tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחירת הנושא ושיטת הלמידה מבוססים על מחקרים מוקדמים שבדקו אילו נושאים מעניינים ילדים בגילים אלה ומה הן שיטות ההוראה המועדפות עליהם.
למאיר 3 ילדים, 12 נכדים ו-15 נינים.
מאיר ואחיו לא שמרו על קשר שנים רבות כל אחד פנה לדרך שונה.
לאחר שנים נפגשו השניים מול קובץ מכתבים שהוריהם שלחו אליהם ממחנה הריכוז.
המכתבים אוגדו לספר המשלב את הרקע ההיסטורי הכללי עם חיי המשפחה על ידי שני האחים ממרחק בעזרת האינטרנט, בשם 'האם העצים פורחים אצלכם?' שיצא בהוצאת יד ושם ותורגם לאנגלית, צרפתית וגרמנית.
בעקבות התרגום נוצר קשר עם ילדי משפחת הפורע אמיל הופ - קארולה, רודיגר ודיטמר הופ, מייסד חברת SAP העולמית ובעל מועדון הכדורגל הופנהיים, שעשו הרבה כדי לנסות לכפר על עוולות אביהם.
משפחת הופ הקימה באוניברסיטת היידלברג פקולטה ללימודי היהדות ומימנה מפגשים בין תלמידי תיכון מישראל וגרמניה.
הסיפור התגלגל לידי נשות הקולנוע רונית קרצנר ועפרה טבת שיצרו בעקבותיו את הסרט הדוקומנטרי "מנחם ופרד".
הסרט התחרה בפסטיבל דוקו אביב בתל אביב ובפסטיבל דוקו בברלין, שם זכה בתואר הסרט בעל ההשראה הטוב ביותר.
בשנת 2005 התקיים בהופנהיים טקס רב משתתפים בו הוקם לוח זיכרון ליהודי הופנהיים הנרצחים בעיירה.
בשנת 2018 הוכשר והוכרז בעיירה "שביל מנחם ופרד", שהוביל מביתם לבית סבתם.
מאיר מעביר הרצאות שכוללות את הקרנת הסרט בישראל עם הדור הצעיר לפני צאתם למסעות פולין ולקהילות שונות בישראל ושאר העולם.
1974, פרס ע"ש עמוס דה שליט מטעם מכון ויצמן למדע על "פיתוח תוכנית לימודים מקורית בביולוגיה".
1996, עיטור מסדר הדקלים של האקדמאים מטעם ממשלת צרפת על תרומתו לקידום התרבות הצרפתית.
פרקים בביולוגיה של האדם, הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, 1977
פרקים בביולוגיה של האדם - ספר ניסויי למורה, הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, 1977
תוכניות העשרה ומשאבים חינוכיים: לבית הספר היסודי ולחטיבת הביניים בעתות רגיעה בשעת חירום ליוח"א וליום הלימודים הגמיש, הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, 1993
(עם פרדריק ריימס), הוצאת יד ושם, 2001
תולדות משפחות מאיר וון-קליף, הוצאה עצמית, 2005
היום שבו חזרנו אל השורשים, הוצאה עצמית, 2007
רבי מנחם מאניש חיות (נפטר ב-1636) היה הרב, ריש מתיבתא, ואב בית הדין של הקהילה היהודית בווילנה.
הוא היה בנו של רבי יצחק חיות.
נראה כי בצעירותו, בערך בשנת 1590, היה רבה של טורבין שבמוראביה.
מצבתו היא העתיקה ביותר בבית הקברות היהודי הישן בווילנה, וסביר להניח שהיה רבה הראשון של העיר.
תשובה אליו מרבי אברהם שמואל בכרך מוורמס (נפטר ב-1615) נדפסה בספר שו"ת "חוט השני", שכותב עליו בכבוד גדול, ומרבה בתוארי כבוד ובתשבחות.
הוא מוזכר גם בשו"ת "שער אפרים", משם ניתן לראות בקיאותו בגאומטריה.
נפטר בווילנה בח' באייר ה'שצ"ו (מאי 1636).
נכדו היה רבי יצחק חיות (השני), מחבר ספר "זרע יצחק" על המשנה.
נדפס ממנו חיבור קטן בשם "זמירות לשבת" או "קבלת שבת", שהופיע בפראג (לפי צונץ, בלובלין) ב-1621.
קינה שחיבר על שרפה בפוזן ועל פטירת אחיו רבי שמואל נדפסה בספרו של אביו, "פני יצחק".
"כוונה אמיתית על דיני שישים" מכתב ידו נדפסה בספר "לחם הפנים" על יורה דעה מרבי משה יקותיאל קויפמן.
ב נמצא חיבור שלו בכתב יד, בשם "דרך תמימים", המכילה ביאור לפרשת בלק ואשר נכללת באוסף אופנהיים ("Collectio Davidis", כת"י מס' 375, המבורג, 1826).
בנו - רבי שמשון חיות, עלה לארץ ישראל, ונפטר בדרך בטורקיה, חיבר הרבה ספרים, ונאבדו.
בנו רבי מאיר (נפטר לאחר תכ"ג).
בנו רבי מנחם מאניש, חתן השפתי כהן (נפטר לפני תכ"ז).
מנחם מזרחי (נולד 3 ביולי 1966) הוא שופט, נשיא בית-משפט השלום במחוז מרכז.
מנחם מזרחי נולד בצפת, ישראל.
את התואר הראשון במשפטים סיים במכללה למנהל בשנת 1996 בהצטיינות, ולאחר מכן השלים תואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת תל אביב בשנת 2000.
מזרחי החל את דרכו המקצועית בפרקליטות מחוז תל אביב, שם שימש כסגן לפרקליטה המחוזית רות דוד.
בתפקידו זה גנז מזרחי ביולי 2004 תוך שלושה ימים מספר תיקי שחיתות ברשות המסים, כולל תיק נגד רפי עמיאל (ראש מחלקת החקירות ברשות המיסים) ופרשת המכולה המוברחת.
במסגרת החקירה שניהל מזרחי נחקר אהרון לילוף, מקור מודיעיני של רשות המיסים, שהעיד על פנייה ללשכת שר האוצר בנימין נתניהו לטובת המבריחים.
לילוף ביקש הגנה מהרשויות לאחר שנחשף כמקור מודיעיני וחש שחייו בסכנה, אך לא קיבל מעצר הגנתי.
העדות תועדה בווידאו אך הקלטת נעלמה, והפרטים על שיחת הטלפון ללשכה לא הוזכרו בדוח שמזרחי הכין לנציב הביקורת על הפרקליטות, דוד רוזן.
ביוני 2005, כעבור כשנה מגניזת התיק, נמצאה גופתו של לילוף במלון דן פנורמה בתל אביב עם שקית ניילון מהודקת סביב צווארו.
המשטרה קבעה תוך 24 שעות כי מדובר בהתאבדות, למרות שכל ציפורניו היו עקורות.
נציב הביקורת דוד רוזן תיאר את סגירת התיקים כ"טיוח", וציין כי סגירת "מגה-תיק" תוך ימים ספורים "אינה יכולה שלא לעורר תמיהה".
בעקבות ביקורתו של רוזן, היועץ המשפטי אביחי מנדלבליט העביר את הפרשה בשנת 2017 לטיפולו של פרקליט המדינה.
בשנת 2012 מונה לשופט בבית משפט השלום במחוז מרכז, וב-2016 קודם לתפקיד סגן נשיא בתי המשפט במחוז.
באוגוסט 2022 מונה לנשיא בתי משפט השלום במחוז מרכז, תפקיד אותו החל למלא באוקטובר אותה שנה.
מזרחי דן בבקשות של יחידת להב 433, היחידה הארצית למלחמה בפשיעה חמורה, ועל רבות מהחלטותיו הוגשו ערעורים לבית המשפט המחוזי.
בנובמבר 2013, במסגרת חקירת פרשת סחיטה ואיומים בניסיון להטות את תוצאות הבחירות בנתיבות, שחרר מזרחי את העבריין שלום דומרני למעצר בית.
בהחלטתו כתב כי אין עוצרים אדם רק משום המוניטין שלו.
בתקופת מגפת הקורונה (2020) גזר על זוג בעלי מפעל שהורשעו בעבירות מס 400 שעות עבודות שירות במקום מאסר, תוך התחשבות במצוקתם הכלכלית.
בהחלטתו ציין כי "בעלי עסקים מצויים בימים אלה במלחמת הישרדות יום-יומית".
בשנת 2024, במסגרת החקירה הפלילית נגד אפי נוה ונשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב לשעבר איתן אורנשטיין, בחשדות לשחיתות, הוציא השופט מזרחי צווי חיפוש וחדירה מסויגים.
לאחר שהאזין להקלטות של 59 שיחות בין נווה לבין היועץ המשפטי לממשלה לשעבר אביחי מנדלבליט מהשנים 2015–2016, שנמצאו על דיסק און קי, קבע כי השיחות אינן קשורות בשלב זה לחקירה וכי המשטרה לא תוכל להשתמש בהן.
במרץ 2025 דן מזרחי בתביעת דיבה שהגיש ראש הממשלה בנימין נתניהו נגד פעיל המחאה עו"ד גונן בן יצחק והעיתונאים אורי משגב ובן כספית.
במסגרת הדיון הסכים נתניהו להציג את תיקו הרפואי לעיון השופט בלבד, ומזרחי עיין ב-43 מסמכים רפואיים מהשנים 2022–2025. בהחלטתו קבע כי אין בתיק "ראיה שבכוחה לסייע לזירת המחלוקת הנטענת", ושלל את הטענה שנתניהו סובל מבעיה רפואית שעליה לא דיווח לציבור.
הוא הורה שלא למסור את התיק הרפואי לנתבעים, תוך שהוא מדגיש את הפגיעה בפרטיותו של ראש הממשלה.
באפריל 2025 דחה בקשה להסרת צו איסור פרסום על פרטי אשת ציבור בכירה, שבתה התלוננה נגדה ונגד בעלה על פגיעה מינית בילדותה.
הוא קבע כי "עמדת המתלוננת היא נתון אחד שאותו יש לשקול - אולם היא רק צד אחד של המשוואה, וגם להוריה - זכויות מוגנות עצמאיות".
בפרשת "קטארגייט" (2025) ובפרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד טיפל מזרחי במעצרם של יונתן אוריך ואלי פלדשטיין, יועצו ודוברו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, החשודים בקבלת כספים מקטר תמורת קידום תדמיתה.
מזרחי הורה מספר פעמים לשחרר את אוריך ממעצר או להקל בתנאי מעצרו, תוך ביקורת חריפה על התנהלות המשטרה.
במסגרת החלטותיו חשף ציטוטים מעדותו של ראש הממשלה נתניהו במשטרה.
בשלוש עשרה פעמים שבהן הגישה המשטרה ערר על החלטותיו של מזרחי הן נהפכו בערעורים לבית המשפט המחוזי או לבית המשפט העליון.
בהמשך דחה מזרחי את בקשת המשטרה להמשיך להחזיק בטלפונים של אוריך לשם פריצתם, וגם החלטתו זו בוטלה בבית המשפט המחוזי.
ב-15 בינואר 2026 הורה להסיר את המגבלות שהוטלו על ראש לשכת ראש הממשלה צחי ברוורמן בפרשת הבילד, בהם צו הרחקה מלשכת ראש הממשלה ואיסור יציאה מהארץ, אך החלטתו בוטלה בערעור לבית המשפט המחוזי.
כן הורה להסיר את המגבלות על יועצו הפוליטי של ראש הממשלה יונתן אוריך, בהן איסור יצירת קשר עם ראש הממשלה.
מנחם לוריא (נולד ב-24 בספטמבר 1943) הוא מדען ישראלי בתחום הכימיה האטמוספירית ואיכות אוויר, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו עוסקים בתהליכים כימיים באטמוספירה, בהובלה למרחקים ארוכים של מזהמי אוויר, ובאיכות האוויר בסביבות עירוניות ומדבריות.
לוריא נמנה עם החוקרים הבולטים בישראל בתחום זיהום האוויר והיה שותף למחקרים בעלי השפעה בין-לאומית, ופרסומים בכתבי עת מדעיים מובילים.
לוריא נולד בירושלים והוא בנו הצעיר של חוקר התנ"ך בן-ציון לוריא ויהודית גינצבורג, אחות במקצועה ועסקנית ציבור.
שירת בצה"ל וסיים מסלול בגדוד 890 בחטיבת הצנחנים.
לוריא החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1963, שם השלים תואר ראשון ותואר שני בכימיה פיזיקלית.
בשנת 1972 השלים תואר דוקטור בכימיה פיזיקלית; עבודת הדוקטורט עסקה בחקר תהליכים פוטוכימיים בתמיסות מימיות בהדרכת פרופסור גבריאל שטיין.
לאחר מכן התמחה בכימיה אטמוספירית באוניברסיטת פנסילבניה (1973).
בשנים 1974–1975 עבד ב־Stanford Research Institute (SRI) שבמנלו פארק, סמוך לסן פרנסיסקו.
בשנת 1975 מונה למרצה באוניברסיטה העברית.
במהלך השנים קודם בהדרגה, עד לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 1989. לוריא היה חבר סגל בכיר במכון למדעי כדור הארץ ע"ש פרדי ונדין הרמן באוניברסיטה העברית.
במסגרת זו לימד קורסים בכימיה אטמוספירית, איכות אוויר ומדעי הסביבה, והנחה תלמידי תואר שני ודוקטורט.
במהלך הקריירה שימש כחוקר אורח וכמדען אורח במספר מוסדות מחקר בארצות הברית.
במדינת אלבמה שימש כיועץ מדעי/חוקר אורח ב־Tennessee Valley Authority (TVA); בבולדר שבקולורדו עבד כחוקר אורח במינהל הלאומי לאוקיינוסים ואטמוספירה (NOAA); שימש כחוקר אורח באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC); וברינו שבנבדה פעל כפרופסור מחקר מסונף/אורח ב־Desert Research Institute (DRI).
בשנים 1993–1997 כיהן כראש בית הספר למדע יישומי באוניברסיטה העברית, והיה מעורב בפיתוח מסגרות לימוד ומחקר בין־תחומיות בתחומי הסביבה והיישומים המדעיים.
לוריא פרש לגמלאות בשנת 2011. לאחר פרישתו המשיך לפעול כפרופסור אמריטוס וכחוקר מסונף (Affiliate Research Professor) ב־Desert Research Institute (DRI) בנבדה, ארצות הברית.
עבודתו המדעית של לוריא מתמקדת בהבנת התהליכים הפוטו־כימיים והכימיים המתרחשים באטמוספירה ובהשפעתם על איכות האוויר, בדגש על השפעת פעילות האדם הגורמת לפגיעה בבריאות האטמוספירה.
מחקריו שילבו מדידות שדה, ניסויי מעבדה ומודלים כימיים.
כימיה של פליטות תעשייתיות ועירוניות (plumes) והתגובות הכימיות המתרחשות בהן.
הובלה טרנס־גבולית של מזהמי אוויר והשתנותם הכימית במהלך ההסעה, כולל הסעה למרחקים ארוכים ואף בין־יבשתיים.
יצירה ופירוק של מחמצנים באוויר, ותפקיד מולקולות האוזון (O₃) ורדיקל הניטרט (NO₃) בתהליכי טיהור האוויר מתרכובות אורגניות נדיפות.
איכות אוויר עירונית בישראל, כולל מחקרים ארוכי־טווח על מגמות זיהום בירושלים.
כימיה אטמוספירית בסביבות מדבריות, ובפרט באזור ים המלח.
תהליכי חמצון של כספית אטמוספירית ושל תרכובות המכילות ברום.
חלק מרכזי במחקריו עסק באטמוספירה של ים המלח.
לשכבת האוויר מעל ים המלח תכונות ייחודיות, ובמחקריו נמצא כי התהליכים השוררים שם דומים במידה רבה לאלו המתרחשים בסטרטוספרה מעל הקוטב הדרומי.
בדומה לתהליכים אלה, פירוק האוזון נעשה על ידי תרכובות ברום (בעיקר תחמוצת ברום – BrO), שבהן עשיר האוויר מעל ים המלח.
בנוסף, מחקרים אלו הראו כי תחמוצת הברום ורדיקל הניטרט מגיבים עם הכספית המתכתית באוויר והופכים אותה לתרכובות כספית פעילות, המהוות נתיב עיקרי להחדרת הכספית למעגל המזון דרך בעלי חיים ימיים.
לוריא היה בין החוקרים שתרמו להבנה של תהליכים מהירים של חמצון כספית באטמוספירה, תגלית שזכתה להכרה רחבה ופורסמה בין השאר בכתב העת Nature Geoscience.
מחקרים אחרים של לוריא עוסקים בהשפעת האדם על שינויי האקלים ובמכשולים הכלכליים־חברתיים המביאים להצלחה המוגבלת במאבק למניעת התחממות האטמוספירה.
פיתוח מודלים כימיים המתארים את הדינמיקה של מזהמים בנוצות פליטה תעשייתיות.
זיהוי והסבר של תהליכים כימיים ייחודיים בתנאי מדבר ובאזור ים המלח.
תרומה למחקר הבינלאומי על חמצון כספית אטמוספירית והשפעתו על מחזור הכספית העולמי.
מחקריו צוטטו בהרחבה ומשמשים בסיס לעבודות המשך בתחום הכימיה האטמוספירית ואיכות הסביבה.
פרופסור לוריא פרסם יותר ממאה וחמישים מאמרים מדעיים והדריך למעלה משמונים תלמידים לתוארי מוסמך ודוקטורט.
לוריא כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה בשתי תקופות כהונה (1986–1989; 2001–2004), והיה נשיא האיגוד הבין-לאומי לאגודות למניעת זיהום אוויר (IUAPPA) בשנים 2001–2004.
בנוסף היה מעורב בפרויקטים של שיתוף פעולה אזורי ובין-לאומי, לרבות יוזמות לניטור איכות אוויר והכשרת אנשי מקצוע, כולל שיתופי פעולה ישראליים–פלסטיניים בתחום מדעי הסביבה.
לוריא הוא בנו הצעיר של חוקר התנך בן ציון לוריא ויהודית גינצבורג.
בשנת 1965 נישא לאורה (אורלי) לבית קרייזמן שנפטרה ממחלה (2004), ולזוג שלושה ילדים.
בנו פרופסור שי לוריא הוא מנהל היחידה לכירורגיה של היד ולמיקרוכירורגיה בבית החולים הדסה.
בנו גיל לוריא הוא מנהל מחלקת מחקר ואנליסט השקעות בבית השקעות אמריקני (DA Davidson).
בתו עדי לוריא נבון עובדת בחברת השבבים של סוני.
בשנת 2009 נישא בשנית לנעמה אלדד־מרבך, בתו של ישראל אלדד.
מנחם מנדל היא סדרת סיפורים ביידיש מאת הסופר שלום עליכם, שגיבורהּ סוחר יהודי.
הסיפורים, הבנויים כקובץ איגרות ששולחים מנחם מנדל ואשתו זה לזה, נכתבו בין השנים 1892–1913 במספר סדרות ומסגרות ספרותיות.
לראשונה נדפס הספר בשנת 1909. בשנת 1913 התפרסמו 45 איגרות בעיתון "היינט" (יידיש: "היום"), ומהן הורכב הכרך השני.
ישנו חוסר תכנון עקיב בין סדרה לסדרה, וככל הנראה לא תכנן שלום עליכם את קורות מנחם מנדל במלואן מראשית כתיבתו.
מנחם מנדל הוא סוחר יהודי החולם להתעשר.
הוא יוצא מעיר הולדתו כתריאלבקה, ובמהלך נדודים רבים הוא מגיע לאודסה, "יהופיץ" (כינוי של המחבר לקייב), אמריקה וורשה.
במהלך נדודיו הוא מתכתב עם אשתו שיינה-שיינדל.
בכל מקום אליו הוא מגיע, מנסה מנחם מנדל להשתלב בעסקים המקומיים ולצבור הון.
הוא ממציא תוכניות ותחבולות שאינן מועילות לו לבסוף במאום.
בכל פעם מחדש הוא בונה מגדלים באוויר, שלאחר מכן מתנפצים.
עובדה זו אינה מרפה את ידיו, והוא פונה למקצוע הבא הנקרה בדרכו.
מכתביו של מנחם מנדל לאשתו מתארים הווי חיים יהודיים בעיירה היהודית, העשירים ברוח (גם אם לא בחומר), ומאופיינים בהומור עצמי ותמימות.
בין יצירותיו של שלום עליכם, מהווה גם יצירה זו מצבת זיכרון לחיים יהודיים עשירים בהווי וברוח בעיירות מזרח אירופה, חיים שנגדעו באחת.
המשורר נתן אלתרמן בחר בדמות מנחם מנדל בשיר "מכתבו של מנחם מנדל" שאותו כתב בשנת 1945 ואשר מתייחס למאורעות השואה.
הספר תורגם לעברית שלוש פעמים, בידי י"ד ברקוביץ, אריה אהרוני (1997) ובני מר (2016).
בסרט הישראלי טוביה ושבע בנותיו, מגלם השחקן אילי גורליצקי את מנחם מנדל בתור שדכן וסוחר פורח,
המבטיח לטוביה שישקיע את הנדוניה בסך 33 רובל של טוביה ב"יהופיץ" בבורסה, וכמובן לא מקיים הבטחתו מה שמצריך את טוביה לרדוף אחריו.
הרב מנחם מנדל הגר (נולד ב-28 בנובמבר 1957, ה' בכסלו, ה'תשי"ח) הוא האדמו"ר מויז'ניץ (חצרו מכונה גם מרכז חסידי ויז'ניץ זאת כדי להבדילו מאחיו הגדול הרב ישראל אדמו"ר החצר המרכזית).
בשנות ה-90 היה מיועד לרשת את אביו, אך ב-2002 השתנה מעמדו והוא פתח חצר עצמאית.
מ-2017 יש פרסומים כי חסידיו נוהגים בו פולחן אישיות וכי הוא דורש מהם להיות כזנבות ("שוואנצים").
נולד ללאה אסתר ולרבי משה יהושע הגר, האחרון מבין שישה ילדים.
בברית שלו שימש כסנדק דודו רבי שלום רוקח מסקאהל.
נקרא על שם אבי אמו, רבי חיים מנחם מנדל מדעעש.
למד במוסדות החינוך של חסידות ויז'ניץ בבני ברק.
כשנה לאחר גיל בר מצווה עבר להתחנך בישיבת סקוור בארצות הברית.
בתשל"ה נישא למרים, בתו של הרב אברהם דוד הורוביץ, אב"ד שטרסבורג ולימים חבר בד"צ העדה החרדית בירושלים.
הוסמך להוראה בידי הרב יצחק יעקב וייס, הרב שמואל הלוי ואזנר והרב משה הלברשטאם.
בשנת תש"מ מונה לרב בית המדרש ויז'ניץ ברחוב רבי טרפון במרכז בני ברק, במקום אחיו, הרב ישראל הגר, שעבר לכהן כרב קריית ויז'ניץ.
למשך תקופה קצרה היה רב קהילת ויזניץ באנטוורפן.
בשנת ה'תשמ"ד הרחיק אביהם את אחיו הרב ישראל מתפקידיו המרכזיים עד אז בחסידות.
בי' בסיוון ה'תש"ן, במסגרת אירועי "ההתוועדות העולמית של חסידי ויז'ניץ" לציון יובל להקמת החסידות בארץ ישראל לאחר השואה, הוכתר הרב מנדל כרב ואב"ד של קריית ויז'ניץ בבני ברק.
במסגרת הטקס נמסרה לידיו מגילת הכתרה שבה חתימותיהם של אביו ושל אישים חשובים בחסידות.
בתשרי ה'תשס"ב השיב האב את הרב ישראל למעמדו המרכזי בחסידות.
בעקבות כך התפתח מתח בחסידות.
רובם של חסידי ויזניץ תמכו ברבי ישראל, אולם חלק אחר התקבץ סביב רבי מנדל שהקים חבורות לבחורים ואברכים, וכן החל להוציא עלון חודשי בשם "מלכות ויז'ניץ".
בשנת ה'תשס"ד החל לערוך "באטע'ס" במבנה ששכר בקריית ויז'ניץ.
בהמשך החל לערוך שם גם תפילות והקים למעשה חצר נפרדת כמעט לחלוטין.
במקביל רכש שטח גדול ברחוב עזרא, סמוך לקריית ויז'ניץ, לצורך בניית קריה למוסדותיו ובשנת תשס"ט (2009) חנך במקום בית כנסת גדול, תלמוד תורה וישיבות.
על בניין בית הכנסת נכתב "מרכז חסידי ויז'ניץ", כינוי שבהמשך הפך לסימן היכר של חצרו ('מוסדות ויז'ניץ מרכז').
פתח בתי כנסת ומוסדות חינוך באשדוד, אלעד וירושלים וכן מוסדות בלונדון, בורו פארק, ויליאמסבורג, מונטריאול, ליקווד ומונסי.
לאחר פטירת אביו בתשע"ב החל לכהן כאדמו"ר.
בשבט ה'תשע"ג פעל אחיו לצירופו למועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, אך מאז מינויו של מזכיר המועצה החדש בתשע"ח, הרב יעקב ולצר (שהיה מקורבו ופרש מחצרו על רקע שיטת ה"שוואנצונעס"), הרב הגר לא משתתף בישיבותיה.
בכמה מקרים נקטו קבוצות של חסידיו באלימות ובמסעות הרס כאשר סברו שכבודו נפגע.
כך למשל פרצו בדצמבר 2019 עשרות מחסידיו לישיבה הספרדית נחלת דן, הסמוכה לישיבה של החסידות שבראשותו, וחוללו שם הרס רב, לאחר שלדבריהם בחורים מהישיבה זרקו ביצה על רכבו של הרב הגר.
בדצמבר 2025 הכו נמרצות כמה בני משפחה שפרשו מהחסידות, שני חסידים שהותקפו אושפזו בבתי החולים.
החצר בראשותו מחנכת לפולחן אישיות ומדגישה את חשיבות ההתבטלות המוחלטת כלפיו.
עוד נכתב כי על הצעיר החסידי לשנן בכל עת "שיויתי הייליגער רבי לנגדי תמיד" (בתרגום לעברית: "שיויתי את הרבי הקדוש לנגדי תמיד"), משפט שבמקורו נאמר על אלוהים: שִׁוִּיתִי ה' לְנֶגְדִּי תָמִיד.
בשעת תפילת שמונה עשרה מתפללים לכיוונו ומביטים עליו, ואת ספריו יש להניח מעל שאר ספרי הקודש, ואף מעל החומש.
יש הטוענים כי החסיד מחונך שהאדמו"ר הוא מעל הכל, ואם יורה לאכול חזיר יש לעשות זאת.
בחצרו מציינים את יום י"ב בשבט, התאריך שבו הקים את החצר, כ"ראש השנה לחסידות", שבו עוסקים בחשיבות ההתקשרות לצדיק.
בה'תשע"ח אמר לחסידיו שעליהם לדבוק בו ולהיות "שוואנצס" (ביידיש: "זנבות") ולא "באטשי'ס" (בהונגרית: "דודים", כלומר בעלי-בתים).
הוא אף חיבר שיר בנושא שהפך למעין המנון של החצר ("השיטה הקדושה").
בין היתר שרים החסידים המנון זה לפני תקיעת שופר או הדלקת נרות חנוכה.
רבים בציבור החרדי שרו את ההמנון בלעג.
על רקע הנהגות חריגות אלו עזבו עשרות משפחות את החסידות, בהם חסידים בולטים.
הפורשים סובלים מהצקות ומאלימות המופנית כלפיהם, ובני משפחתם הנמצאים בחצר מחרימים את שמחותיהם ואינם משתתפים בהן.
נגד שיטתו יצאו רבים בהם, הרב אליקים שלזינגר שאמר שחסידיו מאמינים בו כבעבודה זרה, ואסור להכניס אותו לבית יהודי, והרב חיים יוסף דוד וייס , רב קהילת סאטמר באנטוורפן שלדבריו "זהו איסור חמור מאוד וסכנה עצומה, אין זו דרך של חסידות אלא דרך של אפיקורסות".
בני משפחתו הרב מנחם מנדל הגר האדמו"ר מוויז'ניץ קיימישא לייק, והרב אליעזר וולף הגר האדמו"ר מוויז'ניץ ירושלים, תקפו את דרכו במילים קשות, ולדבריהם, זה נוגד את דרכם המקובלת של אדמו"רי חסידות ויז'ניץ לדורותיהם.
בדצמבר 2025 פורסם בערוץ 13 תחקיר על ידי העיתונאי יואלי ברים העוסק בהנהגותיו של האדמו"ר ודרכי פולחן האישיות בחסידות.
מחלה, נשואה לרב יואל משה מרדכי כ"ץ, רב קהילת וויען בוויליאמסבורג, בן הרב אשר אנשיל כ"ץ, האדמו"ר מוויען
הרב חיים מאיר, נשוי לנחמה מירל בת רבי נפתלי צבי ווייס, אדמו"ר מספינקא בורו פארק.
מכהן כרב הקהילה בבורו פארק.
שרה רבקה, נשואה לברוך, בנו של רבי יעקב הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ
מרגלית, הייתה נשואה לרב דוד רוזנבוים, בן האדמו"ר מפרמישלאן והרב הצעיר של החסידות.
מנחם מֶנדל דוֹליצקי (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: מנחם מענדל דאָליצקי; ברוסית: Долицкий; באנגלית: Dolitzky; 1856, ביאליסטוק – 22 בפברואר 1931, לוס אנג'לס) היה משורר וסופר עברי ויידי.
דוליצקי נולד בביאליסטוק וגדל עם רגש קדושה כלפי המילה המודפסת ובמיוחד המילה העברית המודפסת.
הוא העריץ את פרץ סמולנסקין, וכאשר חלה סמולנסקין, ונשלח בסביבות שנת 1871 לעיירת המרפא מראנו שבדרום טירול, נסע דוליצקי במיוחד לווינה כדי לפגוש אותו.
בבגרותו לימד עברית בביאליסטוק ובמוסקבה.
הוא כתב ב"המליץ" דיווחים על אירועים בביאליסטוק.
בשנת 1881 היה עד ראייה לפוגרומים בדרום רוסיה שנודעו כסופות בנגב.
בעקבות זאת הצטרף לתנועת "חיבת ציון", החל לחבר שירים ציוניים בסגנון הרומנטי והמליצי שהיה מקובל אז ולתאר בשיריו ובסיפוריו את תלאות היהודים ברוסיה.
כן החל לכתוב מאמרים בעד תקומת עם ישראל בארץ ישראל.
יחסו להגירה לאמריקה היה אמביוולנטי.
בתחילה כתב נגדה כפוגעת בעליה לארץ ישראל, אך בהמשך, אולי בעקבות התגברות פרעות סופות בנגב, כתב בעד סיוע להגירה יהודית, בלא לקבוע ארץ יעד.
דוליצקי נטל חלק בוויכוח לגבי עידוד העלייה לארץ ישראל ויצא כנגד אלו שבקשו לצנן את ההתלהבות של יהודי רוסיה ורומניה מעלייה לארץ ישראל.
בין השנים 1883–1892 חי במוסקבה כמזכירו העברי של הגביר והנדבן קלונימוס זאב ויסוצקי (מייסד חברת תה ויסוצקי) וחיבר את הביוגרפיה שלו.
בשנת 1886 זכה שירו "על הררי ציון", שהתפרסם ב"המליץ" בדצמבר 1886, בתחרות של אגודת בני ציון לקביעת המנון לאומי.
בעקבות גירוש היהודים ממוסקבה ב-1892 החליט דוליצקי להגר לארצות הברית.
עד אז זכה להערכה רבה כסופר ומשורר עברי.
המשורר יהודה לייב גורדון כתב לו בשיר פרידה ערב צאתו לארצות הברית, כי הוא רואה בו את ממשיכו בשירה העברית ("הא לך עטי, עלה רש מקומי").
בארצות הברית לא מצא אפשרות קיום מכתיבה עברית והחל לכתוב ביידיש, אך ללא הצלחה.
הוא כתב את הרומן היומי בהמשכים בעיתון "טאגבלאט" ופעם אחת הצליח למכור מחזה שלו תמורת אלף דולר, אולם המחזה ספג ביקורות קטלניות.
בשנותיו האחרונות חי בלוס אנג'לס חיים עלובים ונשכח מלב.
ליום הולדתו השבעים ארגנה אגודת המורים העברים מסיבה לכבודו בהשתתפות נחום צמח שברך אותו כשותף להפצת התרבות העברית באמריקה.
מסופר, כי לאחר שהיגר לארצות הברית, באו אליו בטענות מדוע אינו עולה לארץ ישראל, והוא השיב בבדיחות כי אינו יכול ללא הגעגועים לציון.
שיריו מכונסים בשני ספרים: "שירי מנחם" (1900) ו"נגינות שפת ציון" (1904).
מנחם מנדל דוליצקי נפטר ב-22 בפברואר 1931 בלוס אנג'לס ונקבר בבית הקברות היהודי ולדהיים שבעיירה פוֹרֶסט פארק ליד שיקגו.
האוניברסיטה העברית מחלקת מדי שנה פרס לכתיבה יוצרת על שמו של מנחם מנדל דוליצקי
כמו יוצרים רבים הזכורים בזכות יצירה אחת שלהם, כך גם מנחם מנדל דוליצקי.
הוא זכור עד היום בזכות שירו "אם אשכחך" המוכר יותר בשתי מילותיו הראשונות, "ציון תמתי":
השיר הולחן על ידי היימן כהן ועובד על ידי גיל אלדמע.
השיר הוקלט בביצועים רבים, ביניהם של הזמרים עירית סנדנר, אסנת פז, לואי דנטו ויהורם גאון.
לִקוי שני המאֹרות: או, שני צדיקים שחבלו זה בזה: שיר סיפורי, וינה: געאָרג בראג, תרל"ט.
(נדפס במקור ב"השחר", שנה תשיעית.)
בתוך לבאים: (ממחזות החיים): ספור קטן, סנקט פטרבורג: דפוס נ"ט פינס וי' צעדערבוים, תרמ"ד.
האכר והנוצה, סנקט פטרבורג: דפוס צדרבוים, 1884. (שירה)
מבית ומחוץ: ספור; יצא לאור על ידי יעקב לידסקי, וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראָם, תרנ"א.
ביום מלאת יובל שלם ליום חתונת ...
קלונימוס זאב וויסאצקי עם רעיתו קיילה צביה ...
שנת תרנ"ב בלוית תמונתו ותולדות ימי חייו ..., פרנקפורט: דפוס אלימלך סלאבאטצקי, תרנ"ב.
כל שירי מנחם מענדל דאליצקי: ישנים גם חדשים, ניוארק: דפוס א.
דער געבילדעטער מערדער: אָדער, דעם הענקערס זיהן: א קרימינאל ראָמאן פון דעם אריסטאָקראטישען אלגעמיינען לעבען; אריגינאל פערפאסט פון מ"מ דאליצקי, שיקגו: י' לידסקין ('Romanen Magazine'), 1897. (רומן שוּנד)
שירי מנחם: הגיונות וחזיונות, משלים ומכתמים, ישנים וגם חדשים ..., ניוארק: דפוס א"ח ראָזענבערג, תר"ס 1899.
די אידישע געשיכטע: פון אברהם אבינו ביז יעצטיגער צייט, פאלשטענדיג אין איין באנד / פרץ וויערניק ; הערויסגעגעבען פון מ"מ דאליצקי אלס פרעמיום צום מבית ומחוץ, (מנחם מנדל דוליצקי, פרץ וירניק), מוצא לאור: מ"מ דאליצקי, ניו-יורק, תרס"-?
נגינות שפת ציון: ישנות וחדשות, ניוארק: דפוס ראָזענבערג, תרס"ד.
החלום ושברו: עוד דמעה אחת אל נאד דמעותינו; מאת מ"מ דאליצקי (לזיכרון חג יובלו), ניוארק: דפוס ראָזענבערג, תרס"ד.
דיא פינצטערע הערשאפט: ביז מיניסטער מירסק: קרימינאל ראמאן פון רוססלאנד'ס קרימינעלע פערברעכענס געגען דער גאנצער מענשהייט מיט אללע איהרע גרויזאמקייטען געגען אידען ...
(אָריגינאל), ניוארק: היברו פאבלישינג קאָמפאני, 1905. (רומן שונד)
התלאה אשר מצאה את היהודי העשוק ראובן בר יעקב ושאר אחיו בעיר בלהות מסקוה, ניוארק: דפוס Goldman & Steinberg, 1908.
מלחמת התחיה: ספור יסודתו בדברי ימי ישראל, ניו יורק: דזשואיש פרעס פאבלישינג קאָ., 1911. (סיפור מימי המכבים)
זכות אבות, אדער, גרונם דער בעל תשובה: ראָמאן פון אידישען לעבען אין רוסלאנד, ניו יורק: דזשואיש פרעס, 1912. ('זכות אבות, או גרונם בעל התשובה: רומן מחיי היהודים ברוסיה') (רומן)
שטארקער פון אייזען: א ראָמאן פון אידישען לעבען, ניו יורק: היברו פאבלישינג קאָמפאני, 1920. (רומן)
כל שירי מנחם מענדל דאליצקי: ישנים וגם חדשים, יוצאים לאור על ידי חברת אוהבי שפת עבר בנויארק, ז'נבה: I.D.C.
מאה ושבעים ואחד מכתבים בשלשה חלקים ...
על דבר ישוב ארץ ישראל ושפת עבר ...מאת פרץ בן משה סמאלענסקין; חֻבר לתועלת נערי בני ישראל ...
מאת מ "מ דאליצקי, וינה: דפוס ג' בראג, תרמ"ג.
(איגרון וספר לימוד עברית באמצעות מכתבים)
בראים ניב שפתים: מאתים וחמשה עשר מכתבים לבני הנעורים ולכל איש החפץ למשך בשבט ספר בשפת עבר, וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראָם, תרנ"ב.
(ספר לימוד עברית באמצעות מכתבים) (ראה אור ביותר מעשר מהדורות נוספות)
העט: לכל למדי שפת עבר.
יכיל שלש מאות מכתבים ..., וילנה: מ' קאצענעלענבאָגען, תרס"ו.
מנחם מנדל ברייאר (תרפ"ב, 1922 – ח' בשבט ה'תשס"ז, ינואר 2007) היה חוקר רב־תחומי במדעי היהדות, פסיכולוג, סופר יידי ורב אמריקאי, שכיהן כפרופסור חבר לספרות מקראית ופסיכולוג יועץ באוניברסיטת ישיבה בניו יורק, והיה אביו של האדמו"ר מבויאן, רבי נחום דב ברייאר.
נולד בסטרוסוב , פולין (כיום באוקראינה) לרבי יוסף ברייאר.
גדל בשטפנשט, רומניה בה כיהן אביו כרב העיר.
בהיותו ברומניה היה פעיל בארגוני סטודנטים ובאגודות ציוניות שונות, ופרסם מאמרים בעברית וביידיש בעיתונות היהודית, תחילה ב"אונזער צייט" (קישינב) ולאחר מכן גם ב"דרכנו" ו"הפועל המזרח", וכן כתב בעיתונים רומניים.
ב־1941 הוגלה למחנות הריכוז בטרנסניסטריה ודוברוג'ה, בהם שהה עד לשחרורם בידי הרוסים ב־1944. ב־1948 היגר לארצות הברית.
בהיותו שם פרסם מאמרים בעיתונים: "צוקונפט", "דער טאָג", "דער מאָרגען זשורנאַל", "פאָרווערטס", "ניו יאָרקער וואָכענבלאט", "ליטעראטישע העפטן" ו"די גאָלדענע קייט", ועמד בראש קהילה מעורבת של חרדים ואורתודוקסים מודרניים.
ברייאר היה חוקר רב־תחומי ופסיכולוג.
הוא למד באוניברסיטת יאשי, וב־1947 למד בסורבון בפריז, בה קיבל תואר שני.
ב־1949 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת ישיבה בניו יורק, בה כיהן כפרופסור חבר לספרות מקראית, פסיכולוג יועץ ומרצה במגוון תחומים.
אשתו הייתה בת האדמו"ר מבויאן רבי מרדכי שלמה פרידמן, וכשנפטר האדמו"ר בשנת ה'תשל"א-1971 ובניו לא ראו את עצמם כמתאימים למלא את מקומו, המתינו עד שנכדו, נחום דב, שהיה אז כבן 12 שנים בלבד, יגדל ויהיה ראוי למינויו כאדמו"ר.
את רבי מנחם מנדל לא הכתירו כאדמו"ר, ד"ר יעקב מזור מספר כי הוא לא רצה לקבל עליו את המינוי.
ארבע עשרה שנים אחרי פטירתו של רבי מרדכי שלמה, התמנה בנו של הרב ברייאר רבי נחום דב, שנישא ועלה לירושלים לממשיך השושלת ואדמו"רות בויאן.
אביו ואמו נשארו בניו יורק.
ברייאר ראה את עצמו כחסיד בויאן לכל דבר.
הוא העלה את דברי חותנו על הכתב, והיה לו מעמד בכיר בחסידות כחתנו, ולאחר מכן אביו, של האדמו"ר.
בשנותיו האחרונות, התגורר ברייאר בירושלים.
הוא נפטר בשנת ה'תשס"ז (2007) ונטמן בהר הזיתים.
על שמו ישיבה לצעירים של חסידות בויאן בביתר עילית.
רבי נחום דב, האדמו"ר מבויאן
מחקרים בתרגום יונתן בן עוזיאל לתורה: ספר בראשית, דיסרטציה, ניו יורק, תש"י
ספר פירושי מהר"ל מפראג על תורה נביאים וכתובים, 3 כרכים, ירושלים: מישרים, תשנ"ב
רבי מנחם מנדל טאוב (כ' בשבט ה'תרפ"ג, 6 בפברואר 1923 - כ"ג בניסן ה'תשע"ט; 1923 – 28 באפריל 2019) היה האדמו"ר מקאליב, ניצול השואה שהקדיש את ימיו למען הנצחת זכרם של הנרצחים בשואה.
בשיעוריו היה מעודד את עניין האמונה בבורא עולם וחיבר את השיר "נאר אמונה".
נולד במרגיטה שבטרנסילבניה, לאביו ר' יהודה יחיאל דור שישי לרבי יצחק אייזיק מקאליב ולאימו ברכה פריידא.
נישא לחנה שרה שפרה טאוב (תרע"ח, 1918 - כ"ד בכסלו התשע"ב, דצמבר 2011), בתו של רבי פנחס שפירא מקעכניא.
ב-1939 נפטר אביו והשאיר אחריו 7 יתומים וקהילה ללא מנהיג.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים ב־1944, נשלח עם כל אחיו ואחיותיו לאושוויץ וכל אחיו נספו שם.
הוא הגיע לאושוויץ שלושה ימים לפני חג השבועות.
בזמן שהותו במחנה ההשמדה ערך בו ד"ר יוזף מנגלה ניסויים שכללו עינויים קשים, ומאז לא היה מסוגל להביא ילדים לעולם.
כחלק מן הניסויים עבר טיפול כימי אשר מנע מזקנו לצמוח.
בהמשך הועבר מאושוויץ למחנה הריכוז ברסלאו ומאוחר יותר לברגן בלזן עד הצלתו בנס.
לאחר השואה עבר לשוודיה, שם התאחד עם אשתו שפרה.
לאחר מכן עבר לארצות הברית.
ב-1963 הקים את מרכז חסידי קאליב בראשון לציון (קריית קאליב), עלה ארצה וכעבור שלוש שנים השתקע בקריה שהקים.
בהמשך עבר להתגורר בקריית איתרי בירושלים עד לשנת 1976. בשנת 1980 עבר לבני ברק, שם הקים את מרכז חסידות קאליב ברחוב חגי ולאחריו עבר לרחוב השומר ולאחר מכן ברחוב אהרונוביץ.
בשנת ה'תשס"ב חנך בשיכון חב"ד בירושלים בית מדרש חדש ועבר להתגורר על ידו.
לאחר פטירת אשתו הראשונה, בחודש אייר ה'תשע"ב נישא בשנית עם שיינדיל מלניק (נולדה בשנת תש"ט) מוויניצה, והוא בן 89. בתו החורגת, בתיה מניה, נישאה לרב מרדכי מאיר מיכלוביץ, האדמו"ר מזלוטשוב (נפטרה ה'תשע"ו).
בת מאומצת נוספת נישאה לרב רפאל רוזנברג.
באפריל 2019, מעד האדמו"ר מקאליב בביתו ומאז מצבו הרפואי החמיר.
הוא נפטר בכ"ג בניסן ה'תשע"ט, 28 באפריל 2019. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא המדינה ראובן ריבלין פרסמו הודעות אבל על מותו.
בהלווייתו הוכתר נכדו החורג ישראל מרדכי יואל הורביץ, חתנו של הרב רפאל רוזנברג, לממשיך דרכו.
במקביל להנהגת חסידיו, פעל רבות להנצחת השואה.
הוא תיקן אמירת שמע ישראל בסיום כל תפילה לזכר הנספים, ועודד אמירת "שמע ישראל" כזכר לקדושי השואה בסיום עצרות המוניות בציבור הדתי והחרדי.
בשנותיו האחרונות החל במפעל אנציקלופדיה לשואה לציבור החרדי ופעל להקמת מוזיאון לשואה עבור הציבור החרדי, שיהיה מוזיאון משלים ליד ושם, לאחר שלדבריו, ביד ושם לא מנציחים מספיק את גבורתם הרוחנית של היהודים שמסרו נפשם לקיים מצוות גם בשנים ההן.
הוא חזר לבקר שלוש פעמים באתרי מחנות ההשמדה.
הלחין שירים ונהג לפעמים לשיר בציבור באירועים שונים כולל בחתונות אליהן הוזמן.
חיבר את השיר "נאר אמונה" - העוסק בעניין האמונה בבורא עולם, השיר מושר גם על ידי חסידים שאינם נמנים עם חסידות קאליב.
מפעל נוסף של האדמו"ר מקאליב הוא תוכנית בשם "בר בי רב דחד יומא" הפועלת במקומות רבים ברחבי הארץ, במסגרתה היו קובעים מדי תקופה יום עיון ("יום שכולו תורה") ובו רצף של שיעורים ודרשות עבור הציבור הרחב שאין תורתו אומנותו.
כמו כן, מדי שנה, לקראת כ"ד באלול, יום פטירתו של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין ה"חפץ חיים", נהג לצאת בקריאה לציבור הרחב ולתלמידי מוסדות החינוך לערוך בו תענית דיבור.
היה לאדמו"ר מקאליב קשרי ידידות עם גדולי הרבנים והאדמו"רים שחיו בתקופתו, קשרים מיוחדים היו לו עם הרב עובדיה יוסף.
פניני קול מנחם על הש"ס, על התורה באתר אוצר החכמה
אבן העזר: חלק א', חלק ב'.
יורה דעה: חלק א', חלק ב', באתר אוצר החכמה.
רבי מנחם מנדל הגר (ה'תקכ"ח 1768 – י"ז בחשוון ה'תקפ"ו, 1825) היה אבי שושלת חסידות קוסוב (שממנה יצאה חסידות ויז'ניץ) שאותה הנהיג כאדמו"ר בשנים 1825-1802. נודע גם בשם הספר שלו "אהבת שלום".
רבי מנחם מנדל הגר נולד בקולומיאה לחיה ורבי יעקב קופיל חסיד.
למד אצל רבי משה יהודה לייב מסאסוב, רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה, רבי משולם פייבוש מזברז' ורבי צבי הירש מנדבורנה.
רוב ימיו שקד על לימוד התורה ועסק במסחר רק כדי להתפרנס כדי הצורך ולא יותר.
קיבל את משרת הרבנות בקוסוב ותוך זמן קצר היה למורה דרכם של אלפי חסידים.
רבי מנחם מנדל ואשתו שיינה רחל הם יוצריה של שושלת האדמור"ים ממשפחת הגר, מהם יצאו אדמור"י חסידות ויז'ניץ, סערט ויז'ניץ ועוד.
לאחר פטירת אשתו של רבי משה יהודה לייב מסאסוב מסר את שני ילדיו, בן ובת, לתלמידו רבי מנחם מנדל על מנת שידאג לגידולם ולחינוכם, ואכן נפטר כשלושה חודשים מאוחר יותר.
צדיקי דורו הפליגו בגדלותו, החוזה מלובלין אמר שהוא בבחינת "מלך", רבי שמחה בונם מפשיסחא אמר שרגליו בוערות ללכת אליו ורבי יחזקאל משינאווא אמר שהרגיש בקברו קדושה שהרגיש בארץ ישראל.
מתלמידיו היו רבי אליעזר זאב מבוטשעטש, רבי שמואל משינאווא, ורבי מנחם מנדל שטרן מסיגט.
נפטר בי"ז בחשוון תקפ"ו ונקבר בבית הקברות בקוסוב.
רבי חיים, מילא את מקומו בקוסוב.
רבי דוד (תקנ"ז – כ"א באב תר"ח, 1848), נישא לפסיה לאה, בתו של רבי משה לייב מסאסוב, אשר הייתה בת ביתם, וכיהן כאדמו"ר בזבלטוב.
שרה לאה אשת רבי יחיאל מיכל מזל בן רבי ישראל אברהם מצ'רני-אוסטראה ובשנית נישאה לר' גרשון אשכנזי מקולומיאה, רב בראזלא, טולמטש, הורודנקה וקולומיאה.
חיבר את הספר "עבודת הגרשוני" על התורה.
הרב ישעיה מנחם ב"ר יצחק אביגדורשׂ, המכונה רבי מנחם מענדל אביגדורס ונודע בכינוי מהר"ם, שהם ראשי התיבות של מורנו הרב רבי מנחם (נפטר בכ"ה באב ה'שנ"ט, ה-16 באוגוסט 1599) היה רב, דיין ופוסק.
שימש כאב בית דין לודמיר ולאחר מכן התמנה לאב"ד ומרא דאתרא של העיר קראקא (כיום קרקוב בפולין), משרה שבה כיהן עד פטירתו.
ההוגה והמנסח הראשון של שטר היתר עסקה.
על אף שבדורו נחשב הרב לאחד מגדולי פוסקי ההלכה, לא נשתיירו פרטים רבים אודותיו.
שם משפחתו, אביגדור'ש, ניתן לו על שם חמיו, בשל מנהגו לחתום על פסקיו "מנדל ב"ר יצחק ר' אביגדורש", במשמעות (חתנו) "של אביגדור".
כהונתו הראשונה הייתה בשברשין, עיירה קטנה בדרום-מזרח פולין, בקרבת מקום לזמושץ'.
לאחר מכן התמנה לרב העיר בנדין, שהייתה אחת הערים המרכזיות בשלזיה עילית ובה קהילה יהודית גדולה.
משם עבר לכהן כאב בית הדין של לודמיר וכעבור זמן קצר (בערך שנת שס"ד או שס"ה) נבחר במקום המהר"ם מלובלין, לכהן כרבה של קראקא, שהייתה בעת ההיא עיר יהודית שוקקת.
בעת התמנותו לתפקיד, היה אביגדורש הראשון שנשא בתואר "הרב ומרא דאתרא" של העיר קראקא, משום שקודמיו בתפקיד כונו רק בתואר, "ריש מתיבתא".
בעת כהונתו של על כס הרבנות בלודמיר, ניסח המהר"ם לראשונה שטר של היתר עסקה, בנסותו לפתור את בעיית האיסור ההלכתי מדאורייתא ומדרבנן, על גביית ריבית.
עד ימינו מופיע על רוב שטרות היתר העסקה המשפט "על פי תיקון מהר"מ ז"ל".
היתר העסקה של המהר"מ קיבל את מרב פרסומו רק שמונים שנה לאחר פטירתו של רבי מנדל.
היה זה בשנת ה'תמ"א (1681), שבה הודפס הספר "נחלת שבעה" על ידי רבי שמואל ב"ר דוד הלוי סגל, בנו ותלמידו של בעל הטורי זהב, ספר שנותר עד היום אוטוריטה בדיני שטרות במשפט העברי, שם בסימן מ', הובא נוסח השטר במלואו.
הרב אביגדורש עצמו נותר אלמוני, עובדה הגורמת לנטייה לייחס בטעות את היתר העסקה לאחרים.
רבי אפרים זלמן מרגליות, בעל שו"ת "בית אפרים", העיר על הטעות לייחס את ניסוח "היתר עיסקא" לרמ"א.
לדבריו נבעה הטעות מפענוח לא נכון של הכינוי "מהר"ם מקראקא".
הוא אף הסביר את דבריו כי מאחר שפסק הרמ"א בהלכות ריבית אינו משתלב עם אופן היתר העסקה של המהר"ם, מתעוררת בכך בעיה הלכתית כאילו הדברים נעשים על דעת הרמ"א - רבי משה איסרליש, ולא היא.
מעצם העובדה שנוסח היתר העסקה שלו תפס מקום של כבוד בעולם היהודי ולמעשה גרם לשינוי גישה הלכתי בנושא, ניכרת חשיבותו אצל גדולי דורו והדור שאחריו.
סימוכין נוספים לכך ניתן למצוא בשו"ת הב"ח, בעת שהתעוררה שאלה לגבי היתר עגונה שנפרש על פני מספר שנות דיונים, שם מוצאים אנו את המהר"ם כאחד המשיבים הבולטים בין זקני הדור ומנהיגיו כמו: המהר"ל מפראג וה"מטה משה".
הוא גם מוזכר בשו"ת "משאת בנימין".
כאשר בשני השותי"ם מכונה אביגדורש בתואר הנדיר והמכובד לאותה תקופה "החסיד".
המהר"ם כתב ספר בשם באורים כבדו ה', הכולל ביאורים לפירוש רש"י על חמישה חומשי תורה.
בשנת ה'שמ"ו אנו מוצאים את הסכמתו על הספר "מתנות כהונה", ביאורים על מדרש רבה מאת תושב עירו שברשין "רבי יששכר בער בן נפתלי משעברעשין כהן צדק".
ספר שבניגוד לספריו שלו, הפך לאחד מפירושי היסוד על המדרש.
מלבד נוסח שטר "היתר עסקה" והספר "באורים כבדו ה'", לא שרדו שאר כתביו, למרות שפרסם תשובות לשאלות הלכתיות שונות שכתב במהלך שנות כהונתו כרב.
הללו, כך נראה, אכן אבדו בצוק העיתים.
עם תלמידיו הנודעים נמנה רבי אליהו לואנץ בעל ה"מכלול יופי", הידוע בכינוי רבי "אליהו בעל השם", עורך הספר "דרכי משה" של הרמ"א.
רבי משה בראונשווייג, בעל "תקוני זבח".
מנחם מנדל בייליס היה יהודי רוסי שהואשם ב-1911 בעלילת דם על לא עוול בכפו ברצח ילד גוי בקייב, בתיק המשפט הידוע לשמצה בשם משפט בייליס משנת 1913. למרות שבסופו של דבר זוכה בייליס לאחר תהליך ממושך, ההליך המשפטי עורר ביקורת בינלאומית על האנטישמיות באימפריה הרוסית.
סיפורו של בייליס עובד לרומן עלילתי משנת 1966 פרי עטו של ברנרד מלמוד, "יום הדין".
בייליס נולד בשנת 1874 למשפחה חסידית מעיר ואסילקיב, אולם בבגרותו היה אדיש לדת, ועבד בקביעות בשבתות ולפחות בחלק מהחגים.
הוא שירת בצבא האימפריה הרוסית ולאחר השירות הצבאי, בייליס בן ה-22 התחתן וקיבל עבודה במפעל ללבנים ליד קייב, בנישואים נולדו לו ארבעה בנים ובת אחת.
במשך רוב חייו הבוגרים עבד כפקיד במפעל הלבנים של זייצב, שהיה חבר של אביו.
הוא קיבל 50 רובל לחודש, אך משום שהיה משלם על חינוך בנו בגימנסיה רוסית ופרנס משפחה גדולה, היה עני מאוד ועבד מבוקר עד מאוחר בלילה.
הוא היה ביחסים טובים עם האוכלוסייה הנוצרית ובמיוחד עם הכומר המקומי.
המוניטין שלו היה כל כך טוב, עד שבמהלך הפוגרום בשנת 1905 הגיעו אליו חברים מקומיים מאיגוד העם הרוסי להרגיעו שביטחונו מובטח ואין לו ממה לחשוש.
בלי תקווה לשפר את חייו הצנועים יותר, היו לבייליס תוכניות שאפתניות עבור בנו: כדי שיוכל לרשום אותו לגימנסיה, הוא מכר פרה, ואשתו בישלה לקנטינות.
בייליס עבד 12 שעות ביום, פיקח על העמסת לבנים, ניהל ספרי חשבונות ועשה כל עבודה שהגיעה לידו.
בליל 21-22 ביולי 1911 נעצר בייליס בביתו על ידי 15 קציני ז'נדרם בחשד לרצח אנדריי יושצ'ינסקי.
יחד איתו, בנו פנחס בן ה-9, שהיה מיודד בעבר עם אנדריי, עוכב והוחזק במחלקת הביטחון למשך 3 ימים.
בייליס ישב שנתיים בכלא כחשוד.
החקירה והמשפט של בייליס התקיימו בקייב מ-23 בספטמבר עד 28 באוקטובר 1913 לוו, מצד אחד, בקמפיין אנטישמי פעיל, ומצד שני, בהפגנות ציבוריות בקנה מידה רוסי ועולמי.
תיק בייליס הפך למשפט הקולני ביותר ברוסיה שלפני המהפכה.
אלפי אנשים התאספו מחוץ לביתו כדי לקבל את פניו.
זמן מה לאחר הזיכוי עזב מנדל בייליס את רוסיה עם אשתו וילדיו ועלו לארץ ישראל.
בפברואר 1914 הגיעו בני הזוג בייליס לתל אביב והתקבלו ברחובות העיר על ידי המונים.
חיי בייליס ומשפחתו במקום חדש התפתחו תחילה בהצלחה.
אך לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, המצב בארץ היה קשה מאוד ובשנת 1922 גמלה ההחלטה להתיישב בניו יורק.
בייליס מת בפתאומיות באחד מבתי המלון בעיירת הנופש סרטוגה ספרינגס, ליד ניו יורק, ב-7 ביולי 1934. יומיים לאחר מכן, בייליס נקבר בבית העלמין הר הכרמל בקווינס, ניו יורק.
ב-1926 הוציא בניו יורק בהוצאה עצמית, ביידיש ובאנגלית, את סיפורו: "The Story of My Sufferings" - "משפטו של שעיר לעזאזל", סיפור שנפרש על פני 285 עמודים.
הספר יצא לאור ביידיש ותורגם לראשונה לרוסית רק ב-2005..
יצחק מנחם מנדל גרליץ (ב' באב תש"ב, 1942 – ג' באדר ב' תשפ"ב, 5 במרץ 2022) היה סופר חרדי, יצירתו כוללת ספרות ילדים ונוער וספרי הגיוגרפיה, עורך, מהדיר ומוציא לאור של ספרות תורנית.
ספריו עוסקים בתולדות חכמי ישראל לאורך הדורות ובתולדות היישוב הישן בירושלים, מנקודת מבט חרדית.
ידוע גם בשם העט מנחם גץ.
נולד בירושלים, בנם של דוד צבי גרליץ, מחסידי סטריקוב, ורחל, בתו היחידה של המקובל רבי חיים גוטליב.
למד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת עץ חיים.
ולאחר מכן בישיבת סלבודקה בבני ברק.
היה מקורב לרב עמרם בלוי, והוא שידך לו את אחייניתו, בתו של הרב יוסף שיינברגר, ששימש כמזכיר העדה החרדית במשך עשרות שנים.
לאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת עץ חיים, שם היה מקורב לרב משה יהושע לנדא.
כמו כן למד בכולל "מאור התורה" בראשות רבי דב סוקולובסקי.
נסמך להוראה ושחיטה על ידי רבני ירושלים, ובהם רבי פנחס אפשטיין ודוד יונגרייז.
במשך כמה שנים שימש מפקח ראשי בצוות השוחטים בוועד הכשרות של העדה החרדית וכמו כן שימש כמוהל.
ראשית עבודתו הספרותית של גרליץ הייתה בכתיבתן של סדרות ספרים שעסקו בסיפורים על גדולי ישראל.
הסדרה הראשונה הייתה בת חמישה כרכים, בשם בדרכי אבותינו, כשכותרת המשנה שלה היא: "סיפורים מחייהם ומפעלם של התנאים והאמוראים, מלוקטים ומעובדים לנוער מתוך אגדות התלמוד ומדרשי חז"ל, בליווי תמונות וציורים ללא תוספות ספרותיות".
בעולם החרדי יש רגישות רבה לגבי ספרים מסוג זה הפונים לנוער ועוסקים בחכמי התלמוד, ומשכך צורפו לסדרה הסכמות מרבנים.
היו אלו הספרים הראשונים מסוגה זו שקיבלו הסכמה מטעם בד"ץ העדה החרדית, ובה נאמר: "ראוי הספר להיות כספר חינוך לילדי ישראל לתורה ויראת שמים ומדות טובות".
כסדרת המשך כתב גרליץ את "בעקבות רבותינו" (ארבעה חלקים) - על תולדות הבעש"ט, הגר"א, החתם סופר והבן איש חי; ארבע דמויות המייצגות ארבע קבוצות עיקריות ביהדות החרדית - חסידים, ליטאים, הונגרים ועדות המזרח.
עיקר פרסומו של גרליץ הוא מעבודתו העוסקת בתיאור היישוב הישן בירושלים מנקודת מבטה של היהדות החרדית.
בין השאר, הוא מרחיב אודות הוויכוח האידאולוגי שבין אסכולת הרב קוק לאסכולת הרב יוסף חיים זוננפלד.
במשך שנים הייתה לו פינה קבועה בתוכנית "מלווה מלכה" של קול ישראל שעסקה במנהגי ירושלים ואורחות חיי תושביה.
באותו נושא פרסם סדרת ספרים בת חמישה חלקים בשם ירושלים של מעלה, הכוללת סיפורים מחיי היישוב הישן שבירושלים.
סדרה זו תורגמה לאנגלית וצרפתית.
ספרו מרא דארעא ישראל הוא ביוגרפיה של הרב יוסף חיים זוננפלד, דרכה הוא מגולל את דברי ימיה של היהדות החרדית בארץ ישראל ובירושלים.
בספר מובאות תעודות שלא פורסמו קודם לכן, חלקן בליווי פקסימיליות.
לשם כך הוא נעזר בארכיוני החברה קדישא הכללית, גמ"ח "שערי-חסד" ומוסדות נוספים שהרב זוננפלד עמד בראשם.
שם הספר, "מרא דארעא ישראל", מארמית "רבה של ארץ ישראל", משקף את עמדת העדה החרדית שלא הכירה ברבנות הראשית.
לאחר פטירת הרב יעקב ישראל קניבסקי החל גרליץ בכתיבת הביוגרפיה שלו, בהכוונת בנו הרב חיים קנייבסקי, ואף פרסם ממנה פרקים ראשונים בעיתון "המודיע", מדי יום ששי, אך כעבור שנה מיום פטירתו של הרב יעקב ישראל קניבסקי הוחלט לא להשלימה.
על אמינותו של גרליץ כהיסטוריון יצאו עוררים; יהושע מונדשיין מתח ביקורת בסדרת מאמריו "סיפורים וגלגוליהם" על הספר "ירושלים של מעלה" וטען ביחס לכמה סיפורים בו שלא יכלו להתרחש.
איתם הנקין פרסם מחקר לפיו ישנם סילופים בספרו "מרא דארעא ישראל".
בשנות השמונים של המאה ה-20 ייסד את המכון הספרותי-תורני "אורייתא-אדרת".
במסגרת המכון יצאו בהוצאה מחודשת חידושי הרשב"א, חידושי הרב חיים הלוי סולובייצ'יק על הש"ס, חידושי הגרנ"ט השלם, וספר קצות החושן השלם עם הגהות 'פיתוחי חותם'.
גרליץ צירף לספרים אלו הקדמות מפורטות.
כמו כן בשנת תשמ"ב (1981) הוציא לאור "הגדה של פסח מבית לוי" - מתורתה של שושלת רבני בריסק לבית סולובייצ'יק.
הספר עורר פולמוס בקרב נאמני בריסק ורבני משפחת סולובייצ'יק, הנחשבים שמרנים בכל הקשור להעלאת תורת בית בריסק על הכתב.
גם על חידושי הרב חיים סולובייצ'יק על הש"ס עלו טענות שהדברים שוכתבו.
לקראת ברכת החמה בשנת תשמ"א הוציא לאור את הספר ברכת החמה כהלכתה, והיה מיוזמי ומארגני המעמד הגדול ברחבת הכותל המערבי.
ספר המאירי על מסכת בבא מציעא מכתב יד עם השוואות ומראי מקומות והערות;
חידושי ופסקי הרשב"ץ למסכת נדה מתוך כתבי יד בפעם הראשונה, בתוספת ציונים והשוואות; הלכות נדה לרבינו אהרן ב"ר יוסף הלוי ברצלוני, על פי כתבי יד בתוספת
גרליץ עסק גם בעריכת ביבליוגרפיות והקדמות לספרים תורניים.
בשנות השישים של המאה ה-20, כתב את ההקדמות לספרים "מתוק מדבש", "טוב ירושלים" ו"אילת אהבים" לרבי שלמה אלקבץ.
במשך השנים, היה גרליץ מקורב לחוגי "העדה החרדית", וככזה הוא נבחר לכתוב את גיליון "העדה החרדית" לרגל פטירתו של האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים (1979).
כמו כן נבחר לכתוב את הספר "ישראל עושה חיל" על ישראל זופניק, התורם הגדול של "העדה החרדית".
עם זאת, לימים היה גרליץ בין הפעילים הבולטים של מפלגת דגל התורה בשנת 1988 וחלק מהאסיפות והדיונים שקדמו להקמת המפלגה התנהלו במשרדי מכון "אורייתא-אדרת" של גרליץ.
בעיתון "יתד נאמן" התפרסמו חילופי מכתבים בין גרליץ לבין הרב שך.
גרליץ גם כתב מאמרים בביטאון "מחזיקי הדת" של חסידות בעלז.
גרליץ היה מקובל אצל כל החוגים ביהדות החרדית, כולל "העדה החרדית".
תעיד על כך העובדה שהיה בין היוזמים לצירוף הרב ישראל יעקב פישר לבית הדין של "העדה החרדית".
בניו של גרליץ הם בוגרי ישיבת פוניבז' ומאמריו מתפרסמים בעיתונים חרדיים כמו המודיע והמבשר.
בנו משה שמעון היה מנאמני ביתו של הרב חיים קנייבסקי, ועוסק בפרסום כתביו.
בנו משולם-זישא הוא מחבר את ספרי "צוהר לתיבה".
בנו ירחמיאל שלמה הוא כותב במוסף התורני של עיתון "המבשר".
בנו אריה הוא טוען רבני.
בנו חיים הוא יו"ר קופת היתומים "תפארת שבחסד".
הגאון שנשכח - תולדות יהדות הונגריה
אבות החסידות בארץ הקודש - תולדות רבי מנחם מנדל מויטבסק ורבי אברהם מקאליסק
אחד היה אברהם - תולדות האדמו"ר רבי אברהם מסטריקוב
רבי מנחם מנדל אלתר (י"ד בתשרי ה'תרל"ח, 25 בספטמבר 1877 – כ"ט באב ה'תש"ב, 12 באוגוסט 1942) היה בנו הצעיר של השפת אמת ואחיו של האמרי אמת מגור.
היה מראשי יהדות פולין של בין המלחמות ומעסקניה הבולטים.
כיהן כיושב ראש אגודת הרבנים בפולין, וכחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נחשב אחד ממייסדי העיתונות החרדית בפולין.
בתקופת השואה היה ממנהיגי הציבור החרדי בגטו ורשה.
נספה יחד עם בני משפחתו במחנה ההשמדה טרבלינקה.
אלתר נולד בשנת תרל"ח (1877) לרבי יהודה אריה ליב, ה"שפת אמת".
גדל והתחנך בחצר אביו בעיירה גור.
לאחר נישואיו לבתו של רבי אברהם ישכר רבינוביץ מרדומסק ייסד בגור ישיבה בשם "דרכי נועם" ועמד בראשה.
ישיבה זו התאפיינה בהדגשת ערך השקידה בלימוד על פני הקניית אופי חסידי לתלמידיה.
חידוש נוסף שהנהיג רבי מנחם מנדל היה הזמנת רבנים גדולים בתורה מרחבי פולין כדי למסור שיעורים לתלמידיו.
הישיבה התקיימה עד מלחמת העולם הראשונה, אז נאלץ רבי מנחם מנדל לעבור לוויטבסק ברוסיה.
בתקופה זו הוציא לאור שני יומונים: עיתון "הקול" שנועד להילחם בעיתונו של נחום סוקולוב "הצפירה", ועיתון ביידיש בשם "דאסָ ווארשאווער טָאגבלאט", שנועד להילחם בעיתונים הכלליים ביידיש.
אף על פי שהעיתונים הללו לא החזיקו זמן רב הם סללו את הדרך לעיתונות החרדית שהתפתחה בפולין בעקבותיהם.
ב-1921 הוכתר כרבה של פאביניץ (Pabianice), וב-1934 לרבה של קאליש שבאזור לודז', תפקיד בו כיהן עד פרוץ המלחמה.
בהיותו בפאביניץ הותקף ונפצע קל מסיבות אנטישמיות.
באותה שנה נבחר גם לתפקיד יושב ראש הוועד הפועל של "אגודת הרבנים בפולין".
רבי מנחם מנדל שימש גם כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, השתתף בכל כינוסיה של התנועה, ועמד בקשר עם רבנים ועסקנים בנוגע לשאלות ציבוריות.
ב-1938 ניהל מסע מסועף במאבק נגד גזירת השחיטה.
בשנה זו הותקף שוב מסיבה אנטישמית, בעת נסיעה ברכבת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נתבקש על ידי השלטונות הפולנים לקרוא לבני קהילתו לחפור שוחות הגנה מפני הגרמנים.
לאחר הכיבוש הנאצי חיפשו אותו הגרמנים והכריזו פרס של 20,000 מארק על ראשו.
זמן מה הסתתר בלודז', לאחר מכן עבר לוורשה עם בני משפחתו, שם ניהל את פעילותו הציבורית במחתרת.
פעילותו בגטו עסקה בתחומים שונים.
בביתו בגטו התקיימו מניינים ושיעורי תורה.
הוא קרא ללימוד תורה על אף התנאים הקשים, ואף הפיץ איגרת שהגיעה לכמה גטאות בנושא זה.
באיגרת סיפר כי זה מספר שנים לא ראה את אביו ה"שפת אמת", ועתה הוא נגלה אליו ואמר לו .
רבי מנחם מנדל הוסיף שהתייעץ עם אחיו רבי משה בצלאל אלתר ושניהם החליטו להתחיל בעצמם ללמד שיעורי תורה בציבור, וכמוהם צריכים לעשות כל החסידים.
הוא שימש כנשיא ה"הפטרונאט ללומדי תורה", גוף שייסד רבי משולם קמינר כדי לתמוך בלימוד התורה בגטו.
במכתב לג'וינט מ-1942 נאמר כי הארגון תומך בכ-3,000 חברים ובהם 1,000 ילדים "המנהיגים הרוחניים של עם ישראל בעתיד".
כותבי המכתב מציינים את פעילותו של רבי מנחם מנדל "אשר נקבע בתור נשיא של הפטרונאט, בו הוא מאמץ את כל מרצו וכוחותיו לטובת המוסד", ומבקשים להגדיל את סכום ההקצבה עקב המצוקה הקשה ששוררת בגטו.
הארגון המשיך לפעול גם לאחר תקופת השילוחים, וכאשר נשלח רבי מנחם מנדל עצמו לטרבלינקה עמד בראשו אחיינו, רבי מאיר אלתר.
הוא סירב ללכת לעבוד בבית החרושת של "שולץ", מקום בו עבדו רבנים ואדמו"רים רבים, משום שדרשו ממנו להסיר את זקנו.
בביוגרפיה קצרה שנמצאה בארכיון רינגבלום נאמר עליו כי "היה ידוע בכל העולם כחכם גדול וצדיק, בעל אופי חזק ותקיף בדעתו".
ביוני 1941 נספתה אשתו, וב־7 באוגוסט 1942 נלקח עם משפחתו לטרבלינקה ושם נספו.
יש כמה עדויות על דרכו האחרונה בהן מתבלטת אישיותו המיוחדת..
רוב כתביו ובהם חידושי תורתו ותשובות שהשיב אבדו בזמן השואה, מלבד הגהותיו על המשניות שיצאו לאור בספר "שאר ציון" ירושלים תשט"ו.
בנו הרב חיים אלעזר אלתר עלה לארץ ישראל שנים רבות לפני מלחמת העולם השנייה והיה מנהל ישיבת שפת אמת בירושלים.
בזיווג ראשון נישא לבתו של רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ, האדמו"ר השני מרדומסק.
בזיווג שני נישא לבתו של הרב משה פריוויס.
הרב אברהם ישכר בנימין אליהו הרב בפאבניץ לאחר שאביו עבר לקאליש.
מחבר ספר מאיר עיני הגולה (שני חלקים).
חתנו של דודו רבי משה בצלאל אלטר.
הרב חיים אלעזר, התגורר בירושלים.
חתנו של הרב העניך וידיסלבסקי.
פיגא אשת בנו של בן דודה, רבי בנימין אליעזר יוסטמן.
יוכבד איטא אשת הרב לייב בן הרב יצחק מאיר אלטר (בן רבי משה בצלאל אלתר וחתן אחיו האמרי אמת).
רבקה ביילא אשת הרב חיים אליעזר הלוי הורביץ אב"ד בלחטוב.
מנחם מנדל גלוסקין נולד בשנת תרל"ח (1878) לאביו הרב אהרן גלוסקין.
באותה שנה אביו נקרא לכהן כרבה של העיירה פאריטש (פריצ'י) בבלארוס.
בנוסף למנחם מנדל נולדו לרב גלוסקין שבע בנות.
מנחם מנדל סיים בהצטיינות את הישיבה והוסמך לרבנות, כשבמקביל הוא משלים את הלימודים הכלליים.
אחרי מות אביו נתמנה לרבה של פאריטש (פריצ'י).
ב-1909 נישא לפרידה (פראדיל) בתו של הרב אליעזר רבינוביץ רבה הראשי של מינסק ונכדתו של ה"גדול ממינסק" הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן.
הוא שימש ברבנות בערים פאריטש, פרילוקי, וניזין.
אחרי מות חותנו בשנת תרפ"ד (1924) התמנה לרבה הראשי של מינסק.
בן ביתו, מזכירו ואיש סודו באותה תקופה היה הרב אלתר הילביץ.
הרב גלוסקין הסמיך רבנים אחרים ביניהם את הרב הילביץ ואת הרב מרדכי שמואל קרול.
במשפט ראווה שהחל ב-28 בפברואר בשנת 1925 במינסק, שאורגן על ידי היבסקציה, וכונה ביידיש "שויחטים-טרסט", היה גלוסקין אחד הנאשמים.
כרבה של מינסק הוא השתתף בוועד רבני ברית המועצות.
במרץ 1928 היה בין הרבנים שהוחתמו על ידי הג.פ.או.
הוא שוב חתם בסוף 1928 על איגרת שהכחישה שהחתימה הקודמת ניתנה מתוך לחץ.
בחודש שבט תר"ץ, (פברואר 1930) הוא נעצר באשמת ההשתתפות בקשירת קשר נגד השלטון של הרבנים, ושוחרר בעקבות המחאות של מדינות המערב – במיוחד בהשפעת המברקים שנשלחו על שם מקסים ליטבינוב, ששמש בתפקיד הקומיסר לענייני החוץ של ברית המועצות.
פעמיים גורש מדירותיו שהוחרמו על ידי השלטון המקומי.
את צו הפינוי השני קיבל בזמן ישיבתו שבעה באבלות על מות אשתו ואז עבר להתגורר בעזרת הנשים של בית הכנסת.
ב-1934 נענה הרב גלוסקין לבקשת הקהילה היהודית של לנינגרד, לאחר פטירת רבם, לאייש את התפקיד שהתפנה.
בקבלת תפקיד זה על עצמו קיווה גלוסקין, שבנותיו תוכלנה לרכוש השכלה גבוהה, למרות שאביהן משמש בתפקיד של "משרת דת" ("служитель культа"), שזכה מצד השלטון הקומוניסטי ליחס משפיל של החרמה.
תקוותו זו לא התממשה, ועד שלהי שנת 1936 משפחתו לא הצליחה למצוא מקום מגורים, ובנותיו, לא זו בלבד שלא זכו להתקבל לאוניברסיטה, אלא אף לא יכלו למצוא לעצמן עבודה במשך זמן ממושך.
למרות זאת גלוסקין לא עזב את קהילתו בלנינגרד.
רק לאחר חודש דצמבר של שנת 1936, כששונתה החוקה הסובייטית, ובוטל המעמד של "משולל הזכויות" ("лишенец"), והושוו זכויותיהם של כל האזרחים - בנותיו של גלוסקין התקבלו לאוניברסיטה.
בלינגרד הוא ניהל תלמוד-תורה וישיבה מקומית במחתרת, והיה שותף לניהול רשת תלמודי תורה וישיבות מחתרתית ברוסיה הסובייטית בהנהגת רבי יוסף יצחק שניאורסון.
שמו המחתרתי היה "סדר הדורות", כי רבי יחיאל היילפרין מחבר ספר סדר הדורות היה איש מינסק והרב גלוסקין שימש כרב בעיר זו.
מסופר, שיום לפני פטירתו של גלוסקין ב-1936 הוא עדיין רקד בחתונה חסידית.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי "פראוברז'נסקויה" שבסנקט פטרבורג, לא הרחק מבית הלוויות.
הרב גלוסקין התכתב עם הרב שלמה חיים פרלוב מבראהין, בענייני אישות, יבום וחליצה.
ממכתבים אלו נותר מכתב אחד בעניין בכל נפשך ובכל מאודך ובו דן בתורת חמיו.
לאה, נולדה ב-1914 – מומחית להיסטוריה של העת העתיקה.
בעלה הוא יוסיף עמוסין חוקר ידוע של מגילות מדבר יהודה.
גיטה, נולדה ב-1922 מרצה בפקולטה למזרחנות באוניברסיטת לנינגרד.
בעלה הוא לב וילסקר – הבראיסט, עובד במחלקה לכתבי היד של הספרייה הציבורית של לנינגרד.
הרב מנחם מנדל הגר (ה'תרמ"ה, 1885 − י"ג בטבת ה'תש"א, 12 בינואר 1941) היה האדמו"ר מוישווה (בכתיב יידי: ווישעווע או ווישאווא).
בכור בניו של האדמו"ר רבי ישראל הגר מויז'ניץ.
נולד בכפר בעדעווייעלא במרמורש שבטרנסילבניה, שם כיהן אביו כרב.
נקרא על שם אבי סבו רבי מנחם מנדל הגר, ה"צמח צדיק".
הוא גדל בבית אביו שהתיישב בויז'ניץ.
נסמך להוראה על ידי רבי שלום מרדכי שבדרון ורבי בנימין אריה וייס מצ'רנוביץ.
ידידו הקרוב אז היה הרב דוד פלדמן, שסיפר, שבמשך השבוע היה הרב הגר חולץ נעליו רק לפני טבילה במקווה, כיוון שלא ישן במיטה ורק למד תורה.
בשנת ה'תרס"ב (1902) נישא לבת דודו הרב מרדכי חודרוב (היה נשוי לאחות אביו).
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבת "בית ישראל" שהקים אביו בויז'ניץ, בהמשך כיהן כראש הישיבה.
בשנת ה'תרס"ח (1908) התמנה לרבה של ויז'ניץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף לאביו ולשאר בני משפחתו שעברו להתגורר בגרויסוורדיין (אוראדיה) בטרנסילבניה.
ישיבת "בית ישראל" נסגרה, ולימים הוקמה מחדש במקום, ואחר כך בישראל, על ידי אחיו הרב אליעזר הגר (נקראת כיום "ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר").
בשנת ה'תרפ"א (1921) התמנה כרב בעיירה וישווה שבמחוז מרמורש שבטרנסילבניה, ועמד בראש הישיבה שהתקיימה במקום.
ישיבה זו הייתה הגדולה בכל רומניה באותה תקופה, ובשיאה מנתה כ-400 תלמידים.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרצ"ו (1936), החל נוהג באדמורו"ת וכונה האדמו"ר מוישאווא.
גם לאחר ששימש כאדמו"ר המשיך לעמוד בראשות הישיבה ולמסור בה שיעורים.
כן היה פעיל מאוד בחיזוק הדת בכל חבל מרמרוש.
בשנת ה'תש"א חלה, בחודש טבת הוא נלקח לרופאים בקלויזנבורג, שם נותח, אך נפטר במוצאי שבת, אור לי"ג בטבת לפנות בוקר.
עצמותיו הועלו לקבורה לארץ ישראל והוא נקבר באוהל אדמו"רי ויז'ניץ, בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
על שמו רחוב האדמו"ר מווישווה בקריית ויז'ניץ בבני ברק.
את מקומו מילא בנו רבי ברוך הגר (נולד בכ"ט באדר ה'תרס"ח, 1908), חתנו של רבי צבי הירש ממישלניץ.
הוא נאסר על ידי ההונגרים ונשלח לבודפשט, משם ניסה לברוח לרומניה, אך נתפס ונשלח לאושוויץ, שם נספה בי"ג בשבט ה'תש"ה (ינואר 1945).
בן נוסף, רבי חיים יהודה מאיר הגר, עלה לישראל וכיהן באדמו"רות ווישווא בתל אביב.
נפטר בי"א באייר ה'תשכ"ט (אפריל 1969) ללא ילדים.
בנו של רבי ברוך, רבי נפתלי צבי הגר, שימש אף הוא כאדמו"ר.
הוא פעל להקמת בתי כנסת ובתי מדרש על שם אבותיו, ועסק בהדפסת ספריהם.
בי"ט באייר ה'תשמ"ד (21 במאי 1984) הקימו צאצאי הרב הגר את: "אגודת בית מדרש גבוה לתורה תפארת מנחם ואהל מאיר וישווא - ויז'ניץ".