tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת חגיגות יובל ה-100 של המושב בשנת 2012 נחנך במושב מוזיאון – עין-חי כפר מל"ל – המציג את הרעיון מ"ראשית ההתיישבות כמושב פועלים ועד למושב עובדים" ותפקידו לשמר את מורשת המושב ובו מסמכים, צילומים וחפצים שונים.
המוזיאון פועל בחסות המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
8 מהבנים הראשונים של היישוב נפלו במלחמת השחרור בעת שירותם בפלמ"ח.
בכפר מל"ל שכנו גם משרדי המועצה האזורית "הירקון" שהוקמה ב-1950. ב-1980, שונה שמה ל"דרום השרון" עקב איחודה עם המועצות האזוריות "מפעלות אפק" ו"השרון התיכון".
ב-2011 עברו משרדי המועצה האזורית לקריית החינוך ליד נווה ירק.
הסופר, העיתונאי ועורך ירחון "השדה" בשנים 1958–1996, יוסף מנחם מרגלית (1925–2008), התגורר עם משפחתו במושב כל חייו.
כְּפַר מוֹנַשׁ (או כפר מונאש) הוא מושב עובדים בעמק חפר באזור שפלת חפר.
היישוב ממוקם מצידו המזרחי של כביש 4 ומצפון-מערב לכביש 5711 (המכונה גם: "כביש הארנבות") מול בניין המועצה האזורית עמק חפר, קריית החינוך ע"ש דוד בן-גוריון בעמק חפר ומכללת "רופין".
כפר מונש הוקם ב-1946 על ידי יהודים ששירתו בפלוגת המודדים 524 בגדודי חיל ההנדסה המלכותי של בעלות הברית שלחמו באל-עלמיין.
תפקיד חיילי הפלוגה, שהיו מהנדסים, צלמים ומשרטטים, היה להכין מפות ותצלומים.
שירותם זכה להוקרה רבה מצד מוסדות הצבא.
בעת שירותם, החליטו חברי הפלוגה להקים, עם תום המלחמה, מפעל התיישבותי שיהיה מבוסס על ניסיונם במקצוע הדפוס.
הם תכננו להקים מושב עובדים שיתופי, שיהיה מבוסס על מפעל דפוס כמו גם על חקלאות.
הם יצרו קשר עם המוסדות המיישבים בארץ, תכננו את המושב העתידי ודאגו למימון.
לאחר משא ומתן ממושך נקבע המקום בעמק חפר.
הקק"ל הקצתה נחלות לששים משפחות.
קרן היסוד הקציבה סכום ראשוני לבניית המשק החקלאי, מתוך ההקצבות לחיילים משוחררים.
את בניית בית הדפוס מימנו החברים עצמם.
כשהגיע היום, עלתה פלוגת הארגון על הקרקע ב-16 במאי 1946.
מייד הוקם מחנה זמני, חדר אוכל ואוהלים.
הם החלו להכשיר את הקרקע למשק החקלאי ובהכנות לבנייני המגורים.
המושב עלה למבני הקבע בינואר 1947. על פי התכנון הראשוני, היה המשק החקלאי משותף לכל חבריו.
המתיישבים הקימו במקום בית דפוס לצד העבודה החקלאית.
בית הדפוס היה באותן שנים הדפוס המשוכלל והמתקדם בארץ ועסק גם בהפקת מפות ואטלסים.
אולם משבר כלכלי בתחילת שנות ה-50 הוביל לסגירתו בשנת 1953, ולביסוס החקלאות כמקור פרנסה עיקרי של מרבית התושבים.
האוכלוסייה המייסדת עזבה ברובה את המושב עם תחילת המשבר, ובשנת 1953 שינה המושב את צורת ההתיישבות ממושב שיתופי למושב עובדים.
ליד הכפר הוקמו המפעלים הכלליים של האזור- המדרשה (שהפכה ברבות הימים למכללה על שם ארתור רופין), בית הספר התיכון של העמק על שם בן-גוריון, והאמפיתיאטרון.
האמפיתיאטרון הוקם על ידי המועצה ב־1950, בעקבות צורך בבמה משותפת וגם מתוך רצון להעסקת מובטלים.
מקומו נקבע ליד כפר מונש כהמשך טבעי למדרשה לחקלאות על שם רופין, לימים מכללת רופין.
שטח היישוב הוא 2,700 דונם.
ענף החקלאות העיקרי הוא פרדסנות, אך ישנן גם חממות פרחים, לולי תרנגולות ותרנגולי הודו, אווזים ורפתות.
במהלך שנות ה-90 נבנתה במושב הרחבה לבנים ממשיכים שהובילה לגידול דרמטי במספר התושבים במושב.
בשנת 1962 מצא צבי יצהר בשטחי היישוב, בתוך גזע עץ, אוסף של כלי נחושת שזכו לכינוי "מטמון כפר מונאש".
האוסף כולל מספר רב של פריטים, מרביתם זוהו ככלי נשק ועבודה.
האוסף כלל עשרות גרזנים וכילפים עשויים נחושת, אזמלי נחושת, סכין גדולה, מסור גדול נושא עיטור שנעשה בחרט, מאות "קשקשים" (לוחיות נחושת מכווצות ששימושם לא ידוע ושימשו אולי כאמצעי תשלום), ראש אלה, מספר קטן של כלי נשק, וחפץ גדול בצורת סהר.
סגנון הכלים המיוחדים במכלול (דוגמת המשור והסכין) הוא מצרי, ויש המעריכים כי הם מזמן המושבה המצרית מימיו של נערמר.
מאחר שהמטמון נמצא ללא הקשר ארכאולוגי כלשהו, יש מי שהציעו שמדובר באוסף של "גדוד עבודה"- דוגמת יערנים בפיקוד מצרי, שתפקידם לספק מוצרי עץ למצרים.
האוסף תוארך לתקופת הברונזה הקדומה (2950–2650 לפנה"ס) על בסיס גרזן אפסילון שנמצא בין הכלים.
הגרזן באוסף של כפר מונש מזוהה כאב טיפוס לסוג זה של גרזנים, שמופיע במכלולים מתקופת הברונזה הקדומה ג', ועל כן מתוארך לסוף תקופת הברונזה הקדומה ב'.
כפר נחום היה יישוב בחופה הצפוני של הכנרת, לא הרחק מכורזים, בבקעת עין שבע, שהתקיים מהתקופה החשמונאית ועד התקופה הביזנטית בארץ ישראל.
האתר משמש בימינו כגן לאומי, המשתרע על-פני שטח של 1,728 דונם.
על פי המסופר בברית החדשה, קבע ישו בכפר נחום את מרכז פעילותו במשך תקופה ארוכה, ואחדים משנים-עשר השליחים (פטרוס הקדוש ואחיו אנדראס הקדוש, וכן יעקב בן זבדי ואחיו יוחנן) התגוררו במקום.
היינריך קוהל וקרל ואצינגר ערכו חפירה ארכאולוגית ראשונה במקום בשנת 1905, במסגרת סקר מקיף שלהם על בתי כנסת עתיקים בגליל.
הם חשפו כמעט את כל האתר, אך משביקשו לחזור ולהשלים את חפירתם שנתיים לאחר מכן, סירבו האבות הפרנציסקנים לאפשר להם את הדבר, בטענה שיעשו זאת בעצמם.
בשנים 1921–1926 ניהל הארכאולוג הפרנציסקני גאודנציו אורפלי את החפירות בכפר נחום, שבהן נחשף המבנה המתומן (שנקבע במסורת הנוצרית כביתו של פטרוס) וכמו כן שוחזר חלק מבית הכנסת.
החפירות נפסקו במותו ב-1926 והתחדשו רק ב-1986 על ידי הארכאולוגים הפרנציסקנים וירגיליו קורבו וסטניסלאו לופרדה מטעם בית הספר הפרנציסקני למקרא.
כפר נחום נזכר בברית החדשה, בכתבי יוסף בן מתתיהו ובמדרש:
כפר נחום הוקם במאה השנייה לפנה"ס, כפי שמעידים מטבעות חשמונאיים מתקופה זו שנמצאו באתר.
בתקופת שלטון הרומאים שימש הכפר כמוצב מכס, והגן עליו חיל מצב בפיקוד קנטוריון.
כפר נחום לא השתתף במרד הגדול ובמרד בר כוכבא.
בשנת 749 הכפר נהרס עד היסוד ברעידת אדמה; מעט מאוחר יותר נבנה מחדש צפונית-מזרחית למיקומו הישן.
במאה ה-11 הכפר ננטש, וככל הידוע לא נבנה מחדש בתקופה הצלבנית, חרף מרכזיותו בנצרות.
בשנת 1838 זיהה אדוארד רובינסון את כפר נחום, בו בית הכנסת נותר כמעט שלם.
בסוף המאה ה-19 התיישב במקום כומר פרנציסקני שרכש את המקום מידי הבדואים והקדיש את חייו לשיקום העתיקות במקום.
כנסיית בית פטרוס: בחפירות ארכאולוגיות שערכו הפרנציסקנים במיקומו הראשון של כפר נחום התגלתה כנסייה מתומנת מהמאה ה-5, שנבנתה מסביב למבנה קדום יותר (כנראה מהמאה ה-1) בעל חדר יחיד.
מבנה זה נקבע במסורת הנוצרית כביתו של פטרוס.
הפרנציסקנים המחזיקים במנזר במקום, בנו מעל האתר כנסייה חדשה בשנת 1990.
במיקומו השני של כפר נחום, אחרי רעידת האדמה של 749, כ-150 מטרים מכנסיית בית פטרוס, ניצבת היום כנסיית שנים עשר השליחים ומנזר יווני-אורתודוקסי, שהוקמו בשנת 1931. כמעט כל קירותיה של הכנסייה מקושטים בפרסקאות עשירים.
בית הכנסת בכפר נחום: במקום נמצאו שני בתי כנסת כאשר האחד, הבנוי אבני גיר, מצוי על גבי משטחו של הקודם, הבנוי אבני בזלת.
בית הכנסת העליון מתוארך לתקופה הביזנטית ולפי ממצא המטבעות שמתחת לאבניו לא לפני המאה ה-5 לספירה.
תיארוכו של בית הכנסת הקדום נמצא במחלוקת כאשר המסורת הנוצרית טוענת שזהו בית הכנסת שישו ביקר בו, כמתואר בברית החדשה (המאה ה-1).
בקרבת בית הכנסת נמצאו שרידים של מאוזולאום יהודי, ובו ארונות קבורה.
ממצא יחיד במינו הוא עגלה (ארון קודש?) חקוקה על אבן.
במזרחו של הגן הלאומי הוקם אזור נופש שכולל מבנה מבואה מאבני בזלת ובו תחנת מידע, משרדים וחנות; ולידו מזח סירות צף.
סביב המבואה ניטע גן ובו שבילי הליכה מרוצפים ו"מרכיבים מתחומי הטבע, הארכאולוגיה, המורשת היהודית והדת הנוצרית".
לאורך הכביש המוליך אל מגרש החניה, נטעה שדרת דקלים באורך של כמאה מטרים.
באתר מתחילה טיילת באורך של 3.5 ק"מ המוליכה אל עין שבע, ומהווה חלק משביל ישו.
כְּפַר סאלְד הוא קיבוץ באצבע הגליל, על מורדות הגולן בשולי עמק החולה, 7 ק"מ ממזרח לקריית שמונה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
הקיבוץ נקרא על שם הנרייטה סאלד, "אם עליית הנוער".
השם "סָאלד" (נהגה: סוֹלְד) הוא על פי הכתיב שהיה מקובל בעת הקמתו, בהתאם להגייה האשכנזית.
מייסדי הקיבוץ היו עולים מהונגריה, מגרמניה ומטרנסילבניה, שהתיישבו בשנת 1934 בחצרות איכרים בגדרה.
בשנת 1935 עברו למחנה שמוקם כקילומטר וחצי מדרום למושבה, המקום כונה בפי מייסדיו "שער הנגב".
בתאריך 15 באוגוסט 1937 הועלה היישוב על הקרקע על ידי חברי הגרעין המיישב, במסגרת יישובי חומה ומגדל, בנקודה שבה הוקם מאוחר יותר קיבוץ חפץ חיים ונקרא "כפר סאלד".
אולם בשל קשיים בהספקת מים ליישוב, ננטשה הנקודה וחבריה שבו למחנה "שער הנגב" שמדרום לגדרה.
במשך שנים אחדות התלבטו חברי הקיבוץ בין הצעות שונות למיקום יישוב הקבע שלהם, בהן, בין השאר אדמות הוּג' (לימים קיבוץ דורות) ונקודות אחרות בדרום.
בראשית שנות ה-40 הובטחו להם אדמות נעמה שבעמק החולה, אולם בעקבות לחצים מצד הנהגת תנועת נצ"ח על מזכירות הקיבוץ המאוחד, ניתנו הקרקעות ל"קיבוץ האנגלו-בלטי" של תנועה זו, לימים כפר בלום.
לבסוף, בתאריך 13 בנובמבר 1942, עלו על הקרקע בנקודת הקבע בגליל, בשולי המורדות המערביים של רמת הגולן, במרחק כ-300 מטרים בלבד מגבול סוריה.
הקרקעות שנמסרו לקיבוץ היו משובצות אבני בזלת, ובמשך עשרות שנים עסקו החברים בסיקול האבנים מהשדות, כשכל חריש העלה אבנים חדשות אל פני השטח.
בתאריך 9 בינואר 1948 הותקף הקיבוץ מכיוון הגולן בידי כוח סורי גדול שמנה כ-200 ערבים, במה שנחשב להתקפה הערבית הגדולה הראשונה על יישוב מבודד במלחמת העצמאות, והראשונה שבאה מעבר לגבול.
הצבא הבריטי הוזעק למקום וסייע בהדיפת ההתקפה.
בקרב נהרגו חבר הקיבוץ איש "ההגנה", ועשרים וארבעה לוחמים ערבים.
היו גרסאות שונות בקשר לזהות התוקפים.
משה דיין שנשלח לגליל לבירור העניין טען שזו הייתה פעולה צבאית סורית שאליה נלוו גם תושבי המקום.
דו"ח בריטי ציין שההתקפה בוצעה על ידי הבדווים מרמת הגולן, אנשיו של האמיר פאעור, בתגובה למות שניים מאנשיו בפשיטה של הפלמ"ח על הכפר אל-חיסאס .
על פי ההיסטוריון אברהם סלע הפשיטה בוצעה על ידי הבדווים אולם תואמה עם משרד ההגנה הסורי ונועדה לשמש הסחה לכניסת גדוד "ירמוכ השני" של צבא ההצלה לארץ ישראל.
זמן מה לאחר המתקפה פונו ילדי הקיבוץ לעין חרוד, שם שהו במשך כמה חודשים.
בשנת 1952 עבר הקיבוץ משבר, כאשר במהלך הפילוג בקיבוץ המאוחד עזבו אותו כמחצית מחבריו, שמרביתם עברו לגבעת חיים איחוד.
בעקבות זאת החל הקיבוץ לקלוט גרעינים של עולי אמריקה הדרומית, במיוחד מברזיל, מארגנטינה ומצ'ילה.
בימים הראשונים של מלחמת ששת הימים, טרם פעל צה"ל כנגד הצבא הסורי, הפגיזו הסורים קשות את יישובי עמק החולה.
למעלה מ-300 פגזים התפוצצו בשטחו וגרמו נזק למבנים רבים.
בעבר הייתה לקיבוץ רפת חלב שחוסלה בתחילת שנות ה-70.
על מדרגת הגולן מעל כפר סאלד מתנשא גל סלעי בזלת גדול המכונה "צוק זָקֶף".
במורדות ההר מדרום לקיבוץ נובעים מעיינות אחדים, בהם עין זרזיר , עין שמיר ועוד.
מי המעיינות מוזרמים בחלקם לקיבוץ ומשמשים את רשת המים שלו, וחלקם נאגר בבריכת אגירה בשולי הקיבוץ לצורכי השקיית השטחים החקלאיים.
בריכת האגירה שימשה בעבר גם לשחייה, עד להקמת בריכת שחייה בקיבוץ ב-1961. בעמק, לרגלי תל קליל שממערב לקיבוץ, נובע עין קליל, שמימיו חמים יחסית (כ-22 מעלות צלזיוס), ולכן כונה בערבית "עין אל-סח'נה" (המעיין החם).
מימיו זרמו בעבר לנחל קליל, וכיום נקווים לאגם קטן שנחפר באפיק הנחל, ומשם זורמים במערכת תעלות הניקוז של העמק.
מעיין נוסף בטמפרטורה דומה בקע משכבת סלע בעת חציבת יסודות לשכונה חדשה בקיבוץ בראשית שנות ה-70, ומימיו מוזרמים לאגם מלאכותי נוסף במערבו של הקיבוץ.
על תל קליל ישבו מייסדי הקיבוץ באופן זמני עד להקמת נקודת הקבע.
על התל נותר בית אבן אחד ששימש חדר אוכל, ולידו שילוט הסברה על תולדות המקום.
בחפירות שנערכו בו בשנות ה-60, בראשות קלר אפשטין, נמצאו כלים רבים מהתקופה הכנענית.
אתר ייחודי בכפר סאלד הוא "הגן של צביקה", גן פסלים שנבנה על ידי חבר הקיבוץ צבי בס ליד שער הקיבוץ.
הגן משלב כלים חקלאיים ישנים עם פסלים עשויים מאבן המקום, ומשקיף על עמק החולה והרי נפתלי.
גן הפסלים בכניסה לכפר סאלד
כבר מימיו הראשונים של כפר סאלד התפתחה בו תרבות מקומית של יצירה עצמית.
רבים ממייסדי הקיבוץ ניגנו בכלים שונים, והקימו תזמורת שהופיעה בחגים ובהזדמנויות נוספות, גם בפני אנשי הקיבוצים השכנים.
חוג דרמטי נוסד והציג מחזות שונים, ובעיקר אופרטות שאת מילותיהן כתבו חברי הקיבוץ, אנשי החינוך עדי נחמני ושמעון שטרן, חלקם ללחנים קלאסיים וחלקם בלחניו של משה גרינפלד, המורה למוזיקה במקום.
לאחת האופרטות האלה נכתב שיר העלייה לקרקע:
השיר הושר בהזדמנויות רבות והופץ בארץ על ידי חברי תנועות נוער ששהו בקיבוץ בהכשרה, לרוב במבטא יקי מלגלג - "כפר זוֹלְט יהיה קַפּוּץ קָדוֹל מחר".
מסורת מקומית התפתחה גם סביב חג הפסח.
שמעון שטרן ערך הגדה שניתן בה דגש על סיפור יציאת מצרים המקראי והושמטו חלקים רבים מנוסח ההגדה המסורתית.
לכך נוספו בהגדה אזכורים לשואה ולתקומת עם ישראל בארצו, ומוטיבים של אביב וקציר, כיאה לחברה חקלאית.
בשנות ה-60 הודפסה הגדת כפר סאלד בעיצוב מחודש שעשה הצייר דניאל פראלטה, חבר הקיבוץ.
ערבי שביעי של פסח צוינו מדי שנה בערבי תרבות מיוחדים, שבהם הועלו מחזות ומופעים שונים, בהם הפקה מקומית של המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", עיבוד של "שירי המגילה" של איציק מאנגר ועוד.
מופעים אלה משכו אליהם רבים מתושבי הסביבה וחלקם אף הוזמנו להצגות נוספות ביישובים אחרים.
נחום גולן, מפקדה של חטיבת גולני במלחמת העצמאות.
גרשם קורט פרייער, חוקר אמנות ופילוסופיה.
ירון אילתי, אלוף ישראל בשחייה לשעבר.
תרצה הגדיש, אשתו של הזמר מאיר אריאל
אסף לנגלבן ראש המועצה האזורית הגליל העליון
כְּפַר נֶטֶר הוא מושב עובדים במישור החוף ליד העיר נתניה השייך למועצה אזורית חוף השרון ומהווה היישוב הצפוני ביותר בה.
כפר נטר הוקם בשנת 1939 כיישוב חומה ומגדל על ידי בוגרי בית הספר מקוה ישראל.
הכפר נקרא על שמו של קָרְל נֶטֶר שיזם והקים את מקוה ישראל והיה גם מנהלו הראשון.
חלקו של המושב הוותיק כולל 70 משקים חקלאיים ששטחם כ-30 דונם האחד.
ענפי החקלאות העיקריים כוללים פרדסים, מטעי אבוקדו ולולים.
כמו כן פועלים במושב כרם יין, חוות סוסים, דיר ושדות ירקות.
הרחבת המושב הוקמה בשנת 2001. שכונת ההרחבה כוללת 82 מגרשים בגודל חצי דונם ועליהם בתים פרטיים.
במרכז המושב פועל מועדון תרבות ("בית העם") בו מתקיימות מסיבות חגים, הרצאות, חוגים ופעילויות קהילתיות נוספות.
כמו כן פועלים במושב משרדי מזכירות הכפר, סופרמרקט, בית כנסת, מרפאת קופ"ח כללית, מגרש כדורסל ובסמוך לו גן הבנים.
במרכז הכפר מתחם גני ילדים הכולל 4 גנים מטעם המועצה האזורית חוף השרון לילדים בגילאי 3–6. במושב 4 גני משחקים לילדים.
ילדי כפר נטר לומדים בבית הספר היסודי על שם ויצמן בבית יהושע ובבית החינוך המשותף חוף השרון שבשפיים.
כפר נטר הוא היישוב ה-50 מבין 52 יישובי חומה ומגדל.
היישוב נקרא על שם קרל נטר מייסד בית הספר החקלאי מקוה ישראל.
תאריך העלייה לקרקע היה ב-27 ביולי 1939. גרעין המתיישבים הראשון כלל קבוצה של בוגרי מקוה ישראל, קבוצה של בוגרות בית הספר החקלאי בנהלל ובנות ממשק פועלות בית חנה בת"א, סה"כ כ-25 נפשות.
ביום העלייה על הקרקע הגיעו לעזרתם שכנים מיישובים קרובים ויחד הקימו מחנה מוקף גדר ובו מגדל שמירה, 3 צריפים ו-10 אוהלים.
החיים במחנה נמשכו 4 שנים.
החברים חיו בשיתוף, חיי קומונה.
כשנה מיום העלייה לקרקע, היו כבר קרוב ל-1,000 דונם מעובדים.
היבולים כללו שעורה, חיטה, אבטיחים, פול, שעועית, בוטנים ומספוא.
כמו כן היו חמש בהמות עבודה, עגלה, שתי פרות, שני חמורים, ו-450 פרגיות.
ליישוב נוספו אנשים, נערכו חתונות והוקמו משפחות.
בשנת 1943 פורק המחנה והתושבים עברו למגורי הקבע.
לאורך הכפר נפתחה דרך מדרום לצפון ומשני צידיה החלקות.
בראש החלקה ליד הדרך הראשית תוכננו הבתים והמבנים הנוספים כמו לול, רפת וסככה ומאחוריהם - השטח החקלאי.
בין כל שתי חלקות הייתה דרך שירות משותפת וצינור מים משותף שהיה צריך להגיע עד קצה החלקה.
בחלקה שגודלה כ-25 דונמים גידלו ירקות ומספוא.
לחברים לא היה הון עצמי וכל מה שנרכש להקמת המשק היה בכספי התקציב שחולק במשורה.
התקציב אפשר "חצי סוס", סוס אחד לשני משקים שכנים וכך גם "חצי עגלה", "חצי מחרשה" ו"חצי משדדה".
לאורך הכפר, במקביל לדרך הראשית, מהצד הדרומי עד המרכז, הונח צינור מים שהגיע מקיבוץ תל יצחק הסמוך.
התעלה נחפרה בידיים, באתים ובמכושים והמים הספיקו רק בקושי.
רק ב-1945 נחפרה באר בצד הדרומי של הכפר.
הקידוח המוצלח סיפק מים בשפע וצינור המים הוארך עד קצה הכפר.
באותן שנים ראשונות לא היה תקציב לבניית בתי מגורים, לכן נאלצו התושבים לגור במבני הרפתות.
הרפתות נבנו בצורת מלבן בגודל שישה על ארבעה מטרים עם דלת אחת ושני חלונות.
המבנה היה עשוי מבלוקים דקים.
הגג, שהיה עשוי מפלטות בטון טרומי, נבנה בצורה קשתית שהעניקה לו חוזק ללא שימוש בברזל יקר.
כדי למנוע דליפות מי גשמים צופה הגג בשכבת זפת.
עד היום ניתן לראות בחלק מהמשקים מבנים ייחודיים אלו.
ב-1951 בנתה הסוכנות היהודית בתים לתושבי הכפר.
באותן שנים הצטרפו לכפר תושבים נוספים, ביניהם פליטי שואה.
הצטרפו גם חיילים משוחררים ששוכנו ברחוב השלום, שהוא כמעט היחיד שאין לו את כל מכסת הקרקע ליד הבית.
את שארית הקרקע קבלו תושבי רחוב השלום באדמות חנון, אדמות מצפון לכפר שננטשו על ידי הערבים שנמלטו במלחמת השחרור.
בשלב זה מנה הכפר 70 משקים.
הרחוב האחרון שיושב הוא זה הסוגר את הכפר מצפון, כיום רחוב האלון.
הרחוב יושב על ידי אנשים ותיקים בארץ, חלקם יוצאי קיבוצים, שעברו לעיר ושוב חזרו לחקלאות.
לאורך הכפר הייתה דרך עפר שהיוותה את רחובו הראשי.
באמצע שנות ה-60 נסלל כביש בתוואי זה, כיום רחוב ההדרים, והיישוב הפך למסודר ומטופח יותר.
ענפי החקלאות השתנו מרפת וירקות לפרדסים ומטעים.
בשנת 1970 הוקמה שכונה חדשה בכפר בשם "שיכון בנים", כיום צדו המזרחי של רחוב השיטה, לראשונה ללא חלקות חקלאיות.
בשנת 2001 הוקמה שכונת ההרחבה בה 82 מגרשים בשטח של חצי דונם האחד.
השכונה מחוברת למושב בכביש ובנוסף בשביל הליכה מרוצף ומואר בלילה שאורכו כקילומטר, העובר דרך השדות.
כְּפַר מָרְדֳּכַי הוא מושב באזור השפלה, ליד המועצה המקומית גדרה, השייך למועצה אזורית גדרות.
המושב נקרא על שם מרדכי עליאש, הציר הראשון של מדינת ישראל בבריטניה.
את היישוב הקימו עולים מאנגליה, מסקוטלנד ומדרום אפריקה, בשנת 1950, על אדמות של הכפר הערבי בשית שנחרב במלחמת העצמאות.
אבן פינה למושב הונחה בנובמבר 1950.
המושב משויך לתנועת האיחוד החקלאי.
בשנות החמישים עסקו חברי הכפר בחקלאות וגידולי שדה.
בשנות השישים נשתלו פרדסים ומטעים רבים וחלק קטן מהתושבים מצא פרנסתו מחוץ לכפר.
בשנת 1959 הוקמה בכפר מרדכי בריכת השחייה הראשונה באזור השפלה.
בריכה זו היוותה אטרקציה עבור כל יישובי וערי הסביבה.
על מנת להגדיל את מקורות ההכנסה, פתחו חברי הכפר קייטנה ללימוד אנגלית בחודשי הקיץ.
ילדי הקייטנה התארחו בבתי התושבים בשעות הערב.
כיום הכפר מונה כ 56 משקים חקלאיים ועוד כ-150 בתים פרטיים.
חלק מועט מתושבי הכפר עדיין עוסק בחקלאות הכוללת בעיקר מטעים ולולים.
רוב התושבים מוצאים פרנסתם מחוץ לכפר.
כפר מצר (נהגה: כפר מִיסְר; בערבית: كفر مصر) הוא כפר ערבי במזרח עמק יזרעאל, הנמצא כ-13 ק"מ צפון-מזרחית לעפולה ומרחק דומה דרום-מזרחית לנצרת.
היישוב שייך למועצה אזורית בוסתאן אל-מרג', בה הוא מהווה את היישוב הצפוני, המזרחי והמאוכלס ביותר, ומתגוררים בו כ-2,800 תושבים (נכון לשנת 2022).
הכפר מופיע במפה ששרטט הקולונל פייר ז'אקוטן בשנת 1799 בזמן כיבוש ארץ ישראל בידי נפוליון.
במפה מופיע הכפר תחת השם מובהל.
בעקבות כיבוש ארץ ישראל על ידי איברהים פחה במאה ה-19, התיישבו בכפר פלחים ממוצא מצרי מה שהוביל לשינוי שמו של הכפר לשמו הנוכחי שמשמעותו היא "כפר מצרי".
בתקופת המנדט הבריטי ככל הנראה כבר לא הייתה בו אף לא משפחת אחת ממוצא מצרי וכל התושבים השתייכו לחמולת זועביה הפזורה בכפרי הגליל התחתון ובעיר נצרת.
עד שנת 1948 היה היישוב בתחומי נפת ביסאן.
על פי תוכנית החלוקה מ-1947 נועד להיות בתחום המדינה היהודית.
לבני חמולת זועביה היו יחסים טובים עם שכניהם היהודים ורוב בני החמולה נשארו בכפריהם שהפכו לחלק ממדינת ישראל.
בתחומי הכפר נמצאים שרידי יישוב עתיק.
ב-1986 נחשף בית כנסת מתקופת המשנה והתלמוד, ובו רצפת פסיפס וכתובות עבריות, המעידים על קהילה יהודית שחייתה במקום.
שכונת מרמורק, לשעבר כפר מרמורק, היא שכונה בעיר רחובות שהייתה מאוכלסת ברובה על ידי עולים מתימן.
השכונה הוקמה בשנת 1929 כמושב העובדים הראשון של עולי תימן בישראל.
בשנת 1926 נרכש שטח של 1100 דונם מאדמת זרנוגה על ידי קק"ל בעזרת תרומה של ד"ר אלכסנדר מרמורק שעל שמו נקראה השכונה.
היישוב הוקם על ידי "תימני כנרת", עולים מתימן ממחוז שרעב, שחיו תחילה בחוות כנרת אך אולצו לעזוב אותה עקב התנכלות חברי קבוצת כנרת.
הם התיישבו בכפר מרמורק, ואליהם הצטרפו תושבים משכונת שעריים הקרובה.
אלה הצטרפו רק לאחר שהמשפחות מכנרת התיישבו במקום.
תימני כנרת עברו רק לאחר שמחלקת ההתיישבות השלימה את בניית עשרת הבתים הראשונים.
לאחר התיישבות המשפחות משעריים ומכנרת היו בשנת 1931 במקום עשר משפחות מכנרת וכ־35 משפחות משעריים.
כאן מתיישבים תימנים, שלא התאקלמו בסביבת כנרת ודגניה, וכאן יתיישבו תימנים שכבר צר להם המקום בשכונתם, ב"שערים" על יד רחובות.
שכונה זו נהפכה לנקודה עומדת ברשות עצמה, עם בתים נהדרים כבתי המושבה האם, רחובות, עם הספקת מים מיוחדת, בתי חינוך ובתי תפילה, וועדים וכו'.
בכפר הזה הם מקבלים בית, רפת, לול, פרדס קטן, אדמה לגידול חציר לפרה ומגרש לגידול ירקות ויתר צמחי שלחין.
השטח שכל אחד מקבל אינו גדול, רק עשרה דונמים, אבל רוב התימנים נתחבבו על פרדסני רחובות ובחפץ לב הם מתקבלים לעבודה ולכן יספיק למחיתם גם המשק הזעיר הזה של עשרה דונמים.
ואם תאיר להם ההצלחה פנים, יספיק השטח הזה גם לשחררם מהצורך לעבוד אצל אחרים, כי גם עשרה דונמים בעבודה עצמית ובחריצות והבנה יכולים לכלכל משפחה בלחם לאכול ובבגד ללבוש."
בשנת 1934 הגיעו ליישוב עוד כ־70 משפחות של עולים משרעב.
לעולים החדשים נמכרו בין דונם לחצי דונם לכל משפחה למטרת בניית בית.
ביישוב התפתח ענף הפרדסים עד ימי המאורעות ומלחמת העולם השנייה שגרמו להפסקה ארוכה בייצוא פרי ההדר לחו"ל כתוצאה מסגירת שערי ארץ ישראל.
בשנת 1939 הגיע גל עלייה נוסף משרעב, ובעקבות מצוקת הדיור בשעריים, המתיישבים במרמורק 'בני שעריים', מכרו חלקים מנחלתם למתיישבים חדשים בכפר מרמורק ולא ניצלו את הקרקע לחקלאות.
תופעה זו גרמה להעלמות הגידולים החקלאיים בשכונה.
בנוסף, במקום פרדסים הוקמו מחנות עבודה בשביל העולים, בתהליך שנמשך עד לשנת 1949. אז נעלם כליל הצביון החקלאי של היישוב והוא הפך ליישוב עירוני.
בינואר 1949 החליטה מועצת עיריית רחובות על הכללת השכונה בעיר רחובות והמהלך אושר סופית על ידי משרד הפנים בספטמבר 1949.
הרב ישי שרעבי, מגדולי רבני תימן שימש כרב השכונה למשך כ-40 שנה, לאחר פטירתו (ו' שבט תשע"ב), הוכתר בנו הרב פנחס שרעבי לרב השכונה.
לשכונה יש קבוצת כדורגל בשם הפועל מרמורק אשר משחקת בליגה א' (דרום).
במרכז השכונה כיכר הקרויה על שמו של רבי שלום שבזי, ובכיכר בית כנסת תימני גדול, הנקרא גם הוא בשם שבזי.
הרחוב הראשי של השכונה "הרב דוד ישראל" קרוי על שם מקים הכפר, הרב דוד בן ישראל צאירי (מרגלית), וכן גם הוקם על ידי בני משפחתו בית כנסת על שמו "מגן דוד" באותו רחוב.
כפר נוער, חוות נוער או כפר ילדים ונוער הוא קהילה חינוכית בישראל, לרוב במסגרת של פנימייה, בה לסביבה החברתית יש משקל רב בטיפוח הנוער וחינוך לחיים עצמאיים.
כפר נוער מהווה מסגרת חינוכית פנימייתית, בה קיימות מספר גישות המשולבות ביניהן:
גישת קבוצת השווים: בני הנוער החיים בכפר יוצרים לעצמם מסגרת חברתית, שבנוסף לכך מהווה גם מסגרת תומכת למידה (מקורות גישה חינוכית זו הם חברת הילדים בקיבוצים).
גישת הקהילה: כל עובדי הכפר גרים במקום ומהווים קהילה חינוכית משתפת את החניכים, את העובדים ואת בני משפחותיהם.
גישה זו יוצאת מנקודת מוצא, שהתלמיד צריך לראות דגם של חיי משפחה ולא רק מסגרת פנימייתית.
דאגה לצורכי הנער: מסגרת הדואגת שהחניך הבודד לא "ילך לאיבוד".
הקהילה שמה לב לצרכיו ומנסה לתמוך בהם, ולכן מתייחסת למכלול חייו של התלמיד בשעות הפנאי שלו, כולל סיוע בלימודים לזקוקים לכך.
גישה קונסטרוקטיבית: גישה זו אומרת שלמידה היא תהליך עצמאי המתבצע על ידי התלמיד בתהליכים אישיים, פנימיים ומנטליים.
מרגע שהידע נבנה, הוא הופך להיות נכס אישי שלו.
הגישה הכוללת העומדת מאחרי הקמת כפרי הנוער אומרת, שהתלמיד נחשף הן לפעילות הוראה והן להשפעותיה של סביבה מטפחת, ומכאן נובע פוטנציאל חינוכי וקידום לימודי רב.
כפרי הנוער כוללים תמיד בית ספר ופנימייה, וחלק כוללים גם משק חקלאי ופינת חי.
בשנת 1904 הקים ישראל בלקינד מוסד חינוכי במושבה מאיר שפיה ליד זכרון יעקב.
המוסד קלט יתומים מניצולי פרעות קישינב.
היה זה "כפר הנוער" הראשון בארץ ישראל.
השם שניתן לו היה: "קריית ספר".
מייסדו הגדיר כך את המטרה החינוכית של הכפר: .
לשם כך הועסקו הילדים, בצד הלימודים הרגילים, גם בחקלאות, בפעילות גופנית ובטיולים.
המזכיר של כפר הנוער היה ישראל שוחט, ממייסדי השומר.
כאן נרקמה התוכנית הראשונה להקמת ארגון ההגנה היהודי הראשון.
אחר שנים ספורות נסגר בית הספר מחוסר אמצעים.
הוא נפתח שוב, אחרי מלחמת העולם הראשונה לקליטת ילדים פליטים וממשיך לשמש ככפר נוער..
כפר נוער – הלכה למעשה
בכפר בתיה, כפר נוער שנוסד בשנת 1947, היו מקובלים בשנים הראשונות להקמתו העקרונות הבאים המהווים דוגמה לעקרונות שהיו נהוגים בכל כפרי הנוער:
המדריכים היו ברובם בני הגילאים הבוגרים: כיתות י"א ו-י"ב.
הם קיבלו תמורה על עבודתם: לימודים עיוניים במסגרת בית הספר התיכון, אשר לא היו לימודי חינם וחובה בשנים הראשונות לקיום המדינה.
המגורים היו משותפים לכל הגילים.
לוועד הייתה אחריות וסמכויות בתחומים רבים ביישוב, להוציא את בית ספר ותהליך הקליטה של התלמידים.
לשם הפעלה של כפר נוער נדרש צוות מצומצם ובעל הכשרה מיוחדת.
יו טה יונג, סוציולוג קוריאני שהתגורר שנים בישראל מקדם הקמת כפר נוער בקוריאה הדרומית.
כפרי הנוער היו בעבר ברובם בחסות עליית הנוער ואחר כך עברו לטיפול הסוכנות היהודית, חלקם היו בחסות ויצו או נעמת.
בשנות האלפיים, כל כפרי הנוער פועלים באחריות המינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער במשרד החינוך, אשר גם מפנה תלמידים לכפרי הנוער הקיימים, אם כי הבעלות עליהם נשארה כשהייתה.
כפר הנוער הראשון שנוסד בארץ ישראל ופועל עד היום הוא מקוה ישראל שהוקם ב-1870 כבית ספר חקלאי ורק מאוחר יותר הפך לכפר נוער.
כפר הנוער בן שמן נוסד בשנת 1927 ופועל גם הוא עד היום.
חלק משמעותי מכפרי הנוער הקיימים היום נוסדו מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה ובתקופת העלייה ההמונית (עד שנת 1950), כפתרון הן לילדים עולים (חלקם ניצולי שואה), והן לכאלו שהתא המשפחתי שלהם היה חסר או שלהוריהם לא הייתה היכולת מבחינה כספית ונפשית, להקדיש לצורך חינוך ילדיהם.
כפרי הנוער קולטים ילדים ובני נוער מרקע שונים: כאלו המעוניינים להתפתח אישית בסביבה תומכת, רקע של מצוקה משפחתית ולימודית, עולים (לרבות פרויקט נעל"ה), הן כאלו שעלו בגפם והן כאלו שעלו עם משפחותיהם.
קיימים כפרי נוער כלליים וכפרי נוער דתיים.
בעבר כל כפרי הנוער היו חקלאיים, אולם עקב ירידת קרנה של החקלאות ביטלו חלקם פונקציות אלו.
במהלך השנים נסגרו חלק מכפרי הנוער, וחלק שינוי את ייעודם.
בעשור השני של המאה ה-21, קיימים בישראל כ-60 כפרי נוער בהם מתחנכים כ-18,000 תלמידים, בהם: הכפר הירוק, אשל הנשיא, עיינות, בן שמן, חוות הנוער הציוני, כנות, ויצו ניר העמק, הדסים, הדסה נעורים, כפר סילבר, נהלל, כדורי, כפר הנוער הדתי, כפר בתיה, כפר גלים, רמת הדסה, ויצו נחלת יהודה.
בשנת 2014 הוקם כפר הנוער ביכורים.
כְּפַר מַעַשׂ הוא מושב בדרום השרון, מדרום לפתח תקווה על גבול בקעת אונו, בתחומי מועצה אזורית דרום השרון.
היישוב ממוקם מדרום לכביש 471 (מכבית), המפריד כיום בינו לבין פתח תקווה, ומחובר אורבנית לגת רימון וגני תקווה.
היישוב הוקם במסגרת תוכנית התיישבות האלף בשנת 1934 על קרקע בשטח 900 דונם בבעלות הקרן הקיימת.
120 דונם משטח המיועד ליישוב היו בבעלות איכרי פתח תקווה ונמסרו לקבוצת "היובל" במתנה.
הוחלט שהקרן הקיימת תרכוש אדמות נוספות בסמוך וכל הקרקע תהייה בבעלות הקרן.
חלק מהשטח נמסר לארגון "בהדרגה".
ב-18 באפריל 1934 החלה קבוצת "היובל" בהקמת יישוב על השטח שעובד במשותף ללא הסכמת קבוצת "בהדרגה".
ופרץ סכסוך בין שתי הקבוצות.
לבסוף חולק השטח לפי התכנון המקורי של הקרן הקיימת, והיישוב של קבוצת "בהדרגה" הוקם בינואר 1935. בשנת 1939 נמנו במושב "בהדרגה" 188 תושבים ב-43 משקים.
לאחר הקמת המדינה אוחדו שני היישובים ליישוב אחד בשם "כפר מעש".
ליישוב הוקצו קרקעות נוספות שהיו שייכות לכפר הערבי הסמוך יהודייה (עבאסייה), שננטש ב-1948. השם "כפר מעש", הוא על שם "ארגון מעש" שהקים גם את המושב הסמוך כפר אז"ר (אין המדובר בראשי תיבות - מע"ש, גרסה זו היא שיבוש.
לפי גרסה אחרת השם הוא כן מע"ש כראשי תיבות של "מושב עובדים שיתופי").
בית המגורים הראשון שהוקם במושב הוקם על ידי משק גולדשטיין, משפחת חקלאים שמגדלים עד היום פירות הדר בפרדסי המושב, בין המתיישבים הראשונים במקום בנוסף הייתה משפחתו של המשורר נתן יונתן, ושם גם עברה עליו ילדותו.
אחת מתושבותיו הידועות הייתה הסופרת דבורה עומר.
במושב קיים ק"ן (קהילת נוער) משותפת יחד עם גת רימון.
במושב פועלת פעילות התנועה החדשה.
כפר כִּ֫ילַא הוא כפר בדרום לבנון, בנפת מרג' עיון שבמחוז א-נבטיה, בכפר כ-14,500 תושבים מוסלמים שיעים (מתואלים).
הכפר נמצא בגזרה המזרחית בדרום לבנון, כ-96 קילומטר דרומית לביירות ומעט צפונית למטולה.
קרוב לכפר עובר גבול ישראל–לבנון והכפר עצמו נמצא סמוך למעבר הגבול פאטמה שבין ישראל ולבנון.
הכפר משתרע על גבעות וגובהו כ-700 מטר מעל פני הים.
בליל 1 בינואר 1970 התרחש אירוע חטיפת שמואל רוזנווסר, עת חדרה חוליית מחבלים מלבנון, השייכים לארגון הפת"ח ליישוב מטולה וחטפה שומר-לילה בן 58 בשם שמואל רוזנווסר, תושב קריית מוצקין, שהיה באותה עת על משמרתו.
בתקופת רצועת הביטחון רבים מתושבי הכפר שירתו בצבא דרום לבנון.
לאחר נסיגת ישראל, חלקם נמלטו מדרום לבנון וחלקם הצטרפו לחזבאללה.
כיום הכפר הוא מעוז חזבאללה ידוע.
במלחמת לבנון השנייה קיבלו תושבי הכפר התרעה לעזוב בתיהם, ורובם עזבו.
במקום התנהלו חילופי אש בין לוחמי חטיבת הנח"ל למחבלי חזבאללה.
בעקבות ירי הטילים לעבר מדינת ישראל שבוצע מהכפר תקף חיל האוויר את הכפר, מקורות לבנוניים מסרו על הרוגים ופצועים, ביניהם ילדים.
מאז המלחמה, אזור הכפר ידוע כשטח להברחות סמים רבות בגלל צמידותו לגדר הגבול.
ההברחות נעשות על ידי זריקת שקים מעל לגדר.
ב-2012, צה"ל החליט לשים סוף להברחות על ידי בניית חומת הפרדה שלא מאפשרת זריקת שקים מעליה בגלל גובהה הרב.
ביומו הראשון של מבצע מגן צפוני נחשפה מנהרה התקפית חוצת-גדר שנחפרה מפאתי הכפר הדרומיים לתוך שטח ישראל.
ב-9 בדצמבר 2018 אחר הצהריים קרא צה"ל לתושבי הכפרים הלבנוניים כפר כילא וראמיה, הסמוכים לגבול עם ישראל, לעזוב את בתיהם.
דובר צה"ל בשפה הערבית, סא"ל אביחי אדרעי, פנה לתושבי הכפרים והזהיר אותם כי הם חיים באזור של "חבית חומר נפץ", כיוון שחזבאללה הקים מתחת לבתיהם רשת של מנהרות טרור.
"צה"ל ממליץ לתושבי הכפרים לשקול ולעזוב באופן זמני את בתיהם עד סיום הפעולה".
דובר צה"ל תא"ל רונן מנליס הוסיף: "התוואי מולכד על ידי צה"ל וכל מי שייכנס אליו מצדו הלבנוני מסכן את חייו".
לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, הצטרף חזבאללה ללחימה בחזית הצפון ותקף את ישראל בעשרות טילי נ"ט, רקטות וכטב"מים.
בעקבות הירי תקף חיל האוויר הישראלי פעמים רבות בכפר כילא: מה שגרם למרבית תושבי הכפר להימלט צפונה לראשונה מאז 2006. ב-1 באוקטובר, כחלק מהתמרון הקרקעי בלבנון, כוחות צה"ל פלשו לכפר והתחילו להשמיד תשתיות תת-קרקעיות, וחיסלו את ח'דר (ח'צ'ר) עלי טוויל, מפקד המרחב ומחבלים נוספים.
לקראת סוף היום כל הכפר נכבש על ידי צה"ל.
ב-8 באוקטובר כוחות צה"ל התחילו לסגת מצפון הכפר ולעבור לכיוון הכפר מארון א-ראס, שנכבש מוקדם יותר באותו יום.
במהלך המלחמה נהרסו לחלוטין כ-32% מהמבנים בכפר (409 מבנים מתוך 1,272), וכ-3% נהרסו חלקית (42 מבנים), לפי ניתוח תצלומי לוויין שנערך בדצמבר 2024.
בכפר חקלאות מפותחת המתבססת בעיקר על ייצור והפקת שמן זית ודבש.
כמו כן, בכפר כרמי זיתים וענבים.
כפר מנדי היה יישוב יהודי בתקופת המשנה, תקופת התלמוד וימי הביניים, בבקעת בית נטופה, למרגלות הר עצמון, במקום שבו שוכן כיום כפר מנדא.
כפר מנדי נזכר בספרות התלמודית ובמדרשי ארץ ישראל.
ידוע על אמורא בשם רבי יששכר מכפר מנדי שחי בדור השני לאמוראי ארץ ישראל ולמד תורה בציפורי, ששימשה מרכז כלכלי ותרבותי לכל האזור.
אמורא נוסף שחי כנראה בכפר מנדי הוא רבי יוסי מנדאה שנזכר בגרסאות מסוימות כרבי יוסי מדאה.
ובתוספתא יש אזכור של איש מכפר "מנדון" שנפצע ונהפך לפצוע דכא, בעל את אשתו, ואח"כ מת, ואח"כ עיין רבי יוחנן בן נורי אם אשתו נפסלה מלאכול בתרומה (כי הנבעלת לפצוע דכא נפסלה מלאכול קדשים)
במאה ה-11 עדיין התגוררו יהודים בכפר מנדי, וזאת על פי שטר שנמצא בגניזה הקהירית בו מוזכר יהודי בן הכפר שנסע למצרים בשליחות בית הדין ברמלה: "ועתה יש הנה ברמל[ה] איש צנוע והולך ב[תו]ם אברהם בן דוד אל-כפר מנ[די]".
בכפר מנדי זוהו כמה קברי צדיקים.
החוקר צבי אילן מעלה את ההשערה שייתכן שקיומו של היישוב יהודי במאה ה-11 הביא להתפתחות מסורת הקברים.
תלמידו של הרמב"ן כותב במאה ה-13: "כפר מנדי שם צדיק אחד, אומרים כי הוא עקיבא בן מהללאל".
מסורות מאוחרות יותר מהמאה ה-16 ציינו בתחומי הכפר את קבריהם של רבי יששכר מכפר מנדי לצד קבריהם של עקביא בן מהללאל ורבן שמעון בן גמליאל.
על פי ספר הישר נקברו שמעון ולוי במנדא: "ואת שמעון ולוי קברו בעיר מנדא".
מסורות ערביות ייחסו את קבריהם של נפתלי ואשר למנדי, וכן את קברה של צפורה אשת משה.
זיהוי זה ייתכן שבא בעקבות השוואת השם מנדא עם מדין.
רבי אשתורי הפרחי כותב בספרו "כפתור ופרח": "וכן טועים הישמעאלים במקום אחד הסמוך לצפורי ששמו כפר מנדי והם אומרים שהוא מדין".
כיום אותר מקום קבורת האמורא רבי יששכר דכפר מנדי במקום, על ידי ועד אהלי צדיקים, אך קברו של רבן שמעון בן גמליאל לא נמצא.
כפר נהר הירדן הוא כפר נופש לילדים המתמודדים עם מחלות כרוניות ומחלות מסכנות חיים.
הרעיון להקמת כפר נהר הירדן הועלה על ידי מורי ומרילין גרנט, והם היו הכוח המניע שלו וליוו את תהליך הקמתו עד לתחילת הפעילות השוטפת באוגוסט 2011.
מורי ומרילין עלו לישראל בשנת 1971 מקונטיקט בארצות הברית, וחיו בארץ עד שנת 2006. מרילין גרנט עבדה בשיקום שכונות וכמגשרת בין קהילות יהודיות בארצות-הברית ויישובי ספר בארץ ומורי גרנט היה איש עסקים.
הזוג גרנט פעלו רבות בתחומים שונים של עזרה לזולת ובניית קהילות.
באחד מביקוריהם בארצות הברית התוודעו למחנה הקיץ "Hall in the Wall Gang "Camp, שהוקם על ידי השחקן פול ניומן עבור ילדים המתמודדים עם סרטן ומחלות אחרות.
הזוג גרנט יזמו פגישה עם הוועד המנהל של ארגון הגג "Hole in the Wall Camps Association" וקיבלו מהם את ברכת הדרך להקים כפר נופש במתכונת דומה בישראל.
מורי ומרילין יזמו שיתוף פעולה עם קטיה סיטרין (לימים מנכ"לית הכפר 2000–2011), ובשנת 2000 הקימו את העמותה וגייסו ועד מנהל, שבראשו עמד חיים טופול.
למשימה נרתם גם שמעון פרס, שכיהן אז כשר לענייני הנגב והגליל.
בסיועו של פרס הועברה החלטת ממשלה שקבעה:
לכפר הוקצה שטח של 245 דונם של אדמת מִנהל בגליל התחתון והתחיל תהליך של גיוס כספים לתכנון ולהקמה.
תורמים מהארץ ומחוצה לה וכן ממשלת ישראל תמכו בפרויקט ותרמו כסף.
עם סיום התהליך הונחה אבן הפינה לבניית הכפר.
באוגוסט 2011 נפתח הכפר, וקבוצה ראשונה של ילדים הגיעה לנופש במקום.
עלות ההקמה עמדה על כ-100 מיליון שקלים.
מורי גרנט נפטר ביוני 2012 בדרכו חזרה מטקס חנוכת הכפר.
מרילין גרנט נפטרה בדצמבר 2014.
כפר נהר הירדן הוא חלק מרשת בינלאומית של כפרי נופש: "SeriousFun Children's Network" (לשעבר "Hole in the Wall Camps Association") שהקים השחקן פול ניומן בארצות הברית בשנת 1998.
כאשר ביקר ניומן ילדים בבית החולים ושאל ילד חולה מה הוא רוצה יותר מכול, השיב הילד: "להשתתף במחנה קיץ.
תשובתו של הילד החולה הייתה תחילתו של הרעיון להעניק לילדים חולים את הכיף שנמנע מהם לאור מחלתם.
ברשת חברים 16 כפרים מלבד כפר נהר הירדן: תשעה בארצות-הברית, אחד ביפן, חמישה באירופה.
כפר נהר הירדן הוא הכפר היחיד במזרח התיכון.
בעת רישום העמותה בפברואר 2000 עדיין לא היה ידוע המיקום הסופי המדויק להקמת הכפר ולכן נבחר השם: כפר נהר הירדן, המכוון לבני כל האומות וכל האמונות.
נופש לילדים עצמאיים בגילאי 9–18: מיועד עבור ילדים המתמודדים עם מחלות ממושכות או מחלות מסכנות חיים, בקיץ ובחופשות בית הספר.
ילדים אלה מופנים לכפר מגורמים שונים, למשל: בתי חולים, מרפאות, עמותות שונות, רופאים ואחיות, עובדים סוציאליים, בני משפחה וחברים.
הילדים מבלים במתקני הנופש בכפר ונהנים במשך כמה ימים מפעילות חברתית מגוונת.
סופי שבוע למשפחות: מיועדים עבור ילדים חולים עם משפחתם.
מותאם עבור ילדים בני 5–18, הזקוקים לסיוע צמוד, ולבני משפחותיהם (הורים ואחים קטינים).
בנופש פעילויות וסדנאות, קבוצות תמיכה להורים, שיתוף במידע רפואי, הנאה וגיבוש.
נופשים למסגרות חינוך מיוחד של משרד החינוך מתקיימים במהלך שנת הלימודים ונמשכים 3–4 ימים, בליווי צוות המסגרת של הילדים.
נופשים לילדים מהגדה המערבית ומרצועת עזה בכפר מתקיימים 2–3 נופשים שנה לילדים פלסטינים המטופלים בבתי חולים בארץ.
הילדים באים בלוויית אחד ההורים, וגם הם זוכים לסדנאות והדרכה בנושאים רלוונטיים.
נופשים אלה מאורגנים בסיוע עמותת מרכז פרס לשלום ועמותת בדרך להחלמה.
בכל שנה מתארחים בכפר כ־1,800 ילדים.
עד אמצע שנת 2022 נפשו בכפר למעלה מ־21,000 ילדים במעל ל-365 מחזורי נופש, ללא כל עלות עבורם.
משנת 2018 עמותת "החלק שלי בפאזל" מפעילה במקום מחנה קיץ בעבור בני נוער עם בעיות כגון מוגבלות שכלית התפתחותית (מש"ה), הפרעות רגשיות, תסמונת אספרגר ועל הספקטרום האוטיסטי.
בשנת 2020 עקב מגפת הקורונה פעילות המחנה בכפר בוטלה ועברה למתכונת דיגיטלית, ב-2021 חזרה למתכונת רגילה.
כדי להשיג את המטרות הללו פועלים בכפר מתקני נופש ופעילות רבים כגון: פארק אתגרי, רכיבה על סוסים וכרכרות, סדנאות אמנות ויצירה, בישול, צילום ומחשבים, מוזיקה, תיאטרון, מתחם חץ וקשת, עפיפוניאדה, בריכה, מתקני ספורט, פינת חי, סדנת אימון כלבים, ערבי בידור, קומזיצים ומסיבות.
כל המתקנים והמבנים מונגשים באופן מלא.
מתקנים אלה הם אמצעי לחיזוק הקשר האישי בין המדריך לחניך ובין החניכים עצמם.
מרכז רפואי ("מדי קלאב") נותן גיבוי רפואי לילדים.
יש בו חדר טראומה עם ציוד לטיפול ראשוני, חדר תרופות, חדרי טיפולים, חדרי מנוחה לחניכים וחדרים לצוותים הרפואיים.
בראש המרכז הרפואי עומדים ד"ר הרצל גבריאל, מנהל מחלקה אונקולוגית ילדים בבית החולים העמק בעפולה, והאחות הראשית זמורה זוהר.
לכל מחזור נופש מגויסים צוותים רפואיים של רופאים ואחיות המומחים למחלה של אותו נופש, רובם מתנדבים ומקצתם עובדים בשכר.
כל פנייה לאישור ילד לנופש בכפר עוברת ועדה רפואית המחליטה על פי מסמכים רפואיים אם הילד מתאים לנופש.
עם זה, הטיפול הרפואי האחראי אינו תופס את המקום המרכזי בפעילויות הנופש, אלא נלווה אליהן.
הכפר נותן מענה לקשת רחבה של מחלות, ובהן: אסתמה קשה, אפילפסיה, דיסאוטונומיה משפחתית, המופיליה, הפרעות נוירולוגיות ושריריות, מושתלי כבד וריאה, מחלות כליה, מחלות לב וכלי דם, מחלות מעי, מחלות ראומטיות, נפגעי טראומה ומחלות נפש, סוכרת נעורים, סיסטיק פיברוזיס, סרטן, שיתוק מוחין, תלסמיה, תסמונת רט, תסמונות נדירות ועוד.
הכפר נותן מענה לילדים עם מוגבלויות וצרכים מיוחדים ממסגרות החינוך המיוחד: ילדים חירשים וכבדי שמיעה, עיוורים וכבדי ראייה, ילדים עם מוגבלות שכלית, עם בעיות התנהגות ובעיות ורגשיות, ילדים המתמודדים עם הפרעות נפשיות ונמצאים במסגרות סגורות של פוסט-אשפוז פסיכיאטרי, ילדים עם תסמונות הספקטרום האוטיסטי ועוד.
תקציב הכפר השנתי מבוסס על תרומות בלבד, ונוהג על פי משנתו של מייסד הרשת פול ניומן, הקובעת כי לעולם לא יידרש מילד או ממשפחתו תשלום עבור השהייה בכפר.
הפעילות כולה מתקיימת בזכות נדיבות לבם של תורמים פרטיים, תאגידים וקרנות בישראל ומחוצה לה.
הפעילות בכפר מבוססת רבות על מתנדבים שמאפשרים את הפעילות השוטפת של הכפר.
מדי שנה פועלים בכפר כאלף מתנדבים בתחומים שונים: רפואה, הדרכה חברתית, הפעלת סדנאות, מינהלה, הדרכת סיורים, תחזוקה, מטבח, גינון, פינת חי ועוד.
בכפר פועלים מתנדבים מכל הגילאים, המגזרים והעדות ומכל רחבי הארץ.
חברות עסקיות, המשתפות פעולה עם הכפר, שולחות עובדים לימי התנדבות על חשבון עבודה.
גם צה"ל שולח חיילות וחיילים לימי התנדבות בכפר.
המתנדבים מגיעים לכפר בזכות מאמצי גיוס רבים מול מגזרים שונים, ארגונים ומוסדות אקדמיים ועוד.
יש הבאים להתנדבות חד פעמית ויש הבאים כמה פעמים בשבוע.
במרכז הפעילות בכפר עומדים 18–20 מתנדבים צעירים, בשנת שירות או בשירות לאומי, ונקראים "שש"לים" או ה"קומונה".
הם חיים בקומונה בכפר במשך שנה שלמה, חלקם לפני גיוס וחלקם במקום השירות הצבאי, וממלאים תפקידי הדרכה חברתית והפעלת מרכזי הפעילות.
רוב חברי הקומונה מגיעים לכפר דרך תנועות הנוער והתנועה הקיבוצית או ביוזמה אישית.
הם נבחרים בקפידה ועוברים הכשרה מקיפה לקראת תפקידם.
בין חברי הקומונה צעירות וצעירים מכל רחבי הארץ, דוברי עברית ודוברי ערבית.
לכל מחזור נופש מצטרפים כ־18 מדריכים מתנדבים.
כל המדריכים עוברים הכנה יסודית של אנשי מקצוע בכל הכרוך באפיונים של המחלה שאיתה מתמודדים הילדים באותו נופש.
הצוות הרפואי הקטן הקבוע של הכפר מקבל לכל מחזור נופש תגבורת של רופאים ואחיות מתנדבים, המומחים במחלה של אותו נופש.
כפר נהר הירדן מעריך מאוד את מתנדביו, ומקיים עבורם מדי שנה יום עיון והוקרה, שבו זוכים המתנדבים להכרה חגיגית בפועלם.
אות הנשיא למתנדב לשנת תשע"ד 2014
מגן שר הבריאות למתנדבים מצטיינים במערכת הבריאות לשנת 2017.
פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים לשנת 2021
כפר נפח הוא כפר סורי עזוב במרכז רמת הגולן.
בכפר נמצאו אתרים וממצאים המראים על התיישבות במקום כבר בתקופה הרומית וההלניסטית, בתקופות אלו ישב הכפר לצד ציר מרכזי שחיבר את ערי סוריה לחוף הים התיכון.
בתקופה הרומית שימש הכפר ככל הנראה כתחנה לאספקת שירותים לנוסעים בדרך הראשית.
תחנה שכזו – "מוטטיו" (Mutatio) – הוצבה בערך כל שישה קילומטרים לאורך הדרכים הראשיות ברחבי האימפריה הרומית.
בשנת 2020 נתגלתה בחפירה ארכאולוגית אבן גבול כבת 1,700 שנה שעליה נכתב "כפר נפח" באותיות יווניות.
הדבר מעיד כי כבר בתקופה הביזנטית היה שמו של הכפר "נפח".
במהלך המאה ה-19 אוכלס הכפר מחדש בידי מתיישבים טורקמנים, שעשו שימוש בהריסות המקום לבניית בתיהם.
במרוצת השנים אכלסו את הכפר גם תושבים ממוצאים אחרים כך שבשנת 1960 הכפר מנה 1,456 נפשות, מהם 664 טורקמנים.
בשנת 1967, עם התקדמות צה"ל ברמת הגולן, עזבו תושבי הכפר את בתיהם והוא ננטש.
בתקופת השלטון הסורי ברמת הגולן, ישב הכפר על הציר המרכזי קוניטרה - גשר בנות יעקב כשהוא פחות או יותר במרכז הכביש.
בקרבת הכפר היו מרכזים ובסיסים של צבא סוריה בהם בנפח ועליקה.
לאחר כיבוש רמת הגולן על ידי ישראל ביוני 1967, שימש הכפר הנטוש להתיישבות זמנית של אחד מגרעיני ההתיישבות ברמת הגולן.
כיום, נמצאים בקרבת הכפר העזוב מספר בסיסי צה"ל בהם מחנה יצחק (מחנה נפח).
הריסות הכפר נמצאות כיום לצד צומת השריון במפגש כביש 91 וכביש 978, מעט מערבה מנפח נמצאת גם צומת המפגש של כביש הנפט עם כביש 91.
כּפְר לַאם היה כפר ערבי בנפת חיפה אשר שכן כ-21 קילומטר דרומית לעיר חיפה, בסמוך לכפרים עין ע'זאל וא-סואמיר.
כיום שוכן בשטחו של מושב הבונים.
על פי ההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי, שכן באזור כפר בשם כפר לאב שנוסד במאה ה-8 לספירה על ידי הח'ליף השאם אבן עבד אל-מלכ.
במהלך התקופה הערבית נבנה בכפר לאב מבצר כפרלט, שנחשב כייחודי בשל סגנונו האדריכלי, שמאופיין במגדלים עגולים בפינותיו.
המצודה נכבשה על ידי הצלבנים בסוף המאה ה-11, אך בשנת 1291, בעת ההתקפות הממלוכיות על מעוזי הצלבנים, נפל גם המבצר בידי המוסלמים ונחרב.
לורנס אוליפנט ביקר בכפר בשנת 1884, הוא סיפר שגילה שני מבנים מקומרים גדולים שתקרתם נתמכה בחמש קשתות.
הוא גם קיבל מאנשי הכפר מנורות עתיקות ומטבעות.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1931, היו בכפר 215 תושבים ו-50 בתים נושבים.
על פי נתוני סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, הוערכה אוכלוסייתו בכ-340 תושבים, שהתפרנסו ברובם מחקלאות על אדמות שהתפרשו על פני 6,838 דונם.
על פי תוכנית החלוקה שכן הכפר בשטח המדינה היהודית ובמהלך מלחמת העצמאות היה סמוך לשטח "המשולש הקטן".
הכפר נכבש במלחמה, ב-16 ביולי 1948. במסגרת מבצע כיבוש הכפרים הערביים בחוף הכרמל, תקפו האוניות "חנה סנש" ו"התקווה" את הכפר, והוא נכבש כעבור זמן קצר לאחר שמרבית תושביו נטשו את המקום.
על-פי ספר תולדות ההגנה, מה שייחד את המבצע הוא שנעשה בו שימוש ראשון במלחמה בירי על ידי כוח ימי, משתי ספינות מלחמה שירו מנשק קל על כפר לאם וא-סרפנד..
כפר כסדיה היה יישוב יהודי בשומרון בתקופת המשנה והתלמוד, אשר נזכר בפסיפס כתובת רחוב כאחת העיירות המותרות בתחום סבסטיה לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ, בשל מגורי הכותים באזור.
כפר כסדיה נזכר בשורה השלישית מסוף הכתובת, לצד עיירות נוספות באזור צפון שומרון, ובהן דותן, מזחרו, איקבין, יצת, ציר, פנטאקומוותה, שילתה, שפירין, עננין, כפר יהודית ובלעם עלייתה.
הצעת הזיהוי המקובלת ליישוב הקדום היא בחורבה הקרויה ח'רבת כשדה, בסמוך מדרום מערב לעיירה טובאס, ויש הסבורים כי מקור השם קשור בהגליות האשוריות, אשר הביאו למקום את הכַּשְׂדִּים.
כפר נחמן היה כפר חקלאי בשרון שהוקם בשנת 1931. בשנת 1951 הוקמה שם מעברה מצפון למושבה רעננה.
משנת 1964 משמש המקום להוסטל לאנשים מעל גיל 40, עם לקויות קלות עד בינוניות.
משנת 1980 שוכן בית העלמין החדש של רעננה במקום, הכולל גם חלקה אזרחית.
כפר נחמן נוסד בשנת 1931 על ידי 35 משפחות, באזור השרון, מערבית צפונית מהמושבה רעננה, על אדמות השייכות ליהודים (אחוזה א' ניו יורק, אחוזת מגדל וליהודים מלודז').
שטחו של הכפר כ-570 דונם בלבד.
הכפר נקרא על שמו של נחמן סירקין, שהיה מראשי תנועת העבודה הציונית.
במקום ניטעו פרדסים ונחפר באר, אך בפועל, במאי 1934, עדיין לא יושב:
אבל בכל זאת הופיע באותה שנה (1934) ברשימת היישובים החקלאיים במישור החוף שפרסם העיתון "Palestine Post".
מאוחר יותר נקרא הכפר לעיתים "כפר מגדל נחמן" או "כפר נחמן־מגדל".
בשנת 1935 עלה על הקרקע במקום גרעין של השומר הצעיר, להקמת קיבוץ "מצפה השרון".
בין היתר, עבדו חברים מהקיבוץ בפרדסי כפר נחמן.
הקיבוץ מוזכר באוקטובר 1937 בשם "קבוצת מצפה השרון בכפר נחמן", כמקומה של אחת הקלפיות בבחירות למועצת הפועלים רעננה, וב-1943 הוא מוזכר בסדרת כתבות "מיומנו של אופנאי": "רעננה, וצפונית לה: מצפה השרון, מלווים אותנו ממערב".
חברי קיבוץ מצפה השרון התאחדו עם קיבוץ "לשחרור" שהקים את רמת השופט ועלו ב-1943 להרי אפרים.
מעברת כפר נחמן והמיזוג עם רעננה
בשנת 1951 הוקמה על אדמות הכפר מעברה ושוכנו בה כ-3000 עולים.
בשונה ממרבית המעברות בארץ, לא קיבלו בתחילה תושבי המעברה שירותים מוניציפליים, מכיוון שגם המועצה האזורית חוף השרון וגם המושבה רעננה סירבו לקחת את המעברה תחת חסותם.
לאורך השנים, דרשו תושביה להסתפח למושבה רעננה, ואף יצאו להפגנות בעניין, ובשנת 1957 סופחה המעברה לשטחה של המועצה המקומית של רעננה.
במהלך תחילת שנות השישים עברו בהדרגה תושבי המעברה לדיור קבע ברעננה, הרצליה ורמת גן והתושב האחרון עזב את המעברה בשנת 1964.
מעון למבוגרים הסובלים ממוגבלות שכלית התפתחותית
בשנת 1964 הוסב כפר נחמן למעון למוגבלים שכלית התפתחותית מגיל 17. הכפר מספק לדייריו את כל צורכיהם הפיזיים והטיפוליים, וכן פעילויות רבות ומגוונות בתחום תרבות הפנאי, חוגים, ספורט ויציאה לפעילויות בקהילה - למשל, עם ילדי בית הספר הדמוקרטי של רעננה ועם בית איזי שפירא.
בנוסף, משתלבים חלק מהדיירים, לפי יכולתם, בפעילות תעסוקתית בתוך הכפר ומחוצה לו, בתחומים כמו נגריה, פרדס, חממה, עבודות מיון ואריזה.
טיפול בדרי המקום הוא אחת האפשרויות המוצעות למתנדבות השירות הלאומי.
כפר ניעמה הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה, ונמצא 13 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה, ממזרח לבלעין, בגובה של כ-470 מטר מעל פני הים.
בעקבות הסכמי אוסלו, 70.2% מאדמות כפר ניעמה מוגדרות כשטח B ואילו 29.8% הנותרות מוגדרות כשטח C.
באזור נמצאו שברי חרסים החל מתקופת הברזל השנייה, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, הביזנטית ועד התקופה הממלוכית.
בבית דין השרעי בירושלים, יש תעודות שבהן נזכרו תושבי הכפר במאה השש עשרה.
כפר ניעמה הוגדר בשנת 1517 על ידי האימפריה העות'מאנית כחלק מאזור ארץ ישראל, ובשנת 1596 הופיע הכפר בפנקסי המיסים העות'מאניים כנפה במחוז אל-קודס.
באותו זמן היו בכפר תשעה משקי בית בלבד כשכולם בבעלות מוסלמים.
בשנת 1838 צוין כפר ניעמה ככפר מוסלמי במחוז בני חרית' מצפון לירושלים.
ברשימת כפרים עות'מאניים בשנת 1870 מנתה האוכלוסייה בכפר 353 איש ב-88 בתים, אם כי ספירת האוכלוסייה מנתה את הגברים בלבד.
"סקר מזרח פלסטין" משנת 1882 תיאר את הכפר ככפר קטן, עם באר מים בחלקו הדרומי ומטעי זיתים.
בשנת 1896 נאמדה אוכלוסיית הכפר בכ-657 תושבים.
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנה הכפר 517 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד של שנת 1931 עלתה האוכלוסייה ל-681 תושבים ב-170 בתים.
בסטטיסטיקה של 1945 האוכלוסייה כבר עמדה על 780 תושבים מוסלמים, ושטח הקרקע של הכפר היה 10,286 דונם, כאשר 5,363 דונם מתוכם היוו מטעים ושטחים מושקים, 2,148 הוקצו לדגנים ואילו 31 דונם סווגו כשטחים בנויים.
בעקבות מלחמת העצמאות ולאחר הסכמי שביתת הנשק ב-1949 עבר כפר ניעמה לשלטון ירדני.
במפקד הירדני בשנת 1961 נמנו בכפר 1,065 תושבים.
מלחמת ששת הימים - הווה
במלחמת ששת הימים נכבש כפר ניעמה ככל אזורי יהודה ושומרון, והוחל עליו שלטון צבאי ישראלי.
בהסכמי אוסלו הוגדרו 70.2% מאדמות הכפר כשטח C ואילו 29.8% הנותרים מוגדרים כשטח B.
במהלך השנים הגרעין המקורי של הכפר ננטש ברובו, והכפר התרחב דרומה אל הרכס.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 חיו בכפר 3,750 תושבים, ובשנת 2017 נמנו בכפר 4,659 תושבים.
בספטמבר 2025 שוגרו מהכפר 2 רקטות אל עבר העיר מודיעין, אחת מהן נפלה בתחומי הכפר והשנייה נפלה בעיירה סאפא.
כפר ניעמה שוכן על רכס בנפת רמאללה ואל-קודס ומשתרע לאורך של כ-3 ק"מ משני צידי הכביש המוביל לרמאללה, כ-13 ק"מ מערבית לרמאללה.
הכפר גובל בכפר דיר איבזיע, בבלעין, בראס כרכר, בית עור אל-תחתא וספא.
במפקד וסקר שנערכו בשנת 1945 נמצא ששטח הכפר היה 10,286 דונם, כשמתוכם 7,511 דונם לחקלאות (5,363 דונמים מטעים ואדמות מושקות, 2,148 גידולי דגנים), 2,744 דונם היו אדמות בור והכפר עצמו היה בנוי על 31 דונם.
כפר נעמה עני במקורות מים.
מקור המים הטבעי, הקרוב ביותר נמצא כ-700 מטר צפונית לכפר - "עין באר הוואדי" .
(היו עוד כמה מעיינות קטנים שיבשו ורק לעיתים הם שופעים מים בחורף.
חשמל: מאז 1985, הכפר מחוברת לרשת חשמל של חברת החשמל הירושלמית.
מים: מאז 2003 הכפר מקבל מי שתייה מרשת המים הירושלמית (Jerusalem Water Authority)
ביוב: אין רשת ביוב ציבורית ותושבי הכפר משתמשים בבורות ספיגה לסילוק שפכים.
ח'רבת בית רדיף (خربة بيت رديف) – דרומית מזרחית לכפר, על שטח של כשלושה דונם.
שרידי מחצבה ומבנים קטנים, ברכת מים או בית בד, וכן חלק מרצפת פסיפס.
ח'רבת אל-וואלי אל-שבוני (خربة الولي الشبوني) – ממזרח לכפר נעמה, מצפון לכפר דיר איבזיע.
יש בה מערה וההשערה היא שבה היה קברו של קדוש בשם "שבוני" (אין פרטים על אודותיו).
ישנם שרידי מבנה, גתות ובארות ועל הפסגה יש חורבה שככל הנראה הייתה מסגד ומקאם שנשא את שם הקדוש.
בחורבה ניתן למצוא אבני פסיפס וכלי חרס מהתקופה הרומית וכן מהתקופה הביזנטית.
כפר מאלכ הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הכפר 3,567 תושבים.
הוא גובל בכפר אל-מוע'ייר ממזרח, אל-מוע'ייר וח'רבת אבו פלאח מצפון, מזרעה א-שרקיה ממערב, ועל ידי כפר דיר ג'ריר מדרום.
כפר מאלכ הוא אחד מארבעת הכפרים (השכנים) שנקראים בשם בני סאלם.
שלושת האחרים הם: א-טייבה, דיר ג'ריר ורמון.
המלה הערבית מאלכ (مالك) משמעותה מלך, אך וילנאי מציין כי לא ידוע על שם איזה מלך נקרא הכפר.
תושבי הכפר סבורים שהכפר הוקם על ידי משפחות שהגיעו עם צבאו של צלאח א-דין.
כפר מאלכ זוהה עם היישוב כָּפֶרמֶלִיכּ (Caphermelic) מהתקופה הצלבנית.
בשנת 1870 מצא ויקטור גרן 350 תושבים בכפר, מהם: כשלושים קתולים, חמישה עשר "יוונים אורתודוקסים" והיתר מוסלמים.
בחצר בית האירוח שבו שכן, הראו לגרן כמה לוחות אבן יפים ושלושה חלקי עמודים וכמה אבני כותרת בסגנון האדריכלות הדורית שהוצאו מבניין קדום.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בכפר אוכלוסייה של 943 נפש, כולם מוסלמים.
האוכלוסייה גדלה במפקד של 1931 ל-972 נפשות, שחיו ב-217 בתים.
בסקר שנערך בשנת 1945 נמצא שבכפר גרים 1,100תושבים.
בעקבות מלחמת העצמאות ב-1948, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, הכפר היה בשליטה ירדנית.
בסקר שנערך בשנת 1945 נמצא ששטח הכפר הוא 51,894 דונם.
מתוכם, הכפר עצמו היה בנוי על 53 דונם, שטחי החקלאות היו 14,564 דונם, ויתר 37,579 הדונם היו אדמות בּוּר.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995, הוגדרו 6,603 דונם שהם 12,7% מאדמות הכפר כשטח B, ו־45,291 דונם שהם 87,3% מאדמות הכפר סווגו כשטח C (שליטה ישראלית מלאה).
בשטח C כל שינוי יעד, בנייה או עיבוד קרקעות מותרים רק באישור של המנהל האזרחי הישראלי.
ישראל הפקיעה 433 דונם מאדמות כפר מאלכ, לטובת הקמת ההתנחלות כוכב השחר ובנוסף, 58 דונם להקמת בסיסים צבאיים בהר בעל חצור, אחד מהם נבנה בכניסה לכפר, על הכביש המוביל לדיר ג'ריר.
במהלך האינתיפאדה השנייה ישראל הפקיעה עוד קרקעות מכפר מאלכ לצורך סלילת כביש 449. בצידי כל כביש הופקעה רצועה של כ-75 מ' מכל צד.
אין נתונים לגבי מספר הדונמים שהופקעו לצורך זה.
בעשור השני של המאה ה-21 התנכלו לכפר מתנחלים בפעולות "תג מחיר": באוגוסט 2015, הם הציתו אוהל בדואי וריססו "מנהלי נקמה".
במאי 2018, השחיתו כרם וריססו "ד"ש מאש קודש".
ב-25 ביוני 2025 עשרות מתנחלים תקפו את הכפר, הציתו בתים ומכוניות ויידו אבנים לעבר תושביו.
כוחות צה"ל הגיעו למקום, ובעימות ביניהם לבין התושבים נהרגו שלושה מתושבי הכפר ונפצעו עוד כמה.
נבי שמאיל: קבר עתיק בחלקו המזרחי של הכפר.
נחשב כקדוש בעיני תושבים, אך אין פרטים על אודותיו.
מעיין שופע מים כל עונות השנה.
מעל המעיין בנוי בית שאיבה גדול והמים מועברים באמצעות צינור גדול לרמאללה.
כמה ריכוזי עתיקות, כמו: ח'רבת סמיה – שרידי יישוב ביזנטי, ח'רבת מרג'מה – שרידי יישוב מבוצר קדום, בית אל-קאד'י – קברים עתיקים, אל-קצר – שרידי מנזר קדום.
כפר לַ֫אקֶף הוא כפר פלסטיני במערב השומרון המשתייך לנפת קלקיליה של הרשות הפלסטינית.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה בכפר כ-1,066 תושבים.
כפר לאקף נמצא 12 ק"מ מזרחית לקלקיליה.
הוא גובל בחג'ה ממזרח, קרני שומרון מדרום, עזון ממערב, וחי'רבת סיר ובאקה אל-חטב מצפון.
בכפר נמצאו כלי חרס מהתקופה הביזנטית.
כמו שאר הארץ עבר הכפר לשלטון האימפריה העות'מאנית בשנת 1517. ברשימות המס של 1596 הוא היה חלק מה"נחיה" (תת-מחוז באימפריה העות'מאנית) של "בני צעב", כחלק מסנג'ק שכם הגדול.
הייתה בו אוכלוסייה של 15 משקי בית, כולם מוסלמים.
התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33,3% על מוצרים חקלאיים, כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עיזים וכוורות דבורים, וכן הכנסות מזדמנות.
מס נוסף קבוע שולם לאנשי אזור שכם; סך של 10,740 מטבעות אקצ'ה, שהיוו 9/24 מההכנסות, הגיעו לוואקף.
ב-1838 ציין רובינסון את כפר לאקף ככפר בתת-המחוז "בני סאב", ממערב לשכם.
ב-1882 תיאר סקר ארץ ישראל המערבית את כפר לאקף, כ"כפר אבן קטן על גבעה עם בורות מים".
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 95 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-141 מוסלמים אשר שכנו ב-27 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 210 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 2,854 דונם.
מתוכם היו 477 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 840 של גידולי דגנים, ואילו 19 דונם סווגו כשטח בנוי.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר הכפר משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 מנתה אוכלוסיית הכפר 415 נפש.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר כפר לאקף משליטה ירדנית לישראלית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 מדינת ישראל הפקיעה קרקעות של כפר לאקף עבור ההתנחלות הישראלית קרני שומרון.
בהסכם אוסלו ב' סווגו השטח הבנוי של הכפר כשטח B בשליטה אזרחית פלסטינית, ומרבית הקרקעות החקלאיות של הכפר כשטח C תחת שלטון צבאי ישראלי.
ב-2007, בעקבות בניית גדר ההפרדה, 657 דונמים (22.8% מאזור הכפר) של אדמה חקלאית במערב הכפר, נשארה בצד הישראלי של הגדר.
בג"ץ דחה עתירה נגד תוואי גדר ההפרדה.
בדצמבר 2008 רוססו כתובות נאצה "מוות לערבים" ו-"דרישת שלום מחברון" על קיר המסגד בכפר.
ב-3 בדצמבר 2019 החלו עבודות להקמת אזור תעשייה חדש עבור ההתנחלות קרני שומרון, על אדמה שהופקעה מתושב הכפר בהתבסס על חוק עות'מאני מהמאה ה-19 והוכרזה אדמת מדינה.
תושב כפר לאקף מתנגד להכרזה ומנסה לפעול במקביל לעיבוד ולתפיסת השטח.
סמוך לכפר ממוקמת שמורת מערת לאקף, הכוללת מערת נטיפים וסביבותיה שהוכרזה בשנת 1981.