tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוד אבידן, כל השירים; (יחד עם ענת ויסמן), 4 כרכים, הקיבוץ המאוחד; מוסד ביאליק, 2010.
אביגיל אנטמן, בחיים החדשים שיהיו לי, אבן חושן, 2014.
עמיחי חסון, מדבר עם הבית, אבן חושן, 2015.
צ'סלב מילוש, וזרח השמש ובא השמש: ושירים אחרים; שוקן: הקיבוץ המאוחד ('ספרי סימן קריאה'), 1981.
זביגנייב הרברט, מר קוגיטו ושירים אחרים; הקיבוץ המאוחד, 1984.
אידה פינק, הגן המפליג למרחקים: סיפורים; (תרגום בשיתוף בנימין טנא), ספרית פועלים, 1988. (מהדורה חדשה ומתוקנת: עם עובד, 2000.)
צ'סלב מילוש, כוכב הלענה; עם עובד, 1989.
זביגנייב הרברט, דו"ח מעיר נצורה, ספרית פועלים, 1990.
רישארד קפושצ'ינסקי, אימפריה (על קריסת הקומוניזם), הקיבוץ המאוחד, 1993.
אידה פינק, נלך בלילות נישן בימים, ספרית פועלים, 1993.
אידה פינק, רישומים לקורות חיים, עם עובד ("ספריה לעם"), 1995.
אידה פינק, סוף העולם הראשון שלי, עם עובד ("קלסי כיס"), 1997.
זביגנייב הרברט, האפוקריפים ההולנדייםעם עובד ("קלסי כיס"), 1997.
זביגנייב הרברט, אלגיה לעת פרידה ושירים אחרים, הקיבוץ המאוחד, 1998.
צ'סלב מילוש, על גדת הנהר, הקבוץ המאוחד, 1999.
אדם זגייבסקי, מיסטיקה למתחילים, קשב לשירה, 1999.
אחרי מהפכות רבות: מבחר מן השירה הפולנית שאחרי 1945, (תרגום בשיתוף רפי וייכרט) כרמל,2000.
מאיר באלאבאן, תולדות היהודים בקראקוב ובקאז'ימייז': 1304–1868, מאגנס, 2002.
אידה פינק, כל הסיפורים, עם עובד, 2004.
זביגנייב הרברט, אפילוג של סערה, קשב לשירה, 2005.
זביגנייב הרברט, טבע דומם עם רסן, כרמל והמכון הפולני בישראל, 2008.
רישרד קריניצקי, נקודה מגנטית: מבחר שירים 1969–2005; אבן חושן והמכון הפולני בתל אביב, 2011.
זביגנייב הרברט, שירים, כרמל, 2012.
עברות: מבחר תרגומי שירה של דוד וינפלד, מודן-הליקון, 2012.
צ'סלב מילוש, אור יום :מבחר שירים, אבן חושן, 2014.
דוד וִיצְטוּם (נולד ב-17 בינואר 1948) הוא מגיש ועורך חדשות בטלוויזיה וברדיו.
זוכה פרס סוקולוב לתקשורת האלקטרונית לשנת 2009.
אביו, יעקב ויצטום, עלה לארץ ישראל מברלין, גרמניה.
הוא ואחיו, דודו של דוד ויצטום, היו היחידים ממשפחתם הגדולה ששרדו בשואה.
אמו הייתה מתילדה פריש, שמשפחתה הגיעה מרוסיה לצ'רנוביץ שבאוקראינה ומשם עלתה לישראל.
כשהיה ויצטום בן שנתיים עברה המשפחה לשכונת אחוזה על הכרמל בחיפה.
הוא למד בבית הספר הריאלי, ובמקביל למד מוזיקה בקונסרבטוריון של חיפה, ונגינה בצ'לו אצל עוזי ויזל בתל אביב ונתן אלמוסנינו בחיפה.
ויצטום ניגן ברביעיית מיתרים בהדרכת פרופ' צבי רוטנברג.
ב-1964 הצטרף לתזמורת הגדנ"ע, ויצא עמה שלוש פעמים למסעות קונצרטים בחו"ל.
ב-1964 יצאה התזמורת לחודשיים בארצות הברית ובקנדה; ב-1966 יצאה התזמורת לבלגיה, צרפת והולנד, שם זכה ויצטום עם שאר הנגנים בפרס "נבל הזהב" של מלכת הולנד, יוליאנה; ובשנת 1967, בעקבות מלחמת ששת הימים, יצאה התזמורת למסע ארוך באירופה ובאמריקה, יחד עם הקומיקאי האמריקני-היהודי דני קיי.
בנוסף לנגינתו בתזמורת היה ויצטום צ'לן בתזמורת הקאמרית חיפה, והשתתף כמלחין בשבוע המוזיקה הישראלית בשנות לימודיו בבית הספר.
בשנים 1966–1969 שירת ויצטום שירות חובה בצה"ל כמטאורולוג בחיל האוויר.
את שירות המילואים עשה כבמאי סרטים, מרצה ושדר בטלוויזיה.
בשנים 1969–1972 למד ויצטום לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ומדע המדינה באוניברסיטה העברית.
לאחר שסיים את התואר למד בקולג' אירופה בברוז', בלגיה לתואר בלימודים אירופיים גבוהים, וסיים ב-1974. בין 1974 ל-1977 למד לתואר בפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
ויצטום למד גם במגמת תאורטיקנים באקדמיה למוסיקה בירושלים.
ב-1971 עבד כעורך וככתב בחדשות קול ישראל, ובזמן לימודיו בחו"ל שימש כתב פרילאנסר בבלגיה ובריטניה.
בשובו לישראל ב-1977 שימש עורך "יומן השבוע" ברדיו, בהגשת יצחק רועה.
תוכנית זו זכתה בפרס מנהל הרדיו.
ויצטום ערך גם תוכניות מוזיקה קלאסית ומהדורות חדשות.
בין 1982 ל-1985 שימש כתב רשות השידור באירופה; הוא שידר מבירות אירופה השונות, כולל במוסקבה, שם היה במאי 1985 הכתב הישראלי הרשמי הראשון שקיבל אשרת כניסה ורשות לדווח.
עם שובו לישראל עבר לטלוויזיה הישראלית, שם שימש בשנים 1987–1991 כעורך חדשות החוץ בחטיבת החדשות וכיוצר, עורך ומגיש התוכנית "רואים עולם" (ששודרה לראשונה ב-20 באוגוסט 1988); התוכנית זכתה פעמיים בפרס "תפוח הזהב" של רשות השידור, כתוכנית האהובה ביותר על צופי הטלוויזיה בתחום החדשות.
ב-1987 כתב בשבועון "כותרת ראשית".
בשנים 1991–1994 שימש פרשן לענייני חוץ בעיתון "ידיעות אחרונות" ושדר טלוויזיה בתוכניות שונות מערוץ 2 הניסיוני דאז ועד למגיש "ערב חדש".
כמו כן ביים סרטים תעודיים.
בין היתר, השתתף ביצירת סדרת הטלוויזיה "פה-לן-יה" – אלף שנות יהדות פולין, כמגיש ומראיין, עם הבמאי אמנון טייטלבאום.
הוא ביים גם סרטים תיעודיים אחרים, ובהם שניים בנושא היהודים עולי גרמניה (ה"ייקים") בישראל, והסרטים "לעצור את הרגע החולף" ו"נהריאדה", בהפקת המוזיאון לתולדות היהודים דוברי הגרמנית בתפן.
בשנת 1994 שב ויצטום לטלוויזיה כעורך ומגיש תוכניות חדשות, ולאחר חודשים מספר יצר בצוותא עם עמנואל הלפרין את התוכנית "מהיום למחר", שאותה ערך והגיש, ובמקביל שימש עורך ושדר בחטיבת החדשות, פרשן לעניינים אירופיים, ועורך תוכניות כ"העולם בעיני עצמו" (דוקומנטציה מן העולם) ו"אופרה אחרת", תוכנית תרבות.
החל משנת 2000 הוא הגיש את התוכנית "גלובוס", אותה עורך אורן נהרי.
משנת 1995 מלמד ויצטום כמורה מן החוץ בחוגים להיסטוריה ותקשורת באוניברסיטה העברית, בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה הפתוחה.
בשנים 1999–2002 השלים תואר שני בחוג למדע המדינה באוניברסיטה העברית בהדרכתו של פרופ' אברהם דיסקין ופרופ' משה צימרמן.
נושא התזה היה "דמות גרמניה בטלוויזיה הישראלית בשנים 1989–1993".
באותן שנים שימש גם כחבר הנהלה (בהתנדבות) באגודה הישראלית ליחסי חוץ, במכון ליאו בק, במכון למוסיקה ישראלית וכחבר הוועדה הבין-ממשלתית ליחסי גרמניה–ישראל שהוקמה בשנת 2008.
במאי 2012 ירדה התוכנית "מהיום למחר" מלוח המשדרים לאחר 18 שנה, וויצטום החל להגיש את "ערב טוב ישראל" לצד מיכל רבינוביץ' עד 2013. מאז המשיך להגיש ברשות השידור עד לסגירתה ב-2017.
דוד ויצטום נשוי לציפורה, עורכת ב"קול המוסיקה", אב לשני ילדים.
אחותו היא ד"ר ארנה רז.
בן דודו הוא הפסיכיאטר פרופ' אליעזר ויצטום.
מהדורה מיוחדת – שידורי הטלוויזיה בעתות מצוקה, הוצאת כתר, 2006.
קהילת תרבות על פי התהום - הקולטורבונד והעיתונות היהודית בגרמניה הנאצית 1933 - 1941 הוצאת יד ושם 2023
דוד זונדלוביץ' (נולד ב-1950) הוא פסל ישראלי, מייסד וראש בית הספר לפיסול "בסיס".
זונדלוביץ', יליד וילנה, החל ללמוד פיסול באקדמיה לאמנויות פלסטיות בליטא בשנת 1961 וסיים במוסד תואר שני, ואחר כך לימד ועסק בפיסול.
הוא לימד תקופה מסוימת במכון אבני ושימש שם כראש מגמת הפיסול ובשנת 1993 הקים את בית הספר לפיסול "בסיס", באזור התעשייה בנתניה.
מאוחר יותר בית הספר העתיק את מקומו לעין ורד ובשנת 2003 עבר לשטח פנימיית "הדסה נעורים" הסמוכה לבית ינאי.
זונדלוביץ' הוא נציג בישראל של הארגון העולמי למדליות אמנותית (Fidem) ומייסד ונשיא של הארגון הישראלי לאמנות זו.
הוא פיסל יצירות רבות בהן כיכר ינקה קופלה ופסל מאיר דיזנגוף.
דוד וולפוביץ' ויסוצקי היה איש עסקים ותעשיין יהודי-רוסי, פעיל ציבור ונדבן.
ויסוצקי נולד למשפחת מייסד חברת תה ויסוצקי ("ו.
ויסוצקי ושות'") קלונימוס זאב ויסוצקי.
לאחר פטירת אביו עמד בראש החברה המשפחתית וגם בראש חברה משלו "ד.
בשנת 1914 שתי החברות התמזגו לחברה אחת עם הון עצמי של 10 מיליון רובל ומחזור שנתי של 45 מיליון רובל.
החברה נשלטה על ידי דירקטוריון שהיה מורכב מבני משפחת ויסוצקי: בנו של דוד - פיודור ויסוצקי, גיסיו של דוד - אוסיפ צייטלין ורפאל גוץ ואחיינו - באר גברונסקי; יו"ר הדירקטוריון היה דוד ויסוצקי עצמו.
לחברה היו מפעלי אריזה במוסקבה, סנקט פטרבורג, אודסה, צ'ליאבינסק, קוקנד וסרטנסק.
ב-1904 נפתח סניף מכירות בניו יורק וב-1908 נפתח סניף מכירות בלונדון.
בשנת 1908 קיבל דוד ויסוצקי פניה מפאול נתן בבקשת סיוע להקמת בית הספר הטכני בארץ ישראל (לימים הטכניון).
מעזבונו של קלונימוס זאב ויסוצקי נתרמו מאה אלף רובל על ידי דוד ויסוצקי לצורך הקמת הטכניון והוא התחייב לתרום מאה אלף רובל נוספים חמש שנים מאוחר יותר.
ויסוצקי היה חבר הקורטוריון הראשון של הטכניון שנבחר ב-5 במרץ 1908.
דוד ויסוצקי היה נדבן ידוע, בביתו ביקרו אנשי תרבות רבים במוסקבה.
היה פעיל גם בקהילה היהודית של מוסקבה.
על פעולתו בתחום התעשייה ומסחר הוענק לו על ידי הממשלה רוסית תואר מכובד המקביל לדרגה שמינית בשרות אזרחי.
אחרי מהפכת אוקטובר הולאמו כל המפעלים של החברה והפעילות של החברה עברה לפולין ואחר כך לארץ ישראל.
ב-1917 היגר דוד ויסוצקי עם משפחתו לבריטניה.
דוד ויסוצקי היה נשוי לאנה והיו להם 6 ילדים:
בת - אידה ויסוצקי (פלדצר, אחרי נישואין) (1892—1976 או 1890—1979), המשורר בוריס פסטרנק הציע לה נישואין ללא הצלחה.
את אהבתו אליה הוא תיאר בשיריו.
בן - סמואיל ( לאחר התנצרות ב-5 באוגוסט 1904 קיבל שם סמואיל-אלכסנדר-מיכאיל) ויסוצקי (1881—1937), חבר המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, ציר במועצת העיר סנקט פטרסבורג, נבחר לאספה המכוננת של רוסיה, הוצא להורג בתקופת הטיהורים הגדולים ב-1937.
בן - פיודור ויסוצקי (1879—1933), איש עסקים ותעשיין כמו אביו, חבר בדירקטוריון של חברת ויסוצקי.
דוד וסימון ראובן הם אנשי עסקים ונדבנים בריטיים ממוצא יהודי-עיראקי.
האחים ראובן היו בשנת 2016 האנשים העשירים בבריטניה.
האחים נולדו בשנות הארבעים במומבאי, הודו, למשפחה אמידה שמוצאה מיהדות בבל.
המשפחה שחיה בהודו הבריטית מאז המאה ה-19, היגרה לבריטניה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. המשפחה המורחבת שלהם ניהלה עסקים שונים ברחבי תת-היבשת ההודית מבסיסם במומבאי.
כאשר הבנים היו בני נוער הגיעה המשפחה ללונדון כדי לאפשר להם להתחנך בבתי ספר תיכוניים בבריטניה.
האחים הגדילו את הונם במהלך שנות השבעים והשמונים בעיקר במסחר במתכות וברכוש.
כמעט מחצית מהונם הוא בנכסים נזילים כגון מזומן ואיגרות חוב.
הם נמנעים מפרסום, פרט לכמה פרטים על האינטרסים שלהם באתר האינטרנט האישי שלהם.
בשנת 2000 הסביבה העסקית הרוסית הפכה קשה עבורם והם מכרו את כל נכסיהם ברוסיה והתמקדו בפעילות העסקית שלהם בשוק הנדל"ן בבריטניה, שם יש להם תיק משמעותי של נכסים ללא חוב.
הם היו מעורבים במימון מספר רכישות גדולות ויש להם גם השקעות בחברות טכנולוגיה.
החל משנת 2013 הפעילות העסקית שלהם היא בעיקר בנדל"ן בבריטניה ובחו"ל, קרנות הון סיכון והון פרטי.
נכסים בבריטניה שבבעלות האחים ראובן כוללים: מגדל מילבנק; המטה ג'ון לואיס פארטנרשיפ בוויקטוריה, לונדון; משרדי אמריקן אקספרס בוויקטוריה; בית קרלטון SW1; בית אקדמיה ברחוב סאקוויל; בית קונוט בכיכר ברקלי; מגדלי השוק; חנויות ברחוב סלואן ובית קיימברידג'.
כיכר הסוחר - מתחם משרדים ודירות בן 170 אלף מ"ר באזור פדינגטון בלונדון.
פארק פלאזה מלונות ואתרי נופש - מיזם משותף תחת המותג "art'otel" בהוקסטון, הסיטי של לונדון.
שדות תעופה: נמל התעופה לונדון, אוקספורד.
הרב אלתר דוד יצחק ורדיגר (David Werdyger; 30 באוקטובר 1919, פולין - 2 באפריל 2014, ארצות הברית) היה חזן, מלחין וזמר חסידי.
בנו הוא מרדכי בן-דוד ורדיגר, ששמו המסחרי נקבע על שם אביו בתחילת דרכו טרם התפרסם.
ורדיגר היה אחד מחלוצי תעשיית והפצת המוזיקה החסידית במאה ה-20 לצד הרב בן ציון שנקר, טרם הופעת הזמרים החסידיים, ותקליטיו היו פופולרים ביותר במגזר החרדי בכל העולם.
ורדיגר נולד בקרקוב לישראל אריה ורדיגר, חסיד גור שעסק במסחר בבגדים.
ורדיגר היה הצעיר מבין שמונת ילדי המשפחה, ארבע בנות וארבעה בנים.
בגיל 6 כבר שר סולו בבית הכנסת ר' אייזיק ר' יעקל'ס.
בגיל 12 ביקר בקרקוב המלחין והמנצח הגוראי יעקב תלמוד, שצירפו למקהלת חסידי גור, ששרה בחגים ובימים נוראים בחצרו של הרבי מגור, ה"אמרי אמת".
בשנת ת"ש גורש עם משפחתו לגטו פודגוז'ה.
לאחר מכן גורש עם משפחתו לפרושוביץ.
בהמשך שהה חמישה חודשים בפלאשוב.
הוא הועמד בפני כיתת יורים, וניצל לאחר שביצע מולם את תפילת אל מלא רחמים.
לאחר מכן עבד במפעלו של אוסקר שינדלר.
בהמשך הועבר למאוטהאוזן, ועבד בעבודות כפייה בלינץ, עד לשחרור המחנה באייר תש"ה.
לאחר המלחמה מצא את אחיו יעקב מאיר ואחותו יעטא.
לימים פרסם ספר ובו קורותיו בימי השואה.
לאחר השואה נישא למלכה גולדינגר (תרפ"ג - תש"מ).
בני הזוג התיישבו בפריז ושם נולד בנם הבכור ישראל אריה.
בשנת תש"י היגרו לארצות הברית והתיישבו בניו יורק.
בבואו לניו יורק, החל ורדיגר לכהן כחזן בבית הכנסת "ווארשעווער שול" (ביידיש: בית הכנסת הוורשאי), לאחר כשנה עבר לבית הכנסת על שם "חתם סופר" בלואר איסט סייד ובהמשך בבית הכנסת של תלמוד תורה "ניו לאטס", שהיה מפורסם בחזניו.
על אף שהתבלט בעיקר כחזן ולא כזמר, הוא הקליט אלבומים של מוזיקה חסידית מקורית, של החסידויות הבאות: גור (בעיקר ניגוני יעקב תלמוד), באבוב, בויאן, סאטמר, סקולען, סדיגורה, מעליץ וראדומסק.
הפצת תקליטים אלו הייתה אחד הגורמים של תפוצת המוזיקה החסידית מחוץ לחצרות החסידיות, ואף בזכותה המוזיקה החרדית קיבלה את הכינוי "מוזיקה חסידית".
בנוסף הוא עסק בהלחנה, והלחין בין היתר ניגונים לחסידות גור.
ורדיגר הקים את סוכנות הנסיעות "סוכנות ורדיגר" וממנה התפרנס.
ארבעת ילדיו הלכו בדרכו ועסקו בתחום המוזיקה ומקצתם זמרים מפורסמים; בניו: מרדכי בן-דוד, מנדי ורדיגר, חיים וישראל אריה.
בין נכדיו שעוסקים בתחום המוזיקה: ישראל ורדיגר, יידל ורדיגר.
שירי חסידי גור - והאר עינינו (1966)
ניגונים חסידיים של סקולען - חלק א (1969)
בשנת תשע"ב הוציאו דיסק בשם ובשירי דוד ובו 22 אלבומיו ו-235 שירים בפורמט MP3. השירים עברו ניקוי קול והתאמה לסטנדרטים הנהוגים בתעשיית המוזיקה במאה ה-21.
דוד זיני (נולד בט"ו בטבת ה'תשל"ד, 9 בינואר 1974) הוא ראש שירות הביטחון הכללי ה-15, וקצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף.
בתפקידו האחרון בצה"ל שירת כמפקד פיקוד ההכשרות והאימונים ומפקד הגיס המטכ"לי.
זיני נולד בירושלים, גדל והתחנך באשדוד.
הוא בן בכור במשפחה בת עשרה ילדים.
הוריו הם פנינה והרב יוסף זייני, רב רובע ד' בעיר אשדוד וראש ישיבה גבוהה ציונית במקום.
סבו, הרב מאיר זייני, היה מאחרוני רבני צפון אפריקה, דודו הוא הרב אליהו רחמים זייני ראש ישיבת אור וישועה.
בנעוריו למד זיני בתלמוד תורה מורשה, בישיבה התיכונית חיספין, בישיבת שבי חברון ובמכינת קשת יהודה, ובמהלך שירותו הצבאי הגיע ללמוד שנה בישיבה קטנה מורשה.
התגייס לצה"ל בשנת 1992 והתנדב לסיירת מטכ"ל.
לאחר סיום המסלול שירת כשנה בפלגה מבצעית ביחידה.
לאחר קורס קציני חי"ר עבר לשרת בחטיבת גולני ובה שובץ כמפקד מחלקה בגדוד 12. בהמשך היה מפקד הפלוגה הרובאית ג' בגדוד 12, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן היה מפקד פלגה א' ביחידת אגוז.
בעת מבצע חומת מגן היה בחופשת לימודים.
הוא קטע את לימודיו ושב לחטיבה עד לסיום המבצע.
בהמשך היה סגן מפקד גדוד 51. לאחר מכן היה מפקד מחזור האימון המתקדם בבא"ח גולני.
במלחמת לבנון השנייה שירת כמפקד חפ"ק חטיבת גולני.
בשנת 2006 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 51, תפקיד שבו שירת עד שנת 2008. במרץ 2007 התמודד עם מרד של לוחמי הגדוד, לאחר שהפסיק נורמות פסולות בנוגע להבדלי ותיקוּת-צעירוּת.
ביולי 2007 יצא הגדוד בפיקודו לפעילות מבצעית בעזה שנמשכה עד פברואר 2008. במסגרתה הוביל את הגדוד בלחימה ברצועת עזה בעשרות מבצעים שבהם נהרגו מחבלים רבים, אותרו מצבורי אמצעי לחימה והושמדו תשתיות טרור.
על הלחימה הממושכת והנחושה קיבל הגדוד ב-27 באפריל 2008 צל"ש יחידתי ממפקד פיקוד הדרום יואב גלנט.
בשנת 2008 מונה למפקד יחידת אגוז והוביל אותה בלחימה במבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2010 סיים את התפקיד ויצא ללימודים.
בשנת 2011 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני ולמפקד מגמה בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בשנת 2013 היה במקביל מפקד המרכז לאימונים באש במל"י.
במהלך מבצע צוק איתן, לאחר פציעתו של מפקד חטיבת גולני רסאן עליאן, מונה זיני באופן זמני כמחליפו, והוביל את החטיבה בהמשך קרב שג'אעייה במזרח עזה.
את תפקידיו אלו סיים בשנת 2014. בשנים 2014–2015 היה קצין אג"ם של פיקוד המרכז.
ב-6 ביולי 2015 מונה להקים את חטיבת עוז, וב-27 בדצמבר נכנס לתפקידו כמפקד החטיבה הראשון.
את תפקידו סיים ב-17 באוגוסט 2017. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ה (2017–2018).
ב-29 בינואר 2018 הועלה לדרגת תא"ל, וב-31 בינואר נכנס לתפקידו כמפקד עוצבת עידן, ובמקביל שירת בשנים 2019–2020 כמפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בתפקידו כמפקד עוצבת עידן שירת עד 10 בספטמבר 2020. ב-24 ביוני 2020 מונה למפקד מל"י, ושירת בתפקיד עד 27 באוקטובר 2022.
ב-1 ביוני 2023 הועלה לדרגת אלוף, וב-5 ביולי נכנס לתפקידיו כמפקד פיקוד ההכשרות והאימונים ומפקד הגיס המטכ"לי.
ב-7 באוקטובר 2023 נסע מביתו שברמת הגולן דרומה לאזור הלחימה על יד קיבוץ מפלסים.
ישנם דיווחים כי נלחם בקרב מפלסים, אולם מתחקירי צה"ל ועל פי עדות מפקד שלקח חלק בלחימה עולה כי זיני הגיע לאזור רק אחרי תום הקרבות.
בשנת 2023 ערך, לבקשת מפקד אוגדת עזה תא"ל אבי רוזנפלד, דו"ח סודי ובו בקרה על פעילות צה"ל סביב הגדר סביב רצועת עזה לנוכח תרחישים שונים.
במסמך שכתב במאי 2023 הצביע על תרחישי קיצון שכללו חדירת מחבלים נקודתית תחת הפתעה מודיעינית, האפשריים "בכל מקום בגזרה" ועל המענה הנדרש עבורם, ובסיכומו התייחס ל"קונספציה" שנוצרה סביב הגדר.
הבקרה לא בחנה או התריעה מתרחיש רחב ממדים כפי שקרה בטבח שבעה באוקטובר.
ראש הממשלה השתמש בדו"ח מאוחר יותר להצדקת מינויו, אף על פי שהדו"ח היה סיכום טקטי המיועד לדרג הטקטי, העוסק רק בבדיקת הביטחון השוטף לאורך הגדר.
במרץ 2024, לקראת עזיבתו של האלוף אבי גיל את משרת המזכיר הצבאי של ראש הממשלה הועלה שמו של זיני כמועמד לתפקיד, וראש הממשלה בנימין נתניהו אף ראיין אותו.
אך פסל את מועמדותו בטענה שהוא 'משיחי' מדי.
בעקבות אפשרות של חקיקת חוק גיוס חדש הקים לצד האלוף יניב עשור ובליווי הרב דוד לייבל את החטיבה החרדית הראשונה – חטיבת חשמונאים.
ב-22 במאי 2025, יממה אחרי שפסיקת בג"ץ קבעה כי פיטורי רונן בר מתפקיד ראש שב"כ היו לא-חוקיים בגלל ניגוד עניינים, ולאחר שהיועצת המשפטית לממשלה קבעה כי ראש הממשלה מנוע מלמנות ראש שב"כ, הודיע נתניהו על כוונתו למנות את זיני לראש השב"כ.
בעקבות הודעה זו זימן הרמטכ"ל אייל זמיר את זיני לשיחת בירור, מכיוון שלא קיבל אישור לשיחות עם הדרג המדיני, ובסופה הוחלט על סיום תפקידו.
בהמשך קבעה ועדת גרוניס שלא נפל פגם בהתנהלותו מול הרמטכ"ל.
ב-4 ביוני נשא זיני נאום פרישה מצה"ל.
בהתייחסו בנאום לטבח שבעה באוקטובר אמר: "יש לי חלק משמעותי בכישלון הנורא ...
אסור שנאמר 'ידינו לא הייתה במעל'.
כישלון בסדר גודל כזה אינו כשל נקודתי, אלא כשל רוחבי עמוק ולכולנו חלק בו ועל כולנו האחריות לתקנו – כל אחד בגזרתו".
ב-22 במאי 2025 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו על כוונתו למנות את זיני לראש השב"כ.
ב-23 במאי פורסם שזיני הביע עמדה נחרצת נגד עסקאות חטופים ואמר "אני נגד עסקאות חטופים, זוהי מלחמת נצח".
היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, התנגדה למינוי זיני לראש השב"כ בטענה כי "אין זה ממקומו של ראש הממשלה, כגורם המצוי בניגוד עניינים, לקבוע את זהות הגורם המופקד על חקירת מקורביו".
היא הציעה כי נתניהו יעביר את הסמכויות הנוגעות למינוי לאחד משרי הממשלה, אך ההצעה נדחתה על ידו.
בג"ץ נדרש לדון בשאלה האם נתניהו רשאי לעסוק במינוי בשל ניגוד העניינים.
ב-30 ביוני 2025 פורסם כי זיני התבטא בשיחות סגורות נגד מערכת המשפט שהיא "דיקטטורה ששולטת בכל המדינה".
ב-13 ביולי פסק בג"ץ, בעקבות פשרה שהושגה, שהמינוי לא יתבצע עד 11 בספטמבר, שאז יוכל נתניהו להציג את מועמדו לראשות השב"כ, גם אם טרם תסתיים מעורבות השב"כ בחקירת "קטרגייט".
ב-30 בספטמבר החליטה הממשלה פה אחד על מינויו של זיני לתפקיד ראש השב"כ לתקופה של חמש שנים, והוא נכנס לתפקידו ב-5 באוקטובר 2025. עתירות אחדות נגד המינוי נדחו בבג"ץ.
בעקבות פרישתו של ש', שהיה ממלא מקום ראש השב"כ טרם מינויו של זיני, בינואר 2026 מינה זיני לסגנו את נ', שפרש מהשב"כ 8 שנים קודם לכן בתפקיד ראש חטיבה, ומילא מאז שורה של תפקידים במערכת הביטחון.
זיני הוא בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת ליפשיץ ותואר שני בביטחון לאומי ובמנהל ציבורי, והוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
זיני התגורר במושב השיתופי קשת ברמת הגולן, ובשנת 2025 עבר להתגורר בירושלים.
הוא נשוי לנעמי ואב לאחד עשר ילדים.
אחת מבנותיו נשואה לבנו של הרב אליעזר קשתיאל, ראש הישיבה לבוגרי צבא בני דוד בעלי.
זיני למד גמרא במשך מספר שנים אצל הרב יהושע צוקרמן, ממייסדי ישיבת הר המור בירושלים, ונחשב מקורב אליו.
באזכרה לציון יום השנה למותו נשא לו הספד אישי, בו סיפר שמשנתו של הרב צוקרמן היוותה עבורו השראה לשירותו בצה"ל.
אחיו שמואל זיני הוא נציגו בישראל של המיליארדר סיימון פאליק.
אחיו בצלאל זיני הוא הבעלים של חברת "בצלאל זיני יזמות ופרויקטים בע"מ" ומשרת במילואים כאחראי על המעטפת הלוגיסטית של "כוח אוריה", יחידת לוחמים במילואים אשר מפעילים כלים הנדסיים מסוג באגרים ברצועת עזה.
בפברואר 2026 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של סיוע לאויב במלחמה ולקיחת שוחד, כחלק מפרשת הברחת הסחורות לרצועת עזה.
עקב הקרבה המשפחתית, חקירתו של בצלאל זיני נוהלה על ידי המשטרה ולא על ידי השב"כ, בניגוד לחקירתם של יתר החשודים בפרשה זו.
דוד ולך (נולד ב-23 בינואר 1946) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדעים ביומולקולריים במכון ויצמן למדע, חתן פרס א.מ.ת במדעי החיים ב-2014 וזוכה פרס פול ארליך ולודויג דרמשטדר ב-2018.
דוד ולך נולד וגדל בקריית ביאליק; בגיל הצבא עבר לירושלים.
הוריו צבי ולך וזיוה לבית לודמר עלו ארצה מבוקובינה וגליציה (בהתאמה) מעט לפני מלחמת העולם השנייה.
אחותו, שרה סטרומזה, היא פרופסור מן המניין למחשבת ישראל בסגל האוניברסיטה העברית בירושלים; היא כיהנה בעבר כרקטור האוניברסיטה.
ולך עשה את כל לימודיו הגבוהים, מהראשון ועד השלישי, במחלקה לכימיה ביולוגית באוניברסיטה העברית.
את עבודת המוסמך שלו עשה בהדרכת פרופסור יצחק אוהד, ואת עבודת הדוקטור בהדרכת פרופסור מיכאל שרם.
בעבודותיו חקר את מנגנוני ההיווצרות של ממברנות התא ואת מנגנוני אריזת החלבונים בגרנולות הפרשה בבלוטות.
בהמשך הוא סיים עבודת בתר-דוקטורט בנושא מנגנוני איתות בין כותלי המכונים הלאומיים לבריאות בבת'סדה, מרילנד בהדרכת פרופ' אירה פסטן.
ב-1977 שב לארץ והצטרף למכון ויצמן למדע, ב-1983 התמנה לפרופסור חבר וב-1995 מונה לפרופסור מן המניין.
מ-1977 עובד ולך בתחום הציטוקינים ומנגנוני איתות, תוך התמקדות בקבוצת ציטוקינים בשם משפחת ה-TNF (ראשי תיבות של "Tumor Necrosis Factor", "גורם תמותת גידולים"), וכן בחקר מנגנוני מותם של תאים.
מעבדתו הייתה הראשונה שהראתה כי TNF הוא בעל יכולת השפעה על פעילויות תאיות שונות ומנוגדות, בכלל זה השריית מוות והשריית עמידות למוות בתאים.
מעבדתו הייתה גם בין הראשונות בבידוד TNF והקולטנים שלו.
ולך פיענח את "נתיב האיתות החיצוני למות תאים" ("Extrinsic cell-death pathway"), וכן מנגנוני הפעלה של גורמי שיעתוק ממשפחת "NF-κB".
בין המולקולות ששובטו לראשונה במעבדתו נכללות הפרוטאז capspase-8, FADD (MORT1), cFLIP, הפרוטאין קינז NIK, NEMO (IKK-γ).
עבודתו תרמה לגילוי המוטיב בחלבונים הנקרא "Death-Domain", והיוותה עדות ראשונה לכך שפרוטאזות יכולות לשמש כמולקולות איתות תוך-תאיות.
תגליות אלה תרמו לפיתוח תרופות המעכבות את פעילות ה-TNF.
בין תרופות אלו כלולות אנברל (אטנרספט) ויומירה (אדלימומאב).
הן מצויות בשימוש נרחב בטיפול במחלות דלקתיות כרוניות כדלקת מפרקים שיגרונית, ספחת (פסוריאזיס), וכן מחלות מעי דלקתיות, (מחלת קרוהן וקוליטיס כיבית).
בין 2011–2012 כיהן כנשיא האגודה הבינלאומית לציטוקינים.
ולך הוא יושב ראש העמותה הציבורית של יהדות גליציה ובוקובינה.
הוא נשוי לנעמי ולך לבית רוזנברג, ציירת וסופרת, ולהם שני ילדים.
בתו, רחל ולך, היא משוררת.
1997 – פרס מייסדי טבע בתחום העברת אותות לתאים
2012 – פרס רפפורט למדעי ביורפואה בקטגוריית חוקר בכיר
2014 – פרס א.מ.ת בקטגוריה: מדעי החיים בתחום: ביוטכנולוגיה
2018 – פרס פול ארליך ולודויג דרמשטדר לשנת 2018
דוד וייסמן (נכתב גם כ"ויסמן"; נולד ב-17 בנובמבר 1942) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה.
כשהיה בן 9, עברה משפחתו לרמת גן.
התאמן בקבוצת "ברית מכבים עתיד" בהדרכתם של נחום בוך וד"ר אבוני מהונגריה.
בשנת 1960 התגייס ויסמן לצה"ל.
לאחר השחרור, טס לווינה כדי לעבוד במפעל המשפחתי למברשות.
הוא הצטרף למחלקת השחיה של הכח וינה בשחייה.
שבוע לאחר מכן, הוא זכה במשחה המסורתי ל-3 ק"מ משבי ציון לנהריה בתוצאה המהירה ביותר למשחה זה של 42:35.0 דקות.
באליפות עצמה זכה וייסמן בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשחייה איטית מכוונת של 5:21.2 דקות, לפני דני קרפן (5:21.4 דקות) ודוד קרצקי (5:23.6 דקות) ובמדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי, אחרי עוזי בק ממכבי חיפה (1:03.0 דקות).
בעשור השני של המאה ה-21 מתגורר וייסמן ברמת גן ומוסיף לשחות מדי יום.
דוד (דודי) זבה (נולד בחיפה ב-13 באוגוסט 1968) הוא מוזיקאי, מנצח, מעבד, מתזמר, מלחין, קורפטיטור, זמר ופסנתרן ישראלי.
משמש כראש המחלקה הווקאלית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, מנצח הבית בתזמורת סימפונט רעננה, מנהל מוזיקלי של מיתר אופרה סטודיו באופרה הישראלית.
הוא חתן פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לשנת 2020 וחתן פרס אנגל בתחום היצירה לשנת 2023.
זבה משמש מנהל מוזיקלי של "מיתר אופרה סטודיו" - הסטודיו לאמנים צעירים של האופרה הישראלית ומרצה בכיר וראש המחלקה הווקאלית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ומופיע דרך קבע בקונצרטים והקלטות בישראל ומחוצה לה כמנצח, כפסנתרן וכזמר.
בעל תואר מאסטר בקומפוזיציה ותואר אמן בזמרה בהצטיינות יתרה מהאקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בת"א.
למד ניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל מנדי רודן.
זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, קרן "מוסט" והאופרה הישראלית החדשה, "המכון הישראלי לאומנות הזמרה" ובמקום ראשון בתחרות האקדמיה בזמרה.
זוכה פרס רוזנבלום לאומנויות הבמה מטעם לשנת 2020 וכן פרס אנגל בתחום היצירה לשנת 2023, שני הפרסים מוענקים על ידי עיריית תל אביב-יפו.
העשייה המוזיקלית של דוד זבה כוללת הלחנה, עיבודים מוזיקליים, תזמור, עריכה, תרגום וכתיבת לברית של אופרות ושירה אמנותית.
ניהול מוזיקלי, הופעה על הבמה כמנצח, פסנתרן, זמר ומנחה וכן בהוראה אקדמית.
דוד זבה כתב והלחין את האופרה "אליסה בארץ הפלאות" על פי סיפורו של לואיס קרול, עבור האופרה הישראלית שהעלתה אותה בניצוחו על בימתה ועל בימות רבות ברחבי הארץ, ובספטמבר בבית האופרה של וילנה בליטאית.
זבה כתב והלחין את האופרה "אמהות" המעניקה קול לנשים של ספר "בראשית", האופרה העלתה על בימת האופרה פרינג' במרכז תרבות מנדל, בפסטיבל האגם, באקדמיה למוסיקה בירושלים ובאופרה הישראלית וזכתה לשבחי הביקורות.
על יצירה זו הוענק לו פרס אנגל לשנת 2023.
בין יצירותיו שבוצעו על הבמה: סוויטה לכינור ולתזמורת "שנות אור" -ביטוי מוזיקלי למחזור שירים שכתב בעקבות טיול שורשים כיומן מסע בזמן לחיים, לנופים ולניגונים שלפני השואה, סוויטה לפסנתר ותזמורת "מטריות בפריז" - הומאז' לקולנוע הצרפתי, מחזור שירים לסופרן וטנור "שיר השירים", מוזיקה לתיאטרון ועוד.
הפרודיה ההומוריסטית על התפתחות האופרה והשיר האמנותי "אופרה בטירוף" שכתב והלחין הועלתה בביצועו כזמר כמופע סטנד-אפ יחיד בליווי הפסנתרנית אירית רוב, ומאוחר יותר בליווי חמש תזמורות שונות בארץ הועלתה מעל 150 פעמים והוקלטה וצולמה בכלי תקשורת בארץ ובעולם.
יצירות אלו בוצעו על בימות ברחבי הארץ בניצוחו.
הן תורגמו ועובדו כחלק ממפעל האופרה הישראלית להנגיש את היצירה האופראית לילדים, לאפשר הופעות אופרה ברחבי המדינה ולשלב בהן באופן פעיל את הקהילה.
היחסים בין המילים והמוזיקה בשיר האמנותי ובאופרה והדרך בה השיר הכתוב והלחן גואלים ומעצימים זה את זה העסיקו את זבה עוד מילדותו, הוא חקר אותם בעבודת המאסטר שלו והרבה לתרגם מאז אופרות ושירים אמנותיים המקשיבים למוזיקה ומותאמים לדרישות הביצוע הקולי על הבמה.
דוד זבה כתב מאות רבות של עיבודים ותזמורים עבור מיטב האמנים בארץ (יהורם גאון, ריטה, להקת כוורת, אתניקס, מיקי גבריאלוב, יונתן רזאל, דוד ד'אור ועוד רבים אחרים) שנוגנו על ידי כל התזמורות בארץ.
דוד זבה מנצח בקביעות בארץ ובעולם על רפרטואר רחב של יצירות (מוזיקה קלאסית, מוזיקה מסרטים, שירים ישראלים, מוזיקה עממית, יהודית ועוד).
בישראל ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הקאמרית רמת גן ותזמורת סימפונט רעננה.
בחו"ל ניצח זבה על התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג והתזמורת הפילהרמונית של פסקוב ברוסיה, התזמורת הסימפונית של יוסטון בטקסס, התזמורת הסימפונית של ממפיס בטנסי, הסינפונייטה רומאנה באיטליה, התזמורת הפילהרמונית של באקו באזרבייג'ן, התזמורת הסימפונית של אלמטי בקזחסטן תזמורת הפסטיבל של יוהנסבורג בדרום אפריקה ועוד.
כמנצח באופרה הישראלית ניצח על הפקות של "הספר מסביליה", "לה טרוויאטה", "מנון לסקו", "אליסה בארץ הפלאות" ועל הפקות קהילתיות של "חליל הקסם", "שיקוי האהבה", "סינדרלה", וכמו כן על הפקות רבות וקונצרטים אופראיים רבים עם מיטב זמרי האופרה בארץ.
עם תזמורת סימפונט רעננה, שהוא מנצח הבית שלה, מופיע זבה בקונצרטים מגוונים ברחבי הארץ, בהפקות משולבות עם הרכבים כליים שונים ועם מיטב הזמרים בישראל ובעולם, בפרויקטים מיוחדים, בהופעות הצדעה ומחווה למלחינים ולמשוררים, בקונצרטי פארק, קונצרטים מודרכים לבתי ספר, טקסים לאומיים ועוד.
על סימפונט רעננה ניצח זבה בהופעות אומנים ידועי שם, אנריקו מסיאס, להקת B2, אמה שפלן, אסתר עופרים ועוד, ובסיורי קונצרטים בקנדה ופולין, בפסטיבל ימי הזמר בתיאטרון חולון, ובתוכניות טלוויזיה כמו המעגל עם דן שילון.
מקהלות הזמר: "זמר לך", "שירן", "רון חולון" (ובעבר גם "כרמל" ו"אדם לאדם") הופיעו בניהולו ובניצוחו בפסטיבלים ותחרויות בינלאומיות וזכו בפרסים.
דוד ולצר (נולד ב-1953) הוא דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל באיחוד האירופי, כראש המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ וכשגריר ישראל בדנמרק.
ולצר בעל תואר ראשון בכלכלה ולימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה.
הצטרף למשרד החוץ ב-1983. הוא שימש מזכיר שני בשגרירות ישראל בניירובי שבקניה.
בשנת 1988 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל באוטווה שבקנדה.
בשנים 1991 עד 1994 עבד במרכז למחקר מדיני במשרד החוץ.
ב-1994 מונה לסגן השגריר בבון שבגרמניה.
בשנת 2000 מונה לראש המחלקה לנושאי האומות המאוחדות במשרד.
בשנים 2004 עד 2008 כיהן כשגריר ישראל בדנמרק.
לאחר מכן שימש כמתאם נושא פינוי החלק הצפוני של הכפר ע'ג'ר.
בינואר 2010 מונה לראש המרכז למחקר מדיני.
ב-2012 מונה לשגריר ישראל באיחוד האירופי ובנאט"ו וכיהן בתפקיד עד 2016.
"דוד ושאול" הוא שיר מאלבומו השלישי של אהוד בנאי "השלישי", אשר יצא בשנת 1992. השיר, שהולחן ונכתב על ידי בנאי, מתאר את מערכת היחסים של הדמויות המקראיות דוד ושאול, מנקודת מבטו של בנאי, אשר שואב השראה מתיאור יחסיהם של השניים ב.
מהשיר עולה אהבתו של שאול לדוד, אשר קשורה לנגינתו של דוד שמרגיעה את שאול, אך באותו הזמן נוכחותו מפריעה לו.
בנאי מתאר בשירו את הפרדוקס הקיומי בו נתון שאול: ככל שהוא משתגע מקנאתו בדוד כך הוא הולך ונזקק לו ולנגינתו המרפאת.
בסרט "חייב לזוז", מספר בנאי שהשיר נכתב על הקשר בינו לבין יוסי אלפנט.
משפחת דוד ורוזה מזרחי הייתה אחת מ-66 המשפחות שהקימו את אחוזת בית.
דוד היה סוחר ביפו וספק לצבא העות'מאני בנפת ירושלים, אשר עזר בקיבוץ מידע והעברתו למאיר דיזנגוף למטרת קידום עצמאותה של הישות היהודית ציונית בארץ-ישראל ערב מלחמת העולם הראשונה.
דוד מזרחי נולד בעיר העתיקה בירושלים בשנת תרכ"ה (1865) לשלמה ולשמחה מזרחי.
הזוג עבר לירושלים מצפת, בה שכנה המשפחה דורות רבים, לאחר רעידת האדמה בעיר (1837) בה נספתה משפחתו של שלמה, לרבות אביו.
דוד קיבל חינוך מסורתי בתלמוד תורה של העדה הספרדית.
נשא לאישה את רוזה בת יוסף אשכנזי, בנקאי יהודי בעיר ניש ביוגוסלביה (סרביה).
רוזה נולדה בשנת תר"ל (1869) ועלתה בגפה לארץ ישראל.
דוד הצטיין בעיסוקו כספק צורכי המזון הראשי של הצבא העות'מאני בנפת ירושלים.
בשנת תרנ"ט (1898) העתיק את מקום מגוריו ליפו והמשיך בקבלנות לצורכי הצבא במחוז יפו, ואחרי מספר שנים פתח בית-מסחר למכולת בסיטונות באזור המסחר של יפו ליד חוף הים.
הצלחתו כסוחר גדול אפשרה לו לרקום קשרים אישיים עם ראשי השלטון הצבאי והאזרחי שהיו מבאי ביתו הקרובים.
סייעה לו העובדה כי היה אזרח עות'מאני מצד אביו שלמה, וכן בקיאותו בשפה הטורקית ובמנהגי החברה העות'מאנית.
עם הרעת מצבה הביטחוני של האוכלוסייה היהודית ביפו, השתמש בשמו הטוב למנוע ענישה מצד השלטונות הטורקיים.
הוא הצטרף לחברת "אחוזת בית" והיה משישים הבונים הראשונים.
הוא בנה את ביתו בשכונת תל אביב ברחוב אחד העם 16 (מול "בית אחד העם") ובשכנות לביתו של עקיבא אריה ויס.
בימי מלחמת העולם הראשונה הביא תועלת רבה ליישוב היהודי בעיר על ידי קשריו הטובים עם ראשי השלטון האזרחי, הצבאי והמשטרתי בעודו עוזר לשחרורם של אסירים יהודים.
בביתו נפגשו עסקנים יהודים עם פקידי הממשל.
דוד השתמש בקשריו עם נכבדי האוכלוסייה הערבית לעזור בגאולת קרקעות לטובת המטרה הציונית.
בסיועו הושגה הסכמת מועצת הקאימקאם של יפו להציב שומרים יהודים במקום שומרים צ'רקסים בפתחה של "אחוזת בית".
וכך גם היה בעת הגירוש הגדול מתל אביב בשנת 1917.
ועד אחוזת בית נהג להעביר לדוד מזרחי יינות מיקב ראשון לציון לשם "השקיית" נכבדי השלטון העות'מאני, אשר שתיית אלכוהול אסורה עליהם על פי האסלאם.
בכך הצליח דוד להוציא מהם מידע חשוב על תוכניות ומזימות בחוגי השלטון כנגד היהודים.
את המודיעין הזה סיפק לראש הוועד היהודי מאיר דיזנגוף, ובכך תרם להצלחת המפעל היהודי בארץ ישראל ולביטחונה של תל אביב הצעירה.
ביתם של הזוג מזרחי היה בית פתוח הן לנכבדי היישוב ולנזקקיו תוך מתן אירוח וכל דבר עזרה.
הזוג שימר את אורחות ספרד והיווה גשר בין תרבות היישוב הישן והתפתחותה של אחוזת בית לעיר אירופית ומודרנית.
דוד מזרחי נפטר בירושלים, י"ט שבט תרצ"ה (1935) והובא למנוחות בהר הזיתים.
קיבלה תעודת תושבת כבוד של העיר תל אביב מידי חיים לבנון.
היא נפטרה בי"ז ניסן תשכ"ב (1962) ונקברה בבית העלמין ברחוב טרומפלדור.
אחד מבניהם, אברהם אלברט מזרחי, עסקן ומראשוני סוכני נדל"ן בתל אביב, נשא לאישה את שמחה לבית רומנו, בתו של הרב הראשי של סרייבו, אברהם רומנו.
דוד זיגמן (נולד ב-7 ביולי 1964) הוא פזמונאי ישראלי הנחשב לאחד היוצרים הפוריים בזמר המזרחי.
כותב גם לזמר החסידי והחרדי.
דוד זיגמן גדל במעברת ג'סי כהן בחולון, בן להורים ניצולי השואה ילידי פולין, במשפחה מעוטת יכולת בת חמישה ילדים.
הוא נחשב לילד מרדן, ובגיל צעיר נפלט ממערכת החינוך ונשלח לגור בקיבוץ הזורע.
אחרי הצבא חי בעין יהב 5 שנים, ועשה חקלאות מודרנית בינלאומית, במכון הוולקני עם המדען הראשי ד"ר אבי פרל.
הוא נישא והיה אב לשלוש בנות, ועבר להתגורר במרכז הארץ.
עבד בעבודות שונות, בהן סידור פרחים בבתי קירור, הובלות ושיפוצים, סביב גיל ה-40 התקרב לדת והחל חזרה בתשובה.
בתחילת שנות ה-90, בעת שהיה מובטל, עזר לחבר לבנות אולפן הקלטות.
כשהגיע למקום הזמר איציק קלה, אז בתקופת משבר בקריירה, ובידו לחן טורקי שלא נמצאו לו מילים מתאימות, הציע זיגמן לכתוב לו מילים.
לאחר שנשללו טקסטים אחרים שהוצעו, הוחלט לתת לו הזדמנות.
השיר, "בי נשבעתי", היה ללהיט, הביא לחזרתו של איציק קלה ופתח בפני זיגמן קריירה חדשה.
בעקבות זאת הגיעו אליו פניות רבות של מוזיקאים, ובמקביל החל להתפרנס מחנות מכולת שפתח.
באותה תקופה הוא כתב כמה שירים לחיים אל.
בשנת 1995, כתב את מרבית שירי אלבום הבכורה של שרית חדד, ניצוץ החיים.
ביניהם השיר "שלום חבר", שהיה דואט של חדד עם מייק שריף.
בשנת 1997, כתב עבור זהבה בן את השיר "הוא פגע בי אמא", שיצא מחדש בשנת 2013, ובוצע על ידי מרגלית צנעני ובן.
שירו הראשון של זיגמן במצעדי הפזמונים היה גם המצליח ביותר: "כמו סינדרלה", בביצועה של שרית חדד, הגיע למקום השני במצעד השנתי של תשנ"ט-1999 (חדד גם קטפה באותה שנה את תואר זמרת השנה של קול ישראל).
אלבומה כמו סינדרלה, שנפתח בשיר, יצא באותה שנה וזכה להצלחה רבה.
לאלבום הבא של חדד, לעשות מה שבא לי (2000), כתב זיגמן ארבעה שירים, שהמפורסם בהם הוא השיר שנתן לאלבום את שמו.
באותה שנה יצא אלבומה של זהבה בן מלך אמיתי, ובו שני שירים שכתב זיגמן, ששוב הגיעו למצעד השנתי: "מלך אמיתי" ו"להשתגע".
שירו האחרון של זיגמן שהגיע למצעדי הפזמונים היה "אני אוהב אותך", שכתב לאלבומו של קובי פרץ "משוגע עלייך" (2004).
בשנת 2002 כתב והלחין יחד עם שרית חדד שיר לוועדה שבחרה את השיר לאירוויזיון.
השיר הגיע למקום השלישי ולא נבחר.
בשנת 2011 כתב עבור שרית חדד וניקוס ורטיס את השיר "משחק החיים".
הרב דוד יחיאל ורנר (י"ד באדר ה'תרצ"ד, 1 במרץ 1934 – ב' באדר א' ה'תשפ"ד, 11 בפברואר 2024) היה רבה הראשי האשכנזי של העיר חדרה.
היה אחראי על תחום המשחטות ברבנות הראשית לישראל.
נולד בארץ ישראל בשנת 1934 לרב שמואל ברוך ורנר, אב בית דין תל אביב ולקיילא יהודית, בתו של הרב יעקב משה חרל"פ.
כן למד בכולל היכל התלמוד.
נשא את יפה בת הרב אביעזר ציצוביץ (נפטרה בשנת ה'תשע"ח).
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים כיהן כרב בשכונת רמת חן ברמת גן.
בשנת 1966 נבחר לתפקיד רב העיר חדרה, לצד הרב הספרדי שלום אלבז.
ייסד בחדרה כולל אברכים "ברכת שמואל" ומרכז תורני להפצת יהדות.
היה חבר מועצת הנהלת מדרשית נעם.
בשנת 2016 פרש לגמלאות, אך בהיעדר מחליף, המשיך לשאת בתפקיד באופן לא רשמי.
התמנה על ידי הרב לוי ביסטריצקי לאחראי תחום השחיטה במחלקת הכשרות ברבנות הראשית לישראל, לצד עמיתו הרב שמעון ביטון.
במשך שנים, העניק כשרות מהודרת למשחטת "הוד חפר" הממוקמת בעמק חפר הסמוך לחדרה.
באפריל 2000, אסר על חברת הבת של הוד חפר, "הוד מעולה", למכור עופות שנפסלו על ידי משגיחי הכשרות למעדניה שעסקה במכר של בשר לא-כשר ליהודים, וגובה על ידי הרבנות הראשית.
המעדניה עתרה לבג"ץ, ובעקבות זאת הסכימה הרבנות להעניק תעודת כשרות למשחטה גם אם תמכור למעדניה עופות לא כשרים, אולם קבעה שלא תנתן למשחטה כשרות למהדרין.
בית המשפט העליון פסק כי פרקטיקה זו של הרבנות פסולה והורה להעניק ל"הוד מעולה" תעודת כשרות למהדרין.
לאחר פסיקת בג"ץ העניקה הרבנות תעודת כשרות ל"הוד מעולה", אך הודיעה בפרסום שלה שהדבר נעשה רק בהוראת בג"ץ.
בעקבות זאת נתקבלו במשחטה ביטולים רבים, עד שהמשחטה פנתה לרבנות והתחייבה שלא תמכור את העופות הלא-כשרים למעדניה.
המעדניה עתרה שנית לבג"ץ בדרישה שהמשחטה תחזור למכור לה את העופות הלא-כשרים.
השופט מישאל חשין, בפסק דין נוסף, הגיב בחריפות רבה על התנהלות הרבנות באומרו: "בלשון המעטה...
הרבנות הפרה באורח נחרץ וביודעין צו שיצא מלפני הבג"ץ בנושא ביצועו של חוק הכנסת".
בנוסף, קרא חשין ליועץ המשפטי לממשלה לשקול העמדת אנשי הרבנות לדין על בזיון בית המשפט, והיו קריאות להשעייתו מתפקידו.
עם זאת, הרבנות עמדה על דרישתה שמשחטות לא תמכורנה עופות לא כשרים ליהודים והמשחטה המשיכה לסרב למכור עופות לא כשרים למעדניה.
בהמשך, עבר המפעל להיות תחת השגחתו של הרב האזורי של מועצה אזורית עמק חפר, אליעזר שמחה וייס, ונגד הרב ורנר לא יושמו הליכים משפטיים או פליליים נוספים.
בשנת ה'תשע"ח, 2018 זכה לאות "יקיר העיר" חדרה.
נפטר בב' באדר א' ה'תשפ"ד,והובא למנוחות בבית העלמין הישן בחדרה.
הרב ורנר הוא נכדו של הרב יעקב משה חרל"פ, הוא נישא ליפה, בתו של הרב אביעזר ציצוביץ.
בתו הבכורה היא הסופרת שרה קלמנוביץ', נשואה לרב חיים קלמנוביץ' עוסק בההדרת ספרות תורנית, והוא ראש מחלקת עירובין ברבנות אשדוד.
אחיו הרב שמעון מאיר ורנר כיהן עמד בראש 'כולל הרמב"ם' בת"א, וכן כראש 'קיבוץ' בישיבת עטרת שלמה.
גיסיו הם הרבנים דב צבי קרלנשטיין, ראש ישיבת גרודנא אשדוד והרב מנחם שיף, ראש כולל ברעננה.
דוד (ורנר) סנטור (לעיתים נכתב גם סינטור, בגרמנית: David Werner Senator; ברלין, 6 בספטמבר 1896 – אטלנטה, 2 בנובמבר 1953) היה סגן נשיא ומנכ"ל האוניברסיטה העברית בירושלים, חבר הנהלת הסוכנות היהודית המורחבת ופעיל בברית שלום.
ורנר סנטור נולד וגדל בברלין ולמד בגמנסיה ע"ש הנסיך היינריך ברובע שנברג.
בהמשך למד משפטים וכלכלה באוניברסיטאות של מינכן, ברלין ופרייבורג, שם השלים ב-1919 את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית הכלכלן קרל דיהל , שעסקה בדיני מקרקעין בפלשתינה.
בעת היותו סטודנט התמסר לפעולות תרבות בקרב הנוער היהודי מבני המהגרים ממזרח אירופה.
בהמשך לכך הצטרף אל ה"פולקסהיים" (Volksheim, בית העם), מיסודו של זיגפריד להמן, ששימש כמרכז קהילתי לנוער מהגר ממזרח אירופה.
כחלק מה"התקרבות אל המזרח", ובאופן חריג עבור יהודי-גרמני בן דורו, למד סנטור יידיש.
לאחר מכן, כשוחר "הציונות התרבותית" למד גם עברית.
שירת כקצין בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
הוא היה חבר במפלגת פועלי ציון, אך פרש ממנה לאחר כמה שנים מאחר שלטעמו לא עשתה די כדי לקדם הבנה עם ערביי ארץ ישראל.
בשנים 1920–1921 היה מזכיר ואחר כך מזכיר כללי, של לשכת הייעוץ והטיפול בפועלים יהודיים (Arbeiterfürsorgeamt), ארגון אותו הקים יחדיו עם פריץ מרדכי קאופמן ושלום אדלר-רודל.
ב-1922 נתמנה סנטור לסגן מנהל מחלקת הפליטים של הג'וינט באירופה.
בתפקידו זה ביקר ברוסיה ופעל במספר מדינות במזרח ומרכז אירופה.
סנטור ניסה לעלות לארץ ישראל לראשונה ב-1924 ועבד כחבר הנהלת המשביר המרכזי בתל אביב.
ב-1925 החליט לחזור לגרמניה וקיבל את משרת המזכיר הכללי של הג'וינט באירופה, בה כיהן עד 1930.
עלייה לארץ ישראל וחברות בהנהלת הסוכנות היהודית המורחבת
ב-1929 נוסדה הסוכנות היהודית המורחבת, בה היו חברים נציגים ציונים ונציגים לא ציונים, עליהם נמנו פילנתרופים אמריקאים, אך קשה היה למצוא לא-ציונים אמתיים שייאותו לקבוע את מושבם בארץ לשם כך.
למרות היותו ציוני, סנטור קיבל את הצעת הלא-ציונים, ובראשם פליקס ורבורג, לפעול כנציגם בארץ.
אלה האחרונים בטחו בו כי יפעל באופן ענייני, ללא השפעה של חישובים "ציוניים" או מפלגתיים.
כך, ב-1930 חזר לארץ ישראל כחבר הנהלת הסוכנות.
תחילה עבד בתפקיד גזבר ואחר כך כמנהל מחלקת העלייה.
בתפקידו זה סייע בהגירת יהודי גרמניה לארץ ישראל בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933. יחד עם גאורג לנדואר ניהל סנטור את המחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית, שהייתה אחראית על יישוב יהודי גרמניה.
המחלקה דאגה לתקצוב ולהיבטים המנהליים של עליית הנוער והשניים עבדו באופן הדוק עם הנרייטה סאלד.
סנטור היה מעורב בהסכם ההעברה, ושימש כיו"ר דירקטוריון חברת "העברה", באמצעותה העבירו יהודי גרמניה את רכושם לארץ ישראל.
היה ממקימי חברת רסקו, חבר הנהלת סולל בונה ממקימי עליית הנוער, ויו"ר דירקטוריון כפר הנוער בן שמן.
ב-1937 התפטר סנטור מתפקידו כמנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, בשל ביקורת על מדיניות חלוקת הסרטיפיקטים על פי שיקולים מפלגתיים, אך הוסיף לכהן כחבר הנהלה עד דצמבר 1945.
סנטור היה פעיל ב'ברית שלום', שפעלה מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד ראשית שנות ה-30. בהמשך הצטרף לאגודת "איחוד" שהקים י"ל מאגנס ב-1942, והיה חבר מרכזי באגודה, שניסתה לסכל את יישום תוכנית החלוקה לטובת הקמת מדינה דו-לאומית.
בשל עמדותיו בסוגיות אלו הפך סנטור למבקר חריף של מדיניות הנהלת הסוכנות היהודית.
התנגדותו לתוכנית בילטמור, שהצהירה במפורש על מחויבותה להקמת מדינה יהודית בתום מלחמת העולם השנייה וביקורתו על אוזלת ידה של הסוכנות אל מול הטרור של ארגוני הפורשים, עמדו מאחורי החלטתו להתפטר מההנהלה בדצמבר 1945.
באוניברסיטה העברית ובזמן מלחמת העצמאות
ב-1937 נענה להצעתו של שלמה זלמן שוקן לשמש כאדמיניסטרטור הראשי (תפקיד המקביל למנכ"ל) של האוניברסיטה העברית, במקומו של שלמה גינזבורג.
עם עזיבתו של שוקן לארצות הברית בתחילת המלחמה, נכנס סנטור לנעליו כממלא מקום יו"ר הוועד הפועל.
מעמדה זו ניצח סנטור על ניהול האוניברסיטה כמעט באופן בלעדי בשנות מלחמת העולם השנייה.
תחומי האחריות הנרחבים שלו כללו את טיפוח הקשרים עם קהילות התורמים של האוניברסיטה בתפוצה היהודית ועם שלטונות המנדט הבריטי.
הוא אף שקד על תוכנית פיתוח שאפתנית להרחבת הקמפוס בתום מלחמת העולם השנייה.
ב-1946 עוטר סנטור באות כבוד מסדר האימפריה הבריטית.
סנטור הוסיף לנהל את האוניברסיטה גם בזמן מלחמת 1948, תקופה שבמרביתה נעדר מירושלים יו"ר הוועד הפועל, סיר אריה לאון סימון.
לאחר פרוץ המאורעות ניסה סנטור להמשיך את השגרה האקדמית כסדרה, אולם שיבוש הגישה להר הצופים אילץ את האוניברסיטה לקיים את הלימודים במיקומיים חלופיים.
בעקבות אסון שיירת הדסה הופסקה לאלתר הפעילות האקדמית ונחסמה הגישה להר הצופים, שהפך ביולי 1948 לשטח מפורז בפיקוח האו"ם.
ב-1949, לאחר חידוש שנת הלימודים בתום המלחמה, פעלה האוניברסיטה באופן מאולתר מעשרות בניינים במערב העיר, ובהם בניין קולג' טרה סנטה.
עקירת האוניברסיטה מבנייניה בהר הצופים, והצורך להפעילה ולקיימה בבניינים שכורים ופזורים בחלק הישראלי של העיר, ואף הצורך להוסיף לה מחלקות בהתאם לצרכים, דרשו ממנו מידה רבה של התמסרות.
בכינוס הראשון של חבר הנאמנים לאחר המלחמה, מונה סנטור לסגן הנשיא האכסקוטיבי, בנוסף לתפקידו כאדמיניסטרטור.
ב-1953, לאחר מינוי בנימין מזר לתפקיד הנשיא והרקטור, נחלשו משמעותית סמכויותיו של סנטור.
במאי 1953, למרות בריאותו הלקויה, יצא סנטור לסיור לימודי באירופה ובארצות הברית במימון קרן רוקפלר, לעמוד על דרכי הפיתוח והארגון של אוניברסיטאות.
במהלך אותה נסיעה נפטר באטלנטה שבארצות הברית, וביום י' כסלו תשי"ד, 17 בנובמבר 1953, הובא ארונו לקבורה בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
על שמו קרוי "בית סנטור" בכפר הנוער בן שמן.
- י"ז שבט תרנ"ז; 1897) היה רב ואב בית הדין של הקהילה הספרדית בעיר טבריה.
נולד לרב יעקב ועקנין בעיר דמנאת שבמרוקו.
על פי מסורת המשפחה שם המשפחה נגזר מן השם אבן עקנין ומגיע עד לרבי יוסף אבן עקנין, מרבני פאס.
בצעירותו נישא לג'והרה ממשפחת גבאי.
בשנת תרל"א עלה לארץ ישראל והתיישב בטבריה.
בשנת תרל"ה מונה לחבר בבית הדין בטבריה וכשנה לאחר מכן מונה לאב בית הדין בעיר.
נפטר בי"ז שבט תרנ"ז ונטמן בבית הקברות העתיק בטבריה (סמוך לקברו של רבי חיים אבולעפיה).
ספרו שו"ת וידבר דוד נדפס בשנת תרפ"ז (1927) על ידי שלושת בניו, בהסכמת רבני ירושלים הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
מהדורה חדשה של הספר נדפסה בירושלים תשס"ט על ידי נינו הרב יוסף יצחק שלוש.
בנו הבכור רבי יעקב - שימש כשד"ר עבור כוללות רבי מאיר בעל הנס.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נקלע לעיר אז'אקסיו שבחבל קורסיקה, צרפת ושימש שם כרב הקהילה היהודית.
שימש בהמשך כחבר בית הדין בטבריה.
רבי שמעון - חבר בית הדין בטבריה ומחבר הספרים "דורש סמוכים", "דבר השוה" ו"נאה דורש".
רבי מאיר - נודע כרבה הראשי האחרון של טבריה העתיקה.
דוד וינשל (1935 - מאי 2021) היה מנהל ישראלי, שימש כמנכ"ל משרד השיכון, מנכ"ל בנק ישראל, יו"ר רשות ניירות ערך, מנכ"ל "שופרסל" ומנכ"ל "כלל".
דוד וינשל נולד ב־1935 בירושלים, במשפחה דתית.
קיבל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במדעי החברה מ-ISS בהאג.
בשנת 1960 החל לעבוד במשרד האוצר כעוזר רפרנט באגף התקציבים, והתקדם לתפקיד סגן הממונה על התקציבים.
בשנת 1974 מונה למנכ"ל משרד השיכון, ובמקביל לתפקידו זה מונה בשנת 1975 ליושב ראש בנק טפחות, שהיה בשליטת המדינה.
בתחילת 1978 עבר לבנק ישראל כמנהל מינהל מלוות המדינה, ובפברואר 1979 מונה למנכ"ל בנק ישראל.
בנובמבר 1981 הודיע על התפטרותו, וסיים את כהונתו ב-31 בדצמבר 1981. בשנים 1979–1980 היה גם יושב ראש רשות ניירות ערך.
בשנת 1981 מונה למנכ"ל "שופרסל" ובהמשך מונה לנשיא החברה, ועמד בראש החברה עד מרץ 1991. בתפקידו זה יזם בשנת 1986 את הארכת תקופת האשראי הניתנת ללקוחות ("קנה עכשיו, שלם בעוד חודשיים"), ובעקבותיו הלכו רשתות מזון נוספות.
באפריל 1991 החל לכהן כמנכ"ל קונצרן "כלל", ושימש בתפקיד זה עד 1997.
בסוף שנות ה-90 כיהן כיו"ר "מגדל חברה לביטוח".
ביולי 2005 מונה לדיין בבית הדין להגבלים עסקיים.
בשנת 2017 יצא לאור, בהוצאת אופיר ביכורים, ספרו "הבהקים", ובו עשרה סיפורים קצרים.
נפטר במאי 2021 והובא לקבורה בבית הקברות "מנוחת עולם" בנתניה.
דוד וינשל היה נשוי עד למותו לזיוה, ולהם שתי בנות ושני בנים.
דוד וינבך (נולד ב-10 באוקטובר 1969) הוא חזן ומורה לפיתוח קול ישראלי.
וינבך נולד ברחובות למשפחה חסידית-ירושלמית.
אביו שרגא פייבל וינבך היה ראש הקהל של חסידות קרעטשניף (בְּרוּרִים), הוא התחנך בישיבות גבוהות בירושלים.
את מסורת החזנות ירש מאביו וסבו, והוא מתגורר בבני ברק.
בגיל צעיר היה סולן במקהלות ילדים ולמד במכון תל אביב לחזנות בהנהלת החזן נפתלי הרשטיק(סרוגים), ובהמשך התמחה אצל החזנים יצחק אשל ומשה שטרן.
עוד במהלך לימודיו במכון לחזנות, שימש כחזן בבתי הכנסת הגדולים של פתח תקווה ורחובות.
בשנת 1999 התמנה לחזן הראשי של בית כנסת הגדול ברמת גן.
לאחר מכן כיהן כ-10 שנים כחזן בבית כנסת ישראל הצעיר בפורסט הילס בקווינס, ניו יורק.
בהמשך התמנה לחזן הראשי בבית כנסת הגדול תפארת דוד וירושלים המאוחד במונטריאול.
וינבך מופיע בקונצרטים ברחבי העולם והופיע בין היתר בסדרת הקונצרטים של "יובל" בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
חוץ מעיסוקו בחזנות הוא מעביר הרצאות וסדנאות על חזנות ונוסח התפילה.
וינבך השתתף במספר פרויקטים מוזיקליים, בהם האלבום "קהילות הקודש" משנת 2004.
הכינור שנדם - מחווה ליוסל'ה רוזנבלט 2011
חזני העולם שרים קרליבך 2008
הבן יקיר לי וידאו 2005
לשמוע אל הרינה ואל התפילה 2004
להלן ביצוע של החזן דוד וינבך לפיוט "א-ל מלך" מתוך סליחות תשע"א:
דוד זינדר (נולד ב-27 במרץ 1942) הוא במאי תיאטרון, מורה למשחק, ופרופסור אמריטוס בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
עמד בראש המגמה למשחק ובימוי והיה מנהל אמנותי של תיאטרון האוניברסיטה.
נצר למשפחת מיוחס (נין של יוסף בר"ן מיוחס), משפחת פינס (נין של יחיאל מיכל פינס), ומשפחת צינדר (נכד של מתתיהו צינדר ממייסדיי המושבה מחניים).
אמו, חמדה (בתו של פרופ' אריה פייגנבאום, מראשוני רופאי העיניים בארץ ישראל), ילידת הארץ, הייתה הקריינית הראשונה בעברית בתחנת השידור של ממשלת המנדט הבריטי, שירות השידור של פלשתינה (א"י) (Palestine Broadcasting Service).
אביו, צבי, יליד ארצות הברית, היה סגן העורך של העיתון פלסטיין פוסט (שהפך לג'רוזלם פוסט), ובזמן מלחמת העולם השנייה היה כתב צבאי של השבועונים טיים (מגזין) ולייף, ומאוחר יותר היה מנהל קול ישראל (בשנים 1959–1962), וממקימי רשות השידור והטלוויזיה הלימודית.
בשנים 1947–1954 שהה זינדר עם משפחתו בארצות הברית, שם מונה אביו, עם קום המדינה, לדובר השגרירות הישראלית בוושינגטון, ומאוחר יותר היה הדובר של המשלחת הישראלית לאו"ם ודובר הקונסוליה הישראלית בניו יורק.
בשנת 1954 חזרה המשפחה לישראל, והתגוררה בשכונת רחביה.
בכיתות ז'-י"ב למד זינדר בגימנסיה העברית רחביה (סיים ב-1959).
בשנים 1959–1962 שירת שרות צבאי בחטיבת גולני, והשתחרר בדרגת סגן.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך עבר ללמוד בחוג לדרמה באוניברסיטת מנצ'סטר באנגליה, שם סיים את התואר הראשון ב-1966, בהצטיינות.
עם חזרתו לישראל, היה זינדר במשך כחמש שנים (1966–1971) שחקן מקצועי בכמה תיאטרונים שונים: תיאטרון זווית, תיאטרון צה"ל, תיאטרון החאן הירושלמי, בימת השחקנים "התיאטרון הצעיר", התיאטרון הקאמרי, ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בשנת 1971 נסע זינדר לארצות הברית, לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ללימודי תואר שלישי בחוג לתיאטרון עם התמחות בבימוי.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בהשפעה של תנועות האוונגרד המוקדם על תיאטרון האוונגרד שלאחר מלחמת העולם השנייה, ופורסמה מאוחר יותר, ב-1980, גם כספר.
את לימודיו בברקלי סיים בהצטיינות יתרה ב-1976.
עם חזרתו מארצות הברית בתחילת 1976, התמנה זינדר למורה למשחק ולבימוי בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
הוא לימד בחוג לאמנות התיאטרון במשך 28 שנים (1976–2004).
בתקופה זו, הוא מילא תפקידים שונים בחוג, ובהם ראש המגמה למשחק ובימוי, ומנהל אמנותי של תיאטרון האוניברסיטה.
ב-2002 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין.
משנות ה-80 של המאה הקודמת החל זינדר ללמד משחק ולביים הצגות ברחבי העולם - בארצות הברית, במזרח אירופה ובמערבה, בהודו, בסינגפור ובטאיוואן .
הוא פרש לגמלאות מהאוניברסיטה בשנת 2004.
בשנת 2003 הוזמן להיות סגן הנשיא לעניינים אקדמיים של המרכז האקדמי לעיצוב וחינוך ויצו חיפה, שם היה יו"ר המועצה האקדמית ויו"ר ועדת המינויים עד 2018.
עבודתו כמורה למשחק, כבמאי וכשחקן מקצועי
בין השנים 1966–1971 זינדר עבד כשחקן מקצועי בארץ.
במשך כל שנות עבודתו כבמאי, ביים זינדר מחזות רבים בעלי נטייה מובהקת לתיאטרון ניסיוני.
עבודות הבימוי שלו אופיינו על ידי יצירת עיבודים רדיקליים ליצירות קלאסיות מהרפרטואר הישראלי והעולמי, כגון "פונדק הרוחות" של נתן אלתרמן, "הדיבוק" של אנ-סקי, "מקבת'" של שייקספיר, "חתונת הדמים" של לורקה, ויצירות אוונגרד מובהקות כגון "אובו המלך" מאת אלפרד ז'ארי, ועוד.
במשך השנים בהן לימד באוניברסיטת תל אביב, זינדר פיתח שיטה של אימון שחקנים - ImageWork Training - בטכניקה פסיכו-פיזית המבוססת על הקשר בין הגוף לדמיון של השחקן.
בשנת 1994 הוזמן להשתתף בכנס בינלאומי גדול המוקדש לטכניקה של מיכאל צ'כוב (מיכאיל אלכסנדרוביץ' צ'כוב), וגילה דמיון עמוק בין שיטות הוראת המשחק שהוא פיתח בעצמו, לבין שיטת המשחק של צ'כוב.
בעקבות כך הוא הקדיש חמש שנים ללימוד יסודי של שיטת צ'כוב והפך למאסטר בהוראת השיטה.
גילוי הקשר בין שיטתו לשיטת צ'כוב השפיע מאוד על כתיבת הספר שלו על אימון שחקנים שהוא החל לכתוב באותה עת: Body Voice Imagination: A Training for the Actor שיצא בשנת 2002. בשנת 2009 יצאה מהדורה שנייה של הספר שבה נוספו כמה פרקים על שיטת צ'כוב.
הספר, שנכתב באנגלית, תורגם גם להונגרית ולטורקית.
מלבד עבודתו כמורה למשחק באוניברסיטה, הדריך זינדר על פי שיטת צ'כוב ו-ImageWork כ-100 סדנאות משחק בישראל ומחוצה לה.
יו"ר ועדת התיאטרון בסל תרבות ארצי (2000-2010)
סגן הנשיא לעניינים אקדמיים, יו"ר המועצה האקדמית, ויו"ר ועדת המינויים של המרכז האקדמי לעיצוב וחינוך ויצו חיפה (2003-2018)
חבר-מייסד ב"אגודת מייקל צ'כוב" (MICHA - Michael Chekhov Association) בארצות הברית.
חבר ב"אגודת מייקל צ'כוב אירופה" (Michael Chekhov Europe).
נשוי מאז 1969 ללאה לבית לקס, שעלתה לישראל מדרום אפריקה.
בעבר עיתונאית, עורכת ומגישת חדשות בתוכנית החדשות באנגלית IBA News ברשות השידור.
אב לשלושה: שני זינדר, ד"ר אריאל זינדר ורחל זינדר.
לזינדר אח אחד, פרופ' אורן זינדר.
מתגורר בשכונת רמת אביב בתל אביב.
"עושר בדלות - תיאטרון ברוסיה", רבעון לתיאטרון "במה", קיץ 1981.
"אש לבנה/אש שחורה" - על ההפקה הישראלית של המחזה "הדיבוק" בתיאטרון הלאומי ההונגרי בקלוז', רומניה, "תיאטרון", כתב עת לתיאטרון, גיליון מספר 10, 2003, עמ' 48 -51.
דוד זינדר, פרק בספר - אוריינות חזותית: עיון, מחקר ויצירה, תל אביב, הוצאת רסלינג, 2010.
זינדר תרגם ספרים מאנגלית לעברית ומעברית לאנגלית (מקצתם עם אשתו).
אלפרד ז'ארי, אובו המלך (תרגם הוסיף מבוא והערות: דוד זינדר), תל אביב, אור-עם, 1987.
ויליאם קונגריב, דרכו של עולם (תרגם מאנגלית: דוד זינדר), תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
חמדה זינדר לבית פייגנבאום-מיוחס, כתבים - סיפורים על משפחת מיוחס (ערך והביא לדפוס: דוד זינדר), ירושלים, הוצאה משפחתית, 1989.
דוד זינדר, הקדמה לספר מתורגם - מייקל צ'כוב, לשחקן: על טכניקת המשחק (תרגם: אופיר דואן, עריכה: יעל שלמון ברנע), רמת השרון, הוצאת אסיה, 2019.
דוד זינדר, הקדמה לספר, דנה מרגלית, הטכניקה של מייקל צ'כוב, הוצאה עצמית, 2021.
הלורד דוד דניאל זיו , הברון זיו מברמפטון, היה איש עסקים בריטי שהיה דירקטור במרקס אנד ספנסר מ-1972 עד 1997.
דוד זיו נולד במרילבון, לונדון, בנם היחיד של מרקוס זיו, הברון זיו מברמפטון ורוזלי פרומסון.
סבו וסבתו היו רבקה מרקס וישראל זיו, הברון זיו.
הוא נין של מייקל מרקס, מייסד מרקס אנד ספנסר.
הוא התחנך בבית הספר רפטון והצטרף למרקס אנד ספנסר ב-1957, הצאצא האחרון של מייקל מרקס שכיהן בדירקטוריון החברה
הוא זכה לתואר אבירות בשנת 1999.
זיו התחתן עם ג'ניפר וולטון ב-1962 ויש להם שני בנים, סיימון מרקוס (יליד 1965) וג'ונתן דייוויד (יליד 1966).
דוד מזרחי ורטהיים (נולד ב-21 בספטמבר 1975) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי, שהיה כתב ועורך בהארץ, וואלה!, נענע10 וגלובס.
ורטהיים נולד בחדרה ולמד באוניברסיטת תל אביב.
ב-2003, היה עורך חדשות ב-MSN, כתב תקשורת וצרכנות בהארץ ועורך האתר 'אולמרקטינג'.
ביוני 2008 מונה לכתב ועורך ערוץ המדיה של נענע 10. ב-2012 החל לערוך את מדור 'וואלה ברנז'ה' באתר וואלה!.
ב-2015 במקביל לתפקידו בוואלה, הגיש בגל"צ בתוכניתו של אראל סגל, וב-2018 עבר יחד איתו לרדיו 103fm.
באוקטובר 2018 הודיע על פרישתו מתפקידו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ניהל את קמפיין מפלגת מרצ.
ב-2019 החל לערוך את מדור נתח שוק ואת מגזין ומוסף המדיה 'פירמה' בגלובס, ובשנים 2019–2020 הגיש את הפודקאסט 'אוף דה רקורד' בגלובס.
ביוני 2021 חזר לוואלה, ומדור הברנז'ה חודש לאחר שלוש שנות השבתה.
הרב דוד זגורי (ה'תקס"ג, 1803 - ח' אדר ה'תרנ"ח, 2 במרץ 1898) היה פייטן, דרשן, ראש ישיבה במרקש ורבאט, פוסק הלכה ורבה של פונטה דלגדה שבאי סאו מיגל בקרבת פורטוגל.
נולד במוגאדור לאביו רבי מסעוד.