tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1919 הגיעו הצ'כוסלובקים להסדר עם צרפת על פיו צרפת חיזקה את צבא צ'כוסלובקיה, ובתמורה ראש המשלחת הצבאית הצרפתית ישמש במקביל כראש המטה הכללי.
בהתאם לכך, שני הרמטכ"לים הראשונים של הצבא הצ'כוסלובקי היו גנרלים צרפתים רק ב-1926 חזר התפקיד לידיים צ'כוסלובקיות.
ב-23 בספטמבר 1938, לנוכח משבר הסודטים והאיום במלחמה עם גרמניה הנאצית, מונה הרמטכ"ל דאז לודוביק קרייצ'י למפקד העליון של הצבא הצ'כוסלובקי בדרגת גנרליסימו.
ולדימיר קאידוש מונה לרמטכ"ל במקומו.
לאחר שהמשבר נפתר בוועידת מינכן, חזר קרייצ'י לתפקיד הרמטכ"ל.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה בידי הגרמנים, עברה הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה לצרפת ואז לבריטניה, והקימה מטה כללי חדש שפיקד על הכוחות הצ'כוסלובקיים שלחמו ברבות מזירות המלחמה.
בספטמבר 1944, ייסדה ממשלת צ'כוסלובקיה את תפקיד "המפקד העליון של הצבא הצ'כוסלובקי" שהיה בכיר מהרמטכ"ל.
לאחר סיום המלחמה חזר המטכ"ל לצ'כוסלובקיה.
בסוף שנת 1945 בוטל תפקיד המפקד העליון, והרמטכ"ל חזר לסמכותו הקודמת.
ב-1948 השתלטו הקומוניסטים על צ'כוסלובקיה והפכו אותה לגרורה דיקטטורית של ברית המועצות.
ב-1954, שונה שמו של הצבא הצ'כוסלובקי ל"צבא העממי הצ'כוסלובקי".
ב-1990 בוטל השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, והתואר "העממי" הוסר משמו.
בתחילת 1993, פורקה צ'כוסלובקיה לשתי מדינות צ'כיה וסלובקיה.
בהתאם לכך, פוצל גם הצבא הצ'כוסלובקי לשני צבאות נפרדים, והמטכ"ל הצ'כוסלובקי לשני מטכ"לים נפרדים.
כל הרמטכ"לים הצ'כוסלובקים היו צ'כים, למעט אנטון סלימאק שהיה סלובקי.
דיוקן שם תחילת כהונה סיום כהונה יאן דיביש 28 באוקטובר 1918 17 בדצמבר 1919
מפקדי הצבא הצ'כוסלובקי העממי (1954–1990)
התפקיד נוסד בדצמבר 1918 יחד עם ייסוד ממלכת יוגוסלביה, ועבר, כמו המדינה עצמה, גלגולים רבים.
הוא בוטל סופית ביוני 2006, כאשר מונטנגרו הכריזה על עצמאותה, ושרידיה של יוגוסלביה חדלו מלהתקיים.
ממלכת יוגוסלביה נוסדה ב-1 בדצמבר 1918 כאיחוד בין ממלכת סרביה, ממלכת מונטנגרו ומדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים.
הצבא היוגוסלבי הוקם על בסיס הצבא המלכותי הסרבי, כאשר צבא מונטנגרו שולב בתוכו.
ז'יבויין מישיץ', ששימש כראש המטה הכללי הסרבי, המשיך לכהן כראש המטה הכללי היוגוסלבי.
באפריל 1941, נכבשה יוגוסלביה בידי מדינות הציר.
הרמטכ"ל היוגוסלבי האחרון, דנילו קלפטוביץ', חתם על הסכם הכניעה.
שני ארגוני פרטיזנים עיקריים הובילו את המאבק כנגד כוחות הכיבוש של מדינות הציר: הצ'טניקים וצבא השחרור העממי של יוגוסלביה בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו.
בשלב מסוים, הצ'טניקים התאחדו יחד עם הכוחות הנאמנים לגרמנים ("הקוויזלינגים") במטרה להקים פיקוד מאוחד שיתאם את הלחימה נגד טיטו.
במקביל, צבא השחרור העממי הלך וגדל משנה לשנה, עד שהפך לצבא סדיר לכל דבר ועניין.
טיטו הקים "פיקוד עליון" לצבא, ועמד בראשו.
את ארסו יובאנוביץ' הוא מינה לראש המטה שלו.
צבא השחרור העממי הצליח לשחרר את מרבית יוגוסלביה בכוחות עצמו, ולאחר המלחמה הפך טיטו לנשיא הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ויובאנוביץ' הפך לרמטכ"ל הצבא העממי היוגוסלבי.
הרפובליקה התקיימה עד 1992, אז פרשו קרואטיה, סלובניה, מקדוניה, בוסניה והרצגובינה מהברית.
סרביה ומונטנגרו נותרו מאוחדות ברפובליקה שנקראה "הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה".
ב-2003, בוטלה גם רפובליקה זו, והפכה ל"איחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו".
ביוני 2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה, וכך בא הקץ על שרידיה של יוגוסלביה.
ראשי המטה הכללי של הצבא המלכותי (1918–1941)
ראשי המטה הכללי של סרביה ומונטנגרו (2003–2006)
דיוקן שם תחילת כהונה סיום כהונה דראגן פאסקאש 23 בדצמבר 2004 6 באוקטובר 2005 ליובישה יוקיץ' 6 באוקטובר 2005 3 ביוני 2006
מנהל לשכת החקירות הפדרלית , הידוע בעברית כראש ה-FBI, הוא העומד בראש לשכת החקירות הפדרלית (FBI) והפקיד האמון על הניהול היומיומי של ה-FBI.
ראש ה-FBI מתמנה לתקופת כהונה יחידה בת 10 שנים על ידי נשיא ארצות הברית, בכפוף לייעוץ והסכמת הסנאט של ארצות הברית.
ה-FBI היא סוכנות ממשלתית לאכיפת החוק בתוך מחלקת המשפטים של ארצות הברית, לכן ראש ה-FBI כפוף אל התובע הכללי של ארצות הברית.
ראש ה-FBI היה מדווח במישרין לנשיא על כל נושא שהתעורר בתוך הלשכה, עד לחקיקת חוק הרפורמה במודיעין ומניעת הטרור משנת 2004, שנחקק בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
מאז, המנהל מדווח בנוסף גם לראש המודיעין הלאומי, מאחר שה-FBI היא חלק מקהילת המודיעין האמריקאית.
ראש ה-FBI הנוכחי הוא קאש פאטל, שהושבע לתפקידו ב-21 בפברואר 2025.
ראש ה-FBI ממונה בידי נשיא ארצות הברית, ומאז 1972 מינויו כפוף לאישור הסנאט של ארצות הברית.
ג'ון אדגר הובר, שמונה על ידי הנשיא קלווין קולידג' ב-1924 למנהל לשכת החקירות (קודמו ההיסטורי של ראש ה-FBI), היה המנהל שכיהן במשך התקופה הארוכה ביותר – משנת 1935, כאשר קיבל התפקיד את שמו הנוכחי, ועד למותו בשנת 1972.
בתגובה לאורך כהונתו החריג של הובר ובצל פרשת ווטרגייט, בשנת 1976 תיקן הקונגרס של ארצות הברית את "חוק הפשיעה המקיף של 1968", והגביל את כהונת ראש ה-FBI לעשר שנים בנימוק "תקופת כהונה חריגה באורכה, שנועדה להגן על המנהל מלחצים פוליטיים".
כלל זה בוטל על ידי הסנאט עבור רוברט מולר ב-27 ביולי 2011, בשל חששות ביטחוניים חמורים באותה תקופה.
מאז 1976 ראשי ה-FBI אמורים לכהן כהונה מלאה בת עשר שנים אלא אם הם מתפטרים, נפטרים או מפוטרים.
בפועל, מאז הובר, רק מולר השלים כהונה של עשר שנים ואף כיהן תריסר שנים באישור הקונגרס.
נשיא ארצות הברית רשאי לפטר את מנהל ה-FBI.
לאחר פיטורין ולפני אישור מחליף על ידי הסנאט, סגן המנהל משמש באופן אוטומטי כממלא מקום.
מינויו של סגן המנהל אינו מינוי נשיאותי ואינו מחייב אישור הסנאט.
הנשיא יכול למנות מנהל זמני עד לאישור הסנאט או להגיש מועמד לתפקיד הקבוע.
+מנהלי לשכת החקירות (BOI)מס'בעל התפקידתחילת כהונהסיום כהונהתחת הנשיא/ים1סטנלי פינץ'26 ביולי 190830 באפריל 1912תאודור רוזוולט2א.
ברוס בילאסקי30 באפריל 191210 בפברואר 1919וודרו וילסון -ויליאם א.
אלן10 בפברואר 191930 ביוני 1919וודרו וילסון3ויליאם פלין1 ביולי 191921 באוגוסט 1921וורן הרדינג4ויליאם ג'.
ברנס22 באוגוסט 192110 במאי 1924קלווין קולידג'5ג'ון אדגר הובר10 במאי 192430 במאי 1935הרברט הוברפרנקלין דלאנו רוזוולט
מנהלי לשכת החקירות הפדרלית (מאז 1935)
+ראשי ה-FBIמס'בעל התפקידתחילת כהונהסיום כהונהתחת הנשיא/ים1ג'ון אדגר הובר30 במאי 19352 במאי 1972פרנקלין דלאנו רוזוולטהארי טרומןדווייט אייזנהאוארג'ון פיצג'רלד קנדילינדון ג'ונסוןריצ'רד ניקסון -קלייד טולסון2 במאי 19723 במאי 1972 -ל.
סדר הירושה של ראש ה-FBI הוא כדלקמן:
עוזר המנהל הבכיר של אגף הביטחון הלאומי
עוזר המנהל הבכיר לפשיעה, סייבר, תגובה ושירותים ביוסטון שבטקסס
עוזר המנהל של אגף לוחמה בטרור
עוזר המנהל של אגף מודיעין נגדי
עוזר המנהל בסניף וושינגטון הבירה
עוזר המנהל בסניף ניו יורק
מעט לפני שביל קלינטון הושבע לנשיאותו ב-20 בינואר 1993, הועלו נגד סשנס טענות להפרות אתיות.
דו"ח מאת התובע הכללי היוצא ויליאם בר שהוצג למחלקת המשפטים של ארצות הברית באותו חודש על ידי המשרד לאחריות מקצועית, כלל ביקורת על כך שסשנס השתמש במטוס ה-FBI כדי לבקר את בתו במספר הזדמנויות, וכן על כך שהתקין מערכת אבטחה בביתו על חשבון הממשלה.
ג'נט רינו, התובעת הכללית בממשל קלינטון, הודיעה כי סשנס הפגין "ליקויים חמורים בשיקול הדעת".
אף על פי שסשנס הכחיש כי פעל שלא כשורה, הופעל עליו לחץ להתפטר בראשית יולי, כאשר היו שטענו כי הנשיא קלינטון נתן לו הזדמנות לפרוש בצורה מכובדת.
סשנס מיאן וגרס כי לא עשה דבר פסול, והתעקש להישאר בתפקידו עד שיאושר מחליפו.
כתוצאה מכך, הנשיא קלינטון פיטר את סשנס ב-19 ביולי 1993, חמש וחצי שנים לאחר שהחל כהונה בת עשר שנים.
ההסבר הפומבי של קלינטון היה שאבד האמון בהנהגתו של סשנס, וכי התובעת הכללית דאז, רינו, המליצה על הפיטורים.
קלינטון מינה את לואי פרי לראש ה-FBI ב-20 ביולי.
סגן ראש ה-FBI, פלויד קלארק, שלטענת סשנס חתר תחתיו ופעל להדחתו, שימש כמנהל בפועל עד 1 בספטמבר 1993, עת אושר מינויו של פרי לתפקיד.
ב-9 במאי 2017 פיטר הנשיא דונלד טראמפ את ראש ה-FBI ג'יימס קומי בהמלצת התובע הכללי של ארצות הברית ג'ף סשנס וסגנו רוד רוזנשטיין.
המזכר של רוזנשטיין לסשנס מתח ביקורת על התנהלותו של קומי בחקירת המיילים של הילרי קלינטון.
עם זאת, מקורות אנונימיים רבים דיווחו לכלי התקשורת כי טראמפ ובכירים נוספים ביקשו אישית לפטר את קומי.
קומי פוטר לאחר שביקש תוספת תקציב לחקירת התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016. חברי קונגרס רבים, בעיקר מהמפלגה הדמוקרטית, הביעו דאגה מהפיטורים וטענו כי הם עלולים לפגוע באמינות החקירה.
הפיטורים של קומי עוררו סערה ציבורית, והם אף כונו על ידי פרשנים פוליטיים כמעשה מושחת.
כלי תקשורת השוו את המהלך ל"טבח מוצאי השבת" – בו פוטר התובע המיוחד ארצ'יבלד קוקס על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון, בזמן שחקר את פרשת ווטרגייט, וכן לפיטוריה של התובעת הכללית בפועל סאלי ייטס בינואר 2017.
במכתב הפיטורים של קומי, טען טראמפ כי קומי הבהיר לו "בשלושה מקרים נפרדים שהנשיא אינו נתון לחקירה", טענה שקומי אישר לאחר מכן בעדותו בסנאט תחת שבועה.
עם זאת, דיווחים רבים של כלי תקשורת, שהתבססו על מספר מקורות, סתרו זאת.
על פי הדיווחים, טראמפ דיבר בגלוי על כוונתו לפטר את קומי לפחות שבוע לפני הפיטורים.
הן טראמפ והן מנהיגים דמוקרטים מתחו ביקורת על שיקול דעתו של קומי.
ב-8 במאי 2017 הורה טראמפ לסשנס ולרוזנשטיין להציג בכתב נימוקים לפיטוריו של קומי.
המסמך הועבר לטראמפ כהמלצה לפטר את קומי למחרת היום, והוא אכן פוטר.
קומי גילה על פיטוריו דרך דיווחי חדשות בטלוויזיה בזמן שנשא נאום בפני סוכנים במשרד השטח של ה-FBI בלוס אנג'לס.
מיד לאחר מכן עזב לוושינגטון הבירה ונאלץ לבטל את נאומו המתוכנן באותו ערב באירוע גיוס ל-FBI בגילדת הבמאים של אמריקה.
בהיעדר ראש ה-FBI, סגן המנהל אנדרו מקייב הפך אוטומטית לראש ה-FBI בפועל, ושירת בתפקיד עד אשר כריסטופר ריי אושר לתפקיד.
ראש הטקס של ארצות הברית הוא נושא משרה במחלקת המדינה של ארצות הברית, האחראי על ייעוץ לנשיא ארצות הברית, לסגן הנשיא ולמזכיר המדינה בענייני כללי הטקס הדיפלומטי הלאומי ובינלאומי.
ראש הטקס נושא דרגת שגריר ומשמש כעוזר מזכיר המדינה.
יש להבחין בין תפקיד ראש הטקס לבין תפקיד המזכיר החברתי של הבית הלבן, אשר נבדל ממנו במהותו ובתחומי אחריותו.
תפקידי ראש הטקס של ארצות הברית כוללים בין היתר:
ראש הטקס אחראי על תכנון סדרי הביקורים של אישים רמי דרג מחו"ל המבקרים בארצות הברית.
מלווה את נשיא ארצות הברית בכל נסיעותיו הרשמיות מחוץ למדינה.
המשרד שבפיקוחו אחראי להסמכת דיפלומטים זרים ולפרסום רשימת הנציגויות הקונסולריות הזרות בארצות הברית.
כמו כן, המשרד מארגן טקסי חתימה על אמנות בינלאומיות, טקסי השבעת שגרירים וטקסי קבלת פנים ממלכתיים.
מופקד על תחזוקת הבלייר האוס – בית ההארחה הרשמי של נשיא ארצות הברית למלכים, נשיאים וראשי ממשלות בעת ביקורם בבירה וושינגטון די.סי.
תפקידי ראש הפרוטוקול כוללים גם נוכחות בנאום מצב האומה (State of the Union – SOTU) השנתי, הנישא מדי ינואר בפני הקונגרס על ידי הנשיא.
במסגרת תפקידו בטקס זה, ראש הטקס מלווה את דקאן הסגל הדיפלומטי אל תוך אולם בית הנבחרים לצורך השתתפותו בנאום.
משרד הפרוטוקול של מחלקת המדינה מסייע לראש הטקס של ארצות הברית בביצוע תפקידיו.
המשרד כולל מספר מחלקות ביניהם:
אחראית על תכנון, תיאום וביצוע אירועים רשמיים וטקסיים המתארחים על ידי נשיא ארצות הברית, סגן הנשיא, מזכיר המדינה ובכירים נוספים.
המחלקה עוסקת בארגון ארוחות רשמיות, מפגשים דיפלומטיים, פסגות בינלאומיות, טקסי השבעה ואירועים ממלכתיים, תוך שימת דגש על דיוק בפרטים, נימוסין דיפלומטיים והשגת מטרות מדיניות.
קציני הטקסים מתכננים כל אירוע לפרטי פרטים, כולל סדרי הושבה, תפריטים, עיצוב והיבטים לוגיסטיים, במטרה ליצור סביבה מכבדת שתסייע לדיאלוג דיפלומטי.
בנוסף, המחלקה מתאמת את השתתפות חברי הסגל הדיפלומטי הזר באירועים רשמיים כמו מושבים משותפים של הקונגרס, השבעות נשיאותיות והלוויות ממלכתיות, וכן אחראית על ניהול סדר הקדימויות של ארצות הברית וייעוץ בפרוטוקול דיפלומטי.
צוות הבלייר האוס דואג לכל צורכיהם ורצונותיהם של האורחים, ומעניק שירות ואירוח ברמה יוקרתית המשתווה למלון חמישה כוכבים.
במקום מועסק צוות שפים מקצועי, המציע את מיטב המטבח האמריקאי תוך שימוש ברכיבים מקומיים וביינות אמריקאים מובחרים.
הצוות שומר את הבלייר האוס במצב מתמיד של מוכנות, ופועל ללא הרף כדי להבטיח חוויית אירוח נעימה ונוחה לכל אורחיו.
מסייעת לראש הפרוטוקול בתפקידו כנציג אישי של נשיא ארצות הברית וכגורם המקשר לראשי משלחות דיפלומטיות ושגרירים המוצבים בארצות הברית.
המחלקה אחראית על ניהול סדר הקדימויות הדיפלומטי עבור ראשי משלחות ושגרירים זרים, וכן על פרסום רשימת הדיפלומטים הזרים.
בנוסף, היא מתאמת את הליכי ההסמכה של שליחים דיפלומטיים, כולל הנפקת האישורים המתאימים, טיפול בענייני חסינות וזכויות יתר, וליווי תהליך הצגת כתבי האמנה לנשיא בבית הלבן.
המחלקה משמשת כגורם מקשר בין הממשל האמריקאי לקהילה הדיפלומטית ומטפלת בבעיות שעלולות להתעורר מול נציגויות זרות.
כמו כן, היא מנהלת פיקוח על העסקת עובדים ביתיים זרים על ידי אנשי משלחות דיפלומטיות, כולל רישום מוקדם, הליך רישום אישי והנפקת כרטיסי רישום.
בשיתוף עם משרד המשלחות הזרות, המחלקה מעניקה סיוע והנחיות לנציגויות דיפלומטיות המבקשות להקים משלחות חדשות, תוך תיאום עם סוכנויות פדרליות, ממשל מחוז קולומביה ורשויות מדינה וממשל מקומי.
מסייעת לראש הפרוטוקול בניהול הקשרים עם ראשי משלחות ושגרירים זרים המוצבים בארצות הברית.
מטרת המחלקה היא לטפח יחסי ידידות בינלאומיים, להעמיק קשרים בילטרליים ורב-לאומיים, ולספק לסגל הדיפלומטי הבנה מעמיקה יותר של העם האמריקאי, תרבותו ומוסדותיו.
אחראית על תכנון לוגיסטי ותפעולי של פסגות בינלאומיות, מפגשים רב-לאומיים, שיחות שלום וכנסים דיפלומטיים המאורגנים על ידי נשיא ארצות הברית, סגן הנשיא ומזכיר המדינה, הן בארצות הברית והן מחוצה לה.
המחלקה מתכננת ומנהלת את התשתית והמערך הלוגיסטי הנדרשים לקיום אירועים אלו, תוך תיאום עם הבית הלבן, רשויות מקומיות וגופים ממשלתיים נוספים.
כאשר מוכרז על אירוע בינלאומי משמעותי בהובלת ארצות הברית, סגן ראש הפרוטוקול לאירועים מרכזיים ממנה צוות תכנון מנוסה, האחראי על כל היבטי התיאום בתוך משרד הפרוטוקול ובין בעלי עניין רלוונטיים במחלקת המדינה.
בנוסף, המחלקה מספקת תמיכה בתיאום בין סוכנויות ממשל שונות, ניהול חוזי הפקה, תקצוב, תיאום תקשורתי, לוגיסטיקה לעיתונאים, ניהול תרגום סימולטני, תיאום תחבורה ותפעול נמלי תעופה, הנפקת אישורי כניסה, ניהול אתרים דיגיטליים לאירועים, תיאום אירוח בבתי מלון, אבטחה וביצוע בפועל של האירועים.
אחראית על מתן תמיכה אדמיניסטרטיבית לפעילות המשרד, לרבות ניהול פיננסי, משאבי אנוש, טכנולוגיות מידע, רכש, חוזים, ניהול נכסים ורישומים.
המחלקה מפתחת ומתחזקת מערכות ניהול ובקרת פנים כדי להבטיח אחריותיות, יעילות ומניעת בזבוז, הונאה וניהול כושל של משאבי ממשלת ארצות הברית.
בנוסף, היא מנהלת את משאבי ההון של המשרד ומפקחת על יישום אפקטיבי של מדיניות ותוכניות ראש הפרוטוקול.
המחלקה, המנוהלת על ידי המנהל הביצועי (Executive Director), מספקת תמיכה לכ-80 עובדים הפועלים במסגרת המשרד.
אחראית על תכנון, תיאום וביצוע של ביקורים רשמיים של ראשי מדינות וראשי ממשלות זרים בארצות הברית.
מרגע הגעת המנהיג הזר ועד לעזיבתו, קציני הביקורים פועלים בחזית הדיפלומטיה וממלאים תפקיד מרכזי ביצירת מסגרת לקשרים בין-לאומיים.
המחלקה מובילה את התכנון הלוגיסטי של פגישות בילטרליות עם הנשיא, הגברת הראשונה, סגן הנשיא ומזכיר המדינה, וכן של ביקורים ממלכתיים ורשמיים, כנסים בינלאומיים ופסגות עולמיות.
בתיאום עם משלחת המנהיג הזר וצוות השגרירות, המחלקה יוצרת לוח זמנים מפורט ומדויק, תוך הקפדה על שיקולים לוגיסטיים ועמידה במנהגים ובפרוטוקולים תרבותיים.
בנוסף, המחלקה מספקת ליווי ותמיכה למשלחות נשיאותיות בעת נסיעות לאירועים מחוץ לארצות הברית, ומנהלת תיאומי תקשורת בין נציגי העיתונות הזרה, מחלקת המדינה, הבית הלבן ובכירים זרים.
הולט נולד בעיר וסטון, מחוז לואיס, וירג'יניה המערבית, ב־19 ביוני 1905. הוריו היו צ'יללה (לבית דיו) וד"ר מתיו סמואל הולט, רופא בעיירה וסוחר סוסים.
אביו מתיו היה אתאיסט, שעבר מתמיכה במפלגה הרפובליקנית בשנות ה-90 של המאה ה-19 לתמיכה בוויליאם ג'נינגס ברייאן, ובהמשך במועמד הסוציאליסטי יוג'ין דבס.
הוא אף השתתף בוועידת המפלגה הסוציאליסטית ב־1917, שם התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
הולט למד בבתי הספר הציבוריים ולאחר מכן באוניברסיטת וירג'יניה המערבית במורגנטאון; הוא השלים את לימודיו במכללת סיילם ב־1924. בהמשך הפך למורה בתיכון ומאמן ספורט, ובהמשך מרצה במכללת סיילם.
ב־1931 נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וכיהן שם עד 1935. בתקופה זו תואר כ"איש העם ופועל נגד חברות החשמל הפרטיות".
ב־1934 נבחר לסנאט של ארצות הברית בגיל 29, אך מאחר שהחוקה מחייבת גיל מינימום של 30 לסנאטורים, הוא לא יכול היה לכהן עד יום הולדתו ב־1935. בכך היה לאדם הצעיר ביותר שנבחר אי פעם לסנאט בבחירות ישירות.
בתחילה נתמך הולט על ידי איגוד עובדי המכרות והסנאטור הדמוקרטי מווירג'יניה המערבית מתיו נילי.
הוא הצהיר על עצמו כתומך נלהב בנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך כבר ב־1936 הפך למבקר שמרני חריף של ה"ניו דיל", וטען, בין השאר, שמנהל העבודות הציבוריות (WPA) היה מושחת ולא יעיל.
ניתוחי הצבעות מראים כי היה בין שלושת הסנאטורים הדמוקרטים השמרנים ביותר בשנים 1937–2002.
במדיניות החוץ היה בדלן קיצוני.
הוא נשא נאומים ברדיו ובכנסים נגד מלחמות, תמך בחוקי הנייטרליות של שנות ה־30 והתנגד לכל ניסיון להגדיל את ההוצאות הצבאיות.
במלחמת האזרחים בספרד תמך בנייטרליות מוחלטת, ובמלחמת החורף אף שהתבטא בחיוב על פינלנד – התנגד להענקת הלוואה למדינה.
הוא התנגד להסכמי סחר הדדיים, לחברות בבית הדין הבינלאומי ולחבר הלאומים, ואף איים בפיליבסטר נגד חוק ההתרחבות הימית ב־1938. בנוסף התנגד לחוק הגיוס ב־1940.
עמדותיו גרמו לירידה בפופולריות שלו; ב־1940 הפסיד בניסיון להיבחר מחדש.
לאחר שעזב את הסנאט, עסק בהרצאות נגד מלחמות בחסות ועדת "אמריקה תחילה".
פעילותו הופסקה לאחר המתקפה על פרל הארבור, אך הוא נותר בדלן בדעותיו גם לאחר מכן.
בהמשך התברר כי היה בקשר עם הסוכן הנאצי ג'ורג' סילבסטר ויירק, שפרסם ספרים אנטי־מלחמתיים בהוצאה בעלת קשרים לסוכנים נאצים.
ועדת חקירה ציינה את הולט כאחד מארבעה חברי קונגרס ששיתפו פעולה ביודעין עם ויירק.
הולט זכה לסיקור תקשורתי נרחב והיה מושא למאות קריקטורות פוליטיות ברחבי ארצות הברית.
הוא התמודד ללא הצלחה על המועמדות הדמוקרטית לתפקיד המושל (1944) ולסנאט (1948).
ב־1949 עבר למפלגה הרפובליקנית, ונכשל בניסיון להיבחר לקונגרס ב־1950. ב־1952 שוב התמודד על תפקיד המושל וקיבל 48% מהקולות.
ב־1954 נבחר שוב לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית.
ב־1955 אושפז במכון הלאומי לבריאות בבת'סדה, מרילנד, בעקבות מחלת סרקומה נדירה של לימפומה שאינה הודג'קין, ומת שם ב-8 בפברואר, בגיל 49. הוא נקבר בבית העלמין מקפלה בעיר הולדתו וסטון.
אלמנתו, הלן הולט (1913–2015), השלימה את כהונתו בבית הנבחרים (1957–1955), ובהמשך מונתה למזכירת המדינה של וירג'יניה המערבית (1959–1957) – האישה הראשונה בתפקיד בכיר במדינה.
בנו, , נבחר בהמשך לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי.
רֹאשׁ הָעַיִן היא עיר במחוז המרכז בישראל.
העיר שוכנת במרזבה המזרחית של השרון, למול הרי השומרון.
ראש העין נקראת על שם מיקומה במוצא נחל הירקון (ראס-ראש, (מקור), עין- מזרקה, מעיין).
ראש העין הוכרזה כעיר בשנת 1994, היא משתרעת על פני שטח של כ-16,000 דונם.
שכונותיה המזרחיות של ראש העין גובלות בקו הירוק והעיר מהווה גבול בין מחוז המרכז למחוז יהודה ושומרון.
בראשות העיר עומד רז שגיא.
ראש העין היא אחת הערים שצומחות בקצב הכי מהיר בישראל, נכון לאוגוסט 2024 עומדת אוכלוסייתה על 79,316 תושבים וקצב הגידול השנתי הוא 6%.
שפע המים, החי והצומח באזור מעיינות הירקון משכו את האדם לאזור מאז ומתמיד.
בקרבת העיר נמצאת מערת קסם, אתר ארכאולוגי חשוב משלהי התקופה הפלאוליתית התחתונה, בה נתגלו שרידי אדם, כליו ומזונו.
כמו כן, באמצעות צנפות שנתגלו במקום מנסים החוקרים לשחזר את אורחות החיים בתקופות קדומות.
על גדות נחל רבה, מתחת למה שהיום הוא רחוב הגר"א, נתגלה כפר המתוארך לתקופה הכלקוליתית, ושמו היווה בסיס לשמה של התרבות שהקימה אותו, תרבות ואדי רבה, ששרידים ממנה מצויים ברחבי הארץ.
בתולדות ארץ ישראל שימשה ראש העין צומת דרכים, ולמעבר אפק נודעה חשיבות אסטרטגית וכלכלית.
ממערב לעיר ניצב תל אפק שריד לשכבות היישוב והמבצרים שחלשו על האזור ועל מעיינות הירקון.
אפק (מקור השם במילה אפיק, קרי מקום שיש בו מים) הייתה עיר כנענית, והיא נזכרה בכתבי המארות המצריים מן המאה ה-18 לפנה"ס.
התרחשויות היסטוריות ומסעות צבאיים עברו באזור זה.
במאה ה-15 לפנה"ס היא נכבשה על ידי מלכי מצרים, תחותימס השלישי ולאחריו על ידי אמנחותפ השני.
אפק הפכה למצודה מצרית ובה שלט מושל מצרי.
היא מוזכרת במכתבי אל-עמארנה במצרים.
בארמון המושל מהמאה ה-13 לפנה"ס נמצא מכתב בכתב יתדות, שנשלח למושל מאוגרית שבסוריה.
מאוחר יותר במאבק עם הפלשתים בתקופת השופטים בימי עלי הכהן, נערכו הפלשתים באפק למלחמה נגד בני ישראל, בשנת 1050 לפנה"ס.
בני ישראל, שחנו באבן העזר (עזבת צרטה), ניגפו לפני הפלשתים.
הפלשתים גם נערכו באפק במערכה נגד שאול המלך בגלבוע.
בתקופות מאוחרות יותר נבנו בסמוך לראש העין מבצרים צלבניים וטורקיים.
באזורים הסמוכים לעיר נמצאים אתרים ארכאולוגיים רבי חשיבות ומתקופות שונות (כתובת קדומה בשפה העברית, שנכתבה לפני כ־3,000 שנה, נחשפה בחפירות בסמוך לעיר), בשנת 2017 נחשף בראש העין מפעל מים בן 2,700 שנה.
במאה ה-5 נבנתה באזור מעיינות ראש העין כנסייה נוצרית–יוונית.
במשקוף אחד הבתים נמצאה כתובת זיכרון לקדוש נוצרי, שהוצא להורג בפקודת הקיסר הביזנטי דיוקלטיאנוס; נראה שנלקחה מכנסייה או ממבנה קבורה ביזנטי.
במאה ה-12 נבנה על המוֹרָד המערבי של הרי השומרון המבצר הצלבני מיראבל, שהיווה חלק מרוזנות יפו ואשקלון, בה שלטה משפחת איבלין, משפחת אצולה פרנקית בארץ ישראל.
המבצר נכבש ב-1187 על ידי אחיו של המצביא המוסלמי צלאח אל-דין, ונהרס ב-1191 בפקודתו של מצביא זה, לאחר שהכוחות המוסלמיים ניגפו בקרב ארסוף בידי ריצ'רד לב הארי.
הצלבנים בנו גם מבצר בשם סורדי פונטס.
מבנה תל אפק, ששרד עד עתה, הוא למעשה חאן (מבנה) מבוצר מהתקופה הממלוכית, שהמשכו בתקופה העות'מאנית (משנת 1571).
החאן מכונה בינאר באשי (שיבוש של פינאר באשי – ראש העין).
פיתוח ראש העין בשנות ה-20 של המאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 בעת השלטון הבריטי באזור נסללה מסילת רכבת בשנים 1917–1918 והייתה לה חשיבות רבה בתנועת רכבות לצורכי הצבא הבריטי בהתקדמותו צפונה.
בקרבת תחנת הרכבת של ראש העין הקימו הבריטים בסיס צבאי גדול, שכלל גם מחסני תחמושת, בתי מלאכה ומגדלי שמירה (ששומרו כאתרי מורשת).
תחנת הרכבת שירתה את קווי הרכבות ממצרים דרך ארץ ישראל לסוריה וללבנון.
לתחנה בראש העין היו מביאים פרי הדר למשלוח למצרים ולאנגליה דרך פורט סעיד.
בקיץ, כשהאדמה השחורה יבשה, התנועה הייתה סבירה.
אולם בחורף מכיוון שלא היה כביש (גם במושבה פתח-תקווה), היה קושי רב לעבור בדרך הבוצית מפתח תקווה לראש העין.
התנועה התנהלה בעגלות (חישוקי ברזל על גלגליהן), והעגלות היו שוקעות בבוץ.
ועד המושבה, ובמיוחד זלמן גיסין, פנה לנציב העליון הרברט סמואל, לוועד הצירים ולברון רוטשילד וביקש להמשיך בסלילת ענף למסילת הרכבת מראש העין לפתח תקווה.
בסיועו של הברון רוטשילד נתאפשרה עבודה עברית: הביצוע נמסר ל"גדוד העבודה", אנשיו הקימו מחנה במבצר אנטיפטרוס (אחרי מאורעות 1921 הועבר המחנה לעין גנים).
ב-1922 כבר הגיעה הרכבת עד פתח תקווה.
נבנתה תחנה, ומשלוחי הפרי, העץ, הזבלים והנפט הגיעו לשם.
נוסף על כך, יצאה בכל בוקר רכבת מיוחדת מפתח תקווה ליפו (קרון אחד או שניים), ומסלולה היה: פתח תקווה - ראש העין - לוד - תל אביב - יפו.
לפנות ערב חזרה הרכבת למושבה.
כיום ניתן לראות את מבני התחנה, מסילת הרכבת ומבנים מתקופת השלטון הבריטי המפוזרים באזור.
בתקופת המאורעות ראש העין הייתה בסיס צבאי של חיל האוויר הבריטי, והיא סבלה מהתנכלויות של פורעים ערביים.
הערבים היו מחבלים בפסי הרכבת, מפרקים את הפסים או מניחים מוקשים, כך שהרכבות היו יורדות מהפסים.
למשטרת היישובים העבריים היו נוטרים שסרקו את פסי הרכבת עם "טרולי" (קרון משמר) לפני הרכבת, כך שאם היה מוקש היו הם מתפוצצים ולא הרכבת.
נוטרי פסי הרכבת עבדו בתנאים קשים במיוחד.
בפרעות 1936 השתלטו ערבים על המחצבות באזור מגדל צדק שהופעלו על ידי חברות יהודיות בתקופת המנדט, אך הונסו ב-1937 על ידי פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה.
ב-22 בנובמבר 1945 חדר כוח של אצ"ל למחנה והחרים כמויות גדולות של נשק ותחמושת.
סמוך למחנה שכנה תחנת השאיבה שסיפקה מים לירושלים.
לראש העין הייתה חשיבות אסטרטגית בתקופת המנדט: בייחוד מגדל צדק על מחצבותיו סביבו שסיפקו חומרי בנייה למישור החוף, וכן ראש העין שהייתה מקור המים לירושלים ועורק תובלה מנמל חיפה למרכז ולדרום.
במאי 1948 השלימו כוחות המנדט הבריטי את פינוי המחנה ותחנת השאיבה שלידו, ומיד לאחר עזיבתם ניצתו מאבקים קשים באזור בין כוחות ההגנה לבין כוחות לא סדירים מהכפרים סלמה, יהודייה, כפר ענה, בסקיה ועוד.
חיילי ההגנה תפשו מתקנים ומחנות כמשטרת פתח תקווה, מחנה בכפר סירקין, ומחנה בתל-ליטוינסקי, אך את ראש העין לא הצליחו עוד לכבוש, ובמגדל צדק החזיקו רק לתקופה קצרה עד אשר נסוגו.
ימים לאחר מכן כוחות עיראקיים סדירים נכנסו לכפר קאסם ולראש העין, ומטרתם הייתה להתקדם למרכז היישוב היהודי ולחצוץ את היישוב בין צפונו לדרומו.
ההתקפה הראשונה על ראש העין התבצעה ב-30 במאי, על ידי שתי פלוגות של האצ"ל מגדוד 35 של חטיבת אלכסנדרוני, שמפקדו היה איתן לבני.
בהתקפה זו נכבש המקום, והצבא העיראקי נסוג לכפר קאסם.
כעבור שעתיים התבצעה התקפת נגד של העיראקים.
הכוח היהודי נתפס לא מאורגן בהגנה, נהרגו ארבעה חיילים, וראש העין שוב נכבשה על ידי העיראקים.
לאחר קרבות עזים נכבשו המחנה ותחנת השאיבה, במסגרת מבצע בתק.
היישוב התפתח על בסיס מעברה של עולים מתימן.
כ-5,000 מיהודי תימן, שניסו לעלות לישראל בשנות ה-40 ונעצרו על ידי הבריטים במחנה חאשד ליד עדן, עלו לישראל במבצע אווירי בתקופה דצמבר 1948-מרץ 1949. מחנה זה כונה על ידי יהודי תימן כמחנה גאולה.
מאמצע 1949 ועד ספטמבר 1950 התנהל "מבצע על כנפי נשרים" להטסת יהודי תימן לישראל.
בשנים 1949–1950 התיישבו עולים מתימן בקרבת המחנה הבריטי בראש העין, סביבו הוקמו כ-1,500 אוהלים.
נראה שבמעברה שהו כ-35,000 עולים.
הקשיים ששררו במדינה חלו גם על שירותי הבריאות, החינוך והרווחה במחנות העולים.
תקופה זו הותירה פצעים פתוחים בחברה הישראלית עקב מחלות ומוות של ילדים, פרשה שמכונה "ילדי תימן".
מאבקים על שמירת המסורת והזרמים בחינוך במחנות (שהביאו לכינונה של ועדת החקירה הממלכתית הראשונה בישראל), וכן מצוקת רעב ו"תקופת הצנע" (במעברת ראש העין ארעה הפגנה של עולים רעבים, במהלכה נהרג עולה מיריות שוטרים).
בתוך המחנות, נרקמו חיים קהילתיים, אשר תורגמו להוויה חברתית ופוליטית ביישובי הקבע שקמו באתרי המעברות.
ב-1951 הוקם בראש העין יישוב קבע, שנוהל על ידי ועד מקומי.
ב-1954 מינה שר הפנים ליישוב מועצה ממונה, שהוחלפה ב-1955 על ידי מועצה מקומית נבחרת.
באותה שנה הוקם קולנוע "ירקון" שפעל עד לשנת 1980. ביולי 1994 הוכרזה ראש העין כעיר.
הפיתוח המואץ בשנות ה-90 של המאה העשרים ושנות העשרים של המאה ה-21
אוכלוסיית העיר שילשה את עצמה בתוך עשור (1985-1995).
בשנים 2019–2022 נבנו שכונות חדשות ובגלל מצוקת הדיור באזור מרכז הארץ הן אוכלסו במהירות.
רוב האכלוס הוא בשכונת פסגות אפק.
שנבנתה בדרום מזרח העיר והגדילה את שטח העיר משמעותית.
שכונה נוספת שנבנתה ואוכלסה במהירות היא ניצבא הסמוכה לצומת קסם.
בעקבות זאת טיפסה אוכלוסיית העיר ליותר מ-70 אלף תושבים.
השינוי באופן התפתחות העיר הביא לחלוקתה לשלושה חלקים גאוגרפיים ודמוגרפיים ברורים: במערב (אזור מישורי, בגובה של כ-50 מטרים מעל לפני הים) האזור הוותיק הקיים משנות החמישים, נמצאות השכונות הוותיקות (מכונות "ראש העין הישנה"), המאוכלסות ברובן ביוצאי תימן.
ממזרח (אזור גבעות שיפולי השומרון, גובה ממוצע של כ-200 מטרים מעל לפני הים) אזור שאוכלס בשנות התשעים, נמצאות שכונות של בתים צמודי קרקע.
אוכלוסיית העיר הוותיקה היא יהודית מסורתית ברובה; אוכלוסיית השכונות החדשות, לעומת זאת, מורכבת ברובה מחילונים מבוססים.
אליהם נוספו בסוף העשור השני של המאה ה-21 תושבי שכונת פסגות אפק, המורכבת מאוכלוסיית מעמד הביניים.
מיזמי הפיתוח הצפויים בראש העין יגדילו את כמות האוכלוסייה לכ־100,000 תושבים עד שנת 2025.
מעיינות ראש העין משתרעים על פני שטח של 250 דונם.
לפני הקמת מפעל ירקון-נגב זרמו מי המעיינות דרך סבך של אפיקים שהצטרפו בהמשכם לאפיק אחד - הוא אפיק הירקון.
סבך אפיקים זה נוצל ליצירת מאגר מים.
באזור יש שני סוגי צומח: צמחי בר וצמחי תרבות.
צמחי הבר שייכים לחברת בתת-הספר האופיינית לסלעי גיר קרטוני באזור הים התיכון.
מידת הכיסוי של השיחים ובני השיח מגיעה ל-40–50 אחוזים.
הצמחים המצויים במקום מעידים על שימוש אינטנסיבי של האדם בשטח: בנייה, חציבת אבן ורעיית צאן.
צמחי התרבות הם חלק משיקום נופי שבוצע על ידי הקרן הקיימת לישראל.
צמחי הבר המצויים בשטח מעידים על כך שהאזור היה נתון תחת לחץ פעילותו של האדם במשך דורות רבים.
הכיסוי של הצמחים הרב-שנתיים אינו גדול ומשטחי הסלע מבצבצים בכל השטח.
יער ראש העין הוא יער קהילתי קטן ששטחו 1,050 דונם.
הוא שוכן בחלקה הצפון-מזרחי של ראש העין, לאורך יובלו של נחל רבה, ותחום בכביש 5 בצפון ובשכונת נווה אפק בדרום.
היער ניטע על ידי קרן קיימת לישראל החל בשנת 1976, והוא מיוער בעצי אקליפטוס, אורן, ברוש, חרוב, שקד, אלה אטלנטית, שיזף מצוי, כליל החורש ועצי בוסתן.
העיר בנויה על סלע גיר, ובשטח שיפוטה פועלות מחצבות שמספקות חומר גלם לתעשיית הבנייה, כגון מבנים, סלילת דרכים וכבישים.
הראשונה מהמחצבות הוקמה בשנת 1941. רוב המחצבות מייצרות אבני גיר.
בעבר המחצבות היוו מקור פרנסה לתושבי ראש העין, העולים מתימן.
תפקידם היה למלא קרונות בעזרת שקי גומי שחורים, ואת שכרם היו מקבלים לפי מספר הקרונות שהיו ממלאים.
כיום השיטות הן מכניות וחוסכות עבודת ידיים.
לצד המחצבות הוקמו מפעלים לבלוקים ולבטון.
בתחומי ראש העין ובסביבתה אתרים ארכאולוגיים רבים, כמו מערת קסם, מבצר אנטיפטרוס, מגדל אפק ועזבת צרטה (המזוהה עם אתר אבן העזר המקראי), וכן אתרי טבע: מקורות נחל הירקון, למשל, נמצאים בין פתח תקווה וראש העין, נחל רבה ויער ראש העין.
פארק התעשייה אפק שבצפון העיר הוקם בשנות ה-90, וכיום שוכנות בו חברות גדולות וידועות, כגון חברת פרטנר תקשורת.
הקמת פארק התעשייה לוותה במחלוקת עם כפר קאסם, שתושביו טוענים שפארק התעשייה נבנה על שטח השייך לכפר, אך לבסוף הושגה פשרה.
אפק שכנה על ציר דרך הים והיוותה נקודה חשובה ביותר הן בשל נקודת תצפית לאורך השרון והשפלה והן בשל תנאי הטבע ששררו במקום - בעקבות דרכים אלו נסללו דרכי התחבורה המודרנית: כביש מזרח השרון, כביש בית נבאלא-ראש העין-ג'לג'וליה, אשר היווה בעצם את תוואי דרך הים.
כן הסתעפו מאפק כבישי רוחב לכיוון הרי אפרים, שכם, שילה וירושלים, כביש קולה, רנטיס, בית זית.
האזור היווה מעבר מהמישור להר ומהשרון לשפלה.
מבחינה תחבורתית מקושרת ראש העין בצורה טובה.
כביש 5 עובר צפונית לעיר ומחבר אותה לתל אביב ולאריאל; שני מחלפים גדולים מובילים מהכביש אל העיר: מחלף קֶסֶם (על שם כפר קאסם) ומחלף ראש העין מזרח.
כביש מספר 6 ("כביש חוצה ישראל") עובר מערבית לעיר; גם כביש זה מתחבר למחלף קסם, ובנוסף - למחלף נחשונים (על שם קיבוץ נחשונים הסמוך), המוביל גם כן אל העיר.
כביש 444 ("כביש המחצבות") מוביל מהעיר דרומה, אל אזור בן שמן והשפלה; כביש 483 מוביל ישירות לפתח תקווה, מרחק של 15 דקות נסיעה.
כדי לנסוע מזרחה מראש העין אל תוך שטחי יהודה ושומרון, יש לעבור במחסום רנתיס הצמוד לראש העין.
בראש העין תחנת רכבת, אך זאת מרוחקת מהעיר עצמה.
באפריל 2006 הועברה האחריות לתחבורה הציבורית לחברת "קווים" שזכתה במכרז להפעלת אשכול ראש העין-פתח תקווה ויישובי הסביבה; מהלך זה, שלווה בתקווה לשינוי במצב התחבורה בעיר, ספג ביקורת מצד רבים מהתושבים.
במאי 2016 הועברה האחריות על כל התחבורה הציבורית בעיר מחברות "דן" ו"קווים" לחברת "אלקטרה-אפיקים" שזכתה במכרז פתח תקווה-ראש העין תשעה חודשים מוקדם יותר ונוספו קווי אוטובוס חדשים.
לראש העין יש שירות אוטובוסים לרחבי גוש דן, השרון הדרומי, השומרון, אלעד, וירושלים.
בעיר קיימות שתי תחנות רכבת כאשר כיום רק תחנת הרכבת ראש העין – צפון היא תחנת נוסעים פעילה.
התחנה ממוקמת בפאתי העיר בסמוך למחלף קסם ומשרתת את האוכלוסייה במרחב הסובב – בעיקר תושבי העיר ראש העין, אך גם את תושבי כפר קאסם, אורנית ויישובים ממזרח ומצפון המתנקזים דרך כביש 5 וכביש 444.
בעבר שירתה את העיר תחנת הרכבת ראש העין דרום.
תחנה זו ממוקמת על המסילה המזרחית בקטע דרומי ללולאת השרון וכיום אינה משרתת נוסעים.
השכונות הישנות: אביב, הרקפות, צה"ל, רמב"ם, שבזי ומשכנות המוזיקה.
השכונות החדשות: גבעת טל, מצפה אפק, גבעת הסלעים ונווה אפק (הצבאית והאזרחית), פסגת טל
השכונות בהליכי בנייה: פסגות אפק.
גן לאומי מגדל אפק - הפיכתו של מגדל אפק השוכן מדרום לעיר לגן לאומי ואזור נופש מטרופוליטני.
במתחם אמורים להיבנות חווה חקלאית, חוות רכיבה, שבילי אופניים, ספורט אתגרי ואמפיתיאטרון.
פארק התעסוקה לב ישראל - מרכז תעסוקה, היי טק ומגורים המתוכנן לקום בחלקה הצפון מערבי של ראש העין, סמוך לכפר קאסם.
הפארק הוא תולדה של שיתוף פעולה יוצא דופן בין יישוב עירוני (ראש העין), לבין הקיבוצים גבעת השלושה וחורשים בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. במסגרת הסכם שנחתם בין ראש העין לבין הקיבוצים שהסכימו לספח קרקע משטחם לראש העין וליזום ביחד עימה את הקמת הפארק.
הפארק עתיד להשתרע על שטח של כ-1,000 דונם כאשר על מחציתו האחת תוקם שכונת מגורים שתכלול כ-1,000 יחידות דיור ועל מחציתו השנייה ייבנו כ-250,000 מטרים רבועים של שטחי מסחר ותעסוקה (על 100,000 מ"ר מהם אמור להיות מוקם הקניון הגדול בארץ), אולמות קולנוע, אולמות קונגרסים ומרכזי תרבות.
טיילת צלילי המוזיקה - טיילת לאורך נחל רבה, שתמתח מיער ראש העין שבמזרח העיר, ועד לפארק לב העיר.
אורך הטיילת סה"כ כ-26 ק"מ, כש-7 ק"מ מתוכם הם בתוך העיר.
מיזם שכונת פסגות אפק - מיזם משותף של העירייה עם משרד הבינוי והשיכון, שהקציב כ-1.5 מיליארד ש"ח לבניית התשתיות לשכונה.
המיזם כולל בנייה הדרגתית של 6 מתחמי מגורים בגבעות המזרחיות בעיר, סלילת כביש עורקי שיחבר את כביש 444 לכביש 5 ובניית מחלף חדש בכביש 5. השכונה עתידה לכלול כ-14,000 בתי אב, ולהגדיל בכך את אוכלוסיית העיר לכ-100 אלף תושבים.
מוזיאון מורשת יהדות תימן נמצא בביתן האחרון שנותר מהמחנה הצבאי הבריטי.
במוזיאון תמונות, תעודות, מסמכים, ספרי קודש, כתבי יד עתיקים, כלי בית, תלבושות ומוצגים רבים מחיי היהודים בתימן ומהתערותם בישראל.
במקום מוקרן סרט על חיי היהודים בצנעא ועל טקס החינה.
במוזיאון קיים מרכז למידה בו מצויה ספרות עשירה העוסקת בהיסטוריה, ספרות, שירה, פולקלור ונושאים נוספים במורשת יהדות תימן.
הגרעין התורני "רוח חדשה" בראש העין הוא עמותה רשומה המונה כשלושים משפחות.
עשרות משפחות משתתפות בפעילויות הגרעין.
מטרותיו הן הקמת מרכז רוחני-ערכי לתושבים.
לראש העין יש את קבוצת הכדורסל עירוני ראש העין - המשחקת בליגה א' שרון, וכן יש לה את קבוצת עירוני ראש העין - מליגת כדורגל החופים בישראל.
בעיר יש גם ליגת כדורגל מקומית, "ליגת השכונות בראש העין" - שבה משתתפות קבוצות מהעיר מדי שבת.
מדי שנה מתקיים בעיר מרוץ על שם שי דנור ומשתתפים בו יותר מאלף רצים בכל שנה.
בשנים האחרונות מועצת ראש העין ממתגת את העיר כעיר המוזיקה.
במסגרת זו מושקע כסף רב בחינוך מוזיקלי.
נבנה הפרויקט הנופי "טיילת צלילי המוסיקה" לאורך נחל רבה, ובכיכרות רבים הוצבו פסלים של כלי נגינה ונגנים.
ב-2007 הוקם המרכז למוזיקה ראש העין, המרכז את הקונסרבטוריון העירוני למוזיקה – קונסרבטוריון ראש העין, מקהלת מזמורי תימן ועוד.
כמו כן בכל חג סוכות מתקיים בעיר פסטיבל מוזיקה ואוכל בפארק לב העיר הנקרא תימנה, הנמשך מספר ימים ומתחיל מאחר הצהריים ועד הלילה.
בשנת תשפ"ג נחנך היכל התרבות ע"ש קימרלינג, שבו אולם מופעים בן יותר מ-600 מושבים.
שמה של ראש העין בא מתרגום השם הערבי "ראס אל-עין", כלומר "ראש המעיינות".
כך כינו הערבים את מבצר אנטיפטרוס על שום קרבתו למעיינות הירקון, ואת המחנה הבריטי הגדול שהוקם ליד הכפר הערבי מג'דל יאבא (כיום "חרבת מג'דל אפק").
"ואשא אתכם על כנפי נשרים" – ציור כנפי הנשר בכותרת מייצג את עליית יהודי תימן מתימן במטוסי תובלה של המדינה שהוקמה.
בתים קטנים ברקע מייצגים את המהות של היישוב (עיר כיום) – יישוב עם אוריינטציה כפרית, בתים נמוכים, משיקים לקרקע באזור כפרי.
מזרקת המים – ראש העין יושבת על מקורות מים זכים – מעיינות ראש העין/מקורות הירקון הנשאבים ומהווים חלק חשוב ממקורות המים המתוקים הזורמים ליישובי הסביבה ולירקון.
המזרקה מסמלת אנרגיה מתפרצת ויש בה קשת הזדמנויות, תנועה, פריצה וזינוק החוצה.
כמו כן, כל קו צבעוני במזרקה נראה כמו ציפור במעופה ומתקשר לציטוט המקראי: "ואשא אתכם על כנפי נשרים..." ובכך מחזק את הקשר בין העבר לעתיד.
ב-1954 מינה שר הפנים ליישוב מועצה ממונה.
ב-1955 זכריה משה היה הראשון שכיהן כראש מועצה מקומית נבחרת.
שלום בן-משה – ראש העיר מ-22 באוקטובר 2013 עד 27 בפברואר 2024 (בנו של ראש המועצה הראשון זכריה משה).
רֹאשׁ הַנִּקְרָה הוא גן לאומי ושמורת טבע שנמצא בקצהו הצפוני של חוף הים התיכון של ישראל, ומצטיין במצוק תלול היורד לתוך הים התיכון ובחוף הים המפורץ שלו.
מצוק הנקרות הוא קצהו המערבי של "רכס הסולם", הר התוחם את הגליל המערבי מצפון, ומתנשא לגובה של 300 מטרים.
מדרום למצוק מצויים שלושה איים: תכלת, שחף ונחליאלי.
השם ראש הנקרה שאוב משמו הערבי של האתר, "ראס א-נאקורה", שפירושו בערבית הוא "הגבעה (הראש) של נאקורה" (העיירה א-נאקורה נמצאת בסמוך לאתר, מצפון לו, בתחומי לבנון).
התצורה העברית נובעת מהנקרות שבאתר.
על פי האקדמיה לעברית: נִקְרָה, מתוך השורש נ.ק.ר.
בכתובת המונולית מכורח נמסר שבשנת 841 לפנה"ס הכה שלמנאסר השלישי את חזאל מלך דמשק לאחר מכן פנה במסעו דרך החורן הגיע עד ראש הנקרה למקום שבימים ההם נקרא: 'בעל ראש' (baʾali-rāsi), בהגיית: בָּל ראֲס.
יש המייחסים את שם המקום לתקופת אלכסנדר מוקדון.
במהלך מסעותיו בשנת 333 לפני הספירה ביקש להגיע דרך החוף למצרים, וכשהוזהר מראש מפני המכשול הטבעי, ציווה לחצוב נקבה בהר למעבר צבאותיו.
עם זאת, אין להניח שלנקרות מתחת להר יש קשר לכך, הואיל ומדובר במערות טבעיות.
בתקופה הרומית נודעה הדרך התלולה העוברת בראש האתר בשם "סולם צור", וכך היא נזכרת בספר מקבים א', בכתבי יוסף בן מתתיהו ובכתבי חז"ל.
נקודת ציון זו, לצד כזיב הסמוכה, היוותה לפי ההלכה קו הגבול הצפון-מערבי של תחום עולי בבל של ארץ ישראל החייב במצוות התלויות בארץ, והיא הבדילה בין תחום הגליל היהודי ובין תחום העיר צור, שכלל גם אוכלוסייה נוכרית.
רכס ראש הנקרה או "רכס הסולם" הוא קמר גאולוגי, שצירו מתמשך מדרום-מערב אל צפון-צפון-מזרח לתוך לבנון.
במרומי הרכס, בצפונו של המצוק, מצויים סלעי גיר מתצורת דיר חנא מחבורת יהודה.
רובו של הרכס, אשר מצוי בתחום ישראל, בנוי מ"פרט ראש הנקרה" מתצורת דיר חנא.
פרט זה מורכב מרצועות של צור, קירטון - הסלע הבהיר ומעט טרוורטין.
השכבות נראות שכובות במצוק התלול, הבולט לעין, שגובהו כ-70 מטרים.
ברצועות של סלע הצור אובחנו נודולה, אחד מסוגי התרכיזים המתהווים בסלעי משקע.
בשכבה זו חתרו גלי הים את הנקרות הנראות היום, ובה נוצרו פסלי אבן טבעיים על ידי הים והרוח.
קיימת עוד שכבה, השכבה התחתונה, העשויה אבן גיר, שהיא השיפוע המערבי של הקמר - אשר כיוונו הכללי הוא ללבנון.
היא נמצאת ברובה מתחת לפני הים.
הנקיקים התת-ימיים חרוצים בשכבה זו.
התופעה בולטת במיוחד בנקרה הצפונית, שהיא היחידה שנוצרה במלואה בסלע קשה.
מעבר לגבול, בתחום לבנון, מצויות כמה נקרות שנוצרו בצורה דומה.
בדיקת המסלע מתחת לנקרות הקיימות מעלה, כי קיימות נקרות נוספות, מתחת לפני הים.
אם הנקרה נוצרת על סחף שנוצר על ידי גלי הים, הרי המצאות נקרות בעומקים שונים, מעידות כי גובה פני הים השתנה במשך התקופות.
ובכל תקופה נוצרה סדרה של נקרות - כל אחת בקו גובה המתאים לפני הים.
כמו כן, נמצאו בין הנקרות העמקים שרידים של הרבדה בסביבת היווצרות יבשתית.
מכאן ההשערה כי בעבר, בין הצפה ימית אחת לשנייה, היו מכוסים רגלי המצוק במשטח נרחב של דיונות חול, ואז השתרעה היבשה הנוכחית עד מקום האיים של היום.
תמיכה נוספת בהשערה נמצאה בהמצאות שרידים של מבני חקלאות עתיקה, ביניהם יקבים במישור החוף מראש הנקרה לאכזיב - אזור שהוא היום חשוף מאדמה.
מכאן הועלתה האפשרות שהאדם חי ופעל באזור החוף בגליל המערבי, כאשר קו החוף היה מרוחק מאות מטרים ממיקומו היום - ממערב לארבעת האיים, שהם שרידים לרכס כורכר עתיק .
אורכן הכולל של הנקרות כמאתיים מטר.
קיימות שתי הסתעפויות עיקריות המחוברות ביניהן.
בעבר הייתה הגישה היחידה אל הנקרות בדרך הים בלבד, בעיקר לחובבי טבע ולצוללים מיומנים שהתמודדו עם תהפוכות הים ומזג האוויר.
יוסף ברסלבי כותב בספרו "הידעת את הארץ" כיצד הוא ירד בשחיה, עם קבוצת מטיילים, מהים הפתוח לפנים הנקרות, על מנת להבין מה המקור של "הרעמים" הנשמעים בעת ביקור בסביבה.
והוא מסביר: "הגלים מתגלגלים בנקרות ויוצרים הדים כפולים ומשולשים המתגלגלים".
כדי לאפשר מעבר מן היבשה, נחצבה בשנת 1968 מנהרה אל הנקרות באורך 400 מטרים.
"רכס הסולם" יושב בתקופת המקרא על ידי הפיניקים.
ישנן טענות שצבאו של אלכסנדר מוקדון חצב בשנת 323 לפני הספירה נקבה בראש הנקרה למעבר החיילים שהטילו מצור על העיר צור וכדי להעפיל לרכס חצבו מדרגות בסלע.
בשנת 1915 סלל הצבא הבריטי דרך לכלי רכב.
ב-1941 במהלך מלחמת העולם השנייה החל חיל ההנדסה של דרום אפריקה יחד עם חיל ההנדסה של ניו זילנד לחצוב את מנהרות הרכבת בראש הנקרה.
העבודה הסתיימה תוך שנה, בשנת 1942. בעבודה השתתפו גם אוסטרלים והוצבו גשר בן 200 מ' וקירות הגנה מפני מפץ הגלים.
המנהרות נחנכו ב-24 באוגוסט 1942. במנהרות הונחה מסילת רכבת שחיברה את ארץ ישראל ללבנון, ובכך נוצר רצף של מסילות ברזל ממצרים לסוריה, והלאה לטורקיה ולאירופה.
בשנת 1944 הובאו דרך המסילה לארץ פליטים יהודים מגרמניה שהוחלפו באזרחים גרמניים מהתנועה הטמפלרית שבניהם שירתו בצבא הגרמני.
בשנת 1947 החליטו הבריטים לפתוח שירות רכבות אזרחי בקו.
החלטה זו מעולם לא מומשה.
בליל הגשרים הוחלט שלא לפגוע בגשר שבראש הנקרה.
שנתיים מאוחר יותר, ב-14 במרץ 1948 כחלק ממלחמת העצמאות, פוצצו לוחמי גדוד 21 של חטיבת כרמלי את הגשר שחיבר בין המנהרות, כדי למנוע מעבר נשק וחיילים של צבא לבנון.
זו הייתה אחת הפעולות הראשונות של החטיבה שנוסדה ב-28 בפברואר 1948.
בינואר 1949 הוקם קיבוץ ראש הנקרה על מורד הרכס.
ב-23 במרץ חתמו ישראל ולבנון על הסכם שביתת נשק ובמסגרתו פינה צבא לבנון את ראש הנקרה.
במאי 2014 אישרה הוועדה לשמירת הסביבה החופית את הקמת "שמורת טבע ים ראש הנקרה – אכזיב" - שמורת טבע ימית המשתרעת בין צוק ראש הנקרה בצפון, לאזור התעשייה נהריה בדרום, ועד למרחק 15 ק"מ מהחוף לעומק הים.
במקום הוכרז גם גן לאומי.
הנקרות נראות במיטבן בעת רדת החמה ובשעות סערה, והן מושכות קהל מבקרים רב.
בשמורה נכללת גם רצועת החוף שמדרום למצוק, והיא מתאפיינת בפאונה ופלורה מעניינות ומיוחדות: חוף ראש הנקרה (יחד עם חופים נוספים בסביבתו, כמו חוף אכזיב) הוא האזור היחיד בעולם בו גדל עדעד הגליל (שבעבר התייחסו אליו כעדעד יווני, הגדל ביוון).
בינות לשיחי אלת המסטיק מתכסים המדרונות בסתיו בפרחי חצב מצוי וחבצלת החוף ובחורף עולים וצומחים הנרקיסים.
עצי החרוב עוצבו על ידי הרוח כעצים ננסיים וצורתם מרתקת את עיני המתבוננים.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 נצפה בנקרות כלב ים נזירי שהפך נדיר למדי בחופי הים התיכון.
בתקרת הנקרות שוכנים עטלפי פירות ובנקיקים שבמצוק מקננים יוני סלעים וסיסים.
סמוך לפני המים ניתן לצפות בשחפיות כשהן מלקטות מזון המצוי בשפע על סלעי החוף.
המים בנקרות מאפשרים תנאי חיים אידיאליים למגוון עצום של חי ימי.
בלילות ירח מלא בודדים בשנה ניתן לצפות במחזה מרהיב של מאות צבים זעירים שבקעו מביציהם ועתה נוהרים אל הים.
אלה הם צאצאיו של צב ים חום, אשר חוף ראש הנקרה המפורץ הוא אתר ההזדווגות המימי שלו ואת הביצים מטילה הנקבה במפרצונים החוליים שבין סלעי החוף.
בחוף ראש הנקרה מצויים ארבעה איים: תכלת, שחף, נחליאלי ואכזיב.
שטחם הכולל הוא 20 דונם.
הם נותרו חשופים בלב ים אחרי שחלק מרצועות הכורכר אשר מצויות לאורך שפלת החוף שקעו בים.
האיים הוכרזו כשמורות טבע ימיות.
בשנת 1962 החל פיתוח ראש הנקרה כאתר תיירות על ידי מועצה אזורית סולם צור.
הפיתוח כלל הקמת מסעדה בראש הצוק, הרחבת הנקרות והקמת שבילים להולכי רגל.
בשנת 1963 הוכרז על תוכנית להקמת רכבל על ידי חברה שווייצרית.
הרכבל הושלם ב-1968 והוא מוביל את המבקרים באתר מרחבת הכניסה השוכנת סמוך למעבר הגבול בגובה של 70 מטרים מעל פני הים, אל הנקרות.
אורך הכבל הוא 102 מטר והוא תלוי בזווית תלולה של 60 מעלות.
הרכבל יוצר על ידי חברת דופלמאייר-גאראוונטה האוסטרית ונמצא בפיקוחה ובפיקוח הטכניון.
הסרט "הצלילה" עוסק בין היתר גם בשמורה.
רֹאׁׁשׁ הַנִּקְרָה או כְּפַר רֹאׁׁשׁ הַנִּקְרָה הוא קיבוץ בצפון הגליל המערבי ליד הגבול בין ישראל ולבנון, מצפון לעיר נהריה.
זהו היישוב הצפוני ביותר לחוף ימה של ישראל.
הקיבוץ משתייך למועצה אזורית מטה אשר.
נקרא על שם האתר ראש הנקרה.
הקיבוץ הוקם עם תום מלחמת העצמאות על ידי שתי קבוצות של לוחמים משוחררים מחטיבת "יפתח" של הפלמ"ח, חברי הכשרת חניתה שנמנו קודם עלייתם ארצה על ילדי סלבינו ועלו ארצה ב-1946 באוניית המעפילים "אנצו סירני", והכשרת "אבוקה" של התנועה המאוחדת.
הקיבוץ עלה על הקרקע ב-6 בינואר 1949 ועבר למקום הקבע שלו על מורד רכס ראש הנקרה ב-1 באוקטובר 1950. בשנים הבאות התווספו לקיבוץ חברים שהגיעו דרך גרעינים של תנועות הנוער: הבונים, התנועה המאוחדת והנוער העובד.
הקיבוץ נמנה עם יישובי קו העימות ובמהלך השנים עבר פעמים רבות הפגזות או ירי קטיושות ותושביו שהו במקלטים.
ב-1974 חדר מחבל לקיבוץ, פצע קשה אחד מחברי הקיבוץ, ולאחר שהתבצר בבית נורה למוות על ידי כוח של סיירת צנחנים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עבר הקיבוץ תהליכי הפרטה: מעבר לשכר דיפרנציאלי ושיוך דירות לחברים.
ליד הקיבוץ הוקמה הרחבה הכוללת 160 בתים צמודי קרקע, והישוב הפך לאגודה קהילתית שבתוכה שומר הקיבוץ על מסגרת כלכלית נפרדת.
בראשית העשור השני של המאה ה-21 התקבלו לחברות בקיבוץ כ-80 משפחות של בני הקיבוץ שבנו את בתיהם בהרחבה נוספת.
הגידול באוכלוסייה והתווספות משפחות צעירות רבות חיזקו את היישוב, והפיחו רוח חדשה בפעילות התרבותית ובפעילות הנוער וחברת הילדים.
לקיבוץ שני מקורות פרנסה עיקריים: חקלאות ותיירות.
"תרביות רה"ן" - מפעל ביו-טכנולוגי לריבוי צמחים
תפעול אתר התיירות של ראש הנקרה הכולל:
לאחר הפרטת הקיבוץ וכניסת תושבי ההרחבה, הורחבו מקורות המחיה והתגוונו: מקצועות חופשיים ושירות ציבורי, חינוך, בריאות, משטרה, רווחה, תעשייה, ועסקים פרטיים שונים.
ראש העיר קסטרברידג' הוא רומן מאת הסופר האנגלי תומאס הרדי, הנחשב לאחת מיצירות המופת שלו.
שמו המלא של הספר הוא "חייו ומותו של ראש העיר קסטרברידג': סיפורו של אדם בעל אופי".
הרדי כתב את הספר בשנים 1884–1885 והוא פורסם בהמשכים שבועיים החל מינואר 1886 במגזין "גראפיקס" באנגליה ובשבועון "הרפרס ויקלי" בארצות הברית, בלוויית איורים מאת רוברט בארנס.
במאי 1886 יצא לאור הרומן בשלמותו אחרי עריכה מחודשת, הוא עורר פולמוס רב אבל לא נמכר היטב.
רוב הסיפור מתרחש בקסטרברידג', עיר דמיונית למחצה בווסקס שבדרום אנגליה, מקום המשמש רקע לרבות מיצירותיו של הרדי.
קסטרברידג' מבוססת על העיר דורצ'סטר שבמחוז דורסט עיר הולדתו של הרדי.
בזמן כתיבת הספר חי הרדי בדורצ'סטר ופיקח על בניית ביתו "מקס גייט".
הסיפור נפתח בתחילת בשנות השלושים של המאה ה-19, ועיקרו מתרחש בסביבות שנת 1850. בשנים אלה הייתה חשיבות רבה יותר לתהפוכות מזג האוויר בגידול החיטה ובקביעת מחירה מאשר בזמן כתיבת הרומן ופרסומו.
מזג האוויר בזמן הקצירה קובע את הצלחתם וכישלונם של גיבורי הרומן.
קסטרברידג' מתוארת כנמצאת על גבול העיר והכפר.
גם אנשי העיר מעורבים בחקלאות במידה מסוימת.
הפיתוחים החדשים של המהפכה התעשייתית עדיין לא הגיעו אליה, והחידושים הטכנולוגיים נראים בעיניהם כמו מעשה כשפים.
ברומן יש התייחסות לביקור של אישיות מלכותית בעיר וקבלת הפנים שתוכננה עבורו.
ייתכן שהכוונה לביקורו של הנסיך אלברט שביקר בדורצ'סטר ב-1849.
מכירת נשים - סצנת הפתיחה המפורסמת של הרומן כוללת תיאור מכירה פומבית של אישה לגבר זר.
הנוהג של מכירת נשים היה קיים בקרב המעמדות הנמוכים בבריטניה - מתועדים כ-400 מקרים של מכירת אישה שהתרחשו בין המאה ה-17 לתחילת המאה ה-20. בעיני אנשי התקופה הייתה מכירת אישה עסקה חוקית.
הייתה זו אחת הדרכים להביא לידי סיום נישואין שלא עלו יפה כאלטרנטיבה לגירושין.
במקרים רבים היה לאישה קשר קודם עם הגבר שנמכרה לו, והמכירה נעשתה בהסכמתה.
כיוון שהאשה נחשבה לרכוש הבעל, הוא היה מביא את אשתו לשוק כשאפסר קשור לצווארה, ומוכר אותה במכירה פומבית, כפי שמכרו בעלי חיים.
אחד המקרים המופיעים ברשימות של הרדי: במאי 1826 נמכרה אישה בשוק בברייטון תמורת סוברן וארבעה חצאי כתר.
לאישה היו שני ילדים; הבכור נשאר עם האב והצעיר נמכר עם אמו.
העסקה מופיעה ברשומות השוק בברייטון, והקונה שילם שילינג לכרוז במכירה הפומבית.
דווח שהאישה הלכה ברצון עם תינוקה ל"בעלה" החדש.
skimmington-ride או skimmity-ride - תהלוכת־קרניים, תהלוכת לעג לנואפים, מנהג שהיה מקובל באנגליה הכפרית ונקרא בשמות שונים.
התהלוכה הייתה עוברת ברחובות העיר מלווה במוזיקה רועשת, כשבראש הצועדים מוצגות לראווה בובות המחופשות בדמותם של אשמים או חשודים בניאוף.
הבובות הן שריד מהתקופה בה נאלצו האשמים עצמם ללכת בראש התהלוכה.
ב-1882 נקבע חוק שאסר תהלוכות כאלה, אולם הכפריים המשיכו לקיים אותן.
תהלוכה כזו נערכה בדורסט בשנת 1917.
מייקל הֶנְצָ'רד, חקלאי צעיר המחפש עבודה, מגיע עם אשתו סוזן ובתו ליריד כפרי בוויידון-פרייורס (Weydon-Priors).
השלושה נכנסים לאוהל שבו אישה מוכרת דייסת דגנים (פרומנטי).
לבקשתו היא מוסיפה רום לקערה שלו.
לאחר מנות רבות של משקה הוא משתכר ומציע את אשתו למכירה, ועל אף מאמציה להניא אותו מכך הוא מוכר אותה לספן שנזדמן למקום תמורת 5 גיני (מטבע בריטי שהיה שווה 21 שילינג).
למחרת מתפכח הנצ'רד משכרונו ומתחרט על מעשיו, הוא מחפש את אשתו ואת בתו אך אינו מוצא אותן.
הוא נכנס לכנסייה ונודר להתנזר ממשקאות חריפים במשך 21 שנים, כמניין שנותיו.
לאחר חודשים אחדים מגלה הנצ'רד שהספן עזב את אנגליה.
הוא מפסיק את חיפושיו ושם פניו אל העיר קסטרברידג'.
שמונה עשרה שנים אחר כך יוצא ניוסון (הספן שקנה את סוזן) להפלגה ונחשב למת.
סוזן מגיעה עם בתה אליזבת-ג'יין שוב אל היריד בחיפוש אחרי הנצ'רד, ופוגשת באותה מוכרת הדייסה שמפנה אותה אל העיר קסטרברידג'.
בהגיען לעיר הן מגלות שהנצ'רד נעשה סוחר תבואה עשיר וראש העיר קסטרברידג'.
סוזן נפגשת עם הנצ'רד והם מחליטים להסתיר מאליזבת-ג'יין את עברם המביש.
סוזן ובתה מתיישבות בקסטרברידג, הנצ'רד מתחיל לחזר אחרי סוזן והם נישאים מחדש.
ביום שבו מגיעות סוזן ואליזבת'-ג'יין לקסטרברידג' מגיע לעיר צעיר סקוטי בשם דונלד פארפריי.
הוא מתכוון להגר לאמריקה ובמקרה שומע על בעייתו של ראש העיר בקשר לגרעיני חיטה שנבטו ואינם ראויים למאכל.
הוא מראה להנצ'רד דרך לשפר את איכות התבואה, והנצ'רד משכנע אותו להישאר ולהיות מנהל עסקיו.
הנצ'רד מספר לפארפריי על עברו עם סוזן ועל פרשת אהבים שהייתה לו עם אישה מג'רזי.
אליזבת-ג'יין ופארפריי נמשכים זה לזה והם מתחילים לבלות זמן יחד.
הצלחותיו של פארפריי בעסקים מביאות לניכור בינו לבין הנצ'רד, שמפטר אותו ודורש ממנו להפסיק לחזר אחר אליזבת-ג'יין.
פארפריי פותח עסק קטן משלו, שמתחרה בעסקיו של הנצ'רד.
בזכות פקחותו וכשרונותיו גדל העסק ומשגשג.
כאשר רוצה הנצ'רד לגבור על פארפריי הוא מנסה להיעזר באדם הידוע ביכולתו לנבא את מזג-האוויר.
בהמלצתו הוא קונה כמויות גדולות של תבואה, אך בסופו של דבר אין הנבואה מתגשמת והנצ'רד מפסיד כסף רב.
כשנה לאחר נישואיה נופלת סוזן למשכב ומתה בעקבות מחלתה.
הנצ'רד רוצה להתוודות בפני אליזבת-ג'יין שהיא בעצם בתו, אבל במכתב שהשאירה סוזן הוא מגלה שבתו מתה בילדותה ואליזבת'-ג'יין היא בתו של ניוסון.
כיוון שיחסו אל אליזבת-ג'יין הופך להיות קר ועוין, היא עוזבת את הבית ועוברת להתגורר עם גברת שלאחרונה הגיעה לעיר.
אישה זו היא לוּסֶטה טמפלמן, שהייתה אהובתו של הנצ'רד בתקופת היעדרותה של סוזן, כעת, לאחר מותה של סוזן, באה טמפלמן לקסטרברידג' על מנת להינשא להנצ'רד.
כשלוסטה ממתינה בביתה לביקור של הנצ'רד, מגיע דונלד פרפריי לבקר את אליזבת-ג'יין ופוגש את לוסטה.
השניים מתאהבים ואחרי זמן קצר מתחתנים.
כעת הנצ'רד מסוכסך עם פארפריי, מנוכר לאליזבת-ג'יין ולוסטה, שהייתה מיועדת להינשא לו, וכעת נשואה לאחר.
בנוסף לכך מידרדרים עסקיו ומעמדו החברתי נשחק.
מהלומה נוספת נופלת עליו כשמוכרת הדייסה מהיריד עומדת למשפט בפני הנצ'רד, ומגלה את עברו המביש על מכירת אשתו.
הנצ'רד מודה באשמה ואינו מוכן לשפוט אותה.
הוא מאבד את שמו הטוב ועסקיו הם בכי רע, הוא פושט רגל ונאלץ לעבוד כשכיר אצל דונלד פארפריי.
עתה, בחלוף 21 השנים ממועד הנדר של התנזרות ממשקה, מתחיל הנצ'רד לשתות לשכרה ועובר לגור בשכונה ענייה בעיר.
פארפריי ולוסטה קונים את ביתו של הנצ'רד, ופארפריי תופס את מקומו של הנצ'רד גם בתפקיד ראש העיר.
לוסטה פוחדת שבעלה יגלה שהיה קשר קודם בינה לבין הנצ'רד ומבקשת ממנו שיחזיר לה את המכתבים ששלחה אליו.
הנצ'רד שולח את המכתבים בידי ג'ופ, אחד מעובדיו לשעבר, אך הוא אינו יודע שג'ופ נוטר טינה גם לו וגם ללוסטה.
בדרכו למסור את המכתבים עוצר ג'ופ בפונדק ושם הוא קורא אותם בקול בפני אנשי המעמד הנמוך ביותר בעיר, סודם של הנצ'רד ולוסטה הופך גלוי לעיני כל.
הנאספים בפונדק מחליטים לארגן תהלוכת־קרניים (skimmity-ride) עם הדמויות של הנצ'רד ולוסטה.
ביום שבו מתקיימת התהלוכה נקרא פארפריי לעיר אחרת ואינו מגלה את אשמתה של אשתו, אבל הזעזוע שנגרם ללוסטה כשהיא רואה את דמותה בראש התהלוכה מביא למותה תוך זמן קצר.
לאחר מותה של לוסטה משלים הנצ'רד עם אליזבת'-ג'יין ומקווה שהיא תחזור לחיות בביתו.
אבל המלח ניוסון, שמתברר שעודנו בחיים, מגיע לעיר ושואל את הנצ'רד אודות סוזן ואליזבת-ג'יין.
הנצ'רד מספר לו ששתיהן מתו וניוסון עוזב בצער.
במשך שנה חיה אליזבת-ג'יין עם הנצ'רד, המנהל חנות קטנה.
פארפריי מתחיל לחזר אחרי אליזבת-ג'יין והם מתכננים להתחתן.
באחד הימים שומע הנצ'רד שניוסון חזר לעיר, הוא נפרד מאליזבת ועוזב את העיר כדי לא להתעמת איתו.
אליזבת-ג'יין פגועה וכועסת כאשר היא מגלה שהנצ'רד רימה אותה ואת אביה.
בינתיים מתכננים ניוסון ופארפריי את החתונה שלו עם אליזבת-ג'יין.
בערב החתונה בא הנצ'רד לקסטרברידג' כדי לראות את אליזבת-ג'יין ולבקש את סליחתה, אך היא דוחה אותו מעליה.
הוא משאיר ציפור קטנה בכלוב שהביא לה כמתנת חתונה.
כשהיא מגלה את הציפור המתה, היא מתחרטת על כך שעלבה בו, והיא ובעלה יוצאים לחפש את הנצ'רד.
הם מגיעים אליו מאוחר מידי, ומסתבר להם שהוא כבר מת.
בצוואתו מבקש הנצ'רד שאיש לא יתאבל עליו ושאיש לא יזכור אותו.
מייקל הנצ'רד הוא הגיבור הטרגי ברומן, "אדם בעל אופי", כפי שמופיע בכותרת המשנה.
בפתיחת הרומן הוא עושה מעשה שלא יעשה, מוכר את אשתו ובתו.
שמונה עשרה שנים אחר כך, הוא ראש עיר וסוחר מצליח, אבל אינו יכול לשכוח את חטאו ומנסה לכפר עליו.
הוא מאמין שכוחות עליונים פועלים נגדו, אך הוא נאבק לשינוי מצבו ומנסה לתקן את המעוות.
הנצ'רד הוא אימפולסיבי, רגזן ונוטה למצבי רוח משתנים, אבל גם נדיב ומתחשב.
הוא מנסה לפצות את סוזן ואליזבת-ג'יין על העוול שגרם להן.
הוא לוקח את פארפריי תחת חסותו כי הצעיר מצא חן בעיניו ומזכיר לו את אחיו המת.
כשסוזן מתה הוא מוכן לשאת לאישה את לוסטה, אף שאינו אוהב אותה יותר, כדי לשמור על שמה הטוב.
הנצ'רד עוזר לבני העיר העניים, וכשהוא פושט-רגל הוא מוכר את שעונו ומשלם חובות לנזקקים ביותר שבין נושיו.
כשהוא מתרגז הוא עושה הכול כדי להכשיל את יריבו, אחר-כך מתחרט על כעסו, ומנסה לכפר על מעשיו.
כשהוא שומע את הערותיהם של אנשי העיר על כך שפארפריי, מנהל העבודה שלו, מוצלח ממנו, הוא מתרתח ומפטר אותו מיד.
הנצ'רד עושה כן מתוך גחמה ומתחרט למחרת, אבל פארפריי מתייחס ברצינות לפיטורין ואינו חוזר לעבוד אצלו.
בכך חוזר הנצ'רד על אותו דפוס התנהגות, ששנים קודם לכן גרם לו למכור את אשתו וכשהתחרט על כך היה מאוחר מדי, כי סוזן כבר הלכה עם ניוסון.
הנצ'רד מאמין באמונות טפלות אף שאינו מודה בכך.
הוא פוגש אדם שנודע ביכולתו לנבא את מזג-האוויר, כדי שיוכל להמר על מחירי התבואה ולהביס את פארפריי.
החוזה מנבא גשמים וסערות, ובהתאם לכך קונה הנצ'רד כמויות גדולות של תבואה.
אולם הקציר מתבצע במזג אוויר נאה, המחירים צונחים והוא נאלץ למכור בהפסד גדול את התבואה שקנה.
כשמזלו בוגד בו הוא חושב שיש אנשים שמפעילים כשפים על בובה בדמותו.
פארפריי הוא צעיר סקוטי העובר בקסטרברידג' בדרכו לאמריקה.
הנצ'רד מגלה את כשרונותיו לעסקים ומשכנע אותו להיות מנהל עבודה שלו.