tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מתסמיני ההיפראקטיביות, האימפולסיביות או חוסר הקשב, הגורמים לבעיה, התקיימו לפני גיל 7.
חלק מהתסמינים יתקיים בשתי מסגרות התייחסות לפחות (למשל בית ובי"ס).
חייבת להיות עדות ברורה של פגיעה תפקודית בבית, בבית הספר או בעבודה.
התסמינים אינם מופיעים במהלך ההתפתחות של הפרעה התפתחותית נרחבת (PDD), סכיזופרניה, או הפרעה פסיכוטית אחרת, ואינם ניתנים להסבר טוב יותר על ידי הפרעות נפשיות אחרות כגון הפרעות מצב רוח, הפרעות חרדה, הפרעות דיסוציאטיביות או הפרעות אישיות כלשהן.
אם הקריטריון לאבחון ADHD מתקיים עבור האדם שנבדק, ניתן להגיד שאותו אדם הוא בעל הפרעת קשב ריכוז והיפראקטיביות וההפרעה שלו מסווגת כ:
הפרעת חוסר קשב בעיקרה, אם התנאי הראשון העוסק בחוסר קשב מתקיים, אך התנאי השני העוסק בהיפראקטיביות ואימפולסיביות אינו מתקיים.
במקרה זה היה מקובל בעבר לומר שהאדם הוא בעל הפרעת חוסר קשב, או ADD - Attention Deficit Disorder.
הפרעת היפראקטיביות ואימפולסיביות בעיקרה, אם התנאי השני העוסק בהיפראקטיביות ואימפולסיביות מתקיים, אך התנאי הראשון העוסק בחוסר קשב אינו מתקיים.
הפרעה משולבת חוסר קשב והיפראקטיביות ואימפולסיביות, אם גם התנאי הראשון העוסק בחוסר קשב וגם התנאי השני העוסק בהיפראקטיביות ואימפולסיביות מתקיימים.
הפרעת קשב לא ספציפית (ADHD NOS) - סיווג זה נוסף להגדרה של ה-DSM עבור המקרים בהם לא נמצאה כמות התסמינים הנדרשת אך נמצא קיום ליקוי תפקודי, חברתי, או התנהגותי האופייני להפרעת קשב.
או במקרים בהם הופעת התסמינים החלו לראשונה אחרי גיל שבע.
הגדרה הפרעת קשב לא ספציפית חשובה בעיקר לאבחון מבוגרים משום שרבים מהם נופלים לאחת מהגדרות אלו.
אבחון הפרעת קשב על פי המהדורה החמישית - DSM V
אחד השינויים המרכזיים במהדורה החמישית של ה-DSM בהשוואה למהדורות הקודמות הוא מתן הנחיות הולמות לאנשי המקצוע אודות תהליך האבחון של מבוגרים עם הפרעת קשב.
שינוי זה נעשה מתוך מטרה לאפשר לילדים עם הפרעת קשב לקבל את המענה המתאים לאורך כל חייהם ולא רק לתקופת הילדות.
הקריטריונים לאבחון הפרעת קשב עודכנו במהדורה החמישית של ה-DSM כדי לאפיין בצורה מדויקת יותר את הביטויים שלה בגילאי הבגרות.
בעוד שעבור ילדים יש צורך בהצגה של 6 סימפטומים כדי לענות על ההגדרה של אחת הקבוצות, למבוגרים מעל גיל 17 נדרשים רק 5. כמו כן, צורפו דוגמאות של צורות שונות בהן אותם הסימפטומים יכולים לבוא לידי ביטוי בגילאי הילדות, ההתבגרות והבגרות.
שינוי נוסף הוא שכדי לקבוע אבחנה של הפרעת קשב חלק מהתסמינים צריכים להיות נוכחים רק לפני גיל 12. זאת בהשוואה לדרישה שהתסמינים יופיעו לפני גיל 7, אשר הופיע במהדורות הקודמות.
השינוי התבסס על מחקר מקיף שהראה כי לא נמצאו הבדלים בין ילדים שהתסמינים שלהם החלו לפני גיל 7 או בשלב מאוחר יותר, מבחינת מהלך ההפרעה, חומרתה, תוצאותיה והתגובה לטיפול.
התרשמות קלינית כללית או תיאור כללי של תחומי הקשב וההתנהגות אינם מספיקים לצורך קביעת אבחנה של הפרעת קשב.
באופן כללי כלי האבחון נועדו לספק למאבחן את המידע הנדרש לכתיבת האבחון ומתן אבחנה על פי הנדרש בחוק על ידי מדידה והערכה.
עם זאת, אין מבחן מובהק המאשר או שולל חד משמעית את קיומה של הפרעת קשב.
זאת משום שקיים קושי לפתח כלי מדידה תקפים ומהימנים לצורך אבחון ההפרעה במסגרת קלינית.
לכן הקריטריונים האבחנתיים להפרעת קשב מתבססים בעיקר על הפנומנולוגיה שהיא תיאור ההתנהגויות החריגות, ועל דיווח סובייקטיבי של האדם עצמו ושל אנשים בוגרים הקרובים אליו.
ישנם כלים אבחנתיים היכולים לשמש ככלי עזר להשלמת התמונה האבחונית, אך יש לזכור שאלה הם כלי עזר בלבד.
לצורך בדיקה וכימות המאפיינים ההתנהגותיים של הפרעת קשב פותחו שאלונים וסולמות דירוג ספציפיים להפרעה זו, אשר הראו יכולת הבחנה טובה בתנאים אידיאליים.
כלים אלו עלולים לתפקד בצורה פחות טובה בתנאי שטח שונים.
בנוסף, השאלונים מתבססים על שאלות סובייקטיביות ולכן הן עלולות ליצור הטיה.
משום שתוצאות שאלונים אלו עלולות שלא לשקף את המציאות בצורה מדויקת ויש לנתח אותן תוך התחשבות בהקשר של ההערכה הכללית.
בישראל מקובל להשתמש בשאלון קונרס (CONNERS) הניתן להורים ולמורים למילוי ידני.
כאמור, גם שאלון זה הוא סובייקטיבי.
בנוסף, הוא מתמקד בהתנהגות הנצפית יותר מאשר בקשב, דבר הגורם להתמקדות יתר בהיבט ההיפראקטיבי הבולט לעין.
פרדיגמות מסוג Go/No-Go task יכולות להעריך את יכולת דיכוי התגובה.
אף על פי שהגיוני להניח שאנשים עם הפרעת קשב יטעו בהם יותר, מבחני התנהגות קצרי טווח מסוג זה לא בהכרח יהיו רגישים מספיק על מנת להעריך יכולות ניהוליות (executive functions) או את יכולת הוויסות העצמית (self-regulation).
עיקרון זה חשוב ביותר בהקשר של הפרעת קשב משום שהיא יכולה לבוא לידי ביטוי בצורה שונה מאוד ממצב למצב.
חוסר התאמה בין דיווחי הורים ומורים יכול לשקף את השוני באופי ובדרישות של סביבת הבית מול סביבת בית הספר, לכן אין הוא מונע אבחנה של הפרעת קשב.
כדי לישב סתירות מסוג זה ניתן לאסוף מידע נוסף מגורמים אחרים.
בהתחשב במצב הקיים, משרד הבריאות קבע שכל אבחון של ADHD חייב לכלול:
היסטוריה מפורטת של האדם (אם מדובר באבחון ילדים אז גם היסטוריה של המשפחה).
הערכה מלאה על-פי הקריטריונים של ה-DSM העדכני.
הערכה של הפרעות אפשריות אחרות העלולות ליצור מצב של תחלואה נלווית.
בדיקה קלינית מפורטת המבוצעת על ידי רופא.
אם האבחון נערך על ידי פסיכולוג, הוא חייב להמליץ על בדיקה נוירולוגית או פסיכיאטרית לצורך השלמת האבחון.
שימוש בשאלונים אשר יעשה על ידי שאלוני אבחון מותאמים למבוגר, או שאלוני אבחון להורים ולמורים (כמו Conners) במקרה של אבחון ילדים.
בכל מקרה לא יעשה שימוש בשאלוני מעקב.
במידת הצורך בלבד - השלמת האבחון בכלים אבחוניים נוספים: מבחנים ממוחשבים אובייקטיביים כמו CPT, מבחנים פסיכולוגיים, הערכה קוגניטיבית, הערכה פסיכיאטרית, הערכת כישורי למידה וכדומה.
על פי הנחיות משרד הבריאות מבחנים ממוחשבים הם לא אבחון של הפרעת קשב, הם אינם חיוניים לצורך אבחון הפרעת קשב ואין חובה להשתמש בהם.
כלומר - בעוד שהרופא המאבחן יכול להפעיל את שיקול דעתו בנוגע לשימוש במבחן ממוחשב לצורך אבחון של הפרעת קשב, הוא אינו מחויב לכך ואסור לו להתבסס על רק התוצאות של המבחן הממוחשב לקביעת האבחנה.
למעשה, הרופא המאבחן נדרש להשלים את איסוף המידע שנדרש במסגרת אמות המידה של משרד הבריאות בכל מקרה.
מכאן שבדומה לכל שאר הבדיקות שניתן להוסיף לתהליך האבחון התיקני, גם המבחן הממוחשב יכול רק להתווסף לתהליך זה, ולא להחליף אותו (או חלק ממנו) בשום צורה.
הבדיקות מומחשבות של תפקודי הקשב, כמו מבחן TOVA או מבדק ה-MOXO - מתבססות לרוב על גרסאות שונות של מטלת תפקוד מתמשך .
מטלות קשב מתמשך הן קבוצה של מבחנים ממוחשבים שבודקים את היכולת של הנבדק להמשיך לפעול על פי ההנחיות בצורה מדויקת לאורך זמן, במהלך ביצוע מטלה חדגונית ומשעממת.
לרוב מבחני CPT דוגמים את התנהגות הנבדק על ידי מדידה של מוסחות או ערנות, אשר עשויות לשקף התנהגויות המקושרות להפרעת קשב.
הניסיון להשתמש במבחנים מסוג זה לצורכי אבחון, החל על סמך הנחה זו במסגרת השאיפה לפתח כילים אובייקטיביים להערכת מרכיבי הקשב.
לעיתים אף נקבעה האבחנה על ידי ההפרש שבין רמת הביצוע במבחנים אלו עם וללא ריטלין.
עם זאת, הניסיון לא עבר את מבחן השטח והמידע העולה מן המחקר אינו תומך בשימוש של מבחני CPT לצורך אבחון הפרעת קשב.
כמו כן, אנשים עם אינטליגנציה גבוהה מתפקדים טוב יותר במבחנים אלו ולכן קשה יותר לאתר אצלם קשיי קשב בדרך זו.
בהתאם לכך, בארצות הברית השימוש בהם הולך ומצטמצם לנוכח בעיות ברגישות וספציפיות של האיבחון.
כמו כן, מבחנים ממוחשבים מסוג CPT אינם יעילים אף למטרות התאמה תרופותית.
זאת משום שכרבע מהנבדקים אינם מושפעים מכדור ריטלין "סטנדרטי" מהסוג הניתן בעת ביצוע מבדקים ממוחשבים להפרעת קשב.
לכן אם לא נראה שיפור תחת השפעת תרופה מסוימת במינון מסוים - לא ניתן לשלול את האפשרות לשיפור תפקודי על ידי שימוש בתרופות או מינונים אחרים.
בנוסף גם אם נצפה שיפור לאחר מתן ריטלין קשה לדעת האם האדם הגיע לרמת הביצוע המיטבית שלו.
מסיבות אלו אין די בבדיקה חד פעמית של ההבדל הנוצר בעקבות מינון מסוים, על מנת להעריך את היעילות הפוטנציאלית של הטיפול התרופתי בכללותו.
עם זאת, גם במקרים אלו המידע שיתקבל ישקף רק את התפקוד במהלך זמן הבדיקה במדדים שהיא בודקת.
לעומת זאת, התנסות בתרופה במהלך חודש יכול לספק מידע על ההשפעה ב"עולם האמיתי" במגוון מצבים ופעולות שרלוונטיים יותר לחיי האדם.
כמו כן, בבדיקה בעולם האמיתי ניתן להוסיף לדיווח הסובייקטיבי של המטופל גם דיווחים מנקודות מבט שונות של דמויות משמעותיות בחייו (למשל: הורים ומורים לילדים, או בני זוג למבוגרים).
בהשוואה לאפשרויות אלו, המידע הנקודתי והתחום המתקבל מהבדיקות הממוחשבות, נראה זניח ומוגבל מאוד עבור תהליך ההתאמה של הטיפול התרופתי.
לא קיימת בדיקת מעבדה רפואית-ביולוגית עבור הפרעת קשב ולכן האבחנה מבוססת על תסמינים התנהגותיים הניתנים לצפייה.
נתגלה קשר בין אללים פגומים לגנים הקשורים לדופמין לבין תסמיני ADHD שונים והתגובה לתרופות מקלות תסמינים .
לכן ייתכן שבעתיד הקרוב יעזרו בבדיקה גנטית לאבחון ADHD ולהחלטות בקשר לטיפול בו.
מחקרים אנטומיים העושים שימוש בדימות תהודה מגנטית (MRI) מתאימים לצורכי מחקר, אך הם עדיין לא מסוגלים לתרום לאבחנה של הפרעת קשב.
צִיּוּר מִשְׁפָּחָה בִּפְעִילוּת הוא אחד מציורי המשפחה האפשריים במבחני השלכה המיועד בעיקר לתפיסת מערכת היחסים של המצייר עם בני משפחתו.
זהו אחד המבחנים הנפוצים לשימוש בקרב מטפלים למיניהם, מטפלים באמנות, פסיכולוגים קליניים וחינוכיים, באבחון מטופליהם.
ציורי משפחה מאפשרים לבחון את הדינמיקה המשפחתית באמצעות תוכן הציור, מיקום הדמויות וגודלן, וכן תהליך יצירת הציור.
לכן ציורי משפחה נמצאים בשימוש הן בתהליכי הערכה והן בתהליכים טיפוליים.
מטפלים העובדים עם ילדים מרבים להשתמש בכלי זה כדי להכיר את תפישת הילד את משפחתו.
עובדים סוציאליים משתמשים בכלי זה עם ילדים שבמשפחותיהם יש חשד לאלימות או פגיעה מינית.
בנוסף, בדומה למשימות השלכתיות אחרות, ציור משפחתי נותן תרשים חזותי להתפתחות העצמית של הילד במשפחתו ולכן אוסף ציורי משפחה שנעשו לאורך תקופה יכול להצביע על תהליך התפתחות הילד.
השימוש בציורי משפחה ככלי ציור להבנת עולמו הפנימי של המצייר פורסם לראשונה בשנת 1931 על ידי אפל (K.
בשנת 1951 הציע וילפרד האלס (Wilfred C.
Hulse), כחלק ממחקרו "ילדים עם הפרעות רגשיות", להשתמש בכלי זה למטרת אבחון כהרחבה של ציור איש וציור איש ואישה של קרן מחובר (Karen Machover).
בציורים שנעשו במסגרת מחקרו התברר כי ציור המשפחה מושפע מהמעורבות הרגשית והיחס האישי של הנבדק לכל דמות במשפחתו.
הדמויות השונות אינן מוכפלות, אלא הן שונות זו מזו בגודלן, במידת ההשקעה וההקפדה על הפרטים, בעיוותים השונים ולעיתים נעדרת דמות זו או אחרת.
האלס ייחס למאפיינים אלו משמעות ככלי להבנת עולמו של הנבדק.
האלס טען כי בציורי הילדים שחקר עולים רגשות עמוקים הנוגעים למערכות היחסים במשפחה.
כדי להרחיב את השימוש בכלי זה לקבוצות שונות באוכלוסייה, נערכו מבדקים שהשוו בין קבוצות שונות ומצאו שאין הבדלים משמעותיים, ולכן הטכניקה תקפה לקבוצות רחבות.
בשנת 1956 בדקו רזניקוב ורזניקוב ציורי משפחות של ילדים שחורים ולבנים ולא מצאו כלל הבדל בין הקבוצות..
בשנת 1975 ערך דרן מחקר שנתן תוקף לשיטה, המחקר כלל 239 משפחות ונבחנו בו ההבדלים בין שחורים, לבנים ופורטו-ריקאנים.
מחקרו של יהודה רימרמן מאותה שנה כלל 983 ציורי משפחה של ילדים ובני נוער בישראל, ולטענתו מבחן זה משמש ככלי להבנת תפיסת הילד את משפחתו וכן את רגשותיו.
שיחה משותפת של המטפל והמצייר אודות הציור מבהירה היבטים אלו והיא בעלת ערך אבחנתי וטיפולי.
ההנחיה המדויקת הנבחרת בעת העברת המבחן יכולה להשפיע על המצייר.
תחילת מחקר ציורי משפחה התייחס להנחיה כללית למטופל או הנבחן לצייר את משפחתו.
הנחיה ממוקדת כמו של רזניקוף וטומבלן ושל האלס, "צייר את עצמך ואת בני משפחתך", תביא לתוצרים המבהירים יותר את המבנה המשפחתי הקונקרטי, ואילו הנחיה עמומה יותר כמו של קורמן, "צייר משפחה", מהווה כר נרחב יותר להשלכות ומקטינה את החשש בפני גילוי סודות משפחתיים.
ציור משפחה קינטית או משפחה בפעולה (K.F.D - Kinetic Family Drawing) הוא כלי שפותח בשנת 1972 על ידי ברנס וקאופמן.
ההנחיה הניתנת היא "צייר תמונה של כל אחד במשפחה, כולל עצמך, עושה משהו - סוג מסוים של פעולה".
פעילות של הדמויות יכולה להופיע גם בציורים אחרים, אך ההנחיה המוקדמת מביאה גם התייחסות אבחונית המדגישה את הפעילות, הסגנון והסמלים.
פעילות הדמות (כמו אכילה, בישול, קריאה, משחק, נהיגה) היא בעלת משמעות מעצם תוכנה, וכן יש משמעות למידת התנועה והאנרגיה שבה והאם היא מכוונת לדמות אחרת.
סגנון הציור מביא לעיתים לתחימה של דמות אחת או יותר באופן המביע קשיים בהבעה רגשית או תחושת חוסר יציבות.
מאמרם של הנדלר והבניכט משנת 1994 מציג מחקרים שונים אודות ציור משפחה קינטית המצביעים על יתרונותיה בחשיפת קשיים וקונפליקטים של הפרט עם משפחתו.
יחד עם זאת, הם מציינים את היעדר מחקר מקיף שמבחין בין גילאים ומגדר.
מחקר אחר של ציורי ילדים הצביע על כך שהציורים מייצגים עמדות, פחדים ומשאלות אותם התקשו הילדים להביע באופן מילולי.
מאפיינים מסוימים בציורי משפחה קינטיים מצביעים על סגנונות ההתקשרות.
מחקר שנערך בשנת 2003 הציג ממצאים מובהקים המבחינים בין שלושת סגנונות ההתקשרות באמצעות ייצוגים בציורי משפחה קינטיים.
ציור בני משפחה הוא חלופה לציור משפחה מלאה.
הנחיה זו אינה מאיימת ומאפשרת לאדם שמצייר לבחור בדמויות שמשמעותיות לו.
ציור זה מאפשר גם להתמקד בחוויה של אובדן או דאגה כלפי בן משפחה מסוים.
ציור אם וילד הוא הנחיה אותה חקרה גילספי
כדי להתמקד ביחסים הראשוניים של הילד.
מנקודת המבט של תאוריית יחסי אובייקט ניתן להצביע על מאפיינים כמו סימביוזה או אינדיבידואציה.
כלי זה אינו מיועד לזיהוי הפרעות נפשיות, אלא כדי להבין את היחסים בין הילד לדמות ההורית המרכזית בחייו.
התפתחות ציורי המשפחה אצל ילדים
לתהליך התפתחות ציורי ילדים יש ביטוי גם בציורי משפחה.
תהליך זה מתאר את השינויים במאפיינים הגרפיים בציור, המקבילים בדרך-כלל לתהליך ההתפתחות הגופנית, השכלית והרגשית בשנות הילדות.
התפתחות זו נחשבת לאוניברסלית ומושפעת רק במעט מן הסביבה.
מאפיינים מסוימים בציורי המשפחה משתנים לאורך התפתחותו של הילד.
ילדים בני 6-5 מושפעים בעיקר מעולמם הפנימי ומעט מהסביבה החיצונית.
הם אינם מתארים תמיד את הדמויות על בסיס משותף, אלא מפזרים אותן על גבי הגיליון.
למרות שהדמויות חלקיות בגלל היכולת הגרפית המצומצמת, הן שונות זו מזו באופן שמצביע על יחסו האישי של המצייר אל הדמות.
בגילאי 8-6 לרוב מסודרות הדמויות על חלקו התחתון של הגיליון המשמש כאדמה או קרקע, והדמויות מופרדות זו מזו.
אפיונים אלו נעלמים בדרך כלל לאחר גיל 9.
מאפיינים חזותיים בעלי משמעות בציור
מיקום הדמות יכול להביע את סדר לידת בני המשפחה או את חשיבותן בעיני המצייר.
למשל, ציור בו המצייר נמצא בסוף שורת הדמויות גם אם אינו הצעיר במשפחה, יכול להעיד על ערך עצמי נמוך.
לחלופין, התעלמות מהיחסים האישיים עם בני המשפחה וציורם על פי הגיל בלבד יכול לבטא היעדר קשר רגשי.
הפרדה בין הדמויות על ידי מרווח ריק או עצם כלשהו כמו בית, יכולה להעיד על משבר במשפחה כגון גירושין או על משאלה של הילד.
באופן דומה פעילות בין בני המשפחה יכולה להעיד על יחסיהם בהתאם לאופי הפעילות.
קרבה גדולה יותר אל הורה אחד יכולה להצביע על הזדהות מרובה יותר איתו, שתשפיע לרוב גם על סדר ציור הדמויות בציור.
עיוות גודל הדמות ביחס לאחרות וללא קשר לגודל המציאותי, מבטא לחיוב או לשלילה את מידת העוצמה או הסמכותיות של הדמות.
הגדלת דמותו של המצייר עצמו יכולה להצביע על הערכה עצמית מופרזת, ואילו חוסר הערכה לדמות תביא להקטנתה והצמדתה לשולי הדף.
עיוות גודל חלקי הגוף מבטא את התפיסה לגבי חשיבות חלק הגוף או המשמעות אותה הוא מסמל.
באופן זה הגדלת הראש יכולה לבטא חשיבות ליכולת שכלית והגדלת הידיים תבטא כוח פיזי או לחלופין, תוקפנות.
השמטת דמות מהציור מבטאת לרוב יחס שלילי אל הדמות, ובמקרה בו מדובר בדמות הצייר עצמו הדבר מצביע על רגשי נחיתות, דימוי עצמי ירוד, על תחושת דחייה או על הפגנת תוקפנות כלפי העצמי.
דמיון בין דמויות, כמו דמיון בלבוש או בתנועה, יכול להביע הזדהות, תלות או קרבה.
הסביבה המצוירת מבטאת גם היא התייחסות של המצייר אל משפחתו.
למשל, הדגשת הבסיס עליו עומדת המשפחה יכולה להעיד על חוסר ביטחון לגבי עתיד המשפחה או צורך בהגנה.
שימוש בסמלים של אור, חום ואנרגיה יכול להביע הזדקקות לחום רגשי ותשומת לב.
סודות משפחתיים, גם אם נמחקו לכאורה מההיסטוריה המשפחתית, יופיעו כרמזים או סמלים קשים לפענוח.
ציור מחיצות והפרדות בין הדמויות עשוי להצביע על צורך בניתוק והתבודדות כאמצעי הגנה.
השימוש בכלי זה למטרת אבחון והערכה מושפע מגורמים רבים.
ילדים החשים שלא בנוח במשפחתם יגלו קשיים, ואף חרדה בביצוע המשימה.
במקרים בהם קיימים סוד או רגשות שליליים כלפי המשפחה, תעלה הססנות רבה שתשפיע על התוצאה או התנגדות.
התנגדות יכולה לעלות גם בגלל מבוכה מהמצב המשפחתי או קונפליקט משפחתי אחר.
למשל, לאחר גירושין או מוות במשפחה עשויה לעלות השאלה מי יופיע בציור, שעלולה להוביל לחוסר שיתוף פעולה.
בנוסף, ציור משפחה הוא מטלה מורכבת, למשל כאשר המשפחה היא גדולה, דבר שעשוי להוביל לציור דמויות באופן סכמתי באופן שמקשה להבין את הדינמיקה המשפחתית.
השלב ההתפתחותי של הילד עשוי גם כן להשפיע על התוצרים בציור משפחה, בשונה מציורים אחרים, בשל המורכבות של הציור, ולכן עלול הילד לסגת לשלב התפתחותי מוקדם יותר של הציור, כמו ציור של דמויות מקל, כדי לעמוד במטלה.
בדומה לכלים אחרים להערכה באמצעות ציורים, נמתחת ביקורת על ציור משפחה קינטית על ידי אלו שמפקפקים ביעילות מאפיינים, סימנים וסמלים ככלים לפענוח עולמו הפנימי של אדם.
המחקרים שנעשו על ציורי משפחה שונים הם מעטים, והתוצאות שנצפו מעולם לא שוחזרו בקנה מידה גדול יותר.
למשל, ציור משפחה ובו הפרדה בין דמויות באמצעות קו תוחם יכול לרמוז למאבחנים או למטפלים על תפישתו של הילד את היחסים המשפחתיים, ולרוב תצביע הפרדה זו על הימנעות מאחרים, אך במקרים מסוימים אפשר להבין את ההפרדה כביטוי של צורך בביטחון או עצמאות.
רק שיחה עם הילד תאפשר תובנה מעמיקה.
המנדלה משמשת כאמצעי התערבות טיפולי וכלי אבחוני בתחום הטיפול באמנות.
מקורה הוא בתחומי האמנות הפלסטית, הארכיטקטורה והצילום.
את השימוש הראשוני במנדלה ככלי טיפולי מייחסים לקרל גוסטב יונג (אבי הפסיכולוגיה האנליטית), שהתנסה ביצירתה בעצמו כחלק מתהליך טיפול עצמי, מתוך תפיסה שהמנדלה היא חלק מקבוצת סמלים וארכיטיפים מהם ניזון הלא מודע האישי והקולקטיבי שנמצאים בבסיס הקיום הנפשי האנושי.
לשיטה זו של אבחון וטיפול אין ביסוס מדעי, ולכן היא נחשבת לשיטה פסאודו-מדעית.
המנדלה, שפירושה בסנסקריט "מעגל" או "מרכז", היא דיאגרמה סימבולית, מעגל טיפוסי, בו יכול להיות ציור, או סימן גרפי אחר.
לאורך השנים השתמשו במנדלה ונתנו לה מגוון משמעויות סימבוליות בתרבויות שונות בעולם.
ישנן תרבויות, בהן המנדלה מסמלת את תבנית הקיום, וכן מייצגת את המערכת שעל בסיסה מתקיימת ויזואליזציה של המדיטציה.
בנוסף לכך היא מסמלת מקום מקודש וסגור, טוטאליות, את המיקרוקוסמוס, אינטליגנציה קוסמית ואיטגרציה.
המנדלה מייצגת את רוח הקוסמוס ואת קיום העולם.
הריבועים, שמופיעים בה לסירוגין, מייצגים עקרונות דואליים, אך גם משלימים של היקום, את שחזור הבריאה, ועלייתה של הנשמה לשמיים.
כמו כן, הם מייצגים את מרכז הכוח, שמותיר את האזור מאובטח מהשפעות עוינות.
מרכז זה מתפקד כשמש או כאמצעי לכניסה לשמיים.
צורת המנדלה מורכבת מחמש נקודות עיקריות: האחת במרכז, וארבע האחרות מסתובבות סביבה - משמאלה, מימינה, מעליה ומתחתיה.
המרכז הוא סמל לאגו, שסובב סביב עצמו בזמן ובחלל.
חמש נקודות אלו מייצגות, בין השאר, חמישה אלמנטים, הקשורים באישיותו של האדם, או את חמשת הבודהות.
בנוסף הן מייצגות בהינדואיזם את חמש ה'משפחות', המקבילות לחמשת הפנים של שיווה: המערב - לבן ,Sadyojāta (שם של שיווה, בריאה): צפון - צהוב ,Vāmadeva (שימור); דרום - שחור ,Aghora (התפרקות/התחדשות); מזרח - אדום ,Tatpuruṣa (הסתרת החסד); המרכז - ירוק, הפנים של Īśāna (גילוי החסד, הכוח היצירתי).
זיהוי המנדלה ככלי טיפולי אצל יונג
הפסיכואנליטיקאי קרל גוסטב יונג האמין, שהמנדלה היא ארכיטיפ ייצוגי של העצמי, שאותו הוא מתאר כמרכז ממנו מתפתחת הנפש.
יונג זיהה את המנדלה כמופיעה בתרבויות שונות אצל מטופלים, בחלומות וציורים, והשתמש בה לתרפיה עצמית.
הוא סבר, שלמנדלה יש השפעה ממרכזת על המצייר אותה, וכן על הצופה בה, וכי היא מאפשרת ארגון מחדש של האישיות באמצעות יצירתו של מרכז חדש.
במהלך עבודתו כפסיכיאטר בבית חולים פסיכיאטרי בציריך, הבחין יונג, שהמנדלה מופיעה לעיתים קרובות בחלומות וביצירות אמנות של מטופלים שאיתם עבד, וכמו כן אצל מטפלים אחרים.
הוא הבחין כי מנדלות הופיעו באופן ספונטני, ותפסו מקום מרכזי במהלך תקופות בהן מטופלים חוו מצבי כאוס, מתח ובלבול.
לפיכך המריץ יונג את מטופליו להמשיך וליצור מנדלות, מתוך אמונה שאלו יאיצו את תהליך ההחלמה.
בשלב מסוים בתהליך הטיפולי טען, כי יש להוסיף לכך מלל; הוא האמין, שהדיבור על הציור מקדם את הטיפול, ואף משחרר את המטופל מהתלות במטפל.
שחרור מתלות זו, לדעתו של יונג, מאפשר למטופל לטפל בעצמו כשלב בתהליך האינדיבידואציה שלו.
לפי יונג, כאשר מטופל מפרש את חלומותיו ומבין את הסמלים שהוא יוצר, הוא מגיע לשלב חדש בתהליך הטיפולי.
דרך רעיון האינדיבידואציה הגדיר יונג את החיים כהשתוקקות לשלמות הפוטנציאלית הראשונית, ובשילוב עם הרעיון של "אחדות הניגודים", הוא טען, כי הדבר מכוון ומתבטא בציור המנדלה.
על-פי יונג, השלמות הפוטנציאליות הראשונית מתבטאת בסמלים, שהאנושות השתמשה בהם מאז ומעולם; הם מבטאים אחדותיות, שלמות והשלמה, וניתן לראותם בסמלי הריבוע והמעגל.
כמו כן, דמויות ארכיטיפיות, שלעיתים מופיעות באופן ספונטני בחלומות, בציורים ובתוצרי נפש אחרים, מצביעות בין השאר על מאבקו של האדם בין חלקים מנוגדים באישיותו.
לטענת יונג, הבאת ניגודים אלה ביחד במנדלה, תרפא את האדם ותהפוך אותו לשלם יותר.
בתיאורו את תהליך יצירת המנדלה, שהיא ארכיטיפ של העצמי - מרכז מארגן שממנו יש גדילה נפשית, הזכיר שני מקורות כוח עיקרים: הלא מודע, שממנו מופקות הפנטזיות באופן ספונטני; והחיים, שהם מודעות אינטואיטיבית לעצמי.
תהליך יצירת המנדלה מתואר על ידי יונג כיצירת תמונה, שמתפתחת באופן ספונטני, מתוך עצמה, ובאופן נפרד מהאדם היוצר אותה.
הוא הבחין בתבניות חוזרות ובמוטיבים מסוימים, הקשורים לשלבים ספציפיים בטיפול.
ביצירת מנדלה קשה להבחין אם התהליך הוא בשליטת היוצר, או אם היא נעשית באופן ספונטני ללא תכנון מראש.
משמעות יכולה להיווצר במצב עירני ומודע, או בצורה לא מודעת בשלב מאוחר יותר.
צורות, קווים ויחידות גרפיות, מאפשרים יציאה ליצירת צורות נוספות.
כמו כן הבחין יונג, שכל מנדלה שנוצרת היא ייחודית, ואין דומה לה, אלא אם כן היא הועתקה.
המנדלה בשלמותה היא כמטריצה, שעליה ניתן להשליך חומר לא מודע, כשהמצייר יוצר לעצמו מעין "רורשך" שלו.
בנוסף הבחין יונג כי לכלל תהליך יצירת המנדלה יש איכות מרגיעה.
מתוך כך האמין יונג, שהמנדלה באיכותה מסייעת בעיקר למטופלים פסיכוטיים, בכך שהיא מספקת מסגרת לתוכן סימבולי מאורגן, ויוצרת הגנה מפיצול של הלא מודע.
בנוסף טען, שכל ציור שיש בו אלמנט של מעגל, יסייע במניעת פיצולים שכאלה, ויעזור בחיבור כוחות נפשיים מנוגדים.
בהתאם לכך, חלק מהמטפלים משתמשים במנדלות בשכיחות גבוהה במצבים כאוטיים ופסיכוטיים, המאופיינים בדיסאוריינטציה ופאניקה.
המנדלות מסייעות להסדיר את הבלבול, הן מביאות לסדר, ארגון ומלאוּת, ומטופלים בעצמם לעיתים קרובות מציינים את התועלת וההשפעה שלהן.
מבנה המנדלה ומשמעותו במובן הגרפי והגאומטרי
המנדלה בצורתה העגולה, ובאלמנטים הגאומטרים המשולבים בה, מבטאת את רעיון השילוב בין תוכן לצורה.
בצורתה המושלמת היא מאפשרת יציקת סמלים לא מודעים בתוך מבנה מסודר, סימטרי, מאוזן והרמוני.
הגאומטריה מעניקה למנדלה עקביות, כדי שיהיה ניתן להרחיב תוכן ומשמעות פסיכולוגית ופילוסופית.
כאשר מרכז המנדלה הוא מעגל אדום, הוא יכול לייצג סובייקט חי או חוויה נפשית אנושית (ביצירות אמנות בתקופות הגותיות הנוצריות בימי הביניים, המעגל הפנימי הופיע בדמות סובייקט חי כמו ילד נוצרי, חיה או ציפור).
בנוסף, בגישה האלכימאית, המעגל האדום כמרכז מקביל למרכז "אבן החכמים", המופיעה כאבן פנינה אדומה.
למרכז המנדלה יש הדגש ורטיקלי, שהוא יישור קוטבי של המנדלה, ואנלוגי לעצמי.
יונג מתאר את המעגל החיצוני כגבול המגדיר של העצמי.
הוא רומז שזה מושא לשינוי, להרחבה או לצמצום.
אם המודעות לא עוברת דרך אינדיבידואציה, הגבול נתון לסיכונים של הלא מודע, שהוא כל מה שמחוץ לאני.
על פי יונג, כאשר האדם מאבד את האבחנה בין הקוטב הפנימי לקוטב החיצוני, יכול להיווצר "אפקט בי-פולרי".
אם המרכז הוא חדיר וניתן לעבור דרכו, לא תהיה הפרדה מובחנת בין פנימי לחיצוני, ואז גורלו של האני יתבטא ביחסים סכיזואידים.
ניתן להתבונן בגאומטריה במנדלה בשני אופנים:
במובן של גאומטריה פרויקטיבית (projective geometry): מסתכלים על הקווים שבמנדלה ככאלה המתרחבים מעבר לגבולות התצורה הגאומטרית.
אז נוצרים ארבעה רבעים אנלוגיים למבנה העצמי.
אנלוגיה גאומטרית זו נעה בתנועת שעון, משמאל לימין, כתהליך סיבתי, ממודעות עליונה של יום לתחתונה של לילה.
זאת על פי תפיסתו של קאנט, והתפיסה הקופרניקנית, בה המודעות נעה משמאל לימין, כתהליך סיבתי.
במובן של "גאומטריה הפוכה" (על פי תפיסת הגאומטריה של יאקוב שטיינר): מסתכלים על היישור הפנימי הקוטבי ועל החיצוני, וככל שהיישור הפנימי הקוטבי קרוב למרכז, כך יהיה רחוק יותר היישור הקוטבי החיצוני.
הרעיון בהתבוננות כזו הוא שככל שמתקרבים לליבת קיומו של הפרט, כך עוברים דרך חלקים מאורגנים יותר בנפש (הקשורים לתפקוד, למוסר ולשיפוט).
הקוטב החיצוני, שמקביל לפנימי, מסמל אף הוא את החלקים המאורגנים של העצמי, וכאשר האדם נע לעבר קוטב חיצוני זה, הוא עובר תהליך של הרחבה באמצעות היצירתיות.
ייחודה של המנדלה בא לידי ביטוי בצורות עגולות פשוטות, ובדגמים מסובכים ביותר.
בכולם קיים השילוב בין העיגול לריבוע, או בצורה עגולה בעלת מרכז המחולקת לארבע, או לכפולות של ארבע, בדומה לארבע רוחות השמיים.
העיגול מסמל את השלמות בטבע, כצורה שלמה, המופיעה למשל בדמותם של השמש והירח.
הריבוע, מאידך, מבטא את השלמות מעשה ידי אדם.
השילוב ביו הריבוע לעיגול מבטא את השילוב בין האלוהי לבין האנושי, בין האוניברסלי לבין האישי, בין הלא מודע לבין התודעה, בין נשיות לגבריות, ובין פנים לחוץ.
מעגל כצורה גרפית ככלל, ומעגל שבו ייצוגים משמעותיים לאדם בפרט, טבועים בהתפתחות הטבעית של האדם ומהווים חלק ממהותו.
התפתחות זו גם מיוצגת בפעולה ובתנועה החזרתית, שיש ביצירת קווים ליניאריים ומתעגלים.
במהלך מאה שנים האחרונות זכו הייצוגים הגרפיים של ילדים לתשומת לב רבה.
פסיכולוגים, אנתרופולוגים, אמנים ומחנכים תהו מה טבעה של ההתפתחות האמנותית, ומהם העקרונות העשויים להסביר בדרך הטובה ביותר את מהלכה.
הפרסומים הראשונים של מחקר שיטתי של אמנות הילד החלו להופיע בסוף המאה ה-19. מחקרים אלו התבססו באיסוף הנתונים על התבוננות נרחבת בציורי ילדים.
הם הציגו הבנה חדשה של היצירה הגרפית של ילדים, והתייחסו אליה כאל כזו העשויה לשפוך אור על החיים המנטליים של הילד.
נקודת המוצא הייתה ראייה התפתחותית.
חוקרים שונים של ציורי ילדים זיהו רצף התפתחותי אוניברסלי ביצירה הילדית, והבחינו שרצף התפתחותי זה מושפע רק במעט מן הסביבה התרבותית והחברתית של הילד.
בשלב השרבוט, בגילאים שנתיים עד ארבע, מתחיל הילד להתנסות בציור, כשהוא מייצר תנועות קינטיות על גבי משטח הציור.
במהלך שלב זה, שרבוטים קוויים של תנועה חזרתית מימין לשמאל וההפך, הופכים לשירבוטים מעגליים.
אז נרכשת התנועה הנשלטת, ומתחילות להופיע הצורות הראשונות.
בשלב זה הילד רואה דמיון בין הצורה המצוירת, שהיא על פי רוב עיגולית, לבין אובייקט מוכר.
כאן מתחיל לראשונה השימוש בצורות, שמתוכו נוצרים הסמלים, בכך שהצורה המצוירת מצביעה כעת על ישות אחרת, מעבר לזו שאותה היא מייצגת.
היכולת להפשטה מאינספור הפרטים המרכיבים את האדם, והיכולת לאפיין ולהגדיר את טבעו החי, מעידות על ההבנה שהסמלים הם "מייצגים", ושאין להחשיבם בטעות רק לאובייקט הממשי שאליו הם מתייחסים.
זאת ועוד, שלב זה הוא שלב של גילוי והנאה; הילד שהתנסה עד עתה בחזרתיות מתמדת, מתנסה בסוג חדש של תנועה, שממנה מתפתח הקו המעגלי.
מתוך תנועה מעגלית זו, עובר הילד לשלב הפרה-סכמטי, שמגיע בסביבות גיל ארבע עד שבע.
בשלב זה מתחיל הילד להתנסות ביצירת דמות אנוש: העיגול משמש כייצוג לראש, וקווים ארוכים משמשים כרגליים.
בני אדם הם אחד האובייקטים הראשונים והמועדפים על ידי ילדים בציור.
ילדים מתרגשים למראה הגילוי שיצרו ישות חדשה, שלא הייתה שם קודם.
הדמויות הייצוגיות הראשונות מצוירות בצורה גלובלית וכוללנית.
הן מורכבות מצורות פשוטות, ומצוידות בפרטים מועטים בלבד, בדרך כלל תווי הפנים.
המצייר עשוי להוסיף נקודות המסמלות את העיניים, האף והפה.
בפרק זמן קצר יחסית הופכות הדמויות מובחנות יותר ויותר.
לדמות האנוש, המתחילה כעיגול, או מבנה אליפטי בלתי מובחן, מתווספות רגליים וזרועות, ויש המכנים אותה "ראשן".
הראש הוא המרכז החשוב של "העצמי", והוא חלק הגוף שמצוי בפעולת גומלין עם הסביבה.
הופעת הדמות מגיעה מהראשן, שמסמן את המעבר משירבוט ספירלי לייצוג של עיגול.
רודה קלוג מבחינה בשתי צורות מעבר בין השרבוט לראשן: המנדלה והשמש.
לפי קלוג, המנדלה מופיעה רק אחרי גיל שלוש וחצי, כסמל לעצמי, והקווים החוצים אותה מייצגים את הלא-אני.
בגיל ארבע מתפתחת מן המנדלה השמש, שהיא צורה מתקדמת יותר, ובה הקווים הפנימיים כמו זזים, ומתרכזים מסביב לעיגול, כקרניים הפונות כלפי חוץ.
הקווים הפנימיים במנדלה מסמלים את המאבק, את ההתרוצצות והמתח הפנימי.
בציור המנדלה ישנו ביטוי להצלחתו של הילד להגדיר לעצמו את ישותו האינדיבידואלית, ולבטא סמל ל"עצמי", שמתגבש מתוך היחסים הסימביוטיים עם האם.
המנדלה מקובלת ככלי אפקטיבי בטיפול באמנות.
היא נועדה לסייע בטיפול במצבים פסיכולוגים, בתסמינים והפרעות, וכמו כן ככלי לאבחון.
מחקרים שונים מראים שניתן להיעזר במנדלה ככלי טיפולי, מתוך מחשבה שזו יכולה לספק הבנה פסיכולוגית ונפשית של מטופלים, ולהוסיף מקור הבנה והדרכה בטיפול.
רבים מהמטפלים באמנות רואים במנדלה כלי יסודי למודעות עצמית, פתרון קונפליקטים, וכלי תשתיתי לטכניקות טיפול אחרות במגוון מצבים.
הספרות המחקרית, העוסקת במנדלה כאמצעי לאבחון וטיפול, מדגישה שני נושאים עיקריים: הראשון הוא המבנה והאלמנטים הגרפיים של המנדלה, והשני הוא נושא הצבע והגוון.
מטפלים באמנות שעושים שימוש בטיפול במנדלה, רואים בה פיסת אמנות מעוגלת, בעלת איכויות של מדיום מרגיע.
מסקירת מחקרים שונים, נראה כי פסיכותרפיסטים רבים מפרשים קווים זוויתיים כביטוי לתסכול וזעם, בעוד שביטויים של קווים כמעט ישרים או מעוקמים מהווים אינדיקציה למצב של רוגע.
השאלה באשר ליכולת הקווים לבטא איכות רגשית, נחקרה באופן שיטתי על ידי מספר חוקרים.
עוד בשנת 1921 הראתה לונדהולם בסדרה של ניסויים, שרגשות יכולים לבוא בהקשר של מספר צורות בסיסיות של קווים.
היא קיטלגה טונאליות של רגשות על בסיס הבעה קינסתטית, בה נמצאו מספר סוגים של קווים.
בולנדר ציינה, שקווים בעלי זווית מביעים בדרך כלל עוינות, וגל זוויתי הוא סימבולי לאגרסיביות קיצונית, או פחד מאוד גדול.
המר כתב, שקו משונן מקושר לעוינות.
במחקר של האריס שבדק את הקשר בין רישומי ילדים לבגרות אינטלקטואלית ואישיותית, נמצא כי עקומות הזווית בקו הרישומי תיארו מוטיבים וצרכים מודחקים ולא מודעים.
לפיכך נראה כי הספרות המקצועית תומכת בטענה, שקווים מזוותים מציינים אספקטים של מצבים שליליים (דוגמאות לקווים מזוותים אלו הן זוויות חדות, קווים מזוותים, גלים מזוותים, קווים משוננים, ומשולשים חדי זווית).
במחקר שנערך על ידי סלג'ליס (1987) נמצא שמספר הזוויות שצוירו בתוך מעגל, היה נמוך באופן מובהק סטטיסטית לעומת אלו שצוירו בתוך ריבוע.
מכך הסיק שמיעוט זוויות המצוירות בתוך מעגלים, תומכים בטענתו של יונג אודות ההשפעה המרגיעה של המנדלה על המצייר.
בנוסף ציין כי תמות שהובאו בעיגול היו בעלות אופי שמח וחיובי יותר, ובמקרים בהם היה רצון להביע רגש של כעס ועוינות נראתה הבחירה בריבוע כעדיפה.
כמו כן ציין כי רישומים בעלי אופי חזרתי נראו בצורה תחופה יותר בתוך ריבועים, וכשחזרתיות זו מופיעה בעבודת אמנות של מטופלים, זו מעידה לרוב על רמה נמוכה של התארגנות נפשית.
המנדלה בטיפול באמנות יכולה לשמש כמקור להבנה, הדרכה והעמקה בתכנים אצל המטופל, כמו גם אצל המטפל.
על פי הגישה הפנמנולוגית, שמיוצגת בין השאר על ידי התאורטיקנית מלה בטנסקי, ניתן להתייחס למנדלה כמודל פנמנולוגי של הפסיכותרפיה.
בגישה זו מסבירה בטנסקי כי ניתן לבקש מהמטופל לצייר תמונה, ולאחר מכן להתבונן בה ממרחק.
המטופל מספר את שהוא רואה, ועל חוויית הציור שלו עצמו.
המטפל יכול לשאול את המטופל שאלות במטרה להגיע להקשרים משמעותיים, ומאוחר יותר יכול המטפל לתת משוב שמבוסס על תצפיתו האישית, כאשר הוא לוקח בחשבון שההשלכות שלו יכולות להיות נוכחות.
גישה מתבוננת זו יכולה להיות מיושמת על ציור מנדלה, שבמבניות שלה ובאיכות שלה היא מספקת מדיום התבוננות נגיש.
מחקרים שונים מדגימים מקרים בהם המטפל באמנות יכול להשיג מידע פסיכולוגי גם מביצוע גרפי חסר יחסית של מנדלה.
ציור המנדלה שימושי לאבחון פנימי בטיפול, מסייע לזכור תבניות הבעה של מטופל, ומשמש אף ככלי להערכה של קשרים ויחסים של המטופל עם סביבתו.
המנדלה במבנה הקלאסי בנויה כמעגל בעל מרכז, בה אלמנטים גאומטריים, החוזרים על עצמם בצורה וגודל שונה.
מבניותה של המנדלה מבוססת על יסודות הסימטריה.
המנדלה המוכרת מתרבויות המזרח עשויה בצבעים בדרך כלל, ולצבעים משמעות סימבולית.
באבחון בטיפול באמנות מתבוננים בשני יסודות מרכזיים במנדלה: יסוד הצבע והיסוד הצורני.
ניתן לומר, שהמנדלה ברוב המקרים מספקת מבנה קלאסי, מאורגן וידוע, אשר בתוכו ניתן להתבונן ולבחון צבע, ושימוש בצבע.
בנוסף, חלק מהמחקרים העוסקים באבחון באמצעות מנדלה מתייחסים גם לאלמנטים הצורניים, המרחקים ביניהם, הגדלים, וכל זאת בהתייחסות למרכז המנדלה.
כלי הערכה מחקרי במנדלה - MARI Card test
ג'ואן קלוג, אמנית ופסיכותרפיסטית יונגיאנית המטפלת באמנות, חקרה רבות את משמעויות הצבע ודרך העבודה איתו, ביצירה בכלל ובטיפול באמנות בפרט.
במסגרת מחקריה פיתחה קלוג מודל אבחוני, המתייחס לצבעים בהתייחסות למבנה המעגלי של המנדלה.
מודל זה הוא מודל התפתחותי פסיכולוגי, בו חילקה קלוג את שלבי ההתפתחות לשנים עשר שלבים, שלטענתה מתרחשים במהלך החיים הטבעי של ילדים ומבוגרים:
השלב הפאלי / אדיפלי - מלחמת הדרקון
אינדיבידואציה ודיפרנציאציה - תפקודי אגו
שילוב באורגניזם - תקשורת עם החברה
אבחון זה בנוי מ-39 קלפים מעוצבים.
המטופל מתבקש לבחור שישה קלפים שאליהם הוא נמשך, ולכל קלף עליו לבחור צבע מתאים.
בנוסף המטופל מתבקש לבחור עוד קלף, שאליו הוא הכי פחות נמשך, ולבחור גם לקלף זה צבע, שיפחית את תחושת האי-נוחות שבו.
קלוג סבורה, שבני אדם רגישים לצבע, והדבר בא לידי ביטוי גם במובנים גופניים; היא מדגימה זאת בתיאור רגישותם של בני אדם למראה גוף מת או פגוע, כשהעור אינו חי, או כשהגוף מוכה וחבול.
מכאן גם השלבים ההתפתחותיים הפסיכולוגיים שתיארה, שלטענתה הם בקשר מתמיד עם תחושות גופניות וההתפתחות הגופנית הפיזית.
לשם הדגמה מתארת קלוג את הצבעים אדום, כחול וצהוב:
אדום הוא צבע שמעודד פעילות מטבוליסטית ומצביע על בנייה, גדילה ומאבק.
האדום מייצג את שלב הינקות והילדות, את השלב האוראלי.
כמו כן האדום מייצג את האני הראשון ואיתו הצרכים הראשוניים, שצריכים להיות מסופקים.
הוא מייצג את השלב האדיפלי.
בחלקו הוא הצבע של השמש, ומשקף חלקים רציונליים של הנפש, למשל הוא שומר על הפנים שיהיו בני זיהוי, למרות יצירתם של תאים חדשים בגוף האדם ומותם של הישנים.
כחול יכול לייצג מימד של שחור, בדומה למי האוקיינוס, שמתכהים ככל שמעמיקים במצולות.
הוא מייצג פעילות קטבולית של מטבוליזם, את הכוח שמעכל כדי לשחרר אנרגיה ומחפש מזון לצריכה.
זהו כוח הלידה מחדש, כוח ההרס אשר מאפשר בנייה חדשה.
שלושת הצבעים אדום, צהוב וכחול, נחשבים לשלושה כוחות שעובדים באופן סימולטני בגוף בזמנים שונים ובאיכויות שונות.
הם מיוצגים בסקאלה של גוונים ובעוצמות שונות.
למשל, השלב האנאלי, שבא לאחר השלב האוראלי (האדום), הוא בצבע כתום (ערבוב של אדום וצהוב); השלב הגניטלי מיוצג בירוק (ערבוב של כחול וצהוב).
בנוסף מציינת קלוג, שהמעבר מהשלב האדיפלי לגניטלי גורם גם להתעוררותם של צבעים כמו אפרסק, ירוק בהיר, צבע הפנינה וצהוב בהיר, שיוצרים מעין פלטה של גוונים רומנטית.
עוד היא טוענת, שכאשר ההתפתחות דרך שלבי הגדילה מופרת על ידי תאונה או מחלה, אז האגו של האדם נופל לתוך גוונים חשוכים וכהים יותר.
במקרה כזה, על המטפל לסייע למטופל לעורר צבעים בהירים יותר, וכך במקביל לתנועה המעגלית של המנדלה, חומרים קונפליקטואלים מועלים וסובבים, ובהדרגה מופחתים ומבוטלים.
האפרוריות נעלמת, וההבעה הבהירה של הרגשות מופיעה.
זו מראה על כוחות, אמביציה, אנדיבידואליזציה, החופש לאהוב, ולבסוף מוכנות להמשיך הלאה.
כאשר למשל אדום בהיר מופיע בשלב הרביעי (האוראלי) אצל אדם בוגר, הדבר יכול להוות אינדיקטור לרצון לשגשוג, והעדרו של צבע זה יכול להעיד על נושאים הקשורים בהישרדות וצרכים אוראליים.
דוגמה נוספת היא שכאשר הצבע הכחול יופיע בשלב השמיני, שלב האינדיבידואציה והדיפרנציאציה, הדבר יכול להצביע על יכולת תקשורת עם אחרים באופן בוגר, פתיחות לשונית ואוטונומיה מלאה.
קלוג טענה כי לא רק הגוון חשוב, אלא גם עוצמת הצבע, ולכל צבע וגוון יש משמעות שלילית ומשמעות חיובית.
קלוג התייחסה אף למבניות המנדלה.
היא מציינת את המבנה המעגלי, שיוצר מבנה התפתחותי מחזורי, ובכך יוצר דו-שיח עם שלבים קוטביים.
למשל השלב הרביעי, השלב האוראלי, שקשור לאהבה, יכול להתכתב עם השלב העשירי, "שער המוות", הקשור באובדן.
קלוג הצביעה על כך, שהמנדלה יכולה להתפרק לשני חלקים (צורת סינוס): החלק הראשון, החיובי, שמבטא חלק של התמלאות או החצנה, לעומת החלק השלילי, שמבטא התרוקנות, הפנמה או אינטגרציה, חלק שמייצג את הלא מודע.
לכן ייתכן מצב בו בזמן שהעולם העליון הוא בוהק, העולם התחתון אפל.
שלבים 1 עד 3, שנמצאים בפינה השמאלית התחתונה של הסיבוב, משקפים חומרים טרום-לידתיים, או הכרה עמוקה.
התפתחות מקבילה מתרחשת ברבע השמאלי העליון בשלבים 4 עד 6, שהן השנים מהלידה ועד ההתבגרות.
בפינה הימנית העליונה של המעגל שלבים 7 עד 9, תואמים את ההתבגרות והאתגרים הרבים שהיא מציבה.
שלבים 10 עד 12 ברבע הימני התחתון במעגל, מייצגים את המוות וחוסר ההכרה, שינוי ולידה מחדש.
מרכז העיגול הוא שלב 0, הכולל מערך של מושגים פרסונליים.
אבחון גילוי עצמי באמצעות צבע – SRTC
אבחון SRTC (Self-Revelation Through Color), שפותח על ידי פרופ' רחל לב ויזל מאוניברסיטת חיפה, מתבסס על מחקרים שנעשו במהלך השנים בנוגע לשימוש בצבע, ובחנו את הקשריו למאפייני אישיות ומצבים רגשיים.
לב ויזל מציינת כי נושא הצבע מופיע בהקשרים קליניים בקרב רבים העוסקים בתחום בריאות הנפש.
היא מראה כי חוקרים ממגוון רחב של דיסציפלינות מסכימים שלצבעים יש השפעה פיזיולוגית על תהליכי מחשבה והתנהגות אנושיים, וכן לעיתים קרובות יש להם השפעה פסיכולוגית בלתי מודעת.
זאת ועוד, צבעים מסמלים יחסים בין אישיים, ויחסים חברתיים ותרבותיים בהקשרים שונים, כשמשמעותם של אלה יכולה אף לעבור מדור לדור.
ייצוגים לכך ניתן לראות לטענתה בטלאי הצהוב, המסמל את הרדיפה של העם היהודי, או בדגל האדום הקומוניסטי, המסמל את דיקטטורת המהפכה.
בין השאר מציינת לב ויזל, שהצייר והאדריכל האוסטרי פרידנסרייך הונדרטוואסר תיאר את הספירלה הצבעונית שבציוריו כסמל המייצג את המעבר מהעצמי הפנימי אל העולם החיצוני, ומהעולם החיצוני אל העצמי הפנימי.
הונדרטוואסר טען כי צורות וצבעים ספירליים אלה הם ייצוגים של תמונות חיקוי אינסטינקטיביות של החוויה הראשונית של אנשים, כלומר - הם מייצגים את מנגנוני ההגנה ואת האובייקטים הפנימיים..
מטרת טכניקת האבחון SRTC היא לאפשר למטופלים לבחון את עצמם ואת מנגנוני ההגנה שלהם, במערכות יחסים עם אובייקטים משמעותיים ואירועי חיים טראומתיים.
האבחון נעשה בצורה לא מאיימת, המעודדת ביטוי מילולי ומודעות עצמית.
לטכניקה זו ערך כאמצעי אבחוני של ניתוח האישיות, אך גם ככלי טיפולי.
טראומות שעבר המטופל, אירועי חיים ואובייקטים משמעותיים באים לידי ביטוי בצבע, שהוא אמצעי לביטוי רגשי.
בנוסף, נעשה שימוש במבנה מאורגן, שמקביל למבנה הפנים-נפשי: מבנה בעל מרכז פנימי בנוי שכבות, בדומה למבנה המנדלה.
טכניקה זו מאפשרת את גילוי השפה הפנימית של המטופל, העשוי לתרום לתקשורת טובה ועמוקה יותר בינו ובין המטפל.
הטכניקה מומלצת לשימוש מיד לאחר הפגישה הראשונה בין המטפל למטופל.
היא כוללת שני שלבים: בשלב הראשון המטפל מסביר למטופל כי באופן מטפורי, כל אדם מורכב משכבות, כמו אלה של בצל; השכבות הפנימיות מוסתרות לעיתים קרובות מהעולם החיצון.
לאחר מכן המטופל מתבקש לצייר את עצמו כשכבות צבע, החל מהשכבה הפנימית עד לחיצונית ביותר.
כמו כן, המטופל מתבקש להתחבר באופן חופשי לצבעים, ולהקצות תחושה או רגש (באופן אסוציאטיבי) לכל צבע.
לאחר היצירה, מתבקש המטופל להקצות אירוע מהחיים או מצב שחווה, לכל צבע.
בשלב השני המטופל מתבקש להקצות צבע אחד או יותר, לאחרים משמעותיים, על פי רשימה שהגיש המטפל (למשל אם, אב, אחים, בני זוג, ילדים והמטפל).
בסופו של התהליך, המטופלים מתבקשים לבנות משפט בעל משמעות מהמילים שהם העלו מאסוציאציות לצבעים מסוימים בשלב הראשון.
כל שכבת צבע באבחון ה-SRTC מייצגת דרגה בהתפתחות העצמי.
לב-ויזל מציינת בין השאר, שכל צבע יכול לעורר באופן סימולטני תגובות מנוגדות, כמו קור-חום, אהבה-שנאה, אדמה-שמיים.
ניגוד זה יכול להוות אינדיקציה לאמביוולנטיות של המטופל לגבי אירוע או אחר משמעותי.
בנוסף, תגובות מנוגדות או לא תואמות יכולות להופיע בין שלב האסוציאציות החופשיות לבין הרגשות שהצבעים מעלים.
למשל, צבע מסוים יכול לעורר רגש כמו הנאה, לצד זיכרון של מוות של אדם משמעותי.
במקרים כאלה הניגוד יכול להוות אינדיקציה למשבר זהות אצל המאובחן.
אבחון מאפייני אישיות המבוסס על "מנדלה מובנית" במערכת ממוחשבת
אבחון זה, שנמצא עדיין בתהליכי פיתוח, הוא מודל לאבחון אישיות המבוסס בעיקרו על תאוריית הצבע והמנדלה של ג'ואן קלוג, תאוריות צבע נוספות, ומבניות המנדלה.
באבחון זה נמדדים מאפיינים אישיותיים במערכת ממוחשבת ומדידה, על פי אופן וסגנון הצביעה שמופיעה במבנה המנדלה.
באבחון זה, למטופל ניתנת "מנדלה מובנית" (מנדלה ללא צבע), שעליו לצבוע אותה.
המנדלה הצבועה נסרקת למערכת מחשב ועוברת ניתוח.
בניתוח היצירה המוגמרת מתבוננים באופן הצביעה, שיכול להתבטא ב:
איכות הצביעה (רמת הדיוק, חוזק הקו, שטחים וצביעה אחידה)
כמות הצבע היחסי, המופיעה במנדלה
רמת ריכוז הצבע המופיע במרכז המנדלה, שנבחנת או מוערכת על ידי היחס בין האלמנטים הצבועים, שלמות ורמת הדיוק
החוקרים מציינים כי גם במערכת אבחונית זו, המנדלה היא לא רק כלי אבחוני למטופל, אלא יכולה אף לשמש כמדריך עצמי למטפל.
באמצעותה גם יכול המטפל באמנות לבדוק את הרושם הראשוני שלו ממטופל זה או אחר.
טיפול ואבחון זוגי וקבוצתי באמצעות מנדלה
המנדלה ככלי אבחוני ואמצעי התערבות טיפולי, יכולה להיות בשימוש בטיפול זוגי ובטיפול קבוצתי.
את "המעגל הגדול" על פי קלוג וחלוקתו לארבעה רבעים, ניתן לראות גם בהיבט של יחסים זוגיים, כאשר כל רבע במעגל מודגש, ומקבל התייחסות והערכה הקשורה ליכולת הזוגית.
המרכז והרבע השמאלי התחתון, הכולל זכרונות פרה-לידתיים מוקדמים של הגוף והשפעות הוריות, הוא רבע שעשוי בקשר זוגי להשפיע על יכולת התגובה לשינויים ועל תחושת הביטחון באחר.
הרבע השמאלי העליון, שמייצג בניית גבולות, המאבק שיונג מכנה "הצל", התפתחות הזהות המינית והתשוקה ליחסים - הוא רבע שנוגע בתהליך הזוגי בהיבט של הגדרה עצמית, התפתחות זהות האגו והתחלה של מעורבות בעולם שמחוץ לפרט.
הרבע הימני העליון מייצג את אחדות הניגודים, הזהות המינית, האגו של האני, ונושאים עכשוויים כמו יחסי עבודה ומטרות מחיי היום יום.
לבסוף, הרבע הימני התחתון משקף תקופות של משבר, אובדן משמעות וויתור על תבניות התנהגות ישנות.
על כל אלה ניתן להתבונן דרך הפריזמה הזוגית.
בנוסף נערכה הערכה באמצעות MARI Card Test של קלוג.
אבחון זה האיר בעיות קיימות, השפעות מוקדמות ונקודות חולשה בזוגיות, וכן הציע כיוון לעתיד.
כמו כן עודד האבחון רגשות שיכולים להשפיע על הקשר.
מסקנת החוקרים היא כי באמצעות טכניקה זו ניתן להעריך יחסים בצורה מהירה.
זוגות שלקחו חלק באבחון אמרו כי אבחון זה עזר להם בחיזוק הקשר, והוציא לאור חלקים שהיו חשוכים בתפקוד הזוגי.
בנוסף, ניתן להשתמש בתרגילי מנדלה בקבוצה של מטופלים.
במקרים אלה באה המנדלה ככלי טיפולי, שעל פי הגישה ההומניסטית מסייע במיקוד ותפקוד היחיד ביחסים אינטימיים.
זאת בהתבסס על ספרות מחקרית, שמציינת שלוש שכבות בהתמקדות ביחסים (על פי גשטאלט):
האינדיבידואל כשותף ביחסים: אינטראקציות שדורשות תפעול תבניות ישנות של התנהגות ואינטראקציות, שדורשות התנהגויות חדשות.
דרישות אינהרנטיות לתפקוד ביחסים עצמם.
מנדלה יכולה להיות מצוירת במפגש של טיפול קבוצתי, כאשר כל חברי הקבוצה יוצרים מנדלה משותפת.
המשתתפים מתבקשים להישאר בגבולות המעגל, ומשתמשים במספר צורות וצבעים.
בסוף תהליך היצירה המשותפת מתקיים דיון ומתאפשרת חקירה של המנדלה, בהתמקדות במשמעותה, ובהקשר לתפקוד הקבוצתי.
המנדלה בקבוצה מספקת שני יתרונות עיקריים: היא משמשת ככלי חקירה לתהליך תוך-פרסונלי של אינטימיות, ובנוסף היא מהווה מרכיב שמפעיל תהליכים קבוצתיים.
שתי נקודות יתרון אלה מושגות על ידי:
הצגת המנדלה של כל אחד מחברי הקבוצה, והסבר עליה.
הבאת דוגמאות לאינטראקציות וחקירות שהיו בקבוצה כתוצאה מתרגילי המנדלה.
הצגת הרושם הסובייקטיבי של המשתתפים בקבוצה בהקשר לתוכן וצורה.
המנדלה ככלי התערבות טיפולי בקבוצה, הוכחה כמוצלחת, בכך שהיא מעוררת חומרים סובייקטיביים.
חברי הקבוצה יכולים לחוות גילויים בין-אישיים ותהליכים תוך-אישיים.
כמו כן עוזרת המנדלה בפתרון קונפליקטים ומיומנויות תקשורת, ומספקת פרספקטיבה ייחודית של תפיסת כל משתתף.
בנוסף שיקפו המנדלות תמונה חיה של רמת ההתפתחות של כל משתתף בקבוצה ושל הקבוצה עצמה.
טכניקה זו מספקת אלטרנטיבה כשפה פחות נשלטת ליחידים הנוטים לוורבליות.
יחד עם זאת, תהליך המנדלה יכול לבוא לעזר גם ליחידים לא-וורבלים, בכך שהיא מאיצה אינטראקציות וורבליות, ומציעה נקודת פתיחה שווה עם משתתפים וורבליים יותר.
המנדלה של סו ג'נינגס - בדרמה תרפיה
סו ג'נינגס (Sue Jennings), תאורטיקנית ודרמה תרפיסטית, רואה את כלי המנדלה כמטפורה של "המבנה הדרמטי של הנפש", מטפורה המתייחסת למבנה הגופני והסימבולי של האדם ב"כאן ועכשיו".
לפי ג'נינגס, ניתן להתבונן במנדלה כייצוג של העצמי, יחידה התפתחותית של גוף ונפש יחד.
לטענתה, השימוש במנדלה מאפשר לאדם לחוות את העצמי שלו כהשלכה דרמטית של מבנה המוח.
בעוד שיונג התייחס למנדלות כייצוגים של האגו והלא מודע, ג'נינגס מתייחסת למנדלות כדרך להתבוננות בסיפור חיים, ומכנה אותן גם "גלגלי סיפור".
ג'נינגס טוענת שהמנדלות מאפשרות לאנשים לספר סיפורים על צדדים שונים באישיותם ועל עצמם, ולגלות איך הם מתייחסים אחד לשני.
היא מחלקת את המעגל המנדלי לארבעה רבעים:
הרבע השמאלי העליון: "המדריך" (Guide).
הרבע הימני העליון: "מיומנויות", הדברים שהפרט טוב בהם (Skills).
הרבע הימני התחתון: "הפגיעות" של הפרט (Fear).
הרבע השמאלי התחתון: "יצירתיות" (Creativity).
המרכז מייצג את האמונות שלנו (Beliefs).
למנדלה ניתן לצקת מילים, צבעים, ותבניות.
כל רבע במנדלה מספר סיפור וכל המנדלה מייצגת את השלמות של הפרט, את הסיפור השלם.
לדבריה של ג'נינגס, כל חלק יכול להתפתח ולהשתנות באספקטים שונים, ולהתפתחויות אלו השפעה הדדית.
אבחון וטיפול באמצעות מנדלה באוכלוסיות שונות
אבחון באמצעות מנדלה הוכח כאמצעי אבחוני יעיל בבדיקת רמת הדמנציה של חולים דמנטיים.
החוקרת סאונג אין-קים בנתה מודל שמעריך את רמת הדמנציה אצל חולים דמנטיים באמצעות שימוש של מנדלה מובנית (צביעת מעגל שניתן מראש למטופל).
היא מצאה שלמנדלה יש השפעה אפקטיבית בהפחתת הפרעות רגשיות ככלל ואצל חולים דמנטיים בפרט.
ממצאי המחקר הראו כי אצל חולים דמנטיים אין רמת צביעה אחידה לעומת אנשים בריאים.
הצבעים חום, ירוק וירוק בהיר, נמצאו כצבעים הנצפים והחשובים ביותר שמשקפים את רמת הדמנציה; ירוק וצהוב-הירקרק הצביעו על רמה נמוכה של דמנציה, בעוד חום וירוק כהה הצביעו על רמה גבוהה של דמנציה.
בנוסף עלה מממצאי המחקר כי ככל שיש יותר צבעים בגבולות המעגל, כך רמת הדמנציה נמוכה יותר.
במחקר שנערך בקרב נשים החולות בסרטן השד, אשר הגיעו לקבל טיפול וייעוץ רפואי, הן התבקשו לצייר מנדלה, בשלבים שונים של המחלה, מרגע האבחון עד סוף תהליך המחלה או ההחלמה (כולל מקרים של כריתת שד, ומקרים בהם היו תחת מעקב).
הצבעים הנייטרליים נבדקו לאורך הזמן ביחס למחלה: אם המחלה התגברה והצבעים הנייטרליים לקחו חלק גדול יותר בקומפוזיציה, אזי הצביעו על התגברות המחלה, ולהפך.
הצבעים השליליים הצביעו על דאגה של המטופלת למצבה הפיזי.
בסופו של התהליך נבדק אופן השימוש בצבע, עוצמת השימוש בו, וסוג הקו (מקווקו, רציף, לא אחיד וכדומה).
ממצאי המחקר העלו כי יש מתאם חיובי בין מצבן הפיזי של החולות לציור המנדלה שציירו.
בנוסף, מסקנת המחקר היא כי לציור המנדלה יש משקל חיובי בתהליך ההחלמה של חולות סרטן השד, בכך שהוא מאפשר למטופלות תמיכה פסיכולוגית, ומציע דרך לתקשר עם מצבן הבריאותי באופן בלתי מילולי.
מסקנה זו תואמת את טענתה של קלוג, לגבי קשר הדוק בין מצבים גופניים לבין ציור המנדלה.
המנדלה ככלי אבחוני וטיפולי נבדקה אף בטיפול עם הסובלים מהפרעה דיסוציאטיבית.
במחקר נערכה הצלבה בין שלושה מודלים לניתוח מנדלה, כדי לנסות להבין, לתמוך ולהקל על מטופלים הלוקים בהפרעה זו.
מודל "המעגל הגדול" של שנים עשר השלבים של ג'ואן קלוג.
מודל "עשר התמונות", שמצוין במחקר, על פי כהן ואחרים.
שישה ציורי מנדלה טיפוסיים, שנראו אצל מטופלים הלוקים בהפרעה.
הציורים טיפוסיים אלה ניתן לראות אלמנטים פרמיטיביים כגון נקודות, כוכבים, עיגולים קטנים וקווים שבורים.
מתוך ההצלבה שנעשתה, נמצא שמטופלים הלוקים בהפרעה דיסוציאטיבית עסוקים בהתבוננות בחלקים הקשורים לעבר, בלא מודע, ופחות עסוקים בעצמי שלהם.
בנוסף, ישנה התעסקות רבה בגבולות המנדלה, התעסקות שבאה לידי ביטוי בציור גבולות מטושטשים ומחוקים, או בגבולות נוקשים וחזקים.
הדבר נובע בין השאר ממצב של איום מתמיד או התעללות שחוו מטופלים הלוקים בהפרעה במהלך הילדות.
הזהות הדיסוציאטיבית של הלוקה בהפרעה מורכבת מחלקים רבים של העצמי, והיא מופיעה באופן סימבולי בתוך המנדלה בשלב שמייצג אינטראקציה בקבוצה (השלב התשיעי אצל קלוג).
שלב זה קשור ב"מעגל הגדול" למודעות בוגרת.
המחקר מציין כי קלינאים שמטפלים באנשים הלוקים בהפרעה דיסוציאטיבית, סבורים שעבודת אמנות כמו מנדלה מקלה על תחושת חוסר האינטגרציה שמופיעה אצל מטופלים אלה.
כמו כן מציין המחקר, שהעבודה במנדלה מפנה את תשומת לבו של המטופל הלוקה בהפרעה אל מצוקותיו, ובכך מעודדת אותו להיעזר בטיפול פסיכיאטרי.
מחקרים שונים מתייחסים למנדלה ככלי אבחוני בטיפול, ואף לטעון כי צבע בכלל ובפרט במנדלה, יכול לסייע באבחון מצבים רגשיים.
במחקרים אלו נטען כי המנדלה יכולה לספק הבנה פסיכולוגית ונפשית של מטופלים, ולהוסיף מקור הדרכה למטפל.
במחקרים שמצביעים על קשר בין צבע למצבים רגשיים, נמצא בין השאר, כי צבעים חמים יעודדו רגשות אקטיביים, כמו כעס ומתח, וצבעים קרים יכולים לעורר רגשות רגועים ושקטים כמו עצבות ועייפות.
למרות זאת, נמתחת ביקורת על המנדלה כאמצעי אמין לאבחון.
מבקרי הכלי, ואף אלו העושים שימוש בו, טוענים כי אמצעי זה הוא מוגבל.
הטענה הרווחת היא שהשימוש בצבע קשור יותר להעדפות אישיות סובייקטיביות ולזכרונות, מאשר למצבים רגשיים.
בנוסף, במחקר שניסה לבדוק אם לציור מנדלה אכן יש השפעה רגשית מרגיעה, לא נמצאו ממצאים התומכים בכך.
במחקר זה הצביעו החוקרים גם על חסם פסיכולוגי, שיש לשים לב אליו בעת שימוש בכלי המנדלה: לפני יצירת המנדלה, ולפני בדיקת מידת השפעתה על מצבו הרגשי של המטופל, נדרשת מהמטופל מוטיבציה ליצור, שהיא לא תמיד קלה להשגה בעבודה הטיפולית.
אַבָּזִית (Абаза Бызшва, Abaza Byzšwa; אדיגית: Абазэбзэ), או אַבָּזָה, היא שפה המדוברת על ידי האבזים בקאראצ'אי-צ'רקסיה.
היא שייכת למשפחת השפות הקווקזיות ותחת הגדרה זו למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות.
השפה משתייכת לאותו "ענף" משפחתי כמו האבחזית, והן יוצרות את הענף אבחזית-אבזית.
+פונמות באבזית סדקי לועי ענבלי וילוני חכי מכתשי־חכי בתר־מכתשי מכתשי שפתי־(שיני) אפיnm סותם ʔ qʼ qʲʼɡkʼɡʲkʲʼdtʼbpʼ qʷʼɡʷkʷʼ מחוכךʥʨʼʤʧʼʣʦʼʤʷʧʷʼ חוכך(צדי)ʕʷħʷɣʷxʷɣʲxʲʑɕʒʷʃʷzsvfʼɮɬʼ מקורב(צדי)wjl רוטטr * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
אִבְחוּן יֶתֶר הוא זיהוי בשכיחות מופרזת של מחלה או מצב רפואי או נפשי, שלא היו מביאים לתסמינים או לתמותה גם אילו לא היו מאובחנים.
אבחון שגוי עלול לגרום לחרדה, טיפול לא נחוץ שיכול להזיק, ובזבוז משאבים.
אבחון יתר הוא צורה של רפואה עודפת.
אבחון יתר עשוי להיות תוצאה של תהליכים שונים, ביניהם:
הרחבת הגדרת מחלה, כלומר הורדת סף אבחון ואיתור מקרים נוספים, שהם לרוב קלים יותר, ללא הוכחת תועלת.
שימוש יתר שפירושו ביצוע בירור או מתן טיפולים שתועלתם למטופל נמוכה במצבו הקליני הנוכחי (מכונה low value care).
אבחון שגוי שבו מתמקדים בממצאים שלא גורמים לבעיה בעוד מתעלמים מהסיבה האמיתית לבעיה (שילוב של אבחון יתר עם אבחון חסר).
בדיקות סקר נרחבות (Screening), כדוגמת ממוגרפיה לגילוי סרטן השד.
זיהוי יתר (Overdetection) של ממצאים רפואיים (למשל גילוי גידול שהוא סרטני אך בלתי-מזיק בבלוטת התריס, או גידול בבלוטת הערמונית שצמיחתו איטית והוא לא יזיק לאדם בימי חייו).
מדיקליזציה, שהיא תהליך תרבותי בו חוויות אנושיות רגילות נתפסות כבעיות רפואיות הדורשות בדיקה וטיפול (למשל בעבר האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית הגדירה יחסים הומוסקסואלים כסטייה מינית, ובהמשך הוציאה אותם מתחום הפסיכיאטריה והיא לא מגדירה יותר יחסים הומוסקסואלים כעניין הדורש טיפול רפואי כשלעצמו).
כלי אבחון לא מדויקים, עם שיעור גבוה של תוצאה חיובית שגויה, כגון אבחוני אלרגיה.
סחר במחלות שהוא הפיכת תופעות אנושיות מקובלות למחלות, ועידוד הציבור לפנות למערכת הרפואית על מנת לצרוך בדיקות וטיפולים (למשל קושי להתרכז שיאובחן כהפרעת קשב).
יש המבחינים בין אבחון יתר לבין ''אבחון שגוי שהוא חיובי כוזב' (False Positive) - תשובה חיובית בבדיקה בהיעדר מחלה.
בשונה מאבחון יתר - כאן אין מחלה.
זוהי שגיאה מסוג I (חיובי שגוי) – קבלה שגויה של ההשערה לפיה המערכת הנבדקת של המטופל שונה מהנורמה.
גם אבחון שגוי חיובי כוזב עלול להוביל למתן טיפול שגוי או בלתי נחוץ.
תופעה זו נחקרה במגוון רחב של מחלות, כגון הפרעת קשב וריכוז, הפרעות נפשיות, גידולים ממאירים שונים, כמו סרטן הערמונית, סרטן השד, סרטן בלוטת התריס וסרטן הריאה, ומחלות נוספות כמו תסחיף ריאתי ומחלת לב איסכמית.
העדויות הרבות ביותר לאבחון יתר קיימות בתחום הסרטן, ונחקרו רבות בסרטן הערמונית, סרטן השד סרטן בלוטת התריס וסרטן הריאה.
העדויות העיקריות לקיומה של התופעה בחולי סרטן:
מתוך הסתכלות על שיעור היארעות מקרי סרטן מסוים מול תמותה מאותו סרטן.
לגבי סרטן בלוטת התריס וסרטן השד יש ממצאים מפתיעים מאוד, לפיהם אף על פי שבמשך השנים חלה עלייה תלולה בהופעת מקרי סרטן, לא חלה עלייה בתמותה מאותו סרטן.
הסבר אפשרי לתופעה זו, הוא שהסרטנים הרבים יותר שמתגלים בשנים אחרונות הם בחלקם מקרי סרטן שממילא לא היו מביאים לתמותה, מקרי סרטן "שקט" או "איטי".
הפער בין מקרי האבחון למקרי התמותה מיוחס בחלקו לאבחון יתר.
מתוך מחקרי נתיחת גופות של אנשים שנפטרו מתאונות דרכים או מסיבות שאינן מחלה.
במחקרים אלו מגלים שיעורים גבוהים מאוד של סרטן "שקט", אצל נפטרים שמעולם לא אובחנו עם אותו סרטן.
לדוגמה, בגברים שנפטרו מתאונות, קיים שיעור גבוה מאוד (עשרות אחוזים מהגברים המבוגרים) שבהם ניתן למצוא סרטן בבלוטת הערמונית בניתוח שלאחר המוות.
כיוון שיש פער גדול מאוד בין שיעור זה (עשרות אחוזים) לבין שיעור הגברים שאכן סובלים מתסמינים של סרטן הערמונית, ניתן להניח שקיים פוטנציאל גבוה מאוד לאבחון יתר של סרטן הערמונית.
זאת אומרת שאם נבצע בדיקות סקירה לסרטן הערמונית, נוכל לאבחן עשרות אחוזים מהגברים המבוגרים כחולים במחלה, כאשר לרובם הגדול אבחון זה לא יתרום דבר לבריאותם.
הנחה זו קיבלה חיזוק במטא-אנליזה של בדיקות סקר לסרטן הערמונית, בה לא נמצא כי הסקר הוריד את התמותה.
העדות החזקה ביותר היא מתוך מחקר מבוקר שבו השתתפו שתי קבוצות, לאחת בוצעו בדיקות סקר ולשנייה לא בוצעו בדיקות סקר.
הדוגמה הטובה ביותר היא ממוגרפיה.
כאשר בודקים את שיעור הגילוי של סרטן השד בקבוצה שמבצעת ממוגרפיה צפוי שיהיה גילוי רב יותר מאשר בקבוצה שאינה מבצעת ממוגרפיה.
פער זה הוא רצוי ביותר, וזו בדיוק הסיבה לביצוע ממוגרפיה, כדי לגלות סרטן שלא היה מתגלה בדרך אחרת.
אולם הציפייה הייתה שלאורך השנים הסרטן שלא התגלה בקבוצת הבקרה (זו שלא ביצעה ממוגרפיה) יתבטא בצורה כלשהי, חמורה יותר, כיוון שלא אובחן מוקדם.
מעקב במשך 15–25 שנה אחר שתי הקבוצות מראה שנותר פער גם לאחר שנים רבות.
בקבוצה שעברה בדיקה לאבחון מוקדם הייתה היארעות גבוהה יותר של סרטן השד.
פער זה מיוחס לאבחון יתר, כיוון שצפוי שלאחר זמן כה רב, כל המקרים של סרטן שד שהיה אמור לגרום לנזק היו מתבטאים בצורה קלינית.