tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיקל התגייס למשטרת העם ושירת במטה המשטרה בעיר לייפציג.
בהמשך עבר לברלין, שם מונה לקצין פוליטי ראשי של משטרת ברלין.
בשנת 1952 הועלה לדרגת גנרל מאיור.
בשנת 1956 עבר דיקל לצבא העם הלאומי, שזה עתה קם.
בשנת 1957 נסע למוסקבה, שם למד במשך שנתיים באקדמיה צבאית.
לאחר שובו – מונה לסגן שר ההגנה ולקצין קישור למפקדת כוחות הכיבוש הסובייטים בגרמניה.
בשנת 1963, ביקש שר לביטחון הפנים של גרמניה, קרל מרון, לעזוב את תפקידו מסיבות בריאותיות.
בקשתו אושרה על ידי הוועד הפועל של המפלגה.
בעקבות המינוי הועלה דיקל לדרגת לוטננט גנרל.
דיקל ניהל את משרד לביטחון הפנים (וגם את משטרת העם) במשך 26 שנם.
במקביל לתפקיד זה היה דיקל גם חבר בפוליטבירו המזרח-גרמני וגם ציר בפרלמנט המזרח גרמני.
בשנת 1989, בעקבות מחאה ציבורית, הוא התפטר יחד עם שאר חברי הפוליטבירו.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 לא הועמד דיקל לדין, כמו חלק ניכר משאר חברי הפוליטביורו, כמו וילי שטוף, אריך מילקה והיינץ קסלר.
הוא חי בביתו בברלין, שם מת באוקטובר 1993.
פרידריך הרמן הונד היה פיזיקאי גרמני מקרלסרוהה הידוע בעבודתו על אטומים ומולקולות.
לאחר לימודיו במתמטיקה, פיזיקה וגאוגרפיה באוניברסיטת מרבורג ובגטינגן, עבד כמרצה פרטי לפיזיקה תאורטית בגטינגן (1925), פרופסור באוניברסיטת רוסטוק (1927), אוניברסיטת לייפציג (1929), אוניברסיטת פרידריך שילר בינה (1946), אוניברסיטת גתה בפרנקפורט (1951) ומ-1957 שוב באוניברסיטת גטינגן.
בנוסף, הוא שהה בקופנהגן (1926) עם נילס בוהר והרצה על האטום באוניברסיטת הרווארד (1928).
הוא עבד עם פיזיקאים מוערכים כמו ארווין שרדינגר, פול דיראק, ורנר הייזנברג, מקס בורן וולתר בותה.
באותו זמן, הוא היה עוזרו של בורן, ועבד על פרשנות קוונטית של פס ספקטרום של מולקולות דו-אטומיות.
הוא פרסם יותר מ-250 מאמרים בסך הכל.
הונד תרם תרומה מרכזית לתורת הקוונטים - במיוחד בנוגע למבנה האטום והספקטרום המולקולרי.
בניגוד להייזנברג, הוא לא היה מעורב בפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
כאשר הייזנברג נסע לברלין בשנת 1942, הונד השתלט על המנהל במכון לפיזיקה של לייפציג.
בשנת 1943, זמן קצר לפני פסקואל יורדן, הוא קיבל את מדליית מקס פלאנק, הפרס הגבוה ביותר לפיזיקה תאורטית של החברה הפיזית הגרמנית, שלא הוענקו מאז 1939. לאחר המלחמה הוא הפך לפרורקטור בלייפציג בשנת 1945. כאשר צבא ארצות הברית נסג מגרמניה בסוף יוני 1945, פרופסורים רבים נלקחו במשאיות.
הונד מצא זאת על פי רישומיו כ"שליחה לעבדות".
הוא זעם בטענה כי "פרופסורים הוחלפו כמו חלקי מכונה".
הוא הסתתר כדי לא להיות מועבר למחסן בגרמניה המערבית.
בשנת 1946 הפך הונד לפרופסור באוניברסיטת ינה.
על פי הצהרותיו, הוא רצה להימנע מלבזבז את שארית חייו בבניית מכון חדש לפיזיקה בלייפציג.
בניגוד ללייפציג, המכון בינה לא נהרס ועבדו בו עוד עמיתים.
מוליקן, שזכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1966 לתאוריית המסלול המולקולרי, הכריז תמיד על ההשפעה הגדולה שהייתה לעבודתו של הונד בעצמו ושהוא היה חולק בשמחה את פרס נובל עם הונד.
מתוך הכרה בחשיבות התרומות של הונד, תאוריית המסלול המולקולרי מכונה לעיתים קרובות בתור תאוריית הונד-מוליקן.
עקרון הריבוי המקסימלי של הונד נקרא גם כן על שמו, ובשנת 1926 גילה הונד את מה שנקרא אפקט המנהרה או מנהור קוונטי.
הונד היה חבר באקדמיה הבינלאומית למדע מולקולרי קוונטי.
ברברה הונד המחזיקה בדרגת רב-אמן בשחמט (נ' 1959) והשחמטאית איזבל הונד (ילידת 1962) הן נכדותיו.
פרידריך הונד נפטר ב-31 במרץ 1997 ונקבר במינכן.
בנוסף לכבוד הרב שניתנו לו, הפך פרידריך הונד לאזרח כבוד של ינה/סאלה, ועל שמו נקרא רחוב בינה.
ביוני 2004, חלק מבניין חדש של המחלקה לפיזיקה בגטינגן קיבל את הכתובת Friedrich-Hund-Platz 1. אותו שם נבחר עבור המכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת גטינגן.
פרידריך דר גרוסה הייתה האונייה השנייה בסדרת אוניות המערכה מדגם"קייזר" של הצי הקיסרי הגרמני.
שדרית האונייה הונחה ב-26 בינואר 1910 במספנת AG Vulcan בהמבורג, היא הושקה ב-10 ביוני 1911, והוכנסה לשירות ב-15 באוקטובר 1912. האונייה צוידה בעשרה תותחי בחמישה צריחים תאומים, ומהירות מרבית של 23.4 קשרים (43.3 קמ"ש).
היא הוקצתה לשייטת אוניות המערכה השלישית של צי הים הפתוח במשך רוב מלחמת העולם הראשונה, ושימשה כספינת הדגל של הצי מאז הכנסתה לשירות עד 1917.
ב-1917 החליפה אוניית המערכה החדשה באדן את פרידריך דר גרוסה בתור ספינת הדגל של הצי.
לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמה וחתימת שביתת הנשק בנובמבר 1918, פרידריך דר גרוסה ורוב אוניות הראשה של צי הים הפתוח נכלאו על ידי הצי המלכותי הבריטי בסקפה פלו.
האוניות פורקו מנשקן והצטמצמו לצוותים שלדיים בזמן שכוחות בעלות הברית ניהלו משא ומתן על הגרסה הסופית של חוזה ורסאי.
פרידריך דר גרוסה נמשתה בשנת 1936 ופורקה עבור גרוטאות מתכת.
הפעמון שלה הוחזר לגרמניה ב-1965 והוא נמצא כעת במטה הצי בגליקסבורג.
פרידריך דר גרוסה הייתה באורך כולל של וההדחק המקסימלי שלה היה בתפוסה מלאה.
רוחב האונייה היה ושוקע האונייה היה מקדימה ו- בירכתיים.
היא הונעה על ידי שלושה סטים של טורבינות AEG Curtis, שסופקו עם קיטור על ידי 16 דוודי צינורות מים על פחם.
בניסויים, תחנת הכוח הפיקה מהירות מרבית של 22.4 קשרים (41.5 קמ"ש).
הספינה הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי SK L/50 בקוטר 30.5 ס"מ בחמישה צריחים תאומים.
היא נפטרה מסידור הצריח המשושה הבלתי יעיל של אוניות מערכה גרמניות קודמות; במקום זאת, שלושה מתוך חמשת הצריחים הורכבו על קו האמצע, כאשר שניים מהם מסודרים בזוג ירי-על מאחור.
שני הצריחים האחרים הוצבו בדירוג באמצע האונייה, כך ששניהם יכלו לירות יחד מטח דופן.
האונייה הייתה חמושה גם בסוללה משנית של 14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 בקזמטים באמצע האונייה.
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה שמונה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 בקזמטים.
הספינה הייתה חמושה גם בארבעה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ L/45. בנוסף, החימוש שלה כלל חמישה צינורות טורפדו בקוטר 50 ס"מ (19.7 אינץ'), כולם מותקנים בגוף הספינה; אחד היה בחרטום, וארבעת האחרים היו בצד הרוחב.
חגורת השריון העיקרית שלה הייתה בעובי 350 מ"מ (13.8 אינץ') במצודה המרכזית, והיה מורכב משריון מוצק של קרופ (KCA).
צריחי תותחי הסוללה העיקריים שלה היו מוגנים על ידי 300 מ"מ (11.8 אינץ') של KCA על הצדדים והחזית.
מגדל הניווט של פרידריך דר גרוסה היה משוריין בכבדות, עם 400 מ"מ (15.7 אינץ') בצדדים.
כמו בארבע האוניות האחרות בסדרה שלה, פרידריך דר גרוסה נשאה רשתות נגד טורפדו עד לאחר קרב יוטלנד ב-1916.
האונייה הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ היימדאל כתחליף לאוניית ההגנה החופית המיושנת היימדאל, השדרית של פרידריך דר גרוסה הונחה במספנת AG Vulcan בהמבורג ב-26 בינואר 1910. היא הושקה ב-10 ביוני 1911, ולאחר מכן ערכה AG Vulcan ניסויי קליטה.
בטקס ההשקה שלה, הנסיכה אלכסנדרה ויקטוריה השיקה את האונייה והפילדמרשל קולמר פרייהר פון דר גולץ נשא נאום.
לאחר מכן היא הועברה לווילהלמסהאפן והוכנסה לשירות בצי ב-15 באוקטובר 1912. לאחר מכן ערכה תרגילים בים הבלטי, ואחר כך ליגה לקיל לעבודות התאמה אחרונות.
ב-22 בינואר 1913, הספינה הייתה מוכנה סוף סוף לשירות פעיל.
לאחר כניסתה לשירות בינואר 1913, פרידריך דר גרוסה ערכה ניסויים ימיים לפני שהפכה לספינת הדגל של הצי ב-2 במרץ, במקום SMS דויטשלנד.
האונייה השתתפה בסבב תמרוני הצי הראשון שלה בפברואר 1913, שנערכו בקטגט ובים הצפוני.
בחודש הבא התקיים סבב תרגילים נוסף, בין 12 ל-14 במרץ.
האונייה נכנסה למעגן לתחזוקה תקופתית באפריל, והייתה מוכנה לאימונים ארטילריים עד סוף החודש.
תמרוני צי נרחבים נערכו בים הצפוני בין 5 ל-27 במאי.
פרידריך דר גרוסה, כאוניית המערכה החדשה ביותר של חיל הים, נשלחה לקיל לשבוע קיל ביוני.
בהיותה שם, ביקרו אותה המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השלישי ואשתו אלנה.
באמצע יולי ערך הצי את הפלגת הקיץ השנתית שלו לנורווגיה, שנמשכה עד אמצע אוגוסט.
במהלך השייט, פרידריך דר גרוסה ביקרה ב-Balholmen, נורווגיה.
תמרוני הסתיו נערכו לאחר חזרת הצי; הם נמשכו מ-31 באוגוסט עד 9 בספטמבר.
תרגילי יחידה ואימוני ספינה בודדים נערכו באוקטובר ובנובמבר.
בתחילת 1914, פרידריך דר גרוסה השתתפה בהכשרה נוספת של ספינה ויחידה.
תמרוני האביב השנתיים נערכו בים הצפוני בסוף מרץ.
תרגילי צי נוספים נערכו באפריל ומאי בים הבלטי והצפוני.
הספינה נסעה שוב לשבוע קיל באותה שנה.
למרות המתיחות הבינלאומית הגואה בעקבות רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד ב-28 ביוני, צי הים הפתוח החל את הפלגת הקיץ שלו לנורווגיה ב-13 ביולי.
למחרת החל הצי לחזור לגרמניה, כתוצאה מהאולטימטום של אוסטריה-הונגריה לסרביה.
ב-27, כל הצי התאסף מול כף סקודנס לפני שחזר לנמל, שם הם נותרו במצב מוכנות מוגברת.
מלחמה בין אוסטריה-הונגריה וסרביה פרצה למחרת, ובתוך שבוע הצטרפו כל המעצמות האירופיות הגדולות לסכסוך.
צי הים הפתוח, כולל פרידריך דר גרוסה, ערך מספר סריקות והתקדמות לים הצפוני.
הראשון התרחש ב-2–3 בנובמבר 1914, אם כי לא נתקלו בכוחות בריטיים.
אדמירל פרידריך פון אינגנול, מפקד צי הים הפתוח, אימץ אסטרטגיה שבה סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה של אדמירל פרנץ פון היפר פשטו על ערי חוף בריטיות כדי לפתות חלקים מהצי הגדול שבו הם עלולים להיהרס על ידי צי הים הפתוח.
הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15–16 בדצמבר 1914 הייתה המבצע הראשון מסוג זה.
בערב 15 בדצמבר, צי הקרב הגרמני שכלל כשנים עשר דרדנוטים - כולל פרידריך דר גרוסה וארבע אחיותיה - ושמונה פרה-דרדנוטים הגיעו לטווח של משייטת מבודדת של שש ספינות קרב בריטיות.
התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבים בחושך שכנעו את אינגנול שהוא מתמודד עם הצי הגדול כולו.
פול ערך סדרה של תמרוני צי ב-1915, שבהן פרידריך דר גרוסה השתתפה; בראשון ב-29–30 במרץ, הצי יצא לצפון טרשלינג וחזר ללא תקלות.
אחר התרחש ב-17–18 באפריל, שם פרידריך דר גרוסה ושאר הצי חיפו על פעולת מיקוש של קבוצת הסיור II.
קבוצת הסיור השנייה ביצעה עוד מבצע הנחת מוקשים ב-17–18 במאי, פרידריך דר גרוסה ושאר הצי יצאו החוצה בתמיכה.
פחות משבועיים לאחר מכן, ב-29–30 במאי, הצי ניסה לערוך סריקה בים הצפוני, אך מזג אוויר סוער אילץ את פול לבטל את המבצע כ-50 מיילים ימיים (93 ק"מ) מחוץ ל-Schiermonnikoog.
הצי נשאר בנמל עד 10 באוגוסט, אז התייצב במפרץ הלגולנד כדי לחפות על החזרה של סיירת העזר Möwe.
חודש לאחר מכן, ב-11–12 בספטמבר, הצי חיפה על עוד מבצע הנחת מוקשים ליד גדת סווארט.
המבצע האחרון של השנה, שנערך ב-23–24 באוקטובר, היה התקדמות ללא תוצאה לכיוון שונית הורנס.
שבוע לאחר מכן ב-18, הניף שר את דגלו על סיפון פרידריך דר גרוסה.
פרידריך דר גרוסה ושאר הצי הפליגו בתמיכה מרוחקת.
זמן קצר לאחר הפשיטה על לואוסטופט, שר החל לתכנן גיחה נוספת לים הצפוני.
הוא התכוון בתחילה להתחיל את המבצע באמצע מאי, עד אז הנזק של סיירת המערכה זיידליץ ממוקש היה אמור להיות מתוקן - שר לא היה מוכן לצאת לפשיטה גדולה ללא כוחות סיירות המערכה שלו במלוא העוצמה.
ב-9 במאי, מספר ספינות קרב פיתחו בעיות במנועיהן, מה שעיכב את הפעולה עוד יותר, ל-23 במאי.
עד 22 במאי, זיידליץ עדיין לא תוקנה במלואה והמבצע נדחה שוב ל-29 במאי.
בצהריים ב-29 במאי, התיקונים של זיידליץ לבסוף הושלמו, והספינה חזרה לקבוצת הסיור I.
התוכנית קראה לסיירות המערכה של היפר להפליג צפונה לסקאגרק, מתוך כוונה לפתות חלק מהצי הבריטי כדי שיוכל להיהרס על ידי אוניות המערכה הממתינות של שר.
פרידריך דר גרוסה הייתה האונייה השמינית בטור הגרמני; ארבע אוניות המערכה מסדרת קניג של פלגה V, שייטת אוניות המערכה III, הובילו את הקו, ואחריהן ארבע אוניות המערכה מסדרת קייזר בפלגה VI, שייטת אוניות המערכה III.
פרידריך דר גרוסה הייתה האונייה האחרונה בפלגה שלה, ממש אחרי פרינצרגנט לואיטפולד ולפני אוסטפריזלנד, ספינת הדגל של ויצה-אדמירל ארהרד שמידט, שייטת אוניות המערכה I, שכללה את שמונה אוניות המערכה מסדרות הלגולנד ונסאו.
אחריה הגיעו ששת הפרה-דרדנוטים הקשישים של שייטת אוניות המערכה השנייה של אדמירל פרנץ מאובה.
חמש סיירות המערכה של היפר, כוח הסיור של הצי, יצאו משפך היאדה בשעה 02:00 ב-31 במאי; שר וצי הים הפתוח באו בעקבותיהם כעבור שעה וחצי.
קצת לפני 16:00 CET, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I נתקלו בשייטת סיירות המערכה הראשונה הבריטית, בפיקודו של דייוויד ביטי.
הספינות היריבות החלו בדו-קרב ארטילרי שראה את השמדתן של אינדפטיגבל, מעט לאחר השעה 17:00, וקווין מרי, פחות מחצי שעה לאחר מכן.
בשלב זה, סיירות המערכה הגרמניות הפליגו דרומה במטרה למשוך את הספינות הבריטיות לעבר הגוף העיקרי של צי הים הפתוח.
בשעה 17:30, הצוות של קניג זיהה גם את קבוצת הסיור I וגם את שייטת סיירות המערכה הראשונה מתקרבות.
סיירות המערכה הגרמניות הפליגו מימין, בעוד הספינות הבריטיות הפליגו משמאל.
בשעה 17:45 הורה שר לפנות שתי נקודות לשמאל כדי לקרב את ספינותיו לסיירות המערכה הבריטיות, ודקה לאחר מכן בשעה 17:46 ניתנה הפקודה לפתוח באש.
פרידריך דר גרוסה עדיין הייתה מחוץ לטווח של סיירות המערכה הבריטיות וגם של שייטת אוניות המערכה החמישית, ולכן נצרה את האש שלה בתחילה.
בין השעות 17:48 ל-17:52, פרידריך דר גרוסה ועשר ספינות קרב נוספות התמודדו עם שייטת הסיירות ות השנייה, אם כי רק נסאו הצליחה לקלוע מכה במהלך תקופה זו.
זמן קצר לאחר מכן נתקל מערך הקרב הגרמני במשחתות הנכות נסטור ונומאד.
פרידריך דר גרוסה ושלוש אחיותיה תקפו את נומאד והטביעו אותה במהירות.
נסטור הוטבעה באופן דומה על ידי אוניות השייטת הראשונה.
מעט לאחר השעה 19:00 התרחשה תגרה בין הקו הגרמני לסיירות בריטיות.
מרכז הפעולה היה הסיירת הגרמנית הפגועה ויסבאדן, שהושבתה על ידי פגז מסיירת המערכה הבריטית אינווינסיבל.
קונטר-אדמירל פאול בהנקה על קניג ניסה לתמרן את השייטת השלישית כדי לחפות על הסיירת המוכה.
במקביל, שייטות הסיירות הקלות הבריטיות השלישית והרביעית החלו במתקפת טורפדו על הקו הגרמני; תוך כדי התקדמות לטווח טורפדו, הם הפגיזו את ויסבאדן באש מהתותחים העיקריים שלהם.
שמונה אוניות המערכה של השייטת III ירו על הסיירות הבריטיות, אך אפילו האש המתמשכת מהתותחים העיקריים של אוניות המערכה לא הצליחה לגרש את הסיירות הבריטיות.
הסיירות המשוריינות דיפנס, ווריור ובלאק פרינס הצטרפו להתקפה על ויסבאדן הנכה.
בעוד שרוב אוניות המערכה של השייטת השלישית המטירו אש כבדה על הסיירות המשוריינות התוקפות, פרידריך דר גרוסה ואוניות השייטת הראשונה ירו באוניית המערכה וורספייט בטווחים שבין 9,600 ל-12,500 יארד (8,800 עד 11,400 מ'), עד שוורספייט נעלמה באובך.
בשלב זה, וורספייט נפגעה מ-13 פגזים כבדים, אם כי הספינות שירו אותם אינן ידועות.
לאחר נסיגה מוצלחת מהבריטים, שר הורה לצי להתכנס למבנה שיוט לילי, למרות שגיאות תקשורת בין שר על סיפון פרידריך דר גרוסה ווסטפאלן, האונייה המובילה, גרמו לעיכובים.
סדרת ההיפוכים במסלול והתמרונים המבולבלים שיבשו את הצי והפכו את רצף האוניות, אך עד השעה 23:30 הצי הגיע למערך השיוט שלו.
פרידריך דר גרוסה הייתה כעת האונייה התשיעית בשורה של עשרים וארבע, ובראשם שמונה אוניות שייטת I.
מעט לאחר השעה 01:00, נקלעה הסיירת הבריטית בלאק פרינס לטור הגרמני.
זרקורים על סיפון תירינגן האירו את המטרה; פרידריך דר גרוסה, תירינגן, נסאו ואוסטפריזלנד פגעו בסיירת בטווח נקודתי עם תותחים ראשיים ומשניים.
בטווח של כמה דקות בלאק פרינס התפוצצה וטבעה, יחד עם כל 857 אנשי הצוות שלה.
לאחר סדרה של קרבות לילה בין אוניות המערכה של השייטת הראשונה למשחתות בריטיות, צי הים הפתוח הדף את הכוחות הקלים הבריטיים והגיע לשונית הורנס עד השעה 04:00 ב-1 ביוני.
הצי הגרמני הגיע לווילהלמסהאפן כמה שעות לאחר מכן; חמש מאוניות המערכה של שייטת I תפסו עמדות הגנה בשטח המעגן החיצוני, קייזר, קייזרין, פרינצרגנט לואיטפולד וקרונפרינץ עמדו מוכנות ממש מחוץ לכניסה לווילהלמסהאפן.
שאר הצי נכנס לווילהלמסהאפן, שם פרידריך דר גרוסה ושאר הספינות שעדיין נמצאו במצב לחימה חידשו את מלאי הפחם והתחמושת שלהן.
במהלך הקרב, פרידריך דר גרוסה ירתה 72 פגזי סוללה ראשיים ו-151 פגזים מהתותחים המשניים שלה.
ב-18 באוגוסט 1916, פרידריך דר גרוסה השתתפה במבצע להפגזת סנדרלנד.
אדמירל שר ניסה לחזור על התוכנית המקורית של 31 במאי: שתי סיירות המערכה הגרמניות המועילות, מולטקה ופון דר טאן, מתוגברות בשלוש דרדנוטים מהירות יותר, היו אמורים להפגיז את עיירת החוף סנדרלנד בניסיון למשוך ולהשמיד את סיירות המערכה של ביטי.
שר, פרידריך דר גרוסה, תפליג מאחור עם שאר הצי ותספק תמיכה.
במהלך הפעולה ב-19 באוגוסט 1916, פנה שר צפונה לאחר שקיבל דיווח כוזב מצפלין על יחידה בריטית באזור.
כתוצאה מכך, ההפגזה לא בוצעה, ועד השעה 14:35 הוזהר שר מפני התקרבות הצי הגדול ולכן סובב את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים.
מבצע צי נוסף התרחש ב-18–19 באוקטובר, אם כי הוא הסתיים מבלי להיתקל ביחידות בריטיות.
הצי אורגן מחדש ב-1 בדצמבר; ארבע אוניות המערכה מסדרת קניג נשארו בשייטת השלישית, יחד עם באיירן שנכנסה לשירות לאחרונה, בעוד חמש אוניות המערכה מסדרת קייזר, כולל פרידריך דר גרוסה, הועברו לשייטת IV.
במרץ 1917 נכנסה לשירות אוניית המערכה החדשה באדן, שנבנתה כדי לשמש כספינת דגל של הצי; ב-17, שר הוריד את דגלו מפרידריך דר גרוסה והעביר אותו לבאדן.
ב-4–5 ביולי, אנשי הצוות על סיפון פרידריך דר גרוסה ערכו שביתת רעב במחאה על האיכות הירודה והכמות הלא מספקת של המזון שניתן להם.
קציני הספינה התרצו, האכילו את הצוות בארוחה של מרק גריסים והסכימו להקים Menagekommission, מועצה שנתנה למתגייסים קול בבחירת המנות והכנתם.
אי כפיפות נוספת על כמה כלי שיט התרחשה ב-11 ביולי, והמנהיגים נעצרו והועמדו למשפט.
מקס רייכפיטש, המסיק של פרידריך דר גרוסה נידון למוות והוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-5 בספטמבר בקלן.
המבצע החל בבוקר 12 באוקטובר, כאשר מולטקה וספינות השייטת השלישית הפגיזו עמדות רוסיות במפרץ טגה בעוד פרידריך דר גרוסה ושאר השייטת הרביעית הפגיזו סוללות תותחים רוסיות בחצי האי סורבה באסל.
ארטילריית החוף בשני המקומות שותקה במהירות על ידי התותחים הכבדים של ספינות הקרב.
בבוקר 14 באוקטובר, פרידריך דר גרוסה, קייזרין וקניג אלברט נותקו כדי לתמוך בכוחות הגרמנים שהתקדמו לעבר אנסקול.
שלוש האוניות ירו על הסוללה בזרל במשך שעה, מה שגרם למרבית צוותי התותחים הרוסים להימלט מתפקידיהם.
עד 20 באוקטובר, הלחימה באיים התפוגגה; מון, אסל ודאגו היו ברשות הגרמנים.
ביום הקודם, ה-Admiralstab הורה על הפסקת הפעולות הימיות והחזרת הדרדנוטים לצי הים הפתוח בהקדם האפשרי.
ב-27 באוקטובר, פרידריך דר גרוסה יצאה מהים הבלטי והוחזרה לים הצפוני.
עם שובה, היא חידשה את תפקידי השמירה.
האונייה השתתפה בהתקדמות חסרת התוצאות לנורווגיה ב-23–25 באפריל 1918. לאחר מכן, היא נכנסה למזח היבש לצורך תחזוקה מקיפה, שנמשכה בין 26 ביולי ל-28 בספטמבר.
פרידריך דר גרוסה וארבע אחיותיה היו אמורות להשתתף בפעולה אחרונה של הצי בסוף אוקטובר 1918, ימים לפני ששביתת הנשק הייתה אמורה להיכנס לתוקף.
עיקר צי הים הפתוח היה אמור להתייצב מבסיסם בווילהלמסהאפן כדי להעסיק את הצי הגדול הבריטי; שר - כעת גרוס-אדמירל של הצי - התכוון להסב נזק רב ככל האפשר לצי הבריטי, כדי להבטיח עמדת מיקוח טובה יותר לגרמניה, למרות האבידות הצפויות.
עם זאת, רבים מהמלחים היו עייפים מהמלחמה חומשו שהמבצע ישבש את תהליך השלום ויאריך את המלחמה.
החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בתירינגן ולאחר מכן בכמה ספינות קרב אחרות פתחו במרד.
ב-30, אנשי הצוות על סיפון פרידריך דר גרוסה עסקו בצורות של התנגדות פסיבית, כולל "ללכת לאט" תוך חידוש מלאי הפחם של הספינה.
לאחר שהספינות נכלאו, התותחים שלהן הושבתו באמצעות הסרת מכנסי התותחים שלהם, וצוותיהם הצטמצמו ל-200 קצינים ומלחים.
רויטר סבר שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני 1919, שהיה המועד האחרון של גרמניה לחתום על הסכם השלום.
מבלי שידע שהמועד האחרון הוארך עד 23 ביוני, הורה רויטר להטביע את הספינות בהזדמנות הבאה.
בבוקר 21 ביוני יצאה הצי הבריטי מסקפה פלו לביצוע תרגילי אימון, ובשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לאניותיו.
פרידריך דר גרוסה התהפכה וטבעה ב-12:16. ב-1936 נמשתה הספינה ופורקה לגרוטאות; העבודה הסתיימה עד 29 באפריל 1937. ב-30 באוגוסט 1965, בריטניה החזירה את פעמון הספינה לגרמניה באמצעות הפריגטה שר; הוא שוכן כעת במפקדת הצי של הצי הגרמני בגליקסבורג.
פְרִידְרִיךְ דָנִיאֵל פוֹן רֶקְלִינְגְהַאוּזֶן היה פתולוג גרמני יליד , וסטפאליה.
רקלינגהאוזן נולד בגיטרסלו, גרמניה, בשנת 1833. הוא היה בנם של פרידריך כריסטוף פון רקלינגהאוזן ופרידריקה שרלוט צומווינקל.
אביו היה מורה בבית ספר יסודי וכומר זוטר.
אימו נפטרה זמן קצר לאחר לידתו בשנת 1833. משפחת רקלינגהאוזן הייתה משפחה אריסטוקרטית שכמה מבניה היו בתפקידים ציבוריים של חברי מועצה וראשי ערים.
הוא למד בבית הספר היסודי שבו לימד אביו בגיטרסלו.
לאחר מכן למד בבית ספר תיכון ראטסגימנזיום, בילפלד.
החל משנת 1852, רקלינגהאוזן למד רפואה באוניברסיטאות בון, וירצבורג, וברלין, וקיבל את הדוקטורט שלו במוסד האחרון בשנת 1855. לאחר מכן למד תחת רודולף וירכו, אבי הפתולוגיה המודרנית, וקיבל את הדוקטורט שלו אצל וירכו בתור היועץ שלו.
לאחר מכן הוא ערך מסע לימודים לווינה, רומא, ופריז.
מ-1858 עד 1864, רקלינגהאוזן היה עוזר במכון הפתולוגי בברלין.
ב-1864 הוא הפך לפרופסור לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת קניגסברג לפני שעבר לווירצבורג שישה חודשים לאחר מכן.
הוא נשאר פרופסור בווירצבורג עד 1872, אז מונה לפרופסור לפתולוגיה כללית ואנטומיה פתולוגית באוניברסיטת שטרסבורג עד 1906. מאז ואילך, הוא נשאר כפרופסור אמריטוס, והמשיך ללמד ולערוך מחקרים עד מותו ב-1910.
בגיל 32, רקלינגהאוזן כבר היה פרופסור לאנטומיה פתולוגית; כתיבת הביליטציה הייתה מיותרת בגלל הרקע האקדמי והמדעי שלו.
בשנת 1865 הוא נבחר לעמוד בראש הקתדרה לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת קניגסברג.
נושא נאום החניכה שלו היה "De corporibus liberis articulorum" ("על גופם הרופף של המפרקים").
בתקופתו הקצרה בקניגסברג הכיר את אשתו לעתיד מאריה יאקובסון (1846–1918), בתו של הרופא היהודי יאקוב יאקובסון מברונסברג שבפרוסיה המזרחית.
בשנת 1867 נולד הראשון מבין חמשת ילדיו.
בנו, , רכש לעצמו שם מאוחר יותר כרופא, חוקר לחץ דם ופילוסוף.
ב-20 באפריל 1872 רקלינגהאוזן עבר לאוניברסיטת שטרסבורג שהוקמה מחדש, כאוניברסיטת הקייזר וילהלם במדינה האימפריאלית אלזס-לורן.
במהלך תקופתו של רקלינגהאוזן באוניברסיטה הוא החזיק בתארים רבים, כולל דיקן הפקולטה לרפואה ב-1875/76 וב-1897, וכן רקטור האוניברסיטה לשנת הלימודים 1883/84. בנאום הרקטורט שלו עסק בהוראה הרפואית: על ההתפתחות ההיסטורית של החינוך הרפואי, תנאיו המוקדמים ומשימתו.
בתקופתו בשטרסבורג הוא עזר לגייס מספר אנשים חשובים לאוניברסיטה, כמו האנטומיסט היינריך וילהלם ולדייר (1836–1921).
בנוסף, רקלינגהאוזן היה אחד ממייסדי האגודה הגרמנית לפתולוגיה ב-1884. לאחר פרישתו ב-1906, הוא עדיין עבד על מונוגרפיה מקיפה על רככת ואוסטיאומלציה, שהסתיימה בשנת מותו.
הוא נקבר ליד אשתו בבית הקברות סנט לואיס ברוברטסאו.
ב-1855 כתב רקלינגהאוזן את עבודת הגמר שלו De pyaemiae theoriis, הנוגעת לתיאוריות שונות על מיגול דם .
ב-1882 הוא פרסם מונוגרפיה שסקרה ספרות קודמת שנעשתה על ידי 33 שנים קודם לכן, הוסיף שני מקרים חדשים, ואפיין את הגידולים של נוירופיברומטוזיס מסוג 1 או NF-1 כנוירופיברומה, המורכבת משילוב אינטנסיבי של תאי עצב ורקמות סיבית.
NF-1 מכונה לפעמים "תסמונת פון רקלינגהאוזן".
הוא כתב דין וחשבון על ספינה ביפידה ב-1886, תוך שיפור בעבודתו של פולפיוס מ-1641.
בשנת 1889 הוא טבע את המונח "המוכרומטוזיס", והיה הראשון שסיפק את הקשר בין המוכרומטוזיס והצטברות ברזל ברקמת הגוף.
רקלינגהאוזן פרסם את ממצאיו במסה שכותרתה Hämochromatose (1889).
בעוד גרהרד אנגל תיאר לראשונה את הפרעת השלד , בשנת 1891 רקלינגהאוזן היה הראשון שתיאר אותה באופן שיטתי, והמצב נודע כ"מחלת פון רקלינגהאוזן".
מיוחס לו ביסוס שיטה לצביעה של קווים של חיבורי תאים בכסף, הליך שהוביל למחקר של יוליוס כהנהיים על נדידת תאי דם לבנים ודלקת.
במונוגרפיה שפורסמה לאחר מותו ב-1910, הוא טבע את המונח ""אונקוזיס" (שמקורו מ"אונקוס" - 'נפיחות').
מונח זה משמש לעיתים לתיאור מוות של תאים איסכמיים.
בנוסף, הוא ביצע מחקרים חשובים על הלב ומחזור הדם.
כאן הוא בחן את השימוש בכסף כדי להראות את צומת התאים וכיצד רקמות החיבור מתקשרות דרך לימפה.
עבודתו הכתובה של רקלינגהאוזן על תאי דם לבנים אפשרה ליוליוס כהנהיים להתחיל את מחקריו על הפרטים של נדידת תאי הדם הלבנים והדלקת.
["על פיברומה עורית מרובת והקשר שלהם לנוירומות מרובות"] ברלין, (1882).
על השרירנים המרובים של העור והקשר שלהם לנוירומות המרובות.
פְרִידְרִיךְ הַיינְרִיךְ קַרְל דֶה לַה מוֹט פוּקֶה היה סופר גרמני המזוהה עם הזרם הרומנטי.
פוקה נולד בברנדנבורג אן דר האפל למשפחה ממוצא הוגנוטי-צרפתי, כפי שמעיד שם משפחתו.
סבו, , היה אחד הגנרלים של פרידריך הגדול, ואביו היה קצין בצבא פרוסיה.
אף על פי שלא יועד מלכתחילה לקריירה צבאית, ויתר פוקה בסופו של דבר על לימודיו באוניברסיטת האלה כדי להתגייס לצבא, והשתתף ב.
את שאר חייו הקדיש בעיקר לעיסוקים ספרותיים.
הוא הוצג בפני אוגוסט וילהלם פון שלגל, שהשפיע עליו עמוקות כמשורר ("mich gelehret Maß und Regel | Meister August Wilhelm Schlegel"" – מי שלימדני מידה וכלל / המאסטר אוגוסט וילהלם שלגל") ואף פרסם את ספרו הראשון של פוקה, "משחקים דרמטיים מאת פלגרין" (Dramatische Spiele von Pellegrin), ב-1804.
נישואיו הראשונים של פוקה לא היו מאושרים והסתיימו עד מהרה בגירושים.
אשתו השנייה, (1773–1831), נהנתה ממוניטין מסוים ככותבת רומנים בזמנה.
לאחר מותה נישא פוקה בשלישית.
נחמה מסוימת על דעיכת הפופולריות שלו בקרב הציבור סיפקה לו נדיבותו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, שהעניק לו קצבה שאפשרה לו לבלות את שנותיו האחרונות ברווחה.
לאחר "משחקים דרמטיים מאת פלגרין", יצירתו השנייה, "רומנסות מעמק רונסבאל" (Romanzen vom Tal Ronceval, 1805), הראתה בבירור את נאמנותו למנהיגי הרומנטיקה, וב"היסטוריה של האביר האציל גלמי" (Historie vom edlen Ritter Galmy, 1806) הוא חרז רומנסה מהמאה ה-16 על אבירות ימי הביניים.
היצירה "זיגורד קוטל הנחש" (Sigurd der Schlangentödter, מחזה הירואי בשישה הרפתקאות, 1808), הייתה ההמחזה הגרמנית המודרנית הראשונה לאגדת ה, המשלבת מקורות איסלנדיים כגון והשירה הגרמנית של ימי הביניים, שירת הניבלונגים.
המחזה ושני המשכיו, "נקמת זיגורד" (Sigurds Rache, 1809) ו"האביר של אסלוגה" (Aslaugas Ritter, 1810), פורסמו יחד תחת הכותרת "גיבור הצפון" (Der Held des Nordens) ב-1810. הטרילוגיה הביאה את פוקה לתודעת הציבור, והייתה לה השפעה ניכרת על גרסאות מאוחרות יותר של הסיפור, כגון "הניבלונגים" מאת ו"טבעת הניבלונג" מאת ריכרד וגנר.
כתבים מוקדמים אלו התוו את הקווים שבהם המשיכה פעילותו הספרותית של פוקה; תחומי העניין שלו נחלקו בין אבירות ימי הביניים מצד אחד לבין המיתולוגיה הנורדית מצד שני.
ב-1813, שנת המרד נגד נפוליאון, הוא שב להילחם בשורות הצבא הפרוסי, והפטריוטיות החדשה שהתעוררה בעם הגרמני הותירה את חותמה על כתביו.
בין השנים 1810 ל-1815 הייתה הפופולריות של פוקה בשיאה; הרומנסות, הרומנים, המחזות והאפוסים הרבים שכתב במהירות יוצאת דופן קסמו מאוד להלך הרוח של אותה שעה.
הופיעה בסביבות 1811, והיא היצירה היחידה שבזכותה זכרו של פוקה עדיין חי כיום.
עם זאת, ניתן לקבל מושג מקיף יותר על כישרונו משני הרומנסות "טבעת הקסם" (Der Zauberring, 1812) ו"מסעותיו של תיאודולף האיסלנדי" (Die Fahrten Thiodolfs des Isländers, 1815).
החל מ-1820 ואילך חלה הידרדרות באיכות יצירתו של פוקה, בין היתר בשל הקלות הצורנית הקטלנית שבה כתב, והוא כשל בניסיון להדביק את השינויים בטעם הגרמני כשהמשיך להיאחז בסממנים החיצוניים של הרומנטיקה.
יריביו הדביקו לו את הכינוי "דון קישוט של הרומנטיקה".
מחזהו של פוקה "מלחמת הזמרים בוורטבורג" (Der Sängerkrieg auf der Wartburg) הוא ככל הנראה אחד המקורות לטנהויזר מאת ריכרד וגנר.
יוהאן וולפגנג פון גתה לא התרשם ממנו, והעיר ל: "שנינו הסכמנו שכל חייו עסק משורר זה בלימודים גרמניים עתיקים, אולם מבלי שהצליח לפתח זאת לכדי תרבות פרי יצירתו".
רוברט לואיס סטיבנסון העריץ את סיפורו של פוקה "האיש הקטן מהגרדום" (Galgenmännlein) וכתב גרסה משלו ("השד בבקבוק") עם תפאורה הוואית.
ו שיבחו שניהם את "סינטראם ובני לווייתו" (Sintram und seine Gefährten).
גם ויליאם מוריס הפך למעריץ של "סינטראם ובני לווייתו", והיצירה השפיעה על הסיפורת שלו עצמו.
"אונדינה" משמשת כבסיס, יחד עם "בת הים הקטנה" של הנס כריסטיאן אנדרסן, לאופרה "רוסלקה" מאת דבוז'אק.
פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבית שטאופן (הוהנשטאופן) (דצמבר 1122 – 10 ביוני 1190) היה קיסר גרמניה והקיסרות הרומית הקדושה.
הוא נודע יותר בשם פרידריך ברברוסה כלומר פרידריך אדום הזקן.
פרידריך ברברוסה נולד בשנת 1122, לפרידריך השני, דוכס שוואביה (מנין שונה ממנין הקיסרים), וליודית מבוואריה, דוכסית שוואביה מבית ולף, בתם של היינריך התשיעי, דוכס בוואריה ווולפהילדה מסקסוניה.
שתי משפחות הוריו של פרידריך היו מהחשובות והחזקות בגרמניה והיו יריבות זו לזו.
לאחר מות אביו, שימש פרידריך כדוכס שוואביה בין השנים 1147–1152. ב-4 במרץ 1152 נבחר למלך גרמניה, וב-9 במרץ הוכתר.
ב-18 ביוני 1155 הוכתר לקיסר הקיסרות הרומית הקדושה.
האפיפיור ראה ביחוסו המשפחתי הכפול דרך לאחד את הכוחות היריבים בממלכה.
במקביל הוא שימש גם כמלך איטליה בין השנים 1154–1186.
בשנת 1147 מונה לדוכס שוואביה, בשם פרידריך השלישי, במקום אביו פרידריך השני, דוכס שוואביה שמת.
זמן קצר לאחר מכן כבר יצא עם דודו קונראד השלישי, מלך גרמניה, למסע הצלב השני למזרח.
במהלך מסע זה נקשרו השניים עד כדי כך, שעל מיטת חוליו המליץ קונראד לנסיכים הבוחרים למסור את כתר המלוכה הגרמני לפרידריך ברברוסה, ולא לבנו, פרידריך פון שטאופן, שנתמנה לדוכס שוואביה החדש.
ברברוסה רצה להשיב ולשמר את עצמתה ותהילתה של האימפריה כפי שהיא הייתה בימיו של קרל הגדול ואוטו הראשון הגדול.
הוא העריך שהדרך לכך היא שמירה על סדר קפדני בגרמניה עצמה, ועמידה על הזכויות האימפריאליות באיטליה.
פרידריך ברברוסה היה נדיב במתן חופש פעולה לאצילים כדי לשמור על שקט פוליטי, ובכך גם לרכוש את אהדתם ותמיכתם בתוכניותיו.
בסופו של דבר יצא פרידריך בראש צבא גדול מצויד היטב כדי לכפות את סמכותו על ערי איטליה הצפונית ובראשן מילאנו שהתאגדו בברית שנקראה "הברית הלומברדית", ולהוכיח את עדיפות כוחו על זה של האפיפיור אלכסנדר השלישי.
זה האחרון לא ישב בחיבוק ידיים, תמך בכל דרך אפשרית בערי הצפון, בנשק ובאנשים, הטיל חרם על פרידריך והפעיל את גורמי האופוזיציה העוינת את פרידריך מתוך גרמניה.
במפגש המכריע, קרב לניאנו בשנת 1176 נחל פרידריך תבוסה וצבאו ניגף לפני צבא איכרים לא מתוחכם.
הוא התקרב לחצר המלכות הרומית-מזרחית באימפריה הביזנטית בראשותו של מנואל הראשון קומננוס, ועל מנת לחזק את קשריו איתו, התגרש מאשתו אדלה מווהבורג, וניסה ללא הצלחה להשיג כלה-נסיכה מחצר המלכות בקונסטנטינופול.
לאחר ההסכם עם האפיפיור ועל פי קריאתו התארגן מסע הצלב השלישי.
למסע יצאו פרידריך ברברוסה, מלך צרפת פיליפ אוגוסט, ומלך אנגליה ריצ'רד לב הארי.
פרידריך לא זכה להגיע אל ארץ הקודש משום שטבע בנחל סאלף שבאסיה הקטנה.
מותו גרם מהומה וחוסר אונים בצבאו, שהותקף מכל עבר על ידי הטורקים.
רבים מהגרמנים ערקו חזרה הביתה, נהרגו, ואפילו התאבדו.
רק כ-5,000 מהלוחמים הצליחו להגיע לעכו.
בנו פרידריך השישי, דוכס שוואביה, וחלק קטן מאנשיו הצטרפו אל שני המחנות האחרים, במטרה להביאו לקבורה בירושלים, אך המאמצים לשמר את גופתו בחומץ נכשלו.
גופו נטמן בכנסיית פטרוס הקדוש באנטיוכיה, עצמותיו הובאו לקבורה בקתדרלה של צור וליבו ואבריו הפנימיים בעיר טרסוס.
אובדן הצבא הגרמני היה אחד הגורמים העיקריים לחוסר היכולת של משתתפי מסע הצלב השלישי לכבוש את ירושלים.
שמו של פרידריך נקשר באגדות רבות, ובתוכן זו של הגיבור הנרדם, בדומה לאגדות בריטיות קלטיות קדומות על המלך ארתור, ופורטוגליות על המלך סבשטיאו הראשון.
האגדה מספרת שהוא לא מת, אלא ישן עם אביריו במערה בהר קיפהאוזר (Kyffhäuser) שבתורינגיה, או בהר אונטרסברג (Untersberg) בבוואריה, וכשיפסיקו העורבים לעוף מעל ההר הוא יקום משנתו ויחזיר את גרמניה לגדולתה מימי קדם.
לפי האגדה, זקנו האדום צומח מבעד לשולחן שלידו הוא יושב, עיניו עצומות למחצה, אך מפעם לפעם הוא מרים את ראשו ושולח את אחד הילדים החוצה לבדוק האם העורבים כבר חדלו לעוף.
פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, נקראה מבצע ברברוסה.
מנישואיו הראשונים של פרידריך, לאדלהייד מווהבורג, לא נולדו ילדים ובעקבות כך הם בוטלו.
מנישואיו השניים, לביאטריס הראשונה, רוזנת בורגונדי נולדו לו 11 ילדים:
ביאטריס (1162–1174), הייתה מאורסת לגוליילמו השני, מלך סיציליה, אבל מתה לפני שהם יכלו להינשא.
היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1165–1197).
קונרד (1167–1191), שמו שונה מאוחר יותר לפרידריך השישי, דוכס שוואביה לאחר מותו של אחיו הבכור.
קונרד השני, דוכס שוואביה ורוטנבורג (1172–1196).
אגנס (1181–1184), הייתה מאורסת לאימרה הראשון, מלך הונגריה, אך מתה לפני שהם יכלו להינשא.
פרידריך וילהלם ניקולאוס קרל פון פרויסן היה קיסר גרמניה ומלך פרוסיה, במשך 99 ימים עד למותו.
פרידריך היה בנם של וילהלם הראשון, אחיו הצעיר של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי, ושל אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-1858 נישא לוויקטוריה הנסיכה המלכותית, בתה הבכורה של המלכה ויקטוריה ושל אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
לזוג היו שמונה ילדים: וילהלם שנולד ב-1859 (לימים קיסר גרמניה), שרלוטה ב-1860, היינריך ב-1862, זיגמונד ב-1864, ויקטוריה ב-1866, ולדמר ב-1868, סופי ב-1870 ומרגרטה ב-1872. בהשפעת אשתו החזיק בתפישת עולם ליברלית.
ב-1861 מת דודו פרידריך וילהלם הרביעי, וכיוון שהיה חשוך ילדים, הומלך אביו וילהלם הראשון למלך ופרידריך היה לנסיך הכתר.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה פיקד פרידריך על הארמייה השנייה, כשלצידו ראש מטהו לאונרד פון בלומנטל, עמה נחל ניצחון בקרב קניגרץ, ובמהלך מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 פיקד על הארמייה השלישית, כששוב פון בלומנטל לצידו, ולחם עמה בקרב סדאן, שבו הוכרעה למעשה המלחמה.
לאחר הקמת הקיסרות הגרמנית ב-1871 הפך אביו של פרידריך לקיסר ופרידריך ליורש העצר.
פרידריך לא חיבב את קנצלר גרמניה רב העוצמה, אוטו פון ביסמרק, שגינה את יצר הליברליזם של אשתו.
במהלך חיי אביו הורחק פרידריך מכל עמדת השפעה וכוח.
בשנת 1869 ביקר במזרח התיכון לרגל חנוכת תעלת סואץ שהתקיימה ב-16 בנובמבר.
לאחר מכן ביקר גם בירושלים, וקיבל מהסולטאן אבדילאזיז שטח ברובע המוריסטן בירושלים, שם הניח את אבן הפינה לכנסיית הגואל שנחנכה על ידי בנו הקיסר וילהלם השני, כעבור כ-30 שנה.
ב-1887 חלה פרידריך בסרטן בבית הקול בגלל עישון כבד.
כדי לטפל במחלה הובא רופא מאנגליה בשם מורל מקינזי (קיבל תואר אבירות מן המלכה ויקטוריה מאוחר יותר) על פי המלצת אשתו.
מקינזי אבחן את המחלה אצל פרידריך ב-12 בנובמבר 1887. בעקבות תחרות בין הרופאים הגרמנים ובין אלו הבריטים, שהועדפו על ידי אשתו, היה האבחון שגוי, וניתוח שהיה יכול להציל את חייו בוטל.
כאשר גילו את הטעות החמורה, כבר היה מאוחר מכדי לנתח את פרידריך.
ב-9 בפברואר 1888 נחתך קנה הנשימה של פרידריך במטרה להכניס לתוכו קנה כסף חלול שנועד לסייע לו לנשום.
כתוצאה מכך איבד פרידריך את יכולת הדיבור ותקשר עם סביבתו באמצעות כתיבה בלבד.
פרידריך תיאר זאת במשפט: "!Lerne leiden, ohne zu klagen" ("למד לסבול מבלי להתלונן!").
לאחר מות אביו ב-9 במרץ 1888 הוכתר למלך פרוסיה וקיסר גרמניה.
פרידריך הספיק לשלוט במדינתו 99 ימים בלבד, עד שמת בעצמו ב-15 ביוני ממחלת הסרטן, בגיל 56 בלבד, מבלי שהגשים את שאיפותיו במדינתו.
לאחר מותו ירש אותו בנו בכורו בן ה-29, וילהלם השני, שהיה קיסר גרמניה האחרון.
אנשים רבים בעולם, ובגרמניה בפרט, ראו את מותו של פרידריך לא רק כמוות טרגי בפני עצמו, אלא גם כאסון לאומה הגרמנית ככלל.
שנות שלטון אביו עשוהו לחסר השפעה בעניינים פוליטיים - הגם שנדמה היה כי ימתח ביקורת רבה הן על אביו והן על הקאנצלר אוטו פון ביסמרק, הייתה ביקורתו עליהם שולית, ולא הפכה לאופוזיציה חזקה בגרמניה נגד השניים.
בנו ויורשו, וילהלם השני, היה ההפך הגמור ממנו.
וילהלם התנגד לא אחת לאביו ושנא את אמו הבריטית.
מעבר לכך, הוא בחר להתקרב יותר למיליטריזם ולאוטוקרטיה של מורשתו הפרוסית, במסלול שהוביל למלחמת העולם הראשונה ולסיום המונרכיה בגרמניה.
שלא כמו בנו, טעם פרידריך את טעמה של המלחמה והבין את אכזריותה.
שנת 1888 מכונה "Dreikaiserjahr" (שנת שלושת הקיסרים), כיוון שבאותה שנה מלכו בגרמניה שלושה קיסרים: וילהלם הראשון, פרידריך השלישי ווילהלם השני.
לפרידריך וויקטוריה היו 8 ילדים:
שםתאריך לידהתאריך פטירההערותוילהלם השני27 בינואר 18594 ביוני 1941נישא ב-1881, לאוגוסטה ויקטוריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג.
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (או פרידריך החמישי, ארכידוכס אוסטריה) לבית הבסבורג (21 בספטמבר 1415 – 19 באוגוסט 1493) היה הארכידוכס של אוסטריה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, בין השנים 1452–1493.
פרידריך השלישי נולד באינסברוק ב-21 בספטמבר 1415, לארנסט, דוכס אוסטריה וצימבורגיס ממזוביה.
בשנת 1424 מת אביו ארנסט, דוכס אוסטריה ופרידריך ירש את נחלותיו, אולם עקב היותו קטין, שימש דודו פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה כעוצר.
בשנת 1435 הוכרז פרידריך כבוגר, והוא נטל לידיו את השליטה על הנחלות יחד עם אחיו אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה.
בשנת 1439 מונה פרידריך כעוצר של בני דודיו זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה ולאדיסלאוס, ארכידוכס אוסטריה, והפך לראש משפחת בית הבסבורג.
בעקבות כך פרץ סכסוך בין פרידריך לאחיו אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה, שנמשך עד למותו של הלה בשנת 1463.
ב-2 בפברואר 1440 מונה פרידריך ליורשו של אלברכט השני, והוכתר כמלך הרומאים, וב-19 במרץ 1452 נבחר פרידריך, בהתערבות האפיפיור ניקולאוס החמישי שתמך בו, לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פרידריך מת בלינץ ב-19 באוגוסט 1493, ובנו מקסימיליאן הראשון עלה לשלטון במקומו.
ליבו של פרידריך נקבר בכנסייה בלינץ; בעוד שגופתו נקברה בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה.
פרידריך השלישי ידוע בהיסטוריה היהודית כבעל יחס סובלני ליהודים ואף כונה "מלך היהודים".
במספר מקרים ביטל צווי גירוש או רדיפות אחרות נגד יהודים ברחבי האימפריה.
כך גם הדף עלילות דם שהתרחשו ברגנסבורג.
רופאו היה יהודי ששמו יעקב לואנש.
ב-16 במרץ 1452 התחתן פרידריך עם לאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, בתם של דוארטה, מלך פורטוגל ושל רעייתו לאונור מאראגון, מלכת פורטוגל, ממנה היו לו 5 ילדים:
פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה (11 ביולי 1657 - 25 בפברואר 1713) היה בן לבית הוֹהֶנצוֹלֶרן, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג (בשנים 1688–1713, כ"פרידריך השלישי") ודוכס פרוסיה באוניה פרסונלית כ"פרידריך השני".
את תואר הדוכס שלו שדרג פרידריך לתואר מלוכה, והכריז על עצמו ב-1701 כמלכה הראשון של פרוסיה, תואר שבו המשיך להחזיק עד יום מותו.
מ-1707 הוא שלט באוניה פרסונלית גם על נסיכות נשאטל.
פרידריך נולד בקניגסברג ב-11 ביולי 1657 והיה בנו השלישי של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג מנישואיו הראשונים ללואיזה הנרייטה מנסאו, הבת הבכורה של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ושל אמליה מזולמס-בראונפלס.
בן דודו מצד אימו היה ויליאם השלישי, מלך אנגליה.
ב-29 ביולי 1657 הוטבל פרידריך לנצרות בטירת קניגסברג.
פרידריך היה תינוק חולני שסיכוייו לשרוד נחשבו לנמוכים.
נוסף לכך, בשנתו הראשונה הפילה אותו המיילדת שלו, והוא סבל כל חייו מכתף פגועה (דבר שזיכה אותו לימים בכינוי "פריץ הכפוף" בקרב תושבי ברלין).
ב-1662 הופקד אוטו פון שוורין על חינוכו של פרידריך, והמשיך בתפקיד זה עד ל-20 ביוני 1676. גם אברהרד פון דנקלמן היה שותף למשימה, ושימש כמורה של פרידריך.
ב-23 במרץ 1664 החליט אביו של פרידריך להעניק לו את דוכסות הלברשטאדט כנחלה.
ב-1670 התמנה פרידריך כקפטן של "פלוגת פרשים", אך מעולם לא שירת בתפקיד, בשל נכותו.
ב-7 בדצמבר 1674 מת אחיו הבכור של פרידריך קרל, נסיך הכתר של ברנדנבורג, שהיה אמור לרשת את תואר הנסיך הבוחר, ממחלה, ופרידריך הפך ליורש התואר של אביו.
באותה שנה נולדה בתם היחידה של פרידריך ואליזבת - לואיזה דורותיאה, נסיכת פרוסיה.
ב-7 ביולי 1683 מתה אליזבת הנרייטה, בגיל 25 בלבד, בברלין-קולן.
פרידריך נישא מחדש ב-1684 לסופיה שרלוטה מהנובר, ומנישואים אלה נולד ב-1685 פרידריך אוגוסט, שמת שנה לאחר מכן, וב-15 באוגוסט 1688 פרידריך וילהלם, יורשו לעתיד של פרידריך.
יחסיו של פרידריך התערערו בשנותיו האחרונות של האב, ובייחוד לאחר שנשא לאישה את סופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ב-1668 ששאפה לקדם את בניה שלה בתור לירושה על פניו של פרידריך.
פרידריך חשש כי שלטונו של האב יתחלק בינו ובין ארבעת בניה של דורותיאה, ולכן דרש מאביו להצהיר בפומבי על כך ששלטונו יועבר אליו בשלמותו.
ב-7 באפריל 1687 מת אחיו הצעיר של פרידריך מנישואיו הראשונים של אביו, לודוויג, וחששותיו של פרידריך מפני הדחתו מהירושה לטובת בניה של דורותיאה גברו.
פרידריך, שבאותה העת היה בחופשת מרפא בקרלסבד חשש כי דורותיאה הרעילה את לודוויג, ובמקום לשוב לברלין יצא אל לייפציג, הנובר וקאסל.
הנסיך הבוחר פרידריך השלישי (1688-1701)
פרידריך וילהלם הלך לעולמו ב-9 במאי 1688. שבוע לאחר מותו נפגשה לראשונה מועצת המלך בראשותו של פרידריך השלישי, תוארו החדש של פרידריך, לקריאת צוואתו של פרידריך וילהלם.
לאחר דיונים משפטיים ארוכים, בהם השתתף בין היתר דנקלמן, מורו הוותיק של פרידריך, הוחלט כי עד 1692 יישאר השלטון בברנדנבורג בידי פרידריך בלבד, כדי לשמור על שלמות הממלכה.
רצון זה לא היה מונע רק ממניעים אישיים, אלא גם כחלק מניסיונו של פרידריך לאחד מחדש את המדינה של שושלת הוהנצולרן.
מדינתו נודעה בשם ברנדנבורג-פרוסיה, היות שנכסיה העיקריים של המשפחה היו מרקיזות ברנדנבורג של קיסרות רומי הקדושה, ודוכסות פרוסיה שלא הייתה חלק מהאימפריה, אך על פי שלפי החוק הגרמני של תקופתו לא יכלו להתקיים ממלכות בשטחה של קיסרות רומי הקדושה, למעט ממלכת בוהמיה.
לאחר קבלת אישורו של לאופולד יצא פרידריך בשיירה ארוכה מברלין לקניגסברג, בירת פרוסיה, ב-13 בדצמבר 1700. טקס ההכתרה נערך ב-18 בינואר 1701, ובמהלכו הניח פרידריך את הכתר על ראשו בעצמו, ולאחר מכן הכתיר את סופיה שרלוטה.
ב-1702, לאחר מותו של ויליאם השלישי, ירש פרידריך את השלטון גם במחוזות לינגן ומוארס.
פרידריך, שהיה קלוויניסט, נבחר גם כנסיך נשאטל ב-1707, תואר שכן זכה להכרה בינלאומית במסגרת הסכם אוטרכט מ-1713. ב-27 בנובמבר 1708 נשא פרידריך, שהיה כבר בן 51, את הנסיכה סופיה לואיזה ממקלנבורג-שוורין, שטרם מלאו לה 24. הנישואים היו פוליטיים בעיקרם, היות שלפרידריך היה רק בן אחד.
לשניים לא נולדו ילדים, אך סופיה המשיכה לחיות גם לאחר מותו בברלין ב-1713. נכדו של פרידריך, פרידריך השני, היה הראשון שנטל לעצמו את התואר "מלך פרוסיה" באופן רשמי, לצד הכינוי "פרידריך הגדול".
ב-28 באוגוסט 1703 הורה ליהודים למחוק את המילים .
זאת משום שהמשפט "שהם משתחווים להבל וריק" מתריס באמונה הנוצרית, שהרי "וריק" שווה בגימטריה ל"ישו".
פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן (גרמנית Großherzog Friedrich I.
von Baden , 9 בספטמבר 1826 - 28 בספטמבר 1907) היה הדוכס הגדול השישי של באדן ודודו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
הוא נודע בתולדות הציונות כאחד מתומכיו של בנימין זאב הרצל.
פרידריך נולד בקרלסרוהה ב-9 בספטמבר 1826, והיה בנו השלישי של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן והדוכסית הגדולה סופיה, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
הוא היה ליורש העצר של הדוכסות הגדולה מבאדן לאחר מות אביו ועליית אחיו לודוויג לכתר הדוכסות.
בעקבות מחלת הנפש בה לקה אחיו הפך פרידריך לעוצר הדוכסות ובשנת 1856 מונה באופן רשמי לדוכס, עוד לפני מות אחיו בשנת 1858.
פרידריך תמך במונרכיה חוקתית ואף הנהיג נישואים אזרחיים בבאדן בעת כהונתו.
בשנת 1856 הוא נישא לנסיכה לואיזה מפרוסיה, בתו של יורש העצר דאז לכתר הגרמני וילהלם, נסיך פרוסיה, ואחותו של פרידריך, נסיך פרוסיה.
בשנת 1866 הצטרף פרידריך לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, על אף קרבת המשפחה עם ממלכת פרוסיה.
לאחר התבוסה האוסטרית, לא נאלצה באדן לשלם פיצויים גבוהים בעקבות קשרי המשפחה של פרידריך עם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה.
בשנת 1870 הצטרף פרידריך לפרוסיה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, ולאחר המלחמה צירף את הדוכסות הגדולה של באדן לאימפריה הגרמנית.
ב-28 בספטמבר 1907 מת פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן.
בשנת 1856 התחתן פרידריך עם לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
פרידריך השלישי (17 בינואר 1463 – 5 במאי 1525) הידוע גם כ"פרידריך החכם" היה הנסיך הבוחר מסקסוניה בשנים 1486–1525. נודע בתמיכתו ברפורמציה הפרוטסטנטית ובהגנה שהעניק למרטין לותר כאשר נודה והוחרם על ידי הכנסייה הקתולית והקיסר.
פרידריך עצמו נותר קתולי ולא קיים קשר אישי עם לותר.
פרידריך נולד בטורגאו ב-17 בינואר 1463, לארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואליזבת מבוואריה שהייתה בתו של אלברכט השלישי, דוכס בוואריה, וכבן הבכור ירש את שלטון אביו עם מותו ב-1486. ב-1502 הקים בעירו ויטנברג אוניברסיטה (כיום חלק מאוניברסיטת האלה-ויטנברג), בה לימדו בין השאר מרטין לותר ופיליפ מלנכתון.
הקמת האוניברסיטה הייתה חלק ממאמציו להפוך את העיר הקטנה למרכזית וחשובה והוא הזמין לשם מלומדים ואנשי רוח נוספים כגון לוקאס קראנאך האב שהיה לצייר החצר שלו.
ב-1519 פרידריך היה המועמד של האפיפיור לאו העשירי, לכהונת קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואף העניק לו את ורד הזהב לאות תמיכתו בו.
לבסוף נבחר יריבו קרל החמישי.
כדי להגן על לותר אל מול הכנסייה הקתולית, שתבעה את העמדתו לדין, דרש פרידריך שלותר יועמד למשפט על אדמת גרמניה וכן שתהיה לו הזכות להשמיע את דבריו בפני הקיסר שזה עתה נבחר.
פרידריך החזיק באוסף גדול של שרידי קדושים שמנה כ-19,000 פריטים בהתאם לאמונה הקתולית שקדושתם תציל אותו מכור המצרף.
פרידריך עלה לרגל לירושלים ב-1493. מסעו הונצח על ידי האמן לוקאס קראנאך האב בציור מפת ארץ הקודש.
פרידריך מת רווק בטירת הציד בלושאו ב-1525 ונקבר בוויטנברג.
ירש אותו אחיו יוהאן "האיתן".
פרידריך הראשון, מלך וירטמברג , היה דוכס וירטמברג, ולאחר מכן הנסיך הבוחר מווירטמברג, ולאחר מכן מלכה הראשון של וירטמברג, ששלט במדינה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
פרידריך נולד ב-6 בנובמבר 1754 בטרפטו דר רגה שהייתה חלק מממלכת פרוסיה, לפרידריך אויגן, שהיה מאוחר יותר דוכס וירטמברג, ולפרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתו של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
ב-15 באוקטובר 1780 התחתן פרידריך עם אוגוסטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואוגוסטה, נסיכת בריטניה אחותו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ממנה היו לו 4 ילדים.
פרידריך בתגובה טען שאוגוסטה היא בעלת מזג רע, והיא התנהגה כלפי המשרתים באלימות ובצורה שאינה מכובדת.
ב-18 במאי 1797 התחתן פרידריך עם שארלוט, הנסיכה המלכותית, בתם של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושארלוט ממקלנבורג-שטרליץ, ממנה הייתה לו בת אחת שמתה בלידה.
בשנת 1797 מת פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג, ובמקומו עלה פרידריך לשלטון.
ב-15 באוקטובר 1780 התחתן פרידריך עם אוגוסטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואוגוסטה, נסיכת בריטניה אחותו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ב-18 במאי 1797 התחתן פרידריך עם שארלוט, הנסיכה המלכותית, בתם של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
ממנה היה לו בת אחת שמתה בלדתה:
פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג היה דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בין השנים 1822–1825.
פרידריך נולד ב-28 בנובמבר 1774 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ולשרלוטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתו של אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
פרידריך היה הבן השלישי, והשני שנשאר בחיים.
ב-17 במאי 1822 מת אחיו אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא בנים, ופרידריך עלה לשלטון במקומו.
פרידריך שנפצע במהלך המלחמות הנפוליאוניות באורח קשה, חיפש ברוב הזמן תרופות למחלתו, ויועצו ברנהרד פון לינדנוי משל במקומו.
לאחר מותו של פרידריך ב-11 בפברואר 1825 ללא יורשים, התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו ללואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, שהייתה אחייניתו של פרידריך, אך מכיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו.
פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בית וטין נולד:28 בנובמבר 1774 מת:11 בפברואר 1825 אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג דוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג 1822–1825 ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה (את אזור גותה) פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (את אזור אלטנבורג)
פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג היה דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בין השנים 1732–1772.
פרידריך נולד ב-14 באפריל 1699 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לפרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ולמגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט, בתו של קרל, נסיך אנהלט-צרבסט.
ב-23 במרץ 1732 מת אביו פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ופרידריך עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1734 פרידריך ניהל מסחר משגשג בלוחמים יחד עם קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לממלכת פרוסיה ולנסיכות ולדק ופירמונט.
במלחמת שבע השנים לחם פרידריך בשכנו אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
בין השנים 1748–1755 היה פרידריך עוצר בשם ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך יחד עם פרנץ יוזיאס, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
ב-10 במרץ 1772 מת פרידריך, ובנו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-17 בספטמבר 1729 התחתן פרידריך עם לואיזה דורותיאה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתו של ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (גרמנית: Friedrich IV.
פרידריך הרביעי נולד בארמברג שבפפאלץ העילית ב-5 במרץ 1574, ללודוויג השישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת מהסן, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה.
בשנת 1583 מת אביו לודוויג השישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ופרידריך עלה לשלטון במקומו.
אולם, מכיוון שפרידריך היה קטין, כיהן דודו יוהאן קזימיר מפפאלץ-זימרן כעוצר הנסיכות.
פרידריך חונך על ידי המתמטיקאי והאסטרונום ברתולומיאוס פיטיסקוס, שהיה קלוויניסט נלהב, ושימש מאוחר יותר כמטיף החצר.
בינואר 1592 מת דודו יוהאן קזימיר מפפאלץ-זימרן, ופרידריך תפס את השלטון.
פרידריך המשיך בדרכו של דודו האנטי-קתולית, ובשנת 1608 אף הקים את חבר האיחוד האוונגלי ועמד בראשו.
פרידריך היה אלכוהוליסט מושבע, והותיר את ניהול המדינה בידי הקנצלר כריסטיאן הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג.
ב-19 בספטמבר 1610 מת פרידריך, ובנו פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1593 התחתן פרידריך עם לואיזה יוליאנה, רוזנת נסאו, בתם של וילם הראשון, נסיך אוראנז' ושארלוט דה בורבון, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1559–1576.
פרידריך השלישי נולד בזימרן שברוזנות פפאלץ-זימרן ב-14 בפברואר 1515, ליוהאן השני, רוזן פפאלץ-זימרן וביאטריקס מבאדן, בתם של כריסטוף הראשון, מרקיז באדן-באדן ואוטיליה מקאצנלנבוגן.
משפחתו של פרידריך הייתה לותרנית הדוקה, אולם בהשפעת אשתו מריה מברנדנבורג-קולומבאך עבר פרידריך בשנת 1546 לדת הקלוויניסטית.
בשנת 1557 מת אביו יוהאן השני, רוזן פפאלץ-זימרן, ופרידריך מונה לרוזן פפאלץ-זימרן.
בשנת 1559 מת אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ ללא יורשים, ופרידריך עלה לשלטון במקומו.
לאחר עלותו לשלטון פרצה מחלוקת דתית חריפה בנסיכות בין הלותרנים לקלוויניסטים, ומשום כך הכריז פרידריך על ויכוח דתי שהתקיים בשנת 1561, ולאחריו החליט פרידריך שהדת הקלוויניסטית תהיה הדת השלטת בנסיכות.
שריו שהשתייכו לדת הלותרנית והתנגדו למעשיו, פוטרו מתפקידיהם.
בשנת 1566 הועלתה בדיאט של אאוגסבורג דרישה נגדו לבטל את השינויים בנסיכות, אולם פרידריך התנגד וטען כי הוא מחויב רק לאל שנתן לו את שלטונו.
בשנת 1570 ניסה פרידריך לבצע את הרפורמות הדתיות גם בפפאלץ העילית, אולם שם נתקל בהתנגדות של הלותרנים ובראשם יוהאן סילבן, שאף הוצא על ידו להורג בשנת 1572.
ב-26 באוקטובר 1576 מת פרידריך, ובנו לודוויג השישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1537 התחתן פרידריך עם מריה מברנדנבורג-קולומבאך, בתם של קזימיר, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית וסוזנה מבוואריה, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
לודוויג השישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1539–1583)
בשנת 1569 התחתן פרידריך עם אמליה מנוינאהר, בתו של גומפרכט מנוינאהר, אך לא נולדו לו ילדים ממנה.
פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג היה הנסיך בוחר של ברנדנבורג הראשון מבית הוהנצולרן, בין השנים 1415–1440.
פרידריך נולד ב-21 בספטמבר 1371, לפרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ואליזבת ממייסן, בתם של פרידריך השני, מרקיז מייסן ומתילדה מבוואריה, מרקיזת מייסן.
בשנת 1397 חזר פרידריך לנירנברג, וירש מאביו את רוזנות העיר נירנברג.
בשנת 1398 מת אביו פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג, ונחלותיו חולקו בין הבנים, ופרידריך ירש את נסיכות אנסבך, בעוד אחיו יוהאן השלישי, רוזן העיר נירנברג קיבל את נסיכות ביירוית.
בשל תמיכתו בזיגיסמונד, העניק לו הלה במהלך ועידת קונסטנץ את מרקיזות ברנדנבורג ואת התואר נסיך בוחר.
במהלך המלחמה נגד התנועה ההוסיטית לא תמך פרידריך בזיגיסמונד, ומשום כך התקררו היחסים בין השניים.
בשל סכסוכים עם האצולה בברנדנבורג, מסר פרידריך בשנת 1426 לבנו יוהאן, מרקיז ברנדנבורג-קולמבאך את מרקיזות ברנדנבורג, ושמר בידיו רק את תואר הנסיך הבוחר.
בשנת 1427 ארגן פרידריך את המאבק בתנועה ההוסיטית, ולאחר מכן שימש כמתווך במועצת בזל.
באותה שנה מכר פרידריך את זכויותיו ברוזנות העיר נירנברג לעיריית נירנברג, והעיר הפכה לעיר החופשית הקיסרית נירנברג.
ב-20 בספטמבר 1440 מת פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
בשנת 1401 התחתן פרידריך עם אליזבת מבוואריה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתם של פרידריך, דוכס בוואריה ומדאלנה ויסקונטי, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
אליזבת מברנדנבורג, דוכסית בז'ג-לגניצה-צ'שין (1403–1449), התחתנה עם לודוויק השני, דוכס בז'ג, ולאחריו התחתנה עם ונצל הראשון, דוכס צ'שין
ססיליה מברנדנבורג (1405–1449), התחתנה עם וילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
פרידריך השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג היה בנם.
מרגרטה מברנדנבורג (1410–1465), התחתנה עם אלברכט החמישי, דוכס מקלנבורג, ולאחריו התחתנה עם לודוויג השביעי, דוכס בוואריה, ולאחריו התחתנה עם מרטין, רוזן ואלדנפלס
מגדלנה מברנדנבורג (1412–1454), התחתנה עם פרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1413–1471)
אלברכט השלישי אכילס, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1414–1486)
דורותיאה מברנדנבורג, דוכסית מקלנבורג (1420–1491), התחתנה עם היינריך הרביעי, דוכס מקלנבורג
פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה , היה מרקיז מייסן בין השנים 1407–1428, והנסיך הבוחר מסקסוניה בין השנים 1423–1428.
פרידריך נולד בדרזדן לפרידריך השלישי, רוזן תורינגיה וקתרינה מהנברג בתו של היינריך השמיני, רוזן הנברג-שלויזינגן.
במלחמת הערים הגרמניות בשנת 1388 תמך פרידריך בפרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג, ובשנת 1391 סייע למסדר הטבטוני במלחמתו כנגד ולדיסלאב השני, מלך פולין.
פרידריך תמך ברופרכט השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ במאבקו נגד ונצל, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, משום שהלה לא נתן לו את אחותו לאישה.
בשנת 1407 מת דודו וילהלם הראשון, מרקיז מייסן, ופרידריך עלה לשלטון במקומו, יחד עם אחיו וילהלם השני, מרקיז מייסן ובן דודו פרידריך הרביעי, רוזן תורינגיה.
בשנים 1410 ו-1415 חלקו ביניהם פרידריך ושאר היורשים את הנחלות.
פרידריך לחם בכל מאודו בהוסיטים, ומשום כך כשמת אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה ללא ילדים קיבל פרידריך את נסיכות הבוחר מסקסוניה.
פרידריך המשיך להילחם נגד ההוסיטים, ובשנת 1426 איבד כמעט את כל צבאו בקרב אאוסיג.
לאחר מותו של אחיו וילהלם השני, מרקיז מייסן בשנת 1425 ירש אותו פרידריך, ובכך החזיק בידיו את כל נחלות בית וטין למעט רוזנות תורינגיה.
ב-4 בינואר 1428 מת פרידריך באלטנבורג, ובנו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו, יחד עם בניו הצעירים זיגיסמונד מסקסוניה, היינריך מסקסוניה ווילהלם השלישי, רוזן תורינגיה.
בשנת 1402 התחתן פרידריך עם קתרינה מבראונשווייג-לינבורג בתם של היינריך המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג וסופיה מפומרניה-וולגשט, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1412–1464)
אנה מסקסוניה, רוזנת הסן (1420–1462), התחתנה עם לודוויג הראשון, רוזן הסן