tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם נקראו "עשיריית הוליווד", ובחקירותיהם ציטטו את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית המבטיח את חופש הביטוי וחופש ההתארגנות, שלדעתם מגן עליהם חוקית מפני הצורך לענות על שאלות הוועדה.
בהמשך, נחקרים אחרים שלא רצו לשתף פעולה עם הוועדה בחרו להישען על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, המגן על זכות השתיקה ומונע הפללה עצמית.
התנהלות זו מנעה האשמה בביזיון הקונגרס, אך נחשבה עילה לפיטורים על ידי מעסיקים ממשלתיים ופרטיים.
ההגנה על ידי התיקון החמישי הייתה כזו שאדם לא יכול היה להעיד על קשריו עם המפלגה הקומוניסטית, אך לא יכול היה לסרב בהמשך למסור שמות של עמיתים בעלי קשרים כאלה.
כך נאלצו הנחקרים לבחור בין "זחילה בבוץ כדי להיות מלשין", כפי שהגדיר זאת השחקן לארי פארקס, או להיות "קומוניסט של התיקון החמישי", כפי שכינה אותם הסנאטור מקארתי.
הוועדה העיקרית בסנאט שעסקה בחקירת קומוניסטים הייתה תת-הוועדה לביטחון פנימי (Senate Internal Security Subcommittee, ובקיצור SISS).
הוועדה הוקמה ב-1950 ותפקידה היה לאכוף את החוקים הנוגעים לריגול, סבוטז', והגנה על ביטחון הפנים של ארצות הברית.
יושב ראש הוועדה היה חבר הסנאט פט מקארן, והוועדה בראשותו זכתה למוניטין של ועדה הנוהגת בחקירותיה בזהירות וביסודיות.
הוועדה חקרה במשך שנה את פעולותיו של גוף שנקרא "המכון ליחסים באוקיינוס השקט", ארגון חוץ-ממשלתי שהיה מורכב מחוקרים ודיפלומטים שעסקו במערכת יחסי החוץ של המדינות לחופו של האוקיינוס השקט, במטרה לקדם שיתוף פעולה כלכלי ומדיני ביניהן.
לאחר מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים הסינית הפכה סין למדינה קומוניסטית, וזאת למרות ההשקעות העצומות של ארצות הברית במפלגה הלאומית הסינית.
חברי הפורום היו בין אלה שהואשמו ב"איבוד סין", כלומר באחריות לנפילתה בידי הקומוניסטים.
נטען, כי נמצאו עדויות לעמדות פרו-קומוניסטיות.
תשומת לב מיוחדת הופנתה לאחד מחברי הפורום, אוון לטימור (Owen Lattimore), שהיה עורך כתב העת של הפורום, והוא הואשם בידי מקארן שהיה "כלי שרת מודע ורהוט בידי קונספירציות סובייטיות".
אף על פי שהיה בסיס מסוים להאשמות על עמדות פרו-קומוניסטיות בפורום, לא נמצאו ראיות כנגד לטימור.
עם זאת, הוא הואשם בעדות שקר בפני הוועדה ב-1952, אך לאחר שבית משפט פדרלי ביטל את רוב ההאשמות ואחד מן העדים נגדו הודה בעדות שקר, הסתיים ב-1955 המשפט בלא כלום.
מקארתי עצמו היה יושב הראש של תת-הוועדה הקבועה לחקירות של הסנאט ב-1953 וב-1954. במהלך כהונתו הפעיל את הוועדה לכמה משימות חקירה כנגד קומוניסטים.
תחילה בחן מקארתי טענות להשפעה קומוניסטית בקול אמריקה, ולאחר מכן עבר לבחון האשמות דומות בשירות הספריות מעבר לים של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
קטלוגים של ספריות אלה נסרקו במגמה למצוא יצירות של סופרים שנראו למקארתי כלא ראויים.
לאחר מכן מנה מקארתי בפני תת-הוועדה והתקשורת רשימה של סופרים פרו קומוניסטים, כביכול.
מחלקת המדינה נכנעה ללחץ שנוצר, והורתה לספרנים בספריות אלה להסיר מן המדפים, "חומרים שנכתבו בידי אנשים שנויים במחלוקת, קומוניסטים, תומכי ואוהדי הקומוניזם, וכדומה".
כמה מן הספריות שרפו את הספרים האסורים.
בשנת 1953 החלה הוועדה של מקארתי לחקור את צבא ארצות הברית.
החקירה החלה במעבדת חיל הקשר של הצבא, בפורט מונמות.
מקארתי הצליח לזכות בכמה כותרות כאשר טען שישנה רשת ריגול מסוכנת הפועלת בתוך מכוני המחקר של הצבא, אך בסופו של דבר לא הביאה החקירה לשום תוצאה.
מקארתי הפנה את תשומת לבו למקרה שבו קודם רופא שיניים צבאי לדרגת מייג'ור, אף על פי שסירב לענות על שאלות במבחן נאמנות של הצבא.
ניהול החקירה על ידי מקארתי, שהיה כרוך גם בהטחת עלבונות בקצין בכיר בדרגת בריגדיר גנרל, הביא לסדרת שימועים שנקראו "שימועי מקארתי-צבא" (Army-McCarthy hearings).
שימועים אלה נמשכו 36 יום ובהם הטיחו מקארתי ונציגי הצבא זה בזה האשמות והאשמות נגד, בפני צופי טלוויזיה בכל רחבי ארצות הברית.
לא הייתה הכרעה ברורה בשימועים אלה, אך חשיפתו של מקארתי בפני הציבור בארצות הברית הביאה לירידה תלולה בפופולריות שלו.
בתוך פחות משנה ספג מקארתי ביקורת של הסנאט, ומעמדו ככוח בולט ומוביל במאבק האנטי קומוניסטי חוסל למעשה.
ב-24 בנובמבר 1947 אישר בית הנבחרים זימון ל"עשיריית הוליווד" לשימוע לקראת האשמתם בביזיון הקונגרס.
יום לאחר מכן הודיע אריק ג'ונסטון, נשיא איחוד הקולנוע של ארצות הברית (Motion Picture Association of America), כי חברי "עשיריית הוליווד" יפוטרו, וכי האולפנים הודעה זו נמסרה כהודעה לעיתונות, בשם ראשי האולפנים הגדולים, וכונתה מאוחר יותר "הצהרת וולדורף", על שם המלון שבו נמסרה.
אירוע זה מסמל את תחילתה של הרשימה השחורה של הוליווד.
עם זאת, למרות העובדה שמאות פוטרו או נמנעה מהם עבודה בהוליווד, האולפנים לא הודו שקיימת רשימה שחורה כזו.
בשלב זה הפכו מבחני נאמנות וחקירות אנטי-קומוניסטיות לצורך גדל והולך בתחומים שונים, בהם רצו המעסיקים להוכיח שעובדיהם נקיים מחשד.
חברות שחששו שעסקיהן רגישים מדי, או שחששו שהן פגיעות מדי לדעת הקהל (כמו תעשיית הבידור בהוליווד), עשו שימוש בחקירות אלה, שנוהלו על ידי גופים פרטיים.
גופים אלה, שנשכרו על ידי החברות הגדולות, חקרו מועמדים לעבודה על דעותיהם הפוליטיות והשתייכותם לארגונים שונים.
בחקירות של גופים מעין אלה לא הייתה לנחקר זכות לנוכחות של עורך דין מטעמו, ולעיתים התבקש הנחקר להגיב להאשמות מבלי שניתנה לו הזכות לחקור בעצמו את המאשים.
ארגונים אלה גיבשו רשימות של ארגונים, פרסומים, אסיפות, ארגוני צדקה וכדומה שהיו קשורים או בעלי דעה בשמאל המפה הפוליטית, ובצידם רשימות של אנשים שהיו או נחשדו כקומוניסטים.
פורסמו ספרים ועיתונים שעקבו אחרי ארגונים ויחידים קומוניסטים או נוטים לשמאל.
במאמץ להגן על ארצות הברית ממה שנדמה כאיום של חתרנות סובייטית, נחקקו מספר חוקים פדרליים.
מאות קומוניסטים ואחרים נתבעו לדין על סמך חוק זה בין 1941 ל-1957. אחד עשר ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית הורשעו על סמך חוק סמית' ב-1949, במה שנקרא משפטי כיכר פולי; עשרה מהם נידונו לעונשי מאסר של חמש שנים, ואחד נידון לשלוש שנות מאסר.
עורכי הדין שהגנו עליהם במשפט נידונו לעונשי מאסר על בזיון בית המשפט.
ב-1951 הועמדו לדין עשרים ושלושה מנהיגים אחרים של המפלגה, בהם אליזבת גורלי פלין, אחת ממייסדות האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
רבים מהם הורשעו על סמך עדות, שמאוחר יותר התבררה כשקרית.
עד 1957 הועמדו לדין 140 מנהיגים ופעילים במפלגה מכוח חוק סמית', ו-93 מתוכם הורשעו.
חוק ביטחון הפנים, או "חוק מקארן", שנחקק ב-1950, הטיל חובה על כל ארגון קומוניסטי להירשם אצל התובע הכללי של ארצות הברית.
החוק יזם את הקמת "הוועדה לבקרת פעילויות חתרניות" (Subversive Activities Control Board) שנועדה לחקור חשודים בפעילויות חתרניות, או המנסים לקדם הקמת דיקטטורה טוטליטרית, פאשיסטית או קומוניסטית.
מחברים בארגונים כאלה נמנעה האפשרות לקבל אזרחות, ובמקרים מסוימים נמנעה מהם כניסה או יציאה מארצות הברית.
אזרחים שנמצא כי עברו על החוק היו עלולים לאבד את אזרחותם.
החוק קבע גם תקנות מעצר לשעת חירום, ונתן בידי הנשיא את הסמכות ללכוד ולעצור "כל אדם שלגביו יש יסוד סביר להאמין שאותו אדם בוודאי יעסוק או יקשור קשר עם אחרים לעסוק במעשים של ריגול או חבלה".
החוק גם הביא להידוק הסייגים על כניסת זרים וגירוש, ואפשר לעצור אנשים חתרנים, לא נאמנים או מסוכנים בזמני מלחמה או מצבי חירום לאומיים.
עוד קבע החוק כי הפגנה מול בתי משפט במטרה להפריע לדיונים או להשפיע על מושבעים היא עבירה.
יש שרואים בחוק זה את "החקיקה הרצינית היחידה של עידן מקארתי", אך למעשה לחוק לא הייתה השפעה משמעותית מלבד יצירת דרך להטרדה חוקית.
החוק לא נאכף מעולם בשל המספר הרב של השימועים שנדרשו, דחיות וערעורים.
החוק לא נאכף אפילו לגבי המפלגה הקומוניסטית עצמה.
ב-1965 וב-1967 קבעו בתי משפט כי חלקים מהחוק מנוגדים לחוקה.
ב-1952 קבע חוק ההגירה והלאומיות (Immigration and Nationality), או חוק מקארן-וולטר, כי הממשלה תוכל לגרש מהגרים או אזרחים העוסקים בפעילות חתרנית, ולמנוע מחשודים בחתרנות להיכנס למדינה.
רוב סעיפי החוק עוסקים בהסדרת ההגירה לארצות הברית ובקביעת כללים שיסדירו מי רשאי להגר למדינה.
הנשיא הארי טרומן הטיל תחילה וטו על החוק, בטענה שזהו חוק "לא אמריקאי" (Un-American), בשל ההגבלות המוטלות על הגירה ממזרח אירופה דווקא כאשר האוכלוסייה שם זקוקה לעזרה, אך הקונגרס שב וקיבל אותו ברוב של שני שלישים המבטל את הוטו.
ב-1954 נחקק חוק נוסף, חוק השליטה (על) קומוניסטים (Communist Control Act).
החוק עבר ברוב מוחץ בשני בתי הקונגרס, לאחר דיון קצר מאוד.
החוק נוסח על ידי ג'ון מרשל בטלר הרפובליקני ויוברט האמפרי הדמוקרטי, והיה למעשה הרחבתו של חוק ביטחון הפנים מ-1950. מטרתם הייתה להפוך את המפלגה הקומוניסטית ללא חוקית, וכך גם ארגונים אחרים שהוגדרו כ"ארגונים שאליהם הסתננו קומוניסטים".
על פי החוק, ארגונים אלה "אינם ראויים לאף אחת מהזכויות, זכויות היתר והחסינויות המשרתות גופים חוקיים".
לחוק זה לא הייתה השפעה משמעותית, והוא יצר שיתוף הפעולה המוזר בין ליברלים לשמרנים שהיו בין תומכיו.
החוק הופעל בהצלחה רק פעמיים: ב-1954 נעשה שימוש בחוק כדי למנוע מחברי המפלגה הקומוניסטית להשתתף במשאל בניו ג'רזי, וב-1960 צוטט החוק כנימוק על פיו נמנע מהמפלגה הקומוניסטית להיות מוכרת כמעסיקה במערכת הפיצויים למובטלים של מדינת ניו יורק.
העיתון ניו יורק פוסט קרא לחוק "מפלצתיות", "התכחשות שפלה לעקרונות הדמוקרטיה", ואילו העיתון "ניישן" (The Nation) האשים את הליברלים הדמוקרטיים ב"חרדה נוירוטית של שנת בחירות, שנועדה לחמוק מההאשמה כאילו הם 'רכים מדי עם הקומוניסטים', גם במחיר הקרבת זכויות חוקתיות".
מדיניות המקארתיזם נתמכה על ידי מגוון רחב של קבוצות בציבוריות האמריקנית, בהן קבוצות ימין כמו הלגיון האמריקאי וארגונים אנטי-קומוניסטיים שונים.
אחת מעמודי התווך של התמיכה במקארתיזם היו מגוון ארגוני נשים אנטי-קומוניסטיים, כמו הפורום ליחסי ציבור אמריקאיים (American Public Relations Forum) ו"'נשות הדקה' של ארצות הברית" (Minute Women of the U.S.A, על שם "אנשי הדקה", Minutemen, שהתפרסמו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית).
ארגונים אלה היו ארגוני נשים, ברובן עקרות בית, שהגיבו במיליטנטיות כלפי כל מה שנראה להן כגילוי של נטייה שמאלה.
הן ארגנו קבוצות לימוד, רשתות חברתיות שכתבו מכתבי מחאה לגופי ממשל שונים, ומועדונים פטריוטיים שתיאמו את המאמצים לזהות ולהשמיד כל מה שנראה להן כחתרנות.
קבוצות ימין אלה היו אמנם התשתית למקארתיזם, אך הן לא פעלו לבדן.
מנעד רחב של קבוצות, שכונו "הקואליציה של העשוקים" מצאה את המקארתיזם מושך, ולפחות שימושי פוליטית.
לקבוצות אלו היו כמה נושאים משותפים: ההתנגדות למדיניות של שותפות בינלאומית, ובמיוחד לארגון האומות המאוחדות; התנגדות לתוכניות רווחה שונות, במיוחד לתוכניות שנוסדו במהלך הניו דיל; והתנגדות לתוכניות שנועדו להגביר את השוויון החברתי בארצות הברית.
אלה נתפסו כפוגעות בעקרון החירות, בשם השוויון.
אחד המוקדים של המקארתיזם הפופוליסטי היה אספקת שירותי בריאות ציבורית, במיוחד חיסונים, שירותי בריאות נפשיים, ופלואוריזציה.
כל אלה נתפסו כמזימות קומוניסטיות להרעיל או לבצע שטיפת מוח לציבור בארצות הברית.
בשלבים שונים לבשה ההתנגדות המקארתיסטית לשיתוף פעולה בינלאומי אופי אנטישמי.
גישות אלה הביאו להתנגשות בין קבוצות מקארתיסטיות קיצוניות ובין תומכים בתוכניות בריאות ציבורית.
אחד המקרים הבולטים היה סביב "חוק שירותי בריאות נפשיים באלסקה", שהועבר בקונגרס ב-1956. מתנגדי החוק קראו לו "חוק סיביר" והאשימו שהחוק הוא חלק ממזימה קומוניסטית שנועדה לאשפז אמריקאיים ולשטוף את מוחם.
בשיא הוויכוח טענה התעמולה נגד החוק כי הוא מהווה חלק ממזימה יהודית, קתולית או פסיכיאטרית להקים מחנות ריכוז על אדמת ארצות הברית, שינוהלו על ידי האו"ם.
תומכי המקארתיזם ראו בו "תנועה שסביבה יוכלו אנשים בעלי רצון טוב ומוסריות איתנה לאחד את שורותיהם".
גם הציבור האמריקאי הרחב חש ש"אין עשן בלי אש", ותמך בתנועה.
סקר דעת קהל שנערך על ידי מכון גאלופ בינואר 1954 מצא ש-50% מהאמריקאים תמכו במקארתיזם, לעומת 29% ראו בעין לא אוהדת את הסנאטור.
ארל וורן, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, העיר שלו היו מעלים את מגילת הזכויות של ארצות הברית להצבעה, היא לא הייתה מתקבלת.
תומכי המקארתיזם הצדיקו את דרכם בהסתמך על תפיסתם את הקומוניזם, ובמיוחד את המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
תדמיתה של המפלגה, כפי שהצטיירה בארצות הברית, הייתה של גוף שנשלט לחלוטין על ידי ברית המועצות, כך שלמעשה כל קומוניסט בארצות הברית נשלט ישירות על ידי שירותי המודיעין הסובייטיים.
ג'יי אדגר הובר העיר בנאום ב-1950 ש"חברי המפלגה הקומוניסטית, ברוחם ובגופם, הם רכוש המפלגה".
דעה זו לא הייתה נחלת שמרנים אדוקים בלבד; ב-1940 דחה האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (American Civil Liberties Union) את בקשתה של אליזבת גורלי פלין להצטרף לשורותיו, בטענה שעצם החברות במפלגה הקומוניסטית די בה כדי לפסול אותה מלהיות חברה בגוף העוסק בחירויות אזרחיות.
בתביעות שהגישה הממשלה כנגד חברי המפלגה הקומוניסטית, מתוקף "חוק סמית'" , לא נשענה התביעה על מעשים מסוימים או אמירות של הנתבעים, אלא על הנחת היסוד שעצם קבלת עקרונות המרקסיזם-לניניזם יש בה קבלה של מחויבות להפלת השלטון באלימות, והיא חלק אינהרנטי של דוקטרינה זו.
משפטים מתוך חוקתה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית הדוחים במפורש אלימות נדחו כתרמית מכוונת.
טענה נוספת הייתה שהמפלגה לא אפשרה לחבריה לפרוש ממנה, ולפיכך גם מי שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית לזמן קצר, גם בעבר הרחוק, עדיין מחשידה אותו בהיותו חבר עכשווי.
קשה להעריך את מספרם של האנשים שנפגעו כתוצאה ממדיניות המקארתיזם.
מספר האנשים שנאסרו עומד על מאות, וההערכה היא שבין 10,000 ל-12,000 איש איבדו את מקום עבודתם.
עצם ההזמנה לשימוע בפני אחת הוועדות שעסקו בנושא הייתה לעיתים עילה מספיקה לפיטורים.
רבים מבין אלה שנאסרו, הוזמנו לשימוע או פוטרו היו אמנם בעלי קשר כלשהו למפלגה הקומוניסטית, בעבר או באותה עת, עם זאת לרובם המוחלט היה קשר קלוש ופוטנציאל הנזק שהיו יכולים לגרום היה קטן, אם בכלל.
גם אנשים שנחשדו בהומוסקסואליות היו מטרות למקארתיזם.
המצוד אחר "סוטי מין", שההנחה לגביהם הייתה שהם חתרניים בטבעם, הביא לכך שאלפים הוטרדו, פוטרו מעבודתם או שנמנעה מהם קבלה לעבודה.
היו רבים שהגדירו היבט זה של המקארתיזם כ"בהלת הלבנדר".
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוגדרה הומוסקסואליות כהפרעה נפשית.
באווירת האיומים ששררה במהלך המלחמה הקרה, שהועצמה עוד יותר על ידי גורמים פוליטיים שונים, נתפסה ההומוסקסואליות כמגפה חברתית, המציבה סכנה פוטנציאלית לביטחון המדינה.
החברה בארצות הברית באותה תקופה ראתה במשפחה את אבן הפינה לחוזק ולשלמות החברה, ולכן הומוסקסואלים שנתפסו כסוטי מין נחשבו כמי שאינם יכולים לתפקד במסגרת משפחתית וכמי שמאיימים להרעיל את החברה.
גם ה-FBI הפעיל מעקבים נרחבים כדי לזהות עובדי ממשלה הומוסקסואלים.
השימועים של מקארתי והחקירות כנגד הומוסקסואלים נראו כמונעים על ידי הרצון לזהות יחידים שיכולתם לתפקד כאזרחים נאמנים נפגעה.
ג'וזף מקארתי החל את מסעו האנטי-קומוניסטי במיצוב עצמו כמי שמגלם את הערכים האמריקאיים המסורתיים, כדי להפוך לנושא דגל (ממונה מטעם עצמו) של המוסריות החברתית.
באורח פרדוקסלי, האשמות על התנהגות הומוסקסואלית לכאורה היו אלה שבישרו על סופה של הקריירה הפוליטית של מקארתי.
כאמור, הרשימה השחורה של תעשיית הקולנוע כללה יותר מ-300 שחקנים, תסריטאים, במאים ועובדים אחרים.
הרשימה השחורה אמנם לא הייתה רשמית, אך אלו שהופיעו בה לא היו יכולים לעבוד בתחום בארצות הברית.
בכל תעשיית הבידור התקיימו רשימות שחורות, וכך גם באוניברסיטאות, בבתי ספר בכל רמות הגיל, בתחום המשפטים, ובתחומים רבים נוספים.
גם בנמלי הים איבדו רבים את משרותיהם: תוכנית לביטחון בנמלים שיזם משמר החופים של ארצות הברית זמן קצר לאחר תחילת מלחמת קוריאה, ומטרתה הייתה למנוע חדירה של סוכנים זרים דרך הים, דרשה שכל עובד שהטעין או פרק סחורה מאונייה אמריקאית, או עבד על סיפונה, יעבור שימוע לבדיקת נאמנותו.
השימוע נדרש מכל עובד בכל אונייה, ללא קשר למטען שנשאה או ליעדה.
גם בסדרת שימועים אלה הוסתרה זהות המאשימים, ולחשודים לא הייתה דרך לחקור אותם ולעיתים אף לא לדעת את תוכן עדותם.
כ-3,000 ספנים וסוורים איבדו את עבודתם בשל תוכנית זו.
רשימה חלקית של נפגעי המקארתיזם
להלן רשימה של כמה מהאישים הידועים ששמותיהם נכללו ברשימה שחורה או שסבלו מרדיפה כלשהי במהלך תקופת המקארתיזם:
דעת הקהל בארצות הברית לא הייתה מאוחדת בתמיכתה במקארתיזם, ונשמעו לא מעט התנגדויות וביקורת כלפי המדיניות.
בכלל המבקרים היו גם אישים שלא נודעו בהכרח בדעותיהם הליברליות.
הנשיא הארי טרומן הטיל וטו על "חוק ביטחון הפנים" של מקארן ב-1950, וטו שבוטל מאוחר יותר על ידי הקונגרס.
בדברים שבהם נימק את הטלת הוטו כתב טרומן, ש"במדינה חופשית מענישים בני אדם בשל פשעים שביצעו, אך לעולם לא בשל דעותיהם".
עוד לפני חוק זה, ב-1947, הטיל טרומן וטו (שגם הוא בוטל על ידי הקונגרס) על חוק לניהול יחסי העבודה במשק (Labor Management Relations).
החוק נועד לכאורה להסדיר את התנהלותם של ארגוני העובדים בארצות הברית, אך בפועל הטיל הגבלות רבות על פעילותם.
בין השאר תבע החוק מראשי ארגוני העובדים לחתום על תצהירים בשבועה המעידים כי אינם ומעולם לא היו קומוניסטים.
טרומן כתב נגד החוק כי יש בו "הפרעה מסוכנת לחופש הדיבור" וכי החוק "יתנגש עם עקרונות חשובים של חברתנו הדמוקרטית".
לאחר שסיים את תפקידו היה טרומן למבקר של מדיניות מחליפו, דווייט אייזנהאואר.
ב-1 ביוני 1950 תקפה הסנאטורית הרפובליקנית מרגרט צ'ייס סמית (ממדינת מיין) את המקארתיזם.
את נאומה לסנאט הכתירה בכותרת "הכרזת המצפון", וקראה לשים סוף ל"רצח אופי".
היא אמרה עוד, ש, ויצאה כנגד .
שישה סנאטורים רפובליקניים אחרים הצטרפו אליה לגנות את הטקטיקות של המקארתיזם.
אלמר דייוויס, אחד מן הפרשנים והכתבים המוערכים ביותר בשנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20 התבטא לעיתים קרובות כנגד מה שראה כהגזמה של מדיניות המקארתיזם.
הוא הזהיר כי תנועות אנטי-קומוניסטיות מקומיות רבות מהוות .
ב-1952 דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית ערעור על החלטה של ערכאה נמוכה יותר, ואישר חוק שאיפשר למועצת החינוך של העיר ניו יורק לפטר מורים "חתרנים" שלא עמדו במבחני נאמנות שנערכו להם.
השופט ויליאם או דאגלס כתב בדעת מיעוט כי .
אחד המתנגדים המשפיעים ביותר למקארתיזם היה השדרן והפרשן המפורסם אדוארד מורו, ששידר ברשת CBS.
ב-20 באוקטובר 1953 שידר מורו תחקיר על פיטוריו של מילו רדולוביץ', קצין מילואים בחיל האוויר של ארצות הברית, שהואשם ביצירת קשר עם קומוניסטים.
התוכנית מתחה ביקורת חריפה על שיטות החקירה של חיל האוויר, שכללו הצגת עדויות במעטפה סגורה, שלא הוצגו לפני הנאשם ועורך דינו.
ב-9 במרץ 1954 עסקה תוכנית אחרת במקארתיזם, והפעם תקפה ישירות את הסנאטור מקארתי.
כותרת התוכנית הייתה "דיווח על הסנאטור ג'וזף ר.
מקארתי", ובה נעשה שימוש בהקלטות נאומים שלו כדי להציגו כאדם לא-ישר, חסר זהירות ופוגעני כלפי עדים ואזרחים.
בדברי הסיכום לתוכנית אמר מורו:
תשדיר זה מוזכר כנקודה משמעותית בהבאת סיומו של המקארתיזם.
באפריל 1954 הותקף מקארתי גם בשימועים מול הצבא (כאמור לעיל).
השימועים שודרו בשידור חי בטלוויזיה, ברשת ABC, וכך היו הצופים יכולים לראות את שיטות החקירה הבוטות והאגרסיביות של מקארתי.
באחד מחילופי הדברים המפורסמים במהלך השימועים הטיח מקארתי בפרקליט שייצג את הצבא, ג'וזף ולץ', כי אחד מעורכי הדין במשרדו בשם פרדריק פישר, היה חבר באגודת סטודנטים שמאלית בעת לימודיו בהארוורד.
ולץ' דחה את ההאשמה וטען שמדובר בחוסר זהירות שנבע מגילו הצעיר של פישר, ותקף את מקארתי על כך שבחר לחשוף את העובדה הזו בשידור חי ללא הסכמה מוקדמת או אזהרה.
כאשר המשיך מקארתי במתקפתו של פישר, אמר ולץ':
ולץ' סירב לענות לשאלות נוספות של מקארתי, ואמר עוד: לשמע הדברים פרצו השומעים ביציע הקהל במחיאות כפיים.
המקארתיזם הגיע לשיאו, כאמור, בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. במחצית השנייה של העשור החל המקארתיזם לדעוך ולהיחלש.
אחת הסיבות המרכזיות לכך הייתה דעת הקהל בארצות הברית שהשתנתה והביאה לירידת התמיכה הציבורית במקארתיזם; אירוע חשוב בשינוי זה היו שימועי מקארתי מול הצבא, שהוזכרו בפיסקה הקודמת.
גורם נוסף להיחלשות המקארתיזם היה שורה של פסיקות משפטיות.
פסק דין חשוב בנושא היה בתביעתו של ג'ון הנרי פאוק (Faulk), שהיה מגיש של תוכנית קומדיה ברדיו.
פאוק היה פעיל שמאל בארגון העובדים שבו היה חבר, ארגון אמני הרדיו והטלוויזיה.
פאוק נחקר על ידי ארגון פרטי בשם AWARE, אחד מן הארגונים הפרטיים שבחן עובדים כדי למצוא סימנים ל"חוסר לויאליות" קומוניסטית.
AWARE מצא שפאוק אינו מתאים, והוא פוטר על ידי מעסיקיו ב-CBS.
בניגוד לרובם המוחלט של מי שפוטרו בדרך זו, פאוק החליט לא לוותר וב-1957 תבע את חברת AWARE.
המשפט הוכרע לטובתו ב-1962, בפסיקה שקבעה למעשה שכל מי שיוצר ומנהל "רשימה שחורה" ומי שעשה בה שימוש חשוף לתביעה בגין הנזק התעסוקתי והכלכלי שגרם.
בתוך זמן קצר נעלמו הגופים הפרטיים שעסקו בתחקור ובחינת נאמנות (אם כי רשימות שחורות לא פורמליות המשיכו להתקיים במידת מה).
זמן קצר לפי הפסיקה לטובת פאוק, ב-1960, החליטו רבים בתעשיית הקולנוע בהוליווד להפסיק את השימוש ברשימות שחורות: דלטון טרמבו, שהיה אחד מהבולטים ב"עשיריית הוליווד", הוחרם למעשה במהלך שנות החמישים, ותרומותיו לסרטים הופיעו ברשימת הקרדיטים בשם בדוי.
ב-1960 השתנה היחס אליו, ושמו האמיתי הופיע ברשימת הקרדיטים של סרטים שכתב, "אקסודוס" ו"ספרטקוס".
פסיקות של בית המשפט העליון של ארצות הברית היו מרכיב חשוב בהחלשת המקארתיזם.
שניים מן השופטים שמינה הנשיא דווייט אייזנהאואר, ארל וורן (שהתמנה לנשיא בית המשפט העליון) וויליאם ברנן התבררו כליברלים יותר ממה שחשבו הנשיא ואנשי ממשלו.
אייזנהאואר אמר מאוחר יותר שמינויו של וורן היה "הטעות הגדולה ביותר" שעשה.
מקארתי עצמו התנגד למינוי ברנן, והיה היחיד שהצביע נגד בשימוע שערך הסנאט לקראת מינויו.
ב-1956 הגיעה לדיון בבית המשפט העליון תביעתו של הארי סלוצ'אואר (Harry Slochower) כנגד ועדת החינוך של העיר ניו יורק.
סלוצ'אואר היה מרצה בקולג' בברוקלין, שפוטר לאחר שסירב לענות על שאלה שנגעה להיותו חבר בעבר במפלגה הקומוניסטית.
סלוצ'אואר הסתמך על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, המגן על אדם מפני הפללה עצמית, ובשל כך פוטר.
בית המשפט העליון פסק שפיטורים כאלה אסורים, וכתב ש
פסיקה חשובה נוספת הייתה בפסק דין ייטס נגד ארצות הברית.
בית המשפט העליון ביטל את הרשעתם של ארבעה עשר איש, שהורשעו בערכאות נמוכות יותר על פי "חוק סמית" .
בית המשפט העליון פסק כי יש לפרש את החוק בדרך מצמצמת מאד: ראשית, כי החוק מתייחס רק לארגונים שיוקמו מעת חקיקתו והלאה, ולפיכך אינו חל על המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית שהייתה קיימת לפני החוק.
שנית, בית המשפט קבע כי יש להבדיל בין דיון אבסטרקטי על הפלת הממשל לבין דיון מעשי; בית המשפט פירש שהחוק מתייחס רק לדיון מעשי, ומכיוון שהמפלגה הקומוניסטית עסקה בנושא באופן תאורטי בלבד לא ניתן להחיל עליה את החוק.
פסק הדין התפרסם ב-17 ביוני 1957. באותו יום התפרסם פסק דין נוסף, פסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית, שגם לו הייתה השלכה חשובה על החקירות האנטי-קומוניסטיות.
ג'ון תומאס ווטקינס היה פועל בארגון פועלי הרכב, שנקרא להעיד בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית על חברותו לכאורה במפלגה הקומוניסטית.
כאשר התבקש ווטקינס לתת לוועדה שמות של אנשים שהיו חברים בעבר במפלגה הקומוניסטית הוא סירב לעשות כן, וטען ששאלות כאלה חורגות מסמכותה של הוועדה, ועל כך נענש בקנס ובשנת מאסר.
בית המשפט העליון קבע שלוועדה אכן אין סמכות לשאול את העד שאלות שהן מחוץ לתחום חקירתה, ובכך הטיל מגבלות משמעותיות על יכולתה של הוועדה לחקור עדים וחשודים, יכולת שעד אז נתפסה כבלתי מוגבלת.
שתי הפסיקות הללו, יחד עם פסקי דין נוספים שהתפרסמו באותו יום נתפסו כמכה למקארתיזם.
אנטי-קומוניסטים שונים כינו את יום פרסום פסקי הדין "יום שני האדום", ומנהל ה-FBI, ג'יי אדגר הובר, קרא להחלטות בית המשפט הנשיא אייזנהאואר התחמק משאלות בנושא במסיבת עיתונאים, אך כתב מכתב לנשיא בית המשפט, ובדיווחים שונים נאמר שכעס מאוד על ההחלטות.
יום מתן ההחלטות נתפס כסימן לאסרטיביות של בית המשפט בהנהגת נשיאו החדש, והעיתונאי י' פ' סטון אמר שיום זה
המחלוקות הפוליטיות שיצר המקארתיזם בארצות הברית נוכחות בשיח הפוליטי והציבורי עד היום, והפולמוס סביב האנטי-קומוניזם עודו מתנהל.
חלקים מהמנגנון הפוליטי-משפטי שנוצר בזמן המקארתיזם עדיין קיימים: חוקת קליפורניה דורשת גם כיום (2014) מכל עובדי ממשל המדינה שבועות נאמנות, דבר היוצר בעיה דווקא לקוויקרים ולעדי יהוה, שאמונתנם מונעת מהם להצהיר על נאמנות מלאה למדינה.
חלקים מחוק מקארן, שהוזכר לעיל, עדיין בתוקף.
המקארתיזם הפך למושג בשיח הפוליטי בארצות הברית ובמדינות מערביות אחרות, כמסמל רדיפה פוליטית מוגזמת ודרישת נאמנות למדינה הבאה על חשבון זכויות אזרח בסיסיות.
כל אלה נקראים לעיתים קרובות "מקארתיזם".
המונח הפך לנרדף גם למונח "ציד מכשפות", ושני השמות הללו מתייחסים למצבים של היסטריה המונית ופאניקה.
משקיפים שונים השוו את רדיפת הקומוניסטים והליברלים במהלך תקופת מקארתי לפעולות שננקטו כנגד חשודים בטרור, ברובם מוסלמים, לאחר הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001, ועם תחילת המלחמה בטרור.
היו שהשוו את חוק הפטריוט שהועבר בקונגרס ונכנס לתוקף בתחילת 2002 להחייאת תפיסת העולם המקארתיסטית, ובפשטות החלפת המילה "קומוניסט" במילה "טרוריסט".
מאידך, היו שהשוו בין ההתנגדות הליברלית למקארתי לבין תפיסת העולם הליברלית בעשור השני של המאה ה-21. הנוקטים השוואה זו טוענים שהליברלים בשנות ה-50 של המאה ה-20 פגעו במאבק בקומוניזם, והליברלים בתחילת מאה ה-21 פוגעים במלחמה בטרור.
המקארתיזם עומד עדיין גם במרכזו של ויכוח היסטורי.
כאמור לעיל, מסמכים מסווגים שנחשפו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 בארכיוני הקג"ב וארכיונים אחרים של ברית המועצות לשעבר, וכן חשיפת מסמכי וינונה, מסמכים סובייטיים שיורטו על ידי סוכנויות ביון של ארצות הברית ובריטניה, מראים שהחל משנות ה-40 של המאה ה-20 עסקה ברית המועצות בפעילות ריגול נרחבת בארצות הברית.
כפי שהוזכר לעיל, מסמכים אלה הוכיחו שהמפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית מומנה ברובה על ידי ברית המועצות, וכי זו גם כיוונה את מהלכיה הפוליטיים.
יש המאשימים גם כי חבריה גויסו לעיתים קרובות למשימות ריגול בארצות הברית.
ישנם כמה פרשנים הרואים בכך הצדקה, מסוימת לפחות, למקארתיזם.
אחרים חשים כי אכן היה אלמנט חתרני מסוכן בארצות הברית באותן שנים, וכי הסכנה אכן הצדיקה אמצעים קיצוניים.
פרשנים נוספים טוענים כי אמנם היה צורך באמצעים חמורים, אם כי הממשל הגזים בנקיטת אמצעים אלה; ואולם, לטענתם, היסטוריונים של תקופת המקארתיזם ממעיטים בתיאור עומק פעילות הריגול הסובייטית בארצות הברית באותה תקופה, או בהבנת אופייה הבלתי דמוקרטי של המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית.
גם טרוצקיסטים ומתנגדי סטלין באופן כללי מדגישים את הרדיפה שחשו מצד המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית.
מאידך, ישנם פרשנים הטוענים שלמרות הגילויים החדשים מהארכיונים ברוסיה, בסופו של דבר המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית הייתה קבוצת שוליים חסרת משמעות בשנות ה-50, וכי הנזק שנגרם לאינטרסים אמריקאיים על ידי הריגול הסובייטי היה חסר חשיבות.
לטענתם, הנזק שגרם המקארתיזם לחוקת ארצות הברית הוא גדול בהרבה מזה שנגרם אי פעם על ידי המפלגה הקומוניסטית.
ב-1952 פרסם המחזאי ארתור מילר את מחזהו "ציד המכשפות", המציג את ציד המכשפות בסיילם כמטפורה למקארתיזם.
הרעיון העומד מאחורי המחזה הוא שרדיפה דמוית מקארתיזם עלולה להתרחש בכל זמן, בכל מקום ובכל קהילה.
במוקד המחזה עומדים הגיבורים הטרגיים של סיילם, אשר מרגע שהואשמו אינם יכולים לזכות את עצמם, בשל צורת החשיבה הלא-רציונלית של הציבור ושל בתי המשפט.
מילר כתב מאוחר יותר: .
מקאפה (בפורטוגזית: Macapá) היא בירת מדינת אמאפה שבברזיל.
העיר קרויה על שם פרי הדקל המקומי, בשפת הטופי.
העיר ממוקמת בגובה של 14 מטרים מעל פני הים, ואקלימה הוא אקלים טרופי.
העיר ממוקמת על קו המשווה.
עיקר כלכלת העיר מתבססת על כריית מחצבים - בעיקר עפרות ברזל, זהב, מנגן וכן על כריתת עצים, עיבוד עורות ודיג.
התעשיות העיקריות של העיר הן תעשיות הגומי והמכוניות.
האזור בו נמצאת העיר התגלה לראשונה למתיישבים אירופאים בשנת 1544. במקום הוקם בשנת 1688 מוצב צבאי במטרה להגן על פתח נהר האמזונאס.
העיר עצמה נוסדה ב-4 בפברואר 1758. העיר גדלה בהדרגה עד שהפכה לבירת המדינה בשנת 1944.
המצודה העתיקה ממנה התפתחה העיר משמשת כיום כמוזיאון להתפתחות העיר.
המקארוב PM הוא אקדח תקני בכוחות המשטרה והצבא של ברית המועצות מאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
האקדח Makarov PM פותח בסוף שנות ה-40 כתחליף לאקדח TT.
האקדח פותח על ידי ניקולאי מקארוב ונושא את שמו.
האקדח הוכנס רשמית לשירות בשנת 1951, ושימש כנשק תקני של קציני צבא, שוטרים ואנשי כוחות הביטחון בברית המועצות.
כמו כן האקדח סופק לצבאות של ברית ורשה ולמדינות אסיה ואפריקה שונות.
פרט לברית המועצות האקדח יוצר (לפי רישיון סובייטי) גם בבולגריה, בגרמניה המזרחית ובסין.
בסוף שנות ה-90 פותח דגם משופר MP-448 אך הוא הצליח להיכנס לשימוש רחב.
ב-2003 הוחלף המקארוב PM על ידי האקדח Gsh-18 ויריגין PYa.
- מיוצרת גרסה מקומית של האקדח.
סין - דגם ה-Type 59 של האקדח אומץ על ידי הצבא הסיני ב-1959, יוצר מקומית, עם מספר שינויים.
גרמניה המזרחית - יוצרה גרסה מקומית של האקדח, אשר נקראה Pistole M
משקל (ללא מחסנית וכדורים): 730 גרם
הזנה: מחסנית חיצונית של 8+1 כדורים (ה-"1+" מתייחס לכדור שניתן לטעון לקנה)
הארכיבישוף מקאריוס השלישי היה ארכיבישוף יווני-אורתודוקסי, ונשיאה הראשון של קפריסין העצמאית.
הוא נולד ב-1913 כמיכאל כריסטודולו מוסקוס (Μιχαήλ Χριστοδούλου Μούσκος), ונבחר לכהן כארכיבישוף של קפריסין בשנת 1950, עת האי היה עדיין תחת חסות בריטית.
מקאריוס היה מעורב בתנועה לעצמאות קפריסין וניהל קשרים משמעותיים עם אאוקה (Εθνική Οργάνωσις Κυπρίων Αγωνιστών, ר"ת EOKA, "ארגון לאומי של לוחמים קפריסאים"), המחתרת הקפריסאית שפעלה באותן שנים.
מקאריוס הוגלה באותן שנים על ידי הבריטים עקב קשרים אלו וטענות על תמיכה בטרור.
עם סיום גלותו עבר להתגורר באתונה שם פעל למען שחרור קפריסין מהשלטון הבריטי ולמען איחודה עם יוון (אנוסיס).
משהבין ב־1959 שטורקיה ובריטניה לא יאפשרו לאי להתאחד עם יוון, הסכים שקפריסין תקבל עצמאות וחוקה, לפיה יהיה הנשיא יווני, וסגן הנשיא טורקי.
ב-1960 מונה לנשיא הראשון של האי, וחבר לקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות, כאשר הוא מעורר עליו לא אחת את זעם המעצמות המערביות.
ב-1963, באמצעות הצעה ל-13 תיקוני חוקה שהציע שהיו מנוגדים להסכם הקמת קפריסין, עורר על עצמו את המיעוט הטורקי באי, וגרם להתפטרות סגן הנשיא הטורקי ופקידים אחרים.
בפועל גרמה הצעתו לפחד אצל המיעוט הטורקי שהחל להתיישב ביישובים טורקיים לעומת יישובים מעורבים קודם לכן.
בנוסף פרצו לאחר מכן מהומות בין יוונים לטורקים וכתוצאה מכך, ב-1964 נפרס "כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין", או "אונפיסי"פ" (UNFICYP, United Nations Peacekeeping Force in Cyprus), כדי לשמור על הסדר באי.
מאז ניסיון זה, פעל מקאריוס באופן ממלכתי וניסה לבנות את קפריסין כמדינה דו-לאומית עם זכויות שוות לשני העמים.
לחצים של המחתרת היוונית בסיוע החונטה היוונית ששלטה ביוון באותה תקופה, סיימו את שלטונו של מקאריוס באמצעות מהפכה צבאית ב-1974. המהפכנים שאפו להשיג את איחודה של קפריסין עם יוון באמצעות המהפכה הצבאית, אך הדבר הביא לפלישת טורקיה לקפריסין ולהתמוטטות החונטה הצבאית ביוון.
מקאריוס הוחזר לשלטון לאחר מספר חודשים ב-1974, אך הצבא הטורקי נותר באי למרות התנגדותו, וקפריסין חולקה הלכה למעשה לשתי ישויות פוליטיות נפרדות.
מקאריוס כיהן כנשיא קפריסין עד שנפטר מהתקף לב ב-1977. הוא נקבר במנזר קיקוס בהרי טרודוס, במרכז קפריסין.
מקאסאר () היא בירת מחוז דרום סולאווסי באינדונזיה.
עיר הנמל משתרעת על פני כ-200 קמ"ר בדרום-מערב האי סולאווסי, על שפת מצר מקאסאר.
בין 1971 ל-1999 שינה משטר סוהארטו את שם העיר לאוג'ונג פנדאנג (Ujung Pandang), על שמה של מצודה שהייתה קיימת בעיר, ולעיתים עדיין נעשה שימוש בשם זה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בעיר כ-1.42 מיליון תושבים, ובכך היא העיר הגדולה ביותר על האי סולאווסי והעשירית באינדונזיה כולה.
במטרופולין שלה, המכונה מאמינאסאטה, התגוררו באותה עת כ-2.88 מיליון תושבים.
נמל מקאסאר הוא מעגנו של חלק מ"ארמדה II" של חיל הים האינדונזי.
כבר ב הייתה ממלכה קטנה במקום, שהייתה מורכבת מבני השבטים מקאסאר ובוגיס.
בני מקאסאר היו יורדי ים ושודדי ים שאיימו על האזור באמצעות שליטתם על מצר מקאסאר.
האירופאים הראשונים שביקרו במקום היו פורטוגזים שביקרו במקום כבר ב-1545. בעשור הראשון של המאה ה-17 התאסלמו תושבי מקאסאר והמסחר במקום פרח.
בניגוד למקומות אחרים, המלך של מקאסאר התעקש שהעיר תהיה פתוחה למסחר חופשי לכל המעוניין, ובכך הביא להתפתחות העיר ולהפיכתה למרכז סחר מוקדם של מזרח אינדונזיה.
בנוסף, במקאסאר הונהגה סובלנות דתית, וגם כאשר האסלאם נהייה הדת הדומיננטית באזור הורשו הנוצרים לנהל מסחר חופשי בעיר.
בשנות ה-20 של המאה ה-17 כ-500 סוחרים פורטוגזים נהגו לפקוד בקביעות את מקאסאר, וסחרו בה במשי, מוצרי טקסטיל ויהלומים.
יחסי קרבה קרובים נוצרו בין הפורטוגזים לשליטי מקאסאר, שלמדו פורטוגזית וספקו לסוחרים הפורטוגזים ביטחון וסיוע.
היחסים ביניהם התהדקו גם בגלל האינטרס המשותף שלהם להדוף את ההולנדים שניסו להשתלט על האזור.
לאחר שנת 1641 התפתחה מקאסאר מאוד בגלל נפילת מלאקה לידי ההולנדים והעברת המסחר שעבר במלאקה למקאסאר, ובשנות ה-50 של המאה ה-17 ייסדו הדומיניקנים כנסייה במקאסאר.
בשנת 1660 התקיים במקאסאר רובע פורטוגזי בו התגוררו כ-2,000 תושבים פורטוגזים.
בשנת 1666 תקפו ההולנדים את מקאסאר, ובשנת 1667 כבשו ההולנדים, בשיתוף עם הנסיך של מדינת בונה, את מקאסאר.
ההסכם מ-18 בנובמבר 1667 לא מנע את המשך הלחימה, עד שנפלה כל העיר בידי ההולנדים בשנת 1669. לזכר המלחמה כתב אנצ'יק אמין את "שירת מלחמת מנגקאסאר", שיר באורך 2136 שורות, ביסודו במאלאית אבל יש בו גם מלים משפת אצ'ה ומשפת מינאנגקאבאו.
בשנת 1830 הגלו ההולנדים את הנסיך דיפונגורו, לאחר כניעתו, אל מקאסאר.
בשנת 1855 מת דיפונגורו, ונקבר במקאסאר.
שמו הונצח בכתיב DIPANEGARA בשתי אוניברסיטאות, ובשני מבנים באחת מהן, וגם בתחנת אוטובוס.
מקאם שהאב א-דין (ערבית: مقام شهاب الدين) בנצרת הוא מבנה מקאם המזוהה כקברו של שהאב א-דין, אחיינו של צלאח א-דין, שמצא את מותו בקרב קרני חיטין ב-1187. המקום נמצא מול חאן אל-באשה בדרום השוק העירוני בעיר ובסמוך לבזיליקת הבשורה.
במקום שוכן מבנה קטן הנושא כיפה ירוקה ובו חדר בודד.
פרוזדור חיצוני מוביל אל חצר קטנה וממנה עולה גרם מדרגות אל הגג, המשמש כמסגד.
המקום ניצב בליבם של עימותים וחיכוכים בלתי פוסקים בין האוכלוסייה הנוצרית לאוכלוסייה המוסלמית בנצרת, על רקע כוונתם של האחרונים להקים במקום מסגד.
התוכנית אושרה על ידי ממשלת ישראל בשנת 1997, ובשל קרבתו הרבה לבזיליקת הבשורה התנגדו לה הנוצרים.
המקום זכה לכינויים "מסגד המריבה" ו"כיכר המריבה", וביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2000 מיקד את תשומת הלב העולמית לעניין.
לבסוף קבעה הממשלה בחודש מרץ 2002, לאחר שבחנה את המלצותיה של ועדה מיוחדת בראשותו של שר הבינוי והשיכון נתן שרנסקי, כי המסגד לא יוקם באתר שבו ביקשו להקימו.
תחת זאת הציעה הוועדה שבעה אתרים חלופיים להקמתו של המסגד.
ההחלטה גררה תגובות גינוי מצידם של פוליטיקאים ערבים ואנשי דת מוסלמים.
דובר הכנסייה הקתולית בישראל והקהילה הנוצרית המקומית הביעו קורת רוח.
בתגובה נבנה במקום מבנה בלתי חוקי, אך הוא נהרס ביום 1 ביולי 2003 לפי צו של בית המשפט המחוזי בנצרת.
כאשר החלו דחפורי מינהל מקרקעי ישראל לבצע את מלאכת ההריסה, קרא המואזין במסגד למאמינים להגיע אליו ולהצילו.
בתגובה הגיעו כמה עשרות אנשים למקום ובהם שניים מסגני ראש העיר נצרת, אך פעולת ההריסה שגובתה בנוכחותם של כ-500 שוטרים, התנהלה בשקט יחסי.
התקרית היחידה שנרשמה במהלך האירוע הייתה פציעתו של שוטר באורח קל כתוצאה מדקירה.
המתיחות בין העדות בנצרת זכתה לאזכור בנאומו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר עת ביקר בעיר וערך מיסה בהר הקפיצה בשנת 2009.
מקאם א-נבי סעין הוא מסגד ומקאם, השוכן בגובה של 487 מטר מעל פני הים, צפונית למרכזה של העיר נצרת.
המסגד נמצא בשיא גובהו של הרכס התוחם את העיר מצפון, כ-150 מטרים צפונית-מזרחית לכנסייה הסלזיאנית, ונשקף ממנו נוף פנורמי לעבר נצרת, נוף הגליל ועמק יזרעאל מדרום, ואל עבר הרי הגליל העליון, חיפה והקריות מצפון וממערב.
לא ברור למי מיוחס הקבר שכן באסלאם אין נביא בשם סעין.
המסגד עבר שיפוץ מקיף בשנת 2009, וכיפתו הוחלפה.
למבנה שתי קומות וצורתו היא כשל טרפז באורך של 20 מטר, וברוחב של 20 מטר בבסיסו.
סמוך לחזיתו הצפונית הפונה אל הכביש מתנשא מינרט מתומן שבו מרפסת בודדת, ומעליה ארבעה חלונות המקיפים את המגדל וצריח אפור מחודד.
קומתה הראשונה של החזית עשויה מאבן וקבועים בה ארבעה חלונות גדולים בצורת קשתות ודלת.
חזית הקומה השנייה חלקה וצבועה בגוון ירוק בהיר, וקבועים בה חמישה חלונות בצורת קשתות ומעל כל אחד מהם חלון עגול קטן (חלונות בסגנון דומה מקיפים את הקומה השנייה מכל צדדיה).
החזית כולה מחולקת לשבעה חלקים ברוחבים משתנים, וביניהם מפרידים שבעה זוגות של עמודים צרים צבועים בירוק בקומה הראשונה, והמשכם בעמודים מצופים באבן בקומה השנייה.
הפתח בקומה הראשונה מוביל אל ארקאדה הנמתחת לאורך החזית המערבית של המבנה, ובה נמצאת דלת הכניסה אליו.
קומתו הראשונה של המסגד מחולקת למספר חדרים, ובהם החדר הנחשב למקום קבורתו של השייח.
הקומה השנייה עשויה מחלל בודד שנתמך בשתי שורות של עמודים עגולים, הממוקמים לאורך הקיר המערבי והקיר המזרחי.
לכיפתו המוזהבת של המבנה צורת בצל, והיא נחה על בסיס מוקף בחלונות,
בצמוד ממערב למבנה נמצא מאגר מים גדול.
מקאפי שהייתה מוכרת בשנים 2014–2017 כחברת אינטל סקיוריטי היא חברת אבטחת מחשבים ויצרנית תוכנות אנטי וירוס ואבטחת מחשב הממוקמת בסנטה קלרה, קליפורניה ארצות הברית.
החברה משווקת בכל העולם את McAfee VirusScan ומוצרי אבטחה והגנת המחשב, וכן שירותים הכוללים IntruShield, Entercept ומותגי Foundstone.
החברה נוסדה בשנת 1987 על ידי ג'ון מקאפי בשם McAfee Associates.
מקאפי, שהיה עובד לוקהיד באותה תקופה, התחיל לפתח תוכנת אנטי-וירוס אחרי שגילה שהמחשב שלו נגוע בווירוס המחשב Brain.
בשנת 1989, לאור ההצלחה של התוכנה, עזב מקאפי את לוקהיד ועבר לעבוד במשרה מלאה בחברה, אותה הפעיל בתחילה מביתו.
בשנת 1993 הונפקה החברה בבורסה לאחר הצלחות מסחריות, אך שנה לאחר מכן עזב מקאפי את תפקידו ופרש מהחברה, ושנתיים לאחר מכן מכר את כל החזקותיו בחברה.
בשנת 2004 שונה המבנה האדמיניסטרטיבי של החברה.
באביב של אותה שנה, בוצעו מספר שינויים בהחזקות החברה והמבנה העסקי וכתוצאה מכך הוחלט על חזרה לשם מקאפי וזאת במטרה להתמקד בטכנולוגיות אבטחה.
בין החברות שנקנו ונמכרו על ידי מקאפי, נמנית חברת Trusted Information systems אשר פיתחה כלי חומת אש (Firewall toolkit) שהופץ בגרסה חינמית כבסיס פרסומי של Gauntlet Firewall.
בשלב מאוחר יותר גם הוא נמכר.
כתוצאה משותפות קצרה בין מספר חברות, הייתה מקאפי מעורבת מאוד בעולם הקוד הפתוח, הרבה לפני חברות מסחריות אחרות.
לחברת מקאפי היו זכויות על שם החברה מול McAfee Coliseum – ביתם של קבוצת בייסבול אמריקנית מאוקלנד, קליפורניה בשם אוקלנד אתלטיקס (Oakland Athletics).
ב-19 באוגוסט 2010 נקנתה החברה על ידי חברת אינטל עבור סכום של 7.68 מיליארד דולר, והפכה לחטיבת אבטחת המידע של ענקית השבבים.
ב-7 בספטמבר 2016 הודיעה אינטל על מכירת 51% ממניות החטיבה ל-TPG, קרן השקעות מהגדולות בעולם, עבור סכום של 4.2 מיליארד דולר, ובכך חזרה מקאפי להיות חברה עצמאית.
ג'ון מקאפי, מייסד חברת האבטחה, הביע עניין ברכישת החטיבה אולם סורב בטענה להשבחת ערך הנכס בעקבות השם.
ב-23 ביוני 2021 ג'ון מקאפי נמצא מת בבית כלא בספרד לאחר שאושרה הסגרתו לארצות הברית בעקבות חשד לעבירות כלכליות.
מוצרי מקאפי מבוססים על טכנולוגיית אבטחת המחשב ופיתחה פתרונות פרו-אקטיביים ושירותים מסביב לעולם וזאת כדי להבטיח ללקוחותיה גלישה בטוחה ברשת.
מוצרי החברה מותאמים לשימוש על ידי לקוחות ביתיים ועסקיים.
בנוסף על כך, מוצריה פונים גם לסקטור הציבורי וחברות נותני שירותים ומאפשרת להם ליהנות מכל החידושים בהגנת ומניעת גנבת רגיש.
מקאפי סריקת וירוס פלוס (McAfee VirusScan plus).
בשנת 2006 רכשה מקאפי את אוניגמה, חברת הזנק מרמת החייל, תמורת 20–30 מיליון דולר.
אוניגמה פיתחה מערכת DLP שהפכה לאחד המוצרים העיקריים של מקאפי.
בשנת 2011 רכשה מקאפי את סנטריגו, חברת הזנק מכפר סבא שפיתחה פתרון ניטור ואבטחת בסיסי נתונים.
מרכז הפיתוח הישראלי נסגר ב-2018, לאחר שהחברה העבירה את הפיתוח של המוצר לאירלנד.
בשנת 2012 רכשה מקאפי את אינסייטיקס שעסקה במתן פתרונות אבטחת מידע לעסקים תמורת מיליון דולר.
התמיכה במוצרי החברה הופסקו ב-2016 והסניפים בפתח תקווה ורעננה נסגרו.
הסניף האחרון ברמת החייל נסגר ב-2021.
מקאראפה (Makarapa) היא קסדת פלסטיק ססגונית, שנוצרת ומאוירת במלאכת יד, ומשמשת אוהדי ספורט בדרום אפריקה.
יוצרי המקאראפה צובעים אותה בצבעי הקבוצה אותם הם אוהדים, ולעיתים הם מרכיבים גם משקפי פלסטיק ענקיים.
ראשיתן של המקאראפות ב-1979. אלפרד בלויי, אוהד של קבוצת הכדורגל קייזר צ'יפס, הגיע למשחק סוער של הקבוצה, במהלכו הושלכו בקבוקי בירה.
בלויי, שעבד כפועל ניקיון בפרטוריה, חבש את הקסדה ממקום עבודתו כדי להגן על ראשו, ולקראת המשחקים הבאים צבע אותה בצהוב ובשחור, כצבעי הקבוצה.
אוהדים נוספים ביקשו ממנו שיכין להם קסדות כאלה, ועד מהרה הן הפכו פופולריות, ובלויי החל לעסוק בייצורן.
כיום אין משתמשים בהן לשם הגנה מפני בקבוקים, אלא לשם קישוט בלבד, והן משמשות גם אוהדי ענפים אחרים פרט לכדורגל.
המקאראפות של בלויי הן כיום סימן מסחרי (Baloyi Makarapa).
מקאלן היא עיר במחוז הידלגו בדרום מדינת טקסס, ארצות הברית.
העיר שוכנת חמישה קילומטרים צפונית מהגבול עם מקסיקו, מול העיר המקסיקנית ריינוסה, בעמק ריו גראנדה, במרחק של 110 ק"מ מערבית למפרץ מקסיקו.
לפי מפקד התושבים שנערך בשנת 2010 חיו במקאלן 129,877 תושבים ו-774,769 תושבים באזור המטרופוליני מקאלן-אדינבורג-מישן.
מקאלן ידועה כ'עיר הדקלים' בזכות הדקלים הרבים בעיר.
דקל הוא העץ המתאים ביותר במזג אוויר אקלים סובטרופי גשום השורר באזור.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 32 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 21 מעלות צלזיוס.
עד לחתימת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה אשר נכנס לתוקף בשנת 1994 ענפי הכלכלה העיקרים היו חקלאות ונפט.
דרומית-מערבית לעיר ישנו אזור סחר חופשי.
מקאם א-נבי אבו אבראהים , הוא אתר דתי (מקאם) השוכן בדלית אל-כרמל בשכונה המערבית לא רחוק מהמרכז הישן של היישוב.
אבו איברהים הוא אחד מהנביאים מייסדי האמונה הדרוזית ומפיציה במאה ה-11. הוא היה אחד השליחים הראשונים שנשלח על ידי הח'ליף המצרי הפאטימי אל-חאכם כדי להפיץ את הדת.
אבו אבראהים היה השני מבין חמשת הנביאים מייסדי האמונה.
המתחם נמצא בקרבת בית אוליפנט.
המערה שימשה לו כמקום מסתור לאחר שנרדף בעקבות מעשיו.
הוא הצליח לחמוק דרך סדק במערה.
במתחם חמש ח'ילוות (בתי תפילה דרוזים).
המקאם הוא מערה תת-קרקעית שבו נהג הנביא אבו אבראהים להתפלל, גודלה הוא 2 על 1.5 מטר.
אל המערה מובילות מדרגות היוצאות מתוך אולם מרכזי הבנוי מעל המערה.
המבנה מעל המערה משמש להתכנסות מפגשים ותפילה דתית.
תאריך הקמת המקאם אינו ידוע, ויש לכך מספר מסורות.
אחת המסורות המקומיות מספרת שבזמן מלחמות נהגו הנשים והילדים למצוא מקלט במקום והגברים שיצאו לקרב הצליחו לנצח בהשראת הנביא.
החל משנת 2007 מתקיימת במקום צעדה שנתית בתאריך 6 ביולי.
ההחלטה על האירוע התקבלה על ידי המועצה הדתית הדרוזית העליונה ביחד עם האימאם אבו מוניר קאסם נסר א-דין.
באירוע משתתפים דרוזים מכל הכפרים.
מקאלאן (The Macallan) היא מזקקת ויסקי סקוטי סינגל מאלט הנמצאת בספייסייד שבמוריי בצפון הרמה הסקוטית.
מזקקת מקאלאן הוקמה בשנת 1824 על ידי אלכסנדר רִיד והעסיקה בתחילת דרכה 7 עובדים אשר ייצרו כ-25,000 ליטר ויסקי, שנמכר בכדי חרס שהכילו 5 ליטרים.
בשנת 1845 בוטל המס על הזכוכית שהיה בסקוטלנד ואז הוחל שיווק בבקבוקי זכוכית.
לאחר שהלך ריד לעולמו בשנת 1847, הועברה המזקקה לבנו ולאחר שהבן נפטר התחלפו כמה בעלים עד שהמזקקה נרכשה על ידי ג'יימס סטיוארט, שהחל בה בתהליכי שיפור וייעול, שהמשמעותי שבהם הוא יישון הוויסקי הגולמי בחביות עץ אלון.
משנת 1968 נסחרה המזקקה בבורסה.
חלק מהמניות נרכשו על ידי חברות אלכוהול גדולות, אך חלק מהמניות נשארו בבעלות עובדי המזקקה ותושבי הכפר בו נמצאת המזקקה.
בשנת 1999 נמכרה חברת 'היילנד דיסטילרס', שבבעלותה הייתה מזקקת מקאלאן ב-601 מיליון ליש"ט ל'קבוצת אדרינגטון' אשר שמרה על תהליך ייצור הוויסקי.
ביוני 2018 נפתחו המזקקה החדשה ומרכז המבקרים של מקאלאן באיסטר אלצ'יז.
מקאלאן הוא סינגל מאלט המשמש גם כמרכיב בייצור מותגי בלנדד מאלט, כגון שיבס ריגל.
הוויסקי מיוצר מזן אחד של שעורה הנקרא 'Golden Promise' ומשמרים.
בחברה כמאתיים עובדים, מהם מועסקים בייצור הוויסקי עצמו תשעה בלבד במשמרות סביב השעון כשבכל משמרת שני עובדים.
המזקקה הכריזה על שישה עמודי יסוד ("The Six Pillars") - אבני המסד של תהליך ייצור:
בית רוחני - בית איסטר אלצ'יז, בנין המזקקה המקורי, שהוא גם סמל המזקקה, אשר נבנה בשנת 1700 בלב אזור ההיילנד.
דודי זיקוק קטנים - הזיקוק נעשה בדודי נחושת קטנים יחסית, בנפח 3,900 ליטר ובעלי צוואר נמוך, שגודלם וצורתם הייחודית מעניקים מגע מקסימלי עם הנחושת, ומספקים טעם עשיר, פירותי ומלא.
"חיתוך" משובח - בחירת החיתוך המשובח והסלקטיבי ביותר של האלכוהול בזמן הזיקוק.
חביות אלון ייחודיות - היישון, המעניק לוויסקי 80% מטעמו, נעשה בחביות עץ אלון מאמריקה ומספרד.
המזקקה רוכשת חביות חדשות לחלוטין וקודם השימוש מיישנת בהם למשך שנה וחצי יינות שרי.
צבע טבעי - יישון האלכוהול המזוקק בחביות עץ האלון מספק מגוון עשיר וטבעי של צבע, מאלון בהיר ועד מהגוני כהה.
הצבע הטבעי נשאר קבוע לאורך זמן, בניגוד לתוספת צבע מלאכותית (קרמל) הדוהה מהר יחסית באור.
אלכוהול שאין שני לו - המקום, התהליך, האנשים והתשוקה, מגדירים מומחיות ומורכבות שאין כדוגמתה.
מקאלאן נחשב לוויסקי יקר במיוחד ואף מחזיק בשיא גינס לוויסקי היקר ביותר שנמכר במכירה פומבית.
חלק ממותגי ויסקי מקאלאן הם:
מקאן תל אביב היא קבוצת הפרסום, הדיגיטל והמדיה הגדולה בישראל.
מקאן נמצאת בבעלות מלאה של אומניקום , קבוצת הפרסום והשיווק הגדולה בעולם והיא משמשת כנציגות הישראלית של "מקאן" העולמית, הפועלת ביותר מ-130 מדינות ולמעלה מ-160 סוכנויות.
"מקאן תל אביב" הוקמה ב-1979 בשם "קשר בראל", על ידי אבנר בראל בשותפות עם דן חיון, גרפיקאי, ואריה רוטנברג, אסטרטג שיווק שהגיע למשרד מייד עם סיום הלימודים בטכניון.
המשרד הוקם לאחר פירוק שותפות קודמת שהייתה לבראל עם הפרסומאי בוב ארויו.
בשנת 1981 קיבל "קשר בראל" את ניהול קמפיין הבחירות של מפלגת הליכוד בבחירות לכנסת ה-11. הקמפיין תחת הסיסמה "הליכוד בדרך הנכונה", זכה להצלחה והליכוד קיבל 48 מנדטים.
אחריו, בבחירות לכנסת ה-12, משרד "קשר בראל" עבר לעבוד עם "מפלגת העבודה".
בשנת 1992, המשרד ניהל את תעמולת הבחירות של מפלגת העבודה בבחירות לכנסת ה-13, הפרסום התמקד לראשונה במועמד העומד בראש המפלגה, ולא במפלגה עצמה עם הסיסמה "ישראל מחכה לרבין", שהייתה פרפרזה על השיר "נאצר מחכה לרבין".
הקמפיין זכה להצלחה והעבודה קיבלה 44 מנדטים לעומת 32 של הליכוד.
בשנת 1995 משרד "קשר בראל" היה מהראשונים בישראל להתקשר עם אחת מסוכנויות הפרסום הבינלאומיות הגדולות, שסוכנות "מקאן אריקסון" רכשה 20% ממניות המשרד.
אחר כך רכש "קשר בראל" מספר משרדי פרסום אחרים בישראל, ביניהם משרדו של אילן שילוח, שהיה אז מנכ"ל חברה לייעוץ אסטרטגי.
שילוח מונה למנכ"ל, ואבנר בראל עבר לשמש יושב ראש החברה.
בעקבות רכישות אלו הפך ב-1998 למשרד הפרסום הגדול בישראל והוא החל לפעול בשם "מקאן קשר בראל".
בספטמבר 2002 מונתה שירה מרגלית לתפקיד משנה למנכ"ל, ובינואר 2003 כמנכ"ל משותף עם אורן פרנק.
השניים פוטרו באוקטובר 2007 על ידי היו"ר אילן שילוח, לאחר שהעבירו ביקורת על התנהגותו הכוחנית של נוחי דנקנר, שהחברות שלו היו לקוחות של המשרד.
במקומם מונתה איריס בק, ששימשה בתפקיד עד 2012.
בשנת 2003 הבעלים המייסדים, בראל, פרידמן ורוטנברג מכרו את כל החזקותיהם ל"מקאן אריקסון".
בשנת 2004 נחשף כי המשרד היה מעורב בפרשת האי היווני והיה אמור להשתכר 3.8 מיליון דולר משירותי ייעוץ לפרויקט.
במרץ 2012 מכר אילן שילוח את יתרת מניותיו במשרד לקבוצת "מקאן אריקסון" העולמית, תמורת 230 מיליון שקל (כולל תשלום על אי-תחרות), והוא הפך לחברת בת בבעלות מלא שלה.
באפריל 2012 מונה ריצ'י האנטר למנכ"ל, והוא שימש בתפקיד עד ליוני 2015.
בשנת 2014 קבוצת הפרסום "מקאן אריקסון" שינתה את שם המשרד ל"מקאן תל אביב", כחלק מיישום האסטרטגיה הרחבה שלה לפעול בכל העולם תחת השם "מקאן".
בשנת 2015 מונה עמית משיח למנכ"ל החברה.
במאי 2025, פרסומת שיצר המשרד עבור חברת "טורנדו מוצרי צריכה" עוררה סערה ציבורית, בעקבות השתתפות אליהו יוסיאן, אשר התפרסם באמירות קיצוניות על אזרחי ישראל החילוניים ("חילונים הם סרטן בגוף האומה") עזה ("יש לשטח את עזה") ועל ליברלים ("חילוני ליברל הוא אויב").
מנכ"ל החברה עמית משיח הודה שהבחירה ביוסיאן הייתה טעות ואמר אחר כך: "שגינו.
"מקאן תל אביב" מחזיקה בבעלות המלאה בחברת רכש המדיה "יוניברסל", השולטת על כ-30% משוק זה בישראל.
בנוסף מחזיקה כ-25% מחברת ההשקעות TheTime של אילן שילוח, שביצעה השקעות ראשוניות בכ-30 חברות הזנק.
בשנים 2011–2020 המשרד היה שותף באתר התוכן "סלונה".
בשנת 2013 הוקמה שלוחה דרומית של הקבוצה במצפה רמון בשם "McCann Valley", אשר מתמקדת במתן שירותי פרסום מכווני תוצאה עם דגש על פלטפורמות דיגיטליות.
השלוחה הדרומית הוקמה על ידי חנה רדו.
ב-2014 אוחדה לתוך השלוחה חברת הבת "מקאן בוטיק".
ב-2017 הוקמה השלוחה "ספרינג ואלי" בקיבוץ מעוז חיים שבעמק המעיינות, שלוחה המתמחה בשיווק דיגיטלי.
מקאירה כחולה (שם מדעי: Makaira nigricans), הוא מין הדג הגדול ביותר בסדרת הדקראים ובמשפחת המפרשניים המצוי רק באוקיינוס האטלנטי.
פירוש שמה המדעי הוא "חרב שחורה" על שם ה"חרב" או ה"רומח" שבקצה הלסת העליונה.
המקאירה היא חלק מקבוצת דגי-המקור.
אורכה של המקאירה יכול להגיע ל- ומשקלה נע בין 540 ל–.
זהו אחד הדגים הגדולים והמרשימים ביותר בים ומהגדולים שבדגי הגרם.
למקאירה מקור חד וארוך וסנפירים בעלי דם חם.
הסנפירים והגוף בנויים למהירות מתפרצת והזנב העצום מקנה לה יכולת לעוט במהירות מרשימה ביותר על טרפה.
היא בעלת סנפיר גב רעמתני בצבע כחול כהה וצידיים אפורים-כחולים ומפוספסים.
המקאירה שוחה ללא הפסקה ברחבי האוקיינוס הפתוח וכן בכמה ימים באוקיינוס האטלנטי הרחק מהיבשה ואינה נחה כלל.
היא מעדיפה אזורים טרופיים וסובטרופיים אך נמצאת גם במים קרים יותר.
היא טורפת על הניזונה כמעט מכל דג אחר, לרבות ממיני קולייסיים כמו מקרל ואפילו מדגי טונה, דיונונים שונים, דגי שונית ומדגים מהמשפחות: ברמיים, גמפיליים, חדקוציים ושחראשיים.
מקאירות בוגרות יכולות לטרוף גם דגים גדולים מאוד כמו טונה זהובה ואפילו מיני מפרשניים אחרים.
ואולם הצעירים ניזונים רק מזואופלנקטון.
המקאירה נטרפת על ידי טורפים ספורים הכוללים בעיקר עמלץ כחול ועמלץ לבן, אך הציד נדיר.
היא נידוגה על ידי אנשים למאכל באופן הרבה יותר נפוץ, מה שדילדל את מספרה.
מקאירה (שם מדעי: Makaira), הוא סוג של דג גדול ממשפחת המפרשניים המהווים את הכבדים ביותר מדגי סדרת הדקראים הגדולה.
הגדולה ביותר היא מקאירה כחולה שאורכה מעל 5 מטרים ומשקלה עד 830 ק"ג.
היא בעלת לסת ארוכה והתאמה לחיי ברחבי האוקיינוס הפתוח.
היא שוחה באוקיינוס האטלנטי ומחפשת דגים קטנים יותר או דיונונים.
בעבר הייתה המקאירה הכחולה המין היחיד בסוגה.
אך כמה מדענים החליטו לשייך לסוג עוד מין מקאירה החיה באוקיינוס ההודי והשקט - מקאירה הודו-פסיפית.
המין מפרשן שחור גם היה שייך לסוג עד שעבר לסוג ומין יחיד Istiompax .
מָקָאפַּנְסְחַאט (באפריקאנס: Makapansgat; באלפבית פונטי בינלאומי: /mɐkɐˈpɐnsxɐt/), או גם אתר המורשת העולמית עמק מקאפן הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי ופלאונטולוגי בעל חשיבות רבה לחקר האבולוציה של האדם בתחומי העמקים מקאפנסחאט וסווארטקראנס (Zwartkrans), צפונית-מזרחית למוקופנה (Mokopane) בפרובינציית לימפופו בדרום אפריקה.
בשל הממצאים הנדירים של מאובני הומינינים שנמצאו במערות אבן הגיר המתוארכים בין 3 מיליון ל-2.6 מיליון לפני זמננו הכריז אונסק"ו בשנת 2005 על כל עמק מקאפן כאתר מורשת עולמית כהרחבה לאתר המורשת העולמית ערש המין האנושי.
מחצבות אבן הגיר של מקאפנסחאט
מחצבות אבן הגיר של מקאפנסחאט (Makapansgat limework) הם האתר העתיק ביותר בין אתרי המערות בעמק מקאפנסחאט, המשתרע על פני למעלה מ-4.0 מיליון שנים עד אולי 1.6 מיליון שנה לפני זמננו.
אתר זה הניב אלפים רבים של עצמות מאובנות, שביניהן נמצאו שרידים של הומינין מהמין אוסטרלופיתקוס אפריקנוס.
מאובני אפריקנוס תוארכו על ידי אנדי האריס (Andy Herries) מאוניברסיטת לה טרובה (La Trobe University) באוסטרליה באמצעות פלאומגנטיזם לגיל שבין 2.85 מיליון ל-2.58 מיליון שנים לפני זמננו.
האתר נחפר במשותף על ידי חוקרים מאוניברסיטת ויטווטרסראנד מדרום אפריקה ואוניברסיטת המדינה של אריזונה.
מערת המדורות (Cave of Hearths) היא חלק ממכלול המערה ההיסטורית (Historic Cave complex) והיא משמרת תיעוד שלם בצורה יוצאת דופן של מגורי אנוש מהתקופה הפלאוליתית, החל מתקופת האבן הקדומה האפריקאית (התרבות האשלית) עבור בתקופת האבן התיכונה האפריקאית ועד לתקופת האבן המאוחרת האפריקאית ותקופת הברזל.
שרידים של חפצים אירופאים מהמאה ה-19 כדוגמת כלי פליז וכדורים של רובה מוסקט נתגלו בפני השטח כשהחלו החפירות.
האתר נחפר מחדש ונבחן מחדש כחלק מ"מיזם מחקר הפליסטוקן התיכון של מקאפן" (Makapan Middle Pleistocene Research Project) באחריות אוניברסיטת ליברפול בין 1996 ל-2001. מחקר זה הוכיח שמקורה של האדמה הצבעונית בשכבות מתקופת האבן הקדומה האפריקאית אינו משימוש באש.
לסת תחתונה של הומינין שנחפרה משכבות אלו עשויה להיות אחד התגליות המוקדמות ביותר של הומו ספיינס.
מספר קטן של מאובנים נאספו על ידי ד"ר רוברט ברום מאתר זה (Buffalo Cave) בשנת 1937. ברום ייחס את השרידים למין ננסי נכחד של תאו וקרא לו בשם המדעי Bos makapania, ה"תאו" שעל שמו קרויה המערה.
אולם, לא נמצאו פריטים נוספים מאז והגדרתו הטקסונומית של מאובן זה עדיין אינה ברורה.
חפירות שנערכו אחר-כך חשפו מגוון נרחב של בעלי חיים המשויכים ל"תקופת קורנליה של יונקי היבשה" כולל: אנטילופות, סוסיים, חזיריים, קופים וטורפים.
הפאונה יחד עם אומדנים באמצעות פלאומגנטיזם שביצעו אנדי האריס ועמיתיו מתארכים את השכבות העיקריות שבהן יש מאובנים בין 990,000 ל-780,000 שנים לפני זמננו.
משקעי מערה (flowstone) בקרקעית המערה מתוארכים עד לפני 2 מיליון שנים והוכיחו את התחלת מחזור ווקר לפני כ-1.7 מיליון שנים.
מערת פיקוס ואתר תקופת הברזל
מקור שם המערה (Ficus Cave) משורשי עץ Ficus ingens שיצרו מסך בכניסה למערה.
המערה מכילה שרידים מתקופת הברזל של דרום אפריקה ומהמאה ה-19, מושבה גדולה של עטלפים ואגם תת-קרקעי.
אתר תקופת הברזל הסמוך הניב שרידים מהכנת כלים מתחילת תקופת הברזל (שנת 550), שנת 870 ושלהי תקופת הברזל (שנת 1560).
המדרונות הסמוכים למערה הם טרסות מעשה ידי אדם וממצאים ארכאולוגיים שנגלו בהם הכוללים חרסים, אבני השחזה, מקבות ושרידי מפעל להתכת ברזל, כולל עפרות, סיגים ושברי הצינורות דרכם דחסו אוויר לתוך הכבשן.
מערה זו (Peppercorn's Cave) מכילה שרידים מתקופת הברזל ואגם תת-קרקעי.
היא גם משכן למושבה גדולה של עטלפים נודדים ארוכי אצבעות, Miniopterus schreibersii.
מערה זו (Rainbow Cave) שוכנת מתחת למערה ההיסטורית (Historic Cave), והיא מכילה שרידים של כמה מוקדי אש, שמהם ניתן להסיק הן מגורים אנושיים והן את השימוש המבוקר באש.
משקעים חשופים הניבו פריטי אבן מסותתים מתקופת האבן התיכונה האפריקאית, תרבות פיירטרסבורג (Piertersburg Culture) המתוארכת בין 100,000 ל-50,000 שנה.
מחקרים שנעשו אחר-כך הראו כי השכבות הצבעוניות הן לא תוצאה של שרפה, אלא סביר יותר משקעים מאגם קדום.
המערה ההיסטורית או מערת מקאפנסחאט
אתר זה שוכן בסמוך למערת המדורות, ומשמר שרידים מתקופת הברזל ומתקופת מפקאנה
מפורסם ביותר בשל העימות בין קומנדו הבורים ואנשי שבטי לאנגה (Langa) וקקנה (Kekana) המקומיים, לאחר רציחותיהם של פורטרקרס במורדריפט (Moorddrift), מאפלה (Mapela) ופרויזן (Pruizen).
צ'יף מקאפן (Makapan או מוקופנה, Mokopane), יחד עם מספר גדול של אנשי שבטו ועדריהם, היו נצורים במערה במשך כמעט חודש, בין ה-25 באוקטובר ל-21 בנובמבר 1854, שבמהלכם מתו מאות רבים מרעב וצמא.
פיט פוטגיטר (Piet Potgieter) נורה בזמן המצור והשם של העיירה הסמוכה השתנה מפרדנבורג (Vredenburg) ל"פיטר פוטגיטרסרוסט" ("Pieter Potgietersrust"), אשר מאוחר יותר השתנה לפוטגיטרסרוס ("Potgietersrus").