tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעבור מספר ימים שולחו כל יתר יושבי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
פצ'ניז'ין (באוקראינית: Печеніжин; בפולנית: Peczeniżyn; ביידיש: פעטשיניזשין) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, כ-11 ק"מ מערבית לקולומיאה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פצ'ניז'ין הוקמה במאה ה-18 כעיר פרטית בבעלות אצולה.
משנות ה-80 של המאה ה-19 התפתחה העיירה, בשל מציאת נפט בסביבתה, והתחלת הפקתו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גרמו החיילים הרוסים נזק רב לעיירה.
יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-18, ובשנת 1750 נבנה בה בית כנסת.
בראשית המאה ה-19 הייתה קהילת העיירה לעצמאית, לאחר שקודם לכן השתייכו אנשיה לקהילת קולומיאה הסמוכה.
בשנת 1848 קבע מושבו בעיירה האדמו"ר רבי צבי הגר בן רבי דוד מזאבלוטוב.
אחריו כיהן בנו רבי גרשון הגר.
במהלך המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיירה, ובשנת 1890 נמנו בה 2,024 יהודים.
בתחילת המאה ה-20, וביתר שאת לאחר מלחמת העולם הראשונה, עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,330 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, תוך קיום בית ספר עברי.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם, ובאחד המקרים נרצחה מורה בבית הספר העברי ביישוב.
במהלך הכיבוש הגרמני של אזור העיירה, החל מקיץ 1941, גורשו יהודי העיירה לגטו קולומיאה, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי העיר.
פַֿצָאֵלִיס הייתה עיר בבקעת הירדן, שהוקמה בסוף המאה ה-1 לפנה"ס על ידי הורדוס, מלך יהודה.
שרידי העיר נמצאו בח'רבת פסאיל, כ-18 קילומטרים מצפון לעיר יריחו.
כיום קיים במקום הכפר הפלסטיני פסאיל.
לדברי יוסף בן מתתיהו, באמצעות העיר הזו ומאמצי תושביה, הפך הורדוס "גם את הארץ שמסביב, שהייתה שוממה, לפוריה ביותר".
כפי הנראה, תושבים אלה היו אריסים, שקיבלו מהורדוס אדמה והתחייבו לבצע בה עבודות פיתוח.
על פי השרידים הארכאולוגיים, עבודות אלו נעשו סביב בניית מערכת אמות-מים שאפשרו את השקייתם של שטחים נרחבים בעמק יריחו.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, קיבלה אחותו שלומית מידי הקיסר אוגוסטוס טריטוריות בתחום שלטונו של ארכלאוס ובהן גם העיר פצאליס.
עם מותה של שלומית, בין השנים 9–12 לספירה (בזמן שארכלאוס כבר היה בגלות), היא הורישה ליוליה אוגוסטה, אשת הקיסר אוגוסטוס, את נחלותיה, כולל הערים פצאליס, על מטעי התמרים שבה, וארכלאיס, שנוסדה על ידי ארכלאוס בתקופת שלטונו (דרומית לפצאליס).
אחוזתה של יוליה בפצאליס עברה לאחר מותה בשנת 29 לידי בנה, הקיסר טיבריוס, ונותרה רכוש האימפריה הרומית לאורך כל התקופה הרומית והתקופה הביזנטית.
על פי המקורות העתיקים, באזור זה שגשגו בתקופת בית שני מטעים של תמרים, אפרסמון ותבלינים, שהיוו חלק משמעותי מהייצוא היהודי והארץ-ישראלי של תקופה זו.
הסופר הרומאי פליניוס הזקן כתב בספרו "תולדות הטבע" (המאה ה-1 לספירה), כי ארץ יהודה מפורסמת בשל עצי התמר שלה, וכי אלה הגדלים בעמקים של ארכלאיס, פצאליס וליוויאס נחשבים משובחים מאד.
פצאליס נזכרת ברשימת ערי ארץ ישראל שערך הגאוגרף תלמי בספרו "גאוגרפיקה" (המאה ה-2), בין הערים שב"יהודה ממערב לנהר הירדן", אם כי רשימתו משקפת צירופי מקורות מתקופות שונות.
בזמן המרד הגדול ברומאים (66–70 לספירה), ננטשה העיר על ידי תושביה היהודים.
בשנת 199 נסללה דרך חדשה מניאפוליס (שכם) לפצאליס.
בשנת 363 פקדה את בקעת הירדן רעידת אדמה שהרסה את העיר.
היא יושבה מחדש בתקופה הביזנטית, במאה ה-5 או ה-6 לספירה, הפעם על ידי נוצרים.
פצאליס מופיעה במפת מידבא (בגבולה השמאלי), המתוארכת לסביבות 600 לספירה.
היא מופיעה משמאל לארכלאיס (מהשם "פצאליס" ביוונית שרדו רק שתי האותיות האחרונות "ις") ובין שתי הערים מופיעות כפות תמרים.
בחיבוריהם של הנזירים הביזנטיים מהמאה ה-6, קירילוס מסקיתופוליס (חיי סבאס, Vita Sabae, 29) ויוחנן מוסכוס (Pratum spirituale, 92), נזכרת כנסייה על שמו של סיריאקוס הקדוש, נזיר שמת בשנת 556 לספירה.
על פי מוסכוס (מת בשנת 619), נזיר בשם גאורגיוס ממנזר תאודוסיוס הקדוש, בנה בסביבות שנת 600 כנסייה בפצאליס לכבוד סיריאקוס, ובמהלך הבנייה מצא קבר של אנכורט (נזיר סגפן מתבודד) בשם פטרוס.
במאה ה-7 הזכיר גם הגאוגרף האנונימי מרוונה (באיטליה) כפר בשם "פסלידה" (Fasselide).
היישוב חרב ככל הנראה שוב במהלך הכיבוש הערבי של ארץ ישראל (המאה ה-7).
בדצמבר 1982 נתגלה לוח אבן ועליו כתובת המנציחה פרויקט בנייה במקום בסוף המאה ה-9. ככל הנראה, אין בספרות הערבית שום אזכור לשם היישוב (עד לעת החדשה) ולכן הכתובת שנמצאה מהווה עדות יחידה על קיומו של יישוב בעל חשיבות באזור במהלך מאה זו.
נראה כי שמו של היישוב מן התקופה הרומית עדיין היה קיים בימי הביניים, משום שבשנת 1280 (התקופה הצלבנית) מציין הנזיר בורכרד מהר ציון באזור כפר קטן בשם "פֶסֶך" (Phesech), ובשנת 1322 מתקן הנוסע והגאוגרף הוונציאני מרינו סנודו את השם ל"פסאליס".
בשנת 1870 ביקר במקום ויקטור גרן ומצא אותו בהריסות.
הוא ציין כי המקום מכונה "ח'רבת תל אל-פסאיל".
בשנת 1874 ביקרה במקום משלחת סקר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל, לצורך מיפוי הארץ, ותיארה את ההריסות הנרחבות באתר.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20, אז עלו על הקרקע המושבים פצאל ותומר, שכנו בשטח הכפר פסאיל בקתות בוץ בודדות ששימשו את הבדואים בזמן מרעה החורף.
עם ההתיישבות היהודית בסביבה ואיתה הזדמנויות העבודה, הגיעו לכפר מתיישבים חדשים, רובם מאזור בית לחם ושכם (הכפר פסאיל א-תחתא, "התחתון").
מאוחר יותר התיישבו באזור גם פלסטינים מיטא (פסאיל אל-פוקא, "העליון", היושב על חלק מהאתר הארכאולוגי).
ב-1998 התיישבו בשטח האתר עצמו בדואים שמקורם באזור תל ערד (פסאיל אל-ווסטא, "התיכון").
אתר ח'רבת אל-פצאיל, מזוהה עם העיר פצאליס.
השטח המוכר כאתר ארכאולוגי הוא בן כ-650 דונם בין חלקי הכפר פסאיל הדרומי והצפוני ("אל-פצאיל דרום" ו"אל-פצאיל צפון"), והוא נמצא בשטח C.
האתר הארכאולוגי כולו משתרע מכביש הגישה למושב תומר וצפונה עד לשדות שמדרום למושב פצאל.
ניתן להגיע לאתר ברכב, מדרום מכביש 90 דרך כביש הגישה שעובר בתוך הכפר פסאיל (א-תחתא) או בדרך עפר מצפון דרך הכפר פסאיל אל-פוקא ("העליון").
במשך השנים סבל האתר משוד והרס עתיקות, ובעקבות זאת שכר המינהל האזרחי מספר בדואים שמתגוררים באתר, כדי שישמרו ויאבטחו אותו מפני שודדי עתיקות.
שמירה זו הביאה לירידה תלולה באירועי השוד באתר.
בשנים 2011–2012 נערכה חפירה באתר מטעם יחידת קמ"ט ארכאולוגיה איו"ש.
מהתקופה ההרודיאנית נחשפה בריכת מים בגודל 30X40 מטר ובעומק של כ-6 מטרים, שהכילה, על פי ההערכה, כ-6,000 קוב מים.
הורדוס הקים אמות מים ממעיינות פצאל הסמוכים עד לבריכת האגירה הגדולה.
שרידיהן של אמות המים עדיין קיימים.
נראה כי אורכן של אמות המים היה בין 300 ל-1,000 מטרים.
לבריכת האגירה יש גרם מדרגות בצידה הצפון מזרחי והיא הייתה בשימוש גם בימי המנדט הבריטי.
מהבריכה הוזרמו המים אל היישוב עצמו ואל השדות והמרחבים שסביבו, מה שאפשר את יצירתם של מטעים חקלאיים גדולים.
בחפירה נתגלו שרידי מבנה מגורים מפואר, בנוי מאבני גזית, ובו בסיסי עמודים הרודיאניים ואולם קבלת פנים גדול.
בתוך מערך החדרים של הבית ישנו גם מקווה טהרה.
המקווה כפול (עם שתי בריכות) ובכך הוא האופייני לאזור הבקעה.
קירותיו של אולם האירוח עוטרו בפרסקאות והמבנה כלל גם חדרי מגורים.
בחפירה זו נחשף גם בית מרחץ שנבנה בתקופת הורדוס והיה גם בשימוש בתקופה הביזנטית.
חדרי בית המרחץ מצופים בצינורות חרס.
בצינורות החרס המרובעים, שפתחם כלפי מעלה, זרם האוויר החם, והם משולבים בהיקף הקיר שמסביב לחדר החם של בית המרחץ.
ליד בית המרחץ נמצאו שרידים של עיטורי סטוקו, שכמוהם נמצאו גם בארמונותיו של הורדוס ביריחו ובהרודיון.
בחפירה נמצאו כלי אבן, המעידים על נוכחות יהודית ביישוב (בשל סוגיית הטהרה), נרות שמן, קערות שעליהן ציורים של תמר, וכן כלי זכוכית וצפחות ליין, לבשמים או למטבעות.
כמו כן, נמצא בסיס של כלי האבן הגדול "קלל".
הצפחות מתוארכות לזמנו של הורדוס ועד לתקופת שלטונו של אגריפס הראשון, מה שמעיד על רצף התיישבותי בעיר עד חורבן בית שני, בשנת 70 לספירה.
על צלע ההר בסמוך לעיר אותר גם בית קברות.
הממצאים מהתקופה הביזנטית מעידים על קיומו של יישוב נוצרי גדול במקום.
מתקופה זו נחשף מתחם מרובע גדול, כנראה מנזר, שבמרכזו חצר וסביבה חדרים ואומנות שנשאו קשתות.
המנזר המשיך לפעול עד שנחרב במאה ה-8.
סמוך למתחם, נחשפה כנסייה בסגנון בזיליקה, מרוצפת פסיפס, ובה שלוש כתובות הקדשה ביוונית.
הכתובות הוקדשו לאבות המנזר שפעלו למען הקהילה.
בכנסייה התגלה גם אפסיס – גומחה בקיר הפונה מזרחה, שני חדרי איקונין (פסלים), ובפטיסטריום – אגן שבו היו טובלים את המתנצרים והילדים.
בסמוך לכנסייה הייתה כנראה חוות גידול חזירים.
לאורך השנים נפגעה רצפת הפסיפס של הכנסייה, בשל קבורה בדואית.
נראה כי היישוב ננטש בסוף התקופה הביזנטית.
בתקופה הערבית הקדומה, ככל הנראה התיישבה במקום קבוצה של בתי אב, אולם לא היה זה יישוב של ממש.
בדצמבר 1982, במהלך חפירות באתר בניהולו של יוסף פורת, נתגלה בתוך הריסות של טחנת מים לוח אבן גיר בגודל 80 על 79 ס"מ, ועליו כתובת המנציחה פרויקט בנייה במקום שהוקדש לח'מארוויה בן אחמד בן טולון .
הפרויקט החל כפי הנראה במהלך שלטונו, או בתקופת שלטונו של בנו, אבו אל-עסאכר ג'ייש בן ח'מארוויה , כלומר בין השנים 884–896.
אין ממצאים של יישוב בתקופה הממלוכית ובתקופה העות'מאנית.
פצ'אטניקי הוא נפה של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
האדמות שהיו פעם בפלך מוסקבה, החל משנות החמישים, החלו להיספח לעיר מוסקבה.
בשנת 1960, חלק משמעותי מהשטח המודרני של מחוז הדרום, שכלל גם את פצ'טניקי, נכלל בגבולות העיר של הבירה.
בשנות השבעים והשמונים החלה בניית בנייני מגורים.
אזור התעשייה בפצ'אטניקי מהווה 67% מהשטח ויש בו כ-230 מפעלים וארגונים תעשייתיים.
בנפה יש 13 רחובות ו-12 כבישים.
נמל הנהר הדרומי, נמל המטען הגדול ביותר במוסקבה
פצ'יי (בהונגרית: Pécsely) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפצ'יי מספר התושבים נמצא בירידה.
בפצ'יי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
שנה מספר היהודים בכפר כלל האוכלוסייה188016555191020
פצ'רסק (באוקראינית: Печерський район) הוא רובע או ראיון של קייב, עיר הבירה של אוקראינה.
פצ'רסק הוא הרובע הקטן ביותר של קייב מבחינת שטח ואוכלוסייה, הממוקם בחלקה המרכזי של קייב בגדה הימנית של הדנייפר.
על שטחו שוכנים, בנוסף למוסדות תעשייתיים, מדעיים, חינוכיים ותרבותיים, לשכת נשיא אוקראינה, ארמון מרינסקי, הראדה העליונה, ממשלת אוקראינה, הבנק הלאומי של אוקראינה, הפרקליטות של אוקראינה, מרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי, המשרדים הראשיים של בנקים ותאגידים אוקראינים רבים.
פצ'אמאמה (בקצ'ואה ובאיימרה: Pachamama) היא אלה הנערצת על ידי העמים הילידים של הרי האנדים.
במיתולוגיה של האינקה היא אלה מסוג האלה האם, ואלת הפוריות השולטת בנטיעות ובקציר, מגלמת את ההרים וגורמת לרעידות אדמה.
היא גם אלה עצמאית הנוכחת תמיד, בעלת כוח יצירתי משלה לקיים חיים על פני כדור הארץ.
המקדשים שלה הם סלעים מקודשים, או גזעים של עצים אגדיים, והאומנים מתארים אותה כאישה בוגרת הנושאת יבולים של תפוחי אדמה ועלי קוקה.
פצ'אמאמה היא המקור לארבעת יסודות הקוסמולוגיה בקצ'ואה - מים, כדור הארץ, השמש והירח.
הכוהנים הקריבו לה קורבנות של למות, קוי (cuy, שרקנים) וילדים (טקס הקפקוצ'ה (Capacocha)) ושרפו בגדים מקושטים מיניאטוריים.
פצ'אמאמה היא אימם של אינטי אל השמש, ומאמה קייה אלת הירח, בת הזוג של אינטי.
לאחר הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה, המירו הספרדים את דת האוכלוסיות הילידות של האזור לקתוליות.
כתוצאה מסינקרטיזם דתי, נקשרה דמותה של מרים הבתולה לזו של הפצ'אמאמה עבור רבים מהילידים.
כאשר תרבויות האנדים יצרו אומות מודרניות, רבים עדיין האמינו שדמותה של פצ'אמאמה היא טובה, ונדיבה במתנותיה, והשם המקומי ל"אמא טבע".
במאה ה-21, עמים ילידים רבים באמריקה הדרומית מבססים חששות לסביבה באמונות עתיקות אלו, ואומרים שהבעיות צצות כאשר אנשים לוקחים יותר מדי מהטבע כי הם לוקחים יותר מדי מפצ'אמאמה.
השם פצ'אמאמה מתורגם בדרך כלל כ"אמא אדמה".
תרגום מילולי יותר יהיה "אם העולם" (בשפות איימרה וקצ'ואה).
ניתן להתייחס לאלת האינקה במספר דרכים; הדרך העיקרית היא פצ'אמאמה.
שמות נוספים עבורה הם: ""מאמה פאצ'ה", "לה פצ'אמאמה" ו"אמא אדמה".
באימפריית האינקה סגדו לפצ'אמאמה ולבנה ובעלה, אינטי, כאלים מיטיבים.
אימפריית האינקה השתרעה במאה ה-16 בהרי האנדים ומישור חוף האוקיינוס השקט בבוליביה, אקוודור, צפון ומרכז צ'ילה, פרו וצפון ארגנטינה של ימינו, והשפיעה על הדת והמיתולוגיה של תושבי אזורים אלו.
צאצאיהם שמרו על חלק מהפולחן.
אנשים בדרך כלל מרימים כוסית לכבוד פצ'אמאמה לפני פגישות וחגיגות.
באזורים מסוימים, אנשים מבצעים סוג מיוחד של נסך המכונה צ'אייה (challa) על בסיס יומי.
הם שופכים כמות קטנה של צ'יצ'ה על הרצפה, עבור האלה, ואז שותים את השאר.
לפצ'אמאמה יש יום פולחן מיוחד שנקרא "מארטס דה צ'אייה" (Martes de challa, יום שלישי של צ'אייה).
אנשים קוברים אוכל, זורקים סוכריות ומדליקים קטורת כדי להודות לפצ'אמאמה על היבול שלהם.
בחלק מהמקרים החוגגים מסייעים לכוהנים מסורתיים, הידועים בשם יאטיריס (yatiris) באיימרה, בביצוע טקסים עתיקים כדי להביא מזל טוב או את רצונה הטוב של האלה, כמו הקרבת שרקנים או שריפת עוברי לאמה (אם כי זה נדיר כיום).
הפסטיבל חופף לחג הנוצרי של יום שלישי (היום שלפני יום רביעי של האפר), שנחגג גם בקרב הקתולים כקרנבל או מרדי גרא.
הטקס המרכזי של פצ'אמאמה הוא "צ'אייה" או "פאגו" (Pago, תשלום).
הוא מתבצע במהלך כל חודש אוגוסט, ובמקומות רבים גם ביום שישי הראשון של כל חודש.
טקסים אחרים מבוצעים בזמנים מיוחדים, כמו ביציאה לטיול או במעבר על פני אפאצ'טה (סוג של גל-עד).
לדברי מריו רבי (Mario Rabey) ורודולפו מרלינו (Rodolfo Merlino), אנתרופולוגים ארגנטינאים שחקרו את תרבות האנדים משנות ה-70 עד שנות ה-90:
טקסים לכבוד פצ'אמאמה מתקיימים כל השנה, אך הם גדושים במיוחד באוגוסט, ממש לפני עונת הזריעה.
מכיוון שאוגוסט הוא החודש הקר ביותר בחורף בדרום האנדים, אנשים מרגישים פגיעים יותר למחלות.
אוגוסט נחשב אפוא כ"חודש מסובך".
במהלך תקופה זו של פגיעות מאמינים אנשי האנדים שהם חייבים להיות ביחסים טובים מאוד עם הטבע כדי לשמור על עצמם ועל היבולים ובעלי החיים שלהם בריאים ומוגנים.
על מנת לעשות זאת, משפחות מבצעות טקסי טיהור על ידי שריפת צמחים, עצים ופריטים אחרים על מנת להפחיד רוחות רעות, שלפי אמונתם נמצאות בשפע יותר בתקופה זו.
אנשים גם שותים מאטה (משקה חם דרום אמריקאי), שלדעתם מעניק מזל טוב.
בלילה שלפני 1 באוגוסט מתכוננות המשפחות לכבד את פצ'אמאמה על ידי בישול כל הלילה.
לאחר מכן המארח של ההתכנסות חופר בור בקרקע.
אם האדמה תצא יפה, זה אומר שתהיה שנה טובה; אם לא, השנה לא תהיה שופעת.
לפני שמותר למישהו מהאורחים לאכול, על המארח לתת תחילה צלחת אוכל לפצ'אמאמה.
אוכל שנותר נשפך על האדמה ומתאספים מדקלמים תפילה לפצ'אמאמה.
האטרקציה העיקרית של פסטיבל פצ'אמאמה היא מצעד יום ראשון.
הוועדה המארגנת של הפסטיבל מחפשת את האישה המבוגרת ביותר בקהילה ובוחרת בה את "מלכת הפצ'אמאמה של השנה".
בחירה זו התרחשה לראשונה בשנת 1949. נשים ילידיות, בפרט נשים בכירות, נתפסות כהתגלמות המסורת.
וכסמלים חיים של חוכמה, חיים, פוריות ורבייה.
מלכת פאצ'מאמה שנבחרה מלווה על ידי הגאוצ'וס, המקיפים את הרחבה על סוסיהם ומצדיעים לה במהלך מצעד יום ראשון.
מצעד יום ראשון נחשב לשיא הפסטיבל.
מאז סוף המאה ה-20 התפתח מנהג של העידן החדש של פולחן פצ'אמאמה בקרב עמי האנדים הלבנים והמסטיסים.
המאמינים מקיימים פולחן שבועי המתקיים בימי ראשון וכולל קריאות לפאצ'מאמה בקצ'ואה, אם כי ייתכנו כמה אזכורים בספרדית.
יש להם מקדש, שבתוכו יש אבן גדולה ובה מוטבע מדליון, המסמל את קבוצת העידן החדש ואמונותיה.
קערת עפר בצד ימין של האבן היא שם כדי לייצג את פצ'אמאמה, בגלל מעמדה כאמא אדמה.
סוכנויות נסיעות מסוימות נעזרו בתנועת העידן החדש המתהווה בקהילות האנדים (שאובות משיטות פולחן קצ'ואה) כדי להאיץ בתיירים לבקר באתרי האינקה.
לתיירים המבקרים באתרים כמו מאצ'ו פיצ'ו וקוסקו, מוצעת גם הזדמנות להשתתף במנחות פולחניות לפצ'אמאמה.
טקסים רבים הקשורים לפצ'אמאמה מבוצעים בשילוב עם אלה של הנצרות, עד כדי כך שמשפחות רבות הן נוצריות ופצ'אמאמיסטיות בו-זמנית.
לפי המלומד מנואל מארסל (Manuel Marzal), בפרו של ימינו קיבל פולחן פאצ'מאמה, במקרים מסוימים, מאפיינים נוצריים או פורש מחדש במסגרת דתית קתולית.
טקסים כמו הקורבן לפצ'אמאמה שילבו "סמלים ותפילות נוצריות מסוימות" והיו גם "מושא לפירושים מחדש של הנצרות", הן מרומזים והן מפורשים.
אחד הפירושים המחודשים הללו הוא שפצ'אמאמה מייצגת את השפע הטבעי שנוצר על ידי אלוהים.
עבור חלק מתושבי האנדים, כך כתב, "פצ'אמאמה איבדה את זהותה המקורית והפכה לסמל ההשגחה של האל האחד, או [...] מציאות מקודשת המזינה את האנושות מטעם האל".
על פי רעיונות דומים, זיהה האפיפיור יוחנן פאולוס השני, בשתי הדרשות שנאמרו בפרו ובבוליביה את המחווה לפצ'אמאמה כהכרה של האבות הקדמונים בהשגחה אלוהית, שבמובן מסוים הקדימה גישה נוצרית כלפי הבריאה.
ב-3 בפברואר 1985 הוא הצהיר כי "אבותיכם, על ידי חלוקת כבוד לאדמה (מאמה פאצ'ה), לא עשו דבר מלבד להכיר בטובו של אלוהים ובנוכחותו המיטיבה, שסיפקו להם מזון באמצעות האדמה שהם עיבדו".
ב-11 במאי 1988, הוא הצהיר שאלוהים "יודע מה אנחנו צריכים מהמזון שהאדמה מייצרת, המציאות המגוונת ורבת הביטויים הזו שאבותיכם כינו "פצ'אמאמה" והמשקפת את עבודת ההשגחה האלוהית כפי שהיא מציעה לנו את מתנותיה לטובת האדם".
מארסל גם קבע כי עבור חלק מתושבי האנדים, פצ'אמאמה שומרת על "תפקיד מתווך" בין אלוהים לאדם במסגרת קתולית בעיקרה הדומה לזו של הקדושים בנצרות.
כמה חוקרים אתנוגרפיים ציינו גם זיהוי סינקרטי של פצ'אמאמה עם הבתולה מריה.
קיים גם זיהוי סינקרטי של פצ'אמאמה בתור הבתולה של קאנדלאריה.
באוקטובר 2019 הוצגו יצירות אמנות ילידיות של אמזוניה בגני הוותיקן, ובכנסייה רומית, לפני הסינוד של הבישופים לאזור פאן-אמזונאס.
פסלי עץ בדמות אישה בהריון כונו בתקשורת "פצ'אמאמה", אף על פי שאינם תואמים את הייצוג המסורתי של פצ'אמאמה, והפסלים נקראו "גבירתנו של האמזונאס" באירוע.
האפיפיור פרנציסקוס התנצל כאשר הם נגנבו והושלכו לטיבר על ידי תוקפים שהאשימו שהפסלים מייצגים עבודת אלילים.
בהצהרתו הבהיר האפיפיור כי "לא הייתה כוונה לעבודת אלילים" בהבאת הפסלים לוותיקן.
הקרדינל גרהרד מולר הצהיר כי "הטעות הגדולה הייתה להכניס את האלילים לכנסייה, במקום להוציא אותם החוצה".
האמונה בפצ'אמאמה מופיעה באופן בולט בנרטיב הלאומי הפרואני.
הנשיא לשעבר אלחנדרו טולדו ערך השבעה סמלית ב-28 ביולי 2001 במאצ'ו פיצ'ו.
הטקס כלל איש דת קשיש דובר קצ'ואה שנתן מנחה לפצ'אמאמה.
כמה אינטלקטואלים מהאנדים מזהים את פצ'אמאמה כדוגמה ללאומנות אתנית המקדמת זהות של עם ילידי.
נשיא בוליביה לשעבר, אבו מוראלס, הזכיר את שמה של פצ'אמאמה, וכן השתמש בנאומים לאורך כהונתו בשפה ובסמלים שהיו מופנים ישירות לאוכלוסיית הילידים של בוליביה.
פצ'אקמק (בספרדית: Pachacámac, בקצ'ואה: Pachakamaq) הוא אתר ארכאולוגי השוכן כ-40 קילומטרים דרומית-מזרחית ללימה בירת פרו, בעמק הנהר .
האתר יושב לראשונה בסביבות שנת 200 לספירה ונקרא על שם האל היוצר "בורא כדור הארץ" .
האתר שגשג כ-1,300 שנים עד שפלשו הספרדים.
פצ'אקמק משתרע על כ-6,000 דונם.
('יוצר הארץ') נחשב לאל הבורא על ידי האנשים שחיו בחלק זה של פרו לפני הכיבוש של אימפריית האינקה.
האינקה שילבו אותו בפנתאון שלהם, אבל הוא מעולם לא היה שווה ערך לוויראקוצ'ה, שאותו הם ראו כחזק יותר.
המיתוסים ששרדו על פצ'ה קמק מעטים ומבולבלים: למשל, חלק מהסיפורים מזהים אותו כאייקה (Ayca), אחיו הפחדן של מאנקו קאפאק, המייסד המיתולוגי של ממלכת קוסקו שהפכה לאימפריית האינקה (בעוד שאחרים אומרים שהוא, מאנקו קאפאק וויראקוצ'ה היו שלושת הבנים היחידים של אינטי, אל השמש).
סיפור אחר מספר שהוא יצר את האיש הראשון ואת האישה הראשונה, אבל שכח לתת להם אוכל – וכשהאיש מת והאישה התפללה מעל ראשו של פצ'ה קמק לאביו אינטי שיהפוך אותה לאם של כל עמי הארץ פצ'ה קמק זעם.
כשהילדים נולדו, הוא ניסה להרוג אותם בזה אחר זה - רק כדי להיות מוכה ולהיזרק לים על ידי בנה הגיבור ויצ'מה, ולאחר מכן פצ'ה קמק ויתר על המאבק והסתפק בכך שהפך לאל העליון של הדגים.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החלו ארכאולוגים לחקור לראשונה את פצ'אקמק.
הם מצאו הרבה מבנים עצומים ואתרי קבורה שנבזזו בעבר.
החלק הראשון (הקדוש) של האתר כולל מקדשים בעלי משמעות דתית ובית קברות גדול.
החלק השני כולל כמה מבנים שהם בעיקר פירמידות חילוניות.
במתחם הבניינים הזה היו פירמידות מדורגות מלבני בוץ עם רמפות וכיכרות.
מבנים אלה מתוארכים בין סוף המאה ה-13 לאמצע המאה ה-14.
שלוש הפירמידות המפורסמות ביותר נמצאות כולן במגזר הקדוש (המגזר הראשון).
אלה הם המקדש המצויר, מקדש השמש והמקדש הישן של פצ'אקמק.
לדברי פטר אקהאוט (Peter Eekhout), ארכאולוג שחקר וחפר את האתר של פאצ'קמק: "במשך עשרות שנים רוב החוקרים חשבו שהפירמידות (מהחלק השני) הן "שגרירויות" דתיות ששיכנו משלחות מקהילות רחוקות שבאו להתפלל, שהעלו מס.
אקהאוט הגיע למסקנה אחרת לאחר עבודתו באתר.
אקהאוט וצוותו גילו שהמבנים חסרים את המאפיינים שאפיינו את המרכזים הדתיים של אותה תקופה.
הוא הגיע למסקנה שהמבנים שימשו כארמונות עבור ה, שליטי פצ'אקמק.
בשנת 1938 מצא ארכאולוג במקדש המצויר פסל אליל באורך 2.34 מטרים ובקוטר של 13 סנטימטרים, חפץ שנהרס לכאורה על ידי .
תיארוך פחמן-14 מצא שהאליל מתוארך בערך ל-760 עד 876 לספירה, תקופת אימפריית וארי, ושהוא נצבע פעם עם צינובר.
מקדש השמש (בספרדית: Templo del Sol, מוצג למטה) הוא בגודל של 30,000 מטרים רבועים והוא בצורת טרפז.
הארכיטקטורה שלו היא של פירמידת מדרגות שיוצרת טרסות סביב המבנה.
מקדש זה תוארך לתקופת שליטת האינקה על פצ'אקמק.
כמה ארכאולוגים מאמינים שבמקדש זה אולי הוקרבו בני אדם.
קורבנות של נשים וילדים נמצאו בבית קברות של האינקה בתוך חלק מהמבנה.
מנחות קבורה שנמצאו עם הקורבנות מצביעות על הקורבנות שמקורם בחברות מהחופים.
עם זאת, ארכאולוגים מוגבלים בידע שלהם על אתר זה מכיוון שמקדש השמש ופירמידות רבות אחרות בפצ'אקמק נפגעו באופן בלתי הפיך מביזה ותופעת מזג האוויר אל ניניו.
המקדש הישן, הנקרא גם מקדש פצ'אקמק, הוא הבניין העתיק ביותר בפצ'אקמק.
הוא בנוי על צוק סלעי ומאופיין בשימוש מאסיבי בלבנים קטנות של בוץ, המתוארך לתקופת הביניים המוקדמת, בהשפעת תרבות לימה (המאות השלישית עד המאה השביעית).
רוב המבנים והמקדשים המשותפים נבנו סביב 800–1450, זמן קצר לפני ההגעה והכיבוש על ידי אימפריית האינקה.
ארכאולוגים חשפו אתרי קבורה רבים.
אתרים אלה עשויים להיות מתוארכים לתקופות שונות בהיסטוריה של פצ'אקמק, והם ממוקמים בחלקים שונים של העיר.
באזור החלק הדרום-מזרחי, במקדש אינטי (אל השמש של האינקה), מצאו ארכאולוגים בית קברות שהוקצה ל"בתולות השמש" (Mamaconas), נשים בעלות מעמד חשוב.
נשים אלו ארגו בדים לכוהנים, ובישלו בירה מתירס (צ'יצ'ה) ששימשה בחגי האינקה.
הנשים הוקרבו בטקס החשוב ביותר.
הן נחנקו בעזרת רצועת כותנה - לחלק מהנשים הכותנה עדיין הייתה מלופפת סביב צווארן כאשר גופותיהן התגלו - ואז נעטפו בבד משובח ונקברו בקברי אבן.
כל אחת מהן הייתה מוקפת במנחות מהאזורים הגבוהים של פרו, כמו קוקה, קינואה ופלפל קאיין.
בשנת 2012 מצאו ארכאולוגים בלגים אתר קבורה בן 1,000 שנה מול פצ'אקמק שהכיל למעלה מ-80 שלדים ומומיות, שרבים מהם היו תינוקות.
הקבר הכיל מנחות כגון כלי חרס, חפצים מסגסוגת נחושת וזהב, מסכות מעץ, כלבים ושרקנים.
בשנת 2019 מצאו ארכאולוגים באזור זה בית קברות בן 1,000 שנה.
מנהל פרויקט אישמה (Ychsma) פרופסור אקהאוט (Peter Eekhout) דיווח כי השרידים האנושיים נקברו בצורה מאסיבית עם פריטים שונים וכלי חרס.
אנתרופולוגים בראשות ד"ר לורנס אוונס (Lawrence Owens) התייחסו למצב של המומיות:
בני תרבות וארי (בערך 600–800 לספירה) בנו את העיר מחדש, וכנראה השתמשו בה כמרכז מנהלי.
מספר עיצובים בהשפעת הווארי מופיעים על המבנים ועל כלי החרס והבדים שנמצאו בבתי הקברות של תקופה זו.
לאחר קריסת אימפריית הווארי, המשיכה פאצ'קמק לצמוח כמרכז דתי.
רוב המבנים והמקדשים הנפוצים נבנו בשלב מאוחר יותר זה (בערך 800–1450 לספירה).
אימפריית האינקה פלשה לפאצ'קמק והשתלטה על האתר בסביבות שנת 1470. עבור האינקה, פצ'אקמק הייתה חשובה ביותר לדת וכן מרכז מנהלי חשוב.
כשהאינקה התחילו את מסעות הכיבושים, כבר היה להם אל בריאה משלהם, ויראקוצ'ה.
עם זאת, מתוך כבוד לדתם של העם שכבשו האינקה שילבו את פצ'ה קמק בדתם.
אך פצ'ה קמק וויראקוצ'ה לא היו שווים, הם האמינו שוויראקוצ'ה חזק יותר.
ובכל זאת, לפצ'אקמק ניתנה מידה בלתי רגילה של עצמאות מאימפריית האינקה.
כשאימפריית האינקה פלשה לאזור, הייתה בעמקים של הנהרות רימאק (Rímac) ו מדינה קטנה שהאנשים קראו לה אישמה.
הם השתמשו בפצ'אקמק בעיקר כאתר דתי לסגידה לפצ'ה קמק, אל הבריאה.
האישמה הצטרפו לאימפריית האינקה יחד עם פצ'אקמק.
האינקה שמרו על האתר כמקדש דתי ואפשרו לכוהני פצ'אקמק להמשיך לתפקד ללא תלות בכוהנים של האינקה.
זה כלל את האורקל, שכנראה האינקה התייעצו איתו.
האינקה בנו חמישה מבנים נוספים, כולל מקדש לשמש בכיכר הראשית.
הארכאולוגים משערים שייתכן שלצליינים היה חלק בחיים בפצ'אקמק במשך כמה אלפי שנים לפני שהאינקה סיפחו את האתר כחלק מהאימפריה שלהם.
באתרים כמו פצ'אקמק, הספרדים השתמשו בשנאה המקומית כלפי האינקה כטקטיקה להפלת שלטון האינקה.
לאחר קרב קחאמרקה, שלח פרנסיסקו פיסארו את אחיו , וארבעה עשר פרשים, לפצ'אקמק כדי לבזוז את זהב המקדשים.
לפי הכרוניקן הספרדי בן המאה ה-16 , לכוהנים נודע על חילול הקודש הספרדי של מקדש קוסקו, ו"הורו לממאקונס הבתולות לעזוב את מקדש השמש", משם הם אומרים שהכוהנים הוציאו יותר מארבע מאות מטענים של זהב, וכן ממקדש פצ'אקמק.
הם החביאו את הזהב, והוא לא התגלה עד היום, ולא סביר שהוא יופיע אלא במקרה, כיון שכל אלה שידעו, אלה שהסתירו אותו וגם אלה שהורו על הסתרתו מתו.
ארננדו עזב את קחאמרקה ב-5 בינואר 1533, וחזר אליה ב-14 באפריל 1533, לאחר שטימא את המקדש.
במסעו חזרה דרך עמק חאוחה, הוא לכד את , המצביא של אטוואלפה.
"בתוך כמה שנים נהרסו חומות המקדש על ידי המתיישבים הספרדים, שמצאו שם מחצבה נוחה למבנים משלהם."
פצ'אקמק היה שמה של הספינה שהסיעה את פרופסור קלקולוס החטוף בשבעת כדורי הבדולח של הרפתקאותיו של טינטין.
בספר הבא, אסירי השמש, פאצ'קמק היה שמו של אל השמש שסגדו לו שבט אינקה עתיק שעדיין פעיל באמריקה הדרומית.
בספר השישי, האוזן השבורה, מוצג ראש עץ של פצ'ה קמק במוזיאון לאתנוגרפיה בבריסל.
דמות במשחק הווידאו Sonic Adventure נקראת פצ'אקמק על שם החורבות העתיקות.
להקת הפופ הגרמנית אלפאוויל כללה שיר בשם "הנערה מפצ'אקמק" (Girl from Pachacamac) באלבומם CrazyShow משנת 2003.
פצ'ה קוצ'ה (ביפנית: ぺちゃくちゃ, "בלה בלה") היא טכניקת מסירה וסטוריטלינג בה מציג דובר 20 שקופיות המועברות באופן אוטומטי כל 20 שניות, המסתכמות באורך כולל של 6 דקות ו-40 שניות.
סביב טכניקה זו מבוסס אירוע תרבות בשם "PechaKutcha Night" ("ערב פצ'ה קוצ'ה") בו מתאספים יוצרים מאסכולות שונות להציג את עבודותיהם או חוויותיהם מול קהל חי.
הפורמט הוצג לראשונה בטוקיו בפברואר 2003 על ידי זוג האדריכלים אסטריד קליין ומארק דיתם "מתוך רצון למצוא דרך בה אדריכלים יוכלו להציג את יצירותיהם בכ-5 דקות".
בשנת 2004, מספר ערים באירופה החלו לארח אירועי פצ'ה קוצ'ה מקומיים, ובמרוצת השנים נוספו מאות ערים נוספות לרשימה.
נכון לשנת 2022, נערכים יותר מ-1,200 אירועי פצ'ה קוצ'ה שנתיים ברחבי העולם.
ערבי פצ'ה קוצ'ה כוללים בין 8 ל-14 הרצאות מאת מגוון יוצרים בתחומי העיצוב, אדריכלות, צילום, קולנוע, אמנות, מוזיקה ושירה, ואף חוקרים אקדמיים.
המציגים משתפים את הקהל ביצירות שיצרו ובתהליך העבודה עליהן, ולפעמים בחוויותיהם, במסעותיהם או בתחביביהם.
למרות שרוב הדוברים נדבקים לטכניקה המקורית, בחלק מהאירועים מופיעים יוצרי קולנוע או וידאו ארט המציגים סרטונים ארוכים, או להקות המנצלות את הזמן להופעה חיה.
עם זאת, על כל המציגים לעמוד במגבלת הזמן המקורית של 6:40 דקות.
האירוע הובא לתל אביב בשנת 2007 ומתקיים בה כל שנה.
אוצרי ומנחי האירוע הם ענת ספרן ואיתי מאוטנר.
במהלך השנים הרצו באירוע עידן אלתרמן, ערוץ הכיבוד, אייל שני, אתגר קרת, שלומי שבן, יוני בלוך, ויקטוריה חנה, אורן עילם, וקרולינה.
מאז 2017, האירוע התל אביבי נחשב לערב הפצ'ה קוצ'ה הגדול בעולם.
פפריקש (בהונגרית: Paprikás; בגרמנית: Paprikasch; באנגלית: Papricache; ברומנית: Papricaș) הוא אחד המאכלים הלאומיים המסורתיים של ההונגרים, יחד עם הגויאש והפרקלט.
השילוב של הפרקלט עם שמנת חמוצה הושפע ללא ספק מהמטבח הגרמני.
יוז'ף מרשל האב יליד צרפת (1832–1914), שהיה הטבח של נפוליאון השלישי.
כבר במחצית השנייה של המאה ה-19 ניסה לרכך מנות "הונגריות" מפולפלות בפפריקה חריפה עבור הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי באמצעות שמנת ושמנת חמוצה, וכן עבור הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן והמלך ההונגרי פרנץ יוזף הראשון הלא הוא פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
מאותו זמן התפתחה הפרשנות השגויה בגסטרונומיה ההונגרית, שהחלה להתייחס לפפריקש כגרסה של פרקלט עם שמנת חמוצה.
למעשה, את הפפריקש מבשלים, בעוד שהפרקלט מטוגן בשומן שלו.
ניתן להוסיף שמנת חמוצה לשניהם, אך הטעם יהיה שונה.
ההיסטוריה של הפפריקש אינה ניתנת להפרדה מההיסטוריה של הגויאש (בטעות נקרא גולאש בעולם וגם בישראל) והפרקלט, שכן הם נולדו באותו מקום ובאותה תקופה ויחד הפכו למאכלים לאומיים.
שלושתם נולדו במקור כמנה פשוטה, אך טעימה של רועי המישור ההונגרי הגדול, והפכו למנות מוכרות ברחבי העולם.
אחת משיטות השימור הוותיקות קשורה גם להכנת תבשילי בשר של הרועים: הבשר הקצוץ טוגן בשומן שלו, ומה שלא נצרך הוכנס לשקית בד ונתלה על מסמר בצד של בקתת הרועים.
אחר כך הוציאו אותו במהלך הבישול ולמחרת והכינו ממנו פפריקש מאותו הבשר המיובש והמטוגן הזה.
על אף שהגויאש והפרקלט היו הקודמים, והיו במקור מתובלים בפלפל שחור, הופעת הפפריקה במטבחים ההונגריים הייתה תנאי הכרחי להולדת הפפריקש.
המונח "paprikás hús" (בשר פפריקש) או מילולית "בשר עם פפריקה" מופיע לראשונה בספר החשבונות של רקטור המנזר הפיאריסטי בעיר סגד, בלינט קלוץ, ב-1786. כיוון שהפפריקה נחשבה בבירור לתבלין איכרים באותה תקופה, כנראה הכינו את בשר הפפריקש עבור הפועלים.
כיוון שהמונח "בשר פפריקש" כאן אומר שמדובר במאכל בשר מתובל בפפריקה, אי אפשר כיום לגלות אם גויאש, פרקלט או פפריקש בישלו אז בסגד.
באלפלד, לעומת זאת, הפפריקש עלה יותר ויותר לדרגת אוכל חגיגי.
בהודמזוושרהיי, בשנת 1868, הפפריקש כבר נכלל בתפריטי יום השם.
בחגים, בעלי היכולת הכינו פפריקש כבש או טלה, העניים הכינו פפריקש עוף.
משנת 1878, אין כבר "ספר מנהל טקס נישואים" (vőfélykönyv) במישור ההונגרי הגדול שאינו כולל את השיר הנאמר בעת הגשת הפפריקש.
בשנת 1930 כבר הופיע פפריקש עוף עם שמנת חמוצה בחתונות במזקבשד, אך פרקלט הופיע רק בשנות ה-60.
אם נעקוב אחר החלוקה של פרנץ ארדאי של מנות הפפריקש ההונגריות, ישנן שלוש קבוצות:
– ושאינו פפריקאש ואינו פרקלט (לכאן שייך הגויאש).
על אף שהפרקלט והפפריקש דומים מאוד הן במראה והן בטעם, יש הבדל חשוב בתהליך הבישול.
בהכנת פפריקש הבצל מטוגן בשומן בסיר.
לאחר מכן מסירים את הסיר מהאש ומוסיפים את הפפריקה הטחונה.
זה הכרחי מכיוון שהפפריקה נותנת את הטעם והצבע שלה בצורה הטובה ביותר בשומן, אבל היא עלולה להישרף באש ולהיות מרירה.
לאחר מכן מוסיפים את הבשר מחזירים לאש ומבשלים על הבסיס הזה של פפריקה והבצל עד שהוא הופך לבן.
לאחר מכן שופכים לתוך הסיר מעט מים ומאדים על אש איטית.
כך כמעט "משתלב" טעם הפפריקה והבצל בבשר, ומתחת לשכבת השומן יש מיץ אחיד וסמיך.
ניתן להכין את הפפריקש מכל סוג של בשר, וככלל, ככל שהחיה צעירה יותר, יש להוסיף פחות מים.
כשהפפריקש מוכן, יש להרחיק מהתבשיל את החתיכות הגרומות מאוד והנלעסות קשה, שכבר עשו את תפקידן בבישול, כלומר הוסיפו את טעמם והמיצים שלהם לפפריקש.
בדומה לגויאש ולפרקלט, ישנן וריאציות רבות של הפפריקש, שכן קיימות וריאציות רבות של תבלינים שניתן להוסיף בנוסף לבצל ופפריקה.
פפריקש בקר: מנה חגיגית לאירועים מיוחדים, כאשר ניתן לבשל בקדרות בשר בקר שלם.
פפריקש עגל: בשר עגל לא ממש מתאים להכנת גולאש או פרקלט, אבל אפשר להכין ממנו פפריקה נהדרת.
פפריקש כבש: מנה חגיגית טיפוסית.
פפריקש עוף: הפפריקש הנפוץ ביותר.
לדברי פרנץ ארדאי, שמנת חמוצה היא היחידה שמשתלבת איתה.
פפריקש דגים: עשוי בדרך כלל משפמנון עם שמנת חמוצה.
במקור השם היה פופולרי למרק דגים, ובמקומות מסוימים הוא עדיין כך היום.
ימי פפריקה קלוצ'ה ותחרות בישול הפפריקש
תחרות בישול פפריקש של תרנגול ב-Mecseknádasd
תחרות בישול פפריקש עוף – בוי
תחרות בישול פפריקש טלה – דורוסלו
פפריקה הם יישומון ואתר אינטרנט אשר מסייעים למשתמש לייצר תפריטים יומיים או שבועיים מותאמים אישית אשר מבוססים על מטרות ספציפיות.
היישומון זמין למכשירי אנדרואיד ו-iOS.
ליישומון ממשק ידידותי למשתמש המסייע למשתמשים ביצירה אוטומטית של תפריטים, אותם ניתן גם להתאים אישית, על מנת להשיג יעדים ספציפיים כמו ירידה במשקל, להעלות את מסת השרירים, על מנת לוודא שאוכלים לפי העדפות תזונתיות שונות, או על מנת לבחור מתכונים על סמך טעם אישי.
ניתן באמצעות היישומון לייבא מתכונים ממקורות שונים כולל אתרי אינטרנט ויישומונים אחרים.
היישומון מסוגל גם לייצר רשימת מכולת על סמך התפריטים היומיים או השבועיים שנבחרו על ידי המשתמש.
כל המתכונים, התפריטים ורשימות המכולת של כל משתמש נגישים הן מטלפונים חכמים, הן מטאבלטים והן ממחשבים.
פצ'ינקו (ביפנית: パチンコ) הוא משחק מכני שמקורו ביפן המשמש כמשחק ארקייד, ובתדירות גבוהה הרבה יותר להימורים.
פצ'ינקו מהווה נישה בענף ההימורים יפניים הדומה לזו של מכונת מזל בחלקים אחרים בעולם, כצורה של הימורים עם סכומים נמוכים אשר לא דורשים מאמץ מחשבתי.
אולמנות פצ'ינקו נפוצים ביפן, ובדרך כלל כוללים גם מספר מכונות מזל (הנקראות פצ'יסלוט) כך שהמקומות הללו נראים ופועלים בדומה לבתי קזינו.
למכונות פצ'ינקו מודרניות יש רכיבים מכניים וחשמליים כאחד.
הימורים במזומן אינם חוקיים ביפן, אך הפופולריות הנרחבת של פצ'ינקו עם הימורים נמוכים בחברה היפנית אפשרה פרצה משפטית ספציפית המאפשרת לו להתקיים.
כדורי פצ'ינקו שזכו ממשחקים לא ניתנים להחלפה ישירות בכסף באולם הפצ'ינקו, וגם לא ניתן להסירם מהמקום או להחליף אותם עם אולמות משחק אחרים.
עם זאת, ניתן לסחור אותם באופן חוקי לסלון עבור אסימוני "פרס מיוחד" (特殊景品 tokushu keihin), אשר בתורו ניתן "למכור" במזומן לספק נפרד מחוץ למתחם.
הספקים הללו (לכאורה עצמאיים מבעל האולם, אך לרוב בבעלותו) מוכרים את האסימונים בחזרה לאולם באותו המחיר ששולם עבורם – בתוספת עמלה קטנה, ויוצרים רווח מזומן – מבלי להפר את החוק מבחינה טכנית.
דגמי מכונות פצ'ינקו נבדלות אחת מהשנייה בכמה היבטים, בין היתר רמת וסגנון הדקורציה, סאונד, גימיקים, ועיצובים.
מסך המשחקים הוא בדרך כלל לוח עץ עם כיסוי אקרילי שקוף המכיל יצירות אמנות.
לרוב המכונות המודרניות יש מסך LCD מעל כיס ההתחלה הראשי.
המשחק משוחק על ידי שמירת זרם הכדורים משמאל למסך, אך לדגמים רבים יש את זרם הכדורים האופטימלי שלהם.
מכונות וינטג' משתנות במיקום הכיס ובאסטרטגיה, כאשר לרובן יש אזור מרכזי ספציפי המכיל כיסי ניצחון.
מכונות פצ'ינקו נבנו לראשונה במהלך שנות ה-20 כצעצוע לילדים שנקרא "משחק קורינתוס" (ביפנית: コリントゲーム (korinto gēmu)), המבוסס על ה"בגטלה הקורינתית" האמריקאית ונקראת על שם השראה נוספת הייתה ה-Billard japonais, 'ביליארד יפני', שהומצא במערב אירופה במהלך המאה ה-18. זה הופיע כבילוי למבוגרים בנגויה בסביבות 1930, והתפשט משם.
כל אולמות הפצ'ינקו של יפן נסגרו במהלך מלחמת העולם השנייה אך צצו מחדש בסוף שנות ה-40 ומאז הפצ'ינקו נותר פופולרי.
אולם הפצ'ינקו המסחרי הראשון נפתח בנגויה ב-1948. כמדינה שהושפעה מיפן במהלך כיבושה, בטייוואן יש אולמות פצ'ינקו רבים.
עד שנות ה-80, מכונות פצ'ינקו היו מכניות, תוך שימוש בפעמונים כדי לציין מצבים שונים של המכונה.
חשמל שימש רק להבהוב אורות ולהצביע על בעיות, כגון מכונה שהתרוקנה מהכדורים שלה.
כדורים שוגרו באמצעות התקן בדמות סנפיר; המהירות שלהם נשלטה על ידי משיכת הסנפיר למטה ברמות עוצמה שונות.
היצרנים בתקופה זו כללו את Nishijin ו-Sankyo; רוב המכונות הללו הזמינות היום באתרי מכירות פומביות מקוונות מתוארכות לשנות ה-70. לאחר זמן זה, מכונות פצ'ינקו שילבו יותר תכונות אלקטרוניות, ובכך דרשו חשמל לפעולה.
ב-1994, שוק הפצ'ינקו ביפן הוערך ב-30 טריליון יואן (כמעט 300 מיליארד דולר).
ב-1999, המכירות וההכנסות ממכוני פצ'ינקו תרמו 5.6% מהתמ"ג של יפן בסך 500 טריליון ¥, והם העסיקו למעלה מ-330,000 עובדים, 0.52% מכלל המועסקים ביפן.
עם זאת, סכום המכירות של מכוני פצ'ינקו אלו מחושב על סמך הסכום הכולל שלקוחות שכרו כדורי פצ'ינקו ממכוני פצ'ינקו.
אומרים שבממוצע, כ-85% מהכסף שמוציאים לקוחות במכוני פצ'ינקו מוחזר ללקוחות, כך שהמכירות של מכוני פצ'ינקו עומדות על כ-15% מהסכום הסטטיסטי.
נכון לשנת 2015, שוק הפצ'ינקו של יפן מייצר יותר הכנסות מהימורים מזה של מקאו, לאס וגאס וסינגפור גם יחד.
אופי השוק האפור של ההימורים של פצ'ינקו והרווח האדיר הביאו היסטורית לחדירה ניכרת של ארגון הפשיעה יאקוזה, שהשתמש בו ככלי להלבנת הון וסחיטה.
עם זאת, מאז שנות ה-90, זה פחות בעייתי בזכות פעילות המשטרה בנושא.
היו למעלה מ-7 מיליון מכונות פצ'ינקו ברחבי העולם בשנת 2018, כאשר יותר ממחציתן ביפן.
כדי לשחק בפצ'ינקו, שחקנים מקבלים מספר כדורי מתכת על ידי הכנסת מזומנים או כרטיס אשראי ישירות למכונה שבה הם רוצים להשתמש.
לאחר מכן הם יורים את הכדורים לתוך המכונה.
מכונות פצ'ינקו ישנות יותר משתמשות במנוף קפיץ לירי כדורים בנפרד; בעוד שדגמים חדשים יותר משתמשים בכפתור עגול, השולט בחוזקה של בוכנה שנורה מכני שיורה בכדורים.
הכדורים נופלים אנכית דרך מערך של סיכות, מנופים, כוסות, מלכודות ומכשולים עד שהם נכנסים ליעד תמורה או מגיעים לתחתית מגרש המשחקים.
לשחקן יש סיכוי להשיג יותר כדורים אם כדור משוגר נוחת באחד ממקומות מסוימים כשהוא נופל.
להחזיק יותר כדורים נחשב יתרון מכיוון שהוא מאפשר לשחקן להישאר במשחק זמן רב יותר, ובסופו של דבר מגדיל את הסיכוי לניצחון.
למכונות "פצ'יסלוט" חדשות יותר יש תצוגה של מכונות מזל דיגיטליות על מסך גדול, כאשר המטרה היא להשיג שלושה מספרים או סמלים ברציפות עבור ג'קפוט.
בעת ירי, הכדורים נופלים דרך מערך סיכות, בדומה למכונת פצ'ינקו.
חלקם נופלים לתוך שער מרכזי ומפעילים את תצוגת מכונות המזל.
כל כדור שנכנס לשער המרכזי מביא לסיבוב אחד, אך יש הגבלה על מספר הסיבובים בו-זמנית בגלל האפשרות שכדורים יעברו דרך השער המרכזי בזמן שסבב עדיין בעיצומו.
כל ספין משלם מספר קטן של כדורים, אבל המטרה היא להגיע לקופה.
תכנות המכונה קובע את התוצאה של כל סיבוב.
פציפיזם או שְׁלוֹמָנוּת היא ההתנגדות למלחמה, אלימות ומיליטריזם.
רבים מהפציפיסטים (אולם לא כולם) מחויבים לאי-אלימות בחברה באופן כללי, ומתחייבים להשיג את יעדיהם רק באמצעות התנגדות אקטיבית לא אלימה או באמצעים לא תוקפניים.
יש פציפיסטים אחרים שאינם מתנגדים באופן עקרוני לכל שימוש חברתי באיומים או באלימות בכל המקרים, אולם מאמינים שמלחמה היא סוג של אלימות שלעולם אינו חיוני או מקובל.
יוֹנִיּוּת היא מונח לא פורמלי, המשמש לתיאור אנשים עם עקרונות פציפיסטיים או אנטי-מלחמתיים.
המונח קשור לדימויה של היונה בתרבות כמסמלת שלום, דימוי שמקורו כפי הנראה בתפקידה של היונה בסיפור נוח והמבול.
מקור המילה "פציפיזם" מהלטינית Pax – "שלום" ומ־Pacis – "של שלום".
בשנת 2022, האקדמיה ללשון קבעה את המונח שְׁלוֹמָנוּת תמורת פציפיזם.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילוניו את צמד החידושים שְׁלוֹמָאוּת (תחת פציפיזם) ושְׁלוֹמַאי (תחת פציפיסט).
ניתן למצוא ניצנים של תמיכה בפציפיזם בתקופות קדומות בהיסטוריה ובספרות, למשל בעולם הקלאסי.
שתי דוגמאות מהמלחמה הפלופונסית (431-404 לפנה"ס) שידועות לנו הן המחאה הלא-אלימה של הגטורידס איש תאסוס ושביתת יחסי המין של נשות אתונה במחזהו של אריסטופאנס, ליזיסטרטה.
כמה ארגונים נוצריים אדוקים, ביניהם "אגודת הידידים" (הקווייקרים), האמיש והמנוניטים, דוגלים בפציפיזם זה מאות בשנים.
במאה ה-19 הלכו וגברו הלכי הרוח הפציפיסטיים.
קבוצות ותנועות סוציאליסטיות רבות באותה מאה היו פציפיסטיות, וטענו שהמלחמה מטבעה היא סוג של איום שלטוני על מעמד הפועלים, אשר נאלצים ללחום ולמות במלחמות שאינן מועילות להם בעבור אדוניהם הפוליטיים והכלכליים, אשר לעולם אינם סובלים בקווי החזית של המלחמה.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה זרם הפציפיזם הדומיננטי במערב אירופה היה זרם "הפציפיזם הסוציאליסטי" שגרס שמלחמות נובעות מאינטרסים כלכליים של האליטות, ושקידם את ערך האחווה הכלל-אנושית כנגד המיליטריזם, האימפריאליזם והלאומנות.
ההרג ההמוני שאירע במלחמת העולם הראשונה עורר סלידה עמוקה מהמלחמה בחלקים נרחבים של העולם המערבי, ודוקטרינות פציפיסטיות צברו אוהדים חדשים רבים.
כך למשל, ב-9 בפברואר 1933 התקבלה באגודת הדיבייט של אוניברסיטת אוקספורד בבריטניה שבועת אוקספורד והיא "בשום נסיבות שהן לא יילחם הבית הזה למען המלך והמדינה" שהתקבלה ברוב של 253 כנגד 157 מתנגדים.
ב-12 באפריל 1935 התקבלה בארצות הברית החלטה המזדהה עם שבועת אוקספורד עליה חתמו כ-60 אלף תלמידי מכללות.
מנגד, הספרות הפציפיסטית או תמיכה ציבורית באידיאלים אנטי-מלחמתיים נאסרו במדינות אחדות, כגון באיטליה תחת שלטון מוסוליני, בברית המועצות, ומאוחר יותר בגרמניה הנאצית תחת שלטונו של היטלר.
במדינות אלה, הפציפיזם הוקע כפחדנות גרידא.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הלכי הרוח הפציפיסטיים דוכאו ונדחקו לשוליים.
הפילוסוף ברטרנד ראסל טען שהצורך בהבסת היטלר היווה נסיבות ייחודיות, שבהן מלחמה אינה האפשרות הגרועה ביותר.
הוא קרא לעמדתו זו "פציפיזם רלטיבי".
וולס, אשר טען לאחר שביתת הנשק ששמה קץ למלחמת העולם הראשונה שהבריטים סבלו יותר מהמלחמה מאשר היו סובלים אילו נכנעו לגרמניה, קרא מאוחר יותר ב-1941 למתקפה בריטית בהיקף נרחב על אדמת אירופה כדי להילחם בהיטלר ובנאציזם.
הלכי הרוח הפציפיסטיים התעוררו מחדש דור אחד מאוחר יותר בשנות ה-60.
מעטים מאוד הם האנשים שמאמינים שהמלחמה עדיפה על פני שלום, אולם הפציפיזם אינה אמונה רווחת כלל ועיקר.
פציפיזם אינו רק אמונה עמוקה ביעילות ובתועלות של אמצעים לא-אלימים לפתרון סכסוכים, אלא גם דחייה עקרונית של כל הצידוקים לשימוש באמצעים אלימים תחת כל נסיבות שהן.
לכל הפחות, הפציפיסט מאמץ עמדה זאת כאמונה אישית שמדריכה אותו בחייו הפרטיים.
יש פציפיסטים אשר מוכנים לשרת במאמץ מלחמתי בתפקידים לא קרביים, אם הם נדרשים לעשות כן.
במלחמת העולם הראשונה, פציפיסטים שחשו שמצפונם אינו מתיר להם להילחם, שירתו כנהגי אמבולנסים, בעוד שאחרים נכלאו בגלל סירובם להשתתף במאמץ המלחמתי.
הטיעון המעשי המרכזי שמעלים הפציפיסטים הוא שהתנגדות אלימה לאלימות לעולם אינה מצליחה להביא שלום, ושמלחמה יכולה רק ליצור מאזן כוחות מלחמתי חדש בין הניצים ולהמשיך את מעגל האלימות.
יתרה מכך, טוענים הפציפיסטים, לעיתים קרובות המלחמה אינה מצליחה להשיג את המטרות המדיניות או הכלכליות שלשמה הוכרזה, והתועלות שהיא מניבה אינן עולות על העלויות שלה.
הם מדגישים עוד, שרק לעיתים נדירות המניעים למלחמה הם אידיאלים נשגבים, כפי שטוענים תומכיה.
אסכולות אחרות של הפציפיזם הרדיקלי לא עושות שימוש בטיעונים מעשיים מסוג זה, אלא פשוט מתנגדות לאלימות לשמה.
הפציפיזם הרדיקלי שנוי במחלוקת, ומעטים חיים לפיו.
אנרכו-פציפיזם הוא זרם רדיקלי בתאוריית הפציפיזם, בו דוגלים בשימוש בצורות התנגדות לא אלימות במאבק לשינוי חברתי ובמאבק כנגד היררכיה ומדינה.
המונח "פציפיסט" מתאר לעיתים קרובות אדם אשר מוכן לסכן את עצמו ואחרים, או מעדיף לשאת בעונשים על עמדות לא-תוקפניות אפילו בנסיבות קיצוניות, ולו כדי למנוע שימוש בפתרון אלים או צבאי, בעיקר בפוליטיקה.
הפציפיסט נוטה יותר מאחרים להאמין באמצעים לא-אלימים להשגת פתרון לעימות.
במקרים מסוימים מייחסים עמדה פציפיסטית לאדם בנסיבות מסוימות, בניגוד לאחרים שסבורים שאותן נסיבות מצדיקות שימוש באלימות.
ניתן להגדיר "פציפיזם פרגמטי" כעמדות שדוגלות באי-אלימות בנסיבות רגילות, אבל שומרות את הזכות להגנה עצמית בעת משבר.
פציפיזם פרגמטי כזה משקף העדפה ברורה ומוצהרת של שלום על פני מלחמה.
התורה הפוליטית של מפלגות הירוקים כוללת אי-אלימות וביזור סמכויות השלטון כשניים מערכי הליבה שלה.
עם זאת, כשהם נוטלים חלק בשלטון, הירוקים אינם מביעים עמדות פציפיסטיות מוחלטות.
כך למשל, מפלגת הירוקים שהשתתפה בממשלתו של הקנצלר הסוציאל-דמוקרטי גרהרד שרדר בגרמניה, תמכה במעורבות של חיילים גרמנים במלחמה באפגניסטן ב-2001, אולם בתנאי שוועידת השלום תתקיים בברלין.
במהלך מערכת הבחירות ב-2002, דרשו הירוקים מהקנצלר שרדר להתחייב שחיילים גרמנים לא ישתתפו במתקפה האמריקאית על עיראק.
רבים מאלה הדוגלים ב"אי-אלימות" או פציפיזם, במיוחד מפלגות פוליטיות ששותפות לשלטון, למעשה דוגלים בפירוק נשק (בהיקף נרחב מאוד) ולא בהתפרקות מאמצעי לחימה (שבה תומכים פציפיסטים רבים).
פציפיסטים רבים מסוג זה השתתפו בפעולות צבאיות הגנתיות, כאשר מדינותיהם הותקפו, אבל אחרים העדיפו לעזוב את ארצם כאשר ממשלתם נערכת למלחמה.
מפלגה יכולה להיחשב פציפיסטית גם אם היא שותפה לשלטון, אם היא מתנגדת להשתתף בעימותים צבאיים חיצוניים, מסרבת לספק אמצעי לחימה ומעניקה מקלט לפליטים שאינם לוחמים.
בין הפציפיסטים המפורסמים ניתן למנות את הסופר הרוסי לב טולסטוי, וכן את המנהיג ההודי מהטמה גנדהי, אשר קידם את קונספט ה"אהימסה" (ההימנעות מפגיעה) ההודי ואת ההתנגדות הבלתי אלימה מול האימפריאליזם הבריטי.
בנוסף המדען היהודי אלברט איינשטיין היגר לארצות הברית בשנת 1933 עם עליית מפלגת הנאצים לשלטון בגרמניה מחשש לרדיפה, בין היתר עקב היותו פציפיסט.
על תנועות פציפיסטיות נטען כי הן עשויות לעודד תוקפנות בשל הפגנת חולשה.
כך למשל, בעקבות "שבועת אוקספורד", כתב פרופסור ליחסים בינלאומיים, אלפרד צימרן, לאגודת הסטודנטים באוקספורד: "אם יהיה צורך להביס את הגרמנים פעם נוספת זה יהיה גם בגללכם".
למעשה, בעקבות שבועת אוקספורד, מדינות הציר ובפרט היטלר התייחסו לבריטניה בזלזול.
ב-4 במאי 1965 פורסם בדיילי טלגרף מכתב של אריך פון ריכטהופן, ששירת במטה הכללי הגרמני, שבו העיד כי אותו "סירוב להילחם למען המלך והמדינה" השפיע רבות על היטלר ועל הדרך בה בחר, בשל קבלת ההחלטה בקרב האליטה האינטלקטואלית הבריטית.
כך למשל, היטלר היה נוהג להתייחס לשבועת אוקספורד כאשר הייתה מתעוררת ביקורת מצד הגנרלים בוורמאכט כנגד מהלכיו.
פִּצְלֵי שמן, הנקראים גם אבן ביטומנית, הם סלע משקע עשיר בחומר אורגני המכונה קרוגן.
את אנרגיית החום ניתן לנצל להסקה או להפקת חשמל.
הפקת דלק נוזלי מתבצעת על ידי חימום פצלי השמן לטמפרטורה מספקת בתהליך הנקרא פירוליזה שמאפשר הפקה של אדים שבעת קירורם הופכים לנוזל שמופרד מפצלי השמן ומשמש להפקת אנרגיה בתור דלק נוזלי.
תהליך כריית פצלי השמן זול יחסית, אך כחומר גלם להפקת אנרגיה איכותם נחשבת כנמוכה ובנוסף, עשן הנוצר משריפת פצלי שמן נחשב גורם מסרטן, אם שורפים אותם בגובה פני השטח.
כבר בעבר, מקור אנרגיה זה נחשב לנחות ביחס לסוגים אחרים של דלק מאובנים, זאת בשל עלויות הפקתו וההשלכות הסביבתיות הכרוכות בכרייתו ובניצולו.
לכן, עד שנת 2002 הופקו פצלי שמן בכריית בור פתוח בכמות מסחרית רק באסטוניה, בסין, באוסטרליה ובברזיל, כאשר באסטוניה בלבד היוו פצלי השמן מקור אנרגיה עיקרי, שאִפשר אי-תלות במקורות אנרגיה חיצוניים.
באסטוניה כ-80% מאנרגיה חשמלית מיוצר בתחנות כוח בבעלות חברת "Eesti Energia" שמופעלות על בסיס פצלי שמן.
בשנת 2008 החלו לצוץ פיתוחים טכנולוגיים חדשים, דוגמת טכנולוגיית המיצוי התת-קרקעית, המאפשרת הפקת אנרגיה מפצלי שמן בתוך האדמה, ללא כרייתם וללא שריפתם.
לאור זאת, ולאור העלייה המתמשכת במחירי הנפט, גדלה הכדאיות המסחרית בהמרת פצלי השמן לנפט.
גם לאחר פיתוח הטכנולוגיות החדשות להפקת פצלי שמן, נותר נמוך יחס האנרגיה המוחזרת על אנרגיה מושקעת של פצלי שמן בהשוואה לנפט קונבנציונלי, ועומד על כ-1.5:1, בהשוואה ליחס של כ-20:1 בנפט קונבנציונלי.
כריית פצלי שמן לצורך הפקת אנרגיה מתבצעת כדבר שבשגרה, אך מוגבלת למקומות בהם הפצלים נמצאים בשכבות שאינן עמוקות בתת-הקרקע ומאפשרים כרייה בדומה לשאר המחצבות.
בישראל (במישור רותם) ובמקומות נוספים בעולם (דוגמת אסטוניה וברזיל) מתבצעת כרייה בשיטה זו, ללא חימום הקרקע.
בשנת 2016 הוערך כי כמות המרבצים העולמית של פצלי השמן עומדת על כ-6.05 טריליון חביות (962 מיליארד מטרים מעוקבים).
מאגר פצלי השמן הגדול בעולם מצוי בארצות הברית.
ניסיונות לנצלו החלו בתקופת משבר האנרגיה העולמי, אך נזנחו עם סופו, וחודשו בתחילת המאה ה-21, בשל הצורך בעצמאות אנרגטית ובעקבות עליית מחיר הנפט המתמשכת.
כמות פצלי השמן באדמת ארצות הברית מספיקה כדי לענות על צורכי האנרגיה המקומיים שלה למשך שנים רבות, אך הפקתם וניצולם בהיקף רחב מחייבות התמודדות עם בעיות טכנולוגיות הקשורות למבנה הגאולוגי וזאת משום שברוב המרבצים על אדמת ארצות הברית נמצאים הפצלים בשכבות עמוקות אשר אינן מאפשרות כרייה פתוחה.
ברוב המרבצים של פצלי השמן בארצות הברית החומר האורגני בפצלים נמצא בצורת נפט לכוד ונדרש ביצוע סידוק הידראולי (Fracking) בפצלים לשם שחרור הנפט הלכוד, ולאחר מכן ביצוע קידוחים להפקתו בדומה להפקת נפט קונבנציונלית.
תהליך זה מורכב ויקר יותר ופעמים רבות הופך את הכרייה ללא כדאית מבחינה כלכלית.
בנוסף, הפקה הדלק באמצעות סידוק הידראולי וייצור האנרגיה באמצעותו, כרוכים בסיכונים סביבתיים שונים כגון זיהום מקורות מים ורעידות אדמה, ונתקלים בהתנגדות של ארגוני סביבה.
בשנת 2020, הפקת נפט וגז מפצלי שמן בארצות הברית התבצעה באמצעות החדרת מים וחול לתוך הסלע כק"מ מתחת לקרקע, וכך נפלטים מגוון חומרים שהיו כלואים בו ובהם נפט וגז טבעי.
באופן זה, במדינת טקסס לבד מופק יותר נפט וגז לעומת הכמות שהופקה בארצות הברית כולה לפני הפעלת שיטת הקידוח החדשה.
עם גילוי האפשרות להפקת נפט באמצעות סידוק הידראולי, פסקה התלות של ארצות הברית בנפט הסעודי, והיו לכך השלכות ביחסי החוץ בין שתי המדינות אשר לכאורה מהוות שני קצוות מנוגדים באורח החיים ובאידאולוגיה, אך בשל התלות הכלכלית היו ביחסים מצוינים במשך עשרות שנים.
ב-2021 תעשיית פצלי השמן באסטוניה הייתה אחראית על העסקה של 5280 אנשים וההכנסות ממכירות שנתיות עמדו על 955 מיליון יורו.
באסטוניה פעילות ארבע חברות עיקריות בתחום פצלי שמן העוסקות בניצולם לייצור נפט, כימיקלים, חום, חשמל ואגרגטים.
בשנת 2021 נכרו באסטוניה 9.1 מיליון טון של פצלי שמן.
ייצור הנפט מפצלי שמן עמד ב-2019 על 8.3 מיליון חביות נפט במדינה.
99% מהדלקים הנוזליים המיוצרים באסטוניה מיוצאים מחוץ למדינה.
בשנת 2021 פרסמה הסוכנות האירופאית לאיכות הסביבה טבלה על איכות האוויר של 323 ערים באירופה, שלוש ערים מאסטוניה נכללות בעשר הערים המובילות באוויר נקי.
במקום השביעי בדירוג מופיע העיר נארווה, ביתם של תחנות הכוח התרמיות הגדולות באסטוניה ושל מפעלי הדלק הנוזלי Enefit-280 מפצלי שמן.
לפי ה-OECD, תעשיית פצלי השמן באסטוניה אחראית לכ-98% מהפסולת המסוכנת שמיוצרת במדינה, ליותר מ-70% מזיהום האוויר ולפגיעה כרונית במאגרי המים במדינה.
בשנת 2021 הניחה Eesti Energia, את אבן הפינה למתקן החדש עבור תעשייה כימית נייטרלית בת קיימא Enefit-282.
במחוז דוטרנהאוסן (Dotternhausen) בדרום גרמניה סמוך למכרה Dormettingen של פצלי שמן נמצא מפעל מלט לייצור קלינקר ומלט בעזרת פצלי שמן.
מסלע פצלי השמן מנוצל פעמיים - מינרלית ואנרגטית בהזנה לכבשן הקלינקר במתקן.
גיל שכבת פצלי השמן במכרה הסמוך הוא כ-180 מיליון שנה.
תעשיית המלט מאופיינת בצריכה גבוהה של אנרגיה ושל מינרלים, ועל כן ישנו יתרון גדול בשימוש בפצלי שמן כחומר מינרלי והן כחומר עם האנרגיה הטמונה בו.
במתקן מיישמים גישה מרכזית להפחתת פליטות בייצור מלט, משתמשים בשני תחליפים: סיגים ופצלי שמן.
בעזרת שימוש בפצלי שמן בתהליך ייצור המלט באתר נחסכו 79,000 טון של פחמן דו-חמצני בשנת 2021.
בשנת 2021 החלה לפעול תחנת הכוח Attarat לייצור חשמל מפצלי שמן במדינת ירדן, התחנה בעלת כושר ייצור של 554 מגה ואט מפצלי שמן.
התחנה נמצאת כ-100 ק"מ מזרחית לישראל.
התחנה היא התחנה הראשונה לייצור חשמל מפצלי שמן בירדן ונמצאת בבעלות משותפת של חברה מלזית(45%),סינית(45%) וחברת Eesti Energia (10%) האסטונית, נותנת הידע.
תחנת הכוח צורכת כ-10 מיליון טון פצלי שמן בשנה הנכרים במכרה הסמוך לתחנת הכוח.
תחנת הכוח היא בין הגדולות בירדן.
עלות הפרויקט של הקמת התחנה עמדה על 2.1 מיליארד דולר כאשר 1.6 מיליארד דולר מתוך הסכום ניתן כהלוואה על ידי שני בנקים סינים מרכזיים.
בשנת 2021 הוקם צוות מדעי מקרן התמיכה במחקר מדעי והחדשנות באוניברסיטת ירמוך בירדן שמטרתו פיתוח שווקים לשימוש באפר פצלי שמן מתחנת הכוח אטרט כחלופה לצמנט פורטלנד בחומרי בניין.
המטרה של הפרויקט היא לייצר תרכובות מלט בעלות נמוכה וידידותית לסביבה בעלת תכוונת מכניות ופיזיקליות משופרות.
עיקר ניצול פצלי השמן בסין נמצא במחוז פושון במרכז המדינה.
התהליך המנוצל להפקת נפט מפצלי שמן פותח בשנות העשרים של המאה העשרים, תהליך ניצול פצלי השמן להפקת הנפט נקרא תהליך פושון, המפעל מכיל 180 ראקטורים מסוג ריטורט המיועדים לניצול החומר האורגני, כל אחד מהראקטורים מעבד כ-4 טון של פצלי שמן בשעה.
בשנת 2023 פורסם כי הפרויקט, שממומן ברובו מהלוואות סיניות, הפך לנטל שנוי במחלוקת, שכן ירדן עומדת כעת בפני התחייבות של 8.4 מיליארד דולר במשך 30 שנה לרכוש ממנו חשמל, למרות עסקאות אנרגיה אחרות שביצעה, המייתרות את המפעל.
המצב הוביל ללחץ כספי משמעותי עבור ירדן ולהגברת המתיחות עם סין.
העיר פושון ידועה כעשירה במשאבים מינרלים ביניהם מאגרים של נחושת, אבץ, פצלי שמן, ניוביום, טנטלום, פחם ומתכות אחרות.
חברת הנפט פטרוברז הייתה עד לנובמבר 2022 בעלים של הטכנולוגיה ומתקן של הפקת נפט מפצלי שמן וצמיגים.
ב-1982 החלה פעילות של מתקן נסיוני, וב-1992 החלה פעילות להפקה מסחרית מאותו המתקן.
כיום מפעילה החברה שני מתקני זיקוק מסוג זה תוך שימוש בטכנולוגיה פטרוסיקס (petrosix), הגדול מביניהם מעבד 260 טונות פצלי שמן לשעה ועוד 13 טון צמיגים גרוסים.
המפעל הממוקם סמוך לעיר סאו מטאוס דו סול מעבד 6,200 טון פצלי שמן ביום עם תפוקה יומית ממוצעת של 3,870 חביות נפט (כלומר,550 טון נפט, כ-11 טון פצלי שמן מייצרים 1 טון נפט), 132 טון גז דלק, 50 טון של גז פצלי שמן נוזלי ו-82 טון של גופרית.
תוצרי המתקן הם מזוט, נפטא, גז דלק, גז נוזלי וגופרית, כמו כן למוצרים לתעשיית האספלט, המלט, החקלאות והקרמיקה.
בנובמבר 2022 דווח כי החברה סיימה את המכירה של המתקן לחברה בבעלות קנדית Parana Xisto SA, במסגרת העסקה והנכסים הנלווים לה, תמורת מחיר רכישה כולל של 41.6 מיליון דולר.
העסקה היא חלק מתוכנית המכירה הרחבה יותר של החברה כחלק מפתיחת מגזר פעילות הנפט של ברזיל כדי לקדם תחרותיות ושקיפות מוגברת.
החברה פיתחה תהליך לגריסה ושימוש בתכולת האנרגיה של צמיגים משומשים ובלתי שמישים, כאשר להזנה של פצלי השמן מצטרפת הזנה של צמיגים גרוסים, מה שמאפשר למחזר כ-140,000 טון גומי בשנה, שווה ערך ל-27 מיליון צמיגים.
בבריטניה קיימים מרבצים של פצלי שמן ביורקשייר ובלנקשייר.
הפקה נפט וגז מפצלי שמן הוא נושא שנוי במחלוקת עזה וקיימת התנגדות נרחבת של ארגוני סביבה, בהם ארגון "ידידי כדור הארץ".
בנובמבר 2019 החליטה ממשלתו של בוריס ג'ונסון להפסיק לחלוטין את כל קידוח פצלי שמן ברחבי אנגליה.
לטענת מאט רידלי, מתנגדי הפקת פצלי שמן בבריטניה הפיצו מידע כוזב, ונתמכו ב-95 מיליון דולר בידי רוסיה, שלה אינטרס כלכלי שבריטניה תמשיך להזדקק לאספקת גז מרוסיה.
עם הקמתו, פעל משרד התשתיות הלאומיות ליצירת תנאים שיאפשרו את ניצול הפצלים כתחליף לנפט ולפחם.
הפעילות כללה הן פעולות לאיתור המחצב (פרוספקציה) והן פיתוח הטכנולוגיות לניצולו.
הפרוספקציה ההתחלתית נעשתה בעיקר באמצעות המכון הגיאולוגי לישראל.
לפי חוק הנפט (1952), חיפוש נפט מצריך אישור ממשרד התשתיות.
על כן, בשנות ה-80 וה-90 השקיע משרד התשתיות מאמץ וסכומי כסף גדולים בבדיקה טכנו-כלכלית של ייצור חשמל מפצלי שמן.
בשנת 2020 הודיעה חברת רותם אמפרט נגב למשרד להגנת הסביבה על סגירת מתקן פמ"א.
המפעל ייצר באמצעות שריפה ישירה של פצלי שמן קיטור תהליכי לתהליכי הייצור השונים של רותם אמפרט.
החברה הודיעה כי היא משקיעה בבניית דוד קיטור חדש המבוסס על שריפת גז מחצבים במקום שריפת פצלי השמן.
החברה הודיעה כי מועד סגירת המתקן לכל המאוחר עומד על 31 בדצמבר 2023.
ביולי 2008, העניק הממונה על ענייני הנפט במשרד התשתיות לחברת IEI) Israel Energy Initiatives), חברה ישראלית העוסקת בפיתוח מיזם מיצוי דלקים וגז טבעי בתת-הקרקע (In Situ) מפצלי שמן, וחברת בת של חברת IDT האמריקאית, רישיון בלעדי להפקה ניסיונית של נפט מפצלי שמן באזור השפלה הדרומית.
במסגרת הניסוי חברת IEI התכוונה לפעול בחבל עדולם, לייצר שם במשך 3 שנים חבית נפט אחת ביום לאחר שתת-הקרקע תחומם לכ-300 מעלות.
החימום התת-קרקעי אמור היה להפוך את פצלי השמן המוצקים לנוזלים וגז.
החל משנת 2011 מחזיקה חברת Northwood Exploration Israel Ltd ברישיון רותם מזרח לפצלי שמן באזור ייעודי הסמוך לאזור התעשייה מישור רותם, בשטח כולל של למעלה מ-2,900 דונם.