tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה'תש"ב – רבי אריה פומרנצ'יק, מתלמידיו הקרובים של רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, ומחבר הספרים "תורת זרעים" ו"עמק ברכה".
ה'תש"ה – אלזה לסקר-שילר, משוררת יהודייה גרמנייה.
ה'תשט"ו – משה מרזוק, איש מודיעין ישראלי.
ה'תש"ל – נפטרה לאה גולדברג, משוררת וסופרת, וכלת פרס ישראל.
ה'תשל"ח – רבי יוסף מאיר כהנא, האדמו"ר מספינקא-ירושלים.
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בח' אדר תלוי האם בר המצווה נחוג בשנה פשוטה או מעוברת והאם הוא נולד בשנה פשוטה או מעוברת.
עבור ילד שנולד באדר א' או שבר המצווה חל בשנה פשוטה, פרשת בר המצווה היא, ברוב השנים, פרשת תצוה.
אבל אם בר המצווה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא שהיא שנה פשוטה או זחג לילד שנולד באדר א') פרשת בר המצוה היא פרשת תרומה.
עבור ילד שנולד באדר ב' או בשנה פשוטה, ובר המצווה חל בשנה מעוברת, פרשת בר המצווה, ברוב השנים, היא פרשת ויקרא.
ה'תרפ"ט (אדר א') – המתיישבים הראשונים מגיעים לנתניה
ה'תש"ג (אדר א') – הגרמנים מטילים קנס של עשרה מיליון פרנק על יהודי ג'רבה
ה'תשכ"ו – אייבי נתן יוצא במטוס פרטי למצרים ונוחת בפורט סעיד.
ה'תשכ"ט – עם פטירת ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, מתמנה יגאל אלון לראש הממשלה בפועל
ה'תשל"ח (אדר א') – ההתנחלות קרני שומרון עלתה על הקרקע
ה'תרצ"ה (אדר א') – עמנואל זיסמן, חבר הכנסת מטעם המערך והדרך השלישית (נפטר בה'תש"ע)
ה'תרצ"ה (אדר ב') – מייקל וולצר, פילוסוף יהודי-אמריקאי
ה'תש"ג (אדר ב') – דייוויד קרוננברג, במאי קולנוע יהודי-קנדי
ה'תשי"ד (אדר א') – הרב אלי בן דהן, סגן שר הדתות ומנהל בתי הדין הרבניים לשעבר
ה'תשכ"ז (אדר ב') – אבי ניסנקורן, שר המשפטים מטעם מפלגת כחול לבן, כיהן בעברו כיושב ראש ההסתדרות החדשה
ה'תפ"ט – רבי אליהו הכהן האתמרי בן אברהם שלמה האיתמרי, מחבר הספרים, מדרש תלפיות, שבט מוסר, ועוד 40 חיבורים, ראב"ד איזמיר
ה'תשי"ד (אדר א') – נתן אלבז, חייל צה"ל אשר הקריב את חייו כדי להציל את חיי חבריו וקיבל את עיטור המופת (נולד ה'תרצ"ג)
ה'תשכ"ט – לוי אשכול, ראש ממשלת ישראל השלישי (נולד ה'תרנ"ו)
ה'תשנ"ד – יצחק יצחקי, חבר הכנסת מטעם שלומציון (נולד ה'תרצ"ז)
ה'תשנ"ה (אדר ב') – מתי פלד, איש פלמ"ח, אלוף בצה"ל וחבר הכנסת מטעם הרשימה המתקדמת לשלום (נולד ה'תרפ"ג)
ה'תשנ"ז (אדר א') – שמואל סגל, שחקן ישראלי (נולד ה'תרפ"ד)
ה'תשנ"ח – הרב משה אהרן שטרן, משגיח בישיבת קמניץ בירושלים (נולד ב-ה'תרפ"ה)
ה'תש"ע – הרב מנחם פרוש, חבר הכנסת וסגן השר (נולד ה'תרע"ו)
ה'תשע"ט (אדר ב') – הרב משה שפירא – מקים וראש (ביחד עם אשתו) מדרשת שובה (נולד ה'תרצ"ה)
ה'תשפ"ה – הרב יוסף יצחק וילשנסקי, ראש ישיבת חסידי חב"ד ליובאוויטש בצפת (נולד ב-ה'תשי"א).
ה'תקנ"ו – שרפה פרצה ברחוב היהודים בפרנקפורט כתוצאה מהתקפת צבא צרפת במלחמת הקואליציה הראשונה.
ה'תרפ"ד – נוסדה המושבה נווה יעקב מצפון לירושלים
ה'תש"ח – הקרב על בארות יצחק במלחמת העצמאות
ה'תשס"ב – הפיגוע בקו 32א', 19 הרוגים בפיגוע התאבדות בצומת פת בירושלים
ה'תשס"ג – ויקיפדיה העברית החלה לפעול
ה'תרפ"ו – רחבעם זאבי, אלוף במילואים, חבר הכנסת ושר (נרצח ב-ה'תשס"ב)
ה'תרס"ו – אסתי לאודר, חלוצת קוסמטיקה (נפטרה ב-ה'תשס"ד)
ה'תש"ב – יורם ארבל, שדרן ספורט וזמר ישראלי
ה'תשי"ז – ברי סחרוף, זמר ומלחין
ה'תשל"ה – אלי פיניש, שחקן ובדרן ישראלי
ה'תשמ"ד – סיון קליין, דוגמנית, מנחת טלוויזיה ומגישת רדיו ישראלית
ה'תרל"ז – רבי מאיר הורוביץ (האמרי נועם), האדמו"ר השני בשושלת דז'יקוב (נולד ב-ה'תקע"ט)
ה'תרנ"ט – הרב אליהו מני, רב העיר חברון (נולד ב-ה'תקע"ח)
ה'תשל"ג – בן-ציון דינור, שר, חבר הכנסת, היסטוריון ומחנך (נולד ב-ה'תרמ"ד)
ה'תשמ"ג – שמחה ארליך, פוליטיקאי ישראלי (נולד ב-ה'תרע"ה)
ה'תשנ"א – יצחק וולפסון, איש עסקים ופילנתרופ יהודי-בריטי (נולד ב-ה'תרנ"ח)
ה'תשפ"ב – הרב חיים גדליה צימבליסט, היה רב ליטאי ישראלי ודיין בבית הדין הרבני הגדול.
ז' בתמוז – ט' בתמוז
פרשת בר המצוה של ילד שנולד בח' ניסן היא תמיד בשנים פשוטות פרשת צו, בשנים מעוברות, פרשת בר המצווה, ברוב השנים, היא פרשת מצורע, אבל בשנים מקביעות (החא והשג) פרשת בר המצוה היא פרשת אחרי מות
מתחיל יום טוב במגילת תענית על שקבעו הלכה כפרושים שיהא חג השבועות ביום החמישים מיום טוב ראשון של פסח ולא ביום ראשון שאחריו (מגילת תענית פרק א')
קורבן גמליאל בן פדהצור נשיא שבט מנשה
ה'תש"ב – השואה – אסירות נשלחות לראשונה למחנה ההשמדה אושוויץ בפולין
ה'תש"ה – הליגה הערבית נוסדת בקהיר.
ה'תש"ה – נתלים לוחמי לח"י אליהו בית צורי ואליהו חכים בקהיר, על רצח הלורד מוין
ה'תש"י – עצמותיה של הצנחנית חנה סנש מובאות לקבורה בהר הרצל בירושלים
ה'תשי"ט – בעקבות פרשת "ליל הברווזים" מחליט דוד בן-גוריון להדיח את ראש אג"מ, האלוף מאיר זורע, וראש אמ"ן, האלוף יהושפט הרכבי
ה'תשל"ג – מבצע אביב נעורים: כוחות צה"ל פושטים מהים על יעדים של אש"ף בלבנון, והורגים שלושה מבכירי הארגון
ה'תקנ"ה – הרב צבי הירש קלישר, מחשובי מבשרי הציונות.
ה'תרצ"ב – הרב משה הלברשטאם, מורה צדק ודיין בבד"ץ של העדה החרדית בירושלים ומחשובי פוסקי ההלכה בזמנו.
ה'תש"ה – הלל ויס, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן, חבר הסנאט בה וכן ראש המסלול לספרות עברית במכללת אורות ישראל
ה'תש"ח – הרב יעקב יחזקיה גרינוולד (נולד באנטוורפן) אדמו"ר אמריקאי, מנהיגה הנוכחי של חסידות פאפא בארצות הברית.
ה'תשל"א – זאב אלקין, שר הבינוי והשיכון וחבר הכנסת מטעם תקווה חדשה
ה'תשמ"א – הראל מויאל, זמר-יוצר ושחקן ישראלי
ה'תע"ב – רבי אליהו שפירא – מחבר ספר אליה רבה ואליה זוטא
ה'תרפ"ב רבי שלמה מוסיוף – נגיד, אספן וחכם מקובל
ה'תש"ד – הרב ד"ר בנימין מנשה לוין חוקר תלמוד ובעל אוצר הגאונים (נולד י"ז באייר ה'תרל"ט)
ה'תש"ה – אליהו בית צורי – לוחם לח"י, מעולי הגרדום
ה'תש"ה – אליהו חכים – לוחם לח"י, מעולי הגרדום
ה'תשט"ו – רבי יחיאל מיכל טוקצינסקי – ראש ישיבת עץ חיים ומחברם של ספרים הלכתיים רבים (נולד ה'תרל"ד)
ז' בניסן – ט' בניסן
היום העשרים ושלושה של ספירת העומר (לפי הלוח העברי הקבוע)
קהילת יהודי כיוס נהגו לציין את יום "פורים של כיוס", לזכר הצלתם בעקבות כישלון הניסיון לכיבוש האי באחת מהמלחמות עליו.
ד'תתנ"ו – טבח בקהילת שפיירא במסגרת מאורעות תתנ"ו
ה'תש"ד – שלטונות המנדט הבריטי מגבילים את עליית היהודים לארץ ישראל
ה'תשנ"ו – מסתיים מבצע ענבי זעם לאחר חתימת הסכם הבנות חדש בין ישראל לסוריה ולבנון
ה'תרע"ג – ר' דוד עובדיה מרבני עדת המערב, מחבר הספר ברכת אליהו
ה'תר"ץ – מוטה גור, הרמטכ"ל ה-10 של צה"ל (התאבד בה'תשנ"ה)
ה'תרצ"ב – הרב גרשון מנדל גרליק, אב"ד קהילת 'אוהל יעקב' ומרבני מילאנו, ייסד את ועד כשרות רבנות מילאנו EK ועמד בראשו, שליח חב"ד הראשי לאיטליה ומייסד של מרכז רבני אירופה (נפטר בתשפ"א)
ה'תש"ו – יואל בן נון, רב ישראלי ממייסדי ישיבת הר עציון
ה'תשט"ו – מני מזוז, היועץ המשפטי לממשלה ושופט בג"ץ
ה'תשל"ג – אביב גפן, זמר ישראלי
ה'תשמ"ד – פאר טסי, זמר ישראלי
ה'תשס"א – גל גברעם, שחקנית ואושיית רשת ישראלית
ה'שצ"ו – רבי מנחם מאניש חיות, רבה של וילנה
ה'תקס"ט – רבי חנוך הניך שיק רבה של שקלוב (נולד ב-ה'תפ"ג)
ה'תקצ"ט – רבי ירחמיאל רבינוביץ' מפשיסחא, אדמו"ר פולני, בנו של רבי יעקב יצחק רבינוביץ, "היהודי הקדוש מפשיסחא" (נולד ב-ה'תקמ"ד)
ה'תש"ג – רבי משה מרדכי טברסקי מטריסק-לובלין, אדמו"ר בדור השלישי בשושלת טריסק (נולד ב-ה'תרל"ז)
ה'תשי"ז – אברהם אברונין, בלשן עברי, מתרגם, מורה ללשון וסופר (נולד ב-ה'תרכ"ט)
ה'תשע"ב – בנציון נתניהו, היסטוריון ישראלי ופעיל ציוני, אביהם של יוני נתניהו מפקד סיירת מטכ"ל, ובנימין נתניהו ראש ממשלת ישראל (נולד ב-ה'תר"ע)
ה'תשע"ד – הרב זונדל קרויזר, מחבר סדרת ספרי "אור החמה" (נולד ב-ה'תרפ"ד)
ז' באייר – ט' באייר
בזמן בית המקדש, היו עולי הרגל שטרם הספיקו להביא עולת ראייה ושלמי חגיגה של חג השבועות, יכולים עדיין להקריב קורבנות אלו עד י"ב בסיוון.
ימים אלו נקראים "ימי טבוח", וכיוון שימי קורבן הם ימי שמחה, נוהגים בימינו שלא לומר בהם תחנון (למעט האשכנזים בחוץ לארץ).
אסרו חג של שבועות בחוץ לארץ.
ה'ת"ש – מלחמת העולם השנייה: גרמניה הנאצית כובשת את פריז
ה'תקצ"ד – ראשית פרעות צפת נגד יהודי העיר, בידי המורדים הפלאחים
ה'תרל"ג – אוטו לוי, פרמקולוג גרמני-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה (נפטר ב-ה'תשכ"ב)
ה'תר"ס – דניס גאבור, פיזיקאי יהודי-הונגרי, חתן פרס נובל לפיזיקה (נפטר ב-ה'תשל"ט)
ה'תרצ"א – אליעזר גולדברג, שופט בית המשפט העליון ומבקר המדינה
ה'תשכ"ד – הרב בערל לאזאר, הרב הראשי לרוסיה
ה'תרמ"ז – הרב משה נחמיה כהניו, ראש ישיבת עץ חיים בירושלים (נולד ב-ה'תקע"ז)
ה'תרס"ז – הרב שמואל הומינר, מבוני השכונות הראשונות בירושלים מחוץ לחומת העיר העתיקה (נולד ב-ה'תר"ה)
ה'תרע"ו – הרב אריה ליב פרומקין, רב ליטאי, חוקר תולדות ארץ ישראל וממייסדי פתח תקווה (נולד ב-ה'תר"ה)
ה'תרצ"ה – שמריהו לוין, מנהיג ציוני
ה'תש"ו – ר' משה בלוי, מנהיג העדה החרדית בירושלים, מראשי אגודת ישראל בארץ ישראל, (נולד ב-ה'תרמ"ו).
ה'תש"ל – ישראל ברזילי, שר וחבר הכנסת מטעם מפ"ם (נולד ב-ה'תרע"ג)
ה'תשל"ד – הרב שניאור זלמן גרליק, הרב הראשון של כפר חב"ד ומהתלמידים הראשונים בישיבת תומכי תמימים בלובביץ' (נולד ה'תר"ם)
ה'תשנ"ו – חייקה גרוסמן, לוחמת ופרטיזנית בזמן השואה ופוליטיקאית ישראלית (נולדה ב-ה'תר"ף)
ה'תשס"ב – הרב זלמן רוטברג, ראש ישיבת בית מאיר בבני ברק (נולד ב-ה'תרע"ג)
ה'תשס"ה – דן צלקה, סופר ישראלי (נולד ב-ה'תרצ"ו)
ז' בסיוון – ט' בסיוון
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בח' אב היא,
פרשת דברים, אם בר המצווה חל בשנה בה פסח, וממילא תשעה באב, הוא בשבת או יום ראשון (שנים מקביעויות זחא, בשז, גכז, הכז, החא, השא) ופרשת ואתחנן אם פסח חל בשנת הבר מצווה ביום שלישי או ביום חמישי.
ימי בין המצרים והיום השמיני של תשעת הימים שלפני תשעה באב, בימים אלה נהוג שלא לאכול בשר ולא לשתות יין כחלק ממנהגי האבלות על חורבן שני בתי המקדש
ב'תמ"ט – המרגלים שבים מביקורם בארץ ישראל, ומדווחים למשה על הסכנות בכיבוש הארץ.
ה'רנ"ב – גירוש ספרד: נאסרת שהות היהודים בספרד
ה'תרמ"ב – אדמת ג'אוני (ראש פינה) נרכשה על ידי הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה של יהדות רומניה
ה'תרפ"ט – נוסדה הסוכנות היהודית
ה'תש"ב – מתחיל גירוש יהודי גטו ורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה
ה'תשט"ו – מטוס אל על מופל בשמי בולגריה, 58 נוסעיו נספו
ה'תשפ"ב – תחילת "מבצע עלות השחר" ברצועת עזה בסיכול ממוקד של תייסיר אל-ג'עברי, מפקד החטיבה הצפונית של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועה
ה'תרי"ב – יהושע שטמפפר, ממייסדי העיר פתח תקווה (נפטר בה'תרס"ח)
ה'תש"ד – הרב בן ציון ליפסקר, רבה הראשי של ערד וחבר בבית דין רבני חב"ד (נפטר בה' בתשרי תש"ע)
ה'תשי"א – דליק ווליניץ, שחקן, במאי ומנחה רדיו וטלוויזיה ישראלי
ה'תשי"ד – יונתן פולארד, ריגל בארצות הברית למען ישראל ונדון למאסר עולם
ה'תשי"ט – דוד צור, מפקד במשטרת ישראל וחבר כנסת מטעם התנועה
ה'תשל"ו – קובי אפללו, זמר מזרחי
ה'תשמ"א – הראל סקעת, זמר ושחקן ישראלי
ה'תשמ"א – נרקיס, זמרת-יוצרת ישראלית
ה'תק"א – הרב אברהם אזולאי מחכמי מרקש שבמרוקו, מקובל וראש ישיבה
ה'תרכ"ה – רבי שמואל שמעלקא טויבש, רבה של יאס ומחבר הספר חיי עולם
ה'תרנ"ח – רבי שמחה זיסל זיו – הסבא מקלם, מגדולי תנועת המוסר (נולד ב-ה'תקפ"ד)
ה'תרע"ד – רבי שמעון אגסי, מגדולי רבני בגדאד
ח'אלד אל-חסן היה ממייסדי הפת"ח.
ח'אלד אל-חסן נולד בשנת 1928 בחיפה.
ח'אלד אלחסן הוא אחיו של האני אלחסן ושל בילאל אלחסן.
הרבה לציין את הטראומה האישית שלו ממלחמת העצמאות, שבה חזר לביתו ומצא אותו ריק.
הוא לא ידע לאן נעלמה משפחתו וברח למצרים.
שם הוא נעצר למשך שנה, "פשוט כי היה פלסטיני", לדבריו.
משם חיפש את משפחתו במשך תקופה ארוכה בעולם הערבי.
בשנת 1950 ניסה להקים ארגון טרור פלסטיני, אך תמיד ראה עצמו כדיפלומט.
הוא מצוטט אומר: "מעולם לא נשאתי נשק."
כעבור שנה הוא עבר לסוריה, עבד כמורה והיה אחד המקימים של מפלגת השחרור האיסלאמית בשנת 1952. שלטונות סוריה איימו לעצור אותו על הקמת ארגון לוחמה פלסטיני, אבל הוא ברח לכווית.
באמצע שנות ה-50 הוא קיבל אזרחות כוויתית.
נמנה עם "החמישייה" שהקימה את הפת"ח ב-10 באוקטובר 1959, וכללה גם את יאסר ערפאת, ח'ליל אל-ואזיר (אבו ג'יהאד), צלאח חלף (אבו איאד) ופארוק קדומי (אבו לוטוף).
בשנת 1968 הוא נבחר ל"ממשלה" של אש"ף, כאשר ארגון הפת"ח השתלט על אש"ף.
הוא הצליח לשכנע את פייסל, מלך ערב הסעודית, שכל פלסטיני בערב הסעודית יישלם אחוז מסוים מהכנסתו של אש"ף בתור "מיסי שחרור".
זה הכניס לאש"ף 60 מיליון ריאל סעודי בשנה.
הוא גם הכשיר את אש"ף אצל שלטונות מצרים.
מאז 1973 ועד מותו היה אל-חסן יו"ר ועדת החוץ של המועצה הלאומית הפלסטינית ונחשב ל"שר החוץ של אש"ף".
מאז המלחמה באותה שנה הוא תמך ברעיון הקמת מדינה פלסטינית בשטחים שכבשה ישראל ב-1967.
בשנת 1973, על רקע חילוקי דעות קשים עם יאסר ערפאת, פרש מהפת"ח.
חילוקי הדעות היו סביב ה"חיבוק" שהעניק ערפאת לארגונים הקיצוניים.
בשנת 1991 הוא התעמת מול ערפאת, כי לא הסכים לתמיכתו של זה בסדאם חוסיין.
בעקבות תמיכה זו גורשו מאות אלפי פלסטינים מכוויית, ואל-חסן התיישב במרוקו, עד מותו.
אל-חסן תמך ברעיון של קונפדרציה בסגנון שווייץ, שיכלול את כל פלסטין המנדטורית, כולל ירדן.
סבל משנת 1991 ממחלת הסרטן, ממנה נפטר בשנת 1994 ברבאט שבמרוקו.
ח'אלד בן עבד אל-עזיז בן עבד א-רחמאן היה מלכה הרביעי של ערב הסעודית (בשנים 1975–1982) ומנהיגו התשעה-עשר של בית סעוד.
ח'אלד עלה לשלטון לאחר ההתנקשות בחייו של אחיו-למחצה, המלך פייצל.
הוא נבחר ליורש עוד בשנת 1965, זאת אף על פי שלא היה האח המבוגר ביותר, ולפיכך לא אמור היה לקבל את הכתר; סירובו של אחיו הבכור מוחמד בן עבד אל-עזיז הקנה לו את המלוכה.
הגם שניחן בניסיון שלטוני רב - הוא שימש כמושל חג'אז בשנים 1932–1934 וכשר הפנים של הממלכה (החל מ-1934) - ח'אלד לא הביע עניין רב בפוליטיקה ולמעשה הפקיד חלק ניכר מניהול המדינה בידי אחיו הצעיר, סגן ראש הממשלה ונסיך הכתר פהד.
ברוח זו, ח'אלד העניק ליועציו ולשריו סמכות רחבה יותר.
הוא התיר למושלים האזוריים אוטונומיה ניכרת ואף הגדיל את המימון הממלכתי.
זמן לא רב לאחר שעלה לשלטון, הציג ח'אלד תוכנית חומש שבבסיסה עמד הצורך לתחזק, לפתח ולייעל את תשתיתה של הממלכה, כדי שתוסיף לשגשג כלכלית.
הוא פתח את שערי ממלכתו בפני נחשולי עובדים זרים, בעיקר ירדנים, פלסטינים, מצרים וסורים, כדי שיסייעו בפיתוחה (באמצע שנות ה-80 היו כבר כמחצית מכוח העבודה הסעודי).
בימי שלטונו הגיעו הפקת הנפט והכנסותיו לשיאן, תוך הלאמתה המוחלטת של חברת הנפט עראמקו.
בתקופת שלטונו של ח'אלד הורגשה תסיסה פנימית מסוימת ברחבי הממלכה.
ב-1979 התרחשה התפרצות אלימות חמורה כאשר קבוצת קנאים השתלטה על מסגד הכעבה במכה, ודוכאה באכזריות.
תסיסות מסוימת הורגשה גם בקרב השיעים שבסעודיה שלחוף המפרץ הפרסי בנובמבר 1979 ובפברואר 1980, לנוכח המתיחות בין ערב הסעודית ואיראן שעברה לא מכבר מהפכה אסלאמית.
ח'אלד המשיך במאמצי הייצוב והפיוס של סביבתו הקרובה בהם החל אחיו פייצל עוד בשנות השישים.
באפריל 1975 הגיע להסכמה עם שליטי עומאן ואבו דאבי בדבר מעמדו של נווה המדבר בוריימי, נקודת המפגש בין שלוש המדינות, שחוללה בעבר מחלוקת רבה.
שנה אחר כך 1976 ערך ח'אלד ביקורים מדיניים בכל מדינות המפרץ הפרסי, בתקווה לעודד שיתוף פעולה הדוק יותר, לבסס את היציבות האזורית ולהבטיח כי מדינות המפרץ העשירות תיוותרנה תחת השפעה סעודית ולא איראנית.
ביקורים אלה עמדו, ככל הנראה, ביסודה של מועצת המפרץ לשיתוף פעולה, אשר נוסדה בשנת 1981. באותה שנה כינס ח'אלד פסגה ערבית היסטורית בערים טאיף ומכה.
בניגוד למצופה, ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל בשנת 1977 גרם לח'אלד לסטות ממתינותו האופיינית ולהצטרף למדינות העימות הנוקשות בגינוי ובהחרמתה של מצרים.
היחסים הרשמיים נותקו, ואולם קשרי המסחר, התעבורה, ההשקעות והתיירות הוסיפו להתקיים.
המלך המשיך לקיים יחסים הדוקים עם ארצות הברית והמערב.
בינואר 1978 ביקר אותו הנשיא האמריקני ג'ימי קרטר, ובפגישה סיכמו השניים על הסכם מכירת נשק אמריקני מתקדם (הסכם דומה נחתם ב-1981).
יצוין, כי עסקאות הנשק הלכו ונעשו מסובכות יותר, במידה רבה בשל דאגתם של גורמים פרו-ישראליים בממשל.
ח'אלד נאלץ לפנות לאירופה (ובמיוחד לצרפת, בה ביקר ביוני 1981) על מנת לחזק את צבאו, ואולם היחסים עם ארצות הברית לא נתרופפו: ב-1980 הסעודים הסכימו - בחשאי - להעמיד לרשות האמריקנים בסיסי אחסון ופריסה לצרכיו של "כוח הפריסה המהירה" שתכננו האמריקנים להציב באזור על מנת להגן על המפרץ הפרסי.
בערוב ימיו של ח'אלד גבר בסעודיה החשש מפני מלחמת איראן–עיראק.
אהדתו של ח'אלד, שסלד ממשטר האייאתולות האיראני, מקיצוניותו ומשאיפותיו ההגמוניאליות, הייתה נתונה לעיראק, חרף מהפכנותו וחילוניותו של שליטה, סדאם חוסיין.
אף ששמרה על חזות נייטרלית (המלך ח'אלד השתתף בניסיונות השווא לתווך בין עיראק ואיראן), סעודיה מימנה חלק ניכר מהמאמץ המלחמתי העיראקי, וסבלה בשל כך מהפצצות איראניות על מערך הובלת הנפט הימי שלה.
כמו רבים מבני משפחת סעוד, היה ח'אלד חולה לב.
הוא אף רכש מטוס פרטי מדגם בואינג 747 הכולל חדר ניתוח למקרה שיתמוטט במהלך טיסה.
ב-13 ביוני 1982 עבר התקף לב מסיבי ומת.
אחיו, נסיך הכתר פהד, הומלך תחתיו.
נמל התעופה החדש של ריאד נקרא על שמו, כמו גם העיר הצבאית המלך ח'אלד שבצפון הממלכה.
ח'אלד בן אל-וליד היה מצביא מוסלמי ערבי ואחד מבני לווייתו של הנביא מוחמד.
הוא נחשב לאחד המצביאים הגדולים בהיסטוריה, לא הובס מעולם, ומילא תפקיד מפתח בשלבים הראשונים של הקמת האימפריה המוסלמית.
ח'אלד בן אל-וליד נולד בסביבות שנת 584 במכה.
אביו היה וליד בן אל-מוע'ירה , מנהיגם של בני מח'זום משבט קורייש, שהיו אחראים על הלחימה בשבט.
כבר כילד הפך ח'אלד לאחד הפרשים הטובים בשבטו, שנחשב לטוב שבשבטי ערב.
לצד הרכיבה רכש ח'אלד ידע גם במקצועות הלחימה השונים ולמד להשתמש ברומח, כידון, חרב וחץ וקשת.
עד מהרה הפכה החרב להיות כלי הנשק המועדף עליו.
ח'אלד בגר ונודע בקרב שבטו ביכולות הלחימה שלו.
עם ביסוס האסלאם היו תומכיו של מוחמד מעורבים במספר קרבות עם אנשי מכה הפגאנים שלא הסכימו לקבל על עצמם את הדת החדשה.
ח'אלד היה זה שבזכות תושייתו הצבאית הצליח להפוך על פיו את קרב אוחוד, שנראה בתחילה כתבוסה של הקוריישים.
הוא עצמו התאסלם רק בעקבות הסכם חודייביה בשנת 628, אך לאחר שקיבל על עצמו את האסלאם התנצל אישית בפני מוחמד על מעשיו, וביקש ממנו שיתפלל עבורו למחילת האל.
מאותו יום ואילך לחם לצד האסלאם.
שלושה חודשים לאחר שהגיע ח'אלד לאל-מדינה שלח מוחמד שליח אל הע'סאנים כשבידו איגרת עבור מנהיגם שקראה לו להתאסלם.
כשעבר השליח במ֫וּאְתַה הוא נתפס ונרצח על ידי מנהיג הע'סאנים שׁוּרַחְבִּיל בן עַמְר , אף שהיה מקובל כי שליחים דיפלומטיים נהנים מחסינות מפני התקפות.
הידיעות על המקרה עוררו את זעמם של המוסלמים במדינה, ומשלחת ענישה התארגנה במהרה כנגד הע'סאנים.
מוחמד מינה את זייד בן חרית'ה לעמוד בראש הכוח, ואת ג'עפר בן אבי טאלב לסגנו.
לסגנו של ג'עפר התמנה עבדאללה בן רוואחה .
רק במקרה שכל השלושה ייהרגו ניתנה סמכות למשתתפי משלחת העונשין לבחור מקרבם מנהיג חילופי.
לאחר שכל שלושת המפקדים נהרגו, בחרו 3,000 הלוחמים ששרדו בח'אלד למפקדם, והאחרון פיקד עליהם במהלך קרב מואתה נגד הכוחות הביזנטיים והערבים הע'סאנים.
כשנבחר אבו בכר לח'ליף הוא שלח את ח'אלד כנגד בַּ֫נוּ תמים ואת עִכְּרִמַה בן אבו גַ'הְל כנגד המתחזה מוסיילימה.
ח'אלד השלים את משימתו, הצטרף לעכרמה, והיה זה שהביא לסיום המרד של מוסליימה בקרב עקרבה.
במהלך מלחמות הרִדה שלח אבו בכר את ח'אלד לנג'ד בראש 4,000 לוחמים.
שבטים רבים מיהרו לקבל את בואם בברכה, אך מאלכ בן נוויירה ואנשיו שהיה הגזבר האחראי על שליחת המיסים (זכאת) ושליחתם למוחמד (בימי חייו של מוחמד) נסוגו מהעיר ונפוצו במדבר.
על פי המקורות השיעים שלח ח'אלד פלוגות פרשים לחפש את הנמלטים.
מאלכ ובני משפחתו נתפסו, הובאו בפני ח'אלד ולאחר שראה ח'אלד שהוא מתמיד בסירובו לקבל את מרותו של השליט החדש (אבו בכר) פקד ח'אלד על אנשיו לכרות לו את הראש, לאחר מכן שמו את ראשו של מאלכ בן נוויירה בין שתי אבנים ובישלו את ראשו ולאחר מכן אכל ח'אלד את הראש.
לטענת ההיסטוריון הסוני בן קאת'יר הוא עשה זאת על מנת להשליט טרור על שאר השבטים המוסלמים שסירבו לשלם מיסים לשליט החדש ומייד לאחר מכן הכריח ח'אלד את אשתו של מאלכ להינשא לו (אף על פי שחוקי הקוראן דורשים לחכות ארבעה חודשים) ולפי מקורות שונים אנס אותה במשך כל הלילה.
אנשי מדינה נזעקו לנוכח הזוועות, ואבו קתאדה אל-אנצארי , אחד מחברי הנביא, יצא למדינה כדי להתלונן על מעשיו של ח'אלד בפני אבו בכר.
עומר בן אל-ח'טאב שהזדעזע מהמקרה דחק בח'ליף להדיח את ח'אלד מהפיקוד על הצבא, אך ח'אלד הכחיש כל מעורבות במותו של מאלכ, וטען כי פקודותיו הובנו שלא כהלכה.
אבו בכר, שהיה מודע לכישרונו הצבאי של ח'אלד הסכים לקבל את גרסתו, וקבע כי "לא אשיב לנדנה את החרב שאללה שלף לשירותו".
הגרסה הסונית היא הגרסה המקובלת על מרבית ההיסטוריונים.
ח'אלד החל במסע לכיבוש מסופוטמיה מידי האימפריה הסאסאנית, אך בשלב מאוחר יותר החליף אותו סעד בן אבי וקאץ , והוא עצמו יצא לחזית הסורית כדי להתייצב מול הביזנטים.
תחת הנהגתו כבשו המוסלמים את דמשק, ובקרב הירמוך הוכו הכוחות הביזנטיים של הקיסר הרקליוס מכה ניצחת, שבעקבותיה נפלה מרבית סוריה לידיים מוסלמיות.
בעקבות הקרב נקרא ח'אלד לשוב לחצי האי ערב על ידי הח'ליף עומר.
על אף שח'אלד ביקש להמשיך ולפקד על הצבא, הוא ציית להוראה, אך במקום לשוב למדינה נותר במערכה כחייל מן השורה.
היחסים בין עמר וח'אלד, שהיו בני דודים, נותרו קרירים, אך ח'אלד לא נטר לו טינה.
על ערש דווי ציווה ח'אלד את כל רכושו לעמר, ומינה אותו לממונה על עיזבונו.
ח'אלד מת בשנת 642 ונקבר בעיר חומס שבסוריה.
משאלתו למות מות קדושים בקרב לא התמלאה, והוא מת במיטתו.
מעל קברו הוקם מסגד הקרוי על שמו, ועל מצבתו חקוקים שמות 50 הקרבות עליהם פיקד מבלי שהובס.
הוא הותיר אחריו בן, מנישואיו לאישה ביזנטית, בשם עבד א-רחמן בן ח'אלד .
המסגד שהוקם לכבודו נפגע במלחמת האזרחים הסורית.
ח'אלד חוסייני (בפרסית: خالد حسینی; נולד ב-4 במרץ 1965) הוא סופר אמריקאי ממוצא אפגני.
חוסייני הוא רופא במקצועו המתגורר בצפון קליפורניה.
הוא נולד בקאבול שבאפגניסטן, לאב דיפלומט ואמא מורה בבית ספר תיכון.
בשנות ה-70 התגורר עם משפחתו בפריז, בשל עבודת אביו שם.
לאחר המהפכה הקומוניסטית באפגניסטן בשנת 1980, קיבלה משפחתו מקלט מדיני בארצות הברית.
סיים לימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ולימודי רפואה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, את התמחותו ברפואה פנימית סיים ב-1996.
ספרו הראשון הוא "רודף העפיפונים", שזכה להצלחה ניכרת, ואף עובד לסרט בשם זה בידי הבמאי סם מנדס וחברת ההפקה דרימוורקס, וגם למחזה באותו שם על ידי המחזאי מתיו ספנגלר.
ספרו השני, "אלף שמשות זוהרות", זכה אף הוא להצלחה.
ספרו השלישי הוא "קולות מן ההרים", אשר יצא לאור בישראל במאי 2013.
הוא דובר אנגלית שוטפת, וכן פרסית ופשטו.
ח'אלד בולחרוז (בהולנדית: Khalid Boulahrouz; נולד ב-28 בדצמבר 1981) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הבלם.
מכונה "ח'אלד הקניבל" בשל יכולתו "לבלוע" כל התנגדות כלפיו.
בולחרוז הוא הולנדי מוסלמי, שנולד למשפחה מרוקנית שחיה בהולנד והוא הבכור בין שמונת הילדים במשפחה.
כאשר הגיע לגיל 16 נפטר אביו ומאז הוא נאלץ במקביל לקריירה המקצועית שלו לתפוס את מקום אביו ולדאוג למשפחתו.
בשנת 2006 עבר בולחרוז לקבוצת צ'לסי מקבוצת המבורג.
מספר חולצתו במועדון היה 9. לאחר השאלה לסביליה עבר בשנת 2008 למועדון הכדורגל שטוטגרט.
בשנת 2013 עבר לשחק בקבוצת ברונדבי.
ח'אולה אבו בַּכְּר היא מרצה וחוקרת במדעי ההתנהגות במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
היא הערבייה הישראלית הראשונה שקיבלה דרגת פרופסור בישראל.
הוריה של אבו בכר הגיעו לעכו כפליטים לאחר מלחמת העצמאות וגרו בשכונת וולפסון המעורבת, שם אביה היה בעל מכבסה.
ח'אולה למדה בבית הספר הפרנציסקני טרה סנטה.
היא עברה את הבחינות בהצלחה ונרשמה ללימודי רפואה בטכניון.
לאחר שפגשה במוחמד מאי ונישאה לו, הקפיאה לבקשתו את לימודיה בטכניון.
לזוג נולדו שתי בנות, והם עברו לירושלים, שם אבו בכר למדה באוניברסיטה העברית בחוג ללימודי אפריקה.
בשנה השנייה ללימודיה אובחנה אצל בעלה מוחמד מחלה, והזוג חזר לעכו.
ב-1980 החלה ללמוד באוניברסיטת חיפה ובשנת 1984 סיימה תואר ראשון בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ובחוג לחינוך במגמת ייעוץ חינוכי.
בשנת 1991 סיימה תואר שני בייעוץ חינוכי בהצטיינות יתרה באותה אוניברסיטה.
עבודת התזה שלה עסקה בבדיקת ההשפעה הנפשית והחינוכית של הספרות הפוליטית על ילדים פלסטינים.
ב-1994 נסעה ללימודים בפלורידה שם קיבלה בשנת 1997 תואר דוקטור בטיפול משפחתי מבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת נובה דרום-מזרח בפלורידה.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "השפעת ההגירה על משפחות ערביות בדרום פלורידה".
בנובמבר 2009 קיבלה מעמד של פרופסור, ובכך הייתה לאשה הערבייה הראשונה בדרגת פרופסור באקדמיה הישראלית.
בשנת 1998 יצא ספרה "בדרך לא סלולה: נשים ערביות כמנהיגות פוליטיות בישראל" שבה היא חוקרת את תופעת התרחבות מעורבותן של נשים ערביות בישראל בפוליטיקה המקומית והארצית ובו היא מביאה את סיפורן של נשים ערביות אחדות שהצליחו להגיע לעמדות השפעה ומנהיגות, וכיצד הן משלבות בין הקריירה לבין משפחה.
בשנת 2002 יצאה ספרה המשותף עם דני רבינוביץ, "הדור הזקוף".
מחקריה האקדמיים עוסקים בתחום בריאות הנפש בחברה הערבית.
אבו בכר פרסמה מחקרים קליניים ואמפיריים בנושאים מגוּונים, כגון החברה הערבית בישראל, המשפחה הפלסטינית, נשים פלסטיניות ופוליטיקה, בריאות הנפש במשפחה הערבית, טיפול קליני רגיש לתרבות, השפעת טראומה (בעקבות אירועים כמו מלחמה, אלימות מינית וכדומה) על הפרט והמשפחה הפלסטיניים, השפעתם של יחסי מגדר על הזוגיות במשפחה הערבית ועוד.
היא עובדת גם כמטפלת משפחתית מורשית ומנהלת בקליניקה בעכו בה היא מקיימת טיפול פרטני וייעוץ וטיפול בבעיות בין בני זוג וטיפול בנפגעי אלימות מינית ומשפחותיהם.
חברה בהנהלת האגודה הבינלאומית לטיפול משפחתי (International Family Therapy Association).
בדרך לא סלולה: נשים ערביות כמנהיגות פוליטיות בישראל, המכון לחקר החברה הערבית בישראל, 1998
הדור הזקוף, יחד עם דני רבינוביץ, הוצאת כתר, 2002
החברה הערבית בישראל:יחידה 5, המשפחה הפלסטינית, האוניברסיטה הפתוחה, 2007
ח'אלד כבוב הוא משפטן ישראלי, המכהן כשופט בבית המשפט העליון החל משנת 2022. קודם לכן כיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, כשופט במחלקה הכלכלית בבית המשפט המחוזי בתל אביב, כשופט בבית משפט השלום בנתניה וכעורך דין עצמאי.
כבוב נולד ביפו למשפחה ערבית-מוסלמית.
בשנת 1975 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון עירוני ז' בעיר.
בשנת 1981 השלים לימודי היסטוריה ואסלאם באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 השלים את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1987-1989 התמחה במשרד עורכי דין ובבית משפט השלום בתל אביב אצל השופט חיים אילת.
בשנת 1989 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1997-1989 עבד כעורך דין עצמאי וכיהן כחבר מועצת העיר תל אביב-יפו.
ב-1997 מונה כבוב לשיפוט בבית משפט השלום בנתניה.
בשנת 2003 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב.
באוגוסט 2010 צורף למחלקה הכלכלית בבית המשפט המחוזי בתל אביב עם הקמתה, יחד עם השופטת רות רונן והשופטת דניה קרת-מאיר.
בספטמבר 2017 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
במהלך כהונתו כשופט בבית המשפט המחוזי בכלל, ובמחלקה הכלכלית בפרט, כבוב היה אחראי לשורת פסקי דין תקדימיים שעיצבו את דיני החברות וניירות הערך בישראל.
בתריסר שנות כהונתו במחלקה הכלכלית נתן שטף פסקי דין שסימנו אותו כשופט הכלכלי המשפיע ביותר בתחום דיני החברות בישראל.
בינואר 2018 נכלל שמו ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון בפעם השלישית, אך ימים ספורים טרם התכנסה הוועדה הבוחרת, הסיר את מועמדותו בשל הערכתו כי סיכוייו להיבחר מועטים.
ב-15 באוגוסט 2020 נפגש עם יוסף מוחֵ'ימַר, יושב ראש ארגון המוראביטון, ועם עכרמה צברי, שדן משת"פים למוות ברשות הפלסטינית.
בפגישה זו קיבל מהם כבוב מגן הוקרה על פעילותו של אביו בשמירת המסגדים והמקומות הקדושים ביפו.
לנוכח פגישה זו התנגדו חברים בוועדה לבחירת שופטים למנותו לבית המשפט העליון, בטענה שהוא נפגש עם תומכי טרור.
בשנת 2021 פנו בני משפחות שכולות לשר המשפטים גדעון סער, בבקשה להסיר את מועמדותו של כבוב בשל פגישתו עם תומכי טרור.
בשנת 2022 מונה לשיפוט בבית המשפט העליון, והושבע לתפקיד במאי 2022. הוא השופט המוסלמי הראשון בבית המשפט העליון.
לאורך השנים האחרונות ביסס השופט כבוב את מעמדו כאחת הדמויות המשפיעות והנוקשות ביותר בתחום האכיפה הכלכלית בישראל, ונודע כמי ש"חינך את שוק ההון" והטמיע נורמות של אחריות אישית, שקיפות והגינות.
באמצעות פסיקותיו אלה ואחרות, תרם כבוב לעיצוב גבולות האחריות הפלילית בשוק ההון ולביסוס אמון הציבור במערכת הפיננסית והמשפטית.
כשופט בבית המשפט המחוזי דן כבוב בתיקים פליליים רבים, במסגרתם יוחסו לנאשמים עבירות "צווארון לבן", בהם פרשת הרצת מניות איי די בי של נוחי דנקנר.
במסגרת הפרשה הרשיע כבוב את איש העסקים נוחי דנקנר וגזר עליו עונש מאסר של שנתיים, עונש שהוחמר בערעור לבית המשפט העליון לשלוש שנות מאסר.
בגזר הדין עמד כבוב על הפגיעה באמון הציבור בשוק ההון, וציין כי מדובר בפגיעה "בעיקרון היסוד הבסיסי של שוק הון יעיל והגון", והוסיף: "הנזק הוא בעיקרו נזק לאמון שיכול ציבור המשקיעים לתת לשוק ההון בישראל, כאשר במקרה זה אין מדובר בחברה אזוטרית וזניחה".
השופט כבוב נחשב לדמות מרכזית בעיצוב מדיניות הענישה בעבירות שימוש במידע פנים.
בשנת 2012 גזר עונש מאסר בפועל על סמנכ"ל הכספים של חברת "אלספק הנדסה" – נושא המשרה הבכיר הראשון בישראל שנשלח למאסר בגין עבירה מסוג זה.
הוטל עליו עונש של עשרה חודשי מאסר, שאושר לאחר מכן בבית המשפט העליון.
בשנת 2014 גזר כבוב את העונש החמור ביותר שניתן עד אז בתחום – 30 חודשי מאסר על איש יחסי ציבור שרכש מניות במאות אלפי שקלים על סמך מידע פנים.
העליון הפחית את העונש בשמונה חודשים, אך אישר את מגמת ההחמרה שקבע כבוב.
אחת הפרשות הבולטות שבהן דן היא פרשת פלד גבעוני.
בשנת 2012 הרשיע כבוב את אנשי העסקים טל יגרמן, אריה גבעוני ודוד הבי לאחר שקבע כי השתמשו בכספי חברות ציבוריות לשם החזרת הלוואות פרטיות שנטלו.
בפסק הדין ייחד כבוב מקום נרחב לפרשנות המונח "נושא משרה", והרחיבו כך שיכלול גם מי שאינו מכהן רשמית בתפקיד בחברה, אך מנהל בפועל את ענייניה.
כך נקבע בעניינו של יגרמן, שפעל כיועץ חיצוני אך ניהל את כספי החברה באופן מהותי.
באחת ההכרעות המרכזיות בדיני התאגידים בישראל, קבע השופט כבוב בשנת 2014 את עקרון "שיקול הדעת העסקי המוגבר".
לפי כלל שיקול הדעת העסקי, בתי המשפט נמנעים מלהתערב בהחלטות עסקיות שהתקבלו בתום לב, על בסיס מידע סביר וללא ניגוד עניינים.
כבוב קבע כי כאשר קיים חשש שהכלל הרגיל עלול להחמיץ הפרות של חובת האמון כלפי החברה ובעלי מניותיה, יש להפעיל ביקורת שיפוטית מוגברת, אך עדיין תוך שמירה על מרחב שיקול הדעת הניתן לדירקטוריון.
ההכרעה ניתנה במסגרת פרשת בזק, ובה אישר כבוב את החלטת דירקטוריון החברה לחלק דיבידנדים בהיקף נרחב, אשר שימשו למימון השתלטותו של שאול אלוביץ' על החברה.
פסק הדין, שאושר ברוב דעות בבית המשפט העליון, ייסד הלכה מחייבת שקיבעה את מעמדה של הגנת שיקול הדעת העסקי במשפט הישראלי; הלכה שמקורה במשפט האמריקאי והותאמה לשיטת המשפט המקומית.
ביולי 2020 דחה השופט כבוב תביעה בהיקף של 120 מיליון ש"ח שהגישו מפרקי חברת חבס נגד מנהליה, בטענה כי נושאי המשרה הביאו לקריסת החברה בשל נטילת סיכונים עסקיים בלתי סבירים.
בפסק דינו קבע כבוב כי נושאי המשרה לא הפרו את חובת הזהירות המוטלת עליהם, שכן פעלו במודעות מלאה למצב החברה ובקיאות במידע הרלוונטי.
הוא הדגיש כי עצם התממשותו של סיכון עסקי אינה מלמדת בהכרח על רשלנות, וכי במקרה זה הסיכון שנלקח לא היה בלתי סביר בנסיבות העניין.
במרץ 2021 חזר השופט כבוב וקבע כי אין זה מתפקידו של בית המשפט להתערב בהחלטות עסקיות שהתקבלו בתום לב ונמצאו בדיעבד כשגויות.
ההכרעה ניתנה במסגרת תביעת ענק נגד אילן בן דב וחברי דירקטוריון חברת סקיילקס, שאישרו חלוקת דיבידנד בהיקף של כ־250 מיליון ש"ח.
לטענת התובעים, החלוקה צמצמה את הונה של החברה ופגעה ביכולתה לעמוד בהתחייבויותיה.
כבוב דחה את הטענות, וקבע כי נושאי המשרה פעלו על בסיס מידע שהיה סביר במועד קבלת ההחלטה, וכי לא ניתן לצפות מהם לחזות מראש את השלכות הרפורמה בשוק התקשורת על מצבה של חברת פרטנר תקשורת, שהייתה בבעלות סקיילקס באותה עת.
בינואר 2021 נתן השופט כבוב החלטה תקדימית שהבהירה את תחולת מבחן הרווח לצורך חלוקת דיבידנדים, והחזירה את הוודאות המשפטית לנושאי משרה ודירקטורים בחברות ציבוריות.
ההכרעה ניתנה במסגרת בקשה לאישור תביעה נגזרת נגד חברת דיסקונט השקעות (דסק"ש), שאישרה חלוקת דיבידנד של 100 מיליון ש"ח אף שעמדה לה באותה עת יתרת רווחים מצטברת של 848 מיליון ש"ח.
עם זאת, בפני הדירקטוריון עמדו נתונים שלפיהם החברה צפויה לעבור ליתרת רווחים שלילית בדוח הרבעוני הבא.
כבוב קבע כי המבחן הקובע הוא מבחן רווח טכני הצופה פני עבר, המתבסס על הדוחות הכספיים האחרונים שאושרו כדין, ולא על תחזיות עתידיות.
עם זאת, הוא הוסיף כי על הדירקטוריון לשקול מידע עתידי רק אם התרחש אירוע מהותי המשפיע באופן ממשי על מצבה הפיננסי של החברה ומונע הסתמכות על הדוחות שפורסמו.
פסק הדין סימן חזרה לפרשנות מצמצמת וזהירה יותר של מבחן הרווח, והיווה תגובה לעמדתה המרחיבה של השופטת רות רונן במקרה קודם, שבו נקבע כי ניתן לפרש את המבחן גם כבוחן רווח עתידי על בסיס דוחות שטרם פורסמו.
בהרצאה בלשכת עורכי הדין הביע תמיכה במגישי תביעות נגזרות וייצוגיות.
כבוב מתנגד שיטתית להריסת בתי מחבלים.
הוא התנגד להריסת בית המחבל שרצח את בנות משפחת די בפיגוע הירי בצומת חמרה, את בית המחבל שביצע את הפיגוע באלעד ואת בית המחבל שביצע את הפיגוע הכפול בירושלים בשנת 2022.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, בדיון על מעצר מחבל ביקש להקל בעונשו של מחבל בטענה לאי שוויון כיוון שחבריו שוחררו בעסקת החטופים.
בהמשך, דבריו הועלו כטענות בידי סנגורים של מחבלים אחרים בטענה כי בשם השוויון יש לשחרר מחבלים שלא שוחררו בעסקת חטופים.
וכבוב הבהיר כי התכוון להשוות למחבלים ששוחררו בהסכמה ולא לאלו ששוחררו במסגרת עסקה.
משנת 2003 מלמד מגוון קורסים באוניברסיטת בר-אילן בתחום התאגידים וכן בקריה האקדמית אונו בתחום התאגידי-כלכלי.
בשנת 2011 השלים לימודי מוסמך במשפט מסחרי בהצטיינות יתרה, בתואר משולב של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הוא בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר, מחזור 2017.
בשנת 2022 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "חידת הדיבידנד: חלוקת דיבידנדים בצל רכישה ממונפת", שנעשתה בהנחייתם של דוד האן ושרון חנס.
כבוב פרסם מגוון מאמרים בתחום דיני התאגידים בכתבי עת משפטיים.
השופט חאלד כבוב ועו"ד ענבל מימון-בלאו "תביעה נגזרת כפולה - בין קריאה דווקנית לקריאה מהותית", תאגידים י/1 1 (פברואר 2013)
השופט חאלד כבוב, עו"ד ענבל מימון-בלאו ועו"ד אהד פיליפ "ועדת תביעות בלתי תלויה בדיני התאגידים הישראלים" ספר יוסף גרוס - מחקרים בדיני חברות ומשפט עסקי (2015).
השופט חאלד כבוב, "מי ישמור על השולטים?
תובענות ייצוגיות בתחום ניירות הערך", 75 שנות עצמאות במשפט 478 (דפנה ברק-ארז עורכת, 2023)
השופט חאלד כבוב, עו"ד רעות אברהם-גדליה ואלון לוקסנבורג "מבחן הרווח בחלוקת דיבידנדים: על ודאות בדרך שבין העבר, ההווה והעתיד" פורום עיוני משפט מז (2023)
השופט חאלד כבוב, עו"ד רעות אברהם-גדליה וגב' נטע צ'חנובסקי "במה מותר השופט מן הבינה המלאכותית" פורום עיוני משפט נ (צפוי להתפרסם בשנת 2026).
בשנת 2024 פורסם כי בני משפחתו השתמשו בתמונותיו כשופט בבית המשפט העליון לפרסומים עסקיים של משרדי עורכי הדין שלהם, בין היתר, צילום במשרדה של בִתו, ליד ציור דיוקן שלו.
בעקבות תלונות שהוגשו כנגדו פתח נציב תלונות הציבור על השופטים בבדיקה שבסופה קבע שניתן לשער כי: "פרסום התמונה בחשבונה של הבת נועד לקידום משרדה תוך שימוש בתפקידו של אביה כשופט, דבר האסור בתכלית האיסור על פי כללי האתיקה החלים על שופטים".
במסגרת הליך הבירור שביצע הנציב הכחיש כבוב את השתתפותו בחנוכת משרד עורכי הדין של בתו, אך מאוחר יותר נחשף תיעוד השתתפותו בחנוכת המשרד.
בתגובה טען כבוב כי הדבר נשמט מזכרונו וכי לא התכוון להטעות את נציב קבילות הציבור על השופטים.
באותה שנה פורסם שהשופט כבוב קיבל החלטה בסכסוך משפטי שבו היו מעורבים בעבר ילדיו, ונציב תלונות הציבור על שופטים קבע כי כבוב פעל שלא כשורה בכך שדן בתיק, וכי גרסתו של כבוב "תמוהה".
תלונה נוספת עסקה בראיון שהעניק השופט ללא אישור לעיתון "הארץ" נמצאה גם היא מוצדקת ומנוגדת לכללי האתיקה לשופטים.
בפברואר 2024 פורסם בכאן חדשות כי כבוב נפגש לארוחה בבית קפה עם ראש עיריית תל אביב רון חולדאי, וזאת למרות האיסור החל על שופטים לקיים פגישות עם פוליטיקאים.
ובנוסף, בימים הסמוכים לאותה פגישה דן כבוב בכמה תיקים שעיריית תל אביב היא צד להם.
כבוב מתגורר ביפו יחד עם רעייתו, והוא אב לשישה ילדים.
כמה מילדיו הם עורכי דין.
ח'אלד אבו טועמה (ערבית: خالد أبو طعمة; נולד ב-1963) הוא עיתונאי ומרצה ערבי-ישראלי.
הוא שימש ככתב ביהודה ושומרון בעבור "ג'רוזלם פוסט" ועבור "U.S.
News & World Report", ומפיק בעבור חדשות רשת NBC משנת 1988. עמית מחקר בכיר במכון גייטסטון וחוקר ועמית בכיר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
אבו טועמה נולד בשנת 1963 וגדל בבאקה אל-גרבייה.
סיים תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
החל את עבודתו ככתב בעבור אל פג'ר, עיתון המזוהה עם אש"ף.בשנת 2011 זכה בפרס לביקורת התקשורת של האגודה לזכות הציבור לדעת.
כמו כן, הוא מפרסם את מאמריו באתר Gatestone Institute.
בכתיבתו ניכרת הביקורת כלפי העומדים בראש הרשות הפלסטינית אשר עסוקים לדבריו יותר בביקורת כלפי ישראל מאשר להקדיש את זמנם לשיפור חייהם של הפלסטינים בגדה המערבית.
ח'אלד חאג' איבראהים הידוע בשמות הבמה שלו שבּ ח'אלד או בפשטות ח'אלד, הוא זמר, מוזיקאי, כותב ומלחין אלג'יראי.
שיריו, רובם בסגנון המוזיקלי ראיי, זכו להצלחה בינלאומית בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון והשני של המאה ה-21.
ח'אלד נולד בעיר הנמל אוראן שבאלג'יריה.
כבר בצעירותו החל לעסוק במוזיקה.
בגיל ארבע עשרה הקים, ניגן בקלידים ושימש כסולן בלהקה בשם "Cinq Étoiles" ("חמישה כוכבים"), אשר הופיעה במועדוני לילה ובחתונות.
ב-1980 עזב ח'אלד את הלהקה והחל לייצר ולשיר שירי ראיי לבדו.
בשנת 1986 היגר מאלג'יריה והעתיק מיקומו לפריז עקב חששו מחוגים מוסלמיים פונדמנטליסטיים, שאף רצחו באותה תקופה את הזמר שב חסני, ששר גם הוא בסגנון הראיי.
בשנת 1992 יצא האלבום הראשון שלו הנושא את השם Khaled.
באלבום זה בלט שירו "Didi", שהגיע לראש מצעדי הפזמונים במדינות רבות באירופה והעולם הערבי והיה השיר היה הראשון בסגנון ראיי שהגיע לרשימת "Top 50" במצעד הצרפתי.
עם זאת, המשורר האלג'יראי שב ראבע טען כי השיר הועתק ממנו, וב-2015 נשפט ח'אלד על גנבה ספרותית ונקנס ב-200 אלף אירו.
ב-1993, כשנה מצאת אלבומו הראשון הוציא ח'אלד אלבום שני במספר תחת השם N'ssi N'ssi.
ברוב שירי האלבום שולבו מילים בערבית עם מילים בצרפתית.
בישראל הוקלטה גרסת כיסוי לשיר Chebba על ידי הזמרת אתי אנקרי בשם "אשבו".
ב-1996 הוציא ח'אלד אלבום בשם Sahra, שזכה להצלחה רבה.
מתוך האלבום הצליחו במיוחד הלהיטים "Aïcha" ו-Wahrane Wahrane, שהושמעו רבות במצעדים באירופה.
השיר Aicha יצא במקור בגרסה בצרפתית, שמילותיה נכתבו בידי המוזיקאי הצרפתי-יהודי ז'אן-ז'אק גולדמן ובהמשך יצא גם בגרסה דו-לשונית צרפתית וערבית, שמילותיה הערביות נכתבו בידי שב ח'אלד עצמו.
השיר זכה לגרסאות כיסוי במגוון שפות.
ב-2013 שימש השיר Wahran Wahran כפסקול בסרט "הדיקטטור".
בישראל הוקלטו שני שירים מאלבום זה בגרסה עברית: ב-1998 בשם "עיישה" על ידי חיים משה, עם מילים עבריות של אהוד מנור וב-2013 גרסת כיסוי לשיר Wahrane Wahrane בשם "תרחמי עליי" על ידי עומר אדם עם מילים עבריות של אסף אטדגי.
בשנת 1999 הופיע ח'אלד יחד עם הזמרים Rachid Taha ו-Faudel עם תזמורת ענקית בפריז.
המופע נשא את השם 1,2,3 soliels.
שלושתם נחשבו אז למלכי הראיי וביצעו 23 להיטים מהמוכרים ביותר שלהם ביחד, והמופע נחל הצלחה גדולה.
המופע יצא על גבי דיסק ובגרסת DVD.
גרסת הדיסק זכתה פעמיים באלבום זהב ואילו ה-DVD באלבום זהב אחד.
ביולי 2012 הוציא ח'אלד אלבום שנקרא בשם הלהיט הגדול ביותר בתוכו "C'est La Vie", שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים ברחבי העולם.
בין השירים הבולטים באלבום זה הם: C'est La Vie, Encore Une fois והשיר Hiya Hiya, שיתוף פעולה עם הזמר פיטבול.
ב-2013 הוקלטה בישראל גרסת כיסוי לשיר C'est La Vie בשם "סה לה וי" על ידי קובי פרץ.
אותו שיר הוקלט גם על ידי גד אלבז בשם "ה' מלך".
באותה השנה הוקלט גם השיר Willi Willi על ידי רגב הוד בשם "קרוב אלייך".
גם השיר "בלילות" שמבוצע בארץ על ידי חיים משה ונתנאל הוא במקור של חאלד ונקרא בשם "Rouhy ya wahran" .
אושר כהן, הזמר הישראלי הצעיר ששר בסגנון מזרחי, ביצע גם הוא שיר שלו בשם "ורק איתך", שהלחן שלו הוא של השיר "hiya hiya" שח'אלד מבצע עם הראפר פיטבול.
ח'אלד מוחי אל-דין היה איש צבא ופוליטיקאי מצרי.
היה ממקימי אגודת "הקצינים החופשיים" והשתתף במהפכת הקצינים החופשיים ביולי 1952. לאחר מכן היה מתומכיו הבולטים של מוחמד נגיב בשנות נשיאותו, וממתנגדיו של גמאל עבד אל נאצר.
בשנת 1976 הקים את מפלגת האיחוד הלאומי המתקדם, שהייתה גוף אופוזיציה דומיננטי כנגד אנואר סאדאת וחוסני מובארכ.
ח'אלד מוחי א-דין נולד ב-17 באוגוסט 1922 בכפר שכר שבמצרים התחתונה, למשפחת נכבדים שהחזיקה כמות גדולה של אדמות בדלתת הנילוס.
בשנת 1940 סיים את האקדמיה הצבאית במצרים והחל לשמש כקצין פרשים ובהמשך כקצין שריון.
בשנת 1951 סיים תואר ראשון במסחר באוניברסיטת קהיר (אז רשמית "אוניברסיטת פואד").
במהלך שירותו הצבאי אימץ מוחי א-דין תפיסות מרקסיסטיות, וניהל קשרים עם מפלגת חדת"ו הקומוניסטית.
אף שתמך בתנועה, ככל הנראה לא הצטרף אליה כחבר.
מוחי אל-דין היה ממקימי ארגון "הקצינים החופשיים" והיה חבר בוועד של בכירי החברים בארגון.
ארגון זה קם בשנת 1943 על רקע התנגדות לכיבוש הבריטי במצרים, והושפע רבות מהתבוסה של הצבא המצרי במלחמת העצמאות ב-1948. הקצינים שהיו חברים בארגון דרשו תיקון של השחיתות השלטונית של המלך פארוק ורפורמות כלכליות במדינה.
מוחי אל-דין סימן את הקצה הקומוניסטי של המנעד הפוליטי התנועה.
במסגרת הוועד הבכיר של האגודה שימש מוחי אל-דין כאיש הקשר של האגודה עם מפלגת חדת"ו.
בסוף שנת 1949 היה מהמייסדים של הגרעין המהפכני בתוך התנועה שנוסד בידי גמאל עבד אל נאצר.
מוחי א-דין היה מהמוציאים לאור של כתב-העת של הארגון, "קול הקצינים החופשיים", שהחל להתפרסם באוקטובר 1951. בן-דודו זכריא מוחי א-דין היה גם הוא חבר בתנועה.
יד ימינו של מוחמד נגיב
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים מוחי אל-דין נמנה עם חברי "מועצת המהפכה" שהנהיגו את מצרים לאחר הדחתו של המלך פארוק.
אולם לאחר הפיכתה של מצרים לרפובליקה התגלעו מחלוקות קשות בקרב חברי הארגון.
מוחי אל-דין נמנה עם מחנהו של ראש הממשלה והנשיא מוחמד נגיב, ששאף להמשיך את המסורת הפרלמנטרית הרב-מפלגתית של מצרים מתקופת המלוכה.
לעומת זאת התייצב סגן ראש הממשלה גמאל עבד אל נאצר שרצה לחסל את המפלגות ולכונן שלטון נשיאותי אוטוריטרי חזק.
לרוב הייתה ידו של נאצר העליונה, והוא הצליח להוציא את כל המפלגות אל מחוץ לחוק וגם ארגונים א-מפלגתיים כמו האחים המוסלמים.
העימותים בין שני הצדדים הביאו לבסוף להתפטרותו של נגיב מכל תפקידיו בפברואר 1954.
אל-דין ניסה להניא את נגיב מהחלטתו להתפטר, ולשם כך גיבש קואליציה פרו-ליברלית בשם "חזית לאומית דמוקרטית".
בתנועה זו היו חברים פוליטיקאים לשעבר מרחבי הקשת הפוליטית - חדת"ו הקומוניסטית, מפלגת הופד, מפלגת מצרים הצעירה ואנשי האחים המוסלמים.
בעזרת תמיכתה של קבוצה זו הצליח מוחי אל-דין להשיב את נגיב לתפקידיו, ובשיא תהליך זה הכריז נגיב ב-25 במרץ על צו שהתיר מחדש התארגנות פוליטית ועל ביטול "מועצת פיקוד המהפכה".
אולם, החשש מן החזרה לפרלמנטריזם הוביל קצינים רבים להתקרב לנאצר.
נאצר עד מהרה ביטל את הצו של נגיב, ועצר את חברי "חזית לאומית דמוקרטית".
על מנת למנוע מרי מצדו, מוחי אל-דין נשלח בידי נאצר לשמש כשגריר בשווייץ.
מוחי אל-דין חזר למצרים בשנת 1956 והחל לערוך את העיתון אל-מסא.
לאחר התרת הצנזורה על העיתונות בשנת 1974, היה מוחי אל-דין מהמבקרים החריפים של אנואר סאדאת, שלטענתו סטה מן הסוציאליזם והערביות ונהה אחר המערב.
במרץ 1976 הקים ביחד עם לוטפי אל-ח'ולי את מפלגת האיחוד הלאומי המתקדם, אחת משלוש מפלגות שהותרה פעילותן במסגרת האיחוד הסוציאליסטי הערבי.
ח'אלד ח'לאילה הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
ח'לאילה הוא שיאן ההופעות של המועדון בני סכנין בכל הזמנים.
ח'לאילה החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בני סכנין, ובעונת 2000/2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, במשחק מול בית"ר באר שבע במסגרת הליגה הלאומית.
ח'לאילה היה שותף לעלייה ההיסטורית של המועדון לליגת העל בסיום עונת 2002/2003, ובשנת 2004 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, בפעם הראשונה בה קבוצה מהמגזר הערבי זוכה בתואר.
במחזור ה-32 של עונת 2004/2005 רשם בישול ראשון בליגת העל, בהפסד 2–4 למכבי פתח תקווה.
במחזור האחרון של עונת 2005/2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, במשחק מול מכבי חיפה, אשר הסתיים בתיקו 2–2, ובסיום העונה ירדה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
בעונת 2006/2007 ביסס ח'לאילה את מעמדו כשחקן הרכב פותח בקבוצה, והיה שותף לחזרתה לליגת העל.
בינואר עזב מאיר כהן את המועדון, וח'לאילה החליף אותו בתפקיד קפטן הקבוצה.
ח'לאילה ידוע במשחק האגרסיבי שלו ובכמות הגבוהה של כרטיסים צהובים שהוא מקבל מדי שנה.
מאז חזרתה של סכנין לליגת העל זכה בכל עונה בתואר שיאן הכרטיסים הצהובים, פרט לעונות 2007/2008 ו-2010/2011. ב-1 בינואר 2017 שבר את שיאו של יוסי אבוקסיס, שעמד על 124 כרטיסים צהובים, והפך לשיאן הכרטיסים הצהובים של ליגת העל בכל הזמנים.
בסך הכל נשלפו לחובתו של ח'לאילה 151 כרטיסים צהובים בליגת העל.
בתום עונת 2018/2019 ירד עם בני סכנין לליגה הלאומית.
ב-19 בנובמבר 2019 שוחרר מבני סכנין אחרי 19 שנים במועדון.
ב-15 בספטמבר 2020, ח'לאילה חתם במכבי טמרה מליגה א' צפון.
הוא בוגר תואר ראשון בחינוך גופני ומחזיק בתואר שני בחינוך מיוחד.
ח'אלד חוסני זועבי הוא עורך דין ערבי מוסלמי; כיהן כיושב ראש ועד מחוז הצפון בלשכת עורכי הדין בישראל (2003–2019) וכיהן כחבר הוועדה לבחירת שופטים (2011–2018), פעיל זכויות אדם.
ח'אלד חוסני זועבי נולד בשנת 1952 בנצרת.
גדל בעיר זאת ובה למד את לימודיו היסודיים והתיכוניים.
בשנים 1971 עד 1975 למד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיום לימודיו הוענק לו התואר תואר בוגר במשפטים.
את התמחותו עשה במשרד עורכי דין בירושלים, ולאחר מכן בבית המשפט המחוזי בנצרת, כמתמחה של נשיאו הראשון, יוסף בהלול.
בשנת 1976 הוסמך כעורך דין, ובאותה שנה פתח את משרדו בנצרת.
כעורך דין עסק בתחום המשפט האזרחי בעיקר בנושאי מקרקעין, בנקאות, כינוס נכסים, גישור ובוררות ועניינים אחרים.
במשרד מועסקים עורכי דין נוספים.
בשנת 1993 הוסמך להיות נוטריון.
ח'אלד חוסני זועבי נשוי ואב לחמישה ילדים בוגרים, שאחד מהם בעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת וושינגטון בארצות הברית.
עו"ד זועבי היה חבר הוועד המקומי של לשכת עורכי הדין בנצרת, בטרם הוקם מחוז הצפון של לשכת עורכי הדין.
היה חבר במשך שתי קדנציות בבית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין במחוז חיפה.
עם הקמת מחוז הצפון של הלשכה בשנת 2003 נבחר לקדנציה הראשונה של ועד המחוז הצפון ונבחר להיות יושב הראש הראשון של ועד המחוז למשך 4 שנים.
לאחר מכן נבחר פעמיים נוספות לתפקיד בשנת 2007 ובשנת 2011 עד יוני 2019.
כיושב בראש הראשון של ועד המחוז השתתף בהקמת מוסדות הלשכה במחוז והקמת הוועדות הסטטוטריות, ועדת האתיקה ובית הדין המשמעתי.
בעקבות פרסום בעיתון "כלכליסט" הגיש במאי 2019, יחד עם מנכ"ל מחוז הצפון, עו"ד פארוק עומרי, תביעת דיבה בסכום כולל מיליון ש"ח נגד העיתון ושלושה מעובדיו.
בשנת 2003 נבחר על ידי המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין כסגן ראש לשכת עורכי הדין בישראל למשך 4 שנים ובשנת 2007 נבחר לתפקיד זה לתקופת כהונה נוספת.
בשנת 2004 נבחר על ידי המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין כנציג לשכת עורכי הדין בוועדה למינוי קאדים לבתי הדין השרעים.
עו"ד זועבי חבר בצוות הכנס השנתי של לשכת עורכי הדין המתקיים באילת ויו"ר פנל בחלק מהכנסים.
בשנת 2011 נבחר זועבי כחבר הוועדה לבחירת שופטים בישראל בשנת 2011 ונבחר בשנית לקדנציה נוספת בשנת 2015.
עו"ד זועבי מכהן כממלא מקום של יושב ראש ועדת ההשמה בלשכת עורכי הדין וכן כחבר נשיאות במוסד לבוררות של הלשכה.
עו"ד זועבי פעיל זכויות אדם.
ח'אלד אל-אסעד היה ארכאולוג סורי ומנהל העתיקות של העיר העתיקה תדמור.
ראשו נערף על ידי דאעש בגלל שהחביא מהם את עתיקות תדמור.
ח'אלד אל-אסעד נחשב לחלוץ בארכאולוגיה הסורית.
היה לו תואר בהיסטוריה ובחינוך מאוניברסיטת דמשק.
במהלך הקריירה שלו הוא עסק בחפירות ובשימור של תדמור.
משנת 1963 ואילך כיהן כמנהל רשות העתיקות בתדמור במשך 40 שנה, עד לפרישתו בשנת 2003, כדי להפוך למומחה במחלקת העתיקות והמוזיאונים.
ממצאיו הארכאולוגיים הביאו לקביעת תדמור כאתר מורשת עולמי של ארגון אונסק"ו.
הוא שלט בשפה הארמית ותרגם טקסטים בשפה זו עד שנת 2011.
בשנת 2001 הכריז על גילוים של 700 מטבעות כסף מהמאה ה-7, הנושאים את דמותם של המלכים ח'וסרו הראשון וח'וסרו השני מהאימפריה הסאסאנית ששלטה בפרס לפני הכיבוש המוסלמי של פרס.
בשנת 2003 היה חלק מצוות סורי-פולני שחשף פסיפס מהמאה ה-3 שתיאר מאבק בין אדם לחיה מכונפת.
הוא תיאר את הפסיפס כ"אחת התגליות היקרות ביותר שנעשו אי פעם בפלמירה".
הוא היה חבר במפלגת הבעת' הסורית מאז 1954. קיבל את אות מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין (1998).
היה אב ל-11 ילדים, 6 בנים ו-5 בנות, ששמה של אחת מהן זנוביה, על שמה של זנוביה מלכת תדמור.
כאשר פרש בשנת 2003, העביר את שני תפקידיו באתר בתדמור לבנו ואליד.
דווח ששניהם נעצרו על ידי דאעש באוגוסט 2015. גורל בנו עדיין אינו ידוע.
במאי 2015 עברה תדמור לשליטתו של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש).
ח'אלד אל-אסעד עזר לפנות את המוזיאון של העיר עוד לפני ההשתלטות של דאעש, הנוהג לבזוז עתיקות ולהשמידן או למוכרן לצורך מימון פעולותיו.
אל-אסעד נתפס, ואנשי דאעש ניסו לגרום לו לגלות להם את המקום שבו עזר להחביא את המוצגים.
מאז 27 במאי 2015, התיאטרון הרומי בתדמור שימש כמקום להוצאה להורג פומבית של מתנגדי דאעש.
ח'אלד אל-אסעד עונה במשך חודש ימים כדי להשיג מידע על אוצרותיה החבויים של העיר, אך סירב למסור כל מידע לשוביו.
ב-18 באוגוסט 2015 נלקח אל-אסעד בן ה-81 לכיכר העיר, שם נושא-חרב רעול-פנים ערף את ראשו אל מול קהל.
גופתו ערופת הראש והספוגה בדם הוצגה לראווה כשהיא קשורה בחוט אדום לעמוד חשמל בכיכר מרכזית בתדמור החדשה (ולאחר מכן על עמוד רומי בעיר העתיקה) וראשו מונח על הרצפה בין רגליו והמשקפיים עדיין מורכבים עליו.
על מותניו נתלה שלט המפרט את "פשעיו": נאמנות לנשיא סוריה בשאר אל-אסד, ייצוג סוריה ב"וועידות של כופרים" והיותו "מנהל עבודת האלילים" בתדמור, ביקור באיראן, ויצירת קשר עם אח בשירותי הביטחון הסוריים.
בתגובה למותו הודיע דאריו פראנצ'סקיני , השר האיטלקי למורשת ופעילויות תרבות ותיירות , שדגלי כל המוזיאונים באיטליה יורדו לחצי התורן לכבודו של אל-אסעד.
אונסק"ו והמנהלת הכללית של הארגון, אירינה בוקובה, גינו את רצח אל-אסעד, באומרם: "הם רצחו אותו כי הוא לא הסכים לבגוד במחויבותו העמוקה לתדמור.
כאן הוא הקדיש את חייו".
ח'אלד בוטייב הוא כדורגלן צרפתי-מרוקאי המשחק בעמדת החלוץ בפו.
בוטייב נולד בצרפת להורים ממוצא מרוקאי.
בוטייב התחיל את הקריירה שלו בבנהוס פורט ואוזה, מהליגות הנמוכות בצרפת.
בקיץ חתם באיסטר מהליגה השנייה.
ב-7 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לקלרמון פוט במסגרת גביע הליגה.
בקיץ חתם בגזלק אז'אקסיו, עימה עלה לליגת העל לראשונה בתולדותיה, אך שב עימה לליגה השנייה אחרי עונה אחת.
בקיץ חתם בשטרסבורג לעונה אחת.
את עונתו היחידה במועדון סיים כמלך שערי הקבוצה וכסגן מלך שערי הליגה עם 20 שערי ליגה, והיה שותף לחזרה של קבוצתו לליגת העל.
ביוני עזב לראשונה את צרפת וחתם בייני מלטיאספור מליגת העל הטורקית.
בינואר בוטייב חתם בא-זמאלכ מליגת העל המצרית.
ב-5 באוקטובר 2020, בוטייב חתם בלה הבר מהליגה הצרפתית השנייה.
בינואר , בוטייב הצטרף לפריז.
בוטייב זומן לראשונה לסגל נבחרת מרוקו בשנת .
ב-26 במרץ 2016 בוטייב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד .
ב-15 בנובמבר 2016 הבקיע את שני שערי הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד .
בוטייב נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2017 ומונדיאל 2018.
ח'אדם עלי הוא צייר פקיסטני-אוסטרלי ממוצא אפגני, בן לקבוצה האתנית הזארה.
ח'אדם עלי נולד בעיר כוויתה שבפקיסטן במשפחה של פליטים מאפגניסטן, שהשתייכה למיעוט האתני הזארה.
שנאלצו להימלט בזמנו להודו הבריטית עקב מעשי טבח נגד בני עמם.
בילדותו נחשף ליופייה של היצירה האפית הפרסית של פירדוסי (1020-940).
"שאהנאמה" ולציורי המיניאטורה שאיירו אותה.
בשנים 1999-1998 הוא למד בטהראן ציור קיר וקליגרפיה בשנת 2003 סיים תואר ראשון באמנות במכללה הלאומית לאומנויות בלהור שבפקיסטן, בה התמחה בציור מיניאטורות מסורתיות.
אחרי שבשנת 2006 התארח ביפן כאמן אורח במוזיאון לאמנות אסייתית פוקואוקה, בשנת 2010 עבר עלי לגור בסידני באוסטרליה.
בשנת 2012 סיים תואר שני באמנויות באוניברסיטת ניו סאות' ויילס.
תוך שימוש בשיטות מיניאטורה קלאסיות צייר עלי איורים חדשים ל"שאהנאמה" .
עלי משתמש בדימויים מן ההיסטוריה, השירה, המיתולוגיה והפוליטיקה כדי לחקור באמצעים אמנותיים אירועי המלחמות באפגניסטן, את הרדיפות, ההגליות והאפליות.
בשנת 2006 השתתף האמן בביאנלה של ונציה וב-2012 בתערוכת הדוקומנטה (documenta) לאמנות עכשווית בקאסל.
ציורים עדינים שלו בצבע מים וגואש מוצגים במוזיאונים גוגנהיים בניו יורק וויקטוריה ואלברט ובמוזיאון הבריטי בלונדון וכן בגלריה הלאומית לאמנות בקנברה, בגלריה לאמנות של מדינת ניו סאות'ק ויילס בסדיני ובגרליה לאמנות מודרנית של מדינת קוינסלנד QAGOMA בבריסביין.
יצירות של חאדם עלי נמצאות באוספים פרטיים רבים בארצות הברית, בריטניה, הולנד, הונג קונג, קנדה, יפן, סינגפור
בשנת 2006 ביקר האמן במכורת משפחתו, במיאן, בה הרסו הטליבאנים במרץ 2001 את שני פסליו הענק של בודהה וניהל שם את המיזם Bamyan drawing project איתו שהפך לחלק היצירות שתרם לטריאנלה אסיה-האוקיינוס השקט בבריסביין בשנת 2006. במסגרת המיזם הזמין ילדים מקומיים לצייר סיפורים.
בעת עבודתו במוזיאון בפוקואוקה הוא ביקש מילדים יפניים לצייר ציורי תגובה לציורי הילדים מאפגניסטן.
על בסיס ציורים אלה יצר חאדם עלי את סדרת "Absent Kitchen" (2006-) (מטבח נעדר)
ח'אדם עלי חזר לבמיאן בשנת 2008 ושיתף שם פעולה עם האמן הלבנוני-קנדי ג'ייס סאלום בתיעוד אמנותי שירי של חורבות במיאן תחת הכותרת "the heart that has no love/pain/generosity is not a heart (הלב שאין בו אהבה/כאב/נדיבות אינו לב).
היצירה כוללת אינסטלציה של צילומים, צילומי וידאו, מסמכים, חפצים וציורים.
בציוריו עוסק האמן תכופות במסורת עמו, בני הזארה, על ידי הצגת דמויות מנוגדות של בודהה ושל שדים.
ח'אדם עלי חי ופועל לסירוגין בסידני, בכוויתה ובקאבול.
2016 - הוזכר שמו במגזין "אפולו" לאמנות עכשווית כאחד מ-40 האמנים הצעירים המובילים באזור אסיה - האוקיינוס השקט.
2004 - Jashn-e-Gul-e-Surkh (ג'שן-א-גול-א-סורח - חגיגת הטוליפ האדום)
2005 - Qaseeda-e Rivazi (קסידה-א ריווזי -קסידה של יום)
2009 - רוסטם (לפי שם הגיבור של הפואמה "שאהנאמה")
ח'אלד אבו עסבה הוא סוציולוג ומומחה לתכנון ואסטרטגיות חינוכיות, תכנון וייעוץ חברתי.
בעברו היה חוקר בכיר במכון ון ליר בירושלים.
הוא שימש כחוקר בכיר במכון ברוקדייל.
ח'אלד אבו עסבה, יליד כפר ג'ת במשולש, למד בתיכון בחדרה, דבר שלא היה נהוג בקרב האוכלוסייה הערבית.
את התואר הראשון בחינוך קבל ממכללת בית ברל, את התואר השני בחינוך קבל מאוניברסיטת בר-אילן (1993) ואת הדוקטורט במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן שנת (2003).
שימש כחוקר בכיר במכון ברוקדייל.
בשנים 1996–2002 עסק בהוראה בבית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים.
בהמשך הרצה בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, בחוג למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית.
פרפ' אבו עסבה, עוסק בנושא חברה ואסטרטגיה חינוכית בקרב ערביי ישראל.
משנת 2002 הוא משמש מנהל מכון מסאר למחקר חברתי.
בנוסף, הוא מרצה בכיר באוניברסיטה הערבית אמריקאית בתוכנית הדוקטורט.
אבו עסבה פרסם מבחר רב של ספרים בנושא חינוך, ובהם:
מרחבי עבודה משותפים: מה השפעתם על טיב היחסים בין ערבים ויהודים?
נשים ערביות אקדמאיות לא מועסקות בישראל: תמונת מצב 2018 והצעה למודל התערבות (2018)
ילדים ובני נוער בסיכון בחברה ערבית (2017)
השימוש בחומרים פסיכו-אקטיביים בקרב סטודנטים ערבים במוסדות אקדמאים בישראל (2017)
מערכת החינוך הערבית בישראל: דילמות של מיעוט לאומי (2007)
החינוך הערבי בישראל: דילמות של מיעוט לאומי (2007)
דילמות של חינוך ערכי בביה"ס הערבי בישראל (2002)
מבנה מערכת החינוך הערבי בישראל וחלופות ארגוניות (1997)