tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביניהם הפילוסוף הנאו קאנטיאני ארנסט קסירר שהיה פרופסור באוניברסיטה שזה עתה הוקמה היה אחד המשתמשים הגדולים בספרייה וכן ארווין פנופסקי, המזרחן הלמוט ריטר (Helmut Ritter) וארנסט גומבריך.
עד הקמת אוניברסיטת המבורג הייתה הספרייה המרכז התרבותי של העיר.
ב־1933, בשל עליית הנאצים לשלטון, עבר המכון ללונדון.
הבניין המקורי של ספריית ורבורג הוא היום מכון המחקר בית ורבורג בהמבורג (Warburg-Haus Hamburg).
המכון שוכן בבניין גדול בכיכר וובורן, בקמפוס בלומסברי של אוניברסיטת לונדון ברובע קמדן שבמרכז לונדון.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל צ'ארלס הולדן ונבנה בשנת 1957. הוא סמוך לאגודת הסטודנטים של אוניברסיטת לונדון (University of London Union), קולג' בירקבק ולבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (School of Oriental and African Studies).
מכון ורבורג מתחזק ספריית מחקר ובה יותר מ-350,000 כרכים.
ספרים אלה, מלבד מספר קטן של ספרים נדירים נמצאים במדף פתוח ונגישים לכולם.
יש במכון גם אוסף גדול של צילומים והארכיון הפרטי של אבי ורבורג.
המכון מפורסם בשל שיטת העמדת הספרים שלו: האוסף מאורגן לפי נושאים בהתאם לחלוקה של ורבורג את ההיסטוריה האנושית לקטגוריות של פעולה, מגמה, מילה ותמונה.
בנוסף למטרה הראשונית שלו כספריית יעץ אקדמית מקבל המכון, כל שנה, מספר קטן של תלמידים לתואר שני בהיסטוריה תרבותית ואינטלקטואלית (1300–1650), תלמידים לתואר שני בפילוסופיה ודוקטורנטים.
בראשון לומדים שנה אחת ובה משלבים הרצאות ומחקר.
התוכנית לתואר שני בפילוסופיה היא בת שנתיים וניתן להרחיב אותה, בדרך כלל לעבודת דוקטורט.
התוכנית השלישית היא בת שלוש שנים.
הדגש בתוכניות אלה הוא בפיתוח כישורי פרשנות בכמה תחומים אקדמיים שונים הנובעים מייעודו הבין תחומי של המכון.
מוקדשת תשומת לב רבה לכישורי שפה והכרת מקורות ראשוניים.
במכון סבורים שתחומים אלה מוזנחים שלא בצדק על ידי אקדמאים כדי להתרכז בתאוריות ביקורתיות ובידע מכלי שני.
התוכנית ל-MA היא אחת הבודדות באנגליה המיועדת לתלמידים שאינם סטודנטים ללימודים קלאסיים הדורשת ישע שוטף בלטינית.
חוקרים ידועים הקשורים במכון ורבורג כוללים את ארנסט קסירר, רודולף ויטקובר, אוטו קורץ, ארנסט גומבריך, ארווין פנופסקי, אדגר וינד, פרנסיס ייטס ואחרים.
הצוות הקבוע מועשר במספר גדול למדי של אקדמאים ותלמידי תואר שני שמקבלים מענקי מחקר לטווח קצר או ארוך.
בשל המספר הקטן יחסית של חברי צוות סטודנטים ומשתמשים קבועים, מתגאה המכון בהוראה "חברית" ולא פורמלית ובאווירה מחקרית.
מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון הוא צוות חשיבה אמריקאי פרו-ישראלי הממוקם בוושינגטון, ומתמקד במדיניות החוץ של ארצות הברית כפי שהיא נוגעת למדינות דרום-מערב אסיה.
המכון נוסד בשנת 1985, והצהרת הכוונות שלו אומרת שהיא מבקשת "לקדם הבנה מאוזנת ומציאותית של אינטרסים אמריקאים במזרח התיכון ולקדם מדיניות שתבטיח אותם".
המכון נוסד בשנת 1985 על ידי קבוצה של אזרחים אמריקאים במטרה ללמוד מן הניסיון והמחקר של אנשי אקדמיה ובכירים לשעבר בממשל.
מטרת המכון הייתה "להתמקד במחקר חדשני בנושאים אזוריים שלא זוכים לטיפול מקיף על ידי הארגונים הקיימים".
בין מייסדי המכון בשנה זו היה מרטין אינדיק, דיפלומט אקדמאי אוסטרלי, ולשעבר סגן מנהל איפא"ק.
אינדיק ביקש לייצר מוסד לימוד ומחקר על-מפלגתי והערכות לא תלויות במזרח התיכון.
הוא ראה את המכון כ"ידידותי לישראל, אבל מבצע מחקרים אמינים במזרח התיכון באופן מציאותי ומאוזן".
בכך נועד המחקר להיות יותר עצמאי ובעל איכות אקדמאית.
מתחילתו, המכון התמקד בעיקר במחקר ביחסי מדינות ישראל-ערב, נושאים מדיניים וביטחוניים, ובמדיניות ארצות הברית במזרח התיכון בכללותה.
בעקבות מאורעות חדשים שהתרחשו בשנות התשעים, כמו התפרקות ברית המועצות, מלחמת המפרץ הראשונה, והשינויים האסטרטגיים שחלו באזור, הרחיב המכון את סדר היום שלו וביקש להתמקד גם בטורקיה ובעלייה של האסלאם הפוליטי.
תחת הנהגתו של אינדיק, המכון צבר מוניטין של מרכז למחקר מעמיק ואמין במדיניות המזרח התיכון, ומשך בין היתר גם אינטלקטואלים ערבים להתעניין בפרסומיו.
לאחר שמונה שנות ניהול עזב אינדיק את המכון ושירת בשורת תפקידים דיפלומטיים בארצות הברית, כולל שגריר ארצות הברית בישראל, השליח המיוחד של ארצות הברית לנושא המשא ומתן הישראלי-הפלסטיני, עוזר מיוחד לנשיא ביל קלינטון ומנהל בכיר לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה במועצה לביטחון הלאומי, ועוד.
אינדיק היה סגן הנשיא ומנהל התוכנית למדיניות חוץ במכון ברוקינגס.
בשנת 2011, המכון הוציא דו"ח שכותרתו "לדמיין את הגבול".
הדו"ח, שזכה לתשומת לב רבה בתקשורת, שרטט מפות שביקשו ליישב את התביעה הפלסטינית לריבונות על הגדה המערבית, יחד עם הדרישה הישראלית לשליטה על רוב האוכלוסייה היהודית המתיישבת.
הדו"ח הסתמך על נתונים סטטיסטיים, והציע חילופי שטחים מסוימים על מנת להבטיח שמדינה פלסטינית עתידית תהיה אפשרות בת-קיימא ותקבל שטחים איכותיים.
המכון הוציא תדריכים לפקידי ממשל אמריקאים, ישראלים, פלסטינים ובכירים על המפות.
בשנת 2012 פרסם המכון מאמר בעיתון הניו יורק טיימס שכותרתו "כיצד דאעש מתרחב", בו הוא סוקר את ההתפשטות של ארגון המדינה האסלאמית על שטחי המזרח התיכון.
לדבריו, מטרת הארגון היא לבנות אימפריה קולוניאלית רחבה על פני מדינות רבות, וכי שנה לאחר שהודיע על מטרת 'ההתרחבות', פעיליו ממוקמים ביותר מתריסר מדינות.
הדו"ח ציין כי בניגוד לקבוצות טרור אחרות, המדינה האסלאמית אינה מקפידה רק על יישום ואכיפה של חוקי השריעה, אלא היא מבקשת למשול באופן פעיל, באמצעות מתן שירותים כמו מערכת משפט, מים, וכבישים.
בראשית 2013 הנפיק המכון דו"ח, שעוסק בארגוני הטרור האיראניים - כוח אל-קודס (היחידות המיוחדות של משמרות המהפכה האיראניים) והחזבאללה.
לפי הדו"ח ארגונים אלה פועלים הן באופן עצמאי והן במשותף במגמה להגביר את פעילותיהם ברחבי העולם ב-2013. הארגונים מפיקים לקחים מסדרה של ניסיונות פיגועים כושלים בשנתיים האחרונות, משתכללים ונעשים מתוחכמים יותר, וצפויים להעלות את רמות ואיכות הפיגועים שהם מתכננים בעזרת תאי טרור מקומיים המקבלים השראה מאל-קאעידה.
הדו"ח העריך כי פעולות הטרור יתרחבו ככל שיתרבו ניסיונות המערב לסכל את תוכנית הגרעין האיראנית.
לפי הדו"ח יעדי הטרור נותרו כשהיו: מטרות אמריקניות, ישראליות ויהודיות.
בשנת 2007 הוציא המכון מסמך העוסק בנושא הגרעין האיראני ובדיאלוג שמתקיים בין ישראל וארצות הברית בנושא.
בנייר מדיניות זה, מתמקד צ'אק פרייליך במכשולים העומדים בפני הדיאלוג הישראלי-אמריקני בסוגיית הגרעין.
זאת תוך כדי בחינת מספר המלצות מדיניות אשר עשויות לתת מענה לבעיית המכשולים האלה.
חוקרי המכון הם אינטלקטואלים החולקים את הניתוח שלהם עם הציבור, לעיתים קרובות באמצעי הדפסה ושידור.
כל תפוקת המכון זמינה דרך אתר האינטרנט שלה בשתי שפות: אנגלית וערבית.
נכון להיום, מכון וושינגטון מנהל תשע תוכניות מחקר פרטיות:
תוכנית רובין לחקר הפוליטיקה הערבית - מתמקדת בהתפתחויות חברתיות, פוליטיות, וכלכליות בעולם הערבי.
פרויקט קורת ליחסים ישראל-ערבים - ניתוח נושאי הליבה הנוגעים לסכסוך בין ישראל ושכנותיה הערביות, ומציאת פתרונות שיהיו מוסכמים על הצדדים.
תוכנית ברנשתין למדינות המפרץ ואנרגיה - מתמקד בשימור הברית הערבית של המפרץ הפרסי, ובתפקידם כמקור עיקרי של נפט וגז טבעי.
תוכנית ווטרבי למדינות איראן-ארצות הברית - ניתוח, דיאלוג פרטי, דיון ציבורי, והמלצות אופרטיביות להתמודדות עם האתגרים שמציבה איראן.
תוכנית ללימודי צבא וביטחון – עוסק בנושאים המשפיעים על אינטרסים ביטחוניים של ארצות הברית.
תוכנית ג'נט ואלי ריינהרת בנושאי לוחמה בטרור ומודיעין - ניתוח של קבוצות מיליטנטיות, רשתות התמיכה הלוגיסטיות והפיננסיות שלהם, ומדיניות לוחמה בטרור.
פורום פיקרא - מטרתו לעורר דיון ציבורי וליצור רעיונות לדמוקרטיה פוטנציאלית במדינות ערב.
תוכנית המחקר על טורקיה - דיון על הסביבה הפוליטית, הדיפלומטית והאסטרטגית של טורקיה.
תוכנית קרן דיאן וגילפורד גלייזר בנושא תחרות המעצמות והמזרח התיכון - מוקדש לחקר ההשפעה הסינית והרוסית במזרח התיכון ומחוצה לו.
מכון זכרון אהרן הוא מכון הוצאה לאור וההדרה, המוציא לאור ספרות תורנית, ומתמקד בפרט במדרשי חז"ל, ובספרות שו"ת מתקופת האחרונים.
מכון זכרון אהרן נוסד בראשית שנות התש"ס, כאשר מטרתו הראשונית הייתה לצורך הדפסת והפצת ספרי הרב יונתן שטייף, כאשר מייסד המכון הוא נכדו, שייסד לצורך כך את המכון.
המכון אף עוסק בחקר והוצאת כתבי יד של גדולי הראשונים והאחרונים, עידוד מחקרים תורניים, והפצת פרסומים תורניים בנושאי הלכה ואגדה.
בנוסף מנהל המכון מרכז מחקר ספרותי הלכתי בשם כולל אהל יונתן ובלומא, על שם הרב יונתן שטייף.
סדרות שונות של ספרים יצאו לאור על ידי המכון, כמו סדרת ספרי שאלות ותשובות, ספרי הרב יהונתן אייבשיץ, ספרי הרב יעקב עמדין (היעב"ץ), ספרים אקטואליים.
המכון ידוע בעיקר בהוצאתם לאור של סדרת ספרי המדרשים, כדוגמת מכילתא דרשב"י, מכילתא דרבי ישמעאל, סדר עולם, מדרש תנחומא, פרקי דרבי אליעזר, עם פרשנים רבים, ועוד למעלה מארבעים כרכי מדרשים שונים.
ספרי המכון נערכים בתוספת הערות עדכניות, ציונים וכדומה, כפי הנהוג במכונים התורניים כיום.
יו"ר המכון ומייסדו הוא הרב יהונתן בלייער, תושב ניו יורק.
המכון הוקם בראשיתו בערך בשנת תשס"ג, למען הפצת ספרי הרב יונתן שטייף, סבו של הרב בלייער.
בין ספריו: ספר מצוות השם, שו"ת מהר"י שטייף, ספר חדשים גם ישנים, ועוד.
לאחר מכן התרחב המכון לספרים נוספים, ונכון ל-2019 מונה המכון מאות ספרים, ביניהם כמעט כל המדרשים הקיימים.
המכון ללימודים פוליטיים של טולוז המכונה גם "סיאנס פרו טולוז", הוא מוסד צרפתי להשכלה גבוהה שנוסד בשנת 1948, העוסק במדעי המדינה וביחסים בינלאומיים.
המוסד ממוקם בעיר טולוז שבדרום צרפת.
על פי משרד החינוך הלאומי הצרפתי, המוסד הוא אחד מעשרות מוסדות הלימוד בצרפת שזכו להיות מוגדרים כ"גרנד אקול" - מוסד אקדמי שכדי ללמוד בו צריך לעבור בחינה בנוסף לתעודת הבגרות.
מטרתו של בית הספר היא להכשיר את מנהלי האומה הבאים במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי.
מאז 2016 : אוליבייה ברוסאר.
המכון למחקר ע"ש הרי ס.
טרומן למען קידום השלום הוא מכון מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים הממוקם בקמפוס הר הצופים.
בטקס הנחת אבן הפינה למכון ביולי 1966, הוצהר כי המכון יהא "מרכז ללימודים המוקדשים להשכנת השלום – אותם לימודים, שיתרמו רבות, כפי המקווה, לעיצוב הרמוניה בין-לאומית ולקידום שיתוף-הפעולה בין עמים וארצות ברחבי העולם".
המכון פועל כיום בשני מרחבים בהקשר של שלום ופתרון קונפליקטים.
המרחב הראשון עניינו אקדמי-מחקרי שעה שהמרחב השני עניינו פעילות ציבורית ויצירת פלטפורמה לשיח ופעילות בנושא.
בעוד ליבת המחקר והעשייה של המכון היא הסכסוך הישראלי-ערבי, ירושלים והמזרח התיכון, מכון טרומן מקדם מחקר וחשיבה על שלום ופתרון קונפליקטים בעולם כולו.
למכון יש תוכנית מלגות לדוקטורט ופוסט דוקטורט והוא תומך במחקר בסיסי, יישומי, כנסים, סדנאות ומפגשים בין יהודים וערבים.
המכון נוסד בשנת 1966 בעידודו ותמיכתו של נשיא ארצות הברית לשעבר הארי טרומן.
הקמת המכון בפועל ארכה מספר שנים בראשות אליהו אילת, לאחר שפרש מתפקידו כנשיא האוניברסיטה.
עד שנת 1970 גייסו כ-4 מיליון דולר בתרומות להקמת המכון, שרובם הוקצו להקמת בניין חדש בקמפוס הר הצופים.
טקס חנוכת מבנה המכון נערך במאי 1970. המבנה נבנה סמוך לאמפיתיאטרון בהר הצופים, והיה בין המבנים הראשונים שנבנו בהר הצופים לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1973 מימן המכון מחקר של פרופ' גדעון לדיז'ינסקי מהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה, שמטרתו למצוא את "אב החומוס" - חמצה (מחקר הדומה למחקרו של אהרן אהרנסון למציאת "אם החיטה") כדי להשביח את הזנים המתורבתים.
בין השנים 1991 ל-2013 חילק מכון טרומן את פרס טרומן לשלום (במקור "פרס גיטלסון") ל"אישים שתרמו תרומה משמעותית לקידום השלום באזור ובעולם כולו".
פרס זה מגלם את מחויבותו של המכון לקידום השלום.
הזוכים בפרס זה לאורך השנים היו -
1991 – שרת הבריאות הצרפתית לשעבר סימון וייל
1994 – שר החוץ הנורווגי לשעבר יוהאן יורגן הולסט
1999 – הסנאטור האמריקאי ג'ורג' מיטשל
2001 – השגריר האמריקאי לשעבר ריצ'רד הולברוק
2006 – הגנרל האמריקאי (בדימוס) קולין ל.
2008 – השגריר האמריקאי דניס ב.
2011 – נשיא הבנק העולמי לשעבר, סיר ג'יימס ד.
2013 – שר החוץ, האוצר והעבודה האמריקני לשעבר ג'ורג' פ.
פרופ' מריו שניידר 2005-2006 (כיהן מנהל בפועל)
ד"ר עודד לוונהיים 2018-2019 (כיהן כמנהל בפועל)
בתפקיד יו"ר חבר הנאמנים של המכון שימשו, בין השאר, שגרירי ארצות הברית בישראל וויליאם בראון (אשר החזיק בתפקיד במשך כ-25 שנים) וסמואל לואיס, הדיפלומט האמריקאי מקס קמפלמן, שגריר ישראל בארצות הברית לשעבר משה ארד והשר לשעבר דן מרידור
הספרייה ע"ש סטנלי ורוברטה בוגן המכילה כתבי עת וארכיונים מיוחדים התומכים בתחומי המחקר של המכון.
המרכז לדיפלומטיה ישראלית ע"ש אבא אבן העוסק בקשר עם שגרירים ונציגים פרלמנטריים ואחרים מרחבי העולם.
ארכיון אבא אבן - המכיל את הארכיון הפרטי של אבא אבן, שר החוץ לשעבר של מדינת ישראל.
המכון מעודד שיח על שלום ופתרון קונפליקטים ומתייחס בין היתר לאירועים אקטואליים.
כך בשנת 2020 קיים המכון וובינרים (סמינר רשת) בנושא חיסול קאסם סלימאני, עזה בימי קורונה, תוכנית הסיפוח של בקעת הירדן ועוד.
ב-2019, במסגרת כנס השנתי של המכון שעסק בציון 40 שנה להסכם השלום בין ישראל למצרים, העניק נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, ראיון מיוחד ובלעדי הנמצא באתר המכון.
בנוסף, המכון הקים ומפעיל תוכנית מלגות ייחודית לעידוד מחקרים בנושא של שלום ופתרון קונפליקטים.
מכון חרבין לטכנולוגיה (במנדרינית: 哈尔滨工业大学) הוא אוניברסיטה ציבורית, הממוקם בחרבין שברפובליקה העממית של סין, אשר הוקם בשנת 1920. יש למכון קמפוסים נוספים בשנג'ן שבמחוז גואנגדונג ובחיילונגג'יאנג.
בסך הכל, לומדים במוסד כ-37,000 סטודנטים.
המכון מתמקד בלימודי הנדסה, ונחשב לאחד היוקרתיים במדינה בתחום זה.
המכון הוקם בשנת 1920 ובשנת 1931 החלו לימודים לתארים מתקדמים והיה אחד מן הראשונים במדינה לעשות זאת.
בתי הספר של המכון הם:
בית הספר למדעי המחשב וטכנולוגיה
בית הספר להנדסת חשמל ואוטומציה
בית הספר לאלקטרוניקה והנדסת מידע
בית הספר למדעי האנרגיה והנדסה
בית הספר למדעי החיים וטכנולוגיה
בית הספר למדעי החומר והנדסה
בית הספר למדע וטכנולוגיה לתחבורה
בית הספר למדעי הרוח, מדעי החברה ומשפטים
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 252= (2024)
מכון טראמפ היה סמינר שסיפק סדרה של הרצאות נודדות, הסמינר נוסד ב-2005 והיה בבעלותם של אירן ומייק מילין מבוקה רטון שבפלורידה.
המכון השתמש בשמו של דונלד טראמפ באמצעות הסכם רישוי עם אוניברסיטת טראמפ אך לא פעלה תחת ארגון טראמפ, הסכם הרישוי פג בשנת 2009 ולא חודש מאז.
במהלך שנת 2006, שנת הפעילות המלאה הראשונה שלה, קיימה החברה כ-120 סמינרים ב-30 ערים ברחבי ארצות הברית, כאשר ארגון טראמפ קיבל את חלקו על כל מושב.
אף על פי שהמכון ואוניברסיטת טראמפ היו בבעלות נפרדת, הפעילות שלהם הייתה למעשה חופפת, ולעיתים קרובות אף השתמשו בחומרי פרסום הנושאים אותם שמות.
סטודנטים רבים התלוננו כי המכון הבטיח הבטחות שווא לשגשוג כלכלי אך מספק מעט הוראה בפועל, וכי בקשות להחזר כספי נדחו או בוטלו.
מאות מכתבי תלונה הוגשו לפרקליטות במספר מדינות בהן: מדינת ניו יורק, פלורידה וטקסס.
אף על פי שטראמפ לא היה מעורב באופן ישיר בהפעלת הסמינר, הוא אישר את הפעלתו בתשדיר פרסומי שכותרתו היה "דרך דונלד טראמפ לעושר", שם טען טראמפ כי "הכנסתי את כל המושגים שלי שעבדו כל כך טוב עבורי, חדשים וישנים, לסמינר שלנו ...
אני מלמד את מה שלמדתי".
בשנת 2016 נחשף כי בחוברת שהוכנה עבור מכון טראמפ נכללו לפחות 20 דפים שהיו גנבה ספרותית.
בישראל פועל מכון טראמפ במסגרת בית איזי שפירא ומציע מגוון קורסים והשתלמויות
מכון יונתן לחקר הטרור היה מכון מחקר, שהוקם בשנת 1976 על ידי בנימין נתניהו, לימים ראש ממשלת ישראל, לזכר אחיו יוני נתניהו שנפל במבצע אנטבה.
המכון פעל בישראל ובארצות הברית.
ביולי 1976 נפל סא"ל יוני נתניהו במבצע אנטבה לשחרור חטופי מטוס אייר פראנס.
כחלק מהנצחתו, יזמה משפחתו ובפרט אחיו בנימין נתניהו, הקמת מכון מחקר שנושאי עיסוקו יהיו "קרובים לליבו של יוני", והמכון הוקם בספטמבר 1976. מטרותיו העיקריות של המכון, כפי שהוצהר עליהן באותה התקופה, היו:
חיזוק הכרת הקשר בין חיי ישראל בזמננו ובין עברו בגולה ובארצו
טיפוח ההכרה בחשיבותה של ישראל להגנת העולם החופשי
מנהל המכון – בנימין נתניהו (עד 1980)
הוועד המייסד – אברהם שליט, ארוויון שמרון, צבי אייל, ראובן הכט, אליהו לנקין, סוזן דניאל-נטף, אלכסנדר פוקס, אלכסנדר רפאלי, בנציון נתניהו
חברי ההנהלה (רשימה חלקית) – בנציון נתניהו, ארווין שמרון, משה ארנס
בחלק מתקופת פעילותו, שימש דוד בר-אילן נציג המכון בארצות הברית.
עם הקמתו של המכון, הוקם לצדו גם ועד מנהל ציבורי שתמך בפעולתו ואשר הורכב מדמויות בעלות שיעור קומה.
נשיא הכבוד – נשיא המדינה אפרים קציר
יושבת ראש – ראש הממשלה לשעבר גולדה מאיר (עד לפטירתה)
ראשי ממשלות ישראל לדורותיהם – יצחק רבין, שמעון פרס (שר הביטחון בעת הקמת המכון), מנחם בגין ואריאל שרון (חברי הכנסת בעת הקמת המכון)
שרי ממשלות ישראל – חיים בר-לב, משה דיין, אהרן יריב, עזר ויצמן
נשיאי בית המשפט העליון – יואל זוסמן ושמעון אגרנט
הרבנים הראשיים לישראל – שלמה גורן ועובדיה יוסף
יו"ר ההסתדרות הציונית – יוסף אלמוגי
המכון עסק בחשיבה ובגיבוש מדיניות נגד טרור, ועיקר פרסומו בא לו מקיום כנסים בינלאומיים בנושא זה:
התקיים ב-2 עד 5 ביולי 1979 במלון הילטון בירושלים.
נושא הכנס היה "טרור כנשק בפוליטיקה הבינלאומית".
הכנס הורכב משבעה מושבים, ובין הדוברים בכנס היו ראש הממשלה מנחם בגין וראש הממשלה לשעבר יצחק רבין, חברי פרלמנטים ממדינות מערביות כגון ארצות הברית, בריטניה, הולנד ואירלנד, ואנשי אקדמיה מהארץ ומהעולם.
הנאומים בכנס אוגדו על ידי בנימין נתניהו לכדי ספר ששמו Internation Terrorism: Challenge and Response, ואשר לא ראה אור בעברית.
התקיים ב-24 עד 26 ביוני 1984 במלון "ארבע העונות" בוושינגטון די.סי..
בין הדוברים בכנס היו ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין, מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ ושגרירת ארצות הברית באו"ם ז'אן קירקפטריק.
כשנתיים לאחר הכנס, הוציא נתניהו את ספרו "הטרור: כיצד יוכל המערב לנצח" (שראה אור לראשונה באנגלית), והכנסותיו הוקדשו אף הן לפעילות המכון.
פעילותו מומנה בעיקרה מתרומותיהם של פילנתרופים יהודים-אמריקאיים.
מספר עיתונאים ובהם בן כספית (בספרו נתניהו: ביוגרפיה) ויונתן שם-אור טוענים כי מכון יונתן היווה פלטפורמה לקידומו של בנימין נתניהו כ"מיועד" החדש של משפחת נתניהו להנהגת מדינת ישראל לאחר מותו של האח הבכור יוני, בדומה לייעודו של ג'ון קנדי לנשיאות ארצות הברית לאחר מות אחיו ג'ו במלחמת העולם השנייה.
עוד טוען שם-אור כי מדובר היה ב"מכון של איש אחד".
אכן במסגרת פעילות המכון קשר נתניהו קשרים הדוקים עם משה ארנס, ובשנת 1982 מינה האחרון את נתניהו לציר ישראל בוושינגטון ובהמשך לשגריר ישראל באו"ם.
בשנת 1988 נבחר נתניהו לכנסת, ובשנת 1996 היה לראש ממשלת ישראל.
בתחקיר של עינת ברקוביץ' ובירנית גורן שפורסם בעיתון "כל העיר" בשנת 1996 מתוארות שתי פניות של המכון לרשם העמותות במטרה לקבל פטור ממסים מבלי להסביר את מקור ההכנסות.
המכון, בניגוד לחוק, לא טרח מעולם להגיש דו"חות כספיים לרשם העמותות.
באופן דומה, לא מונתה ועדת ביקורת שתפקח על תנועת הכספים.
במרץ 1988 פנה רשם העמותות במכתב לעו"ד שייצג את המכון והודיע לו שהמכון מפר את חובתו באי הגשת הדו"חות הכספיים כאמור.
מכתבו לא נענה מעולם: לא נשלחו דו"חות, לא מונתה ועדת ביקורת.
במסגרת פעילותו של המכון נחשף הציבור הישראלי כמו גם זה האמריקאי לדמותו של נתניהו, שהיה בעל כישורי נאום ורטוריקה מרשימים, והוא שטח במסגרת כינוסי המכון את משנתו באשר למדיניות נגד טרור.
לאורך כל שנות פעילותו הציבורית, נתניהו הפך לדובר מרכזי בערוצי הטלוויזיה האמריקאיים בנושאים אלה.
בשלב מסוים עבר כלל פעילות המכון לוושינגטון הבירה כחלק מניסיון לשווק אותו כמכון בינלאומי, ובכך להשיג תרומות יותר גדולות שיעזרו לארגון להמשיך להתקיים.
הניסיון הצליח חלקית, עד שבסוף שנות ה-80 המכון נקלע לבעיות כספיות.
המכון נסגר סופית בשלהי 1993.
ב-1996 הוקם המכון למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי הרצליה, אשר תחומי עיסוקו חופפים לאלה של מכון יונתן.
מכון חמשת הקיבוצים היה מפעל הובלת מים בעמק הירדן אשר הוקם בשנים 1942-1943.
ב-1931 תכנן המהנדס שמחה בלאס מפעל מים ראשון בעמק הירדן לקיבוצים בית זרע ודגניה ב' - המים נשאבו מנהר הירדן במשאבות שהופעלו בכוח חשמל מתחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים, הועלו אל ראש אמת מים (שהוקמה לאורך גבולה הדרומי של דגניה ב'), וזרמו בכח הכובד אל שדות הקיבוצים.
מפעל זה, שכונה "האמה המשותפת", הפחית את עלות המים והגדיל את כמותם ובכך איפשר הקמת קיבוץ נוסף באזור, אפיקים.
אמת מים שנייה נבנתה על ידי חברי אשדות יעקב ב-1938, ממזרח לאשדות יעקב, בכיוון דרום-צפון.
המים נשאבו מהירמוך, הועלו אל ראש האמה וזרמו אל שדות אשדות יעקב בדרום-מזרח עמק הירדן.
בשנות ה-40 מי ההשקיה כבר לא הספיקו לגידול המרכזי באותה תקופה - בננות.
בשנים 1942-1943 יזמו חמישה קיבוצים: דגניה א', דגניה ב', בית זרע, אפיקים וקבוצת כנרת, הקמת אמת מים שלישית להשקיית שדותיהם.
אמה זו, שכונתה "האמה הגבוהה", תוכננה אף היא על ידי שמחה בלאס והוקמה על ידי סולל בונה.
המים נשאבו מהירמוך באמצעות מכון שאיבה מדרום לקיבוץ מסדה, וזרמו על גבי האמה לשדות הקיבוצים במזרח עמק הירדן.
מפעל השאיבה הוקם בתקופת מלחמת העולם השנייה בה שרר מחסור בכח אדם, לכן חברי הקיבוצים הועסקו בעבודת הבנייה.
מכון השאיבה שהוקם כונה "מכון חמשת הקיבוצים".
מפעל ההשקיה כלל משאבות בהספק של 500 מטר מעוקב לשעה כל אחת.
מהמשאבות זרמו המים בשני צינורות בקוטר 18 ו-20 צול שהעלו את המים לגובה 38 מטר, עד לראש אמת מים מבטון.
מראש האמה ירדו המים בשיפוע של 1.2 פרומיל לאורך 1,250 מטר.
לאורך האמה היו פתחים לחלוקת המים לתעלות מפזרות.
מפעל זה הזרים כל שנה כ-7 מיליון מטר מעוקב של מי השקיה.
כל מערכת ההשקיה התבססה על תעלות פתוחות והצפה: החל מאמות המים, המשך בתעלות המפזרות וכלה בתעלות המחלקות בתוך השטחים החקלאיים.
כמויות המים שהשקו את השטחים היו גדולות מהצורך הממשי ובזבזניות, חלק גדול מהמים לא שימש בפועל להשקיה אלא זרם לניקוז.
בין האחראים על הפעלת המכון וחלוקת המים היו מאיר מלמד מקבוצת כנרת, ואברהם בן דוב, גם הוא מקבוצת כנרת, שנהרג בעלותו על מוקש שהטמינו הירדנים בדרך היורדת למכון השאיבה על גדות הירמוך.
לצורך עבודתו, קיבל מאיר מלמד "רכב שרות", אופנוע הארלי דווידסון עם "סירה", ועם מהלכים ביד, כולל הילוך אחורי ("רוורס").
בשנות ה-70 הוטלו מכסות מים על פי חוק, ההשקיה עברה למערכות סגורות, ושלוש האמות ומכוני השאיבה שהזינו אותן, ננטשו.
מ"האמה המשותפת" ומהאמה של אשדות יעקב נותרו קטעים בלבד, אשר שופצו על ידי "אגודת המים בעמק הירדן".
"האמה הגבוהה" נותרה כמעט בשלמותה אך זרועה סדקים ושברים.
מכון חרוב הוא מכון מחקר אשר נוסד בשנת 2006 על ידי הפילנתרופית האמריקאית לין שוסטרמן.
המכון עוסק במאבק באלימות במשפחה, בדגש על התעללות בילדים ובהזנחתם.
כיום המנהל הכללי של המכון הוא כרמית לבנה כץ.
משרדי העמותה ממוקמים בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
המכון עוסק בימי עיון, כנסים וקורסים עבור אנשי חינוך ורווחה העוסקים באיתור אלימות במשפחה ובטיפולה.
בנוסף על כך, המכון עוסק בהנגשת מידע בנושא, יצירת שיתופי פעולה בין גורמים רלוונטיים שונים ופיתוח שיטות טיפול חדשות באלימות במשפחה.
משנת 2015 מכון חרוב מפעיל את "מיזם מהל'ב" – המיזם למניעת התעללות בילדים – בשיתוף עם קרן שוסטרמן, חברת Capitolis וחברת הייעוץ BCG.
המיזם עוסק בניטור תופעת ההתעללות בילדים, הסברה וקידום דיח ציבורי ומדיניות ציבורית לטיפול בנושא.
החל מנובמבר 2020, המכון אף מעניק מלגות לפוסט-דוקטורט עבור חוקרים העוסקים בחקר ההתעללות בילדים.
בחודש יולי 2021, נחנכה בקמפוס חרוב שבקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית מרפאת חרוב.
במרפאה מתקיימת הערכה רב-מקצועית ובין השאר אבחנה של נוירולוג, פסיכיאטר, קלינאית תקשורת ומרפאה בעיסוק (שעובדים במרפאה בליווי עובדת סוציאלית) שמתמחים בטיפול בילדים נפגעי טראומה, התעללות והזנחה.
מכון זולת - לשוויון וזכויות אדם הוא מכון מחקר ישראלי הפועל כעמותה שמטרתו לקדם מדיניות סדר יום הומניסטי.
המכון תומך בגופים פוליטיים ואחרים, הפועלים בישראל לקידום ערכים ולהשגת מטרות המזוהות עם השקפת עולם של שמאל-ליברלי: קידום זכויות האדם, זכויות אזרח, שוויון ושותפות בין כל מגזרי החברה הישראלית.
אופן הפעולה העיקרי של המכון לקידום מטרות אלה הוא בשדה הפוליטי, על ידי הסברה ושתדלנות בקרב מקבלי החלטות בממשלת ישראל ובכנסת, יצירת מקורות מידע באמצעות תמיכה במחקרים, והצגה אקטיבית של המידע למקבלי ההחלטות.
כל זאת במטרה להשפיע על הדרג הפוליטי ועל מעצבי דעת קהל בתקשורת.
מכון זולת הוא עמותה שהוקמה ב-2019 על ידי יו"ר מרצ זהבה גלאון, אילן ברוך וצלי רשף.
לפי מקימיו, הקמת המכון הייתה נחוצה כמענה לגופים דומים בעלי סדר-יום ימני.
המכון פועל להשגת מטרותיו בעיקר בשדה הפוליטי.
בין האמצעים שבהם הוא משתמש:
מימון מחקרים בנושאים פוליטיים, חברתיים וכלכליים, כדי לספק מידע עדכני ורלוונטי שישמש לקידום מטרותיו של המכון.
מחקריו של המכון מתמקדים בנושאים של משטר וממשל, שוויון חברתי, שוויון לפלסטינים אזרחי ישראל, שוויון מגדרי, תקשורת חופשית, וזכויות האדם של הפלסטינים ביו"ש.
פרסום המידע ועמדות המכון בציבור כדי לעורר מודעות רחבה, בעיקר בצורת דוחות, סקרי דעת קהל, ניירות מדיניות וניירות עמדה.
המכון מפרסם סקרים הבוחנים את העמדות בציבור הישראלי בנושאים הנוגעים לשוויון ולזכויות אדם, ומשתמש בפרסומים הללו כדי לתמוך בשינוי חוקים, ברפורמות פוליטיות ובהצעות לשינוי מדיניות.
פעולות הסברה בקרב מקבלי החלטות, כגון השתתפות בדיוני ועדת החוץ והביטחון.
"דמוקרטיה לכאורה: מצב המשטר בישראל": הדוח בוחן מהלכים שפגעו לדבריו באופיו הדמוקרטי של המשטר בישראל, מהקמתה ועד להווה.
למסקנת הדוח בישראל מתקיים מודל היברידי של משטר המשלב רכיבים דמוקרטיים לצד סמכותניים, וכן מראה שהמגמות הסמכותניות התגברו מאוד ב-12 שנות כהונתו השנייה של נתניהו כראש ממשלה.
כנספח לדוח, מוצעים 15 חוקים ותיקוני חקיקה לבלימת ההידרדרות ולחיזוק ההגנות על הדמוקרטיה.
"פייק ניוז והפגיעה בזכויות אדם: אתגרים ודרכי התמודדות": הדוח מזהה ומאפיין את זכויות האדם הנפגעות בישראל בשל ידיעות כוזבות, כגון הזכות לפרטיות, הזכות לשוויון, זכות הציבור לבחירות חופשיות והזכות לבריאות.
הדוח מציג הצעות אופרטיביות להתמודדות עם התופעה ומתמקד במפיצי ידיעות כוזבות, תוך רגישות לצורך להגן על חופש הביטוי של האזרחים.
הדוח נדון בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת ב-3 בינואר 2022.
"אם אשכחך: מבט על ירושלים מפרספקטיבה מגדרית ומפריזמה של זכויות אדם": הדוח נכתב במלאת 20 שנה להחלטת האו"ם 1325, שפסקה כי יש לשלב נשים במוקדי קבלת החלטות בנושאי שלום וביטחון; ובמלאת 54 שנים לכיבוש השטחים.
כותבת הדוח, עדי גרנות, ראיינה נשים יהודיות ופלסטיניות המתגוררות בירושלים על חוויות החיים השונות שלהן וסוקרת את הפגיעה בזכויות האדם שלהן תחת מציאות הכיבוש.
"זכויות האדם של זקנים בזמן קורונה": מכון זולת הוקם בעיצומו של משבר מגפת COVID-19. הדוח עוסק בקשר בין מגפת COVID-19 לבין זכויות האדם, ובאופן ספציפי בזכויות האדם של הקשישים שהופרו בתקופת ההתמודדות עם המגפה, בהן: הזכות לכבוד, זכות ההשתתפות והזכות לבריאות.
הדוח מציע דרכים למתן מענה חברתי, תרבותי ובריאותי לאוכלוסיית הקשישים.
הדוח נדון בוועדה המיוחדת של הכנסת לעניין נגיף הקורונה החדש ולבחינת היערכות המדינה למגפות ולרעידות אדמה ב-21 באוקטובר 2020.
"דוח המכבסה: זה לא "סיפוח", זה אפרטהייד": דוח שטוען כי בשיאו של השיח הציבורי בישראל על נושא הסיפוח, נעשה שימוש במכבסת מילים בתקשורת ובפוליטיקה, כדי להסתיר את משמעותו האמיתית של סיפוח: אפרטהייד.
את הדוח חותם "מילון מונחים" שמטרתו להציע אלטרנטיבה לשונית "שתחליף את שיח הסיפוח המכובס בשפה מדויקת ונאמנה יותר למציאות".
אכיפה בררנית: ביטול האיסור על הנפת דגל.
על פי סעיף 82 לפקודת המשטרה, ניתן למנוע הנפה של דגל אם הדבר נתפס כמפריע לשלום הציבור.
בפועל, לטענת ראשי המכון, אכיפת החוק נעשית בעיקר בשכונות הפלסטיניות במזרח ירושלים ובהפגנות, ותוך פגיעה בזכויות אדם ובחופש המחאה, ולכן מכון זולת מציע לבטל את הסעיף.
הבטחת חופש המידע: הנגשת מידע עם עניין לציבור (בשיתוף התנועה לחופש המידע בישראל).
בנייר מדיניות זה מציעים זולת והתנועה לחופש המידע לתקן את סעיף 9(א)(3) לחוק חופש המידע, אשר לפיו לממונה על החוק תהיה הסמכות למסור מידע בעל עניין ציבורי ולבצע את האיזון הדרוש בין הזכות לקבלת המידע ובין פגיעה בפרטיות.
זאת בניגוד לפרקטיקה שהייתה מקובלת במשך 20 שנה, שלפיה בית המשפט הוא זה שמבצע את האיזון.
אימוץ סעיף שכזה ירחיב את סמכויות הממונה ואת חופש המידע והעיתונות.
הזכות לחיסון: התמודדות עם הססנות חיסונים.
בעיצומו של מבצע החיסונים נגד נגיף הקורונה, נייר המדיניות מטיל זרקור על אוכלוסיית "הססני החיסונים" – אנשים שאינם בהכרח מתנגדים לחיסון, אך נמצאים "על הגדר".
נמצא כי לסוגיות הנוגעות לזכויות אדם, כמו נגישות למידע ברור ואמין, יש השפעה מכרעת על הפיכתו של אדם ל"הססן חיסונים", והוצעו פתרונות אפשריים.
הקמת נציבות זכויות אדם וחיזוק מעמד מבקר המדינה.
נייר המדיניות מציף את העובדה שביותר מ-120 מדינות בעולם ישנו לפחות מוסד לאומי אחד שעוסק בקידום זכויות אדם ובהגנה עליהן, וישראל אינה אחת מהן.
הנייר מציע להקים נציבות ארצית ונציבויות מקומיות לזכויות אדם וכן לעגן בחוק יסוד את תפקידו של מבקר המדינה כמגן הראשי על זכויות האדם.
מצלמה על כל שוטר: לחשוף את אלימות המשטרה, להגן על זכויות המפגינים.
נייר המדיניות מצביע על כך שאף על פי ששוטרים נושאים מצלמות גוף בהפגנות, הם לא נדרשים להפעיל אותן.
הוא כולל הצעת חוק שתחייב שוטרים להפעיל את מצלמות הגוף כך שתוגבר ההרתעה נגד אלימות משטרתית כלפי מפגינים.
מאבק באלימות נגד נשים: תמיכה בחתימה של ישראל על אמנת איסטנבול.
מסמך העמדה נוסח כתשובה להתנגדותה של שרת הפנים איילת שקד לחתימת ישראל על אמנת איסטנבול, שעניינה מאבק באלימות נגד נשים.
המסמך טוען שהצטרפות של ישראל לאמנה לא רק שלא תסב כל נזק אלא תוכל לסייע למיסוד המאבק של המדינה באלימות נגד נשים.
המכון אף קרא לשר המשפטים סער לחתום על האמנה, תוך הבהרה שאין יסוד לחשש כי האמנה תאלץ את ישראל לפתוח את שעריה ולתת מעמד של פליטה לכל מי שהופלתה במדינה.
עוד טען המכון כי החשש מפני מנגנוני הפיקוח של מועצת אירופה שעליו כתבה שרת הפנים שקד אינו מבוסס, וכי אין כל חשש לפגיעה בריבונותה של ישראל עקב החתימה על האמנה.
קליטת הפליטים מאוקראינה: מתווה הממשלה לא חוקי ולא מוסרי: המסמך טוען שמתווה הממשלה המחודש לא כולל התייחסות מספקת לסוגיות של זכויות אדם ומציע מתווה חלופי על בסיס משפט בין לאומי ושיקולי מוסר ובו קריאה לביטול האפליה בין פליטים יהודים ושאינם יהודים והתחשבות בצרכים הספציפיים של הפליטים עם קליטתם הזמנית בישראל.
חוק האזרחות והכניסה לישראל: איסור אפליה באיחוד משפחות.
מסמך העמדה מבקר את הצעת הממשלה (שהתקבלה מאוחר יותר) לחדש את הוראת השעה שבחוק האזרחות והכניסה לישראל הפוסלת איחודי משפחות שבהן אחד מבני הזוג הוא פלסטיני תושב השטחים.
זכויות במשפט הפלילי: הבטחת עקרון השוויון בהצעת חוק יסוד של משרד המשפטים: מסמך העמדה מסביר את החשיבות בעיגון השוויון בכל חוק יסוד אבל במיוחד בהליכים פליליים, שבהם קיימים פערי כוחות אינהרנטיים בין המדינה לבין הנאשם או החשוד.
שלושים שנה לחקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
מסמך העמדה קורא לעגן באמצעות חוקי יסוד נפרדים את זכויות האדם והאזרח שהושמטו מרשימת הזכויות המצומצמת שהוכרה בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, ביניהן שוויון, לחופש דת ומצפון ולחופש הביטוי.
עוד קורא המסמך לחוק יסוד: חקיקה שיעגן בנפרד את הביקורת השיפוטית על חוקים רגילים וחוקי יסוד וכך יקל את הביקורת הפוליטית והציבורית על בית המשפט העליון.
בלימת "התוכנית הלאומית להפחתת הרגולציה": מסמך זה הוגש לוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת במסגרת דיונים לקראת הקמתה של רשות האסדרה, וטוען שבעת הקמת הרשות יש להתייחס להיבטים שונים של זכויות אדם ולמנוע עיוורון של רשויות שונות אל מול נושאים שאינם בתחום התמחותן.
מכון זולת מקיים כנסים אינטרנטיים ופיזיים הקשורים לפרסומיו של המכון, בשיתוף פעולה עם גופים נוספים.
בנובמבר 2021 התקיימה לראשונה ועידת ישראל לדמוקרטיה בשיתוף מכון זולת, הקרן החדשה לישראל ועיתון הארץ.
הוועידה התקיימה בנוכחות הנשיא יצחק הרצוג, שר המשפטים גדעון סער, שר הביטחון בני גנץ ושרים נוספים, חברי כנסת, עיתונאים, ונציגים של ארגוני החברה האזרחית.
מכון זולת תמך בפסטיבל סולידריות לקולנוע ולזכויות אדם, וכן עורך הכשרות לעיתונאים, יהודים וערבים, ולמעצבי דעה, וזאת במטרה לחזק את שיח זכויות האדם בישראל.
בין הצעות החוק שניסח המכון:
הצעת חוק לתיקון פקודת המשטרה (ביטול איסור הנפת דגל), התשפ"ב–2022, שהוגשה על ידי חברי הכנסת מוסי רז, גבי לסקי, עלי סלאלחה ומיכל רוזין והונחה על שולחן הכנסת ב-6 ביוני 2022.
הצעת חוק לתיקון פקודת המשטרה (חובת שימוש במצלמות גוף בעת הפגנה), התשפ"א–2021 שהוגשה על ידי חברי הכנסת אחמד טיבי ואוסאמה סעדי.
ההצעה עברה קריאה טרומית ב-12 בינואר 2022 והועברה לוועדה המטפלת להכנה לקריאה ראשונה.
הצעת חוק חופש המידע (תיקון – פגיעה בפרטיות לטובת עניין ציבורי), התשפ"ב–2021, שהוגשה על ידי חברי הכנסת גבי לסקי, ענבר בזק ואוסאמה סעדי, והצטרפו אליה חברי הכנסת איתן גינזבורג ורון כץ, פ/2442/24. ההצעה הונחה על שולחן הכנסת בנובמבר 2021.
הצעת חוק הנגשת מוצרי מחזור בגופים ציבוריים, התשפ"ב–2022, שהוגשה על ידי חברות הכנסת נעמה לזימי, עאידה תומא סלימאן, מיכל רוזין וגבי לסקי.
ההצעה הונחה על שולחן הכנסת ביוני 2022.
הצעה לחוק בתי המשפט (תיקון – מחלקות לעבירות מין)
הצעה לתיקון תקנון הכנסת (התייחסות לשוויון בהצעות חוק)
הצעת חוק לאיסור אפליה באיחוד משפחות, התשפ"ב-2022
הצעות לתיקוני חקיקה להתמודדות עם ידיעות כוזבות (פייק ניוז), התשפ"א-2021
הצעת חוק שקיפות ועדות חקירה וועדות בדיקה ממשלתיות (תיקוני חקיקה), התשפ"א-2021
מנכ"לית מכון זולת היא עינת עובדיה.
מנהל מחלקת המחקר של המכון הוא ד"ר זהר כוכבי.
חברי הוועד המנהל של המכון הם: השגריר לשעבר אילן ברוך, אליאס מטאנס, נחמה קרפול-בורק, צלי רשף ושפרה שליט.
מכון חקר היערות של מלזיה (במלאית: Institut Penyelidikan Perhutanan Malaysia; באנגלית: Forest Research Institute Malaysia) הידוע בראשי תיבות של שמו באנגלית כ-FRIM, הוא סוכנות סטטוטורית של , הפועלת תחת המשרד למשאבי טבע וקיימות סביבתית (NRES).
הגוף הוכר ב-2025 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ומטרתו לקדם ניהול בר-קיימא ושימוש מיטבי במשאבי היער במלזיה באמצעות יצירת ידע וטכנולוגיה בתחום ייעור טרופי, תוך מחקר, פיתוח ויישום.
ה-FRIM ממוקם ב, ליד קואלה לומפור.
האתר בולט כייעור מחדש המוקדם ביותר של יער גשם טרופי על קרקע הרוסה לחלוטין מכרייה.
בשנת 1926, כשהאזור היה חלק ממלאיה הבריטית, מנהל היערות הראשי (המקביל למנכ"ל מחלקת הייעור כיום), ג'י.אי.אס.
קוביט (G.E.S Cubitt), ביקש מד"ר פרדריק ויליאם פוקסוורת'י להקים יחידת מחקר יערות נפרדת עבור מחלקת הייעור.
פוקסוורת'י הוא זה שבחר במיקום הנוכחי של המכון, בקפונג.
פוקסוורת'י בחר באתר בשל היותו עשיר במקורות מים ובשל קרבתו לשמורת יער בוקיט לגונג.
הוא גם היה למנהל המחקר הראשי הראשון של המכון.
השטח שנבחר היה כמעט חשוף לחלוטין מתכסית היער המקורית, למעט כמה עצים בודדים באזורים לא נגישים.
המדרונות היו מכוסים בעשב, והפכו לטרסות לגידול ירקות, בעוד שבעמק נותרו מספר בריכות טבעיות, שרידים מפעולות כריית בדיל שהתנהלו במקום בעבר.
בין השנים 1926 ל-1927, נשתלו 161 מיני עצים כדי לבחון את עמידותם בסביבה הקשה.
שתילי העצים שמתו הוחלפו במינים אחרים לפי הצורך.
עבודות הגינון התבצעו על בסיס חודשי כדי לסלק צמחייה פולשנית, ללא שימוש במכונות, בהשקיה או בחומרי הדברה.
תוצאות אלו הושגו בזמן קצר על ידי צוות של כעשרה מדענים וכ-200 עובדים ופועלים שגויסו מקומית.
תוך שנתיים בלבד, בשנת 1928, נשתלו 42 ההקטארים הראשונים (420 דונם) של מטעי ניסוי ב-FRIM.
המטעים, שהורכבו בעיקר ממינים של עצים ממשפחת ה (עצים גבוהים בעלי עצה קשה) טופחו בקפידה כעצי "אומנת" למינים אחרים להם סיפקו צל ומזון (כמקדמי קיבוע חנקן).
באותה תקופה החלה בנייתו של המבנה הראשי.
עם השלמתו בשנים שלאחר מכן, שימש המבנה כמרכז היחיד למעבדות, לעשבייה (הֶרְבָּרְיוּם) ולמוזיאון, וכן למחלקות הכימיה, הזואולוגיה והייעור של המכון.
מבנים חדשים נוספו רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
אוסף העשבייה, שהועבר אף הוא לקפונג, כלל 1,500 פריטים.
עד 1932, השנה שבה פרש ד"ר פוקסוורת'י, כל חלקה בשטח המכון נשתלה בתערובת של מינים רבים.
המינים הראשונים שנשתלו כבר הגיעו לגובה של שישה מטרים, עם גזעים ישרים וחזקים.
בסוף העשור ניטעו במכון כ-125 הקטארים של מטעים.
זמן קצר לפני שפדרציית מלאיה (הישות שקדמה למלזיה) קיבלה את עצמאותה מהאימפריה הבריטית ב-1957, כ-220 הקטארים של מטעים כבר הוקמו במכון.
מיני העצים של דיפטרוקרפיים ושאינם דיפטרוקרפיים כללו 201 ו-168 מינים בהתאמה, ואוסף העשבייה הכללי גדל ל-53,600 פריטים.
גם ענף חקר העץ כחומר גלם עבר מפרוור של קואלה לומפור והפך לחלק מהמכון בקפונג.
שש שנים לאחר מכן מונה אנג'יק עבדול רחמן מוחמד עלי למנהל הראשון ממוצא מלזי ומנהל המחקר הראשי של המכון.
שטח המכון התרחב ב-192 הקטארים נוספים בשנים 1962 ו-1964, והגיע לסך כולל של 600 הקטארים.
בשנת 1977 מונה סאלח מוחד נור לתפקיד המנהל הכללי של המכון.
שמונה שנים לאחר מכן, המכון הפך לגוף סטטוטורי.
באמצעות חוק פרלמנט, הוקמה הוועדה המלזית למחקר ופיתוח ייעור (MFRDB) כדי לנהל את המכון, ששמו שונה למכון חקר היערות של מלזיה (FRIM).
על שינוי היסטורי זה הודיע ראש הממשלה, ד"ר מאהאטיר מוחמד, כשביקר ב-FRIM ב-11 ביוני 1984. פתיחתו הרשמית של ה-FRIM התקיימה מאוחר יותר, ב-5 באפריל 1986.
מכון חקר היערות של מלזיה (FRIM) הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו במסגרת ועדת המורשת העולמית שהתכנסה בפריז ביולי 2025.
השטח של מכון חקר היערות של מלזיה (FRIM) הוא בית גידול למגוון ביולוגי עשיר ומרשים:
צמחים: האתר כולל כ-2,300 מינים של צמחים וסקולריים, ביניהם שרכים, שיחים, עשבים ואפיפיטים.
בנוסף, תועדו כ-200 מינים של פטריות גדולות.
חרקים: במקום מגוון רחב של מיני חרקים, ביניהם: 324 מיני פרפרים, 11 מיני גחליליות, 18 מיני חיפושיות זבל, 92 מיני נמלים ו-10 מיני טרמיטים.
בעלי חוליות: האתר מהווה מקלט לבעלי חיים מקומיים, כולל: 233 מיני עופות, 62 מיני יונקים, 82 מיני זוחלים, 34 מיני דו-חיים ו-21 מיני דגים של מים מתוקים
האתר מגן על מספר לא מבוטל של מינים בסכנת הכחדה, כולל 13 מינים בסכנת הכחדה חמורה, 25 מינים בסכנת הכחדה ו-35 מינים פגיעים.
מכון מאיר הוא בית מדרש ומרכז תורני ללימודי יהדות בדרכו של הרב קוק, המיועד בעיקר לחוזרים בתשובה ואנשים המתקרבים לדת.
ממוקם בקריית משה בירושלים, ומשתייך לזרם הדתי לאומי.
הוא הוקם בשנת תשל"ד (1974) על ידי הרב דב ביגון הממשיך לעמוד בראשו.
במכון קיימות מחלקות לדוברי עברית, רוסית, אנגלית, ספרדית וצרפתית ולומדים בו כארבע מאות תלמידים.
קיימת גם מסגרת נפרדת לבנות (מכון אורה), אולפן גיור ואולפן בשיתוף עם משרד החינוך.
בשנת תשמ"ז עמד בראשו הרב יוסף כרמל.
החל משנת תש"פ הצטרף לצוות המכון הרב מאיר טויבר כראש המחלקה הישראלית במכון (במקומו של הרב אורי שרקי) וכסגן ראש המכון לצידו של הרב ביגון.
בשנת תשפ"ד הרב רן בן משה רבה של בית רימון אשר הגיע מהצפון החליפו והוא עומד כיום כראש המחלקה הישראלית .
המוטו של המכון מבוסס על משנתו של אהרון הכהן: "אוהב את הבריות ומקרבן לתורה", וגם "יהדות בנחת רוח".
במכון שני מסלולי לימוד עיקריים: אמונה וגמרא.
לצד לימודי גמרא במתכונת ישיבתית רגילה, מתקיימים במכון גם לימוד האמונה, כלומר, לימוד מחשבת ישראל.
הדגש העקרי בלימודי האמונה במכון הוא על לימוד משנתו של הרב קוק.
במכון מתבצעת פעילות חברתית ענפה הכוללת טיולים, מסיבות ראש חודש, ימי עיון ושבתות.
אופיו של המכון מושפע במיוחד על ידי המחלקה הישראלית המונה כמאתיים תלמידים.
רוב רבני מכון מאיר הם בוגרי המכון עצמו או ישיבת מרכז הרב.
המכון פועל להחזרה בתשובה בדרך הציונות הדתית.
בוגריו משתלבים בקהילות הציונות הדתית ברחבי הארץ וחלקם משמשים כרבנים במכון עצמו.
החל משנות ה-70 ועד היום ממוקם המכון בשדרות המאירי בשכונת קריית משה ירושלים.
בשלהי שנות ה-80 למדו במכון כ-300 תלמידים.
רוב התלמידים שהו במכון כשנה-שנתיים.
למכון אתר אינטרנט שבו ניתן לקרוא ולצפות בשיעורים הניתנים במכון בשידור ישיר.
הערוץ נוסד בחודש טבת ה'תשס"ה כדי לאפשר לציבור המעוניין בכך להעמיק שורשיו ביהדות ולחזק את יסודות האמונה.
הערוץ משדר לאורך היום שיעורי תורה מכיתות מכון מאיר במבחר נושאים: אמונה, הלכה, מוסר, תנ"ך, פרשת השבוע ונושאים אקטואליים.
בערוץ מועברים שיעורים מפי עשרות רבנים.
חלק משיעורי הערוץ מופצים על גבי תקליטורים.
הערוץ מאפשר לצופיו לשאול שאלות בשידור חי, לצפות בארכיון השיעורים, לקרוא את "באהבה ובאמונה" (עלון פרשת השבוע שמופץ ב־80,000 עותקים בבתי כנסת) או לקבלו בדואר אלקטרוני, לקבל עדכונים שוטפים באמצעות RSS ועוד.
בערוץ מאיר ניתן לצפות בשיעורים גם לאחר ששודרו; בארכיון מעל 10,000 שעורי תורה בווידאו בעברית וכן שעורי תורה בחמש שפות: אנגלית, צרפתית, ספרדית, רוסית וגרמנית.
בערוץ מועברים שיעורים בנושאים הבאים:
מתוך ספרי הרב אברהם יצחק הכהן קוק: עין אי"ה, אורות, אורות התורה, אורות הקודש, עקבי הצאן, אורות התשובה
מתוך ספרי הרמב"ם: שמונה פרקים, ספר המדע, איגרת תימן, מורה הנבוכים
מתוך ספרי המהר"ל מפראג: תפארת ישראל, נצח ישראל, נתיבות עולם
ספרי מוסר: אורחות צדיקים, מסילת ישרים, פלא יועץ, פרקי אבות
שיעורים על התנ"ך: בראשית, שמות, שופטים, שמואל, פרשת שבוע, שם משמואל (על הפרשה), הרב חרל"פ (על הפרשה), ושיעורים על הפטרות פרשות השבוע.
שעורים נוספים: דעת תבונות, פרק חלק, יסודות האמונה, הכוזרי, כנסים וימי עיון, הלכה יומית, מבוא לתורה שבעל פה, פרק חזקת הבתים, ופרשת השבוע על פי החסידות.
בשנת תש"ע החל ערוץ מאיר בשידור תוכנית ראיונות, שבה מראיין הרב חגי לונדין דמויות, בהן אפי איתם, הרב חנן פורת וד"ר גבי אביטל.
ב-2010 זכה הערוץ בפרס אגרסט "על פעילות בהכנת תוכניות במגוון נושאים ביהדות, על התמסרות להנחלת מורשת תורת ישראל וארץ ישראל בקרב הציבור, על הרחבת אופקים והעמקה באוצרות הרוח של ישראל ועל בניית אלטרנטיבה תרבותית ערכית והפיכת הרגלי הפנאי של אוכלוסייה מגוונת".
בפברואר 2013 החלו (במקביל לערוץ מאיר באינטרנט) שידורי הערוץ גם בטלוויזיה בכבלים - בערוץ 96 של חברת HOT.
לאחר מכן התחיל הערוץ לשדר גם בחברת yes.
בשנת ה'תשע"ה עבר הערוץ לאפיק 181 ב-HOT אך סיים את שידוריו ב-HOT בפברואר 2018. הערוץ הפסיק לשדר גם ב-yes.
הערוץ כולל שיעורים של רבני המכון, חלקם מיוחדים לערוץ; שיעורים ברוסית, צרפתית, אנגלית, וספרדית; תוכניות ערוץ מאיר לילדים וכן תוכניות מקור.
בשביל ישראל - תוכנית טיולים ומפגש עם אנשים בארץ ישראל
בגלל הרוח - תוכנית ראיונות
בא בזמן - תוכנית סביב מעגל השנה עם הזמר יצחק מאיר
ניגון של הלב - תוכנית מוזיקה ומפגש עם אומנים בהנחיית הרב דוד מנחם
רוח נשית - תוכנית ראיונות עם נשים
מתחיל בחינוך - הרב יונה גודמן על חינוך ילדים
דרכי חיים - סדרת תוכניות בנושאי רפואה, משפחה, חינוך, משפט וכלכלה
ערוץ מאיר משדר משנת תשס"ז תוכניות ילדים חינוכיות באתר תחת השם ערוץ מאיר לילדים.
האתר מכיל סדרות, משחקים, ועוד.
מכון מאיר מוציא לאור מדי שבוע עלון שבועי בשם באהבה ובאמונה המופץ בבתי הכנסת בארץ המשתייכים לזרם הדתי לאומי.
מכון ירושלים למחקרי מדיניות (בעבר נקרא "מכון ירושלים לחקר ישראל") הוא מוסד אקדמי עצמאי העוסק במחקרי מדיניות, בדגש על חקר המציאות המורכבת והמרקם הייחודי של ירושלים.
'מכון ירושלים למחקר' הוקם בשנת 1978 ביוזמת ראש העיר של ירושלים דאז טדי קולק ובסיועם של ראשי האוניברסיטה העברית והקרן לירושלים.
בראשית ימיו עמדו בראש המכון פרופ' דוד עמירן ואורה אחימאיר, ותחומי העיסוק של המכון התמקדו בנושאים הנוגעים לירושלים.
בשנת 1981 הוחלט להרחיב את ההתמחות של המכון אל סוגיות מדיניות הנוגעות למדינת ישראל כולה, ובהתאם לכך שונה שמו של המכון ל'מכון ירושלים לחקר ישראל'.
בעשורים הבאים עסק המכון במגוון רחב של תחומי מדיניות - הסכסוך הישראלי-פלסטיני, תכנון עירוני, חדשנות וצמיחה כלכלית, סוגיות סביבתיות ועוד.
בסוף שנת 2016 שינה המכון את שמו ל'מכון ירושלים למחקרי מדיניות'.
לאורך השנים עמדו בראש המכון פרופ' דוד עמירן, אורה אחימאיר, פרופ' עמירם גונן, פרופ' רמי פרידמן, פרופ' יעקב בר סימן טוב, מאיר קראוס וליאור שילת.
החל מדצמבר 2021 מנהל את המכון ד"ר דוד קורן.
מהחוקרים הבולטים שהיו במכון במהלך השנים נמצאים מאיה חושן, אמנון רמון ואהוד פראוור.
החל מימיו הראשונים שכן המכון ב"בית חי אלישר" בשכונת רחביה בירושלים.
מבנה זה הוקם בסוף שנות העשרים של המאה העשרים על ידי האדריכל ספירו ח'ורי עבור היזם הערבי-פלסטיני עבדאללה נשאשיבי.
בשנות השלושים נרכש המבנה על ידי היזם וסוחר הקרקעות חי אלישר, בנו של הרב נסים אלישר ונכדו של הראשון לציון יעקב שאול אלישר.
המבנה המקורי כלל קומה אחת, מרתף וחזית מעוטרת עמודים בסגנון קלאסי.
בעל הבית התגורר בקומה העליונה ובמרתף התגוררו משרתיו.
בהמשך הוסיף אלישר קומה שנייה ושלישית למבנה.
בתחילת שנות הארבעים עזב אלישר את ירושלים, ובקומות הבית השונות התגוררו בשכירות משפחות פרוידיגר, רנטו ושפיצר – שלושתן משפחות מיוחסות ובעלות שם בירושלים של תקופת המנדט.
בשל היותו ערירי, הוריש חי אלישר את הבית לאחיו יחיאל רפאל אלישר, והאחרון תרם אותו לאגודת השוחרים של האוניברסיטה העברית כדי להקים בו מכון למחקר על ירושלים.
כיום בקומת המרתף מתגורר בן משפחת שפיצר, ושלוש הקומות האחרות משמשות את המכון וחוקריו.
המכון עורך פרויקטים מחקריים בשלושה תחומים עיקריים: קיימות ועירוניות, חברה ואוכלוסיות וכלכלה וחדשנות.
בין הפרויקטים המרכזיים של המכון נמנים:
המכון אוסף, מרכז ומנגיש מאגר רחב של נתונים סטטיסטיים על ירושלים.
האמצעי המרכזי להנגשת הנתונים הוא "השנתון הסטטיסטי לירושלים" בעריכת יאיר אסף-שפירא (ובעבר בעריכת מאיה חושן), לצד הפרסום "על נתונייך ירושלים: מצב קיים ומגמות שינוי".
החל מ-1982, השנתון יוצא לאור מדי שנה לקראת יום ירושלים, והוא כולל תמונת מצב סטטיסטית על המתרחש בעיר במגוון תחומים ועל מגמות השינוי.
המכון פועל לקידום אסטרטגיה חברתית-כלכלית, מוניציפלית ומדינית למזרח ירושלים על מנת לשפר את איכות החיים של התושבים.
לאורך השנים המכון היה מעורב בפרויקטים רבים העוסקים בהיבטים שונים של חיי תושבי מזרח העיר, כגון בחינת המעמד המשפטי של תושבי מזרח ירושלים והשלכותיו, החינוך הציבורי והפרטי במזרח ירושלים ושירותי הבריאות המרפאתיים במזרח העיר.
החל משנת 2018 המכון מספק ליווי מחקרי לביצוע החלטת הממשלה מס' 3790, המתפרסת על פני חמש שנים ומתמקדת בפיתוח כלכלי וצמצום פערים חברתיים-כלכליים במזרח ירושלים.
פרויקט "עתידים לישראל: החממה לפיתוח הצעות לסדר חברתי-ממשלי חדש" יצא לדרך בתחילת שנת 2023, על רקע הקיטוב ההולך ומתרחב בין הקבוצות בישראל.
לחממה נבחרו ארבע יוזמות שונות (יוזמות של מרכז מנור מבית יוזמת המאה; יוג'ין קנדל ורון צור; תנועת "אנחנו" ומרכז שטוב) אשר ביקשו להציע מתווה מקיף למבנה הממשל ולסמכויותיו, ליחסי הקבוצות המרכיבות את ישראל ול"סיפור הישראלי" החדש.
את הפרויקט הובילו אהוד פראוור וליאור שילת.
לחממה נבחרו יוזמות שונות שאינן משקפות בהכרח את עמדתו של המכון אלא מציגות טווח רחב מאוד של דעות ואפשרויות: בין יוזמות המבקשות להשאיר את עיקרי הסדר על כנו, לבין כאלו החותרות להסדר פוליטי-חברתי חדש לגמרי; בין יוזמות המציעות הפרדה משמעותית בין הקהילות השונות בישראל, לבין אלה המציעות חיבור מרבי.
בשנת 2024 פורסם ספר המציג ומנתח את היוזמות השונות.
הספר זכה להד ציבורי רחב, ועורכיו - לצד כמה מן היזמים - דורגו במקום ה-73 ברשימת "100 המשפיעים 2024" של עיתון דה-מרקר.
השפעתו של המגזר החרדי ניכרת ברבדים שונים של החברה הישראלית, והוא מציב בפניה אתגרים המעוררים דיון ציבורי נרחב.
לאור זאת, המכון עוסק בסוגיות הנוגעות בהיבטים חיים מגוונים של החברה החרדית בירושלים ובישראל במטרה להבין את צריכה ומניעיה של אוכלוסייה זו ולסייע במימוש הפוטנציאל הגלום בה.
המכון עורך פרויקטים מחקריים שמטרתם לקדם את הפיתוח הכלכלי של ירושלים, למשל באמצעות בניית תוכנית אסטרטגית לטיפוח חדשנות ויצירתיות בסקטורים נבחרים בעיר.
החל משנת 2017 המכון מספק ליווי מחקרי ל'תוכנית היובל' הממשלתית, המתמקדת בפיתוח מנועי הצמיחה העיקריים של ירושלים: תיירות, תעסוקה איכותית והשכלה גבוהה.
אחד המרכיבים הייחודיים של ירושלים נוגע לחשיבותה הדתית עבור שלוש הדתות ולריבוי האתרים הקדושים הממוקמים בה.
לאור זאת, המכון עוסק בחקר המקומות הקדושים והסכסוכים המתגלעים בהם בדגש על הר הבית והשפעותיו על הציבורי היהודי והמוסלמי בעיר.
לאור האתגרים שעימם מתמודדת ירושלים כעיר מעורבת, פרויקט מרחבים משותפים עוסק בבחינת השימוש של קבוצות אוכלוסייה שונות במרחב הציבורי בירושלים.
במסגרת הפרויקט נערכים מחקרים, פורומים וסדנאות שמטרתם לאסוף מידע ולפתח תכנון מתארי ופיזי למרחבי שיתוף שיקדמו מפגש חיובי בין האוכלוסיות.
לאורך השנים המכון עוסק בסוגיות סביבתיות רבות ברמה המקומית והארצית.
עיסוק זה כולל עריכת מחקרים, ניסוח אינדיקטורים, כתיבה והערכה של חלופות מדיניות ואיתור כלים ליישומן.
בין הפרויקטים המרכזיים של המכון בתחום זה ניתן למנות את 'אגן ים המלח', 'המצוק החופי', 'תחזית קיימות לישראל 2030' ו'קיימות עירונית'.
מרכז מילקן לחדשנות החל כסניף הישראלי של מכון מילקן הבינלאומי והוא פועל החל משנת 2014 במסגרת מכון ירושלים.
המרכז מתמקד בפיתוח פתרונות מבוססי שוק לאתגרים כלכליים בין-לאומיים במטרה להאיץ את הצמיחה הכלכלית וליישם מדיניות פיננסית וכלכלית בת-קיימא.
המרכז מפעיל את תוכנית עמיתי מילקן – תוכנית שמטרתה להכשיר הון אנושי איכותי שישתלב בסקטור הציבורי בישראל, ואת תוכנית עמיתי בלום – תוכנית שמיועדת לעמיתים ממדינות מתפתחות, בדגש על מדינות אפריקאיות, ומטרתה להכשירם לפיתוח פרויקטים שיבוצעו במדינות המוצא בתחום הפיתוח הכלכלי והטכנולוגי.
תוכנית פירס פועלת במטרה ליצור תשתית שתהפוך את ישראל למקור של פתרונות טכנולוגיים הנותנים מענה לאתגרים של מדינות מתפתחות בתחומים כגון ICT, חקלאות, בריאות, מים וחינוך.
מכון למוסיקה ישראלית (ממ"י) נוסד בשנת 1961 על ידי המועצה הציבורית לתרבות, במטרה להוציא לאור יצירות מאת מלחינים ישראלים ולקדם את המוזיקה הישראלית האומנותית בישראל וברחבי העולם.
המכון משמש גם כמרכז המידע למוסיקה בישראל (מממ"י).
ככזה, הוא חבר בארגון הבין-לאומי למרכזי מידע למוסיקה (IAMIC) ומקיים קשרים הדדיים עם כ-40 מדינות חברות.
מאז ייסודו, המכון רכש את הזכויות לכ-3,800 יצירות מאת כ-250 מלחינים.
קטלוג המכון מכיל מגוון גדול של יצירות: תזמורתיות, מקהלתיות, קאמריות וחינוכיות, כמו גם מגוון של מאמרים וחיבורים מוזיקולוגיים.
המכון פעיל בהפקת תקליטורים והקלטות של מוזיקה ישראלית אומנותית, הן באופן עצמאי והן בשיתוף פעולה עם ארגונים ומוסדות מוזיקליים אחרים.
המכון נתמך על ידי משרד החינוך והתרבות
המכון למוסיקה ישראלית הוקם ב-1961 על ידי המועצה הציבורית לתרבות שליד משרד החינוך והתרבות, במטרה להוציא לאור ולקדם את המוזיקה הישראלית הקונצרטנטית בכל האמצעים האפשריים.
יו"ר חבר הנאמנים היה אז אליעזר פרי, והמנהל והעורך הראשי היה ויליאם (ווילי) אליאס, שכיהן בתפקיד מ-1961 עד 1989. אף על פי שלא היה לו כל ניסיון בהוצאה לאור (אליאס עבד בבנק ושר במקהלת רינת לפני שמונה למנהל המכון), הוא הצליח לבסס את המכון כבית הוצאה למוזיקה בישראל.
אליאס אף החל לפרסם ניוזלטר והפיק קונצרטים, אירועי האזנה ופורומים של מלחינים, כחלק מפעילות המכון.
בשנת 1987 התאגד המכון כעמותה.
משנות ה-90 נעשתה הפקת התקליטורים לאחת הפעילויות המרכזיות של המכון.
יעד משמעותי נוסף היה הפצת מידע לא רק על פעילות המכון עצמו, אלא גם על אירועים אחרים הנוגעים לסצנת המוזיקה האומנותית המקומית.
המכון יזם את הוצאת הרבעון "חדשות ממ"י" ב-1990. כתב העת יצא עד 2009. המכון מוחשב ב-1991, ובכך הפך לאחד מבתי ההוצאה לאור הממוחשבים הראשונים בתחום המוזיקה.
החל מ-2006 המכון היה המפיק של חג המוסיקה הישראלית, אירוע הדגל של המוזיקה הקונצרטנטית בישראל.
מטרת המכון הייתה ליצור סינרגיה בין פעילויות המכון, הן בהוצאה לאור והן בהקלטות, לבין הפקת החג.
ב-2019 מונו אוהד גבאי למנהל המכון, ויבגני אוסלון לעורך הראשי.
גבאי ואוסלון הרחיבו את שיתופי הפעולה של המכון עם תחרויות ופסטיבלים שונים (כגון TARF – פסטיבל החליליות תל אביב, תחרות הקומפוזיציה של הקונסרבטוריון הישראלי, תחרות בן-חיים, ועוד).
הם שמו דגש על דיגיטציה של חומרים ארכיוניים, החתמה של מלחינים צעירים בראשית דרכם והרחבה של קטלוג המכון, כמו גם ייעול תהליכי ההוצאה לאור.
ב-2022 מונה עו"ד אורון שוורץ ליו"ר הוועד המנהל.
בתור בית ההוצאה החשוב למוסיקה בישראל, המכון למוסיקה ישראלית ממלא תפקיד משמעותי בהתפתחות סצנת המוסיקה העכשווית בישראל.
הזמינות של כ-3,800 יצירות ישראליות בדפוס, אוסף התקליטורים המתרחב של יצירות מאת מלחינים ישראליים, ופעילותו כמרכז מידע – באמצעות הרבעון "חדשות ממ"י" (בעבר), ובאמצעות אתר המכון (כיום) – יצרו את סצנת המוסיקה העכשווית המקומית לא פחות משהם משקפים אותה.
המכון למוסיקה ישראלית הוא בית ההוצאה הראשון בישראל הממומן מכספי ציבור, והחשוב ביותר בסצנת המוזיקה המקומית.
מטרתו הראשית היא להוציא לאור יצירות מאת מלחינים ישראליים, אך הוא מוציא לעיתים גם ספרים וחוברות על מוזיקה ומלחינים ישראליים.
ממ"י הוא בית ההוצאה המקומי היחיד המיוצג בחו"ל על ידי כעשר הוצאות אירופאיות ואמריקאיות, בהן: .Theodore Presser Co (ארה"ב, קנדה ומקסיקו), .Albersen & Co B.V (הולנד), Peermusic classical (גרמניה, אוסטריה ושווייץ), EME (צרפת, בלגיה, לוקסמבורג, ספרד ופורטוגל), Engström & Södring Musikverlag AS (דנמרק), ו-Český Hudební Fond, o.p.s (צ'כיה, סלובקיה והונגריה).
כיום, המכון מוציא לאור יותר מ-3800 יצירות מאת כ-250 מלחינים ישראליים.
המכון מפרסם מיצירותיהם של כל המלחינים החשובים שיצרו בישראל מאז 1920. קטלוג המכון מכיל יצירות תזמורתיות וקאמריות, יצירות סולו, יצירות ווקאליות (סולניות, מקהלתיות ותזמורתיות), מוסיקה אלקטרונית, מספר אופרות ובלטים, וכן מוסיקה למטרות פדגוגיות.
המכון למוסיקה ישראלית מפיק תקליטורים הן באופן עצמאי והן בשיתוף פעולה עם מוסדות מוסיקליים אחרים בישראל.
כמו כן, הוא משווק תקליטורים של מוסיקה ישראלית אומנותית שהופקו על ידי הוצאות אחרות.
המכון עשה את צעדיו הראשונים בתחום ההפקה המוזיקלית בשנות ה-70, כאשר הפיק מספר תקליטים (LP) ואף קלטת אחת.
ב-1990 המכון הוזמן להשתתף במיזם קיים – מוסיקה בישראל (MII), ולנהל אותו.
הארגונים השותפים היו המרכז למוסיקה ירושלים, קול ישראל, אקו"ם, ומשרד החינוך והתרבות.
המכון הפיק 26 תקליטורים במשך 7 שנות פעילותו של המיזם, ולאחריהן המשיך להפיק תקליטורים באופן עצמאי.
עד כה הפיק המכון 61 תקליטורים.
המכון למוסיקה ישראלית משתף פעולה עם מרבית התזמורות, המקהלות, האנסמבלים הקאמריים ומוסדות החינוך המוסיקלי החשובים בישראל, וכן עם גופים מוסיקליים שונים ברחבי העולם.
הוא מעורב כמעט בכל אירוע מוסיקלי הכרוך בהזמנת יצירות ממלחינים ישראליים, בביצוע מוסיקה ישראלית ככלל ובביצועי בכורה בפרט, בהם: תחרות פאול בן-חיים – צעירים מבצעים יצירות ישראליות (בהפקת עמותת "נוער מוסיקלי בישראל"), התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין, תחרות הנבל הבינלאומית בישראל, והזמרייה – כנס המקהלות הבינלאומי בישראל.
כמו כן, הוא משתף פעולה עם פסטיבל תל אביב לחליליות (TARF), עם תחרות הקומפוזיציה של הקונסרבטוריון הישראלי, ועם סדרת הקונצרטים של אנסמבל המאה ה-21 (בתל אביב ובירושלים).
המכון מספק תווים לקונצרטים המתקיימים במרכז למוסיקה ירושלים הכוללים ביצועי בכורה ליצירות ישראליות ותומך באנסמבל מיתר למוסיקה עכשווית.
בשנים 2006–2018 הפיק המכון את חג המוזיקה הישראלית – פסטיבל המתקיים ברחבי ישראל.
המכון מציג את פרסומיו באירועים מוסיקליים שונים בארץ ובעולם.
בשנות ה-90 וה-2000 המוקדמות המכון שיתף פעולה עם אירועי הביאנלה למוסיקה עכשווית במוזיאון תל אביב לאמנות, עם סדרת המוסיקה העכשווית של אנסמבל מוסיקה נובה (במוזיאון תל אביב), ועם פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
במהלך שנות ה-90 הפיק שתי תחרויות לכתיבת יצירה תזמורתית בשיתוף פעולה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
לפרויקט היו שתי מטרות עיקריות: לעודד כתיבה של יצירות סימפוניות איכותיות, ולהגביר את המודעות הציבורית לפועלו של המכון.
חבר השופטים היה בין-לאומי, ובשלב הגמר ניגנה התזמורת שלוש יצירות בקונצרט פומבי ששודר בשידור חי.
זמן לא רב לאחר הקמת המכון החליטה המועצה הישראלית לתרבות ואומנות שהמכון ישמש גם כמרכז המידע למוסיקה בישראל (מממ"י).
ככזה, הוא חבר בארגון הבין-לאומי למרכזי מידע למוסיקה (IAMIC).