tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוכנית הניסוי על מטוס הניסוי הרביעי (Ye-155R-4) שהוסב במיוחד החלה בשנת 1970. מספר מטוסי R הוסבו לטובת בחינות הקבלה ואימון ומטוסי R שיוצרו מאוחר יותר כללו את יכולת ההפצצה.
דגמי RB החלו את הייצור בשנת 1970. במשימות ביון המטוס היה יכול לבצע משימות בגובה של 23,000 מטר ובטווח של 920 קילומטר, בעוד משימות התקיפה יכלו להתבצע בגובה 21,000 מטר ובטווח של 650 קילומטר.
מטוסים מסדרת הייצור המוקדמת של דגם זה הוגבלו למשקל פצצות כולל של 2,000 קילוגרם, ומטוסים מסדרת הייצור המאוחרת יכלו לשאת עד 5,000 קילוגרם פצצות אבל בכמות כזאת של חימוש המטוס התקשה לשמור על מעטפת הביצועים שלו.
כמו כן לא היה ניתן לשאת פצצות כאשר מכל הדלק הנתיק הותקן במטוס.
MiG-25RBS (פריט 02S, פריט 52) – דגם זה יוצר משנת 1971 עד שנת 1977 וכלל מערכת מצלמת מכ"ם הצופה הצידה מתקדמת מדגם Sablya-E.
MiG-25RBV – החל משנת 1978 בוצע שדרוג לדגמי RB והוספו להם מערכות מודיעין אותות מדגם SRS-9 ומערכת לוחמה אלקטרונית מדגם SPS-151. מטוסים ששודרגו סומנו כדגמי RBV.
למרות זאת מטוסים ששודרגו חלקית ולא קיבלו את מערכת ה-SRS-9 סומנו באותה הצורה.
MiG-25RBN – דגם RBN יוצר בשביל לענות על דרישת חיל האוויר ליכולת צילום לילה.
שתי מצלמות לילה ייחודיות פותחו בשביל כך והן הותקנו בתושבות של המצלמות הסטנדרטיות, עם הטיה קלה אחורה של המוקד.
בנוסף הותקנו מנשאים לנורי תאורה בגחון המטוס.
הדגם הזה לא הציע יתרונות מספקים בצילום לילה שכן אף על פי שפצצת תאורה אחת הספיקה לשני צילומים, אלה היו בדרך כלל בעלי רזולוציה נמוכה.
בנוסף פצצות התאורה היוו סיכון לאוכלוסייה המקומית שכן הם יכלו לגרום לבהלה ושבריהם יכלו לפגוע במבנים ולגרום להרס, ולכן המטוס הוגבל למשימות מעל שטחים לא מאוכלסים ובפועל לא נעשה בו שימוש מעשי.
MiG-25RBT (פריט 02T) – בשנת 1978 החל ייצור של דגם RBT שכלל מערכת מודיעין אותות חדשה מדגם Tangazh ומערכת זע"ט מדגם Parol.
בשנת 1980 הוספה מערכת RWR חדשה מדגם Sirena-3M.
MiG-25RBSh (פריט 02Sh) – בשנת 1981 מטוסים מדגם RBS החלו לעבור השבחה לדגם RBSh במהלכה הוחלפה מערכת מצלמת המכ"ם הבעייתית מדגם Sablya בדור חדש של מצלמות מכ"ם מדגם Sonmpol שבניגוד למערכת הישנה שלא יכלה לפעול מתחת ל-15,000 מטר יכלה לצלם גם בגבהים של 300 מטר.
MiG-25RBF (פריט 02F) – מטוסי RBK עברו השבחה בשנת 1981 לדגם RBH במהלכה מערכת מערכת מודיעין אותות Koob-3 הוחלפה במערכת חדישה יותר מדגם Shar-25.
MiG-25RR – דגם זה שימש למודיעין קרינה וכלל מערכת זיהוי קרינה מגם Vysota, גובה הטיסה הרב והמהירות של המטוס הקטינו את החשיפה של הטייס לקרינה, יחסית למטוסים שקדמו לו בתפקיד זה.
בין השנים 1970–1980 המטוס אסף נתוני קרינה בקרבת הגבול עם סין.
MiG-25RB גרסת ייצוא – באותו הזמן בו מטוסי PS אושרו לייצוא החל פיתוח מטוסי RB לייצוא, סך הכול כ-30 יחידות מדגם הייצוא נמכרו לאלג'יר, הודו, לוב, עיראק, ואף בולגריה (אם כי לתקופה קצרה מאוד).
MiG-25MR – דגם זה יוצר במספרים מצומצמים ושימש כמטוס מודיעין מזג אוויר.
המטוס לא כלל מצלמות ומערכת מודיעין אותות.
MiG-25BM (פריט 02M) קוד נאט"ו Foxbat-F – דגם זה פותח מתוך מהדגם המוצע ה-Ye-155K שיועד להיות מטוס לדיכוי הגנה אווירית (במערב מטוסים אלה כונו ויילד ויזל), תוכנית זאת הוצעה עוד בשנות ה-60 היא לא משכה תשומת לב בזמנו.
עם זאת הפיתוח של ההצעה המשיך ופותח לכדי יכולת דיכוי הגנה אווירית רחבה שעל ידי מבנה מתואם היה יכול לכסות שטח של אלפי קילומטרים רבועים.
המערכת שפותחה לשם כך (שכונתה Yaguar) יכלו לסווג את האיומים על פי חשיבותם וסוגם, לכוון את טילי תקיפת הקרונים מדגם Kh-58 ואף לנטר את הביצועים שלהם.
הדגם הזה יוצר בין השנים 1982–1985 אך נכנס לשירות רק בשנת 1985 בשל תהליך ההכשרה הארוך של צוותי האוויר והקרקע.
MiG-25PU (פריט 22) מאמן גרסת יירוט – אף על פי שגרסת מאמן לא נדרשה על ידי המדינה, טייסי הניסוי והבוחנים העידו שזה יקל על האימון למטוס ולכן החל ייצור מטוס הדרכה.
דגם ההדרכה של מטוסי היירוט היה הכי נחוץ ולכן החלו איתו.
למטוס הוסף תא טייס נוסף למדריך באף המטוס לפני ומתחת לתא הטייס לחניך, זה דרש הסרת המכ"ם ושימוש במערכת לדימוי.
בנוסף הוספו ממשקי טייס ופנלי דימוי תקלות לתא של המדריך.
המטוס נכנס לשירות בשנת 1970. בשנת 1977 הוא השתתף בקביעת שיאים לנשים בהם סבטלנה זוויצקאיה שברה את כל השיאים לנשים באותה תקופה.
MiG-25RU (פריט 39) מאמן גרסת ביון – מטוס האימון לביון המריא לראשונה בשנת 1971 ושימש במספרים משמעותיים כמטוס האימון של חיל האוויר, אם כי הוא לא כלל מנשאים לפצצות.
במטוס זה התגלה שבשל שהוא עבר יותר פעמים את מהירות הקול ממטוס R רגיל התפתחו סדקים ברחבי הגוף, מה שדרש שדרוג של שיטות הייצור וסדרת תיקונים מקיפה.
אבל בשל כך אורך השירות של המטוס על כלל דגמיו הוארך בצורה משמעותית.
MiG-25M (Ye-266M) – דגם M יוצר עקב שיפור שהוצע למנועי המטוס על ידי היצרן.
המנוע החדש מדגם R15BF2-300 הבטיח עלייה ניכרת בביצועים ללא צורך בתכנון מחודש של המטוס שכן הגודל שלו וכן צורת ההתקנה שלו זהות למנוע המקורי.
ההנחה הייתה שניתן לטוס עם המטוס בבטחה יחסית במהירויות למעלה ממאך 2.83, גם עם הירידה ביציבות וייתכן להגיע למהירויות של מאך 3.0–3.2. שני מטוסים הוסבו לניסוי של המנוע (מטוס RB ומטוס PD), המטוסים הללו קבעו מספר שיאי עולם למטוס.
עם זאת, דגם M מעולם לא נכנס לייצור סדרתי הן בגלל הקושי בייצור מנועים אלו והן מפני שממשרד התכנון התעסק בשני מטוסים נוספים – פריט 99 של מיג-25 (מטוס זה מאוחר יותר שימש כמטוס ניסוי למנוע של המיג-31) והמיג-31.
MiG-25PDZ – מטוס PD אחד הוסב באמצע שנות ה-80 לניסויי תדלוק באוויר.
הותאם לו בום והותאמה מערכת הדלק והתאורה.
המטוס פועל או פעל בעבר במדינות הבאות:
(עד לשנת 1992, שבו הוא הוחלף במטוס מדגם MiG-23MLD)
מיג-27 (ברוסית Микоян МиГ-27, לפי קוד דיווח נאט"ו Flogger-D/J) הוא מטוס תקיפה בעל כנף בעלת גאומטריה משתנה שתוכנן ויוצר על ידי חברת מיג בברית המועצות.
לאחר מספר שנים, התעשייה האווירית ההודית ייצרה גרסה של המטוס ברישיון.
המיג-27 מבוסס על קודמו, המיג-23 שהוא מטוס יירוט, אך הוא מטוס בעל מאפיינים המסווגים אותו יותר כמפציץ לעומת מטוס קרב.
כמו כן, המיג-27 לא זכה לתפוצה נרחבת מחוץ לרוסיה שלא כמו המיג-23. מטוס זה עודו בשימוש מבצעי בחילות האוויר של הודו, קזחסטן וסרי לנקה על תקן של מפציץ.
כל מטוסי המיג-27 של חיל האוויר הרוסי והאוקראיני הוצאו מכלל שימוש.
המיג-27 חולק את אותו השדרה כמו של קודמו, המיג-23, אלא שאף המטוס צר ומאורך יותר.
האבטיפוס הראשון של המטוס, שכונה Mig-23BN זכה לביקורות שליליות.
בעקבותיו באו שינויים נוספים בעיצוב ובתכנון המטוס שכללו פתחי יניקת אוויר פשוטים יותר, צינור פליטה קצר יותר, הסרת המכ"ם לטובת איזון המטוס וכן התקנת מד טווח לייזר ומערכת ביות מבוססת לייזר.
בפי טייסי הניסוי, המטוס כונה "מרפסת" (בלקון ברוסית) שכן הוא אפשר צפייה בשדה ראייה רחב יותר.
התכנון הראשוני עבר שינויים נוספים ושודרג כך שיכלול מערכת ניווט/תקיפה חדישה.
מאחר שהמיג-27 נועד לבצע את רוב המשימות שלו ברום טיס נמוך, פתחי יניקת האוויר וצינור הפליטה של המיג-23 הוסרו לטובת מבנה פשוט וקל יותר וכן כזה שמצריך פחות עבודות תחזוקה.
כן הנסע שהותקן במטוס היה מסיבי יותר לעומת קודמו, כך שיוכל לנחות גם על מסלולי המראה בעלי איכות ירודה.
כדי לענות לדרישות שהמטוס יהווה מטוס תקיפה לגובה נמוך, נעשו שיפורים נוספים בדגם הראשוני כדי שיוכל לשאת נשק מונחה, ואף נשק גרעיני כך שיעמוד בקו אחד עם שאר המפציצים ומטוסי התקיפה של העידן הסובייטי.
נעשה שימוש במטוסי מיג-27 בשלבים המאוחרים של מלחמת ברית המועצות באפגניסטן בשנים 1987-1989.
במערב, היו אנשי מודיעין ששגו ובילבלו בין מטוס זה לבין המיג-23. מחוץ לשטחי רוסיה וברית המועצות, המטוס נמכר רק למדינות הודו וסרי לנקה.
בעבר המטוס היה פעיל בחיל האוויר הרוסי וחיל האוויר האוקראיני, אך לא בימינו.
המיג-27 נכנס לשירות בחיל האוויר של סרי לנקה בשנת 2000. עם פרוץ מלחמת האזרחים בסרי לנקה נעשה שימוש במטוס זה כמפציץ וכמטוס סיוע אווירי קרוב.
באוגוסט 2000, מטוס מיג-27 התרסק בקרבת שדה התעופה הבינלאומי "קולמבו", בתקרית נהרג טייס המטוס האוקראיני.
ביולי 2001 ארגון הטרור "טיגריסי השחרור של טאמיל אילם", פגעו בשני מטוסי מיג-27, אחד שהיה באוויר ושני שהיה על הקרקע.
מיג-27 אחר התרסק לים ביוני 2004, ודגם אחר של המטוס התרסק במהלך טיסת אימון ב-13 בפברואר 2012. הטייס השתמש בכיסא המפלט והצליח להימלט מהמטוס ללא פגע.
ב-27 במאי 1999, לאחר התפתחות עימות צבאי בין הודו לפקיסטן, מטוס מיג-27 ומיג-21 של חיל האוויר ההודי הופלו מעל קשמיר בעת מתן סיוע אווירי לכוחות קרקע.
מאז שנת 2001, החיל איבד יותר מ-12 מטוסי מיג-27 בהתרסקויות.
מסוף פברואר 2010, הודו קרקעה את כל צי מטוסי המיג-27 שברשותה שכלל 150 מטוסים.
זאת לאחר התרסקות של מטוס מדגם זה ב-16 בפברואר 2010 מעל מערב בנגלדש.
עלה חשד שתחזוקה לקויה מצד התעשייה האווירית ההודית היא זו שפגמה במנועי המטוס.
מיג-27 נוסף התרסק בשטח הודו ב-27 בינואר 2015.
ב-13 ביוני 2016 מיג-27 נוסף של חיל האוויר ההודי התרסק, הפעם בשטח עירוני ולא בשטח פתוח.
המטוס פגע בשני בתי מגורים, בהתרסקות נפגעו שלושה אזרחים אך הטייסים נטשו אותו בבטחה.
המטוס היה דגם משודרג של המיג-27 של החיל.
מטוסי המיג-27 נמצאים בשירות פעיל בחיל האוויר של קזחסטן.
עם כנפיים פרוסות: 13.97 מטר
עם כנפיים מקופלות: 7.78 מטר
כנפיים פרוסות: 37.35 מטר רבוע
כנפיים מקופלות: 34.16 מטר רבוע
משקל עם מטען: 20,300 קילוגרמים
משקל עם מטען מרבי: 20,670 קילוגרמים
דחף ללא מבער אחורי: 78.5 קילו ניוטון
דחף עם מבער אחורי: 112.8 קילו ניוטון
קצב טיפוס: 200 מטר לשנייה
מיג-41 (סימון ברוסית: ПАК ДП, שהוא ראשי תיבות של: "Перспективный авиационный комплекс дальнего перехвата", בעברית:"מערכת אווירית עתידית ליירוט ארוך טווח") הוא מטוס יירוט, על פי דווחים, בפיתוח לחיל האוויר של רוסיה על ידי חברת מיג ומיועד להחליף את מיג-31 המזדקן.
על פי האנליסט וסילי קאשין, המיג-41 נחשב כמטוס קרב מדור 5++ או 6.
המטוס יוכל לשייט במהירות של לפחות מאך 3 עם מהירות מרבית של מאך 4 - 4.3 ובגבהים רמים שבין ה-טרופופאוזה וה-סטרטופאוזה (מעל 12,000 מטר ומתחת ל-45,000 מטר) ומתוכננת לו גם גרסת בלתי מאוישת.
בשל המהירות ותנאי הטיסה טכנולוגית בינה מלאכותית מתוכננת להיות משולבת ברכיבים האוויוניים השונים.
המטוס מתוכנן ליכולת שיגור של אמצעים נגד לוויינים למטרות באזור של מסלול לווייני נמוך.
פיתוח המטוס נמצא בשלב עיצוב ראשוניים ובניגוד למרבית מטוסי קרב רוסים אחרים, לא מדובר במודרניזציה למטוס קיים אלא במטוס קרב חדש לחלוטין, עם נשקים וחימוש חדשים לחלוטין וטווח מבצעי ארוך במיוחד.
על פי תוכניות משרד ההגנה הרוסי המטוס מתוכנן לפעול מעל אזור הגבול הצפוני של רוסיה והקוטב הצפוני ולהגן על גבולות המדינה.
בדומה למיג 35, המיג 41 יצויד בנשק מבוסס לייזר, שיוכל ליירט ולהשמיד טילי אויב.
מיג I-270 היה אב-טיפוס של חברת מיקויאן גורביץ', המטוס נועד לספק את דרישת חיל האוויר הסובייטי משנת 1945 למטוס יירוט בעל הנעה רקטית.
רק שני מטוסים מהדגם יוצרו, שניהם התרסקו בטיסות ניסוי ועל כן הפרויקט בוטל.
בשיא מלחמת העולם השנייה (1942), מטוס מדגם BI-1 (כינויו היה "מטאטא השטן") ערך את טיסותיו המבצעיות הראשונות.
המיג I-270 הראשון שיוצר, התבסס על מאפייניו של מטוס זה: גוף אחיד ומוצק, חופה מעוגלת, תכנון הכנפיים ומנוע דלק נוזלי רקטי.
מצד שני, הוא היה גדול יותר ממנו, בעל כנפיים קטנות ורובוסטיות יותר ובעל זנב מוגבה שהוכח כעיצוב המקל על הנחיתה ועל השליטה הכללית במטוס.
אף על פי שהמטוס נגזר מן המטוס BI-1, הוא דמה באופן בולט בהרבה למסרשמיט Me-263 עם שינויים קלים.
היכולת והידע לייצר מנועים רקטיים, יכולת שהחלה במדענים רוסים דוגמת קונסטנטין ציולקובסקי והמשיכה לסרגיי קורוליוב, אפשרה פיתוח מטוס יירוט בעל מנוע רקטי.
מנוע המטוס שתוכנן על ידי ליאוניד דושקין התבסס על מנוע המטוס BI-1, וכן על מנועים רקטיים שתכנן סרגיי קורוליוב משנת 1936.
המטוסים הראשונים שתפקידם היה לשאת את המטוס לאוויר הוזמנו בדצמבר 1946, כאשר דגם ראשון של אב הטיפוס נגרר על ידי מטוס טופולוב Tu-2 והיה למעשה דאון חסר מנוע.
אב הטיפוס השני כבר כלל מנוע וערך את טיסת הניסוי שלו בשנת 1947, אבל הוא ניזוק קשות לאחר נחיתה כושלת.
זמן קצר לאחר מכן הסובייטים ייצרו אב טיפוס נוסף אבל גם הוא התרסק בנחיתה בצורה שלא השאירה יכולת לתקנו.
בשלב זה, החלו לפתח בעולם מטוסים בעלי מנוע טורבו-סילון וכן טילי אוויר-אוויר, כך שהטכנולוגיה הנדרשת עבור מטוס המיג ה"חדש" כבר נהייתה מיושנת.
בעקבות התרסקות שני אבות הטיפוס והיותו של הדגם נחות טכנולוגית הוחלט לנטוש את הפרויקט.
מיג-8 ) היה מטוס ניסוי סובייטי.
מטוס זה נבנה מעץ ולא מחלקי מתכת, הוא נהגה ויוצר בשנת 1945 מתוך רצון לבדוק את יכולת הטיסה של מטוס בעל סט כפול של כנפיים.
למטוס היו שלושה גלגלי נחיתה קבועים שלא היה ניתן לקפלם בעת ההמראה או הטיסה, היה זה הדגם הראשון בעל תצורת גלגלים זו שהמשרד לתכנון ניסויי בחן.
כמו כן, טיסות הניסוי שנערכו למטוס באו לבחון תכנונים שונים של מיצבים אנכיים וקצות כנפיים שונים.
כינויו של המיג-8 בברית המועצות היה אוטקה ("ברווז" ברוסית) שכן המטוס היה בעל סט כפול של כנפיים - סט ראשון שיצא ממרכז גוף המטוס וסט נוסף מקדמת המטוס.
כמו כן, תכנון זה של מטוס בעל סט כנפיים כפול מכונה באנגלית "קנרד" ופירוש המילה בצרפתית הוא ברווז.
מטוס זה היה מטוס ניסוי של המשרד לתכנון ניסויי, ייעודו היה בדיקת שליטה וטיסה במטוס מסוג קנרד וכן בדיקה של כנף קבועה המשוכה לאחור (להבדיל ממטוס רגיל לזמנו שבו הכנפיים היו מאונכות לגוף המטוס).
למטוס היה יתרון על פני מטוסי סילון "רגילים", שכן תצורת הכנפיים הכפולה הורידה את כמות האוויר שנפלטה מן המנועים לעבר חלקו האחורי של המטוס.
על גוף המטוס הותקן מנוע רדיאלי בעל 5 בוכנות מדגם שבטסוב M-11.
נעשה שימוש במיג-8 כשפן ניסיונות לצורך פיתוח הכנפיים המשוכות לאחור של המיג-15, ולאחר מכן המטוס שימוש את המשרד לתכנון ניסויי כמטוס תקשורת ותובלה.
מאחר שהמטוס היה עשוי בעיקר מעץ ומסיבים משקלו היה קל מאוד, על כן טיסי הניסוי חיבבו את המטוס ואת יכולת התמרון המשובחת שלו.
שטח הכנף: 15 מטר רבוע
פרופיל אווירודינמי: Clark YH 12%
הנעה: מנוע רדיאלי בעל 5 בוכנות, שבטסוב M-11FM, 82 קילו-וואט
מהירות מרבית: 205 קילומטרים לשעה
מהירות נחיתה: 77 קילומטרים לשעה
מיאקיים (שם מדעי: Miacoidea) היא משפחה נכחדת של יונקים דמויי טורפים מקבוצת המיאקויים (שייתכן שהיא פרפילטית), הקרובה לטורפים ולעיתים נכללת בתוכה.
המשפחה כוללת את המינים הקרובים ביותר לטורפים האמיתיים.
יונקים אלה חיו בתקופת הפלאוקן עד האאוקן והיו קטנים מאוד, מגודל חמוס עד לגודל של שועל.
הם דמו במראם לגחנים או לדלקים מוארכים והתאימו לתנועה זריזה בין העצים, שם הם חיפשו טרף קטן.
היו להם ניבים דומים לניבי הטורפים המודרניים, אך נראה שמבנה אוזניהם היה שונה.
המאובנים שלהם התגלו באמריקה הצפונית בתחילת הפלאוקן, אך בהמשך הם הגיעו עד לאירופה ולאסיה.
הם נכחדו בסוף האאוקן עקב התייבשות גדולה ועקב תחרות עם קרוביהם - הטורפים האמיתיים.
מיגון הוא שם כולל לאמצעים שמטרתם להגן על דבר מסוים (אדם, כלי רכב או מבנה) ולמנוע מפגיעות חיצוניות לגרום לו נזק.
מאז ותמיד ניסה האדם למגן את עצמו על ידי לבישת בגדים העשויים מחומרים הבולמים זעזועים ומסוגלים לעצור מכות של עצמים חדים.
בגדים ומעילים הנלבשים על הגוף על מנת לספוג את פגיעות ולמנוע מהם לחדור נקראים שריון.
רוב השריונות הומצאו על מנת להגן על הלוחמים בשדה הקרב, בשעת מלחמה.
השריונות הראשונים הוכנו מעור עבה, ארד וברזל, אך השיפור הגדול חל עם המצאת הפלדה.
מאז ועד סוף המאה ה-18 השריונות היו עשויים מפלדה.
בימי הביניים המאוחרים בלטו שריוני הלוחות שאפיינו את התקופה והיו מזוהים עם מעמד האבירים.
כיום, ישנם אפודי מגן כנגד ירי גם עבור אזרחים וכן חליפות מיגון חסינות אש עבור כבאים ואנשי מקצוע בתחומים הקשורים לחילוץ, הנדסה, ביטחון פנים, ביטחון חוץ או עבודה עם אש.
ישנן גם חליפות אטומות שנועדו להגן כנגד איומי אב"כ וכוללות גם מסכת אב"כ לסנן את האוויר שנושם הלובש.
מיגון לראש נקרא קסדה והיא לרוב עשויה ממתכת או מחומרים פלסטיים-קרמיים.
הקסדה נפוצה הן בשימושים צבאיים והן בשימושים אזרחיים.
אמצעי מיגון נוספים כוללים מגן המוחזק ביד, כפפות ברזל, מגפי ברזל, מגיני עיניים ועוד.
מיגון כלי הרכב החל למעשה רק במאה ה-20. כלי הרכב הממוגן באמת הראשון היה הטנק שבוסס על טרקטור זחלי שכוסה בשריון לוחות מפלדה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הלך והשתפר מיגון הטנקים – לרוב באמצעות הגדלת עובי השריון, אך גם באמצעות תכנון גאומטרי משופר שלו (שריון משופע).
אחרי מלחמת העולם השנייה החלו למגן גם כלי רכב צבאיים אחרים כגון נושאי גיסות, רכבי אספקה, תותחים מתנייעים, כלי הנדסה צבאיים ואפילו רכבי סיור.
המיגון הצבאי נועד להגן על הרכב מפני ירי ישיר, רסיסים, מטעני חבלה וכאשר המיגון כבד – גם כנגד נשק נ"ט ופגיעה ישירה של פצצות.
במקביל, כלי רכב אזרחיים כגון אוטובוסים, רכבי שרד של אנשי ציבור ופוליטיקאים, משאיות תובלה של הבנקים ורכבי משטרה מוגנו כנגד אש קלה (של אקדחים ורובים) על מנת להגן על נוסעיהן.
המיגון האזרחי כולל לרוב חלונות מזכוכית משוריינת ושלדה מחוזקת, ולעיתים גם רשת פלדה על השמשות.
הוא נועד להגן רק מפני ירי, יידוי אבנים והתקפות קלות יחסית.
רכבי שרד ממוגנים על מנת למנוע התנקשויות פוליטיות במנהיגים.
הרכב הממוגן ביותר מסוג זה הוא המכונית הנשיאותית של נשיא ארצות הברית.
משאיות בנק ממוגנות כנגד שודדים ואילו אוטובוסים ממוגנים נועדו להגן על הנוסעים מפני מתפרעים ומחבלי דרכים באזורים עוינים.
מיגון מבנים נעשה על פי רוב כנגד פעילות פלילית.
מיגון זה כולל גדרות, מנעולים, סורגים, מערכות אזעקה, מצלמות אבטחה ועוד.
מבנים כגון בנקים גם כוללים שמירה פעילה כגון מאבטחים, כלבי שמירה ועוד.
רוב המבנים אינם ממוגנים כנגד פעולות איבה.
בישראל, בשל האיום הביטחוני התמידי, בנייני מגורים ובנייני ציבור כוללים אזור ממוגן בפני הפצצות כגון מקלט, מרחב מוגן.
לרוב אין בונים בניין שכולו ממוגן, הן משיקולים כלכליים של עלות הבנייה והן בשל הפגיעה בחיי השגרה (מבנה שכולו ממוגן יצמצם אפשרויות לשיפוץ, שינויים אדריכליים ועיצוב פנים).
מבנים צבאיים שמיועדים לעמוד בפני הפצצות כבדות בדרך כלל מסתמכים על התחפרות באדמה יותר מאשר על בנייה מלאכותית של שלדה חזקה.
מבנים מחופרים כאלה נקראים בונקרים.
מִקְלָט הוא מבנה מבוצר שבנוי מעל או מתחת לפני הקרקע ונועד להגן על המשתמשים בו מפני מתקפות, תוך שמירה על ביטחונם ושלמותם.
בישראל, מקלטים ציבוריים ופרטיים הם חלק בלתי נפרד מהתשתיות בשל המציאות הביטחונית.
המקלט הציבורי ממוקם לרוב בשכונות, מוסדות חינוך ומבנים ציבוריים.
מרחב מוגן הוא סוג של מקלט הנבנה בתוך מעטפת המבנה שנועד לשרת את יושביו.
בעקבות מלחמת המפרץ הוחלט על הקמתם של מרחבים מוגנים בכל בנייה חדשה בישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הורחב המונח מרחב מוגן (או אזור מוגן) כך שיכלול גם מרחבים שלא נבנו באופן ייעודי כמקלט, אך בהיעדר מקלט הם משמשים כאזור המוגן ביותר במבנה מסוים.
לדוגמה - חדרי מדרגות פנימיים של מבני מגורים ישנים.
כמו כן, הוספו למרחב הציבורי מיגוניות מסוגים שונים, המשמשות כמרחבים מוגנים למרות שאינן חלק ממבנה גדול יותר.
מיגל אנחל אינדוראין לאראיה (בספרדית: Miguel Ángel Indurain Larraya; נולד ב-16 ביולי 1964), הוא רוכב אופניים עבר ספרדי.
מיגל אינדוראין נחשב לאחד מגדולי רוכבי האופניים בהיסטוריה.
הוא קנה את פרסומו כאשר היה לרוכב הראשון אשר ניצח בטור דה פראנס חמש פעמים ברציפות, בין השנים 1991 ו-1995 (הרוכב הראשון אשר זכה חמש פעמים במרוץ, אך לא ברציפות, היה הצרפתי ז'ק אנקטיל).
הוא הרוכב היחידי אשר הצליח לזכות, באותה שנה, בשני המרוצים הגדולים ביותר של עולם מרוצי האופניים הטור דה פראנס והג'ירו ד'איטליה, במשך שנתיים רצופות (1992 ו-1993).
גודל גופו (גובה: 1.88 מ' ומשקל: 80 ק"ג) ויכולתו הפיזית הקנו לו הכינוי "Big Mig" בארצות דוברות אנגלית ואת הכינוי "El Rey" (המלך) באירופה.
אינדוראין נולד בעיר ויליאווה שבנווארה, ספרד.
בילדותו עבר אינדוראין מעיירת הולדתו לבירת נווארה, פמפלונה, כדי להשלים את חינוכו היסודי.
המעבר לא עלה יפה ואינדוראין הצעיר תעל את כוחותיו לעיסוק בספורט.
הוא עסק בסקי, הטלת כידון, הדיפת כדור ברזל, קפיצה במוט, קפיצה למרחק וברכיבה על אופניים.
ב-1976, בהיותו בן 12, הצטרף למועדון אופניים מקומי בויאווה.
הוא נצח כבר במרוץ השני בו השתתף כילד.
כבר בנעוריו הוא התבלט באופיו השקט והצנוע וביכולתו להשתלב בעבודה הקבוצתית הנדרשת במרוצי אופני כביש.
הוא החל להתפרסם בקרב אוהדי הענף בספרד אך רק ב-1983 זכה להכרה רחבה יותר כאשר נצח באליפות ספרד לחובבים ובמרוץ חד-יומי בו נטלו חלק גם רוכבים מקצוענים.
בסוף 1984 הפך למקצוען עת הצטרף לקבוצה הספרדית "ריינולדס" בה בלט אז פדרו דלגדו.
תחילה היה על אינדוראין להשתתף במאמץ הקבוצתי ולרכוב כפועל של רוכבי קבוצתו הבכירים ממנו.
ב-1985 זינק לראשונה לטור דה פראנס אך פרש באמצע.
ב-1986 זכה לניצחונו הראשון במרוץ מקצועני כאשר ניצח בפרולוג של ה"וואלטה מורסיה".
גם ב-1986 הוא זינק לטור דה פראנס אך שוב פרש באמצע המרוץ.
אולם, בספטמבר באותה שנה ניצח במרוץ היוקרתי לרוכבים צעירים, ה"טור ל'אווניר".
ב-1987 זכה אינדוראין במספר ניצחונות במרוצים, אם כי לא במרוצים מהשורה הראשונה.
הוא גם הצליח, לראשונה, לסיים את הטור דה פראנס (במקום ה-97).
ב-1988 זכה לניצחון ראשון במרוץ קטעים חשוב, וולטה אה קטלוניה.
במרוץ זה ניצח בקטע נגד השעון והצליח לסיים את קטעי ההרים בפערים קטנים מהרוכבים המובילים.
טקטיקה זו ליוותה אותו גם בהמשך הקריירה שלו.
בטור דה פראנס הוא המשיך בהתקדמותו העקבית וסיים במקום ה-47 תוך שהוא מסייע לבן קבוצתו, פדרו דלגדו, לזכות במרוץ.
בשנת 1989 המשיך אינדוראין את התקדמותו וזכה כבר בתחילת העונה בשני מרוצי קטעים יוקרתיים.
תחילה זכה במרוץ פריז - ניס כשהוא מקדים את מנצח הטור דה פראנס של 1987, סטפן רוץ'.
מספר שבועות לאחר מכן, זכה בקריטריום אינטרנשיונל בהקדימו את שרלי מוטה ואת רוץ'.
באותה שנה רכב שוב בטור דה פראנס כעוזרו של דלגדו אשר סיים שלישי.
יחד עם סיועו לדלגדו, הצליח אינדוראין לזכות בקטע הררי בפירנאים וסיים את המרוץ במקום ה-17 המכובד.
ב-1990 התחלף המממן של הקבוצה והיא נקראה מעתה "בנסטו".
אינדוראין זכה שוב במרוץ פריז - ניס והגיע שוב לטור דה פרנס כחלק מהמערך הקבוצתי שנועד לסייע לפדרו דלגדו - הרוכב המוביל של הקבוצה.
דלגדו סיים רביעי ואינדוראין סיים עשירי.
אינדוראין נצח שוב בקטע הררי שנערך בפירנאים והסתיים באחת מהפסגות המפורסמות במרוץ, לוז ארדידן.
ישנם פרשנים הטוענים כי אינדוראין יכול היה לזכות במקום גבוה בהרבה באותה שנה, לו היה רוכב בצורה פחות קבוצתית.
בהמשך אותה שנה הוא זכה בקלאסיקה סאן סבסטיאן והיה לרוכב הספרדי הראשון שזכה במרוץ קלאסי שנכלל בסבב הגביע העולמי.
אינדוראין הגיע שוב לטור דה פראנס בתפקיד סיוע לדלגדו הוותיק.
כבר בקטע הראשון הפסידו אינדוראין ודלגדו כמעט שתי דקות למספר רוכבים בכירים, בינם גם גרג למונד מנצח המרוץ ב-1990 והמועמד המוביל ב-1991. בקטע השמיני נצח אינדוראין במרוץ אישי נגד השעון והתקדם למקום הרביעי בדירוג הכללי.
בקטע ה-13 שהתנהל בהרי הפירנאים סיים אינדוראין שני, אחרי קיאפוצ'י.
הוא הקדים בקטע זה את למונד ביותר משבע דקות ואת פדרו דלגדו ב-14 דקות.
בעקבות קטע זה הוא עבר לראשות הדירוג הכללי ולבש לראשונה את החולצה הצהובה.
מכאן ואילך היה גם ברור כי אינדוראין הוא המוביל של הקבוצה ולא דלגדו.
אינדוראין הצליח לעבור בשלום גם את הרי האלפים והגיע לקטע לפני האחרון עם יתרון של מעל שלוש דקות מהמקום השני.
בקטע זה שהיה מרוץ אישי נגד השעון הוא נצח שוב תוך שהוא מבטיח את ניצחונו הכולל במרוץ.
כחודש לאחר סיום הטור דה פראנס זכה אינדוראין במקום השלישי במרוץ הכביש באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט.
ב-1992 השתתף אינדוראין לראשונה בג'ירו ד'איטליה.
הוא נצח בקטע השלישי שהיה מרוץ אישי נגד השעון, עבר לראשות הדירוג הכללי והחזיק בחולצת המוביל עד לקטע הסיום במילאנו שבו נצח (מרוץ אישי נגד השעון).
בטור דה פראנס הוא נצח בפרולוג אך הגיע לקטע התשיעי שהיה מרוץ אישי נגד השעון רק במקום ה-12. בקטע זה הוא נצח בהפרש של שלוש דקות מהמקום השני, פער אשר נחשב כיוצא דופן בסוג מרוץ זה.
הודות להישגו זה הוא התקדם למקום השני בדירוג הכללי.
בקטע ה-13 שנערך באלפים סיים אינדוראין שלישי ועבר להוליך בדירוג הכללי.
אינדוראין נצח גם בקטע ה-19 שהיה קטע אישי נגד השעון ובכך הבטיח את ניצחונו השני בטור דה פראנס.
שנת 1993 היוותה במידה רבה העתק לשנת 1992 מבחינת הישגיו של אינדוראין.
הוא שוב נטל חלק בג'ירו ד'איטליה.
הוא נצח בקטע העשירי שהיה מרוץ אישי נגד השעון ונטל את ההובלה ממורנו ארג'נטין שהוביל במרוץ מתחילתו.
הוא איבד למחרת את החולצה הוורודה אך חזר להוביל בהמשך המרוץ ואף הוסיף ונצח בקטע ה-19 במרוץ אישי נגד השעון.
בסיום המרוץ הוא נצח והקדים בהפרש קטן של 58 שניות את פיוטר אוגרומוב.
בטור דה פראנס סייעו לצידו בקבוצת בנסטו פדרו דלגדו ואחיו הצעיר פרודנציו אינדוראין.
אינדוראין נצח בפרולוג אך בהמשך המרוץ נטלו רוכבים אחרים את החולצה הצהובה.
בקטע התשיעי שהיה מרוץ אישי נגד השעון נצח אינדוראין והקדים את הרוכב השני, ג'אני בוניו, ביותר משתי דקות.
בעקבות ניצחונו זה נטל אינדוראין שוב את ההובלה במרוץ והחזיק בה עד לסיום בפריז למרות שנוצח בקטע האישי נגד השעון, שהיה סמוך לסיום המרוץ, על ידי טוני רומינגר שאף סיים שני בדירוג הכללי.
באליפות העולם שנערכה באוסלו סיים אינדוראין שני במרוץ הכביש אחרי לאנס ארמסטרונג הצעיר.
ב-1994 ניסה אינדוראין לחזור על אותה נוסחה שהצליחה בשנתיים הקודמות, אך נכשל בניסיונו לנצח בג'ירו ד'איטליה.
הוא נתקל בשני רוכבים צעירים, אבגני ברזין ומרקו פנטאני.
ברזין נצח בשני הקטעים האישיים נגד השעון, קטעים שנחשבו כנחלתו הבלעדית של אינדוראין ופנטאני שלט בקטעי ההרים.
בסיום נצח במרוץ ברזין ואינדוראין סיים שלישי אחרי פנטאני.
בטור דה פראנס התמונה הייתה שונה.
אינדוראין שלט במרוץ בדומה לשנים הקודמות.
בקטע התשיעי, שהיה מרוץ אישי נגד השעון, הוא נצח ועבר להוביל בדירוג הכללי.
לאחר מעבר הפירנאים, יתרונו על פני המקום השני היה כבר קרוב לשמונה דקות.
אמנם הוא נוצח על ידי אוגרומוב בקטע האישי נגד השעון, שנערך סמוך לסיום המרוץ, אך לא היה בכך די כדי למנוע ממנו ניצחון רביעי רצוף במרוץ.
בספטמבר באותה שנה, שבר אינדוראין את שיא השעה כשקבע מרחק של 53.04 ק"מ.
אינדוראין החליט ב-1995 שלא להשתתף בג'ירו ד'איטליה ונטל חלק בשני מרוצי קטעים שהתקיימו במאי ("מידי ליברה") וביוני ("דופינה ליברה").
בשני המרוצים הוא נצח והגיע בתחילת יולי לטור דה פראנס כמועמד ברור לניצחון.
עד הקטע השישי המרוץ התנהל במתכונתו הרגילה, בשליטת קבוצות המאיצים.
אינדוראין דורג לאחר קטע זה במקום העשירי בפיגור של 49 שניות מביארן ריס שדורג ראשון.
בקטע השביעי שנערך בין שארלרואה וליאז' שבבלגיה החליט אינדוראין לבצע צעד נועז ובלתי רגיל כאשר יצא לבריחה כ-30 ק"מ לפני הסיום.
הרוכב היחידי שהצליח להצמד אליו היה הבלגי יוהאן ברוינל שניצל את יוזמתו של אינדוראין ורכב מאחוריו במשך כל הבריחה, עד אשר חלף על פניו על קו הסיום, 50 שניות לפני הדבוקה.
בעקבות הישגו זה, עלה אינדוראין למקום השני בדירוג הכללי (אחרי ברוינל) וכך זנק לקטע השמיני, שהיה מרוץ אישי נגד השעון, אחרי מתחריו הבולטים, דבר אשר הקנה לו יתרון ואפשר לו לנצח בקטע ולהוביל במרוץ.
הוא המשיך והוביל במרוץ גם אחרי האלפים והפירנאים וזכה בקטע נוסף, שוב קטע אישי נגד השעון, אשר הבטיח סופית את ניצחונו החמישי הרצוף בטור.
בסיום העונה הוא נטל חלק באליפות העולם שהתקיימה בקולומביה.
הוא נצח במרוץ האישי נגד השעון והוכתר כאלוף העולם.
במרוץ הכביש הוא רכב בחבורה המובילה וסייע לבן ארצו אברהם אולנו לזכות בתואר בשעה שהוא סיים שני לפני פנטאני .
לפני ניסיונו לשבור את שיא הזכיות בטור דה פראנס נראה אינדוראין בכושר מתאים.
כחודש לפני המרוץ, הוא נצח בצורה מרשימה את מרוץ ה"דופינה ליברה" ונראה כמועמד בטוח לניצחון שישי רצוף.
אולם, בקטע השביעי שהתנהל באלפים, נשבר אינדוראין ופיגר ביותר מארבע דקות אחרי מנצח הקטע.
גם בקטע השמיני הפסיד אינדוראין זמן נוסף למתחריו.
הקטע התשיעי היה מרוץ אישי נגד השעון בתוואי הררי שהסתיים באתר הסקי האיטלקי ססטרייר.
אינדוראין הגיע רק חמישי בקטע זה ומנצח הקטע, הדני ביארנה ריס, עבר להוביל בדירוג הכללי במרוץ כשהוא מקדים את אינדוראין ביותר מארבע וחצי דקות.
שיא ההשפלה, מבחינתו של אינדוראין, היה כאשר המרוץ הגיע לפירנאים ולאזור הולדתו.
בקטע שהסתיים בפמפלונה סיים אינדוראין בפיגור של יותר מ-8 דקות אחרי ריס אשר נתמך על ידי בן קבוצתו הצעיר, הגרמני יאן אולריך.
בקטע האישי נגד השעון שהתקיים סמוך לסיום המרוץ נוצח אינדוראין על ידי אולריך וסיים במקום השני.
בסיום המרוץ בפריז, דורג אינדוראין במקום ה-11. כשבועיים בלבד לאחר הכישלון בצרפת, זכה אינדוראין במדליית הזהב במרוץ האישי נגד השעון באולימפיאדת אטלנטה.
בינואר 1997 הודיע אינדוראין על פרישה מרכיבה מקצוענית.
בראיון שנערך עמו כחודש לאחר הודעתו הוא הסביר כי הגורמים אשר הביאו להחלטתו לפרוש היו: תשישות, לחץ, רצון להקדיש זמן רב יותר למשפחתו ומספר גורמים נוספים.
אינדוראין התבלט כבר מתחילת דרכו כרוכב מחושב אשר נמנע, בדרך כלל, מלקיחת סיכונים.
את רוב ניצחונותיו במרוצי הקטעים השיג בעזרת הטקטיקה שלו שהייתה מבוססת על יכולתו הבלתי רגילה במרוץ האישי נגד השעון.
בקטעי ההרים, שלעיתים גם בהם הייתה לו יכולת לנצח, העדיף אינדוראין לנסות ולהצמד למתחריו העיקריים תוך שמירה על כוחותיו.
במקרים רבים, כאשר חשב שמתחריו תוקפים במהירות שהיא גבוהה מדי, הוא נמנע מלהתפתות ולרכוב באותה המהירות והמשיך לרכוב בקצב שהתאים לו.
הוא ידע מראש כי בקטעים האישיים נגד השעון הוא ימחוק את הפיגור הזעיר שייתכן ויצבור בהרים.
נקודה זאת באה לידי ביטוי בכך שבכל שנות זכייתו בטור דה פראנס, נצח אינדוראין רק בקטעים אישיים נגד השעון, בזמן שבהיותו רוכב זוטר, הוא זכה בניצחונות בשני קטעים הרריים בטור דה פראנס.
תופעה נוספת שאפשר לייחס לאינדוראין היא התמקדותו במרוץ הטור דה פראנס והפיכתו למטרה העיקרית אשר בהתאם לה מתוכננת כל עונת המרוצים.
גישה זו, אשר שוכללה על ידי האמריקאי לאנס ארמסטרונג, מתייחסת אל כל המרוצים בהם נוטל הרוכב חלק, כהכנה אל הטור דה פראנס.
הניצחון במרוצי ההכנה, אינו חשוב על פי גישה זו.
המטרה העיקרית היא עמידה בתוכנית האימונים והתחרויות אשר תביא את הרוכב לשיא יכולתו בחודש יולי בו מתקיים המרוץ העיקרי.
רבים מחובבי הענף יצאו כנגד גישה זו אשר מורידה מערכם של המרוצים האחרים הנערכים במשך השנה.
מיגל אנחל אסטוריאס (בספרדית: Miguel Ángel Asturias; 19 באוקטובר 1899 – 9 ביוני 1974), סופר בשפה הספרדית, דיפלומט גואטמלי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1967.
מיגל אנחל אסטוריאס נולד בגואטמלה סיטי, בירת גואטמלה.
הוריו יצאו אל הכפר, במחוז באחה וראקרוס, כדי להימלט מרדיפות הדיקטטור אסטרדה קבררה.
מיגל אנחל גדל בין האינדיאנים באווירה כפרית, וספג סיפורי מעשיות ואגדות.
מאוחר יותר חזרה משפחת אסטוריאס לעיר הבירה, שם פנה ללימודים תיכוניים ולאחר מכן נרשם ללימודי משפטים.
בשנת 1920 השתתף מיגל אנחל במחאות הסטודנטים שתרמו למהפכה שסילקה את משטר קבררה.
כעבור שנה החל שלטון צבאי שרדיפותיו אחר בעלי השקפות מתקדמות, הביאו לכך שאסטוריאס עזב את ארצו ונסע לפריז.
בין השנים 1923–1933 הוא התגורר בפריז, תרגם לספרדית את אפופאית האינדיאנים ופרסם את "אגדות גואטמלה".
הצלחת התרגום הצרפתי של הספר פתחה לו את השער אל חוגי האומנות.
הוא הכיר את אנרי ברבוס, פבלו פיקאסו, ז'אן קוקטו וטריסטן צארה, ושמר על ידידות אמיצה עם הלטינו אמריקאים ססאר ואייחו, אלחו קרפנטייר וארטורו אוסלר פייטרי.
הוא ניהל פעילות פוליטית ופובליציסטית ופרסם יותר מ-2,000 מאמרים בעיתוני גואטמלה, מקסיקו וארגנטינה.
בשנת 1933 חזר לגואטמלה וכתב סונטות ופואמות שפורסמו יחד באנטולוגיה שהופיעה בבואנוס איירס ובפריז.
עם נפילת הדיקטטור אוביקו החל את מעורבותו בחייה הפוליטיים של ארצו.
הוא נשלח לתפקידים דיפלומטיים בכירים לבואנוס אירס, לפריז ולאל סלוודור.
בו זמנית החל לרכוש לעצמו שם של סופר בשפה הספרדית לאחר פרסום הרומנים "כבוד הנשיא" ו"אנשי תירס".
בשנת 1967 הוענק לו פרס נובל לספרות על "יצירתו הספרותית, מלאת החיים, מושרשת עמוק בצורת החיים ובמסורות המקומיים של אמריקה הלטינית".
את התקופה האחרונה בחייו בילה במדריד, שם נפטר.
1946 El señor Presidente "כבוד הנשיא", תורגם מספרדית על ידי ישעיהו אוסטרידן ויצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת תשל"א.
1954 El papa verde "האפיפיור הירוק".
כבוד הנשיא , תורגם מספרדית בידי ישעיהו אוסטרידן, עם עובד, ספריה לעם, תל אביב, 1971.
מיגל אנחל אסטוריאס, חתן פרס נובל בספרות לשנת 1967, דברי מבוא ותרגומים מספרדית: משה לזר, ירושלים, האוניברסיטה העברית בשיתוף המכון המרכזי ליחסי-תרבות ישראל-אמריקה האיברית, ספרד ופורטוגל, תשכ"ח, 1968.
מיגל אנחל נדאל אומר (בספרדית: Miguel Ángel Nadal Homar; נולד ב-28 ביולי 1966 במיורקה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי.
הוא מכונה "החיה של ברצלונה".
נדאל שיחק עבור מאיורקה, ברצלונה והנבחרת הלאומית של ספרד, אשר במדיה השתתף ב-62 משחקים.
נדאל שיחק במשך כל קריירת המועדונים שלו בספרד.
את בכורתו בליגה הספרדית ערך במיורקה ב-1986. במיורקה שיחק במשך 5 עונות מוצלחות במהלכן הבקיע 22 שערים ב-130 הופעות מעמדת ההגנה.
נדאל נמשך להצעתה של ברצלונה, אחת מהקבוצות הגדולות באירופה.
הוא עבר למועדון הקטלאני בשנת 1991. תקופתו בברצלונה הייתה פורייה אף היא, והוא כבש 12 שערים בקבוצה בלמעלה ב-200 הופעות במדיה.
בברצלונה הוא זכה במרבית מתאריו, ביניהם 5 זכיות באליפות ספרד, זכייה אחת בליגת האלופות בשנת 1992 ושתי זכיות בגביע המלך הספרדי.
ב-1999 החליט נדאל לחזור למועדונו הקודם, מיורקה, בו סיים את הקריירה שלו.
הוא הופיע 149 פעמים וכבש 6 שערים בתקופתו השנייה במאיורקה.
הוא אף עזר לה לזכות בגביע המלך הספרדי בשנת 2003. נדאל פרש מכדורגל ב-2005, כשהיה בן 39.
נדאל ייצג את נבחרת ספרד ורשם 62 הופעות במדיה, אך לא הצליח לזכות איתה באף טורניר גדול.
ביורו 1996 הוא החמיץ פנדל כנגד באצטדיון ומבלי במהלך דו-קרב בעיטות עונשין, ובכך הודחה נבחרתו מהטורניר.
כמו כן, הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1994, מונדיאל 1998 ומונדיאל 2002.
ב-21 ביוני 2014 מונה למנהל המקצועי של קבוצתו לשעבר מיורקה.
מיגל אנחל נדאל הוא דודו של הטניסאי הבכיר רפאל נדאל; בעוד שאחיו של מיגל, טוני נדאל, הוא מאמנו של רפאל.
מיגון סטטיסטי, הנקרא גם מיגון כלוב, מיגון סורגים, מיגון סולמות או מיגון רשת ובאנגלית Slat Armour או Cage Armour, הוא מיגון לרכב קרבי משוריין שנועד להתמודד עם ראש קרב חלול של רקטות נגד טנקים וטילי נ"ט.
המיגון מורכב מרשת סורגי מתכת חזקים, המולבשים מעל השריון של הרק"מ, במרחק מסוים מהשריון הראשי.
רשתות המתכת מקיפות אזורים חשובים בכלי.
המיגון נועד כנגד רש"ק חלול ("ליינר") ופועל במספר דרכים:
רקטת ה-RPG נתקעת בין הסורגים ועוצמת המכה הורסת את הגביש הפיזואלקטרי האחראי על מרעום המטען.
גרימת קצר בין שתי כיפות ההולכה (החיצונית והפנימית שברש"ק) כך שהפולס החשמלי שנוצר מן הגביש לא יגיע כלל למרעום שבבסיס הרש"ק – למרות שאם הרקטה ננעצה בין הסורגים קיימת סבירות שהגביש כלל לא ייצור זרם.
אם בכל זאת ניזום המטען, סילון הנחושת המותכת ("ליינר") מתפזר באוויר במרחק לא אופטימלי לפני שהוא פוגע בשריון הכלי.
פגיעה במבנה הליינר ויצירת סדקים לחנ"ם שברש"ק עקב המכה והזעזוע – דבר שיפגע מאוד ביעילות הרש"ק החלול וכמובן המרחק שבינו לבין המטרה שגדל משמעותית.
עם זאת, מיגון הכלוב איננו מיגון בלתי-חדיר לחלוטין, וטילי נ"ט יכולים לחדור אותו ב-50% מהמקרים.
על כן הוא נקרא בצה"ל "מיגון סטטיסטי" וכן "רשת חמישים-חמישים".
עוד במלחמת העולם השנייה הותקנו רשתות מתכת על טנקים כמענה לאיום רקטות הנ"ט שהתפתחו זה עתה, בפרט הפאנצרפאוסט והפאנצרשרייק הגרמניות.
ניתן למצוא תמונות של טנקי T-34 סובייטים בכיבוש ברלין עם מיגון רשת עליהם.
בזמן שהיית צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון הותקנו רשתות נ"ט על מוצבי צה"ל כדי להתמודד עם ירי רקטות וטילי נ"ט, ולגרום להן ליזום על הרשת ולא על העמדות שמאחוריה.
מיגון הכלוב בגרסתו הנוכחית פותח ב-2005 בעקבות השימוש הרב ב-RPG-7 ורקטות נ"ט אחרות נגד כוחות צה"ל והכוחות המזוינים של ארצות הברית בידי ארגוני טרור במלחמות במזרח התיכון, בעיקר בשטחי יהודה, שומרון ועזה ועיראק.
המיגון נועד נגד רש"ק חלול, החימוש העיקרי של רקטות אלה.
המיגון הותקן על לא מעט כלים, בהם דחפור D9R צה"ליים, סטרייקר, ווריור, נגמחון, טנק חילוץ M-88 ונקפומ"ה.
המיגון הוכיח את עצמו כמציל חיים ומנע לא מעט חדירות על ידי רקטות נ"ט.
למרות שהוצג כבר ב-2005 מיגון הכלוב הותקן על ה-D9R (הדור הנוכחי של דחפור די-9 בשירות צה"ל) במספרים גדולים רק ב-2006 עקב הפעילות הגוברת ברצועת עזה (חטיפת גלעד שליט ומבצע גשמי קיץ) ומלחמת לבנון השנייה.
מיגון הכלוב הותקן על הדחפורים במספרים גדולים תוך פרק זמן קצר, והצליח למנוע חדירה של הרבה רקטות נ"ט ואף של טילי נ"ט.
על המיגון זכו חט"ל, מש"א ומנת"ק בפרס מפקד זרוע היבשה.
כיום כמעט כל דחפורי ה-D9 הסדירים של צה"ל הם בעלי מיגון כלוב, וגם דורות ישנים יותר (D9L ו-D9N) מקבלים מיגון כלוב בהדרגה.
צבא ארצות הברית התקין מיגון כלוב על מספר כלי רכב משוריינים בהם נגמ"ש סטרייקר, רכבי באפלו והמחפרונים הממוגנים HMEE.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה שפרצה ב-2011 החל צבא סוריה להתקין מיגוני כלוב על כלי רכב משוריינים לרבות טנקים, בהם T-72 שהוא הטנק הכבד והמתקדם ביותר בצבא הסורי.
מיגל אנחל רודריגס אצ'ווריה (בספרדית: Miguel Ángel Rodríguez Echeverría; נולד ב-9 בינואר 1940) הוא כלכלן, עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אשר היה נשיאה של קוסטה ריקה בשנים 1998 עד 2002.
מיגל אנחל רודריגס נולד בסן חוזה.
הוא למד באוניברסיטת קוסטה ריקה וקיבל תארים בכלכלה (1962) ובמשפטים (1963).
לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם קיבל תואר שני ודוקטורט בכלכלה.
לאחר שסיים את לימודיו חזר רודריגס לקוסטה ריקה והחל לשמש כשר התכנון וכחבר במועצת המנהלים של הבנק המרכזי של קוסטה ריקה.
רודריגס התמודד בבחירות לנשיאות בשנת 1990, אך הפסיד לחבר מפלגתו רפאל אנחל קלדרון.
הוא ניסה לרוץ בשנית בבחירות לנשיאות של שנת 1994, אך גם ניסיון זה לא צלח.
הוא רץ שוב בפעם השלישית ב-1998 והפעם זכה בבחירות והפך לנשיא.
תקופת נשיאותו נחשבה חסרת השפעה.
הניסיונות לביצוע רפורמות בשוק החופשי, כולל תוכנית לסיום מונופול המדינה על התקשורת התפרקו תחת התנגדות מצד האיגודים המקצועיים של עובדי הממשל.
אך הוא זכה להצלחה בביצוע רפורמות של מערכת הפרישה.
בשנת 2004 הוא כיהן תקופה של חודש בלבד כמזכיר בבחירות המקדימות הכללי של ארגון מדינות אמריקה (OAS) ונאלץ לפרוש בשל האשמות שהועלו על כך שקיבל שוחד בעת כהונתו כנשיא.
משפטו החל באפריל 2010 ביחד עם עוד שבעה בכירים בתקופת ממשלו.
רודריגס הורשע באפריל 2011 במעשי שחיתות ונידון לחמש שנות מאסר.
מיגונית היא מרחב מוגן המוצב בשטחים ציבוריים (יישובים, פארקים, גני משחקים, תחנות אוטובוס ועוד) שמטרתו לספק מיגון מיידי בפני התקפות של רקטות ופצמ"רים שזמן ההתרעה בפניהן הוא קצר מכדי לאפשר גישה למקלט.
באופן זה המיגונית משמשת כחלק מההגנה האזרחית של העורף.
על פי רוב המיגונית נבנית במידות קטנות יותר מאשר חדרי ביטחון תקניים וכתוצאה מכך משקלה קטן יותר.
דבר זה מאפשר הובלה זולה יותר מאשר הובלת ממ"ד נייד.
בנוסף למיגוניות שנבנו מלכתחילה למטרה זו, משמשים כמיגוניות גם צינורות בטון גדולים, שסמוך לפתחיהם מוצב קיר בטון.
המיגונית מתוכננת כך שתשמש לא רק כהגנה פיזית, אלא גם כמקום המשרה תחושת ביטחון מסוימת לאוכלוסייה בזמן התקיפה.
בהתאם לכך מיגוניות רבות, שניצבות מזה שנים רבות באותו מקום, קושטו ועוטרו בציורים על ידי אמנים מקומיים.
למשל, בעוטף עזה פועל מיזם עיטור, שנועד לשוות למיגונית מראה אסתטי ולקשט את הסביבה בה הן מוצבות, וכן להקל פסיכולוגית על ילדים ולהקטין את האפקט השלילי של נוכחות המיגוניות וירי הרקטות שמחייב אותן.
המיגונית נועדה להגן מפני פגיעות ישירות של פצצות מרגמה וארטילריה רקטית.
בהתאם לכך, על הציבור למהר ולהיכנס אל המיגונית כאשר נשמעת אזעקת מלחמה, שהיא מערכת התרעה סדירה המזהירה את התושבים מפני סכנה קרובה של תקיפה אווירית (במטוסים, טילים או רקטות).
זמן התגובה מרגע הישמע האזעקה משתנה בהתאם למיקום הגאוגרפי, והוא נמדד בשניות ספורות בלבד באזורים הקרובים לגבול.
השהייה בתוך המיגונית נמשכת לרוב כעשר דקות ויכולה להשתנות על פי הנחיות פיקוד העורף.
בעקבות ירי הרקטות והפצמ"רים של ארגוני הטרור הפלסטיניים מרצועת עזה, שזמן ההתרעה להן הוא 15 שניות בלבד, פוזרו מיגוניות, בעשור הראשון של המאה ה-21, ברחבי שדרות ויישובי עוטף עזה, כמו גם לצד תחנות אוטובוסים, טרמפיאדות, מפעילים, מבני ציבור ותשתיות שונות במרחב.
עם הרחבת טווח הירי של הרקטות הוצבו מיגוניות גם באשקלון, נתיבות, אופקים ועוד.
ביולי 2014, כאשר רקטות ששוגרו מרצועת עזה פגעו ביישובי הפזורה הבדואית בנגב, הגישו בדואים אחדים, יחד עם ארגוני זכויות אדם, עתירה לבג"ץ, בדרישה שיורה להציב מיגוניות ביישובי הפזורה, משום שהבנייה ביישובים אלה אינה מספקת כל הגנה לתושביהם.
העתירה נדחתה, בנימוק שבהחלטה בעניין הקצאת המיגוניות לא נמצא פגם המצדיק את התערבות בג"ץ.
מיגוניות אינן יכולות להגן מפני מתקפת ירי, טילי RPG או רימונים הנזרקים לתוכם.
בפועל במצב שכזה המיגוניות הופכות למלכודות מוות.
בטבח שבעה באוקטובר היו כמה מיגוניות ששימשו כמלכודות מוות ואזרחים רבים נרצחו בתוכן, ולאחר מכן זכו לכינוי מיגוניות המוות.
מיגל אלמאן ולדס (בספרדית: Miguel Alemán Valdés, ; 29 בספטמבר 1900 – 14 במאי 1983) היה נשיא מקסיקו ה-46. ולדס היה פוליטיקאי מקסיקני וכיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1946–1952. בתקופת כהונתו ניתנה לנשים זכות הצבעה בבחירות לרשויות המקומיות.
תקופת כהונתו נחשבת למוצלחת מבחינה כלכלית המתוארת לעיתים כ"נס הכלכלי של מקסיקו".
בתקופת המלחמה הקרה תמך ממשלו של ולדס בעמדותיה של ממשלת ארצות הברית והביע עמדה אנטי קומוניסטית.
ולדס ביטל חלק נרחב מהדיכוי הממשלתי על הכנסייה הקתולית שהיה קיים עוד מתקופת פלוטארקו אליאס קאייס.
רק לקראת נפילת שלטונה של המפלגה המוסדית המהפכנית במקסיקו בשנת 2000 נפתחו לציבור הרחב תיקי השחיתות השלטונית שבהם היה ולדס מעורב.
אלמאן נולד בסיולה שבמדינת וראקרוס, בנו של גנרל מיגל אלמאן גונסאלס ותומסה ולדס לדסמה.
כילד, הוא לא הורשה ללמוד בבית הספר שבעיר הולדתו, בגלל דעותיו הפוליטיות של אביו (הוא היה גנרל מהפכני לשעבר), וגם לא למד בבתי ספר אחרים.
הוא למד בבית ספר התיכון אסקואלה נסיונל פרפרטוריה (Escuela Nacional Preparatoria) במקסיקו סיטי משנת 1920 ועד 1925, ולאחר מכן הלך לבית הספר הלאומי למשפטים, שם למד עד שנת 1928. התזה שלו עסקה במחלות תעסוקתיות ותאונות בקרב עובדים.
כעורך דין מצליח היה המשפט הראשון שלו בייצוג כורים הסובלים מסיליקוזיס.
הוא זכה בשני ניצחונות משפטיים ראויים לציון בהגנת עובדים נגד תאגידים.
הראשון היה בהבטחת פיצוי לשאירים של עובדי רכבת שנהרגו בקרבות; השני היה בהשגת פיצויים לכורים שנפגעו בעבודה.
בעקבות ניצחונות אלו זכה לאהדה באיגודים המקצועיים של מקסיקו.
הוא כיהן כסנטור מדינת וראקרוס מטעם מפלגת המהפכה המקסיקנית (כיום ה-PRI) בין השנים 1934–1936. כשמלינו פאביו אלטמורנו, המושל הנבחר של וראקרוס נרצח, קיבל אלמאן מינוי כמושל המדינה, וכיהן בין השנים 1936–1939. משנת 1940–1945 כיהן כמזכיר הפנים תחת מנואל אבילה קמאצ'ו, וניהל את הקמפיין הנשיאותי של זה האחרון.
אלמאן רץ לנשיאות בשנת 1946 כמועמד של מפלגת המהפכה המקסיקנית.
בבחירות שנערכו ב-7 ביולי של אותה שנה הוא ניצח את שר החוץ לשעבר אסקייל פדייה, והיה למועמד הלא-צבאי הראשון שזכה בנשיאות מקסיקו.
הוא שימש כנשיא הרפובליקה בין השנים 1946–1952.
בתחילת ממשלתו ולדס הדחיק את שביתה של עובדי חברת זיקוק הנפט הממלכתית באמצעות הדרישה עם כוחות הצבא הלאומי והדחתם של 50 מנהיגים שביצעו שביתה בבית הזיקוק אטצקפוצלקו, דיכויים מוקדמים שסימנו את הכיוון של הממשל שלו.
זכויות העובדים היו מוגבלות כדי להקל על קידום יוזמה פרטית לאומית וזרה, שתופקד על התפתחותה הכלכלית של המדינה, והוא עצמו יהפוך למשקיע, כבעלים או כשותף של עסקים גדולים.
מכאן ואילך, מרבית השביתות הוכרזו כלא קיימות על ידי ועדות הפישור והבוררות.
קורונה קבע משפט לפי התזה של "אי חוקיות השביתה בזמן שחוזה העבודה בתוקף." קביעה שגרמה לעצרות והפגנות אשר הובילו לביטולה.
בנוסף, ממשלתו יזמה צעדים אחרים שמטרתם לרסן את המדיניות המהפכנית הקיצונית יותר שננקטו על ידי הנשיאים שקדמו לה: היא הוציאה לפועל תיקון לפרק השלישי בחוקה ביחס לחינוך כדי לקבוע שהחינוך שמספקת המדינה יהיה חילוני, חופשי, חינמי ולאומי.
הרפורמה בחקלאות הופסקה וחוסר השפעה ממשלתית על נכסים חקלאיים או בעלי חיים הוכנסו לסעיף 27 לחוקה, ובכך, על ידי הגנה על רכוש פרטי מפני כל איום של הפקעה, נעשה ניסיון למשוך הון גדול ליצירת לטיפוח החקלאות.
אנשי הדת המשיכו לשחזר שטחים אבודים עם החוקה של שנת 1917 ומלחמת הכריסטרו, והשיגו דרך חיים של שיתוף פעולה עם הממשלה.
התיעוש, שיזם הנשיא מנואל אבילה קמאצ'ו, הפך לעדיפות הלאומית הגבוהה ביותר, שכן האמינו כי באמצעות חדשנות טכנולוגית תפוקת העבודה תגדל ומגידול זה תביא רווחים גבוהים יותר למעסיקים, שכר טוב יותר לעובדים והעלאת גביית המיסים למדינה.
כך שהצמיחה הכלכלית התבססה על התרחבות והגנה של השוק המקומי וכל שאר מגזרי המשק הוכפפו למטרת התיעוש המואץ.
תנועת פועלים לאומית אנטי-ממשלתית הוקמה ונתמכה בידי מדיניותו אנדרס סרה רוחאס, שר העבודה.
ולדס חש בסכנה והורה להשתמש בכל כוח המדינה כדי להכניע תנועה זו.
לשם כך הוא העניק למשרד העבודה את הכוח להכיר בוועדות המבצעות של האיגודים - ולא רק לרשום אותם - דבר שהפר את משטרם הפנימי וביטל את האוטונומיה שלהם.
סרה רוחאס, בעל מוניטין של עורך דין כן, התפטר לפני שקיבל הצעה אנטי-חוקתית כה גדולה והוחלף על ידי מנואל רמירז ווזקז, שותפו של הנשיא ולדס.
תחת הסדר מעסיקים חדש של תומכי הממשלה בשלל החברות הגדולות במקסיקו, עובדי הנפט והכורים שהוטלו בראשם מנהיגי "פחם" חדשים, היו כנועים לממשלה בתמורה לעמדות פוליטיות והממשלה ביצעה העלמת עין בטיפול המושחת שלהם במכסות.
לפיכך התפרקה תנועת העבודה העצמאית.
הכפיפות המוחלטת של האיגוד המקצועי הונהגה בידי מקורב הממשל פידל וולקס, אשר נודע בכינוי "פורפיריו דיאס של מעמד הפועלים".
בתקופת נשיאותו הוביל אלמאן פיתוח תעשייתי, הרחבה של רשת הרכבות במדינה, שיפור כבישים ובניית בתי ספר רבים.
ממשלו בנה את הקמפוס החדש של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, ה-UNAM.
הוא עבד גם להרחיב את החקלאות - את הייצור הלאומי של אורז, סוכר, בננות, קפה, שיבולת-שועל ואננס.
בשנת 1947 יזם פרויקט ענק במטרה לשלוט בשיטפונות וליצור חשמל במדינת אואחאקה, פרויקט שהגיע לשיאו עם פתיחתו של הסכר מיגל אלמאן בשנת 1955. ב-1951 הוא פיקח על השלמת העבודות להסטת נהר לרמה, מהלך שהביא לסיומן של בעיות אספקת המים של מקסיקו סיטי.
הוא התמודד עם הופעת מחלת הפה והטלפיים שהרגה אלפי ראשי בקר.
הוא נתן לנשים את הזכות להצביע בבחירות לרשויות מקומיות בתקופת כהונתו, וב-1952 העניק לבאחה קליפורניה מעמד של מדינה.
הוא מילא תפקיד מרכזי בפיתוח ובתמיכה של העיר אקפולקו, אשר ידועה כיום כאחד מאתרי התיירות המרכזיים במקסיקו ובאמריקה הלטינית.
שחיתות פוליטית וקשרי הון-שלטון היוו לסמל שלטונו, ויסודות אלו עצבו את מערכת היחסים בין פוליטיקה ועסקים במקסיקו עד היום.
המדיניות הכלכלית המוצלחת שלו נקראה "הנס המקסיקני", אולם למעשה, רק אליטה קטנה נהנתה מאותה צמיחה כלכלית.
ממשלו אחז בעמדות אנטי-קומוניסטיות ותמך בארצות הברית במהלך המלחמה הקרה.
בנוסף, ולדס שינה את איסור משחקי ההימורים באמצעות חוק חדש שיזם ב-31 בדצמבר 1947, אשר נתן למנהל ההנהלה אפשרות לאשר בתי קזינו לפי צו.
כך, מרכזי הימורים כמו אגואה קליאנטה החלו לתפקד שוב והחקיקה החלה להפוך את אקפולקו, על היבשה והים, לבירת ההימורים המקסיקנית, איפה שהייתה מעורבות ממושכת של המאפיה אשר דמתה בפעילותה להוואנה ולאס וגאס.
מדיניות הפרוטקציוניזם של התעשייה הלאומית הועילה לאנשי עסקים מקסיקניים וזרים שהפכו לשוק הולך וגדל.
בפורומים בינלאומיים כמו ועידת הוואנה ממשלת ולדס אישרה את זכותה של מקסיקו להגן על התעשייה שלה באמצעות מכסים והגבלות כמותיות; ליישר את מאזן התשלומים שלה באמצעות איסורי והגבלות יבוא; כמו גם להסדיר השקעות זרות מבחינת שדותיה וכמותה.
בנוסף, ולדס התנגד להקמת גוף בינלאומי שיסדיר את הסחר בין מדינות, בו תשלוט הצבעת המעצמות.
בשנה שלאחר מכן, עם הקמת ה-GATT, (ההסכם הכללי על מכסים וסחר) שכלל הפחתת מכסים וחסמים אחרים לסחר בינלאומי, מקסיקו לא נכנסה אליו.
מבחינת רמון בטטה, שר האוצר, "המדינה שהייתה בתמימות מוכנה להיות תלויה בשאר העולם לצורך סיפוק צרכיה המהותיים תהיה בסכנה חמורה; סכנה שמלחמות ואיום המלחמות הביאו רק לגדילתה." (מקסיקו תיכנס ל-GATT רק בתקופת ממשלת מיגל דה לה מדריד).
בשנת 1950 היה ולדס הנשיא המקסיקני הראשון ששידר את החקיקות שעליהן עבר בשידור טלוויזיה.
על פי מנהל חברת השידורים אל-טיגרה, פרננדז ופקסמן, ולדס ראה בטלוויזיה אמצעי פוליטי שממנו הוא יכול היה ליהנות באופן אישי.
לפני שהחליט כיצד לעשות זאת, כדי להרוויח זמן הוא הזמין את התעשיינים סלבדור נובו וגונזלס קמארנה ללמוד על פעילותה של תעשיית הטלוויזיה בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
באופן הגיוני, בחרו התעשיינים בטיפוח הטלוויזיה הפרטית עבור הישגים כספיים גדולים כמה שיותר מהעסק וולדס החל להעניק זיכיונות לחברות תקשורת גדולות שהיו מקושרות לממשל עבור בניית טלוויזיות.
בנו של מיגל אלמן ולדס לא הופיע כבעל מניות עד שנת 1972 ובשנת 1991 היו בבעלותו 18% מכלל מניות הטלוויזיה ברחבי מקסיקו.
בתקופתו ניהלו מקסיקו וארצות הברית מערכת יחסים קרובות, שהתפתחו כבר במהלך מלחמת העולם השנייה, והמשיכו אף על פי שסירב לשלוח כוחות מקסיקניים למלחמת קוריאה.
הוא ניהל משא ומתן עבור קבלת הלוואה גדולה מארצות הברית בשנת 1947. במישור הבינלאומי, הוא חתם לאחר מלחמת העולם השנייה על הסכמי שלום עם יפן, גרמניה ואיטליה.
ההשפעה המצטברת של הרפורמות הקודמות, החיסכון שנכפה על ידי מלחמת העולם השנייה וגישתו העמוקה לחיזוק היחסים עם ארצות הברית שהגיעה לשיאה בביקור הראשון בבירת מקסיקו בידי נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, היו הגורמים המרכזיים להתפתחות "הנס הכלכלי" של מקסיקו.
בסופה של מלחמת העולם השנייה לארצות הברית ומדינות נוספות במערב אירופה היה מחסור בכוח אדם, אשר בין לבין מולא בידי השקעות של חברות בעובדים מקסיקנים שהיו זולים עבור העסקה.
בתקופת ולדס החל מעבר בקנה מידה רחב של עובדים מקסיקניים דרך גבול ארצות הברית–מקסיקו בכדי לעבוד בארצות הברית ביום ולשוב לבתיהם במקסיקו בערב.
מצד שני, מקסיקו בהנהגת ולדס חידשה את היחסים המסחריים עם המדינה הספרדית תחת הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו.
בשנת 1947 נחתמה בריו דה ז'ניירו, בירת ברזיל דאז, האמנה הבין-אמריקאית לסיוע הדדי.
הגידול בהוצאות הציבוריות והחובות הגוברים של הממשלה הובילו לפיחות בערך הפסו המקסיקני.
ב-18 ביוני 1949, השווי של הפסו עבר מ-4.85 ל-8.65 עבור השוואה לדולר אמריקאי, ערך המטבע הופחת "כאמצעי המתאים ביותר להצלת הרזרבות הכספיות שנבזזו ממקסיקו ובאופן זה הצעד נוטה להימנע מכל הנזק גדול יותר למדינה", כפי שהסביר הנשיא ולדס עבור התעשיינים.
מאז הפך ולדס לנשיא, בניצול משאבים ציבוריים, היה לאיש עסקים חזק, והשקיע במספר תעשיות, בעיקר תיירות, מלונות וטלוויזיה.
כהסתיימה כהונתו, פרסם המגזין האמריקאי פורצ'ן דיווח על עושרו והדגיש כי ולדס הפך ל"אחד האנשים העשירים ביותר בעולם".
ב-7 בדצמבר 1961 הזמין הנשיא אדולפו לופס מטאוס את כל הנשיאים לשעבר שעדיין חיו לשתף פעולה בממשלתו.
אלמן ולדס מונה לנשיא המועצה המייעצת לתיירות, תפקיד אותו מילא עד למותו.
בנוסף על כך היה חבר באקדמיית השפות המשותפת למקסיקו, ספרד, ניקרגואה וקולומביה.
ולדס נפטר ב-14 במאי 1983 במקסיקו סיטי, שם נקבר לצד אשתו בפנתיאון הספרדי.
בשנת 2018 מינה אותו אנדרס מנואל לופס אוברדור, נשיא מקסיקו המכהן, כחבר במועצה המייעצת של הממשלה יחד עם שלושת הבעלים העיקריים של חברות התקשורת במקסיקו.
לקראת נפילת שלטון המפלגה המוסדית המהפכנית במקסיקו בשנת 2000, פורסמו פרשיות שחיתות שלטונית בתולדות ההנהגה המדינית וכך התפרסם כי הונו של ולדס נוצר מהונאות כספיות ולקיחת כספים מהבנק הלאומי ברובו.
ולדס שיחד יריבים פוליטיים על מנת שלא יפעלו נגדו, שיחד פעילים בתוך המפלגה שיישארו נאמנים אליו ויצר מערכת פוליטית של מעמדות ומשרות המבוססות על הונאות אשר הועתקו ברחבי המערכת הבירוקרטית השלטונית במקסיקו.
ולדס השתמש בסמכויות השלטון על ארגוני הפועלים במטרה לרצות משקיעים חיצוניים והסדיר מערכת של דיכוי פוליטי בידי המשטר של המפלגה המוסדית המהפכנית אשר נותר על כנו עד סוף המאה ה-20.
מיגל אנחל מויה רומבו (בספרדית: Miguel Ángel Moyà Rumbo; נולד ב-2 באפריל 1984) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער.
מויה, יליד האי מיורקה, החל לשחק בקבוצת הנוער של הקבוצה המקומית מאיורקה.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה מהאיים הבלאריים ערך ב-29 באוגוסט 2004, בהפסד הביתי 0–1 לריאל מדריד.
בסיכום עונת ערך מויה 32 הופעות בלה ליגה, כאשר באותה עונה מיורקה סיימה במקום ה-17, מקום אחד לפני הירידה לליגת המשנה.
עם שובו של השוער טוני פרטס למיורקה איבד מויה את מקומו כשוער הראשון של הקבוצה.
בין השנים 2007–2009 היה נתון מויה לפציעות באופן קבוע, ולכן, למרות היותו השוער המועדף בהרכב, מיעט לשחק, כאשר בעונת הופיע 14 פעמים בלבד במדי מיורקה.
בסוף יוני 2009 סוכמה העברתו של מויה לולנסיה, תמורת סכום העברה של 5 מיליון אירו.
ב-5 באוגוסט 2009 הפסידה ולנסיה 0–2 במשחק ידידות נגד מנצ'סטר יונייטד.
במהלך המשחק השתמש המאמן אונאי אמרי בכל שחקני הספסל שלו.
עם פציעתו של אחד משחקני הקישור של ולנסיה שלח אמרי את מויה לשחק כקשר מרכזי.
את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה במדי ולנסיה ערך מויה במחזור הפתיחה של הלה ליגה בעונת , בניצחון 0–2 על סביליה.
למרות זאת, איבד מויה את מקומו בהרכב לססאר סנצ'ס, עקב טעויות קריטיות.
בעונת 2009/2010 הופיע מויה 18 הופעות בלבד בכל המסגרות.
בעונה שלאחר מכן הופיע לראשונה מויה בליגת האלופות, ב-24 בנובמבר 2011, בניצחון קבוצתו 1–6 את בורסאספור.
בעונה זו שיחק מויה ב-7 משחקים בלבד.
באתר ה"ולנסיה פלאסה", אתר חדשות מולנסיה התפרסמה כתבה שכותרתה הייתה: "מיגל אנחל מויה, הרכישה המזעזעת של ולנסיה".
ב-15 ביוני 2011, פחות משנתיים לאחר שנרכש על ידי ולנסיה, הושאל מויה לחטאפה, כחלק מעסקה בה עשה דניאל פארחו את הדרך ההפוכה.
עקב הפציעה ארוכת הטווח של אוסקר אוסטארי קיבל מויה את כפפות השוער הראשון.
לאחר עונת בכורה מצוינת בחטאפה, בה הפסיד שני משחקים בלבד בליגה הספרדית, הוחתם מויה על חוזה ל-4 שנים בקבוצה.
בעונה הבאה המשיך מויה להיות השוער הראשון של חטאפה, ואף היה השוער השלישי במספר ההצלות באותה עונה בליגה הספרדית.
במרץ 2014 נפצע מויה במהלך משחק ליגה נגד אספניול, פציעה אשר השביתה אותו עד לסיום העונה.
ב-4 ביוני 2014 חתם מויה באתלטיקו מדריד, ששילמה עבורו 3 מיליון אירו.
מויה עמד בשערה של אתלטיקו בצמד משחקי הסופר קאפ הספרדי מול ריאל מדריד.
במשחק השני, פחות מ-2 דקות לפתיחת המשחק, כדור ארוך של מויה הגיע אל מריו מנדז'וקיץ', שכבש.
בסיכום שני המשחקים גברה אתלטיקו על ריאל וזכתה בתואר.
מויה המשיך להיות השוער הפותח עד לפציעתו בשלהי עונת 2014–2015 במשחק ליגת האלופות נגד קבוצת באייר לברקוזן.
מאז איבד את מקומו בהרכב ליאן אובלק ושותף במשחקי גביע המלך הספרדי בלבד.
ב-28 בפברואר 2018 חתם לשנתיים בקבוצת ריאל סוסיאדד.
מיגל אנחל לופס ניקולאס (בספרדית: Miguel Ángel López Nicolás; נולד ב-3 ביולי 1988) הוא הלך ספרדי.
הוא אלוף העולם (בייג'ינג 2015) ואלוף אירופה בהליכה ל-20 ק"מ.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 סיים לופס במקום 13 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:24:28 שעות.
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 סיים לופס במקום 17 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:23:41 שעות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים לופס במקום חמישי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:49 שעות.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 זכה לופס במדליית ארד בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:21 שעות, אחרי אלכסנדר איוואנוב מרוסיה (1:20:58 שעות) וצ'ן דינג מסין (1:21:09 שעות).
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ בשנת 2014 זכה לופס במדליית זהב בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:44 שעות, לפני אלכסנדר איוואנוב (1:19:45 שעות) ודניס סטרלקוב (1:19:46 שעות), שניהם מרוסיה.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בשנת 2015 זכה לופס במדליית זהב בתחרות הליכה ל-20 ק"מ בשיא אישי חדש של 1:19:14 שעות, לפני ז'נג וואנג מסין (1:19:29 שעות) ובנג'מין ת'ורן מקנדה (1:19:57 שעות).
מיגל אנחל ברינדיסי (בספרדית: Miguel Angel Brindisi; נולד ב-8 באוקטובר 1950) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ, ומאמן כדורגל.