tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטי מבינה שלבדה היא לא תצליח לגרום לאבי לזנוח את מקצועו כיוון שאחותו הקטנה של אבי מתפקדת כמנהלת האישית שלו.
על מנת להוציא את אחותו של אבי מהתמונה היא שולחת את רוני אליה כדי שיכבוש את לִבה ויסיט אותה מניהול לוח הזמנים של אבי.
רוני מסמם את אחותו של אבי ואונס אותה כשהיא מחוסרת הכרה.
כאשר נודע הדבר לאבי הוא מכה את אחותו ומאשימה בפגיעה בכבוד המשפחה.
בעקבות כך בורחת אחותו למטבח ושם מתאבדת באמצעות אקדח.
כאשר אבי מגלה מי עומד מאחורי המזימה, הוא ואלברט אורבים לבטי ולרוני מחוץ לביתם ויורים בהם.
בטי נהרגת ורוני נפצע בידו.
אבי מוכיח את רוני על בגידתו בתרבות המזרחית ורוני מתחרט על מעשיו.
הסרט מסתיים כאשר אבי חוזר לשיר במועדון ואלברט נמצא בכלא בעקבות הרצח שביצע.
נשרף בכאב – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי
כמה היא יפה – מילים: דני שושן / לחן טורקי
מביט מרחוק – מילים: אבי ביטר / לחן: אבי ביטר
תתביישי – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי
כאב ואכזבות – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי
דואט הפרדה – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי
אל תתאהבי – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי
שים לב – מילים: גילי גנני / לחן טורקי / מבצעת: ליאת בנאי
שחקן תפקיד אבי ביטר אבי אתי בוחבוט בטי בבר יוקו מיקו ירמי קדושי אלברט דני חדד רוני חופית גולן שלי אבי סויסה אורח ליאת בנאי אורחת ליאור נרקיס נגן
עוזר במאי – ירמי קדושי
מפיק בפועל – ימין מסיקה
עוזר תסריטאי – יגאל מוסאי
מנהל מוזיקלי – אבי ביטר
בוכום 1848 הוא מועדון ספורט גרמני הפועל בעיר בוכום.
האצטדיון הביתי של בוכום הוא רוהרשטדיון, שנחנך ב-1919 ומכיל 29,299 מקומות ישיבה.
הקמה ועד מלחמת העולם השנייה
מועדון הספורט של בוכום נחשב לאחד העתיקים בעולם, שכן הוא נוסד כבר בשנת 1848. המועדון קם לאחר שפורסמה מודעה בעיתון המקומי 'מרקישר שפרכר' מודעה הקוראת להקמה של מועדון התעמלות בבוכום.
כך הוקם מועדון בשם טורנפריין צו בוכום בשנת 1849. בשנת 1852 נאסרה פעילות המועדון מסיבות פוליטיות, ובשנת 1860 הוא נוסד מחדש.
בשנת 1904 עבר המועדון ארגון מחדש, ובשנת 1911 הוקמה בו מחלקת כדורגל.
בשנת 1919 התאחד המועדון עם מועדון אחר בשם שפיל אונד שפורט 08 בוכום, וכך נוצר מועדון חדש בשם TUS בוכום.
בשנת 1924 התפצל המועדון המאוחד למרכיביו, בוכומר טורנפריין 1848, שעסק בעיקר בהתעמלות, וטורן אונד שפורטפריין בוכום 1908, שעסק בעיקר בענפי כדור, כמו כדורגל, כדוריד, טניס והוקי שדה.
המשטר הנאצי כפה בשנת 1938 על שני המועדונים להתאחד מחדש, ולאותו איחוד נוסף גם מועדון אחר בשם שפורטפריין גרמניה פורוורטס בוכום 1906. אלה יצרו את הקבוצה הנוכחית, הקרויה VFL בוכום עד היום.
לאחר האיחוד, הקבוצה המאוחדת התחרתה בליגת הגאוליגה של וסטפאליה, שהיא אחת מ-16 הליגות האזוריות שהתקיימו בתקופת הרייך השלישי.
תקופת מלחמת העולם השנייה הייתה קשה מאוד עבור הכדורגל הגרמני בכלל ועבור מועדון בוכום בפרט, שכן העיר שכנה בשדות הקרב של המלחמה, מתקני ספורט נפגעו והיה מחסור גדול בכדורגלנים.
הקבוצה המשיכה לשחק בליגה האזורית, אך הקבוצה הדומיננטית באזור באותו זמן הייתה שאלקה 04, והישג השיא של בוכום באותה תקופה היה המקום השני בשנת 1939.
לאחר מלחמת העולם השנייה קיבל מועדון הכדורגל של בוכום את עצמאותו מחדש, בדומה למועדונים שאולצו לשנות דרכי פעולתם בתקופת המשטר הנאצי.
הקבוצה שיחקה תחילה בליגת המשנה של מחוז מערב, וסיימה במקום הראשון בשנת 1953, שהקנה לה עלייה לאוברליגה המערבית.
הקבוצה נשרה בחזרה לליגת המשנה כעבור עונה אחת, אך שוב סיימה ראשונה בשנת 1956, ונשארה הפעם באוברליגה המערבית עד שנת 1961, בה ירדה ליגה שוב.
בעונת הקמת הבונדסליגה, 1963/64, בוכום שיחקה בליגה השלישית.
בשנת 1965 עלתה בוכום בחזרה לליגה השנייה.
בשנת 1968 רשמה בוכום את הישג השיא שלה עד אותו רגע, כשהגיעה לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה 1–4 לפ.צ.
בשנת 1971 העפילה בוכום לראשונה לבונדסליגה, ובעונת הבכורה שלה, 1971/72, סיימה בוכום במקום התשיעי בבונדסליגה, כשהשחקן העיקרי באותה תקופה היה הנס ואליצה.
עונה זו הייתה הראשונה מתוך 22 עונות רצופות של בוכום בבונדסליגה.
בוכום מעולם לא התקרבה לצמרת הגבוהה של הבונדסליגה, ולרוב סיימה את העונות בין מרכז הטבלה לתחתית.
ב-1992/93 נשרה בוכום לבונדסליגה השנייה בפעם הראשונה.
לאחר ירידת הליגה, הפכה בוכום לקבוצת נדנדה, אשר עולה ויורדת מהבונדסליגה באופן תכוף.
למרבה האירוניה, דווקא בתקופה זו רשמה בוכום את העונות הטובות ביותר בהיסטוריה שלה, לצד עונות חלשות של ירידת ליגה.
השחקנים העיקריים של בוכום באותה תקופה היו פרנק פרנהורסט, דריוש ווש, תומאש ולדוך, רולאנד וולפארט וגיאורגי דונקוב.
ב-1998/99 נשרה בוכום שוב לבונדסליגה השנייה, וכמו בפעמיים הקודמות, לקח לקבוצה שוב עונה אחת לחזור לבונדסליגה.
הפעם השהות של בוכום בבונדסליגה הייתה קצרה במיוחד, וב-2000/01 הקבוצה שוב ירדה לבונדסליגה השנייה.
גם הפעם לקח לבוכום עונה אחת לשוב לבונדסליגה, וב-2002/03 סיימה הקבוצה במקום התשיעי, כאשר מלך השערים של הבונדסליגה, הספרדי תומאס כריסטיאנסן, הגיע משורותיה.
ב-2003/04, על אף עזיבתו של כריסטיאנסן רשמה בוכום שוב הישג נאה, כשסיימה בפעם השנייה בתולדותיה במקום החמישי, כששחקניה העיקריים היו פאול פרייר, סרן קולדינג, וחיד האשמיאן וסאנדיי אוליסה, נוסף על דריוש ווש ופרנק פרנהורסט הוותיקים.
גם הפעם הצלחתה של בוכום לא נמשכה זמן רב, וב-2004/05 הודחה הקבוצה מגביע אופ"א כבר בסיבוב הראשון על ידי סטנדרד ליאז', ונשרה בתום העונה לבונדסליגה השנייה.
כמו בכל הפעמים הקודמות, גם הפעם בוכום חזרה לבונדסליגה בעונת 2005/06 כבר אחרי עונה אחת.
ב-2006/07 סיימה בוכום במקום השמיני בבונדסליגה, כשמלך השערים של הליגה, תאופניס גקאס, הגיע משורותיה.
לאחר מספר עונות בחלק התחתון של הטבלה, נשרה בוכום לבונדסליגה השנייה ב-2009/10, והפעם לא הצליחה לחזור מהר.
בעונת 2010/11 סיימה בוכום במקום השלישי בבונדסליגה השנייה, אך כשלה בצמד משחקי מבחן מול בורוסיה מנשנגלדבך.
בכל העונות הבאות, בוכום סיימה לרוב במרכז הטבלה של הבונדסליגה השנייה אך לא הייתה קרובה לחזור לבונדסליגה.
בסיום עונת 2020/2021 שבה לבונדסליגה לאחר למעלה מעשור.
בעונת 2021/2022 הקבוצה הרשימה ביכולתה כך שהצליחה לא רק להישאר בליגה לעונה נוספת, אלא גם ניצחה את שתי הקבוצות הבכירות בגרמניה: באיירן מינכן (1-4 בבית) ובורוסיה דורטמונד (3-4 בחוץ).
בעונת 2023/24 בוכום סיימה במקום ה-16 המוביל למשחקי המבחן, והפסידה בביתה 3-0 לפורטונה דיסלדורף במשחק הראשון.
על אף זאת, הצליחה בוכום לנצח בחוץ 3-0 במשחק הגומלין, ונשארה בליגה לאחר שניצחה בבעיטות הכרעה.
בעונת 2024/2025 סיימה במקום האחרון ונשרה לבונסליגה השנייה.
רובה בויס, או בשמו המלא רובה, נגד טנקים, 55. אינץ', בויס הוא רובה נגד טנקים בקוטר "0.55 תוצרת בריטית.
הרובה פותח כאמצעי נישא נגד טנקים לחיילי חיל הרגלים.
הרובה יוצר בשלושה דגמים עיקריים:
בויס סימן 1 בעל בלם-לוע עגול, וחצובת תמיכה חד-רגלית בצורת האות האנגלית "T" .
בויס סימן 2 שפותח על מנת להקל על יצור הנשק, והיה בעל בלם-לוע מרובע ודורגל בצורת האות "V".
דגם שייוצר עבור כוחות מוטסים בעל קנה מקוצר, באורך של 30 אינץ', וללא בלם-לוע.
רובה הבויס פותח על ידי קפטן בריטי בשם ה.ס בויס (H.C.
Boys) כנשק נישא נגד טנקים לחיילי חיל הרגלים הבריטי.
הקפטן בויס היה חבר בוועדה הבריטית לכלי נשק קלים, וחבר בצוות התכנון במפעל הנשק הקל המלכותי, שנודע יותר בכינוי מפעל אנפילד על שם רובע אנפילד בלונדון בו עמד, אשר גם ייצר את הנשק.
בתחילה כונה הרובה בשם סטנצ'יאון , אך שם זה שונה לכבוד ממציאו, הקפטן בויס, אשר נפטר ימים אחדים לפני אישור כניסתו של הרובה לשירות הצבא הבריטי, בנובמבר 1937.
הבויס התבסס על עקרון הפעולה הבריחית והוזן באמצעות מחסנית בת 5 כדורים.
הרובה היה גדול ממדים וכבד במיוחד, וכלל חצובה בחזיתו וכן ידית אחיזה נוספת בבסיס הקת.
כדי להתגבר על הרתע רב העוצמה שנוצר בעת ירי הכדור בקוטר 0.55 אינץ' (כמעט 14 מ"מ), הותקן ברובה בלם לוע גדול ובולם זעזועים אשר שולב במבנה החצובה, וכן נוספה שכבת ריפוד עבה בקת הרובה.
אחת מנקודות התורפה של הבויס היה השימוש הנרחב בברגים בקוטר קטן שאף שהודקו בחוזקה, יוצרו דווקא מפלדה רכה, מה שהפך את תחזוקת הרובה ותיקונו לקשה במיוחד, והיא אף הוגדרה על ידי הצוותים הטכניים כ"סיוט".
הבויס ירה כדור בקוטר 0.55 אינץ'.
הכדור התבסס על תכנון התחמושת האמריקאי בקוטר 0.5 אינץ', אשר שמשה את מקלע הבראונינג, תוך הגדלת קוטר הקליע, וכן הוספת חגורת מתכת בבסיס התרמיל, ממש מעל טבעת החליצה.
הכדור יוצר בשתי גרסאות עיקריות:
W סימן 1 - קליע במשקל של 60 גרם שנורה במהירות לוע של 747 מטר לשנייה.
W סימן 2 - קליע במשקל של 47.6 גרם שנורה במהירות לוע של 884 מטר לשנייה.
כדורים אלה אפשרו לרובה הבויס לחדור בין 16 ו-19 מ"מ פלדה ממרחק של כ-90 מ' (100 יארד) - מה שאפשר לבויס לחדור את שריון החזית של רוב הזחל"מים ואת שריון הצד והשריון האחורי של מרבית הטנקים הקלים שהיו בשימוש במלחמת העולם השנייה.
בהמשך פותח סוג תחמושת נוסף, קליע W סימן 2 בעל ליבה מטונגסטן - קליע זה נורה במהירות לוע של 945 מ' בשנייה והיה מסוגל לחדור עד 22 מ"מ פלדה מטווח של כ-90 מ'.
כנגד מטרות שאינן משוריינות היה טווחו היעיל של הבויס ארוך בהרבה.
למרות מגוון המנגנון שנועדו לשכך את כוח הרתע של הרובה, היה הרתע המורגש (כמו גם רעש הירי וההבזקו) חזק במיוחד, וגרם לעיתים קרובות לחבלות בשרירי הצוואר ובכתפיים של היורה, מה שהוביל לכך שירי שלא מנקודת משען חזקה הוגבל למקרי חרום בלבד.
רובה הבויס נכנס לשירות בשלבים המוקדמים של מלחמת העולם השנייה כנגד טנקים קלים ורכבים משוריינים קלים אחרים.
אנגליה סיפקה כמות גדולה של רובים אלה לצבא הפיני במהלך מלחמת החורף, בין השנים 1939 ו-1940, כנגד הצבאות הסובייטים הפולשים.
הנשק היה פופולרי מאוד בקרב היחידות הפיניות עקב יכולתו להתמודד עם הטנקים הקלים הרוסים מסוג T-26 בהם נתקלו הכוחות הפינים במקרים רבים.
למרות שהיה יעיל כנגד מגוון כלי שריון וטנקים קלים גרמניים, איטלקיים וסובייטים מוקדמים במהלך הקרבות בצרפת ובצפון אפריקה, העלייה החדה בעובי שריון כלי הרכב הקרביים במהלך המלחמה הפך את הבויס במהרה ללא יעיל כנשק נגד טנקים.
בשנת 1942 הוצגה גרסה של הרובה בעלת קנה מקוצר לשימוש כוחות מוטסים, אולם גרסה זו התבררה במהרה כחסרת תועלת כנשק נגד טנקים - קיצור הקנה הפחית את מהירות הלוע של הנשק, מה שהקטין במידה משמעותית את כושר החדירה שלו.
בזירה האירופאית הוחלף הבויס כנשק נגד טנקים ב-1943 על ידי הפיאט הבריטי, שנכנס לשימוש לראשונה במהלך הפלישה לסיציליה.
אפילו אנשי שירות האוויר המיוחד, שנודעו בהעדפתם לכלי נשק שנתפסו שלל ולכאלה שנדחו על ידי יחידות הצבא הרגילות, החליפו את רובי הבויס שלהם במהרה במקלעי בראונינג, או בתותחי ברדה מודל 35 איטלקיים, בני 20 מ"מ.
לעומת זאת, בחזית המזרח הרחוק נותר הרובה בשימוש עד 1942, בעיקר עקב השריון הקל של הטנקים היפנים, דוגמת הצ'י-הא, ועקב היכולת להתקרב אליהם תחת מחסה הצמחייה בעיקר בקרבות במלאיה.
הרובים נותרו בשימוש בחזית זו עקב מחסור בנשק חודר שריון אחר דוגמת הבזוקה האמריקאית.
- בשירות הצבא הבריטי הותקנו רובי הבויס לעיתים על נושאי ברן.
- בשירות הצבא האוסטראלי קיבל הבויס את הכינוי "צ'רלי הממזר", בשל הרתע העצום שלו בהשוואה לרובי השירות הרגילים ששימשו את החיילים האוסטראלים.
- מספר רובים הוסבו לקליבר 0.5 אינץ' ושימשו כרובי צלפים כבדים נסיוניים.
- שירתו במסגרת מלחמת החורף ומלחמת ההמשך, תחת הציון mm pst kiv/37 14.
- הצבא הצרפתי קיבל כמות גדולה של רובים בתמורה למשלוח של תותחים נגד טנקים בקוטר 25 מ"מ.
- כמות גדולה של רובים נתפסה על ידי הוורמאכט לאחר נסיגת חילות המשלוח הבריטיים בדנקירק ובנורווגיה.
רובים אלו נכנסו לשירות תחת הציון פנצרבישה בויס (גרמנית: Panzerbüchse Boyes - רובה נגד טנקים בויס).
- הרובה נכנס לשימוש בחיל הנחתים, שם זכה לכינוי רובה פילים, בשל משקלו הרב והרתע החזק שלו.
3,200 רובי בויס נמסרו לצבא האדום במסגרת הסכמי החכר השאל.
לצה"ל היו במלחמת העצמאות רובים מעטים מאוד מסוג זה.
לגדוד 53 של חטיבת גבעתי למשל היו בסך הכול 2 רובים כאלה.
בנוסף, היה מחסור חריף בתחמושת לרובים אלה.
בניגוד לצה"ל היה הצבא המצרי חמוש ומצויד היטב בנשק זה.
עם סיום קרב שייח' נוראן למשל, נתפסו קרוב ל-20 רובי "בויס" מצריים.
בויקו מטודייב בוריסוב (בבולגרית: Бойко Методиев Борисов; נולד ב-13 ביוני 1959 בבאנקיה, מטרופולין סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה במשך שלוש כהונות.
עוד כיהן כראש עיריית סופיה.
ב-13 במרץ 2013 התפטר בוריסוב בעקבות הפגנות נרחבות ברחבי בולגריה.
באוקטובר 2014 נערכו בבולגריה בחירות כלליות ובהן זכתה מפלגתו של בוריסוב לשליש בקירוב מקולות המצביעים, ול-84 מושבים.
ב-7 בנובמבר 2014 החל בוריסוב את כהונתו השנייה כראש ממשלת בולגריה.
ב-13 בנובמבר 2016 התפטר בוריסוב בעקבות תוצאות הבחירות לנשיאות בה הפסידה מועמדת מפלגת השלטון וזכה המועמד הפרו-רוסי רומן ראדב, אך בבחירות הכלליות לפרלמנט הגדילה מפלגת "אזרחים למען פיתוח אירופי" את כוחה ובוריסוב הקים ממשלת קואליציה שלישית וכיהן בראשה.
ביולי 2020 החלו הפגות ברחבי בולגריה ובהם השתתפו כ-400,000 מפגינים, שקראו לבוריסוב להתפטר על רקע המצב הכלכלי והאשמת ממשלו בשחיתות.
המפגינים זכו לתמיכתו של נשיא בולגריה רומן ראדב, לו מערכת יחסים עכורה ויריבות פוליטית נוקבת עם בוריסוב.
באפריל 2021 נערכו בבולגריה בחירות כלליות, ומפגתו של בוריסוב איבדה משמעותית מכוחה בפרלמנט.
ב-15 באפריל 2021 התפטר בוריסוב מכהונתו כראש ממשלה וסטפן יאנב מונה על ידי הנשיא לעמוד בראש ממשלת מעבר.
בוריסוב התבטא בתקשורת הבולגרית וציין כי נשיא בולגריה רומן ראדב הנהיג בבולגריה משטר טוטליטרי.
בוריסוב נולד בכפר באנקיה למטודי בוריסוב, איש משרד הפנים, ולוונטה בוריסובה, מורה בבית ספר יסודי.
מ-1982 עד 1990 מילא תפקידים שונים במשרד הפנים, תחילה ככבאי ולאחר מכן כמרצה באקדמיה לשוטרים בסופיה.
הוא הגיע לדרגת גנרל-לויטננט במשטרה הבולגרית.
ב-1990 עזב בוריסוב את תפקידו במשרד הפנים וב-1991 הקים חברת אבטחה פרטית, איפון-1. הוא בעל חגורה שחורה בקראטה ואף אימן את נבחרת הקראטה הלאומית.
ב-2001 שב למשרד הפנים ועד 2005 כיהן כמזכיר הראשי של המשרד בדרגת גנרל.
ב-2005 ניגש לבחירות לפרלמנט הבולגרי מטעם "התנועה העממית ליציבות וקידמה" בראשות סמיון סקסקובורגותסקי, אך למרות הצלחתו בבחירות בחר להישאר בתפקידו במשרד הפנים.
בהמשך, נבחר לכהונת ראש עיריית סופיה והחליף את סטפן סופיאנסקי.
ב-2006 הקים בוריסוב את מפלגת אזרחים למען פיתוח אירופי של בולגריה שייצגה קו מרכזי-ימני במערכת הפוליטית הבולגרית.
במאי 2007 רשם הישג פוליטי משמעותי ראשון, עת ניצחה מפלגתו בבחירות לפרלמנט האירופי בבולגריה.
בוריסוב התמנה לראש הממשלה ה-50 של בולגריה ב-27 ביולי 2009, לאחר שמפלגתו זכתה במרבית המושבים בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-5 ביולי 2009, בוריסוב נקט בשורת רפורמות בשירות הציבורי, בתשתיות ובכלכלת בולגריה ובכללן הפרטת קרנות הפנסיה, ארגון מחדש של משטרת בולגריה והמערך הפקידותי של משרדי הממשלה, ופיתוח תשתית הכבישים והאנרגיה במדינה.
בעקבות הפגנות נרחבות שמחו על יוקר מחירי האנרגיה, מצב הדיור הירוד ושחיתות, והחלו ב-17 בפברואר 2013 ברחבי בולגריה, הודיע בוריסוב ב-20 בפברואר על כך שממשלתו תתפטר.
ב-13 במרץ 2013 סיים את כהונתו כראש ממשלה.
לאחר הבחירות הכלליות לפרלמנט הבולגרי זכתה מפלגתו של בוריסוב ב-84 מושבים ובעקבות תוצאותיהן הוטל על בוריסוב להקים ממשלה.
בעיתונות בבולגריה נכתב כי בוריסוב הוא לאומן והוא התבטא בגנות נחשלותם של אזרחי בולגריה מקרב בני רומה וממוצא טורקי, תוך שיריביו הפוליטיים מאשימים אותו בגזענות.
מספר מקורות עיתונאיים העלו טענות כי לבוריסוב קשרים עם הפשע המאורגן בבולגריה.
למרות טענות אלו, זוכה בוריסוב לאהדה רחבה בקרב הציבור בבולגריה, מכונה "באטמן" וב-2011 אף נבחר לכדורגלן השנה בבולגריה, תוך שהוא מקדים את דימיטר ברבאטוב חלוצה של מנצ'סטר יונייטד.
בוריסוב גרוש ולו בת בשם ונטה מנישואיו הראשונים.
לאחר גירושיו חי לתקופה מסוימת עם בת זוג, נשיאת "הבנק להשקעות" הבולגרי, צווטלינה בוריסלבובה.
בנובמבר 2016 נערכו הבחירות לנשיאות בבולגריה ובהן זכה רומן ראדב אשר נתמך על ידי המפלגה הסוציאליסטית והידוע כפרו רוסי מובהק.
ראדב גבר על מועמדת מפלגת השלטון צֶצֶקָה צָצֶ'בָה.
בעקבות תוצאות הבחירות התפטר בוריסוב והמערכת הפוליטית נערכה לבחירות לפרלמנט.
ב-24 בינואר 2017 מונה אוגניאן גרג'יקוב לתפקיד ראש ממשלת בולגריה.
ב-26 במרץ 2017 נערכו בבולגריה בחירות לפרלמנט.
מפלגתו של בוריסוב הגדילה את כוחה בפרלמנט הבולגרי ועלתה מ-84 ל-95 מושבים וב-4 במאי 2017 ההחל לכהן בכהונה שלישית.
עם זאת, המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית, מפלגת האופוזיציה המרכזית לבוריסוב, הכפילה את כוחה וזכתה ל-80 מושבים בפרלמנט.
באוקטובר 2020, דווח שנמצא חיובי לנגיף COVID-19 והוכנס לבידוד בית.
ביולי 2020 החלו בבולגריה מחאות והפגנות בשל טענות לשחיתות ממשלו של בוריסוב, ובשל המצב הכלכלי.
המחאות זכו ל"רוח גבית" מנשיא בולגריה רומן ראדב שנחשב בן בריתו של ולדימיר פוטין, ויריב פוליטי מר של בוריסוב.
באפריל 2021 נערכו בבולגריה בחירות כלליות והקואליציה בראשות בוריסוב איבדה מכוחה.
בידי בוריסוב לא עלה להקים קואליציה, וב-15 באפריל 2021 התפטר מתפקידו.
במאי כוננה ממשלת מעבר תחת סטפן יאנב.
המאמצים לכונן קואליציה עלו בתוהו, וביולי 2021 שוב נערכו בבולגריה בחירות כלליות.
בבחירות יולי, איבדה מפלגתו של בוריסוב עוד מכוחה, אך אף מפלגה לא הצליחה להקים קואליציה.
בנובמבר 2021 נערכו בבולגריה בחירות לפרלמנט ולנשיאות.
הנשיא רומן ראדב הביס את יריבו אטאנאס גרג'יקוב וזכה לכ-67 אחוזים מקולות הבוחרים.
מפלגתו של בוריסוב איבדה עוד 4 מושבים בפרלמנט, ומפלגת אנחנו ממשיכים בשינוי בראשות קיריל פטקוב ואסן ואסילב זכתה ב-67 מושבים בפרלמנט והפכה למפלגה הגדולה.
קיריל פטקוב הצליח בהקמת ממשלת קואליציה וב-13 בדצמבר 2021, התמנה לראש ממשלת בולגריה.
מפלגתו של בוריסוב, הפכה למפלגת האופוזיציה הגדולה בפרלמנט.
בתקופת כהונתו של בוריסוב חלה התקרבות משמעותית ביחסי בולגריה וישראל ברבדים שונים ובכלל זה שיתוף פעולה בתחום הצבאי והמודיעיני, בתחום איכות הסביבה ובתחום התרבות והאמנות.
ביולי 2011 ביקר ראש הממשלה בנימין נתניהו בלוויית פמליית שרים בבולגריה ובמהלך הביקור התקיימה ישיבת ממשלה משותפת לשתי הממשלות אשר שודרה בטלוויזיה הבולגרית.
בספטמבר 2011, בעת ביקור באנקרה, הביע שר החוץ הבולגרי ניקולאי מלאדנוב הסתייגות מקווי מדיניותה של טורקיה כלפי ישראל בעקבות אירועי המשט לעזה, ובנובמבר נמנעה בולגריה בהצבעה לקבלת הרשות הפלסטינית כחברה מלאה באונסק"ו.
בוריסוב משחק בקבוצת כדורגל מהליגה השנייה בבולגריה בתפקיד חלוץ.
באוגוסט 2013 חתם בקבוצת ביסטריצה מהליגה הבולגרית השנייה, והפך לשחקן המבוגר ביותר בתולדות הליגה הבולגרית.
בוּחה או בוּכא (Boukha; בערבית: بوخة; בוח'ה) הוא משקה מזוקק לובי ותוניסאי המופק מתאנים.
משמעות השם בערבית יהודית: "אדי אלכוהול".
המשקה מתקבל מזיקוק של יין תאנים מתוניסיה, לוב וטורקיה.
שם היצרנית העיקרית, "בוקובזה", נקרא על שם משפחת בוקובזה היהודית שיצרה אותו באופן תעשייתי לראשונה בשנות ה-80 של המאה ה-19, במזקקה בלה סוקרה (La Soukra) שליד תוניס.
מסורת משפחתית כורכת את תחילת ייצור המשקה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-19, לפי סיפור אודות הרב יצחק חי טייב (1743-1835) שהטביע את יגונו במשקה הבוכא לאחר שגילה שכתבי היד שלו נשרפו.
במאה ה-20 היגרה המשפחה לצרפת, שם הקימה את מפעלה מחדש.
כיום מיוצר הבוכא בפריז, לצד יינות תוניסאיים נוספים בהכשר של בית הדין הרבני בצרפת.
המשקה זכה למדליות הערכה של לאופולד השני, מלך הבלגים.
כיום מזקקות ישראליות נוספות מיצרות את התזקיק הזה, כמו מזקקת "ירושלמי" מהמושב זנוח, ומזקקת "הולנדר", שבבית מאיר.
אחוזי האלכוהול במשקה נעים בין 36 ל-40.
ניתן להגיש את הבוכא בטמפרטורת החדר או עם קרח.
הוא יכול לשמש כבסיס לקוקטיילים רבים ולסלט פירות.
בויסטר היא סדרת אנימציה אמריקנית-צרפתית אשר שודרה לראשונה בארצות הברית ב-16 ביוני 2014. בישראל שודרה הסדרה לראשונה ב-15 בפברואר 2015.
בויסטר הוא חצי ילד וחצי צדפה והוא גר עם אחיו הקונכייה שלבי.
ביחד עם ראפיק חברו הטוב ביותר הוא שומר את סודו על כוחות הצדפה שלו.
בויסטר - מוטאנט של חצי ילד וחצי צדפה.
שלבי - אח הקונכייה של בויסטר.
גם לו יש כוחות מים.
ראפיק - חברו הטוב של בויסטר, היחיד שיודע על הסוד שלו.
דמותמדבב באנגליתמדבב בעבריתבויסטראקי קוטבהדניאל מגוןשלבימת'יו פורבסערן מורראפיקרסמוס הארדיקרדור סרוגו
עונה תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון 52(26) 16 ביוני 2014 15 בפברואר 2015
"בוכה על הקבר" הוא פזמון שכתב והלחין אביב גפן וביצעו אביב גפן ולהקת "התעויוט".
השיר נכלל באלבום עכשיו מעונן, אלבומו השני של גפן.
את השיר כתב גפן על מותה הדמיוני של אמו, נורית.
בווידאו קליפ שיצא לשיר שצולם בכנסייה ביפו, צולמה נורית גפן בתוך ארון קבורה.
גפן סיפר על השיר: "השיר הזה על הפחד שלי הגדול ביותר.
בשיר ובקליפ ניסיתי לראות בעיניים שלי שנייה לפני שזה קורה את כל ההכנות, שהיא בארון והיא מתה.
זה שיר פרידה, שיר התבגרות.
אני כבר מתגבר והולך קדימה".
בשיר מזכיר גפן גם את אביו, יהונתן גפן, הסובל מבעיות שכרות.
גם בשירו עכשיו מעונן מאותו האלבום, כתב גפן על בעיות השתייה של אביו.
השיר היה 22 שבועות במצעד השבועי העברי של רשת ג' מתוכם שבועיים במקום הראשון, ובמצעד הפזמונים העברי השנתי דורג השיר במקום השישי.
אביב גפן - זמרה, סינתיסייזר
שלומי צדקי - גיטרה בס
משה לוי - פסנתר, אורגן, קולות רקע
בוילו הוא משקה מסורתי לחג המולד.
בוילו הוא וריאציה של ליקר ליטאי מסורתי הנקרא "קרופניק ".
מתכון הבוילו כולל פירות הדר (כגון תפוזים ולימונים), עשבי תיבול ותבלינים (כגון אגוז מוסקט, ציפורן, זרעי כרוויה וזרעי אניס), ומרכיבים אחרים כגון דבש וג'ינג'ר אייל.
המרכיב הבסיסי המסורתי בבוילו הוא מונשיין .
הבישול מתבצע על כיריים או בסיר לבישול איטי.
כמו אצל קרופניק, יש הסבורים שיש לו תכונות מרפא להתפרצות מחלות הקשורות לסתיו/חורף כגון הצטננות או שפעת.
ישנן תחרויות רבות של מבחן טעם המתקיימות מדי שנה במדינת פנסילבניה, שם מתחרות מבשלות ביתיות על תואר המתכון האותנטי ביותר.
תחרות הבוילו השנתית של פייפנברגר היא בין התחרויות היוקרתיות והאינטנסיביות ביותר.
עשרות מתכוני בוילו משפחתיים נשפטים וסדרה של פרמטרים מכריעים מי הזוכה.
בשנת 2016 הוציאו נרות ג'ברוואקי מפראוויל, פנסילבניה, נר מבושם מבוילו.
בוינאקסק היא עיר ברפובליקת דאגסטן שברוסיה.
בעבר התקיימה בבוינאקסק קהילה יהודית שהורכבה מיהודים הרריים מקומיים ומיהודים רוסים אשכנזים.
שמה המקורי של העיר הוא "טמיר חאן שורה".
לפי אחת הגרסאות, משמעות השם בשפתם של הקומיקים היא האגם של טימור.
ההסבר לשם נעוץ במסורת, לפיה במקום זה ייסד בשנת 1396 המצביא טימור לנג מבצר, בעת מלחמתו בטוכטמיש.
האגם עצמו נוצר רק במאה ה-19.
לפי הסבר אחר, מקור השם הוא דרגיני.
הסובייטים העניקו לעיר בשנת 1922 את שמה הנוכחי, על שמו של המהפכן א.ד.
בוינאקסק ממוקמת למרגלות רכס הקווקז הגדול, על גדותיו של נהר שורה-אוזן ואגם קומסומולסקוי, כ-40 ק"מ דרומית מערבית לבירת דאגסטן מחצ'קלה.
האזכור הראשון של המקום הוא משנות ה-90 של המאה ה-16 ביומניהם של דיפלומטים מוסקבאים שהיו בדרכם לגאורגיה.
באותה העת היה מדובר כפר קטן.
ב-1832 הקימו הרוסים מבצר בנקודה אסטרטגית בעיר, וב-1834 הפכה למפקדה הראשית של מפקד אזור דאגסטן.
לחיילי המבצר הוענקו שטחים סביבו עבור מגורי משפחותיהם, ואלו היו תושביה הראשונים של בוינאקסק.
במשך עשרות השנים הבאות היו רוב התושבים חיילים ואנשי צבא, כשסביבם ספקי שירותים וסוחרים מלאומים שונים.
עד שנות ה-50 של המאה ה-19 הייתה בקרבת העיר ביצה שהיוותה מקור למחלת הקדחת.
באותן שנים הביצה יובשה, ובמקביל שופרו תעלות המים לעיר ואוכלוסייתה גדלה.
בשנת 1866 קיבלה בוינאקסק (בשמה אז, טמיר-חאן-שורה) מעמד של עיר כאשר גרו בה 7100 איש, מהם 5594 תושבי קבע.
העיר הפכה להיות בירת מחוז (אובלסט) דאגסטנסקייה (דאגסטן של היום) באימפריה הרוסית, בערך משנת 1860 ועד ל-1917.
ב-1892 פרצה בעיר מגפת כולירה, אך בזכות פעולות שנקטו השלטות לשיפור הסניטציה, העיר לא ספגה אבדות רבות במגפה.
בין 1917 ל-1922 שימשה טמיר-חאן-שורה כבירתה של "הרפובליקה ההררית של צפון הקווקז" , עד להשתלטות הסובייטית על הרפובליקה שהוביל לפירוקה.
ב-4 בספטמבר 1999 אירע בבוינאקסק פיגוע במסגרת פיצוץ בנייני הדירות ברוסיה.
משאית ובה 2700 ק"ג של חומר נפץ פוצצה ליד בית מגורים בעיר.
בפיצוץ נרצחו 64 בני אדם, מתוכם 23 ילדים, ונפצעו 146. שעתיים לאחר מכון זוהתה ונוטרלה משאית נפץ נוספת שהמתינה ליד בית חולים בעיר.
ב-4 בספטמבר 2000 הוצבה במקום הפיצוץ אנדרטה לזכר חללי הפיגוע.
ב־21 בדצמבר 1997 תקפו מורדים צ'צ'נים בסיס צבאי בבוינאקסק.
לאחר קרב יריות בן מספר שעות, שבו הונחלו לרוסים אבדות, נמלטו התוקפים כשהם לוקחים עמם כבנות ערובה מספר נשים שהיו במקרה באוטובוס שעבר במקום.
ב-8 באוגוסט 2006 אירע פיגוע משולב נוסף בבוינאקסק, כאשר כמה מכוניות תופת התפוצצו בו זמנית.
התובע הכללי של העיר, ביטאר ביטארוב, נפצע קשה ומת מפצעיו לאחר זמן.
כשעה לאחר הפיצוץ הגיע מהבירה מחצ'קלה שר הפנים של דאגסטן, אדילגריי מגומדטאגירוב ומכוניות תופת התפוצצו בסמוך אליו, אך הוא לא נפגע משום ששהה ברכב ממוגן.
העיר בוינאקסק היא בעלת אוכלוסייה מעורבת אתנית ודתית, ובה קבוצות מוסלמיות קווקזיות מקומיות, לצד רוסים נוצרים.
בעבר חיו בבוינאקסק גם יהודים רבים , אך מספרם כיום זניח.
במאה ה-19 הייתה העיר מגוונת יותר מבחינה אתנית ודתית.
בשנת 1866 חיו בה 5594 תושבי קבע (ו-1056 תושבי ארעי), מתוכם כ-63% רוסים (נוצרים פרבוסלבים), כ-13% עמים קווקזיים (מוסלמים), כ-7.3% יהודים, כ-6.5% פולנים (קתולים), כ-6% ארמנים (נוצרים ארמנים), כ-3% גאורגים (נוצרים גאורגים) וכמות זניחה של גרמנים (נוצרים פרוטסטנטים וקתולים).
עם השנים הלכה ופחתה אוכלוסיית הלא-מוסלמים בבוינאקסק.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2010, מנתה אוכלוסיית בוינאקסק 62,623 נפש.
בבוינאקסק התקיימו שתי קהילות יהודיות.
האחת היא קהילה של יהודי ההרים המקומיים, והשנייה של יהודים אשכנזים שהגיעו ממערב האימפריה הרוסית.
לפי המסורת של היהודים ההרריים, מוצאם הוא מגולי בבל שנדדו מבבל והתיישבו לבסוף גם בטמיר-חאן-שורה, אולם חוקרים מאוחרים מפקפקים במסורת זו.
יהודים אשכנזים הגיעו לראשונה לעיר כחיילים בצבא האימפריה, בעת שהייתה מפקדה צבאית אזורית.
הגירת יהודים רוסים לבוינאקסק התעצמה בשנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-19, אך החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 הוגברו הגבלות על הגירה והתיישבות של יהודים ממערב האימפריה (יהודים אשכנזים) אל הקווקז, ומספרם הלך וקטן.
במהלך המאה ה-20 מספרים של היהודים האשכנזים בבוינאקסק הוסיף לרדת.
ב-1855 קיבלו היהודים האשכנזיים בעיר רישיון להקמת בית ספר יהודי, כשאליהם הצטרפו גם יהודים הרריים.
האשכנזים רצו שבנוסף לשפת הלימודים, רוסית, תילמד גם שפת היידיש, בעוד שיהודי ההרים התנגדו.
לבסוף הוחלט כי שפת הלימוד תישאר רוסית, אך הטקסטים יתורגמו ליידיש.
בנוסף, למדו בבית הספר עברית.
בתחילת המאה ה-20 גברה השפעתם של הציונים שהתנגדו ללימוד יידיש, והיא הוצאה מחוץ לתוכנית הלימודים.
לשתי הקהילות היו בתי כנסת נפרדים.
בית הכנסת של העדה ההררית הוא קדום.
הקהילה האשכנזית החלה לבנות את בית הכנסת בשנת 1863, והוא נחנך בשנת 1865, וב היה מקווה טהרה.
לשתי הקהילות היה בית קברות משותף.
עליית יהודים מבוינאקסק (כמו מיתר ערי הקווקז) החלה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, ובפרט בתקופת העלייה הראשונה והעלייה השנייה.
בין עולי בוינאקסק באותן שנים היו בני משפחת ניסנוב שהתיישבו בכפר תבור ובניהם יחזקאל, צבי ויהודה היו חברי השומר.
יחזקאל נרצח בידי ערבים סמוך ליבנאל בשנת 1911. גם צבי בקר, ממייסדי בר גיורא והשומר, היה יליד העיר.
בשנות מלחמת העולם השנייה הגיעו לבוינאקסק יהודים פליטים מאזורי הכיבוש הנאצי.
ב-1945, לאחר שיהודי ההרים המקומיים הגישו בקשה לשלטונות הסובייטיים לרישום הקהילה, אושר להם על ידי הסובייט לענייני דתות במוסקבה לשוב להתפלל בבית הכנסת הישן.
בית הכנסת עוד היה פעיל בראשית שנות ה-50.
ב-8 באוגוסט 1960 פורסם בעיתון "קומוניסט", עיתון מקומי המזוהה עם המפלגה הקומוניסטית, כי יהודי המקום שותים דם של מוסלמים לצורכי פולחן.
נטען כי מטרתה של עלילת הדם הייתה להוביל לסגירת בית הכנסת בעיר והמרכז הסוציאלי היהודי האזורי.
שיאה של העלייה לארץ ישראל היה בשנות ה-70 של המאה ה-20, עם העלייה הגדולה של יהודי הקווקז, ובמהלך העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. בין העולים בשנות ה-90 נמנה המשורר אלברט בן יצחק יעקב.
מספר יהודי בוינאקסק וחלקם היחסי בתוך כלל תושבי העיר:
הרב הידוע הראשון שפעל בקהילה היה רבי אליהו בן מישאל (מושאילוב) (1781-1848), יליד דרבנט וחניך ישיבות בגדד שהיה בעל מעמד בכיר בכל הקהילות היהודיות בקווקז.
אחריו כיהן רבי אברהם בן חנוך מושאילוב.
נפטר בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
אחריו כיהן רבי יהושע בן חנוכה מושאילוב.
באותה העת כיהן גם הרב שלום בן מלך מזרחי.
הרב יחזקאל מושאליוב היה הרב הראשי בשנות ה-80 של המאה ה-19. הוא למד בישיבות רוסיה והיה דובר רוסית.
ביקר בארץ ישראל יחד עם הרב יעקב יצחקי.
הרב משה בן אברהם אגארונוב (ארגונוב), יליד 1890. שלט ברוסית, בעברית ובטאטית יהודית, כיהן כרב העיר בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
הרב מרדכי ליב רוסנצוב - לפני שנת 1866.
הרב חיים גולדמאן משנת 1876.
הרב טוביה בן נחום גורדוצקי משנת 1900.
כיום, הרב חיים דנציגר, שליח חב"ד ברוסטוב על הדון, מטפל בענייני הדת גם בבוינאקסק.
בויטררפטור (שם מדעי: Buitreraptor) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים או היוננלנגיים.
הסוג תואר ב-2005 בידי פיטר מקוביץ' על סמך ממצאים בודדים שהתגלו במאובנים בתצורות קדלרוס שבפטגוניה, ארגנטינה כשמשמעות השם: "La Buitrera" - נשר בספרדית לצד הסיומת "raptor" - שודד בלטינית, כלומר: "שודד נשרי".
הסוג הכיל מין בודד, Buitreraptor gonzalezorum שנקרא לכבוד חוקרי המאובנים האחים פביאן וחורחה גונזלס.
הדינוזאור התגלה לצד הטורף הענקי של אמריקה הדרומית - הגיגנוטוזאורוס.
פאול העריך את אורכו ב-1.5 מטר ואת משקלו בשלושה ק"ג.
הוא היה צייד מהיר דומה ליוננלנגיה ושונה מאוד מדרומזאוריים טיפוסיים כמו הולוצירפטור.
הוא היה בעל לסתות ארוכות, גוף רזה, רגליים גדולות עם אצבעות וטפרים ארוכים ושיניים מאוד קטנות.
המבנה של הלסת דומה למקור נשר מה שנתן לו את שמו וככל הנראה הוא גם כוסה בנוצות.
הדינוזאור התקיים בסוף הקרטיקון לפני 98 עד 97 מיליון שנה מזמננו בארגנטינה הקדומה וככל הנראה הוא צד בקבוצות קטנות חיות חלשות שנקרו בדרכו ואולי גם מנבלות.
בויקו גאורגייב דימיטרוב (בבולגרית: Бойко Георгиев Димитров; 5 ביוני 1941, פלבן, ממלכת בולגריה – 18 בינואר 2025, סופיה, בולגריה) היה דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1989–1990 כיהן כשר החוץ האחרון של הרפובליקה העממית של בולגריה וכשר החוץ הראשון של בולגריה.
בויקו דימיטרוב נולד בפלבן והתייתם בגיל צעיר.
הוריו שהיו פרטיזנים חברי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה, נהרגו במהלך קרבות מול המשטרה הבולגרית.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה אומץ על ידי גאורגי דימיטרוב.
ב-1963 סיים את המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה ובהמשך, הועסק במשלחת הבולגרית לאו"ם.
ב-1967 התקבל רשמית כחבר במפלגה הקומוניסטית של בולגריה.
בין השנים 1978–1982 כיהן כשגריר בולגריה לקובה.
ב-1981 הפך לחבר מן המניין במועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית.
ב-1989, במהלך סתיו העמים ולאחר הדחתו של טודור ז'יבקוב, התמנה פטר מלאדנוב לראש מועצת המדינה ודימיטרוב החליף אותו כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של גאורגי אטנסוב.
דימיטרוב היה שר החוץ האחרון בעידן הרפובליקה העממית של בולגריה.
הוא המשיך לכהן גם בממשלתו של אנדריי לוקאנוב והיה לשר החוץ הראשון בעידן בולגריה.
בוכטלן הן סוג של לחמניות מתוקות.
הלחמניות המתוקות עשויות מבצק שמרים מועשר במילוי פובידל, או ריבה אחרת כלשהי, שוקולד, פרג טחון או גבינת קווארק, מוברשות בחמאה ואפויות בתבנית גדולה כך שייצמדו יחד וניתן יהיה לפרק אותן לאחר האפייה.
ניתן להוסיף עליו רוטב וניל, אבקת סוכר או לאכול רגיל וגם חם, על אף שבוכטלן מוגש פושר על פי רוב, בעיקר כמאפה ארוחת בוקר או עם תה.
במאה ה-19 הבוכטלן הוכן לפעמים במים רותחים בדומה לכיסונים.
מוצאו של הבוכטלן הוא מאזור בוהמיה, אך הוא הוא ממלא תפקיד מרכזי במטבח ההונגרי האוסטרי, הסלובקי, הסלובני.
בבוואריה בוכטלן נקרא Rohrnudeln, בסלובנית buhteljni, בסרבית бухтле / buhtle או бухтла / buhtla, בהונגרית bukta, בניב קייקווי buhtli, בקרואטית buhtle, בפולנית buchta, בצ'כית כאמור buchta או buchtička, ברומניה, בחבל באנאט, הוא נקרא bucte.
בויזנברי הוא הכלאה בין הפטל האדום האירופי (Rubus idaeus), הפטל השחור האירופאי (Rubus fruticosus), האוסנה אמריקאי (Rubus aboriginum), וללוגאנברי (Rubus × loganobaccus).
זהו פרי של 0.8 גרם האחד, פרי מקובץ (פרי המתפתח ממיזוג של מספר שחלות שהופרדו בפרח אחד), עם גרגירים גדולים וצבע אדום עמוק.
מקורותיו המדויקים של הבויזנברי אינם ברורים, אך הרישומים המובהקים ביותר מתארים את הצמח כפי שהוא מוכר כיום עד למגדל רודולף בויסן , שהשיג את "הורי" הבויזנברי מהחווה של אדם בשם ג'ון לובן.
דארו ממחלקת החקלאות של ארצות הברית (USDA) החל להתחקות אחר דיווחים על פרי יער גדול, סגול-אדמדם שגודל בחווה של בויסן באנהיים, קליפורניה.
דארו נעזר בוולטר נוט, חקלאי אחר, שהיה ידוע כמומחה פירות יער.
נוט מעולם לא שמע על הגרגיר החדש, אבל הוא הסכים לעזור לדארו בחיפושיו.
לדארו ולנוט נודע כי בויסן נטש את ניסויי הגידול שלו מספר שנים קודם לכן ומכר את החווה שלו.
בלי להיבהל מחדשות אלה, דרו ונוט יצאו לחווה הישנה של בויסן, שבה מצאו כמה שתילים שבריריים ששרדו בשדה חנוק מעשבים שוטים.
הם שתלו את הצמחים בחווה של נוט בבואנה פארק, קליפורניה, שם הוא טיפח אותם בחזרה לבריאות נושאת פירות.
וולטר נוט היה הראשון שטיפח באופן מסחרי את פירות היער בדרום קליפורניה.
הוא החל למכור את פירות היער בדוכן החווה שלו ב-1932 ועד מהרה הבחין שאנשים חוזרים כל הזמן לקנות את פירות היער הגדולים והטעימים.
כשנשאל איך קוראים להם, אמר נוט, "בויזנברי", על שם המקור שלהם.
עד 1940, 242,000 דונם בקליפורניה הוקדשו לבויזנברי.
המספר ירד במהלך מלחמת העולם השנייה, אך הגיע לשיא שוב בשנות ה-50, עד לנקודה שבה גידולי הבויזמברי עלו על אלה של הפטל והאוכמניות שהיו הנפוצים יותר (קודם).
החל משנות ה-2000 המוקדמות, גרגרי בויזנברי טריים גודלו בדרך כלל רק על ידי חקלאים קטנים יותר בקליפורניה ונמכרו מדוכני חווה ומשווקים מקומיים.
רוב הבויזנברי הגדלים באופן מסחרי, בעיקר מאורגון, מעובדים למוצרים אחרים כגון ריבה, פאי, מיץ, סירופ וגלידה.
נכון לשנת 2016, ניו זילנד הפכה ליצרנית וליצואנית הגדולה בעולם של בויזנברי.
הבויזנברי גדלים על צמחים נמוכים ומטפסים ומתאפיינים במרקם הרך, הקליפות הדקות וטעמם המתוק.
פירות בוגרים מגירים מיץ בקלות רבה ויכולים להתחיל להירקב תוך מספר ימים מהקטיף.
בוכוטניצה (בפולנית: Bochotnica; ביידיש: באָכאָטניץ) הוא כפר בגמינת קז'ימייז' דולני, שבמחוז פולאווי, בפרובינציית לובלין שבמזרח פולין.
הכפר ממוקם על הגדה הימנית של נהר ויסלה, בדרך בין פולאווי לקז'ימייז' דולני.
בסמוך לכפר נמצאים שרידי טירה מהמאה ה-14. הכפר אינו מחובר לרכבת, והתחנה הקרובה ביותר נמצאת בפולאווי.
בוכוטניצה היא אחד היישובים העתיקים ביותר בפולין.
בשנותיה הראשונות של ממלכת פולין, הייתה בוכוטניצה גורד חשוב הממוקם לאורך דרך סוחרים מאזור קייב לכיוון מרכז פולין.
כיום זהו מרכז תיירותי מקומי.
בשנת 1317, המלך ולדיסלב הראשון העניק את בוכוטניצה וכפרים מקומיים אחרים לאחים אוסטשקו ודז'רז'קו מבייסצה .
ככל הנראה, הטירה ההגנתית בבוכוטניצה נבנתה בשנת 1340, לאחר פשיטת הטטרים ההרסנית על אזור לובלין.
הטירה הייתה בצורת מלבן ומוקמה על גבעה שסיפקה לה תצפית טובה על האזור.
במאה ה-15, הייתה הטירה בבעלות משפחת קורובסקי, ולאחר מכן עברה לידיו של וויוודה של לובלין, יאן אולשניצקי, ששינה את שם משפחתו לבוכוטניצקי.
ביוזמתו, שופצה הטירה בסגנון הרנסאנס.
בוכוטניצקי מת ללא ילדים, ואחרי מותו, בסוף המאה ה-16, החלה הטירה להתפורר.
הכפר היה שייך למספר משפחות (בורקובסקי, טרלו, לובומירסקי, סנגושקו, פוטוצקי), ובשנת 1826 היה בבעלותו של אדם יז'י צ'ארטוריסקי, שנכסיו הוחרמו על ידי הרוסים כעונש על מרד נובמבר ב-1830. בשנת 1886, הבעלים החדש יוזף קלמנסובסקי שקל לשקם את הטירה, אך שינה את תוכניותיו.
עד לחלוקות פולין, הייתה בוכוטניצה שייכת לפרובינציית לובלין ההיסטורית.
בשנת 1815, הפכה לחלק מפולין הקונגרסאית בתוך האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, חזרה לריבונות פולנית במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה.
ב-18 בנובמבר 1942, בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, הרגו הכובשים הגרמנים 45 אנשים בכיכר העיר המקומית, כנקמה על התקפה על כוח סיור גרמני.
לאחר המלחמה הייתה בוכוטניצה מרכז להתנגדות אנטי-קומוניסטית.
ב-24 במאי 1945, התרחש קרב בין יחידת יוצאי מחתרת ארמייה קריובה לבין הנ.ק.ו.ד., שבו נהרגו 16 סוכנים סובייטיים ו-10 משתפי פעולה קומוניסטיים פולנים.
בויטראגו דל לוסויה (בספרדית: Buitrago del Lozoya) היא עיירה בקהילה האוטונומית של מדריד, במרכז ספרד.
היא שייכת לאזור ההיסטורי של סיירה נורטה.
העיירה היא מן המעטות באזור ששמרו על חומותיהן מימי הביניים.
מקורן במאה ה-11, בימי השלטון המוסלמי בספרד, והן שוקמו במאה ה-15. היא שוכנת על חצי-אי המוקף בנהר לוסויה.
האזכורים ההיסטוריים הקדומים ביותר של בויטראגו מתוארכים למאה ה-1 לפנה"ס.
העיירה מזוהה עם Licabrum שנכבשה לפי טיטוס ליוויוס בידי גאיוס פלמיניוס, אם כי רוב ההיסטוריונים מזהים אותה עם עיירה אחרת בשם קברה.
תחת בית אומיה שימשה בויטראגו, יחד עם טלאמנקה דה חראמה, כמצודה ששמרה על הדרך מצפון לטולדו לעבר מעבר סומוסיירה.
היא נכבשה על ידי אלפונסו השישי בשנת 1085 כהכנה לכיבוש טולדו, וב-1169 הועברה לעיר אוכלוסייה נוצרית חדשה, והיא נמסרה לבעלות כנסיית טולדו.
בימי הביניים התקיימה בבויטראגו קהילה יהודית משגשגת של גובי מיסים, בעלי מלאכה ורופאים שהחזיקו באחוזות, כרמים, גינות ובתים.
לאחר גירוש ספרד בשנת 1492, חלק מהיהודים המירו את דתם ונשארו בעיירה, בעוד אחרים עזבו לפורטוגל.
בהמשך רבים מן האנוסים נחקרו בידי האינקוויזיציה הספרדית, בעיקר בעשור השני של המאה ה-16. בין המשפחות שבניהם ובנותיהם התנצרו נמנו אבנהאדר, אבנסבד, אדארוקה (בהמשך: גונזלס), אלפנדרי (בהמשך: הורטאדו), אלגרושה, אמריו, אסאיול, ששון אבן סלאמה, קבליירו, קורל, קוויאר, דה לה איחה וסווארו.
על פי הרשומות, לפני הגירוש פעלו בבויטראגו שתי בתי כנסת, אחד בעיירה עצמה, שכלל חצר סמוכה, משחטה וישיבה, ואחד בפרברים.
שניהם נמכרו באותה שנה על ידי דון דייגו הורטאדו דה מנדוסה, הדוכס השלישי של בית אינפנטדו, כחלק מחיסול נכסי היהודים שהתבצע לאחר פרסום צו הגירוש.
בעיירה כמה מבנים היסטוריים ומוקדי תיירות, בהן טירת בויטראגו דל לוסויה, מבנה גותי-מודח'ארי מן המאה ה-15, כנסיית סנטה מריה דל קסטיו משנת 1321, העשויה באותו סגנון; ומוזיאון פיקאסו, מוזיאון קטן שבו מוצגות יצירות של פבלו פיקאסו מאוספו של יוגניו אריאס, ספר יליד בויטראגו וחברו של האמן.
בויס פנרוז היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בשנים 1897–1921. בשנת 1885 כיהן כחבר בית הנבחרים של פנסילבניה מטעם מחוז פילדלפיה.
בשנת 1886 נבחר לסנאט של פנסילבניה מטעם המחוז השישי, וכיהן כנשיא זמני של הסנאט המדינתי בשנים 1889–1891.
פנרוז נחשב ל"בוס" הפוליטי הרביעי של המנגנון הרפובליקני בפנסילבניה (המכונה בתקופתו "מכונת פנרוז"), לאחר סיימון קמרון, ג'.
במשך 17 שנים היה הדמות הפוליטית החזקה ביותר בפנסילבניה, תמך במועמדותו של וורן הרדינג לנשיאות ארצות הברית, והוסיף לחוק ההכנסות של 1913 את סעיף ניכוי דלדול הנפט, לטובת מפיקי הנפט.
עד שנת 2005 היה הסנאטור שכיהן את התקופה הארוכה ביותר מטעם פנסילבניה, עד שארלן ספקטר עבר את שיאו.
פנרוז נולד ב־1 בנובמבר 1860 בפילדלפיה שבפנסילבניה, והיה אחד משבעה בנים של ד"ר ריצ'רד אלכסנדר פולרטון פנרוז ושרה האנה בויס.
הוא נולד למשפחה ותיקה ומכובדת בפילדלפיה ממוצא קורניש.
המשפחה ייחסה את שורשיה האמריקאיים לברטולומיו פנרוז, בונה ספינות מבריסטול, שהוזמן בידי ויליאם פן להקים מספנה בפרובינציית פנסילבניה.
פנרוז היה נכדו של יושב ראש הסנאט של פנסילבניה, צ'ארלס ב.
פנרוז, ואחיהם של הגניקולוג צ'ארלס בינגהם פנרוז ושל יזמי הכרייה ריצ'רד וספנסר פנרוז.
הוא היה גם צאצא למשפחת ביידל הבולטת מפילדלפיה.
הוא למד באקדמיה אפיסקופלית (Episcopal Academy) ובהמשך באוניברסיטת הרווארד.
כמעט סולק מהרווארד בשל הישגים לימודיים נמוכים, אך שיפר את ציוניו בשנה האחרונה ללימודיו.
בשנת 1881 השלים את לימודיו, שני בכיתתו.
לאחר לימודי משפטים במשרד עורכי הדין של ויין מקווי וג'ורג' טאקר ביספהם, הוסמך לעריכת דין בפנסילבניה בשנת 1883.[14]
בשנת 1885 כיהן כחבר בית הנבחרים של פנסילבניה מטעם מחוז פילדלפיה, ובשנת 1886 נבחר כחבר הסנאט של פנסילבניה מטעם המחוז השישי.
בשנים 1889–1891 כיהן כנשיא זמני של הסנאט.
בגיל 26 היה הסנאטור המדינתי הצעיר ביותר, ובגיל 29 – הנשיא הזמני הצעיר ביותר.
על אף שכתב שני ספרים על רפורמה פוליטית, הצטרף פנרוז למנגנון הפוליטי של מתיו קווי, "בוס" רפובליקני בפנסילבניה.
בשנת 1895 התמודד ללא הצלחה על תפקיד ראש עיריית פילדלפיה.
הוא נאלץ לפרוש מהמרוץ לאחר שיריבו הדמוקרטי פרסם תצלום שלו יוצא מבית בושת בשעה שלוש לפנות בוקר.
הסנאט של ארצות הברית והפוליטיקה הרפובליקנית הארצית
בשנת 1897 בחר בו בית המחוקקים של פנסילבניה לסנאט של ארצות הברית, והעדיפו על פני ג'ון ואנאמייקר.
פנרוז היה חבר דומיננטי בוועדת הכספים של הסנאט ותמך במכסים גבוהים להגנה על תעשייה מקומית.
הוא שירת גם בוועדות הסנאט לבנקאות, ענייני צי, דואר ודרכים, חינוך ועבודה, והגירה.
אחד מצעדיו החקיקתיים החשובים היה הוספת סעיף ניכוי דלדול הנפט לחוק ההכנסות של 1913, מהלך שהיטיב עם מפיקי נפט, בהם משפחות מלון ופיו.
פנרוז תמך בעקביות במדיניות פרו־עסקית והתנגד לרפורמות בעבודה ולזכויות נשים.
הוא פיתח שיטה של "חוקי סחיטה", שבהם חברים מפנסילבניה הגישו הצעות חוק שפגעו בתעשיות גדולות, כגון מסילות ברזל ובנקים, והבטיחו להסירן לאחר קבלת תרומות פוליטיות מספקות מאותן תעשיות.
בשנת 1903 נבחר ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית של פנסילבניה, כיורשו של מתיו קווי.
לאחר מותו של קווי שנה מאוחר יותר, מונה פנרוז לחבר הוועדה הלאומית הרפובליקנית מטעם המדינה.
במשך 17 השנים הבאות היה הדמות הפוליטית החזקה ביותר בפנסילבניה, וקידם פוליטיקאים נאמנים לארגונו.
ב בחירות לנשיאות 1912 תמך פנרוז בנשיא המכהן ויליאם הווארד טאפט נגד הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט.
כדי לפגוע ברוזוולט, פעל עם יריבו הפרוגרסיבי רוברט לה פולט להקמת ועדת חקירה בסנאט לבדיקת מקורות התרומות לקמפיינים של רוזוולט.
אף שפנסילבניה הצביעה לרוזוולט, ניצח המועמד הדמוקרטי וודרו וילסון בבחירות הכלליות.
כמו כן, היה פנרוז תומך מרכזי של וורן הרדינג וסייע לו לזכות במועמדות הרפובליקנית ב־1920. תמיכתו בהרדינג תרמה למינויו של אנדרו ויליאם מלון, בן פנסילבניה, למזכיר האוצר.
בשנת 1912 הודח זמנית מעמדת כוחו בידי הפלג הפרוגרסיבי בראשות ויליאם פלין, אך לאחר פרישת פלין מהמפלגה הצליח פנרוז לשוב לתפקידו כחבר הוועדה הלאומית, שבו כיהן עד מותו.
בשנת 1914 התמודד לראשונה בבחירות ישירות לסנאט (לאחר התיקון ה־17 לחוקה), ניהל קמפיין פומבי לראשונה בחייו, וניצח את הדמוקרטי אלכסנדר מיטשל פאלמר ואת הפרוגרסיבי גיפורד פינצ'ו.
בנובמבר 1915 ליווה את פעמון הדרור במסע חוצה ארצות הברית לתערוכת פנמה–פסיפיק בסן פרנסיסקו, לצורך גיוס כספים למלחמת העולם הראשונה.
פנרוז היה בגובה כ־1.93 מטר ונודע בכינוי "הגריזלי הגדול".
היה בעל תיאבון עצום, ונהג לאכול תריסר ביצים לארוחת הבוקר ותרנגול הודו שלם לארוחת הצהריים.
הוא ניצח בהתערבות של 1,000 דולר בתחרות אכילה של 50 צדפות ורביעית גלון בורבון, ששלחה את יריבו לבית החולים.
הוא לא אהב שצופים בו אוכל, והציב מחיצות כדי לשמור על פרטיותו בעת סעודותיו במלון Bellevue-Stratford בפילדלפיה.
כחובב טבע, נהנה מטיפוס הרים ומציד חיות גדולות, והיה אחד מ־100 החברים המקוריים של מועדון Boone and Crockett.
הוא מעולם לא נישא, והתגאה באהבתו לזונות, בטענה שאינו "מאמין בצביעות".
פנרוז נפטר ב־31 בדצמבר 1921 בדירת הפנטהאוז שלו ב־Wardman Park בוושינגטון הבירה, כתוצאה מתסחיף ריאתי.
הוא נטמן בחלקת משפחת פנרוז בבית הקברות Laurel Hill בפילדלפיה.
לאחר מותו ירש אותו סגנו, ג'וזף גראנדי, כאחד ממנהיגי המנגנון הרפובליקני, אך איש מהם לא שלט במפלגה כפי שפנרוז וקודמיו שלטו בה.
הר פנרוז ברכס דיקסון שבדרום־מרכז קולומביה הבריטית נקרא על שמו.
פסל ברונזה שלו, מעשה ידי הפסל סמואל מארי, הוצב בשנת 1930 בפארק הקפיטול בהאריסברג, פנסילבניה.
בויין (באירית: Bhóinn) הוא נהר הזורם באירלנד.
לפי המיתולוגיה הקלטית, נהר הבויין נוצר עקב פעילותו של נכטאן, אל המים הקלטי.
נכטאן ביקש למנוע מאשתו להגיע לבאר המים שהוא היה בעליה, הוא יצר שלושה נחשולי מים שנועדו לפגוע באשתו וגרמו, בסופו של דבר, ליצירתו של נהר הבויין.
אורכו של הנהר הוא 112 קילומטר.
הנהר עובר באירלנד דרך מחוז אופאלי, מחוז קילדייר ומחוז מית', ונשפך לבסוף ל.
בוכאן (בפרסית: بوکان) היא עיר בנפה המרכזית של , בפרובינציית מערב אזרבייג'ן, איראן, המשמשת כבירת המחוז.
בתקופת השושלת הקאג'ארית, בשל מגוריו בעיר של מפקד הצבא ומשפחתו, בוכאן הפכה לעיר מרכזית.
ההיסטוריה של העיר קשורה לארבע דמויות ממשלתיות הידועות כמשפחת סרדאר עזיז ח'אן, כאשר בוכאן הייתה מרכז הממשל ומקום מגוריהם.
לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, היא פרחה במדדים חברתיים, תרבותיים, ספורטיביים, כלכליים ופוליטיים.
נמצאו מספר ממצאים בבוכאן המתוארכים בין 4100 לפנה"ס ל-4400 לפני הספירה.
ממצאים אלו מאשרים כי בוכאן הייתה אחת מההתיישבויות האנושיות הראשונות ברמת איראן.
מסוף המאה ה-14 ועד המאה ה-19, העיר הייתה חלק מנסיכות .
כשהנסיכות דעכה, הכורדים האריסטוקרטיים, אע'א דהבוקרי, ששלטו בכפרים רבים בסביבה, השתלטו על העיר.
למרות גודלה הקטן, בוכאן שיחקה תפקיד מרכזי באזור מבחינה תרבותית ופוליטית.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, העיר שולבה ב קצרת הימים.
מאוחר יותר, העיר חוותה מרד איכרים שבו הצליחו לגרש את האצולה.
המרד דוכא בסופו של דבר באכזריות על ידי הצבא.
תושבי בוכאן השתתפו במהפכה האיראנית ב-1979 ובתנועה הכורדית למען אוטונומיה שבאה לאחר מכן.
העיר נפלה לשליטתן של קבוצות אופוזיציה כורדיות, אך נכבשה מחדש על ידי הצבא האיראני ב-1 בינואר 1984. לפי משמרות המהפכה האסלאמית, בוכאן הייתה העיר הכורדית האחרונה באיראן שנכבשה.
ב-15 באפריל 1988, בוכאן הופגזה על ידי חיל האוויר העיראקי, בתקיפה בה נהרגו 19 בני אדם ו-160 נפצעו.
המחוז מאוכלס בכורדים שאפעים המדברים כורדית סוראנית.
נכון למפקד האוכלוסין הלאומי של 2006, אוכלוסיית העיר מנתה 149,340 תושבים ב-32,588 משקי בית.
העיר ממוקמת מזרחית לנהר סימינרוד.
סמוך להר , ברכס הרי זגרוס.
עזיז ח'אן מוכרי בנה טירה ליד מאגר המים הגדול של בוכאן, שנקראת כיום על שם המייסד - טירת סרדאר עזיז ח'אן.
הטירה נבנתה על ראש גבעה וחומר הבנייה העיקרי שלה הוא לבנים עם טיט חמר וקורות עץ.
המידות של הטירה הן 25 על 30 מטר.
בהמשך, הטירה הוסבה למטה משטרה, דואר ובית ספר בהתאמה, ולבסוף נהרסה לחלוטין והוחלפה במבנה חדש שנבנה כמרכז גיוס של הבסיג'.
כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר בעיר.
מאז 2000, בוכאן מארחת את מועדון המקצוענים המשחק בליגה האיראנית 2 (הליגה השלישית).
בול דואר, או בקצרה בול, מצורף למכתב כדי להוכיח ששולח המכתב שילם לרשות הדואר המעבירה את המכתב.
לרוב זהו נייר דק מלבני קטן שפאותיו משוננות המודבק על המעטפה.
כחלק מתהליך המשלוח, פריט הדואר נחתם במטרה לבטל את ערך הבול וכך למנוע שימוש חוזר בו.
הבול הוא הגרסה הפופולרית ביותר לדמי דואר המשולמים מראש, אך כיום רוב הדואר המשרדי מוחתם בחותמות מוסכמות או נשלח במעטפות שתמונת בול מודפסת עליהן.
בשנים האחרונות, מכתבים נושאי בולים הופכים שכיחים פחות עקב התפתחותו של הדואר האלקטרוני והשימוש המתפתח במדבקות תשלום או במעטפות "מבויילות".
הצורה הנפוצה ביותר לבולים היא מלבן, אך לבול הדואר יכולות להיות צורות שונות, כגון משולש, מחומש ועיגול.
נוסף למטרתם העיקרית של הבולים – הוכחת התשלום על העברת דבר הדואר – הם משמשים לעיתים קרובות למטרות נוספות, כגון הנצחת אירועים ואנשים חשובים.
למשל, פטירתו של איש ידוע יכולה להיות מלווה בבול מיוחד שיונפק לכבודו.
כיום ישנה גם אפשרות ליצור בול דואר עם תמונה אישית.
הגוף המופקד על הנפקת בולים במדינת ישראל הוא השירות הבולאי, שהוא חלק מחברת דואר ישראל.
עד להמצאת הבול, דמי משלוח המכתב היו גבוהים ומשולמים על ידי נמען הדואר ולא על ידי השולח.
מכל זאת התקבל כי למעשה אין ערובה כי כל הכסף שהושקע (מיון דבר הדואר, עלות השליח ועוד) אכן ישולם (אם הנמען אינו מסוגל לשלם עבורו).
בשנת 1653 הנהיג לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שיטה חדשה לתשלום עבור דברי דואר, ולפיה לכל מכתב יצורף סרט נייר, שיעיד על כך שדמי המשלוח שולמו.
בתוך זמן קצר ננטשה שיטה זו, לאחר שהצרפתים סירבו לאמצה.
מספר אנשים טענו כי המציאו את הבול הראשון: סר רולנד היל, ג'יימס צ'למרס ולורנץ קושיר.
את הרעיון לבול דואר במתכונתו המוכרת לנו כיום, הגה סר רולנד היל בשנת 1837 כחלק מרפורמה מקיפה בשירות הדואר הבריטי.
הבול הראשון בעולם, המכונה "הפני השחור" על שום ערכו וצבעו, הופיע בבריטניה בשנת 1840. על בול זה התנוסס דיוקנה של מלכת בריטניה דאז ויקטוריה, שלוש שנים לאחר שעלתה לשלטון ומאז מופיעה תמונת השליט על כל בולי הממלכה המאוחדת.
זכות ראשונים זו העניקה לבריטניה את הזכות שלא לכתוב את שמה על הבולים שאותם היא מנפיקה, בעוד שאר הארצות שמנפיקות בולים חייבות לרשום את שם הארץ על הבול.
בעקבותיה של בריטניה הלכו שווייץ, בוואריה וצרפת, ועד 1860 הונהג השימוש בבולים במדינות רבות בעולם.
22 המדינות שכבר הנהיגו בתחומן שימוש בבולי דואר, הקימו ב-1874 את איגוד הדואר העולמי.
הַשּׁוֹבֶל, המצורף לעיתים כְּשׁוּלֵי הבול, מוסיף פרטים על תוכנו של הבול בצורה גרפית המשלבת לעיתים טקסט נוסף, ולעיתים מהווה המשך של ציור הבול.
ישראל היא המדינה היחידה ששירותי הדואר שלה מנפיקים לאורך כל השנים את בוליהם עם שְׁבָלִים, בעוד במדינות אחרות מצורפים לבול שְׁבָלִים לעיתים, אך לא באופן שיטתי.
ראשיתו של השובל בישראל, הוא בסדרת הבולים 'דאר עברי' שהונפקה מייד לאחר הכרזת העצמאות והופיעו בה תצלומי מטבעות מתקופת המכבים בהם הוטבעו מילים באותיות העברית הקדומה שאינן מוכרות לציבור הרחב.
לשם כך, החליטו הממונים על הבולאות במנהלת העם להוסיף שׁוֹבֶל ובו הסבר כיתובי המטבעות.
סימן היכר אופייני לבולי דואר הוא שוליהם המשוננים, הנוצרים מתלישת הבולים מגיליונות בהם הגבולות בין הבולים מנוקבים.
הבולים הראשונים נגזרו מתוך גיליונות מודפסים, דבר שסירבל את השימוש בהם, ובהיעדר כלי חיתוך מתאימים אף גרם לקריעתם לעיתים קרובות.
על מנת להקל על הפרדת הבולים המציא הנרי ארצ'ר, אנגלי ממוצא אירי, מכונה שניקבה את הגליונות לאורך שולי הבולים.
ניסיונות ראשונים לשימוש בה נעשו בשנת 1850, והחל משנת 1854 הוציאה רשות הדואר הבריטית באופן סדיר גיליונות בולים מחוררים.
בארצות הברית החל ניקוב גיליונות הבולים בשנת 1857, ונפוץ מאז בעולם כולו.
בצדו האחורי של הבול מורחים שכבה של חומר כלשהו, אשר הופך לדביק עם הרטבתו, ואשר נועד להקל על הצמדת הבול אל פריט הדואר.
שכבה זו של חומר דביק היא שהקנתה לבול את המונח בול דביק, אולם קיימים מקרים רבים בהם הבול הונפק בלי דבק בצדו האחורי, או במתכונת המכונה מדבק (Self-adhesive stamp).
בול מחורר הוא בול דואר רגיל שחוררו אותו בצורה מיוחדת.
החירור לא פוגע בשימוש בו, ומכביד על גנבתו על ידי עובדי המוסד או החברה המסחרית שעבורם ביצעו את פעולת החירור.
חירור הבולים החל ב-1868, באנגליה ובהמשך התפשט הנוהג למדינות אירופאיות נוספות וליתר העולם.
חירור הבולים נועד לסמן אותם בראשי תיבות או סמלים של הבעלים.
חברות מסחריות ניצלו לעיתים את האפשרות הזו כדי לעצב את חירור הבול במתכונת המקדמת את מטרות החברה.
בול מודפס (Indicia) מתייחס להדפסה מראש של חותמת בצורת בול על מסמך רשמי המיועד למשלוח בשלמותו.
סוג זה של מסמכים מכונה בעברית דבר בולים, והוא כולל פריטים דוגמת גלויות דואר, אגרות אוויר ומעטפות מבוילות.
סימון זה על המעטפה הוא רק כעין חותמת בצורת בול אך אינו פיסת נייר נפרדת מהמעטפה.
הוספת שכבת הדבק בצדו האחורי של הבול
חיתוך גיליונות הדפוס – ישנן שתי שיטות עיקריות ליצירת קווי הפרדה בין הבולים בגיליון כך שניתן יהיה לתלוש בקלות מן הגיליון את מספר הבולים הדרוש ללקוח:
נקבוב – השיטה הנפוצה, בשיטה זו מנקבים בין הבולים בגיליון שורה של חורים צפופים, זה לצד זה, המחלישים את הנייר ומאפשרים לתלוש את הבולים זה מזה.
דקור – בשיטה זאת יוצרים בעזרת סכין חדה שורה של חתכים קטנים בין הבולים בגיליון.
חתכים אלו מחלישים את הנייר ומאפשרים לתלוש את הבולים זה מזה.
צורת הסכין והזווית בה בוצעו החתכים קובעים את מראה השוליים שסביב הבול הבודד לאחר הפרדתו מן הבולים האחרים.
לאורך מרבית השנים, השימוש בשיטת הנקבוב היה נפוץ הרבה יותר מאשר השימוש בשיטת הדקור.
בשנים האחרונות, בעיקר לאחר התרחבות הנוהג להדפיס בולים במתכונת של מדבק, שיטת הדקור הופכת שוב לנפוצה יותר ויותר.
בול ללא ערך נקוב (המונח של חברת דואר ישראל הוא "בול ללא עריך") הוא בול המוגן מפני עליית מחירים.
הבול משמש מעין "אסימון" שכוחו יפה לשימוש גם אם השתנה מחיר משלוח דבר הדואר.
בול ללא ערך נקוב הוכנס לשימוש בפעם הראשונה בארצות הברית בשנת 1975 ולמחזור בישראל ב-12 בספטמבר 1982. בולים ללא ערך נקוב מונפקים בבריטניה, ישראל, סינגפור, פינלנד, בלגיה, צרפת, נורווגיה, מונקו, שוודיה וקנדה.
איסוף בולים הוא תחביב פופולרי עד כדי כך שיש מדינות המנפיקות בולים לאספנים בלבד וערכם הכספי של בולים נדירים יכול להגיע עד למיליוני דולרים.
הבול היקר ביותר הוא מג'נטה 1 סנט, שנמכר במכירה פומבית תמורת למעלה מ-9 מיליון דולרים.
על פי רוב, האספנים מחזיקים את הבולים באלבום בולים – חוברת או ספר בעלי כריכה קשה שדפיהם מכילים כיסים שקופים קטנים שמטרתם לשמור על הבול מפני פגעי הזמן.
| שם = מחנה בוכנוואלד
| כיתוב = תצלום אוויר של מחנה בוכנוואלד, בתחילת שנות ה-40. הצילום נעשה מצפון: בחלקו המרכזי מחנה האסירים, מעבר לטור השני והשלישי מימין מגרש המסדרים.
רחוק מימין, בחלק העליון של התמונה, מחנה האס אס
| סוג = מחנה עבודה
| מחנות נלווים = מחנה הריכוז ריימסדורף
| מפקדי המחנה = קארל קוך, הרמן פיסטר
| צבא משחרר = צבא ארצות הברית
| מספר אסירים בשיא =
| השתייכות האסירים = יהודים, עדי יהוה, גרמנים, מתנגדי המשטר הנאצי, קומוניסטים, פושעים והומוסקסואלים.
| מספר תאי גזים =
| מספר קרמטוריומים = 1
| שימור היסטורי = חלקי
| אתר = אתר המחנה
}}בּוּכֶנוָואלד היה מחנה ריכוז בגרמניה הנאצית, מהגדולים בגרמניה, אליו היו מסונפים כ־138 מחנות משנה.
מחנה בוכנוואלד פעל מהקמתו ביולי 1937 ועד שחרורו בידי צבא ארצות הברית ב-11 באפריל 1945. בתקופה זו עברו בו כ-250,000 בני אדם.
ההערכה היא כי בבוכנוואלד נרצחו כ-65,000 בני אדם, כולל האסירים שנרצחו בצעדות המוות עם ההודעה על התקרבות כוחות בעלות הברית, מעט לפני שחרור המחנה, ומבלי למנות את האסירים שנשלחו מבוכנוואלד למחנות ההשמדה ולמתקני תוכנית "T4" (מבצע אותנסיה), בטירת זוננשטיין ובאתרים אחרים.
בשערו נכתב בציניות "Jedem das Seine" .
מחנה בוכנוואלד היה ממוקם במורד הצפוני של הר אטרסברג (Ettersberg), כשמונה ק"מ צפונית לוויימאר וכחמישה עשר ק"מ צפונית מזרחית לארפורט במדינת תורינגיה שבגרמניה.
במקור נקבע שמו של מחנה הריכוז אטרסברג (Konzentrationslager Ettersberg), על שם ההר שעליו נבנה.
בשל כך הוחלט על שינוי שם המחנה ל"מחנה הריכוז בוכנוואלד" (Konzentrationslager Buchenwald) שהיה שם פחות מוכר למקום, שהיה קיים עוד לפני כן.
מחנות ריכוז ראשונים הוקמו בידי השלטון הנאצי עם עלייתו לשלטון ב-1933. המחנות הראשונים, שהוקמו בגרמניה עד 1936, היו מחנות קטנים (פרט למחנה הריכוז דכאו (Dachau) שהוקם כבר בשנת 1933), ובהם נכלאו כמה מאות אסירים.
ב-1936 הוחלט על שינוי המדיניות: המחנות הקטנים פורקו ובמקומם הוקמו מחנות גדולים יותר.
ב-1936 הוקם מחנה זקסנהאוזן (Sachsenhausen), ב-1938 הוקמו מאוטהאוזן (Mauthausen) ופלוסנבירג (Flossenbürg), וב-1939 הוקם מחנה ראוונסבריק (Ravensbrück).
לאחר תחילת המלחמה הוקמו מחנות נוספים במדינות במזרח-אירופה שנכבשו על ידי גרמניה.
בוכנוואלד הוא מחנה הריכוז הגדול השלישי שנבנה על אדמת גרמניה (אחרי דכאו וזקסנהאוזן).
ב-3 ביוני 1936 הציע תיאודור אייקה, מפקד מחנות הריכוז, להעביר את אסירי מחנות הריכוז ליכטנבורג
וזקסנבורג למחנה חדש, שייבנה בצלע אטרסברג.
המחנה הוקם ב־16 ביולי 1937, כשהועברה אליו קבוצה בת 149 אסירים, רובם "פליליים" ומיעוטם מדיניים.