tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סין גם מספקת הלוואות, למשל של 67 מיליון דולר לשדרוג תשתיות באזור אורורו.
בשנת 2019, סין פיתחה את המטרה של חידוש מערכת הביטחון הבוליביאנית בשווי של יותר מ-105 מיליון דולר.
מערכת זו כוללת מצלמות מעקב חדשות, רחפנים, מערכות אוטומטיות לעיבוד ראיות וכוח אדם מוגבר לניהול כל אחת מהטכנולוגיות החדשות הללו, שכונו ביחד BOL 110. ממשלת בוליביה אמרה כי BOL 110 מיישם בינה מלאכותית למניעת פשע.
עם זאת, חלק מהאנשים הביעו דאגה לגבי טבען ונפוצותן של הטכנולוגיות הללו, וכיצד ניתן להשתמש בהן ליצירת מדינת משטרה בוליביאנית.
השימוש האחרון בטקטיקות מעקב ומניפולציה מפוקפקות על ידי ממשלת בוליביה עשוי לאמת את החששות הללו, כאשר כמה חוקרים מרחיקים לכת ומזהירים שמערכות דומות יכולות לעודד שיטות סמכותיות.
בוליביה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
סין מחזיקה בבוליביה שגרירות בלה פאס וקונסוליה כללית בסנטה קרוס דה לה סיירה.
יחסי בולגריה–קניה הם היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה לקניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 בפברואר 1964. בשנת 2011 שגריר קניה בגרמניה, אשר מוסמך גם עבור בולגריה, היה בין השגרירים והנציגים של שמונים ושמונה מדינות שהוזמנו על ידי הנשיא גאורגי פרבאנוב למסיבת השנה החדשה השנתית של הרפובליקה של בולגריה שהתקיימה במוזיאון הלאומי של עיר הבירה של בולגריה, סופיה.
בעת שפנה לראשי הנציגויות, הנשיא פרבאנוב הצביע על רצונה של ארצו להתרכז בהעמקת היחסים הבילטרליים כעת, לאחר שהמשימה של הצטרפות בולגריה ל הושלמה בינואר 2007. במהלך התייעצויותיו הרשמיות, הודיעו לשגריר קתורימה כי בולגריה שוקלת לפתוח מחדש את השגרירות שלה בניירובי.
בשנת 2010, פיים צ'אושב, סגן שר החוץ של בולגריה ערך ביקור רשמי בקניה והתייעץ עם גורמי ממשל שונים, כולל רפאל טוג'ו, שר החוץ.
השגרירות רודפת אחר מינוי קונסול כבוד בסופיה על מנת לשפר את היחסים הדיפלומטיים ולקדם תיירות, מסחר והשקעות.
בולגריה מיוצגת בקניה באמצעות שגרירותה באדיס אבבה, אתיופיה.
קניה מיוצגת בבולגריה באמצעות שגרירותה בברלין, גרמניה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בסופיה.
יחסי בולגריה–קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה לקפריסין.
בולגריה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות קפריסין ב-1960, מה שהוביל לחגיגת 50 שנות יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות ב-2010. יחסים אלו התפתחו בצורה חיובית על הבמה הבינלאומית כמו גם במסחר ובעניינים אסטרטגיים.
שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי.
בולגריה התקבלה כחברה באיחוד האירופי ב-2007, ואילו קפריסין התקבלה כחברה באיחוד האירופי ב-2004.
הקשרים בין שתי המדינות נמשכים מאתיים שנה אחורה כאשר מורדים בולגרים שנלחמו בעות'מאנים נתפסו והובאו לניקוסיה.
במהלך מאסרם, הם פיתחו חברויות חזקות עם המקומיים בעוד שבוי אחד אפילו כתב יומן אינפורמטיבי על חיי ניקוסיה בשנות ה-1800.
בחמשת העשורים האחרונים, עד 5,000 סטודנטים קפריסאים יצאו לבולגריה במלגות שהוענקו על ידי ממשלת בולגריה.
שרת העבודה Sotiroula Charlambous ודובר הממשלה סטפנוס סטפנו הם שניים מהבוגרים היותר גבוהים של דוברי בולגרית.
וכיום יש כ-800 סטודנטים קפריסאים בבולגריה.
במיוחד דובר הממשלה סטפנו למד באקדמיה למדעי החברה והמנהל החברתי בסופיה (1984–1989) וקיבל תואר במדעי המדינה.
במהלך לימודיו היה מעורב באופן פעיל בתנועת הסטודנטים ושימש כנשיא אגודת הסטודנטים של הקפריסאים בבולגריה.
קפריסין היא אחד המשקיעים החזקים ביותר בבולגריה, כאשר ההשקעה הקפריסאית הגיעה ל-1.7 מיליארד אירו ב-2010. עמותה בחסות לשכת המסחר והתעשייה של קפריסין נוסדה בשם "איגוד העסקים של קפריסין-בולגריה" להלן "ההתאחדות" ושמה לה למטרה לקדם, להרחיב ולעודד יחסי כלכלה ומסחר בין הרפובליקה של קפריסין והרפובליקה של בולגריה.
בולגריה מחזיקה בקפריסין שגרירות בניקוסיה וקונסוליה כללית בלימסול.
קפריסין מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה ומשרד דיפלומטי בבורגס.
יחסי בולגריה–סלובקיה הם יחסי החוץ בין בולגריה וסלובקיה.
בולגריה כוננה במקור קשרים דיפלומטיים עם צ'כוסלובקיה ב-1920. סלובקיה הכריזה על עצמאות מצ'כוסלובקיה ב-1993, והייתה עצמאית לזמן קצר במהלך מלחמת העולם השנייה כרפובליקה הסלובקית.
בולגריה וסלובקיה כוננו יחסים דיפלומטיים לראשונה בין 1939 ל-1945. שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים ב-1 בינואר 1993. בפברואר 1994 בולגריה פתחה שגרירות בברטיסלאבה, וביוני 1994 סלובקיה פתחה שגרירות בסופיה.
בולגריה מחזיקה בסלובקיה שגרירות בברטיסלאבה.
סלובקיה מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
יחסי בוליביה–טורקיה הם יחסי החוץ בין בוליביה לטורקיה.
היחסים בין בוליביה לבין האימפריה העות'מאנית החלו בשנת 1849, וב-26 ביולי 1950 כוננה בוליביה יחסים דיפלומטיים עם טורקיה המודרנית.
לטורקיה יש שגרירות בלה פאס מאז 14 בפברואר 2018. בספטמבר 2022, בוליביה פתחה שגרירות באנקרה.
שתי המדינות חתמו על הסכם על פטור מוויזה בשנת 2000. הסכם שיתוף פעולה כלכלי ומסחרי נחתם בשנת 2011.
הביקור הרשמי של הנשיא אבו מוראלס בטורקיה ב-9 באפריל 2019 היה הביקור הנשיאותי הראשון בין שתי המדינות.
היקף הסחר בין שתי המדינות עמד על כ-130 מיליון דולר (יצוא טורקיה: 22 מיליון דולר, יבוא טורקיה: 108 מיליון דולר) עד סוף 2019.
יחסי בוליביה–פרגוואי הם היחסים הבילטרליים שבין שתי המדינות השכנות באמריקה הדרומית, בוליביה ופרגוואי.
שתי המדינות חברות בקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, בארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בארגון מדינות אמריקה ובאומות המאוחדות.
בתחילה שתי המדינות המודרניות של בוליביה ופרגוואי היו חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, מלכות משנה באימפריה הספרדית.
ב־1932 פרצה מלחמת הצ'אקו שבה נלחמו המדינות משך 3 שנים, שפגעה בהן כלכלית, חברתית ופוליטית, תוך שעיכבה את התפתחותן.
ב־1938 נחתם סופית הסכם השלום ולאחריו תוחמו גבולותיהן הבין־לאומיים.
לבוליביה יש שגרירות באסונסיון, בירת אורוגוואי.
לפרגוואי יש שגרירות בלה פאס, קונסוליה כללית בסנטה קרוס דה לה סיירה וקונסוליה ב.
יחסי בוסניה והרצגובינה – ישראל הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת ישראל לבין בוסניה והרצגובינה.
בין שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1997, כחמש שנים לאחר הקמת בוסניה והרצגובינה כמדינה עצמאית.
שגרירות ישראל האמונה על הטיפול בענייני בוסניה והרצגובינה נמצאת בטירנה שבאלבניה ושגרירות בוסניה והרצגובינה בישראל שוכנת בתל אביב-יפו.
ב-16 בדצמבר 2003 ביקר בישראל שר החוץ של בוסניה והרצגובינה מלאדן איבאניץ' ופגש בין היתר את שר החוץ וסגן ראש ממשלת ישראל סילבן שלום.
ב-14 במרץ 2017 חזר איבאניץ' לישראל, הפעם כיושב ראש הנשיאות של בוסניה והרצגובינה.
איבניץ' נועד במהלך הביקור עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
היה זה ביקור ראשון של נשיא בוסניה והרצגובינה בישראל.
היחסים של ישראל עם רפובליקה סרפסקה (ישות סרבית בתוך בוסניה והרצגובינה) הם יחסים מיוחדים והתבטאו בכך שגם בלחץ בוסני ופלסטיני, נציגי הישות הצביעו ופעלו בעד ישראל וגינו בתוקף החלטות נגדה.
בשנת 1995, במהלך מלחמת בוסניה, נודע בעיתונות זרה שהסרבים משתמשים באקדחים, רובים ופגזים ישראלים.
פעילים פרו-בוסניים גינו את ישראל והאשימו מדינות נוספות שכנראה עבדו כצד שלישי.
משרד החוץ מצידו הכחיש את התופעה ואמר והדגיש כי ישראל לא רוצה לקחת חלק בסכסוך ומקיימת את אמברגו הנשק שהאו"ם הטיל במלחמה זו.
בחודש נובמבר 2011, כאשר הרשות הפלסטינית ביקשה הכרה וחברות באו"ם דרך מועצת הביטחון הקול המכריע נשאר בידי בוסניה.
החברים הקרואטים והמוסלמים מהפדרציה של בוסניה והרצגובינה תמכו בעמדה הפלסטינית.
מאידך גיסא, הסרבים סירבו בכל תוקף לגבות את היוזמה הפלסטינית.
בשל הנוהג הקיים בבוסניה והרצגובינה של ניהול מדיניות חוץ בקונצנזוס, ובהיעדרו הנוהג הוא להימנע, שגריר בוסניה והרצגובינה באו"ם נאלץ לעכב תמיכת ארצו בבקשה הפלסטינית, אשר לא הצליחה לעבור כתוצאה מכך.
בינואר 2026, נשיאת רפובליקת סרפסקה אנה טרישיץ'-באביץ' והנשיא לשעבר מילורד דודיק הגיעו לביקור בישראל.
יחסי בוסניה והרצגובינה–שוודיה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לבין שוודיה.
לבוסניה והרצגובינה יש שגרירות בסטוקהולם אשר הוקמה ב-1993, ולשוודיה יש שגרירות בסרייבו אשר הוקמה ב-1995, עם סיום מלחמת בוסניה.
על פי הצהרת שגרירות שוודיה במדינה, המטרה הראשונית בהקמתה הייתה שיקום בוסניה והרצגובינה לאחר המלחמה, אך השתנתה בחלוף הזמן לעזרה למדינה בהצטרפות לאיחוד האירופי, ובהתאקלמות בו.
במהלך מלחמת בוסניה, שלחה שוודיה את גדודי בוסניה ככוחות שמירת שלום, בין היתר עקב חברותה בנאט"ו, וכן במסגרת כוחות שמירת השלום של האו"ם.
שוודיה שלחה לוחמים לכוח האכיפה ולכוח הייצוב שפעלו במלחמה.
שישה חיילים שוודים נהרגו בזמן המלחמה בתאונות, בשישה מקרים שונים.
בנוסף, תמכה שוודיה בלחימה גם על ידי קליטת פליטים מהמלחמה במדינה.
על פי הערכות, בין אפריל 1992 ועד נובמבר 1995 הגיעו מ-48,000 ועד 60,000 בוסנים לשוודיה, רבים מהם קיבלו תושבות קבע.
אולם, מ-21 ביוני 1993 חויבו בוסנים להציג אשרת כניסה למדינה.
נכון ל-2016 חיים 58,181 בוסנים בשוודיה, כמה מהם מפורסמים במיוחד כמו זלאטן איברהימוביץ' וברנימיר הרגוטה.
יחסי בוליביה–קולומביה הם היחסים הבילטרליים הנוכחים וההיסטוריים בין המדינה הרב-לאומית של בוליביה לבין רפובליקת קולומביה.
שתי המדינות הללו הן חברות ארגון מדינות אמריקה וקהילת האנדים.
השגרירות של קולומביה בבוליביה ממוקמת בלה פאס, וזו בראשותו של שגריר קולומביה לבוליביה.
הקונסוליה הכללית של קולומביה נמצאת גם היא בלה פאס.
יחסי בוסניה והרצגובינה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בוסניה והרצגובינה לבין הרפובליקה הצרפתית.
הדיאלוג הפוליטי-מדיני בין צרפת לבוסניה והרצגובינה החל עם עצמאותה של המדינה ומעולם לא פסק, אפילו בשנות מלחמות יוגוסלביה.
במהלך מלחמת בוסניה (1992–1995), צרפת עשתה מאמצים פוליטיים, דיפלומטיים וצבאיים חזקים (כוחות האו"ם, כוח הגנה של האו"ם) כדי לשמור על השלום באזור.
טיוטת הסכם דייטון ששמה קץ לסכסוך אושרה בדייטון, אוהיו, ארצות הברית וההסכם עצמו נחתם בפריז ב-14 בדצמבר 1995.
מעורבותה של צרפת בהלך הרוח במדינה נמשכה גם במהלך שנות השיקום, לרבות באמצעות השתתפותה במשימות של שמירת שלום (כוח האכיפה, כוח הייצוב, EUFOR Althea).
למרות שהנוכחות הצבאית של צרפת הגיעה לסיומה, היא ממשיכה לקחת חלק במועצת יישום השלום (PIC), גוף הדרכה פוליטי במטרה לשמור על השלום באזור.
בוסניה והרצגובינה מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
צרפת מיוצגת בבוסניה והרצגובינה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בסרייבו, בירת המדינה.
יחסי בוסניה והרצגובינה–הרפובליקה של מקדוניה הצפונית הם טובים מאוד, ללא כל סוגיות פתוחות ביניהן.
בין השנים 1918–1991 היו שתי המדינות חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
שאיפות ההצטרפות לאיחוד האירופי ונאט"ו
למקדוניה הצפונית ובוסניה-הרצגובינה ישנה מטרה משותפת של הצטרפות לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
מקדוניה הצפונית היא מועמדת להצטרפות לאיחוד האירופי מאז 2005, ומחכה לתחילת המשא ומתן על ההצטרפות.
היא גם עמדה בקריטריונים להצטרפות לנאט"ו, אולם היא מנועה מלהצטרף על ידי יוון, בעקבות הסכסוך על שם המדינה (שנפתר בשנת 2019 לאחר שינוי השם מ"מקדוניה" ל"מקדוניה הצפונית").
בוסניה והרצגובינה רוצה אף היא להצטרף לנאט"ו, וכמו כן בשנת 2008 היא חתמה על הסכם ההצטרפות לאיחוד האירופי.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה במקדוניה הצפונית שגרירות בסקופיה וקונסוליה כללית בביטולה.
מאידך, מקדוניה הצפונית מחזיקה בבוסניה והרצגובינה רק שגרירות בסרייבו.
יחסי בוסניה והרצגובינה–גרמניה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לבין גרמניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 בינואר 1992.
בסוף המאה ה-13 או בתחילת המאה ה-14, כורים גרמנים, המכונים "סקסונים" (סאסי), הגיעו מהונגריה לבוסניה.
בשנת 1878 סופחה בוסניה לאוסטרו-הונגריה, אשר הייתה בברית עם הקיסרות הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה בוסניה חלק ממעצמות המרכז, ולאחר תבוסת אוסטריה ופירוק האימפריה בשנת 1918, הצטרפה בוסניה למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר הצטרפה בשנת 1919 לממלכת הסרבים, קרואטים והסלובנים.
בשנת 1941 גרמניה הנאצית כבשה את יוגוסלביה.
והקימה את ממשלת הבובות המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH), שכללה אף את בוסניה והרצגובינה.
הרבה חיילים גרמנים מהוורמאכט נפרסו בכל רחבי בוסניה, ובמהלך 1942 ו-1943 הגיעו כוחות נוספים מגרמניה, בגלל עלייה במספר ההתקפות על הנאצים על ידי הפרטיזנים היוגוסלבים שהיו בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו.
לאחר המלחמה הפכה בוסניה והרצגובינה לחלק מיוגוסלביה הסוציאליסטית, והייתה חלק ממנה עד לשנת 1991. במסגרת נפילת הקומוניזם במזרח אירופה החלה יוגוסלביה להתפורר.
גרמניה הכירה בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה ב-6 באפריל 1992, וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים בנובמבר אותה שנה.
במהלך מלחמת בוסניה גרמניה טיפלה במרבית הפליטים הבוסנים, וניסתה באמצעות קבוצת התיאום הבינלאומי להביא לסיום המלחמה, והייתה מעורבת בהשגת הסכם דייטון.
מאז המלחמה, גרמניה מסייעת בדרכים רבות ושונות עבור בוסניה והרצגובינה, ואף מסייעת לה בהצטרפות לאיחוד האירופי.
גרמניה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו.
מאידך, בוסניה והרצגובינה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בפרנקפורט, בלייפציג, במינכן ובשטוטגרט.
יחסי בוסניה והרצגובינה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין בוסניה והרצגובינה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
ב-1996 הוציאו שתי המדינות הצהרה על כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, ההצהרה לא סונכרנה בין שתי המדינות ולא הופיעה באותו הזמן (סן מרינו ב-11 באפריל, בוסניה והרצגובינה ב-31 במאי).
ב-2 באוגוסט 2011 חתמו שתי המדינות על הסכם לקידום השקעות אזרחי מדינה אחת בשנייה ועיגונן.
ב-28 בנובמבר 2013 הסכם בנוגע לתובלה במרחב הבינלאומי אומץ על ידי שתי המדינות.
סן מרינו מיוצגת בבוסניה והרצגובינה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בסרייבו, בירת המדינה.
בוסניה והרצגובינה אינה מיוצגת בסן מרינו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי, הגורם המייצג שלה הוא שגרירותה ברומא, בירת איטליה.
יחסי בוסניה והרצגובינה–מלזיה הם היחסים הדו-צדדיים בין בוסניה והרצגובינה לבין פדרציית מלזיה.
באוקטובר 1993, במהלך מלחמת בוסניה, ראש ממשלת מלזיה, מחתיר מוחמד, שלח קבוצה של חיילים מלזיים על מנת להשתתף בפעולות השלום של האו"ם עקב חשש להפרת זכויות האדם בבוסניה ובהרצגובינה.
בנוסף, מוחמד קרא לארגון לשיתוף פעולה אסלאמי על מנת למצוא פתרון מתאים.
לאחר הכרזת העצמאות של המדינה, שתי המדינות כוננו יחסים ומלזיה הכירה בבוסניה ובהרצגובניה כמדינה עצמאית.
בוסניה והרצגובינה ומלזיה מקיימות שיתוף פעולה מסחרי וכלכלי:
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לבוסניה והרצגובינה הגיעה לסך 8.77 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר שמן דקלים, מחשבים, טלפונים, מזגנים, בגדי גומי ומוצרי חשמל אחרים.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מבוסניה והרצגובינה למלזיה הגיעה לסך 3.29 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר חומרי נפץ, תחמושות ועוד.
בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לבוסניה והרצגובינה הגיעה לסך 10.3 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר טלפונים, מחשבים, בגדי גומי ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מבוסניה והרצגובינה הגיעה לסך 181 אלף דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר מכוניות, משאבות ועוד.
בוסניה והרצגובינה מיוצגת במלזיה על ידי שגרירות בקואלה לומפור, בירת מלזיה.
מלזיה מיוצגת בבוסניה והרצגובינה על ידי שגרירות בסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
יחסי בוסניה והרצגובינה–מונטנגרו הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה למונטנגרו.
מאז סיום מלחמת העצמאות הקרואטית, היחסים היו ברובם חיוביים, אך קיים סכסוך גבול בין המדינות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התאחדו ממלכת סרביה, ממלכת מונטנגרו ומדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, שהייתה קודם לכן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, והקימו את ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שהפכה בשנת 1929 לממלכת יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות תחת כיבוש גרמניה הנאצית, ולאחר המלחמה הוקמה יוגוסלביה מחדש, בראשותו של טיטו.
בשנת 1991 הכריזה בוסניה והרצגובינה על עצמאותה, בעוד מונטנגרו נותרה כחלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, אשר הפכה בשנת 2003 לסרביה ומונטנגרו, ובשנת 2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה.
בוסניה והרצגובינה הכירה רשמית במונטנגרו ב-21 ביוני 2006. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-14 בספטמבר 2006.
יו"ר נשיאות בוסניה והרצגובינה, נבוישה רדמנוביץ', ביקר רשמית במונטנגרו ב-10 באפריל 2007.
יו"ר נשיאות בוסניה והרצגובינה, ז'לקו קומשיץ' ערך ביקור רשמי במונטנגרו ב-10 בדצמבר 2007 וחנך את שגרירות בוסניה והרצגובינה במונטנגרו.
ראש ממשלת מונטנגרו, מילו ג'וקאנוביץ' ערך ביקור רשמי בבוסניה והרצגובינה ב-1 בדצמבר 2008.
נשיא מונטנגרו, פיליפ וויאנוביץ', ביקור רשמי בבוסניה והרצגובינה בין התאריכים 22–23 במאי 2009.
יו"ר נשיאות בוסניה והרצגובינה, בקיר איזטבגוביץ' ערך ביקור רשמי במונטנגרו 23–24 באוקטובר 2012, במהלך הביקור היו לו פגישות עם נשיא מונטנגרו פיליפ וויאנוביץ', ועם יו"ר הפרלמנט ר.
יו"ר מועצת השרים של בוסניה והרצגובינה, וייקוסלב בוואנדה, ערך ביקור רשמי במונטנגרו ב-26 בפברואר 2013, במהלכו קיים פגישות עם ראש ממשלת מונטנגרו, מילו ג'וקאנוביץ', נשיא מונטנגרו פיליפ וויאנוביץ' ויושב ראש הפרלמנט ר.
סך הסחר בין שתי המדינות בשנת 2012 הסתכם ב-150.6 מיליון אירו, מתוכם היבוא הסתכם ב-122.2 מיליון אירו והיצוא ב-27.4 מיליון אירו.
סך הסחר בין שתי המדינות בשנת 2011 הסתכם ב-161.1 מיליון אירו, מתוכם היבוא הסתכם ב-138.7 מיליון אירו והיצוא ב-22.4 מיליון אירו.
סך הסחר בין שתי המדינות בשנת 2010 הסתכם ב-507.1 מיליון אירו, מתוכם היבוא הסתכם ב-432.2 מיליון אירו והיצוא ב-74.9 מיליון אירו.
סך הסחר בין שתי המדינות בשנת 2009 הסתכם ב-133.8 מיליון אירו, מתוכם היצוא הסתכם ב-18.8 מיליון אירו היבוא ב-115 מיליון אירו.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה במונטנגרו שגרירות בפודגוריצה בלבד.
מאידך, מונטנגרו מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו בלבד.
יחסי בוסניה והרצגובינה–סרביה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לסרביה.
המדינות המודרניות היו שתיהן חלק מיוגוסלביה.
רוב האוכלוסייה בשתי המדינות מדברת אחת מהניבים של סרבו-קרואטית.
לסרביה שגרירות בסרייבו וקונסוליה כללית בבאניה לוקה.
שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה והסכם הסחר החופשי במרכז אירופה (CEFTA).
סרביה היא מדינה מועמדת רשמית לחברות באיחוד האירופי ובוסניה מוכרת כמדינת מועמדות פוטנציאלית על ידי האיחוד האירופי.
שתי המדינות ממוקמות במערב הבלקן ובדרום-מזרח אירופה.
הם חולקים גבול לאורך 357 ק"מ לאורך הדרינה.
בשנת 1991 הכריזה בוסניה והרצגובינה על עצמאותה, לאחר שקדמו לה במהלך זה סלובניה וקרואטיה.
בין אפריל 1992 לדצמבר 1995, על רקע התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, התרחשה מלחמת בוסניה.
הכוחות התוקפים העיקריים הזדהו כסרבים וכקרואטים של בוסניה והרצגובינה, לרבות משִטחי רפובליקה סרפסקה והקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה (כלומר מתוך המדינה).
כוחות אלה הונהגו וזכו לאספקה מן המדינות סרביה וקרואטיה (כל מדינה והקהילה האתנית הקשורה אליה), ומבוסניה והרצגובינה עצמה (אז "הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה").
בשלביה המאוחרים השתתפו במלחמה גם כוחות נאט"ו.
במהלך המלחמה ביצעו שני הצדדים פשעי מלחמה, ואזרחים רבים משני הצדדים נרצחו באכזריות, כחלק מטיהור אתני.
ב-8 ביולי 2015, רוסיה הטילה וטו על החלטת מועצת הביטחון של האו"ם, אשר גינתה את טבח סרברניצה כרצח עם.
הווטו זכה לשבחים על ידי רפובליקה סרפסקה וסרביה, וזכה לשבחים על ידי נשיא סרביה, טומיסלב ניקוליץ', אשר קבע כי רוסיה "מנעה ניסיון להכתים את האומה הסרבית כרוצחת עם" והוכיחה עצמה כחברה אמיתית וכנה.
ראש ממשלת סרביה, אלכסנדר ווצ'יץ', שהוזמן על ידי ממשלת בוסניה להשתתף באנדרטה השנתית בסרברניצה ב-11 ביולי 2015 כדי לכבד את זכרם, הותקף על ידי אספסוף ההמון באבנים, בקבוקים וחפצים אחרים ונאלץ להימלט מהטקס.
בסרייבו נאסרה אזכרה מתוכננת לקרבנות מבצע "אולוג'ה".
סרביה היא המשקיעה השנייה בגודלה בבוסניה והרצגובינה, על פי נתונים שנפרסו ממאי 1994 עד דצמבר 2013.
הסרבים והבוסניאקים שייכים אתנית ולשונית לעמים הדרום סלאביים.
רוב האוכלוסייה בסרביה ובוסניה והרצגובינה מדברות סרבו-קרואטית.
אחד בניבים שלו, סרבית, הוא השפה הרשמית בשתי המדינות.
בוסנית וקרואטית, הניבים האחרים של סרבו-קרואטית בבוסניה והרצגובינה, מוכרים כשפות מיעוט של סרביה.
הסרבים הם אחד משלושת העמים המרכיבים את בוסניה והרצגובינה יחד עם בוסניאקים וקרואטים.
מדובר בקבוצה האתנית השנייה בגודלה, המונה 1,086,733 (30.78%) על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2013. הקהילה מתרכזת ברפובליקה סרפסקה (המונה 970,857; 82.95%), אחת משתי הישויות המרכיבות את בוסניה והרצגובינה.
הסרבים משתייכים בעיקר להיכנסייה המזרחית האורתודוקסית.
בוסניאקים הם מיעוט מוכר בסרביה.
מדובר בקבוצה האתנית הרביעית בגודלה, המונה 145,278 (2.02%) על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2011. הקהילה מרוכזת באזור סנג'ק בדרום מערב סרביה.
הבוסניאקים משתייכים בעיקר לדת המוסלמית הסונית.
את תחילתו של שיתוף פעולה רשמי ניתן לייחס למלחמת בוסניה; רפובליקה סרפסקה קיבלה תמיכה מסרביה.
בהסכם דייטון ייצג נשיא הרפובליקה של סרביה סלובודן מילושביץ' את האינטרסים הבוסנים הסרבים עקב היעדרו של רדובאן קאראג'יץ'.
הסכם דייטון הבטיח את זכותם של גורמים בבוסניה והרצגובינה ליצור קשרים מקבילים מיוחדים עם מדינות שכנות התואמות את הריבונות הטריטוריאלית של בוסניה והרצגובינה.
ההסכם על יחסים מקבילים מיוחדים נחתם ב-28 בפברואר 1997. ההסכם יושם ב-15 בדצמבר 2010. עד כה התקיימו מספר לא מבוטל של ישיבות פורמליות ובלתי פורמליות בין נציגי שני הצדדים.
יחסי בוסניה והרצגובינה–קרואטיה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לרפובליקת קרואטיה.
שתי המדינות חולקות גבול משותף של 932 קילומטרים.
בוסניה והרצגובינה וקרואטיה היו שתיהן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן הצטרפו למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר חברה לממלכת סרביה ולממלכת מונטנגרו, להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בשנת 1929 לממלכת יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו שטחי שתי המדינות תחת שליטת המדינה העצמאית של קרואטיה, מדינה גרורה של גרמניה הנאצית שהונהגה על ידי תנועת האוסטאשה הקרואטית הפשיסטית.
לאחר המלחמה הן שבו להיות חלק מיוגוסלביה בראשותו של טיטו.
בראשית שנות התשעים היו שתי המדינות מעורבות במלחמות יוגוסלביה, סכסוכים חמושים שבאו בעקבות התפרקות יוגוסלביה לחמש מדינות ריבוניות: בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, הרפובליקה של מקדוניה, סלובניה והרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (שהפכה בשנת 2003 לסרביה ומונטנגרו, והתפרקה בשנת 2006).
הקרואטים, הבוסניאקים והסרבים (כולל הקרואטים-בוסנים והבוסנים-סרבים) נלחמו זה בזה בבריתות לא יציבות בסדרת קונפליקטים.
מרבית המלחמות אירעו בשטחה של בוסניה והרצגובינה, שם הקימו הקרואטים את הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה.
עם זאת, לאחר המלחמות שמרו בוסניה והרצגובינה וקרואטיה על אותו גבול שהיה להם בתקופת יוגוסלביה, ובעקבות הסכם דייטון בוסניה והרצגובינה חולקה לשתי ישויות על בסיס שלושת העמים: רפובליקה סרפסקה (לסרבים) והפדרציה של בוסניה והרצגובינה (לבוסנים והקרואטים).
על פי ספר העובדות העולמי 7,269 פליטים קרואטים עדיין מתגוררים בבוסניה והרצגובינה ו-31,600 איש הם עקורים מבוסניה.
ב-2009 חאריס סילייג'יץ', חבר נשיאות בוסניה והרצגובינה מטעם הבוסניאקים, הביע ביקורת על הסכם דייטון ותוצאותיו.
היצוא לבוסניה והרצגובינה מסתכם ב-14.4% מכלל היצוא הקרואטי, ואילו משנת 2007 בוסניה והרצגובינה היא שותפת הסחר החמישית בגודלה בקרואטיה.
כתוצאה מכך, קרואטיה היא גם היבואנית והיצואנית הגדולה ביותר של בוסניה והרצגובינה, ואילו בוסניה והרצגובינה היא הרוכשת השנייה בגודלה של סחורות קרואטיות.
עם 343 מיליון מארק סחיר (237 מיליון דולר) של הון זר שהושקע, קרואטיה היא המשקיעה המובילה בבוסניה והרצגובינה, ומובילה עם סלובניה (302 מיליון מארק סחיר, או 208 מיליון דולר) וסרביה ומונטנגרו (122 מיליון מארק סחיר, או 84 מיליון דולר).
בשנת 2007 הסתכם הסחר בין המדינות בסכום של 2,517 מיליון דולר (3.64 מיליארד מארק סחיר, או 13.63 מיליארד קונה קרואטי), גידול של 32 אחוזים לעומת השנה הקודמת.
בין המדינות נערכו כמה מיזמים משותפים, ובהם הרחבת הכביש האירופי E73 כדי להעלות אותו לסטנדרטים של כביש מהיר.
לשתי המדינות יש כמה קטעים של גבול השנויים במחלוקת, שהגדולה שבהן היא הנוגעת לגישה ימית אל נהר אונה (כפרים בבסיס הר פליישיביצה נמצאים בקרואטיה, בעוד שאחרים הם בבוסניה, המשמעות היא שיש צורך בתשעה מעברי גבול בכביש בודד, וחוסר הפעולה בבעיה זו מונע התפתחות רצינית באזור.
קו הרכבת זאגרב–ספליט–ביחאץ' עדיין סגור לתנועה בעיקר בגלל הבעיה הזו.
האשרור של הסכם הגבול משנת 1999 עדיין לא התרחש בשנת 2013.
יחסי בוסניה והרצגובינה–קוסובו אינם רשמיים בגלל היעדר תמימות דעים בממשלה המרכזית להכיר בעצמאות קוסובו, בעיקר בעקבות וטו של רפובליקה סרפסקה התומכת בצורה מוחלטת בסרביה.
ב-21 בפברואר 2008, אימצה רפובליקה סרפסקה, אחת משתי הישויות של בוסניה והרצגובינה, החלטה שבאמצעותה הוקיעה וסירבה להכיר בהכרזה החד-צדדית על עצמאותה של קוסובו מסרביה.
בנוסף, הפרלמנט ברפובליקה אימץ החלטה שקבעה כי במקרה שרוב מדינות האיחוד האירופי והאו"ם יכירו בעצמאות קוסובו, הרפובליקה תראה את הפרישה בקוסובו כתקדים ותקיים משאל עם על מעמדה החוקתי שלה בתוך בוסניה והרצגובינה.
לבסוף, ההחלטה קראה לכל פקידי הרפובליקה לעשות הכל כדי למנוע מבוסניה והרצגובינה להכיר בעצמאותה המוצהרת של קוסובו.
ב-27 באוגוסט 2008, שגריר בוסניה לשעבר בטורקיה חג'רודין סומון כתב מאמר מערכת שדן בדרכונים הקוסוביים, שם סיכם עד היום את עמדת בוסניה ביחס לקוסובו: "כמו בעניינים רבים אחרים, בוסניה והרצגובינה חלוקה עמוקות ביחס לעצמאותה של קוסובו.
הפרלמנט של רפובליקה סרפסקה, המשתרע על 49 אחוז משטחה של המדינה, אימץ החלטה מיוחדת המגנה את עצמאותה של קוסובו והפגנות רחבות אורגנו שם במחאה.
בהתחשב בכך שמנהיגי סרביה של אותה ישות איימו להתנתק מבוסניה והרצגובינה ולהצטרף לסרביה כפיצוי על אובדן קוסובו, אמר יו"ר נשיאות בוסניה והרצגובינה, חאריס סילייג'יץ' בפשטות כי לא סביר שארצו תכיר בעצמאותה של קוסובו בזמן הקרוב בגלל ההתנגדות החזקה של הקהילה הסרבית.
שר החוץ סוון אלקלעי הודיע לציבור ב-2 באוגוסט 2008 כי על פי חוק בוסניה והרצגובינה איננה יכולה לקבל את הדרכונים הקוסוביים, עד שנשיאות בוסניה תקבע החלטה כזו.
ב-26 בספטמבר 2008 בעת השתתפותו בעצרת הכללית של האו"ם בניו יורק, יו"ר הנשיאות הבוסנית, חאריס סילייג'יץ', אמר בריאיון לקול אמריקה ששודר בחזרה לבוסניה בשפה הבוסנית שהוא תומך בעצמאות קוסובו ומתנגד לבקשת סרביה כי בית המשפט הבינלאומי לצדק יתן חוות דעת על הלגיטימיות של עצמאות קוסובו.
סילייג'יץ' דיבר בשמו כי נשיאות בוסניה והרצגובינה לא אימצה פה אחד במה שתאפשר לו לדבר רשמית.
באוגוסט 2009 ביקש פורום הבוסניאקים (המוסלמים הבוסנים) מקוסובו כי בוסניה תכיר בקוסובו ובדרכונים של אזרחיה.
בתגובה, החבר הסרבי במוסד הנשיאות, נבוישה רדמנוביץ', הצהיר כי הנשיאות לא תדון בנושא בעתיד הנראה לעין, וכי מי שיבקש דרישות כאלה צריך לשקול "איזו מדינה היא מדינה בוסניה-הרצגובינה, אילו נטיות קיימות ומה יכול להיות ההשלכות של מהלך כזה".
הוא אמר, "לפעמים חשיבה עם הלב אינה טובה למטרות הפוליטיות הגדולות יותר".
יחסי בוסניה והרצגובינה–סלובניה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לסלובניה.
בוסניה והרצגובינה וסלובניה היו שתיהן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן הצטרפו למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר חברה לממלכת סרביה ולממלכת מונטנגרו, להקמת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בשנת 1929 לממלכת יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות תחת כיבוש גרמניה הנאצית, ברמה כלשהי, ולאחר המלחמה הם שבו להיות חלק מיוגוסלביה בראשותו של טיטו.
בסלובניה המלחמה הייתה קצרה, ואילו בבוסניה והרצגובינה הקרואטים, הבוסנים והסרבים (כולל הקרואטים-בוסנים והבוסנים-סרבים) נלחמו זה בזה בבריתות לא יציבות בסדרת קונפליקטים.
מרבית המלחמות אירעו בשטחה של בוסניה והרצגובינה, שם הקימו הקרואטים את הרפובליקה הקרואטית של הרצג-בוסניה.
כתוצאה מהסכם דייטון, בוסניה והרצגובינה חולקה לשתי ישויות על בסיס שלושת העמים: רפובליקה סרפסקה (לסרבים) והפדרציה של בוסניה והרצגובינה (לבוסנים והקרואטים).
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה בלבד.
מאידך, סלובניה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו בלבד.
יחסי בוסניה והרצגובינה–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות, בוסניה והרצגובינה ורוסיה.
רוסיה הכירה בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה ב-27 באפריל 1992.
בוסניה היא אחת המדינות בהן רוסיה תרמה חיילים עבור נאט"ו לכוח הייצוב לשמירת השלום.
ב-12 בינואר 1996, רוסיה שלחה חיילים לסרייבו, בירת בוסניה-הרצגובינה, דרך טוזלה.
המוטיבציה למהלך, בחלקה, נבעה מהרצון לשפר את היחסים עם ארצות הברית.
המיקום של פריסת החיילים הרוסיים הפך לנושא לדיון בינלאומי: הרוסים רצו לפרוס באזור הבוסניים-סרביים, ואילו ארצות הברית רצתה לפרוס אותם בשטח הבוסני-קרואטי.
במהלך 1999, בעת מלחמת קוסובו, ההסכם משנת 1996 על פעולות משותפות בבוסניה שהובאו כדוגמה לשיתוף פעולה מוצלח של רוסיה-נאט"ו.
העמדה הרוסית לגבי שיקום בוסניה לאחר המלחמה נותרה, נכון ל-2008, בקו אחד עם המדיניות המערבית.
בפרט, באוקטובר 2007 רוסיה אישרה את ההכחשה המערבית של ההצבעה העדתית (מוגנת על ידי המיעוט הסרבי וממשלת סרביה).
בוסניה והרצגובינה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה בלבד.
מאידך, רוסיה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו בלבד.
יחסי בוסניה והרצגובינה–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות, בוסניה והרצגובינה והממלכה המאוחדת.
בשנת 1995 נחתם הסכם דייטון, ובעקבותיו הכירה בריטניה בבוסניה והרצגובינה.
כוחות בריטיים היו חלק מכוח שמירת השלום של נאט"ו, ולאחר מכן בריטניה הייתה חלק מכוח האכיפה ומכוח הייצוב, אשר פעלו לשמירת השלום ברחבי בוסניה.
כיום בוסניה והרצגובינה היא מדינה מועמדת להצטרפות לאיחוד האירופי, בעוד בריטניה מובילה תהליך של פרישה מהאיחוד.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון בלבד.
מאידך, בריטניה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו וקונסוליה כללית בבאניה לוקה.
יחסי בוליביה–רוסיה היא מערכת היחסים בין שתי המדינות, בוליביה ורוסיה.
לרוסיה יש שגרירות בלה פאס, ולבוליביה שגרירות במוסקבה.
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם בוליביה ב-18 באפריל 1945.
עבור בוליביה ההתמקדות ביחסים עם רוסיה היא בעיקר כלכלית, בניגוד לעמדה פוליטית ואסטרטגית, כפי שמראה הסכם השקעה בשדות הגז הטבעי של בוליביה.
נראה שהוא "עוזר לאמריקה הלטינית...
[בזמן שהיא] מרחיבה את ההזדמנויות הכלכליות של אמריקה הלטינית, מגוונת את מערכות היחסים שלה ...
בספטמבר 2008 גזפרום, חברת האנרגיה הרוסית שהמדינה מחזיקה בה בשליטה, חתמה על הסכם בשווי 4.5 מיליארד דולר לחיפוש אחר גז בבוליביה.
בדצמבר 2008 השקיעה רוסיה ארבעה מיליון דולר במחקר שעסק בתעשיית הגז הבוליביאנית, בתקווה לפתוח מרכז משותף ברוסיה-בוליביאנית לחקירת גז מתישהו בשנת 2009.
במרץ 2009 חתמו רוסיה ובוליביה על הסכם פרוטוקול שמטרתו לחזק את הדמוקרטיה בכל מדינה.
בפברואר 2009 ביקר הנשיא אוו מוראלס במוסקבה.
נסיעתו הייתה הראשונה אי פעם על ידי ראש מדינה בוליביאני לבירת רוסיה.
במהלך הביקור חתמו שני המנהיגים על הסכם לחיזוק האנרגיה וקשרים צבאיים בין שתי המדינות בנוסף לחיזוק שיתוף הפעולה הנרקוטי.
במאי 2009 אמר הנציג של בוליביה לענייני חוץ כי בוליביה תבצע רכישת נשק ותחבורה רב-מיליון דולרים מרוסיה במאבק להברחת וייצור סמים בבוליביה.
באוקטובר 2009 הודיע הנשיא אוו מוראלס על התוכניות להקמת מתקן תמיכה טכני לתיקון מטוסים רוסים בבוליביה שיוקם בבסיס לשעבר של ארצות הברית בסמוך לעיירה צ'ימור במרכז המדינה.
ההשקעה הראשונית בבנייה מוערכת בכ-5 מיליון דולר ואורך המסלול הקיים יורחב בשלוש פעמים "כדי שיהיה ניתן לקלוט את המטוס המודרני ביותר."
יחסי בוליביה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינה הרב לאומית של בוליביה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין המדינה הרב לאומית של בוליביה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינה הרב לאומית של בוליביה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים.
שווייץ פתחה קונסוליה כללית בבוליביה בשנת 1935 ונציגות דיפלומטית בשנת 1962. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בוליביה לשווייץ כוננו בשנת 1946, והסוכנות השווייצרית לפיתוח פועלת במדינה החל משנת 1968.
היחסים הכלכליים שבין בוליביה לשווייץ הם יחסים צנועים.
שווייץ מייבאת מבוליביה בעיקר ציוד כרייה וציוד חקלאי.
שווייץ מייצאת לבוליביה בעיקר מכונות, ציוד רפואי ומוצרי רוקחות.
שווייץ משקיעה מיליוני פרנקים שווייצרים בבוליביה מדי שנה, וחברות שווייצריות מספקות כמה מאות מקומות עבודה לבוליביאנים.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בבוליביה תשע מאות אזרחים שווייצרים.
שווייץ מיוצגת בבוליביה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בלה פאס.
שווייץ מיוצגת בבוליביה גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים סנטה קרוס וקוצ'במבה.
בוליביה אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות.
בוליביה מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בז'נבה.
יחסי בוסניה והרצגובינה–יוון הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה ליוון.
יחד עם כל שאר חברות האיחוד האירופי, יוון הכירה בבוסניה והרצגובינה באפריל 1992. שגרירות יוון בסרייבו הוקמה בשנת 1996, והיא מכילה גם את הלשכה הקונסולרית, אגף לענייני מסחר ומשרד נספח להגנה.
שגרירות בוסניה והרצגובינה ביוון פועלת מאז שנת 1998.
במסגרת המדיניות האזורית שלה במערב הבלקן, תומכת יוון במסלול האירופי והיורו-אטלנטי של בוסניה והרצגובינה, הן באופן עקבי והן באופן פרקטי.
בוסניה והרצגובינה משתתפת ומשתפת פעולה בהרמוניה עם יוון בפורמטים רבים של שיתופי פעולה אזוריים, כולל ה-SEECP והמועצה לשיתוף פעולה אזורי (RCC).
יתרה מזאת, יוון ובוסניה-הרצגובינה חתמו על מזכר לשיתוף פעולה (2013) כדי להאיץ את תהליך השילוב של האחרונה באיחוד האירופי.
שיתוף הפעולה הדו-צדדי בתחומים בעלי עניין הדדי, כלומר מסחר, תיירות, אנרגיה ותחבורה, הולך וגובר בהתמדה.
יוון מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו בלבד.
מאידך, בוסניה והרצגובינה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה בלבד.
יחסי בוסניה והרצגובינה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בוסניה והרצגובינה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
שווייץ ובוסניה והרצגובינה כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1992. הקבלה של שווייץ לתחומה מספר גדול של פליטים בוסנים במהלך מלחמת בוסניה והתמיכה ההומניטרית והשיקומית שהעניקה שווייץ לבוסניה, ציירו את שווייץ בצורה טובה בבוסניה והרצגובינה.
בוסניה והרצגובינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
בוסניה והרצגובינה מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בציריך.
שווייץ מיוצגת בבוסניה והרצגובינה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בסרייבו, בירת המדינה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בבוסניה והרצגובינה 750 שווייצרים.
יחסי בוסניה והרצגובינה–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין בוסניה והרצגובינה לבין דנמרק.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 ביוני 1992. בשנת 2010, שרת החוץ הדנית לין אספרסן הודיעה כי דנמרק תסגור את השגרירות בסרייבו ב-2012.
לאחר המלחמה ברחו 20,000 פליטים בוסנים לדנמרק.
ב-8 בפברואר 2006 ארגנו המוסלמים בסרייבו הפגנה נגד קריקטורות מוחמד.
הם העבירו מכתב בדרישה להתנצל על פרסום הקריקטורות לצוות בשגרירות דנמרק, נורווגיה וצרפת.
בשנת 2007 היצוא של דנמרק לבוסניה הסתכם ב-14.2 מיליון אירו והיצוא הבוסני הגיע ל-4.1 מיליון אירו.
דנמרק תמכה בבוסניה והרצגובינה באמצעות פרויקטים רבים מאז 1995. בתקופה שלאחר המלחמה הסיוע הדני עבר לשיקום כלכלי, ארגון מחדש של תשתיות וסביבה.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ואילו דנמרק מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו.
יחסי בוסניה והרצגובינה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין בוסניה והרצגובינה לבין יפן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ראשוניים ב-9 בפברואר 1996.
לפני עצמאותה של בוסניה והרצגובינה, הייתה היא חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
יוגוסלביה מנתה שש רפובליקות שונות: בוסניה והרצגובינה, מקדוניה הצפונית, קרואטיה, סלובניה, מונטנגרו וסרביה.
הרפובליקה החזקה והדומיננטית ביותר הייתה סרביה.
לאחר פרישתן של סלובניה, קרואטיה ומקדוניה הצפונית מהפדרציה, פרישתן של שאר המדינות הייתה קרובה מתמיד.
פרישתן של הרפובליקות לא התקבלו בעין יפה מהצד הסרבי השמרני.
כוחות סרביה וכוחות יוגוסלביה עצמה החלו בשתי מלחמות נגד קרואטיה וסלובניה (מלחמת עשרת הימים בסלובניה ומלחמת העצמאות של קרואטיה בקרואטיה).
הפרישה המקדונית מהאיחוד התקבלה ללא לחימה מהצד היוגוסלבי.
משנת 1992 עד שנת 1995 בוסניה והרצגובינה נחלה מלחמות רבות בינה לבין יוגוסלביה ככלל וסרביה בפרט.
אוכלוסיית בוסניה והרצגובינה היא מעורבת, חלק מהעם הוא סרבי, חלק קרואטי וחלק בוסניאקי וכתוצאה מכך נוצרה מלחמת אזרחים בבוסניה והרצגובינה, הבוסנים והקרואטים קראו לבוסניה והרצגובינה להתנתק מיוגוסלביה, ואילו הסרבים טענו ההפך.
במהלך המלחמה, היפנים הפצירו גם בבוסניה והרצגובינה, לפרוש מן יוגוסלביה וכתוצאה מכך שלחו סיוע צבאי לבוסניה והרצגובינה במהלך מלחמת בוסניה.
מלחמת בוסניה נגמרה עקב חתימת הסכם דייטון.
ההסכם אומר כי בוסניה והרצגובינה תקבלנה עצמאות וניתוק מיוגוסלביה, אך, שטחה יחולק לשתי ישויות שונות: חלק אחד סרבי (רפובליקה סרפסקה) וחלק אחד בוסניאקי-קרואטי (הפדרציה של בוסניה והרצגובינה).
יפן הייתה מהמדינות הראשונות המכירות בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה.
ב-23 בינואר 1995 יפן הכירה רשמית בבוסניה והרצגובינה כמדינה.
יפן סייעה רבות לבוסניה והרצגובינה באיחוי השסע האתני בין העם בבסוניה והרצגובינה, על ידי מתן תמיכה פוליטית וכלכלית כולל שיתוף פעולה לגיבוש השלום וצירוף בוסניה והרצגובינה כחברת ליבה במועצה ליישום השלום.
ביפן גרים 36 אזרחים מבוסניה והרצגובינה (יוני 2017.)בבוסניה והרצגובינה מתגוררים 30 אזרחים יפניים (אוקטובר 2017).
הייצוא היפני מבוסניה והרצגובינה עמד על 360 מיליון ין (2017), ואילו הייבוא היפני מבוסניה והרצגובינה עומד על כ-140 מיליון ין (2017).
יפן מיוצגת בבוסניה והרצגובינה על ידי שגרירותה שבסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
בוסניה והרצגובינה מיוצגת על ידי שגרירותה שבטוקיו, בירת יפן.
יחסי בוסניה והרצגובינה–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים שבין בוסניה והרצגובינה לבין ממלכת תאילנד.
בוסניה והרצגובינה מיוצגת בתאילנד באמצעות השגרירות שלה בקואלה לומפור, ואילו תאילנד מיוצגת בבוסניה והרצגובינה באמצעות השגרירות שלה בבודפשט.
בעת כניסתו לתפקיד של שגריר בוסניה והרצגובינה בתאילנד, אמיר הדז'יקדוניץ' ציין את הצמיחה בתיירות בין שתי המדינות והביע את תקוותו להמשך שיפור היחסים בין המדינות, בעיקר במישור הכלכלי.
כמו כן, הוא הזמין את מלך תאילנד ראמה העשירי לבקר בבוסניה והרצגובינה.
בנוסף, השגריר נפגש עם שר החוץ של תאילנד.
בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות ב-8 מיליון דולר.
עיקר הסחורות שבוסניה והרצגובינה ייצאה לתאילנד כללו בשר ודגים; עיקר הסחורות שתאילנד ייצאה לבוסניה והרצגובינה היו אבץ.
יחסי בוסניה והרצגובינה – טורקיה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לבין טורקיה.
ב-29 באוגוסט 1992 כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין המדינות.
קיימים קשרים היסטוריים חזקים בין בוסניה והרצגובינה וטורקיה, שהוקמו לאחר הכיבוש העות'מאני של חצי האי הבלקני.
גולה טורקית משמעותית נוצרה בשטחה של בוסניה והרצגובינה המודרנית לאחר הצטרפותה ל.
הבוסניאקים היו בין הסלאבים הראשונים באזור שהתאסלמו.
מרבית הטורקים החלו לעזוב את בוסניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר מכן התמוטטה האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1923 הפך מוסטפא כמאל אטאטורק למייסד המדינה הטורקית המודרנית, ושטחה של בוסניה והרצגובינה הפך לחלק מיוגוסלביה.
תחת ממשלת יוגוסלביה, תפקיד הדת בחיי הבוסניאקים פחת, למרות העובדה שיוסיפ ברוז טיטו לא התנגד בגלוי למנהגי הדת של האוכלוסייה, כמו רוב מנהיגי המדינות הקומוניסטיות האחרות במהלך המלחמה הקרה.
ב-6 בפברואר 1992 הכירה טורקיה בבוסניה והרצגובינה כמדינה עצמאית, וב-29 באוגוסט 1992 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
ב-22 ביולי 1995 תיווך נשיא טורקיה סוליימאן דמירל משא ומתן בין בוסניה לקרואטיה, שלאחריהן פעלו שתי המדינות כחזית מאוחדת כנגד הכוחות המזוינים הסרביים.
בשנת 2011 הצהיר מוסטפא סריק, נשיא הקהילה האסלאמית בבוסניה והרצגובינה: "טורקיה היא אמא שלנו, כך זה היה וכך זה יהיה".
ב-11 ביולי 2012 אמר ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, בעת ביקור באנדרטה בסרברניצה שהוקדשה לטבח בעיר זו, כי הפוליטיקאי הבוסני אלייה איזטבגוביץ' דיבר בחום מאוד על טורקיה במהלך שיחתם.
ההשפעה הטורקית בקרב פוליטיקאים בוסנים גוברת בשנים האחרונות.
רג'פ טאיפ ארדואן ידוע על מאמציו ליישב את שתי המפלגות הבוסניות העיקריות: מפלגת הפעולה הדמוקרטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של בוסניה והרצגובינה.
בערים בוסניות רבות, רחובות נקראים על שם מדינאים וכובשים עות'מאניים.
במרכז סרייבו יש רחוב על שמו של הווזיר הגדול יליד בוסניה סוקולו מהמט פאשה, ובביחאץ' יש רחוב על שם הסולטאן סולימאן המפואר.
בשנת 2003 הסתכם מחזור המסחר בין המדינות בסכום של 70 מיליון דולר.
בשנת 2017 הסחר בין המדינות הסתכם ב-700 מיליון דולר.
טורקיה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו וקונסוליה כללית במוסטר.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה ו-3 קונסוליות באיסטנבול, איזמיר ובורסה.
יחסי הונגריה–בוסניה והרצגובינה הם יחסי החוץ המתקיימים בין הונגריה לבוסניה והרצגובינה.
באפריל 1941 פלשו כוחות גרמניה הנאצית והונגריה, לממלכת יוגוסלביה וכבשו אותה, ואזור בוסניה צורף לקרואטיה העצמאית, שהייתה למעשה גרורה גרמנית.
באוקטובר 1991 הכריזה בוסניה והרצגובינה על ריבונותה, אשר אושרה במשאל עם ב-5 באפריל 1992, וב-10 באפריל 1992 כוננה הונגריה יחסים דיפלומטיים עם בוסניה והרצגובינה.
הונגריה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו ו-3 קונסוליות בבאניה לוקה, מוסטר וטוזלה.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה שגרירות בהונגריה בבודפשט.
יחסי בוסניה והרצגובינה–מקסיקו הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה ומקסיקו.
בשנת 1991 נכנסה יוגוסלביה לסדרה של סכסוכים אתניים המכונים מלחמות יוגוסלביה.
במהלך המלחמה, מועצת הביטחון של האומות המאוחדות קיבלה את החלטה 757 שקראה לכל המדינות להוציא את הצוות הדיפלומטי שלהם מבלגרד.
כתוצאה מכך, מקסיקו שינתה את מעמד שגרירותה ל"ממונה על היחסים" וסירבה לכניסתם של כל פקיד יוגוסלבי שרצה לבקר במקסיקו.
יתר על כן, פקידי ממשל מקסיקניים לא הורשו לנסוע ליוגוסלביה.
עם זאת, מקסיקו נותרה אחת המדינות הבודדות שהעדיפו שלא לסגור את שגרירותה בבלגרד.
בשנת 1995 העלתה מקסיקו את משלחתה הדיפלומטית בבלגרד בחזרה לרמת שגרירות וכוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (לימים נודעה כסרביה ומונטנגרו) כיורשת של יוגוסלביה, ועם המדינות העצמאיות הטריות של בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, סלובניה ורפובליקת מקדוניה.
ב-15 באוגוסט 2001 כוננו בוסניה והרצגובינה ומקסיקו יחסים דיפלומטיים רשמיים.
בוסניה והרצגובינה מוסמכת למקסיקו משגרירותה בוושינגטון די.
מקסיקו מוסמכת לבוסניה והרצגובינה משגרירותה בבלגרד, סרביה.
יחסי בוסניה והרצגובינה–צ'ילה הם היחסים הבינלאומיים בין בוסניה והרצגובינה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היחסים בין שתי המדינות ארוכי שנים, וכוננו במקור בשנת 1935, לאחר שקבעו ממשלות צ'ילה ויוגוסלביה הסכמים שונים בנושא מסחרי, תרבותי וביטול אשרות תייר.
בשנת 1997, לאחר המלחמה בבוסניה, הורתה צ'ילה על השתתפותם של אנשי קרבינרוס הצ'יליאניים שהצטרפו לכוח המשימה הבינלאומי של המשטרה כמפקחים על המשטרה האזרחית בבוסניה.
בשנת 1999 אירחה צ'ילה פליטים מסובניה, אם כי כמעט כולם חזרו לאירופה עקב תנאי המחיה הירודים איתם התקבלו בצ'ילה.
צ'ילה שלחה בשנת 2003 חיילים לבוסניה כחלק מכוח הייצוב של נאט"ו.
החל מהשנה שלאחר מכן, מבצע שלום זה הועבר לידי כוח האיחוד האירופי (EUFOR Althea), במסגרת המנדט של האו"ם.
לפיכך, צ'ילה ארגנה מאז שליחת כוחות ומשאבים צבאיים לבוסניה והרצגובינה, ששירתו הן בסרייבו והן בבאניה לוקה, ומילאה תפקידים כמו בניית בתים וכערבה לסדר הציבור.
צ'ילה אישרה את תמיכתה בהסכמי דייטון ובריבונותה ובשלמותה הטריטוריאלית של בוסניה והרצגובינה, ודחתה את ניסיונות הניתוק של רפובליקה סרפסקה, והיא דוגלת בשמירה על שלטון החוק ברמה הלאומית והבינלאומית.
ביולי 2014 ביקר שר ההגנה הצ'יליאני, חורחה בורגוס, בבוסניה והרצגובינה, שם סקר את משימת שמירת השלום הצ'יליאנית במדינה זו וחתם על הסכם שיתוף פעולה הגנתי בסרייבו עם מקבילו הבוסני, זקרייה אוסמיץ'.
בשנת 2016, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-1.9 מיליון דולר.
המוצרים העיקריים שיצאה צ'ילה היו עורות ומוצרי עור, מאכלי ים מוכנים או משומרים ושזיפים מיובשים, ואילו המוצרים שיוצאו בעיקר על ידי בוסניה והרצגובינה כללו דפילטורים חשמליים והנעלה.
צ'ילה מיוצגת בבוסניה והרצגובינה באמצעות שגרירותה בבודפשט, הונגריה.
בוסניה והרצגובינה אינה מיוצגת בצ'ילה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי בוסניה והרצגובינה–ספרד הם היחסים בין בוסניה והרצגובינה לספרד.
הקשרים ההיסטוריים בין שתי המדינות מתוארכים להחדרת השפה הספרדית לבוסניה על ידי יהודים דוברי ספרדית שנמלטו מספרד לאחר כניסתו של צו אלהמברה בשנת 1492. במהלך מלחמת בוסניה בשנים 1992–1995 שלחה ספרד כוחות לתמיכה במאמץ שמירת השלום של האו"ם בבוסניה.
שואת יהודי יוגוסלביה, ובפרט אלו שהתגוררו בשטחי המדינה העצמאית של קרואטיה (ממשלת בובות שכללה את כל שטחי בוסניה והרצגובינה) בשנות הארבעים ומלחמת בוסניה בשנות התשעים דלדלו מאוד את האוכלוסייה היהודית של בוסניה והרצגובינה; מעט מאוד מהיהודים שנותרו הם דוברים לאדינו כשפתם הראשונה.
האוניברסיטה היחידה בבוסניה והרצגובינה המציעה קורסים בשפה הספרדית היא אוניברסיטת סרייבו.
ספרד כרתה ברית עם בוסניה והרצגובינה במהלך מלחמת בוסניה (1992–1995).
לאחר העברת החלטה 770 על ידי מועצת הביטחון של האו"ם בשנת 1993, שהבטיחה אספקת סיוע הומניטרי על ידי כוחות האו"ם אפילו בכוח, ספרד, יחד עם צרפת, איטליה ובלגיה, שלחו כוחות לסייע במאמץ.
ספרד הצטרפה גם לצרפת, בריטניה וארצות הברית בחתימת הסכם "אסטרטגיה משותפת" מיום 22 במאי 1993 לשמירה על "אזורים בטוחים" מפני פלישה סרבית.
שגרירות ספרד בסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה, נפתחה בשנת 1999. היחסים הכלכליים והמסחריים מוגבלים למדי, בגלל היעדר יזמים ספרדיים ותהליך הסטנדרטיזציה המתמשך במדינה האחרונה, כמו גם בשל הנושאים שמציבה הבירוקרטיה והשחיתות בבוסניה והרצגובינה.
אחת המטרות שהציבה השגרירות היא קידום התרבות הספרדית על ידי עריכת קונצרטים, תערוכות ואירועים אקדמיים.
בנוסף, העיר ברצלונה חתמה על הסכם ידידות ושיתוף פעולה עם סרייבו בשנת 1994, ופתחה את שגרירות הדמוקרטיה המקומית, המאוישת על ידי נציגת ברצלונה בסרייבו בשנת 1996.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
ספרד מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו וקונסוליה במוסטר.
יחסי בוסניה והרצגובינה–הודו הם היחסים הדו-צדדיים בין הודו לבוסניה והרצגובינה.
יחסי הודו ובוסניה והרצגובינה התפתחו בתחילה בשנים בהן בוסניה והרצגובינה הייתה חלק מיוגוסלביה, כאשר ג'ווהרלל נהרו יצר מערכת יחסים עם יוסיפ ברוז טיטו.
היקף הסחר בין בוסניה והרצגובינה להודו מסתכם ב-50 מיליון דולר.
המסחר מוגבל על ידי זמינות כספים / אשראי וקישורים בנקאיים לא מספקים.
הנמל העיקרי של בוסניה הוא נמל פלוצ'ה הקרואטי, ומסבך את הלוגיסטיקה.
בשנת 2006 הוקמה ועדה הקשורה לסחר משותף ולשיתוף פעולה כלכלי בין בוסניה והרצגובינה והודו.
הושקעו השקעות בבוסניה והרצגובינה, תוך התמקדות בטקסטיל, חלקי חילוף לרכב, פרויקטים של תשתיות ומגזרי תרופות.
תערוכה בשם 'בינתיים בהודו' נפתחה בסרייבו, במרץ 2015, המציגה נופים ותמונות מחיי היומיום בהודו.
הפורום התרבותי של הודו–בוסניה הוקם על ידי שגריר בוסניה והרצגובינה בהודו במהלך הפסטיבל העולמי השישי לעיתונות 2018 לפיתוח וקידום היחסים בין שתי מדינות.
אגודת הידידות בבוסניה בהודו בסרייבו פועלת לקידום קשרי תרבות בין שתי המדינות בהנהגתה של גב' דוניה מאשיץ'.
שר המסחר מבוסניה והרצגובינה דן במחקר המבוסס על מודל האנרגיה המתחדשת של הודו ויישומיו בבוסניה, אשר יבחן הזדמנויות לשני הצדדים.
הודו מיוצגת בבוסניה והרצגובינה באמצעות שגרירותה בבודפשט.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בהודו שגרירות בניו דלהי.
יחסי בוסניה והרצגובינה–סין הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לבין הרפובליקה העממית של סין.
ב-22 במאי 1992 הצביעה סין בעד קבלת בוסניה והרצגובינה לאו"ם, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-3 באפריל 1995. בוסניה והרצגובינה חתמה על הסכם פטור ויזה הדדי עם הרפובליקה העממית של סין ב-28 בנובמבר 2017, שנכנס לתוקף ב-29 במאי 2018.
על פי נתונים סטטיסטיים של המינהל הכללי של המכס של הרפובליקה העממית של סין, היקף הסחר בין סין לבוסניה והרצגובינה הסתכם בשנת 2019 ב-190 מיליון דולר, גידול של 1.9% בשנה, מתוכם הייצוא הסיני היה 110 מיליון דולר.
גידול של 3.5% לעומת השנה שקדמה לה והיבוא היה 80 מיליון דולר, ירידה של 0.5% לעומת השנה שקדמה לה.
בחודשים ינואר–אוגוסט 2020 היקף הסחר הבילטרלי הסתכם ב-130 מיליון דולר, ירידה של 0.5 אחוזים לעומת השנה שקדמה לה, מתוכם ייצאה סין 0.87 מיליארד דולר, עלייה של 3.4% ויבוא של 0.43 מיליארד דולר, ירידה של 7.6% לעומת השנה שקדמה לה.
בנובמבר אותה שנה אירחה בוסניה והרצגובינה את ועידת שיתוף הפעולה החדשנית בין סין וארצות הברית.
באפריל 2019 שימשה סין כאורחת הכבוד בתערוכת מוסטאר.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
סין מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו.
יחסי בוסניה והרצגובינה–רומניה הם יחסי החוץ בין רומניה לבוסניה והרצגובינה.
שתי המדינות חברות מלאות בתהליך שיתוף הפעולה של דרום מזרח אירופה, ביוזמה השיתופית בדרום מזרח אירופה ובברית היציבות לדרום מזרח אירופה.
רומניה הכירה בעצמאות בוסניה והרצגובינה ב-1 במרץ 1996, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים באותו יום.
היחסים תוארו כ"מצוינים" על ידי שרי החוץ בשנת 2006, לקראת פתיחת שגרירות בוסניה בבוקרשט.
שתי המדינות התקשרו בהסכם סחר חופשי באפריל 2003, שרומניה חזרה ממנו בעקבות כניסתה לאיחוד האירופי בשנת 2007. נשיא רומניה טראיאן בססקו ערך ביקור רשמי בבוסניה במרץ 2008. רומניה טענה נגד כל נסיגה מהירה של כוחות מבוסניה, ותומכת בכניסה של בוסניה לאיחוד האירופי.
רומניה תרמה 200 חיילים לגדוד הנדסי שאינו קרבי של IFOR/SFOR בעקבות מלחמת בוסניה באמצע שנות ה-90, ארבעה מסוקים למבצע EUFOR בין השנים 2005–2006, ו-85 שוטרים למשימת האיחוד האירופי בין 2003 ו-2006. המדינות חתמו על תוכנית שיתוף פעולה צבאית בשנת 2006.
בפשיטות המשטרה על בתי בושת בוסניים בשנת 2001 נמצא כי רבות מהנשים הובאו מרומניה, והוצע להן לחזור אליה.
האו"ם אישר כי קצינים רומניים נחקרו בגלל שיתוף פעולה אפשרי בסחר המין.
פשיטות נוספות בשנת 2002 אורגנו על ידי היוזמה השיתופית בדרום מזרח אירופה בבוקרשט, רומניה.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט.
רומניה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו.
יחסי בוסניה והרצגובינה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לצ'כיה.
בוסניה והרצגובינה וצ'כיה היו שתיהן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן הצטרפו יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה, אשר היו חברות במסגרת ההסכמה הקטנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות תחת כיבוש גרמניה הנאצית, ברמה כלשהי, ולאחר המלחמה הוקמו בשתי המדינות משטרים קומוניסטים.
צ'כיה הכירה בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה ב-8 בפברואר 1992, היחסים הדיפלומטיים בין בוסניה והרצגובינה לצ'כיה כוננו ב-8 באפריל 1993, והמשלחת הדיפלומטית והקונסולרית של בוסניה והרצגובינה בפראג נפתחה באוקטובר 2005. שתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים, ובעיקר בתחומי מים ותברואה, חקלאות, יערנות, דיג, אנרגיה, פיתוח סביבתי וממשל.
צ'כיה אף תומכת בהצטרפותה של בוסניה והרצגובינה לנאט"ו והאיחוד האירופי.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו.
בין בוליביה לקוסובו אין יחסים דיפלומטיים רשמיים מכיוון שבוליביה אינה מכירה בקוסובו כבמדינה ריבונית.
בפברואר 2008, נשיא בוליביה אבו מוראלס סירב להכיר בעצמאות קוסובו והשווה את הבדלנים של קוסובו למנהיגי ארבע המדינות במזרח בוליביה שדרשו מהממשלה הפדרלית אוטונומיה רבה יותר.
יחסי בוסניה והרצגובינה–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים בין בוסניה והרצגובינה וקנדה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 בדצמבר 1995. לאחר פירוק יוגוסלביה שירתו באזור כ-40,000 אנשי כוחות קנדיים (עם 23 הרוגים).
המשימה הצבאית של קנדה בבוסניה והרצגובינה, שנמשכה כמעט 19 שנים, הסתיימה במרץ 2010. קנדה סיפקה הכשרה לאנשי צבא בוסניה והרצגובינה באמצעות תוכנית ההכשרה הצבאית ושיתוף הפעולה, כולל הכשרה במתודולוגיה ותרגול של שמירת שלום, והוראת השפות אנגלית וצרפתית.
ממשלת קנדה מילאה תפקיד משמעותי בפיתוחה של בוסניה והרצגובינה, במונחים של שמירת שלום, ביטחון, שיקום, רפורמה מוסדית, קידום ממשל תקין ושלטון החוק, כמו גם חיזוק המוסדות ברמת המדינה.
קנדה נשארת מעורבת בבוסניה והרצגובינה ותומכת בשאיפותיה של בוסניה והרצגובינה לאינטגרציה אירו-אטלנטית.
כחברה במועצת ההיגוי של מועצת יישום השלום (PIC) שהוקמה על ידי הסכם דייטון, קנדה תומכת בעבודתו של הנציג העליון כריסטיאן שמידט, המפקח על יישום ההיבטים האזרחיים של הסכם דייטון, בנושאים פוליטיים, כלכליים וענייני ביטחון.
מאז 1995, קנדה השקיעה מעל 540 מיליון דולר קנדי בפרויקטי פיתוח באזור, שבוסניה והרצגובינה הייתה אחת המקבלות הגדולות ביותר.
קנדה מילאה תפקיד משמעותי בתחומים כמו שיטור, סילוק מוקשים, זכויות אדם ותקשורת חופשית.
תרומתה של קנדה לסילוק מוקשים בבוסניה והרצגובינה, המדינה הממוקשת ביותר באירופה, הייתה ראויה לציון.
מאז 1998, קנדה תרמה 11 מיליון דולר לפינוי מוקשים, אילוף כלבים לגילוי מוקשים, תוכניות סיוע לקורבנות ומרכזי פעולת מוקשים של תוכנית הפיתוח של האו"ם ברחבי המדינה.
היחסים המסחריים בין המדינות צנועים.
יצוא הסחורה הקנדי לבוסניה והרצגובינה בשנת 2020 עמד על 4.4 מיליון דולר, וכלל בעיקר מוצרי אלקטרוניקה, מכונות, כלי רכב וחלקים, ירקות וביגוד.
יבוא הסחורה הקנדי מבוסניה והרצגובינה בשנת 2020 עמד על 12.8 מיליון דולר וכלל בעיקר ביגוד, רהיטים ומצעים, הנעלה, אלקטרוניקה וצעצועים וציוד ספורט.
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה.
קנדה מיוצגת בבוסניה והרצגובינה באמצעות שגרירותה בבודפשט, הונגריה.
יחסי בוסניה והרצגובינה–פולין הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לפולין.
הרפובליקה של פולין הכירה בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה ב-30 באפריל 1992. היחסים הדיפלומטיים ביניהן כוננו ב-22 בדצמבר 1995. בתחילה, יוצגה פולין באמצעות שגרירותה בליובליאנה, סלובניה.
באביב 1999 הוקמה בסרייבו הקונסוליה הכללית של הרפובליקה של פולין.
שגרירות הרפובליקה של פולין בסרייבו הוקמה ב-23 במאי 2001. שגרירות בוסניה והרצגובינה בוורשה החלה לפעול ב-18 באפריל 2006. שתי המדינות הכירו בכך שבמסגרת הירושה המשפטית, מספר הסכמים שנחתמו על ידי הרפובליקה העממית הפולנית והרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה יהיו מחייבים ביניהן.
בקרב פוליטיקאים פולנים, ביקורים בבוסניה והרצגובינה בוצעו על ידי, בין היתר: הנשיא אנדז'יי דודה יחד עם שר ההגנה הלאומית מריוש בלשצ'ק (2019), שרי החוץ Radoslaw Sikorski (2011) וזביגנייב ראו (כיו"ר OSCE, 2022).
מצד שני, בין הפוליטיקאים של בוסניה והרצגובינה בפולין, היו: Željko Komšić (2007), חבר הפרלמנט הבוסני, Milorad Dodik (2021), ראש ממשלת בוסניה והרצגובינה Denis Zvizdić (2019), שר החוץ איגור קרנאדאק (2016).
מאז 1996, משלחת צבאית פולנית מוצבת בבוסניה והרצגובינה, תחילה כחלק מכוחות ה-SFOR של נאט"ו, ומאז 2004 כחלק ממשימת EUFOR Althea של האיחוד האירופי.
המשימות העיקריות של ה-PMC כוללות: אימון ובניית היכולות הצבאיות של הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה, מעקב אחר המצב הביטחוני, שיתוף פעולה עם נציגי רשויות מקומיות, מוסדות ציבור וארגונים לא ממשלתיים.
מחזור הסחר בין פולין לבוסניה והרצגובינה בשנת 2021 הסתכם בכ-400 מיליון אירו (יצוא מפולין – 283 מיליון אירו, יבוא – 118 מיליון אירו).