tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסילוקית של יצרן אחר, מסלק השפכים מופעל על ידי חיישן גובה פנאומטי המפעיל את המשאבה רק כאשר מפלס המים עולה לגובה המכוון מראש וזאת לאחר פתיחת ברז, שימוש במקלחת או הדחת מכל ההדחה.
משאבות סילוקית מסוג מסוים יכולות לדחוף ולעלות את השפכים לגובה של 11 מטר ולמרחק אופקי של עד 100 מטר ללא שיפוע.
בשימוש במכשיר כל שימוש במים בשירותים עלולה להפעיל משאבה חשמלית, על כן השימוש בה אסור על פי ההלכה בשבת.
פתרון לכך מציע מכון צומת, בהתקנת מנגנון המשלב 'המשכת מצב', אשר בשבת (בלבד) מפעיל את המשאבה מדי 7 דקות (ניתן לשנות את מרווחי ההשעיה) למשך זמן קצרצר, ללא תלות במנגנון ההפעלה (פרסוסטט).
אם אין צורך בפעולת המשאבה, היא תפסיק את פעולתה מיד.
אם המכל מלא ויש צורך בשאיבה - הפעולה תימשך עד שכל המים יעלו לצנרת הביוב ואז תיפסק מאליה.
כך, שהאדם המשתמש בשירותים או בכיור אינו מפעיל את המשאבה, ואף לא גורם להפעלתה אלא תורם להמשיך את פעולתה המתרחשת ממילא בכל מחזור.
לדברי אנשי המכון, פתרון זה כשר למהדרין, וללא צורך להיסתמך על היתר הגרמא אשר נועד רק למצבים המוגדרים בהלכה 'שעת הדחק'.
משאבת לב היא מכשיר מושתל אלקטרוני-מכני, המסייע בתפקוד הלב כאשר יש כישלון בתפקודו, בדרך כלל כאשר יש אי ספיקת לב.
ייתכנו מצבים בהם המשאבה תחליף חלקית את תפקוד הלב ומצבים בהם תחליף את תפקודו המלא.
ישנן משאבות המותאמות לסייע לחדר ימין בלב, חדר שמאל ואף לשני החדרים והתאמתה תלויה בתפקוד הלב.
למרות ההתאמה הוורסטילית, המשאבות לחדר השמאלי – LVAD הן הנפוצות ביותר, ולרוב הן היעילות ביותר לתפקוד לקוי.
המשאבה המיועדת לטיפול לחולי אי ספיקת לב עשויה להוות כ"גשר" בזמן שהמטופלים מחכים להשתלת לב, אך לעיתים תחשב כטיפול הסופי ולא כשלב המתנה בחולים שאינם מועמדים להשתלת לב.
תהליך השתלת המשאבה הוא במהלך ניתוח לב פתוח שעלול לכלול סיכונים רבים, אך המשאבה היא מכשיר מציל חיים במקרים רבים.
משאבת הלב מורכב ממספר רכיבים, חיצוניים ופנימיים.
המשאבה עצמה מחוברת ללב, והיא עוזרת לבצע את פעולותיו.
במשאבת לב שמאלית, המשאבה שואבת דם מהחדר השמאלי בלב, מובילה אותו אל אבי העורקים ומשם הדם ממשיך אל שארית הגוף רווי בחמצן.
על מנת לאפשר את מעבר הדם מהלב אל העורק המשאבה מחוברת לחדר השמאלי של הלב ולה צינור המחובר אל אבי העורקים.
אלו הם הרכיבים הפנימיים של המערכת המושתלת.
קיימים שני סוגי משאבות עיקריים - האחד מבצע את פעולת הלב בעזרת פולסטיליות, פעימות אשר מדמות את פעולת הלב, והשני על ידי זרם דם יציב מתמשך.
מהמשאבה עצמה יוצא כבל שיוצא אל מחוץ לעור ומתחבר למערכת שליטה ומקור חשמל חיצוני, עמם הולך המטופל באופן קבוע.
המשאבה מופעלת על ידי מקור החשמל החיצוני בכל זמן נתון, וכן ניתן לבצע בקרה מתמדת בעזרת מכשיר השליטה.
אלו הם הרכיבים החיצוניים של המערכת.
קיימים סוגים רבים של משאבות לב, ותהליך פיתוחן מתמשך ומתעדכן בעולם הפיתוח הרפואי על מנת להקטין את גודל המשאבות, לייעל אותן ולצמצם את כמות הזיהומים.
בישראל, המשאבה העיקרית המושתלת כיום היא משאבת-לב שמאלית מסוג HM3.
מטופלים הממתינים להשתלת לב – ייתכן ותבוצע השתלת משאבת-לב במהלך המתנה להשתלת לב מתורם.
המשאבה יכולה להמשיך את הזרמת הדם בלב למרות מחלת לב קיימת, והיא תוסר כאשר תבוצע השתלת הלב המיועדת.
השתלת המשאבה עשויה לסייע בתפקוד שאר איברי הגוף שלא עובדים כראוי ובכך לשפר את המצב הרפואי.
השתלה כזו נחשבת כ"גשר" עד להשתלה המיועדת.
מטופלים ללא התאמה רגעית להשתלת לב – אם ישנו כשל בתפקוד הלב, ניתן לבצע השתלת משאבת לב כאשר המטופל אינו מתאים באותו הרגע להשתלת לב בגלל תנאים רפואיים אחרים.
מדובר במעין שלב ביניים עד שתתקבל החלטה האם אינו כשיר לחלוטין להשתלת לב, ויישאר עם משאבת לב, או שייתכן ויהיה שיפור במצבו הרפואי ותהיה אופציה לבצע השתלת לב מתורם.
מטופלים ללא התאמה להשתלת לב – כאשר אין התאמה כלל להשתלת לב, משאבות לב משמשות כטיפול לטווח ארוך לאנשים בעלי אי ספיקת לב שאינם מתאימים להשתלת לב.
במקרה זה מדובר בטיפול סופי, שיכול לשפר באופן משמעותי את איכות החיים.
מטופלים שתפקוד הלב עשוי לחזור למצב נורמלי – אם יש כישלון זמני בתפקוד הלב, הרופא עשוי להמליץ על השתלה כזו עד שהלב יוכל לחזור לתפקוד רגיל.
פתרון זה נקרא כ"גשר" להחלמה.
ניתוח השתלת משאבת-לב כולל סיכונים רבים, חלקם מעצם ביצוע ניתוח לב פתוח וחלקם ייחודיים למשאבה עצמה.
כאשר דם עובר דרם המשאבה, ייתכן וייווצרו קרישי דם.
קריש דם יכול להאט או לחסום לחלוטין את זרימת הדם דרך הלב, ויכול להוביל לשבץ, התקף לב או לגרום למשאבה להפסיק לעבוד.
ֿהרופא עשוי לתת למטופל מרשם לתרופות מדללות דם (לדוגמה: אספירין, קומדין) על מנת למנוע את היווצרות קשרי הדם לאחר השתלת המשאבה.
השתלת משאבת-לב דורשת ניתוח לב פתוח.
ניתוח כזה עשוי להגביר את הסיכון של דימום במהלך הניתוח או לאחריו.
בנוסף, גם לקיחת מדללי הדם על מנת למנוע את קרישי הדם עלו להגביר את הסיכון לדימום.
משום שרכיבי ההפעלה של המערכת, מקור החשמל והשליטה נמצאים מחוץ לגוף, והם מחוברים למשאבה דרך העור, יש סיכון מוגבר לכניסה של חיידקים ולגרימת זיהום.
כדאי לשים לב לסימנים של זיהום כגון כאב או אדמומיות באזור היציאה, יציאת נוזלים וחום.
קיים סיכון לתפקוד לקוי של המשאבה לאחר ההשתלה.
איכות השאיבה של המשאבה עלולה להיות לא מיטבית, אשר עלול לגרום לתופעת "שאיבה" של דפנות הלב ולמנוע מעבר של כמות דם מספקת.
בנוסף, עלולה להיגרם בעיה למקור החשמל החיצוני ורכיבים אחרים במערכת האלקטרונית.
כל בעיה כזו דורשת תגובה מיידית של המטופל והצוות הרפואי.
המטופל יעבור הדרכה טרם ההשתלה על תפעול ופעולות שיש לנקוט במצבים כאלו.
ניתוח להשתלת משאבת לב יבוצע על ידי צוות רפואי הרחב הכולל מנתח חזה ולב, רופא מסייע וצוות חדר ניתוח הכולל מרדים ועוזר מרדים, מפעיל מכונת לב ריאה, שתי אחיות חדר ניתוח, אחות VAD וקרדיולוג אקו.
ניתוח להשתלת VAD נחשב "ניתוח לב פתוח", ובדרך כלל אורך בין 4 עד 6 שעות.
אם בוצע ניתוח לב פתוח קודם, עשויות להיות הידבקויות והניתוח עלול להתארך.
לאחר הרדמה, המרדים יכניס צינור הנשמה דרך הפה לתוך קנה הנשימה, ויחוברו עירויים לצורך טיפול תרופתי במהלך הניתוח ולאחריו.
הניתוח יתחיל בחתך באמצע החזה.
המנתח יפריד את הצלעות ויפתח את כלוב הצלעות על מנת לגשת אל הלב.
בניתוחים רבים מסוג זה, הלב יחובר למכונת לב ריאה שתבצע את תפקיד הלב במהלך הניתוח, על מנת לאפשר תהליך ניתוח יציב ולשמור עם הזרם הדם והחמצן אל הגוף.
לאחר מכן צוות הניתוח יחל בהשתלת המכשור הרפואי.
בהשתלת משאבת לב שמאלית – חיבור משאבת הלב, חיבור הצינור לאבי העורקים, הולכת הכבלים אל מחוץ לעור אל יחידת השליטה.
המשאבה תופעל והדם יחל לזרום בגוף תוך בקרה רציפה של הצוות הרפואי על תפקוד המשאבה, מכונת לב-ריאה תנותק באופן הדרגתי, והמשאבה תפעל לבדה.
בסיום הניתוח, סוגרים את החתכים הפתוחים והמטופל יועבר ליחידה לטיפול נמרץ להתאוששות מהניתוח.
משאבת מזרק היא משאבת עירוי קטנה (חלק מהמשאבות כוללות גם יכולת עירוי ושאיבה), המשמשת לאספקה הדרגתית של כמויות נוזלים קטנות (עם תרופות או בלי) לחולה או לשימוש במחקר כימי וביו-רפואי.
היישומים כוללים טוויה אלקטרונית, ריסוס אלקטרוליטי, מיקרו-דיאליזה, מיקרופלואידיקה, זילוח איברים ורקמות, חלוקה, מהילה והזרמת נוזלים.
שימוש נוסף במשאבת מזרק הוא בטיפול פליאטיבי, לאספקה מתמשכת של משככי כאבים, תרופות אנטימטריות (תרופות לדיכוי בחילות והקאות) ותרופות אחרות.
שימוש זה מונע תקופות בהן רמות התרופות בדם הן גבוהות מדי או נמוכות מדי, ואת השימוש בטבליות מרובות (במיוחד אצל אנשים המתקשים בבליעה).
מכיוון שהתרופות ניתנות באופן תת-עורי, תחום היישום הוא כמעט בלתי מוגבל, אם כי בצקת עלולה להפריע לפעולה של תרופות מסוימות.
משאבות מזרק יעילות גם להעברת תרופות בעירוי לדם תוך מספר דקות.
במקרה של תרופה שיש לספק אותה לאט לאט במהלך מספר דקות, מכשיר זה חוסך זמן לצוות ומפחית שגיאות.
משאבות מזרק שימושיות גם ביישומים מיקרו-פלואידיים, כמו תכנון ובדיקת מיקרו-ריאקטורים, וגם בכימיה לצורך שילוב איטי של נפח קבוע של נוזלים בתמיסה.
משאבת לב (באנגלית VAD – ventricular assist device) היא מכשיר אלקטרוני מכני המושתל בליבו של חולה ומסייע בתפקוד הלב כאשר ישנו קושי.
בדרך כלל בעת אי ספיקת לב.
המשאבה יכולה להחליף את תפקוד הלב באופן מלא או באופן חלקי, והיא מותאמת אישית לחדר בו יש בעיה (RVAD לחדר ימין, LVAD לחדר שמאל וBIVAD לשני החדרים).
המשאבות הנפוצות ביותר הן משאבות חדר שמאל ולרוב הן יעילות יותר לתפקוד לקוי.
לרוב ניתן לשפר את תפקוד הלב כולו בעזרת משאבת חדר שמאל אך בעת התנגדות רבה של העורק הפולמונרי נצרף משאבה לחדר ימין.
משאבות אלו עושות פעולה שונה ממכתיב קצב לב, הן פשוטו כמשמעו תורמות בהזרמת דם המטופל לכל חלקי הגוף.
משאבות אלו משמשות למספר תפקידים, הן לתקופה קצרה עד בינונית בשביל המתנה להשתלת לב, חיזוק לב לאחר דלקת או התקף לב, או עזרה למטופלים המתאוששים מניתוח לבבי, והן לתקופה ארוכה (חודשים עד שנים) כי המטופל אינו מתאים להשתלת לב.
גשר להשתלה – שימוש נפוץ לתקופה בינונית, המשאבה מעלה את איכות חייהם של ממתינים להשתלת לב.
בצורה זו אין הם חייבים לשהות בבית החולים.
בנוסף לטיפול מסוג זה יש עוד מספר גשרים: גשר למועמד שאינו קביל להשתלה אך קרוב לכך, גשר עד החלטה האם להיכנס לרשימת המתנה או לא, גשר להתאוששות ממחלה או ניתוח.
סגנון נוסף של טיפול אשר מיועד לזמן רב ונקרא טיפול ייעודי, במצב זה המטופל יחייה עם משאבת לב עד סוף חייו – הן בגלל חוסר התאמה להשתלה או בחירה לכך.
זה אינו נחשב לב מלאכותי על פי הרפואה המודרנית, אלא הליך טיפולי התורם ללב הקיים.
מדובר במכשיר שתפקידו הכללי הוא הזרמת דם למערכת הקרדיווסקולרית כאשר ישנו קושי בתפקוד חדר שמאל של הלב.
המכשיר מבוסס על משאבה אשר מניעה את הדם בכוח דרך צינור אל האאורטה.
עוצמת המשאבה היא שקובעת את מהירות זרימת הדם בגוף.
חוץ ממשאבה וצינור המחובר אל האאורטה יש יחידת שליטה אשר קובעת את מהירות המשאבה, מספקת מדדים שונים ומתריעה על תקלות שונות.
החיבור בין המשאבה ליחידת שליטה נעשה על ידי כבל, אשר עובר דרך בטנו של המטופל.
ליחידת שליטה מחבורות שתי סוללות אשר מספקות אנרגיה קבועה למכשיר.
כיום, הרפואה משתמשת בשני סוגי מכשור, כאשר לפעולה זו יש משמעות לאופי המשאבה מבחינת טיפול:
משאבות המדמות דופק – עושות שימוש בשיטת בוכנה, הן שואבות נוזל למכל ובעזרת לחץ מזרימות אותו החוצה.
חלקן עושות שימוש בלחץ אוויר כדי לבצע פעולה זו.
משאבות זרימה קבועה – פועלות בשיטה צנטריפוגלית.
הן משאבות שפועלות בצורה קבועה ולא משתנה.
בערך זה נעמיק במשאבות זרימה קבועה.
ברפואה המודרנית נעשה שימוש בדור השלישי של משאבות אלו.
נרחיב מעט על החלקים שתיארנו במבוא לפסקה זו.
באופן כללי הן מורכבות מ־3 חלקים עיקריים
משאבה – מושתלת בחזה באזור האפקס של הלב בהליך כירורגי.
בנקודה זו היא מקבלת דם ומזרימה אותו אל האאורטה בעזרת צינור.
כבל שליטה ובקרת שליטה – המשאבה מחוברת בעזרת כבל למערכת השולטת על תפקודה, מהירותה ובקרת תקלות.
הכבל מחובר למשאבה עצמה ודרך חור בבטן מחובר למערכת הבקרה (נקודת תורפה במערכת).
ספק כוח – זוג סוללות המחברות באופן קבוע.
ישנה אפשרות גם לספק כוח ממקור נייח (כניסת חשמל בקיר או ברכב).
חלקים פנימיים – משאבה, צינורית הזרמת הדם לאאורטה, כבל כוח פנימי.
חלקים חיצוניים – כבל כוח חיצוני, יחידת שליטה ושתי סוללות.
ברפואה המודרנית עושים שימוש במשאבות בעיקר מהדור ה-3 אשר קיבלו אישור מהFDA- הHEARTMATE 3 והHEARTWARE.
מכשירי הדור השלישי מבוססים על משאבות צנטריפוגליות.
החידוש שלהם ביחס לדורות הקודמים הוא תפקוד לזמן רב, קומפקטיות וזרימת דם אופטימלית, דבר המונע קרישיות דם והרס של תרומבוציטים.
בזכות נתונים אלו המשאבות יכולות לתפקד בין 5 ל-10 שנים ברצף ללא תקלות הדורשות החלפה.
קומפקטיות המכשיר מאפשרת ניתוח קל יותר ביחס לקודמים ופחות פגיעה בחלקים פנימיים של המטופל.
כל חלק בעל חשיבות רבה לתפקוד המכשיר אך החלקים הפנימיים דורשים פעולה כירורגית כדי לתקן תקלה בהם, דבר אשר מקשה מאוד על תיקון זריז ודורש התחשבות רבה בעת החדרת המכשור.
הפעולה הצנטריפוגלית – כמו שהזכרנו לפני משאבות זרימה קבועה בדור השלישי פועלות בצורה צנטריפוגלית – זהו כוח מדומה המושך גוף הנתון בתנועה מעגלית לאורך רדיוס הסיבוב בכיוון הפונה החוצה ממרכז המעגל.
לגוף בתנועה סיבובית יש מהירות קווית בכיוון המשיק למעגל בסיבוב וכיוון זה משתנה.
עיקרון ההתמדה קובע כי גוף שואף להתמיד בתנועה ישרה בכיוון המשיק, לכן הגוף נמשך כלפי חוץ הסיבוב.
משיכה זו היא הכוח הצנטריפוגלי.
זהו אינו כוח מדומה אלא כוח אמיתי הניצב למהירות.
כוח זה משנה את כיוונו אך לא את גודלו.
החלק אשר גורם לתנועת הסיבוב המייצר כוח זה הוא האימפלר – הגלגל המניע, במשאבה.
הוא מסתובב במהירות גבוהה בעזרת אנרגיה המופעלת עליו – אנרגיה חשמלית או מגנטית.
נוזל נכנס אל המשאבה ובעזרת הסיבוביות של הגלגל המניע יוצא בחוזקה ונע לכל חלקי הגוף הנדרשים.
בשתי המשאבות יש שימוש בריחוף מגנטי – בשיטה זו אנו משתמשים באנרגיה מגנטית בצורה של דחייה של השדה המגנטי, מצב זה מאזן את כוח תאוצת הכובד המושך כלפי מטה והחפץ נשאר יציב באוויר ללא מגע.
הבנה זו מאוד יעילה לשימוש במכשור אשר דורש תנועה רבה – הוא מוריד את רמת החיכוך ומאפשר תנועה במהירות מאוד גבוהה.
בריחוף מגנטי יש לשים לב לשני דברים כדי לעשות זאת בצורה טובה – ריחוף וייצוב באותה נקודה.
ריחוף – כמו דחייה של שני מגנטים בעלי אותו דיפול.
אם תנסו זאת שני המגנטים לא יתחברו כי הם דוחים אחד את השני.
ואם נשים אח מעל השני הגבוה ירחף.
דחייה זו אינה יציבה, לכן המגנט המרחף ינוע ימינה או שמאלה ובסופו של דבר לא יהיה הופכי לתאוצת הכובד, דבר אשר יפסיק את הריחוף (הריחוף מתרחש עקב איזון עם תאוצת הכובד) דבר זה הוכח על ידי תאוריית ארנשואו.
האיזון נעשה בעזרת יציבות – כל תזוזה מנקודת שיווי המשקל מפעילה רשת כוחות אשר דוחה ומחזירה את המשוואה לאיזון בנקודת השיווי משקל.
היכולת לייצר יציבות נחלקת לשני סוגים:
יציבות סטטית – נעשית על ידי מגנטים מיוחדים.
מגנטי דיפול קלאסיים כמו שאנו מכירים אינם יציבים בצירים השונים ואילו דיאמגנטים יציבים בציריהם ולכן ניתן לבצע זאת בעזרתם.
בנוסף ניתן לשנות את החוסר איזון בעזרת תנועת אלקטרונים למערכת.
נחבר את המגנטים למוליכים ונשלוט בתנועתם.
יציבות דינמית – יציבות אשר מתרחשת לאחר הפעלת כוח על המערכת.
זאת אומרת שהמערכת תדע לספוג הפעלה חיצונית של אנרגיה.
יש מספר דרכים לעשות זאת כמו הפעלת לחץ אוויר שייצב את המערכת או ההנעת אלקטרונים שייצבו את המערכת.
הגלגל המניע ממוקם בתוך המשאבות בשיטה זו וכך נמנע מצב של שפשוף חלקי המשאבה והארכת חייה.
HEARTWARE – מכשיר המשמש כיום גם כמכשיר תמיכה עד השתלת לב ומכשיר המחליף תפקוד לב לזמן רב.
אושר לראשונה בשנת 2012 על ידי הFDA.
המשאבה של ה-HEARTWARE קטנה יותר ממשאבות קודמות בשוק דבר המקל משמעותית על החדרתה בעת ניתוח.
היא מושתלת בסמוך ללב בחלל הפריקרדיאלי בזכות גודלה הקטן הדומה לגודלו של כדור גולף.
IMPELLER – למכשיר זה יש רק חלק אחד המבצע תנועה והוא ממוקם בתוך בית המשאבה, הוא נקרא IMPELLER – זהו גלגל ברזל אשר מסתובב ומניע את הדם בצנרת המכשיר בתנועה צנטריפוגלית.
הוא מסתובב במהירות של 1800 עד 4000 סיבובים לדקה ויכול להזרים עד 10 ליטר דם בדקה.
האימפלר מושעה בתוך בית המשאבה באמצעות שילוב של מגנטים פסיביים ומיסב דחף הידרודינמי.
מיסב הדחף ההידרודינמי מושג באמצעות שכבה דקה של נוזל הדם בחלקו העליון של חרבות האימפלר.
כאשר הוא מסתובב דם זורם בחלק העליון של האימפלר ומייצר אזור רך בין המשאבה לאימפלר המונע פגיעה בחלקי המכשיר.
INFLOW CANULLA – צינורית קטנה המשולבת במשאבה שכל תפקידה הוא מיקסום כניסת הדם אל המכשיר.
חלק זה מוחדר אל הלב ומקל על תהליך ההשתלה.
דרכו זורם הדם אל האימפלר שמניע את הדם דרך צינורית אל האאורטה.
עקב תנועה של חלק בודד במכשיר והעובדה כי המשאבה מבצעת מעט סיבובים לדקה המכשיר בעל כושר עמידות ותפקוד רב.
בנוסף לכך יש מערכת שליטה מאוד נוחה, עם מסך LCD בעל שני פסים, מערכת התראות ונוריות למקרה הצורך.
המערכת מחוברת לשתי סוללות כמו מכשירים אחרים בשוק ויכולה בעת הצורך להתחבר לספק כוח נייח כמו שקע חשמלי או שקע ברכב.
מכשיר זה יחסית חדש בשוק ולפי סטטיסטיקות שונות שיפר את איכות החיים של מטופלים רבים.
HEARTMATE 3- מכשיר זרימה צנטריפוגלי המנוע על יד מגנטים.
הוא מסתובב במהירות של 3000 עד 9000 סיבובים לדקה וגם הוא מזרים עד 10 ליטר דם לדקה.
משאבה זו גם היא מוגדרת כמשאבה מתמשכת היא משנה את מהירות הסיבוב לפרקים כדי לייצר תנועות דופק מלאכותיות המסתנכרנות עם דופק הלב של אותו אדם כדי למנוע עמידה של הדם.
המשאבה שוקלת 240 גרם ויכולה להכיל נפח של 175 מ"ל.
היא ברובה בנויה מטיטניום חוץ מנקודות שונות של פוליאסטר וטבעות PTFE בחיבורים.
היא מורכבת מצינורית כניסת דם וצינורית יציאת דם, צינורית הורדת לחצים בדם ואת כל כבלי בקרת השליטה שהזכרנו לפני.
הסוללות של מכשיר זה שוקלות כחצי קילו כל אחת.
מרקם המשאבה וצורתה נועדו לגרום להיווצרות של שכבה דמוית אינטימה בעת מגע עם הדם ובכך לבודד מגע של חומרים לא ביולוגיים מזרם הדם ולמנוע היווצרות של קרישי דם.
לעומת זאת החלק הרוטור (חלק מסתובב המניע את הדם) בנוי מחומרים חלקים בעלי משטח עדין.
בצורה זו אנו מורידים את הסיכוי לגזרה עקב לחץ על הרוטור.
חברה זו נמצא בשוק זמן רב ומכשיריה הוכיחו עצמם עד כה, הם מאוד יעילים ובעלי ניסיון דבר המשפר את תפקודה.
מכשיר זה בעל צג מאוד נוח למשתמש עם הרבה הסברים התורמים גם למטפל במניעת תקלות.
כיום מפתחים משאבות נוספות אף קטנות יותר כדי לאפשר איכות חיים גבוהה אף יותר ממה שיש למטופלים כיום כי עיקר הבעיה במכשור היא החדרה כירורגית לא קלה וטיפול בתקלות במהלך חיי המטופל.
השימוש במכשיר יכול לשמש לגשר להשתלת לב, במטרה להאריך את חיי המטופל עד שתרומת לב תהיה זמינה, כגשר להחלטה, בדרך כלל עד שהמטופל יתאושש ויהיה כשיר במידת האפשר כדי לעבור ניתוח להשתלת לב, וכיעד קבוע לטיפול, מטרה שנכנסה עד לאחרונה הודות לפיתוחים טכנולוגיים.
מרבית המטופלים מקבלים את הסיוע לחדר שמאל, כאשר במצב חמור יותר של 15% תבוצע השתלה גם לחדר ימין שמזרים דם אל עורק הריאה.
נתון מעניין נוסף הוא כי בארץ קיימים כ־1,000 מטופלים עם בעיית אי ספיקת לב חמורה, מתוכם מגיעים ל־130 שעומדים לקריטריונים המאוד מחמירים, ורק כ־20 מטופלים עוברים בשנה השתלת לב.
גשר להשתלה – מטופלים אלו, לזמן הרחוק מקבלים את הסיוע של המכשיר, לאחר שעבור התקף לב חמור שהביא להתדרדרות מתמדת של הלב, אך בגלל אי הזמינות של תרומת לב הם אינם יכולים לחכות בלי טיפול מסייע עד להשתלה.
לפי נתונים של ארגון השתלות הלב העולמי, כ־50% מבין המועמדים להשתלת לב, מתים במצב בו אין טיפול רפואי.
דבר שמחזק את חשיבות המכשיר.
גשר להחלטה – מספר לא מבוטל של מטופלים מקבלים את סיוע המכשיר כדי להרוויח זמן להתאוששות המטופל או במצב שבו מקור הבעיה שפוגעת בתפקוד הלב אינו ידוע, ויש צורך "להרוויח זמן" כדי ללמוד את מצבו של החולה.
כך למשל במקרים של חולים שמגיעים לבית החולים לאחר שקרסו בפתאומיות או עברו החייאה, או חולים שהפגיעה הקשה בתפקוד הלב הובילה לפגיעה במערכות אחרות (כגון כליות או כבד) ורוצים לבדוק אם מערכות אלו מתאוששות.
יעד טיפולי קבוע – ככל שנתוני ההצלחה עלו, השימוש במכשיר באופן קבוע עלה באופן בולט.
כאשר כיום מדברים על כך שמדובר באלטרנטיבה להשתלה בקרב חולי אי ספיקת לב שנמצאים בשלב סופני ולא מועמדים להשתלה.
דור המכשירים הנוכחי הוא יותר עמיד ובעל סיבוכים מעטים, דבר שהביא לכך כי מטופלים יכולים להשתמש בו לטווח ארוך ולהוריד את אחוזי התמותה.
בארצות הברית מדברים על עלייה מ־15% בשנת 2006 ל־43% בשנת 2014 בשימוש המכשיר באופן קבוע.
כגשר להחלמה – כיום ישנן עדויות שתומכות בכך כי המכשיר מעודד החלמה של שריר הלב, ההחלמה אפילו מספיקה כדי להסיר את המכשיר ללא השתלת לב ולאפשר למטופל להמשיך את חייו תוך שמירה על איכות חיים נורמלית.
כשדבר זה קורה המשמעות כפולה בכך שהלב המיועד לתרומה יכול לשמש מטופל אחר שזקוק לכך.
המכשיר לא מושתל במטרה להוות גשר להחלמה, וההחלטה במקרה הזה מתקבלת לאחר מגוון בדיקות אשר שוללות את סיכון חיי המטופל.
מבחינת הטיפול חשוב לסייע כי במקביל ישנו סיוע תרופתי ספציפי שעוזר להחלמה של הלב אשר כוללים ace inhibitors, beta blockers, and aldosterone antagonists שתפקידם למנוע פתולוגיות של היפרטרופיה ולהחזיר את התפקוד המטבולי למצב הנורמלי.
תרופות אלו ניתנות במינון גבוה, דבר שמתאפשר אודות להתערבותו של המכשיר.
כיום המחקר בהחלמתו של שריר הלב מתקדם הרבה בזכות קיומו של המכשיר, בדרך כלל נלקחת דגימה משריר הלב במהלך הכנסת המכשיר והשוואתה לדגימה שנלקחת בעת הוצאת המכשיר, כך מנסים להבין את המבנה המולקולרי שמביא להחלמה של השריר.
מטופלים שנמצאים במצב רפואי קשה או גיל מתקדם כדי לעבור השתלת לב.
בישראל הגיל המקסימלי להשתלת לב הוא 65
מטופלים שנמצאים ברשימת המתנה להשתלת לב, אך מצבם לא יציב מספיק כדי להמתין לתרומת לב
מטופלים עם BMI מאוד גבוה, דבר שמקטין את הסיכוי שלהם לקבל השתלת לב
מטופלים שנמצאים בשלב מתקדם של מיוקרדיטיס או קרדיומיופטי, או מטופלים עם מחלות לב שמונעות את הצלחת ההשתלה
מטופלים שעברו ניתוח לה, אך לא יכולים להתנתק ממכונת לב ריאה
מטופלים שחוו כמות גדולה של התקפי לב, ללא טיפול מסייע אחר
המחקר התפרסם בשנת 2001, בכתב העת הרפואי New England journal of medicine בו השתתפו 129 חולים עם אי ספיקת לב מתקדמת שאינם מועמדים להשתלה בגלל גיל מבוגר, מחלות נלוות אחרות ועוד.
החולים חולקו בצורה אקראית לכאלו שטופלו ב־LVAD וכאלו שטופלו תרופתית בלבד.
החוקרים הראו ירידה של 48% בתמותת חולי ה־LVAD עם שיעור היוותרות בבחיים של 52% בקבוצת ה־LVAD לעומת 25% בטופלים תרופתית לאחר שנה.
לאחר שנתיים שרדו 23% בקבוצת ה־LVAD ו־8% במטופלים תרופתית.
המחקר הראה גם שיפור באיכות החיים בקבוצת ה־LVAD.
במחקר זה נעשה שימוש ב־LVAD של חברת טורטק, הנקרא HeartMate 1 היות שהמכשיר לא תוכנן במקור לתמיכה ממושכת של שנים, במהלך המחקר התגלו כמה תקלות טכניות שגרמו לכישלון המכשיר, ובחלק מהמקרים אף למות החולים.
חברת טורטק הכניסה כמה שינויים במכשיר והיום הוא מאושר לשימוש בישראל בגרסה המשודרגת שלו.
בתחילת שנות ה־50' החל השימוש במכונות מלאכותיות הקשורות למערכת הסירקולטורית.
השימוש הראשוני החל על ידי ג'ון גיבסון (John Gibbons) שהצליח לתמוך במטופל על ידי מכונת לב ריאה מחוץ לחדר הניתוח.
בעקבות התפנית שנצפתה, החלו מטפלים לרבים להשתמש בשיטת תמיכת לב- ריאה במטופליהם מחוץ לכותלי חדר הניתוח.
המכון הלאומי לבריאות הציבור בארצות הברית, רצה להשקיע את רוב מאמציו במציאת פתרון לבעיות סירקולריות.
המשימה הראשונה שיושמה היא ייצור לב מלאכותי (TAH) בקליניקה בקליבלנד ובנוסף על ידי ליאוטה בארגנטינה.
בשנת 1963 דווח לראשונה על חיבור מעקף מלאכותי בין החדר השמאלי לאורטה היורדת.
בתחילה הניסויים נוסו על בעלי חיים, לאחר שנראה כי הדבר מוביל לפגיעה ולזיהומים תשומת הלב הושמה למקורות אחרים.
הניסיונות להחליף את הלב הביולוגי בלב מלאכותי JARVIK 7-TAH לא צלחו.
המטופל הראשון שאליו הושתל הלב המלאכותי, בשנת 1982, שרד רק 112 יום, מכיוון שסבל מאלח דם שנבע מכשל במספר מערכות.
בעקבות כך, הובן כי החלפת הלב בלב מלאכותי אינו ישים, ואף מסב נזק, לכן הוחלט לנסות ולעבוד על מכשיר חיצוני שיהווה תמך ללב ולא תחליף כולל והמשיכה העבודה על ה-LVAD – תוך דגש על מציאת פתרון לטווח הרחוק.
המשאבה הראשונה שהומצאה, עבדה על העיקרון עבודה במקביל למסלול הדם השני שקיים (הצד הימני של הלב).
כוח המשאבה הופק מאלקטרוניקה או מכוח של לחץ האוויר שנכנס אל הריאות.
משאבה זו נוצרה ב־1966 על ידי די באקיי (De Bakey) ושותפיו המציאו את ה-LVAD.
המשאבה הייתה מחוברת עם צינורית אל החדר השמאלי של הלב, עבודתה יכלה להתמקד בצד השמאלי, בצד הימני או לעבוד בשניהם.
אם היה צורך בתמיכה של שני החדרים, המשאבות היו ממקומות מחוץ לגוף (מטעמי מקום), אם היה מדובר רק בצד אחד העניין התאפשר וכלל את סוג המשאבה.
המשאבה הראשונה הושתלה כ־BTT (גשר מעבר להשתלת לב), השילוב הראשון בין יישום גשר ההשתלה בעזרת המשאבה נראה לראשונה בשנת 1984. בעקבות המצאת המכשיר נוצרו הזדמנויות חדשות לחולי לב, אנשים יכלו לחיות עם משאבת הלב עד שיגיע תורם לבצע את הניתוח ולחיות.
למרות יתרונותיה, המשאבה הראשונה כללה בתוכה הרבה מאוד חסרונות, היא הייתה גדולה, רועשת מאוד, יצרה נוזלים בקרום של הלב ואף הובילה לשחיקת המסתמים, דבר שעלול להוביל לפגיעה פאטלית.
בעקבות חסרונותיה של המשאבה הראשונה, היה צורך בפיתוח של מכשיר מתקדם יותר מבחינה מכנית (רצון לאפשר זרימה רציפה) ואסתטית.
לכן, פיתחו בשנות ה־90' משאבה שעובדת על תנועה צירית בשילוב של שדה מגנטי.
הדור השני של המשאבה מותאם רק לשימוש בצד השמאלי ולא הותאם עדיין לשימוש של שני הצדדים.
הדור השני של המשאבה עשוי ממדחף שעטוף בקפסולה מטלית, הדבר מאפשר את הארכת החיים של המשאבה (מינימום חמש שנים).
הניסוי הקליני הראשון שנעשה על המשאבה נעשה על 133 משתתפים שהמתינו להשתלת לב.
תחילה נצפה כי במהלך 126 הימים הראשונים יש הישרדות של 75%, לאחר כחצי שנה נראתה הישרדות של 68% אחוזים ואילו לאחר שנה נראה כ־52% הישרדות.
המשאבה השנייה יצאה לשוק בשנת 2001 על ידי חברת Thoratec.
החל משנת 2008 ישנו אישור של ה־FDA להשתמש בדור השני של המשאבה כגשר עד ניתוח להשתלת לב, החל משנת 2010 ישנו אישור לשימוש במשאבה לטווח הרחוק.
המשאבה השנייה שיפרה את איכות חייהם של המון מטופלים, גרמה לשיפור בתפקוד האנדרוגני, בנוסף עבור מספר מטופלים התאפשר לחזור לחיים רגילים ואף לעבודה.
בעת ניתוח החדרת המשאבה השנייה לא היה צורך לפתוח את בית החזה, מכיוון שניתן היה לבצע פתיחה צדדית ולהשתיל את המשאבה מאזור הצלעות.
למרות יתרונותיה של המשאבה השנייה מבחינת ייעול עבודתה ונוחות, היא הובילה לבעיות בתפקוד הצד הימני, דימום, התקפי לב, קרישיות ועוד, לכן נדרש לחשוב על פתרונות ייעול במשאבה אחרת.
הדור השלישי של המשאבה תוכנן מכיוון שהיה צורך להקטין את גודלה של המשאבה, לשנות את הנראות שלה ולמזער נזקים לצדדים כן פעילים בלב.
הדור השלישי אפשר בזכות הקטנת הגודל לא רק שיפור בנראות, אלא גם השתלת משאבה דו צדדית פנימית.
המשאבה עובדת על כוחות מגנטיים והידראוליים, בזכות כך אין צורך לבצע שינויים במכשיר במשך 10 שנים.
הפטנט של הכנסת המשאבה בצורה לטראלית נשאר ונשמר אחרי הדור השני של המשאבה.
ההספק המקסימלי של המשאבה הוא 10 ליטר לדקה.
המשאבה השלישית יודעת לשנות את דפוסי הפולסים שלה לפי המהירות של החוגה, הדבר מוביל למניעה מקסימלית של סיכון המורוגי או טרומבוליטי.
בנוסף, בזכות השדרוג של המשאבה ניתן להשתיל מיני תומך לצד הימני של הלב, ללא ניתוק של הלב והריאות בפרוצדורה ניתוחית מסובכת, הדבר מאפשר תמיכה וחיזוק הצד הימני.
הדור השלישי של המשאבה נוסה החל משנת 2014 ואושר על ידי ה־FDA בשנים 2017-2018.
האדם ששרד הכי הרבה זמן עם משאבת הלב הראשונה, עבר את הניתוח להשתלת המשאבה ביוני 2000, אך נפטר בשנת 2007 מפגיעה בכליה, עד מותו פיטר הצליח לנהל בזכות המשאבה שגרת חיים רצויה ואיכותית.
בין השנים 2001 ל־2004 נעשו ניסוי על ידי התאגיד אשר פיתח את המשאבה וכלל כ-38 משתתפים באזור גיל ה־48, נבדקו במשך 96, נצפה 70% הצלחה במהלך ההמתנה להשתלת לב.
במחקר שנערך במשך חצי שנה החל מיוני 2006, נמצא כי חולי לב שעברו השתלה בי לטראלית הראו יותר תופעות לוואי, לעומת מושתלי משאבה רק בצד השמאלי, בעקבות כך הוחלט לשקול יותר לעומק השתלה בי־לטראלית.
מטרת המחקר הייתה לבדוק האם ישנה האפשרות לשקם את הלב תוך שימוש במשאבה (LVAD) יחד עם תרופות לשיקום הלב (β2 agonist) בלקיחה אוראלית, לאחר מכן לבחון את האפשרות כי מטופל ייגמל מהמשאבה, ישקם את ליבו שלו ואף ימנע מהשתלת לב עתידית.
בניסוי השתתפו 18 משתתפים, נראו 94.4% הצלחה, אך הרבה מטופלים סבלו מתופעות לוואי רבות.
לראשונה בשנת 2010 הושתלה המשאבה השנייה בגבר בן 74 בבית חולים "הכרמל" בחיפה.
לראשונה המשאבה השלישית הושתלה בארץ בשנת 2016 בבית החולים שיבא "תל השומר" בגבר בן 53
בשנת 2018 לראשונה הושתלה המשאבה השלישית בישראל בילד בבית החולים "בילינסון".
במחקר שנעשה במרץ 2018 נבדק האם יש השפעה רבה יותר למשאבה צנטרפוגלית או צירית (ללא קשר האם הכוונה הסופית היא שיקום הלב או המתנה להשתלת לב חדש), נמצא כי כ-60% מהחולים עם המשאבה הצנטרפוגלית הראו שיפור לעומת 17% חולים שהראו שיפור עם משאבה צירית.
בממוצע אורכו של הניתוח הוא 4–8 שעות.
מרבית הניתוחים נקבעים מראש, אך יש ניתוחים שקורים באופן דחוף.
במהלך ההשתלה, מבוצע חיתוך של עצם הסטרנום, העצם המרכזית בבית החזה, כדי לאפשר גישה ללב במהלך הניתוח.
במהלכו של הניתוח, כדי לשמור על תפקוד תקין של הלב, מחברים את המטופל למכונת לב ריאה.
הניתוח מתמקד בשני מקומות אנטומיים בבית החזה של המטופל והם נקודת השיא של הלב המכונה גם "apex" לשם תתחבר המשאבה ולחלק העולה של האורטה המכונה "ascending aaorta".
במהלך הניתוח יחבר המנתח צינור בין שתי נקודות אלו, כך שהדם אשר מוזרם לחדר שמאל של הלב יגיע ישירות לאבי העורקים אשר יזין את הגוף בדם עשיר בחמצן ויהווה תחליף לאי תפקודו של לב שמאל.
לאחר הניתוח, יופנה המטופל לחדר התאוששות, כאשר בדרך כלל הוא ישהה במחלקת טיפול נמרץ לב למשך שבוע, כדי לוודא שהניתוח עבר בהצלחה.
משאבת LVAD מעבר להיותה גשר להשתלת לב, משמשת כטיפול היעד עבור חולים עם אי ספיקת לב קשה.
למרות השימוש ההולך וגובר, המשאבות עדיין מהוות אתגר לרפואת החירום.
כשל חדר ימין – כשל חדר ימין הוא סיבוך אפשרי לאחר השתלת LVAD המוריד את סיכויי ההישרדות של המטופל בכ-20%.
מחקר מטה־אנליזה שפורסם, הראה שכיחות של כשל חדר ימין בכ־35% בקרב מושתלי LVAD, והוגדר על ידי INTERMACS כמקושר ללחץ ורידי גבוה.
לעיתים קרובות, כשל חדר ימין מתגלה כבר במהלך הניתוח ומצריך השתלה נוספת של RVAD.
לעיתים, כשל חדר ימין יתגלה בהתאוששות בחדר טיפול נמרץ לאחר הניתוח ויבוא לידי ביטוי בלחץ דם נמוך, תפוקת לב נמוכה ומתן שתן ירוד.
דימום ממערכת העיכול – הדימום הכי שכיח במושתלי LVAD הוא ממקור GI (מערכת העיכול).
מטופלים לאחר ניתוח מקבלים טיפול תרופתי הכולל נוגדי קרישיות (Anti-coagulant), אשר עלול להחמיר דימומים קיימים.
לעומת זאת, אצל מושתלים אשר אינם מטופלים באנטי־קואגלנטים, דימום ממערכת העיכול הוא נדיר.
על מנת להימנע מדימום שכזה, על המטופלים לעבור בדיקות מקיפות הכוללות קולונוסקופיה ואנדוסקופיה כדי לזהות דימומים פוטנציאלים (פוליפים, אולקוס וכו') במערכת העיכול בטרם הניתוח ולטפל באותם מקורות.
קריש דם במשאבה ושבץ – סיכון נוסף לאחר השתלת LVAD הוא חסימה של המשאבה על ידי קריש דם.
שכיחות סיכון זה, דווחה על ידי INTERMACS כעומדת על 5%, נכון לשנת 2015, בששת החודשים לאחר השתלת LVAD מסוג heartmate 2. סימפטומים לחסימת המשאבה כוללים קוצר נשימה במאמץ והמטוריה (דם בשתן המשקף המוליזה).
תוצאות מעבדה יצביעו על אחוז גבוה של המוגלובין לא רווי ואחוז גבוה של LDH.
המשאבה עצמה תפעל בעוצמה רבה יותר ותציג דופק נמוך.
חסימה במשאבה לעיתים מתאפיינת בשבץ מוחי או ב־TIA.
סיכון זה פוחת משמעותית בהשתלת דור שלישי של HeartMate לעומת דור שני.
זיהומים – יכולים לקרות בכל מקום מסביב למשאבה המושתלת, בין אם זה בקנולה המחברת בין חדר שמאל למשאבה ומהאאורטה למשאבה ובין אם זה ברקמות דרכם עובר חוט החשמל בדרכו החוצה מהגוף – זיהום שכיח יותר עקב האינטראקציה המוגברת של רקמות אלו עם הסביבה החיצונית.
הפתגונים השכיחים הגורמים לזיהומים בעור סביב חוט החשמל היוצא הם חיידקים מסוג Staphylococcus aureus ו־coagulase-negative staphylococci, בעוד שפתוגנים הקשורים לזיהומים סביב המשאבה באזורים פנימיים הם: Serratia, Klebsiella, and Enteroccocus species, Pseudomonas aeruginosa
הפרעות קצב – סיכון שכיח לאחר השתלת LVAD, במיוחד בתקופה המיידית לאחר הניתוח.
מדיווח INTERMACS עולה כי 14.8% מהמושתלים חוו הפרעות קצב ב־30 ימים שלאחר הניתוח, בעוד ש־5.2% חוו הפרעות קצב גם לאחר תקופת זמן זו.
ההנחה היא כי המנגנון שגורם להפרעות הקצב הוא מיקום המעגל החשמלי של המשאבה על גבי תאי שריר הלב (מיקרדיום) שהיו פגומים בטרם הניתוח ולכן הקיצוב לא עבד.
יתר לחץ דם – באופן כללי, למושתלי LVAD אין לחץ דם סיסטולי או דיאסטולי ולכן לחץ הדם העורקי הממוצע (MAP) נקבע על ידי דופלר.
יתר לחץ דם במושתלי LVAD מוגדר כ-MAP הגבוה מ־90 ממ"כ, מצב שיוביל לסיכון גבוה יותר לשבץ ועלול להכשיל את פעולת המשאבה.
לחץ הדם יכול להיות מבוקר אצל המטופלים על ידי טיפול תרופתי של מעכבי ACE, חוסמי בטא וכו'.
מטרת הטיפול היא לשמור על לחץ דם ממוצע של 60–70 ממ"כ.
הסיכון האופייני ביותר לאחר השתלת LVAD הוא דימום.
עד כ־70% ממושתלי LVAD יחוו סיבוך של דימום פנימי במהלך שנותיהם עם המשאבה, אם כי דימום המצריך התערבות כירורגית אינו נפוץ.
זיהום הוא הסיבוך השני בשכיחותו, מופיע אצל 30–50 אחוז מהמטופלים.
זיהומים לאחר השתלת LVAD כוללים זיהומים הקשורים ישירות למשאבה וזיהומים ספטים שלא קשורים ישירות למשאבה אך קורים בתדירות גבוהה יותר אצל מושתלי LVAD.
שבץ מוחי (איסכמי > המורגי) שכיח יותר במושתלי LVAD בכ־15% יותר ממטופלים ללא LVAD, נכון לשנת 2012.
סיבוכים הקשורים למשאבות, כתוצאה מכשל במשאבה עצמה, אינם שכיחים, אך קורים.
דוגמאות לסיבוכים אלו הם סתימה במשאבה (1.4%–5% למושתל לשנה, תלוי בסוג המכשיר) ואי ספיקת לב ימנית.
משאבה אלקטרו-אוסמוטית נוצרה כדי לתפעל ולשלוט במערכות מיקרופלואידיות.
המשאבה בנויה ממשטח מוצק מבודד ואלקטרוליט (נוזל המכיל יונים מומסים).
בעת הפעלת שדה חשמלי על האלקטרוליט, היונים שבתוכו יתחילו לנוע וכך נוצרת זרימה אלקטרו-אוסמוטית.
זרימה אלקטרו-אוסמוטית היא תנועתו של זורם המכיל יונים מומסים (אלקטרוליט) תחת השפעת שדה חשמלי אשר הופעל בצינור, ממברנות או מיקרו תעלות.
מהירות זרימתו של הזורם תלויה ביחס ליניארי בעוצמת השדה הפועל עליו, תלויה גם בתכונות של הנוזל ותכונות החומר שממנו עשויה התעלה עצמה ללא קשר למדדיה של התעלה.
זרימה אלקטרו אוסמוטית משמשת במערכות מיקרו זרימה, בהן קל ומדויק יותר לשלוט בשדה החשמלי אשר מניע את הזורם.
הסיבה היא שע"מ ליצור מפל לחצים יש צורך בחיבור כל תעלה למשאבה שתייצר את מפל הלחץ, וזה מוביל ליצירה של מערכות גדולות.
לכן השיטה המועדפת בתחום המיקרו-זרימה היא זו הנוגעת בהיבטים חשמליים כגון שליטה בשדה חשמלי השולט בתנועת הזורם.
בשנת 1807 דווח לראשונה על זרימה אלקטרו-אוסמוטית על ידי פרדיננד פרידריך ראוס באגודת מוסקבה לחקר הטבע.
הוא הראה שאפשר לגרום למים לזרום דרך פקק של חימר על ידי הפעלת מתח חשמלי.
חימר מורכב מחלקיקים ארוזים היטב של סיליקה ומינרלים אחרים, ומים זורמים בחללים הצרים שבין החלקיקים הללו ממש כמו שהיו עושים דרך צינור זכוכית צר.
כל שילוב של אלקטרוליט (נוזל המכיל יונים מומסים) ומוצק מבעבע יוצר זרימה אלקטרו-אוסמוטית, אך עבור מים וסיליקה ההשפעה גדולה במיוחד.
עם זאת, מהירויות זרימה הן בדרך כלל מילימטרים בודדים לשנייה.
אלקטרו-אוסמוזה התגלתה באופן עצמאי בשנת 1814 על ידי הכימאי האנגלי רוברט פורט .
על פי חוק קולון המטענים החיוביים באלקטרוליט נמשכים למשטח.
נוצרת שכבת נוזל דקה, באזור הממשק עם המשטח, אשר בעקבות אינטראקציות כימיות עם המשטח הופכת לשכבה סטטית.
יתרה מזאת, נמשכים מטענים חיוביים נוספים למשטח.
אלו מטענים ניידים, אשר יוצרים שכבה שנייה מעל המשטח, הנקראת שכבה דיפוזית.
שתי השכבות ביחד מהוות את השכבה החשמלית הכפולה.
בעת הפעלת השדה החשמלי, המטען החשמלי יתחיל לנוע, וכך נגרמת זרימת הנוזל- הזרימה האלקטרו-אוסמוטית.
משאבה אלקטרו-אוסמוטית משמשת לתפעול ושליטה במערכות מיקרו-פלואידיות.
היא משפיעה על נוזלים בנפחים קטנים בסדר גודל של מיקרונים.
עם ההתפתחות המהירה של מערכות מיקרו-פלואידיות, הוקדשה תשומת לב רבה לחשיבות הקטנת המיקרו-משאבות.
השימוש במשאבות אלו התרחב, ואפשר יצירה של משאבות יותר זולות כגון משאבות אינסולין.
בהשוואה למיקרו-משאבות מכניות, משאבה אלקטרו-אוסמוטית אינה דורשת חלקי העברה מכניים בתוכה.
נוסף על כך, יש למשאבה אלקטרו-אוסמוטית יכולת עצומה להניע כמות גדולה של זורמים ולייצר לחצים עצומים להזרמת זורמים או הנעת הזורם תחת השפעת הפולס החשמלי המתמשך (יצירת זרימות קבועות ללא פולס חדש).
משאבה אלקטרו-אוסמוטית מדורגת (Cascaded electroosmotic pumps) – משאבה מדורגת מתקבלת על ידי מיקום מספר משאבות אלקטרו-אוסמוטיות רגילות בסדרות או מקבילות בהתאמה.
משאבות מסוג זה מאפשרות זרימה בלחצים גבוהים.
משאבה אלקטרו-אוסמוטית מנוקבת (Porous electroosmotic pump) – שאיבה מנוקבת נוצרת על ידי שימוש בזכוכית מדובקקת' שהיא זכוכית מנוקבת ודרכה עשוי לעבור גז או נוזל.
גוף הזכוכית הנקבובי הזה יכול להיקרא שחק זכוכית .
משאבה אלקטרו-אוסמוטית רדודה מישורית (Planar shallow electroosmotic pump) – משאבות אלקטרו-אוסמוטיות רדודות פלנריות עשויות ממיקרו-ערוצים רדודים מקבילים שגודלם בקוטר הידראולי מתחת ל-1 מ"מ.
מיקרו-משאבות אלקטרו-אוסמוטיות (Electroosmotic micro pumps) – ניתן לגרום להשפעות אלקטרו-אוסמוטיות ללא שדות חיצוניים.
בדרך כלל זה יהיה במקרים שצריך בהם תנועה בסדר גודל מיקרוני.
זהב או כסף הוכחו כמייצרים שאיבת נוזלים מקומית על ידי הוספת מי חמצן לתמיסה.
משאבת עירוי היא מכשיר המשמש להחדרת נוזלים, תרופות או חומרי הזנה למערכת הדם של המטופל בצורה מבוקרת.
ניתן להשתמש במשאבת העירוי לצורך עירוי תוך ורידי, עירוי תת-עורי, עורקי ואפידורלי.
המשאבות נמצאות בשימוש במרפאות, בבתי חולים, במוסדות סיעודיים בשימוש ביתי.
התקנת המשאבה ותפעולה נעשית על ידי אדם שהוסמך לכך.
משאבות העירוי יכולות להיות נייחות או ניידות.
משאבת העירוי מאפשרת מתן נוזלים ותרופות בצורה מדויקת ומסוגלת לנהל החדרת נוזלים על הצורך, בין האפשרויות:
פחות מ-0.1 מ"ל לשעה, החדרה של נוזל במרווחים קבועים (למשל, בכל דקה), מתן נוזלים שנפחם הדרוש משתנה לפי שעה ביום, כמו כן קיימת האפשרות למתן עירוי חוזר ונשנה בשליטתו של המטופל, תוך בקרה על נפח מקסימלי בתווך זמן מסוים (למשל בשיכוך כאבים מבוקר על ידי המטופל).
מכיוון שהמשאבה מסוגלת לייצר לחצים גבוהים בצורה מבוקרת, ניתן להשתמש בה עבור הזרקה של כמויות מבוקרות של נוזלים בדרך תת-עורית, ובדרך אפידורלית (הרדמה של פלג הגוף התחתון דרך עמוד השדרה שפופולרית מאוד בלידות).
מתוקף חשיבותן, משאבות העירוי בעלות מנגנוני ביטחון למקרים של תקלות.
לאורך השנים חברות ייצור בהובלת ה-FDA מנסות לייצר מכשירים בטוחים וחכמים יותר.
כמו כן, נעשות הדרכות לסגלי הרפואה במטרה לעלות את המודעות בנושא.
טיפול בעזרת משאבות עירוי מוזכר בימי הביניים, מכשיר העירוי המוצלח הראשון יוצר על ידי סר כריסטופר רן במאה ה-17. המכשיר היה עשוי משלפוחית חזיר ככלי קיבול ובפלומת אווז כמחט, בניסוי הראשון במשאבה נעשה ניסיון להעביר דם בין בני אדם לבעלי חיים.
עד שנות השישים פעולת המשאבה התבססה על כוח הכבידה בלבד, בסוף שנות השישים, נוצרו המשאבות האלקטרומכניות הראשונות, בתקופה זאת החלה הפצת המשאבות בבתי חולים.
באותה תקופה התחיל דר' ג'ון מיירס להשתמש במשאבה על מנת לבצע החדרת נוזלים לחולים "קוקטייל" של ויטמינים ומינרלים, בצעד זה הראה כי טיפול עירוי ורידי (IV) אינו מיועד רק לעירוי דם, אלא יכול לעזור לחולים בהחזרת חומרים תזונתיים חיוניים.
ישנן הרבה דרכים לסיווג המשאבות כשהסיווג נעשה על סמך משתנים שונים.
כשמדובר על סיווג לפי תפקוד המשאבות ניתן לחלק אותן לשני סוגים עיקריים:
משאבות לנפח גדול, אשר יכולות להזרים תחליפי נוזלים כגון תמיסת מלח, תרופות כגון אנטיביוטיקה או תמיסות הזנה גדולות להזנת מטופל, והסוג השני משאבות לנפח קטן המחדירות הורמונים, למשל אינסולין, או תרופות אחרות כגון אופיאטים.
משאבות לנפח גדול בדרך כלל משתמשות בסוג של משאבה פריסטלטית.
בדרך כלל, יהיה בהן מגלל הנשלט על ידי מחשב אשר דוחס צינור גומי-סילקון אשר דרכו תרופה זורמת.
בתוך סיווג זה, משאבות מסוימות מעוצבות להיות ניתנות לניוד, אחרות מעוצבות לשימוש בבתי חולים, וישנן מערכות מיוחדות לשימוש בשדה קרב.
בנוסף לסיווג הראשוני המבדיל בין המשאבות לפי נפח הנוזל הניתן למטופל, אפשר לחלק את סוגי המשאבות גם לפי אופן פעולת המכשיר המבצע את העירוי.
בין סוגי מכשירי העירוי הנפוצים ניתן למצוא; מווסתי זרימה ידניים, משאבות מזרק, משאבות אלסטומריות, משאבות חכמות ומשאבות אוסמוטיות.
מווסתי זרימה ידניים - הדרך הבסיסית ביותר לוויסות העירוי התוך וורידי היא לספק התנגדות מותאמת בעזרת מהדק דמוי מכבש (רולר) המותקן על גבי הצינור.
דוגמה נוספת לוויסות זרימה ידני היא שימוש במכשיר חיוג-זרימה, המהווה מגנון לשינוי התנגדות בזרימת הנוזל, על ידי דחיסה של אורכים משתנים של הצינור אל תוך המכשיר.
כאשר יש צורך רק בבקרה משוערת על מינון עירוי הנוזלים ויש אפשרות להתבוננות רציפה בתהליך, פשטות התפעול, הזמינות הגבוהה והעלות הנמוכה של המכשירים הידניים הופכים אותם לבחירה טובה לשימוש.
משאבות מזרק - משאבות עירוי קטנות המעבירות כמויות זעירות של נוזלים בקצב מדויק שנקבע מראש על ידי המשתמש.
דיוק המשאבה תלוי בבחירת המזרק הנכון במהלך תכנות המשאבה, אך מרבית המשאבות יכולות לזהות באופן אוטומטי את גודל המזרק אם המשתמש מזין כראוי את שם יצרן המזרק.
שימוש במשאבות מזרק נפוץ בעיקר כאשר יש צורך במתן עירוי כמויות קטנות, ובקצב מדויק.
דוגמאות לחומרים כאלה הן תרופות מרגיעות, חומרים אופיואידים או חומרים וואזו-אקטיביים.
משאבות אלסטומריות - מכילות תא קטן אלסטי או בלון המסוגל להימתח ובכך לייצר אנרגיה ולחץ ולאגור נוזלים או תרופות שיש לתת למטופל.
לאחר האגירה הבלון חוזר לצורתו המקורית ובכך דוחף את הנוזל החוצה דרך הצינור.
גם כאן, בדומה לווסתי זרימה ידניים, קיים בקר זרימה המשמש להגבלת הזרימה לפי רצון המשמש.
משאבות אלו מסתמכות על המאפיינים הפיזיים של הבלון על מנת להניע את נוזלי העירוי דרך הצינור ולכן הן לא נעזרות בסוללות או בכל מקור חשמלי אחר.
שימוש במשאבות אלסטומריות נפוץ בעיקר במתן עירויים אמבולטוריים כדוגמת מתן עירוי הנועד לחסימה רציפה של מערכת העצבים ההיקפית או מתן עירוי של חומרים משככי כאבים לטיפול בכאבים לאחר ניתוח.
משאבת עירוי חכמה - משאבה ממוחשבת המחוברת לספריית התרופות של המוסד הרפואי, תפקידה לוודא שמינון התרופה הניתנת בטווח התקין.
אם מפעיל המשאבה מתכנת למתן מינון שגוי או לטווח זמן שגוי מתקבל חיווי.
תוכנה זו נקראת - (Dose Eror Reduction System (DERS ובכך נמנע מתן תרופה במינון גבוה או נמוך מדי, העלול לסכן את המטופל.
המשאבה מתכוננת לשני סוגי גבולות, גבולות רכים - שחצייתם תעורר חיווי, אך תאפשר את מתן המינון.
וגבולות קשיחים שבנוסף לחיווי על השגיאה במינון, המשאבה לא תאפשר את החדרת התרופה למטופל.
בחדר ניתוח משאבות אלו משמשות פעמים רבות לשמירה על המנותח רדום בצורה רציפה ואחידה.
משאבה אוסמוטית היא מערכת הכוללת מנגנון אוסמוטי הפועל לספיגת מים מהסביבה דרך ממברנה חדירה למחצה החדירה למים אך אינה חדירה לתרופה אותה מבקשים לתת.
מערכת זו נקראת משאבה אוסמוטית אלמנטרית (eop - elementary osmotic pump).
מתן התרופה דרך המערכת נשלט על ידי כניסת מים דרך הממברנה החדירה למחיצה.
התרופה נדחפת החוצה דרך פתח במערכת על ידי הלחץ שנוצר.
גודלו של הפתח במערכת מתוכנן כך שדיפוזיית המומס תהיה מינימלית, תוך מניעת הצטברות לחץ הידרוסטטי שעשוי להוריד את הלחץ האוסמוטי ולשנות את נפח המערכת.
במערכת אוסמוטית קצב כניסת המים במונחי נפח מבוטא כ:
כאשר הוא קצב זרימת המים, k הוא החדירות ההידראולית, A שטח הממברנה, l הוא העובי, Δπ הוא הפרש הלחץ האוסמוטי, ΔP הוא הפרש הלחץ ההידרוסטטי.
כאשר המערכת קשיחה, הנפח נשאר קבוע.
לכן, כמות התרופה המשוחררת עבור זמן t יכולה להיות מבוטאת כ:
, כאשר [S] הוא מסיסות התרופה.
לפי ה-FDA, בין 2005 ל-2009 הגיעו לארגון כ־56,000 עדויות ללקויים במשאבות העירוי, כולל פגיעות חמורות במטופלים ומוות.
במהלך תקופה זו, חלק מחברות הייצור ביצעו RECALL על דגמים רבים של משאבות.
על אף שפעמים רבות הנזק נגרם עקב טעות אנוש, חלק מהטעויות נעשו עקב ממשק משתמש בעייתי ומסורבל.
בעקבות זאת, ב-2010 הכריז ה-FDA על שלושה צעדים שיש לנקוט - העלאת המודעות בקרב המשתמש, ביצוע שיפורים טכנולוגיים במכשיר והפצת קווי יסוד חדשים לתעשייה.
ה-FDA שומר על קשר הדוק עם חברות הייצור על מנת לתחקר כל אירוע בטיחותי, וזאת במטרה לייצר שינוי ברמת המוצר.
הארגון הקים מערך דיווח על תקלות על מנת לאסוף מידע אודות אירועים חריגים.
יחד עם התקדמות הטכנולוגיה הרפואית, כדוגמת משאבות עירוי חכמות, מכשירים רפואיים רבים מחוברים לרשת, לשרתי מידע רפואי ולמכשירים רפואיים נוספים.
כך ניתן לתכנת מכשירים אלו מרחוק, לאסוף נתונים לטובת מחקר ולתפעל מספר מכשירים במקביל.
עם התקדמות הטכנולוגיה עולה חשש מפני מתקפות סייבר.
באמצעות חדירה למחשבי משאבות העירוי החכמות ניתן להשיג מידע רפואי סודי אודות מטופלים, להתערב במרשמי התרופות, להזיק למטופלים ולחבל בפעילות המוסד הרפואי.
בעקבות חששות אלו ואירועים שקרו בעבר, ישנה חשיבות רבה לאבטחת המידע ובניית מערך הגנה יציב מפני מתקפת סייבר, אתגר שמולו מתמודדים ארגונים רפואיים רבים.
במטרה להתגונן מפני התקפות סייבר על מערכות רפואיות פרסם ארגון אבטחת הסייבר האמריקאי דף הנחיות בנוגע לדרכי התמודדות.
במסגרת ההכרה של מנהל התרופות האמריקאי בסכנה האפשרית בשל משאבת עירוי תקולה או עקב שימוש לא נכון, הוציא המנהל דרישות עבור יצרני משאבות העירוי, והטיל עליהם את חובת ההוכחה בדבר בטיחות המשאבה, בין הדרישות:
הוכחה כי המשאבה מסוגלת להתמודד עם שגיאה במתן העירוי - כאשר התרופה נבחרה אך היה כשל במתן התרופה, בין אם כשל במתן התרופה בזמן, במינון או בנפח הנכון.
הדבר כולל תת-מינון ומינון יתר.
טיפול לא נכון - על המשאבה להתמודד עם מצב בו נבחר טיפול לא נכון עבור המטופל.
ממניעת זיהום כימי או ביולוגי.
הוכחה כי המשאבה אינה עתידה לגרום נזק פיזי עבור משתמשיה כגון חתכים, חבורות, התחשמלות ועוד.
מניעת כניסת אוויר לצינור התרופה.
מניעת חסימת צינור בעת מתן התרופה, מה שעשוי להיגרם עקב פגמים בצינור התרופה או על ידי משקעים כימיים בצינור התרופה.
מניעת זרימה בלתי נשלטת העשויה להיגרם עקב מיקום מאגר התרופה גבוה מדי, או על ידי פגיעה פיזית בצינור התרופה.
מניעת "זרימה אחורנית"- מה שעשוי להיגרם עקב מיקום נמוך מדי של מאגר התרופה או פגיעה פיזית בצינור התרופה.
הוכחה כי המשאבה מסוגלת להתריע במקרה הצורך.
ציון כלל הגורמים הרלוונטיים על גבי המשאבה על מנת למנוע טעויות הפעלה.
הוכחה כי רכיבים אלקטרוניים במשאבה מסוגלים להתמודד עם הפרעות אלקטרוניות בסביבה המיועדת להם.
הוכחה כי המשאבה מסוגלת להתמודד עם התרופות והנוזלים שעתידים להיות מוזרמים דרכה מבלי לאבד מכשירותה.
משאבת חלב היא מכשיר המיועד לשאיבת חלב .
משאבת חלב בנויה משתי מערכות: מערכת המובילה את החלב השאוב מהחזה ועד לכלי קיבול, ומערכת המייצרת את הואקום הנדרש לשאיבה.
מערכת ההובלה בנויה בבסיסה משלושה חלקים:
קונוס - חלק גמיש, לרוב עשוי סיליקון, המותאם לצורת החזה ולגודלו.
לקונוס (חרוט) פתח בחלקו הצר אשר דרכו מוזרם הואקום, מצמיד את דפנות הקונוס לחזה תוך יצירת אטימה, ועם יציאת החלב זורם החלב דרך פתח זה לכיוון כלי הקיבול.
מתאם - המתאם הוא הרכיב אליו מחובר הקונוס מצד אחד, ואליו מוזרם הואקום מצד אחר.
המתאם מאפשר את מעבר החלב דרכו אל כלי הקיבול, מבלי שזה יכנס למקור הואקום, ומבלי שהואקום ישפיע על כלי הקיבול, באמצעות שסתומים חד כיווניים.
כלי קיבול - כלי הקיבול הנפוצים הם בקבוקים ושקיות.
קיימות מערכות הובלת חלב מורכבות יותר הכוללות רכיבים נוספים, למשל צינורות המאפשרים גמישות במיקום כלי הקיבול, או מערכות המיועדות לשאיבה דו צדדית (להלן).
יצירת הואקום מתבצעת על ידי שאיבת האוויר מהמתאם.
קיימים שני סוגים של משאבות:
משאבה ידנית - השאיבה מתבצעת באמצעות לחיצות כף היד, בדרך כלל על מנוף המפעיל בוכנה שמחוברת למתאם, ושואבת ממנו את האוויר.
משאבה חשמלית - שאיבת האוויר מתבצעת על ידי מנוע חשמלי.
עם חיבור המערכת לחזה ויצירת הואקום, מגורה החזה להזרים חלב.
החלב זורם אל תוך הקונוס, משם נשאב באמצעות הואקום אל המתאם וממנו מוזרם אל כלי הקיבול.
כאמור, ההבדל העיקרי בין משאבות חלב נעוץ באמצעי יצירת הואקום.
להלן טבלה המשווה בין תכונות בסיסיות:
+ משאבת חלב ידנית מול חשמלית סוג הפעלה תשומת לב נשיאה עלות ידנית לחיצה באמצעות כף יד דורשת הפעלה על ידי יד אחת לפחות, תשומת לב לזרימת החלב נוחה לנשיאה מבחינת גודל ומשקל זולה חשמלית נדרש מתח חשמלי מאפשרת ביצוע פעולות אחרת בזמן השאיבה לא נוחה לנשיאה יקרה
ישנם מספר סוגים של משאבות ידניות, אך לכולן עיקרון זהה של יצירת ואקום על ידי תנועות לחיצה חוזרות ונשנות של כף היד.
למשאבות ידנית יתרון כאשר נדרש לבצע את השאיבה במקומות שונים או במקומות בהם אין גישה למקור מתח חשמלי.
במשאבות חשמליות המנוע המייצר את הואקום גדול וכבד יחסית, ולכן יתרונן הוא כאשר השאיבה נעשית במקום קבוע.
משאבות חשמלית מגיעות ברמות שונות של שכלול, ולכן מאפשרות כיוון של מדדים שונים כעוצמת הואקום, מחזורי שאיבה, ועוד.
הבדל מובהק נוסף הוא אפשרות לשאיבה בו זמנית משני הצדדים, ועל ידי כך קיצור משך זמן השאיבה.
שאיבה במשאבה חשמלית גם מאפשרת ביצוע מגוון רחב יותר של פעולות בזמן השאיבה (למשל הקלדה בשתי ידיים).
משאבות חלב הן מוצר נפוץ, וניתנות לרכישה בחנויות ודרך האינטרנט.
המשאבות נמכרות בדרך כלל כערכה מושלמת עם קונוסים בגדלים סטנדרטיים, אולם קיים מגוון רחב מאוד של קונוסים, אותם ניתן לרכוש בנפרד כך שיותאמו באופן מרבי לחזה.
בישראל, ניתן להשכיר או להשאיל משאבות חלב.
עמותות כגון יד שרה ועזר מציון משאילות מנועים חשמליים בלבד למשאבות חלב, ללא רכיבי מערכת ההובלה, מטעמי שמירה על היגיינה.
חלק מקופות החולים בישראל משתתפות עם חבריהן בעלות הרכישה של משאבת חלב.
משאבי אנוש היא סדרת קומדיה משרדית מונפשת אמריקאית למבוגרים, המשמשת כספין אוף לסדרה המונפשת "פה גדול" ומתמקדת במקום עבודתם של מפלצות ההורמונים המופיעים בסדרה המקורית.
סדרת הספין אוף, שנוצרה על ידי ניק קרול ואנדרו גולדברג עבור שירות נטפליקס, הוכרזה לראשונה באוקטובר 2019.
הסדרה עלתה לשידור ב-18 במרץ 2022. באפריל 2022 הסדרה חודשה לעונה שנייה ואחרונה.
כל פרקי העונה השנייה עלו לנטפליקס ב-9 ביוני 2023.
איידי בראיינט – אמי, חרקית אהבה וידידתו של וולטר.
מוריס "מורי" בוורלי, מפלץ הורמונים העוזר לנערים מתבגרים לעבור את גיל ההתבגרות.
בין לקוחותיו בסדרה המקורית נמנים דיוק אלינגטון, אנדרו גלוברמן ומתיו מקדל.
ריק, מפלץ הורמונים מזדקן אך מנוסה העוזר לכל המעוניין בעזרתו.
בין לקוחותיו בסדרה המקורית נמנים המאמן סטיב וניק בירץ'.
מאיה רודולף – קונסטנס "קוני" לסינגה, מפלצת הורמונים העוזרת לנערות מתבגרות לעבור את גיל ההתבגרות.
בין לקוחותיה בסדרה המקורית נמנים ג'סי גלזר ואף ניק בירץ' לפרק זמן קצר.
דייוויד ת'יוליס – מכשף הבושה, מכשף המייצג את בושתם העמוקה ביותר של נערים במהלך גיל ההתבגרות.
ברנדון קייל גודמן – וולטר לאס פלמאס, חרק אהבה שהיה בעברו תולעת שנאה שהוקצתה לניק בירץ'.
קיקי פאלמר – רושל, תולעת שנאה שהפכה לחרקית אהבה.
לקוחתה בסדרה המקורית הייתה מיסי פורמן-גרינוולד.
פמלה אדלון – סוניה פוינסטיה, חרקית אהבה מנוסה שהוקצתה לג'סי גלזר.
רנדל פארק – פיט, סלע הגיון.
אלי וונג – בקה, אם טרייה שאליה כל המפלצות מצוּותות.
טנדי ניוטון – מונה, מפלצת הורמונים בריטית, שמהווה השפעה כאוטית על נערות מתבגרות.
בובי קנאבלי – גאווין ריבס, מפלץ הורמונים אינטנסיבי שלוקח את עבודתו ברצינות.
לקוחו לזמן קצר בסדרה המקורית היה גייב, לפני שהוא קיבל חוסמי הורמונים עקב שינוי מגדרו, ובכך חסם כל צורה של מגע איתו.
ג'מיין קלמנט – סיימון סקס, מפלץ הורמונים רגיש וידידו של מורי.
מריה במפורד – טיטו, יתושת החרדה, המייצגת את פחדיהם וחרדותיהם של נערים במהלך גיל ההתבגרות.
רוזי פרז – פטרה, גרמלינת שאפתנות.
הנרי וינקלר – קית', סוודר אנתרופומורפי העובד במחלקת הצער.
ג'ון ג'מברלינג – טיילר, מפלץ הורמונים ילדותי, שפוטר מתפקידו בעקבות עבודתו עם מכשף הבושה וכיום משמש כעוזרו של גאווין, אשר כל הזמן מציק לו ומתעלל בו.
ג'ין סמארט – קיטי דיכאון, חתולה סגולה ואנתרופומורפית המועסקת בתת-מחלקת הדיכאון במחלקת ההתבגרות.
יו ג'קמן – דנטה, מלאך התמכרות בעל שלושה איברים פונקציונליים המייצגים התמכרות.
הלן מירן – ריטה סנט סוויטנס, מכשפת בושה מפורסמת.
לופיטה ניונגו – אשה, מכשפת בושה.
כריס או'דאוד – פלאני, חרק אהבה.
הארווי גווילן – חוזה, עכביש אנתרופומורפי ופקיד הקבלה של משאבי האנוש.
ג'אנל מונה – קלאודיה, חברתה הטובה ביותר של בקה.
ב-3 באוקטובר 2019, נמסר כי נטפליקס הזמינה סדרת ספין אוף עבור הסדרה המונפשת "פה גדול" בשם "משאבי אנוש", המתרחשת ביקום של הסדרה המתמקדת במקום עבודתם של מפלצות ההורמונים ושאר היצורים המלווים את בני הנוער במהלך תהליך התבגרותם.
על הפקת הסדרה אמונים מפיקי הסדרה המקורית – ניק קרול, אנדרו גולדברג, מארק לוין, ג'ניפר פלאקט, נייט פונארו, ג'ו ונגרט וקלי גאלוסקה.
ב-14 ביוני 2021, נמסר כי קרול, מאיה רודולף ודייוויד ת'יוליס ישובו לדבב את דמויותיהם של מורי, קוני ומכשף הבושה, וכי לצוות המדבבים לוהקו ברנדון קייל גודמן, קיקי פאלמר, איידי בראיינט ורנדל פארק.
ב-15 באוקטובר 2021, נמסר כי פמלה אדלון תשוב לגלם את דמותה של סוניה פוינסטיה, חרקית האהבה, יחד עם האישור כי גודמן ופאלמר ישובו לדבב את דמויותיהם מהסדרה המקורית.
ב-12 בינואר 2022, נמסר כי רוזי פרז, ג'מיין קלמנט, טנדי ניוטון, בובי קנאבלי, הנרי וינקלר ומריה במפורד לוהקו לצוות המדבבים של הסדרה, כאשר קנאבלי, במפורד, ניוטון וקלמנט ישובו לדבב את דמויותיהם מהסדרה המקורית.
משאבי טבע או אוצרות טבע בישראל הם כלל משאבי הטבע בתחומי מדינת ישראל.
משאבי טבע אלו כוללים משאבי טבע ביוטיים כמו יערות, דגה ובעלי חיים המשמשים לצרכים שונים, וכן גם משאבים א-ביוטיים כמו נפט, גז טבעי ואשלג.
מאז שלטון האימפריה העות'מאנית בישראל נכרתו עצים ויערות בשביל שימושים שונים.
אזור היסטורי רביעי, אגם החולה, אינו קיים עוד שכן האגם יובש בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בשטחי מדינת ישראל חיים מיני בעלי חיים רבים אשר שימשו ומשמשים למגוון מטרות.
לדוגמה, ארגמון קהה-קוצים ומספר מיני חלזונות נוספים שימשו לייצור צבע הארגמן בארץ ישראל.
בישראל, משרד האנרגיה והמים הוא האחראי לתכנון ולפיקוח על משק האנרגיה.
הגז הטבעי בישראל הוא אחד ממקורות האנרגיה המשמשים את משק האנרגיה בישראל לשם ייצור חשמל ולתעשיות שונות.
עד לתחילת המאה ה-21 כמעט לא היה הגז בשימוש כמקור אנרגיה בישראל, והשימוש המסיבי בו החל שנים ספורות לאחר התגלית המהותית הראשונה של שדות גז על ידי שותפויות ישראליות עם חברות זרות בים התיכון, בשנת 1999 ובשנת 2000 בשדה הגז ים תטיס.
חיפושי נפט החלו בארץ ישראל עוד בתקופת המנדט הבריטי.
פצלי שמן הם סלע משקע עשיר בחומר אורגני המכונה קרוגן.
מסלעים אלו ניתן להפיק אנרגיה על ידי שריפתם בתנורים מיוחדים או דלק נוזלי באמצעות חימום או מיצוי כימי.
על אף הפוטנציאל שטמון בפיתוח משאבים אלו, בישראל ענף זה לא מפתוח בעיקר בשלל אילוצים כלכליים וטכנולוגיים.
בישראל קיימים מרבצים גדולים של פצלי שמן במספר אתרים בנגב, בעיקר במישור רותם-ימין, וכן בנגב הצפוני, בנחל צין, בהר טוב ובשפלה (במיוחד באזור חבל עדולם) והם מוערכים בכ-20-15% משטחה של המדינה, רובם בתת-הקרקע.
כמות פצלי השמן בישראל נאמדת בכ-400 מיליארד טון בקירוב, מהם ניתן להפיק יותר מ-30 מיליארד טון של שמן פצלים.
הפצלים בישראל מכילים כ-7% פחמן אורגני המאפשר להפיק כ-20 גלון לטון, כאשר הסלע המארח הוא על פי רוב קירטוני.
פוטנציאל ההפקה בישראל עומד על כ-250 מיליארד חביות.
עד לגילוי שדות הגז הטבעי בים ליד חופי ישראל, היו פצלי השמן משאב האנרגיה המאובן המשמעותי ביותר בישראל (כמות השווה תאורטית לכ-60 שנות צריכה לאומית, בהנחה שכל הכמות ניתנת להפקה מהסלעים).
ישראל נהנית מכמות גדולה של אנרגיית שמש אך היא מנצלת כמות קטנה מאנרגיה זו.
אנרגיית שמש בישראל משמשת בעיקר לשם חימום מים בדודי שמש ובשנים האחרונות יש ניסיונות להשתמש בתאים פוטו-וולאטים כדי להגדיל את הפקת החשמל מהשמש.
בין תחנות הכוח הסולאריות בישראל נמצאות - תחנת הכוח באשלים, תחנת כוח פוטו-וולטאית קטורה ותחנת הכוח במשאבי שדה.
בין תחנות הכוח הפועלות על רוח בישראל נמצאות - חוות הרוח בהר בני רסן, חוות הרוח במעלה גלבוע, חוות הרוח עמק הבכא וחוות רוח בראשית.
מקווי מים העיקריים הם: ים כנרת (164 קמ"ר), ים המלח (650 קמ"ר), מספר מאגרים של מי תהום (אקוויפר החוף, אקוויפר ההר ועוד), נחלים ומעיינות (עין גדי ועוד) והתפלות מים מלוחים.
האשלג בישראל נחשב לאחד מאוצרות הטבע החשובים של מדינת ישראל.
האשלג בישראל מצוי בים המלח בשיעור של 7.26 גרם לליטר.
כיום, חברת מפעלי ים המלח, השייכת לחברת כימיקלים לישראל, כורה את האשלג מים המלח.
עתודות האשלג של ישראל הן 40 מיליוני טונות נכון לשנת 2010, והיא כורה 2-2.5 מיליוני טונות אשלג בשנה.
בשנת 1951 הוקם מכרה הפוספטים הראשון בנגב - באורון.
מכרה המכתש הקטן, היה פעיל בשנים 1992-1967, והופקו ממנו 15 מיליון טון של פוספט.
בשנת 1977 הוקם מכרה פתוח בבקעת צין.
זהו המכרה הגדול ביותר של פוספטים בנגב ויש בו מפעל להעשרת פוספטים.
בבקעת תמנע התגלו גם עפרות מנגן בשכבות חרסית, אך בדיקה העלתה כי הפקתו אינה כלכלית.
קיימים בארץ ריכוזים מעטים של עפרות ברזל בגליל, בבקעת בית נטופה, למרגלות הר תבור ובכמה אתרים בנגב, אולם אלה אינם מנוצלים מסיבות כלכליות.
שני מרבצי זהב קיימים צפונית לאילת באזור נחל רודד ובאזור העיר ערד.
גלנה - מינרל של מתכת העופרת קיים בהר החרמון.