tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קדמת השונית (fore-reef או outer reef) – זרמים ופעולת הגלים חבטו בשונית קפיטן, וגרמו לקטעים גדולים בשונית להישבר ולהחליק במורד.
קדמת שונית זו היא מניפת דרדרת המתפשטת לתוך האגן.
בנוסף לדרדרת מורכבת קדמת השונית מבוץ גירני ומאובנים דוגמת טרילוביטים, ברכיופודים, קיפודי ים, אצות וחיטחבים.
עם זאת, קדמת השונית לא עברה מילוט באותה רמה כשל השונית.
האגן (basin) – האגן שלפני השונית נטה מטה עד לעומק של קרוב ל-800 מטרים.
המשקעים שנסחפו לאגן בתקופה שבה נבנתה שונית קפיטן הפכו אחר-כך לשכבות של אבן גיר שחורה דקה המופרדות על ידי שכבות עבות של אבן חול דקת-גרגיר ולעיתים אבן טין.
אבן הגיר השחורה כוללת שרידים אורגניים של צמחים ובעלי חיים מתים ששקעו לעומק האגן.
ריקבון חלקי של החומר האורגני במים העומדים שבעומק האגן ניצל את כל החמצן הזמין, כך שמרבית החומר האורגני נשמר ונקבר.
במשך מיליוני שנים גרמו החום והלחץ לחומר האורגני להפוך לנפט ולגז.
ים דלאוור שימש משכן למגוון נרחב של בעלי חיים מתור הפרם.
על קרקעית הים הסלעית חיו קיפודי ים, צדפות דוּ-קְשָׂווֹתִיות וחבצלות ים.
היו גם "אלמוגי הקרן" וטרילוביטים, אך הם היו נדירים יותר.
אמוניטים ונאוטילוסאים, קבוצה מגוונת גדולה של סילוניות, קרובה לתמנונים ולדיונונים, נעו במים בחיפוש אחר טרף.
עמוק על השונית התקבצו יחדיו ברכיופודים דמויי הצדפות, כשהם מעוגנים לקרקעית הים באמצעות האיבר השרירי המכונה רגלית.
חיטחבים זעירים התקבצו למושבות שדמו למניפות תחרה עדינות.
מרבית צורות החיים לא היו מסוגלות לחיות במים המלוחים מאוד של עורף השונית, אבל כפי שניתן ללמוד ממאובנים שנחשפו, היו כאלו שהסתגלו היטב.
אלו כללו כחוליות, מקבצים של חוריריות מסדרת Fusulinida, דמויי הסיגר וצדפונאים.
בסוף תור הפרם היא אירוע ההכחדה ההמונית המכונה הכחדת פרם-טריאס, ההכחדה הנרחבת ביותר שהתרחשה אי-פעם על פני כדור הארץ.
אלמוגי הקרן והטרילוביטים נכחדו כליל, יחד עם משפחות שלמות של ברכיופודים, חבצלות ים, חיטחבים, אמוניטים, נאוטילוסים, ספוגים ואצות.
בעלי החיים המגוונים שחיו בשונית קפיטן נותרו ייחודיים בהיסטוריה של כדור הארץ.
המסלע במתלול של השלוחה הצפון-מערבית של הרי גוואדלופה המכונה "המתלול המערבי" (Western Escarpment) מייצג מעברים בין סלעים שנוצרו בים רדוד לסלעים שנוצרו בעומק הים של תקופת הפרם.
המתלול המערבי משתרע מפסגת ברטלט (Bartlett Peak) עד אל קפיטן, כשביניהם מתנשאים פסגת שומרד (Shumard Peak) ופסגת גוואדלופה, הפסגה הגבוהה ביותר בטקסס.
פני הצוק בנויים ממכלול השונית (reef complex) הבנוי בחלקו העליון מ"אבן גיר קפיטן" (Capitan limestone), ובחלקו התחתון מ"אבן גיר גואוט סיפ" (Goat Seep limestone).
המדרונות מתחת לצוקים של פסגת ברטלט ופסגת שומרד בנויים מאבן גיר פסגת ויקטוריו (Victorio Peak Limestone), תצורת קטאוף (Cuttoff Formation) ואבן גיר בון ספרינג (Bone Spring Limestone) הקרויים יחד "מכלול חוף-כבש" (bank-ramp complex), שנוצרו ממשקעים קרבונטיים שלא עברו מילוט על החופים.
חופים אלו השתרעו לאורך שבין 15 ל-30 קילומטרים ויצרו כבש המשתפל רק מעלה או שתיים כלפי האגן.
במים רדודים אלו לא חיו האורגניזמים שאיגדו את המשקעים במכלול השונית.
מתחת לצוקים של פסגת גוואדלופה ואל קפיטן שוכנות שכבות אבן החול דקת-הגרגיר ואבן הטין של תצורות קניון צ'רי (Cherry Canyon Formation) וקניון בראשי (Brushy Canyon Formation).
שכבות אלו נוצרו כשמשקעים של חול וטין מילאו ערוצים תת-ימיים באגן.
הפארק הלאומי הרי גוואדלופה כולל שלוש מערכות אקולוגיות עיקריות:
מדבר צ'יוואווה – במזרח גובה פני השטח בין 1,500 מטרים והוא מכוסה ערבות עשב, וכמה מינים של אורנים וערערים.
במערב הצחיח יותר גובה פני השטח הוא 1,200 מטרים המכוסים בחלקם בדיונות של גבס ומלח וצומחים בו קקטוסים וסוקולנטים אחרים.
קניונים ועמקים – אזור קריר יותר בגלל צל הרים ורוחות הנושבות מהם.
באזור הזה צומחים עצי אלון, אדר ומילה, השורדים במדבר בשל מי המעיינות שמקורם בהרים שבהם יורדים יותר משקעים.
הרמות – על פסגות ההרים ובייחוד ברמה המכונה "הקערה" (The Bowl) בגובה 2,100 מטרים מעל פני הים צומחים אורנים, אשוחים וצפצפות.
בסך הכול יש בפארק מעל ל-1,000 מינים של צמחים.
הפארק הוא גם משכן לקרוב ל-400 מינים של דו-חיים, זוחלים ויונקים.
זוחלים – 60 מינים של זוחלים חיים בשטח הפארק הלאומי הרי גוואדלופה.
בפארק יש רק מין צב אחד: צב סגיר מערבי (Terrapene ornata).
עופות – 289 מינים של עופות נמנו בשטח הפארק הלאומי הרי גוואדלופה.
בקניונים אפשר לצפות בגדרון קניונים (Catherpes mexicanus) ובבז נודד.היערות שבפסגות ההרים הם בית גידול לירגזי גמבל, מין הסיטה Sitta carolinensis (באנגלית White-breasted nuthatch), Junco hyemalis (באנגלית Dark-eyed junco), מינים של גנובתניים, נקר בלוטים, ו-Spinus pinus (באנגלית Pine siskin).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הושב לאזור שליו מונטזומה, אחרי שהוכחד ממנו באמצע המאה וניתן לראותו ביערות באזורים הגבוהים.בלילות אפשר לשמוע את צווחותיהם של ינשוף צווחן מערבי (Megascops kennicottii), אוח וירג'יניה, Psiloscops flammeolus (באנגלית Flammulated owl) ואפילו את הלילית המנוקדת הנדירה.
יונקים – 60 מינים של יונקים נמנו בשטח הפארק הלאומי הרי גוואדלופה.
בשטח המדברי פעילים בעיקר בלילה או מוקדם בבוקר שועל מקרוטיס, זאב ערבות, שונר מצוי, גירית אמריקאית, אייל פרדי שחור-זנב, פקארי מגוון, ארנבת שחורת-זנב, סנאי אנטילופה טקסני (Ammospermophilus interpres) וכ-16 מינים של עטלפים.
הטורף הגדול בפארק, פומה צפון-אמריקאית, מצוי בכל שטחי הפארק, אם כי הוא מעדיף אזורים בהם יש שפע של איילים.
בגדות הנחלים ובקירות הקניון פעילים בלילות בואש חוטמני, דביבון מצוי ודביבון זנב-טבעת, וביום אפשר לצפות במין הסנאי Otospermophilus variegatus.
ביערות שעל הפסגה חיים דוב שחור אמריקני, שועל אפור מצוי, בואש מפוספס, פומה צפון-אמריקאית, אייל פרדי שחור-זנב ואייל קנדי.
האחרון נכחד מהאזור בשלהי המאה ה-19 והושב לאזור ב-1928.
במשך אלפי שנים הייתה להרי גוואדלופה היסטוריה סוערת.
עדויות ארכאולוגיות הראו כי אנשים חיו במקום לפני למעלה מ-10,000 שנה בתוך המערות הרבות, מחסות הסלעים וסביבותיהן.
האוכלוסייה של ציידים-לקטים המכונה פלאו-אינדיאנים עקבו אחר חיות הציד הגדולות ואספו צמחים ופירות בר למאכל.
מסקנה זו נתמכת על ידי גילוי של ראשי חניתות, סלים, קדרות, ואמנות סלע.
הספרדים הגיעו לאזור החל מאמצע המאה ה-16, אבל לא ניסו להתיישב באזור.
שבטי אינדיאנים נוודים כדוגמת האפאצ'ים גילו במהרה את ערכם בזמן ציד או בזמן נדידה.
האפאצ'ים בני שבט המסקלרו הגיעו לאזור זמן קצר אחרי הספרדים ונהגו לנוע באזור בחיפוש אחר חיות ציד הגדולות כדוגמת אייל פרדי שחור-זנב, אייל קנדי וכבש גדול-קרניים ולקצור את צמח האגבה (מסקל בספרדית) שנתן לבני השבט את כינויים, כמו גם צמחי מאכל אחרים.
בנוסף לאספקת סיבים לחבלים, שמיכות וסנדלים, נהגו המסקלרו לצלות לבבות אגבה בבורות בישול גדולים ואכלו אותם או הכינו אותם לצריכה מאוחרת יותר.
בשטח הפארק אותרו בורות צליית אגבה וחפצים אחרים של תרבות המסקלרו.
אף על פי שהמסקלרו למדו להסתגל לסביבה קשה זו, הם לא יכלו להתמודד עם התקדמותם המהירה והבלתי רצויה של המתיישבים ממוצא אירופי לאזור.
במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19 חצו מהגרים רבים את האזור בדרכם מערבה.
ב-1858 הוקמה תחנת פיינרי (Pinery Station) בסמוך למעיינות פיין (Pine Springs), תחנת דיליז'נסים שנועדה לשרת את שירות הדואר הפרטי דואר בטרפילד אוורלנד (Butterfield Overland Mail).
הדיליז'נסים של השירות חצו את ההרים במעבר גוואדלופה בגובה 1,687 מטרים.
המתיישבים החדשים השתלטו על שטחים שלמים ועל מקורות המים היקרים.
המסקלרו הגיבו באמצעות פשיטות על חוות וכרכרות.
בתגובה שלח צבא ארצות הברית אלפי חיילים ופרשים שהקימו מצודות שנועדו להגן על נוסעים ומתיישבים מתקיפות האינדיאנים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הקים צבא האיחוד (צבא הצפון) יחידות על טהרת חיילים אפרו-אמריקאים.
יחידות אלו, בפיקודם של קצינים לבנים, קיבלו בעקביות חלק מן החובות הגרועות ביותר שהיו בידי הצבא להציע.
בתום המלחמה נשלחו כמה מיחידות אלה, כולל רגימנט הפרשים התשיעי ורגימנט הפרשים העשירי למישורים הגדולים במרכז אמריקה על מנת להתמודד עם מעשי האיבה מצד האינדיאנים.
בני שבט השאיין כינו את החיילים השחורים "חיילי הביזון" (Buffalo Soldiers) בשל עורם הכהה, השיער המתולתל ורוח הלחימה העזה.
תנאי החיים של חיילים אלה היו קשים והם סבלו מדעות קדומות.
במשך עשרים שנה בערך, הם ניהלו מלחמה נגד האינדיאנים במערב.
חיילי הביזון יצאו למסעות רבים בהרי גוואדלופה.
הסיורים הצבאיים בהרים תלולים וטרשיים אלו היו ארוכים ומתישים כשהחיילים נושאים עמם כמות מוגבלת של מזון ומים.
מלבד העימותים הצבאיים עם לוחמי המסקלרו היו חיילי הביזון אחראים לחקור ולמפות את מרבית האזור שהידע עליו היה מועט.
בחורף 1869 נשלח רגימנט הפרשים התשיעי בפיקודו של לוטננט קושינג להרי גוואדלופה על מנת לעצור את פשיטות האינדיאנים על מרכבות הדואר והיישובים.
הרגימנט איתר והרס שני מחנות של המסקלרו.
בשלהי המאה ה-19 גורשו כמעט כל המסקלרו מהרי גוואדלופה והועברו לשמורות.
גם לאחר גירוש המסקלרו מהאזור לא קמו בו חוות קבועות.
עבור מרבית המתיישבים היה האזור טרשי וצחיח מדי.
פליקס מקקיטריק (Felix McKittrick) היה אחד מהמתיישבים האירופיים הראשונים בהרי גוואדלופה.
הוא גידל בקר במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19. קניון מקקיטריק קרוי ככל הנראה על שמו.
חוות פריחולה (Frijole Ranch) היה בית החווה הקבוע הראשון באזור.
הוא נבנה בשנת 1876 על ידי האחים ריידר (Rader), והיה הבניין הגדול היחיד באזור.
הוא שימש כמרכז קהילתי ומשרד דואר אזורי משנת 1916 עד 1942. בית חוות פריחולה שוחזר ומשמש מוזיאון תרבותי.
בשנת 1908 נבנה בית חוות ויליאמס (Williams Ranch House), והוא נקרא על שמו של אחד ממקימיה, ג 'יימס אדולפוס ויליאמס.
Hunter) מוואן הורן בטקסס איחד את רוב החוות הקטנות באזור לתוך חוות הר גוואדלופה (Guadalupe Mountain Ranch).
ב-1921 התרשם וולאס פראט (Wallace Pratt), גאולוג של חברת הנפט "Humble Oil and Refining Company", מיופיו של קניון מקקיטריק ולכן הוא רכש את הקרקע כדי לבנות שם שני בתים.
שניהם שימשו כבתי קיץ עבור פראט ומשפחתו עד 1960. וולאס פראט תרם כ-24 קילומטרים רבועים מקניון מקקיטריק למדינה, שרכשה ממנו אחר-כך 323 קילומטרים רבועים נוספים.
רכישות אלו היוו את הבסיס לפארק הלאומי הרי גוואדלופה שנפתח באופן רשמי לציבור בספטמבר 1972.
קרוב ל-200,000 תיירים מבקרים בממוצע בפארק מדי שנה.
עיקר הפעילות היא סיור בשבילים.
הפארק מציע 120 קילומטרים של שבילים ברמות קושי שונות.
פעילויות נוספות הן צפרות, רכיבה על סוסים וצפייה בכוכבים באזור שבו יש מעט מאוד זיהום אור.
למבקרים מוצעים כ-20 אתרי מחנאות לרכבי נופש ואוהלים.
תחנת פיינרי (Pinery) – חורבות התחנה ששימשה תקופה קצרה את שירות הדואר הפרטי דואר בטרפילד אוורלנד שקישר בין מזרח ארצות הברית למערבה, לפני שהוחלף על ידי הרכבת.
בתחנה זו נחו הנוסעים והוחלפו הסוסים לפני המשך הדרך.
החורבות שוכנות סמוך למרכז המבקרים פיין ספרינג.
חוות פריחולה (Frijole Ranch House) – בית חווה שנבנה במקור ב-1876 ועבר ידיים כמה פעמים.
בית החווה שופץ ומשמש כמוזיאון קטן של ההיסטוריה של החוואות באזור ותחילת השביל למעיין סמית (Smith Spring).
פסגת גוואדלופה (Guadalupe Peak) – המקום הגבוה ביותר בהרי גוואדלופה וגם הנקודה הגבוהה ביותר בטקסס.
אל הפסגה מוביל שביל פסגת גוואדלופה (Guadalupe Peak Trail) שהפרש הגבהים מתחילתו הוא 910 מטרים.
השביל מתפתל דרך יערות אורן הפיניון ואשוח דאגלס וממנו נשקפים נופי מדבר צ'יוואווה ופסגת אל קפיטן.
קניון מקקיטריק (McKittrick Canyon) – אחד אתרים המרכזיים בפארק.
ההגעה אליו מומלצת באוקטובר ותחילת נובמבר שאז העצים רחבי העלים משנים את צבעם לאדום, כתום וצהוב.
שביל בקניון מוביל לבקתת אבן שנבנתה בתחילת שנות ה-30 כבית קיץ עבור הגאולוג וולאס פראט.
בקניון עצמו ניתן לצפות בחיות הבר ובמאובנים שבסלעי השונית.
קניון הכלב (Dog Canyon) – אל הקניון השוכן בגבול הצפוני של הפארק על הגבול בין טקסס לניו מקסיקו אפשר להגיע ברכב מקרלסבד בניו מקסיקו.
במקום יש אתר מחנאות לרכבים ואוהלים, ומכלאת סוסים שבה אפשר לשכור סוסי רכיבה לסייר בשבילי ההליכה היוצאים ממנו.
דיונות אגן המלח (Salt Basin Dunes) – שוכנות בחלק המערבי של הפארק בקרבה לעיירה דלי סיטי (Dell City) בטקסס.
שטח של 8 קילומטרים רבועים של דיונות לבנות המכונה גם "דיונות חול הגבס" (Gypsum sand dunes).
דיונות של מלח וגבס לבנות שגובהן נע בין מטר בדרום ל-20 מטרים בצפון.
הפארק הלאומי וויאז'ורס הוא פארק לאומי המשתרע על שטח בן 883 קילומטרים רבועים, שכ-40% מהם מכוסים במים, בצפון מדינת מינסוטה בארצות הברית ושגבולו הצפוני הוא קו הגבול בין ארצות הברית לקנדה.
שבטי אינדיאנים שונים חיו באזור בתקופות שונות, כשהאחרונים היו בני האוג'יבווה.
במאה ה-17 הגיעו לאזור סוחרי הפרוות הצרפתים, המכונים בצרפתית וויאז'ור (Voyageurs – "נוסעים") בשיט בסירות קאנו ורכשו מהשבטים המקומיים פרוות בונים.
סוחרים אלו הם שנתנו לפארק את שמו.
מתיישבים ממוצא אירופי הגיעו לאזור במאה ה-19 ועסקו בתעשיית העץ ולתקופה קצרה גם בכריית זהב.
הפארק הוכרז ב-8 באפריל 1975, בתקופת נשיאותו של ג'רלד פורד.
הפארק הוא משכן ליותר מ-900 מינים של צמחים, ולמעלה מ-300 מינים של בעלי חוליות.
הפארק נודע בשל שפע המים בו והוא פופולרי בקרב שייטי סירות קאנו, קיאקים, ספינות אחרות ודייגים.
הפארק הלאומי וויאז'ורס משתרע לאורך כ-90 קילומטרים בצפון מדינת מינסוטה על הגבול עם קנדה, שהוא גם הגבול הצפוני של הפארק.
שטח הפארק 883 קילומטרים רבועים, מתוכם 40% מכוסים במים של יותר מ-30 אגמים המקושרים ביניהם בנתיבי מים הזורמים מערבה, ולבסוף צפונה, כחלק מאגן הניקוז הארקטי של מפרץ הדסון.
השטח היבשתי של הפארק מיוער בצפיפות או שהוא ביצתי והוא מתחלק בין מעל ל-900 איים, לבין רצועת חוף לבין כל חצי האי קבטוגמה (Kabetogama Peninsula), גוש יבשתי ארוך מפורץ המהווה את רוב השטח היבשתי של הפארק והגישה אליו אפשרית רק בשיט.
ממזרח לפארק משתרע האזור הבראשיתי באונדרי ווטרס קאנו (Boundary Waters Canoe Area Wilderness).
הנוף עוצב על ידי רעידות אדמה והתפרצויות געשיות קדומות, ומאוחר יותר על ידי קרחונים לפני למעלה מ-10,000 שנים, שחשפו את סלעי הפרקמבריון העתיקים.
היערות המכסים את השטחים הגבוהים יותר בפארק גדלים על שכבת קרקע דקה שנוצרה בזמן הקצר יחסית מאז שהקרחונים האחרונים נסוגו מהאזור.
היישוב הקרוב ביותר הוא העיירה אינטרנשיונל פולס (International Falls), כ-18 קילומטרים מערבית לפארק.
העיר הגדולה הקרובה ביותר היא דולות השוכנת כ-200 קילומטרים דרומית לפארק.
כאמור, כ-40% משטח הפארק מכוסים במים, כשרוב שטח זה משתייך לארבעה אגמים גדולים:
אגם רייני (Rainy Lake) – האגם הגדול ביותר שרק חלק קטן יחסית ממנו שוכן בתחומי הפארק.
אורכו כ-100 קילומטרים אורך חופיו 1,495 קילומטרים, שטחו 921 קילומטרים רבועים ועומקו המקסימלי 49 מטרים.
אגם קבטוגמה (Kabetogama Lake) – אורכו 24 קילומטרים אורך חופיו 126 קילומטרים, שטחו 104 קילומטרים רבועים ועומקו המקסימלי 24 מטרים.
אגם נמאקן (Namakan Lake) – אורכו 26 קילומטרים אורך חופיו 235 קילומטרים, שטחו 101 קילומטרים רבועים ועומקו המקסימלי 46 מטרים.
אגם סנד פוינט (Sand Point Lake) – אורכו 13 קילומטרים אורך חופיו 148 קילומטרים, שטחו 21 קילומטרים רבועים ועומקו המקסימלי 56 מטרים.
גבול ארצות הברית-קנדה עובר בשלושה מאגמים אלו: רייני, נמאקן וסנד פוינט.
הגישה אל האגמים נמאקן וסנד פוינט היא בסירה בלבד (מלבד בחורף).
הגבול הדרומי של הפארק הוא החוף הצפוני של אגם קריין (Crane Lake).
בנוסף לארבעת האגמים הגדולים יש בפארק אגמים קטנים רבים נוספים, בייחוד בחצי האי קבטוגמה.
הפופולריים ביותר נגישים באמצעות "שביל איתור האגמים" (Locator Lakes trail).
האקלים בפארק הוא אקלים יבשתי המאופיין על ידי קיצים קצרים וחמימים וחורפים ארוכים וקרים.
הטמפרטורות נוחות בחודשים יוני, יולי ואוגוסט, כשמזג האוויר הוא בדרך כלל נעים והטמפרטורות נעות בין 21°C ל-27°C.
בחורף הטמפרטורה הגבוהה הממוצעת נעה בין 9°C- ל-4°C-, בעוד שהטמפרטורות הנמוכות הממוצעות נעות בין 20°C- ל-15°C-.
בממוצע לא שורר כפור במשך 120 ימים בשנה מיוני עד אמצע ספטמבר.
האגמים קפואים מאמצע נובמבר עד אמצע אפריל, כשהקרח על האגמים נשבר בממוצע ב-3 במאי, אבל התאריך משתנה משנה לשנה.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 630 ל-700 מילימטרים, כשעיקר הגשמים בקיץ.
כמות השלג הממוצעת היורדת נעה בין 140 ל-180 סנטימטרים, אבל היא משתנה מאוד משנה לשנה.
השלג הראשון יורד בשלהי אוקטובר והאחרון בשלהי אפריל או תחילת מאי.
הפארק הלאומי וויאז'ורס שוכן על המגן הקנדי, כשהסלעים בו בני מיליארד עד 3 מיליארד שנים.
סלעי הפארק שנוצרו בשלבים הראשונים של היווצרות כדור הארץ נדחסו ועברו התקמטות תחת לחץ עצום.
ואז זרמים של לבה מותכת חדרו בין השכבות תוך יצירת פסיפס מגוון של גנייס וגרניט.
עם השנים התפתחו מעל לסלעים שכבות נוספות של סלעי משקע שהוסרו בפעילות הקרחונים של ובתקופות קדומות עוד יותר.
מרבית הסלעים בפארק מתוארכים לעידן הארכאיקון בחבל הגאולוגי קוטיקו (Quetico) של הפרובינציה הפיזיוגרפית סופריור (Superior Physiographic province), המעורבת באורוגנזה האלגומנית (Algoman orogeny).
הם בנויים מצפחה וגנייס במערב וסלעי גרניט מהמכלול הגרניטי ורמיליון (Vermillion Granitic Complex) במזרח ובדרום-מזרח שהם בני 2.69 עד 2.64 מיליארד שנים.
נחיל הדייקים קבטוגמה-קנורה (Kabetogama-Kenora dike swarm), שהם בני 2.2 עד 2.1 מיליארד שנים עוקב אחר מערכת ההעתקים מהפרקמבריון שכיוונה לצפון-מזרח.
הפינה הצפון-מערבית של הפארק כוללת סלעים מותמרים מהחבל הגאולוגי ואביגון (Wabigoon subprovince), היוצר חגורת אבן ירוקה שכיוונה צפון-מזרח.
העתק הסטה אופקי מפריד בין שני החבלים הגאולוגיים ומכונה "אזור ההעתקים של אגם-רייני-נהר סיין" (Rainy Lake-Seine River fault zone).
באזור זה של צפון-מערב הפארק על חצי האי קבטוגמה פרצה בהלה לזהב בין השנים 1893 ל-1898. מכרה ליטל אמריקן (Little American Mine), על האי ליטל אמריקן, הוא אחד מ-13 מכרות נטושים בתחומי הפארק.
סימנים לפעילות הקרחונים בעבר כוללים מורנות קצה הנמצאות בחלק הדרומי של הפארק, בעוד שהחלק הצפוני מכיל אגני אגמים שלוטשו על ידי קרחונים, אם כי הצטברות של נהרי קרחון ומשקעי טיל בגובה של פחות מ-30 מטרים הם תופעות נפוצות.
עדויות נוספת מהווים משקעים מימת אגאסי (Lake Agassiz) הקדומה בתחומי הפארק, סימני חריצה קרחונית וסלעים תועים הנפוצים בתחומי הפארק.
הפארק הלאומי וויאז'ורס משתרע על 883 קילומטרים רבועים, מתוכם 40% מכוסים במים.
הפארק הוא פסיפס מגוון של נתיבי מים נרחבים, אגמים המקושרים ביניהם, מחשופי סלעים, ביצות נרחבות, איים, ושטחי יבשה המכוסים ביערות טייגה.
הצמחייה בפארק היא יער מעורב.
הפארק שוכן ברְצוּעַת מִנְשָׁק, אזור מעבר בין שתי חברות אקולוגיות הכולל מינים משתיהן.
בפארק הלאומי וויאז'ורס המעבר הוא בין יער נשירים צפוני ליער מחטניים דרומי.
הפארק כולל מגוון של מערכות אקולוגיות, כולל יערות מחטניים, יערות עצים רחבי עלים, ביצות, מחשופי סלע וחופי אגמים.
בעלי החיים האופייניים לפארק הם בעלי חיים שהסתגלו לסביבה מימית זו וכוללים 53 מינים של דגים, 10 מינים של דו-חיים וזוחלים, 240 מינים של עופות ו-42 מינים של יונקים.
בעבר היו אש ורוח הגורמים העיקריים שהשפיעו על המערכות האקולוגיות בפארק.
הגורמים המשפעים כיום על מערכות אלו הם כריתת עצים היסטורית, בונים, צמחים פולשים ושינוי האקלים.
וויאז'ורס הוא אחד הפארקים הלאומיים שהצמחייה בו תושפע במידה הרבה ביותר משינוי האקלים.
במטרה להגביר את המודעות לחלק מנושאים אלו ולפרסם את היתרונות של הצמחייה המקומית יצר הפארק גן אתנו-בוטני בשטח מרכז המבקרים של אגם רייני.
הפארק גם מטפח משתלה על מנת לסייע בשתילת צמחים מקומיים מחדש באזורים שנפגעו.
הפארק הוא משכן למעל ל-50 מינים של עצים ושיחים, מעל ל-40 מיני שרכים וטחבי עלים, מעל ל-200 מיני עשבים ומעל ל-400 מינים של פרחי בר.
שיחים ועצים – בין למעלה מ-50 המינים: השיחים Amelanchier arborea (באנגלית Downy serviceberry), Cornus rugosa (באנגלית Roundleaf dogwood), ערער מצוי (Juniperus communis), שזיף אמריקאי (Prunus americana); והעצים אשוח ריחני, אשוחית לבנה, אורן לבן (Pinus strobus), תויה מערבית, אדר הסוכר, מילה שחורה (Fraxinus nigra), צפצפה בלסמית (Populus balsamifera) וצפצפה רעדנית.
בעלי החיים בפארק הלאומי וויאז'ורס כוללים 53 מינים של דגים, 10 מינים של דו-חיים וזוחלים, 240 מינים של עופות ו-42 מינים של יונקים.
דו-חיים וזוחלים – בין עשרת המינים של דו-חיים וזוחלים השוכנים בפארק כלולים הדו-חיים: קרפדה אמריקאית (Bufo americanus), Hyla versicolor (באנגלית Gray tree frog), טריטון מזרחי (Notophthalmus viridescens), צפרדע האחו (Lithobates pipiens) וצפרדע העץ.
בין הזוחלים: צב נשכן מצוי, Storeria occipitomaculata (באנגלית Redbelly snake) ונחש בירית מצוי.
עופות – בין 240 המינים של עופות שזוהו בפארק:
עופות מים: ברנטה קנדית, שקנאי אמריקני, ברווז אמריקאי, ברכייה, עבראש ירוק, מרגון גדול, שכווי הצווארון, צוללן צפוני, קורמורן מצויץ, אנפה מסורטטת אמריקאית, אנפה כחולה גדולה, חופמי כפול-צווארון, ביצנית מנוקדת (Actitis macularia), חרטומית ביצות, חרטומן אמריקאי, שחף כספי, שחף טבוע-מקור (Larus delawarensis) ופרפור אפור.
עופות דורסים: שלך, עיטם לבן-ראש, עקב רחב-כנפיים (Buteo platypterus), בז אמריקני, לילית אמריקנית וקתרטס תרנגולי.
ההתיישבות האנושית בשטח הפארק היא בת לפחות 10,000 שנים, כאשר המתיישבים הראשונים, פלאו-אינדיאנים, שחדרו לאזור כאשר המים מימת אגאסי הקרחונית הקדומה נסוגו.
ואז במהלך התקופה הארכאית באמריקה הצפונית (מלפני 8,000 לפנה"ס ועד 100 לפנה"ס) נעו ציידים-לקטים נוודים באזור כשהם צדים בעלי חיים ומלקטים דגנים שהבשילו.
דיג הפך למקור עיקרי של מזון בתקופה זו.
בתקופת וודלנד (Woodland Period מ-100 לספירה ועד 900) חל גידול בשימוש באורז בר.
החל בתקופה זו הם השתמשו בקדרות לייצר ראשי חץ קטנים משולשים.
מעל ל-220 אתרים ארכאולוגיים מהתקופה לפני המפגש עם האירופאים תועדו בתחומי הפארק.
מגלי ארצות אירופאים החלו להגיע לאזור בערך ב-1688. חוקר צרפתי ז'אק דה נויון (Jacques de Noyon) חרף לאורך הנהר רייני (Rainy River).
אבל הייתה זו הדרישה לפרוות בונים שהביאה לאזור את סוחרי הפרוות.
ככל שהביקוש לפרוות גרם לדלדול משמעותי של אוכלוסיית הבונים במזרח הוויאז'ורס הרחיבו את פעילותם לשטחים הצפון-מערביים של אמריקה הצפונית.
כאן, לאורך הגבול המודרני של ארצות הברית וקנדה, היו שבטי הקרי, המונסוני (Monsoni), האסיניבוין (Assiniboine) הראשונים איתם יצרו הסוחרים קשר.
עד אמצע המאה ה-18 נטשו שבטים אלו את אזור אגם רייני לטובת שבטי האוג'יבווה.
ב-1780 היו האוג'יבווה התושבים העיקריים בגבול.
הם מילאו תפקידי מפתח כספקים של מזון, פרוות וסירות קאנו.
חוטבי עצים הגיעו אל יערות הצפון לאחר שכל העצים בחורשות של אורן לבן במישיגן, ויסקונסין ומרכז מינסוטה נכרתו.
פעילות חוטבי העצים הלכה והתגברה החל משנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-19 עד שקמו שתי חברות גדולות לכריתת עצים והובלתם.
רכבות הובילו אותם אז למנסרות בווירג'יניה.
כריתת העצים שינתה את הרכב היער.
במקום שבו פעם שלטו על היער אורן לבן ואורן אדום הם רק חלק קטן.
בפארק קיימות כמה חורשות של עצים גדולים ובוגרים.
במסע מחקר שמומן על ידי צ'ארלס מור (Charles Moore) גילה ג'ורג' דייוויס (George Davis) בקיץ 1893 זהב על אגם רייני.
בזמן שדייוויס חקר אי קטן ליד בלק ביי נרוז (Black Bay Narrows) הוא מצא עורק קוורץ הכולל זהב.
תגלית "האמריקאי הקטן" הולידה את השם המודרני של האי "ליטל אמריקן איילנד" (Little American Island - "אי האמריקאי הקטן").
עם אימות הגילוי, שכר צ'ארלס מור את ג'ף הילדרית (Jeff Hildreth), כורה מהגבעות השחורות כדי להשיג זכות קנין על האי.
באביב 1894, החל פיתוח של המכרה ושל היישוב הסמוך רייני לייק סיטי (Rainy Lake City).
היישוב התאגד רשמית ב-17 במרץ 1894. בקיץ של אותה שנה כבר התגוררה בעיירה קהילה של כמה מאות אנשים.
היה בה בית ספר, בנק, חנות כללית, בתי מלון, מסעדות, עיתון, חנות לחומרי בניין, אטליז וכמה ברים.
עם התפתחותו של "מכרה האמריקני הקטן" (Little American Mine), הגיעו לאזור מחפשי זהב אחרים.
שרידי מכרות שעדיין ניתן לראות כוללים את "מכרה לייל" (Lyle Mine), צפונית לאי דרייוויד (Dryweed Island), "מכרה האמריקני הגדול" (Big American Mine) על אי ביג אמריקן, "מכרה בושיהד" (Bushyhead Mine) באי בושיהד, ו"מכרה סולג'ר" (Soldier Mine) על האי דרייוויד.
עד 1898 גרמה התפוקה הנמוכה מהמכרות לסיום הבהלה לזהב בפשיטת רגל.
העיירה רייני לייק סיטי הפכה לעיירת רפאים ב-1901.
כאשר הפארק הוקם בשנת 1975, היו מעל ל-60 אתרי נופש סביב הפארק.
בתוך הפארק היו 12 אתרי נופש, 97 אתרי בקתות להשכרה, ויותר מ-120 בתי נופש בבעלות פרטית.
רבים מכרו את אדמתם ואת המבנים לפארק.
יש אנשים שבחרו למכור את רכושם ולצאת מיד, בעוד שאחרים בחרו למכור את רכושם, אך שמרו על השימוש בו כשכירות לכל החיים או ל-25 שנה.
כאשר נכסים אלה פונו, הפארק הסיר מבנים רבים כדי לשחזר את התנאים הטבעיים.
עשרים נכסים, המכילים מעל 50 מבנים, יישמרו וינוהלו על ידי שירות הפארקים הלאומיים בגלל חשיבותם ההיסטורית.
דיג בקנה מידה גדול החל בנהר רייני ב-1892. בעשור האחרון של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 פעלו באזור שבע או שמונה חברות דיג.
מרביתן פעלו באגם קריין (Crane Lake).
תוצר העיקרי היה קוויאר שיוצר מביצי חדקן האגם (Acipenser fulvescens).
מרביתן פשטו רגל מכיוון שהמרחק הגדול לשווקים וחוסר היכולת לשמור את התוצר בקירור פעלו לרעה על התעשייה.
בהגיע שנות ה-30 של המאה ה-20 נעלמו כל חברות הדיג הגדולות.
דיג כעסק משפחתי החליף את חברות הדיג הגדלות.
השלל נמכר במכירה פומבית שהתקיימה בקטל פולס.
ב-1923 נאסר הדיג המסחרי באגם קבטוגמה.
ב-1942 פעלו רק עשרה עסקים משפחתיים ברישיון.
מחנות הדיג הישנים ואתרי זיפות הרשתות עדיין קיימים בפארק.
האתר שנשמר בצורה הטובה ביותר הוא מחנה הדיג אובסון (Oveson Fish Camp) משנות ה-50 של המאה ה-20.
ההצעה להקים פארק לאומי במקום החלה כהחלטה של בית הנבחרים של מינסוטה באפריל 1891 שדרשה מנשיא ארצות הברית להקים פארק לאומי במדינה.
חלפו שמונים שנים עד שהחקיקה הפדרלית המאשרת הקמת פארק נחתמה כחוק על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-8 בינואר 1971. הפארק אושר רשמית ב-8 באפריל 1975 תחת נשיאותו של ג'רלד פורד.
בין 1891 ל-1971 היו כמה פעמים ניסיונות לקבל תמיכה להקמת פארק לאומי בצפון מינסוטה, אבל התנועה שהביאה להקמת הפארק הלאומי וויאז'ורס כפי שהוא היום החלה ב-1962 וצברה תאוצה עם הקמת אגודת הפארק הלאומי וויאז'ורס (Voyageurs National Park Association) במאי 1965.
קרוב לרבע מיליון תיירים מבקרים בממוצע בפארק מדי שנה.
הפעילות המוצעת בפארק כוללת מחנאות, דיג, סיורים רגליים וספורט החורף.
בפארק פועלים שלושה מרכזי מבקרים שבהם אפשר לקבל מידע, לצפות בסרטים על המקום, ולראות תצוגות המספרות על ההיסטוריה, הגאולוגיה, הצמחייה ובעלי החיים שבפארק:
אש ריוור (Ash River) – שוכן בגבול הדרומי של הפארק ופתוח משלהי מאי ועד שלהי ספטמבר
קבטוגמה לייק (Kabetogama Lake) – שוכן ביישוב הקטן באותו שם בקצה הדרום-מערבי של הפארק ופתוח משלהי מאי ועד שלהי ספטמבר
רייני לייק (Rainy Lake) – שוכן כ-19 קילומטרים מזרחית לעיירה אינטרנשיונל פולס ופתוח כל השנה.
לנוהגים ברכב מדולות יש לנסוע צפונה כ-180 קילומטרים על כביש 53 של ארצות הברית.
על מנת להגיע לאגם קריין (Crane Lake) יש לפנות מזרחה באור (Orr) ולהמשיך בכבישים מחוזיים מספר 23 ו-24. על מנת להגיע למרכז המבקרים אש ריוור יש להמשיך בכביש 53 כ-40 קילומטרים ולפנות ימינה על פי השילוט.
למרכז המבקרים קבטוגמה לייק יש להמשיך עוד 5 קילומטרים על כביש 53 ולפנות ימינה לכביש מחוזי 122. למרכז המבקרים רייני לייק יש להמשיך בכביש 53 עד סופו בעיירה אינטרנשיונל פולס ואז לפנות מזרחה בכביש 11 עד לשער הכניסה לפארק.
שדות התעופה הקרובים ביותר נמצאים באינטרנשיונל פולס ובפורט פרנסס באונטריו בקנדה.
בניגוד לפארקים לאומיים אחרים שבהם הגישה לאתרים בפארק היא ברכב, באופניים או ברגל, התנועה בפארק עצמו חייבת להתנהל דרך המים או בחורף באופנועי שלג.
מבקרים רבים שטים בסירות קאנו או קיאקים.
אחרים שוכרים בתי סירות או שמצטרפים לסיורים מאורגנים בספינות.
מחנאות – אתרי קמפינג מתוחזקים על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ונגישים רק בשיט.
175 האתרים מסווגים לאתרים להקמת אוהלים, אתרי עגינה לבתי סירות או אתרים לשימוש במהלך היום בלבד.
הקמת אוהלים אינה מותרת באתרי עגינה לבתי סירות או באתרים לשימוש במהלך היום בלבד.
מפות מיקום של אתרים אלו מחולקות במרכזי המבקרים.
לינה בפארק מחייב השגת היתר ממרכזי המבקרים או ממזח הסירות.
בנוסף יש אתרי קמפינג פרטיים וציבוריים בקרבה לפארק.
דיג – האגמים הגדולים בפארק הם משכן למיני הדגים Stizostedion vitreum (באנגלית Walleye), זאב נהרות צפוני, זאב נהרות מוסקי, בס קטן-לוע ו-Pomoxis nigromaculatus (באנגלית Black crappie).
באגמים הקטנים המפוזרים בפארק שוכנים בס גדול-לוע, טרוטת האגמים, כחול-זים (Lepomis macrochirus) ואוקונוס צהוב (Perca flavescens), אם כי לא בכל אגם מצויים כל המינים.
האגמים שופק (Shoepack) ורוט (Root) במרכז חצי האי הם בית הגידול של זן שופק של זאב נהרות מוסקי.
זן זה שונה באופן מובחן מזן המיסיסיפי (או זן אגם ליץ') המצוי ברחבי דרום מינסוטה וויסקונסין.
גם דגי נסיך לבן הם מין פופולרי ללכידה באמצעות רשתות בסתיו כאשר הם שוחים אל המים הרדודים על מנת להתרבות.
שיט – מבקרים יכולים לסקור את האגמים של הפארק והאיים בו בעזרת סירות קאנו, קיאקים וסירות מנוע.
חצי האי קבטוגמה השוכן כולו בתחומי הפארק נגיש רק באמצעות שיט למעט בחורף שאז האגמים הקפואים מאפשרים דרכי גישה אחרות.
לשיט באגמים הפנימיים הפארק מציע סירות קאנו וסירות אחרות להשכרה.
הפארק מציע במהלך חודשי הקיץ גם שירותי הסעה לאגמים הפנימיים, כמו גם סיורי ספינות בהדרכת שומרי הפארק שבהם מספרים על ההיסטוריה של הפארק ועל תוואי הנוף.
ערוצים בטוחים לשיט מסומנים באמצעות מצופים מסופררים.
מצוף ירוק מסמל את הצד השמאלי של הערוץ ואדום את הצד הימני.
סלעים מסוכנים רבים מפוזרים מתחת לפני המים ורק 10% מהם מסומנים.
הפארק בנוי מרכסים מקבילים של סלע שמהם בנויים האיים וחצי האי.
סיורים רגליים – יש בפארק למעלה מ-80 קילומטרים של שבילים מסומנים.
אף שחלקם מצויים בחלק היבשתי של הפארק, רובם עוברים בתחומי חצי האי קבטוגמה, כולל שבילים ארוכים מאוד כדוגמת "שביל קב-אש" (Kab-Ash Trail) שהליכה בו אורכת ימים.
פעילויות חורף – הפארק מכוסה מעטה שלג קבוע משלהי נובמבר ועד תחילת אפריל.
דרך על אגם רייני הקפוא נסללת ממזח הסירות של מרכז המבקרים לכיוון מפרץ קרנברי (Cranberry Bay) או סביב האי דרייוויד, כתלות בתנאים.
הפעילויות האפשריות הן נסיעה על האגם ברכב, נסיעה באופנועי שלג, סקי למרחקים, מחנאות חורפית, דיג בקרח (מתוך חורים שנקדחים בו) וסיורים רגליים על נעלי שלג.
השימוש באופנועי שלג מוגבל לאגמים הקפואים ול"שביל שרשרת האגמים הנופי" (Chain of Lakes Scenic Trail) במרכז חצי האי קבטוגמה.
הפארק מציע כ-180 קילומטרים של דרכים שנסללו לאופנועי שלג, בהם דרך בת 60 קילומטרים הקרויה "שביל וויאז'ור" (Voyageur Trail).
מפות שבילים אפשר לקבל במרכז המבקרים.
האזורים המסוכנים ביותר לרוכבים על אופנועי שלג הם מקומות שבהם הקרח דק או שיש מים גלויים.
אלו קיימים לאורך ערוצי הנחלים כולל מקומות כמו הנהר רייני או כל אחד מהמצרים.
הזרמים מתחת לקרח יוצרים נקודות רכות שמהן יש להימנע.השימוש באופנועי שלג בפארק הלאומי וויאז'ורס, כמו השימוש בהם בפארק הלאומי ילוסטון שנוי במחלקות, כשהמתנגדים טוענים שהם מזיקים ליופי הטבעי של הפארק ופוגעים בבעלי החיים השוכנים בו.
מלון קטל פולס (Kettle Falls Hotel) – מפלי קטל (Kettle Falls) נמצאים בין אגם נמאקן ואגם רייני, והם האתר בו הוקם מלון קטל פולס.
המלון נבנה ב-1910 ביוזמת אד רוז שעשה את הונו בתעשיית העץ ופועל כבית מלון ואתר נופש עד ימינו.
האתר נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) ב-1976. בחודשי הקיץ אפשר להגיע למלון בשיט בלבד, והוא אחד המקומות הבודדים ב-48 המדינות הרצופות בארצות הברית שבהם יש להסתכל דרומה על מנת להשקיף על קנדה.
מפרץ אנדרסון (Anderson Bay) – מפרץ אנדרסון הוא דוגמה מצוינת לסיבת הקמתו של הפארק.
הצוקים של המפרץ מתנשאים לגובה 20 מטרים מעל פני המים.
מפסגתם יש נופים של המפרץ ואגם רייני.
מפרץ אנדרסון הוא הקצה הצפוני של מערכת השבילים אגם קרוזר (Cruiser Lake Trail system).
מהמזח, שביל מעגלי עולה לפסגת הצוקים.
מפרץ אנדרסון הוא בערך שני שלישים מהדרך בין מרכז המבקרים רייני לייק לנקודת קטל (Kettle Point) הוא שוכן בצד הצפוני של חצי האי קבטוגמה.
אי סרוויירס (Surveyor's Island) – האי סרוויירס (מילולית "אי הסוקר") שוכן בקצה המזרחי של אגם רייני ומסמן את הכניסה ל"ערוץ אמריקן" (American Channel), אל מפלי קטל.
במקום זה הקימו סוקרי קו הגבול מחנה בתחילת המאה ה-20. סוחרי הפרוות נהגו לעצור באי זה לפני שנכנסו למרחב אגם רייני.
מחנה מרסטון (Camp Marston) – מחנה מרסטון היה מחנה קיץ שהפעילה אוניברסיטת המדינה של איווה (Iowa State University) בין השנים 1922 ל-1940. סטודנטים להנדסה אזרחית שהו במחנה.
ממבני המחנה המקוריים נותרו הבקתה המכונה פולאריס (Polaris) שבה התגוררו המרצים ויסודות וארובות מהמבנים האחרים.
רייני לייק סיטי (Rainy Lake City) – עיירת רפאים ששגשגה כעשור בשנות ה-90 של המאה ה-19 במהלך הבהלה לזהב.
לאתר יש היסטוריה ארוכה יותר מאשר רק תקופת הבהלה לזהב.
המסבאה עדיין קיימת ומשמשת כמקום מחסה למוצגים.
ניתן לראות רחובות לשעבר ושרידים ארכאולוגיים של מבנים.
רייני לייק סיטי היא הנקודה הצפונית-מערבית של חצי האי קבטוגמה הפונה לאי ליטל אמריקן וליבשת.
מחנה הדיג של אובסון (Oveson Fish Camp) – מחנה הדיג של הארי אובסון הוא אתר הכולל מבנים הקשורים לפעילות הדיג: בית אובסון, בית קירור ומבנה לעיבוד דגים.
האי ליטל אמריקן (Little American Island) – האי ליטל אמריקן שוכן באגם רייני מעט צפונית מהיבשת.
זהו האי המערבי ביותר בתחומי הפארק.
באי נתגלה זהב ב-1893. במסגרת פיתוח האי נסלל בו שביל, אתר עגינה ותחנת מנוחה.
גני הסלע אלסוורת (Ellsworth Rock Gardens) – הגנים הם אתר שהקים ג'ק אלסוורת (Jack Ellsworth) בין שנות ה-40 לשנות ה-60 של המאה ה-20, כחלק מבית הקיץ של המשפחה.
הוא בנה 62 ערוגות בין הסלעים ושתל בהם מעל ל-13,000 פרחים, שלהם הוסיף פיסול מופשט באבן.
סיורי ספינות מודרכים ממרכז המבקרים קבטוגמה מבקרים במקום שעל החוף הצפוני של אגם קבטוגמה.
מעבר מסור היד (Hacksaw Pass) – באתר זה ניתן לבקר בכמה אזורי ביצות, שביל גולד פורטג' (Gold Portage), מגורי משפחת וודנפרוג (Woodenfrog) ואתרים אחרים הקשורים להיסטוריה של שבט אוג'יבווה.
מפרץ הויסט (Hoist Bay) – מפרץ הויסט (מילולית "מפרץ ההרמה") שוכן בחוף הדרומי של אגם נמאקן, מזרחית לנהר אש ומרכז המבקרים.
מפרץ ששימש את חוטבי העצים ולנופש.
ניתן עדיין לראות מזחים של חברת הרכבות ובניינים מהתקופה שהמפרץ שימש לנופש.
הכפר האינדיאני מוז ריוור (Moose River Indian Village) – הנהר מוז נשפך למפרץ מוז מערבית למפרץ הויסט.
בני קבוצת בואה פורטה של שבט האוג'בווה (Bois Forte Ojibwe) חיו באזור מ-1760 עד שנות ה-30 של המאה ה-20 עד שהוקמה שמורת האינדיאנים בואה פורטה (Bois Forte Indian Reservation).
חמש קבוצות של שבט האוג'יבווה חיו ברחבי הפארק, כולל הקצה המערבי של אגם קבטוגמה, מפלי קטל, מפרץ בלאק באגם רייני, אגם קריין ונהר מוז של אגם נמאקן.
סטיוונס במפרץ האורן (I.W.Stevens Pine Cove Resort) – אינגוולד וולטר סטיוונס (Ingvald Walter Stevens) נולד בנורווגיה ב-1885 והגיע לארצות הברית בגיל 19. ב-1930 הוא רכש אי בן 1,600 דונם באגם נמאקן שבו שכן בעבר המטה של חברת העץ וירג'יניה ואגם רייני.
החברה העדיפה לא לכרות את עצי האורן סביב המטה שלה והעצים כיום בוגרים וגדולים.
הוא השתמש בחלק ממבני החברה ובנה בקתות נוספות ששימשו בקתות לדייגים, אם כי הוא הפסיק עיסוק זה ב-1959. הוא היה סופר פורה, נהג לכתוב יומן, כתב מאמרים לכתבי עת של טיולים וענה למכתבים.
חייו כמתבודד באגם נמאקן היו לאגדה לאחר שסיפורים על חוויותיו התפרסמו בתחנות רדיו, עיתונים וכתבי עת.
הוא חי על האי עד 1973 ומת ב-1889 בגיל 104. האתר על שמו כולל מבנים היסטוריים בינות לעצי האורן ובהם: ביתו, בקתה לאורחים, סאונה, בקתת הגנרטור ומרתף לשמירת ירקות.
בקתת הקיץ של קסארטו (Casareto Summer Cabin) – בקתת הקיץ של קסארטו היא דוגמה לבתי הנופש שהוקמו בשטח לפני שהפך לפארק.
הבקתה הוקמה ב-1932 עבור רופא ממינסוטה.
היא שוכנת בחוף חולי בחורשה של עצי אורן לבן ואדום.
מפרץ גראסי (Grassy Bay) – מפרץ מערבי גדול באגם סנד פוינט.
מעל המפרץ מתנשאים צוקי גרניט בגובה של 38 מטרים, אחד המקומות הגבוהים ביותר בפארק.
הצוקים הם חלק מהמחדר הגרניטי המכונה הבתולית הגרניטי ביוטיטי של לק לה קרואה (Lac La Croix biotite granite batholith) המתוארך בין לפני 2.64 ל-2.69 מיליארד שנים.
בקתת מיטט, הקרויה על שם איוור מיטט (Iver Mittet), מהגר מנורווגיה שחי בגפו במקום מ-1920, היא דוגמה לתקופה הראשונה של בתי הנופש בפארק.
אחוזת אינגרסול (Ingersoll Estate) – ויליאם אינגרסול (William Ingersoll) היה פילנתרופ עשיר מאילינוי שקנה את האי הקרוי כיום על שמו ב-1927 ובנה בו אחוזת קיץ ב-1928. אפשר לצפות באחוזה מהאגם צפונית למצר האריסון (Harrison Narrows).
הפארק הלאומי וינד קייב , מילולית "הפארק הלאומי מערת הרוח", הוא פארק לאומי המשתרע על שטח בן 137 קילומטרים רבועים בדרום-מערב מדינת דקוטה הדרומית בארצות הברית.
האתר המרכזי בפארק הוא מערכת המערות שנתנה לו את שמו, שבה יש תצורות קלציט ייחודיות המכונות באנגלית boxwork ("מעשה קופסה").
זו היא גם מערכת המערות החמישית באורכה בעולם.
בני שבטי הלקוטה, השאיין ושבטי אינדיאנים אחרים שנדדו באזור ידעו על קיומה של המערה, כמו גם המתיישבים הראשונים ממוצא אירופאי, אבל איש מהם לא נכנס בפועל לתוכה.
הגילוי המתועד הראשון של המערה היה ב-1881, והחל מ-1889 היא נחקרה על ידי בני משפחת מקדונלד.
מ-1892 החלו להיערך סיורים בתשלום במערה.
הפארק הוכרז ב-9 בינואר 1903 בתקופת נשיאותו של תאודור רוזוולט.
זהו הפארק הלאומי השביעי של ארצות הברית, והמערה הראשונה בעולם שקיבלה מעמד של פארק לאומי.
הפארק הוא משכן למינים רבים של צמחים, ובעלי חיים שחלקם, כדוגמת הביזון, הושבו לאזור ב-1913.
הפארק הלאומי וינד קייב משתרע על שטח בן 137 קילומטרים רבועים, כ-15 קילומטרים צפונית לעיירה הוט ספרינגס (Hot Springs) בדרום-מערב מדינת דקוטה הדרומית.
הוא שוכן בקצה הדרומי של רכס ההרים המכונה הגבעות השחורות בגובה ממוצע של 1,244 מטרים.
מערת הרוח, האתר המרכזי בפארק היא מערכת המערות החמישית באורכה בעולם, הכוללת, נכון לאוגוסט 2017, 236.9 קילומטרים של מערות.
המערה ידועה בשל התצורה הייחודית של הספלאוגן המכונה "boxwork" ("מעשה קופסה"), שבה יוצרים מחיצות קלציט הבולטות מקירות המערה שתי וערב של תאים הפתוחים כלפי מטה דמויי חלת דבש.
מערת הרוח כוללת כ-95% מכלל המופעים בעולם של תצורה זו.
המערה ידועה גם בשל הספלאותם המכונה "frostwork".
המערה מוגדרת כ"מערת מבוך" (maze cave) בשלושה ממדים, המוכרת כמערכת המערות הצפופה ביותר (כמות המעברים הגדולה ביותר לקילומטר מעוקב) בעולם.
בפני הקרקע הפארק כולל את ערבת העשב המעורב (mixed-grass prairie) הטבעית הגדולה ביותר שנותרה בארצות הברית.
המונח בא לתאר את נקודת המפגש בין הצמחים הגבוהים (Tall grasses) האופייניים למזרח ארצות הברית והעשב הנמוך (Short grasses) האופייני למערב ארצות הברית.
הפארק שוכן בקצה הדרומי של רכס הגבעות השחורות ואקלימו מושפע מהרי הרוקי במערב ומהפסגות הגבוהות של צפון הגבעות השחורות.
מהרי הרוקי נושבות רוחות חמימות ויבשות ישירות לאזור הפארק.
מצפון נושבות הרוחות הקפואות מהאזור הארקטי של קנדה, אבל הגבעות השחורות מהוות מחסום והאוויר הקר עוקף אותן ממזרח וממערב כשהוא מדלג על אזור הפארק הלאומי.
עקב כך האקלים הוא צחיח-למחצה, כשהחורפים נוחים והקיצים חמימים.
התושבים המקומיים מתייחסים לאזור אקלים זה בכינוי "רצועת הבננה" (banana belt).
החודש הקר ביותר הוא דצמבר, והחם ביותר הוא יולי.
כמות השלג השנתית היא 75 סנטימטרים, כשמרץ הוא החודש המושלג ביותר.
כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 470 מילימטרים, כשהחודש הגשום ביותר הוא מאי, כאשר גם יוני ויולי גשומים ומתחוללות בהם סופות רעמים עזות.
שלושת המפלסים המרכיבים את מערכת מערת הרוח שוכנים ב-76 המטרים העליונים של אבן גיר פאהאספה (Pahasapa) מתת-התור קרבון מיסיסיפי.
אבן גיר זו הושקעה בים פנים-יבשתי, כאשר עדשות של חלמיש, גבס ואנהידריט בתוך אבן הגיר הן הוכחה לתקופות ארוכות של התאדות.
כשפני הים ירדו בסוף תת-התור עברה אבן הגיר תהליך של התמוססות תוך יצירת אזור קרסט קדום המכונה קאסקאסקיה (Kaskaskia), כולל כל התופעות הנלוות לקרסט, שברים, בולענים ומערות.
לכן קיימת אי התאמה בין אבן גיר זו ותצורת מינלוסה (Minnelusa Formation) מתת-התור קרבון פנסילבני.
חולות אדומים וחרסית מלאו את החללים.
חללים שלא התמלאו צופו במשקע מערה מהסוג המכונה "גבישי שן הכלב" (dogtooth spar).
אחר-כך הושקעו פצלי אופש (Opeche) מתור הפרם, אבן הגיר מינקאהטה (Minnekahta) מהפרם, תצורת ספירפיש (Spearfish) מהטריאס וקבוצת וייט ריוור (White river Group) מהשלישון.
סחיפה בפלאוקן ובאאוקן הסירה באזור המערות את כל המשקעים האלו עד לתצורת מינלוסה.
התרוממות גאולוגית החלה במהלך האורוגנזה הלרמידית, שהנמיכה את מפלס מי התהום, ניקזה את המים מהמערות והרחיבה אותן.
כיום מפלס מי התהום נמצא 150 מטרים מתחת לפני השטח, סדר גודל של ירידה של 40 סנטימטרים מדי 1,000 שנים.
התצורה של משקעי המערה המכונה Boxwork ("מעשה קופסה") התגלתה לראשונה במערת הרוח.
מחיצות קלציט אלו היו פעם סדק בסלע שהתמלא בגבס ובאנהידריט.
החומצה הגופרתית שהשתחררה החלישה את גוף הסלע והוא התבלה מהר יותר מהקלציט.
התוצאה היא מחיצות מצטלבות היוצרות תאים פתוחים ובולטים מהסלע הסובב אותם דמויי חלת דבש שאורכם מ-60 עד 120 סנטימטרים.
במפלס הנמוך של המערה יש עירוב של תצורת Boxwork עם תצורת frostwork ופופקורן מערות.
גם שיחי הליקטיט נתגלו לראשונה במערת הרוח.
חלב ירח מצפה משטחים רבים, בעוד שרפסודות קלציט מצויות במפלסים התחתונים של מערכת המערות.
מרבית שטח הפארק הוא ערבת העשב המעורב (mixed-grass prairie) הטבעית הגדולה ביותר שנותרה בארצות הברית.
ערבת עשב מעורב היא אזור אקולוגי המאופיין בתערובת של מינים של עשב גבוה האופייני למזרח ארצות הברית ועשב נמוך האופייני לרמות שבמערב.
האזור הוא מפגש בין שני סוגי המינים והסוג השליט בכל תא שטח תלוי בכמות המשקעים.
העשבים הגבוהים זקוקים לכמות משקעים גדולה יותר, ולכן הם גדלים בעמקים שבפארק, בעוד שהעשבים הקצרים זקוקים לפחות משקעים וגדלים במדרונות הדרומיים היבשים יותר של הפארק.
מלבד ערבת הדשא יש בפארק חורשות של אורן הזפת.
הנהלת הפארק מתמודדת עם כמה סיכונים לאקולוגיה של המערה והערבה שמעליה.
פתחים מלאכותיים – פתחים מעשי ידי אדם גרמו לשינוי באקלים בכך שהם מאפשרים לזרימת אוויר מוגברת.
כדי להתמודד עם הבעיה הותקנו דלתות אטומות.
תאורה חשמלית – התאורה מעלה את הטמפרטורה במערה ומעודדת צמיחה של צמחים ירוקים.
כדי לצמצם את הבעיה מכבים את האורות כשאין סיורים וקוטלים את הצמחים בריסוס בתמיסת כלור דלילה.
הפארק מתכנן להחליף את התאורה לחסכונית יותר ופולטת פחות חום.
מוך – כל מבקר משאיר אחריו שרידים בדמות סיבים מבגדים, שיער ותאי עור.
המוך מצטבר על קירות המערה וקרקעיתה בסמוך למסלולי הסיורים.
המוך הוא מצע לעובש וחיידקים.
לכן כל שנה מבצעים מתנדבים שטיפה של המוך.
שינויים מעל למערה – כבישים, מגרשי חניה, ובניינים מעל למערה משנים את כיוון וכמות המים המחלחלים לקרקע.
חומרים כימיים רעילים, כמו שמנים הדולפים מכלי רכב ומהאספלט דלפו למערה.
ב-2004 הוחלף האספלט במגרש החניה בלוחות בטון שמתחתיה מערכת סינון.
בנוסף נבדקים מצבם של מערכות הביוב ומכלי הדלק לעיתים תכופות.
הערבה – במשך השנים חלו שינויים בהרכב הצמחייה עקב חקלאות, מרעה וזריעה.
יותר מ-100 מינים של צמחים זרים נוכחים בפארק.
אלו מתחרים ואף מחליפים מינים מקומיים שבעלי החיים המקומיים ניזונים מהם.
אי אפשר לטפל בצמחים אלו בריסוס מחשש שהחומרים ידלפו למערה, ועישובם הוא עתיר עבודה, ובכל אופן זרעים של צמחים זרים ממשיכים להגיע לפארק באמצעות הרוח, עופות ויונקים.
בעלי חיים – אוכלי העשב הגדולים, הביזונים, האנטילוקפרות והאיילים נעלמו מהאזור באמצע המאה ה-19 והושבו אליו בתחילת המאה ה-20 לאחר שחוסלו הטורפים הגדולים.
בהיעדר טורפים משגשגים בעלי חיים אלו ומספרם גדל מעבר לקיבולת הפארק.
לכן הפארק לוכד באוקטובר כמה מהם ומעביר אותם למקומות אחרים.
תפקיד האש – כדי למנוע מעצי אורן הזפת להתפשט על חשבון העשבים המשמשים מזון לאוכלי העשב הגדולים נוהגים עובדי הפארק לשרוף מדי שנה שטחים קטנים, בתנאי שהאקלים ותנאי הרוח מאפשרים זאת.
עצים – בין מיני העצים: אורן הזפת, צפצפה רעדנית, מין האלון: Quercus macrocarpa (באנגלית Burr oak), מילה פנסילוונית (Fraxinus pennsylvanica), ערער המצוקים (Juniperus scopulorum) ואולמוס אמריקאי (Ulmus americana).
בעלי החיים בפארק הלאומי וינד קייב כוללים שישה מינים של דגים, שישה מינים של דו-חיים, 12 מינים של זוחלים, מעל ל-200 מינים של עופות ו-54 מינים של יונקים.
כאמור מרבית שטח הפארק הוא ערבת העשב המעורב (mixed-grass prairie) הטבעית הגדולה ביותר שנותרה בארצות הברית.
לכן הוחלט ב-1913 להשיב לאזור זה את הפרסתנים הגדולים שנעלמו ממנו מאמצע המאה ה-19. כך הושבו לפארק באותה שנה ושנה אחר-כך הביזון אמריקאי, אייל הקנדי והאנטילוקפרה אמריקנית בעלי חיים שגשגו בהיעדר טורפים, עד כדי כך שהפארק לוכד מדי שנה ביזונים ומעביר אותם למקומות אחרים בארצות הברית.
ב-2007 הושב לפארק גם חמוס שחור-הרגל, טורף המצוי בסכנת הכחדה חמורה, לאחר היעדרות של 30 שנים.
כאזור עם מערות יש פארק כמה מינים של עטלפים, כאשר הנהלת הפארק מנסה להיאבק במחלה המכונה "תסמונת האף הלבן" (White-Nose Syndrome), פטריה הגדלה באף ומתחת לכנפיים של העטלפים, ומאז שנתגלתה במדינת ניו יורק קטלה כ-5 מיליון עטלפים.
עופות – בין מעל ל-200 מיני העופות שנצפו בפארק הנפוצים ביותר הם:
עופות מים ועופות חוף: ברכייה, שרשיר כחול-כנף, מרית צפונית, שרשיר מצוי, חופמי כפול-צווארון, ביצנית מנוקדת (Actitis macularia) וחופית הרמות (Bartramia longicauda).
עופות דורסים: קתרטס תרנגולי, זרון תכול, נץ קופר, מין הנץ Accipiter striatus (באנגלית Sharp-shinned Hawk), עקב אדום-זנב, עיט זהוב, בז אמריקני, בז גמדי, בז ערבות (Falco mexicanus), אוח וירג'יניה, כוס המחילות ו-Aegolius acadicus (באנגלית Northern Saw-whet Owl).
אחרים: שכווי חד-זנב, תרנגול הודו, יונת הסלע תורית אמריקנית (Zenaida macroura), תחמס אמריקאי, תחמס נפוץ (Phalaenoptilus nuttallii) וסיס לבן-גרון (Aeronautes saxatalis).
יונקים – בין 54 המינים של יונקים החיים בפארק כלולים:
ארנביים: ארנבת הערבה, ארנב כותנה מזרחי, ארנב כותנה הררי (Sylvilagus nuttallii) וארנבון אודובון (Sylvilagus audubonii).
פרסתנים – אייל קנדי, אייל פרדי שחור-זנב, אייל פרדי לבן-זנב, אנטילוקפרה אמריקנית וביזון אמריקאי
טורפים – דביבון מצוי, הרמין, סמור ארך-זנב, חמוס שחור-רגל, בואש מפוספס, גירית אמריקאית, זאב ערבות, שועל מצוי, שונר מצוי ופומה צפון-אמריקאית.
בני שבטי הלקוטה (סו), שבט ילידי שחי באזור הגבעות השחורות של דקוטה הדרומית, השאיין ושבטי אינדיאנים אחרים שנדדו באזור ידעו על קיומה של המערה, כמו גם המתיישבים הראשונים ממוצא אירופאי, אבל טרם התגלתה עדות לכך שמישהו מהם נכנס בפועל לתוכה.
בני הלקוטה, סיפרו על חור הפולט אוויר, מקום קדוש ממנו הם יצאו לראשונה מהעולם התחתון שבו חיו לפני בריאת העולם במיתולוגיה של הלקוטה.
הגילוי הראשון המתועד של המערה בידי אמריקאים ממוצא אירופאי היה ב-1881, כאשר האחים טום וג'סי בינגהאם (Tom and Jesse Bingham) שמעו את הרוח נושבת החוצה מחור באורך 36 ורוחב 25 סנטימטרים באדמה.
על פי הסיפור כאשר טום הציץ לתוך החור העיפה ה"רוח" (האוויר שנפלט מהמערה) את הכובע מראשו.
המערות שנמצאות בפארק מתוארות כ"נושמות", כלומר האוויר נכנס ללא הרף למערה או ממנה, משווה בין הלחץ אטמוספירי של המערה ובין האוויר החיצוני.
כאשר לחץ האוויר גבוה יותר מחוץ למערה, האוויר זורם לתוך המערה, מעלה את לחץ האוויר במערה כדי להשתוות ללחץ החיצוני.
כאשר לחץ האוויר בתוך המערה גבוה יותר, האוויר זורם ממנה החוצה, תוך הקטנת לחץ האוויר בתוך המערה.
מערה גדולה (כדוגמת "מערת הרוח") עם מעט מאוד פתחים קטנים "תנשום" בצורה ברורה יותר מאשר מערה קטנה עם פתחים גדולים רבים.
שינויים מהירים במזג האוויר, המלווים בשינויים ברומטריים מהירים, הם תכונה של מזג האוויר במערב דרום דקוטה.
משערים שסערה שנעה במהירות התקרבה לאזור ביום שבו מצאו האחים בינגהאם את המערה, ולכן הלחץ האטמוספירי ירד במהירות, מה שגרם לאוויר בלחץ הגבוה יותר של המערה לזרום החוצה מכל הפתחים הזמינים, ויצר את "הרוח" שהמערה קרויה על שמה.
אנשים מעטים העזו להיכנס למערת הרוח בין 1881 ל-1889. ואז ב-1889 שכרה "חברת המכרות של דקוטה הדרומית" את ג'סי ד.
McDonald) לפקח על "תביעה על זיכיון למכרות" באזור המערה.
ייתכן שחברת המכרות של דקוטה הדרומית קיוותה לגלות מינרלים בעלי ערך או שמלכתחילה חשבה על הפיתוח המסחרי של המערה.
לא נתגלו כל מרבצים של מינרלים בעלי ערך, ומשפחת מקדונלד החלה לפתח את המערה לתיירות.
ב-1890 שלח ג'סי את בנו אלווין (Alvin), אז בן 16, ומ-1891 את בנו השני, אלמר (Elmer), לחקור ולפתח את המערה.
אלווין התאהב במערה וניהל יומן ובו רשם מה גילה במערה.
אחרים חקרו את מערת הרוח בין 1890 ו-1903, בהם קטי סטבלר (Katie Stabler), אמה מקדונלד (Emma McDonald, אשתו של אלמר), אינז מקדונלד (Inez McDonald, בתם של אמה ואלמר) וטומי מקדונלד (Tommy McDonald, אחיו של אלמר ואלווין).
המערה נפתחה למבקרים ב-1892. המחיר לטיול סטנדרטי היה דולר אחד, שהיה סכום כסף משמעותי באותה תקופה.
תיירים, יחד עם מדריכם, סיירו במערה לאור נרות.
סיורים מוקדמים אלו דרשו מאמץ פיזי ולעיתים כללו זחילה במעברים צרים.
כמו במונומנט הלאומי ג'ואל קייב (Jewel Cave National Monument - "מערת התכשיט"), נכון ל-2017, המערה השלישית באורכה בעולם, שיחקו ג'ן והרב קון (Herb and Jan Conn) תפקיד חשוב בחקר המערה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
מעל ל-600,000 תיירים מבקרים בממוצע בפארק מדי שנה.
הפעילות המוצעת בפארק כוללת סיורים במערכת המערות, סיורים רגליים בשטח הפארק, צפייה בחיות הבר, רכיבה על סוסים ומחנאות.
הגישה לפארק הלאומי וינד קייב היא או דרך כביש 385 של ארצות הברית או דרך כביש 87 של דקוטה הדרומית.
משני הכבישים נשקף נוף, ויש נקודת עצירה רבות לאורכן שמהם אפשר ליהנות מהנוף.
מרכז המבקרים, שממנו מתחילים כל הסיורים במערה, שוכן כחצי קילומטר מכביש 385. יש בפארק אתר מחנאות מסודר אחד (Elk Mountain Campground) שבו מעט שירותים (מים זורמים בקיץ בלבד).
האתר שוכן כ-2 קילומטרים ממרכז המבקרים ביער של אורני זפת ויש בו 75 מקומות לרכבי נופש או אוהלים.
בתוך הפארק יש שתי דרכי חצץ, כביש 5 וכביש 6 של שירות הפארקים, המאפשרים גישה לאזורים הצפוניים והמזרחיים של הפארק המפותחים פחות.
הדרכים עבירות לכל סוגי הרכב.
מרכז המבקרים – מכיל שלושה חדרי תצוגה על הגאולוגיה של המערות והיסטוריה מוקדמת של המערות, בעלי חיים של הפארק והעבודה של חיל השימור האזרחי בפארק.
סיורים במערה – הפארק מציע סיורים ברמות שונות, מסיור נוח המתחיל בכניסה ליד הפתח הטבעי ומסתיים בעלייה במעלית, ועד סיורים קשים יותר, סיור לאור נרות וסיור אתגרי המתנהל בעיקר בזחילה תוך שימוש בציוד המושאל מהפארק.
כל הסיורים המוצעים הם בהדרכה בלבד ובתשלום.
ב-2015 סיירו במערות 109,000 מבקרים, המספר הגבוה מ-1968, שאז הוגבל מספר המבקרים בכל סיור ל-40 איש.
סיורים רגליים בשטח הפארק – יש בפארק מעל ל-50 קילומטרים של שבילים ברמות קושי שונות.
מפות אפשר להוריד מהאתר או לקנות במרכז המבקרים.
צפייה בחיות הבר – בפארק יש עדר גדול של ביזונים וקל לפגוש אותם, אם כי הפארק מזהיר מקרבה גדולה מדי אליהם, כי הם עלולים לתקוף.
בעלי חיים גדולים נוספים שניתן לראות הם אנטילוקפרות אמריקניות, ובמידה פחותה יותר את האייל הקנדי.
חיה נפוצה אחרת היא הנובחנית שחורת-הזנב החיה במחילות במושבות גדולות, הקרויות באנגלית "עיירות הנובחניות" (Prairie dog towns), הסמוכות לדרכים בפארק.
הנובחניות הן טרף עיקרי לטורפים רבים: זאבי ערבות, שונרים, גיריות ועופות דורסים שאותם ניתן לראות בקרבה למושבות.
רכיבה על סוסים – הרכיבה על סוסים מותרת בכל רחבי הפארק למעט מקורות המים ואתר המחנאות.
הרכיבה מותרת לשהייה ביום בלבד ודורשת קבלת אישור ממרכז המבקרים.
מחנאות חופשית – הקמת אוהלים מותרת (תחת מגבלות) בשטח הצפון-מערבי של הפארק, ומחייבת אישור.
הפארק הלאומי הפיורדים של קינאי , הוא פארק לאומי המשתרע על שטח בן 2,711 קילומטרים רבועים בחצי האי קינאי (Kenai Peninsula), ממערב לעיירה סיוארד בדרום-מרכז מדינת אלסקה בארצות הברית.
הפארק כולל את שדה הקרח הרדינג (Harding Icefield), אחד משדות הקרח הגדולים ביותר בארצות הברית.
הפארק קרוי על שם הפיורדים הרבים שנחצבו על ידי תנועת קרחונים שזרמו במורד ההרים משדה הקרח.
שדה הקרח הוא מקור ללפחות 38 קרחונים, שהגדול בהם הם קרחון בר (Bear Glacier, מילולית "קרחון הדוב").
הפארק שוכן בקרבה לעיירה סיוארד, נמל פופולרי לאוניות תענוגות.
לקרחון אקזיט (Exit Glacier) שבפארק ניתן להגיע בכביש מהעיירה והוא יעד תיירות פופולרי.
יתרת הפארק נגישה בשיט בלבד.
הפיורדים הם עמקים קרחוניים ששקעו מתחת לפני הים כתוצאה משילוב בין עליית פני הים ושקיעת הקרקע.
חוק ה-ANILCA הועבר לבסוף בשנת 1980, ונחתם על ידי קרטר ב-2 דצמבר 1980. הפארק מגן על שדה הקרח, על שוליים צרים של קרקע מיוערת בין ההרים לים, ועל קו החוף המפורץ מאוד.
הפארק הוא משכן למגוון יונקים יבשתיים וימיים: דובים שחורים, לווייתנים (גדולי-סנפיר וקטלנים), כלבי ים ואיילים קוראים.
הפארק הלאומי הפיורדים של קינאי משתרע על שטח בן 2,711 קילומטרים רבועים בחצי האי קינאי (Kenai Peninsula) בגבול מפרץ אלסקה.
הפארק שוכן בדרום-מרכז מדינת אלסקה, כ-210 קילומטרים דרומית לעיר אנקורג'.
היישוב הקרוב ביותר הוא העיירה סיוארד הצמודה לפארק ממזרח במפרץ רזורקשן (Resurrection Bay).
הפארק שוכן בקצה צפון האוקיינוס השקט שבו מתפתחים סערות המזינות את שדות הקרח שעל היבשה.
הפארק כולל את קו החוף המפורץ מאוד בשל פעולת הקרחונים ואת שדות הקרח שבתוך היבשת.
הפיורדים החשובים ביותר כוללים את מפרץ איאליק (Aialik Bay), מפרץ האריס (Harris Bay), פיורד מקרטי (McCarty Fjord) ומפרץ נוקה (Nuka Bay).
מרבית פנים הפארק מכוסה על ידי שדה הקרח הרדינג (Harding Icefield).
הנקודה הגבוהה ביותר בפארק היא פסגת הר נטולת שם ברכס הרי קינאי (Kenai Mountains) בגובה 1,996 מטרים.
הפארק גובל במערב עם שמורת חיות הבר הלאומית קינאי (Kenai National Wildlife Refuge), ובדרום עם הפארק המדינתי קצ'מאק (Kachemak Bay State Park).
אורכו של קו החוף הפראי והמפורץ מאוד של הפארק הלאומי הפיורדים של קינאי הוא יותר מ-600 קילומטרים.
נחשולי סערות, גאות ושפל, זרמי ים, קרחונים ותהליכים טקטוניים מעצבים סביבה דינמית שבה קו החוף משתנה כל הזמן.
כל הגורמים שהוזכרו פועלים על מנת לחצוב מערות רבות ותוואי נוף דוגמת קשתות טבעיות וסטאקים.
אל הפארק אפשר להגיע מסיוארד כ-210 קילומטרים דרומית לעיר אנקורג' בקצה הדרומי של כביש מהיר סיוארד (Seward Highway).
זהו רק אחד משלושה פארקים לאומיים באלסקה שניתן להגיע אליהם באמצעות כביש, דרך מרכז הטבע של קרחון אקזיט (Exit Glacier Nature Center).
רשת שבילים ממרכז הטבע מאפשרים גישה לקרחון, ולשביל שדה הקרח הרדינג באורך 12 קילומטרים.
האקלים בפארק הלאומי הפיורדים של קינאי הוא אקלים ימי ממוזג, בעיקר הודות לזרם קורושיו הזורם דרך מפרץ אלסקה, אבל מזג האוויר הפכפך וקשה לחיזוי.
הטמפרטורות בקיץ נעות בין 7°C ל-21°C.
בימים רבים השמים מעוננים ויורד גשם.
בקיץ יש תקופות ארוכות של גשם בלתי פוסק, אם כי יש גם ימי שמש.
בפסגות הגבוהות השלג נשאר גם במהלך יוני עד יולי.
הטמפרטורות בחורף יכולות לנוע מ-1°C- עד 29°C-.
באזור קרחון אקזיט יורדים קרוב ל-5 מטרים של שלג בממוצע לשנה, אבל התנאים שונים ממקום למקום.
סערות שבהם יורד יותר ממטר שלג הן תופעה נפוצה, כמו גם ימי גשם באמצע החורף כשהטמפרטורות עולות במקצת מעל לנקודת הקיפאון.
הטבלה הבאה היא נתוני מזג האוויר בסיוארד הסמוכה ולכן מייצגת את האקלים בפארק בקו החוף.
הנופים של הפארק עוצבו כתוצאה מטקטוניקת הלוחות כאשר הלוח הפסיפי עובר הפחתה מתחת ללוח הצפון-אמריקאי.
התהליך הקטין את הגובה של הרי קינאי, ובהדרגה משקיע את תוואי הקרקע הקרחוניים לתוך הים, שבמקביל הלך והתרומם.
קרקעית הפיורדים היא כיום בין 180 ל-300 מטרים מתחת לפני הים.