tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1985 הוענק לוייל פרס ידיד ירושלים מטעם יריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
בשנת 2015 זכה וייל בפרס בוני ציון מטעם עמותת נפש בנפש בתחום תרבות, ספרות ואומנות בשל תרומתו לחיים התרבותיים והספרותיים בישראל.
אשר כהן הוא נשיאה לשעבר של האוניברסיטה העברית.
כהן הוא פרופסור מן המניין בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקרו עוסק בפסיכולוגיה קוגניטיבית בכלל, ובקשב בפרט.
כהן גדל בשכונת שמואל הנביא בירושלים במשפחה חרדית כאחד משבעה ילדים, מצד אביו הוא צאצא למשפחת ליפקין שגרה בחברון ובירושלים, אמו היא ילידת מאה שערים.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הקשר.
הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית (1979) ותואר שני בפסיכולוגיה באותה אוניברסיטה (1983).
הדוקטורט שלו הוא בפסיכולוגיה מאוניברסיטת אורגון (1987).
לאחר שנתיים כפוסט-דוקטורט באוניברסיטת אורגון הוא מונה למרצה בכיר לפסיכולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה ושימש בתפקיד זה בשנים 1989–1993. בשנת 1992 מונה למרצה בכיר במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1999 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2005 לפרופסור מן המניין.
כהן כיהן כראש החוג לפסיכולוגיה בשנים 2008–2012 ושימש כיושב ראש ארגון הסגל האקדמי הבכיר של האוניברסיטה.
בשנת 2012 מונה לתפקיד רקטור האוניברסיטה.
ב-1 בספטמבר 2017 החל לכהן כנשיאה ה-14 של האוניברסיטה העברית.
ב-15 ביולי 2020 נבחר כהן לשמש כיו"ר ועד ראשי האוניברסיטאות.
בעקבות התפטרות פרופ' רון רובין מהתפקיד.
באפריל 2025 סיים את כהונתו כנשיא והוחלף על ידי פרופסור תמיר שפר.
מחקרו עוסק במספר תחומים בפסיכולוגיה קוגניטיבית ובהם: קשב, ביצוע מטלות, תפיסה-פעולה ולמידה אימפליציטית ובקשרים שבין מערכת התפיסה האנושית למנגנוני התגובה של האדם, במצבים בהם נדרשת תגובה מוטורית מהירה במיוחד.
פרופ' כהן פיתח מודל תאורטי המנבא בהצלחה באילו מצבים ביצוע שתי מטלות במקביל כרוך בירידת יכולת ובאילו לא.
כהן נשוי לגבריאלה, נגנית אבוב גרמנייה ומורה בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה שהכיר בארץ.
אשר לאופר הוא פרופסור חבר בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים, מנהל את המעבדה הפונטית של החוג וחבר בוועד המנהל של IPA (האגודה הבינלאומית לפונטיקה).
בשנים 1961–1964 למד אשר לאופר לתואר ראשון בחוגים ללשון העברית ולתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנים 1964–1965 השלים תעודת הוראה בעברית ובתלמוד.
בשנים 1965–1967 למד לתואר שני בלשון העברית באוניברסיטה העברית.
בשנים 1969–1972 נשלח על ידי האוניברסיטה העברית ללונדון כדי להשתלם בפונטיקה.
בשנת 1972 קיבל תעודה בפונטיקה כללית מטעם IPA, ובשנת 1972 השלים את עבודת הדוקטור שלו בפונטיקה ובלשנות ביוניברסיטי-קולג'.
משנת 1972 הוא מרצה בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית וכן מנהל את המעבדה הפונטית של החוג.
משנת 1999 הוא חבר בוועד המנהל של IPA וכן סגן נשיא של ISPhS.
בשנים 2000–2003 היה חבר (בשנים 2002–2003 מנהל) בצוות של עובדים ממכון לב במיזם להפיכת טקסט עברי לא מנוקד לדיבור מלאכותי (TTS).
משנת 2004 הוא יועץ אקדמי וחבר בצוות של מיזם "מבטא צברי", שמטרתו לשפר את ההגייה העברית באמצעות המרשתת.
תחומי התמחותו הם פונטיקה ופונולוגיה בכלל ושל השפה העברית לדורותיה ולתפוצותיה בפרט.
לאופר עוסק בשלושת היבטיה של הפונטיקה: החיתוכי, האקוסטי והתפיסתי.
בתחום הפונטיקה החיתוכית חקר בין השאר את ההגאים הלועיים והנחציים בעברית ובערבית.
עוסק גם בתופעות על-מקטעיות, כמו טעם והנגנה, וכן בדיבור מלאכותי בעזרת מחשב.
תרגילים ברישום פונטי, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ה.
"מבוא לפונטיקה אקוסטית", יחידה 5 בקורס "תורת ההגה של העברית החדשה", האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ד.
"תיאור אקוסטי של הגאים", יחידות 6–7 בקורס "תורת ההגה של העברית החדשה", האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ה.
"מחקרים בפונטיקה", דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך שביעי, חוברת 3, תשמ"ו.
"תרגילים בהנגנה של עברית מדוברת", האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ז2.
"הנגנה", פרסומי המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ז.
"פונטיקה ופונולוגיה", יחידות 4–5 בקורס "מבוא לבלשנות", האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ב.
"פרקים בפונטיקה וברישום פונטי", מאגנס – האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ט.
אשר וקנין (נולד ב-28 ביוני 1966) הוא קצין בדימוס בדרגת גונדר, אשר כיהן כסגן נציבת בתי הסוהר.
מ-1 בינואר 2019 שימש כממלא מקום נציב בתי הסוהר עד ל-1 בינואר 2021.
וקנין כיהן כסגן נציבת בתי הסוהר בעת כהונתה של הנציבה עפרה קלינגר, קודם לכן כראש אגף האסיר בשב"ס, וכמפקד מחוז צפון של שירות בתי הסוהר.
שימש כממלא מקום נציב בתי הסוהר במשך שנתיים, בהם עמד בראש הארגון.
וקנין נולד במועצה המקומית חצור הגלילית, החל את דרכו בחיל המשטרה הצבאית בצה"ל, התקדם בשירותו עד לפיקוד על כלא 6 וכמפקד בית הספר של המשטרה הצבאית.
ב-2006, לאחר שחרורו מצה"ל, התגייס לשירות בתי הסוהר, והתקדם עד לתפקיד סגן מפקד כלא מגידו, מפקד כלא עופר, וסגן מפקד קורס בתי הסוהר.
הוא היה ראש מנהל ההדרכה הראשון בשב"ס, מפקד מחוז צפון של שירות בתי הסוהר, וראש אגף האסיר.
בסוף שנת 2016, בעקבות יציאת נציבת שב"ס עפרה קלינגר לחופשת מחלה ממושכת, מינה אותו השר לביטחון פנים, גלעד ארדן, למחליפה הזמני.
הוא כיהן בתפקיד זה עד אשר חזרה לעבודתה באפריל 2017.
וקנין נחשב לקצין מוערך ורב ניסיון, אשר בין השאר סייע לסיים את שביתת הרעב של האסירים הביטחוניים במאי 2017, שהנהיג מרואן ברגותי.
וקנין הורה לפרסם סרטונים אשר צולמו בתאו של ברגותי, בהם נצפה אוכל טורטית, ובכך מפר את שביתת הרעב.
בדצמבר 2018, כאשר סיימה קלינגר את כהונתה, סומן וקנין כמועמד המוביל לתפקיד הנציב.
לאחר שהשר ארדן בחר להתמקד תחילה בהשלמת ההליך למינוי מפכ"ל למשטרת ישראל ולאור פיזור הכנסת העשרים לצורך הבחירות לכנסת מונה וקנין לממלא מקום הנציב.
בינואר 2021 סיים את תפקידו בשב"ס, בהם כיהן בשנתיים האחרונות לשירותו כממלא מקום נציב שב"ס, ועמד בראש הארגון, ובכך סיים 35 שנות שירות במערכת הביטחון.
וקנין בעל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וגאוגרפיה ותואר שני במדע המדינה עם התמחות בביטחון לאומי, שניהם מאוניברסיטת חיפה.
וקנין הוא בוגר מכון גשר למנהיגות גשר, נשוי ואב לארבעה, מתגורר ביישוב טל-אל.
נולד למשפחה חסידית בנובידבור, ליד וורשה, פולין.
נישא בגיל 15 ובגיל 17 כבר יצא עם אשתו לאנגליה, כדי שאחיו הבכור ישוחרר מחובת השרות בצבא כבן יחיד.
לאחר שנה היגר לארצות הברית והתיישב בשיקגו.
לאחר שנתיים עבר לסינסינטי ופתח בית מסחר מצליח לבגדים.
ב-1878 מכר בלום את עסקו ועלה ארצה עם משפחתו וחמשת ילדיו ממניעים דתיים.
בירושלים התחבר למייסדי פתח-תקוה אשר היו במהלך קניית החלק השני של אדמות פתח תקווה, הצטרף אליהם בקניה והקים שם בית חימר.
ביתו התמוטט בגשמים ובעקבות קשיי הקדחת עבר לירושלים והתיישב במאה שערים.
לאחר מכן יצא בשליחות מייסדי פתח-תקוה אל הברון רוטשילד ועשירי אירופה כדי לגייס כספים עבור תושבי פתח תקווה לחידוש היישוב.
שליחותו נכזבה ולכן עבר שוב לארצות הברית.
לאחר שנתיים רצה להביא אליו גם את אשתו וילדיו, אז השיאה אשתו את בתם חיה שרה בת ה-14 לאהרון לייב מכנס, אבי משפחת מכנס וממייסדי פתח תקווה.
כאשר חזר ארצה לירושלים, אשתו נפטרה ואז נישא שוב לרחל לבית לוינזון.
גילה כי בינתיים נחלתו בפתח תקווה נגזלה.
שוב חזר לארצות הברית כדי לחסוך כסף למאבק משפטי והשבת אדמתו, אך שם תקוותיו לחזור לארץ ישראל נכזבו, והוא נפטר בשיקגו ביום ט' בניסן תרפ"ה.
הרב אשר יעקב וסטהיים (וועסטהיים.
באנגלית: Osher Westheim ה'תש"ט, 1948 - ט' בניסן ה'תש"ף, 3 באפריל 2020) היה רב בריטי, דיין בבית הדין במנצ'סטר, ראש ישיבת "עזרת תורה" בעיר וראש גוף הכשרות "בד"ץ איגוד רבנים מנשתסר" (BIR).
נולד ב-17 באוגוסט 1948 בגייטסהד לאהרן ואסתר וסטהיים.
למד בישיבת גייטסהד, בישיבת באר יעקב ובכולל של הרב יצחק יעקב וייס במנצ'סטר, והיה לתלמידו המובהק.
למד גם מהרב שמואל הלוי ואזנר.
נסמך לרבנות בידי הרב וייס והרב חנוך דב פאדווא.
כמו כן, היה מקורב לאדמו"ר מביאלה, רבי יחיאל יהושע רבינוביץ ולבנו רבי בן-ציון רבינוביץ.
בשנת 1976 (ה'תשל"ו) התמנה לדיין בבית הדין במנצ'סטר, והוצב במערכת הכשרות של בית הדין.
בשנת 2004 פרש ממערכת הכשרות וייסד את "בד"ץ איגוד הרבנים מנשסתר", גוף שבמסגרתו המשיך להעניק כשרות למוצרים רבים, וזכה למוניטין בינלאומי בתחום הכשרות.
בייחוד, התפרסם כמומחה לכשרות בתעשיית הממתקים.
מותג הכשרות שלו נחשב על ידי מומחי כשרות בעולם ובישראל ועל ידי הרבנות הראשית לישראל.
בשנת 1995 (ה'תשנ"ה) הקים במנצ'סטר את ישיבת "עזרת תורה" לבחורים שנפלטו ממסגרות ישיבתיות אחרות, ועמד בראשה למספר שנים.
במשך שנים רבות כיהן כרב בית הכנסת "צעירי אגודת ישראל" בפרבר סלפורד.
בפברואר 2020, במהלך התפרצות נגיף הקורונה בממלכה המאוחדת, נדבק הרב וסטהיים בנגיף.
לאחר מספר שבועות, ב-3 באפריל, ט' בניסן ה'תש"ף, נפטר.
לאחר פטירתו, ממשיך חתנו הרב שלום לנדא לנהל את מערכת הכשרות
וינר נולד בחיפה ולמד במערכת החינוך הממלכתי-דתי בעיר ובישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
אחרי השירות בצה"ל למד כלכלה ב והשתקע בעיר.
בשנים 1975–1978 ניהל את אגף האכלוס במשרד הבינוי והשיכון ובשנת 1979 מונה על ידי השר דוד לוי למנכ"ל המשרד, תפקיד בו שימש במשך שש שנים.
בעת כניסתו לתפקיד, בסוף שנות ה-70, ניצב ענף הבנייה בפני מחסור חמור בדירות וידע עליית מחירים מואצת עקב עלייה בביקוש לדירות.
כדי לבלום את התופעה עבר המשרד כבר ב-1979 משיטת הבנייה הישירה למימון מלא לבנייה באמצעות חברות ובסיוע חלקי של המדינה.
המשרד ראה אז את תפקידו בוויסות הענף, והמטרה – איזון טוב יותר בין ההיצע לביקוש – הושגה.
בתוך כך זכה הפרט ליתרון ברור – לא עוד קביעות שרירותיות של הממסד בנוגע לסוג פתרון הדיור ומיקומו, אלא העברת הבחירה לידיו שלו.
בתקופת כהונתו של וינר הוקמו יישובים, שכונות וערים והושם דגש על שיפור התשתיות בערי הפיתוח ועל שיקום שכונות פיזי וחברתי כדי לצמצם פערים.
ירושלים וסביבותיה זכו לתשומת-לב מיוחדת - בבירה הוקמה שכונת פסגת זאב, וסמוך לעיר היישוב גבעת זאב, וכן חוזקו גושי ההתיישבות ביהודה ושומרון (גוש אדומים, גוש עציון וגוש אריאל).
וינר זכה לתעודות הערכה רבות על תרומתו לבניית שכונות ויישובים, ובמעלה אדומים, שלימים הייתה לעיר, אף הוקם פארק על שמו – פארק אשר וינר.
בירושלים הונצח שמו בשדרות אשר וינר המחברות את דרך חברון עם שכונת ארמון הנציב.
בשנים 1986–1987 עמד וינר בראש משלחת הסוכנות היהודית בלונדון והופקד על השליחים ברחבי בריטניה כולה.
בתפקידו הציבורי האחרון, שב לתחום הבנייה כיו"ר חברת שיכון ופיתוח (1990–1994), כשעוד הייתה חברה ממשלתית; בתקופת כהונתו עברה החברה הפרטה ונמכרה לחברת אזורים.
אשר וינר היה נשוי לנטע לבית שיף ולהם שלושה ילדים.
אשר יצר אור הוא פיוט של רבי אפרים מרגנסבורג מסוג "מאורה", כלומר מיועד להיאמר בברכת יוצר המאורות לפני החתימה.
הפיוט נתקבל במנהג אשכנז המזרחי לשבת שנייה של חנוכה וכן לשבת פרשת בהעלתך.
הפיוט עוסק בהדלקת המנורה, ומדגיש את הפליאה על כך שבורא העולם, שברא את מקורות האור, ואיננו זקוק לאורה של המנורה, מצווה להדליק עבורו נרות.
הפייטן רואה בציווי על הדלקת המנורה ביטוי לאהבת ה' כלפי עם ישראל.
הפיוט נכתב במבנה הפיוט שני זיתים נכרתים של ר' שלמה אבן גבירול, שנאמר בשבת ראשונה של חנוכה.
בכל שורה שתי הצלעיות הראשונות מתחרזות זו בזו, ואילו הצלעית האחרונה חורזת בחרוז משותף לכל השורות באותו הבית.
השורה האחרונה בכל הבתים לא חורזת בחרוז של אותו הבית, אלא כוללת שיבוץ מפסוק ומסתיימת בשם ה', ובכך היא יוצרת אפיפורה עם הרפרן שאחריה - "ומי יאיר, לך מאיר, ואתה נרי ה'".
הבית הראשון הוא במבנה שונה - קצר יותר, וכל השורות בו חורזות בחרוז של סופי הבתים.
בראשי השורות יש אקרוסטיכון אלפביתי, ולאחריו חתום שם המחבר - "אפרים ברבי יצחק".
הפיוט שקול באופן קרוב למשקל יתדות ותנועות: כל בית (שורה) מורכב מארבע יחידות של יתד ושתי תנועות, אך שוואים וחטפים נוספים בתוך היחידות הללו אינם נספרים.
הרב אשר לב (גם: אשר לב ולרשטיין, נולד ב-1754 במינסק; נפטר ב-23 ביולי 1837 בקרלסרוהה) היה רב ראשי בדוכסות הגדולה באדן, ובנו של רבי אריה ליב גינצבורג (בעל "שאגת אריה").
למד אצל הרב מאיר זייא במיץ.
בשנת 1783, לאחר שנסמך לרבנות, התקבל לכהן ברבנות העיר נידרוורן שליד שוויינפורט, שם נשא לאישה את גיטל, בתו של "יהודי החצר" שמואל וולף.
הוא ירש את חמיו כרב הראשי של מדינת וירצבורג.
כעבור שנתיים עבר לוולרשטיין בבוואריה והתקבל שם כרב המדינה.
בשנת 1809 נקרא לכהן כרב המדינה בקרלסרוהה.
הוא דחה הצעות דומות שקיבל ממץ ומפריז.
בנוסף לידע הרב שלו בתלמוד, הוא היה בקיא גם בספרות גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
כ-200 תלמידים למדו בישיבתו בקרלסרוהה, ביניהם יעקב אטלינגר.
תלמידים בולטים נוספים כללו את אברהם י.
אדלר (וורמס), יעקב אוירבך, משה בלוך, ליב בודנהיימר , ליב אטלינגר, אייזיק פרידברג, יעקב לוונשטיין, משה פראגר , יהודה ליב שוט , אליאס ובנימין ווילשטטר, ובנו אברהם , שנולד לו מנישואיו לגיטל.
כשחלה והתעוור, הצטרף אליו המועמד לרבנות קרלסרוהה אליאס ווילשטטר כעוזר ב-1827.
רובם של כתביו הרבים לא שרדו, למשל שו"ת קול שחל.
בנישואיו השניים נישא לשרה וורמס מסארלואי, אלמנתו של הרב הראשי של מיינץ שמואל וולף לוי (1751–1813).
הרב לב קבור בבית הקברות היהודי ב-Kriegsstrasse בקרלסרוהה.
אשר לב: נאום, שהטיף ב-31 בדצמבר 1818 בטקס הלוויה של הדוכס הגדול קרל: בבית הכנסת בקרלסרוהה על ידי הדוכס הגדול.
אשר זליג ויצמן (1873 – 1943) היה פעיל ציוני בפולין ובארץ ישראל, עורך השבועון הציוני בפולנית "גלוס ז'ידובסקי".
מנהל הסוכנות הארץ-ישראלית של חברת הביטוח "פניקס".
מראשי התאחדות הציונים הכלליים בארץ ישראל.
נולד בווישוגרוד שבפולין, בנו של שמואל ויצמן.
קיבל חינוך תורני, ולאחר מכן בבית הספר התיכון למסחר בוורשה ובבית הספר גבוה למסחר.
היה ציר בכמה קונגרסים ציוניים, החל מהקונגרס ה-3 ועד הקונגרס ה-19. בעשור הראשון של המאה ה-20 היה עורך השבועון הציוני בפולנית "גלוס ז'ידובסקי".
בשנת 1908 נשא לאישה את רופאת השיניים פרומה ויצמן, בת עוזר ויצמן ואחותו הבכורה של חיים ויצמן.
לאחר נישואיהם עלו לארץ ישראל.
בשנת 1910 התמנה למנהל בית החרושת "עתיד" בחיפה, שבין מקימיו היה גיסו טוביה דוניה.
היה פעיל בפעילות ציונית וציבורית.
בקיץ 1914 יצא לפולין בעניינים ציבוריים, ועקב מלחמת העולם נשאר בפולין ומנותק מאשתו שנשארה בארץ.
היה פעיל במרכז ציוני פולין והתמנה למזכירו הכללי.
ייסד בתי תמחוי לעזרת יהודים עניים, השתתף ביסוד "המכבי" בפולין והיה ממייסדי תנועת הצופים העבריים "השומר", שאחר כך הפכה ל"השומר הצעיר".
אשתו הצליחה לצאת לטורקיה ולקבל רישיון להמשך נסיעתה לפולין, ובשנת 1918 הגיעה לפולין.
בשנת 1919 הם שבו לארץ ישראל והתגוררו בחיפה.
בשנת 1920 טיפל יחד עם גיסו יחיאל ויצמן בעזרה לזאב ז'בוטינסקי בעת שנכלא בכלא עכו.
בשנות ה-20 התמנה למנהל מחלקת ההספקה של ההנהלה הציונית ועבר להתגורר בירושלים.
בשנים 1924 – 1929 שימש הגזבר הראשון של האוניברסיטה העברית בירושלים ופיקח על הקמת בנייניה.
בשנות ה-20 וה-30 שימש המנהל הארצישראלי של חברת הביטוח "פניקס", שהייתה קשורה בחוזה עם קרן קיימת לישראל.
לאחר התמוטטות החברה בשנת 1936 ניסה ויצמן להשיג הסכם עם חברת ביטוח אחרת, אך ללא הצלחה.
היה חבר פעיל ב"הגנה" ושימש מנהל החשבונות שלה.
היה פעיל ב"חברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה" ופעל לביסוסה ולמימון חקירותיה, ובמיוחד לביסוס הספרייה לידיעת הארץ שהחלה להוציא.
היה בעל ספרייה גדולה בעברית ובשפות אחרות, שהכילה במיוחד ספרי מדע והיסטוריה יהודית.
בצוואתו הקדיש אותה לספריית ההסתדרות בירושלים.
כתב מאמרים בעברית, יידיש ופולנית.
התגורר ברחוב אברבנאל בשכונת רחביה בירושלים, בבניין הנכלל כיום במתחם יד בן צבי.
נפטר בירושלים בשנת 1943, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנת 1945 הוציאה החברה לחקירת ארץ ישראל קובץ לזכרו.
בתו רות הייתה אשת ישורון שיף, ששימש מזכירו של משה שרת כמנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, לימים היה מבכירי המשטרה וכיהן כסגן מפכ"ל המשטרה ומפקד משטרת ירושלים.
אשר לוין (1864 - 27 ביולי 1955) היה מאנשי חיבת ציון בגולה ומעולי העלייה הראשונה.
היה בין ראשוני החקלאים בראשון לציון והמוביל בנטיעת פרדסים במושבה.
כמו וכן עסק בפעילות ציבורית והיה ממייסדי אגודת "פרדס".
היה בעליו של בית בלקינד-לוין המוגדר כאתר מורשת לשימור.
אשר לוין נולד ב-1864 בעיר פינסק שברוסיה הצארית (כיום בלארוס) למיכאל וסימה לוין.
הבית בו גדל היה מסורתי ולוין למד בחדר אך כבר בנעוריו נהה אחרי הרעיון הציוני והצטרף לתנועת חיבת ציון.
ב-1885 הצטרף לקבוצת חלוצים ועלה ארצה במסגרת העלייה הראשונה כשיחד איתו עלו הוריו של החלוץ וממייסדי ראשון לציון ראובן יודלביץ ומהם שמע על המושבה.
לאחר שהות קצרה בירושלים עבר לראשון לציון שם החל לעבוד ברפת של משפחת פיינברג ובהמשך עבר לעבוד אצל האיכר צבי ליבונטין.
לאחר הגעתו של ברוך פפירמייסטר למושבה עבר לעבוד אצלו בתפקיד מנהל עבודה.
פפירמייסטר, שרכש מאות דונמים של אדמות לגידולים חקלאיים, העביר 40 דונם מהם לרשותו של לוין בתמורה לעבודתו.
בשטחים אלו, שלייד מעיין "עין הקורא" (עיון קרא) נטע לוין את הפרדס הראשון במושבה (שעיקר גידולה עד אז היה ענבים) כשהוא משתמש במי המעיין להשקיה.
לוין השקיע את כל מרצו בחקלאות והפך למומחה מבוקש שסייע לחקלאים אחרים כשבתמורה אלו הפרישו לו חלק מאדמתם.
בהמשך קנה 18 דונם במושבה שם הקים את ביתו.
לוין היה איכר עצמאי והקפיד להתפרנס ממשלוח ידו ולהימנע מלהסתייע בכספי הברון רוטשילד.
בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19 רכש סוסים ועגלה והחל לעבוד בהובלת חומרי בנייה לירושלים ובהמשך גם לרחובות ולמושבות הדרום.
בתחילת המאה ה-20 פתח בית מסחר לחומרי בנייה.
במקביל לפעילותו הכלכלית סייע לוין ברכש קרקעות ובין השאר רכש קרקעות בנס ציונה, רחובות, כפר סבא, בית דגן, רוחמה, כפר אוריה ועוד.
עקב היותו בעל נתינות ע'ות'מאנית נרשמו חלק מאדמות אלו על שמו.
ב-1900 היה בין מייסדי אגודת "פרדס" שהייתה האגודה הקואופרטיבית החקלאית הראשונה שהוקמה בארץ ישראל וכיהן כחבר הנהלתה במשך שנים רבות.
בתקופה זו היה שותף גם לייסוד "קופה חקלאית" לסיוע לחקלאים כשבתחילת דרכה פעלה מביתו ובערוב ימיו מונה לנשיא כבוד של הקופה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה מונה לנהל את מחסן המצרכים הציבורי ודאג לחלוקה שוויונית של מעט המזון שהיה זמין.
משהפך לבעל נכסים עשיר תרם מכיסו לטובת הציבור ובין השאר נידב את בית הטהרה שבבית העלמין גני אסתר וכן למוזיאון רוטשילד שנכנח במושבה ב-1936.
תחילה הקים לוין את ביתו ברחוב מוהליבר במושבה.
ב-1922 הלווה כספים לאיכר איתן בלקינד שהחל לבנות את ביתו ברחוב הכרמל 5. לאחר מספר שנים נקלע בלקינד לקשיים כלכליים והעביר את הבית לרשותו של לוין תמורת שטר החוב.
הבית, שכלל 27 חדרים ב-3 קומות ומרתף, שימש את בני משפחת לוין החל מ-1927 וכן הושכרו חלק מהחדרים.
בנו של לוין, אלישע, עבר לגור בקומה העליונה בעוד שבן שני, גדעון, גר בקומת הקרקע ואף פתח שם קליניקה לאחר שהשלים לימודי רפואה.
בני המשפחה המשיכו לגור בבית עד שלהי שנות ה-80 אז נמכר למשפחה אחרת ובסופו של דבר ננטש.
ב-2013 הועבר הבית לרשות עיריית ראשון לציון שמתכוונת לשמר את הבית.
לוין נישא לדבורה בת שמואל וגולדה גולדבלט (ילידת 1873).
לזוג נולדו 7 ילדים וביניהם:
שולמית חביב אשת זרובבל חביב
בנה, ונכדו של לוין, אמנון חביב, נהרג בקרבות מלחמת העצמאות
מיכאל לוין - ראש המועצה המקומית ראשון לציון (1939-1936)
רחל מאירוביץ' אשת בר-כוכבא מאירוביץ' (בנו של מנשה מאירוביץ)
ד"ר גדעון לוין (רופא אף אוזן וגרון)
לוין נפטר ב-1955 והובא למנוחות בבית העלמין גני אסתר.
אשתו דבורה נפטרה ב-1942 ונקברה באותו בית קברות.
ב-1897 היה בין החותמים על "ספר התקנות תרנ"ז"
עיריית ראשון לציון קראה רחוב על שמו של אשר לוין במרכז העיר.
מחבר "ברכת ראש" על מסכת נזיר ועל מסכת ברכות.
לאחר פטירתו נדפס ספרו "שארית הברכה".
הגהותיו לתלמוד הבבלי נדפסו במסכת נזיר של ש"ס וילנא.
נולד בטיקטין ב-1797, לרב צבי הירש הכהן (בן הרב אריה ליב הכהן, מרבני טיקטין).
בהיותו בן 18 עבר לישיבת וולוז'ין והיה לתלמיד קרוב של רבי חיים מוולוז'ין.
כתלמידו, כתב את הנהגותיו של רבו, שלימים הודפסו בספר "כתר ראש" ובמקומות נוספים.
רבי חיים מוולוז'ין מינה אותו למגיד שיעור יומי בישיבה, במשך שלוש שנים.
בשנת תקע"ט עזב את וולוז'ין ועבר לקמניץ שבליטא (היום בלרוס), בסמוך לחותנו.
בקמניץ עסק במסחר לפרנסתו, אך הקדיש את עיקר זמנו ללימוד בבית המדרש הישן בעיר, עטוף בטלית ובתפילין.
בתקופה זו סירב להצעות רבנות שונות.
לאחר הגיעו לגיל חמישים, בשנת תר"ח (1848), התמנה לרב העיירה שרשוב.
שם הוציא את ספרו "ברכת ראש" בשנת תרט"ז (1856).
לאחר עשור ברבנות שרשוב, בשנת תרי"ח (1858) התמנה לרב ואב"ד בעיר הולדתו טיקטין.
בשנת 1863 נאלץ לעזוב את טיקטין לאחר שנאשם בידי השלטונות הרוסיים בהשתתפות במרד ינואר, והוא שב לשרשוב והתמנה שם שוב לרב, עד פטירתו.
נינו הוא רבי נפתלי הרץ קרצ'מר, שוחט וראש ישיבה בפוניבז'.
אשר וולינסקי הוא כלכלן ישראלי אמריקאי, פרופסור במחלקה לכלכלה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בארצות הברית.
וולינסקי למד ב תואר ראשון בכלכלה ומתמטיקה אותו סיים ב-1975, וב-1976 השלים שנה ראשונה בתואר שני.
באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית למד כלכלה.
את התואר השני סיים ב-1979, ותואר שלישי השלים ב-1980. התיזה בדוקטורט בנושא: Product differentiation and retail trade concentration with imperfect information נכתבה בהנחייתו של דייוויד א.
וולינסקי עבד בין 1981 ו-1982 במכון למחקר כלכלי של מעבדות בל בארצות הברית.
ב-1981 הצטרף כמרצה במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1986 קודם לדרגת מרצה בכיר.
ב-1988 עבר למחלקה לכלכלה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בארצות הברית, שם הוא מכהן כפרופסור.
הוא הנחה סטודנטים רבים, מהם 14 דוקטורנטים.
כמו כן היה חבר בצוות העורכים בכתבי עת רבים ומובילים, כ-Econometrica.
וולינסקי היה עמית במכון ללימודים מתקדמים (IIAS) באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו מתמקדים במיקרו-כלכלה בדגש על מודלים של שווקים ובפרט לא תחרותיים, ותורת המשחקים.
על פי אתר גוגל סקולר מחקריו צוטטו במאמרים אקדמיים, מעל ל-16 אלף פעמים.
הוא בעל מדד הירש 37, ומדד i10 (מדד המודד את מספר הפרסומים האקדמיים עם לפחות 10 ציטוטים) 44.
על פי אתר RePec, וולינסקי נכלל ב-5% מהחוקרים המובילים, על פי 31 מדדים.
וולינסקי זכה להוקרה רבה על פעילותו האקדמית, ונבחר לעמית אגודות שונות.
בין היתר, עמית החברה האקונומטרית (1991), ועמית האקדמיה האמריקאית לאומנות ולמדע (2013), ועמית החברה לתורת המשחקים (2017).
אשר פיש (נולד ב-19 במאי 1958 בירושלים) הוא מנצח ופסנתרן ישראלי.
אשר פיש נולד בישראל וגדל בירושלים.
שירת בצה"ל ככתב גלי צה"ל לעניינים פרלמנטריים ולענייני השטחים.
לאחר שירותו הצבאי למד ניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל מנדי רודן.
פיש כיהן בתור המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ושל האופרה הישראלית (שם התפטר מתפקידו בשנת 2008).
הוא ניצח על הפקות אופרה באופרה הישראלית החדשה, במטרופוליטן אופרה של ניו יורק, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שבלונדון, באופרה של וינה וכן בבית האופרה של אדלייד שבאוסטרליה ובבית האופרה של סיאטל (שם הוא "מנצח אורח ראשי").
כמו כן ניצח על קונצרטים רבים בתזמורות שונות, ביניהן התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת סנט לואיס, התזמורת הסימפונית של מונטריאול, הפילהרמונית של ניו יורק והפילהרמונית של מינכן וכן תזמורות באטלנטה, יוסטון, דאלאס וטורונטו.
באופרה הישראלית ניצח על אופרות רבות ובהן: כוחו של גורל, אותלו, אאידה ודון קרלו (ורדי), כרמן (ביזה), יבגני אונייגין (צ'ייקובסקי), שמשון ודלילה (סן-סנס) ולה טרוויאטה מאת ורדי.
פיש מופיע לעיתים כפסנתרן, בין השאר בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, ופסטיבל המוזיקה - "אשר פיש וחברים" בכפר שמריהו.
משנת 2014 הוא משמש כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של מערב אוסטרליה.
פיש נשוי לזמרת הקנדית לינדה פבלקה, ואב לבת.
אשר סילפן נולד בעיירה סאנוק שבפולין.
לאחר מלחמת העולם השנייה למד באוניברסיטת רומא פילוסופיה ומדע המדינה.
את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1951. בשנת 1952 עלה לישראל יחד עם אשתו מריסה.
לאחר עלייתו לארץ עסק בהוראה כמרצה בחוגים לפילוסופיה ולמדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
הרבה לכתוב מאמרי מערכת בעיתוני ישראל, ואף כתב מספר ספרים הקשורים לפילוסופים מאסכולת פרנקפורט כמו גם על ההתמודדות היהודית-ישראלית עם השואה.
אחד מספריו, "פילוסופים מול פני השואה", זכה להערכה מרובה ונמנה מבין ספרי לימוד הפילוסופיה החשובים שפורסמו בישראל.
לצד פעילותו האקדמית היה מבין מקימי האגודה למדעי הרוח והחברה הישראלית.
אשר סילפן נפטר בכ"ב באדר ב' תשנ"ה, 1995, בתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
בלכתו הותיר אשה ושני ילדים.
פילוסופים מול פני השואה: עיקרי הגותם של מייסדי אסכולת פרנקפורט - מ.
אשר עידן (נולד ב-11 במאי 1951) הוא מומחה לרשתות חברתיות ולחדשנות, מרצה בתחומי עתידנות, גלובליזציה והמגמות העתידיות של החינוך והכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, ובאוניברסיטה הפתוחה.
עידן גדל במושב שרשרת שבנגב המערבי.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים.
בשנת 1981 סיים תואר שני.
בשנת 1985 השלים דוקטורט בנושא פילוסופיה של המדע והלמידה באוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופ' מרסלו דסקל.
בדוקטורט חקר את החשיבה הביקורתית המשותפת למחשבה המדעית והמחשבה הארגונית.
בהמשך היה מנהל "התוכנית לניהול עתיד" בלהב, בבית הספר למנהל עסקים בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1996-1993 שימש כיועץ לשר החינוך ולמנכ"ל משרד החינוך בתחומי מח"ר 98.
במקביל ייעץ והרצה להנהלות של חברות בישראל בתחום השפעות ניהוליות של האינטרנט, בתחומים כמו משאבי אנוש, מכירות, מחקר ופיתוח, ושירות לקוחות.
עידן נשוי ואב לשלושה ילדים.
אשר עידן, מהי אידאולוגיה, תל אביב, הוצאת דביר, 1990. בספר זה פיתח עידן את רעיונותיו מעבודת הדוקטורט שפרסם, וטען שאידאולוגיה היא ראיית ההווה במשקפיים של העבר, ואוטופיה היא ראיית ההווה במשקפיים של העתיד.
אשר עידן, מדריך למאה ה–21, תל אביב, הוצאת דיונון, אוניברסיטת תל–אביב, 2000. בספר זה חקר עידן את הדרכים להימנע מראיית ההווה במשקפיים של העבר ותחזיות למאה ה-21.
אשר עידן, הכוח החמישי: סוד הרשתות שמשנות את העולם, תל אביב, ידיעות ספרים, 2014. בספר זה טען עידן כי לכל סוגי הרשתות החברתיות אותם חוקי יסוד, וטען כי בטבע ישנו כוח חמישי, בנוסף לארבעה המוכרים, והוא הכוח האינפו-סוציאלי, או הכוח המידעי-חברתי.
כוח זה פועל ברשתות החברתיות באופן דומה לפעולת הכוח האלקטרומגנטי ברשתות החשמל.
עתיד הלמידה ומוסדותיה, מטר - אאוריקה
אשר שמעון מזרחי (1890 – 27 באוקטובר 1967) היה מוזיקאי, טנור, חזן, מלחין ומשורר ציוני, גדול הפייטנים-חזנים של החזנות הספרדית-ירושלמית במאה ה-20, ו"המפורסם מבין כל המנגנים והפייטנים, גם בקרב היישוב הערבי".
כתב והלחין כ-600 שירים, בהם מעל ל-200 פיוטים בעברית, כ-300 שירים בערבית, ומספר לא ידוע של שירים בלאדינו כמו "מי סואגרה" ו"מרסיליה".
נולד ברובע היהודי של ירושלים העתיקה לרבי יצחק (סחוקה) שנודע כמקובל ובעל תלמידים, ולוידה לבית אלחדיף מרודוס.
בשנת 1905 עברה משפחתו להתגורר מחוץ לחומות בשכונת ימין משה, שם שימש כחזן בבית הכנסת הגדול הספרדי, ואביו היה מאדריכלי השכונה.
בירושלים התחתן עם רחל לבית אלשיך, ועסק לפרנסתו בחזנות, בשירה, בנגינה, וברקימה על טליתות ופרוכות לבתי כנסת.
בתקופה זו נולדו שתי בנותיו, רבקה ושרה.
בזמן מלחמת הבלקן הראשונה (1912–1913), בעקבות גיוס יהודים לשורות הצבא העות'מאני, הוברח על ידי הרב אליהו משה פאניז'יל למלטה במסווה של עובד על ספינת משא שהובילה תפוזים.
בשל אי היכולת של הקהילה היהודית הקטנה במלטה להעסיק חזן ברמתו, הוא המשיך משם לתוניסיה, כשאשתו ושתי בנותיו מצטרפות אליו שנה מאוחר יותר.
בתוניסיה לימד את פיוטיו, ושירים מהמסורת הירושלמית.
עד מהרה השתלב גם בחיי האוכלוסייה המוסלמית המקומית, והלחין וחיבר עבורם שירים בערבית.
בתקופה זו נולדה בתו יהודית, ובנו יצחק.
עם הכרזת הצהרת בלפור, רקם על פרוכת את תוכן ההצהרה בצורת מנורה, ובשנת 1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, חזר לירושלים, לביתו שבשכונת ימין משה.
בירושלים שב לשמש כחזן בבית הכנסת הספרדי בשכונה, לימד מוזיקה ונגינת עוד, והחל לכתוב רומנסות בשפת הלאדינו ופיוטים אחרים.
בתקופה זו התפרסם שמו בירושלים, והוא הפך לדמות נערצת.
בתקופת שהותו בירושלים הוסמך לשחיטה, אך לא עסק במקצוע זה.
בשנת 1926 הוזמן להופיע באלכסנדריה, בבית הכנסת הגדול על-שם אליהו הנביא, ולאחר שהתרשמו אנשי הקהילה מכישוריו, הציעו לו להשתקע שם כחזן ושוחט, אך סירב.
לאור מאורעות תרפ"ט, הורעו היחסים בין היהודים לערבים בירושלים, ואנשי ההגנה המליצו למזרחי להימנע מחבישת תרבוש, שהיה מסימני ההיכר העיקריים בהופעותיו.
הציבור הערבי ראה בשינוי זה תפנית של מזרחי לעבר הציונות, והוא החל לקבל איומים שונים.
בשל כך, בחודש אוקטובר 1929 חזר לתוניסיה.
בתוניסיה המשיך להתפרסם ברחבי המדינה.
מירושלים הביא עמו ליהודי תוניסיה את סגנון תפילת הירושלמים, ומעבר למנגינות שהלחין לשיריו, כתב פזמונים ופיוטים והלבישם על מנגינות ערביות ידועות, בעיקר ממצרים.
יש הסבורים אף כי הביא עמו לתוניסיה את רוח המוזיקה מאנדלוסיה, שהשפיעה על המוזיקה הערבית התוניסאית בכלל.
הוא זכה להכרה בקרב האוכלוסייה הערבית והכללית בתוניסיה, ועל יצירותיו זכה במספר מדליות הוקרה, בהן אות המסדר "נישן איפטיכר" החשובה שהוענקה לו על ידי הביי המקומי.
במהלך השנים בהן חי בתוניסיה כתב והלחין שירי קודש ופיוטים רבים, מהם שלח לארץ ישראל למלחין רחמים עמר שהלחין רבים משיריו, וכן שירים רבים לגדולי הזמרים הערביים.
גדולי המוזיקאים היהודים והמוסלמים בתוניס ביצעו את שיריו.
כתב שירים לרקדנית והזמרת היהודיה חביבה מסיכה, ואף פתח בפניה את עולם המוזיקה כשלימדה כללי יסוד במוזיקה ובמחול, ונגינה על עוד.
כשנפטרה באופן טראגי, חיבר קינה לזכרה.
במשך מספר שנים העביר שיעורי פיוט לרבי דוד ריאחי, שלימים נודע כפייטן ומלחין בעל שם עולמי.
הוא אף שידר במשך תקופה מסוימת תוכנית בעברית מדי יום שני ברדיו תוניס, שם השמיע שירים בעברית, ובין היתר ביצועים שלו עם בנותיו, אך פוטר מתפקידו לאחר שסירב לשדר בחג השבועות.
במהלך שנות ה-30 נסע להקלטות בפריז שבצרפת, יחד עם אמנים נוספים מתוניסיה, ובהם א-שייח' אל-עפרית, שאפיה רושדי, דלילה ומסעוד אחביב.
בפריז הצטלם לקליפ קצר של חברת פטה, שהוקרן בבתי הקולנוע, ובו הוא שר ומנגן בעוד שיר אישי שלו.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 התקבל כחבר באיגוד היוצרים והמלחינים הצרפתי.
במקביל, עסק בהוראה בבתי ספר יהודיים בעיר תוניס, בעיקר בתחומי השירה והשפה העברית.
בשנת 1946 הוציא לאור את ספרו "מעדני מלך", שבו ריכז חלק מהפיוטים שחיבר.
"אל חביבי", "נגילה הללויה", "חביבי יה חביבי", "אנא בחסדך תרוממני", "למולדת שובי רוני", "בתי צאי מבית כלא" ופיוטים רבים אחרים שחיבר, מפורסמים ושגורים בפיהם של שוחרי הפייטנות והשירה.
בחודש פברואר 1957, כשנשיא תוניסיה, חביב בורגיבה, ביקר ברובע היהודי בתוניס, נענה מזרחי לבקשת נשיא הקהילה שארל חדד, וכתב שיר לכבודו של בורגיבה, שהתפעל מקולו ומביצועיו בשפה הערבית.
בחודש יולי 1967, לאחר מאמצים רבים ובסיוע של שארל חדד, נשיא הקהילה היהודית בתוניס, עזב מזרחי את תוניסיה במטרה לחזור לישראל בשל מצב בריאותו הרופף.
תחילה נסע למרסיי שבצרפת, שם הקליט עבור חדד מספר שירים וכן את "סדר העבודה", ובחודש אוגוסט 1967 הגיע לירושלים.
למרות מצב בריאותו, הספיק לסייר בשכונות ילדותו בעיר ובכותל.
בחג שמחת תורה ה'תשכ"ח עוד הספיק להאזין ממיטת חוליו להקפות שנערכו לראשונה בשער יפו, ולמחרת הלך לעולמו, ב-27 באוקטובר (כ"ג בתשרי).
אשר אלברט פריזם (נולד ב-18 בינואר 1936) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה של מערכות מורכבות במכון ויצמן למדע.
חוקר בתחום האופטיקה, פיזיקת לייזרים והולוגרפיה.
פריזם קיבל את התואר הראשון ואת הדוקטורט מאוניברסיטת מישיגן ב-1958 וב-1968 בהתאמה.
מ-1958 עד 1963 הוא הועסק בחברת "בל אירו סיסטם" ובמעבדות מחקר בנדיקס.
מ-1963 עד 1969, ביצע מחקר באופטיקה קוהרנטית במכון מישיגן למדע וטכנולוגיה, בעיקר בתחום עיבוד מידע אופטי והולוגרפיה.
מ-1969 עד 1973 שימש פריזם כמדען ראשי במרכז האריס לאלקטרו-אופטיקה, וחקר זיכרונות אופטיים וצגים.
ב-1973 הצטרף אשר פריזם לסגל של מכון ויצמן למדע, וקיבל משרת פרופסור למדע האופטיקה ב-1977. הוא שירת כראש מחלקה, יו"ר המועצה המדעית, ויו"ר ועדת הפרופסורים.
במהלך השנים האחרונות, נושאי המחקר שלו התמקדו ברעיונות חדשים להולוגרפיה ושימושיה, עיבוד דימות אופטי, מתקנים אלקטרו-אופטיים, ומהודי לייזר.
בנוסף, שירת פריזם במספר ועדות של כנסים לאומיים ובינלאומיים.
בין השאר הוא שימש כסגן נשיא של הוועידה הבינלאומית לאופטיקה (ICO) ויו"ר האגודה ללייזרים ואלקטרו-אופטיקה בישראל.
פריזם הוא חבר ב-SPIE וב-Sigma Xi, ועמית ב-IEEE וב-OSA.
במהלך השנים הוא שימש כפרופסור מבקר בגרמניה, שווייץ, צרפת וארצות הברית.
פריזם יצר את ההולוגרמה הצבעונית הראשונה בעולם.
הוא פרסם למעלה מ-250 מאמרים, ערך ארבעה ספרים מדעיים ומחזיק ביותר מ-30 פטנטים בינלאומיים.
אשר (אושרק'ה) פלד (1 בנובמבר 1906 – 18 בפברואר 1970) היה מראשוני צה"ל וקצין חימוש ראשי הראשון.
נולד כאשר ויינברג לישראל וסימה בעיר אומן, שברוסיה (כיום באוקראינה).
עלה ארצה בשנת 1926. טרם הצטרפותו לארגון ההגנה, בשנת 1933, עבד בפיק"א.
במסגרת ההגנה היה סגן מפקד הגליל התיכון, סגן מפקד מחוז ירושלים ומפקד מחוז שומרון וירושלים.
בשנת 1941 מונה פלד לראש מחלקת החימוש של הארגון - תפקיד החמש הכללי.
עם הקמת צה"ל הוצב בראש שירותי הנדסת חימוש בדרגת סגן-אלוף.
באוגוסט 1949 הפכו "שירותי הנדסת חימוש" ל"חיל החימוש והתובלה" ופלד מונה למפקד הראשון של חיל החימוש.
בשנת 1950 שונה שם התפקיד ל"קצין החימוש הראשי".
באפריל 1951 הועלה לדרגת אלוף-משנה והתמנה כעוזר לראש אגף האפסנאות במטכ"ל.
בשנה זו גם סיים את שירותו הצבאי והועמד בראש אגף החימוש של משרד הביטחון (1952–1966).
בשנים אלו היה שותף לרכש הביטחוני של מערכת הביטחון בתקופות מבצע קדש והתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים.
בנוסף, שימש כמזכיר מועצת החימוש העליונה.
היה מגיע אישית פעמים רבות כדי להיות פעיל בפריקת ציוד ונשק והעברתו לידי צה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כנציג בישראל של איש העסקים שלמה זבלודוביץ'.
משנת 1966 ועד פטירתו שימש כיושב ראש ועדת הקליעה של התאחדות הקליעה בישראל.
אשר פלד נפטר מהתקף לב בחדרה ונטמן בבית העלמין בעיר.
הותיר אחריו את רעייתו, בלה, שתי בנות ונכדים.
עיריית חדרה קראה רחוב בעיר לזכרו.
אשר למלין (או לעמלין, Asher Lämmlein) היה יהודי-גרמני אשר הופיע בשנת 1502 באיסטריה, ליד ונציה וטען (ככל הנראה בהשפעת כתביו של דון יצחק אברבנאל), שהוא מבשר הגאולה.
למלין נחשב למשיח שקר ביהדות.
למלין עסק ככל הנראה בקבלה.
הוא קרא לחזרה בתשובה והודיע על ביאתו הקרבה של המשיח, במהלך ששת החודשים הקרובים, במידה והיהודים יפגינו תשובה מלאה.
קבוצות גדולות של תומכים החלו להפיץ חזונו בקהילות היהודיות בגרמניה ובאיטליה.
נטען, כי רבה של יהדות וסטפאליה זעליג גאנז כל כך האמין בביאת המשיח, שהוא פקד לשבור את התנור המיוחד לאפיית מצות, שכן האמין שחג הפסח הבא יחגג בארץ ישראל.
למלין נפטר (או נעלם) והתנועה המשיחית באה אל קיצה.
קיימת טענה, כי האכזבה מכישלון נבואת למלין הביאה מספר אינטלקטואלים יהודים בולטים להתנצר, ביניהם ויקטור פון קרבן ויוהנס פפרקורן.
אשר עלמני (13 באפריל 1935 – 10 בפברואר 2018) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק כקשר שמאלי בשנות ה-50 וה-60. מגדולי שחקני מכבי חיפה בכל הזמנים.
עלמני הצטרף לקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה בשנת 1951, כשהיה בן 16, תחת המאמן אלי פוקס.
בשנת 1957 הוזמן לסגל הלאומי של נבחרת ישראל למשחק ההפסד 5-4 לנבחרת המשנה הצרפתית.
בסה"כ רשם עלמני 3 הופעות בנבחרת.
עלמני סייע למכבי חיפה לזכות בגביע המדינה הראשון בתולדותיה בשנת 1962, ואף בישל שני שערים בניצחון 2-5 במשחק הגמר מול מכבי תל אביב.
עלמני פרש בשנת 1968 לאחר שהופיע 266 פעמים במשחקי הליגה ובהן כבש 38 שערים, ו-41 פעמים בגביע המדינה בהן כבש 12 שערים.
עלמני זכור בעיקר בשל הגינותו (לא הורחק או הוזהר במהלך כל הקריירה).
עלמני אימן במשך למעלה מעשרים שנים במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
רבים מכוכבי מכבי חיפה בעבר ובהווה שיחקו תחתיו.
ב-10 בפברואר 2018 נפטר בגיל 82, והובא למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה .
רבי אשר פריינד (רֶבּ אוּשֶׁר בפי חסידיו) (כ"ה באלול ה'תר"ע, ספטמבר 1910 – י"א בתשרי ה'תשס"ד, 6 באוקטובר 2003) היה צדיק ירושלמי חסיד (אדמו"ר), אשר נודע בשיטתו הייחודית בעבודת השם, ובסיועו לנזקקים ולנדכאים.
נולד לאריה מרדכי, דור חמישי ל"היהודי הקדוש", ולחיה רבקה דבורה, מצאצאיות האדמו"ר רבי אהרן הגדול מקרלין.
משפחתו השתייכה ליישוב הישן בארץ ישראל, ובניה התפרנסו ממסחר במטבעות וזהב.
נישא לצביה, בתו של הרב אברהם שטרנברג, מרבני צפת.
בצעירותו היה רבי אשר לחסידו של רבי אברהם אלימלך פרלוב מקרלין, לאחר שהרבי מקרלין נרצח בשואה, ובהשפעת חברו הקרוב רבי גדליה קעניג מברסלב נהג לבקר אצל רבי אברהם שטרנהרץ שהעריכו מאד.
עוד מגיל צעיר סייע לעניים ולנדכאים.
אנשים פנו אליו כדי לבקש את עצתו וברכתו.
מבקשי פניו יכלו להמתין בחצרו במשך שעות רבות.
הם ראו בהמתנה הארוכה שלב חיוני בעבודת הנפש אשר עשוי להביא לתיקון הנפש שלהם.
רבי אשר נהג לקבל גם נשים ולייעץ להן על מצוקותיהן.
רבי אשר עמד בקשר עם רבנים ואדמו"רים נוספים, וכן עם פסיכיאטרים ופסיכולוגים שבאו להיוועץ עמו ולהיעזר בו.
רבי אשר נסתלק לבית עולמו במוצאי יום כיפור ה'תשס"ד, לאחר שהכין את תלמידיו לכך שזהו יום המיתה שלו, אלפים ליווהו למנוחות, נקבר בחלקת הר תמיר שבהר המנוחות.
בצוואתו הוריש רבי אשר את כל רכושו למוסדות "יד עזרה" ומינה הנהלה למוסדות תוך שהוא מציין שברצונו שהמוסדות לא יהפכו להיות שלטון יחיד ומבקש מהמשפחה לא להרשות לעצמם הנהגה של בעלות.
לאחר פטירתו חלק מחסידיו קיבלו עליהם את מרותם של תלמידיו המשתייכים לענפים חסידיים שונים, בהם: הרב עקיבא רבינוביץ (האדמו"ר מפוריסוב), והרב ישראל חיים וייס (האדמו"ר מספינקא).
סביב רבי אשר התפתחה קהילה, אשר ממשיכה לפעול בהנהגת תלמידיו, ומפעילה את מוסדות וארגוני יד עזרה.
לקהילה בתי כנסת בירושלים, בבית צפאפא, בביתר עילית ובמושב מירון וכן תלמוד תורה בירושלים.
דרכו הייחודית של רבי אשר אותה כינה "דרך האמונה הפשוטה" היא על פי דרכו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק מחבר הספר פרי הארץ.
תכליתו של האדם על פי רבי אשר היא דבקות הבורא.
לשם כך הדריך את חסידיו לראות כל אירוע בחייהם, טוב או רע, כ"סיבה", כלומר כעניין בעל טעם ומשמעות, וכמסר ישיר מאת הבורא.
ה"סיבה" מגיעה אל האדם כדי לכוון אותו אל "דבקות בבורא", כלומר קישור כל כוחותיו אל מציאותו השרויה בכל של הבורא.
רבי אשר נהג לצאת עם חסידיו ל"התבודדות" ביום ובעיקר בלילה.
על פי משנתו מציאות האדם כשלעצמה היא "אַיִן" וכל חיותו הוא רק מהבורא, ורק אחרי הכרת האדם את מציאות יסוד האַיִן שלו יכול להגיע להכרת מציאות הבורא.
הרבה לדבר על דוד המלך, בו השתמש כדוגמה לדברים רבים, כמו שפלות האדם וקבלת הייסורים באהבה.
וכן הרבה לדבר על רבי עקיבא בו השתמש גם כן כסמל לקבלת הייסורים באהבה.
הדגיש את עקרון האחדות וה"אהבה שאינה תלויה בדבר" בין החברים תוך כדי ההתקשרות אל צדיק האמת.
כתנאי לעבודת הבורא הוא הדגיש את ה"הכנעה" ה"שפלות" ואת "ביטול היש", ערך שהדגיש רבי ישראל בעל שם טוב.
ממשיכי מורשתו מכונים "רֶבּ אוּשֶׁרְנִיקֶעס".
בשנות השישים יסד רבי אשר את מוסדות החסד "יד עזרה".
מפעל חלוקת מזון לנזקקים ובתי תמחוי.
בית הכנסת אורחים בירושלים, היה הראשון להקים מוסד הכנסת אורחים ואכסניה במירון.
מפעלי שיקום לגברים ונשים, בית דפוס מטבח ועוד, שהעסיקו פגועי נפש לשם שילובם בחיי הקהילה.
מעונות וגני ילדים "ילדי זהבה", חברת רכבי הסעות.
מפעלי דיור בשכונת רמות בירושלים ובאשדוד.
תלמוד תורה ומקווה ברחוב סורצקין בקריית אונסדורף.
בית החלמה ליולדות "מעון צביה" ברחוב סורצקין.
אולם שמחות שערך אירועים במחירי עלות בבני ברק.
לאה קלירס אשר ניהלה את מרפאת השיניים של מוסדות יד עזרה, (אשת רבי שמואל קלירס, מפקח לשעבר בחינוך העצמאי ומייסד המכון למורים של החינוך העצמאי).
בתם זהבה נשואה לסופר יאיר וינשטוק.
פנינה הרשטיק (אשת הרב משה הרשטיק, מרבני תל אביב).
אחד מנכדיה הוא העיתונאי מוטי קסטל.
רבי אברהם חיים פריינד (נשא את בלה פריינד), נפטר בחיי אביו.
חיה וסרמן, אשת רבי אלימלך וסרמן, דיין בבית הדין הרבני באשדוד, שנרצח בפיגוע הירי ביציאה מירושלים.
הרב עקיבא רבינוביץ (האדמו"ר מפוריסוב).
הרב ישראל חיים וייס (האדמו"ר מספינקא).
הרב שלמה מן, רב ומחבר ספרים.
הרב גדליה סגל, חיבר בהוראת ר' אשר את ה"תהלים המבואר".
אמרי אשר מכתבים, הוצאת יד עזרה תשס"ו, 2006
אָשֵׁר צוּקֶרְמַן (נולד בשנת 1947) הוא עיתונאי חרדי-ישראלי שהיה עורך עיתון "שעה טובה".
ידוע בסגנון כתיבתו המבטא עמדות ימניות-לאומיות מובהקות.
צוקרמן נולד והתחנך בבני ברק, ליצחק ואהובה-לובה צוקרמן.
אביו היה חסיד קוידינוב, הוא עצמו מקורב לחסידות לעלוב.
את הקריירה העיתונאית החל בשנות ה-70 בעיתון "שערים", שבו פרסם מאמרים תחת שם העט א.
בשנות ה-80 היה בצוות הכותבים של השבועון "יום השישי", וכעבור זמן בגלגולו החדש "ערב שבת", תחת שם העט א.
היה אחראי לריאיון השבועי המרכזי שתפס את שני עמודי האמצע של העיתון.
בשנת 1987 יסד צוקרמן והיה העורך הראשון של הירחון בשם "משפחה: ירחון הבית היהודי".
לעיתון צורף מגזין כרומו, ועם הזמן הוא הפך לשבועון ונקרא "השבוע של משפחה".
בהמשך צירף צוקרמן כמשקיע את יהודה (יודק'ה) פלאי.
ב־1993 נתגלעו חילוקי בין צוקרמן שהמשיך לערוך לפלאי שהיה בעל השליטה בעיתון ולאחר דין תורה התפצל העיתון לשני שבועונים מתחרים: "משפחה" שנשאר בידי פלאי ו"השבוע" בעריכת צוקרמן.
צוקרמן היה אחראי לחלק ניכר מתכני העיתון, תחת שמות עט.
בשנת 2003 פרסם צוקרמן כתבות שעסקו בתככים פנימיים בחסידות גור, ובתגובה ספג תקיפות אלימות שכללו נזק לרכוש מצד חסידי גור.
בעקבות זאת נאלץ להתפטר, ו"השבוע" חדל לצאת לאור.
לאחר זמן הופיע במתכונת זהה בשם החדש "שעה טובה", צוקרמן המשיך לשמש כעורך-עמית וכבעל טור.
צוקרמן שימש כעורך העיתון עד שהוא חדל להופיע ב־2018.
צוקרמן ידוע בכתיבה בעלת אוריינטציה ימנית מובהקת, וחלק ניכר מכתיבתו מוקדש להתקפה על השמאל הישראלי ונציגיו.
בתקופת ההתנתקות תקף את ראש הממשלה דאז אריאל שרון בחריפות רבה.
בתקופה שבה הציג שמעון פרס את מועמדותו לנשיאות יצא צוקרמן מעל גבי העיתון בקמפיין תקיף נגד בחירתו.
נשוי לרבקה ויסנשטרן, ומתגוררים בעיר הולדתו, בני ברק.
גיסו, שלמה זלמן ויסנשטרן, היה מיוזמי הקמת העיתון "יתד נאמן".
הרב אשר ניסן לויטן (כ"א בתמוז תרל"ט, 1879 - ט"ו בסיוון תשט"ז, 1956) היה רב וראש ישיבה בשאוול, ולאחר מכן רב ואב"ד ברובע הברונקס, מראשי "אגודת הרבנים" בארצות הברית.
נולד בפומפיאן שבליטא לרב ישראל מאיר לויטן.
אחיו הבכור הוא הרב בן ציון לויטן, רבה של שידלובה, ואחותו בת שבע שך היא אמו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
נישא ליוכבד הינדה בת הרב יעקב דוב רפופורט רבה של זיימל ולימים של רבה כפר סבא, שהיה חתנו של הרב יוסף זכריה שטרן רבה של שאוול.
לאחר נישואיו כיהן כרב בשאוול על מקום סב אשתו.
כמו כן שימש כר"מ בישיבה המקומית שהוקמה בשנת תרס"ט (1909) ובראשה עמד הרב יהודה שפירא, חתנו של הרב מאיר אטלס, רבה של שאוול.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עמד בראשות הישיבה במשך כעשר שנים.
לאחר פטירתו של רב העיר רבי מאיר אטלס, בי"ב בשבט ה'תרפ"ו, שימש רבי אשר ניסן כממלא מקום הרב.
בשנת תרפ"ח (1928) היגר לארצות הברית ושימש רב ואב"ד בברונקס, ניו יורק, במשך עשרים ושמונה שנים.
היה מראשי "אגודת הרבנים" בארצות הברית.
פרסם מאמרי השקפה וחידושי תורה בכתבי עת תורניים, ובהם "הפרדס" ו"שערי ציון".
לאורך השנים ניהל חליפת מכתבים עם אחיינו הרב שך, ובביקוריו בישראל ביקר בביתו.
נפטר בערב שבת, בלכתו לבית הכנסת.
במאמר הערכה עליו ב"הפרדס" נכתב בין השאר: "אחד מיחידי סגולה שבדור, אחד משיורי הרבנים שבדור הקודם, שבתורתם ובחוכמתם הטביעו חותם על מהלך החיים התורניים".
הספרים שבעזבונו הובאו ארצה וחולקו בין שני אחייניו, הרב שך והרב משה טיקוצ'ינסקי.
כתביו התורניים הועברו לידי אחיינו הרב שך שהורישם בצוואתו לחתנו הרב מאיר צבי ברגמן.
לרב אשר ניסן לויטן היה אח תאום, עזריאל משה, ששימש כרב בקייב.
אחותו טויבע נישאה בזיוו"ש להרב יוסף שר, אביו של רבי יצחק אייזיק שר, ראש ישיבת סלבודקה, וחותנו של רבי משה עקיבא טיקוצינסקי משגיח ישיבת סלבודקה בבני ברק.
אשר מדינה (נולד בשנת תשל"ה, 1975) הוא עיתונאי ופובלציסט ישראלי חרדי ודובר סיעת ש"ס.
נולד ברמת גן, בוגר ישיבת "עטרת ישראל" בירושלים.
את כתיבתו העיתונאית החל בעיתון "חדשות שלנו" בבני ברק, בהמשך ניהל את מחלקת האקטואליה ברדיו "קול חי".
לאחר מכן מונה כעורך ברשת "קו עיתונות דתית", ולאחר מכן עבד גם בעיתון "בקהילה", בתחילה ככתב פוליטי ולאחר כמה שנים החל לכתוב טור סיכום השבוע בעיתון.
לצד זה כתב מדי שבוע טור סאטירי שבו שילב קטעי הומור לתוך אירועים אקטואליים.
לאחר כמה שנים קיבץ את טוריו לספר "לך תבנה מדינה".
במקביל שימש כיועץ לראש עיריית בני ברק.
בשנת 2008 עזב את העיתון "בקהילה" ועבר לצוות הכותבים המייסד של העיתון "המבשר".
היה כתב פוליטי וסיקר את הכנסת.
בשנת 2010 מונה לתפקיד עורך המוסף השבועי של "המבשר", שם הוא כותב מדי שבוע טור פובליציסטי.
בשנת 2012 נטש דיון באמצע צילומי תוכנית בהנחיית אלון גל עבור ערוץ 2 שעסקה בנושא הגזענות כלפי המזרחים מאחר שלטענתו הושמעו בה ססמאות גזעניות.
במאמר שפרסם אחרי האירוע האשים מדינה את עורכי התוכנית הטלוויזיונית עצמם בגזענות.
בשנת 2016 הועמד מדינה לדין לאחר שגיסתו טענה שאנס אותה במשך מעל עשור, מאז הייתה בת 18. מדינה טען כי היחסים היו בהסכמה.
בית הדין של העדה החרדית, אליו פנה לבוררות על מנת שהפגיעה לא תיחשף, פסק שעליו לפצות אותה ב-400,000 ש"ח.
בעקבות זאת הוא התפטר מתפקידו בש"ס, אך חזר לאחר מכן לתפקידים אחרים.
בדצמבר 2014 פרש מעבודתו בעיתון לטובת דוברות מפלגת ש"ס לקראת הבחירות לכנסת ה-20. לאחר הבחירות החל לשמש כמזכיר סיעת ש"ס בכנסת.
מאוגוסט 2017 הוא משמש כעורך משנה בעיתון של תנועת ש"ס הדרך.
משנת 2020 משמש כדובר סיעת ש"ס.
אשר פורת (קרלוס פרלמן; 29 בספטמבר 1934 – 21 ביולי 2015) היה רופא ישראלי, שימש כמנהל מרכז רפואי מאיר בכפר סבא.
שירת שנים רבות בצה"ל כרופא ביחידות לוחמות, וזכה בעיטור העוז.
פורת נולד בפריז ליוסף וצינה, עימם היגר לארגנטינה כשהיה פעוט.
הוריו רצו לקרוא את שמו "אשר", אך הוסבר להם שהנוהג בצרפת הוא לתת שמות המקובלים בתרבות צרפת.
על כן נרשם בשם הדומה "שארל", שהפך בארגנטינה ל"קרלוס".
היה חבר בתנועת הנוער בר בורוכוב, וקיבל חינוך ציוני.
החל ללמוד רפואה בבואנוס איירס, וב-1958 החליט להשלים את לימודיו בישראל.
נקלט בישראל בקיבוץ משמר הנגב, שם היה חבר במשך 15 שנה.
התגייס לצה"ל ועבר קורס קצינים, כדי לשרת כרופא צבאי.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין הרפואה של חטיבה 60, חטיבת שריון במילואים, והשתתף במסגרתה בפינוי וטיפול בפצועים של החטיבה, וכן מספר פצועים של חטיבה 7, בעת שהחטיבות לחמו בסיני.
כעבור כשנה, ב-21 במרץ 1968, בהיותו קצין הרפואה החטיבתי של חטיבה 7, השתתף פורת במבצע תופת בעיירה הירדנית כראמה.
במהלך הפעולה נקלעו מספר טנקים לאזור מוכה אש, ולא ניתן היה לחלצם.
באחד הטנקים נותרו אנשי צוות פצועים.
כוח השריון עשה ארבעה ניסיונות לחלצם, אך כולם נכשלו.
הרופא הגדודי של הכוח לא תיפקד, ולאחר מכן נטש את האזור.
פורת הגיע לגזרת הפלוגה, והחליף את הרופא הגדודי.
מאחר שאיש לא הצליח לחלץ את הפצועים, פורת לקח ביוזמתו טנק, ובעזרתו של לוחם אחד בכל פעם, זחל תחת אש רצופה, מספר פעמים, וחילץ שני לוחמי שריון פצועים קשה.
הצוות העמיס אותם על תא המנוע החם והמפויח של הטנק, קשר אותם באופן מאולתר ופינה אותם לתחנת האיסוף.
אחד הפצועים, יעקב גיני, שרד את הפעולה וניצל, ואילו השני נפטר מפצעיו.
על מעשהו זה הוענק לפורת צל"ש הרמטכ"ל, שהומר בעיטור העוז.
בהמשך הפעולה עמד פורת וטיפל בפצועים בתאג"ד.
פגז של מרגמה כבדה ירדנית נחת בסמוך, פצע אותו קשה וקטע את ידו השמאלית.
תהליך השיקום מהפציעה היה ארוך, אך למרות נכותו, חזר לעבוד כרופא בבית החולים "סורוקה", ולאחר מכן חזר לשירות סדיר בצה"ל.
במלחמת יום הכיפורים היה פורת מפקד גדוד הרפואה 281 של אוגדה 146. הוא קיבל את הגדוד במצב תחזוקה ירוד (כמו שהיו גדודי רפואה אחרים), ושיקם אותו.
האוגדה נשלחה לסייע בהגנת רמת הגולן, ופורת סיפח ביוזמתו פלוגת רפואה של פיקוד הצפון, שבה היו רופאים שהיו חסרים בגדודו, וכן קצין חובשים שעזב את יחידתו וביקש להגיע לקו הקדמי.
הגדוד נפרס בצומת אל-על, וטיפל בפצועי האוגדה וכן בפצועים רבים של יחידות אחרות שנפגעו, התפזרו בשטח וחלקם ננטשו למשך שעות ואף ימים.
ב-10 באוקטובר פעל הגדוד תחת הפגזה כבדה של ארטילריה סורית.
עשרה מחיילי הגדוד, בהם חובשים ורופאים, נהרגו בהפגזה בשעה שעסקו בטיפול בפצועים.
לאחר המלחמה פעלו חיילי הגדוד ובראשם פורת להקים אנדרטת גדוד רפואה 281 ביישוב אלי-עד, סמוך לאתר פריסת הגדוד ברמת הגולן.
לאחר המלחמה מונה פורת לקצין הרפואה של פיקוד המרכז.
ב-5 במרץ 1975 נחתה חוליה של פלסטינים מארגון הפת"ח בשתי סירות בחוף תל אביב, והתבצרה במלון "סבוי" בלב העיר.
פורת הוזעק למקום, ופיקד על כוחות הרפואה בזירה.
לאחר שכוח צה"ל פרץ לבניין, פורת זיהה ופינה את גופתו של אל"ם עוזי יאירי, קצין באמ"ן באותה עת, שנהרג בעת ההשתלטות על המלון.
פורת השתחרר משירות סדיר בצה"ל, והמשיך במחקר רפואי.
בתפקידו האחרון היה מנהל בית החולים "מאיר" בכפר סבא.
לאחר פרישתו לגמלאות, שימש כיושב-ראש הרשות הלאומית לתרבות היידיש.
הספר "חלוק לבן, כומתה שחורה"
בשנת 2011 ראה אור ספרו של פורת, חלוק לבן, כומתה שחורה (הוצאת הקיבוץ המאוחד), המתאר את עולמו הערכי-חינוכי, ואת חוויותיו כרופא צבאי ביחידות קרביות.
הספר מתייחד בכך שבצד התיאור של עבודתו כרופא וחלקו בפעולות צבאיות, הוא מספר בפרטים נוקבים על האנשים, ביניהם בעיקר לוחמים ומפקדים, שפגש פורת, על מעלותיהם ומגרעותיהם.
בין יתר גיבורי הספר בולטת דמותו של שמואל גורודיש-גונן, מפקד קשוח ונערץ שהיה מפקדו של פורת בחטיבה 7. פורת מתאר את מעלותיו האישיות, וגם אינו חוסך ממנו ביקורת נוקבת.
הספר מצייר את דמותו של פורת, על יחסו המורכב, האוהב ומבקר כאחד, עם החברה הישראלית ומרכיביה.
חניך פטריוטי של תנועת נוער בארגנטינה, בעל דחף חזק לשרת את המדינה בקו האש - ועם זאת אדם המגלה ביקורת בלתי מתפשרת כלפי תחלואי הצבא, הששון-אלי-קרב ומשחקי האגו, המאפיינים את מקצת האנשים שעימם שירת.
פורת אף מספר בגילוי לב על שגיאותיו, ועל הפעמים בהם הפר את נוהלי הצבא, תוך התלבטות קשה, כדי למלא את תפקידו כפי שראה לנכון.
על ספר זה זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית, בפרס ליצירה בתחום הציונות, וכן בפרס מולדובן לספרות צבאית לשנת 2011, מטעם מכללת אריאל בשומרון.
פורת היה נשוי ואב לארבעה ילדים.
אחד מבניו, ששירת כקצין בחיל המודיעין, זכה באות הצטיינות על שם עוזי יאירי.
נפטר מסרטן הלבלב ב-21 ביולי 2015, ונקבר לבקשתו בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
השאיר אחריו אח, שנפטר בארגנטינה ב-2016 מאותה מחלה.
אשר ססר (נולד ב-1947) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב וחוקר בכיר במרכז דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה.
מומחה לירדן, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ודת ומדינה במזרח התיכון.
אשר ססר נולד בדרום אפריקה ועלה לישראל בגיל צעיר.
למד לימודי מזרח תיכון באוניברסיטת תל אביב והשלים בשנת 1980 עבודת גמר לתואר שני בנושא הביוגרפיה הפוליטית של הפוליטיקאי וראש הממשלה הירדני וצפי א-תל.
עבודה זו פורסמה לאחר מכן בגרסה מורחבת כספר בעברית (1983), אנגלית (1994) וערבית (1994).
בשנת 1986 השלים דוקטורט באוניברסיטת תל אביב, בנושא היריבות בין המעצמות המערביות והאינטראקציה בינה לבין הפוליטיקה המקומית בלבנט בשנים 1941–1945.
ססר מלמד מזה שלושים שנה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 זכה בפרס הרקטור למצוינות בהוראה.
לאורך השנים הוא היה עמית פולברייט, ופרופסור אורח באוניברסיטת קורנל (1986–1987), אוניברסיטת שיקגו (1990), אוניברסיטת ברנדייס (1998, 2007–2008), ואוניברסיטת אריזונה, וכן עמית אורח במרכז וושינגטון למדיניות במזרח הקרוב (1987, 1996–1997).
למשך שתים עשרה שנים (1989–1995, 2001–2007) כיהן כראש מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה, וכיום משמש כחוקר בכיר במרכז.
משמש גם כחבר מערכת של כתב העת Journal of Israeli History.
הגם שססר איננו מסתיר את עמדותיו התומכות בפשרה עם הפלסטינים, הוא מקפיד להזכיר כי הצלחת ישראל היא "אנדרטה של כישלון הערבים".
בין ירדן לפלסטין: ביוגרפיה פוליטית של וצפי אל-תל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983.
אש"ף אחרי המלחמה בלבנון: המאבק להישרדות בצל סכנת הפילוג, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1985.
(עורך, ביחד עם גדי גילבר), בעין הסכסוך - האינתיפאדה, תל אביב: מרכז משה דיין - אוניברסיטת תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1992.
(עורך), שישה ימים - שלושים שנה: מבט חדש על מלחמת ששת הימים, תל אביב: עם עובד, 1999.
ירדן – זהות והישרדות, הוצאת מרכז דיין והקיבוץ המאוחד, 2025.
אשר מורגן הוא יזם, מפיק קולנוע, במאי ומנכ"ל סטודיו ישראלי אמריקאי.
מורגן נולד וגדל ביקנעם עילית, הבן של יעקב ואסתר מורד מיקב מורד.
הוא היגר לארצות הברית בגיל צעיר והקים מספר חברות בתחום ההוצאה לאור, נדל"ן והפקת סרטים.
הוא מתגורר בניו יורק, שם הוא מפיק ומביים סרטי קולנוע עצמאיים.
אחרי התנסות עם סרטים קצרים מורגן ביים והפיק את הסרט זוכה הפרסים "החלפת המחשבות" עם דייוויד פרידמן ולוסי ארנז, סרטו "פרגו" זכה במספר פרסים בפסטיבלים ברחבי ארצות הברית והוקרן בפסטיבל התפוח הדגדול היוקרתי במנהטן.
צילומים לסרט הקולנוע הראשון שלו פיקינגס החלו במרץ, 2016. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-2018.
רבי אשר צבי מאוסטראה (לפני ת"ק, 1740 - ט"ז בשבט תקע"ז, 1817) היה מצדיקי תנועת החסידות בדורה השלישי, תלמיד המגיד ממזריטש.
בנו של רבי דוד ונכדו של רבי משה הרב מבוטשאטש.
אביו היה מראשי הקהל באוסטרוה וראש ה"חברה קדישא" בעיר.
לאחר נישואיו כיהן כרב בברזדוב.
בשנת תק"ם התקבל למגיד מישרים ומו"צ באוסטרוה על מקום רבי נחמיה.
בשנת תקנ"ב, בזמן המאבקים שהובילו לבסוף לחלוקת פולין השנייה, העיר הופצצה קשות על ידי הרוסים, אך לבסוף הסתיימה המהומה בשני הרוגים בלבד, לאחר שהיהודים הודיעו לרוסים שהפולנים נסוגו.
הרב אשר צבי קבע את יום ז' בתמוז כיום פורים אוסטראה, שמחויב במשתה ובשמחה, לבישת בגדי שבת, איסור תענית אפילו ביארצייט וחובת מתנות לאביונים.
הוא קבע את היום לפניו כתענית (כעין תענית אסתר בערב פורים).
הוא חתום על מגילת הנס.
בשנת תקס"ד נאלץ לעזוב את העיר עקב מחלוקת בתוך הקהילה כנגד חתנו שלא הצטרף לעתירת מספר יהודים נגד הדוכס המקומי.
הוא התקבל לרב בקוריץ, על שמה הוא מכונה "ר' אשר קוריצער".
על פי המסורת החסידית, קפידתו גרמה לשריפה גדולה באוסטרוה בשנת תקס"ט.
ספרו מעין החכמה נדפס בקוריץ בשנת תקע"ז.
הרב מאפטא כתב בהסכמתו:"כי ידוע שכל דבריו נאמרו ברוח הקודש".
בנו רבי יואל הסכים לצידו ולצד רבי לוי יצחק מברדיצ'ב לספר ילקוט ראובני.
חתנו היה רבי מנחם מנדל שהדפיס את ספרו.
אשר לייב בריסק (תרל"ב 1872 - ד' בכסלו תרע"ז 29 בנובמבר 1916) היה סופר וביבליוגרף איש היישוב הישן בירושלים, ראשון הממפים והמתעדים של בית הקברות בהר הזיתים.
את ממצאיו ורישומיו העלה בחמשת כרכי הספר "חלקת מחוקק" שיצאו לאור בעשור הראשון של המאה ה-20.
נולד בירושלים בשנת 1872 לדוד ולרחל בריסק (נפטרה ד' אייר תרע"ב).
מצד אביו התייחס לראשוני הפרושים שעלו לארץ בעליית תלמידי הגר"א, ומצד אמו התייחס למשפחת רבנים.
סבו מצד אמו, הרב מאיר אניקשטר, היה ממונה (גזבר) כולל וילנה-זמושץ'-קורלנד (בן דוד מצד אמו הוא המחנך והעיתונאי יוסף לוריא) סבתו מצד אמו הייתה רבקה ליפא אניקסטר.
למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים ולאחר מכן מצא את פרנסתו בדוחק כמגיה בבית הדפוס של ישראל ב"ק.
בריסק היה בעל דחף גדול לעסוק בתיעוד ההיסטוריה היהודית, ובעיקר זו הירושלמית, ותכנן מספר מפעלים גדולים בעלי אופי ביבליוגרפי, אם כי בפועל לא זכה להשלים אף אחד מהם.
בריסק היה עני מרוד כל ימיו וכתביו מלאים בתחינות אל הקורא שיואיל לקנות את ספריו ולהפיצם בין חבריו כדי לאפשר לו להמשיך במפעליו החשובים.
בעת מלחמת העולם הראשונה גויס בריסק לעמליה, גדוד עבודה שהועסק בעבודות כפייה בעורף ובחזית.
מלכתחילה היה אמור להישלח לאזור באר שבע - קרוב לחזית ובאזור ללא יהודים, אוהביו הצליחו להפעיל את קשריהם, והוא הושאר בירושלים והוטל עליו לעסוק בטאטוא רחובותיה של העיר.
הוא מת ברעב בד' בכסלו תרע"ז (29 בנובמבר 1916) ונקבר בהר הזיתים תחת מצבה פשוטה ומינימליסטית.
במהלך שנות השלטון הירדני נעקרה מצבת קברו.
לאחר איחודה של ירושלים, כאות הוקרה על פועלו הרב שאפשר את איתורם ושיקומם של אלפי קברים, נקבעה בידי החברה קדישא מצבה חדשה על קברו, המעלה על נס את פועלו.
המגנום אופוס של בריסק הייתה סדרת החוברות שהוציא בין השנים 1901–1909, שבה הוא מתעד את קברי הר הזיתים, תוך פירוט מיקום הקברים והעתקת נוסח המצבות.