tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון ל-2018, לא ידוע על משחק שכזה.
האוקיינוס הדרומי הוא כינוי שהוצע בשנת 2000 על ידי ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי, והוכרז רשמית ב-8 ביוני (יום האוקיינוסים העולמי) 2021 על ידי ארגון נשיונל ג'יאוגרפיק.
האוקיינוס משתרע במים המקיפים את יבשת אנטארקטיקה, ושטחו 20.327 מיליון קמ"ר.
בשונה מאוקיינוסים האחרים המוגדרים כמוקפים ביבשות, האוקיינוס הדרומי מוקף באוקיינוסים אחרים – השקט, ההודי והאטלנטי, ומסת המים שלו הוא ה"זרם מקיף הקוטב האנטארקטי".
מימיו של זרם זה קרים יותר ומלוחים פחות משאר האוקיינוסים בעולם.
המהדורה השנייה של ספר גבולות האוקיינוסים והימים של הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי (Limits of Oceans and Seas) משנת 1937 הציעה להגדיר את המים סביב אנטארקטיקה בתור אוקיינוס נפרד.
ההצעה הזאת הורדה מהמהדורה השלישית של הספר שיצאה בשנת 1953, בשל הקושי להגדיר את הגבול הצפוני של האוקיינוס הזה.
הניסיון להגדיר באמצעות הבדלים באקלים בין האזורים השונים בעייתי מכיוון שאזורי האקלים משתנים בעונות השונות.
ההצעה הועלתה שוב בשנת 1999 בסקר בקרב שישים ושמונה המדינות החברות בארגון.
כל המדינות שענו מלבד ארגנטינה תמכו בהצעה העקרונית.
השם "האוקיינוס הדרומי" קיבל שמונה עשר קולות; ההצעה האחרת לשם הייתה "האוקיינוס האנטארקטי".
ארבע עשרה מדינות הציעו להגדיר את קו הרוחב ה-60 בתור הגבול הצפוני של האוקיינוס ואילו המדינות האחרות הציעו הגדרות אחרות – בקווי רוחב אחרים או לפי מאפיינים גאוגרפיים.
ההצעה עשויה להיכלל במהדורה עתידית של ספר גבולות האוקיינוסים והימים, אך עד אז היא איננה מאושררת.
מפות שיוצאות לאור באוסטרליה מציגות את האזור הימי דרומית לאוסטרליה וניו זילנד בתור האוקיינוס הדרומי.
במפות שיוצאות לאור במדינות רבות אחרות האוקיינוס הזה אינו מסומן כלל.
ב-8 ביוני (יום האוקיינוסים העולמי) 2021, הוכרז רשמית על אוקיינוס זה כאוקיינוס החמישי.
גבול האוקיינוס הדרומי מוגדר בתור שטח המים בין קו הרוחב הדרומי 60 מעלות לבין חופי אנטארקטיקה, ושטחו הכולל הוא 20,327,000 קמ"ר.
הוא מקיף 17,968 ק"מ של חופי אנטארקטיקה וזורם בו זרם מקיף הקוטב האנטארקטי.
טמפרטורת המים נעה בין 2- ל-10 מעלות צלזיוס.
הפרשי הטמפרטורות בין מדפי הקרח המקיפים את אנטארקטיקה לבין המים החמים יותר מחוללים סופות ציקלוניות לאורך החופים.
בחורף חלקים גדולים מהאוקיינוס קופאים.
באוקיינוס זה פלורה ואלפי מינים של יצורים ימיים אנדמיים.
מדף היבשת האנטארקטי צר ביותר ועמוק – ומגיע ל-400–800 מטרים.
הזרם המקיף את אנטארקטיקה זורם ממערב למזרח.
זרם זה מעביר 130 מיליון מטרים מעוקבים של מים מדי שנייה.
שיא העומק הוא בבקע סנדוויץ' הדרומי – שעומקו בקצהו הדרומי – 7,235 מטרים מתחת לפני הים.
האוקיינוס השקט (בלעז האוקיינוס הפָּסִי֫פִי) הוא האוקיינוס הגדול ביותר וכן העמוק ביותר בכדור הארץ ומכסה כשליש משטחו (32.4%), 165.2 מיליון קמ"ר.
שטח זה גדול משטח כל היבשות שעל פני כדור הארץ, ששטחן יחד הוא כ-149 מיליון קמ"ר.
בנוסף, הוא מכיל 46% מכמות המים החופשיים שעל פני כדור הארץ.
גבולותיו הם: יבשת אמריקה במזרח, אסיה ואוסטרליה במערב.
בצפון מפריד מצר ברינג בין האוקיינוס השקט לאוקיינוס הקרח הצפוני.
דרום האוקיינוס השקט גובל ב.
האוקיינוס משתרע לאורך 15,500 ק"מ, מים ברינג באזור הארקטי שבצפון, עד לשוליים הקפואים של ים רוס באנטארקטיקה שבדרום.
רוחבו המקסימלי של האוקיינוס השקט הוא 19,800 ק"מ מאינדונזיה ועד לחופה של קולומביה קרוב לקו הרוחב 5º צפון.
מקובל להציב את גבולו המערבי של האוקיינוס במצר מלאקה.
באוקיינוס השקט נמצא המקום הנמוך ביותר בקרום כדור הארץ – שקע מאריאנה, שעומקו 11,022 מטר מתחת לפני הים.
25,000 איים מצויים באוקיינוס השקט, יותר מאשר בכל שאר האוקיינוסים גם יחד, ורובם מצויים דרומית לקו המשווה .
לאורך שולי האוקיינוס השקט קיימים מספר ימים שוליים, שהגדולים שבהם הם ים סלבס, ים האלמוגים, ים מזרח סין, הים היפני, ים סולו, ים טסמן, ים ברינג, ים אוחוצק והים הצהוב.
מגלה הארצות הפורטוגלי פרדיננד מגלן, אשר הגיע לאוקיינוס ב-28 בנובמבר 1520, הוא שכינה אוקיינוס זה "Oceano Pacífico" כלומר שקט, מכיוון שבמרבית נתיב השיט, ממצר מגלן ועד לפיליפינים, היה האוקיינוס שקט.
עם זאת, אוקיינוס זה אינו תמיד שקט.
סופות טייפון והוריקן רבות הולמות באיים שמצויים בו.
בארצות שבשולי האוקיינוס ישנם הרי געש רבים, ולעיתים קרובות פוקדות אותן רעידות אדמה.
במקרים של צונאמי, נחשול מים המתרומם לגובה רב כתוצאה מרעידות אדמה מתחת לפני הים, נגרמים נזקים כבדים ולעיתים אף הרס ערים שלמות לאורך החופים.
אגן האוקיינוס השקט הוא בן 200 מיליון שנה.
"קו אנדזיט" מפריד בין הסלע הגעשי הבסיסי של האגן שבמרכז האוקיינוס, ובין האזורים היבשתיים השקועים למחצה (אנדזיט הוא סוג של סלע ממוצא געשי).
קו אנדזיט עוקב אחר הקצה המערבי של האיים שמול קליפורניה ועובר דרומית לאיים האלאוטיים, לאורך הקצה המזרחי של חצי האי קמצ'טקה, האיים הקוריליים, יפן, איי מריאנה, איי שלמה וניו זילנד.
הוא נמשך צפון-מזרחה לאורך אמריקה הדרומית עד לאיים שמול קליפורניה.
לעומת זאת, מהווים אינדונזיה, הפיליפינים, יפן, גינאה החדשה וניו זילנד שלוחה של הגושים היבשתיים של אוסטרליה ואסיה, ואינם כלולים ב"קו אנדזיט".
בתוך הלולאה הסגורה של "קו אנדזיט" מצויים השקעים העמוקים ביותר שבאוקיינוס, כמו גם הרי געש תת-ימיים ואיים ממוצא געשי המאפיינים את האגן המרכזי של האוקיינוס השקט.
כאן זורמת לבה לאיטה מתוך סדקים, ויוצרת הרים געשיים בצורת כיפה ענקית, שפסגותיהם, שעברו בליה, יוצרות שרשרות וקבוצות של איים.
הפעילות הגעשית מחוץ ל"קו אנדזיט" אינטנסיבית ביותר.
שולי האוקיינוס מהווים טבעת של הרי געש מהפעילים בעולם, ולפיכך מכונה אזור זה "טבעת האש".
באגן המרכזי של האוקיינוס השקט הקרקעית אחידה יחסית, בעומק ממוצע של 4,270 מטר.
יוצאי דופן הם הרים תת-ימיים תלולים שפסגותיהם שטוחות.
האזור המערבי של קרקעית האוקיינוס בנוי משרשרות הרים ומשקעים עמוקים.
שרשרות ההרים מתנשאות מעל לפני הים כקבוצות איים, כדוגמת איי שלמה וניו זילנד.
רובם של השקעים העמוקים משתרעים בסמוך לשוליים החיצוניים של מדף היבשת המערבי של האוקיינוס, כדוגמת שקע מריאנה (11,022 מטר), שקע הפיליפינים (10,539 מטר) ושקע טונגה (10,822 מטר).
לאורך השוליים המזרחיים של האגן הפסיפי מתרוממת שרשרת ההרים הפסיפית המזרחית, חלק מהרכס הכלל עולמי של מרכז האוקיינוס.
רוחבה כ-3,000 ק"מ והיא מתנשאת לגובה של שלושה ק"מ מקרקעית האוקיינוס.
רוב סלעי המשקע שבקרקעית האוקיינוס נוצרים במים עצמם, בין השאר משלדים של בעלי חיים ימיים.
סלעי המשקע שמקורם ביבשה מוגבלים לרצועות צרות קרוב ליבשה, משום שרק נהרות מעטים יחסית נשפכים לאוקיינוס השקט ומביאים איתם סחף בכמות מעטה יחסית לגודלו העצום של האוקיינוס.
טמפרטורת המים באוקיינוס השקט משתנה מנקודת הקיפאון סמוך לקטבים ועד 29º סמוך לקו המשווה.
המליחות גם היא משתנה בהתאם לקווי הרוחב.
מי האוקיינוס סמוך לקו המשווה פחות מלוחים מאלו המצויים בקווי הרוחב האמצעיים, בשל כמות המשקעים המרובה כל השנה באזור קו המשווה.
גם ליד הקטבים המליחות נמוכה יותר משום שבאזורים אלו קיימת התאיידות מעטה של מי הים.
כיוון מחזור הזרימה של מי האוקיינוס השקט הוא בדרך כלל עם כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני, ונגד כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
"הזרם המשווני הצפוני", הנוצר כתוצאה מרוחות הסחר, זורם בכיוון מערב בקו הרוחב 15º צפון, פונה צפונה סמוך לפיליפינים והופך ל"זרם קורושיו" (או "זרם יפן") החמים.
הזרם פונה מזרחה בקו הרוחב 45º צפון.
צפונה משם מתפצל זרם קורושיו.
חלק מהזרם ממשיך צפונה כ"זרם האלואטי", ושאר המים פונים דרומה להצטרף ל"זרם המשווני הצפוני".
"הזרם האלואטי" מתפצל בהגיעו ליבשת אמריקה הצפונית.
חלקו הצפוני מייצר את הבסיס לזרם כנגד כיוון השעון בים ברינג.
חלקו הדרומי הופך ל"זרם קליפורניה" האיטי וזורם לכיוון דרום.
"הזרם המשווני הדרומי" , זורם מערבה בקרבת קו המשווה, ופונה דרומה, מזרחית לגינאה החדשה.
הזרם פונה מזרחה בערך בקו הרוחב 50º דרום ומצטרף למחזור הזרימה בכיוון מערב של דרום האוקיינוס השקט, הכולל את הזרם המקיף את אנטארקטיקה.
בהגיעו לחופי צ'ילה, מתפצל הזרם המשווני הדרומי.
זרוע אחת מקיפה את כף הורן והזרוע השנייה פונה צפונה ויוצרת את זרם הומבולדט (או "זרם פרו").
פנים אזורי היבשת הגדולים של אוסטרליה, גינאה החדשה וניו זילנד הם היחידים שאינם חשופים להשפעה האקלימית של האוקיינוס השקט.
בשטח האוקיינוס השקט קיימים חמישה אזורי אקלים שונים.
רוחות מערביות של קווי הרוחב האמצעיים; רוחות הסחר; אזור המונסון; אזור הטייפון; ואזור השקט המשווני.
זרמי אוויר מערביים של קווי הרוחב האמצעיים מתרחשים הן בחצי הכדור הצפוני והן בחצי הכדור הדרומי ומביאים שינויים עונתיים משמעותיים בטמפרטורה.
קרוב לקו המשווה, היכן שנמצאים רוב האיים, רוחות הסחר הקבועות מאפשרות טמפרטורה קבועה כל השנה של 21º–27º.
אזור המונסון משתרע בחלק המערבי של האוקיינוס השקט בין יפן לאוסטרליה.
המאפיינים של אזור אקלים זה הן רוחות הנושבות בחורף מפנים אזורי היבשת לאוקיינוס ובכיוון ההפוך בקיץ.
עקב כך, מתרחשים שינויים עונתיים בולטים ברמת העננות ובכמות הגשם.
סופות טייפון גורמות לעיתים לנזקים נרחבים במערב ובדרום מערב האוקיינוס השקט.
התדירות הגדולה ביותר של טייפונים קיימת בתוך משולש שקדקודיו: דרום יפן, מרכז הפיליפינים ומזרח מיקרונזיה.
שני אזורי השקט המשווני ממוקמים, האחד מול החוף המערבי של מרכז אמריקה והשני סביב קו המשווה של מערב האוקיינוס.
שניהם מאופיינים בלחות גבוהה, עננות ניכרת, רוחות קלות מכיוונים משתנים ועונות שקט ארוכות.
אל ניניו היא חלק מתופעה אקלימית המתרחשת באוקיינוס אחת לכמה שנים.
במסגרת תופעה זו, טמפרטורת פני המים במזרח האוקיינוס השקט הטרופי, כלומר סמוך לקו המשווה, עולה ויורדת לסירוגין ביחס לטמפרטורה הרב-שנתית הממוצעת.
תופעת האל ניניו נוצרת בעקבות חוסר יציבות זמני במנגנונים האקלימיים הקבועים הפועלים באוקיינוס השקט, אולם עדיין לא ידוע בדיוק אילו תהליכים מובילים לכך.
שפת האוקיינוס השקט נקראת פסיפיק רים.
האזור היבשתי הגדול ביותר הוא יבשת אוסטרליה.
כ-3,200 קילומטר דרומית מזרחית לאוסטרליה מצויה קבוצת האיים הגדולה של ניו זילנד.
כמעט כל האיים הקטנים יותר של האוקיינוס השקט מצויים בין קווי הרוחב 30º צפון ו-30º דרום, החל בדרום-מזרח אסיה וכלה באי הפסחא.
יתרת אגן האוקיינוס השקט נטולה כמעט לחלוטין אזורים יבשתיים.
המשולש הגדול של פולינזיה המחבר את הוואי, אי הפסחא וניו זילנד כולל את שרשרות וקבוצות האיים איי קוק, איי מרקיז, סמואה, איי החברה, טוקאלו, טונגה, טובאלו, ואליס ופוטונה ואיי טואמוטו-גמבייה.
דרומית לקו המשווה ומערבית לקו התאריך הבין-לאומי מצויים איי מלנזיה שהגדול שבהם גינאה החדשה.
קבוצות איים חשובות אחרות במלנזיה כוללת את ארכיפלג ביסמרק, פיג'י, קלדוניה החדשה, איי שלמה וונואטו.
איים באוקיינוס השקט הם מארבעה סוגים: איים יבשתיים, איים גבוהים, שוניות אלמוגים ומשטחי אלמוגים מורמים.
איים יבשתיים מצויים מחוץ לקו אנדזיט וכוללים את גינאה החדשה, איי ניו זילנד והפיליפינים.
האיים הללו הם חלק מהיבשת הקרובה.
איים גבוהים מקורם געשי, וברבים קיימים עדיין הרי געש פעילים.
ביניהם הוואי, בוגנוויל ואיי שלמה.
הסוג השלישי והרביעי של האיים הם תוצאה של בניית האי מאלמוגים.
שוניות אלמוגים הם מבנים נמוכים על גבי בזלת שנוצרה מזרימת לבה מתחת לפני הים.
אחת המרשימות שבהם מצויה לאורך החוף הצפון מזרחי של אוסטרליה: שונית המחסום הגדולה.
חלק משוניות האלמוגים הם בתצורה האופיינית המכונה אטול.
כל אי דומה לסוללה אלמוגית נמוכה בעלת צורה של טבעת מקוטעת, שרוחבה לעיתים כמה עשרות מטרים ולפעמים כמה קילומטרים.
לפרקים מתרחבת הסוללה ותופחת לאי בתוך הטבעת.
בתוך הסוללה נמצאת הלגונה, בריכה פנימית של מי ים שעומקה כ-50–70 מטר בממוצע.
לעיתים קיימים איים נוספים בתוך הלגונה.
איי טואמוטו שב"פולינזיה הצרפתית" מהווים את הריכוז הגדול ביותר של איים מסוג זה.
סוג נוסף של שונית אלמוגים נוצר כאשר משטחי אלמוגים מורמים, לדוגמה, האי מקטה בקבוצת איי טואמוטו.
גלי הגירה אנושית חשובים אירעו באוקיינוס השקט בתקופות קדומות, הבולט שבהם הגירת הפולינזים מטהיטי להוואי וניו זילנד.
האירופאי הראשון שראה את האוקיינוס השקט מאמריקה היה הספרדי וסקו נונייז דה בלבואה ב-1513. פרדיננד מגלן חצה את האוקיינוס השקט במסע הראשון שהקיף את כדור הארץ (1519–1522).
ההשפעה הספרדית הייתה בולטת ביתרת המאה ה-16, כשספינות הפליגו מספרד לפיליפינים, גינאה החדשה ואיי שלמה.
במחצית המאה ה-16 השתלטו הספרדים על הפיליפינים (שנתכנו כך על שם פיליפ השני מלך ספרד).
במהלך המאה ה-17 היו אלה ההולנדים ששלטו במסחר ובתגליות.
אבל ינזון טסמן גילה את טסמניה ואת ניו זילנד.
המאה ה-18 סימנה פרץ של מחקר על ידי הרוסים באלסקה והאיים האלאוטיים, הצרפתים בפולינזיה, והבריטים בשלושת המסעות של ג'יימס קוק לדרום האוקיינוס השקט ולאוסטרליה, הוואי ולאזור הצפון מערבי של אמריקה הצפונית.
התפשטות האימפריאליזם במהלך המאה ה-19 הביאה להשתלטות על רוב האיים שבאוקיינוס השקט על ידי המעצמות האירופיות (בעיקר צרפת ובריטניה).
תרומות משמעותיות לידע האוקיינוגרפי התקבלו כתוצאה ממסעות המחקר של "אה"מ ביגל" שעל סיפונה צ'ארלס דרווין בשנת 1830, האונייה הבריטית צ'לנג'ר בשנות ה-1870, והאוניות "טסקרורה" האמריקנית ו"גזל" הגרמנית.
ב-1898 איבדה ספרד את הפיליפינים לארצות הברית בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד.
לתקופה קצרה במהלך מלחמת העולם השנייה השתלטה יפן על רוב האיים.
שבע עשרה מדינות עצמאיות קיימות באוקיינוס השקט: אוסטרליה, פיג'י, יפן, קיריבאטי, איי מרשל, מיקרונזיה, נאורו, ניו זילנד, פלאו, פפואה גינאה החדשה, הפיליפינים, סמואה, איי שלמה, טאיוואן (דה פקטו), טונגה, טובאלו וונואטו.
אחת עשרה מתוכן קיבלו עצמאות מאז 1960. באיי מאריאנה הצפוניים קיימים שלטון עצמי כשיחסי החוץ מנוהלים על ידי ארצות הברית.
איי קוק ונאו מנוהלים בצורה דומה על ידי ניו זילנד.
איים אחרים הם בשלטון צרפתי (פולינזיה הצרפתית), בריטי, יפני, אוסטרלי ואמריקני.
אחת ממדינות ארצות הברית שוכנת באוקיינוס השקט (הוואי).
ניצול אוצרות הטבע של האוקיינוס השקט נתקל בקשיים עקב עומק האוקיינוס.
נפט וגז טבעי מופקים במים הרדודים יחסית שמול חופי אוסטרליה וניו זילנד.
פנינים נשלות לאורך החופים של אוסטרליה, יפן, גינאה החדשה, ניקרגואה, פנמה והפיליפינים אף על פי שהכמות בירידה מתמדת.
הנכס הגדול של האוקיינוס הוא הדגה.
מי החופים של היבשות והאיים עשירים במליחים, סלמון, סרדינים, דגי חרב וטונה.
ב-1986 הכריזו קבוצות מדינות שבאזור האוקיינוס השקט הדרומי על האזור כאזור חופשי מאנרגיה גרעינית, כדי לעצור את הניסיונות שעשתה צרפת בפיצוץ פצצות אטום ולמנוע השלכת פסולת גרעינית לים.
האור מציון הוא אלבום הבכורה של הזמר סאבלימינל שיצא בתחילת שנת 2001.
האלבום קיבל תואר "אלבום זהב" כאשר מכר מעל 20 אלף עותקים.
הטקסטים באלבום בעלי אופי נרקיסיסטי-פטריוטי, אשר באים לידי ביטוי בכמעט רוב שירי האלבום.
"יותר מחבר" היה הסינגל הראשון מתוכו.
אחריו יצא "חי מיום ליום" המוכר אשר לו צולם קליפ.
באלבום מתארחים אמנים רבים כמו גלית דהן, מומי לוי, הרביעייה הפותחת, יואב אליאסי "הצל", שי חדד "שי 360" ועוד ראפרים ואמנים,
מפיקים ואנשי צוות מהארץ ומחו"ל.
שיר נוסף ידוע מהאלבום הוא "בית הספר הישן".
השיר "החגיגה נגמרת" הוא בעצם שיר חבוי.
כתוב כי הוא אורך כ־25 שניות, אך הוא בעצת אורך כ־11:30 דקות הכוללות סימפול של השיר "החגיגה נגמרת" בהתחלה (שהוא בעצם אורך כ-25 שניות)- אחריו שקט ארוך עם קולות של תקליט שנגמר (ובאמצע ה'שקט' הזה שומעים את הצל צועק למישהו שיהפוך את התקליט).
בסביבות אמצע הדקה החמישית מתחיל שיר שאורכו כ- 6 דקות בעברית, אנגלית וצרפתית.
האור והצל הוא אלבום משותף של סאבלימינל והצל, אשר יצא בשנת 2002 דרך חברות התקליטים "הליקון" ו"תאקט".
האלבום יצא שנתיים אחרי אלבום הבכורה של סאבלימינל "האור מציון" (בו התארח גם הצל), קיבל חשיפה גדולה יותר ונכנס יותר למיינסטרים.
בתוך כשנתיים מכר האלבום כ-80 אלף עותקים והגיע למעמד פלטינה כפולה.
בין הזמרים המשתתפים באלבום ניתן למצוא את הזמר מומי לוי, הזמרת סיוון, הזמר גבריאל בטלר, הראפר שי 360, הזמרת, השחקנית וכוכבת הסדרה "הפיג'מות", אלונה טל ובפעם הראשונה זמר מוזיקה ים תיכונית רון שובל בשיר המשלב היפ הופ עם מוזיקה מזרחית, דבר שלא היה נהוג עד אז בישראל.
השיר הפוליטי "בילאדי" קומם אנשי שמאל ואת האוכלוסייה הפלסטינית כיוון שמו של השיר (בילאדי - "אדמה שלי" בערבית), ובין היתר את הראפר הערבי תאמר נפאר אשר השתתף איתו בסרט התיעודי "ערוצים של זעם", שיצא מעט לאחר האלבום.
הסרט מספר על הסכסוך הישראלי-פלסטיני דרך שני מחנות הראפרים (סאבלימינל והצל מהצד הישראלי ו-DAM ומהצד הפלסטיני).
בשנת 2025 יצא האלבום לראשונה על גבי תקליט ויניל.
האורוות המלכותיות היו האורוות של בית המלוכה הבריטי בלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
מאז ראשית המאה ה-19 ממוקמות האורוות המלכותיות בארמון בקינגהאם.
כיום האורוות הן מוזיאון הפתוח לקהל הרחב.
המונח "mews" המשמש כיום את האורוות המלכותיות, מקורו בשם האתר בו נשמרו הבזים המלכותיים.
המילה "מיו" מקורה במילה האנגלית ל"השרת נוצות" ומתייחס לערמות הנוצות של הבזים שהצטברו במקום.
האתר בקצה המערבי הסטרנד, בצ'רינג קרוס שימש כאתר החזקת הבזים החל משנת 1377 ועד שנהרס בשריפה בשנת 1534. לאחר השריפה נבנו במקום אורוות מלכותיות.
במפה מתקופה זו ניתן לראות שהאורוות השתרעו בין צ'רינג קרוס לכיכר לסטר של ימינו.
בשנת 1732 נבנו האורוות מחדש על פי תכנונו של ויליאם קנט.
כיום נמצאות האורוות המלכותיות בשטחי גני ארמון בקינגהאם, בסמוך רחוב גרוונר.
האורוות הועברו לאתר זה בשנת 1764 של המאה ה-18 על ידי המלך ג'ורג' השלישי, לאחר שזה רכש את "בית בקינגהאם" בשנת 1762 עבור רעייתו.
האורוות כונו אז "האורוות המלכותיות שבפימליקו" (the Royal Mews Pimlico).
הכירכרות המלכותיות נותרו באותה עת באורוות המלך בצ'רינג קרוס.
בית הספר, שמומן על ידי המלכה מהכנסותיה הפרטיות, פעל במשך כ-20 שנים.
באורוות נשמרות כיום הכרכרות המלכותיות ובהן כרכרת הזהב הממלכתית, וכן כ-30 סוסים המשמשים למשיכת הכירכרות המלכותיות.
האורוגנזה הקיבארית היא אירוע אורוגני שהחל את בניית התשתית הקריסטלינית של השילד הערבו-נובי וקראטונים באפריקה.
אורוגנזה זו התרחשה בלוח האפריקאי במהלך הפרוטרוזואיקון.
האורוגנזה נקראת על שם ההרים הקיבאריים במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, המצויים בקראטון קונגו.
בסטרטיגרפיה של ישראל וסביבתה מיוצג האירוע בחבורות אילת-נביעות ופיראן-סלאף בהרי אילת ובסיני.
תיארוך רדיומטרי שנערך באפריקה מצביע על חמישה אירועים אורוגניים שקדמו לסילור:
לפני 3,000 מיליון שנים – אירוע אורוגני ראשוני
לפני 2,500-2,800 מיליון שנים – אורוגנזה שמבאיאנית (Shamvaian)
לפני 1,850±250 מיליון שנים – רצף של אירועים אורוגניים
לפני 1,100±200 מיליון שנים – האורוגנזה הקיבארית
לפני 550±100 מיליון שנים – האירוע הפאן-אפריקאי
אירוע אורוגני נוסף, האורוגנזה החיג'אזית, התרחש לפני 960-615 מ"ש.
האירועים המוקדמים נחשפו לאחר שחלה סחיפה נרחבת.
מחקר העוסק באירוע הטקטוני-מגמטי שחל לפני 1,375 מ"ש – התואם לגעשיות הדו-אופנית ולאירועי ההתרחבות התוך-קראטוניים שחלו בתקופה זו – מציע להגביל את המונח "קיבארי" לאירוע זה בלבד, ולא להחילו על אורוגנזת גרנוויל – אירוע עולמי של התכנסות יבשות ובניית רכסי הרים שיצר את יבשת העל רודיניה, כשלב במחזור היבשות.
המחקר מוסיף כי בהתבסס על טבעם התוך-קראטוני, ניתן לטעון כי אירועי המעוות הפוסט-קיבאריים, כולל קימוט והעתקה בשתי חגורות אורוגניות, אכן שייך לשרשרת האירועים העולמיים, וממקם אותם לפני 970-1,300 מיליוני שנים.
עם זאת, במשך עשרות שנים נעשה שימוש במונח "קיבארי" להגדרת מחזור אורוגני שהתרחש במרכז אפריקה במזופרוטרוזואיקון.
בהתבסס על תיארוך רדיומטרי של געשיות גרניטואידית וגיל גאולוגי אזורי, נמתח מחזור אורוגני קיבארי זה על פני תקופה ארוכה ששיאה לפני 1,310-1,370 מ"ש ואחריה אירעו כמה פאזות נוספות שהסתיימו לפני 970 מ"ש.
בסופו של דבר "יוּצָא" המונח לחלקים אחרים של אפריקה לתיאור אירועים אורוגניים המראים תיארוך רדיומטרי דומה.
אורכה של חגורה אורוגנית זו 3,000 ק"מ ורוחבה 400 ק"מ, והיא תוצר התכנסות של גושים קראטוניים היוצרים את קראטון קונגו בצפון ומאסף קראטונים בדרום.
סלעים קיבאריים שתוארכו ונותחו נמצאים בפיזור נרחב: בהרי אחגר בסהרה האלג'ירית, בצפון-מערב ובדרום-מערב ניגריה ובצפון קראטון קונגו בקמרון.
תוצרים טקטוניים קיבאריים מוכרים גם במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קוגו – בחגורת ההרים הקיבאריים שנתנה לאורוגנזה את שמה.
ממערב לגוש היציב של איבדאן במערב ניגריה מצוי רצף קינארן (Kinaran), המורכב בעיקר ממשקעים קלאסטיים וממיעוט של סלעים געשיים מאפיים בחגורת צפחות נרחבת.
לכן, האורוגנזה הקיבארית בצפון-מערב ניגריה הייתה אירוע משמעותי, כנראה אנסיאלי בטבעו.
חגורות הצפחה הקיבאריות של קמרון ושל אחגר דומות לחגורות הניגריות בהרכב הסלעים הגעשיים הקלאסטיים ובסמיכות לגרניטים הפאן-אפריקאיים.
דמיון זה מצביע על אחידות יסודית של האירועים הקיבאריים באזור נרחב זה.
חלק מהחגורות האורוגניות שנוצרו במהלכה – ובעיקר ההרים הקיבאריים – מפורשות כחגורות אנסיאליות, שהתפתחו על מצע של קרום יבשתי קדום.
חלקים קטנים יחסית של היבשת האפריקאית הושפעו מהאירועים הטקטוניים של האורוגנזה הקיבארית, המתועדת היטב במרכז ובדרום אפריקה.
קיימות רק שתי חגורות משמעותיות שהתפתחו מתשתית עמוקה ובהם חל עיוות אורוגני.
חגורות אלה חותכות באופן משמעותי שילדים קדומים ומסתיימות בתוכם, מיקום השולל מוצא הנובע מצמיחת יבשת.
החגורה הקיבארית מורכבת מרצפי שכבות מעוותות שעוביין מגיע ל-10-15 ק"מ, המורכבות מסדרות מונוטוניות של סלעים מטא-משקעיים עם מיעוט של סלעים געשיים פלסיים ומאפיים ומקביליהם הגנייסיים המותמרים.
סלעים אלה הושקעו על התשתית הסחופה של חגורות קדומות, ועווּתו בעיקר במהלך פאזה טקטונית-מטמורפית שלוותה במחדרי גרניט ומתוארכת ל-1,300±40 מ"ש.
חגורת אירומיד (Irumide) בזמביה מורכבת מתצורות מטא-משקעיות ומעט מטא-געשיות, וממקביליהן המותמרים.
העיוות שלהן הוא רב-מחזורי, עם אפיזודה אורוגנית קדומה יותר שהסתיימה באיזוקלינה ולוותה במיגמטיזציה ובגרניטיזציה נרחבת.
מסלע שנמצא בדרום-מערב אפריקה הכיל אגני השקעה קטנים מלפני 1,300-1,700 מ"ש.
על האגנים חלו מעוותים טקטוניים קיבאריים, המתוארכים בגילי זירקון של 1,322±75 מ"ש ובגילי מינרלים אחרים בטווח של 1,356-1,384 מ"ש.
מידע פלאומגנטי מרצפי קראטונים בשילד סהרה-קונגו ובשילד קלהארי – המצויים משני צדי החגורה הקיבארית – מגדיר אירוע יחיד של מסלול נדידה קוטבית בתקופת האורוגנזה הקיבארית, וכן נמצאה המשכיות של מבנים עתיקים בחגורה הקיבארית.
תוצאות אלה מאשרות התפתחות תוך-יבשתית של החגורה הקיבארית, המובילה למסקנה כי שני השילדים היו קשורים באמצעות מקטע קרומי קדם-קיבארי נרחב.
התחדשות מקטעים קדם-קיבראריים באורוגנזה זו התרחשה בדרום אפריקה, בחלקים של מערב אפריקה וכנראה גם במזרח הסהרה ובמערב חצי האי ערב.
האירועים בדרום אפריקה גרמו לאפקט נרחב של התחממות מחדש.
אירוע זה לווה בחדירה נרחבת של גרניט ובמעוותים פריכים, והסתיים בהתרוממות משמעותית – שחשפה את שורשי ההתמרה בדרגה גבוהה של החגורה העתיקה.
התחדשות דומה – ביחד עם כיסוי סלעי פרוטרוזואי שכיוונו צפון-דרום בין ניגריה לאחגר – נמצא ביחידה מטא-סדימנטרית, הנחה באי התאמה מעל גנייסים עתיקים ומציגה שתי פאזות של קימוט.
תיארוך רדיומטרי המציג גיל של 910-1,050 מ"ש מאשר את הגיל הקיבארי למעוות באחגר וגיל של 1,100 מ"ש במזרח מאלי.
גילים קיבאריים נמצאו גם בחלק הערבי של השילד האפריקאי – שם נמצאה תשתית גרניטואידית מגיל לא ידוע שעוותה ונחדרה על ידי גרניטים לפני כ-1,000 מ"ש.
מאחר שהתשתית הערבית דומה לזו שבמערב תעלת סואץ, יש סיבה להניח כי גילם של הגנייסים במצרים – שעד כה הניבו גילים פאן-אפריקאיים – עולה על 1,000 מ"ש.
מנתונים אלה ניתן לקבוע כי האורוגנזה הקיבארית באפריקה הייתה כולה תוך-קראטונית והשפיעה על קרומים עתיקים שגילם מגיע ליותר מ-2,000 מ"ש.
יש בכך עדות חותכת לקיומו של קרום פרוטרוזואי שהתמשך מדרום אפריקה לצפונה, וכי קרום זה התקיים 2,500 מ"ש לפחות, מאז סוף הארכאיקון.
בסלעי התשתית שנוצרו באורוגנזה הקיבארית נכללים כל סלעי הפרקמבריון שגילם 960-1,100 מ"ש.
בקרום זה נוצרו סלעים מאוחרים שמקורם באורוגנזה החיג'אזית ובאירוע הפאן-אפריקאי.
בין סלעי התשתית מצויים הסלעים המותמרים העתיקים ביותר בהרי אילת ובמזרח סיני, המתאפיינים בדרגת התמרה גבוהה, בדייקיים מותמרים ובקימוט רב-שלבי וממושך.
הסלעים הקיבאריים מתחלקים לשתי חבורות מקומיות:
חבורת אילת-נביעות – סלעי החבורה מצויים בצפון השילד הערבו-נובי ומשתרעים מהרי אילת עד אזור נואייבה.
ברצועה זו קיימים בעיקר סלעים מותמרים כגנייס, צפחה ומיגמטיט, וכן דייקים מותמרים, אמפיבוליט וגרנודיוריט – אליהם חדרו דייקים גרניטיים שהותמרו מאוחר יותר.
חבורת פיראן-סלאף – שני גושים הבונים רצועה שאורכה 70 ק"מ ורוחבה 7-10 ק"מ הנמתחת בדרום-מערב סיני, סמוך לחופי מפרץ סואץ, בעיקר בוואדיות פיראן וסלאף.
הסלעים הכלולים בחבורה זו: בדרום – סלעי גנייס ומיגמטיט, בצפון – סלעים מטא-משקעיים.
האורוגנזה החיג'אזית היא אירוע אורוגני שהתרחש בשילד הערבו-נובי במהלך הנאופרוטרוזואיקון, לפני 615-960 מיליון שנים.
אורוגנזה זו חלה במהלך התנגשות לוחות טקטוניים, וסלעיה מתבטאים חבורות כיד, סעל-זע'ארה ופיראני, הכוללות סלעים מותמרים לצד סלעים געשיים.
לאירוע זה קדמה האורוגנזה הקיבארית, שבנתה את סלעי התשתית הקריסטלינית של השילד.
האורוגנזה נקראת על שם חג'אז – אזור בצפון-מערב ערב הסעודית השוכן לאורך החוף המזרחי של מפרץ סואץ.
האורוגנזה החיג'אזית התרחשה עם תום האורוגנזה הקיבארית, ומתוארכת לתקופה שלפני 615-960 מיליון שנים.
יש המכלילים אותה במסגרת האירוע הפאן-אפריקאי, אולם האירוע הפאן-אפריקאי – הגם שהוא מכונה לעיתים "האורוגנזה הפאן-אפריקאית" – לא הגיע עד כדי אורוגנזה, ולכן יש לראות בהם אירועים נפרדים.
אורוגנזה זו השפיעה על שולי התשתית הקיבארית בצפון-מערב השילד הערבו-נובי, ותוצאותיה ניכרות בשולי מפרץ סואץ – בצפון-מערב ערב הסעודית ובצפון-מזרח מצרים, בדרום-מערב ירדן, בדרום סיני ובדרום ישראל.
האורוגנזה החיג'אזית היא תנועה אורוגנית שחלה בשילד הערבו-נובי והותירה חגורה של סלעים מותמרים שכיוונם צפון-דרום או צפון-מזרח לדרום-מערב.
אירוע זה הרים את שולי הקמרים – כולל אופיוליטים, אמפיבוליטים ופאצייס צפחות ירוקות.
נראה שתוצאת הלחיצה בכיוון מזרח-מערב הגיעה לשיאה לפני כ-660 מיליון שנים.
אורוגנזה זו מורכבת משני אירועי מעוות מקומיים של התכנסות שברי רודיניה.
התכנסות זו היוותה חלק מתהליכי היווצרות יבשת העל פנוטיה כשלב במחזור היבשות.
סלעי אורוגנזה זו נוצרו מהשקעה שחלה בשלב הביקוע, וכן מהתמרה בדרגות שונות ומגעשיות שחלו כתוצאה מאירועי המעוות, והם מציגים את שלבי האורוגנזה:
בשלבי התפרקותה של רודיניה חלו מתיחה והידקקות בקרום היבשתי, שהובילו לביקוע ולהיווצרות שוליים יבשתיים.
בין המקטעים היבשתיים נוצר האוקיינוס הפאן-אפריקאי – שנסגר מאוחר יותר בעת התכנסות פנגיאה.
בתוך האוקיינוס הושקעו סלעי משקע בשולי היבשות.
בהמשך המתיחה נוצר במרכז האוקיינוס רכס מרכז אוקייני, ובשוליו – קשתות איים וקשתות געשיות.
כתוצאה מהידקקות הקרום התאפשרה חדירת מאגמה והיווצרות דייקים.
התכנסות נוספת חלה כתוצאה משינוי בכיוון תנועת הלוחות, שהיוו את מזרח ומערב גונדוונה.
ההתכנסות החלה ליצור את יבשת העל פנטויה והתבטאה בהיווצרות רכסי הרים, בהתרוממות קרקעית האוקיינוס שחשפה את האופיוליטים ובגעשיות ערה שיצרה סלעים פירוקלסטיים.
קשתות האיים היו לא יציבות בשלב זה: בהרי הגעש שהלכו וגבהו חלה סחיפה מהירה, שיצרה משקעים לא ממוינים.
נוצרה מערכת העתקי חילוף שמאלי שכיוונם מצפון-מערב לדרום-מזרח במצרים ובחצי האי ערב, כתוצאה מ"בריחה טקטונית" הקשורה בהתנגשות.
חלק מסלעי האורוגנזה חסרים מאחר שלקראת סוף הקמבריון התפתח פֶּנֶפּליין בראש השילד הערבו-נובי, עליו הורבדו במהלך הזמן סלעי משקע שנוצרו כנראה על ידי קרחון יבשתי נרחב.
האירועים שחלו במהלך האורוגנזה החיג'אזית מתבטאים בסלעי חבורות כיד, סעל-זע'ארה וחבורת פיראני, הכוללות סלעים מותמרים לצד סלעים געשיים.
חבורת כיד – שעוביה עולה על 20 ק"מ – נחשפת ככיפה רחבה במזרח דרום סיני, ונמשכת מזרחה לחוף מפרץ אילת דרומית לדהב ומערבה.
סלעי החבורה מוקפים בסלעי גרניט צעירים ממנה, שנוצרו באירוע הפאן-אפריקאי.
מרבית סלעי החבורה הם סלעים מותמרים, שמקורם סלעי משקע וסלעים געשיים שונים.
תצורת קנאיה – מצויה בצפון-מערב החבורה ומורכבת מסלעי מיגמטיט וגנייס
תצורת אום-זריק – מצויה בדרום-מזרח החבורה ומורכבת מצפחות וסלעים מטא-משקעיים
תצורת מלחק – מצויה בצפון החבורה ומורכבת בעיקר מ"כרי" לבה שחלקם הותמר ומסלעים מותמרים בהם שיש וסלעים מטא-משקעיים
תצורת חיב – מצויה מעל סלעי תצורת אום-זריק ומורכבת מסלעי אנדזיט, ריוליט, סלעים פירוקלסטיים וסלעים מטא-משקעיים שהותמרו
תצורת תר – מצויה בשוליים הדרומיים והמזרחיים של החבורה וכוללת סלעים מותמרים מסוגים שונים
חבורת סעל-זע'ארה נחשפת מזרחית למישור עגרמיה במרכז דרום סיני ובדרכים המובילות אליו מחוף מפרץ אילת.
סלעי החבורה מוקפים בצפון בסלעי משקע מאוחרים לפרקמבריון, במזרח בסלעי גרניט, בדרום בשבר ובמערב במישור עגרמיה.
הסלעים המטא-געשיים והמטא-משקעיים מהתמרה בדרגה נמוכה מתאפיינים בגווני ורוד ואפור.
תצורת עגרמיה – מצויה בצפון החבורה ומורכבת מסלעים מותמרים שמקורם בעיקר געשי ומזרמי לבה
תצורת זע'ארה – מצויה בדרום החבורה ומורכבת בעיקר מצפחה ומקוורציט
חבורת פיראני נחשפת מצפון לחבורת כיד, סמוך לדהב.
סלעי החבורה תחומים בסלעים פלוטוניים מאוחרים כמעט מכל עבריה.
הסלעים הגעשיים של החבורה נוצרו בגעשיות בעוצמה רבה שהניבה תוצרים פירוקלסטיים ומעט זרמי לבה.
סלעים אלה – טוף, איגנימבריט (טוף "מולחם") וקונגלומרט געשי – נוצרו באירוע געשי נרחב והותמרו קלות.
חבורות מקבילות לחבורת פיראני נמצאו גם במצרים ובערב הסעודית.
האור של בוסטון (שמו באנגלית: Boston Light) הוא מגדלור, הממוקם על גבי האי ברוסטר הקטן () שבמבואות נמל העיר בוסטון שבארצות הברית.
המגדלור המקורי שנבנה באתר זה, בשנת 1716, היה הראשון שנבנה בשטחה של ארצות הברית דהיום.
המגדלור הנוכחי, שנבנה ב-1783, הוא המגדלור השני באורך שנותיו שעדיין פעיל בארצות הברית, והוא היחיד בה שמאויש עדיין על ידי משמר החופים האמריקני.
בשנת 1964 הוכרז מבנה המגדלור כציון דרך היסטורי לאומי.
האור במגדלור, שהוקם על האי בן שמונת הדונמים, הודלק לראשונה ב-14 בספטמבר 1716. שומר המגדלור הראשון, ג'ורג' וורת'ילייק (George Worthylake), שעסק גם בניווט ספינות לתוך נמל בוסטון, טבע בנמל עם אשתו ובתו שנתיים לאחר מכן.
ב-1751 ניזוק המגדלור קשות בשריפה.
בשנת 1774, בשנה שלפני פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, תפסו כוחות בריטיים את המגדלור והוא הוחזק על ידם בתחילתה.
המגדלור הושבת אז בשל חסימת נמל בוסטון.
בשתי הזדמנויות בחודש יולי 1775 תקפו המורדים האמריקנים את המגדלור והעלו אותו באש.
כאשר נסוגו הבריטים ממנו ב-13 ביוני 1776 הם פוצצו והרסו אותו כליל.
ב-1783 נבנה המגדלור שנית עד לגובהו המקורי – 23 מטר.
עובי קירותיו בבסיסו הגיע ל-2.3 מטר ול-76 סנטימטר בראשו.
קוטר המנורה שהותקנה בו עמד על 2.4 מטר.
ב-1790 הועבר המגדלור מידי מדינת מסצ'וסטס לידי הממשלה הפדרלית שהוקמה לא מכבר.
בשנת 1859 הוגבה המגדלור עד לגובה של 27 מטר (31 מטר מעל לגובה פני הים), והוסף לו חדר למנורה ובה עדשת פרנל בת 12 צלעות.
ב-1861 ושוב ב-1918 נטרפו אניות בקרבת אי המגדלור ושומרי המגדלור סייעו בחילוץ האנשים שעל סיפוניהן.
במלחמת העולם השנייה כובה אור המגדלור מטעמי ביטחון, והוא הודלק מחדש רק ב-2 ביולי 1945. אז צויד המגדלור במנורה חדשה בעוצמה של 1.8 מיליון נרות, המבזיקה מדי 10 שניות, ואורה נראה למרחק של 50 קילומטר.
ב-1998 הוסב ציוד המגדלור למנגנון אוטומטי.
למרות זאת הוא מאויש עדיין על ידי שומר אזרחי, המסתייע בצופים מתנדבים מחיל העזר של משמר החופים.
עיקר תפקידם של אלו הוא לשמש כמדריכים למבקרים באי.
למגדלור יש עדיין חשיבות כסמן ניווט ימי, אך היא פחתה במהלך המאה העשרים בעקבות פתיחת התעלה הצפונית של נמל בוסטון לשימושם של כלי שיט גדולים המגיעים אל הנמל.
קבוצת האורגות בלקייה הוא מיזם של נשים בדואיות בנגב (במקור מלקייה) שהוקם על ידי עמותת "סידרה", שנועד לשמר את אומנות האריגה הבדואית העוברת מדור לדור וכן לספק פרנסה לנשים אלו.
במיזם זה מייצרות הנשים אריגים המשמשים בעיקר כטקסטיל לבית, באמצעות אריגה ידנית.
המפעל, שהוקם כדי לאפשר לנשים להתפרנס מאומנות האריגה וכן לצבור ביטחון עצמי בקהילה, מוכר מוצרים אלו ובמקביל מאפשר ומעודד תמיכה בנשים הבדואיות הגרות באזור.
המיזם התחיל ב-1991 על ידי נשים מקומיות מלקייה ומהכפרים הסמוכים לה.
הקבוצה הלכה והתגבשה לכ–150 נשים.
המפעל והמיזם כולו על הצד הניהולי, שיווקי, העיצובי והטכני מתוחזק על ידי נשים מן המגזר הבדואי בלבד.
הצורך בהקמת הארגון נבע מהמעבר של החברה הבדואית מחיי נוודות לכפרים מיושבים.
בשנות ה-70 וה-80 החלה הקמת יישובי קבע עבור הבדואים בדרום ישראל (תל שבע, רהט, לקייה, כסייפה ועוד).
המעבר למגורים ביישובים ובבתים מודרניים, ייצר תהליכים שהשפיעו על האוכלוסייה והחברה הבדואית מכמה בחינות: ביישוב לא התאפשרה כלכלה חקלאית מסורתית של גידול צאן ועיבוד שטחים לצריכה עצמית, ולכן נמנעה הפרנסה הבסיסית מעשרות אלפי משפחות שלא הכינו עצמן לחיים ופרנסה בסביבה החדשה.
דבר זה יצר אבטלה, פשיעה, אלימות ותסכול.
בעבר היו הנשים כוח העבודה המרכזי בניהול משק הבית ובעבודות הסובבות אותו וכיום מאחר שצורת מחייה זו כמעט ונעלמה, נוצר מצב, שבו נשים רבות בחברה הבדואית נותרו ללא עבודה ולעיתים אינן יודעות קרוא וכתוב ולכן אין באפשרותן לצאת לשוק העבודה.
המיזם מתבסס על הידע המסורתי של מלאכת האריגה הבדואית והופך אותו למקור פרנסה ותעסוקה להן ולמשפחותיהן.
התפקידים הם: טוויה, שזירה, צביעה ואריגה.
לנשים ניתנת האפשרות לבצע את העבודה מהבית כאשר כל אחת מהן מהווה חלק מפס ייצור.
מלבד תהליך הצביעה, שחייב להתבצע בבית מלאכה הצמוד לחנות, כל שאר התהליך ניתן לביצוע עצמאי בבית.
האורגות בלקייה משתמשות בצמר כבשים הנרכש מרועים מקומיים באזור הנגב, נטווה ידנית בעזרת פלך, ונצבע ידנית בצבענים סינתטיים מיובאים.
בעבר, על פי המסורת הבדואית, התבצעה הצביעה בעזרת צבענים טבעיים שהפיקו 5 צבעים בסיסיים.
עם התפתחות המיזם, קודם נושא זה על ידי מתנדבים שבאים גם מחוץ לישראל שהתעניינו בפרויקט ופיתחו את הקשר לייבוא הצבענים הסינתטיים מחו"ל, על מנת להקנות למוצרי לקייה איכות צבעונית הנשארת לאורך זמן ומגוון צבעים רחב יותר.
האורגות בלקייה משתמשות בנול קרקע מסורתי, הבנוי בצורה של מוטות עץ וחבלים.
העבודה מתבצעת ידנית וללא שימוש במכניקה או מסרק.
האורגות יושבות על הרצפה ומבצעות עבודה הדורשת מאמץ פיזי ודיוק.
שיטת אריגה זו מאפשרת אריגה צפופה וחזקה במיוחד.
היריעות הנארגות הן ארוכות וצרות, ברוחב קבוע של 1.10 מטר באורכים שונים.
העבודה על שטיח בסיסי אורכת כ-6 שבועות.
בחנות נמכרים עיצובים בגדלים שונים לצרכים שונים: שטיחים, כריות, תיקים, מחצלות, בדים דקורטיביים ועוד.
חלקם מורכבים מכמה יריעות המחוברות יחדיו על ידי תפר ידני פשוט.
בעבר העיצוב של הבדים כלל 5 צבעים – גוון צמר טבעי (בז'), כחול כהה, אדום, שחור וירוק זית, ודוגמאות מהמסורת הבדואית שמתאפיינות בקווים מקבילים.
כיום חלק מהמוצרים שנמכרים עדיין מופיעים בעיצוב זה וחלקם בעיצוב דוגמאות חדשות צבעוניות ומגוונות יותר, המתאימות למגוון לקוחות רחב.
אופי העיצובים נקבע על ידי האחראית לעיצובים מבין הנשים שמשתתפות בפרויקט, או על ידי הזמנה אישית של הלקוח.
סידרה היא עמותה של נשים ערביות בדואיות בנגב.
המניע להקמתה היה רצון משותף לפעול למען שיפור מצבן של הנשים הבדואיות והקהילה בכלל.
לעמותה מיזמים נוספים מלבד "האורגות מלקייה" כגון לימוד קרוא וכתוב, תמיכה ועידוד בלקיחת תפקיד פעיל במרחב הציבורי ועוד.
בלקייה קיים אולם תצוגה למכירת המוצרים ותוכנית סיורים המופעלת במקום, המדגימה את תהליך ייצור האריגים על כל שלביו החל מטווית החוטים, דרך הצביעה, השזירה, האריגה והגימור.
קיימת פעילות לכל הגילאים וכן נערכות במקום פעילויות לקבוצות, הכוללות אירוח בדואי מסורתי.
המוצרים נמכרים דרך מספר חנויות ברחבי ישראל.
האורוגנזה הלרמידית הייתה תקופה של בניית הרים במערב אמריקה הצפונית, שהחלה בקרטיקון העליון, לפני כ-80 עד 70 מיליון שנים, והסתיימה לפני 55 עד 35 מיליון שנים.
משך הזמן המדויק והגילאים של תחילת וסיום האורוגנזה כמו גם הגורמים לה, שנויים במחלוקת.
האורוגנזה הלרמידית התחוללה בסדרה של פעימות, כשביניהן היו שלבים שקטים.
המאפיין העיקרי באורוגנזה זו היה מעוות בעומק קרום כדור הארץ, כשעדויות לאורוגנזה זו מצויות מקנדה ועד לצפון מקסיקו, כשהתחום המזרחי ביותר של בניית ההרים מיוצג על ידי הגבעות השחורות של דקוטה הדרומית.
התופעה קרויה על שם הרי לרמי (Laramie Mountains) שבמזרח ויומינג.
לעיתים נוטים לטעות בין האורוגנזה הלרמידית והאורוגנזה הסוויירית (Sevier orogeny), שהתרחשה בחלקה באותו זמן ובאותם מקומות.
את האורוגנזה הלרמידית מייחסים בדרך למאורעות מול החוף המערבי של אמריקה הצפונית, שם לוח קולה ולוח פרלון החליקו מתחת ללוח הצפון-אמריקאי.
במרבית התאוריות ההנחה היא שזווית ההפחתה הפכה לשטוחה ועקב כך לא התחולל מגמטיזם בחלק המרכזי של מערב היבשת, והליתוספירה הימית בלוח שהופחת בפועל גרמה לגרר על בסיס הליתוספירה היבשתית שמעליה.
סיבה אפשרית אחת לזווית השטוחה של ההפחתה יכולה להיות קצב מוגבר של התכנסות הלוחות.
סיבה מוצעת אחרת הייתה הפחתה של קרום יבשתי מעובה.
המגמטיזם הקשור להפחתה לא התרחש בסמוך לשולי הלוחות (כפי שאירע לדוגמה בקשת הגעשית של הרי האנדים), אלא רחוק מזרחה נקרא קשת רכס חוף (Coast Range Arc).
גאולוגים מכנים היעדר פעילות געשית מסוג זה בסמוך לאזור הפחתה "אַיִן מגמטי" (magmatic null).
ייתכן שאַיִן ספציפי זה התרחש משום שהגוש שהופחת היה במגע עם ליתוספירה יבשתית קרה יחסית, ולא עם האסתנוספירה החמה יותר.
תוצאה אחת מהזווית השטוחה של ההפחתה והגרר שנגרמה עקב כך הוא החגורה הרחבה של ההרים, חלקם היו האבות הקדומים של הרי הרוקי.
חלק מקדם-הרי הרוקי יעבור אחר-כך שינוי עקב התמתחות על מנת להפוך לפרובינציית אגן ורכס.
לדברי הפלאונטולוג תומאס להמן (Thomas M.
Lehman), האורוגנזה הלרמידית עוררה את "המאורע הדרמטי ביותר שהשפיע על קהילות הדינוזאורים באמריקה הצפונית של שלהי הקרטיקון בטרם היכחדותם".
במאורע זה הוחלפו המינים המקושטים מאוד במשפחת ההדרוזאוריים ותת-משפחת Centrosaurinae ממשפחת הצרטופסיים במינים פרימיטיביים יותר של דינוזאורים מהרמות בדרום, בעוד שבביומות שבצפון גדלה מאוד אוכלוסיית הטריצרטופסים ואוכלוסיית ההדרוזאורוסים הצטמצמה.
האורוגנזה הלרמידית ייצרה אגנים מבניים וגושי הרים סמוכים באמצעות מעוות.
צורה זו של מעוות טיפוסי ללוחות יבשתיים הסמוכים לגבולות סגירה שבמשך זמן רב לא הושפעו מהתנגשויות בין יבשות.
פעילות טקטונית זו מייצרת תבנית של אגנים והרים דחוסים, שעיקר המעוות מוגבל לקצות הגוש.
המרחק בין קרקעית האגנים לפסגת ההרים סמוכים מגיע לעיתים קרובות ל-12 קילומטרים.
האגנים מכילים כמה אלפי מטרים של סלעי משקע מהפלאוזואיקון והמזוזואיקון שקדמו לאורוגנזה הלרמידית.
קרוב ל-5,000 מטרים של משקעים מהקרטיקון והשלישון מילאו את האגנים שנוצרו בפעילות האורוגנזה.
משקעים מעוותים מהפלאוקן והאאוקן מעידים על הפעילות האורוגנזית הנמשכת.
במהלך האורוגנזה הלרמידית היו קרקעית האגנים ופסגות ההרים קרובים הרבה יותר לגובה פני הים מאשר בימינו.
לאחר שהימים נסוגו מאזור הרי הרוקי התפתחו מישורי הצפה, ביצות ואגמים נרחבים באגנים.
מערכות ניקוז שנוצרו אז קיימות גם כיום.
מאז האוליגוקן הגביהו התרוממויות אפירוגנזיות אקראיות את האזור כולו, כולל המישורים הגדולים, לגובהם הנוכחי.
מרבית הטופוגרפיה המודרנית היא תוצאה של מאורעות מהפליוקן/פליסטוקן, כולל התרוממות נוספת, הופעת קרחונים במקומות הגבוהים, וחסיפה וביתור של המשטחים העתיקים מהשלישון באגנים על ידי פעילות של נהרות.
בארצות הברית קיימים אגנים בין הרים ייחודיים אלו בעיקר באזור המרכזי של הרי הרוקי מקולורדו ויוטה (אגן יואינטה - Uintah Basin) עד מונטנה.
האגנים המפותחים ביותר נמצאים בוויומינג, שבה האגנים הגדולים ביותר הם אלו של הביגהורן (Bighorn Basin), נהר הפאודר (Powder River Basin) ונהר הווינד (Wind River Basin).
מבחינה טופוגרפית דומה קרקעית האגנים לפני השטח של מערב המישורים הגדולים, למעט הנופים המקיפים את ההרים.
במרבית הגבולות נוטים יחידות הסלע מהפלאוזואיקון ועד הפלאוגן בחדות לתוך האגנים מגושים שמרכזם סלעים מהפרקמבריון.
יחידות הסלע הנוטות בתלילות עברו סחיפה ויצרו מצלעות וגושי סלע בצורת טריז הנוטים בחדות במדרון המכונים באנגלית flatiron ("מגהץ") בשל צורתם.
מרבית הגבולות בין האגנים לרכסים הם תוצאה של העתקי דחיקה (thrust fault) או העתקים הפוכים.
אף שגבולות אחרים נראים כסוג של מונוקלינה, החשד שמקורם בהעתק עמוק.
מרבית העתקי הגבולות מעידים על לפחות שני אירועים (קרטיקון עליון ואאוקן) של תנועה לרמידית, שבהם היו הן העתקי דחיקה והן העתקי הסטה אופקיים.
הצוות, הכולל הן בני אנוש והן חוצנים, ניצבים בפני פלאות וסכנות בחלל החיצון, תוך כדי התמודדות גם עם בעיות שגרתיות של אנשים רגילים.
עונתה שלישית עלתה לשידור ב-2 ביוני 2022 בהולו.
זמן קצר לאחר גירושין מרים, נראה כי משתפר מזלו של אד מרסר (סת' מקפרלן), קצין באיחוד הפלנטרי, אשר סוף סוף מקבל את ההזדמנות שלו לפקד על אחת מספינות החלל של הצי - אורוויל.
נחוש להוכיח את ערכו ולפתוח פרק חדש בחייו, אד מגלה כי המשימה תהיה קשה יותר ממה שחשב, כאשר לתפקיד הקצין הראשון של הספינה שלו מוצבת אשתו לשעבר, קלי גרייסון (אדריאן פאליקי).
על אף היותם מסוכסכים, מרסר וקלי יהיו חייבים להניח את העבר מאחוריהם.
לי), בעל חוש הומור אשר אפילו במצבים הקשים ביותר שובר את המתח; אלרה קיטן (הלסטון סייג'), קצינת ביטחון צעירה וחסרת ניסיון, אשר כוח הכבידה הגבוה של כוכב הלכת שלה מעניק לה כוח פיזי יוצא דופן; ויפיט, יצור ג'לטיני (מדובב על ידי הקומיקאי נורם מקדונלד).
לי לוטננט ג'ון למר הנווט של ספינת החלל מארק ג'קסון אייזק חוצן מכני בעל חיים מלאכותיים
ויקטור גרבר בתפקיד אדמירל הלסי, מפקדו של קפטן מרסר
צ'אד קולמן בתפקיד קליידן, בן-זוגו של בורטוס
נורם מקדונלד בתפקיד יפיט, חוצן ג'לטיני
לארי ג'ו קמפבל בתפקיד סטיב ניוטון, המהנדס הראשי של The Orville
רייצ'ל מקפרלן בתפקיד קולו של מחשב ה-The Orville
במקור, מקפרלן כתב את התסריט לסדרה כ-"ספק" (spec), אשר רשת פוקס החליטה ב-4 במאי 2016 להפיקו.
הסדרה היא סדרת הלייב אקשן הראשונה שנוצרה על ידי מקפרלן (שעד אז יצר רק סדרות מצוירות).
כמו כן, סדרה זו הייתה הופעתו הראשונה כשחקן על המסך בסדרת טלוויזיה.
לאחר שהפרויקט אושר ויצא לדרך, אמר מקפרלן שהוא רצה לעשות תוכנית שכזו מאז שהיה ילד, והוסיף: "העיתוי סוף סוף מרגיש נכון.
המאה ה-20 ופוקס היו טובים אלי במשך שנים רבות, וכמובן, דנה וגארי הם בוסים פנטסטיים וחברים אמיתיים, אז זו לא הייתה החלטה קשה לגשת אליהם עם הפרויקט.
אני חושב שזה הולך להיות משהו מיוחד".
בהודעה משותפת של דנה וולדן וגארי ניומן, יו"ר ומנכ"ל פוקס, נכתב כי "במשך כמעט שני עשורים, נהנינו משיתוף פעולה מדהים עם השותף שלנו וחברנו סת' מקפרלן.
הוא אחד האנשים החכמים ביותר, המצחיקים ביותר והמוכשרים ביותר שאי פעם היה לנו העונג לעבוד איתם - בחור נהדר שהשפיע גם על הטלוויזיה וגם על התרבות הפופולרית.
לסת' יש את אחד הקולות המקוריים ביותר - בכל מובן של המילה - ואנחנו חיכינו זמן רב שהוא יביא לנו פרויקט מיוחד כמו זה.
זה "סת' קלאסי" - טרי ומצחיק, חכם להפליא, חתרני ברשעות, ללא ספק - פוקס".
ב-19 באוגוסט פיטר מייקון וג'יי.
לי לוהקו לתפקידים קבועים בסדרה.
ב-31 באוקטובר הלסטון סייג' ופני ג'ונסון ג'רלד הצטרפו.
ב-8 בדצמבר מארק ג'קסון לוהק.
ב-3 באפריל 2017, צ'אד קולמן הצטרף לצוות השחקנים הקבועים של הסדרה, ולארי ג'ו קמפבל לוהק לתפקיד אורח חוזר.
ב-24 באוגוסט 2016 ג'ון פברו הוחתם לביים את פרק הפיילוט.
הפקת הפיילוט החלה בשלהי 2016, ושאר פרקי העונה צולמו בראשית 2017.
האורז המר (באיטלקית: Riso amaro) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 1949 בהפקתו של דינו דה לורנטיס ובימויו של ג'וזפה דה סאנטיס, עם סילבנה מנגנו, ויטוריו גסמן, ראף ואלונה ודוריס דאולינג בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בשחור-לבן והוא שייך לסוגת הנאו-ריאליזם האיטלקי.
הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר .
העלילה מתרחשת בחווה חקלאית לגידול אורז בעמק הפו במחוז פיימונטה בצפון איטליה.
מדי חודש מאי מגיעות למקום מאות בחורות מעיירות שונות ומעיסוקים שונים כדי לעבוד 40 יום בעבודה קשה ובתנאי מחיה קשים של שתילת אורז.
בנוסף לשכר הן מקבלות ק"ג אורז על כל יום עבודה.
הקריין בסרט אומר כי עבודה קשה ומדויקת כזאת מתאימה רק לנשים.
בסרט יש סצנות רבות בהן נראות הבחורות העומדות כפופות בתוך המים ושותלות אורז תחת השמש הקופחת וגם בגשם שוטף כדי לא להפסיד ימי עבודה ולפגוע בשכרן.
אל הרכבת בעיר עולות מאות בחורות בדרכן לחוות האורז הגדולה.
ביניהן נמצאת סילבנה (סילבנה מנגנו), צעירה יפהפייה ושופעת בעלת אופי חם ומתפרץ.
למקום מגיעים זוג צעירים הנמלטים מהמשטרה לאחר שוד שרשרת יהלומים שביצעו בבית מלון.
הצעיר הוא ולטר (ויטוריו גסמן) ובת זוגו פרנצ'סקה (דוריס דאולינג).
השוטרים רודפים אחרי ולטר בעוד שפרנצ'סקה עולה לרכבת ונפגשת עם סילבנה.
לפרנצ'סקה אין אישור עבודה והיא נחשבת ללא חוקית ומועמדת לגירוש.
סילבנה וחברותיה מארגנות שביתת מחאה כדי להשאיר אותן ומצליחות בכך.
סילבנה ופרנצ'סקה מכירות חייל העומד לפני שחרור בשם מרקו (ראף ואלונה).
מרקו נמשך לסילבנה אבל היא מתייחסת אליו בקרירות.
פרנצ'סקה מראה לסילבנה את השרשרת היקרה וזאת לוקחת אותו ממנה בלי רשות, עונדת על צוארה ויוצאת לרקוד בערב לתשואות כולם.
מרקו מגיע למקום ופרנצ'סקה מספרת לו על הענק הגנוב.
הוא נמשך לריקוד הארוטי של סילבנה ומתחיל לרקוד אתה לקצב של האנשים.
מרקו מפסיק את הריקוד וקורע את השרשרת מסילבנה.
זה מביא להתנגשות אלימה עם ולטר.
ולטר העבריין כובש את ליבה של סילבנה והיא נכנעת לו ומוכנה למלא את כל בקשותיו.
ולטר מתגורר באסם ומתכנן עם כמה נהגים לגנוב כמות גדולה של אורז.
הוא מצווה על סילבנה להציף את שדות האורז כדי שכולם יהיו עסוקים בעצירת השיטפון והוא יוכל לצאת עם המשאיות הטעונות באורז גנוב.
פרנצ'סקה ומרקו מגיעים לאסם כדי למנוע את הגנבה.
ולטר פוצע את מרקו בסכין ופרנצ'סקה יורה עליו באקדחו של מרקו ופוצעת אותו.
ולטר מוסר את אקדחו לסילבנה ופוקד עליה להרוג את פרנצ'סקה ומרקו אבל היא לא מסוגלת.
היא זורקת את המחרוזת לפרנצ'סקה ומבקשת שתעזוב אותם תמורת זאת אבל אז פרנצ'סקה מגלה לה שהמחרוזת מזויפת וכי ולטר ידע מכך וניצל אותה.
סילבנה יורה והורגת את ולטר ואחר כך עולה למגדל האסם ומשליכה עצמה מגובה רב.
בסצנה האחרונה זורות העובדות אורז על גופתה של סילבנה ואחר כך עוזבות את החווה.
חלק מהן תחזורנה שוב לחווה בשנה הבאה.
האורה (בבנגלית: হাওড়া, באנגלית: Howrah, בהינדי: हावड़ा) היא עיר במערב בנגל שבהודו.
העיר שוכנת על גדותיו של נהר הוגלי , מול העיר קולקטה, בירת מערב בנגל.
ההתיישבות באזור החלה לפני כ-500 שנים וסוקרה על ידי חוקרים אירופאים במהלך המאה ה-16. העירייה המקומית הוקמה רשמית בשנת 1862, תקופה בה התגוררו בהאורה כעשרות אלפי בני אדם.
נכון לשנת 2011, מתגוררים בהאורה כ-1.07 מיליון תושבים בכ-244,135 משקי בית.
"האורות כבים (מילולית: הפנסים כבים) בכל רחבי אירופה, ולא נראה אותם דולקים שוב בימי חיינו" , הייתה הערה שהעיר שר החוץ הבריטי סר אדוארד גריי באוזני ידיד ערב כניסתה של בריטניה למלחמת העולם הראשונה.
ההצהרה, שפורסמה לראשונה בזכרונותיו של גריי בשנת 1925, קיבלה תשומת לב רחבה בזמנה, וכן אזכורים רבים בספרות ההיסטורית, כתפיסה מדויקת, כמו-נבואית, של מלחמת העולם הראשונה והשלכותיה הגאופוליטיות והתרבותיות.
בספר זיכרונותיו של גריי, "עשרים וחמש שנים: 1892–1916", נזכרת ההערה בתור הערה שככל הנראה נאמרה ב-3 באוגוסט 1914:
בשנת 1927, זיהה עצמו ג'ון אלפרד ספנדר , עורך עיתון הווסטמינסטר עד 1922, כחבר שאליו דיבר גריי:
"קיימתי שתי שיחות קצרות עם גריי במהלך "שנים עשר הימים".
נתקלתי בו במדרגות של משרד החוץ בשבת, 1 באוגוסט.
הציטוט מפיו של גריי - הגם שקדם למלחמה - שימש כסיכום תקופת המלחמה ביצירות היסטוריות רבות.
הסופר הגרמני לודוויג ריינרס (1896–1957) פרסם דיווח על מלחמת העולם הראשונה שכותרתו המנורות כבו באירופה.
ההערה של גריי באה ביצירה זו בעקבות הקביעה המיוחסת לאוטו פון ביסמרק: "הטעויות שנעשו במדיניות החוץ אינן ניכרות לציבור עד הדור שלאחר מכן."
ב-16 באוקטובר 1938 שידר וינסטון צ'רצ'יל נאום המכונה "ההגנה על החופש והשלום (האורות כבים)" ללונדון ולארצות הברית.
בנאום אמר: "תחנות הביטוי החופשי, הלא מצונזר, נסגרות; האורות כבים; אבל עדיין יש זמן להתייעצות משותפת עבור אלו שעבורם יש משמעות לחירות ולממשל הפרלמנטרי."
סמואל היינס החל את ספרו מלחמה מדומיינת משנת 1990 בפיסקה ובה הציטוט, ומתייחסת אליו בתור התגובה הידועה ביותר והמצוטטת ביותר בנושא תחילתה של מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 2014 היוו דבריו של גריי את ההשראה למפעל ההנצחה הבריטי במלאת מאה שנה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בין השעות 10 עד 11 בערב ב-4 באוגוסט 2014, עומעמו אורות במקומות ציבוריים רבים ובבתים פרטיים, כולל בטקס אזכרה לאומי במנזר וסטמינסטר.
האורהי ויקטורוביץ' סודאקוב (באוקראינית: Георгій Вікторович Судаков; נולד ב-1 בספטמבר 2002 בבריאנקה שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בנפיקה ליסבון ובנבחרת אוקראינה.
סודאקוב גדל במחלקות הנוער של סוקיל בריאנקה ומטאליסט חרקוב, ובשנת 2017 הגיע אל מחלקת הנוער של שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית.
ב-21 באוקטובר 2020 ערך סודאקוב את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 3-2 על ריאל מדריד במסגרת שלב הבתים של עונת 2019/2020 בליגת האלופות.
ב-30 באוקטובר 2020 ערך סודאקוב את הופעת הבכורה שלו בליגת העל האוקראינית, כששיחק 90 דקות והבקיע שער בניצחון 4-1 על מריופול במסגרת המחזור השמיני.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך סודאקוב עשר הופעות ליגה.
ב-31 באוגוסט 2025 חתם בבנפיקה ליסבון.
ב-23 במאי 2021 ערך סודאקוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בחריין במשחק ידידות.
סודאקוב היה בסגל נבחרת אוקראינה ביורו 2020, לקח חלק בשלושה מתוך חמשת משחקי הקבוצה בטורניר.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2023 - מקום שלישי
האורהי מיקולאיוביץ' בושצ'אן (באוקראינית: Георгій Миколайович Бущан; נולד ב-31 במאי 1994) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת השוער בפוליסיה ז'יטומיר.
בושצ'אן, יליד אודסה, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של צ'רנומורץ אודסה ובגיל 14 הצטרף לזו של דינמו קייב.
משנת עד שנת לא היה חלק מסגל הקבוצה ושיחק חלק מהזמן בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-20 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1-4 נגד סטאל קמיאנסקה.
בעונת הפך לשוער הראשון של הקבוצה וזכה עמה בדאבל.
ב-29 בינואר 2025 חתם בא-שבאב הסעודית.
ב-6 בספטמבר 2025 הושאל לפוליסיה ז'יטומיר.
בצעירותו שיחק בכל נבחרות הנוער של אוקראינה, פרט לנבחרת הצעירה.
ב-7 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, בהפסד 7-1 ל.
בושצ'אן נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020.
הוא נכלל בסגל נבחרת אוקראינה לטורניר יורו 2024.
הסופר קאפ האוקראיני: , ,
האורטוריה של גאורגיוס הקדוש (באיטלקית: Oratorio di San Giorgio) היא קפלה או אולם תפילה קתולי בסגנון גותי בפדובה, אזור ונטו, בצפון-מזרח איטליה.
היא ראויה לציון בשל ציורי הפרסקו שבתוכה.
ביולי 2021 נכלל המבנה על ידי אונסק"ו בין אתרי המורשת העולמית כחלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
האורטוריה נבנתה בתחילה כמבנה העומד בפני עצמו על ידי המרקיז ריימונדינו לופי דה סורניה (marchese di Raimondino Lupi da Soragna) בשנת 1376 כקפלת הקבורה המשפחתית.
האורטוריה נמצאת באותו כיכר שבו נמצא המבנה המרשים של בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה.
הקירות הפנימיים מכוסים במחזור של עשרים ושניים ציורי פרסקו, בהזמנתו של ריימונדינו דה לופי, המתארים סצנות מחייהם של גאורגיוס הקדוש, קתרינה מאלכסנדריה, לוצ'יה הקדושה מסירקוזה (הקדושים המגנים של משפחת לופי דה סורניה) וישו.
קיר המזבח מציג את צליבת ישו, והתקרה היא קמרון חבית המעוטר בכוכבים.
במקור, היה במרכז המבנה גם הסרקופג של המרקיז ריימונדינו שהוצב על מבנה אדריכלי שהיה עטור עשרה פסלים של בגודל טבעי של דה לופי ומשפחתו.
מבנה מרשים זה הגיע כמעט עד התקרה.
עם זאת, בסוף המאה השש עשרה, המבנה פורק וכל שנותר כעת הוא הסרקופג, המוצב לאורך הקיר הימני, ושברי פסלים.
את ציורי הפרסקו השלימו האמן ושותפיו, כולל ו שהשלימו את מחזור הפרסקו בשנת 1384. במהלך המלחמות הנפוליאוניות כוסו הציורים בסיד עד שנחשפו מחדש בשנת 1837. כתוצאה מכך, רבים מהם ניזוקו.
מבחוץ יש לאורטוריה יש צורה פשוטה מאוד מלבנים חשופות עם חזית גמלון משולש וחלון רוזטה.
החזית אינה מקושטת במיוחד למעט שלושה תבליטים שטוחים מטרקוטה המתארים את גאורגיוס הקדוש קוטל את הדרקון, ושלט האצילים של משפחת לופי דה סורניה (זאב תוקף).
גם המבנה הפנימי פשוט, אולם ארוך עם תקרה בצורת קמרון חבית ורצפת אריחים.
הייחודיות של המבנה היא במחזור ציורי הפרסקו שעל הקירות ובעיטורים על התקרה.
קיר המזבח – צליבת ישו
פרסקו הצליבה על הקיר שמעל המזבח מתאר את ישו על הצלב בעוד מרים, אם ישו בוכה מלמטה, ומנוחמת על ידי השליחים והמאמינים.
הצלב נושא את הקיצור "INRI", ראשי תיבות של הביטוי הלטיני Iēsus Nazarēnus, Rēx Iūdaeōrum ("ישו הנוצרי, מלך היהודים").
מלאכים מקיפים את ישו בשמים, וממסגרים אותו כדמות המרכזית, ומכוונים את עינו של הצופה אליו.
אלטיקיירו מנצל ציור בפרספקטיבה של המלאכים המעופפים והסוס האפור בחזית כדי ליצור אשליה של נקודת מבט מציאותית.
קיר הכניסה מתאר סצנות מילדותו של ישו.
הסצנות מתקדמות מלמעלה למטה משמאל לימין ומופרדות לחמישה חלקים.
הבשורה למרים בחלק העליון של הקיר; הסצנה מתייחסת לאירוע שבו המלאך גבריאל מגיע אל מרים כדי להגיד לה שהיא תוליד את בנו של אלוהים.
הסצנה השמאלית האמצעית היא סגידת הרועים, כאשר בעקבות לידתו של ישו מגיעים אליו הרועים הסמוכים לחלוק כבוד למשיח שזה עתה נולד.
סצנה זו משולבת לעיתים קרובות עם סגידת האמגושים, אך כאן הם נפרדים, כשהאחרונה מימין לראשונה.
הסצנה השמאלית התחתונה ניזוקה, אך מתארת הבריחה למצרים.
הסיפור מספר על המלך הורדוס שציווה להרוג את כל התינוקות בתחומי שיפוטו בתקווה להרוג את הילד המשיח.
בתגובה נמלטה המשפחה הקדושה למצרים, מחוץ להישג ידו.
הציור האחרון בפינה הימנית התחתונה הוא הסצנה שבה מוכנס ישו הרך באופן רשמי ליהדות, המכונה הצגתו של ישו הרך הנולד בבית המקדש.
בקיר הצפון-מזרחי נמצאים שבעה ציורי קיר, שרובם מפרטים את חייו של גאורגיוס הקדוש, שאליו מוקדשת האורטוריה.
אחד מציורי הפרסקו הבולטים מתאר את האגדה על גאורגיוס הקדוש קוטל את הדרקון.
הקדוש יושב על סוס כשחניתו, אסקלון (מאשקלון), עומדת לדקור את הדרקון בפה, כדי להציל את הנסיכה המצוירת ברקע.
אחר מראה את גאורגיוס הקדוש כשעומדים לערוף את ראשו בשל סירובו להקריב לאלים רומיים והתעקשותו להישאר נוצרי.
שני ציורי קיר אחרים בקיר הצפון-מזרחי מפרטים אגדות אחרות על הקדוש: גאורגיוס הקדוש מטביל את המלך ומשפחתו, וגאורגיוס הקדוש משוחרר על ידי מלאכים מהעינויים על הגלגל.
חיי הקדושות קתרינה מאלכסנדריה ולוצ'יה מסירקוזה
מול הקיר הנגדי של הציורים מחייו של גאורגיוס הקדוש יש ציורי פרסקו של ארבע סצנות מחייהן של הקדושות קתרינה מאלכסנדריה ולוצ'יה מסירקוזה.
קתרינה הקדושה מוצגת בציור אחד בתקופת מותה קשורה לגלגל השבירה שעל פי האגדה נהרס במגע שלה, בעוד מלאך טס מעל.
בדומה לגאורגיוס הקדוש, גם קתרינה הקדושה מוצגת ברגעים שלפני שנערף ראשה משום מחאתה כנגד רדיפת הנוצרים.
בפרסקו היא כורעת על האדמה כשידיה בתנוחת תפילה.
גבר עומד מאחוריה, חרב מורמת לקראת הפעולה, ושלושה מלאכים ממתינים למעלה, ככל הנראה כדי לקבל אותה.
שני מלאכים נוספים ניצבים על הר המחזיק במה שנראה כארון הברית.
הפרסקו הראשון של לוצ'יה הקדושה מראה את עמדתה בפני שופט לאחר שדווח עליה שנשבעה להישאר בתולה כמו אגאתה הקדושה.
השופט מצווה לשלוח אותה לבית בושת, המוצג באמצע.
התמונה השמאלית הקיצונית מציגה אותה קשורה לעמוד קלון על מוקד בוער.
המדורה בוערת מתחתיה כאשר שוורים לא מצליחים להזיז אותה, אף על פי שלכאורה הייתה חסינה ללהבות בשל התערבות אלוהית.
מאוחר יותר היא עברה עינויים בשמן רותח ויצאה ללא פגע, אך בסופו של דבר היא מתה כתוצאה מחרב שחדרה לצווארה.
הציור השני של לוצ'יה הקדושה מראה את הלווייתה, בהשתתפות קהל רב של אנשים, כולל כמה מחברי הכנסייה, כגון נזירות.
בקהל נמצאים ג'ובאני דה לופי ו, רופא מפורסם וחברו של פרנצ'סקו פטרארקה.
גופתה של לוצ'יה שוכבת על במה מוגבהת באמצע הסצנה, בעוד אישה בברדס השחור מתפללת מעליה.
האורטוריה של סן מיקלה (באיטלקית: Oratorio di San Michele) היא קפלה או אולם תפילה קתולי בסגנון גותי בפדובה, אזור ונטו, בצפון-מזרח איטליה.
האורטוריה היא שריד מכנסיית "מלאכי עליון הקדושים" (Chiesa dei Santi Arcangeli), ששמה הוסב ל"סן מיקלה" (מיכאל הקדוש) עוד מהתקופה שהלומברדים שלטו בצפון איטליה.