tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיירה לא היה מעמד של יישוב עירוני והשלטון המקומי היה בידי מועצה מקומית (גמינה), מועצה שהיו בה רק שני נציגים יהודים מתוך 25 חברים.
לכן נכשלו בדרך כלל מאמצים לקבל הקצבות למוסדות יהודיים, למעט סכום של מאתיים זהובים בשנה שניתן לבית הספר העברי; ב-1937 בוטלה גם תמיכה זו.
לקהילת קאמין-קושירסקי היו כפופים היהודים ביישובים לוביישוב, פנייבנו, גלושא רבא וגלושא זוטא, וכן יהודים מן הכפרים שבסביבה.
בבחירות להנהלת הקהילה, הנהלה שמנתה תשעה חברים, נבחרו בשנים 1927 ו-1931 חמישה נציגים מקאמין-קושירסקי.
שלושה מהם ייצגו רשימות דתיות (חסידי טריסק וקוברין), ושניים היו נציגים של איגודים כלכליים (בעלי מלאכה וסוחרים).
בבחירות שנערכו ב-1936 נבחרו שבעה נציגים מקאמין-קושירסקי; חמישה מהם באו מרשימת ארץ ישראל העובדת.
רוב יהודי קאמין-קושירסקי עסקו במסחר זעיר ובמלאכה.
רבים היו בעלי-מלאכה או רוכלים, והם סבבו בכפרים בימות השבוע עם כלי מלאכתם.
הפעילות הכלכלית נסתייעה בשני מוסדות כספיים, קופת גמ"ח (גמילות חסדים) ובנק עממי-קואופרטיבי.
קופת הגמ"ח נוסדה לפני מלחמת העולם הראשונה, חידשה את פעולתה עם סיום המלחמה ונוהלה בידי איגוד בעלי המלאכה.
הבנק העממי-קואופרטיבי נוסד באמצע שנות העשרים ביוזמת איגוד הסוחרים ובתמיכת ארגון הג'וינט.
שני מוסדות אלה נאבקו קשות במחסור בהון.
יהודי ארצות-הברית החישו עזרה ליהודים בפולין, ועזרה זו הורגשה גם בעיירה.
שליחי ועדות שונות הגיעו וביקשו את רשימות הנרצחים.
ילדים יתומים נשלחו לארצות-הברית, וכן הגיעו כספים לעזרה עבור האלמנות ולהוצאות הדרך של הנוסעים לארצות-הברית.
אלו שיצאו מהעיירות חיכו זמן רב בוורשה, בתנאים קשים ביותר, עד לקבלת אשרת הכניסה הנכספת לארצות-הברית.
לפעמים נמשכה ההמתנה לאשרה שנה ויותר.
עם התגברות האנטישמיות במחצית השנייה של שנות השלושים, נפוצה שמועה בעיירה על פוגרום צפוי.
ביום שני של שבועות תרצ"ז (1937) שמעו יהודים מפי נוצרים כי ביום השוק ייערכו פרעות ביהודי העיירה.
משלחת יהודית פנתה לראש מִנהל הנפה וביקשה ממנו הגנה.
הוא השיב כי כוחות המשטרה במקום מצומצמים, וביכולתו להגן רק על החנויות היהודיות שבשוק.
כמאה יהודים עזבו את קאמין-קושירסקי באופן זמני, עד יעבור זעם.
ביום השוק החלו שלוש קבוצות של ביריונים לערוך פרעות.
הם הרסו חנויות, שברו שמשות בבתים רבים של יהודים.
תגבורת של שוטרים הגיעה מבריסק, וזאת לאחר שהיהודים פנו אל מושל המחוז (ה'וויבודה') וביקשו את עזרתו.
המשטרה התערבה בשלב מאוחר והפסיקה את הפוגרום, אולם במקום לאסור את המתפרעים עצרו השוטרים יהודים, דבר שעורר סערה ציבורית שגרמה לשחרורם של היהודים לאחר שהייה בכלא.
ההזדהות של פקידי השלטון הפולני שבמקום עם הפורעים, השרתה דיכאון על הרחוב היהודי.
ב-1 בספטמבר פלשה גרמניה לפולין, והיהודים החלו להתארגן להגנה מפני פוגרומים והחלו לבנות מקלטים.
למקום הגיעו פליטים יהודים בזרם שהלך וגבר וכן גדודים של צבא פולני מובס.
אנשי העיירה נתנו לפליטים את בתיהם ודאגו להם למזון.
אורגן מטבח הזנה לפליטים, שסיפק להם ארוחה חמה, ורב העיירה אפילו התיר להביא מים ולבשל ביום הכיפורים כדי שתהיה סעודה חמה לכל הנזקקים בתום הצום.
ב-17 בספטמבר 1939, נע הצבא הסובייטי לקו שנקבע לו בהסכם, וכבש גם את אזור ווהלין עד לנהר הבוג.
כניסת הצבא הסובייטי התקבלה על ידי היהודים בהקלה, משום שראו בכך הצלה מפני הכיבוש הנאצי.
האזור סופח לרפובליקה האוקראינית הסובייטית, ותושביו הפכו לאזרחי ברית המועצות.
העיירה באותה עת מנתה כ-500 משפחות יהודיות, כמחצית מהאוכלוסייה הכוללת בעיירה.
לאחר הסיפוח, הותאמה השיטה הכלכלית לשיטה הסובייטית.
כיוון שרוב היהודים בעיירה היו סוחרים, חנוונים זעירים ורוכלים, היה להם קשה להתרגל למשטר הסובייטי.
רכושם הפרטי של האמידים הוחרם, חלק מבעלי המפעלים היהודים הוגלו, ורבים חששו מגירוש לסיביר.
בעלי המלאכה צורפו בהתאם למקצועותיהם לקואופרטיבים ("ארטלים").
החינוך והתרבות היהודיים, הפעילות הציונית פסקו.
לימוד העברית נאסרו והיהודים נאלצו לעבוד בשבת.
הילדים החלו ללמוד בבית-ספר ממלכתי בשבתות ובחגים.
כאשר רוב התלמידים לא באו ללמוד ביום הכיפורים נערכה חקירה, והחוקרים ביקשו לדעת מי השפיע על התלמידים לנהוג כך.
רק כחמישה אחוזים מיהודי ווהלין הצליחו להגר מזרחה.
בימי הכיבוש הראשונים התארגן בווהלין שלטון אוקראיני, והאוקראינים המקומיים ביצעו פוגרומים ו"אקציות" בשכניהם היהודים.
הפוגרומים נערכו ב-27 עיירות וב-12 כפרים, ובמהלכם היו כ-500 איש נפגעו בנפש וכן נשדד רכוש רב.
קבוצות של צעירים יהודים ניסו להגן באופן עצמאי על הציבור היהודי.
איינזצקומנדו a4 פעלה בפלך, ערכה "אקציות" במסווה של טיהור השטח מיחידות סובייטיות ורצחה אלפי יהודים.
ה"גביטים" נקבעו לפי הנפות (פוביאטים) הפולניות, ואחד מהם היה קאמין-קושירסקי.
באמצע ספטמבר 1941 פרסמו הגביטסקומיסרים (נציבי המחוז) צו המורה להחליף את מגן-הדוד היהודי הנישא על הזרוע בשני טלאים צהובים, האחד על החזה בצד שמאל, והאחר באמצע הגב.
מזונם של היהודים צומצם מאוד באיכותו ובכמותו, הוטלו עליהם קנסות כבדים, רכושם הוחרם והם נאלצו לעבוד בעבודות כפייה שונות.
שכר עבודתם של עובדי הכפייה נמסר ליודנראט, והוא השתמש בו כדי לשלם תמורת הקצבת המזון וחילק את מנות המזון בין היהודים.
בזמן העבודה, השגיחו מפקחים גרמנים או מקומיים על העובדים היהודים; הם התעללו ביהודים, הִכו ופצעו אותם.
בעלי המלאכה ובעלי מקצוע, כמו רופאים ורוקחים, המשיכו לעסוק במקצועותיהם בגלל חיוניותם.
בשעות החשכה נמצאו היהודים בעוצר בבתיהם.
בקיץ 1942 החל הרצח השיטתי והחיסול הסופי של יהודי ווהלין, והוא נמשך עד לאמצע אוקטובר של אותה השנה.
יחידות גרמניות מיוחדות בסיוע המשטרה הגרמנית ומשטרת העזר האוקראינית ביצעו את פעולות המצוד אחר יהודים, סגירת הגטאות, הליווי והאבטחה.
פקידי הגביטסקומיסריאט תיאמו את ההכנות, דאגו לאמצעי תובלה והשתתפו ברישום דברי הערך שהוחרמו מן היהודים.
הם גם אספו את חפצי הנרצחים ובגדיהם, מיינו אותם ושלחו חלק מהם לגרמניה.
השאר חולק בין התושבים המקומיים או נמכר להם.
בין החודשים יולי ואוקטובר 1942 נרצחו בווהלין כ-200 אלף יהודים, כלומר כ-80% מהכלואים בגטאות.
כמה אלפי בעלי מקצוע נדרשים הושארו בחיים בשלב זה; הם נרצחו בחודשים האחרונים של 1942 ובמחצית הראשונה של 1943. ב-10 באוגוסט 1942 נרצחו כ-80% מהיהודים בגטו קאמין-קושירסקי (וכן בגטו לוביישוב), והשאר נרצחו בנובמבר 1942.
בדרך כלל התייחסו האוקראינים אל היהודים באיבה גלויה, ולעיתים נהגו באדישות.
בודדים מהם, במיוחד חברי כת הבפטיסטים (שטונדיסטים), היו מוכנים לסכן את עצמם למען היהודים הנרדפים.
במקרים אחדים מצאו היהודים מקלט אצל כפריים פולנים ואף אצל צ'כים.
מעריכים כי בבריחות ההמוניות השתתפו כ-27 אלף אנשים, אף שבחלק מהמקומות לא עלה מספר הבורחים על אלפים ספורים.
מספר הניצולים מקרב הבורחים והמסתתרים היה קטן בגלל תנאי האקלים, הרעב ויחסם העוין והמתנכר של האוקראינים.
לריסה ברנצביץ' הצילה מספר יהודים של העיירה ועל כך קיבלה הכרה כחסיד אומות העולם.
הבולטות מבין צורות ההתנגדות היהודית היו המרידות בגטאות וההתארגנויות של קבוצות ליציאה ליערות כדי להילחם שם.
בעניין זה כתב ההיסטוריון שמואל ספקטור: "...המרידות בגטאות ווהלין הקדימו ב-8 עד 10 חודשים לפחות את המרד בגטו ורשה.
המרידות היו על פי רוב מאולתרות ואורגנו תוך זמן קצר.
התנאים הפיזיים של הגטו בעיירה הם שהכתיבו את דרכי המרד, שכללו בדרך כלל הצתה של בתי הגטו, כניסה לקרב קצר עם הרודפים ובריחה המונית ליערות הקרובים, כלומר שילוב של לחימה והצלה...".
הידועה ביותר מבין המרידות הייתה בטוצ'ין; ב-24 וב-25 בספטמבר 1942 ברחו בחסות האש והעשן כ-2,000 יהודים ליערות הסמוכים, אולם רק בודדים מהם שרדו עד ליום השחרור.
בדומה למרידות, היו גם מרבית ההתארגנויות של הקבוצות חפוזות ומאולתרות, והן נעשו בסמוך למועד החיסול.
מטרתן הייתה הישרדות באמצעות לחימה עם נשק ביד ביערות האזור.
בסתיו 1942 הייתה עדיין תנועת הפרטיזנים הסובייטית בראשית דרכה, וניסיונות הקבוצות היהודיות ליצור קשר אִתה נכשלו; לכן הן נאלצו, בתקופת הזמן הראשונה לשהותן ביערות, להתמודד בכוחות עצמן.
העדר הקשרים, עוינות האוכלוסייה ומיעוט הנשק, לצד סיבות אחרות, גרמו להישארות הקבוצות היהודיות בגטאות עד סמוך ליום החיסול.
מעריכים כי מספר הקבוצות החמושות שהתארגנו ליציאה ליערות היה בין 35 ל-40, כאשר בכל קבוצה כזו היו בין חמישה חברים לבין כמה עשרות.
קבוצות מעטות הצליחו להגיע ליערות, להצטייד בנשק שנלקח משוטרים אוקראינים ולשרוד עד אשר ניתן היה להצטרף ליחידות הפרטיזנים הסובייטיות.
חיי הפרטיזן היו נתונים בידי מפקדו.
המפקד שלח את אנשיו למשימות, שפט אותם ואפילו חרץ את דינם למוות.
לדעת הלוחמים, גם ביחידות שמפקדיהם היו הגונים (למשל מיסיוּרה, קרוּק או מקס) נענשו בחומרה יתרה דווקא היהודים.
העבירות העיקריות שעליהן נענשו בחומרה היו אובדן נשק בקרב, לקיחת חפצים מאיכר או שינה בזמן שמירה.
לא פעם קרה גם שלוחם יהודי יחיד יצא לפעולה ולא חזר; חבריו הלא-יהודים טענו כי הוא נהרג בקרב, אולם בהמשך התברר כי הלוחם היהודי נורה בידי שותפיו למשימה.
בראשית 1943 חל שיפור במצב עקב הגידול בכוחה של התנועה הפרטיזנית הסובייטית בווהלין והתארגנותה באוגדות ובוועדים מחוזיים מחתרתיים.
בסוף 1942 הופיעו ביערות ווהלין יחידות פרטיזנים של התנועה הלאומנית האוקראינית, ה-UPA (צבא המורדים האוקראיני).
יחידות הפרטיזנים הללו נשאו שמות רבים, כגון: "בנדרובצים", "בולבובצים", "זלנובצים".
מנהיגי האוקראינים התאכזבו מן הגרמנים, וזאת כי לא קוימה ההבטחה שניתנה להם להקים מדינה אוקראינית עצמאית בשטחים שהגרמנים כבשו מידי הסובייטים.
הפרטיזנים האוקראינים עסקו ברציחות המוניות בקרב האוכלוסייה הפולנית, בשרֵיפת הכפרים הפולניים ובביצוע מעשי זוועה ביושביהם.
בנוסף לכך הם רצחו את שרידי היהודים שמצאו ביערות או במקומות מסתור אחרים.
הם היו גורם מסוכן ביותר, לתנועה הפרטיזנית הסובייטית בכלל וליהודים בפרט.
המלחמה בכנופיות האלה הייתה קשה, מכיוון שהן נהנו מחסות האוכלוסייה האזרחית, אולם בסופו של דבר גברה ידם של הפרטיזנים הסובייטים.
באמצע 1943, עקב ריבוי התקפות האוקראינים על הפולנים, הופיעו בווהלין יחידות של הארמייה קריובה.
ביחידות אלה שירתו יהודים מעטים בלבד, ובדרך כלל הם היו ביחידות "ההגנה העצמית" שפעלו בכמה כפרים.
היהודים היו יכולים להיקלט רק ביחידות תנועת הפרטיזנים הסובייטית, לאחר שזו החלה להתבסס.
צפונית-מזרחית לקובל, באֵזור מנייביץ', הוקמו שתי יחידות, האחת תחת פיקודו של יוזף סובייסיאק ("מקס"), והשנייה תחת פיקודו של ניקולאי קונישצ'וק ("קרוק"); יחידות אלה כללו קבוצות יהודים מלישניובקה, ממנייביץ', מפּאבוּרסק, מקאמין-קושירסקי ועוד.
בסוף 1942 שלח מפקד האוגדה לינקוב את הקולונל אנטון ברינסקי (המכונה "דיאדיה פְּיֵטְיָה") מדרום-מזרח בלורוסיה; משימתו הייתה להתחיל במיזוג הקבוצות המקומיות הקטנות לחטיבה.
זו הוקמה באמצע דצמבר 1942, ונכללו בה יחידות (ברוסית – אוּטְרִיָאדִי) הפרטיזנים תחת פיקודם של אַנִישְׁצֶ'נְקוֹ, מִיסְיוּרָה, מַקְס, סַזוֹנוֹב, פִילְיוּק, קְרוּק וקַרְטוּחִין.
ביחידות של מיסיורה, מקס וקרוק היו גרעינים חזקים של פרטיזנים יהודים.
יחידות אלו הועברו באביב 1943 לשתי האוגדות הרובנאיות (אוגדות תחת פיקודם של הגנרל ואסילי בגמה ושל הגנרל אלכסיי פיודורוב – האחרון כונה "הרובנאי" וגם "פיודורוב צ'רניגובסקי").
הקמת האוגדות, גידולה של התנועה הפרטיזנית, הידוק הקשר עם המטות בעורף וארגון ההצנחות – כל אלה שיפרו את תנאי הלחימה.
נשק רב הגיע, לרבות נשק אישי משוכלל (תת-מקלעים), מכונות ירייה ואפילו תותחים קלים.
הוצנחו בגדים, נעליים, מצרכי מזון, תרופות וציוד רפואי.
הקמת המסגרות הגדולות וקבלת הציוד המשופר אִפשרו לשנות את דרכי הלחימה של הפרטיזנים.
בנוסף ללחימה בשיטות של גרילה החלו יחידות גדולות של הפרטיזנים לתקוף חילות משמר גדולים יחסית.
כך נכבשו, באופן זמני, יישובים בצפון ווהלין.
הפעולות נועדו לסייע לצבא האדום במלחמתו בחזית ולגרום לנסיגת כוחות גרמניה מן השטחים שכבשו, ובאותה עת לשמר את השליטה באזורים שבסיסי הפרטיזנים היו ממוקמים בהם, לרבות שדה תעופה, ולמנוע את כיתורם.
בתחילת 1943 חל גידול ניכר בשטחים שהחזיקו הפרטיזנים בווהלין, ובעיקר בחלק הצפוני של החבל.
"אזורי הפרטיזנים" היו אזורים נרחבים שטוהרו מן הנאצים, וחלק גדול מן האוכלוסייה שם שיתף פעולה עם הפרטיזנים.
אזורים אלו שימשו כ"בסיס הגרילה", ומהם יצאו הפרטיזנים לחדירות עמוקות מעבר ליערות ולביצות טובעניות כדי לפגוע ברכבות, במסילות ברזל, במפעלי אספקה וביעדים צבאיים חיוניים אחרים של הגרמנים.
באופן מתמיד נפגע קו הרכבות קובל-רובנה (מקום מושבו של הרייכסקומיסר הגרמני) וכן הקו קובל-קאמין-קושרסקי.
הפרטיזנים פעלו בקבוצות לחימה קטנות.
הם ערכו סיורים, אספו מודיעין וקיימו קשר עם אנשים בכפרים ובעיירות מרוחקות.
הניידוּת וגורם ההפתעה היו עקרונות מרכזיים בלוחמה הפרטיזנית.
בדרך כלל שאפו הפרטיזנים להימנע מקרבות פנים אל פנים, ובייחוד לא בשעות היום.
הם העדיפו להילחם בלילה, חדרו לאזורים שהיו מרוחקים 60–70 קילומטרים מבסיסיהם וחזרו.
אם כוחות המגן של הפרטיזנים נתקלו בכוחות סדירים גרמניים, אזי הם נלחמו נגדם בחירוף נפש, ולעיתים אף סבלו מאבדות קשות, כדי לאפשר לכוח העיקרי לחמוק ולסגת לבסיסים ארעיים אחרים.
בקיץ 1943 הגיע מספר הפרטיזנים בצפון ווהלין ל-10,000 לוחמים.
החטיבה על שם מולוטוב-איחוד פינסק שפעלה באזור קאמין-קושירסקי נשארה במקומה מ-1943 ועד לשחרור.
מטרתה הייתה לשכנע את האוכלוסייה המקומית כי השלטון הסובייטי עומד לחזור.
הגרמנים היו מבוצרים היטב בקאמין-קושירסקי, אולם בכל פעם שיצאו מהעיירה - חיסלו אותם.
מפקד המחוז הגרמני, הגביטסקומיסר, הגיע להסכם עם הפרטיזנים, ולפיו הותר לגרמנים לצאת מהעיירה רק למרחק של עשרה קילומטרים ממנה.
הפרטיזנים מנעו מהגרמנים לקחת אספקה כלשהי מהאיכרים.
למרות כל המכשולים השתתפו יהודי ווהלין בכל סוגי הלחימה הפרטיזנית, אולם עיקר פעילותם הייתה במסגרת תנועת הפרטיזנים הסובייטית.
במסגרת זו גם ניתנה האפשרות להציל חלק מן היהודים הלא-לוחמים אשר היו במחנות אזרחיים תחת חסות היחידות הלוחמות.
קשה לאמוד את מספר היהודים שהשתתפו בתנועה הפרטיזנית הסובייטית בווהלין; ההערכה היא כי מספרם היה בין 1,500 ל-1,600 אנשים.
בנוסף להם פעלו בין 200 ל-300 לוחמים במסגרות עצמאיות בדרום ווהלין.
מעריכים כי כ-600 מן הפרטיזנים היהודים בווהלין נהרגו, ורבים אחרים נפצעו ונותרו נכים לשארית חייהם.
בסוף 1943 עמד שיעור הלוחמים היהודים ביחידות האלה על כ-14%.
ביחידות אחדות היה אחוז היהודים גבוה למדי; המספר הגדול ביותר של יהודים היה באוגדות הרובנאיות - למעלה מ-400 לוחמים, והדבר בלט בייחוד בשורות יחידתו של קרוק.
יהודים סובייטים, שחלקם הסתירו את דבר יהדותם, אף הגיעו לתפקידי פיקוד בכירים, בהם מפקדי גדוד, חטיבה, פלוגה, וכן בתפקידי פיקוד זוטרים - מפקדי כיתות, מפקדי מחלקות ומפקדים רפואיים של יחידות.
ביחידות הפרטיזניות בווהלין שירתו גם לא מעט נשים יהודיות.
רובן היו צעירות, בשנות העשרים לחייהן, והן נמלטו מן הגטאות ליערות.
חלקן היה רב בשירותי העזר - קשריות, אחיות רחמניות, עובדות מטבח, תופרות ועוד.
היו גם נשים שפעלו כפרטיזניות בשמירה על המחנות, ואף סיכנו את חייהן בתפקידי סיור וחבלה.
חלקן הצטיינו וקיבלו אותות הצטיינות על אומץ לבן.
לצד הצעירים היהודים הרבים שהצטרפו ישירות ליחידות הלוחמות, נמצאו אז ביערות גם אלפי יהודים שבגלל סיבות שונות לא היו כשירים ללחימה.
היו אלה קשישים, נשים, ילדים וגברים ללא נשק.
בחיפושיהם אחר ביטחון וסיוע התרכזו הללו במחנות מיוחדים ששכנו ליד היחידות הלוחמות, ובהדרגה הם הפכו להיות חלק מהמאבק הפרטיזני.
בספרות ההיסטורית היהודית כונו מחנות אלו "מחנות משפחה", ואילו בספרות הסובייטית הם כונו "מחנות אזרחיים".
דומה כי המונח הסובייטי שיקף את המציאות בצורה נכונה יותר.
האנשים במחנות נאבקו על חייהם, הם ניסו להיעזר בתנאי הטבע והסביבה כדי לשרוד.
מטבע הדברים נמצאו מחנות אלה ביערות העבותים שבצפון ווהלין.
יצירת המחנות נבעה מבריחות גדולות של יחידים ושל קבוצות לאחר הרצח ההמוני.
צעירים יהודים בעלי נשק לא היו מוכנים להפקיר את קרוביהם שהצטרפו אליהם ביער.
המארגנים המקומיים של תנועת הפרטיזנים הסובייטית נאלצו להתמודד עם בעיה זו, הם החליטו להפריד בין הלוחמים לבין האזרחים, וכך קמו שלושה מחנות אזרחיים.
מעת לעת נאלצו המחנות להעתיק את מקומם.
המחנות סיפקו שירותים שונים ליחידות הלוחמות.
תנאי החיים במחנות האזרחיים היו קשים, ובעיקר היה קשה אם הגרמנים ערכו מצוד, ולעיתים הם נאלצו לסגת תחת אש.
לאחר השחרור, החלו היהודים שנותרו בחיים לצאת ממחבואיהם, מן היערות ומיחידות הפרטיזנים שפורקו.
עם היציאה מהיערות גויסו רבים מהם לצבא האדום, והם המשיכו להילחם עד לכיבוש ברלין ולסוף המלחמה.
חלקם נהרגו בקרבות שנמשכו עד לסיום המלחמה ב-8 במאי 1945.
מספר הניצולים המדויק אינו ידוע.
לפי הערכות ניצלו כ-3500 מיהודי ווהלין, כלומר כ-1.5% מכלל האוכלוסייה היהודית שהייתה באזור לפני המלחמה.
מתוך 40,000 בורחים ומתחבאים ניצלו כ-9% בלבד.
נטייתם הטבעית של השורדים הייתה לחזור למקום שיצאו ממנו, אולם עד מהרה התברר להם כי בכפרים ובכמה מהעיירות מרחפת מעליהם סכנת רצח מצד אנשי ה-UPA.
חלק מן העיירות היו שרופות, ולא היה לאן לחזור.
הניצולים החלו להתרכז בעיירות הנפתיות, ושם הם היו יכולים למצוא מחסה וסיוע של השלטון הסובייטי.
בעיקר הם נמשכו לרובנה, עיר ששוחררה כבר בראשית פברואר 1944 והפכה למרכז ליהודי ווהלין.
ברובנה התרכזו כ-1200 מהניצולים, והם החלו להתארגן כקהילה.
נעשו מאמצים לחפש אחר ילדים שהוחבאו אצל גויים, להוציא ילדים יהודים מבתי-יתומים, לשחרר אנשים מן הגיוס לצבא ועוד.
הקהילה עודדה ניצולים להעיד נגד פושעי מלחמה אוקראינים ופעלה לגידור קברי האחים.
חלק מהצעירים שאפו לנקום ברוצחי היהודים, והתנדבו לגדודים המיוחדים שהקים הנקו"ד למלחמה ב-UPA.
הקושי להמשיך ולחיות בארץ רוויית קברי אחים, יחס השלטונות, קשיי השיקום וסכנת האנטישמיות – כל אלה המריצו את היהודים לעזוב את ווהלין.
רובם יצאו במסגרת הרפטריאציה לפולין, וממנה המשיכו בנתיבי הבריחה וההעפלה השונים לארץ ישראל.
בתום מלחמת העולם השנייה, במסגרת ההגירה הלא-חוקית של ניצולי השואה לארץ ישראל, נעו ניצולי קאמין-קושירסקי והסביבה למחנות עקורים בגרמניה וחיפשו את דרכם אל מחוץ לאירופה, ובעיקר לכיוון ארץ ישראל.
במחנות בגרמניה החלו יהודי קאמין-קושירסקי לחשוב על התארגנות של הניצולים מהעיירה ומהאזור.
ב-1947 וב-1948 נערכו בגרמניה אזכרות לנרצחים.
רוב "שארית הפליטה" של אנשי העיירה והסביבה עלו לארץ ישראל.
קאמיל אגאבקוביץ' אגאלרוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת המגן הימני.
בגיל 16 החל לשחק בקבוצה החובבנית אנז'י בקנז, משם עבר לדינמו מחצ'קלה בה שיחק שנה וחצי עם 8 הופעות בליגה הלאומית ו-3 הופעות עם שער אחד בגביע.
ב-2007 עבר אגאלרוב לנובורוסיסק, שם זכה במקום ראשון בליגה השנייה במדי צ'רנומורץ עם 26 הופעות בהם הבקיע שער אחד.
בשנת 2008 חתם השחקן באנז'י מחצ'קלה, אך התחיל את העונה כמושאל לדגדיזל מהעיר קספייסק.
בקיץ 2008 קאמיל חזר לאנז'י וב-16 באוגוסט 2008 רשם הופעת בכורה במשחק מול אלניה ולדיקווקז.
בשנה וחצי בליגה הלאומית הוא שיחק 33 פעם.
בליגת העל אגאלרוב הופיע לראשונה ב-26 במרץ 2010 במשחק מול צסק"א מוסקבה.
ב-21 ביוני חתם חוזה ל-3 שנים ברוסטוב.
ב-2 בספטמבר 2013 חזר אגאלרוב לאנז'י מחצ'קלה.
הופיע במדי הנבחרת השנייה ב-10.08.2011 נגד הנבחרת הצעירה.
קאמיל נשוי ואב ל-2 ילדות.
לקאמיל 3 אחים גדולים, אחד מהם רוסלן אגאלרוב אשר שיחק באנז'י ובדינמו מחצ'קלה בשנים 1993 עד 2008, בנו של רוסלן, גמיד אגלארוב, שיחק אף הוא באנז'י.
מקום שלישי בליגת העל הרוסית - 2012/13
קאמיזה (ביפנית: 上座) הוא מונח יפני המתייחס ל"מושב העליון" בתוך חדר, כלומר, המושב המכובד ביותר בחדר.
המושג גם מתייחס למושב הטוב ביותר במטוס, רכבת ובמכונית.
למושג זה ישנו גם מושג הופכי, שימוזה (下座), שפירושו הוא: מושב תחתי.
בחדר, קאמיזה הוא המקום הנוח ביותר, לרוב גם הרחוק ביותר מהדלת, משום שמקום זה הוא החם ביותר בחורף, והיה הבטוח ביותר במקרה של התקפה בתקופה הפיאודלית.
בחדר ואשיצו מסורתי הקאמיזה יהיה מסודר כך שהאדם שיושב בו, גבו יהיה לטוקונומה, הקאמיזה תהיה הנקודה הכי קרובה לטוקונומה, ובחדר בו אין כזאת, פשוט הנקודה הכי רחוקה מהדלת.
בחדר בסגנון מערבי, הקאמיזה תהיה ספה נוחה, כיסא בעלי ידיות או המושב שבראש השולחן.
המושג היפני מתייחס לכל מושב של כבוד, ולא בהכרח לזה היפני.
ביפן ישנה חשיבות גדולה לבחירת מקום הישיבה כאשר נכנסים לחדר.
חשוב מאוד בתרבות היפנית להשאיר את הקאמיזה פנויה לאדם החשוב ביותר שנוכח, בין אם זה אורח מיוחד, או האדם בדירוג החברתי הכי גבוה.
למרות זאת, אם אדם במעמד נמוך יותר, או שחשוב פחות, מעודד על ידי המארח לעבור לקאמיזה, מנומס מצידו להסכים.
מקומות הישיבה המכובדים במכונית הם (מהמכובד ביותר): מאחורי הנהג, מאחורי הנוסע הקדמי, אמצע המושב האחורי, המושב הקדמי, והנהג.
במטוסים או רכבות, המושב המכובד ביותר הוא זה שצמוד לחלון, לאחריו זה שקרוב למעבר, ולבסוף האמצעי.
קאמילו אנדרס ורגאס חיל (בספרדית: Camilo Andrés Vargas Gil; נולד ב-9 במרץ 1989 בבוגוטה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק באטלס ובנבחרת קולומביה בעמדת השוער.
ורגאס החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אינדפנדיינטה סנטה פה וערך את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת מעט אחרי יום הולדתו ה-18, ב-11 במרץ 2007 במשחק מול לה אקידד.
הוא נכנס בדקות האחרונות והקבוצה ניצחה 2–1. ורגאס המשיך לשמש כשוער מחליף וגם של קבוצת המילואים וב-2009 זכה בתואר הראשון שלו כמקצוען כשקבוצתו זכתה בגביע הקולומביאני של אותה שנה.
בטורניר הקלאוסורה של 2010 כבר שיחק שבעה משחקים כולל הצטיינות בדרבי (ספורט) מול מיונאריוס, בו הדף פנדל והשאיר את התוצאה על 0–0. ב-2011 קיבל הרבה יותר הזדמנויות בקבוצה בליגה המקומית ובגביע סודאמריקנה.
ב-2012 הפך לשוער הראשון של הקבוצה והיה מהשחקנים הבולטים שעזרו לסנטה פה להשיג את תואר האליפות השביעי של המועדון והראשון לאחר 36 שנים ובעזרתו זכתה הקבוצה גם בסופרליגה 2013 על חשבונה של היריבה העירונית, מיונאריוס.
הוא המשיך את היכולת הטובה גם ב-2013, בשנה שבה סנטה פה הגיעה עד לשלב חצי גמר הקופה ליברטדורס ובעקבות כך, קיבל לראשונה את הזימון לנבחרת הבוגרת על ידי המאמן חוסה נסטור פקרמן.
ב-2014, עזר לקבוצה להגיע פעם נוספת לגמר טורניר הקלאוסורה תוך כדי שהוא כובש שער נוסף, הפעם בפנדל מול אתלטיקו וילה ב-22 בנובמבר 2014. הוא הפך לאחד מהשחקנים הנערצים על אוהדי הקבוצה, עד אשר קיבל החלטה בתחילת 2015 לעבור לאתלטיקו נסיונל וגרם לזעם גדול בקרבם.
באתלטיקו נסיונל, היה שוער שני אחרי פרנקו ארמני.
הוא שיחק מספר משחקים, אבל ברוב הטורניר שימש כמחליף ולבסוף זכה עם הקבוצה באליפות הקלאוסורה 2017.
לאור מיעוט דקות המשחק, הוחלט בנסיונל להשאיל את ורגאס בתחילת 2016 לקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס הארגנטינאית וכעבור חצי שנה הושאל לדפורטיבו קאלי.
הוא חזר לנסיונל לקראטת טורניר הקלאוסורה 2017 אך לא שיחק דקה לאורך כל הטורניר ובינואר 2018 סגר את תנאיו שוב עם דפורטיבו קאלי.
לאחר שהציג יכולת טובה בליגה ב־2012, זומן לראשונה על ידי חוסה נסטור פקרמן לנבחרת הבוגרת ב-30 באוגוסט 2012 שהתכוננה למשחקי מוקדמות מונדיאל 2014 מול ו.
הוא היה חלק מהסגל הסופי שנסע למונדיאל 2014 בברזיל כשוער שלישי אחרי אוספינה ומונדרגון וכן היה גם חלק מהסגל הסופי שנסע לקופה אמריקה 2015 שנערך בצ'ילה.
בסך הכל ערך עד כה חמש הופעות בנבחרת, כאשר הבכורה הייתה במשחק ידידות מול ב-10 באוקטובר 2014.
נבחר להיות בין 23 השחקנים שהרכיבו את הסגל הסופי למונדיאל 2018, הפעם כשוער שני, אך גם במונדיאל זה לא זכה לשחק.
אליפות קולומביה: 2012 אפרטורה, 2014 קלאוסורה
קאמיינה גורה (פולנית: Kamienna Góra; גרמנית: Landeshut in Schlesien; צ'כית: Lanžhot ,Kamenná Hora) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
משמעות השם בפולנית וצ'כית הוא "הר האבן".
בשנת 1254 נתן הדוכס בולסלב השני את קאמיינה גורה למנזר הבנדיקטיני של אופטוביצה (במזרח בוהמיה).
ב-1289, כשהמנזר עבר לידי הציסטרציאנים, העיירה נרכשה על ידי הדוכס בולקו הראשון של שווידניצה שהפך אותו למבצר נגד בוהמיה.
היא קיבלה זכויות עיר מהדוכס בולקו השני ב-1334. פרידריך השני מלך פרוסיה כבש את שלזיה ב-1742. לאחר מלחמת העולם השנייה, עקב שינויי גבול שנקבעו בוועידת פוטסדאם, היא הועברה מגרמניה לפולין.
רוב הגרמנים ברחו או גורשו והחליפו אותם פולנים שגורשו מן השטחים הפולנים שסופחו לברית המועצות.
קאמיינה גורה שוכנת בפרובינציית שלזיה תחתית ובמחוז קאמיינה גורה.
בשנים 1975-1998 הייתה העיירה חלק ממחוז ילניה גורה.
שטח העיירה הוא 4.54% מכלל המחוז.
קאמלופס היא עיר בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
קאמלופס שוכנת במקום בו נפגשים הענף הצפוני והענף הדרומי של נהר תומפסון, מעט לפני שהוא נשפך אל אגם קאמלופס, בדרום קולומביה הבריטית.
האזור היה מיושב על ידי ילידים מקבוצות שונות, כמו הקרי, הסוטו (Saulteaux) והשוופם (Secwepemc), מהמאה ה-15.
האירופאים הראשונים הגיעו לאזור ב-1811 וכעבור שנה הוקם שם מוצב לסחר בפרווה של חברת הפרווה הפסיפית (Pacific Fur Company).
המוצב נשא את השם פורט קאמקלופס (Fort Cumcloups, מילולית: "מבצר קאמקלופס") שהיה ככל הנראה עיוות של השם בשפת שוופם של המקום.
כעבור עשור חברת מפרץ הדסון השתלטה על חברות הפרווה באזור ושם המוצב שונה לפורט תומפסון, אך בשלב מסוים הוא שונה לפורט קאמלופס.
במהלך השנים היחסים עם הילידים היו מתוחים למדי, אך המתיישבים הלבנים הגיעו אתם להסכמות במחצית השנייה של המאה ה-19.
בהמשך המאה ה-19 נוצרה התיישבות בקרבת המוצב שאוכלוסייתה גדלה בעקבות הבהלה לזהב באזור בשנות ה-60 של המאה ובניית מסילת הרכבת באזור בשנות ה-80 של המאה.
ב-1893 קאמלופס קיבלה מעמד רשמי של עיר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קאמלופס קלטה מהגרים רבים ממוצא הודי, בעיקר מאזור פנג'אב.
העיר שוכנת בעמק תומפסון, על גדת נהר תומפסון, בלב האזור ההררי שבין הרי החוף להרי הרוקי.
בלב העיר נהר תומפסון מתפצל לחלק דרומי וחלק צפוני, כאשר החלק הדרומי ממשיך לכיוון מערב והצפוני לכיוון צפון.
מסביב לעיר ישנם גבעות והרים, בנוסף ליערות עצי מחט בחלקים הגבוהים מסביב לעיר.
ליד העיר הצמחייה כוללת בעיקר שיחים צחיחים.
האקלים השורר בעיר הוא אקלים צחיח למחצה קר (Bsk בשיטת קפן), והיא נחשבת לאחת הערים היבשות בקולומביה הבריטית ובקנדה כולה.
הסיבה לאקלים השורר בעיר הוא מיקומה בצל הגשם של הרי החוף הגבוהים, החוסמים את רוב הלחות והגשמים מלהגיע לעיר מכיוון מערב.
הקיץ חם עם גשמים מדי פעם, והחורף קר ומושלג במידה מתונה.
היא אחת הערים עם החורף הנוח ביותר בקנדה שאינה עיר חוף, לאחר פנטיקטון וקלונה, כולן נמצאות בצל הגשם של הרי החוף ובעמקים.
במהלך הקיץ יכולים לפקוד את העיר גלי חום עם טמפרטורות של יותר מ-36 מעלות.
הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בחודש יולי עומדת על 29.3 מעלות, ובחודש ינואר על 0.4 מעלות.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 277 מילימטרים בלבד.
בעיר נמצאת אוניברסיטת תומפסון ריברס, שיש לה קמפוסי משנה במספר עיירות מסביב לקאמלופס.
את העיר משרת נמל התעופה קאמלופס, שנמצא במרחק של כ-10 קילומטרים צפון-מערבית לעיר ומציע טיסות למספר יעדים מרכזיים בקולומביה הבריטית.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הטרנס-קנדי.
קאמיינסק (או קאמינסק; בפולנית: Kamieńsk) היא עיירה במחוז ראדומסק שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קאמיינסק נזכרת לראשונה במאה ה-13, ובשנת 1374 הוענקו לה זכויות עיר.
בשנת 1870 נטלו הרוסים את מעמדה העירוני של קאמיינסק.
זכויות אלה הושבו לקאמיינסק בשנת 1994.
יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-18, ומאמצע המאה ה-19 היו היהודים לרוב תושבי היישוב.
עוד בתחילת המאה ה-19 קודש בעיירה בית עלמין יהודי ונבנה בה בית כנסת.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,163 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 834 יהודים, למעלה משליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל.
ביולי 1937 נערכו בעיירה פרעות אנטישמיות, בהן הוכו יהודים רבים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה קשות בידי הגרמנים, וכמחצית מיהודיה נמלטו ממנה.
באוקטובר 1942 שולחו קרוב ל-600 היהודים שנותרו בעיירה, ובהם פליטים רבים, למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מספר יהודים מהעיירה שהצליחו להימלט ליערות הסביבה הוסגרו ברובם המכריע לגרמנים בידי איכרי הסביבה.
במקרה אחד, פולני שהבטיח לספק ל-12 בני משפחה יהודית מזון במחבוא שהכינו לעצמם במחצבה סמוכה לעיירה, בתמורה לכל רכושם, סתם עם אבן גולל את פתח המסתור, והביא לחנק המשפחה.
קאמיאנקה בוזקה (באוקראינית: Кам'янка-Бузька; בפולנית עד 1945: Kamionka Strumiłowa, קאמיונקה סטרומילובה; ביידיש: קאַמינקע) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, על גדת נהר הבוג המערבי, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קאמיאנקה בוזקה נזכרת לראשונה באמצע המאה ה-15, עת נקראה בשם "דימושין", ובשנת 1509 הוענקו לה זכויות עיר.
במשך השנים הייתה העיירה למרכז מסחר חשוב, בעיקר הודות לישיבתה על נהר הבוג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם הסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1456, ובשנת 1627 הותר ליהודים לבנות בה בית כנסת.
בשנת 1913 פגעה בעיירה שרפה גדולה, שכילתה את רוב בתי היהודים ביישוב.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רוב יהודיה, ורבים מהם לא שבו אליה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 3,283 יהודים, למעלה ממחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה.
פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בתקופה זו הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים ממערב פולין.
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ולמחרת אלו רצחו בה כ-200 יהודים.
ב-2 ביולי 1941 ערכו אוקראינים מקומיים, בעידוד הגרמנים, פוגרום המוני ביהודי העיירה, במהלכו נרצחו כמה מאות יהודים.
ב-10 בנובמבר 1941 פשטו הגרמנים על בתי היהודים בעיירה, ולאחר סלקציה, רצחו כ-500 יהודים ביער סמוך.
בהמשך החודש הוקם בעיירה מחנה עבודה, בו רוכזו יהודים רבים מיישובי הסביבה, ואשר רבים מיושביו מתו ממגפות וברעב.
ביוני 1942 הובאו לעיירה יהודים נוספים שגורשו מיישובי הסביבה.
באקציה שנערכה במקום ב-15 בספטמבר 1942 שילחו הגרמנים כ-1,500 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך רצח כמה עשרות יהודים בשטח העיירה.
ב-21 בספטמבר 1942 נרצחו כ-600 יהודים נוספים מהעיירה בסביבת הכפר זאובוז'ה.
יהודים שניסו למצוא מקומות מסתור בסביבת העיירה אותרו ונרצחו ברובם בידי הגרמנים והאוקראינים.
ב-28 באוקטובר 1942 שולחו כמה מאות יהודים שעוד נותרו בעיירה לבלז'ץ.
ב-10 ביולי 1943 חוסל סופית גם מחנה העבודה שהוקם בעיירה, כאשר מספר הנספים בו עמד על למעלה מ-5,000 יהודים.
על פעילותה בזמן המלחמה יאדוויגה ואלקוב קיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
קאמיל קודורי היא שחקנית אנגלייה.
תפקידה הידוע ביותר הוא ג'קי טיילר אמה של רוז טיילר בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
היא מרבה להופיע בטלוויזיה הבריטית והשתתפה בתפקיד אורח בסדרות הטלוויזיה "רמפול", "קטעים עם פריי ולורי", "בון", "A Touch of Frost" ובעיבוד של ה-BBC משנת 1997 לרומן "קורות טום ג'ונס" מאת הנרי פילדינג.
ב-2006 שיחקה בדרמה הטלוויזיונית "Sinchronicity" של ערוץ BBC Three.
קודורי הופיעה באופן קבוע בשתי העונות הראשונות של הסדרה "דוקטור הו" המחודשת בתפקיד ג'קי טיילר (אמה של רוז).
היא חזרה וגילמה את התפקיד בשנת 2008 בפרק "סוף המסע" וב-2010 בפרק "סוף הזמן", הפרק האחרון של דייוויד טננט בתפקיד הדוקטור.
היא גם השתתפה בתוכנית "החוליה החלשה" שהנושא שלה היה "דוקטור הו" וששודרה לראשונה ב-30 במרץ 2007. קודורי ניצחה בתחרות כשהביסה את נואל קלארק (מיקי סמית') בסיבוב האחרון, ותרמה את כספי הזכייה בסך 16,550 ליש"ט.
בפרק בסדרה "אפר לאפר" (אפריל 2010) שיחקה קודורי בתפקיד אישה העוזרת לפקד ג'ין האנט ולמפקחת בילוש אלכס דרייק בחקירותיהם.
בספטמבר 2010 הצטרפה לצוות השחקנים בסדרה הקומית "הוא והיא" בתפקיד שלי.
באותה שנה שיחקה בתפקיד גברת פיליפס בסרט המתח "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק.
ב-1992 התחתנה קודורי עם השחקן כריסטופר פולפורד.
לבני הזוג יש שני ילדים, רוזה (נולדה ב-1993) שאף היא שחקנית, וסנטינו (נולד ב-1996).
קאמילה לודינגטון היא שחקנית אנגלייה, ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור ד"ר ג'ו וילסון (אנ') בסדרת הדרמה הרפואית של ABC, "האנטומיה של גריי" (2012–הווה) ובשל הופעתה בתור קתרין, נסיכת ויילס בסרט "וויליאם וקייט" (אנ') (2011).
היא דיבבה גם את דמותה של לארה קרופט במשחק המחשב טומב ריידר ובמשחק ההמשך Rise Of The Tomb Raider.
לודינגטון נולדה בעיירה האמידה אסקוט (אנ'), הנמצאת בברקשייר בדרום-מזרח אנגליה ב-15 בדצמבר 1983. בגיל אחת עשרה החלה ללמוד במרכז לאמנויות איטליה קונטי (אנ') אשר נמצא בעיר ווקינג (אנ') במחוז סארי.
היא עברה לפרברי אוסטין, טקסס שבארצות הברית כשהייתה בת ארבע עשרה, ולמדה בתיכון ווסטווד (אנ') במשך שנה אחת.
היא חזרה לאנגליה לאחר שנת לימודים, והשלימה את לימודיה בבית הספר האמריקאי הבינלאומי באנגליה (TASIS), ביולי 2002.
כשהייתה בת תשע עשרה, לודינגטון נרשמה לאוניברסיטת סוסקהאנה (אנ') בסלינגרוב (אנ'), פנסילבניה.
עם זאת, היא לא ביקרה באוניברסיטה לפני שהגיעה כסטודנטית, ולאחר שישה חודשים היא עזבה ועברה ללמוד באקדמיה לקולנוע של ניו יורק .
ללודינגטון היה את התפקיד הראשי בסרט "ויליאם וקייט", שם היא גילמה את קייט מידלטון.
שנתיים אחר כך (2013), היא הופיעה בסרט האימה הברית II, וב-2016 היא הצטרפה לקאסט של "המרפא" בתור ססיליה, לודינגטון כיכבה באותה סדרה עם אוליבר ג'קסון כהן, ג'ונתן פרייס, חורחה גרסיה וקייטלין ברנרד.
לודינגטון עבדה בעיקר בארצות הברית.
בפברואר 2011, הדיילי מייל כתב עליה: "בדרך לתהילה ועושר אחרי שהייתה בקאסט המצליח של ויליאם וקייט: הסרט, המדבר על מערכת היחסים בין הנסיך ויליאם וקתרין 'קייט' מידלטון".
לודינגטון הצטרפה לקאסט של סדרת הדרמה קומדיה של שואוטיים, קליפורניקיישן לעונה החמישית של הסדרה בתור אומנת.
היא גם הצטרפה לעונה החמישית של סדרת הדרמה/ערפדים של HBO, דם אמיתי בתור קלודט קריין.
ביולי 2012 לודינגטון התחילה לשחק את הדמות ג'ו וילסון בדרמת הרפואה האנטומיה של גריי ומשחקת את דמות זו עד היום.
ביוני 2012, קריסטל דינמיקס אישרה כי לודינגטון תדבב את דמותה של לארה קרופט במשחק הווידאו טומב ריידר.
לודינגטון הלכה בתחילה לאודישנים כשהיא חשבה שהיא הולכת להיבחן לפרויקט הנקרא Krypted עם דמות בשם שרה.
ביוני 2014, התגלה כי לודינגטון תדבב את לארה קרופט עוד פעם במשחק ההמשך הנקרא Rise Of The Tomb Raider, ולודינגטון אישרה את מידע זה שכתבה בטוויטר שהיא אכן הולכת לדבר את לארה במשחק החדש.
ב-21 באוקטובר 2016 לודינגטון הודיעה כי היא מצפה לתינוקת עם השחקן האמריקאי מת'יו אלן (אנ'), בתם, היידן אלן, נולדה ב-9 במרץ 2017. הם נישאו ב-17 באוגוסט 2019. בנם השני, לוקאס אלן נולד ב-25 באוגוסט 2020.
גם במאית, תסריטאית ומפיקה בפועל2014The Pact 2ג'ון אבוט2016The Healerססיליה2017ליגת הצדק האפל (אנ')זטאנהדיבוב2020ליגת הצדק האפל: מלחמת אפוקליפס
+שנהסדרהתפקידהערות2010הנשכחים (אנ')אמה קלארק / ג'יין דופרק: "Train Jane"CSIקליירפרק: "Lost & Found"ימי חיינוטיפאניפרק: "#1.11379"ביג טיים ראשרבקהפרק: "Big Time Concert"2011הסנגורים (אנ')טליהפרק: "Nevada v.
Wayne"Accidentally in Loveסנדרהסרט טלוויזיה של הולמרקוויליאם וקייט (אנ')קתרין, נסיכת ויילססרט טלוויזיה של LifetimeFriends with Benefitsאישהפרק: "The Benefit of Friends"2012Serving Timeקאמיפרק: "Fresh Meet"קליפורניקיישןליזי10 פרקיםדם אמיתיקלודט6 פרקים2012–הווההאנטומיה של גרייד"ר ג'ו וילסון (אנ')תפקיד חוזר (עונה 9)
תפקיד ראשי (עונה 10–הווה); 254 פרקים2018–2019The Angel of Vineבת' טרנרפודקאסט; 4 פרקים2019רובוט צ'יקןנדיה / הסוכנת מרשלדיבוב; פרק: "Garfield Stockman in: A Voice Like Wet Ham"
קאמי קלודל הייתה פסלת וציירת צרפתייה.
אחותו הגדולה של המשורר והדיפלומט פול קלודל ומאהבתו, שותפתו לעבודה וה"מוזה" של הפסל אוגוסט רודן.
הקריירה המטאורית שלה נקטעה בשל מחלת נפש שהובילה לאשפוז פסיכיאטרי ממושך, ובמותה הייתה כמעט אלמונית.
חצי-מאה לאחר מכן, פרסומה חודש בעקבות ספרה של אן דלבה ("אישה אחת, קאמי קלודל") (1982), והסרט "קאמי קלודל" (1988) שהשיבו את דמותה ואת יצירתה לתודעת הקהל הרחב.
אמנות הפיסול שלה, בעלת צביון ריאליסטי ואקספרסיוניסטית מתקרבת ברוחה לאר נובו בזכות השימוש המורכב בקווים מעוגלים ומפותלים.
קאמי קלודל נולדה ביישוב פר-אן-טרדנואה (Fère-en-Tardenois) כבתם של לואי פרוספר קלודל, משכונאי, ושל לואיז-אתנאיז, לבית סירבו (Cerveaux), בתו של רופא ואחייניתו של כומר הכפר.
בעקבות מות בנם הבכור שארל-אנרי, תינוק בן 16 ימים, הפכה קאמי לבכורה במשפחה.
אחריה נולדו עוד שני ילדים: בת בשם לואיז (ילידת 1866) ובן, פול קלודל (יליד 1868).
בהמשך עברה המשפחה להתגורר ביישוב וילנב-סיר-פר, כפר קטן קרוב לפר-אן-טרדנואה, שבו בילתה קאמי קלודל את ילדותה.
בנעוריה, בין השנים 1876–1879 התגוררה המשפחה בנוז'אן-סיר-סן, במחוז אוב, שם עשתה קלודל את צעדיה הראשונים כאמנית.
יצירותיה משכו את תשומת לבו של אלפרד בושה (Alfred Boucher), פסל צעיר בן האזור שחי בפריז, אשר העריך מאוד את כשרונה היוצא דופן ושיתף אותה בכך.
מגיל צעיר יצרה קלודל יצירות בחומר.
היא זכתה בתמיכת אביה, שהתייעץ עם אלפרד בושה, אולם נאלצה לעמוד מול התנגדות חריפה מצד אמה.
בשנים 1881-1879 גרו בני קלודל בוואסי, במחוז מארן עילית.
קאמי קלודל שכנעה את משפחתה לעבור לגור בפריז על מנת להשתלם באמנות.
היא עברה לפריז רק עם אמה ואחיה, בעוד האב נאלץ להישאר בוואסי בגלל מחויבויות מקצועיות.
בשנים 1882–1886 גרו בני קלודל בשדרות מונפרנס בבית 135. קאמי קלודל נרשמה לאקדמיית קולארוסי (Académie Colarossi).
ב-1882 היא שכרה סטודיו ברחוב נוטר-דאם-דה-שאן (Notre-Dame-des-Champs) שבו ביקרו פסלות אחרות, רובן אנגליות, ביניהן ג'סי ליפסקומב (Jessie Lipscomb), איתה קשרה ידידות אמיצה.
תצלום מאת ויליאם אלבורן (William Elborne), בעלה של ג'סי, משנת 1887, מראה אותן עובדות בסטודיו.
ב-1882 פגשה קלודל מחדש את אלפרד בושה והפעם השתלמה אצלו בפריז.
בושה הגיע לפריז על מנת להקים בה קומונת אמנים מסוג פאלאנסטר בשם לה רוּש La Ruche - כוורת.
אולם זכייתו בפרס הסלון הרשמי חייבה אותו לנסוע לרומא ולהתגורר בוילה מדיצ'י כדי לכבד את ההזמנות.
אף שמעולם לא זכה בפרס רומא עצמו, אלא רק במקום השני, פרנסתו מהזמנות ממסדיות - במיוחד מ-La Piété Filiale איפשרה לו לממן את הנסיעה ולהגשים את שאיפתו להגיע לרומא.
הוא ביקש מאוגוסט רודן להחליפו בקורס לפיסול שהעביר לקבוצה של צעירות.
כך פגשה קלודל את רודן בשנת 1882 ובשנה לאחר מכן התקבלה לחניכות באטלייה של רודן במחסן השיש של המדינה ברחוב האוניברסיטה 182.
יצירותיה הראשונות, ביניהן - הלן הקשישה (La Vieille Hélène), ופול בגיל 16 (Paul Claudel à seize ans) שהראתה לרודן, הותירו עליו רושם עז.
בערך בשנת 1884 הצטרפה לקבוצת חניכיו והשתתפה ביצירת כמה מפסליו של רודן, כמו קבוצת הפסלים שועי העיר קאלה.
לפי האגדה קאמי קלודל הייתה אחראית על פיסול הידיים בעוד שג'סי ליפסקומב - על פיסול הביגוד.
במהרה נוצרת כימיה בין רודן לחניכתו הגאונית, בעלת הכישרון המקורי והרצון האיתן.
רודן העיד כי קלודל הפכה לחניכתו המצטיינת, ושהתייעץ איתה בכל דבר.
קלודל עצמה השפיעה על המורה שלה, ונתנה לו השראה למשל ב"האליל הנצחי" ׁ(l'Éternelle idole), "הנשיקה" שאותה עיצבו יחדיו, וגם ב"שערי הגיהנום" שנותרה יצירה בלתי גמורה.
אחריהן באו יצירות כמו "דנאידה" ׁ(La Danaïde) בעזרת החניך ז'אן אסקולא (Jean Escoula), ו-"Fugit Amor" (אהבה נמלטת) שהחניך שהשתתף ביצירתו אינו ידוע.
הרומן בין רודן לקלודל נמשך כעשור.
כשנפגשו חי רודן מזה עשרים שנה עם בת זוגו, המודל לשעבר רוז ברה (Rose Beuret) אותה הכיר ב-1864, שנת לידתה של קלודל.
הוא לא התכוון לעזוב את רוז ברה ולבסוף נשא אותה לאשה בגיל 76, חדשים ספורים לפני מותו ב-1917. נסיבות אלה מסבירות את התפרצויות הקנאה האלימות של קלודל.
הפילגש הבאה של רודן בשנים 1898–1905 הייתה תלמידה אחרת שלו, הפסלת הצרפתייה ממוצא פולני סופי פוסטולסקה (Sophie Postolska), אחת ממספר מערכות אינטימיות שהיו לרודן לאורך השנים.
רודן, מוקסם מפניה של קלודל, פיסל כמה דיוקנאות, ביניהם "קאמי עם שיער קצוץ" (Portrait de Camille Claudel, dit aux cheveux courts), "קאמי עם מצנפת" (Camille Claudel au bonnet) ו"מסכה של קאמי קלודל" (Masque de Camille).
אחרי פרידתם, השתמש בתווי פניה בדיוקנאות אלגוריים כמו "השחר" ׁ(L'Aurore) או "צרפת" (La France).
בשנת 1899 המחזאי הנורווגי הנריק איבסן קיבל השראה מסיפור האהבה בין רודן לקאמי קלודל במחזה שלו "כשאנו המתים מתעוררים", הנחשב מעין צוואה של המחבר שבה הרהוריו על יצירה ואמנים.
קלודל הציעה תכופות נישואים לרודן, אולם זה סירב לה.
קלודל - כמודל לרודן ולבושה
לפי פסלו של רודן "קאמי עם מצנפת" עוצבה יצירה של הנרי קרוס בשיטת pâte de verre משנת 1911. קלודל שימשה כמודל גם לאלפרד בושה בפסל "נערה קוראת" (Jeune fille lisant") משנת 1882 בגבס עם פטינה והקדשה עליו לאמנית.
בסביבות 1886 יצרה קלודל את הפסל "הנערה עם זר" ("La Jeune Fille à la gerbe") שהוכרז ב-2003, כאוצר לאומי, והשפיע על רודן בפסל המאוחר שלו, "פיגמליון וגאלטה" (Pygmalion et Galatée).
באותה שנה, בעיצומו של קשר האהבה שלה עם רודן, התחילה קלודל לעצב במשך שנתיים שלמות פסל של זוג השרוי בלהט התשוקה "שקונטאלה" (Sakountala).
הפסל, שהוצג ב-1888 וקיבל מאוחר יותר את השם וֵרטומנוס ופומונה (Vertumne et Pomone), זיכה את האמנית בהצלחה מסוימת בקרב קהל והמבקרים כאחד, ובפרס הסלון.
באותן השנים, בין 1886–1892 התגוררה קלודל בשדרת פון רויאל 31. הפסלת עברה מאקספריסיביות נלהטת ובלעדית של הגוף העירום, כפי שבאה לידי ביטוי אצל רודן, אל ידע מקורי ושליטה בדינמיקה של הגוף המעידים על גאונות משלה.
הגוף מכוסות אצלה יותר ויותר בביגוד המזכיר אר נובו.
עוצמת כשרונה בא לידי ביטוי למשל ביצירת המופת שלה, הוואלס (La Valse), אולם האמנית לא הסתפקה בכך והחלה לחקור דרך חדשה, מקורית לחלוטין.
כך בסקיצות שהראתה לאחיה פול, ביניהן Les Causeuses (נשים מפטפטות).
היא הייתה היחידה שהמציאה ביטוי פיסולי כה נדיר של האינטימיות.
גישתה שאפה לתפוס את הרוח החיה של המחווה הפשוטה, בתוך העוצמה של הרגע.
היא בחנה את הרגע המתחמק וניסתה לתפוס בו את המימד הטרגי.
את הפסל "הוואלס" היא העניקה למלחין קלוד דביסי ששמר אותו בסטודיו שלו כל שנות חייו, והיה כנראה מאהבה לתקופה קצרה.
קלודל הייתה עסוקה לדברי מכריה בחיפוש המנגינה של הגוף המתנועע.
עוצמת הרגע של הקשר בין גבר לאישה והתנועה הייחודית של הגוף שלא תחזור שוב לעולם בדיוק בצורה הנראית ברגע זה.
היא הייתה כה מקורית ומיוחדת, (לדוגמה: הוואלס) וזה ניכר גם בתשומת הלב לפרטים שוליים כביכול ובדקויות השפה העיצובית המעודנת שפיתחה, כפי שמופיעה ברישומי ההכנה המקדימים של פסליה.
למעשה, היא המציאה ביטוי פיסולי ייחודי המבטא את שאיפתה "לתפוס את הרגע" את הרוח החיה של מחווה אנושית, תנועה של אדם כלפי חברו בהקשר של יחסי אנוש מורכבים.
לעיתים בקשר שבין גבר לאהובתו, או אופיים של קשרים הנוצרים בין בני אדם הפועלים כקבוצה.
היא התמקדה בשאלת מהות היחסים בין בני אדם.
קלודל יצרה גם לא מעט דיוקנאות ייחודיים של בני משפחתה וידידיה והייתה בדילמה לא פשוטה בגלל הקשר הרומנטי שלה עם רודן המפורסם והכריזמטי מחד, והצורך שלה להיות אמנית עצמאית מאידך.
בשנים 1882–1905 פיסלה קלודל מעל עשרים דיוקנאות, ביניהם אנשים קרובים, כמו אחיה פול קלודל, אחותה לואיז, או רודן עצמו.
קלודל הייתה פורצת דרך, בעלת מזג אופייני לאמן, נאבקת בעולם של גברים על זכותה וההכרה בה כאמנית, והפכה לסמל במאבק של נשים על מעמדן בחברה.
מבקרי אמנות כתבו שקלודל הייתה הפסלת אשה היחידה שעל מצחה היה סימן של גאונות והציירת המפורסמת היחידה במאה השנים של תקופתה, וכי לסגנונה הייתה השפעה על האמנות והיא שינתה אותה יותר מאשר רבים מעמיתיה הגברים.
לאחר שרודן ראה את עבודתה "עידן הבגרות" (L'Âge mûr) לראשונה, בשנת 1899, הוא הגיב בהלם ובכעס והפסיק בבת אחת את תמיכתו בקלודל.
כשרודן נסע באופן קבוע לטור (אנדר ולואר) למחקר מכין לאנדרטה שהוזמנה להנצחת הסופר אונורה דה בלזק, הוא צירף החל מ-1891 לביקורים גם את קלודל, והם שהו יחד בטירת "ל'אילט" (L'Islette).
טירה זו שימשה אז מפלט דיסקרטי ושליו לאהבתם.
קלודל תכננה באותם ימים פסל דיוקן לנכדתו של בעל הטירה - "בעלת הארמון הקטנה" (La Petite Châtelaine) - אותו סיימה ב-1896. שלוש עונות הקיץ שבילתה קלודל בטירה זו סימנו ציון דרך בחייה כאמנית.
רודן נפרד ממנה בהדרגה וקלודל הרגישה קרועה בין תשוקתה לקשר איתו לבין צימאונה לעצמאות אמנותית.
הזוג נפרד ב-1892. אחרי רומן בן עשור עם קלודל, החליט רודן להישאר לצידה של רוז ברה.
עם זאת הוא ניסה להמשיך לקדם את יצירותיה של קלודל, ללא הצלחה מרובה, כשהיא ממשיכה להיפגע מצילו הענק.
לפי סרז' ז'ראר (Serge Gérard) אחד הביוגרפים המאוחרים של רודן, לקלודל ולרודן נולדו שני ילדים - אחד מהם אוגוסט - שלא הוכרו על ידי רודן.
במהלך הרומן בין שני האמנים עברה קלודל מספר הפלות.
לפי נכדת אחיה רן-מארי-פארי (Reine-Marie Paris), לזוג המאהבים נולדו ארבעה ילדים ועל אחד ממקורביו של רודן הוטלה המשימה לסדר את קצבתם של שניים מהם.
ההשערה לגבי שני הילדים אושרה גם ביומנו של ז'האן ריקטוס (Jehan-Rictus).
המידע סופק לו על ידי מרסל דלטי (Marcelle Dalti), מזכירתו של רודן.
הפסל "עידן הבגרות" משנת 1889 הוא סוג של אלגוריה כפולה על ימי אהבתם של שני האמנים ועל סיומה.
הוא מתאר גבר בוגר הנוטש נעוריו המתחננים כדי לפנות אל הזקנה, או אף אל המוות.
האמנית עצמה (בשנות העשרים שלה בזמן הפרידה) היא התגלמות הנעורים, בעוד רודן היה הגבר הבוגר שבחר להישאר עם זוגתו, רוז ברה, התגלמות הזיקנה, שבה הפסלת מקנאה.
בשנת 1893 כבר הציגה האמנית את הזקנה בפסל "קלותו" (Clotho),
היצירה מוצגת בגרסתה בגבס בחברה הלאומית לאמנויות וב-1899, ובגרסת השיש שלה במוזיאון רודן.
ב-1893 השתתפה קלודל במשלחת האמניות הצרפתיות שהציגה בביתן האשה בתערוכה העולמית של שיקגו.
בשנים 1893–1905 ניסתה קאמי קלודל להשתחרר מהשפעת אמנותו של רודן, בסדרה שהיא כינתה "סקיצות לפי טבע" שלקחה השראה מחיי היום-יום והאמנות היפניים, עם אנשים נמוכים וחומרים שונים.
רודן, מצדו, החל משנת 1895 חידש את עבודתו לפי דגם פניה של קלודל, כשפנה שוב אל דיוקנאות מאהבתו משנות ה-1880 על מנת "לעדן" אותם, תוך שימוש בתווי פניה, בפסלי דיוקן אלגוריים כמו "השחר" (L Aurore) או "צרפת" (La France).
פסלים אלה אישיים מאוד ופרט ל"צרפת" הוצגו מעט בעת חייו.
מתוך פסלים אלה ב-1895 מכר אנטואן בורדל, באותם ימים שוליה של רודן, פסל שיש של קלודל La petite Châtelaine ("הגבירה הקטנה") תמורת 2500 פרנק.
ב-1897 הוצאת גופיל (Goupil) פרסמה אלבום ראשון של 129 תחריטים של רודן, עם פתח-דבר מאת אוקטב מירבו ועם דיוקן של רודן מאת קאמי קלוד כציור שער.
ב-1897 פגשה קלודל את הרוזנת דה מגרה (de Maigret) שהזמניה אצלה יצירות, דבר שאיפשר לאמנית סוף סוף עצמאות כלכלית ונפשית, אחרי התלות ברודן ויחסיה המקצועיים והאמנותיים איתו.
בין השאר, הזמינה הרוזנת מקלודל פסל שלה בשיש (La comtesse de Maigret), פרוטומה של בנה כריסטיאן (Christian de Maigret), ועותק בשיש של "פרסאוס וגורגונה" ׁ(Persée et La Gorgone).
אולם ב-1905 פרצה בין שתי הנשים מריבה, ללא ספק בגלל אי-יציבותה הנפשית של קאמי קלודל, שהפסידה באופן זה את הקשר עם מעסיקתה העשירה.
קלודל חיה ועבדה באותה תקופה - בשנים 1899–1913 - בסטודיו החדש שלה ב"אוטל דה ז'אסו" (hôtel de Jassaud) ברציף קה דה בורבון, על איל סן לואי, כפי שמציין לוח זיכרון שהוצב על בניין.
היא עבדה לבד וחיה חיי דלות כלכלית.
רודן, שהיא כינתה אותו "המרחרח" (La Fouine), ניסה לשווא יחד עם המבקר גוסטב ז'ופרואה (Gustave Geffroy) להשיג לה הזמנות ציבוריות ואף שילם את דמי השכירות שלה בשנת 1904.
היא הכירה את סוחר האמנות אז'ן בלו (Blot) שהפך במהרה לסוכן שלה.
בשנים 1905–1908 הזמין ממנה סדרות בברונזה של כמה מפסליה
ביניהם - "המתחננת" (L'Implorante), ארגן לה שלוש תערוכות וניסה להשיג בשבילה סיוע מהמדינה.
תמונת היצירה L'abandon - (הכניעה או "שקונטאלה") איירה מאמר של גוסטב כאהן "האמנות והיפה" ב"Études artistiques illustrées" לצד יצירות של פיקס-מאסו (Pierre-Félix Fix-Masseau).
קאמי קלודל המשיכה לעבוד אך על אף כל מאמצי מעריציה, כולל התגייסותו של מירבו שהכריז שלוש פעמים על גאונותה בעיתונים, לא זכתה למשך שנים רבות לקבל שום הזמנה ממוסדות המדינה.
היא התגרתה אמנם במוסר הסקסיסטי של עולם האמנות בתקופתה כשפיסלה עירום באותה חופשיות כפי שעשו אמנים גברים, אך מנגד החזיקה בדעות שמרניות, נגד דרייפוס והרפובליקה.
לבסוף קיבלה הזמנה ממשלתית לפסל של אשה בודדה ונוטה למות, "ניובה פצועה" (Niobide blessée), אותו השלימה ב-1907.
המדינה קנתה גם עותק בברונזה של שקונטאלה.
בכמה צילומים באותן השנים הופיעה האמנית עם פנים נפולים ותווים עבים, כשבאחד מהם נראתה חותמת על פסל השיש "ורטומנוס ופומונה".
החל משנת 1905 החלה הפסלת לסבול ממחשבות טורדניות ופאראנואידיות.
היא הייתה משוכנעת שרודן הוא הסיבה לכל כישלונותיה.
השראתה נפגעה, והיא השקיעה מאמצים רבים כדי להמשיך לפסל ולהשלים יצירות, שלרוב היו וריאציות על עבודותיה הקודמות.
היא הסתגרה בדירתה ובסטודיו שלה באוטל דה ז'אסו, וכתבה בעצמה:
"ביתי הפך למבצר: שרשראות, משקולות ומלכודות מאחורי כל הדלתות מעידים על מידת האמון שלי באנושות."
ב-1909 כתב אחיה פול קלודל ביומנו: "בפריז, קאמי השתגעה.
טפט הקירות נקרע ברצועות ארוכות, יש רק כורסה אחת, שבורה ומפורקת, טינופת נוראית.
היא, ענקית, ועם פנים מלוכלכים, מדברת ללא הרף, בקול חד-גוני ומתכתי".
ב-1910 הוצף הסטודיו שלה במי הנהר שעלה על גדותיו.
היא כתבה ששברה את כל דגמי הגבס ושרפה את כל מה שרק יכלה כדי להתנקם באויביה.
שכניה התלוננו אצל אחיה ומשפחתו: מי היא הדמות המבולבלת והחשדנית אשר רואים אותה יוצאת כל בוקר לאגור שיירות מזון?.
האשפוז הפסיכיאטרי בשלושים שנותיה האחרונות
קאמי קלודל שקעה במהרה בחיים עלובים של בדידות ופרנויה.
בפברואר 1913 כתב אחיה פול: יש לי אותו המזג כמו לאחותי, אם כי קצת יותר רך וחולמני, וללא חסד האלהים, סיפורי יכול היה ללא ספק כמו שלה, אם לא יותר גרוע".
לפי בקשת אמה ואחיה פול, נלקחה האמנית לבית מחסה פסיכיאטרי.
אביה היה משענתה היחידה, וגם בזקנתו תמיד ניסה להגן עליה מפני אשתו.
לאחר מותו, כשהייתה בת 48, ב־2 במרץ 1913, מצבה הנפשי החריף.
היא לא נכחה בלוויית אביה, ומיוזמת אחיה פול ביקשה המשפחה את אשפוזה.
האם, בת 73, חתמה על בקשה לאשפוז מרצון.
קלודל אובחנה על ידי רופאיה, טריאל (Truelle) וברוקר (Broquère), עם "דמנציה פאראנואידית" הכוללת מחשבות שוא שיטתיות של רדיפה, המבוססות בעיקר על פירושים שגויים ודמיון פרוע.
הרופאים בחנו את הסיבות האפשריות למצב: תת-תזונה, אלכוהוליזם, תסמונת קורסקוב.
במכתב שלו מ-7 במרץ 1913 ד"ר מישו (Michaux) כתב: "אני החתום מטה, ד"ר מישו, מאשר כי העלמה קאמי קלודל נגועה בליקויים שכליים רציניים מאוד, לובשת בגדים עלובים, היא מלוכלכת לחלוטין, ודאי אינה מתרחצת אף פעם....
היא מבלה את חייה בהסתגרות מוחלטת בדירתה, ללא אוויר צח; מזה מספר חדשים אינה יוצאת כלל לאור היום ולעיתים רחוקות עושה כמה גיחות ליליות החוצה.
לפי מכתביה היא עדיין חיה באימת "כנופייתו של רודן".
שאכלסו את מחשבות הרדיפה שלה עוד מזה 7–8 שנים, מצבה כעת הוא כבר מסוכן בגלל ההזנחה ולפעמים חוסר המזון, והוא מסוכן גם לשכניה.
קיים הכרח לאשפז אותה במוסד פסיכיאטרי (maison de santé)".
ב-10 במרץ נלקחה קלודל למוסד בוויל-אווראר (Ville-Évrard), במחוז סן-סן-דני.
משפחתה ביקשה להגביל את הביקורים אצלה ואת התכתבויותיה.
היא נשארה מאושפזת שלושים שנה עד יום מותה.
קלודל כתבה לבן דודה, שארל טיירי (Charles Thierry): "מה הטעם לעבוד כל כך קשה ולהיות מוכשרת כדי לזכות בגמול כזה.
לעולם אין לי פרוטה, מעונה בכל דרך, כל חיי.
מנושלת מכל מה שנותן אושר לחיות, ועוד לסיים את חיי כאן".
הסטודיו שלה ברציף בורבון נסגר על ידי המשפחה, ומה שנשאר בו נהרס.
בחדשים שלאחר אשפוזה, הוקיעו מעריצי האמנית את המעשה, שהוצג על ידיהם כ"פשע קלריקלי".
ב-19 בספטמבר 1913 פרסם העיתון "L'Avenir de l'Aisne" מאמר דעה נגד היחס כלפיה: "בעיצומה של עבודה, כשהיא במלוא הכישרון ובמלוא כישורייה השכליים, הגיעו אליה אנשים, השליכו אותה לרכב על אף מחאותיה הזועמות, ומאז נכלאה האמנית הדגולה בבית משוגעים".
הועלה בתקשורת מסע מחאה נגד כליאתה, תוך כדי האשמת המשפחתה ברצון להיפטר ממנה.
הכותבים דרשו את ביטול חוק חולי הנפש מ-30 ביוני 1838.
רודן שהזדעזע, ניסה לשפר במשהו את גורלה, אבל ללא הצלחה יתרה.
אחרי שהקדיש ב-1914 ליצירותיה אולם תערוכה באוטל בירון (כיום מוזיאון רודן), הוא נפטר בנובמבר 1917.
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה ובתי החולים הופקעו לטובת הצבא.
אחרי שהייה קצרה בבית חולים באנגיין (Enghien), הועברה קאמי קלודל, ב-12 בפברואר 1915 למוסד לחולי נפש מונדוורג (Montdevergues), שבמונפאווה (Montfavet), במחוז ווקלוז, שבו נותרה עד יומה האחרון.
במצוקתה לא פיסלה יותר, ולא קיבלה ביקורים לא מאמה, שנפטרה בשנת 1929, ולא מאחותה.
רק אחיה, פול קלודל, ביקר אצלה בתוך שלושים שנה שתים עשרה פעמים.
ב-1919 נראה מצבה כי משתפר, אבל במכתביה אל מנהל המוסד התנגדה אמה בחירוף נפש לכל אפשרות של שחרור.
קלודל עצמה כתבה מכתבים רבים לאחיה ולאמה, בהם התלוננה על תנאי האשפוז, וכתשובה קיבלה משלוחי אוכל וחפצים שונים.
ידידתה הפסלת ג'סי ליפסקומב ביקרה אותה פעמיים יחד עם בעלה, הצלם ויליאם אלבורן, במאי 1924 ובדצמבר 1929. תצלום שצילם אלבורן בביקורם האחרון, שבו היא נראית בגיל 65 ישובה על כיסא, הוא עדות הראייה היחידה שנותרה מתקופת שהותה במוסד.
ב-25 בפברואר 1917 שלחה קאמי קלודל מכתב זה לד"ר מישו ממקום הסגרה במונדוורג :
קאמי קלודל נפטרה ב-19 באוקטובר 1943 בשעה 2 לפנות בוקר, בגיל 78, במוסד במונפאווה, ככל הנראה מאירוע מוחי.
באותה תקופה סבלה מתת-תזונה בגלל תנאי אספקת האוכל לחוסי המוסד.
חודשיים לפני מותה, מסר מנהל המוסד לאחיה, פול קלודל: "חולי הנפש שלי מתים ממש מרעב: 800 מתוך 2000".
כבר באוגוסט 1942 הוא כתב לפול קלודל שמצבה הכללי של אחותו הידרדר באופן חמור מאז הנהגת ההגבלות שפגעו קשות בחולי הנפש.
אחותך הוגבלה למיטה בגלל בצקת בקרסוליים כתוצאה מחסר תזונתי וחוסר איזון תזונתי".
לפי מקס לאפון (Max Lafont) בשנים 1940–1944, 40,000 מאושפזים מתו מרעב במוסדות הפסיכיאטריים בצרפת.
האמנית הובאה לקבורה ימים אחדים אחרי מותה, בבית הקברות של מופאווה, בחלקת חולי הנפש.
בלווייה השתתפו רק צוות בית החולים; לא הגיעו בני משפחה, כולל אחיה פול קלודל.
בהמשך עצמותיה הועברו לאוסואריום, מאחר שלא נדרשו על ידי קרוביה.
בשנת 2008 נכדת אחיה, רן-מארי פארי, יזמה הקמת קנוטף "על מנת לתקן את ההשכחה מצד משפחת קלודל ומקורביה".
התקבלות יצירותיה אחרי האשפוז ואחרי מותה
על אף אשפוזה המשיכו יצירותיה של קלודל לזכות בהערכה והוצגו לאורך שנות 1930 על ידי אספני אמנות בתערוכות קיבוציות ובסלונים לאמנות, במיוחד אלו שאורגנו על ידי איגוד הציירות והפסלות, ובהמשך על ידי איגוד האמניות המודרניות.
בשנת 1934 אורגנה רטרוספקטיבה על מפעל חייה, שבה הוצגו פסלים כמו "הנטישה", "פול קלודל בגיל 16", "הוואלס", "התחינה".
עדים סיפרו שפול קלודל שהפך בינתיים לשגריר, נזעם כשנודע לו על הצגת היצירות, מאחר שלא רצה שיידעו שיש לו אחות המאושפזת במוסד לחולי נפש.
אנדרה סלמון במאמר בקורת אמנות ציין את ההנאה שבה גילה את יצירותיה של קלודל בתערוכת האמניות המודרניות, תוך הערה שמדובר ב"פסלת שמגיעה לה יותר הוקרה מזו שהיא זוכה לה".
בשנת 1951 ארגן מוזיאון רודן "תערוכת קאמי קלודל" שכללה 40 פסלים, באולם מיוחד במוזיאון.
ב-1956 הקדיש אנרי אסלן (Henri Asselin) שני ערבים בתחנת הרדיו של צרפת ל"חייה הכואבים של קאמי קלודל, פסלת".
בשנים 1960 ו-1970 פסליה הוצגו באופן קבוע בתערוכות קיבוציות שהוקדשו לרודן, לפול קלודל או לאמנות הצרפתית.
החל משנות ה-1990, עם עלייה במגמה לגילוי מחדש של נשים אומניות, אורגנו תערוכות ביפן, ולאחר מכן בצרפת עם חניכת מוזיאון ד'אורסה שהוקדש לאמנים מהמאה ה-19.
כפי שצוין בעטיפת הקטלוג - Catalogue raisonne של אן ריוויאר (Anne Rivière), ברונו גודישון (Bruno Gaudichon) ודניאל גנסיה (Danielle Ghanassia) - "מזה 15 שנה נוכחת קאמי קלודל בכל מקום בזירת האמנות".
בשנת 1982 פורסם בהוצאה לאור "פרס דה לה רנסאנס" (Presses de la Renaissance) ספרה של אן דלבה (Anne Delbée) "אישה אחת, קאמי קלודל".
הספר תורגם לעברית על ידי ישראל מרשן ופורסם ב-1989 בהוצאת אור-עם.
ב-1983 זכה בצרפת בפרס הגדול של קוראות המגזין "אל", והפך לרב-מכר שתורגם לעשרים שפות.
הוא חשף בפני הקהל הרחב את שמה ויצירתה של קאמי קלודל.
משפחת קלודל מחתה נגד התיאור והתזה שפיתחה המחברת, אן דלבה, שהכחישה את מחלת הנפש של האמנית.
בשנת 1996 פרסמו אן ריווייר, ברונו גודישון ודניאל גנאסיה קטלוג מקיף (Catalogue raisonné) של יצירותיה של קאמי קלודל שכלל 99 יצירות - פסלים ורישומים מתוך 131 יצירות.