tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סטריט הפיק עבור הקרנבריז גם את אלבום האולפן השישי של הלהקה שיצא ב-2012.
סטריט הפיק את אלבום הבכורה של קייזר צ'יפס, Employment.
15 שנה לאחר שהחל לעבוד עם בלר בעקבות האזנה לסינגל She's So High, העבודה עם קייזר צ'יפס החלה בצורה דומה.
סטריט שמע את אחת מהקלטות הדמו המוקדמות של הלהקה ויצר עמה קשר במטרה להפיק עבורה.
כיוון שחברי הלהקה היו מעריצים גדולים של בלר והושפעו מאוד מהאלבומים שסטריט הפיק עבורם, הם הסכימו לשיתוף הפעולה.
סטריט הפיק גם את אלבומה השני של הלהקה, Yours Truly, Angry Mob.
קייזר צ'יפס לא השתמשו בסטריט כמפיק באלבומם השלישי, והחליפו אותו במארק רונסון.
סטריט הפיק עוד באותה תקופה את שני האלבומים הראשונים של להקת הסקא-אינדי הבריטית אורדינרי בויז, שזכו לשבחי המבקרים.
בייבישאמבלס (2007–היום) ופיטר דוהרטי (2008–היום)
סטריט הפיק את Shotter's Nation, אלבומה השני של בייבישאמבלס בהנהגתו של פיט דוהרטי.
תהליך הקלטת האלבום היה ארוך וסבוך בעקבות חוסר שיתוף הפעולה של דוהרטי, עד שלמד לציית להנחיותיו של סטריט.
חברי הלהקה האחרים טענו כי זו הייתה תקופת העבודה היעילה ביותר שלהם עד אז.
סטריט סיפר לאחר מכן ל-NME: "פיט לא היה במצב כל כך טוב בשבועות הראשונים בהם עבדנו על האלבום מהסיבות שכולם יודעים עליהן.
זה היה קצת מדאיג, למען האמת.
היו כמה פעמים בהן נאלצתי להפחיד אותו ולהגיד, 'תשמע, אתה חייב לקחת את עצמך בידיים כי אחרת אני לא יכול לעבוד איתך'.
הרגשתי שאני הולך לאכזב את שאר חברי הלהקה אם אני עוזב.
אני חושב שהבחור מאוד מוכשר, אבל מבחינתי כל זה הסתתר מאחורי ערפל ההתמכרות.
ניסיתי נואשות להגיע לבחור הצעיר שעדיין נמצא מאחורי כל זה, שהוא עדיין חד, מלומד ואמנותי, אבל נתן להתמכרויות הפחות חכמות שלו להפריע לו בדרכו.
לפעמים הייתי צריך לשבת עם פיט ולנהל איתו שיחת נפש כדי לעבור את הכל ולהגיע למוזיקאי והאמן האמיתי שמתחבא מתחת.
רציתי להוכיח לאנשים האלה שהוא יכול להוציא אלבום כמו שצריך".
דוהרטי סיפר ל-NME שסטריט הציב ללהקה אולטימטום, "אם אתם ממשיכים ככה, אני הולך הביתה", בהתייחסו להתמכרות לסמים של פיט באותה תקופה.
דוהרטי אף צוטט כאומר על סטריט, כי "חשוב שיש מישהו שיודע מה הוא רוצה, עבדנו כל יום מ-11 עד 8 בלי סופי שבוע.
זה היה שונה מהדרך בה היינו בוחרים לעבוד".
סטריט הפיק עבור דוהרטי גם את אלבום הסולו Grace/Wastelands ב-2009 ואמור להפיק את האלבום הבא של בייבישאמבלס.
סטריט ניגש ללהקת האינדי הקורטנירס ממנצ'סטר לאחר ששמע הקלטות דמו שלה והציע להפיק עבורה אלבום.
האלבום הוקלט בלונדון במהלך שישה שבועות, ויצא בשם St.
הוא היגע למקום הרביעי במצעד האלבומים הבריטי אך זכה לביקורות מעורבות.
סטריט הקים ב-1988 את הלייבל Foundation ביחד עם העיתונאי ג'רי סמית'.
בלייבל פעלו להקות שונותכמו בראדפורד וספין, אך הוא לא נחל הצלחה מסחרית ונסגר ב-1991.
סטריט עבד גם עם לויד קול, הפיק עבור שד סבן את אלבומם מ-1998 Let it Ride ולאחרונה עבד גם עם ניו אורדר.
בנוסף, הוא הפיק מספר שירים באלבומם השני של לונגפיגס מ-1999.
סטריט ידוע ביכולתו להפיק עבור להקות אינדי מוזיקה עם פוטנציאל להצלחה מסחרית.
ההשפעה ההדרגתית שלו על אלבומי האולפן של הסמית'ס מורגשת במיוחד בהשוואה בין ההפקה הזולה והשטוחה יחסית של אלבום הבכורה של הלהקה לבין הצליל המצוחצח של אלבומה האחרון.
השיטה עבדה גם ליתרונה של בייבישאמבלס, שהתקשתה לגרור הצלחה מסחרית רחבה באלבומה הראשון, שאופיין בהפקה פחות הדוקה של גיטריסט הקלאש מיק ג'ונס וחוסר רצינות באולפן ההקלטות.
סטריט הידק את הצליל וכפה כללים נוקשים בעבודה באולפן, וכך יצר עבור הלהקה אלבום מסחרי ונגיש יותר שזכה להצלחה ומינף את הפופולריות של הלהקה.
סטריט עזב להפוך את בלר מלהקה ניסיונית ומעורפלת לכוכבי רוק בינלאומיים והפיק עבורם כמה מהשירים והאלבומים המצליחים ביותר של הלהקה.
סטריט מוזכר לעיתים בשירים של הלהקות איתם הוא עבד.
בשיר I Started Something I Couldn't Finish של הסמית'ס, המילים האחרונות של מוריסי הן "אוקיי, סטיבן?
כמו כן, השיר Death of a Party של בלר מתייחס רעיונית לשיר Death of a Disco Dancer של הסמית'ס.
שני השירים הופקו על ידי סטריט וחולקים מאפיינים דומים.
סטיבן צובר הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הקשר בפ.צ.
צובר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי גראסהופרס ב-12 ביולי 2008 בסיבוב השני של גביע האינטרטוטו, כאשר הוא קם כמחליף בדקה ה-83. צובר סיכם את תקופתו בגראסהופרס בתקופה של חמש שנים עם למעלה ממאה הופעות ועשרים שערים.
בשנת 2013, צובר הוחתם לחוזה של חמש שנים עבור צסק"א מוסקבה.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדי צסק"א ב-13 ביולי במסגרת הסופר קאפ הרוסי נגד זניט סנקט פטרבורג, אותו משחק נגמר בניצחון 0–3 לקבוצתו.
ארבעה ימים מאוחר יותר, ערך צובר את הופעת הליגה הראשונה שלו כנגד העולה החדשה, אוראל מיקטרינבורג.
צובר היה חלק מהנבחרת האולימפית של שווייץ באולימפיאדת לונדון 2012. ב-1 ביוני 2017 ערך צובר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ הבוגרת בניצחון 1–0 על נבחרת בלארוס במשחק ידידות.
ב-27 במרץ 2018 כבש צובר את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 6–0 על נבחרת פנמה גם כן במסגרת משחק ידידות.
צובר נכלל בסגל נבחרת שווייץ למונדיאל 2018 ברוסיה, ערך 3 הופעות ואף כבש את שער השוויון בתיקו 1–1 עם נבחרת ברזיל במסגרת שלב הבתים.
צובר נכלל בסגל נבחרת שווייץ גם ליורו 2020. ושותף ב-4 מתוך 5 המשחקים של שווייץ בטורניר.
את טורניר מונדיאל 2022 הוא החמיץ בגלל פציעה.
והוא נכלל בסגל נבחרת שווייץ ליורו 2024.
ליגת העל הרוסית בכדורגל: 2013/14
מלך השערים בגביע השווייצרי : 2010/11
מלך הבישולים ביורו: 2020 (4 בישולים)
סטיבן יואל סוטלוף היה עיתונאי יהודי אמריקאי שסיקר את העולם הערבי ואת אירועי האביב הערבי.
באוגוסט 2013 נחטף בסוריה בידי ארגון המדינה האסלאמית וכשנה לאחר מכן הוצא להורג.
סטיבן יואל סוטלוף נולד בפרבר של מיאמי בפלורידה לארתור ושירלי סוטלוף.
הוא נכד של ניצולי שואה.
הוא גדל והתחנך במוסדות פרטיים במיאמי, ובשנת 2002 החל את לימודיו באוניברסיטת מרכז פלורידה שם עשה תואר בעיתונאות אך לא סיים אותו.
בשנת 2004 עלה לארץ, ומשנת 2008-2005 למד ממשל במרכז הבינתחומי הרצליה ועם סיום לימודיו חזר לארצות הברית.
בשנת 2010 החל להסתובב בארצות המזרח התיכון, תוך שהוא מסתיר את דתו ומוצאו היהודיים ואזרחותו הישראלית, לשם ביטחון.
בבקשה שהגיש באותה שנה להתקבל לתוכנית לימודי ערבית לדוברי שפות זרות, באוניברסיטת קטר, טען לדבריו ששהה באותה עת בקטר עצמה.
במכתב זה, מתאריך 29 במאי 2010, כתב כי קודם היה בלבנון, שם הכיר את האוכלוסייה הנוצרית והסונית, וכעת הוא בקטר, ושבכוונתו לעבור כעת לתימן למשך כמה חודשים, על מנת להתנסות בשפה, אותה למד קודם בהכשרה בת כמה שעות בשבוע אך ללא התנסות מעשית.
במשך עבודתו ברחבי המזרח התיכון השתמש בטלפון נייד בעל מספר תימני.
את הקריירה העיתונאית שלו פתח כאשר פרצו אירועי האביב הערבי, ומאז כתב דיווחים מהשטח עבור מספר עיתונים בארצות הברית בהם טיים מגזין, Foreign Policy וכתבי עת נוספים, וכן עבור ג'רוזלם ריפורט בעילום שם.
כמו כן הופיע בערוצי הטלוויזיה CNN ופוקס ניוז.
במהלך עבודתו העיתונאית שהה בין היתר במצרים, לוב, טורקיה וסוריה.
במסגרת הראיונות עבור העיתון טיים נפגש עם ראש הממשלה החדש של לוב, עם שומרים לובים שהשתתפו בהגנה על הקונסוליה האמריקאית בבנגאזי חשף שהיה מדובר במתקפה מאורגנת של ארגון אסלמי, כולל דגלים שחורים, דוברי שפות זרות ואנשים לבושים בבגדים אפגניים.
מאוחר יותר ראיין מספר פעמים מנהיג ארגון חבלה לובי הקשור לאל-קאעידה שניהל את התקיפה בלוב, וחשף מעבר של כמויות גדולות של נשק ותחמושת יחד עם לוחמים ומפקדי כוחות מנוסים, מלוב לסוריה, דרך טורקיה.
ב-4 באוגוסט 2013 נחטף סוטלוף בידי מוסלמים קיצוניים מארגון המדינה האסלאמית (המכונים דאעש או מאי"ס) באזור העיר חלב שבסוריה.
תחילה הוחזק בעיר א-רקה, שנשלטה בידי ארגוני המורדים, ולאחר מכן נעלמו עקבותיו יחד עם עוד מספר עיתונאים זרים.
ב-19 באוגוסט 2014 (כ"ג באב ה'תשע"ד) נראה סוטלוף בסרטון בו פורסם דבר הוצאתו להורג של העיתונאי ג'יימס פולי, כשאיש הארגון מאיים להוציאו להורג אם לא ייפסקו התקיפות האוויריות האמריקאיות באזור מוסול שבעיראק.
ב-2 בספטמבר פרסם הארגון סרטון בו נראה אותו פעיל ארגון המדינה האיסלאמית, שנודע בכינוי "ג'ון הג'יהדיסט", עורף את ראשו של סוטלוף, לאחר שהאשים את נשיא ארצות הברית ברק אובמה באחריות למעשה, כיוון שלא שעה לאזהרות הארגון.
בסרט ישנם סימנים רבים לכך שהרצח בוצע עוד קודם לכן, או לכל הפחות באותו מקום ובאותו הזמן.
כשבועיים לאחר שהוצא להורג, נחשף איש הקשר של סוטלוף בראיון טלוויזיוני בו הודה כי הממשל האמריקאי לא ניסה ליצור עמו קשר כדי לנסות ולשחרר את סוטלוף.
באותו הראיון סיפר על נסיבות החטיפה.
סטיבן קולינס פוסטר היה כותב ומלחין שירים אמריקאי.
פוסטר הלחין למעלה מ-200 שירים.
שיריו עדיין נפוצים ומבוצעים עד היום ולחלקם קיימות גם גרסאות עבריות.
סטיבן פורד הוא שחקן אמריקאי, בנו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'רלד פורד.
פורד נולד במישיגן לג'רלד ולבטי פורד, הוא למד ניהול באוניברסיטת המדינה של יוטה ומדעי החיות באוניברסיטה בקליפורניה.
הוא לוהק בתחילה לסרט גריז שיצא לאקרנים ב-1978, אך לאחר מכן הוחלף בשחקן לורנצו לאמאס.
ב-1981 הוא הצטרף לצוות הסדרה צעירים חסרי מנוח בתפקיד החוקר הפרטי אנדי ריצ'רד.
הוא שיחק בסרטים הבריחה מניו יורק, ארמגדון, כשהארי פגש את סאלי, גברים בחלל, נגד החוק, היט ורובוטריקים.
פורד חבר בדירקטוריון קרן ג'רלד פורד.
סטיבן פוליאקוף הוא מחזאי, במאי ותסריטאי יהודי-בריטי הידוע בעיקר מעבודותיו לטלוויזיה.
פוליאקוף נולד בפארק הולנד, לונדון למשפחה יהודית.
אמו אינה (לבית מונטגיו, מצאצאי סמואל מונטגיו, ברון סוויית'לינג הראשון) הייתה יהודייה אנגלייה ואביו, אלכסנדר פוליאקוף, יהודי יליד רוסיה.
סטיבן היה השני מבין ארבעה ילדים, ובגיל צעיר נשלח ללמוד בפנימיה.
אחר כך למד בבית הספר וסטמינסטר, שם משך תשומת לב במחזה בשם "Granny" שכתב וביים, ושנכתב עליו ביקורת בעיתון הטיימס.
אחרי וסטמינסטר למד בקינגס קולג' בקיימברידג' אבל לא סיים את לימודי התואר.
פוליאקוף המשיך לכתוב מחזות לתיאטרון ובגיל 24 היה למחזאי הבית של התיאטרון המלכותי הלאומי.
אבל הוא החל יותר ויותר להתעניין בכתיבה לטלוויזיה.
ב-1980 שודר הסרט "Bloody Kids" ברשת ATV, והסרט "Caught on a Train" בכיכובה של פגי אשקרופט ב-BBC2. ב-1982 שודר הסרט "Soft Targets".
בנוסף עובדו לטלוויזיה מחזות שכתב לתיאטרון בהם "Hitting Town" שודר ב-1976 בטלוויזיית תיימז, ו-"City Sugar" שודר ב-1978 בטלוויזיה הסקוטית.
המחזות של פוליאקוף זכו לביקורות חיוביות, אבל לא לתשומת לב רבה במיוחד, שיוחסה לעמימות הפוליטית שלו.
גישתו כלפי נושאים פוליטיים תוארה כאינדיבידואלית ולא מכלילנית.
אחד הנושאים שחוזרים ביצירתו הוא זיהום סביבתי, בגלל התערבות אנושית הן במרחב הכפרי והן בעירוני.
רוב המחזות מתארים את אנגליה בת זמננו.
הוא מפחד ומוקסם מהפשיזם, ועל כך אמר "אני כותב על מה שקורה עכשיו, על אנשים המחפשים אמונות במדינה שאינה דתית יותר, ועל האופן בו אנשים עם כריזמה וכוח יכולים לקטב דברים".
הסרט באורך מלא הראשון של פוליאקוף היה "Runners" שביים צ'ארלס סטורידג' ובכיכובם של ג'יימס פוקס, ג'יין אשר וקייט הרדי.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע באופן מוגבל ואחר כך שודר בערוץ 4 ברצועת השידור "Film on Four".
הקרנת הבכורה של הסרט הראשון שביים "Hidden City" משנת 1988 הייתה בפסטיבל הסרטים של ונציה וכיכבו בו צ'ארלס דאנס, ריצ'רד אי.
הוא המשיך בקריירה טלוויזיונית וכתב את "היא הייתה שם" (1989) בכיכובה של פגי אשקרופט שגם זכה בפרס בוונציה.
ב-1991 כתב את סרט הקולנוע "בעיניים עצומות" בכיכובם של קלייב אוון, ססקיה ריבס ואלן ריקמן בו פיתח את נושא גילוי העריות שעסק בו במחזה "Hitting Town".
ב-1993 כתב את התסריט "Century" עם אוון, דאנס ומירנדה ריצ'רדסון.
סרטים שהצליחו פחות היו "Food of Love" עם גרנט, נטלי ביי וג'ו מקגאן, ו"השבט" משנת 1998 בכיכובם של ג'ואלי ריצ'רדסון וג'רמי נורת'ם.
האחרון הוקרן לבסוף בערוץ BBC2.
בהמשך חזר פוליאקוף לטלוויזיה והפעם בחר בפורמט של סדרת סרטים בהם "Shooting the Past" שזכה לשבחים ולפרס "Prix Italia" .
ב-2001 שודרה המיני-סדרה "Perfect Stranger", דרמה משפחתית בכיכובם של מת'יו מקפדיין, מייקל גמבון ולינדזי דאנקן.
ב-2003 יצר את הסרט "הנסיך האבוד" שזכה בפרס אמי, זכייה יוצאת דופן להפקה שאינה אמריקאית.
בסרט זה שיחקה מירנדה ריצ'רדסון בתפקיד המלכה מרי והייתה מועמדת על תפקידה לפרס גלובוס הזהב.
עוד הופיעו בתפקידים ראשיים מייקל גמבון, ג'ינה מקי, טום הולנדר וביל ניי.
ב-2005 שודר הסרט "חברים ותנינים" בכיכובם של דמיאן לואיס וג'ודי מיי, ושנה אחרי כן שודר "בתו של גדעון" בכיכובם של ביל ניי, מירנדה ריצ'רדסון ואמילי בלאנט.
באפריל 2007 זכה הסרט בפרס פיבודי, וניי ובלאנט זכו בפרס גלובוס הזהב על תפקידיהם.
הדרמה "Joe's Palace" שודרה ב-4 בנובמבר 2007 ב-BBC One, והדרמה "Capturing Mary" שודרה ב-12 בנובמבר 2007 ב-BBC Two.
במסגרת תוכנית התרבות "The Culture Show" שודר ריאיון עם פוליאקוף ומארק קרמוד, וכן מחזה בשם "A Real Summer".
בספטמבר 2009 הוקרן לראשונה הסרט "Glorious 39", בכיכובם של רומולה גראי, ביל ניי וג'ולי כריסטי, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ויצא לאקרנים בבריטניה בנובמבר אותה שנה.
ב-2011 כתב פוליאקוף סרט קצר בן שבע דקות בשם "Astonish Me" לציון חמישים שנה לקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF).
הסרט בכיכובם של ביל ניי וג'מה ארטרטון הוקרן ברשת בתי הקולנוע "Odeon Cinemas" באוגוסט 2011 ואחר הועלה לאתר ה-WWF ול-YouTube.
בתחילת 2013, יצר, כתב וביים סדרה בת שישה חלקים בשם "לרקוד על הקצה" (אנ'), על אודות להקת ג'אז שחורה בלונדון של שנות השלושים של המאה העשרים.
המיני-סדרה שודרה ברשת BBC Two וזכתה בפרס גלובוס הזהב.
סטיבן פוליאקוף חי בלונדון ונשוי לתסריטאית סנדי ולש.
ב-2007 בהענקת התארים ביום ההולדת של המלכה הוענק לו תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
אחיו, סר מרטין פוליאקוף, הוא כימאי ומרצה ועמית החברה המלכותית.
הוא יזם ושימש כקריין בסדרה של קטעי וידאו בנושאי כימיה והטבלה המחזורית.
כל המחזות הוצגו בלונדון אלא אם צוין אחרת.
"Granny" (גם ביים), בית הספר וסטמינסטר, 1969
"Lay-By" (היה שותף לכתיבה) פסטיבל אדינבורו, אוגוסט 1971.
"Pretty Boy" תיאטרון רויאל קורט, יוני 1972
"Berlin Days", תיאטרון ליטל, 1973
"Sad Beat Up", תיאטרון ליטל, 1974
"Heroes", רויאל קורט, יולי 1975
"City Sugar", תיאטרון בוש, 1975; תיאטרון קומדיה, מרץ 1976; תיאטרון פניקס (ניו יורק), ינואר 1978
"Strawberry Fields", תיאטרון יאנג ויק, אוגוסט 1976; התיאטרון הלאומי קוטסלו, 1977; מועדון תיאטרון מנהטן (ניו יורק) מאי 1978
"Shout Across the River", תיאטרון קרוידון ורהאוס, 1978; תיאטרון פניקס (ניו יורק), דצמבר 1979
"American Days", תיאטרון ICA, יוני 1979; מועדון תיאטרון מנהטן (ניו יורק), דצמבר 1980
"The Summer Party", תיאטרון קרוסיבל, שפילד 1980
"Favourite Nights", תיאטרון ליריק המרסמית', נובמבר 1981
"Breaking the Silence", רויאל שייקספיר קומפני, תיאטרון The Pit, נובמבר 1984
"Coming in to Land", תיאטרון ליטלטון, ינואר 1987
"Playing With Trains", רויאל שייקספיר קומפני, תיאטרון The Pit, נובמבר 1989
"Sienna Red", תיאטרון ריצ'מונד, מאי 1992
"Sweet Panic" (גם ביים), המפסטד, פברואר 1996
"Blinded by the Sun", התיאטרון הלאומי קוטסלו, ספטמבר 1996
"Talk of the City" (גם ביים), רויאל שייקספיר קומפני תיאטרון סוואן, סטרטפורד 1998; יאנג ויק, פברואר 1999
"Remember This", התיאטרון הלאומי ליטלטון, אוקטובר 1999
"Sweet Panic revival" (גם ביים) תיאטרון הדוכס מיורק, נובמבר 2003
"My City" (גם ביים) תיאטרון אלמיידה, ספטמבר 2011
(1983) "Runners" – בבימויו של צ'ארלס סטורידג'
(2011) Astonish Me – סרט קצר בבימויו של צ'ארלס סטורידג'
(1996) Frontiers – נכתב עם סנדי ולץ'
סטיבן פוליאקוף זכה בפרסים הבאים:
פרס איבנינג סטנדרד למחזאי המבטיח ביותר (1976)
פרס באפט"א לטלוויזיה לדרמה הטובה ביותר (1989)
פרס איבנינג סטנדרד לסרט הטוב ביותר (1992)
פרס חוג המבקרים למחזה חדש הטוב ביותר (1996)
באפט"א - פרס דניס פוטר לכתיבה (2001)
באפט"א - סדרת הדרמה הטובה ביותר (2001)
סטיבן פרספילד הוא סופר יהודי אמריקאי, מחבר "שערי האש", "להרוג את רומל", "אחי לנשק" ו"שער האריות".
פרספילד נולד בפורט אוף ספיין, טרינידד וטובגו, שעה שאביו, קצין בצי ארצות הברית היה מוצב שם.
בשנת 1965 השלים את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת דיוק.
שנה לאחר מכן התגייס לחיל הנחתים, עבר הכשרה כלוחם חי"ר ושירת שירות מלא.
לאחר שחרורו עבד כקופירייטר במשרד פרסום, כטרקטוריסט, כמורה, כברמן ועוד מגוון עבודות.
בשנת 1995 יצא ספרו הראשון, "האגדה של באגר ואנס" (שאף עובד לסרט קולנוע בכיכובם של מאט דיימון וויל סמית).
ספרו השני, "שערי האש", אודות לחימת הספרטנים בקרב תרמופילי, היה לרב–מכר ואף נכלל ברשימת הספרים המומלצים של מפקד חיל הנחתים.
הספר שימש השראה למפקדים שונים בצבא הבריטי כמו גם בצה"ל, שם הוא ניתן כשי למפקדים ולוחמים בחיל הרגלים והיחידות המובחרות.
בשנת 2012 השיקו פרספילד והסוכן שלו, שון קווין, את חנות הספרים "ספרים איריים שחורים", המיועדת לסופרים ואמנים.
סטיבן סלואן הוא מנצח אמריקאי ישראלי.
סטיבן סלואן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא התחיל להתעניין בניצוח בגיל 16. הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לתואר מוזיקולוגיה לצד נגינה בויולה.
במקביל, למד ניצוח אצל יוג'ין אורמנדי, פרנקו פרארה וגארי ברתיני.
סלואן חי ועבד במשך רוב שנות ה-80 בישראל.
משנת 1989 עד 1994 היה סלואן קאפלמייסטר ראשון באופרה של פרנקפורט.
הוא היה המנהל המוזיקלי שלהתזמורת הסימפונית של בוכום בין השנים 1994 - 2021. סלואן היה המנהל המוזיקלי של אופרת נורת' מ-1999 עד 2002 ומנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של סטוונגר, נורווגיה מ-2007 עד 2013.
סלואן ניצח על התזמורת לראשונה רק במרץ 2002 וסיים את כהונתו עם התזמורת בשנת 2006.
משנת 1988 עד 1990 ניצח סלואן על המקהלה הפילהרמונית תל אביב.
בין השנים 2019 - 2023 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית ירושלים.
הוא החליף את המנהל המוזיקלי הקודם, פרדריק שאזלן, שסיים את תפקידו לאחר שבע שנים בתפקיד.
סלואן ניצח על אופרות ברחבי העולם.
סלואן היה נשוי לויולנית טביאה צימרמן.
לשניים בת שנולדה בשנת 2003. כיום מתגורר בישראל.
סטרייט נולד וגדל בשכונת גריניץ' וילג', מנהטן, ניו יורק ב-23 במרץ 1986; בנם של ג'יין סטרייט (לבית ויסקוני) וריצ'רד דייר סטרייט.
אימו ממוצא איטלקי בעוד אביו ממוצא הולנדי.
הוא למד בבית ספר יסודי קהילתי מקומי, שם לראשונה החל להופיע ולשחק.
לאחר מכן למד בבית ספר תיכון ע"ש חאווייר (אנ'), תיכון עצמאי לבנים בלבד המנוהל על ידי מחוז צפון מזרח ארצות הברית של אגודת ישו, הממוקמת בשכונת צ'לסי ברובע מנהטן.
סטרייט החל לקחת שיעורי משחק בגיל אחת עשרה.
בהמשך לקח שיעורים בסטודיו למשחק של סטלה אדלר ובסטודיו הנקסוס השחור בניו יורק.
במהלך שנות העשרה שלו, סטרייט דגמן עבור מספר מגזינים, כולל L'uomo Vogue, Spoon Magazine, דיטיילז, Surface, Hollister Co., ומגזין Pop, ועבד עם צלמי האופנה הידועים ברוס וובר (אנ'), הרב ריטס ואלן פון אונוורט (אנ').
בשנת 2001 קיבל את תפקידו הראשון כאשר הופיע בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "משמרת שלישית".
בשנת 2004 עבר להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה כדי להתקרב להפקות של הוליווד ובשנת 2005 הופיע לראשונה בסרט הקולנוע "תיכון בהיי" בתור וורן פיס ובסרט העצמאי "Undiscovered" בתור לוק פלקון.
לסרט זה הוא הוציא שבעה שירים לפסקול הסרט.
בנוסף הוא חתום להפקת אלבום עם החברה "Lakeshore Records".
בשנת 2006 הוא כיכב בתפקיד קיילב דנברס בסרט המותחן העל-טבעי "הברית", שיצא לאקרנים ב-8 בספטמבר.
בשנת 2008 כיכב לצדה של קמילה בל בסרט "10,000 לפנה"ס" מאת הבמאי הגרמני רולנד אמריך, סרט על כדור הארץ הפרהיסטורי, שיצא לאקרנים במרץ 2008. הוא גילם שם את דמותו של ד'לה, צייד ממותות צעיר, כשהוא נוסע דרך ארצות לא ידועות במסע להציל את עמו מעבדות.
בהמשך השנה שיחק בדרמת המלחמה "הארכת שירות" בתור מייקל קולסון; בבימויה של קימברלי פירס (אנ') (הבמאית של "בנים אינם בוכים" ו"קארי").
בשנת 2009 שיחק בסרט "סיטי איילנד", שם הוא גילם את טוני, בן דמותו של אנדי גרסיה.
בשנת 2012 סטרייט גילם את פרדי במותחן המדע הבדיוני "After".
הסיפור מתרכז בשני ניצולי תאונת אוטובוס שמתעוררים ומגלים שהם האנשים היחידים שנותרו בעיירה הקטנה שלהם.
מ-2012 עד 2013, סטרייט כיכב במשך שתי עונות בדרמת הפשע התקופתית "מג'יק סיטי" של רשת הטלוויזיה Starz; שבמרכזה מאפיונרים בסוף שנות ה-50 של מיאמי, מעט לאחר המהפכה הקובנית.
סטרייט גילם את סטיבן אוונס, בנו של דמותו של ג'פרי דין מורגן.
בשנת 2015 החל לגלם את דמותו של ג'יימס הולדן בסדרת המדע-בדיוני "המרחב" המבוססת על סדרת ספרים בעלת אותו שם (אנ').
בעקבות ביטול זה, רכשה "פריים וידאו" את זכויות השידור לסדרה ושחררה עוד שלוש עונות נוספות; העונה השישית והאחרונה הסתיימה ב-14 בינואר 2022.
ב-23 בדצמבר 2007 נישא לשחקנית לין קולינס; איתה יצא במשך ארבע שנים מ-2003. הזוג התגרש ב-2013.
בשנת 2016 החל לצאת עם הדוגמנית הרוסיה דריה ז'מקובה (ילידת 1991); בשנת 2019 השניים נישאו.
+שנהסרטתפקידהערות2005תיכון בהייוורן פיסUndiscoveredלוק פלקון2006הברית (אנ')קיילב דנברס200810,000 לפנה"סד'לההארכת שירותמייקל קולסון2009סיטי איילנדטוני נארדלה2012Afterפרדי2013Sleeping with the Fishesדומיניק סבסטיאני2016Hotג'ונס2019Life LikeהנריHere AwhileמייקלTBABody LanguageדילןFive Belowקלארק
+שנהסדרהתפקידהערות2001משמרת שלישיתרוברטו בצעירותופרק: "Requiem for a Bantamweight"2010מרדףג'קסון קופרפרק: "Crazy Love"2012 - 2013מג'יק סיטיסטיבן "סטיבי" אוונסתפקיד ראשי (2 עונות); 16 פרקים2014נקמהברוקס2 פרקים2015 - 2022המרחבג'יימס "ג'ים" הולדןתפקיד ראשי (6 עונות); 62 פרקים
סטיבן סיילאס הוא מאמן כדורסל אמריקאי, המשמש כמאמנה הראשי של קבוצת יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA.
בנו של הכדורסלן ומאמן העבר פול סיילאס.
סיילאס נולד בעיר בוסטון שבמסצ'וסטס, בזמן שאביו פול שיחק בבוסטון סלטיקס, ובין השנים 1992–1996 למד באוניברסיטת בראון אשר בפרובידנס, רוד איילנד.
בתקופת לימודיו שיחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, ולאורך ארבע העונות רשם ממוצעים כוללים של 5.5 נקודות ו-2.5 ריבאונדים למשחק.
בשנת 1999 מונה סיילאס לסקאוט בקבוצת שארלוט הורנטס מליגת ה-NBA, אותה אימן אביו, ושנה לאחר מכן הצטרף לצוות האימון של הקבוצה.
בעונות ו- העפילו ההורנטס לחצי גמר האזור המזרחי בפלייאוף, בהובלתם של השחקנים ג'מאל משבורן ובארון דייוויס.
לקראת עונת מונה אביו למאמן קליבלנד קאבלירס, וסטיבן עבר יחד עמו בתור עוזר מאמן.
באותה עונה שיחק בקליבלנד שחקן הרוקי לברון ג'יימס.
בשנת 2005 עבר לשמש כסקאוט עבור וושינגטון ויזארדס, ובשנת 2006 מונה לעוזר מאמן בגולדן סטייט ווריורס, תחת המאמן הראשי דון נלסון.
בעונתו האחרונה בתפקיד, , הדריך את הרוקי סטפן קרי.
בדצמבר 2010 הצטרף לצוות האימון של שארלוט בובקאטס, לאחר שמינתה את אביו פול למאמנה הראשי.
בעונת נשאר בתפקיד תחת המאמן הנכנס מייק דנלאפ, וב-5 העונות הבאות שימש בשראלוט כעוזרו של סטיב קליפורד.
בין דצמבר 2017 לינואר 2018 החליף את קליפורד החולה כמאמן הראשי של הקבוצה במשך 21 משחקים; לאורך התקופה רשמו ההורנטס מאזן של 9 ניצחונות ו-12 הפסדים.
לקראת עונת עבר לצוות האימון של דאלאס מאבריקס, לאחר 6 עונות רצופות בשארלוט.
בשתי עונותיו בדאלאס שימש כעוזרו של המאמן ריק קרלייל, ועבד עם השחקן לוקה דונצ'יץ' בשתי עונותיו הראשונות ב-NBA.
באוקטובר 2020 מונה למאמן הראשי של קבוצת יוסטון רוקטס, במקומו של מייק ד'אנטוני.
סטיבן פרואיט הוא עורך יהודי אמריקאי והוויקיפד בעל מספר העריכות הגבוה ביותר בוויקיפדיה האנגלית, עם למעלה מארבעה מיליון עריכות ויותר מ-35 אלף ערכים שכתב.
פרואיט נבחר בשנת 2017 בידי מגזין טיים לאחד מ-25 האנשים המשפיעים ביותר באינטרנט.
הוא עורך תחת שם העט "Ser Amantio di Nicolao", כהתייחסות לדמות משנה באופרה "ג'אני סקיקי" מאת ג'אקומו פוצ'יני.
פרואיט נוהג להיאבק בהטיה מערכתית שנובעת מהפער המגדרי בוויקיפדיה, כדי לקדם ערכים על נשים באמצעות המיזם "נשים באדום".
פרואיט נולד ב-1984 בסן אנטוניו שבטקסס, בנם היחיד של אלה פרואיט, מהגרת יהודייה מרוסיה, ודונלד פרואיט מריצ'מונד שבווירג'יניה.
בשנת 2002 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "סנט סטיבנס & סנט אגנס" השוכן באלכסנדריה.
לאחר מכן למד במכללת ויליאם ומרי וב-2006 השלים לימודי תואר ראשון.
פרואיט עובד בסוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית.
בשנת 2004 החל פרואיט לערוך בוויקיפדיה.
הערך הראשון שיצר היה על אודות פיטר פרנסיסקו , גיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית יליד פורטוגל המכונה "וירג'יניה הרקולס", שהיה אחד מאבות אבותיו של סטיבן פרואיט.
את החשבון הנוכחי שבו הוא כותב יצר במהלך 2006, עת היותו סטודנט במכללה.
נכון לפברואר 2019, ביצע פרואיט למעלה מ-3 מיליון עריכות בוויקיפדיה, יותר מכל עורך אחר בוויקיפדיה האנגלית, ובכך הוא עקף את העורך ג'סטין קנאפ.
עריכותיו כוללות יצירת ערכים על למעלה מ-600 נשים, במטרה להתמודד עם הפער המגדרי בוויקיפדיה.
בינואר 2019 התארח פרואיט בתוכנית הבוקר של CBS News.
בריאיון עיתונאי זה הוא תיאר את הערך הראשון שכתב על אודות אחד מאבותיו הקדמונים.
הוא הוסיף ותיאר גם את מחויבותו לסייע בהעלאת ערכי נשים אל מרחב הערכים, תחום שלדעת חלק ממבקרי ויקיפדיה מופלה לרעה באתר.
ב-13 בינואר 2021 ערך פרואיט את עריכת המיליארד של ויקיפדיה, בערך אלק אימפייר .
סטיבן ג'ונסון פילד היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1863 ועד 1897, השני מבין שופטי בית המשפט באורך כהונתו.
קודם למינויו הוא היה הנשיא החמישי של בית המשפט העליון של קליפורניה.
סטיבן פילד נולד בהדם, קונטיקט כשישי מבין תשעת ילדיהם של דייוויד דאדלי פילד הראשון, כומר בכנסייה הקהילתית , ושל רעייתו, סבמיט דיקינסון, מורה.
בין אחיו נמנו דייוויד דאדלי פילד השני, עורך דין וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק; סיירוס פילד, איש עסקים ומייסדה של חברת הטלגרף האטלנטי; והנרי מרטין פילד, איש כמורה בולט וסופר מסעות.
סטיבן פילד גדל בסטוקברידג', מסצ'וסטס, ובגיל 13 יצא לטורקיה יחד עם אחותו אמיליה ובעלה המיסיונר, הכומר ג'וזיאה ברואר.
ב-1837 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בויליאמס קולג'.
בעת לימודיו שם הוא היה אחד מהמייסדים המקוריים של אחוות דלתא-אפסילון.
לאחר שלמד משפטים בקריאה עצמית באולבני בהדרכתו של הרמנוס בליקר ובניו יורק בהדרכתו של אחיו דייוויד, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא עסק בעריכת דין עם אחיו דייוויד עד 1848, כאשר הוא יצא לקליפורניה בעקבות הבהלה לזהב.
פילד היה דודו של דייוויד ברואר, שגם הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בקליפורניה שגשגה הקריירה המשפטית של פילד והוא נבחר כ-Alcalde (בספרדית: ראש עירייה), סוג של ראש עירייה ושופט שלום על פי החוק המקסיקני הישן, של העיר מריסוויל.
הוא נבחר לתפקיד שלושה ימים בלבד לאחר הגעתו לעיר.
בשל העובדה שהעיר לא יכלה להרשות לעצמה את בנייתו של בית סוהר והעברתם של אסירים לסן פרנסיסקו הייתה גם היא יקרה, יישם פילד עונש מלקות, בהאמינו שללא הטלת עונש זה, כמה שנחשב לברוטלי, יוטל על רבים בעיר הקשוחה עונש מוות על עבירות קלות.
ב-1850 נבחר פילד לאספה המדינתית של קליפורניה מטעם מחוז יובה, אך בשנה שלאחר מכן הוא הפסיד בהתמודדות על מושב בסנאט המדינתי.
עיסוקו המוצלח בעריכת דין הוביל אותו להיבחר ב-1857 לבית המשפט העליון של קליפורניה, תפקיד בו הוא כיהן שש שנים.
פילד היה איש קשה ונקמן כאשר אחרים חלקו על דעתו ועד מהרה הוא רכש על נקלה אויבים.
מתנגד שלו כתב שחייו של פילד "היו סדרה אחת של מחשבה מצומצמת ומרושעת של התרברבות, פחדנות ויהירות בזויה".
בעת כהונתו בבית המשפט העליון של קליפורניה היה לפילד מעיל מיוחד עם כיסים גדולים מספיק כדי שהוא יוכל להחזיק בתוכם שני אקדחים, כך שהוא יוכל לירות בהם בעודם בתוך הכיסים.
ב-1858 הוא אותגר להשתתף בדו-קרב נגד שופט עמית, ויליאם ט.
ברבור, אך בעת שהדו-קרב התקיים, אף אחד מהם לא ירה בנשקו.
ב-1859 החליף פילד את נשיא בית המשפט העליון הקודם של קליפורניה, דייוויד טרי, לאחר שזה האחרון הרג בדו-קרב את הסנאטור מטעם קליפורניה, דייוויד ברודריק, ונמלט מהמדינה.
דרכיהם של פילד וטרי נפגשו שוב שלושים שנה לאחר מכן, כאשר פילד, שכיהן כשופט פדרלי בסבב התשיעי, פסק נגד טרי במשפט גירושים סבוך, וגם שלח אותו למאסר בעוון ביזיון בית המשפט.
בחפשו נקמה, ניסה טרי ב-1889 להרוג את פילד ליד סטוקטון, אך תחת זאת הוא נורה למוות על ידי שומר ראשו של פילד, המרשל, דייוויד ניגל.
באופן אירוני, סוגיות משפטיות שצצו מהריגתו של טרי הגיעו לדיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק הביאס קורפוס בעניינו של ניגל.
בהחלטה שלא הפתיעה אף אחד, פסק בית המשפט העליון שלתובע הכללי של ארצות הברית הייתה הסמכות למנות מרשלים כשומרי ראש לשופטי בית המשפט העליון ושניגל פעל בתוקף סמכותו כאשר ירה לעבר השופט לשעבר טרי.
ב-6 במרץ 1863 מינה הנשיא אברהם לינקולן את פילד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
מינוי זה בוצע בעקבות חוק שהרחיב את מספר השופטים בבית המשפט העליון, ולפיכך היה פילד לשופט העשירי באותה עת.
לינקולן בחר בפילד כדי להשיג איזון בקרב סגל השופטים במישור הגאוגרפי (היותו תושב קליפורניה), ואיזון פוליטי (היותו איש המפלגה הדמוקרטית, אם כי תומך האיחוד).
צירופו של פילד לצוות השופטים הכניס לבית המשפט העליון אדם שהיה מצוי בסוגיות מקרקעין וכריה.
ב-10 במרץ אושר מינויו של פילד על ידי הסנאט של ארצות הברית וב-20 במאי הוא הושבע לתפקידו.
שאיפותיו של פילד להתמנות כנשיא בית המשפט העליון לא הוגשמו, שכן היו לו אויבים הן במישור הפוליטי והן במישור האישי.
הוא התעקש לשבור את שיאו של ג'ון מרשל, שכיהן על כס השיפוט 34 שנים, אף על פי שעומס העבודה היה קשה לו.
עמיתיו הפצירו בו לפרוש בשל השיטיון שהוא סבל ממנו לסירוגין, אך הוא סירב וכיהן עד 1897. פילד היה אחרון השופטים המכהנים שכיהנו בבית המשפט העליון תחת נשיאותו של רוג'ר טוני ותחת נשיאותו של סלמון צ'ייס.
הוא היה השופט העליון שכיהן במשך הזמן הרב ביותר עד ששיאו נשבר על ידי השופט ויליאם אורוויל דאגלס, שכיהן בשנים 1939 -1975.
סטיבן פילד נפטר ב-9 באפריל 1899 בוושינגטון די.
ונטמן בבית הקברות רוק קריק שבבירה.
פילד כתב 544 פסקי דין.
בכך הוא היה שני רק לסמואל מילר, שכתב 616 פסקי דין ב-28 שנות כהונתו, וכתב יותר פסקי דין בהשוואה ל-508 פסקי הדין שכתב ג'ון מרשל ב-34 שנותיו בבית המשפט.
לדברי העיתונאי בריאן דוהרטי, "פילד היה אחד החלוצים של התפישה (שהייתה אהובה על רבים מבין הוגי התפישה המשפטית הליברטריאנית) של 'הליך נאות מהותי' - הרעיון שההליך הנאות מוגן על ידי התיקון ה-14 יושם לא רק על הליכים, אלא גם על תוכן החוקים".
קריאתו הרמה של פילד להליך ראוי מהותי הופיעה בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "תיקי בתי המטבחיים" ופסק הדין "מון נגד אילינוי" .
בתיקי בתי המטבחיים התמקדה חוות דעתו של פילד בסעיף הזכויות והחסינויות שבחוקה ולא בסעיף ההליך הראוי (שהיה מרכיב חשוב בחוות דעת המיעוט של השופטים ג'וזף בראדלי ונוח סוויין).
הן בפסק הדין "מון נגד אילינוי" והן בפסק הדין "מגלר נגד קנזס" , ביסס פילד את חוות דעת המיעוט שלו על ההגנה על הרכוש מתוקף סעיף ההליך הנאות שבחוקה.
אחד מפסקי הדין הבולטים ביותר של פילד היה חוות דעת הרוב שנכתבה על ידו בפסק הדין "פנוייר נגד נף" , שבה נקבע הסטנדרט של סמכות השיפוטי האישית במשך מאה השנים הבאות.
השקפותיו בנוגע להליך הראוי אומצו בסופו של דבר על ידי הרוב בבית המשפט לאחר פרישתו.
בתיקים אחרים הוא סייע לבטל את מס ההכנסה, בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות של החקלאים" , להגביל את ההגבלים העסקיים, בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א.
נייט" , והגביל את כוחה של ועדת הסחר הבין-מדינתי .
הוא גם הצטרף לדעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון שאישר את תאימותה לחוקה של ההפרדה הגזעית.
בפסק הדין המשמעותי, "סטראודר נגד וירג'יניה המערבית" כתב פילד חוות דעת מיעוט, אל מול חוות דעת הרוב שפסקה שהדרתם של אפרו-אמריקאים מחבר מושבעים הפרה את סעיף ההגנה השוויונית שבתיקון ה-14 לחוקה.
בראשית הקריירה שלו, כתב פילד פסקי דין נגד חוקי מדינת קליפורניה שהפלו את המהגרים הסינים.
בשבתו כדן יחיד בבית המשפט הפדרלי המחוזי, הוא פסל ב-1879 את מה שנקרא "פקודת הצמה" , שיצרה אפליה נגד הסינים, ובשל כך נחלשה האהדה הציבורית כלפי פילד בציבור הקליפורני.
בפסק דין שלו בבית המשפט הפדרלי המחוזי משנת 1884, הוא פסק שילדים שנולדו בתחומי ארצות הברית הם אזרחים אמריקאים ללא קשר למוצאם.
עם זאת, כשופט בית המשפט העליון, הוא כתב פסקי דין חדורים ברטוריקה גזענית נגד הסינים, הבולטת ביותר הייתה חוות דעת הרוב שהוא כתב בפסק הדין "צ'אי צ'ן פינג נגד ארצות הברית" ובחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "צ'ו האונג נגד ארצות הברית" (Chew Heong v.
סטיבן מקארתי פאלאזו הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת מיסיסיפי בין השנים 2023-2011. טרם היבחרו לקונגרס האמריקאי היה פאלאזו חבר בית הנבחרים של מיסיסיפי בשנים 2006–2011.
פאלאזו נולד בפברואר 1970 בעיר הנמל גלפפורט (Gulfport) השוכנת על גדות החוף הדרומי של מיסיסיפי.
בשנת 1988 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון סנט ג'ון בשנת 1988. באותה שנה התגייס אל כוחות המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית ושירת בפלוגת הסיור השלישית של חיל הנחתים במהלך מלחמת המפרץ.
בהווה הוא משרת במשמר הלאומי של צבא מיסיסיפי.
לפאלאזו תואר ראשון מאוניברסיטת דרום מיסיסיפי, שם היה חבר באחווה סיגמא כי.
באפריל 2006 התפטר לאונרד בנץ, חבר בית הנבחרים המדינתי של מיסיסיפי, בעקבות מינויו לנציבות השירות הציבורי של המדינה.
פאלאזו הכריז על התמודדותו בבחירות המיוחדות למילוי מקומו כנציג מחוז הבחירה ה-116 בבית הנבחרים, ובבחירות גבר על מריאן גרצ'יק, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, ועל מועמד רפובליקני נוסף עם 51% מקולות הבוחרים.
בשנת 2007, כשרץ בבחירות ללא התנגדות, נבחר פאלאזו לתקופת כהונה מלאה.
בבחירות האמצע של 2010 נכנס פאלאזו לבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הרביעי של מיסיסיפי בבית הנבחרים של ארצות הברית, וזכה במועמדות עם 57% מהקולות.
בבחירות הכלליות ניצב בפני ג'ין טיילור, נציג המחוז המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית זה למעלה מ-20 שנה.
אף על פי שמחוז הקונגרס הרביעי הפך ברמה הפדרלית למעוז רפובליקני מובהק, טיילור, דמוקרט בשם בלבד, אייש את המושב ללא קושי רציני מאז 1996. דפוס הצבעותיו היה שמרני להפליא אפילו בסטנדרטים של הדמוקרטים השמרנים מדרום ארצות הברית, ופעמים תכופות הצביע נגד עמדת סיעתו.
פאלאזו ביסס עצמו כיריבו הרציני ביותר של טיילור מאז 1996. בפרט, הוא תקף את טיילור על תמיכתו בהיבחרה של ננסי פלוסי לתפקיד יושבת ראש בית הנבחרים, ולאחר שזכה לתמיכתה של שרה פיילין גבר על טיילור ביחס של 52%-47%.
פאלאזו הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2011. מיד עם כניסתו לתפקיד הביע את התנגדותו הנחרצת לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, ובבחירות 2012, נבחר לתקופת כהונה שנייה.
בבחירות שלאחר מכן ב-2014, התמודד בבחירות המקדימות מול ג'ין טיילור, קודמו הדמוקרטי בתפקיד שנטש את הדמוקרטים והצטרף אל המפלגה הרפובליקנית.
טיילור המיר את שיוכו המפלגתי כדי לשוב ולייצג את מחוז הקונגרס הרביעי, שהפך כאמור למעוז רפובליקני.
פאלאזו הצליח לזכות במועמדות עם 50.5% מהקולות, בעוד טיילור גרף כ-43% בלבד.
בבחירות 2022 הפסיד פאלאזו בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על רקע פרשת עבירות אתיות, ובמקומו נבחר מייק איזל.
כהונתו בקונגרס תמה בראשית ינואר 2023, עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
סטיבן פאולר צ'דוויק היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אורגון החמישי בשנים 1877–1878. הוא היה מושל המדינה הראשון שהושבע לתפקידו לא לאחר שנבחר בבחירות, אלא מתוקף סדר הירושה המדינתי.
סטיבן צ'דוויק נולד בעיר מידלטאון שבקונטיקט.
הוא הוכשר כעורך דין, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק.
ב-1851 הוא עבר לאורגון ופתח משרד עורכי דין ביישוב סקוטסבורג שבמחוז דאגלס.
הוא גם שימש כמנהל הראשון של משרד הדואר המקומי.
לאחר שעבר מסקוטסבורג לרוזבורג, התמודד צ'דוויק על משרת השופט של מחוז דאגלס.
בהמשך הוא ייצג ב-1857 את המחוז בוועידת החוקה של אורגון.
בבחירות לנשיאות של 1864 ובאלו של 1868 הוא שימש כאלקטור מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1870 נבחר צ'דוויק כמזכיר המדינה של אורגון, וב-1878 נבחר לתקופת כהונה שנייה לתפקיד.
צ'דוויק היה זה שהעלה כמזכיר המדינה של אורגון את הרעיון להכריז על 15 ביוני כיום חג מדינתי בשם "יום החלוץ" (Pioneer Day).
תאריך זה נבחר לכבוד חתימת אמנת אורגון מ-1846, שיישבה באופן רשמי את התביעות שבין ארצות הברית לבין הממלכה המאוחדת על שטחי טריטוריית אורגון.
ב-1877 התפטר מושל אורגון לה פאייט גרובר מתפקידו לאחר שנבחר על ידי בית המחוקקים של אורגון כסנאטור.
צ'דוויק, מתוקף תפקידו כמזכיר המדינה, היה הראשון בסדר הירושה למשרת המושל, והושבע כמושל הבא כדי לכהן בשארית תקופת כהונתו המתוכננת של גרובר.
אף על פי שהדבר היה מנוגד לפרק 5 סעיף 1 של חוקת אורגון, הוא המשיך במקביל לכהן כמזכיר המדינה.
כאשר חתם על מסמכים הדורשים את חתימותיהם של המושל ושל מזכיר המדינה, הוא חתם על שני צידי המסמך.
צעד המדיניות הבולט ביותר של ממשלו הייתה עמדתו של צ'דוויק בנוגע למלחמה נגד שבט הנז פרס, שהתחוללה בחלק הדרום-מזרחי של אורגון.
צ'דוויק לא היה שבע רצון מהקיפאון במצב, ופיקח באופן אישי על המצב בחזית.
הוא סייע למתיישבים הלבנים במהלך העימות, ודרש שיינקטו על ידי הצבא עונשים קשים יותר כלפי האינדיאנים המורדים וכלפי מנהיגי השבטים שלא שתפו פעולה.
צ'דוויק בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת כמושל בזכות עצמו, ושב לעסקיו הפרטיים בעריכת דין.
סטיבן צ'דוויק נפטר בסיילם ב-15 בפברואר 1895, ונטמן בבית הקברות פיוניר שבעיר.
בנו, סטיבן ג'יימס צ'דוויק, היה שופט בבית המשפט העליון של מדינת וושינגטון.
סטיבן נלסון פורשטיין היה שחקן, מפיק ובמאי אמריקני.
אחרי שזכה להכרה בזכות תפקידו כקנט "פלאונדר" דורפמן בסרט "בית החיות" וסרט ההמשך "בית דלתא", הוא הצטרף לצוות השחקנים הראשי בסדרת הדרמה הרפואית "מקום אחר" בתפקיד ד"ר אליוט אקסלרוד בין השנים 1983–1988. בהמשך גילם את דמותו של נספח הסנטאורים ויר קוטו בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5" בין השנים 1994–1998.
תפקידים נוספים שלו כללו את "שיגעון בחצות" (1980), "זעם אילם" (1982) לצד צ'אק נוריס ובקומדיה "נבחרת החלומות" (1989).
הוא השתתף גם בסדרות הטלוויזיה "רצח במשיכת קולמוס" (1990), "דרייק וג'וש" (2002) ועבודת דיבוב בסרטי האנימציה "באז שנות אור ממפקדת הכוכב: ההרפתקה מתחילה" ו"בת הים הקטנה 2: השיבה לים"
בשנת 2005 ביים עבור רשת Syfy את הסרט "Path of Destruction" בהשתתפותם של דייוויד קית' וכריס פראט.
סטיבן פוֹלְדֶר הוא מבכירי המורים למדיטציה בישראל, המייסד והמורה הבכיר של 'עמותת תובנה', הארגון הגדול בארץ המלמד תרגול מדיטטיבי בודהיסטי.
פולדר עסק מאז 1975 בתחום הרפואה הצמחית, כסופר, יועץ וחוקר, ומפרסם ספרים רבים ועבודות מחקר.
סטיבן פולדר גדל בלונדון ובאוקספורד.
למד באוניברסיטת אוקספורד ובמכון הלאומי למחקר רפואי באנגליה, שם סיים את לימודי הדוקטורט בביולוגיה מולקולרית.
הוא המייסד והמורה הבכיר של תובנה, ארגון לתרגול בודהיסטי מוביל בישראל, המלמד מיינדפולנס, ויפאסנה ודהרמה .
הוא עוסק במדיטציה מאז 1975. הוא היה מעורב שנים רבות במיזמי שלום במזרח התיכון והיה מייסד ארגון Middle Way .
בעבר עבד בתחום צמחי המרפא והרפואה האלטרנטיבית, עליהם כתב ספרים רבים.
סטיבן פולדר הקים את 'עמותת תובנה' שהיא ארגון ללימוד תרגול תשומת לב בחיי היומיום באמצעות ויפאסנה.
עמותת תובנה שואבת השראה מהמסורת, הפילוסופיה והפרקטיקה הבודהיסטיות כדרך חיים.
עמותת תובנה מקושרת לרשת רחבה יותר של מרכזים ומורים מערביים, כמו insight meditation society בארצות הברית ובית גאיה בבריטניה.
הארגון עורך ריטריטים רבים לאורך השנה, כמו גם הרצאות, פגישות ותרגולים קבוצתיים שבועיים ברחבי ישראל.
סטיבן פולדר, ערוּת בחיי היומיום, פרדס הוצאה לאור, 2016, 218 עמ'
סטיבן צ'ידוויק הוא שחקן פוקר אנגלי אשר זכה בשני צמידי אליפות העולם בפוקר ובשלושה גביעי סבב טריטון, ונכון למאי 2025 ממוקם במקום השני בכל הזמנים בזכיות מטורנירים.
צ'ידוויק החל לשחק בטורנירי פוקר ב-2008, ובאותה השנה זכה בטורניר במסגרת סבב פוקרסטארס באיים הקריביים.
ב-2010 החל לשחק בטורנירים במסגרת אליפות העולם בפוקר, וב-2011 הגיע לראשונה לשולחן גמר בטורניר במסגרת הסבב, כאשר סיים במקום הרביעי בטורניר Pot-Limit טקסס הולדם.
הוא ממעט לשחק בטורנירים בעלי עלות כניסה אשר נמוכים מ-10,000 דולר, למעט במסגרת אליפות העולם בפוקר, ומשתתף קבוע בטורנירים בעלי עלות כניסה גבוהים במיוחד.
ב-2018 זכה לראשון בפרס הגבוה ממיליון דולר בטורניר אחד, כאשר סיים במקום השישי בטורניר במקאו בעל עלות כניסה של 2 מיליון דולר הונג קונגי, כ-250 אלף דולר, וזכה בכ-10 מיליון דולר הונג קונגי, כ-1.3 מיליון דולר.
באותה השנה סיים במקום השני בשחקן השנה של GPI.
את זכייתו הגדולה ביותר עשה ב-2019, כאשר סיים במקום הרביעי בטורניר מיוחד לצדקה במסגרת סבב טריטון אשר התקיים בלונדון, בעל עלות כניסה של כמיליון ליש"ט, וזכה ב-4.4 מיליון ליש"ט, כ-5.37 מיליון דולר.
באותה השנה זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר, כאשר ניצח בטורניר Pot-Limit אומהה הולדם בעלות כניסה של 25,000 דולר, וזכה בכ-1.6 מיליון דולר.
נכון לספטמבר 2025, צ'ידוויק זכה בסך של כ-73.6 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-9.9 מיליון דולר בסבב אליפות העולם ו-32 מיליון דולר בסבב טריטון, והוא במקום השני בכל הזמנים בזכיות מטורנירים.
סטיבן נגל היה טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
הוא היה נשוי ללינדה גודווין איתה השתתף במשימת STS-37.
סטיבן נגל נולד עיירה קנטון שבמדינת אילינוי.
הוא למד בבית ספר בעיירה בה נולד.
בשנת 1969 הוא קיבל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ובשנת 1978 תואר שני בהנדסת מכונות מאוניברסיטה בקליפורניה.
לאחר סיום תואר ראשון נגל התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית ובשנת 1970 סיים קורס טיס.
לאחר שירות במספר יחידות הוא נשלח כמדריך טיס לתאילנד.
בשנת 1972 הוא חזר לארצות הברית.
בשנת 1975 נגל סיים קורס טייסי ניסוי והיה מדריך לטיסה במטוס "ווט A-7 קורסייר II".
בשנת 1979 נגל נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
באוקטובר 1985 הוא היה טייס צוות של משימה STS-61-A (הנרי הרטספילד היה מפקד צוות) שהמריאה על סיפון מעבורת החלל דיסקברי.
בשנת 1991 הוא היה מפקד צוות של STS-37 על מעבורת החלל אטלנטיס.
בשנת 1993 הוא היה מפקד צוות של STS-55 על מעבורת החלל קולומביה.
במהלך הטיסה הוצב בחלל טלסקופ החלל האבל.
בשנת 1995 נגל פרש משירות בחיל האוויר.
הוא מונה לתפקיד ניהולי במרכז החלל ג'ונסון.
נגל פרש מנאס"א בשנת 2011.
בשנת 2011 נגל עם משפחתו עברו לקולומביה.
אשתו קיבלה מינוי של פרופסור באוניברסיטת מיזורי וסטיבן נגל היה מדריך באוניברסיטה.
נגל נפטר בשנת 2014 מסרטן.
סטיבן כריסטופר סאנצ'ז הוא זמר-יוצר אמריקאי.
באוקטובר 2021 סאנצ'ז הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, What Was, Not Now .
בספטמבר 2021, סאנצ'ז הוציא את הסינגל "Until I Found You", שהגיע למקום ה-23 בבילבורד הוט 100 ולמקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי.
ביוני 2020, סאנצ'ז פרסם גרסת כיסוי של "Cigarette Daydreams" של Cage The Elephant בטיקטוק ובנה קהל באמצעות זרם קבוע של תוכן, ומשך למעלה מ-122.1 אלף עוקבים בפלטפורמה.
לאחר ששיתף קטע מ"Lady by the Sea", הזמר והיוצר ג'רמי צוקר הושיט יד והציע להפיק את הגרסה הרשמית של השיר, שיצאה ביולי 2020; כתוצאה מכך סאנצ'ז חתם על חוזה עם ריפבליק רקורדס.
סאנצ'ז עבד עם המפיק איאן פיצ'וק על המיני אלבום הראשון שלו, What Was, Not Now, שיצא באוקטובר 2021.
בנובמבר 2022, הוא הוציא סינגל עם אש, ששמו "Missing You".
בינואר 2023, הוא הוציא סינגל בשם "Evangeline" שהחל את מסע השיווק של סיבוב ההופעות העתידי שלו.
סאנצ'ז הופיע בתוכנית האירוח של ג'ימי פאלון כדי לקדם את השיר החדש ואת סיבוב ההופעות שלו.
סאנצ'ז ביצע את השיר שלו "Evangeline" בתוכנית.
באפריל 2023, סאנצ'ז הוציא את הסינגל הבא שלו, "Only Girl", אותו ביצע במהלך סיבוב ההופעות הראשון שלו בארצות הברית.
ב-3 באוגוסט הוציא את הסינגל "Be More".
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2023פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןכוכב המוזיקה החברתית האהובסטיבן סאנצ'זפרסי הווידאו קליפים של MTVהופעת הפוש של השנה"Until I Found You"פרסי המוזיקה של בילבורדשיר רוק מובילאמן רוק מובילסטיבן סאנצ'ז2024פרס בחירת הקהלהאמן החדש של השנהפרסי המוזיקה של iHeartRadioאמן הפופ החדש הטוב ביותר
סטיבן קרייג פאדוק היה רוצח המונים אמריקאי אשר ביצע את הטבח בסטריפ של לאס וגאס, במהלכו ירה יותר מ-1,000 קליעים לעבר קהל הומה אדם שהשתתף בהופעה של זמר הקאנטרי מחלון הקומה ה-32 של מלון מפרץ מאנדליי המשקיף על האזור.
אירוע הירי נמשך כעשר דקות, והוביל למותם של כ-60 בני אדם ולפציעתם של כ-867 נוספים, כאשר בסופו התאבד פאדוק באמצעות ירייה בראשו.
התקרית נחשבת לטבח הקטלני ביותר שבוצע על ידי מפגע בודד בארצות הברית אי פעם.
סטיבן קרייג פאדוק נולד ב-9 באפריל 1953 ב, איווה, ארצות הברית, הבכור מבין ארבעת ילדיהם של שודד הבנקים המפורסם ואשתו דולורס הדסון.
בשנותיו הראשונות החליפה משפחתו את מקום מגוריה מספר פעמים, והוא גדל בטוסון, אריזונה, ובשכונת שבלוס אנג'לס.
אביו נעצר והורשע בגין שוד בנק שביצע ב-1960 כאשר היה פאדוק בן שבע בלבד, אולם הלה ברח מבית הסוהר כעבור תשע שנים, דבר שהוביל להכנסתו לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר של הבולשת הפדרלית.
מספר עדויות תיארו את פאדוק הצעיר בתור ילד מאוד עצמאי.
אחיו, אריק, סיפר כי מעולם לא התחבר לאמם, ומאחר שביקר את אביו בכלא רק לעיתים רחוקות וכמעט שלא שמע ממנו לאחר שנמלט, נאלץ לדאוג לעצמו וללמוד את דרכי החיים בגיל מוקדם.
בירד וב, וסיים את חוק לימודיו ב ב-1971. כעבור שש שנים, ב-1977, קיבל תואר ראשון למנהל עסקים מ.
לקראת סיום לימודיו החל לעבוד כשליח מכתבים ברשות שירות הדואר של ארצות הברית, בין השנים 1975–1978, ולאחר מכן כסוכן של שירות הכנסות הפנים, עד ל-1984. כעבור שנה החל לעבוד כמבקר חשבונות עבור , ולקראת סוף שנות ה-80 עבד כמבקר פנים בחברה שהתמזגה מאוחר יותר עם תאגיד לוקהיד מרטין.
בשנים הבאות הקים חברת מקרקעין יחד עם אחיו, אריק, ועבר להתגורר בלוס אנג'לס רבתי.
הוא החזיק בנכסים שונים ב, וצפון הוליווד, בנוסף לשני בנייני דירות ב, כולם בקליפורניה.
פאדוק היה מהמר כפייתי ולמרות שרווחיו המדויקים מפעילות זו אינם ידועים בוודאות, מספר עדויות הצביעו על תשואות מרשימות שהפיק בחלוף הזמן, כאשר לעיתים אף נראה משתתף במשחקים בעלי סף כניסה כספי גבוה מאוד.
המשחק המועדף עליו היה בו שיחק לעיתים תכופות במשך עשרים וחמש שנים.
לרוב נהג לישון במשך שעות היום ולהמר במהלך הלילה, ונודע כי שנא להסתובב בחוץ כאשר השמש זרחה.
הוא נישא והתגרש פעמיים בחייו, בין השנים 1977–1979 ו-1985–1990, כאשר שני הטקסים נערכו בלוס אנג'לס.
בני משפחתו העידו כי שמר על יחסים טובים עם שתי גרושותיו.
תחילה התגורר בטקסס ומאוחר יותר בקליפורניה, ובאחרית חייו עבר לחיות ב במלבורן, פלורידה, בה שהה בין השנים 2013–2015. כעבור שנה עבר לקהילה אחרת במסקיט, נבדה, בה רכש בית מגורים חדש.
הוא התגורר במקום יחד עם בת זוגו, מרילו דנלי, אותה הכיר מספר שנים קודם לכן ברינו.
שכניו העידו עליו כאדם שקט אשר שמר על פרופיל נמוך.
ב-2004 הוציא רישיון טיס, והחזיק באמתחתו שני מטוסים קטנים.
במהלך שנת 2010 הגיש פאדוק בקשה להנפקת דרכון אמריקאי.
לאחר קבלתו הפליג לעשרים מסעות שיט תענוגות וביקר בנמלים זרים רבים בספרד, איטליה, יוון, ירדן ואיחוד האמירויות הערביות.
לתשעה מהמסעות הללו הצטרפה אליו דנלו, והשניים אף נסעו יחדיו לארץ מולדתה, הפיליפינים, ב-2013 וב-2014. בהמשך ביקר במספר מדינות במזרח התיכון.
מכר אוסטרלי שפגש אותו הן בפיליפינים והן בארצות הברית תיאר אותו בתור טיפוס חכם ושיטתי.
בכל שנותיו מעולם לא הסתבך עם החוק, למעט עבירת תנועה קלה שנעשתה בהיותו צעיר, ואותה הסדיר בבית המשפט.
כמו כן תבע את הקזינו בספטמבר 2012 לאחר שהחליק ונפל בשל עצם כלשהו שנח על רצפת אחת הקומות במקום, מה שהוביל לפציעתו, אולם תביעתו נדחתה באוקטובר 2014.
דנלו העידה כי פאדוק לא נהג לשוחח אודות פוליטיקה וכי לא השתייך לארגונים פוליטיים כלשהם על אף שתמך בדונלד טראמפ.
בחודשים האחרונים לחייו התלונן רבות כי לא חש בטוב ועל כך שפיתח רגישות כלפי ריחות של כימיקלים.
כמו כן הבחינה בדעיכה מסוימת בחיבה שהפגין כלפיה ובאינטימיות ששררה ביניהם, דבר אותו ייחס הלה למצבו הבריאותי הרעוע.
הבל פיו הדיף ריח של אלכוהול במהלך הבקרים, והוא נראה מדוכדך ועצוב.
בנוסף נטל מספר מרשמים של תרופה נוגדת חרדה מסוג דיאזפאם לתקופה מסוימת ב-2013, ושוב ב-2016 וביוני 2017. מספר דיווחים הציעו כי איבד חלק גדול מהונו בהימורים מאז 2015, מה שהוביל להתפרצויות הדיכאון שחווה מעת לעת.
פאדוק רכש כ-29 כלי נשק שונים בין השנים 1982–2016, בעיקר אקדחים ורובי שוטגאן, אולם בסוף אותה עת חלה עלייה ניכרת במספר הרכישות שביצע, עם יותר מ-55 רובים בין אוקטובר 2016 לספטמבר 2017.
לבקשתו של פאדוק נסעה דנלו לפיליפינים כשבועיים לפני הטבח.
הוא הפתיע אותה כאשר קנה לה כרטיס טיסה, ועם חזרתה לארץ מולדתה אף העביר לידיה כמאה אלף דולרים כדי שתוכל לרכוש בית חדש.
בימים הבאים נצפה בלאס וגאס בחברתה של אישה נוספת אשר זוהתה כזונה.
כיומיים לפני הטבח נסע למטווח לא רחוק מביתו.
הטבח בסטריפ של לאס וגאס
בשעה 22:05 בליל ה-1 באוקטובר 2017, התמקם פאדוק בחדר מספר 135 בקומה ה-32 של מלון מפרץ מנדליי וירה יותר מ-1,000 קליעים לעבר קהל הומה אדם שהשתתף בפסטיבל המוזיקלי הידוע בשם בסטריפ של לאס וגאס תוך כדי הופעתו של זמר הקאנטרי , עליו השקיף היטב מהנקודה הגבוהה בה נמצא.
הירי נמשך בסך הכל כ-10 דקות, כאשר בראשיתו ירה קליעים בודדים ובהמשך עבר לפרצי יריות ארוכים יותר, ובמהלכו נרצחו כ-60 בני אדם ונפצעו כ-867 נוספים, באירוע שיצר הד לאומי אדיר שזעזע את ארצות הברית, וכן את שאר העולם, אשר כונה מאוחר יותר בשם הטבח בסטריפ של לאס וגאס.
בתום הירי התאבד פאדוק לאחר שהכניס את הרובה לפיו וירה לעצמו בראש.
החקירה העוקבת גילתה כי התקפתו של פאדוק תוכננה בקפידה.
הוא הגיע לבית המלון כשישה ימים קודם לכן, ב-25 בספטמבר, כשברשותו עשרה שקים מלאים ומחשב נייד, וביצע רישום כניסה (צ'ק-אין) לחדר מספר 135 בקומה ה-32. כעבור ארבעה ימים, ב-29 בספטמבר, שילם גם עבור חדר מספר 134, סוויטה שהייתה צמודה לחדרו הראשון.
שני החדרים השקיפו על האזור בו עתיד היה להתקיים הפסטיבל, והוא שהה בשניהם לסירוגין לאורך הימים הבאים.
כמו כן החזיק פאדוק ברשותו מלאי גדול של תחמושת שאוחסנה ב, אשר החזיקו עד ל-100 קליעים בכל מחסנית.
חלק מהנשקים נמצאו כאשר הם נחים על דורגלים, לאחר שהותקנו עליהם כוונות טלסקופיות.
על כל רובי ה-AR-15 התקין פאדוק אביזר בשם המאפשר לירות בהם במהירות הקרובה לזו של נשק אוטומטי, כאשר הקלטות מתוך הפסטיבל, בהן ניתן לשמוע את קולות הירי, מלמדות כי השתמש באותו אביזר בכל כלי הנשק בהם ירה במהלך הטבח.
קודם לטבח התקין פאדוק מספר מצלמות מחוץ לשני חדריו, וכן בשאר הקומה.
זמן מה לאחר תחילת הטבח עזב את החלון ממנו ירה לעבר הקהל והתקדם לכיוון דלת היציאה, בטרם ירה שלושים וחמש קליעים דרכה, אשר פגעו ופצעו מאבטח לא חמוש בשם חסוס קמפוס.
הלה ניסה להיכנס למסדרון הקומה מספר דקות קודם לכן, בשעה 21:59, כחלק מעבודתו הסדירה, אולם נאלץ לעזוב ולחזור שוב כאשר גילה שהדלת ננעלה בחוזקה בידי פאדוק.
הכוח הראשון שהגיע לבית המלון הורכב משני שוטרים שעלו לקומה ה-32 בשעה 22:17, כשתי דקות לאחר תום הטבח.
בין השעות 22:26 ל-22:30 שמונה שוטרים נוספים חברו אליהם והחלו לפנות את הסוויטות השכנות.
בשעה 10:55 הגיע למקום כוח בן שמונה אנשים של יחידת SWAT, אשר נכנס לקומה דרך גרם המדרגות שהיה צמוד לחדרו של פאדוק.
ברגע שלמדו כי כל שאר החדרים הסמוכים היו ריקים מאדם, בסביבות השעה 23:20, יותר משעה לאחר הגעת השוטרים הראשונים לזירה ותום הטבח, פיצצו הכוחות את דלת חדרו של פאדוק ופרצו פנימה, שם מצאו את גופתו וגילו כי התאבד באמצעות ירייה בראשו.
ממצאי החקירה קבעו כי פאדוק פעל לבדו, על אף שמניעו נותר לא ידוע.
מספר השערות הציעו כי גידול במוחו עשוי היה להוביל אותו לבצע את הטבח, וגופתו אף נשלחה לאוניברסיטת סטנפורד כדי לעבור בדיקה מעמיקה יותר, אך לא נמצאו בה כל סימנים חריגים.
מלבד זאת, פאדוק הגדיר את עצמו בתור אתאיסט, ומעת לעת נשמע אומר לבת זוגו הקתולית כי .
פסיכולוגים שסקרו את המקרה הבחינו כי פאדוק היה אובססיבי כלפי ניקיון וייתכן כי סבל מהפרעה דו-קוטבית.
הוא סירב לנטול תרופות נוגדות דיכאון, על אף שאלו הוצעו לו בידי רופאו, והסכים לקבל מעת לעת רק תרופות הרגעה נגד חרדותיו.
רופא מסוים תיאר אותו כאדם משונה שהפגין רגש מועט, ומספר השוואות הועלו בין התנהגותו לבין מודלים אישיותיים של אלקסיתימיה, מצב ממנו ייתכן כי סבל ועשוי היה להוביל אותו להחלטתו לבצע את הטבח.
סדרת הטלוויזיה שקרים, פשעים וסרטים הציגה את סיפורו של פאדוק והטבח שביצע בפרק השני של העונה השנייה, "אוקטובר אחד: טבח על הסטריפ".
השיר של הראפר אמינם מהאלבום מוזיקה שאפשר להירצח על ידה מ-2020 מתאר את הלך מחשבותיו של פאדוק קודם לטבח, ובה בעת משמש כמטפורה עבור תחושות הלחץ שחווה אמינם לפני הופעותיו.
סייג' הוא דיפלומט, סינולוג, היסטוריון וסופר אמריקאי המתמחה בהיסטוריה של סין ובתקופת השואה בבולגריה.
סייג' כתב את הפרק העוסק בבולגריה בכרך ג' של אנציקלופדיה של המחנות והגטאות.
הוא רכש השכלה אקדמית בסינולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה ודוקטורט באוניברסיטת הוואי.
ב-1981 הצטרף לשירות החוץ האמריקאי ושירת כסגן הקונסול בבייג'ינג.
בין 1984–1986 שירת בשגרירות ארצות הברית בסופיה שבבולגריה.
במהלך שהותו בבולגריה עסק ברדיפת המיעוט הטורקי במסגרת תהליך "הבולגריזצייה" אותו הוביל מנהיג המדינה טודור ז'יבקוב, ופעולתו הובילה למחאה רשמית של ארצות הברית.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 לימד סייג' היסטוריה באוניברסיטת המדינה מרכז טנסי במרפריסבורו.
סייג' חקר את ההיסטוריה של סצ'ואן הקדומה, ואת המלחמות לאיחוד הקיסרות הסינית שהובילה שושלת צ'ין.
ב-1992 פרסם את מחקרו בספר "סצ'ואן הקדומה ואיחוד סין" אשר זיכה אותו בהכרה אקדמית, ובתואר עמית מחקר בכיר של אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
בהמשך חקר סייג' את תקופת מלחמת העולם השנייה ואירועי השואה תוך התמקדות באירועים בממלכת בולגריה.
סייג' מבקר בכתביו את "תאוריית ההצלה" שהונחלה על ידי הממשל הבולגרי לאורך שנים, תוך הכחשתו רבת השנים של הממשל לגבי חלקה של בולגריה בגירוש יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט למחנה ההשמדה טרבלינקה.
סייג' כתב את הפרק העוסק בבולגריה בכרך השלישי של אנציקלופדיה של המחנות והגטאות.
עוד חקר את פעילותו הנרחבת של ארגון טודט.
ד"ר סטיבן וינסנט סטריינג' , הידוע גם בכינויו דוקטור סטריינג' (Doctor Strange), הוא דמות בדיונית המגולמת על ידי בנדיקט קמברבאץ' בזיכיון הסרטים של היקום הקולנועי של מארוול (MCU).
סטריינג' הוא נוירוכירורג מבריק אך יהיר, אשר היה מעורב בתאונת דרכים שסיימה את הקריירה שלו.
בחיפושיו אחר דרך לשקם את ידיו הפגועות, הוא מגלה קסם מהקאמאר-טאג'.
סטריינג' הופך לאדון אמנויות הכישוף, ומשתמש בכוחותיו החדשים כדי להגן על כדור הארץ מפני איומים שונים.
נכון לשנת 2023, הדמות הופיעה בשישה סרטים: "דוקטור סטריינג'", "תור: ראגנארוק", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", "הנוקמים: סוף המשחק", "ספיידרמן: אין דרך הביתה" ו"דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף".
כמו כן, גרסאות חלופיות של הדמות הופיעו בסדרה "מה אם...?" בדיבובו של קמברבאץ'.
בילדותו, סטיבן סטריינג' שיחק על בריכה קפואה יחד עם אחותו דונה, אשר נפלה דרך הקרח וטבעה, דבר שגרם לסטריינג' להתאבל על חוסר יכולתו להציל אותה.
סטריינג' הופך לרופא, ומשכלל את כישוריו לרמה גבוהה לאחר שנים של למידה ותרגול.
בשנת 2016, סטריינג' הוא נוירוכירורג מוערך, עשיר אך יהיר.
הוא נפצע אנושות בידיו בתאונת דרכים כשהיה בדרך לארוחת ערב, מה שמותיר אותו ללא יכולת לנתח.
כריסטין פאלמר, מנתחת עמיתה ומאהבת לשעבר, מנסה לעזור לו להמשיך הלאה, אך סטריינג' מתעלם מניסיונותיה ומבצע לשווא ניתוחים ניסיוניים כדי לרפא את ידיו, במחיר עושרו.
סטריינג' לומד שג'ונתן פנגבורן – משותק שסטריינג' סירב לטפל בו קודם לכן בגלל שהבין שיש לו סיכוי מועט להחלים – החזיר לעצמו באופן מסתורי את השימוש ברגליו.
פנגבורן מפנה את סטריינג' לקאמאר-טאג', שם סטריינג' מחולץ מחבורת גנבים המנסה לגנוב שעון יקר שלו ונלקח על ידי קארל מורדו, מכשף המונהג על ידי "העתיקה".
העתיקה מדגימה את כוחה לסטריינג', וחושפת את המימד האסטרלי וממדים נוספים כגון מימד המראה.
היא מסכימה באי-רצון לאמן את סטריינג', אשר היהירות והשאפתנות שלו מזכירים לה את המכשף העריק קאסיליוס, שלאחרונה גנב דפים מתוך ספר חיוני מספריית קאמאר-טאג'.
סטריינג' לומד מהעתיקה וממורדו, ומתוך ספרים עתיקים בספרייה שעליה שומר מאסטר וונג.