצלומים במדורים קבועים בעיתונים "חדשות" ו"הארץ".
על יצירתו זכה בשנת 2005 בפרס ישראל בצילום.
ליבק נולד בתל אביב בשנת 1944. אביו, משה ליבק, עלה לארץ ישראל בשנת 1922 והקים עסק לטקסטיל.
ליבק למד בבית הספר תל נורדאו, ואחר כך בתיכון עירוני ה'.
בגיל 15 לערך קיבל את מצלמתו הראשונה, מצלמת בראוני (Brownie), מאביו, שהיה צלם חובב ונהג לצלם חיילים בריטים ולפתח את התצלומים בחדר חושך ארעי בחנות למזכרות שהייתה לו בצומת קסטינה (מלאכי).
בשנת 1967 סיים לימודי פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום לימודיו הפליג באונייה "תיאודור הרצל" לתקופה בת כתשעה חודשים בברזיל.
בברזיל התלווה לאנתרופולוג בשם אנטוניו סוארס (Antonio Suarez) והחל לתעד כצלם חובב את התושבים המקומיים ואת סביבתם.
לאחר תשעה חודשים עבר ללונדון, שם למד בבית ספר לצילום "London College of Communication".
ב־1971 שב לברזיל ובמהלך שנות ה־70 נדד בין ריו דה ז'אנירו לבין לונדון פריז ולוס אנג'לס.
באנגליה הציג תערוכה על חיי היום-יום בעיירה וולברטון ובלונדון תיעד את מהפכת הפאנק ברוק הבריטי ואת תופעת ה"Skinheads" במגרשי הכדורגל.
בהוליווד עבד במשך שנתיים כצלם סטילס בסרטים.
באוניברסיטת ברקלי הציג תערוכה על חיי האינדיאנים באמזונאס.
בגלריה "Zuny" בסן פרנסיסקו הציג תערוכה של תצלומי רחוב מברזיל.
לאחר 14 שנים, חזר ליבק לישראל למלחמת יום הכיפורים, אך לא גויס.
ב-1981 השתקע באשקלון עם אשתו באותה התקופה, האמנית הפלסטית דליה מאירי.
היא עבדה בפרויקט שיקום שכונות בעיר, וליבק עבד כצלם עצמאי.
ליבק ראה בתיעוד זה חלק מהותי מהעשייה הצילומית שלו, המתמקדת בחברה הישראלית ובשינויים החברתיים המתרחשים בה.
הוא הדגיש את חשיבות התיעוד בפריפריה ואת התרומה של צילום חברתי להבנת המציאות הישראלית.
הוא נעזר בשירותי המעבדה של סטודיו לצילום חתונות תמורת צילום שתי חתונות בשבוע.
באותה שנה החל לעבוד עם רינו צרור בעיתון "אנשים" וביחד איתו עבר ל"חדשות".
באפריל 1984 צילם את תמונת "קו 300", שפורסמה בעיתון "חדשות" בה נראים שני אנשי שב"כ מובילים את אחד מחוטפי קו 300, כשהוא עדיין בחיים.
התצלום עורר את פרשת קו 300.
כאשר "חדשות" נסגר ב־1993, עבר ליבק ל"הארץ" והפך לחבר קבוע במערכת.
ב"הארץ" מפרסם ליבק את המדור הצילומי "הארץ שלנו" והמדור "המאה ה־21".
בנוסף צילם ל"הארץ" בשנת 2005 סדרה של תמונות שמתעדות את העוני בישראל.
בשנת 2003 הוענק לליבק "פרס משרד החינוך והתרבות לצילום".
בשנת 1993 הוענק לליבק פרס על שם ריטה פורצקי לצילום מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2013 הוענק לליבק פרס מוזיאון ישראל על מפעל חיים.
ב-2010 פוטר ליבק מעיתון "הארץ", כשנתיים לפני מועד יציאתו לגמלאות.
הוא ממשיך לצלם בעיתון "הארץ" עבור המדור השבועי "אזור הדמדומים" שכותב גדעון לוי.
ליבק עבר להתגורר במושב צופר שבערבה התיכונה, בעקבות היכרות עם שני תושבים מקומיים שיצרו עימו קשר.
במהלך שהותו בערבה, ליבק השתלב בקהילה המקומית והמשיך לתעד את חיי היומיום, תוך שימת דגש על הקשר בין האדם לסביבה המדברית.
הוא המשיך לעסוק בצילום, אם כי בקצב מופחת בשל תנאי האקלים והאוכלוסייה הדלילה באזור.
אחד הפרויקטים הבולטים שבהם היה מעורב הוא תיעוד טקס הפרידה ממובלעת צופר בשנת 2020, בעקבות סיום הסכם החכירה עם ירדן.
ליבק צילם את האירוע ואת החקלאים המקומיים שנאלצו להיפרד מאדמות שעיבדו במשך עשרות שנים.
ליבק היה שותף ליצירת הספר "ערבה" יחד עם הדיי עפאים.
הספר משלב צילומים של ליבק עם מתכונים וסיפורים מקומיים, ומציג את התרבות והחיים בערבה.
ליבק גם פרסם מדור צילום בשם "אישון במדבר" בעיתון המקומי של הערבה, בו הציג תצלומים מהאזור ושיקף את חוויותיו כצלם המתגורר במדבר.
בתערוכה שפרסם עם צלמים נוספים, כמו פליקס לופה, הציג תמונות של בניינים רבי קומות בישראל שנפגעו בצורה קשה מטילים מאיראן.
ליבק הוא חתן פרס ישראל לצילום לשנת 2005, התשס"ה.
ליבק הגיב בהתרגשות על קבלת הפרס ואמר: .
פרסם שישה ספרי צילום: "עין לציון" בעריכת דוד טרטקובר, "סרנדה תל אביבית" (שירים של אלתרמן וצילומים של ליבק), "הארץ שלנו" ו"כמו כלב" בהוצאת "כתר" (שכולו תצלומים של כלבים) ו"ישראל: המאה העשרים ואחת".
ספרו האחרון "עיר מקלט - a City of Refuge" יצא לאור בהוצאה עצמית בשיתוף גדי רויז.
הספר כולל צילומי רחוב של תל אביב.
בהקדמה לספר כתב יהלי סובול בהקדמה לספר: ליבק ורויז מצלמים את השמחה הזו.
האהבה שלהם לתל אביב ולהפתעות שלה ניכרת בכל תמונה".
ליבק מרצה במכללה חברתית כלכלית ומלמד קורסי צילום רחוב וצילום דוקומנטרי יחד עם פליקס לופה.
בשנת 2014 הוצגה תערוכת צילומים בהם ליבק תיעד את חייהם וסביבתם של ילדים חולי סרטן, בשיתוף עמותת חיים.
בשנת 2020 אצרה נורית טל-טנא בגלריית בסיס תערוכה מיני רטרוספקטיבה "יש מצב" של צילומיו.
ליבק נוסע מדי שבוע עם גדעון לוי לשטחים כדי לצלם ולתעד והחומרים עולים במדור "אזור הדמדומים" ב"הארץ".
ליבק עמד במרכזו של דיון משפטי תקדימי שעסק בהתנגשות שבין חופש היצירה לפגיעה בפרטיות.
בשנת 2002 נתבע ליבק על ידי אדם חרדי שצולם על ידו במקום ציבורי על רקע תמונת פרסומת של נערה בלבוש נועז.
הוא איים על ליבק לבל יצלמו אך ליבק השיב כי הצילום הוא לצורך פרטי ולא יפורסם.
כעבור זמן פורסמה התמונה במדורו של ליבק "הארץ שלנו" בעיתון "הארץ".
האיש תבע את ליבק על פגיעה בפרטיותו וברגשותיו.
בית משפט השלום בתל אביב מצא את ליבק אשם בהפרת פרטיותו, שכן לפי נסיבות התובע היה בפרסום התמונה כדי להשפילו או לבזותו בעיני החברה שאליה הוא משתייך.
הוא הטיל על ליבק ועל "הארץ" סכום פיצויים בסך 20,000 ש"ח.
ליבק ו"הארץ" ערערו על פסק הדין, אשר לטענתם יעקור את אומנות הצילום העיתונאי, שכן מעתה הוא יחייב צלמי עיתונות לתת את הדין על ביזיונו של אדם שצולם על ידם.
בשנת 2006 קיבל בית המשפט המחוזי בתל אביב את ערעורם וביטל את תשלום הפיצויים.
בפסק דינו כתב השופט כי התובע היה מודע לאופיו של המקום והוא שהה בו מתוך בחירה חופשית, ולכן היה עליו לקחת בחשבון את ההשלכות של מעשהו.
התובע ערער על פסק הדין בבית המשפט העליון, ובשנת 2008 ביטלו שופטי בית המשפט העליון את פסק דינו של בית המשפט המחוזי והותירו את תשלום הפיצויים על כנו.
השופטים נמנעו מדיון עקרוני בנושא עצמו ואת החלטתם לקבל את ערעורו של התובע תלו בהפרת הבטחתו של ליבק לתובע שלא יפרסם את התצלום.
בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצב ברשימתה במקום ה-100, בבחירות לכנסת העשרים במקום ה-101, ובבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום 97. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במקום ה-89 ברשימת המחנה הדמוקרטי.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום ה-96 ברשימת מרצ.
ניהל זוגיות במשך כ-22 שנים עם שרי אנסקי עד מרץ 2014. לשניים בן משותף, הצייר חיים ליבק, המתגורר ופועל בלייפציג, גרמניה.
בשנת 2022 הנחה קבוצת צילום טיפולית במרכז רפואי לבריאות הנפש לב השרון במשך שנה.
הקבוצה תועדה בסרט "הקבוצה של אלכס" שביים יונתן ניר.
עין לציון בעריכת דוד טרטקובר, הוצאת עם עובד, 1994.
סרנדה תל אביבית, עם נתן אלתרמן (שירים), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000.
הארץ שלנו, הקדמה: דניאל בן סימון, הוצאת משרד הביטחון והוצאת כרמל, 2000.
כמו כלב, בעריכת דוד טרטקובר, הוצאת כתר, 2005.
ישראל: המאה העשרים ואחת, הקדמה: רונית מטלון, הוצאת כרמל, 2008.
עיר מקלט - a City of Refuge, תצלומי תל אביב, עם גדי רויז, הוצאה עצמית, 2025
אלכסנדרה רבקה פארקס היא זמרת וכותבת שירים שנולדה וגרה בכפר הקטן מאונט הוק שליד טרורו שבקורנוול, אנגליה.
פארקס מוכרת לציבור הרחב בזכות זכייתה ב־Fame Academy 2, תוכנית מציאות בריטית משנת 2003 שניסתה לאתר ולקדם את הזמר וכותב השירים המצליח הבא בתעשיית המוזיקה.
כמו כן, פארקס מוכרת בזכות הסינגלים והאלבומים שהוציאה לאחר הזכייה בתוכנית.
פארקס היא לסבית מוצהרת מאז גיל 14. היא החלה לכתוב שירים כשנה לאחר שיצאה מהארון.
במכללה היא למדה תיאטרון ואמנות ההופעה והתמחות בליצנות.
התחביב שלה, בזמנו, היה להופיע עם להקה מקומית, בשם "One Trick Pony", כזמרת ראשית.
במסגרת הזמן שבילתה עם הלהקה, נחשפה פארקס למוזיקה מסוגים שונים וצברה ניסיון בכתיבת שירים ונגינה בגיטרה.
לאחר זמן מה התפרקה הלהקה, אך פארקס המשיכה לכתוב שירים.
אביה של פארקס, סטפן פארקס, שלח בשמה פנייה מאולתרת ל-Fame Academy של ה-BBC, אשר העניק למשתתפיו בין השאר חינוך מוזיקלי, פיתוח קול, ופרסום בכלי התקשורת.
בסופו של דבר זכתה פארקס בתחרות וניתנה לה ההזדמנות להוציא את הסינגל הראשון שלה "Maybe That's What It Takes", אותו כתבה בזמן שהותה באקדמיה.
ואכן, השיר יצא לאור לחנויות ב-17 בנובמבר 2003, והגיע למקום השלישי במצעד הבריטי (UK Top 40) שבוע לאחר מכן.
Introduction, אלבום הבכורה של פארקס, מכר למעלה מ-400,000 עותקים.
לאחר שהוציא לאור את הסינגל השני מתוך האלבום, שמו "Cry", התרחקה פארקס מאור הזרקורים כדי לפנות זמן לעבודה על האלבום השני שלה "Honesty".
השירים באלבום נכתבו על ידי פארקס ובשיתוף עבודה עם כותבים ומפיקים אחרים, כמו גרג וולס, ג'ון ריינולדס, פיטר ג'ון וטס וג'ודי צוק.
האלבום והסינגל הראשון מתוכו ראו אור באוקטובר 2005. מעריציה של פארקס זעמו על כך שפולידור, חברת ההפקות שלה, ביטלה את הוצאת השיר על גבי דיסק, ואפשרו הורדה של הסינגל באמצעות האינטרנט בלבד.
פארקס ערכה מסע הופעות בבריטניה במטרה לקדם את אלבומה החדש.
כרטיסי ההופעות אזלו מבעוד מועד, וההופעות נערכו בלונדון, אדינבורו, מנצ'סטר, ברמינגהאם וקורנוול.
הסינגל השני מתוך האלבום "Honesty", יצא לאור בינואר 2006, והגיע למקום 56 במצעד הבריטי.
מעריציה של פארקס הטילו את האשמה על חברת ההפקות שלה, בטענה שלא תרמה מספיק כדי לקדם את פארקס.
פארקס ופולידור הודיעו על סיום שיתוף הפעולה ביניהם בפברואר 2006, מיד לאחר שנערכה הופעה של פארקס ב"שפרדס בוש אמפייר", הופעה שהייתה מלאה עד אפס מקום.
פארקס הודיעה באתר הרשמי שלה על כך שהיא לוקחת הפסקה בזמן הקרוב, בין השאר, כדי לשקול מספר הצעות שקיבלה מחברות הפקה שונות.
אלכס מילר (נולד ב-4 באפריל 1977) הוא פוליטיקאי שכיהן חבר הכנסת מטעם סיעת ישראל ביתנו.
יו"ר אגף העובד העולה ושת"פ עם מוסדות לאומים של מדינת ישראל בהסתדרות החדשה.
סגן יו"ר לשכת הקשר עם הכנסת וממשלה בהסתדרות החדשה.
יו"ר הדירקטוריון של רשת עמל-הרב תחומי.
חבר דירקטוריון בחברה למרכזי תרבות וספורט.
אלכס מילר נולד במוסקבה בירת ברית המועצות בשנת 1977, ועלה לישראל בשנת 1992.
בשירותו הצבאי שירת כמכונאי בכיר בטייסת פאנטומים ומשם המשיך לתעשייה האווירית.
את דרכו הפוליטית החל כיו"ר אגודת הסטודנטים במכללה האקדמאית "אורט" בתל אביב, ולאחר מכן נבחר לסגן יו"ר ארגון הסטודנטים הארצי.
הוא סיים לימודיו לתואר ראשון בהוראה ולתואר שני במדיניות ציבורית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בבחירות לכנסת ה-17 נבחר מטעם סיעת ישראל ביתנו, והיה לצעיר חברי הכנסת השבע עשרה ביום השבעתה.
בכנסת זו כיהן כיו"ר ועדת משנה לקידום, מחקר ופיתוח של מקורות אנרגיה חלופיים ויישומם, וכן כמ"מ יו"ר ועדת משנה לעניין השכלה גבוהה ושכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה.
כמו כן, היה חבר בוועדות שונות בכנסת: ועדת הכלכלה, ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת החינוך, התרבות והספורט, ועדת המדע והטכנולוגיה, הוועדה לזכויות הילד, חבר בוועדת החקירה הפרלמנטרית בעניין האזנות סתר, וכן מ"מ בוועדת החוץ והביטחון.
במהלך כהונתו בכנסת יזם מספר חוקים, ובהם:
תיקון לפקודת מס הכנסה, המאריך את תקופת הזכאות לנקודות זיכוי עבור חיילים משוחררים משנתיים לאחר השחרור מצה"ל לשלוש שנים לאחר השחרור.
חוק הפיקוח על מכונים פסיכומטריים (יחד עם סילבן שלום ויוחנן פלסנר).
חוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-15 ברשימת ישראל ביתנו לכנסת, ונבחר שוב גם לכנסת ה-18.
ב-8 בנובמבר 2010 מונה מילר לפי ההסכמים הקואליציוניים ליו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
הוא כיהן בתפקיד זה עד יוני 2012.
בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב במקום ה-33 ברשימת הליכוד - ישראל ביתנו ולא נבחר לכנסת.
לאחר בחירתו של ראובן ריבלין לתפקיד נשיא מדינת ישראל, חזר לכהן כרמל שאמה הכהן כח"כ, ובעקבות מינויו של שאמה-הכהן באוגוסט 2014 לשגריר ישראל ב-OECD והתפטרותו מהכנסת, חזר מילר לכהן כחבר הכנסת.
כהונתו בכנסת הסתיימה במרץ 2015, עם השבעת הכנסת העשרים.
ב-18 בינואר 2021 מונה אלכס מילר לתפקיד יו"ר הדירקטוריון של רשת עמל-הרב תחומי.
ב-14 בספטמבר הוא מונה על ידי בית הנבחרים של ההסתדרות לתפקיד יו"ר אגף העובד העולה ושת"פ עם מוסדות לאומים של מדינת ישראל.
מילר גרוש ואב לשני ילדים.
אלכס נורת' היה מלחין יהודי אמריקאי, הלחין מוזיקה ללמעלה מ-60 סרטים.
היה מועמד ל-15 פרסי אוסקר וקיבל פרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים (1986).
כמו כן זכה בפרס גלובוס הזהב.
שימש כפסנתרן חזרות אצל מרתה גרהם ושימש כמנהל מוזיקלי של להקת המחול של אנה סוקולוב בעת מסעה למקסיקו בסוף שנות השלושים.
נורת' הלחין את המוזיקה להצגה המקורית של המחזה מותו של סוכן.
נורת' הלחין גם מוזיקה לאולם הקונצרטים.
רשימה חלקית מאוד של סרטים שהלחין:
2001: אודיסאה בחלל - נורת' הלחין את הפסקול לבקשת סטנלי קובריק, אך לבסוף קובריק בחר בפסקול אחר.
אלכס מומברו מורסיה (בספרדית: Álex Mumbrú Murcia; נולד ב-12 ביוני 1979 בברצלונה שבקטלוניה) הוא מאמן בהווה וכדורסלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד וכיום מאמן נבחרת גרמניה בכדורסל.
גובהו של מומברו הוא 202 ס"מ.
מומברו נחשב אחד השחקנים הטובים באירופה בזמנו.
בעבר שימש כמאמן הראשי של ולנסיה.
בשנת 1996, בגיל 17, החל את הקריירה המקצועית שלו בחובנטוד בדאלונה, לאחר כשהוקפץ פעמים רבות מקבוצת הנוער לקבוצה הבוגרת במטרה למלא את מקומם של השחקנים הפצועים.
תוך זמן קצר מומברו תפס מקום קבע בסגל המועדון ומאוחר יותר כשחקן חמישייה.
במשך הקדנציה הארוכה שלו במועדון, שש עונות זכה בתואר אחד בלבד - אליפות הליגה הקטאלונית.
בשנת 2002 עזב את חובנטוד בדאלונה לטובת ריאל מדריד.
אך, לאחר 2 עונות חזר לקדנציה נוספת בחובנטוד בדאלונה לאחר שהמעיט לשחק במדיה של ריאל מדריד.
לאחר 2 עונות עזב אותה שוב לריאל מדריד, בה משחק עד היום.
מומברו השתייך לסגל הנבחרת הלאומית של ספרד משנת 2005. כחלק מנבחרתו הלאומית הוא זכה במדליית הזהב באליפות העולם 2006, במדליית הכסף באליפות אירופה 2007 ובאולימפיאדת בייג'ינג ובמדליית זהב באליפות אירופה 2009.
אלכסנדר "אלכס" מנינגר (גרמנית: Alexander Manninger; נולד ב-4 ביוני 1977) הוא כדורגלן עבר אוסטרי אשר שיחק בעמדת השוער.
מנינגר החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של אוסטריה זצלבורג.
בעונת הוא הושאל לפאָרווערטס משטייר, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול גראצר א.ק..
לאחר ששיחק היטב בהופעותיו הספורות בזלצבורג הוא הוחתם על ידי גראצר כשוער משנה בקיץ 1996. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הסיבוב השני של גביע אופ"א מול אינטר מילאנו באצטדיון ג'וזפה מאצה, והיה אחד המצטיינים במשחק שהסתיים בניצחון 1 - 0 לטובת אינטר.
במשחק השני ניצחה גראצר 1 - 0, אך הפסידה לאחר מכן בדו-קרב פנדלים.
בשאר העונה הוא הפך לשוער הראשון, וביוני 1997 הוחתם על ידי ארסנל כשוער משנה לדייוויד סימן, תמורת חצי מיליון לירות שטרלינג.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באוקטובר במשחק מול ברמינגהאם סיטי, במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הליגה.
בעונת נעדר סימן לתקופה ממושכת בגלל פציעה, שבמהלכה הצליח מנינגר להשוות את שיאו של ג'ימי אשקרופט, לאחר שלא ספג במשך שישה משחקים ברציפות.
במרץ 1998 הוא אף נבחר לשחקן החודש של הפרמייר ליג.
יכולותיו בתקופת היעדרותו של סימן סייעו לארסנל להשלים דאבל של אליפות וגביע ה-FA, ולזכות במגן הצדקה בתחילת העונה שלאחר מכן.
עם החלמתו של סימן חזר מנינגר לשבת על ספסל המחליפים.
הוא שימש כמחליפו של סימן בשלוש העונות הבאות, אך ללא הזדמנות ממשית להגשים את הפוטנציאל שלו.
הוא ערך 64 הופעות בכל המסגרות במשך ארבע העונות שלו שם.
לאחר הגעתו של ריצ'רד רייט ב-2001 הפך מנינגר לשוער השלישי של ארסנל, והושאל לפיורנטינה לעונת , בה ערך 24 הופעות ולא הצליח למנוע את ירידת המועדון מהסרייה א'.
ביולי 2002 חתם מנינגר על חוזה לארבע שנים באספניול, תמורת 960,000 לירות שטרלינג.
הוא שוחרר שבעה שבועות לאחר מכן מבלי ששיחק בפועל.
נטען כי המעבר שלו מארסנל לא הושלם, והוא עצמו טען כי לאספניול אין יכולת לשלם את שכרו.
מנינגר הצטרף לטורינו בינואר 2003, ובקיץ שלאחר מכן הצטרף לבולוניה שבמדיה לא שיחק כלל.
הוא שיחק במשך שנתיים בבולוניה, אך לא הצליח להפוך לשוער הראשון.
ביולי הוא הושאל לברשה, אך כעבור חודש הושאל לסיינה, וב-2005 חזר לזלצבורג.
בעונות ו- הוא שיחק בסיינה, שם שימש כשוער הראשון.
ביולי 2006 הוא השתתף כשחקן אורח בארסנל במשחק הראווה באצטדיון האמירויות לכבודו של דניס ברגקאמפ.
בסיום עונת 2007/2008 הוא חתם ברד בול זלצבורג בהעברה חופשית, אך כבר ביולי חזר לאיטליה וחתם באודינזה.
הוא נמנה עם הסגל של אודינזה במשך שבועות ספורים בלבד, ולבסוף חתם ביובנטוס כשוער המשנה לג'אנלואיג'י בופון.
הוא היה השוער השני שהצטרף ליובנטוס בקיץ 2008, לאחר אנטוניו צ'ימנטי ששיחק גם כן באודינזה.
בעקבות פציעתו של בופו שימש מנינגר כשוער הראשון של הקבוצה בין אוקטובר 2008 לפברואר 2009. בשנת 2012 עבר לשחק בקבוצת אאוגסבורג.
ב-22 ביולי 2016 חתם בליברפול האנגלית.
מנינגר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה באוגוסט 1999, במשחק הידידות מול נבחרת שוודיה.
הוא היה בסגל הנבחרת שאירחה את יורו 2008, ושנה לאחר מכן הודיע על פרישתו ממנה.
אלכס (אלכסנדר) מאריץ' (נולד ב-22 באוקטובר 1984, סידני, אוסטרליה) הוא כדורסלן עבר אוסטרלי-סרבי ששיחק בעמדת הסנטר.
מאריץ' התחיל את דרכו באקדמיית הכדורסל הארצית של אוסטרליה.
בשנת 2003 עבר לשחק בתיכון בברלינגטון שנמצא בניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 2005 עבר לשחק במכללת נברסקה ובה הוא התחיל את עונת המכללות הראשונה שלו.
בעונת 2007/08 בהיותו בן 23 החל את דרכו באירופה בליגה הספרדית וחתם בגרנדה לשנתיים.
את העונה הראשונה סיים בממוצע נמוך מאוד: 12 דקות ו-4.6 נקודות למשחק בלבד.
בעונת 2009/10 קיבל מאריץ' הצעה מקבוצת פרטיזן בלגרד, מאריץ' קיבל את ההצעה וביטל את החוזה שהיה לו לשנה נוספת בגרנדה, באותה שנה מאריץ' הוביל את פרטיזן כבר מהרגע הראשון ולאחר 6 מחזורי יורוליג בלבד ממוצעו היה: 15.5 נקודות ו-9 ריבאונדים למשחק, ובסיום נבחר לחמישיית העונה ביורוליג.
באותה עונה הוביל את הקבוצה לפיינל פור ומקום רביעי ביורוליג, לאליפות הליגה האדריאטית, לאליפות סרביה ולזכייה בגביע הסרבי.
בעונת 2010/11 שיחק מאריץ' בקבוצת הכדורסל היוונית פנאתינייקוס, הוא נפצע בתחילת העונה וחזר לקראת סיום העונה, ועמה זכה באליפות יוון וביורוליג.
בקיץ 2012 חתם לשנתיים בלוקומוטיב קובאן, עמה זכה ביורוקאפ שבעונת 2012/13 נתן לקבוצה מקום ביורוליג בפעם הראשונה בתולדותיה.
בקיץ 2014 חתם במכבי תל אביב עד חודש דצמבר עם אופציה לסוף העונה כמחליף לסופוקליס שחורציאניטיס שהיה פצוע באותה עת.
בסיום חוזהו עם מכבי חתם בגלאטסראיי עד לסיום העונה, אך שוחרר ממנה לאחר חודשיים עקב קשיים כלכליים וחתם בקבוצת פטרוכימי האירנית שגם ממנה שוחרר לאחר חודשיים, ולבסוף חתם עד לסיום העונה בגראן קנריה.
בספטמבר 2015 חתם בבודוצ'נוסט פודגוריצה.
בקיץ 2017 פרש ומונה לעוזר מאמן סידני קינגס מליגת העל האוסטרלית.
אלכס (אלכסנדר) מינץ (נולד ב-2 באפריל 1953) הוא פרופסור ישראלי למדע המדינה, קבלת החלטות בממשל.
מכהן כראש המעבדה לקבלת החלטות ממוחשבת באוניברסיטת רייכמן (המרכז הבינתחומי הרצליה).
לשעבר המשנה לנשיא אוניברסיטת רייכמן לעניינים אקדמיים, ולשעבר נשיא האגודה הישראלית למדע המדינה.
יליד הארץ להורים ניצולי שואה.
גדל בתל אביב, ולמד בתיכון "תלמה ילין".
שרת כחייל קרבי במלחמת יום הכיפורים בקרבות רמת הגולן ובפריצה לתעלת סואץ.
בשנת 1977 סיים תואר ראשון במדע המדינה וחטיבה מורחבת במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1978 סיים את התואר השני במדע המדינה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
בשנת 1981 סיים את תואר הדוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
מינץ כיהן כמרצה ולאחר מכן כמרצה בכיר למדע המדינה ומדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1986–2005 הרצה ב-Texas A&M University בארצות הברית.
ב-2006 הצטרף לאוניברסיטת רייכמן, שם הקים את תוכנית התואר השני בממשל ואת פרויקט קבלת החלטות בממשל.
כמו כן, שימש כעמית מחקר בכיר ופרופסור אורח באוניברסיטאות ייל, נורת'ווסטרן, קולומביה, אלינוי, קולורדו וטקסס בארצות הברית.
מינץ שימש עורך סדרת הספרים אודות מנהיגות וקבלת החלטות בזירה הבינלאומית של אוניברסיטת שיקגו.
שימש גם כנשיא המדור לניתוח מדיניות חוץ של ה-International Studies Association ובנוסף, יחד עם ארבעה חתני פרס נובל (קנת' ארו, אמרטיה סן, דניאל מקפאדן ולורנס קליין) כיהן במועצת המנהלים של המרכז למניעת וניהול סכסוכים בסידני, אוסטרליה.
מינץ פרסם 12 ספרים ועשרות מאמרים בכתבי עת בינלאומיים מובילים.
מינץ זכה בפרס החוקר הבכיר המצטיין בעולם Distinguished Scholar Award מטעם האגודה הבינלאומית ליחסים בינלאומיים, בניתוחי מדיניות חוץ.
כן זכה בפרס קרל דויטש מטעם האגודה הבינלאומית ללימודים בינלאומיים עבור התרומה החשובה בעולם של חוקר עד גיל 40 לחקר היחסים הבינלאומיים.
ספרו על קבלת החלטות בממשל האמריקאי על כניסה ויציאה למלחמות: באפגניסטן, עיראק, אירן, סוריה, ודאע"ש התפרסם בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד (עם קרלי ווין).
הספר פורסם ב-2016 וזכה ב-2017 בפרס אלכסנדר ג'ורג' עבור הספר הטוב בעולם בתחום הפסיכולוגיה הפוליטית.
הוא כיהן כנשיא האגודה הישראלית למדע המדינה וזכה בפרס מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה.
בעבר כיהן כעורך הראשי של כתב העת Political Psychology, וכן משמש עורך, סגן עורך או חבר מערכת ביותר מעשרה כתבי עת בינלאומיים.
ביולי 2012 מונה חבר מערכת כתב העת American Political Science Review, כתב העת המוביל בעולם בתחום מדע המדינה.
מינץ הוא אחד החוקרים הבודדים מחוץ לצפון אמריקה ששימשו חברי מערכת בכתב עת זה.
מינץ מכהן כראש התוכנית לפסיכולוגיה פוליטית וקבלת-החלטות (POP-DM) באוניברסיטת רייכמן.
שימש כיו"ר משותף של ועדת ההיגוי לפרויקט "תקווה ישראלית – לקראת סדר ישראלי חדש", בברכת נשיא המדינה.
בעבר כיהן כראש המכון למדיניות ואסטרטגיה (IPS), עמד בראש כנס הרצליה (בין השנים 2013-2016) ושימש דיקאן בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן בשנים 2008–2014.
2019: פרס מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה
2017: פרס אלכסנדר ג'ורג' עבור הספר הטוב בעולם בפסיכולוגיה פוליטית, מטעם האגודה העולמית לפסיכולוגיה פוליטית.
2005: פרס החוקר הבכיר המצטיין בעולם Distinguished Scholar Award מטעם האגף לניתוחי מדיניות חוץ באגודה הבינלאומית ליחסים בינלאומיים.
1993: פרס דויטש מטעם האגודה הבינלאומית ללימודים בינלאומיים עבור התרומה החשובה בעולם של חוקר עד גיל 40 לחקר היחב"ל.
אלכס מינץ, אוקטובר 2015: סדר לאומי חדש לישראל: סיכויים וסיכונים במציאות מורכבת ומשתנה
אלכס מינץ ושאול שי, יוני 2015: תפיסת הביטחון ותקציב הביטחון
אלכס מינץ, "המוסף" עם גאולה אבן: ה-ממשל האמריקני והמשא ומתן עם איראן.
אלכס מינץ, ישראל 2012; תמונת מצב ומבט חטוף לעתיד, דברי פתיחה בכנס הרצליה ה-12, 31 בינואר 2012, באתר המרכז הבינתחומי.
אלכסנדר ז'יבוג'ינוביץ' (בסרבית קירילית: Александар Живојиновић; נולד ב-27 באוגוסט 1953), הידוע בשם הבמה שלו אלכס לייפסן הוא מוזיקאי קנדי, הידוע בעיקר בתור הגיטריסט של הלהקה הקנדית ראש.
בקיץ 1968, הקים לייפסן את להקת ראש עם חברו המתופף ג'ון רוטסי, שהוחלף על ידי ניל פירט אחרי אלבום אחד בלבד עם הלהקה.
בלהקת ראש מנגן לייפסן בגיטרה אך גם בכלי נגינה אחרים כגון מנדולינה ובוזוקי.
בנוסף הוא עושה קולות רקע בהופעות ולעיתים מנגן גם על קלידים.
שם משפחתו המקורי, ז'יבוג'ינוביץ', משמעותו בסרבית "בן החיים".
לכן שמו תורגם לאנגלית בתרגום מילולי ל-"Lifeson".
ב-1996 הוציא אלבום סולו בשם "Victor" בו הוא שר, מנגן בגיטרה, בבס ובקלידים.
האלבום לא זכה להצלחה מרובה.
בשנת 1996 הפך לייפסן, יחד עם שני חבריו ללהקה, לחבר במסדר קנדה בדרגת קצין.
אלכס אליוט אנדרסון סלמונד היה פוליטיקאי סקוטי שכיהן בתפקיד השר הראשון של סקוטלנד בשנים 2007–2014. הוא "השר הראשון" הרביעי במספר ותמך במדיניות בדלנית.
סלמונד הוביל מערכה לביטול האיחוד של סקוטלנד עם אנגליה אשר נמצא בתוקף כבר יותר מ-300 שנה (מאז חוקי האיחוד של 1707), במטרה להביא לעצמאות סקוטלנד ולחברות עצמאית סקוטית באיחוד האירופי ובנאט"ו.
סלמונד היה מנהיג המפלגה הלאומית הסקוטית במשך כעשרים שנה (SNP – ראשי תיבות של Scottish National Party) וחבר בפרלמנט הסקוטי מטעם אברדינשייר מזרח (Aberdeenshire East).
בין השנים 1987–2010 היה חבר הפרלמנט הבריטי וייצג את מחוז הבחירה באנף ובוקן שבצפון-מזרח סקוטלנד.
לאחר שהוביל את ה-SNP לזכייה ברוב מוחלט בבחירות 2014 לפרלמנט הסקוטי, הצליח לשאת ולתת עם ממשלת הממלכה המאוחדת על קיום משאל עם על עצמאות סקוטלנד.
משאל העם נערך ב-18 בספטמבר 2014, והסתיים בהחלטה לשמר את האיחוד בין אנגליה לסקוטלנד.
לאחר הכישלון במשאל העם הודיע סלמונד שלא יתמודד שוב להנהגת ה-SNP, ולאחר שמפלגתו תבחר מנהיג חדש, יתפטר ממשרתו כשר הראשון כדי לאפשר למנהיג החדש להיבחר על ידי הפרלמנט הסקוטי למשרה זו.
הוא התפטר לאחר שסגניתו ניקולה סטרג'ן נבחרה בנובמבר 2014. בבחירות בשנת 2015 חזר סלמונד לפרלמנט הבריטי לאחר שזכה במושב במחוז הבחירה גורדון.
בבחירות ב-2017 הפסיד סלמונד לנציג המפלגה השמרנית.
אלכסנדר "אלכס" מקליש הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן.
ככדורגלן היה שותף מקליש לשנות השיא של קבוצת אברדין, במדיה ערך קרוב ל-500 הופעות ליגה, ועימה זכה בין היתר בשלוש אליפויות סקוטלנד ובגביע אירופה למחזיקות גביע.
בנוסף, רשם מקליש 77 הופעות במדי נבחרת סקוטלנד, אותה ייצג בשלושה טורנירי מונדיאל.
מקליש שימש כמאמן בסקוטלנד, אנגליה ובלגיה, ואף אימן בקדנציה הקודמת את נבחרת סקוטלנד במשך כעשרה חודשים.
מקליש החל את הקריירה בקבוצת הנוער המקומית גלאזגו יונייטד.
בשנת 1976, כשהיה בן 17, הגיע עם קבוצתו לגמר טורניר גביע מקומי, אליו הגיעה משלחת מקבוצת אברדין, כולל המאמן דאז, אלי מקלאוד.
יום לאחר המשחק, חתם מקליש באופן רשמי בקבוצה.
מקליש בילה את מרבית הזמן בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת המילואים.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה רשם בעונת , תחת המאמן בילי מקניל, ב-2 בינואר 1978 מול דנדי יונייטד.
הייתה זו הופעה יחידה עבורו באותו עונה.
בעונת החל לאמן באברדין המצליח במאמניה בכל הזמנים, אלכס פרגוסון.
תחתיו החל מקליש לקבל תפקיד משמעותי יותר בקבוצה, וכבר באותה עונה רשם 19 הופעות ליגה.
הוא התברג כשחקן הרכב עונה אחר כך, רשם 35 הופעות וסייע לקבוצתו באליפות סקוטלנד בפעם השנייה בתולדותיה.
בעונת תרם מקליש גם לחלק ההתקפי.
הוא כבש חמישה שערי ליגה, והגיע לשיאו בגמר הגביע הסקוטי, בו פגשה אברדין את גלאזגו ריינג'רס.
הייתה זו ההופעה ה-200 של מקליש במדי אברדין, ובמצב של 1:0 לריינג'רס כבש מקליש את שער השוויון, בדרך לניצחון קבוצתו 4:1 בהארכה ולזכייה בגביע.
בזכות הזכייה, השתתפה אברדין בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת .
מקליש תרם שער אחד בטורניר, במשחק הגומלין של שלב רבע הגמר מול באיירן מינכן, והיה בהרכב קבוצתו שהפתיעה במשחק הגמר את ריאל מדריד עם ניצחון 2:1 בהארכה, וזכתה בפעם הראשונה בתולדותיה בתואר אירופי.
במקביל, זכתה אברדין בגביע סקוטי שני ברציפות באותה עונה.
מקליש פתח בהרכב במשחק הגמר, בו ניצחה אברדין פעם נוספת את ריינג'רס בהארכה, בתוצאה 1:0.
עם פתיחת עונת , זכתה אברדין בתואר הסופר קאפ האירופי.
ההתמודדות נערכה אז בשיטת בית-חוץ, ומקליש פתח בהרכב בשני המשחקים.
הוא סייע לקבוצתו לשמור על רשת נקייה בשניהם, ולנצח 2:0 בסיכום בדרך לזכייה בתואר.
באותה עונה הגיעה אברדין לשיא, עם זכייה בדאבל המקומי.
היא החזירה לעצמה את תואר האליפות לאחר ארבע שנים, וזכתה בגביע שלישי ברציפות.
בשתי העונות הבאות צברו מקליש ואברדין שני תארים נוספים, כשהבטיחו אליפות שנייה ברציפות בעונת , וגביע עונה אחר כך.
מספר חודשים לאחר תחילת עונת , עבר פרגוסון לתפקיד המאמן במנצ'סטר יונייטד.
הוא ניסה להחתים בקבוצה את מקליש מספר פעמים, אך העסקה לא יצאה לפועל.
גם תחת צוותי האימון שהגיעו אחרי פרגוסון, נשארה אברדין בתמונת הצמרת, אך לא שבה לזכות באליפויות נוספות.
בעונת זכה מקליש בפעם האחרונה עם אברדין בתואר, כשהקבוצה ניצחה בגמר הגביע הסקוטי את סלטיק בדו-קרב בעיטות עונשין.
החל מעונת , שימש מקליש כקפטן הקבוצה, עד לעזיבתו בסיום עונת .
הוא צבר 493 הופעות ליגה במדי אברדין, ו-693 הופעות בכל המסגרות, שממקמות אותו במקום השני בטבלת מלך ההופעות במועדון בכל הזמנים.
בסך הכל הוא זכה ב-12 תארים במדי אברדין.
מקליש רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סקוטלנד תחת המאמן ג'וק סטיין ב-26 במרץ 1980, בניצחון 4:1 על במסגרת מוקדמות יורו 1980.
בשנתיים שלאחר הופעת הבכורה שלו, רשם מקליש חמש הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982, בהן שני ניצחונות על , וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר מהמקום הראשון בבית המוקדמות.
הוא זומן על ידי סטיין לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1982 בספרד.
סקוטלנד הודחה לאחר שלב הבתים, בו שותף מקליש רק פעם אחת – כמחליף במשחק השני בו הפסידה סקוטלנד 4:1 ל.
ב-10 בספטמבר 1985 היה שותף מקליש למשחק חוץ בקארדיף מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986. סקוטלנד הייתה חייבת להשיג שוויון על מנת להבטיח את מקומה בפלייאוף ההעפלה לטורניר, בעוד ויילס הייתה חייבת ניצחון.
מקליש פתח בהרכב נבחרתו שנקלעה לפיגור בדקה ה-13, אך הגיבה בדקה ה-81 עם שער שוויון בפנדל.
המאמן ג'וק סטיין, שהיה תחת לחץ רב להעלות את נבחרתו למונדיאל, נפטר לאחר המשחק כתוצאה מהתקף לב.
מאמנו של מקליש באברדין, אלכס פרגוסון, מונה כמאמן הנבחרת באופן זמני עד לאחר המונדיאל.
לאחר שצלחה את שלב הפלייאוף, פרגוסון זימן את מקליש לסגל הנבחרת לקראת טורניר מונדיאל 1986 במקסיקו.
מקליש פתח במשחק הבכורה של סקוטלנד בטורניר, שהסתיים בהפסד 1:0 ל, במה שהייתה הופעתו היחידה בטורניר, ממנו הודחה סקוטלנד בסיום שלב הבתים.
ב-2 בדצמבר 1987 פגשה סקוטלנד את במסגרת מוקדמות יורו 1988. הייתה זו ההופעה ה-50 של מקליש בנבחרת, ולכבוד ההישג הוא זכה לעלות עם סרט הקפטן למשחק, שהסתיים בשוויון 0:0.
לאחר שהיה שחקן חשוב בהרכב הנבחרת שהעפילה ממוקדמות מונדיאל 1990, טורניר בו רשם שמונה הופעות, זומן מקליש בפעם השלישית לטורניר מונדיאל, כשנכלל בסגל של אנדי רוקסברג לקראת מונדיאל 1990 באיטליה.
מקליש שיחק לאורך כל משחקי סקוטלנד בשלב הבתים, ממנו לא הצליחה הנבחרת להעפיל.
לאחר הטורניר פחתו משמעותית ההזדמנויות של מקליש במדי הנבחרת.
הוא שותף בשלושה משחקים בלבד בטורניר מוקדמות יורו 1992, ולא זומן לסגל הסופי לאליפות אירופה הראשונה בהיסטוריה של הנבחרת.
הופעתו האחרונה במדים הלאומיים של סקוטלנד הייתה ב-17 בפברואר 1993. בסך הכל רשם מקליש 77 הופעות בינלאומיות, בהן לא הצליח לכבוש.
הוא ממוקם במקום השלישי בטבלת ההופעות בנבחרת בכל הזמנים.
מקליש החל את קריירת האימון עם עזיבתו את אברדין, כשמונה לתפקיד מאמן-שחקן בקבוצת מאת'רוול לקראת עונת .
בעונתו הראשונה על הקווים, במהלכה רשם גם שתי הופעות כשחקן, הוביל את הקבוצה לסגנות ליגת העל הסקוטית, 15 נקודות מתחת לגלאזגו ריינג'רס.
עונה אחר כך פרש רשמית ממשחק לאחר הופעה אחת בליגה, אך לא הצליח לשחזר את היכולת מהעונה החולפת וקבוצתו נקלעה למאבקי תחתית.
בפברואר 1998, לאחר שנתיים נוספות של מאבקי תחתית, עזב מקליש את מאת'רוול והתמנה לתפקיד המאמן בקבוצת היברניאן.
למרות שהצליח לשפר במעט את יכולתה של הקבוצה, לא הצליח מקליש להשאיר את הקבוצה בליגה.
אמנם, מקליש החזיר את היברניאן לליגה הבכירה לאחר עונה אחת בליגת המשנה.
לאחר עונה אחת שהסתיימה במרכז הטבלה, הוביל מקליש את היברניאן ב- לעונה מוצלחת, שהסתיימה במקום השלישי בטבלה ובהעפלה לגמר הגביע הסקוטי.
בדצמבר 2001, מספר חודשים לאחר פתיחת עונת , החליף מקליש את דיק אדבוקאט בתפקיד מאמן קבוצת גלאזגו ריינג'רס.
מקליש זכה להצלחה כבר עם כניסתו לתפקיד.
הוא הוביל את ריינג'רס לזכייה בגביע הסקוטי ובגביע הליגה הסקוטית כבר בעונתו הראשונה, ועונה אחר כך השלים זכייה בטרבל המקומי, כששמר על תוארי העונה הקודמת והוסיף זכייה באליפות סקוטלנד.
בעונת רשמה ריינג'רס שורה של החתמות מאכזבות, ובעקבות התדרדרות במצבה הכלכלי גם איבדה את תואר האליפות לסלטיק.
מקליש זכה לביקורת על יכולתה של הקבוצה, שסיימה את העונה עם 17 נקודות פחות מיריבתה ואף רשמה רצף של שבעה הפסדים במשחקי הדרבי של גלאזגו.
מקליש וקבוצתו הצליחו להתגבר על הביקורות, ולזכות באופן דרמטי באליפות עונה אחר כך.
בעונת , אליה הגיעה ריינג'רס כאלופה המכהנת, היא נקלעה לרצף שלילי של עשרה משחקים ללא ניצחון.
אמנם המשחק העשירי מביניהם, שוויון 1:1 עם אינטר מילאנו בשלב הבתים של ליגת האלופות, שלח את הקבוצה לראשונה בתולדותיה לשלבי הנוקאאוט של הטורניר.
הריצה של ריינג'רס באירופה נעצרה בשלב שמינית הגמר, שם הודחה על ידי ויאריאל הספרדית, ההישג הטוב ביותר של קבוצה סקוטית מאז 1993 והפעם הראשונה שקבוצה סקוטית צולחת שלב בתים באירופה, אך בליגה הקבוצה הצליחה לסיים במקום השלישי בלבד.
בעקבות חוסר היציבות ביכולתה של הקבוצה, הודיעה הנהלת הקבוצה ב-9 בפברואר 2006 כי מקליש יסיים את תפקידו בסיום העונה.
לאחר שעזב את ריינג'רס, הצהיר מקליש כי לא יאמן שוב קבוצה סקוטית, מאחר שהרגיש כי השיג את כל מה שיכול היה בכדורגל הסקוטי.
ב-29 בינואר 2007, התמנה מקליש לתפקיד מאמן נבחרת סקוטלנד, במהלך טורניר מוקדמות יורו 2008. ההישג המשמעותי ביותר שלו כמאמן הנבחרת היה ניצחון חוץ 1:0 על , שזכה לשבחים רבים מצד התקשורת המקומית ואף העלה זמנית את נבחרתו לראש הבית.
מקליש אמנם הוביל את נבחרתו להצלחה יחסית בטורניר המוקדמות, אך ההתמודדות הקשה בבית מול צרפת ו הכריעו את סקוטלנד בסופו של דבר, והיא סיימה במקום השלישי בבית, לאחר הפסד במשחק האחרון והמכריע מול איטליה ב-17 בנובמבר 2007.
עשרה ימים לאחר ההפסד לאיטליה, ובתום עשרה חודשים כמאמן נבחרת סקוטלנד, התפטר מקליש מתפקידו כדי לקבל את משרת המאמן בברמינגהאם סיטי מהפרמייר ליג באנגליה.
מקליש הסביר את המעבר ברצון לאמן שחקנים על בסיס יומיומי, וברצונו להגשים את חלומו לאמן בפרמייר ליג.
מקליש לא הצליח לשרוד עם קבוצתו בפרמייר ליג בעונת שבמהלכה הגיע לקבוצה, למרות רכש מרשים בחלון ההעברות של ינואר וניצחון 4:1 במחזור הנעילה על בלקברן רוברס, כשסיים עם נקודה אחת מתחת לקו האדום.
לקראת העונה בליגת המשנה, ערך מקליש שינויים רבים בצוות האימון ובמערכת הסקאוטינג, והחזיר את קבוצתו לפרמייר ליג בחלוף עונה אחת בלבד, כשברמינגהאם הבטיחה את העפלתה מחזור אחד לתום העונה.
ברמינגהאם של מקליש פתחה את עונת באופן מרשים.
מקליש הוביל את הקבוצה לשיא מועדון בליגה הבכירה, כשברמינגהאם רשמה רצף של 12 משחקים ללא הפסד.
כמו כן, מקליש שבר את שיא הפרמייר ליג במשחקים רצופים עם הרכב פותח זהה, והעמיד אותו על תשעה.
מקליש היה מאמן ברמינגהאם הראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר מאמן החודש של הפרמייר ליג, תואר בו זכה בחודש דצמבר 2009. בסיום העונה, הגיעו ברמינהאם עם מקליש למקום התשיעי בטבלה, המיקום הגבוה של המועדון מזה למעלה מחמישים שנה.
על אף רצונה של הנהלת הקבוצה להמשיך את ההתקשרות עם מקליש על מנת שיעלה אותה בחזרה לליגה הבכירה, מקליש התפטר מתפקידו ב-12 ביוני 2011, באמצעות דואר אלקטרוני.
ב-17 ביוני 2011 מונה מקליש לתפקיד המאמן של אסטון וילה מהפרמייר ליג.
הוא החליף בתפקיד את ז'ראר הוייה, שהוביל את הקבוצה עונה קודם לכן למקום התשיעי והתפטר כתוצאה מבעיות בריאותיות.