tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחץ האדים של חומר הוא הלחץ שבו הפאזה הגזית שלו היא בשיווי משקל עם הפאזות המעובות הסמוכות שלו (נוזל ומוצק).
זהו מדד לנטייתן של מולקולות ואטומים לברוח מנוזל או ממוצק.
נקודת הרתיחה של נוזל בלחץ אטמוספירי היא אותה הטמפרטורה שבה לחץ האדים שלו משתווה ללחץ האטמוספירי שמסביבו והיא לעיתים מכונה נקודת הרתיחה הנורמלית.
ככל שלחץ האדים של נוזל גבוה יותר בטמפרטורה נתונה כך נדיפותו גבוהה יותר ונמוכה יותר נקודת הרתיחה שלו.
טבלת לחצי האדים (משמאל) מציגה את תלות לחץ האדים בטמפרטורה של מגוון נוזלים.
לדוגמה, עבור כל טמפרטורה נתונה, למתיל כלוריד יש את לחץ האדים הגבוה ביותר בין הנוזלים בטבלה.
יש לו גם את נקודת הרתיחה הנמוכה ביותר (24.2- °C), שהיא הנקודה שבה לחץ האדים של מתיל כלוריד (הקו הכחול) חותך את קו הלחץ האופקי של אטמוספירה אחת של לחץ מוחלט.
נדין בּוֹדוֹ-טְרַכְטֶנְברג היא כלכלנית ישראלית, הייתה משנה לנגיד בנק ישראל.
במסגרת תפקידה קידמה את הקמת מאגר נתוני האשראי לעידוד התחרות בשוק האשראי בישראל, וריכזה את היערכות בנק ישראל להקמת הקרן לאזרחי ישראל ("קרן העושר").
היא משנה ליו"ר הדירקטוריון של בנק אש ישראל.
בודו-טרכטנברג נולדה במונטריאול שבקנדה (1956).
היא בעלת תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת מונטריאול (1978), תואר שני בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה מאוניברסיטת אוקספורד בבריטניה אותו עשתה במסגרת מלגת רודס, ותואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית (1986).
עבודת הדוקטור שלה, שנעשתה בהנחייתו של שר האוצר האמריקני לשעבר, פרופ' לארי סאמרס, הייתה בנושא "ניתוח של עיוותי מס: המקרה של מס הקנייה הפדרלי בקנדה".
בין השנים 1984–1985 שימשה יועצת למשרד האוצר הקנדי, וסייעה בגיבוש רפורמה במערכת המס הקנדית.
בשנת 1987 עברה לבנק הפועלים ככלכלנית במחלקת המחקר של הבנק, ועסקה בניתוח ותחזיות מקרו-כלכליים.
בהמשך מילאה תפקידי ניהול במטה הבנק, בין השאר כמנהלת מחלקת המחקר לניירות ערך ומנהלת ייעוץ ומסחר ללקוחות מוסדיים.
בשנים 2003–2009 הייתה מנהלת קשרי משקיעים בחטיבה הפיננסית של הבנק.
בשנת 2009 בודו-טרכטנברג הצטרפה לסגל האקדמי של אוניברסיטת רייכמן (המרכז הבינתחומי), שם היא מלמדת מקרו כלכלה ומדיניות כלכלית.
בין השנים 2010–2014 כיהנה כדירקטורית חיצונית בחברות מנורה מבטחים גמל ומנורה מבטחים פנסיה, וכדירקטורית ויו"ר ועדת השקעות בחברת מנורה ביטוח.
בין השנים 2012–2014 כיהנה כדירקטורית חיצונית וראש ועדת תגמול בחברת גזית גלוב, וכיו"ר בנק לאומי לוקסמבורג ודירקטורית בבנק לאומי שווייץ.
בודו-טרכטנברג חברה בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בירושלים משנת 2020 ובוועדת ההשקעות של האוניברסיטה.
היא מכהנת כדירקטורית חיצונית בחברת סלברייט הנסחרת בנסד"ק בארצות הברית משנת 2021. היא משנה ליו"ר הדירקטוריון בבנק אש ישראל.
בתחילת 2014 אישרה ממשלת ישראל את המלצת נגידת בנק ישראל, קרנית פלוג, למנות את בודו-טרכטנברג למשנה לנגידה.
מתוקף תפקידה כמשנה לנגידת בנק ישראל, בודו-טרכטנברג הייתה חברה בוועדה המוניטרית ובמועצה המנהלית של בנק ישראל.
היא הייתה אחראית על חטיבת המידע והסטטיסטיקה בבנק ישראל ונציגת הבנק בפורומים בינלאומיים.
בודו-טרכטנברג ריכזה את הטיפול בהיערכות בנק ישראל למשבר הפיננסי.
במסגרת תפקידה היא הובילה צוות בין-משרדי שבחן חלופות לקשרי הסליקה בין ישראל והרשות הפלסטינית.
המלצות הצוות אושרו בוועדת השרים לענייני ביטחון לאומי.
החל מ-14 בנובמבר 2018 ועד 23 בדצמבר 2018 כיהנה כממלאת מקום הנגיד בפועל.
בנובמבר 2018, שלוש וחצי שנים לאחר העלאת הריבית האחרונה, קיבלה הוועדה המוניטרית של בנק ישראל שבראשה עמדה בודו-טרכטנברג, החלטה להעלות את הריבית לשיעור של 0.25%.
היא סיימה את כהונתה כמשנה לנגיד בפברואר 2019.
בודו-טרכטנברג קידמה את הקמת מאגר נתוני אשראי, בהתאם לחוק נתוני אשראי, התשע"ו-2016, שנועד לסייע להגברת התחרות ולהרחבת הנגישות לאשראי למשקי בית.
היא עמדה בראש ועדת ההיגוי הבין משרדית שליוותה את התהליך ביחד עם מנכ"ל משרד האוצר.
בודו-טרכטנברג ריכזה את היערכות בנק ישראל להקמת הקרן לניהול הכנסות המדינה מהיטל על רווחי גז ונפט, במסגרת תפקידה כיו"ר ועדת ההיגוי בבנק ישראל להיערכות להקמת הקרן.
בודו-טרכטנברג הייתה חברה בשלוש ועדות ציבוריות.
בשנת 2015 היא ייצגה את בנק ישראל בוועדה לקביעת חלק המדינה במשאבי טבע לאומיים ('ועדת שישינסקי 2') ובשנת 2015 ייצגה את הבנק בוועדה להגברת התחרותיות בשירותים הבנקאיים והפיננסיים הנפוצים בישראל ('ועדת שטרום').
בשנת 2020 מונתה כחברה בוועדה ציבורית לבחינת סוגיית ההוצאות הישירות בפנסיה, בראשות פרופסור ישי יפה.
בין היתר המליצה הוועדה לפשט את מבנה העמלות בקרנות הפנסיה.
בודו-טרכטנברג משמשת כחברה בוועדת הקבלה של מלגת רודס.
היא מתנדבת ומרצה במסגרות הפועלות לקידום נשים – עמותת Prowoman לקידום נשים לתפקידים בכירים ועמותת UPWARD המסייעת לקידום יזמות נשית-טכנולוגית.
בודו טרכטנברג כתבה פרק בספרה של אפרת ליאני "נוכחות.
מובילות" (הוצאת כנרת זמורה ביתן) המציג את סיפורי ההתמודדות, הנפילות וההצלחות של נשים בכירות אשר בנו קרירה מצליחה.
בודו-טרכטנברג משמשת כמרצה למקרו כלכלה, כלכלה ציבורית וכלכלת ישראל במספר מוסדות אקדמיים בישראל ובעולם.
היא לימדה כלכלה ומקרו-כלכלה באוניברסיטת תל אביב ובמכללה האקדמית תל אביב-יפו.
בסוף 2009 פרשה מעבודתה בבנק הפועלים והצטרפה לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה, שם שימשה כראש תוכנית Global MBA וסגנית הדיקאן בבית הספר למנהל עסקים עד לשנת 2014. בהמשך מונתה למנהלת התוכניות לתואר השני במנהל עסקים במרכז הבינתחומי.
בשנת 2019 חזרה כחברת סגל בבי"ס לכלכלה.
נדין בודו-טרכטנברג נשואה לפרופ' מנואל טרכטנברג, כלכלן וחבר הכנסת לשעבר מטעם המחנה הציוני, ולהם שלוש בנות ונכדים.
נָדִיר צוּר (9 במרץ 1952 – 12 בספטמבר 2014) היה איש רדיו ישראלי, שכיהן כעורך ומגיש תוכניות בגלי צה"ל ובקול ישראל, חוקר מדע המדינה, סופר ומשורר.
צור נולד וגדל בירושלים, בן לאברהם (יליד תל אביב) ואסתר (ילידת ברזיל).
למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" בעירו ואת לימודיו התיכוניים עשה בתיכון ליד האוניברסיטה (ליד"ה).
בשנות ה-70 שירת בגלי צה"ל, שם שימש עורך, כתב ומגיש.
בשנת 1979 חלה בשיתוק ילדים, ולאחר מכן עבד כעורך תוכניות רדיו.
בשנת 1988 עבר לעבוד בקול ישראל, שם היה עורך בחטיבת החדשות, עורך התוכניות "היום-הזה", "צבע הכסף", מנהל מחלקת הנוער, ובשנים האחרונות ערך את משדרי האקטואליה בחטיבת החדשות של קול ישראל (רשת ב'): "הערכת מצב", "על ימין ועל שמאל" ו"הדרה".
סיים לימודים לתואר בוגר במדע המדינה וביחסים בינלאומיים (בהצטיינות) ותואר מוסמך במדע המדינה (בהצטיינות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2001 (תשס"ב) קיבל ממנה תואר דוקטור.
את עבודת הדוקטור ("רטוריקה של מנהיגים ישראליים במצבי-לחץ") עיבד לספר "רטוריקה פוליטית: מנהיגים ישראלים במצבי לחץ", שראה אור ב-2004 בהוצאת הקיבוץ המאוחד וזכה בפרס האגודה הישראלית למדע המדינה לספר בעברית לשנת תשס"ה.
בשנים 2002–2005 למד לפוסט-דוקטורט במרכז לחקר הביטחון הלאומי באוניברסיטת חיפה.
לאחר מכן שימש חוקר במכון טרומן למען קידום השלום של האוניברסיטה העברית בירושלים; במקביל שימש חוקר אורח במרכז חיים הרצוג לחקר המזרח-התיכון ודיפלומטיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולאחר מכן חזר לשמש חוקר במרכז לחקר הביטחון הלאומי שבחיפה.
תחומי מחקרו היו פסיכולוגיה פוליטית, כלי השפעה של מנהיגים (לרבות רטוריקה), מצבי-לחץ בסכסוך הישראלי-ערבי וממדים רציונליים ואי-רציונליים של ביטחון לאומי.
פעילותו העיתונאית התפרסה על פני כלי תקשורת רבים.
הוא היה מגיש בערוץ 1, עורך בערוץ 2 והרבה לכתוב מאמרים בתקשורת הכתובה, בעיתונים "דבר", "על המשמר" ו"הארץ" וכן בכתבי עת שונים.
חיבר תמלילים לפזמונים ותסריטים לסרטים, והיה חבר באקו"ם.
ב-2005 הוענק לו אות מפעל חיים מטעם המרכז העולמי של בני ברית בעבור "מצוינות בסקירה של העיתונות, הכתובה, המשודרת והמקוונת – על יהדות התפוצות".
פרסם שורה של ספרים ובהם ספרי עיון, ספרי ילדים וספרי שירה (שהבולט שבהם הוא "אזהרת מסע", 2012).
צור כיהן כיו"ר חוג ידידי מילב"ת (המרכז הישראלי לאביזרי עזר, בינוי ותחבורה לנכה) וכחבר הנהלת צאל"ה (צוותים אזרחיים לשיפור החברה).
היה חבר האגודה הישראלית למדע המדינה ועמותה הישראלית לחקר הפוליטיקה, ואחראי על קשרי החוץ באיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
נפטר ב-2014, בגיל 62. הותיר אישה, תהילה (גרנות), ושני ילדים.
אחיו היה המוזיקאי ואיש קול ישראל חיים צור.
רטוריקה פוליטית: מנהיגים ישראלים במצבי לחץ, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('קו אדום'), 2004. (עיבוד של עבודת הדוקטור) ()
מי מדליק את החושך בלילות?, תל אביב: חברת החשמל לישראל, 2004. (לילדים)
מדוע בכה התֻּכּי בלילות?; איורים: מרינה גלדקי, ירושלים: מגי, 2005. (לילדים)
האיש שהתיר את הרצועה: אריאל שרון וסיפור ההתנתקות; עריכה: לאה צבעוני, מבשרת ציון: צבעונים, 2006.
שרעפים; הביאה לדפוס: לאה צבעוני, מבשרת ציון: צבעונים, 2007. (שירים)
זרעי שלום / بذور السلام; איורים: לילך תפילין; תרגם לערבית: סמיר חאג'; הביאה לדפוס: לאה צבעוני, מבשרת ציון: צבעונים, 2007. (סיפור, לילדים) (עברית וערבית)
אסף מידני, נדיר צור (עורכים), קול קורא בעֹז: פוליטיקה ושירה בישראל, ירושלים: האגודה הישראלית למדע המדינה; בית הספר למדעי המדינה – אוניברסיטת חיפה; האקדמית תל אביב–יפו, תשע"ב 2012.
אזהרת מסע: שירים, תל אביב: צבעונים, 2012.
פרי מעללים: שירים; ציורים: לאה צבעוני, תל אביב: צבעונים, 2013.
נדין אנגרר היא כדורגלנית גרמנייה המשחקת בעמדת השוער.
הייתה קפטן נבחרת גרמניה בכדורגל נשים.
ב-13 בינואר 2014 זכתה בפרס כדור הזהב של פיפ"א (בעבר נקרא שחקן השנה) לשנת 2013, והיא השוערת היחידה שזכתה בתואר זה עד כה.
אנגרר נולדה בעיר לור על נהר המיין, בוואריה, גרמניה.
בילדותה החלה לשחק בקבוצת בנים ולאחר מכן עברה לקבוצת הילדות של מועדון א.ס.ו.
במשחק סקאוטינג היא החליפה את שוערת הקבוצה שנפצעה וגילתה כישרון בתחום זה.
ב-1995 החלה לשחק בקבוצת הנשים של מועדון נירנברג.
לאחר שנה עברה לקבוצת ואקר מינכן.
באותה שנה קיבלה הצעה לשחק בקבוצת כדורגל של קולג' אמריקני, אך סירבה.
ב-1999 עברה לקבוצת הנשים של באיירן מינכן ועלתה יחד עמה מהליגה השנייה לליגה הראשונה ב-2000. ב-2001 עברה לקבוצת טורבינה פוטסדאם איתה זכתה בשתי אליפויות, שלושה גביעים, ובליגת האלופות לנשים בעונת .
ב-2007 עברה לקבוצת יורגורדן מליגת העל השוודית.
לאחר שנה חזרה לגרמניה, לפרנקפורט, איתו זכתה בגביע והגיעה למקום השני בליגה.
לאחר פרישתה של בירגיט פרינץ מהקבוצה, התמנתה אנגרר לקפטן במקומה.
ביולי 2013, מספר שעות לפני משחק בליגת האלופות, הודיעה אנגרר בחשבון הפייסבוק שלה שהיא תעבור בהעברה חופשית לקבוצת בריסבאן רור האוסטרלית.
בינואר 2014 הודיעה קבוצת פורטלנד ת'ורנס מליגת הנשים האמריקנית שהיא החתימה את השוערת.
משחק הבכורה שלה בקבוצה היה ב-12 באפריל נגד קבוצת יוסטון דאש.
ב-4 בספטמבר 2014 הודיעה הקבוצה שהיא משאילה את אנגרר חזרה לבריסבאן עד לתחילת 2015.
במשחק הגמר אף עצרה פנדל של מרטה הברזילאית ונבחרה לשוערת המצטיינת בטורניר.
בכך גם קבעה שיא של אי ספיגה שעומד על 540 דקות.
היא גם הייתה השוערת הראשונה באולימפיאדת בייג'ינג וזכתה במדליית ארד.
ב-2009 היא זכתה באליפות אירופה בפעם הרביעית, אך בפעם הראשונה כשהיא על המגרש.
במהלך גביע העולם בכדורגל נשים 2011 היא ביצעה את ההופעה ה-100 שלה במדי הנבחרת.
לאחר פרישתה של בירגיט פרינץ, קיבלה אנגרר את סרט הקפטן.
באליפות אירופה בכדורגל נשים 2013 עצרה שני פנדלים ונבחרה לשחקנית המצטיינת של הטורניר.
נכללה בסגל הנבחרת למשחקי גביע העולם בכדורגל נשים 2015.
בריאיון לעיתון הספורט של די צייט אמרה אנגרר כי היא פתוחה ליחסים עם בני שני המינים.
נדין בומר ימיני (נולדב ב-1968) היא כוריאוגרפית ישראלית המשמשת כמנהלת האמנותית של להקת המחול "נדין אנימטו".
נולדה בניו יורק, שם החלה את לימודי המחול באקדמיה ABT.
לאחר מכן קיבלה מלגה לבית הספר הגבוה Alvin Ailey.
עם חזרתה לארץ בגיל ההתבגרות, גויסה נדין בומר להוראת מחול לילדים ונוער בקשיים.
הוראתה ההומוריסטית והיצירתית זיכתה אותה במענק לימודים שבו השתמשה לפתח את אהבתה לתנועה.
בשנים האחרונות, פתחה נדין שפה תנועתית חדשה הנקראת "קינטיקה".
סגנונה הייחודי של נדין ושיטת הוראה שלה נלמדים ב-15 בתי ספר שונים ברחבי ישראל, במכללה האקדמית לחינוך - סמינר הקיבוצים, ובסדנאות מאסטר ברחבי אירופה מדי שנה.
בשנת 1990 ייסדו בומר ובן זוגה זיו ימיני את המרכז למחול "קצב הגוף".
בשנת 2003 הקימה את האקדמיה למחול "נדין".
במהלך השנים זכו בוגרי האקדמיה בפרסים ראשונים בתחרויות בינלאומיות באירופה עם כוריאוגרפיות קצרות של בומר, אשר היוו גרסה צעירה ליצירות להקת "נדין אנימטו" שהוקמה מאוחר יותר, בשנת 2009.
ה"אנימטו" הוא ז'אנר חדש בתחום התיאטרון-מחול וזהו סגנונה הייחודי של להקת "נדין אנימטו".
בומר יוצרת דמויות אותנטיות וסיטואציות בהשראת עולם האנימציה, תוך שימוש בשפת ה"קינטיקה".
בשנת 2007 קיבלה בומר הכרה ממשלתית ותמיכה ממשרד המדע, התרבות והספורט לשיטה ואקדמיה "נדין".
באותה שנה הוזמנה נדין עם היצירה "מנימיישן" לבכורה בינלאומית בפירנצה, איטליה.
הלהקה מופיעה ומוזמנת לפסטיבלי מחול גדולים בארץ ובעולם.
נדין בומר מציגה את סגנונה הייחודי על במות אלו ומקבלת כבוד ותשבחות על שפת התנועה החדשנית שלה ועל הכוריאוגרפיות השנונות.
2013: מנימיישן - מקום שני בתחרות לכוריאוגרפיה ברומא, נדין בומר -הכוריאוגרפית הטובה ביותר, "פרימיו רומא דנצה", איטליה.
2013: "הדרבי" מוזמן לפסטיבלים בגרמניה, ארצות הברית וצ'כיה.
2012: "קולנוע אמריקאי" – פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, ישראל.
2012: "מנימיישן" מוזמן לפסטיבל בינלאומי במיאמי, ארצות הברית.
2011: "מנימיישן" – פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, ישראל.
2010: "קולנוע אמריקאי" זכה מקום ראשון בפסטיבל "בלט דה טוסקן" בפירנצה, איטליה.
2010: "מנימיישן" – זכה בפרס "חביבי הקהל" בתחרות "נו באלט" בגרמניה.
2009: "מנימיישן" בפסטיבל בינלאומי לתיאטרון, סיביו, רומניה.
2007: בכורה עולמית של "מנימיישן" בפסטיבל "בלט דה טוסקן" באיטליה.
2007: "בס סטופ" ו"גוספל" זכו מקום ראשון בפסטיבל "בלט דה טוסקן" באיטליה.
2006: "קנדי מן" השתתף בפסטיבל "מחול לוהט", ישראל.
2005: "קלונינג" השתתף בפסטיבל "אופוס בלט" וזכה מקום 2 בקטגוריה ג'אז מודרני.
2004: "אמה" השתתף בפסטיבל "מחול לוהט" – סוזן דלל, ישראל.
2000-2004: השתתפות בפסטיבל בפירנצה, איטליה וזכייה במקום 1.
1996-1999: השתתפות בפסטיבל פרייבורג, גרמניה וזכייה במקומות 1 ו-2 על כוריאוגרפיה וביצוע.
נדין קופרטי-צור (בצרפתית Nadine Kuperty-Tsur, נולדה ב-1958) היא היסטוריונית ישראלית החוקרת את ההיסטוריה התרבותית של צרפת בעת החדשה המוקדמת (המאות ה-16 וה-17), פרופסור חבר בחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב.
נדין קופרטי-צור נולדה בפריז להורים שעברו את השואה כילדים מוסתרים בצרפת.
אביה, יוסף מרדכי קופרטי, יליד פריז, נצר למשפחת חזנים מלובלין, נעשה מעצב אופנה ואיש עסקים ואמה, הלן לבית קליין-פרידמן, ממוצא אוסטרו-הונגרי, שאמה נספתה באושוויץ, הייתה מורה לאנגלית.
אחיה, אלן קופרטי, אנליסט פיננסי, חי בפריז.
נדין קופרטי-צור נשואה לירון צור, פרופ' להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב ולה שני ילדים מנישואיה הראשונים, אורן ואלונה מנדל.
נדין קופרטי-צור התחנכה בפריז עלתה לישראל ב-1978, ולמדה באוניברסיטת תל אביב בחוגים להיסטוריה כללית ולצרפתית.
את תזת הדוקטור כתבה בהנחיית פרופ' ז'אן סאר (CÉARD) באוניברסיטת פריז 10, על "ביטוי העצמי ברנסאנס.
הכתיבה האישית ולידתו של ז'אנר ספרי הזיכרונות ברנסאנס בצרפת." התזה התפרסמה תחת הכותרת "Se dire à la Renaissance" ב-1997, בהוצאת Vrin בפריז והפכה לספר קלאסי לחקר האוטוביוגרפיה.
ב-1995 התמנתה למרצה בחוג לצרפתית של אוניברסיטת תל אביב, כיהנה כראש החוג בשנים 2005–2009 והתמנתה לפרופסור חבר ב-2009. היא יזמה את חברותה של אוניברסיטת תל אביב ב-Agence Universitaire de la Francophonie (2005).
שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת שטרסבורג, באוניברסיטת קאן (Caen), באוניברסיטת נאנט (Nantes), באוניברסיטת פריז 4 - סורבון בצרפת, באוניברסיטת פדובה באיטליה, באוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת מישיגן, NYU וקולומביה בארצות הברית והרצתה במסגרת ה-LANSDOWNE LECTURES באוניברסיטאות ונקובר וויקטוריה שבקנדה.
החל משנת 2005 מכהנת כיו"ר ועדת המקצוע צרפתית במשרד החינוך וב-2014 ויזמה את פתיחת לימודי תעודת ההוראה בצרפתית בחוג לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
היא זכתה, בין השאר, בקרן רוטשילד, בקרן הלאומית למדע, במלגת משרד החוץ, משרד המדע ובקרן IMERA באוניברסיטת אקס-מרסיי.
נדין קופרטי-צור חקרה ספרי זיכרונות (ממוארים) משלהי המאה ה-15 ועד המאה ה-17 בצרפת והראתה שהממוארים הם חיבורים פולמוסיים החותרים לרהביליטציה של מחברם תוך כדי שימוש בסנגוריה ובאפולוגיה.
דו"חות קרב, משא ומתן ושליחויות דיפלומטיות וכן פרשנויות היסטוריות ופוליטיות המהווים את גוף הסיפור בממואר, משמשים כהוכחה להישגיו של הכותב ולכתב תביעה נגד השלטון המסרב לתת לו גמול הולם.
חוקרי הספרות נהגו לזנוח את ספרי הזיכרונות בשל אופיים ההיסטורי; ואילו היסטוריונים ראו בכתיבה האישית ובדגש על המבט הסובייקטיבי גורם מסלף את האמת ההיסטורית.
אצל קופרטי-צור התפתחות המבט הסובייקטיבי והמבע האישי הופכת להיות מושא המחקר והם שתורמים לחקר ההיסטוריה התרבותית והמנטלית.
האירועים ההיסטוריים המדווחים בממוארים אכן יכולים להיות מוצגים באופן מעוות אך חשובים מהם הם האופן בו הכותב מציג את עצמו, הקטגוריות בהן הוא משתמש כדי לגולל את סיפור חייו וטקטיקות הכתיבה שהוא נוקט כדי ששמו ירשם בתודעה הלאומית לעד, למרות הפולמוסים שחייו ומעשיו עוררו.
קופרטי-צור מראה שייצוג האני הוא המפתח להבנת הממואר כסוגה ספרותית והוא שמסביר את שגשוגה עד עצם היום הזה גם מחוץ לגבולות צרפת.
הממוארים אינם מוכתבים על ידי הממסד אלא נכתבים ביוזמת כותביהם הנמצאים בדרך כלל בעמדת הגנה מול הממסד.
בסוגה זו, הפרו לוחמים מן האצולה את האיסור הדתי המונע בעדם לדבר על עצמם ולשבח את מעשי הגבורה שלהם.
הסיפור של הפרט האקטיבי, המדווח על פעילותו החברתית ועל תהילתו הצבאית או המדינית, מהווה חלק בלתי נפרד מהתגבשות הזהות האזרחית המודרנית.
ייצוג האני רב ההדר הוא ביטוי מובהק של התקופה.
הוא שנותן דרור לכתיבה חדשה של ההיסטוריה, כתיבה משוחררת מן האילוצים של הרטוריקה המסורתית והתקפים בהיסטוריוגרפיה הרשמית.
לפי מסקנותיה של קופרטי-צור, הממוארים מהווים דוגמה ראשונה להיסטוריה דיסידנטית במערב.
בהמשך דרכה, חקרה קופרטי–צור אספקטים שונים של סוגת הממוארים כגון תרומתה להתחלות של מדעי המדינה.
רבים ממחברי הממוארים הם פקידי המדינה (civil servant) והשתתפות בחיי הממשל הולידה אצלם הרהורים על תיקונים ושיפורים שהובילו להצעת שיטות אדמיניסטרטיביות ופוליטיות חליפיות.
מכיוון שחלק ניכר של הממוארים נכתבו על רקע מלחמות הדת בצרפת, רבים ממאמריה עוסקים גם בעדויות הפרוטסטנטיות על המלחמות.
אגב כך הגיעה קופרטי-צור לחקור את הכתיבה הנשית הפרוטסטנטית במאות ה-16 וה-17.
בספרה Écriture(s) de soi et argumentation, קבצה וערכה מאמרים העוסקים בצד התאורטי של רטוריקת הכתיבה העצמית.
בספר שערכה לכבוד פרופ' רות עמוסי La critique au tournant du siècle, בקשה מהשורה הראשונה של חוקרי הספרות הצרפתית להציג תמונת מצב על תורת הספרות וכיווניה העקרים במפנה המאה.
היא כתבה הקדמות ושימשה עורכת מדעית לתרגומים לעברית של יצירות המופת של הרנסאנס הצרפתי כגון :
גרגנטואה ופנטגרואל לפרנסואה רבלה, ההפטמרון למרגריט דה נאוואר, המסות למישל דה מונטן, כמו כן כתבה אחרית דבר לווידויים של ז'אן-ז'אק רוסו וללא מחר, לויואן דנון, יצירות קלאסיות מהמאה ה-18.
מבוא לגרגנטואה ופנטגרואל לפרנסואה רבלה, תרגם עידו בסוק, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2003.
מבוא לההפטמרון של מרגריט דה נאוואר, תרגם עידו בסוק, הוצאת כרמל, ירושלים, 2005.
מבוא למסות של מישל דה מונטן, תרגמה אביבה ברק, הוצאת שוקן, 2007.
אחרית דבר לווידויים של ז'אן-ז'אק רוסו, תרגום : עירית עקרבי, הוצאת כרמל, ירושלים, תש"ס, עמ' 610-604.
אחרית דבר לללא מחר, לויואן דנון, תרגם ראובן מירן, נהר ספרים, 2012.
נדין קסלר (Nadine Keßler; נולדה ב-4 באפריל 1988) היא כדורגלנית עבר גרמנייה ששיחקה כקשרית.
קסלר היא זוכת פרס כדורגלנית השנה בעולם של פיפ"א לשנת 2014.
קסלר נולדה באפריל 1988 בלנדשטול, מערב גרמניה.
בגיל 16, לאחר ששיחקה במספר מועדוני בנים, היא החלה לשחק בזארבריקן מהבונדסליגה השנייה, והייתה למלכת השערים של המועדון בשנים 2006 ו-2007. בשנת 2008 היא הגיעה עם הקבוצה עד לגמר הגביע הגרמני, שם נעצרה על ידי פרנקפורט.
שנה לאחר מכן, היא הובילה את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת המשנה, אך עזבה בתום העונה לטורבינה פוטסדאם.
כבר בעונתה הראשונה עם פוטסדאם, כבשה קסלר 11 שערי ליגה וזכתה באליפות גרמניה ובליגת האלופות, לאחר ניצחון בדו-קרב פנדלים על ליון בגמר.
בעונתה השנייה בקבוצה היא זכתה באליפות גרמניה נוספת, לאחר שפוטסדאם סיימה בנקודה הפרש מעל פרנקפורט.
בסוף עונה זו, החליטה קסלר לעבור לוולפסבורג.
בעונה הראשונה בוולפסבורג, סיימה קסלר במקום הרביעי בדירוג כובשות השערים של הליגה, ועזרה לקבוצה לסיים במקום השני בליגה.
העונה שלאחר מכן, 2012/13, הייתה עונת השיא של קסלר ברמה הקבוצתית, שבאותו זמן אף התמנתה לקפטנית הקבוצה.
קסלר, שכבשה 12 שערי ליגה במהלך עונה זו, נבחרה בסופה לכדורגלנית השנה של אופ"א וגברה על חברותיה לקבוצה - מרטינה מילר ונילה פישר שסיימו במקום השני והשלישי, בהתאמה.
מספר חודשים לאחר מכן, ב-12 בינואר 2015, זכתה קסלר בפרס כדור הזהב של פיפ"א, המוענק לכדורגלנית המצטיינת בעולם באותה שנה.
היא קיבלה 17.52 אחוזים מקולות המצביעים, וגברה על מרטה הברזילאית (14.16% מהקולות) ועל אבי וומבאך האמריקאית (13.33%).
בכך הפכה קסלר לכדורגלנית הגרמנייה השלישית שזוכה בפרס, אחרי בירגיט פרינץ ונדין אנגרר.
בשנת 2003 החלה קסלר לייצג את גרמניה עם נבחרות הנוער השונות, ובפברואר 2010, במסגרת גביע אלגארבה, ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה הבוגרת.
היא עלתה מהספסל בדקה ה-46 במקומה של לנה גוסלינג, ובדקה ה-77 כבר כבשה את שערה הראשון במדי הנבחרת.
היא הגיעה עם הנבחרת הגרמנית עד לגמר הטורניר, בו הפסידו 2–3 לארצות הברית.
בקיץ 2013, הייתה קסלר חלק מסגל הנבחרת הגרמנית שהשתתפה באליפות אירופה שנערכה בשוודיה.
בטורניר זה, היא פתחה בהרכב הראשון בכל ששת משחקיה של גרמניה, ובסופו של דבר זכתה איתה בגביע.
הייתה זו הזכייה השישית ברציפות של גרמניה באליפות אירופה.
כמעט שנה לאחר מכן, במרץ 2014, כבשה קסלר את השער הראשון של גרמניה בגמר גביע אלגארבה, בניצחון 0–3 על יפן.
לאחר שעזרה לגרמניה להעפיל לגביע העולם 2015, נאלצה קסלר לעבור ניתוח בברך, ובעקבותיו החמיצה את הטורניר.
ב-14 באפריל 2016, אחרי שלא הצליחה להתאושש מהפציעה הקשה שעברה בברכה, הודיעה קסלר על פרישה מכדורגל בגיל 28 בלבד.
נדיה רייזנברג (בליטאית: Nadia Reisenberg 14 ביולי 1904 - 10 ביוני 1983) הייתה פסנתרנית יהודיה-אמריקאית ילידת ליטא.
רייזנברג נולדה בווילנה ולמדה אצל ליאוניד ניקולאייב בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
בעקבות המהומות של מהפכת אוקטובר, חזרו היא ומשפחתה לווילנה, ומשם נסעו לוורשה וגרמניה.
בסופו של דבר הגיעו לניו יורק בשנת 1922 ושם השתקעו.
רייזנברג הופיעה בקונצרטים במהלך שנות ה-20' של המאה ה-20, בעיקר עם אחותה, קלרה רוקמור, אבל בשנת 1930 חזרה ללימודים ובחרה ביוזף הופמן כמורה.
פעילותה הקונצרטית של רייזנברג התרחשה בשנות ה-40. בעיקר זכתה לשבחים על סדרת הקונצרטים שלה שהקיפו את כל הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט, בניצוח אלפרד ולנשטיין, לרשת הרדיו WOR.
הקונצרטים שודרו בעונת 1939/40. הקונצרטים הללו "יצרו היסטוריית רדיו".
במרץ 1962 ביקרה נדיה רייזנברג בישראל ונתנה כיתות אמן לפסנתרנים צעירים באקדמיה למוזיקה בירושלים וביוני של אותה שנה חזרה לאקדמיה לקורס קיץ עד ספטמבר 1962. לצדה הגישה כיתות אמן וקורס קיץ הזמרת ג'ני טוראל.
רייזנברג המשיכה להופיע עד סוף חייה, ובקרנגי הול הופיעה 22 פעמים בסך הכל.
אף כי בדרך כלל ניגנה כסולנית עם הפילהרמונית של ניו יורק, הופיעה גם בשני רסיטלים באולם: בתוכנית שכולה יצירות צ'ייקובסקי ב-13 בנובמבר 1943, לציון יובל החמישים למות המלחין, ובתוכנית של רפרטואר לא ידוע ב-21 בנובמבר 1947. בשנים הבאות, לימדה רייזנברג בג'וליארד וישבה לעיתים קרובות בחבר השופטים של תחרות לוונטריט.
בין תלמידיה הנודעים אלנה ברסלווסקי, רמי בר-ניב, ריצ'רד גוד והרופא ריצ'רד קוגן.
בנה, מבקר המוזיקה רוברט שרמן מלמד קורסים ב"עסקי המוזיקה" בג'וליארד ולפני כן כתב ביקורת מוזיקה לניו יורק טיימס במשך ארבעים שנה.
הוא ובנה השני, אלכסנדר, כתבו יחד ביוגרפיה של אמם, "Nadia Reisenberg: A Musician's Scrapbook" (1985).
מאז 2002 מתקיים טקס הענקת פרס נדיה רייזנברג לרסיטל, במימון קרן נדיה רייזנברג וקלרה רוקמור.
הטקס מתקיים כל שנתיים בבית הספר מאנס למוזיקה בניו יורק.
נדיה רייזנברג נפטרה בשנת 1983 בניו יורק, שנה וחצי לאחר הופעתה האחרונה בקרנגי הול.
נדים אמירי (נולד ב-27 באוקטובר 1996 בלודוויגסהאפן, גרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר התקפי במיינץ 05 ובנבחרת גרמניה.
אמירי הצטרף למועדון הכדורגל הופנהיים בשנת 2012 מוולדהוף מנהיים וערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-7 בפברואר 2015 בהפסד החוץ 0–3 נגד וולפסבורג.
ב-30 ביולי 2019, חתם אמירי בשורות מועדון הכדורגל באייר לברקוזן, והיה לשחקן הרכב קבוע, וקבוצתו סיימה בעיקר בצמרת הטבלה.
יכולתו הטובה באותה תקופה הביאה לזימונו לנבחרת גרמניה.
בינואר 2022 הושאל לגנואה מהסרייה א' עד לסוף עונת 2021/22, וערך בשורותיה 13 הופעות ליגה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה לסרייה ב'.
בתום ההשאלה חזר אמירי ללברקוזן, ובעונת 2022/23 חזר להיות שחקן הרכב, והבקיע 4 שערי ליגה.
את עונת 2023/24 פתח אמירי בלברקוזן, שזכתה בסיומה באליפות היסטורית וגם בגביע הגרמני.
עם זאת, אמירי עבר בחלון ההעברות של החורף למיינץ 05. אמירי הפך לשחקן הרכב קבוע במיינץ, וסייע להישארותה בליגה בתום העונה.
אמירי ערך 24 הופעות והבקיע שישה שערים במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, עמה זכה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2017 אחרי ניצחון בגמר על ספרד, והגיע לגמר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 – 2019, שם הפסיד עם נבחרתו 1–2 לאותה ספרד, וכבש את השער המצמק.
ב-9 באוקטובר 2019 ערך אמירי את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בתיקו 2-2 מול ארגנטינה במשחק ידידות.
בקיץ 2021 זומן אמירי לסגל הגרמני לאולימפיאדת טוקיו 2020. אמירי הבקיע עבור גרמניה שני שערים בטורניר זה, אך גרמניה הודחה כבר בשלב הבתים.
נדים נולד בלודוויגסהאפן להורים אפגנים.
נדים סוואלה הוא שחקן בריטי יליד ירדן, אביהן של השחקניות ג'וליה ונדיה סוואלה.
סוואלה נולד במידבא שבירדן בשנת 1935. הוא נסע ללמוד משחק בבריטניה בשנות החמישים של המאה העשרים.
בתו ג'וליה גילתה בפרק בסדרה התיעודית שהוא אינו בטוח מהו תאריך הלידה שלו, אבל התאריך המשוער הוא בין 7 ל-9 בספטמבר.
נדים סוואלה הופיע ביותר ממאה סרטים ותוכניות טלוויזיה במהלך קריירה שנמשכת מעל לארבעים שנה.
עוד שיחק בתפקיד עומאר בדרי במשחק המחשב "CDX" של ה-BBC.
סוואלה נשוי לרוברטה ליין ולהם שלוש בנות, ג'וליה, נדיה ודינה.
אחיו הוא הקומיקאי נביל סוואלה.
המתורגמן של האמיר סרט קולנוע המבוסס על סדרת הטלוויזיה Sweeney!
נדיתו או נדתם היו קבוצות נשים בעלות מעמד משפטי מיוחד בחברה הבבלית, שחיו במקדשים, בעיקר מקדשים שומריים.
הן היו אמורות בעיקרון להישאר בבתוליהן והיה מותר להן לעסוק בפעילות כלכלית, לצבור רכוש ולאמץ ילדים, בעיקר ילדי שפחות.
בדרך כלל נשים אלו היו חלק מן האליטה, לעיתים קרובות ממשפחות המלוכה.
עצמאותן הכלכלית התבססה על הנדוניה שלהן, שאותה לא הורשו להעביר לגבר, וזאת בניגוד לנשים נשואות שהיו משוללות רכוש משל עצמן.
במותן עבר רכושן לקרובי משפחה גברים או לילדים שאימצו.
במקדש איננה בארך, שם חיו כוהנות נדיתו, נמצאו לוחות ועליהן טקסטים מעלילות גלגמש, מכאן מסיקים שהן ידעו קרוא וכתוב.
חוקי חמורבי מתייחסים למעמד הנדיתו במספר מקומות, בין השאר מוזכרת חובת בני משפחות הנדיתו לספק את צורכיהן, זכותן לאמץ ילדי שפחות.
בנוסף, יש גם מספר רב של מסמכים משפטיים פרטיים בבבל העתיקה, שבהם נשים אלה פועלות כשותפות חוזיות בעסקאות ולעיתים קרובות כנושים.
פעילות מינית מוגבלת הייתה מותרת לכוהנות גדולות ממעמד הנדיתו, במקדש נדיתו שבארך הכוהנת הגדולה בחרה למיטתה בחג השוויון כהירוס-גמוס גבר צעיר שייצג את דומוזיד.
נָדִיר (לפעמים נָאדִיר) הוא, באופן כללי, כיוון המצביע ישירות "מתחת" מיקום מסוים (אנך).
באסטרונומיה מוגדרת תפיסת "מתחת" ככיוון של כוח הכבידה בכל מקום נתון.
המונח לכיוון ההפוך לנדיר (נגד כיוון כח הכבידה) הוא "זניט".
עבור מיקום על פני כדור הארץ, המונח "נדיר" מתייחס לכיוון "למטה" אל מרכז כדור הארץ ומעבר לו, כך למשל, ניתן לומר שעבור מקום מסוים, השמש (או כל גוף שמימי אחר) נמצאת בנדיר, כאשר היא נמצאת בדיוק מעל הנקודה האנטיפודית.
השמש עוברת בנדיר בחצות הלילה.
בדומה לזניט, השמש יכולה להיות בנדיר רק באזור הטרופי, בין חוג הגדי לבין חוג הסרטן.
בתחום האזור הטרופי, עוברת השמש בנדיר פעמיים בשנה בכל נקודה גאוגרפית.
בקו המשווה - השמש עוברת בנדיר בחצות הלילה של כל אחד משני ימי השוויון בשנה
בחוג הסרטן - השמש עוברת בנדיר בחצות הלילה שלפני או אחרי ה-21 בדצמבר (למשל בעיר אסואן במצרים)
בחוג הגדי - השמש עוברת בנדיר בחצות הלילה שלפני או אחרי ה-21 ביוני
עבור גוף הנמצא במסלול סביב כדור הארץ, הנדיר הוא הכיוון הפונה אל כדור הארץ ומשמש לתיאור הכיוון במרחב של לוויין או של אסטרונאוט המבצע הליכת חלל.
מכיוון שהנדיר פונה אל תוך כדור הארץ, לא ניתן להשתמש בו למטרות של תצפית אסטרונומית ולכן הוא פחות שימושי מהזניט.
המילה נדיר היא במקור שיבוש לביטוי הערבי نَظِير السَّمْت ("נד'יר אל-סמת"), שפירושו "נגד הזניט".
המילה משמשת גם באופן ציורי לתאר נקודת שפל או משבר בחייו של אדם או במצבו הבריאותי.
נדין ביילר היא זמרת אוסטרית.
ביילר נולדה בעיירה בטירול לאב רופא ואם מעסה.
מהילדות המוקדמת החלה לעסוק במוזיקה ולשיר בחתונות.
ב-2007 זכתה בתוכנית הכישרונות "Starmania" שם שרה בין היתר את השירים Over the Rainbow ו"My Number One" שזכה באירוויזיון 2005, באותה שנה יצא הסינגל הראשון שלה "Alles was du willst" ולאחר מכן גם אלבומה הראשון.
ב-2011 השתתפה בתחרות הלאומית לנציגות אוסטריה לאירוויזיון עם השיר "The Secret Is Love" ולקחה את המקום הראשון.
באירוויזיון היא עלתה לגמר וסיימה במקום ה-18.
נדין סיירה , היא זמרת סופרן אמריקאית ששרה בבתי אופרה מובילות וזכתה במספר פרסים.
היא ידועה בשל שירה ב"לוצ'יה די למרמור" ו"ריגולטו".
נדין סיירה נולדה בפורט לודרדייל, פלורידה.
היא למדה בבית ספר מאנס למוזיקה.
בגיל 14 היא החלה לשיר באופרה של וסט פאלם ביץ'.
תוך זמן קצר התחילה להופיע בפינלנד, איטליה, טורקיה ויוון.
בהמשך היא הופיעה גם בברודוויי.
בשנת 2011 הופיעה סיירה בבוסטון ובאופרה של סן פרנסיסקו.
בשנת 2016 הופיעה בהופעת ראש השנה בוונציה בלה פניצ'ה ואחר כך בלה סקאלה באופרה "ריגולטו" לצד לאו נוצ'י.
בשנת 2017 היא שרה במטרופוליטן אופרה.
בשנת 2017 חזרה סיירה לאירופה ושרה באופרה הלאומית של פריז לצד אנדראה בוצ'לי.
במהלך השנים זכתה במספר רב של פרסים בארצות הברית ובאירופה.
נדין פנצ'יטה מרשל היא שחקנית טלוויזיה, תיאטרון ורדיו אנגלייה.
היא למדה בבית הספר למשחק "רוז ברופורד קולג'".
הופעתה הידועה ביותר היא בתפקיד סאלי בסיטקום הבריטי "The Smoking Room".
מרשל שיחקה במחזה "Random" מאת דבי טאקר גרין, ובסרט "Second Coming" משנת 2014. ב-2013 הופיעה מרשל בתפקיד ורון בסיטקום "The Spa", יחד עם השחקנית דבי צ'אזן, איתה שיחקה בסדרה "The Smoking Room".
נדיר ארבר הוא רופא פנימאי וגסטרואנטרולוג, פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הרפואה והבריאות באוניברסיטת תל אביב.
מנהל המרכז המשולב למניעת סרטן בבית החולים איכילוב.
ארבר הוא בנם של נעה, מעצבת אופנה בהשכלתה ועיתונאית אופנה ודן, טייס חיל האוויר שהיה מדריך טיס בקורס מדריכי טיס הראשון של בית הספר לטיסה וקברניט אל-על.
בין השנים 1985–1979 למד רפואה בבית ספר לרפואה באוניברסיטה העברית, ירושלים.
בין השנים 1986–1989 התמחה ברפואה פנימית במרכז רפואי רבין פתח תקווה.
אחר כך בשנים 1989–1991 היה רופא בכיר במחלקה פנימית ד' בבלינסון.
בשנים 1987–1991 למד לתואר מוסמך בניהול מערכות בריאות (MHA) בבית הספר למנהל עסקים ע"ש רקנאטי, באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן הוענק לארבר בשנת 1991 תואר MSc בבית הספר לרפואה באוניברסיטה.
בשנת 1989 השתלם במחלקה לקרדיולוגיה, בית החולים מאונט סיני שבעיר ניו יורק בארצות הברית.
ובשנים 1991 עד 1993 השתלם בגסטרואנטרולוגיה.
בין השנים 1996–2005 כיהן ארבר כמנהל היחידה לאונקולוגיה גסטרואנטרולוגית (GI) באיכילוב.
משנת 2005 מכהן ארבר כראש - מרכז משולב למניעת סרטן, המרכז הרפואי איכילוב.
בנוסף מנהל ארבר את מרפאת "BRCA".
ארבר עוסק בגסטרואנטרולוגיה, קולונוסקופיה, חקר סרטן, גילוי ואבחון מוקדם, סמנים ביולוגים לגילוי של סרטן, אימונותרפיה, טיפול גני ומניעה כימית (Chemoprevention, NSAIDs).
הוא כיהן כנשיא האיגוד הישראלי לגסטרואנטרולוגיה
הוא פרופסור מן המניין בחוג לרפואה פנימית וגסטרואנטרולוגיה.
עומד בראש קרן יחיאל והלן ליבר לחקר הסרטן בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2021 ארבר מנהל פרויקט לתרופה ניסיונית בשם ב-EXO-CD24 לטיפול בחולי קוביד 19 הסובלים מסערת ציטוקינים.
התרופה משתמשת באקסוזומים, חלקיקים זעירים דמויי בועה, כדי להעביר חלבון הנקרא לריאות.
חלבון זה נמצא על פני התאים, ויש לו תפקיד חשוב בוויסות מערכת החיסון.
התמיסה ניתנת באינהלציה הישר לריאות במטרה למנוע את ההפרשה של הציטוקינים הדלקתיים.
נכון ל-2024, התרופה עברה שלבי בטיחות ויעילות ראשוניים.
ארבר הוא אוהד של קבוצת הפועל תל אביב בכדורגל.
באוגוסט 2019 קיבל מנדט למציאת רוכש להפועל תל אביב.
אוהדי הפועל תל אביב פעלו אז כדי שבעלי המועדון, האחים שרון ואיציק ניסנוב, בועז ומאיר תושב וזאב גריברג, ימכרו את המועדון.
החלפת הבעלות לא יצאה אל הפועל.
נדיר רוסטמלי ׁ(באזרית: Nadir Rüstəmli; נולד ב-8 ביולי 1999) הוא זמר אזרי, זוכה תחרות The Voice אזרבייג'ן ונציג אזרבייג'ן באירוויזיון 2022.
רוסטמלי ׁנולד ב-1999 בעיר סאליאן, ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן.
בשנת 2016 הוא התקבל לאוניברסיטת אזרבייג'ן לתיירות וניהול, ובשנת 2021 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה זו.
הוא התחיל לנגן מוזיקה בילדותו.
במהלך שנות הלימודים שלו למד פסנתר וסולפג'יו בבית הספר למוזיקה גולו אסגרוב במשך 7 שנים.
בשנת 2017 השתתף בפסטיבל הזמר הלאומי וזכה במקום השני.
ב-2019 הוא השתתף שוב באותה תחרות וזכה בתחרות.
בשנת 2019, הוא ייצג את אזרבייג'ן בתחרות השירים הבינלאומית Youthvision.
בשנת 2021 השתתף בפרויקט "קול אזרבייג'ן" ששודר בערוץ הטלוויזיה הציבורי של אזרבייג'ן.
בסיבוב הראשון הוא שר את "Writing'S on the wall" ושני שופטים רצו בו.
הוא הגיע עד לשלב הגמר וגבר על שלושה משתתפים אחרים עם 42.6% מהקולות.
בכך זכה גם לייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2022. שירו לתחרות, "Fade To Black", יצא לאור ב-21 במרץ 2022. ב-12 במאי 2022 ביצע רוסטמלי את "Fade To Black" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר.
נדיליקו לברוביץ' (בקרואטית: Nediljko Labrović; נולד ב-10 באוקטובר 1999 בספליט שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אאוגסבורג מליגת העל הגרמנית.
לברוביץ' גדל במחלקות הנוער של גלביצה, היידוק ספליט, יונאק סין ואדריאטיק ספליט.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו ביונאק סין מהליגה הקרואטית השלישית.
ב-10 ביולי 2018 חתם בשיבניק מהליגה הקרואטית השנייה.
בתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל הקרואטית.
ב-9 ביוני 2021 חתם לברוביץ' על חוזה לארבע עונות ברייקה מליגת העל הקרואטית.
ב-12 ביוני 2024 חתם לברוביץ' לחמש שנים באאוגסבורג הגרמנית.
ב-26 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה, בניצחון 4-2 על נבחרת מצרים במשחק ידידות.
נדים א-זרו (השם המלא: نديم سليم جريس الزرو; בתעתיק מדויק: נדים סלים ג'ריס אלזרו; 29 ביוני 1931–28 בפברואר 2014) היה פוליטיקאי פלסטיני.
הוא שימש כראש עיריית רמאללה ואחר כך מילא כמה תפקידי שר בממשלת ירדן במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
א-זרו נולד למשפחה פלסטינית נוצרית עשירה מרמאללה.
חלק מבני משפחתו היגרו לארצות הברית, הוא למד רוקחות בטקסס חמש שנים, אחר כך חזר לרמאללה ועבד בבית המרקחת המשפחתי.
הוא החל להיות פעיל פוליטית ובשנת 1963, בגיל 32, התמודד בבחירות לראשות עיריית רמאללה ונבחר.
בתקופה זו היה נאמן לחוסיין, מלך ירדן.
לאחר מלחמת ששת הימים נשאר בתפקיד אך סירב לשתף פעולה עם הממשל הצבאי הישראלי.
באוקטובר 1968 השווה את פעילות כוחות צה"ל למעשי הנאצים, לאחר שהוכנסו טנקים לעיר במטרה לפזר הפגנת תלמידים.
מיד אחר כך נעצר למשך כמה שבועות.
ב־5 באוקטובר 1969, בשעת לילה, התייצבו בביתו שבמרכז רמאללה אנשי ביטחון ישראלים.
הם ביקשו ממנו להלוות אליהם, הוא שאל אותם לאן, ולאיזו מטרה, ונענה שאינם יודעים.
למחרת אולץ לחצות את גשר אלנבי, והוא גורש לירדן.
סיבת הגירוש שסיפקה ישראל הייתה שהוא יזם פעילות פוליטית נגד השלטון הישראלי בגדה המערבית.
בירדן התקבל בכבוד, כותמך חוסיין, מלך ירדן, וזארו מונה לשר הפנים בממשלתו הרביעית של בהג'ת א-תלהוני בתחילת 1970. הוא היה שר התחבורה בתקופתו של ראש הממשלה אחמד א-לווזי (1971–1973).
הוא המשיך בתפקיד זה במהלך ממשלתו שלאחר מכן של זיד א-ריפאעי.
באוקטובר 1981, לאחר 12 שנות גלות בירדן, הורשה לחזור לרמאללה.
אחר כך גורש שוב והיה בין מארגני ספינת השיבה בתחילת 1988.
נדיפה מוחמד היא סופרת בריטית ילידת סומליה.
היא הופיעה במגזין "גרנטה" ברשימת "הסופרים הבריטים הצעירים הטובים ביותר" בשנת 2013, ובשנת 2014 הייתה ברימת "אפריקה39" (אנ') רשימת סופרים מתחת לגיל 40 עם פוטנציאל וכישרון להגדיר מגמות עתידיות בספרות אפריקאית.
הרומן שלה משנת 2021, אנשי המזל (The Fortune Men), היה ברשימה הקצרה עבור פרס בוקר 2021 מה שהופך אותה לסופרת הסומלית הבריטית הראשונה שקיבלה את הכבוד הזה.
היא כתבה גם סיפורים קצרים, מאמרים, זיכרונות וממוארים במקומות שונים כמו בהגרדיאן, ותרמה שירה לאנתולוגיה "הבנות החדשות של אפריקה" (בעריכת מרגרט באסבי, 2019).
היא הייתה גם מרצה לכתיבה יצירתית במחלקה לאנגלית ב רויאל הולוויי, אוניברסיטת לונדון עד 2021. היא התארחה כסופרת באוניברסיטת ניו יורק באביב 2022.
מוחמד נולדה ב-1981 בהרגייסה, בירת סומלילנד.
אביה היה מלח בצי הסוחר ואמה הייתה עקרת בית מקומית.
ב-1986 היא עברה עם משפחתה ללונדון למה שנועד להיות שהות זמנית.
עם זאת, מלחמת האזרחים שפרצה זמן קצר לאחר מכן בסומליה, גרמה למשפחה להישאר בבריטניה.
מאוחר יותר למדה מוחמד בסנט הילדה קולג', אוקספורד, שם למדה היסטוריה ופוליטיקה.
בשנת 2008, היא ביקרה בהרגייסה בפעם הראשונה מזה יותר מעשור.
הרומן הראשון של מוחמד, Black Mamba Boy (2010), המתואר ב"גרדיאן" כ"ספר משמעותי ומשפיע של המנושלים", הוא תיאור חצי ביוגרפי של חייו של אביה בתימן בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 בזמן התקופה הקולוניאלית.
היא אמרה כי "הרומן צמח מתוך רצון ללמוד יותר על השורשים שלי, להבהיר את ההיסטוריה הסומלית לקהל רחב יותר ולספר סיפור שנראה לי מרתק".
הרומן תואר כ"ביוגרפיה בדיונית", וזכה לשבחים ביקורתיים ופופולריות במדינות רחוקות כמו קוריאה.
הספר זכה בפרס בטי טראסק לשנת 2010, והיה ברשימה הקצרה לפרסים רבים, כולל הפרס הראשון של הגרדיאן לשנת 2010, פרס דילן תומאס לשנת 2010, ופרס ג'ון לוולין רייס לשנת 2010. הוא גם היה ברשימה ארוכה עבור פרס אורנג' לסיפורת לשנת 2010.
בשנת 2013, מוחמד הוציאה את הרומן השני שלה, "בוסתן הנשמות האבודות".
הרומן מתרחש בסומליה ערב מלחמת האזרחים.
הוא יצא לאור על ידי הוצאת סיימון אנד שוסטר.
בסקירה שלו ב"אינדיפנדנט", אמרה אריפה אכבר: "אם הרומן הראשון של מוחמד היה על אבות ובנים...
זה בעצם על אמהות ובנות".
בשנת 2014 "בוסתן הנשמות האבודות" זכה בפרס סומרסט מוהם והיה ברשימה הארוכה של פרס דילן תומאס.
היא נבחרה לאחת מ"הסופרים הבריטיים הצעירים הטובים ביותר" של מגזין גרנטה ב-2013, ובאפריל 2014 נבחרה לרשימת אפריקה39 של פסטיבל היי באפריקה, המאגדת רשימה של סופרים אפריקאים מדרום לסהרה מתחת לגיל 40 עם פונציאל להגדיר מגמות עתידיות בספרות האפריקאית.
כתיבתה פורסמה גם במקומות כגון הגרדיאן וכן באנתולוגיה "הבנות החדשות של אפריקה" (בעריכת מרגרט באסבי, 2019), הכוללת שירה מאת מוחמד.
ביוני 2018 נבחרה מוחמד לעמיתה באגודה המלכותית לספרות הבריטית ביוזמת "40 מתחת לגיל 40".
היא הצטרפה לפקולטה לכתיבה יצירתית באנגלית של רויאל הולוואי, אוניברסיטת לונדון, בשנת 2018.
הרומן שלה מ-2021, "אנשי המזל", מבוסס על סיפורו האמיתי של מחמוד מתן (אנ') שאביה הכיר.
הספר עוסק בפושע קטן בקארדיף שהופך לאדם האחרון שנתלה שם, לאחר שהורשע שלא כדין ברצח בשנת 1952.ב"גרדיאן" כתב אשיש גאדיאלי על מוחמד כי הרומן "מאשש אותה ככוכבת ספרותית של דורה", בעוד מייקל דונקור תיאר את הספר כ"חשיפה נחושה, בעלת ניואנסים וחמלה על עוול".
הספר היה ברשימה הקצרה לפרס בוקר לשנת 2021,ובטקס פרסי ספר השנה של ויילס לשנת 2022 זכה ב"כתר המשולש": זכייה בפרס Rhys Davies Trust Fiction Award, בפרס Wales Arts Review People's Choice Award והפרס לספר השנה של ויילס.
מוחמד אמרה שספרה הבא יהיה "רומן עכשווי המתרחש בעולמן של נשים סומליות בלונדון".
2010: פרס בטי טראסק "לנער שחור ממבה"
2013: גרנטה "מיטב הסופרים הבריטים הצעירים"
2014: Africa39 רשימת הסופרים המבטיחים ביותר מתחת לגיל 40 מאפריקה שמדרום לסהרה
2014: פרס סומרסט מוהם עבור "בוסתן הנשמות האבודות"
2022: ספר השנה של ויילס ל"אנשי המזל"
"מהגרים שעבורם הסהרה הוכיחה את עצמה כבית קברות התחילו בתקווה", "הגרדיאן", 1 בנובמבר 2013.
"סומלים שחוזרים לארץ המולדת מוצאים את דרכם הזרה ללא חסד", The Guardian, 11 בספטמבר 2015.
"ההתמודדות של בריטניה נגד FGM משאירה נערות צעירות בטראומה", "הגרדיאן", 7 בספטמבר 2017.
"כמה סומלים מתים צריך כדי שיהיה לנו אכפת?", The Guardian, 23 באוקטובר 2017.
"מה איבדנו בשריפה במגדל גרנפל", LitHub, 24 באוקטובר 2017.
נדיה רגין (בסרבית קירילית : Нађа Регин; 2 בדצמבר 1931 – 6 באפריל 2019) הייתה שחקנית, סופרת ומוציאה לאור סרבית.
הופיעה בסרטים יוגוסלביים משנת 1949 ובשנות ה-50 של המאה ה-20 פצחה בקריירה בין-לאומית.
רגין כיכבה, בין היתר, בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "המופע של בני היל" ושיחקה בשני סרטים מסדרת סרטי ג'יימס בונד: "מרוסיה באהבה" ו"גולדפינגר".
נדיר חיפי הוא כדורסלן צרפתי-אלג'יראי המשחק בעמדות הקלע והרכז בפריז בסקטבול מליגת העל הצרפתית בכדורסל והיורוליג.
חיפי נולד בשטרסבורג וגדל במחלקת הנוער של קבוצת הכדורסל המקומית.
ב-2020 חתם בלה פורטל מליגת העל הצרפתית בכדורסל.
הוא שיחק במשך שלוש שנים בלה פורטל וחווה פריצה בעונת 2022/23, בה קלע 16.8 נקודות בממוצע למשחק.
חיפי התמודד בדראפט ה-NBA 2023, אך לא נבחר.
ב-2023 חתם חיפי לשלוש שנים בפריז בסקטבול.
בעונתו הראשונה, עונת , הוא נבחר למשחק האולסטאר של ליגת העל הצרפתית, לחמישיית העונה בליגה הצרפתית ולחמישיית העונה השנייה ביורוקאפ לאחר שקלע 16.3 נקודות למשחק (רביעי במפעל) וזכה עם קבוצתו בגביע.
ב-2017 שיחק חיפי במדי נבחרת אלג'יריה בכדורסל עד גיל 16 באליפות אפריקה לנוער, בה סיימה נבחרתו במקום השלישי.
עם זאת, ב-26 בפברואר 2024 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של , כשקלע 2 נקודות בניצחון 74–64 על במסגרת מוקדמות יורובאסקט 2025.
שני הוריו של חיפי הם ממוצא אלג'יראי, ושניהם היו ספורטאים: אביו היה כדורגלן ואימו הייתה שחיינית.
נדיה פרנקו כהן (17 בינואר 1924 – 29 ביולי 2024) הייתה פעילה מרכזית בתנועת "צעירי ציון" בצפון אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
פעלה רבות לעידוד העלייה לארץ בקרב יהודי צפון אפריקה ובארגון מבצעי העפלה לארץ מאלג'יריה, מרוקו ותוניסיה.
נדיה, בתם של נחום כהן ותרז לבית קיסראוי, נולדה בעיר תוניס למשפחה חילונית שלא הייתה ציונית במוצהר.
בצעירותה הצטרפה ל"האגודה האוניברסלית של הנוער היהודי" שכונתה "הצופים היהודים", ממנה פרשה בהיותה בת חמש עשרה, משום שפעילותה הציונית הייתה שטחית בעיניה.
בשנת 1939, בהיותה בת חמש עשרה לפני פרוץ המלחמה, נשלחה ללמוד בפנימייה בפריז, לימודים שנפסקו לאחר שנה לאור פריצת מלחמת העולם.
את לימודי התיכון סיימה בתוניס בשנת 1941 וביקשה להמשיך ללמוד כימיה במוסד להשכלה גבוהה בצרפת, על אף האיסור שהטיל משטר וישי על יהודים ללמוד באוניברסיטה.
ניסיונותיה להתקבל לארבע עשרה אוניברסיטאות צרפתיות נענו בסירוב, משום שכדבריה, שם משפחתה הסגיר את מוצאה.
בנובמבר 1942 פלש הצבא הגרמני לתוניס, ושבוע לאחר מכן הורה להם הצבא הגרמני לפנות את ביתם בתוך 24 שעות.
אביה נעצר לאחר שבועיים, ולאחר שהבית שאליו עברו נהרס בהפצצות בעלות הברית, נאלצו בני המשפחה להצטופף בחדר אחד של קרובת משפחה.
לאחר שישה חודשים, עם תום הכיבוש הנאצי, חזרו בני המשפחה לביתם.
עם סילוק הגרמנים מתוניס, התארגנו צעירים יהודיים בבית משפחת חממה והחליטו להקים תנועה ציונית.
תנועה זו קיבלה את השם "צעירי ציון", בהמלצת נחום ירושלמי, שליח שהגיע מישראל לתוניס לפני המלחמה ולימד בה עברית.
תנועה זו משכה אליה יותר ויותר צעירים יהודים; נדיה השתתפה בפעילותם רק באופן חלקי, משום שעברה לאלג'יר והחלה ללמוד כימיה.
בתום השנה הראשונה החליטה נדיה לעזוב את הלימודים, ולאחר שהוריה אסרו עליה לעלות לארץ, החליטה להתמסר לפעילות בתנועה הציונית בעקבות שניים מחבריה ללימודים.
בשנת 1944 הצטרפה באופן רשמי לתנועת "צעירי ציון" בתוניס.
בתנועה פעלה נדיה רבות לעליית מאות יהודים מתוניסיה, אלג'יריה ומרוקו באניות מעפילים; פעילותה חבקה גם מדינות באירופה בתיאום "המוסד", ובמסגרתה נפגשה אף עם ראשי התנועה הציונית והנהגת היישוב, דוד בן-גוריון וחיים ויצמן.
בספטמבר 1948 ובהחלטת התנועה, עלתה נדיה לארץ.
בדרכה לארץ גייסה קבוצה של ארבעה עשר בני ובנות נוער לעליה במסגרת 'עליית הנוער'.
עם עלייתה לארץ התיישבה בקיבוץ רגבים והשתתפה בעלייתו לקרקע במיקומו הנוכחי.
בקיבוץ נישאה לסרג'ו פרנקו, עולה מאיטליה, להם נולדו ארבעה ילדים.
בקיבוץ שימשה בתפקידים שונים, בהם מורה לאנגלית, מרכזת החינוך ומזכירה רפואית, ובמקביל המשיכה בפעילות ציבורית במסגרת נעמ"ת לקירוב לבבות בין תושבי הקיבוצים, המושבים, הערים ובני המגזר הערבי באזור.
נדיה חיה בקיבוץ "רגבים" עד לפטירתה בגיל 100, והותירה אחריה שנים עשר נכדים ונין.
ב-1944 הצטרפה נדיה לתנועת "צעירי ציון" בעקבות שני חבריה ללימודים באלג'יר, אברהם (פטי) צרפתי ויצחק אברהמי, וסייעה להם להקים סניף של התנועה באלג'יר.
בעזרת סרטיפיקטים לעלייה, החליטו שני חבריה לעזוב את הלימודים ולעלות לארץ; נדיה ביקשה לעלות איתם אולם הוריה התנגדו לכך.
לאור זאת החליטה נדיה לפרוש מלימודיה, חזרה לתוניס והתמסרה בה לפעילות בתנועה.
בראשית דרכה בתנועה הייתה אחראית להכשרה ולהדרכה בסניפים השונים של התנועה שהחלו לקום בערים שונות בנוסף לתוניס.
בתקופה זו אף החלה ללמוד עברית.
בתחילת 1946, נשלחה נדיה מטעם התנועה, לוועידה הראשונה של "פועלי ציון" לאחר המלחמה, שנערכה בבריסל.
בדרכה לוועידה, נפגשה בפריז עם דוד בן-גוריון, כדי לרתום אותו לעליית יהודי צפון אפריקה לנוכח הקשיים שעמדו בפניהם.
כדבריה, בסיום השיחה אמר לה בן-גוריון: "תמסרי ליהודי צפון אפריקה שנעלה אותם עד האחרון".
בכנס התוודעה לראשונה לזוועות השואה ומחנות ההשמדה.
בחזרתה לתוניס, לקחה על עצמה להפיץ בצפון אפריקה את העיתון הצרפתי של 'פועלי ציון' "דברינו".
כמו כן פתחה התנועה בתוניס הוצאת ספרים בשם "הוצאת ברל כצנלסון", שהתמקדה בהוצאת ספרים העוסקים בציונות ובהתיישבות העובדת בארץ ישראל.
בתקופה זו עברה בין הסניפים השונים של התנועה בתוניס ועשתה נפשות לעלייה לארץ.
לקראת סוף 1946, נשלחה לקזבלנקה עם חבר נוסף בתנועה כדי להכין את הקרקע להקמת הסניף הראשון של "צעירי ציון" במרוקו.
בתחילת 1947 נשלחה מטעם התנועה לאלג'יר כדי לבסס את פעילות התנועה בה.
באלג'יר השתתפה בקורס הראשון של "ההגנה" שנערך בצפון אפריקה בפיקודו של שליח המוסד, אפרים בן חיים.
נדיה הייתה האישה היחידה מבין תשעת החברים שהשתתפו בקורס.
עד לתקופה זו, לא התאפשרה העפלה מצפון אפריקה, משום שהסרטיפיקטים ניתנו לניצולי השואה ומרב המאמצים של עלייה ב' הופנו לאירופה.
בנוסף לכך, שליחי המוסד פקפקו ביכולתה של התנועה הצעירה לגייס די מעפילים שיצדיקו ארגון ספינה, וזאת מעבר לסיכון הקיים בארגון העפלה ממדינה ערבית.
ראשי התנועה התחייבו בפני שליחי המוסד כי יארגנו מעפילים בכל מספר שיידרש, והבהירו כי אם תביעתם לא תתקבל, יפרקו את התנועה.
לאחר זמן קצר הודיעו להם נציגי המוסד, שאם יצליחו לגייס כ-450 מעפילים, ישלח המוסד אניית מעפילים.
אלג'יריה נקבעה כמקום המתאים ביותר לביצוע ההעפלה.
באלג'יריה החלה התנועה בהקמת מחנה לקליטת המועמדים להעפלה, מחנה שהוסווה כמקום מרגוע ובריאות.
על נדיה הוטלה המשימה לגייס יהודים מהקהילות השונות בתוניסיה.
לשם כך עברה בין כמה ערים בהן היו קהילות יהודיות משמעותיות ובהן ביסכרא, קונסטנטין, קולום-בהשר, טנס וקהילות נוספות.
בערים אלו פגשה את חברי הקהילה בבתי הכנסת ובכנסים שארגנה, עשתה נפשות לעלייה והכינה את הקרקע למעבר אל מחנה המעפילים באלג'יריה.
לקראת הגעת האנייה לאלג'יר ובתיאום עם אנשי המוסד, נתנה התנועה את האות למועמדים לעליה, וזרם של עולים החל להגיע למחנה, ממרוקו, תוניס ומקהילות באלג'יריה.
המחנה שנועד להכיל כארבע מאות וחמישים עולים "נופשים", הכיל תוך זמן קצר כשש מאות איש, שנאלצו להמתין במחנה בתנאים קשים של מחסור, במשך כחודש וחצי, לאור האיחור בהגעת האנייה.
נדיה מונתה לאחראית על המשפחות והילדים.
בזמן זה, הצליחה נדיה למנוע את סגירת המחנה, בפעילות מול המשטרה הצרפתית שהגיעה לבדוק את הנעשה בו, לאור תלונות שהגיעו מהכפר הערבי הסמוך.
ב-10 במאי 1947 הגיעה הספינה לנקודה שנקבעה בחופי אלג'יריה וקיבלה את השם "יהודה הלוי".
לאור תלונות ערביי האזור והתערבות המשטרה, הצליחו להעלות על הספינה 400 מעפילים בלבד.
במחנה נותרו כמאתיים מעפילים, מכותרים על ידי המשטרה הצרפתית, שאף עצרה מספר שליחים וחברים בתנועה.
אלו שוחררו לאחר זמן קצר בהתערבות נכבדי הקהילה היהודית.
המעפילים שנותרו מאחור הועברו למחנה חדש, ונדיה נשלחה עם דרכון אלג'יראי מזויף, לוועידה העולמית של תנועת "דרור" שנערכה במינכן לאחר המלחמה, וחשפה בפני באי הכנס את הבעיות איתן מתמודדים יהודי צפון אפריקה.
בגרמניה נפגשה עם יצחק טבנקין והשתדלה אצלו להגדלת מספר השליחים היהודיים בצפון אפריקה.
עם טבנקין סיירה במחנה פליטים יהודיים שהוקם ליד מינכן, ובעזרתו נחשפה לתוצאות הנוראות של השואה באירופה.
הדרכון המזויף שהיה ברשותה הקשה עליה לעזוב את גרמניה, ולשם כך נעזרה בשליחי המוסד לעלייה ב' שהעבירו אותה למחנה עקורים על גבול אוסטריה–איטליה.
יחד עם כשלושים עקורים, חצתה ברגל את האלפים לאיטליה, שמחופיה יצאו ספינות המעפילים של עלייה ב'.
בגבול איטליה נחשפה הקבוצה על-ידי משטרת איטליה שביקשה לעצור אותה בגין הסגת גבול.
בזכות תושייתה, הצליחה נדיה לחלץ את הקבוצה ממעצר וזו המשיכה בדרכה.
בסיוע שליח המוסד עברה נדיה מאיטליה למרסיי, שם פגשה בין עולי 'אקסודוס' שהוחזרו לאירופה, את חבריה ממחנה העקורים איתם חצתה את האלפים לכיוון איטליה.
לאחר שישה שבועות באירופה, בהם נחשפה לזוועות השואה, חזרה נדיה לתוניס ומשם עברה לאלג'יר בה המשיכה בפעילותה במחנה מעפילים חדש שהוקם.
אל המחנה נשלחה הספינה "החלוץ", אך בשל כוחות גדולים של המשטרה הצרפתית שהמתינו בנקודת האיסוף, הצליחו להעלות על הספינה ארבעים וארבעה ילדים ובני נוער בלבד.
"החלוץ" התגלתה על-ידי הצי האיטלקי ונגררה לבסיס הצי במדלנה.
בחסות מזג האוויר, הצליח צוות הספינה לחמוק מן הבסיס ולחבור לאניית המעפילים "הפורצים" שיצאה מנמל בצרפת ואספה אליה את ארבעים וארבעה הנערים.
"החלוץ" הייתה ספינת המעפילים השלישית והאחרונה שנשלחה מחופי אלג'יריה במסגרת עלייה ב'.
בסה"כ הצליחה התנועה להעלות כשמונה מאות וחמישים יהודים לארץ ישראל לפני הקמת המדינה.
באפריל 1948, סמוך להקמת המדינה, עברה נדיה לנהל את סניף התנועה בקזבלנקה, במקום שלמה ברדה שעבר לתנועת "השומר הצעיר".
בקזבלנקה פעלה לשיקום התנועה ולגיוס יהודים נוספים לעלייה.
עם ההודעה על הקמת מדינת ישראל, ארגנו נדיה וצעירים נוספים משמרות הגנה על המלאח בקזבלנקה, כדי לקדם פרעות במידה שיפרצו.
במסגרת פעילותה ארגנה קבוצות של צעירים לעלייה, וחיפשה דרכים להעביר אותם את הגבול בבטחה לאלג'יריה.
לשם כך הגיעה לאוג'דה, עיר הממוקמת בסמוך לגבול עם אלג'יריה, ובה פעלה לארגון מעונות לקליטת הצעירים, בעזרת יהודי העיר.
בזמן שהותה באוג'דה, נערך פוגרום קשה ביהודי העיר, בו נרצחו שישה יהודים ועשרות בתים הועלו באש.
לאחר שנחלצה בקושי מהפוגרום, חזרה לקזבלנקה כדי לדווח על שהתרחש, ומשם טסה לפריז בזהות בדויה בסיוע שליחי המוסד.
בפריז נפגשה עם חיים ויצמן ותיארה בפניו את הבעיות איתן מתמודדים יהודי צפון אפריקה לרבות הפוגרום שחוותה.
כמו כן נפגשה עם משה סנה ופרשה בפניו את הצורך הדחוף להקים תאי הגנה חמושים בקהילות היהודיות במרוקו, ובעקבות פגישה זו אכן נשלחו שליחים מיוחדים למרוקו שארגנו תאי הגנה בקהילות שונות.
אצל עקיבא לוינסקי פעלה כדי ש"עליית הנוער" תתחיל לפעול במרוקו ואצל נציג "החלוץ" פעלה כדי להקים הכשרה חקלאית בצרפת לפעילי התנועה.
אצל נציג הג'וינט פעלה כדי לארגן סיוע למשפחות היהודיות שנותרו ללא קורת גג באוג'דה ובג'ראדה.
לאחר מכן שבה לקזבלנקה והמשיכה בפעילותה בארגון קבוצות עלייה לישראל.
בוועידה השנתית של התנועה שהתקיימה באלג'יריה ב-14 ביולי 1948, הוחלט בין היתר שתעלה לארץ ישראל.
בחודש ספטמבר נסעה למרסיי בדרכה לארץ, בחברת ארבעה עשר בני נוער מתוניס אותם גייסה וריכזה במסגרת "עליית הנוער".
משם המשיכו ועלו לישראל, מתוך כוונה להתיישב בקיבוץ "רגבים".
לאחר תקופת הכשרה בקיבוצים שונים, עברה עם הקבוצה לקיבוץ רגבים במיקומו הזמני.
ביולי 1949 עלו חברי הקיבוץ למשכנם הקבוע.
בעלייה לקרקע השתתף גם דוד בן-גוריון, אותו הזמינה נדיה באופן אישי בזכות היכרותם המוקדמת.
נדין ולסקז היא שחקנית אמריקאית.
ולסקז נולדה בשיקגו למשפחה ממוצא פורטוריקני, היא למדה בבית ספר לבנות וגם למדה שיווק בקולג'.
בתחילת דרכה הופיעה בפרקים של סדרות כמו היפים והאמיצים והפמליה, היא התפרסמה בכך ששיחקה את קטלינה, עובדת זרה מקסיקנית בסדרה קוראים לי ארל, היא הייתה אמורה לשחק בסדרה נמלטים אך במקום זאת ביצעה תפקיד זה, ב-2007 הופיעה בסרט "מחסל פראי" לצד ג'ייסון סטיית'האם.
ב-2008 הייתה בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "Husband for Hire", שם שיחקה בחורה שמתחתנת על מנת להיות זכאית לקרן הנאמנות של אביה, ב-2009 הופיעה בסרט הפשע המוזיקלי "A Day in the Life".
בסדרת החידוש של המלאכיות של צ'רלי שעלתה ב-2011 גילמה מלאכית לשעבר.
היא שיחקה תפקיד קטן של דיילת אוויר בסרט הטיסה, בסרט "Snitch" שיחקה את רעייתו של דוויין ג'ונסון.
הייתה נשואה לסוכן הכישרונות מארק פרוביסיירו.
נְדָלִים (שם מדעי: Chilopoda) היא מחלקה של מרבי-רגל.
המינים המשתייכים למחלקה זו מאופיינים בקוטיקולה דקה המסייעת להם בריצה מהירה, אך חושפת אותם לסכנת ההתייבשות (או לקליטת מים יתרה).
בשל כך הם פעילים רק בעונה הלחה ובשעות החשכה.
בתקופת הקיץ היבשה הם מתחבאים בשכבות קרקע נמוכות שם נשמרת לחות גבוהה יותר.
עד היום, ידועים כ-2,800 מינים הנפוצים בכל העולם; רובם שוכנים באזורים החמים של כדור הארץ.
כעבור שנתיים-שלוש הם מגיעים לבגרות המינית.
אורך חייהם הוא 5–6 שנים.
הנָדָל הארוך ביותר, הוא המין רבנדל אמזונאס ענק הנמצא באמריקה הדרומית ואורכו מגיע לכ-30 סנטימטרים.
הנדל הקטן בעולם, מגיע לכ-3 סנטימטרים.
לנדלים גוף מוארך ודק, הבנוי פרקים-פרקים, כמו גופם של כל פרוקי-הרגליים.
בראשם יש להם שלושה זוגות של גפי פה וזוג אחד של מחושים ארוכים.
בכל אחד מפרקי גופם, יש להם זוג רגליים, ובסך הכל מגיע מספר רגליו של הנדל מ-30 עד 340, לפי המין.
זוג הרגליים האחרון ארוך יותר מן האחרים, ברוב המקרים, ומצויד במעין טפרים או דורבנות.
ואילו זוג הגפיים הראשון הוא יוצא-דופן: רגליים אלה, הנקראות "רגלסות" (רגלי-לסת), הן רגליים קשות, חדות וחלולות, שבבסיסיהן מצויות בלוטת ארס.
הנדלים מחדירים באמצעות הרגלסות את ארסם לגוף טרפם או תוקפיהם.
לכמה מן הנדלים יש ארס רעיל, ונשיכתם מכאיבה לאדם, ואם יש אלרגיה, אף מסכנת את חייו.
הנדלים חיים מתחת לאבנים, במחילות בקרקע ומתחת לקליפות עצים.
רובם יוצאים ממחבואם בלילה ומשחרים לטרף: טרפם הוא חרקים, פרוקי-רגליים אחרים וחסרי חוליות נוספים.
המינים הגדולים ביותר מגוונים גם בחולייתנים קטנים ואף בעטלפים.
בעונת הרבייה, לאחר חיזור הנמשך שעות, מפריש זכר הנדל נרתיק של ספרמטופור על הקרקע וטווה סביבו רשת קורים.
הנקבה קולטת את תאי הזרע בפתח המין שלה.
לאחר ההפריה היא מטילה ביצים.
יש מיני נדלים שנקבותיהם שומרות על הביצים ועל הצעירים הבוקעים מהן.
בישראל מצויים ארבעה סוגי נדלים, שכל אחד מהם נמנה עם משפחה שונה:
אצנדל (או "נדל ארוך-רגליים") - בעל מערכת הנשימה המפותחת ביותר, המאפשרת מהירות רבה.
בעל 15 זוגות רגליים המתארכות לקראת הקצה האחורי של הגוף.