tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר עונה נוספת בברצלונה הייתה ממתוסכלת ממיעוט הדקות והחליטה לעבור לקבוצה אחרת.
ב-2013 עברה לקבוצת ולנסיה ולאחר כ-3 שנים חזרה לקבוצה ברצלונה.
במאי 2019 שחקה בגמר ליגת האלופות בו הפסידה ברצלונה לליון הצרפתית 1–4.
במאי 2021 שחקה בגמר ליגת האלופות נגד צלסי בו ניצחה ברצלונה 0–4 וזכתה בגביע.
ביוני 2022 חתמה על חוזה לשנתיים בקבוצת מנצסטר סיטי האנגלית.
אוהבי זומנה לסגל נבחרת ספרד בכדורגל נשים עד גיל 19. ב-2016 זומנה לנבחרת הנשים וערכה את הבכורה שלה בנבחרת ב-4 במרץ 2016 במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
בשנת 2017 זומנה לגביע אלגברה וכבשה את שער הניצחון שהעניק את הגביע לספרד בגמר מול קנדה.
ב-2019 היא שחקה עם הנבחרת בגביע העולם לנשים בה הודחה ספרד על ידי נבחרת ארה"ב שזכתה בטורניר בשמינית הגמר .
לילה הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי בסדרת "סימפוניות טיפשיות" שהופק על ידי סרטי וולט דיסני.
הוא הופץ בשנת 1930 על ידי סרטי קולומביה.
הסרט נפתח בסונאטה לפסנתר מס' 14 של בטהובן, סונאטת אור הירח.
הסונאטה מזומזמת על ידי ירח מאונש.
נוסף על כך, כמה זוגות של בעלי חיים (כגון ינשופים או חרקים) רוקדים לצלילי הסונטה.
הינשופים משוחחים זה עם זה לפי הצלילים.
גם גחליליות, תוך כדי תעופה מתחילות לזהור לפי צלילי המוזיקה.
גם יתושים וצפרדעים הולכים על הנהר לצלילי המוזיקה, אך הצפרדעים אוכלות את היתושים באמצעות לשונותיהן.
צפרדע אחת שוחה לעבר עלה סמוך בשביל לחזר אחרי נקבת צפרדע שעוברת סמוך למקום.
בעוד שצפרדע אחרת מנצחת על תזמורת צפרדעים.
הצפרדע אומר לנקבה שהוא אוהב אותה ורוצה לצאת איתה והיא מסכימה והם מקפצים על עלי הנהר לפי צלילי המוזיקה.
הם אפילו מתנשקים תוך כדי המוזיקה, אך לבסוף הם נופלים לתוך מפל ובנקודה הזאת מסתיים הסרט.
וראייטי (14 במאי 1930): "עוד אחת מסרטי סימפוניות טיפשיות האלה מהעט של דיסני, וטובים מאוד.
די מצחיק סרט זה, עם כמה טריקים חדשים של אנימציה שיסקרנו את המקצוע וגם את הציבור.
הוא יכול לנגן בכל קיבולת ולכל קליק.
פריסת התסריט היא אפיזודית, שינוי בדמויות בקנה אחד עם המעבר בלחנים.
חידוש עיקרי מלווה את המנגינה הידועה "תולעת זוהר", גחליליות בטיסה נדלקות בקצב עם המוזיקה.
ככל הידוע זו הפעם הראשונה בכל סרט הנפשה עם אפקט זה.
אחרת, לירח "טרא-לה" מלווה כאשר קורותיו משתובבות על פני המים, יש כמה ינשופים קומיים, ומקהלת צפרדעים שמאטה מעט את הקצב אך ניתן לחתוך כרצונך מבלי למרוח את הרושם העיקרי של יתושים וזוג חרקים מתחכמים, המגלים את הגינונים הידועים של פרסות, מוסיפים לזכותה של הסליל.
זקנים, כמו גם הילדים, הוכיחו חיבה חזקה לסדרה הזו.
הם לא יהיו מאוכזבים בלילה."
Motion Picture News (28 ביוני 1930): "פיקח: כיף גדול בסרט המצויר השטותי הזה.
ינשופים מבצעים צעדי ג'אז על חבצלות מים; צרעות שהופכות למכללה; ואפילו הירח המאונש שנכנס לשימי.
בסדר לכל חשבון וניתן להתאמה במיוחד לבילוי במזג אוויר חם.
הסרט הופץ למדיה ביתית ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'.
לילא עותמאן היא סופרת, משוררת ומחברת כוויתית מפורסמת.
בת לאחת המשפחות הבולטות בכווית.
בגיל 22 פרסמה לראשונה טורי דעה ומאמרים בעיתונות המקומית בנושאי ספרות וחברה.
לאורך הקריירה פרסמה מספר אוספים של סיפורים קצרים, נובלות ומאמרים חדשותיים רבים.
לילא עבד אללה אלעת'מאן נולדה ב-15 באוקטובר 1943 בכווית למשפחה מוסלמית גדולה ואמידה, אאל עת'מאן.
אביה, עבד אללה אל ע'תמאן, היה סופר ומחבר כוויתי נודע וכן איש עסקים מצליח במפרץ הפרסי.
במספר ראיונות שערכה, סיפרה כי אביה היה נשוי ל-9 נשים, ובבית שררה אווירה חיובית.
כמן כן, העידה עותמאן כי הושפעה רבות במהלך ילדותה מהקשר המיוחד שלה עם סבתה.
מגיל צעיר פיתחה עותמאן חיבה לכתיבה ויצירה, ואט אט כישרונה התגלה בתחומי הסיפורת.
היא החלה לפרסם טורים ומאמרים בעיתונות המקומית על בסיס יומי ושבועי בנושאי חברה וספרות בעודה תלמידה בבית הספר, בבגרותה עברה לפרסם בעיתונות באופן קבוע במקביל לפרסום יצירותיה בתחומי הסיפור הקצר והשירה.
עותמאן נישאה פעמיים במהלך חייה.
כיום היא גרושה ואמא ל-6 ילדים.
במהלך הקריירה המקצועית שלה, לילא עת'מאן פרסמה עשרות יצירות ספרותיות ממגוון סוגות, בייחוד בתחומי הרומן והסיפור הקצר.
מן הבולטות שבהן: "זהרה נכנסת לשכונה" (زهرة تدخل الحي) ו"שתיקת הפרפרים" (صمت الفراشات).
כתיבתה של עותמאן עסקה בנושאים רבים מגוונים.
אחד הבולטים שבהם הוא מעמד האישה בחברה הכוויתית.
ברומן שכתבה ב-1976, "וסמיה יוצאת מן הים" (وسمية تخرج من البحر) ישנו עיסוק ביקורתי בדומיננטיות הפטריארכלית, המשפיעה על חייהן של נשים בכווית.
הדמות הראשית ברומן, וסמיה, היא נערה ממעמד סוציו-אקונומי גבוה.
היא מנהלת מערכת יחסים עם עבדאללה, המגיע ממעמד סוציו אקונומי נמוך.
כל זאת, בלי ידיעתם של אביה ואחיה של וסמיה - הדמות הגבריות הדומיננטיות בחייה.
פרט לעניינים הנוגעים למעמד האישה, עותמאן כתבה גם על אודות סכסוכים גאופוליטיים.
דוגמה לכך ניתן לראות בשני הרומנים שלה "יומן של אורך רוח ומרירות" (يوميات الصبر والمرّة) ו"ימים בתימן" (أيام في اليمن) העוסקים במאורעות מלחמת המפרץ הראשונה, בה עיראק פלשה לכווית ב-1990.
סגנון הכתיבה של עותמאן עורר הדים וביקורות שחרגו מגבולות השיח הציבורי גרידא.
בינואר 2000 עותמאן נידונה עם סופרת נוספת מאוניברסיטת כווית - עאליה שעיב - לחודשיים מאסר עקב כך שנמצאה אשמה בשימוש בביטויים ותכנים פוגעניים כלפי דת האסלאם, ובפגיעה ברגשות הציבור.
לבסוף עונש זה הומר בתשלום ערבות.
על פי דו"ח של ארגון Human Rights Watch שפורסם על אודות המשפט, הפסיקה כנגד עותמאן היוותה נקודת שבר בכל הקשור לחופש הביטוי בכווית.
עוד צוין בדו"ח כי בפסיקת בית המשפט בכווית לא הייתה התייחסות לביטויים ספציפיים שבעקבותיהם עת'מאן נשפטה.
כהוקרה על יצירותיה של עותמאן, הוענקו לה לאורך השנים פרסים רבים, וכן היא הוכרה כחברה בארגונים וחוגים רבים, כמו אגודת הסופרים הכוויתים (رابطة الادباء الكويتيين) ואיחוד הסופרים הערביים (اتحاد الكتاب العرب).
החל משנת 2004 מוענק פרס הנושא את שמה לסופרים וסופרות צעירים מצטיינים מכווית.
פרס זה מוענק אחת לשנתיים.
"יומן של סבלנות ומרירות" (يوميات الصبر المر) (2003)
"חמישים וחמישה סיפורים קצרים" (55 حكاية قصيرة) (1992)
"'לילה במדבר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1981 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבומה השלישי של הזמרת, זינוק.
נכתב והולחן על ידי שמרית אור וקובי אשרת בהתאמה.
ב-3 בדצמבר 1981 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג' במקום ה-15. מיקום השיא אליו הגיע בדירוג הוא המקום החמישי.
לבסוף, ב-11 בפברואר 1982 יצא מהדירוג לאחר חמישה-עשר שבועות צעידה רצופה.
"לילה בלי ירח" הוא ספר ילדים מאת סופרת הילדים שירה גפן והסופר הישראלי אתגר קרת.
הסיפור פורסם על ידי עם עובד בשנת 2006, הוא מעוטר באיוריו של הצייר דוד פולונסקי ונערך על ידי דלית לב.
הספר מומלץ לילדים בגילאי 8-3.
הסיפור מתמקד בילדה בשם זוהר.
אביה הבטיח לה שמיים עם ירח מלא, אך בשמיים לא הופיע ירח מלא כמו שהבטיח לה.
היא יוצאת לגמרי לבדה למרפסת ורואה עננים בצורת פילים עצובים שאינם מוצאים את הדרך בשמים ללא כוכבים, ומכאן היא יוצאת למסע אמיץ במיוחד במחוזות החשיכה כדי למצוא את הירח שנעלם.
במסע היא פוגשת חתול עייף ושוטר אטום וחולפת ליד כבישים, ספסלים ופנסי רחוב.
אבל אף לא אחד לא יודע לאן נעלם הירח.
זוהר מוצאת את התשובה להיעלמותו המסתורית בלב היער, שם היא רואה את הירח רוקד עם איש קירח.
זוהר הקטנה נוזפת בירח אך לבסוף סולחת ושולחת את הירח חזרה לשמיים, לטובת כל מי שזקוקים לו.
לדעת מבקרים, עבודתו של דוד פולונסקי מרהיבה מכמה בחינות; ראשית, הציורים בסגנון היפני עשירים בפרטים רבים היוצרים אוירה מיוחדת שניתן להרגיש בה באמצעות גוונים של צבעי הכסף והשחור, כך שהקורא יכול להרגיש את הלילה בהם ובמשחקי האור והצל שהוא מראה באיורים.
שנית, פולונסקי מראה בעבודתו שלל של יצורים שונים ומוזרים אך מצחיקים מאוד, דבר שגורם לקוראים להיכנס לתוך הסיפור כאשר הם מכירים את היצורים בזמן שהם קוראים עליהם.
האיורים מזהירים גם באינטרפטציה שהם מעניקים לסיפור, אף על פי שהאור בסיפור נעלם, פולונסקי מכניס אותו בכל מקום, והוא זה שמניע את הסיפור בעזרת זוהר, שהיא הדמות הראשית בסיפור עם התלתלים הזהובים שלה שמאירים את העמודים החשוכים בספר.
מוסר ההשכל בסיפור הוא שלילדים יש את הכוח לפתור את הבעיות שלהם בעצמם בלי להיעזר בהוריהם.
בסיפור הקוראים מבינים שהכוח נמצא בידיה של ילדה קטנה, אשר מחליטה לצאת להרפתקה בעקבות החיפוש אחר האור, שהוא גם המניע העלילתי של הסיפור, ומצליחה לחזור בשלום מבלי להיעזר במבוגר אחראי שיפתור עבורה את הבעיות.
הספר עובד להצגת ילדים בישראל.
ההצגה עובדה ובוימה על ידי מוריה זרחיה.
ההצגה מבוססת על עלילת הספר ומומלצת לגילים 6-3.
"לילה בלי כוכב" הוא שיר שכתב יואל ריפל, הלחין עוזי חיטמן וביצע הזמר הישראלי שימי תבורי.
השיר יצא ביולי 1977 כסינגל מתוך אלבום הבכורה של תבורי, "חיפשתי שירים לצאת לעולם", שהתפרסם ב־1976.
ב־1998 פרסם תבורי גרסה מחודשת של השיר, בעיבוד יובל שפריר.
גרסה זאת הגיעה למקום ה־30 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ט.
כותב השיר, יואל ריפל, כתב את השיר במשך 5–10 דקות כשהיה בבית חולים שדה בזמן מלחמת יום כיפור, כשהתאושש מזעזוע מוח לאחר שנפצע כטנקיסט בקרבות בסיני, והיה עצוב מכך שבחורה שאהב התרחקה ממנו.
בהמשך, כשהיה כבר בביתו, עוזי חיטמן (אז משוחרר מלהקת פיקוד המרכז) ביקר אותו לקראת מופע משותף שלהם.
"אמרתי לו: 'קח כמה שירים, אולי תרצה להלחין'", סיפר ריפל.
חיטמן הלחין את "לילה בלי כוכב" ונתן אותו לשימי תבורי.
השיר נכלל באלבום הבכורה של תבורי, "חיפשתי שירים לצאת לעולם", שהתפרסם ביולי 1976. יותר מהכל בלט ממנו "לילה בלי כוכב", שהפך לשיר הפריצה של תבורי.
אך גם ההצלחה שלו לא הייתה מיידית.
לאחר הצלחת השיר, ובסיוע לחץ כבד שהפעיל אמרגנו של תבורי, אשר ראובני, על יוסף בן ישראל, הצליח תבורי להתקבל לתחרות החשובה פסטיבל הזמר המזרחי, אירוע ששודר בטלוויזיה, היה בעל נופך ממלכתי ונודע כמי שהמליך כוכבים.
בפסטיבל, שנערך בדצמבר 1977, הופיע תבורי עם "שחורה ונאווה" והגיע איתו למקום הראשון.
"לילה בלי כוכב" הוצג לבחירת הקהל ב"בפינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג' ב־11 ביולי 1977 ושבוע לאחר מכן נכנס למצעד במקום ה־22. בשיאו הגיע למקום השלישי במצעד ב־26 בספטמבר 1977. השיר יצא מהמצעד ב־7 בנובמבר 1977 בתום 14 שבועות צעידה.
תבורי פרסם גרסה חדשה של השיר ב־1998. עיבד אותה יובל שפריר.
הגרסה המחודשת של השיר הוצגה לבחירת הקהל ב"בפינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג' ב־29 בנובמבר 1998 ושבוע לאחר מכן נכנסה למצעד במקום החמישי, בכניסה הגבוהה למצעד של אותו השבוע.
בשיאו הגיע השיר למקום השני ב־20 בדצמבר 1998. השיר יצא מהמצעד ב־31 בינואר 1999 בתום שמונה שבועות צעידה.
במצעד הפזמונים העברי השנתי (תשנ"ט) של התחנה הוא דורג במקום ה־30.
"לילה בחוף אכזיב" הוא שיר שכתבה נעמי שמר ב-1964. השיר נכתב לתוכניתה הראשונה של שלישיית גשר הירקון, ובהמשך שולב בסרט "דליה והמלחים" בביצוע חברי השלישייה.
ב-1964 ביקש במאי הקולנוע מנחם גולן משמר לכתוב שיר שיצטרף לפס הקול של סרטו החדש "דליה והמלחים".
השיר מתאר תחושת אובדן וגעגועים לאהובה שנעלמה, לאחר שהתהלכה לבדה על החוף לעבר "הַקוֹלוֹת אֲשֶׁר קָרְאו" לה.
הרקע לכתיבת השיר הוא ביקור של שמר בחוף אכזיב, שהיה באותה תקופה אתר בילוי פופולרי בקרב אנשי הבוהמה התל אביביים.
בביוגרפיה שכתב מוטי זעירא על שמר נאמר שהשיר מתייחס לאחד הביקורים של שמר במדינת אכזיב, שבו נותרה שם בגפה.
לילה בגומחה הוא סרט דרמה מסוגת קולנוע חרדי משנת 1999 בהפקת מוטי גל ושוקי בן פורת, המבוסס על סיפור בעל אותו השם מתוך "ילדים מספרים על עצמם".
הסרט זכה להצלחה ונחשב כסרט קאלט חרדי.
שני אחים יוצאים למסע בעקבות אביהם, שנמלט מישראל אל ארצות הברית עקב חובות כבדים.
יוסי ברק (שלמה בר שלום)
+שנהארגוןמדינהקטגוריהתוצאה2004פסטיבל "עץ החיים" לתרבות יהודית (סינמטק תל אביב)תל אביב, ישראל - -
"לילה בחיפה" הוא סרט דרמה קומי ישראלי-צרפתי משנת 2020 בבימויו של עמוס גיתאי.
הוא נבחר להצגה בחלק התחרות הראשית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-77 של ונציה.
היה מועמד לפרס אריה הזהב, פרס מרצ'לו מסטרויאני ועוד.
"לילה בחיפה" היא דרמה קומית סאטירית המתרחשת במהלך לילה אחד במועדון "פטוש" בחיפה.
לאורך הלילה עוקבים אחר סיפורי אהבה, תשוקה, רוך ואלימות של הדמויות המבלות במקום.
"לילה בכרך" הוא שיר מאת המשוררת והפזמונאית רחל שפירא ובהלחנתו של ירוסלב יעקובוביץ'.
את השיר ביצעה להקת "הכל עובר חביבי".
שירה של שפירא הולחן על ידי יעקובוביץ' בשנת 1983. השיר עוסק במערכת יחסים מסוכנת, גלויה ומוסתרת כאחד, ובני הזוג מחזיקים בה בכוח למרות הקשיים.
בני הזוג בשיר לא רוצים לאבד תקווה.
יש הטוענים שהשיר מתאר מערכת יחסים הומוסקסואלית בגלל רעיון ההסתרה שמתוארת במערכת היחסים בין בני הזוג בשיר.
בתקופה בה נכתב השיר, יחסים הומוסקסואליים היו עבירה על החוק, עד לחקיקה על ידי חברת הכנסת שולמית אלוני ממפלגת מרצ, שהביאה לביטולו של חוק זה בשנת 1988.
השיר הוא חלק מפסקול הסרט "שירת הסירנה" משנת 1994, המבוסס על ספרה של עירית לינור.
את הסרט ביים איתן פוקס.
השיר צעד במצעד הפזמונים של רשת ג' 14 שבועות, עד 11 במאי 1983, ובשיאו הגיע למקום השני.
לילה בוגנר היא שחיינית אמריקאית, אלופת עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.
בוגנר נולדה וגדלה בארצות הברית.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בפברואר סיימה במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:44.22 דקות, ובמקום עשירי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:11.26 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק לנוער שנערכה בקנברה שבאוסטרליה באוגוסט זכתה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:40.06 דקות, ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.77 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה בדצמבר זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:30.13 דקות, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות של המשחה.
ליְלַא בַּעַ֫לְבַּכִּי , הייתה סופרת, עיתונאית ופמיניסטית לבנונית, שנחשבה לחלוצה בתחום הספרות הערבית המודרנית.
יצירתה עסקה בנושאים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים, והתמקדה בביקורת על דיכוי הנשים, הפטריארכיה והמאבקים הפנימיים בלבנון ובעולם הערבי.
בעלבכי נולדה בשנת 1934 למשפחה שיעית מדרום לבנון.
שורשי משפחתה נעוצים בכפר חוּמִ֫ין א-תַּ֫חְתַא שבאזור א-נַּבַּטִיֶּה בדרום המדינה.
היא למדה בבית הספר הממלכתי בשכונת עין אל-מרייסה בביירות, ולאחר מכן עברה למכללה האסלאמית אל-מקאסד , שם השלימה את לימודיה בחטיבת הביניים והתיכון.
בהמשך למדה במכון ללימודי המזרח באוניברסיטת סן-ז'וזף.
בעלבכי נישאה לאנטון וַדִיע תַקְלַא (שנפטר ב-1 באוגוסט 1993), ונולדו להם שתי בנות ובן.
בעלבכי הייתה נציגה בפרלמנט הלבנוני, ולאחר מכן הצטרפה לעיתונות.
בחורף 1958 הכריז המגזין שִעְר ("שירה"), בעריכתם של אדוניס ו, על פרסום רומן בשם "אני אחיה" מאת סופרת לבנונית צעירה בשם לילא בעלבכי.
ההכרזה הייתה יוצאת דופן, שכן כתב העת הוקדש אך ורק לשירה.
בתוך חודשים ספורים זכה הרומן להצלחה רחבה בקרב מבקרים ספרותיים, הפך לפופולרי ונחשב לאירוע תרבותי בולט בביירות ובערים ערביות נוספות.
הרומן הוא ניסיוני הן בצורתו והן בלשונו.
ניסיונות השינוי שבו היו הכרזת קרב נגד הגבריות, הקודים החברתיים והמסורות המיושנות.
הוא מתאפיין בשפה הנעה בין פשטות לפיוטיות דינמית וחיה, בנרטיב נטול סיבוכים דרמטיים, והתמודדות עם דיכוי חברתי באמצעות הצגת מודל של גבורה נשית.
ב"אני אחיה" וב"ספינת כיסופים לירח" (אוסף סיפורים קצרים שבעלבכי הועמדה לדין בגלל תוכנו), אימצה בעלבכי את האידיאל האסתטי של שירת הפרוזה המודרניסטית שפורסמה בכתב העת בשִעְר, ושאפה לערער את גבולות השפה ולסטות מן המורשת הספרותית.
כתיבתה מתארת חוויות יומיומיות טריוויאליות בחושניות מועצמת, ומבססת את העלילה על נוף החיים של אישה משוחררת בעיר המודרנית.
היא אינה משחקת בשפה לשם משחק, אלא שואפת לחשוף את האירוע הפנימי הנסתר דרך המציאות הגלויה, תוך שימוש בפרדוקסים של חיי היומיום: משפחה הנשלטת על ידי אב סמכותי, היעדר תעסוקה ויחסים עקרים עם גברים צעירים.
המבנה הסיפורי תופס מקום משני לעומת הריאליזם של הדיבור הישיר, החף מהבחנה בין מילים גבוהות ל"גסות" וללא תיאורים מפורטים של התנהגות הדמויות במשפחה ובסביבה החברתית.
הרומן מייצג מהפכה גולמית, ספונטנית, וזועמת כנגד הריקבון בחיים הציבוריים והפרטיים.
לינא פַיָּאד, גיבורת הרומן, מגלמת דמות של אישה קשוחה המתמרדת נגד המגבלות הלשוניות, הפיזיות וההתנהגותיות המוטלות על נשים.
כשפרצה מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975, לילא בעלבכי היגרה ללונדון והפסיקה לכתוב מאמרים עיתונאיים.
נוכחותה החלה לדעוך עד שהתבודדה מהקהילה הספרותית והעיתונאית.
מספרים שהיא סירבה לקיים כל פגישה עם העיתונות, והעדיפה להישאר בצל אחרי כל הרעש שעשתה בשנות השישים והשבעים.
מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990) השפיעה על לילא בעלבכי עמוקות, הן אישית והן מקצועית.
המלחמה העמיקה את עיסוקה בנושאים כמו זהות ושבר חברתי, אך גם גרמה להתרחקות מהחיים הציבוריים ומהכתיבה הספרותית.
היא התמודדה עם תחושת אובדן לנוכח ההרס שפקד את ביירות ואת המרחב התרבותי בלבנון.
לאחר המלחמה נותרה דמות מוערכת, המשפיעה על השיח בנושאי זכויות נשים וחברה בלבנון.
לקראת מלחמת האזרחים, במהלך שנות ה-60 וה-70, פרסמה לעיתים בכתבי עת, מגזינים ועיתונים על עניינים אקטואליים.
מאמרים אלו היו אישיים או פוליטיים.
לעיתים קרובות, הגבולות בין שני התחומים היו מטושטשים.
כך בטקסטים חדשניים שכתבה בסוגה היברידית: "מאמרים פיוטיים" או "שירים עיתונאיים" שפורסמו בכתב העת הספרותי אל-אד֫אב .
מאמרים אלו מעידים כי לא הפסיקה לפרסם לחלוטין אחרי שהיגרה ללונדון.
הם מייצגים תפנית חשובה בתפיסת החירות שלה.
לרומן "אני אחיה" יש תוכן אקזיסטנציאליסטי עמוק, המתאר את הניכור של הגבר לעצמו ומסביבתו, ואת מרד האישה בגבר.
החופש מקבל ממד פיזי קונטינגנטי הטמון ביכולתה של האישה לשחרר את גופה באמצעות הנאה, משחקי אהבה והקרבה של הגוף, אבל גם באמצעות תודעה ייחודית הרגישה לגירויים גופניים.
לינא פיאד סובלת מבדידות ומדיכוי משפחתי.
היא שונאת את אביה, שהתעשר מסחר במחירים מופקעים בזמן מלחמת העולם השנייה, ולועגת לו.
האֵם גם היא ניבטת בגיחוך ומהווה מודל של אישה מסורתית שאינה יודעת דבר על החיים מלבד להכין אוכל, לגדל ילדים ולחלוק את מיטתו של בעלה כשהוא מחליט.
ספרה השלישי, "ספינת כיסופים לירח" (1964), גרר קמפיין ציבורי נגד בעלבכי והיא הועמדה לדין בגין פגיעה ברגשות הציבור.
היא הותקפה בשל רעיונותיה המהפכניים למען חירות האישה, וכן בגלל הכללת קטעים שתוארו כפורנוגרפיים.
היא נעצרה ונחקרה בידי מערכת החוק הלבנונית.
משפט זה היה הראשון מסוגו שבו סופר לבנוני נשפט על תוכן ספרו, כפי שאמר חבר הפרלמנט ועורך דינה של הנאשמת.
אך במהלך המשפט צעקה לילא: "לא אתנצל בפני השופט או בפני בית המשפט על הדברים שכתבתי ושעליהם אני נשפטת; אני גאה מאוד במה שכתבתי.
ואני שואלת: האם נתינה היא פשע?
אני מדגישה ומרגישה שהמקרה הזה נוגע לכל הסופרים והאמנים.
זהו בושה שאעמוד בפני בית המשפט ואסביר מדוע כתבתי: אני כותבת בחופשיות עבור האליטה והמשכילים בעלי המחשבות הנשגבות".
לאחר המשפט היא שוחררה, מה שהיווה ניצחון תרבותי ראשון בלבנון למען חופש הביטוי ולמען פתיחת הדרך למודרניות עבור מצבן של הנשים.
הישג נוסף הגיע מצד האינטלקטואלים שתמכו בסופרת וגינו את המשפט.
כתב העת חִוַאר (בעריכת המשורר הפלסטיני תַוְפִיק סַאיֶע' ) פרסם את פרטי המשפט.
העיתונים השוו את המקרה של לילא בעלבכי לזה של מאדאם בובארי מאת הסופר הצרפתי גוסטב פלובר, פרחי הרע של שארל בודלר, ולוליטה של ולדימיר נבוקוב.
עם זאת, רבים סברו שלמרות זיכויה, המשפט סיים את תקופת יצירתה הספרותית של בעלבכי, שכן היא סבלה רבות מתגובות שליליות ומהדרך שבה נחקרה.
"אני אחיה" (أنا أحيا) – רומן שפורסם בשנת 1958
"האלים המעוותים" (الإلهة الممسوخة) – רומן משנת 1960
"ספינת כיסופים אל הירח" (سفينة حنان إلى القمر) – אוסף סיפורים קצרים שפורסם בשנת 1964.
לילא בעלבכי נפטרה ב-21 באוקטובר 2023 בלונדון, בגיל 89.
בנוסף, בוגס היה דמות מרכזית בסכסוך "מלחמת הדבש" של 1837 בין מיזורי לטריטוריית איווה.
בוגס נולד ב-14 בדצמבר 1796 בלקסינגטון שבקנטקי, בנם של ג'ון מקינלי בוגס ומרתה אוליבר.
הוא שירת במשך 18 חודשים בכוחות הצבא של קנטקי במהלך מלחמת 1812. בשנת 1816 עבר מלקסינגטון למיזורי, שהייתה אז חלק מטריטוריית לואיזיאנה.
הוא היה חבר בקבוצת סמית'טון, אשר ייסדה את העיירה סמית'טון, שהתפתחה מאוחר יותר לעיר קולומביה.
בשנת 1817 נישא בוגס לאשתו הראשונה, ג'וליה אן בנט (1801–1820), בתו של סיילס בנט, שהיה אז שופט בבית המשפט העליון של מיזורי.
השניים נישאו במחוז גרינאפ שבקנטקי.
היא נפטרה ב-21 בספטמבר 1820 בסנט לואיס.
לשניים נולדו שני ילדים – אנגוס והנרי.
ב-1823 נישא בוגס לפנתאה גרנט בון (1801–1880), נכדתו של דניאל בון, במחוז קאלאוויי שבמיזורי.
בני הזוג חיו בעיקר במחוז ג'קסון, שם נולדו כל ילדיהם למעט שניים.
בוגס החל את דרכו הציבורית כפקיד, ובהמשך נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית.
הוא כיהן כחבר הסנאט של מיזורי בין השנים 1825–1832 וכסגן מושל מיזורי בין 1832–1836. כסגן המושל, נדרש בוגס לשהות בג'פרסון סיטי רק בעת התכנסות האספה הכללית של מיזורי.
כתוצאה מכך, בזמן כהונתו בתפקיד בילה זמן רב באינדפנדס, שם טיפל בעסקיו והתמודד עם סוגיות פוליטיות מקומיות.
הנושא המרכזי שבוגס קידם במהלך כהונתו כמושל היה אישור אמנת בנק מדינת מיזורי.
הוא יזם חוק ששילב בין דרישת המפלגה הוויגית להקמת בנק מדינתי מרוכז לבין גישת הדמוקרטים – שהעדיפה בנקים פרטיים ללא סמכות להנפיק מטבע.
הצעתו של בוגס קבעה כי הבנק יפעל עם הון מוגבל: מחציתו תמומן על ידי המדינה, והיתר יגיע מבעלי מניות פרטיים.
הבנק קיבל סמכות להנפיק שטרות בערכים גבוהים לצורכי העסקים בסנט לואיס, בעוד שמטבעות יועדו לרוב העסקאות היומיומיות.
בשיטה זו ביקש בוגס לייצב את כלכלת המדינה, לספק מימון למיזמים ציבוריים ולגשר בין גישות כלכליות שונות בנוגע לבנקאות במדינה.
במקביל, בוגס פעל לקידום בניית בניין קפיטול חדש בג'פרסון סיטי.
הוא הציע לממן את הפרויקט באמצעות מכירת מספר מגרשים בבעלות המדינה בעיר, במטרה לגייס את 75,000 הדולר שהעריך כעלות הבנייה.
כמו כן, הוא תמך בהנפקת אג"ח מדינתיות לשם גיוס כספים נוספים.
בניית הקפיטול החדש החלה ב-1838, אך ב-1840 – כשטרם הושלמה בניית הקפיטול – החלה האספה הכללית של מיזורי לבדוק חשדות להתנהלות כספית לא תקינה בגיוס והקצאת הכספים.
חקירה זו פגעה ישירות בבוגס, בעיקר בנוגע לאופן שבו גויסו חלק מהמשאבים.
אף שלא נמצא אשם רשמית, הפרשה פגעה במעמדו וביכולתו לקדם יוזמות נוספות.
במהלך כהונתו כמושל מיזורי, פרסם בוגס את צו ביצועי 44 של מיזורי , מסמך הידוע בהיסטוריה של התנועה של קדושי אחרית הימים כ"צו ההשמדה" ("Extermination Order").
הצו, שהוצא ב-27 באוקטובר 1838, היה תגובה לאיומים ולאלימות הגוברים במה שנודע כמלחמת המורמונים במיזורי בשנת 1838. במסמך הורה בוגס לגרש את המורמונים מהמדינה, בנימוק שהם
הצו בוטל ב-25 ביוני 1976, לאחר כמעט 138 שנים, על ידי המושל קיט בונד, שקבע כי ההוראה המקורית מפרה זכויות משפטיות המעוגנות בחוקת ארצות הברית.
בעת ביטול הצו, הביע בונד צער בשם מדינת מיזורי.
לאחר גירוש המורמונים ממיזורי ולאחר שסיים את כהונתו, בוגס, שהיה תושב אינדפנדס, עבר להתגורר בבית בתוך החלקה שיועדה ל"עיר ציון", שהייתה ניסיון של המורמונים באינדפנדנס להקים מרכז רוחני שלא יצא לפועל בעקבות הגירוש.
בית מגוריו שכן במרחק שלושה רחובות ממזרח ל"מקדש לוט" – המבנה הראשון שהוגדר כמקדש מורמוני בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים.
בערב גשום ב-6 במאי 1842 נורה בוגס בידי אלמוני שירה לעברו דרך חלון בזמן שקרא עיתון בחדר עבודתו.
ארבעה קליעים גדולים פגעו בו: שניים נתקעו בגולגולתו, שלישי בצווארו, ורביעי חדר לגרונו.
מצבו היה קשה, ורופאים רבים – בהם אחיו – קבעו כי הוא עומד למות, ואף עיתון אחד פרסם מודעת אבל.
להפתעת כולם, בוגס שרד ומצבו אף השתפר בהדרגה.
ריינולדס חקר את המקרה ומצא בזירה אקדח תופי טעון בקליעי בקשוט (buckshot).
הוא שיער שהיורה איבד את הנשק לאחר הרתע החזק שיצרו הקליעים הגדולים.
האקדח זוהה כנשק שנגנב מחנווני מקומי.
ריינולדס זיהה את אותו אדם כאורין פורטר רוקוול, מקורב של ג'וזף סמית' הבן.
רוקוול נעצר והוחזק כמעט שנה עד למשפטו, אך לא נמצאו ראיות הקושרות אותו למעשה והוא זוכה מכל אשמה, בין היתר בזכות ייצוגו על ידי עורך הדין אלכסנדר דוניפן.
העיתון "The Wasp", ביטאון פרו-מורמוני בנובו שבאילינוי שיצא לאור בידי ויליאם סמית', אחיו של ג'וזף סמית' הבן, כתב ב-28 במאי: "בוגס ללא ספק נהרג, כפי שדווח; אך מי ביצע את המעשה האצילי – זאת עוד יש לגלות".
רוקוול עצמו הכחיש את מעורבותו במילים זהירות ואמר כי "לא עשה דבר פלילי".
באותו זמן טען ג'ון בנט, ראש עיריית נובו, כי ג'וזף סמית' הבן הציע פרס כספי למי שיתנקש בבוגס, ואף שזה הודה בפניו כי רוקוול הוא היורה.
לטענתו, רוקוול אף איים עליו במרומז שאם יפרסם זאת – חייו יהיו בסכנה.
סמית' הכחיש בתוקף את דבריו של בנט וטען כי ייתכן שבוגס הותקף בידי יריב פוליטי מהמירוץ לסנאט של מיזורי.
ההיסטוריון המורמוני מונטה ב' מקלוס חיזק גרסה זו וטען ב-"Missouri Historical Review" כי לא היה חשד מובהק נגד איש, ובוגס התמודד מול מספר מועמדים אלימים, כך שאין סיבה מיוחדת להניח כי רוקוול היה היורה.
שנה לאחר מכן נעצר רוקוול שוב, נשפט, וזוכה מניסיון ההתנקשות.
בשנת 1846 יצא בוגס למסע יבשתי לקליפורניה, שטרם הייתה מיושבת והייתה תחת ריבונות מקסיקו.
רבים מבני לווייתו סברו כי עזיבתו נבעה מחששו מנקמה מצד המורמונים.
בראשית מאי, כשיצאה השיירה לדרכה, ניסה בוגס להיבחר כמנהיגה, אך הפסיד לוויליאם ה.
לאחר התפטרותו של ראסל ב-18 ביוני, הנהגת השיירה עברה לידי בוגס.
בקבוצתו היו גם מרבית המהגרים שהתפצלו ממנה מאוחר יותר וייסדו את קבוצת דונר הידועה לשמצה.
בוגס נסע עם אשתו השנייה, פנתאה, וילדיהם הצעירים, וכן עם בנו ויליאם ואשתו הטרייה, סונורה היקלין.
המשפחה הגיעה לסונומה בנובמבר 1846. ב-1847 מונה בוגס לאלקלדה (מושל אזורי) של מחוז סונומה.
בתקופת הבהלה לזהב ניהל חנות שהניבה לו רווחים נאים.
ב-8 בנובמבר 1849, בשלב שהריבונות באזור עברה לארצות הברית במסגרת הסכם גואדלופה אידלגו, התפטר מתפקידו כאלקלדה והתמנה למנהל הדואר של העיר.
ב-1852 נבחר לאספה המדינתית של קליפורניה כנציג מחוז סונומה.
ב-1855 פרש לחיים שקטים ברנצ'ו נאפה שבקליפורניה, שם נפטר ב-14 במרץ 1860. אלמנתו, פנתאה, נפטרה ב-23 בספטמבר 1880. שניהם נטמנו בבית הקברות טולוקאי השוכן בעיר נאפה.
לִילַבֶּס ילדת הקרקס (בשוודית: Lilibet, cirkusbarn) הוא ספר ילדים, בסדרת "ילדי העולם".
התמונות בספר צולמו על ידי הצלמת חנה ריבקין-בריק, ועלילת הספר נכתבה על ידי הסופרת אסטריד לינדגרן.
הספר יצא לאור בשוודיה ב-1960. הוא תורגם לעברית על ידי לאה גולדברג ויצא לאור בישראל בהוצאת ספרית פועלים ב-1961.
הספר עוסק בנושאים חדשניים לתקופתו כגון דאגה לחיות הקרקס ואמונה של הילדה בעצמה.
הספר מספר על לילבס (ליליבת במקור השוודי), ילדה בת שבע וחצי אשר הוריה עובדים בקרקס.
היא וחבריה ליאו, פטרישה, ברונו ויסמינה נודדנים עם הקרקס ברחבי אירופה.
הספר הוא הראשון מבין סדרת ילדי העולם שנכתב בגוף ראשון מפיה של לילבס, המספרת על חייה.
לילבס גרה עם אביה ואמה בקרוואן השייך לקרקס שבו עובדים הוריה.
לילבס אוהבת חיות, מדי יום היא מאכילה את שני הפילים, באבט ולונה, בתפוחים.
כל יום היא משחקת עם החבר שלה ליאו.
לילבס רוצה להיות רוכבת קרקס מפורסמת, אבל ליאו כל הזמן אומר לה שהיא לא יכולה לעשות את זה.
הליצן טדי בלון מאמין בלילבס.
הוא נותן ללילבס חבל קסמים ומסביר שלילבס יכולה להפוך לרוכבת קרקס אם תקשור את החבל לזנב הסוס ותאמר את מילות הקסם: "מיפת פיפת ומוריפת" (זהו תרגומה של לאה גולדברג לביטוי "הוקוס פוקוס ביליבוקוס", רמז לשיר "בין נהר פרת ונהר חדקל" של חיים נחמן ביאליק).
לילבס עצובה, כי היא נעלבה מליאו, שעדיין מקנטר אותה שלא תהיה רוכבת קרקס.
היא מספרת הכול לאבא, שמנחם אותה.
הוא חושב שהיא תהפוך לרוכבת קרקס גדולה.
לילבס משתכנעת, ובסוף הספר היא עומדת זקופה על גבו של סוס.
בריאיון ב-1962 סיפרה ריבקין־בריק שהיה לה חבר עיתונאי שביקר בקרקס.
הוא סיפר לה על ילדה בת חמש וחצי שמתאימה מאוד לספר חדש.
היא נסעה לצפון שוודיה, לקרקס סקוט, ובילתה שם שבוע.
מאוחר יותר היא קראה לאסטריד לינדגרן, שדיברה עם הילדה וכתבה את סיפורה.
הילדה הגיעה לסטוקהולם, ואז חזרו לקרקס להשלים את הצילומים.
ב-2018, בריאיון לקראת הגעתה לישראל בעקבות הסרט התיעודי של דבורית שרגל "איפה לילבס ילדת הקרקס ומה קרה בהונולולו?" סיפרה היינריך כי ריבקין־בריק הצטרפה אל הקרקס במסע קיצי שארך כשלושה שבועות ונסעה איתם לערים שונות בשוודיה.
היינריך נולדה ב-1954 באמסטרדם שבהולנד לאב גרמני ולאם הולנדית, וגדלה בשוודיה.
כשנולדה, הוריה עבדו בקרקס שווייצרי ולאחר שנה עברו לעבוד בקרקס סקוט השוודי שבו צולם הספר.
אביה, פאול היינריך, היה טכנאי שטיפל בתאורה, בחשמל ובאחזקת האוהל, ואמה השתתפה במופעי שחייה צורנית.
ההורים איתם היא מצולמת בספר הם לא הוריה האמיתיים.
שאר הילדים בספר הם ילדי האמנים.
היינריך חיה עד גיל 6 בקרקס, אז חזרה עם אימה להולנד והלכה לבית הספר.
אביה נשאר בקרקס עוד עשור והיא ואמה היו מצטרפות אליו בחופשות הקיץ.
בבגרותה הפכה למורה לגרמנית מקצוע בו עסקה שנים ארוכות.
היא נישאה פעמיים, ובחרה לא ללדת ילדים.
הספר התפרסם מאוד בשוודיה לאחר צאתו וכלל חידון נושא פרסים במגזין ילדים, ראיונות לטלוויזיה ובעיתונות.
הספר יצא לאור ב־1960 בשוודיה בהוצאת Rabén & Sjögren שהוציאה את כל סדרת ספרי "ילדי העולם".
הוא תורגם לאנגלית, גרמנית, נורווגית ודנית.
בעברית הספר תורגם על ידי לאה גולדברג ויצא לאור בספריית הפועלים ב-1961. מהדורה חדשה יצאה ב-2009. מהדורה מחודשת יצאה לאור ב-2015 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-2017, סרטה של דבורית שרגל "איפה לילבס ילדת הקרקס ומה קרה בהונולולו?" יצא לאקרנים.
הסרט היה השלישי בטרילוגיה אחרי "איפה אלה קרי ומה קרה לנוריקו סאן?"(2014) ו"אפריקה!
בסרט ממשיכה שרגל בחיפושיה אחר גיבורים נוספים של סדרת "ילדי העולם".
בספריה בסטוקהולם היא מגלה שלילבס מהספר "לילבס ילדת הקרקס" הופיעה בקרקס בשם "קרקס סקוט".
היא מבקרת בקרקס, אבל מנהל הקרקס, שירש אותו מהוריו, לא מכיר את לילבס.
שרגל טסה להוואי לחפש את דמותה של מוקיהנה מהספר "מוקיהנה מהוי" ולאחר שהיא מוצאת אותה היא חוזרת לשוודיה להמשיך בחיפושיה אחר לילבס.
היא מגלה את שמה האמיתי ואת שם אביה של לילבס ואת אחיה למחצה שחי בשוודיה.
לילבס היא אינגריד היינריך ומתגוררת בבוסום, הולנד.
שרגל מבקרת אותה בהולנד והיא מספרת לה על עבודתה עם אסטריד לינדגרן וחנה ריבקין-בריק, כמו גם על חייה בקרקס.
ב-2018 הגיעה אינגריד היינריך לישראל להקרנה חגיגית של הסרט בפסטיבל תל אביב הבין-לאומי לסרטי ילדים ונוער.
"לילה אחד של אהבה" הוא שיר שכתב המשורר יהודה עמיחי ואשר יצא לאור בספר השירה שלו "הזמן" בהוצאת שוקן בשנת 1977. השיר הולחן על ידי המוזיקאי שפי ישי ויצא לאור באלבומו "אהבה ושנאה" בשנת 1992. הזמרת יעל נחשון, הקליטה את גרסתה לשיר באלבומה "פקאן ולימון" בהוצאת הליקון בשנת 2014.
בריאיון למבקר הספרות חיים נגיד ממעריב בשנת 1975, מתוודה עמיחי שבניגוד לשיריו הקודמים בהם שיבח את האהבה, כמי שמעניקה טעם לחיים, בספר השירה שלו "הזמן" ובמיוחד בשיר "לילה אחד של אהבה", הוא כותב על חוסר הטעם בימים הרבים המבוזבזים למען לילה אחד אהבה.
לטענתו אנשים עובדים שעות רבות ביום, ומשוועים ליום אחד בשנה של אהבה, כמו ליום הולדת, במקום לחגוג בכל יום את האהבה.
באוקטובר 2010, במלאת עשור לפטירתו של עמיחי, הועלה המופע "לילה אחד של אהבה" בהפקת אסף הראל ומיכל שגיב, בתיאטרון תמונע שבתל אביב.
בשנת 2021, במלאת 20 שנה לפטירתו של יהודה עמיחי, נערך מופע מחווה לשיריו בשם "לילה אחד של אהבה" בפסטיבל ירושלים לאמנויות.
ליל שלושת הכלבים היא להקת רוק אמריקאית שנוסדה בשנת 1967 על ידי צ'אק נגרון, קורי וולס ודני האטון.
להרכב זה הצטרפו במהרה ג'ימי גרינספון (קלידים), ג'ו שרמי (בס), מייקל אלסאפ (גיטרה) ופלויד סניד (תופים).
בין השנים 1969 ו-1975, היו ללהקה 21 להיטים במצעד 40 הגדולים של בילבורד, מהם שלושה הגיעו למקום הראשון.
הלהקה הקליטה שירים שנכתבו גם על ידי כותבים חיצוניים כמו הארי נילסון, רנדי ניומן, פול וויליאמס, לורה נירו והויט אקסטון.
פרשנות הכלולה במארז הדיסקים Celebrate: The Three Dog Night Story, 1965–1975 מציינת כי חברתו של דני האטון, השחקנית ג'ון פיירצ'יילד, הציעה את השם לאחר שקראה מאמר במגזין על האבוריג'ינים, בו הוסבר כי בלילות קרים הם היו נוהגים לישון תוך כדי חיבוק דינגו.
בלילות קרים הם היו ישנים עם שני כלבים, ואם הלילה היה קר מאוד, היה זה "לילה של שלושה כלבים".
שלושת הזמרים, האטון (שהתחיל את דרכו עם חברת האנה ברברה בשנת 1964), וולס ונגרון (שחתמו על חוזה הקלטות עם חברת Dunhill Records), התאחדו לראשונה בשנת 1967. בתחילה הם נקראו Redwood והקליטו כמה פעמים עם בריאן וילסון בזמן שהביץ' בויז עבדו על האלבום Wild Honey .
רדווד הייתה אמורה להיות אחת הלהקות הראשונות שחתמו בחברת התקליטים Brother Records של להקת הביץ' בויז.
לדברי מייק לאב מהביץ' בויז, "[בריאן] החזיק אותם באולפן כמה ימים.
הם לא עמדו בציפיות שלו...
לא שרו מספיק טוב בשבילו...
אבל הם הלכו והרוויחו מיליארדים."
זמן קצר לאחר שוויתרו על השם "רדווד", ב-1968, שכרו הזמרים קבוצה של נגני ליווי - רון מורגן בגיטרה, פלויד סניד בתופים, ג'ו שרמי בבס וג'ימי גרינספון בקלידים - ואימצו את השם "Three Dog Night".
מורגן עזב את הלהקה לפני שהוקלט אלבומה הראשון ומייקל אלסאפ גויס להחליפו בגיטרה.
הלהקה הופיעה לראשונה בשנת 1968 באירוע במועדון ויסקי אה גוגו, שאורגן על ידי חברת התקליטים Dunhill Records .
בין השנים 1969 ו-1972 היו ללהקה 13 שירים שנכנסו לעשירייה הראשונה במצעד RPM הקנדי.
בדצמבר 1972, הלהקה התארחה בתוכניתו של דיק קלארק לכבוד ערב השנה החדשה, New Year's Rockin' Eve, ברשת NBC .
באוקטובר 2004, הוציאה להקת Three Dog Night את אוסף להיטים לציון 35 שנה בהשתתפות התזמורת הסימפונית של לונדון .
האלבום כולל את שני השירים החדשים שיצאו בעבר, בנוסף לגרסאות חיות של "Eli's Coming", "Brickyard Blues", "Try a Little Tenderness" ו-"Family of Man".
באוגוסט 2008, הוציאה להקת Three Dog Night Greatest Hits Live, אוסף של הקלטות חיות שלא יצאו קודם לכן מקונצרטים באירופהבשנים 1972 ו-1973.
דייוויד מורגן - שירה (2015–הווה)
הווארד לארביה - קלידים (2017–הווה)
טימותי האטון - בס, שירה (2021–הווה)
ליל שלושת הכלבים מסביב לעולם (1973)
להקת Three Dog Night נכנסה להיכל התהילה של להקות הווקאל בשנת 2000.
"לילה במדריד" הוא שיר של הזמרת-יוצרת הישראלית נועה קירל, שיצא לאור ב-10 ביולי 2025 כחלק מהמיני-אלבום "ראש הממשלה".
השיר נכתב על ידי קירל בשיתוף רון ביטון, איתי שמעוני וירדן "ג'ורדי" פלג, ויצא בהפצת חברת NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
השיר נכלל כרצועה הרביעית במיני-אלבום "ראש הממשלה", אשר כלל שירים נוספים שכתבה וביצעה קירל בשיתוף פעולה עם יוצרים ומפיקים בולטים בתעשיית המוזיקה הישראלית.
האלבום סימן שלב חדש בקריירה של קירל, שהתמקד בהפקות פופ עדכניות ובשיתופי פעולה עם כותבים קבועים, בהם רון ביטון וג'ורדי.
מילות השיר מתארות חוויה רגשית ואינטימית של קשר רומנטי, תוך שימוש במוטיבים של בריחה והעצמה רגשית.
החזרה על המוטיב "לילה אחד" מייצרת תחושה של זמן מוגבל אך משמעותי, המשמש כסמל לחיבור רגשי עז.
השיר הוקדש לדניאל פרץ, כדורגלן ובן זוגה של קירל.
ההקדשה האישית הודגשה גם בהפקת הקליפ, בו שולב קשר לחייו המקצועיים והאישיים של פרץ.
בחלק מהפרסומים הוזכרה האמירה המרכזית של השיר, "לילה אחד איתך בשבילי זה עולם", כעדות לממד האישי-ביוגרפי שלו.
בביקורת שפורסמה באתר "אייס" ציינה אפרת קרסנר כי השיר נכתב בהשראת הקשר של קירל עם פרץ, המופיע גם בקליפ הרשמי.
קרסנר הדגישה כי בניגוד לשירי המסיבות והקצב המזוהים עם קירל, מדובר ביצירה בעלת אופי אישי יותר, שבמרכזה געגוע לבן הזוג הרחוק.
על פי דבריה, השיר מצליח להעניק ממד רגשי נדיר ברפרטואר של קירל ולהדגיש צד אינטימי ביצירתה.
לעומת זאת, דודי פטימר "מעריב" טען כי השיר אמנם שואף לאווירה לטינית חושנית אך אינו מצליח לייצר עומק רגשי או דרמה אמנותית.
לדבריו, הביצוע הקולי של קירל נשמע מנותק, והטקסט נתפס כלא משכנע.
אסף נבו ממאקו הוסיף כי השיר מתכתב עם מסורת פופ לטינית המזכירה את "La Isla Bonita" של מדונה, באמצעות שימוש בגיטרות ספרדיות, מקצבי פלמנקו והחזרה על המוטיב "אולה לה לה".
עם זאת, הוא ציין כי העלילה המוצגת בקליפ מתייחסת לבילוי זוגי ברומא, בעוד שהשיר עצמו ממוקם במדריד, החלטה אמנותית שנועדה להתאים את המוצר לשוק המקומי ולציפיות הקהל הישראלי.
לילה מוראד (17 בפברואר 1918 – 21 בנובמבר 1995) הייתה שחקנית וזמרת מצרייה ממוצא יהודי.
מוראד נולדה בשם ליליאן מרדכי ברובע עבאסיה בקהיר למשפחה יהודית דתית אדוקה, משפחה של רבנים מפורסמים ודיינים.
אביה, איברהים זאכי מרדכי (כונה מאוחר יותר זאכי מוראד), שנולד באלכסנדריה, היה מוזיקאי וזמר מפורסם בשנות העשרים ונחשב לאחד הזמרים האחרונים אשר שר לפי אסכולת המוזיקה הערבית הישנה.
אמה, ג'מילה, הייתה ממשפחת סלומון שמוצאה בפולין.
למוראד היו עוד שלושה אחים ואחות.
אחד מאחיה, מוניר מוראד, התפרסם בפעילות בימתית והיה שחקן.
דאוד חוסני עזר לה להתחיל צעדיה הראשונים בקריירה כאשר הלחין עבורה את שירה הראשון.
עם זאת, פריצתה הראשונה התרחשה כאשר מוחמד עבד אל-והאב, אחד המלחינים החשובים במצרים, שמע את שירתה ונתן לה תפקיד בסרטו "יַחיא אל-חֻבּ" (يحيا الحب - "תחי האהבה") בשנת 1938. בשנות ה-40 היא התחילה להצטלם בסרטים של טוגו מזרחי.
שמועה על ביקור של מוראד בישראל ומתן תרומה למדינה הציבה אותה כחשודה בריגול ואף גרמה למספר תחנות רדיו ערביות להחרימה.
היא הכחישה בתוקף את ההאשמות הללו, ואף קיבלה תעודה מכוחות הביטחון של מצרים המזכה אותה מן ההאשמות.
מוראד חדלה לשחק לקראת סוף שנות החמישים של המאה העשרים, והפסיקה לשיר לאחר 1963, אך השאירה מורשת מוזיקלית של מעל ל-1200 שירים.
מוראד נישאה לאנוור וג'די בשנת 1947, ובעקבות זאת המירה את דתה לאסלאם למרות התנגדות אביה.
לאחר שהתאסלמה, הושפעה ממנה אחותה ואף היא המירה את דתה והתאסלמה.
וג'די ומוראד התגרשו ב-1954, והשמועות אמרו שגירושיהם נבעו בגלל שוג'די בגד בה או מכיוון שהיה עקר.
לאחר מכן למוראד נולד בן בשם אשרף שאביו הוא מוחמד ואג'י אבאזה, קצין ממשפחת אבאזה המפורסמת, אך הוא מעולם לא הודה שהוא האב.
ב-1957 מוראד נישאה בשנית לבמאי הסרטים פאטין עבד אל-והאב, ולשניים נולד בן, זאכי פאטין עבד אל-והאב.
מעט מאוד ידוע על חייה של מוראד, מכיוון שסיפורה נשמר כסוד בין בני המשפחה, ביניהם קרובי משפחה בישראל שעלו לארץ והתגוררו בנתניה אשר מיעטו לדבר בעניין מהסיבה שהתביישו בעובדה שהיא התאסלמה.
הבושה והמבוכה היו כה עזות עד שלא העלו את שמה על דל שפתם, ואף כאשר מישהו אחר שאל אודותיה חתמו את שפתיהם והכחישו כל קשר אליה.
בישראל מוראד הייתה ידועה מתפקידיה הרבים ב"סרטים הערבים" ששודרו בימי שישי ב.
הוא אלבומה השני של השחקנית והזמרת הישראלית ענת עצמון, אשר יצא בשנת 1992.
שם האלבום לקוח מתוך השיר הרביעי שבו, "אל נא תשירי", בו מופיעה השורה "הוא מזכירני לילה, כר ודמות עלמה לאור ירח".
כמו באלבום הראשון, האחראי על הפקת אלבום זה הוא ירוסלב יעקובוביץ'.
באלבום זכו להצלחה השירים "אדם הוא מקום", "כוס של מים", "בין עצי התמר", "ילדה אישה", "חבל מתוח" (אשר לווה בקליפ מושקע בתוכנית "זהו זה!") ו"אל נא תשירי", אך האלבום נכשל מסחרית.
השיר עמו התחרתה עצמון בקדם אירוויזיון באותה השנה "התקווה" לא הופיע באלבום עקב סכסוך עם חברת התקליטים.
כל שירי האלבום עובדו על ידי ירוסלב יעקובוביץ'.
לילה מוטרף במוזיאון הוא סרט הרפתקאות קומי אמריקאי משנת 2006, שבוים על ידי שון לוי ונכתב על ידי בן גרנט ותומס לנון.
הסרט מבוסס על ספר ילדים בעל אותו שם.
הסרט הפך לשובר קופות והרוויח כ-573 מיליון דולר בכל העולם.
סרט ההמשך יצא ב-2009 וסרט המשך נוסף יצא בנובמבר 2014.
הסרט מספר על לארי דיילי, בחור טוב לב וחולמני, שלמרות שהחיים רעים אליו, הוא מאמין שהוא עוד יגיע לגדולה.
לאחר שהתגרש מאשתו, הוא מגיע ללשכה, שם מציעים לו לעבוד במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, כשומר לילה.
הוא מסכים למרות שכל מי שבחר את העבודה הזו עד כה התפטר יום אחרי.
בלילה הראשון, כשהוא הולך לשירותים, הוא מגלה שהטירנוזאורוס רקס נעלם ממקומו וקם לתחייה.
הוא משתמש בהוראות שקיבל מהשומר הקודם כדי לטפל בו ובשאר הפסלים שקמו לתחייה ומכיר את רובם כגון: דקסטר הקוף, אטילה ההוני, פסל המואי ועוד.
פסלו של הנשיא טדי רוזוולט, שעוזר לו, מגלה לו כי המקור לחיי הפסלים הוא לוח האבן של אחמנרע.
כשהשומרים הוותיקים של המוזיאון גונבים את הלוח, לארי והמוצגים של המוזיאון יוצאים להחזירו לפני הזריחה.
לילה לבן הוא פסטיבל שנחגג ברחבי תל אביב, המתקיים החל משנת 2003 ביום חמישי האחרון של חודש יוני משעות אחר הצהרים ועד לבוקר יום שישי.
האירוע, ביוזמת עיריית תל אביב, נוצר בעקבות הכרזת העיר הלבנה של תל אביב כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
הפסטיבל כולל מסיבות ומופעים מסוגים רבים - מוזיקה, מחול, תיאטרון, סרטים, וידאו ארט, תערוכות יחיד וקבוצתיות ואמנות לסוגיה לאורך כל הלילה.
המופעים, בחלקם, מתקיימים ברחוב תחת כיפת השמים כמו בשדרות רוטשילד, גן הפסגה כיכר רבין כיכר ביאליק וחוף הים.
בנוסף במסגרת הפסטיבל פתוחים חינם או בהוזלה משמעותית מאות מועדונים, חנויות ומוסדות תרבות ואמנות בעיר כדוגמת מוזיאון תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, ספריית בית אריאלה ואחרים.
בעקבותיו אף נחקק חוק עזר עירוני בעניין המתיר לפתוח עסקים באותו לילה; ומשתתפות עשרות מסעדות המציעות תפריטים מיוחדים לפסטיבל, ופתוחות עד הבוקר, כולל הגשת ארוחת בוקר למי שבילה כל הלילה.
תחילה אירועי לילה לבן היו ייחודיים לעיר תל אביב.
החל מהעשור השני של המאה ה-21, רשויות נוספות החלו לקיים אירועים דומים.
בעקבות הכרזת העיר הלבנה של תל אביב כאתר מורשת עולמית בשנת 2003. ביקש ראש עיריית תל אביב-יפו רון חולדאי מדובר העירייה הלל פרטוק לערוך אירוע שבו ההכרזה תוצג רשמית.
פרטוק החליט לערוך שבוע של אירועים במתחם העיר הלבנה תחת הכותרת "התל אביבים מסתובבים עם הראש למעלה" שכללה משמעות כפולה של גאווה על המורשת העירונית והפנית המבט למעלה, לאוצר הארכיטקטוני של העיר.
האירועים כללו תערוכה במוזיאון תל אביב שנאצרה על ידי האדריכלית ניצה סמוק, ישיבת מועצה חגיגית, אירוע מרכזי בהיכל התרבות בהשתתפות נשיא המדינה ושרת החינוך והתרבות, משט לבן ואירועים נוספים.
בהשראת הלילה הלבן הפריזאי, התלבטו בעירייה כיצד להמשיך את מורשת העיר הלבנה וכך נולד הלילה הלבן התל אביבי - אירוע אמנות לילי המשלב בין העיר הלבנה לעיר ללא הפסקה.
תחילה התקיימו אירועי לילה לבן במתחם העיר הלבנה ובשנים שאחר כך הורחבו האירועים לכל העיר.
ב-2006 נוסף מרוץ הלילה של נייקי לאירועי לילה לבן, שכונה אז "המרוץ הלבן", אולם לאחר שהתברר הקושי לשלב את מרוץ הלילה ואירועי לילה לבן באותו מועד, הוחלט לפצל בין האירועים.
בעשור השני של המאה ה-21 זה היה פסטיבל המוני אליו הגיעו מאות אלפי אנשים מכל רחבי ישראל.
לאחר הפסקה של שנתיים בעקבות מגפת הקורונה, האופי של הפסטיבל השתנה, למשהו צנוע בהרבה של אירועים תרבותיים לקהל מקומי בעיקר, ללא שיתוף פעולה מצד עסקים בעיר, ופחות להמונים שבאים לשם שוטטות ברחבי מרכז תל אביב.
במסגרת אירועי "לילה לבן" בשנים 2005–2008 התקיים פסטיבל למוזיקה מודרנית ובו התארחו עשרות אמנים והרכבי מוזיקה שונים מכל רחבי העולם המבצעים סדרת קונצרטים של יצירות ישנות וחדשות.
לקראת סוף הפסטיבל הועברה על ידי אמן ידוע כיתת אמן.
בין אירועי המוזיקה של "לילה לבן" 2008 ניתן היה למצוא את דויד ברוזה בחוף הצוק, הג'ירפות, אפרת גוש ודניאל סלומון בחוף הבננה ביץ' ורבים אחרים.
מסעדות מפורסמות הגישו ארוחות עסקיות במחיר של 70 ש"ח ואירועי מחול התקיימו בחוף גורדון ובפארק הירקון.
התערוכות עסקו, בין היתר, בגרפיטי ובאדריכלות.
סרטים וסרטי נישה הוקרנו בסינמטק תל אביב ובבית התפוצות, ובאוניברסיטת תל אביב הוקרנו סרטי סטודנטים מהאוניברסיטה.
בשנת 2009 נערכו אירועי "לילה לבן" בסימן חגיגות המאה לתל אביב.
בשנת 2012, הוחרמו אירועי הלילה הלבן על ידי אמנים ועסקים רבים, במחאה על האלימות בה נקטו פקחי העירייה ושוטרי משטרת ישראל שבוע קודם לכן, במסגרת הפגנות המחאה החברתית.
במקביל נוסדו אירועי "לילה שחור", אירוע אלטרנטיבי בטענה כי מתקיימת חלוקה של העיר ל"עיר לבנה" בצפון ו"עיר שחורה" בדרום על בסיס קיפוח תקציבי.
בשנת 2015, ביוזמתם של כמה אמנים, נהפכה גינת השלכת המוזנחת שליד התחנה המרכזית החדשה של תל אביב לאטרקציה של אורות צבעים ומופעי אמנות.
במקביל שוב נערכו אירועי "לילה שחור".
בשנת 2017 חיברו אירועי לילה לבן בין מרכז תל אביב לדרומה על ידי מסלול חווייתי של אמנות שקישר את שדרות רוטשילד, עם דרום העיר והתחנה המרכזית הישנה, דרך מתחם חברת החשמל ההיסטורי ותחנת הכוח הראשונה של תל אביב שנפתח לראשונה לציבור הרחב.
בשנת 2019 הוקדמו אירועי ה"לילה לבן" ל-16 במאי על מנת לחברם עם אירועי "שבוע האירוויזיון" אותו ארחה תל אביב, כשגם התכנים בחלק מהמופעים קושרו למדינות המתארחות באירוויזיון 2019 ולתיירים שבאו לצפות ולעודד בתחרות.
ב-2020 ו-2021 לא התקיימו אירועי ה"לילה לבן" בעקבות מגפת הקורונה.
אירועי הלילה הלבן חזרו בשנת 2022 לאחר הפסקה של שנתיים.
ב-2024 הם לא התקיימו בעקבות המצב הלאומי הירוד עקב מלחמת חרבות ברזל, וב-2025 נדחו בחודשיים לסוף אוגוסט בעקבות מבצע עם כלביא.
בשנים 2006–2007 התקיים בתל אביב, במסגרת אירועי "לילה לבן", "המרוץ הלבן" שמתקיים גם בערים כמו סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, מדריד, שאנגחאי ולונדון בחסות חברת נייקי.
בתל אביב השתתפו במרוץ כ-6000 רצים ואורכו היה חמישה או עשרה ק"מ לפי בחירה.
המסלול מתחיל בכיכר רבין ומסתיים בפארק גני יהושע.
החל משנת 2008 הופרד המרוץ הלילי מאירועי לילה לבן והוא מתקיים במועד נפרד ונקרא "מרוץ הלילה של תל אביב".
"לילה כיום יאיר" הוא אלבומו הרביעי של הזמר-יוצר אביתר בנאי, אשר הופק על ידי אמיר צורף והופץ ב-22 ביוני 2009. האלבום זכה למעמד של אלבום פלטינה.
האלבום הוא האלבום הראשון של בנאי אחרי חזרתו בתשובה ולכן הפן הדתי ניכר בו באופן משמעותי.
שם האלבום "לילה כיום יאיר" לקוח מתהילים קל"ט:
ב-16 במרץ 2009 יצא לרדיו הסינגל הראשון מהאלבום, "אותיות פורחות באוויר", אליו צירף בנאי מכתב ובו הוא מתאר את תהליך כתיבת השירים שירכיבו את האלבום.
ב-24 במאי יצא הסינגל השני - "עד מחר" אשר זכה כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ט.
לאחר מכן יצא הסינגל השלישי "אבא".
שלושת השירים זכו להשמעות רבות ברדיו.
במצעדים המסכמים בשנה זו נכנסו שלושת השירים לעשירייה הראשונה ובנאי זכה בתואר "זמר השנה".
לילה על הר קירח היא יצירה מאת המלחין הרוסי מודסט מוסורגסקי, הקיימת בשתי גרסאות לפחות.
האחת היא גרסה משנת 1867 המבוצעת לעיתים רחוקות השנייה היא גרסה מאוחרת יותר, פופולרית מאוד, משנת 1886, פנטזיה, בתזמורו של רימסקי-קורסקוב, המבוססת על פרטיטורה ווקאלית של "חזון החלום של האיכר לאד" (1880) מתוך "היריד בסורוצ'ינצי", בכמה שינויים.
עיקר פרסומה של היצירה כיום נובע מגרסה נוספת, בתזמורו של המנצח בן המאה ה-20 לאופולד סטוקובסקי, המופיעה בסרטו המצויר של וולט דיסני משנת 1940, "פנטזיה", שהיה לקלאסיקה.
בהשראת יצירות ספרותיות ואגדות רוסיות, הציב מוסורגסקי את "שבת המכשפות" כנושא הפואמה הסימפונית המקורית, שהושלמה ב-23 ביוני 1867 (ערב חג יוחנן הקדוש).
מה שמייחד את "ליל יוחנן הקדוש על הר קירח" ואת התמונה המוזיקלית "סאדקו" של רימסקי-קורסקוב (שחוברה גם היא ב-1867), הוא היותן הפואמות הסימפוניות הראשונות שחיברו מלחינים רוסים.
כמו רבות מיצירותיו של מוסורגסקי, גם יצירה זו ידעה ייסורי הלחנה עד השלמתה, ולא זכתה לביצוע בימיו של המלחין.
לאחר מות מוסורגסקי, עיבד ותזמר אותה ידידו ועמיתו לקבוצת החמישה, רימסקי-קורסקוב, ובגרסה זו בוצעה לראשונה ב-1886, ותפסה מקום של קבע ברפרטואר הקונצרטנטי.
משמעותה המילולית של המילה Lïsaya שבשם היצירה ברוסית היא "קירח", ובמקרה זה היא מתארת, בהשאלה, הר שומם מעצים.
הרשימה הבאה מתווה את גלגולי המוזיקה של "לילה על הר קירח":
מיזם אופרה: "ערב חג יוחנן הקדוש" (1858)
דף נייר שנמצא כפי הנראה בין כתבי היד של מוסורגסקי מכיל את הדברים הבאים: "תוכנית האופרה "ליל יוחנן הקדוש", בשלוש מערכות, על פי הסיפור של גוגול, נכתבה על ידי פ.
בובוריקין, בנוכחות ובעזרת מודסט מוסורגסקי, יבגני מוסורגסקי וואסילי.
עד להליכים: מילי באלאקירב." הקטע המוזר הזה, מיום 25 בדצמבר 1858, פורש כאות לכוונתו של מוסורגסקי לכתוב אופרה על נושא סיפורו הקצר של גוגול "ערב חג יוחנן הקדוש" .
הסיפור של גוגול מכיל את יסודות הכישוף, המופיעים גם בסיפורים אחרים בקובץ "ערבים בחווה ליד דיקאנקה", אבל אין בו, כפי שנטען לעיתים קרובות, אזכור ל"שבת מכשפות".
ייתכן שמוסורגסקי חיבר סקיצות תמאטיות למיזם הזה, אבל תוכניותיו לא הוזכרו.
נושא "שבת המכשפות", הנושא המרכזי בכל מיזמי "לילה על הר הקירח" הבאים, נלקח לכאורה ממחזה שאבד מאז, "המכשפה" מאת הברון גאורגי מנגדן, חברו לצבא של המלחין.
בשנת 1860 הודיע מוסורגסקי לבאלאקירב, שהזמינו אצלו מערכה לאופרה בנושא זה.
אלא שכמו במיזם הקודם, לא ידוע אם משהו אכן חובר ואם כן, אם הועבר למיזמים הבאים.
יצירה לפסנתר ותזמורת (ראשית שנות ה-60)
רימסקי-קורסקוב מצהיר בזכרונותיו ("רשומות חיי המוזיקליים"), שבראשית שנות ה-60' של המאה ה-19 כתב מוסורגסקי גרסה של המוזיקה ל"לילה על הר קירח" לפסנתר ותזמורת, בהשפעת "מחול המתים" של ליסט.
עם זאת, הסברה היא, שמוסורגסקי לא שמע את יצירתו של ליסט לפני 1866, ובשלב זה כבר תכנן את כתיבתה של הפואמה הסימפונית "ליל יוחנן הקדוש על ההר הקירח" .
אין שום אות וזכר ליצירה לפסנתר ותזמורת מחוץ לזכרונותיו של רימסקי-קורסקוב, כך שההנחה היא, שהפרטיטורה אבדה או, מה שסביר יותר, מעולם לא נכתבה.
פואמה סימפונית: "ליל יוחנן הקדוש על ההר הקירח" (1867)
בשנת 1866 ביטא מוסורגסקי במכתב אל באלאקירב את רצונו לדון בתוכניותיו ליצירה "המכשפות", השם הלא-רשמי שנתן למוזיקה שלו ל"לילה על הר קירח".
בתחילת יוני 1867 החל לחבר את הגרסה התזמורתית ליצירה וסיים את הפרטיטורה ב-23 ביוני (ערב יום יוחנן הקדוש).
הוא תיאר את האירוע במכתב אל ולדימיר ניקולסקי:
עוד פסק - פסיקה שלא עמד בה, כפי שהתברר - שלעולם לא יעצב אותו מחדש: "יהיו חסרונותיו אשר יהיו, עמם נולד ועמם עליו לחיות, אם יחיה מכל וכל." לאחר שהשלים לבסוף את היצירה, דוכא מוסורגסקי עד עפר כאשר מדריכו מילי באלאקירב קטל אותה בביקורת חריפה.
הפרטיטורה של "גרסה ראשונה" זו הושארה כאבן שאין לה הופכין ולא יצאה בדפוס אלא בשנת 1968.
עיצובה מחדש של היצירה התבצע בשנת 1872, כשמוסורגסקי הכניס בה שינויים ועיבד את הרכבה למקהלה ותזמורת כחלק מן המערכה השלישית, התרומה שהוטל עליו לספק ליצירה השיתופית, האופרה-באלט "מלאדה".
בגרסה החדשה הזאת נועדה המוזיקה להוות בסיס לתמונת "לילה על הר טריגלאב" .
מוסורגסקי מתייחס ליצירה זו תחת הכותרת "הלל לצ'ורנובוג" ברשימת היצירות שמסר לסטאסוב.
אבל מיזם "מלאדה" היה מועד לכישלון ו"הגרסה השנייה" הזאת נזנחה יחד עם הראשונה.
אופרה לא גמורה: "היריד בסורוצ'ינצי" (1880)
כיום מקובל לבצע אותו בגרסת שבאלין (1930) של האופרה, שם ניתן לו מקום הגיוני יותר במערכה השלישית, מיד לאחר הדומקה של האיכר לאד.
נושא הדומקה משמש גם כאחד הנושאים העיקריים של הסיום השקט החדש בגרסה זו (המוצאת את דרכה גם אל תוך העיבוד של רימסקי קורסקוב), ויוצר בכך מסגרת מוזיקלית לאינטרמצו.
לילה וערפל הוא סרט תיעודי של הבמאי הצרפתי אלן רנה משנת 1955. הסרט מציג את מחנות אושוויץ ומיידנק נטושים, כפי שנראו בשנות החמישים, תוך כדי תיאור חייהם של האסירים במחנות.
"לילה וערפל" הוא אחד הסרטים התיעודיים הראשונים שנעשו אודות השואה והוא נעשה בשיתוף פעולה עם ניצול השואה, הסופר ז'אן קירול.
"לילה וערפל" הוא סרט תיעודי העובר בין העבר להווה, בין צילומים בשחור-לבן ובצבע.
הסרט נפתח עם תמונות מהסרט "ניצחון הרצון" של לני ריפנשטאהל וממשיך למחנה אושוויץ הנטוש, כשבמקביל נשמע השחקן הצרפתי מישל בוקה (Bouquet) קורא טקסט שקט ופיוטי המתאר את עלייתה של האידאולוגיה הנאצית.
הסרט ממשיך עם השוואה בין חיי החיילים הנאצים לחייהם של האסירים במחנות.
בהמשך הסרט, זר מראה את היחס כלפי האסירים הנידונים למוות, הכולל עינויים ו"ניסויים רפואיים".
הסרט בנוי כתנועה מתמדת בין שני קטבים; מחנות ההשמדה מצולמים בזמן הווה בצבע, ואילו תצלומי הארכיון הרבים מתקופת השואה הם בשחור-לבן.
צילומים אלה מציגים את תאי הגזים וערימות של גופות.
החלק האחרון של הסרט מציג את גילוי הזוועות, נחשף בו תהליך ההשמדה ונראים צילומים רבים של משחררי המחנות יחד עם צילומי האתרים בשנת 1955.
בנובמבר 1954, כעשור לאחר הניצחון על הנאציזם, נערכה במכון הפדגוגי הלאומי בפריז תערוכה בשם "תולדות המחתרת, הגירוש ושחרור צרפת".
מתצוגה זו צמח הרעיון להפקת סרט תיעודי בנושא.
הוועדה ההיסטורית הצרפתית לחקר תולדות מלחמת העולם השנייה, פנתה אל אלן רנה בבקשה ליצור סרט על תקופת השואה והמחנות.
את התסריט לסרט כתב רנה במשותף עם הסופר ז'אן קיירול (Cayrol), יוצא מחנות בעצמו, והפסקול המלווה את הסרט הוא של הנס אייזלר, שהיגר מגרמניה עם עלייתו של היטלר לשלטון.
רנה וקרול התקשו מאוד בעשיית הסרט, בשל התכנים הקשים שהוא מכיל.
לצורך תיאור החיים הקשים והסבל במחנות, רנה נאלץ להשתמש בצילומי סטילס שמצא בארכיונים השונים והוא הצליח להניע אותם על המסך כאילו היו תמונות נעות.
עבודת העריכה שנעשתה בתצלומים מתוחכמת וכמעט בלתי נראית.
במחצית השנייה של שנות החמישים דרש הצנזור הצרפתי מרנה לקצץ שלוש שניות מהסרט, בהן נראית תמונה של כובע מצחייה של שוטר צרפתי במחנה המעבר פיטיבייה (Pithiviers) שבצרפת.
בנוסף, שגרירות גרמניה בצרפת ניסתה לעצור את כניסתו של הסרט לפסטיבל הסרטים בקאן והבמאי נאלץ לבצע שינויים.
רק בשנות התשעים הוצגה בצרפת תערוכת תצלומים ממחנה זה, שנשמר בקפידה בידי המשטרה הצרפתית.
רנה בחר לקרא לסרטו Nuit et Brouillard ("לילה וערפל"), התרגום הצרפתי ל-Nacht und Nebel.
הבמאי הותיר את שם הסרט כסמל להוראת לילה וערפל
(בגרמנית Nacht und Nebel) שהוצא ב-9 בדצמבר 1941 ונועד ליצור הפחדה ולהרתיע את אלה המתנגדים למשטר.
אסירי לילה וערפל, שנשאו על גבם את הסימון NN במחנות הריכוז, היו אמורים להיות מוצאים להורג מהר ככל האפשר ובחשאיות מוחלטת.
עבור אלן רנה, הביטוי "לילה וערפל" הוא ביטוי כולל לתקופת השואה, המאופיינת בחושך ואפלה שירדו על אירופה תוך כדי פגיעה באדם באשר הוא אדם.
הסרט נחשב עד היום ליצירת מופת בתחום הקולנוע התיעודי והוא ממשיך לקבל שבחים רבים.
לילה מוטרף במוזיאון 2 הוא סרט הרפתקאות קומי אמריקאי משנת 2009, שבוים על ידי שון לוי.
זהו סרט המשך לסרט מ-2006 לילה מוטרף במוזיאון.
לארי דיילי (מגולם על ידי בן סטילר), אשר עבד בעברו כשומר במוזיאון, הוא כעת איש עסקים מצליח.
הוא חוזר למוזיאון ומגלה כי חבריו הפסלים הועברו אל מרתפיו של מוזיאון הסמית'סוניאן שבוושינגטון משום שהם היו מיושנים וכי הם הוחלפו בהולוגרמות אינטראקטיביות וחדשניות.
במוזיאון הסמית'סוניאן הוא פוגש בפסל השעווה של הטייסת אמיליה ארהארט (מגולמת על ידי איימי אדמס) שמסייעת לו להציל את חבריו.
לארי פוגש את חאמונרע, שמכריח אותו למצוא את הקוד ללוח המחייה את הדמויות עד הזריחה ואם לא הוא יהרוג את ג'דדיה שנמצא ברשותו.
אחרי הרבה תהפוכות מתרחש קרב סופי שבמהלכו לארי וחבורתו מנצחת בפיקודו של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר (מגולם על ידי ביל היידר), סוגרת את שער השאול והורגת את הרעים.
בסוף הסרט כל המוצגים חוזרים בחזרה למוזיאון בניו יורק.
ג'ורג' ארמסטרונג קסטר (ביל היידר)
"לילה לילה" הוא שיר בלדה של המשורר הישראלי נתן אלתרמן.
השיר נכתב על ידי אלתרמן לתוכנית מס' 14 של תיאטרון "לי-לה-לו" בשם "רק למבוגרים", אשר בכורתה הועלתה ב-4 בפברואר 1948, בראשיתה של מלחמת העצמאות.
הולחן על ידי המלחין מרדכי זעירא.
השיר נעשה אהוד ביישוב ובחברה הישראלית והושר על ידי זמרים והרכבים קוליים רבים וכן בעיבודים תזמורתיים.
כן ביצעו את השיר זמרים שאינם דוברי עברית כהארי בלפונטה וננה מושקורי.
השיר אף תורגם ובוצע בפינית.
השיר מופיע בפסקול הסרט "הפוגה", הסרט הארוך הראשון שהופק במדינת ישראל.
בשל היבטי האבלות המובעים בו וההקשר ההיסטורי שבו נתחבר, הוא מנוגן בימי מועד וזיכרון, וגם בתוכניות מוזיקה בימי חולין.
בדומה לשירי ערש אחרים, המסר שבשיר הוא "בחוץ קורים אסונות, אבא לא כאן, אבל אני מגינה עלייך"
נושאי השיר המחורז, הכולל ארבעה בתים, הם אובדן הרֵעִים, האהבה ובני הזוג.
האני השר מתאר מעין עלילה על-זמנית, שבה מאבדת האישה, דמות מהותית שעשויה להיות אם או קרובת משפחה אחרת, בת זוג ורעיה, ואולי אף כלל האומה, את רעיה ואהוביה בשל אירועי הזמן: פגעי הטבע, מערכה צבאית ושכחה; ותוך כדי כך מאזכר המשורר נדודים בדרכים, מלחמה וציפייה לשובם של הרֵעִים שאינה מתגשמת.