tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2017 שיחקה לצד ג'מה ארטרטון וסם קלאפלין בסרט הדרמה הבריטי "שעתם היפה" ("Their Finest") בבימוי לונה שרפיג.
סייר כתבה שלושה מחזות עבור רדיו ה-BBC שהופקו על ידי יון או'קלהאן (Eoin O'Callaghan):
"Clapham Junction" - בחירת השבוע של רדיו טיימס
סייר נשואה לשחקן רוג'ר אלאם ולהם שני ילדים.
"Private Lives" בתפקיד סיביל בתיאטרון הלאומי
"The Misanthrope" בתפקיד אליאנט בתיאטרון פיקדילי
"בעל אידיאלי" בתפקיד מייבל בתיאטרון גילגוד
"Travesties" בתפקיד גוונדלין עם RSC ובתיאטרון סאבוי
"סוף טוב הכל טוב" בתפקיד דיאנה (RSC)
"The School of Night" בתפקיד אודרי וולסינגהם (RSC)
"המלט" בתפקיד אופליה ב-RSC בשנת 1989
"Crown Matrimonial" בתפקיד הנסיכה מרי בתיאטרון איבון ארנו ובסיור הופעות
קרוליין, נסיכת ויילס במחזה "The People's Princess"
ג'ואן גרינווד בתסכית "Kind Hearts"
רבקה לואיזה סאנדסטרום פרגוסון (בשוודית: Rebecca Louisa Ferguson Sundström; נולדה ב-19 באוקטובר 1983) היא שחקנית ודוגמנית שוודית.
פרגוסון נולדה בסטוקהולם שבשוודיה וגדלה בשכונת ואסאסטן שבמרכז העיר.
אמהּ, רוזמרי פרגוסון, היא אנגלייה שעברה לשוודיה בגיל 25, ואביה הוא שוודי.
רבקה אימצה את שם משפחתה של אמה כשמה הבימתי.
היא למדה בבית ספר דובר אנגלית בשוודיה וגדלה דו-לשונית, כשהיא דוברת שוודית ואנגלית.
היא למדה ב"בית הספר למוסיקה של אדולף פרדריק" בסטוקהולם וסיימה את לימודיה בשנת 1999.
בגיל 13 החלה לעבוד בדוגמנות והופיעה במגזינים ובפרסומות טלוויזיה לחברות קוסמטיקה, הלבשה ותכשיטים.
פרגוסון רקדה מגיל צעיר מאוד; היא עשתה זאת בסגנונות שונים, ביניהם בלט, ריקודי טאפ, ג'אז, פאנק רחוב וטנגו.
היא לימדה טנגו ארגנטינאי בלהקת מחול בלונד, סקונה במשך כמה שנים, בזמן שהמשיכה בעבודתה בכמה פרויקטים של סרטי אמנות קצרים.
תפקיד המשחק הראשון של פרגוסון שגם פרסם אותה והביא אותה למעמד גבוה בשוודיה היה גילום התפקיד של אנה גריפנהילם, נערה מהמעמד הגבוה באופרת הסבון "Nya tider", תפקיד אותו עשתה למשך 3 עונות בשנים 1999–2000.
בשנת 2004 גילמה את אמנדה בסרט האימה השוודי "Strandvaskaren", לצדם של יספר סלין ושל ברגקוויסט.
בשנת 2013 לוהקה לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "המלכה הלבנה", בה גילמה את דמותה של אליזבת וודוויל, רעייתו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
היא הייתה מועמדת על תפקידה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה לשנת 2014. בשנת 2014 שיחקה בתפקיד הראשי במיני-סדרה "האוהל האדום" על בסיס רב המכר של אניטה דיאמנט "האוהל האדום", הסדרה שודרה ברשת "Lifetime" האמריקאית.
בשנה זו גם שיחקה בסרט המיתולוגיה של ברט ראטנר "הרקולס" בכיכובו של דוויין ג'ונסון.
בשנת 2015 לוהקה לתפקיד הנשי הראשי בסרט הקולנוע "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים".
בשנת 2016 שיחקה בסרטים "פלורנס פוסטר ג'נקינס", "למרות השלג היורד" (על תפקידה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים העצמאיים בפראג), ובמותחן "הבחורה על הרכבת".
בשנת 2017 שיחקה בסרטים "איש השלג", "סימן חיים" ו"האמן הגדול מכולם".
בשנת 2018 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "משימה בלתי אפשרית: התרסקות".
בשנת 2019 שיחקה בסרטו של פ.
גארי גריי "גברים בשחור: אינטרנשיונל" בתפקיד של החייזרית ריזה.
שיחקה גם בסרט הפנטזיה הבריטי "הילד שיהיה מלך", בגילום התפקיד של מורגן לה פיי.
בסוף שנה זו השתתפה פרגוסון לצדו של יואן מקגרגור בסרט האימה "דוקטור סליפ", אשר מבוסס על רומן אימה באותו השם שנכתב בשנת 2013 על ידי סופר האימה סטיבן קינג.
בשנת 2021 שיחקה פרגוסון בסרט המדע הבדיוני של דני וילנב "חולית" והמשכו בדמותה של ליידי ג'סיקה, דמות שבסרט המקורי גילמה פרנצ'סקה אניס.
באותה שנה שיחקה בסרט "מסע בזיכרון" של הבמאית ליסה ג'וי ובהפקתו של ג'ונתן נולאן.
היא גילמה את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "סילו" מבית אפל TV פלוס, המבוססת על ספרו של יו האווי, 144 קומות.
בשנת 2007 ילדה פרגוסון את בנה הראשון עם בן זוגה בזמנו לודוויג הולברג.
לאחר לידת בנה, היא עברה עם משפחתה לסימריסשאן שנמצא בדרום שוודיה.
הזוג נפרד באפריל 2015. בשנת 2018 היא הודיעה על הריונה השני ובהמשך ילדה את בתה עם בן זוגה החדש, רורי.
בינואר 2019 היא הודיעה שהיא ורורי התחתנו.
היא ובעלה גרים בסרימישאן, ויש להם גם בית בבעלותם בעיירה ריצ'מונד, בלונדון, הממלכה המאוחדת.
שנהסדרהתפקידהערות2000–1999Nya tiderאנה גריפנהיילם54 פרקים2002שדרת האוקיינוסקריסי אריקסוןפרק: "#1.5"2008וולנדרלואיז פרדמןפרק: "Sidetracked"2013Der Kommissar und das Meerג'זמין לרסוןפרק: "Der Wolf im Schafspelz"מלכה לבנהאליזבת וודווילתפקיד ראשי; 10 פרקיםThe Vaticanאוליביהסרט טלוויזיה2014האוהל האדוםדינהמיני-סדרה2023–הווהסילוג'ולייט ניקולסתפקיד ראשי; 10 פרקים
מועמדת פרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2024)
רבקה רוט (נולדה ב-10 במאי 1969) היא שחקנית וקומיקאית בריטית.
היא נכללה ברשימת "ריינבאו" (הקשת) של עיתון אינדפנדנט ב-2014, כאחת השחקניות הטרנסג'נדריות היחידות במיינסטרים, לצד לברן קוקס ואדל אנדרסון.
היא משחקת את התפקיד הראשי בסיטקום של ה-BBC, בן לוקח בת.
רוט היא גם מאמנת קול, שמלמדת בבית ספר למשחק ובשיעורים פרטיים.
היא התחילה לאמן כשתפקידים במשחק נהיו קשים להשגה לאחר המעבר המגדרי שלה.
היא סיימה תואר שני בלימודי קול; התזה שלה, "לשם ובחזרה: הרפתקאות בג'נדרלנד", פורסם בכתב העת האקדמי Voice and Speech Review, והיא עורכת תרפיית קול מיוחדת עבור אנשים טרנסג'נדרים כדי לעזור להם "למצוא את הקול שהם מרגישים שתואם למגדר שלהם".
שנה כותרתתפקיד הערות 2012 Normal: Real Stories from the Sex Industryסינתיהבכורת הסרט ב-2012 הייתה בפסטיבל הסרטים Raindance.
2015-2016 בן לוקח בת ג'ודי סדרת טלוויזיה של ה-BBC.
2015 הנערה הדניתהאחות של לילי רוט נבחנה לתפקיד של הדמות הטרנסג'נדרית, לילי אלבה, אבל התפקיד ניתן לשחקן הסיסג'נדר אדי רדמיין, ורוט קיבלה את תפקיד האחות.
2018 האחים סיסטרזמייפילד 2018 קולט רשילדה2018שושלת רומנובדנהסדרת טלוויזיה, תפקיד אורח2019משבריסטיתאלי גרגססדרת טלוויזיה, תפקיד אורח2019חיים שליד"ר אדיס2020גמביט המלכהמיס לנסדיילסדרת טלוויזיה2022The Risingדיאנה איירדתפקיד ראשי; 8 פרקיםThis Is Christmasמירנדהסרט קולנוע2024מונסייר ספיידסינת'יהתפקיד ראשי; 6 פרקיםTBAThe Galleryבשלבי הפקה; סרט קולנוע
רבקה סולניט היא סופרת ומסאית אמריקאית הכותבת על מגוון רחב של נושאים וההקשרים בניהם, בין היתר על סביבה, גאוגרפיה, פוליטיקה, טכנולוגיה, תרבות ואמנות.
סולניט היא עורכת עצמאית ב"הארפרז" ובעלת טור קבוע.
סולניט נולדה בברידג' פורט, קונטיקט, ארצות הברית לאבא יהודי ואמא קתולית אירית.
ב-1966, המשפחה עברה לגור נובאטו (Novato), קליפורניה, שם גדלה.
"הייתי ילדה קטנה מוכה" היא סיפרה על ילדותה.
היא עזבה את התיכון, בכיתה י' והשלימה בעצמה את המבחנים המזכים בתעודת סיום תיכון.
בגיל 17, סולניט נסעה ללמוד בפריז, צרפת אך, חזרה לקליפורניה לסיים את לימודיה באוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו היא קיבלה תואר שני מהמחלקה לעיתונאות של אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי ב-1984, ומאז 1988 היא כתבת עצמאית.
סולניט לקחה חלק בפעילות בנושאי סביבה וזכויות אדם; בשנות השמונים היא לקחה חלק מתנועת המאבק בניסויים הגרעיניים במדבר נבדה ובשנות התשיעים הייתה פעילה, למען Western Shoshone, שבטים ילידיים שנאבקו על האדמות שלהם במערב ארצות הברית כפי שתארה בספרה Savage Dreams.
כן הייתה פעילה בתנועת המחאה נגד הגלובליזציה התאגידית בשנות ה-1990. היא רואה באקטיביזם פוליטי חלק ממחויבויות אזרחיות שיש לאזרחים במדינה דמוקרטית.
בספרה Hope in the Dark, סולניט טוענת כי התנועה הסביבתית צריכה להושיט יד ולכרות בריתות עם קהילות כפריות משום, שלא פעם, הן הנפגעות העיקריות מהחלטות של הממשל המרכזי בנושאי איכות סביבה.
סולניט החלה את דרכה העיתונאית בתחילת שנות העשרים לחייה וכבר אז כתבה בתחומים מגוונים.
מאמרים וכתבות שלה הופיעו בפרסומים רבים בדפוס ובאינטרנט, כולל "הגרדיאן" ו"הארפרז".
בהארפרז, סולניט היא האישה הראשונה, שכותבת באופן קבוע לטור הכורסא Easy Chair column שנוסד ב-1851. בין היתר היא כותבת גם בבלוג פוליטי TomDispatch וב-LitHub.
סולינט כתבה 15 ספרים וכן מאמרים רבים, קטלוגים מוזיאליים ואנתולוגיות.
הספר A Paradise Built in Hell: The Extraordinary Communities that Arise in Disaster (תרגום מילולי: גן העדן שנבנה מהגהנום: הקהילות המדהימות שצמחו מהאסון) שיצא לאור ב-2009, החל כמאמר שפורסם ב"הארפרז" מגזין ביום בו הוריקן קתרינה פגע בחוף המפרץ.
ההשראה לספר הגיע גם מרעידת האדמה לומה פריאטה (Loma Prieta), צפון קרולינה ב-1989.
סולניט עוסקת בכתיבתה גם בהליכה ובהליכה לאיבוד.
הליכה לתפיסתה היא אחד מהפתרונות להפחתת שינויי האקלים והאטת קצב החיים המערבי.
היא מתייחסת גם לכתיבה של סופרים אחרים בנושא הליכה.
סולינט זכתה פעמים במלגה מטעם הקרן הלאומית לאמנויות, מלגת גוגנהיים ופרס מטעם מגזין Wired.
כתיבתה זיכתה אותה בהכרה מצד מבקרי ספרות, מהאגודה לחקר תולדות הטכנולוגיה על תרומתה להנגשת נושאים מדעיים לציבור הרחב וכן מצד כתבי עת והקהל הרחב.
גברים מסבירים לי דברים הוא מאמר משנת 2008 שהיה הבסיס ליצירת המונח הסגברה.
המאמר פורץ דרך בחשיפת ההנחה הסקסיטית שנשים צריכות הסברים, גם בנושאים שהן מבינות בהם.
במאמר סולניט מתארת את חווייתה האישית שגבר מספר לה על ספר שהיא כתבה ומתקשה לקבל את העובדה שהיא הסופרת של אותו הספר שהוא מעולם לא קרא, אלא רק קרא את מאמר הביקורת עליו בניו יורק טיימס.
המאמר מראה כי התופעה שגברים מסבירים לנשים היא תופעה נפוצה ונובעת מתוך הנחה של גברים שהם מבינים יותר מנשים, גם אם הן נשות מקצוע.
המאמר "גברים מסבירים לי דברים" הוא חלק מספר בעל אותו שם הכולל מספר מאמרים ומסות.
רֶבֶּקָה סטייטון היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה מהופעותיה הרבות בטלוויזיה, בעיקר מהיותה הקריינית בתוכנית הריאליטי "Don't Tell The Bride" ומהופעתה בתפקיד דלה בסדרה "Raised by Wolves".
המשפחה עברה בתחילה לשרוסברי, וכשהייתה בת תשע עברה שוב לפנקרידג' שבסטפורדשייר.
היא למדה בבית הספר התיכון וולגרסטון, ואחר כך למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
ב-2007 הופיעה סטייטון בתפקיד ג'ני בשני פרקים בסדרה "דוקטור הו", ובדמות אלתיאה בסדרת הטלוויזיה "רומא".
היא גילמה את לואיז בסדרה הקומית זוכת הפרסים "Pulling" של ערוץ BBC Three.
עוד הופיעה בדמות קריסטינה בסדרה "וולנדר" של ערוץ BBC One.
הופעות נוספות של סטייטון היו בסדרה "The Amazing Mrs Pritchard", בסדרה "שם המשחק", ובסרט הקולנוע "צעירים יפים ומבריקים".
ב-2006 שיחקה בתפקיד קטן במיני-סדרה "ג'יין אייר" בכיכובה של רות' וילסון.
ב-2008 גילמה דמות של גיבורת-על בשם "She-Force" בסדרה "גיבורי-על מובטלים", ושיחקה בתפקיד קלי בקומדיה "Home Time" של ה-BBC.
ב-2011 שיחקה סטייטון בתפקיד קייטלין בסדרה הקומית "מרגל" לצדו של דארן בויד.
עוד ב-2011 הופיעה בפרק "כל ההיסטוריה שלך" בסדרה האנתולוגית "מראה שחורה".
מ-2013 מופיעה סטייטון בתפקיד ראשי בסיטקום "Raised by Wolves" של ערוץ 4.
ב-2016 לוהקה סטייטון לעונה השנייה של הסדרה "Ordinary Lies" בתפקיד ונדי ווקר.
בתיאטרון הופיעה סטייטון בדמויות של פולה / שירלי האניוול / סו ברת'ווייט במחזה "Playing With Fire" מאת דייוויד אדגר בתיאטרון המלכותי הלאומי בספטמבר ובאוקטובר 2005.
סטייטון היא הקריינית בסרט הדוקומנטרי "18 Pregnant Schoolgirls", וכן היא הקריינית בתוכנית הריאליטי "Don't Tell the Bride".
היא מדבבת את הדמות בת'ני במשחק "Dragon Age II", והיא קריינית של סדרת התעודה "Candy Bar Girls" של ערוץ 5.
רבקה רביץ (נולדה ב-7 באפריל 1976) היא אשת ציבור שכיהנה כראש הסגל של נשיא המדינה לשעבר, ראובן ריבלין, עמו עבדה משנת 1999. זכתה לתהודה תקשורתית בהיותה אשה חרדית ואם למשפחה מרובת ילדים בעמדה ציבורית בכירה.
כיום מכהנת כראש המטה של ראש עיריית בית שמש שמואל גרינברג.
רבקה נולדה בישראל בשנת 1976 להורים שעלו מארצות הברית.
היא השנייה מבין 10 אחים ואחיות.
למדה במערכת החינוך בית יעקב וסיימה את לימודיה עם תעודת הוראה בהתמחות באנגלית.
לאחר כמה שנות עבודה עם ראובן ריבלין בכנסת, למדה מנהל עסקים ומדעי המחשב באוניברסיטה הפתוחה, ולאחר מכן השלימה תואר שני במנהל עסקים.
נכון לשנת 2017, היא עובדת על דוקטורט במדיניות ציבורית באוניברסיטת חיפה.
אחרי נישואיה בגיל 18, החלה רביץ לעבוד במשרה חלקית כמורה בשכר נמוך.
כאשר חמיה, הרב אברהם רביץ, יושב ראש ועדת הכספים של הכנסת חיפש עוזרת, היא הגישה מועמדות לתפקיד והתקבלה.
כעבור שלוש שנים היא נאלצה לעזוב את העבודה עמו, בשל חוק חדש שאסר על פקידי ממשלה העסקת בני משפחה.
החלה לעבוד כעוזרת הפרלמנטרית של חבר הכנסת ראובן ריבלין, שהיה גם הוא חבר ועדת הכספים.
בהמשך הפכה לראש הלשכה וניהלה רבים מהקמפיינים שלו, לרבות קמפיינים לבחירתו כיושב ראש הכנסת ב-2003 וב-2009, ולבחירתו לנשיא מדינת ישראל בשנת 2014, אז הפכה לראש הסגל שלו.
בשנת 2021, בסמוך למועד סיום תפקידו של ריבלין כנשיא, הצטרפה רביץ אל ריבלין לפגישת עבודה אחרונה עם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ובמהלכה כרע ביידן ברך בפניה כאות כבוד לאחר ששמע שהיא אם לשנים עשר ילדים.
בשנת 2022 מונתה רבקה רביץ לתפקיד ראש מדור תרבות חרדית במשרד התרבות והספורט..
בינואר 2023 הוציאה את הספר האוטביוגרפי "אם וארץ", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
במרץ 2024 שמואל גרינברג ראש עיריית בית שמש מינה אותה לראש המטה שלו.
נשואה ליצחק רביץ, ראש מועצת קריית יערים ולהם 12 ילדים.
התגוררו בביתר עילית שם היה בעלה סגן ראש העיר, עד לספטמבר 2018, שבו עברו לקריית יערים.
רֶבֶּקה קלארק הייתה מלחינה וויולנית בריטית, שנודעה בעיקר במוזיקה קאמרית לוויולה.
היא נולדה בלונדון ולמדה באקדמיה המלכותית למוזיקה ובקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
בהמשך הייתה לאחת מנגניות התזמורת המקצועיות הראשונות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מצאה עצמה תקועה בארצות הברית; היא השתקעה בניו יורק ובשנת 1944 נישאה למלחין והפסנתרן ג'יימס פריסקין.
קלארק מתה בביתה בניו יורק בגיל 93.
אף כי מיעטה להלחין, במידה מסוימת עקב מושגיה באשר למקומה כאישה מלחינה, זכתה יצירתה להכרה הודות למיומנות ההלחנה שגילתה.
רוב יצירותיה לא יצאו עדיין לאור בדפוס (ואלה שפורסמו, יצאו לאור לאחרונה), ונשכחו ברובן אחרי שחדלה להלחין.
מלגת מחקר ועניין ביצירותיה התחדשו ב-1976. אגודת רבקה קלארק נוסדה בשנת 2000 לקידום המחקר במוזיקה שלה וביצועה.
קלארק נולדה ברובע הארו בלונדון, לג'וזף תאצ'ר קלארק, אמריקאי, ולאשתו הגרמניה אגנס פאולין מארי אמלי הלפריך.
אביה התעניין במוזיקה ושכנע אותה להתחיל לנגן בכינור בגיל תשע.
היא החלה את לימודיה באקדמיה המלכותית למוזיקה בשנת 1903, אך אביה הוציא אותה מן האקדמיה בשנת 1905, אחרי שהמורה פרסי הילדר מיילס הציע לה נישואים (לאחר זמן הוריש לה מיילס את כינור הסטרדיוואריוס שלו בצוואתו).
הראשון לביקוריה הרבים בארצות הברית היה זמן קצר לאחר שעזבה את האקדמיה המלכותית.
לאחר זאת למדה בקולג' המלכותי למוזיקה בשנים 1907 עד 1910, כאחת מתלמידות ההלחנה הראשונות של סר צ'ארלס ויליירס סטנפורד.
בהמרצת סטנפורד עברה מכינור לויולה, בדיוק בזמן שהויולה החלה להתקבל ככלי סולו מוכר.
היא למדה אצל ליונל טרטיס, שהיה לדעת רבים גדול הוויולנים בזמנו.
בשנת 1910 חיברה קלארק מוזיקה לשירה סינית בשם "דמעות", יחד עם קבוצה של חברים ללימודים בקולג' המלכותי למוזיקה.
היא שרה בהדרכת ראלף ווהן-ויליאמס באנסמבל סטודנטים שארגנה לשם לימוד וביצוע המוזיקה של פלסטרינה.
בתגובה לביקורת שמתחה קלארק על פרשיות שניהל אביה מחוץ לנישואים, סילק אותה האב מן הבית והפסיק את מימון הוצאותיה.
היא נאלצה לעזוב את הקולג' המלכותי בשנת 1910 וקיימה את עצמה בנגינה בוויולה.
קלארק הייתה לאחת מנגניות התזמורת המקצועיות הראשונות, כשסר הנרי ווד בחר בה לנגן בתזמורת קווינ'ס הול בשנת 1912. ב-1916 נסעה לארצות הברית להמשיך בקריירת נגינה.
יצירה קצרה, לירית לוויולה ופסנתר בשם "מורפיאוס", שחוברה בשם העט "אנתוני טרנט", בוצעה בהשמעת בכורה בשנת 1918, ברסיטל משותף שלה עם הצ'לנית מיי מוקלה בניו יורק.
מבקרים היללו את היצירה המשויכת ל"טרנט", והתעלמו ברובם מן היצירות שהושמעו בשמה של קלארק באותו רסיטל.
קריירת ההלחנה שלה נסקה לתקופה קצרה, החל בסונאטה לוויולה שהגישה ב-1919 לתחרות בחסות אליזבת ספראג קולידג', שכנתה של קלארק ופטרונית אמנויות.
בין 72 משתתפים, התחרתה הסונאטה של קלארק על המקום הראשון עם יצירה מאת ארנסט בלוך.
קולידג' הכריזה על בלוך כזוכה.
כתבי עיתונות שיערו, ש"רבקה קלארק" הוא שם עט של בלוך עצמו, או שבכל מקרה, לא ייתכן שקלארק היא שכתבה את היצירה, משום שהרעיון שאישה יכולה לכתוב יצירה כזאת לא נתפס בחברה של אותם ימים.
הסונאטה התקבלה בעין יפה וזכתה לביצוע ראשון בפסטיבל המוזיקה של ברקשייר ב-19. ב-1921 הרשימה קלארק בשנית בתחרות ההלחנה של קולידג', עם שלישיית פסנתר, אף כי גם הפעם לא הגיעה למקום הראשון.
ב-1923 מימנה קולידג' רפסודיה לצ'לו ופסנתר של קלארק, ובכך הייתה קלארק לאישה היחידה שזכתה בחסותה של קולידג'.
שלוש יצירות אלה מייצגות את שיא קריירת ההלחנה של קלארק.
בשנת 1924 פתחה קלארק בקריירה של נגינה כסולנית וכחברה בהרכבי מוזיקה קאמרית בלונדון, אחרי שהשלימה מסע קונצרטים עולמי בשנים 1922–1923. ב-1927 עזרה להקים את האנסמבל האנגלי, רביעיית פסנתר שבה היו חברות היא עצמה, מרג'ורי הייוורד, קתלין לונג ומיי מוקלה.
כמו כן השתתפה בכמה הקלטות בשנות ה-20' וה-30' של המאה ה-20 ובשידורי מוזיקה של הבי.בי.סי.
תפוקתה היוצרת הצטמצמה מאוד בתקופה זו, אך היא המשיכה להופיע בנגינה, והשתתפה בתערוכה הקולוניאלית בפריז בשנת 1931, כחלק מן האנסמבל האנגלי.
בין 1927 ל-1933 הייתה בקשר רומנטי עם זמר הבריטון הבריטי ג'ון גוס, שהיה צעיר ממנה בשמונה שנים ונשוי באותו זמן.
הוא שר בביצוע בכורה כמה מן השירים שכתבה בבגרותה, ששניים מהם הוקדשו לו, "June Twilight" ו-"The Seal Man" השיר "Tiger, Tiger", שאותו סיימה בעת שהקשר בא לקצו, היה ליצירה האחרונה שהלחינה לקול סולו עד ראשית שנות ה-40'.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמצאה קלארק בארצות הברית, בביקור אצל שני אחיה, ולא יכלה להשיג ויזה לחזרה לבריטניה.
היא חיה תקופת מה עם משפחותיהם של אחיה ואז, ב-1942, קיבלה עבודה כמחנכת אצל משפחה בקונטיקט.
היא הלחינה 10 יצירות בין 1939 ל-1942, בהן ה"פסאקאליה על נעימה אנגלית נושנה".
את ג'יימס פריסקין, (מלחין, פסנתרן קונצרטים וחבר מייסד בסגל המורים של ג'וליארד) מי שיהיה בהמשך לבעלה, הכירה כששניהם היו סטודנטים בקולג' המלכותי למוזיקה.
הם חידשו את ידידותם לאחר פגישה מקרית ברחוב במנהטן בשנת 1944 ונישאו בספטמבר אותה שנה, כששניהם היו בשלהי שנות ה-50 לחייהם.
לדברי המוזיקולוגית ליאן קרטיס, פריסקין היה "אדם שנתן ל[קלארק] תחושה של סיפוק עמוק ואיזון."
סטיבן באנפילד תיאר את קלארק כמלחינה הבריטית המעולה ביותר בדור שבין שתי מלחמות העולם.
עם זאת, תפוקתה המאוחרת הייתה דלילה.
היא סבלה מדיסתימיה, צורה כרונית של דיכאון.
העובדה שלא עודדו את יצירתה - ולעיתים אף ריפו בפירוש את ידיה - הביאה אותה לכדי הסתייגות מהלחנה.
היא הפסיקה גם להופיע בפומבי.
קלארק מכרה את הסטרדיוואריוס שקיבלה בירושה, וייסדה את פרס מיי מוקלה באקדמיה המלכותית.
הפרס עדיין ניתן מדי שנה לצ'לן מצטיין.
לאחר מות בעלה ב-1967, החלה קלארק לכתוב את זכרונותיה, שאותם הכתירה בשם "גם לי היה אבא (או כף החרדל)" הספר הושלם בשנת 1973 אבל לא פורסם מעולם.
היא תיארה בו את ילדותה, שהתאפיינה בהלקאות תדירות מצד אביה ובמתיחות בקשרי המשפחה, שהשפיעו על תפיסת עולמה באשר למקומה הנכון בחיים.
קלארק מתה בשנת 1979 בביתה בניו יורק בגיל 93, וגופתה נשרפה.
חלק גדול מן המוזיקה של קלארק כתוב לוויולה, שבה הייתה נגנית מקצועית במשך שנים רבות.
הרבה מיצירתה נכתב בשבילה ובשביל הרכבי הנשים הקאמריים שבהם ניגנה, בהם "רביעיית נורה קלנץ'", "האנסמבל האנגלי" ו"האחיות ד'אראניי".
היא יצאה לסיורי קונצרטים ברחבי העולם, בעיקר עם הצ'לנית מיי מוקלה.
ביצירותיה ניכרת השפעה חזקה של כמה מגמות במוזיקה הקלאסית של המאה ה-20. קלארק גם הכירה מלחינים רבים מן השורה הראשונה בתקופתה, בהם בלוך וראוול, שליצירותיהם משווים את המוזיקה שלה.
האימפרסיוניזם של דביסי נקשר לא אחת ליצירתה של קלארק, בייחוד מרקמיו העשירים וההרמוניות בעלות האופי המודרני שלו.
הסונאטה לוויולה של קלארק (שיצאה לאור באותה שנה עם הסונאטות לוויולה של בלוך ושל הינדמית היא דוגמה לכך, בנושא הפותח ההפנטטוני, בהרמוניות העמוסות, במתח הרגשי המאפיין אותה ובמרקם הדחוס, בעל המקצבים המורכבים.
הסונאטה ממשיכה להוות פריט קבוע ברפרטואר לוויולה.
"מורפיאוס", שחוברה שנה קודם לכן, הייתה היצירה רחבת-הממדים הראשונה שלה, לאחר יותר מעשור של שירים ומיניאטורות.
ה"רפסודיה", שנכתבה בתמיכת קולידג', היא יצירתה השאפתנית ביותר של קלארק: אורכה כ-23 דקות והיא כוללת רעיונות מוזיקליים מורכבים וטונאליות דו-משמעית, התורמת להלכי הרוח המשתנים של היצירה.
בניגוד לכך, "ירח קיצי", שנכתבה בשנה שלאחריה, היא מיניאטורה קלילה, עם קו רחפני בסולו לכינור.
בנוסף למוזיקה הקאמרית שלה לכלי מיתר, כתבה קלארק שירים רבים.
כמעט על יצירותיה המוקדמות של קלארק נכתבו לקול סולו ופסנתר.Tiger" Tiger" שלה משנת 1933, לפואמה של ויליאם בלייק (:en:The Tyger), אפלה ומהורהרת, כמעט אקספרסיוניסטית.
היא עבדה עליה במשך חמש שנים, על חשבון יצירות אחרות, בתקופת יחסיה הסוערים עם ג'ון גוס, והכניסה בה שינויים ב-1972.רוב שיריה, לעומת זאת, קלילים יותר באופיים.
יצירותיה המוקדמות ביותר הן "שירי טרקלין", והיא המשיכה ובנתה מכלול יצירות, ששאבו בראש ובראשונה מטקסטים קלאסיים מאת ייטס, ג'ון מייספילד (:en:John Masefield) והאוסמן.
בשנים 1939 עד 1942, השנים הפוריות האחרונות סמוך לקץ קריירת ההלחנה שלה, נעשה סגנונה צלול וקונטרפונקטי יותר, בדגש על יסודות מוטיביים ומבנים טונאליים, סימני ההיכר של הנאו-קלאסיציזם.
"דומקה" (1941), יצירה לכינור, ויולה ופסנתר שיצאה לאור לא מכבר, משקפת את סגנונות הפולקלור של מזרח אירופהכפי שבאו לביטוי במוזיקה של בארטוק ומרטינו.
ה"פסקליה על נעימת עם אנגלית עתיקה", גם היא מ-1941, שקלארק עצמה ניגנה בהשמעת בכורה, מבוססת על נושא המיוחס לתומאס טאליס, השזור כחוט השני לאורך היצירה.
היצירה מודאלית באופיה, בעיקר במודוס הדורי אבל עוברת אל המודוס הפריגי, שכמעט אינו בשימוש.
היצירה מוקדשת ל"BB", לכאורה אחייניתה של קלארק, מגדלן; חוקרים משערים, שיעד סביר יותר להקדשה הוא בנג'מין בריטן, שארגן קונצרט לזכר פרנק ברידג', ידיד של קלארק, שהשפעתו עליה הייתה רבה.
גם ב"פרלוד, אלגרו ופסטורלה", שנכתבה אף היא ב-1941, לקלרינט וויולה, מורגשת השפעה נאו-קלאסית.
היצירה נכתבה במקור לאחיה וגיסתה.
קלארק לא חיברה יצירות רחבות-יריעה כגון סימפוניות.
מכלול יצירתה כולל 52 שירים, 11 יצירות למקהלה, 21 יצירות למוזיקה קאמרית, שלישיית הפסנתר והסונאטה לוויולה.
המוזיקה שלה נשכחה כמעט כליל למשך תקופה ארוכה, אבל העניין בה התחדש בשנת 1976 בעקבות שידור רדיו לכבוד יום הולדתה התשעים.
יותר ממחצית מיצירותיה של קלארק לא התפרסמו ומצויות בחזקתם האישית של יורשיה, יחד עם רוב כתביה.
עם זאת, בראשית שנות ה-2000 יצאו לאור והוקלטו עוד מיצירותיה.
דוגמאות לפרסומים מן הזמן האחרון כוללות שתי רביעיות מיתרים ו|מורפיאוס", שיצאו לאור בשנת 2002.
בתקופה המודרנית מתקבלת יצירתה של קלארק בחיוב, בדרך כלל.
ביקורת משנת 1981 לסונאטה שלה לוויולה הגדירה אותה "יצירה שקולה, בנויה היטב" מאת מלחינה אלמונית יחסית.
ביקורת משנת 1985 ציינה את עוצמתה הרגשית והשימוש בגוני צליל קודרים".
אנדרו אשנבאך, בביקורת להקלטה של כמה מיצירות קלארק בביצוע הלן קאלוז, התייחס ל"מורפיאוס" כ"מרשים" ו"נרפה".
לורנס ויטס ציין, ש"שיר ערש" של קלארק היה "מתוק ועדין להפליא".
ביקורת משנת 1987 סיכמה, כי "מדהים שמוזיקה נהדרת ומרגשת כל כך נשארה עלומה ונסתרת כל השנים האלה".
רדיו BBC 3 המליץ בתוכנית "בניית ספרייה", ב-17 באוקטובר 2015, על הסונאטה לוויולה של קלארק בביצוע טביאה צימרמן (ויולה) וקיריל גרשטיין (פסנתר).
בשנת 2017 הקדיש רדיו BBC 3 חמש שעות למוזיקה של קלארק כ"מלחינת השבוע".
"אגודת רבקה קלארק" נוסדה בספטמבר 2000 לקידום ביצוע, מלגות מחקר ומודעות ליצירותיה של רבקה קלארק.
מייסדות האגודה היו המוזיקולוגיות ליאן קרטיס ואן אוֹוֶנְס והיא שוכנת במרכז המחקר ללימודי נשים באוניברסיטת ברנדייס.
בין פעולות האגודה כמה ביצועי בכורה עולמיים של יצירות קלארק, הקלטות של חומר שלא ראה אור, ומספר רב של פרסומים בכתבי עת.
האגודה הנגישה יצירות שלא פורסמו קודם מתוך עזבונה של קלארק.
"Binnorie"', שיר באורך 12 דקות, המבוסס על פולקלור קלטי, התגלה בשנת 1997, ורק ב-2001 הגיע לכלל ביצוע.
יותר מפ-25 יצירות /לא נועדו קודם זכו לפרסום מאז ייסוד האגודה.
כמה מיצירותיה הקאמריות של קלארק, לרבות ה"רפסודיה" המשתפכת לצ'לו ופסנתר, ו"Cortège", היצירה היחידה שלה לפסנתר, הוקלטו לראשונה בשנת 2000 בחברת דאטון, בשימוש בחומר מעזבונה של קלארק.
ב-2002 ארגנה האגודה ומימנה את ביצועי הבכורה של הסונאטות לכינור מן השנים 1907 ו-1909.
ליאן קרטיס, העומדת בראש אגודת רבקה קלארק, ערכה את "מקראת רבקה קלארק" (A Rebecca Clark Reader), שיצא במקור בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה בשנת 2004. הספר הוצא מן המחזור על ידי המו"ל בעקבות תלונות מן המנהל הנוכחי של עזבון רבקה קלארק על ציטוט של דוגמאות שלא פורסמו מכתבי קלארק.
מכל מקום, מאז חודשה הוצאת ה"מקראה", על ידי אגודת רבקה קלארק עצמה.
"קטעים: שיר ערש וגרוטסקה" לוויולה (או כינור) וצ'לו (בסביבות 1916)
סונאטה לוויולה (או צ'לו) ופסנתר (1919)
"פסקליה על נעימה אנגלית עתיקה" לוויולה (או צ'לו) ופסנתר (1941-?1940)
"פרלוד, אלגרו ופסטורלה" לוויולה וקלרינט (1941)
"שיב והחרגול" לקול ופסנתר (1904); מילים מתוך ספר הג'ונגל מאת רודיארד קיפלינג
"Shy One" לקול ופסנתר (1912); מילים מאת ויליאם באטלר ייטס
"יושב בסתר עליון בצל שדי יתלונן" (He That Dwelleth in the Secret Place) (תהילים צ"א) לסולנים ומקהלה מעורבת (1921)
"The Seal Man" לקול ופסנתר (1922); מילים מאת ג'ון מייספילד
"The Aspidistra" לקול ופסנתר (1929); מילים מאת קלוד פלייט
"The Tiger" לקול ופסנתר (1933-1929); מילים מאת ויליאם בלייק
"God Made a Tree" לקול ופסנתר (1954); מילים מאת קתרין קנדל
"Music, When Soft Voices Die" למקלהלה מעורבת (1907); מילים מאת פרסי ביש שלי
רבקה קרמר (31 במאי 1930 – 29 בספטמבר 2024) הייתה זמרת ישראלית, סולנית להקת הצ'יזבטרון.
נולדה בליטא למיכאל וברינה מדניק.
בשנת 1933, בהיותה בת שלוש וחצי, עלתה לארץ ישראל יחד עם משפחתה, במסגרת העלייה החמישית.
קרמר גדלה בתל אביב ולמדה בתיכון חדש.
בגיל תשע החלה ללמוד פסנתר אצל דניאל סמבורסקי, שראה בה כשרון מוזיקלי.
למשפחתה לא היה כסף לקנות פסנתר, לכן נאלצה להפסיק את לימודי הנגינה.
הייתה פעילה בקן של השומר הצעיר, בו פגשה את הבמאי שמואל בונים, לימים ישתפו פעולה מקצועי.
בשנת 1947 התגייסה קרמר לפלמ"ח ושירתה כפקידה במחלקת ההסברה תחת זרובבל גלעד (לצידה של לאה רבין).
לאחר פציעתה של אהלה הלוי, הסולנית השנייה של הצ'יזבטרון, ביקש שמואל בונים, במאי הצ'יזבטרון, מקרמר להחליף את הלוי כסולנית.
קרמר הצטרפה לתוכניתה השלישית של הצ'יזבטרון, "הפלמ"חניק מחפש את המחר", שעלתה באוקטובר 1948.
הסולו הראשון שקיבלה בלהקה היה "הן אפשר".
להיטים נוספים מאותה תוכנית היו: "הג'יפ", "החופש תם", "הפלמ"חניק מחפש את המחר", "למדבר" ו"הרעות".
תוכניתה הרביעית של הלהקה - "הטרמפ" ("הלא תיקחהו עמך") הועלתה בפברואר 1949, עם סיום קרבות מלחמת העצמאות, ובה היה לקרמר סולו מצליח נוסף, "שיר אפור".
עם הלהיטים נוספים מאותה תוכנית נמנו: "שב גיבור החיל" ו"הפגישה".
בשנת 1950, לאחר שחרור חברי הלהקה מצה"ל, הועלתה תוכנית אזרחית של הצ'יזבטרון בשם "שטח הפקר" וכללה, בין השאר, את השירים: "הגנרל המקסיקני", "כושי כושי" ועוד.
לאחר פירוק הלהקה, קרמר שימשה כמזכירתו של ראש מחלקת הקליטה בסוכנות היהודית ולמדה במקביל במשך שלוש שנים משחק בבית הספר של הקאמרי.
בשנת 1956 עבדה כדיילת ב"אל על".
היא הופיעה בשנת 1960 בהרכב של הצ'יזבטרון בערב לזכרו של יצחק שדה.
בשנת 1961 הקליטה הקלטות סולו יחד עם המלחין סשה ארגוב.
היא נהגה לקיים מדי שנה מסיבת יום עצמאות בביתה.
ב-1978 שיחקה בסרט "הלהקה", בתפקיד קטן של בעלת בית במסיבת יום העצמאות.
קרמר עבדה גם כמורה-מדריכה במוסד החינוכי "אלוני יצחק" והייתה חברת הנהלת ופעילה בעמותת דור הפלמ"ח.
בשנותיה האחרונות התנדבה במוזיאון הפלמ"ח.
בשנת 2018, בגיל 87, השתתפה בהפקת אופנה והופיעה בפרק השישי בסדרת הטלוויזיה "סליחה על השאלה", שעסק בזקנים.
בגיל 29 נישאה למקס קרמר, תייר מדרום אפריקה.
קרמר הייתה אם לשלוש בנות.
התגוררה בבני ציון, סמוך לאחת מבנותיה.
נפטרה ב-29 בספטמבר 2024, והובאה למנוחות בבית העלמין של המושב.
רבקה קוב היא סופרת ומאיירת ספרי ילדים בריטית.
רבקה קוב, גדלה בבקינגהאמשייר ובסומרסט, אנגליה, כיום היא מתגוררת בפלימות', אנגליה.
לצד כתיבת ספריה ואיורם, היא משתפת פעולה עם סופרים אחרים כמו ג'וליה דונלדסון, ריצ'רד קרטיס והלן דנמור.
בשנת 2004, סיימה קוב את לימודיה בפקולטה לאומנויות במכללת פלימות'.
ביוזמתו של רון ג'ונס, הבעלים של "Independent Bookshop" ו – "Mabrecon Books", ובשיתוף פעולה עם היוצרת הלן דונמור, יצא לאור הספר "ציפורי המעבורת" (2010).
בשנת 2011 פרסמה קוב את הפרויקט הראשון שלה כיוצרת יחידה: "אמא נעלמה", אשר עוסק בנושא התמודדות של ילדים עם שכול.
בין ספריה (כיוצרת יחידה): ארוחת צהריים, הדודה אמליה ו"המשהו".
ספריה מתאפיינים באיורים ססגוניים ובטקסט בהיר ונגיש.
היא נחשבת לאחת היוצרות הצעירות המוכרות ביותר בתחום של איור ספרי ילדים.
קוב עבדה עם ארגוני צדקה לילדים, בין היתר עבור ילדים פליטים.
בשנת 2018 היא יצרה, בשיתוף עם הסופר ניקולא דייוויס, את הספר "היום שבו המלחמה הגיעה", העוסק בבעיית הפליטים מנקודת מבטם של ילדים.
הספר מספר את סיפורו של ילד הבורח מאימת הטרור של המלחמה.
לצד עלילת הספר, הספר חושף את המאורעות אשר נתנו ליוצריו השראה וכן מתאר את עבודתם המשותפת בארגון הצדקה "עזרו לפליטים".
ג'וליה דונלדסון, בובות של נייר, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר
ג'וליה דונלדסון, דובי פה ושם, הוצאת מודן
"Missing Mummy" הספר נוגע בנושא התמודדות ילדים עם שכול, דרך סיפור התמודדותו של ילד עם מות אמו.
בספר מתוארים שלבי האבל שהילד עובר ודרך ההתאוששות ההדרגתית שלו.
הספר זכה לשבחים ולהוקרת תודה מצד משפחות המתמודדות עם אבל במשפחה.
"Lunchtime" הספר עוסק בילדה שלא רוצה לאכול וכיצד עוזרים לה דוב, זאב וקרוקודיל.
"Aunt Amelia" הספר מספר על דודה המגיעה לעשות בייביסיטר כשהיא עייפה ומוטרדת ומתגלה כאישיות רב-גונית ומהנה.
"The something" הספר מתאר ילד קטן המשחק בכדור, הכדור נופל ונעלם בתוך חור שחור.
מכאן מתחיל מסע דמיוני על מה נמצא שם בחור השחור.
2013 הספר "Lunchtime ", זכה בפרס ווטרסטון עבור האיורים של קוב.
2014 הספר "The Empty Stocking" זכה בפרס "הלב של האוויק לספרי ילדים" עבור האיורים של קוב.
בנוסף, קוב הייתה מועמדת לפרס קייט גרינוואי (פרס עבור איורים לספרי ילדים) פעמיים: עבור הספר "הגרב הריק" ועבור הספר "בובת נייר".
רבקה רבינוביץ היא חברת סגל אקדמי בדרגת פרופסור מן המניין, חוקרת בתחומי הפלאונטולוגיה, ארכאוזואולוגיה, טפונומיה ותהליכי שימור עצם.
רבינוביץ חוקרת במכון למדעי כדור הארץ ובמכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים ומשמשת כאוצרת האקדמית של אוספי ארכאוזואולוגיה, אוסטאולוגיה ופלאונטולוגיה באוספי הטבע הלאומיים שבאוניברסיטה.
רבינוביץ עלתה בגיל צעיר עם הוריה מרומניה וגדלה בבת ים.
היא מתגוררת במבשרת ציון ונשואה לפרופ' יובל גורן מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ולהם בת ובן.
רבקה פרידמן-פלדמן (נולדה ב-7 במרץ 1958) היא סגנית הנשיא ושופטת בית המשפט המחוזי בירושלים.
בין השאר הייתה חברת הרכב השופטים במשפטו של ראש הממשלה אהוד אולמרט בפרשת מעטפות הכסף, ובמשפטו של שר הביטחון יצחק מרדכי.
כיום עומדת בראש הרכב השופטים במשפטו של בנימין נתניהו, לצד משה בר-עם ועודד שחם.
אביה היה נח סביר, עורך דין במקצועו ובנו של הרב משה לייב צינווירט.
בשנת 1976 סיימה את לימודיה התיכוניים באולפנה של רשת בתי הספר "חורב" בירושלים, וב-1977 שירתה בשירות לאומי.
בשנת 1981 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1980–1982 התמחתה במשרד עורכי דין, ובשנת 1982 הוסמכה כעורכת דין.
בשנים 1982–1984 עבדה כעורכת דין במגזר הפרטי.
בשנים 1984–1987 שימשה מנהלת מדור ערעורים אזרחיים בבית המשפט העליון, ובשנים 1987–1994 עבדה בפרקליטות המדינה.
שופטת בית משפט השלום בירושלים
בספטמבר 1994 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בירושלים, והחלה בו את דרכה כשופטת בבית המשפט לעניינים מקומיים.
בשנים 2004–2012 כיהנה בבית משפט השלום בירושלים כסגנית הנשיאה.
ב-2001 ישבה בהרכב השופטים במשפטו של שר הביטחון לשעבר איציק מרדכי אשר הורשע בהטרדה מינית, והחזיקה בדעת מיעוט מחמירה, ולפיה עליו לרצות תקופת מאסר סמלית של ארבעה חודשים.
כן עסקה בתיקי עבירות מין נוספים.
ב-2010 גזרה שלושה חודשי עבודות שירות על פרש משטרתי אשר רמס מפגינים במהלך פינוי עמונה.
שופטת בית המשפט המחוזי בירושלים
בינואר 2012 מונתה פרידמן-פלדמן לשופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים.
ב-30 במרץ 2015, לאחר שהתקבל ערעור הפרקליטות בבית המשפט העליון בפרשת מעטפות הכסף, ישבה בדין במקום השופטת מוסיה ארד, עם הרכב שופטי בית המשפט שהרשיע את ראש הממשלה אהוד אולמרט בעבירות מרמה והפרת אמונים, וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות.
כן השתתפה במשפטי רצח מוחמד אבו ח'דיר, רצח נעה אייל ותיק סולומון רדאי, אשר נחשד ברצח וזוכה על ידה.
עוד שימשה שופטת בתיק הכת של דניאל אמבש, בתיק משה דדון, ראש מועצת מטה יהודה אשר הורשע בקבלת שוחד ובתיק "חזון ישעיה".
החל במאי 2020 היא עומדת בראש ההרכב במשפטו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, ולצידה השופטים משה בר-עם ועודד שחם.
פרידמן-פלדמן נחשבת לשופטת המחזיקה בגישה מחמירה.
בתיק בו הואשם חוקר ברשות המיסים באשמת שוחד הייתה פרידמן-פלדמן בין השופטים שאישרו את ההסתמכות על הודאה בפני מדובב שנטען שניתנה תחת לחץ פסול.
בהליך נדיר ביותר, עמדתה נדחתה לבסוף והוחלט על משפט חוזר.
ב-18 ביולי 2024 מונתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים והיא צפויה לכהן בתפקיד עד ליום פרישתה מכס השיפוט (ב-7 במרץ 2028).
נשואה בשנית לד"ר מוטי פרידמן.
בנה הוא הרב אהרן פלדמן, מנהל רשת בתי הדין הרבניים ארץ חמדה גזית.
רבקה סולומון הייתה ציירת, מאיירת, חרטת וציירת חברתית יהודייה-בריטית.
היא השנייה מבין שלושה ילדים שהפכו כולם לאמנים, במשפחה יהודית מכובדת.
רבקה סולומון נולדה ב-26 בספטמבר 1832, הצעירה מבין שלוש הבנות, והיא הייתה אחת משמונה ילדים שנולדו למשפחת סוחרים יהודית בעלת נטייה אמנותית בבישופגייט במזרח לונדון.
אביה היה מיכאל (מאייר) סולומון, אמה הייתה קתרין (קייט) לוי.
סולומון הייתה האמנית הפחות מוכרת לעומת אחיה הציירים סיימון סולומון (1840–1905) ואברהם סולומון (1824–1862).
היו עוד חמישה ילדים במשפחה: אהרון, בטסי, אייזק, אלן וסילבסטר.
בתחילה לימד את רבקה אחיה הבכור אברהם והיא עבדה בסטודיו שלו כשוליה ומעתיקה.
היא גם לקחה שיעורים בבית הספר לעיצוב בספיטפילד.
סולומון הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות בין 1852 ל-1868, וגם בגלריה דאדלי ובגלריה הצרפתית של גמברט.
סולומון עבדה בסטודיו של ג'ון אוורט מיליי, אחד ממייסדי האחווה הפרה-רפאליטית.
היא גם עבדה עם האמן הפרה-רפאליטי מהגל השני, אדוארד ברן-ג'ונס.
סולומון לימדה את אחיה הצעיר, סיימון, הרבה ממה שלמדה ממיליי.
סולומון הייתה פעילה גם בתנועות רפורמות חברתיות ובשנת 1859 היא הצטרפה לקבוצה של שלושים ושמונה נשים אמניות שפנו לאקדמיה המלכותית לפתוח את בית הספר שלה לנשים, מה שהוביל לקבלת האישה הראשונה, לורה הרפורד לאקדמיה.
לאחר מותו של אחיה הבכור, אברהם ב-1862, היא דאגה למצוא עבודה מחוץ לסטודיו שלו.
כתוצאה מכך, הרחיבה סולומון את פיתוח יצירות אמנות חדשות.
המדיומים החדשים שלה כללו: איור וצבעי מים.
התערוכה האחרונה שלה הייתה ב-1874.
בשנת 1886, סולומון מתה בגיל 54, מפציעות שנגרמו לאחר שנדרסה על ידי מונית ברחוב יוסטון במרכז לונדון.
הסגנון האמנותי של רבקה היה אופייני לציור הפופולרי של המאה ה-19 באותה תקופה ונכלל בקטגוריה של ציור ז'אנר.
היא השתמשה בדימויים הוויזואליים שלה כדי לבקר דעות קדומות אתניות, מגדריות ומעמדיות באנגליה הוויקטוריאנית.
ציוריה של סולומון משקפים שילוב של עניין בתיאטרון ומחויבות לתודעה חברתית שלא קיימת בציורים של אמנים אחרים במאה התשע-עשרה.
מבקרת אחת העירה על הגישה המוסרית ולעיתים ההומאנית באמנותה, שהייתה מרכיב נדיר בציור הוויקטוריאני.
עם זאת, הרקע היהודי של רבקה היה כנראה מכריע בפיתוח התודעה הביקורתית שלה לגבי השונות ודעות קדומות.
במהלך עשר עד חמש עשרה השנים יצירות האמנות שלה הנציחו את מצוקתן של נשים ומיעוטים, ואת הדומיננטיות של האפליה המעמדית בחברה האנגלית.
היא נחשבת בין הנשים הראשונות מרקע יהודי שעשו קריירה בולטת כציירת בבריטניה.
בסוף שנות ה-50 עשתה סולומון מעבר מוצלח לציור הקלאסי וההיסטורי, הז'אנר המוערך ביותר של האמנות באקדמיות האמנות המרכזיות באותה תקופה.
נאמנה לחזונה, היא המשיכה לכלול תמונות ששיקפו את היסודות ההיסטוריים של העוול החברתי של המאה התשע-עשרה.
"האומנת" (1854), משווה את חייהן של שתי נשים בתוך בית ויקטוריאני.
האחת היא אישה מבודדת ממעמד הפועלים והשנייה, נשואה ובעלת מעמד גבוה יותר.
עבודה זו של סולומון מדגישה את הבדידות של האומנת.
רבקה סמית' הייתה הבריטית האחרונה שהוצאה להורג בגין רצח בנה .
היא הודתה גם בהרעלתם למוות של שבעה מילדיה הנוספים.
סמית' נולדה בווילטשייר לוויליאם ושרה פריור.
במאי 1831 היא נישאה לפיליפ סמית', שהיה בעל מוניטין של מכור לאלכוהול.
בתם הראשונה, ג'יין, נולדה בשנה שלאחר מכן, ובהמשך נולדו לשניים עשרה ילדים נוספים, שאף אחד מהם לא שרד יותר מכמה חודשים.
בשנת 1846, לאחר מות אמה, העבירה סמית' את המשפחה לווסטברי בחלק מכספי הירושה.
עם זאת, בעלה בזבז את שארית הכסף, והיא נאלצה למצוא עבודה עונתית כקוטפת יבולים ומגדלת ירקות, וחיה ב"מצב גלוי של עוני ובריאות לקויה".
הוא היה בריא בתחילה, אך חלה ב-7 ביוני ומת בבוקר 12 ביוני.
בתחילה נכתב כי סיבת המוות אינה ידועה, אך שמועות מקומיות גרמו לכך שגופתו של ריצ'רד הוצאה מהקבר ב-22 ביוני וננתחה ב-24 ביוני, אז נתגלו עקבות של ארסן בקיבתו.
שכניה של סמית' טענו שהיא עשתה סדרה של ניסיונות לרכוש רעל לפני ואחרי הלידה, ושבבוקר 7 ביוני היא הצליחה לרכוש ארסניק טריאוקסיד.
חקירות בנוגע למותם של שניים נוספים מילדיה (שרה ואדוארד) נערכו ב-18 ביולי, ובגופות שניהם נמצא גם כן ארסן.
ב-9 באוגוסט 1849 נפתח משפטה של סמית', ובו השתתפו 18 עדים.
חבר המושבעים מצא אותה אשמה ברצח, אך המליץ לחוס עליה.
השופט התעלם מההמלצה, וגזר עליה גזר דין מוות.
שבוע לאחר המשפט הודתה סמית' בפני כומר הכלא כי השתמשה ברעל עכברים כדי להרוג שבעה מילדיה, בנוסף לריצ'רד.
מבין אחד עשר ילדיה, רק הבכורה שרדה, כששניים מתו מסיבות טבעיות ושמונת האחרים נרצחו על ידה.
ב-23 באוגוסט 1849, לאחר שנדחו שתי עתירות שהוגשו למזכיר הפנים, הוצאה סמית' להורג ונתלתה בפומבי.
רבקה ויקטוריה נוימן היא אשת עסקים אמריקאית יהודייה.
עד 22 בספטמבר 2019, היא שימשה כמנהלת מותג ומנהלת האימפקט הראשית בחברת WeWork, חברה שהוקמה על ידי בעלה, אדם נוימן.
נוימן פיקחה על תוכנית החינוך שהקימה החברה, "WeGrow".
נולדה בשם רבקה ויקטוריה פלטרו (Rebekah Victoria Paltrow), כבתם של אוולין ובוב פלטרו, גדלה בבדפורד, ניו יורק.
למדה בבית הספר הפרטי הוראס מאן.
היא המשיכה ללמוד עסקים ובודהיזם באוניברסיטת קורנל, והפכה למדריכת יוגה מוסמכת.
היא בת-דודה של השחקנית גווינת' פלטרו.
היא ממשפחה יהודית, וחוגגת את חגי ישראל.
לאחר שסיימה את לימודיה בקולג', התקבלה נוימן לתוכנית המכירות והמסחר של סלומון סמית בארני.
בתחילת שנות ה-2010 היא הפיקה ושיחקה בכמה סרטים קצרים תוך שימוש בשם הבמה רבקה קית'.
בשנת 2010, בעלה, אדם נוימן ומיגל מק'קלווי, הקימו יחד את "WeWork".
היא הקימה את המיזם החינוכי "WeGrow", בית ספר פרטי בצ'לסי, בשנת 2017.
בספטמבר 2019, לאחר שניסיון להביא את החברה לציבור חשף בעיות פיננסיות מעמיקות, פורסם כי רבקה נוימן תתפטר מתפקידה כמנכ"לית "WeGrow" ותוותר על תפקידה בחברת The We.
באוקטובר 2019 פורסם כי בית הספר "WeGrow" ייסגר בתום שנת הלימודים.
ב-18 במרץ 2022 עלתה המיני-סדרה הביוגרפית הטלוויזיונית "WeCrashed" ב-AppleTV+.
העלילה עוקבת אחר עלייתה והצלחתה, תאוות הבצע ונפילתה הבלתי נמנעת של חברת הסטארט-אפ שהקימו הזוג "WeWork", מבעד לנקודת מבטם של נוימן ובעלה.
כשאותה גילמה השחקנית אן האת'וויי.
רבקה ובעלה היזם הישראלי, אדם נוימן (אחיה של הדוגמנית הישראלית עדי נוימן), הכירו בניו יורק.
להם שישה ילדים, כולל זוג תאומים.
רבקה סמית' היא שחיינית קנדית.
סגנית אלופה אולימפית (טוקיו 2020) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, אלופת עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחי שליחות ופעמיים ברציפות סגנית אלופת עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021 ומלבורן 2022) במשחה ל-200 מטר חופשי.
סמית' נולדה וגדלה ברד דיר, אלברטה, קנדה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביולי 2017 זכתה במדליית ארד במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט, קווינסלנד, אוסטרליה ב-2018 היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 היא זכתה ב-3 מדליות ארד במשחי שליחות (4x100 מטר חופשי, 4x200 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב) לאחר ששחתה אותם בשלב המוקדמות.
באולימפיאדת טוקיו היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4×100 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, מרגרט מקניל ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:32.78 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:29.69 דקות ולפני ארצות הברית (3:32.81 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.63 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב במשחי שליחים ו-1 כסף אישית.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:52.24 דקות, אחרי שיבון הוהי מהונג קונג (1:50.31 דקות) ולפני פייג' מאדן מארצות הברית (1:53.01 דקות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביולי 2022 זכתה בשתי מדליות, כסף (משחה שליחות 4x100 מטר חופשי) וארד (משחה שליחות 4x200 מטר חופשי), לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
רבקה קוֹהוּט הייתה מחנכת, סופרת ומנהיגת קהילה אמריקאית, יהודיה ילידת הונגריה.
היא הייתה הנשיאה הראשונה של הקונגרס העולמי לנשים יהודיות, שנבחרה בוועידה הראשונה שלו בשנת 1923. ב-1935 כינתה ליליאן וולד את רבקה קוהוט "הגברת הראשונה של יהדות אמריקה".
רבקה בטלהיים נולדה בקאשה, הונגריה (כיום קושיצה, בסלובקיה), בתם של הרב אלברט בטלהיים והמורה הנרייטה א.
משפחת בטלהיים היגרה לארצות הברית כשרבקה הייתה ילדה קטנה.
הם גרו בריצ'מונד בווירג'יניה לפני שהתיישבו בסן פרנסיסקו בקליפורניה, שם סיימה קוהוט תיכון.
היא למדה, אך לא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה.
כאשת רב בניו יורק, היא נטלה תפקיד ציבורי בשיפור הקהילה.
היא הקימה ארגון נשים בקהילה של בעלה בבית הכנסת המרכזי, "אחוות הנשים של בית הכנסת המרכזי לשירות אישי", שסייעה לעולים חדשים בלואר איסט סייד.
היא גם הייתה מעורבת ב של ניו יורק, שחיפשה דרכים לשפר את התברואה בעיר.
כמחנכת, היא הייתה האישה היהודייה היחידה שנאמה בקונגרס הלאומי של אימהות ב-1897, בנושא "יראת הורים, כפי שנלמדה בבתים עבריים".
ב-1899, היא הקימה את המכינה לבנות לקולג' על שם קוהוט (Kohut College Preparatory School for Girls), פנימייה, אותה ניהלה עד 1905 עם בנה החורג ג'ורג' אלכסנדר קוהוט.
הם הקימו וערכו עיתון בית ספר יהודי, "מחשבות מועילות" (Helpful Thoughts).
היא הרצתה על ספרות אנגלית במשך שנים רבות.
ב-1933 החלה תפקיד במשך שנתיים כמנהלת .
לאחר שהתאלמנה, היא הייתה נשיאת הסניף הניו יורקי של המועצה הלאומית של נשים יהודיות (NCJW) בשנים 1897–1901, שימשה כנאמן של האגודה העברית של נשים צעירות, והייתה פעילה בפוליטיקה של העיר ניו יורק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא עבדה עם ועדת הנשים של העיר להגנה לאומית על שיבוץ נשים בעבודות הקשורות למלחמה, והיא גייסה כספים לסיוע במלחמה.
היא הפכה ליו"ר ועדת השיקום של ה-NCJW, שהופקדה על סיוע לקהילות יהודיות באירופה מוכת המלחמה.
ב-1923 הייתה מייסדת והנשיאה הראשונה של הקונגרס העולמי הראשון של נשים יהודיות, שהתכנס בווינה.
בשנת 1927, היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כשופטת בבית המשפט היהודי לבוררות בעיר ניו יורק.
ב-1932 מינה אותה מושל ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט לחברה היחידה בוועדה המחוקקת המשותפת על אבטלה (Joint Legislative Committee on Unemployment), שם היא קראה להקמת ביטוח אבטלה ממלכתי באופן מיידי.
היא כתבה שני ספרי זיכרונות, "החלק שלי" (My Portion, 1925), ו"עוד אתמולים" (More Yesterdays, 1950), וביוגרפיה של בנה החורג, "בית אביו: סיפורו של ג'ורג' אלכסנדר קוהוט" (His Father's House: The Story of George Alexander Kohut, 1938).
בשנות ה-30 של המאה ה-20, היא שימשה כיועצת לשירות התעסוקה של מדינת ניו יורק, ודאגה למימון ומודעות לטיפול במצוקתם של פליטים יהודים גרמנים.
"האישה היהודייה", הכריזה, "חייבת לבחור בין עולם לא מאורגן, כאוטי וחסר ביטחון לבין עולם שבו יש שלום, שפע, חופש וביטחון".
היא נישאה לרב חנוך יהודה קוהוט בשנת 1887, כאשתו השנייה (כאשר הרב בנימין סאלד, אביה של הנרייטה סאלד, ערך את הטקס).
לחנוך יהודה קוהוט היו חמישה בנים ושלוש בנות מנישואיו הראשונים, רובם היו עדיין צעירים.
היא התאלמנה כשהרב קוהוט נפטר בשנת 1894. "נולדתי באירופה, נעורי היו בווירג'יניה, התחנכתי בקליפורניה, ומקווה לסיים את ימי בניו יורק", כתבה ב-1895.
ב-1952 תרמה בתה החורגת של קוהוט, ג'וליה קאהן (Julia Kahn), שני לוחות אשוריים לאוניברסיטת ייל לזכרה של רבקה קוהוט.
המסמכים המשפחתיים של קוהוט, כולל ספרי חשבונות מבית הספר לבנות של רבקה קוהוט, נשמרים בארכיון באוניברסיטת ייל.
רבקה צ'פטגיי הייתה אצנית ריצות שדה (קרוס קאנטרי) למרחקים ארוכים וריצת מרתון עבור אוגנדה.
הייתה השיאנית הלאומית של אוגנדה, והשתתפה באליפויות עולם בריצות הרים.
צ'פטגיי ייצגה את אוגנדה במספר אליפויות עולם מאז 2010, כולל אליפות העולם של IAAF, אליפויות עולם בריצת הרים ושבילים ואליפות העולם באתלטיקה.
היא גם התחרתה במרתון הנשים באולימפיאדת הקיץ 2024 בפריז.
היא נרצחה בספטמבר 2024 על ידי בן זוגה לשעבר, דיקסון נדימה מרנגך, ששפך עליה בנזין והצית אותה, על פי הדיווחים, בגלל סכסוך קרקעות בקניה.
רבקה צ'פטגיי נולדה בצד הקנייתי של הגבול קניהאוגנדה ב-22 בפברואר 1991 ליוסף ואגנס צ'פטגיי והייתה השנייה מבין 13 אחים.
כפר אבותיה היה בעיר בוקוו (Bukwo), אוגנדה.
מאוחר יותר היא עברה לכפר צ'פקום בקניה ורכשה שם נכס, כדי להיות קרובה יותר למרכזי האימונים האתלטיים.
היו לה שני ילדים מהגרוש שלה, סיימון אייקו.
בעבר הייתה במערכת יחסים עם דיקסון נדימה מרנגך.
היא הצטרפה לצבא אוגנדה ב-2008 והגיעה לדרגת סמלת.
היא גם הייתה חברה במועדון האתלטיקה הצבאי, של צבא אוגנדה.
בשנת 2010, היא סיימה במקום ה-15 במרוץ U20 באליפות העולם ה-38 ב-Myslecinek Park בבידגושץ', פולין.
במאי אותה שנה, היא ניצחה במירוץ ל-1500 מ' ב-München Pfingstmeeting במינכן, גרמניה והגיעה למקום ה-19 במירוץ ל-800 מ' ב-Rehlingen Pfingstsportfest בריהלינגן, גרמניה.
יומיים לאחר מכן, היא השתתפה במרוץ רגנסבורג ספרקאסן-גאלה ל-1500 מטר, שם סיימה במקום ה-15. צ'פטגיי השתתף במרוץ 1500 מ' לזכר יאנוש קוסוצ'ינסקי בוורשה, סיימה במקום העשירי וניצחה במרוץ קמפלה ל-10,000 מ' בקמפלה, אוגנדה.
בשנת 2011, צ'פטגיי סיימה במקום ה-55 בגמר אליפות העולם ה-39 של IAAF.
היא הגיעה למקום השני בחצי מרתון מדריד.
מאוחר יותר היא סיימה במקום השלישי באליפות קמארגו הספרדית בריצת כביש 10,000 מ' בקמארגו.
באותה שנה השתתפה במשחקי העולם הצבאיים בריו דה ז'ניירו CISM בתחרות ל-5000 מטר לנשים.
היא הגיעה למקום השני בחצי מרתון קנטלחו, ספרד לפני שסיימה במקום העשירי במרוץ 10 ק"מ בליסבון, פורטוגל.
בשנת 2013, צ'פטגיי סיימה במקום ה-68 במרוץ הבוגרים באליפות העולם ה-40 בריצת שדה של IAAF בבידגושץ', פולין.
היא סיכמה את השנה בזכייה ב-10,000 מ' ב-Crevillente San Silvestre, ספרד.
בשנת 2014, צ'פטגיי סיימה במקום ה-14 בריצת 5000 מ' במפגש איברואמריקאנו דה אתלטיסמו, ולבה, ספרד.
היא המשיכה לזכות בסנטה פולה בריצת 10 ק"מ וסיימה במקום השלישי באליפות אפריקה בריצת שדה 2014, בקמפלה, אוגנדה.
ב-2016, צ'פטגיי סיימה במקום השלישי בחצי מרתון צ'ו'אנג'ואו, סין, ובמקום ה-12 בחצי מרתון שנחאי, סין ב-2017. באותה שנה היא סיימה במקום השלישי והשני במרוץ ל-5 ק"מ ו-10 ק"מ, בהתאמה, באליפות אוגנדה בקמפלה.
היא סיימה את שנת 2017 במקום הרביעי בחצי מרתון ברזוויל.
ב-2019, היא סיימה במקום השני בחצי מרתון אייפיג' דה דקר, דקאר ובמקום החמישי בריצת 10,000 מ' באצטדיון הלאומי מנדלה של אלופי אוגנדה, קמפלה.
עקב מגבלות מגפת הקורונה COVID-19, צ'פטגיי לא רצה עד 2021, באותה שנה, היא זכתה במקומות 3 ו-5 בתחרות פדרציית האתלטיקה של אוגנדה (UAF) הרביעית והשביעית באצטדיון הלאומי מנדלה בקמפלה, בהתאמה.
היא סיימה במקום ה-47 במרתון העיר אלדורט לפני שהגיעה למקום השני בחצי מרתון קמפלה מאוחר יותר באותה שנה.
בשנת 2022, צ'פטגיי ניצחה במרתון פדובה, איטליה והגיעה למקום השני ב-10,000 מ' באליפות אוגנדה בקמפלה.
באותה שנה היא קבעה שיא לאומי אוגנדי של 2:22:47 במרתון, וזכתה באליפות העולם בריצת הרים ושבילים שנדחתה משנת 2021 בצ'יאנג מאי, תאילנד.
היא סיימה את השנה במקום הרביעי במרתון ADNOC אבו דאבי.
הישגים אלו הקנו לה את הכרטיס, לייצג את אוגנדה באולימפיאדת הקיץ 2024 בפריז.
ב-2023 היא סיימה במקום השני במרתון פירנצה ובמקום ה-14 באליפות העולם בבודפשט ב-2023.
בשנת 2024, היא העפילה לגמר והתחרתה כנציגת אוגנדה במרתון הנשים באולימפיאדת הקיץ בפריז וסיימה במקום ה-44.
ב-1 בספטמבר 2024, צ'פטגיי הותקפה והוצתה בביתה באנדבס, מחוז טרנס-נזואה, קניה על ידי בן זוגה.
היא סבלה מכוויות שכיסו 80% מגופה, שהותירו אותה במצב רפואי אנוש בבית החולים.
המשטרה הודיעה שדיקסון נדימה מרנגך, בן זוגה לשעבר, שטף אותה בבנזין והצית אותה.
דווח כי מרנגך תקף אותה לאחר ויכוח על הנכס שרכשה, הוא אף אושפז לאחר שנפצע בתקיפה.
צ'פטגיי מתה עקב תסמונת כשל רב-מערכתי כתוצאה מהכוויה בבית החולים בעיר אלדורט ב-5 בספטמבר 2024, בגיל 33. מרנגך מת באותו בית חולים כמו צ'פטגיי ב-9 בספטמבר לאחר שנכווה ב-40% מגופו.
בזמן שמרנגך גסס, המשטרה תכננה להאשים אותו ברצח צ'פטגיי.
על פי בני משפחתה של צ'פטגיי, במהלך 2024 היא התלוננה במשטרת קניה שלוש פעמים בטענה לאיומים ואלימות מצד בן זוגה לשעבר.
מותה של צ'פטגיי הביא לתשומת לב מחודשת לאלימות מבוססת מגדר בקניה.
צ'פטגיי הייתה הספורטאית השלישית בקניה שנהרגה בנסיבות דומות מאז 2021. מסע הלוויה של צ'פטגיי נערך בעיר אלדורט ב-13 בספטמבר 2024, והשתתפו בו גם פעילים שהוקיעו אלימות מגדרית.
שרידיה נלקחו לאחר מכן לאוגנדה, שם נקברה בטקס צבאי כהוקרה לחיילת המצטיינת, בבוקוו ב-14 בספטמבר.
ב-6 בספטמבר 2024, ראשת עיריית פריז, אן הידלגו, הודיעה שהעיר תכבד את צ'פטגיי בכך, שתקרא לאתר ספורט על שמה.
בתום מרתון הנשים באולימפיאדת הנכים, ב-8 בספטמבר, קיימה הוועדה המארגנת דקה של מחיאות כפיים לכבודה.
גורמים רשמיים אוגנדים, בעיר בוקוו, הודיעו שיקראו לכביש ולאתר ספורט על שמה, בעוד שממשלת אוגנדה התחייבה לשלם כ-13,000 דולר לכל אחד משני ילדיה של צ'פטגיי.
רבקה קפלן (ונדה פיסולה) (בלועזית: Wanda Pisula - Rivka Kaplan; ) הייתה אישה פולנייה כפרית חסידת אומות העולם, שפעלה למען הצלת יהודים בשואה וקשרה את גורלה עם העם היהודי ומדינת ישראל.
ונדה פיסולה הייתה ילידת הכפר שטוצקי ליד לובלין, נשואה ואם לבת שעבדה בחווה שבה הועסקו גם אסירים יהודים.
במהלך העבודה התיידדה ונדה עם האסירים היהודים.
כאשר האסירים גילו שהם אמורים להישלח למיידנק הם פנו אליה בבקשה להסתירם בביתה.
ונדה הסכימה לעזור להם וביקשה את אישור בעלה.
היא הכינה מחבוא עבורם במחסן מחוץ לבית.
ונדה הסתירה במחסן שמונה יהודים אליהם הצטרפו בהמשך שתי צעירות יהודיות.
ונדה דאגה להם במשך שנה וחצי, טיפלה בהם וסיפקה להם מזון למרות הסכנה שתיתפס על ידי הגרמנים.
בעקבות הלשנת השכנים נערך חיפוש בביתה אך לא נמצאו יהודים.
ונדה התמידה בהסתרת היהודים למרות הסכנות והקשיים.
בסיום המלחמה התגרשה מבעלה ונישאה ליונה קפלן שהיה אחד היהודים שהסתתרו במחסן בחצר ביתה.
השניים עזבו את פולין ועברו להונגריה.
כעבור שנתיים הם עלו לישראל למושב בית אלעזרי וניהלו בו משק חקלאי.
בישראל אימצה לעצמה את השם רבקה ואת שם משפחת בעלה קפלן.
רבקה הלכה לעולמה בגיל 77 ונקברה בבית הקברות הלטיני ביפו.
בעדותו ביד ושם העיד יונה קפלן שהתייחסה אליו יותר טוב מאימו ושהסתתר אצלה עד סוף המלחמה.
ב-24 ביולי 1975 הכיר יד ושם ברבקה קפלן (ונדה פיסולה) כחסידת אומות העולם.
בטקס ביד ושם ניטע עץ לכבודה בגן חסידי אומות העולם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ליד ושם ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של ונדה.
קברה אותר בבית הקברות הקברות הלטיני ביפו ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
רבקה מנוביץ-מעייני (נולדה בד' באב ה'תש"ב, 18 ביולי 1942) היא במאית תיאטרון, מחזאית וסופרת ישראלית.
הקימה וניהלה את היחידה לתיאטרון במינהל החמ"ד במשרד החינוך במשך עשור.
ב-1996 הקימה את החוג לתיאטרון במכללת אמונה, ועמדה בראשו עד 2016.
אביה, הרב דב מעייני, היה רבה של המושבה מגדיאל (כיום הוד השרון).
אמה, פריידל (בת הרב יואל ברנצ'יק, מייסד רשת החינוך "תורה ודרך וארץ" בריגה) הייתה מורה לתנ"ך ועברית.
אחיה הצעיר היה הרב בצלאל מעייני.
בתקופת מלחמת העצמאות שהה אביה בארצות הברית בשליחות ציבורית ובעקבות המצב הביטחוני במגדיאל עזבו בני המשפחה את המושבה למשך תקופה, ושהו בין השאר בביתו של השופט ד"ר יצחק קיסטר בבני ברק.
לאחר המלחמה שבה המשפחה למגדיאל.
בשנת 1952, כשהייתה בת 10 נפטר אביה.
למדה בבית יעקב ובתיכון פא"י.
הייתה חניכה בתנועת הנוער עזרא.
למדה אמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ופרשה לאחר שנת לימודים אחת בהשפעת ידיד המשפחה.
ב-1970 עברה השתלמות בתיאטרון קהילתי אצל יוסי אלפי, והשתתפה בסדנה של קול ישראל לכתיבת תוכניות רדיו ותסכיתים בהדרכת אמנון אחי-נעמי.
ב-1986 סיימה לימודי תואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2002 למדה תואר שני בהיסטוריה בטורו קולג'.
נושא התזה שכתבה בהנחיית פרופסור כרמי הורוביץ היה: "התיאטרון בהיסטוריה של התרבות היהודית - מסע דיאלקטי של עימותים וצמתים".
במהלך לימודיה לתואר השני קיבלה פרס לזכרו של אריה כהנא, על הצטיינות יתירה בלימודי יהדות ולתרומה ניכרת לחקר תולדות היהדות.
בשנת 2012 הייתה תלמידת מחקר באוניברסיטה העברית, וכתבה דוקטורט בהנחיית פרופסור יהודה מורלי בשם: "עימותים וצמתים - מערכת היחסים הדיאלקטית שבין עולם התיאטרון, ההלכה, והמסורת היהודית".
ב-2009 למדה תסריטאות במעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה.
בין השנים 1959–1983 חינכה ולימדה אמנות בבתי ספר במקומות שונים בירושלים.
היא כתבה וביימה מופעים אור-קוליים בהשתתפות הורים ותלמידים בבית הספר "פרדס" ברמת אשכול.
בין המופעים: "הלפיד הבוער" (ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל וליום העצמאות), "לבנותה באש", "אדמת הקודש", "קיבוץ גלויות", "אחי גיבורי התהילה" (הועלה בז'ראר בכר), "אלכסנדר רובוביץ'", "מעוז נשים" (על עמידתן של נשים במלחמת יום הכיפורים), ו"הנזיר" (על הרב דוד כהן).
בשנים 1984–1998 לימדה אמנות בבית הספר ממ"ד ציון עזרי בירושלים, והייתה אחראית הפקות ובמאית של אירועי בית הספר.
מחזות אלו יצאו לאור בספר בהוצאת משרד החינוך.
ב-1998, במסגרת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל כתבה וביימה את המחזה "התקוה".
המחזה הופק בשיתוף תלמידים מ-12 בתי ספר, והועלה 4 פעמים בתיאטרון ירושלים בפני 4000 צופים, ביניהם שר החינוך יצחק נבון.
בשנת 1990 הקימה את האגף לפיתוח התיאטרון בחמ"ד ועמדה בראש האגף במשך עשור, עד שנת 2000.
בשנים 1990–2000 עבדה בבית הספר "מימון" בירושלים.
היא העלתה את ההפקות: "אגדת ירושלים", "בימים ההם בזמן הזה" (לחנוכה), "סאלח שבתי", "הרשל'ה", "אגדת שלושה וארבעה", "בוסתן ספרדי", "קשה להיות יהודי", "כנר על הגג", "מפי העם" (על פי י"ל פרץ), "אש מן ההרים", ו"עלי כינור".
בשנת 1991 כתבה וביימה את המחזמר "צפנת ועברי".
המחזמר הועלה בתיאטרון ירושלים בשיתוף בתי ספר רבים מהעיר ירושלים לכבוד שנת הלשון העברית (מאה שנה ליסוד ועד הלשון העברית).
בשנת 1992 כתבה וביימה את ההצגה מגילת ספרד לרגל 500 שנה לגירוש ספרד.
ב-1998 כתבה וביימה את המחזמר "שירת נבל דוד וירושלים" שהועלה בשיתוף מספר בתי ספר בתיאטרון ירושלים.
פסקול המחזמר יצא לאור על גבי תקליטור.
ב-1974 כתבה וביימה מופע אור-קולי ליישוב מעלה אדומים, המופע הופק והועלה עם תושבי היישוב.
ב-1990 כתבה ביימה והפיקה מופע אור קולי ליישוב רמת מגשימים, המופע הופק והועלה עם תושבי היישוב.