tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא טוענת כי האלי ועמיתיה מסרבים להכיר בסבל האנושי ובגורמים לו כנושא למחקר ולכתיבה בתחום התאוריה המשפטית של השמאל, וכי גישה זו מביאה את התנועה הנאו-ביקורתית החדשה לכדי קרבה גדולה יותר למטרות ליברטריאניות מאשר שהייתה רוצות להודות.
האלי הגיעה בעבר לביקור בישראל והביעה התנגדות לחרם האקדמי עליה, אך כינתה את המציאות בה (נכון לשנת 2003) "אפרטהייד".
היא הייתה אורחת הכבוד בכנס "סקס אחר" ללימודים הומו-לסביים ולתאוריה קווירית באוניברסיטת תל אביב בשנת 2003 ונשאה בו הרצאה ובה סקירה ביקורתית על הזרם המרכזי בפמיניזם האמריקאי ומאבקיו המשפטיים.
באותה שנה התראיינה ואמרה כי היא "מאוד נלהבת מישראל" ומנסה ללמוד עוד עליה ועל הסכסוך הישראלי פלסטיני:"לגבי החרם - אני חושבת שהרעיון של חרם אקדמי על ידי מישהו כנגד מישהו רק בגלל סיטואציה פוליטית שאותה לא ניתן לפתור בהינף יד הוא מגוחך ומגונה גם יחד.
באתי לכאן, בין היתר, כדי ללמוד על אופי הסכסוך, ואני אסירת תודה לכל אלה שהראו לי את הגאוגרפיה של הכיבוש ואת האפרטהייד השורר בישראל.
אני בסך הכל מתחילה".היא אף משתפת פעולה עם אנשי אקדמיה ישראלים בכתיבתה, ובימים אלה כותבת ספר משותף עם ד"ר הילה שמיר מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב על פמיניזם של ממשליות.
ג'נט טיילור הייתה אסטרונמית אנגלית ונווטת מומחית.
במהלך חיים אקטיביים, היא פרסמה עבודות שונות על אסטרונומיה וניווט, הקימה אקדמיה להוראת הנושאים האלה, והייתה המנהלת של מחסן אשר התמקד בהפצה, ייצור ותיקון של מכשירי ניווט.
האקדמיה שלה נחשבה לאיכותית, והומלצה על ידי חברת הודו המזרחית, בית טריניטי, הימייה.
כהכרה בעבודתה, הוענקו לה מדליות על ידי מלכי פרוסיה והולנד, והחוק שלה לחישוב קוי רוחב מגבהים תואר כ "גאוני".
טיילור הייתה אחת הנשים המעטות אשר עבדו כיצרניות מכשור מדעי בלונדון במאה ה-19. "מחשבון הימאים" שלה, שנהיה פטנט בשנת 1834, נדחה על ידי האדמירליות.
עם זאת, בשנת 1860 הוענקה לה פנסיית מיוחדת מטעם האוצר הבריטי (Civil List pensions - ) "עבור עבודתה החשובה לטובת האוכלוסייה עובדת-הים של לונדון".
מעבודותיה: טבלאות ירחים לחישוב מרחקים
ג'נט דוויסון ראולי הייתה גנטיקאית אמריקאית והייתה למדענית הראשונה שגילתה כי טרנסלוקציה כרומוזומלית גורמת ללוקמיה וסוגי סרטן אחרים.
זכתה בפרסים רבים, שהחשוב בהם הוא פרס לסקר בו זכתה ב-2013.
ג'נט דוויסון נולדה בניו יורק בשנת 1925, הבת היחידה להורפורד ואת'ל בלנטין דוויסון.
אביה היה בעל תואר למנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד.
אמה הייתה בעלת תואר שני בחינוך מאוניברסיטת קולומביה.
כאשר הייתה בת שנתיים עברו הוריה לשיקגו ואביה החל להרצות מנהל עסקים בקולג' ואילו אמה לימדה אנגלית בתיכונים ציבוריים, אך לאחר זמן מה החליטה לפרוש מלימוד והפכה לספרנית בית ספר.
יום אחרי סיום בית הספר לרפואה, התחתנה ג'נט עם דונלד אדמס ראולי, שגם הוא היה רופא.
הם סיימו את ההתמחות שלהם ביחד בבית חולים מרין לשירות בריאות הציבור בשיקגו ב-1951. נולדו להם 4 ילדים וג'נט עבדה במשרה חלקית 3 ימים בשבוע באתרים שונים הכוללים את מרפאת שיקגו לילדים בעלי תסמונת דאון, עד שהצעיר מבין ילדיהם היה בן 12.
תחילה למדה ג'נט שנתיים בתיכון לבנות קתוליות, ולאחר מכן למדה ג'נט בחטיבת ביניים אקדמאית והחלה להתעניין במדעים.
ב-1940, בגיל 15 קיבלה מלגה לתוכנית השמה מתקדמת במעבדות הלימוד של אוניברסיטת שיקגו שם גם סיימה את לימודי התיכון שלה והשנתיים הראשונות בקולג'.
לאחר מכן בשנת 1944 השלימה תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת שיקגו, תואר ראשון במדעים ב-1946, ובגיל 23 בשנת 1948 השלימה דוקטורט ברפואה.
התעניינותה בכרומוזומים וסרטן גברה ב-1962, והיא עברה לאנגליה לשנה לאוניברסיטת אוקספורד, שם למדה טכניקות חדישות של אנליזת כרומוזומים.
אחרי שקיבלה את הרישיון הרפואי שלה ב-1951, ד"ר ראולי עבדה כרופאה אחראית במרפאת טרום לידה ולידה במרכז לבריאות הציבור במונטגומרי במרילנד.
ב-1955 היא קיבלה מחקר במרכז ע"ש ד"ר ג'וליאן לוינסון בשיקגו, מרפאה של ילדים בעלי נכות מתפתחת, שם נשארה עד 1961. באותו הזמן גם לימדה נוירולוגיה באוניברסיטת אילינוי.
לאחר זמן מה עבר דוויסון ראולי אל אנגליה בעקבות מחקר וכשחזרה, לאון ג'קבסון, ראש המעבדה שלה הציע לה שתוסיף את הטכניקות שלמדה באנגליה למחקר הכרומוזומים אצל חולי לוקמיה.
הוא הציע לה תנאי מעבדה, מיקרוסקופ ושכר של 5000 דולר לשנה.
בעשור הבא עבדה דוויסון ראולי על חיפוש כרומוזומים חריגים בתוך החומר הגנטי של תאי הלוקמיה.
ומאז אותו מחקר ב-1962 עם לאון ג'קבסון הפכה מעוזרת פרופסור לחברת פרופסור ב-1969, ב-1977 הפכה עצמה לפרופסור, וכבר ב-1984 הפכה פרופסורית בכירה.
אחרי שנה באנגליה, בתור מתלמדת במכונים הלאומים לבריאות, היכן שלמדה וחקרה את טכניקת שכפול דפוס הדי אן איי בכרומוזומים אצל אנשים בריאים ואצל אנשים חולים, חזרה ד"ר ראולי לאוניברסיטת שיקגו כחברת מחקר בפקולטה להמטולוגיה ושם בתחילת שנות השבעים פיתחה את השימוש בשיטות לזיהוי כרומוזומים- קרינת קוינקריין וצביעת גימנזה.
באמצעות השיטות יכלה להדגים כי כרומוזום פילדלפיה השפיע בסוגים מסוימים של לוקמיה והיה מעורב בטרנסלוקציה עם כרומוזום 9 במקרים שונים.
טרנסקולציה היא תהליך בו חלק כלשהו של כרומוזום מתפרק ומצטרף לכרומוזום אחר, או כאשר שני כרומוזומים מחליפים חומרים כאשר הם מתפרקים.
ראולי גם גילתה טרנסקולציה בין כרומוזומים 8 ו-21 בלוקמיה מיאלואידית חריפה ובין 15 ו-17 בלוקמיה פרומיאלוציטית חריפה.
כאשר ד"ר ראולי פרסמה את תוצאות מחקרה, היא טענה כי טרנסלוקציות ספציפיות גורמות למחלות ספציפיות מה שנגד להשקפה על הגורמים לסרטן באותה התקופה, שנתנה חשיבות מועטה לעיוותים בכרומוזומים.
אף על פי שתחילה הייתה התנגדות לממצאיה, עבודתה הוכחה כאשר עד 1990 זיהו יותר מ-70 טרנסלוקציות בסוגי סרטן שונים.
בשנת 1984 הפכה לפרופסורית בכירה בקתדרה על שם בלום-ריז באוניברסיטת שיקגו.
בנוסף הייתה סגן דיקן לענייני מדע, וב-1998 הייתה אחת מבין שלושה מדענים שזכו בפרס לסקר היוקרתי על מחקרם על טרנסקולציה, ובאותה שנה הוענקה לה המדליה הלאומית למדעים.
ב-2003 קיבלה ראולי את המדליה על שם בנג'מין פרנקלין על הישג ראוי לשבח במדעי החברה הפילוסופית אמריקאית.
ב-2009 הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה ביותר בארצות הברית.
באותה שנה זכתה בפרס גרובר לגנטיקה.
ב-2012 נבחרה ראולי לפרס קרן התקווה לחקר הסרטן על מצוינות בתחום מחקר בסיסי, ונבחרה לקרן התקווה המדעית המייעצת.
מאוחר יותר באותה שנה זכתה ראולי בפרס יפן עם עוד שני מדענים על יצירת אימטיניב (גליבק).
היא פרסמה יותר מ-500 מאמרים והמשיכה במחקרה באוניברסיטת שיקגו ימים ספורים לפני מותה.
בתחילת שנות ה-2000, אובחנה ד"ר דוויסון ראולי בסרטן השחלה.
ג'נה ראסל היא שחקנית וזמרת אנגלייה.
היא הופיעה על הבמות בלונדון במחזות זמר ובמחזות דרמה, בין השאר עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
ראסל שיחקה בתפקיד דוט במחזמר "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'" בתיאטראות וסט אנד ובברודוויי.
היא הייתה מועמדת לפרס טוני, וב-2006 זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
עוד הופיעה ראסל בסדרות טלוויזיה כגון הסדרה "Born and Bred".
ב-2016 החלה לגלם את מישל פולר באופרת הסבון "איסטאנדרס".
ראסל נולדה בלונדון וגדלה בעיר דנדי.
היא למדה בבית הספר למשחק סילביה יאנג.
ב-1985 הופיעה ראסל בתפקיד כריסטין, חברתו של מתיו, בסדרה הקומית "Home to Roost" של רשת ITV.
הקריירה של ראסל התחילה כשחקנית מחליפה לתפקידים של אפונין ופנטין במחזמר "עלובי החיים", מאוחר יותר גילמה את פנטין.
בתחילת הקריירה שלה הופיעה עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
בין המחזות בהם השתתפה היו "אופרת הקבצנים" בתפקיד לוסי לוקיט באפריל 1992, וכן באפריל 1993 במרכז האמנויות ברביקן.
היא שיחקה בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של המחזה "Wildest Dreams" מאת אלן אייקבורן שהוצג בברביקן בדצמבר 1993.
מ-1990 עד 1992 שיחקה ראסל בתפקיד ראשי בדמות מגי לומקס בסיטקום "On the Up" של ה-BBC.
היא שרה את שיר הנושא בסדרה הקומית "ננס אדום", הקלטה ששימשה את כל העונות של הסדרה במשך 28 שנים.
בינואר 2000 הופיעה במחזה "ביום בהיר אפשר לראות לנצח" בתפקיד דייזי, במרץ 2001 שיחקה במחזה "Hello Again", וביוני 2000 בקונצרט בשם "The Cutting Edge", שלושתם בתיאטרון בריידוול.
עוד בתיאטרון הופיעה ראסל במחזה "החברה הגבוהה" בתפקיד טרייסי לויד בתיאטרון שפילד קרוסיבל, גלימה את סאלי הצעירה במחזה "Follies" בתיאטרון שפטסברי ב-1987, שיחקה בתפקיד ברטרנד במחזה "מרטין גר" בתיאטרון הנסיך אדוארד בווסט אנד ב-1998, גילמה את פליסיטי במחזה "Landslide" בווסט יורקשייר פלייהאוס בלידס, והשתתפה במחזה "שלוש אחיות" בתיאטרון רויאל קורט.
היא עזבה את הקאסט של המחזה "Songs for a New World" כדי לגלם את התפקיד של דבורה גילדר בסדרת הטלוויזיה "Born and Bred" מ-2002 עד 2005.
ב-2005 הופיעה ראסל בשני פרקים בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בפרק "Bad Wolf" וב-"The Parting of the Ways".
עוד באותה שנה שיחקה בתפקיד שרה בראון בהפקה של המחזמר "ברנשים וחתיכות" בווסט אנד לצדם של יואן מקגרגור, נייג'ל הרמן, שרה לנקשייר, ג'יין קרקובסקי ונייג'ל לינדזי.
ב-2006 הייתה ראסל מועמדת על הופעתה לפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
ב-2006 החליפה ראסל את אנה-ג'יין קייסי בתפקיד דוט / מארי בהפקה המחודשת בלונדון של המחזה "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'" מאת סטיבן סונדהיים, עליו זכתה ב-2007 בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
ב-2006 גילמה ראסל את איימי לצדה של פליסיטי קנדל בהפקה מחודשת של המחזה "עולמה של איימי".
ב-2008 שבה וגילמה את דוט בהפקה של "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'" בברודוויי.
הצגת הבכורה הייתה ב-21 בפברואר 2008, והיא הוצגה עד 28 ביוני 2008 בסטודיו 54. ראסל זכתה על הופעתה בפרס התיאטרון העולמי , והייתה מועמדת לפרס דרמה דסק ולפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר והפסידה לפטי לופון.
ב-2009 הופיעה ראסל בפרק הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "Minder" בתפקיד פטרה.
ראסל שיחקה פעמיים במחזמר "אל תוך היער".
ב-1998 גילמה את סינדרלה בהפקה של דונמאר ורהאוס, וב-2010 שיחקה בתפקיד אשת האופה בהפקה של התיאטרון הפתוח בריג'נטס פארק.
באוגוסט 2012 חזרה ראסל להופיע בלונדון במחזה "Soho Cinders" שהוצג בתיאטרון סוהו.
בהמשך גילמה את מרי במחזמר "Merrily We Roll Along" מאת סטיבן סונדהיים בתיאטרון הרולד פינטר בווסט אנד שבלונדון, ואחר כך ב-Menier Chocolate Factory.
החל מפברואר 2014 הופיעה ראסל בתפקיד פנלופה פניווייז בהפקה הלונדונית של המחזמר "Urinetown: The Musical בתיאטרון סיינט ג'יימס.
בספטמבר 2014 גילמה שוב את אותה דמות בתיאטרון אפולו בווסט אנד.
בינואר 2016 כיכבה יחד עם שילה הנקוק בהפקה של המחזה "Grey Gardens" בסאות'ארק פלייהאוס.
בדצמבר 2016 החליפה ראסל את השחקנית סוזן טולי בתפקיד מישל פולר באופרת הסבון של ערוץ BBC One "איסטאנדרס".
ראסל היא בת זוגו של השחקן ריי קולטהרד, ולהם בת אחת.
ג'נט אי איי הנפריי היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה בריטית.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד גברת בייל סדרה הקומית "בחלוף השנים", ובתפקיד המורה במיני-סדרה "הבלש המזמר" מאת דניס פוטר.
ב-1965 שיחקה גם במחזה מאת פוטר בשם "Stand Up, Nigel Barton" בתפקיד מורה.
היא למדה אנגלית בקולג' סנט אן באוניברסיטת אוקספורד, והיסטוריה במכללת סמית'.
אחר כך למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
בטלוויזיה הופיעה הנפריי בסדרה "Victoria Wood As Seen On TV" של ויקטוריה ווד, במיני-סדרה "היהלום שבכתר", בסדרה הביוגרפית "Reilly, Ace of Spies", בפרק "The Curse of Fenric" מ-1989 ובפרק "Mummy on the Orient Express" ב-2014 בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
עוד השתתפה בסדרות "ג'יבס וווסטר", "חדר מיון", "לאבג'וי", "רגל אחת ברגל" ו-"Simon and the Witch".
ב-1996 שיחקה הנפריי בתפקיד קטן בפרק "Five Get into Trouble" בסדרה על פי ספרי "החמישייה הסודית", אשר נקראה "החמישייה הסודית".
היא גילמה את מיסטרס היקייט ברומהד בשני פרקים בסדרה "The Worst Witch".
ב-2015 הופיעה במיני-סדרה הבריטית "וולף הול".
ג'נט הנפריי חיה באיזלינגטון שבצפון לונדון.
היא חברה במפלגת הלייבור, ונאמנה של קרן הסיוע לאמנים "International Performers Aid Trust".
Thompson's Carnation מיס סימונס סרט קצר 2001–2003 My Uncle Silas הדודה טיבי מיני-סדרה 2002 מגעים אסורים Tipping the Velvet גברת ג'קס מיני-סדרה 2003 ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד Dr.
ג'נט הורן הייתה אישה סקוטית אשר יחד עם בתה הואשמה כמכשפה.
היא הייתה האדם האחרון שהוצא להורג באופן חוקי בעוון כישוף באיים הבריטיים.
ג'נט הורן ובתה נעצרו בדורנוך שבמחוז סאתרלנד ונכלאו, בעקבות האשמות מצד שכניה.
הורן גילתה סימני סניליות, ולבתה היו עיוותים ברגליה ובידיה.
השכנים האשימו את הורן שהשתמשה בבתה בתור פוני, ורכבה עליה לפגוש את השטן, שהתקין לה פרסות.
המשפט היה מהיר – השריף הרשיע את שתיהן, ודן אותן להישרף על המוקד.
הבת הצליחה לברוח, אך ג'נט הופשטה, נמרחה בזפת, הוצעדה למרכז העיר על חבית ונשרפה בעודנה חיה.
תשע שנים אחרי מותה בוטלו החוקים נגד הכישוף בסקוטלנד.
ג 'נט (או ג'ני) הורן היה גם שם גנרי עבור מכשפות בצפון סקוטלנד באותה תקופה, דבר המקשה לגלות אם זה היה שמה האמיתי, ואם לא – מה היה שמה.
ישנם מקורות הקובעים את תאריך הוצאתה להורג כיוני 1722 וישנם אחרים המציינים את 1727.
ג'נט הורן היא נושא המחזה The Last Witch מאת רונה מונרו, אשר הועלה לראשונה לבמה ב פסטיבל הבינלאומי באדינבורו, ב-2009.
כמו כן, הסיפור של ג'נט הורן הוא נושא השיר ""Am I Evil?" של להקת המטאל דיאמונד הד.
ג'נו סילבה היה שחקן קולנוע וטלוויזיה מקסיקני.
נודע בעיקר ממשחקו בסרט פני צלקת ב-1983.
סילבה נולד באלבקרקי, ניו מקסיקו.
החל להופיע בסרט הבלאקספלויטיישן "Thomasine & Bushrod" מ-1974 בתור טאפי.
ב-1979 שיחק במערבון וונדה נבאדה של פיטר פונדה.
אותה שנה שיחק את מרטינדז בסרטו של סטיבן ספילברג 1941.
ב-1983 שיחק בסרט המאפיה והפשע פני צלקת בתור המתנקש "גולגולת", שליחו של אלסנדרו סוזה.
ב-1996 שיחק בסדרתו של צ'אק נוריס ווקר בתור אל קויוט.
בשנה שאחריה שיחק בפארק היורה: העולם האבוד של סטיבן ספילברג בתור הספן קרלוס.
באותה שנה שיחק גם בסרט אמיסטאד של אותו במאי, בתור רויז.
בשנת 2001 שיחק במותחן של דייוויד לינץ' מלהולנד דרייב בתור מנהל מלון.
לאחר שנתיים שיחק בסרט מילה של גבר של פ.
גארי גריי בתור ממו לוצרו.
סילבה הלך לעולמו בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-9 במאי 2020.
ג'נט אביעד (נולדה ב-1943 בפילדלפיה, פנסילבניה) היא סוציולוגית ואשת חינוך ישראלית, ילידת ארצות הברית, שכיהנה כמרצה בכירה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים ונמנתה עם מנהיגי תנועת שלום עכשיו.
כמו כן עסקה בפעילות פילנתרופית בתחום קידום החינוך בתפקיד מנהלת השלוחה הישראלית של הקרן הקנדית צ'ארלס ואנדראה ברונפמן, שנקראה "קרן קרב", ופעלה עד סגירתה בשנת 2015.
ג'נט אביעד נולדה ב-1943 בשם ג'נט לוזי קופלר למשפחה יהודית בעיר פילדלפיה בארצות הברית, כילדה אמצעית בין שלושה ילדים.
אביה, אבוט קופלר, יליד סקוטלנד, היה בעל חנות לרהיטים, ואמה אליזבת לבית רוזנפלד, הייתה ילידת ארצות הברית.
האם עמדה בראש רשת בתי הספר אורט באזור פילדלפיה.
אביעד סיימה בשנת 1963 לימודים לתואר ראשון ב ובהמשך למדה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
היא עלתה לישראל בשנת 1972 עם בעלה השני, פרופ' תומאס פ.
או'די, סוציולוג של הדת, ממוצא אירי-אמריקאי קתולי, שכיהן כפרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך הם נפרדו, והיא התאזרחה בישראל יחד עם בנם, מיכאל.
היא עבדה כמרצה בכירה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1978 נמנתה עם מייסדיה של תנועת שלום עכשיו.
אביעד הייתה חברה במועצת המנהלים של המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך.
היא פרסמה ספרים ומאמרים בתחום הסוציולוגיה של הדת ובתחום החינוך.
אביעד נודעה גם כמנהלת השלוחה הישראלית של תוכנית קרב לקידום החינוך במסגרת קרן צ'ארלס ואנדראה ברונפמן, שפעלה בישראל עד שנת 2015.
אביעד הייתה נשואה שלוש פעמים: בעלה הראשון היה שיינדלין.
בעלה השני היה תומאס פ.
או'די, אבי בנה, מיכאל תומאס אביעד.
אחר כך הייתה בת זוגו של חוקר הספרות והפילוסוף פרופ' מנחם ברינקר עד למותו בשנת 2016. בנה מיכאל אביעד (יליד 1969) הגיע בצעירותו לכותרות, כשבשנת 2002, בימי האינתיפאדה השנייה, התראיין כחייל שהשתתף בפעילות לשחרור בני ערובה בכנסיית המולד בבית לחם.
הוא הקים יחד עם אשתו את המגזין A Sweet Life שהוקדש להתמודדות עם הסוכרת.
1989 - עיונים בחינוך היהודי כרך ד, עריכה יחד עם אבי כצמן
ג'נט אופל אסימוב , שפרסמה בדרך כלל תחת שם העט ג'.
Jeppson) הייתה סופרת מדע בדיוני אמריקאית, פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית.
ג'נט אופל אסימוב החלה לכתוב מדע בדיוני לילדים בשנות ה-70. היא הייתה נשואה לאייזק אסימוב מ-1973 ועד מותו ב-1992, והם שיתפו פעולה במספר ספרי מדע בדיוני שנועדו לקוראים צעירים, כולל סדרת נורבי.
ג'פסון קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת סטנפורד, תואר MD מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק, והתמחתה בפסיכיאטריה בבית החולים בלוויו.
ב-1960 היא סיימה את לימודיה במכון ויליאם אלנסון ווייט לפסיכואנליזה, שם המשיכה לעבוד עד 1986. לאחר נישואיה לאייזק אסימוב, היא המשיכה לעבוד כפסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית בשם ג'נט או.
ג'פסון, ופרסמה מאמרים רפואיים בשם זה.
הסיפור הראשון שפרסמה ג'נט אסימוב היה סיפור מסתורין קצר שנמכר להנס סטפן סנטססון במגזין סנט מיסטרי, שהופיע בגיליון מאי 1966.
הרומן הראשון שלה היה הניסוי השני בשנת 1974; במהלך הקריירה הספרותית שלה, אסימוב כתבה בעיקר ספרי מדע בדיוני לילדים.
כיוון שהייתה פסיכיאטרית, שילבה אסימוב היבטים של פסיכואנליזה, זהות אנושית ורעיונות נוספים הקשורים לפסיכיאטריה בכתיבתה.
לפי אייזק אסימוב, הספרים שג'נט אסימוב כתבה איתו היו 90% של ג'אנט, והמוציא לאור ביקש את שמו שלו על עטיפות הספרים לצורך "שיפור המכירות".
אחרי מותו של אייזק, היא קיבלה על עצמה להמשיך את כתיבת הטור הפופולרי שלו במדור המדעי של הלוס אנג'לס טיימס.
ג'נט ג'פסון החלה לצאת עם אייזק אסימוב ב-1970 מיד לאחר שנפרד מגרטרוד בלוגרמן.
הם נישאו ב-30 בנובמבר 1973, שבועיים לאחר גירושיו של אסימוב מבלוגרמן.
אף על פי שג'פסון גדלה תחת השפעה מורמונית,
את נישואיהם חגגו בעזרת מנהיג מזרם התרבות האתית, שג'נט הצטרפה אליה מאוחר יותר.
נישואיהם נמשכו עד מותו של אייזק ב-1992 מסיבוכים הקשורים ל-HIV; הוא נדבק בנגיף בעקבות עירוי דם שקיבל ב-1983 במהלך ניתוח מעקפים.
ג'נט נועצה בטקסטים רפואיים לאחר שאייזק החל להציג תסמינים, והיא ביקשה לבצע בדיקת HIV.
הרופאים שלו התעקשו שהיא טועה וביצעו את הבדיקה לגילוי הנגיף רק לאחר שכבר חלה קשות.
היא רצתה שהמידע יפורסם, אבל הרופאים התעקשו שלא לחשוף אותו, אפילו אחרי מותו של אייזק.
לאחר מותם של אותם הרופאים שתבעו שתיקה, ג'נט אסימוב פרסמה את העניין בציבור.
1980 - בן האלמוות האחרון (ההמשך לספר הניסוי השני) (בשם ג' או.
1994 - רצח ב"אגודת הסופרים הגלקטיים "
סדרת נורבי (עם אייזק אסימוב)
1983 - נורבי הרובוט המבולבל
1984 - הסוד האחר של נורבי
1985 - נורבי והנסיכה האבודה
1986 - נורבי ומחרוזת המלכה
1988 - נורבי בכדור הארץ
1989 - ההרפתקה הגדולה של נורבי ויובו
1990 - נורבי והדרקון העתיק ביותר
1991 - נורבי וליצן החצר
1997 - נורבי והמונית המפוחדת (כתבה לבדה, לאחר מותו של אייזק)
אסימוב כתבה סיפורים קצרים רבים שהתפרסמו בכתבי עת ובאסופות, ביניהם הסיפורים "טביעות האצבע של האלים" (2000), "טראומת עיוות זמן" (1981), "הקמע של אל האש" (1985), "הבלוק הנקי ביותר בעיר" (1991).
ג'נט טיילור ספנס הייתה פסיכולוגית אמריקאית, שעבדה בתחום הפסיכולוגיה של החרדה ולימודי מגדר.
היא הייתה האישה השישית שהפכה לנשיאת האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA).
ג'נט טיילור ספנס נולדה בטולידו, אוהיו.
לספנס אחות שקטנה ממנה ב-4 שנים.
אביה, ג'ון קריקטון (John Chrichton), ואמה, הלן טיילור (Hele Taylor), היו חברים אקטיביים בקהילה שלהם.
הלן וג'ון נפגשו בניו יורק, שם ג'ון עבד ככתב והלן למדה תואר שני בכלכלה באוניברסיטת קולומביה.
ג'ון הצטרף להנהלת בית הספר והלן עבדה עם ליגת הנשים המצביעות של ארצות הברית.
ספנס קיבלה את התואר הראשון שלה בפסיכולוגיה באוברלין קולג' בשנת 1945, ובסתיו שאחריו, החלה תוכנית לתואר שני באוניברסיטת ייל (Yale University), אותה עזבה עבור תוכנית סבב התמחות בניו יורק.
בשלב הזה, ספנס החלה להשתנות ולפתח יותר את האינטרסים של עבור אימון קליני בהתנהגות האדם.
ייל היוותה חלק חשוב בחייה, בה היא גם הכירה את בעלה לעתיד והוגה היפותזת האל-ספנס ללימוד אפליה (Hull-Spence Hypothesis of discrimination learning), קנט ספנס (Kenneth Spence).
לאחר מכן ספנס עברה לאוניברסיטת איווה, שם היא עבדה במעבדתו כסטודנטית לתואר שני במחקר לחרדה.
בזמן שהגיעה לאוניברסיטת ייל כסטודנטית קלינית, ספנס עבדה תחת קלארק ל.
Hull), התאורטיקן הדומיננטי והמשמעותי בתחומו.
כהרחבה להיפותזת האל-ספנס, ספנס חקרה כחלק מהתזה שלה את האפשרות של החרדה כתכונת אופי.
היא הסבירה כי היא חוקרת האם אנשים הסובלים מחרדה כרונית יאובחנו יותר מהר מאאנשים שהם באופן כללי פחות חרדים.
אחד מהישגיה המרכזיים היה פיתוח כלי למדידת ההיפותזה שלה: "מניפסט סקלת החרדה של טיילור" (Taylor Manifest Anxiety Scale / TMAS).
כלי זה מכיל 50 היגדים שיוכלו להעיד על האנשים כסובלים מחרדה.
זהו אחד מהישגיה המוכרים, במיוחד כי הוא היה הראשון מסוגו.
ספנס סיימה את לימודיה בשנת 1949 עם דוקטורט בפסיכולוגיה.
לאחר סיום לימודיה, ספנס קיבלה תפקיד כמרצת סגל זוטר באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1951, מאמרה הראשון – "חרדה וחוזק ה-UCS כקובעים את כמות התניית העפעפיים" ("Anxiety and strength of UCS as determiners of the amount of eyelid conditioning,") פורסם יחד עם קנט ספנס ככותב נוסף.
באותה שנה, מאמרה העצמאי הראשון, "האינטראקציה בין חרדה לבין תגובת עפעפיים מותנית" ("The relationship of anxiety to the conditioned eyelid response") פורסם.
כמו כן, היא עבדה כפרופסור וכתבה ספרי סטטיסטיקה.
ג'נט טיילור ספנס וקנט ספנס התחתנו ב-27 בדצמבר 1959 ועברו לאיווה זמן קצר לאחר מכן.
בזמן שהופלתה עקב היותה אישה ולא יכלה לקבל עבודה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת איווה, היא הועסקה בבית החולים ווטרנס (Veterans Hospital) בעיר לאיווה כחוקרת פסיכולוגיה.
בזמן שעבדה בבית החולים, היא יכלה להרחיב את מחקרה לחקר סכיזופרניה.
בשנת 1964, היא ובעלה עבור לאוסטין, טקסס (Austin, Texas) בעקבות עבודתו של בעלה באוניברסיטת טקסס.
כמו באיווה, מכיוון שהייתה אישה היא לא יכלה להשיג עבודה באוניברסיטה; היא קיבלה משרה במכון "Austin State School" לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
בזמן שעבדה שם, היא החלה מספר מחקרים על ילדים בריאים ועל ילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
לאחר מכן, הציעו לה משרה באוניברסיטת טקסס במחלקה לפסיכולוגיה חינוכית.
היא התקדמה בתפקידים עד שהחליפה את יושב ראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה.
3 שנים לאחר מכן, בשנת 1970, ספנס נבחרה למועצה לעניינים מדעיים של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA).
שנתיים לאחר מכן, היא נבחרה לתפקיד נשיאת הארגון הפסיכולוגי הדרומי (Southwestern Psychological Association).
בשנת 1974, ספנס החלה לערוך בכתב העת "פסיכולוגיה עכשווית" (Contemporary Psychology), בו היא החלה כעורכת שותפה, 5 שנים לפני כן.
בין אמצע לסוף שנות ה-70, היא הייתה חלק ממועצת המנהלית של ארגון ה-APA, ובהמשך הפכה לנשיאה האישה השישית של ארגון ה-APA בשנת 1985.
בשנת 1989, ספנס הפכה לנשיאה הראשונה שנבחרה לחברת הפסיכולוגים האמריקאית (American Psychological Society), שכיום נקראת האגודה למדעי הפסיכולוגיה.
בשנת 1993 היא קיבלה את הפרס למצוינות כמבקרת מדעית (Award for Excellence in Scientific Reviewing) מהאקדמיה הלאומית למדעים (NAS).
בנוסף, היא קיבלה שלושה תוארי דוקטור לכבוד מאוברלין קולג', אוניברסיטת אוהיו ואוניברסיטת טולדו (University of Toledo).
כמו כן, היא הייתה פרופסור אורח פעמיים בהארוורד.
היא טענה כי "כילדות ונערות, אחותי ואני היינו חשופות באופן מלא לכל הפעילויות...
אולי עקב החשיפה התדירה לסבל אנושי בזמן השפל הגדול ועיסוקם של הוריהן בכך...
החלטתי כמתבגרת צעירה שאני רוצה להיות פסיכולוגית".
בשנת 2009, יוסד פרס ג'נט טיילור ספנס ("Transformative Early Career Contributions") על ידי הנהלת ה-APS לזיהוי תרומות משנות צורה לתחום המחקר הפסיכולוגיה על ידי העלאת כוכבים בתחום.
פרס זה הוא מחווה הולמת לספנס, שפיתחה גישות חדשות במחקר וכלים חדשים, הכוללים את מניפסט מדד החרדה של טיילור ואת מדד גישות כלפי נשים (Attitudes Toward Women Scale), כמו גם דיסציפלינה חוצת גבולות עם עבודה על נושאים החל מסכיזופרניה, דרך פסיכולוגיה התפתחותית וכלה בהטיה מגדרית.
ג'נט אן דימך הידועה בשם ג'נט (Jeanette), היא זמרת פופ ספרדייה, הידועה בזכות הלהיט הענק "לאן אתה הולך?" מהסרט קריאת העורב ושירה "Soy Rebelde" שנחשב לאחד מהשירים הלטיניים המשפיעים ביותר בכל הזמנים.
מעבר להצלחתו חסרת התקדים של השיר, הוא הפך לאחד מהשירים הלטיניים המשפיעים והמדוברים ביותר בשנות ה-70, היות שמילותיו עוסקות במרד.
בשנת 2010, תיארו את ג'נט כ-"אגדה של המוזיקה הספרדית והמוזה של הפופ העצמאי".
ג'נט אן דימך נולד ב-10 באוקטובר 1951, בלונדון שבממלכה המאוחדת, במשפחה בת שלושה ילדים.
אביה של דימך היה ממוצא מלטזי וחי בקונגו הבלגית, ואמה הייתה ספרדייה מהאי טנריפה, האיים הקנריים.
סבה ניהל עסק ליבוא ויצוא בלונדון.
למשפחה שהיא במקור מברצלונה, קטלוניה, ספרד.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 12 ואמה עברה לברצלונה עם ילדיה.
ג'נט לא ידעה ספרדית והוכנסה תחילה לבית ספר אמריקאי.
מאוחר יותר התיידדה עם כמה ילדים ספרדים שעזרו לה ללמוד ספרדית.
לימים סיפרה על גירושי הוריה: "מעולם לא ראיתי אותם מתווכחים, אבל יום אחד אבי ואני אכלנו ארוחת בוקר והוא לפתע אמר 'אמא שלך ואני הולכים להתגרש'.
זו הייתה מכה של ממש.
מעולם לא חשבתי שההורים שלי יתגרשו.
אני חייבת לציין שזה השאיר אותי עם טראומה וזאת, אף על פי שאני אדם שמבין את הדברים בחיים.
עם זאת, הייתי צריכה להתגבר ולקבל את זה".
בראשית הקריירה שלה, לקחה ג'נט חלק פעיל בבית ספר לנזירות בברצלונה.
ג'נט התחילה את דרכה כאשר הצטרפה ללהקה, שנקראה 'Brenner's Folk' על מנת לפתח את הקריירה המוזיקלית שלה.
בתגובה, אמרה כי: "הם הכירו לי את השיר והוא כלל לא מצא חן בעיניי.
אמרתי שאני לא מתכוונת להקליט אותו.
התווכחנו במשך לא מעט שבועות עד שהתעייפתי והסכמתי לשיר אותו.
לאחר שהקלטתי אותו, התחלתי לחבב אותו ולבסוף אפילו לאהוב אותו".
ההצלחה של 'Soy Rebelde' הייתה בינלאומית וכתוצאה מכך הוקלט מחדש בשפות שונות כמו צרפתית, אנגלית ויפנית.
בשנת 1974, הוציאה את הלהיט הבינלאומי "Porque te vas" ("למה אתה עוזב?"), אשר נבחר להיות "שיר השנה" של צרפת בשנת 1976. השיר שחזר את הצלחת "Soy Rebelde", תוך שהיה ללהיט בגרמניה, ולוניה, פלנדריה, ועוד.
ג'נה רוז סברדלו היא זמרת, שחקנית, רקדנית ודוגמנית אמריקאית, אשר זכתה לתשומת לב תקשורתית רחבה בזכות הסינגל "הג'ינס שלי", לאחר שהסרטון שלו הפך ויראלי ביוטיוב.
הקליפ זכה לכ-14 מיליון צפיות, מה שהפך את רוז ל"כוכבת ויראלית".
סוורדלוב הופיע בכמה סרטים וטלוויזיה.
האחרונה שבהן יצאה לאקרנים לאחר שפורסמה המוזיקה באינטרנט.
היא הופיעה בסרט התיעודי בבימויו של רוברטו סריני, כמו גם בסרט בית העכבר וטייסי הטלוויזיה למען פרקטיקה משפחתית ובאיזה דרך.
היא הופיעה גם בפרסומות טלוויזיה, רדיו ואינטרנט; בשנת 2011 עבור חנות OMG ג'ינס בניו יורק, עבור Skechers, Jello ו- Canon.
בפברואר 2009 הכירה מועצת העיר הנטינגטון, ניו יורק בסוורדלו "על תרומתה לקהילת אומנויות הבמה".
לאחר יציאתו של "הג'ינס שלי" סוורדלו התראיינה לרשתות חדשות, סוקרה בידיעות והופיעה בשידור חי בקונצרט ביריד המוזיקה ווסטברי.
במארס 2011, מגזין טיים הציג את סוורדלו כאחד משלושת הילדים שעשויים להיות הבאים לזכות בתהילה נגיפית בדומה לרבקה בלק.
עיתונאים ביצעו השוואות בין סוורדלוב לבלק, מכיוון ששתי הנערות הפיקו סרטונים שנכנסו לאותו ז'אנר של פופ מסטיק, "הוטחו על ידי המבקרים כפרובוקטיביים מדי", ושתיהן קיבלו משוב חזק מהציבור.
הסרטונים שלה היוו השראה למיקסים, האטה / מהירות, פרשנות, שפת-סינכרון וניתוח ביוטיוב.
בשנת 2012 נפרצה נוכחותו המקוונת של סברדלוב; חשבון הטוויטר שלה, ערוץ היוטיוב וכתובת AOL הושחתו ב"צלבי קרס ונאשמים נאציים".
לפני הפיגוע, צבר ערוץ היוטיוב שלה 25 מיליון צפיות בסך הכל.
הזמרת-יוצרת והשחקנית האמריקאית, ג'נט ג'קסון, נחשבת, בעיני הקהילה הגאה, כגיי אייקון.
ג'קסון, שהוכרה כבעלת ברית ארוכת טווח של קהילת הלהט"ב, קיבלה את פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה בקטגוריית אלבום המוזיקה היוצא דופן עבור אלבום האולפן השישי שלה, The Velvet Rope, שהתבטא נגד הומופוביה ואימץ מערכות יחסים של זוגות מאותו המין.
The Velvet Rope ותרומות לארגוני צדקה לנפגעי איידס
במהלך הקלטת אלבום האולפן השישי של ג'קסון, The Velvet Rope, על פי הדיווחים, הזמרת סבלה מדיכאון, שמאוחר יותר, נהיה הנושא המרכזי באלבום, יחד עם נושאים אחרים, בין היתר, אלימות במשפחה, דימוי עצמי נמוך, סאדומאזוכיזם, הומופוביה ונטייה מינית.
השיר "Free Xone" עסק במיוחד בהומופוביה ובמערכות יחסים חד-מיניות.
ספקולציות לגבי הנטייה המינית של ג'קסון עצמו החלו להסתובב לאחר יציאתו של האלבום, במיוחד לגבי גרסת הכיסוי שלה ל-"Tonight's the Night (Gonna Be Alright)" של רוד סטיוארט.
עם זאת, ג'קסון הכחישה את השמועות על כך שניהלה קשרים מיניים עם נשים אחרות.
הסינגל השני של האלבום, "Together Again", להיט במספר מדינות, הפך להומאז' לאנשים שג'קסון הכירה ושנפטרו בגלל האיידס, כמו כן לאלגיה לנפגעי איידס ומשפחותיהם ברחבי העולם.
שיר הדאנס האופטימי עוצב כדי לחגוג את רוחם של אלה שנפטרו, במקום להתאבל על מותם, כפי שג'קסון מעידה.
חלק מהמכירות של הסינגל נתרמו על ידי ג'קסון ל .
היא גם קידמה מין בטוח כאמצעי לעיכוב התפשטות נגיף ה-HIV/איידס, תוך ביקורת על אלו ש-"חסרי זהירות" בכל הנוגע ליחסי מין.
תנועות להט"ב חברתיות זכו לעיתים קרובות מתרומות מידוענים רבים, כולל ג'נט ג'קסון.
היא הביעה, לעיתים קרובות, את תמיכתה בנישואים חד-מיניים, בטענה שלכל האנשים יש את הזכות להתאהב.
ב-2008, ג'קסון הופיעה בהודעת תשדיר שירות בחסות רשת הטלוויזיה לוגו והארגון GLSEN, בתגובה לרצח לארי קינג.
ההודעה דנה ברצח של לורנס "לארי" קינג בן החמש עשרה ובבטיחותם של צעירים להט"בים בבתי ספר ציבוריים.
ג'קסון קבעה אף כי "אף אחד מאיתנו לא בטוח, עד שכולנו בטוחים".
ב-26 באפריל 2008, אלן דג'נרס העניקה לג'קסון פרס ההוכרה של הקהילה הגאה בטקס פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה לשנת 2008.
בריאיון עיתונאי ללארי קינג, מ-CNN, ג'קסון אמרה כי היא תומכת בפרויקט It Gets Better ובפרויקט טרוור.
היא הצהירה כי: מאוחר יותר, ב-1 בדצמבר 2010, היא הופיעה בתשדיר שירות של It Gets Better.
ביוני 2012, הודיעה שהיא מנהלת בהפקת סרט תיעודי על חייהם של טרנסג'נדרים ברחבי העולם בשם Truth, ואמרה שהיא הסכימה לחתום על מנת לעזור לעצור את האפליה נגד הקהילה הטרנסית.
עם זאת, הסרט התיעודי מעולם לא יצא.
ג'נט אליזבת' בראון היא כימאית אורגנית, היסטוריונית וסופרת אמריקאית.
עבדה בתעשייה, פיתחה תרופות, ובנוסף גם הייתה היסטוריונית של מדע.
היא כתבה ספרים על כימאיות אפרו-אמריקאיות ותרמה לשוויון החברתי והמגדרי בארצות הברית, בכך שקידמה נושאי חינוך מדעי וטכנולוגיה ושוויון הזדמנויות לשכבות מוחלשות.
בראון נולדה ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק בארצות הברית לאביה פרדי בראון, שעבד בחברת ניהול בניינים ולאימה אדה בראון.
בגיל צעיר חלתה ג'נט בשחפת, ולאחר שהבריאה שאלה את הרופא שטיפל בה, ארתור לוגן: "איך אני הופכת לרופאה?".
תשובתו "את לומדת מדעים" היוותה את ההשראה הראשונית שלה ללמוד ולחקור.
שם גם כתבה בראון את התזה שלה בנושא צביעה וצבעים תחת השם:
את הקריירה שלה בתעשייה היא התחילה בשנות השישים בתור חוקרת תרופות בחברת התרופות בשנת 1968 עברה לעבוד במרק שם גם עבדה על פיתוח תרופות.
בCIBA השתתפה בראון במחקר ופיתוח תרופות נגד קוקסידיוזיס ושחפת – אותה מחלה אשר גרמה לה להתחיל להתעניין במדע מלכתחילה.
לאחר כמה שנים, היא עברה לחברת התרופות Merck בה היא המשיכה לעסוק בפיתוח תרופות, בעיקר בסינתזה של תרופות פוטנציאליות, בעיקר של התרכובת cilastatin sodium.
למרות שהמשרה של בראון ב־Merck הייתה שמורה לאדם אפרו-אמריקאי, היא נבחרה לתפקיד לא רק על רקע אתני אלא בזכות הרקע וההישגים הקודמים שלה והניסיון מעבודתה ב־CIBA.
במהלך אותה תקופה ב־Mreck היא כתבה חמישה עשר מאמרים, הייתה בין המחברים של עוד חמישה ואף רשמה פטנט.
עבודתה למען שוויון חברתי ומגדרי
ג'נט בראון תרמה רבות למען שוויון חברתי ומגדרי בארצות הברית.
בשנת 1993 הצטרפה בראון לסגל של המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי.
שם היא הובילה סטודנטים אפרו-אמריקאים רבים שהיו מעוניינים בלמידה על חינוך טכנולוגי ואף הוסיפה למגוון בתחום.
ג'נט גם עבדה בוועדה של קרן המדע הלאומית של ארצות הברית למען שוויון הזדמנויות לנשים מקבוצות מיעוט ואנשים בעלי מוגבלויות.
בשנת 1986 היא מונתה ליושבת ראש של פרויקט SEED.
החל משנת 1998 שימשה בראון כמנהלת בפרויקט שנועד לשפר חינוך מדעי באזורים במדינת ניו ג'רזי.
במהלך חייה ג'נט בראון כתבה שני ספרים על מדעניות אפרו-אמריקאיות בתחום הכימיה:
כמו כן, בראון לקחה חלק בפרויקט הלאומי של ארצות הברית לביוגרפיות של אפרו-אמריקאים.
היא כתבה שבע ביוגרפיות על כימאים אפרו-אמריקאים, כולל הביוגרפיות של הנשים האפרו-אמריקאית הראשונות שקיבלו תואר דוקטור בכימיה והנדסה כימית.
במהלך חייה זכתה ג'נט בראון במספר רב של פרסים והייתה חברה באיגודים מקצועיים רבים:
1991 - פרס לבוגרים מצטיינים של מכללת האנטר.
2005 - פרס לבוגרים מצטיינים של אוניברסיטת מינסוטה.
2007 - חברות והוקרה באגודת הנשים במדע.
2009 - חברות והוקרה באגודת הכימיה האמריקאית.
ג'נט כריסטין דיטריך הייתה טייסת אמריקאית ואחת מקבוצת ה-13 של מרקורי שעברו בתחילת שנות ה-60 את אימוני נאס"א בדומה לאסטרונאוטים של שביעיית מרקורי.
ג'נט דיטריך (הידועה יותר בשם ז'אן), נולדה בסן פרנסיסקו בשנת 1926 והייתה בתם של ריצ'רד דיטריך, שעבד בעסקי היבוא, ואשתו, מריון.
דיטריך החלה לטוס בגיל צעיר, וקיבלה תעודת תלמיד טייס בגיל 16. ז'אן ואחותה התאומה הזהה מריון היו הבנות היחידות בשיעורי התעופה בתיכון ברלינגאם.
כשלמדה לתואר הראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, דיטריך הייתה נשיאת מועדון הטיסה של האוניברסיטה והתאמנה בנמל התעופה הבין-לאומי אוקלנד, שם קיבלה את רישיון הטיס הפרטי שלה ב-1946.
בשנת 1947, ג'נט דיטריך ואחותה מריון נכנסו למירוץ האווירי הראשון מצ'יקו לסן מטאו והגיעו במקום הראשון, תוך שהן מביסות גברים מנוסים.
לאחר השתתפות במרוצים מקומיים אחרים, התאומות המעופפות הגיעו למקום השני במירוץ האוויר הטרנס-יבשתי של כל הנשים של שנת1951, הידוע בשם "פאודר פאף דרבי" .
הן גם התחרו במרוץ של השנה שלאחר מכן, כשהן טסו בסטינסון וויאג'ר שהושאל להן על ידי אחד מהסטודנטים הטייסים של ז'נט, דונלד פרל.
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודיה ב-1949, הפכה דיטריך לטייסת הראשית של ססנה איירקראפט קומפני.
בתפקידה, דיטריך סיפקה מטוסים מרובי מנועי מהמפעל בויצ'יטה, ערכה טיסות ניסוי עבור המפעל, הטיסה טיסות מסחריות ופיקחה על בתי הספר לטיסה ולימודי קרקע.
בשנת 1953 היא הייתה הטייסת הראשית של סנטה מוניקה פליירס, בית ספר לטיסה בסנטה מוניקה, קליפורניה.
בסוף שנות ה-50, דיטריך עבדה כראש מחלקת הטיסה של חברת אייר אואזיס בנמל התעופה בלונג ביץ', והיא מזכירה את התפקיד הזה בהופעתה בפרק של "You Bet Your Life" ששודר ב-31 בינואר 1957. מאוחר יותר, במסגרת תפקידה כבוחנת טיסה עבור רשות התעופה הפדרלית, היא ביצעה הערכות טייסים והנפקת תעודות.
בשנת 1960, דיטריך ואחותה היו בקבוצה נבחרת של טייסים שהוזמנו למרפאת Lovelace באלבקרקי, שם מומחים בדקו עבור נאס"א, אסטרונאוטים פוטנציאליים.
הנשים עברו את אותן בחינות ובדיקות רפואיות כמו אלן שפרד, ג'ון גלן ושאר הגברים שבסופו של דבר כן המריאו לחלל.
הבחינות הנרחבות כללו הכל, החל מבליעת 3 מטרים של צינור גומי ועד שתיית מים רדיואקטיביים.
אף על פי שגובהה היה 1.59 מטר ומשקלה 45 ק"ג, דיטריך השלימה את הבדיקות, כמו אחותה ו-11 נשים נוספות.
בזמן שהנשים חיכו לשלב הבא בתוכנית, ביולי 1961 הבדיקות הופסקו ללא אזהרה או הסבר.
יעברו עוד שני עשורים עד שארצות הברית תשגר את האישה הראשונה שלה לחלל, סאלי רייד, אסטרופיזיקאית שהפכה לאסטרונאוטית.
בשנת 1960, הפכה דיטריך לאישה הראשונה במדינה שזכתה ברישיון טייס למטוסי תובלה, הרישיון בדרגה הגבוהה ביותר של מינהל התעופה הפדרלי האמריקאי.
היא המשיכה בקריירה של טייסת מסחרית שנמשכה גם בשנות ה-70 של המאה ה-20. דיטריך עבדה עבור "World Airways", תאגיד באוקלנד שהפך לקבלן מפתח צבאי במהלך מלחמת וייטנאם.
בתפקיד זה היא ביצעה טיסות סדירות בין אזור המלחמה לבסיס העולמי בנמל התעופה הבינלאומי של אוקלנד.
עם זאת, מותה של אחותה התאומה ב-1974 הביא לסיום קריירת הטייס שלה.
בשנת 2006, מוזיאון האוויר והחלל הבינלאומי לנשים פתח תערוכה המכבדת את ה-13 של מרקורי בשם: "13 נשות מרקורי: קישור נשכח לעתיד".
במאי 2007, הנשים מקבוצת ה-13 של מרקורי קיבלו תואר דוקטור לשם כבוד למדעים מאוניברסיטת ויסקונסין-אושקוש.
במשך 34 שנות קריירה תעופה, דיטריך צברה יותר מ-12,000 שעות במושב הטייס.
היא ואחותה לא נישאו מעולם.
דיטריך מתה ב-5 ביוני 2008 בסן פרנסיסקו מסיבות טבעיות בגיל 81.
ג'נט לי הייתה שחקנית אמריקאית, ידועה בעיקר בתפקידה כ"מריון קריין" בסרטו של אלפרד היצ'קוק, "פסיכו".
לי נולדה כ"ג'נט הלן מוריסון" בעיירה מרסד בקליפורניה.
בגיל 20 התגלתה על ידי אולפני MGM שחיפשו שחקנית לתפקידי בחורה כפרית, צעירה ונאיבית.
בשנות הארבעים המאוחרות ושנות החמישים שיחקה לי במיוחד תפקידים אלו, בסרטים כגון "אם החורף יגיע" (1947), "נשים קטנות" (1949), "האישה לבית פורסייט", "סקרמוש" (1952), "הודיני" (1953) ואחותי איילין (1955).
ב-1958 חרגה משורת תפקידים אלו כששיחקה בסרטו של אורסון ולס, "מגע של רשע", דמות מורכבת, אפלה ומסתורית, בעלת אופי מיני בולט.
הסרט נחשב עד היום ליצירת מופת של ולס (שסרטו "האזרח קיין" מופיע ברשימות רבות כ"סרט הטוב ביותר שנעשה אי פעם").
בשנים אלו (1951–1962) הייתה נשואה לשחקן טוני קרטיס, והשניים נחשבו ל"זוג הנוצץ" של הוליווד.
הם הופיעו בתפקידים הראשיים בסרט "הודיני" (1953).
היו אלו נישואיה השלישיים, לאחר שני נישואי בוסר כושלים בצעירותה.
לזוג שתי בנות: ג'יימי לי קרטיס וקלי קרטיס, שחקניות ידועות בזכות עצמן.
בשנת 1959 קיבלה את תפקידה הידוע ביותר - תפקיד "מריון קריין" בסרט "פסיכו" של אלפרד היצ'קוק.
קריין מועלת בכספים, ונמלטת למלון דרכים "בייטס מוטל".
שם היא נרצחת על ידי בעל המלון, הפסיכופת נורמן בייטס, בגילומו של אנטוני פרקינס.
סצנת הרצח היא סצנה מרכזית בסרט, ומן הסצנות הידועות בתולדות הקולנוע.
כאשר קריין מתרחצת במקלחת, מתגנב אליה בייטס ובידו סכין ורוצח אותה במקלחת.
הסצנה לא צולמה ברציפות, והיא מורכבת מקטעים בני שניות ספורות המוקרנים ברצף - קריין נהנית מן המים החמים במקלחת, צללית של יד מניפה סכין ומכה בה שוב ושוב (הסצנה צולמה מרחוק ומעבר לווילון האמבטיה, וה"סכין" היא בעצם עיתון מגולגל), וכתוצאה - מתערבל הדם אל פתח הניקוז של האמבטיה.
הסצנה היא אפקטיבית ביותר, והיא בין הסצנות המצוטטות והנצפות ביותר בתולדות הקולנוע.
על אף שמדובר בסצנת רחצה, לא הצטלמה לי בעירום, כי אם צולמה כשהיא לובשת בגד גוף בצבע עורה.
על תפקיד "מריון קריין" הייתה לי מועמדת לפרס אוסקר, וכן לפרס גלובוס הזהב.
לאחר תפקיד זה החלה לקבל תפקידים רציניים יותר, כגון תפקידה כנערתו של פרנק סינטרה בסרט "השליח ממנצ'וריה" (1962).
ב-1963 הופיעה בסרט המוזיקלי "ביי ביי בירדי" לצידו של דיק ואן דייק.
לי הופיעה עם בתה ג'יימי לי קרטיס בסרט "ליל המסכות: 20 שנה אחרי" שצולם בשנת 1998.
בשנת 2005, לאחר מותה, יצא לאקרנים סרט הנעורים "גורל כאילו אכזר כזה" בה לקחה חלק.
לי הייתה פעילה בהנהלת "מוסד הקולנוע והטלוויזיה", ארגון המספק ביטוח רפואי ושירותים רפואיים לאנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה.
בשנת 1962 נישאה לרוברט ברנדט, ונישואים אלו החזיקו מעמד עד מותה.
היא נפטרה בביתה בשכונת בוורלי הילס שבלוס אנג'לס ממחלת דם בשנת 2004, כשמשפחתה לצידה.
ג'נטו היא מערכת הפעלה והפצת גנו/לינוקס מודולרית, חינמית ובקוד פתוח.
ההפצה פותחה על ידי צוות הפיתוח של קהילת ג'נטו ושוחררה בתאריך 31 במרץ 2002 (גרסה 1.0).
ההפצה ניתנת להורדה בגרסת 32 ו-64 ביט (בגרסה מלאה או גרסה חלקית-- "Minimal"), גרסת לייב-סידי (Hybrid ISO) וגרסה לשימוש על מחשבי Raspberry Pi.
פירוש השם ג'נטו הוא פינגווין לבן-אוזן (Gentoo Penguin), הנחשב לשחיין המהיר ביותר מבין משפחת הפינגוויניים.
מייסדה של ג'נטו, דניאל רובינס, החל את דרכו בלינוקס בעבודה על הפצת לינוקס בשם Stampede, אולם פרש ממנה בשנת 1999 בשל חילוקי דעות לגבי פיתוח מערכת ניהול החבילות.
הוא יצר הפצת לינוקס חדשה משל עצמו בשם Enoch.
בהמשך שונה שם ההפצה לג'נטו.
בהמשך אותה שנה הוא הפסיק לעבוד על ההפצה ועבר להשתמש במערכת FreeBSD.
הוא חזר ללינוקס ולהפצת ג'נטו וכתב לה מערכת ניהול חבילות חדשה בשם Portage, בהשראת מערכת ports שקיימת ב-FreeBSD.
בסוף 1999 - רובינס עזב את FreeBSD וחזר לעבוד על Enoch.
הוא החליט לשנות את השם של ההפצה ל-Gentoo.
ב-4 באוקטובר 1999 רובינס קנה את שם המתחם gentoo.org ובכך פתח באופן רשמי את הפרויקט.
דניאל רובינס הקים את Gentoo Technologies Inc בתור חברה למטרות רווח ואת "חנות הג'נטו" על cafepress (שעד היום היא החנות הרשמית וממנה ניתן לרכוש מדיית התקנה, חולצות T, וסחורה אחרת הקשורה לג'נטו).
מטרתו של דניאל רובינס הייתה להרוויח כסף מההפצה, מטרה שלא עלתה בידו.
את קרן ג'נטו מנהלת מועצת נאמנים שאינם בהכרח מפתחים ואת פיתוח ההפצה עצמה מנהלים מועצת המפתחים, גוף שנבחר על ידי מפתחים פעילים של ההפצה.
ב-2007 מספר מסמכים חוקיים התעכבו ולא הגיעו בזמן הנדרש לרשויות ניו מקסיקו (המדינה שבה קרן ג'נטו רשומה) דבר שסיכן את המעמד החוקי של ג'נטו.
מועצת המפתחים מתחה ביקורת חריפה על צורת ואופן הניהול של מועצת המנהלים, והחליטה על קיום בחירות למועצת המנהלים, כך שב-2008 התקיימו בחירות למועצת המנהלים.
מאז מועצת המנהלים מקיימת ישיבות חודשיות ב "#gentoo-trustees" ("נאמני ג'נטו").
הישיבות פתוחות וכל אחד יכול להשתתף בדיונים.
המבנה של שתי רשויות המנהלים את ג'נטו, רשות אחת המופקדת על העניינים החוקיים ורשות שנייה המופקדת על הפיתוח הטכני, נשמר.
גרסה 1.0 הייתה הגרסה העיקרית הראשונה של ג'נטו.
גרסה 1.2 הייתה השנייה, והיא יצאה ביוני 2002.
גרסה 1.4 הכילה לראשונה את ה-Gentoo Reference Platform (או בקיצור: GRP).
היא אפשרה חבילות מהודרות-מראש, אשר בשילוב עם התקנה שמתחילה משלב 3, אפשרה למשתמש לקבל מערכת פועלת לחלוטין ללא זמן המתנה ארוך במיוחד.
גרסה 2004.0 החלה את סכמת הגרסאות החדשה, המבוססת על פורמט שנה.
כך 2004.0 הייתה המהדורה הראשונה של ג'נטו שיצאה ב-2004. ב-2004 יצאו 4 גרסאות, אבל החל מגרסה 2005.0 יצאו גרסאות כל חצי שנה.
החל מ-22 בספטמבר 2008 עברה ג'נטו לעדכונים שבועיים (build release).
גרסה 10.0 יצאה בתאריך 4 באוקטובר 2009 - גרסה מיוחדת של LiveDVD עבור יום הולדת ה-10 של ג'נטו.
מאז יוצאות גרסאות מיוחדות בזמנים לא קבועים, בממוצע כל שנתיים.
מערכת Portage, מאפשרת לרכיבים מותקנים של המערכת לעבור שדרוג לפי הנדרש אל הגרסה החדשה, ובכך מבטלת בעצם את הצורך להתקין מחדש את המערכת כאשר גרסה חדשה יוצאת.
את ג'נטו ניתן להתקין במספר דרכים.
הדרך הנפוצה ביותר להתקנה, היא שימוש ב-Live CD של ג'נטו, אך ניתן להתקינה גם מרוב ה-LiveCD-ים האחרים של לינוקס, ואף מתוך מערכת לינוקס קיימת על מחיצה שונה באותו כונן קשיח.
את המחשב יש להכין להתקנה על ידי חלוקה למחיצות של הכונן הקשיח, והתקנת בסיס המערכת התואם לאחד משלושה שלבים.
החל מהשלב הראשון, המאפשר התאמה אישית ואופטימיזציה מקסימלית, החל מהשלב השלישי המאפשר התקנה מהירה יותר, והחל מהשלב השני שהוא מקום טוב באמצע, בין שלבים 1 ו-3. ההתקנה המומלצת היא מהשלב השלישי.
ההתקנה מתבצעת בתוך סביבת chroot, כאשר מערכת ה-Portage של ג'נטו בעצמה משמשת כדי להתקין את החבילות הקריטיות עבור ההתקנה החדשה.
ג'נטו אינה מכילה תוכנת התקנה כמו בהרבה הפצות אחרות (אך יש כזו שנמצאת כעת בפיתוח, ראו בקישורים חיצוניים); המשתמש עוקב אחרי השלבים המתוארים ב מדריך של ג'נטו, מסמך הזמין גם בתקליטור ה-LiveCD, וגם באופן מקוון.
התקנה מלאה, בה מבוצע תהליך bootstrap, ובסיס המערכת חייב להיות מהודר.
המערכת כבר עברה תהליך bootstrap, אך עדיין צריך להדר את בסיס המערכת.
המערכת עברה תהליך bootstrap, ובסיס המערכת כבר עבר הידור.
יש לבחור באחד משלושת השלבים כפשרה בין התאמה אישית לבין זמן התקנה.
מהדר ברירת המחדל בג'נטו הוא GCC.
התאמות מהדר נעשות במשתנה סביבה שנקרא CFLAGS.
לאחר מכן המערכת חייבת לעבור תהליך bootstrap, הכולל את הידור המהדר, וספריות בסיס של המערכת.
אחרי שלושת השלבים, תצורת המערכת חייבת להיכתב.
לאחר מכן, המשתמש חופשי להתקין מה שהוא רוצה; הוא יכול להוריד חבילות בינאריות מה-Gentoo Reference Platform, או להדר תוכנות משל עצמו.
הגרעין של לינוקס חייב להיות מוגדר ומותקן גם הוא במהלך ההתקנה.
ג'נטו אינה מכילה גרעין מהודר מראש; במקום זאת, היא מציעה מספר חבילות קוד-מקור של גרעין, הרבה מהן כאלה שהוטלאו.
התצורה יכולה להעשות עם כלי ה-menuconfig המסורתי שמגיע עם הגרעין של לינוקס, או באמצעות genkernel, תוכנה ייעודית להידור גרעינים.
אחרי שהגרעין הותקן, קובצי תצורת המערכת חייבים להיערך באופן ידני כדי להתאים לצרכיו של המשתמש.
הנ"ל כולל את הקובץ fstab, תצורת הרשת, והתאמה אישית של המערכת.
הדבר החשוב ביותר הוא הקובץ המיוחד לג'נטו, שנקרא make.conf, ואשר יושב במחיצה /etc/.
הוא מכיל הגדרות ששולטות בהידור של החבילות, ובדרך כלל מעודכן על ידי איש הסיסטם כאשר הערכים צריכים לעבור שינוי מברירת המחדל שלהם.
עיינו בדף ה-man של make.conf עבור רשימה מלאה של כל המשתנים.
אחרי שהגרעין הותקן, יש להתקין טוען אתחול, כך שהמערכת תוכל להיות מאותחלת ללא מדיית אתחול חיצונית.
טוען האתחול הפופולרי הוא GRUB.
חלקם של המשתמשים מעדיפים להשתמש ב-LILO הישן יותר.
אף על פי שאינן נחוצות עבור התקנה פועלת של ג'נטו, מספר חבילות שנפרדות מחבילת הבסיס מומלצות מאוד: system logger, כלי מערכת קבצים, ומערכת cron.
ג'נטו מספקת מספר אפשרויות עבור כל סוג של כלי מהרשימה הנ"ל, והמשתמש בוחר בזו המתאימה לו ביותר על פי העדפותיו וצרכיו.
השלב הסופי של ההתקנה כולל יצירת חשבונות משתמש, והתקנת חבילות מהודרות-מראש שהמשתמש מעוניין בהן.
לאחר מכן, המשתמש יכול לאתחל את המערכת.
המערכת כעת עצמאית, ואינה צריכה יותר את תקליטור ה-LiveCD.
ג'נטו נועדה במקור לארכיטקטורת ה-x86, אך מאז נויידה לארכיטקטורות רבות נוספות, בגלל אפשרות הניוד הקלה של לינוקס, GCC ו-Portage.
כעת היא רצה על הארכיטקטורות הבאות: x86, PowerPC, PowerPC 970, SPARC, AMD64, IA64, MIPS, DEC Alpha, HP/PA, ARM ו zSeries/s390. ג'נטו הייתה ההפצה הראשונה שהציעה תמיכה מלאה ופעילה בסביבת 64 סיביות בלינוקס עבור ארכיטקטורת ה-PowerPC 970.
ישנו גם פרויקט "ג'נטו עבור Mac OS X" אשר מאפשר למשתמשי Mac OS X להשתמש ב-Portage של ג'נטו כדי להתקין חבילות, בצורה דומה לזו שמסופקת על ידי Fink (אף על פי שאין צורך להיסמך על סביבת chroot).
אף על פי שזהו פרויקט שעדיין נמצא בעבודה, פרויקט זה יכול להחליף את Fink, משום שהוא משתמש באותה סביבה של Mac OS X, במקום יצירת סביבה חדשה.
כמו כן, פרויקטים המיועדים לאפשר ל-Portage לפעול על OpenBSD, FreeBSD וה-Dreamcast של Sega נמצאים כעת בשלבי פיתוח.
מערכת ה-Init של ג'נטו היא עוד תכונה חשובה של המערכת.
היא דומה ל-Init של System V שבה השתמשו רוב הפצות הלינוקס, אך היא משתמשת ברמות ריצה (runlevels) עם שמות במקום עם מספרים, וגם בתסריטים המנהלים תלויות בין שירותים.
היא גם מכילה פקודה שנקראת rc-update אשר מנהלת את רמות הריצה.
Portage דומה למערכת ניהול החבילות של BSD, שנקראת "ports"; למעשה, היא נבנתה בהשראת ports.
מערכת ה-Portage של ג'נטו פועלת באופן דומה למערכת ה-APT של דביאן.
Portage נכתבה בשפת פייתון, והיא הכלי הראשי שמגדיר את ג'נטו.
אף על פי שהמערכת עצמה ידועה כ-"Portage", התכונות שלה מופעלות למעשה בשורת הפקודה באמצעות התוכנה emerge.
מערכת Portage מציעה את השימוש ב"דגלי USE", אשר מאפשרים למשתמש לציין איזה מתכונות התוכנה ברצונם לכלול כשהם בונים חבילות.
לדוגמה, יש דגל USE כדי לכלול תמיכה ב-DVD, היכן שזמינה, בכל החבילות שמהודרות אחרי שדגל זה הופעל.
דגלי ה-USE יכולים להשפיע על איזה תלויות יותקנו, או איזה אפשרויות יישלחו לתוכנה במהלך ההידור.
ציון דגלי USE הוא הדרך הרגילה כדי לקבוע תצורה של תוכנות בג'נטו.
ג'נטו אינה משתמשת בחבילות בינאריות כמו מערכות ניהול חבילות (RPM למשל), ובמקום זאת, היא משתמשת בפורמט ידוע בשם ebuild.
ההבדל העיקרי בין קובצי RPM וקובצי ebuild, הוא ש-RPM-ים הם בינאריים מהודרים-מראש, בעוד שקובצי ebuild הם קובצי טקסט אשר מכילים תיאור של התוכנה, והוראות כיצד להשיג, לבנות תצורה, להדר ולהתקין אותה.
ישנם כ-100,000 קובצי ebuild זמינים, ורובם מופצים על ידי אתרי המראה של ג'נטו.
קובצי ebuild מעודכנים וחדשים ניתן להשיג על ידי סנכרון מאגר ה-ebuild המקורי מאתרי המראה.
זאת עושים באמצעות הפקודה emerge --sync.
מיסוך היא הדרך שבה ג'נטו קובעת אילו חבילות מותאמות למערכת.
קובצי Ebuild המיועדים לארכיטקטורות שונות, או תוכנה נסיונית, מסומנים בדרך כלל כך שהם לא יאפשרו למערכת "יציבה" להתקין אותם בלי התערבות מתאימה של המשתמש, כמו, הוספת שם החבילה לקובץ /etc/portage/package.keywords.
חבילות נסיוניות ממוסכות באופן "קשיח" (hard masked).
התקנת חבילות הממוסכות באופן קשיח נחשבת לדבר מסוכן, ואינו מומלץ, משום שיש בהן בעיות ידועות.
חבילות שממוסכות על ידי מילת מפתח (לדוגמה, הן זמינות עבור מערכות שמעוניינות להשתמש בניסוי, שהוסיפו את מילת המפתח ~, כגון ~x86, ~amd64, ~ppc) בדרך כלל רק צריכות מעט בדיקה, אך בדרך כלל יעבדו בסדר גמור.
הדרך הרגילה לבטל מיסוך של חבילה שמוסכה באופן קשיח, הוא להעתיק את שם המלא מ /usr/portage/profiles/package.mask אל /etc/portage/package.unmask.
קרן ג'נטו ערכה תחרות לעיצוב מחדש של האתר של ג'נטו ביולי 2004. העיצוב של Aaron Shi's זכה בתחרות אחרי הצבעה שנערכה בקהילת ג'נטו.
M Curtis Napier (המכונה curtis119) התחיל בתהליך של המרת העיצוב הזוכה לפורמט ה XSL/GuideXML של ג'נטו.
כחלק מהתליך, כל תשתית ה-XSL/XML עוברת בדיקה ותיעוד.
ביקורת על הפצת ג'נטו לינוקס
לעיתים יש ביקורת על ג'נטו על תהליך QA לא טוב (אף על פי שייתכן וזוהי תוצאה בלתי נמנעת כאשר מתמקדים ב"להיות יותר מעודכנים" בגרסאות של תוכנות), ענפים לא יציבים שהוכרזו יציבים ("stable"), ועל כך שיש "אליטה" סגורה המנהלת את ג'נטו.
רוב הקשיים שנחוו בשנים האחרונות בענף ה"יציב" נעלמו, כתוצאה מהוספת ענף "לא יציב", וכנראה ימשיכו להשתפר עם הזמן והמאמץ.
למרות זאת, כיוון שלג'נטו יש מאגר bleeding edge של תוכנה, שלרוב נשען על תהליך ה QA של ה-"upstream"' (כלומר, יוצרי התוכנה המקוריים).
דבר זה פועל היטב עבור תוכנות שנמצאות בשימוש רב (כגון שרת ה-HTTP אפאצ'י), אך פחות עבור תוכנות שאין להן הרבה משתמשים.
כמו כן, יש על ג'נטו ביקורת בגלל תהליך ההתקנה הארוך, אשר בדרך כלל לוקח מספר ימים על חומרה ישנה.
אחד מהוויכוחים המעניינים האחרים אשר בדרך כלל מגיעים אליו, הוא "חבילות בינארי או קוד מקור".
ג'נטו משתמשת באחרון כברירת מחדל.
יוצרי חבילות קוד מקור טוענים שבינאריים איטיים יותר ופחות אפשריים לכוונון, בעוד שיוצרי חבילות בינאריות טוענים שלוקח מספר ימים להדר חלק מהחבילות, ולכן צורה זו אינה מתאימה למשתמשים רבים אשר דורשים התקנת תוכנות מהירה.
יתרה מכך, מספר אפשרויות הידור שהמשתמש יכול לבחור, עשויות להפוך בסופו של דבר את התוכנה לפחות יציבה.
לשתי השיטות יש יתרונות וחסרונות.
בתגובה לביקורת זו, ג'נטו החלה להציע בינאריים מהודרים מראש עבור מספר ארכיטקטורות, של תוכנות פופולריות, כגון KDE, GNOME, OpenOffice.org, Mozilla, Mozilla Firefox ואחרות, ואת כל החבילות הנדרשות כדי להריץ אותן.
סטים אלה של חבילות מכונים "ה- Gentoo Reference Platform" (או בקיצור: GRP) והם מעודכנים בכל יציאת גרסה של ג'נטו.
לבסוף, הטיעון על "האליטה שמנהלת את ההפצה" נעלם מאז שדניאל רובינס ייסד את הארגון ללא מטרות רווח הנקרא "קרן ג'נטו".
טענות אלו נשמעות בדרך כלל על ידי מיעוט "צעקני" של הפצות לינוקס מבוססות-קהילה.
ג'נט פטרסון פריים הייתה סופרת ומשוררת, מגדולות הסופרות בניו זילנד.
פריים נולדה בדאנידין ניו זילנד, השלישית מבין חמישה ילדים.
אביה היה מניח מסילות עני שעבודתו אילצה את המשפחה להעתיק את מקום מגוריה פעמים רבות לפני שהתיישבו סופית באואמרו ב-1930. אמה, עקרת בית לשעבר, עבדה למשך תקופה עבור משפחתה של קתרין מנספילד.
האם נולדה אל תוך האמונה הנוצרית-דלפיאנית, אשר חקרה חפצים יומיומיים וייחסה להם חשיבות דתית.
פריים כתבה: "היא הייתה צריכה רק לומר על איזה אובייקט מוכר, 'תראו ילדונים, אבן' על מנת למלא את האבן הזו בפלאיות כמו הייתה חפץ דתי".
כילדה, ניחנה ג'נט במראה מיוחד אשר גרם לה סבל נורא במהלך כל חייה.
שמנמנה, ומעט מנומשת, ובעלת שיער עבה, מקורזל ואדום כאש.
עונייה הרב של המשפחה לא אפשר לילדים ללכת לרופא השיניים ושיניה של ג'נט תמיד היו בגוון אפרפר וצהוב בשל ריקבון.
המראה החיצוני שלה רק החריף בשנות ההתבגרות בהן גובהה תפס תאוצה עד שהגיעה לכדי גובה מטר ותשעים.
ילדותה של ג'נט פריים הייתה ילדות ספרותית מראשיתה, מלאת דמיון ופליאה ובדידות שהולידה עולם דמיוני של פיות ונסיכות להתקיים בו.
כבר כילדה הייתה מלאת כמיהה אל השירה וכתבה שירים בפרטיות במחברתה האישית.
הילדים למשפחת פריים היו מלאי תשוקה לשירה ומרותקים מהשפה.
ג'נט הייתה משווה את עצמה ואת אחיותיה לאחיות ברונטה.
ספוגות בדמיון ובקסם שהעבירה להן אמן מן הטבע, התגנבו הבנות מן הבית בשעות הלילה המאוחרות, ורקדו במעגלים בכותנות הלילה שלהן, תחת ההשראה של האגדה על שלוש הנסיכות, שעם לילה היו מתגנבות מביתן ורוקדות עד אור השחר ולא זוכרות דבר למחרת.
דמיונותיה ועולמה הפרטי והמסוגר היו מפלטה של פריים מהעולם החיצוני בו התקיימו בדידותה, ריחוקה הרב מבני גילה וחיי המשפחה המורכבים שלה, שהיו רצופים בטרגדיה.
אחיה הבכור של ג'נט, ג'ורג', סבל מאפילפסיה חמורה, והוכה דרך קבע על ידי אביהם שהתקשה להבין את מחלתו הקשה של בנו וראה אותה כאשמתו.
מירטל, אחותה הבכורה האהובה, טבעה בבריכת שחייה מקומית כשג'נט הייתה בת שלוש עשרה, ועשר שנים לאחר מכן אחותה הצעירה איזבל טבעה גם כן.
עם זאת, פריים הייתה תלמידה לדוגמה, ולאחר שלמדה בבית הספר הצפוני של אואמארו והתיכון לבנות של וייטיקי זכתה במקום בבית הספר להכשרת מורים בדאנידין ובאוניברסיטת אוטאגו.
ב-1945 כשהגיע מפקח בית הספר לבקר אותה כשלימדה כיתה, היא ברחה החוצה מבועתת מהדמות השיפוטית בחדר, ולא שבה לעולם.
אף על פי שהמשיכה ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטה, היא הפכה לבודדה יותר ויותר והחלה נסוגה אל תוך עצמה.
לילה אחד לקחה מנה גדולה של אספירין, היא התעוררה למחרת בבוקר עם כאב ראש בלבד, והקלה שנותרה בחיים.
לכן לא ייחסה שום חשיבות כשספרה על "ניסיון ההתאבדות" במאמר אישי למורה הנערץ עליה לפסיכולוגיה, אליו פיתחה התאהבות קלה.
לאחר שקרא את המאמר שיבח אותה המורה על כתיבתה, ואמר לה, כשהוא מודע לכוח העצום של מילותיו על התלמידה הביישנית ונטולת החברים, שיש לה כישרון אמיתי.
לאחר ימים ספורים הגיעה משלחת לביתה של פריים, והמורה הנערץ המלווה במנהלי מוסד פסיכיאטרי, הציע את הרעיון שייתכן כי היא "זקוקה למעט מנוחה".
פריים אובחנה כלוקה בסכיזופרניה, היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי ובילתה את שמונה השנים הבאות בסדרה של מוסדות לבריאות הנפש, בהם עברה כמאתיים טיפולים בנזע חשמלי.
היא כינתה במקאבריות מהדהדת תקופה זו של חייה "קורס מרוכז בזוועות האי שפיות ומקום דעיכתם של אלו הנשפטים כמשוגעים".
בשלב מאוחר יותר בחייה הודתה פריים שההתאהבות התמימה במורה לפסיכולוגיה שהשווה אותה לוואן גוך, "האמן המיוסר" ואדום השיער, הובילה אותה לעשות רומנטיזציה בעיני עצמה של הרעיון של להיות סכיזופרנית, ולהסכים לאשפוז.
פריים פרסמה רומנים, קובצי סיפורים, אוטוביוגרפיה בת שלושה חלקים, מאמרים, ספרי ילדים וספרי שירה.
הרומן השני שלה, "פרצופים במים" (1961), תיאר בפיוטיות רגישה את השתלשלות האירועים שהובילה לאשפוזה הטראגי: "הונחתי בבית חולים מפני שרווח אדיר נפער בסחף הקרח ביני לבין האנשים האחרים, בהם צפיתי בעולמם, נסחפים הלאה ממני."
במהלך שנות אשפוזה, ועל אף הצרחות והאנחות של חבריה למאסר, הסאדיזם של האחיות והשפעות השוקים החשמליים שניתנו לה כמאתיים פעמים, הצליחה פריים לכתוב את "הלגונה", קובץ של סיפורים קצרים.
ב-1954 היא עמדה לעבור כריתת אונה קדמית כשאחד מהרופאים שעמד לבצע את הניתוח קרא במקרה שספרה זכה בפרס ספרותי.
"החלטתי," הוא אמר לה, "להותיר אותך כפי שאת."
תרגום על ידי חגית זוהרה מנדרובסקי לארבעה משיריה פורסם בירחון "עתון77" בתחילת 2022
תרגום על ידי נגה רש לסיפורה "תולעי משי" פורסם במגזין "גרנטה" בסוף 2023