tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק מאוחר יותר בשל טעות דפוס בעיתון (שמו הודפס כ"שלוח" במקום "שלום") שינה את שמו רשמית ל"יוסף שילוח".
ב-2001 זכה שילוח בתביעת לשון הרע שהגיש נגד חברת החדשות של ערוץ 2, בגין שידור כתבה בפברואר 1999, במסגרת התוכנית "אולפן שישי", שעסקה בסכסוך בין שילוח לשכניו ביפו, בה הוצג באופן שלילי ומטעה.
הופעת הבכורה של שילוח בקולנוע הייתה בסרט משפחת שמחון (1964).
בשנת 1968 זכה בפרס המחזה המקורי של המועצה הישראלית לתרבות ולאמנות על ההצגה "פוחלצים".
בין השאר, השתתף שילוח בסרט הקאלט של אפרים קישון "השוטר אזולאי", ובסדרת סרטי אסקימו לימון, "ספיחס", "סבבה", ו"הרימו עוגן", וכן בסרטים "כץ וקרסו", "אני אוהב אותך רוזה", "השגעון הגדול" "פיצוץ בחצות", "מרגו שלי", "אלכס חולה אהבה", "חגיגה לעיניים", "חגיגה בסנוקר", "הפריצה הגדולה", "הבית ברחוב שלוש", "רחוב 60" וב"משפחת צנעני."
לקראת אמצע שנות ה-80 השתתף בתפקיד אורח בקומדיית המצבים הישראלית "קרובים קרובים" בערוץ הראשון.
במהלך שנות השמונים השתתף שילוח בדיבוב תוכנית הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום", שם דיבב את דמותו של "אריק" מהצמד אריק ובנץ.
בשנת 1984 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "גרין".
בשנת 1989 שיחק בסרט "צמות" בבימוי יצחק חלוצי שגם כתב את התסריט.
לקראת סוף שנות השמונים יצא שילוח מישראל ועבד במספר עבודות בארצות הברית ובצרפת.
בשנת 1993 שיחק שילוח בהצגת התיאטרון "הילד חולם" של חנוך לוין בתיאטרון חיפה והבימה, עליה זכה לביקורות משבחות, וב-1994 שיחק בהצגה נוספת של לוין, "האשה המופלאה שבתוכנו", של תיאטרון הקאמרי והחאן.
בשנת 1995 השתתף בסרט הביכורים של שמי זרחין "לילסדה", שזכה לשבחי המבקרים.
בשנת 1999 ביים את הסרט התיעודי "רגעי חסד" בשיתוף עם חורחה גורביץ'.
ב-2001 הוא הופיע בסרטו של בני תורתי, "כיכר החלומות" וזכה בפרס אופיר כ"שחקן המשנה הטוב ביותר" על תפקידו כ-"ישראל ההודי".
ב-2005 השתתף בסרטו של מנחם גולן, "ימים של אהבה".
ב-1998 זכה שילוח בפרס על מפעל חיים של האקדמיה הישראלית לקולנוע ובפרס הוקרה מעיריית תל אביב.
ביולי 2009 זכה בפרס על מפעל חיים בפסטיבל ירושלים.
זו הייתה הופעתו הפומבית האחרונה.
שילוח התבטא נגד הפער העדתי בישראל והאפליה של עדות המזרח והיה פעיל חברתי למען דו קיום, שוויון ושלום.
כבר משנות ה-60 הוביל תיאטרון קהילתי שכונתי.
שילוח התבטא פעמים רבות נגד החזקת ישראל ביהודה ושומרון וחבל עזה, ותמך במאמצים להידברות בין ישראל לאש"ף.
בנובמבר 1986, היה בין מארגני כנס שלום בבוקרשט, שברומניה, במסגרת משלחת שמנתה כ-25 אנשים שנפגשה עם אנשי אש"ף.
בשנת 1989 השתתף בכנס המזרחי-פלסטיני בעיר טולדו, שנים ספורות לפני תחילת תהליך אוסלו.
בסוף שנות השמונים העלה מחזה פרו-פלסטיני בשם "המסע".
זמן קצר לאחר מכן החליט לרדת מארץ ישראל, וחזר רק בתחילת שנת 1991 בעקבות ועידת מדריד.
כשרואיין על ידי כתבת "מעריב" שמצאה אותו מתפרנס מציור דיוקנאות העוברים והשבים ברחובות פריז, הוא אמר שישוב לישראל עם הישמע פעמי השלום.
שילוח אכן חזר לישראל עם תחילת השיחות בין ישראל לירדן, סוריה והפלסטינים, בתקופת ממשלת יצחק שמיר האחרונה.
בדיעבד הצטער על חזרתו ואמר: "חזרתי ב-91' בזמן ועידת מדריד.
דיברו על שלום, החלטתי לחזור.
היום לא הייתי מגלה אותה תמימות של פעם".
בכנס של בית הספר סם שפיגל שהתקיים באוקטובר 2010 בחר שילוח בסצנה מתוך הסרט "ג'נין ג'נין" כסצנה האהובה עליו, והסביר שהוא מזדהה עם העם הפלסטיני.
יש לו בת מנישואיו הראשונים, ושני ילדים מנישואיו השניים.
ב-3 בינואר 2011 נפטר שילוח לאחר מאבק במחלת סרטן הריאה.
בצוואתו ביקש שלא לקיים הלוויה ושבעה לאחר מותו.
זמן קצר לפני מותו התראיין לסדרה הדוקומנטרית "סרט שחור לבן" בערוץ הוט 8, אשר סיקרה את תולדות סרטי הבורקס, ולבסוף הוקדשה הסדרה לזכרו.
בשנת 2025 לקראת ציון 15 למותו של יוסף שילוח יצא הסרט "יוסף שילוח: בעל החלומות", סרט דוקומנטרי-ביוגרפי ישראלי בבימויו של קובי פרג', מוריס בן מיור ועומר שילוח (בתו של שילוח), העוקב אחר סיפור חייו מהיותו ילד בכורדיסטאן ועד לכוכב סרטי הבורקס, וזאת לצד עמדותיו הפוליטיות.
הסרט שודר בטלוויזיה לראשונה ב-1 בינואר 2026 בערוץ הוט 8.
הרב יוסף שלמה כהנמן (ידוע גם בכינויו הַרַב מִּפּוֹנִבֶז', או בהגיה יידישאית: פונביז'ער-רב; ג' בסיוון תרמ"ח, 13 במאי 1888 – כ' באלול תשכ"ט, 3 בספטמבר 1969).
ראש ישיבת פוניבז' בליטא לפני השואה.
מייסד הישיבה בארץ לאחר השואה, ראשה הראשון וחבר מועצת גדולי התורה.
חבר הסיימאס הליטאי בשנים 1923–1925.
נולד בעיירה קול שבמחוז טלז שבליטא לאיטה לאה והרב יהודה ליב כהנמן שהיה ראש הקהל של העיירה.
למד בישיבת טלז אצל הרב אליעזר גורדון והרב שמעון שקופ.
כבחור כונה "יושע קולר" על שם עיירת מולדתו.
הוא הנהיג בטלז את "מרד המוסר" בישיבה ועמד בראש ישיבת טלז המחתרתית שהוקמה בקלויז הקצבים.
לאחר מכן למד שנה בנובהרדוק ושלוש שנים בישיבת ראדין אצל החפץ חיים, שם היה חברו לחדר של הרב הנזיר.
עוד בבחרותו בלט בכושר ארגון ובעת מרד המוסר הנהיג את בחורי ישיבת טלז במשך חצי שנה מחוץ למסגרת.
בשנים ה'תרס"ז-ה'תרס"ח שהה בנובהרדוק והיה מבאי ביתו של רב העיר יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, שהסמיכו לרבנות בחודשי חייו האחרונים.
לאחר פטירת הרב אפשטיין באדר ה'תרס"ח, התמנה לממלא מקומו באופן זמני, עד לאחר חג הפסח.
בחודש אב תר"ע (1910) נשא את פייגה בתו של הרב אריה לייב רובין, שכיהן אז כרב בווידז'.
כשחמיו מונה לרב העיר וילקומיר נבחר במקומו לרבה של וידז'.
ב-1916 עמד בראשות הישיבה בגרודנו, שם נודע כאיש ארגון מעולה, ומאז התחיל בהקמת ישיבות דומות.
ב-1919 לאחר פטירת הרב יצחק יעקב רבינוביץ מונה לרבה של פוניבז', ומיד הקים שם ישיבה בשם "אוהל יצחק" על שם הרב הקודם.
הרב כהנמן הקים ועד ידידים שאספו תרומות לישיבה בערים ליטאיות רבות (ב-1934 היו 200 נציגים כאלו), ונסע פעמים אחדות לארצות הברית למסעות גיוס כספים שבאחד מהם הצליח לגייס - תוך כדי המשבר הכלכלי העולמי של 1929 - קרן של 10,000 דולר מאשת העסקים היהודייה ג'ני (פסיה) מילר פיגין מפילדלפיה.
כן טווה מערכת קשרים הדוקה עם הקהילה היהודית-ליטאית הגדולה והאמידה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שבה ביקר ונשא דרשות התעוררות לחזרה בתשובה.
במהלך ביקורו התאכסן בבית אחיו ישעיהו (חתנו של הרב אליעזר גורדון) ושלום כהנמן שהתגוררו שם, ונפגש עם בעלי הון רבים.
בין השנים 1923–1925 שימש חבר הסיימאס הליטאי מטעם אגודת ישראל.
בתפקידו הרבני בפוניבז' שימש עד לסיפוחה של ליטא לברית המועצות ב-1940. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב (1939) והשתלטות ברית המועצות ביוני 1940 על ליטא, הורע המצב במדינה כולה.
וילנה הייתה למרכז הישיבות כולן וזרמו אליה פליטים יהודים מפולין הכבושה.
השלטונות הקומוניסטיים הגלו יהודים וליטאים רבים למחנות עבודה בתחומי ברית המועצות.
כדי להפחית את בעיית הפליטים הציעה הממשלה הליטאית החדשה לאגודת הרבנים בליטא לשלוח שני רבנים שיקבלו דרכונים דיפלומטיים לארצות הברית כדי להשפיע על הממשל להעניק אשרת כניסה לכ-5,000 הפליטים.
הרב כהנמן יצא לדרך עם הרב אברהם דוב כהנא שפירא, רבה של קובנה, אך כשהגיעו לטריאסטה שבאיטליה, נאלץ הרב שפירא, שהיה חולה במחלה אנושה, לשוב על עקבותיו.
הרב כהנמן, שמתחילה פקפק באפשרות הצלחת המשלחת בשל דחיית בקשות דומות קודמות בידי הממשל האמריקאי, ודעתו כי פ' ד' רוזוולט אינו מעוניין לעזור ליהודים בצרתם, החליט שלא להמשיך במסע לבדו.
הוא חשש לחזור לליטא כי הוזהר מפני כוונות הקומוניסטים לחסל את האליטה היהודית במדינה, ולכן הודיע טלפונית לאשתו שהייתה בפוניבז' כי החליט לעלות לארץ ישראל ולנסות משם להסדיר את עליית יתר המשפחה.
בחסות דרכונו הדיפלומטי הוא עבר דרך ברלין הנאצית ומשם הגיע לארץ ישראל והתיישב בבית אחיו שמריהו ברחוב פרץ בתל אביב, שם שהה כבר בנו הבכור אברהם.
הוא לא הצליח לארגן סרטיפיקטים לאשתו וילדיו (לבנו יעקב, הייתה כבר אשרה, אך הוא התעכב בפוניבז' ונרצח עם שאר המשפחה), ואף הוא עצמו נרדף בידי שלטונות המנדט כי שהותו בארץ ישראל לא הוסדרה ונעשתה רק בחסות הדרכון הדיפלומטי.
בשנת 1943 הוא פעל להקמת בתי אבות שע"י ישיבת פוניבז'.
בשנת ה'תרצ"ה היה מהמתמודדים לכהונת רב העיר תל אביב.
ב-1944 החל בהקמת ישיבה בבני ברק על שם קהילתו שנכחדה.
מבנה הקבע של הישיבה נשלם רק כעבור כעשר שנים.
יום חנוכת המבנה נקבע לכ"ז בסיון תשי"ג (10 ביוני 1953) - יום השנה לכניסת הנאצים לליטא.
הוא הזמין את הרב שמואל רוזובסקי לכהן כראש ישיבה.
בהמשך הזמין ומינה לראשי ישיבה את הרב דוד פוברסקי והרב אלעזר מנחם שך.
בנוסף לישיבה בבני ברק הקים הרב כהנמן גם את מוסד "בתי אבות" לילדים פליטי שואה, וייסד את קריית פוניבז' באשדוד ואת ישיבת גרודנא.
בפרשת ילדי טהראן נלחם נגד הממסד, ודרש שחלק מהילדים, בהתאם לרצון הוריהם שנרצחו בשואה, יעברו לידיים של יהודים דתיים.
הוא הצליח לגייס בקרב יהודים בעולם סכומי כסף ניכרים עבור מוסדותיו.
בניגוד לגישה החרדית הנפוצה גילה הרב כהנמן סימני תמיכה בציונות.
הוא התבטא מספר פעמים על התקופה שלאחר הקמת מדינת ישראל כאתחלתא דגאולה והקפיד להניף כל שנה ביום העצמאות את דגל המדינה על בניין הישיבה (כך נוהגים שם עד היום).
על פי המקובל הוא גם נמנע מלומר תחנון באותו היום.
כאשר נשאל אודות הסתירה במנהגו שלא לומר תחנון וגם לא לומר הלל ביום העצמאות, ענה בהלצה כי הוא נוהג כמו ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שאינו אומר הלל או תחנון.
היה בין "חכמי ישראל" שהשיבו לראש הממשלה בן-גוריון בשאלת "מיהו יהודי".
את תשובתו ביסס על אדני ההלכה, הקובעת כי יהודי הוא מי שנולד לאם יהודייה או מי שנתגייר כהלכה, והוסיף דברים על אתגר נישואי התערובת בדורו.
למכתבו הוסיף נספח אישי אל בן-גוריון, בו כתב: "הנני רואה בחזיון שיבת ציון בדורנו גילוי אור ההשגחה העליונה, המחזיקה בידינו ומוליכה אותנו בין המים הזידונים אשר קמו וקמים לבלענו ...מי כמוהו, הקברניט העומד על יד הגה ספינת האומה, רואה בעליל נסי נסים בכל רגע ובכל שעה".
לאחר מלחמת ששת הימים פרסם מאמר שבו כתב בין השאר:
בשנת ה'תשכ"ח, 1968, חלה הרב כהנמן במחלה קשה.
במהלך השנה הבאה הוא טס לארצות הברית ונותח.
ההלוויה התקיימה למחרת בגבעת הישיבה במעמד רבנים אדמו"רים וראשי ישיבות רבים, שרי ממשלה, הרבנים הראשיים לישראל והרב הראשי לצה"ל וכ־40,000 מלווים.
ספדו לו ראשי הישיבה, שר הדתות זרח ורהפטיג, בנו הרב אברהם כהנמן, ראש העיר בני ברק שמעון סירוקה ורבני העיר: הרב יעקב לנדא והרב שמואל הלוי ואזנר.
בתום מסע ההלוויה נקבר הרב בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' מול קבר החזון איש שבבית הקברות שומרי שבת הסמוך.
אחריו שימש בנו אברהם כהנמן כנשיא הישיבה עד פטירתו ב-2009. בעקבות מחלוקת שפרצה בישיבה היא חולקה למעשה לשתי ישיבות.
באחת משמש נכדו, אליעזר כהנמן, כנשיא הישיבה, וראש הישיבה של השנייה הוא חתנו הרב שמואל מרקוביץ, הנשוי לצפורה בתו של אברהם כהנמן.
על שמו רחוב הרב כהנמן בבני ברק ובשכונת רמת שלמה בירושלים, כמו כן נקראת על שמו שכונת נאות יוסף בבני ברק.
תורתו ומאמריו של הרב כהנמן נאספו בחלקם בשלושה קובצי 'דברי הרב'.
קבצים אלו נערכו על ידי בצלאל דבליצקי (נכדו של הרב שריה דבליצקי).
ג'וזף שילינגר היה מוזיקאי, מלחין ומורה להלחנה יהודי אמריקאי יהודי, יליד האימפריה הרוסית, אשר התפרסם בעיקר בעבודותיו בתחום תורת המוזיקה, ובייחוד תאוריית הלחנה המבוססת על מתמטיקה.
יוסף שילינגר נולד בחרקוב אוקראינה (אז בתחומי האימפריה הרוסית), החל מ-1914 למד פסנתר, הלחנה וניצוח בקונסרבטוריון למוזיקה של פטרוגרד אצל ניקולאי צ'רפנין, וסילי קלפאטי ויאזפס ויטולס.
בימי השלטון הסובייטי בשנים 1918–1922 לימד שילינגר בקונסרבטוריון של חרקוב וניצח לזמן מה על התזמורת הסימפונית האוקראינית
אותה הפך ל"תזמורת הבמה הסימפונית של אוקראינה", שנחשבה לראשונה בעולם הג'אז הסימפוני.
לימד אחר כך הלחנה במכללה המוזיקלית פטרוגרד (טכניקום).
נודע כמייסד ומנצח של תזמורת הג'אז הסובייטית הראשונה וערך מחקרים אתנומוזיקליים בגאורגיה.
הרפסודיה הסימפונית שלו "אוקטובר" נבחרה ב-1927 על ידי הוועד הממלכתי למוזיקה סימפונית וקאמרית כיצירה הטובה ביותר של העשור הראשון של רוסיה הסובייטית ובחגיגות הרשמיות למלאת עשור למהפכת אוקטובר נוגנה אך ורק מוזיקה שלו ושל בטהובן.
בשנת 1928 הוא עבר לארצות הברית.
בארצות הברית שימש כמורה פרטי וקיבץ תחתיו תלמידים מפורסמים רבים.
בין 1932 ל-1936 ג'ורג' גרשווין למד אצל שילינגר תוך כתיבת האופרה פורגי ובס.
"שיטת ההלחנה שילינגר" הקרויה על שמו מנתחת את כל האלמנטים המוזיקליים ניתוח מתמטי, ובעצם מעבירה את מגרש המשחקים אל המתמטיקה.
שילינגר חזה שיטות ניתוח והלחנה רבות כדוגמת Set Theory שרק מאוחר יותר פותחה מחדש על ידי אלן פורטה ומילטון בביט.
שילינגר החל הרבה לפני יאניס קסנאקיס לעבוד עם אלגוריתמים של שיטות הלחנה.
בתחום המוזיקה האלקטרונית שילינגר שיתף פעולה עם לב טרמין, ממציא התרמין.
שילינגר הלחין סוויטה ראשונה "אירפונית" עבור תרמין שניגן בבכורה שלה ב-1929 בכלי שהמציא יחד עם תזמורת קליבלנד בניצוחו של ניקולאי סוקולוף.
בישראל המשיך את דרכו תלמידו הישיר צבי קרן, ששימש כראש המחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בין תלמידיו של פרופ' קרן נמנים גם אריאל זילבר ואלברט פיאמנטה.
רבי יוסף שלמה דֶלמֶדיגו (Delmedigo; דלמדיגו – שיבוש המילה "דל מדיקו", שפירושה "הרופא" בלטינית) (כרתים, כ"ה בסיוון ה'שנ"א, 1591 – פראג, י"ד בתשרי ה'תט"ז, 1655) המכונה גם יש"ר מקנדיה או מקנדיאה, היה רב, פילוסוף, רופא, מתמטיקאי ואסטרונום.
כינויו יש"ר הוא ראשי תיבות של יוסף שלמה רופא, וקנדיה/קנדיאה הוא שמה הקדום של הרקליון, בירת כרתים.
הרב יוסף שלמה בן ר' אליהו דלמדיגו נולד בכ"ה בסיון ה'שנ"א, ה-16 ביוני 1591, בעיר קנדיאה שבכרתים.
היה נצר למשפחת , עליה נמנה - כמאה שנה לפניו - ר' אליהו דלמדיגו, בעל ספר "בחינת הדת", שבו יצא כנגד חכמת הקבלה וכנגד הטוענים לקדמות ספר הזהר.
בתגובה וכתשובה ל'בחינת הדת', חיבר הרב יוסף שלמה דלמדיגו את ספרו "מצרף לחכמה", בו התייחס לטענותיו; עם זאת חרף אהדתו לתורת הקבלה, יצא כנגד המקובל ר' אברהם אבולעפיה, שתפיסתו הייתה שונה מן התפיסה הקבלית המקובלת.
עד גיל חמש עשרה למד בעיקר תלמוד, פוסקים וקבלה, וכן כמה שפות: יוונית, איטלקית, ספרדית ולטינית.
ב-1604 נסע הרב היש"ר לפדובה שבאיטליה, שם למד רפואה ומדעים.
בין היתר, למד גם אצל גלילאו גליליי.
בהיותו בפדובה ביקר מספר פעמים בוונציה, שם הכיר את ר' אריה די מודינה ואת ר' שמחה לוצאטו.
בשנת שע"ג (1613) סיים את לימודיו האוניברסיטאיים בפדובה ושב לביתו, שם אסף ספרים עד שספרייתו מנתה כ-7000 ספרים.
בתקופה זו הוא החל להתפלסף דברי חוכמה עם חכמי היהודים הקראים.
היו לו קשרים נרחבים עם החכם והפילוסוף הקראי זרח בן נתן מטרוקי.
הוא ראה בקראים ענף מתוך היהדות והכיר בתרומתם הרבה לפילוסופיה היהודית.
מקורביו שמעוהו מתבטא בזכות הקראים ופירושהם לתורה.
בשנת שע"ו (1616), בגיל 25, עזב את עירו, משפחתו וכל ספריו, וחי בבדידות כנווד במשך כ-27 שנים.
בנדודיו ביקר במצרים, שם פגש מורה באוניברסיטת קהיר והתווכח עמו, וכן נפגש עם ראש היהדות הקראית יעקב האלכסנדרוני.
משם פנה לקושטא, בה רכש ספרי פילוסופיה רבים, ונפגש עם ראשי הקראים, אך שם - החל לעסוק בתורת הקבלה.
מקושטא נדד לליטא, שם עסק ברפואה, והיה לרופאו האישי של נסיך ליטא, יאנוש רדזיוויל, בין השנים 1620–1624. בימים היה עוסק ברפואה, ובלילות בתלמוד, קבלה ומחקר.
לימים, שימש כרב ואב בית דין של המבורג ודרשן בקהילת הספרדים.
בעקבות מגפה שפרצה בשכונת מגוריו בעירו, עקר לגליקשטאדט, עיר חדשה בצפון מזרח המבורג.
כיוון שלא היו בעיר זו יהודים רבים, עזב משם לאמסטרדם, בה שימש כרב ודרשן בשלוש השנים הבאות, (שפ"ח-שצ"א).
ישנם הסבורים שהרב היש"ר למד גם 11 שנים ביאשי שבנסיכות מולדובה, אצל רבי שלמה בן ארויו, ואולם פרט ביוגרפי זה שנוי במחלוקת.
את סוף ימיו עשה הרב היש"ר בפראג, שם נפטר ב-1655 ונטמן בבית הקברות היהודי העתיק.
על מצבת קבורתו נחקק: "אב"ד בהאמבורג ובגלילות אמשטרדם".
ספרו של דלמדיגו, "מצרף לחכמה", משבח את חכמת הקבלה.
בהקשר לכך מסופר כי עיסוקו בתורת הקבלה החל בעקבות פגישה עם רבי יעקב בן נחמיאש, מחכמי קושטא בזמנו, בה הודה כי למרות ידיעותיו המופלגות בפילוסופיה הוא מחבב את תורת הקבלה, והוכיח כי תורת הקבלה דומה לפילוסופיה של אפלטון.
אחר כך, בדרכו לפולין, פגש ברבי שלמה בן ערבי, רב העיר יאשי שבנסיכות מולדובה ורופאו של הנסיך המושל, אצלו למד קבלה ורפואה במשך 11 שנים מ-1619, לפי אחת הגרסאות.
למרות זאת יש הטוענים שדעתו של דלמדיגו ביחס לקבלה נשארה שלילית: הרב שמואל מוהליבר סיפר שעשיר אחד ביקש מדלמדיגו לכתוב ספר בשבח חכמת הקבלה, ובעקבות כך כתב את הספר "מצרף לחכמה".
אך נטען כי המעיין בספר וקורא בין השורות מבין שכוונתו היא הפוכה.
טענה זו מוכחת במכתב של דלמדיגו אל אחד שביקש ממנו הדרכה בלימוד, שנדפס בתחילת ספר מאסף בכותרת "מלא חפנים" שהדפיס אברהם גייגר; המכתב ידוע בכינוי "אגרת אחוז".
בחלק הגרמני של ספרו מקדים גייגר לתרגום האיגרת סיפור קורות חייו, כתביו ואישיותו של דלמדיגו, ודבריו מהווים חיזוק להשערתו של הרב מוהליבר.
אצל הרב חיד"א בשם הגדולים, לאחר דברי הערכה מיוחדים על הרב דלמדיגו: , מופיעה רמיזה-הבהרה בנושא יחסו לקבלה: .
את עיקרי מחקריו המדעיים כתב יש"ר בספרו "ספר אֵילִם", שיצא לאור בשנת 1629 באמסטרדם.
הספר מכיל תשובות לשאלות בנושאי אסטרונומיה ומתמטיקה, שהפנה אליו חכם קראי, זרח בן נתן מטרוקי.
כן מובאים בספר חידושים מתמטיים עדכניים לזמנו, מהם שטרם יצאו בדפוס, של מתמטיקאים ידועים.
גלילאו גליליי מוזכר כמה פעמים בספר, אותו הוא מכנה בתואר "רבי".
הוא מזכיר לעיתים את השימוש שעשה בטלסקופ, ומייחס המצאתו לגליליי.
הספר הודפס שוב במהדורה נוספת בשנת 1864 באודסה.
משערים כי חיבר קרוב לעשרים וחמישה ספרים, חלקם הגדול נותרו בצורת כתבי יד.
אֵילִם, נדפס עם הוספות רבות באודסה תרכ"ד-תרכ"ח, בחמשה חלקים.
בתי הנפש, כתב יד בספרית אוקספורד על שם רבי כלכלבן, ונטען כי מחברו הוא דלמדיגו.
נפש הגר, כנ"ל ב'בתי הנפש'.
יער לבנון, אנציקלופדיה פילוסופית בצורת שאלה ותשובה.
שני הספרים 'נובלות חכמה' ו'מצרף לחכמה', והספר בחינת הדת של ר' אליהו דלמדיגו, נדפסו יחד תחת השם תעלומות חכמה בהנאו בשנת שפ"ט.
אגרת אחוז, אל זרח בן נתן מטרוקי, יצאה לאור ביחד עם ספר 'פינת יקרת'.
בשמת, באחד מספריו הוא מצהיר כי את דעותיו האמיתיות בפילוסופיה יגלה בחיבור זה ערומים כמות שהם באמת.
הספר "בשמת" התגלגל בכתב יד לידי ר' שמשון סלאנימער מקניגסברג בזמן מלחמת שבע השנים אך אבד בשריפה שכילתה את כל ספרייתו (פני תבל עמ' 246).
הרב יוסף שיינין (נולד בשנת 1940) הוא רבה הראשי האשכנזי של אשדוד.
נולד לציפורה ולרב מנחם מנדל שיינין, תלמיד ישיבת חברון בעיר חברון ומשגיח רוחני בישיבת רחובות.
נישא לעטרה הדסה, בתו של הרב דוד סלומון.
בגיל צעיר התמנה לרבה של טירת כרמל, שם פתח ישיבה בהיקף מצומצם.
לאחר שרבה הראשון של אשדוד, הרב סיני אדלר עבר למבשרת ציון, מונה כרב ראשי, לצידו של הרב ישראל אליזרע, הרב הראשי הספרדי.
עם פטירת הרב אליזרע, בשנת תשס"א, נותר הרב שיינין כרבה הראשי היחיד של העיר, עד מרץ 2010, אז נבחר הרב חיים פינטו לרבה הספרדי של העיר.
הרב שיינין משמש גם כראש כולל להוראה מורשת מנחם - אשדוד שהוקם לזכר אביו.
לכולל שני סניפים, בבית כנסת אהל יעקב ובבית הכנסת לזכר נספי אגוז.
במהלך שנת תשפ"ב הוקם ברובע י"ב בעיר אשדוד, בית מוסדות מורשת מנחם, מבנה בן ארבע קומות בפינת הרחובות בני ברית שד' בן עמי, ובו כולל האברכים, שעבר מרובע ב'.
ובית כנסת על עדתי לתושבי האזור.
וכן מעונות יום של מוסדות מורשת מנחם, בשם 'צלילי הטף'.
ב-2009 סירב הרב שיינין להעניק תעודת כשרות בתנאים הרגילים לקונדיטוריה שבבעלות יהודייה משיחית בשל היותה מוגדרת בהלכה כמומרת.
בג"ץ קבע שקביעת התנאים המחמירים לקבלת תעודת ההכשר (משגיח כשרות צמוד בכל שעות הפעילות המחזיק בידיו את המפתחות לעסק) נעשתה בחוסר סמכות ומשיקולים זרים וחייב את הרב להעניק תעודה, אך הוא סירב.
בהמשך חייב בג"ץ את הרבנות הראשית לישראל להסמיך רב אחר שייתן הכשר לעסק.
ב-2010 נמנה הרב שיינין על חותמי מכתב הרבנים שאסרו על השכרת דירות לערבים.
אחיו, הרב נחום שיינין היה אב בית דין בתל אביב וכן דיין במינוי זמני בית הדין הרבני הגדול.
גיסו (אח אשתו) הרב ברוך שמעון סלומון רב ואב"ד פתח תקווה וראש ישיבת נחלת דוד.
הרב שיינין חיבר בשנת תשנ"ח את הספר "הדר יוסף" בנושאים שונים בש"ס, הכולל בין היתר התכתבות עם הרב יוסף שלום אלישיב בהלכות הנוגעות לפסולי חיתון.
ובו הסכמות מגדולי הדור, זצ"ל ושליט"א.
בשנת תשפ"ב יצא לאור חלק שני הדר יוסף, עניינים בש"ס.
יוסף שם טוב (ידוע גם בשם יוסף יעקב, 1922 – 1 באפריל 2007) היה נגן העוד של תזמורת קול ישראל בערבית, מגדולי נגני העוד בדורות האחרונים.
שם טוב נולד בבגדאד, ומאז גיל 12 ניגן בבתי קפה בעיר.
שם זכה לכינוי "יוסוף אל עוואד", יוסף נגן העוד, שלא עזב אותו עד יום מותו.
בבגרותו ליווה כמה מהנודעות שבזמרות עיראק, ביניהן סלימה מוראד ולילה חלמי.
עלה ארצה, עם אשתו ושני בניו, ב-1952. בראיון שנערך כמה שנים לפני מותו אמר כי העלייה הייתה "המכה הכי גדולה שקיבלתי.
בעיראק כולם היו מכירים אותי.
אחרי בואו לארץ ניגן תקופה קצרה, אבל אז ויתר על הנגינה, ומצא עבודה כאזרח עובד צה"ל.
בתחילת שנות ה-70, כאשר אהרון עזורי, נגד העוד של תזמורת קול ישראל בערבית, פרש לגמלאות, נבחר להחליף אותו.
שם טוב פרש לגמלאות כאשר התזמורת פורקה, בתחילת שנות ה-90.
היה ידוע בעיקר כנגן, אבל הוא גם כתב והלחין שירים וקטעים אינסטרומנטליים.
יוסף שכטר היה פילוסוף, רב, מוסמך לדיינות, תאולוג, הוגה דעות ומחנך ישראלי.
יוסף שכטר נולד בכפר קודרינץ (קודרינצה) שבגליציה המזרחית (על גבול פודוליה הרוסית), אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
גדל בבית חסידי למדני מובהק, וכבר בהיותו ילד נתפרסם בסביבתו כעילוי, הזוכר מסכתות שלמות בעל פה.
בהיותו נער החל ללמוד גרמנית ואת מקצועות הגימנסיה הגרמנית ופילוסופיה, וכן לכתוב על נושאים אקטואליים וללמד בסביבתו תנ"ך, תלמוד וספרות.
מלחמת העולם הראשונה והפוגרומים שאחריה הביאו על משפחתו ועליו נדודים רבים.
בתחילת שנות ה-20 לחייו הוא הגיע לווינה, שם פתח בפעילות מסועפת בתנאים כלכליים קשים.
שכטר הוסמך לדיינות על ידי הרב ירוחם פישל אראק אב"ד אוזיראן (Озеряни) ב-1926. לימד תלמוד ב"פדגוגיון העברי" בווינה מיסודו של ר' צבי פרץ חיות בשנים 1922–1938, וב-Bibel Rambam Institut בעיר בין 1935 ל-1938.
באותו הזמן, החל משנת 1925 הוא למד פילוסופיה ולוגיקה באוניברסיטת וינה במחיצתו של פרופ' מוריץ שליק, שהשפיע עליו עמוקות והפכוֹ לעוזרו הקרוב.
במסגרת פעילות זאת השתתף שכטר באופן קבוע בדיוני החוג הווינאי.
ב-1931 קיבל תואר דוקטור, על דיסרטציה אשר עסקה בניתוח ביקורתי של חיבור של ניקולאי הרטמן (Kritische Darstellung von N.
לאחר רצח שליק ב-1936, החליף שכטר לפרקים את פרידריך וייסמן בהוראת סמינרי פילוסופיה.
את ספרו Prolegomena zu einer kritischen Grammatik (גרמנית: "אקדמות לדקדוק ביקורתי"), שיצא לאור במסגרת סדרת הספרים "כתבים בהשקפת עולם מדעית" (הוצאת שפרינגר, בין פרסומי החוג הווינאי), כתב בהשפעת שליק, וייסמן ולודוויג ויטגנשטיין.
כבר בהיותו בווינה כתב מאמרים בעברית על לימודי היהדות, הפילוסופיה והלוגיקה.
חלקם נדפסו אז בכתבי-עת בארץ ישראל, כגון ב"מאזניים" (החל בכרך א' תרצ"ד) וב"גליונות" של יצחק למדן (החל בכרך ב', תרצ"ה).
בשנת תרצ"ד ראתה אור חוברת מפרי עטו – "מבוא קצר ללוגיסטיקה" – המחקר הראשון בלוגיקה בעברית המודרנית.
ההקדמה לחוברת זו נכתבה בידי פרופ' שמואל הוגו ברגמן, אשר ציין "גדולה היא זכותו של ד"ר יוסף שכטר שנתן לנו כאן תורת-ההגיון המתמטית כתובה בשפתנו.
הספר הזה הוא ספר מקורי שנכתב בעברית על ידי בעל מקצוע שהצטיין כבר על ידי מחקריו בנושא זה.
הופעתו היא בעיני תחנה חשובה בדרך אל יצירת ספרות מדעית עברית".
מאמר חשוב אחר שלו, חדשני וחלוצי כדרכו, היה "התלמוד מבחינת ההגיון הלשון", אשר נתפרסם ב"כנסת" תרצ"ט, ובו נעשה ניסיון לזווג את שני העולמות שבהם הצטיין שכטר: עולם התלמוד ועולם הלוגיקה.
במרץ 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה.
התפרצויות אנטישמיות ורדיפות נעשו למנת חלקם של היהודים, וחייהם נעשו לתלויים להם מנגד.
יוסף שכטר והוריו לא יצאו מכלל זה.
הנאצים תרו אחריו, והוא נאלץ להתחבא מפניהם במקלטים ארעיים.
בחודש יוני של אותה שנה עלה בידו לצאת מאוסטריה בדרך-לא-דרך.
הוא הגיע לנמל תל אביב בשלהי תקופת העלייה החמישית, בהותירו מאחריו את הוריו (הללו עלו לארץ מאוחר יותר) וכן כתבים רבים שאבדו.
חבריו, הסופרים העבריים (יצחק למדן, אשר ברש ואחרים), קיבלוהו בחמימות מרובה, ערכו לכבודו מסיבה ושילבוהו ביניהם.
כבר בשנת ת"ש נתמנה כחבר בוועדת השופטים לחלוקת פרס ביאליק לחוכמת ישראל של עיריית תל אביב.
בתפקיד זה שימש במשך שנים רבות מאז ועד שנות השישים.
נוסף על כך היה שכטר חבר הוועד המרכזי של אגודת הסופרים העבריים בישראל במשך פרקי זמן ממושכים.
את רעייתו נטע נשא לאישה בשנת תש"ג.
בשנים תשי"ז-תשי"ח היה חבר בוועדת השופטים לפרסי ישראל בחינוך.
משנת תשכ"א היה חבר במרכז הישראלי לקידום תרבות האדם במוסד ון-ליר, שבראשו עמד פרופ' אהרן קציר.
בשנת תשל"ג היה חבר בוועדת השופטים בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מדע.
בהמשך זכה בפרס רופין של עיריית חיפה.
בתחילת דרכו החינוכית לימד בפתח תקווה וכן ב"גימנסיה שלווה" בתל אביב.
בשנת הלימודים תש"א הוזמן שכטר על ידי ד"ר ארתור בירם ללמד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
עם מעברו לחיפה התמסר לעשייה חינוכית ולכתיבה בשטח החינוך והחינוך לערכים בכלל ובתחום החינוך ליהדות ולערכי היהדות בפרט.
במשך שנים אחדות שמש כמפקח במשרד החינוך.
בין השאר כיהן כמפקח הראשי על החינוך במחוז חיפה ובצפון, והיה חבר בוועדות שונות: בוועדה להכשרת מורים ליד המזכירות הפדגוגית, בוועדה לעריכת שאלונים בבחינות הבגרות בתנ"ך ועוד.
כמו כן השפיע השפעה רבה על עיצוב תוכניות הלימודים בתנ"ך, בתורה שבעל פה ובמבוא לפילוסופיה שנכתבו אז.
עם פרישתו מן הפיקוח, בתשי"ד, איחד שכטר את שני הסמינרים להכשרת מורים וגננות שהיו אז בחיפה – הסמינר של בית הספר הריאלי והסמינר של "זרם העובדים" – לסמינר אחד בהנהלתו, שנקרא, בהשראתו של שכטר, על שמו של א"ד גורדון.
שכטר קבע את דפוסי ההכשרה בסמינר ואת הדגשים הלימודיים והתוכניים, שאחד מהם היה לימוד התנ"ך והיהדות בדרכו המיוחדת, הבלתי-סקטוריאלית.
בו בזמן פתח שכטר במפעל מקביל ומכין – מכינות פדגוגיות.
היה זה בית-ספר תיכון, שהיה מיועד פורמלית להכשיר עתודה לסמינר אותו ניהל.
סגל המורים לבית הספר נבחר על-ידו.
כגרעין לסגל שימשו תלמידיו (מהם מאנשי הקבוצה שעלתה אחר-כך ליודפת).
הוא הקפיד על כך שלא פחות משליש התלמידים במוסד זה יהיו מעדות המזרח; באותן שנים הייתה אינטגרציה שכזאת תופעה חריגה וחלוצית במערכת חינוך התיכון.
לאחר כמה שנים העביר שכטר את בית-הספר לעיריית חיפה, וייחודו הראשוני לא נשתמר.
ד"ר שכטר פרש מהנהלת הסמינר לקראת שנת תש"ך, ובמשך כמה שנים אחר-כך המשיך ללמד בו.
לאחר עלייתו לארץ ישראל פרסם שכטר עשרות מאמרים בתחומי התנ"ך, האגדה וההגות.
אז גם נתפרסמו ספרים וחוברות אחדות משלו: מבחרים לתלמידים – מתוך בראשית רבה (עם יהושע גוטמן, תש"ב), מתוך המכילתא דרבי ישמעאל (תש"ד) ומתוך משנה תורה לרמב"ם (שלושה חלקים, החל בתש"ה) וכן "פרקי הלכה – בבא מציעא" (תש"ה).
כל הללו בהוצאת בית הספר הריאלי בחיפה.
בהוצאת "דביר" יצאו לאור אז שתי חוברות משלו: "משנה" (תש"ח) – מורה-דרך ללימוד המשנה (הספר העברי הראשון שראה אור במדינת ישראל לאחר הכרזת עצמאותה), ו"מבוא לאגדה" (תש"י) – מורה דרך להכרת האגדה על מאפיינה ותפיסת עולמה.
שנות החמישים וראשית שנות השישים היו עבור שכטר גם שנים של פעילות הגותית ספרותית ענפה.
בפרק זמן זה ראו אור ספרים וחוברות רבים: "ממדע לאמונה" (ספר מאמרים בסיסי וחשוב, שבו הותוו עיקרי גישתו במחשבה ובחינוך), מבחר מכתבי סרן קירקגור (הופיע במהדורה מחודשת בתשנ"א), "מבוא לתלמוד", "מבוא לסידור", "על הוראת האגדה", ספר האגדה לבתי הספר" (בשני כרכים), "פרקי חסידות", "משנתו של א.ד.
גורדון", "פרקי הדרכה בתנ"ך" (בספר זה, וכן במבוא לתנ"ך סיכם שכטר את גישתו האידאית המיוחדת בלימוד התנ"ך ובהוראתו), "שבילים בחינוך הדור" (התוויית דרכים מקוריות בחינוכו האידאי של דורנו), "העל אנושי באנושי" (מאמרים פילוסופיים) וכן "אוצר התלמוד" – "לקסיקון" ייחודי שבו נתבארו מושגים ומונחים מן התלמוד.
ד"ר יוסף שכטר עסק בכתיבתו במשך שנים רבות.
לאחר שפרש מן ההנהלה ומן ההוראה, התמסר שכטר לכתיבת מאמרים וספרים, תוך שהוא מתדיין בכתב ובעל-פה עם קוראיו ותלמידיו.
ספריו העיקריים שיצאו לאור מאז הם ספרי-מאמרים, שבהם הוא מפתח ומדגים את הגותו החינוכית והיהודית בדרכו שלו, תוך פקיחת עין בוחנת אל הדור הצעיר ומצבו הרוחני, ותוך הפנייתו אל נושאים ופרקי-עיון מן התרבות הכללית וממקורות היהדות (התנ"ך, האגדה והחסידות, שאותם הוא רואה כמרכזיים).
הספרים העיקריים שנתחברו בתקופה זו הם: "יהדות וחינוך בזמן הזה", פרקי עיון לנבוכי זמננו", בפרוזדור להשקפת עולם", שיחות על פרשת שבוע", דרכים בחינוך לערכים", בדרך האמונה", "עיונים במחשבת זמננו", "מסות שיחות ומכתבים" (א'-ו').
יוסף שכטר נפטר בחול המועד פסח תשנ"ד (1994) בחיפה, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב יודפת שייסדו תלמידיו .
הוא הותיר אחריו כ-500 כותרים (ספרים, חוברות ומאמרים).
על שמו רחובות הממוקמים בשכונת אחוזה בחיפה ובשכונת הדר גנים בפתח תקווה.
ההגות היהודית של יוסף שכטר
יוסף שכטר הושפע מעולמות ההלכה, האגדה והחסידות בהם צמח - אך בכתיבתו ניכרת גם נוכחות של הגות מערבית, תורות מהמזרח הרחוק והשפעות נוספות.
שכטר כתב ספרים, מסות ומאמרים על נושאים דוגמת חיים יהודיים בעידן המודרני, זהות יהודית וישראלית, סוגיות בתלמוד, חיי משפחה, חינוך, חיי קהילה ותפילה.
בכתיבתו הוא מציע לקוראים יהודיים תשתית ערכית כלל-אנושית לצד זהות יהודית.
במאמר "עיקריה של דת ישראל וחלקנו בהם", הוא מתאר את תפיסתו ביחס לשלושה עיקרי אמונה שיש להם מעמד נפרד ומכריע:
באמירה זו ביחס לעיקרי הדת, שכטר מתבסס על דברי חז"ל בנוגע למצוות שעליהן "יהרג ובל יעבור" (החלטת לוד ומקומות שחז"ל מעידים עליהם שהם מכריעים).
שכטר מציע את העיקרים הללו - לשומרי מצוות ולמי שאינם שומרי מצוות - כמכנה משותף.
את שבע מצוות בני נח הוא מציע כמסגרת מוסרית לאנושות כולה.
בהיותו מורה מן המניין בבית-הספר הריאלי בחיפה, החלו להימשך אחריו תלמידים, שדבריו החודרים על החינוך לערכים ועל ערכי היהדות מצאו מסילות ללבותיהם.
אותם תלמידים היו מצטרפים אליו לשיחות נוקבות בשעת ההפסקות ולאחר הלימודים, וכן בחוגים שנוצרו ביוזמתו וביוזמתם, בבית-הספר ובביתו אחר-הצהריים, ונסתיימו בשעות הלילה המאוחרות.
בפגישות אלה נתלבנו תדירות ערכי האדם והיהדות.
אותם תלמידים מעולים שהתגבשו סביב ד"ר שכטר בתחילת שנות החמישים החליטו להתעמק בתפיסות ובדרכים שקיבלו ממנו ולהופכן לאורח חיים.
הללו, שנתכנו על שמו בשם "שכטריסטים", התגייסו לנח"ל, עברו גלגולים שונים, עד שבשנת תש"ך (1960) עלו על הקרקע בלב הגליל המרכזי, ביודפת.
יודפת היה היישוב היהודי הראשון באותו חבל ארץ, והיווה דוגמה ומקור השראה ליישובים יהודיים שנוסדו שם בעקבותיו.
גם בשנים הבאות היה שכטר נפגש עם תלמידיו, בביתו וביודפת, והיה ממשיך לשוחח עמם ולפתח אותם הנושאים.
יודפת, כיום יישוב פורח, עבר שינויים מאז, אך אחדים מבין ראשוניו ומבין אלה שבאו בעקבותיהם המשיכו לקיים קשרים עם יוסף שכטר עד יומו האחרון.
אחרים פנו להשפעות מתנועת גורדייף.
שכטר היה כותב פורה: בישראל עסק בעיקר בשאלת קיום המחשבה הדתית בעולם המודרני ובנושאי החינוך היהודי בישראל; ככלל עסק בשפה, במשמעות ובאמונה בהקשר של מדע ודת.
סינטאכסיס [סינטקסיס], תל אביב: מצפה, תש"ד.
על ההכנה: דיאלוג, תל אביב: מ' ניומן, תש"ח.
ממדע לאמונה, תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תשי"ג.
משנתו של אהרן דוד גורדון, תל אביב: דביר, 1957.
אוצר התלמוד: ביאורי מונחים עניינים וכללים בתלמוד הבבלי [יצא במהדורות נוספות], תל אביב: דביר, תשכ"ג.
לימודי היהדות בחינוך העל יסודי, תל אביב: הוצאת תלמידי המחבר, תשכ"ג.
שבילים בחינוך הדור, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשכ"ג.
העל אנושי באנושי, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשכ"ג.
מסות ורשימות, ירושלים: קריית ספר, 1964.
דברים ששמעתי מאבי ז"ל, חיפה: חמו"ל, תשכ"ה.
הירהורים ושיחות על החינוך ליהדות בזמן הזה, חיפה: [חמו"ל], תשכ"ו.
יהדות וחינוך בזמן הזה, תל אביב: דביר, תשכ"ו.
פרקים בהגותו של ארנסט פורמן, [תל אביב?]: [חמו"ל], תשכ"ח.
פרקי עיון לנבוכי זמננו, תל אביב: דביר, תש"ל.
בפרוזדור להשקפת עולם, ירושלים–תל אביב: מ' ניומן, תשל"ב.
דרכים בחינוך לערכים, תל אביב: הוצאת יחדיו, בסיוע משרד החינוך והתרבות, תשל"ו-1975.
עיונים במחשבת זמננו, תל אביב: יחדיו, תשל"ז.
ארחות חיים : מעשים סמליים הנעשים באירועים עיקריים בחיים, יודפת תשל"ח.
חינוך לערכי היהדות, חיפה: בית המדרש למורים ולגננות על שם א"ד גורדון, תש"ם.
פרקים במחשבה ערכית, חיפה: [חמו"ל], תש"ם.
תורתו של הבעל-שם-טוב: לאנשים בעלי רקע חילוני, תל אביב: הוצאת אל"ף, [תש"ם 1980].
ארחות חיים של החסידות, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשמ"א-1980.
פרקים במחשבה דתית, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשמ"ב 1981.
בין אדם למקום, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשמ"ב-1982. [מהדורה ראשונה: יודפת, תשל"ט].
יסודות אידיאיים ומעשים סמליים, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשמ"ה-1984.
רוח ונפש: גשרים ליהדות פנימית, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשנ"ב-1992.
יוסף שנברגר (ח' בחשוון ה'תרע"ג, 19 באוקטובר 1912 – כ"ב בסיוון ה'תשמ"ב, 13 ביוני 1982) היה אדריכל ישראלי שהתמחה במיוחד בתכנון מוסדות ציבור, ישיבות, בתי חולים ובתי אבות.
תכנן ובנה בתי כנסת שונים בירושלים וביישובים שונים בארץ, בנה מקוואות ברחבי הארץ, תכנן את בית החולים "מעיני הישועה" בבני ברק, וכן תכנן יחד עם האדריכל דוד אנטול ברוצקוס את הקמפוס החדש של המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
שנברגר נולד בשנת 1912 בפרנקפורט-דמיין, גרמניה.
גמר לימודיו באדריכלות והנדסה בדרמשטאדט בשנת 1933 ועלה ארצה בשנת 1935. בתקופת המנדט עבד כאדריכל במ.ע.צ.
בשנות ה-40 תכנן את הפנימייה של ישיבת מקור חיים ופאסאג' תעשייתי בתל ארזה עבור פאג"י.
עם קום המדינה פעל כסגן מנהל המחלקה לפיתוח ירושלים בסוכנות היהודית, ומאז שנת 1950 עבד כאדריכל עצמאי בירושלים.
בהמשך היה חבר בוועדה לתכנון ובניה בעיריית ירושלים, והיה חבר בוועדת השיפוט של תחרות לעיצוב מבנה עיריית ירושלים בשנת 1963.
הוא שיקם מבני דת ברחבי ישראל, בהם את בית הכנסת העתיק בברעם ואת בית העלמין בצפת.
בשנת 1956 הוא זכה בתחרות לשיפוץ קבר רבי שמעון בר יוחאי במירון.
בשנות ה-60 שנברגר תכנן ישיבות רבות בהם את ישיבת טשעבין, מדרשית נעם, ישיבת גרודנא באשדוד וישיבת אופקים.
בנוסף הוא תכנן בתי כנסת, בהם את בתי הכנסת של קיבוץ לביא ושל קיבוץ שלוחות.
שנברגר עסק רבות בעקרונות שמאחורי תכנון בתי כנסת והתעניין גם בעיצוב ובאמנות של עתיקות.
הוא היה בחבר השופטים שבחר את המוצגים לתערוכה של אמנות שימושית באיטליה בשנת 1954. בסוף שנות ה-50 היו שותף לפרויקט של הקמת סבילים עבור האוכלוסייה הערבית.
לאחר מלחמת ששת הימים נשא באחריות התכנון של רחבת הכותל המערבי, אתר מערת המכפלה בחברון, ואתר קבר רחל.
את כל פעולותיו עשה על פי הוראת הרבנים ובהם מורה דרכו הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב מבריסק, הרב מטשיבין, הרב בצלאל ז'ולטי, והאדמו"ר מסלונים שלום נח ברזובסקי.
בעת שתכנן את היכל ישיבת גרודנא באשדוד הציע לבנות את היכל הישיבה בצורת מתומן כדי להתאים מבנה המכוון לירושלים לצורת המגרש, אולם הרב יוסף שלמה כהנמן נרתע מהתוכנית החדשנית.
שימש כגורם מפשר בבניית "כביש רמות", ושיקום העיר העתיקה ובאתרים נוספים, בהיותו איש-מקצוע המקובל על מוסדות השלטון ויהודי דתי האמון על הציבור החרדי.
בשנת תשל"ד חיבר ספר בשם "מקואות" המשלב ידע היסטורי, הלכתי וטכני בענייני המקואות, ומתאים לאדריכלים ולמורי הוראה.
החל משנת 1970 צירף אליו את עמיתו אדריכל טוביה קץ כשותף לעסק וכחבר לעבודה.
התגורר בסוף חייו ברובע היהודי בירושלים עד לפטירתו בשנת 1982. הובא למנוחות בחלקת הפרושים בהר הזיתים.
זכרו הונצח על ידי עיריית ירושלים בקריאת רחוב על שמו בשכונת רמות.
בתו רחל (ה'תש"ב – ה'תשע"ט) הייתה נשואה לרב ישראל גנס.
שמש גויס למוסד ביוזמתו כבר בהיותו בעיראק לאחר שיצר קשר עם יעקב נמרודי.
כינויו של שמש היה 'אבו יעקוב'.
במהלך שירותו הצליח שמש במסגרת "מבצע יהלום" לגייס את טייס המיג העיראקי מוניר רדפא.
הטייס ערק יחד עם מטוסו מדגם מיג 21PF לישראל ב-16 באוגוסט שנת 1966. מבצע זה תרם רבות לחיזוק העליונות של חיל האוויר הישראלי, והשפיע על היכולת של חיל האוויר במהלך מלחמת ששת הימים.
ב-30 בנובמבר 2008 קראה עיריית רמת השרון על שמו את כיכר המחנות באזור בסיסי המודיעין של גלילות, סמוך לגשר רחבעם זאבי.
יוסף שליסקי היה חזן בניו יורק, נחשב לאחד מגדולי החזנים בדורו.
שליסקי נולד באוסטרובצה, פולין לברוך.
בילדותו שר במקהלת בית הכנסת בעירו.
בגיל 7 נחטף (עם עוד מספר ילדים מן המקהלה) על ידי יהודים שהבטיחו להורי הילדים לשחררם כעבור מספר ימים.
למעשה הובלו הילדים תחילה ללונדון, ובהמשך הועברו לעיר טורונטו בקנדה, שם אולצו להופיע בפני קהל.
הם התגוררו בתנאים קשים מספר שנים, עד שיוסף חולץ על ידי תושב המקום שהתחזה לשוטר ו"עצר אותו" בעוון שוטטות.
בגיל 13 הגיע יוסף לקהילה היהודית בעיר, וביקש לערוך את טקס בר המצווה שלו.
הקהל התרשם מתפילתו, ואחד מן המתפללים פרס על הנער את חסותו, מימן את לימודיו, ואף נתן לו את בתו לאשה כשהגיע לגיל 17. כנער התגורר שליסקי בבית דודו, שהיגר לטורונטו, והחל לעבוד במפעל הטקסטיל "איטון" בעיר.
באחד מן הימים שמעה אותו אשת בעלי המפעל שר תוך כדי עבודתו, התרשמה משירתו, ומימנה את לימודיו בקונסרבטוריון המלכותי בטורונטו.
בשנת 1919 הופיע בארצות הברית בעיר ניו יורק, וזכה לביקורות נלהבות.
ב-1920 התמנה לחזן בבית הכנסת "סלומינר" בניו יורק, ובהמשך עבד במספר בתי כנסת, ערך מופעים וקונצרטים, הופיע בתוכניות רדיו, והקליט מספר קטעי חזנות בתקליטים.
כרבים מחזני דורו הוצע לשליסקי לשיר באופרה, הוא סירב.
אך הוא הקליט - ביידיש - שני קטעי אופרה.
שליסקי ניחן בקול טנור גבוה וגמישות קולית טובה.
הוא ידוע בעיקר בשל קטעי החזנות שביצע כגון "אנא בכח", "לעולם יהא אדם" ו"תכנת שבת".
רוב יצירותיו הולחנו על ידי המלחין מאיר פוזנר.
במהלך חייו הביא את הוריו להתגורר עמו בארצות הברית.
באביב 1934, בשיא הקריירה שלו, לאחר שסיים לשיר את הקטע "אנא בכח" הנאמר בליל שבת, קרס יוסף שליסקי ואיבד את הכרתו.
בבית החולים אובחן כסובל מאירוע מוחי.
יוסף שליסקי שכב בבית החולים למעלה מ-20 שנה כשהוא משותק בכל חלקי גופו, עד שנפטר ב-14 בפברואר 1955. הלווייתו הייתה מן הגדולות שידעה ניו יורק היהודית, והשתתפו בה למעלה ממאה אלף איש.
יוסף (יוסי) שילה (נולד ב-1 בפברואר 1949) הוא פרופסור אמריטוס ומופקד על הקתדרה לחקר הגנטיקה של הסרטן על שם דייוויד ואינז מאיירס במחלקה לגנטיקה של האדם ולרפואה חישובית בפקולטה ע"ש גריי למדעי הרפואה והבריאות של אוניברסיטת תל אביב.
יוסף שילה נולד בחיפה וגדל בשכונת נווה שאנן, שהייתה אז שכונת פועלים, ובה קנה את חינוכו הבסיסי.
הוריו עלו לארץ בשנות ה-20 והיו אנשי תנועת העבודה.
הוא קרוי על שם דודו, אחי אביו, שנפל במלחמת השחרור.
את שירותו הצבאי עשה ב"גלי צה"ל" ככתב ועורך תוכניות.
למד לתואר ראשון בביולוגיה בטכניון, ואת תוארי המוסמך והדוקטור בגנטיקה של האדם קיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטור סיים בשנת 1983 וכתב אותה בהדרכת פרופ' יחיאל בקר.
השתלם כעמית בתר-דוקטורי במחלקה לגנטיקה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בבוסטון, בקבוצת המחקר של פרופ' Samuel A.
Latt, ומאז 1985 הוא חבר סגל אוניברסיטת תל אביב.
ב-1995 מונה לפרופסור מן המניין, וב-2001 הופקד על הקתדרה ע"ש מאיירס לחקר הגנטיקה של הסרטן.
היה עמית מחקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מישיגן (1992–1993), עמית פוגארטי במכון הלאומי לחקר גנום האדם במכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית במרילנד (2005–2006), וחוקר אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק (2012–2013), במכון סלואן קטרינג לחקר הסרטן בניו יורק (2016) ובאוניברסיטת רוקפלר בניו יורק (2019).
ב-2025 היה חבר במועצת העיתונות והתקשורת.
יוסף שילה נשוי לפרופסור שושנה שילה מבית הספר למדעי הפסיכולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, והם הורים לשני ילדים.
1978 - הפרס ע"ש זהרה לביטוב על עבודת מוסמך מצטיינת, האוניברסיטה העברית בירושלים
1983 - הפרס ע"ש לאה וארתור פליקס על עבודת דוקטור מצטיינת, האוניברסיטה העברית בירושלים
1985 - מלגת יגאל אלון לקליטת חוקרים ישראלים מצטיינים באוניברסיטאות ישראל
1996 - פרס המחקר השנתי של המרכז לחקר הסרטן של אוניברסיטת תל אביב
1996 - פרס מייסדי חברת "טבע" (מדעי החיים)
2002 – חבר באיגוד האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO)
2003 – פרס על מפעל חיים מהאגודה הישראלית למאבק במחלה התורשתית A-T
2005 - עמית פוגרטי, מכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית (המכון הלאומי לחקר גנום האדם)
2005 – חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
2009 – פרס המחקר הבסיסי של אוניברסיטת תל אביב
2010 - חבר באקדמיה האירופית לחקר הסרטן
2011 - פרס קלואוז (Clowes) על הישג יוצא דופן בחקר הסרטן, מטעם האגודה האמריקנית לחקר הסרטן
2011 - פרס ישראל בתחום מדעי החיים
2015 - פרס אולאב ת'ון בתחום מדעי הרפואה (אוסלו, נורווגיה)
2023 - חבר בינלאומי באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים (National Academy of Sciences)
2025 - אות הוקרה על מפעל חיים, האגודה הישראלית לגנטיקה
2025 - אות הוקרה לבוגר מצטיין על הישגים יוצאי דופן במדעי החיים, הפקולטה לביולוגיה של הטכניון
2026 - חבר בינלאומי באקדמיה של האגודה האמריקאית לחקר הסרטן (AACR)
יוסף שילה עוסק מאז עבודת הדוקטור שלו ועד היום במחלה התורשתית חשוכת המרפא תסמונת אטקסיה טלנגיאקטזיה (המכונה בקיצור A-T).
המחלה הנדירה מופיעה באוכלוסיות שונות בעולם, ובישראל נמצאו חולים במחלה בעיקר בין יהודים יוצאי צפון אפריקה, ערבים, דרוזים ובדואים.
המחלה מאופיינת על ידי ניוון של המוחון (צרבלום), הגורם לנכות קשה, מכיוון שחלק זה של מערכת העצבים אחראי לתיאום מוטורי, מחלת ריאות כרונית, חסר חיסוני, נטיית-יתר לסרטן הזדקנות מואצת, אי-יציבות הגנום, המתבטאת בשברים בכרומוזומים, ורגישות קיצונית לקרינה מייננת, כגון קרינת X ולכימיקלים שונים הפוגעים בדנ"א.
זיהוי הגן הפגוע במחלה A-T
בשנים 1988–1995 התרכזה קבוצת המחקר של שילה באוניברסיטת תל אביב במשימה אחת ויחידה – זיהוי הגן הפגוע בחולי A-T.
זיהוי הגן בוצע בשיטת השיבוט האיתורי (positional cloning), שפותחה באותה עת וחייבה השקעת משאבים נרחבת ורכישת הטכנולוגיה לחקר הגנום, שעשתה אז את צעדיה הראשונים.
מאמץ זה הניב פרי ב-1995, והגן הפגוע במחלה זוהה על ידי הקבוצה וכונה (ataxia-telangiectasia mutated) ATM.
שיבושים (מוטציות) בגן זה גורמים למחלה A-T בכל אוכלוסיות האדם.
זיהוי הגן אפשר לראשונה אבחנה טרום-לידתית מדויקת של המחלה ופתח פתח להבנת הבסיס המולקולרי שלה.
הבנת תפקידיו החלבון ATM והקשר שלהם לתסמיני המחלה A-T
מאז גילוי הגן שוקדת הקבוצה על הבנת תפקידו של תוצר הגן – החלבון המקודד על ידו, המכונה אף הוא ATM.
קבוצתו של שילה וקבוצות אחרות הבהירו, כי חלבון זה הוא המפעיל והבקר הראשי של תגובת התא לנזק ייחודי, הנגרם למולקולת ה-DNA על ידי קרינה מייננת וכימיקלים שונים – שבר בשני גדילי ה-DNA (שבר דו-גדילי).
זהו נזק חמור וקטלני, שאם אינו נענה על ידי תגובה מתאימה של התא, הוא עלול להביא למות התא, או להפיכתו לתא סרטני.
החלבון ATM מפעיל רשת תגובות מסועפת לנזק זה, המאפשרת את תיקונו והחזרת חיי התא למסלולם התקין בתוך מספר שעות.
הוא עושה זאת על ידי גרימת שינוי כימי זעיר, המכונה זרחון, במספר רב של חלבונים בתא, המשמשים שחקני מפתח במגוון תהליכים.
שינוי זה גורם לשינוי בתפקודם או ביציבותם של חלבונים אלה, ועל ידי כך – לשינוי בתהליכים המבוקרים על ידם.
בדרך זו מצליח חלבון אחד – ATM להשפיע על מספר רב של תהליכים בתוך זמן קצר ביותר מעת גרימת השברים ב-DNA.
היעדרו של חלבון זה בחולי A-T מונע מתאי גופם להגיב תגובה ראויה לנזקים הנגרמים ל-DNA על ידי קרינה וכימיקלים שונים, וכן לנזקים הנגרמים על ידי תוצרי לוואי נורמליים של חילוף החומרים התאי.
לאחרונה, הבינה הקבוצה, כי ATM מסייע בזירוז תיקונם של סוגים רבים נוספים של נזקי דנ"א, ובכך הוא ממלא תפקיד מכריע בשמירת יציבות הגנום - נרחב אף יותר משחשבו בעבר.
הקבוצה ממשיכה לחקור את דרכי הפעלתו של החלבון ATM בעקבות גרימת נזקי DNA ואת התהליכים המבוקרים על ידו.
לאחרונה, מתמקדת הקבוצה בהבנת הסיבה לניוון העצבי במחלה A-T, וכן בהבנת ההזדקנות המואצת הקשורה לאי-יציבות הגנום ומחלת הריאות הכרונית של הלוקים במחלה.
לאחרונה, הראתה הקבוצה, כי בנשאים של מוטציות בגן ATM מהסוג הגורם ל-A-T חלה האצה קלה של תהליכי הזדקנות, והם בעלי סיכון מוגבר למחלת ריאות עקב עישון.
במקביל, חוקרת הקבוצה תהליך הזדקנות של תאים בתרבית המכונה cell senescence, את המנגנונים המולקולריים המובילים לתהליך זה, ואת הקשר בין אי-יציבות גנומית, נטיית-יתר לסרטן, הזדקנות מואצת והתחלואה הקשורה אליה באוכלוסייה הכללית.
הרב יוסף שֶמֶן (נקרא "שַמַן"; תימן, ה'תרנ"ח - ישראל, י"ב בניסן ה'תשכ"א) היה רב, דיין וסופר סת"ם.
הרב הראשון של המושב תעוז (בית סוסין) ורבה הראשי הספרדי הראשון של העיר הרצליה.
נולד בעיר צנעא בירת תימן לרבי שלום שמן.
בהיותו בן 7 נתייתם מאביו ועוד קודם לכן נפטר אחיו הגדול, בלא שהותיר אחריו בנים.
על פי ההלכה לא יכלה אשת אחיו להינשא, עד שאחיו ייבם אותה, לפיכך המתינה לו היבמה תוך כדי שהיא מסייעת לאמו בגידולו.
למד אצל רבה הראשי של יהדות תימן וראב"ד העיר צנעא, מארי יחיא יצחק הלוי שהיה בעצמו תלמיד של אביו הרב שלום שכיהן בראשות הישיבה הכללית בבית הכנסת בית צאלח.
עם השנים הפך לתלמידו המובהק.
לאחר כעשרים שנות נישואין נפטרה רעייתו הראשונה, לולווה לבית צאלח אלג'יילי מבלי להותיר אחריה צאצאים.
בשנת ה'תש"ד נשא את אשתו השנייה שמעה (שושנה) לבית אלנדאף, שילדה שלושה בנים ובת.
כאשר נעדר הרב יחיא יצחק הלוי היה הרב שמן ממלא את מקומו.
משרתו הרשמית הראשונה הייתה רבנות "כניס בית אַל'דְמַארִי" בצנעא.
לאחר חלוקת בתי הכנסת, מונה לרב קהילת "כניס בית אַל'רֵיעַאנִי".
לימד שיעורי תורה לפנות בוקר ובשעות הערב.
כאשר צר המקום בבית הכנסת הוא הורחב.
הרב יחיא יצחק הלוי צירפו לדון עמו בבית הדין.
רבה הראשי האחרון של תימן הרב עמרם קורח לא ערך גט, בטרם אישרו הרב שמן.
עסק למחייתו כשען, עבודה שלה הקדיש כשעה אחת ביום.
עקב מקרה הכרוך במקצועו זה נאסר בבית הסוהר חמישה עשר יום ונגזר עליו גזר דין מוות.
התקיימו עצרות תפילה למען הצלתו והוא ניצל לבסוף לאחר השתדלויות אצל האימאם.
שלח מכתבים אל מחוץ לתימן, ובהם ידיעות מהנעשה בה ובקשת תמיכה בעניי צנעא ותימן.
מכתבים אלו ופעילות זו הביאה לתמיכה כספית משמעותית.
היה גורם חשוב בעליית יהודי תימן לישראל.
פעל להברחת יתומים אל מחוץ לתימן, על מנת להצילם מחרב האסלאם, על אף שהדבר היה כרוך בסכנת נפשות.
התגורר כשנה במעברת תלפיות, שבה שימש כרב.
בחודש אב ה'תש"י נתמנה לרב המושב תעוז.
בה'תשי"ז מונה לרבה של הרצליה, עד לפטירתו.
נפטר בי"ב בניסן ה'תשכ"א והוא בן 63, ונטמן על פי צוואתו בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
בנו הרב אברהם שמן היה דיין בבית הדין הרבני ברחובות וכיום אב"ד באשדוד.
בנו הרב ציון הוא רב בית כנסת באשדוד.
בן נוסף, הרב שלום, הוא רב קהילת מבקשי תורה באשדוד.
יוסף שלזינגר (Joseph Schlessinger; נולד ב-26 במרץ 1945, בטופוסקו, קרואטיה) הוא פרופסור ישראלי-אמריקאי לביוכימיה וביופיזיקה.
שלזינגר הוא חלוץ בתחום המחקרי העוסק בהעברת אותות אל תוך תאי הגוף, ותרם רבות להתפתחותו המואצת של התחום ב-25 השנים האחרונות.
במחקריו חשף שלזינגר קוד חדש לפעילות הקולטנים המצויים על פני התא, ולזרימת המידע באמצעותם אל תוך התא, ובכך שינה את תפיסת המדע בכל הנוגע לנתיבי המידע אל פנים התא.
שלזינגר זכה בפרס דן דוד מאוניברסיטת תל אביב לשנת 2006 בקטגוריית "ריפוי סרטן", יחד עם פרופ' ג'ון מנדלסון.
משנת 2010 מנהל שלזינגר את המכון לביולוגיה של הסרטן באוניברסיטת ייל, ארצות הברית.
יוסף שלזינגר נולד בטופוסקו (Topusko) שביוגוסלביה (בתחומי קרואטיה של ימינו) בשנת 1945. אשתו הראשונה של אביו אימרה ובנם ניספו באושויץ.
בעלה הראשון של אימו רבקה נרצח על ידי האוסטאשה.
הוריו נפגשו במחנה עבודה והצטרפו לפרטיזנים.
עלה לישראל מיוגוסלביה בשנת 1948 יחד עם הוריו רבקה ואימרה שלזינגר ואחיו הצעיר דוד שלזינגר, לקריית עמל (לימים קריית טבעון), שם התחנך בין השנים 1959–1963 בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג.
במחזורו בבית הספר למדו גם פרופ' יעקב כתריאל ותת-ניצב (בגמלאות) ד"ר שמואל קראוס, תלמידיה של המורה לכימיה מלכה קולודני.
בצה"ל שירת כקצין הנדסה קרבית בחטיבת גולני בין השנים 1963–1965. לאחר מכן למד לתואר ראשון ושני בפקולטה לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים בהצטיינות.
למד לתואר שלישי ביופיזיקה במכון ויצמן למדע ברחובות.
את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת קורנל בניו יורק בשנים 1974–1976, והמשיך כעמית אורח במכון הלאומי לסרטן בארצות הברית.
חזר ומונה לחבר סגל במכון ויצמן.
באמצע שנות ה-80 יצא שלזינגר לשבתון ממכון ויצמן, ובחר לבלות את השנה בחברת הסטארט-אפ מלוי/רורר (Meloy/Rorer), שנרכשה ברבות הימים על ידי ענקית התרופות סנופי-אוונטיס.
הוא זימן שלושה חוקרים נוספים מהמכון – ד"ר פרנסואז בלו, ד"ר ריצ'רד כריס וד"ר דוד גבעול – להצטרף אליו, ובשנה זו פיתחו תרופה לסרטן.
כיום שלזינגר הוא פרופסור ויו"ר וראש המחלקה לפרמקולוגיה בבית-הספר לרפואה באוניברסיטת ייל, ניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית.
לשלזינגר שני בנים מנישואיו הראשונים, המתגוררים בישראל.
נשוי לעירית לקס, פרופסור לפרמקולוגיה בייל אף היא.
תחת הדרכתו של פרופ' שלזינגר פיתחה הקבוצה שני נוגדנים חד-שבטיים – מולקולות חלבון השייכות למערכת החיסון ונקשרות למולקולות על פני השטח של פולשים לגוף.
בינואר 1987 פגש שלזינגר את ד"ר אסתר הורביץ, והציע לה דוגמאות של הנוגדנים.
בעקבות הפגישה ביצעו פרופ' מיכאל סלע, ד"ר הורביץ וד"ר אסתר פירק ניסויים בנוגדנים במשך 14 חודשים, ובמהלכם גילו כי כאשר אחד הנוגדנים ניתן לצד טיפול כימותרפי, נוצר אפקט סינרגטי – כלומר, האפקט של הטיפול המשולב היה חזק מצירוף האפקטים של שני הטיפולים.
הפיתוח זה היווה את הבסיס לתרופה המובילה לסרטן – ארביטוקס.
סביב הבעלות על הפטנט התחולל מאבק משפטי בין מכון ויצמן לחברת התרופות אימקלון שהסתיים בניצחון מכון ויצמן.
מזכירתו הגישה תביעה כנגד אוניברסיטת ייל על הטרדה מינית מתמשכת מצידו, כיוון שלא פעלה להפסקת ההטרדות למרות תלונותיה החוזרות.
התביעה יושבה בפשרה אשר לא פורסמה.
1973 – פרס מיכאל לנדאו לעבודת דוקטורט.
1995 – פרס אנטוני לאקאסנייה.
1999 – אות השירות המצוין, מועצת מיאמי לביוטכנולוגיה.
2000 – נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים.
2001 – נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
2002 – ד"ר לשם כבוד לפילוסופיה, אוניברסיטת חיפה.
2004 – נבחר כחבר האקדמיה האירופית למדעים.
2005 – נבחר למכון לרפואה של האקדמיות הלאומיות.
2006 – נבחר כחבר חוץ לאקדמיה הרוסית למדעים.
2006 – פרס דן דוד בקטגוריית "ריפוי סרטן" (יחד עם ג.
2008 – נבחר כחבר חוץ באקדמיה הקרואטית למדעים.
2009 – מדליית מסדר דניקה הוואטסקה (Danica Hrvatska Order), רפובליקת קרואטיה.
בספטמבר 2003 דורג על ידי העיתון The Gurdian כמספר 14 ברשימת "ענקי המדע".
הרב יוסף שיינברגר (1919 – 31 בינואר 2007, י"ב בשבט ה'תשס"ז) היה סופר ועסקן חרדי, שימש כמזכיר העדה החרדית.
בימי בחרותו החל לפרסם מאמרים בכתב העת "קול ישראל".
הוא נישא לאלטא ציפורה רחל לאה בת צבי בלוי (נפטרה כ"ג בשבט ה'תשס"א), אחיהם של משה בלוי ועמרם בלוי.
לימים, כאשר התפלגו "אגודת ישראל" והעדה החרדית, המשיך שיינברגר את פעילותו בעדה החרדית, כתלמידו של הרב יוסף צבי דושינסקי.
הוא פרסם מאמרים מדי שבוע בכתב העת העדה ושימש כעורך העיתון.
בסוף ימיו שהה רבות בארצות הברית.
הביא למינויים של אישים בעדה החרדית כמו רבי יצחק יעקב וייס.
נפטר בי"ב בשבט ה'תשס"ז, ונטמן בהר הזיתים בירושלים.
בנו הוא הרב משה שיינברגר, רב בקהילת "מתמידים" בביתר עילית ומחבר הספרים "עליות משה".
שניים מחתניו היו הסופרים מנחם מנדל גרליץ ומנחם מנדל משי זהב.
נכדו היה יהודה משי זהב.
מלבד מאות מאמרים ב"קול ישראל" וב"העדה", פרסם שיינברגר גם ספרים ובהם:
עמוד אש - תולדות חייו של הרב יהושע לייב דיסקין
עולמות שחרבו - סיפורים מקורות חייו של האדמו"ר יואל טייטלבוים מסאטמר
גנזי יוסף - ערכים תורניים
גבורות רמח"ל - על מסכת אבות
רבי יוסף שיינברגר, 'ארז שנגדע' - הספד על הרב אברהם יוחנן בלומנטל, בתוך: האיש על העדה: עדות ביהוסף שמו, (ירושלים תש"ע, עמ' שיז-שיט).
יוסף שניידר (26 במאי 1927 – 25 ביוני 2006) היה אסיר ציון מראשוני הפעילים הציונים במאבק נגד השלטונות הסובייטים למען זכויות יהדות ברית המועצות לעלות לישראל ולקיים מורשת עברית ויהודית.
יוסף שניידר נולד בריגה ב-27 במאי 1927. ב-1933 החל ללמוד בבית הספר היהודי בריגה אך נאלץ להפסיק את לימודיו עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
ב-1941, עם תחילת האקציות שהובילו לרצח רוב יהדות לטביה בידי הנאצים ועוזריהם, ניצלו הוא, אמו וכמה מבני משפחתו הקרובים כשהצליחו לברוח מריגה מזרחה להרי האורל שבברית המועצות.
אביו, אלכסנדר שניידר, נשאר בריגה כדי להילחם בנאצים אך כמעט כל שארית משפחתו וקרוביו נספו בשואה.
עם חזרתו לריגה, נשבע שניידר להקדיש את חייו לפעילות ציונית ולפעול על מנת שכל יהודי יידע להגן על עצמו.
ב-1944 התגייס שניידר לצבא האדום ושירת בדוויזיית לטביה שבה היה אחוז גבוה של יהודים.
סטלין פירק את הדיוויזיה בין גדודי הצבא האדום מפני שחשש שתהפוך ליסוד לצבא לאומי לטבי.
שניידר נשלח לבית ספר לקציני שריון בסוורדלובסקי שבהרי אוראל.
כשסיים את בית הספר לשריון ביקש לשרת בלטביה קרוב לאימו שנותרה ערירית לאחר שכל בני משפחתה נרצחו - אך מפקדיו הפנו אותו לשרת בסחאלין, אי מרוחק ליד יפן.
שניידר סירב לשרת שם ונענש בהורדה בדרגה ונשלח לשנתיים לגדוד מיוחד של אנשי צבא ש"סרחו" ועסקו בבניית שדה תעופה.
ב-1951 בתום שירותו בצבא האדום ועד לשנת 1955 התאמן שניידר בירי ובצליפה וסיים את בית הספר הגבוה של לטביה למאמני קליעה.
ב-1954 שבר שניידר את שיא העולם בקליעה למטרה ברובה ונבחר לכהן כנשיא התאחדות הקלעים של לטביה.
בריגה ארגן שניידר קבוצה שמנתה כ-70 איש שמטרתה הייתה לקיים ולשמר את התרבות האידית והעברית ולהילחם בפאשיזם.
שם הארגון היה "נקמה" וסמלו מגן דוד כחול לבן.
בשנים הללו הידק את הקשר עם שגרירות ישראל במוסקבה וקיבל מהם חומר ספרותי ציוני שאותו הפיץ בין חברי המחתרת היהודית שהקים.
קבוצה זו הוקמה כמועדון קליעה ששימש סיפור כיסוי לפעילותו של יוסף.
מעדות מאוחרת של שניידר עולה כי הוא גם הצליח להעמיד בחלון ביתו תמונה של חיים ויצמן כאשר עברה לידו תהלוכה של הצבא האדום.
ההסבר הפשוט לכך שהאירוע עבר בשקט היה הדמיון בין ויצמן לולדימיר איליץ' לנין.
ב- 1957 נאסר שניידר על ידי הק.ג.ב בלטביה והואשם בקיום קשר עם שגרירות ישראל, בקבלת חומר ציוני ובהפצתו, בהחזקת נשק ותחמושת באורח לא חוקי (למרות שהיה נשיא התאחדות הקלעים של לטביה), בקיום קשר עם קול ציון לגולה ובבגידה במדינה.
כמו כן הואשם בתכנון התנקשות בנשיא מצרים דאז גמאל עבד אל נאצר בביקורו במוסקבה ובתכנון חטיפת אונייה בשם מולוטוב על מנת לברוח מגבולות ברית המועצות.
ב-22 באפריל 1957 קיבל שניידר בדואר חבילה עם חליפת מדי משטרת ישראל מקרוב משפחתו - פקד נפתלי גריבוב - שהיה מנצח תזמורת משטרת ישראל.
ב-23 באפריל עמד שניידר מול המראה בביתו ומדד את המדים כשנשמעה דפיקה בדלת "מהוועד".
שניידר חשב שאלו אנשי הוועד מהתאחדות הקליעה שבראשה עמד, אך באותו רגע פרצו פנימה שבעה אנשי ק.ג.ב.
לאחר חיפוש מצאו בביתו קטעי טקסט משידורי "קול ציון לגולה".
בחיפוש נוסף בסטודיו לצילום של שניידר, שהיה ממוקם במרכז ריגה, מצאו את עיתון "במחנה" ובשערו תמונה של שלל צה"ל ממבצע סיני - טנק סובייטי.
החקירות באגף המבצעים של הק.ג.ב.
החלו ונוהלו בידי יהודי כששניידר עדיין לבוש במדי משטרת ישראל.
ראש צוות החקירה הטיח בשניידר: "אתה צריך להתבייש שאתה אומר דברי שקר בעודך לובש את מדי צבא ישראל".
בתום יומיים רצופים של חקירות הורד שניידר למרתפי הק.ג.ב.
- בית הסוהר של שירותי הביון הסובייטים.
כעבור שישה חודשים של חקירות ועינויים הובא שניידר לבית המשפט העליון של לטביה כשבאולם ישבו הוריו ורעייתו הראשונה לודה.
השופט הורה להוציא את בני משפחתו ולקיים את המשפט בדלתיים סגורות.
עורך דינו של שניידר היה גם כן יהודי ואיש ק.ג.ב.
במהלך המשפט, ביקש שניידר להחליפו לאחר שדיבר בגנות ישראל אך השופט התריע כי הפרקליט עושה עבודתו נאמנה.
גזר דינו של שניידר - ארבע שנות מאסר במורדוביה עם עבודות פרך.
ההאשמות העיקריות היו החזקת נשק ותחמושת בלתי לגאליים והחזקת חומר תעמולה ציוני.
ארבע שנים היה אסור שניידר במורדוביה וגם שם עסק בפעילות ציונית ובתיעוד שאר האסירים היהודים במחנה.
ב-1961 השתחרר שניידר ומיד חזר לעסוק בפעילות מחתרתית וחידש את קשריו עם השגרירות הישראלית במוסקבה.
למרות האיסור החל עליו לצאת מריגה בהיותו אסיר פוליטי לשעבר הסתכן שניידר ונסע ברחבי ברית המועצות כדי לתעד במצלמתו בתי קברות יהודיים בלטביה, קישינב, אודסה, מוסקבה, ומינסק.
בתי קברות אלו חוללו על ידי הרוסים לאחר מלחמת ששת הימים ושניידר חזר כדי לצלם את הנזק שנגרם למצבות היהודים - את התשלילים הצליח להבריח לישראל.