tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדר הוא המאמן הראשון שאימן את מכבי והפועל תל אביב באותה העונה.
בעונת 2017/2018 החל לאמן את קבוצת מוניצ'יפל קראיובה מהליגה הרומנית.
ב-31 במאי 2018 מונה למאמן הפועל באר שבע..
בעונתו הראשונה בקבוצה סיימה באר שבע במקום השביעי והודחה בסדרת רבע גמר הפלייאוף 0-3 מול הפועל ירושלים.
בנובמבר 2021 התפטר מתפקידו כמאמן הפועל באר שבע.
ב-2 ביוני 2022 מונה למאמנה של הפועל גלבוע גליל..
ב-21 בדצמבר פוטר מאימון הקבוצה.
בפברואר 2023 מונה למאמנה של קייבי פיה מליגת העל הקוסוברית בכדורסל והליך אותה לגמר הליגה הבלקנית בכדורסל בו הפסידה הקבוצה להפועל באר שבע ולזכייה באליפות הליגה המקומית.
במאי 2023 מונה למאמן נבחרת קוסובו בכדורסל.
באוקטובר 2024 סיים את תפקידו.
ב-17 בנובמבר 2024 מונה למאמנה של הפועל באר שבע דימונה מליגת העל.
רמי בר-לב (נולד ב-27 בינואר 1958, ו' בשבט ה'תשי"ח) הוא אלוף-משנה במילואים, שכיהן כראש מטה מחוז דן בפיקוד העורף.
פיקד על המרס"ל במלחמת חרבות ברזל
רמי בר-לב נולד למשפחת מורד בנתניה.
שם המשפחה עוברת בשנת 1966 לבר-לב.
התגייס בשנת 1976 כלוחם וקצין בסיירת שקד.
בשנת 1983 השתחרר מצה"ל בדרגת סרן ואת רוב מסלולו הצבאי עד דרגת אלוף-משנה ביצע במערך המילואים בתפקידי פיקוד במערך החי"ר והצנחנים.
בשנת 1983 מונה למפקד צוות בבה"ד 1. בשנת 1984 הועבר לחטיבה הירושלמית, ומשנה זו עד לשנת 2005 עבר את כל שורת תפקידי הפיקוד כקצין מבצעים, מפקד פלוגה, סגן מפקד הגדוד, מפקד הגדוד, ולאחר כחמש שנים בתפקיד מפקד הגדוד מונה לסגן מפקד חטיבת הבקעה.
החל מ-2005 הועבר לפיקוד העורף לתפקיד מפקד נפה, והחל מ-2011 משרת כראש מטה מחוז דן בפיקוד העורף.
ניהל בגל הקורונה הראשון את משבר בתי האבות בפיקוד העורף ותרם רבות להקמת פרויקט מגן אבות ואימהות .
במסגרת שירותו הצבאי עבר קורסים והכשרות צבאיים (מ"פים, מג"דים, מפקדי נפות).
הוא מדריך בכיר ומפקד צוות קציני קישור לרשויות המקומיות בבית הספר לחילוץ והצלה של פיקוד העורף.
במהלך תקופת מגפת הקורונה בישראל, הקים את המרס"ל - "המרכז סיוע לאזרח" בפיקוד העורף.
הוא פיקד על המרס"ל גם במלחמת חרבות ברזל.
עם שחרורו מצה"ל ניהל בשנים 1983–1985 את יחידת הביטחון במעברי הגבול ישראל-מצרים: רפיח, ניצנה וטאבה.
בשנים 1985–1991 הוביל בני נוער רבים להישגים חינוכיים וחברתיים כמחנך בפנימיות כפר-סילבר, כפר-הירוק היה חלוץ בחינוך לגיל הרך כשהקים יחד עם רעייתו את "הבית הקטן" מוסד חינוכי לגיל הרך ברמת השרון.
בר-לב הוא המייסד (יחד עם הנרי ברדה ואילן ברדה) בשנת 1991 של רשת המזון המהיר "הנריס הקרפ הצרפתי", והוא הבעלים והמנכ"ל של הרשת.
הרשת פרוסה בכ-20 סניפים ברחבי הארץ.
הסניף של ה'נריס במתחם שרונה בתל אביב, נקנס ב-3,500 שקל מכיוון שהפר חוזה בו התחייב לפתוח את הסניף בכל ימות השבוע, בהתאם למדיניות מתחם שרונה.
לאחר לחץ של הציבור הדתי בעלי המתחם נסוגו מכוונתם לקנוס את הסניף והוא נותר סגור בשבתות.
בשנת 2014 נבחר ליו"ר עמותת העורף, שמטרתה לשקוד על טיפוח מורשת פיקוד העורף, להנציח את זכרם של חללי חיל העורף, ולתמוך במשפחות החללים.
בחודש יוני 2018 הכריז כי הוא מתמודד לראשות העיר רמת השרון בבחירות המוניציפליות שייערכו באוקטובר 2018, אך לא עלה לסיבוב השני ומשמש מאז כחבר מועצה.
בנובמבר 2020 החל במיזם אינטרנטי בעמוד הפייסבוק שלו, שמטרתו העלאת מודעות כנגד הטרדות מיניות ואלימות כנגד נשים.
הוא מאמן רשויות וקציני קישור לרשויות בהיערכות לחירום.
יו"ר העמותה לטיפוח מורשת חיל העורף לדורותיו.
בר-לב הוא בוגר מכללת ספיר בלימודי מינהל חינוכי.
נשוי לנורית, בעבר מנהלת בית ספר ברמת השרון וכיום מנהלת מחלקת החינוך בכוכב יאיר צור יגאל.
רמי יהודאי (נולד בשנת 1948) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף המכביה השמינית (1969) במשחה ל-200 מטר חזה.
יהודאי גדל בקיבוץ שער העמקים והתאמן בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1963 זכה יהודאי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.7 דקות, אחרי גרשון שפע מהפועל גבעת חיים (2:43.1 דקות) ואהרון שטופ מהפועל תל אביב (2:50.3 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1964 זכה יהודאי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:51.1 דקות, אחרי אהרון שטופ (2:45.4 דקות) ויואל קנדה (2:50.2 דקות), שניהם מהפועל תל אביב.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1965 זכה יהודאי במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:51.2 דקות, אחרי גרשון שפע (2:46.9 דקות) ולפני יואל קנדה (2:51.6 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1966 זכה יהודאי בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:18.4 דקות, אחרי גרשון שפע שקבע שיא ישראלי חדש של 1:15.0 דקות ויואל קנדה (1:16.0 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:52.0 דקות, אחרי גרשון שפע (2:42.2 דקות) ויואל קנדה (2:49.7 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1967 זכה יהודאי בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:47.3 דקות, אחרי גרשון שפע שקבע שיא ישראלי חדש של 2:39.0 דקות ולפני יואל קנדה (2:47.3 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:17.4 דקות, אחרי גרשון שפע שקבע שיא ישראלי חדש של 1:13.4 דקות ויואל קנדה (1:14.6 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1968 זכה יהודאי בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:18.7 דקות, אחרי יואל קנדה (1:13.7 דקות) וגרשון שפע (1:17.5 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:50.6 דקות, אחרי יואל קנדה (2:45.5 דקות) וגרשון שפע (2:45.7 דקות).
בתחרות שש האומות שנערכה בקארדיף, ויילס ביולי 1969 סיים יהודאי במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:47.5 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יואב יעקובי, אברהם מלמד ואמנון קראוס בתוצאה של 4:22.4 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה ה-8 שנערכו בבריכת "גלי גיל" ברמת גן בסוף יולי ותחילת אוגוסט 1969 זכה יהודאי בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:45.1 דקות, לפני מורי גרנייר מארצות הברית (2:45.4 דקות) וסטיב גולדשמיט מאוסטרליה (2:46.7 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:16.5 דקות, אחרי מורי גרנייר (1:14.3 דקות) והוגו בנשיה מארגנטינה (1:14.8 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1970 זכה יהודאי בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:17.4 דקות, אחרי יואל קנדה (1:14.2 דקות) ולפני בועז פלדי (1:18.5 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:48.3 דקות, אחרי יואל קנדה (2:46.9 דקות) ולפני דן קצין (2:49.0 דקות).
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-9 שנערכו בבריכת גלית בתל אביב במאי 1971 זכה יהודאי במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:44.7 דקות, אחרי ג'רי צ'יקולסקי מארצות הברית (2:32.5 דקות) ולפני יואל קנדה מישראל (2:45.7 דקות).
רמי גרינברג (נולד ב-18 במאי 1978) הוא עורך דין, פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, המכהן כראש עיריית פתח תקווה.
גרינברג נולד במושב נווה ירק שבשרון, וגדל בפתח תקווה, בבית דתי־לאומי.
למד בבית ספר ממ"ד, אמי"ת גוש דן, במגמת ביוטכנולוגיה.
בגיל 14 נבחר לשמש כיו"ר תנועת נוער הליכוד בעיר, ובגיל 16 נבחר לתפקיד יו"ר נוער הליכוד הארצי.
טרם שירותו הצבאי, התנדב בארגון לתת.
שירת כלוחם בחיל ההנדסה הקרבית בגדוד 601. עם שחרורו התגייס למשטרה למשך כשנתיים, ושימש בין היתר כבלש.
לאחר מכן, למד משפטים וסיים בהצטיינות לימודים לתואר ראשון במשפטים במכללת המרכז האקדמי שערי משפט שבהוד השרון, והתמחה בתחום המשפט הפלילי.
גרינברג הוא רס"ן במיל' בחטיבה 55 של חטיבת הצנחנים.
בין 2003 ל-2006 עבד במחלקת הביטחון בעיריית הוד השרון, ומשנת 2004 היה חבר בוועדה לענייני דת במועצה האזורית דרום השרון.
בין 2007 ל-2009 היה עוזרו של מנכ"ל עיריית פתח תקווה דני סוויסה.
ב-2012 כיהן כמנהל אגף תיאום, קידום ובקרה בעירייה, במשך כחצי שנה, עד שהודח בהוראת משרד הפנים, משום שלא עמד בתנאי הסף למכרז.
לאחר מכן שימש יועצו של ראש העיר יצחק אוחיון למשך מספר חודשים.
תפקידו האחרון כעובד ציבור, בשנת 2013, היה מנהל האגף לקידום המערכות הציבוריות.
בסיומה של שנה זו, נבחר כחבר מועצה מטעם סיעת "הליכוד".
בבחירות המקומיות שנערכו ב-2013 התמודד גרינברג הן לראשות העיר והן למועצת העיר כיושב ראש סיעת "הליכוד".
בבחירות למועצת העיר, "הליכוד" בראשות גרינברג קיבלה שני מושבים.
בבחירות לראשות העיר, סיים גרינברג במקום השלישי עם 21.38% מהקולות.
בסיבוב השני, שהתקיים בין אורי אהד לבין איציק ברוורמן, הודיע גרינברג על תמיכתו באהד.
עם זאת, לבסוף ברוורמן נבחר וגרינברג פנה לאופוזיציה – בה הוא בלט במשך כל הקדנציה.
בבחירות ב-2018, הציג גרינברג את התמודדותו פעם נוספת לראשות העיר למועצת העיר.
בבחירות למעוצת העיר התנתק ממפלגת "הליכוד" ורץ בראשות סיעה עצמאית בשם "התחדשות", ובבחירות לראשות העיר הוא היה למועמד העיקרי נגד ראש העיר המכהן איציק ברוורמן.
גרינברג זכה בבחירות אלו לתמיכה פוליטית גורפת מקיר לקיר, כשבמועמדותו לראשות העיר תמכו "הליכוד", "יש עתיד", "ש"ס" ו"ישראל ביתנו".
במהלך הבחירות, נתקל גרינברג במאבק עיקש של הציבור הדתי והחרדי בעיר נגדו, עם טענות שהועלו על ידי מתנגדיו הפוליטיים בנוגע למידת הדתיות שלו, לנטיותיו המיניות ולאחותו הרפורמית.
לבסוף, ניצח גרינברג בבחירות עם 45% מקולות הבוחרים לעומת 36% שקיבל ברוורמן, וסיעתו זכתה ב-5 מושבים והייתה לסיעה הגדולה במועצת העירייה.
בכך, הפך גרינברג לראשון בהיסטוריה של העיר המדיח בבחירות ראש העיר מכהן לאחר קדנציה אחת בלבד.
ב-20 בנובמבר, נכנס גרינברג לתפקידו.
לאחר הבחירות הרכיב גרינברג קואליציה עם "ש"ס" בראשות אוריאל בוסו ו"יש עתיד" בראשות רון כץ.
אל קואליציה זו הצטרפו אדי קואז ורועי פן, שפרשו מסיעת "אכפ"ת" של ברוורמן, וכן אורנה דוידאי שפרשה מסיעת "מחוברים".
בהמשך, גם סיעת "הבית היהודי" בראשות איציק דיעי, איתי שונשיין (הצלע השנייה של "מחוברים") ועידית ישראלוב לוין (פורשת "מצטיינים" בראשות גנאדי בורשבסקי) הצטרפו לקואליציה, שבסוף הקדנציה מנתה 22 חברי מועצה (מתוך 29 בסך הכל).
למעשה, פירק גרינברג כמעט לגמרי את האופוזיציה העירונית.
עם תחילת הקדנציה הראשונה, הוביל גרינברג שינויים משמעותיים בשירות לתושב של עיריית פתח תקווה: ביצוע דיגיטציה מואץ של השירותיים העירוניים, ושירות אישי לתושב של העירייה ושל גרינברג עצמו בוואטסאפ.
כמו כן, הזמין גרינברג תושבים לקיים עימו פגישות אישיות.
בנוסף, חילק גרינברג את העיר לאשכולות, כשבכל אשכול מונה מטעמו אחראי המרכז את פניות הציבור ופעילות העירייה.
יחד עם מהלכים אלו, מיד לאחר היבחרו שבר גרינברג באופן סמלי את הקיר שהפריד בין מליאת המועצה לבין יציע הציבור.
עוד בקדנציה זו, פעל גרינברג לקידום התחבורה הציבורית בעיר, להכשרת עשרות חניונים ציבוריים חינמיים, לקידום בנייה למגורים בעתודות הקרקע של העיר, להשקעה באזורי התעסוקה והמסחר בעיר ולשיפוץ כלל הגינות הציבוריות בעיר.
עם זאת, מדיניות זו עוררה נגדו מאבקי נמב"י עיקשים והתנגדויות מקומיות חריפות.
ככלל, בקדנציה זו הוטחה בגרינברג ביקורת קשה נוכח העובדה שמדיניות העירייה קודמה תוך כדי קידום שמו האישי של גרינברג שלא כדין, יחד עם טענות לפיהן פעל גרינברג באופן לא חוקי נגד מתנגדיו הפוליטיים.
בנוסף, בקדנציה זו, התחוללו כמה מאבקים דתיים: הציבור הדתי והחרדי משכונת הדר גנים הביא לאיבוד הצביון החילוני-מסורתי של שכונת עמישב הסמוכה; מרכולים רבים נפתחו ברחבי העיר בשבתות ובחגים; תקציבים ייעודיים למגזר החרדי והדתי הופחתו; ונאסרה קליטת תלמידי חוץ במוסדות החינוך העירוניים.
בנוסף, חלק ניכר מן הכהונה הראשונה של גרינברג היה מזוהה עם ההתקדמות לקראת ביצוע הבנייה על שטחי בסיס סירקין, כשגרינברג תמך בבנייה מיומו הראשון בתפקיד על אף לחצים ציבוריים כבדים למנוע את הקמת השכונה החדשה.
בבחירות שנערכו ב-2024, התמודדו מול גרינברג על ראשות העירייה גנאדי בורשבסקי וענת זנזורי.
בבחירות למועצת העיר, התמודד גרינברג פעם נוספת עם סיעת "התחדשות".
המתמודדים למועצת העיר, שתמכו כמעט כולם במועמדות גרינברג לראשות העיר והתחייבו להצטרף אליו לקואליציה לאחר הבחירות, ניהלו קמפיין מסיבי בקריאה לבוחרים לפצל את הצבעתם, על מנת לא לרכז בידיו כוח רב מידי.
מנגד, הוביל גרינברג קמפיין מסיבי גם כן, בקריאה לתושבי ותושבות העיר דווקא כן לחזק את כוחו ומעמדו באמצעות הצבעה גם לו באופן אישי וכן גם לסיעתו.
גרינברג זכה בכ-87% תמיכה בבחירות לראשות העירייה, וסיעתו זכתה ב־13 מנדטים במועצת העירייה, המספר הגבוה ביותר בהיסטוריה של המועצה להשתייך לסיעה אחת.
יתר על כן, מתנגדי גרינברג כלל לא עברו את אחוז החסימה – וכל המועצה הנבחרת התחייבה במהלך מערכת הבחירות להצטרף אל הקואליציה של גרינברג.
ב-19 במרץ 2024, הציג גרינברג את הקואליציה בה חברות כל סיעות המועצה, ללא כל אופוזיציה.
ב-2021, נמתחה ביקורת על התנהלותו הפוליטית של גרינברג.
נטען שבניגוד לחוק הבחירות, הוא השתמש בכספי ציבור כדי לפרסם את הישגיו על שלטי חוצות ומודעות אבל; שהוא מטיל על האופוזיציה הגבלות קשות; שוועדת הביקורת בעירייה מורכבת מחברי קואליציה, בניגוד לתקנות; ואף שאיים בתביעה על תושבים, שהעבירו עליו ביקורת.
תחקיר נוסף שפורסם, עוד באותה השנה, העלה נגד גרינברג טענות על גזענות, איומים על תושבים והתנהלות פסולה לכאורה בהשתתפות מס הכנסה ברדיפת תושבים.
על פי התחקיר, כאשר גילה גרינברג שדירה הושכרה לעובדים זרים ממולדובה, בעלי אישורי שהיה חוקיים, הוא שלח פקחים לדירה, התקשר לבעל הדירה, וניסה לשכנעו להוציא את העובדים ממנה.
כשבעל הנכס לא נענה, גרינברג איים כי ישנה את סיווגו למלונית כדי שהבעלים ישלם ארנונה גבוהה יותר.
ב-13 ביולי 2022, פורסם כי גרינברג נחקר במשטרה בחשד של עבירות מרמה והפרת אמונים, סחיטה באיומים, שימוש לרעה בכוח המשרה, לקיחת שוחד וקשירת קשר לביצוע פשע.
החקירה בוצעה לאחר שתושב העיר ויריבו הפוליטי, ירון קדושים, הגיש נגדו תלונה במשטרה בטענה כי גרינברג איים לפטר את רעייתו, עובדת העירייה, אם לא יחדול מפעילותו הפוליטית נגד גרינברג.
ב-10 באוגוסט נעצר גרינברג לימים אחדים, לאחר שעלה חשד כי קיבל מאות אלפי שקלים וציוד יקר ערך ממשה סעדון ורון עומייסי במהלך הבחירות לראשות עיריית פתח תקווה ב-2018, בתמורה להבטחתו של גרינברג כי יפעל לקידום ענייניהם הכלכליים אם ייבחר.
לגרינברג יוחסו עבירות שוחד, רישום כוזב במסמכי תאגיד, הלבנת הון ועבירות על-פי פקודת מס הכנסה וחוק מס ערך מוסף.
בקשת המשטרה להרחיקו מבניין העירייה ולמנוע ממנו פעילות נדחתה על ידי בית המשפט.
אברהם (רמי) גוט (נולד ב-10 במרץ 1944) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.96 מטרים, ששיחק בעמדת הסמול פורוורד בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
בגיל 14 בלבד הצטרף גוט לקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב.
בעונת 1959/1960 רשם 4 הופעות ראשונות, קלע בהן במצטבר 15 נקודות, והיה שותף לאליפות ההיסטורית של הפועל תל אביב, אשר סיימה את העונה ביתרון של שתי נקודות על מכבי תל אביב.
בעונה הבאה, קלע גוט הצעיר 78 נקודות ב-11 משחקים והיה שותף לאליפות שנייה ברציפות של הפועל תל אביב, בזכות הפרש סלים טוב יותר מזה של סגניתה מכבי.
ב-6 במאי 1961 קלע גוט 4 נקודות בניצחון "נבחרת הפועל", על נבחרת הפיליפינים.
כן באותה שנה זכה גוט עם נבחרת ישראל למכביה בכדורסל במדליית כסף במכביה השישית.
במהלך העונה קלע גוט 97 נקודות ב-14 משחקים.
עם זאת, בעונה זו זכתה הפועל בגביע המדינה הראשון בתולדותיה, אחרי ניצחון על מכבי תל אביב.
גוט שותף בגמר הגביע וקלע 3 נקודות.
גוט התגייס לצה"ל, ובחודש יוני 1962 השתתף וקלע נקודה בניצחון נבחרת צה"ל 68:43 על נבחרת צבא טורקיה.
שחקן מוביל בהפועל תל אביב
בשתי העונות הבאות 1962/1963 ו-1963/1964 הפועל תל אביב לא זכתה בתארים, אולם גוט התקדם והפך לשחקן בכיר בקבוצה, כאשר קלע 228 נקודות ו-158 נקודות (בהתאמה).
החל משנת 1963 החל גוט לשחק בנבחרת ישראל הבוגרת, ותוך כך השתתף באליפות אירופה באותה השנה.
בעונת 1964/1965 צירפה הפועל תל אביב לשורותיה שני שחקנים חדשים - דוד קמינסקי ועמי שלף - יחד איתם, היה שותף גוט לאליפות השלישית בתולדותיה של הפועל, כאשר הקבוצה רושמה את העונה היחידה בתולדותיה ללא הפסד.
גוט סיים את העונה בממוצע של 13.3 נקודות למשחק.
באותה עונה קלע גוט 10 נקודות בהפסד הקבוצה בגמר הגביע למכבי.
בשנת 1965 השתתף גוט במשחקי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל.
בעונת 1965/1966 היה שותף גוט לזכייתה של הפועל באליפות השנייה ברציפות והרביעית בתולדותיה.
גוט היה מלך הסלים של הקבוצה באותה עונה עם 354 נקודות.
לעומת זאת, בגמר הגביע שוב הפסידה הפועל למכבי, 66-62 כאשר גוט קלע 15 נקודות.
בשתי העונות הבאות - 1966/1967 ו-1967/1968 - המשיך גוט להיות שחקן מרכזי בהפועל, אולם הקבוצה לא הצליחה לזכות בתארים.
במהלך השנים מונה גוט לקפטן הפועל תל אביב.
בשנת 1967, השתתף גוט במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה.
באוקטובר 1967 קיבל גוט מלגה ללימוד במוסד להשכלה גבוהה.
לקראת עונת 1968/1969 הצטרפו להפועל תל אביב קבוצה של יהודים מארצות הברית: מרק טורנשיין, אייבן לישינסקי, לארי זולוט, אלן צוקרמן ובארי לייבוביץ', אשר היוו את החמישייה הפותחת, ואילו גוט שיחק כשחקן ספסל.
באותה עונה זכתה הפועל תל אביב בדאבל - אליפות עם יתרון של שלוש נקודות בטבלה על מכבי תל אביב, וכן גביע המדינה, לאחר שניצחה בגמר הגביע את מכבי תל אביב 70:88, כאשר גוט קלע 10 נקודות.
ביוני 1969 הודיע גוט, אשר עבד באותה העת כמהנדס במכון היצוא הישראלי, כי בכוונתו לפרוש מנבחרת ישראל, כיוון שהאימונים והמשחקים מפריעים לו בהתקדמותו בעבודה.
באוגוסט 1969 הודיע גוט על פרישה מהנבחרת.
בינואר 1971 חזר גוט לנבחרת ישראל.
הפגיעה מג'ק אייזנר והפרישה מכדורסל
ב--3 בדצמבר 1971, במחזור השמיני של עונת 1971/1972, אירחה בית"ר ירושלים את הפועל תל אביב במגרש הכדורסל בעמק המצלבה.
בדקה ה-23 החטיא סנטר בית"ר ירושלים ג'ק אייזנר מתחת לסל של הפועל אביב ולאחר שהכדור נקלט בידי אחד משחקני הפועל תל אביב, שלח אייזנר אגרוף חזק לפניו של גוט, אשר נפל בעוצמה על הרצפה.
במגרש לא הייתה אלונקה, ובמשך 20 דקות שכב גוט על הקרקע מחוסר הכרה כשפיו ואפו מדממים, עד אשר הובהל לבית החולים שערי צדק, שם אובחן כסבל מזעזוע מוח ו-3 שברים בלסתו.
למחרת עבר גוט שני ניתוחים, את מזונו קיבל דרך צינורות, והוא היה חבוש בפניו.
אנשי בית"ר כולל אייזנר באו לבקרו, אך לא הורשו להיכנס לחדרו.
בעקבות הפציעה נאלץ גוט לפרוש מכדורסל בגיל 28 בלבד.
סך הכל שיחק גוט 13 עונות בהפועל תל אביב, בהן קלע 2,569 נקודות ב-240 משחקי ליגה ומדורג מקום שביעי בקלעי הפועל בכל הזמנים.
כן ערך גוט 72 הופעות במדי נבחרת ישראל, בהן קלע 489 נקודות.
בעקבות הפציעה שספג גוט, הקים איגוד הכדורסל את ועדת צלטנר, שחקרה את האירוע במשך חצי שנה, אולם הסתפקה בדרישה לתיקון שמונה ליקויי בטיחות בלבד.
הפועל תל אביב הגישה תלונה במשטרה נגד אייזנר, שהבשילה לכדי כתב אישום שהוגש במרץ 1972 לבית המשפט המחוזי בירושלים.
ב-5 במרץ 1974 דחה בית המשפט העליון ערעורו של אייזנר.
לאחר פרישתו עבד גוט כנספח מסחרי בשגרירות ישראל בהולנד במשך חמש שנים.
עם שובו לישראל קיבל את תפקיד מנהל מכון היצוא הישראלי.
גוט הוא הבעלים של חברה ליזמות במזרח אירופה.
רמי ווהן-ריצ'רדס היא במאית קולנוע ניגרית.
היא אחת מתוך ארבעה ילדים שנולדו לאדריכל הבריטי אלן ריצ'רדס (1925-1989) ואיו ווהן (1928-1993), אחות במקצועה, בת למשפחה מובילה בלאגוס, שהפטריאך שלה הוא האומן האמריקאי בן המאה ה-19, צ'יפיו ווהן .
בני המשפחה השתמשו בכל שם המשפחה המקושר לווהן-ריצ'רדס.
רמי ווהן-ריצ'רדס למדה באוניברסיטת קינגסטון , ובקולג' המלכותי לאמנות אשר נמצא בלונדון.
ווהן-ריצ'רדס התחילה את הקריירה הקולנועית שלה בתחום האומנות, שם עבדה על סרטים כגון: "Judge Dredd" (בתרגום חופשי לעברית: השופט דרד; סרט משנת 1995) ו"עיניים עצומות לרווחה" (סרט משנת 1999).
בשנת 2005, ווהן-ריצ'רדס ביימה את הסרט "The Department" (בתרגום חופשי לעברית: המחלקה) אשר הוקרן לראשונה בפסטיבל "!!!Lights, Camera Africa" (בתרגום חופשי לעברית: אורות, מצלמה אפריקה!!!) בלאגוס.
תחנת הרדיו "BBC World Service" (בתרגום חופשי לעברית: שירות העולם של ה-BBC) שכרה את ווהן-ריצ'רדס כדי לצלם דרמות דוקומנטריות רבות, ביניהן: "Wetin Dey" (בתרגום חופשי לעברית: יום ווטין) ו-"Small Step" (בתרגום חופשי לעברית: צעד קטן).
בשנת 2015, המגזין "Pulse" שם אותה ברשימת "9 במאיות הקולנוע הניגריות אותן אתה צריך להכיר" מנוליווד.
ווהן-ריצ'רדס צילמה במשך שש שנים את הסרט "Faaji Agba" (בתרגום חופשי לעברית: פאג'י אגבה) אשר הוקרן לראשונה בשנת 2016. הסרט הוא סרט תיעודי באורך מלא, אשר מספר על ההיסטוריה של סצנת המוזיקה בלאגוס, כפי שסופר על ידי מוזיקאים ותיקים שהורכבו על ידי בעל חנות התקליטים "Kunle Tejuoso".
ווהן-ריצ'רדס מנהלת קריאייטיב בחברת ההפקות שלה, סרטי שירה.
היא נבחרה להופיע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי השישי של אפריקה (AFRIFF) בלאגוס, אשר התרחש בנובמבר 2016.
שנת הקרנהשם הסרט במקורשם הסרט בעבריתהערות2015Faaji Agbaפאג'י אגבהסרט תיעודי2015The Departmentהמחלקהסרט פשע ומותחן
ווהן-ריצ'רדס מתגוררת בבית המכונה "Alan Vaughan-Richards House in Lagos" (בתרגום חופשי לעברית: בית אלן ווהן-ריצ'רדס בלאגוס) אשר תוכנן על ידי אביה, אלן ריצ'רדס.
היא גם פעלה בשימור הבית וכתיבתו של אביה.
מוצאה של ווהן-ריצ'רדס הוא מבני היורובה, בריטי וצ'רוקי.
רמי (רחמים) דנוך (נולד ב-12 ביולי 1951) הוא זמר ישראלי, ממקימי להקת "צלילי העוּד".
רמי דנוך נולד בשכונת התקווה שבתל אביב למשפחה דתית ממוצא תימני ולו שלוש אחיות.
בגיל 7 הצטרף למקהלת בית הכנסת בשכונתו.
במקהלה היה חבר גם משה גיאת.
בגיל 10 החל להופיע בלהקתו של הזמר היוצר, נגן העוּד שלמה מוקעה.
דנוך, שלמד בישיבה תיכונית, שיחק כדורגל בנעוריו בקבוצת בני יהודה תל אביב, אך בלחץ אביו נאלץ להפסיק לשחק עקב חילול השבת.
בגיל 16 הקים להקה שהופיעה בחתונות ונקראה "להקת הצוקים".
את שירותו הצבאי עשה בבסיס חיל התובלה בית נבאלא.
במהלך השירות היה שותף להרכב שהופיע בבסיסי חיל התובלה.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף כנגן דרבוקה להופעותיה של אהובה עוזרי, שאותה הכיר בשירותו הצבאי, ולעיתים הוא שר בהופעותיה שירים תימניים.
הוא ראה בגינה ציבורית את קרוב משפחתו יהודה קיסר, אשר סבותיהם אחיות, מנגן בגיטרה.
דנוך שבפעם הקודמת פגש את קיסר כילד, הציע לקיסר שנהג עד אז לנגן בעיקר מוזיקה עם השפעות מערביות, להקים עמו להקה.
ההרכב נקרא בתחילה בשם "צלילי העוד והנבל", שעל אף שמו לא כלל נגינת עוד ולא נגינת נבל.
הלהקה שילבה כלי נגינה מזרחיים ומערביים וניגנה בחתונות ובמועדונים.
הקלטת שהושמעה בתחנה המרכזית בתל אביב, הגיעה לידי "האחים אזולאי" שהחתימו אותם והפיקו עבורם אלבום מסחרי, עם אותם השירים אך בהפקה מקצועית יותר.
האלבום הראשון "ביצוע מקורי תקליט מספר 1" שיצא ב-1975 כלל את השירים "איילת חן", "חסידה צחורה", "בזכרי ימים ימימה", "לנר ולבשמים", "שלום לבן דודי" ו"חנהל'ה התבלבלה".
השירים שהוקלטו לאלבום היו שירים שהיו מושרים בחפלות ולא נכתבו במיוחד ללהקה.
להקת צלילי הכרם שקמה אף היא באותה תקופה הוציאה זמן קצר לאחר מכן אלבום שבו ארבעה מהשירים היו זהים לשירים שהקליטו "צלילי העוד" ויצאו מאוחר יותר ("חסידה צחורה", "בזכרי ימים ימימה", "איילת חן" ו"חנה'לה התבלבלה"), מה שהוביל לסכסוך מתוקשר בין שתי הלהקות.
הסכסוך הוביל למערכת יחסים עכורה בין דקלון לרמי דנוך שנמשכה למעלה מארבעים וחמש שנים עד לשנת 2018 בה הכריזו השניים על פיוס, והופיעו במופע משותף.
"צלילי העוד" הוחתמה למסע הופעות על ידי יהודה טלית כאשר דודו אלהרר ביים את המופע ויעקב בנאי ביצע קטעי קישור.
מתחילת שנות ה-70 ועד לאמצע שנות ה-80, הקליטה הלהקה שמונה אלבומים נוספים שזכו להצלחה רבה.
לאחר התפרקותה של צלילי העוד
בשנים 1990–2003, בעקבות תהליך של התחזקות דתית, הוריד דנוך מנפח פעילותו והתרכז בהופעות באירועים דתיים וכנסי החזרה בתשובה בלבד.
בשנת 2003 החל דנוך לחזור לתודעת הקהל.
בשנים 2003 - 2004 התאחדה צלילי העוד למסע הופעות בו חברו יחד דנוך ויהודה קיסר, ובשנת 2009 התאחדה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף.
במלאת 30 שנה להקמתה הוציאה הלהקה אלבום אוסף.
בשנת 2012 דנוך הקים את פרויקט "הפקולטה" בו חברים ששי יעיש, שותפו בעבר לצלילי העוד, בנו רונן דנוך, זוהר יעיש, בנו של ששי יעיש, וקובי שי.
בשנת 2016 הופיע בחלק האמנותי של טקס הדלקת המשואות לרגל יום העצמאות ה-68 למדינת ישראל בשיר "חסידה צחורה" עם יהודה קיסר ומירי מסיקה.
בשנת 2018 נערך פיוס בין דנוך לבין דקלון מ"צלילי הכרם", שסיים את הסכסוך הארוך בין שתי הלהקות.
באוגוסט 2018 החלו דנוך ודקלון לצאת בסיבוב הופעות משותף.
בנובמבר 2018 זכה בפרס משרד התרבות והספורט לאמנים ותיקים בקטגוריית זמר עברי.
זוכים נוספים שהוכרזו בקטגוריה היו קורין אלאל ושם טוב לוי.
דנוך נשוי בשנית ואב לחמישה ומתגורר בראשון לציון.
בשבתות הוא משמש כחזן בבית כנסת בעירו.
בתו, השחקנית פרלה דנוך, נשואה למני צוקרל, המוכר ככוכב הילדים "מני ממטרה".
בנו של דנוך מנישואיו הראשונים הוא הזמר רונן דנוך, ובן נוסף הוא המפיק המוזיקלי ישי דנוך.
ביצוע מקורי תקליט מספר 1 - 1975
ביצוע מקורי תקליט מספר 2 - 1975
ביצוע מקורי תקליט מספר 3 - 1976
ביצוע מקורי תקליט מספר 5 - 1977
רמי דנוך ולהקת העוד - 1981
קריאת שיר השירים - 2005
רמי דנוך באוסף שירי זהב קודש 2009
רמי ברכה (נולד ב-3 בדצמבר 1961) הוא איש הון סיכון ישראלי.
שימש כשותף מנהל בקרן הון סיכון פיטנגו.
ברכה נולד וגדל בתל אביב.
ברכה התגייס לצה"ל בשנת 1980 ושירת בחטיבת הצנחנים בגדוד 890. כאשר פרצה מלחמת לבנון הראשונה ברכה לחם בגזרה המזרחית כחלק מגדוד צוערי ח"יר בפיקודו של אפי איתם.
עם סיום המלחמה הוא סיים קורס קצינים בהצטיינות וחזר ליחידה כמפקד מחלקה בפלוגת אוגוסט 1982.
בשנת 1983, בעת שיחידתו הוצבה באזור עין זחלתה אשר בהרי השוף בלבנון, הוא היה מעורב בפעילות מבצעית בפיקודו של מג"ד 890, בוגי יעלון.
במהלך הפעולה, כוח בפיקודו של סג"מ קובי גולדנברג, נקלע לשדה מוקשים פראי וקובי ושני לוחמים נוספים עלו על מוקשים ונפצעו.
סרן שרון דבידוביץ וברכה נשלחו ככוח חילוץ ובמהלך הפעולה ברכה עלה על מוקש שהוטמן בתוך טרסה.
ברכה איבד את כף ידו הימנית וכף רגלו השמאלית ונפצע קשה ביד שמאל.
לאחר תקופת שיקום ארוכה ברכה חזר לשירות צבאי במילואים ביחידה מובחרת, והוא מבצע שירות מילואים פעיל עד היום.
טרם פציעתו היה ברכה ספורטאי וטניסאי, ובנערותו אף שיחק בליגה הלאומית במסגרת מועדון הטניס של מכבי תל אביב, על אף פציעתו המשיך לשחק טניס, לקחת חלק בענפי ספורט אתגרי, ביניהם טיולי אופני שטח, סנובורד ובעיקר קייטסרפינג.
ברכה אף כבש את פסגת הר הקילימנג'רו באפריקה.
בשנת 2018 דווח בתוכנית "עובדה" כי ברכה, לכאורה, הטריד מינית נשים.
כמו כן, הפעיל חברת חקירות נגד נשים שהטריד מינית כדי לנסות לסכל פרסום עתידי נגדו, אך מעולם לא הוגשה נגדו תלונה במשטרה.
בשנת 2019 התפרסם ראיון בעיתון "גלובס" עם רמי ברכה ואשתו תמי מלחין-ברכה שכותרתו "עשיתי חשבון נפש.
גם שאר המעורבים בפרשה צריכים לעשות אחד".
בראיון ברכה הרחיב על מסכת האירועים שעברו עליו טרם התכנית של "עובדה" והכחיש מכל וכל את הפרסום בתוכנית.
ברכה עבד כעו"ד בפירמה Fried, Frank, Harris, Shriver & Jacobson בוול סטריט בניו-יורק, עד שהצטרף לקרן פיטנגו ב-1996, בתחילה כשכיר והחל משנת 2000 התמנה לשותף-מנהל עד שנת 2018.
משנת 2000 עד 2018 ברכה שימש כשותף-מנהל בקרן הון הסיכון פיטנגו.
במסגרת תפקידו הוביל השקעות ושימש כחבר דירקטוריון במספר חברות.
בשנת 2018, בעקבות שידור התחקיר בו פורסם כי לכאורה הטריד יזמות שביקשו לגייס דרכו כסף, הודיע כי הוא מקפיא את פעילותו בקרן פיטנגו, לדבריו "כדי להתמודד על טיהור שמו".
ברכה הוא אחד המייסדים ויו"ר הדירקטוריון של חברת "סוסא", אשר הוקמה בשנת 2014 ביחד עם טל בר-נוח, גוני סאקס וברק פרידור, והקימה מתחם היי-טק אשר מטרתו לאפשר קישורים עסקיים בין חברות בינלאומיות המחפשות חדשנות ישראלית, לבין אלפי חברות הזנק ישראליות המחפשות שיתופי פעולה בינלאומיים.
לסוסא מרכז בתל אביב ובניו יורק, ולאחרונה אף נבחרה סוסא על ידי עיריית ניו יורק לבנות ולנהל את המרכז הגלובלי בתחום הסייבר.
ברכה משמש כחבר דירקטוריון ויועץ במספר חברות וקרנות.
הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במשפטים ומוסמך (LLM) אוניברסיטת פורדהם בניו-יורק.
כמו כן, הוא בעל תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת INSEAD בצרפת.
בשנת 2011 זכה ברכה בתואר "השותף המוערך" בסקר השנתי של "גלובס" בקרב יזמי ומנהלי חברות הסטארט-אפ בישראל, לאחר שהיה בחמישייה הראשונה של השותפים המוערכים בשנת 2009 ו-2010.
ברכה נשוי לתמי מלחין ואב לארבעה.
הוא מתגורר עם משפחתו במושב בני ציון.
חבר הנהלה של אגודת הידידים של פצועי צה"ל.
חבר הנהלה בקרן מהלך – קרן פילנתרופית שהוקמה בשנת 2015 על ידי בני הזוג איריס וגל שלגי, וזאת במטרה להוביל ארגונים חברתיים לפיתוח הכנסות עצמיות.
חבר בעמותת "אחריי!" – הוקמה בשנת 1997 ומטרתה לטפח מנהיגות צעירה ומעורבות חברתית בקרב בני נוער וקידום שוויון הזדמנויות לבני נוער.
מנטור בעמותת "העטלף" – התאגדות בוגרי שייטת 13 הפועלת למען המשפחות השכולות ואנשי היחידה.
רחמים חליס (נולד ב-21 ביוני 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן.
חליס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
ב-14 בספטמבר 2002, חליס ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–3 נגד הפועל פתח תקווה וכעבור 5 ימים, ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 0–2 נגד קרנטן במסגרת גביע אופ"א.
בעונתו הראשונה במועדון, חליס רשם 29 הופעות בליגה.
ב-20 במרץ 2004, חליס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד הפועל פתח תקווה.
ב-1 בנובמבר 2006, חליס הושאל להפועל אשקלון מהליגה הלאומית.
חליס, היה שותף לעלייה ההיסטורית של הקבוצה לגמר גביע המדינה בכדורגל בו הפסידה להפועל תל אביב וחליס עצמו רשם 68 דקות במשחק זה.
אך באותה עונה, ירדה אשקלון לליגה הארצית.
ב-25 ביוני 2007, חליס חזר לליגת העל כאשר הושאל למכבי הרצליה.
בהרצליה, חליס רשם רק 7 הופעות ובסיום העונה הקבוצה ירדה לליגה הלאומית וחליס עזב את המועדון.
בהמשך הקריירה, חליס שיחק גם במכבי באר שבע, הפועל כפר סבא ומכבי עירוני ג'ת אל-אהלי, עד לפרישתו בקיץ כאשר הוא בן 29.
לזכותו של חליס, 3 הופעות בנבחרת הצעירה, בהם כבש שער עצמי בהפסד 0–3 לצרפת.
רמי טל (נולד ב-17 באוגוסט 1988) הוא מאייר וסופר ספרי ילדים ונוער ישראלי.
למד בבית הספר ליאו בק במגמת תקשורת.
כבר בילדותו אהב מאוד לצייר והשתתף בחוגים וסדנאות שונות, ומעיד על עצמו שתמיד חלם לעסוק באיור ספרי ילדים כמקצוע.
בשנת 2008 התגייס לשירות במסלול שח"מ (שירות חובה במשטרה).
כבר בנעוריו החל לכתוב בעיתוני ילדים ונוער שונים, בין היתר: עולמו של דיסני, עולם הילדים, ראש אחד ועוד.
במקביל עסק בדיבוב לסדרות מצוירות באולפני נ.ל.ס.
בוגר לימודי תואר ראשון ותעודת הוראה במחלקה לעיצוב גרפי במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
בשנת 2019 החל לאייר ספרי ילדים ונוער ובנוסף הוא מאייר גם כריכות של ספרי פנטזיה ומבוגרים, בין היתר: חוט של כסף מאת נעמי נוביק, נשמת חיה מאת ליאת רוטנר ועוד, ומגזינים לילדים כמו גליליאו צעיר, עיתון אדם צעיר ועוד.
טל גם מדריך ומלמד סדנאות ושיעורים בנושאים שונים הקשורים לתהליך האיור.
"המפלצות של נועם", ספר הילדים הראשון שגם כתב וגם אייר, ראה אור באוקטובר 2021 בהוצאת ידיעות ספרים וטל-מאי.
הספר, אשר עוסק בנושא הבריונות ומבוסס על חוויות הילדות של טל, זכה בפרס סאסא סטון לספרות ילדים לשנת 2022 והתקבל למצעד הספרים של משרד החינוך לשנת תשפ"ד.
בתחילת דרכו המקצועית עבד כמוכר בחנות צומת ספרים שם פגש בסופרת מאירה ברנע גולדברג שעודדה אותו להגשים את חלומו לעסוק באיור כמקצוע.
לאחר כעשור פנתה אליו ברנע גולדברג בבקשה לאיור ספר ילדים חדש שהוציאה, וטל אייר את הספר "הילדה שניסתה".
ספר הילדים הראשון שאייר ויצא לאור הוא "סבתא טורבו ואלפי התנינים הבכיינים" מאת איריס אליה כהן ולאחר מכן אייר את שאר ספרי הסדרה.
זוכה פרס סאסא סטון לספרות ילדים לשנת 2022.
רמי בר תמרי (נקרא גם: רמי בר דיקולי) היה אמורא תלמידו של רב יהודה שמתואר בתלמוד בבלי כחכם גדול וכחריף ביותר.
לפי המסופר בתלמוד הוא נקלע לסורא והסתבך עם המנהגים השונים שם.
לפי המנהג בסורא לא אוכלים את הכחל (עטין בהמה) אלא זורקים אותו, זאת לעומת הנהוג בפומפדיתא לאכול אותו.
כשהזדמן רמי לסורא הוא בא לאכול את העטין, וכשרב חסדא שאל אותו מדוע עושה כך בניגוד לדעתו של רב (אמורא) הוא השיב שזאת מפני שבא ממקומו של רב יהודה שהתיר לעשות כך.
כשטען לו רב חסדא שיש להחמיר כמנהג המקום ענה לו רמי שאכל את זה חוץ לתחום העיר.
בתגובה לשאלה במה חרך את זה הוא השיב שעשה זאת בפורצני, ואין חשש של יין נסך מפני שהם היו לאחר 12 חודשים.
רב חסדא טען לו שאולי הם גזולות, והוא השיב שהם כבר נרקבו והבעלים התייאשו מהם.
בעניין נוסף שאל אותו רב חסדא מדוע אינו נושא את תפיליו ואינו חובש ציצית והוא השיב שחולה מעיים פטור מן התפילין ושטליתו שאולה.
בתוך כך הביאו לפני בית דינו של רב חסדא אדם אחד, שלא קיים מצוות כיבוד הורים.
כפתוהו על העמוד על מנת להלקותו.
אמר להם רמי בר תמרי: הניחו לו, אל תלקוהו, שכן שנויה בריתא, כי כל מצות עשה שמתן שכרה כתוב בצדה - אין בית דין שלמטה מזהרין עליה לכפות על ידי ענישה כמלקות, ובמצות כבוד אב נאמר "למען יאריכון ימיך".
אמר לו רב חסדא לרמי בר תמרי: רואה אני בך, שאתה חריף ביותר!
אמר לו רמי בר תמרי לרב חסדא: אם היית נמצא במקומו של רב יהודה, הייתי מראה חריפותי הרבה יותר מעכשו.
רמי טרגר (נולד ב־29 באוקטובר 1957) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי.
שירת כקצין בחיל האוויר והיה מפקד צוות הלוחמים היחיד שהפיל מיג סורי באמצעות טיל כתף.
טרגר נולד בשנת 1957, הוא גדל והתחנך בחיפה.
בשנת 1979 החל ללמוד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנים 1983–1985 למד לתואר שני במנהל עסקים באותה אוניברסיטה.
טרגר נשוי לאורית ואב לארבעה ילדים.
את שירותו הצבאי החל טרגר בשייטת 13. תחילה, הוכשר כלוחם בגדוד 202 של הצנחנים ומשם עבר אל קורס מ"כים ואימונים במסגרת השייטת.
טרגר השתתף בפעילויות צבאיות לרבות מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1977 יצא לקורס קצינים ובסיומו שובץ בחיל האוויר.
טרגר היה ממקימי יחידות טילי הכתף של צה"ל.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982, צוות לוחמים בפיקודו נלחם בגזרה המרכזית.
הצוות נכנס ללבנון ממטולה, השתתף בקרבות במסלול התנועה שכלל את מרג' עיון, נבטיה וג'זין והמשיך בלחימה דרך הרי השוף עד כביש ביירות–דמשק, שם תפסה אותם הפסקת האש.
ב־10 ביוני 1982, צוות לוחמים בפיקודו של טרגר, סרן במילואים, שהה במארב באזור עין זחלתא סמוך לכביש ביירות–דמשק, בהמתנה למסוקי תקיפה מסוג גאזל, שהגיחו בגובה נמוך מאוד ותקפו כוחות ישראלים במהלך ימי הלחימה.
הצוות נתקל בשני מטוסי מיג 23 בגובה נמוך של כ-100 מטרים בלבד, שירו לעבר הכוחות.
כשפנו מטוסי המיג לכיוון צפון–מזרח, נתן טרגר פקודת אש ושני טילי כתף נורו אל עבר מטוסי המיג.
טייס המיג הסורי השני הבחין בירי הטיל הראשון וניסה להימלט ושבר בחוזקה מזרחה לאזור הרי השוף.
הטיל השני, ששוגר ותופעל על ידי טרגר ולוחם נוסף, פגע במטוס המיג 23 שהתרסק בתחתית הוואדי.
זו הייתה ההפלה הראשונה והיחידה של מטוס אויב שבוצעה על ידי צה"ל באמצעות טיל כתף והייתה זו להפלה הראשונה של טיל בזק (הרד-היי) בעולם.
בין השנים 1995–2000, עבד בחיפה כימיקלים וכיהן בין היתר כמנכ"ל החברה.
בין השנים 2004-2007, היה מנכ"ל זהר דליה ובין השנים 2007–2009, שימש כנשיא ומנכ"ל עמיעד מערכות סינון וכיושב ראש בפועל של חברות הבת בסין, אוסטרליה וארצות הברית.
בשנת 2008, טרגר זכה בפרס המנכ"ל המצטיין מטעם בורסת AIM בלונדון טרגר הוא הישראלי הראשון שנבחר למעמד זה בבורסת AIM בלונדון.
בשנת 2007, יזם והקים עם שותף וחברת סנו מפעלי ברונוס בע"מ את חברת סנו אינטרטראנס, העוסקת בסחר כימיקלים.
בשנת 2012, מכר טרגר את חלקו בחברה לסנו.
בשנת 2013, יזם והקים עם שותף טכנולוגי, את חברת באלאסטמארין אשר עוסקת בתחום סינון מי נטל לאוניות ופיתוח פתרונות בתחום הסינון המוגנות בפטנט.
בשנים 2018–2021 כיהן כמנטור בתוכנית יזמים צעירים, בבית הספר הריאלי העברי בחיפה ומשנת 2018, משמש טרגר כמנהל כספים של מועדון הספורט בשכונת מגוריו דניה בחיפה.
רמי טריף הוא מעצב, אמן, אוצר, מרצה וחוקר עיצוב ישראלי.
כיום משמש כאוצר המחלקה לעיצוב ואדריכלות במוזיאון ישראל, ירושלים ומרצה בכיר בבית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה, מכהן כחבר מן המניין במועצה הישראלית לתרבות ואמנות ומשמש בה כיו"ר המדור לתרבות הדרוזית והצ'רקסית.
טריף נולד בכפר הדרוזי ג'וליס בגליל ב-1980, אביו נביל היה מורה למקצועות טכנולוגיים ואמו עקרת בית.
את לימודי התיכון סיים במחזור הראשון בתיכון מקיף ג'וליס במגמה ריאלית.
טריף גדל בג'וליס למשפחה בת שמונה נפשות, אביו היה מורה לחינוך מקצועי וטכנולוגי ולימד במספר בתי ספר באזור.
כילד הושפע מאביו ולמד ממנו את התשוקה לחומר, למלאכה ולטכנולוגיה.
מגיל צעיר הביע עניין רב באמנות וביצירה.
כל אלה סללו את דרכו ללימודי העיצוב בבצלאל.
בשנת 2007 החל את לימודיו במחלקה לעיצוב תעשייתי באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובאוניברסיטת ציריך לאמנויות וסיים אותם בשנת 2011. עם סיום לימודיו בבצלאל התקבל לתוכנית היוקרתית למעצבים d-vision של חברת כתר פלסטיק, שהקים וניהל המעצב עזרי טרזי.
במסגרתה זכה במלגה לתואר שני בעיצוב תעשייתי בבצלאל.
במהלך לימודיו בבצלאל החל לעסק במפגש בין עיצוב עכשווי למלאכה מסורתית בתוך ההקשר התרבותי בו גדל.
הדבר בא לידי ביטוי באופן בולט בפרויקט הגמר שלו Craft oriented Design, שזכה בבצלאל בפרס ע"ש פנחס ספיר לפרויקט גמר מצטיין בשנת 2011 וקיבל חשיפה והערכה רבה בארץ ובחו"ל.
הפרויקט זכה בין היתר בפרס חדשנות בתחום הריהוט במסגרת יריד המלונאות הבינלאומי בפריז Equip'Hôtel באותה שנה, ופרס אות העיצוב לפרויקט עיצוב מצטיין בשנת 2013. בשנת 2012 פותח לסדרת רהיטים מסחרית בינלאומית עבור המותג Gaga&Design.
בשנת 2011 הקים את הסטודיו לעיצוב "רמי טריף סטודיו" ועסק בו בפיתוח ועיצוב מוצרים ופרויקטים בתחום הריהוט, הפלסטיקה והתעשייה, לצד יצירתו ופעילותו האמנותית בתחום העיצוב.
בין השנים 2011 עד 2013 עבד כמעצב מוצר בחברת כתר פלסטיק ולאחר מכן סיפק לה שירותי עיצוב מוצר כמעצב חיצוני.
לאחר סיום לימודיו שילב בין הפרקטיקה של העיצוב התעשייתי ליצירה האישית והמשיך להעמיק בדיאלוג בין עיצוב עכשווי למסורות חומריות מתוך תפיסה דיאלקטית של התחדשות לעומת שימור בתרבות המיעוט.
הוא זכה להערכה רבה על הישגיו האמנותיים שזיכוי אותו בפרסים, ועבודותיו הוצגו בעשרות תערוכות בארץ ובעולם.
החל משנת 2013 לימד את תחום העיצוב, במחלקות לעיצוב ולארכיטקטורה במספר אקדמיות בארץ, ביניהם מכללת שנקר והמרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
כיום משמש כמרצה בכיר בבית הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה.
הישגיו האמנותיים זכו להערכה רבה ועבודותיו הוצגו בעשרות תערוכות בארץ ובחו"ל, פורסמו במאות אתרים ומגזינים לעיצוב בעולם, נכללו בספרים רבים ונלמדים בתוכניות הלימוד.
בשנת 2016 הציג תערוכת יחיד בבית האמנים ירושלים שעסקה בין היתר בהתפתחות מעמדה של האישה הדרוזית בישראל והביטויים לכך בתרבות החומרית, החזותית ובמסורת.
בשנת 2017 זכה בפרס שרת התרבות והספורט בתחום העיצוב והיה לערבי הראשון שמקבל את הפרס.
בשנת 2019 אצר את תערוכה הִתהַוּוּת: זהות בין הפרטי לקולקטיבי בעיצוב עכשווי בישראל, במרכז אומניות וגלריה ע"ש אפטר ברר - מעלות תרשיחא, דרכה ביקש להרחיב את ההסתכלות על ביטויים של זהות ומקומיות בעיצוב הישראלי והמקומי לאורך שלושה דורות של מעצבים.
בשנת 2020 מונה לאוצר המחלקה לעיצוב ואדריכלות במוזיאון ישראל, ירושלים, ומשמש בתפקיד זה עד היום.
בשנת 2021 מונה לחבר מן המניין במועצה הישראלית לתרבות ואמנות ומשמש בה בין היתר כיו"ר המדור לתרבות דרוזית וצ'רקסית.
בשנת 2023 אצר את התערוכה "מעצבים בערבית" (مصمّمون بالعربيّة) במוזיאון ישראל, ירושלים שהוקדשה לראשונה בישראל לעיצוב עכשווי מקומי של מעצבים מהחברה הערבית בישראל.
דרכה ביקש לשים זרקור על מגמה חדשה בעיצוב המקומי שהחלה בעשור האחרון בעקבות כניסתם של צעירים רבים מהחברה הערבית ללימודי העיצוב באקדמיות המקומיות.
בתערוכה הוצגו עבודות של ארבע מעצבות ומעצב צעירים שעוסקות במורכבויות הזהותיות ובסוגיות החברתיות שמעסיקות את בני דורם בחברה הערבית.
טריף עוסק ביצירתו בעיקר בעיצוב, כפרקטיקה וכמכלול מתודולוגי לחקר, שימור וחידוש התרבות החומרית של המיעוט הערבי והדרוזי בתוך ההקשר המקומי בפרט והגלובלי בכלל.
עבודותיו הן השתקפויות של הזהות הפרטית והקולקטיבית שלו למול ההשפעות ויחסי הגומלין המתקיימים בין זהות זו לבין תרבות ההגמוניה הישראלית ותרבות הצריכה הגלובאלית.
ביצירותיו מציב את השינוי כיסוד לשימור עצמו, מתוך תפיסה ששימור תרבות חומרית במובנו הקונסרבטיבי יוביל בהכרח לאיבוד מושאו וניתוקו מחיי היומיום של החברה והפרט.
תפיסתו "שימור דרך שינוי", מבקשת להעמיד את העיצוב כמערכת הגות שיטתית היוזמת ומכילה, בו זמנית, התפתחות תהליך דיאלקטי בין חדש וישן בשדה החומרי המאותגר של תרבות המיעוט.
הניגודים המובנים בתפסיה זו מיושבים כסינתזה דרך חפצים היברידים המבקשים ליצור הזדהות של הדור החדש וגאווה של הדור הישן בתרבותם.
הדיאלוג בין מזרח למערב נוכח קבוע בעבודותיו ומתוכו נולדים חפצים המבוססים לעיתים על מסורות ומלאכות נשיות וגבריות, הטעונים בתכנים, ערכים ומסרים חברתיים ופוליטיים.
תפיסה זו רואה במעצב סוכן שינוי חברתי המבקש לעדכן את המסורתי ולהפכו לרלוונטי ועכשווי ושואלת על מהות תפקידו בחברת מיעוט.
אפריל 2019 - מאי 2019 - הִתהַוּוּת: זהות בין הפרטי לקולקטיבי בעיצוב עכשווי בישראל, מרכז אומניות וגלריה ע"ש אפטר ברר - מעלות תרשיחא [קטלוג]
נובמבר 2022 - יוני 2023 - מוניו גיתאי וינרויב: מחשבות אדריכליות, בית טיכו, מוזיאון ישראל, ירושלים (עם תמנע זליגמן) [קטלוג]
יולי 2023 - יוני 2024 - מעצבים בערבית, מוזיאון ישראל, ירושלים [חוברת]
אפריל 2024 - ינואר 2025 - הקיסר והדבורים, אמן אורח: טומאש ליברטיני, מוזיאון ישראל, ירושלים (עם דודי מבורך)
מרץ 2025 - אוקטובר 2025 - המובטחת: כרזות מאוסף העיצוב, מוזיאון ישראל, ירושלים
2011 - פרס ע"ש פנחס ספיר ז"ל לפרויקט גמר מצטיין, בצלאל אקדמי לאמנות ועיצוב ירושלים
2011 - התמחות בתוכנית d-vision - כתר פלסטיק ומלגת תואר שני - בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2011 - פרס חדשנות בתחום ריהוט במסגרת יריד המלונאות הבינלאומי בפריז Equip'Hôtel, צרפת
2013 - פרס אות העיצוב לשנת 2013 עבור פרויקט עיצוב מצטיין
2016 - מענק מועצת הפיס לתרבות ואמנות עבור תערוכת יחיד
2017 - פרס שרת התרבות והספורט בתחום העיצוב לשנת 2017
2019 - מענק מועצת הפיס לתרבות ואמנות עבור פרויקט עיצוב מיוחד
2020 - מענק מועצת הפיס לתרבות ואמנות - הצעה זוכה לעיצוב אלמנט אמנותי במרחב הציבורי
חבר מן המניין במועצה הישראלית לתרבות ואמנות החל משנת 2021
יו"ר המדור לתרבות דרוזית וצ'רקסית במועצה הישראלית לתרבות ואמנות החל משנת 2022
דירקטור במוצרי מוזיאון ישראל בע"מ החל משנת 2022
הִתהַוּוּת: זהות בין הפרטי לקולקטיבי בעיצוב עכשווי בישראל (עבר, אנג, ערב), מרכז אומניות וגלריה ע"ש אפטר ברר - מעלות תרשיחא, 2019
מוניו גיתאי וינרויב: מחשבות אדריכליות (עבר, אנג), מוזיאון ישראל, ירושלים, 2022
מעצבים בערבית (עבר, אנג, ערב), מוזיאון ישראל, ירושלים, 2023
רמי דוידיאן (נולד ב-1965) הוא אזרח ישראלי שבמהלך אירועי טבח שבעה באוקטובר יצא מביתו שבמושב פטיש, חילץ והציל אנשים רבים מאזור הטבח בפסטיבל נובה.
בשל מעשיו אלה נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-76.
דוידיאן נולד בשנת 1965 במושב פטיש, לעזריה ושרה דוידיאן, שעלו לישראל מכורדיסטן עם קום המדינה.
לדוידיאן אחד עשר אחים ואחיות.
אביו נפטר כשהיה בן 13, ורמי נדרש לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
הוא למד בבית הספר האזורי ושירת שלוש שנים בצה"ל.
בגיל 21 התחתן והשתקע בפטיש, המושב בו נולד.
בהתחלה עבד כחקלאי ואחר כך כאיש שיווק.
בבוקר 7 באוקטובר קיבל שיחה מחבר שביקש ממנו לחלץ בן של מכר שלו ממסיבת הטבע בנובה.
דוידיאן, שהכיר את השטח היטב, יצא עם רכבו הפרטי, וכשראה נפגעים רבים התקשר לחתנו אורן, ולבני דודים מהיישוב, וניהל מבצע חילוץ.
הוא עצמו יצא לשטח על מנת לחלץ ניצולים מהטבח, לפי מיקומים שנשלחו אליו.
לפי עדותו, באחד המקרים נתקל בישראלית כשהיא נחטפת בידי שישה מחבלים, והצליח לשכנע אותם בערבית לשחרר אותה.
לפי הערכתו הוא הציל מאות אזרחים, לפי רישומים של ניצולי נובה שנקלטו במושב פטיש הוא הציל כ-750 אנשים.
על פעולותיו אלו הוזמן להדליק משואה ביום העצמאות ה-76, יחד עם עוד ארבעה אנשים שעסקו בחילוץ באותו יום.
אדוה דדון כתבת חדשות 12 שהצטרפה עם הצוות שלה לחילוצים של דוידיאן תמכה בגרסתו וכתבה:
"ראיתי במו עיניי איך רמי פועל בנחישות, באומץ ובלב ענק, בלי לחשוב פעמיים - רק להציל חיים.
הוא לא רצה לקחת אותי איתו.
לא היה לו זמן לעצור או להתראיין...האמת נמצאת בשטח, בדם, בזיעה ובדמעות של אלה שפעלו בזמן שאחרים חיכו או ישבו בבית.
ומה שלא יהיה, אני אתמוך ברמי ואמשיך להיות לצידו.
כי הייתי שם, וראיתי בעיניים.
רמי לא חיפש תהילה, הוא פשוט נכנס לשם, ובזכותו ובזכות אנשים כמוהו, רבים חזרו הביתה."
בדצמבר 2024 טען דוידיאן בתקשורת נגד האלופים במיל' ישראל זיו, נעם תיבון, ויאיר גולן, כי ברחו ב-7 באוקטובר ולא סייעו בהצלת אנשים.
לאחר שדבריו התבררו כשקריים - דוידיאן התנצל על אמירותיו.
באפריל 2025 עמד להתפרסם תחקיר של תוכנית "המקור" בהגשת רביב דרוקר ולפיו דוידיאן העביר הרצאות רבות בתשלום, בהן חזר פעמים רבות על סיפורים מומצאים, ולעיתים תוך השמטת חלקם של אנשים שבאמת היו מעורבים במעשה דומה.
בעקבות ראיון שנתן דוידיאן בתוכנית "אופירה ולוינסון" החל לחץ ציבורי ותמיכה רחבה, בעקבות כך רשת 13 גנזה את שידור התחקיר.
לדבריו, בערוץ 13 ניצלו אותו וביקשו לעשות כתבה על גבורתו ולאחר מכן בחרו להכפישו.
דוידיאן סיפר כי בעקבות ההשתלחות בשידור עלו בו מחשבות אובדניות.
אופירה ולוינסון החלו לקבל ביקורת קשה ובעקבות כך התנצלו על הראיון.
דוידיאן נשוי לאיריס, המשמשת כמזכירת המשק, ואב לארבעה ילדים.
אחיינו הוא עוז דוידיאן, בן המושב פטיש, שיצא גם הוא ברכבו בשבעה באוקטובר וחילץ עשרות ניצולים מהמסיבה.
אחייניתו, רב"ט , נרצחה באותו יום בקרב בבסיס אורים.
אמיר סלמאן רָמִי בֶּנְסֵבָּאִינִי הוא כדורגלן אלג'יראי המשחק בעמדות המגן השמאלי והבלם בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה ובנבחרת אלג'יריה.
בנסבאיני הצטרף לקבוצת הנוער של המועדון בשנת 2008. בשנת 2013 רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת.
בקיץ 2013 ערך אימונים בקבוצה הפורטוגלית פורטו, ואז התאמן גם עם קבוצת הפרמייר ליג ארסנל, שם שיחק בשני משחקי ידידות לבני 21 ומטה.
ביוני 2014 הושאל לעונה לקבוצה לירס מליגת העל הבלגית.
הופעת הבכורה שלו נערכה ב־3 באוגוסט במשחק ליגה נגד קלאב ברוז', אז עלה בדקה ה־94. בעונה זו רשם 23 הופעות ושער במדי הקבוצה, ובסיומה ירד המועדון לליגה השנייה.
ביוני 2015 הושאל פעם נוספת, הפעם למונפלייה מליג 1 למשך עונת 2015/2016. בעונה זו רשם 22 הופעות ושני שערים.
ב־5 ביוני 2016 חתם בנסבאיני על חוזה לארבע שנים במועדון הצרפתי.
המגן רשם 79 הופעות ושער במדי הקבוצה.
ב־14 באוגוסט 2019 חתם על חוזה למשך ארבע שנים במועדון הגרמני, תמורת 8 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה כשפתח בהרכב נגד פ.צ.
ב־10 בנובמבר כבש בנסבאיני את שער הבכורה שלו לזכות המועדון, נגד ורדר ברמן, אך באותו משחק גם הורחק.
ב־7 בדצמבר 2019 כבש צמד בניצחון 2–1 על אלופת הליגה באיירן מינכן.
באפריל 2023 הודיע המנהל הספורטיבי של המועדון כי בנסבאיני בחר שלא לחדש את חוזהו ולכן יעזוב את המועדון בסיום אותה עונה.
בסך הכול רשם בנסבאיני 95 הופעות ו־19 שערים במדי הקבוצה.
ב־5 ביוני 2023 חתם השחקן על חוזה למשך ארבע שנים במועדון.
ב־12 באוגוסט ערך את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה בניצחון 1–6 נגד שוט מיינץ מהליגה הרביעית במסגרת הגביע הגרמני.
בנובמבר 2015 זומן בנסבאיני לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של אלג'יריה למשחקים מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
את השער הראשון בנבחרת כבש ב־1 ביוני 2018 מול במשחק ידידות.
בדצמבר 2023 נבחר לסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
רמי מאירי (נולד ב-16 באוגוסט 1957) הוא אמן ישראלי, מראשוני ציירי הקיר בישראל, הידוע בציורי הקיר הענקיים שצייר על קירות בערי ישראל.
מאירי נולד ברמת גן לסגולה וליצחק מאירי, ולו אח ואחות.
מאירי למד רישום, פיסול וציור במכון אבני בתל אביב בין השנים 1978–1982. את ציור הקיר הראשון שלו צייר בחוף גורדון בתל אביב בשנת 1980. זהו אחד מציורי הקיר הראשונים שנעשו בעיר.
מאז התפתחה אמנות זו והפכה לחלק חשוב בפסיפס התרבותי של תל אביב.
רוב ציורי הקיר נעשים בטכניקת "Trompe-l'œil" ("הטעיית העין"), הגורמת לטשטוש הגבולות בין מציאות לאשליה.
בעבודותיו נוטה מאירי להשתמש ביסודות של אור וצל, מאחר ששחור ולבן נחשבים לצבעים עמידים שאינם דוהים, וכן ליצירת קונטרסט בציור שיבליט אותו למרחקים.
עם ציוריו המפורסמים ביותר נמנים, בין היתר, "הצעקה" על חומת בית הספר "מקס פיין", בצומת רחוב קפלן ודרך בגין (מול מגדלי עזריאלי) בתל אביב, ו"ילדים רוקדים" ברחוב ביאליק ברמת גן.
את "הצעקה" צייר מאירי בעקבות קרנבל בברזיל, ועליו אמר:
ציור מפורסם נוסף של מאיר היה זה של הנערים המציצים למלתחות הנשים בחוף שרתון בתל אביב, כהומאז' לסרטם הידוע של אורי זוהר ואריק איינשטיין "מציצים".
מאירי צייר את הציור בשנת 2002 ולאחר שזכה לביקורת רבות מצד פעילות פמיניסטיות ואף הושחת מספר פעמים, החליטה עירית תל אביב באוגוסט 2020 למחוק את הציור.
מאירי לא התנגד למחיקה ואמר: "הציור מראה תרבות נאיבית שהייתה ונעלמה, היום לא הייתי מצייר אותו".
את ציורי הקיר של מאירי ניתן למצוא על קירות בתי ספר, מפעלי תעשייה, מבנים ציבוריים ובמקומות בילוי ברחבי הארץ.
לדברי מאירי, הוא נמנע מעבודות בבתים פרטיים, ומעדיף שעבודותיו יהיו חשופות לקהל הרחב.
במהלך השנים צייר מאירי ציורי קיר גם במקומות נוספים בעולם, ובהם בגרמניה, בבייג'ינג, בפורט לודרדייל שבפלורידה, ובבואנוס איירס.
בחלק מהאתרים צוירו הציורים מטעם מדינת ישראל שבחרה בציורי הקיר של האמן כמייצגי פן ייחודי של התרבות הישראלית.
מאירי נחשב היום לאחד מפורצי הדרך בתחום אמנות הרחוב והגרפיטי.
במידה רבה סלל הוא את דרכם של אמני הרחוב הצעירים ממנו כגון Know Hope, עדי סנד, Dede ואחרים.
אולם, במקרה של מאירי מתקבלים האישורים לציורים מהעירייה, בניגוד לציירי גרפיטי רבים אחרים הפועלים ללא אישור.
רמי אפרים פורטיס (נולד ב-7 ביולי 1954) הוא זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי, מהבולטים והמשפיעים ברוק הישראלי.
חבר בלהקת מינימל קומפקט ושותפו של ברי סחרוף לצמד פורטיסחרוף.
אלבום הבכורה שלו משנת 1978, "פלונטר", נחשב לפורץ דרך בתולדות המוזיקה הישראלית.
אלבומו השני, "סיפורים מהקופסא" (1988), נחשב על ידי המבקרים כאחד מאלבומי הרוק החשובים ביותר שיצאו בישראל.
אביו היה מנהל מחלקת התרבות של עיריית תל אביב.
יונה וולך שימשה לעיתים כשמרטף שלו.
בילדותו גר עם סבתו במעברה.
פורטיס התגייס לצה"ל בשנת 1972 ושירת במערך ההגנה האווירית בסיני, בין השאר במהלך מלחמת יום הכיפורים.
הוא הושפע רבות ממראות התופת בחזית דבר שבא לידי ביטוי מאוחר יותר גם ביצירה שלו, למשל, בטקסט לשיר "שקיעתה של הזריחה".
הוא החל את דרכו המוזיקלית ב-1975 כעובד במה בהופעות של להקת תמוז.
אריאל זילבר הזמין אותו לשיר את שירו "אינקובטור" בהפסקה של הופעת הלהקה, כשחברי תמוז מלווים אותו (הביצוע נכלל בקופסה "אוספורטיס" ובהוצאה המחודשת של "פלונטר" מסדרת סימני דרך).
באותה שנה הקים פורטיס את להקת "זבוב", שב-1978 שונה שמה ל"מים חמים".
היא הופיעה במועדונים כמו המרתף העליון של תיאטרון בית ליסין ויצרה לעצמה קהל קטן אך נאמן.
ב-1978 יצא אלבומו הראשון של פורטיס, "פלונטר", בחברת "סי.בי.אס" (לימים אן אם סי), בהפקתו המוזיקלית של חיים רומנו.
האלבום היה אחד מהאלבומים הרועשים והפרועים ביותר שנוצרו בישראל עד אז.
אף על פי שהוא לא הוליד להיטים בזמן צאתו, עם הזמן החלו לבלוט השירים "רד מעל מסך הטלוויזיה", "שמש לך מצפים" ו"אינקובטור" מתוכו.
"פלונטר" הקדים את זמנו בצליל רוקיסטי ופאנקיסטי שהושפע מאמנים כגון טלוויז'ן, ראמונס, איגי פופ והסטוג'ס, The Fall והבאזקוקס, וכן בנושאים ובסגנון השירה, שנחשבו לחריגים בנוף המוזיקלי הישראלי של אז.
האלבום נמכר במעט מאוד עותקים בזמן אמת, וזכה להכרה ציבורית בשנים מאוחרות יותר.
בסוף שנות השבעים זכה פורטיס בתקשורת לכינוי "משוגע", בשל סגנונו המוזיקלי הפרוע.
למעשה הוא ייסד את הפאנק הישראלי, שנמצא אז בחיתוליו בהשוואה לארצות הברית ולבריטניה, אף שפורטיס מעולם לא הגדיר את עצמו פאנקיסט או אנרכיסט.
הסצנה הלכה וגדלה, ובתחילת שנות השמונים כבר הפכה לסצנת המועדונים של "דאון טאון תל אביב", שמרכזיה היו הפינגווין, ליקוויד, קולנוע דן ובהמשך הקולוסיאום.
ב-1980 נסעו רמי פורטיס, ברי סחרוף ומלכה שפיגל לאמסטרדם לנסות את מזלם, מכיוון שסברו שבישראל הרוק יישאר זרם שוליים קטן בחברה ובתרבות.
הלהקה, שכינתה את עצמה "S.O.B" (קיצור של "הבנים של בטהובן" וכן של "בן כלבה"), גרה בבית נטוש והתקיימה בצמצום רב.
לאחר זמן מה חזר פורטיס לישראל.
ב-1981 שכנע שולץ (דורון אייל) את פורטיס לחזור למוזיקה.
הם הקימו ביחד את להקת "כרומוזום", החלו להופיע איתה בסצנת המועדונים של תל אביב והוציאו אלבום אחד בהוצאה עצמית.
מאוחר יותר, לאחר שפורטיס פיטר את שולץ, שונה שם הלהקה ל"כרומוזום צוואי".
ב-1983 הקים פורטיס את להקת ז'אן קונפליקט, שלא זכתה גם היא להתייחסות רבה בישראל של אותם ימים.
ב-1988 התאחדה ז'אן קונפליקט למספר מצומצם של הופעות בפינגווין בעקבות הוצאתו הרשמית של האלבום (בריאיון לקראת האיחוד גרס חבר הלהקה רונן בן טל: "הלהקה הזאת אף פעם לא התפרקה[...] פשוט כי היא לא הוקמה אף פעם").
ב-1984 עזב פורטיס את הארץ לאחר שסחרוף הציע לו להצטרף למינימל קומפקט, שכבר החלה להתבסס באירופה ומצאה חברת תקליטים ("קראמד רקורדס").
הוא הצטרף בתור גיטריסט בעוד שסמי בירנבך ממלא את עמדת הסולן הראשי.
מינימל קומפקט זכתה להצלחה באירופה בסצנת האוואנגרד והרוק האלטרנטיבי והוציאה מספר אלבומים וכן פסקולים למחול ולקולנוע (בין היתר השתתפה בפסקול הסרט "מלאכים בשמי ברלין" של וים ונדרס).
פורטיס שר כסולן מוביל בלהיטים "Autumn Leaves" ו-"Inner Station".
בשלב מסוים ברי נעצר בארץ עם קוק ונשלח לשנת מאסר.
ב-1986 פורטיס חזר לשהות קצרה לארץ, יחד עם מקס פרנקן וברי סחרוף, ובעזרתם של נגנים מתחלפים ביניהם יובל מסנר, משה לוי, איתמר נוימן, ואורי ברק העלה את המופע "פורטיס וחברים" בקולנוע דן.
המופע הורכב מרצף אקראי של שירים לא מגובשים שיצאו מאוחר יותר באלבום של פוריין אפייר, גרסאות כיסוי (Kraftwerk - Radioactivity) ועוד.
באמצע הופעה אחת נזרק רימון עשן כחול ועד היום לא ידוע מי.
התיעוד לקוח מהופעה לא רשמית מאותו סיבוב, המסתובבת ברשת, ובה לאחר סיום אחד הקטעים יצוטט פורטיס במשפט הבא: "חבר'ה, תפנו את האולם, יש פה איזה פסיכי שפוצץ משהו."
ב-1987 נקלעה מינימל קומפקט למשבר שגרר אותה להתפרקות.
פורטיס וסחרוף החליטו לקחת חופשת קיץ של חודשיים בישראל, להקליט אלבום אחד בעברית ולחזור לאירופה.
ב-24 בנובמבר 1988 יצא האלבום "סיפורים מהקופסא" שזכה להצלחה מפתיעה מאוד, נמכר בעשרות אלפי עותקים וכיום נחשב לאחד מאלבומי הרוק הישראלי החשובים ביותר.
האלבום פתח את "תור הזהב" של שנות ה-90 ברוק הישראלי.
זה היה האלבום הראשון שהוציאה חברת התקליטים העצמאית נענע דיסק.
הלהיטים מתוך האלבום הם "שקיעתה של הזריחה", "חתול מפלצת", "כוכב הקופים", "תחנה סופית" ו"אין קשר".
בתחילת 1989 יצאו פורטיס וסחרוף למסע הופעות בארץ, ובסוף 1989 הם חזרו לסיבוב הופעות באירופה עם הרכב ישראלי בשם פוריין אפייר (Foreign Affair) והוציאו את האלבום "East On Fire", שהושר באנגלית ובג'יבריש וכלל בין היתר את השירים "Sandanya","Ghosts Can't Run Away" ו-"Jounieh".
בשלב מסוים אף הופיע בגרמניה וחצה את חומת ברלין.
ב-1990 יצא אלבום האוסף "נענע אוספ מספר אחת" שכלל שני להיטים חדשים שיצאו שנה לפני כן: "שועל במנוסה" ו"חלום כחול".
באותה שנה החליטו פורטיס וסחרוף להישאר בישראל והוציאו את האלבום "" שזכה גם הוא להצלחה וממנו הצליחו כל שירי האלבום ובהם: "ניצוצות", "חלום כחול" (בגרסה בליווי קלידים בלבד), "אין קץ לילדות", "אמריקה", "ממתק", "הפוך", "נעליים", "1900", "אגם ענקית", "יומו של העכבר", "יהלומים לנצח" ו"שמיים של שומקום" (בו השתתף מיקיאגי בקולות).
פורטיס כתב לבדו את המילים של כל שירי האלבום, והלחין את כולם יחד עם סחרוף.
לאחר יציאתו של "" לא נחשב עוד פורטיס בעיני התקשורת לאמן שוליים אלא למוזיקאי רציני.
ב-1991 יצא אלבום הסולו הראשון של סחרוף, "הכל או כלום".
פורטיס כתב עבור האלבום את השירים "אמונה עיוורת" ו"חלליות", וכן השתתף בכתיבת השירים "לחץ" ו"למעלה".
ב-1992 הוציא פורטיס את האלבום "להתראות בחלומותי" בעזרתו המוזיקלית של סחרוף, עם הלהיטים "אנ'לא יכול" ו"איזה מין מין".
בסוף 1992 הם הוציאו אלבום הופעה בשם "כשהגיטרה מנסרת את הלילה" שסיכם את תקופת פעילותם הראשונה כצמד.
מרגע פרידתם הפך פורטיס ליוצר רוק עצמאי ובולט.
ב-1994, אחרי הפסקה של שנה מהמוזיקה שבה התרכז בגידול בנו, הקים פורטיס את להקת הליווי החדשה שלו, שכללה את עמיר "ג'נגו" רוסיאנו (בס, קולות, קלידים), אורן קפלן (גיטרות, קולות) ויובל שפריר (תופים, קלידים וקולות).