tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קים עוברת ניתוח לייזר בעיניים ולאחר מכן מופיעה בלאס וגאס עם הפוסיקט דולז.
קייטלין עוברת בדיקת קולונוסקופיה ומסביר על כך לקנדל וקיילי.
קים משיקה בושם ורבה עם אחיותיה.
רוב עושה קעקוע חדש ולוקח את מכוניתה של קים ללא רשות, מה שגורם למשפחה לריב איתו.
קורטני מאשימה את סקוט שהוא בוגד בה שוב.
קלואי מבצעת ביופסיה לבדיקת סרטן העור.
קלואי נוסעת לניו יורק להנחות תצוגת אופנה ומתחילה לשקול מעבר לניו יורק ופתיחת חנות נוספת של "דאש".
קלואי מחפשת דירות בניו יורק וקריס לא מרוצה מהרעיון.
משפחת קרדשיאן מחליטה לצאת לקמפינג יחד עם משפחתה של אדריאן, חברתו של רוב, והדברים לא מתנהלים כמצופה.
קייטלין עוברת ניתוח פלסטי לתיקון ניתוחים קודמים שעברה לאחר שנפצע.
לאחר שקים מתעצבנת שקורטני לוקחת את דבריה האישיים, השתיים רבות אך מתפייסות.
רוב ואדריאן נפרדים והוא עובר לגור עם קים.
קייטלין מודאגת מכך שקיילי מתחילה להתבגר.
החלה את שידוריה ב-8 בנובמבר 2009 והסתיימה ב-21 בפברואר 2010.
בפתיחת העונה קלואי ולמאר מתחתנים לאחר חודש של הכרות.
קים נפרדת מרג'י ורוב מנסה לחזור לאדריאן.
המשפחה לא מרוצה מהתנהגותו של סקוט וקלואי סוטרת לו.
לאחר השלמתם קלואי משתתפת בקורס ניהול כעסים.
קנדל מתחילה לדגמן וקיילי מקנאה.
המשפחה נוסעת ללאס וגאס לחגוג את יום הולדתה של קים, סקוט ורוב משתכרים וסקוט תוקף את אחד המלצרים.
קורטני מחליטה להפרד מסקוט אך חוזרת אליו סמוך ללידה.
בסוף העונה קורטני יולדת את בנה הבכור, מייסון דאש דיסיק.
קורטני וקלואי מודיעות שיחזרו למיאמי על מנת להעסיק בנות חדשות לחנות וסקוט מתחיל לנהל מועדון לילה.
החלה את שידוריה ב-22 באוגוסט 2010 והסתיימה ב-20 בדצמבר 2010.
קים קונה בית חדש ומתאהבת בשומר הראש שלה.
קים חווה תופעות לוואי לאחר הזרקת בוטוקוס לפניה.
הבנות גורמות לקריס להפסיק לעשן.
רוב ומליקה, חברתה הטובה של קלואי יוצאים לזמן קצר ונפרדים.
קריס מתחילה לנהל את להקת הבנות "BG5".
מייסון חוגג חצי שנה וקורטני רוצה עוד ילד וגורמת לסקוט לברוח מהנושא.
קייטלין מתקשה להשלים עם כך שקיילי מתבגרת.
קים מתחילה לצאת עם שחקן הפוטבול מיילס אוסטין.
בסוף העונה רוב משכנע את קייטלין להסתפר ולעשות פירסינג באוזן.
קלואי חוגגת את יום הולדתה בניו יורק ובמקביל קורטני משוכנעת שעליהן לפתוח חנות נוספת של "DASH" בניו יורק.
קים יוצאת עם הכדורסלן כריס האמפריז וקלואי לא מחבבת אותו.
רוב מתרחק מסקוט בגלל התנהגותו.
קים עוברת צילום רנטגן להוכיח שהישבן שלה אמיתי.
קייטלין חווה ירידה בשמיעה ומבצעת בדיקות בנושא.
קים מגלה שמחלת הפסוריאזיס אשר בה לוקה גם אמה פרצה אצלה.
כל המשפחה נוסעת לבורה בורה כחופשה משפחתית וקריס וקייטלין מחדשות את נדרי הנישואים שלהם.
כריס המפריז מציע לקים נישואין.
קנדל חוגגת יום הולדת 16 ומקבלת את רישיון הנהיגה שלה.
בסוף העונה נערכת חתונתם של קים וקייטלין, בין האורחים שנכחו באירוע נכללו מפורסמים רבים כגון: דמי לובאטו, לינדזי לוהן, אווה לונגוריה, אבריל לאבין ומריו לופז.
בפתיחת העונה השביעית קלואי מפקפקת בכך שרוב קרדשיאן הוא אביה הביולוגי.
קנדל וקיילי מתחילות לעבוד במגזין האופנה "סבנטין".
קייטלין מנסה לגרום לקריס לסייע לבנו, ברנדון, בקריירת המוזיקה שלו.
קריס נפגשת עם הבחור איתו ניהלה רומן לפני 20 שנים.
המשפחה טסה לחופשה משפחתית ברפובליקה הדומיניקנית וקורטני וסקוט מאחרים.
כל המשפחה נוסעת לניו יורק לפתיחת המסעדה של סקוט.
קורטני מודיעה שהיא בהריון והפעם זו בת.
אופרה מגיעה לבית לראיין את המשפחה.
במהלך טיפול פסיכולוגי משפחתי רוב נשבר ובורח בבכי.
קנדל וקיילי עוברות ללימוד ביתי.
בסוף העונה קים וקלואי נבדקות במרפאת פוריות קלואי מגלה בעיות פוריות וקים מקפיאה ביציות.
קורטני יולדת את בתה, פנלופה סקוטלנד דיסיק.
קורטני וקלואי עושות את מיאמי
ב-16 באוגוסט 2009, עלתה לשידור התוכנית ועלילתה עקבה אחרי פתיחת חנות שנייה של DASH, בוטיק בבעלות האחיות קרדשיאן.
בעקבות ההצלחה של התוכנית לתוכנית הייתה עונה נוספות שעלתה בשנת 2010. בעונה השלישית קלואי החליטה להתרכז בבעלה, למאר אודום ולכן שונה השם לקים וקורטני עושות את מיאמי.
התוכנית עלתה לשידור ב-10 באפריל 2011. העלילה עקבה אחרי נישואיה של קלואי לכדורסלן למאר אודום.
לאחר העונה הראשונה עלתה עונה שנייה ב-19 בפברואר 2012. התוכנית לא המשיכה לעונות נוספות עקב פרידתם של הזוג.
קים וקורטני עושות את ניו-יורק
התוכנית עלתה לשידור ב-23 בינואר 2011 ועקבה אחרי קים וקורטני פתיחת חנות DASH שלישית בניו יורק.
העונה השנייה העלתה ב-27 בנובמבר 2011 והסתיימה ב-29 בינואר 2012 לאחר שהחליטה קים להגיש בקשה לגט מכריס האמפריז והאחיות עזבו את ניו יורק.
קלואי וקורטני עושות את ההמפטונס
עלתה ב-2 בנובמבר 2014. העלילה עוקבת אחרי קורטני ומשפחתה וקלואי בעת שהותם בבית נופש בהמפטונס לשם הגיעו כדי לפתוח לפתוח חנות פופ-אפ של DASH למשך הקיץ.
התוכנית הסתיימה ב-4 בינואר 2015.
עלתה ב-20 בספטמבר 2015. העלילה עוקבת אחרי עובודת DASH בלוס אנג'לס ואחרי ניהול הבוטיק בידי האחיות קרדשיאן.
הסדרה מתרכזת גם בחברתה הטובה של קלואי, מאליקה חאק, ואחותה התאומה, קדיג'ה, כאחראיות על המוכרות ב"דאש".
עלתה ב-26 ביולי 2015. התוכנית עוקבת אחרי קייטלין ג'נר (לשעבר ברוס), לאחר ניתוח שינוי המין.
העלילה מתרכזת בחייה החדשים של קייטלין והסתגלותה למצב מול בני המשפחה.
העונה השנייה והאחרונה של הסדרה עלתה ב-6 במרץ והסתיימה ב-24 באפריל 2016.
עלתה לשידור ב-11 בספטמבר 2016 התוכנית עוקבת אחרי רוב ובלאק צ'ינה בת זוגו ואחר ההריון והלידה של ביתם דרים קרדשיאן, התוכנית הסתיימה ב-18 בדצמבר.
תוכנית אירוח בכיכובה של קלואי קרדשיאן אשר עלתה ב-20 בינואר 2016 וכללה 14 פרקים.
התוכנית הסתיימה ב-20 באפריל 2016.
תוכנית ריאליטי בכיכובה של קלואי, מתמקדת בקבוצה של אנשים אשר זוכים לעבור מהפך ולהיכנס לכושר בהנחייתה ועידודה של קלואי.
פרק ספיישל שודר ב-23 בנובמבר 2016 והתוכנית עצמה החלה ב-12 בינואר 2017. בעקבות ההצלחה והפקה לתוכנית עונה שנייה אשר החלה ב-7 בינואר 2018. העונה השלישית של התוכנית החלה ב-7 ביולי 2019 והסתיימה ב-25 באוגוסט 2019.
ב-10 באפריל 2017 אושר כי תעלה סדרה בת 8 פרקים אשר תעקוב אחר הבת הצעירה במשפחה, קיילי ג'נר.
התוכנית החלה ב-6 באוגוסט 2017.
תוכנית העוסקת באב ילדיה של קורטני קרדשיאן, סקוט דיסיק ובעסקי הנדל"ן שלו ושיפוץ בתים.
התוכנית החלה ב-4 באוגוסט 2019, כללה 8 פרקים והסתיימה ב-29 בספטמבר.
משפחת רזאל היא משפחה ענפה במוזיקה היהודית המקורית בישראל.
אבות המשפחה, מארק ופאני רוזלאר, נישאו לפני מלחמת העולם השנייה ונולד להם בנם הבכור, אורי.
בזמן המלחמה נתפס מארק ונשלח ברכבת, אך הוא הצליח לקפוץ ממנה מחלון צר בזמן שהאטה.
הוא קיבל מחסה ללילה מאדם שהאכיל אותו ונתן לו דמי נסיעה חזרה הביתה.
תוך זמן קצר נמצא לו ולאשתו מחבוא אצל משפחת קלוק, חסידי אומות העולם, בחווה באזור הביימסטר שבהולנד שם הסתתרו עד סוף המלחמה.
מארק ופאני הגיעו לישראל בשנת 1947 באונייה הראשונה שיצאה ממרסיי דרך קהיר לארץ ישראל.
הם התקשו למצוא פרנסה וחזרו.
"רק בשנת 1952 החליטו סופית לעלות לארץ והתיישבו בירושלים.
מארק התפרנס מנגינה על צ'לו בתזמורת הסימפונית ירושלים ובקונצרטים של הרכבים קטנים.
כשנפתחה אוניברסיטת תל אביב, הוא הוזמן לשמש פרופסור ללימודים קלאסיים".
אחרי המלחמה נולדו בהולנד ילדיהם עלי ומיכה.
אורי למד בבית הספר לקציני ים עכו, שירת בחיל הים, ואחר כך עבד בצי הסוחר.
נישא לנאוה ולהם ארבעה ילדים.
עלי שירת כטייס בחיל האוויר, היה טייס בחברת התעופה ארקיע והוא אב לקרן, גדעון, ומרק-מרדכי.
מיכה נסע לניו יורק ללמוד פסיכולוגיה ושם הכיר את קרול (רחל) סילברסטיין.
שניהם למדו יחד לדוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת ניו-יורק.
בניהם, אהרן ויונתן, נולדו בארצות הברית.
יונתן הבכור, ואהרן נולד קצת יותר משנה אחריו.
כשאהרן היה בן כמה חודשים עלתה המשפחה לארץ והתיישבה בשכונת נחלאות בירושלים.
מיכה החל ללמד בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
השכנים, יוצאי פרס, הזמינו אותם להתפלל בבית-הכנסת השכונתי.
בהדרכת רב השכונה החלה המשפחה לשמור שבת.
הילדים החלו בגיל צעיר לימודי מוזיקה אשר כללו האזנה, הרמוניה, פיתוח שמיעה, לימוד כלי נגינה – פסנתר, חלילית, קונטרבס, כינור, חליל צד וכתיבת מוזיקה.
שעורים אלו נתנו על ידי מורים שונים כמו דוד דולן, יענקלה סגל, חנוך יעקבי ועוד.
כשיונתן ואהרן היו ילדים, יצאו בחופש הגדול לנגן חליליות במדרחוב בן-יהודה בירושלים עם בן הדוד ניצן-חן רזאל.
ילדיו של מיכה - יונתן, אהרן, ריקה ויהודה - גדלו יחד באותו החדר.
"החינוך מהבית ושפע הגירויים המוזיקליים" הוביל אותם להקים להקה.
יונתן היה אז בן 15, והאח הצעיר ביותר, יהודה, בן 11. הלהקה הייתה פעילה לתקופה קצרה בשלהי שנות השמונים, ניגנה מוזיקת פופ רוק והתפרסמה בתוכנית סיבה למסיבה בהנחיית רבקה מיכאלי.
בתוכנית הם ביצעו שני שירים שיצאו כסינגל ראשון מתוך אלבומה היחיד של הלהקה: "בלדה לחמור", ו"Taxi Driver", שהושר באנגלית אך התפרסם דווקא בשמו העברי "אני רוצה להיות נהג מונית".
הופעה זו זכתה להצלחה, ובעקבותיה הוצא ב-1990 תקליט בשם "למה לא היום?" בחברת "פונוקול".
הוא כלל שירים אישיים ("פעם הייתה עיר", "השכונה שבה גדלתי") והומוריסטיים ("בייביסיטר", "חוקרי עכבישים", "אני רוצה להיות נהג מונית"), לצד שירים עם ביקורת ("בלדה לחמור" ו"בת יחידה" הפמיניסטי ושירו של חיים נחמן ביאליק "אם יש את נפשך לדעת").
אחד מהאחים, יונתן, היה גם המפיק המוזיקלי של התקליט.
יורם בר כתב על השירים "בלדה לחמור" ו"בת יחידה":
האלבום "למה לא היום?" זכה להצלחה אך הלהקה התפרקה בטרם הספיקה לעבוד על אלבומה השני, שנגנז.
לאחר השירות הצבאי החלו יונתן ואהרן בחיפוש עצמי.
אהרן עבר לצפת והתאהב בשירת קרליבך.
שם הלחין את שירו "הגיע זמן הגאולה".
יונתן פנה ללימודים גבוהים באקדמיה למוזיקה למוזיקה ולמחול בירושלים, ועבד עם התזמורת הקאמרית הישראלית וסימפונט רעננה, ואז פרש והיה רועה צאן בסוסיא, שבה התגורר חצי שנה.
בתום החיפוש העצמי עשו השניים שתי בחירות זהות: שניהם בחרו באורח חיים דתי ובמוזיקה.
שניהם תלמידיו של אנדרה היידו.
אהרן ויונתן הופיעו ביחד מספר פעמים.
יהודה שהיום הוא רב הצטרף אליהם לעיתים כמתופף.
ריקה מופיעה בפני נשים אולם היא גם מעורבת ומפיקה חלק מיצירתם.
בשנת 2016, בגיל 40, לאחר שהקימה משפחה וילדה שמונה ילדים, ריקה שבה לקדמת הבמה בשירים מקוריים שלה אותם היא גם מקליטה לקראת אלבום שבדרך.
ריקה הופיעה בעבר גם יחד עם אשתו של אהרן, אפרת.
בנו של אורי, אחיו של מיכה, הוא הכנר והזמר ניצן חן רזאל.
כילד הופיע יחד עם בני דודיו, יונתן ואהרן, בנגינת חליליות במדרחוב בן-יהודה בירושלים.
הוא עשה מסלול כמעט זהה - לימודי מוזיקה קלאסית; לימודים בבית הספר שליד האקדמיה; בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית; האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים; שירות צבאי כמוזיקאי מצטיין ולאחר מכן נגינה עם הרכבים שונים, ובחר באורח חיים דתי.
לילך רזאל, בתו השנייה של אורי, היא זמרת בתחילת דרכה.
האלבום הראשון שלה, "מבחוץ", הושק ביולי 2015.
מרק רוזלאר (צ'לן ומרצה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב)
מיכה רזאל (מרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן)
ריקה רזאל ון-לואן (זמרת ומלחינה)
משפחת רַדזיוויל (בפולנית: Radziwiłł, בליטאית: Radvila, בבלארוסית: Радзівіл, Radzivił, בגרמנית: Radziwill, בלטינית: Radvil, ביידיש: ראדזיוויל) הייתה משפחת אצולה עילית (מגנאטים) בפולין-ליטא, בדוכסות הגדולה של ליטא ובפרוסיה.
החל מ-1518 נסיכי האימפריה הרומית הקדושה (לכן מופיעים בספרות כ"נסיכים לבית רדזיוויל" או "נסיכי רדזיוויל").
אחת המשפחות החשובות, העשירות ובעלות ההשפעה ביותר בפולין בעיקר במאות ה-17 וה-18. בניה ובנותיה שודכו לבתי מלוכה ונשאו בתפקידים רמי מעלה ונחלותיה היו בין הנחלות הפיאודליות הגדולות בממלכה (יחד עם נחלות זמויסקי, וישניובצקי ואוסטרוגסקי).
המשפחה היא השתלשלות ישירה של משפחת האצולה הליטאית אסטיקאי (Astikai).
מקור השם ברדווילה אסטיקאס, רוזן וילנה ומרשל ליטא (Radvila Astikas; 1384–1477).
המקור האגדי של השם מתייחס לבן משפחה שגודל כביכול על ידי זאבים (rado vilko בליטאית).
בני המשפחה הם גם נצר לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין.
ב-1518 העלה מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את מיקולאי השני רדזיוויל (Mikołaj II Radziwiłł; 1470–1521) שלחם נגד נסיכות מוסקבה לדרגת נסיך הקיסרות .
תואר זה עבר בירושה לכל ראשי המשפחה מאז וסימל את מרכזיותה ועליונותה בקרב משפחות האצולה.
יחד עם התואר זכתה המשפחה בשטחי אדמה בליטא, בלארוס, אוקראינה ופולין של ימינו, שכללו בשיא כוחה 23 ארמונות וטירות, 426 ערים, 2,032 נחלות חקלאיות ו-10,053 כפרים.
בין הערים והמחוזות המוכרים שהיו בשליטת המשפחה ניתן למנות את קאפוסט, מיר, נישוויז, ווהלין, צוזמיר על נהר ויסלה, ברסט ליטובסק, אשמיאני, ליסה, סלוצק (כולל עיירות בסיבה קופיל והרוזובה), ביאלא פודולסק, שומסק ואחוזות וכפרים ליד העיר קובנה.
בנוסף לארמונות וטירות בשטחי המשפחה (למשל טירת מיר, טירת ניאסוויז'), היא רכשה ובנתה ארמונות בערים החשובות (ורשה (כיום - הארמון הנשיאותי), גרודנו, וילנה, לובלין, נבהרדק, מינסק, לבוב, ורוצלב וגדנסק).
אחד האישים שהעלו את המשפחה לגדולה היה מיקולאי קשישטוף "השחור".
נישואי בת משפחתו, לזיגמונט אוגוסט, לימים מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא העלה עוד את מעמדה של המשפחה.
מאז זכו רוב ראשי המשפחה בתואר וויבוד (מקביל לדוכס) ולתפקידי פיקוד צבאי עליון (מרשל והטמאן) ולמישרה בכירה בממשל (קנצלר).
הנסיך מיקולאי קשישטוף רדזיוויל היה משנה למלך סטפאן באטורי והצליח להגדיל את נחלות המשפחה ולהרחיבן תוך איחוד הנחלות לרצף אחיד בעיקר במערב בלארוס של ימינו.
הנסיך מיקולאי היה מבין המחוללים העיקריים של הרנסאנס הפולני ויצא למסעות באיטליה, בארץ ישראל, מצרים וסוריה (על מסע זה כתב את הספר "Podróż do Ziemi Świętej, Syrii i Egiptu 1582-1584"), ביוון, כרתים וקפריסין ועוד.
הוא קירב את שאול וואהל היהודי לחצר המלך ואף, על פי האגדה, מינה אותו טכנית למלך פולין ללילה אחד, לאחר מותו של באטורי ולפני הסיים (בחירות האצילים למלך).
ראשי המשפחה בדור הבא היו יאנוש (Janusz Radziwiłł ;1612–1655) האטמאן, וויווד וילנה ומושל קמניץ וקז'ימייז' דולני והמושל-למעשה בדוכסות הגדולה של ליטא והנסיך בוגוסלב (Bogusław Radziwiłł; 1620–1669), מושל דוכסות ברנדנבורג-פרוסיה.
עם פלישת מלך שוודיה לליטא, בה היו חלק ניכר מנחלות המשפחה, נשבעו השניים אמונים לממלכת שוודיה, צעד שנחשב כבוגדני על ידי החצר הפולנית.
עקב כך הוחרמו נכסי המשפחה בפולין.
נישואי בתו של בוגוסלב, הנסיכה לודביקה קרולינה (Ludwika Karolina Radziwiłł; 1667–1695), לנסיך הנורווגי קרל פיליפ (בנו של הבוחר הפרוסי פיליפ וילהלם) החליש עוד את מעמדה של המשפחה והביא לצמצום נוסף של נחלותיה.
ב-1689 קיבל לידיו קרול סטניסלב (Karol Stanisław Radziwiłł ;1669–1719) בן העשרים את נחלותיה המדולדלות יחסית של משפחתו.
תמיכה נבונה באוגוסט השלישי, מלך פולין הנבחר זיכתה אותו במשרת הקנצלר של ליטא, בחיזוק מעמד המשפחה ובשיקומה.
מקרול סטניסלב נמשכת השושלת המרכזית של המשפחה בפולין.
ב-1762 נאמד הערך הכלכלי של אחוזות בית רדזיוויל ב-150 עד 180 מיליון זלוטי ("זהובים").
ב-1764 הנהיג קרול סטניסלב רדזיוויל השני מרד במלך סטניסלאב פוניאטובסקי שעלה לשלטון בתמיכת האימפריה הרוסית והנהיג קואליציה לאומית-פולנית, הוא התבצר בטירתו בביאלא פודולסק ונאלץ לצאת לגלות לאחר שהובס.
ב-1767 חזר לפולין ונלחם הפעם יחד עם הכוחות הרוסיים כנגד קואליציה של פרוטסטנטים ויוונים אורתודוקסים.
ב-1768 החליף צד ונלחם עם קונפדרציית בר נגד המצביא הרוסי אלכסנדר סובורוב.
המרד הפולני דוכא ב-1772 עם חלוקת פולין הראשונה ורדזוויל נאלץ לצאת לגלות.
שנה זו מסיימת את התקופה בה הייתה משפחת רדזיוויל משפחת האצולה החשובה ביותר בפולין.
בין הדמויות החשובות במשפחה לאחר מכן ניתן למנות את הנסיך אנטון היינריך רדזיוויל, סטאדהאודר (ראש מדינה, מושל) של הדוכסות הגדולה של פוזן בשנים (1815–1831) ופטרונו של פרדריק שופן.
במאה ה-19 יצאו רבים מחברי המשפחה לגלות בעיקר בפריז ובווינה.
נכסי המשפחה כוללים ארמונות ואחוזות בפריז, וינה, ברלין ודרזדן.
יחסם של בני המשפחה ליהודים לא היה אחיד.
מחד גיסא ניתן לציין את מיקולאי קשישטוף שקירב את שאול וואהל לחצר המלכות ואף מינה אותו למלך פולין ליום אחד, מינוי טכני אמנם, אך תוך הבעת הערכה רבה לאיש ללא דרישה שיבטל את יהדותו.
סיפור המלכתו של וואהל למלך פולין לא זכה לאישוש במקורות לא יהודיים.
שירש את ראשות המשפחה ב-1745 העסיק יועץ קרוב ואיש סוד בשם שמעון וגילה עניין רב ביהדות תוך כדי ניסיון לשמור כשרות ושמירת שבת.
מאידך הוא היה ככל הנראה פסיכופת רצחני שהוכרז בלתי שפוי ב-1748.
מאידך גיסא מספר הפילוסוף שלמה מימון בספרו האוטוביוגרפי "חיי שלמה מימון" על בעל העיר מיר (אולי אחיו של מרצ'ין מיקולאי, מיכאיל קז'ימייז') שהגיע "עם כל הפמליה שלו" אל בית הכנסת, ניפץ את החלונות ואת התנורים והשליך מארון הקודש את ספר התורה.
כאשר הרים יהודי תלמיד חכם את הספר מן הארץ ירה בו "הוד רוממותו הנסיך בעצם ידיו" כדור רובה.
ההתיישבות היהודית באחוזות בית רדזיוויל החלה ב-1551 בקלצק, סלוצק וניאסוויז'.
לאחר פרעות ת"ח ות"ט (1668) התיר בוגוסלב רדזיוויל ליהודים שהמירו דתם מאונס לשוב לדת אבותיהם ולפיכך הגיעו יהודים רבים להתיישב באחוזותיו.
במחקרו משנת 2005 מראה החוקר אדם טלר כי בית רדזיוויל ראה ביהודים מתיישבים מועדפים מבחינה כלכלית וכאשר היה צורך ליישב שטחים מחדש (למשל לאחר המלחמה הצפונית הגדולה (1720-1704) שהתרחשה באחוזות המשפחה וזרעה בהן הרס), זכו היהודים לזכויות דתיות ולהעדפה שהתבטאה בהפחתת מסים.
בנוסף, הותר לסוחרים עירוניים לעסוק במסחר בשולי האחוזות.
מהיתר זה, שלא היה מוגבל לסוחרים בני דת מסוימת, נהנו בעיקר יהודים.
הדבר עודד גם את התיישבות היהודים בערים שבשטחי האחוזות.
אולם היתרון העיקרי של היהודים היה כמנהלי אחוזות וחוכרים.
טלר מעלה במחקרו כי יהודים שימשו כמנהלי אחוזות וחכרו שטחים גדולים ומתקנים חקלאיים באחוזות נסיכי רדזיוויל וסייעו להגדיל את הונם ולייעל את העבודה החקלאית בהן (בראשם האחים איצקוביץ').
כיוון שרובו של ההון המשפחתי צמח מתנובה חקלאית, הרי שייעולה סייע באופן ישיר לגידול ההון המשפחתי.
טלר מסכם בהשלכות הקשר החיובי שנוצר בין היהודים למשפחה.
השלטון האחוזתי-פיאודלי-מגנאטי שמשפחת רזדיוויל הייתה מראשיו גרם לתסיסה ומתח חברתי מתמשכים בקרב נתיניהם.
צורת השלטון הייתה שנואה על רוב רובדי החברה והיוותה מוקד לגינוי כנסייתי.
הקשר הסימביוטי שנוצר בין היהודים לבעלי האחוזות גרם לזיהוי שלהם עם המשטר האחוזתי.
כאשר קמה תנועה לאומית-עממית נגד השלטון הפיאודלי בשלהי המאה ה-18, היו היהודים מנפגעיה העיקריים והדבר הקשה עליהם למצוא מקום בחברה הפולנית של המאה ה-19.
משפחת קמונדו הייתה משפחה יהודית ספרדית-עות'מאנית ידועה שהתפרסמה בשל הונה המופלג ופעילותה הפילנתרופית הענפה.
אחרוני בני המשפחה נרצחו בשואה.
בשנת 1492 בעקבות גירוש ספרד התיישבה המשפחה בוונציה, ולאחר מכן במאה ה-17 היגרה לאיסטנבול, האימפריה העות'מאנית.
אברהם שלמה דה קמונדו (1785–1873) נחשב לאבי עסקי המשפחה.
הוא ירש מאחיו הון מצומצם והקים בעזרתו רשת בנקאות גדולה בשם "בנק קמונדו" (Banque Camondo) אשר הייתה המממנת והמלווה העיקרית של האימפריה העות'מאנית במחצית המאה ה-19 וכן של הפרויקטים הגדולים שלה בתקופה זאת: רפורמות התנזימאת הגדולות (1839–1876) ומלחמת קרים (1853–1856).
כתוצאה מכך הוא היה בעל השפעה גדולה על הסולטאנים העות'מאנים אבדילמג'יט הראשון ואבדילאזיז, וניתן לו היתר מיוחד לרכוש אדמה בשטחי האימפריה למרות היותו נתין זר (המשפחה קיבלה נתינות אוסטרית בעת שהותה באיטליה).
באמצעות היתר זה רכשה המשפחה נדל"ן רב באזור איסטנבול, אך גם הייתה אחראית להקמת בית הספר היהודי המודרני הראשון בשטחי האימפריה העות'מאנית בשנת 1854, בית הספר "אסקולה" באיסטנבול.
מלבד בית ספר זה, הקימו אברהם שלמה ונכדו אברהם בכור דה קמונדו (1829–1889), עוד מספר רב של מוסדות חינוך יהודיים.
ברודוס בנו בשנת 1865 את בית כנסת "קהל מדרש".
בשנת 1867 עברו בני המשפחה לפריז והעבירו לשם את מרכז פעילות בנק קמונדו.
בשנת 1870 הוכתר אברהם שלמה דה קמונדו בתואר רוזן על ידי ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
עם פטירתו בפריז בשנת 1873 הוערך הונו ב-125 מיליון פרנק במונחים של התקופה.
בהתאם לצוואתו הובאה גופתו לקבורה בבית הקברות היהודי של איסטנבול.
בן משפחה אחר הוא הרוזן יצחק דה קמונדו (1851, איסטנבול - 1911, פריז) אשר מלבד ניהול עסקי הבנקאות המשפחתיים היה אספן אמנות מפורסם, במיוחד של אמנים מהזרם האימפרסיוניסטי והפוסט-אימפריוניסטי, וכן היה מלחין אופרה ומוזיקאי חובב.
מעט לפני פטירתו תרם את אוסף האמנות הגדול שלו למוזיאון הלובר.
בן דודו היה הרוזן מואיז דה קמונדו (1860-Moïse de Camondo; 1935) שחי בצרפת והיה פטרון של אמנות.
בצוואתו תרם את ביתו, אותו בנה בשקדנות על בסיס מסורות האמנות של המאה ה-18, והורה להפוך אותו למוזיאון על שם בנו ניסים דה קמונדו, טייס קרב שנפל במלחמת העולם הראשונה.
מוזיאון נסים דה קמונדו פעיל עד היום בפריז.
בתו היחידה של מואיז היא באטריס דה קמונדו, שהייתה אשת חברה ידועה בצרפת.
הייתה נשואה למלחין היהודי צרפתי לאון ריינאך.
הם נחשבים לאחרוני משפחת דה קמונדו.
בשנת 1943 נשלחו בני המשפחה למחנה הריכוז דראנסי בפריז וממנו הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספו.
משפחת קרויזר היא משפחה יהודית, ירושלמית, שמוצאה מליטא.
ענף של המשפחה עלה לארץ ישראל.
ורבים מבני המשפחה נודעו כרבנים.
רקע המשפחה בליטא כולל את הרב יוסף שפירא (1722–1780), בנו של הרב וולף שפירא (1691–1746) ונכדו של הרב אליה שפירא – ראב"ד פראג ורב מדינת בוהמיה.
הרב אליהו ירד לעיר וילנה בסביבות שנת ה'תצ"ה (1735), ובנו הרב אליעזר שפירא (1753–1824) היה מראשוני תלמידיו של הגאון מווילנה.
בשנת ה'תקס"ח (1808) עלה הרב אליעזר לארץ ישראל במסגרת עליית תלמידי הגר"א.
מקורה של משפחת קרויזר הוא בעיירה קרוז שבמחוז גרודנו (המכונה גם "קראז" או "קרויז").
הרב זליג ראובן בנגיס העיד בפני הרב יעקב יוסף הרמן כי הכיר את המשפחה עוד בליטא, וציין את הצטיינותם בכישרון, בהתמדה ובעמל בתורה – לצד ענווה וצניעות.
ראש המשפחה הידוע בארץ ישראל הוא הרב יעקב זונדל קרויזר (1846–1918), אשר נולד בירושלים לרב יוסף שפירא (1810–1895) – בן העיירה קרוז – ולרעייתו טייבא לאה (1820–1892), בת הרב יהושע.
הרב יעקב זונדל היה מוכר גם בכינויו "הרב יעקב זונדל פרוש", בשל אורח חייו הסגפני.
הוא נפטר בי"ב בניסן ה'תרע"ח (1918) ונטמן בהר הזיתים.
הרב יעקב זונדל נישא לליבא (נפטרה בי"ג בחשוון ה'תרע"ח (1917)) בת הרב מרדכי, ונולדו להם שני ילדים: הרב מרדכי יהושע קרויזר (1873–1960), ובתו ביילא כהנר, אשת הרב אליקים גייצל כהנר.
הרב מרדכי יהושע קרויזר נישא תחילה לחיה שרה בתו של הרב שמחה סולובייצ'יק (בן אליהו צבי).
לאחר פטירתה נישא בשנית לשרה העניא (נפטרה בטבת ה'תשכ"ח (1968)), בת הרב גרשון יוסף ליפשיץ (נפטר בכ"א בתשרי ה'תרפ"ב (1921)) ורעייתו עלקא רחל ליפשיץ (נפטרה בי"ג בתשרי ה'תרצ"ד (1933)), בת יהודה לייב.
ברישומי השלטון העות'מאני מופיע שמו של הרב מרדכי יהושע גם כ"גרודזינסקי", ככל הנראה על שם מוצא המשפחה ממחוז גרודנה.
שמות נוספים שמזוהים עם ענפי המשפחה כוללים את השם "וולפה" (על שם העיירה וולפה) ואת השם "שפירא" – שם המשפחה המקורי של המשפחה בליטא.
הרב יעקב זונדל קרויזר התגורר בירושלים, והיה מכניס אורחים גדול.
הוא נודע בירושלים כפרוש, וכמעט ולא יצא מבית המדרש, כשרעייתו לייבא שולחת לו לחם ומרק למזונו.
הוא נהג ללמוד כשלצד רגליו קערת מים, בשביל לטבול בה את רגליו כשמתחיל להתנמנם.
אשתו ניהלה חנות לכלי בית במאה שערים.
הוא למד חברותא עם בעל ה"לשם".
הוא נודע ב"דקדוק ההלכה" שלו.
אחד הסיפורים המפורסמים עליו שבמוצאי שבת חנוכה הזדרזו מתפללי בתי ברוידא להדלקת נר חנוכה, ונוצרה צפיפות ביציאה מבית הכנסת, והרב קרויזר קפץ לרחוב דרך החלון.
הוא ניסה לפעול לקניית החצרות שבשכונת המוגרבים סביב הכותל המערבי, עקב הדוחק שנוצר על ידי השכנים שעברו ברחבה עם חמוריהם ומשאם, אך כשל בתוכניתו.
הוא ביקש בצוואתו שלא להספידו, שלא לכתוב תואר כבוד על מצבתו ואפילו לא בתואר הבסיסי "רב", ושבלווייתו ישתתפו מניין מצומצם.
נפטר בי"ב בניסן תרע"ח (1918) ונקבר בהר הזיתים.
רעייתו ליבא בת הרב מרדכי, נפטרה חמישה חודשים לפניו בי"ג בחשוון תרע"ח (1917).
בין תלמידיו היו הרב אריה לוין והרב בן ציון ידלר.
למד בישיבת וולוז'ין אצל הנצי"ב ובבחרותו עלה לארץ ישראל לתמוך בסבו הרב יוסף.
למד בירושלים בישיבת אוהל משה.
נישא לחיה שרה בת הרב שמחה סולובייצ'יק, (בן הרב אליהו צבי) נינו של רבי חיים מוולוז'ין.
כיהן כר"מ בבית היתומים דיסקין.
בערב מסר שיעור לבעלי בתים בנחלת שבעה.
נהג לקום לתיקון חצות ולאחריו אמר שיעור לחלבנים.
בשעות לפנות הבוקר למד את תורת הקבלה יחד עם הרב נח יוסקוביץ'.
כיהן כשליח ציבור בימים נוראים אצל הרב יצחק זאב סולובייצ'יק (לאחר פטירת הרב שמואל תפילינסקי).
היה חבר ב"אגודת בני תורה", חבורה ירושלמית שנועדה לתמוך בלומדי התורה ולחזק את היהדות בעיר.
התאלמן בשנת תר"פ ונישא בשנית לשרה הענא בת המקובל הרב גרשון יוסף ליפשיץ.
בין תלמידיו הרב לוי רבינוביץ'.
נישא לליבא בת הרב יעקב מרדכי זילברמן.
נודע בישרותו ותמימותו, ובשכונה נהגו לומר ש"השכונה עומדת על שלושה חיים".
הוא עסק רבות בלימוד משניות ונהג לשנן את ששת סדרי המשנה בעל פה.
הוא הקים "חברת משניות" בה בחן את ילדי השכונה על משניות בעל פה.
חתום על כתב ההכתרה של הרב יוסף חיים זוננפלד.
הוציא את הספר "קיצור תרי"ג מצוות".
[ב'] אסתר רבקה קצנלנבוגן אשת הרב אהרן קצנלבוגן, ראש ישיבת תורה ויראה.
בצעירותו למד עם קרוב משפחתו הרב זלמן סנדר שפירא.
בהמשך למד עם הרב נפתלי אמסטרדם וכן היה מקורב לרב אליהו קלצקין ולרב יוסף חיים זוננפלד.
נישא לטייבא פייגא בת הרב יעקב חיים אייזנשטיין.
למד בישיבת אוהל משה אך סירב לקבל תמיכה מהישיבה, ועזר בעבודות המשרד.
[ח'] הרב יעקב זונדל קרויזר, בנו של הרב מרדכי יהושע.
מחבר הספר "תפארת יעקב" על עירובין.
כיהן כרב אחראי על העירוב בירושלים ונחשב לבר סמכא בתחום.
[ט'] אברהם משה קרויזר, בנו של הרב מרדכי יהושע.
[י'] הרב אהרן קרויזר, בנו של הרב מרדכי יהושוע.
נודע בכינויו "המתמיד מקמניץ" בזכות שכל יום לאחר עבודתו בארכיון המדינה היה מגיע לביהמ"ד קמניץ ויושב ללמוד בהתמדה.
[י"א] הרב יהודה לייב קרויזר "לייבל", בנו של הרב מרדכי יהושע.
צאצאי הרב חיים יוסף [א']
סטישה פשה ברמן, אשת הרב ישראל משה ברמן.
מקים "בית יעקב לבנות ברוקלין".
חיה שרה הכהן-הלפרין אשת הרב מאיר דב הכהן-הלפרין (ז' באייר תרפ"ב - י"ד באייר תשנ"ו), מחבר הספר "אמרי כהן".
כיהן כר"מ בישיבת עץ חיים.
מוציא לאור של ילקוט מעם לועז וחבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
רחל שטרן אשת הרב משה אהרן שטרן, משגיח ישיבת קמניץ.
חנה לב, אשת הרב יוסף לב, חתנו של הרב חיים יוסף קרויזר.
הרב אברהם קרויזר, רבה של יבנה.
צאצאי הרב אהרן קצנלבוגן [ב']
הרב אברהם משה קצנלבוגן, ר"מ בישיבת תורה ויראה.
הרב חיים בנימין קצנלבוגן ראש ישיבת תורה ויראה ומנהל המוסדות.
דבורה חיה אפשטיין אשת הרב אברהם יעקב אפשטיין, ראש ישיבת תורה ויראה.
טובה לאה הירש אשת משה הירש, פעיל נטורי קרתא שדגל בפיוס עם הפלסטינים.
צאצאי הרב אליהו צבי [ג']
הרב דב מאיר קרויזר, ראש ישיבת פרשבורג ומחבר הספר "דבר המלך".
הרב זונדל קרויזר, מחבר סדרת הספרים "אור החמה".
שרה פודרביניק אשת הרב משה פודרביניק (תרפ"ו - י' בסיוון תשע"ב), למד בישיבת מיר.
בשנות השואה נמלט עם הישיבה לשנחאי.
היה תלמידו של הרב יחזקאל לוינשטיין והמשיך ללמוד אצלו גם בארץ ישראל.
כיהן כר"מ בישיבת באר יעקב, במדרשית נועם ובישיבת ברסלב בבני ברק.
רחל יעקובוביץ אשת הרב שמעון יעקובוביץ' (חשוון תר"צ - כ"ו בחשוון תשע"ג), בנם של הרב אהרן, מראשי מערכת אוצר הפוסקים וציפורה בת הרב אריה לוין.
היה ממשפיע (חב"ד)י בית הכנסת בעל התניא של חסידות חב"ד.
אהובה ליבא איידלס אשת הרב שמואל יעקב איידלס, חתנו של הרב אליהו צבי קרויזר.
נכדו של הרב אלימלך דב הרשלר.
כיהן כר"מ בישיבת סאטמר בירושלים וראש כולל שומרי החומות.
צאצאי הרב יצחק מאיר [ד']
אמנון קרויזר, מנכ"ל בנק משכן, בנק מסד, בנק אמריקאי ישראלי ובכיר בבנק הפועלים.
צאצאי הרב יעקב זונדל [ח']
הרב משה קרויזר, מחבר הספרים "תפלה למשה" ו"מצות תפילין".
חתנו של הרב חיים יהודה יעקובזון, מחבר "למשמעות".
צאצאי הרב יהודה לייב [י"א]
גרשון קרויזר, מקים ארגון "דרשו ה' ועוזו" ומנהל אדמיניסטרטיבי בתלמוד תורה "תפארת יהודה" בקריית יערים.
צאצאי הרב אברהם יעקב אפשטיין [ב' 3]
צאצאי אברהם קרויזר [ד' 3]
צאצאי הרב יהודה אריה קרויזר [י' 2]
אברהם (אברימי) קרויזר, איש תקשורת חרדי.
יועץ אסטרטגי פוליטי ויועץ לענייני חרדים של ניר ברקת.
הרב רפאל קרויזר מרבני ישיבת ההסדר החרדית בית מדרש דרך חיים ומחבר הספר הגירושין בהלכה.
יצחק קרויזר - בנו של יהודה וחבר כנסת
משפחת שוברט הייתה משפחה יהודית-אמריקאית מניו יורק, שבניה היו ממייסדי תיאטראות ברודוויי.
רוב בני המשפחה נולדו בעיירה נוישטאט-שירווינט שבמחוז שאקי בליטא, ובשנת 1882 החליט אבי המשפחה, דוד, להגר לארצות הברית.
בשנת 1900 הקימו שלושת בניו של דוד, לוי ("לי", 1871–1953), שמואל ("סאם", 1878–1905) ויעקב ("ג'ייקוב", 1879–1963), חברה שמטרתה לשבור את המונופול שהיה קיים באותה עת בתחום התיאטראות בניו יורק, שהוחזקו והופעלו בשליטה משותפת של מארק קלו, אל היימן, סמואל ניקסון, פרד צימרמן, אברהם ארלנגר וצ'ארלס פרוהמן.
עד שנת 1924 החזיקו האחים 86 תיאטראות בארצות הברית, ועד שנת 1953 הפיקו כ- 600 מחזות.
נכון לשנת 2009 מחזיק "ארגון שוברט" 17 אולמות תיאטרון בברודוויי, וכן אולמות בבוסטון ובפילדלפיה.
משפחת רייכמן היא משפחת אנשי עסקים יהודית-קנדית הפועלת בענף הבנייה והנדל"ן.
בשנת 1991 הוערך הון המשפחה בכ-13 מיליארד דולר, במקום הרביעי בעולם באותה עת.
אך בפועל היו למעשה בחובות של מיליארדים, עד שלבסוף הם נאלצו להכריז על פשיטת רגל.
מאז, הונה של המשפחה מוערך כשבריר מההערכות הקודמות, אך הסודיות המשפחתית שלהם הופכת את היכולת להעריך את הונם לקשה.
בני המשפחה היו מקורבים לרב אלעזר מנחם מן שך.
מקור המשפחה הוא בעיר בלד בהונגריה, בשנת 1928 עברו שמעיה ורֶנֶה רייכמן לווינה והתעשרו שם מסחר בביצים.
בשנת 1938 נסעה משפחת רייכמן להונגריה לבקר את הסב שסבל משבץ ולחגוג את הבר מצווה של הבן אדוארד ושהתה שם ביום בו בוצע האנשלוס, בעקבות זאת החליטה שלא לחזור לאוסטריה, המשפחה עברה לצרפת ואחרי כיבוש צרפת עברה לעיר העצמאית טנג'יר.
שם התבססה המשפחה בסחר במטבע חוץ.
שירותי הביון של בעלות הברית עקבו אחרי פעולות ההברחה של המשפחה.
דו"ח של מטה מבצע "סייפהייוון" מנובמבר 1945, האשים את המשפחה בסחר עם גרמניה בזמן המלחמה, סחר בשוק השחור, הברחות תוך ניצול ערוצי הצלב האדום והפקת רווחים מן המלחמה.
לאחר המלחמה, הבת אווה עברה לגור בלונדון ואילו הבן אדוארד השתקע במונטריאול שם הקים את חברת אולימפיה וטייל (Olympia & Tile) שעסקה באספקת אריחים לבנייה, אחרי האח הגיעו שאר בני המשפחה לקנדה, לואיס הצטרף לאחיו במונטריאול, וההורים ושאר האחים השתקעו בטורונטו.
בטורונטו הרחיב האב בסיוע אלברט ופול את עסקי החברה והחל להשקיע גם בבנייה ונכסים, בעוד ראלף מפתח את עסקי האריחים, בין השאר שיווק אריחים של חברת "נגב קרמיקה" בעולם.
בסוף שנות ה-60 נקלע אדוארד לקשיים וחולץ על ידי אחיו הצעירים, לאחר שנחלץ, עבר להתגורר בישראל, בעוד לואיס עבר למיאמי.
עם השנים השקיעה חברת אולימפיה ויורק בניהולו של פול בפרויקטים מוצלחים בטורונטו ובניו יורק, ובשנות ה-80 הפכה לחברת הנדל"ן הגדולה ביותר בעולם, שווי הנכסים של החברות שלהם באותה עת, הוערך בכ-18 מיליארד דולר.
בנוסף נכנסו לעסקי הנפט, והיו שותפים בחברה שהחזיקה ברשת החנויות בלומינגדיילס.
בתחילת שנות ה-90 השקיעה חברת "אולימפיה ויורק" בבניית פרויקט הקנרי וורף בלונדון.
עקב המיתון הכלכלי שהחל באותה עת לא הצליחה החברה להשכיר חלק גדול מהבניינים שבנתה ונקלעה לקשיים.
בנוסף לקחה המשפחה הלוואות גדולות לרכישת בניני משרדים בניו יורק ובשנת 1992 הכריזה חברת אולימפיה הודיעה על צ'פטר 11, הליך פשיטת רגל, ונשארה חייבת לבנקים 12.8 מיליארד דולר.
בתחילת 1993 הושג הסדר חוב בחברת "אולימפיה ויורק", במסגרתו השליטה בחברה וכל הנכסים שלה עברו לנושי החברה.
בשנת 1995 הצליח פול רייכמן, להשיב לעצמו את השליטה בחברה ולרכוש בחזרה את הפרויקט מהבנקים תמורת כ-800 מיליון ליש"ט.
בשנת 2005 נפטר אדוארד רייכמן
בשנת 2013 נפטר פול רייכמן.
במרץ 1978, הכריזה המשפחה כי היא נכנסת להשקעות בנדל"ן בישראל ומינתה נציג מקומי.
ביוני 1978, נכנסו למשא ומתן על רכישת מניות המדינה בבנק טפחות, אך לבסוף פרשו מהעסקה.
בשנת 1985 רכשו 4 וילות בשכונת קריית וולפסון בירושלים
בשנת 1986 זכו במכרז להקמת קריית עיריית ירושלים החדשה, לאחר שזכו במכרז לחצו עליהם ראשי העדה החרדית שיפעלו נגד הקמת אצטדיון כדורגל חדש בירושלים.
בשנת 1987 השלימו את הקמתו של פרויקט "הטחנה" בשכונת רחביה בירושלים.
בשנת 1992, הקים אדוארד רייכמן את "בית הפעמון" בירושלים מרכז קניות ובית משרדים ברחוב המלך ג'ורג'.
בשנת 1997 השקיע אלברט רייכמן בחברת אימאג'סאט אינטרנשיונל שהוקמה על ידי התעשייה האווירית ומפעילה שני לווייני תצפית.
ב-2007 תבע את החברה, יחד עם קבוצה של 8 משקיעים אחרים, על כך שסירבה למכור תמונות לוויין להוגו צ'אווס נשיא ונצואלה, וגרמה להם הפסד כספי.
בשנת 2005 רכשו את זכויות הפיתוח של מלון וולדורף אסטוריה ירושלים מחברת רג'נסי, תמורת 20 מיליון דולר.
לשמעיה ורנה רייכמן נולדו שישה ילדים
משפחת רוקפלר היא משפחה אמריקנית של תעשיינים, פוליטיקאים, פילנתרופים ובנקאים אשר עשתה את הונה בתעשיית הנפט בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בעזרת חברת "סטנדרט אויל" שהוקמה על ידי האחים ג'ון ד.
המשפחה ידועה גם כן בשליטתה רבת השנים בבנק צ'ייס מנהטן (כיום ג'יי פי מורגן צ'ייס) וכאחת המשפחות החזקות, אם לא החזקה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
אחד המייסדים של משפחת רוקפלר הוא איש העסקים ויליאם רוקפלר האב, שנולד בעיירה קטנה במדינת ניו יורק למשפחה פרוטסטנטית.
לו ולאשתו הראשונה, אלייזה דייווידסון, נולדו 6 ילדים שהבולטים מבינם הם ויליאם וג'ון דייוויסון, מייסדיה של חברת זיקוק הנפט סטנדרט אויל.
רוקפלר היה נוצרי בפטיסטי אדוק.
המשפחה הייתה מעורבת במיזמי נדל"ן רבים ברחבי ארצות הברית במאה ה-20 והחשובים שבהם הם: מרכז רוקפלר, מרכז עסקים במרכז מנהטן, ניו יורק, הכולל 19 מבני מסחר.
הבית הבינלאומי של ניו יורק, מעונות עבור סטודנטים אשר לומדים במוסדות שונים להשכלה גבוהה בעיר ניו יורק.
ויליאמסבורג הקולוניאלית, עיירה השוכנת בוויליאמסבורג שבמדינת ורג'יניה, במזרח ארצות הברית, משמשת כמוזיאון פתוח המתאר את החיים של המתיישבים בקולוניות הבריטיות של המאה ה-18, טרום מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
המוזיאון לאמנות מודרנית, ששוכן ברובע מנהטן שבניו יורק, ונחשב לאחד ממוזיאוני האמנות הטובים בעולם.
צ'ייס מנהטן פלאזה 1, גורד שחקים שהוקם בשנת 1961 המצוי בחלקו הדרומי של רובע מנהטן
מרכז לינקולן, מרכז לאמנויות הבימה שהוא תשלובת בניינים בשטח כולל של 61 דונם בניו יורק, המשמש משכן ל-12 להקות אמנות.
מגדלי התאומים, צמד גורדי שחקים בני 110 קומות במרכז הסחר העולמי בעיר ניו יורק שקרסו כתוצאה מ-פיגוע טרור ב-11 בספטמבר 2001.
אוניברסיטת שיקגו, היא אוניברסיטה פרטית בשיקגו, אילינוי.
היא נוסדה בשנת 1890, ומדורגת כאחת האוניברסיטאות היוקרתיות והטובות בעולם ובעשירייה הראשונה מאז 2004.
אוניברסיטת רוקפלר, אוניברסיטה פרטית שנוסדה ב-1901 המתמקדת בעיקר במחקר בסיסי בשטח הביורפואי.
עשרים ושלושה חתני פרס נובל למדו או היו חברי סגל באוניברסיטה.
מוזיאון רוקפלר, מוזיאון לארכאולוגיה המסועף למוזיאון ישראל, שנפתח בינואר 1938. במבנה המוזיאון שוכנים גם משרדי רשות העתיקות.
המשפחה לאורך הדורות הייתה כוח חשוב בשימור אדמות, שימור יערות ובהקמת פארקים לאומיים ושטחים פתוחים ברחבי ארצות הברית, כדוגמת הפארק המדינתי רדווד המבולדט, בו נמצא יער רוקפלר.<div>המשפחה הוכרה רשמית בשנת 2005 על תרומתה ומאמציה בתחום השימור, על ידי אחת מאגודות השימור הוותיקות והגדולות בארצות הברית.
נשיא האגודה הצהיר ש"אף משפחה לא תרמה לתחום שימור הטבע כמשפחת רוקפלר".
ההון המשותף של המשפחה, סך כל נכסיה והשקעותיה מעולם לא היו ידועים בדיוק.
רישומים אלו הנמצאים בארכיון המשפחה היו חסויים למחקר, והם תחת חיסיון לפי החלטת בני המשפחה.<div>
הון המשפחה כיום מנוהל על ידי מנהלי כספים מקצועיים אשר מפקחים על החזקת החברה "רוקפלר שירותים פיננסיים" שבין היתר שולטת על השקעות המשפחה, וזאת משום שמרכז רוקפלר כבר אינו בבעלות המשפחה.
רוקפלר ושות', ניהול כספי בני המשפחה.
וורנוק ושותפים, קרן הון סיכון (שבין היתר השקיעה בחברת אפל בימיה הראשונים).
רוקפלר חברת נאמנות, חברה המנהלת את מאות הביטחונות של בני המשפחה.
רוקפלר חברת ביטוח, מבטחת את בני המשפחה.
אקדיה ניהול סיכונים, מנהלת את אוספי האומנות, נדל"ן ומטוסים פרטיים של בני המשפחה.
בספטמבר 2014, קרן האחים רוקפלר הצהירה שתפסיק את השקעותיה בחברות דלק מאובנים וזאת משתי סיבות, האחת מוסרית והשנייה כלכלית.
דלק מאובנים הוא אחת הסיבות להתחממות הגלובלית והוא משאב שבעתיד לא נזדקק לו (נעבור לחלופות פחות מזיקות).
במשך הדורות התיישבו בני המשפחה בכמה בתים היסטוריים ראויים לציון.
סך כל 81 בתי משפחת רוקפלר רשומים כמקומות לאומיים היסטוריים בארצות הברית.
סימן ההיכר של המשפחה במשך 140 שנותיה היא האחדות יוצאת הדופן שלה, להוציא מחלוקות שהתפתחו בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 שלא כמו משפחות אמריקניות עשירות אחרות.
הישג זה בזכות ישיבות משפחתיות קבועות, ובזכות ערכים שהושמו על ידי ג'ון ד.
רוקפלר השלישי ונלסון רוקפלר, ומאוחר יותר על ידי דייוויד רוקפלר (שלושתם דור שלישי למשפחת רוקפלר).
רוקפלר תרם במשך חייו כ-540 מיליון דולר (במונחים של זמנו), וכך הפך לאחד התורמים הגדולים בהיסטוריה.
רוקפלר הבן, המכונה "ג'וניור", תרם אף הוא 537 מיליון דולר במשך חייו.
סה"כ שני הדורות תרמו יחד מעל מיליארד דולר בין השנים 1860 ו-1960.בנוסף, עיתון הניו יורק טיימס, דיווח בנובמבר 2006 שדייוויד רוקפלר (נולד בשנת 1915) תרם ותורם במשך חייו מעל ל-900 מיליון דולר.
השם רוקפלר מונצח במספר רב של מקומות לאורכה ורוחבה של ארצות הברית, במיוחד בעיר ניו יורק:
קרן רוקפלר- קרן הפילנתרופיה המפורסמת שהוקמה בשנת 1913 על ידי ג'ון ד.
קרן האחים רוקפלר- קרן פילנתרופיה שהוקמה בשנת 1940 על ידי הדור השלישי של משפחת רוקפלר, חמשת בניו ובתו של ג'ון ד.
קרן משפחת רוקפלר- קרן פילנתרופיה שהוקמה בשנת 1967 על ידי הדור הרביעי של המשפחה.
קבוצת רוקפלר - חברת ניהול נדל"ן פרטית של המשפחה שנמצאת בניו יורק, אשר בנתה וניהלה את מרכז רוקפלר (עכשיו מנוהלת על ידי חברת מיצובישי ובבעלותה).
בניינים והיכלים רבים הנמצאים בקמפוסים רבים של אוניברסיטאות ומכללות הנושאים את שם המשפחה.
כדוגמת, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת פרינסטון ועוד.
כיום, גם הדור הרביעי, החמישי ואף השישי עסוקים בפעילות פילנתרופית למען הקהילה.
רוקפלר (1839–1937),מייסד חברת סטנדרט אויל יחד עם אחיו ויליאם.
ויליאם רוקפלר הבן (1841–1922), מייסד חברת סטנדרט אויל יחד עם אחיו ג'ון.
רוקפלר, איש מימון, יזם ופילנתרופ.
רוקפלר השלישי (1906–1978), דור שלישי למשפחת רוקפלר.
הקדיש את חייו לפעילות פילנתרופית.
רוקפלר הרביעי (נולד בשנת 1937), פוליטיקאי אמריקני, סנטור ממדינת וירג'יניה המערבית.
נלסון רוקפלר (1908–1979), איש עסקים, נדבן, ופוליטיקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית.
כיהן כמושל מדינת ניו יורק, וכסגן נשיא ארצות הברית בין השנים 1974–1977.
מייקל רוקפלר (1938–1961), בנו של נלסון רוקפלר, ידוע בשל מותו הטרגי (כנראה בטביעה) בגינאה החדשה בזמן משלחת מחקר של השבטים המקומיים.
ווינתרופ רוקפלר (1912–1973), פוליטיקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית.
היה מושל מדינת ארקנסו בין השנים 1967 ל-1971.
דייוויד רוקפלר (1915-2017), היה בנקאי ובעבר בכיר בבנק צ'ייס.
משפחת רדגרייב היא שושלת של שחקנים בת חמישה דורות.
בני המשפחה הופיעו בתיאטרון מתחילת המאה ה-19, ומאוחר יותר בסרטי קולנוע ובטלוויזיה.
כמה מבני המשפחה כתבו מחזות וספרים.
ונסה רדגרייב היא הבולטת ביותר בהיותה זוכת פרסי אוסקר, טוני, גלובוס הזהב ואמי.
עצי המשפחה הבאים מציגים את בני המשפחה הבולטים.
רוי רדגרייב ודייזי סקודמור (שינתה את שמה למרגרט סקודמור); 1907 – 25 במאי 1922 (מותו) – בנם מייקל
מייקל רדגרייב ורייצ'ל קמפסון; 20 ביולי 1934 – 21 במרץ 1985 (מותו) – בן קורין; בנות ונסה ולין
ונסה רדגרייב וטוני ריצ'רדסון; 1962 – 1967 (גירושים) שתי בנות; פרנקו נרו – בן קרלו
קורין רדגרייב (1) דירדרי המילטון-היל (גירושים) בת ג'מה, בן לוק (2) קיקה מרקהאם 1985 – 6 באפריל 2010 (מותו) שני בנים ארדן והארווי
לין רדגרייב וג'ון קלארק; 2 באפריל 1967 – 22 בדצמבר 2000 (גירושים) – בן בנג'מין, בנות קלי ואנאבל
ג'ואלי ריצ'רדסון וטים ביוון; ינואר 1992 – יולי 2001 (גירושים) – בת דייזי
ג'מה רדגרייב וטים אוון; 1992 עד היום – שני בנים גבריאל ואלפי
משפחת קסטלאצו הייתה משפחה איטלקית-יהודית שהתיישבה בקהיר בתחילת המאה ה-16, שם כמה מחבריה הצטיינו בתפקידי רבנים.
בני המשפחה המופיעים כאן הם הידועים מאנשי משפחת קסטלאצו.
כונה "אשכנזי" כהדגשה לכך שאינו ממוצא מזרחי.
שימש רב בקהיר במאה ה-16. היה בן זמנו של רבי יוסף קארו, עליו מתח ביקורת חריפה על בסיס הלכתי.
חי במאה ה-17. הספד עליו מצוין בשו"ת של מאיר בוטון.
שמו הועתק בטעות על ידי מעתיקי ספרים בתור "משה קאסטילין".
משה דל קסטלאצו היה צייר פורטרטים בוונציה במאות ה-15 וה-16. דוד הראובני משבח אותו מאוד על כך שהתיידד איתו עם הגעתו מחצי האי ערב אל ונציה ב-1524.המוניטין של משה דל קסטלאצו כצייר הגיע הרבה מעבר לגטו של ונציה, והוא היה ידוע היטב באיטליה.
ב-1521, לאות הכרה בכישרונו הגדול, מועצת ונציה העניקה לו את הזכות למכור את חיתוכי העץ של החומשים אשר יצר.
שמעון בן יחיאל קסטלאצו היה רב בקהיר.
הוא התמצא היטב בקבלה, והיה ידוע באדיקותו הרבה.
דוד קונפורטי מספר כי נתקל בפסיקה שמקורה ביהושוע שונצין, הרב של קונסטנטינופול בתקופת דון יוסף נשיא, שבה שונצין מפעיל את הסמכות של שמעון בן יחיאל.
קונפורטי ויוסף סמברי טוענים כי שמעון כתב שתי יצירות:
"מגילות סתרים" - פרשנות קבלית כפי הנראה למגילת אסתר.
חיים יוסף דוד אזולאי מזכיר כ-80 שאלות ותשובות שנתן שמעון.
היה בנו של שמעון, ורב בסלוניקי, רודוס, דמשק וקהיר במאה ה-17. בקהיר היה עמית של אהרן בן חיים.
היה כמעט בן 90 במותו.
אזולאי, חיים יוסף דוד, שם הגדולים, מהדורת בן-יעקב, מקטע 43.
קונפורטי, דוד, קורא הדורות, מהדורת קאסל, עמ' 40.
משפחת רקנאטי היא מהמשפחות הבולטות בקרב אנשי העסקים במדינת ישראל.
עד 2003 המשפחה חלקה עם משפחת קרסו את הבעלות על בנק דיסקונט, שהפך לימים לבנק השני בגודלו במדינה (ואחר-כך השלישי בגודלו) ולבנק הפרטי הגדול במדינת ישראל.
עד 2003 הייתה בבעלותה ובבעלות משפחת קרסו השליטה על חברת אל-ים אניות, שבשיאה הייתה חברה מובילה בעולם בתחום ההובלה הייעודית.
בבעלות בנק דיסקונט הייתה גם השליטה על בנק ברקליס-דיסקונט, בנק מרכנתיל, 25% מהבנק הבינלאומי הראשון, חברת קנדה ישראל
ובנק דיסקונט ניו יורק שבאמצע שנות השמונים היה מדורג כבנק ה-17 בגודלו בניו יורק.
בבעלות משפחת רקנאטי היה גם בנק DBTC בשווייץ
בבעלותה הייתה גם חברת הספנות Overseas Shipholding Group, שבשיאה הייתה אחת משתי החברות ההובלה הימית הגדולות בעולם.
עד 2003 המשפחה חלקה בעלות על קבוצת אי.די.בי עם משפחת קרסו, שהייתה קבוצת ההשקעות הגדולה בישראל, משפחת רקנאטי ניהלה את עסקי הקבוצה.
חברת השקעות דיסקונט ואילנות בטוחה, שהיה בית ההשקעות הגדול בישראל.
ליאון יהודה רקנאטי נולד וגדל בסלוניקי שביוון.
הוא נצר לרבי מנחם רקנאטי, שחי במאה ה–13 והיה פוסק הלכה נודע ומקובל.
שם המשפחה לקוח מהעיירה רקנאטי שבמזרח איטליה, בה חיה קהילה יהודית.
במאות ה-15 וה–16 הפכה העיירה למרכז היהודי החשוב ביותר בנפת מצ'רטה.
המשפחה הגיעה לסלוניקי באמצע המאה ה-19 דרך האי היווני זקינתוס אחרי שנערכו בו פרעות ביהודים.
בילדותו למד ליאון רקנאטי תורה, אך רכש גם השכלה כללית.
בשנת 1908 ייסד ביחד עם חבריו פלורנטין, עוזיאל ומטלון את "בני ציון", המועדון הציוני הראשון בסלוניקי.
ב-1928 היה ממייסדי לשכת "בני ברית" בעיר, בתחילה היה מזכירה הכללי ואחר-כך נשיאה, ובאמצעותה רקם קשרים בין קהילת יהודי סלוניקי ליהדות העולם והשתתף כנציגה בקונגרס הציוני ב-1933. הקים קרן מלגות לסטודנטים יהודים, מפעל תרגום וקורסי השכלה.
כיהן כראש הקהילה היהודית בסלוניקי.
ביוון ניהל את בית החרושת לטבק "פומארו".
ליאון רקנאטי עלה לארץ ישראל ב-1935. באותה עת מנו יהודי סלוניקי 7,500 איש, והיוו את הקיבוץ הגדול ביותר של יוצאי עיר אחת.
ב-1935 הקים יחד עם משה קרסו ומשה אלבו את "בנק ארץ-ישראל לדיסקונט בע"מ", בהון של 60 אלף ליש"ט.
בשנת 1943 היה סך הפיקדונות בבנק 417 אלף ליש"ט ומאזנו 800 אלף ליש"ט.
ב-1944 רכש בנק דיסקונט את מרבית מניותיו של בנק מרכנתיל החיפאי.
בשנות הארבעים הקים חסידוף ביחד עם בנו של ליאון, הארי רקנאטי, את "החברה לנכסים ובניין", שצמחה והפכה לאחת מחברות המקרקעין הגדולות בישראל בשנות השמונים של המאה ה-20.
למן עלייתו לישראל הצטרף רקנאטי להנהלת "קרן היסוד".
הקים את החברות להתיישבות "בנים לגבולם" ו"לשדה" להקמת ישוביים חקלאיים ספרדים בארץ ישראל ולתמיכה ביישובים קיימים, ועזר להקים את צור משה, כפר חיטים ובית הלוי.
היה חבר מועצת "הסוכנות היהודית", וב-1936 השתתף כציר בקונגרס היהודי העולמי בז'נבה.
הוא הקים יחד עם משה קרסו וה' פרץ את "קרן פלורנטין" להצלת ילדים יהודים עזובים.
הקים את המכון הגאוגרפי באוניברסיטה העברית ותמך בסופרים ובמשוררים.
ב-1936 הקים את "מטבח זול לנזקקים", שהיה בית תמחוי לעולי יוון.
ב-1938 הקים את "קרן למתלמדים", מפעל המלגות בו זכו מאה תלמידי תיכון והשכלה גבוהה ספרדים.
ניהל את מועדון התרבות "קדימה", שהיה ממרכזי התרבות של תל אביב.
עזר בהקמת "בית סוקולוב" לעיתונאים עבריים.
היה ראש העדה הספרדית בתל אביב.
ליאון רקנאטי נפטר בגיל 54 משטף דם בבטנו.
השירות הבולאי הוציא ב-1985 בול הנושא את דיוקנו, והחברה הישראלית למדליות ולמטבעות הוציאה מדליות עם דיוקנו.
בניו הקימו לזכרו מוסדות שונים, בהם את בית האבות ליאון רקנאטי בפתח תקווה, בית הספר למוסמכים במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ובית הכנסת היכל יהודה בתל אביב לזכר קהילת סלוניקי.
אחיו המבוגר, אברהם רקנאטי, היה כתב של די וולט וג'ואיש כרוניקל, סגן ראש עיריית סלוניקי, עלה לישראל בשנת 1933 והיה חבר הכנסת הראשונה מטעם תנועת החרות.
ליאון רקנאטי היה נשוי למתילדה ספורטה, נצר למגורשי ספרד, בת למשפחת סוחרים ולהם נולדו ארבעה ילדים: זכריה, דניאל, רפאל ויעקב.
הדור השני - ארבעת בניו של ליאון רקנאטי הסב
בשנת 1949 רכשו בעלי דיסקונט את השליטה ב"חברה הישראלית למימון והשקעות", שעד אז עסקה בנדל"ן.
מאותה עת השקיעה בחברות תעשייה.
ב-1950 קיבלו בני רקנאטי את הזיכיון למפעל הצמיגים "ג'נרל" (לימים "שמשון"), ובאותה שנה השתתפו בייסוד חברת הביטוח "הפניקס" ביחד עם משפחת חכמי.
ב-1961 הקים בנק דיסקונט את חברת דיסקונט השקעות.
חברת ההשקעות הנפיקה איגרות חוב ונכנסה לבורסה של לונדון, רכשה חצי מחברת ישקר, ייסדה את להבי ישקר, השקיעה בחברות אלביט, אלרון ואלסינט, ייסדה את חברת ברינקס המקומית, והייתה שותפה בייסוד בית החרושת ירלובה והחברה הישראלית למחקר ולפיתוח.
בשנים 1968–1985 היה מנהל החברה דן טולקובסקי.
הם הקימו את הבנק לפיתוח ומשכנתאות, בראשו עמד בנו גיטר עד שנת 1966 ואחר כך כיהן כיו"ר מועצת המנהלים שלו.
דיסקונט היה מ-10 הגופים השותפים בהקמת קונצרן כלל שבראשו עמד בנו גיטר.
ב-1969 הקימו דני ורפאל רקנאטי את חברת האחזקות אי די בי ששלטה על בנק דיסקונט והחברות בנות הקשורות אליו.
באוקטובר 1983 פרץ בישראל משבר מניות הבנקים.
במשפט הבנקאים הורשעו כל ראשי הבנקים הגדולים בשל אחריותם לוויסות מניות הבנקים.
ניהול אידיבי ובנותיה השקעות דיסקונט וכלל נותר בידי משפחת רקנאטי.
ב-1991 רכשו המשפחות את השליטה בחברת האחזקות אי די בי מידי ממשלת ישראל תמורת 230 מיליון דולר.
בין השקעותיה הבולטות של אי די בי היו: סלקום, סאיטקס, גילת תקשורת, טלעד, שופרסל, דלק, נכסים ובניין, אלרון, תבל, טמבור ונייס (נכון ל-1998).
לאי די בי היה חלק בבעלות על ברק, כיתן, ECI Telecom, פולגת, מבטח שמיר, פולגת, נכסים ובניין, רב בריח, תפרון, כליל, כלל החזקות ביטוח וקרנות הון סיכון (נכון ל-1999)
אי די בי הייתה בעלת מניות גם בחברות אורמת, כלל ביטוח, אזורים, כלל אלקטרוניקה, אלביט, יפאורה ונייר חדרה (נכון ל-2001).
ב-1996 ניתן פסק הדין על ידי בית המשפט העליון בערעור משפט הבנקאים לפיו מבוטלים ענשי המאסר ונותר רק הקנס הכספי.
ב-1996 הגדילה אי די בי את השליטה על קונצרן כלל באמצעות רכישת מניות מידי בנק הפועלים.
השקעות דיסקונט הייתה בעלת השליטה יחד עם בנק הפועלים בקבוצת דלק עליה השתלט יצחק תשובה, בסיוע בנק הפועלים בהשתלטות עוינת ב-1998.
ב-1952 הקימה משפחת רקנאטי את בנק DBTC בשווייץ (דיסקונט בנק אנד טראסט קומפני), ב-1998 ניהל הבנק נכסים בהיקף של 16 מיליארד פרנקים שווייצריים.
בדירוג הבנקים הזרים בשווייץ DBTC היה חמישי בהיקף המאזן שלו ורביעי בהונו העצמי, באותה שנה פתח הבנק נציגות בישראל.
בשנת 2002 נמכר הבנק השווייצרי למשפחת דה פיצוטו שמיזגה אותו לתוך בנק UBP שבבעלותה.
מאמצע שנות החמישים הפעיל בנק דיסקונט שתי קרנות פילנתרופיות: האחת, "קרן המצוקות", שתרמה כספים בעקבות פנייתם של אנשים פרטיים והשנייה "קרן התרומות", שתרמה למוסדות.
החל מאמצע שנות השישים הפעילה המשפחה קרן פילנתרופיה פרטית, קרן יהל ע"ש יהודה ליאון רקנאטי שהקצתה אחוזים מדמי הניהול שקיבלו הבעלים מרווחי הבנק ושיעור תרומותיה היה גדול בהרבה משל הקרנות של הבנק.
בהמשך בשנות ה-70 וה-80 תרם בנק דיסקונט לתרבות ולאמנות באמצעות מסגרת שהקים ליאון רקנאטי בשם "מפעלות דיסקונט".
לאחר מות אביו לאון בשנת 1945, בהיותו בן עשרים ושש, נכנס לתפקיד מנהל בנק דיסקונט.
בראשית שנות החמישים עבר לז'נבה.
הוא הקים רשת של בנקים באירופה, עשה גם עסקים בדרום אמריקה ורכש את בנק ראלי בלונדון אליה עבר להתגורר.
ב-1970 הסתכסך עם אחיו, ניתק מגע עם המשפחה והתמקד בעסקי הבנקאות שלו.
בשנת 2000 הקים את "קרן הארי ומרטין רקנאטי".
(ששונתה לקרן הארי רקנאטי) תחתיה פועלים שני גופים — "מוזיאוני ראלי"
— גוף פרטי המופקד על המוזיאונים שהקים (באורוגוואי, צ'ילה, קיסריה וספרד) המוקדשים לאמנות לטינו-אמריקאית ואוסף האמנות של רקנאטי.
והשני תאגיד ראלי, שמאגד נכסים שהיו לרקנאטי והשקעות פיננסיות שונות.
הוא היה נשוי לפאולין גולדברג, ולהם הייתה בת, רנה, שנפטרה בשנת 2002 בגיל 43. נישא בשנית למרטין, רופאת נשים.
הארי רקנאטי הוריש את כל כספו לקרן.
ב-1954 התמנה ליו"ר מועצת המנהלים ומנכ"ל בנק דיסקונט.
בשנת 1969 ייסד את אי די בי, ב-1981 הוקמה אידיבי פיתוח.
בבעלות החברה היו השליטה בחברות ההשקעות פי אי סי ויתרון, רוב מניות דיסקונט השקעות, שליש ממניות קנדה-ישראל, מניות קבוצת דיסקונט בכלל ישראל ומניות בחברת ההשקעות של הברון דה רוטשילד ישרופ.
הוא תרם להקמת בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל –אביב.
כיהן כיו"ר דירקטוריון בנק DBTC בשווייץ.
באפריל 1981 פרש מהניהול הפעיל של דיסקונט לאחר שלקה בפרקינסון.
בתקופתו הבנק הפך לשני בגודלו במדינה ואחד ממאתיים הבנקים הגדולים בעולם.
ב-1946 דניאל רקנאטי נישא למטילדה, בתו של אנגל קרסו ולהם נולדו שני ילדים: ליאון רקנאטי ויודי יובל רקנאטי.
משפחת רקנאטי תרמה להקמתו של המוזיאון הלאומי למדע טכנולוגיה וחלל מדעטק, לזכרם של דניאל ומטילדה רקנאטי.
ב-1949 עבר להתגורר בניו יורק.
ב-1956 הקים את נציגות בנק דיסקונט בניו יורק, שנהפך לבנק מסחרי ב-1961.
עד לשנת 1981 ניהל את עסקי דיסקונט בניו יורק ומשאחיו דניאל חלה ופרש מתפקידי כמנכ"ל ויו"ר בנק דיסקונט, תפש את מקומו כיו"ר מועצת המנהלים של הבנק.
בראשית שנות ה-50 נשלח לניו-יורק לארגן הובלת סחורות למדינה הצעירה.
הוא הקים שורה של שותפיות שרכשו אניות הובלה שבהמשך אוחדו והפכו לחברת ספנות מהגדולות מסוגה.
ב-1969 רכש חלק מחברת הספנות Overseas Shipholding Group, בשנות התשעים היו בעל השליטה העיקרי עם 19% מההון.
הקים וניהל את הסניף של בנק דיסקונט בניו יורק.
החל מ-1983 כיהן כיו"ר ומנהל עסקים ראשי של קבוצת אי די בי., אבל ב-1986, בעקבות דו"ח בייסקי, פרש מהבנק יחד עם בני המשפחה האחרים.
הוא תרם יחד עם אחיו להקמת קתדרה בטכניון ובית ספר לאחיות באוניברסיטת בן-גוריון.
רפאל רקנאטי נישא לדינה הטנה, אמנית, אותה פגש בעת שהיה שליח ההגנה באלכסנדריה.
להם נולדו שני בנים: אודי ומייקל.
ב-2003 תרמו 15 מיליון שקל להקמת מרכז גנטי במרכז רפואי רבין בבית החולים בילינסון.
למד בגימנסיה העברית הרצליה, מהנדס אניות בהכשרתו בעל תואר שני מאוניברסיטת מישיגן, ארצות הברית.
היה חבר בהגנה, שירת בפלמ"ח ובצה"ל.
כיהן כמנכ"ל חברת אניות משא "אל-ים" וכסגן נשיא לשכת הספנות הישראלית.
בשנת 1952 התחתן עם אלין בת אהרן רוזין, אותה פגש בעת לימודיו בארצות הברית, להם נולדו שלושה בנים: לי-און יהודה דוד ואריאל.
שלושת האחים: דניאל, רפאל ויעקב (ז'ק) קבורים בבית הקברות טרומפלדור בחלקת קבר משפחתית.
לשלושתם נולדו בנים בכורים וכל אחד מהאחים קרא לבנו בכורו על שם אבי המשפחה: בנו של דניאל - ליאון יהודה יליד 1948, בנו של רפאל -יהודה ליאון-אודי יליד 1949, ובנו של יעקב - ליאון יהודה-לני יליד 1953.
ב-1999, לאחר פטירתו של רפאל רקנאטי, שכיהן כיו"ר אי די בי, התמנו ליאון ואודי רקנאטי ליו"רים משותפים של הקבוצה, אז משפחת קרסו שלטה ב-21% מאי די בי, ומשפחת רקנאטי ב-30%.
אודי עמד בראש דיסקונט השקעות וליאון בראש קבוצת כלל.
בשנת 2003 משפחת רקנאטי מכרה את חלקה בחברת אי די בי לנוחי דנקנר ומשפחות מנור ולבנת, תמורת 430 מיליון דולר, לפי שווי חברה של 840 מיליון דולר;
שנה קודם לכן שווי החברה היה 1.3 מיליארד דולר.
כשהבעלות המשפחתית התחלקה בין בני רפאל רקנאטי (40%), בני דניאל רקנאטי (40%) ובני יעקב רקנאטי (20%).
ב-2002 מכרה המשפחה את בנק DBTC משווייץ.
בבעלות המשפחה הייתה חברת הספנות Overseas Shipholding Group , שבשיאה הייתה השנייה מסוגה בעולם, אודי ובן דודו אריאל ישבו במועצת המנהלים שלה.
ב-1985 המשפחה תרמה תרומה ראשונית של 1.5 מיליון דולר להקמת מוזיאון מדע בטכניון בשכונת הדר, חיפה ע"ש דניאל ומטילדה רקנאטי.
ב-1998 המשפחה תרמה 3.5 מיליון דולר להקמת מכון מחקר למצבי לחץ במרכז רפואי רבין.
היה משנה למנכ"ל בנק דיסקונט.
החל מ-1986 כיהן כמנכ"ל משותף של אי די בי אחזקות לצד אודי רקנאטי.
היה יו"ר חברת שופרסל וחברת דלק בשנות ה-90 היה יו"ר חברת כלל ישראל, חברת כלל תעשיות וחברת אזורים.
מונה בשנת 1999 ליו"ר משותף של אידיבי.
היה יו"ר אידיבי אחזקות עד למכירתה לנוחי דנקנר בשנת 2003.
באותה שנה הקים את חברת "גלנרוק ישראל" חברת השקעות המתמקדת בטכנולוגיה ומדעי החיים, במסגרתה הוא מנהל היום (2018) את עסקיו.
בשנת 1985 הצטרף למוזיאון המדע בחיפה וקרא לו על שם הוריו: מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בטכניון, חיפה, מרכז דניאל ומטילדה רקנאטי; ומאז 1991 משמש יו"ר מדעטק.
בשנת 2000 הקים את עמותת תפוח שמטרתה הכשרת ילדים ובוגרים מעיירות פיתוח לשימוש באינטרנט.
נכון לשנת 2009 הוכשרו במסגרתה 480 אלף איש.
הקים ביחד עם פרופ' יעקב קופ, אלי אלאלוף, מנכ"ל קרן רש"י, וסטנלי צ'ייס את פרס רקנאטי, הכולל שני פרסים: פרס המורה היזם ופרס העובד הסוציאלי היזם.
מכהן כסגן יו"ר האגודה למלחמה בסרטן, ויו"ר פרויקט קולנוע שליד קרן רבינוביץ.
מרכז את פעילותו הפילנתרופית באמצעות קרן יהל.'
הקים את מרכז מורשת סלוניקי ויוון בבית האבות על שם סבו ב-2011 ו-2012 נכלל ברשימת עשרת הנדבנים הגדולים ביותר של ישראל ביחס להונם.
ב-1999 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון וב-2002 מטעם אוניברסיטת תל אביב,
ב-2011 זכה באזרחות הכבוד של העיר חיפה.
ליאון רקנאטי מתגורר בתל אביב.
נשא בראשונה את מירה, אמנית ופסלת, אב לדפנה, ולדניאל, הבעלים של חברת ההשקעות רודיום, שרכשה ב-2015 את השלד הבורסאי של אי די בי אחזקות ואב למאי מזוגתו לשעבר שולה.
ילידת 1951. הקימה ביחד עם הפסיכיאטר ד"ר יוסי הדר את נט"ל (המרכז לסיוע נפשי וחברתי לנפגעי טראומה על רקע לאומי).
ב-2011 דורגה ברשימת הנדבנים הבולטים בישראל ביחס להונם.
זכתה בפרס רפפורט על הקמת נט"ל ופעילותה החברתית והפילנתרופית.
בשנת 2013 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
מנהלת את עסקיה במסגרת חברת "גנדיר השקעות" ואת פעילותה הפילנתרופית היא מנהלת במסגרת קרן גנדיר.
היא אלמנתו של ד"ר ישראל (רולי) יובל ואם לשלוש בנות.
היא חיה בהרצליה ובתל אביב.
יליד שנת 1949. כיהן כמשנה למנכ"ל בנק דיסקונט ואחראי על פעילותו הבינלאומי של הבנק.
לאחר פרסום מסקנות ועדת בייסקי ב-1986 עזב יחד עם אביו את הנהלת הבנק ועבר להנהלת אי די בי.
בשנת 1997 מונה ליו"ר חברת השקעות דיסקונט ומ-1999, יו"ר-משותף של אי.די.בי.
מאז 2003, הוא מרכז את עסקיו באמצעות חברת "נפתלי השקעות".
אודי רקנאטי מרכז את פעילותו הפילנתרופית באמצעות הקרן המשפחתית הנושאת את שם הוריו Dina & Raphael Recanati Family Foundation.
מכהן כיו"ר הדירקטוריון של המרכז הבינתחומי הרצליה ותרם 20 מיליון דולר להקמה ופיתוח של בית הספר הבינלאומי על שם רפאל רקנאטי.