tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אירועי הגאווה בעיר נמשכו באופן שנתי קבוע מאז 2006, ומשכו אליהם קהל של כ-10,000 איש בכל שנה עד שנת 2015, כאשר משכה הצעדה מעל 18,000 אלף איש.
מאז, עלתה הנוכחות בצורה דרמטית והגיעה ל-45,000 משתתפים בצעדת 2018. ב-8 ביוני 2019 צעדו באירוע מספר שיא של משתתפים מאז היווסדותו, כ-50,000 איש בהם ראש העיר רפאל צ'אסקובסקי אשר היה לראשה הראשון אשר השתתף באירוע בעודו הצהיר כי הוא רוצה שורשה תישאר עיר "פתוחה וליברלית".
המצעד הוגדר כגדול ביותר במרכז ומזרח אירופה.
ורשה אירחה בנוסף ב-2010 את אירועי הגאווה האירופאיים, "Europride" והייתה למדינה הראשונה שעושה זאת במדינה קומוניסטית לשעבר.
מצעד הגאווה בצ'נסטוחובה נערך לראשונה ביולי 2018. המשטרה התערבה כדי למנוע ממפגינים הומופובים לחסום את המסלול.
צעדה נוספת נערכה ב-16 ביוני 2019. מצעד הגאווה בלובלין התקיים לראשונה בשנת 2018. במהלך צעדת 2019 השתמשו שוטרי המהומות בגז מדמיע לפיזור מפגינים הומופובים אשר כ-25 מהם נעצרו בגין תקיפת המשתתפים.
הצעדה הסתיימה ללא נפגעים וזוג נשוי נידון לשנת מאסר כל אחד בגין הבאת חומרי נפץ לשיבוש המצעד.
מצעד הגאווה בשצ'צ'ין נערך בין השנים 2018 ו-2019. מצעד הגאווה בביאליסטוק נערך לראשונה בשנת 2019 אשר במהלכו, יותר מ-30 מפגינים הומופובים נעצרו על רקע התנהגות אלימה ועשרות צועדים נפצעו.
אמנסטי אינטרנשיונל מתח ביקורת על תגובת המשטרה לאחר "שלא הגנה כראוי על צועדים ולא הגיבה למקרים של אלימות".
מצעד הגאווה בקטוביץ התקיים לראשונה בשנת 2008. לאחר הפסקה בת עשור, צעדות שוויון חדשות התקיימו בשנת 2018 ובשנת 2019. צעדת השוויון בלודז' נערכה לראשונה בשנת 2011. בשנת 2015 נכח סגן ראש העיר, תומאש טרלה.
בשנת 2019, הצעדה נערכה בחסות לראשונה על ידי רשויות העיר בהשתתפות ראש מועצת העיר מרסין גולשובסקי.
במהלכה נאלצו 200 הצועדים לשנות את דרכם עקב הפגנות הומופוביות שלא התקיימו לבסוף שהוכרזו מראש על ידי קבוצות לאומניות פשיסטיות.
מצעד הגאווה בגדנסק מתקיים מאז שנת 2015 ברחבי העיר אשר בשנת 2017, ראשה פאבל אדמוביץ' פתח את המצעד ויורשתו, אלכסנדרה דולקביץ', פתחה את מצעד 2019. מצעד הגאווה בטורון החל לראשונה בשנת 2017 והגיע למעל 2,000 צועדים בשנת 2019.
זוגות מסוימים בפולין מאבקים לקבלת הכרה בנישואין לפני בית המשפט האירופי לזכויות האדם, למשל במקרה של אנדרסן נגד פולין.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברוסיה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
בעוד כי פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה הועברה אי-הפללה בשנת 1993, זוגות חד מיניים ומשקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לבני זוג הטרוסקסואלים.
לא קיימים חוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית.
הומוסקסואליות בוטלה כמחלת נפש במדינה מאז 1999, ואף על פי שלסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים רשאים באופן חוקי לשרת בגלוי בצבא, ישנה מדיניות "אל תשאל, אל תספר" בלתי כתובה.
בין השנים 1997 ל-2023 הכירה רוסיה בטרנסג'נדרים ואפשרה להם לשנות את מגדרם החוקי, אך לא היו חוקים האוסרים את אפלייתם.
הכרה זו בוטלה בשנת 2023 ונאסרו טיפולי התאמה מגדרית.
רוסיה מחזיקה זמן רב בדעות שליליות בנוגע להומוסקסואליות, כאשר סקרים הצביעו על כך שרוב הרוסים מתנגדים לקבלה של יחסים הומוסקסואלים והראו תמיכה בחוקים המפלים את קהילת הלהט"ב הרוסית.
למרות קבלת ביקורת שלילית בינלאומית על עלייה באפליה חברתית, פשעים ואלימות נגד הומוסקסואלים רוסים, ערים גדולות יותר כמו מוסקבה וסנקט פטרבורג דווחו כבעלות קהילת להט"ב משגשגת.
במשך השנים הייתה התנגדותה מצד מועצות מקומיות להוות היתרים לציון מצעדי גאווה בשטחן אשר כתוצאה מכך, צעדו המשתתפים באופן לא חוקי ונעצרו לעיתים קרובות על ידי המשטרה לצד התקפות מקבוצות אורתודוקסיות.
בשנת 2010, נקנסה רוסיה על ידי בית הדין האירופי לזכויות אדם לאחר שבית המשפט פסק פה אחד כי הרשויות הרוסיות הפרו את סעיפי 11, 13 ו-14 של האמנה האירופית לזכויות אדם בעודן הפלו את חברי הקהילה לאיסור קבלת היתר למחאה שלווה.
באוגוסט 2012, קבע בית המשפט במוסקבה פסק דין החוסם את בקשות מארגני ההפגנות בעיר לאישור קיומן עד שנת 2112.
מאז 2006, אזורים שונים במדינה חוקקו חוקים שונים המגבילים את חופש הביטוי בקרב חברי הקהילה.
ביוני 2013, נחקק חוק פדרלי הידוע כ-"החוק נגד תעמולה הומוסקסואלית" המפליל הפצת חומרים בין קטינים התומכים במערכות יחסים לא מסורתיות כתיקון לחוק הגנת הילדים קיים.
החוק הביא למעצרים רבים של פעילי זכויות להט"ב רוסים אשר התנגדו בפומבי לחוק בעוד לאחר חקיקתו נרשמה עלייה במקרי ביריונות הטרדות ואלימות נגד להט"ב במדינה.
החוק זכה לגינויים בינלאומית מצד פעילי זכויות אדם וכלי תקשורת והוביל למחאות רחבות בעת אולימפיית החורף בסוצי 2014.
אף על פי שהומוסקסואליות חוקית ברחבי רוסיה, איננה חוקית דה פקטו ברפובליקת צ'צ'ניה האסלאמית.
על פי פרסומים שונים ברחבי העולם, החלה בפברואר 2017 סדרת אירועים בה למעלה מ-100 גברים תושבי הרפובליקה אשר הרשויות סברו כי הם הומוסקסואלים או ביסקסואלים, רוכזו, עונו ונרצחו על ידי הרשויות בשל נטייתם המינית.
ממשלות שונות בהן משרד האוצר של ארצות הברית, האיחוד האירופי, בית הדין האירופי לזכויות אדם וארגוני זכויות אדם הטילו סנקציות שונות נגד רוסיה וצ'צ'ניה כתוצאה מהרדיפות ואי טיפולה היעיל של הפדרציה הרוסית במניעתן.
בשנת 1993 תוקן החוק אשר הכליל בתוכנו אי-הפללת פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בחוק העונשין.
גיל ההסכמה במדינה עומד על 16 מאז 2003, הן עבור זוגות הומוסקסואלים והן עבור זוגות הטרוסקסואלים.
רוסיה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
לצד אי הכרתה של רוסיה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה מאז יולי 2020 המגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד.
במסיבת עיתונאים בשנת 2011, ראש משרד הרישום במוסקבה, אירינה מורביובה, הכריזה באומרה כי: "ניסיונות של זוגות חד מיניים להינשא הן במוסקבה והן במקומות אחרים ברוסיה נידונים להיכשל.
אנו חיים בחברה אזרחית, אנו מודרכים לפי החוק הפדרלי, לפי החוקה שאומרת בבירור כי נישואים ברוסיה הם בין גבר לאישה.
נישואים מסוגים אלה לא יכולים להיחתם ברוסיה".
בתיק בית המשפט, פסק דין פדוטובה ואחרים נגד רוסיה משנת 2021, בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי רוסיה מפרה זכויות אדם בעודה אינה מציעה כל צורה של הכרה משפטית למערכות יחסים בין זוגות חד מיניים.
בכל הנוגע לאימוץ ילדים, רווקים החיים ברוסיה, ללא קשר לנטייתם המינית, יכולים לאמץ ילדים.
ילדים רוסים יכולים להיות מאומצים על ידי הומוסקסואלים רווקים החיים במדינה זרה בתנאי שמדינה זו אינה מכירה בנישואים חד מיניים.
זוג רשאי לאמץ ילדים במשותף, כזוג, רק אם הם מוגדרים כזוג נשוי הטרוסקסואלי.
אנטון קרסובסקי, מגיש חדשות בערוץ הטלוויזיה "KontrTV" המנוהל על ידי הממשלה, פוטר מיד מעבודתו בינואר 2013 כשהודיע במהלך שידור חי שהוא הומוסקסואל ומתנגד להצעת החוק אשר הוצעה בתור "החוק נגד תעמולה הומוסקסואלית".
בספטמבר 2013, מורה בעיר חברובסק ופעיל זכויות להט"ב, אלכסנדר ירמושקין, פוטר משתי משרותיו כמורה בבית ספר וחוקר באוניברסיטה.
שבוע קודם לכן, הותקף על ידי חברי קבוצה נאו-נאצית מקומית בשם "Shtolz Khabarovsk".
קבוצה בשם "התנועה נגד תעמולה של סטיות מיניות" פעלה לפיטוריו.
ב-20 בינואר 2013, שישה פעילי להט"ב אשר הפגינו נגד החוק נגד תעמולה הומוסקסואלית בבירת המחוז וורונז' הותקפו על ידי למעלה מ-500 נאו-נאצים הומופובים.
מחאתם, אשר כללה את דימויו של אדולף היטלר מצדיע, סיסמאות שנאה והשלכת בקבוקים, כדור שלג וחפצים נוספים לעבר המפגינים ולאחר מכן את הכאתם, לא נרשמה במשטרה המקומית בעודה הציבה לאירוע זה כ-10 שוטרים.
עובדי חנות הספורט אדידס הסמוכה העלו את בובותיהן עם סמל הצדעה להיטלר כסולידריות עם אלימות המפגינים.
לאחר מכן כשלושה מפעילי הלהט"ב, בהם נשים, אושפזו בבתי חולים.
באותו היום, מחבר החוק של סנקט פטרבורג נגד "תעמולה הומוסקסואלית", ויטלי מילונוב, פרסם בחשבונו בטוויטר את המשפט כי "מחוז וורונז' הוא נהדר" לאחר התקפות המפגינים.
שלא כמו במדינות מערביות רבות, חברי קהילת הלהט"ב ברוסיה אינם מוגנים על ידי חוקים נגד אפליה.
מעשים פליליים אלימים המבוצעים נגד חברי הקהילה אלה נתבעים כעבירות פליליות על פי החוק הרוסי, אך העובדה שפשעים אלו מונעים על בסיס נטייתו המינית או זהותו המגדרית של הקורבן אינה נחשבת לגורם מחמיר כאשר בית המשפט קובע את גזר הדין.
בין הפשעים אשר התרחשו במדינה לאורך השנים בעודם היו מוגדרים כפשעי שנאה מחוץ לרוסיה ומדווחים בעיתונות כללו את האירועים הבאים:
ב-9 במאי 2013, לאחר תהלוכות יום הניצחון בוולגוגרד, נמצאה גופתו של גבר בן 23 בעודו עונה ונרצח על ידי שלושה גברים שהצהירו על מניעים אנטי-הומוסקסואלים.
ב-29 במאי 2013, גופתו של סגן מנהל שדה התעופה קמצ'טקה בן ה-38, אולג סרדיוק נמצאה במכוניתו השרופה, לאחר שהוכתה ונדקרה ביום הקודם.
הרשויות המקומיות הצהירו כי הרצח נבע ממניעי הומופוביה.
שלושה חשודים שהיו תושבי המקום נשפטו ונידונו לעונשי מאסר של 9 עד 12 שנים.
מאוקטובר 2013 - פברואר 2014, דווחו התקפות נגד חברי קהילת הלהט"ב במוסקבה בתחנה המרכזית של מועדון הלילה ההומואים הגדול ביותר ברוסיה, אשר כללו ירי ותקיפות גז.
מספר תקיפות ותגובות הקורבנות תועדו בספיישל ערוץ ABC תחת הכותרת "מוסקבה בוערת".
לאחר מכן עזבו מספר חברי המועדון את המדינה.
בין השנים 1997 ל-2023, טרנסג'נדרים היו רשאים לשנות את מינם החוקי ברוסיה לאחר הליכים רפואיים מקבילים הכוללים ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור.
בשנת 2023 בוטלה האפשרות הזו, וכן נאסרה התאמה מגדרית מכל סוג.
ברוסיה הצארית, נשים צעירות היו לפעמים מתחזות לגברים או מתנהגות כמו "טומבויז".
התנהגות זו הייתה נסבלת לעיתים קרובות בקרב מעמדות הביניים המשכיל, מתוך הנחה שהתנהגות זו הייתה א-מינית ותפסיק כשהנערות יתחתנו.
עם זאת, קרוס-דרסינג נתפסה באופן נרחב כהתנהגות בלתי מוסרית, אשר נענשת על ידי אלוהים באמצעות הכנסייה.
מאוחר יותר הפכה לפלילית על ידי הממשלה.
ברוסיה הסובייטית, ניתוחים להתאמה מגדרית נוסו לראשונה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 אך הפכו אסורים עד שנות ה-60. מאוחר יותר בוצעו על ידי אירינה גולובבה, אנדוקרינולוגית, מוסמכת על ידי הפסיכיאטר ארון בלקין, שהיה הפעיל הסובייטי החזק ביותר עבור זכויות טרנסג'נדרים עד מותו ב-2003.
ב-29 בדצמבר 2014, רוסיה העבירה את חוק בטיחות בדרכים, המתיר לממשלה לשלול רישיונות נהיגה מאנשים עם מספר סוגים של הפרעות נפשיות על פי "ICD-10".
מחלקת "F60-69 הפרעות באישיות ובהתנהגות של מבוגרים" כללה בתוכנה את "F64 טרנססקסואליזם".
מבקרים רוסים וזרים קבעו כי החוק אוסר על טרנסג'נדרים לנהוג.
לאחר מכן העיתונאית ילנה מסיוק הטילה ספק ברלוונטיות של זהותו הטרנסג'נדרית של אדם ביחס ליכולתו לנהוג.
ב-14 בינואר 2015, משרד הבריאות הרוסי הבהיר את החוק, וקבע כי הוא ישלול רישיונות "רק מבעלי הפרעות שיפגעו ביכולתם לנהוג בבטחה", וקבע במפורש כי נטייה מינית "לא תיחשב כגורם לפי החוק, שכן אינה נחשבת להפרעה פסיכיאטרית".
בשנת 2023 בוטלה ההכרה החוקית בטרנסג'נדרים, וכן נאסרו כל סוגי הטיפולים להתאמה מגדרית.
כמו כן נאסר על טרנסג'נדרים לאמץ ילדים, ונקבע כי נישואיהם של טרנסג'נדרים שהתחתנו יבוטלו.
החוק נחתם ונכנס לתוקף ב-24 ביולי 2023.
הומוסקסואליות הוגדרה כהפרעה נפשית ברוסיה עד לאימוץ הסיווג הרפואי של ארגון הבריאות העולמי "ICD-10" במדינה בשנת 1999 אשר ביטל את הגדרתה כמחלה נפשית.
עם זאת, גם לאחר מכן אימוץ הסיווג הרפואי, חוק המומחיות הרפואית הצבאית היה בתוקף אשר המשיך לראות בהומוסקסואליות כהפרעה נפשית שהייתה סיבה למניעת הומוסקסואלים לשרת בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-1 ביולי 2003 התקבל חוק מומחיות רפואית צבאית חדשה אשר ציין כי אנשים אשר "יש להם בעיות עם הזהות וההעדפות המיניות שלהם" יכולים להתגייס לשירות צבאי רק בתקופת מלחמה.
עם זאת, סעיף זה סותר סעיף אחר באותו חוק שקבע כי "אין לראות בנטייה מינית שונה כסטייה".
אי בהירות זו נפתרה על ידי האלוף הכללי של השירות הרפואי ולרי קוליקוב שקבע בבירור כי החוק הרפואי החדש "אינו אוסר על אנשים בעלי נטייה מינית לא סטנדרטית לשרת בצבא".
עם זאת, הוא הוסיף כי "אנשים בעלי נטייה מינית לא סטנדרטית לא צריכים לחשוף את הנטייה המינית שלהם בזמן שירות בצבא" לאור העבודה כי "חיילים אחרים לא יאהבו את זה, יוכלו להרביץ להם".
הנשיא, ולדימיר פוטין, הצהיר בראיון לטלוויזיה בארצות הברית בשנת 2010 כי "גברים הומוסקסואלים מוצהרים לא הודחו משירות צבאי ברוסיה".
בשנת 2013 דווח כי משרד הביטחון הרוסי פרסם הנחיה להערכת בריאותם הנפשית של המתגייסים החדשים הממליצה למתגייסים להישאל על ההיסטוריה המינית שלהם ולבחון סוגים מסוימים של קעקועים קיימים על גופם, במיוחד באזורי איברי המין או הישבן, שלכאורה יצביעו על נטייה הומוסקסואלית של המתגייס.
במשך מספר שנים, פעיל זכויות הלהט"ב הרוסי ניקולאי אלכסייב ועמיתיו פעלו לביטול האיסור על תרומות דם על ידי גברים הומוסקסואלים שהוטל בתקנות משרד הבריאות הרוסי.
ב-14 בספטמבר 2007 ארגנו פעילים הפגנה ללא סנקציות בבניין המשרד נגד האיסור בעוד ההתכנסות פוזרה לאחר מכן על ידי כוחות המשטרה.
באותו יום אלכסייב ומספר פעילים הומוסקסואלים נוספים ניסו לתרום את דמם במרכז העירוי דם המרכזי של מוסקבה, אך נדחו.
תוצאת מסע פרסום זה הגיעה באביב 2008 כאשר משרד הבריאות תיקן את תקנותיו וביטל את האיסור.
זה היה השינוי החקיקתי הראשון לטובת הומוסקסואלים ברוסיה מאז ביטול התביעה הפלילית בגין התנהגות הומוסקסואלית של גברים ב-1993.
הצעת החוק הפדרלי האוסר על תעמולה של יחסים לא מסורתיים התקבלה פה אחד (מלבד חבר הפרלמנט שנמנע - איליה פונומארב), בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
מכיוון שהצעת החוק תיקנה את חוק הגנת ילדים הקיים, לא היה ניתן להבחין אם כל חברי הפרלמנט ומפלגותיהם הפוליטיות, תמכו בכל היבט של הצעת החוק או לא.
מספר מפלגות פוליטיות ללא חברי פרלמנט אשר נבחרו לכהן בדומה הביעו תמיכה מוגבלת בזכויות להט"ב לאורך השנים.
מפלגת יאבלוקו חברה באינטרנציונל הליברלי, אשר ארגנה הפגנות פומביות נגד חוסר סובלנות במדינה בין היתר עבור חברי קהילת הלהט"ב הרוסית תחת הדגל של "בניית רוסיה ללא פוגרומים".
המפלגה הליברטריאנית של רוסיה, שהוקמה ב-2007, התנגדה לאיסור הממשלתי על "תעמולה הומוסקסואלית" אותו תיארה כ-"הפרה של זכותם של אנשים לחופש הביטוי".
בשנת 2016, שני גברים הומוסקסואלים מוצהרים התמודדו על מושבים בדומה.
המתמודדים הודו כי "נראה שאינם יזכו במושב", אך נתמכו על ידי קואליציה ליברלית.
בינואר 2016 דחתה הדומה הממלכתית הצעה של המפלגה הקומוניסטית להפללת אנשים "המבטאים בפומבי את ההומוסקסואליות שלהם" בקנסות ומעצרים.
ארגון זכויות הלהט"ב "Gayrussia.ru" עוקב אחר מפלגות פוליטיות אותן כינה כ-"הומופוביות" מאז 2011. באמצע שנת 2013 כללה רשימתו את המפלגות: רוסיה המאוחדת, המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית, נארודניה ווליה, המפלגה הנציונל-בולשביקית, החזית הבולשביקית הלאומית, הפטריוטים של רוסיה, איגוד הנוער האירו-אסייתי ורוסיה הוגנת – למען האמת.
חוקי איסור תעמולת יחסים לא מסורתיים
חוק שהתקבלו ב-29 ביוני 2013 אסר על הפצת "תעמולה לקטינים" אשר מקדמת "מערכות יחסים לא מסורתיות" הידוע כ-"החוק נגד תעמולה הומוסקסואלית".
מבקרי החוק טוענים כי הוא הופך לבלתי חוקית כל סוג של הפגנה ציבורית לטובת זכויות להט"ב, דיבור המגן על זכויות להט"ב או קביעה שמערכות יחסים חד-מיניות שוות למערכות יחסים הטרוסקסואליות.
החוק מחייב אזרחים רוסים שנמצאו אשמים בקנסות של עד 5,000 רובל ופקידי ציבור לקנסות של עד 50,000 רובל בעוד ארגונים או עסקים ייקנסו עד מיליון רובל וייאלצו להפסיק את פעילותם למשך עד 90 יום.
זרים עשויים להיעצר ולהיכנס למעצר עד 15 ימים ולאחר מכן להיות מגורשים מהמדינה וכן להיקנס בסך של עד 100,000 רובל.
אזרחים רוסים המשתמשים באינטרנט או בתקשורת כדי לקדם "יחסים לא מסורתיים" ייקנסו עד 100,000 רובל.
בהתייחסו להצעת החוק טרם העברתה, הצהיר הנשיא פוטין, במהלך ביקור באמסטרדם באפריל 2013 באומרו כי, "אני רוצה שכולם יבינו שברוסיה אין הפרות של זכויות מיעוטים מיניים.
במרץ 2018 אסרו השלטונות הרוסיים על אתר אינטרנט הלהט"ב הגדול במדינה, "Gay.ru" בשל "תעמולה של מערכות יחסים מיניות לא מסורתיות".
בשנת 2019, רוסיה צנזרה סצנות הומוסקסואליות במחזמר הסרט "רוקטמן" המבוסס על חייו של הזמר הבריטי אלטון ג'ון ובן זוגו.
בתגובה, גינה ג'ון את הפעולה באומרו כי "אינה מקבלת באכזריות אהבה בין שני אנשים".
בין 2006 ל-2013, עשרה אזורים חוקקו איסור על "תעמולה של הומוסקסואליות" בקרב קטינים.
חוקים של תשעה מהם קובעים עונשים של סנקציות מנהליות ו/או קנסות.
החוקים בחלק מהאזורים אוסרים גם על מה שמכונה "תעמולה של ביסקסואליות וטרנסג'נדריות".
ארגוני זכויות אדם בינלאומיים וממשלות דמוקרטיות מפותחות ברחבי העולם גינו בחריפות את החוק.
משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם גינה את החוק הרוסי לצד חוק תואם במולדובה (אשר בוטל מאוחר יותר) אותו כינה כמפלה והבהיר שהחוק המדובר הוא "הפרה של חוק זכויות האדם הבינלאומי", כולל "זכותם של ילדים הומוסקסואלים לקבלת מידע ראוי על נטיותיהם".
הפרלמנט האירופי גינה את רוסיה על רקע "אפליה הומופובית וצנזורה" בעוד מועצת אירופה קראה למדינה להגן כראוי על זכויות הלהט"ב.
בשנת 2012 קבעה ועדת זכויות האדם של האו"ם כי חוק דומה במחוז ריאזאן במדינה הוא "מפלה, פוגע בחופש הביטוי ואינו קביל על פי החוק הבינלאומי".
בתגובה, בית המשפט המחוזי הסכים עם פסק הדין וביטל את החוק.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה הצהיר כי אף על פי שהוא לא בעד החרמת אולימפיאדת סוצ'י 2014 על רקע העברת החוק, "אף אחד לא נפגע יותר ממנו על העברת החקיקה נגד חברי קהילת הלהט"ב הרוסית".
לאחר מכן, בספטמבר 2013, נפגש אובמה עם פעילי זכויות להט"ב רוסים במהלך ביקורו בסנקט פטרבורג בעודו הצהיר כי הוא "גאה בעבודת הפעילים".
עוזריו של אובמה טענו כי התנגדותו לחוק התעמולה הייתה לסיבה העיקרית לכך שהנשיא ביטל פגישה שתוכננה בעבר להתקיים עם הנשיא וולדימיר פוטין.
החוק גונה בין היתר גם על ידי קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל ומזכירי הקבינט הגרמני, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת דייוויד קמרון, שר החוץ האוסטרלי בוב קאר, וראש ממשלת קנדה סטיבן הארפר ושר החוץ הקנדי ג'ון ביירד.
בעודם התנגדו בגלוי לחוק, סלבריטאים ופעילי זכויות אדם רבים קראו לחרם על מוצרים רוסיים, בהם וודקה רוסית, וכן על קיום משחקי החורף של אולימפיאדת סוצ'י 2014.
ב-26 באוגוסט 2013 גולשת הסנובורד האוסטרלית, בל ברוקוף, יצאה מהארון כלסבית עבור הבאת תשומת הלב הבינלאומית לחוק התעמולה ולספורטאי להט"ב.
ב-15 בדצמבר 2013 נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, מנשק אזרח זכר בפומבי (בניגוד לחוקים הרוסים) ומצטרף לנשיא גרמניה יואכים גאוק ונציבת האיחוד האירופי ויויאן רדינג בהחרמת האולימפיאדה בסוצ'י במחאה נגד החוק.
ב-18 בינואר 2014 מפגין רוסי הומוסקסואל, פאבל לבדב, נעצר לאחר שפרץ עם דגל הגאווה במהלך טקס מסירת הלפיד האולימפי בעודו חוצה בעיר הולדתו וורונז', 506 קילומטרים מצפון לסוצ'י.
ב-30 בינואר 2014 קמפיין עקרון 6 ("Principle 6 campaign") שנקרא על שם הסעיף באמנה האולימפית המבטיח אי-אפליה, יצא לאור עם למעלה מ-50 ספורטאים אולימפיים נוכחים וותיקים לשעבר אשר חתמו על גינוי מדיניות רוסיה כלפי קהילת הלהט"ב.
ב-4 בפברואר 2014 מספר ערים קנדיות גדולות, בהן קלגרי, אדמונטון, הליפקס, קוויבק סיטי, סנט ג'ון וטורונטו, החלו להניף דגלי גאווה על בנייני מועצותיהן עבור הכרה בזכויותיהם של אנשי להט"ב ברוסיה.
באוגוסט 2009 הכריז ראש המחוז המנהלי הצפוני של מוסקבה, אולג מיטבול, על כוונתו לסגור את מועדון ההומואים המוביל "Dusha i Telo" במוסקבה.
פעיל הלהט"ב ניקולאי אלכסייב ועמיתיו הובילו בקמפיין נגד סגירת המועדון.
באוקטובר 2009 אלכסייב ארגן מסיבת עיתונאים במרכז העיתונות העצמאית בה דיברו כוכבי פופ רוסים בהם לוליטה מילבסקיה ולהקות "Shura" ו-"Mirazh" לתמיכה בקיום המועדון.
"Dusha i Telo" נסגר מאוחר יותר בעוד בתי המשפט קבעו כי סיום החוזה היה בלתי חוקי, אם כי המועדון לא נפתח שוב.
באוקטובר 2010 פוטר אולג מיטבול מתפקיד ראש המחוז.
איסור הפגנות עבור זכויות להט"ב
במשך השנים היו התנגדויות לארגון מצעדי גאווה במספר ערים ברוסיה, הבולטות ביותר במוסקבה, שם הרשויות מעולם לא אישרו בקשה לקיומם.
ראש העירייה לשעבר יורי לוז'קוב תמך בסירובה לאשר את שתי המהדורות הראשונות של אירועי הגאווה במוסקבה של פעיל הלהט", ניקולאי אלכסייב בשנים 2006–2007 בעודו כינה אותם כ-"שטניים".
האירועים נמשכו כמתוכנן, בניגוד לחוסר אישורם אשר במהלכם ב-2007, הותקף פעיל זכויות האדם הבריטי פיטר טאצ'ל בעת השתתפותו.
במצעד הפגינו בנוסף חברות הלהקה הרוסית ט.א.ט.ו.
- ילנה קטינה ויוליה וולקובה.
גינוי טיפול הרשויות במצעד הגיע מכל רחבי אירופה והעולם המערבי.
ראש עיריית רומא, וולטר ולטרוני, אמר כי "מה שקרה במוסקבה משאיר אותך פעור פה.
להשתמש באלימות כלפי מי שמוחה באופן שליו להכרה בזכויות האדם והאזרח שלו הוא סימן עצוב".
בדומה לברטראן דלאנו, ראש עיריית פריז, אשר גינה אותה גם כן.
קיום המצעד שנה לאחר מכן זכה שוב לדחייה מצד העירייה.
עם זאת, נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב, התקשר למחוז האזור הניהול המרכזי במוסקבה והצהיר לאשר את קיום המצעד.
מארגניו הציגו מחאה בתגובה שאספה כ-30 פעילים בהנהגתו של אלכסייב מול פסלו של מלחין המוזיקה הרוסי צ'ייקובסקי וחשפו כרזה עם הציטוט "זכויות להומואים ולסביות.
יש להעמיד לדין את ההומופוביה של ראש העיר לוז'קוב מהקומה השלישית בבניין מול עיריית מוסקבה".
אירוויזיון 2009 אשר נערך במוסקבה, היה מוקד לסיקור תקשורתי בעולם כלפי עמדותיה של המדינה אל הקהילה הגאה הרוסית.
אלכסייב הודיע כי מצעד הגאווה בעיר באותה שנה, ייערך במקביל לגמר התחרות ב-16 במאי, יום לפני היום הבינלאומי נגד הומופוביה.
שם המצעד שונה ל-"מצעד הגאווה הסלאבי", כדי להעלות מודעות לזכויות להט"ב באזור הסלאבי של אירופה כולו.
המצעד לא קיבל אישור מהרשויות במוסקבה בטענה שהוא יביא ל-"הרס המוסר בחברה", והוצאו הצהרות לפיהן המוחים יקבלו יחס "נוקשה", וכי "צעדים נוקשים" יעמדו בפני כל מי שיצטרף לקיומו.
ההפגנה פוזרה על ידי משטרת מוסקבה, ו-20 מפגנים נעצרו, בהם אלכסייב והפעיל טאצ'ל, שקרא את המשפט "זה מראה שהרוסים אינם חופשיים" כאשר נלקח על ידי השוטרים.
נציגת שוודיה מאלנה ארנמן תמכה בקיום המצעד והביעה את צערה מכך שהשלטון במוסקבה לא מאפשר את קיום אירוע "המחווה לאהבה" באומרה.
הזוכה באותה שנה, אלכסנדר ריבאק, התייחס גם הוא למחלוקת בריאיון, ואמר כי האירוויזיון עצמו הוא "מצעד הגאווה הכי גדול".
ההרכב ההולנדי "De Toppers" חולל רעש תקשורתי כשחבר ההרכב גורדון איים להחרים את גמר התחרות אם המצעד ידוכא באלימות.
עם זאת, ההרכב כשל להעפיל לגמר.
סמואל זבוגר, שר החוץ של סלובניה ויו"ר ועדת השרים של מועצת אירופה הגיב בביקורתיות כלפי הגבת הרשויות למארגני המצעד.
לפני קיום המצעד, אלכסייב שלח מכתב לראש ממשלת סלובניה באפריל 2009 בבקשה לקחת את הנושאים לתשומת ליבו מול הרשויות הרוסיות.
בשנת 2010 נקנסה רוסיה על ידי בית הדין האירופי לזכויות אדם אשר קבע כי ערייה מפלות אזרחי להט"ב על ידי סירובן לאשר מחאות.
אף על פי שהרשויות טענו כי התרת קיום האירועים מהווה סיכון לאלימות, בית המשפט קבע כי החלטותיהן לביטולם "תמכו בקבוצות האלימות שקראו לשיבושן" וקבע כי למדינה יש עד 20 בינואר להגיב לביטול האירועים.
במהלך מצעד 2011, הפגינו חברות ההרכב פוסי ריוט ונעצרו מאוחר יותר על ידי המשטרה.
באוגוסט 2012, אישר בית המשפט במוסקבה פסק דין החוסם את בקשות מארגני עצרות הגאווה בעיר לאישור לקיומן מדי שנה עד שנת 2112, תוך ציון האפשרות לאי סדר ציבורי ולהיעדר תמיכה באירועים כאלה מצד תושבי מוסקבה.
במרץ 2021 סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה כי האיחוד האירופי הטיל סנקציות מיידיות הן על צ'צ'ניה והן על רוסיה - עקב אפליה ממומנת ונתמכת ממשלתית נגד אזרחי קהילת הלהט"ב הרוסית.
בנובמבר 2022 אישר הפרלמנט הרוסי חוק שאוסר על "פרופגנדה להט"בית".
החוק מגדיר "קידום של יחסים מיניים לא מסורתיים" באינטרנט, בקולנוע, בפרסומות, או במקומות ציבוריים כעבירה.
הוא קובע קנס של 400,000 רובל ליחידים ו-5 מיליון רובל לארגונים שיעברו על החוק.
אזרחים זרים יכולים להיעצר לתקופה של עד 15 יום ולהיות מגורשים מהמדינה.
ב-30 בנובמבר 2023 בית המשפט העליון של רוסיה הוציא מחוץ לחוק את "תנועת הלהט"ב הבינלאומית" שאותה הגדיר כארגון קיצוני.
הפסיקה אוסרת על פעילות למען זכויות להט"ב ברוסיה.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בפיג'י מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
בשנת 1997 פיג'י הפכה למדינה השנייה בעולם אחרי דרום אפריקה שאוסרת באופן מפורש על אפליה על רקע נטייה מינית בחוקה שלה, אף על פי שפעילות הומוסקסואלית נותרה עבירה פלילית על פי חוק (שלאורך השנים דווח כלא נאכף בפועל) באותה עת.
עם זאת, בשנת 2009 בוטלה החוקה על ידי הנשיא בעקבות משבר חוקתי שהתחולל בפיג'י.
בשנת 2010 פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית באופן רשמי.
חוקת המדינה החדשה, שהוכרזה בספטמבר 2013, כוללת בתוכן שלה איסור מפורש על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי.
בפיג'י, בדומה לפיאפיפיאן בניואה, הפאפאפין בסמואה, הלאילאי באיי קוק והפקאלייטי בטונגה, קיימת אוכלוסייה מסורתית-תרבותית שמזדהה בתור מגדר שלישי.
אנשים אלו ידועים בשם "ווקה סה לווה" שמוגדרים בתור זכרים בלידה אך מתלבשים, מתנהגים ונראים כנשים.
אנשים אלה התקבלו על ידי החברה הפיג'ית לאורך ההיסטוריה ומילאו תפקיד ביתי חשוב בחיים הקהילתיים.
בשנת 2005 במהלך ביקורו במדינה, תייר אוסטרלי בשם תומאס מקוסקר קיים יחסים הומוסקסואלים בהסכמה עם אזרח הומוסקסואל פיג'יאני.
הגברים נשפטו ונכלאו על פי חוק איסור "מעשה הסדום" של המדינה בתיק תומאס מקוסקר נגד המדינה , אם כי ההרשעה בוטלה לאחר מכן באוגוסט 2005 על ידי בית המשפט העליון של פיג'י בנימוק של "הפרת חוקת המדינה".
באותה תקופה, ראש הממשלה המכהן לייסניה קראסה הגן על הסעיפים הקיימים שמפלילים פעילות הומוסקסואלית בנימוק של עמדת הביבליה כלפי הנושא שמציגה הומוסקסואליות כ-"חטא".
לעומת זאת, סגן הנשיא ג'וני מדריוויווי הצהיר כי "זכותם לפרטיות של הומוסקסואלים צריכה להיות מוגנת".
בשנת 2006, הנציב העליון של פיג'י בניו זילנד אישר כי מעתה והלאה קיימת "מדיניות של אי מעצר הומוסקסואלים בגין קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה" בפיג'י.
ב-1 בפברואר 2010 הועברה פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים אי-הפללה והפכה לחוקית באופן רשמי על פי צו הפשעים 2009 שנכנס לתוקף שנה לאחר מכן.
כמו כן גיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים הושווה לזה של זוגות הטרוסקסואלים והועמד על 16 שנים.
פיג'י אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של פיג'י במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוק שמגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2002.
ב-26 במרץ 2013 ראש הממשלה פרנק ביינימרמה הביע התנגדות להכשרתם של נישואים חד-מיניים בפיג'י.
בתשובה לשאלה שהעלה מתקשר בתוכנית טוקבק ברדיו, ביינימרמה הצהיר כי נישואים חד-מיניים "לא יתאפשרו בפיג'י כי הם נוגדים אמונות דתיות".
באפריל 2013 קבוצת תמיכה שמייצגת סטודנטים שמזדהים כלהט"ב, "Drodrolagi Movement", קראה לדיון בנושא.
בינואר 2016 חזר ביינימרמה על התנגדותו להכשרת נישואים חד-מיניים באומרו כי "לא יהיו נישואים חד-מיניים בפיג'י" והציע לזוגות לסביות שמבקשות להינשא במדינה "לעבור לאיסלנד".
בשנת 2019 לאחר השערות שמספר כנסיות מקומיות תומכות בהכשרתם של נישואים חד-מיניים בחוק, חזר ראש הממשלה ביינימרמה על התנגדותו להכשרת נישואים חד-מיניים באומרו "כל עוד אנחנו בממשלה פיג'י לא תאפשר נישואים חד-מיניים כי פיג'י היא ארץ יראת אלוהים".
פעילי ארגון קואליציית פיג'י לזכויות אדם הצהירו כי הם "מאוכזבים ומוטרדים" מעמדתו של ראש הממשלה בטענה כי דבריו "נוגדים את הבסיס של חוקי פיג'י" ו-"סותרים את מחויבות המדינה למועצת זכויות האדם של האו"ם".
הקואליציה קראה לרשויות המקומיות להתכנס ולדון בהתקדמות בנושא.
אפליה בתעסוקה על בסיס נטייה מינית אסורה בפיג'י על רקע תוכן הצהרת יחסי התעסוקה 2007.
בשנת 1997 כללה חוקת פיג'י הוראה שאסרה במפורש על גילויי אפליה ממשלתית על רקע נטייה מינית.
עם זאת, בשנת 2009, חוקת פיג'י בוטלה על ידי הנשיא ג'וספה אילואילו.
באפריל 2013 הצהיר היועץ המשפטי לממשלה עיאז סייד-חיום כי חוקה חדשה שאמורה הייתה להיות מוכנה באופן סופי בשנת 2013 תאסור על אפליה על רקע נטייה מינית בסעיפים שלה.
החוקה החדשה פורסמה בספטמבר 2013 וכללה איסור על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי בין יתר העילות.
באפריל 2017 משרד הבריאות של פיג'י אישר כי גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים מוגדרים בין הקבוצות שחסומות מלתרום דם במדינה.
ההצהרה של המשרד הוצגה לאחר שאזרח הומוסקסואל ניסה לתרום את דמו אך נדחה בשל נטייתו המינית.
אשווין ראג', מנהל הוועדה לזכויות אדם ואפליה בפיג'י, הצהיר מאוחר יותר כי יחקור את מדיניות משרד הבריאות בנוגע לתרומות דם מאת גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) בטענה כי היא "אינה חוקתית ומפלה".
רוב אזרחי פיג'י קשורים לעדות מתודיסטיות או קתוליות אשר רואות באופן מסורתי הומוסקסואליות וזהויות טרנסג'נדריות באופן שלילי.
בעוד שמסורות דתיות אחרות, בדרך כלל סובלניות יותר, קיימות בפיג'י, הן נוכחות בקרב אוכלוסיות קטנות יותר.
המידות הדתיות הרווחות נוטות להשפיע על מעמדם של אזרחי להט"ב בחברה.
סיפורם של סקוט וסקריוונר הפך לנושא של הסרט התיעודי משנת 2008 בניו זילנד "An Island Calling".
לצד אירועם של סקוט וסקריוונר, בספטמבר 2017 סטודנט הומוסקסואל נמצא ללא רוח חיים בנאסינו ובמאי 2018 אישה טרנסג'נדרית צעירה נרצחה בסובה.
חוסר אמון במשטרה עקב הטרדה אפשרית מצד שוטרים מרתיע לעיתים קרובות אזרחי להט"ב פיג'ים מלדווח על מקרי אלימות.
בעוד שפעילי זכויות אדם ארגנו פעילות צנועה בנושא מעמד זכויות להט"ב בפיג'י לאורך השנים, הממשלה ביטלה בעבר התרות לקיומם של מצעדי גאווה במדינה.
עם זאת, ב-17 במאי 2013 בציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה ארגנו פעילי זכויות להט"ב אירועים לקידום שוויון זכויות משפטיות בין אזרחים הטרוסקסואלים ולהט"ב אשר הועברו בהצלחה.
בשנת 2017 נערך אירוע לציון היום בסובה בו השתתפו פעילי להט"ב רבים לצד דמויות בעלות השפעה בקרב האוכלוסייה.
מצעד הגאווה הראשון של פיג'י נערך ב-17 במאי 2018 במקביל ליום הבינלאומי באותה שנה.
המצעד התקיים בלוטוקה, העיר השנייה בגודלה בפיג'י, והיה למצעד הראשון מסוג זה במדינת אי באוקיינוס השקט (למעט אוסטרליה, ניו זילנד ומספר טריטוריות תלויות כגון הוואי).
המשטרה המקומית סיפקה ליווי למפגינים.
נשיא פיג'י לשעבר, אפלי נאלאטיקאו בין השנים 2009–2015, נאם במהלך המצעד.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה הבריטית שמעבר לים בפיטקרן מוגדרות כשווים לאלו של תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בקרב מבוגרים בהסכמה הפכה לחוקית באיי פיטקרן מאז 2001.
נישואים חד מיניים הפכו לחוקיים באיי פיטקרן ב-14 במאי 2015. פקודה להכשרת הנישואים אושרה פה אחד על ידי מועצת האי ב-1 באפריל 2015, ונחתמה על ידי המושל ג'ונתן סינקלייר ב-5 במאי.
החוק פורסם ב-13 במאי 2015 ונכנס לתוקף ביום למחרת.
הכשרתם של נישואים חד-מיניים משנת 2015 כוללת הוראה שקובעת כי זוגות חד-מיניים רשאים להיות הורים לילדים.
פקודת אימוץ תינוקות ברחבי האיים קובעת שזוגות נשואים, זוגות לא נשואים ורווקים רשאים להגיש בקשה משותפת לאימוץ ילדים.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בלוי בכוחות המזוינים של בריטניה שכן ההגנה על איי פיטקרן כטריטוריה בריטית מעבר לים היא באחריות הממלכה המאוחדת.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסרי לנקה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
סעיף 365 לחוק העונשין של סרי לנקה, מפליל פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בעונש של 10 שנות מאסר וקנס, אם כי דיווחים לאורך השנים קבעו כי לא אוכף בפועל מעולם, בעוד מנהיגים פוליטיים ומכללות רפואה קראו להעברת אי-הפללה של הומוסקסואליות במדינה.
עם זאת, ארגוני זכויות אדם דיווחו כי שוטרים ועובדי ממשלה השתמשו באיום מעצר על רקע החוק לאורך השנים כדי לתקוף, להטריד ולסחוט מינית אזרחים המשתייכים לקהילת הלהט"ב הסרי לנקית.
משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות נשואים הטרוסקסואלים, שכן נישואים חד מיניים או איחודים אזרחיים אינם מוכרים.
שירות עירוי הדם הלאומי (NBTS) אוסר על אנשים העוסקים ב-"התנהגות מסוכנת" לתרום דם הכוללת הומוסקסואליות.
כתוצאה מכך נאסר על גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם.
במרץ 2021, על מנת לציין את יום האפס סובלנות לאפליה, צייץ נשיא סרי לנקה גוטבאיה רג'פקסה "כנשיא סרי לנקה, אני נחוש להבטיח את זכותם של כולם לחיות חיים בכבוד ללא הבדל גיל, מגדר, נטייה מינית, גזע, מראה פיזי ואמונות".
עיתון הפייננשל טיימס סבר כי הצהרתו של רג'פקסה היא ההכרה הפומבית הראשונה של "ראש מדינה ברחבי דרום אסיה בדבר זכותו של כל אדם לחיות ללא אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית".
המסגרת המשפטית הנוכחית של סרי לנקה נובעת בעיקר ממבנים אירופאים-נוצריים שיובאו לאי במהלך התקופה הקולוניאלית, מטעם האימפריה הבריטית.
המפורסם ביותר מבין החוקים האנטי-הומוסקסואלים שיובאו מהתקופה הקולוניאלית לסרי לנקה הוא סעיף 365 המפליל פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, לצד חוקים נוספים נגד "התחזות מגדרית" אשר מכוונים נגד טרנסג'נדרים.
בעיות נוספות אשר דווחו לאורך השנים עם המסגרת המשפטית הקולוניאלית כוללות היעדר הגנות לקהילת המיעוטים המיניים במדינה, לרבות היעדר ניסוחים ספציפיים הנלחמים באפליה וללא הכרה במושגים טרנסג'נדרים.
עם זאת, בית המשפט העליון והממשלות השונות של סרי לנקה ניסו לתקן מצב זה על ידי הכללת מיעוטים מיניים בתוך סעיפים כלליים נגד אפליה וניסיון להצהיר על מגוון חוקים לא נאכפים דה פקטו.
המפלגות הפוליטיות של סרי לנקה נוצרות באמצעות שילובים של מספר מפלגות קטנות יותר המזכירות את הפוליטיקה המפלגתית במעצמה הקולוניאלית לשעבר של הולנד, אשר מובילות למציאת בלבול ותנועה מתמדת במונחים של עמדותיהן כלפי הומוסקסואליות.
הן הממשלה השמרנית של מייטריפלה סיריסנה והן הממשלה הסוציאליסטית של מהינדה ראג'פקסה הצהירו כי אפליה נגד מיעוטים מיניים אינה חוקתית וכי לא ניתן להחיל את סעיף 365 באופן חוקי על פעילות הומוסקסואליות בהסכמה, אם כי המפלגה הסוציאליסטית סירבה לאפשר לממשלתו של סיריסנה למחוק את סעיף 365 מטקסטים משפטיים.
מספר ארגונים לא ממשלתיים, מחוקקים וארגונים דתיים יצאו בעד תמיכה במיעוטים מיניים בסרי לנקה, בעוד ניתן למצוא בפרלמנט מחוקקים הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים מוצהרים.
מגוון מוסדות ציבוריים כולל שירות הבריאות והמשטרה הציגו לאורך השנים התחייבויות פנימיות לשיפור תנאי החיים למיעוטים מיניים.
החברה המקומית בסרי לנקה נוטה בדרך כלל להשקפה צנועה ומסורתית של הומוסקסואליות בעוד מסורות מקומיות כוללות טרנסג'נדריות בתוכן, אם כי נראה שמעמדו של המגדר השלישי נעלם מהאי אף על פי שלו שורשים היסטוריים בתרבותה של סרי לנקה.
כתוצאה מכך, החוקים האנטי-הומוסקסואלים הקולוניאלים יושמו באופן רופף (אם בכלל).
מספר נושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב הסרי לנקית נותרו ללא התייחסות מהדיון הכללי הכוללים את מעמדם בשירות הצבאי.
בשנת 1994, פעיל הלהט"ב הסרי לנקי שרמן דה רוז הקים את "Companions on a Journey", קבוצת התמיכה עבור זכויות להט"ב הראשונה בהיסטוריית המדינה.
קבוצת התמיכה הופרדה עבור נשים לסביות, טרנסג'נדריות וביסקסואליות ב-1999. במשך השנים שלאחר הקמתה, נוסד ארגון הלהט"ב "Equal Ground".
סעיפים אלו בחוק העונשין מתייחסים "לעבירות לא טבעיות" ו-"מעשים מגונה חמורים" בעודם קובעים כי יש להעניש את המורשעים במאסר מחמיר לתקופה של כ-10 שנים עם קנס.
נכון לשנת 2019 טוענת רשת הטלוויזיה "Global News" כי לא ידוע שהמדינה הרשיעה אדם לפי הוראות אלה מאז 1948. אם כי בשנת 1995, הסעיף תוקן מעט כדי לאסור במפורש "מעשה מגונה גס" ללא קשר למין המשתתפים.
בנובמבר 2017, סגן היועץ המשפטי לממשלה, נרין פול, הצהיר כי הממשלה תעבור לביטול הפללתה של פעילות הומוסקסואלית, בעוד חוקת המדינה אינה מעניקה לבית המשפט העליון סמכות לבטל חוק לחלוטין.
במרץ 2021, על מנת לציין את יום האפס סובלנות לאפליה, צייץ נשיא סרי לנקה גוטבאיה רג'פקסה "כנשיא סרי לנקה, אני נחוש להבטיח את זכותם של כולם לחיות חיים בכבוד ללא הבדל גיל, מגדר, נטייה מינית, גזע, פיזי.
עיתון הפייננשל טיימס סבר כי הצהרתו של רג'פקסה היא ההכרה הפומבית הראשונה של ראש מדינה ברחבי דרום אסיה בדבר זכותו של כל אדם לחיות ללא אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
באוגוסט 2021, לאחר שסרטון הומופובי של יועץ גרם למחלוקת באינטרנט, המכללה לפסיכיאטרים בסרי לנקה הבהירה כי הרפואה המודרנית אינה רואה בהומוסקסואליות מחלה עוד, וקראה להעברת אי-הפללה של הומוסקסואליות במדינה.
סעיף 399 מפליל "התחזות מגדרית" ומשמש לעיתים קרובות נגד טרנסג'נדרים בו נעשה שימוש במצבים בהם אדם שינה את מגדרו אך נושא את מגדרו המקורי בתיעודו במסמכי זהות.
סרי לנקה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
ממשלת סרי לנקה טענה בפני ועדת זכויות האדם של האו"ם ב-7–8 באוקטובר 2014 כי היא סבורה כי "יש להגן על מיעוטים מיניים על פי חוקים גנריים קיימים נגד אפליה שנקבעו בחוקה".
הממשלה הצהירה כי הגנות מסוג זה היו "משתמעות" בחוקת סרי לנקה ושהממשלה עדיין לא כתבה חוק המעניק זכויות "מפורשות".
עם זאת, אפליה נגד מיעוטים מיניים עדיין מדווחת כבעיה במדינה בעוד עורכי דין וארגוני צדקה קראו לניסוח ספציפי בחוקה הקובע כי אפליה נגד מיעוטים מיניים היא פלילית.
בשנת 2017, הממשלה החליטה לעדכן את תוכנית הפעולה לזכויות אדם עם תוספת האוסרת על אפליה של אדם על רקע נטייתו המינית.
עם זאת, לא נקבעו חוקים מזוג זה בעקבותיה.
הן הממשלה הסוציאליסטית של מהינדה ראג'פקסה והן הממשלה השמרנית של מייטריפלה סיריסנה הצהירו כי "אפליה נגד להט"ב אינה חוקתית ויישום הסעיפים 365 ו-365א באופן המפלה כלפי חברי הקהילה אינו חוקתי".
סרי לנקה מכירה בשינוי מגדר עבור טרנסג'נדרים אם כי דיספוריה מגדרית מסווגת כמחלה נפשית.
שירות עירוי הדם הלאומי (NBTS) אוסר על אנשים העוסקים בהתנהגות מסוכנת לתרום דם הכוללת הומוסקסואליות.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברפובליקה המרכז-אפריקאית מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
בשנת 2011 הצביעה הרפובליקה המרכז-אפריקאית בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם נלוות על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם ובכך, הפכה לאחת מ-10 המדינות היחידות ביבשת אפריקה שהצביעו בעד ההצהרה.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית ברפובליקה המרכז-אפריקאית מאז ומעולם, וכך גם מעמדו של גיל ההסכמה כשוויוני בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
עם זאת, על פי דו"ח מעמד זכויות האדם ברפובליקה המרכז-אפריקאית לשנת 2012 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית,"חוק העונשין מפליל ביטוי פומבי של אהבה בין בני אותו המין עם מאסר של 6 חודשים עד שנתיים או קנס של בין 150,000 ל-600,000 פרנק CFA.
כאשר אחד המשתתפים הוא קטין, ניתן לגזור על המבוגר עונש של שנתיים עד 5 שנות מאסר או קנס של 100,000 עד 800,000 פרנק CFA.
עם זאת, לא היו דיווחים על כך שהמשטרה עצרה או עיכבה אנשים בשנת 2012 על פי ההוראות האלה".
הרפובליקה המרכז-אפריקאית אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקה של המדינה שמגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד בסעיף 7 מאז 2016, באומרו: "האיחוד בין גבר אחד לאישה אחת...
משפחה ונישואים נמצאים תחת הגנת המדינה".
דו"ח מעמד זכויות האדם ברפובליקה המרכז-אפריקאית לשנת 2012 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,"לא היו דיווחים על כך שהממשלה מתמקדת בהומוסקסואלים ולסביות.
עם זאת, האפליה החברתית נגד להט"ב נוכחת, בעוד אזרחים רבים ייחסו את קיומה של הומוסקסואליות להשפעה "מערבית בלתי הוגנת".
לא היו ארגונים ידועים שתמכו בקידום זכויות להט"ב במדינה".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקומורו כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, שלא נתקלים בהם אזרחים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה בקרב גברים או נשים מוגדרת כעבירה פלילית ונושאת בעונש מאסר של 5 שנים או קנס של 100,000-50,000 פרנק קומורואי למורשעים.
לא ידועים נתונים אם קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר לטרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית במדינה.
פעילות הומוסקסואלית בין גברים או נשים מוגדרת כעבירה פלילית ברחבי קומורו ונושאת עונש מאסר של 5 שנים או קנס של 100,000-50,000 פרנק קומורואי למורשעים.
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית בקומורו לשנת 2010 מצא כי "אנשים הומוסקסואלים לא הצהירו בגלוי על נטייתם המינית עקב לחץ חברתי, בעוד אין ארגוני זכויות להט"ב פועלים במדינה".
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מאז ומעולם.
לפני קבלת העצמאות של המדינה מהאימפריה הבלגית בשנת 1960, הומוסקסואליות הפכה לחוקית בשטח האימפריה ב-1794. גיל ההסכמה מוגדר כשווה עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים ברפובליקה העצמאית מאז שנת 2006.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של הרפובליקה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקה של המדינה שמגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2006, באומרה: "לכל פרט ישנה הזכות להינשא לאדם שבחר, מהמין השני".
לא קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר במסמכי זהות רשמיים בקרב טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
נשים טרנסג'נדריות ברפובליקה נחשבות בעיני רבים ל-"מכשפות" שאחראיות לחלק גדול מהתחלואות במדינה, סטיגמה שמובילה לאפליה ואלימות משמעותית נגדן.
דו"ח מעמד זכויות האדם ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו לשנת 2010 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,"הומוסקסואליות נותרה בגדר טאבו תרבותי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ארגון לא ממשלתי מקומי דיווח כי הרשויות כמעט ולא נקטו צעדים לחקור, להעמיד לדין או להעניש פקידים שביצעו התעללות באזרחי להט"ב, בין אם בכוחות הביטחון ובין אם במקומות אחרים בממשלה.
הזדהות כלהט"ב נותרה טאבו תרבותי.
אנשים שהוגדרו כלהט"ב היו נתונים להטרדה, סטיגמטיזציה ואלימות כולל "אונס מתקן".
כמה מנהיגים דתיים, שידורי רדיו וארגונים פוליטיים מילאו תפקידי מפתח בתמיכה באפליה נגד אנשים שמוגדרים כלהט"ב".
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בצ'אד כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כעבירה פלילית במדינה מאז שנת 2017 ועלולה לשאת עונש של עד 3 שנות מאסר וקנס של 100,000-500,000 פרנק CFA מרכז אפריקני למורשעים.
קודם לכן, הומוסקסואליות לא הופללה מעולם בשטחי המדינה.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כעבירה פלילית בצ'אד מאז 2017. לפני חקיקת ההפללה באותה שנה, לא הוגדרו הגבלות משפטיות על פעילות הומוסקסואלית מעולם במדינה.
בשנת 2014 הוגשה הצעת חוק שנועדה להפליל הומוסקסואליות לראשונה במדינה עם עונש של עד 20 שנות מאסר בגין קיום מעשים הומוסקסואלים בין מבוגרים בהסכמה.
ב-12 בדצמבר 2016 העבירה האספה הלאומית הצעת חוק לשינוי הקוד הפלילי הקיים שיפליל מאתה ואילך פעילות הומוסקסואלית בהצבעה של 111 בעד מול מתנגד 1 ו-4 נמנעים ויגדיר מעשים הומוסקסואלים בין מבוגרים בהסכמה כ-"עבירת עוון".
ב-8 במאי 2017 הצעת החוק נחתמה על ידי הנשיא אידריס דבי ונכנסה לתוקף ב-1 באוגוסט 2017.
איננו צריכים לסלוח על משהו שאלוהים עצמו דוחה כי מערביים אמרו כך או כך".
הערתו ספגה ביקורת שליליות על ידי מספר היסטוריונים שטענו כי הומופוביה הובאה לצ'אד על ידי הקולוניאליזם הצרפתי-מערבי, למרות קיומו של החוק במדינה לפני השלטון הקולוניאלי שלא הפליל הומוסקסואליות מעולם, והוסיפו כי הומוסקסואליות הוגדרה כ-"די שגרתית ומקובלת לפני בואם של האירופאים בצ'אד".
ארגון זכויות האדם, רוברט פ.
קנדי זכויות אדם , שבסיסו בארצות הברית, קרא לנשיא דבי שלא לחתום על השינויים בקוד הפלילי, שדווחו כמי שהובילו ל-"עלייה בהומופוביה באפריקה" בתגובה ל-"הגברת הנראות של אורח החיים ומעמדם המשפטי של הומוסקסואלים באפריקה ומעורבותם של דתיים פונדמנטליסטים שכללו מימון של מסעי פרסום הומופובים".
דו"ח מעמד זכויות האדם לשנת 2010 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,"לא היו ארגונים ידועים עבור זכויות להט"ב בצ'אד.
בעוד היו מעט דיווחים על אלימות או אפליה נגד להט"ב, בעיקר בשל העובדה כי רוב מי שמוגדרים כלהט"ב הם דיסקרטיים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית עקב מגבלות חברתיות ותרבותיות נגד הומוסקסואליות".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקוריאה הדרומית מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בין גברים או נשים הייתה חוקית בשטחי המדינה מאז ומעולם, אם כי זוגות חד מיניים ומשקי בית שבראשם זוגות חד מיניים אינם זכאים להכרות המשפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
הומוסקסואליות בדרום קוריאה אינה מוזכרת במפורש לא בחוקה או בחוק העונשין האזרחי, אם כי סעיף 31 לחוק הנציבות הלאומית לזכויות אדם קובע כי "אין להפלות אדם על בסיס נטייתו המינית".
עם זאת, סעיף 92 לחוק העונשין הצבאי, המצוי כעת באתגר משפטי, מציג יחסים בין בני אותו המין כ-"הטרדה מינית", שדינה מקסימום שנת מאסר.
בשנת 2010, בית משפט צבאי קבע כי חוק זה אינו חוקי וקבע כי הומוסקסואליות היא אך ורק נושא אישי.
עם זאת, על פסק דין זה הוגש ערעור לבית המשפט החוקתי של דרום קוריאה, אשר ב-2011 אישר את חוקתיות החוק.
טרנסג'נדרים רשאים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית בדרום קוריאה לאחר גיל 20, ולשנות את פרטי המגדר שלהם במסמכים רשמיים.
הזמרת-שחקנית הדרום קוריאנית, האריסו, ידועה בתור האדם הטרנסג'נדר הראשון של דרום קוריאה בתעשיית הבידור, בעוד בשנת 2002 הפכה לאדם השני במדינה אשר שינה מגדר באופן חוקי.
הומוסקסואליות מעולם לא הייתה מוגדרת כפלילית בדרום קוריאה בעוד גיל ההסכמה מוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 14 שנים.
אף על פי שישנם מעט אזכורים להומוסקסואליות בספרות הקוריאנית או בדיווחים היסטוריים מסורתיים, מספר חברי אצולה ונזירים בודהיסטים הצהירו על משיכתם לבני אותו המין או היו מעורבים איתם באופן פעיל לאורך השנים.
בתקופת שושלת שילה, היה ידוע על מספר גברים ונשים אצילות שעסקו בפעילות הומוסקסואלית והביעו את אהבתם לאדם מאותו המין.
בין אלה היה המלך הייגונג.
בנוסף, הווארנג, הידועים גם בתור "האבירים הפורחים" או "הנערים הפורחים", היו קבוצה מובחרת של לוחמי שילה זכרים, המפורסמים בהומואירוטיות ובנשיות שלהם.
הסאמגוק יוסה, אוסף של אגדות קוריאניות וסיפורים היסטוריים, מכיל פסוקים החושפים את הטבע ההומוסקסואלי של הווארנג.
בתקופת , המלך מוקג'ונג (980–1009) והמלך גונגמין (1325–1374) היו מתועדים שניהם כמי ששמרו מספר ונצ'ונג ("מאהבים גברים") בחצרותיהם כ-"מלווים של האח הקטן" (צ'ג'ווי) ששירתו עבורם כשותפים רומנטיים.
לאחר מות אשתו, המלך גונגמין אף הרחיק לכת ויצר משרד שמטרתו היחידה הייתה לחפש ולגייס צעירים מכל רחבי הארץ לשרת בחצרו.
לאחרים, כולל המלך צ'ונגסון, היו מערכות יחסים ארוכות טווח עם גברים.
אלה שהיו במערכות יחסים חד-מיניות כונו יונגיאנג ג'יצ'ונג, שתרגומם היה נתון לוויכוחים, אך בדרך כלל נתפס כמשמעות "הדרקון והשמש".
בעידן שושלת ג'וסון, היה ידוע על מספר אצילים בהם גברים ונשים שניהלו יחסים חד-מיניים, כולל בת הזוג המלכותית סאונה-בין בונג, שהייתה בת זוגו השנייה של מונג'ונג מג'וסון וכלתו של המלך סג'ונג שגורשה אחריו, בעוד התגלת כי הייתה מקיימת יחסים הומוסקסואלים עם אחת המשרתות שלה.
במהלך תקופה זו, היו קבוצות תיאטרון נודדות הידועות בשם נאמסדאנג שכללו גברים קטינים שנקראו מידונג ("בנים יפים").
הלהקות סיפקו "סוגים שונים של בידור, כולל מוזיקת להקה, שירים, ריקודים רעולי פנים, קרקס והצגות בובות" לעיתים עם ייצוגים גרפיים של יחסים רומנטיים.
הנאמסדאנג הופרדו מאוחר יותר בשתי קבוצות אשר נקראו כ-"חברי הבוץ'" ו-"המלכות".
התפשטות הנאו-קונפוציאניזם בדרום קוריאה עיצבה את מערכת המוסר, אורח החיים והיחסים החברתיים של החברה הקוריאנית.
הנאו-קונפוציאניזם שם דגש על ציות קפדני לסדר החברתי ולתא המשפחתי, שהתייחס עבור איחוד הטרוסקסואלי של בעל ואישה.
הומוסקסואליות ויחסים חד מיניים נתפסו כמפריעים למערכת זו ולכן נתפסו כ-"סוטים" או "בלתי מוסריים".
מאז שנות ה-19, הנאו-קונפוציאניזם איבד השפעה רבה, אם כי עד היום, רעיונות ופרקטיקות קונפוציאניות מגדירים באופן משמעותי את התרבות והחברה של דרום קוריאה.
הומוסקסואליות בוטלה רשמית מתוארה הרשמי הידוע לשמצה של "מזיקה ומגונה" בשנת 2003 ברחבי המדינה.
קוריאה הדרומית אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
בשנת 2010, כ-31% ו-21% מהדרום קוריאנים בשנות ה-20 וה-30 לחייהם, בהתאמה, תמכו בלגליזציה של נישואים חד מיניים, בעוד בשנת 2014, מספרים אלו הוכפלו ל-60% ו-40%.
התמיכה בקרב אנשים מעל גיל 60, לעומת זאת, נותרה ללא שינוי יחסית (14% עד 15%) במחקרו של מכון אסאן לחקר מדיניות.
סקר שנערך בדצמבר 2017 על ידי "Gallup Korea" עבור תאגיד השידור "MBC" ויושב ראש האספה הלאומית דיווח כי 41% מהדרום קוריאנים היו בעד התרתם של נישואים חד מיניים בעוד 53% התנגדו.
ב-7 בספטמבר 2013, במאי הסרטים קים ג'ו קוואנג-סו ובן זוגו קים סונג-הוואן הפכו לזוג ההומוסקסואלי הראשון בדרום קוריאה אשר התחתן בפומבי, אף על פי שנישואיהם לא הוכרו על פי החוק.
באוקטובר 2014, מספר מחברי המפלגה הדמוקרטית הציגו הצעת חוק להכרה בשותפויות בין זוגות חד מיניים לאספה הלאומית אם כי ההצעה מעולם לא הובאה להצבעה.
ביולי 2015, השחקן קים ג'ו גוואנגסו ובן זוגו קים סונג-הוואן הגישו תביעה בדרישה למעמד חוקי לנישואיהם.
התביעה נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי במערב סיאול במאי 2016 ועל ידי בית משפט לערעורים בדצמבר 2016. לאחר מכן הודיעו בני הזוג כי יביאו את תביעתם לבית המשפט העליון.
באוקטובר 2019, ממשלת קוריאה הדרומית הודיעה שתכיר בבני זוג חד מיניים של דיפלומטים זרים, אך לא תכיר בבני זוג חד מיניים של דיפלומטים דרום קוריאנים המשרתים מעבר לים.
בינואר 2021, המשרד לשוויון מגדרי ומשפחתי בסיאול הודיע כי יציע שינויים בתקנות האזרחיות והרווחה, כך שהורים חד מיניים ושותפים לא נשואים החיים משותפים יוכלו להפוך למשפחות חוקיות.
אולם, גורם במשרד הצהיר כי הרפורמה תחול רק על זוגות הטרוסקסואלים באומרו "לא היה שום דיון ואפילו לא שיקול לגבי זוגות חד מיניים", אשר הצהיר במייל בעודו לא היה מורשה לדבר עם התקשורת בנושא וביקש להיות מיוצג באנונימיות.
החוק הלאומי לזכויות אדם שנחקק ב-2001, הקים את הוועדה הלאומית לזכויות האדם של קוריאה (NHRCK).
לפי החוק הדרום קוריאני, ה-"NHRCK" היא ועדה עצמאית להגנה, תמיכה וקידום זכויות אדם.
חוק הנציבות הלאומית לזכויות אדם כולל במפורש נטייה מינית כעילה נגד אפליה.
כאשר נמצא כי התרחשו מעשים מפלים על רקעו, הוועדה הלאומית לזכויות אדם של קוריאה עשויה לערוך חקירות על מעשים אלה ולהמליץ על אמצעי סיוע לא מחייבים, פעולות משמעתיות או לדווח עליהם לרשויות.
השחקן הפופולרי קים ג'י-הו, אשר היה הומוסקסואל גלוי, מת מהתאבדות בתלייה ב-8 באוקטובר 2008. המשטרה ייחסה את התאבדותו לדעות קדומות פומביות נגד הומוסקסואליות.
סקר משנת 2014 מצא ש-85% מהדרום קוריאנים האמינו שיש להגן על הומוסקסואלים מפני אפליה, בעוד על פי סקר עדכני יותר, שנערך בשנת 2017 על ידי "Gallup Korea", כ-90% מהמשיבים הדרום קוריאנים הצהירו כי הם תומכים בהזדמנויות תעסוקה שוות עבור אזרחי להט"ב.
עם זאת, החוק נגד אפליה של דרום קוריאה אינו אוסר על אפליה על רקע של נטייה מינית וזהות מגדרית.
במהלך השנים הוצעו וננטשו חקיקות שונות נגד אפליה על רקע הנושאים.
הצעת חוק בנושא הוגשה בשנת 2007 על ידי משרד המשפטים, אם כי קמה תנועת אופוזיציה שמרנית שהובילה לנטישתה.
בשנת 2013 הוגשה הצעת חוק להכללת נטייה מינית, דת ואידאולוגיה פוליטית לחוק נגד אפליה במדינה בעודה זכתה להתנגדות עזה מצד קבוצות שמרניות.
במהלך האספה הלאומית ה-17, נערכה הצעת חוק נגד אפליה בחסות חבר האספה ההומוסקסואל, רוה הו-צ'אן המנוח.
הצעת חוק נוספת ניתנה בחסות המחוקק לשעבר קוון יאנג-גיל במהלך האספה הלאומית ה-18. עם זאת, שתי הצעות החוק בוטלו לפני כל דיון שהתקיים בחקיקתן.
בשנת 2016, חברת שידור נוצרית ספגה סנקציה על ידי ועדת התקנים של קוריאה לתקשורת על שידור ראיון הומופובי גלוי נגד להט"ב בתוכנית רדיו, בה טען המרואיין כי אם יחוקק חוק נגד אפליה נגד להט"ב, "פדופיליה, בהמתיות וכו' יעברו לגליזציה" והוסיף כי דרום קוריאה "תהיה מוכה במחלות שאין לתאר כמו איידס".
בשנת 2019, האספה הלאומית לא הצליחה לקיים דיון על חקיקה מקיפה נגד אפליה.
התנגדויות להצעות החוק נגד אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית הגיעו בעיקר מצד מחוקקים פרוטסטנטים שמרנים.
במהלך האספה הלאומית ה-20, המחוקק קים טא-האום מטעם מפלגת החופש של קוריאה הציג הצעת חוק המסירה את הקטגוריה של נטייה מינית מהחוק הלאומי לזכויות האדם נגד אפליה.
בשנת 2019, הפוליטיקאי אהן סאנג-סו הציג הצעת חוק נוספת לביטול ההגנה על רקע נטייה מינית בחוק הנציבות הלאומית לזכויות האדם ולהגבלת ההכרה המשפטית עבור מגדר לבסיס ביולוגי שנקבע בלידה בלבד.
הצעת החוק נתמכה על ידי 40 מתוך 300 חברי הפרלמנט של האספה, וגררה ביקורת שליליות ומחאות מצד פעילי זכויות אדם ולהט"ב והארגון הבינלאומי אמנסטי אינטרנשיונל.
החל משנת 2019, מפלגת הצדק תכננה להכין הצעת חוק מקיפה נגד אפליה.
ב-23 בדצמבר 2020, בדו"ח מיוחד שהוציאה הוועדה הלאומית לזכויות אדם, הדגיש הנשיא מון ג'יאה-אין את "הצורך בחקיקת שוויון" בעודו מכיר בהתנגדות מסוימת לחקיקת חוק נגד אפליה, אמר מון כי הוא מצפה שהאסיפה הלאומית "תדון באופן פעיל בחקיקה כזו בעתיד הקרוב".
ועדת האו"ם למיגור אפליה נגד נשים, הוועדה לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, הוועדה לזכויות הילד, הוועדה לחיסול אפליה גזעית וועדת זכויות האדם המליצו על חקיקת נגד אפליה.
כמועמד לנשיאות בשנת 2012, מון ציין אקט מקיף נגד אפליה כאחת מעשר העדיפויות העליונות של מדיניות זכויות האדם שלו.
אם כי מאז שנכנס לתפקידו ב-2017, מון לא נקט בעמדה בולטת למען חקיקה זו על רקע התנגדות מתוך מפלגת השלטון השמרנית שלו, המפלגה הדמוקרטית.
במאי 2020, מספר כלי תקשורת קישרו מקבץ של מקרי הפצת מחלת הקורונה לקיומו של בר הומוסקסואלי בסיאול כאשר המאפיינים האישיים ובמקרים מסוימים גם עיסוקם של המבקרים, שוחררו לציבור.
סקר של מרכז המחקר "Pew" בשנת 2020 הראה כי 44% מהדרום קוריאנים האמינו שהחברה אמורה לקבל נטייה הומוסקסואלית.
דרום קוריאה רשמה את פער הדורות הגדול ביותר מבין 34 המדינות שנבדקו, כאשר 79% מבני הגילאים 18–29 הגיבו בחיוב בעוד 23% בלבד מבני 50 ומעלה.
על פי סקר שנערך במאי 2021, 81% מהנשאלים הצהירו לא לשאלה "האם זה הוגן לפטר עובד על סמך נטייתו המינית" בעוד 12% הגיבו שכן.
נכון לשנת 2021, 15 ממשלות מקומיות בדרום קוריאה חוקקו מדיניות והוראות נגד אפליה הכוללות נטייה מינית הכוללות חמישה תת-חלוקות ברמה ראשונה בהן: מחוז דרום גיונגסאנג, עיר הבירה סיאול, מחוז ג'ג'ו, מחוז צפון צ'ונגצ'ונג ומחוז דרום צ'ונגצ'ונג.
במרץ 2010, מחוז דרום גיונגסאנג חוקק מדיניות נגד אפליה הקובעת כי "לא יופלו אזרחים, ללא סיבות סבירות, על רקע מין, דת, מוגבלות, גיל, מעמד חברתי, אזור מוצא, מדינת מוצא, מוצא אתני, מצב גופני כגון מראה חיצוני, היסטוריה רפואית, מצב משפחתי, דעה פוליטית ונטייה מינית".
הבירה סיאול העבירה בספטמבר 2012 מדיניות אזורית אשר מטרתה להילחם באפליה על הטעמים המוזכרים בחוק הנציבות הלאומית לזכויות אדם.
העברת מדיניות זו זכתה להתנגדות עזה ואלימה מצד קבוצות דתיות-שמרניות.