tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם תום החורף עמדה לפניהם דילמה: האם ייצאו תחילה לחפש ולאמת את גורל קבוצת הקוטב, או שינסו שוב לחלץ את הקבוצה הצפונית?
ב-29 באוקטובר 1912 יצא אטקינסון בראש קבוצה, עם כלבים ופרדים להתחיל בחיפושים אחר עקבותיה של קבוצת הקוטב.
ב-12 בנובמבר, 17.6 ק"מ דרומית לתחנת טון אחד, התגלה האוהל ובו גופתיהם של סקוט, וילסון ובאוארס.
אטקינסון מצא את יומנו של סקוט וממנו נודע לו סיפור האסון; אז קרא לאנשים שכינס סביבו את הקטעים הנוגעים לעניין, לרבות אלה שתיעדו את מותם של אדגר אוונס ולורנס אוטס.
כשהרחיקו עוד דרומה, בחיפוש אחר גופתו של אוטס, מצאו רק את שק השינה שלו.
בשובם להאט פוינט ב-25 בנובמבר, נודע לאנשי פלוגת החיפוש דבר שיבתה בשלום של הקבוצה הצפונית, ובשלב זה קיבל עליו ויקטור קמפבל, כקצין הבכיר, את הפיקוד.
בתפקידו כמפקד הבסיס בתקופה הקריטית של פברואר-מרץ 1912, נדרש אטקינסון להוציא לפועל את הוראותיו של סקוט לגבי השימוש בכלבים לאחר שובם משלב חומת הקרח של המסע לקוטב.
ואולם, בפקודותיו של סקוט בשאלה כיצד בדיוק יש להשתמש בכלבים היו אכן הבדלים, או שהן נראו, לפחות, בלתי ברורות.
בפקודות לג'ורג' סימפסון ולמירס ממש לפני צאתו לדרום, הורה סקוט שלאחר שובם מליווי המסע לקוטב ייצאו הכלבים למסע שני על חומת הקרח "כדי להעביר למחנה טון אחד 5 מנות "XS", או בכל מקרה 3. ...
וכן מזון כלבים רב ככל שיוכלו לשאת", ודבר זה ייעשה עד 12 בינואר 1912. כמו כן הורה למירס לקחת את הכלבים למסע שלישי על פני חומת הקרח באמצע פברואר.
הבלבול חל ככל הנראה בפקודותיו בנוגע למסע הזה: נראה שהוא תוכנן בתחילה רק לזירוז שיבתה של קבוצת הקוטב (כדי לאפשר לאנשיה להגיע לספינה), ולא כמשימת חילוץ.
ההוראות שסקוט נתן לאטקינסון כשזה פנה לחזור לבסיס בראש קרחון ביחרדמור, קבעו ש"הכלבים ירחיקו ככל שיוכלו".
לרוע המזל, סקוט לא הבהיר את מטרתו (וגם לא התבקש לכך - זאת הייתה משלחת של הצי), אבל ייתכן שבשלב זה צפה כבר שהכלבים עשויים להידרש כדי להחזירו לבסיס.
הסיבה לכך יכלה להיות שכחה, אי-הבנה, חוסר תקשורת, הפרת משמעת, או אי-רצון להתיש את הגוררים: העברת האספקה הייתה אמורה להתבצע על ידי הכלבים .
משמעויות ההשמטה הזאת התבררו רק לאחר זמן - פירושו של דבר היה, שכל תנועה עתידית של הכלבים דרומית לתחנת טון אחד, אם למטרת הצלה ואם למטרה אחרת, תהווה בעיה.
בעוד שהשמטת שתי מנות XS הייתה משמעותית פחות מזו של מזון הכלבים (בסופו של דבר התברר שלא הייתה כל משמעות: קבוצת הקוטב לא הגיעה כלל לטון אחד) היא שינתה בכל זאת את מטרות המסע האחרון, שנדרש עכשיו להעביר את המנות הללו, במקום לסייע פשוט בהחזרת האנשים.
כאשר התברר לאטקינסון, שמירס לא יבצע את המסע "השלישי", הוא תכנן תחילה לקחת את הכלבים בעצמו וכבר הגיע אל האט פוינט עם דמיטרי ב-19 בפברואר.
אלא שהגעתו של קרין באותו יום, עם החדשות שלאשלי מחכה עם אוונס החולה במחנה קורנר, כפתה שינויים נוספים בתוכניות.
הכלבים נשלחו תחילה לבצע את חילוצם של השניים, ומכאן שהיה זה כבר ה-26 בחודש לפני שפלוגת החילוץ יצאה בדרכה לטון אחד.
אטקינסון גם פסק, שחובתו הראשונה, כרופא, היא לטפל באוונס, שהיה במצב קשה ביותר.
וכך (לאחר שנקרא עם רייט לבוא בדחיפות מכף אוונס, לפי הודעה שנשלחה עם קרין), היה זה צ'רי-גארארד שעמד בראש המשימה.
פינז טוען, שסקוט פשוט "גילה גמישות" בשינוי תוכניותיו.
אבל דאגה גוברת שמא ייאלץ להיעזר בכלבים ניכרת אולי בפקודתו לאטקינסון "הרחק להגיע ככל שתוכל".
אטקינסון, שהיה מודע עכשיו להיעדר כל מזון כלבים בתחנת טון אחד, כתב: "יש להדגיש, בלי שיהיה בכך משום הפרזה, שצוותי הכלבים נועדו אך ורק להאיץ את שובה של הקבוצה הדרומית ובשום אופן לא כמשלחת חילוץ".
להגנתו של אטקינסון הכרחי לציין, שקבוצתו של סקוט עוד לא הייתה באיחור.
לדברי צ'רי-גארארד, אטקינסון הורה לו "להפעיל שיקול דעת" במקרה שלא יפגוש את סקוט בתחנת טון אחד.
האפשרויות שעמדו לפניו היו להמתין, או להמשיך דרומה תוך קטילת כלבים לשמש כמזון לכלבים הנותרים - לא הייתה לו כל אפשרות אחרת, כיוון שהמחסן היה ריק ממזון כלבים.
אטקינסון שיבח החלטה זו כנכונה ולאור מצבם הבריאותי המעורער של האנשים והכלבים כאחד בשובם, נראה שהיה זה חוסר אחריות לנהוג אחרת) אבל מאוחר יותר היה עתיד לגרום לצ'רי-גארארד סבל רב.
פינז שואל, אם יש מקום להטיל אשם מסוים על אטקינסון (או מירס, או צ'רי-גארארד, או סקוט עצמו), אבל איננו מגיע למסקנה ברורה.
הוא מקשה, מדוע מירס, שחזר לבסיס ב-5 בינואר וידע בהכרח כי מלאי מזון הכלבים בתחנה לא חודש, קיבל את רשותו של אטקינסון לחכות בחיבוק-ידיים, כפי שנראה, בכף אוונס עד שעלה אל הספינה ב-5 במרץ.
וצ'ארלס רייט היה איתן בדעתו, כי מירס הוא שהיה צריך להישלח לתחנת טון אחד, ולא צ'רי-גארארד.
בשנים הבאות טען אטקינסון, שמירס "סירב פקודות" (של מי?) כשלא צייד את מחסן מזון הכלבים בתחנה, אבל לא נמצאו ראיות לכך בכתובים.
יש לזכור, מכל מקום, שדבר מן האירועים ששינו את אופני השימוש בכלבים ומפרט הצידה שנלקחה לתחנת טון אחד (שיבתם המאוחרת של הכלבים ממסעם הראשון, פרישתו של מירס, ומחלתו של אוונס) לא היה בשליטתו או באחריותו של אטקינסון.
חשוב מכל, אולי, רק עם שובם של הכלבים ב-16 במרץ נוצר לראשונה מצב, שהצדיק מבחינתו את לקיחת הפיקוד על המשלחת כולה: עד שהתברר שקבוצת הקוטב לא תשוב, היה אטקינסון פשוט הקצין הבכיר (הבריא) במקום.
הואיל והמשלחת התנהלה לפי תנאי הצי, ייתכן שאטקינסון הרגיש, שאין לו סמכות לכל דבר אחר פרט לביצוע פקודותיו המקוריות של סקוט, גם לא להורות למירס לצאת עם דמיטרי והכלבים אל תחנת טון אחד.
פינז מסכם: "אנשים רבים מעורבים במה שסקוט הגדיר, תסבוכת עלובה', וכל אחד מהם סיפק גרסה משלו למה שגרם להם לפעול או להימנע מפעולה בעת ההיא.
סקוט לא קצב אשמה לזולתו, אף לא לקח אותה על עצמו."
אטקינסון היה הקצין היחיד בעל הסמכה רפואית שראה את גופותיהם של סקוט, וילסון ובאוארס.
אין לדעת מה היה היקף הבדיקות שביצע ומה כללו, ושום דו"ח רפואי של גורמי המוות לא פורסם מעולם.
עם זאת, עדי שמיעה דיווחו, כי אטקינסון אמר בהדגשה לצ'רי-גארארד, שלא נמצאה כל ראיה לצפדינה בגופות.
אמיתות ההצהרה הזאת הועמדה בספק מצד המלעיזים על סקוט, בהסתמך על טענות נסיבתיות ברובן הגדול.
לדוגמה: סגן אוונס לקה בצפדינה חמורה במסעו חזרה, מדוע אפוא לא לקו בה האחרים?
צפדינה פגעה במשלחות אנטארקטיקה קודמות, לרבות משלחת דיסקברי של סקוט, ואיכות הצידה לא השתנתה במידה רבה בזמן שחלף.
התשישות הגוברת שתקפה את קבוצת הקוטב בדרכם חזרה, בייחוד את אדגר אוונס, מזכירה תסמיני צפדינה.
וכמובן, הכחשותיו של אטקינסון נועדו אולי לשמר את המוניטין של המשלחת - בצפדינה היה משהו מן הסטיגמה.
אלו הם טיעונים רגשיים יותר מעובדתיים, אבל היה די בהם כדי להפיק קביעות סמכותיות לכאורה כזו של הנטפורד: "בשלב זה היה סקוט כמעט בוודאות בשלבים המוקדמים של צפדינה".
דברים דומים הוא אומר על אדגר אוונס.
ייתכן שהגידול בהבנה המדעית את טבעה ואת גורמיה של הצפדינה בשנים שלאחר 1912 הוסיף שמן למדורת ההנחה, שסקוט וחבריו נפלו קורבן למחלה זו.
אפילו ריימונד פריסטלי, איש הסגל המדעי של המשלחת, שהכחיש בשעתו את הופעת הצפדינה, התחיל, חמישים שנה לאחר מעשה, לשנות את דעתו.
מכל מקום, על אף הליקויים בהבנת "גורמי" המחלה שהיו קיימים בשנת 1912, התסמינים היו מוכרים היטב, וסולומון ופינז מציינים שניהם, כי אין להעלות על הדעת שמדען ורופא קפדן ודקדקן כאדוארד וילסון לא היה מזכיר איזה שהוא סימן לצפדינה בקבוצת הקוטב, לו הייתה שם, ביומניו ובמכתביו השונים.
הנטפורד, לעומת זאת, אומר (עמ' 499), שווילסון לא עסק בפועל ברפואה ולא גילה שם סימנים ליכולת לאבחן את ההתנהלות המורכבת של צפדינה, אלא בשלביה האחרונים".
עם שובו לאנגליה עבד אטקינסון זמן קצר על מחקר בטפילים בבית הספר לרפואה טרופית של לונדון, אחר יצא עם משלחת רפואית לסין, לחקור תולעת שטוחה, שגרמה לבילהרציה בקרב ימאים בריטיים.
עם פרוץ המלחמה התייצב אטקינסון לשירות סדיר.
הוא נשלח לגליפולי לחקור מחלות העוברות בעקיצות זבובים ושם לקה בדלקת האדר, שהביאה לאשפוזו בבית חולים.
ב-1916 שירת בחזית המערב, לחם על נהר הסום וקיבל את אות השירות המצוין.
לאחר תקופה בצפון רוסיה, נפגע קשות בהתפוצצות על האונייה גלאטון בנמל דובר.
אף כי הפיצוץ גרם לו כוויות וסימא את עיניו, הצליח להציל כמה אנשים לפני שנמלט, ועל כך קיבל את מדליית אלברט.
לאחר המלחמה גילה אטקינסון לצ'רי-גארארד את תוצאות המחקר שערך על ערכן התזונתי של מכסות הקבוצה של סקוט בעת שהותה על חומת הקרח ועל המישור.
הוא מצא, שהמכסות שהוקצו לחומת הקרח נתנו רק 51% מהקלוריות הדרושות לעומס העבודה הטיפוסי לחומת הקרח, ואילו המכסה שנועדה למישור סיפקה 57%.
במספרים האלה נמצא ההסבר המתבקש (רעב קיצוני) לכשל הגופני של קבוצת הקוטב.
לאחר זאת המשיך אטקינסון בקריירה שלו בצי.
ב-1928 מתה אשתו והוא סבל מהתמוטטות עצבים, ממנה התאושש תוך זמן לא רב וכעבור חודשים מעטים נישא בשנית וקודם לקצין רפואה בדרגת סרן.
על סיפון אונייה בים התיכון, ב-20 בפברואר 1929, בדרכו חזרה לאנגליה, מת אטקינסון באופן פתאומי, בגיל 47, ונקבר בלב ים.
כעבור שמונה שנים כתב צ'רי-גארארד הקדמה נוספת להוצאת 1937 של "המסע הגרוע ביותר", כמנחת הוקרה לאטקינסון.
"קולו מלווה אותי תכופות מאז אותם ימים - אופן דיבורו המחוספס, העמוק, המקמץ במילים אך צופן חיבה...
הוא לא יכול היה למנוע מן הרוך לבצבץ מבעד למילים.
אני שמח על ההזדמנות שניתנה לי לבטא משהו ממה שאנו חבים לו."
אדוארד זליג סלומון היה גנרל (דרגת ייצוג זמנית) יהודי בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית, מושל טריטוריית וושינגטון, בטרם הפכה למדינה, וחבר בית המחוקקים המדינתי של קליפורניה.
בן דודם של ארבעת האחים היהודים סלומון, אשר שניים מהם היו גנרלים בצבא ארצות הברית (פרדריק סלומון וצ'ארלס סלומון) ואחד מושל מדינת ויסקונסין (אדוארד סלומון) (הרביעי היה הרמן סלומון).
סלומון נולד ב-1836 בעיירה שלזוויג, ליד העיר פלנסבורג, שהשתייכה אותה עת עדיין לדנמרק ונמצאת כיום במדינת שלזוויג-הולשטיין שבצפון גרמניה.
הוא היה אחד משני ילדיו של זוג יהודי גרמני, סלומון מ' סלומון (1811–1869) וקרולין לבית סמואלס.
היו לו כנראה עוד תשעה אחים למחצה מאשתו השנייה של אביו.
מיד עם סיום לימודיו בבית ספר תיכון, ב-1854 היגר סלומון לארצות הברית ואחרי שהות של כחצי שנה בניו יורק, התיישב בשיקגו, אילינוי.
במשך שלוש שנותיו הראשונות בשיקגו הוא עסק לפרנסתו, במסחר, אחר כך למד משפטים וב-1859 התקבל ללשכת עורכי הדין של שיקגו.
הצלחתו בתחום המשפטי הייתה גדולה, והוא התפרסם כתוצאה מכך, ברבים.
כעבור שנה אחת בלבד, ב-1860, והוא בן 24 בלבד, נבחר למועצת עיריית שיקגו (Alderman), אחד הנבחרים הצעירים ביותר לתפקיד זה עד היום.
בפברואר 1860 נישא לסופיה לבית גרינהאט (1841–1893) ונולדו להם שישה ילדים, אשר שניים מהם נפטרו בצעירותם.
ב-6 במאי 1860, סמוך לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התנדב סלומון לצבא הצפון, "היחידה ה-24 של חיל הרגלים" ומהר מאוד טיפס בסולם הדרגות.
בסתיו 1862, כשהוא כבר קפטן, סייע יחד עם קצינים אחרים להקמתה של "יחידת המתנדבים ה-82 של חיל הרגלים של אילינוי" (THE 82ND ILLINOIS VOLUNTEER INFANTRY).
כמפקד היחידה החדשה, מונה קולונל בשם הקר ואילו סלומון הועלה בספטמבר 1862 לדרגת לוטננט קולונל והוצב מתחתיו.
בין ה-1 ל-3 ביולי 1863 התנהל בדרום פנסילבניה קרב גטיסברג המפורסם.
סלומון התבלט מאוד בקרב זה בזכות אומץ ליבו, שהדהים את כל מי שזכה לראותו.
אחד ממפקדיו, מייג'ור גנרל קרל שורץ, לימים שר הפנים וסנאטור, סיפר על סלומון, שהוא היה היחיד בכל שדה הקרב של גטיסברג, שלא התכופף ברגע שנשמעו רעמי התותחים של רוברט אי.
לי: "הוא נשאר עומד זקוף, מעשן את הסיגר שלו ומביט ישר בפגזים המתקרבים, בקור רוח כשל צלאח א-דין".
שני סוסים נהרגו מתחתיו, והוא החליפם והמשיך לפקד על אנשיו בקרב.
כשנפצע קולונל הקר, מפקדו הישיר, הוא החליפו ופיקד בהצלחה על הרגימנט (חטיבה בערך), כולו.
קולונל הקר הפצוע לא חזר יותר לפקד על הרגימנט לאחר פציעתו.
בראשית 1864 הוא פרש מהצבא ומאז ועד סוף המלחמה היה סלומון גם למפקדו הרשמי של הרגימנט ה-82, אף כי בניגוד למקובל, נותר בשלב זה בדרגת לוטננט קולונל ולא הועלה לדרגת קולונל מלא.
הוא פיקד על הרגימנט שלו במהלך השנה האחרונה למלחמת האזרחים, במספר קרבות, שהמפורסמים שבהם היו אלה שהתנהלו תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן, בדרך וסביב אטלנטה בירת ג'ורג'יה, עד להשלמת כיבושה בספטמבר 1864.
ב-13 במרץ 1865, כחודש בלבד לפני הרצחו וכחודשיים לפני תום מלחמת האזרחים, העלה הנשיא אברהם לינקולן את סלומון לדרגת בריגדיר גנרל, גם אם בדרגת ייצוג בלבד.
סלומון השתחרר מהצבא לאחר תום המלחמה וחזר לשיקגו.
בשיקגו נבחר סלומון תחילה ל"פקיד מחוז" (county clerk), משרה מקומית רמת דרג, בה הוא שירת במשך כארבע שנים.
ב-4 במרץ 1870 מינה אותו הנשיא יוליסס גרנט, למושל הטריטוריה וושינגטון, שבצפון מערב ארצות הברית, המושל התשיעי במספר של האזור, שעתיד היה להפוך תוך עשרים שנה למדינה מן המניין בארצות הברית והיהודי השלישי (אחרי דייוויד עמנואל ואדוארד סלומון), שמונה לתפקיד מושל מדינה או טריטוריה בארצות הברית.
סלומון שירת כמושל במשך כשנתיים בלבד.
שערורייה שסבבה את הנשיא גרנט ושלא היה לה כל קשר לסלומון עצמו, גרמה לכך שגם סלומון, כרבים ממינוייו של הנשיא, נאלץ באפריל 1872 להתפטר מהתפקיד.
הוא עבר לסן פרנסיסקו, עבד כעורך דין וב-1888 נבחר כחבר בית הנבחרים המדינתי של קליפורניה ושב ונבחר בשנית כעבור שנתיים.
ב-1893 נפטרה אשתו, סופיה (לבית גרינהאט) סלומון.
במשך עשרים השנים שלאחר פטירת אשתו הספיק סלומון להיבחר ולכהן כתובע המחוזי של העיר והמחוז סן פרנסיסקו.
הוא גם היה חבר במסדר "הבונים החופשיים" בדרגה בכירה.
אדוארד לוי-לאוסון, ברון ברנהאם הראשון היה בעל עיתונים יהודי-בריטי.
לוי-לאוסון היה בנם של ג'וזף מוזס לוי ושל אשתו אסתר לבית כהן.
אביו רכש ב-1855 את הדיילי טלגרף, חודשים ספורים לאחר יציאתו לאור.
לוי-לאוסון היה עורך העיתון ובעל השליטה בו זמן רב לפני מותו של אביו ב-1888 והחל מ-1885 הוא היה הבעלים המנהל ובעל השליטה היחיד בעיתון והייתה לו שליטה רבה יותר מאשר לאביו ברחוב פליט.
ב-1875 הוא קיבל הרשאה מלכותית להוסיף את השם לאוסון.
ב-1880 הוא רכש את בית האחוזה "הול בארן" שבמחוז בקינגהאמשייר.
ב-1892 הוענק לו התואר ברונט וב-1903 הוענק לו תואר האצולה ברון ברנהאם.
ב-1886 הוא מונה להיות השריף (תפקיד טקסי) של בקינגהאמשייר.
לורד ברנהאם נשא לאישה ב-1862 את הרייט ג'ורג'ינה, בתו של בנג'מין נוטינגהאם וובסטר.
היא מתה ב-1897. ברנהאם מת בינואר 1916, בגיל 82 ואת תואר הברון שלו ירש בנו הבכור הארי, שקיבל ב-1919 את התואר ויקונט ברנהאם.
אדוארד לורי טייטום היה ביוכימאי אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם ג'ורג' בידל ויהושע לדרברג על גילוי תפקיד הגנים בניהול תהליכים ביוכימאים בתא.
טייטום נולד בשנת 1909 בולדר שבקולורדו, ארצות הברית.
אביו ארתור, פרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ולאמו מייבל.
ב-1931 סיים תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת ויסקונסין.
את התואר השני במיקרוביולוגיה סיים בשנת 1932 ואת הדוקטורט שלו בביוכימיה, על תזונה ומטבוליזם של בקטריות, הגיש בשנת 1934. מחקרו ועבודתו על הדוקטורט שלו הניחו את היסודות לעבודתו בהמשך .
שנה לאחר שסיים את הדוקטורט, זכה במלגה באוניברסיטת אוטרכט, הולנד.
בשנת 1937, הפך לשותפו למחקר של ג'ורג' בידל באוניברסיטת סטנפורד.
מחקרם בשנים אלו הוא שזיכה אותם בפרס נובל.
בשנת 1945, ביקר באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס למשך סמסטר ומשם עבר לאוניברסיטת ייל שם היה פרופסור למיקרוביולוגיה ומרצה זוטר לבוטניקה.
בייל, חקר בעזרת ממצאיו ממחקרו עם בידל מוטציות גנטיות בבקטריה.
את מחקרו ערך עם סטודנט שלו, יהושע לדרברג אשר זכה ביחד עם טייטום ובידל בפרס נובל.
בשנת 1948, חזר לאוניברסיטת סטנפורד כפרופסור מן המניין לביולוגיה ובהמשך הפך לראש המחלקה לביוכימיה.
בשנת 1953 קיבל את פרס רמסן של האגודה האמריקאית לכימיה ונבחר להיות חבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 1957, עבר למכון רוקפלר שם היה פרופסור.
בשנת 1958 קיבל פרס נובל ביחד עם ג'ורג' בידל ויהושע לדרברג.
טוטם היה אמן מוכשר בקרן צרפתית.
הוא היה בצוות העריכה של כתבי עת מדעיים רבים כגון כתב העת "science" ועבד גם כיועץ מדעי בפאנלים רבים.
לטייטום שתי בנות מאשתו הראשונה, ג'ון אלטון (june) ממנה התגרש בשנת 1956. באותה שנה נישא מחדש לויולה קנטור אותה הכיר מעבודתו, שנפטרה באופן פתאומי מסרטן בשנת 1974. טייטום נישא פעם נוספת בשנת 1974 לאלזי ברגלנד.
באותה שנה נפטר טייטום מאי-ספיקת לב שנגרמה על ידי נפחת כתוצאה מכך שהיה מעשן כבד.
בשנת 1937, ערך טייטום את מחקרו הראשון עם בידל.
במחקרם ניסו לבודד את המרכיבים האחראים על הגדרת צבע העיניים בדרוזופילה (זבוב הפירות).
לאחר ארבע שנות מחקר, קבוצת חוקרים אחרת הקדימה אותם בפרסום הממצאים .
חוויה זו דחפה את בידל וטייטום לחפש אורגניזם קל יותר לשליטה.
באותה שנה, החלו לחקור את האורגניזם "Neurospora crassa", פטריית עובש אדומה הגדלה על לחם.
באורגניזם זה יש רק עותק אחד מכל גן - אין יחסי דומיננטיות .
בפטרייה יש אנזימים שהופכים את החומרים ממצע הגידול למרכיבים הכרחיים לתהליך הגדילה.
השערתם הייתה שלכל אנזים יש גן שאחראי על ייצורו ולכן אם הם יגרמו למוטציה בגן, ייצור האנזים יושפע ובעקבות כך גם גדילת הפטרייה תיעצר.
הגדילה תתאפשר אם יוסיפו את החומר המופק מהאנזים למצע הגידול.
מטרתם במחקר הייתה למצוא את אותן פטריות בעלות מוטציות ולאשש את השערתם.
הם, בעזרת קרני רנטגן, גרמו למוטציות בגנים ובודדו את החומר המסוים שהיה חסר לפטרייה ואת האנזים שמפיק אותו.
אם גן אחד אחראי על אנזים אחד, אמורה להיות מוטציה לכל אנזים בפטרייה.
ואכן, נמצאו מוטציות גנטיות שהשפיעו על כל אנזים בנפרד.
בנוסף, בכל מוטציה הושפע רק שלב אחד מתהליך המטבוליזם בפטרייה .
לכן, כל גן אחראי על יצירת אנזים אחד.
על גילוי זה קיבלו בידל וטייטום מחצית מפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה בשנת 1958 .
בכך גם איששו את השערתו של ארצ'יבלד גרוד שמחלת ה "alkaptonuria" היא תוצאה של תקלות מולדות בתהליך המטבוליזם שנגרמות על ידי מוטציה גנטית .
אדוארד טולמן היה פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת ברקלי בארצות הברית וממייסדי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית המודרנית.
מחקריו התמקדו בתהליכי למידה בקרב בעלי חיים ובני אדם וקידמו תפיסה חדשה של למידה אשר קראה תיגר על התפיסות הביהייביוריסטיות שרווחו בימיו.
בשנת 2002 דורג כאחד מ-45 הפסיכולוגים המצוטטים ביותר במאה ה-20.
טולמן נולד במסצ'וסטס למשפחה משכילה מן המעמד הגבוה.
הוא למד כימיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אך לקראת סוף לימודיו נתקל ב"עקרונות הפסיכולוגיה" של ויליאם ג'יימס, שעורר בו השראה כה גדולה שהחליט לנטוש את הכימיה ולעבור ללימודים מתקדמים בפסיכולוגיה ופילוסופיה.
ב-1912 נסע לגרמניה לצורך לימודי הדוקטורט, שם נחשף לראשונה לפסיכולוגיית הגשטלט, אשר לדבריו הותירה בו השפעה עמוקה.
ב-1915 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד, וב-1918 החל ללמד פסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם בילה את רוב הקריירה האקדמית שלו.
טולמן נודע בעיקר בזכות סדרת המחקרים שערך בחולדות.
בדומה לאדוארד לי תורנדייק וג'ון ב.
ווטסון לפניו, טולמן חקר את תהליכי הלמידה בקרב חולדות באמצעות מבוכים.
ואולם, בניגוד לווטסון, שהחזיק בגישה מכניסטית טהורה ותיאר את תהליך הלמידה של חולדות כיצירה אוטומטית של קשרים בין גירויים לתגובות, טולמן היה משוכנע שהתהליך כרוך ביותר מזה.
הוא האמין שלחולדות היו מטרות וכוונות וכי הן הונחו על ידי מוטיבציה פנימית ללמוד את המבנה הכללי של המבוך באמצעות יצירת מה שכינה "מפה קוגניטיבית" - ייצוג מנטלי פנימי של ההיערכות המרחבית של העולם החיצון.
בסדרת מחקרים אחת הראה טולמן שמושג המפה הקוגניטיבית מאפשר להבין כיצד חולדות מיישמות מידע שנרכש בעבר בסיטואציות חדשות.
הוא עשה זאת בכך שהראה שחולדות מסוגלות למצוא מזון במבוכים על ידי שימוש במסלולים אלטרנטיביים אם המסלול המועדף עליהן חסום, וכי יש בכוחן למצוא את דרכן למטרה גם אם הן מתחילות מנקודה חדשה במבוך, ולא מנקודת הפתיחה הרגילה.
עובדות אלה אינן ניתנות להסבר על ידי מודל למידה פשוט של קשרי גירוי-תגובה.
באחד ממחקריו אף הראה טולמן שחולדות יכולות ללמוד מפות קוגניטיביות בהיעדר כל תגמול מפורש (כמו מזון).
תחילה הוא אפשר לכמה חולדות לחקור מבוך באופן חופשי, בלי מזון בתוכו, במשך מספר ימים.
לאחר מכן, משהניח את החולדות במבוך עם תגמול מזון בנקודה מסוימת שלו, מצאו החולדות את המזון במהירות גדולה בהרבה מזו של חולדות שלא נחשפו למבוך קודם לכן.
לטענת טולמן, הייתה זו עדות לכך שבימים הראשונים החולדות יצרו לעצמן מפה קוגניטיבית שתשמש אותן בהמשך.
את תהליך הלמידה שעברו החולדות בימים הראשונים הוא כינה "למידה לטנטית", כיוון שזוהי למידה המתרחשת בלא אימון ספציפי שמטרתו להשיג או להימנע מהשלכה מסוימת כמו השגת מזון או הימנעות הלם חשמלי.
טולמן טען שלמידה לטנטית כזו מתרחשת באופן טבעי בחיי היומיום שלנו.
רעיון זה אתגר את הנחת הביהביוריזם המתודולוגי של ג'ון ווטסון שכל למידה משקפת אסוציאציית גירוי-תגובה והציע כי בפועל קיימות צורות רבות ושונות של למידה.
על ידי הדגשת חשיבותם של ייצוגים פנימיים של הסביבה ושימוש במונחים כמו "מטרה" ו"כוונה", שאינן נצפות באופן ישיר אלא ניתנות להסקה בלבד, השתחרר טולמן מן המגבלות הנוקשות של עמדת הביהיביוריזם המתודולוגי, מבלי להפר את אמות המידה הביהייביוריסטיות של מתודולוגיה אמפירית מחמירה.
מסיבה זו, נהוג להתייחס לטולמן כאל "נאו-ביהייביוריסט".
המחקר התאורטי והניסויי המשמעותי שלו אף הניח את היסודות למחקרים הקוגניטיביים של למידה בקרב בעלי חיים ובני אדם.
בעידן מקארתי של ראשית שנות החמישים היה טולמן אחד המרצים הבכירים שאוניברסיטת קליפורניה ניסתה לפטר כיוון שסירב לחתום על שבועת נאמנות שהפרה את עיקרון החופש האקדמי.
טולמן הנהיג את ההתנגדות לשבועה, וכאשר ניסתה האוניברסיטה לפטרו, הוא הגיש נגדה תביעה.
בעקבות התביעה קבע בית המשפט העליון של קליפורניה ב-1955 כי הדרישה לחתום על השבועה היא בלתי חוקית והורה להשיב לתפקידם את כל מי שסירבו לחתום עליה.
אדוארד טופול הוא סופר, משורר, מחזאי ותסריטאי קולנוע יהודי אזרי, שעלה לישראל ב-2017, אחרי 39 שנות פעילות בארצות הברית.
הסופר הישראלי החי, הנמכר ביותר בעולם נכון ל-2018. כתב כשלושים ספרים וכן כמה עשרות שירים, מחזות ותסריטים.
כל יצירתו נכתבה במקור ברוסית.
רבים מספריו הפכו רבי מכר ותורגמו עד ל-18 שפות, אף כי נכון ל-2018, עדיין לא לעברית.
חלק מספריו עובדו לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
נולד ב-1938 בבאקו בירת אזרבייג'ן הסובייטית, למשפחה יהודית.
שמו המקורי היה אדוארד ולדימירוביץ' טופלברג.
שירת בצבא האדום וכשהשתחרר למד וסיים תואר ראשון באוניברסיטה הכלכלית האזרית.
לאחר מכן עבד כעיתונאי ב-Bakinskiy Rabochiy ובקומסומולסקאיה פראבדה ובמקביל החל לפרסם שירים (הראשון פורסם ב-1957) ומ-1965 גם לכתוב תסריטים לקולנוע.
הוא הספיק לכתוב ברוסיה שבעה תסריטים, אך שני האחרונים צונזרו על ידי השלטונות ויצרו את הטריגר לבקשתו להגר מהמדינה.
ב-1978, בגיל 40, ביקש וקיבל אשרת יציאה מברית המועצות לישראל, אך בהיותו במחנה המעבר בווינה החליט לנשור.
הוא הספיק לבקר לזמן קצר את אחותו, בלה אברמוב שגרה כבר בישראל (בשכונת גילה, ירושלים) ואז ירד לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
בניגוד ליהודים רבים אחרים שנשרו כמוהו, סיבותיו לנשירה, לדבריו, לא היו חומריות, אלא אחרות - חשוב היה לו לספר לעולם, "מהי המפלצת הסובייטית, איך היא נראית מבפנים ואיזה עוול היא עושה לאנשים החיים בתחומה ובפרט ליהודים".
כשנה לאחר שהגיע לניו יורק, ב-1979 מונה לעורך הראשי של תחנת הרדיו הרוסית הראשונה בארצות הברית.
ספרו הראשון שהתפרסם במערב, כיכר אדומה, היה ספר מתח על רקע פוליטי.
הספר יצא לאור ב-1983 והיה לרב-מכר עולמי, שתורגם ל-16 שפות.
ב-2004 הוא הפך גם לסדרת טלוויזיה רוסית.
סרטו התיעודי החצוצרן מרוסיה זכה ב-2011 בפרס הראשון של פסטיבל הקולנוע ביוסטון.
נשוי בשנית ויש לו בת ובן.
ב-2017 עלה לישראל וגר מאז בנתניה.
אדוארד יעקובוב (נולד ב-28 באוגוסט 1951) הוא מתמטיקאי ונשיא HIT - מכון טכנולוגי חולון.
הקים את הפקולטה למדעים במכון ואת התוכנית במתמטיקה שימושית לתעשייה אותן ניהל מספר שנים.
יעקובוב ראש פורום המדענים והאקדמאים בקונגרס יהודי בוכרה העולמי, חבר בצוות הפרויקט "אקדמיה" לנגישות להשכלה גבוהה לתלמידי פריפריה.
נשוי לדינה ואב ל-2 בנות מתגורר בחולון.
אדוארד יעקובוב, יליד בטשקנט, אוזבקיסטן, הוא בנם הבכור של חסדו, מורה להיסטוריה, אזרחות וכלכלה, ותמרה, רופאת ילדים אשר סיימה את לימודי הרפואה בגיל 20. בגיל צעיר עברה משפחתו מטשקנט הבירה לקונקאד בדרום מזרח אוזבקיסטן הסובייטית.
בגיל 15 זכה במקום הראשון בתחרות מתמטיקה אזורית של כל מזרח ברית המועצות.
לאחר מכן באותה שנה מונה לסגן נשיא האקדמיה הצעירה והוכיח את רצונו לעשייה חברתית ומדעית כאשר ארגן ויזם אולימפיאדת מתמטיקה לה חיבר את השאלות בעצמו.
יעקובוב סיים את התיכון בהצטיינות יתרה.
ב-1990 עלה לישראל, והשתקע בחולון.
ב-1973 סיים בהצטיינות יתרה את לימודיו בתארים ראשון ושני במתמטיקה באוניברסיטת טשקנט שבאוזבקיסטן.
ב-1979 סיים את לימודי דוקטורט באוניברסיטת טשקנט בהנחייתו של פרופ' לב ווקוביסקי מומחה לאנליזה מרוכבת יישומית.
משנת 1981 כהן אדוארד יעקובוב כפרופ' חבר סגל בכיר במחלקה לאנליזה מתמטית באוניברסיטת טשקנט.
בין השנים 1991–1996 עבד כעמית מחקר בכיר ומרצה בפקולטה למתמטיקה של הטכניון בישראל.
בשנת 1994 יעקובוב הצטרף למכון טכנולוגי חולון בו יזם, הקים והוביל את תוכנית הלימודים במתמטיקה שימושית וכהן כדיקאן הפקולטה למדעים, אשר הפכה בתקופתו לפקולטה הגדולה במכון.
סגן נשיא למחקר בשנים 2011–2013 בשנת 2013 מונה לנשיא הרביעי של HIT מכון טכנולוגי חולון.
במהלך תקופתו במכון טכנולוגי חולון שימש גם כיו"ר ועדת הוראה של המכון.
פרופסור אדוארד יעקובוב עסק במהלך בשני תחומי מחקר עיקריים:
מרחבי משטחי רימן: מחלקות של מחלקים, ידיעת יעקובי, טכמיולר עם שימושים למשוואות של פיזיקה מודרנית.
העתקות עם דילטציה מבוקרת (במישור ובמרחב).
העתקות מקופלות מסועפות: מיון של העתקות פתוחות ודיסקרטיות על יריעות – העתקות עם קיפולים ונקודות חוד אמברלית.
משוואת בלטרמי: משפטי קיום, יחידות והצגה במקרים קלסיים, קלסי מוחלש ומתחלף.
בניית מודלים מתמטיים לתהליכים בתחומים מגוונים כגון מטלורגיה, אנרגיה סולארית, רפואה ועוד.
פרסם 2 ספרי מחקר בהוצאת שפרינגר -SPRINGER, 4 ספרי לימוד לאוניברסיטאות, אחד מהם בעברית, פרסם למעלה מ-100 מאמרים בכתבי עת.
חוברת "תרגילים בקורס אלגברה ליניארית", "המרכז לחינוך טכנולוגי - חולון", 1998 (74 דפים).
"אלגברה ליניארית" – תאוריה, תרגילים ופתרונות דפוס ורטיגו, "המכללה למינהל" - תל אביב, 2002 (333 דפים).
במהלך תקופתו במכון כחלק מעבודתו השקיע רבות בפרויקטים לפיתוח האקדמי בין השאר: ייזום, הקמה וניהול תוכנית לימודים לתואר B.Sc.
ייזום, הקמה וניהול צוות להכנת דוח למועצה להשכלה גבוהה בנושא "הערכה עצמית בתוכנית למדעי מחשב".
הקמת תחום ההתמחות "טכנולוגיה וביטחון לאומי" בתוכנית הלימודים למדעי מחשב לתואר B.Sc.
יוזמה, הקמה וניהול של המחלקה למתמטיקה שימושית.
כחלק מתפיסת עולמו אשר מאמינה כי יש לשלב בין הידע הנצבר באקדמיה ליישומו בתעשייה יעקובוב הוביל פרויקטים שונים:
1984-1985 ראש פרויקט בדחיסה אופטימאלית של אבקת וולפרם, תעשיית מטלורגיה, אוזבקיסטן
1986-1987 ראש פרויקט לשימוש באנרגיית השמש לחיזוק זגוגיות חללית, המעבדה לקרינה, מכון לפיזיקה וטכניקה, טשקנט (הוזמן על ידי סוכנות החלל של ברית המועצות)
1988-1989 ראש פרויקט בסיבים אופטיים, המחלקה לפיזיקת חום, האקדמיה למדעים, מוסקבה
1992-1993 ראש פרויקט בפיתוח משחקי בורסה לניירות ערך, חברת מיטב, ת"א
1993-1994 ראש צוות בפרויקט לפיתוח תוכניות למידה ממוחשבות, אדיו-סופט, ת"א
1995-1997 חוקר ראשי בפרויקט לאיכות הסביבה, מוזמן על ידי המשרד לאקולוגיה, אוזבקיסטן
2001-2002 ראש פרויקט במידול מתמטי במחלות קרדיולוגיות, המכון לרפואה מונעת, מוסקבה
2002-2003 חוקר בכיר בפרויקט לאיכות הסביבה, מוזמן על ידי המכון למחקר מתקדם, NATO
מ-2004 יזום, הקמה וניהול של:
פרויקט בתחום GIS עם התעשייה האווירית
פרויקט בתחום GIS עם חברת אופק צילומי אוויר
פרויקט בהבחנת פגמים ביהלומים עם חברת LLD
פיתוח גלאי להבחנה מוקדמת של גידול בגרון עם מח' אא"ג המרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון
שיפור תמונת אולטרא-סאונד עם מח' נשים ויולדות מרכז רפואי מאיר
בניית מודל ממוחשב של עקמת עם מח' אורתופדית שירותי בריאות כללית
בניית מודל ממוחשב במחלות המטולוגיות תורשתיות עם מח' המטולוגיה שירותי בריאות כללית.
1967 פרס ראשון בתחרות במתמטיקה של בני נוער, אזור המזרח של ברית המועצות
1967 יקיר העיר קוקאנד, אוזבקיסטן
1968 מדליית זהב, משרד החינוך, אוזבקיסטן
1970-1973 מלגה ממשלתית על שם בירוני על הישגים בולטים בלימודים ובמחקר מטעם המשרד להשכלה גבוהה, אוזבקיסטן.
1973 פרס ראשון בתחרות של פרויקטי מחקר של הסטודנטים, המשרד להשכלה גבוהה, אוזבקיסטן
1974 מדליית זהב בתחרות מחקרי סטודנטים, האקדמיה למדעים והמשרד להשכלה גבוהה, ברית המועצות
1980 פרס בתחרות במחקר של חוקרים צעירים, אוניברסיטת טשקנט
1989 מרצה מצטיין להוראת המתמטיקה, אוניברסיטת טשקנט
1991 מענק מחקר "מאגרה" למדענים בכירים, הטכניון
2000-2003 מענק מחקר מהקרן הלאומית למדע
2002 מרצה מצטיין בהוראת המתמטיקה, אוניברסיטת ת"א
2003 מרצה מצטיין, מכון טכנולוגי חולון
2006 פרס הצטיינות בהוראה ומחקר, מכון טכנולוגי חולון.
1967-1968 סגן נשיא האקדמיה הצעירה לבני נוער, קוקאנד, אוזבקיסטן
מ-2003 ראש פורום המדענים והאקדמאים בקונגרס יהודי בוכרה העולמי
חבר בצוות הפרויקט "אקדמיה" לנגישות להשכלה גבוהה לתלמידי פריפריה
מ-2004 ראש התוכנית "מצוינוער" לתלמידי חולון, מכון טכנולוגי חולון
מ-2006 ראש ועדת ביקורת בעמותה "בית יהודי בוכרה בחולון".
אדוארד "נד" לואו היה שודד ים ידוע לשמצה ממוצא אנגלי שפעל בשלהי תור הזהב של הפיראטיות, בראשית המאה ה-18. נולד לחיי עוני בווסטמינסטר בלונדון, והיה גנב מגיל קטן.
אשתו מתה בלידה בסוף 1719. שנתיים אחר כך נעשה שודד ים, ופעל בחופי ניו אינגלנד והאיים האזוריים ובים הקריבי.
לואו פיקד על מספר אוניות, ובדרך כלל החזיק צי קטן של שלוש או ארבע אוניות.
לואו וכנופיית הפירטים שלו השתלטו על מאה אוניות לפחות במהלך הקריירה הקצרה שלו ואת רובן העלו באש.
למרות שהיה פעיל רק שלוש שנים, הוא זכור כאחד הפירטים האכזריים ביותר בתקופתו, שעינה את קורבנותיו לפני שרצח אותם.
סר ארתור קונאן דויל תיאר את לואו כ"פרא אדם ומיואש", ואיש של "אכזריות מדהימה וגרוטסקית".
הניו יורק טיימס כינה אותו מענה, ששיטותיו היו "נותנות קרדיט לכושר ההמצאה של האינקוויזיציה הספרדית בימיה החשוכים ביותר".
לואו מת ב-1724 לערך, בנסיבות שאינן ידועות בוודאות.
על פי ספר "ההיסטוריה הכללית של הפיראטים" של צ'ארלס ג'ונסון, אדוארד לואו נולד בווסטמינסטר, לונדון, אנגליה, בשנת 1690. הוא תואר כאנאלפבית, בעל "אופי מריר", ומוכן תמיד לרמות, התנהל "כפרוע ברחובות קהילת המולדת שלו".
כצעיר, נאמר עליו שהיה מהמר ומשחק משחקים מסוכנים.
נראה כי רוב משפחתו היו גנבים.
בעודו צעיר, אחיו, ריצ'רד, היה קטן, ונאמר שהוא הובל בסל על גבו של חבר.
בקהל ברחוב היה ריצ'רד חוטף את הכובעים והפאות של העוברים והשבים.
בהמשך, ריצ'רד ניגש לצורות אחרות של פעילות פלילית ובסופו של דבר נתלה בשנת 1707 בגין פריצה לבית בסטפני.
כשהתבגר, נמאס לו מהכייסות והגנבות ברחוב ופנה לפריצה לבתים.
בסופו של דבר עזב את אנגליה, ונסע לבדו לעולם החדש בסביבות 1710. הוא בילה שלוש עד ארבע שנים במקומות שונים, לפני שהתיישב בבוסטון, מסצ'וסטס.
ב־12 באוגוסט 1714 התחתן עם אליזה מארבל בכנסייה הראשונה של בוסטון.
נולד להם בן, שנפטר כשהיה תינוק, ואז נולדה בת בשם אליזבת, בחורף 1719.
אשתו נפטרה בלידה, והותירה את לואו עם בתו.
אובדן אשתו השפיע עמוקות על לואו בקריירת הפיראטיות המאוחרת שלו, הוא הביע לרוב צער על הבת שהשאיר מאחור, וסירב לצרף גברים נשואים לכנופיה שלו.
הוא גם אפשר לנשים שתפס לחזור לנמל בשלום.
בתחילת 1722 הצטרף לחבורה של שנים-עשר גברים בספינה שפנתה להונדורס, שם תכננו לאסוף משלוח בולי עץ למכירה חוזרת בבוסטון.
לואו הועסק כאחראי, פיקח על העמסת בולי עץ.
יום אחד, הוא חזר לספינה רעב, אך הקפטן אמר לו שהוא יצטרך לחכות לאכול, וכי הוא ואנשיו יצטרכו להסתפק במנת רום.
בשלב זה, לואו "לקח רובה טעון וירה לעבר הקברניט אך פגע במישהו אחר".
בעקבות מרד כושל זה, נאלצו לואו וחבריו לעזוב את הספינה.
יום לאחר מכן הוביל לואו את כנופיה בת שנים עשר איש - שכללה את פרנסיס פרינגטון ספריגס, שהמשיך להיות שודד ידוע לשמצה בפני עצמו - והשתלט על ספינה קטנה מול חופי רוד איילנד.
לואו וצוותו הפכו לפיראטים, הם נהגו להניף דגל שחור ולהכריז מלחמה נגד כל העולם."
לואו באמצעות ספינתו עקב על מסלול המשלוחים הפופולרי בין בוסטון לניו יורק.
תוך ימים ספורים הוא וצוותו תפסו ספינה מחוץ לרוד איילנד ובזזו אותה.
לאחר מכן תפס מספר סוחרים לא חמושים ליד פורט רוזמרין.
הם היו ידועים כשודדים אכזריים ביותר ונועזים.
לואו פנה דרומה והחל לפעול במימיו של גרנד קיימן, בתקופה זו שימש כסגן קפטן של שודדי הים הפיראט ג'ורג' לותר, שעמד בראש קבוצת שודדים, שפיקד על ספינה בגודל 100 טונות עם שמונה תותחים ועשרה תותחים מסתובבים.
כשהיא הושמדה, לותר והצוות שלו עברו לספינה ששמה "הריינג'ר".
צוותו של לותר הורחב ללא הרף על ידי מלחים נואשים שהיו מוכנים להצטרף אליו.
הוא לימד את לואו את טכניקות העינויים שכללה קשירת ידיו של הקורבן בחבל בין אצבעותיהם והעלאתו למעלה, שריפת בשרם עד העצמות.
בעקבות מספר פשיטות מוצלחות, לותר בסופו של דבר כבש אונייה גדולה מחומשת היטב עם תותחים בשם "רבקה" ב-28 במאי 1722. [5] הוא נתן ללואו להיות הקפטן.
עם צוות של 44 איש, לואו פירק את שותפותו עם לותר.
בפשיטה בולטת אחת ביוני 1722, תקפו לואו וצוותו שלוש עשרה ספינות דיג מניו-אינגלנד שהסתתרו בפורט רוזווי, שלבורן, נובה סקוטיה.
אף על פי שצוותו היה קטן הוא הניף את דגל ג'ולי רוג'ר והצהיר כי לא ינהג ברחמים בדייגים אם יגלו התנגדות.
אנשיו של לואו שדדו את כל כלי השיט.
לואו בחר את הספינה הגדולה ביותר, מפרשית בת 80-טון, חימש אותה ב-10 תותחים והפך אותה לאוניית הדגל שלו.
הוא הטביע את שאר אוניות הצי והפקיר את "רבקה".
עיתון בבוסטון מ-9 ביולי 1722 פרסם רשימה על הפרשה.
מספר דייגים נאלצו להצטרף לשודדי הים, כולל פיליפ אשטון, שהצליח להימלט במאי 1723 ברוקטאן באיי מפרץ הונדורס, וכתב תיאור מפורט על החיים על סיפון ספינת הפיראטים של לואו.
לפני בריחתו של אשטון, הוא הוכה, עונה, הוחזק בשלשלאות ואיימו על חייו פעמים רבות כשסירב לחתום על התחייבות להפוך לפיראט.
הטקטיקה של לואו כללה בעיקר הנפת דגלים בצבעים שגויים והתקרבות לכלי מבלי לעורר חשד.
בתחילה, לואו השתמש באותו דגל של אדוארד טייך ("שחור הזקן").
מאוחר יותר הוא השתמש בדגל משלו - דמות שלד אדומה על רקע שחור, שהפך לידוע לשמצה.
הוא הניף את דגלו לראשונה בסוף יולי 1723. לואו השתמש גם בדגל משי ירוק עם דמות צהובה של אדם הנושף בחצוצרה; החצוצרן הירוק הזה הונף על התורן של ספינתו כדי להזמין את קברניטי הצי שלו לפגישות על סיפון ספינת הדגל.
הוא פעל באזור ניו פאונלנד לפני שחצה את האוקיינוס האטלנטי לאזור האיים האזוריים.
שם, הוא תפס ספינת מלחמה צרפתית או פורטוגזית והפך אותה לאונית הדגל שלו שנקראה"פינק רוז".
הוא תפס גם ספינה אנגלית שעל סיפונה שני נוסעים פורטוגזים שהוצאו להורג.
הוא עבר לאיים הקנריים, כף ורדה ואז חזר לחוף ברזיל, שם נתקל במזג אוויר גרוע.
לואו זנח את תוכניותיו לבזוז אוניות המסחר העשיר מול חופי ברזיל, והמשיך לאיים הקריביים.
ג'ורג' רוברטס, בספינה הבריטית "קינג סאמו"ר, סיפר על פגישה עם לואו על סיפון אונית הדגל שלו.
הספינה של רוברטס נכבשה על ידי לואו, שכעת הגדיר את עצמו כ"קומודור ".
כ 220 קילומטר ממזרח לסורינם, לואו היה עם צי של שתי אוניות (הפינק רוז והפנסי, בפיקודו של צעיר צ'ארלס אריס) הם עגנו כדי להסיר מגוף האוניות צמחייה כגון אצות ובלוטים מהחלק החיצוני של הסירות.
לשם כך הם היו צריכים לעלות את הספינות למזח יבש שהיה זמין לפירטים.
לואו עדיין לא היה מנוסה מספיק, והורה ליותר מדי גברים לעבוד בצד החיצון של הספינה להוריד את ההצטברות האצות.
פתחי הספינה הושארו פתוחים, והיא הוצפה במים וטבעה.
"פינק רוז" נשאה את מרבית הציוד וההספקה, הצוות והקפטן נתפסו במצב קשה ונאלצו לקצוב בקפדנות מים מתוקים חצי כוס מים לכל אדם, בכל יום.
הוא לא הצליח להגיע ליעדם הראשוני בטובגו בגלל רוחות קלות וזרמים חזקים, הצי הקטן של לואו הגיע עד גרנדה, אי בבעלות צרפתית.
כשהוא מסתיר את מרבית אנשיו מתחת לכיסוי, הותר לו לשלוח גברים לחוף לאסוף מים.
למחרת נשלחה ספינה צרפתי לחקירה, בשעה שאנשיו של לואו יצאו מהמחבוא.
לואו, שפיקד כעת על ספינה אחת שנלכדה (ששמה שונה לריינג'ר), נתן את הספינה השנייה לסגנו, שפרש מהצי של לואו באמצע הלילה עם צוות קטן בעקבות מחלוקת שפרצה ביניהם.
הצי החדש של לואו תפס ספינות רבות נוספות.
במהלך משפט שנערך ב-10 ביולי 1723 בפני מספר אנשים מצוות של לואו, מלח שהיה על סיפון אחת האוניות ושמו ג'ון וולנד העיד כיצד לואו התקיף את סירתו, לקח רכוש כולל זהב בשווי של 150 ליש"ט, ואז הכה אותו וכרת את אוזנו עם חתיכת זכוכית.
באותה העת כבש הצי של לואו ספינה פורטוגזית בשם "נוסטרה סיגניורה דה ויקטוריה" ב־25 בינואר 1723. רב החובל של ויקטוריה החזיק ברכוש רב מזהב (ששוויו באותה עת סביב 15,000 ליש"ט)וזרק אותו לים.
לואו התפוצץ בזעמו - הוא ניתק את שפתיו של הקברניט הפורטוגלי ועינה אותו קשות.
לאחר מכן רצח את הצוות שנותר.
אנשיו של לואו עצמו תיארו אותו כ"מניאק".
ההיסטוריון אדוארד לסלי תיאר את לוא כפסיכופת עם היסטוריה מלאה "מום, פריקות, עריפות ושחיטה".
לואו, כמו שודדי ים אחרים באותה תקופה, ניסה להפחיד את קורבנותיו להיכנע בכך שאיים להרוג או לענות אותם.
ככל שההצלחה של לואו גדלה באזור הקריביים, כך גם נודע שמו לשמצה.
בסופו של דבר, הלחץ גבר מצד הרשויות, שעד אז התמקדו במיוחד בלואו למרות המוני הפיראטים שהיו בפעולה באותה תקופה.
לואו עם האריס וספינותיהם עזבו את האיים האזוריים לקרולינה.
ב־10 ביוני 1723 הם ספגו תבוסה מהדהדת בקרב עם אוניית מלחמה בריטית "גרייהונד", החמושה בכבדות.
גרייהאונד הועברה לפיקודו של פיטר סולגרד לצוד את לואו ואת הצי שלו.
לואו נמלט באונייה פנסי עם צוות קטן ו-150,000 ליש"ט בזהב על הסיפון.
הוא פנה חזרה לאזור האיים האזוריים, והשאיר את האריס והריינג'ר מאחור.
25 מאנשי הצוות של הריינג'ר, כולל רופא הספינה, הועמדו לדין בין 10 ביולי ל-12 ביולי, כשסולגרד מסר עדות וסיפר על הקרב.
הגברים נתלו על פיראטיות ושוד, ליד ניופורט, רוד איילנד, ב־19 ביולי 1723. האריס נשלח בחזרה לאנגליה ונתלה.
לואו שעדיין היה על הפנסי, הפליג צפונה.
הוא תפס כלי שיט לצייד לווייתנים 130 ק"מ בים.
במצב רוח זועם בעקבות המפגש עם גרייהאונד ואובדן האריס, עינה את הקברניט לפני שירה בו בראשו.
הוא הניח את צוות הלווייתנים ללא שום הוראות, והתכוון לתת להם למות מרעב.
היה להם מזל, והם הגיעו לננטקט, מסצ'וסטס, לאחר מסע קשה.
לואו המשיך לתפוס סירות דיג, נוספות בסמוך לרוד איילנד, ומעשיו הפכו לאכזריים עד כדי כך שצוותו סירב לבצע את הוראותיו לענות את הדייגים.
הוא שב דרומה ללכוד ספינה צרפתית בת 22 תותחים וכלי סחר גדול מווירג'יניה, בשם "הפי קריסמס", בסוף יוני 1723.
יש דיווחים סותרים על נסיבות מותו של לואו.
קפטן צ'ארלס ג'ונסון - הצהיר בספרו ההיסטוריה הכללית של הפיראטים, בניגוד למקורות אחרים, כי לואו והפנסי נראו ליד הקנריים וגינאה.
עם זאת, בזמן שכתב את ספרו ב־1724, לא הופיעו דיווחים נוספים.
הוא ציין שמועות - אחת שלואו הפליג לברזיל, ואחרת כי ספינת לואו טבעה בסערה.
המוזיאון הימי הלאומי בלונדון קובע כי הוא מעולם לא נתפס, וסיים את חייו בברזיל.
שמועה אחרת טוענת, כי הוא חולץ על ידי ספינה צרפתית, כשנודע לרשויות בצרפת על זהותו הוא הועמד לדין, ונתלה במרטיניק בשנת 1724.
מעשיו של אדוארד לואו, יחד עם מעשיהם של שודדי ים אחרים מהתקופה כמו אדוארד שחור הזקן, רוברטס ברתלומאו, הביאו לעלייה רבה בנוכחות הצבאית כדי להגן על נתיבי השייט, והתוצאה הייתה סיום תור הזהב של הפירטיות.
עד שנת 1700 עמדו לרשות מדינות אירופה מספיק כוחות ואוניות, לאחר שהסתיימו מספר מלחמות, כדי להתחיל להגן טוב יותר על מושבותיהם החשובות במערב הודו וביבשת אמריקה, מבלי להסתמך על סיוע של אנשים פרטיים.
שודדי ים שבסיסם היה בקריביים נרדפו מהים על ידי שייטת בריטית חדשה שהוקמה בפורט רויאל, ג'מייקה, וקבוצה קטנה יותר של ציידי פיראטים פרטיים ספרדים, מהעיר הספרדית, גארדה דה קוסטה, או פשוט הגארדה.
סר ארתור קונאן דויל, ביצירתו "הדגל הירוק", תיאר את לואו כ"פראי ומיואש", ואיש של "אכזריות מדהימה וגרוטסקית".
הניו יורק טיימס אמר כי "לואו וצוותו הפכו לאנשי הטרור של האוקיינוס האטלנטי, והשליטה שלו הייתה על כל חלקי האוקיינוס, מחופי ברזיל ועד ניופאונדלנד".
אדוארד לואו הוצג בבולים ובמטבעות זיכרון באיים הקאריביים.
בול דואר עליו הוזמן על ידי איי קיימן בשנת 1975, ובשנת 1994 ממשלת אנטיגואה וברבודה בהנציחו אותו ואת אונייתו, "רבקה".
דמותו של לואו היא אחד הפירטים שנכללים בשודדי הקאריביים בדיסנילנד בקליפורניה, וכן מופיעה בסרטים שונים וסדרות טלוויזיה.
כמה מהמרדפים של לואו, כמו סביב ניו המפשייר והאי הוט בנובה סקוטיה, מושכים אליהם ציידי אוצרות המחפשים ממצאים בספינות שהטביע.
אדוארד נגויאי לוואסה היה פוליטיקאי טנזני, אשר כיהן כראש ממשלת טנזניה בשנים 2005–2008, תחת הנשיא ג'קאיה קיקווט .
לוואסה היה ראש הממשלה הראשון בתולדות טנזניה שנאלץ להתפטר בעקבות שערוריית הונאה.
בעקבות התפטרותו פיזר הנשיא קיקווט את הממשלה שלו כנדרש בחוקה והקים ממשלה חדשה תחת מיזנגו פינדה.
אדוארד לוואסה הוא ילדו הרביעי של נגויאי לוואסה שעבד במשרה חלקית בממשלה הקולוניאלית במחוז מונדולי כמפעיל חוק כפר.
ללוואסה יש אחות אחת בשם קליין.
לוואסה למד בבית הספר היסודי מונדולי (ששמה הוחלף לימים לבית הספר היסודי מורינגה) בשנת 1961 עד 1967. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר היסודי, לוואסה המשיך בלימודיו בבית הספר התיכון ארושה בין 1968 ל־1971. לאחר מכן הצטרף לבית הספר העל יסודי מילמבו בטבורה לחינוך תיכון מתקדם משנת 1972 עד 1974.
לוואסה קיבל את התואר הראשון באומנויות אומנות הבמה מאוניברסיטת דאר א-סלאם בשנת 1977. בשנת 1978, התגייס לצבא.
לאחר מכן לוואסה המשיך ללימודי תואר שני במדעים מדויקים (Ms.c) בלימודי מחקר באוניברסיטת באת' בבריטניה בשנת 1984.
בשנת 1978, לוואסה התגייס לצבא טנזניה ונלחם במלחמת קגרה שבין טנזניה לאוגנדה.
על שירותו ניתנה לו מדליית מלחמה נישאני יא ויטה.
לוואסה כיהן כשר המדינה במשרד ראש הממשלה בתקופת כהונתו השנייה של הנשיא עלי חסן מוויני.
הוא התחרה על המועמדות של מועמד הנשיאות של הצ'מה צ'ה מאפינדוזי (CCM) בשנת 1995 אך הודח בשלבים מוקדמים על ידי הנשיא הקודם יוליוס נייר, אשר האמין כי לוואסה לא היה אז בנוי מהחומר הנכון לנשיאות.
הוא שמר על מושבו הפרלמנטי והפך לסרן חזק בפרלמנט עד 1997, כאשר מונה לשר המדינה במשרד הסמנכ"ל לסביבה ועוני.
לאחר הבחירות הכלליות בשנת 2000, הוא מונה לשר לפיתוח מים ופיתוח בעלי חיים והטביע את חותמו כשר חרוץ.
בשנת 2005 בחר לוואסה שלא לקחת את המועמדות לנשיאות מפלגת ה־CCM אבל הפך לאיש מפתח בקמפיין של חברו לזמן רב, ג'קאיה קיקווט, על הצעתו לכיסא הנשיאות.
קיקווט בסופו של דבר זכה בבחירות בפער רב, כאשר הוא קיבל 82% מהקולות.
בתמורה, הנשיא קיקווט מינה את לוואסה כראש הממשלה ב-29 בדצמבר 2005.
לוואסה היה חבר באספה הלאומית של טנזניה (National Assembly of Tanzania) מנובמבר 1995 ועד אוקטובר 2015.
ב-7 בפברואר 2008, אולץ לוואסה להתפטר לאחר שהוטל בסקנדל השחיתות בעסקת ריצ'מונד אנרגיה.
זאת בעקבות דוח ועדת הנבחרת הפרלמנטרית על חוזה ייצור חשמל לשעת חירום בין חברת החשמל של טנזניה (TANESCO), תאגיד ציבורי, וחברת פיתוח אמריקאית ר'יצמונד LLC ביוסטון, טקסס.
ועדה המונה חמישה חברים, בראשות חבר הפרלמנט של קיילה, ד"ר הריסון מוואקיאמבה , מצאו כי החוזה הושלם במרמה וכי לא ניתן יהיה לבטלו.
ב-2006, טנזניה נאלצה להתמודד עם משבר גדול בהספקת החשמל.
כאמצעי חירום, קיבלו ר'יצמונד חוזה לספק 100,000 מגה-וואט חשמל בעלות של 172 מיליארד TShs.
הגנרטורים לא הגיעו בזמן, וכאשר הגיעו, לא עבדו כראוי.
הצנרת מעולם לא נבנתה והגנרטורים סופקו על ידי חברה אחרת.
אולם בחלק מהחוזה, הממשלה הסכימה לשלם כ-137,000 דולר ליום ללא קשר לכמות החשמל המסופקת.
לוואסה הכחיש כי משרדו היה מעורב בהענקת חוזה שלא כדין לחברת החשמל האמריקאית ריצ'מונד פיתוח בשנת 2006.
ב-1995, לוואסה היה חלק מיותר מ-15 שואלי CCM לנשיאות, אך הוא נעצר על ידי הנשיא בדימוס יוליוס נייר, שגילה שהוא העשיר את עצמו יותר מדי.
לוואסה הודח על ידי הפיאט של נייר, בסופו של דבר ניצחה המפלגה על יד בנימין מאקאפה, שניצח גם בבחירות והיה לנשיא השלישי של טנזניה.
ב-2014, לוואסה קיבל השעיה של שנה אחת מ-CCM לאחר שהוא הואשם שהוא התחיל את קמפיין הבחירות שלו לפני הזמן המורשה.
ההשעיה פגה בפברואר 2015, רק כדי שהיא תוארך על ידי הוועדה המרכזי של ה-CCM על כך שהמסמכים הסופיים לא היו מוכנים עדיין.
במאי 2015, לוואסה פתח בסופו של דבר את הקמפיין הנשיאות שלו בארושה.
הוא הצהיר כי סדרי העדיפויות הראשונים שלו יהיו צמצום העוני, שיפוץ מגזר החינוך במדינה, הגברת הצמיחה הכלכלית והילחמות בשחיתות.
ב-11 ביולי 2015, הוועדה המרכזית של ה-CCM החליטו לסלק את לוואסה מרשימת המועמדים לנשיאות.
המפלגה בחרה את ינואר מקמבה, ברנרד ממבה, אשה-רוז מיגרו, ג'ון מגואלי ואמינה סלום עלי להצבעה לוועדת המנהל המרכזי(NEC) של 378 חברים.
הסילוק של לוואסה היה הלם לרבים שראו בו מועמד ראוי ובלתי נמנע.
לאחר כישלונו בקבלת המועמדות למפלגה, לוואסה כינה את המפלגה כ"שורצת מנהיגים שהם דיקטטורים, לא דמוקרטיים ומוקפים רודפי בצע מובילים." הוא עזב אותם והצטרף במקום למפלגת Chadema, מפלגת ימין מרכז בטנזניה.
ב-4 באוגוסט 2015, הוא מונה כמועמד לנשיאות של קואליציה של ארבע מפלגות אופוזיציה, כולל צ'אדמה.
ב-1 במרץ 2019, לוואסה עזב את מפלגת צ'אדמה והצטרף חזרה ל-CCM.
לוואסה מילא תפקידים שונים בממשלה מאז סוף שנות השמונים:
מנהל כללי - מרכז הכנסים הבינלאומי של ארושה, 1989–1990.
שר המדינה, משרד ראש הממשלה וסגן הנשיא הראשון (מערכת המשפט והפרלמנט), 1990–1993.
שר הארצות, פיתוח התיישבות אנושית, 1993–1995.
לוואסה היה נשוי לרגינה מומבה לוואסה.
ביחד הם איחדו את החברה "Barare Limited", כאשר שניהם רשומים כבעלי המניות, 500 לכל אחד.
שניהם היו רשומים גם כדירקטורים בחברה שנמצאה ברחוב מקטבה, דאר א-סלאם.
במאי 2009 היה Barare Limited נושא לחקירת הלבנת הון בבריטניה, לאחר שבנו של לווסה, פרדריק אדוארד לואסה, נחשד בהלבנת הון.
ללוואסה ואשתו יש 4 ילדים, פמלה לוואסה, ברנרד לואוסה, אודה לוואסה ופרדריק אדוארד לוואסה.
פרופסור אדוארד קרול לוט (Edward Karol Loth; 3 באוגוסט 1884 - 15 בספטמבר 1944) היה רופא ומדען פולני, שהיה פעיל בתנועת ההתנגדות בפולין הכבושה במלחמת העולם השנייה.
הוא למד רפואה באוניברסיטאות גטינגן והיידלברג בגרמניה.
במלחמת העולם הראשונה שירת כרופא במסגרת אחת מן היחידות הפולניות שלחמו נגד צבא האימפריה הרוסית.
לוט עבד כאסיסטנט באוניברסיטת לבוב ובהמשך היה מבכירי אוניברסיטת ורשה.
הוא היה מומחה לאנטומיה ועסק גם באורתופדיה.
במהלך המלחמה פעל לוט באופן נרחב במסגרת השירות הרפואי הפולני החשאי בוורשה.
הוא נאסר פעמיים על ידי הגרמנים.
לפני המלחמה הייתה ללוט נטייה לאנטישמיות, אך לאחר הקמת גטו ורשה ולנוכח היחס הברברי של הגרמנים כלפי היהודים שינה את דעתו והחליט כי חובה לסייע להם.
במהלך המלחמה הוקם בגטו בית ספר מחתרתי לרפואה.
אחד מהמרצים בבית הספר בגטו, דוקטור לודוויג שטבהולץ, שימש לפני המלחמה כאסיסטנט של לוט.
שטבהולץ פנה אל לוט ובסיועו הסכים סנאט אוניברסיטת ורשה להכיר בבית הספר לרפואה בגטו כמוסד אקדמי לכל דבר ותלמידיו הוכרו כתלמידי האוניברסיטה.
לתלמידים נדרש על פי החוק בפולין אישור בחתימת מרצה בדרגת פרופסור על סיום הלימודים במקצועות הרפואה הבסיסיים.
לצורך כך מינה פרופסור לוט באישור סנאט האוניברסיטה את שטבהולץ ומרצה נוסף לפרופסורים כדי שיוכלו לתת את האישורים הנדרשים.
לוט הגיע מדי שבוע אל הגטו באמתלה של סיוע לקורסי סניטציה שאישרו הגרמנים לקיים בו ואשר היוו את המסווה לפעולת בית הספר לרפואה.
הוא נשא עמו חומרי לימוד וספרים תוך סיכון עצמי גדול והנחה את שטבהולץ כיצד ללמד.
בנוסף הבריח לוט אל הגטו תרופות וטיפל בו בחולים.
בתחילת 1943 האיץ לוט בשטבהולץ לברוח מן הגטו.
הוא סיפק לו מסמכים מזויפים תחת שם בדוי.
הוא בא לגטו, התקין על רגלו של שטבהולץ תחבושת גבס ונתן לו תעודה מזויפת על פציעה לכאורה במהלך עבודה למען גרמניה, שהייתה חתומה על ידי קצין אס אס.
שבוע לפני פרוץ מרד גטו ורשה עבר שטבהולץ לדירת מסתור שהכין לו לוט בצד הארי של ורשה.
גם אשתו ואמו הצליחו לברוח מן הגטו.
שלושתם הגיעו בהמשך לכפר מילוז'נה ממזרח לוורשה ושהו בו בזהות בדויה עד אשר שוחררו על ידי הצבא האדום בספטמבר 1944.
לוט היה נשוי ואב לשניים.
במהלך מרד ורשה בקיץ 1944 שימש כקצין הרפואה של אחת מגזרות המרד בדרגת סגן אלוף.
ב-15 בספטמבר 1944 הפציץ מטוס גרמני את המבנה שבו נמצא יחד עם אשתו ובתו ושלושתם נהרגו.
לימים הובא לוט לקבורה בבית הקברות הצבאי פובונזקי בוורשה.
הוא עוטר במספר עיטורים צבאיים.
בשנת 1996 הכיר מוסד יד ושם בלוט כחסיד אומות העולם בעקבות סיועו למשפחת שטבהולץ.
מרים עופר, חלוק לבן בגטו: מבט על קורות הרפואה היהודית בפולין בתקופת השואה, ירושלים: יד ושם, 2015
סיפור ההצלה של לודוויג שטבהולץ ומשפחתו על ידי אדוארד לוט, באתר Polish Righteous (כניסה: 9.5.20)
דני נדב, לודוויג שטבהולץ ובית הספר המחתרתי לרפואה בגטו ורשה, באתר המרכז הרפואי לגליל, 2008 (כניסה: 9.5.20)
הרוזן אֵדוּאַרְד טָאפֶה, הוויקונט ה-11 מטָאפֶה היה מדינאי אוסטרי וראש ממשלת האימפריה האוסטרו-הונגרית בין 1868 ל-1870 ובין 1879 ל-1890.
טאפה, שהיה בן למוצא אצולה פרוטסטנטית אירי והיה חבר ילדות של פרנץ יוזף הראשון, מאוחר יותר קיסר אוסטריה, נכנס לשירות המדינה האוסטרי בשנת 1852 ועלה בדרג המדיני במהירות.
לאחר שכיהן כמושל על אוסטריה עילית, שר הפנים ושר הביטחון והביטחון הציבורי.
הוא הפך לראש ממשלה (תפקיד אשר נודע נכון לאותה העת בתור השר-הנשיא של אוסטרו-הונגריה) של האימפריה בשנת 1868 אך התפטר בשנת 1870 מכיוון שתמיכתו בוויתורים מדיניים מהממשל הריכוזי למען אוטונומיה לצ'כים גרמה למשבר ממשלתי ממושך.
שוב שירת כשר הפנים (1870–1871 ו-1879) ומושל טירול משנת 1871, שב להיות ראש ממשלה באוגוסט 1879, ומשל במשך 14 השנים הבאות בתמיכת אנשי דת שמרנים ובעלי אדמות פולנים וצ'כים, קואליציה שהפכה להיות המכונה טבעת הברזל של טאפה הודות להצלחתה הממושכת שאופיינה בכמות הזמן אשר התמשכה.
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה השבת שיטת סדר על ידי מתן ויתורים לשאיפות הלאומיות של הפולנים והצ'כים והבאתם לשירות המדינה תחת שלטון בית הבסבורג.
אולם דרישותיהם של הלאומנים הצ'כיים נעשו רדיקליות יותר ויותר, וטאפה איבד לבסוף את השליטה בקואליציה שלו, והתפטר בשל דחייתו של הרייכסראט (הבית התחתון של הפרלמנט) להצביע בנובמבר 1893 על הצעת חוק להאריך את שלטונו.
אדוארד טריפל הוא ג'ודוקא גרמני המתחרה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
טריפל הוא זוכה מדליית הכסף בקטגוריית המשקל בה מתחרה וזוכה מדליית הכסף יחד עם משלחת הג'ודו הגרמנית מאולימפיאדת טוקיו (2020).
בשנת 2017, טריפל החל לייצג את גרמניה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
בתחרויות הגראנד סלאם הספיק טריפל להשיג מדליית כסף בקאזאן 2021 בנוסף לשלוש מדליות ארד נוספות בפריז ואוסקה 2018 ואבו דאבי 2019. בינואר 2021, הוא זכה במדליית הארד במסגרת תחרות המאסטרס, שהתקיימה הפעם בדוחה, קטר.
באולימפיאדת טוקיו (2020), טריפל עשה את דרכו אל חצי הגמר כאשר בדרך הוא ניצח את נמניה מיידוב הסרבי, גוואק דון-האן הדרום קוריאני וכריסטיאן טוט ההונגרי.
בשלב חצי הגמר, הוא ניצח את מיכאל זגאנק הטורקי.
לעומת זאת, הוא כשל בניסיונו לזכות במדליית הזהב, כשהפסיד ללאשה בכאורי הגאורגי וכתוצאה מכך הסתפק במדליית הכסף.
בתחרות הקבוצתית, טריפל זכה במדליית הארד יחד עם נבחרת גרמניה.
אדוארד טיפין היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו הראשון, ובהמשך כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
אדוארד טיפין נולד בקרלייל (Carlisle) שבמחוז קמברלנד שבאנגליה.
הוא למד בבית הספר הלטיני שבעירו, וב-1778 הוא החל להתלמד כסטודנט לרפואה.
שש שנים לאחר מכן הוא השלים את חניכותו.
כבר בגיל 17 הוא החל לעסוק שם ברפואה.
ב-1789 נשא טיפין לאישה את מרי וורת'ינגטון ממחוז ברקלי, אחותו של מי שיהיה לימים מושל אוהיו, תומאס וורת'ינגטון.
מרי נפטרה, חשוכת ילדים, ב-1808. שנה לאחר נישואיהם, הצטרפו בני הזוג לכנסייה המתודיסטית לאחר ששמעו את דרשותיו של תומאס סקוט, שיהיה שכנם וידידם במשך שנים רבות.
ב-1792 הסמיך הבישוף אסברי את טיפין ככומר מתודיסטי, עם סמכות להטיף.
כאשר נפטר אביה של מרי, ירשו בני הזוג 16 עבדים.
השניים החליטו להעניק לעבדים את חירותם ולהתגורר בטריטוריה הצפון-מערבית, שם העבדות הייתה מחוץ לחוק.
ב-1798 נדד טיפין מערבה יחד עם גיסו תומאס וורת'ינגטון, והתיישב בצ'יליקות'י (Chillicothe) שבאוהיו.
בצ'יליקות'י היה טיפין הרופא הראשון של העיר.
הוא רכב על סוסו יומם ולילה כדי לטפל בחוליו.
הוא הגיע לשם מצויד במכתב מג'ורג' וושינגטון שמוען למושל הטריטוריה, ארתור סנט קלייר בו המליץ וושינגטון על טיפין למשרה ציבורית.
בשנים 1799–1801 שימש טיפין כיושב ראש בית הנבחרים של הטריטוריה, וב-1802 שימש נשיא הוועידה החוקתית של אוהיו, שם קולו שבר את השוויון בהצעה לשלילת זכות הבחירה מ-337 האפרו-אמריקאים תושבי המדינה החדשה.
הוא היה אחד ממנהיגי קבוצה של פוליטיקאים מצ'יליקות'י, שהובילו את קבלתה של אוהיו כמדינה בארצות הברית ב-1803, ובמשך כמה שנים שלטו בפוליטיקה שלה.
בין עמיתיו נמנו תומאס וורת'ינגטון ונתניאל מאסי.
כאשר התקבלה אוהיו לאיחוד, היה ברור שטיפין ייבחר כמושל המדינה הראשון.
הוא נבחר כמעט ללא שום התנגדות, ושנתיים לאחר מכן נבחר לכהונה נוספות ברוב דומה.
במהלך תקופת כהונתו השנייה פעל מידית לבלום את הקנוניה של ארון בר.
ב-1806 נבחר טיפין כחבר הסנאט של ארצות הברית ובמרץ 1807 התפטר מתפקידו כמושל כדי לאייש את מושבו בסנאט.
בסנאט כיהן שנתיים בלבד, והתפטר בעקבות מות רעייתו.
הוא היה נאמן לאינטרסים של המערב ושקד על רווחת התושבים.
הוא דאג להקצאת משאבים לשיפור נהר אוהיו, לשירות דואר יעיל ומהיר יותר, לקיומה של מערכת מהירה יותר לטובת המודדים של אדמות המערב, וקידם תיקונים לחוקים שנגעו למכירות הקרקעות במערב.
הוא גם הצביע בעד הדחתו של הסנאטור השני של אוהיו, ג'ון סמית', שהיה מעורב בקנוניה של בר.
לאחר פרישתו מהסנאט בילה טיפין כמה חודשים בביתו לפני שנבחר לבית הנבחרים של אוהיו, שם כיהן כיושב ראש הבית בשנים 1809–1811. ב-1809 נישא טיפין בשנית למרי פורטר, שמוצאה במקור מדלאוור, ואז התגוררה במחוז רוס.
במלחמת 1812 סייע טיפין להעביר את תיקי המסמכים הפדרליים מוושינגטון הבירה, לפני שהיא נבזזה על ידי הבריטים.
ב-1814 הוא מונה למודד הראשי של הטריטוריה הצפון-מערבית, תפקיד בו שימש עד למותו.
אדוארד טיפין נפטר ב-9 באוגוסט 1829 בצ'יליקות'י, ונטמן בבית הקברות גרנדוויו שבעיר.
העיר טיפין שבצפון-מערב אוהיו קרויה על שמו.
אדוארד טריצ'ר קולינס (28 במאי 1862 - 13 בדצמבר 1932) היה מנתח ורופא עיניים בריטי.
הוא ידוע בעיקר בזכות היותו הראשון שתיאר את תסמונת טריצ'ר קולינס.
קולינס היה בנם של ד"ר ויליאם ג'וב וטריצ'ר.
ב-1879 החל קולינס ללמוד בבית החולים מידלסקס.
בהשפעת אחיו הגדול, סר ויליאם קולינס, הוא החליט להתמחות ברפואת עיניים.
את התמחות הוא עשה בבית החולים מורפילדס לעיניים, שם נשאר כחבר סגל במשך 48 שנים.
עבודתו הגיעה לשיאה בפרסום "מחקרים על האנטומיה והפתולוגיה של העין" (1896), מה שזיכה אותו בהכרה.
קולינס נפטר ב-13 בדצמבר 1932. הוא נקבר בקבר משפחתי שנמצא בצד המערבי של בית הקברות הייגייט.
אדמירל סר אדוארד יוז היה קצין בצי המלכותי שפיקד על תחנת הודו המזרחית.
יוז נולד בערך בשנת 1720, הצטרף לצי המלכותי בשנת 1735, וארבע שנים לאחר מכן, נכח בכיבוש פורטובלו, פנמה.
ב-1740 הועלה לדרגת לוטננט ושירת במשלחת קרטחנה של 1741, ובקרב הבלתי החלטי על טולון ב-1744. ב-HMS Warwick, הוא השתתף בפעולה נגד ה-Glorioso, אך ללא תמיכה מתאימה מה-Lark (שהפליגה עם Warwick), האויב ברח.
לאחר מכן נשפט מפקד ה-Lark ונידון על התנהגותו, ויוז קיבל את התפקיד שהתפנה.
קפטן יוז היה עם אדוארד בוסקוון בלואיבורג ועם צ'ארלס סונדרס בקוויבק.
הוא היה בתעסוקה מתמשכת במהלך השלום, וכקומודור פיקד על תחנת הודו המזרחית מ-1773 עד 1777.תוך זמן קצר הוא חזר לתחנת איי הודו המזרחית כאדמירל משנה, עם כוח ימי מוחץ.
במסעו החוצה, הוא כבש את גורה מהצרפתים, והוא נקרא לבצע פעולות קטנות בלבד במשך השנתיים הבאות, שכן האויב לא הצליח לגייס שום כוח המתאים לפגוש את השייטת החזקה שהביא יוז מהתעלה.
מאחר שספרד ובריטניה היו נתונות במלחמה במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, הרשויות הספרדיות בצ'ילה קיבלו אזהרה כי יוז הולך לחופי צ'ילה להתקפה קרובה.