tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי לאפשר מצב זה, אדם חייב לשלוט בסוג מיוחד של מדיטציה בריכוז עמוק ולהתנסות בסמאדהי, מצב של תודעה טהורה.
שלב זה נקרא במספר שמות שונים באסכולות השונות של היוגה, בהם קאסינה, סאמיאם וקמאטהאנה.
סידהי מוזכר רבות בכתבים הינדיים, בהם גם כתבים של השיוויזם.
האלים ההינדיים גנש, וישנו והאנומן נתפסים בדרך כלל כשומרי הסידהי, ובכוחם להעניק יכולות על-טבעיות למאמיניהם.
באימרות היוגה סוטרות של פטנג'לי נכתב כי האדם מסוגל להגיע להישגים יוצאי דופן, בהם סידהי, על ידי שימוש בצמחי מרפא, לחשים, משמעת עצמית או סמאדהי.
בכתבים הינדיים סידהי מוגדר על ידי רשימה של שמונה יכולות על-טבעיות, שנקראות "יכולות הסידהי הקלאסיות" או "השלמות הגדולות":
אנימא: היכולת לצמצם את הגוף לגודל של אטום.
מאהימא: היכולת להרחיב את הגוף לגודל אינסופי.
להאגימא: היכולת להיות חסר משקל, או קל יותר מאוויר.
גארימא: היכולת להיות כבד וצפוף מאד.
פראפטי: היכולת לממש את כל מה שרוצים.
פראקאמיה: היכולת להיות בכל מקום בעולם.
איסיטבה: היכולת לשלוט בכל האלמנטים החומריים או בכוחות הטבע.
ואסיטבה: היכולת להשפיע על כל אחד.
בווישנויזם מוגדרים חמישה סוגי סידהי עיקריים, על בסיס הבהאגווטה פוראנה:
טריאקאלאינאטוואם: ידיעת העבר, ההווה והעתיד.
אדוודנדוואם: היכולת לסבול חום וקור קיצוניים.
פארה סיטה אדי אבהיג'נאטה: היכולת לקרוא מחשבות של אחרים.
אגני ארקה אמבו ויסה אדינאם פראטיסטאמבה: עמידות מפני הרעלה, שריפה, טביעה ונזקים גופניים אחרים.
אפאראג'איה: היכולת להישאר בלתי מושפע על ידי אחרים.
הבהאגווטה פוראנה מונה גם עשרה סוגי סידהי משניים:
אנורמימאטוואם: היכולת לשאת רעב וצמא.
דוראסראוונה: היכולת לשמוע דברים ממרחק רב.
דוראדרסנאם: היכולת לראות דברים ממרחק רב.
מאנוג'אווה: היכולת לבצע מסע אסטראלי או טלפורטציה ולהניע את הגוף בכוח המחשבה.
קמארופאם: היכולת ללבוש כל צורה רצויה.
פאראקאיה פראווסנאם: היכולת להיכנס לגופם של אחרים.
סווצ'אנדה מרטיוה: היכולת למות רק כאשר רוצים בכך.
דוואנאם סאהא קרידא אנודרסנאם: היכולת לצפות ולהשתתף בפעילויותיהם של אלי המיתולוגיה ההינדואית.
יאטה סאנקלפא סאמסידהי: היכולת והנחישות להגיע להישגים מושלמים.
אג'נאפראטיהאטא גאטי: היכולת לתת פקודות ושהן יתמלאו ללא הפרעה.
בכתבי הווג'ריאנה סידהי מתייחס ליכולת להפעיל כוחות על-טבעיים באמצעות מדיטציה או כישוף.
כוחות אלו כוללים ראיה מרחוק, ריחוף באוויר, בילוקציה, מסע אסטראלי, גלגול נשמות וגישה לזיכרונות מחיים קודמים.
בסיקיזם, סידהי פירושו "תובנה", ומשמעות המושג היא הארה רוחנית ואמונה עמוקה באל, ללא יכולות על-טבעיות.
מורים רוחניים הינדיים הביעו התנגדות לתרגולים המיועדים לפתח כוחות סידהי, כמו היכולת לראות את העבר והעתיד, או לרחף באוויר.
מורים רוחניים רבים הצהירו לאורך ההיסטוריה כי כישורים אלה אינם חשובים כדי לפתח מצבי תודעה גבוהים.
יש כאלו שאף הרחיקו לכת וטענו שהם מסוכנים ועלולים לגרום למתרגל לסטות מהדרך הרוחנית ולהתמקד בהיבטים החיצוניים והשטחיים של החיים.
ד"ר יוחנן גרינשפון מהאוניברסיטה העברית, שחקר את התרבות ההינדואית, כתב בספרו "חירות ודממה" שישנם פרשנים הרואים בסידהי אשליה פסיכולוגית, או אולי אפילו פתולוגית, ומייחסים להם את התוויות "היפנוזה" או "אוטוסוגסטיה".
לעומתם היו מספר מורים רוחניים הינדיים שעודדו תרגולי סידהי.
מהרישי מהש יוגי, למשל, העניק דגש רב לתרגולים אלו ואף טען כי הם מאיצים את ההתפתחות הרוחנית.
לדבריו, כל חוקי הטבע קיימים בשדה התודעה הטהורה, וניתן להתגבר עליהם.
סידור הרבי מרוז'ין הוא סידור בנוסח גרמני לשימוש יומיומי, לשבתות ולמועדים, הכולל את ההגדה של פסח ופרקי אבות.
הסידור נכתב בדרום-מזרח גרמניה, בערך בשנת 1460.
במאה ה-19, עד שנת 1850, היה הסידור בבעלותו של האדמו"ר המפורסם רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
כיום הסידור נמצא במוזיאון ישראל ומספרו שם B51.12.3026.
הסידור נועד לשימוש אישי ולא לשימוש קהילתי, שכן אינו כולל מבחר גדול של פיוטים כפי שקיים במחזורים הגרמניים הגדולים.
עיטור כתב היד כולל לוחות פתיחה למילים הראשונות של תפילות שונות, עם עיטורי שוליים מלאים ועשירים בעמודי הפתיחה של חלוקות הספר.
רוב דפי ההגדה כוללים איורי טקסט בשוליים (דפים 151v–187v).
חלק מהאיורים מצוירים במסגרת מיניאטורית עם רקעים נופיים, אחרים מציגים דמויות ומבנים על רקע קלף חשוף.
איורי ההגדה הם בעיקרם טקסיים, עם מעט איורים מקראיים בתוך המיניאטורה.
העיטור המרכזי כולל מגילות, עלים בשרניים וצבעוניים, פרחים, עופות ובעלי חיים – כולם בסגנון גרמני דרומי האופייני למחצית השנייה של המאה ה-15. הדמויות האנושיות הכבדות והדיוקנאות הבוקעים מפרחים דומים לסגנון בתי הספר הגרמניים המזרחיים של אוסטריה ובוהמיה.
כתב היד אינו כולל קולופון, אך מופיעים בו שמות בני התקופה של הסופר והפטרון.
בדף 10v, בברכות הזיכרון, מופיע באדום: "אבי, הרב גרשון בן יצחק".
כתב היד נכתב על קלף, ומכיל 365 דפים (יחד עם חמישה דפים שנחתכו חלקית ולא קיבלו מספור), בגודל 18.5 × 14.5 ס"מ.
הוא כתוב בכתב מרובע אשכנזי, 14 שורות בעמוד, עם שוליים רחבים מאוד.
בשולי הדפים 3v–61 נוספו טקסטים בכתב קטן יותר, עד 45 שורות בעמוד.
לוחות מילה ראשונה לתפילות שונות, עם עיטורי שוליים מלאים לחלוקות העיקריות.
איורי טקסט בשוליים להגדה (דפים 151v, 187v).
בדף 151 מופיעה רשימת לידות משנת 1661 עד 1688. הרב משה אפרים ירש את הסידור מדודו, הרב אברהם דב מאבינא, שקיבל אותו במתנה מהרב יוסף (המאה ה-18).
בדף 1r מופיע חותם מכס של סאטאנוב עם נשר פולני מלכותי והכיתוב "Satanow Kómora".
במאה ה-19 (עד 1850) היה הסידור בבעלות האדמו"ר רבי ישראל (פרידמן) מרוז'ין.
בשנת 1951 נרכש בידי בית הנכות בצלאל ממשפחת פרידמן מבורוש.
במחצית השנייה של המאה ה-20 החלה הכנסייה לקבל נוסחי תפילה מודרניים שנגסו בבכורתו של הספר, והוא ירד ממעמדו.
"סידור התפילה הכללי" תורגם ליותר מ-200 שפות והוא אחד הטקסטים הנפוצים ביותר בתולדות הדפוס.
הוא השפיע השפעה מכרעת על הדת, השפה והתרבות האנגליות ועל הוויתם של הנוצרים האנגליקנים ברחבי העולם.
ב-1534 ניתק המלך הנרי השמיני את עול מוסרות האפיפיור מעל כנסיית אנגליה והכפיפה לשליטתו שלו עלי אדמות.
הארכיבישוף מקנטרברי החדש תומאס קרנמר, איש אמונו של המלך, הוצב בראש מספר מיזמים שנועדו לנתק את הדת האנגלית מן התאולוגיה והמסורת הרומית-קתולית, ולהחדיר לתודעת הציבור את המסר שהמלך היה עתה הריבון אף בתחומי הקודש.
קרנמר השתתף בתרגום הביבליה לאנגלית ב-1539, בכתיבת ספר דרשות, ובהכנת ליטניה בלשון האנגלית.
גולת הכותרת של מפעלו הייתה עריכת סידור תפילה שיחליף את הליטורגיה הלטינית המסורתית, על נוסחיה המקומיים הרבים (כמו נוסח סארום או יורק הנפוצים).
קרנמר ועוזריו הכינו שני מתווים כלליים.
הראשון, שנערך ב-1539, היה רדיקלי והושפע מסדר התפילה שאימצו הלותרנים בגרמניה, ושיקף את עוצמתם של הלורד שומר-החותם תומאס קרומוול ותומכיו הפרוטסטנטים.
בין היתר הכיל שיעור גדול של קטעים לקריאה פומבית מכתבי הקודש, וקיצץ מאוד את מגוון התפילות (מספר השעות הקנוניות הורד לשתיים).
לאחר הוצאתו להורג של קרומוול ב-1540 וירידת קרנה של סיעתו, אימץ המלך מדיניות דתית שמרנית יותר.
המתווה השני שיצא תחת ידי קרנמר ב-1544 שאל רבות מהנוסח שהכין אז החשמן הקתולי הספרדי קוויניונס , שהכין מהדורה מקוצרת ומוסמכת של הליטורגיה המסורתית – הכנסייה הקתולית, שעמדה לעבור קונטרה-רפורמציה משלה, הייתה מעוניינת באחידות, סדר וקיצור לא פחות מאויביה הפרוטסטנטים.
באותה שנה, לרגל המערכה בצרפת, ניצח קרנמר על חיבור ליטניה בשפה האנגלית שכללה תפילות רבות למען השליט.
ב-1545 היא הודפסה כחלק מ"סידור המלך" (King's Primer), שכלל גרסאות אנגליות של הטה דאום והמזמורים.
רכיב זה הוכנס כמעט ללא שינוי ל"סידור התפילה הכללי." ב-1547 מת המלך הנרי, ובנו המלך אדוארד השישי ירש את הכס.
המלך הצעיר חונך בידי פרוטסטנטים קנאים, ופתח תוך זמן קצר בתוכנית רפורמה מקיפה וקיצונית.
ב-9 בספטמבר 1548 מונתה ועדה מיוחדת בראשות הארכיבישוף מקנטרברי, שנועדה לסיים את העבודה על סידור תפילה אחיד, כשהיא נוטלת מן התרגומים הרבים שהוכנו בשנים הקודמות על ידי קרנמר ואחרים.
היא מנתה תריסר איש מלבדו, שישה בישופים ושישה תאולוגים, ומנתה רדיקלים כמו בישוף רוצ'סטר ניקולס רידלי ושמרנים כמו בישוף צ'יצ'סטר ג'ורג' דיי.
קרנמר, שהיה רפורמטור מתון ופרגמטי ובעל חוש פוליטי מחודד, ידע שעליו ליצור נוסח שיעבור את הבישופים, את אישור הפרלמנט, ולבסוף יתקבל בציבור ולא יעורר מהומה רבה מדי.
הסידור כפי שהתגבש דחס את הליטורגיה היומית לשתי תפילות מרוכזות, אחת לבוקר ואחת לערב.
רוב הקטעים הקשורים לפולחן הקדושים נמחקו, ואינספור חגים וימי ציון (אפילו קורפוס כריסטי ויום עליית הבתולה) הועלמו כליל או שנותרו בלוח השנה כראויים לאזכור בלי חיוב, כשמספר החגים צומצם חדות לעשרים-וחמישה בלבד.
קרנמר תרגם בעצמו את תפילות הציבור , כשהוא נצמד למקור הלטיני המסורתי.
הארכיבישוף נזהר מאוד בשני החלקים הרי המחלוקת ביותר, התפילות למען המתים והאוכריסטיה.
בראשון, הוועדה קיצצה כמעט את כל החלקים שיכלו להצביע על אמונה בפורגטוריום או בפולחן הקדושים, אך הותירה הרבה מן היתר.
בשני, קרנמר – שנטה בעצמו להאמין שאכילת הלחם והיין היו בעלי משמעות סמלית בלבד, וישו לא נכח בטקס בשום צורה – יצר טקסט כה רב-משמעי ומעורפל, עד שבלבל רבים ממבקריו.
בדצמבר 1548 החלו דיונים בפרלמנט אודות הספר, ובייחוד אודות התאולוגיה של האוכריסטיה.
ב-21 בינואר 1549 אושרר חוק ההאחדה, שכלל בין סעיפיו את חיוב התפילה ממנו, שנכנס לתוקף ב-9 ביוני, יום ראשון של פנטקוסט.
סידור התפילה הכללי עורר מיד מרד: ביוני פרצה בקורנוול ובדבון התקוממות חמושה, שנבעה משילוב של מצוקה כלכלית והתנגדותם של הקורנים, שלא ידעו אנגלית, לספר.
כ-4,000 איש נקטלו בידי חילות המלך.
כמרים רבים ברחבי הארץ החזיקו את הספר ברשותם וקראו מתוכו כדי לעמוד בדרישות החוק, אך דקלמו במקביל טקסטים מסורתיים.
בישוף לונדון התחמק מלהכניס את הסידור לשימוש בכל הדיוקסיה במשך למעלה מחודש, עד שספג נזיפה.
הסידור שהוציא קרנמר עורר את חמת הפרוטסטנטים המובהקים, מקורבי המלך אדוארד.
בישוף גלוסטר ג'ון הופר, שאחז בדעות צווינגליאניות, תקף את הספר ככפרני וקתולי-במסווה.
מרטין בוצר, שהתמנה לפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', פרסם ביקורת מלומדת גם אם מתונה, שסיפקה די ביסוס למבקרים.
בלונדון הבירה אסרו רשויות הכנסייה על מגוון מסורות שמהדורת 1549 לא מנעה במפורש, כמו ליקוק הגביע לאחר שתיית היין או צלצול בפעמון בעת המיסה.
בתגובה לכל זאת, קרנמר החל בשכתוב מזורז.
הוא קיבל ארבע-עשרה מן הנקודות שהעלה בוצר: בין היתר, כל בגדי הכמורה המיוחדים למעט הסופרפליקום הוצאו משימוש, המציות לקומוניון הוחלפו בלחם רגיל, והתפילות למען המתים בוטלו כליל.
ואשר לגופו ודמו הטבעיים של ישו המושיע, הם נמצאים במרום ולא כאן".
במקביל להשמטות, קטעי פתיחה וסיום שהדגישו את הצורך בתחושות חרטה והודיה נוספו לתפילות.
באפריל 1552 העביר הפרלמנט את חוק ההאחדה המתוקן, שקבע בין היתר כי המהדורה החדשה תהיה היחידה המותרת בשימוש החל מ-1 בנובמבר, יום כל הקדושים.
לנוסח החדש הייתה חשיבות דוקטרינלית מופלגת, והשפעתו על המהדורות הבאות, בייחוד בכל הקשור לקומוניון, הייתה רבה; אך הוא כמעט ולא היה בשימוש.
ביולי 1553 מת המלך אדוארד, ואחותו הקתולית המלכה מרי (שסירבה בעקביות להשתמש בסידור עוד מ-1549) ירשה אותו.
היא ביקשה לעקור את הרפורמציה משורש ולהשיב את אנגליה לחיק הכנסייה הרומית.
כל החקיקה הדתית הקודמת בוטלה, קרנמר נאסר והועלה על המוקד, והסידור החדש נאסר: תפילות מתוכו יכלו להתקיים באנגליה רק בסתר.
לאחר חצי עשור של רסטורציה קתולית, מתה אף המלכה מרי, בנובמבר 1558, והמלכה אליזבת ירשה אותה.
אנגליה שבה לשלטון פרוטסטנטי, אף אם מתון ברוחו וקרוב יותר לימי המלך הנרי מאשר לרדיקליזם של המלך אדוארד.
הגולים הפרוטסטנטים שחזרו מארצות השפלה וגרמניה חפצו להשליט נוסח תפילה באנגלית מן הסוג שחובר ביבשת, ועלה על מהדורת 1552 בטהרנותו, בעוד שאנשי הכנסייה שנטו לקתוליות שאבו עידוד מנטיותיה השמרניות של המלכה הצעירה, וקיוו לשמר את הליטורגיה הישנה גם ללא כפיפות לאפיפיור.
אליזבת עצמה, שהייתה פשרנית ופרגמטית בענייני דת, העדיפה ככל הנראה את סידור התפילה של 1549, על עמימותו, אך יועציה הסיקו שהנוסח שהופק תחת המלך אדוארד היה המינימום שדי היה בו לפייס את האליטה הפרוטסטנטית, שהשלטון נשען עליה.
תהליך הניסוח של הסידור האליזבתני הוא פרשה סתומה שפרטיה לא נודעו.
הוא החל בשלהי 1558 כשבישופים ותאולוגים משני המחנות עתרו אל המלכה כדי לעצב את ההסדר הדתי החדש, והסתיים באביב השנה הבאה.
נוסח 1552 אומץ בשינויים מעטים, אך לא בלתי-משמעותיים: כמה מהמשפטים בטקס הקומוניון מ-1549 שולבו, הקללות שהופנו כלפי האפיפיור הוסרו, וכך גם "הפסקה השחורה".
בשאלת בגדי הכמורה, הנרות על המזבח ושאר פרטים חיצוניים שהפרוטסטנטים סלדו מהם, נוספה פסקה עמומה משהו שציוותה כי אלו ינוהלו לפי הכללים "שנקבעו בשנה השנייה למלכות אדוארד השישי" (כלומר לפי מהדורת 1549 השמרנית).
כמרי הכנסייה האנגליקנית הוסיפו לעטות כמה מפריטי הלבוש הללו.
מזבחות האבן הוחלפו שוב בשולחנות עץ, אך מציות מיוחדות הוגשו בתור לחם הקודש במקום הלחם הרגיל שציווה נוסח 1552. באפריל 1559 העביר הפרלמנט את חוק ההאחדה המתוקן, והסידור החדש היה היחיד המותר בשימוש למן 24 ביוני.
נוסח 1559 לא נתקבל בהתלהבות: הפרוטסטנטים הקנאים, ה"פוריטנים", סלדו ממה שראו כשאריות קתוליות רבות מדי בין דפיו, בעוד שהמון העם עוד היה קשור לליטורגיה המסורתית, עתירת הטקסים והמחוות החיצוניות.
הסידור החדש היה פשרה ו"דרך ביניים" כמו מרבית היבטיה של הכנסייה הממלכתית האליזבתנית, שאחזה בתאולוגיה קלוויניסטית אך שימרה את מוסד הבישוף שהקלוויניסטים ביתר אירופה ביטלו, ושהמוזיקה ורבים מפרטי הטקס שלה הזכירו את הכנסייה הרומית.
אך אריכות ימיה של המלכה ויציבות שלטונה הרגילו את האוכלוסייה אל הסידור, והוא הפך לחלק מהמסורת היום-יומית.
התאולוג ריצ'רד הוקר, אחד מהראשונים שביקשו לנסח את ארחותיה רבי-הסתירות של הכנסייה הממלכתית לכדי משנה סדורה והניח את היסודות למה שיוודע לימים כאנגליקניזם, הקדיש חלק גדול מספרו מ-1594 "אודות חוקי הארגון הכנסייתי" להגנה על הסידור.
ב-1604 שכנעו הפוריטנים את המלך הצעיר ג'יימס הראשון, שהתחנך כפרסביטריאני בסקוטלנד ושלפיכך תלו בו תקווה רבה, לערוך ועידה בחצר המפטון במטרה לבחון את תלונותיהם על הקתוליות היתרה של סדרי הדת.
ג'יימס דחה כליל את דרישות הפוריטנים, למעט בקשתם להפיק תרגום מוסמך של כתבי הקודש, ובסידור התפילה המעודכן שיצא לאחר הכינוס לא נערכו כל שינויים משמעותיים.
ארבעה קטעים לקריאה מן האפוקריפה הוחלפו בקטעים מן הברית הישנה, שמות הפרקים שעסקו בטבילה שלא על ידי כומר שונו קוסמטית, ותפילה למען המשפחה המלכותית נוספה בסוף הליטניה.
תחת המלך ג'יימס ובנו המלך צ'ארלס הלכו וגברו הנטיות השמרניות בכנסייה האנגלית, שהתגלמו בדגש מחודש על טקסים ופאר חיצוני, ובתאולוגיה ארמינית ששללה את הפרדסטינציה הקלוויניסטית החמורה.
יסודות אלו התקבצו סביב הארכיבישוף מקנטרברי ויליאם לוד, שנכנס לתפקידו ב-1633, ונהנו מאהדת המלך צ'ארלס, שנשא מלכה קתולית מצרפת.
הלודיים רחשו געגועים למהדורת 1549 המסורתית, וכמרים שהזדהו עמם אף קראו חלקים ממנה במקביל למהדורה הרשמית.
המתח בינם לפוריטנים באנגליה ולפרסביטריאנים בסקוטלנד הלך והתחדד.
סידור התפילה הכללי הפך לסמל של תומכי המלך מן המעמדות הגבוהים, בעוד הפוריטנים, שמוצאם היה צנוע יותר, ביקשו לבער אותו יחד עם מוסד הבישוף ושאר קלקלות הכנסייה בעיניהם.
ב-1640, הפוריטנים בממלכה הדרומית הגישו לפרלמנט עצומה שדרשה "עקירה מן השורש" של ה"אפיפיוריות" בכנסייה הממלכתית, כולל הסידור הכללי.
ב-1642 פרצה מלחמת האזרחים, והפרלמנט הפוריטני המנצח החליט ב-3 בינואר 1645 לאסור את הסידור, בתקנה שנכנסה לתוקף ב-13 במרץ.
הוא הוחלף ב"ספר ההנחיה לעבודת האל בציבור", שאומץ הן באנגליה והן בסקוטלנד, ושיקף את השלב הקלוויניסטי ביותר בתולדות הכנסייה האנגליקנית.
הסידור נותר בשימוש בלתי-מבוטל במחתרת, לאו דווקא על ידי לודיים מובהקים אלא גם על ידי הציבור הרחב.
ב-1660, הממלכה המותשת קידמה את פניו של המלך צ'ארלס השני, ששב מגלותו בארצות השפלה.
לאחר שהיה אסור רשמית במשך חמש-עשרה שנים, שב "סידור התפילה הכללי" לשימוש גלוי, ללא צו מיוחד בעניין.
על רקע חידוש הכנסייה כולה לאחר עשור של התנהלות פרסביטריאנית (תפקיד הבישוף בוטל ב-1650), לא היה די בשיבה לנוסח 1559/1604, וכל המחנות בכנסייה עתרו שוב אל המלך כדי לקדם את גרסאותיהם למהדורה חדשה של הסידור הכללי.
מן האגף השמרני ניצבה מפלגה של בישופים מלוכנים ששבו מן הגלות, בראשות בישוף דרהאם, ג'ון קוזין, לודי נלהב.
הם ביקשו לחזור ככל האפשר אל מהדורת 1549 עתירת הטקס.
באגף הרדיקלי עמדו הפוריטנים, בהנהגת אישים כמו ריצ'רד בקסטר, שהעדיפו תפילה לא-מוסדרת וספונטנית ככל האפשר, ביטול פרטים חיצוניים וטקסים, וריבוי של קריאת טקסטים מכתבי הקודש ודרשות מוסרניות.
אך מי שמילא תפקיד מכריע היה בישוף לונדון גילברט שלדון (שהיה עתיד להתמנות לארכיבישוף קנטרברי ב-1663), המתון והפרגמטי, מקורבו ואיש אמונו של הדוכס מקלרנדון, בכיר יועצי המלך.
קלרנדון ושלדון סלדו מן המאבקים הדתיים שקרעו את הממלכה במשך דור.
לצורך קביעת הנוסח המתוקן, בישוף לונדון בחר שנים-עשר בישופים ושנים-עשר תאולוגים פוריטנים וכינס אותם בארמון סבויה שבלונדון ב-25 במרץ 1661. שלדון הכתיב את מתווה הדיון בכך שקבע כי הבסיס לכל יהיה נוסח 1604, האחרון שאושר רשמית, החלטה ששני הצדדים לא יכלו להתנגד לה מעצם עוינותם ההדדית.
בישוף דרהאם ותומכיו, מצדם, עמלו על נוסח שהזכיר רבות את מהדורת 1549. הבישופים קיבלו רק שבעה-עשר מן ההתנגדויות, כמעט כולן מינוריות וכאלו שרצו בהן מלכתחילה (כמו שימוש בתרגום המלך ג'יימס כמקור לכל קטעי הקריאה), והצעותיו של קוזין התקבלו בעיקרן בתחום הסידור לפסקאות, לא בשינוי המילים עצמן.
עם זאת, נערכו שינויים משמעותיים, רבים מהם טכניים, בעיקר לשוניים, אך גם כאלו שקיבלו במידת-מה את טיעוני שני הצדדים.
במשך שלושה שבועות, החל מ-21 בנובמבר 1661, עמלו העורכים על הסידור החדש; 4,500 מילים מנוסח 1604 נמחקו ו-10,500 נוספו.
תיקונים שנטו לטובת הפוריטנים כללו החלפה של מניית בעלי-הדרגה הכנסייתים, מ"בישופים, כמרים ודיאקונים" ל"בישופים, רועי קהילה (pastors) ואנשי דת"; השבת "הפסקה השחורה" לקומוניון; והכנסה של תפילת הודיה כללית חדשה, ועריכה של חלק מתפילות הציבור, כדי לשקף את הרגש המוסרני הפוריטני.
תיקונים ששיקפו את רצון הלודיים מנו אזכור קצר של הנפטרים בקומוניון, והכנסת פסקת הנחיה שהורתה בבירור לקדש את הלחם והיין; קביעה שתינוקות שלא נטבלו נושעו; הוספת תפילה מיוחדת לזכר המלך צ'ארלס הראשון שהוצא להורג ועוד אחת להצלחת המלך צ'ארלס השני; והשבה של סיפור בל והתנין האפוקריפי לקטעי הקריאה מכתבי הקודש.
ההקדמה של המהדורה החדשה קבעה כי היא מהווה "דרך אמצע" והתרחקות מנקודות הקיצון משני הצדדים, ומטרתה "לא לרצות סיעה זו או רעותה...
אלא לשמור את השלום והאחדות בכנסייה." ב-19 במאי 1662 אושרר חוק ההאחדה המתוקן על ידי המלך, והסידור הכללי החדש נכנס לשימוש החל מ-24 באוגוסט, יום ברתולומאוס הקדוש.
936 כמרים פוריטניים (הערכות מסוימות נוקבות אף ב-2,500) פוטרו ממשרתם משום שסירבו לקבל את הספר .
מהדורת 1662 נותרה ללא שינויים של ממש עד ימינו אנו, על אף ניסיונות חוזרים ונשנים לתקנה שוב.
עוד ב-1668 ניסו הבישופים ג'ון טילוטסטון ואדוארד סטילינגפליט להציע מספר שינויים כדי לרצות את הפוריטנים, ונדחו כליל על ידי הפרלמנט.
לאחר המהפכה המהוללת ב-1689 נעשה ניסיון רציני, שהתאפשר לאחר שתשעה בישופים שמרנים סירבו להישבע אמונים למלך ויליאם ונודו, ובכך פתחו את הדרך לסיעת האמצע המתונה שביקשה פשרה עם הפוריטנים.
ועדה מיוחדת של עשרה בישופים ועשרים תאולוגים כונסה לשם כך, אך השמרנים שנותרו השיקו מערכה מוצלחת שתיארה את היוזמה כאיום על שלמות הכנסייה.
הנוסח שהוצע על ידי הוועדה כלל לא נדון באספת הבישופים, ונותר סודי עד 1854.
עם התפשטות האימפריה הבריטית, הסידור הכללי הגיע לכל רחבי תבל.
עוד ב-1551, נוסח 1549 (באנגלית) היה הספר הראשון שנדפס אי-פעם באירלנד שתחת השלטון האנגלי; גרסה ולשית נדפסה ב-1567 ואירית ב-1608. ב-24 ביוני (4 ביולי לפי הלוח הגרגוריאני) 1579 נערכה לראשונה תפילה מדפיו בעולם החדש, במפרץ דרייקס הסמוך לסן פרנסיסקו של ימינו, כשסיר פרנסיס דרייק נחת במקום.
בסך הכל, תורגם הסידור לכמאתיים לשונות.
במאה ה-18 עלו מספר הצעות מחוגי שוליים, כמו האריאני ויליאם ויסטון, שביקש ב-1713 להסיר כל אזכור לשילוש הקדוש מהסידור והוקע מן הכנסייה.
בינתיים, שינויים בליטורגיה התקבלו בכנסיות המסופחות לכנסייה האנגליקנית מחוץ לאנגליה: ב-1764 חיבר הפרימוס של הכנסייה האפיסקופלית הסקוטית, ויליאם פלקונר, נוסח קומוניון חדש (שהושפע מהסידור הסקוטי של 1637).
יתר התפילות נותרו במתכונת של סידור 1662. הנוסח החדש שימש את הסקוטים האפיסקופלים עד 1911. מלחמת העצמאות האמריקנית ניתקה את הכנסייה האנגליקנית במושבות מכנסיית האם, והיא התארגנה מחדש בתור הכנסייה האפיסקופלית של ארצות הברית.
ב-1789 התכנסו ראשי הכנסייה החדשה בפילדלפיה וערכו "סידור תפילה כללי" אמריקני, ראשון למניין, שהיה דומה עדיין למהדורת 1662 אך שאב מהנוסח הסקוטי החדש וממהדורת 1549.
למן 1833, עלתה באנגליה התנועה האנגלו-קתולית רבת-ההשפעה, שגילתה נוסטלגיה כלפי העבר שטרם הרפורמציה וראתה בחיוב את נוסח 1549 השמרני.
הם אימצו מחדש יסודות טקסיים רבים בכנסיותיהם, באופן שהיה בלתי-חוקי מבחינת החוק היבש, וקוממו את הפרוטסטנטים העקביים והנלהבים (אוונגליסטים) בכנסייה הממלכתית, ואת הכנסיות הפרוטסטנטיות העצמאיות שפרשו ממנה.
מתנגדי האנגלו-קתולים היו הראשונים לקרוא לתיקון נוסח 1662, על מנת לשלול מן התנועה העולה כל יסוד שיכלה להסתמך עליו.
ב-1859 ייסד לורד אבורי את "החברה לתיקון סידור התפילה"; באותה שנה הסירה הכנסייה את התפילות עבור המלכים צ'ארלס הראשון והשני, תיקון טכני מאוד אך כזה שאותת שניתן היה לשנות.
ב-1873 פרסמה החברה של לורד אמורי את "סידור התפילה הכללי המתוקן", נוסח קלוויניסטי מאוד, שנדחה על ידי הכנסייה הממלכתית אך אומץ על ידי הכנסייה האנגליקנית החופשית, שפרשה ממנה מתוך התנגדות לאנגלו-קתולים.
ב-1906, ועדה מלכותית שבחנה את המתיחות בתוך הכנסייה, ואת ההתרחקות של האפיסקופלים בארצות הברית וכנסיות אחרות מחוץ לאנגליה, הגיעה למסקנה כי אין מנוס משינוי נוסח התפילה, כך שייתן ביטוי לשאיפותיהם של האנגלו-קתולים.
ב-1912 אף הורכבה ועדת מומחים לשם כך, אך התנגדות האוונגליסטים בלמה את המומחים האנגלו-קתולים ומנעה מהם לערוך כל שינוי משמעותי בטיוטה שגיבשו.
העבודה על חידוש הנוסח התקדמה בעצלתיים, עקב שילוב של אדישות נרחבת ומלחמת העולם הראשונה.
הכנסיות האנגליקניות מחוץ לאנגליה לא המתינו וערכו שינויים בנוסח 1662 באופן עצמאי: עוד ב-1892 קיבלו האפיסקופלים האמריקנים נוסח חדש שהיה שונה מהותית, הכנסייה הקנדית אימצה מהדורה משלה ב-1922, והכנסייה הדרום-אפריקנית שינתה את נוסח הקומוניון ב-1924.
ב-1922 אישרה מועצת הבישופים של הכנסייה האנגלית החלטה לערוך-מחדש את הנוסח.
שלוש סיעות הגישו את הצעותיהן: קבוצה של ליברלים, שדגלו בתאולוגיה מודרניסטית, הגישה חיבור שכונה "הספר האפור"; האנגלו-קתולים המובהקים הגישו את "הספר הירוק"; והסיעה האנגלו-קתולית המתונה ושוחרת ההסכמה הגישה "ספר כתום", שנערך בעיקר על ידי בישוף טרורו וולטר פרר.
הנוסחים האנגלו-קתוליים עוררו את חשש האוונגליסטים, בעיקר לגבי שני שינויים בטקס הקומוניון הנפיץ שהיו בגדר חזרה לעבר הרחוק: שמירה של לחם הקודש שלא ניתן למאמינים לשימוש מאוחר, וקריאה לרוח הקודש לנוח על הלחם והיין.
האוונגליסטים לא הגישו כל טיוטה משלהם, ומנהיגיהם, כמו הבישוף ברטרם פולוק מנוריץ', הסתפקו בדחיית כל שינוי במהדורת 1662.
מועצת הבישופים בררה מבין ההצעות וסיימה את עריכת הנוסח הסופי החדש בפברואר 1927. על אף התנגדות האוונגליסטים, המהדורה המוצעת התקבלה ברוב משמעותי, והוגשה לפרלמנט.
ראש הממשלה סטנלי בולדווין ושר האוצר וינסטון צ'רצ'יל, אך האוונגליסטים גייסו לעזרתם את הפרוטסטנטים העצמאיים וניהלו מערכה פוליטית אדירה נגד הסידור החדש, שהוצג כשיבה מסוכנת לקתוליות.
הפרלמנט דחה את הנוסח המוצע ב-15 בדצמבר, ברוב של 238 נגד 205. נוסח מתוקן קלות שהוגש לפרלמנט באביב 1928 נדחה אף הוא; מהדורת 1662 נותרה על כנה בתור הסידור הרשמי היחיד.
אלה שביקשו שינויים נרתעו מליישם אותם למשך דור שלהם.
הם פנו עתה לא לתיקון הסידור הקיים, אלא להצעת חלופות.
ב-1955 מינתה הכנסייה ועדה חדשה לתיקון הליטורגיה.
בין 1965 ל-1967, הוועדה הליטורגית הוציאה נוסחים חלופיים ניסויים, "סדרה 1" ו"סדרה 2", שהיו קרובים מאוד לסידור הרשמי.
ב-1970 סירב הפרלמנט להפריד את הכנסייה מן המדינה, אך העביר את הסמכות לקבוע את הליטורגיה לידי הסינוד הכללי, והתיר בכך את ידיהם.
בין 1973 ל-1977, לאחר הזעזועים של שנות השישים וההכרה בצורך במודרניזציה, יצאה "סדרה 3", שהייתה שונה רדיקלית בכך שנכתבה באנגלית מודרנית, בלי הצורות הארכאיות של מהדורת 1662. הצלחתה של "סדרה 3" נסכה עוז במתקנים.
ב-2000 הסינוד העליון החליף ספר זה בסדרת הספרונים "עבודת האל הכללית" (Common Worship).
הנוסחים החדשים התאפיינו בריבוי חלופות ואפשרו לכל קהילה לבחור במידה ניכרת את סדר התפילה שלה באותה העת השימוש בסידור הישן הצטמצם במידה כזו שתמה תקופת בכורתו, והוא נעשה בעיקר לנחלתם של שמרנים וקשישים.
במאה ה-21, מעטות הכנסיות באנגליה המשתמשות ב"סידור התפילה הכללי" כליטורגיה הבלעדית שלהן, אם כי תפילות מתוכו נערכות עבור קהל מצומצם בנוסף לטקסים המרכזיים.
בכנסיות אנגליקניות חדשות בעולם השלישי, כמו באפריקה או במזרח אסיה, הסידור עוד נהנה מפופולריות ניכרת, ומספק תחושת המשכיות ורציפות עם העבר.
על אף שקיעתו, מורשתו של הסידור, שמהדורתו האחרונה שימשה ברצף במשך יותר משלוש מאות שנים ונדפסה בעשרות ואולי מאות מיליוני עותקים, היא עצומה.
השפעתו על השפה האנגלית משתווה אך ורק לזו של תרגום הביבליה של המלך ג'יימס (שנקרא בעצמו לעיתים קרובות במסגרת התפילה מן הסידור).
תפילות הציבור שניסח ותרגם קרנמר במאה ה-16 הכניסו לשימוש מליצות פשוטות שנאמרו בפי כל במשך מאות שנים, כמו "עד יפרידנו המוות" (till death us do part ובמקור depart) או "אדמה לאדמה, עפר לעפר, אפר לאפר" (earth to earth, dust to dust, ashes to ashes), שטבעו חותם בל-יימחה על השפה האנגלית.
סידור המילטון הוא כתב יד עברי מאויר מספרד מן המאה ה-13, הכולל סידור תפילה והגדה לחג פסח וחג סוכות.
כתב היד נודע באותיות הפתיחה המעוטרות שלו ובאיורים טקסטואליים בהירים האופייניים למסורת הספרדית של המאה ה-13. כתב היד נמצא בספריית המדינה בברלין ומספרו שם MS.
בכרך השתמרו עיטורים שוליים של עלווה ומילים פותחות מצוירות; החלק המעוטר ביותר הוא ההגדה, ובה אף איורי טקסט של מצה ומרור.
המאייר שילב עליות וירידות קו הבסיס של האותיות העבריות לצורך עיצוב הדמויות.
בדף שיר דיינו מצירוף האותיות א'–ל' מתקבלת "סדרת רוכבים על סוסים".
התופעה משתלבת במסורת אירופית רחבה של דמויות אדם וחיה גרוטסקיות במאות ה-11–12, ובשימוש קדום באותיות זואומורפיות ואנתרופומורפיות במרובינגים ובכתיבה הארמנית.
במסורת העברית נחשב האופן הזה לארכאי, אך עדיין ניכר אף בכתב היד של אמן תנ"ך קניקוט (1476).
ציור הקו העדין והצבעים הבהירים היו נפוצים בעיקר בספרד במהלך המאה ה-13, בטרם נפוצו הצבעים הכהים יותר בסגנון מושפע צרפת.
לכן ייתכן שהכתב־יד נכתב ואויר לפני סוף המאה ה־13.
כתב־היד, שהיה בעבר חלק מאוסף דוכס המילטון, נרכש בידי ספריית המדינה הפרוסית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הועבר לשמירה בספריית אוניברסיטת טיבינגן.
סידן (Calcium) הוא יסוד מתכתי ממשפחת המתכות האלקליות העפרוריות שסמלו הכימי Ca ומספרו האטומי 20.
הסידן הוא מינרל חשוב המשתתף בתהליכים ביולוגיים רבים, החל מהפעלת שרשרת מעבר אותות ועד להפעלת אנזימים חשובים.
הוא אחד מהיסודות האחראיים על כיווץ השרירים והוא מינרל הכרחי לגוף.
רמות הסידן בגוף מבוקרות בקפידה.
הסידן הוא מתכת אלקלית עפרורית רכה שצבעה אפור.
סידן מתלקח בלהבה אדומה ובחשיפה לאוויר פני השטח מגיבים עם החנקן האטמוספירי ויוצרים שכבה דקה של סידן ניטרידי (Ca3N2).
סידן מגיב עם מים תוך פליטת מימן ויצירת סידן הידרוקסידי 2(Ca(OH.
מלחי סידן רבים הם חומרים ידועים שבהם משתמשים בחיי היום-יום: גיר (לסימון) וגבס (סידן גופרתי), אבן גיר (סידן פחמתי), סיד (סידן חמצני; קרוי גם ליים) ועוד.
סידן הוא מרכיב בייצור מלט וטיח בתעשיית הבנייה.
לסידן חשיבות במיצוי מתכות כמו אורניום, צירקוניום ותוריום.
סידן הוא מרכיב בייצור סגסוגות שונות ועוזר לסלק חמצן, גופרית ופחמן מסגסוגות.
הסידן הוכר כבר במאה ה-1 על ידי הרומאים, שהיו משתמשים בו כסיד.
הסידן בודד לראשונה מצורתו המתכתית בבריטניה על ידי הכימאי הבריטי האמפרי דייווי ב-1808 באלקטרוליזה של תערובת סידן חמצני (CaO) וכספית חמצנית (HgO).
הסידן הוא היסוד החמישי הכי נפוץ בקרום כדור הארץ.
צורתו השכיחה ביותר היא אבן הגיר.
נוכחות של אבן גיר באזור גאוגרפי מסוים מעידה בדרך-כלל על כך שבעבר הרחוק היה האזור מכוסה ים; מרבצי אבן הגיר מורכבים ממיליוני אורגניזמים ימיים שהתפרקו ושקעו לקרקעית הים.
עובדה זו מעידה על השכיחות הרבה של הסידן בגופם של יצורים חיים.
סיד (סידן חמצני - CaO) משמש בהרבה בתי זיקוק כימיים והוא מופק בחימום ללא הוספת מים.
הוספת מים יוצרת Ca(OH)2. כשסיד מעורבב עם חול הוא מתקשה והופך למלט תוך קליטת פחמן דו-חמצני.
לסידן 6 איזוטופים יציבים, 40Ca ו-41Ca הרדיואקטיבי עם זמן מחצית חיים של 103,000 שנים מופיעים בטבע.
97% מהסידן בטבע הוא 40Ca.
איזוטופ זה הוא לעיתים תוצר דעיכה של 40K, או 40Ar.
בעוד תארוך בעזרת אשלגן וארגון נפוץ בגאולוגיה, ל-40Ca אין כל שימוש.
שכיחותו בטבע מנעה את שימושו בתיארוך רדיואקטיבי.
48Ca הוא איזוטופ בעל "מספר קסם" כפול, כלומר בעל כמות מקסימלית של נוקלאוטידים (20 פרוטונים ו-28 נייטרונים) בקליפות הגרעיניות, דבר ההופך אותו ליציב במיוחד.
הפגזת פלוטוניום-244 (94 פרוטונים) בגרעין סידן-48, איפשרה ליצור את האטומים של היסוד פלרוביום (Z=114).
חשיבותו של הסידן בביולוגיה עליונה; היסוד קיים בכל היצורים החיים, והוא חיוני לחיים.
בבעלי חיים מהווה הסידן מרכיב חשוב בעצמות.
שלדים מסוגים אחרים ביצורים אחרים, כגון מעטפות קשיחות בחרקים וקונכיות למיניהן, מכילים אף הם סידן.
תפקידו של הסידן בתא חשוב אף יותר, ואוניברסלי הרבה יותר: סידן הוא חומר האיתות התאי החשוב ביותר.
יוני סידן מסוגלים להיכנס אל התא ולצאת ממנו דרך משאבות ותעלות הנמצאות בקרום התא.
כניסה ויציאה של סידן גורמות להתנעתם או להפסקתם של שלל תהליכים בתא: התכווצות מכנית (בתאי שריר בבעלי חיים, למשל), הפרשת חומרים מהתא, העברת אות חשמלי לתא שכן (בנוירונים, תאי העצב בבעלי חיים, למשל) ועוד.
קיימים מספר יסודות המעכבים את ספיגת הסידן בגוף (משום שהם נקשרים אליו ומורידים את ספיגתו), בהם זרחן, אשר נוכחות גבוהה שלו הוכחה כפוגעת בבניית עצם בחולדות (חומצה זרחתית נמצאת באחוזים גבוהים במשקאות מוגזים), מגנזיום, ברזל עודף מתוספי מזון (לא ממזון) ומנגן.
בנוסף, ככל שרמת הסידן בגוף גבוהה יותר, כך מידת הספיגה שלו יורדת ולכן כדי להגביר את ספיגתו יש לפרוס את צריכתו על פני היום ולא לקחת את כל כמות הסידן היומית בפעם אחת.
הסידן נספג דרך שני מנגנוני ספיגה עיקריים: הראשון, דרך תעלות אקטיביות אשר משופעלות על ידי ויטמין D, והשני, דרך מעבר פסיבי תלוי ריכוזים.
ויטמינים נוספים אשר תורמים לספיגת סידן הם ויטמין C וויטמין A.
ישנו קשר מובהק בין ספיגת הסידן וכמות האשלגן בדם.
חלק מתוספי הסידן צריכים להימצא בסביבה חומצית על מנת להיספג, אך נכון להיום לא קיימות עדויות המוכיחות כי סידן מסיס נספג טוב יותר מסידן שאינו מסיס.
סידן מסיס (ציטרט) נספג טוב יותר מסידן שאינו מסיס (קרבונט) כאשר חומציות הקיבה נמוכה.
סידן יכול להופיע כמלחים שונים, מתוכם שלושת המלחים העיקריים המשמשים כתוסף תזונה הם סידן קרבונט, סידן ציטראט וסידן גלוקונט.
סידן קרבונט נחשב לבעל העלות/תועלת הגבוהה ביותר, כיוון שעלותו היא הנמוכה ביותר מבין תוספי הסידן וספיגתו קרובה מאוד לזו של התוספים היקרים יותר.
מאגר יוני הסידן הנמצא בסביבה החיצונית של תאי הגוף באדם מגיע מן העצמות דרך מחזור הדם.
הבקרה על משק הסידן, ובכלל זה כמות הסידן הנפלטת מהעצמות אל הדם, נעשית על ידי הפאראתירואיד ועל ידי מספר אזורים במוח.
הסידן מהווה חלק חשוב מהרגלי אכילה נכונים.
חסרים בסידן יכולים להשפיע לרעה על התהוות העצמות והשיניים.
לחלופין, עודף של סידן בדם עלול לגרום לאבנים בכליות ולבעיות נוירולוגיות (כגבול עליון נחשבת צריכה של מעל 2,500 מ"ג ליום).
חסרים בסידן לאורך זמן עלולים להוביל למחלת הרככת (ובמבוגרים - לאוסטאומלציה, להבדיל ממחלת דלדול עצם - אוסטאופורוזיס).
מסיבות אלו חשוב להקפיד על צריכה סדירה ונכונה של סידן לאורך החיים.
מוצרי חלב כמו חלב וגבינה, הם המקורות המוכרים ביותר לצריכת סידן (כך לדוגמא חלב מכיל 100-120 מ"ג סידן ל-100 מ"ל).
גבינות מסוימות (כמו גבינה צהובה) עשירות מאוד בסידן ויכולות להגיע לכמות של 850 מ"ג סידן ל-100 גרם.
מקורות אחרים לסידן כוללים (למאה גרם מוצר):
דגים בעלי עצמות רכות כמו סרדינים וטונה (משומרת עם עצמות) (443 מ"ג)
מאכלי ים כגון צדפות וחסילונים
אגוזים וגרעינים ושקדים (100–240 מ"ג)
קטניות כמו שעועית, עדשים, חומוס
ביצה (כ-25 מ"ג) רוב הסידן של הביצה נמצא בקליפת הביצה.
משקאות סויה רבים מועשרים באופן מלאכותי בסידן.
רוב סוגי משקה הסויה, משקה שקדים ומשקאות דומים הנמכרים ברשתות השיווק מכילים שיעור סידן דומה לחלב פרה: 100-120 מ"ג סידן ל-100 מ"ל משקה.
סידן פחמתי (בלועזית: קלציום קרבונט, Calcium carbonate), הידוע גם בשם פחמת הסידן - מלח, שנוסחתו הכימית היא CaCO3. נפוץ כמינרל המופיע בעיקר בסלעי משקע.
הסידן הפחמתי הוא מינרל הנוצר בטבע על ידי בעלי חיים בתהליך הקרוי ביומינרליזציה.
למינרל זה שישה פולימורפים ידועים שהנפוץ והיציב שבהם הוא הקלציט (המינרל הבונה את אבן הגיר).
בנוסף קיימים עוד שני פולימורפים גבישיים נטולי מים, ארגוניט ווטריט, שני פולימורפים גבישיים המכילים מים בתוך המבנה הגבישי, מונוהידרוקלציט ואיקאיט ופולימורפ אחד אמורפי המכיל מולקולת מים בתוך המבנה הנקרא קלציום קרבונט אמורפי.
יציבות הפולימורפים היא בסדר הפוך לסדר כתיבתם כך שקלציום קרבונט אמורפי הוא הכי פחות יציב וקלציט הוא היציב ביותר.
השימוש הנפוץ ביותר בסידן הפחמתי הוא אצל מערכת הרכיכות במבנה הקרוי קונכייה.
סלעי המשקע הסידניים - גיר, קירטון ודולומיט (שהוא שילוב של סידן פחמתי ומגנזיום פחמתי) - נוצרים בימים עקב שקיעתם של צדפים מתים לקרקעית ודחיסתם בעקבות הלחץ האדיר שמפעילה עליהם שכבת המים.
סלע נוסף שהוא פולימורף של הסידן הפחמתי הוא השיש, הנוצר כתוצאה מהתמרה של סלעי משקע בהשפעה של חום ולחץ.
בדומה לשאר הקרבונטים, בתגובה עם חומצות חזקות הסידן הפחמתי משחרר פחמן דו-חמצני, וזוהי התגובה שבודקת את נוכחותו בסלעים, כך למשל תגובת אבן גיר עם חומצת מימן כלורי:
בחימום (למעל ל-840 מעלות צלזיוס) הוא מתפרק לפחמן דו-חמצני (CO2) ולתחמוצת הסידן (CaO).
בתגובה עם מים בעלי אחוז גבוה של פחמן דו-חמצני בתוכם, הוא הופך לביקרבונט הסידן, שהוא מסיס במים: CaCO3{} + CO2{} + H2O{} -> Ca(HCO3)2.
תגובה זו היא המנגנון לשחיקה של סלעי קלציט וליצירה של מערות, וכן אחת הסיבות להיווצרותם של מים קשים.
לסידן הפחמתי שימוש נרחב בתעשיית הבנייה, בין כחומר בנייה בפני עצמו (שיש) ובין כאחד הרכיבים להכנת מלט ובטון.
שימוש נוסף הוא ליצירת תערובת ארמסטרונג המשמשת ליצירת נפצים.
בתעשיית המזון הוא משמש כצבע מאכל (E170) וכתוסף מזון.
כמו כן, באחת הצורות של סידן פחמתי, קירטון, הנקרא בטעות בפי הרוב "גיר", היו משתמשים לשם כתיבה על לוחות במוסדות לימוד שונים.
בתקופה הנאוליתית קדם קרמית ב (PPNB) רווח השימוש בסידן פחמתי ליצירת שכבת ריצוף במבנים.
בצפון אגן הים התיכון רוצפו רק מבני פולחן ובאזור ארץ ישראל רוצפו גם מבנים פרטיים.
הסידן הפחמתי הופק משריפת אבני גיר בטמפרטורה גבוהה למשך זמן רב.
לאחר 1,500 שנה הופסקה עשיית הרצפות והיא התחדשה לאחר מכן רק בתקופה הרומית.
בישראל ובעבר הירדן ניתן לראות רצפות טיח מסוג זה באתרי תקופה זו: יריחו, יפתחאל, ביסמון, ביידא, עין ע'זאל, באג'ה ובכפר החורש שם נמצאה כבשן סיד.
סידי מוחמד וּלְד בּוּבָּכָּר היה ראש הממשלה של מאוריטניה.
בובכר כיהן לראשונה כראש ממשלה בזמן שלטונו של הנשיא מעאוויה ולד סידאחמד טאייע כראש הממשלה מ-1992 עד 2 בינואר 1996 וכן כיהן כשגריר בצרפת ב-2004. הוא חבר במפלגה הרפובליקאית לדמוקרטיה ורפורמה או PRDR, המפלגה הגדולה במדינה.
בובכר החל את כהונתו השנייה ב-7 באוגוסט 2006, ארבעה ימים לאחר הפיכה צבאית שהוביל הקולונל סידי מוחמר ולד וול.
מינויו של בובכר בא לאחר התפטרותו של סע'יר ולד מבארכ, ראש הממשלה הקודם, שהודח בהפיכה.
בובכר סיים את כהונתו ב-2007.
סידור פרחים, שזירת פרחים או עיצוב זרים היא אמנות יצירת סידורי פרחים באגרטלים, קערות וסלים, או הכנת זרים מפרחים, עשבים, צמחים קישוטיים וחומרים בוטניים אחרים.
בדרך כלל המקצוע קשור לעבודה בחנות פרחים, ומסדרי זרים הם בדרך כלל גם מוכרי פרחים.
עם זאת, יש העוסקים בשזירת פרחים לא כמקצוע, אלא כתחביב; וכיום נפוצה גם מכירת זרי פרחים מעוצבים בתחנות דלק, מרכולים, משתלות ובחנויות פרחים מקוונות.
העוסקים בסידור פרחים צריכים קשר עין-יד טוב, כך שיוכלו לשזור פרחים בלי לפגוע בהם, וכן הבנה בסוגי פרחים שונים וצורכיהם.
סידור פרחים הוא מקצוע בעל מורשת עתיקה בתרבות המערבית, שכן זרים נחשבו לחלק בלתי נפרד ממסיבות כמו חתונות, מאירועי אבל, ימי הולדת ומסיבות לרגל הוּלדת תינוק.
כיום גם נפוץ השימוש בזרים לקישוט חדרי ישיבות, בתי מלון, כינוסים ואף בבתים פרטיים.
קיימים סגנונות שונים בסידור פרחים, מסגנונות מסורתיים מאוד ועד "יצירות אמנות" של ממש.
כיום משלבים חלק ממעצבי הזרים גם תכשיטים או דברי מתיקה בסידורי הפרחים שלהם.
באזורים מסוימים קיימים סידורי פרחים אופייניים.
סידור רש"י הוא חיבור על סדר התפילה המיוחס לרש"י, פרשן המקרא והתלמוד בן המאה ה-11.
מחיבורים של תלמידי רש"י מהמאה ה-12 למדים על קיומו של "סידורו של רבי שלמה", כמו כן בכתבי היד של חיבור זה מהמאה ה-13 לספירה מכונה החיבור "סידור רבינו שלמה".
כל אלו הביאו לייחס את חיבור זה לרש"י ולבית מדרשו.
החיבור הודפס לראשונה בההדרת שלמה בובר ויעקב פריימן, בהוצאת מקיצי נרדמים בברלין תרע"ב.
סידור מלא הוא כינוי לנוהג הקיים בקרב בחורי ישיבה חרדים, במסגרתו הם דורשים ממשפחות של כלות פוטנציאליות דירה, כתנאי סף להסכמה לשידוך.
מטרת נוהג זה היא הסרה מסוימת של העול הכלכלי מעל האברך לעתיד כדי שיוכל להקדיש את עצמו ללימוד תורה.
בעבר כלל ה"סידור" לעיתים גם קצבה חודשית למשך מספר שנים.
נוהג זה הופך את יכולתם הכלכלית של הורי הבחורה, לבד מאופייה וכישוריה, לגורם חשוב בתחום השידוכים בחברה החרדית.
"סידור מלא" פחת עם השנים, אך עדיין קיים באופן חלקי בקרב חרדים ליטאים וחרדים ספרדים.
בציבור החסידי לעומת זאת, מקובלת חלוקה שוויונית בין משפחת החתן, משפחת הכלה ובני הזוג.
יסודו של הנוהג במזרח אירופה, שם נלקחו בחורי ישיבות מצטיינים ("עילויים") כחתנים לבנות עשירים, שאבותיהן נטלו על עצמם את כלכלת בני הזוג, מתוך אידאולוגיה של החזקת לומדי תורה.
בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה עודדו רבנים וראשי ישיבות את המגמה של "סידור מלא" לבחורי הישיבות, כדי להקים מחדש את עולם הישיבות, שחרב במידה רבה בשואה וכדי ולהעלות את קרנם של בחורי הישיבות.
בעבר היו רוב ההורים 'בעלי בתים' שעבדו לפרנסתם וחלקם היו ניצולי השואה שקיבלו שילומים מממשלת גרמניה, מה שהקל על התפשטות הנוהג.
בשנים האחרונות, עקב הנסיקה במחירי הדירות ויכולת ההשתכרות המועטה של ההורים, רבים מהם אברכים המטופלים בילדים רבים ומתקשים לפרנס את עצמם, מסתמנים שינויים בעניין זה.
אחוז בחורי הישיבות הדורשים "סידור מלא" פוחת בהדרגה ודרישות הבחורים מתמתנות.
בעבר דרשו בחורי הישיבות מהשכבה המובחרת דירה בבני ברק או בירושלים.
בשלב מאוחר יותר הסתפקו רבים בדירה באחת מהערים החדשות - כגון מודיעין עילית, ביתר עילית, ואלעד, או בשכונות מרוחקות יחסית מן המרכזים החרדיים, כמו קריית היובל וגילה בירושלים, ושכונת פרדס כץ בבני ברק.
כיום, ברוב המקרים ישנה השתתפות חלקית בהוצאות הדירה.
ביקורת מוקדמת נמתחה על ידי הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, שכתב: כך גם כתב הפוסק הרב בנימין זילבר
אחת הביקורות המפורסמות בנושא הייתה מאמר של דוד זריצקי בשם זעקת הלבבות שהתפרסם במאי 1978 ופותח ב"פנייה למרנן ורבנן ראשי הישיבות שליט"א".
במאמר מותח זריצקי ביקורת על הנוהג המקובל ועל ראשי הישיבות שמעודדים אותו, ולא מטיפים לתלמידיהם להסתפקות במועט:
ביקורתו של זריצקי לא התקבלה בקורת רוח בקרב הציבור והוא הותקף על כך שהעז להעביר ביקורת על ראשי הישיבות.
הוא פרסם בהמודיע מכתב התנצלות, ושלושה שבועות מאוחר יותר נפטר.
כלפי ראשי ישיבות נטען גם שהם מעודדים צעד זה כאמצעי להאדרת מעמדה של הישיבה בראשותם.
כחלק מהמאבק בתופעת ה"סידור המלא" נוסד ארגון בשם "שהשמחה במעונו".
עסקני הארגון מחתימים הורים לבחורים ובחורות בגילאי השידוכים על התחייבות שלפיה לא ייתנו סידור מלא וההוצאות יוטלו על הזוג ועל ההורים משני הצדדים.
אלפי משפחות חתמו על כך.
הארגון פרסם "גילוי דעת" מרבנים בולטים ומעשרות ראשי ישיבות גדולות המגנים את התופעה.
הרב סידי פרג' חלימי היה הרב הראשי של העיר קונסטנטין שבאלג'יריה הצרפתית במשך כ-60 שנה ומחבר ספרים רבים.
נושא תואר אביר לגיון הכבוד הצרפתי.
נולד לרב סידי אברהם חלימי (שכונה על ידי קרוביו גם "סידי באהא") ולבנדקיה זרביב (שכונתה על ידי המשפחה "מה בנדקיה"), בתו של הרב שמעון זרביב, בה' בחשוון ה'תרל"ז (22 באוקטובר 1876), זמן קצר אחרי שיהודי אלג'יריה קיבלו אזרחות צרפתית לפי צו כרמיה.
אביו, רבי אברהם, היה נצר למשפחת רבנים אלג'יראים חשובה, בהם אביו סידי בנימין חלימי וסבו רבי כאלפאלח חלימי.
אמו, בנדקיה, הייתה נצר לשושלת ארוכה של רבנים, שבראשה עמד רבי מסעוד זרביב (בעל זרע אמת, שכונה "אל חסיד") שחי במאה ה-18.
הוריו של רבי פרג' היו עניים, ומצב המשפחה החמיר עוד יותר כאשר הוא התייתם מאביו בגיל 12. בנערותו למד לימודי קודש - תורה, שני התלמודים, הלכה ואגדה - ובמקביל נאלץ גם לעבוד כדי לסייע בפרנסת משפחתו.
בתוך שנים ספורות, נחשב לתלמיד חכם מופלג, והדבר לא נעלם מעיניהם של ראשי הקהילה, שמינוהו לדיין בגיל 18, לאב בית הדין בגיל 21 ולתפקיד הרב הראשי של קונסטנטין בגיל 24.
בתקופת חייו, הקהילה היהודית באלג'יריה הייתה בפריחתה.
נודע בתור "הרועה הרוחני" של יהודי קונסטנטין, ושמו נודע ברחבי אלג'יריה ובארצות השכנות לה בצפון אפריקה, ואף בצרפת.
הלך לעולמו בכ"ט באלול התשי"ז (25 בספטמבר 1957), זמן קצר יחסית לפני שרוב יהודי אלג'יריה נטשו אותה בעקבות אירועי עצמאותה ושחרורה מהריבון הצרפתי.
כיום, דמותו היא מהנערצות ביותר על ידי היהודים האלג'יראים בצרפת ובישראל.
הרב חלימי היה איש ציבור מוערך ומסור, ששמר על קשר טוב עם כל חלקי הקהילה לגווניה, ללא כל קשר לדרגתם הדתית והרוחנית של העומדים מולו.
כאדם כריזמטי, מסירותו לקהילה הייתה אין סופית.
תרם רבות לגופי הקהילה, כדוגמת ארגוני צדקה, גמילות חסדים ותלמוד תורה.
בתקופת מלחמת אלג'יריה, נתבקש לכהן כרבה הראשי של תוניסיה, אבל סירב בשל נאמנות ליהודי קונסטנטין.
הרב חלימי נישא לטפחה ביטון (שכונתה במשפחה "מה טפחה") ב-9 במרץ 1898, ולזוג נולדו שמונה ילדים, שבע בנות - מרים, פאולין, צ'ורקיה, ג'ורג'ט, בלאנש, ג'ולי וסוזן ובן יחיד - רבי אבנר שלום, שהשתתף בהוצאה לאור של ספריו אביו וסבו.
בתו מרים התגרשה מספר שנים לאחר נישואיה, ונפטרה בגיל צעיר.
בנה, ג'ילבר מרדכי אשור נותר יתום בגיל 9, והרב חלימי ואשתו אימצו את הנכד וגידלו אותו בביתם.
בתחילת שנות השישים הגיעו לצרפת אחרי עצמאות אלג'יריה, רובם לאזורי פריז ומרסיי.
חלק מהנכדים והנינים עלו בהמשך מצרפת לישראל.
בין הספרים שחיבר הרב חלימי:
לא אמות כי אחיה – פירושים על ההגדה של פסח.
אורות החיים – חידושים דרושים ואגדות על התורה, תהילים וש"ס.
יפאר ענוים – קונטרסים - ליקוט דרשות משותף עם רבי יצחק טוביאנה, רבי רפאל טוביאנה ואביו רבי אברהם חלימי.
סידורו של שבת הוא ספר חסידות העוסק בעניין קדושת השבת בדרך פרד"ס.
את הספר כתב רבי חיים טירר מצ'רנוביץ.
בנוסף צירף ר' חיים לספר גם מעט שו"ת בהלכה.
הספר הודפס לראשונה במוהילב, עיר בה כיהן המחבר כרב, בשנת תקע"ג.
זה הספר הראשון של ר' חיים שהודפס והיחיד שהודפס בחייו.
מאז נדפס הספר עוד פעמים רבות.
בכל חלק הקדמה ותשעה פרקים.
בחלק הראשון כל פרק מכונה 'שורש' והוא מחולק לענפים ועלים (לדוגמה, בשורש השני יש שני ענפים ובהם 15 ו-13 עלים).
בחלק השני רמת החלוקה היא 'דרוש' – 'פרק' – 'מאמר'.
לכל שורש/דרוש יש שם שראשי התיבות שלו הם "שבת" (הדרוש התשיעי, למשל, הוא שלוה בארץ תהיה).
החלק הראשון מסודר לפי סדר יום השבת כשהשורש הראשון עוסק בתוספת שבת, הבא אחריו בנרות שבת, והאחרון בסעודה שלישית.
סדרו של שבת – פולין, ה'תר"כ
סידורו של שבת – פולין, ה'תק"פ
סידורו של שבת – ורשה, ה'תרל"ו
סידורו של שבת - הוצאת האחים לוין-אפשטיין, ירושלים
סידורו של שבת – הוצאת ספרים אור החיים, ב' כרכים
קיצור הספר הקדוש סידורו של שבת
סידן פחמתי אמורפי (הנקרא גם קלציום קרבונט אמורפי או בלעז Amorphous Calcium Carbonate) הוא הפולימורף הכי פחות יציב של סידן פחמתי.
נוסחתו המולקולרית היא CaCO3 • H2O.
לסידן פחמתי ישנם 6 פולימורפים ידועים: קלציט, ארגוניט, וטריט, מונוהידרוקלציט, איקאיט וסידן פחמתי אמורפי.
מתוך ששת הפולימורפים, שלושת הפולימורפים הראשונים בהתאמה הם גבישיים וללא מים, השניים הבאים בהתאמה הם גבישיים המכילים מים, והאחרון בהתאמה הוא אמורפי ומכיל מולקולת מים על כל מולקולת סידן פחמתי אחת.
יציבות הפולימורפים היא בסדר הפוך לסדר כתיבתם, כך שסידן פחמתי אמורפי הוא הכי פחות יציב וקלציט הוא היציב ביותר.
כאשר מכינים סידן פחמתי בצורה סינתטית מתמיסות רוויות, תוצר ההתגבשות הוא תמיד סידן פחמתי אמורפי (לפי חוק הצעדים של אוסטוואלד), אך זה מתגבש בתוך שניות לאחד הפולימורפים הגבישיים היציבים יותר.
ללא מייצב חיצוני, קשה מאוד לבודד את הסידן הפחמתי האמורפי בתנאי מעבדה.
לסידן הפחמתי האמורפי יש את המסיסות הגבוהה ביותר מבין ששת המופעים של סידן פחמתי, פי 120 מהפולימורף היציב ביותר, קלציט.
הוא מופיע בצורת חלקיקים עגולים עם קוטר של בין 40 ל-200 ננומטר.
סידן פחמתי אמורפי מכיל בין חצי למולקולת מים אחת על כל מולקולת סידן פחמתי וכאשר מייבשים אותו בטמפרטורה של כ-150 מעלות הוא מאבד את מולקולת המים הזו ומתגבש לאחד הפולימורפים הגבישיים היציבים.
ידועים מספר בעלי חיים ובמיוחד זנים ממשפחת הסרטנים החיים במים מתוקים, בהם ריכוז הסידן במים נמוך, אשר למדו לייצב את הסידן הפחמתי האמורפי כמאגר זמין של סידן, הנקרא גם גסטרוליט.
בעלי חיים אילו פיתחו חלבונים מיוחדים אשר מייצבים את הפולימורף האמורפי ומונעים ממנו להתגבש.
בחלק ממיני הרירניות (בעיקר בסדרת הבּוּעָתָאִים, Physarales) המעטה הגירני של גופי הפרי נבנה באמצעות שקיעה של סידן פחמתי אמורפי מסידן מומס שנאסף מהסביבה ומשולב במטריצה אורגנית.
שכבת המינרל הזמנית מעניקה יציבות והגנה בזמן פיזור הנבגים.
עד שנת 2011 לא הייתה ידועה טכנולוגיה לייצור סידן פחמתי אמורפי סינתטי יציב.
בשנת 2011 החברה הישראלית "אמורפיקל" פרסמה מחקר פרה קליני המראה כי סידן פחמתי אמורפי סינתטי נספג בכ-40% יותר לעומת סידן פחמתי גבישי.
ב-2013 החלה החברה לשווק את הסידן הסינתטי כתוסף תזונה.
ב-2014 הסתיים בהצלחה ניסוי קליני שלב 1 בשימוש בסידן לסובלים מהיפוקלצמיה, וב-2017 קיבלה אישור FDA לניסוי שלב 2. נכון ל-2020 גייסה החברה 23 מיליון דולר ויצאה לסיבוב גיוס של 30 מיליון דולר.
סידי בל-עבאס היא עיר באלג'יריה, בירת המחוז (ולאיה) בשם זה.
העיר, המונה כ-200,000 תושבים, הייתה מרכז שלטוני בתקופת אלג'יריה הצרפתית והבסיס המרכזי של לגיון הזרים הצרפתי.
העיר שוכנת כ-75 ק"מ מדרום לחוף הים התיכון על ואדי מקררה ומקושרת היטב לאוראן (השוכנת 70 ק"מ לצפונה) ולתלמסאן (השוכנת 90 ק"מ למערבה).
העיר היא בירת מחוז חקלאי.
בתקופה הצרפתית התבססה כלכלתה על כרמי ענבים וכיום היא מתבססת על גידולי שדה ("פלחה") ותעשייה.
העיירה ההיסטורית קרויה על שם שייח' הקבור במקום והייתה מוקפת בחומה ובה ארבעה שערים.
העיר התגבשה סביב מחנה צבאי צרפתי ב-1843 ותוכננה כעיר מחוז צרפתית ב-1849. באותה עת הוקמו בה מפקדת לגיון הזרים ובסיס האימונים שלו.
הבסיס המשיך להתקיים ברציפות עד מלחמת העצמאות של אלג'יריה ב-1962 וכיום הוא בסיס משמר הגרנדירים הלאומי של אלג'יריה.
בשנות השלושים נהרסה רוב חומת העיר וסמטאותיה ונסללו בה שדרות רחבות וכיכרות בסגנון פריזאי.
יהודים מאוראן תלמסאן ומסקרה החלו להתיישב שם ב-1851, ועד שנת 1868 אוכלוסיית היהודים הייתה כ-800 נפשות.
הקהילה המשיכה לגדול, עד ל-2941 יהודים בשנת 1921, ובערך 3200 בשנת 1954. בשנותיה הראשונות של העיר היה פיצול בין יהודי דוברי ערבית לבין דוברי ספרדית (בעיקר מתטואן), הם החזיקו שני בתי כנסת שונים, ובבית הספר היו להם כיתות נפרדות.
עם התגברות השימוש בשפה הצרפתית והתרבות הצרפתית, הפערים צומצמו והקהילה התאחדה.
רב העיר היה הרב סעדיה סבעון, עד לשנת תרנ"ו, אז מונה הרב משה הלוי אשכנזי.
רנה ויויאני - ראש ממשלת צרפת, 1914
מרסל סרדן - אלוף עולם באיגרוף
לילי לעבאסי (אלי מויאל) - זמר יהודי אלג'יראי שחי ופעל בצרפת.
דניס שרביט - פרופסור ישראלי למדע המדינה.
סידי קאסם היא עיר בצפון-מערב מרוקו בת כ-74 אלף תושבים.
העיר הייתה ידועה בשם פטיז'אן בתקופת השלטון הצרפתי, על שם קצין צרפתי שנהרג בה בשנת 1911. הצרפתים ערכו באזור חיפושים אחר נפט החל משנת 1934, ותפוקת נפט מקומית החלה לזרום משנת 1939.
מעט דרום לסידי קאסם מצויים שרידי העיר העתיקה ווליביליס, שנוסדה במאה ה-3 לפנה"ס והייתה ליישוב חשוב עם הכיבוש הרומי בשנת 40 לערך.
סידור קובפק (באוקראינית: Сидір Артемович Ковпак; 26 במאי (7 ביוני) 1887– 11 בדצמבר 1967, קייב) היה בין מפקדי הפרטיזנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
על פעילות זו הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות, פעמיים.
סידור קובפק נולד בכפר בקרבת פולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת איכרים ענייה.
הוא גויס לצבא ולאחר שחרורו עבד כסבל בסראטוב.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא גויס מחדש ולחם בגבורה.
על הגבורה בקרב הוענקו לו מספר עיטורים, כולל אחד שהוענק אישית על ידי הצאר.
לאחר מהפכת פברואר קובפק נבחר לוועד הגדוד והחל לתמוך בבולשביקים.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה קובפק לחם בשורות הצבא האדום בחזיתות שונות.
בשנת 1921 הוא חזר לאזור ילדותו ומונה לקצין העיר באחת העיירות.
בשנת 1926 קובפק שוחרר מהצבא ועבד בתפקידי ניהול זוטרים.
בשנת 1937 הוא מונה למנהל אחת המחלקות במשרד מנהל מחוז.
בספטמבר 1941, במהלך מבצע ברברוסה, הגרמנים כבשו את האזור בו התגורר וקובפק מונה למפקד יחידת פרטיזנים בת מספר עשרות אנשים שהסתתרה ביערות.
היחידה פעלה במזרח אוקראינה ובשטחים סמוכים במחוז קורסק, מחוז אוריול ומחוז בריאנסק.
לאור ההצלחות, היחידה גדלה והגיעה במהלך שנת 1942 לכמה מאות לוחמים.
ב-31 באוגוסט 1942 קובפק הוטס למוסקבה ונפגש עם יוסיף סטלין וקלימנט וורושילוב.
לקובפק ניתנה משימה לבצע פשיטה לאזור של אוקראינה המערבית שהיה מרוחק כמה אלפי קילומטר מאזור פעילותו.
לקראת תחילת המסע, היחידה שלו גדלה לכ-2000 לוחמים.
ליחידה סופק ציוד רב כולל תותחים ולרשותה הועברו קצינים מקצועיים.
במהלך המסע לגרמנים הוסב נזק גדול ולפשיטה היה הד מוראלי משמעותי.
אומנם גם האבדות ביחידה של קובפק היו גדולות, וכשליש מהלוחמים לא חזרו מהמסע.
באפריל 1943 הוענקה לקובפק דרגת "גנרל מאיור".
יחד עם זאת לאור גודלה של היחידה היה ברור שקובפק ללא השכלה צבאית לא יכול לפקד עליה ולכן הוא מונה לסגן מפקד ומעליו מונה קצין מקצועי.
לאחר שחרור השטח מהכיבוש הנאצי קובפק השתחרר ומונה לתפקידי ניהול בממסד הסובייטי.
הוא כיהן בתפקידים בכירים עד לפטירתו בשנת 1967. לאחר המלחמה הוא נודע כ"מפקד הפרטיזנים האוקראינים" ונאם בעצרות שונות של הפרטיזנים.
סידי טל (נולדה בשם שרה בירקנטל; 9 בספטמבר 1912–1983) הייתה שחקנית וזמרת יהודיה ילידת בוקובינה, בשפה יידיש, שפעלה ברומניה ובברית המועצות.
טל נולדה בעיר צ'רנוביץ, אז בתחומה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביה, לייב בירקנטל, היה אופה.
היא החלה לשיר ולרקוד בעודה ילדה.
ב-1926, כשהייתה בת 14 היא הכירה את הבמאית של התיאטרון היידי בצ'רנוביץ שרה קנר, האחרונה נתנה לטל הזדמנות והיא הופיעה באופרטה שולמית.
שנתיים לאחר מכן היא עברה לבוקרשט והופיעה שם בתיאטרון יהודי, יותר מאוחר עברה ליאשי וגם שם הופיעה בתיאטרון יהודי.
היא שיתפה פעולה עם במאי נודע יעקב שטיינברג.
עם התגברות אנטישמיות ברומניה בסוף שנות השלושים היא כמעט נהרגה בזמן הצגה בתיאטרון של טימישוארה וחזרה לעיר הולדתה, צ'רנוביץ ב-1938. ב-1940 צ'רנוביץ הפכה לחלק מברית המועצות וטל הצטרפה אל התיאטרון היהודי בקישינב.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות טל התפנתה לטשקנט והשתלבה שם בתעשיית הקולנוע, כמו כן הופיעה בפני החיילים.
בקיץ 1945 היא חזרה לצ'רנוביץ.
ב-1946 היא ובעלה פנחס פליק החלו לעבוד בתיאטרון הפילהרמוני של צ'רנוביץ, טל בתור שחקנית, ואילו בעלה בתור סגן-מנהל התיאטרון.
נושא השואה היה בולט מאוד ביצירתה.
סידור רב סעדיה גאון הוא הכינוי המקובל לספר כתאב ג'אמע אלצלואת ואלתסאביח (בעברית: ספר כל התפילות והברכות) שחיבר רב סעדיה גאון.
הספר כלל את נוסח התפילה לפי שיטתו של רב סעדיה גאון בשפה העברית, וחיבור הלכתי הכולל בן השאר את הלכות התפילה, השבת החגים והצומות כתוב בשפה הערבית.
נוסח התפילה וההלכות הרלוונטיות שזורים בו זה בזה.
סידור רב סעדיה גאון הוא החיבור השלם היחיד שהוא עדות אותנטית על נוסח בבל ועל מנהגי התפילה של יהדות בבל בתקופת הגאונים.
סדר רב סעדיה גאון, בניגוד לחברו סדר רב עמרם גאון, השפיע אך מעט על קהילות אירופה.
מנגד, הוא השפיע רבות על נוסח התפילה בקהילות באזור המזרח התיכון.
נוסח פרס – שהיה מקובל בארצות מזרחיות כגון איראן, אפגניסטן וכורדיסטן – מושפע בעיקר מסידור רב סעדיה גאון, וכך גם הנוסח שבמחזור ארם צובה.
בתקופות מאוחרות, החל מהגעת מגורשי ספרד לאזור, נדחק הנוסח המקומי בארצות אלה, ועמו ההשפעות של רס"ג, מפני נוסח הספרדים.
בברכות השחר, ברכת עוטר ישראל מוחלפת בעוטף ישראל.
תפילת שחרית מתחילה מברכת מהולל בתשבחות ותוספת ברוך שאמר מוספת בימים מיוחדים.
אחרי מהולל בתשבחות יש לקט פסוקים של "יהי כבוד" ואחריו פרקי תהילים ואלה השינויים שבהם:
אחרי תהילה לדוד אין "ואנחנו נברך", "הללויה הללי נפשי" ו"הללויה כי טוב זמרה" (יש האומרים שזו טעות בהעתקה) ובמקום "הללויה כי טוב...
אחרי "הללו אל" לא מוכפל הפסוק האחרון.
לאחר "הללו אל" יש שני פסוקים שהם "ברוך ה' לעולם" ו"ועתה אלוהינו מודים" ואז ישתבח וכל שירת הים.
בברכות קריאת שמע, קדושת יוצר אינה נאמרת ביחיד אלא רק במניין, ולכן יחיד מברך ברכת "יוצר אור" בנוסח קצר.
בשבת מוסיפים רק "לאל אשר".
ההוספות אחר עמידה קצת יותר קצרות.
קדושה היא כמו בנוסח תימן.
לא נזכרת תפילת "מודים דרבנן".
אחרי התפילה יש נפילת אפיים, "והוא רחום" ("אשרי") קדושת "ובא לציון" (שיחיד לא אומר) בשבת "השמים מספרים" ו"ברוך אלוהינו".
סדר מנחה הוא: "והוא רחום" ("אשרי"), עמידה (בשבת יש ברכה הנקראת "הנח" שנשתמר, אחרי נוסח הרגיל, בתכלאל) ונפילת אפיים (בשבת "צדקתך").
ערבית מתחילה מ"והוא רחום" (בלי "אשרי"), ולאחר מכן קריאת שמע וברכותיה, ועמידה (שבשבת ברכתה היא "מאהבתך", כמו אצל נוסח איטליה).
רשימת התאריכים שלא אומרים בה תחנון מצומצמת.
יש נוסח מיוחד לברכות קריאת שמע של ערבית לליל שבת ולמוצאי שבת.
חלק מהנוסח המיוחד לליל שבת נשמר בנוסח איטליה.
אחרי ברכות קריאת שמע בליל שבת, אומרים ושמרו ויראו עינינו.
הסידור נדפס לראשונה מתוך כתב יד בודד בשנת תש"א, על ידי ישראל דוידזון, שמחה אסף ויששכר יואל בהוצאת חברת מקיצי נרדמים.
סידי (שרה) וְרוֹנסקי הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית בגרמניה וביישוב.
חיבוריה הרבים שימשו השראה למתודת העבודה בלשכות הרווחה ביישוב וכן לתוכנית הלימודים של בית הספר הראשון להכשרת עובדות סוציאליות, שאותו הקימה וניהלה בירושלים.
סידי ורונסקי (נולדה בשם נויפלד; Neufeld) הייתה השנייה מבין שבעת ילדיה של משפחה יהודית מתבוללת שהדגישה חינוך כערך עליון.
אביה, מקס משה נויפלד (Max Moses Neufeld; 1850–1931), היה יליד גרמניה ועסק במסחר, ואמה, טקלה קליינמן (Thekla Kleinmann), היגרה מפולין.
בשנת 1903 החלה ורונסקי את דרכה כמורה לחינוך מיוחד, ורק בהמשך למדה היגיינה רוחנית ועברה לתחום העבודה הסוציאלית.
במשך מספר שנים לימדה ילדים בעלי מוגבלויות, ולאחר מכן החלה להיות מעורבת בארגונים העוסקים בסוגיות חברתיות מגוונות.
בין 1908 ל-1933 ניהלה את הארכיון המרכזי לענייני רווחה (Archiv für Wohlfahrtspflege), אשר איתר ותיאם בין מוסדות הרווחה השונים בגרמניה ומחוצה לה והייתה חברת ועד באיגוד הגרמני לשירותי רווחה ציבוריים ופרטיים (Deutscher Verein für öffentliche und private Fürsorge), שני ארגונים מרכזיים במערכת הרווחה בגרמניה גם בימינו.