tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיירה נותרה עיירה כפרית, ובמהלך התיעוש שפקד את האזור בשלהי המאה ה-19 לא נבנו בסמוך לה מפעלים, אולם קו הרכבת הראשון ברוסיה נבנה בשנת 1837 במטרה לקשר את הכפר עם סנקט פטרבורג.
כמו כן הוקמה בכפר תחנת רדיו בשנת 1917.
במהלך המהפכה הרוסית הוחזק הצאר ניקולאי השני במעצר בארמון אלכסנדר.
בשנת 1918, בעקבות מהפכת אוקטובר שונה שם הכפר ל"דטסקויה סלו" (כפר הילדים) ובשנת 1937 שונה שם העיירה לפושקין, לזכר ציון יובל המאה למותו של המשורר אלכסנדר פושקין.
ב-17 בספטמבר 1941 כבשו הנאצים את העיירה, הפכו את הארמונות למחנות צבא, ובזזו והרסו את הארמון והגנים.
בין היתר נבזז חדר הענבר הידוע מארמון יקטרינה.
באוקטובר 1941, הובאו מאות גברים, נשים וילדים יהודים אל הפארק בארמון יקטרינה ונורו למוות.
הארמון שוחרר על ידי הצבא הסובייטי ב-24 בינואר 1944. בתום המלחמה החלו עבודות השיקום של הארמונות.
בשטח העיר ממוקם בית הקברות לחללי מלחמת העולם הראשונה שנהרס בתקופה הסובייטית ובשנת 2014 הוחלט על שיקומו.
צַארֶבֶץ (בבולגרית: Царевец) היא מצודה מימי הביניים הנמצאת על גבעה בעלת אותו שם בעיר וליקו טרנובו שבצפון בולגריה.
בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1185–1393 העיר נקראה טרנובו, והייתה עיר הבירה, ומרכז השלטון - ארמון הצאר וכנסיית הפטריארך היו בצַארֶבֶץ.
העדות המוקדמת ביותר להתיישבות היא מהאלף השני לפנה"ס.
במאה הרביעית התיישבו שוב במקום ובמאה החמישית הוקמה במקום מצודה ביזנטית.
בניית המצודה הבולגרית החל מהמאה ה-12, עם כינונה של האימפריה הבולגרית השנייה, שבירתה הייתה בווליקו טרנובו.
אז הפכה המצודה לחשובה ביותר בבולגריה.
בשנת 1393 המצודה נכבשה על ידי סולימאן צ'לבי, בנו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית, לאחר 3 חודשי מצור.
היא הוחרבה ונשרפה ב-17 ביולי, והאירוע סימל את סופה של האימפריה הבולגרית.
שיחזור המצודה החל בשנת 1930 בתקופת ממלכת בולגריה, והסתיימה בשנת 1981 - לכבוד 1,300 שנים לתחילת העצמאות הבולגרית.
המצודה מתנשאת על גבעה המזדקרת מעל עמק בו זורם הנהר יאנטרה.
מוקפת חומות שעוביין עד 3.6 מטר, עם 3 שערים.
השער הראשי - הכניסה המערבית ביותר עם גשר מתרומם, בה ממוקמת הכניסה הקיימת כיום.
ארמון הצאר ממוקם במרכז המצודה, מוקף בחומה נוספת ובה שני מגדלים.
בארמון נמצא חדר הכס, כנסיית הארמון, ואגף מגורים.
בראש הגבעה ממוקמת כנסיית וארמון הפטריארך, שנבנו על שרידי כנסייה עתיקה יותר.
הכנסייה שוחזרה בשנת 1981, ועל קירותיה צוירו בשנת 1985 ציורי קיר בסגנון מודרני, המתארים מוטיבים נוצריים, אך גם אירועים מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה.
מגדל בלדווין (Балдуинова кула) בצד הדרומי של המצודה, הוא שחזור של מגדל בסגנון ימי הביניים ממצודה בולגרית אחרת, במקום בו היה מגדל קדום יותר שבו נכלא ומת בלדווין הראשון שליט האימפריה הלטינית.
ארכאולוגים מצאו על הגבעה שרידים של כ-400 מבנים שונים שנבנו רובם בימי הביניים, כולל 22 כנסיות וארבעה מנזרים.
בצד הצפוני של המצודה, על צוק המתנשא בגובה רב מעל הנהר, נמצא "סלע ההוצאה להורג", ממנו היו דוחפים את הנידונים למוות אל מותם.
מאז 1985 מתקיים במקום בשעות הערב המאוחרות חיזיון אור-קולי אם הגיעו מספיק תיירים לעיר, המופע משלב אורות ובהם קרני לייזר, מוזיקה דרמטית עם פעמוני כנסייה והוא מתאר את תולדות המקום ואת ההיסטוריה של בולגריה.
נהר צאריצה הוא נהר בדרום רוסיה, היובל הימני של וולגה.
הנהר עובר בחלק המרכזי של וולגוגרד.
מקור השם ככל הנראה ממילה טורקית "סארי-סו" שפירושה "המים הצהובים" או מהמילה "סארי-סין" שפירושה "האי הצהוב".
שמו של הנהר הוא המקור לשם "צאריצין", שמה המקורי של העיר וולגוגרד.
העיר הייתה מחולקת לשני חלקים: האזור הצפוני "אזור צאריצה" והאזור הדרומי "מעבר לצאריצה".
בתקופה הסובייטית שמו של הנהר שונה ל"פיונרקה", אך לאחר התפרקות ברית המועצות הוחזר השם המקורי.
מוצא הנהר בסביבת הכפר גורקובסקי והוא זורם כשני קילומטר לכיוון וולגוגרד.
בתוך העיר הנהר זורם בעמק רחב עם גדות גבוהות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בחלק התחתון נבנתה מערכת צינורות והנהר הוכנס בתוכן.
צאצא הוא מונח המגדיר את הקשר בין הורה לבין בנו או בתו, נכדו, נינו וכן הלאה, בניגוד לשארות הכולל את כל קרובי המשפחה (כולל אחים, קרובים באמצעות נישואין ועוד).
במדינות שבהן מעמד ילד מתהליך אימוץ שווה למעמדו של ילדים – גם ילד מאומץ וצאצאיו יכללו בהגדרת הצאצאים.
במקרא המילה צאצאים אינה מתייחדת לבני האדם, אלא אף לכל תולדות הבריאה .
משמעות זו נשמרה גם בעברית בת ימינו, כשהמונח משמש לתאר כל תוצר של רבייה, בבני אדם, בעלי חיים וצמחים.
להיותו של אדם צאצא של אדם אחר חשיבות בדיני ירושה.
בעשרות מחוקי מדינת ישראל שבהם יש התייחסות לקרוביו של אדם, נכללים הצאצאים ברשימת הקרובים.
בחוק העונשין, למשל, מוגדר בן משפחה "בן זוג, הורה או בן זוג של הורה, הורה של בן זוג או בן זוגו של ההורה, סב או סבתא, צאצא או צאצא של בן זוג, אח או אחות, גיס או גיסה, דוד או דודה, אחיין או אחיינית".
בסדר הירושה בממלכות שונות נכללים רק צאצאים של המונרך.
בסדר הירושה לכתר הבריטי נכללים רק צאצאיהם של המלך או המלכה.
כך גם בסדר הירושה לכתר השוודי מאז 1979. בסדר הירושה לכתר הסעודי נכללים רק הצאצאים הזכרים של המלך.
בסדר הירושה לכתר ממלכת ארצות השפלה נכללים צאצאיהם של המלך או המלכה, בהסתייגות שמי שנישא ללא אישור הפרלמנט של הולנד מאבד את זכותו לרשת את הכתר, וכך גם כל הצאצאים שנולדו מנישואים אלה.
צאפיה זע'לול הייתה פעילה פוליטית ופמיניסטית מצרית, מתומכות המהפכה למען עצמאות מצרים וממייסדי מפלגת אל-ופד.
אשתו של סעד זע'לול, מהפכן שפעל למען עצמאות מצרים מהכיבוש הבריטי וראש ממשלת מצרים הראשון.
הייתה מראשי מהומות 1919 ודמות פוליטית משפיעה ופופולרית, ידועה כ"אם המצרים".
צאפיה זע'לול נולדה בשנת 1877 למשפחה מן האליטה העות'מאנית-מצרית הישנה.
אביה, מוסטפא פהמי, היה ראש ממשלת מצרים הקולוניאלית במשך 13 שנה.
כשהייתה בת 18, נישאה צאפיה לסעד זע'לול, שהיה אז בן 36. הסופר קאסם אמין הוא שהכיר בין השניים.
סעד היה ממעמד הפלאחים, ולא היה נהוג באותה תקופה שבת ממשפחת האליטות תתחתן עם גבר ממעמד זה, אולם אביה נתן את ברכתו.
סעד היה למנהיג המאבק נגד הקולוניאליזם הבריטי, וצאפיה לא נשארה בצלו, אלא השתתפה ותמכה במהומות 1919 כבר בתחילתם.
למעשה, כשסעד הוגלה בשל פעילותו, הפכה צאפיה לדמות מרכזית במפלגת אל-ופד החדשה, וביתה היה למעין מטה של פעילי המהפכה.
ממעמד מנהיגות זה, היא המשיכה לייעץ לבעלה מרחוק, ולייצג אותו בקרב חברי המפלגה.
הנשים המצריות באותה תקופה התנגדו לחוקים הבריטיים בכמה דרכים: חרם כלכלי, שביתות, והפצת חומרים כתובים נגד הקולוניאליזם הבריטי.
השתתפות הנשים במהומות 1919 היה לאירוע המכונן לחיבור בין התנועה הפמיניסטית המצרית, שהייתה בפריחה, לבין התנועה הלאומית.
המרד נתן במה בפעם הראשונה להשמעת קולות של נשים במרחב הציבורי, ובאופן שהתקבל מתוך הסולידריות הרווחת בין הקבוצות.
בכך הייתה צאפיה למנהיגה בשתי החזיתות.
היא ארגנה הפגנה גדולה נגד הקולוניאליזם של 500 נשים, אשר יצאו מביתה של הודא שעראווי, ולאחר מכן המשיכה לארח את הפעילות בביתה.
היא נודעה כדמות אם לפוליטיקה הרדיקלית המתפתחת בארצה, ונקראה "אם המצרים", וביתה נקרא "בית האומה".
באותה תקופת גלות של סעד, היא גם נסעה לפגוש אותו בלונדון ובפריז כדי לבקש תמיכה לעצמאות מצרים.
בחזרה במצרים, הייתה נואמת, כותבת עתירות ועלונים, ומעודדת את חבריה וחברותיה למאבק.
כשסעד ועמיתיו היו במעצר לפני שהוגלה, היא סייעה לנשותיהם של העצורים להבריח אליהם פתקים.
כשהדבר התגלה, הועברו הגברים לכלא אחר, אך גם לשם הצליחה צאפיה להיכנס, כשהיא מחופשת לאישה זקנה, ובמשך כשעה דיברה עם המהפכנים, הרגיעה ועודדה אותם.
ב-1922, כאשר בריטניה הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאות מצרים, נערכו בחירות לשלטון ומפלגתו של סעד זכתה בניצחון סוחף, והוא נהייה ראש הממשלה הראשון של מצרים העצמאית.
היא הייתה רעיית מנהיג מצרים הראשונה שהופיעה בציבור ללא כיסוי ראש.
היא נותרה כדמות בעלת השפעה פוליטית, וכשסעד נפטר בשנת 1927, היא עמדה במרכז בחירת יורשו לתפקיד.
גם בשנים אלה, עמדה צאפיה בראש פלג הנשים באל-ופד, ופעלה למען זכויות נשים, למרות אזהרות שקבלה מראש הממשלה המכהן, איסמעיל צידקי, להפסיק.
אך ב-1937 החליטה לפרוש מחיי הציבור, בעקבות קרע במפלגה.
צאפיה זע'לול נפטרה ב-12 בינואר 1946.
צב אראו (שם מדעי: Podocnemis expansa) הוא מין של צב ביצות גדול החי באזור האמזונאס באמריקה הדרומית.
הוא נמנה בין צבי המים הגדולים ביותר והוא הגדול ביותר בתת-סדרת צבים מצדדי-צוואר (Pleurodira).
אורכו של פרט בוגר יכול להגיע למטר ומשקלו יכול להגיע עד 90 ק"ג.
הוא בעל שריון כדורי גדול בצבע חום דהוי.
עיניו גדולות ובולטות, אפו צינורי עם נחיריים ולסתותיו גדולות.
צבים אלה נצפים בגדות נהר האמאזונאס בפרו, בקולומביה, בוונצואלה, בברזיל ובעוד מדינות באמזונאס.
הוא נמצא רוב זמנו בתוך הנהר וניזון מצמחים הגדלים במים, ולעיתים גם מנבלות.
למרות שהוא צב ביצות, הוא מזכיר בהרגליו צבי ים כיוון שהוא חי כמעט לגמרי בתוך המים (אם כי רק במים מתוקים) ורק הנקבות עולות בקבוצות גדולות, לגדות הנהר על מנת להטיל את ביציהן (90–100 במספר).
הן מכסות אותן בתוך גומה וחוזרות לנהר.
הצעירים שאורכם רק 5 ס"מ נוהרים למים אך רבים מהם נטרפים על ידי טורפים כמו חוטמנים, חתולים, עיטים, בזים, אנפות, קופים, שועלים, סמורים, נחשים, טגואיים וקיימנים.
רק 5% מהביצים מגיעים לבגרות, דבר שפוגע בהתרבות האוכלוסייה.
כמו כן מאוים הצב מכריתת היערות באמזונאס, מציד לא חוקי ומזיהום הנהר.
אך ניתן לגדלו בשבי, בייחוד עם זוחלים אחרים.
צב אדום-רגליים (שם מדעי: Chelonoidis carbonaria) הוא מין של צב החי בטבע ביערות אמריקה הדרומית ומשתייך לסוג צב נאוטרופי בו נמצא גם צב גלאפגוס מאיי גלאפגוס.
כפי ששמו מרמז לצב זה ישנם רגליים וכן צוואר אדמדמים מעט.
צבים אלה נמצאים בסכנה בטבע.
האורך של צב זה מגיע ל-30 ואף ל-40 ס"מ ומשקלם המרבי יכול להגיע ל-30 ק"ג.
השריון שלהם כהה וקמור עם קשקשים בהירים יותר בקצה השריון.
הרגליים שלהם אדמוניים עד צהובים בהירים והצבע משתנה מצבים באזורים שונים.
הראש קטן ובעל צוואר ארוך גם הוא אדמוני.
צב זה חי ביערות הגשם של האמזונאס יחד עם הצב צהוב-הרגליים (Chelonoidis denticulata) וצב צ'אקו (Chelonoidis chilensis) - קרוביהם לסוג.
הם חיים ביערות לחים וחמימים מדרום-מזרח פנמה, דרך ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גינאה הצרפתית ודרום מערבה לאורך הרי האנדים בקולומביה, אקוודור, פרו ובוליביה ומזרחה עד לברזיל, פרגוואי וצפון ארגנטינה.
כמו כן הם נמצאים באיים הקאריביים.
צבים אלה די נדירים בטבע ואינם נמצאים לאורך כל תחום בית גידולם.
הם אוכלי עלים כמו רוב בני המשפחה ומעדיפים מיני צמחים כמו קקטוסים שונים, פיקוס וצמחי פילודנדרון וכן זרעים ויאכלו גם חסרי חוליות קטנים, צואה ונבלות.
לצבים עצמם אין הרבה טורפים (למעט היגואר) עקב שריונם הקשה, אך כשהם קטנים הם נטרפים על ידי טורפים שונים כמו חוטמנים, לוטרות, לטאות הטגו, עופות דורסים וכו'.
צבים אלו נאספים בטבע על ידי סוחרי חיות מחמד (דבר שהוא לא חוקי), מה שגורם יחד עם כריתת יערות הגשם להימצאותם בסכנת הכחדה.
צב אף-חזיר (שם מדעי: Carettochelys insculpta) הוא מין יחיד בסוגו ובמשפחת הקרטוכליים (Carettochelyidae) של צבים.
הוא חי בטבע באוסטרליה ובגינאה החדשה בנהרות.
אורך צב זה יכול להגיע ל-70 ס"מ ולמשקל 20 ק"ג.
הוא בעל שריון רך יחסית לצבים ודומה בכך לצבים הרכים שהם קרוביו.
הוא מבלה את זמנו בתוך המים ורק הנקבות יוצאות מהמים להטיל את הביצים.
צב זה בעל ראש גדול עם אף בולט ובשרני המזכיר חזיר.
צבעו של הצב אפור וירוק כהה עד חום בהיר.
הוא חי בנהרות רדודים ובוציים באזורי חיותו ומסוגל לעצור את הנשימה לזמן ממושך.
הוא אוכל-כול וניזון מפירות, עלים, נבלות, חרקים, רכיכות וסרטנים.
הצב מצוי בסכנה בטבע עקב ציד ואיבוד מקומות מחיה.
צב אליגטור מצוי (שם מדעי: Macrochelys temminckii) הוא מין של צב ממשפחת הצבים הנשכניים, ואחד מצבי המים המתוקים הכבדים ביותר בעולם.
שמו של צב האליגטור ניתן לו בשל לסתותיו החזקות, צווארו דמוי הקפיץ ושלושת הרכסים האופייניים שעל גב שריונו, המעניקים לו מראה דומה לגב של אליגטור.
צב האליגטור והצב הנשכן המצוי משתייכים למעשה לשני סוגים נפרדים, צב האליגטור משתייך לסוג צב אליגטור (Macrochelys), בעוד שהצב הנשכן המצוי משתייך לסוג צב נשכן (Chelydra).
בעבר הסברה השלטת הייתה כי הסוג Macrochelys כולל מין יחיד, אולם בעקבות מחקר נתגלה כי מדובר למעשה בשלושה מינים נפרדים: צב אליגטור מצוי, צב אליגטור סוואני (Macrochelys suwanniensis) וצב אליגטור אפלאצ'י (Macrochelys apalachicolae), כולם חיים רק בדרום ארצות הברית.
צב האליגטור מאופיין בשריון עבה שעל חלקו הגבי שלושה רכסים של קשקשים גדולים המבדילים אותו מהצב הנשכן המצוי, שלו שריון חלק יותר.
ראשו של הצב גדול וכבד ועיניו מוקפות "ריסים" בשרניים בצורת כוכב ותבניות מעגליות צהובות שמטרתן לשבור את קווי המתאר של העיניים ולשמור על הצב מוסווה.
חלקו הפנימי של הפה מוסווה ועל קצה הלשון ישנו גידול דמוי תולעת המשמש את הצב לפיתוי טרף.
צבעו של הצב אפור, חום, שחור או ירוק זית וגופו בדרך כלל מכוסה אצות.
צב האליגטור מגיע לבגרות מינית במשקל 8 ק"ג ובאורך של כ-33 ס"מ, אך ממשיך לגדול במשך כל חייו.
הזכרים בדרך כלל גדולים מהנקבות ופרטים השוקלים מעל 45 ק"ג הם בדרך כלל זכרים מבוגרים מאוד.
משקלו של צב האליגטור הגדול ביותר שנמדד שנוי במחלוקת.
לפי עדות שלא אומתה, ב-1937 נמצא בקנזס צב אליגטור במשקל 183 ק"ג.
בנוסף, צב בן 16 שנים במשקל 113 ק"ג נשלח מאקווריום בשיקגו לאקווריום בטנסי ב-1999 כחלק מתוכנית ריבוי ומת שם.
פרט נוסף במשקל 107 ק"ג חי בגן החיות ברוקפילד בפרוורי שיקגו.
בצבי אליגטור בוגרים ניתן להבדיל בין הזכרים לנקבות על פי מיקום פתח הביב ביחס לשריון ועל פי עובי בסיס הזנב.
בזכר בוגר הביב ממוקם מעבר לקצה השריון, בעוד שבנקבה הוא ממוקם בדיוק בקצה השריון ואף קרוב יותר לפלסטרון (החלק הגחוני השטוח של שריון הצב).
בסיס הזנב עבה יותר בזכר ביחס לנקבה משום שהוא מכיל את איברי הרבייה החבויים.
בניגוד לטענות לפיהן לצב האליגטור אחת הנשיכות החזקות בעולם החי, עוצמת נשיכתו נמדדה בכ- ק"ג-כוח.
עוצמה זו חלשה אפילו מעוצמת הנשיכה של מספר מיני צבים אחרים, ושווה בערך לעוצמת הנשיכה של האדם בהשוואה למשקל הגוף.
עם זאת, תועדו מקרים בהם נשיכה של צב אליגטור קטעה אצבעות של בני אדם.
מעולם לא תועד מקרה של מוות כתוצאה מצב אליגטור.
צב האליגטור מצוי בעיקר בגופי מים בדרום-מזרח ארצות הברית.
תפוצתו נפרשת מצפון-מערב פלורידה מערבה עד מזרח טקסס וצפונה עד צפון-מזרח קנזס, מיזורי, דרום-מזרח איווה, מערב אילינוי, דרום אינדיאנה, מערב קנטקי ומערב טנסי.
צבי האליגטור מצויים בנהר מיזורי צפונה לפחות עד סכר "גאבינס פוינט", הסכר הדרומי ביותר על נהר מיזורי בינקטון, דקוטה הדרומית.
פרטים הנודדים לעומק היבשה יהיו בדרך כלל נקבות מקננות.
צבי האליגטור הם טורפים אופורטוניסטים הניזונים מטרף שהם לוכדים וגם מפגרים.
תזונתם הטבעית כוללת בעיקר דגים, פגרים של דגים (המושלכים חזרה למים על ידי דייגים) ושל חיות אחרות, רכיכות ודו-חיים, אך הם עשויים לאכול גם נחשים, חסילונים, תולעים, עופות מים, צמחי מים וצבים אחרים.
לעיתים הם עשויים לטרוף גם מכרסמים שוכני מים כמו נוטריות, אונדטרות ואף ללכוד יונקים קטנים עד בינוניים כמו סנאים, אופוסומים, דביבונים וארמדילים שמנסים לשחות לגדה.
צבי האליגטור בדרך כלל צדים בלילה ובמהלך היום מעדיפים לארוב לטרף במים העכורים.
הצב שוכב חסר תנועה על הקרקעית כשפיו פעור והלשון דמוית התולעת מחקה תנועות של תולעת וכך מושכת טרף אל פי הצב.
כאשר הטרף מתקרב מספיק הצב סוגר את פיו במהירות ובעוצמה ולוכד אותו.
צבי אליגטור צעירים תופסים דגים קטנים בשיטה זו, אך צבים בוגרים זקוקים לכמויות מזון גדולות יותר ונדרשים לחפש מזון באופן פעיל יותר.
צבי אליגטור בוגרים תועדו הורגים וטורפים אליגטורים אמריקאיים צעירים, אולם אלו אינם מהווים מקור מזון שגרתי עבור הצבים.
בשבייה, צבי האליגטור יאכלו כמעט כל סוג של בשר שיסופק להם, כגון בשר עוף, בשר בקר או בשר חזיר, אך יסרבו לאכול בעת חשיפה לטמפרטורות קיצוניות.
צב האליגטור מגיע לבגרות בגיל 12 שנים בערך.
ההזדווגויות מתרחשות אחת לשנה, בתחילת האביב באזור התפוצה הדרומי של הצב ומאוחר יותר באביב באזור התפוצה הצפוני.
הנקבה בונה קן ולאחר כחודשיים מטילה בו 10–50 ביצים.
מינם של הצאצאים נקבע לפי הטמפרטורה בה מודגרות הביצים.
הקן בדרך כלל נחפר לפחות 45 מטרים מגדת המים על מנת למנוע את הצפתו.
משך ההדגרה נע בין 100 ל-140 ימים והצאצאים בוקעים בתחילת הסתיו.
בשבייה, צבי האליגטור חיים בין 20 ל-70 שנים, אולם הערכות לגבי תוחלת חייהם בטבע נעות בין 80–120 שנים ואף יותר.
צבי אליגטור נרכשים לעיתים במסגרת הסחר בחיות אקזוטיות ומגודלים כחיות מחמד.
בשל גודלם וצורכיהם המיוחדים, הם מתאימים לגידול על ידי מגדלי צבי מים מנוסים בלבד.
הצבים מעדיפים לאכול דגים חיים אותם הם תופסים בשיטתם האופיינית, אך מוכנים לאכול גם בשר מסוגים שונים או ירקות עלים.
האכלת הצבים באופן ידני מסוכנת.
בנוסף, ידוע כי טמפרטורות קיצוניות פוגעות בתיאבון של הצבים עד כדי סירובם לאכול עד אשר תוחזר הטמפרטורה לטווח המתאים להם.
בשל גודלם, החזקת פרטים בוגרים בעייתית.
ניתן לאחוז צבים קטנים בצדי השריון בביטחון יחסי, אך פרטים גדולים יש לאחוז בשתי ידיים, כאשר יד אחת אוחזת בשריון באזור שמעל הראש, והיד השנייה אוחזת בשריון באזור שמעל הזנב.
נשיכתם של צבי האליגטור עלולה לקטוע אצבעות, ידיים (תלוי כמה הצב גדול וכמה הנשיכה חזקה), ולגרום לפציעות אחרות, לכן במדינות מסוימות בארצות הברית שבהן צבי האליגטור אינם חיים באופן טבעי (כגון קליפורניה) החזקתם כחיות מחמד אסורה.
מספר צבי אליגטור שוחררו או ברחו למקורות מים בצ'כיה ובגרמניה.
בבוואריה צב אליגטור פצע ילד אך לא נתפס.
בשתי המדינות ישנם חוקים האוסרים על החזקת צבי אליגטור ללא היתר, ושתיהן חברות באיחוד האירופי שבו ישנם חוקים נגד מינים פולשים.
בשל לכידה של הצבים לצורכי מסחר במסגרת הסחר בחיות אקזוטיות, ציד לבשר והרס בתי הגידול הטבעיים שלהם, מדינות מסוימות הטילו איסורים על לכידת צבי האליגטור בטבע.
ה-IUCN הגדיר את המין כמין בסכנה והחל מה- 14 ביוני 2006 המין זכה להגנה בין-לאומית כאשר נכלל באמנת וושינגטון, אשר מטילה הגבלות על הוצאת צבי האליגטור מארצות הברית ועל סחר בין-לאומי בהם.
כיום, צב האליגטור נמצא בסכנה במספר מדינות בארצות הברית, ביניהן קנטקי, אינדיאנה, אילינוי ומיזורי, בהן הוא מוגן על פי חוק.
בקנזס המין מוגדר כ"זקוק לשימור".
צב אליגטור (שם מדעי: Macrochelys) הוא סוג של צבים ממשפחת צבים נשכניים, המכיל 3 מינים קיימים.
בסוג זה מצוי צב המים המתוקים הגדול ביותר בעולם וכן המין הגדול במשפחה – צב אליגטור מצוי (Macrochelys temminckii), אשר מזכיר עם לסתותיו, צווארו הקצר והקשקשים המזדקרים שלו, מראה של אליגטור.
הוא אכן טורף מרשים היכול לסגור את לסתותיו במהירות על טרף לא זהיר.
בעבר מין זה היה היחיד בסוגו, אך בהמשך הופרדו 2 תת-מינים שלו למינים עצמאיים ועוד 2 מינים מהסוג נכחדו.
צב אליגטור סוואני (שם מדעי: Macrochelys suwanniensis) הוא מין של צב מים מתוקים ממשפחת צבים נשכניים מהסוג צב אליגטור.
צב זה נחשב בעבר לתת-מין של צב אליגטור מצוי הגדול והתוקפני, אך הועבר למין עצמאי.
הוא מצוי בארצות הברית בנהר סוואני שבין ג'ורג'יה לפלורידה.
הוא מצוי בביצות, נחלים ואזורים רדודים בנהר.
לא נקבע למין זה מצב שימור.
צב אליגטור אפלאצ'י (שם מדעי: Macrochelys apalachicolae) הוא מין של צב מים מתוקים ממשפחת צבים נשכניים מהסוג צב אליגטור.
צב זה נחשב בעבר לתת-מין של צב אליגטור מצוי התוקפני אך הועבר למין עצמאי בהמשך.
הוא מצוי בטבע בנהר אפאלאצ'י שבפלורידה, ארצות הברית בנהרות רדודים, נחלים וביצות.
צב ארוך-צוואר מזרחי (שם מדעי: Chelodina longicollis) הוא מין צב מים ממשפחת צבים נטויי-צוואר החי בנהרות ובביצות אוסטרליה.
הצב בעל צוואר ארוך ודמוי נחש בצבע ירוק כהה.
השריון שטוח עם לוחיות ירוקות וכתומות.
הרגליים קטנות ומותאמות לחיים במים.
הצב בעל בלוטה בשריונו איתה הוא יכול להפריש מושק ריחני בעת מתקפת טורף.
הצב חי במי צפון-מזרח אוסטרליה בנהרות שונים, בעיקר בקווינסלנד.
הוא מצוי במים פתוחים ועומדים, נהרות איטיים, בריכות וביצות.
הצב מצוי רוב זמנו במים.
הוא ניזון ממזון חי הכולל חרקים, סרטנים, תולעים, רכיכות, ראשנים, דגים קטנים ודו-חיים קטנים.
הוא תופס את הטרף עם צווארו המוארך.
צב אנגונוקה (שם מדעי: Astrochelys yniphora) הוא מין של צב יבשה הנמצא בסכנת הכחדה חמורה ומצוי בטבע רק באזורים קטנים בצפון- מערב האי מדגסקר.
הוא קרובו לסוג של המין צב קרינתי הדומה לו, חי באותו אזור ומצוי גם בסכנה חמורה.
הצבים בעלי דו-צורתיות זוויגית והזכרים גדולים יותר מהנקבות.
אורכם של הזכרים עד 414 מ"מ ושל הנקבות עד 370 מ"מ, כאשר משקלם של הזכרים עד 10.3 קילוגרם ושל הנקבות עד 8.8 קילוגרם.
שריונם חום בהיר עם חלקים כהים ובעל טבעות מוגבהות המסתיימים בקצה שטוח וקצוות השריון משולשים, גם בחיבור בין השריון לצוואר.
הראש והגוף בהירים יותר מהשריון והרגליים חזקות ויכולות לשאת את משקל הגוף.
צב זה מצוי רק בשטחי הפארק הלאומי מפרץ בלי (Baie de Baly National Park) שלחופו המזרחי של מצר מוזמביק, המצוי כ-150 ק"מ מערבה מהעיר מאהאז'אנגה.
בפארק ישנו אקלים חם המורכב ליערות חמים נשירים, סוואנה וביצות מנגרובים.
הצבים מסתתרים בין השיחים ובין עשבים ובמבוקים מהשמש.
הצב ניזון בעיקר מעשב וכן מעלים, שיחים קטנים ועשבי תיבול.
הצב גם נראה אוכל עלי במבוק מתים (אך לא עלים של במבוק חי) וגם מצואת חזיר הסבך, המצוי באי ושל מיני טורפים.
חזיר זה הוא אויב המאיים על הביצים ועל הצבים הצעירים.
צבים אלו גדלים באיטיות ומגיעים לבגרות רק בגיל 15 שנה.
הם מצויים בסכנת הכחדה בטבע עקב פגיעה בבתי גידולו, שרפות יער, ציד בלתי חוקי וסחר לחיות מחמד.
צאריצינו היא שמורה ומוזיאון במוסקבה שנוסדה בשנת 1984 בפארק בעל אותו השם.
בצאריצינו ישנו מוזיאון להיסטוריה ולארכיטקטורה, פארק עם יער סמוך, מוזיאון לאמנות ומפל של בריכות צאריצינו.
בפארק מספר ביתנים, פרגולות, שדירות עצים, מערות מלאכותיות, גשרים דקורטיביים, ובית תפילה אורתודוקסי רוסי בשם "מקור חיים".
צאריצינו ממוקם בין הנפות צאריצינו, ביריוליובו המזרחית, דרום אורחובו-בוריסובו וצפון אורחובו-בוריסובו.
נפת צאריצינו היא נפה של המחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
מאז 1968 נכלל לנינו (צאריצינו ההיסטורי) בנפת המשמר האדום (קרסנוגוורדיסקי) במוסקבה.
בשנת 1991 חולקה מוסקבה ל-10 מחוזות אדמיניסטרטיביים.
במחוז האדמיניסטרטיבי הדרומי הוקמה נפת צאריצינו.
במקביל, צאריצינו ההיסטורית (לנינו) חולקה בין שלוש נפות: צפון אורחובו-בוריסובו, ביריוליובו המזרחית וצאריצינו.
צאריצינו העתיקה ופארק צאריצינו הם כיום מקום בילוי, אירועים חגיגיים משותפים לתושבי הנפות הללו.
עם זאת, המוזיאון וארמון צאריצינו אינם חלק מהנפה.
איוואן איוואנוביץ' לבית רוריק, היה יורש העצר של רוסיה.
מוערך כי נרצח על ידי אביו, איוון האיום.
איוואן היה בנו השני של איוואן האיום מאשתו הראשונה אנסטסיה רומנובנה.
איוואן הצעיר ליווה את אביו במהלך הטבח בנובגורוד בגיל 15. במשך חמישה שבועות הוא ואביו היו צופים באופריצ'ניקים בהתלהבות ופורשים לכנסייה לתפילה.
כשהיה בן 27 יצירותיו של איוואן נקראו לפחות כמו אלה של אביו, ובזמנו הפנוי כתב ביוגרפיה על אנטוניוס מסיה.
איוואן נחשב כמי שהציל פעם את אביו מניסיון חיסול.
אסיר לבוני בשם ביקובסקי הרים חרב נגד הצאר ונדקר במהירות על ידי יורש העצר.
בשנת 1566 הוצע כי איוואן בן ה־12 יתחתן עם וירג'יניה אריקוסדוטר, בתו של המלך אריק ה־14 משוודיה, אך התכנית לא יצאה לפועל.
בגיל שבע עשרה התארס איוואן ליבדוקסיה סבורובה, שהוצעה בעבר ככלה עבור הצאר איוואן והייתה אחת משתים עשרה נשים שהופיעו לפני הצאר במופע כלות לבחירתו.
הצאר דחה את יבדוקסיה ככלה לעצמו, אך מאוחר יותר היא נישאה לבנו.
הצאר רצה שכלתו תלד יורש במהירות רבה, ולאחר שהדבר לא קרה גירש אותה למנזר והשיג לבנו כלה נוספת, פרסקוביה סולובה, שזכתה לגורל דומה.
האישה שלישית, ילנה שרמיטבה, הרתה, והפילה כנראה בסביבות הזמן בו איוואן נרצח בידי אביו בנובמבר 1581.
ההערכה היא כי איוון איוואנוביץ' נרצח על ידי אביו, איוון האיום.
יחסיו של איוואן איוואנוביץ' עם אביו החלו להידרדר בשלבים המאוחרים של מלחמת ליבוניה.
בעקבות כישלונותיו הצבאיים של אביו, דרש איוואנוביץ' לקבל פיקוד על חיילים לשחרור פסקוב הנצורה.
היחסים ביניהם התדרדרו עוד כאשר ב-15 בנובמבר 1581 הצאר, לאחר שראה את כלתו ההרה של יורש העצר לבושה בבגדים קלים לא שגרתיים, תקף אותה פיזית.
כששמע את צרחותיה, מיהר יורש העצר להגנתה וצעק בכעס, "שלחת את אשתי הראשונה למנזר ללא שום סיבה, עשית את אותו הדבר עם השנייה שלי, ועכשיו אתה מכה את השלישית וגורם למות הבן שהיא נושאת ברחמה." לאחר מכן ילנה עברה הפלה טבעית.
הצארייביץ' התעמת עם אביו בעניין, ובהמשך נסב העימות על חוסר כפיפותו בנוגע לפסקוב.
הצאר איוואן האשים את בנו בהסתה למרד, האשמה שאיוואן הצעיר הכחיש, אך דבק בתוקף בדעה שיש לשחרר את פסקוב.
אביו של איוואן הכה אותו בכעס בראשו בשרביטו.
בוריס גודונוב שנכח במקום ניסה להתערב אך קיבל מכות בעצמו.
איוון הצעיר נפל, איבד הכרה ועם פצע מדמם.
איוואן האיום השליך עצמו מייד על בנו, מנשק את פניו ומנסה לעצור את הדימום, תוך שהוא בוכה שוב ושוב, "ארור הנני!
הרגתי את הבן שלי!" איוואן הצעיר שב להכרה לזמן קצר ונחשב כמי שאמר "אני מת כבן מסור והמשרת הצנוע ביותר".
בימים הבאים התפלל איוואן האב ללא הרף לנס, אך ללא הועיל, והצארייביץ' מת מפצעיו ב־19 בנובמבר 1581.
למותו של איוואן היו השלכות חמורות על רוסיה, מכיוון שהיא לא הותירה שום יורש מוכשר לצאר.
לאחר מותו של הצאר בשנת 1584, בנו פיודור הראשון שלא היה מוכן לירושה, ירש את הכס עם גודונוב כשליט בפועל.
לאחר מותו של פיודור, רוסיה נכנסה לתקופה של חוסר ודאות פוליטית המכונה זמן תקופת הצרות.
צארה ליאנדר (Zarah Leander נולדה: Sara Stina Hedberg), הייתה זמרת ושחקנית שוודית אשר התפרסמה בעיקר בשל תקופת פעילותה האמנותית בגרמניה בשנים 1936–1943 שבהן נחשבה לכוכבת הראשית של אולפני UFA, וזוהתה כחלק מן התעמולה הנאצית.
למרות שהיא עצמה לא הביעה עמדות פוליטיות ואף כונתה על ידי יוזף גבלס כ"אויבת של גרמניה", נותרה כדמות שנויה במחלוקת.
בילדותה למדה לנגן בכינור ובפסנתר והופיע כזמרת לראשונה בגיל שש.
בנעוריה חייה שנתיים בעיר ריגה שם עבדה כמזכירה ולמדה את השפה הגרמנית.
בשנת 1926 נישאה לנילס ליאנדר ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1929 החלה להופיע כזמרת בקברט חובבנים נודד בשוודיה.
בשנת 1931 התגרשה מבעלה והחלה לפתח את הקריירה המקצועית שלה כשחקנית תיאטרון וקולנוע ברחבי סקנדינביה.
הצלחתה המקצועית ופרסומה הביאו לה הצעות מקצועיות מרחבי היבשת ואף מהוליווד שם פעלו מספר במאים ושחקנים שוודים.
בתחילת שנות ה-30 הופיעה ביחד עם השחקן השוודי קארל גרהרד (Karl Gerhard) שהיה מתנגד בולט של הנאצים, ובשנת 1934 ביצעה שיר שכתב עבורה ואשר מגנה את רדיפת היהודים בגרמניה.
בשנת 1936 הופיעה ליאנדר בווינה במחזה פארודי אודות הוליווד ומרלן דיטריך שזכה להצלחה בינלאומית.
הצלחתה המקצועית הביאה אותה לחתום באותה השנה על חוזה עם אולפני UFA בברלין שהיו אולפני הקולנוע הגדולים והחשובים בגרמניה.
בסרטים בהשתתפותה גילמה ליאנדר בדר"כ דמות של אישה עצמאית, יפה ונחשקת ובעלת ביטחון עצמי.
למרות עוינותו של שר התעמולה הנאצי גבלס כלפיה, השתתפה ליאנדר שנחשבה לכוכבת, בעשרה סרטי קולנוע בהפקת האולפנים אשר זכו להצלחה גדולה.
בתקופת פעילותה בגרמניה לא התרועעה ליאנדר עם ראשי המשטר הנאצי, לא לקחה חלק בהפקות המפלגתיות שלו, ובשנת 1938 אף הקליטה גרסה לשיר ביי מיר ביסטו שיין.
למרות זאת, שני שירים אחרים שהקליטה נחשבים כדוגמה מובהקת של התעמולה הנאצית.
בשנת 1943 לאחר שביתה בשכונת גרונוולד שבפאתי ברלין הופצץ, והלחצים שהופעלו עליה מצד המשטר להפוך לאזרחית גרמניה הלכו וגברו, חזרה ליאנדר לשוודיה, ניתקה את קשריה עם האולפנים בברלין, והופיעה במולדתה בלבד.
לאחר המלחמה חזרה להופיע ולהקליט בגרמניה ואוסטריה בהצלחה רבה מול קהל וותיק שזכר לטובה את התקופה בה פעלה שם, אך היא לא הצליחה לשחזר את הצלחתה האדירה מן השנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1981 פרשה ליאנדר מהופעות ובאותה השנה נפטרה מהתקף לב.
במשך השנים נשאלה ליאנדר רבות אודות תקופת פעילותה בגרמניה הנאצית.
היא חזרה וטענה כי לא הייתה לה כל אהדה למשטר ולרעיונותיו, וכי בתוקף תפקידה כשחקנית וזמרת נאלצה לפעול לטובת קהל מעריציה בתקופה קשה.
ליאנדר נשארה פופולרית בגרמניה גם עשרות שנים לאחר תום המלחמה.
הזמרת הגרמניה נינה האגן הוציאה שיר לזכרה בשם "צארה" המבוסס על אחד משיריה המוכרים של הזמרת.
בשנת 1987 נכתבו אודותיה שני מיוזיקלים.
בשנת 2003 הוצב פסל ברונזה בדמותה בבית האופרה של עיר הולדתה.
בקרבת ביתה בעיר נורשפין הוקם "מוזיאון צארה ליאנדר" ומדי שנה מחולקת מלגה על שמה לאמן יצירתי.
בשנת 1958 פורסמה האוטוביוגרפיה הראשונה שלה בשם So bin ich und so bleibe ich (זו אני וכך אשאר) ובשנת 1973 פרסמה את האוטוביוגרפיה השנייה בשם Es war so wunderbar!
Mein Leben (חיי-זה היה כה נפלא!).
במשך כחמישים שנות פעילות האמנותית הופיעה ליאנדר בעשרים ואחד סרטי קולנוע, בשבעה מיוזיקלים ואופרטות, ופרסמה עשרים ושישה סינגלים.
צארביץ' היה תואר שניתן לבני הצארים.
על פי חוקי הבית הפאולינים משנת 1797, התואר הופסק והוחלף בצסארביץ' עבור יורש הכתר לבדו.
אחיו הצעירים קיבלו את התואר "וליקי קניאז", שתורגם כנסיך גדול או, בדרך כלל, כדוכס הגדול.
מבחינה היסטורית, המונח יושם גם על צאצאי החאנים (הצארים) של קאזאן, קסימוב וסיביר לאחר כיבוש החאנות הללו על ידי רוסיה.
צאצאיהם של משפחות המלוכה המודחות של גאורגיה או הבטונישווילי קיבלו את התארים של צארביץ' עד 1833, אז הורדו לקניאז לאחר הפיכה כושלת להשבת המלוכה הגאורגית.
צארבנה היה תואר שניתן לבנות הצארים ברוסיה לפני המאה ה-18. המקבילה הגברית הייתה צארביץ'.
כל מקבלות התואר מתו לא נשואות למעט בנותיו של איוואן החמישי.
יש לציין שבתו יקטרינה נישאה לקרל לאופולד, דוכס מקלנבורג-שוורין.
גם צארבנה וגם צארביץ' הוחלפו בתארים הדוכסית הגדולה והדוכס הגדול (כאשר צסארביץ' ניתן ליורש העצר).
צב יבשה מצוי (שם מדעי: Testudo graeca) הוא המין השכיח ביותר בין צבי ישראל.
צבעו חום-צהבהב ואורכו עד 25 ס"מ.
מאכלס מקומות חיות מגוונים, אך מעדיף מקומות עם צמחייה או עם סלעים.
בחורף מתחפר בקרקע וישן שם חודשים אחדים.
צב היבשה המצוי מאריך ימים ויכול להגיע עד כ-60 שנה בטבע.
הוא ניזון בעיקר מעלים אך מגוון גם בתולעים וחרקים קטנים.
משפחת הצבים היבשתיים, אליה משתייך צב יבשה מצוי, נפוצה ברוב אזורי העולם, חוץ מאוסטרליה.
הסוג צב היבשה Testudo כולל גם את הצבים הענקיים של גלאפגוס, המגיעים לאורך של 1.4 מטר ומשקל של 250 ק"ג.
צב היבשה המצוי חי סביב אגן הים התיכון, כולל בארץ ישראל, דרום מזרח אירופה ומערב אסיה.
למין זה מספר תת-מינים החיים בארצות שונות, ומראם שונה מתת-מין לתת-מין (בייחוד בדוגמאות שעל השריון ובגודל הגוף).
בישראל הוא שוכן בכל החבל הים- תיכוני, גם בקרבת יישובים ובתחומם.
מקום חיוּתו מתאפיין בצמחייה מגוונת, בעיקר שיחים ובני שיח ים-תיכוניים, בצפיפות לא גבוהה, עם אזורי קרקע חשופים.
בעל שריון גרמי, המכסה את הגו בחלקו העליון והתחתון ושני החלקים מחוברים בצידי הגוף.
שריון הגב קמור מאד ואילו שריון הבטן שטוח אצל נקבות וקעור מעט אצל הזכרים.
השריון בנוי מצירוף של שלושה רכיבים: חלקו הפנימי בנוי לוחיות גרם שהן גלגול של עצמות השלד: חגורות הגפיים, הצלעות וחוליות עמוד השדרה.
חלקו האמצעי בנוי עצמות תת-עוריות המאוחות עם עצמות השלד.
חלקו החיצוני של השריון בנוי מגיני קרן גדולים ממוצא אפידרמלי, בעלי גבולות ברורים.
מספר המגינים הקרניים קבוע, וכך גם צורתם, והם הערוכים בסדר סימטרי.
גם הראש מכוסה מגיני קרן.
לצב היבשה המצוי ארבע רגליים מפותחות, שצורתן כעמודים גליליים, מכוסים מגיני קרן עבים.
לרגליים אצבעות מאוחות עד הטפרים ומהוות כלי חפירה.
בשעת סכנה מתכנסים הראש והרגליים אל תוך השריון.
הרגליים הקדמיות מתכנסות בחזית הראש וסוגרות היטב את הפתח הקדמי, והרגליים האחוריות סוגרות את הפתח האחורי.
עיני צב היבשה מפותחות והוא מסוגל להבחין במזון ממרחק ניכר.
בצידי הראש ניתן להבחין בקרום עור התוף, המכסה על חלל האוזן.
חוש הריח מפותח ושטח העור החיצוני, כולל המעטה הקרני מעל השריון, רגישים למגע ולתנודות.
פעילות הנשימה נחקרה רבות, משום שבית החזה, אשר מכיל את הריאות, אינו מסוגל להתרחב ולהתכווץ, כמו אצל האדם, בשל השריון.
המחקרים מצביעים על קיום מערכת שרירים פנימית הקשורה לקיבה, והיא האחראית להכנסה והוצאה של האוויר.
רק שריר הסרעפת בעל תנועה חופשית.
תזונת צב היבשה המצוי מבוססת על מזון צמחי, למרות שהוא מגוון לעיתים בשלשולים, רכיכות וגם בשר פגרים.
אין לצב שיניים, אך לסתותיו מצופות חומר קרני קשה.
מאחר שלצב היבשה המצוי, כמו לשאר הצבים, אין חום גוף קבוע, פעילותו תלויה בטמפרטורת הסביבה.
בתקופת החורף, כאשר הטמפרטורה החיצונית נמוכה מדי לפעילותו, הוא חופר מחילה קטנה בעזרת רגליו ומתחפר בה למשך החורף.
בתקופה זו יורדת צריכת החמצן עד קרוב לאפס, וכך גם המטבוליזם.
צב היבשה הוא מין סוליטרי, חי לבדו ומתאחד עם פרטים אחרים בעונת הרבייה לצורכי הזדווגות.
אין דו צורתיות זוויגית בולטת.
הזכרים במין זה אינם טריטוריאליים.
הצבים מזדווגים בשתי עונות: בסתיו לקראת אוקטובר ואז תאי הזרע נאגרים בגוף הנקבה ואינם מפרים את הביצים.
עונת רבייה נוספת היא באביב.
לאחר הזדווגות האביב, הנקבה מתחילה לחפש מקום לבניית הקן וההטלה.
הנקבה מטילה 1–3 מחזורי הטלה.
הביצים מוטלות בקרקע, בגומה שהנקבה חופרת ברגליה האחוריות.
קליפת הביצים סידנית, קשה ופריכה.
לאחר ההטלה, הנקבה מכסה את הביצים בחול או באדמה ונוטשת אותן.
אין טיפול בביצים או בצאצאים.
לאחר שלושה חודשים נסדקות הביצים, והצבים הקטנים מגיחים מהן.
שריונם של הצבים הצעירים לאחר הבקיעה רך והוא מתקשה והולך בהמשך גידולם.
רוב הצבים הצעירים נטרפים בשנת חייהם הראשונה ומעט שורדים עד הגיעם להתבגרות מינית.
גדילתם איטית, אך הם גדלים כל חייהם.
בשש או שבע שנות חייו הראשונות של צב היבשה המצוי ניתן להעריך את גילו לפי "טבעות גידול" בלוחות הקרניים של השריון.
מדי שנה מתווספת "טבעת גידול" אחת, אך טבעות הולכות ונשחקות, ולכן שיטה זו אינה מתאימה לאורך כל חיי הצב.
קביעת הזוויג (זכר או נקבה) בצבי יבשה
לצבי היבשה כמו גם לצבים ימיים אין כרומוזומי מין.
קביעת הזוויג שלהם נקבעת בשלב העוברי, בערך לאחר כחודש משלב ההטלה במנגנון הנקרא TSD (Temperature dependent sex determination).
התפתחות הגונדות: שחלות (לנקבות) או אשכים (לזכרים) תלויה בטמפרטורה שהביצים מתפתחות בה.
בתנאי מעבדה קבועים עבור המין צב יבשה מצוי, בטמפרטורה מעל 31.8 מעלות צלזיוס מתפתחות בעיקר נקבות, ובטמפרטורת דגירה קבועה של 29 מעלות צלזיוס מתפתחים בעיקר זכרים.
בטמפרטורה 30.5 מעלות צלזיוס יחס הזוויגים שווה.
בישראל, צב היבשה המצוי הוא חיית בר מוגנת, ולקיחתו מהטבע, גידולו בבית או בחצר הם עבירה על החוק שדינה עד שנתיים מאסר.
למרות הניסיונות להגן על מין זה, עדיין רבים גורמי הסיכון וההפרעה:
הרס מקום החיוּת והפיכתו לשטח בנוי או חקלאי.
איסוף צבים בניגוד לחוק לגידול בבתים, חצרות ופינות חי.
פגיעה בצבים ובביצי הצבים הטמונות באדמה ובמקומות חיוּתם באמצעות רכבי שטח, החורגים מנסיעה בדרכים או על ידי דריסה בכבישים.
הִתרבות עורבים, תנים וכלבים, בקרבת יישובים, המגבירים את סכנת הטריפה, במיוחד לצבים צעירים.
התחממות כדור הארץ שעלולה לגרום לפגיעה בכל שלבי החיים של מין זה, משלב הביצה ועד פרטים בוגרים.
הפעולות הנדרשות לשימור המין בארץ:
הגברת הפיקוח והאכיפה למניעת איסוף ומסחר.
הגבלת נסיעה של כלי רכב לדרכים מוגדרות.
צמצום אוכלוסיות העורבים והכלבים המשוטטים.
הגברת החינוך לשמירת טבע בבתי הספר.
הצב כחיית מחמד לא חוקית
צב היבשה המצוי הוא חיית בר מוגנת, ועל כן נמצא תחת הגנת החוק להגנת חיות הבר.
אסור לגדלו בבתים, בחצרות, בגני ילדים, או בכל מסגרת שאינה פינת חי או גן חיות מורשה עם היתר מרשות הטבע והגנים.
המנהג הנפוץ בארץ של לקיחת צבים מהטבע והחזקתם בבתים וחצרות הוא אחד הגורמים המרכזיים להיעלמותו ההדרגתית של מין זה מנופי ארץ ישראל.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, עמודים: 22-24, 281 (מהדורה שלישית 2022).
צב הים הגִלדי (שם מדעי: Dermochelys coriacea) הוא מין צב הים והצב הגדול ביותר בעולם בימינו, והזוחל הרביעי במשקלו בעולם, אחרי שלושה סוגי תנינאים.
הוא קרוי "גלדי" על שום הגלדים המצויים על גופו.
פרטים מבני מין זה עשויים להגיע לאורך של , ולמשקל של .
שריונו עשוי עצמות רבות (ולא לוחות קרניים, כשריונם של צבי הים האחרים), ובניגוד לצבי הים האחרים, חלקו העליון של שריונו מכוסה בעור ובשר שומני.
חום-גופו גבוה מחום הסביבה, בדומה לבעלי דם חם.
צב הים הגלדי הוא המין היחיד בסוגו שחי בימינו.
צב הים הגלדי מצוי בכל הימים הטרופיים של העולם, ומופיע לעיתים גם בחופי ישראל.
צב הים הגלדי הוא המין היחיד שנותר במשפחתו, צבי ים גילדיים (Dermochelyidae), בעוד כל שאר המינים במשפחה זו נכחדו.
שמו של צב הים הגלדי נובע ממבנה שריונו, שנראה מכוסה גלדים.
קרובי משפחה של צב הים הגלדי חיו באוקיינוסים מלפני 110 מיליון שנה (זמן התפתחות משפחות צבי הים ה"אמיתיות"), ורובם נכחדו עם סוף תקופת הקרטיקון ואירוע ההכחדה הגדול שבו נעלמו מרבית זוחלי הים הגדולים (ביחד עם הפטרוזאורים).
צב הים הגלדי קרוב לששת מיני צבי הים המודרניים האחרים, אך המשפחה הקרובה ביותר לצב הים הגלדי, משפחת הפרוטוסטגיים שבה היה גדול הצבים מאז ומעולם – הארכלון, הייתה משפחה שבה שריון הצבים היה עשוי עצם במקום לוחות קרניים, נכחדה כליל בסוף תקופת הקרטיקון.
גופם של צבי הים הגלדיים הוא ההידרודינמי ביותר מבין צבי הים.
גופו בנוי בצורת דמעה, עם שתי זרועות חתירה קדמיות חזקות וגדולות בהרבה מזרועות החתירה האחוריות.
כמו לכל צבי הים האחרים זרועות החתירה של צבי הים הגלדיים שטוחות על מנת להקל על שחייה בים פתוח.
לצב הים הגלדי אין טפרים על אף אחת מהגפיים שלו.
הפרופורציה בין זרועות החתירה לגוף אצל צבי הים הגלדיים היא הגדולה ביותר מבין צבי הים הקיימים בימינו.
זרועות החתירה הקדמיות יכולות להגיע לאורך של 2.7 מטר, הזרועות הארוכות ביותר מבין כל צבי הים המודרניים.
לצבי הים הגלדיים מספר מאפיינים המבדילים אותם מכל צבי הים האחרים.
הבולט ביותר הוא החוסר בשריון קרני.
במקום לוחות קרניים, שריון הצב הגלדי מורכב מעור וקשקשים קשיחים.
בשריון הצב עוברות שבע "רמות" שמתאחדות בקצה השריון.
כל החלק העליון של הצב הוא בצבע כחול כהה עם נקודות אפורות ולבנות קטנות.
החלק התחתון של הצב הוא בצבעי כחול בהיר עד לבן.
צבעי גוף אלה מאפשרים הסוואה מימית כמעט מושלמת, מאחר שמי שמביט עליו מלמעלה יתקשה לראות אותו על רק הקרקעית הכהה ומי שמביט בו מלמטה יתקשה לראות אותו על רקע השמיים הכחולים בהירים.
לצב הים הגלדי אין שיניים.
במקום שיניים קצה הפה שלו מעוצב בצורת מקור קשיח וחד, בפנים הפה יש מעין קוצים שעוזרים לצב לבלוע ומונעים מטרפו לברוח.
ייתכן שצבי ים גלדיים עשויים להגיע גם לאורכים של 2.5 מטר ומשקל של טון.
בזמן הבקיעה צבי הים הגלדיים הם כבר גדולים יותר מכל צבי הים האחרים, ומייד לאחר הבקיעה הם מגיעים לאורך של 6.13 סנטימטרים ולמשקל של 46 גרם.
לצבי ים גלדיים יש מאפיינים המצביעים על התאמה לחיים בסביבה של מים קרים, כגון מערכות ויסות חום ושכבת שומן מגוננת, אף על פי שהם נמצאים בדרך כלל בימים טרופיים.
צבי הים הגלדיים הם בין הזוחלים המודרניים היחידים בעלי יכולת לשמור על טמפרטורת גוף קבועה באמצעות שימוש בחום שנוצר ממטבוליזם.
נמצא שאצל חלק מצבי הים הגלדיים המטבוליזם מהיר פי שלושה מהמטבוליזם המצופה אצל זוחל בגודל הזה, אך מחקרים חדשים מראים כי ישנם פרטים בהם המטבוליזם אינו חורג מהמטבוליזם המצופה.
יש צורך במחקרים נוספים על מנת להגיע להערכה חד משמעית.
שיטה אפשרית נוספת של צבי ים גלדיים לשמור על חום גוף היא תנועה בלתי פוסקת כמעט.
צבי ים גלדיים נחים רק 0.1% מהיממה, ולכן הם מבלים את רוב זמנם בתנועה המייצרת חום ובכך שומרת על חום גופם.
בזכות מערכת ויסות החום שלהם, שכבת השומן שלהם, וגודלם העצום הם מסוגלים לשמור על טמפרטורת גוף קבועה יחסית, בלי קשר לטמפרטורת הסביבה.
נמצאו צבים בוגרים שטמפרטורת הגוף שלהם הייתה גבוהה ב-18 מעלות מטמפרטורת המים בהם הם שחו.
צבי ים גלדיים מסוגלים לצלול לעומקים עצומים של 1,280 מטר.
זמן הצלילה הרגיל שלהם הוא 3–8 דקות, כשלפעמים הם צוללים לזמנים ארוכים יותר של 30–70 דקות.
צבי הים הגלדיים הם הזוחלים המודרניים המהירים ביותר, והם מסוגלים לשחות במהירות 35.28 קמ"ש, אף על פי שהם בדרך כלל שוחים במהירויות איטיות של 1.8–10.8 קמ"ש (להשוואה, שיא העולם האנושי עומד על פחות מ-9 קמ"ש).
צב הים הגלדי הוא בעל חיים בעל תפוצה קוסמופוליטית גלובלית.
מכל סוגי צבי הים החיים בימינו, לצב הים הגלדי התפוצה הרחבה ביותר, מאלסקה ונורווגיה בצפון ועד לניו זילנד ודרום אפריקה בדרום.
מרבית צבי הים הגלדיים נמצאים בימים טרופיים וסוב-טרופיים, כשאוכלוסיות קטנות מצויות גם בחוג הארקטי.
שלוש האוכלוסיות הגדולות ביותר, שביניהן יש קשר גנטי מועט, הן האוכלוסייה האטלנטית, מזרח-פסיפית, ומערב-פסיפית.
אף על פי שצבי ים מקננים בחופי האוקיינוס ההודי והים האדום, לא ברור מה מצבה של אוכלוסייתם באזור זה.
ההערכות עומדות על 26,000 עד 43,000 קינים בשנה, ירידה דרמטית מההערכה בשנות ה-80, שהיא 115,000 קינים בשנה.
האוכלוסייה האטלנטית מתפרשת על פני כל האוקיינוס האטלנטי, מגרינלנד ועד דרום אפריקה.
מאחר שמדוזות שמשמשות מזון לצבי הים הגלדיים מצויות בימים קרים, ניתן למצוא את צבי הים הגלדיים גם בצפון האוקיינוס האטלנטי.
למרות תפוצתו הרחבה, חופים מעטים של האוקיינוס האטלנטי משמשים לקינון.
אתרי הקינון החשובים ביותר הם במרכז אמריקה, הקאריביים, וגבון שבאפריקה.
שיעור הקינון בחופי גבון הוא הגבוה ביותר באזור (וייתכן שאף בעולם), ובשנה 30,000 צבות מקננות על חופי גבון בין החודשים אוקטובר לאפריל.
בחופים הצפוניים של דרום אמריקה, חופים נבחרים הם אתרי קינון בשביל צבי ים רבים, בעיקר צבי ים גלדיים בפלורידה נספרים כמה מאות קינים בשנה.
בקוסטה ריקה יש אתרי קינון נוספים.
האוכלוסייה באוקיינוס השקט מחולקת לשתי תת-אוכלוסיות.
אוכלוסייה אחת מקננת בגינאה החדשה, איים נוספים באינדונזיה, ואיי סולומון, ומצויה בצידו הצפוני של קו המשווה, ומגיעה עד חופי ארצות הברית בצפון אמריקה.
האוכלוסייה המזרח פסיפית נמצאת בחצי הכדור הדרומי, ליד דרום אמריקה, ומקננת במקסיקו, פנמה, אל סלבדור, ניקרגוואה וקוסטה ריקה.
האוכלוסייה באוקיינוס השקט מונה רק 2,300 נקבות מקננות, מה שעושה אותה לאוכלוסייה בסכנת ההכחדה החמורה ביותר מכל האוכלוסיות האחרות.
בעבר התקיימה תת-אוכלוסייה פסיפית שלישית בדרום סין ודרום מזרח אסיה, אך אוכלוסייה זו הושמדה כמעט לחלוטין בידי בני אדם.
בחופים במלזיה בהם בעבר הייתה כמות הקינים הגדולה ביותר בעולם נותר נטוש ומאז שנות ה-90 לא ניתן למצוא שם קינים.
הסיבה העיקרית לדלדול באוכלוסייה היא צריכת ביצי צבים בידי בני אדם בדרום מזרח אסיה, היכן שהם נחשבים למעדן.
נכון לשנת 2015 נעשה מעט מאוד מחקר על אוכלוסיית צבי הים הגלדיים באוקיינוס ההודי והים האדום.
ידועות אוכלוסיות מקננות מסרי לנקה ועד לאיי ניקובר.
הצבים שמקננים באזורים אלה יוצרים אוכלוסייה נפרדת עם מגוון גנטי שונה מהאוכלוסיות האחרות ועל כן נחשבים לתת אוכלוסייה נפרדת.
צבי ים גלדיים חיים בדרך כלל בים הפתוח.
מדענים עקבו אחר צב ים גלדי ששחה במשך שנתיים מחופי קליפורניה לאינדונזיה.
צבי ים גלדיים עוקבים אחרי המדוזות (אותן הם אוכלים) במהלך היום, מה שגורם להם להעדיף מים עמוקים ביום ומים רדודים בלילה (מדוזות מתקרבות לפני הים במהלך הלילה וחוזרות למעמקים ביום).
שיטת ציד זו גורמת להימצאותם של צבים במים קרים מאוד.
צב אחד נמצא צד במים בטמפרטורה של °0.4 צלזיוס.
צבים גלדיים עוקבים אחר טרפם לעומקים של מעל 1000 מטר, עמוק יותר מהגבולות הפיזיולוגיים של כל החיות הצוללות מלבד לווייתני מקור וראשתנים גדולי-ראש.
צבי ים גלדיים מעדיפים לקנן בחופים שיוצאים ישירות לים פתוח, ונמנעים מלקנן בחופים עם שוניות אלמוגים.
צבי ים גלדיים ניזונים כמעט אך ורק ממדוזות.
הם בין היצורים היחידים ששומרים על גודל תקין של אוכלוסיית המדוזות באזורים בהם הם חיים, באזורים מהם הם נעלמים אוכלוסיית המדוזות מתרבה ללא שליטה.
צבי ים פציפיים מהגרים 6,000 קילומטר מאתרי הקינון באינדונזיה עד לאמריקה על מנות לאכול מדוזות קליפורניות.
אחת הסיבות העיקריות לסכנת ההכחדה של צבי הים הגלדיים היא שקיות שצפות באוקיינוס.
צבי ים חושבים ששקיות אלה הן מדוזות, ואוכלים את השקיות.
מוערך שכשליש מצבי הים הגלדיים הבוגרים בלעו פלסטיק במהלך חייהם.
פלסטיק מגיע לאוקיינוס מחופים מערביים מפותחים, ובקליפורניה בלבד משתמשים ב-19 מיליארד שקיות פלסטיק בשנה.
מספר זנים של צבי ים אוכלים פלסטיק לעיתים קרובות, וגם כמויות קטנות של פלסטיק עלולות להרוג צב ים בוגר, מאחר שהפלסטיק לא מתעכל וסותם את מערכת העיכול של הצבים.
הפלסטיק בקיבה גורם לספיקה איטית יותר של חומרי מזון, מה שגורם לעיכוב ופגיעה בגדילה של צבי הים ובכך גורם להם להגיע לבגרות מינית בגיל מאוחר יותר או לא להגיע לבגרות מינית כלל.
המקום בו צבים אוכלים הכי הרבה פלסטיק הוא במפרץ סן פרנסיסקו בקליפורניה.
מעט מאוד ידוע על תוחלת החיים של צבי הים הגלדיים.
מחקרים מסוימים מעידים על תוחלת חיים של "30 שנה או יותר", אחרים על "50 שנה או יותר", ואחדים אף על "90 שנה או יותר".
בהתחשב בתוחלת החיים של צבי ים אחרים תוחלת החיים של צבי הים הגלדיים עומדת ככל הנראה על בין 50 ל-90 שנה, אך מחקרים נוספים זקוקים להבהרה מוחלטת.
צבי הים הגלדיים (כמו כל סוגי צבי הים) חשופים לטריפה בעיקר בתור צעירים.
צבי הים נטרפים עוד לפני בקיעתם מהביצה.
עשרות סוגים של טורפי חוף ניזונים מביצי צבי ים, כולל סרטנים, לטאות כוח, דביבונים, חוטמנים, כלבים, קויוטים, גחנים, שחפים ועוד.
גם אם הביצים לא נטרפות והצבים בוקעים רבים מטורפי החוף מנסים לטרוף את הצבים במרוצתם מהקן אל הים, לדוגמה פרגטות ועופות אחרים.
גם כאשר הם מצליחים להגיע לים, הצבים הצעירים נטרפים על ידי טורפים ימיים רבים, כמו כרישים, דיונונים, עופות ים, ודגים טורפים.
על אף שריונם הרך יחסית, לצבי ים גלדיים בוגרים כמעט אין טורפים, אך לעיתים רחוקות טורפים גדולים במיוחד כגון עמלץ לבן, כריש טיגריסי, או קטלן מצליחים להילחם ולטרוף צבי ים גלדיים בוגרים.
כשנקבות עולות על החוף לקנן הן פגיעות מאוד, ולעיתים נטרפות על ידי בעלי חיים יבשתיים גדולים כגון יגוארים או תניני ים.
צבי ים בוגרים מגנים על עצמם מטורפים באגרסיביות רבה.
צב ים גלדי בגודל בינוני נצפה רודף אחר כריש שניסה לנשוך אותו, ולאחר שהכריש ברח הפנה את האגרסיביות שלו אל הסירה שממנה צפו מדענים במרדף עם הכריש.
צבי ים גלדיים צעירים מעבירים יותר זמן באזורים טרופיים מצבי ים גלדיים בוגרים.
צבי ים גלדיים נודדים מרחקים ארוכים, בין הימים הקרים בהם הם ניזונים אל הימים הטרופיים בהם הם מתרבים ובוקעים.
צבות ים שנתפסו בחופי דרום אמריקה באוקיינוס האטלנטי נתפסו שוב בצד השני של האוקיינוס במרוקו וספרד.
זכרים לעולם לא יוצאים מהים לאחר שהם נכנסו אליו בפעם הראשונה, בניגוד לנקבות שעולות ליבשה על מנת לקנן.
אחרי שזכר פוגש בנקבה (שייתכן שהפרישה פרומונים שמעידים על כך שהיא מיוחמת וכך מושכת את הזכר) הזכר משתמש בתנועות ראש, נשיכות, התחככויות, ותנועות זרועות על מנת למשוך את הנקבה.
נקבות מזדווגות פעם בשנתיים או שלוש.
למרות זאת, צבי ים גלדיים מסוגלים לקנן כל שנה.
ההפריה היא פנימית, ומספר זכרים בדרך כלל מזדווגים עם נקבה אחת.
לא נראה שיש לפוליאנדריה זו יתרון הישרדותי כלשהו לצאצאים על פני שיטות רבייה אחרות.
בזמן שצבות ים ממיני צבי ים אחרים חוזרות כמעט תמיד לחופים בהם הן בקעו על מנת להטיל ביצים, צבות ים גלדיות בוחרות לעיתים קרובות להטיל ביצים בחופים אחרים.
הנקבות בדרך כלל בוחרות חופים בעלי חול רך מפני שסלעים קשים פוגעים בהם בקלות בשל שריונם הרך.
לחופי הקינון כמעט תמיד יש שיפוע מתון לתוך הים במקום שיפוע תלול.
אף על פי ששיפוע זה עוזר לנקבה לעלות על החוף על מנת להטיל, היא מסכנת את הצבים הקטנים מפני שלטורפי ים כגון סרטנים יותר קל לגשת לחופים כאלה.
הנקבות יוצרות את הקן ומטילות את ביציהן בלילה, כשסיכויי הטריפה הם הקטנים ביותר.
מאחר שצבים גלדיים מבלים את כל חייהם בתוך האוקיינוס, עיניהם לא מותאמות לראיית לילה על היבשה.
סביבת הקינון הטיפוסית היא רצועת חוף צרה שבצידה האחד הים ובצידה השני יער חשוך וצפוף.
הניגוד בין היער החשוך לבין הגלים הבוהקים באור ירח (בגלל הקצף) משמש כוונון לנקבות שאחרי שהן מטילות את ביציהן בכיוון האפל של היער הן חוזרות לכיוון המואר של הים.
הנקבות בונות את הקן שלהן מעל לקו השיא של הגאות באמצעות זרועות החתירה שלהן.
נקבה יכולה להטיל עד 9 תטולות בעונת רבייה אחת.
עוברים בערך 9 ימים בין הטלה להטלה.
גודל תטולה ממוצע, הוא 110 ביצים, כשבערך 85% מהביצים בוקעות.
אחרי ההטלה, הנקבה מכסה בזהירות את הקן בחול על מנת להסתירו מטורפים.
התפתחות התאים מתחילה שעות ספורות אחרי ההזדווגות, אך מושהית בתהליך הגסטרולציה עד להתפתחות של תאים עובריים, עד שהאם מטילה את הביצים.
לאחר ההטלה ההתפתחות ממשיכה, אך העוברים נותרים רגישים מאוד לתנועה ותנועות קלות יכולות להרוג אותם עד שהממברנות מתפתחות לחלוטין ביום ה־20 עד ה-25. לאחר התפתחות הממברנות התפתחות האיברים השונים מתחילה כמעט מיד.
הביצים בוקעות אחרי בין 60 ל-70 יום.
כמו אצל זוחלים אחרים, טמפרטורת הקן קובעת את מינם של הצאצאים.
כשהשמש שוקעת הצאצאים חופרים החוצה מהקן ורצים אל הים.
עונת הקינון של צבי ים גלדיים משתנה בהתאם לאזור מחייתם.
בקוסטה ריקה עונת הרבייה היא בין פברואר ליולי, בגינאה בין מרץ לאוגוסט, ובאוקיינוס האטלנטי גם כן בין פברואר ליולי.
אנשים במקומות שונים בעולם עדיין מלקטים ביצי צבי ים.
איסוף ביצים בדרום מזרח אסיה היא הסיבה העיקרית לסכנת ההכחדה של צבי הים הגלדיים, בכל העולם.
במלזיה (בה כבר נכחדו צבי הים הגלדיים), הביצים נחשבות למעדן.
באיים הקאריביים נפוץ איסוף של ביצי צבי ים גלדיים בתור אמצעי להגדלת יכולת מינית (אמונה טפלה כמו האמונה בקרן הקרנף בדרום מזרח אסיה).
צבי ים גלדיים הם ציידי מדוזות ראשיים ושומרים על גודל קבוע של אוכלוסיית המדוזות.
בין היתר זה תורם לבני האדם בכך שזה מונע ממדוזות להתקרב לחופים, וגם בכך שמדוזות ניזונות מדגיגונים צעירים, שלאחר מכן גדלים להיות דגים אותם בני אדם דגים בדיג תעשייתי למטרות מאכל.
מרגע שצבי ים גלדיים מגיעים לבגרות יש להם מעט מאוד טורפים טבעיים.
הם בעיקר חשופים לטריפה כאשר הם צעירים ולפני שהם בקעו מן הביצה.
ציפורים, יונקים קטנים ועוד בעלי חיים שנתקלים בקיני צבי ים חופרים החוצה את הקינים ואוכלים את הביצים.
ציפורי חוף וסרטנים אוכלים צבי ים גלדיים לאחר שהם בוקעים כשהם רצים למים.
כאשר הם נכנסים למים, הצבים הצעירים נעשים טרף של דגים טורפים גדולים ושל סוגים שונים של ראש רגלאים.
אמנם בני אדם מעמידים פחות איום לצבי ים גלדיים מאשר לזני צבי ים אחרים מאחר שבשרם של צבי הים הגלדיים מכיל יותר מדי שמנים ושומנים, מה שמוריד את הביקוש לבשרם, אך בני אדם עדיין מעמידים איום לצבי ים גלדיים דרך פעולות לא אקולוגיות אחרות באופן לא ישיר.
באופן ישיר, בני אדם כן צדים חלק מצבי הים הגלדיים למטרות מאכל, וגורם שיותר משפיע, בני אדם באזורים מסוימים (בעיקר דרום מזרח אסיה) בעולם לוקחים את הביצים מקינים של צבי ים גלדיים למטרות מאכל, מה שפוגע מאוד באוכלוסייתם.
פעולות רבות של בני האדם פוגעות בצבי הים הגלדיים באופן לא ישיר.
כזן שחי בים פתוח, צבי ים גלדיים נתפסים לעיתים קרובות בטעות על ידי רשתות דגים.
מפני שהם גדולים מאוד גם ביחס לצבי ים אחרים, צבי ים גלדיים לפעמים נשארים לכודים ברשתות דיג למרות מנגנונים שמונעים מצבי ים להילכד ברשתות דיג.
בשנות ה-90 נתפסו בממוצע כ-1,500 נקבות בשנה.
זיהום, גם פיזי וגם כימיקלי, יכול להיות קטלני לצבי ים גלדיים.
צבים רבים מתים מרעב שנגרם כתוצאה מחסימת מעיים, שנגרמת כתוצאה מבליעת שקיות פלסטיק ובלונים שנראים כמו מדוזות.
ביצי צבי ים גלדיים נמדדו, והתברר שהן מכילות כמות גדולה של מזהמים.
צב הים הגלדי הוא רשום באמנת וושינגטון להגנה על בעלי חיים בסכנת הכחדה, כלומר ייצוא וייבוא של צבי ים גלדיים הוא אסור על פי החוק הבינלאומי.
לפי הרשימה האדומה של IUCN צב הים הגלדי רשום תחת ההגדרה של פגיע (VU), כשתת האוכלוסיות עומדות במצבים הבאים:
תת-אוכלוסייה מזרח פסיפית: סכנת הכחדה חמורה (CR)
תת-אוכלוסייה מערבית באוקיינוס ההודי (האוכלוסייה שמגיעה בין היתר למפרץ אילת): סכנת הכחדה חמורה (CR)
תת-אוכלוסייה מזרחית באוקיינוס ההודי: אין מספיק נתונים (DD)
תת-אוכלוסייה צפון-מערב אטלנטית: ללא חשש (LC)
תת-אוכלוסייה דרום-מזרח אטלנטית: אין מספיק נתונים (DD)
תת-אוכלוסייה דרום-מערב אטלנטית: סכנת הכחדה חמורה (CR)
תת-אוכלוסייה מערב פסיפית: סכנת הכחדה חמורה (CR)
שימור האוכלוסיות הפסיפית והמזרח אטלנטית היה בין עשר הבעיות הגדולות ביותר בדוח על מצב צבי הים שפורסם בשנת 2006. הדוח ציין ירידה משמעותית באוכלוסייה במקסיקו, קוסטה ריקה ומלזיה.
צוין גם שהאוכלוסייה המזרח אטלנטית מאוימת בעיקר על ידי לחצי דיג ממדינות במזרח דרום אמריקה.
"ארגון צבי הים הגלדיים" נוסד המטרה להגן על צבי ים בכלל, אך בעיקר על צבי ים גלדיים.
הארגון ייסד מקלט לצבי ים גלדיים בקוסטה ריקה.
נזכרו רק שלושה אתרי הטלת ביצים של הצב הגלדי.
שניים מהם נמצאים בים הקריבי, אחד מהם בקוסטה ריקה, האתר השלישי נמצא בפפואה המערבית, מערב גינאה החדשה, אינדונזיה.
ישנם חוקים לשימור צבי ים גלדיים במספר מדינות.
בארצות הברית צבי הים הגלדיים הוגדרו כזן בסכנת הכחדה ב-2 ביוני 1970. העברת "חוק הגנת הזנים בסכנת הכחדה" ב-1973 תרמה מאוד להדגשת סטטוס זה.
ב-2012 החברה האמריקאית לסביבה מימית ואווירית הגדירה 110,000 קילומטר רבוע בחופי האוקיינוס השקט בקליפורניה, אורגון וושינגטון כ"סביבה קריטית".
"חוק ההגנה על זנים בסיכון" בקנדה אסר ציד וסחר בצבי ים גלדיים במים הטריטוריאליים של קנדה.
צב הים הגלדי גם מוגדר כזן בסכנת הכחדה לפי "ועדת סטטוס בעלי חיים בסכנת הכחדה" בקנדה.
אירלנד ווילס החלו בפרויקט שימור של צב הים הגלדי במספר אוניברסיטאות.
באמצעות מימון שניתן על ידי האיחוד האירופי, תוכנית שימור צבי הים הגלדיים האירית מתרכזת במחקר כגון תיוג ומשדור צבי ים גלדיים.
"ארגון ארת'ווץ'" (מילולית: ארגון משמר כדור הארץ), ארגון בינלאומי שמאחד מדענים ומתנדבים למטרות מחקר סביבתי בינלאומי, הקים תוכנית שימור שנקראת "צבי הים הגלדיים של טרינידד".
מטרת התוכנית היא לשמר את אוכלוסיית צבי הים הגלדי בחופי טרינידד, ומתנדבים עובדים יחד עם מדענים וארגון שמירת טבע מקומי.
האי טרינידד שנמצא קרוב לחופי ונצואלה ידוע במגוון האתני שלו ובעושר התרבותי שלו.
זהו גם אחד מאתרי הקינון החשובים ביותר עבור צבי הים הגלדיים הענקיים.
כל שנה, מעל 2,000 נקבות עולות על החוף על מנת להטיל ביצים.
מאחר שאוכלוסיות צבי הים הגלדי קטנות בקצב מדאיג, כל צב ים נוסף חשוב למאמצי השימור.
מספר מדינות קריביות החלו ליצור תוכניות שימור, כמו "תוכנית מעקב צבי הים של סיינט קיט", שמתמקדת בייצור תיירות אקולוגית בנושא צבי ים גלדיים להעלאת המודעות בנושא מצבם של צבי הים הגלדיים והאיומים עליהם בצד האטלנטי של קוסטה ריקה, בכפר בשם פריסימה יש יוזמה מסוג זה.
פריסימה היא חוף חולי מבודד אליו מגיעים מספרים גדולים של נקבות על מנת להטיל ביצים, אך ציידים בלתי חוקיים משמידים את רוב הקינים.
מאז 1998, הכפר החל להפעיל תוכנית להדגרת צבי ים גלדיים ושחרורם לטבע.
הארגון בפריסימה הוא ארגון על בסיס תרומות שמתקיים מתיירות אמריקנית ותורמים, ואוסף תרומות על מנת להסדיר שמירה על החוף כדי להגן על הקינים מציידים.
הפארק הלאומי מיומבה, בגבון שבמרכז אפריקה, נוצר על מנת להגן על חוף הקינון הכי חשוב באפריקה לצבי הים הגלדיים.
יותר מ-30,000 נקבות מקננות כל שנה בחופי מיומבה בין החודשים ספטמבר לאפריל.
באמצע 2007 מחלקת הדיג המלזית הציגה תוכנית לשבט צבי ים גלדיים על מנת לשחזר את האוכלוסייה המתמעטת בצורה דרסטית של מלזיה.
למרות זאת, מספר ביולוגים מפקפקים בהצלחת התוכנית מאחר שעד אז שיבוט הצליח רק ביונקים גדולים כגון כבשים, חזירים, כלבים וחתולים, וגם זה עם בעיות בריאותיות רבות ותוחלת חיים קצרה מהמצופה.
אלפי צבי ים גלדיים נהגו לקנן בחופי מלזיה, ובחופים מסוימים המספרים הגיעו ליותר מ-3,000 נקבות בשנה בשנות ה-60 המאוחרות.
מאז האוכלוסייה נכחדה לחלוטין, כשב-1993 עלו לקנן על החוף שתי הנקבות האחרונות שנצפו.
בברזיל, רביית צבי הים הגלדיים מפוקחת ומעודדת על ידי "פרויקט TAMAR", שעובד על הגנה על קינים של צבי ים וניסיונות למנוע פגיעה לא מכוונת על ידי סירות דיג.
הספירה הרשמית האחרונה של נקבות מקננות בברזיל העלתה שבע נקבות מקננות בלבד.
בינואר 2010 עלתה לקנן נקבה אחת שהטילה מספר מאות ביצים.
מאחר שצבי ים גלדיים מעולם לא קיננו באזור זה קודם, התקרית משכה תשומת לב רבה לאזור וביולוגים הגנו על הקינים מנזק, אף על פי שחלק גדול מהביצים לא היה פורה.
גם באוסטרליה צבי הים הגלדיים מוכרזים כזן בסכנת הכחדה ומוגנים בחוק.