tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלמה ואן דיאז שבה והייתה בתפקיד סולאנז', בעוד הייזל פנוורדן (Hazel Penwarden) הייתה בתפקיד קלייר.
נייג'ל ויטאקר עיצב את התפאורה של הפקה זו.
מינו וולנקיס (Minos Volanakis) ביים את המחזה בתיאטרון אוקספורד פלייהאוס ב-1963. ההפקה התחדשה ב-1964 והיא הוצגה ביחד עם מחזהו של ברטולט ברכט "היוצא מן הכלל והכלל".
המחזה הוצג מחדש בתיאטרון גריניץ' ב-1973 כשהשחקנית ויוויאן מרצ'נט גילמה את דמותה של מאדאם, גלנדה ג'קסון גילמה את דמותה של סולאנז', ואילו סוזאנה יורק גילמה את דמותה של קלייר.
הפקה זו צולמה כחלק מסדרת "תיאטרון הסרט האמריקאי" ((American Film Theatre ב-1974, בבימויו של מיילס, כשהצלם היה דאגלס סלוקומב.
ב-2013 יככבו קייט בלאנשט ואיזבל הופר בהפקת המחזה של הסידני תיאטר קומפני.
דוד ברסלבי, ספר בימוי להצגת המשרתות מאת ג'ואן ג'נה.
ז'אן ז'נה, המשרתות, תרגום: עדה בן-נחום.
ורד הראל, ז'אן ז'נה ויצירתו : דיון על המשרתות ו-המרפסת : שיטה לניתוח מחזות.
1. תיאטרון המעגל, הצגת בכורה: 1963
בימוי, תפאורה ותלבושות - פיליפ דיסקין.
שחקניות: פיית' גלוקמן, פרידה קית'.
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 26 בנובמבר 1966
יוצרים: מתרגם - מקסים גילן, במאי - מיכאל אלמז, מעצב תפאורה ותלבושות - מיכאל אלמז.
שחקניות: שושנה דואר, ציפורה פלד, גאולה נוני.
3. תיאטרון באר שבע, הצגת בכורה: 7 ביולי 1981
יוצרים: במאי - גזה פרטוש, מתרגמת - עדה בן נחום, מעצבת תפאורה ותלבושות - לידיה פינקוס-גני, מעצבת תאורה - ג'ודי קופרמן.
שחקנים: קלייר - דורון תבורי, סולאנז' - יוסף אבו ורדה, מאדאם - שלמה סדן.
4. תיאטרון אנסמבל הרצליה, הצגת בכורה: 16 במאי 2011
יוצרים: מתרגם - דורון תבורי, במאית - יעל קרמסקי, מעצב תפאורה - אשרף חנא, מעצב תלבושות - אביה בש, מוזיקה מקורית: גלית פלורנץ.
שחקניות: סלווה נקארה, חוה אורטמן, אודליה סגל מיכאל.
5. אנסמבל המוזות מההר, הצגת בכורה: 11 בספטמבר 2013
במאית - אולגה שצמן, עריכת מוזיקה ומוזיקה מקורית: רמי טילמן, כוריאוגרפיה: אפרת קדם
שחקניות: דיצה אלגר, רנטה מיכלזון, טלי רוט-גרינולד
המתאבד הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הרוסי ניקולאי ארדמן.
הצגתו נאסרה בתקופה הסטליניסטית והופק ברוסיה רק לאחר מותו של הסופר.
כיום הוא נחשב אחד מהמחזות המשובחים ביותר שנוצרו בתקופתה של הרפובליקה הסובייטית.
סמיון, מובטל צעיר שמאז שפוטר אשתו מפרנסת אותו.
סמיון מאמין שאם ילמד לנגן בטובה, יוכל להופיע בקונצרטים וירוויח כסף רב.
אחרי שהוא מנסה שעה קלה ללמוד לנגן באמצעות ספר וכושל, הוא נעשה מדוכדך ומתכנן להתאבד.
השמועה על התאבדותו המתוכננת מגיעה לאנשים שונים והם רוצים שיהפוך לגיבור ויתאבד למענם.
האינטליגנציה, אותה מייצג אריסטרך, היא הראשונה להיענות לכך, מאותו שלב ואילך, סמיון מוצא עצמו מתומרן בידי אנשים שונים המייצגים את עולם העסקים, האמנויות, הפועלים, הרומנטיקה וכן הלאה.
במהלך המחזה, כל דמות חושפת את הצד האפל של אישיותה, כדי ליצור את האפקט הקומי.
"המתאבד" תורגם לראשונה לאנגלית בידי פיטר טגל (Tegel).
הצגת הבכורה שלו התקיימה לראשונה בידי הלהקה השייקספירית המלכותית בתיאטרון The Other Place, בסטרטפורד שעל הנהר איבון, ב-13 ביוני 1979. הבמאי היה רון דניאלס, ובתפקיד הראשי של סמיון סמיונוביץ' שיחק רוג'ר ריס.
המחזה הוצג לראשונה בברודוויי ב-9 באוקטובר 1980 ב ANTA Playhouse (כיום נקרא תיאטרון אוגוסט וילסון) ורץ עד ל-30 בנובמבר 1980, לאחר שישים הצגות.
הבמאי היה ג'ונאס ג'וראסאס (Jonas Jurasas), מעצבת התנועה הייתה ארה פיצג'ראלד (Ara Fitzgerald), מעצב התפאורה והתלבושות היה סנטו לוקאסטו (Santo Loquasto), עיצוב התאורה בידי פ.
Mitchell Dana), עיצוב הפסקול בידי ג'ק שירינג, עיצוב התלבושות והשיער בידי ג'יי רוי הלנד.
בין השחקנים שיחקו דרק ג'קובי, גרייסון הול, ג'ון הפרמאן, אנג'לה פייטרופינו, סוזן אדוארדס, לורה איסטרמן (Esterman), קלרנס פלדר, שריל ג'אניני, קרול מאיו ג'נקינס, דייוויד פטריק קלי, דרק מידר, ויליאם מאיירס, מארי לו רוזטו, דייוויד סבין, לדה זיסקינד, צ'יפ זיין (Chip Zien) וג'ף זין.
סֶרָפִימָה אִילִינִישְנָה, אמא של מָרִיָה והחותנת של סמיון
ניקולאי ארדמן, המתאבד; עברית: אהוד מנור, רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ה 1985.
1. ההצגה נקראה בשם "המתאבד" והועלתה בתיאטרון חיפה, הצגת הבכורה נערכה ב-11 באוגוסט 1971
יוצרים: עברית – יצחק עקביהו, בימוי ועיבוד - יוסף מילוא, פזמונים – דן אלמגור, תפאורה ותלבושות – אתי מלמן, תאורה – יחיאל אורגל.
2. ההצגה נקראה בשם "המתאבד" והועלתה בתיאטרון באר שבע, הצגת הבכורה נערכה ב-1986
יוצרים: בימוי - מיכה לבינסון
הנפשות הפועלות: עפרון אטקין, דב רייזר, רוזינה קמבוס, ליאת גורן.
3. ההצגה נקראה בשם "ז'קו" והועלתה בתיאטרון בית ליסין והיא עיבוד חופשי של אילן חצור ל"המתאבד" המתרחש בישראל, הצגת הבכורה נערכה ב-21 ביוני 2000
יוצרים: בימוי- מיקי גורביץ', מוזיקה - שם טוב לוי, תפאורה- דרור הרנזון, תאורה - עמיר ברנר, תלבושות - ארנה סמורגונסקי.
הנפשות הפועלות: משה איבגי – ז'קו נחמיאס, פועל במפעל טקסטיל.
שמעון כהן – דוד אלקלעי, חברו הטוב ויו"ר ועד העובדים.
רמי עמית – מהנדס ייעול אמריקני, אבירם גאון – מנהל המפעל, אוהד כדורגל, תחקירן בתוכנית טלוויזיה, פועל במפעל, פקיד בשמים, גרגוריוס – נזיר שתקן, אח בבית אבות.
רענן חפץ – פועל במפעל, ד"ר קליין – רופא להפריה, אוהד כדורגל, תחקירן בתוכנית טלוויזיה, מיסטר רנצ'יט – איש עסקים הודי, בוטניקאי, פקיד בשמים, בליטי - שכן של אמו של ז'קו, שמחה.
אלון דהן – פועל במפעל, אוהד כדורגל, ורדה פינק – מנחה של תוכנית טלוויזיה, איש חברה קדישא, פקיד בכיר בשמים, אח בבית אבות.
הילה סורג'ון – גאולה – אשתו של ז'קו, פנינית, המזכירה של מנהל המפעל.
תקוה עזיז-אברהמי - אמו של ז'קו – שמחה, אסי לוי – נחמה יפרח – פקידה במחלקת מודעות אבל.
4. ההצגה נקראה בשם "הַמִתְאַבֵּד", והועלתה בתיאטרון אנסמבל הרצליה, הצגת הבכורה נערכה במרץ 2010
יוצרים: תרגום – שמעון בוזגלו, בימוי - אורי פסטר, מוזיקה - אורי וידיסלבסקי, עיצוב תפאורה ותלבושות - אלכסנדר ליסיאנסקי, עיצוב תאורה - יחיאל אורגל, עיצוב תנועה - גיא אלון.
5. ההצגה נקראה בשם "משהו למות בשבילו" והיא עיבוד של מוירה בופיני ל"המתאבד", הצגת בכורה – 25 ביולי 2012
יוצרים: נוסח עברי ובימוי - עירד רובינשטיין, תפאורה – סבטלנה ברגר, תלבושות - אורן דר, תאורה – זיו וולושין, מוזיקה - אנטון קוצ'ר, תנועה להצגה – מרינה בלטוב.
משתתפים: מאשה - קרן אור, נדיה קוצ'ר, רון ריכטר, רביע חורי, רותם לוי וגה, סיוון הכוכבי, מעיין ויסברג, ארז לבין, יונתן שוורץ.
6. ההצגה נקראת בשם "פיניטה לה קומדיה – סאטירה מחייו של מובטל, על פי "המתאבד" מאת ניקולאי ארדמן", הצגת בכורה – 3 ביולי 2013 .
יוצרים: תרגום – רועי חן, עיבוד לבמה, בימוי ועריכה מוזיקלית - אלכסנדר מורפוב (בולגריה), תפאורה: ניקולא טורומנוב (בולגריה), תאורה: איגור קפוסטין (אסטוניה), תלבושות: ניקה ולגז'נינובה (רוסיה), ניהול מוזיקלי: אבי בנימין, עיצוב קול - מיכאל וייסבורד.
כוריאוגרפיה - מוריה זרחיה, דרמטורגית - קטיה ששונסקי, עוזר במאי לשפה ודיבור: יוני לוקאס, עוזר במאי - סשה קריינדלין, מנהלת הצגה - טטיאנה סוכנובה.
להקה "תזיז ת'עכוז": כינור - בוריס פורטנוי, קונטרבס - הנרי דוד, גיטרה - איליה מיחקיך, בנג'ו - יובל ינאי, תופים - פבל דוידוביץ'.
המתבגרים היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית עבור ילדים ונוער שעוסקת בחינוך מיני ובגיל ההתבגרות המשודרת בערוץ הילדים.
את הסדרה יצרו אור סיט, ירדן סטפנסקי ובונית בין עמי.
בכל פרק בסדרה מתראיינים בני נוער בגילי 14–16, ומספרים על נושאים שנוגעים לנוער בגילם כמו שינויים גופניים במהלך גיל ההתבגרות, יחסי מין, מחזור, הטרדות מיניות, דימוי גוף, מגדר, סיפוק מיני ואחרים.
יוצרי התוכנית פתחה אותה במטרה לתווך תכנים הקשורים לחינוך מיני לנוער.
תחילה חשבו היוצרים להציג בתוכנית דמות מקצועית שעל דבריה יגיבו הילדים המשתתפים בתוכנית, אולם לאחר שעשו אודישנים החליטו שהילדים משרתים את המטרה טוב יותר, משום שבשונה מדמות סמכותית ילדים יזדהו טוב יותר עם דוברים בגילם המדברים אליהם בגובה העיניים, לא מתוך מטרה לחנך אלא מתוך מטרה לשתף.
התוכנית עוררה ביקורת ציבורית בטענה שהתוכנית אינה מתחשבת בכך שגם ילדים צעירים מאוד צופים בערוץ, במיוחד לאור העובדה שהיא משודרת בשעה מוקדמת.
ח"כ זוהר טען כי "אין לי שום התנגדות לחינוך מיני אבל לא בגיל חמש או שש או עשר — וזה הגיל הממוצע של הצופים בערוץ".
בעקבות פניית ארגון "שומרים על הילדים" הוא אף זימן ישיבה בוועדת החינוך של הכנסת.
בהמשך הוצא צו מניעה לתוכנית ונדחה שידור פרק שעוסק בפורנוגרפיה משעה שמונה וחצי לשעה עשר.
מנגד טענו המצדדים שכיום ילדים חשופים מגיל צעיר לנושא, ואם לא ידברו איתם ויחנכו אותם בצורה מבוקרת, הם עלולים לקבל את כל המידע שלהם על מיניות מהאינטרנט ומחבריהם, ללא יד בוגרת ומכוונת.
משרד המתאם הוקם ביוני 1994, בעקבות חתימת הסכמי אוסלו, זאת במטרה לסייע בתהליך המעבר, וכדי "לענות על הצרכים של העם הפלסטיני".
כיום מכהנת בתפקיד סיחריד קאח.
ב-21 בדצמבר 1993 אימצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 48/213. בסעיף 11 להחלטה התבקש המזכיר הכללי של האומות המאוחדות להבטיח עבודה מתואמת של מערכת האומות המאוחדות למען מתן תגובה לצורכי העם הפלסטיני ולרתום לצורך כך סיוע כספי, טכני, כלכלי ואחר.
ב-15 ביוני 1994 מינה המזכיר הכללי את השגריר טריה לארסן מנורווגיה למשרת המתאם המיוחד הראשון.
לארסן סיים את תקופת כהונתו הראשונה ב-31 באוקטובר 1996. בין 6 בפברואר 1997 ל-30 בספטמבר 1999 שימש בתפקיד המתאם צ'ינמאיה גרחאן מהודו.
ב-1 באוקטובר 1999 שב והתמנה לתפקיד טריה לארסן, וסיים את תקופת כהונתו השנייה ב-31 בדצמבר 2004. ב-1 במאי 2005 התמנה הדיפלומט הפרואני אלברו דה סוטו לתפקיד.
ב-15 במאי 2007 נכנס לתפקיד מייקל ויליאמס ב-1 בדצמבר 2007 נכנס לתפקיד רוברט סרי מהולנד, והוא שימש בתפקידו עד 5 בפברואר 2015.
ב-1 בפברואר הודיע המזכיר הכללי על מינוי ניקולאי מלאדנוב, אשר היה בעבר שר החוץ של בולגריה, כמחליפו של רוברט סרי בתפקיד.
לסגנו של מלאדנוב התמנה ג'יימי מקגולדריק, המשמש גם כמתאם הסיוע ההומניטרי לשטחים הפלסטיניים הכבושים.
למתאם המיוחד משרדים בירושלים, ברמאללה ובעזה, והוא כפוף למחלקה לעניינים מדיניים באומות המאוחדות.
תפקידו של המתאם להיות שליחו של הארגון בשטח ולתאם את פעולותיהן של יותר מעשרים סוכנויות שונות של האומות המאוחדות הפועלות באזור.
המתאם מגיש דו"חות על פעולותיו לאומות המאוחדות, ודו"חות אלה מתפרסמים לציבור.
רשימת מתאמי האו"ם לתהליך השלום במזרח התיכון
מייקל ויליאמס, הממלכה המאוחדת (15 במאי 2007 – נובמבר 2007)
סיחריד קאח, הולנד (מ-2025 ואילך)
המתופפת הקטנה היא מיני-סדרת טלוויזיה בריטית משנת 2018 המבוססת על ספר באותו שם מאת ג'ון לה קארה.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ BBC One בממלכה המאוחדת ב-28 באוקטובר 2018 וברשת AMC בארצות הברית במהלך חודש נובמבר 2018. בישראל, בתחילת ספטמבר 2019 החל שידור הסדרה בכאן 11.
הסדרה מגוללת את המרדף שמבצע "המוסד" הישראלי בעקבות רב מחבלים פלסטיני בשם ח'ליל ותא הטרור שלו המבצע פיגועים באירופה, בסוף שנות ה-70.
הסדרה זכתה לשבחים בבריטניה, בארצות הברית ובישראל.
עלילת הסדרה מתרחשת בסוף שנות ה-70, ונפתחת בפיגוע טרור באמצעות מזוודה ממולכדת אשר בה מטען חבלה, שמבצעים מחבלים פלסטינים במינכן שבגרמניה.
בפיצוץ נהרג ילד, בנו של הנספח לענייני עבודה הישראלי.
רב מרגלים ב"מוסד" בשם מרטי קורץ פותח במצוד אחר המפגעים, והוא משוכנע שמאחורי הפיגוע עומד ח'ליל, מחבל בכיר בארגוני הטרור הפלסטינים.
צ'ארלי היא שחקנית תיאטרון בריטית, שמאלנית ופרו-פלסטינית בדעותיה.
גדי בקר, חבר בצוות של מרטי, פוגש את צ'ארלי בעת שהיא בחופשה ביוון.
הוא מוביל אותה לדירת מסתור של "המוסד", שם הוא ומרטי משכנעים אותה לפעול כסוכנת של "המוסד".
במקביל חוטפים אנשיו של קורץ ובראשם סגנו, שמעון ליטבק, איש המבצעים המיוחדים, את סאלים, אחיו של ח'ליל, וחוקרים אותו.
על צ'ארלי מוטל להמשיך את משימתו של סאלים: להוביל במכונית מרצדס מטען של חומר נפץ מסוג סמטקס מבולגריה דרך יוגוסלביה לאוסטריה.
גדי ואנשיו מפקחים בחשאי על ביצוע המשימה, וצ'ארלי מצליחה בה.
גדי מכשיר את צ'ארלי לגילום אהובתו של סאלים, כדי שתוכל לחדור לארגונו של ח'ליל.
הוא מספר לה על תולדותיו ודעותיו של סאלים, ובין השאר מציגים בפניה את סאלים העירום, כדי שבמקרה שתיחקר על קשריה אתו, תוכל לציין סימני זיהוי בגופו.
ליטבק מביים תאונת דרכים שבה נהרגים במכונית המרצדס סאלים ומחבלת שוודית שפעלה בשירותו.
צ'ארלי חוזרת ללונדון, ושם ח'ליל יוצר קשר אתה דרך מתווכים.
היא יוצאת ללבנון ופוגשת את פאטמה, אחותם של סאלים וח'ליל.
היא מבקרת במחנה פליטים, עוברת בהצלחה חקירה שנועדה לוודא שאינה מתחזה, ומשתלמת באימוני חבלה וטרור.
בתום אימוניה היא נשלחת לאנגליה, שם היא פוגשת את ח'ליל, שנותן לה מזוודת נפץ שאותה עליה למסור בהטעיה לפרופ' מינקל, ישראלית הנותנת הרצאה בלונדון, כדי שתתפוצץ בידיה.
המזימה נודעה לאנשי "המוסד", וכשצ'ארלי מגיעה עם המזוודה הם מביימים, בשיתוף פעולה עם המשטרה הבריטית, מסירה שלה לפרופ' מינקל, ושמים את מזוודת הנפץ בכספת פלדה מוגנת.
גדי מורה לצ'ארלי לחזור אל ח'ליל.
קודם שצ'ארלי מסתלקת מהאזור עם רוכב אופנוע שהגיע כדי למלט אותה, הם חוזים בפיצוץ רב עוצמה ובפינוי של פרופ' מינקל הפצועה וכל קהל מאזיניה.
צ'ארלי חוזרת אל ח'ליל לבקתת המסתור שלו ביער, כשמרטי ואנשיו עוקבים אחריה בחשאי, ומתגברת בהצלחה על חשדנותו של ח'ליל.
בבוקר ח'ליל חושד שוב, משום שהחלבן לא הביא את החלב כמדי בוקר.
צ'ארלי נשברת תחת איומי האקדח שלו, ומגלה לו את האמת: שהיא שחקנית, ושהפיצוץ ששודר בטלוויזיה היה מבוים.
גדי מבין שצ'ארלי בסכנת חיים, והוא מגיע והורג את ח'ליל, בניגוד לתוכניתו של מרטי, להמשיך להפעיל את צ'ארלי כסוכנת כפולה בארגונו של ח'ליל.
בסדרת פעולות של "המוסד" וצה"ל מחוסלים כל משתפי הפעולה עם ח'ליל, אירופים ופלסטינים.
המתבגר (בתרגום העברי המקורי: עוּל ימים; ברוסית: Подросток) הוא רומן מאת הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי, שפורסם בהמשכים בשנת 1875 בירחון הספרותי הרוסי "אוטיצ'יסטביניה זאפיסקי" במקור נכתב החיבור תחת הכותרת "מחלוקת".
הרומן מתעד את חייו של נער חכם בן 19 בשם ארקָדי דוֹלגוֹרוּקי, ילד ממזר של בעל הקרקעות ורסילוב.
במוקד הרומן, הסכסוך בין אב לבנו, במיוחד באידאולוגיה, אשר מייצגת את המריבות שבין הדרך הישנה המקובלת לדרך החשיבה החדשה של שנת 1840, ונקודת המבט הניהיליסטית של הנוער של שנת 1860 ברוסיה.
תקופת הנוער של ארקדי מתארת דעה שלילית מאוד על התרבות הרוסית בניגוד לתרבות המערבית או האירופית.
ארקדי מקארוביץ' דולגורוקי, גיבור הרומן.
הוא אימץ את השם דולגורוקי מאביו המאמץ, אף שהוא בנו הבלתי חוקי של בעל הקרקעות ורסילוב.
חלומו של ארקדי הוא "להיות רוטשילד".
בחיפושו אחר העושר ארקדי מסתבך עם קושרים סוציאליסטים ואלמנה צעירה, אשר עתידה תלוי במסמך שארקדי תפר לתוך הז'קט שלו.
מקאר איוואנוביץ' דולגורוקי הוא איכר מזדקן ואביו החוקי של ארקדי.
בשעת מותו, הוא מתוודה על אהבתו לאלוהים ולדת.
אנדריי פטרוביץ' ורסילוב הוא אביו הביולוגי של ארקדי ובעל קרקעות שירד מנכסיו.
שערוריות סובבות אותו, כולל היסטוריה של בת מעורערת בנפשה ושמועות על היותו קתולי.
בשלב מסוים, ורסילוב וארקדי מתחרים על חיבתה של אותה אישה צעירה.
יקטרינה ניקולאייבנה אחמאקובה היא אלמנה צעירה, בעלת עניין רומנטי בוורסילוב וארקדי.
מסייה טוצ'אר הוא מורהו לשעבר של ארקדי בבית הספר.
בעל טבע נוקשה ומגלה חוסר הכבוד כלפי ארקדי.
רונלד הינגלי, מחבר הספר "הרוסים והחברה" תיאר את הרומן כ"רע", ואילו ריצ'רד פביר (בהקדמתו לספר, אותו תרגם לאנגלית יחד עם לריסה וולוחונסקי) שיבח אותו.
הרמן הסה שיבח את הרומן ואמר על הדיאלוגים שבו שהם "מלאי קסם פסיכולוגי וגילויים מאירי עיניים על אנשי רוסיה." הוא גם ציין את אופן הכתיבה האירוני של הרומן, ששונה מרומנים אחרים של דוסטויבסקי.
מ דוסטויבסקי, עוּל ימים: רומאן, מרוסית: שלמה הרברג, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ט.
(נכלל בהמשך בסדרת "כתבים" של דוסטויבסקי, תשל"ד 1973) (התרגום זיכה את מחברו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת תשי"ט-1960.)
פיודור דוסטויבסקי, המתבגר: רומן בשלושה חלקים, מרוסית: פטר קריקסונוב, תל אביב: משכל, 2008.
הספר עובד לסרט טלוויזיה סובייטי בשנת 1983 עם אנדריי טשקוב, כארקדי ובבימויו של יבגני טשקוב.
המתחזים היא תוכנית תחקירים תיעודית ישראלית בהנחיית חיים אתגר.
התוכנית עלתה ב-5 ביוני 2017 בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "קשת", והחל מעונתה השנייה היא משודרת בקשת 12.
בכל פרק, יוצא חיים אתגר אל מאחורי סיפור התחזות שונה, ולעיתים מתעמת עם המתחזה לקראת סוף הפרק.
פרקים בולטים כללו את סיפורם של ידוענים, בהם סיפורם של אילנה אביטל, שרון גל, הדס שטייף, פנינה רוזנבלום ואודטה שוורץ.
המתווך הוא סרט דרמה רומנטית בריטי משנת 2015 המבוסס על הרומן "The Go-Between" מאת אל פי הארטלי.
הסרט צולם בבית אנגלפילד בברקשייר.
הרומן עובד גם לסרט קולנוע בשנת 1971 בשם המקשר בבימויו של ג'וזף לוסי.
ליאו, אדם מבוגר חוזר למקום בו בילה בקיץ של שנת 1900 כאורח של משפחתו האמידה של חברו ללימודים, מרקוס מודסלי.
במסעו נזכר ליאו באירועים שהתרחשו בביקור המקורי, במהלכם חגג את יום הולדתו ה-13. באותו ביקור הוא התאהב באחותו הגדולה של חברו מריאן, ששאיפות משפחתה היו שהיא תתחתן עם בעל האחוזה העשיר, ויקונט טרימינגהם.
בזמן שהותו של ליאו בבית משפחת מודסלי, חברו מרקוס אני מרגיש בטוב.
ליאו שנותר חסר מעש, מתחיל להעביר הודעות בין מריאן לבן טד ברג'ס, חוואי צעיר הגר בקרבת מקום.
בתחילה הוא אינו מודע למשמעות המסרים, אבל לאט לאט הוא מתחיל להבין את חשיבותם, כשהוא נלכד בשורה של אירועים שאין לו שליטה בהם.
כמבוגר, כל מה שקרה באותו קיץ, והזכרונות שאותם דיכא מאז, מתחילים להתבהר.
בסוף מסעו, ליאו המבוגר פוגש את מריאן ואת הנכד שלה שמתנכר אליה.
מריאן משכנעת את ליאו להיות המתווך פעם נוספת ואחרונה.
ג'ק הולינגטון – ליאו קולסטון הצעיר.
ג'ים ברודבנט – ליאו הזקן.
ג'ואנה ונדרהם – מריאן מודסלי הצעירה.
ונסה רדגרייב – מריאן הזקנה.
בן בט – טד בורגס / יו אדוארד וינלאב, ויקונט טרימינגהם ה-11.
סטיבן קמפבל מור – יו וינלאב, ויקונט טרימינגהם ה-9.
לזלי מנוויל – מדלן מודסלי.
סמואל ג'וסלין – מרקוס מודסלי.
ג'ק קטמור-סקוט – דניס מודסלי.
ג'ספר ריס מהדיילי טלגרף נתן לסרט חמישה כוכבים מתוך חמישה.
הוא כתב שהסרט "המתווך" נותר נאמן לסיפורו של ל"פ הארטלי, ושיבח את משחקו של הילד ג'ק הולינגטון.
סם וולאסטון כתב בעיתון הגרדיאן שהוא העדיף את העיבוד של ה-BBC על הסדרה "אחוזת דאונטון" ששודרה באותה עת בערוץ אחר.
המתאבדים הוא סרט קומדיה רוסי, שיצא ב-1 במרץ 2012 בבימויו של יגור בראנוב ובכיכובם של אלכסיי וורוביוב, יבגני סטיצ'קין ואוקסנה אקינשינה.
העלילה מגוללת את סיפורם של שלושה חברים: אלכסיי, טוליק ומרינה.
מאוכזבים בחיים, הם מחליטים לסיים את קיומם חסר המשמעות לכאורה והם מקבצים סביבם קבוצה של אנשים בעלי דעות דומות.
החברים החדשים מציגים להם רעיון מקורי - להגשים משאלה אחרונה אחת של כל אחד מהם לפני שהם שולחים יד בנפשם.
תשוקה לא מזיקה למדי זו, כך נראה, הופכת את חייהם לסדרת אירועים קסומים והרצונות של "המתאבדים" הפוטנציאליים הם לפעמים הכי לא צפויים, וככל שהחברים באופן פעיל יותר מנסים להגשים אותם, כך המצבים המדהימים הופכים מהנים יותר.
מאראט בשארוב - מפעיל כדור פורח
ויל האפסלו - חוטב עצים
המתחם האולימפי לוז'ניקי הוא מתחם הספורט הגדול ביותר ברוסיה ובאירופה.
מתחם הספורט, הוקם במוסקבה בשנים 1955–1956, ושימש ככפר אולימפי עבור אולימפיאדת מוסקבה (1980).
בשטח המתחם שהוא למעלה מ-180 דונם, ישנם מתקנים שונים המיועדים לתחרויות ספורט, קונצרטים, ואירועים אחרים.
דרוז'בה ארנה, היכל ספורט רב-תכליתי
המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1947–1949 הוא ספר עיון שנכתב בידי החוקר אלעד בן-דרור ויצא לאור בשנת 2012 בהוצאת מכון בן-גוריון.
הספר עוסק בפועלו של ראלף באנץ' בשנים 1947–1949 בניסיונות האו"ם בפתרון הסכסוך היהודי-ערבי על ארץ ישראל.
בשנת 1950 הוענק לבאנץ' פרס נובל לשלום בין היתר על גיבושה של הסכמי שביתת הנשק.
המתחיל במצווה אומרים לו גמור הוא פתגם ביהדות וניב בשפה העברית, לפיו מי שהתחיל במצווה או מעשה טוב, עליו מוטלת החובה לגמור אותו.
הוא השיב את חמת ה' והכה את המדינית, הוא יגמור מצוותו.
(משה לא הלך בעצמו מפני שהוא גדל בארץ מדין אצל יתרו, אמר: אינו בדין שאני מֵצֵר למי שעשה בי טובה.
כדברי המשל "בור ששתית ממנו מים אל תזרוק בו אבן") כך על פי המדרש רבה והתנחומא.
וזה מסביר את הפסוק בחומש דברים שכותב "כל המצוה אשר אנכי מצווך היום תשמרון לעשות" – הכוונה שאם התחלת במצווה הֶוֵי גומר את כולה.
והסיבה היא שכל מי שמתחיל במצווה ואחרי כן בא אחר וגוֹמְרָהּ, נקראת על שם גומרה, ולכן למי שהתחיל כדאי לגמור כדי שזה לא יקרא על שם מישהו אחר.
במדרש תנחומא מובא שמי שהתחיל במצווה ולא גמר עלול להיענש על זה: "אמר רבי ינאי כל המתחיל במצוה ואינו גומרה, קובר אשתו ושני בניו".
וכן מובא שם המקור לעונש שהוא מיהודה, שכשישבו לאכול פת, יהודה אמר לאחיו: "מה בצע כי נהרוג את אחינו, לכו ונמכרנו לישמעאלים" הורגים אנו את אחינו ומברכים?
הרי כתוב "ובוצע ברך נאץ ה' "?
אחיו שמעו לו כי יהודה היה מלך, ולכן הוציאוהו מהבור.
ואילו היה אומר להם להחזירו אל אביו היו שומעין לו.
אלא התחיל במצוה ולא גמרה.
לפיכך, המתחיל במצוה יהא גומר את כולה.
הכלי יקר טוען שלמרות כלל זה, מי שיודע שיוכל להתחיל ולא יוכל לגמור – מוטל עליו להתחיל.
המתחיל במצווה אומרים לו גמור מובא בהלכה בנוגע לתקיעת שופר.
הרמ"א פוסק שראוי שאותו תוקע שתוקע בתקיעות דמיושב הנעשות לפני תפילת מוסף, יתקע גם כן על סדר הברכות בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף, כי המתחיל במצווה אומרים לו גמור.
עם זאת המשנה ברורה מסייג שבמקומות שכבר נהגו לחלק ולתת תקיעות דמיושב לאחד ותקיעות דמעומד לאחר, או לחלק גם הסדרים, מלכויות לאחד, זכרונות לאחר ושופרות לאחר, יעשו כמנהגם, כי ישראל קדושים הם ומחבבין המצוות.
והפתחי תשובה מביא דעה נוספת שהמתחיל והגומר יחלוקו ביניהם בשוה.
ומביא תשובת שב יעקב שמביא ראיה מדין המתחיל במצוה אומרים לו גמור לדין המתחיל בשדכנות, שאם המתחיל היה הממציא לדבר, ובלי המצאתו אולי לא היו הגומרים מעלים על דעתם את השידוך, ודאי ראוי לתת לו את שכר המתחיל.
בתלמוד ירושלמי מובא שכיוון שהתחיל להכין את קרבן העומר מוטל עליו למרק ולשטוף אותו.
הדין מובא גם בתלמוד בבלי לגבי מי שזימן בברכת המזון, שיברך גם על הבשמים שבאים אחר כך, "בא להם יין אחר המזון אחד מברך לכולם והוא אומר על המוגמר", כי התחיל במצווה אז צריך לגמור.
השולחן ערוך פוסק שהשליח ציבור שעלה לעמוד בסליחות, יעלה גם בשחרית ומנחה, והמשנה ברורה מסביר שמקור הדין הוא "המתחיל במצוה אומרים לו גמור".
המתחיל במצווה אומרים לו גמור משמש כפתגם בשפה העברית למי שהתחיל דבר או מעשה טוב, שמוטל עליו לסיימו.
המת החי הוא מוטיב ספרותי המבוסס על האַל-מת במיתולוגיה ובפולקלור העולמיים.
על פי מוטיב זה מעוצבת דמות בעלת מאפיינים שונים, חלקם של אדם חי וחלקם של אדם מת.
המת החי נקלט בספרות העברית כמוטיב דומיננטי, בעיקר בשירה, והתפתח בה לכיוונים שונים וייחודיים.
המוטיב נודע במיוחד ביצירתו של נתן אלתרמן וביצירתם של משוררי דור תש"ח.
בעקבות אלתרמן אומץ המת החי גם בפזמונאות הישראלית שנכתבה בנושא מלחמות ולזכרם של נופלים, וכן ביצירתם של משוררים ישראליים מאוחרים יותר.
המחקר מייחס למת החי בספרות משמעויות פוליטיות, לאומיות, חברתיות ופסיכולוגיות.
שורשיו הדתיים/מיתולוגיים של מוטיב המת החי
רבות מדתות העולם ומן המיתולוגיות העתיקות מספרות על מצבים שונים הקשורים לקיומו של מת-חי.
האמונה בהישארות הנפש - המשך חייו של המת במותו - נפוצה מאוד.
ברבות מן הדתות עיסוק במתים או פולחנם דומיננטי מאוד.
המת החי במיתולוגיות מוגדר כישות גשמית או לא-גשמית, אשר הייתה בעבר בחיים, מתה, ואז, כתוצאה מהתערבות חיצונית כלשהי, המשיכה להתקיים בעולם החיים.
אל-מתים מסוגים שונים, כגון רוחות רפאים, ערפדים או זומבים, מתוארים באגדות של רבות מתרבויות העולם, וביצירות בדיוניות רבות; כיום בעיקר ביצירות פנטזיה וספרות אימה, אולם בעבר גם בז'אנרים של ספרות עממית, כמו הבלדה.
אגדות אירופיות מספרות על דמות המכונה אהסוור ("אחשוורוש"), יהודי שלא כיבד את ישו, ולכן קולל על ידו שינדוד בעולם ויחיה לנצח כמת-חי.
אגדה זו חלחלה לספרות ולאומנות האירופית, לחומרי תעמולה אנטישמיים ואף להגות הציונית.
בספרות האירופית רווחת מוסכמה ספרותית, לפיה מתוארת הישארות נפשו של המת באמצעות דימויי פריחה: המת עובר מטאמורפוזה ונולד מחדש בדמות פרח.
באירופה הנוצרית מופיע החל מהמאה ה-14 מוטיב ספרותי ואומנותי המכונה "מחול המוות" ("La Danse Macabre").
הוא נפוץ ביבשת במאה ה-15, שהייתה תקופת התאוששות ממגפת המוות השחור, בה נספו בין רבע למחצית מאוכלוסיית אירופה.
מוטיב זה, המתבטא ביצירות אמנות רבות ובהן ציורים, תחריטים ושירים, ממשיל את המוות או את המפגש עימו לריקוד עם שלדים.
בין השאר יכול "ריקוד המוות" לשמש כאלגוריה לאוניברסליות של המוות, שאינו מבדיל בין בני מעמדות שונים.
הבלדה, אחד הז'אנרים הידועים בספרות ובספרות העממית (בעיקר הבריטיות), כוללת בתוכה פעמים רבות דמויות של מתים חיים.
מבקר הספרות וולפגנג קייזר ראה במוטיב זה של המת החי את אחד הגילויים המובהקים של מסורת הבלדה.
במאה ה-19 התפתח זרם בספרות הרומנטית, שכונה "הספרות הגותית".
ספרות זו הרבתה לעסוק באפל, במוות, במסתורי ובעל-טבעי.
דוגמה לסיפור אימה גותי (שהיה גם אחד מסיפורי המדע הבדיוני הראשונים) הוא הרומן "פרנקנשטיין" של הסופרת מרי שלי, ובו מתואר כיצד מדען מטורף בונה מפלצת חיה מחלקי גופות מתות.
המונח "אל-מת" ("Un-dead") נטבע על ידי ברם סטוקר, בספרו "דרקולה", שהיה אף הוא חלק מזרם זה.
אחד ממייצגי הספרות הגותית היה הסופר והמשורר האמריקני אדגר אלן פו, שחיבר את השיר אנבל-לי.
בשיר מתוארת בלשון אגדתית אהבתו של הדובר לאהובתו אנבל-לי.
השניים התאהבו ועצמת אהבתם הייתה כה גדולה, עד שהשרפים החליטו בקנאתם להענישם.
אנבל-לי נפטרה מדלקת ראות, ולאחר מותה נקברה ליד הים; אולם הדובר האמין כי אהבתם נמשכת גם מעבר למוות; שעיניה של אנבל-לי מאירות בשמיים, ושהוא מתאחד עימה בעודו שוכב לצידה בקבר שליד הים:
המת החי בשירה ובתרבות העברית
המת החי בכתיבה ההגותית הציונית
פינסקר, ממנהיגי חיבת ציון ומהוגי הציונות, תיאר בכתיבתו את העם היהודי בגלות כדמות של מת-חי, היהודי הנצחי הסובב בעולם וממיט פחד על סביבתו:
הרב קוק בכתיבתו משווה את מצב העם היהודי שבגלות לתרדמה (יש להזכיר כמובן שמקורות חז"ל מקשרים בין שינה ומיתה).
היהודים בגלות הן כעין מת חי:
גם המושג "תחייה", שליווה את חידוש הדיבור העברי וחידוש היישוב היהודי בארץ, רומז על תפיסה של היהודי הגלותי כמת חי, אשר מושב לתחייה.
המת החי בספרות העברית החדשה
בשירתו העברית של יל"ג, מהבולטים שבמשוררי ההשכלה, מופיע תיאור של היהודי הגלותי, שהורגל ולומד "לִהְיוֹת מֵת בָּאָרֶץ, חַי בַּשָּׁמַיִם".
בדימוי זה, כמו בשיר עצמו, מתח יל"ג ביקורת על מצבם של יהודי אירופה המסורתיים, אשר זנחו כביכול את חיי העולם הגשמי וניתקו ממנו, ותחת זאת התמקדו בחיים רוחניים-דתיים מופשטים.
קיום זה של העם היהודי אליבא דיל"ג הוא מוות חי.
ככל הנראה בהשפעתו של פינסקר שנזכר קודם לכן, מופיע המת החי בכתיבתו של ביאליק, לסוגיה ולתקופותיה.
הטענה היא כי הופעתו הראשונה של המת-החי ביצירת ביאליק היא בשיר המוקדם הגנוז שלו, "חבל קבצנים".
בשירתו המוקדמת ניתן למצוא דמויות של גיבורים מיתיים שנרדמו וקפאו על מקומם: בשירתו האלגוריסטית מצויה לרוב דמותה של בת המלך האבודה-הרדומה; בשיר "על קבר אבות" כותב ביאליק על היהודים כעל בת מלך אבודה, שאמנם מתה ונקברה, אך חולמת בקברה על התעוררותה לחיים.
בפואמה לא-גמורה שלו ("על מיטת פז") תיאר ביאליק את דוד המלך במערה, ספק-מת ספק-חי.
תיאור מקביל מופיע בסיפורו הקצר "המלך דוד במערה" (1923).
הפואמה הידועה של ביאליק "מתי מדבר" קלטה אף היא, לפי חלק מהפרשנויות, את המת החי במונחיו של פינסקר, ובכך המחיזה והמחישה את דרמת "היהודי הנצחי" בגלותו.
המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן
דמות המת החי היא אבן יסוד בשירתו של אלתרמן.
מוטיב זה לבש צורה ופשט צורה לאורך היצירה האלתרמנית, אך ניתן לאתר אותו בכל שלב ובכל סוגי היצירה.
המוטיב מופיע כבר בשירתו המוקדמת שנכתבה לפני ספרו הראשון, ואשר חלקה לא פורסם.
בהמשך הוא מופיע בשירים אחדים משירי כוכבים בחוץ, ותופס מקום מרכזי מאוד בספרו השני של אלתרמן, "שמחת עניים".
מאוחר יותר מופיע המוטיב ביצירתו של אלתרמן לסוגיה, בטוריו השיריים העיתונאיים, במחזאות ובשירה.
את מקורו של מוטיב המת החי של אלתרמן יש למצוא, ככל הנראה, בשיח ההגותי-ציוני, אולם בעיקר בבלדות העתיקות.
הקשר של אלתרמן לעולם הבלדה היה במוקד מאמר ביקורת שכתב מתי מגד.
מגד טען שעולמו השירי הכללי של אלתרמן עומד בסימן הבלדה; את הטענה ביסס מגד על אסמכתאות שלוקטו מענפים שונים של יצירתו של אלתרמן — כוכבים בחוץ, שמחת עניים, עיר היונה.
מגד השווה בין השיר "גר בא לעיר" בשמחת עניים עם מה שמצא בבלדות המקוריות, וכן הצביע על ההקבלה שבין סיום השיר "הנה תמו יום קרב וערבו" לסיומה של הבלדה "סר פטריק ספנס".
כתיבתו של אלתרמן רוויית אוקסימורונים, ודמות המת החי מתאימה לכך היטב.המוות בשירת אלתרמן מוצג ככזה שמשתלב בחיים; ידיעת המוות וההשלמה עימו אינן מבטלות את טעם החיים.
הקהילה המתמודדת עם הכיליון היא קהילה עמלה ועסוקה, שהחיות שלה לא נפסקת.
הרחוב, הפונדק, השוק - כולם שוקקי חיים.
הגיבורים הנאלצים להפרד מהחיים עושים זאת ללא מחאות.
המת החי של משתלב בתפיסת הזמן של כוכבים בחוץ, לפיה ההווה והעתיד הם העבר החוזר על עצמו; כל דבר "עודו" קיים או חוזר.
אלתרמן השתמש במוטיב המת החי במישורי השתמעות שונים ורב-משמעיים.
החוקרת זיוה שמיר נתנה בו סימנים על פי התקופות השונות בחייו:
המת החי מופיע לראשונה ביצירתו של אלתרמן עוד בשיריו הראשונים, שחיבר כמשורר צעיר בראשית דרכו בתחילת שנות ה-30. את ההשראה שאב ככל הנראה מבלדות אנגליות וצרפתיות שהיו מוכרות לו, ואשר את חלקן אף תרגם לימים לעברית.
מקור השראה אפשרי נוסף למת החי הוא כתיבתו של פינסקר שנזכרה קודם, אשר התייחסה למת החי במובן היהודי הקולקטיבי/לאומי.
בשיר זה, משוטטת דמות המת החי בין העולם המודרני המתועש המאופיין כגיהנום, לבין עולם גן העדן הבראשיתי בו נולד האדם באשר הוא.
בשיריו המוקדמים של אלתרמן, שפורסמו בבמות ספרותיות שונות בשנות ה-30 של המאה ה-20 בטרם פרסם את ספרו הראשון, מופיע המת החי בהקשר של רצח על רקע רומנטי - אוהב שרצח את אהובתו; האהובה שנרצחה על ידי אוהבה, חיה בדמיונו של האוהב כמת-חי.
בשיר "ערב אפור" שפרסם אלתרמן בעיתון אך לא בכוכבים בחוץ, מדמה האוהב את עצמו ואת אהובתו כפי שייראו לאחר מותם, כמתים-חיים היוצאים מתוך גופותיהם ומניחים עצמם בארון הקבורה.
ב"כוכבים בחוץ", ספרו הראשון, עושה אלתרמן שימוש בדמות המת החי בתיאורו (שהוא בין השאר גם תיאור ארס-פואטי) של ההלך הטרובדור.
למשל, בשיר "בדרך הגדולה", הנחתם במילים:
אפשר להבין את תיאורו זה של הדובר כתיאור ריאליסטי-סנטימנטלי, ולטעון כי המשורר-הטרובדור יוסיף לנדוד בדרכים גם לאחר מותו - באמצעות שיריו שיתקיימו לנצח, ובכך היצירה מקנה ליוצרה חיי נצח.
עם זאת, ניתן גם לראות בדמות ההלך דמות סוריאליסטית, המוסיפה ללכת כפשוטו, לנשום ולהביט במראות העולם, אף כי אחרי מותה.
דמות המת החי משתלבת באופיו האוקסימורוני של הסגנון האלתרמני.
הדובר בשיר "איגרת" - המוצג כמעין קין, רוצח אחיו - רצח חלק מאישיותו ונשמתו שלו; הוא בה בעת גם הרוצח וגם הקורבן - גם האח שנותר בחיים וגם האח שנרצח.
"בשביל אלתרמן ההווה והעתיד הם פגישה מחודשת, 'פְּגִישָׁה לְאֵין קֵץ' עם העבר.
החדש האפשרי היחיד הוא הישן המחודש; הדברים הנולדים 'נוֹלְדוּ שֵׁנִית'.
הזמן הוא עבר שאבד ובכל זאת מוסיף להתמשך ולהתחדש".
העבר, איפוא, ממשיך להתקיים ולשוב גם אחרי "מותו".
העבר, על אף היותו עבר, מתקיים וחי לנצח.
בכוכבים בחוץ פורסמה גרסה מאוחרת יותר לשירו המוקדם של אלתרמן, "האם השלישית".
בשיר זה מתוארת ציפייתן של שלוש אמהות לשובם של בניהן, משדה קרב או מנדודים.
הבנים, לפחות הראשון והשני שבהם, מתוארים כמתים-חיים: הבן הראשון עושה את דרכו חזרה לאמו, המנשקת בו כל אצבע קטנה וציפורן, כשהוא "תלוי על ראש התורן"; השני שב לאמו כשהוא "הולך בשדות" ו"נושא בליבו כדור עופרת", בעוד האם, היודעת על גורלו, תופרת לו בגדי חג.
את אלה לא ילבש לעולם, זולת אם בצורת תכריכים; הבן השלישי - גורלו לא ידוע, ואף אימו אינה יודעת אם חי הוא או מת:
החוקרת דנה אולמרט שואלת בעניין האמהות והבנים בשיר:
מסקנתה של אולמרט ותשובתה על שאלות אלו היא כי שניים מהבנים הם מתים חיים, ואשר על כן בכמה שירים בכוכבים בחוץ, ביניהם שיר זה, מופיע לראשונה גיבור כמת חי.
בנה של האם השלישית זוהה, לפי החוקר בועז ערפלי, עם דמותו של המשורר הנודד; טרובדור זה חש כי הוא גוזר על אימו קיום מתמשך ומייסר של ריחוק מממנו וחוסר וודאות מה עלה בגורלו.
עם זאת, השיר לא הובן כך, לכל הפחות לא לאורך זמן: למילות השיר יוחסו משמעויות של שכול ומוות על רקע מלחמה.
אופיין המופשט והסימבוליסטי של השיר אִיפשר לקרוא את סמליו וייצוגיו בהקשר הלאומי.
כמו כן, אזכור "כדור העופרת" אכן מעודד את פרשנותו של השיר ככזה העוסק במלחמה או במאבק לאומי.
בשירת אלתרמן מראשית שנות ה-40 נעשה הדיאלוג בין המת לחי לעניין דומיננטי, כמו גם הערעור על קיומו של גבול ביניהם.
בספרו השני של אלתרמן "שמחת עניים", המתפרסם ב-1941, מקבל המת החי מקום מרכזי הרבה יותר מאשר בקודמו.
המת החי בחיבור זה הוא מוטיב עלילתי גלוי, שדרכו נוצר המפגש בין החיים והמתים.
המת לא מרפה מן החי וממשיך את מעורבותו בחייו; הוא מבקש שהחיים - נמעני היצירה - ינחילו ויעבירו הלאה את המורשת הראויה.
לפי פרשנויות רבות, בשלב זה קיבל המת החי האלתרמני - נוסף על משמעויות אוניברסליות ואחרות - גם משמעות לאומית.
זאת מתוך הנחה שהשיר "האם השלישית" לא כתוב בהקשר לאומי דווקא.
המת החי של שמחת עניים הוא אוהב מנוח חסר מנוח, קנאי ואלים, המעורב בחיי החיים ולא מניח להם.
הוא מאיים על אהובתו החיה שמא תשכח אותו, המת:
בשמחת עניים מצוי גם היפוכו של דגם המת החי - דגם "החי המת": לא המת העולה לעולם החיים מן השאול, אלא החי היורד בחייו שאולה.
דגם זה מיוצג בספר דרך משאלתו של הבעל המת שרעייתו גם היא תמות ותתאחד עימו, בין אם כעונש על חוסר ציות או נאמנות ובין ואם כדרך לבטל את ההפרדה ביניהם, הבלתי נסבלת מבחינתו.
דגם מהופך זה שימש גם את משוררי מלחמת העצמאות.
"שירי מכות מצרים" פותחים בתיאור "החי אשר רץ אל שער", ש"נהפך ברוצו למת" (בשיר "בדרך נוא אמון").
הקובץ נחתם בתיאור האב הצוחק "משן עד ציפורניים", "עם רמש ותולעת".
"שיר עשרה אחים" נבנה על פי השיר המקאברי ביידיש "צעהן גוטע ברידער זיינגען מיר געווען" ("עשרה אחים טובים היינו"), שם הולך מספר האחים ופוחת מבית לבית עד שלא נותר מהם אחד.
המת החי הופיע בין השאר גם בשירים שפרסם אלתרמן בטוריו שבעיתונים, ובפרט ה"הטור השביעי".
המופע הידוע ביותר של מוטיב זה בשירת העת והעיתון האלתרמנית הוא בשיר "מגש הכסף", שהתפרסם כשיר נבואי כחמישה חודשים לפני הקמת המדינה, בדצמבר 1947.
בתקופת מלחמת העצמאות נמנע אלתרמן עצמו משימוש בתבנית המת החי בשירי "הטור השביעי".
דן מירון נימק הימנעות זאת בטענה כי "עיצוב כזה היה מביא להפנמה נוספת של סיפור המלחמה, לדחיקתו הנוספת ממרחביו ההיסטוריים אל נפשם הפגועה של בני הארץ שלחמו ונפלו בקרב".
אלתרמן הכיר בפוטנציאל השלילי של מוטיב המת החי, המונע כל אפשרות לשכוח את המתים.
אשר על כן, בתקופה זו ככל הנראה העדיף אלתרמן למעט בשירתו האקטואלית את נוכחותו המאיימת של המוות.
בספרו "עיר היונה" יצר אלתרמן ייצוג שירי של דור תש"ח בעזרת שתי דמויות – מיכל ומיכאל – בני הדור העברי הצעיר שצמח בארץ החדשה.
מיכל ומיכאל הן דמויות סמליות של צעירים שנפלו במלחמת העצמאות טרם זמנם ובלא בנים או בנות, ושזכרם יישמר לנצח בזיכרון העם.
הנער והנערה אמנם קבורים זה לצד זה בעפר, אך חיים לנצח בתודעה הקולקטיבית, ועל כן הם גם חיים, ולא רק מתים.
בקובץ זה של אלתרמן מציג הכותב רעיון, על פיו החי נברא מקרבנו של המת: "וּכְנִבְרָא מֵעָפָר בְּצֶלֶם / נִבְרָא אִישׁ מִקָּרְבַּן אָחִיו" ("עיר קורסת").
כמו כן מתוארים גילויי מציאות מסוימים בחיי מדינת ישראל הצעירה כגלגולים של חיי הגלות המתה, שהוכחדו בשואה אך קמו לתחייה: "אִישׁ מוֹזֵג יֵין חָבִית וּבַלֵּיל לֹא יִישַׁן / עַד אַחֲרוֹן הַמְאַחֲרִים מִדּלְפֵּק יָסוּף / אִישׁ מוֹזֵג שֶׁהָיָה לַעֲמוּד עָשָׁן / וְחָזַר וְהָיָה לְגוּף" ("בעוד ערב יורד").
בדומה ל"שמחת עניים", בשיר "דו-שיח'" בעיר היונה מופנמת משאלתו של הבעל המת מהמחזור הקודם בדמות האישה החיה, ומיוחסת לנקודת המבט שלה: בשיר היא בוחרת במוות לצד בעלה על פני המשך החיים בלעדיו.
במחזה "פונדק הרוחות" מתוארת פגישתו של בעל ורעייתו המתה בחצות, כבמחזהו של גתה, 'פאוסט', על גבול החיים והמוות.
בעלילתו של ספר השירה האחרון של אלתרמן, "חגיגת קיץ", מתוארת דמותה של מרת סימן-טוב, אשתו המתה של שומר הבנק מר סימן-טוב, אשר רודפת אותו בצורות שונות כמתה-חיה.
זהו מעיין היפוך פארודי ליחסי המת החי והרעייה בשמחת עניים.
בספר כלולה כעין קינה על קוצר החיים ("ואישה בעודה צוחקת / זקנה ותצהב כקלף").
שירי המסכה האחרונה, שיריו האחרונים של אלתרמן לפני מותו, הם שירי סאטירה שחורה העוסקים במיוחד בסיפור קין והבל.
המת החי בשירת דור תש"ח ומלחמת העצמאות
משוררי מלחמת העצמאות אימצו את מוטיב המת החי מכתיבתו של אלתרמן, שנתפס באותה שעה ואף שנים רבות אחר כך כבכיר המשוררים העבריים בדורו, המשפיע והנערץ שבהם.
התבנית התשתיתית של המת החי נפוצה בייצוגים התרבותיים ביישוב ובמדינת ישראל בשנים הראשונות לקיומה.
משוררי תקופת מלחמת העצמאות השתמשו בדגם המת החי לתיאור הנופלים במערכה.
שימוש זה מיועד לפתור את הסתירה שבין הקרבת החיים ובין הצורך הקיומי בחיים - סתירה בה עמד היישוב בזמן המלחמה בכל תקפה.
המת הפרטי, היחידאי, מושב לחיים דרך השיר והזיכרון הקולקטיבי, ואינו מת סופית, כעין פתרון לסתירה זו.
הן הצעירים והן הוותיקים שבמשוררי תקופה זו, חרגו בכתיבתם - מי יותר ומי פחות - מדגם המת החי האלתרמני הקלאסי, כפי שעוצב ב"שמחת עניים"; כל אחד שינה את הדגם בדרכו הוא או בדרכה היא.
שיריהם ממוקמים בתוך טווח של תגובות שונות למותו של הנופל במלחמה: הצדקת נפילתו למען המטרה הנעלה של הקמת המדינה, תחושת אשמה על מותו ורגשי אחריות למת, עריצותו של המת על החי המונעות ממנו להמשיך בחייו ועוד.
משוררי התקופה כתבו איפוא בקשת של התייחסויות שונות אל המת החי, כפי שכתב החוקר יוחאי אופנהיימר:
משוררים רבים בתקופת המלחמה העניקו למותם של הלוחמים הצדקה אידאולוגית-ציונית, ותפסו אותה כמעשה גבורה בעל יוקרה לאומית.
הרטוריקה המקובלת בהקשר זה היא של הבעת נכונותו של הנופל בשיר לחזור על מעשה ההקרבה של הפרט למען טובת הקולקטיב וערכיו.
במסגרת הנורמה הפואטית-לאומית של אותו זמן, מתואר פעמים רבות המת החי באמצעות המטאפורה הפרחונית: "מטאפורה של פרחים לתיאור המתים החיים, שבעזרתה מנחמים המתים את החיים, ומבטיחים להם כי מותם איננו היעלמות מוחלטת".
מטאפורה זו, המבטאת את המת החי, שאולה מספרות אירופה, אלא ששירת מלחמת העצמאות הישראלית מיקמה מטאפורה זו דווקא בתוך הקשר לאומי, וייחדה אותה לשיח העוסק בנופלים במלחמה.
דגם המת החי שימש בדרך ביקורתית יותר בשירים אחרים, שבישרו שינוי בדגם המת החי: הן במסר האידאולוגי והן באופי היחסים בין המת לחי.
הדגם הראשון, שהתאים לטון המאיים של שמחת עניים, שימש ככלי להעברת ביקורת ביחס לשגרת "יום הקטנות" של ראשית תקופת המדינה; את הדגם האחר של המת החי יצר לראשונה אבא קובנר בפואמה "פרידה מהדרום" (1949).
בשירת מלחמת העצמאות מופיע - בעמדת שוליים - גם דגם מהופך של המת החי: דגם "החי המת"; לא מת המהלך בעולמם של החיים, אלא חי המהלך בעולמם של המתים.
דגם זה של "החי המת", שמצוי גם ב"עיר היונה" המאוחר יחסית של אלתרמן, מוצג בשירי מלחמת העצמאות כאופציה טראומטית, שהטקסט מבקש לשלול ולהציג במקומה אופציה מתקנת.
תבנית זו רווחה בשירת מלחמת העצמאות שהתמודדה עם חוויית ההורים השכולים (ובחלקה נכתבה גם על ידי הורים שכולים).
כך למשל בשירו של אצ"ג, 'בזכות אם ובנה וירושלים' (1948), מביעה האם את משאלתה ללכת בעקבות הבן שנפל.
רצונה בשיר נשלל, בפני ייצוג קליטת הגוף המת בתוך האם הסימבולית – ירושלים.
גם בפואמה של עמיר-פינקרפלד, "אחת" (1952), מוצג האבל הראשוני שכרוך בו מות האם המתאבלת, כאפשרות שהטקסט מוכרח לדחותה.
בשירו הידוע "הנה מוטלות גופותינו", אותו כתב בינואר 1948, השתמש חיים גורי במטאפורת הפרחים לתיאור המת החי :
המתים החיים בשירו זה של גורי אינם אלא לוחמי מחלקת הל"ה, שנפלו בדרכם לסייע לתושבי גוש עציון הנצורים.
במוקד השיר מובאים דבריהם אל העומדים בסמוך לקברם:
דברים אלה הינם דברי הצטדקות ואשמה של המתים החיים עצמם, כביכול, של הנופלים, המובאים בנימה מתנצלת בפני הקולקטיב הלאומי עבורו מסרו את נפשם.
שיר מפורסם נוסף של גורי, "הרעות" (1948), מכיל גם הוא את הצירוף של דם הנופלים ופריחתם מחדש, בצורת ערכים בני אלמוות: "אַהֲבָה מְקֻדֶּשֶׁת בְּדָם / אֶת תָּשׁוּבִי בֵּינֵינוּ לִפְרֹחַ".
בשיר זה לא מתואר שובם של המתים כפשוטו, אלא נצחיותה של האידאה למענה העניקו את חייהם.
גם בשיר "מחול היחפים", אותו כתב גורי מיד לאחר פירוק הפלמ"ח, מופיע המת החי כמוטיב מרכזי.
בשיר מובא שוב דיבורם בגוף ראשון של הנופלים: "נבוא עם גון החולצה הדהה, שהפכה על גבנו קרעים [...] יאספו סביב האש כל אשר נחרכו בלשונה, כל נושאי צלקות בבשרם".
הלל "לנשמת רע" פונה הדובר אל נמענו המת ומשתמש במטפורת פריחתם של הנופלים לאחר מותם: "חיים, / אתה שבת אל אמך, / ואתה נכנס למעגל פריחותיה ותנובותיה, מעגל הנצח".
גם כאן המת עתיד לעבור מטאמורפוזה ולחיות (ולמות) לעד במחזור החיים של הפרחים, הפירות ועונות השנה.
באותו השיר מערער הלל, פלמ"חניק בעצמו, על הוודאות המובנת מאליה לכאורה שהלוחמים יזכרו את חברם לנשק שנפל: "ואנחנו נשוב ונשמח עוד שנים רבות; / ואפשר שלא נזכור אותך תמיד!" (לנשמת רע).
פקפוק זה בזיכרון אינו מופיע בשיר בטון ביקורתי, אלא כביטוי של צורך להשתחרר מעט מעול הזיכרון.
הקשר ההדוק בין קבלת המוות והפיכתו למרכיב אורגני בחיים, לבין מימוש הערכים שמעבר לו – בולט בשירו של ע.
הלל מרענן בו את השימוש בביטוי השחוק "לחיים", בדה-אוטומציה החושפת מחדש את משמעותו הראשונית של הביטוי: "איש מן הנופלים כבר לא ישוב / אפשר שאף עלינו נרשמו הכדורים.
/ אבל נשתה נא לחיינו – החיים / ולחיי הלא-חיים / כי רוח בנו מנשבת – רוח החיים!
בשירו "פקודת חיים" כותב הלל על המוות השרוי בתוך החיים, שהוא לדבריו "מוות נורא מכל מוות".
בשיר "אלמוות" של ראובן אבינועם, שהיה עצמו אב שכול, מבקש הבן המת להצדיק את מותו בטענה השירית כי שפיכת דמו נועדה להשקות את ארצו, ולהפריח בה פרחים.
בולט כאן השימוש בצבע: צבעו האדום של הדם וצבעם האדום של הפרחים.
המטאמורפוזה כאן אינה שלמה, ונושאת אופי עקיף: המת החי לא הופך לפרחים, אלא חלק ממנו - הדם - משקה אותם.
אנדה עמיר-פינקרפלד מתארת את הנופלים כזרעים הנטמנים באדמה ונושאים פרי וחיים חדשים:
בעקבות נפילת הל"ה במלחמת העצמאות (ינואר 1948) כתבה עמיר-פינקרפלד שיר שמוקדש לאימהות הנופלים ("איכה הלכו בנים") ומתאר את האימהות כערובה להמשך הזיכרון.
רק המשפחה זוכרת את הנופל, זיכרון אישי, אינטימי, חף מרטוריקה אידאולוגית או אשרור של ערכים קהילתיים קולקטיביים.
הזיכרון שעמיר-פינקרפלד כותבת עליו מקורו בשותפות גורל בין האם לבנה ובהזדהות ביולוגית.
בפואמה של עמיר-פינקרפלד, "אחת" (1952), מוצג אבל הכרוך במות האם האבלה - סוג אבל שהטקסט מוכרח לדחות.
לאבא קובנר - משורר ובעברו ממנהיגי מרד גטו וילנה - היה יחס מיוחד אל אלתרמן.
קובנר נפגש לראשונה עם אלתרמן בארץ, באוגוסט 1945. בפגישה זו סיפר לאלתרמן שקרא את "שמחת עניים".
בדפים הקרביים שחיבר ללוחמי חטיבת גבעתי, בין יוני 1948 למאי 1949, ציטט קובנר שורות מ"שירי מכות מצרים".
בפואמה השנייה שחיבר קובנר, "פרידה מהדרום", ניתן לראות התמודדות ישירה עם "שמחת עניים": בשירים המרכיבים את הפואמה החייל המת מבקש מנערתו שתשכח אותו, ומספק לה אישור מוסרי להמשיך בחייה, כולל חיי האהבה שלה.
דמות המת החי אצל קובנר משחררת מרצון את החי מלפיתתה, בניגוד כה חד לדביקתו הפאתולוגית של המת החי האלתרמני באהובתו החיה.
כריכתם של המתים והחיים במסכת המחויבויות ההדדית, שקיימת בשירה של אלתרמן וגורי, מתפוגגת אצל קובנר.
ההסבר לכך, על פי השיר עצמו, הוא קיומה של הפרדה טבעית בין עולמו של מי שסיים את חלקו בחיים לבין עולמו של מי שחי וצומח ועתידו לפניו.
הפרדה טבעית זו שאינה קיימת בצורה זו בשירי אלתרמן, שבהם - כמו שלימים ניסח זאת אלתרמן עצמו - "אין חיץ" (מתוך השיר הפותח את ספר שיריו האחרון, "חגיגת קיץ").
אמנם בשירו של קובנר המת החי מתקשר עם הנערה החיה שהייתה אהובתו.
עולם החיים ועולם המתים נפגשים ומקיימים תקשורת.
אולם, המת החי אצל קובנר מדבר דרך "האבן הלבנה" - המצבה שלו, הצמודה לאדמה, בלי תנועה ובלי יכולת לאיים או לרדוף; בשונה מהמת החי האלתרמני הקלאסי.
לפי החוקר דן מירון, מהווה הפואמה "פרידה מהדרום" של קובנר דחייה של המת החי של מסורת אלתרמן.
הוא טוען כי הפואמה היא -
מירון טוען כי קובנר דחה בפואמה זו את הסמל של המת החי - הן על משמעותו האידאולוגית והן על משמעותו הפסיכולוגית.
החייל המת ביצירה משביע את אהובתו שתשכח אותו, דווקא, במקום השבעתה לנאמנות נצחית תחת איומים נוסח "הזר מקנא לחן רעייתו".
החוקר יוחאי אופנהיימר מעדן מעט את הקריאה של מירון וטוען:
כלומר, אין אצל קובנר דחייה טוטאלית של הדגם האלתרמני - אלא עדכון שלו, איתגור שלו, ועיצובו מחדש בצורה אחרת.
עידונו של אופנהיימר את אבחנתו של מירון מבוסס על כך, שבמקומות מסוימים בפואמה של קובנר משתמרים חלק ממאפייני מקור ההשפעה האלתרמני: קובנר אימץ והותיר על כנו, למשל, את האופי המונולוגי, החד צדדי, שאפיין את המת החי של שמחת עניים - המת מדבר והאישה החיה מאזינה.
זאת ועוד, ישנם שירים שבהם נשמרת בפואמה (חרף הקריאה "לכי לשכוח") השאיפה לאיחוד מחדש של המתים והחיים.
כמשמדובר לא בדמות האהובה, כי אם בדמות האם - מתבטל אותו גבול טבעי כביכול שטווה המת החי בינו לבין אהובתו.
הא ראיה, בשיר "מות דמבם" מוצג חיזיון של פריצת הגבול בין המת לאמו החיה:
בצום מילים צלולות, / כל כך צלולות עד אין בהן דבר, מלבד מלמול / של חום כחול על מיטותיך.
/ באפרן אולי תראי / נדלקת אות, / תגעי - / או אז כולה תבוא בגל אל זרועותיך / האדמה הזאת".
בסגירתה של הפואמה מוצג פן נוסף של מודל המת החי האלתרמני: תיאור החיילים החוזרים מחזית הדרום מבלי להיות מסוגלים להשאיר את אימיה מאחור.
תיאור זה מתרכז בנוכחותם של המתים כצללים המהלכים אחרי החיילים החיים.
ייתכן והשוני הזה בין שני דגמי המת החי אצל קובנר - מת ואהובה מול מת ואם - קשורים לקשר שלו עם אימו ולאופן הטראגי בו הסתיים: בהיותו בגטו וילנה החליט קובנר לעזוב את הגטו, ובתוך כך גם לעזוב את אימו, על מנת להצטרף לפרטיזנים ביער.
האם, שנותרה בלעדיו בגטו, שולחה לפונאר, שם נרצחה
ואכן, ניתן לראות כיצד בשירים שבהם המתים הם קרבנות השואה, החיץ בין המת לחי מתמוטט:
ניתן לראות איך קרוביו המתים של הדובר חוזרים ופולשים לתוך המרחב הפיזי והפסיכולוגי שלו.
הרווח בין המילים "הם — באים" מסמן את החלל שנפער, את היעדרם של בני משפחתו של זלוול'ה; אולם שתי שורות אחר כך חוזר הביטוי "הם באים", הפעם ללא החלל.
הדבר מבטא את הצטמצמות הפער שבין המתים לחיים.
אותו פער בסופו של דבר נעלם לגמרי, כאשר רציחתם של הנספים מתוארת כרציחתו של הדובר עצמו - המתים והחי מתאחדים לכדי אחד.
גם מטאפורת הפרחים מעוצבת על ידי קובנר בצורה שונה; הפרחים הופכים ממטאפורה של חיים שלאחר המוות למטונימיה של מות החייל: "ולראשונה – ראשונה בחייו – ראה דמבם פרחים / קרועים בנחיריו".
לתמורה פואטית ואידאית זו היו מהלכים רבים בשירה של ראשית שנות ה-50.
ב"שלדים אפורים מוחלדים" (1951) של המשורר יצחק שלו ישנם רכיבים מדגם המת החי, המשמשים לייצוג ערכו השלילי של המוות.
הדובר בשיר פונה אל הרוגי המשוריינים בשער הגיא (בלשון כפולה היוצרת בלבול ואחר כך הקבלה בין ההרוגים ובין כלי רכבם); הוא מבקש שלא יטולטלו גופות הנופלים ממקום נפילתם ואף לא ייקברו, אלא יישארו כפי שנפלו:
בשיר אחר שכתב, מוכר יחסית ("שִירו נָא לַמֵּתִים בְּטֶרֶם יָמוּתוּ"), כותב שלו:
בשיר זה המת החי מתחייה באופן ובזמן מיוחדים: בטרם מותו.
יש פה כעין חזרה אחורנית בזמן.
ההבדלים בין המת החי בשירת אלתרמן למת החי בשירת מלחמת העצמאות
הבדל חשוב אחד בין המת החי של אלתרמן למתים החיים של המשוררים שהזכרנו: דגם המת החי בשירת אלתרמן לא נוצר בהקשר של מלחמת העצמאות, אלא היה מודל ספרותי ואידאי מרכזי בשירתו משלביה הראשונים.
הבדל שלישי: בדגם התש"חי הנפוץ נכתב המת החי ביחסיו עם החיים כהרמוני, ובאופן דידקטי.
אצל גורי, למשל, קיימת מערכת יחסים הרמונית בין המתים לחיים, בניגוד למערכת היחסים המתוחה והאלימה בין המת החי לחי בשמחת עניים.
לכך מתקשר גם השימוש במטאפורה הפרחונית לתיאור המתים החיים, שבאמצעותה מנחמים המתים את החיים, לאמור כי מותם איננו היעלמות מוחלטת.
הבדל רביעי קשור בהבדל השלישי, ובמשמעות הזיכרון והשכחה.
המת החי הקלאסי של שמחת עניים רודף את האהובה החיה, מאיים עליה.
זאת בעוד המת החי על פי הדגם המחודש שיצר קובנר, מבקש מאהובתו לשכוח אותו.
בשירתם של משוררים נוספים בני זמנו של אלתרמן ומאוחרים יותר
אצ"ג כותב את המת החי בדגם התש"חי הנפוץ: מת חי אקטואלי, לאומי, אידאולוגי, המצדיק את קרבנו, ואף מוכן לשחזר את קורבנו, למען הכלל והמולדת.
כך לדומגה בדברי הבן המת בשיר "בזכות אם ובנה וירושלים" (1948):
אין אני את דעתי משנה.
היטבתי עשה, כי הלכתי עם כל הנערים
ולו קמתי מבור – וחיפשתי שנית את הגדוד,
לגאול בדמים את הר אבותיי השדוד".
בשיר זה מבקשת האם ללכת בעקבות בנה שנפל.
ייחוד מסוים במת החי האצ"גי הוא האפשרות לייצוגו בגוף ראשון יחיד.
בדרך כלל דיבורם של המתים נמסר בלשון רבים, כמו ב"הנה מוטלות גופותינו" של גורי.
בכך דומה המת החי של אורי צבי לזה של אלתרמן.
המתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו (בספרדית: Santuario de Jesús Nazareno de Atotonilco) הוא מתחם כנסייה וחלק מאתר מורשת עולמית, יחד עם סן מיגל דה איינדה הסמוכה, במדינת גואנחואטו במקסיקו.
המתחם נבנה במאה ה-18 על ידי האב לואיס פליפה נרי דה אלפארו (Luis Felipe Neri de Alfaro), שלפי המסורת הקים את המתחם לאחר שחווה חיזיון של ישו עם כתר קוצים על ראשו, עם דם על פניו, ונושא צלב.
המאפיין העיקרי של המתחם הוא ציורי הקיר העשירים בסגנון הבארוק המקסיקני המעטרים את הספינה הראשית ואת הקפלות.
זו הייתה בעיקר עבודתו של אנטוניו מרטינס דה פוקאסנגרה (Antonio Martínez de Pocasangre) לאורך תקופה של שלושים שנה.
ציורי הקיר היו הסיבה לכך שהמתחם זכה לכינוי "הקפלה הסיסטינית של מקסיקו".
המתחם נותר מקום פולחן ועלייה לרגל עד היום, ומושך אליו עד 5,000 מבקרים מדי שבוע.
המתחם, הקרוי רשמית "המקדש של האלוהים והארץ" (Santuario de Dios y de la Patria), אך ידוע יותר בתור "מקדש חסוס נסרנו דה אטוטונילקו" (מקדש ישו מנצרת באטוטונילקו).
הוא שוכן בקהילה הקטנה והכפרית של אטוטונילקו, שאוכלוסייתה מנתה בשנת 2005 597 תושבים.
כיום, קהילה זו ידועה רשמית בשם סנטואריו דה אטוטונילקו (Santuario de Atotonilco), והיא חלק מאתר מורשת עולמית (2008) יחד עם המרכז ההיסטורי הסמוך של סן מיגל דה איינדה.
אטוטונילקו ממוקמת ארבעה עשר קילומטרים מהעיירה סן מיגל דה איינדה באזור שהוא שילוב של אדמת דשא יבש ומדבר שבו גדלים דרדרים, עצי שיטת המשוכות (Vachellia farnesiana) ועצי מסקיט.
הנוף הושווה לזה של ירושלים, המקנה למאמינים חיבור לארץ הקודש.
באזור יש גם מספר רב של מעיינות חמים ומעיינות מים מתוקים.
כאשר נבנה המקדש, היו 27 מעיינות מים מתוקים שהשקו את גנים מסביב למתחם.
מים חמים עדיין עולים מהאדמה רק קילומטר אחד מהמקדש, ומעיין נוסף בכניסה לקהילה כוסה במערה מלאכותית ומשמש כספא בשם "בלנריו לה גרוטה" (Balneario La Gruta).
מבחוץ מתחם הכנסייה פשוט מאוד עם חומות גבוהות המעניקות לו מראה מבצר.
גובה הקירות החיצוניים כעשרה מטרים; הכיפות מגיעות לשנים עשר מטרים וגובה מגדל השעון כעשרים מטרים.
הכניסה הראשית פשוטה גם מתחת לקשת "מיקסטילינאו" הפונה מזרחה, לכיוון ירושלים, ונותנת לכל המתחם כיוון מזרח-מערב.
מדרום לאורך החזית הראשית נמצא "בית התרגילים" (Casa de Ejercicios) ומגדל השעון.
מצפון נמצאת סנטה אסקואלה דה קריסטו (Santa Escuela de Cristo, בית הספר הקדוש של ישו).
לפני החזית הראשית נמצא אטריום צר, ששימש בעבר כבית קברות.
כיום הוא מוצל על ידי עצים ומוקף בגדר קטנה.
בכנסייה הראשית יש ספינה אחת ללא כיפה, מדופנת בצד הצפוני והדרומי בקפלות ובחדרים.
בצידה הצפוני של הספינה, יש את חדר תשמישי הקדושה החדש, קפלת מחרוזת התפילה, חדרי האב נרי, קפלת בלן (בית לחם בספרדית), הבפטיסטריום וחדר הרליקוויאריום (חדר שרידי קדושים).
בצד הדרומי, יש את קפלת סנטיסימו (Santisimo, "הקדוש ביותר"), קפלת סולדד (Soledad, "בדידות"), קפלת לורטו (Loreto) שמאחוריה תא גלוריה אסקונדידה (Gloria Escondida, "תהילה נסתרת") וקפלת סנטו ספולקרו (Santo Sepulcro, "הקבר הקדוש") עם קפלת קלוואריו (Calvario, "גולגולתא") מאחוריה.
הקירות והתקרות של פנים הכנסייה מכוסים כמעט לחלוטין בציורי קיר, פיסול, כתובות וציורי שמן בסגנון הנקרא הבארוק העממי המקסיקני, אם כי ניתן לראות גם השפעה ילידית.
היוצא מן הכלל היחיד לכך הם המזבחות הנאו-קלאסיים שהותקנו מאוחר יותר.
רוב ציורי הקיר נעשו על ידי אנטוניו מרטינס דה פוקאסנגרה וחלקם נעשו על ידי חוסה מריה בראחס (José María Barajas) במשך תקופה של שלושים שנה כמעט ללא מקום פנוי בין התמונות הרבות.
סגנון הציור מחקה את הציור הפלמי שהיה מוכר דרך הדפסים בלגיים שהספרדים הביאו מאירופה.
עבודת ציורי הקיר הללו היו הסיבה לכך שהמתחם זכה לכינוי "הקפלה הסיסטינית של אמריקה" או "הקפלה הסיסטינית של מקסיקו".
סיפור חייו ומותו של ישו על פי הבשורות מסופר לאורך הספינה הראשית של הכנסייה, במיוחד לאורך התקרה.
באזור הכניסה יש תמונות הקשורות ביום הדין.
בחלק העליון, ישו מופיע כשכתר על ראשו לבוש שכמייה הנושא צלב, ומברך בידו הימנית אנשים נבחרים מסוימים.
בצד שמאל, נמצאים ה"ארורים", קשורים, כשפניהם מראים את ייסוריהם, בעלי אוזניים גדולות וקרניים.
הכניסה מחולקת על ידי מסך עץ לחסימת האור עם שתי דלתות מלפנים ודלת אחת בכל צד.
המסך עשוי מגושים מרובעים, בכל אחד מהם מצוירים אלגוריות, קטעי מהביבליה ותמונות קדושים.
כאשר המבקר נע לאורך הספינה לעבר המזבח הראשי, התקרה מחולקת לחלקים על ידי קשתות.
קשתות אלו מכילות פסוקים שכתב האב נרי המתייחסים לסצנה המצוירת על כל קמרון.
התמונות מתחילות בתקרת בית המקהלה בסצנה המכילה את ישו עם מריה הזוכה לברכה.
בסצנה אחרת ישו מתפלל בגת שמנים, מקבל נחמה ממלאך.
בסצנה אחרת מופיע יהודה איש קריות עם שטן על גבו, ואחריו חיילים, יהודה בוגד בישו בנשיקה.
בסצנה הרביעית, פטרוס תוקף את מלכוס, עבדו של קיפא, הכהן הגדול בחרב, כורת אוזן, ואז ישו ריפא את האוזן.
הקיר הצפוני מציג את טבילתו של ישו בנהר הירדן, בליווי יוחנן המטביל.
בחלק הבא יש תמונה של ישו בבית קיפא.
שבעים ושניים שופטים דנים את ישו עם פונטיוס פילטוס בצד במרפסת.
בצד הצפוני, פילטוס מופיע שוב אך השופטים היהודים נשארים מחוץ לבית השופט הרומי כי הם שומרים את הפסח.
הצד הדרומי מציג את פילטוס מציג את ישו ובר אבא ומבקש לבחור את מי לשחרר.
בצד המזרחי יש סצנה עם ישו מולקה כשהוא קשור לעמוד.
בקיר הדרומי ישנו מזבח נאו-קלאסי מאבן עם עלה זהב.
הוא מכיל פסל של ישו קשור לעמוד ונושא סימני מלקות.
זה נקרא ה"סניור דה לה קולומנה" (Señor de la Columna, "אדון העמוד").
בהמשך יש פסוקים מהבשורה על פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי יוחנן המתייחסים לישו לאחר שהולקה על ידי חיילים.
קטע אחר מציג את מריה הבתולה, מרים המגדלית ומרים אחות יוסף מתבוננים בעונשו של ישו מרחוק.
לאחר מכן המשיח מקבל את הצלב.
הקטע הבא מציג את ישו על ברכיו עם שמעון מקירנה נושא את הצלב ואחריו קהל גדול וחיילים.
ורוניקה הקדושה מופיעה מול ישו, מנגבת את פניו במטלית.
הקטעים הצפוניים והדרומיים מראים את הנפילות שסבל ישו בעת שנשא את הצלב בזמן ששלוש המריות מביטות בו.
בחלקת המקום הקדוש, באזור המזבח הראשי, ניתן למצוא תיאור של יום ראשון של הדקלים, צליבתו ומותו של ישו.
קישוט המזבח הראשי נוצר בשנים 1812–1820. הוא כולל את דמותו של ישו מנצרת, שהוצבה שם על ידי האב נרי בשנת 1748. פסל זה עשוי מעץ ומכוסה בטוניקת בד.
הפנים אופייניות לפסלים מסוג זה של המאה ה-18 ומקור הסגנון בסביליה בספרד.
הקו לאורך תקרת הספינה אמור להתחקות אחר הדרך מהחטא והגיהנום אל "תהילת נוכחות האל".
תהילה זו מתוארת בחדר אשר נמצא מאחורי המזבח הראשי המכונה "לשכת התהילה" (Camarín de la Gloria) או "לשכת השליחים הקדושים" (Camarín de los Santos Apóstoles) שנבנה בין 1740 ל-1748, בשלב הראשון של הבנייה.
כאן נמצא שיאו של הסיפור שמספרים הציורים שעל התקרה של הספינה הראשית: תחייתו של ישו לאחר צליבתו.
תא זה עגול ומעליו כיפה עם האור מהחלק העליון המייצגת את תהילת האל.