tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משמעות הדבר היא שהקריאה היא "הרסנית", ובזיכרון ליבה, אחרי כל מחזור קריאה דואג המעגל האלקטרוני שמפעיל אותו לכתוב חזרה את הערך הנכון.
פעולת הכתיבה, מניחה שהתבצעה לפניה פעולת קריאה, וערך הסיבית הוא 0. הכתיבה מתבצעת על ידי הזרמת זרם בכיוון 1 בתיילים של הטור והשורה המתאימים.
אם הערך שצריך להיכתב בסיבית זו הוא 0, מוזרם גם זרם בכיוון ההפוך בתיל רביעי, שמכונה inhibit, המושחל בכל טבעות המערך.
זרם זה משרה שדה מגנטי בכיוון הפוך, ובכך מקטין את השדה הכללי, וערך הסיבית נשאר 0.
מחשבים משתמשים במילה, המורכבת ממספר סיביות, שאורכה משתנה ממחשב למחשב.
מילה נשמרת בזיכרון ליבה באופן שכל סיבית בה נשמרת במערך אחר.
המערכים מסודרים זה לצד זה, או זה מעל זה, והמעגל שמפעיל את הזיכרון כותב וקורא את הסיבית באותה "כתובת" בכל המערכים באותו זמן, ומאגד אותן למילה שלמה.
בפעולת קריאה מופיעה התוצאה בתילי הקריאה של המערכים, ובפעולת כתיבה מופעלים תילי ה-inhibit של המערכים שמתאימים לסיביות שערכן במילה הנכתבת הוא 0.
זיכרון הליבה עצמו הוא רכיב פסיבי, ומופעל על ידי מעגל חשמלי, שאחראי לביצוע הפעולות, ולממשק בין הזיכרון למחשב.
המעגלים בזיכרונות הראשונים השתמשו בשפופרות, ובהמשך בטרנזיסטורים, ואחריהם מעגלים משולבים.
זיכרון הליבה בנוי מסדרת משטחים המונחים זה מעל זה או זה לצד זה, ומהווים גוף תלת־ממדי בצורת קובייה.
נהוג לציין את צפיפות הזיכרון ב"סיביות לרגל מעוקב" או "סיביות לליטר".
כמעט בלתי אפשרי לתקן תקלה בסיבית יחידה, ותקלה כזו מחייבת החלפת סריג, או "משטח" שלם.
החיסרון הזה הוא כמעט תאורטי - תקלות בזיכרון הליבה עצמו, שהוא רכיב פסיבי, כמעט לא מופיעות: שגיאות בחיווט מתגלות בייצור, ואין, למעשה כל תקלות אחרות.
לעומת הזיכרון עצמו, במעגלים האלקטרוניים שמפעילים אותו יכולות להיווצר שגיאות ותקלות.
הפעלת הזיכרון דורשת תזמון ואות ברמת דיוק מסוימת, והרכיבים האקטיביים - מעגלי הבקרה ומעגלי ההגבר, אמינים פחות מהזיכרון עצמו.
בתחילת הדרך, הטבעות היו בקוטר אפייני של כ-2 מילימטר, והמעגלים היו מבוססי שפופרות.
ההתקדמות מדור לדור התבטאה בהקטנת הטבעות, ובמעבר משפופרות לטרנזיסטורים ואחר כך למעגלים משולבים במעגל האלקטרוני שמפעיל את הזיכרון.
מספר פיתוחים נוספו, ביניהם המעבר למסלול יחיד עבור תיל הקריאה וה-inhibit, ומאוחר יותר שימוש בתיל יחיד שמשמש בשני התפקידים.
לשימוש בטבעות קטנות יותר יש שני יתרונות: הגדלת הצפיפות, והקטנת הזרם הדרוש ולכן ההספק הדרוש להיפוך המיגנוט בליבה, שפרופורציוני למסתה.
הקטנת הליבה מאפשרת לצופף הן את שורות הסריג והן את טוריו, והגידול בצפיפות הזיכרון פרופורציונית לריבוע ההקטנה.
המרחק בין הסריגים מושפע מגורמים אחרים, ולהקטנת הליבה אין השפעה ממשית עליו.
הקטנת ההספק מאפשרת הקטנת המעגלים שמפעילים את הזיכרון, ושיפור אמינותם.
ליבות קטנות, והצורך להשחיל בהן את התיילים מציבות אתגר בפני תהליך הייצור, אתגר שנעשה קשה ככל שהטבעות ממשיכות להתכווץ.
ניסיונות למיכון הייצור נעשו באופן בלתי פוסק, במשך כל השנים בהם יוצרו זיכרונות ליבה.
אחת השיטות השתמשה במחט חלולה להשחלה, ובעזרתה ניתן למכן את חיווט טורי X ו-Y, אך לא את תילי הקריאה וה-inhinit, שצריכים להתפתל ולעבור בכל הטבעות בסריג.
שיטה זו לא התאימה יותר ברגע שקוטר הטבעת לא אפשר שימוש במחט חלולה.
ייצור זיכרונות הליבה נשאר עד יומו האחרון תהליך ידני ברובו, והסתמך על עובדים, בדרך כלל נשים, שנעזרו בעזרי הגדלה כדי להשחיל את התיילים בטבעות הזעירות.
התיאור שלעיל מתאר את סוג זיכרון הליבה העיקרי.
קיימים סוגים נוספים של זיכרון ליבה, ביניהם "זיכרון צמה": בשיטה זו מושחלת צמת תיילים דרך הליבות, כאשר כל תיל עובר דרך חלק מהליבות ו"מדלג" על אחרות.
זיכרון זה הוא זיכרון קריאה בלבד, או ROM, כשהמידע מוטבע בו על ידי ההחלטה באילו טבעות עובר כל תיל.
קיימים שימושים ומימושים נוספים לזיכרון ליבה מגנטית.
"זיכרון ישן" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת ישראלית מאיה בוסקילה, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, נושמת.
השיר יצא לאור ב-8 ביולי 2015, על ידי חברת התקליטים הפי"ל, כסינגל השישי מתוך האלבום.
הסינגל הבא שהוציאה אחריו הוא "השתגעתי", שיצא לאור באוקטובר 2015.
השיר הגיע למקום השלישי במדיה פורסט וה-13 ברשת ג'.
השיר נכתב על ידי משה פרץ והופק על ידי יעקב למאי.
באתר פרוגי סקרו את השיר וכתבו כי: "אחרי שכמעט נעלמה מחיינו, מאיה בוסקילה חוזרת עם סינגל נוסף מתוך אלבומה הרביעי המתקרב.
אחרי שכבשה את המאזינים עם הסינגל הראשון מהאלבום החדש, "מגדל", מוציאה היום בוסקילה את הסינגל השני מתוכו – "זיכרון ישן"; את השיר כתב והלחין הזמר משה פרץ.
יעקב למאי הפיק אותו מוזיקלית והתוצאה מצוינת ומעוררת חשק לשמוע את האלבום המלא שייצא בקרוב".
לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-8 ביולי 2015, בסמוך לצאתו כסינגל העלתה בוסקילה את האודיו הרשמי שלו לערוץ היוטיוב שלה.
האודיו זכה להצלחה נאה כאשר צבר קרוב ל-110,000 צפיות בסך הכול.
מעבר לכך, כולל האודיו את עטיפתו הרשמית של הסינגל עצמו, בה נראית בוסקילה כשהיא יושבת על ספה.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם8 ביולי 2015הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהפי"ל
זיכרון וטראומה הוא מונח המתייחס לקשר בין לטראומה פיזית או טראומה נפשית לפגיעה בתפקודי הזיכרון.
כלומר, לדרכים השונות שבהן טראומה עלולה להשפיע על היכולת לקלוט, לאחסן, ולאחזר מידע.
בהקשר הרגשי, זיכרון טראומטי מתייחס למידע בנוגע לחוויה של איום על שלמות הגוף או הנפש.
זיכרונות מאירועים טראומטיים נוטים להיות יותר מקוטעים ופחות מאורגנים בהשוואה לזיכרונות של אירועים לא טראומטיים.
טראומה רגשית עלולה להשפיע לא רק על הזיכרון של האירוע הטראומתי עצמו, אלא גם על ההיזכרות באירועים קודמים או מחשבות אחרות.
כשאנשים חווים טראומה פיזית, כגון פגיעת ראש בתאונת דרכים, פציעות קשות או מצוקה פיזית ניכרת, הדבר עלול להשפיע על הזיכרון שלהם.
נזק פיזי באזורים שונים במוח עצמו עלול להשפיע על הזיכרון באופנים שונים.
האונות הטמפורליות המצויות בצדי המוח כוללות את ההיפוקמפוס והאמיגדלה, ולכן הם קשורים באופן הדוק להעברה ולהיווצרות של זיכרון.
מטופלים שסבלו מפגיעה באזור זה חוו בעיות ביצירת זיכרונות חדשים לטווח ארוך.
לדוגמה, האדם שחקרו אותו יותר מכול בהיסטוריה, הנרי מולייסון, שמר על זיכרון לטווח ארוך שהיה מאוחסן במוחו בעבר, וכן על זיכרון תפקודי לטווח קצר, אך לא היה מסוגל לזכור דבר לאחר שהזיכרון יצא מהזיכרון לטווח קצר.
מטופל שהפורניקס שלו נפגע באופן דו-צדדי פיתח שכחון למאוחר חמור, ללא השפעה על כל שאר הצורות של זיכרון או קוגניציה.
בנוסף לנזק פיזי במוח כתוצאה מפגיעה מכנית, קיימים שינויים נוספים במוח שניתן להבחין בהם.
מחקרי הדמיית עצבים על הפרעת דחק פוסט-טראומטית מזהים שוב ושוב מבנים מרכזיים הקשורים להתפתחות פתולוגית.
המבנים שנצפה בהם שינוי הם האמיגדלה, פיתול החגורה הקדמי (ACC), קליפת המוח הקדם-מצחית (PFC), האינסולה וההיפוקמפוס.
חלקים אלה במוח מושפעים מכיוון שהם תורמים לתחושה ולפעולות הקשורות לפחד, לחשיבה צלולה, לקבלת החלטות ולזיכרון.
שינויים אישיים במבני מוח שונים משפיעים גם על התקשורת ועל הוויסות בתוך המבנים.
האמיגדלה ידועה כ"מרכז הפחד של המוח", ומשערים שהיא מופעלת ומְווּסתת בתגובה למצבי לחץ שמעוררת תפיסה של גירוי מוגבר.
באופן ספציפי, האמיגדלה אחראית לזיהוי של איומי סכנה לעצמך ולביטחונך.
חשיפה עקבית לטראומה או מתח עלולה להוביל לרגישות יתר וחשש מאיום.
הפעלה מוגברת במרכז הפחד יכולה להשפיע על התקשורת עם מעגלים אחרים במוח, כולל קשרים בין קליפת המוח הקדם-מצחית, האמיגדלה וההיפוקמפוס, אשר בתורם יכולים להשפיע על האופן שבו הזיכרון מאוחסן בהיפוקמפוס.
האמיגדלה אינה מתפתחת במלואה עד סוף שנות ה-20, וללחץ שנחווה לפני גיל זה עלולה להיות השפעה גדולה יותר בהשוואה למתח שחווים בתום מלוא ההתפתחות של האמיגדלה.
קליפת המוח הקדם-מצחית היא מבנה מוחי שאחראי על כישורי תפקוד ביצועיים, כולל ויסות רגשי, שליטה בדחפים, קוגניציה נפשית וזיכרון עבודה, בין היתר.
היא אחראית גם על מיתון התגובה של האמיגדלה.
עם זאת, במצבי מתח גבוה, האמיגדלה יכולה לדכא פונקציות חשיבה גבוהות יותר של קליפת המוח הקדם-מצחית.
חלק מתפקודי קליפת המוח הקדם-מצחית שעלולים להיות מושפעים כתוצאה מטראומה כוללים: חוסר יכולת להעריך מחדש רגשות, העצמה של גירויים רגשיים, כישלון בעיכוב תגובה נוירו-אנדוקרינית לגירויי איום ועוד.
נראה שאנשים שחוו טראומה, במיוחד טראומה כרונית מתמשכת, סובלים מתת-הפעלה של חלקים מרובים בקליפת המוח הקדם-מצחית.
תת-הפעלה זו עלולה להוביל לירידה בתפקוד של האמיגדלה במהלך תגובה למתח.
קליפת המוח הקדם-מצחית פגיעה להשפעות של מתח במהלך גיל ההתבגרות ולאירוע טראומטי במהלך תקופה זו יותר מאשר לתחושות מתח כשהיא מגיעה למלוא התפתחותה בסביבות אמצע שנות ה-20.
המתח הכרוך בהפרעת דחק פוסט-טראומטית עלול להשפיע לרעה על ההיפוקמפוס.
ההיפוקמפוס נחשב למרכז הזיכרון של המוח והוא אחראי על אחסון, קידוד, שליפה וגיבוש מחודש של זיכרונות.
מחקרים מצביעים על כך שאצל אנשים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית ההיפוקמפוס "מתכווץ", עד לרמה של 5-26% מגודלו המקורי, הגורם לבעיות בהעברת זיכרון מטווח קצר לטווח ארוך, וכן בהיווצרות זיכרונות לטווח קצר.
עם זאת, יש הסברים חלופיים לירידה בנפח ההיפוקמפוס.
מחקר של גילברטסון ועמיתים מעלה את ההשערה, שייתכן כי נפח ההיפוקמפוס מוקטן מלכתחילה, עלול להיות הסיבה להפרעת דחק פוסט-טראומטית.
קיימים חילוקי דעות לגבי השערה זו, ואכן לא ברור אם הירידה בנפח ההיפוקמפוס היא תוצאה של אירוע טראומטי, או קודמת לו.
מחקרים רבים מצביעים על חוסר פעילות של ההיפוקמפוס במהלך אירועים טראומטיים, תופעה העלולה לגרום לו לתת-פעילות גם לאחר האירוע.
לתת-פעילות או חוסר ויסות של ההיפוקמפוס יש השלכות קליניות רבות, כולל באזורים של נוירוגנזה, הפרעות בארגון הזיכרון ויכולת להשפיע על תפקודים אנדוקריניים אחרים, כגון תגובה למתח.
ההיפוקמפוס הוא האתר העיקרי של הנוירוגנזה, המקום שבו נוצרים נוירונים חדשים.
מספר מחקרים מצביעים על כך שירידה בנוירוגנזה עלולה לפגוע ביעילות של תרופות נוגדות דיכאון המשמשות לטיפול בתסמיני דיכאון.
על פי ה-DSM-5, קיימת תחלואה נלווית בקרב הסובלים מדיכאון ומהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
בנוסף לשיעורי התחלואה הנלווית, קיימת חפיפה מסוימת בין סימפטומים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית והפרעת דיכאון מג'ורי (MDD).
במיוחד, שניהם כוללים תסמינים של שינוי שלילי במצב הרוח והפרעות קוגניטיביות.
שינויים בהיפוקמפוס עלולים להשפיע גם על יכולתו של אדם להיזכר בחוויה הטראומטית ולבנות נרטיב של הטראומה.
קשיי זיכרון אלו בזיהוי, תיוג ועיבוד מלא של האירוע הטראומטי יכולים להיות מטרות לטיפול פסיכותרפי.
גם גילו של אדם כשהוא חווה אירוע טראומטי יכול לווסת את ההשפעות על ההיפוקמפוס.
במיוחד, ההיפוקמפוס מתפתח מלידה עד גיל שנתיים והוא פגיע ביותר להשפעות של מתח במהלך תקופת זמן זו.
בגיל ההתבגרות ההיפוקמפוס מאורגן לחלוטין ופחות פגיע.
להיפוקמפוס יש גם קשרים עם מערכת התגובה ללחץ של הגוף.
הוא אחראי לוויסות המשוב השלילי של ציר ההיפותלמוס-היפופיזה-אדרנל.
לכישלון בוויסות תגובת הלחץ באמצעות ציר זה עלולות להיות השפעות בריאותיות ארוכות טווח בצורת מתח כרוני.
מחקר הראה שההיפוקמפוס הופעל כשהאזינו לזיכרונות עצובים, אך לא כשהאזינו לזיכרונות טראומטיים.
אז הופעל פיתול החגורה האחורי posterior cingulate cortex (גירוס הסינגולום), שמעורב לרוב במחשבות המופנות פנימה.
זהו אזור המעורב בחוויה מחדש.
טראומה נפשית או רגשית, היא כל חוויה מטרידה היוצרת פחד, חוסר אונים, דיסוציאציה, בלבול או כל רגש עז אחר, באופן משמעותי.
על מנת שחוויה תיקרא טראומה, עוצמת הרגשות צריכה להיות כזו היכולה להשפיע לאורך זמן על העמדות, ההתנהגות והרגשות של האדם.
אנשים נוטים להיזכר באירועים רגשיים בתדירות ובבהירות רבות יותר מאשר באירועים שאינם קשורים לרגשות קיצוניים.
בדרך כלל, אירועים טראומטיים, כגון התקפה פיזית או התעללות מינית, קשורים לרגשות שליליים עזים הגורם לזיכרונות אלו להיות חזקים מאוד ולעלות בקלות רבה יותר מאשר זיכרונות שאינם קשורים לרגשות דומים, או אפילו כאלו הקשורים לרגשות חיוביים.
טראומה בין אישית היא טראומה פסיכולוגית הנובעת מאינטראקציות שליליות בין אנשים.
היא יכולה לכלול אלימות מינית, אלימות במשפחה, התעללות בילדות, מאסר ושבי.
במקרים כאלה אנשים עלולים לסבול מהפרעת דחק פוסט-טראומתית, לעיתים קרובות בצורה מורכבת.
לטראומה נפשית יש השפעות רבות על היבטים פיזיים במוח של מטופלים, עד כדי כך שהיא עלולה לגרום להשפעות מזיקות הדומות לנזק מוחי פיזי של ממש.
ההיפוקמפוס מעורב בהעברת זיכרונות קצרי טווח לזיכרונות ארוכי טווח, והוא רגיש במיוחד למתח.
מתח גורם להפרשת גלוקוקורטיקואידים (GCs), הורמוני יותרת הכליה.
חשיפה מתמשכת להורמונים אלו עלולה לגרום לניוון עצבי.
ההיפוקמפוס הוא אתר יעד עיקרי של הורמון ה־GCs ולכן נגרם לו נזק עצבי שאינו קורה באזורים אחרים במוח שאינם מועדים לו.
בחולי טראומה קשים, במיוחד אלו עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית, נפח קליפת המוח הקדם-מצחית התיכונה קטן מהרגיל, והיא סובלת מתת-תגובה בעת ביצוע משימות קוגניטיביות, דבר שעלול להיות גורם להיזכרות לא רצונית של מחשבות חודרניות.
קליפת המוח הקדם-מצחית התיכונה שולטת בהיענות רגשית ובתגובות פחד מותנות לגירויים מעוררי פחד, על ידי אינטראקציה עם האמיגדלה.
במקרים אלו, חילוף החומרים בחלקים מסוימים של קליפת המוח הקדם-מצחית התיכונה אינו מופעל כפי שהוא מופעל אצל נבדקים בריאים.
הקשר החזק בין רגש וזיכרון קשור גם למידת תשומת הלב או המיקוד שיש לאדם באירוע עצמו.
אם הוא מעורב רגשית באירוע, ותשומת לבו מופנית למה שמתרחש, הוא יזכור טוב יותר את האירוע.
זהו גם המצב במצבים מעוררים רגשית, שגם אם תשומת הלב מוגבלת, סביר יותר שהזיכרון הקשור לרגש החזק יישאר, בניגוד לגירוי נייטרלי כלשהו.
עלייה זו בקשב ובקידוד נובעת מהפעלת הקומפלקס הקדם-מצחי-היפוקמפוס-אמיגדלה ומביאה לשיפור בהיזכרות בשלב מאוחר.
מבחינה כימית, הסיבה לכך היא שהמתח הרגשי והפיזי הנגרם מאירועים טראומטיים יוצר גירוי כמעט זהה במוח למצב הפיזיולוגי שמגביר את שימור הזיכרון.
הוא מעורר את מרכזי הפעילות הכימיים במוח המשפיעים על קידוד הזיכרון וההיזכרות.
תגובה זו נכפתה על ידי האבולוציה, שכן למידה בסביבות מתח גבוהות נחוצה בהחלטות "הילחם או ברח" הנחוצות להישרדות האדם.
הפרעת דחק פוסט-טראומטית היא הפרעה פסיכולוגית הנגרמת כתוצאה מחשיפה לאירוע מאיים.
תסמינים טיפוסיים כוללים הימנעות מתזכורות לאירוע הטראומטי או אזכור שלו, עצבנות, בעיות שינה, חוסר תחושה רגשית ותגובות מוגזמות להפתעות.
אחד התסמינים הנפוצים והחזקים הוא הישנות של זיכרונות עזים אקראיים מהאירוע (מחשבות פולשניות).
הדבר יכול להתבטא בדרכים שונות, כמו, פלשבקים של האירוע ומחשבות לא רצויות על הטראומה (למשל השאלה "למה זה קרה לי?").
כתוצאה ממלחמת העולם השנייה התרבו המקרים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
לרבים מהחולים שאובחנו בהפרעה זו לא היו זיכרונות מהאירועים הטראומטיים, אך עדיין סבלו מתסמינים כמו היסטריה.
ניתן לייחס את האמנזיה שלהם לתאוריית ההדחקה של פרויד, שלפיה אנשים מדחיקים את זיכרונותיהם כדי לשמור על עצמם מפני פגיעה/השלכות נוספות.
הפסיכולוגית ניקי שטריקר ועמיתיה קידמו את הרעיון באמצעות מחקר שהוכיח שיעורים גבוהים יותר של ליקוי קוגניטיבי (למשל, תפקוד ניהולי, קשב, זיכרון עבודה ומהירות עיבוד) אצל אנשים שאובחנו עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית, כמו חיילים או חיילים משוחררים.
זיכרון ויכולת למידה היו התחומים המושפעים ביותר.
השפעות על זיכרון לטווח ארוך
ההשפעה שיש לרגשות על הזיכרון במקרים שונים, היא חלק בלתי נפרד מהשפעת הטראומה על הזיכרון.
ההיבט המושפע ביותר מטראומה פסיכולוגית הוא הזיכרון לטווח ארוך.
זיכרון לטווח ארוך קשור לאזורים רבים ושונים במוח, כולל ההיפוקמפוס, האמיגדלה, התלמוס וההיפותלמוס, קליפת המוח ההיקפית וקליפת המוח הקדם-מצחית.
ההיפוקמפוס והאמיגדלה קשורים להעברת זיכרון לטווח קצר לזיכרון לטווח ארוך.
התלמוס וההיפותלמוס, הממוקמים במוח הקדמי, הם חלק מהמערכת הלימבית, והם אחראים על ויסות הורמונים שונים ותגובות רגשיות ופיזיות למצבים, כולל מתח רגשי או טראומה.
התלמוס קשור גם לקליטת מידע והעברתו הלאה לקליפת המוח.
המידע שבזיכרון לטווח הארוך עלול לעבור מניפולציות שונות בעקבות חוויה טראומטית, באופן שגורם לזיכרונות חסרים, שינויים בזיכרון וזיכרונות מועצמים.
חוויה טראומטית יכולה להשפיע על הפן המרומז והמפורש של הזיכרון.
נפגעי התעללות מינית הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומתית מציגים ליקויי זיכרון מפורשים.
שינויים אלה יכולים להתרחש גם אצל אנשים שלא פיתחו הפרעת דחק כתוצאה מחשיפה לטראומה.
זיכרון מודחק הוא מושג תיאורתי שמתייחס למצב שבו הזיכרון של אירוע טראומטי אינו נשכח במובן המסורתי, או נשמר בסוד בבושה או בפחד, אלא מוסר מהמוח המודע, ועדיין קיים בזיכרון לטווח ארוך, ללא ידיעתו של המטופל.
זיגמונד פרויד היה הראשון שהעלה את הרעיון של הדחקה כמנגנון הגנה מפני השלכות שליליות.
פרויד האמין שהזכרונות המודחקים משפיעים על הפרט באופן לא מודע, ובמקרים מסוימים, האדם יכול להיזכר בהם.
זיכרונות מודחקים והשפעה של טראומת ילדות על הזיכרון, יכולים להיות רלוונטיים בהקשר של תביעות על תקיפה מינית בילדות, אשר יכולות להתקיים שנים לאחר מעשה התקיפה עצמו.
התעללות גורמת לליקויים או עיוותים בתהליכים קוגניטיביים, רגשיים ונוירו-ביולוגיים במוח שעלולים להשפיע על הזיכרון.
זיכרונות מודחקים על אלימות בין אישית במהלך הילדות נחקרו במחקר אורך.
ממצאים מצביעים על כך שהיכולת של מבוגרים להעלות מהזיכרון לטווח ארוך מקרים של התעללות בילדות תלויה בגורמים רבים.
הגורמים כוללים הבדלים והתפתחות אינדיבידואליים, ההשפעה הכוללת של החוויה הטראומטית והאופן שבו משתמשים המראיינים כדי להעריך טראומת ילדות במבוגרים.
לדוגמה, ככל שההשפעה של ההתעללות בילדות משמעותית יותר, כך עשוי להיות הזיכרון ארוך הטווח אצל מבוגרים מדויק יותר.
גורמים נוספים הם צורת ההתעללות וגיל האירוע.
מחקרים מראים מתאם לזיכרון מדויק יותר אצל מבוגרים של אירועים טראומטיים.
מחשבות פולשניות מוגדרות כמחשבות לא רצויות, לא רצוניות וטורדניות, דימויים או רעיונות לא נעימים שעלולים להפוך לאובססיות, שקשה להשתחרר מהם ולשלוט בהן.
בחולים שסבלו מאירועים טראומטיים, במיוחד אלו עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית, כגון, דיכאון או הפרעה טורדנית-קומפולסיבית, קשה להתעלם מהמחשבות המטרידות.
מחשבות אלו אינן מופעלות בדרך כלל; האובססיה של המחשבות נובעת בדרך כלל מאשמה, בושה או חרדה עזים הקשורים לעובדה שהמטופל חושב מחשבות מסוג זה מלכתחילה.
בחולי טראומה, המחשבות הפולשניות הן בדרך כלל זיכרונות מחוויות טראומטיות החוזרים ועולים בזמנים בלתי צפויים ולא רצויים.
ההבדל העיקרי ממחשבות פולשניות אחרות הוא שהזיכרונות הם אמיתיים ולא מדומים.
נפוץ לראות ליקויים נוירו-קוגניטיביים קלים אצל מבוגרים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית כתוצאה מטראומות שונות.
המחקר מחלק לרוב את הערכת התפקוד הנוירו-קוגניטיבי לתשעה תחומים קוגניטיביים.
תחומים אלה כוללים: קשב, זיכרון עבודה, תפקודים ניהוליים, למידה מילולית, זיכרון מילולי, למידה חזותית, זיכרון חזותי, שפה, מהירות עיבוד מידע ויכולות חזותיות-מרחביות.
אחד המחקרים מדגיש את הפער בקשב מתמשך, זיכרון עבודה וזיכרון מילולי בקרב מטופלים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית בהשוואה לקבוצת ביקורת.
זיכרון מילולי הוא זיכרון של מידע המוצג בצורה מילולית.
ניתן לבצע מספר הערכות נוירופסיכולוגיות כדי להעריך זיכרון מילולי, כגון מבחן השמות של בוסטון (BNT), מבחן הלמידה המילולית של קליפורניה (CVLT) ותת-מבחן הזיכרון הלוגי II בסולם הזיכרון של Wechsler-III (WMS-III).
הערכות נוירופסיכולוגיות של זיכרון מילולי כוללות בדרך כלל שינון רשימה של מילים או סיפור ולאחר מכן היזכרות בהם.
ביצועים בהערכות של זיכרון מילולי מדגימים את יכולתו של אדם לקודד את החומר האמור בזיכרון.
לשם השוואה, זיכרון חזותי קשור למה שנצפה או נראה.
זיכרון חזותי נוטה להישאר שלם, בניגוד לזיכרון מילולי.
הדבר יכול להסביר מדוע נרטיבים של טראומה מילולית הם לרוב לא מאורגנים, לא קוהרנטיים או מפוצלים.
תוך כדי השלמת משימות של זיכרון מילולי, חלק מהאנשים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית המחישו קשיי זיכרון, קידוד ואחסון נמוכים.
ממצאי מחקר מצביעים על כך שהדבר עלול לנבוע מסיבוכים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית, שעלולים לנבוע מצפיפות החומר האפור בהיפוקמפוס השמאלי.
לטענתם של חוקרים, יכולות להיות לכך השלכות משמעותיות על היענותו של אדם הסובל מהפרעת דחק לטיפול קוגניטיבי התנהגותי, מכיוון שהפרעה בזיכרון המילולי עלולה להשפיע על היזכרות בטראומה, בדיבור, או בכתב.
בתגובה למשימות קוגניטיביות, הדמיה עצבית תומכת ברעיון שאנשים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית מועדים לתגובת יתר הן בקשב והן בזיכרון עבודה.
תוצאות MRI הראו צבירי צפיפות חומר אפור מופחתים משמעותית בקליפת המוח הקדמית, קליפת המוח הקדם-מצחית וההיפוקמפוס השמאלי.
אזור זה במוח מעורב בדרך כלל בעיבוד פחד, ויסות רגשות, קידוד זיכרון ואחזור.
לפיכך, נזק באזור הזה של המוח עלול להוביל לאי-התאמות תפקודיות.
מבנים מוחיים אלו תומכים במבנים קוגניטיביים, כמו שינוי קשב, מהירות עיבוד מידע וזיכרון עבודה.
ערנות יתר היא סימפטום נפוץ של הפרעת דחק פוסט-טראומטית, המעיד על חוסר תפקוד בעיבוד הקשב המתבטא כהטיית תשומת לב גבוהה כלפי איומים סביבתיים אפשריים המסיחים את הדעת, או בעייתיים בדרך אחרת בחיי היומיום של הפרט.
זיכרון הוא גורם מנבא חיוני בתגובה חיובית לטיפול התנהגותי-קוגניטיבי באנשים שעברו טראומה.
באופן ספציפי, ככל שתפקוד הזיכרון המילולי שלהם שלם יותר, כן תוצאות הניבוי של תגובה לטיפול הן חיוביות יותר.
בנוסף, השפעות הטיפול מדגישות את הקשר הדו-כיווני בין תפקוד נוירו-קוגניטיבי לשימור תסמיני הטראומה.
מספר מחקרים קשרו שיפור בתסמיני הפרעת דחק פוסט-טראומטית לקבלת טיפול לשיפור היכולת הקוגניטיבית.
חלק מהמחקרים תומכים בשיטת EMDR ובטיפול קצר-מועד מעורב כאמצעי טיפול אפשריים, שיכולים להתערב בזיכרון מילולי, במהירות עיבוד, ובתפקוד ניהולי, אצל הסובלים מהפרעה זו.
ביצועי הזיכרון משתפרים לצד הפחתת תסמינים, מה שמעיד על כך שחלק מההשפעות של הפרעה זו על הזיכרון עשויות להיות הפיכות.
לדוגמה, מטופלים שהפגינו תגובה חיובית לטיפול הראו שיפור בזיכרון מילולי וגידול בנפח ההיפוקמפוס.
אנשים שעברו טראומה יפיקו תועלת מטיפול בתסמיני ההפרעה, עם השלכות חיוביות על הזיכרון.
מספר גישות טיפול בסובלים מהפרעת דחק עקב טראומה בין אישית מתמקדות גם בארגון מחדש של הזיכרון.
תסמיני טראומה גורמים לליקויי זיכרון.
לפיכך, הבנייה מחדש של זיכרונות יכולה להועיל בטיפול בתסמיני הטראומה ובתפיסה של המטופלים.
שיטות אלה כוללות למידה להתמודד עם זיכרונות הטראומה על ידי ציון טריגרים, התניה מחדש של פלשבקים ועיסוק בבניית נרטיב חדש.
בנוסף, בטיפולים מסוימים בונים מחדש את הזיכרון באמצעות דימויים ותרגילים לשחזור הטראומה.
אך כשמציעים למטופלים הבנייה מחדש של הזיכרון, במיוחד אם מתארים את הטראומה בפירוט רב מדי, הדבר עלול להוביל לחידוש הטראומה.
זיכרון הצדק הוא סרט תיעודי שביים מרסל אופולס.
הסרט עוסק בעיקר בפשעי מלחמה ובמשפטי נירנברג.
הסרט נוצר בהשראת ספרו של טלפורד טיילור מ-1970, "".
טיילור מתראיין בהרחבה במהלך הסרט, אך אופולס מתייחס לספר כנקודת מוצא לבחינת האפשרות שאנשים ישפטו זה את זה, במיוחד לאור התנהגותם בהקשרים אחרים, כמו גם התמודדות עם אחריות אישית מול אחריות קולקטיבית.
הסרט דן ברעיון שכל קבוצה שלטונית מסוגלת לבצע פשעי מלחמה.
הוא מומן במקור בקיץ 1973 על ידי ה-BBC, , וחברה פרטית שבסיסה בלונדון, Visual Program Systems (VPS); זו האחרונה רצתה שהסרט יעסוק בעיקר במעורבותה של ארצות הברית בווייטנאם ובמעורבותה של צרפת באלג'יריה.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן 1976, אך לא צורף לתחרות הראשית.
הסרט שוחזר על ידי ב-2015. גרסה משוחזרת זו הוקרנה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו בספטמבר 2015, ובפסטיבל הסרטים של לונדון באוקטובר 2015.
בשנת 2017 התייחס אופולס לסרט כ"עבודה האישית והכנה ביותר שעשיתי אי פעם."
זיכרון טרום לידתי, הנקרא גם זיכרון עוברי, חשוב לפיתוח הזיכרון בבני אדם.
גורמים רבים עלולים לפגוע בזיכרון העובר ובתפקודיו, בעיקר פעולות שמבצעת האם.
קיימות טכניקות מרובות זמינות לא רק כדי להדגים את קיומו של זיכרון עוברי אלא גם כדי למדוד אותו.
זיכרון העובר עלול להיפגע ממחלות מסוימות של האם, עד כדי כך שחשיפה עלולה לפגוע לצמיתות בהתפתחות העובר ואף להוביל להפסקת ההיריון ולגרום להפלה של העובר.
תזונת האם והימנעות מסמים, אלכוהול וסמים אחרים במהלך כל תשעת חודשי ההיריון (במיוחד בתקופה הקריטית שבה מתפתחת מערכת העצבים) חשובה להתפתחות העובר ומערכות הזיכרון שלו.
השימוש בחומרים מסוימים עלול לגרום להשפעות ארוכות טווח על העובר שעלולות להימשך לאורך כל חייו.
גם מצבה הנפשי של האם בתקופת ההיריון משפיע על העובר, במיוחד מצבי מתח ומצוקה.
יש עדויות לכך שזיכרון העובר מתחיל להתפתח בטרימסטר השני לאחר ההתעברות, בסביבות 30 שבועות לאחר ההתעברות.
זיכרון עוברי חשוב לזיהוי ההורים לאחר הלידה, ומקל על הקשר בין הילד להורים.
אחד מסוגי הזיכרון החשובים ביותר הוא זה המאחסן מידע התורם לקשר בין התינוק לאם.
צורת זיכרון זו חשובה לסוג של התפתחות המכונה היקשרות.
זיכרון עוברי הוא אפוא קריטי להישרדות העובר הן לפני הלידה (ברחם) והן לאחר הלידה כתינוק.
מערכת העצבים המרכזית (CNS) והזיכרון בעובר מתפתחים מהאקטודרם בעקבות ההפריה באמצעות תהליך הנקרא היווצרות נירולה.
האקטודרם הוא השכבה החיצונית ביותר של העובר.
הדבר מתרחש לקראת סוף השבוע השלישי להריון ומסתיים עם תחילת ההתפתחות של הצינור העצבי, מבנה חשוב ומכריע בהתפתחות מערכת העצבים המרכזית.
מספר ראיות מצביעות על כך שהזיכרון אחראי למעשה להתפתחות ה-CNS במהלך היווצרות הנירולה.
עם זאת, נדרש מחקר נוסף בנושא.
זיכרון העובר והתפתחות המוח עלולים להיפגע כתוצאה ממספר מחלות של האם.
אדמת, היפוקסיה תוך רחמית ותת-פעילות של בלוטת התריס הן חלק מהדוגמאות שנחקרו יותר.
גם אלכוהול וחומרים אחרים, כמו סמים קשים, עלולים להשפיע על תהליך זה .
לאחר השלמת יצירת הנירולה והתפתחות מערכת העצבים, זיכרון העובר אחראי על מגוון משימות.
אחד מתפקידיו העיקריים בשלב זה הוא לשלוט בנשימה של העובר.
כמו כן, ביכולתו לשלוט בתנועת העיניים ובקואורדינציה במהלך כל תשעת חודשי ההתפתחות ברחם.
קיימות עדויות לכך שאלו מתקיימות ברחם ומתבצעות באופן דומה כמו לאחר הלידה.
גם לימוד שפה אצל התינוק דורש זיכרון עוברי.
כיום ידוע שקולה של האם נשמע בבירור מתוך הרחם ושהעובר יכול להבדיל בין צלילי דיבור, במיוחד פונמות (קטע צליל בודד) בדיבור.
הדבר ניכר אצל התינוק עם היוולדו, והוא מגלה סימנים רבים של הבנת שפה.
כמו כן, הוכח כי תינוקות מעדיפים את שפת האם של אמם לאחר שנחשפו אליה ברחם.
במספר מחקרים הסתבר כי התינוק זוכר גם שירים שהאם שרה לו בהיותו ברחם ומגיב אליהם לאחר הלידה.
כשהאם שרה לעובר שיר אחד באופן תכוף, שיר זה בדיוק היה מרגיע אותו כבמטה קסם לאחר הלידה.
באופן דומה הגיב התינוק לסיפור חוזר ששמע בעודו ברחם.
קיימות גם הוכחות לכך שהתינוק, כשהוא נולד, מעדיף את ריחה וקולה של אמו משום שהוא זוכר זאת מהרחם.
הזיכרון הוא קריטי לתהליך הזיהוי המתרחש אצל האם והתינוק באמצעות ההנקה.
חלב אם מכיל חומרים שהתינוק מזהה משום שנחשף אליהם דרך מי השפיר.
מכיוון שהתינוק כה תלוי באם, לתזונה האימהית יש גם תפקיד גדול בפיתוח תפקוד מוחי בריא של התינוק; כולל פונקציית הזיכרון, שהתינוק אינו יכול לחיות בלעדיה.
לפיכך, זיכרון העובר הוא קריטי להישרדות ולהתפתחות בריאה של התינוק לפני ואחרי הלידה.
רבות מהפונקציות הללו נמדדות באמצעות שיטות כמו התניה קלאסית, הביטואציה (התרגלות) ולמידה באמצעות חשיפה, שהן הפופולריות ביותר.
יש שלוש פרדיגמות המשמשות לחקר הלמידה והזיכרון של העובר: התניה קלאסית, התרגלות ולמידה באמצעות חשיפה.
התניה קלאסית היא חיבור של גירוי מותנה (CS) (כגון רטט) לגירוי לא מותנה (US) (כגון רעש חזק) באופן המעורר תגובה מותנית (CR) (אגיטציה).
בהתאמה זו, הרטט יוצג מיד ולאחריו רעש חזק.
בתחילה, הצגת הרעש החזק (US) תגרום לתגובה הבלתי מותנית (UR) (ערבול טבעי) ללא התניה קלאסית מוקדמת.
עם זאת, הזיווג המתמשך של הרעש החזק (US) עם הרטט (CS) הופך את התגובה הבלתי מותנית (UR) לתגובה מותנית (CR), והעובר לומד שהצגת הרטט תגרור אחריה רעש חזק.
בסופו של דבר, העובר יגיב לרטט (CS) מבלי להיחשף לרעש החזק (US); זהו סימן לכך שהתרחשה התניה.
התניה הוכחה רק ב-12–15 זיווגים של הרטט (CS) עם הרעש החזק (US) בעוברים כבר בשבוע ה-32 להריון.
מחקר אחר שיחזר ממצאים אלה.
תוצאות ממחקר אחר שנערך לאחרונה מצביעות על כך שעוברים הצליחו לבנות זיכרונות לטווח קצר וארוך כאחד.
מסקנה זו נגזרה מהעובדה ששיעורי ההתרגלות (מספר הגירויים הדרושים להרגל) היו גבוהים יותר אצל תינוקות לאחר הלידה שלא נחשפו בעבר לגירוי עוברי בהשוואה לאלו שכן נחשפו.
כך הוכח שזיכרון של הגירוי בשלב העוברות מועבר לשלב שלאחר הלידה.
שיטת הניסוי האחרונה המשמשת לחקירת הלמידה והזיכרון אצל העובר היא למידה באמצעות חשיפה.
שיטה זו מאפשרת לנסיין שליטה רבה על הצגת הגירוי בבדיקות הבאות.
בלמידה באמצעות חשיפה מציגים לעובר שוב ושוב גירוי בעודו ברחם, כגון מנגינת פתיחה של תוכנית טלוויזיה, ולאחר מכן בודקים אם קיים זיהוי (למידה) של מנגינה זו לאחר הלידה.
בניסוי אחד נחשפו עוברים למנגינת הפתיחה של תוכנית הטלוויזיה "שכנים" בעודם ברחם.
במצב הראשון של הניסוי, המנגינה הושמעה לאחר הלידה ליילודים בני 2–4 ימים שנחשפו למנגינה בעודם ברחם.
עם שמיעת המנגינה, יילודים אלו הראו שינויים פיזיולוגיים, כגון ירידה בקצב הלב.
שינוי זה לא התרחש ביחס למנגינות לא מוכרות, או ליילודים שלא נחשפו למנגינה זו ברחם; מכאן שהיילודים למדו את המנגינה בעודם ברחם.
זיהוי המנגינה היה חזק 2–4 ימים לאחר הלידה, אך פחת לאחר 21 יום ללא חשיפה חוזרת.
בסך הכול, מחקרים מצביעים על יכולת למידה וזיכרון עובריים באמצעות התניה קלאסית, התרגלות ולמידה באמצעות חשיפה, וכי ניתן למדוד את רמת הזיכרון.
תקופות מסוימות בהתפתחות העובר מאפשרות יכולות למידה וזיכרון שונות, ויש לקחת זאת בחשבון כשקובעים שקיים זיכרון עוברי.
גירויים שמיעתיים המוצגים ברחם יכולים להישמר וניתנים לזיהוי בימים שלאחר הלידה, והלמידה היא ספציפית לגירויים שמיעתיים מוכרים.
מדידת למידה וזיכרון בעובר נדונות רק במונחים של הריונות בריאים; אך גורמים רבים משפיעים על תהליכים עדינים אלה, כגון מצבי מחלה.
מחלות המשפיעות על זיכרון העובר
מחקרים רבים הראו שמחלות אנדוקריניות, נוירולוגיות ומחלות אחרות של האם או האב עלולות להשפיע לרעה על התפתחות העובר.
רוב המחקר שנערך בנוגע להתפתחות המוח של העובר, וכתוצאה מכך הזיכרון שלו לאחר הלידה, התמקד במצב אחד ובשתי מחלות עיקריות: היפוקסיה תוך-רחמית, תת-פעילות של בלוטת התריס ואדמת.
היפוקסיה תוך-רחמית היא מצב הנגרם מרמות חמצן נמוכות המגיעות לעובר במהלך ההיריון, עם השפעות מזיקות על התפתחות מערכת העצבים המרכזית שלו (CNS).
במקרים רבים, היפוקסיה תוך-רחמית גורמת למות העובר.
מערכת העצבים המרכזית חיונית לתקשורת ולהעברת תגובה בין המוח לשאר חלקי הגוף באורגניזם.
חוסר תפקוד במערכת זו גורם לפגיעות שונות, כמו פגיעה בתפקוד הקוגניטיבי ופגיעה ביכולת הקשב, וכתוצאה מכך נפגעת היכולת לפענח או לקודד מידע וליצור זיכרונות.
כמו כן, התגלה כי רמות נמוכות עוד יותר של חמצן המגיעות לעובר המתפתח עלולות להפחית את כמות החומר האפור המיוצר במוחו ולהגדיל את כמות הסולקל (הכוונה לסולקוס: סדק בפני השטח של המוח) בנוזל המוחי (CSF); במיוחד באונה המצחית ובאונה הטמפורלית, שהם מרכזי זיכרון חיוניים.
לאחרונה נקשרה תופעה זו גם לסכיזופרניה (הפרעת נפש המשפיעה על תהליכי חשיבה).
החומר האפור הוא מרכיב חשוב של מערכת העצבים המרכזית וקשור לשליטה בשרירים, תפיסות חושיות, זיכרון, רגשות ודיבור.
תת-פעילות של בלוטת התריס היא מחלה שעלולות להיות לה השפעות קשות על התפתחות המוח בעובר.
בעיות אלו נגרמות לרוב על ידי "מעבר" מהאם או מרעלן עצבי חיצוני הגורם לפגיעה ביכולת הקוגניטיבית, ובמקרים קיצוניים לפיגור שכלי.
תת-פעילות של בלוטת התריס נגרמת בדרך כלל כתוצאה ממחסור ביוד המוביל לייצור מופחת של הורמוני בלוטת התריס, או בלוטת תריס לא מפותחת עם השפעות דומות.
שחרור הורמון בלוטת התריס מווסת על ידי הורמון מעורר הנקרא תירוטרופין (TSH) באדם המתפקד באופן נורמלי.
במקרים חריגים, כאשר יש רמות נמוכות של הורמון בלוטת התריס, רמות ה-TSH עולות כדי לפצות על כך, ולכן רופאים וחוקרים בתחום הרפואה יכולים למדוד את רמות ה-TSH כדי לחזות תת-פעילות של בלוטת התריס.
לרמות מופחתות של הורמוני בלוטת התריס יש השלכות פיזיות וקוגניטיביות רבות על העובר לאחר שהתפתח במלואו.
עקב סיבות אתיות, רוב המחקרים בוצעו על חולדות ויונקים אחרים.
עם זאת, במוח היפותירואיד של חולדה נמצאו מומים רבים: מיאלין מופחת של נוירונים ב-CNS, מחסור של נוירונים בקליפת המוח, קליפת הראייה וקליפת השמיעה, ההיפוקמפוס והמוח הקטן, הקשורים ללמידה כללית ולרכישת מיומנויות מוטוריות.
אדמת, שם נרדף לחצבת גרמנית, היא מחלת ילדים הנגרמת על ידי וירוס בעל אותו שם והיא מדבקת מאוד.
נלחמים בה לעיתים קרובות באמצעות אמצעי מניעה, בדרך כלל באמצעות חיסון.
אצל ילדים ומבוגרים ניתן למנוע את המחלה בקלות יחסית באמצעות חיסון, אך אם העובר נחשף לנגיף, במיוחד במהלך השליש הראשון (שלושת החודשים הראשונים) להיריון, עלולות להיות לכך השלכות שליליות רבות.
לתזונת העובר יש השלכות הן על התפתחות המוח לטווח קצר והן לטווח ארוך.
מסיבות אתיות, מחקרים שעלולים לגרום לירידה בתפקוד הגופני או לנזק קצר/ארוך, מתבצעים לרוב על בעלי חיים לפני שהם נחשבים בטוחים לניסויים בבני אדם.
יש שני שלבים בהתפתחות המוח של מכרסמים שבמהלכם טיפול בנוירוטרנסמיטר כולין מוביל לשיפור לכל החיים של הזיכרון המרחבי.
השלב הראשון הוא בין 12–17 ימים להתפתחות העובר, והשני בין 16 ל-30 ימים לאחר לידת החולדה.
חולדות תינוקות של אימהות שניזונו מתזונה חסרת כולין במהלך שני שלבים אלה סובלים מתפקוד לקוי של הזיכרון יותר מחולדות תינוקות של אימהות שקיבלו כולין.
כאשר הוא ניתן בתקופות קריטיות אלו, הכולין גורם לשיפור משמעותי בביצועי הזיכרון כשהחולדות מאומנות במבוך.
אפילו בחולדות מבוגרות נמשכים שינויים אלה בזיכרון וניתן להשתמש בהם כדי לזהות בקלות אילו חולדות נולדו לאימהות שקיבלו מספיק כולין.
נראה שתוספת כולין מפחיתה את המהירות שבה הזיכרון מידרדר עם הגיל.
כולין לפני הריון קשור גם לשינויים בלידה, מוות והגירה של תאים בהיפוקמפוס במהלך התפתחות החולדות התינוקות ברחם.
כולין קשור גם למיקום ולצורה השונים של נוירונים המעורבים באחסון הזיכרון במוח.
במחקר אחר שעשה שימוש בחולדות, נמצא שגודל ההיפוקמפוס (האזור המרכזי בתפקוד הזיכרון) הושפע מתת-תזונה של חלבון.
ליתר דיוק, נראה היה שרק אזור CA1 של ההיפוקמפוס הפגין ירידה משמעותית בגודל.
אזור זה של ההיפוקמפוס היה קטן ב-20% בצאצאים של אימהות שניזונו מתזונה חסרת חלבון בהיריון.
מכיוון שהאזור בהיפוקמפוס המושפע מתת-תזונה של חלבון הוא ספציפי, תפקוד ההיפוקמפוס הכללי אינו נפגע, אלא רק התפקוד שנראה כקשור ל-CA1. חולדות עם CA1 בנפח מצומצם גילו ביצועים גרועים במשימות הדורשות עיכוב התנהגותי ותזמון תגובה מדויק.
מכיוון ששני מחקרים אלה נערכו רק על חולדות, עדיין לא ידוע בוודאות אם אותן השפעות של כולין יתגלו בבני אדם.
דרוש מחקר נוסף בתחום זה.
השפעות החשיפה לתרופות לפני הלידה על הזיכרון לטווח ארוך
בדומה לתזונה, תרופות הנצרכות על ידי האם במהלך ההיריון עלולות להשפיע על התפתחות המוח של העובר.
מחקר נרחב עוסק בהשפעות המזיקות של שימוש בסמים לפני הלידה, וכיצד בדיוק פוגע שימוש זה בתפקוד זיכרון הילד בעתיד.
המחקר התמקד במגוון סמים, בעיקר אלכוהול, קוקאין, הרואין ומתאמפטמין.
רוב התרופות מסווגות על ידי מינהל המזון והתרופות לקטגוריית סיכון בהריון, שכוללת הערכה רשמית של הסיכונים לעובר שטומן בחובו השימוש בסמים על ידי האם.
הרמות של קטגוריית הסיכון בהיריון (מהמסוכנת פחות למסוכנת ביותר) הן A, B, C, D ו-X והן מתוארות כך:
קטגוריה A: "מחקרים נאותים ומבוקרים היטב לא הצליחו להוכיח סיכון לעובר בשליש הראשון של ההיריון (ואין עדות לסיכון בשלישים הבאים)."
קטגוריה B: "מחקרי רבייה של בעלי חיים לא הצליחו להוכיח סיכון לעובר ואין מחקרים נאותים ומבוקרים בנשים הרות."
קטגוריה C: "מחקרי רבייה של בעלי חיים הראו השפעה שלילית על העובר ואין מחקרים נאותים ומבוקרים היטב בבני אדם, אך יתרונות פוטנציאליים עשויים להצדיק שימוש בתרופה בנשים הרות למרות הסיכונים הפוטנציאליים."
קטגוריה D: "קיימות עדויות חיוביות לסיכון לעוברים אנושיים המבוססים על נתוני תגובה שלילית מניסיון מחקרי או ניסיון שיווקי או מחקרים בבני אדם, אך יתרונות פוטנציאליים עשויים להצדיק שימוש בתרופה בנשים הרות למרות הסיכונים הפוטנציאליים."
קטגוריה X: "מחקרים בבעלי חיים או בני אדם הוכיחו חריגות עובריות ו/או קיימות עדויות חיוביות לסיכון לעוברים אנושיים המבוססות על נתוני תגובות לוואי מניסיון מחקרי או ניסיון שיווקי, והסיכונים הכרוכים בשימוש בתרופה בנשים בהריון עולים בבירור על יתרונותיה."
משקאות אלכוהוליים הם הסם הנפוץ ביותר, ומסיבה זו, רוב המחקרים על שימוש בסמים לפני הלידה התמקדו בו.
אלה מראים שלחשיפה לפני הלידה למשקאות אלכוהוליים עלולות להיות השלכות שליליות רבות, והיא קשורה באופן משמעותי לבעיות זיכרון, בעיות קשב וירידה בתפקוד הקוגניטיבי (תהליכים נפשיים המעורבים בזיכרון, תפיסה, חשיבה וכו') אצל הצאצאים בהמשך החיים.
כמו כן, הדבר עלול להוביל להתפתחות של בעיות הקשורות למשקאות אלכוהוליים בשנים מאוחרות יותר, כגון התמכרות.
אחד המחקרים השווה נתונים על צריכת אלכוהול של האם במהלך ההיריון לתצפיות שנאספו על הצאצאים שנים רבות לאחר הלידה.
רמות השתייה האלכוהולית של האם באמצע ההיריון נמדדו באמצעות מדדי דיווח עצמי (שאלון).
במחקר אורך זה (מחקר שמודד שינויים של המשתתפים לאורך זמן באמצעות מדדים חוזרים), הצאצאים דיווחו גם על הרגלי השתייה שלהם בגיל 21, והשלימו את סולם התלות באלכוהול (שאלון לדיווח עצמי).
התוצאות העלו כי קיים מתאם מובהק בין חשיפה לאלכוהול לפני הלידה לבין נוכחות של בעיות אלכוהול מסוכנות בגיל 21.
אחד הפריטים בסולם התלות באלכוהול הקשורים בצורה החיובית ביותר לחשיפה לאלכוהול לפני הלידה הוא "רגעי שכחה".
רגעי שכחה הן אמנזיה הקשורה לאלכוהול, המתרחשת כאשר הזיכרון לטווח ארוך נפגע במהלך שתייה.
תדירות רגעי השכחה בקרב צעירים בזמן שתייה קשורה קשר הדוק לחשיפה לאלכוהול לפני הלידה: אלה שנחשפו לאלכוהול כעוברים פגיעים יותר לרגעי שכחה כמבוגרים.
חשיפה לאלכוהול לפני הלידה עלולה גם להוביל לירידה במיומנויות של פתרון בעיות ו/או לליקויי קשב.
הפרעות קשב גורמות לחוסר יכולת לשמור על מיקוד במשימה אחת במשך זמן רב, ונטייה להסחות דעת.
מחקר אחר בדק את הקשר בין חשיפה לאלכוהול לפני הלידה וביצועי תפקוד ניהולי באמצעות מספר בדיקות.
תפקודים ניהוליים הם קבוצה של תהליכים שמטרתם ויסות תפקודים מוחיים בסיסיים יותר, כגון זיכרון, מיומנויות מוטוריות וקשב.
מטופלים שנחשפו לפני הלידה לאלכוהול מראים ירידה ביכולת להחזיק ולתפעל מידע בזיכרון העבודה (מערכת הזיכרון המשמשת לזכור דברים במהלך משימות מורכבות).
לסובלים מתסמונת אלכוהול עוברית (FAS) והשפעות אלכוהול עובריות (FAE) (פגמים הנגרמים כתוצאה מצריכת אלכוהול של האם במהלך ההיריון), יש כישורי פתרון בעיות גרועים בהשוואה למשתתפי קבוצת הביקורת (למשתתפים שאין להם FAS או FAE).
מבחני הזיכרון ששימשו להערכת המשתתפים במחקר זה כללו את המבחנים הבאים:
מבחן טריגרמות עיצורים (CTT) - מדד של זיכרון עבודה.
המשתתף מנסה לזכור שלושה עיצורים בזמן שהוא סופר לאחור בדילוגים של שלושה מספרים תוך כדי עיכובים שונים.
טווח ספרות - מדד נוסף של זיכרון עבודה.
המשתתף מקבל קבוצה של מספרים ומתבקש לספור כמה שיותר אחריהם.
מבחן למידה מילולית בקליפורניה (CVLT) - מבחנים על רשימות שנלמדות במשך ניסויים חוזרים.
חשיפה לאלכוהול לפני הלידה משפיעה ישירות על היכולת לעבור בין משימות, לשמור על קשב וכן לשמור ולתפעל מידע בזיכרון העבודה למרות הסחות דעת.
לכן, כמעט בכל המקרים במחקר זה, חולים עם תסמונת אלכוהול עוברית או השפעות אלכוהול עובריות גילו ביצועים נחותים בבדיקות בהשוואה לקבוצת הביקורת.
דפוסים מראים שהשפעות החשיפה לאלכוהול לפני הלידה על הזיכרון לטווח ארוך מתבטאות הן במישרין והן בעקיפין במנת משכל נמוכה יותר.
קוקאין הוא ממריץ ממכר, ולמרות שאין בסיס מחקר אקדמי בדומה לאלכוהול, יש מספר לא מבוטל של מחקרים שמראים השפעות שליליות על ביצועי הזיכרון לאחר חשיפה לפני הלידה.
רמת הקוקאין בקטגוריית ההיריון היא C, כמתואר לעיל.
חשיפה לפני הלידה לקוקאין נקשרה גם לירידה בתפקוד הקוגניטיבי בילדים בגיל בית ספר, כולל ציונים נמוכים יותר בהערכות זיכרון לטווח קצר.
אחד המחקרים בדק את ההשפעות של חשיפה לקוקאין לפני הלידה, בין היתר, על היכולת הקוגניטיבית אצל ילדים.
מבחן Stanford-Binet IV, שהוא מבחן מנת משכל (IQ), ניתן לילדים שנחשפו לקוקאין ברחם (לפני הלידה) וכן לקבוצת ביקורת של ילדים (שלא נחשפו לקוקאין ברחם).
בסך הכול, ילדים שנחשפו לקוקאין במהלך ההיריון קיבלו ציונים נמוכים יותר בסולם הזיכרון לטווח קצר מאשר ילדים שלא נחשפו לאלכוהול בכל הגילאים, במיוחד בנים.
חשיפה לקוקאין גם ניבאה ציוני IQ נמוכים יותר באופן כללי.
חשיפת צאצאים לפני הלידה לקוקאין עלולה לגרום נזק בלתי הפיך ולהגביר את הסיכונים ההתפתחותיים.
המחקר על חשיפה לפני הלידה לאופיאטים, כגון הרואין, מצומצם יותר.
למרות זאת, הרואין נמצא ברמת סיכון הריון X, הדירוג הגבוה ביותר.
אחד המחקרים הציע שילדים שנחשפו להרואין טרום לידה הפגינו ביצועים גרועים יותר בתת-סולמות הזיכרון של מאזני מקארתי.
במילים אחרות, בני נוער שנחשפו לפני הלידה להרואין הצליחו פחות במשימות קוגניטיביות כלליות, כולל אלו הקשורות לזיכרון.
מתאמפטמין הוא ממריץ נוסף שהוכח כנושא השפעות שליליות על צאצאיה של אישה בהריון, ונחשב לתרופה מקטגוריית הסיכון בהריון ברמה C.
אחד המחקרים ניסה לקבוע את ההשפעות הנוירוטוקסיות (פגיעה בתאי עצב) של חשיפה למתאמפטמין לפני הלידה על התפתחות המוח, כמו גם על תפקוד קוגניטיבי.
ילדים שנחשפו למתאמפטמין ברחם קיבלו ציון נמוך יותר במדדים מרכזיים של ביצועי זיכרון, כולל קשב, זיכרון מילולי וזיכרון מרחבי לטווח ארוך.
הגודל המופחת של מבני המוח הקשורים לזיכרון ולקשב צוין גם באמצעות הדמיית תהודה מגנטית (MRI), תהליך המשמש להפקת תמונות של המוח לצורך תצפית.
לדוגמה, לאלו שנחשפו למתאמפטמין לפני הלידה היה, בממוצע, היפוקמפוס קטן יותר מאשר למשתתפי קבוצת הביקורת.
נמצא מתאם בין צמצום זה בגודל לבין קשב מתמשך גרוע יותר (ירידה ביכולת להתמקד במשימה בודדת למשך פרק זמן מסוים) ועיכוב בזיכרון מילולי (זיכרון של מילים שנקראו או נשמעו).
המסקנה ממחקר זה היא שחשיפה למתאמפטמין לפני הלידה עלולה להיות לפגוע במוח העובר המתפתח.
השפעות מתח, מצוקה ומצבים נפשיים אחרים
לא רק מצבים גופניים ומחלות משפיעים על זיכרון העובר.
ב-50 השנים האחרונות התפתח תחום אינטר-דיספלינרי שחוקר את התפיסה הרגשית של העובר ואת השפעותיה על הזיכרון, החשיבה וההתנהגות שלו לאחר מכן במשך החיים.
תחום זה מחולק לשניים: הפסיכולוגיה הפּרֶה-נטאלית – מרגע היווצרות העובר עד תחילת הצירים, והפסיכולוגיה הפּרִי-נטאלית – מתחילת תהליך הלידה עד שהתינוק יוצא לעולם.
אחד החוקרים בתחום מייחס חשיבות רבה למתרחש בתקופת העוברות.
לטענתו, מצוקה של האם ההרה יכולה להשפיע לטווח הרחוק על הילד ועלולה לגרום להתפתחות דיכאון, אוטיזם, הפרעות בהתפתחות המנטלית והמוטורית, היפראקטיביות, ליקויי למידה, סימפטומים פסיכוסומטיים ונטייה לאלימות ולתוקפנות.
לדוגמה, הריון לא רצוי משפיע על יכולת העובר לפתח מנגנון עמידות והישרדות.
הסיכוי של עוברים שהם תוצאה של הריון לא רצוי למות תוך 28 יום מרגע ההתעברות גדול פי 2.5 יותר מעוברים שהם תוצאה של הריון רצוי.
יש יותר הפלות ספונטניות בהריונות לא רצויים מאשר ברצויים.
זיל היה מפעל רוסי לייצור כלי רכב, שהוקם ב-18 במאי 1916 בשם "חברת כלי הרכב המוסקבאית" (Автомобильное московское общество) והתקיים במשך 100 שנה.
השם הוא ראשי תיבות ברוסית של "זאבוד אימיני ליחאצ'וֹבה" שפירושו "מפעל על שם ליחאצ'וֹב", המנהל של מפעלי זיל/זיס משנת 1927. בתחילה נקרא המפעל בשם "זיס" על שם סטלין, אך לאחר מות הרודן שמו שונה במגמה לבער את פולחן האישיות שלו.
השם "זיל" נקשר עם מכוניות מפוארות וחזקות לבכירי המשטר הסובייטי, שיוצרו בסדרות קטנות מאד.
ב-1925 חברת כלי הרכב המוסקבאית הולאמה ונקראה בשם "מפעל הרכבים הממלכתי מ' 1".
ב-1927 מונה איוואן אלכסייביץ' ליחאצ'וב למנהל המפעל ובתקופתו החלו התפוקה והייצור לשגשג.
ב-1933, הוקמו מפעלי זיס, מאיחודן של מפעלי רכב באזור מוסקבה (כמו מפעל הרכבים של ירוסלבל) על ידי השלטון הקומוניסטי והדגם הראשון של מכונית נוסעים היה הזיס 101, בהשראת דגמי פאקרד האמריקניים.
ה-זיס 101 צויד במנוע V8 בנפח 5,800 סמ"ק, בעל 90 כוחות סוס, והביא את המכונית למהירות מרבית של 115 קמ"ש.
גרסאות ההמשך "101A" ו-"101 ספורט" הדו מושבית הגיעו עד למהירות של 162 קמ"ש.
בגלל פלישת הצבא הגרמני ב-1941, פורק המפעל והועבר בשלמותו לאוליאנובסק (שם נקרא "אוא"ז"), על מנת לבנות את רכבי השטח UAZ המפורסמים לשימוש הצבא האדום.
ב-1942 חזר המפעל למוסקבה, ויצר בעיקר בייצור משאיות.
מכוניות נוסעים יוצרו שוב רק ב-1946, כאשר הוצג דגם ה"110" שהועתק שוב מהפאקרד 180, עם מנוע V8 בנפח 6 ליטרים ו-140 כוחות סוס.
דגם זה יוצר עד 1958, עבור בכירי המשטר הסובייטי בלבד.
מפעל זיל ייצר גם משאיות לשימושים אזרחיים וצבאיים, כגון הזיל 131 בעלת ההנעה 6*6 משנות השישים, שרבות כמותה נפלו שלל לידי צה"ל במלחמות ישראל ושרתו כחלק ממערך התובלה בו.
בשנות החמישים התחרות בין ארצות הברית לברית המועצות בכל תחום הגיעה לשיאה עם המלחמה הקרה, השפעה שהביאה לפיתוח "מכוניות קונספט" כמו הזיס 112, שהושפעה בעיצובה ממטוסי הסילון של אותה תקופה.
לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, שונה כאמור שם המפעל ל-"זיל".
דגם ה"111" שוב היה העתקה של מכוניות אמריקאיות מאותה תקופה.
בשנות השישים המשיכה מגמת החיקוי האמריקאי עם דגמי ה-114, 115 ו-117 ה"מרובעים" (חלקם עם 7 מקומות) שהלכו וגדלו בנפחי המנוע עד ל-7,000 סמ"ק ו-300 כ"ס.
אב הטיפוס של זיל 4102, לראשונה עם הנעה קדמית, הוצג ב-1988, אך מעולם לא הגיע לכדי יצור, עקב שינויי המשטר בברית המועצות.
כך אירע שהזיל 41041 עדיין מיוצרת למעשה (11 מכוניות בשנת 1999), עדיין עם מנוע בעל מאיידים (קרבורטורים).
הזיל כבר אינה משמשת כלימוזינה הרשמית של מנהיגי רוסיה, מאחר שכיום התכנון המיושן מתקשה להתמודד עם מכוניות הפאר מתוצרת מרצדס וב.מ.וו.
היו תוכניות לפיתוחים עתידיים כמו הזיל 4112, שיצוידו בגרסה משופרת של מנוע ה-7,700 סמ"ק בעלת הזרקת דלק שאמורה לפתח מעל ל-400 כ"ס להנעת 5 הטונות של משקל הרכב, הכוללות שריון.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 המפעל היה מייצר כ-200 אלף מכוניות בכל שנה לעומת שנת 2008 שבה יצאו מפס היצור 4,000 מכוניות בלבד.ב-2010 יצאו ממפסי הייצור של המפעל יצאו כ- 1,000 מכוניות.
הנהלת המפעל חיפשה שותפות עם יצרן מכוניות ידועה מחוץ לרוסיה.
בסוף שנת 2012 רוב שטח המפעל עבר למיזמים אחרים ונותרו לו רק ב כ-15% משטחו.
בשנת 2016 הופסק ייצור משאיות ומכוניות הנוסעים והמפעל עבר לעיר אחרת.
מכוניות עבר של חברת זיל
זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם (Mémoires pour servir à l'Histoire du Jacobinisme) הוא חיבור של האב אוגוסטן דה בארואל שטוען שהמהפכה הצרפתית, כמו גם שאר המהפכות שפקדו את אירופה בסוף המאה ה-18, הם פרי קנוניה ותוכננו מראש על ידי כת או קבוצה סודית.
החיבור פורסם בשנים 1797-1798 בצרפת, ולאחר מכן תורגם לשפות רבות.
טיעונו המרכזי של בארואל הוא שהתקיים קשר שחבריו דנו והחליטו עוד בטרם המהפכה הצרפתית "להרוס את הכנסייה, לחסל את המלוכה ולפורר את החברה".
על פי בארואל לא מדובר בסדרת מהפכות שפקדו את אירופה אלא במהפכה אחת שנבעה מכת סודית ומהפכנית של הבונים החופשיים.
כמו כן בעיני בארואל יש דואליות מלאה בין הדת הנוצרית לעקרונות הפיאודליזם ולכן מרידה כלפי אחד מהמרכיבים הללו היא בהכרח מרידה גם במרכיב השני.
בארואל חוזר שוב ושוב על הכינוי "סופיסטים" בדברו על אותה קבוצת קושרי קשר והוא טוען בעקיפין שהיא משתמשת ב"סופיזם" - סופיזם הוא כינוי להוכחה שלכאורה היא משכנעת והגיונית ולמעשה היא מסלפת את הדברים ומבוססת על הנחת שווא.
סופיסטים הוא כינוי לקבוצה גדולה של פילוסופים וחכמים ביוון העתיקה, שעסקו בהוראת תורת הדיבור, וייצגו את דעותיו של אדם לבקשתו.
תפישתם של הסופיסטיים היא רלטוויסטית, כלומר יחסית: אין אמת ממשית או מוחלטת – תכלית העיסוק שלהם היא לנצח בוויכוח.
הסופיסטיים הואשמו על ידי מתנגדיהם (ובהם סוקרטס) כי הם משתמשים בהוכחותיהם ובטענותיהם בסופיזם.
למעשה בארואל טוען שמדובר בקבוצה כביכול חכמה ואינטליגנטית שמרמה את הציבור ומשתמשת בהוכחות שווא כחלק מהקונספירציה המשולשת כנגד הממשל, הדת והחברה.
בארואל טוען שאת הקואליציה האנטי-נוצרית מרכיבות שלוש קבוצות:
"הסופיסטים מחללי שם שמיים" מדובר בדאיסטים, אלו האמינו בקיומו של אלוהים נצחי שהפעיל את כללי הטבע אבל התנגדו לשני העקרונות המונותיאיסטיים של השגחה ובריאה.
"הסופיסטים של המרד", שהלכו צעד אחד קדימה מבחינתו והתנגדו גם למלוכה.
קבוצה זו התאחדה עם הקבוצה הקודמת והתמזגה לתוך ארגון "הבונים החופשיים".
"הסופיסטים של האפיקורסות והאנרכיה" שהם למעשה היעוקובינים, קבוצה זו היא למעשה איחוד בין שתי הקבוצות הקודמות.
ברואל מייחס להם כפי שמשתמע משמם אנרכיזם, קשירת קשר כנגד כל דת "טבעית" כדבריו, נגד כל ממשל, נגד כל מוסדות החברה ונגד כל רכוש.
למעשה מדובר במערכת מדורגת של קבוצות מהפכניות שהולכות ומתפתחות- בתחילה קשירת קשר נגד הנצרות, לאחר מכן קשירת קשר כנגד המלכים והנצרות ולבסוף קשירת קשר כנגד כל דת, כל ממשל, כל מוסד חברתי וכל רכוש.
החיבור זכה לאהדה רבה בקרב הריאקציונים ותומכי המשטר הישן.
הסיבה המרכזית היא ככל הנראה פסיכולוגית - חיבורו של בארואל מעביר את האחריות למהפכה מטעויות הממשל ומעניינים קונקרטיים שצריך לתקן כגון זכויות היתר של האצילים, לחבורה של מהפכנים שהם הגורם למהפכה.
כמו כן, זה מקטין את הציבור שיזם את המהפכה - לא עוד מעמדות נמוכים זועמים כי אם פילוסופים שמעוותים את המציאות ושוב בהם הרבה יותר קל ונוח לטפל.
למעשה השמרנים של המאה ה-18 לא האמינו ואולי לא רצו להאמין שלרגש המהפכני יש בסיס לגיטימי ממשי.
בקרב המהפכנים ובצרפת שלאחר המהפכה נתקבל החיבור בבוז.
השאלה לגבי צדקת טיעונו של בארואל היא שאלה היסטורית שהדיון בה עודנו נמשך - נהיר לכולם שלא הייתה קנוניה במובן שאליו התכוון בארואל, של קשר שבו חברי הבונים החופשיים קבעו בסוד תאריך ושעה להתנפל על הבסטיליה.
עם זאת, מספר עובדות מעלות יסודות סבירים לחשד: ביניהן הסודיות המובנה של הארגון, העובדה לבונים החופשיים היו בתקופה המדוברת סניפים פעילים בכל רחבי אירופה והתקיים קשר ביניהם, והעובדה שרוב ההנהגה שלאחר המהפכה הגיעה מאותן קבוצות שמתאר בארואל.
לעומת זאת, בארואל מהתעלם מכך שחלק נכבד במהפכה הצרפתית לקחו פשוטי העם, שלא היו חברים בבונים החופשיים (שם התקבצו בורגנים עשירים) וודאי שלא השתייכו למשכילים.
הוא גם אינו מתייחס לעובדה שלפשוטי העם היו סיבות טובות לכעוס על חיי העושר והשחיתות של הכנסייה והאצולה, ושסיבות אלו רלוונטיות להן יותר מאשר דבריהם של פילוסופים, מה גם שאיכרי התקופה בדרך כלל לא קראו את הגיגיהם של פילוסוף או משכיל כזה או אחר.
בנוסף, העובדה שהטקסט של בארואל לא כתוב כמקור היסטורי, לא מבסס את עצמו על עובדות ולא מביא לידי הקורא את ההבנה מה גרם לו לכתוב את התזה הזו, מחלישה את אמינות התאוריה.
הדעות שייחס בארואל להוגי ההשכלה לא היו מדויקות: בארואל, מתייחס לפילוסופים כאל מקשה אחת בעלת דעות אחידות וחד משמעיות.
האמת היא שבין הוגי ההשכלה עצמם היו חילוקי דעות רבים ומשמעותיים.
כך לדוגמה בין מונטסקייה, שדוגל בהשארת סמכויות האצילים ומכיר בהן כ"זכויות היסטוריות", לז'אן-ז'אק רוסו שמתנגד לכך ומבקש לחזור ל"חברה הטבעית", הקדם מהפכנית בה לא היו מעמדות ולוולטר שתומך בשליט האבסולוטי כל עוד הוא נאור.
פרט לכך הם לא ביקשו להרוס את הסדר האירופאי הישן, אלא ביקשו לתקן אותו וודאי שהתנגדו לאנרכיה.
בכלל, תנועת ההשכלה לא התאחדה במודע, במטרה מוצהרת כנגד מוסדות המדינה או הכנסייה, היא פשוט "נתקלה" בהם.
כך לדוגמה לא ביקשה תנועת ההשכלה להעביר נוצרים על דתם אך כן ביקשה להילחם בדעות הקדומות שהנחילה הכנסייה ובשחיתויותיה.
דוגמה מקבילה היא בעניין המלוכה - לא היה ניסיון להפיל מלך מסוים אלא להילחם בנורמות שליליות לשלטון.
כך, שניתן לומר כי משכילים לא קראו למהפכה אלימה כמו המהפכה הצרפתית אלא רק תקפו את ההנחות שעליהן התבסס המשטר הישן.
ההיסטוריון האמריקאי רוברט רוזוול פלמר טוען שלא היה קיים ארגון בינלאומי של מסיתים ואופוזיציונרים.
אומנם בכל ארץ היו קיימים אנשים כאלו והיה קשר מסוים בין הארצות אבל מכאן ועד דיבור על מפלגה מהפכנית כלל עולמית, הדרך ארוכה.
כמו כן מציין פלמר שרוב האגודות המהפכניות נוסדו רק לאחר המהפכה הצרפתית (כך למשל הקארבונרי האיטלקיים) ושהיעקובינים לא היו מעולם אגודה סודית וחשאית כפי שברואל מנסה להציג אותם.
עוד טוען פלמר שהמהפכה הצרפתית החלה בעקבות מרד האצולה כנגד האבסולוטיזם של לואי ה-16, בכך מתגלה אי דיוק נוסף של בארואל שכן האצילים ודאי לא השתייכו לאותם "קושרי קשר מהפכניים".
ההיסטוריון ז'אק גודשו מדגיש, והדבר אכן בולט לכל מי שמעיין בתעודתו של בארואל, את הקושי הניכר לקבל את הרעיון שאגודה מהפכנית יכולה להיות חזקה כל כך ולגרום לתנועת מרי של כמה וכמה עמים וכמה וכמה מעמדות מאמריקה ועד מזרח אירופה.
בארואל גם מתעלם מהמהפכה האמריקנית - שהפילה את הממשל הבריטי, אשר בלתי סביר שנוהלה על ידי אותן אגוות סתרים.
עותק מקוצר של הספר יצא בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, כחלק מהקורס העוסק בעידן המהפכות.
הספר התקבל בקרב נוצרים רבים באירופה ככתב אישום נגד היהודים, ונחשב לאחד מאבות האנטישמיות המודרנית.
סופרים אירופאיים רבים, למשל ג'ון רובינסון הבריטי, "קפצו על העגלה" ופרסמו ספרים דומים המאשימים את היהודים ב"תאוריית קשר" נגד הממסד הנוצרי.
ספרים אלו שימשו, בסופו של דבר, בסיס לספר "הפרוטוקולים של זקני ציון".
זיכרונות (באיטלקית: Amarcord) הוא סרט קולנוע מ-1973, שביים פדריקו פליני.
הסרט הוא סיפור על ילדות והתבגרות בעיירה איטלקית קטנה.
הסרט מציג את אנשי העיירה (המבוססת על רימיני שבה נולד וגדל פליני) כמו שהם.
הסרט בנוי מאפיזודות רבות: סיפורים שונים של תושבי העיירה שאינם קשורים בהכרח זה לזה, אך סובבים סביב ציר זמן של עונות השנה (הסרט נפתח באביב ומסתיים באביב).
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1974. שם הסרט במקור, "Amarcord", פירושו "אני זוכר" בדיאלקט של מחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה.
במוקד ההתרחשות משפחה אחת ובה אב, אאורליו (ארמנדו בראנצ'ה), קבלן מצליח שעלה ממעמד הפועלים, בעל רקע סוציאליסטי שלא נשכח לו על ידי תושבי העיירה.
מלבד הסיפורים האישיים מציג פליני 4 מאורעות בחיי העיירה בהם מתכנסים כל תושביה יחד: בתחילת הסרט - טקס שרפת מכשפת החורף וקבלת האביב (יום סנט ג'וזף - ה-19 במרץ).
טקס קבלת הפנים של הבכיר הפשיסטי (ב-21 באפריל, על פי המסורת יום ייסודה של רומא), לאחר מכן הפלגת כל אנשי העיירה כדי לראות את ה"רקס" - ספינה טראנס אטלנטית שנחשבה להגשמת חזונו של מוסוליני לקדמה טכנולוגית.
ההתכנסות האחרונה היא בסוף הסרט בחתונה.
פליני בוחן כך את ההתנהגות של דמויותיו כחלק מההמון.
הרקע להתרחשות הוא איטליה הפשיסטית של שנות ה-30. הרקע הזה עוזר בהבנת ההתנהגות המאוד ילדותית ואף חסרת האחריות של תושבי העיירה.
פליני בא לטעון כי הסיבות להתנהגות זו נעוצות במשטר המעודד תלות וחוסר עצמאות במחשבה ובמעשים.
בכך הוא מראה את ההשפעה ההרסנית שיש למשטר ולחברה מסוימות על רוחו של הפרט.
פליני אמנם ביקורתי כלפי המשטר הפשיסטי וכלפי דמויותיו, כמעט אף אחת מהן לא נמלטת מהצלפה.
עם זאת, על כל חסרונותיהם המרובים של אנשי העיירה, הוא מצליח להציג אותם בצורה שמעוררת הזדהות ואהדה.
דבר שמקרב את הצופה, שמרגיש שהוא מסוגל להזדהות עם הדמויות, לפשיזם.
זיכרונות אהבה מפירנצה הוא סרט קולנוע בריטי נושא פרסים משנת 1986, אשר עובד למסך על ידי רות פראוור-ג'אבוולה על פי רומן בעל אותו השם באנגלית, חדר עם נוף מאת א.מ.
הסרט הופק על ידי איסמעיל מרצ'נט, בוים על ידי ג'יימס אייבורי, וכיכבו בו מגי סמית' (שרלוט בארטלט), הלנה בונהם קרטר (לוסי האניצ'רץ'), דנהולם אליוט (מר אמרסון), ג'וליאן סנדס (ג'ורג' אמרסון), סיימון קאלו (מר ביב), ג'ודי דנץ' (אלינור לאביש), דניאל דיי-לואיס (ססיל וייז) ורבים אחרים.
הסרט מספר על אישה צעירה הנאבקת על עצמאותה בתרבות האדוארדית המגבילה של אנגליה בתחילת המאה ה-20, ובאהבתה לבחור צעיר ותימהוני בעל רוח חופשית.
הסיפור מתחיל בפירנצה וממשיך באנגליה.
הלנה בונהם קרטר - לוסי הניצ'רץ'
ג'וליאן סנדס - ג'ורג' אמרסון
מגי סמית' - שרלוט ברטלט
דנהולם אליוט - מר אמרסון
דניאל דיי-לואיס - ססיל ויזי
סיימון קאלו - מר ביב
רוזמרי ליץ' - גברת הניצ'רץ', אמא של לוסי
רופרט גרייבס - פרדי הניצ'רץ', אח של לוסי
פטריק גודפרי - מר איגר
ג'ודי דנץ' - אלינור לאביש, סופרת
פביה דרייק - מיס קתרין אלאן