tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ 1982 הוקמה ועדת השרים להתיישבות ובמשך 3 שנים החליטה על הקמת 72 יישובים.
ואכן השיא ביישוב יהודה ושומרון היה בשנים 1983 - 1984.
היה שלב של קפאון משנת 1992, כאשר ממשלת יצחק רבין עלתה לשלטון: בוטל מעמד אזור פיתוח א' והבנייה בפועל הואטה.
בשנת 1993 נחתמו הסכמי אוסלו כאשר בשטח היו 140 יישובים.
בחירות 1996 החזירו את הליכוד לשלטון, אך המציאות הייתה מאכזבת.
בשנת 2002 היו ביהודה ובשומרון 218,535 ישראלים.
עזרה זהר מציג במאמרו את הרעיון כי יישוב יהודה ושומרון ייעשה באמצעות ערי לוויין.
התושבים יגורו בהר ויעבדו בסביבה.
הרעיון המקורי היה לבצע זאת באזור המטרופוליני של תל אביב.
תוכנית נוספת פיצלה את הארץ לשבעה אזורים ובכל אזור מרכז עירוני ובו יועסקו התושבים, ובסביבתו יוקמו יישובים למגורים.
היו גם וריאציות של התוכניות.
המטרה היא לנצל באופן מרבי את התשתיות הקיימות בערים הקיימות לתעסוקה ואילו הבנייה למגורים לבצע רק באזורים מרוחקים.
הישוב הקהילתי זכה לפריחה ביישובי יהודה ושומרון.
אין צורך להיות מתיישב חקלאי כדי לבות בית צמוד-קרקע עם שטח לגן נוי.
היישוב הקהילתי קבל אחיזה איתנה במציאות הישראלית.
גם ל"דור ההמשך" ביישובים חקלאיים קיימים נמצא פתרון זול: אין צורך בבניית משקים חקלאיים נוספים, די בבניית בית למגורים.
התכנון של יישוב קהילתי נקבע לגודל אופטימלי של 250 משפחות עם מגרש בגודל של 600 מ"ר.
גודל כזה של יישוב מבטיח שירותים מוניציפליים ברמה סבירה.
מיקום היישוב חשוב שכן בהיעדר קשר למקורות תעסוקה לא תהיה לו זכות קיום.
בניית יישובים בהר מהווה בעיה הנדסית עבור האדריכל והמהנדס האזרחי: גובה השיפועיים של חלקת הבנייה, סוג האדמה, אפשרויות סלילת הדרכים.
אספקטים אלה זכו לתשומת לב רק לאחר שהתגלו בסיום בנייה של יישובים אחדים ופגיעה בנוף.
הלקחים הופקו והסתבר כי לבנייה בהר יש מגבלות.
לשם פתרון בעיות איכות הסביבה והקשר עם הכפרים הערביים בסביבה הוקם איגוד ערים לאיכות סביבה שומרון.
עיקר חשיבותו היה בדאגה לסילוק שופכין ופסולת מוצקה.
חוסר המודעות של הכפרים הערביים לבעיה או חוסר יכולתם להתמודד עם נושאי איכות סביבה החריפו לאחר חתימת הסכמי אוסלו.
יישובי הר חברון הוקמו על ידי גוש אמונים.
אך זכו לתגבורת בדמות יישובים פרבריים לעיר באר שבע כמו מיתר.
בכוונת המייסדים היה להפריד בין אזור חברון, בעל אוכלוסייה ערבית לבין אזור באר שבע, בעל אוכלוסייה היהודית.
כתוצאה מהקמת יישובים מסוג זה השתנה אופי ההתיישבות בדרום הרי חברון.
העיתונאי חגי הוברמן מפרט את תשעת שלבי הביצוע לפיהם ייצאו לפועל הסכמי אוסלו: מלידת ה"פעימות", שיתוף המתנחלים בציור מפת הנסיגה ומשקלם של הצעותיהם עד ועידת שארם א-שייח' (1999).
ובפרק מיוחד הוא מתייחס לשאלת 'מבחו ההישרדות של ההתיישבות ביש"ע'.
יישובי יש"ע לא נועדו להתיישבות חקלאית.
עם זאת קיימת חקלאות באזור והיא פועלת באפיקים הבאים:
חקלאות מודרנית ביישובים קיימים: חממות, מטעים, גידול גפנים, לולים, כוורות ומשתלות לעצי נוי.
יציאה מהיישובים והקמת חוות חקלאיות, בעיקר למרעה ומטעים, אלו הם חלק מהמאחזים.
המאמר האחרון בחלק זה דן ב"משאבי הטבע בשרת ההר המרכזי".
מחברו הוא פרופסור יואל דן מומחה לתורת הקרקע.
חשיבות האזור לטענתו היא במיקומו המרכזי לביטחון המדינה ומי התהום המצויים בו, המהווים מקור מים חשוב בארץ ישראל.
השטחים הריקים שבו טובים למגורים ועשויים למנוע את הצפיפות הקיימת בשפלת החוף.
הוא מציין שיש גם ערך לניצול אנרגיית הרוח, חקלאות הררית ולאספקת אבן לבנייה.
יחד זאת, הרקע של האזור: התנ"ך, ההיסטוריה, הצומח, המעיינות והמסלע יחד עם קדושת האזור לבני הדתות השונות מהוות פוטנציאל לפיתוח התיירות.
דוד נוימן ולביאה אפלבום מציגים בשני מאמרים את היישוב הקהילתי: נסיבות הקמתו, השלבים בהתפתחותו ומגמות התגבשותו לעתיד.
רוב היישובים שהוקמו בשנים האחרונות היו קהילתיים.
ההבדל ביניהם הוא במבחני הקבלה, בהון הדרוש להצטרפות ובקִרבה של כל אחד למקורות תעסוקה.
בסופו של דבר התקבלה ההגדרה המעשית שמדובר ב"פרבר עירוני ללא עיר".
חלק מהיישובים הקהילתיים, הגדולים שבהם הגיעו לסטטוס של רשות מקומית כמו אלפי מנשה וקדומים.
אך לרוב נשארו במסגרת המועצה האזורית סטטוס אשר איפשר להם להמשיך בקיום ועדת קבלה וקביעת דרישות סף מהמצטרפים החדשים.
אופי היישוב הקהילתי לעומת מסגרות היישוב החקלאיות היה בדגש על המימד החברתי.
המימד הכלכלי היה ענינו של הפרט.
הנושא החברתי המשותף היה חשוב למייסדי היישוב.
ולכן גם הפיצול הרב בין הקבוצות המקימות: כל קבוצה הומוגנית בקשה להקים יישוב משלה.
המימסד התנגד לכך לאור העלויות הכרוכות בהקמת יישוב חדש.
אברהם שבות סוקר את מעמדו של "המוקד הזמני כאלמנט בתהליך התפתחות ההתיישובותית ביו"ש".
הסתבר כי למחנה הזמני היה ייסוד אפילו בימי המושבות הראשונות.
אפילו יישוב חומה ומגדל הוקמו בתור מחנות זמניים.
לפי בדיקתו, 92 יישובים ביו"ש מתוך 107, החלו את דרכם במחנה זמני.
היתרון הגדול של המחנה הזמני היה באפשרות להקים את הייושב באופן מיידי.
אט אט, נבנה סביבו היישוב החדש, לעיתים לאחר שנים רבות.
המחנכת ברכה אביקסיס עומדת על תפקיד ה"אמהות בהתיישבות וערכים לאומיים".
במילים אחרות, עד כמה אמא מוכנה להקריב את האינסטיקט הטבעי שלה למען ערכים לאומיים.
המסקנה הייתה שהדגש היה על מוסד המשפחה.
הרקע החינוכי של האם הוא בעל השפעה מכרעת.
היא מחנכת כי לבני משפחתה יהיה קשר אל החברה בה הוא חי.
וכי בניה יפעלו בהתאם לנורמות המקובלות בה.
מאמר אחרון בחלק זה עוסק ברעיון להקים "מועצה מרחבית" ביש"ע אשר תפעל בתור מטה-על של המועצות האזוריות.
המטרה לקיים שיתוף פעולה בכל התחומים האפשריים.
וכמובן לתרום לצמיחת מנהיגות מקומית ואזורית ברמה שתתן לאזור ייצוג פוליטי.
המאמר הפותח את החלק האחרון של הספר הוא של אליאב שוחטמן בנושא זכות ההתיישבות היהודית בחבלי יש"ע.
לדעתו, זכותו של עם ישראל על הארץ נובעת מהקשר ההיסטורי של העם היהודי לארץ ישראל.
זכות שהוכרה על ידי חבר הלאומים בשם אומות העולם בוועידת סן רמו.
על המנדט הבריטי הוטל להקים מדינה יהודית על ידי הקמת התיישבות יהודית בכל רחבי ארץ ישראל.
לדעתו, מדינת ישראל שבאה במקום המנדט אין לה זכות לפעול נגד התיישבות יהודית ביהודה ובשומרון.
משה דרורי, לשעבר היועץ משפטי במינהל האזרחי ביו"ש, סבור כי בהיעדר תוכנית לסיפוח יו"ש, או תושביה לישראל לא נותר אלא להחיל חוקים ישראליים מסוימים על המתיישבים הישראליים.
מדובר בסדרת פתרונות, טלאי אחרי טלאי.
לדעתו לא יהיה מנוס אלא לספח את אזורי ההתיישבות למדינת ישראל.
הנושא האחרון נידון בשני מאמרים של פליאה אלבק ומשה גליק.
המסקנה הייתה כי אדמות המדינה הן הפוטנציאל להקמת יישובים יהודיים ביהודה ובשומרון.
אלבק מתארת את התהליך לפיו נקבע האם הקרקע היא אדמת מדינה.
הבדיקה בוצעה לפי חוקי הקרקעות הירדנים שהיו תקפים ביהודה ושומרון, חוקים אשר התבססו על חוקי הקרקעות העות'מאניים ומנדטוריים כמו במדינת ישראל.
בשנת 1978, ממשלת ישראל הטילה עליה לבדוק ולאשר את אדמות המדינה ביהודה ושומרון.
מאז ועד 1993 היא נחשבה לסמכות הראשונה בנושא.
לדבריה, "שיטת הבדיקה הוכיחה את עצמה במרוצת השנים, והטעויות המעטות שהיו תוקנו על ידי עררים".
העלבת עובד ציבור היא עבירה המופיעה בסעיף 288 לחוק העונשין.
סעיף זה משקף את גישתו של המחוקק, לפיה עובד הציבור, המשרת את הציבור, חשוף יותר מאחרים לביקורת על מעשיו, ולכן זקוק להגנה מיוחדת מפני גלישתה של הביקורת להעלבה, ולא די לו בהגנה הניתנת לכלל התושבים, למשל באמצעות דיני לשון הרע.
שאלת ההצדקה להגנה מיוחדת זו, ובפרט שאלת התנגשותה עם חופש הביטוי, עולה מפעם לפעם לדיון ציבורי, בפרט כאשר נוצר הרושם להפעלה בלתי מידתית של הגנה זו.
חברי כנסת הגישו לאורך השנים כמה הצעות חוק פרטיות לביטול סעיף זה בחוק העונשין.
לשון החוק:החוק, כפי שנקבע עוד בימי המנדט הבריטי, כלל בעובדי הציבור שופטים, דיינים, חברי ועדות חקירה, בוררים וכל עובדי המדינה ורשויות מקומיות.
השופטת דפנה ברק ארז הציגה את העמדה שגם מתנדב של המשמר האזרחי נחשב ל"עובד ציבור".
בשנים 2012–2014 הוגשו בכל שנה 1,255–1,620 כתבי אישום שכללו אישום על העלבת עובד ציבור.
בין השנים 2018-2022 נפתחו במשטרת ישראל 2,370 תיקים בגין העלבת עובד ציבור, חלק גדול מאותם תיקים – 2,131 תיקים – נסגרו.
רק במיעוט (10%) מן התיקים שנפתחו הוגש כתב אישום.
כ-70% מן המתלוננים על עבירת העלבת עובד הציבור הם שוטרים.
ברוב המקרים, הורשעו אנשים בהעלבת עובד ציבור על דברים שהטיחו בעובד פנים מול פנים.
כתבי אישום על העלבת עובד ציבור הוגשו גם על פרסום מאמר באינטרנט בגנות הרב הצבאי הראשי והעלבת שוטר בעמוד פייסבוק שלו.
בין האנשים שהורשעו בהעלבת עובד ציבור נכללים צ'רלי ביטון ואבי כהן.
בית המשפט העליון דן בשאלה איזה עלבון נדרש כדי להרשיע אדם בעבירה זו וקבע בהרכב מורחב ש"השאלה המרכזית העומדת על הפרק היא שאלת האיזון בין חופש הביטוי מחד לבין ההגנה על תפקודו התקין של המנהל הציבורי מאידך".
השופט סלים ג'ובראן הבחין בין עלבונות כלליים שהם פחות חמורים מגידופים אישיים, הנוגעים לתכונותיו הפרטיות של עובד ציבור זה או אחר, ונוגעים לליבת כבודו.
כן הוא הבחין בין עלבונות שנאמרו בלהט הרגע לבין עלבונות שנאמרו בתכנון מראש, הנחשבים לחמורים יותר.
בבית המשפט העליון גם הובעה העמדה שככל שהעובד יותר בכיר, הוא זכאי פחות להגנה של סעיף העלבת עובד ציבור.
לאחר ההתנתקות הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד אליצור סגל על מאמר שכתב באתר אינטרנט, נגד הרב הצבאי הראשי.
סגל הורשע בבית משפט השלום, וההרשעה אושרה במחוזי.
בבית המשפט העליון המליצו השופטים לפרקליטות לחזור בה מהאישום ולאחר שהפרקליטות סירבה, זוכה סגל פה אחד על ידי הרכב מורחב של תשעה שופטים, שקבעו כי חופש הדיבור במקרה של אמירה פוליטית גובר כמעט תמיד על חוק העלבת עובד ציבור.
על העבירה נמתחה ביקורת מלומדים בשל המגבלות שהיא מטילה על חופש הביטוי ועל היכולת לבקר את השלטון.
פרופ' יואב ספיר, שחקר את הנושא, הצביע גם על דפוסי אכיפה בעייתיים.
כך למשל, ברוב המקרים העבירה נאכפת כאשר המתלונן הוא שוטר, כאשר ההעלבה היא קללות גנריות וכאשר ההעלבה היא תגובה בלהט הרגע לאירוע שהתרחש בסמוך.
העלאה באוב או דרישה אל המתים הוא טקס מיסטי, שבו יוצרים קשר עם נשמה של אדם שמת, מקבלים מסר ממנה.
וריאציות של הטקס קיימות בתרבויות רבות.
בין הנפוצות שבהן: רופא אליל או מדיום, המכניס עצמו למצב טראנס באופן טקסי בניסיון לתקשר עם המתים או ישויות רוחניות אחרות.
בעלי אוב היו מי שבבעלותם היה בור עמוק כזה, והם ביצעו באמצעותו את טקסי העלאת רוחות המתים, על פי האמונה באותם ימים.
התורה אוסרת ביצוע טקסי העלאה באוב, לצד איסור כללי של דרישה אל המתים.
איסורים אלו מכונים בתורה "תועבת ה'" (, י-יא).
על פי ההלכה, ניתן להעניש בעל אוב שהעלה באוב במזיד בבית דין בעונש סקילה (בזמן בו נוהגים דיני נפשות), ואם לא נענש בסקילה חייב בעונש כרת.
אם עבר על העבירה בשוגג חייב להביא קרבן חטאת.
בספר שמואל מסופר ששאול המלך פנה לבעלת אוב מעין דור, שתעלה עבורו את שמואל הנביא באוב, על מנת שהוא יוכל לדעת האם לצאת למלחמה הצפויה עם הפלשתים בגלבוע.
שאול מתחפש ובא אל האישה בלילה, יחד עם עוד שני אנשים, ומבקש ממנה להעלות לו באוב את שמואל הנביא.
כאשר שמואל עלה, בעלת האוב זיהתה שהשואל הוא שאול המלך, שהתחפש, ופרצה בזעקה גדולה כלפי שאול: .
שאול הרגיע אותה ושאל מה ראתה.
על פי תיאורה זיהה שאול שאכן רוחו של שמואל עלתה באוב.
בין שמואל לשאול התפתח דו-שיח של ממש.
בתחילה שמואל טען כלפי שאול: , ושאול התנצל בפניו, והסביר שהוא בצרה גדולה מאוד בגלל הפלשתים, אך הוא אינו מקבל מענה מאת ה' באמצעות הנביאים והחלומות האם לצאת למלחמה בפלשתים.
שמואל בתגובה שאל את שאול בתמיהה אם ה' מסרב לענות לך, .
ובכל זאת, שמואל הודיע לשאול שאלוהים סר מעליו, וגם קרע את הממלכה מידו, ונתן לרעהו – דוד, וכן הודיעו שבני ישראל יינגפו בקרב למחרת, וכי שאול ובניו ייפלו בקרב ויצטרפו למקום מושבה של רוחו של שמואל.
על האירוע הזה, ואישיותו של שאול המשתקפת בו, כתב שאול טשרניחובסקי את שירו "בעין דור".
הראשונים נחלקו מהי העלאה באוב, כאשר מחלוקתם זו היא סניף מתוך מחלוקתם הכללית באשר ליחס התורני למאגיה.
הרציונליסטיים שבהם לא מקבלים את קיומו של האוב, ולדעתם הטקסים הנזכרים בתורה כאמצעי חיזוי עתידות של עמי כנען קשורים לתרגילים פסיכולוגיים וליכולות של דיבור מהבטן וכדומה, ואילו המיסטיים שבהם מקבלים את האפשרות הטכנית לבצע העלאה באוב.
גם בקרב המיסטיקנים, יש הטוענים שאין בידינו כיום היכולת לעשות זאת (למשל, רבי יעקב חגיז בספרו עץ החיים).
הרמב"ם נחשב לאחד מגדולי האסכולה הרציונליסטית בתקופת ימי הביניים ובכלל, וכך הוא מתאר את טקס ההעלאה באוב בספרו משנה תורה:
העלאה על המוקד (ידועה גם כשרפה בחיים או שרפה למוות) היא הוצאה להורג פומבית על ידי בעירה.
לרוב העלאה על המוקד באה כעונש לבגידה, כפירה וכישוף.
מוות על ידי שרפה הפך ללא אהוד על הממשלות השונות ברחבי אירופה בסוף המאה ה-18, והוא מוגדר כיום כעונש חריג ואכזרי.
אם האש הייתה גדולה בזמן השרפה, המוות היה מגיע לעיתים קרובות מהרעלת פחמן חד-חמצני לפני שהלהבות גרמו נזק של ממש לגוף.
לשם כך היה נהוג לפזר קש.
אם האש הייתה קטנה, הנידון למוות היה סובל מהחום אשר גרם למוות מדום לב, מכת חום, הלם היפוולמי, או מהתפרקות תרמית של האיברים החיוניים.
הצדוקים סברו שעונש השרפה המוזכר בתנ"ך הוא העלאה על המוקד ממש, בעוד שהפרושים סברו שעונש השרפה המוזכר בתנ"ך הוא יציקת עופרת מותכת לתוך גרונו של הנידון למוות.
בתקופת המאה ה-6 לפנה"ס, הטיראנים היוונים באי סיציליה נהגו לצלות את אויביהם במתקן העינויים הנודע שור הפליז, אשר היה פסל חלול בדמות שור ממתכת אשר לתוכו היו מכניסים את האויבים, מבעירים אש מתחתיו, ובכך מחממים את הנידונים למוות.
שרפה שימשה כאמצעי לביצוע עונשים בחברות עתיקות רבות, בזמן הקיסרות הרומית מרטירים נוצריים הועלו על המוקד כחלק מהענישה.
רבי חנינא בן תרדיון, אשר היה אחד מעשרת הרוגי מלכות, הועלה למוקד אל מול הקיסר אדריאנוס אשר התנגד לדת היהודית.
לפי דבריו של יוליוס קיסר, הקלטים נהגו לשרוף את אלה אשר הואשמו בגנבה כעונש מחמיר ביותר.
האינדיאנים אשר באמריקה הצפונית נהגו לבצע הוצאות להורג על ידי שרפה, כחלק ממערכת ההתנגדות לבוגדים ולמתיישבים הראשונים של ארצות הברית אשר הגיעו מאירופה.
בין המאה ה-15 והמאה ה-17 נהגה האינקוויזיציה להוציא להורג כופרים באמצעות העלאה על המוקד.
פעולה זו נעשתה במסגרת טקס שנקרא אוֹטוֹ דַה פֶה (Auto da fé).
כך הוצאו להורג יהודים ואנוסים בספרד לאחר גירוש ספרד וחדשנים דתיים כיאן הוס וג'ורדנו ברונו, אך בעיקר, בשנים אלה, הועלו על המוקד נשים שהואשמו בכישוף.
שום מדינה מודרנית אינה תומכת כיום בעונש שרפה, אך במקומות כמו מדינות באפריקה או באמריקה הלטינית: גואטמלה, ברזיל, נשרפים לפעמים בני אדם (בעזרת חומרי בעירה) כעונש לא חוקי על מעשי גנבה, אונס, רצח והריגה.
אחד המקרים הידועים התרחש במאי 2015 בה המון זועם בגואטמלה הציתו ושרפו בחיים נערה בת 16 שנחשדה בשוד ורצח של נהג מונית.
ישנם מנהגים במזרח הרחוק אשר בהם שורפים את אלמנת האדם שנפטר, ולעיתים היא אף משליכה עצמה אל מדורת השרפה של בעלה המנוח, ובכך היא מצטרפת אליו בעולם הבא.
ב-2015 רצח ארגון המדינה האסלאמית טייס ירדני שנשבה על ידי שריפתו בחיים כאשר הוא כלוא בכלוב.
בעברית משמש הצירוף הועלה על המוקד (או עלה או העלה או העלאה) בהשאלה, ונאמר על מי שנשפט בחומרה ובאכזריות על ידי הציבור או התקשורת, לפעמים תוך גינוי חריף שהביא לידי ענישה בלתי מוצדקת או בלתי סבירה.
הרחבת משמעות זו חלה גם במילה הוקיע (והוקעה): בתחילה היה פירושה המתה על ידי תלייה, צליבה: , ובעברית החדשה נתייחדה לה משמעות של פרסום לגנאי ("קלונו הוקע ברבים").
הַעֲלָאָת גֵּרָה היא חלק מתהליך העיכול במעלי גרה המאפשר עיכול של מגוון רחב של צמחים המכילים תָּאִית (צלולוזה), שקיבת בעל החיים אינו מסוגל לעכל.
וכן הוא מאפשר אכילת כמויות גדולות בבת אחת והשלמת תהליך עיכול המזון גם לאחר זמן רב במקום מוגן מבעלי חיים העלולים לפגוע בחיה.
מערכת הקיבות נמצאת בצדו השמאלי של חלל הבטן.
מערכת הקיבות של מעלי הגרה מורכבת מארבעה מדורים:
הֶמְסֵס או כָּרֵס (rumen), הנראית כשק גדול, שרקמתה הפנימית נראית כבליטות קטנטנות דומות לשערות.
בית־הכוסות (reticulum), שיש בו רקמה פנימית כעין תאים משובצים, ומכאן שמו.
קיבת־העלעלים (omasum), הבנוי דפים־דפים ובהם בליטות קטנות.
קיבת־המיצים (abomasum), הנקראת גם, המסתיימת בתריסריון.
המזון מתערבב בכמות גדולה של רוק והבהמה בולעת אותו, מבלי ללעוס, דרך הלוע (pharynx) אל הוושט, העובר לאורך קנה הנשימה, מצדו האחורי, ולאחר מכן בין שתי הריאות, ולאחר מכן דרך פתח בסרעפת אל ההמסס.
המזון מאוחסן בבית־הכוסות, שם הוא מותסס באמצעות מיקרואורגניזמים ומתפרק.
לאחר מכן, הוא עולה מבית הכוסות דרך הוושט חזרה אל הפה, מתערב שוב ברוק ונלעס היטב.
לאחר מכן, המזון חוזר שוב אל הכרס ובית הכוסות.
התהליך חוזר על עצמו עד שהמזון מתפרק לחתיכות קטנות המסוגלות לעבור דרך הפתח הקטן המוביל אל קיבת־העלעלים, שם נספגים רוב הנוזלים שבתערובת והמזון המוצק עובר אל קיבת־המיצים.
שם המזון מתערב עם מיצי עיכול ואנזימים.
מן הקיבה המזון עובר אל התריסריון וממשיך בתהליך העיכול.
מעלי גרה שייכים לקבוצה מעלי גירה שבסדרת מכפילי הפרסה.
על פי כללי ההלכה אחד משלושת הסימנים הדרושים לכשרות הבהמה הוא העלאת גרה (שני הסימנים האחרים הם נוכחות פרסה והיותה שסועה).
העכבר ששאג הוא סרט סאטירי, קלאסי בריטי משנת 1959,
העוסק במלחמה הקרה בכיכובו של פיטר סלרס.
התסריט לסרט הוא עיבוד קולנועי לסדרת ספרים סאטיריים שנכתבו על ידי הסופר אמריקאי-אירי לאונרד ויברליי בשנת 1955, על קורותיה של דוכסות ארופית זעירה ודמיונית והתמודדותה בזירה הבין-מעצמתית.
הספרים והסרט מציגים את הפוליטיקה העולמית, מרוץ חימוש, נשק גרעיני והפוליטיקה האמריקאית באור סאטירי ומגוחך.
בסיפור, הדוכסות הנתונה במצב כספי קשה מכריזה מלחמה על ארצות הברית על מנת להפסיד בה ולהשיג סיוע כספי, אולם בטעות מנצחת אותה.
לכן השם "העכבר ששאג" הפך למושג המבטא את ניצחונם המפתיע של החלשים, ניצחון שגם הם חוששים ממנו.
בסרט מגלם פיטר סלרס שלוש דמויות בו-זמנית: הדוכסית המבוגרת וטובת הלב, ראש הממשלה הממולח והמניפולטיבי ו"ראש הצבא" ה"לא יוצלח" אך המנצח.
זאת, בדומה לתפקידיו בסרט הקומי דוקטור סטריינג'לאב משנת 1964, העוסק גם הוא במלחמה הקרה ובמירוץ החימוש הגרעיני.
הסרט מספר על דוכסות אירופית זעירה ושלווה בשם "גרנד פינוויק" בהרי האלפים, בה מושלת בנועם הדוכסית גלוריאנה השביעית (פיטר סלרס).
הדוכסות נקלעה למשבר כלכלי חמור עקב אובדן מקור הפרנסה היחיד שלה, יצוא היין מתוצרתה לשוק האמריקאי.
זאת, בגלל הופעתו של יין אמריקאי מתחרה בעל שם דומה.
ראש הממשלה, הרוזן רופרט מוניג'וי (פיטר סלרס) הציע פתרון מקורי למשבר: הכרזת מלחמה על ארצות הברית.
זאת, בהנחה כי אחרי התקפת-דמה והפסד, האמריקאים יהיו סלחנים כהרגלם ויתמכו כלכלית באויביהם לשעבר (כפרודיה על תוכנית מרשל).
ההצעה מתקבלת בהתלהבות על ידי הדוכסית, ראש האופוזיציה (ליאו מק'קרן) ושאר חברי הפרלמנט.
כיוון שהדוכסות חייה בשלום מאות בשנים, אין לה צבא.
כוח המגן היחיד בה הוא חבורת איכרים נרפים המצוידים בקשתות וחצים, לבושים בבגדי לוחמים מימי הביניים ושריון שרשראות.
על כוח זה מפקד טלי בסקומב (פיטר סלרס), יערן שלומיאל.
בעקבות המזימה נשלחת "הכרזת המלחמה" בדואר, ומפקד הצבא נשלח עם כעשרים מאנשיו באוניה, לביים התקפה על ארצות הברית.
הכוח נשלח עם הנחיה של הדוכסית: "העיקר שאף אחד לא יפגע".
אולם מימוש המזימה מתפתח באופן בלתי צפוי.
"הכרזת המלחמה" נחשבת בעיני פקיד הממשל כבדיחה עיתונאית וזוכה להתעלמות.
כוח המשימה נוחת בניו יורק בדיוק בזמן בו העיר מצויה בתרגיל התגוננות אזרחית ותושביה מצויים במקלטים.
הכוח מצליח לשבות פיזיקאי בשם ד"ר קוקינץ (דייוויד קוסוף), המפתח פצצה רבת-עוצמה ("Q-Bumb"), וכן את ביתו היפהפייה (ג'ין סיברג).
הם לוקחים בשבי גם גנרל אמריקאי וחבורת שוטרים.
הפצצה המעוצבת בצורה ובגודל של כדור פוטבול יכולה "להשמיד את כל צפון אמריקה..
הכוח ואיתו החטופים והפצצה, הלא יציבה במיוחד, שב לדוכסות.
בדוכסות, הניצחון מתקבל ההלם מוחלט.
הוא מצית התעניינות עולמית ומתח בין-מעצמתי סביב הדוכסות והפצצה.
כתוצאה מההסתבכות המדינית ראש הממשלה וראש האופוזיציה מתפטרים במחאה.
בעקבות זאת, מתמנה טלי לראש הממשלה.
בת המדען, בה טלי מאוהב, נשלחת בניגוד לרצונה להשפיע עליו להחזיר את הפצצה לארצות הברית.
היא נכשלת במשימתה אך מתאהבת בטלי.
לבסוף, ארצות הברית חותמת הסכם כניעה עם הדוכסות, כאשר הפצצה נשארת כערבון בדוכסות, למניעת מרוץ חימוש בין-מעצמתי.
בניסיון לנטרל את הפצצה, מתגלה למדען ולטלי כי היא איננה פעילה כלל, לאחר שעכבר נראה יוצא ממנה.
עובדה זו נשמרת בסוד על מנת לקיים את מאזן האימה.
אולם בתמונת הסיום של הסרט נראית הפצצה מתעוררת לחיים, וכותרת הסיום היא "הסוף...
בניגוד למקור הספרותי, בו הדוכסית היא יורשת צעירה ומושכת בדמותן של המלכה אליזבת השנייה (כפי שהייתה בתקופת צילום הסרט) והנסיכה גרייס ממונקו, בסרט מעוצבת דמותה של הדוכסית כפרודיה של המלכה ויקטוריה.
ראש הממשלה מעוצב בדמותו של בנג'מין דיזראלי.
אניית הנוסעים (RMS Queen Elizabeth) מופיעה בשני מפגשים "תוקפניים" בין אוניית ה"לוחמים" בחציית האוקייאנוס הלוך וחזור.
בפתיח הכותרות של הסרט הוצבה בדיחה ראשונית בה דמות הלוגו של החברה, קולומביה, בורחת מעמדתה כפסל החירות מאימת עכבר.
תושבי אי המצוי בדרומם של איי הקיז במדינת פלורידה שבארצות הברית אימצו את הרעיון שבסרט.
במחאתם כנגד השלטון המרכזי בשנת 1982, הכריזו על מרד ועל הקמתה של מדינה עצמאית בשם "רפובליקת קונק".
בו בזמן הכריזו על כניעה ודרשו סיוע כספי.
סרט המשך לעלילות הדוכסות הופק בשנת 1963 בשם "העכבר על הירח" (The Mouse on the Moon), כעיבוד קולנועי של ספר בשם זה של אותו הסופר.
הסרט מציג בצורה סאטירית את מרוץ המעצמות לכיבוש הירח.
בסרט זה לא משתתף פטר סלרס, ואת תפקידי שלוש הדמויות מגלמים שחקנים שונים.
צרכים נפוצים להעלאת נתונים הם:
העלאת נתונים של Metadata בפרוטוקולי תקשורת שונים, המספקים מידע על מצבם הנוכחי של תוכן מורד.
כשמעבירים נתונים ממערכת מרוחקת אחת למערכת מרוחקת אחרת הדבר נקרא "העלאה מרוחקת".
הפעולה נפוצה באתרים המספקים שירותי אירוח קבצים.
ללא העלאה מרוחקת יצטרך המשתמש ראשית להוריד את הנתונים אל המערכת המקומית השייכת לו, ולאחר מכן להעלותם שוב אל המערכת המרוחקת הרצויה לו.
העלות הגבוהה של חניה בחינם היא ספר עיון בנושא תכנון עירוני מאת פרופסור דונלד שופ מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הספר עוסק בעלויות ובהשפעות שיש למדיניות של מתן חניה בחינם על החברה והערים.
הספר מהווה ביקורת נוקבת על אופן התכנון וההסדרה של חניה, במיוחד השימוש בתקני מינימום למקומות חניה ודרישות לחניה במבנים ובקרבתם.
הספר ממליץ לבנות ולהקצות חניה בהתאם לשווי השוק ההוגן שלה.
הספר יצא לאור במקור בשנת 2005 על ידי איגוד התכנון האמריקני.
המהדורה המתוקנת יצאה לאור בשנת 2011 ופורסמה על ידי הוצאת רות'לדג'.
"העלות הגבוהה של חניה בחינם" נפתח בדיון בהיסטוריה של המכונית והחניה וכיצד שיעורי הבעלות על כלי רכב עלו בהתמדה עם הזמן.
שופ טוען שהחניה היא מקרה קלאסי של הטרגדיה של נחלת הכלל בה נהגים מתחרים על חניות ציבוריות נדירות וצורכים זמן ומשאבים בחיפוש אחריהן.
לאחר מכן מבקר שופ את האופן בו מהנדסי התחבורה מעריכים וקובעים את צורכי החניה ואת כמות החניה הדרושה לשימושי קרקע שונים.
שופ טוען שהם מתבססים על בסיסי נתונים מצומצמים ועל כך שאינם מתייחסים לגורמים אחרים כגון תחבורה ציבורית, מה שמוביל לקביעות לא מדויקות.
לאחר מכן הוא ממשיך וטוען כי השיטות המשמשות לקביעת שיעורים אלו מסתכמות ב"פסאודו-מדע" מכיוון שלדבריו, השיטות המשמשות לקביעתם נראות מדעיות אך לטענתו, הן לרוב שרירותיות.
הספר ממשיך ומדבר על עלויות הקמת ותחזוקת החניה וההבדלים בין חניה ציבורית לפרטית מבחינה תכנונית.
לאחר מכן מביא שופ מספר מקרי בוחן מערים ברחבי העולם.
הוא דן לאחר מכן בעלויות הנובעות מהזמן בו אנשים מבלים בחיפושים אחר חניה אותם הוא מכנה "שיוט אחר חניה" (cruising for parking).
לאחר מכן ממליץ שופ על כמה שיטות שאותן הרשויות יכולות לאמץ על מנת לקדם מדיניות חניה טובה יותר כמו ייעוד ההכנסות מהחניה לטובת פיתוח השכונה ושימוש במדחנים המאפשרים להתאים את המחיר בהתאם לביקוש.
שופ מסכם את הספר בהמלצה על שלוש רפורמות עיקריות שניתן לבצע כדי לשפר את מדיניות החניה:
לגבות מחירי שוק הוגנים עבור חניות ציבוריות ברחוב.
להחזיר את ההכנסות מהחניה לשכונות לצורך השקעה קהילתית.
להסיר את תקני המינימום לחניה במבנים חדשים.
העלות הגבוהה של חניה בחינם קיבל לרוב ביקורות חיובית.
מבקרים לרוב מצאו את הספר מקיף ומעשי עבור מתכננים אך גם ארוך מדי וחסר פתרונות פוליטיים להתמודדות עם בעיות תכנון החניה.
בביקורת שערך ד"ר דייוויד לוינסון, פרופסור מאוניברסיטת מינסוטה, נכתב כי "אי אפשר לחלוק על רבים מהפתרונות המוצגים ככאלו שיש להם תפקיד במקומות עם צפיפות גבוהה, מסוג המקומות שהמתכננים מעדיפים.
עם זאת, ברוב המקומות בארצות הברית יש מצאי חניה כזה גדול שייקח עוד עשורים עד שפתרונות אלו יהיו רלוונטיים עבורם."
בביקורת בכתב העת Journal of Urban Design נכתב כי "זה ספר יוצא דופן.
כותרת תיאור מתאימה תהיה 'כל מה שבאמת רצית לדעת על חניה אך פחדת לשאול!' זה ספר ארוך מאוד על מרכיב קטן מהסביבה הבנויה."
בביקורת בכתב העת Journal of Planning Education and Research כתבה פרופסור סוזן הנדי כי "הספר הזה, בן למעלה מ-600 עמודים, מאיים ממש" (בשל גודלו) אך גם ציינה ש"חניה היא נושא מעניין ומאוד חשוב." היא מסכמת: "אף ששופ נראה אופטימי מדי ביחס להיתכנות הפוליטית של הפתרונות שהוא מציע, נראה ששווה לנסותם."
באפריל 2018 יצא לאור ספר ההמשך, "החניה והעיר" (Parking and the City), שבו סוקר שופ את ההתקדמות שעשו ערים באימוץ שלושת הצעדים המרכזיים שעליהם המליץ בספר "העלות הגבוהה של חניה בחינם".
בשנת 2011 החל לפעול בעיר סן פרנסיסקו פרויקט SFpark שהמרכיב המרכזי הוא מחירי חניה משתנים על פי אזור ושעה ונקבעים על פי הביקוש ומכוונים כך שבכל רחוב, בכל זמן, שיעור התפוסה יעמוד על כ-80 אחוזים.
כבר בתקופת הפיילוט דווח על ירידה במחירי החניה הממוצעים, זמינות גבוהה יותר של חניה, מציאת חניה בצורה קלה יותר, ירידה ברמות זיהום האוויר וירידה בנסועת כלי רכב.
העלאת תודעה היא מונח מתחום של מחקר פעיל ופופולרי, המאגד רעיונות ממדעי המוח, מדעי המחשב, הנדסה ופילוסופיה.
המונח מתייחס לתהליך בו המוח, אוסף הזיכרונות, האישיות והתכונות של אדם ספציפי, מועברות ממוחו הביולוגי המקורי לתשתית, או מצע חישובי מלאכותי.
מונחים חלופיים להעלאת התודעה הופיעו במדע ובמדע הבדיוני, כהעברת תודעה, הורדת תודעה, טעינה מהצד ועוד, כאשר כולם מתייחסים לאותו עיקרון כללי של "העברת" התודעה למצע אחר, כגון מחשב.
המצב בו ניתן להעביר תודעה ממצע אחד למשנהו, נקרא מצע תודעה עצמאית, .
מושג ה-SIM הוא בהשראת העיקרון של תכנון תוכנה שיכולה לפעול במחשבים מרובים בעלי חומרה שונה, ללא צורך לעבור התאמות או להיכתב מחדש.
לדוגמה, עיקרון התכנון של Java "לכתוב פעם אחת, לפעול בכל מקום" הופך אותה למערכת עצמאית שאינה תלויה בפלטפורמה.
בהקשר זה, מצע הוא מונח המתייחס לעיקרון כללי של כל פלטפורמה חישובית המסוגלת לבצע חישוב אוניברסלי.
על פי העמדה המטריאליסטית, התודעה האנושית נוצרה אך ורק על ידי המוח, והיא פונקציה של מצבים עצביים.
ההנחה היא כי המצבים העצביים הם תהליכים חישוביים וכלים אשר מסוגלים לבצע חישובים אוניברסליים, המספיקים כדי לייצר את אותו סוג של התהליכים החישוביים הנמצאים במוח.
התשובה הקצרה לשאלה האם באמת ניתן להעלות תודעה לתוך מצע אחר, למשל למחשב, היא "כן, תאורטית".
המוח האנושי הוא איבר מורכב להפליא, המכיל כ-86 מיליארד תאי עצב (נוירונים), אשר מתקשרים ומחליפים מידע זה עם זה באופן רציף.
כלל החיבורים בין הנוירונים במוח נקרא קונקטום.
מדענים רבים מאמינים כי הקונקטום מחזיק למעשה את כל המידע שמגדיר והופך אותנו למי שאנחנו, ומיפוי שלו עשוי לאפשר לנו ליצור מחדש ולשחזר את תודעתו של האדם.
עם זאת, ההיתכנות ליישום וביצוע רחוקים מאוד בשלב זה, מאחר שאנו רחוקים מאוד ממיפוי הקונקטום האנושי, לצורך השוואה, לדמות מוח זבוב שלם ייקח לנו כשנה עד שנתיים.
כלומר, הרעיון למפות מוח אנושי שלם עם הטכנולוגיה שזמינה כיום הוא בלתי אפשרי באופן מעשי.
מלבד המוגבלויות הטכנולוגיות הקשורות באילוצי נתוני עתק, בדרישות אפיות של נפח זיכרון בגודל 100 פטה-בתים ובמהירות חישוב של אקסהפלופ אחד.
קיימת גם בעיית המימון הכספי שיידרש כדי להגיע ליכולות הטכנולוגיות הללו.
ההערכה היא כי העלויות החזויות יגדלו באופן מעריכי כך שהצפי בשנת 2075 יעמוד על כ-4500 מיליארד דולר, כשלצורך ההמחשה זהו סכום הגבוה מהתוצר המקומי הגולמי השנתי של גרמניה.
כמו כן, תידרשנה טכנולוגיות סריקה חדישות ברזולוציה גבוהה מאוד של מיקרונים או אף יותר, בעוד שכיום שיא הטכנולוגיה מאפשרת סריקת מוח אנושי ברזולוציה של כחצי מילימטר בלבד, באמצעות MRI.
עם זאת, הבעיה העיקרית שעומדת כיום על הפרק היא שיש כל כך הרבה דברים במוח האנושי שאנחנו עדיין לא מכירים.
איננו יודעים מהי בדיוק התודעה, כיצד היא נוצרת וכיצד ניתן למדוד אותה.
לכן, גם אם היינו מסוגלים ליצור הדמיה של המוח האנושי, לא נוכל לקבוע האם ההדמיה היא באמת תודעה.
בנוסף לכך, עדיין לא ידוע אילו מבני מוח וביו מולקולות אנו חייבים לשמר על מנת ליצור מחדש את הזיכרון והאישיות של האדם, והאם זה בכלל אפשרי.
עם זאת, מדענים רבים טוענים שלא ניתן לעשות זאת משום שלא ניתן לקודד אינטואיציה, רגשות ותחושות כגון יופי או אהבה, ולכן לא יהיה ניתן לראות אי פעם מוח אנושי מופחת למדיום דיגיטלי, כי אי אפשר להפחית את המורכבות הזו לסוג תהליך אלגוריתמי שנצטרך על מנת לבצע זאת.
רעיון העלאת התודעה קשור גם בסוגיות אתיות.
מומחים גורסים שהשאלה 'האם אנחנו יכולים לעשות זאת?' היא איננה השאלה הנכונה שצריך לשאול, ובמקום זאת הם טוענים שיש לשאול 'האם עלינו לעשות זאת?'.
גם אם נניח שהעלינו בהצלחה מוח אנושי למחשב, האם זה אומר שגם הזהות האישית עברה עם זיכרונות ושהאדם הזה עדיין זהה?
או שמא מדובר באדם חדש עם זהות אחרת שבמקרה חולק את אותם הזיכרונות?
אילו זכויות יהיו לאדם הדיגיטלי הזה?
ואם ניתן יהיה ליצור עותק אחד מאותו אדם, מדוע לא נוכל ליצור עותקים מרובים?
במקרה כזה, איזה מאותם עותקים יהיה האדם 'האמיתי'?
ומכיוון שלא יהיה לו גוף פיזי יותר ובעצם היותו מופחת לזרם נתונים, למי יהיו נתונים אלה שייכים?
מי יהיה הבעלים שלו, ואיך ניתן למנוע מתאגידים גדולים להשתמש לרעה בנתונים אלה?
כל אלה הם חלק קטן מאותן סוגיות אתיות רבות אשר עומדות על הפרק ודורשות מחקרים מקיפים ומעמיקים.
עדיין לא ידוע לאיזה כיוונים צפוי להתפתח המחקר אודות העלאת התודעה והאם בסופו של דבר היא תתאפשר.
הטכנולוגיה הקיימת כיום, והידע שזמין אודות הבנת המוח האנושי אינם מתקדמים מספיק כדי לענות על שאלה זו.
גם אם העלאת התודעה האנושית למחשב תתברר בסופו של דבר כבלתי אפשרית, עדיין, לפי הגישה טרנס-הומניסטית כדאי לרעיון להמשיך הלאה ולהתפתח, מכיוון שהמשך פיתוח הטכנולוגיה יאפשר את ניצולה ביישומים שימושיים רבים אחרים.
לדוגמה, זה יכול לסייע בהגדלת מאגרי המידע של מדעי המוח לצורכי מחקר עתידיים שיסייעו בגילוי תרופות למחלות להפרעות מוחיות, לקידום הפיתוח של טכנולוגיית הסייבורגים ואף לשפר את המיפוי המדעי של מעגלי המוח הבסיסיים שלנו.
פעילות זו תסייע בסופו של דבר להפוך את האדם לישות עם יכולות פיזיות, אינטלקטואליות ופסיכולוגיות חסרות תקדים, אשר עשויות להביא לתקופה של שינויים טכנולוגיים וחברתיים מהירים ביותר, ואף להגעה לנקודת המפנה של הסינגולריות.
העלאה היא סדרת רשת מסוגת קומדיית מדע בדיוני אמריקאית.
את הסדרה יצר גרג דניאלס.
הסדרה שודרה לראשונה ב-1 במאי 2020 בפריים וידאו.
בהמשך חודשה הסדרה לעונה שנייה, שיצאה ב-11 במרץ 2022.
בשנת 2033 בני אדם יכולים "להעלות" את עצמם לאחר המוות לחיים וירטואליים לפי בחירתם.
כשמתכנת המחשבים נייתן מת בטרם עת, הוא מועלה לאתר לייקוויו (נוף האגם) היוקרתי.
אבל עד מהרה הוא מגלה שהוא תלוי באינגריד, חברתו הרכושנית שעדיין בחיים.
בעודו מסתגל ליתרונות ולחסרונות של גן העדן הדיגיטלי, נייתן יוצר קשר עם נציגת השירות נורה, "המלאכית" שלו.
נורה נאבקת בלחצים הנגרמים מעבודתה, אביה הגוסס ושאינו רוצה "העלאה", וחיבתה הגוברת לנייתן.
עם הזמן היא מתחילה לחשוד שנייתן נרצח.
רובי אמל – ניית'ן בראון, מהנדס מחשבים בן 27, מת בתאונת דרכים והועלה ללייקוויו, לחיים שלאחר המוות
אנדי אלו – נורה אנטוני, נציגת השירות שמטפלת בחייו של נייתן בלייקוויו
אלגרה אדוארדס – אינגריד קנרמן, חברתו של נייתן
זיינב ג'ונסון – אלישה, חברה לעבודה של נורה, ומטפלת בלוק
קווין ביגלי – לוק, היה רב"ט בצבא, אף הוא דייר בלייקוויו, שמתיידד עם נייתן ומכיר צ'יטים רבים במערכת
ג'ורדן ג'ונסון-הינדס – ג'יימי, חברו הטוב ביותר של נייתן ושותף לעסקים
כריס ויליאמס – דייב אנטוני, אביה של נורה
אואן דניאלס – איש AI, עובד בלייקוויו בתפקידים שונים
אנדראה רוזן – לוסי, הבוסית של נורה בהורייזן
ג'וש באנדאי – איוואן, חבר לעבודה של נורה
כריסטין קו – מנדי, שותפה לדירה של נורה
ג'סיקה טאק – ויו, אמא של נייתן
דייוויס – דייוויד צ'וק, אדם עשיר שגר בלייקוויו סמוך לנייתן
אליזבת בואן – פראן בות', בת דודה של נייתן, שחוקרת את תאונת הדרכים שלו
קלואי קולמן – נביי, אחייניתו של נייתן
ג'וליאן כריסטופר – ארני, פסיכולוג שעובד בהורייזן, האווטאר שלו בלייקוויו הוא לברדור רטריבר
ריס סלאק – דילן, ילד שחי בלייקוויו אחרי שנפל לתוך הגרנד קניון.
הוא הועלה לפני שש שנים, ונשאר בגיל 12 כפי שהיה כשמת.
מאט וורד – ביירון, בן זוג של נורה
ברקלי הופ – אוליבר קנרמן, אביה של אינגריד
איבטה פישר – בתיה, חברה לעבודה של נורה
הילרי ג'רדין – מילדרד, סבתא של אינגריד, חיה בלייקוויו
סקוט פייטי – ג'וש פיצר, איש עסקים שרוצה לקנות את התוכנה שמפתחים נייתן וג'יימי
ג'סטין סטון – דן, מפרסם של מסטיק אורביט
פיליפ גריינג'ר – הדוד לארי
ברי סנט ג'יימס – דילן בגוף אישה
לוקאס ויקה – ג'ק קנרמן
קריד ברטון – רופרט טילפורד
ב-8 בספטמבר 2017 פורסם שאמזון הזמינה פיילוט לסדרה קומית המצולמת במצלמה יחידה מאת גרג דניאלס.
ב-28 ביולי 2018 פורסם שאמזון הזמינה הפקה של עונה ראשונה לסדרה בת עשרה פרקים.
דניאלס שימש כמפיק בפועל יחד עם הווארד קליין.
ב-8 במאי 2020 חידשה אמזון את הסדרה לעונה נוספת.
ב-11 במרץ 2022 עלתה לשידור העונה השנייה, שכללה 7 פרקים.
בינואר 2018 פורסם שרובי אמל ואנדי אלו לוהקו לתפקידים הראשיים בפרק הפיילוט.
שלב הצילומים של הסדרה נמשך מ-5 במרץ על 10 במאי 2019. הצילומים נערכו בוונקובר בקולומביה הבריטית שבקנדה.
חלק מצילומי החוץ של המציאות המדומה של לייקוויו נערכו בבית הר מוהונק, וניו פאלץ שבניו יורק, כולל תמונות של המלון, המדשאות והאגם.
חלק מצילומי הפנים, כולל חדרים במלון, צולמו באותו אתר.
העלייה הוא אלבום הבכורה של הראפר הישראלי וייב איש.
האלבום יצא לאור ב-4 במרץ 2020, על ידי חברת התקליטים שיגולה רקורדס.
האלבום הוא אלבומו הראשון של וייב איש לאחר פירוק הצמד "תלא מובב", בו היה חבר יחד עם קיד קופר ויחד הוציאו את האלבום היחיד שלהם הנושא את שמו של ההרכב.
המפיק המרכזי של האלבום הוא די ג'יי מש, ממקימי הלייבל שיגולה רקורדס, שהפיק את כל השירים באלבום, למעט "מה עשית" ו"ג'ולי" שהפיק מיכאל כהן, "בלעדייך" שהפיק הפנר ו"לפעמים" הפיק צוקוש.
מקורו של שם האלבום הוא רחוב "העלייה" בדרום תל אביב, שם גדל וייב איש.
האלבום זכה להצלחה במצעדי אפל מיוזיק, תוך שהגיע בשיאו למקום ה-17. ב-19 באפריל יצא הסינגל המוביל מהאלבום, "ג'ולי", שנכנס לפלייליסט של גלגלצ.
העלייה השנייה היא גל הגירה יהודי שהגיע לארץ ישראל בשלטון האימפריה העות'מאנית משנת תרס"ד (1904) עד קיץ 1914, תשעה באב תרע"ד, ונקטעה על ידי מלחמת העולם הראשונה.
בשנות העלייה השנייה השתקעו בארץ ישראל כ־35,000 עולים, רובם מתימן וממזרח אירופה (בעיקר מתחום המושב ומגליציה).
בסיומה, בקיץ שנת תרע"ד (1914), נאמדה האוכלוסייה היהודית בארץ בכ־85,000 נפש.
מבין עולי העלייה השנייה היו שגיבשו "במהלך התקופה מסגרות רעיוניות וארגוניות חדשות.
הללו טבעו חותם עמוק על תולדות היישוב, שסימניו ניכרים אף במדינת ישראל".
הגורם העיקרי שהביא לבחירה לעלות לארץ ישראל היה הקשר המסורתי־דתי וההיסטורי של היהודים לארץ ישראל במשך דורות רבים ועולם הרעיונות של הציונות.
עם זאת, העלייה לארץ ישראל באותן שנים הייתה במידה רבה חלק מהגירת המונים, שכללה עשרות מיליוני בני אדם, מאז השליש האחרון של המאה ה-19. רובה ככולה של תנועת ההגירה הייתה בכיוון "מערב", ממזרח אירופה אל מערב אירופה, מאירופה אל ארצות "העולם החדש", ורוב המהגרים ביקשו להגיע אל יבשת אמריקה ואוסטרליה.
יהודים ממזרח אירופה היגרו בשיעורים גבוהים יחסית לחלקם באוכלוסייה הכללית.
הגל שבו נכללת תקופת העלייה השנייה, מראשית המאה ה־20, היה הגדול בגלי ההגירה – יותר מ־1.3 מיליון יהודים היגרו אז לארצות הברית וכ־35 אלף מהם באו לארץ ישראל.
הרוב המכריע של המהגרים היהודים, כמו אצל כלל המהגרים, היגר לארצות הברית.
ארצות יעד אחרות היו אנגליה, ארגנטינה, צרפת, קנדה ודרום אפריקה.
בין המניעים להגירה ההמונית, היהודית והלא יהודית כאחד, היה הגידול הדמוגרפי המהיר בארצות אירופה, והקשיים הכלכליים שנוצרו בעקבותיו.
החברה היהודית בתחום המושב הרוסי, בגליציה וברומניה סבלה ממצוקה כלכלית קשה והייתה שרויה בעוני כבד.
גורם נוסף שהאיץ במיוחד את הגירתם של היהודים היו הגזרות והרדיפות האנטישמיות, הן מצד השלטונות והן מצד האוכלוסייה המקומית בארצות מושבם.
אירועים בולטים היו פרעות קישינב שהתרחשו בשנת 1903, פרעות "המאות השחורות" בשנת 1904, הפרעות לאחר מהפכת הנפל ברוסיה בשנת 1905 ופרעות משפט בייליס בשנת 1911.
בנוסף לגורמים אלו היו עוד שלושה מניעים: הראשון, קול קורא שפרסם יוסף ויתקין מהמושבה כפר תבור (מסחה), בו קרא לצעירים לעלות לארץ ישראל, ולהקים בה "מסדרה", כלומר ארגון פועלים חלוצים בהנחיית התנועה הציונית שחבריו יגויסו אל צורכי היישוב היהודי החדש.
ויתקין סבר כי רק בעזרת עלייה גדולה ועבודה עברית יטופלו הקשיים.
הגורם השני, תוכנית אוגנדה ליישוב יהודים מאזורי מצוקה (כגון מזרח אירופה) באוגנדה, כחלופה לאפשרות הארץ-ישראלית שהִתְמַהְמְהָה.
תוכנית אוגנדה נדונה בקונגרס הציוני השישי בשנת 1903, ועוררה התנגדות רבה בתנועה הציונית, שבראשה עמדו אנשי מפלגת "פועלי ציון".
לימים הסבירו עולים את הגעתם בשנות התקופה לארץ ישראל כמענה לאתגר שהציבה התוכנית שזכתה לתומכים גם בקרב איכרי המושבות העבריות בארץ ישראל.
הגורם השלישי היה פטירתו של הרצל בשנת 1904 אשר גרם עצב רב בקרב שוחרי התנועה הציונית, ואף בציבוריות היהודית בכללה.
לאחר מותו של הרצל בחרו יהודים רבים לעלות ארצה כדי להמשיך את דרכו וחזונו.
מבחינת ההרכב החברתי, הייתה עלייה זו במידה רבה המשכה של העלייה הראשונה.
הרוב המכריע של העולים הגיעו ממזרח אירופה, בעיקר מתחום המושב ומגליציה, ומיעוטם מארצות האסלאם.
אוכלוסיית העולים מנתה בעיקר משפחות מסורתיות־דתיות שקיוו לשפר את מצבן הכלכלי והביטחוני, ולהמשיך באורח חייהן המסורתי הקודם.
רוב הבאים לארץ לא היו מאורגנים.
כרבע מהם היו ילדים עד גיל 15, וכשיעור הזה היו בני ה־50 ומעלה.
כ־63% מקרב העולים היו גברים.
חלק מאנשי העלייה השנייה היו צעירים רווקים ורווקות בשנות העשרה והעשרים לחייהם, שמעשה עלייתם לארץ שולב בעקרונות וערכים ישנים וחדשים: מסורת יהודית, וציונות (חלוציות ולאומיות), ליברליזם וסוציאליזם ומתוך מרד נעורים ואמונה באפשרות יצירה של "עולם חדש".
חלק מהעולים מרדו בהכרתם נגד החיים היהודיים בגולה ורצו ליצור בארץ "חברה חדשה" ו"אדם חדש".
הם מרדו באנטישמיות הרבה שנתקלו בה בגולה וראו בציונות פתרון לנדידתם של היהודים ללא ארץ במשך דורות.
קבוצת צעירים חדורי סוציאליזם, לאומיות יהודית וציונות נמרצת, נהיו הגרעין אשר הוביל במידה רבה את ההתיישבות החלוצית בישראל מתוך נחישות דעתו ליישב את הארץ ולעבד את אדמתה במו ידיהם.
אף על פי שחלקם דיברו יידיש ורוסית כשפת אם, השימוש בשפה העברית נראה להם כחשוב ביותר, כפי הסיסמה: "עברי דבר עברית".
חלקם היו מוכנים לוותר על פרטיותם וערכיהם הישנים למען המטרה.
ה'מחיר' ששילמו הצעירים היה רב.
הם חוו קשיים רבים בארץ בעקבות הפער בין החזון ובין המציאות; חלק גדול מהם עזב לבסוף את הארץ והיו אף מקרים של התאבדויות.
גרעין זה היה האליטה האידאולוגית של היישוב בארץ ישראל, אשר עתידה הייתה להוביל את היישוב עד הקמת מדינת ישראל, ואף שנים לאחר מכן.
בשנת 1904, בה החלה העלייה השנייה, היה עדיין שפל כלכלי בארץ ישראל.
השפל נבע בעיקרו ממשבר בענף הכרמים והתעשיות הנלוות שהתרחש בתחילת המאה ה-20. ענף הכרמים היה מקור תעסוקה לעולי העלייה השנייה, ועקב המשבר בענף, האיכרים הפסיקו לעבד חלקות כרמים רבות והפסיקו להעסיק פועלים רבים.
רוב העולים בשנות התקופה התיישבו בערים, בעיקר ביפו, ירושלים, טבריה וחברון, היכן שניתן היה למצוא עבודה ולפרנס משפחה.
העולים התקשו למצוא עבודה אשר תכלכל אותם כראוי ובצורה יציבה.
בשל החיים הקשים, היה שיעור העולים שירדו מהארץ גבוה: עד שנת 1912 עמד שיעור היורדים על 70% עד 75%, ובשנותיה האחרונות התמתן שיעור היורדים ועמד על כ-50% בקירוב.
היישוב היהודי החדש יצא לעצמאות לשונית ותרבותית.
התרחבות היישוב היהודי הביאה לפיתוח מערכת החינוך ולתמורות בתוכניות הלימודים.
הוקמו מוסדות חינוך חדשים מגני-ילדים עד לסמינר למורים, בית המדרש למורים ע"ש דוד ילין, בית ספר עברי לבנות על ידי חובבי-ציון ביפו ב-1909 ובית הספר הריאלי בחיפה.
חלק מן המוסדות החדשים קיבלו סיוע מחברת "כל ישראל חברים" וחברת "עזרה".
החינוך העברי והחינוך לערכים לאומיים התפתח גם בהשפעת אחד העם וחובבי ציון.
בסיומה של "מלחמת השפות" – הוויכוח על שפת ההוראה בעקבות ההחלטה להורות בגרמנית בטכניון, התברר ניצחונה של העברית כשפת היומיום כמו השפה המדוברת באקדמיה.
כתוצאה מכך, התפתחה רשת חינוך עברי בחסות ועד ציבורי עם ערכים לאומיים-ציוניים.
במאבק של השפה העברית, הוקמה "הסתדרות עבריה", שמייסדיה דגלו בעקרון ה"טבעיות" של העברית בארץ ישראל וחיובה "תחיית השפה".
מצפון ליפו בסמוך לשכונת שבזי ולשכונת נווה צדק, הוקמה שכונה יהודית מרווחת בשם "אחוזת בית".
חבריה התארגנו ב-1906, ובתיה הראשונים החלו להיבנות ב-1909; לימים הוחלף שמה לתל אביב.
ייסדו אותה כ-66 ראשי בתי אב, אנשים שיצאו מיפו הצפופה לתנאי מחיה נוחים יותר ולמעין אוטונומיה תרבותית עברית וציונית בגבולות השכונה.
במרכז השכונה ניצב הבניין המפואר של "גימנסיה הרצליה" שהועברה אליה, והשכונה הפכה למרכז החינוך העברי החדש.
קרבתה לעיר יפו ואיכות החיים בה הביאו להרחבתה, וערב מלחמת העולם הראשונה היו בה 2,000 תושבים.
בירושלים הורחבו השירותים לאוכלוסייה היהודית והוקמו שכונות יהודיות חדשות.
יהודים השתלבו בכלכלה והצורך בכספי החלוקה התמעט.
חיפה התפתחה אף היא בעלייה השנייה, כשעולים בעלי הון השקיעו בפיתוח תשתיתה הכלכלית.
העיר הגיעה ל-2,000 תושבים יהודים, והונחה בה אבן הפינה לטכניון.
מספר תושבי ירושלים גדל בתקופת העלייה השנייה בעיקר ביהודי המזרח והמגרב, ועלה מ-28,000 תושבים ל-34,000 תושבים (נתוני הלמ"ס).
כרבע מהגידול היה בהתעוררות עליית המגרב ובדחף של אנשי כי"ח, נטר וכרמיה, שהקימו מוסדות יהודיים.
יתר הגידול היה בעיקרו מיוצאי עיראק וכן פרסים, תימנים, גורג'ים, בוכרים, חלבים ועוד.
הפועלים אנשי העלייה השנייה עבדו והתיישבו ברחבי הארץ, בערים ובמושבות וגם ייסדו מספר יישובים חקלאיים.
פער חברתי ותרבותי נוצר בינם לבין איכרי המושבות.
האיכרים הוותיקים העדיפו להעסיק פועלים ערבים בשכר נמוך ודחו את הצעירים החדשים שלא הורגלו לעבודת כפיים.
כמו כן, רוב האיכרים נרתעו מן האידאולוגיה הסוציאליסטית והציונית המעשית, ומרעיונות כיבוש העבודה או עבודה עברית.
צורת ההתיישבות החקלאית החדשה של הפועלים הייתה ה"קבוצה", שעד ייסודה עברה מספר שלבים:
קומונות לשם השגת עבודה משותפת – קומונה יצרנית ("קומונת הסתתים").
קופה משותפת, צריכה משותפת – קומונה צרכנית (הקומונה הרומנאית, שהפכה לקומונה החדרתית).
קומונה יצרנית + צרכנית + הגנתית.
קבוצה דומה התיישבה באיילת השחר.
אום ג'וני – חוות כנרת.
יוצאי קומונת כנרת שקיבלו אתגר מרופין.
סיוע "המשרד הארצישראלי" (1908) – ארתור רופין.
הקמת קבוצת "דגניה" – על ידי אנשי הקומונה החדרתית.
בשנת 1912 עברה הקבוצה מאום ג'וני לנקודת הקבע (באב-אלתום – שער הנהר, מוצא הירדן מהכנרת), ובתמיכת המשרד הארצישראלי הקימה הקבוצה במקום משק קבע הקיים עד היום.
בשל ראשוניותה היא נקראה "אם הקבוצות".
החוות הלאומיות הוקמו על אדמות קק"ל.
לאחר תקופת זמן הן הפכו ליישובי משקים חקלאיים והפועלים הוכשרו לעבודה חקלאית בהדרכת אגרונומים.
כך הוקמו היישובים – כנרת, בן שמן, חולדה.
היוזמה הייתה של ארתור רופין, ראש המשרד הארצישראלי (סניף ההסתדרות הציונית בא"י).
בחוות פרצו סכסוכים בין המנהלים לפועלים עקב סירוב הפועלים לקבל את מרות המנהלים, מתוך רצון לקחת אחריות משותפת על ניהול החוות, ויצירת ארגון התיישבות לכאורה שוויוני ולא היררכי, לעומת התעקשות המנהלים על ציות, תוך שמירה על מבנה לא שתפני.
חוות כנרת, שהוקמה בשנת 1908. בה החלו הניסיונות להקמת צורת ההתיישבות של הקבוצה והמושב, וכן מספר מוסדות חשובים של פועלי הארץ, כמו "חוות העלמות", "סולל בונה" ו"המשביר".
חוות פרטיות (אחוזות) היו שייכות לבעלי-הון מחוץ לארץ (כעוד השקעה כלכלית שלהם) שהובטח להם שיוכלו להתיישב בהם כשהמטעים ייתנו פרי.
עבדו בהן פועלים עבריים והחוות אכן התבססו על משק מטעים.
גם האחוזות ביוזמת רופין, הוקמו – מגדל, פוריה (בגליל התחתון), חוות חפציבה וכרכור (במישור החוף).
מושב פועלים (להבדיל ממושב עובדים) הוקם לפי עקרונות של עבודה עברית עצמית ושטחי אדמה שווים לכל אחד מחברי המושב.
חברי המושב קובעים מי יתקבל למושב.
בעוד שבמושב עובדים התבססה פרנסת החברים בעיקר על המשק החקלאי – "מושב הפועלים" היה למעשה שכונת פועלים בעלי משק עזר, שההכנסה ממנו רק השלימה את ההכנסה העיקרית מעבודה שכירה.
מושב הפועלים הראשון היה עין גנים ב־1908 ליד פתח תקווה.
מייסדיו קיוו שיהיה צורת התיישבות: "אשר תתן את הייכלת להמון רחב של אנשים מחוסרי אמצעים להתיישב ולחיות מפרי עבודתם".
הקואופרציה במרחביה הייתה קואופרציה שיוסדה לראשונה ב-1911 ביוזמת ד"ר פרנץ אופנהיימר ובניהול האגרונום שלמה דיק.
המטרה הייתה להקים יישוב חקלאי במימון פרטי וניהול "קפיטליסטי" שיהפוך עם התבססותו ליישוב שיתופי שיוכל לקבל בעלי מקצועות שונים (בתעשייה) ואז לחברים תהיה בחירה האם להשתייך לקבוצה השיתופית או לחיות בנפרד.
היישוב לא הצליח כלכלית, וגם בו פרצו סכסוכים בין הפועלים למנהל והוא סטה מדרכו של אופנהיימר.
מושב עובדים, אף על פי שהוקם בשלב מאוחר יותר (1921), היה גרעין מקימיו מאנשי העלייה השנייה, שלאחר שחיו מספר שנים בדגניה וכנרת (חלקם אף היו ממקימי דגניה וחברי הקומונה החדרתית), החליטו שיש צורך במסגרת התיישבותית נוספת, משותפת פחות מזו של הקיבוץ.
מושב העובדים הראשון הוא נהלל.
חלק מהעולים היו בעלי אידאולוגיה פועלית לאומית-סוציאליסטית, אשר גוונים רבים לה.
עולם הרעיונות הפועלי החדש כלל את הערכים: "עזרה הדדית, כיבוש העבודה, כיבוש השמירה וכיבוש הקרקע".
ב"כיבוש העבודה"; דגלו חברי שתי מפלגות הפועלים הגדולות.
כיבוש העבודה, הוא כיבוש האדם על ידי עצמו לפרנסה מיגיע כפיו, וכן התמחות ועבודה בענפי התעסוקה השונים במשק הארצישראלי, כחלק מחזון יישוב ובניית הארץ.
ניתן לחלק את המשנה האידאולוגית הזו לשלושה פנים.
עבור היחיד פירוש הדבר גאולה מן הגלות (גלות = הרגשה של אי שייכות).
ניתן להשיג שלמות נפשית רק על ידי עבודת אדמה ולא חיים עירוניים.
עבודה שיש בה יצירה, היא המעש שמתגאים בו המביא אושר לעמלים.
א"ד גורדון טען במשנתו להבדל מהותי בין קהילות אורגניות (כגון עם, משפחה) לבין חברות מכניות (כגון עיר, מדינה).
עבור כלל היהודים, "כיבוש העבודה" פירושו שלמות נפשית אשר נובעת משייכות (טבעית) לעם ובכך יציאה נגד המתבוללים והוויית הגולה.
בשינוי הערכים הלאומיים יש שני מרכיבים – האינדיבידואל העובד הוא חלק מן הקולקטיב (העובד) ומשיג שלמות נפשית – "עם אדם" (כנגד הטענה האנטישמית).
בניגוד ליהודים בגולה שאינם עובדי אדמה (וגם הקרקעות אינן שלהם) – תהליך פרודוקטיביזציה לאומי.
גורדון טען כי הארץ נקנית ביזע ובעבודה ולא בכסף ובדם.
עם יוצר יצירות טבעיות בארץ הטבעית.
ארץ ישראל נבחרה בשל העבר הרחוק של הארץ בעת העתיקה כאשר נוצר התנ"ך.
עם זאת היה ברור שתיווצר תחרות בין הערבים ליהודים על אפשרויות התעסוקה ועל הזכויות המדיניות בארץ.
לסיכום, כיבוש העבודה מתבטא בשטח ב"כיבוש" כל מתיישב לעבודה – ויתור על הנוחיות והמנטליות העירונית וכן הכנה פיזית וברמה הארצית בכיבוש המקצועות מידי הערבים.
שתי מפלגות פועלים הוקמו בראשית המאה ה-20 וחבריהן היו חדורי אידאולוגיה סוציאליסטית-לאומית.
מפלגת הפועל הצעיר נוסד ב-1905, כ"הסתדרות הפועלים הצעירים" ולא כמפלגה.
אחד ממנהיגיה ללא תפקיד רשמי היה אהרן דוד גורדון.
היא החזיקה בתפיסה סוציאליסטית מעשית, לא דוגמטית ולא מרקסיסטית ואף תמכה בשימוש בקפיטליזם (הון עצמי) לשם הקמת מדינה.
אי לכך טענה כי העלייה וולונטרית – נובעת מהקשר בין עם ישראל לארץ ישראל.
המפלגה פעלה לחינוך ותרבות עבריים.
ראשיתה של מפלגת "פועלי ציון" בשנים 1898–1899 באגודות ציוניות סוציאליסטיות במזרח אירופה.
"פועלי ציון" בארץ ישראל הוקמה ב-1906 כזרם ארצישראלי של המפלגה.
המפלגה דגלה בסוציאליזם מרקסיסטי והחזיקה בתפיסה של מלחמת מעמדות.
בהתאם לרעיונות מנהיג המפלגה בר בורוכוב הכיל מצע המפלגה את התובנה כי העלייה לארץ של יהודים תהא "סטיכית", כלומר מתוך אילוץ, בגלל הנסיבות – המצב של הפועלים היהודים בגולה.
חלק מההנהגה של המפלגה עזבה את הארץ כעבור מספר שנים, ואת מקומם תפסו אישים כגון דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי.
אישים אלה מיתנו את האידאולוגיה המרקסיסטית של המפלגה וחיזקו את המרכיבים הלאומיים.
בכך התקרבו לאידאולוגיה של מפלגת הפועל הצעיר.
למרות ההבדלים לא חסרו עקרונות משותפים לשתי המפלגות: שאיפה למימוש יעדי הציונות, להגדלת העלייה,
לעצמאות מדינית, הטבת מצבם של הפועלים ודגש על העבודה והקמת חברה עברית שוויונית בארץ ישראל.
שתי המפלגות השתייכו לפלג "הציונות המעשית" והשתתפו בקונגרס הציוני.
בין האיכרים שהתיישבו בארץ בימי העלייה הראשונה לבין הפועלים החדשים פרצו סכסוכים מפני שהאיכרים העדיפו לשמור על פועליהם הערבים מאשר להעסיק את העולים היהודים.
האיכרים העלו מספר טענות, רובן מתפיסה מעשית:
הפועלים היהודים חסרי ניסיון, לא יודעים ולא יכולים לעבוד כמו שצריך.
פועלים דורשים תנאים טובים ושכר גבוה (לעומת הערבים) ואילו האיכרים בקושי מקיימים את עצמם.
רוצים להישאר עצמאיים ובלתי-תלויים (לא רוצים לחזור על בעיית האפוטרופסות).
יש צורך בהתחברות לאוכלוסייה הערבית ומניעת סכסוך עמה וזאת על ידי מתן עבודה.
הפועלים, שהדביקו לאיכרים את הכינוי "בועזים", העלו לעומת זאת טענות שנבעו יותר מאידאולוגיה:
הם ילמדו, הניסיון והיכולת יגיעו עם הזמן.
הכסף יחזור למושבה (קנייה במכולת וכו').
לעבודה עברית יש ערך למפעל הציוני.
לטווח הארוך יש להתעלות מעל שיקולים כלכליים.
המצב הכלכלי של האיכרים לא רע מכדי שיוכלו להעסיק את הפועלים.
הפועלים יגדילו ויפתחו את המושבה.
מעבר לטענות הנוגעות לתעסוקת העולים שררו הבדלים פוליטיים-חברתיים בין שתי הקבוצות.
רוב הפועלים לא היו שומרי מצוות והחזיקו בהשקפה סוציאליסטית – הטיפו ל"מלחמת מעמדות" ושאפו להשפיע במושבות.
נוסף על כך שרר פער גילים ומנטליות שונה.
האיכרים ראו בעולים הסוציאליסטים איום על מעמדם והשפעה רעה על הנוער וסברו כי קליטת הפועלים תעכיר את האווירה במושבה.
מכאן היחסים בין הקבוצות סבלו מחוסר אמון ועוינות.
בתקופת העלייה השנייה החלו לצוץ בעיות ביטחוניות ביישוב היהודי עקב התגברות ההתקפות הערביות ועליית הלאומיות הערבית.
בעטיין של הפרעות ברוסיה נגד יהודים (שכונו בשם "פרעות קישינב") התארגנו קבוצות יהודים להגנה עצמית.
כיוון שפעילים בולטים בהגנה שם היו בין העולים בתקופה זו, ביקשו להעתיק פעילות זו במושבם החדש, בארץ ישראל.
בעיניהם, אך טבעי הוא שהשמירה על היישובים העבריים
מספר מטרות עמדו לנגד עיניהם:
ביטחונית – אין בוטחים בשומר הערבי.
כלכלית – כך ייווצרו מקומות עבודה.
גרעין לכוח לוחם יהודי-לאומי בעתיד.
ציונית – עצמאות, הקמת גרעין צבאי, על ארץ ישראל צריך להגן.
תדמית פסיכולוגית ומורלית – לחזק את דימוי היהודים (החלש בגולה).
מספר שלבים התרחשו בארגון השמירה היהודית בארץ ישראל:
1907 – "בר-גיורא" הוקם כארגון חשאי על ידי פועלי-ציון יוצאי ההגנה העצמית בהומל, רוסיה (בראשות יצחק בן-צבי, אלכסנדר זייד, ישראל שוחט, ישראל גלעדי, יחזקאל חנקין, צבי בקר ויחזקאל ניסנוב), במטרה לכבוש את השמירה בגליל התחתון.
המשימה הראשונה הייתה הגנה על הקולקטיב בסג'רה (אילניה) בגליל התחתון, שם ישבו בני העלייה השנייה.
בעקבות הצלחת המשימה קיבלו את השמירה על מסחה (כפר תבור), יישוב שסבל מהתנכלות השבט הבדואי השכן, וזאת בתנאי שיועסקו פועלים יהודים.
שומרי בר גיורא החליפו שומרים ערבים וצ'רקסים ששמרו לפניהם.
הארגון נקרא על-שם שמעון בר-גיורא, ממנהיגי "המרד הגדול" של היהודים ברומאים שפרץ בשנת 66.
1909 – "השומר", ארגון השמירה הרשמי, נוסד מתוך ארגון בר-גיורא החשאי (בראשות ישראל שוחט, מניה שוחט, יצחק בן-צבי) במטרה להגביר את ההגנה היהודית וחדירה למושבות כדי להחליף את הערבים בכל.
נערכו מבחני קבלה קשים, והארגון היה אליטיסטי באופיו.
1912 – הארגון עבר גם ליהודה אחרי שהוכיח הצלחתו בגליל.
בתקופה זו היה עמוס במשימות שמירה אך בכל זאת נשאר ארגון קטן של הטובים ביותר.
1913 – פוטרו אנשי "השומר" מעבודתם במושבות יהודה, שנה לאחר מכן הופסקה הפעילות בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה וב-1920 ארגון "השומר" פורק רשמית.
חשיבותו של ארגון "השומר" הייתה במספר תחומים.
הוא היווה בעצם הגרעין ליצירת הכוח הביטחוני של היישוב.
הוא עורר הרתעה והערכה אצל הצד הערבי.
הוא הגביר את המודעות לערכים בתחום הצבאי – "טוהר הנשק".
חינוכית ואידאולוגית הוא מימש את האידיאלים של שותפות ושוויון, והשפעתו על הנוער בגולה הייתה רבה מאוד, כך למשל, נקראה תנועת הנוער "השומר הצעיר" על שמו.
מבחינה כלכלית השומר תרם להתיישבות החקלאית.
עם זאת נטען כלפי ארגון "השומר" – שהוא מתנהל כמסדר סגור, ובנוסף, נמתחה ביקורת על התנהלות אלימה ושלא לצורך של חברי "השומר" בכמה מקרים.
ארגון "השומר" היה תקדים להקמת ארגון "ההגנה".
יחסים עם היישוב הישן והמסורתי-דתי
רובו של הציבור האדוק (ובעיקר אנשי היישוב הישן האשכנזי) התייחס בשלילה מוחלטת כלפי החלוצים אנשי העלייה השנייה, שנתפסו בעיניו כמאיימים על אורח החיים המסורתי.
דבר זה גרם אף להתרחקותו של המחנה החרדי מהתנועה הציונית.
יוצא דופן ביחסו היה, בין היתר, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של יפו והמושבות, שהיה בעצמו איש העלייה השנייה (עלה ב-1904).
יחסו של הרב קוק כלפי חלוצי העלייה השנייה היה דיאלקטי: מצד אחד לא הכחיש הרב קוק, כי חלק ממעשיהם החיצוניים אינם על פי ההלכה.
מצד שני, לדעתו, בדור החלוצים שבו נפגש בארץ גנוזות יכולות נפשיות גבוהות.
לשיטתו, דווקא משום כך, הם אינם מוצאים את סיפוקם, במסורת ובמנהג המקובל.
את תמצית הגותו ביחס לצעירי העלייה השנייה, כתב הרב קוק במאמרו הנודע "מאמר הדור", המשמש, מאז, כרעיון בסיסי ועמוד תווך, בתנועות המשתייכות לזרם הציונות הדתית.
כמו כן הוא יזם את מסע הרבנים למושבות ביהודה ובגליל, כדי להיפגש עם אנשי העלייה השנייה ביישוביהם החדשים.
היחס של היישוב הספרדי לציונות היה יותר מכיל ויותר אמביוולנטי מזה של היישוב האשכנזי האדוק, וניתן לתאר אותו כאהדה מסויגת.
רבים מהאליטה הספרדית של יושבי הארץ היו צאצאים של מגורשי ספרד שנקלטו על ידי הסולטן ביאזיט השני.
הדבר גרם לרבים מהם לחוש אמפתיה רבה כלפי הסבל הרב של יהודי מזרח אירופה, והוביל רבים מהם לקרוא לקליטתם בארץ ישראל העות'מאנית כפי שקלט ביאזיט את אבותיהם.
היו שגם חשו רגשות גאווה ביחס לתרומה הרבה של מגורשי ספרד לשגשוג האימפריה, וסברו שקליטה המונית של יהודים מרחבי העולם בארץ תוביל לשגשוג כלכלי רחב עבור כלל תושביה.
לצד זאת רבים לא פחות הביעו הסתייגות מהאופי המדיני של הציונות, לרבות מאותם הציונים שקראו להקמת מדינה עצמאית, וחששו שהדבר יצייר את כלל יהודי האימפריה כ"לא נאמנים", ולפיכך דרשו מהארגונים הציוניים לחדול מכל סממן לאומי שסותר את הנאמנות לאימפריה.
כתוצאה מכך מנהיגים רבים מהעדה הספרדית התאפיינו ביחס אמביוולנטי כשמחד היוו חלק מרכזי בסיוע לרכישת קרקעות, ומאידך גינו את הציונות המדינית.
מי שהיטיב לדגול בקו זה היה המנהיג הבולט של העדה בירושלים, אלברט ענתבי, שבו זמנית שימש כאיש הקשר של המשרד הארץ-ישראלי לרכישת קרקעות, אך גינה בפומבי את הציונות המדינית וקרא לכלל היהודים מכלל העדות לקבל על עצמם נתינות עות'מאנית ולהשתלב בחברה.
עם זאת, במהלך מלחמת השפות הביע ענתבי דווקא תמיכה בפלגים הציוניים, שכן לא ראה בעצם הרעיון של תחיית השפה העברית כדבר הבא בסתירה עם הלאומיות העות'מאנית הפלורליסטית בה דגל.
על מנת לגשר על הפערים, דאגו נציגי ההנהגה הציונית בארץ ישראל ובאיסטנבול להבהיר במאמרים בעיתונות הספרדית, כי הם אינם מעוניינים בעצמאות מהאימפריה העות'מאנית, כי אם באוטונומיה טריטוריאלית בשטחי הארץ תחת חסותם, וכי הם חפצים בשגשוג האימפריה.