tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההסדר העסקי עם וולקוט נמשך שנה, ולאחריו הודיע ג'ון אופי לרופא כי כעת הוא מעוניין להמשיך לבדו, מה שהוביל לניתוק בין שני השותפים לשעבר.
למרות זאת וולקוט הצליח להציג את ג'ון אופי בחצר המלך ג'ורג' השלישי.
המלך רכש את אחת מתמונותיו והזמין אותו להפיק דיוקן של מרי דלני.
הוא גם קיבל הזמנות לצייר את הדוכס והדוכסית מגלוסטר, ליידי סליסברי, ליידי שרלוט טלבוט, ליידי הרקורט ונשות החצר האחרות.
בשנת 1782 הציג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות ובדצמבר אותה שנה התחתן עם מרי באן.
הנישואים לא הוכיחו את עצמם, ולבסוף הם התגרשו בשנת 1796.
לאחר גילוי הפופולריות הראשונית, עבודתו יצאה מהאופנה במהירות.
בתגובה לכך אופי החל לעבוד על שיפור הטכניקה שלו, ובמקביל ביקש להשלים את השכלתו בחקר ספרות לטינית, צרפתית ואנגלית, וללטש את נימוסיו על ידי התערות במעגלים מכובדים ומלומדים.
בשנת 1786 הציג את הנושא ההיסטורי החשוב הראשון שלו, "התנקשות בג'יימס הראשון", ובשנה שלאחר מכן את "רצח ריזיו", יצירה שבזכותה נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית, בה הפך לחבר מלא בשנת 1788.
הוא צייר חמישה נושאים לגלריית שייקספיר של ג'ון בוידל.
עד מותו, העיסוק של ג'ון אופי התחלף בין דיוקנאות ליצירות היסטוריות.
במאי 1798 התחתן עם אמיליה אלדרסון, אותה פגש בנוריץ' לאחר שנסע לנורפוק לבצע כמה עבודות עבור תומאס קולה בהולקאם הול.
הם התגוררו ברחוב ברנרס 8, לשם עבר אופי בשנת 1791. לא היו להם ילדים.
אופי צייר גברים ונשים מפורסמים רבים, ביניהם מרי וולסטונקרפט, סמואל ג'ונסון, פרנצ'סקו ברטולוצי, צ'ארלס ג'יימס פוקס, ויליאם בטי, אדמונד בורק, ג'ון כרום, ג'יימס נורתקוט, הנרי פוסלי, תומאס גירטין, רוברט סותי, סמואל פאר, אליזבת אינבבלד ומרי שלי.
בסך הכל צייר 508 דיוקנאות, בעיקר בצבעי שמן, ו-252 תמונות אחרות.
בשנת 1805 מונה אופי לפרופסור באקדמיה המלכותית וממאי 1806 העביר סדרה של ארבע הרצאות אשר פורסמו כספר לאחר מותו, יחד עם זיכרונותיה של אלמנתו אמיליה אופי, בשנת 1809.
תלמידיו באקדמיה כללו את הנרי תומסון.
אופי נודע גם ככותב על חייו של ג'ושוע ריינולדס.
אופי נפטר בביתו באפריל 1807, בן 46, ונקבר בקתדרלת סנט פול, בקריפטה ליד ג'ושוע ריינולדס, כפי שביקש.
ג'ון אטקינסון גרימשאו היה אמן מהתקופה הוויקטוריאנית הידוע בזכות סצנותיו הליליות של נופים עירוניים.
אהבתו של גרימשאו לריאליזם נבעה מתשוקה לצילום.
ידוע שהוא השתמש במצלמה אובסקורה או בעדשות כדי להקרין סצנות על בד, מה שפיצה על חסרונותיו כשרטט וידע הפרספקטיבה הלא מושלם שלו.
טכניקה זו, שלכאורה נעשה שימוש בה על ידי קאראווג'ו, כמו גם יאן ורמיר, גונתה על ידי מספר בני דורו שהאמינו כי היא מפגינה פחות מיומנות מאשר ציור חופשי
גרימשאו נולד ב־6 בספטמבר 1836 בפארק סטריט, לידס למרי ודייוויד גרימשאו.
בשנת 1861, בגיל 24, למורת רוחם של הוריו, הוא עזב את עבודתו כפקיד בחברת הרכבות הצפונית הגדולה כדי להפוך לצייר.
הוא הציג לראשונה בשנת 1862, בעיקר ציורי ציפורים, פרי ופריחה, בחסות החברה הפילוסופית והספרותית של לידס.
הוא ואשתו עברו בשנת 1866 לווילה דו-משפחתית, ובשנת 1870 להיכל קנוסטרופ.
הוא הצליח בשנות השבעים של המאה ה-19 ושכר בית שני בסקרבורו, שהפך למקום מועדף.
הוא נפטר ב־13 באוקטובר 1893 משחפת ונקבר בבית העלמין וודהאוס, (סנט ג'ורג' פילדס), לידס.
ההשפעה העיקרית על גרימשאו הייתה של הפרה-רפאליטים.
נאמן לסגנון הפרה-רפאליטי, הוא יצר נופים של צבע ותאורה מדויקים, מלאי פרטים וריאליזם, ולעיתים קרובות טיפל בעונות השנה או סוג של מזג אוויר.
נוף ירח על רחובות העיר והפרברים ושל הרציפים בלונדון, האל, ליברפול וגלאזגו היו נושאים אופיינים שלו.
הציור המוקפד ומיומנותו באפקטים של תאורה גרמו לכך שהוא תפס את המראה ואת מצב הרוח של הסצנה לפרטי פרטים.
"ציוריו של רחובות מוארים בגז וחזיתות מים ערפיליות העבירו חום מוזר כמו גם ניכור בסצנה העירונית."
ב"המסטד היל" נחשב לאחת מיצירותיו הטובות ביותר של גרימשאו, המדגים את כישוריו במגוון מקורות אור, בלכידת האווירה של מעבר הדמדומים אל תוך הלילה.
במהלך הקריירה המאוחרת שלו היו הסצנות העירוניות שלו בדמדומי האור או תאורת רחוב צהובה פופולריות בקרב פטרוני המעמד הבינוני שלו.
עבודתו המאוחרת כללה סצנות מדומיינות מהאימפריה היוונית והרומית, והוא צייר נושאים ספרותיים מלונגפלו ואלפרד טניסון.
גרימשאו קרא לילדיו על שם דמויות משיריו של טניסון.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החזיק גרימשו אולפן לונדוני בצ'לסי, לא רחוק מהאולפן של ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
לאחר ביקורו אצל גרימשאו, העיר ויסלר כי "ראיתי את עצמי כממציא נוקטורנס עד שראיתי את תמונות אור הירח של גרימשאו." בהחלת המסורת של תמונות אור ירח כפריות על העיר הוויקטוריאנית, "תיעדו גשם וערפל, שלוליות וערפל פיח של אנגליה התעשייתית הוויקטוריאנית המאוחרת בשירה נהדרת."
ציוריו של גרימשאו תיארו את העולם של זמנו אך נמנעו מההיבטים המלוכלכים והמדכאים של עיירות תעשייתיות.
הוא התייחסות יפה מבחינה לירית לעידן התעשייתי.
גרימשאו תיאר את הערפל בצורה מדויקת כל כך, כדי לתפוס את הצמרמורת שמלווה את האוויר הלח.
הלחות שחודרת לבגדיהם הכבדים של דמויות ערות בשעות הבוקר המוקדמות הערפילית.
גרימשאו לא הותיר אחריו מכתבים, או מאמרים שכתב.
המוניטין שלו נשען על ציורים.
מורשתו מבוססת על נופי העיירה שלו.
במחצית השנייה של המאה ה-20 חלה התעניינות בעבודתו של גרימשאו, עם כמה תערוכות חשובות שהוקדשו לה.
תערוכה רטרוספקטיבית "אטקינסון גרימשאו – צייר אור הירח" התקיימה בין התאריכים 16 באפריל – 4 בספטמבר 2011 בגלריה לאמנות מרסר בהרוגט ובהמשך בגלריה לאמנות גילדהול בלונדון.
ג'ון אוקיף הוא מדען מוח בריטי-אמריקאי, פסיכולוג ופרופסור במרכז סינסברי ולקום למעגלים והתנהגות עצביים ובמחלקת המחקר לביולוגיה של תאים והתפתחות ביוניברסיטי קולג' לונדון.
הוא גילה תאי מקום בהיפוקמפוס, ושהם מראים סוג ספציפי של קידוד זמני בדמות דיכוי שלב התטא.
הוא חולק את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 2014, יחד עם מיי-בריט מוסר ואדוארד מוסר.
הוא עבד ביוניברסיטי קולג' לונדון במשך כל הקריירה שלו, אך גם כיהן במשרה חלקית באוניברסיטה הנורווגית למדעים וטכנולוגיה בהוראת משתפי הפעולה הנורווגים שלו.
נולד בעיר ניו יורק להורים מהגרים אירים, אוקיף למד בתיכון רג'יס (מנהטן) וקיבל תואר BA מהקולג' סיטי בניו יורק.
הוא המשיך ללמוד באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קוויבק, קנדה, שם קיבל תואר שני בשנת 1964, ותואר דוקטור בפסיכולוגיה בשנת 1967, בהנחיית רונלד מלזק.
אוקיף עבד אוניברסיטת קולג' בלונדון בשנת 1967 כעמית מחקר פוסט-דוקטורט בארצות הברית.
הוא המשיך לעבוד שם וקודם לפרופסור בשנת 1987. בהוראת משתפי הפעולה שלו אדוורד מוסר ומיי-בריט מוסר הוא מונה ליו"ר פרופסור במשרה חלקית באוניברסיטה הנורווגית למדע וטכנולוגיה בשנת 2014.
אוקיף ותלמידו ג'ונתן דוסטרובסקי גילו תאי מקום על ידי ניתוח שיטתי של הגורמים הסביבתיים המשפיעים על תכונות הירי של נוירונים בהיפוקמפוס בודדים.
פרסומיו הרבים על תאי מקום צוטטו מאוד.
בנוסף פרסם ספר משפיע עם לין נדל, והציע את התפקיד הפונקציונלי של ההיפוקמפוס כמפה קוגניטיבית לתפקוד הזיכרון המרחבי.
בהרחבות עבודתו נותחו תאי מקום בניסוי או הודמו במודלים במאות מאמרים.
גילוי הקצב של שלב התטא
במחקר נוסף על תאי מקום, אוקיף מצא עדויות לשינוי מובחן של קידוד זמני של מידע על ידי תזמון פוטנציאל הפעולה בתאים במקום, יחסית למחזור EEG תנודתי המכונה קצב התטא, בניגוד לתזמון ספייק בתוך תא בודד.
במאמר משנת 1993, הוא ומייקל רצ'ה הוכיחו כי תאי מקום מתרחבים בשלבים שונים ביחס לתנודות בקצב התטא בפוטנציאל השדה המקומי של ההיפוקמפוס.
כשחולדה נכנסת לשדה הירי של תא מקום, הדוקרן מתחיל בשלבים מאוחרים של קצב התטא, וכשהחולדה עוברת דרך שדה הירי, הדוקרנים עוברים לשלבים מוקדמים יותר של מחזור התטא.
השפעה זו שוחזרה במספר עיתונים שלאחר מכן, ומספקת ראיות לקידוד קלט חושי על ידי תזמון הקוצים.
מודלים רבים התייחסו למנגנונים הפיזיולוגיים הפוטנציאליים של התקדמות שלב התטא.
חיזוי וגילוי של תאי וקטור גבוליים
במאמר שנכתב בשנת 1996 הציגו אוקיף וניל ברג'ס נתונים המראים שינויים במיקומם ובגודלם של שדות הירי של תאי מקום כאשר הוסרו המחסומים המגדירים את הסביבה.
במאמר זה ובמאמרים הבאים הם הציגו מודל של תופעה זו המנבאת קיומם של תאי וקטור גבול שיגיבו במרחק ספציפי ממחסומים בסביבה.
מספר שנים מאוחר יותר, חיזוי תאורטי מפורש זה נתמך על ידי נתונים ניסיוניים נרחבים המדגימים תאי גבול עם התכונות החזויות בתת-התוכנית ובקליפת המוח התוך-המדיאלית (שם הם מכונים לעיתים תאי גבול).
אוקיף נבחר לעמית האגודה המלכותית (FRS) בשנת 1992 ולעמית האקדמיה למדעי הרפואה (FMedSci) בשנת 1998. בנוסף, הוא קיבל את פרס קרן פלדברג בשנת 2001 ואת פרס גרוומאייר בפסיכולוגיה בשנת 2006. (עם לין נדל).
בשנת 2007 הוא קיבל את פרס האגודה הבריטית למדעי המוח על תרומה יוצאת דופן למדעי המוח הבריטיים ובשנת 2008 הוא קיבל את פרס האיגוד האירופי למדעי המוח האירופיים של איגודי מדעי המוח האירופיים.
מאוחר יותר בשנת 2008 הוענק לאוקיף פרס גרובר למדעי המוח.
הוא מונה למנהל הפתיחה של מרכז סינסברי וולקום למעגלים והתנהגות עצביים.
בשנת 2013 הוא קיבל את פרס לואיזה גרוס הורביץ (עם אדוארד מוסר ומאי-בריט מוסר).
ב-2014 הוא היה שותף לחתן פרס קוולי למדעי המוח יחד עם ברנדה מילנר ומרקוס רייכל.
בשנת 2016 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים.
לאוקיף הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2014, עם מיי-בריט מוסר ואדוורד מוסר.
אוקיף קיבל תואר דוקטור לשם כבוד למדעים מטעם אוניברסיטת קולג' קורק ב־15 בדצמבר 2014. במאי 2015 הוא קיבל אחד מהסיטי קולג' של ניו יורק, וביוני אותה שנה הוענק לו אחד מאוניברסיטת מקגיל.
תומאס ג'ונתן "ג'ון" אוסוף הוא פוליטיקאי ועיתונאי חוקר יהודי-אמריקאי המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה.
בבחירות 2020 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט האמריקאי בג'ורג'יה, והתמודד מול הסנאטור הרפובליקני המכהן דייוויד פרדו.
לאחר שאף אחד מבין המועמדים לא גרף חמישים אחוז לפחות מקולות הבוחרים ביום הבחירות הכלליות, נערך סיבוב מכריע (Runoff) בין השניים ב-5 בינואר 2021, ובו גבר אוסוף על פרדו ב-1.2% (55,232 קולות).
זהו תפקידו הנבחר הראשון, וקודם לכן התמודד במהלך 2017 כמועמד הדמוקרטי בבחירות המיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של ג'ורג'יה, שנודעו כמסע הבחירות לבית הנבחרים היקר ביותר מבחינה כספית בהיסטוריה של ארצות הברית.
בבחירות אלה, שהתקיימו במחוז קונגרס שנודע כמעוז רפובליקני מובהק, סיים במקום הראשון, אך נגרר לסיבוב שני מול המועמדת הרפובליקנית קארן הנדל שגברה עליו עם 51.8% מקולות הבוחרים.
עם תחילת כהונתו בסנאט האמריקאי בינואר 2021, היה אוסוף הסנאטור הראשון מדור ה-Y.
כמו כן, לצד רפאל וורנוק (שנבחר אף הוא לסנאט באותו מועד), הוא אחד משני הסנאטורים הדמוקרטים הראשונים מג'ורג'יה מאז עזיבתו של זל מילר.
אוסוף נולד באטלנטה במשפחה יהודית, וגדל בעיירה נורת'לייק השוכנת בסמוך לעיר.
הוא למד בבית הספר העצמאי פידייה, ובמהלך לימודיו התיכוניים התמחה אצל חבר הקונגרס ופעיל התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח ג'ון לואיס.
בשנת 2009 השלים אוסוף לימודי תואר ראשון במדע המדינה בבית הספר לשירות החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הוא למד בקורסים שהועברו בידי מזכירת המדינה של ארצות הברית לשעבר מדליין אולברייט ושגריר ישראל בארצות הברית מייקל אורן.
כעבור ארבע שנים, ב-2013, השלים לימודי תואר שני בבית הספר לכלכלה של לונדון.
מאז 2013 משמש אוסוף כמנהל הכללי של חברת "Insight TWI", חברת הפקות טלוויזיוניות לעיתונות חוקרת בלונדון, העובדת עם כתבים ליצירת סרטי תעודה על שחיתות שלטונית במדינות שונות.
המשרד הפיק חקירות של תאגיד השידור הבריטי BBC בנושא פשעי מלחמה והפעלת חוליות מוות של המדינה האסלאמית במזרח אפריקה.
אוסוף היה מעורב גם בהפקת סרט תיעודי בסיירה לאון.
במשך חמש שנים עבד אוסוף כעובד לענייני ביטחון לאומי ועוזר פרלמנטרי עבור חבר בית הנבחרים האנק ג'ונסון.
למשך כחמישה חודשים היה בעל סיווג ביטחוני גבוה.
בשנת 2012 עזב את לשכתו של ג'ונסון לשם לימודיו בבית הספר לכלכלה של לונדון בממלכה המאוחדת.
הבחירות המיוחדות לבית הנבחרים ב-2017
לאחר שנודע כי טום פרייס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של ג'ורג'יה, ימונה למזכיר מחלקת הבריאות ושירותי האנוש, הודיע אוסוף ב-5 בינואר 2017 על מועמדותו בבחירות המיוחדות לבית הנבחרים.
אוסוף התגלה במהרה כמועמד הדמוקרטי המעשי ביותר מתוך כר נרחב של טוענים לכתר במפלגה הדמוקרטית.
הוא זכה לתמיכתם של חברי הקונגרס הוותיקים האנק ג'ונסון וג'ון לואיס, ומנהיגת הדמוקרטים בבית הנבחרים של ג'ורג'יה סטייסי אברמס.
הוא גם קיבל תמיכה ציבורית מהסנאטור ברני סנדרס, המייצג את מדינת ורמונט.
אוסוף גייס למעלה מ-8.3 מיליון דולר אמריקני בראשית אפריל 2017.
על פי העיתון "The Atlanta Journal-Constitution", אוסוף כשאוסוף נכנס למרוץ, "מַפְתֵּחַ ההצבעות המפלגתי קוק" (Cook Partisan Voting Index) דירג את מחוז הקונגרס השישי בג'ורג'יה כמעוז רפובליקני.
המחוז לא נחשב תחרותי, ומאז 1978 יוצג בידי רפובליקנים בלבד.
פחות מחודשיים טרם הכרזתו של אוסוף, פרייס נבחר ברוב גדול בן 62% לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים.
אוסוף גדל במחוז הקונגרס השישי, שם עדיין מתגוררת משפחתו, אם כי נכון ליום הבחירות הוא גר כ-2.4 ק"מ מחוץ לגבולות המחוז.
לדבריו, הוא התגורר זמנית במחוז הקונגרס הרביעי הסמוך כדי שבת זוגו אשר חיה עמו, שהייתה אז סטודנטית לרפואה באוניברסיטת אמורי, תוכל ללכת לעבודה.
במהלך מסע הבחירות התארסו השניים לאחר 12 שנות זוגיות.
הם התחתנו במהלך 2017 וב-2021 נולדה לזוג בת.
בבחירות ב-18 באפריל 2017, אף מועמד לא גרף לפחות 50% מהקולות ב.
אוסוף הוביל עם כ-48.1% מהקולות, המועמדת הרפובליקנית קארן הנדל קיבלה 19.8%, ואילו יתר הקולות התחלקו בין 16 מועמדים אחרים.
מכיוון שאף מועמד לא השיג רוב מוחלט, שני המתמודדים שסיימו ראשונים, אוסוף והנדל, העפילו לסיבוב שני מכריע ב-20 ביוני 2017. אוסוף זכה בכל קולות המצביעים הדמוקרטים פרט לאחוז אחד בודד, ואילו המצביעים הרפובליקנים חילקו את קולותיהם באופן פחות חד-משמעי.
בסך הכל, כל המתמודדים הרפובליקנים קיבלו 51.2% מכלל הקולות.
אוסוף שבר שיאים לאומיים של גיוס כספים עבור מועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בסך הכל גייס מטה הבחירות שלו למעלה מ-23 מיליון דולר אמריקני, ששני שלישים מהם נתרמו באמצעות תרומות קטנות בנות דולרים בסכומים קטנים בפריסה ארצית.
יריבתו הנדל וארגונים רפובליקנים אחדים תקפו אותו על כך שגייס תרומות משמעותיות של דולרים בסכומים קטנים מחוץ לג'ורג'יה, אף שמטה הבחירות של הנדל קיבל את עיקר תמיכתה מוועדות תמיכה פוליטיות (Super PACs) וקבוצות אחרות, כולל כאלה שמומנו באופן אנונימי על ידי מה שמכונה "כסף אפל" (Dark money).
הוצאות משולבות של שני המועמדים ושל קבוצות חיצוניות מטעמם הסתכמו בלמעלה מ-55 מיליון דולר, מה שהפך את מסע הבחירות ליקר ביותר בתולדות ארצות הברית.
במהלך מסע הבחירות התמקדה האסטרטגיה הרפובליקנית בחיבורו של אוסוף למנהיגת הדמוקרטים בקונגרס ננסי פלוסי, דמות מקטבת ולא פופולרית בקרב הרפובליקנים.
אוסוף מיאן לומר האם יתמוך במועמדותה של פלוסי ליושבת ראש בית הנבחרים אם ייבחר.
הסיבוב השני התקיים ב-20 ביוני ואוסוף הפסיד להנדל, שזכתה ב-51.78% מהקולות לעומת 48.22 האחוזים שגרף אוסוף.
ב-23 בפברואר 2018 הודיע אוסוף כי לא יתמודד בשנית מול הנדל בבחירות האמצע באותה השנה.
בנובמבר אותה שנה הנדל הפסידה את מושבה בבית הנבחרים ללוסי מקבת'.
הבחירות לסנאט האמריקאי בג'ורג'יה 21–2020
במהלך הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2020, התמודד אוסוף בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לייצוג ג'ורג'יה בסנאט של ארצות הברית, מול הסנאטור הרפובליקני המכהן דייוויד פרדו.
ב-10 ביוני אוסוף זכה בבחירות המקדימות עם 50.5% מהקולות, כחצי אחוז מעבר לסף שהיה דורש ממנו להתמודד בסיבוב שני.
בבחירות הכלליות בנובמבר אף אחד המועמדים לא הגיע ל-50% מהקולות, ולכן השניים התמודדו בסיבוב שני ב-5 בינואר 2021. בחירות אלה, לצד הבחירות המיוחדות בין קלי לפלר לרפאל וורנוק, עוררו תשומת לב רבה בארצות הברית ואף מחוצה לה שכן הן הכריעו את זהות המפלגה אשר תשלוט בסנאט של ארצות הברית.
בליל 6 בינואר 2021 הוכרז אוסוף כמנצח בבחירות בסנאט, מה שהשיב למפלגה הדמוקרטית את השליטה בסנאט האמריקאית לאחר שש שנים.
אוסוף הופיע ברשימת לשנת 2021 של מגזין פורצ'ן.
ב-20 בינואר 2021 אוסוף הושבע לתפקידו כחבר סנאט של ארצות הברית, כשלושה שבועות לאחר התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
את השבעתו ניהלה סגנית נשיא ארצות הברית קמלה האריס.
אוסוף הצביע בעד כל מינוייו של ג'ו ביידן לקבינט של ארצות הברית.
ב-3 בדצמבר 2021 פנה אוסוף למזכיר החינוך של ארצות הברית, מיגל קרדונה, בבקשה להחזיר את האקרדיטציה של מכללת מוריס בראון, מכללה שבמקור הוקמה עבור אפרו-אמריקאים, לה הבטיח אוסוף לסייע במהלך מסע הבחירות שלו.
המכללה איבדה את האקרדיטציה שלה בשנת 2002 בעקבות שנים של בעיות פיננסיות וניהול כושל.
בעקבות פנייתו של אוסוף אושר לסטודנטים להגיש בקשות לסיוע כלכלי פדרלי של מחלקת החינוך של ארצות הברית, והמכללה קיבלה את האקרדיטציה שלה בחזרה באפריל 2022.
בינואר 2022 הציג אוסוף חקיקה האוסרת על חברי קונגרס ובני זוגם לסחור במניות.
ביוני 2022 חסם אוסוף הצעת חוק להקמת מכרה טיטניום בביצות אוקפנוקי, לאחר ששירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית הזהיר מפני נזק פוטנציאלי חמור למקלט חיות הבר באזור.
בנובמבר 2024 היה אחד מ-19 סנאטורים דמוקרטים ועצמאים שתמכו בהצעות של הסנאטור העצמאי מוורמונט, ברני סנדרס, להטלת אמברגו נשק על ישראל על רקע מלחמת חרבות ברזל.
ב-3 באפריל 2025 הצביע נגד סדרת הצעות אחרת של סנדרס, לשלילת מיליארדי דולרים מהסיוע לישראל.
יחד עימו התנגדו ג'ון היקנלופר, מארק וורנר וג'ק ריד – כולם דמוקרטים המיועדים לבחירות בשנה העוקבת.
ג'ון אוקונור היה צייר אירי, שהתמחה בציור תפאורות לתיאטרון.
נולד בשנת 1830 במחוז לונדונדרי, בנם השלישי של פרנסיס אוקונור ואשתו, רוז קנינגהם מבאת', הוא נותר יתום בגיל שתים עשרה.
דודו, הפיק מופעים בתיאטרון בבלפסט וליברפול, סיפק לו עבודה כעוזר בציור סצנות בתיאטרון בלפסט.
הוא התחתן עם אן באטלר פיירברן ב-30 בדצמבר 1851, ונולדו להם 2 בנים: פרנסיס (נולד ב-1853) וג'ון פיטר (נולד ב-1854).
אשתו אן נפטרה ב-17 ביולי 1860 בביתם במרילבון.
ג'ון התחתן שנית עם אחותה למחצה של אן, אלן פיירברן, ב-9 בינואר 1862 בכנסייה באיזלינגטון, ונולדו להם 2 בנים: הנרי (נולד בשנת 1862) וג'וזף ויליאם (נולד בשנת 1864).
בשנת 1888 החלה בריאותו של ג'ון אוקונור להתדרדר בעקבות מחלות לב, והוא נפטר בהית'קרופט, המפשייר ב-23 במאי 1889.
הוא הותיר אחריו את אשתו אלן שנפטרה בעצמה בשנת 1931 באדמונטון, מידלסקס.
לאחר שהפך לצייר, אוקונור מצא עבודה בשנת 1848 בדרורי ליין, ומשנת 1863 היה צייר הסצנות הראשי בתיאטרון היימרקט.
בשנת 1879 הוא הוזמן על ידי ריצ'רד ד'אולי קארט לספק את התפאורות לאופרה חדשה של גילברט וסאליבן, שודדי פנזנס (1880).
התפאורות היו מוצלחות מאוד, עד שאוקונור התבקש להיות מעצב של ההפקה הבאה של גילברט וסאליבן.
הוא הציג גם בתערוכות ובגלריות שונות, בחברת האמנים הבריטים, באגודה המלכותית לצבעי מים ובאקדמיה המלכותית להיברניאן משנת 1875 ועד מותו.
ג'ון איינסוורת' הורוקס היה צייר וחוקר אנגלי, שהיה מראשוני המתיישבים האירופיים בעמק קלייר שבדרום אוסטרליה, שם הקים בשנת 1840 את הכפר פנוורת'אם.
הורוקס נולד ביום ראשון של חג הפסחא, 22 במרץ 1818, בפנוורת'אם לודג', ליד פרסטון, לנקשייר.
אביו, פיטר הורוקס, היה משקיע / בעל מניות באיגוד העיירות ששאף לפתח עיירות במושבה החדשה בדרום אוסטרליה.
ג'ון איינסוורת' הורוקס, בן 21, ואחיו יוסטאס, בן 16, הגיעו לאדלייד במרץ 1839. הם שאפו להתיישב על אדמתם, והקימו מחנה ב-16 בינואר 1840 ששמו הוסב לפנוורת'אם, כפר אותו הקימו ונתנו את שמו.
הוא שב לאנגליה בשנת 1842 לאחר מות אביו, וחזר לאוסטרליה בשנת 1844 כדי לטפל בבעיות כלכליות.
ב-29 ביולי 1846 החל במסע חיפושים לצפון מערב דרום אוסטרליה, במטרה להגיע לגבעות הרחוקות ליד אגם טורנס, בתקווה למצוא אדמה חקלאית טובה.
האיש השני בפיקוד המשלחת היה ג'ון הנרי ת'קסטון (1878), מודד שבשנת 1844 שימש כמפקד השני של משלחת דארק.
מתנדב ללא תשלום במשלחת היה האמן והבוטנאי החובב סמואל תומאס גיל.
כמה מהשכירים כללו את ברנרד קילקוי כטבח ונהג, ואת ג'ימי מורהאוס, עובד אבוריג'יני צעיר בתחנה בפנוורת'אם.
ב-1 בספטמבר, ליד אגם דאטון, נורה בטעות הורורקס בעת טעינת רובה הציד שלו, לאחר שהמטען נפל מגמל כורע שהיה הגמל הראשון שהגיע לאוסטרליה.
פציעותיו של ג'ון כללו אובדן של האצבע האמצעית של יד ימין וריסוק הלסת העליונה הימנית.
המשלחת בוטלה וחזרה לביתו של הורוקס בפנוורת'אם, שם נפטר מפצעיו ב־23 בספטמבר.
על פי הוראתו של הורוקס, נורה הגמל למוות, לאחר שתקף בעלי חיים ובני אדם אחרים.
הורוקס קבור בכנסייה האנגליקנית של סן מרקו.
אף על פי שהמסע של הורוקס לא הצליח להגיע למטרתו, בשנת 1851 תוכניתו הושגה על ידי מקורבו של הורוקס ג'ון ג'קסון אוקדן.
הורקס נתן את שמו למספר מאפיינים גאוגרפיים בסביבת התיישבותו בעמק קלייר, כמו מעבר הורוקס והר הורוקס ליד קלייר.
הכביש הראשי נורת' מגוולר לווילמינגטון וכביש וילמינגטון לקוורן, שונה בשמו - לכביש המהיר הורוקס בשנת 2011.
ביוגרפיה קצרה שפורסמה בשנת 1906 נכתבה מתוך יומנו של הורוקס בתוספת הערות שכתבה אחותו.
ג'ון אליסון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הוויגית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-20, ולאחר מכן ה-23, של מדינת פנסילבניה.
אליסון נולד בפנסילבניה, בשנת 1812, לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ג'יימס אליסון.
אליסון למד משפטים, ולאחר מכן התקבל למשרד עורכי דין, אך במקום לעבוד כעורך דין, פתח מפעל כובעים.
בין השנים 1846–1847, ובשנת 1849, כיהן אליסון כחבר בית הנבחרים של פנסילבניה.
בשנת 1850, אליסון נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית, אך ב-1852 לא היה מועמד.
בשנת 1854, הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך בשנת 1856, החליט שלא להתמודד.
לאחר שפרש מבית הנבחרים ומהמפלגה הוויגית, החל לעבוד במפלגה הרפובליקנית.
ב-3 באפריל 1869 מונה אליסון לרשם האוצר במחלקת האוצר של ארצות הברית, תפקיד אותו מילא עד מותו.
אליסון נפטר בשנת 1878, ונקבר בעיר הולדתו.
ג'וֹן אֶלִיוֹט קֵרְנְז היה כלכלן פוליטי אירי.
הוא תואר כ"אחרון הכלכלנים הקלאסיים".
ג'ון קרנז נולד ב, מחוז לאות'.
הוא היה בנם של ויליאם אליוט קרנז (William Elliott Cairnes; 1787–1863) מסטאמין, ליד דרוהדה, ושל מריאן וולזי (Marianne Woolsey), שאימה הייתה אחותו של סר .
אביו של ג'ון החליט על קריירה עסקית, בניגוד לרצונה של אימו (קתרין מור ממור הול, ), והפך לשותף במבשלת וולזי בקסלבלינגהם.
בשנת 1825, ויליאם קרנז הקים מבשלה בדרוהדה, והפך את מבשלת דרוהדה להצלחה מסחררת.
הוא זכור בזכות יכולתו העסקית הגדולה ובזכות ההתעניינות הגדולה שהפגין בצדקה.
לאחר שסיים את בית הספר, שהה ג'ון קרנז כמה שנים בבית הספירה של אביו בדרוהדה.
עם זאת, הוא העדיף ללמוד, והוא הורשה להיכנס לטריניטי קולג' בדבלין, שם רכש את תואר ה-BA ב-1848, ושש שנים מאוחר יותר את התואר M.A.
לאחר שעבר את תוכנית הלימודים באומנויות, הוא עסק בלימודי משפטים, והצטרף ללשכת עורכי הדין של אירלנד.
אבל הוא היה חסר רצון לעסוק במקצוע עריכת הדין, ובמשך כמה שנים שלאחר מכן, הוא התמסר לכתיבת מסות בכתבי עת שונים על שאלות חברתיות וכלכליות הקשורות לאירלנד.
הוא התמקד בעיקר בנושא כלכלה פוליטית, אותו למד ביסודיות.
בעודו מתגורר בדבלין, הוא נפגש עם , אשר הגה רוב כבוד לאופיו וליכולותיו של קרנז.
בשנת 1856, התפנה משרת הפרופסור ב בדבלין, שהוקמה על ידי ווטלי, וקרנז קיבל את המינוי.
בהתאם לתקנון הקרן פורסמו הרצאות הקורס בשנה הראשונה שלו.
הספר הופיע ב-1857 וכותרתו "אופי ושיטה לוגית של כלכלה פוליטית" (Character and Logical Method of Political Economy).
בהמשך הוא הרחיב את הטיפול של ג'ון סטיוארט מיל ב"מאמרים על כמה שאלות בלתי פתורות בכלכלה פוליטית" (Essays on some Unsettled Questions in Political Economy), והכין מבוא ראוי להערצה לחקר הכלכלה כמדע.
בו מוצגים באופן הטוב ביותר יכולות המחשבה והביטוי המיוחדים של המחבר.
דיוק לוגי, דיוק השפה ותפיסה מוצקה של טבען האמיתי של עובדות כלכליות, הן התכונות האופייניות לכך כמו של כל שאר יצירותיו.
גם אם הספר לא היה עושה דבר נוסף, הוא עדיין היה מעניק תועלת שלא תסולא בפז לכלכלנים פוליטיים על ידי הצגתו הברורה של הטבע והמשמעות האמיתיים של המונח המעורפל חוק.
להשקפת התחום והשיטה של הכלכלה הפוליטית שהובאו בעבודה מוקדמת זו המחבר תמיד נשאר צודק, וכמה ממאמריו המאוחרים יותר, כגון אלה על "כלכלה פוליטית ואדמה" (Political Economy and Land) ו-"כלכלה פוליטית ולסה פר" (Political Economy and Laissez-Faire), אינם אלא חזרה על אותה דוקטרינה.
תרומתו הבאה למדע הכלכלה הייתה סדרת מאמרים על שאלת הזהב, שפורסמה בחלקה ב-, שבהם נותחו במיומנות וביכולת רבה ההשלכות הסבירות של הגדלת היצע הזהב הנלווה ל ובקליפורניה.
ומאמר ביקורתי על עבודתו של , "על הנפילה האפשרית של ערך הזהב" (On the Probable Fall in the Value of Gold) הופיע ב-Edinburgh Review ביולי 1860.
ב-1861 מונה קרנז לפרופסורה למשפטים ולכלכלה פוליטית ב, ובשנה שלאחר מכן פרסם את יצירתו "כוח העבדים" (The Slave Power), אחת הדוגמאות הטובות ביותר של פילוסופיה כלכלית יישומית.
החסרונות הטבועים בהעסקת עבודת עבדים נחשפו במלואם וביכולת רבה, והמסקנות שהגיעו אליהן תפסו את מקומן בין הדוקטרינות המוכרות של הכלכלה הפוליטית.
הדעות שהביע קרנז באשר לנושא האפשרי של מלחמת האזרחים האמריקנית אומתו במידה רבה על ידי מהלך האירועים בפועל, ולהופעתו של הספר הייתה השפעה ניכרת על יחסם של הוגים פוליטיים רציניים באנגליה כלפי קונפדרציית המדינות של אמריקה.
במהלך שארית מגוריו בגולוויי, לא פרסם פרופסור קרנז דבר מעבר לכמה קטעים ופמפלטים, בעיקר על .
החשובים ביותר מבין המאמרים הללו הם הסדרה המוקדשת לשיקול של השכלה אוניברסיטאית.
בריאותו, שעדיין לא הייתה טובה במיוחד, נחלשה עוד יותר בשנת 1865 לאחר שנפל מסוסו.
לאחר מכן הוא היה מושבת ממאמץ פעיל והתקפי מחלה היו עלולים להפריע כל הזמן.
ב-1866 הוא מונה לפרופסור לכלכלה פוליטית ביוניברסיטי קולג' לונדון.
הוא נאלץ לבלות את שנת הלימודים של 1868–1869 באיטליה, אך בשובו המשיך להרצות עד 1872. במהלך שנת הלימודים האחרונה שלו הוא העביר שיעור מעורב, נשים התקבלו להרצאותיו.
בריאותו לא אפשרה לו יותר למלא את חובותיו הציבוריות; הוא התפטר מתפקידו ב-1872, ופרש עם תואר הכבוד של פרופסור אמריטוס לכלכלה פוליטית.
בשנת 1873 העניקה לו האוניברסיטה שלו את התואר הוא מת ב, ליד לונדון, ב-8 ביולי 1875.
ב-27 בנובמבר 1860 התחתן קרנז עם אליזבת ("אליזה") שרלוט אלכסנדר (Elizabeth ("Eliza") Charlotte Alexander; 1838–1896) בגולווי בכנסיית סנט ניקולס.
היא הייתה בתו של ג'ורג' הנרי מינטו אלכסנדר (George Henry Minto Alexander; 1811–1853), שופט בית המשפט העליון בהודו.
לג'ון ואלייזה קרנז היו ארבעה ילדים, בת ושלושה בנים, אחד מהם (1862–1902), קצין וסופר.
ג'ון ואלייזה קראו לבנם השני, רוברט גולד קרנז (1863–1868), על שם רוברט גולד שו (1837–1863), גיבור מלחמת האזרחים של צבא האיחוד.
שנות חייו האחרונות של קרנז הושקעו באיסוף ובפרסום של כמה מאמרים שתרם לביקורות ולמגזינים שונים, ובהכנת יצירתו הענפה והחשובה ביותר.
"המאמרים הפוליטיים" (The Political Essays), שיצאה לאור ב-1873, הכוללת את כל מאמריו המתייחסים לאירלנד ולמערכת האוניברסיטאית שלה, יחד עם כמה מאמרים אחרים בעלי אופי דומה במקצת.
הספר "המסות בכלכלה מדינית, תאורטית ויישומית" (The Essays in Political Economy, Theoretical and Applied), שהופיע באותה שנה, מכיל את החיבורים בנושא פתרון שאלת הזהב, שעברו עדכון ונבדקו בהשוואה לסטטיסטיקה של מחירים.
בין שאר המאמרים בכרך חשובים יותר הביקורות על קלוד פרדריק בסטייה ואוגוסט קונט, והמאמרים על "כלכלה פוליטית ואדמה" (Political Economy and Land) ועל "כלכלה פוליטית ולסה פר" (Political Economy and Laissez-Faire), שהוזכרו לעיל.
בשנת 1874 הופיעה יצירתו הגדולה ביותר, "כמה עקרונות מובילים של כלכלה פוליטית, שהורחבו לאחרונה" (Some Leading Principles of Political Economy, newly Expounded), שהיא ללא ספק יורשת ראויה לחיבורים הגדולים של אדם סמית, תומאס מלתוס, דוד ריקארדו וג'ון סטיוארט מיל.
היא אינה מפרטת מערכת שלמה של כלכלה פוליטית; אין בה התייחסות לדוקטרינות חשובות רבות; ובאופן כללי הטיפול בבעיות אינו כזה שיתאים למדריך שיטתי.
העבודה היא בעצם פרשנות לכמה מהדוקטרינות העיקריות של האסכולה של הכלכלנים האנגלים, כמו ערך, עלות ייצור, שכר, עבודה והון וערכים בינלאומיים, והיא גדושה בביקורת חריפה והמחשה ברורה.
בעודו מצוי בהרמוניה בסיסית עם מיל, במיוחד בכל הנוגע לתפיסה הכללית של המדע, קרנז שונה ממנו במידה רבה או פחות כמעט בכל הדוקטרינות הראשיות, מעמיד את דעותיו לבחינה בוחנת, ובדרך כלל מצליח לתת לאמת המשותפת גם בסיס מוצק יותר וגם אמירה מדויקת יותר.
העבודה האחרונה לה הקדיש את עצמו הייתה פרסום מחדש של עבודתו הראשונה על "השיטה הלוגית של כלכלה פוליטית" (Logical Method of Political Economy).
כמכלול היוו יצירותיו של קיירנס את התרומה החשובה ביותר למדע הכלכלה שתרמה האסכולה האנגלית מאז פרסום "עקרונות של כלכלה פוליטית" של ג'ון סטיארט מיל.
לא ניתן להצביע על יותר מאופן כללי על ההתקדמות המיוחדת בדוקטרינה הכלכלית שבוצעה על ידו, אך ניתן לציין את הנקודות הבאות כמבססות עבורו תביעה למקום לצד ריקארדו ומיל.
תיאורו של קיירנס לתחום ושיטת הכלכלה הפוליטית: הכלכלה הפוליטית היא מדע, וכתוצאה מכך תוצאותיה נייטרליות לחלוטין ביחס לעובדות או מערכות חברתיות.
הוא פשוט צריך לאתר את הקשרים הדרושים בין תופעות העושר ואינו מכתיב כללים לביצוע.
יתר על כן, הוא מתנגד באופן מובהק הן לאלה שיתייחסו לכלכלה הפוליטית כחלק בלתי נפרד מהפילוסופיה החברתית, והן לאלה שניסו לבטא עובדות כלכליות בנוסחאות כמותיות ולהפוך את הכלכלה לענף של מתמטיקה יישומית.
לדבריו הכלכלה הפוליטית היא מדע מעורב, שהתחום שלו הוא חלקו נפשי, חלקו פיזי.
אפשר לקרוא לזה מדע חיובי, כי הנחות היסוד שלו הן עובדות, אבל הוא היפותטי מכיוון שהחוקים שהוא קובע נכונים רק בקירוב, כלומר תקפים רק בהיעדר פעולות מנוגדות.
מתוך ראייה זו של טבעו של המדע, עולה מיד שהשיטה שיש לנקוט חייבת להיות זו שמכונה על ידי מיל הדדוקטיבי הפיזי או הקונקרטי, שמתחיל מסיבות ידועות מסוימות, חוקר את השלכותיהן ומאמת או בודק את התוצאה בהשוואה לעובדות מניסיון.
אפשר, אולי, לחשוב שקרנז נותן מעט מדי תשומת לב להשפעות האורגניזם של החברה על עובדות כלכליות, ושהוא נוטה להתעלם ממה שוולטר בג'ט כינה את ההנחות של הכלכלה הפוליטית.
ניתוח עלות הייצור של קרנז ביחס לערך: לפי מיל, המרכיבים האוניברסליים בעלות הייצור הם שכר העבודה ורווחי ההון.
לתאוריה זו מתנגד קרנז כי שכר, בהיותו תגמול, אינו יכול להיחשב בשום אופן כעלות, והוא יכול היה להיחשב כעלות רק כתוצאה מכך שהבעיה כולה מטופלת מנקודת מבטו של הקפיטליסט, שללא ספק, השכר ששולם מייצג עלות.
את המרכיבים האמיתיים של עלות הייצור הוא רואה כעבודה, היעדרות וסיכון, השני שבהם נופל בעיקר, אם כי לא בהכרח, על הקפיטליסט.
בניתוח זה הוא עוקב במידה ניכרת ומשפר את , שהגדיר בעבר את עלות הייצור כסכום העבודה והיעדרות הדרושים לתפוקה.
הצגתו של קרנז את הגבול הטבעי או החברתי לתחרות החופשית, ואת השפעתו על : הוא מציין שבכל חברה מאורגנת בקושי יכולה להיות העברה מוכנה של הון מתעסוקה אחת לאחרת, שהיא התנאי ההכרחי של תחרות חופשית; בעוד שההבחנות המעמדיות הופכות את העבודה לבלתי אפשרית להעביר את עצמה בקלות לעיסוקים חדשים.
לפיכך, החברה עשויה להיחשב כמורכבת מסדרה של קבוצות תעשייתיות שאינן מתחרות, עם תחרות חופשית בין חברי כל קבוצה או מעמד אחד.
כעת התנאי היחיד שבו עלות הייצור תסדיר את הערך הוא תחרות משוכללת.
מכאן נובע שהערך הרגיל של סחורות - הערך המעניק ליצרנים את התמורה הממוצעת והרגילה יהיה תלוי בעלות הייצור רק כאשר ההחלפה מוגבלת לבני מעמד אחד, שביניהם יש תחרות חופשית.
בתמורה בין מחלקות או קבוצות תעשייתיות שאינן מתחרות, הערך הנורמלי הוא פשוט מקרה של ערך בינלאומי, ותלוי בביקוש הדדי, כלומר כזה שיספק את משוואת הביקוש.
תאוריה זו מהווה תרומה מהותית למדע הכלכלה ומטילה אור רב על בעיית הערך הכללית.
עם זאת, אפשר לחשוב שקרנז התעלם מנקודה שהועלתה בצורה בולטת על ידי סניור, שגם הפנה את תשומת הלב להשפעת התחרות ביחס בין עלות הייצור לערך.
העלות ליצרן קובעת את הגבול שמתחתיו המחיר אינו יכול לרדת מבלי שההיצע יושפע; אבל זה הרצון של הצרכן, כלומר על מה הוא מוכן לוותר במקום שייאלץ לייצר לעצמו את הסחורה שמקבעת את הערך המקסימלי של הפריט.
להתייחס לכל בעיית הערך הטבעי או הנורמלי מנקודת המבט של היצרן זה לתת תאוריה חד-צדדית של העובדות.
הגנתו של קרנז על : דוקטרינה זו, שמיל פרסם ב"עקרונות", אבל נטש אותה, קרנז עדיין התחייב להגן עליה.
הוא גם הראה את המובן שבה, כאשר מטפלים בבעיית השכר, יש להתייחס לאיזו קרן המוקדשת לתשלום שכר, והצביע על התנאים שבהם קרן השכר עשויה לגדול או לרדת.
אפשר להוסיף שהעקרונות המובילים שלו מכילים דיונים ראויים להערכה על איגודים מקצועיים והגנה, יחד עם ניתוח ברור של התאוריה של סחר וערך בינלאומיים, שבה יש הרבה שהוא חדשני ובעל ערך כאחד.
הספר "השיטה הלוגית" (Logical Method) מכיל הסבר והגנה על תורת השכירות של ריקארדו; והמאמרים מכילים ביקורת על הדוקטרינות הכלכליות של קלוד פרדריק בסטייה.
ג'ון אייזק מור היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארקנסו וכחבר הסנאט של ארקנסו, ומתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, כמושל ארקנסו בפועל מפברואר ועד מאי 1907.
מור נולד במחוז לאפייט שבמיסיסיפי.
ב-1881 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ארקנסו.
הוא למד משפטים, וב-1882 התקבל ללשכת עורכי הדין של ארקנסו.
בשנים 1894–1900 כיהן מור כשופט שלום במחוז פיליפס שבארקנסו.
בשנת כהונתו האחרונה בבית הוא כיהן כיושב הראש שלו.
ב-1904 נבחר מור לראשונה לסנאט של ארקנסו.
ב-11 בפברואר 1907 התפטר מושל ארקנסו ג'ון סבסטיאן ליטל עקב מחלת נפש שממנה סבל.
מור, שכיהן אז כנשיא הסנאט המדינתי, הושבע כמושל בפועל.
הוא כיהן בתפקיד עד להתפזרות בית המחוקקים ב-14 במאי אותה שנה, ואז הושבע במקומו נשיא הסנאט החדש, קסנופון אוברטון פינדול.
בהמשך שימש מור כחבר במועצת הקפיטול המדינתי של ארקנסו.
בשנים 1917–1918 הוא היה חבר הוועידה החוקתית של ארקנסו.
ג'ון אייזק מור נפטר בעיר הלנה שבארקנסו ב-18 במרץ 1937. הוא נטמן בבית הקברות מייפל היל שבעיר.
ג'ון אליס מרטינו היה פוליטיקאי ושופט מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-28. לאחר מכן ועד מותו הוא כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז מזרח ארקנסו.
תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן בנהר המיסיסיפי, כשהוא שימש כנשיא הוועדה התלת-מדינתית לשיטפון.
ג'ון אליס מרטינו נולד במחוז קליי שבמיזורי כבנם של שרה הטי למב וגרגורי מרטינו, חוואי שהגיע לשם זמן קצר קודם לכן מקוויבק, קנדה.
ב-1896 קיבל מרטינו תואר בוגר אוניברסיטה מהאוניברסיטה התעשייתית של ארקנסו (כיום אוניברסיטת ארקנסו), וב-1899 תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
באותה שנה הוא החל לעסוק בעריכת דין בליטל רוק.
בשנים 1903–1905 שימש מרטינו כחבר בבית הנבחרים של ארקנסו.
בשנים 1907–1927 הוא כיהן כשופט בבית משפט לדיני היושר (Court of Chancery) של המחוז השיפוטי הראשון של ארקנסו.
בעת שישב על כס השיפוט, הוציא מרטינו צו הביאס קורפוס לנאשמים במשפטים בעקבות טבח איליין במחוז פיליפס שבמזרח ארקנסו.
אף על פי שמאוחר יותר ביטל בית המשפט העליון של ארקנסו את הצו, הוא אפשר לנאשמים מספיק זמן כדי להימנע מהוצאה להורג ולקבל סעד מבית משפט פדרלי.
פסקי הדין שקבעו שהם אשמים נהפכו בסופו של דבר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "מור נגד דמפסי" .
ב-1924 התמודד מרטינו ללא הצלחה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ארקנסו.
ב-1926 הוא ניצח בבחירות המקדימות את המושל המכהן טום טרל, ובבחירות הכלליות את מועמד המפלגה הרפובליקנית דרו באוורס.
מרטינו זכה ב-76.5 אחוזים מהקולות מול 23.6 אחוזים שקיבל באוורס.
מרטינו היה מושל ארקנסו הראשון שנאום ההשבעה שלו שודר ברדיו.
בתקופת כהונתו הוקמה מועצת הגמלאות לותיקי צבא הקונפדרציה, ואושר סיוע המדינה לערים לסלילת כבישים במסגרת תוכנית הכבישים של מרטינו.
מרטינו נאלץ לטפל במשבר כאשר אירע ונהר המיסיסיפי עלה על גדותיו ומימיו כיסו 13 אחוזים משטח המדינה.
בעקבות השיטפון, מונה מרטינו כיושב ראש הוועדה התלת-מדינתית לטיפול בשיטפון.
במאי 1927 שיגר מרטינו את המשמר הלאומי בתגובה למעשה לינץ' נגד אסיר אפרו-אמריקאי על ידי המון של 2,000 עד 5,000 איש בליטל רוק.
מרטינו קנה לעצמו מוניטין של פוליטיקאי הגון, ישר ופרוגרסיבי.
תפקודו בפוליטיקה המדיניתית ובניהול יעיל של מצבי משבר העלה עוד יותר את המוניטין שלו כאחד ממושלי ארקנסו הטובים ביותר והוא זכה לתשומת לב ברמה הלאומית.
ב-2 במרץ 1928 מינה הנשיא קלווין קולידג' את מרטינו כשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז מזרח ארקנסו, למושב שהתפנה בעקבות פטירתו של השופט ג'ייקוב טרייבר.
המינוי אושר עוד באותו יום על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ג'ון אליס מרטינו כיהן על כס השיפוט עד לפטירתו ב-6 במרץ 1937. הוא נטמן בבית הקברות רוזלון שבליטל רוק.
ג'ון אלטון היה אמן אמריקאי.
נולד בלוס אנג'לס להורים מהגרים מארמניה, מ-1947 עד 1949 למד במכון לאמנות אוטיס, מ-1947 עד 1950 למד גם במכללה לעיצוב מרכז האמנות בלוס אנג'לס, וב-1950 במכון לאמנות צ'וינארד.
אלטון הייתה דמות בולטת בעולם האמנות של לוס אנג'לס בשנות ה-50 וה-60. תערוכות של עבודותיו נערכו במוזיאון לאמנות עכשווית סן דייגו, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, ניו יורק, גלריית קורקורן, וושינגטון הבירה, מוזיאוני האמנויות היפות של סן פרנסיסקו, מוזיאון בקסטר, פסדינה, ומוזיאון מחוז לוס אנג'לס אומנות.
עבודתו של אלטון הושפעה מתנועת האקספרסיוניזם המופשט אף שהוא ידוע בעיקר בשל רישומיו הפיגורטיביים משנות ה-60, כפי שמתארת לאה אולמן "אוצר מילים של צורות פיגורטיביות, בוטניות וביולוגיות במעורפל שהוא רדף עד מותו".
היה חלק מ"קבוצת Ferus" של אמנים שנקראו כך, בעקבות שיוכם לגלריה Ferus שפעלה בלוס אנג'לס בשנים 1957–1966. חלק מהאמנים האחרים הנכללים בקבוצה זו הם אדוארד קיינהולץ, לארי בל, רוברט ארווין, ואחרים.
אמני Ferus אמרו שאלטון היה הכי ידידותי מכולם ואהבו אותו.
הוא יכול היה להקסים כל אחד.
אלטון, במהלך שנותיו בגלריית Ferus, יצר את סדרת Ocean Park שתיארה אזור סביב עיירות החוף של ונציה וסנטה מוניקה בקליפורניה.הסדרה הייתה 18 ציורים וכן כמה עבודות שהוא עשה על נייר.
הפשטת הטבע על הבד שלו על ידי דחיפה דרך גישה ספונטנית, ביומורפית ביד חופשית[5] מביעה את הפרשנות שלו לסביבת החוף.
לאה אולמן מתארת את חייו במאמר מ-1999 ב-Art in America, "עם אישיותו המוגזמת והעוצמה הפזיזה שלו, אלטון התבלט בסצנת האמנות של לוס אנג'לס של שנות ה-50 וה-60.
אלטון אובחן כחולה בסכיזופרניה בשנות ה-30 המאוחרות לחייו ולקה בהתקפי דיכאון ופרנויה.
בתחילת שנות ה-60 הוא הפך למטופל של ד"ר מילטון וקסלר פסיכואנליטיקאי בולט שהחזיר לו את יכולת העבודה ומאז ועד מותו הפכו לשנים הפוריות והיציבות ביותר בחייו.
הוא "נשלט על ידי שדים אמיתיים", אמר לארי בל.
אירווינג בלום, שותף בגלריה Ferus, נזכר: "אם הגלריה הייתה הכי קרובה ברוחה לאדם בודד, האדם הזה היה ג'ון אלטון - אהוב מאוד, מתריס, רומנטי, שאפתן מאוד - ומעט מטורף." המאבק של אלטון.
עם מחלת נפש, אישיותו הגדולה, האפלה והחסונה ומותו המוקדם מהתקף לב בגיל 44, הגדירו את מורשתו, אפילו יותר מאמנותו עצמה".
ג'ון שלדון דאוד אייזנהאואר היה קצין, דיפלומט והיסטוריון צבאי בצבא ארצות הברית.
הוא היה בנם השני של הנשיא דווייט ד.
אייזנהאואר והגברת הראשונה מיימי אייזנהאואר.
הקריירה הצבאית שלו התפרשה מלפני, במהלך ואחרי נשיאותו של אביו, והוא עזב את השירות הפעיל ב-1963 ולאחר מכן פרש לגמלאות ב-1974. בין השנים 1969 עד 1971, אייזנהאואר שימש כשגריר ארצות הברית בבלגיה במהלך שלטונו של הנשיא ריצ'רד ניקסון, שהיה בעבר סגן הנשיא של אביו וגם אביה של כלתו של אייזנהאואר.
ג'ון שלדון דאוד אייזנהאואר נולד ב-3 באוגוסט 1922, בבית החולים הכללי של דנוור בדנוור, קולורדו, לנשיא ארצות הברית ולגנרל הצבא של צבא ארצות הברית לעתיד דווייט ד' אייזנהאואר ואשתו מיימי; הוא היה הילד השני שלהם.
בנם הבכור, דאוד, המכונה בחיבה "איקי", מת בשנת 1921, בגיל שלוש, לאחר שנדבק בקדחת השנית.
אייזנהאואר, כמו אביו, למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, וסיים את לימודיו ב-6 ביוני 1944, יום הנחיתות בנורמנדי, שעליה פיקד אביו.
מאוחר יותר הוא קיבל תואר שני באנגלית ובספרות משווה מאוניברסיטת קולומביה ב-1950, ולימד במחלקה לאנגלית בווסט פוינט בין השנים 1948 ל-1951. אייזנהאואר סיים את לימודיו במכללת הפיקוד והמטה הכללי של הצבא בשנת 1955.
אייזנהאואר שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה, ונשאר בשירות פעיל עד 1963; לאחר מכן שירת במילואים של צבא ארצות הברית עד לפרישה ב-1975 בדרגת בריגדיר גנרל.
כחייל מעוטר, אייזנהאואר מצא את הקריירה הצבאית שלו במלחמת העולם השנייה מסוכלת על ידי חשש לביטחונו ודאגה מצד הצמרת שמותו או לכידתו יהוו הסחת דעת לאביו, מפקד בעלות הברית העליון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הוצב בתפקידי מודיעין וניהול.
סוגיה זו התעוררה שוב בשנת 1952 כאשר מייג'ור אייזנהאואר הוצב להילחם ביחידה קרבית בקוריאה בזמן שאביו רץ לנשיאות.
אבל בניגוד למלחמת העולם השנייה, ג'ון הצליח להשתתף בקרב בקוריאה.
לאחר שלחם עם גדוד חי"ר, הוא שובץ למפקדת הדיוויזיה ה-3.
במהלך כהונתו של אביו, אייזנהאואר שימש כעוזר מזכיר המטה בבית הלבן, במטה הכללי של הצבא, ובבית הלבן כעוזר לגנרל אנדרו גודפאסטר.
בממשל של הנשיא ריצ'רד ניקסון, שהיה סגן הנשיא של אביו, הוא שימש כשגריר ארצות הברית בבלגיה בין השנים 1969 ל-1971. בשנת 1972, הנשיא ניקסון מינה את אייזנהאואר ליושב ראש הוועדה לבדיקת סיווג בין-סוכנויות.
ב-1975 הוא שירת את הנשיא ג'רלד פורד כיו"ר הוועדה המייעצת של הנשיא לפליטים.
כהיסטוריון צבאי, אייזנהאואר כתב מספר ספרים, כולל The Bitter Woods, מחקר על הקרב על הבליטה, ו-So Far from God, היסטוריה של מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בסקירה של ה"ניו יורק טיימס" על האחרון, ציין ההיסטוריון סטיבן וו.
סירס שאייזנהאואר "כותב בזריזות ובסמכותיות, ושווה לקרוא את פסקי הדין שלו".
הוא גם כתב את ההקדמות Borrowed Soldiers, מאת מיטשל יוקלסון מהארכיון הלאומי של ארצות הברית, ול"פוליטיקה, מלחמה ואישיות של קנת וו.
רנדל: 50 מסמכים איקוניים של מלחמת העולם השנייה".
בשנים מאוחרות יותר, הוא היה מתנגד לתכנון המוצע של פרנק גרי לאנדרטת דווייט ד.
אייזנהאואר, שלדבריו היה "אקסטרווגנטי מדי" ו"ניסיונות לעשות יותר מדי".
אייזנהאואר, שהיה רפובליקני כל חייו, הצביע לדמוקרט ג'ון קרי בבחירות לנשיאות ב-2004, תוך ציון חוסר שביעות רצון מניהולו של ג'ורג' בוש הרפובליקני במדיניות החוץ של ארצות הברית.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2008, שבהן למועמד לנשיאות ג'ון מקיין ולמועמדים לסגני הנשיא שרה פיילין וג'ו ביידן היו ילדים ששירתו בכוחות המזוינים, כתב אייזנהאואר על ניסיונו בזמן המלחמה כבנו של נשיא מכהן במאמר דעה מזהיר בניו יורק טיימס בשם "ילדים נשיאותיים אינם שייכים לקרב".
אייזנהאואר מת בטראפ, מרילנד, ב-21 בדצמבר 2013. מאז מותה של אליזבת אן בלייזינג ב-2005 ועד מותו שלו, אייזנהאואר היה הילד הנשיאותי החי המבוגר ביותר; במותו עברה ההבחנה הזו ללינדה בירד ג'ונסון, שעדיין מחזיקה בה נכון לשנת 2024. הוא נקבר בבית הקברות וסט פוינט בשטח האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
אייזנהאואר התחתן עם ברברה ג'ין תומפסון ב-10 ביוני 1947, ימים ספורים בלבד לפני יום הולדתה העשרים ואחד.
ברברה נולדה ב-15 ביוני 1926 בפורט נוקס, קנטקי, למשפחה צבאית.
היא הייתה בתם של קולונל פרסי וולטר תומפסון (1898–1974) ואשתו ביאטריס (לבית בירצ'פילד).
קולונל תומפסון היה מפקד כוחות המשלוח של בעלות הברית.
לבני הזוג אייזנהאואר היו ארבעה ילדים:
דווייט דייוויד אייזנהאואר השני (נולד ב-1948, ווסט פוינט, ניו יורק), שנישא לג'ולי ניקסון, בעצמה בת למשפחה נשיאותית;
ברברה אן אייזנהאואר (1949–2022, נולדה בווסט פוינט, ניו יורק);
סוזן איליין אייזנהאואר (נולדת 1951, פורט נוקס, קנטקי);
מרי ג'ין אייזנהאואר (נולדת 1955, וושינגטון הבירה).
כל בנותיו הוצגו לראשונה לחברה הגבוהה בנשף הבכורה הבינלאומי היוקרתי במלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק.
ג'ון וברברה התגרשו בשנת 1986 לאחר שלושים ותשע שנות נישואים.
בשנת 1988 נישאה ברברה לאלמן אדווין ג'יי פולץ, סגן נשיא לשעבר בחברת המרק קמפבל.
היא מתה ב-19 בספטמבר 2014, בגלדווין, מחוז מונטגומרי, פנסילבניה.
בשנת 1988, אייזנהאואר התחתן עם ג'ואן תומפסון.
הוא התגורר בטראפ, מרילנד, לאחר שעבר לשם מקימברטון, פנסילבניה.
ג'ון ניקול אירווין השני היה דיפלומט אמריקאי שכיהן כסגן הראשון של מזכיר המדינה של ארצות הברית וכשגריר ארצות הברית בצרפת.
אירווין נולד ב-31 בדצמבר 1913 בקיוקוק שבאיווה.
לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פורדהם נהפך לעורך דין ועבד במשרד עורכי הדין" Patterson, Belknap & Webb".
מאוקטובר 1958 עד ינואר 1961 כיהן כעוזר מזכיר ההגנה של ארצות הברית לענייני ביטחון בינלאומי בממשל דווייט אייזנהאואר.
הוא היה האדם האחרון שכיהן בתפקיד תת-מזכיר המדינה, בשנים 1970–1972, כאשר תפקיד זה היה השני בחשיבותו במחלקת המדינה של ארצות הברית.
בשנת 1972 מונה לסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית והיה לדיפלומט הראשון הנושא בתפקיד זה, וכיהן עד פברואר 1973. בשני התפקידים כיהן תחת מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם פירס רוג'רס.
ב-1973 התפטר מתפקידו כסגן מזכיר המדינה כדי להתמנות לשגריר ארצות הברית בצרפת.
ב-23 במרץ אותה שנה הציג את כתב האמנתו לנשיא צרפת ז'ורז' פומפידו.
כאשר מונה לשגריר בצרפת רכש אירווין חווה חקלאית גדולה ליד סיגלמן שבאריזונה מחברת הבקר "Greene Cattle Company".
בשנת 1977, אירווין רכש את חוות Quien Sabe ליד טרס פינוס שבקליפורניה.
הוא נפטר ב-28 בפברואר 2000 בניו הייבן שבקונטיקט, בגיל 86.
ג'ון איגר הווארד היה חייל ופוליטיקאי אמריקאי ממרילנד.
ב-1788 נבחר כמושל המדינה, וכיהן בתפקיד שלוש כהונות שנים.
בנוסף, נבחר לקונגרס הקונטיננטלי, לקונגרס הקונפדרציה, לסנאט של ארצות הברית ולסנאט של מרילנד.
בבחירות לנשיאות 1816 קיבל הווארד 22 קולות אלקטורליים לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הפדרליסטית לצד רופוס קינג.
השניים הפסידו לדמוקרטים-רפובליקנים ג'יימס מונרו ודניאל טומפקינס.
מחוז הווארד, מרילנד, נקרא על שמו.
במשך שבעה ימים בנובמבר 1800 כיהן הווארד כנשיא הסנאט הזמני.
ג'ון אייג'ר הווארד היה בנם של קורנליוס הווארד ורות (להוט) הווארד, מאליטת בעלי המטעים במרילנד, ונולד ב-4 ביוני 1752 באחוזתם "היער" במחוז בולטימור, פרובינציית מרילנד.
הווארד גדל במשפחה אנגליקנית שהחזיקה עבדים.
הווארד הצטרף ללשכת בולטימור של הבונים החופשיים.
הווארד מונה כקפטן בתחילת מלחמת העצמאות האמריקאית (1775–1783), וב-1777 הועלה לדרגת קולונל ברגימנט של מרילנד של הצבא הקונטיננטלי.
הוא נלחם בקרב וייט פליינס ב-1776 ובקרב מונמות' בשנת 1778. על מנהיגותו בקרב קאופנס זכה ב-1781 במדליית כסף על ידי קונגרס הקונפדרציה, במהלכו פיקד על רגימנט מרילנד השני.
בספטמבר 1781, הוא נפצע במתקפת כידון בקרב אוטאו ספרינגס.
מייג'ור גנרל נתנאל גרין כתב שהווארד "יש לו יכולת רבה ואת המזג הטוב ביותר לקידום השירות...
בסיום המלחמה, התקבל הווארד כחבר מייסד באגודת סינסינטי ממרילנד.
לאחר שירותו הצבאי מילא הווארד כמה תפקידים פוליטיים נבחרים: ב-1788 נבחר לקונגרס הקונפדרציה, ובין השנים 1788–1791 כיהן כמושל מרילנד החמישי.
מ-1791 עד 1795 כיהן כחבר הסנאט של מרילנד ובבחירות לנשיאות של 1792 כיהן כאלקטור לנשיאות.
ב-1795 דחה את הצעתו של ג'ורג' וושינגטון לשמש כמזכיר המלחמה.
לאחר מכן הצטרף למפלגה הפדרליסטית שאורגנה באותה העת ונבחר לסנאט במהלך הקונגרס הרביעי על ידי האספה הכללית של מרילנד כדי למלא את שארית כהונתו של ריצ'רד פוטס, שהתפטר.
ב-1797 נבחר לקדנציה נוספת בסנאט וכיהן בתפקיד עד 3 במרץ 1803, ובנובמבר 1800 אף כיהן לזמן קצר כנשיא הזמני של הסנאט.
בזמן כהונתו בקונגרס, היה הפדרליסט היחיד שהצביע נגד חוק ההמרדה.
בשנת 1798, על רקע המתיחות הגוברת עם צרפת, דחה הווארד מינוי כבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית.
בתום כהונתו בסנאט ב-1803, חזר הווארד לבולטימור, שם נמנע ממשרות נבחרות אך המשיך בשירות הציבורי ובפילנתרופיה.
הוא נבחר כחבר באגודת העתיקות האמריקאית בשנת 1815. בבחירות לנשיאות של 1816, קיבל 22 קולות אלקטורליים לתפקיד סגן הנשיא כשותף למרוץ של המועמד הפדרליסט רופוס קינג, אולם השניים הפסידו למועמדים הדמוקרטים-רפובליקניים ג'יימס מונרו ודניאל טומפקינס.
לא ניתנה מועמדות רשמית מטעם הפדרליסטים, ואין זה ברור אם הווארד עצמו, שהיה אחד מכמה פדרליסטים שקיבלו קולות אלקטורליים לסגן הנשיא, אכן רצה להתמודד.
הווארד פיתח נכסים בעיר בולטימור והיה פעיל בתכנון העירוני.
ביתו נבנה בצפון העיר, בשכונה שהפכה מאוחר יותר לשכונת מאונט ורן, שם החזיק בעבדים.
הווארד התחתן עם מרגרט ("פגי") צ'ו (1760–1824), בתו של שופט בית המשפט העליון של פנסילבניה, בנג'מין צ'ו, בשנת 1787. נולדו להם תשעה ילדים:
בנג'מין צ'ו הווארד (1791–1872), חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ורשם החלטות של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ד"ר ויליאם הווארד (1793–1834), מהנדס אזרחי של מחלקת המלחמה.
הווארד מת ב-12 באוקטובר 1827 ונקבר בבית הקברות אולד סנט פול בבולטימור.
ג'ון לורנס מאנינג אירבי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
אירבי נולד ב-10 בספטמבר 1854 בלורנס שבקרוליינה הדרומית, ולמד באקדמיה לגברים בלורנסוויל (לורן), בפרינסטון קולג' (פרינסטון, ניו ג'רזי) בשנים 1870–1871, ובאוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל בין השנים 1871 ל-1873. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1875, החל לעסוק במקצוע בצ'רו וחזר ללורנס.
הוא מונה ללוטננט קולונל של המיליציה של קרוליינה הדרומית ב-1877, ובאותה שנה מונה גם לראש העיר של לורן.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית מ-1886 עד 1892, וכיהן כיושב ראש בית הנבחרים ב-1890.
אירבי נבחר כדמוקרט לסנאט האמריקני וכיהן מ-4 במרץ 1891 עד 3 במרץ 1897; הוא לא הועמד לבחירה מחדש.
בהיותו בסנאט, הוא היה יושב ראש הוועדה לנתיבי תחבורה לחוף הים (הקונגרס ה-53).
אירבי ניסה להיבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1897 כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של בן דודו ג'וזף ארל, אולם לא הצליח להיבחר.
כמו כן הוא כיהן כציר לוועידה החוקתית של המדינה ב-1895. הוא חידש את עבודתו בעריכת הדין ועסק גם בחקלאות; הוא מת בלורנס ב-9 בדצמבר 1900 ונקבר בבית העלמין בעיר.
ג'וזף ארל, בן דודו של אירבי, ואליאס ארל, סבא רבא שלו, היו שניהם חברי בית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'ון אלביס מילר היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מארקנסו ולאחר מכן היה שופט מחוזי בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז המערבי של ארקנסו.
מילר נולד ב-15 במאי 1888, בעיירה אייד שבמחוז סטודארד, מיזורי.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים, במכללת המורים של דרום מזרח מיזורי (כיום אוניברסיטת דרום מזרח מיזורי) ואוניברסיטת ולפראיסו.
בשנת 1912 קיבל תואר ראשון במשפטים מהמכללה למשפטים של אוניברסיטת קנטקי והתקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה.
הוא החל לעסוק בעריכת דין באופן פרטי בסירסי, ארקנסו, בין השנים 1912 ל-1919 ובמקביל עסק גם בבנקאות.
בשנת 1918 היה נציג בוועידת החוקה של מדינת ארקנסו.
בין השנים 1919 ל-1922 שימש כתובע משפטי במעגל השיפוט הראשון של ארקנסו.
מילר נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס ה-72 ולשלושת הקונגרסים שלאחריו.
הוא כיהן בתפקידו מ-4 במרץ 1931 עד 14 בנובמבר 1937, אז התפטר כדי לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא נבחר ב-18 באוקטובר 1937 נבחר מילר מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'וזף טיילור רובינסון שנפטר, לכהונה שהייתה אמורה להסתיים ב-3 בינואר 1943. הוא כיהן בסנאט מ-15 בנובמבר 1937 עד שהתפטר ב-31 במרץ 1941, כדי לקבל מינוי לתפקיד שיפוטי פדרלי.
ב-31 בינואר 1941, מינה הנשיא פרנקלין ד.
רוזוולט את מילר לתפקיד שופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור המחוז המערבי של ארקנסו, במקום השופט הרטסיל ראגון שפרש.
הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית באותו יום וקיבל את כתב המינוי שלו ב-12 במרץ 1941. מילר שימש כשופט ראשי בין השנים 1958 ל-1967 וכחבר בוועידה המשפטית של ארצות הברית בין 1962 ל-1963. הוא עבר למעמד של שופט בכיר ב-28 בפברואר 1967.
כהונתו הסתיימה ב-30 בינואר 1981 בעקבות פטירתו בליטל רוק, ארקנסו.
בעת פטירתו התגורר בפורט סמית', מחוז סבסטיאן, ארקנסו.
הוא נקבר בבית הקברות פורסט פארק.
מילר היה אחד מהשופטים המחוזיים בתיק ליטל רוק תשע.
ג'ון איירלנד היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית סגין ב-1858, כחבר בית הנבחרים של טקסס בשנים 1873–1874, לאחר מכן ועד 1876 כחבר הסנאט של טקסס, וכמושל טקסס ה-18 בשנים 1883–1887.
ג'ון איירלנד נולד במחוז הארט שבקנטקי, כבנם של פטריק איירלנד ושל רייצ'ל ניוטון, שניהם מהגרים אירים.
אף על פי שזכה להשכלה פורמלית מצומצמת, כשהיה בן 18 מונה איירלנד כסגן השריף של המחוז.
בגיל 24 הוא החליט ללמוד משפטים, ולאחר השלמת לימודיו התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1852 עבר איירלנד לטקסס, שם הוא התיישב בעיר סגין ועסק בעריכת דין.
שנתיים לאחר מכן הוא נשא לאישה את מתילדה ויקס פיירקלות', שנפטרה ב-1856, ובשנה שלאחר מכן הוא נישא בשנית לאנה מריה פן, ולשנים נולדו שלושה ילדים.
ב-1858 נבחר איירלנד כראש עיריית סגין.
כמי שהאמין במוסד העבדות, ניהל איירלנד מערכות להשקעת מאמצים גדולים להחזרתם של עבדים שנמלטו למקסיקו.
הוא היה תומך נלהב בפרישתה של טקסס מהאיחוד, ושימש כנציג עירו בוועידת הפרישה המדינתית שהתקיימה ב-1861. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית הוא התגייס לצבא הקונפדרציה כטוראי, ובסופו של דבר התקדם עד דרגת לוטננט קולונל.
במשך כל ימי המלחמה, שירת איירלנד בסיורים לאורך גבולות טקסס, סייר לאורך ריו גראנדה ולאורך חוף המפרץ, שם הוא הוצב עד תום המלחמה ב-1865.
לאחר המלחמה השתתף איירלנד בוועידת ההשיקום של 1866, ועד מהרה נבחר כשופט במחוז סגין.
בשנה שלאחר מכן הוא הודח מתפקידו כאשר השלטון נתפס על ידי הרפובליקנים הרדיקלים.
ב-1872 שב איירלנד לפוליטיקה כאשר הוא נבחר לבית הנבחרים של טקסס, וכיהן כיושב ראש הוועד המנהל של המפלגה הדמוקרטית בטקסס.
במהלך תקופת כהונתו כמחוקק תמך איירלנד בהצעת החוק להקמת אוניברסיטת טקסס באוסטין, הוא גם תמך בהורדת מיסים, ובהטלת פיקוח על חברות הרכבות.
ב-1875 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של טקסס.
מאוחר יותר באותה שנה הוא היה נציג לוועידת החוקה של טקסס.
חוקת המדינה החדשה צמצמה את מספר השופטים בבית המשפט העליון, ולפיכך, ב-1876 הסתיימה כהונתו.
בסוף 1875 החליט איירלנד להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית.
יריבו בבחירות המקדימות היה המושל המכהן ריצ'רד קוק.
תומכיו של קוק האשימו את איירלנד בהיותו חבר במפלגת שאינם יודעים דבר, ובהתנגדותו לאשרור החוקה החדשה, ובבחירות הוא נוצח.
ב-1878 הוא ניסה להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית נגד חבר הבית המכהן גוסטב שלייכר, אך שוב נוצח.
ב-1882 החליט המושל אורן מיילו רוברטס שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת, ואיירלנד זכה במועמדות הדמוקרטים לתפקיד.
יריבו המרכזי בבחירות הכלליות היה ג.
"ווש" ג'ונס שהתמודד מטעם מפלגה השטרות הירוקים , שאותו הביס איירלנד בהפרש של יותר מ-48,000 קולות.
אחד מצעדיו הראשונים כמושל טקסס היה הוספת תיקון לחוקת טקסס להנהגת גביית מס ערך .
הוא גם הפך על פיה את מדיניות מכירת הקרקעות הציבוריות.
צעד זה של איירלנד גרם למגדלי הבקר להגדיל את שטחי הקרקעות שהוחזקו על ידיהם.
עד מהרה הקיפו המגדלים את אדמותיהם ואת הקרקעות הציבוריות שבהן הם השתמשו בגדרות תיל, זאת לצורך רעיית עדריהם, אך ללא רשות.
נוהג זה גרם לעיתים קרובות לניתוק חוואים ומגדלי בקר אחרים ממקורות מים.
במהלך בצורת כבדה שהתחוללה בראשית 1883, החלו אנשים לחתוך את הגדרות, וכך התחוללו מעשי אלימות בין החוואים לבין מגדלי הבקר.
מצב זה הוביל עד מהרה ל"מלחמות חיתוך הגדרת" .
ב-1884 כינס איירלנד מושב מיוחד של בית המחוקקים שבו העבר חוק שאפשר לטקסס ריינג'רס להתערב בסכסוכים אלו.
לריינג'רס ניתנה הסמכות לדכא באופן חלקי את מעשי האלימות.
באותה שנה נבחר איירלנד לתקופת כהונתו השנייה כמושל.
במהלך תקופת כהונתו של איירלנד החלו עבודות הבנייה של קפיטול מדינת טקסס החדש.
הוא עמד על כך שהבניין ייבנה מאבני גרניט ורודות מטקסס, ולא מאבני גיר מאינדיאנה.
ב-1887 ניסה איירלנד להתמודד שוב על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות, ובכך תמה הקריירה הפוליטית שלו.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, שב איירלנד לסגין כדי לעסוק בעריכת דין.