tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התעשייה המתפתחת משכה בתחילה מחפשי עבודה רבים, בעיקר מהחלקים החקלאיים והכלכליים של המחוז.
מסביבות שנות ה-70 של המאה ה-19 אזל מלאי העובדים בתוך וסטפאליה וחברות משכו יותר ויותר עובדים מהפרובינציות המזרחיות של פרוסיה ומחוצה לה.
המספר הרב של פועלים דוברי פולנית הקימו אגודות משלהם, איגודי עובדים וארגוני סיוע דתי, שפעלו בשפתם.
במחוזות הכרייה התפתח פרופיל אוכלוסייה מסוים, אשר היה שונה משאר וסטפאליה במובנים מסוימים, כגון ניב (Ruhrdeutsch).
ב-1871 היו במחוז וסטפאליה 1.78 מיליון תושבים, כ-14% יותר מאשר ב-1858. עד 1882, האוכלוסייה גדלה ביותר מ-20% והגידול מאז ועד 1895 היה גבוה באופן דומה.
בעשר השנים שבין 1895 ל-1905 גדלה האוכלוסייה ביותר מ-30%, ועלתה על 3.6 מיליון.
הצמיחה הגבוהה ביותר התרחשה במחוז ארנסברג, מרכז התעשייה הווסטפאלית.
בין 1818 ל-1905 גדלה אוכלוסיית מחוזות מינסטר ומינדן בקצת יותר מ-100%, אך זו של ארנסברג גדלה ביותר מ-400%.
בכל האזורים המתועשים של וסטפאליה, אך בעיקר ברוהר, ההשלכות החברתיות של התיעוש היו משמעותיות.
באזורים אלה הפך מעמד הפועלים לקבוצה החברתית הגדולה ביותר בהפרש מסוים.
משמעות ההגירה הייתה שגידול האוכלוסייה לאורך זמן היה לא יציב.
היצע הדיור לא היה מספיק, ובאזור הרוהר, דיירים ו היו נפוצים.
תאגידים ביקשו לסתום את הפער הזה במידה מסוימת עם דיור חברה או יישובי עובדים.
המניע הנסתר לכך היה יצירת כוח אדם שהיה נאמן לתאגיד ולא יעסוק בתנועת הפועלים.
גידול האוכלוסייה הוביל להתפתחותן של מספר עיירות וכפרים לערים גדולות.
בעוד שלערים מסוימות, כמו דורטמונד ובוכום, הייתה מורשת אזרחית ארוכה להסתכל עליה, מקומות כמו גלזנקירכן ורקלינגהאוזן צמחו מכפרים קטנים למרכזים מרכזיים בתוך עשרות שנים.
יישובים אחרים שהפכו לערים תעשייתיות מרכזיות כללו את ויטן, האם, איסרלון, לודנשייד והאגן (כיום בקצה אזור הכרייה), וכן את בילפלד.
מאפיין של ערי התעשייה הצומחות במהירות היה היעדרה הכללי של הבורגנות.
מעמד הביניים היה חלש במיוחד.
הערים התרכזו תחילה בתשתיות החיוניות ביותר, כמו דרכי אספקה, איסוף אשפה, תחבורה ציבורית, בתי ספר וכו'.
תנאי ההיגיינה המשופרים הורידו באופן ניכר את שיעור התמותה, במיוחד בקרב ילדים.
מגפות כמו כולרה הפסיקו למלא תפקיד משמעותי.
מצד שני, הגבולות של התפתחויות חיוביות אלו ברורות מהמשך השכיחות של שחפת, מחלות הקשורות לעבודה כמו סיליקוזיס, והעומס הכללי על הסביבה מהכרייה והתעשייה.
ערי התעשייה החדשות רכשו רק תשתית תרבותית, כמו מוזיאונים ותיאטראות מאוחר יותר.
אלה התרכזו בערים הוותיקות, שהייתה להן מסורת אזרחית, ולא הופיעו במרכזי התעשייה החדשים שהוקמו רק ב.
לא הייתה תנאי להשכלה גבוהה.
אף על פי שהאוניברסיטאות של מינסטר ופאדרבורן הוקמו ב, אלו צומצמו ל"אוניברסיטאות משניות" עם היצע מוגבל בלבד של קורסים בתחילת השלטון הפרוסי.
מינסטר הועלתה למעמד אוניברסיטה מלאה רק ב-1902. הקמת ההשכלה הגבוהה באזור הרוהר החלה באמת רק במהלך התרחבות ההשכלה הגבוהה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ההתרחבות המהירה של הכרייה והתעשייה באזור הרוהר בהקשר של המהפכה התעשייתית הביאה לשינוי דרסטי של החברה והכלכלה של המחוז ולגידול אוכלוסייה מסיבי.
עם כניסתו של חוק הכרייה הכללי בשנת 1865, הסתיימו הפריבילגיות של ה"Bergknappen" ("כורים רגילים"), ולאחר מכן לא נבדלו הכורים משאר העובדים בזכויות העסקתם.
בתחילה, הם הגיבו לירידת שכר, הארכת שעות ובעיות אחרות כרגיל, עם - דרך לא מוצלחת - עתירות למינהל הממשלתי.
בהמשך, יותר ויותר הם החלו לאמץ את צורות הפעולה בהן השתמשו קבוצות עובדים אחרות.
התרחשה בשנת 1872, אולם היא הייתה מקומית, מוגבלת ולא מוצלחת.
בשנת 1889, הכעס העצור של העשורים הקודמים שוחרר , שבה השתתפו בערך 90% מ-104,000 הכורים שעבדו אז באזור.
השביתה החלה בבוכום ב-24 באפריל ובאסן ב-1 במאי, אליהם הצטרפו באופן ספונטני עובדים רבים אחרים.
העובדים ביקשו שכר גבוה יותר, הנהגת יום עבודה של שמונה שעות ושינויים שונים נוספים.
שנאמנותם הישנה של הכורים לסמכות לא נשכחה, מעידה על כך שוועדת השביתה שלחה נציגות לקייזר וילהלם השני.
למרות שמתח ביקורת על השביתה, הוא הסכים לפתוח בחקירה רשמית של השביתות.
מאחר שהאגודה המחוזית של דורטמונד לתחומי הכרייה הצביעה על נכונות לוויתורים, השביתה התפוגגה בהדרגה.
השביתה באזורי כריית הפחם של וסטפאליה והריין סיפקה מודל לכורים בזאוארלנד, בשדות הפחם של אאכן, ואפילו בשלזיה באותה שנה.
יתרה מכך, השביתה הראתה בבירור שהארגון נחוץ כדי לקדם את האינטרסים של העובדים.
ב-18 באוגוסט 1889 הוקם בדוטמונד-דורסטפלד מה שלימים נודע בשם "האיחוד הישן" ("Alte Verband").
איגוד הכורים הנוצרי נוסד ב-1894 ואיגוד פולני ב-1902. ה-Hirsch-Dunckersche Gewerkvereine החל בניסיונות ארגון בשנות ה-80, אך נותר חסר משמעות.
ביחס להתאגדות, הכורים היוו מודל גם לקבוצות עובדים אחרות.
ב-1905 פרצה שביתה נוספת באזור בוכום, שהתרחבה לשביתה כללית של כל איגודי הכורים.
בסך הכל השתתפו בשביתה כ-78% מהכורים באזור.
למרות שבסופו של דבר היא נאלצה להתפרק, הייתה לה הצלחה עקיפה, שכן ממשלת פרוסיה נענתה לרבות מדרישות העובדים באמצעות תיקונים לחוק הכרייה הכללי.
בשנת 1912, אגודת "האיחוד הישן", האיחוד הפולני ואיגוד הירש-דנקרשה חברו יחד לשביתה של שלושה איגודים, למרות שאיגוד הכורים הנוצרי סירב לתמוך.
כתוצאה מכך, ההשתתפות בשביתה הגיעה לכ-60% בלבד.
השביתה לוותה במרירות רבה והתפרעויות אלימות הביאו את המשטרה והצבא להתערב בסופו של דבר.
השביתה התפרקה בסופו של דבר ללא הצלחה.
לצד הכורים השתתפו בתנועת העבודה גם פועלים וסטפאליים באזורים אחרים.
בתעשיית המתכת פעולות אלו התמקדו במפעלים קטנים ובינוניים ותנועת העבודה לא הצליחה לבסס אחיזה בחברות הגדולות מסיבות שונות.
בפרט, מעסיקים בתעשיית הברזל והפלדה הגנו על "מעמד אדון האחוזה" שלהם על ידי פיטורי עובדים לפי הצורך.
זה התאפשר הודות למבנה הפנימי המובחן של חברות אלה, שהתנגד לביסוס תחושת מטרה משותפת כמו זו של הכורים.
התרבות הפוליטית של וסטפאליה, שבאה לידי ביטוי בעיקר בשינויים ארוכי הטווח בתוצאות הבחירות, הייתה קשורה קשר הדוק למבנה הדתי והחברתי של המחוז, אך גם לוויכוחים הפוליטיים של המחצית הראשונה של המאה ה-19. בפרט, הדת מילאה תפקיד מרכזי בווסטפאליה.
כמו בשאר גרמניה הדבר הוביל להיווצרותם של מיליונים קתוליים וסוציאל-דמוקרטיים, שעיצבו רבות את חייהם של חבריהם "מהעריסה ועד הקבר".
נטייה זו הייתה פחות בולטת בקרב הליברלים והשמרנים.
ב-1 באוגוסט 1886, המחוזות והערים של וסטפאליה יצרו "איגוד פרובינציאלי", גוף שחבריו נפגשו מעתה בתור הלנדטאג הפרובינציאלי של וסטפאליה.
מעתה והלאה, הלנדטאג כלל את נציגי המחוזות והערים, שנבחרו באמצעות הזיכיון הפרוסי התלת-מעמדי.
הלנדטאג בחר בראש ממשלה למחוז, הידוע כ-Landeshauptman או "ראש המדינה" (Landesdirektor לפני 1889).
במיוחד בעקבות ה-Kulturkampf, מפלגת המרכז (Zentrum), המבוססת על הדפוסים המסורתיים מתחילת המאה ה-19 והמהפכה של 1848, הפכה במידה רבה למונופול של הפוליטיקה בחלקים הקתולים של המחוז.
המפלגה התמקדה בווידוי דתי ונתמכה ללא קשר למעמד החברתי על ידי פועלים קתולים, חקלאים, בורגנות ואצולה.
וסטפאליה הייתה מרכז ליבה של המפלגה.
המפלגה צמחה מתוך מפגש של פוליטיקאים בסוסט בשנות ה-60, כדי לדון בהקמת מפלגה פוליטית קתולית.
תוכנית סוסט 1870 הייתה אחד המסמכים המייסדים של המפלגה.
וילהלם עמנואל פון קטלר והרמן פון מאלינקרודט היו מהפוליטיקאים המובילים בהקמת המפלגה שהגיעו ממחוז וסטפאליה.
משנות ה-90 של המאה ה-19, הבדלים חברתיים הובילו להבדל אזורי ברור בתוך המפלגה.
באזורים הכפריים בעיקר, מפלגת המרכז הייתה בדרך כלל שמרנית למדי ו"התאחדות האיכרים הוסטפאלית" הייתה בעל תפקיד משפיע.
האגודה ייצגה בעיקר חקלאים בקנה מידה קטן ובינוני; האצולה הקרקעית נותרה בעלת השפעה גם בתקופת רפובליקת ויימאר ויכלה לדאוג לעצמה מבחינה פוליטית.
בציבור הבוחרים של מינסטר-קוספלד, מישהו כמו גאורג פון הרטלינג (לימים שר-נשיא בוואריה והקנצלר הקיסרי) הוצב כמועמד מ-1903 עד 1912. באופן דומה, הקנצלר המאוחר פרנץ פון פאפן, שהשתייך לאגף הימני הקיצוני של המפלגה, הגיע מהכפר ורל והבסיס הפוליטי שלו היה במינסטרלנד.
מצד שני, בחלקים המתועשים של המחוז, הקתוליות החברתית הייתה חזקה מאוד.
זרם זה היה חזק במיוחד ברוהר ובזאוארלנד.
האיגודים הנוצרים שם היו בעיקר חזקים יותר ממתחריהם הסוציאל-דמוקרטיים.
קתולים וסטפאלים כמו אוגוסט פייפר ופרנץ היטצה, ששניהם היו מנהיגי האגודה העממית לגרמניה הקתולית, היו אנשים בולטים שעסקו בפוליטיקה חברתית.
לצד החילון הגובר, המוקד החברתי של הקתוליות הפוליטית היה סיבה לכך שמפלגת המרכז איבדה תמיכה באזורי המעמד הבינוני במהלך רפובליקת ויימאר.
בזאוארלנד, תמיכת המפלגה ב-1933 ירדה לכ-20% ממה שהייתה ב-1919. עם זאת, באזורים קתוליים היא נותרה בדרך כלל הכוח הפוליטי המוביל ונשארה המפלגה המובילה בשני ציבור הבוחרים של המחוז בבחירות הפדרליות בגרמניה ב-1930.
שליטתה של מפלגת המרכז בווסטפאליה הביאה לכך שהתנועות הליברליות, השמרניות והסוציאל-דמוקרטיות הוגבלו לווסטפאליה הפרוטסטנטית.
לפיכך, סוציאל-דמוקרטים מובילים מוקדמים, כמו קרל וילהלם טלקה ווילהלם האסנקליבר, הגיעו מזאוארלנד הקתולית, אך החלו את הקריירה שלהם באזורים הפרוטסטנטיים הסמוכים.
מחוז מארק והאזור סביב בילפלד היו חממה מוקדמת של סוציאל-דמוקרטיה.
לאחר מכן, טלקה התמודד כמועמד הראשי של המפלגה בווסטפאליה.
בבילפלד, לאישים כמו קרל סוורינג הייתה השפעה מהותית על החיים הפוליטיים מהאימפריה ועד לשנים הראשונות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לפני 1933, החלק הווסטפאלי של הרוהר לא היה בשום אופן "לב" של ה-SPD.
למרות שה"איגוד הישן" הסוציאל-דמוקרטי היה איגוד העובדים הראשון, הוא היה חלש יותר מהאיגודים הנוצריים עד תחילת המאה, ובעקבות כך הוגש תיגר גם על ידי אגודת עובדים פולנית משמעותית.
רק בחלקים פרוטסטנטיים של שדות הפחם, כמו דורטמונד, הצליחה ה-SPD להשיג כוח משמעותי בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
מנהיגי עובדי הכרייה, אוטו הואה ופריץ הוסמן היו מהסוציאל-דמוקרטים המובילים ברוהר.
ברוהר, ה-SPD הושפעה באופן ישיר עוד יותר מהמשברים של רפובליקת ויימאר מאשר מפלגת המרכז.
חוסר אכזבה מגישתה של המפלגה למרד הרוהר ב-1920, ההיפר-אינפלציה בין 1921 ל-1923 והשפל הגדול בשנות ה-30 הביאו עובדים רבים לעבור לשמאל הקיצוני, תחילה לסינדיקליזם ואחר כך לקומוניזם.
המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) כבר הייתה מפלגה המונית לפני השפל הגדול, בעוד ה-SPD נפלה ברקע.
בערים צומחות כמו דורטמונד ובילפלד, שבהן הייתה בורגנות ניכרת ומעמד ביניים חזק יחסית, ה-SPD לא הצליחה לשלוט בנוף הפוליטי.
זה נבע מהזיכיון הפרוסי התלת-מעמדי, שהעניק לעשירים כוח הצבעה לא פרופורציונלי בבחירות בפרוסיה, ותמיכת המעמדות הללו בתנועות הליברליות והשמרניות.
תנועות אלו משכו גם את בני מעמד הפועלים.
בזיגרלנד, מעמד הפועלים הפרוטסטנטי נשאר זמן רב שמרנים או חסידי המפלגה הנוצרית-סוציאלית של אדולף שטקר, אשר שילבה תוכנית נוצרית-ימין חזקה עם רעיונות פרוגרסיביים על עבודה וניסתה לספק אלטרנטיבה למצביעים הסוציאל-דמוקרטים המאוכזבים.
שטקר נבחר לרייכסטאג בבחירות הפדרליות בגרמניה ב-1881. המפלגות הסוציאליסטיות לא הצליחו להשיג דריסת רגל בזיגרלנד עד לתקופת רפובליקת ויימאר.
מינדן-ראוונסברג נותרה מעוז של המפלגה השמרנית הגרמנית עד לבחירות הפדרליות בגרמניה ב-1912, כאשר ציבור הבוחרים של מינדן-ליבק עבר למפלגת העם הפרוגרסיבית הליברלית.
דרום מחוז מארק הישן, במיוחד ציבור הבוחרים של האגן-שוולם, היה מעוז הליברליזם, במיוחד המפלגה הליברלית הגרמנית החופשית של יוגן ריכטר, שהחזיקה בהאגן-שוולם עד 1906. רוב המצביעים הליברלים והשמרנים עברו ל במהלך השפל הגדול.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שררה בווסטפאליה אותה התלהבות לאומנית כמו בשאר גרמניה.
בניגוד לספקנות שרווחה לגבי מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866 ומלחמת פרוסיה–צרפת ב-1870, ההתלהבות התפשטה גם לחלקים הקתולים של המחוז ולמעמד הפועלים.
המקומון בארנסברג רשם, לרגל ההתגייסות האוסטרו-הונגרית, "פתאום מישהו התחיל את השיר Deutschland, Deutschland über alles והקהל מיד הצטרף בהתלהבות...
ככל שיותר חיילים צעדו ברחובות, באה לידי ביטוי אהדתם למונרכיה על הדנובה בעלת הברית והתלהבותם ללחימה באמצעות שירת שירים פטריוטיים.
עצרות קולניות של המקומיים הביעו את התלהבותם.
רק בשעת לילה מאוחרת השתתקו סוף סוף".
דוחות דומים נרשמים מחלקים אחרים של המחוז.
עם זאת, ההתלהבות הזו לא הייתה אוניברסלית.
באזורים כפריים ובעיירות קטנות רווחה דאגה מהמלחמה ומהעתיד.
החוויה היומיומית של המלחמה, בעיקר השלב הקצר של האבטלה המשמעותית מיד לאחר פרוץ המלחמה, עליית המחירים והמחסור במזון בערי התעשייה במחצית השנייה של המלחמה, הרגיעו את ההתלהבות הראשונית.
בהדרגה, המערכת הפוליטית הקיימת של המחוז החלה לאבד לגיטימציה.
בתוך איגודי העובדים הסוציאל-דמוקרטיים וה-SPD, הביקורת על Burgfriedenspolitik (מדיניות הפסקת אש של המפלגה) הביאה להקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD) ב-1917. למרות שמספר החברים של ה-SPD ירדו באופן משמעותי בווסטפאליה, רק כמה ארגוני מפלגה מקומיים (כמו אלה בהאגן ושוולם) עברו למפלגה החדשה.
מפלגת המרכז, ששלטה בווסטפאליה, תמכה במלוכה בכל כוחה עד הסוף, אך בקרב מצביעיה גברה עייפות המלחמה.
מתחילת 1918 גברה התסיסה החברתית בצורה ניכרת ונערכו שביתות רבות ברחבי המחוז.
עם זאת, מהפכת נובמבר נוצרה על ידי כוחות חיצוניים.
ב-8 בנובמבר 1918 הגיעו מלחים מורדים מצי הים הפתוח אל וסטפאליה ברכבת.
הם הצטרפו בבילפלד, מינסטר, ועד מהרה ברחבי המחוז, אל הכוחות שהיו שם.
בכל מקום הוקמו מועצות פועלים וחיילים, שתמכו בדרך כלל בממשלתו המהפכנית של פרידריך אברט ותמכו בהקמת דמוקרטיה פרלמנטרית.
בווסטפאליה, חבריהם היו בעיקר תומכי המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות, אם כי בחלקים הקתולים של המחוז השתתפו גם כמה איגודים נוצריים.
עם זאת, התמיכה הרחבה במהפכה דעכה במהרה, בהקשר של הבחירות לאספה הלאומית של ויימאר, מכיוון שהקתולים התנגדו ל"קולטורקמפף החדש" של השר אדולף הופמן (USPD).
במקביל אף הייתה תמיכה מסוימת בהקמת "רפובליקה ריינית-וסטפאלית" עצמאית.
בינואר 1919 החלו חלקים של מועצות הפועלים והחיילים הוסטפאליות להקצין.
נערך מסע להלאמה של תעשיית הכרייה ותנועת שביתה נרחבת בחלקים הרייני והווסטפאלי של הרוהר.
בימין הפוליטי החלו להיווצר במחוז יחידות פרייקור על פי קווי הפיקוד הכללי במינסטר.
כשאלה החלו לנוע נגד השובתים, השביתה הגיעה לשיאה עם 400,000 משתתפים ברחבי שדות הפחם.
כלפי חוץ, השקט הוחזר על ידי קרל סברינג, הסוציאל-דמוקרטי המוביל בבילפלד קומיסר המדינה הפרוסי, למרות שהוא לא ממש הפיג את המתח.
בתגובה ל-Kapp Putsch במרץ 1920, פרצו שביתות ומהומות כלליות בערי הרוהר, כולל בוכום, וטר, ויטן, הרנה, הלטרן והאגן.
הפועלים הצליחו נגד יחידות הפרייקור בכל מקום.
העובדים היו בדרך כלל תומכים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD), המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), ואיגוד העובדים החופשי האנרכי-סינדיקליסטי של גרמניה (FAUD).
לאחר כישלון הפוטש, העובדים לא התפרקו מנשקם.
במקום זאת, רבים הצטרפו ל"צבא הרוהר האדום", שמנה עד 100,000 איש, ששלט ברוב חבל הרוהר והרחיב את שליטתו לתוך מינסטרלנד.
למרות שסוורינג הצליח לשאת ולתת על הפסקת אש, נאספו חיילי צבא ופרייקור מכל גרמניה כדי להפיל את העובדים בכוח.
בעקבות אבדות גבוהות, בעיקר מצד העובדים, התמוטט המרד ב-8 באפריל 1920. כחלק מהדמוקרטיזציה של פרוסיה, ההצבעה ללנדטאג הווסטפאלי שונתה לבחירות שוויוניות ב-1921.
הנורמליות הייתה קצרת מועד ברוהר, מאז החל כיבוש הרוהר על ידי כוחות צרפתים ובלגים ב-11 בינואר 1923. זה הוביל לקריאה לקמפיין של התנגדות פסיבית של ממשלת ויימאר, אבל בסופו של דבר ההתנגדות נשברה.
העלויות של זה היו גורם תורם לתחילתה של היפר-אינפלציה.
בתקופת ההיפר-אינפלציה, וסטפאליה הדפיסה קצת נוגלד ("כסף חירום") עם דיוקנאות של אנטה פון דרוסטה-הילסהוף, הברון פום שטיין וסוס סקסוני, בערכים נקובים של עד 1 ביליון מארק.
בפועל, רק המטבעות של 1921 שימשו בפועל כ-Notgeld.
לשאר הגליונות היה "אופי מדליון".
לאחר הנהגת הרנטנמארק ב-1923, המצב הפוליטי והכלכלי במחוז התייצב במשך כמה שנים.
עם זאת, בשנת 1928, סכסוך הברזל ברוהר והשבתה של 200,000 עובדים הראו עד כמה השלום שביר.
במהלך רפובליקת ויימאר, דיון על רפורמה לאומית של המחוזות (Reichsreform) הציב את קיומו של המחוז המדובר.
בתגובה, ניסה הממשל המחוזי להשתמש בפולקלור ובהיסטוריה כדי לתת לגיטימציה לרעיון של "אזור וסטפאלי" היסטורי.
הדבר הוביל לפרסום יצירה בשם Raums Westfalen במספר כרכים, החל משנת 1931, שעסקה בשאלה האם קיים בצפון מערב גרמניה "אזור ווסטפאלי", שהיה נבדל משאר האזור.
המסקנה לא הייתה לגמרי ברורה.
חלק מהאנשים היו בטוחים שליפה, אוסנבריק, חלקים מאולדנבורג ואזורים אחרים מחוץ למחוז שייכים ל"אזור הווסטפאלי" ההיסטורי.
במהלך הרפובליקה נמשך והתרחב תהליך היווצרות הקהילה והקמת ערים גדולות, שהחל ב-1875 עם מינסטר, והגיע לשיאו ב-1929 עם ארגון מחדש עירוני של אזור התעשייה הרייני-וסטפאלי.
סדרה שלמה של מחוזות (למשל דורטמונד, הרדה ובוכום) בוטלו ושטחן הועבר לערים השכנות.
הסדרים טריטוריאליים חדשים נוצרו עבור אנפה-רוהר-קרייס והעיר אוברהאוזן.
בשנת 1920, "האגודה האזורית רוהר" נוסדה כארגון קהילתי לכל ערי הרוהר.
כמו בשאר גרמניה, המפלגה הנאצית הייתה מפלגת שוליים חסרת חשיבות לחלוטין בווסטפאליה בבחירות של 1928. בארנסברג היא קיבלה רק 1.6% מהקולות.
במהלך השפל הגדול, גדל מאוד כוחה של המפלגה, ובבחירות 1930 עלה קולה בארנסברג ל-14%.
היו הבדלים משמעותיים בתמיכתם בין קבוצות דתיות ומעמדות חברתיים שונים.
בבחירות במרץ 1933, המפלגה הנאצית השיגה ממוצע של 44% מהקולות ברחבי גרמניה, אך רק 28.7% במחוז מינסטר הקתולי ברובו, 33.8% בארנסברג עם דת מעורבת ו-40.7% במינדן הפרוטסטנטי ברובו.
התהליך הכללי של Gleichschaltung או "נאציפיקציה" בווסטפאליה לאחר 1933 לא היה שונה באופן משמעותי משאר גרמניה.
הממשלה החדשה חילקה את המחוז לשני "גאו" (סניפי מפלגה אזוריים), שהיו האמצעי העיקרי שבאמצעותו היא שלטה באזור.
למרות שהפרובינציה המשיכה להתקיים, שיטת הגאו החליפה אותו במידה רבה בפועל.
מיד לאחר תפיסת השלטון של הנאצים, פוטרו פוליטיקאים ועובדי מדינה שהיו קשורים למפלגת המרכז או ל-SPD.
אלה כללו את ראש מחוז ארנסברג מקס קניג.
כמה מחברי הלנדטאג הפרובינציאלי וראשי ערים, כמו קרל צוהורן במינסטר, קורט היינריך טגר בהרנה, וקונו ראבה בהאגן, הוסרו כי סירבו להניף את הדגל הנאצי מגגות בתי העירייה שלהם.
הלנדשאופטמן פרנץ דיקמן (מפלגת המרכז) פוטר והוחלף בקרל-פרידריך קולבוב ונשיא המחוז יוהנס גרובובסקי (מפלגת המרכז) הוחלף גם הוא, בפרדיננד פון לונינק, מינוי יוצא דופן, מאחר שהיה חבר קתולי במפלגת העם הלאומית הגרמנית, ולא נאצי.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית לאחר מינויו והרקע הלא נאצי שלו סייע להבטיח את קבלת המשטר החדש בווסטפאליה.
הוא הוחלף על ידי אלפרד מאייר ב-1938.
תומכי מפלגה ובעלי תפקידים רבים (בעיקר ממפלגות הפועלים) נעצרו והושמו במחנות ריכוז.
אנשים באזורים רבים של וסטפאליה השתתפו בחרם על עסקים יהודיים ב-1 באפריל.
לאחר 1 במאי 1933, נתפס המטה של איגודי העובדים החופשיים.
בנהיים, ראש האיגוד המקומי התאבד לאחר מכן.
ב-10 במאי 1933 היו שרפת ספרים בערי המחוזות, כולל מינסטר.
רוב האוכלוסייה השלימה בדרך כלל עם דרישות המשטר - רבות מהן בהתלהבות.
האיגודים הנוצרים החזקים ביותר במחוז קיוו להימלט ממעמדם כארגונים חופשיים אסורים על ידי פרסום הצהרות כניעה למפלגה הנאצית והצטרפות לחזית העבודה הגרמנית.
המתנגדים הפעילים לנאציזם בווסטפאליה היו מיעוט קטן.
מניע חזק לכך היה חברות דתית.
כאלף כמרים קתולים נעצרו לפחות זמנית או הועמדו לדין.
חלקם נשלחו למחנות ריכוז, שם מתו לפחות חמישה עשר.
פיטוריו של נשיא המחוז פרדיננד ליניק ב-1938 והוצאתו להורג מאוחר יותר בקשר למזימת 20 ביולי היו ממניעים דתיים.
זה מתועד גם בהצהרתו של המשפטן יוזף וירמר, שנולד בפאדרבורן וגדל בוורבורג, שהשיב לשופט רולנד פרייזלר במהלך המשפט בפני בית המשפט העממי, "אני...
דתי עמוק ובשל מהאמונות הדתיות שלי נכנסתי לקליק הקונספירטיבי הזה".
הדרשות של הבישוף של מינסטר קלמנס אוגוסט גראף פון גאלן בהתנגדות למסע המתת החסד הנאצי היו ידועות ברחבי גרמניה.
גם כמרים פרוטסטנטים נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז מסיבות דומות.
באופן כללי במחוז הכנסייה הפרוסית של וסטפאליה, כנסיות פרוטסטנטיות היו מרותקות לקירכנקמפף בין ה"נוצרים הגרמנים" הפרו-נאצים והכנסייה המתוודת.
בתחילה, נוצרים גרמנים שהיו קשורים קשר הדוק למשטר זכו ברוב הבחירות לכמרים וסינודליות, אך בשנת 1934 חבר ידוע בכנסייה המתוודה, קרל קוך, נבחר לראש מחוז הכנסייה.
ההתנגדות של חברי תנועות הפועלים הסוציאליסטיות והקומוניסטיות הייתה ברורה ממניעים פוליטיים.
דורטמונד הייתה מרכזה של התנגדות קומוניסטית שהמשיכה להתחדש ברציפות למרות המעצרים.
בתחילת 1945 עצר הגסטפו עשרים ושמונה קומוניסטים, שהוצאו להורג ביער ביטרמרק של דורטמונד, יחד עם עצורים ושבויי מלחמה נוספים בחודשים מרץ ואפריל.
תומכי ה-SPD היו בדרך כלל פחות אסרטיביים, והתמקדו בשמירה על קשרים ישנים והחלפת מידע.
הארגון המפוצל שלהם גרם לכך שהקבוצה הסובבת סביב פריץ הנסלר לא אותרה על ידי המשטרה החשאית עד 1937 בערך.
בדורטמונד ובערים וסטפאליות גדולות אחרות היו גם קבוצות של הפיראטים של אדלווייס, תנועת נוער לא רשמית שהתנגדה באופן פסיבי ואקטיבי ל.
בליל הבדולח, במהלך ה-9 בנובמבר 1938 ואחריו, נשרפו בתי כנסת ובמקומות מסוימים, כמו לונן, נרצחו אזרחים יהודים.
כמו בשאר גרמניה, הקהילה היהודית בווסטפאליה נהרסה כמעט כליל.
בדורטמונד ב-1933 היו כ-4,000 יהודים, מתוכם 44 נפלו קורבן לצעדי הרדיפה השונים עד 1939. למעלה מאלף מתו בין 1940 ל-1945 במחנות ריכוז ועוד 200 מתו מתשישות בחודשים שלאחר תום המלחמה.
חלק אחר מהאוכלוסייה היהודית הצליח לצאת מהארץ לפני 1941. בווסטפאליה כולה צנחה האוכלוסייה היהודית מסביבות 18,000 ב-1933 לקצת יותר מ-7,000 ב-1939. עד תחילת הגירוש השיטתי ב-1941 ירד המספר ל-5,800. נשיא המחוז אלפרד מאייר השתתף בוועידת ואנזה בתפקידו כמזכיר המדינה במשרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח.
הגירושים החלו בווסטפאליה ב-10 בדצמבר 1941, בשילוח ממינסטרלנד.
בילפלד וארנסברג הלכו בעקבותיהם כמה ימים לאחר מכן.
עד סוף מרץ 1943 נותרו בווסטפאליה רק כ-800 יהודים.
רובם היו ככל הנראה אנשים מוגנים בהקשר של חוקי המיזוג וה-Geltungsjuden.
לאחר המלחמה רק מעטים מהם חזרו לאזור.
אלה כללו את הנס פרנקנטל משמאלנברג, שכתב מאוחר יותר על קורותיו, ואת משפחתו של פאול שפיגל (לימים מנהיג המועצה המרכזית של יהודי גרמניה).
בבתי חולים ובבתי אבות בשליטה מחוזית ישירה, מספר ההרוגים בתוכניות המתת חסד היה גבוה.
רוב החולים המבוגרים נהרגו מחוץ למחוז, במרכז להמתת חסד ברנדנבורג.
ילדים נכי נפש נהרגו בנידרמרסברג שבאזור זאוארלנד, ב-LWL-Klinik Marsberg.
בסך הכל, כ-3,000 חולים וסטפאלים היו מעורבים, מתוכם כ-1,350 הוכחו כי נהרגו במרכז להמתת חסד בהדמר.
כולל קורבנות מאוחרים יותר, המספר הכולל של חולים וסטפאלים שנהרגו עשוי להיות כשלושת אלפים.
עם זאת, למעט חריגים בודדים, הצליחה קרן ביתל למנוע את רצח מטופליה עד 1945.
מלבד המעבר לכלכלת מלחמה והכנסת תלושי מזון, העסקת שבויי מלחמה ועובדי כפייה בחקלאות, במפעלים ובמכרות הייתה השינוי הגדול הראשון שהביאה המלחמה למחוז.
מחנות השבויים הגדולים ביותר היו שטלג VI-K (326 Senne) בשטוקנברוק ושטלג VI-A בהמר, אך היו כמה אחרים במחוז.
על פי כמה הערכות, יותר מ-65,000 חיילים, רובם סובייטים, מתו בשטוקנברוק בלבד.
יש הערכות דומות לגבי המר, אם כי מספר ההרוגים הרשמי שנרשם שם נמוך יותר.
המלחמה נגעה ישירות באוכלוסייה האזרחית של וסטפאליה לראשונה עם הפצצת הרוהר.
מינסטר חוותה את ההפצצה הראשונה שלה ב-1940 והעיר הפכה ליעד להפצצות לילה קשות עוד לפני תחילת ההפצצות הנרחבות ב-1941. בסך הכל מתו בעיר למעלה מאלף בני אדם כתוצאה מהתקפות אוויריות.
בבוכום מתו למעלה מארבעת אלפים ורק 35% מהמבנים שם שרדו מ-1939 עד 1945 ללא פגע.
זה היה דומה מאוד בערים אחרות, לא רק ברוהר ובערים הגדולות, אלא גם באזורי שוליים.
הערים זוסט ומסדה, למשל, נהרסו ברובן, ואפילו יישובים כפריים קטנים כמו פרדבורג סבלו מנזק עצום מהפצצות בעלות הברית.
בלילה שבין 16 ל-17 במאי 1943, פרצו מפציצי RAF לנקסטר ("The Dambusters") במהלך מבצע נזיפה את הסכר של מאגר מהנה, וגרמו לשיטפון שהרג לפחות 1,579 בני אדם.
נהיים נפגעה במיוחד עם למעלה מ-800 קורבנות, ביניהם לפחות 526 קורבנות במחנה לנשים רוסיות שהוחזק לעבודות כפייה.
לקראת סוף מרץ 1945 הגיעה המלחמה הקרקעית גם לשטח שבין הריין לווזר.
נערכו קרבות קשים תכופים בין כוחות גרמנים ובעלות הברית.
באזור המיוער סביב וינטרברג, מדבך ושמלנברג נערכו קרבות חי"ר עם אבדות כבדות במהלך חג הפסחא 1945. ההתנגדות התגלתה חסרת תועלת וב-1 באפריל, חיילים אמריקאים שהגיעו מדרום נפגשו עם חיילים בריטים וקנדים שהגיעו מצפון, והקיפו את הכוחות הגרמניים בתוך כיס הרוהר.
ההתנגדות הגרמנית, שהייתה נחושה בתחילה למדי, הידלדלה במהירות.
במהלך תקופה זו, הנאצים ביצעו מעשי זוועה שונים (הידועים בשם Endphaseverbrechen, "פשעים סופיים"), כמו הטבח ביער ארנסברג בוורשטיין ובאוורסברג.
כניעת היחידות האחרונות של הצבא הגרמני ב-18 באפריל 1945 סימנה את סופה של מלחמת העולם השנייה בווסטפאליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, פרובינציית וסטפאליה הייתה חלק מאזור הכיבוש הבריטי.
הגבול עם הסן היה גם הגבול בין אזור הכיבוש הבריטי והאמריקאי, ואילו המחוזות הוסטפאליים של זיגן ואולפה גבלו באזור הכיבוש הצרפתי.
המטה של רשות הכיבוש הבריטית, "ועדת הפיקוח על גרמניה - המרכיב הבריטי", היה בבאד אוינהאוזן עד לאחר ועידת פוטסדאם באוגוסט 1945. ביולי 1945 הם מינו את רודולף אמלונקסן לאוברפרזידנט החדש של המחוז.
כמו כן מונו ראשי ממשלה חדשים עבור ארנסברג, מינדן ומינסטר.
בתחילת 1946 הוקמה אספה פוליטית חדשה, הפרובינציאלרט ("מועצת המחוז"), כדי לייעץ לממשל הצבאי ולאוברפרזידנט.
חבריה מונו על פי תבנית קבועה ממכלול מפלגות שנוסדו לאחרונה או נוסדו מחדש מאז תום המלחמה.
הבריטים ביטלו את המחוזות הפרוסיים באזורם ב-23 באוגוסט 1946 בהתאם להחלטה שהתקבלה על ידי הקבינט הבריטי ביוני 1946. וסטפאליה אוחדה עם החלק הצפוני של פרובינציית הריין לשעבר ויצרה את נורדריין-וסטפאליה.
ב-1947 אוחדה המדינה החופשית ליפה לתוך נורדריין-וסטפאליה, והפכה לחלק ממחוז דטמולד.
עוד לפני ביטול פרוסיה הרשמי ב-25 בפברואר 1947, המחוז נעלם מהבמה הפוליטית.
לאחר ייסוד הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והעברת חוק היסוד ב-23 במאי 1949, הפכה נורדריין-וסטפאליה לאחת ממדינות הפדרציה החדשה.
מחוז האלה-מרזבורג הייתה פרובינציה של המדינה החופשית פרוסיה מ-1944 עד 1945. בירת המחוז הייתה העיר מרזבורג.
האלה-מרזבורג הוקמה ב-1 ביולי 1944, מתוך Regierungsbezirk Merseburg, אזור מנהלי של פרובינציית סקסוניה לשעבר.
מושל המחוז החדש היה יואכים אלברכט אגלינג, הגאולייטר של הגאו הנאצי האלה-מרזבורג.
בשנת 1945, פרובינציית האלה-מרזבורג הוכפפה בחזרה לפרובינציית סקסוניה שהוקמה מחדש.
פרובינציית ג'רזי המזרחית, הייתה מחוז באמריקה הבריטית, שנוצר ב-1674 עקב חלוקת פרובינציית ניו ג'רזי לפרובינציית ג'רזי המערבית ופרובינציית ג'רזי המזרחית.
שתי הפרובינציות אוחדו מחדש ב-1702. בירת ג'רזי המזרחית הייתה ממוקמת בפרת' אמבוי.
קביעת מיקום מדויק לגבול בין ג'רזי המערבית לג'רזי המזרחית הייתה לעיתים קרובות נתונה במחלוקת.
האזור המורכב מג'רזי המזרחית היה חלק מהולנד החדשה.
ההתיישבות המוקדמת (כולל מחוזות ברגן והדסון של היום) על ידי ההולנדים כללה את פאבוניה (1633), וריסנדאל (1640) ואכטר קול (1642).
המתיישבים חזרו שוב לחופים המערביים של נהר ההדסון עם הקמתה של ברגן, ניו הולנד ב-1660, שתהפוך ליישוב הקבע האירופאי הראשון בשטחה של מדינת ניו ג'רזי המודרנית.
במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית השנייה, ב-27 באוגוסט 1664, נכנעה ניו אמסטרדם לכוחות האנגלים.
בין 1664 ל-1674, רוב ההתיישבות הייתה מחלקים אחרים של אמריקה, במיוחד ניו אינגלנד, לונג איילנד ואיי הודו המערבית.
לאליזבתטאון ולניוארק בפרט היה אופי פוריטני חזק.
דרומית לנהר רריטן פותח אזור מונמות' בעיקר על ידי קווייקרים מלונג איילנד.
בשנת 1675 חולקה ג'רזי המזרחית לארבעה מחוזות למטרות מנהליות: מחוז ברגן, מחוז אסקס, מחוז מידלסקס ומחוז מונמות'.
היו שבע ערים מבוססות: שרוסברי, מידלטון, פיסקטאווי, וודברידג', אליזבת'טאון, ניוארק וברגן.
בסקר שנערך בשנת 1684, האוכלוסייה הוערכה כ-3,500 פרטים בכ-700 משפחות (עבדים אפריקאים לא נכללו).
למרות שמספר מבעלי ג'רזי המזרחית באנגליה היו קווייקרים והמושל לאורך רוב שנות ה-80 של המאה ה-17 היה הקווייקר המוביל רוברט ברקלי, ההשפעה הקווייקרית על השלטון לא הייתה משמעותית.
אפילו ההגירה שיזם ברקלי נועדה לקדם את ההשפעה הסקוטית יותר מאשר את ההשפעה הקווייקרית.
בשנת 1682, ברקלי ושאר הבעלים הסקוטים החלו בפיתוח של פרת' אמבוי כבירת המחוז.
בשנת 1687, ג'יימס השני התיר פינוי ספינות בפרת' אמבוי.
מחלוקות תכופות בין התושבים לבין הבעלים הנעדרים ברובם על בעלות על קרקעות וזכויות פקדו את הפרובינציה עד שנכנעו לממשלת המלכה אן ב-1702.
פרובינציית ג'רזי המערבית הייתה מחוז באמריקה הבריטית, שנוצר ב-1674 עקב חלוקת פרובינציית ניו ג'רזי לפרובינציית ג'רזי המערבית ופרובינציית ג'רזי המזרחית.
שתי הפרובינציות אוחדו מחדש ב-1702. בירת המחוז הייתה ברלינגטון.
עמק דלאוור היה מיושב על ידי האינדיאנים של לנאפי (או דלאוור) לפני הגילוי וההתיישבות האירופית החל מ-1609, שבוצעו על ידי ההולנדים, השוודים והאנגלים.
חברת הודו המערבית ההולנדית הקימה התיישבות אחת או שתיים בנהר דלאוור, אך עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-17 היא העבירה את רוב תושביה לאי מנהטן.
זה הפך למרכז הולנד החדשה.
ג'רזי המערבית וג'רזי המזרחית היו שני חלקים של ניו ג'רזי.
התפתחותה של המושבה של שוודיה החדשה בעמק דלאוור התחתון החל ב-1638. רוב האוכלוסייה השוודית הייתה בצד המערבי של דלאוור.
לאחר שהאנגלים הקימו מחדש את מבצר נסאו של הולנד החדשה כדי לאתגר את השוודים, הקימו האחרונים את מבצר ניה אלפסבורג במחוז סיילם של ימינו.
מבצר ניה אלפסבורג היה ממוקם בין סיילם של ימינו לאלווויי קריק.
המושבה של שוודיה החדשה הקימה שני יישובים עיקריים בניו ג'רזי: סווייבורג, כיום סוודסבורו, וניה סטוקהולם, כיום ברידג'פורט.
כנסיית טריניטי, הממוקמת בסוודסבורו, הייתה האתר של כנסיית שוודיה עבור האזור.
ההולנדים ניצחו את שוודיה החדשה ב-1655. ההתיישבות באזור ג'רזי המערבית על ידי האירופים הייתה דלה עד הכיבוש האנגלי ב-1664. החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-17, הקווייקרים התיישבו במספרים גדולים באזור זה, תחילה במחוז סיילם של ימינו ולאחר מכן בברלינגטון.
האחרונה הפכה לבירת ג'רזי המערבית.
לפני 1674, מודדי קרקע של ניו ג'רזי החשיבו את השטח כ, יחידת חלוקה גאוגרפית שהגדירה אזור שנחשב לחלק מאזור גדול יותר, וחילקו אותו ל.
ג'רזי המערבית כללה חמש מהעשיריות.
אבל תיחום הגבולות המדויק נדרש להכרעה, לצד דמי השכירות שהמתיישבים ישלמו ומדידות הקרקע שהכסף ירכוש.
נדרשו שנים וסקרים רבים כדי ליישב סכסוכי גבולות.
מחוז ברלינגטון הוקם ב-17 במאי 1694 על ידי שילוב העשירית הראשונה והשנייה.
לפחות שלושה סקרים נערכו בג'רזי המערבית.
הפרובינציה של פנסילבניה, הידועה גם בשם מושבת פנסילבניה, הייתה מושבת קניין צפון-אמריקנית שניתנה לוויליאם פן ב-1681 על ידי צ'ארלס השני מלך אנגליה.
המושבה הוקמה כמושבת קווייקרים ונמנית עם שלוש עשרה המושבות האמריקניות שמרדו בכתר הבריטי.
כאשר הוקמה ארצות הברית, המושבה הפכה למדינת פנסילבניה.
המושבה הייתה ללא מצודות, ללא חיילים, ללא מיליציה ואפילו ללא נשק.
במהלך המלחמות והטבח של המתיישבים הלבנים אלה באלה, ובאינדיאנים הקווייקרים לא נפגעו, הנשים לא הוטרדו, הגברים לא עונו ואיש לא נטבח למוות.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות נהרגו מספר מתיישבים לבנים ורק שלושה קווייקרים, שבניגוד לאמונתם בחרו להחזיק בנשק לשם הגנה.
השם פנסילבניה מורכב משם המשפחה של המייסד ויליאם פן ומהמילה הלטינית silva.
באותה תקופה היו הבדלים בין המלך הבריטי צ'ארלס השני לוויליאם פן בכל הנוגע למתן שמות.
פן רצה לקרוא למושבה רק סילבניה בגלל עושרה ביערות, אבל המלך צ'ארלס השני שם את פן לפני סילבניה לזכרו של אביו של ויליאם פן, האדמירל סר ויליאם פן, שכבש את ג'מייקה מטעם הכתר הבריטי.
על פי חוקת פן, שהתקבלה ב-1682, המחוז נשלט על ידי מושל, הבעלים (פן), מועצת מחוז בת 72 חברים ואספה כללית.
לאספה הכללית, שתורגמה גם כאספה המחוזית של פנסילבניה, הייתה השפעה מועטה למרות גודלה.
חוקת המושבה תוקנה ב-1683, 1696 ו-1701. הגרסה האחרונה ידועה גם בשם אמנת הזכויות והייתה בתוקף עד המהפכה האמריקאית.
פרובינציית פנסילבניה היה אחת משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה שהכריזו על עצמאות ב-1776 ונפרדו מממלכת בריטניה הגדולה.
המהפכנים כתבו חוקה חדשה המבוססת על עקרונות מגילת העצמאות, ולאחר מכן הוקמה אספה כללית חדשה עם יותר זכויות.
מדינת פנסילבניה האמריקאית של היום נוצרה על פי החוקה.
חוקת 1682 חייבה יחס הוגן לאינדיאנים.
זה הביא ליחסים טובים משמעותית עם השבטים לני לנאפ וסוסקהאנוק שנכחו שם מאשר למושבות אחרות.
ויליאם פן ויורשיו התייחסו לתושבים בכבוד ושילמו להם כסף ברצון עבור אדמותיהם שהוחרמו.
בנוסף, שליטי פנסילבניה לא שלחו חיילים למלחמות האינדיאנים של הממלכה האנגלית.
בשנת 1737, היחסים קיבלו תפנית שלילית כאשר ממשלת המחוז הפעילה התחייבות אמנה לכאורה מצד הילידים שכללה מכירה או שחרור של קרקע למושבה, שהחלה בנהר דלאוור ולפי אמנה מזויפת הייתה אמורה להסתיים "כמה מערבה שיכול אדם ללכת ביום וחצי".
ממשלת המחוז דאז בחרה את שלושת הרצים המהירים ביותר במושבה ונתנה להם לרוץ בשביל שתוכנן מראש ונחקר בעבר על מנת להשיג כמה שיותר אדמה.
השביל התחיל בהתפצלות נהר דלאוור ונהר ליהי והיה כל כך מתיש שרק אחד הרצים הגיע לקו הסיום במרחק 110 ק"מ.
הצ'יפים האינדיאנים האמינו ש-60 ק"מ זה הכי רחוק שאדם יכול ללכת בזמן הזה.
אולם המרחק שעבר חילק את אזורי שני השבטים, ונציגי המושבה ביקשו מהילידים לפנות מיד את השטח הנמכר, שהיה בגודל של רוד איילנד (כ-4900 קמ"ר).
בני לנאפה ביקשו תמיכה משבט האירוקוי, משום שכנראה הולכו שולל על ידי השליטים הקולוניאליים.
עם זאת, הם כרתו בעבר הסכם עם ג'יימס לוגאן, נשיא המועצה, שבו הבטיחו האירוקוי תמיכה בקולוניאליסטים.
בני לנאפ ניסו לשווא במשך 19 שנים להחזיר את אדמתם.
אירועים אלו ידועים כיום בשם הרכישה בהליכה.
פרובינציית סקסוניה הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה צורפו שטחי המחוז לסקסוניה-אנהלט ולתורינגיה שבשטח הכיבוש הסובייטי.
בשנת 1816 הוקמה פרובינציית סקסוניה, על ידי מיזוג השטחים הבאים:
דוכסות מגדבורג ונסיכות הלברשטדט , שהיו חלק מממלכת וסטפאליה.
שטחי מרקיזות ברנדנבורג שהיו ממוקמים מערבית לנהר האלבה.
שטחים שהשתייכו לממלכת סקסוניה וסופחו לפרוסיה על פי החלטת קונגרס וינה.
נסיכות ארפורט, ועוד שטחים שהשתייכו לנסיכות הבוחר ממיינץ.
הפרובינציה הייתה מאוד עשירה, והתברכה בחקלאות ובתעשייה מאוד מפותחת.
ב-1 ביולי 1944 פוצל המחוז לשלושה חלקים: אזור ארפורט מוזג עם אזור שמלקלדן שהשתייך לפרובינציית הסן-נסאו, וצורף למדינת תורינגיה.
אזור מגדבורג הפך לפרובינציית מגדבורג, ואזור האלה הפך לפרובינציית האלה-מרזבורג.
בתחילת 1945 מוזגו פרובינציות מגדבורג והאלה, ליצירת פרובינציית סקסוניה מחדש.
פרובינציית פְּרוּסְיָה הָמִזְרַחִית (גרמנית: Provinz Ostpreußen, , ליטאית: Rytų Prūsija, פולנית: Prusy Wschodnie, רוסית: Восточная Пруссия) הייתה מחוז בממלכת פרוסיה ובמדינה החופשית של פרוסיה בשנים 1773–1829 ו-1878–1945. בין 1829 ל-1878 הייתה מאוחדת עם מערב פרוסיה בפרובינציית פרוסיה.
פרוסיה המזרחית שכנה לאורך החוף הדרום-מזרחי של הים הבלטי.
בירתה הייתה קניגסברג, ששמה שונה ב-1946 לקלינינגרד על ידי ברית המועצות.
בגלל קרבתה לגבול הרוסי, היותה החזית במלחמת העולם הראשונה, הפרדתה מגרמניה במסגרת חוזה ורסאי ב-1919 והאלימות הרבה בה עשו שימוש חיילי הצבא האדום בעיר ב-1945, הפכה מזרח פרוסיה לסמל לזוועות מלחמה ופשעי המלחמה.
לאחר חלוקת פולין הראשונה ב-1772, אוחד וורמיה, חלק מפולין, עם דוכסות פרוסיה.
ב-31 בינואר 1773, הודיע פרידריך השני מלך פרוסיה ששמו של המחוז החדש יהיה פרוסיה המערבית, כששמו של שאר השטח יהיה פרוסיה המזרחית.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות נמלטו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו המלכה לואיזה לאחר התבוסה בקרב ינה ובקרב אאורשטדט לקניגסברג, שם שהו עד לאחר התבוסה בקרב פרידלנד, ולאחריו חתם פרידריך וילהלם על חוזה טילזיט.
בשנים 1829–1878 אוחדו פרוסיה המערבית והמזרחית למחוז אחד אך לאחר מכן הופרדו בשנית.
ב-1871, עם ההכרזה על הקמתה של האימפריה הגרמנית, הפכה פרוסיה המזרחית לחלק מהאימפריה.
ב-1875 החלוקה האתנית בפרוסיה המזרחית הייתה 73.48% דוברי גרמנית, 18.39% דוברי פולנית ו-8.11% דוברי ליטאית.
מספר הפולנים והליטאים ירד במשך הזמן לאור תהליך הגרמניזציה.
הפרוסים דוברי-פולנית רוכזו בדרום האזור (מזוריה, וורמיה) והפרוסים דוברי-ליטאית רוכזו בצפון-מזרח.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הייתה פרוסיה המזרחית זירת קרבות בין צבא האימפריה הגרמנית לצבא האימפריה הרוסית, ובין השאר התחולל בה קרב טננברג, שבו הושמדה הארמייה הרוסית השנייה על ידי הארמייה הגרמנית השמינית בפיקודם של הינדנבורג ולודנדורף.
עם התפטרותו של וילהלם השני מכס המלכות הפכה גרמניה לרפובליקה.
בין שתי מלחמות העולם, הפכה פרוסיה המזרחית למובלעת גרמנית לפי חוזה ורסאי כשחלקים מפרוסיה המערבית ומחוז פוזן סופחו לפולין כדי ליצור את המסדרון הפולני והעיר החופשית דנציג.
כמו כן, העיר ממל צורפה לליטא, על מנת לאפשר לה גישה אל הים.
ב-1920 נעשו משאלי עם בפרוסיה המערבית ודרום פרוסיה המזרחית כדי לקבוע אם האזורים צריכים להצטרף לרפובליקה הפולנית השנייה או להישאר בגרמניה; 96.7% מהתושבים הצביעו להישארות בגרמניה.
ב-1938 שינו הנאצים כשליש משמות האזור לשמות פרוסים מקוריים, כולל שמות פולנים וליטאים.
כל מי שלא שיתף פעולה עם חוקי גרמניה הנאצית, כולל פעילים של המיעוט הפולני, נשלחו למחנות ריכוז.
ב-1939 היו בפרוסיה 2.49 מיליון תושבים, 85% מהם היו גרמנים, האחרים הגדירו עצמם גרמנים תרבותית, לותרנים דתית, אך כמזורים או ליטאים.
האחרונים חיו ברובם במזרח ודרום-מזרח המחוז.
בזמן מלחמת העולם השנייה הורחב המחוז.
בניגוד לתעמולה הנאצית שהציגה את כל המחוזות שנלקחו ממנה ככאלה שיש בהם רוב גרמני שרוצים איחוד עם גרמניה, סטטיסטיקות הרייך מ-1939 מראות שרק 31,000 מתוך 994,092 האנשים שחיו בטריטוריות שסופחו לפולין היו גרמנים.
תושבים גרמנים רבים בפרוסיה המזרחית נהרגו במלחמה, רבים מהם צעירים שגויסו לוורמאכט ונהרגו בזמן פעולה.
ב-1944 העיר העתיקה של קניגסברג כמעט הושמדה לגמרי בשתי התקפות מהאוויר; בלילה שבין ה-26 ל-27 באוגוסט ובלילה שבין ה-29 ל-30 באוגוסט 1944. וינסטון צ'רצ'יל קרא לעיר "מבצר מודרני וממוגן בצורה כבדה".
אריך קוך חיכה עם פינוי האוכלוסייה הגרמנית עד שהחזית המזרחית התקרבה לגבול פרוסיה המזרחית ב-1944. אוכלוסיית המחוז הוטעתה באופן שיטתי על ידי התעמולה הנאצית, נאמר להם שהגרמנים קרובים לניצחון למרות המצב בשטח, בעקבות כך חלק לא עזבו.
אך מאוחר יותר נמלטו רבים מערבה בעקבות ההתקדמות המהירה של הצבא האדום, שחייליו התעללו בתושבים שנשארו.
מעריכים כי למעלה ממיליון אזרחים מתו בין השנים 1944 ו-1945, בעיקר בגלל הפינויים, רעב, מחלות, רצח ואונס שנעשה על ידי חיילי הצבא האדום הפולש.
דיווחים על זוועות ומעשי אונס קבוצתי זרעו פחד וייאוש באוכלוסייה.
אלפים איבדו את חייהם כשהטביע הצבא האדום ספינות גרמניות.
הבירה קניגסברג נכנעה ב-9 באפריל 1945, לאחר קרב על כיבוש העיר קניגסברג שנמשך ארבעה ימים.
לאחר המלחמה, ניסו מספר גרמנים שנמלטו ב-1945 לחזור לבתיהם בפרוסיה המזרחית.
האוכלוסייה הגרמנית שנותרה באזור גורשה בידי המשטר הקומוניסטי.
בזמן המלחמה וגם זמן קצר לאחריה, רבים הוגלו למחנות עבודה במזרח ברית המועצות (גולאג).
שמות מקומות בגרמנית שונו לשמות רוסיים או פולנים.
באפריל 1946, הפך צפון פרוסיה המזרחית למחוז ברפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה וטריטוריית ממל הפכה לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית.
ביולי אותה שנה שונה שמה של הבירה קניגסברג לקלינינגרד, ושמו של האזור שונה למחוז קלינינגרד כמו כן שונו שמות של כל היישובים באזור לשמות חדשים בעלי אופי סובייטי מובהק.
לאחר גירוש האוכלוסייה הגרמנית, יושבו רוסים, בלארוסים, ואוקראינים בדרום פרוסיה המזרחית, כיום חלק מפולין.
בעיקר בחלק הסובייטי, הייתה מדיניות של מחיקת כל שאריות היסטוריה ותרבות גרמנית, ב-1967 נהרסה טירת קניגסברג על פי הוראת ליאוניד ברז'נייב כדי לעשות מקום ל"בית הסובייטים" החדש.
פרובינציית פרוסיה הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, שהתקיים בין השנים 1829–1878, וכלל את הפרובינציות פרוסיה המזרחית ופרוסיה המערבית.
בשנת 1773 סיפחה פרוסיה את שטחי פרוסיה המערבית, שהשתייכו עד אז לפולין.
בשנת 1824 הוחלט על איחוד פרוסיה המזרחית עם פרוסיה המערבית, ובשנת 1829 הם הפכו לפרובינציה אחת.
בשנת 1878 הוחלט לפצל את הפרובינציה בחזרה לפרובינציות פרוסיה המזרחית ופרוסיה המערבית.
פרובינציית נסאו הייתה מחוז של המדינה החופשית פרוסיה, שפוצלה על ידי הנאצים בשנת 1944 מפרובינציית הסן-נסאו, ופורקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
פרובינציית מרילנד הייתה משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה אשר התנתקו מן ממלכת בריטניה הגדולה ב-1776 בית הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בשנת 1681 העניק צ'ארלס השני את האדמות שמצפון למרילנד לוויליאם פן (לימים מדינת פנסילבניה).
כעבור שנה העניק צ'ארלס השני לפן גם את חציו המזרחי של חצי האי דלמרווה (מדרום-מזרח לפנסילבניה, כיום חלק ממדינות דלאוור, מרילנד ווירג'יניה).
בשל כך (בגלל חפיפה בשטחים שהוענקו לשתי המשפחות) נוצר בלבול גדול בשאלת מקומו של הגבול בין שתי המושבות.
משפחות קלברט ופן העבירו את הסוגיה לפסיקתו של בית המשפט האנגלי וראש בית המשפט העליון באנגליה החליט שהגבול שבין חלקה הדרומי של פנסילבניה לחלקה הצפוני של מרילנד יהיה 24 קילומטר מדרום לפילדלפיה.
לאחר כעשור הסכימו המשפחות על הפשרה והחלו במדידת הגבול, אשר הסתיימה בשנת 1767. קו הגבול נקרא קו מייסון-דיקסון, ומהווה את הגבול בין צפון-מזרח ארצות הברית לדרומה.
מרילנד הייתה אחת משלוש עשרה המושבות אשר מרדו בבריטניה ופתחו במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
פרובינציית ניו יורק הייתה אחת משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה שנפרדו מבריטניה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית בשנת 1776. המושבה הוקמה לאחר שממלכת אנגליה כבשה את המושבה ההולנדית הולנד החדשה.
פרובינציית ניו יורק הקיפה לחלוטין את מה שהיא כיום מדינת ניו יורק.
בתחילה היא כללה גם את תחומי המדינות של ניו ג'רזי, דלאוור וורמונט, כמו גם חלקים של קונטיקט, מסצ'וסטס ומיין.
המחוז קיבל את שמו החדש לאחר הכיבוש לכבוד ג'יימס, דוכס יורק ואחיו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
בשנת 1664 נחתו כוחות בריטיים במפרץ גרייבסנד, ברוקלין, תפסו את המעבורת החוצה את האיסט ריבר (הנהר המזרחי) וכבשו את העיר בלא כל התנגדות מצד התושבים המקומיים אשר שנאו את המושל המקומי פטר סטויוסאנט.
הכוחות ההולנדיים המקומיים נשלחו לביתם בלא כל התנגדות מצידם.
הבריטים שינו את שם העיר ל"ניו יורק" על שמו של אחיו של מלך אנגליה - ג'יימס השני, הדוכס מיורק, וב-12 ביוני 1665 מונה תומאס וילט לראש העיר הראשון של ניו יורק.
ההולנדים כבשו את המושבה לזמן קצר בשנת 1673, ושינו את שמה ל"ניו אורנג'" אולם החכירו אותה לאנגלים בשנית בשנת 1674 בלא הגבלת זמן, כחלק מהסכמי השלום במלחמה האנגלית-הולנדית השלישית.
ב-1 בנובמבר 1683 התעגנה צורת הממשל במושבה וניתן לה שם רשמי 'פרובינציית ניו יורק', אשר הייתה מחולקת מבחינה אדמיניסטרטיבית לשנים עשר מחוזות, שכל אחד היה מחולק לעיירות.
כבר בראשית הקמתה הייתה ניו יורק עיר קוסמופוליטית - יהודים שברחו מברזיל התיישבו בעיר, אירים רבים התיישבו בה (יום סנט פטריק הראשון שנחגג בעיר היה ב-17 במרץ 1756).
אף שבראשיתה של מלחמת העצמאות האמריקנית הותך פסלו של המלך ג'ורג' השלישי, והשתמשו בו ליצירת כדורי תותחים, הייתה העיר ברובה מלוכנית.
חמישה קרבות נערכו בקרבת העיר בשנת 1776 ובהם קרב לונג איילנד, שנערך בברוקלין ב-27 באוגוסט.
רבע מבנייני העיר נהרסו בשריפה הגדולה ב-21 בספטמבר, בעקבות הניצחון הבריטי בקרב הארלם הייטס.
העיר נכבשה על ידי הבריטים לאחר נפילתה של מצודת וושינגטון לידיהם ב-16 בנובמבר 1776, והם החזיקו בעיר עד "יום הפינוי" בספטמבר 1783.
פרובינציית ניו ג'רזי הייתה אחת משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה שנפרדו מבריטניה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית בשנת 1776. המושבה הוקמה לאחר שממלכת אנגליה כבשה את המושבה ההולנדית הולנד החדשה.
ברקלי מכר מחצית מהמושבה שלו ב-18 במרץ 1673 לקבוצה של קווייקרים, בראשות ויליאם פן שביקשו להתיישב באזור.
בשנת 1702 אוחדו מזרח ומערב ג'רזי למושבת כתר ואדוארד הייד, הרוזן השלישי מקלרנדון מונה למושל הראשון של פרובינציית ניו ג'רזי וגם של פרובינציית ניו יורק.
המושלים מילאו תפקיד כפול זה עד 1738. כאשר התעורר מתח עם העמים הילידים עקב רכישת המושבה של תומאס פן, מונה לואיס מוריס למושל ניו ג'רזי בלבד.
המושל הבריטי האחרון של ניו ג'רזי היה ויליאם פרנקלין, בנו של בנג'מין פרנקלין, בשנים 1763–1776.
פרובינציית ניו ג'רזי הייתה אחת משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה שהכריזו על עצמאותו מממלכת בריטניה הגדולה והקמת ארצות הברית בשנת 1776.
פרובינציית פוזן הייתה פרובינציה של ממלכת פרוסיה מ-1848 עד 1920. פרובינציית פוזן הוקמה בשנת 1848 בעקבות מרד פולין רבתי כיורשת של הדוכסות הגדולה של פוזן, שבתורה סופחה על ידי פרוסיה בשנת 1815 מדוכסות ורשה של נפוליאון.
היא הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית ב-1871. לאחר מלחמת העולם הראשונה, פוזן הייתה לזמן קצר חלק ממדינת פרוסיה החופשית בתוך רפובליקת ויימאר, אך פורקה ב-1920 כאשר רוב שטחה נמסר לרפובליקה הפולנית השנייה על ידי חוזה ורסאי, והשטח הגרמני שנותר אוחד לפרובינציית פוזן-פרוסיה המערבית ב-1922.
פוזן (היום פוזנן, פולין) הייתה בירת המחוז.
האדמה ברובה מישורית, מנוקזת על ידי שתי מערכות פרשת מים עיקריות; ה-Noteć בצפון וה-Warta במרכז.
קרחוני עידן הקרח הותירו מרבצי מורנה והאדמה מנומרת במאות "אגמי אצבעות", נחלים הזורמים פנימה ויוצאים בדרכם לאחד משני הנהרות.
מערכת שלושת השדות שימשה לגידול מגוון גידולים, בעיקר שיפון, סלק סוכר, תפוחי אדמה, דגנים אחרים, טבק וכשות.
חלקות משמעותיות של אדמה מיוערת סיפקו חומרי בניין ועצי הסקה.
מספר קטן של בעלי חיים היה קיים, כולל אווזים, ומספר לא מבוטל של כבשים.
ה תאמו בערך לאזור ההיסטורי של פולין רבתי.
במשך יותר ממאה שנה, זה היה חלק מהחלוקה הפרוסית, למעט חריג קצר במהלך מלחמות נפוליאון.
כשהאזור הגיע לשליטת פרוסיה, השיטה הפיאודלית עדיין הייתה בתוקף.
היא הסתיימה רשמית בפרוסיה (ראה Freiherr vom Stein) בשנת 1810 (1864 בקונגרס פולין), אך התעכבה בשיטות מסוימות עד סוף המאה ה-19. המצב היה כך ש (בעיקר) צמיתים פולנים חיו ועבדו זה לצד זה עם מתיישבים גרמנים חופשיים (בעיקר).
אף שלמתנחלים ניתנו יתרונות ראשוניים, עם הזמן חלקם לא היו שונים בהרבה.
צמיתים עבדו עבור האדון האציל, שדאג להם.
מתנחלים עבדו לעצמם ודאגו לעצמם, אבל שילמו מיסים לאדון.
בדרך כלל, באחוזה היו בנייני אחוזה ובתי חווה, וכפר בקרבת מקום עבור הפועלים הפולנים.
ליד הכפר ההוא אולי היה יישוב גרמני.
בעלי האחוזה, בדרך כלל בני האצולה, היו הבעלים של טחנת הקמח המקומית, ולעיתים קרובות סוגים אחרים של טחנות או אולי מזקקה.
במקומות רבים, טחנות רוח היו פזורות בנוף, והזכירו את אחד המתיישבים הראשונים, ההולנדים, שהחלו בתהליך של הפיכת ביצות נהר לא פרודוקטיביות לשדות.
תהליך זה הושלם על ידי המתיישבים הגרמנים שהועסקו כדי להשיב לבעלי האחוזה המארחת אדמות לא יצרניות (לא רק ביצות).
פולין גדול הפכה לנחלה פרוסית ב-1772 (מחוז נצה) וב-1793 (פרוסיה הדרומית) במהלך החלוקה הראשונה והשנייה של פולין.
לאחר תבוסתה של פרוסיה במלחמות נפוליאון, השטח צורף לדוכסות ורשה ב-1807 עם הסכם טילזיט הצרפתי-פרוסי.
בשנת 1815 במהלך קונגרס וינה, זכתה פרוסיה בשליש המערבי של דוכסות ורשה, שהיה כמחצית מדרום פרוסיה לשעבר.
פרוסיה ניהלה את המחוז הזה בתור הדוכסות הגדולה של פוזן, שאיבדה את רוב מעמדה החריג כבר לאחר מרד נובמבר 1830 בקונגרס בפולין, שכן השלטונות הפרוסיים חששו מתנועה לאומית פולנית שתסחוף את מערכת הברית הקדושה במרכז אירופה.
במקום זאת גברו אמצעי הגרמניזציה הפרוסית תחת הנשיא אדוארד היינריך פון פלוטוול, שהחליף את הדוכס-מושל אנטוני רדזיוויל.
מרד ראשון בפולין הגדולה ב-1846 נכשל, שכן המורדים המובילים סביב קרול ליבלט ולודוויק מירוסלבסקי דווחו למשטרה הפרוסית ונעצרו על בגידה.
משפטם בבית המשפט בברלין "קמרגריכט" זכה לפופולריות עצומה אפילו בקרב הליברלים הלאומיים הגרמנים, שבעצמם דוכאו על ידי תקנות קרלסבאד.
שניהם שוחררו במהפכת מרץ של 1848 ונישאו בתהלוכת ניצחון ברחובות.
במקביל התכנס בפוזן ועד לאומי פולני ודרש עצמאות.
הצבא הפרוסי תחת הגנרל פרידריך אוגוסט פטר פון קולומב נסוג בתחילה.
פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה וכן הנציב הפרוסי החדש, קרל וילהלם פון ויליסן, הבטיחו מעמד אוטונומיה מחודש.
עם זאת, הן בקרב האוכלוסייה דוברת הגרמנית של המחוז והן בבירה הפרוסית, התעוררו רגשות אנטי-פולניים.
בעוד שהפרלמנט המקומי של פוזן (פוזנן) הצביע 26 מול 17 קולות נגד הצטרפות לקונפדרציה הגרמנית, ב-3 באפריל 1848 הפרלמנט של פרנקפורט התעלם מההצבעה, וניסה ללא הצלחה לשנות את מעמדו למחוז פרוסי משותף, כמו גם את שילובו בתוך הקונפדרציה הגרמנית.
חבר הפרלמנט של פרנקפורט, קרל פרידריך וילהלם יורדן, דיבר בחריפות נגד האוטונומיה הפולנית.
האספה ניסתה תחילה לחלק את דוכסות פוזן לשני חלקים: פרובינציית פוזן, שהיה ניתן לאוכלוסייה הגרמנית ומסופח לגרמניה הגדולה שזה עתה הוקמה, ומחוז גנייזנו, שהיה ניתן לפולנים ונשאר מחוץ לגרמניה.
בגלל מחאת הפוליטיקאים הפולנים, תוכנית זו נכשלה ושלמותה של הדוכסות נשמרה.
אף על פי כן, כשהחיילים הפרוסים מחצו לבסוף את המרד הפולני הגדול, לאחר סדרה של הבטחות שבירות, ב-9 בפברואר 1849 שינו השלטונות הפרוסיים את שמה של הדוכסות לפרובינציית פוזן.
למרות זאת, השטח נשאר רשמית מחוץ לקונפדרציה הגרמנית (ולפיכך מחוץ לגרמניה) עד לפירוק הקונפדרציה הגרמנית והקמת הקונפדרציה הצפון-גרמנית, שהתרחשה ב-1866. עם זאת, המלכים הפרוסים שמרו על התואר "הדוכס הגדול מפוזן" עד שהמלוכה הגרמנית והפרוסית התבטלו לבסוף ב-1918, בעקבות התפטרותו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
עם איחוד גרמניה לאחר צרפת-פרוסיה בשנים 1870–1871, מחוז פוזן הפך לחלק מהקיסרות הגרמנית, והעיר פוזן נקראה רשמית כעיר מגורים קיסרית.
עוינותו של ביסמרק כלפי הפולנים כבר הייתה ידועה, שכן ב-1861 כתב במכתב לאחותו: "הכה את הפולנים כל כך חזק עד שהם מתייאשים מחייהם; יש לי אהדה מלאה למצבם, אבל אם נרצה לשרוד.
אנחנו יכולים רק להשמיד אותם".
הסלידה שלו הייתה מעוגנת היטב במסורות של המנטליות וההיסטוריה הפרוסית.
לא היה צורך מועט בדיונים בחוגים הפרוסים, שכן רובם, כולל המלך, הסכימו עם דעותיו.
פולנים סבלו מאפליה מצד המדינה הפרוסית; צעדי דיכוי רבים הופעלו כדי למגר את זהותה ותרבותה של הקהילה הפולנית.
תושבי פוזן הפולנים, שעמדו בפני אפליה ואף כפו עליהם גרמניזציה, העדיפו את הצד הצרפתי במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה.
צרפת ונפוליאון השלישי היו ידועים בתמיכתם ובאהדה שלהם לפולנים תחת השלטון הפרוסי הפגנות בחדשות על ניצחונות פרוסים-גרמנים הביאו לידי ביטוי רגשות עצמאות פולניים ונשמעו גם קריאות למתגייסים הפולנים לערוק מהצבא הפרוסי, אם כי אלה לא נענו ברובם.
ביסמרק ראה באלה אינדיקציה לכיתור סלאבי-רומאי ואף איום על גרמניה המאוחדת.
תחת קנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, החלה מדיניות גרמניזציה מחודשת, כולל הגדלת המשטרה, ועדת קולוניזציה ו-Kulturkampf.
קבוצת הלחץ של אגודת הצעדות המזרחית הגרמנית (Hkata) נוסדה בשנת 1894 ובשנת 1904 התקבלה חקיקה מיוחדת נגד האוכלוסייה הפולנית.
החקיקה משנת 1908 אפשרה החרמת רכוש בבעלות פולנית.
השלטונות הפרוסיים לא אפשרו פיתוח תעשיות בפוזן, ולכן כלכלת הדוכסות נשלטה על ידי חקלאות ברמה גבוהה.
בתום מלחמת העולם הראשונה לא נחרץ גורלו של המחוז.
התושבים הפולנים דרשו שהאזור ייכלל ברפובליקה הפולנית השנייה העצמאית, בעוד המיעוט הגרמני סירב לוויתורים טריטוריאליים כלשהם.
מרד נוסף בפולין רבתי פרץ ב-27 בדצמבר 1918, יום לאחר נאומו של איגנצי יאן פדרבסקי.
המרד קיבל תמיכה מועטה מהממשלה הפולנית בוורשה.
לאחר הצלחת המרד, מחוז פוזן היה עד אמצע 1919 מדינה עצמאית עם ממשלה, מטבע וצבא משלה.
עם החתימה על הסכם ורסאי ב-1919, רוב המחוז, שהורכב מהאזורים עם רוב פולני, נמסר לפולין והפך למחוז פוזנן.
השאר המאוכלס ברוב גרמני, , אוחדה עם השרידים המערביים של פרוסיה המערבית לשעבר ונוהלה כפרובינציית פוזן-פרוסיה המערבית עם שניידמיהל כבירתה.
מחוז זה התפרק ב-1938, כאשר שטחו חולק בין המחוזות הפרוסיים השכנים שלזיה, פומרניה וברנדנבורג.
בשנת 1939, שטחו של מחוז פוזן לשעבר סופח על ידי גרמניה הנאצית והפך לחלק מרייכסגאו דנציג-מערב פרוסיה ומרייכסגאו ורטהלנד (בהתחלה רייכסגאו פוזן).
בסיום מלחמת העולם השנייה במאי 1945, היא נכבשה על ידי הצבא האדום.
לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם ב-1945, על פי דרישתו של סטלין, הועבר כל השטח הגרמני ממזרח לקו אודר-נייסה החדש שהוקם בהסכם פוטסדאם לפולין או לברית המועצות.
כל החלקים ההיסטוריים של הפרובינציה עברו לשליטת פולין, ושאר האוכלוסייה הגרמנית האתנית גורשה בכוח.
פרובינציית פוזן-פרוסיה המערבית הייתה מחוז של פרוסיה מ-1922 עד 1938. פוזן-פרוסיה המערבית הוקמה בשנת 1922 כמחוז של מדינת פרוסיה החופשית בתוך רפובליקת ויימאר, שנוצרה ממיזוג של שלושה שטחים לא רציפים שנותרו של פוזן ופרוסיה המערבית, אשר איבדו את רוב שטחם לרפובליקה הפולנית השנייה והעיר החופשית דנציג בהסכם ורסאי.
משנת 1934, פוזן-פרוסיה המערבית נשלטה דה פקטו על ידי ברנדנבורג עד שפורקה על ידי גרמניה הנאצית, החל מ-1 באוקטובר 1938 ושטחה חולק בין המחוזות הפרוסיים של פומרניה, ברנדנבורג ושלזיה.
שניידמיהל (היום פילה) הייתה בירת המחוז.
כיום, המחוז מוכל כולו בתוך המדינה המודרנית של פולין.
עד סוף המאה ה-18 לחלוקות פולין, האדמות שהרכיבו את פוזן-פרוסיה המערבית היו חלק מהאזורים של פולין רבתי ומזרח פומרניה של חבר העמים הפולני-ליטאי והיו חלקים מנהליים של פוזנן, גנייזנו (קאליש לפני 1768) ומחוזות פומרניה.
לאחר החלוקה הראשונה ב-1772 הקימה ממלכת פרוסיה את הפרובינציה פרוסיה המערבית ואת מחוז נצה על שטחי פומרליה ופולין רבתי (וקויאוויה) שסופחו בהתאמה.
המחוז פרוסיה הדרומית הוקם בעקבות החלוקה השנייה של 1793 וכלל את שארית פולין הגדולה בין שטחים אחרים; החלוקה השלישית ב-1795 סיימה את קיומה של המדינה הפולנית לחלוטין.
בשנת 1807, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, נמסרו פרוסיה הדרומית, קולמרלנד (חלק מפרוסיה המערבית) וחלק ממחוז נצה, יחד עם שלזיה החדשה ופרוסיה המזרחית החדשה (למעט האזור סביב ביאליסטוק שנמסר לרוסיה למדינה קליינטית של נפוליאון, דוכסות ורשה; דנציג גם נותקה מפרוסיה המערבית כעיר החופשית דנציג.
חלקי מחוז נצה שנותרו בתוך ממלכת פרוסיה שולבו בפרוסיה המערבית.
לאחר מלחמות נפוליאון וקונגרס וינה בשנת 1815, דוכסות ורשה חולקה מחדש בין הדוכסות הגדולה של פוזן תחת פרוסיה, ממלכת פולין תחת רוסיה והעיר החופשית קרקוב (מדינת חסות משותפת של אוסטריה, פרוסיה, ורוסיה); דנציג חזרה לפרוסיה המערבית.
הדוכסות הגדולה של פוזן הייתה מורכבת ברובה מחלקים לשעבר של פרוסיה הדרומית ומחוז נצה, אך כללה גם את קולמרלנד שהייתה חלק מפרוסיה המערבית לפני 1807; קולמרלנד שוחזרה לפרוסיה המערבית ב-1817.
ב-1829 אוחדו פרוסיה המערבית ופרוסיה המזרחית ויצרו את פרובינציית פרוסיה, אך הם שוחזרו ב-1878.
גם פוזן וגם פרוסיה המערבית היו מעבר לגבולות הקונפדרציה הגרמנית ופוזן הייתה, לפחות באופן נומינלי, אוטונומית למחצה.
אוכלוסייתם הייתה ברובה קתולית ודוברת פולנית, בעוד שמיעוט גרמני פרוטסטנטי נכבד התיישב בעיקר בחלקים המערביים.
פוזן איבדה את מעמדה האוטונומי למחצה לאחר מרד פולין רבתי הכושל של 1848, והפכה לפרובינציית פוזן.
עם פרוסיה, מחוזות אלה הפכו לחלק מהקונפדרציה הצפון-גרמנית ב-1867 ולחלק מהקיסרות הגרמנית המאוחדת ב-1871. המתיחות האתנית החריפה בעקבות מדיניות הגרמניזציה של ממשלת ברלין ושל האנטי-קתולית, צעדים שננקטו על ידי הקנצלר אוטו פון ביסמרק .
עם התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, פרץ מרד נוסף של פולין רבתי ב-1918, שמטרתו לשלב את האדמות שסופחו פעם לפרוסיה למדינה פולנית שהוקמה מחדש.
כוחות הארגון הצבאי הפולני הצליחו להדיח את הממשל הגרמני מחלק הארי של ארצות פולין רבתי, ולאחר מכן מושל פוזן (לנדשאופטמן) ארנסט פון הייקינג נאלץ לפרוש למזריץ' (מידז'יז'ץ) ולמעשה שלט רק על המחוזות המערביים הרחוקים, שיושבו בעיקר בגרמנים, בגבול עם המחוזות הפרוסיים הסמוכים, פומרניה, ברנדנבורג ושלזיה.