tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן כיהן כמנכ"ל בקרן אייפקס פרטנרס ישראל, למשך 10 שנים, קרן השקעות והון סיכון שמרכזה בלונדון.
עם פרישתו מאייפקס, עסק ברקת ביזמות חברתית במסגרת פרויקטים חברתיים וחינוכיים רבים.
שאיפתו לשלב בין ניסיונו העסקי מעולם ההון סיכון ורצונו לקדם מטרות חברתיות הביאו אותו לייסד את 'קרן דואליס להשקעות חברתיות'.
בשנת 2005 החליט ברקת לעזוב את העולם העסקי ולעבור לעולם החברתי.
לאחר שהתנדב בעמותות שונות בישראל הוא החליט לבחון האם פעילות חברתית תהיה משמעותית יותר במידה ותנוהל עם כלים עסקיים מעולם ההון-סיכון, מה שהוביל אותו להקים את 'קרן דואליס להשקעות חברתיות'.
השם "דואליס" נובע מהדואליות שבין העולם העסקי לחברתי.
'קרן דואליס' פועלת לקידום מטרות חברתיות באמצעות עסקים חברתיים.
הקרן מאמינה כי יש מקום ליצירת שילוב בין העולם העסקי לעולם החברתי שלא על בסיס תרומה, וכי קיימים הזדמנות וצורך אמיתי לעודד יזמים חברתיים לבנות עסקים חברתיים למטרות רווח (אך לא למיקסום רווח).
'קרן דואליס', הפועלת במתכונת של קרן הון סיכון, שואפת לסייע לעסקים החברתיים ומאמינה כי ניתן להגיע לאיזון בין מטרותיו החברתיות של העסק החברתי לבין מטרותיו העסקיות.
רווחי הקרן מהשקעות בעסקים חברתיים חוזרים להשקעות חדשות.
הקרן, אשר השקיעה עד היום ב-11 עסקים חברתיים, פועלת בשיתוף פעולה רב מגזרי ומשלבת בכל אחד מהעסקים החברתיים בהם היא שותפה עמותות אשר מתמחות באוכלוסיות היעד, יזמים פרטיים, משקיעים, אנשי עסקים וגורמים רלוונטיים ברשויות המקומיות ובמשרדי הממשלה.
לצד פעילות זו, הקרן פועלת לקדם שינויים רגולטוריים הנדרשים לביסוס תעשייה של עסקים חברתיים בישראל ואף פועלת להעמקת המחקר בתחום חדש ומתפתח זה.
בשנת 2014 פתחה מדינת ישראל מכרז לקרנות השקעה בעסקים חברתיים- "קרן יוזמה חברתית" בניהול קרנות הביטוח הלאומי, משרד האוצר והמועצה הלאומית לכלכלה.
לפי הקריטריונים שפורסמו במכרז, הקרנות שיזכו יזרימו 45 מיליון ₪ משלושה מקורות (מדינה, משקיעים ותרומות), לפתיחת עסקים חברתיים חדשים בישראל.
במרץ 2015, זכו 'קרן דואליס' ו-IVN במכרז של המדינה- כ-20 מיליון ₪ להשקעה בעסקים שיספקו תעסוקה לאוכלוסיות מוחלשות.
2007- כיום - חבר ועד מנהל- 'קרן דואליס להשקעות חברתיות'.
2010 - חבר בשולחן העגול הממשקי במשרד ראש הממשלה מטעם המגזר העסקי.
2006 - יוזם תוכנית "פקחים צעירים" לנוער ברשות שמורות הטבע והגנים הלאומיים.
2002- 2008 - חבר ועד מנהל- טכנודע גבעת אולגה – מרכז העשרה חינוכי במדעים וטכנולוגיה.
2005 - 2007 - יו"ר קרן נס להלוואות לעסקים קטנים בנגב בניהול הסוכנות היהודית.
2004 - 2006 - חבר בהנהלת קבוצת הכדורגל- הפועל תל אביב (בוגרים).
2002 - 2004 - יו"ר ועדת תקינה ואתיקה - איגוד קרנות הון סיכון בישראל.
חנוך גוטפרוינד (Hanoch Gutfreund; נולד ב-5 באוקטובר 1935) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
לשעבר יו"ר ארגון "בשער - קהיליה אקדמית למען החברה בישראל", והחל מ-2020, מכהן כמנהל מרכז איינשטיין וכראש הוועד המנהל של הקרן הלאומית למדע.
גוטפרוינד נולד בקרקוב, פולין לאידה ועו"ד אברהם גוטפרוינד.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, עבר עם משפחתו לרוסיה.
בשנת 1948 עלה לארץ ולמד בצעירותו בתל אביב.
בשנת 1957 לאחר שירותו הצבאי בנח"ל, החל בלימודיו ובשנת 1962 קיבל תואר מוסמך במדעים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1966 קיבל ממנה תואר דוקטור בפיזיקה עיונית.
נושא הדיסרטציה: "מכניזמים של ריאקצית הלכידה הקרינתית של נוקלאונים באנרגיות בינוניות".
מ-1966 עד 1968 שהה לצורך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד, ועם שובו ב-1968 מונה למרצה.
ב-1970 מונה למרצה בכיר, וב-1978 היה לפרופסור מן המניין.
משנת 1985 כיהן בקתדרה ע"ש אנדרה אייזנשטט לפיזיקה עיונית.
היה מרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד, באקול נורמל סופרייר ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
גוטפרוינד מילא תפקידים אקדמיים ומִנהליים באוניברסיטה העברית, בהם ראש מכון רקח לפיזיקה, ראש המכון ללימודים מתקדמים, רקטור (1991–1992) ונשיא (1992–1997).
נמנה גם עם היוזמים והמקימים של המרכז לחישוביות עצבית.
כיום גוטפרוינד מנהל מרכז איינשטיין וממונה על הטיפול בקניין הרוחני של אלברט איינשטיין.
הוא ראש הוועד המנהל של הקרן הלאומית למדע וחבר בוועד המנהל של מכון ירושלים למחקרי מדיניות.
בספטמבר 2021 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של ברלין.
בנם יובל, נהרג בתאונת ירי בעת שירותו הצבאי בשנת 1982.
| מקום לידה = בארי, האימפריה הביזנטית
| תאריך פטירה עברי = כ"ג בתשרי ד'תשע"ה או ד'תשפ"ה
| מקום פטירה = קורדובה, ח'ליפות קורדובה
| בני דורו = רב האי גאון, רבי יוסף אבן אביתור
| אב = רבי משה בן חנוך
רבנו חנוך בן משה (נפטר בכ"ג בתשרי ד'תשע"ה או ד'תשפ"ה, 18 בספטמבר 1014 או 29 בספטמבר 1024) היה ראש ישיבת קורדובה במפנה המאות ה-10 וה-11, ומנהיג יהדות ספרד באותה תקופה.
לפי רבי אברהם אבן דאוד, ב"ספר הקבלה", היו רבנו חנוך בן משה ואביו רבנו משה בן חנוך, בין ארבעת השבויים (האב - ממניין השבויים, והבן שבוי יחד איתו), שתרמו משמעותית ללימוד התורה בקרב הקהילות היהודיות בספרד ובצפון אפריקה.
נולד באיטליה והיגר (או הוגלה) לספרד.
נישא בקורדובה לבת משפחת פליאג, משפחת נכבדים עירונית שאחד מבניה נישא בהמשך לבתו.
לאחר פטירת אביו רבנו משה בן חנוך, התמנה במקומו לראש ישיבת קורדובה.
הוא זכה לחסותו של חסדאי אבן שפרוט המקורב לחצר המלוכה הספרדית; אך לאחר פטירתו, קם אחד מתלמידי אביו שהיה מוכר כחכם מופלג, רב יוסף בן יצחק בן שטנאת בן אביתור, וערער על הכתרתו לראשות הישיבה המקומית, כי לדבריו הייתה לו זכות קדימה למשרה זו בשל היותו יליד קורדובה.
בשלב מסוים של המחלוקת נידה רבנו חנוך את בן אביתור, הוא עזב את העיר ולאחר נדודים התיישב בדמשק.
בסוף ימיו השלים הרב יוסף בן אביתור עם רבנו חנוך, ולמרות שנקרתה לידיו הזדמנות להדיחו ממשרתו ולשמש בעצמו כראש ישיבת קורדובה, ויתר עליה ושלח לתומכיו מבני העיר מכתב תמיכה ברבנו חנוך, הוא נשאר בדמשק ונפטר בה.
פרטים נוספים על חיי חנוך בן משה התבררו מתוך קטעי מכתבים שנמצאו בגניזה הקהירית.
בגניזה זו נמצאו גם תשובות הלכתיות שלו שהתפרסמו באסופות שונות שפורסמו מכתבי הגניזה.
שמחה אסף סבור כי יחסיו עם רב שרירא גאון היו מתוחים בסוף ימיו של האחרון, ולכן לא הזדרז רב שרירא לענות למכתביו של רבנו חנוך.
לפי המסופר בספר הקבלה לראב"ד, נהרג רבנו חנוך בן משה בתאונה, בעת שעמד יחד עם נכבדי הקהל על הבימה בבית הכנסת בשמחת תורה, כאשר נקרא לעלות לתורה כ"חתן תורה"; בשל העומס הרב ולחץ הקהל על הבימה, קרסה בימת העץ והוא נפצע, ונפטר מפצעיו לאחר מספר ימים.
לרבנו חנוך מיוחסת התקנה שאין לומר תחנון בערבי החגים: פסח, שבועות וסוכות; לא בשחרית ולא במנחה.
מחלוקת קיימת בינו לבין רב האי גאון באשר למנהג לברך על כוס יין בעת טקס ברית מילה.
לדברי רב האי גאון גם בימי צום מברכים על הכוס למרות שלא ניתן לשתות ממנה; למצער, נהוג לתת מן היין מעט לפיו של הרך הנימול.
רב האי גאון מנמק את דינו בכך שהמנהג התקבע בקרב הציבור ואין לשנותו.
אך לדעת רבנו חנוך בן משה, אם אין במקום מי שיכול לשתות את הכוס, כגון אישה יולדת מיד לאחר הלידה שאינה צריכה לצום, אין לברך על הכוס.
לדעתו הצטרפו רבנים נוספים מן הראשונים..
כמה מתשובותיו נכללו בקובץ תשובות גאוני מזרח ומערב על ידי יואל מילר, ה'תרמ"ח.
רבי יצחק בן ראובן אלברצלוני, בן דורו של הרי"ף.
הרב חנוך הכהן אֶרנטרוי (בכתיב יידי: עֶהרֶענְטרַייא; ה'תרי"ד, 10 במרץ 1854 - כ"ח בטבת ה'תרפ"ז, 2 בינואר 1927) היה רב גרמני-אורתודוקסי, רב ואב"ד מינכן.
נולד באלטאופן (לימים חלק מבודפשט), לרב יונה ולשרה בתו של הרב וולף בוניהד מדונא-סרדהל.
למד אצל אביו ואצל הרב מרדכי עמרם הירש, לימים רב בפראג ובהמבורג.
מגיל 13 למד בישיבתו של הרב פייבל פלויט בשוראני, ואחרי שלוש שנים בישיבתו עבר לישיבתו של הכתב סופר בפרשבורג, בה למד שבע שנים.
עם תום לימודיו בפרשבורג, נסע למיינץ ושימש כמורה פרטי ללימודי קודש אצל משפחת בונדי כשבמקביל השלים לימודים באוניברסיטת היידלברג.
הוא נישא לחנה בתו של רבו, הרב מרדכי עמרם הירש.
אשתו נפטרה בצעירותה, וכך גם בתו שרה שנפטרה בגיל 24. הוא נישא בשנית לייטל פויכטוונגר, אולם גם היא נפטרה בגיל 47.
בשנת תרמ"ו, 1886, התמנה כרב הקהילה החרדית "קהל יראים - אהל יעקב" במינכן, בתרפ"ב, 1921, דחה הצעה לכהן כראש הסמינר לרבנים בברלין לאחר פטירתו של הרב דוד צבי הופמן.
הוא שימש כרב ואב"ד במינכן במשך ארבעים שנה עד פטירתו בכ"ח בטבת ה'תרפ"ז, 2 בינואר 1927.
הרב ארנטרוי כתב פסקי הלכה רבים וחידושים על לשונות חז"ל לאור המדע וממצאים בני זמנו שקובצו לאחר מותו בידי חתנו בספר "עיונים בדברי חז"ל ובלשונם" (מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ח).
היה מעורב בשני פולמוסים מפורסמים:
פולמוס ספר האשכול, בו התייצב יחד עם פרופ' אברהם ברלינר, הרב יעקב שור והרב דוד צבי הופמן לצד הרב צבי בנימין אויערבאך.
הם פרסמו יחד את הקונטרס "צדקת הצדיק" המצדיקה את עמדתו של הרב אויערבאך.
ספרים נוספים שלו: "מנחת פתים" על סוגיות בתלמוד הבבלי; "קמץ המנחה" על פרשיות השבוע; "שירי המנחה" שו"ת וחידושים על הש"ס.
מלבד ספריו, היה אחראי להשלמת הפרויקט דקדוקי סופרים על מסכת חולין לאחר פטירתו הפתאומית של המחבר רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ, שהשתקע במינכן לצורך מחקרו זה, ונפטר בעת נסיעה בקייב בשנת תרמ"ט (1888).
הרב ד"ר יונה ארנטרוי (מינכן תרנ"ו - לונדון תשמ"ב), מילא מקום אביו ברבנות קהילת מינכן משנת תרפ"ז עד חיסול הקהילה
רבי אלחנן ארנטרוי (נולד 1898), נהרג בשואה בכ"ה באב תש"ב 1942. אשתו חנה שרה נפטרה בשנת תשמ"א
בניו הרבנים: ישראל ארנטרוי (נפטר תשס"ח); חנוך ארנטרוי (נפטר תשמ"ד); בנימין ארנטרוי (נפטר תשס"א); יונה ארנטרוי (תרצ"ה - תשע"ד);
בתו שרה, הייתה נשואה לרבי שמשון ב"ר שמעון הקשר מהמבורג
רבי ישראל ארנטרוי, ראש ישיבת "עדת ישראל" בפרנקפורט, ורב בעיר טשהאם, אנגליה (1900 - 1965).
בתו רוחמה רות הייתה נשואה לרבי יעקב צבי כהן מחיפה (נפטר תשמ"ט) שהדפיס רבים מכתבי חמיו.
בתו רחל חנה (רוזה) אשת רבי פינחס בנדיקס
בתו ברכה אשת אברהם פרנקל.
ילדיה הם אסתר פינצ'ובר, אשת אליעזר פינצ'ובר; יונה פרנקל, חוקר המדרש, האגדה והפיוט; זאב זכריה פרנקל, פיזיקאי במכון ויצמן, מיכאל חנוך פרנקל, רחל אופנהיימר.
חנוך הכהן ארנטרוי היה רב ודיין בריטי ממוצא גרמני.
עמד במשך שנים רבות בראש בית הדין של איחוד הקהילות האורתודוקסי באנגליה, "ק"ק כנסת ישראל", עד פרישתו לגמלאות ב-2006. כיהן כראב"ד אירופה מטעם ועידת רבני אירופה, ושימש כאחראי על מערך הגיור של הארגון.
כמו כן הוא שימש כראש בית המדרש לרבנים בברלין.
נולד בפרנקפורט, ברפובליקת ויימאר מעט לפני עליית הנאצים לשלטון, לרב ישראל ארנטרוי, ראש ישיבת "עדת ישראל" של הרב שלמה זלמן ברויאר בפרנקפורט, ורב בעיר צ'שם , אנגליה (נפטר 1965).
נקרא על שם סבו, רבה של מינכן, הרב חנוך ארנטרוי.
בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה היגרה משפחתו לממלכה המאוחדת והוא למד בישיבת גייטסהד ואחריה בישיבת סונדרלנד.
נישא לרחל שטרנבוך, אחותם של הרבנים אליהו ומשה שטרנבוך.
אחות נוספת של אשתו נישאה לרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק.
לאחר נישואיו למד שבע שנים בכולל האברכים של ישיבת גייטסהד.
הוא יסד כולל אברכים בסונדרלנד שם התגורר משך קרוב לעשרים שנה.
ב-1978 התמנה כראש בית הדין במנצ'סטר במקום הרב יצחק יעקב וייס שעלה אז לישראל לכהן כראב"ד העדה החרדית.
הרב ארנטרוי שהיה אז נטול הכשרה מעשית לדיינות, נסע לחופש לימודים בישראל והשתתף כצופה בדיונים של בתי דין שונים, כשבמקביל שימוש חכמים אצל הרב יוסף שלום אלישיב והרב שלמה זלמן אוירבך.
הוא כיהן כאב"ד בבית הדין במנצ'סטר במשך כשש שנים.
ב-1984 מינה אותו הרב הברון ישראל "עמנואל" יעקובוביץ לעמוד בראש בית הדין של איחוד הקהילות האורתודוקסי באנגליה "ק"ק כנסת ישראל", הרב כיהן בתפקיד זה עד פרישתו לגמלאות ב-2006. במקביל כיהן כראב"ד אירופה מטעם ועידת רבני אירופה, ושימש כאחראי על מערך הגיור של הארגון.
בנו הרב אשר ארנטרוי משמש כסגן מנהל האגף למניעת עגינות בבתי הדין הרבניים בישראל.
חנוך בן אליהו (נולד ב-29 ביוני 1937 בבית יוסף) קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף בחיל הים הישראלי, שירת כקצין מכונה של אח"י נגה (ק-22) היה קצין מכונה בפלגה הטכנית של שייטת ספינות הטילים, בעת מלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד הפלגה הטכנית של זירת ים סוף.
לאחר מכן פיקד על מספנת חיל הים והתקדם לראש מספן הציוד בדרגת תת-אלוף, תפקיד הבכיר ביותר בתחום הטכני בחיל הים.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כמנהל נמל חיפה ברשות הנמלים, סמנכ"ל טכני ברכבת ישראל וכיום הוא בעל חברה פרטית לייעוץ בנושא נמלים וסוכנות למנופים ומכשירים ימיים.
נולד בנס ציונה בשנת 1937 ליעקב וחנה בן אליהו, שעלו ארצה מפולין בשנת 1925. ההורים היו חלק מגרעין התיישבותי שהקים את מושב בית יוסף בעמק הירדן בשנת 1937, במסגרת חומה ומגדל.
במלחמת העצמאות פונו הנשים והילדים מהמושב בתחילה לכפר יחזקאל, ואחר כך למושב כפר יהושע.
לאחר כיבוש חיפה עברו לעיר הצפונית, והתמקמו במושבה הגרמנית בבתים שננטשו על ידי עשירי חיפה הערבים.
בגמר המלחמה חזרו חלק מהמשפחות לבית יוסף.
חנוך למד בכיתות א-ז בבית יוסף.
בכיתה ח' למד בבית הספר הכרמל בתל אביב.
והצטרף לאגודת יורדי ים זבולון סניף תל אביב.
את כיתה ט' למד בבי"ס תיכון מחוזי בעפולה.
תחביביו היו ספורט וספרות צבאית.
ב-1 בספטמבר 1952 הצטרף לבית הספר הימי במגמת מכונה ימית.
בשנה השנייה הפך בית הספר הימי ל"בית הספר לקציני ים" והמחזור בו למד נקרא מחזור א' - במתכונת החדשה.
החל מהשנה השלישית של לימודיו עבר בית הספר לעכו ונקרא "בית הספר לקציני ים עכו".
הלימודים בבית הספר ארכו ארבע שנים ושנה חמישית בקורס חובלים.
בשנת 1954, בתום הפלגה באח"י מזנק (ק-32) סיכם קצין המכונה את הערכתו במילים אלו: הלימודים במגמת מכונאות ימית נמשכו עד 1 ביולי 1956.
ב-17 באוקטובר 1956 התגייס בן אליהו, יחד עם כל המחזור איתו למד בבית הספר הימי, לקורס קצינים בבה"ד 1, אז במחנה סירקין.
במהלך הקורס פרצה מלחמת סיני.
בסיום הקורס עברו הבוגרים לבה"ד חיל הים, והחלו בקורס חובלים (מחזור ה'), שהסתיים ב-1 דצמבר 1957. אז הוסמך בן אליהו כקצין מכונה בחיל הים.
בגמר קורס חובלים הוצב בן אליהו כסגן קצין מכונה באח"י נגה (ק-22) שבאותו זמן שמשה כאניית אם של שייטת 13 ויצאה איתם לאימונים והפלגות ארוכות.
לאחר כשנה התמנה ל והמשיך לשרת באנייה כארבע שנים.
בשנת 1961 הוצב כמדריך בקורס חובלים שהתקיים בבה"ד חיל הים, כמפקד כיתת המכונאים של מחזור י' ולאחר מכן כמפקד מחזור י"א.
בנוסף להדרכה בחובלים, שימש כמנחה מקצועי עליון לנגדי וקציני מכונה.
ובשנת 1963 יצא ללימודי הנדסת מכונות בטכניון.
במהלך תקופת לימודיו בטכניון בתקופת ההמתנה, לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, הוצב בן אליהו בבסיס נמל חיפה כקצין אחזקה של ספינות הדיג המגויסות.
במהלך הלילה הראשון לא יצאו התקיפות בסוריה לפועל ולמחרת בוטלו לחלוטין והספינות המגויסות חזרו לנמל חיפה.
בהמשך המלחמה התלווה ליוחאי בן נון ולאלוף מאיר זורע לחיפוש אחרי , שהיה טייס קרב בחיל האוויר, בנו של זורע שנפל עם מטוסו ברמת הגולן.
בעת תקיפת שדה תעופה של דמשק.
בשנת 1968 סיים בן אליהו את לימודיו בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון והוצב כקצין מכונה בפלגה הטכנית של שייטת ספינות הטילים.
עיקרי העיסוק היו קליטת ספינות סער חדשות המגיעות לארץ לאחר בנייתן בשרבורג, הכשרת צוותי המכונה והסמכת .
במסגרת זו ריכז את ביצוע שיפורים במנועי ספינות הטילים שסבלו ממחלת ילדות של סדיקת ראשי הצילינדרים במנועי ה'מייבך'.
בן אליהו ריכז גם את המחקר לאיתור הסיבות לתקלה החוזרת.
עם הקמת בסיס חיפה במבנה ארגוני חדש הפכה הפלגה הטכנית של שייטת 3 בפיקודו של רס"ן זאב בר זאב, ובכללה בן אליהו כקצין המכונה, לפלגה הטכנית של הבסיס.
עיקר עיסוקיו המשיכו להיות עם ספינות הטילים.
בין היתר ניהל את הכנות באוניות הסוחר לתדלוק ספינות שרבורג
בעת מלחמת ההתשה הוטבעו אניות חיל הים על ידי הקומנדו הימי המצרי ופיקוד חיל הים החליט על הקמת יחידת הנצלה ימית.
משימת ההקמה הוטלה על מפקד בסיס חיפה אל"ם יצחק גזית וכללה אנשי מקצוע במילואים בפיקוד רס"ן (מיל) יצחק ברוקמן.
בן אליהו היה איש הקבע היחידי בצוות ההקמה.
ענף הנדסה ימית - רס"ן בן אליהו עבר למטה בתפקיד ראש מדור מכונה, מרכז נושא תכנון מערכת הנעה בספינות סער 4, קליטת דבורים, וניהל את הקמת בית מלאכה למנועים במספנת חיל הים כולל בניית מתקן הרצת מנועים.
זאת על פי התכנון המפורט שבוצע על ידי משרדי מהנדסים חיצוניים.
ענף ציוד /3 – בשנת 1971 הועלה בן אליהו לדרגת סא"ל כראש ענף התפעול של מחלקת ציוד, תפקיד זה דורש מעקב אחרי הפעלת כושר התיקונים וההספקה של חיל הים ומתן מענה לתקלות שוטפות.
בשירותו בענף יזם בן אליהו ומיסד עריכת ביקורות מרוכזות של מחלקת ציוד, בכלי שיט ויחידות חיל הים.
זירת ים סוף - בשנת 1972 הוצב בן אליהו לתפקיד ממפקד פלגת אחזקה במפקדת 'זירת ים סוף' שנמצאה בשארם א-שייח'.
בין עיסוקיו היו שמירת הכושר הטכני של כלי השיט בזירה והכנות לקליטת ספינות הטילים סער 4 שנבנו במספנות ישראל ויועדו לשרת באזור ים סוף.
פעילותו כלל השתתפות באפיון המעגן, בתי המלאכה לתיקונים, בית מלאכה לטילים ואחסון חלקי חילוף.
בנוסף יזם בן אליהו ופיקח על ביצוע: מרכז טכנולוגיסטי זירתי, פתרון להחלפת מדחפים שנפגעו בספינות דבור על ידי צוללים בלא צורך ב.
הערכה - על הכנות הזירה וביצוע תרגיל הנחיתה הגדול 'מדקדק' זכה בן אליהו למכתב הערכה ממפקד חיל הים אלוף בנימין תלם 8 באוגוסט 1973.
מלחמת יום כיפור – בן אליהו פיקד על פעילות הטכנית בתקופת המלחמה.
ספינות טילים עוד לא היו בזירה.
מערכות ירי טילים הותקנו על אניות מגויסות: הגוררת 'שי' ואניית הסוחר 'נהריה'.
ספינות דבור שנפגעו בקרבות הוחזרו לכשירות מבצעית.
כולל החלפת מדחפים במעגנים אבו טור וראס סודר.
כלי שיט של שייטת 13 קיבלו סיוע טכני.
התקנת עמדה לתול"ר קרגו בדבורים וספירות מחץ של שייטת 13. בנתיבי מעבר בין האיים במפרץ סואץ הותקנו שיוצרו בבתי המלאכה.
בתחילת שנת 1974 החלו ספינות סער 4 להגיע ל'זירת ים סוף'.
ולאחר מכן סיים בן אליהו את תפקידו ועבר לבסיס חיפה.
פלגה טכנית של בסיס חיפה בשנים 1974 -1976 שימש כמפקד הפלגה הטכנית של בסיס חיפה.
על תפקידו זה קיבל בן אליהו מכתב הערכה מראש מספן הציוד, אל"ם עקיבא פגי, 28 בפברואר 1975.
בשנת 1976 הועלה בן אליהו לדרגת אל"ם וקיבל פיקוד על מספנת חיל הים.
בן המשימות המיוחדות שבוצעו על ידו בתקופה זו היו:
אפיון, תכנון והעברת המספנה למקומה החדש במערב נמל חיפה.
הערכות המספנה לתחזוקת צוללות מסדרת גל.
תיקון נזק גוף משמעותי באח"י גל שנחבטה בתחתית בעת צלילה.
הקמת בית ספר לריתוך והקניית מקצוע לחיילים ולנוער שגויס ללא השכלה מקצועית
בשנת 1979 הועלה בן אליהו לדרגת תא"ל וקיבל את תפקיד ראש מספן הציוד של חיל הים.
ייסוד והקמת מרכז שליטה טכנולוגיסטי מרכזי (מטל"מ)
אפיון פרויקט הצוללות מסדרת דולפין, התקנת מערכות חילוץ לצוללות בהידרוצין., אפיון ומפרט טכני לספינות סער 4.5 מסדרת נושב, השלמת יצור וקליטת ספינות טילים זיוונית.
מבצע הולנדי מעופף בלילה ספטמבר 1981 כתותאה מתקלה טכנית וחוסר תשומת לב רגעית, עלתה ספינת טילים אח"י געש (סער 3) שהייתה בדרכה לאילת על החוף הסעודי.
חילוץ ספינה מהחוף נעשה בפיקודו הישיר של ועל כך קיבל מכתב הערכה ממפקד חיל הים.
מלחמת לבנון - במהלך שירותו בתפקיד זה פרצה מלחמת שלום הגליל ובן אליהו ניהל את כל פעילות הטכנית של חיל הים באותה עת.
לאחר המלחמה המשיך בן אליהו בתפקיד ראש מספן הציוד ובין הנושאים עליהם פיקח נכללו.
קליטת תותחי וולקן פלנקס, שיפורי הנחיה בטילי הרפון (טיל), אפיון טכני טיל ברק, אפיון בנייה וקליטת סירות מחץ לשייטת 13 'זהרון'.
הכנסת נושא אמל"ח שייטת 13 למספנת חיל הים מיסוד מסלול קידום קצינים במערך הטכנו-לוגיסטי וגיבוש כלל המערך הטכנו-לוגיסטי בחיל הים.
מנהל נמל חיפה בשנת 1983 קיבל בן אליהו את תפקיד מנהל נמל חיפה ברשות הנמלים תפקיד אותו מילא עד שנת 1989.
ראש מנהל ביצוע פרויקטים ברשות הנמלים והרכבות בשנים 1989 - 1990
רכבת ישראל – בשנת 1990 קיבל תפקיד סמנכ"ל טכני ברכבת ישראל.
בתפקיד זה נשאר עד שנת 1995.
ייעוץ הנדסי בשנת 1995 הקים בן אליהו חברה משפחתית לייעוץ הנדסי, ניהול פרויקטים וייצוג בארץ של חברות מחוץ לישראל בנושאים ימיים, נמלים ותחבורה
ב-9 בפברואר 1960 נישא בן אליהו לבחירת לבו כלילה לבית ליובושיץ שנעשתה מפקחת משרד החינוך לזוג נולדו 3 ילדים.
רבי חנוך דב (העניך) פדווא (אב ה'תרס"ח, 17 באוגוסט 1908 – ט"ו באב ה'תש"ס, 16 באוגוסט 2000) היה אב בית דין התאחדות קהילות החרדים בלונדון, ומחבר שו"ת "חשב האפוד".
פאדווא נולד בבוסק שבגליציה (כיום אוקראינה) לרב אליעזר זאב טויבער, חסיד בעלזא ואלעסק, ולטויבא בת הרב שמואל יוסף פאדווא, ונקרא על שם סבו האדמו"ר רבי חנוך דב העניך מאיר מאלעסק.
כשהיה בן חמש פרצה מלחמת העולם הראשונה ומשפחתו היגרה לווינה, שם למד אצל הרב חיים פינטר מבוקאווסק.
למד בישיבות צעהלים ומטרסדורף, ולאחר מכן בשטיבל של חסידי בעלזא בקרקוב.
נסמך להוראה מהרב שמואל פירר אב בית דין קרוסנו.
היה נשוי לחנה גיטל, בתו של נפתלי גוטסמן, הגבאי של האדמו"ר רבי ישכר דב רוקח מבעלזא.
היה רב בית המדרש "שומרי הדת" בווינה, ובעת סיפוח אוסטריה על ידי הגרמנים נאסר על ידם וישב בבית הסוהר משך כשנה, עד ששוחרר בתנאי שיעזוב את המדינה, ועלה לארץ ישראל.
התיישב בירושלים והתקרב בין היתר לרב יוסף צבי דושינסקי, הרב דב בעריש וידנפלד והרב שמשון אהרן פולונסקי.
הרב פאדווא התמנה למו"ץ בעדה החרדית ולרב בשכונות בתי ראנד, בתי ברוידא, ושכונת כנסת ישראל.
רבי אהרן רוקח מבעלזא כיבדו ושלח אליו שאלות בהלכה.
כשיסד הרב מטשעבין את ישיבת כוכב מיעקב בירושלים, קרא לרבי חנוך דב לכהן כראש ישיבה.
לאחר שנפטרה אשתו בח' בטבת תש"ד נשא את יהודית, נכדתו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
נפטרה ביום ז' שבט תשנ"ג.
בשנת תשט"ו מונה לאב בית דין התאחדות קהילות החרדים בלונדון, תפקיד שבו כיהן רבי חנוך דב עד לפטירתו.
חיבר שו"ת "חשב האפוד" (ג' חלקים), בהסכמתו של הרב מטשעבין.
נפטר בט"ו באב ה'תש"ס (16 באוגוסט 2000) ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
בריינא מאשא, אשת רבי שלום פרידמן, דיין בהתאחדות קהילות החרדים בלונדון
הרב יוסף, ראש הדיינים ונשיא התאחדות קהילות החרדים בלונדון ורב בית המדרש "חשב האפוד" בעיר
רבי משה חיים אפרים פאדווא, ממלא מקומו בתפקיד אב בית דין התאחדות קהילות החרדים בלונדון
הרב יהושע העשיל, דיין ומורה צדק במנצ'סטר
"חשב האפוד" חלק א', באתר היברו בוקס
"חשב האפוד" חלק ב'-ג', באתר היברו בוקס
הרב אברהם יונה שוורץ רבה של וינה.
חנוך ברקון (נולד ב-8 במרץ 1938) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק במכבי תל אביב, במכבי קריית מוצקין ובנבחרת ישראל בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60.
בעונת 1956/1957, בגיל 18, הופיע ברקון לראשונה בליגה הבכירה בכדורסל, במדי מכבי תל אביב.
בעונתו הראשונה היה שותף ברקון לזכייה באליפות, וזהו התואר היחידי שזכה בו בקריירה.
האליפות הושגה לאחר שמכבי הביסה את הפועל תל אביב, השנייה בטבלה, בדרבי בתוצאה 88:44 - הניצחון הכתיר את מכבי כאלופה שני משחקים לסוף העונה.
ברקון הצעיר שיחק 11 משחקים וקלע בממוצע של 5.7 נקודות.
בעונת 1957/1958 עבר ברקון להפועל קריית חיים, ששיחקה בליגה השנייה.
לאחר עונה אחת עזב את הקבוצה ועבר ליריבה - מכבי קריית מוצקין, יחד עם שני כוכבים אחרים של קריית חיים - ראובן בורג ויצחק גודס.
מעבר זה, באותם ימים, נחשב בעיני רבים בגדר "חציית קווים" ו-"עריקה".
לימים הגדיר בורג בספרו את המעבר מקריית חיים לקריית מוצקין, כ"פרק-כאוב".
בקריית מוצקין חברו שלושת השחקנים לשלמה דובדבני ושלמה בן זאב, והיוו יחד את הרכב הקבוצה.
בעונתו הראשונה של ברקון בקריית מוצקין, עונת 1958/1959, סיימה הקבוצה במקום התשיעי, כאשר הוא קלע בממוצע של 16.7 נקודות למשחק.
בגביע המדינה הפסידה הקבוצה ברבע הגמר למכבי חיפה.
בעונה הבאה, עונת 1959/1960, מונה אברהם פסח למאמן החדש של הקבוצה.
ברקון יחד עם בן זאב ודובדבני, הובילו את הקבוצה להישג השיא שלה - מקום שישי בליגה.
באותה עונה היה ברקון היה מלך הסלים של הקבוצה עם ממוצע של 17.5 נקודות למשחק.
לאחר עונה זו, נחלשה הקבוצה בהדרגה בעונות הבאות.
בעונה הבאה, עונת 1960/1961 סיימה הקבוצה במקום ה-10. ברקון (ממוצע 12.3 נקודות למשחק) המשיך להוביל את הקבוצה יחד עם דובדבני.
בגביע המדינה הודחה הקבוצה ברבע הגמר בידי מכבי ירושלים.
בשנת 1961 השתתף ברקון במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה שנערכה בבלגרד.
ברקון שיחק 4 משחקים וקלע בממוצע של 2.8 נקודות למשחק.
בשתי העונות הבאות 1961/1962, 1962/1963 המשיכה הקבוצה להוות קבוצת תחתית וסיימה במקום ה-9 וה-10 בהתאמה.
עם זאת ברקון המשיך לקלוע בממוצע גבוה - 14 ו-10.5 נקודות למשחק בהתאמה.
במהלך עונת 1961/1962 נפצע ברקון בחלק מהעונה, פציעה שהוגדרה על ידי תקשורת הספורט ככזו שפגעה במוראל הקבוצה.
בנובמבר 1962, במהלך העונה, נסע ברקון עם רעייתו לארצות הברית, אך חזר במפתיע לאחר שבועיים.
בסיום עונת 1962/1963 בגיל 25 בלבד, פרש ברקון מכדורסל והיגר לארצות הברית.
מכבי קריית מוצקין המשיכה עוד מספר עונות בליגה הבכירה עד שבשנת 1968 נשרה לליגה השנייה.
סך הכל שיחק ברקון 6 עונות בליגה הבכירה בהן השתתף ב-104 משחקי ליגה בהם קלע 1,403 נקודות, והוא מדורג במקום הרביעי בטבלת קלעי כל הזמנים של מכבי קריית מוצקין.
כן היה שותף ברקון לזכייה באליפות במדי מכבי תל אביב.
במדי נבחרת ישראל רשם ברקון 8 הופעות והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1961. בשנת 2016 קיבל מעמותת הספורט של קריית מוצקין פרס על תרומה מיוחדת בתחום הכדורסל.
כיום מתגורר בקונטיקט, ארצות הברית ועוסק בניהול נדל"ן.
חנוך בן פזי () הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לפילוסופיה יהודית (מחשבת ישראל).
בן פזי עומד בראש מכון מעין ע"ש וייספלד לחקר הפילוסופיה היהודית בפני אתגרי הקיימות.
בשנים 2003–2008 היה ראש החוג למקרא ותרבות ישראל בסמינר הקיבוצים, בשנים 1991–2000 היה מנחה 'בית מדרש' ב'מדרשת עיון' בתל אביב בקורסים בתלמוד ובמחשבה בת זמננו.
בשנת 1991 קיבל תואר ראשון במדעי הרוח מהאוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 1996 קיבל תואר שני בחוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "אברהם אבן מיגאש והקבלה: התמודדותו של פילוסוף רציונליסט עם הקבלה", שנעשתה בהנחייתה של פרופ' שרה קליין-ברסלבי.
בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "קריאה לאחריות: עיון פילוסופי ב'קריאות התלמודיות' של עמנואל לוינס", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' אפרים מאיר.
פרסם ספרי מחקר, ומאמרים רבים הן בקובצי מחקר והן בכתבי העת המובילים בתחומי מחשבת ישראל, פילוסופיה של העת החדשה, פילוסופיה יהודית של המאה העשרים, ומחקר הדתות.
בן פזי חוקר וכותב בעיקר בנושאים של הפילוסופיה והמחשבה היהודית במאה העשרים בתחומים של אתיקה והרמנויטיקה, ומתמקד בהגותם של פרנץ רוזנצווייג, מרטין בובר, עמנואל לוינס.
הוא שותף בקבוצות מחקר בינלאומיות, כנסים אקדמיים בינלאומיים, ארגונים ואגודות מחקר ובוועדות היגוי מקצועיות במשרד החינוך, וכותב חוות דעת בנושא מדעי היהדות והרוח.
בן פזי משתתף ומרצה בפורומים אקדמיים רבים ובכינוסים בינלאומיים העוסקים ב"דת ואתיקה", פנומנולוגיה והגות יהודית של העת החדשה.
בן פזי מוביל את מחקר הפילוסופיה היהודית בפני האתגרים הדחופים של הקיימות, במכון המחקר החדש שאותו הקימו בבר-אילן Weisfeld - Ma'ayan Center for Jewish Philosophy and Sustainability.
המכון מאפשר לחוקרים ולחוקרות להצטרף כעמיתי מחקר לשיח מעמיק ולכתיבה בתחומים המגוונים של הקיימות, מתוך נקודת המבט הפילוסופית: משבר ההתחממות הגלובלית, הטכנולוגיה המתקדמת, האקלים והסביבה.
אחד מתחומי מחקר עיקריים בהגותו ובמחקריו הוא עיסוקו בפילוסופיה של עמנואל לוינס – תוך התייחסות למכלול כתביו, היהודיים והפילוסופיים, תוך עיון פילוסופי הן בכתביו היהודיים והן בכתביו הפנומנולוגיים.
במחקריו ביקש בן פזי להאיר את המשמעות הישראלית העכשווית של הגותו המוסרית של לוינס, ובין היתר אודות האפשרות לחשוב מחשבה ציונית, שתהיה מנוסחת במונחים של אתיקה ואחריות, בעקבות הפילוסופיה של לוינס.
בן פזי חוקר והוגה גם ב"הרמנויטיקה יהודית" – המשמעות הפילוסופית של ההרמנויטיקה במחשבה היהודית של העת החדשה.
מחקר זה שלו שקשור גם במחקר הפילוסופי של עמנואל לוינס, עוסק במשמעות המוסרית של מעשה הפרשנות, ובאחריות המוסרית המוטלת על פרשן הטקסט.
הספר שלו "הפרשנות כמעשה מוסרי" הוא אחד מפירותיו של מחקר זה, ועתיד להתפרסם גם באנגלית.
ספר זה עוסק בהיבט הפילוסופי של מחקר כתבי הקודש בהקשר זה, והוצג בין היתר בפורום Scriptural Reasoning, באוניברסיטת קיימברידג', ופורומים בין-דתיים.
פן נוסף בהגותו ומחקריו של בן פזי הוא עיסוקו בתחום "העדות והאחריות" – מחקר פילוסופי פנומנולוגי בפנומן העדות, המאפשר פיתוח של "העדות" כמושג פילוסופי.
מחקר העדות קשור בעיקר לדיוניים פילוסופיים ומוסריים אודות משמעותה של "מסורת" ו"מסורת דתית", האחריות המוסרית המוטלת על הסובייקט בעידן התקשורת, חשיבותה של העדות בעיצוב הזיכרון והגדרת הזהות לאחר השואה.
במסגרת זו הרצה בכנס American Academy of Religion 2014. מחקרו זה כולל מחקר פנומנולוגי במושג העדות ויישומו בשלושה שדות שיח: שיח הזהות, השיח הדתי והשיח הפוליטי.
המחקר הפנומנולוגי כולל פיתוח של "מושג העדות" כמושג המטיל אחריות מוסרית על העד.
בוחן את מושג העדות, ואת המשמעות הפילוסופית המוסרית שלו, בתוך הקשרים שונים, כולל משמעות של עיצוב זהות בעקבות "זיכרון השואה", כינון מסורת בהקשרים של "זהות דתית", ועשייה פוליטית בעקבות "ועדות הפיוס והשלום".
תחומי מחקר נוספים שלו עוסקים בקרבה שבין המחשבה הפסיכולוגית והמחקר הפסיכואנליטי לעולם ההגותי של הפילוסופיה היהודית.
תוך שילוב מתודות מחקר חדשות בחקר הפילוסופיה היהודית, שימוש בכלי הניתוח הפסיכואנליטיים.
וניסיון לפתיחת לאופקים נוספים של הכתיבה הפילוסופית עצמה.
הוא כותב גם על הפילוסופיה של החינוך הכוללת עיון פילוסופי בתחומי המחשבה החינוכית, והגוזר חשיבה חינוכית מן השיח הפילוסופי המודרני והעכשווי.
מחשבה על השיח בעידן הפוסט-מודרני המתכלל את הוראת מחשבת ישראל ותרבות ישראל עם הוראת השואה ואתגרי הזהות היהודית בעת הזאת.
פרופסור בן פזי שותף לפורומים אקדמיים ללימוד בין-דתי.
פורומים אלה מאפשרים פיתוח של שיח הרמנויטי, מוסרי ודתי, במחשבה על מקומו של הלימוד הבין-דתי במסגרת האקדמיה.
בין השאר הוא פועל לחיבור הזיקה האקדמית בין אוניברסיטת בר-אילן לאוניברסיטת קיימברדיג' – Divinity School, המאפשרת למידה בין-דתית בתוך ההקשר האוניברסיטאי, ובבחינה של עשייה מחקרית משותפת, בין-דתית, בין-אוניברסיטאית, ובין-לאומית.
הפרשנות כמעשה מוסרי, תל אביב: רסלינג 2012
עמנואל לוינס: האמנה החינוכית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד – מופ"ת, 2016
בני ברק: הקיבוץ המאוחד – סדרת הילל בן חיים
משה אבי הנביאים: דמותו בראי ההגות לדורותיה (בעריכת חנה כשר, משה חלמיש, חנוך בן פזי), רמת גן: הוצאת בר-אילן 2010
הומניות עברית – עכשיו, הוצאת אדרא, 2023
השבר היהודי ישראלי: דין וחשבון פילוסופי ותאולוגי על רצח רבין והדהודיו עד לשבעה באוקטובר, תל אביב: הוצאת רסלינג 2025
האור שמתוך שברי הלוחות: בעקבות משנתו של הרב שג"ר – ספר מאמרים בעריכת מרים פלדמן-קיי וחנוך בן פזי, הוצאת אידרא 2024
החיים כדיאלוג: ספר היובל לכבוד אפרים מאיר, אסופת מאמרים בעריכת חנוך בן פזי, הוצאת אידרא 2025
מלבד ספרים פרסם בן פזי מאמרים בבמות אקדמיות רבות.
בן פזי הוא גם עורך אקדמי וחבר מערכת בכתבי עת אקדמיים כמו: "דעת" – עורך שותף עם דב שוורץ ואברהם אלקיים, "סדרה אקדמית בחינוך יהודי", "אידרא" ו"הוצאת מופת", ושותף בארגון כנסים מדעיים בינלאומיים שונים.
בנוסף להיותו ראש המחלקה לפילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל משמש ומשתתף גם בתפקידים ציבוריים רבים ובקבוצות מחקר כמו :
2014–2015 – משרד החינוך, חבר ועדת המקצוע "תרבות יהודית ישראלית"
2012–2014 – משרד החינוך, חבר ועדת המקצוע להוראת "מחשבת ישראל"
1995–2003 – אגודת ש"י לשיקום נוער וצעירים נכים, חבר ועד העמותה.
1998–2000 – מכון ון ליר, מרצה ומנחה בפרויקט "קהילה לומדת".
חֲנֹךְ בֵּן מִדְיָן (בכתיב מלא: חֲנוֹךְ) הוא דמות מקראית, בנו השלישי והאמצעי של מדין ונכדם של אברהם וקטורה.
לחנוך היו ארבעה אחים: עיפה, עפר, אבידע ואלדעה.
חנוך איננו שם יחיד במקרא, בדומה לו ישנם חנוך בן קין, חנוך אבי מתושלח, וחנוך בנו הבכור של ראובן.
עם זאת, בשונה מהם שמו נכתב במקרא בכתיב חסר ללא ויו.
פירוש השם חנוך הוא מלשון המילה חניכה.
כמו אצל חנוך בן קין, ששמו מרמז על חנוכת העיר הראשונה.
כמן כן השם מתקשר ללימוד וחינוך כמרומז גם בשמות אחיו אחריו שבהם הלחמים עם המילה ידע.
לפי הרמב"ן חנוך נולד בחברון ואילו לפי מדרש שכל טוב הוא נולד בבאר שבע.
יש מפרשים המונים את חנוך כאחד משלושים ושישה המלכים שהשתתפו בטקס ההספד של יעקב בגורן האטד בעת מסע הלווית יעקב ממצרים למערת המכפלה כאשר הוא נמנה כאחד מקואליציית מלכי בני עשו, בני ישמעאל ובני קטורה שנערכו למלחמה במלכי כנען.
בספר הישר נכתב שלחנוך היו 5 בנים: רעואל, רקם, עזי, אליושב ואלד.
במקרא מובא השם רעואל כשמו של יתרו כהן מדין או כשמו של אביו של יתרו, ולאור מסורת זו של ספר הישר, יש המזהים את יתרו כבנו או נכדו של חנוך.
במלחמת מדין שהתרחשה לקראת תום נדודי בני ישראל במדבר בו הרגו את חמשת מלכי מדין, מציין המקרא שאחד מחמשת המלכים היה רקם.
על פי מסורת ספר הישר, רקם הוא בנו של חנוך.
יש האומרים שכזבי בת צור הייתה מהאומה שיצאה מחנוך וצאצאיו במדין, מפני שאביה הרי היה השלישי במניין חמשת מלכי מדין, ובהתאמה חנוך היה בנו השלישי של מדין.
כל מלך שלט על שבט שנוצר על ידי אחד מבניו של מדיין וצאצאיו ירשו את מלכותו.
עם זאת, על פי רש"י היא לא הייתה מצאצאי חנוך, אלא בתו של המלך החשוב יותר מבין החמישה, אבל משום גנותו, נמנה צור שלישי.
חנוך דניאל (דני) וגנר (נולד ב-26 בדצמבר 1953) הוא מדען חומרים ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע.
מומחה לחקר המיקרומכניקה של חומרים מרוכבים.
חתן פרס לנדאו לשנת 2014 וזוכה מדליית ההצטיינות של החברה האמריקאית לחומרים מרוכבים לשנת 2016.
חנוך דניאל וגנר נולד בתל אביב.
בנם הבכור של פולט (לבית קרל) ובנימין וגנר, ניצולי השואה שעלו מבלגיה ב-1949, אח למישל.
סבו, דוד וגנר (במקור זילברקסטן), היה עיתונאי.
בהיותו כבן שנתיים שב עם משפחתו לבלגיה וגדל באנדרלכט, פרוור של בריסל.
את לימודיו לתואר ראשון (ליצנזיה) בפיזיקה עשה באוניברסיטה החופשית של בריסל והשלים אותם ב-1975. מיד לאחר מכן עלה לישראל ולמד לתואר שני ושלישי במדעי החומרים באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחיית פרופ' גד מרום ופרופ' יצחק רומן.
במהלך הלימודים לתואר דוקטור שירת בנח"ל בקיבוץ מעיין ברוך.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1982, נשאה את הכותרת "תכונות אלסטיות ושבירה של חומרים מרוכבים היברידיים".
לאחר מכן יצא לארצות הברית וביצע השתלמות בתר-דוקטורט במחלקה להנדסת מכונות וחלל באוניברסיטת קורנל, בהנחיית פרופ' לי פיניקס.
עם שובו לישראל ב-1986 הצטרף בדרגת מדען לסגל המחלקה לחומרים ופני שטח במכון ויצמן למדע, לימים המחלקה לכימיה מולקולרית ומדע החומרים.
בשנה שלאחר מכן מונה למדען בכיר, ב-1991 לפרופסור חבר וב-2000 לפרופסור מן המניין.
ב-2024 יצא לגמלאות אך ממשיך לעסוק במחקר פעיל.
עד לפרישתו היה מחזיק הקתדרה הפרופסוריאלית למדעי החומרים ע"ש ליביו נורזי.
וגנר שימש חוקר אורח במעבדות המחקר של חברת אקסון מוביל, באוניברסיטה הטכנית של המבורג-הרבורג, באקול נורמל סופרייר, במרכז המחקר פול פסקל וב-CNRS, וכן במכון מקס פלאנק לקולואידים וממשקים בגולם-פוסטדאם.
מחקרו של וגנר מתמקד במכניקה ובפיזיקה של חומרים מרוכבים בפן הניסיוני ובבניית מודלים להבנת ההתנהגות המכנית של חומרים מרוכבים בסקאלת המיקרו והננו.
כך, וגנר חוקר מיקרומכניקה של חומרים חדשים מעשי ידי אדם, לרבות ננו-צינוריות פחמן, גרפן וננו-חומרים מרוכבים, וכן המכניקה של חומרים מרוכבים ביולוגיים כגון עצם, דנטין, מחטי סיליקון ספוגיות, שריונות של צבים, קוטיקולה של עקרבים וכן הידבקות תאית.
כמו כן, בקבוצתו נחקרו יישומים של חומרים מרוכבים סינתטיים הכוללים מגיני חום לכניסה חוזרת לאטמוספירה עבור חלליות, עיצובים חדשים למטוסים (כגון איירבוס A380 ובואינג 787), חכות דיג, מחבטי טניס, שלדות אופניים ומרכבי מכוניות מרוץ, מצעים לפאנלים סולאריים, וטלסקופים מסלוליים.
לאורך השנים חיבר וגנר למעלה מ-350 מאמרים ומספר פרקים בספרים.
יו"ר נבחר של ועידת גורדון לחקר חומרים מרוכבים (2000)
פרס כריסטופל פלנטין למדע (2014)
פרס לנדאו לאמנויות ומדעים מטעם מפעל הפיס (2014)
מדליית ההצטיינות של החברה האמריקאית לחומרים מרוכבים (2016)
פרס החברה הישראלית לוואקום (2019)
חבר האקדמיה האירופית למדעים ואמנויות (2022)
פרס החברה האמריקאית לחומרים מרוכבים (2023)
מאז 1982 נשוי לד"ר לינדה וגנר (לבית ינקילויץ), מטפלת קוגניטיבית-התפתחותית, אב לשני בנים ובת וסב לשלושה.
מתגורר במכון ויצמן, דובר צרפתית וספרדית.
בנערותו שיחק וגנר בשורות נבחרת הנוער של אנדרלכט ובקבוצת מכבי בריסל.
לאחר עלייתו לישראל היה חבר בנבחרת בלגיה למכביה ב-1977 וב-1981. שיחק שנה אחת בקבוצת הפועל ירושלים, בסיומה החליט להקדיש רוב מרצו למדע והחל לשחק בקבוצת הכדורגל הסטודנטיאלית אס"א ירושלים, ששיחקה אז בליגה ג'.
במהלך שהותו המחקרית בארצות הברית שיחק בקבוצת הכדורגל האוניברסיטאית אית'קה יונייטד וכן ארגן קבוצת כדורגל במכון ויצמן.
המשיך לשחק עד גיל 64.
מאז 1995 חוקר וגנר את ההיסטוריה של משפחתו, ששורשיה בעיירות שונות בפולין (ורשה, לודז', זדונסקה וולה, לובלין ועוד), והצליח להתחקות אחר אבותיו עד המאה ה-16. ב-2001 יזם את "מיזם מפקד התצלומים" בבית העלמין היהודי של זדונסקה וולה, שארך כ-7 שנים עד להשלמתו.
וגנר עוסק בגנאלוגיה באופן מקצועי, לרבות בהיבטיה המדעיים, ויחד עם ד"ר נוויל למדן ארגן במכון ויצמן כנס בינלאומי ראשון מסוגו שעסק בגנאלוגיה מדעית.
כיהן כיו"ר המכון הבינלאומי לגנאלוגיה יהודית וכיו"ר ארגון התושבים לשעבר של זדונסקה וולה, וכן היה חבר בשורה של ועדות אקדמיות וארגוניות לגנאלוגיה יהודית.
חיבר למעלה מ-30 מאמרים גנאלוגיים שפורסמו בכתבי עת וכן ערך מספר ספרים העוסקים במחקר גנאלוגי.
וגנר הוא אזרח כבוד של זדונסקה וולה (2006) ונבחר ליקיר האגודה הישראלית לגנאלוגיה (2009).
חנוך לוין (18 בדצמבר 1943 – 18 באוגוסט 1999) היה מחזאי, במאי תיאטרון, משורר, פזמונאי, סופר, סאטיריקן ותסריטאי ישראלי.
לוין כתב מעל ל-60 מחזות קומיים ודרמטיים, קאברטים סאטיריים, מערכונים ומאמרי סקירה.
נולד בתל אביב למלכה ולישראל לוין שעלו לארץ ישראל בשנת 1935 מלודז' בפולין.
גדל בבית מסורתי בשכונת נוה-שאנן שבדרום תל אביב, ולמד בבית הספר הממלכתי הדתי "יעבץ".
אחיו, דוד לוין, שהיה מבוגר ממנו בתשע שנים, עבד בשנות ה-50 כעוזר במאי בתיאטרון הקאמרי, וכך נחשף לוין כילד לעולם התיאטרון משני צידי הקלעים.
כשהיה בן 12 התייתם מאביו - בעל חנות מכולת שכונתית - שנפטר מהתקף לב.
הוא התחיל ללמוד בתיכון "צייטלין" בתל אביב, אך לאחר שסיים את כיתה ט' ביקשה ממנו אמו שיעזור בפרנסת המשפחה.
לוין החל לעבוד כנער שליח בחברת "חירות" ונרשם ללימודי ערב לנערים עובדים בבית הספר "תיכון עירוני א'".
במסגרת לימודיו בבית הספר השתתף בחוג דרמטי, ושיחק במחזה "מיכל בת שאול" של אהרן אשמן.
באותה תקופה יצא לוין בשאלה.
לאחר שירות צבאי כצפן בחיל הקשר, החל לוין ללמוד ספרות עברית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (1964 - 1967).
באוקטובר 1965 הצטרף למערכת העיתון "דורבן", אחד משני עיתוני הסטודנטים של האוניברסיטה.
את המדור הספרותי בעיתון זה, ערך חברו לספסל הלימודים אברהם עוז, שלימים היה מעורב בהשתלבותו של לוין בתיאטרון הקאמרי.
לוין החל לפרסם שם מדור סאטירה בשם "דף האחוריים של חנוך לוין" שהוצב בעמוד האחרון של העיתון.
במדור זה, בין השאר, ביקר לוין את המלחמה על כל היבטיה, את נרטיב השואה, וגם הרבה לעקוץ את הממסד על יחסו לערבים.
כתיבתו עוררה את חמתם של רבים מעמיתיו הסטודנטים, שאף חתמו על עצומה המגנה אותו ואת כתיבתו.
אחדים מקטעיו בתקופה זו הוצאו לאור, בשינויים כלשהם, כחלק מיצירתו המאוחרת יותר (למשל, "בלדה מחושלת על חייל וחיילת" מיוני 1966 שהתגלגל ל"נשר שחור על גג אדום", ופורסם בעקבות מבצע שלום הגליל).
חלק מהמדור נכתב יחד עם האמן מיכאל דרוקס שגם אייר אותו.
לוין ודרוקס אף יצרו סדרת עבודות משותפת בשם "אדון זאב".
הוא בחר לא לגשת לבחינות הסיום ולא קיבל תואר ראשון.
בעת שירותו הצבאי התקרב לוין אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית, שם פגש בדני טרץ', איש התיאטרון של הנוער הקומוניסטי.
בין השניים צמחו ידידות וקרבה מקצועית שנמשכה מעבר לתקופת הפעילות המפלגתית.
בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים, בה שירת ביחידת נ"מ באל עריש, המשיך במעורבותו הפוליטית, ולאחר מלחמת יום הכיפורים אף נטל חלק בפגישות קבוצה טרוצקיסטית (אם כי תיאר את השתתפותו בפגישות אלה כבעלת אופי "אנתרופולוגי").
בשנת 1967 פרסם לוין פואמה בשם "ברכות השחר" ב"יוכני", שהתקבלה בהערכה רבה בחוגי הספרות בארץ; ב"הארץ" הוא פרסם את הסיפורים "דינה העקשנית" (1966) ו"פשישפש" (1971; סיפור אחר של לוין באותו השם נכלל לימים בספר "החולה הנצחי והאהובה") ואת מחזורי השירים "שיר מסיבת רעים: אידיליה" (1968) ו"אנשים עם פגם" (1970).
בעקבות הזמנתם של מנחם פרי ומאיר ויזלטיר החל לפרסם ב-1972 סיפורים, פואמות ושירים בכתב העת "סימן קריאה" ("עולם החנפנות" ב-1973, "גיבן מוצא זונה" ב-1976, "חיי המתים" ב-1981, ואחרים), והשתתף בקביעות בכל חוברות כתב-העת.
ספרו הראשון, 'חפץ', ראה אור בספרי סימן קריאה, מסגרת שבה המשיך להוציא את ספריו עד מותו.
ב-1967 שלח לוין תסכית רדיו בשם "תפסו את המרגל" לתחרות תסכיתים בקול ישראל, וזכה בפרס הראשון.
התסכית, בבימויו של דוד לוין, שודר מספר פעמים, ותרגום שלו לאנגלית אף זכה ב-1969 בפרס הראשון בתחרות תסכיתי רדיו באיטליה.
הוא התפרסם מאוחר יותר בספר "אחרון".
בשנת 1968 השתתף לוין בתערוכה הקבוצתית "+10 - בעד ונגד", במסגרת קבוצת +10 של רפי לביא בגלריה 220 בתל אביב.
במקביל לפעילותו הספרותית ה"טהורה", עסק לוין בתקופה זו (1967 - 1970) בכתיבת מחזות סאטיריים פוליטיים.
במרץ 1968 החל לעבוד יחד עם הבמאית עדנה שביט על הקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה", אותו החל לחבר שנה קודם לכן; תחילה דובר על כך שהקברט יועלה ב"צוותא", הלהקה אף עשתה חזרות שם, אך כשמנהלי "צוותא" ראו חזרה מתקדמת של המופע הם החליטו לבטל את הצגתו שם עקב תכניו.
עקב כך, החליטו היוצרים להציגו במועדון "בר-ברים" בתל אביב.
עבודתו הבאה של לוין הייתה רביו סאטירי בשם "קטשופ".
את ההצגה מימן דוד ארנפלד, יהלומן ופעיל שמאל, שהתרשם מ"את ואני והמלחמה הבאה", הפיק דני טרץ', וביים אחיו של חנוך, דוד לוין.
שחקני המחזה היו תיקי דיין, קובי רכט וטוביה צפיר (כשלעיתים החליף אותו שמעון לב-ארי), ועל הלחנת המוזיקה הופקדו שוב אלכס כגן ובני נגרי.
המופע הוצג לראשונה במועדון "הקברט הסאטירי" (במרתף "קולנוע פריז") בתל אביב במרץ 1969. ההצגה "קטשופ" הייתה בידורית יותר ועוקצנית ותקיפה פחות מקודמתה, והביקורות עליה היו טובות ברובן, וכך גם תגובת הקהל.
בשתי יצירות אלה יצא לוין נגד פאתוס המיליטריזם הישראלי (הפארודיה מ"את ואני והמלחמה הבאה", "מסדר הניצחון של מלחמת 11 הדקות" על נאום הניצחון של אל"ם גורודיש בתום מלחמת ששת הימים), לעג לאזלת ידם ושאננותם של מדינאי ישראל ("שיחות שלום במזרח התיכון" מ"קטשופ"), ועסק באופן מקאברי בשכול ("מרובעים בבית הקברות" מ"קטשופ").
הביקורת שהופנתה כלפי לוין בעקבות "את ואני והמלחמה הבאה" התעצמה לאחר בכורת מחזהו הפוליטי השלישי, "מלכת אמבטיה" (ולא "מלכת האמבטיה", כפי שכתוב פעמים רבות בטעות), שהועלה על ידי התיאטרון הקאמרי בבימויו של דוד לוין, ובכיכובם של תיקי דיין, ישראל גוריון, יוסי גרבר, ז'רמן אוניקובסקי, ונחום שליט.
עוד לפני העלאתו, רצה התיאטרון למתן את החומר של המחזה, אך נתקל בסירובו של חנוך לוין.
כמו כן, תבעו אנשי המפד"ל בתל אביב, בראשותו של סגן ראש העירייה חיים בסוק, מן העירייה שלא להעלותו עקב תוכנו, שכלל שיר שחילל לכאורה את כבודו של התנ"ך, ובנוסף, פנו גם למשרד הפנים לבטל את העלאתו באמצעות "המועצה לביקורת סרטים ומחזות".
אולי משום שהועלתה על בימת תיאטרון ממוסד, ההצגה עוררה סערת רוחות ציבורית חסרת תקדים: צופים הפגינו והתפרעו במהלך ההופעות, והממשלה איימה להפסיק לתמוך כספית בתיאטרון.
זוהי התעללות זדונית באלפי הורים שכולים" .
חרף מחאותיו של לוין, החליטה הנהלת התיאטרון בעקבות המהומות להוריד את ההצגה לאחר 19 הצגות בלבד.
מחזהו ה"אמנותי" הראשון של לוין היה הקומדיה "סולומון גריפ" שבכורתה נערכה במאי 1969 ב"תיאטרון הפתוח", בבימויו של הלל נאמן.
להצלחה הציבורית הגדולה הראשונה הוא זכה בעקבות הקומדיה הבאה שלו, "חפץ", שהועלתה על בימת תיאטרון חיפה במרץ 1972 בבימויו של עודד קוטלר; מחזה זה נדחה על ידי "הקאמרי" ו"הבימה" קודם לכן.
מחזהו הבא, "יעקובי ולידנטל", היה הראשון אותו לוין גם ביים, והוא הוצג לראשונה בדצמבר 1972 בתיאטרון הקאמרי.
במהלך שנות השבעים הוא המשיך לכתוב ולביים הצגות שהועלו בעיקר בתיאטרון חיפה וב"קאמרי" .
לוין גם חיבר בתקופה זו שני תסריטים: "פלוך", שביים דני וולמן ב-1972 ובו גם שיחק בתפקיד קטן, ו"פנטסיה על נושא רומנטי" שביים ויטק טרץ' ב-1977; שני הסרטים זכו להערכת הביקורת, אך לא הקהל.
הסערה הגדולה הבאה התחוללה בעקבות המחזה "יסורי איוב" ב-1981. מחזה זה כלל סצנה בה איוב העירום, בגילומו של יוסף כרמון, משופד באחוריו על מוט על ידי חיילי הקיסר, ונמכר לקרקס על מנת שגסיסתו תמשוך קהל.
מחזהו הבא של לוין, "הזונה הגדולה מבבל" מ-1982, עורר התנגדות גם בקרב עמיתיו השחקנים בתיאטרון הקאמרי, ובראשם יוסי ידין.
בעקבות ההתנגדות, קוצר המחזה בכ-20 דקות.
לוין חזר לכתיבה הפוליטית במחזהו "הפטריוט", שהועלה באוקטובר 1982 בתיאטרון נווה צדק בבימויו של עודד קוטלר.
המחזה מתאר, בין השאר, אזרח ישראלי המבקש להגר לארצות הברית, ולשם כך מתבקש על ידי הקונסול האמריקאי לירוק על אמו ועל ידי הממונה על השטחים לבעוט בפני נער ערבי, רגע לפני עזיבתו הוא מגויס למלחמה באלבניה ונהרג.
כשהוא מגיע לגן עדן הוא מתחיל לבקש מחילה אך לבסוף מקניט את אלוהים ותופס את כסאו.
אף על פי שהמועצה לביקורת סרטים ומחזות לא נתנה את אישורה, החליט קוטלר להעלותו על הבמה; כיוון שעלתה ההצגה לבמה ללא אישור, ניתן דו"ח על העלתה ונפסלו חלקים ממנה.
לאור העובדה שהקטעים שנפסלו היו משפטים מתוך ההצגה ולא סצנות שלמות, התקשו יוצרי ההצגה למצוא פתרון למגבלות הצנזורה.
אלא שאז התראיין יהושע יוסטון, יו"ר המועצה לביקורת סרטים הצגות וציטט ברדיו את המשפטים שהצנזורה חתכה מההצגה.
כיוון שכך, מצאו היוצרים פתרון משפטי: אם ליו"ר המועצה מותר להקריא את המשפטים שהצנזורה אסרה, משמע אסור להציג אותם אך להקריא מותר.
מאז ואילך במקום להציג את המשפטים האסורים על הבמה, הם הוקראו על ידי שחקן שישב בקהל.
לוין הואשם על ידי חלק מהמבקרים במהלך שנות השמונים כי מחזותיו החלו לחזור על עצמם ("יאקיש ופופצ'ה", "המתלבט"), אולם מחזותיו המאוחרים יותר ("הילד חולם", "ההולכים בחושך", "אשכבה" ועוד) זכו לשבחים רבים.
לוין פרסם שני ספרי סיפורת ("החולה הנצחי והאהובה" ו"איש עומד מאחורי אישה יושבת"), מערכונים ("הג'יגולו מקונגו וטיפוסים אחרים'") וספר שירה ("חיי המתים").
בשנות ה-90 הופיעה השחקנית מרים גבריאלי (ששיחקה בכמה ממחזותיו) בהצגת היחיד "שש שעה רקובה" שהתבססה על כמה מסיפוריו שהופיעו בספר "החולה הנצחי והאהובה".
בשנת 2000, לאחר פטירתו, הוציא המוזיקאי דודי לוי את הדיסק "פרויקט חנוך לוין", הכולל 11 שירים שאת מילותיהם חיבר לוין.
בשנת 2003 הוציא המלחין/פסנתרן עמית פוזננסקי את הדיסק "חיי המתים", הכולל 10 שירים שאת מילותיהם חיבר לוין.
בשנת 2008 הוציאה חברת הד ארצי אלבום אוסף בשם "כשתחשכנה עיניי", ובו שירים שכתב לוין.
בשנת 2022 יצא לאור הפרויקט המוזיקלי "מילה שלי - משירי חנוך לוין", הכולל שישה שירים פוליטיים שכתב לוין.
לוין כתב סיפורים וקטעי פרוזה רבים.
הוא הרבה לכתוב פרוזה בתחילת דרכו, בשנות השישים.
אז כתב סיפורים קצרים שהושפעו מאוד מקפקא למשל "ההזדמנות" הנפתח במילים "בוקר אחד גילית שאתה אבק.
לא נתנו לך מנוח." או סיפור אחר שנפתח ב"בוקר אחד, כשהקיץ סמסא מתוך חלומות טרופים, ראה את עצמו והנה נהפך במיטתו לרקסי רובינשטיין".
קרן דותן כותבת על אוסף של חמישה מסיפוריו המוקדמים המרכזיים כי "מכל החמישה עולה אחרות חריפה של הדמות המרכזית.
אחרות בלתי נסבלת המתפרקת בחלק מהסיפורים עד כדי קומדיית נונסנס."
שני ספרי הפרוזה המרכזיים שלו הם 'החולה הנצחי והאהובה' (ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1986) ו'איש עומד מאחורי אשה יושבת' (הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1992), והם נכתבו בהזמנת מנחם פרי, שערך את ספריו והוציאם לאור החל מ'חפץ' (1972) ועד 'הג'יגולו מקונגו וטיפוסים אחרים' (1994).
אף שלוין ראה את עצמו קודם כל כמחזאי הוא המשיך לכתוב קטעי פרוזה לכל אורך חייו, ואלה פורסמו גם בקבצים 'מה אכפת לציפור', 'הג'יגולו מקונגו', ו'אחרון' (כולם ראו אור בסדרת הספריה החדשה).
לוין נודע בסירובו העקבי להתראיין לכלי התקשורת, בו התמיד מאז תחילת שנות השבעים.
באחד מהראיונות המעטים שנתן בתחילת דרכו (למיכאל הנדלזלץ מגלי צה"ל), ענה לשאלה "מדוע אתה כותב דווקא לתיאטרון?":
בשנת 1972 כתב חנוך לוין את התסריט לסרט פלוך ביחד עם הבמאי דן וולמן שגם ביים את הסרט.
אברהם חלפי שיחק בתפקיד הראשי ולוין עצמו השתתף בתפקיד קטן.
בשנת 1977 כתב לוין את התסריט לסרט פנטסיה על נושא רומנטי אותו ביים ויטק טרץ' ובו דמויות גרוטסקיות אופייניות לכתיבתו של לוין.
הסרט הקצר "המשורר הלאומי" שכתב וביים דן וולמן בשנת 1978, התבסס על תסכית של חנוך לוין בשם "תפסו את המרגל"
לוין נישא שלוש פעמים, לציירת נאוה כורש ולדיילת עדנה קרן, איתה נולד לו בנו אהרון לוין, מחזאי ובמאי.
בת זוגו בשנות חייו האחרונות הייתה שחקנית התיאטרון ליליאן ברטו, אותה פגש בשנת 1993 בזמן החזרות להצגה "הילד חולם".
משלוש נשים אלו נולדו לו ארבעה בנים.
בסוף שנות ה-90 לוין חלה בסרטן הערמונית ואושפז במרכז הרפואי תל השומר.
ממיטת חוליו ביים לוין את המחזה האחרון שכתב, "הבכיינים", אך לא זכה להשלים את בימויו בעצמו (הבמאי אילן רונן השלים זאת).
לוין נפטר ב-18 באוגוסט 1999 מסרטן הערמונית ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
"הקומדיה הגדולה", שנכתבה בסוף יולי 1999, נמצאה במחשב כף היד של לוין לצד מיטתו בבית החולים ונחשבת ליצירתו האחרונה.
לוין חיבר במהלך חייו 63 מחזות, וביים 22 מתוכם .
בשנת 2025 נמכר ארכיונו לאוניברסיטת סטנפורד.
חנוך לוין החל את דרכו כסטיריקן ונושא הסאטירה הופיע באופן עקבי בכתביו.
החל בדף האחוריים, ב"את אני והמלחמה הבאה" ו"מלכת אמבטיה", דרך "חפץ" ו"הילד חולם".
אולם במאמר היחיד שפרסם לוין טוען שהסאטירה אינה כלי תקף כדי לעשות שינוי.
הוא אומר שהיא תמיד מציגה את המציאות בצורה צרה מדי ושהיא אפקטיבית רק ככלי ספרותי.
כתיבתו של לוין עוסקת במגוון רחב של נושאים.
יש הטוענים כי נושאיו חוזרים זה על זה שוב ושוב, אך לאלו השיב לוין כי לא ניתן לבצע הכללה לדמויותיו.
במקום זאת, הוא הציע להתייחס אליהן כסיטואציות, תמונות, בהן מופיעים אנשים שונים.
עם זאת, הטקסטים שכתב לוין מציגים לא פעם דמות גבר שמוכנה ללכת רחוק, רחוק מאוד לעיתים, בעבור מה שנראה כתשוקה לבשר, כצורך לקבל מעט חום מהמין הנשי לרוב.
דמויותיו של לוין משתקפות לאור צורך זה כאנטי-גיבורים מובהקים.
קיימת מגמה בטקסטים של לוין להקצין עם הסיפור: אם הגיבור רודף אחר יחס מהאישה וקיימת בו ציפייה למשל שהנה, עוד מעט יזכה לנשיקה או למבט חם מצידה, הטקסט שובר ציפייה זו שוב ושוב.
אפשר לראות בכך דרך בה הטקסט יוצר דרמה – מקום בו קיימים חיים – אך אפשר שהטקסט בא לבחון במקרים אלו עד כמה ירחיק האדם האוהב, הסובל, ללכת, בעבור מעט יחס מהאישה שהוא אוהב.
דוגמאות לקיצוניות בה נוקט הטקסט היא שלילת האפשרות לאהבה מצד האישה.
כך, מסכינים הגברים בחלק מהסיפורים לשמש את האישה כמשרתים; משרתים אשר טומנים בחובם תקווה סמויה להתחכך לפחות בקרבה לאישה.
פיתוח נוסף של הנושא מראה כי היחס של האחר מקנה לי מקום בעולם הזה.
אפשר לראות בכך ביקורת על האדם הזקוק לתבניות בחייו: בחלק מסיפורי הפרוזה של לוין מוצג הגבר כעבד לעצלותו, שכל תשוקותיו מסתכמים ברדיפה אחרי בית, אישה ומיטה חמה.
נושא זה מופיע גם אצל סופרים אחרים בספרות, כש"י עגנון ב"תמול שלשום", אך הטקסט של לוין בוחר להפשיט את האדם בצורה מוקצנת יותר, המשאירה אותו עירום לנוכח תשוקותיו, המוצגות לרוב בפני הקורא – או הצופה – כזרם תודעה המתחבט בין תשוקותיו האפלות מחד, לבין הרצון להיות אדם טוב ורגיל, מאידך.
נושא נוסף המופיע בכתיבתו של לוין הוא חוסר המשמעות של הקיום האנושי.
לוין שומט פעמים רבות את הקרקע עליה מתנהל המשחק בין המינים.
כך, אפשר למצוא למשל ב"איש עומד מאחורי אישה יושבת" עיקור של התשוקה על ידי מסע אל קרבי הגוף, כדי להוכיח שהתשוקה מתקיימת רק עד לאן שמגיע העור.
אפשר למצוא גם רגעי התפכחות, או הארה, אצל דמויות הגברים בכתביו, המגלות כי כל המירוץ עקר מיסודו: גם האהבה המסנוורת ביותר, מכילה בהמשך ישיר לה שגרה אפורה.
המחזה מלכת אמבטיה של לוין שהועלה בתחילת שנות ה-70, נתקל בתגובה ציבורית שלילית; אנשי ציבור והקהל הרחב סירבו לקבל את הביקורת כפי שבאה לידי ביטוי במחזה.
ההצגה עוררה סערת רוחות ציבורית חסרת תקדים: צופים הפגינו והתפרעו במהלך ההופעות, פצצות סירחון הושלכו ופעמיים אף האולם פונה לאחר התרעה טלפונית על הטמנת פצצה באולם, נשלחו מכתבי איום ועלתה דרישה מצד חיים בסוק, סגן ראש עיריית תל אביב מטעם המפד"ל להפסיק את התמיכה בתיאטרון.
שר הביטחון, משה דיין, שצפה בהצגה, אמר: "לא יכולה להיות הצגה יותר מעודדת לערבים בראייתם העוינת את מדינת ישראל".
ב-1989, אמר מוטי קירשנבאום, כי הסאטירה החריפה של לוין, במיוחד מלכת אמבטיה, אמנם ספגה ביקורת ועגבניות, אבל גם שברה טאבוים רבים, פרצה את הדרך, ואפשרה סאטירה רחבה ופופולרית יותר, גם אם רכה יותר, כגון בתוכניותו ניקוי ראש.
חנוך לוין כתב 62 מחזות, קברטים ורביואים.
רשימה זו מכילה מחזות שהועלו בלבד.
"פנטסיה על נושא רומנטי" (1977) - תסריט: חנוך לוין.
בכיכובם של אלכס מונטה ונסים עזיקרי.
לוחית זיכרון נקבעה על ביתו של חנוך לוין ברחוב ג'ורג' אליוט 5 בתל אביב.
ב-2015 נקבעה לוחית זיכרון גם בכניסה לבית ילדותו ברחוב ראש פינה 18 בתל אביב.
באלבום "נקודה טובה" של הזמר שולי רנד אשר יצא בשנת 2008, מופיע השיר "המשורר" אשר נכתב לזכרו.
תיק הדפסים בשם "בהשראת חנוך לוין: תיק הדפסים" (2002) הופק והוצג וכלל עבודות של 16 אמנים ובהם מיכה אולמן, עדו בר-אל, משה גרשוני, תמר גטר, ציבי גבע, מנשה קדישמן, יגאל תומרקין ואמנים נוספים.
"אפילו הבוץ היה מתוק", סרטם התיעודי של אורנה בן דור, עמי טיר ורן קוצר עוקב אחרי ההפקה של "אשכבה" בפולין ומתמקד בחנוך לוין ובשחקן יוסף כרמון.
הסרט הופק ב-2002 ושודר בערוץ 8.
"הפשע הקרוי אדם" - סרט תיעודי ביצירתו של רפאל לוין, בנו של חנוך לוין, על ההיבטים האישיים והפרטיים של חיי אביו.
בסרט הבן מראיין את בני המשפחה והאנשים שהיו קרובים ללוין, ומציג את אישיותו המורכבת של האמן, ומערכות היחסים החשובות בחייו.
בימוי ותסריט: רפאל לוין, הפקה: ענת קנדל, פנס בודד הפקות.
הסרט יצא לאור בשנת 2016 במסגרת פסטיבל דוקאביב.
סדרת התעודה "חנוך לוין - חיים שכדוגמתם עוד לא ראינו מעולם", היא סדרה בת ארבעה פרקים (שכל אחד מהם הוקדש לאספקט אחר בחייו וביצירתו של לוין), אשר נוצרה על ידי רוני קובן, שרון קרני ורן לנדאו, והופקה על ידי מחלקת התעודה של הערוץ הראשון.
הסדרה הייתה לאחת מסדרות התעודה המקוריות האחרונות ששודרו במסגרת הערוץ הראשון של רשות השידור בראשית שנת 2017. ארבעת סרטי הסדרה :
סרט ראשון - חיים שכדוגמתם עוד לא ראינו מעולם - חנוך לוין - פרק 1 (57:31 דקות), יו-טיוב
סרט שני - חיים שכדוגמתם עוד לא ראינו מעולם - חנוך לוין - פרק 2 (51:33 דקות), יו-טיוב
סרט שלישי - חיים שכדוגמתם עוד לא ראינו מעולם - חנוך לוין - פרק 3 (55:46 דקות), יו-טיוב
סרט רביעי - חיים שכדוגמתם עוד לא ראינו מעולם - חנוך לוין - פרק 4 (55:05 דקות), יו-טיוב
שולי רנד סיפר כי כתב את השיר "המשורר", העוסק בדיאלוג בין אדם מאמין לאדם שאינו מאמין, לזכר חנוך לוין.
ב-17 במרץ 2011 נפתחה בגלריה גבעון בתל אביב תערוכה של הצלם גדי דגון ובה תצלומים המתעדים חלק מהפקות התיאטרון של לוין.
במקביל לתערוכה פרסם דגון ספר תצלומים בנושא זה.
רבים משיריו ופזמוניו הולחנו בידי מלחינים רבים.
יצאו גם כמה אלבומים של שירים מולחנים שכתב לוין.
2024 - האופרה "חנוך לוין - האופרה" הכוללת שירים וקטעים מאת לוין על מוזיקה מאת יוסי בן נון, יונתן כנען, יונתן קרת, רוני רשף ודוד סבה הופקה בהאופרה הישראלית תל אביב-יפו.
אבי טולדנו שר חנוך לוין (1990)
דודי לוי - פרויקט חנוך לוין (2000)
חיי המתים - עמית פוזננסקי - משירי חנוך לוין (2003)
את ואני והמלחמה הבאה (2004), בהשתתפות השחקנים/זמרים שפרה מילשטיין, רמי פלג, בת-שבע צייזלר, גד קינר והפסנתרן ברט ברמן
כשתחשכנה עיניי - שירים ומוזיקה ממחזותיו של חנוך לוין (אוסף)(2008)
חיותה- פנטזיה מוזיקלית תיאטרלית על פי חנוך לוין משתתפים: ירדן בר-כוכבא, רוני פורת, עמנואל חנון, אריה זונשיין, דניאל פיינגולד, עידו בוקלמן (2014)
"מילה שלי - משירי חנוך לוין" (2022), בהשתתפות מוני מושונוב, מיכאל מושונוב, ליליאן ברטו, שאנן סטריט, סגול 59, איתי טיראן, יוסי צברי ואחרים
42 מהם הועלו (ובנוסף אסופה של כתביו שנערכה והועלתה לאחר מותו), ואילו 20 מכתביו הערוכים עוד לא הועלו.