tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגדאד שימשה כבירתה של הח'ליפות העבאסית ומקום משכנו של הח'ליף למן שנת 758, עת נחנכה בידי הח'ליף העבאסי השני אל-מנצור.
היא נבנתה על גדות החידקל, וצורתה העגולה אמורה הייתה לשקף עקרונות קוסמיים שהתבטאו גם בכינויה "עיר השלום" .
בשיאה, הייתה העיר מאוכלסת בלמעלה ממיליון נפש וזכתה להגנתם של לא פחות מ-60 אלף לוחמים.
עד למאה ה-13 חלפה תהילתה של העיר.
הח'ליפות נחלשה והצטמצמה לאחר מאות שנים של דעיכה איטית.
הח'ליף היה בובה בידיהם של מצביאים ממלוכים או טורקים, אך עדיין זכה לחשיבות סמלית רבה כמנהיגה הלגיטימי של האומה האסלאמית.
בגדאד אמנם לא הייתה עוד בירתה של אימפריה עולמית, אך נותרה עיר חשובה ומרכז חשוב של למדנות, אמנות ומסחר.
למן מחצית המאה ה-12 זכתה הח'ליפות לעדנה חלקית בימי ח'ליפותו הארוכים של א-נאצר (1180-1225).
בנצלו את ואקום הכוח שנוצר עם התפוררותה של האימפריה הסלג'וקית לנסיכויות קטנות, הצליח א-נאצר לבסס את עצמאותה היחסית של בגדאד ולהשיב לשליטתה שטחים בעיראק שלא היו תחת דגלה זה מאות בשנים.
ההצלחה הצבאית והפוליטית לוותה כאמור גם בגל פריחה תרבותית, והמדרסות של העיר הפכו למרכז לימוד דתי מהחשובים בעולם האסלאמי.
החל מ-1238 החלו כוחות חלוץ מונגוליים לפלוש לתחומי עמק הנהרות של עיראק.
ב-1238 ושוב ב-1242 ו-1244 נשלחו לעיראק גייסות קטנים בפיקודו של המצביא ביג'ו.
פלישות אלו לא הובילו להכרעה ברורה וגרמו, לפי מקורות בני התקופה, לח'ליף העבאסי אל-מסתעצם לזלזל בכוחם.
הח'אן הגדול הרביעי, מונגקה חאן, שלח לבגדאד שליחים שדרשו את כניעתן של הח'ליפות והעיר במילים אלה:
לאחר שדרישתו לא נענתה, מונגקה חאן ציווה לגייס אחד מכל עשרה לוחמים מונגולים - עד כדי 150 אלף לוחמים - במטרה להכניע את העיר.
כוח זה היה מהגדולים ששלחו המונגולים במסע מלחמה אחד והדבר מבטא את החשיבות הרבה שהם ייחסו לח'ליפות ולבגדאד כמרכז של מרי והתססה.
בנובמבר 1257 יצא הכוח לדרכו תחת פיקודם של הולגו ח'אן, המצביא הג'לאירי קוקה אילגה (Koke Ilge) והמפקד הסיני גאו קאן (סינית: 郭侃) .
הכוח כלל חילות עזר רבים שרבים מהם היו נוצרים.
בין היתר כללו כוחות עזר אלו גאורגים שביקשו לנקום את ביזת בירתם טביליסי בידי המצביא ג'לאל א-דין מנגבורני כמה עשרות שנים קודם לכן; צבא ארמני בראשות מלך ארמניה וכוחות צלבניים מנסיכות אנטיוכיה.
לפי עדותו של ההיסטוריון הפרסי עטא-מלכ ג'ובייני כלל הכוח התוקף גם כ-1000 מומחי ארטילריה סיניים, וכן כוחות פרסיים וטורקיים.
הרכבו הכולל של הכוח מייצג את מגוון העמים הרב ששועבד לעולו של הח'אן הגדול - השליט המונגולי העליון.
בדרך לבגדאד הביס הצבא המונגולי בקלות רבה את הלורים בדרום-מערב איראן.
שנה קודם לכן נכנעו החשישיון ופתחו בפני המונגולים את מבצרם אלמות.
בהתקרב הצבא המונגולי אל בגדאד דרש הולאגו את כניעתה, אך משלא שעה הח'ליף אל-מסתעצם לדרישותיו, גמר אומר למחוק אותה מעל פני האדמה.
כותבים בני התקופה מספרים על מרגלים מונגולים שפעלו בחצר המלכות, ובהם הווזיר השיעי אבן אל-עלקמי ששמו הפך בערבית המודרנית לכינוי לבוגד.
אל-מסתעצם, מנגד, לא השכיל להכין את העיר כיאות לקרב: הוא לא חיזק את החומות ולא גייס כוחות מרחבי ממלכתו הדלה.
תחת זאת, הבטיח להולאגו את סופו הקרוב ביד נקמה אלוהית.
הולאגו ח'אן הגיע לסביבות העיר במחצית השנייה של ינואר 1258. הוא חילק את כוחותיו לשני חלקים משתי גדותיו של החידקל.
בתחילה, הצליחו הכוחות העבאסיים להדוף את ההתקפה המונגולית בגדה המערבית, אך בקרב הבא הם הובסו והותשו.
המונגולים פרצו פרצות בסוללות התוחמות את תעלות המים והציפו את האזור שבעורף הצבא העבאסי.
הלוחמים העבאסים נלכדו ורבים מהם נהרגו בחרב או בטביעה.
ב-29 בינואר הטילו הכוחות הסיניים מצור על העיר בהקיפם אותה בחֵל (חומת מצור) שלפניה חפיר.
הם התקיפו את חומות העיר במכונות מצור ובבליסטראות, ולאחר ימים אחדים, ב-5 בפברואר, הצליחו המונגולים להשתלט על קטע מהחומה.
המונגולים סירבו להיענות להפצרותיו של אל-מסתעצם לנהל עמו משא ומתן, והוא נאלץ להיכנע ב-10 בפברואר, לאחר 11 ימי קרב בלבד.
ב-13 בפברואר נכנסו הכוחות המונגוליים לעיר.
מיד עם כניסתם לעיר החלו כוחות המונגולים במסע שיטתי של רצח, ביזה והרס.
אזרחים רבים שנסו על חייהם נתפסו והוצאו להורג - כמעט כל אוכלוסיית העיר שמנתה כמה מאות אלפי בני אדם.
המסגדים, הארמונות, הספריות ובתי החולים - מונומנטים תרבותיים וארכיטקטוניים שנבנו במשך מאות שנים של שלטון עבאסי - נבזזו ונהרסו עד היסוד.
ספריות העיר ובראשן בית אל-חכמה ("בית החוכמה") נשרפו על מאות אלפי כתבי היד והתעודות ההיסטוריות, המדעיות, הדתיות והספרותיות שבהן.
מסופר שמי החידקל השחירו מדיו של הספרים שהושלכו הנהרה ומדם המלומדים שגופותיהם המבותרות היו שותפות לגורלם.
הצחנה העולה מן העיר הייתה כה חזקה עד שהולאגו פקד על חייליו להעתיק את מקום המחנה הרחק מהעיר נגד כיוון הרוח.
הח'ליף אל-מסתעצם עצמו נתפס ונאלץ לראות כיצד נתיניו נרצחים ואוצרותיו נבזזים.
הולאגו הורה על רמיסתו תחת פרסות הפרשים המונגולים בעודו עטוף בשטיח יקר מארמונו.
לאחר מכן הומתו גם כל בניו, למעט בן אחד, שנשלח למונגוליה כבן ערובה.
בן זה נישא למונגולית, והעמיד אחריו צאצאים, אך מעבר לכך נעלמו עקבותיו מעל דפי ההיסטוריה.
אף על פי שח'ליפים עבאסים סמליים המשיכו וכיהנו תחת הממלוכים בקהיר שלוש מאות שנים נוספות, הח'ליפות העבאסית כישות פוליטית בעלת קיום עצמאי פסה מן העולם.
כך כותב אל-וצאף, היסטוריון פרסי שפעל בראשית המאה ה-14 בחצר האילח'אנית:
לאחר שהאבק שקע, מונה עטא-מלכ ג'ובייני למושל העיר העשנה וסביבותיה.
בעקבות התערבות אשתו הנסטוריאנית של הולאגו - דוקוז חאתון - חסו המונגולים על חייהם של הנתינים הנוצרים בעיר.
הולאגו אף הציע את חורבות ארמון הח'ליפות למושב הקתוליקוס (ראש הכנסייה הנסטוריאנית) מר מקיחא השני ובנה קתדרלה לשימושו.
בנוסף לכך, הרסו המונגולים בשיטתיות את מערכת תעלות ההשקיה העתיקה של מסופוטמיה פרי אלפי שנות תכנון וחפירה.
הם סתמו את התעלות הראשיות, והאוכלוסייה המדולדלת שנשארה לא הייתה מסוגלת בכוחותיה לחדש את מערכת ההשקיה.
כתוצאה מכך, קרסה שארית המערכת החקלאית, התעלות הנותרות נסתמו, והקרקעות הומלחו.
השפעותיהם של מהלכים אלו לא תוקנו במלואן עד היום, והותירו את עיראק עם כמות היבולים הקטנה ביותר יחסית ליחידת שטח מעובד במזרח התיכון כולו.
תיאורים אלה של הרס וביזה מוחלטים של בגדאד ה"תרבותית" על ידי המונגולים ה"ברברים" הודגשו בעיקר על ידי היסטוריונים ערבים בני המאה ה-20 ואוריינטליסטים אירופאים, כהסבר לדעיכתה של הציוויליזציה המוסלמית לעומת אירופה.
עם זאת, קיימת הסכמה בין רוב ההיסטוריונים בני ימינו שההשפעות ההרסניות של הכיבוש המונגולי "לא היו כל כך גדולות, ממושכות או אפילו נרחבות כפי שנחשב בעבר".
לפי ברנרד לואיס, בגדאד דעכה כמרכז תרבותי עוד לפני הכיבוש המונגולי, והמונגולים עשו לא יותר מאשר "לקבור את המת".
המונגולים גרמו להרס רב לבגדאד עצמה, אך במהרה חיזקו את מעמדם התרבותי והפוליטי של ערים ואזורים אחרים, ותחת שלטונם שגשגה ממלכת פרס מבחינה תרבותית.
כמו כן, עוד לפני הכיבוש המונגולי של בגדאד תפסה קהיר את מקומה כמרכז התרבותי החשוב של העולם המוסלמי והיא המשיכה להחזיק במעמדה גם לאחריו.
נפילת האדם (או בקיצור: הנפילה) הוא מונח בתאולוגיה הנוצרית המתאר את המעבר של בני האדם הראשונים ממצב של צייתנות תמימה לאלוהים למצב של חוסר צייתנות ואשמה בפני אלוהים.
בפרק ג' בספר בראשית, אדם וחוה חיים בגן עדן עד שהם מתפתים או מרומים על ידי נחש הקדמוני לבצע את חטא עץ הדעת, אשר נאסר עליהם על ידי אלוהים.
הם הופכים מודעים למערומיהם, ומעשה זה מביא את אלוהים לגרש אותם מגן עדן.
נפילת האדם אינה מוזכרת באופן מפורש בתנ"ך, אך סיפור המרי והגירוש מסופר בברית החדשה בדרכים שונות.
מונח "הנפילה" יכול להתייחס למכלול המסקנות התאולוגיות של כל המין האנושי כתוצאה מהחטא הקדמון, לדוגמה: תורתו של פאולוס.
נפטונאס קלייפדה (בליטאית: Krepšinio Klubas Neptūnas) היא קבוצת כדורסל ליטאית מהעיר קלייפדה, המשתתפת בליגת העל הליטאית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1962 בשם קלאיפדס מאיסטס ולאחר שנתיים השתנה לשם הנוכחי.
והשתתפה בליגה של ברית המועצות ובליגה הליטאית המקומית.
בעונת 1993/94 החלה להשתתף בליגת העל הליטאית שהוקמה.
בעונות הראשונות נחשבה לקבוצת תחתית אפורה.
אך ככל שחלפו השנים התייצבה הקבוצה והתמקמה במרכז הטבלה ומעלה.
הקבוצה הגיעה למקום השלישי בעונת 2000/01. כמו כן הגיעה הקבוצה פעמיים עד לחצי גמר הפלייאוף בעונות 2006/07 ו-2008/09. בעונת 2013/14 הפסידה 4-2 בגמר הפלייאוף לקבוצת ז'לגיריס קובנה וסיימה כסגנית האלופה.
הקבוצה השתתפה במסגרת גביע קוראץ' בעונות 1998/99. בעונת 1999/00 ולא עברה את שלב הבתים.
ובמסגרת שלב הבתים של היורוקאפ צ'לנג' בעונת 2003/04. כמו כן, משתתפת הקבוצה במסגרת הליגה הבלטית מאז עונת 2004/05. בעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה לראשונה במסגרת הליגה המאוחדת של VTB.
בעונת 2014/15 התמודדה הקבוצה בשלב הבתים של היורוליג.
הקבוצה מארחת בהיכל שביטוריו בעיר, שנחנך בחודש יולי 2011 ומכיל 5,500 מקומות ישיבה.
ההיכל השתתף באירוח טורניר אליפות אירופה בכדורסל 2011.
נפיליים (שם מדעי: Nephilidae) היא משפחה מסדרת העכבישאים.
סיווגה הטקסונומי של המשפחה שנוי במחלוקת: בעבר הייתה משפחה משל עצמה או שויכה למשפחת הפגיוניים.
משנת 2016 היו שייכים למשפחת הגלגלניים, אך בשנת 2023 נערך ניתוח מולקולרי חדשני שקבע כי הם מהווים משפחה נפרדת.
אלו הם עכבישים גדולים שיכולים להגיע עד לאורך 6 סנטימטרים.
כמותם הם מחדשים את אריגת הקורים כל יום כדי להבטיח קורים חזקים מאוד שיכולים ללכוד אפילו ציפורים או עטלפים.
הם חיים באזור הטרופי, בעיקר באוסטרליה, אמריקה הדרומית, אפריקה ודרום-מזרח אסיה.
הם טווים רשתות ענקיות, ובהם נתפסים מיני חרקים שאינם יכולים להימלט עוד כמעט.
למעשה לעיתים הם תופסים ברשתות שלהם יצורים גדולים יותר כמו עופות, עטלפים ואף נחשי עצים.
הם הורגים את טרפם בנשיכה ארסית.
כמו מיני עכבישים רבים, הנקבות במינים אלו קניבליות ויכולות לטרף את הזכר לאחר ההזדווגות.
כדי להימלט, הזכרים משאירים חלק מרגליהם בתוך הגוף של הנקבה וכך נמלטים.
נפטכימיק ניז'נקאמסק (רוסית: Нефтехимик Нижнекамск) הוא מועדון הוקי קרח מקצועני מהעיר ניז'נקאמסק, טטרסטן, סובייקט פדרלי של הפדרציה הרוסית.
מתמודד בבית חרלמוב שבליגת ההוקי הקונטיננטלית.
נפטכימיק נוסדה ב-23 באוקטובר 1968 על ידי עובדי המפעל הפטרוכימי בניז'נקאמסק על מנת לייצג את העיר ניז'נקאמסק באליפות הרפובליקה הטטרית בהוקי קרח.
לאחר הזכייה באליפויות אזוריות, הקבוצה התקדמה לרמה הלאומית.
הקבוצה העפילה לאליפות רוסיה בהוקי קרח בעונת 1995 ומאז מתמודדת בה מדי שנה.
מהווה גם אחת ממייסדות ליגת ההוקי הקונטיננטלית בעונת 2008.
הערה: מ = משחקים; נצ = ניצחונות; ה = הפסדים; הפה = הפסדים בהארכה; נק = נקודות; ש"ז = שערי זכות; ש"ח = שערי חובה;
נפטון (ברומנית: Neptun) הוא יישוב על חוף הים השחור, בחבל דוברוג'ה, ברומניה, בקרבת הגבול עם בולגריה.
היישוב נפטון הוא אחד מששת היישובים המרכיבים את המוניציפיו מנגליה, באזור יער קומורובה (יער של עצי אלון ועצי לבנה), במרחק 38 קילומטרים מקונסטנצה.
המקום נבנה בשנות השישים של המאה העשרים, בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו והיה מקום הנופש המועדף עליו בימי הקיץ.
המשיכה העיקרית של המקום הוא חוף הים בעל החול העדין, שנחשב לחוף המשובח ביותר ברומניה.
בעונה המתאימה המקום סובל מאכלוס יתר, אך יש לו רק 999 תושבי קבע, נכון ל-2011.
נפטכימיק ניז'נקאמסק הוא מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר ניז'נקאמסק.
נוסד במתכונתו הנוכחית בשנת 1991. נכון לעונת 2025/2026 קבוצה משחקת בליגה הרוסית הראשונה.
מועדון נפטכימיק ניז'נקאמסק נוסד לראשונה בשנות הששים של המאה העשרים בחסות המפעל הכימי של ניז'נקאמסק (שברבות השנים הפך למפעל נפטכימיק ניז'נקאמסק) והתמודד במסגרות חובבניות עד 1990 כשהעפיל לליגה השנייה.
ברם, תקופת קיומו באותה תקופה אינה נספרת.
המועדון פורק ב-1990 והוקם מחדש ב-1991 והחל להתמודד בליגה הרוסית השלשיית.
את הופעת הבכורה בליגה השנייה המועדון סיים במקום התשיעי מתוך 22.עונה לאחר מכן סיימה במקום הראשון והעפילה למחוז מרכז של הליגה השנייה שאוחדה עונה לאחר מכן לליגת המשנה הרוסית שם הייתה עונת 1997/1998 שם ירדה בחזרה לליגה השנייה.
עונת 1993 הייתה קשה מאוד בעקבות האיחוד של הליגה, עם זאת המועדון העפיל עד לשלב 16 האחרונות בגביע רוסיה שבו הקבוצה נפגשה עם ספרטק מוסקבה, והפסידה בתוצאה 0:5.
הישג השיא של המועדון היה המקום השישי בליגת המשנה הרוסית בעונת 1994 ושיחק בליגה השנייה במשך 3 עונות לפני שירד לליכה השלישית.
בעונת 2000 הקבוצה סיימה במקום הראשון עם מאזן נטול הפסדים לחלוטין לאורך כל העונה וחזרה לליגת המשנה.
בארבע השנים הבאות התמודד בליגה השנייה אך לא עבר את המקום ה-11.
ב-2004 המועדון נשר שוב לליגה השלישית.
ב-2009 המועדון חתם על חוזה שיתוף פעולה עם רובין קאזאן, שבמסגרתו המועדון הפך לקבוצת המילואים של רובין.
ב-2011 הקבוצה העפילה חזרה לליגת העל בה התמודדה עד עונת 2013.
בעונת 2017 חזרה לליגת המשנה, אך לאחר עונה אחת נשרה חזרה לליגה השלישית.
בעונת 2018/2019 העפילה לשלב 32 האחרונות בגביע הרוסי ונצמדה לצמרת הטבלה בליגה השנייה ולאחר שתי עונות בליגה השנייה חזרה שוב לליגה הלאומית.
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון נפטכימיק המכיל 3,200 מושבים ונחנך באוגוסט 1978. בשנת 2000 נערך בו שיפוץ ונוספו לו מושבים.
כמות שיא של צופים באצטדיון הייתה במשחק נגד וולגה ניז'ני נובגורוד במסגרת הליגה השנייה, שנערך ב-26 באוקטובר 2015, בו נכחו 15,470 צופים, רובם עמדו.
בשנת 2019 נסגר לשיפוצים והקבוצה עברה לארח משחקים באצטדיון רובין בסוצגורוד בקאזאן.
נפילת ברלין (רוסית: Падение Берлина) הוא סרט תעמולה עלילתי סובייטי בבימויו של מיכאיל צ'יאורלי ובהפקת אולפני מוספילם שיצא ב-1950. הסרט הציג את קורות מלחמת העולם השנייה, בשילוב גיבורים ועלילה בדיוניים, תוך תיאור מהלל ומשבח במיוחד של יוסיף סטלין.
"נפילת ברלין" נחשב לאחד משיאי פולחן האישיות של סטלין.
אלכסיי "אליושה" איוונוב הוא עובד ביישן ומגושם במפעל פלדה בעיר שדה סובייטית, העוקף בהרבה את מכסת הייצור שלו.
הוא נבחר לקבל את עיטור לנין ולטוס למוסקבה למפגש אישי עם סטלין.
איוונוב המגושם מאוהב במורה האידיאליסטית נטשה, אך מתקשה להתוודות על כך.
במוסקבה, הוא פוגש את סטלין העובד בגנו והמנהיג מסביר לו שעליו לשטוח את רגשותיו וממליץ שידקלם לה שירה.
(בקטע שנמחק אחרי 1953: אליושה, סטלין ויתר הצמרת הסובייטית, כולל לברנטי בריה, סועדים יחד ארוחת צהריים).
איוונוב חוזר לעירו, מספר לנטשה על רגשותיו והם יוצאים לטיול בשדה חיטה.
לפתע עוברים מטוסים בשמים; נטשה מנופפת אליהם, והם מטילים פצצות.
מולם מתקדם טור של חיילים גרמנים, הפולשים לברית המועצות ומטילים שלטון אימים על האוכלוסייה.
אליושה מאבד את הכרתו בהפצצה.
הוא מתעורר לאחר מספר חודשים בבית-חולים בעורף; איש אינו יודע היכן נטשה, והוא מגלה שהפולשים בשערי מוסקבה.
בבירה, מסביר סטלין למרשל גאורגי ז'וקוב ההססן כיצד לפרוס את כוחותיו.
אליושה מתנדב לצבא האדום ומשתתף במצעד בכיכר האדומה ובקרב מוסקבה, בו נהדפים הגרמנים.
בינתיים, בברלין, היטלר המברך את בעלי בריתו צופה בטור ארוך של עובדי כפייה סובייטים, ביניהם נטשה.
הוא מתרתח לשמע הידיעה שהסובייטים ניצחו ומורה לתקוף את סטלינגרד.
גרד פון רונדשטט מסרב לתפוס את מקומו של ולטר פון בראוכיטש המודח בפיקוד על הצבא, ומסביר להיטלר כי סטלין הוא מצביא אדיר ותבוסתם ודאית.
הרמן גרינג נושא ונותן עם הקפיטליסט הבריטי בדסטון על אספקת חומרים נחוצים למאמץ המלחמתי.
אחרי הניצחון הסובייטי בקרב סטלינגרד, מסביר וסילי צ'ויקוב לאליושה המשרת תחת פיקודו כי סטלין נמצא תמיד עם הצבא האדום.
העלילה מזנקת לוועידת ילטה, בה דנים סטלין ובעלי-בריתו, וינסטון צ'רצ'יל הערמומי והבוגדני ופרנקלין דלאנו רוזוולט התמים והשוטה, בעתיד המלחמה.
סטלין שואל את הגנרלים שלו מי יכבוש את ברלין, הם או בעלות-הברית המערביות; תשובתם היא שיגיעו לעיר ראשונים.
היטלר סופג התמוטטות עצבים בעוד שיחידת המשמר של איוונוב מתקדמת בהתמדה לכיוון ברלין ומצווה על חייליו למות עד האיש האחרון.
במחנה הריכוז בו מוחזקת נטשה, מתכננים השומרים לרצוח את האסירים לפני בוא הצבא האדום, אך יחידתו של אליושה מגיעה לשם בטרם הם מספיקים.
נדמה לו שהוא שומע את נטשה, אך הם לא מוצאים זה את זה במהומה.
היטלר מצווה בייאושו להציף במים את תחנות הרכבת התחתית של ברלין כדי לבלום את הסובייטים, והמוני אזרחים טובעים.
הוא נושא את אווה בראון לאישה ושניהם מתאבדים.
הנס קרבס מתחנן להפסקת אש, אך סטלין מורה לצ'ויקוב לקבל רק כניעה ללא תנאי.
אליושה, מליטון כנתריה ומיכאיל יגורוב נבחרים לשאת את הדגל שמונף על הרייכסטאג.
הגרמנים נכנעים, וחיילים מכל רחבי ברית המועצות חוגגים את הניצחון הסופי.
מטוסו של סטלין נוחת מן העננים ומתקבל בהתלהבות על ידי החיילים ואלפי עובדי כפייה משוחררים מכל אירופה, המנופפים בכרזות עם דמותו ומהללים את שמו.
סטלין מברך את הגנרלים והצבא ונושא נאום שבו הוא קורא לשלום עולמי.
נטשה ואליושה הנמצאים בקהל מאתרים זו את זה ומתאחדים מחדש, מול סטלין המחייך, ומודים לו בהתרגשות על כל אשר עשה עבורם; נטשה אף מנשקת את לחיו.
אסירי מחנות הריכוז המשוחררים קוראים "יחי סטלין" בשפות שונות, והסרט מסתיים במנהיג הסובייטי המאחל לכל שלווה ואושר.
ניקולאי רז'וב - לזר קגנוביץ'
אלכסנדר חאנוב - לברנטי בריה (נמחק מהסרט ב-1953)
רובן סימונוב - אנסטס מיקויאן
פיודור בלאסביץ' - גאורגי ז'וקוב
יאן וריך - הרמן גרינג
מריה נובאקובה - אווה בראון
אולג פרייליך - פרנקלין רוזוולט
ויקטור סטניצין - וינסטון צ'רצ'יל
פולחן האישיות של סטלין החל להתבטא בקולנוע כבר בשנות ה-30, אך נזנח בעת המלחמה: הצורך לגייס את המוני העם אילץ את שופרות המשטר ליצור סרטים שעסקו בגיבורי עבר היסטוריים או בהתמודדות האיש הפשוט.
אחרי 1945, התעמולה הסטליניסטית שבה למסך בתנופה גדולה, כשראש המדינה מתואר כאחראי היחיד והבלעדי לניצחון על הנאצים.
"תוך זמן קצר," כתבה דניס יאנגבלד, "נותרו רק שלושה סוגי גיבורים בקולנוע: המתים, הנכים וסטלין."
'נפילת ברלין' עצמו תוכנן כמתנה ליום ההולדת ה-70 של המנהיג מטעם מוספילם.
הבמאי שנבחר, מיכאיל צ'יאורלי, יצר כבר שני אפוסים סטליניסטיים; הכוכב הראשי, מיכאיל גלובאני, היה השחקן האהוב על המזכיר הכללי לגילום עצמו.
הוא הופיע כבר בתור סטלין בתשעה סרטים קודם לכן, ובמהלך הקריירה שיחק אותו בארבעה-עשר בסך הכל.
הדיקטטור גם התערב בכתיבתו של התסריטאי פיוטר פבלנקו ועקב מקרוב אחרי ההפקה.
אדוורד רדזינסקי טען כי אביו שמע מפבלנקו שלברנטי בריה הורה לו לעצב את סטלין בסרט כדמות משיחית ואלוהית, עם מוטיבים חזקים השאובים מישו.
כמו כן, הדימויים החזותיים בסרט הושפעו בבירור מניצחון הרצון של לני ריפנשטאהל.
סבטלנה אלילויבה טענה בזכרונותיה שצ'יאורלי הציע לסטלין לשלב את בנו יאקוב ג'וגאשווילי בעלילה, והלה סירב והתרתח (השחקן ארטיום קרפטיאן אף טען שבריה שלח יד לאקדחו כשראה זאת, מתוך כוונה להוציא להורג את הבמאי).
סופיקו צ'יאורלי, בתו של מיכאיל, סיפרה שאביה אמר לה שידע שניצל רק כשהמנהיג דמע למראה הסצנה הבדיונית, שלא אירעה מעולם, בה מטוסו נוחת בברלין.
הצבא הסובייטי סיפק חמש אוגדות, ארבעה גדודי שריון, 45 טנקים גרמניים שנשבו ו-193 מטוסים לצורך סצנות הקרב.
צ'יאורלי הביא גם 10,000 ניצבים לברלין לצורך הצילומים.
"נפילת ברלין" צולם באיכות גבוהה מהרגיל ביחס לקולנוע סובייטי ובצבע, על תשליל מסוג אגפאקולור שנלקח שלל מאולפני UFA.
הוא היה גם סרט העלילה הראשון שעסק באירועי סוף המלחמה בפיהררבונקר.
דמיטרי שוסטקוביץ', שהואשם רק שנה קודם ב"פורמליזם" מנוון ובורגני על ידי אנדריי ז'דאנוב, הופקד על הפסקול.
הדבר כנראה נזקף לזכותו ומנע את רדיפתו על ידי הממסד.
"נפילת ברלין" נצפה על ידי 38,400,000 איש בברית המועצות לבדה, מה שעשה אותו לסרט השלישי הפופולרי ביותר של 1950. הצוות והשחקנים זכו בפרס סטלין ובפרס גלובוס הבדולח בפסטיבל קרלובי וארי.
לפי התיעוד בארגון "ממוריאל", הסרט עלה לאדם אחד לפחות בחירותו: קצין הארטילריה יבגני צ'ורנונוג, שהשתתף במלחמה, תהה בקול כשראה את סצנת הנחיתה בברלין "מהיכן הגיע המלאך הזה?
לא ראינו אותו שם." הוא נעצר ונידון לשמונה שנות מאסר בגולאג, והשתחרר ב-1954 אחרי מות סטלין.
הסרט הובא לבריטניה ב-1952 על ידי האגודה המקומית לידידות עם ברית המועצות, והצנזורה התלבטה אם לאשרו, בשל תכניו האנטי-בריטיים החריפים.
הקרנה מיוחדת אף נערכה עבור ראש הממשלה צ'רצ'יל, שהותקף אישית על המסך, והוא גם שאל את יו טרבור-רופר אם הצפת המנהרות הייתה מדויקת היסטורית (רופר ענה שהסובייטים ניפחו את המאורעות).
לבסוף, החליטה הצנזורה שהסרט כה חד-צדדי ותעמולתי עד שניתן לאשרו ללא עריכה, אם כי הוספו כתוביות מקדימות שהסבירו לצופים את יתרונות החיים במדינה דמוקרטית.
מותו של סטלין ב-1953 טלטל באחת את המערכת הפוליטית.
לברנטי בריה הוצא להורג באופן מזורז, וצ'יאורלי הוגלה ממוסקבה.
"נפילת ברלין" חדל מלהיות מוצג.
ביולי הגיעה אף למזרח גרמניה הוראה להפסיק להקרינו.
בקיץ, נמחקה סצנה בת מספר דקות בה נראה איוונוב סועד עם הממשלה הסובייטית.
הוערך שהסיבה לכך הייתה נוכחותו של בריה בקטע.
ב-1956 נשא ניקיטה חרושצ'וב את הנאום הסודי בו התייחס במפורש לסרט: .
בעקבות הנאום, הסרט נאסר באופן גורף בגוש הסובייטי וכל עותקיו נגנזו בארכיונים.
בסין, שמנהיגותה התנגדה לרוויזיוניזם של חרושצ'וב, דווקא הוסיפו להציג את "נפילת ברלין".
ב-1991 נערכה הקרנה מיוחדת של הסרט האסור בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-48.
נפטנה אינדוסטריה סרבייה (בסרבית: Нафтна Индустрија Србије, בקיצור: NIS; בתרגום: תעשיית הנפט של סרביה) היא חברת גז ונפט בינלאומית, שהנהלתה שוכנת בסרביה.
החברה היא אחת מהרווחיות ביותר בסרביה ואחת מיצואניות הגדולות במדינה.
החברה מעסיקה כ־11,000 עובדים בסרביה ובאזור.
גזפרום נפט היא בעלת המניות העיקרית של החברה ומחזיקה ב־56.15% ממניותיה, בעוד ש־29.87% ממניותיה הן בבעלות ממשלת סרביה, והשאר בבעלות בעלי־מניות פרטיים.
עיקר פעילותה של החברה היא בחיפוש, הפקה וזיקוק של נפט וגז, שיווק ומכירה של מוצרי נפט וגז, וכן ביצוע פרויקטים בתחום האנרגיה והפטרוכימיה.
מתקני הייצור הראשיים של החברה ממוקמים בסרביה, בעוד שמשרדים משניים הוקמו בבוסניה והרצגובינה, בולגריה, הונגריה, רומניה, רוסיה, קרואטיה ואנגולה.
לנפטנה אינדוסטריה סרבייה קדמה החברה "חברת חיפוש והפקת נפט" שמשרדיה שכנו בעיר הסרבית זרניאנין.
חברה זו הוקמה בשנת 1949 בהחלטת ממשלת יוגוסלביה.
"נפטאגז – חברת חיפוש והפקות גז" הוקמה בשנת 1953 בעקבות החלטה של ממשלת יוגוסלביה, לאחר שההנהלתה הועברה לנובי סאד.
במהלך שנות החמישים של המאה העשרים תחנות הדלק והמחסנים הראשונים באזור נפתחו.
בתי הזיקוק בפנצ'בו נובי סאד החלו לפעול בשנת 1968. בסוף שנת 1973 חברות שיווק והפצה "יוגופטרול־באוגראד" ו"יוגופטרול־נובי סאד" השתלבו באותה החברה.
נפטנה אינדוסטריה סרבייה בצורתה המודרנית נוסדה בשנת 1991 כחברה לחיפושי, הפקה, זיקוק, שיווק ומכירת נפט וגז.
ב־24 בדצמבר 2008 נחתם החוזה הסופי בין ממשלת סרביה לגזפרום.
בינואר 2010 כ־20% מהמניות הנותרות של NIS הופצו על ידי הממשלה הסרבית לאזרחים סרבים.
ביוני של אותה השנה NIS הפכה לחברה ציבורית והיא רשומה בבורסת המניות של בלגרד מאז 30 באוגוסט 2010. במרץ 2011, גזפרום נפט הכריזה כי תרכוש 5.15 אחוזים נוספים ממניותיה של NIS, ובכך תגדיל את מניותיה בחברה מ־51% ל־56%.
NIS הייתה מונופול על כל ייבוא הגז בסרביה עד 2011.
יחד עם הפיכתה למובילה אזורית ב־2011 NIS החלה להרחיב את עסקיה באזור.
חברות בת הוקמו בבוסניה והרצגובינה, בולגריה, הונגריה ורומניה.
בשנת 2012 הושלם פרויקט בניית מתקני גז בפנצ'בו.
סיום הפרויקט סימן את השלמת השלב הראשון במודרניזציה של מתקני הזיקוק של NIS.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2013, החלה ההוצאה לפועל של פרויקט הקוגנרציה (ייצור אנרגיה חשמלית ואנרגיה תרמית מהגז המתקבל משדות נפט וגז טבעי בסרביה).
מתקן הקוגנרציה הראשון הותקן בסירקובו ואחריו נכנסו לפועלה עוד 13 תחנות כוח קטנות יותר.
האנרגיה החשמלית העודפת המיוצרת על ידי נפטנה אינדוסטריה סרבייה נמכרת בשוק החופשי.
החברה שואפת ליישום של טכנולוגיות חדשות שיוצאות לשוק והטכנולוגיות בהן משתמשת החברה לזיקוק וייצור אנרגיה מתעדכנות עם הזמן.
ב-2017 החלה החברה בהקמת בית זיקוק על יד העיר פנצ'בו ומטרתה היא להפוך אותו לאחד המודרניים ביותר במזרח אירופה.
נפטנה אינדוסטריה סרבייה היא החברה היחידה בסרביה העוסקת בחיפוש ובהפקה של נפט וגז גולמיים, כמו גם ייצור של אנרגיה גיאותרמית.
נפילת אימפריית הכסף הוא סרט קולנוע קנדי משנת 2018.
עלילת הסרט מציגה פילוסוף צעיר העובד כשליח לפרנסתו.
כאשר נופלים לידיו שקים של מיליוני דולרים שננטשו בשל שוד שהסתבך הוא מחליט לקחת את הכסף.
הסרט עוסק בעוצמה המוחלטת של הכסף בתרבות המערב ומעלה דילמות שנוגעות למעמדות, פערים, וסולידריות חברתית ולאתיקה.
הסרט הוא מותחן דרמטי וקומי.
הסרט מבוסס על מקרה אמיתי.
בשנת 2010 התרחש שוד מזוין בחנות בגדים במונטריאול העתיקה.
שני אנשים נמצאו הרוגים באירוע שכנראה היה קשור למריבה בין כנופיות.
הבמאי ארקנד מצא עניין בהתרחשות, למד אותה לפרטיה ואף נפגש עם מפקד המשטרה שהיה אחראי על החקירה.
בעקבות כך הוא יצר מותחן אינטלקטואלי שעוסק במקומו של הכסף בחיינו.
נפיחנות נרתיקית היא פליטה או סילוק אוויר מתוך הנרתיק.
זה יכול להתרחש במהלך או לאחר קיום יחסי מין, או לאחר פעולות מיניות אחרות, מתיחות או תרגילי התעמלות.
הצליל דומה במקצת לנפיחה מפי הטבעת, אך אינו כרוך בפליטת גזי פסולת, ולכן לרוב אין לו ריח ספציפי.
בדרך כלל זהו מצב תקין ואינו מעיד על בעיה.
ביטויי סלנג לנפיחנות נרתיקית כוללים בעברית "פלוץ פות", ובאנגלית: Vart Fanny Fart, Queef.
גזים נרתיקיים עם ריח חזק של צואה עלולים להיות תוצאה של נצור חלחולת-נרתיק (Rectovaginal fistula), סיבוך זה נדיר יחסית של פתח המחבר בין החלחולת לנרתיק, שיכול לנבוע מניתוח, לידה, מחלות (כמו מחלת קרוהן) או מסיבות אחרות.
מצב זה יכול להוביל לדלקת בדרכי השתן וכן לסיבוכים אחרים.
גזים נרתיקיים עלולים להופיע גם כסימפטום של צניחת איברי האגן, מצב הנגרם לרוב עקב לידה.
לא ידוע כי נשיפות או כמויות קטנות של אוויר המועברות לחלל הנרתיק במהלך קונילינגוס גורמות לבעיות כלשהן.
עם זאת, הכנסת אוויר בכוח לחלל הנרתיק עלולה לגרום לתסחיף אוויר, שבמקרים נדירים מאוד עלול להיות מסוכן לאישה, ואם היא בהיריון – גם לעובר.
נפילד יוניברסל היא סדרת טרקטורים בתצורות: 4 גלגלים ותלת אופן שיוצרה על ידי "החטיבה החקלאית מוריס מוטורס", חברת-בת של יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors בין השנים 1948 – 1967 בבריטניה.
"P4" – בדגם הורכב מנוע דיזל מתוצרת "מנועי פרקינס".
נפטגיוגנסק היא עיר במחוז האוטונומי חנטי ומנסי, רוסיה, הממוקמת דרומית לנהר אוב, קרוב לעיר סורגוט הגדולה יותר.
העיר הוקמה ב-16 באוקטובר 1967, לאחר שהתגלה שדה נפט על קרחת יער קטנה במרכז שטח ביצות הטייגה בשנת 1961.
כך המעסיק הגדול בעיר הייתה חברת יוגנסקנפטגז, שנוסד בפברואר 1966. השם 'יוגנסק' הוא השם הילידי של נהר קטן בסמוך לעיר, בעוד נפטגז הוא הלחם המילים נפט וגז טבעי.
כלכלת העיר נותרה מבוססת על נפט במשך זמן רב.
לאחר התפרקות ברית המועצות חברת יוקוס, השתלטה על "יוגנסקנפטגז".
ב-26 ביוני 1998 נורה למוות ראש העיר ולדימיר פטיוכוב בדרך ללשכתו.
לפני הרצח הוא פתח בשביתת רעב בדרישה כי יושב ראש משרדי הארנונה והמחוז יפוטרו מתפקידיהם ויוגש כתב אישום נגד יוקוס בגין עבירות על העלמת מס.
לימים אלמנתו של פטוחוב דרשה לחקור את חלקו של מיכאיל חודורקובסקי באירועים.
אז היה חודורקובסקי ראש יוקוס.
ב-20 בספטמבר 2005 דמיטרי יגורצב, ממלא מקום ראש עיריית נפטיוגנסק, הותקף ונפצע בסכין.
לאחר דקירתו של יגורצב, התמנה איגור גריבאנוב לראש העיר.
אך כמה חודשים לאחר מכן, הוא מת מהרעלת פחמן חד-חמצני בביתו ב-6 בינואר 2006.
מאז ינואר 2005, יוגנסנקפטגז נמצאת בבעלות חברת הנפט הממשלתית רוסנפט.
הגוף המחוקק העירוני הוא הדומה העירונית שהוקמה בשנת 1991 במקום מועצת נציגי הפועלים שנשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
כיום מרבית חברי הדומה הם חברי מפלגת השלטון, רוסיה המאוחדת.
ראש העיר הוא המשרה הרמה בעיר.
שם תחילת כהונה סוף כהונהראשי עירייהויטאלי סוורין19931996ולדימיר פטוחוב19961998ויקטור טקאצ'יוב19982005סרגיי בורוב20062011ויאצ'סלב ארצ'יקוב20112016סרגיי דיאגטריוב2016מכהן
כלכלת העיר מבוססת על תעשייה פטרוכימית ונפט והמעסיקה הגדולה ביותר היא חברת יוגנסקנפטגז (YungJSC.com), המהווה חברה בת של רוסנפט, חברת הנפט הממשלתית.
בשנים 1993–2004 הייתה בבעלות חברת יוקוס של מיכאיל חודורקובסקי.
הספורט הפופולרי ביותר בעיר הוא סקי, ביאתלון, קטרגל ואמנויות לחימה.
אולמות הספורט בעיר כוללים את:
מרכז חינוך גופני וספורט "פנינת יוגרה"
מועדון הקטרגל BLIK-נפטגיוגנסק, שהתמודד אליפות רוסיה.
נְפִילָה היא פעולה של אדם או בעל חיים הנובעת עקב חוסר בשיווי משקל, בדרך כלל אל עבר הקרקע.
פעולה זו היא הגורם השני בשכיחותו למוות בשוגג ברחבי העולם וסיבה עיקרית לפציעה, במיוחד אצל קשישים.
נפילות בקרב מבוגרים מהוות סוג עיקרי של פציעות הניתנות למניעה.
פועלי בניין, חשמלאים, כורים וצבעים הם עיסוקים עם שיעורים גבוהים של פגיעות מנפילה.
נראה כי פעילות גופנית לטווח ארוך מפחיתה את שיעור הנפילות בקרב אנשים מבוגרים.
נכון ל-2015, כ-226 מיליון מקרים של נפילות מקריות משמעותיות קרו ברחבי העולם, כאשר 527,000 מהם (כ-0.0023%) נפטרו כתוצאה מהנפילה.
הסיבה השכיחה ביותר לנפילות אצל מבוגרים בריאים היא תאונות, בין היתר על ידי החלקה או מעידה על משטחים או מדרגות יציבים, הנעלה לא נכונה, סביבה חשוכה, קרקע לא אחידה או חוסר פעילות גופנית.
מחקרים מצביעים על כך שנשים נוטות יותר ליפול מאשר גברים בכל קבוצות הגיל.
אנשים מבוגרים ובעיקר אנשים מבוגרים עם דמנציה נמצאים בסיכון גבוה יותר מאשר צעירים לפציעות עקב נפילה.
אנשים מבוגרים נמצאים בסיכון עקב תאונות, הפרעות בהליכה, הפרעות שיווי משקל, רפלקסים משתנים עקב ליקוי ראייה, חושי, מוטורי וקוגניטיבי, תרופות וצריכת אלכוהול, זיהומים והתייבשות.
אנשים שחוו שבץ נמצאים בסיכון ליפול עקב הפרעות בהליכה, ירידה בטונוס וחולשה, תופעות לוואי של תרופות לטיפול בטרשת נפוצה, רמת סוכר נמוכה בדם, לחץ דם נמוך ואובדן ראייה.
אנשים הסובלים מטרשת נפוצה נמצאים בסיכון ליפול עקב הפרעות בהליכה, צניחת כף רגל , אטקסיה, הפחתת פרופריוספציה, שימוש לא תקין או מופחת במכשירי עזר, ראייה מופחתת, שינויים קוגניטיביים ותרופות לטיפול בטרשת נפוצה.
במסגרת מקום העבודה, תקריות נפילה הן נושא חשוב לשירותי בטיחות וגיהות בתעסוקה.
כל משטח הליכה/עבודה עלול להוות סכנת נפילה.
יש להגן מפני נפילה כל צד או קצה לא מוגן שהם מעל הקרקע, באמצעות מעקה בטיחות , רשת ביטחון או בולמי נפילה .
המנהל האמריקאי לבטיחות ולבריאות תעסוקתית ריכז גורמי סיכון ידועים מסוימים שנמצאו אחראים לתקריות נפילה במקום העבודה.
משימות עבודה הכוללות נוזלים או גריז
נעליים לא הולמות, רופפות, או לא מתאימות
אמנם נפילה יכולה להתרחש בכל זמן ובכל אמצעי במקום העבודה, ידוע כי גורמים אלו גורמים לנפילות ברמה זהה, אשר נוטים פחות להתרחש מאשר נפילות ברמה נמוכה יותר.
למקצועות מסוימים, כגון פעלולנות וסקייטבורדינג, נפילה היא חלק מהעבודה.
פציעות מנפילות יכולות להיגרם בכוונה, כמו במקרים של השלכה מהחלון או קפיצה מכוונת (כחלק מניסיון התאבדות).
חומרת הפציעה עולה עם גובה הנפילה אך תלויה גם בתכונות הגוף והמשטח ובאופן ההשפעות של הגוף על פני השטח.
הסיכוי לשרוד גדל אם נוחתים על משטח בעל עיוות רב (משטח הנכופף, נדחס או נעקר בקלות), כגון שלג או מים.
פציעות הנגרמות מנפילות ממבנים משתנות בהתאם לגובה הבניין וגילו של האדם.
נפילות מהקומה השנייה/הראשונה של הבניין, בדרך כלל, גורמות לפציעות שאינן קטלניות.
בסך הכל, הגובה, שבו כ-50% מהילדים מתים מנפילה, הוא בין ארבע לחמש קומות (בערך 12–15 מטר) מעל פני הקרקע.
בבתי האבות, קיימות תוכניות למניעת נפילות הכוללות, בין היתר, מספר התערבויות מונעות של נפילות חוזרות.
אדם שנופל מגובה נמוך (כ-450 מטר) מגיע, בדרך כלל, למהירות סופנית של 190 קמ"ש לאחר כ-12 שניות.
ללא שינויים בפרופיל האווירודינמי שלו, האדם שומר על מהירות זו מבלי ליפול מהר יותר.
כאשר האדם נופל ממקום יותר גבוה, המהירות שלו גדולה יותר בשל אטמוספירה דקה יותר והתנגדות אוויר נמוכה יותר.
דיילת JAT איירווייז, וסנה וולוביץ', שרדה נפילה, ללא מצנח, של כ- ב-26 בינואר 1972, לאחר שהמטוס של טיסה 367, דאגלס DC-9, התפוצץ כתוצאה מפיגוע טרור.
הדיילת הסרבית סבלה מגולגולת שבורה, שלוש חוליות שבורות (אחת מרוסקת לגמרי), והייתה בתרדמת למשך 27 ימים.
בריאיון עיתונאי שנתנה לאחר שקמה מתרדמת, היא ציינה כי על פי האיש שמצא אותה: "...
הייתי בחלק האמצעי של המטוס.
מצאתי את הראש כלפי מטה ועמיתי מעלי.
חלק אחד של הגוף שלי עם הרגל שלי היה במטוס והראש שלי היה מחוץ למטוס.
עגלת קייטרינג הוצמדה על עמוד השדרה שלי והחזיקה אותי במטוס.
האיש שמצא אותי, אומר שהיה לי מזל גדול.
הוא היה חובש בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא ידע להתייחס אליי במקום התאונה".
במלחמת העולם השנייה, היו מספר דיווחים של צוותי אוויר צבאיים ששרדו נפילות ארוכות מכלי טיס שנפגעו קשות: סמל הטיסה ניקולס אלקמאדי נפל מגובה של ללא מצנח וניצל כשהוא פוגע בעצי אורן ושלג רך.
סמל אלן מגי נפל מגובה של ללא מצנח וניצל כשהוא נחת על גג הזכוכית של תחנת רכבת.
סגן איוואן צ'יסוב נפל מגובה של .
בזמן שהיה לו מצנח, התוכנית שלו הייתה לעכב את פתיחתו מאחרי שהיה בעיצומו של קרב אוויר וחשש מירי בזמן שהוא תלוי מתחת למצנח.
הוא איבד את הכרתו מחוסר חמצן ופגע במדרון מכוסה שלג כשהוא מחוסר הכרה.
בעודו סובל מפציעות קשות, הוא הצליח לחזור לטוס תוך שלושה חודשים.
נמסר כי שניים מהקורבנות של טיסה 103 של פאן אמריקן שרדו את הנפילה החופשית לתקופה קצרה לאחר שפגעו בקרקע, אך מתו מפצעיהם לפני שהגיעה העזרה.
יוליאנה קפקה שרדה מנפילה חופשית ארוכה כתוצאה מהתרסקות טיסה 508 של LANSA ב-24 בדצמבר 1971, לאחר שהמטוס, שעליו הייתה, נקלע לסערת ברקים, והתפרק בגובה של כ-3.2 קילומטרים מעל פני הים (כ-10,000 רגל).
קפקה, שהייתה אז בת 17, צללה לקרקע בעודה חגורה למושב, ושרדה את ההתרסקות עם עצם בריח שבורה, חתך עמוק בזרוע ועין ימנית נפוחה.
כדוגמה ל-"הישרדות בנפילה חופשית", שלא הייתה קיצונית כפי שמדווחים לעיתים בעיתונות, צנחן מסטפורדשייר, אנגליה, הממלכה המאוחדת צנח 1,800 מ' (6,000 רגל) ללא מצנח ברוסיה ושרד.
ג'יימס בול אמר כי הוא היה אמור לקבל סימן מצנחן אחר לפתוח את המצנח שלו, אך הסימן הגיע בשתי שניות מאוחר מדי.
בול, שצילם את הצניחה השנייה לסרט תיעודי בטלוויזיה, נחת על סלעים מכוסים שלג וסבל מגב וצלע שבורה.
אמנם היה לו מזל לשרוד, אבל זה לא היה מקרה של הישרדות בנפילה חופשית אמיתית, כי הוא טס בחליפת כנפיים, שהורידה מאוד את מהירותו האנכית.
בנוסף, השטח שאליו קפץ היה עם כיסוי שלג עמוק.
במהלך השנים, שורדי הצניחה החופשית האחרים שרדו תאונות שבהן העיתונות דיווחה כי אף מצנח לא נפתח, אם כי הם למעשה האטו את מהירותם מ-190 קמ"ש ל-130 קמ"ש.
קופץ הצניחה החופשית והפעלולן, לוק אייקינס, קפץ בהצלחה ללא מצנח מכ- לרשת בגודל בקליפורניה, ארצות הברית, ב-30 ביולי 2016.
ב-2013, נפילות לא מכוונות הביאו ל-556,000 מקרי מוות, לעומת 341,000 מקרי מוות ב-1990. נפילה היא סיבת המוות השנייה בשכיחותה כתוצאה מפגיעות לא מכוונות, לאחר תאונות דרכים.
נפילות נמצאה הסיבה הנפוצה ביותר לפציעה שנראתה בחדרי מיון בארצות הברית.
מחקר אחד מצא כי 35.7% מתוך כמעט 7.9 מיליון ביקורי בחדרי מיון היו נפילות.
בקרב ילדים בני 19 ומטה, נרשמים מדי יום כ-8,000 ביקורים בחדרי המיון.
נכון ל-2000, 717 עובדים מתו מפציעות שנגרמו מנפילות מסולמות, פיגומים, בניינים או גבהים אחרים.
נתונים עדכניים יותר ב-2011, מצאו כי נפילות במקום העבודה היו כ-14% מכלל ההרוגים במקום העבודה בארצות הברית באותה שנה.
על פי מחקר שבוצע ב-2017, 11.2% מבני ה-65 שענו על המחקר, דיווחו על נפילה בחצי השנה שקדמה לקיום המחקר.
שיעור הנפילות בקרב גברים היה נמוך יותר מאשר שיעור הנפילות בקרב נשים.
על פי מחקר שבוצע ב-2019, 23.8% מבני ה-65 שענו על המחקר נפלו בשנה האחרונה, כאשר רובם נפלו ברחוב או בביתם הפרטי.
שיעור הנפילות בקרב גברים (16.4% מכלל הגברים) היה נמוך יותר מאשר שיעור הנפילות בקרב נשים (29.4% מכלל הנשים).
נפילת בית אשר היא מיני-סדרת דרמת אימה, שנוצרה על ידי הקולנוען מייק פלנגאן, ומבוססת על הסיפור הקצר באותו השם ועל יצירות נוספות מפרי עטו של המשורר אדגר אלן פו.
המיני-סדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-12 באוקטובר 2023.
רודריק אשר, מנכ"ל חברת תרופות מושחתת ופטריארך משפחת אשר הענפה, נאלץ להתמודד עם עברו המפוקפק לאחר שילדיו מתחילים למות בדרכים מסתוריות ואכזריות.
ברוס גרינווד – רודריק אשר, מנכ"ל חברת תרופות מושחתת ופטריארך משפחת אשר.
זאק גילפורד – רודריק אשר, בצעירותו.
מרי מקדונל – מדלין אשר, אחותו התאומה של רודריק.
וילה פיצג'רלד – מדלין אשר, בצעירותה.
קארל למבלי – החוקר ק' אוגוסט דופן
מלקולם גודווין – ק' אוגוסט דופן, בצעירותו.
סמנתה סלויאן – טרמליין אשר
ט'ניה מילר – ויקטורין לה-פורקייד
רהול קולי – נפוליאון אשר
קייט סיגל – קמיל ל'אספניי
סוריאן ספקוטה – פרוספרו אשר
קייטי פרקר – אנבל לי
הנרי תומאס – פרדריק אשר
מארק המיל – ארתור פים
פאולה נונייס – ד"ר אלסנדרה רואיז
מאט ביידל – ויליאם "ביל-טי" וילסון
קריסטל באלינט – מורל אשר
קיילי קוראן – לנור אשר
רות קוד – ג'ונו אשר
רוברט לונגסטריט – ויליאם לונגפלו
שרה ג'ון-רדמונד – גברת לונגפלו
באוקטובר 2021, הכריזה "נטפליקס" לראשונה כי הקולנוען מייק פלנגן שוקד על פיתוחה של מיני-סדרה בהשראת כתביו של המשורר אדגר אלן פו, שבראשם יעמוד הסיפור "".
ב-9 בדצמבר 2021, נמסר על ליהוקם של פרנק לנגלה, קארלה גוג'ינו, מרי מקדונל, קארל לאמבלי ומארק המיל.
יום למחרת, נמסר על ליהוקם של סמנתה סלויאן, רהול קולי, הנרי תומאס, ט'ניה מילר, קייט סיגל, סוריאן ספקוטה, זאק גילפורד, קייטי פארקר, מייקל טרוקו, מלקולם גודווין, קריסטל באלינט, קיילי קוראן, פאולה נונייס, איה פורוקאווה, מאט ביידל, דניאל ג'ון, רות קוד, רוברט לונגסטריט, אנבת' גיש ואיגבי ריגני.
ב-13 באפריל 2022, נודע כי לנגלה פוטר מהפקת המיני-סדרה לאחר חקירה שבוצעה בעקבות התנהגות בלתי-הולמת, וכי תפקידו ילוהק מחדש.
בשלהי אותו החודש, נמסר כי יחליף אותו בתפקיד ברוס גרינווד.
צילומי המיני-סדרה החלו ב-31 בינואר 2022 והסתיימו ב-9 ביולי 2022.
באוגוסט 2023, נמסר כי שני הפרקים הראשונים יופצו לראשונה במסגרת פסטיבל "", שתתקיים בספטמבר 2023, לפני שהמיני-סדרה תעלה ל"נטפליקס" ב-12 באוקטובר 2023.
נפילת האימפריה הרומית הוא סרט דרמה היסטורית אפית אמריקאי משנת 1964 בבימויו של אנתוני מאן, עם תסריט מאת בן ברזמן, בזיליו פרנצ'ינה ופיליפ יורדן.
הסרט מציג את האירועים שהובילו לירידת האימפריה הרומית, עם דגש על שלטונם של הקיסרים מרקוס אורליוס ובנו קומודוס.
בסרט מככבים סופיה לורן, סטיבן בויד, אלק גינס, ג'יימס מייסון, כריסטופר פלאמר, מל פרר ועומר שריף.
הסרט ידוע בהפקתו המפוארת ובתקציב גדול יחסית לתקופה של 16 מיליון דולר, כולל שחזור מרשים של הפורום הרומי, אך נכשל בקופות והוביל לקשיים כלכליים עבור המפיק סמואל ברונסטון כאשר הכניס 4.8 מיליון דולר בלבד.
הסרט מתרחש בשנת 180 לספירה, כאשר הקיסר מרקוס אורליוס מנסה להבטיח את עתיד האימפריה הרומית על ידי מינוי הגנרל הנאמן ליוויוס כיורשו, במקום בנו קומודוס.
עם זאת, מרקוס אורליוס נרצח לפני שהוא יכול להכריז על החלטתו, וקומודוס עולה לשלטון.
שליטתו של קומודוס מאופיינת בשחיתות ובמדיניות כושלת, מה שמוביל להתמרמרות ולסכסוכים בתוך האימפריה.
ליוויוס, הנאמן לערכי הקיסר המנוח, מוצא את עצמו בקונפליקט מוסרי ופוליטי כאשר הוא מנסה לשמר את אחדות האימפריה מול שלטונו העריץ של קומודוס.
סופיה לורן – לוסילה, בתו של מרקוס אורליוס ואחותו של קומודוס.
סטיבן בויד – ליוויוס, גנרל רומי נאמן למרקוס אורליוס.
אלק גינס – מרקוס אורליוס, קיסר רומי הפילוסוף.
ג'יימס מייסון – טימונידס, יועץ וחבר קרוב למרקוס אורליוס.
כריסטופר פלאמר – קומודוס, בנו של מרקוס אורליוס והקיסר החדש.
מל פרר – קליאנדר, יועץ לקומודוס.
עומר שריף – סוהאימוס, מלך ארמניה ובעלה של לוסילה.
הסרט "נפילת האימפריה הרומית" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר "Rotten Tomatoes" הוא זכה לציון של 93% בהתבסס על 14 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הפקה מרהיבה עם צוות שחקנים מרשים, אך העלילה סובלת מקצב איטי ומחוסר מיקוד".
מבקרים ציינו כי כריסטופר פלאמר מציג הופעה בולטת כקומודוס, בעוד שהסרט עצמו מתמודד עם אתגרים בניסיון לשלב בין היסטוריה לדרמה.
נפילת האדם הוא ציור שמן מעשה ידי האמן ההולנדי הנדריק חולציוס, שצויר בשנת 1616. היצירה מתארת את אדם וחוה בגן העדן ברגע החטא הקדמון.
בסביבות שנת 1600 פנה חולציוס, שנודע ברחבי אירופה בזכות כישרונו יוצא הדופן כשרטט וכאמן הדפסים, לעסוק בציור.
בציור זה מתוארות הדמויות של אדם וחוה כשהן שרועות בגן העדן בדמות זוג אוהבים מן המיתולוגיה.
באמצעות הצבת הדמויות כמעט בגודל טבעי וקרוב מאוד למישור הקדמי של התמונה, מבקש חולציוס לעורר מעורבות רגשית של הצופה בנרטיב המקראי.
חוה מוצגת בגבה אל הצופה, לאחר שכבר נגסה מן התפוח, והיא מפנה מבט מודע לעבר אדם.
אדם נראה מהופנט לחלוטין לבת זוגו.
דמויותיהם שוכבות על הקרקע בתוך נוף גן העדן, כשהאינטימיות ביניהם מדגישה את האופי הפיזי והפתייני של הרגע.
הנחש, בעל פני אישה, מתפתל בסמוך.
פיל נראה מרחוק בשדה, בעוד שני תיישים וחתול מופיעים בקרבת הדמויות המרכזיות.
סידור זה של הדמויות ובעלי החיים יוצר סצנה טעונה מבחינה רגשית וסמלית.
תיאורים מסורתיים של נפילת האדם מדגישים בושה, עונש ומקורה של התמותה האנושית.
לעומת זאת, חולציוס בוחר להציג את האירוע כמעשה פיתוי המבוסס על משיכה גופנית.
חוה, בגבה אל הצופה, כבר נגסה בפרי עץ הדעת, והיא מפנה מבט מודע לעבר אדם, השקוע כולו בקסמה.
בעלי החיים ביצירה מוסיפים פרשנות סמלית.
לנחש יש פני אישה, והוא מייצג את מראית העין המטעה.
פיל המופיע בשדה מרוחק מסמל את המידות הנוצריות של אדיקות, מתינות וצניעות, והוא משמש כניגוד סמלי לחולשתו של אדם ולחוסר נאמנותו לאל.
שני תיישים, אשר לעיתים משמשים כסמל לחוה, מרמזים על חוסר צניעות.
החתול, המסמל את השופט הבלתי צודק, מהווה תזכורת לצופים לבל ייהנו ממה שעליהם לגנות, כדי שלא יגרמו בעצמם לנזק גדול יותר מאשר לתועלת.
השימוש בדימוי העז כסמל לתאווה מופיע גם בציור עז בנוף מאת חריט דאו.
בשתי היצירות מקושרת העז לתשוקה גופנית ולחטא, בהתאם למסורת סמלית שמקורה בעת העתיקה.
באמצעות ריבוי הסמלים מרמז חולציוס כי נפילתו של המין האנושי מקורה באי־יכולתם של אדם וחווה לרסן את תאוות הגוף.
היצירה משתייכת למסורת הקלאסיציסטית, אך עם ציור עשיר ורווי הבעה זה יצר חולציוס דוגמה מוקדמת למה שעתיד להיקרא הסגנון הבארוקי, סגנון ייצוג נטורליסטי אשר תלוי בתגובתו האמפתית של הצופה כדי לממש את משמעותו.
נפילת ברלין 1945 הוא ספר עיון היסטורי מאת אנטוני ביוור על הקרב על ברלין במהלך מלחמת העולם השנייה.
הספר יצא לאור ב־2002 בהוצאת Viking Press, ולאחר מכן ב־2003 ב־Penguin Books.
הספר זכה להצלחה מסחרית וביקורתית, היה בראש רשימות רבי־המכר בשבע מדינות ובראש חמשת הספרים הנמכרים ביותר בתשע מדינות נוספות.
יחד עם ספרו הקודם של ביוור, סטלינגרד (1998), נמכרו כמעט שלושה מיליון עותקים.
הספר מתאר מחדש את מהלך הקרב על ברלין בשנת 1945, שבו הביס הצבא האדום את הוורמאכט וסיים את שלטון היטלר ואת קיומו של הרייך השלישי, ובכך הביא לסיום מלחמת העולם השנייה באירופה.
פרסום הספר לווה בתוכנית BBC מסדרת Timewatch שסקרה את מחקרו של ביוור.
בשנת 2003 קיבל ביוור את פרס הנאמנים הראשון של מגזין History Today בשיתוף Longman.
בארצות הברית יצא הספר בשם The Fall of Berlin 1945, ובנוסף תורגם ל־24 שפות.
המהדורה הבריטית בכריכה רכה יצאה ב־2003 בהוצאת Penguin Books.
בישראל יצאו שתי מהדורות, של הוצאת יבנה בשנת 2003, ושל הוצאת ידיעות אחרונות בשנת 2021.
עיתון הראלד הסקוטי תיאר את הספר כ"נרטיב מרתק שמחייה בעוצמה את הבלבול, האכזריות, האומץ והשיגעון של התקופה, תוך שימוש בעדויות עדי ראייה ובקטעי יומנים".
עם זאת, הספר עורר ביקורת רבה, במיוחד ברוסיה, בשל התייחסותו לפשעי מלחמה של הצבא האדום, ובעיקר תיאורי אונס המוני שביצעו חיילי הצבא האדום בנשים גרמניות ובעובדות כפייה סובייטיות.
גריגורי קראסין, שגריר רוסיה בבריטניה, גינה את הספר כ"שקרים" ו"השמצה כלפי העם שהציל את העולם מהנאציזם".
ההיסטוריון הרוסי אולג רז'שבסקי טען כי ביוור "מחזיר לתחייה את הדעות המוכחות והשקריות של היסטוריונים ניאו־נאצים".
לדבריו, ניסוחיו של ביוור מתאימים ל"ספרות זולה יותר מאשר למחקר מדעי".
ביוור הגיב כי עיקר המקורות שלו הם מסמכים סובייטיים, במיוחד דוחות ה־NKVD בארכיון המדינה של הפדרציה הרוסית (GARF), וכן עדויות אישיות אמינות רבות.
הוא הוסיף כי יש לקוות שהיסטוריונים רוסים "יאמצו גישה אובייקטיבית יותר כלפי חומרים מארכיוניהם, שסותרים את המיתוס ההרואי של הצבא האדום כליברטרים".
ההיסטוריון הבריטי ריצ'רד אוברי הגן על ביוור, וטען כי סירובם של ההיסטוריונים הרוסים להכיר בפשעי המלחמה נובע מכך שהם "כתבו את היסטוריית המנצחים".
נפטון ואמפיטריטה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הפלמי יאקוב יורדאנס, שנוצר סביב שנת 1648. היצירה מתארת את אל הים נפטון ואשתו אמפיטריטה, בסצנה מיתולוגית עשירה המשלבת בין עוצמה, סערה ורגע של רוגע ושלווה.
הציור חתום ומתוארך בידי האמן, אף שהספרה האחרונה בתאריך איננה קריאה.
היצירה מצויה באוסף קהילת פלנדריה ונמצאת באוסף הקבוע של מוזיאון רובנסהאוס שבאנטוורפן.
במרכז הציור מתואר נפטון, אל הים, בדמות גבר מזוקן בעל גוף חסון, כפי שהוא מוכר במסורת הדימויים הקלאסיים.
בימינו אוחז נפטון בקלשון, סמלו המסורתי, ובידו השנייה הוא מחזיק במושכות הרתומות לשני סוסי ים לבנים.
הדולפין שבתחתית הציור נושא את מרכבת הצדף שעליה עומדים נפטון ואמפיטריטה, ומכוון אותה בין גלי הים.
המרכבה מתקדמת בעוצמה קדימה, ובזכות הדינמיות של התנועה נוצרת תחושה של סערה עזה המשתוללת סביב הדמויות.
אמפיטריטה, אלת הים ואשתו של נפטון, יושבת לצדו במרכבה, ודמותם משדרת תשוקה הדדית וקרבה אינטימית.
לרגליהם מתואר אל האהבה צעיר הנושא קונכייה ונושף בה, כסימן לאיחוד הזוגי ולתשוקה שביניהם.
בקדמת התמונה נראים טריטונים, יצורים מיתולוגיים שחציים אדם וחציים דג, המלווים את הזוג האלוהי במסעם הסוער.
בחלק העליון של הציור נראים ארבעה ראשי מלאכים הנושפים ברוח, והם מסמלים את רוחות השמיים המניעות את הים.
יורדאנס יצר קומפוזיציה רבת הבעה שבה משתלבים יחד תנועה, כוח ותחושת רוגע מתקרבת.
נפטון מוצג בשיא עוצמתו אך גם ברגע של שליטה ושלווה לאחר סערה.
מעל ראשם של הדמויות מופיעה קשת בענן הנפרשת באופק, ומרמזת כי הסערה חלפה.
העננים הכהים מתפוגגים בהדרגה, והאור מתחיל לבקוע מבעד לשמים.
כך נוצרת תחושת הקלה, המעבירה את הצופה מהדרמה של הים הסוער אל שלווה מיתולוגית חדשה.
מעניין כי בגרסה מצוירת של הציור, שנעשתה ככל הנראה לאחר סיום העבודה, לא נראית הקשת כלל, וגם שני הפסים שבצדדים נעדרים ממנה.
עובדה זו מעידה כי יורדאנס הוסיף פרטים אלה בשלבים מאוחרים של תהליך היצירה, אולי מתוך רצון להדגיש את המעבר מן הכאוס אל השקט.
בנוסף, בצדו הימני של הציור מופיע טריטון דהוי הנושב בקרן, דבר המרמז כי האמן שינה וערך את העבודה שוב ושוב עד שהגיע לתוצאה הסופית.
מכל אלה ניתן ללמוד כי היצירה עצמה הייתה "בתהליך", ואולי אף שימשה את יורדאנס לבחינה של דרכי עיבוד הצבע והאור ביצירות מיתולוגיות רחבות היקף.
החתימה שעל הציור כוללת את שנת היצירה, אך הספרה האחרונה איננה קריאה.
החוקר ארנוט באליס הציע כי היא מתייחסת למחצית השנייה של שנות ה־1640, ככל הנראה בסביבות שנת 1648. יורדאנס יצר את היצירה בתקופה שבה העיר אנטוורפן חוותה התאוששות כלכלית לאחר שנים של סבל ממלחמות.
באותה שנה נחתם הסכם מינסטר שסיים את מלחמת שלושים השנה ואפשר חידוש של המסחר הימי בין אנטוורפן לבין ארצות השפלה המאוחדות.
לפי פרשנות זו, הציור עשוי לשקף את רוח התקופה ואת תחושת התקווה שחזרה לעיר: כמו נפטון המשיט את מרכבתו על פני מים רגועים לאחר סערה, כך גם אנטוורפן שבה אל השלווה ואל האפשרות לצמיחה מחודשת.
בכך משתקפת בציור "נפטון ואמפיטריטה" לא רק תפיסה מיתולוגית אלא גם רמז סמלי לתקופה היסטורית של התחדשות בעיר הולדתו של האמן.
נפילה תבונית היא פרודיה על תנועת התכנון התבוני.
זוהי הסבר על-טבעי פסאודו-מדעי להשפעות כוח הכבידה.
הבדיחה מקורה ביוזנט – Usenet, והיא הופיעה במספר פרודיות מקוונות.
מאמר על נפילה חכמה ב "The Onion" תיאר נפילה חופשית כנגרמת על ידי "יד האל".
נפילה תבונית טוענת שההסבר המדעי של כוח הכבידה אינו יכול להסביר את כל היבטי התופעה, ולכן יש לתת אמון ברעיון שדברים נופלים משום שאינטליגנציה גבוהה יותר מזיזה אותם.
יתר על כן, נפילה תבונית טוענת כי תיאוריות המסבירות את כוח הכבידה אינן עקביות פנימית ואינן ניתנות ליישוב מתמטי עם מכניקת הקוונטים, מה שהופך את כוח הכבידה ל"תיאוריה במשבר".
נפילה תבונית טוענת גם שכוח הכבידה היא "רק תיאוריה", תוך פרודיה על הטענות של בריאתנים בנוגע למעמד התאורטי של האבולוציה.
אפולוגים של נפילה תבונית תומכים בצחוק בכך שיש ללמד נפילה תבונית בבית הספר יחד עם תורת הכבידה כדי שתלמידים יוכלו לקבל "החלטה מושכלת" בנושא, כפרודיה על הדרישות "ללמד את המחלוקת" אודות בריאתנות ואבולוציה.
ביוני 2002, משתמש יוזנט בשם ג'ף סטאבס כתב טיוטה של מכתב לעורך, תחת הכותרת "התגוששות תבונית" לקבוצות היוזנט alt.atheism ו-talk.origins.
הוא ציין כי "אני לא אוהב את תאוריית הכבידה, אני מרגיש נעלב באופן אישי מכך שמהנדסים מתכננים מבנים רק תוך התחשבות במסה פיזית.
אני מציע ששיעורי מדעים ילמדו גם את תאוריית 'ההתגוששות תבונית' (Intelligent Grappling – בהקשר לנפילה בגראפלינג).
אין שום סיכוי שכוח חלש כמו כוח הכבידה יוכל להחזיק הכל על פני כדור הארץ.
זה חייב להיות אלוהים, המשתמש בנשמות שלנו, כדי להחזיק הכל יחד." לאחר מכן פרסם אלף שטרנברג "שאלות נפוצות על התגוששות תבונית" בקבוצת היוזנט sci.skeptic.
DC סימפסון פרסם, במאי 2005, רצועת קומיקס של I Drew This שכותרתה "ללמד את הכבידה".
נפילה תבונית הייתה נושא למאמר ב"The Onion" באוגוסט 2005. במילון המיתולוגיה העכשווית (2011), הציע הסופר ויליאם ר.
הארווד כי אף על פי שבמקור "הועלתה השערה במגזין סאטירי, היא [נפילה תבונית] אינה חלשה יותר מכל תאוריית עיצוב תבוני אחרת".
בשנת 2008 כתב עיתונאי המדע סת' שולמן כי "הזיוף המושלם" המחיש את הבעיות בבסיס התכנון התבוני, ואת התגובה הלא מספקת אליו מצד ממשל ג'ורג' וו.
נפילת הבסטיליה, שהתרחשה ב-14 ביולי 1789, הייתה התפתחות מכרעת במהלך המהפכה הצרפתית, ובהמשך שימשה כסמל המהפכה.
למרות העובדה שבזמן כיבושה היו כלואים בבסטיליה רק שבעה אסירים, שימש בית הכלא המפורסם כסמל השלטון, ולכן כיבושה על ידי המהפכנים היה אות הפתיחה של מרד גלוי נגד המלך.
האירוע מצוין עד היום בחגיגות במסגרת יום הבסטיליה ויום זה הוא חג לאומי בצרפת.
במהלך שלטונו של המלך לואי ה-16 צרפת הייתה נתונה במשבר כלכלי חריף, אשר כרסם בחוסנה מזה עשרות שנים.
לקראת סוף המאה ה-18, המשבר היה חריף עד כדי כך, שלא היה מנוס מרפורמות מרחיקות לכת במערכת גביית המס ורפורמות כלכליות וחברתיות נוספות.
על מנת לטפל במשבר כונסה ב-5 במאי 1789 אספת המעמדות, הגוף המייצג את המעמדות השונים בצרפת.
מאז 1614 פעולתה נבלמה על ידי מסורות עתיקות, פרוטוקולים ארכאיים ועקשנותם של הגורמים השמרנים, במיוחד מקרב המעמד השני (האצולה).
ב-12 ביוני 1789, החלו נציגי המעמד השלישי (פשוטי העם) להתנהל בנפרד מאספת המעמדות וב-17 הכריזו על עצמם כ"אספה הלאומית".
תחילה המלך התנגד להתפתחות זו, אך נכנע לבסוף כשאצילים וכמרים ערקו אליה במספרים גדולים.
הוא ציווה על יתרת שני המעמדות הגבוהים להצטרף אליה ב-27 ביוני.
היא שינתה את שמה לאספה המכוננת הלאומית ב-9 ביולי, והצהירה שמטרתה כינון חוקה לצרפת.
תושבי פריז היו באופוריה מהשינויים החדשים והביעו תמיכה נמרצת באספה.
העיתונות פרסמה את דיוני המליאה, הוויכוחים הפוליטיים פרצו את גבולות המליאה ונפוצו לכל כיכר, פארק ומקום ציבורי אחר ברחבי פריז.
ארמון פאלה רויָאל וגינותיו הפכו למקום מפגש קבוע למתדיינים.
ב-11 ביולי 1789 הצבא כיתר את ורסאי, סוור, שדה מארס ואת סן דני.
המלך, כנראה בלחצו של אחיו הדוכס מארטואה וגורמים אחרים בחצר, פיטר את ראש השרים ושר האוצר ז'אק נקר, אשר היה אהוד על המעמד השלישי.
הוא הוחלף על ידי הברון לואי אוגוסט דה ברוטויי.
החדשות אודות פיטוריו של נקר הגיעו לפריז בערב יום ראשון ה-12 ביולי.
הפריזאים הניחו שפיטוריו הם ניסיון של הגורמים השמרניים לשמור על כוחם לקראת הסתערות הצבא על העיר.
ההמונים התחילו להתפרע ברחובות, כשההפגנה העיקרית הייתה מול פאלה רויאל עם כ-10,000 משתתפים.
הקהל התקדם לאורך הרחובות לכיוון כיכר ואנדום תוך כדי שאנשיו מנופפים בפסלים בדמותם של נקר והדוכס מאורליאן.
בדרכם לארמון הם נתקלו ביחידה של שכירי חרב גרמניים הנאמנים למלך.
התפתחה תגרה והחיילים נסוגו תחת מטר אבנים.
בכניסה לארמון הם פגשו יחידת דראגונים בפיקודו של הנסיך דה לאמבסק, אשר החלה לירות לתוך ההמון והרגה את אחד מנושאי השלטים.
ההמון הגיב בירי משלו והרג חייל.
לאור יתרונו המכריע של ההמון בכוח אדם הנסיך החליט לסגת, תוך שכוחותיו הורגים ופוצעים את מי שעמד בדרכם לחוף מבטחים.
החטיבה של המשמר הסגול, אשר תמכה במורדים, נשארה בקסרקטינים.
על מנת לחסוך מפריז את שפיכות הדמים ולמנוע מההמון המשולהב לפתוח במרידה כללית, דה לאמבסק אשר לא סמך על חייליו, הורה ל-60 דרגונים לתפוס עמדה לפני מפקדתו בשוסי-ד'אנטין.
הפקודה, שבמקור הייתה אמורה למנוע שפיכות דמים והתלהמות, עשתה בדיוק את ההפך, כי ההמון ראה בהצבת הפרשים פרובוקציה וחטיבת המשמר הסגול הצטרפה להמונים תוך כדי הריגת כמה קצינים ופריקת כל עול.
עם תמיכת הצבא הסדיר ההמון חש בטוח בעצמו עוד יותר - ואילו הכוחות הזרים סירבו לתמוך במלוכנים בגלל החשש לחייהם.
המורדים פלשו לבית האינוולידים על מנת לתפוס כלי נשק והמשיכו בתנופת המרד לעבר הבסטיליה.
בזמן ההתקוממות בית הסוהר היה כמעט ריק, והוחזקו בו שבעה אסירים בלבד: ארבעה זייפנים, שני חולי נפש ואציל צרפתי שהואשם בפדופיליה (המרקיז דה סאד הועבר מהמצודה עשרה ימים קודם לכן).
המורדים התקיפו את הבסטיליה בעיקר על מנת להשתלט על התחמושת הרבה, שהייתה בה (עתודות אבקת השרפה בלבד הגיעו ל-13,600 ק"ג).
חיל המצב מנה כ-100 חיילים ופקידים בלבד וכ-40 תותחים, חלקם בעלי קוטר גדול.
ההמון שהתאסף ליד הבסטיליה דרש את פירוק התותחים והעברת אבק השריפה לידיו.
שני נציגי ההמון הוזמנו לתוך בית הסוהר על מנת לנהל משא ומתן, אך המשא ומתן התארך מעבר למצופה וההמון דרש להגיע לפתרון מהיר.
בערך ב-13:30 שרשראות גשר הצונח נותקו, וההמון זרם לתוך בית הסוהר.
בעקבות הפריצה לתוך המבצר החיילים וההמון התחילו לירות זה בזה והניסיונות להשכין הפסקת אש עלו בתוהו.
הירי נמשך וכעבור שעתיים ההמון תוגבר על ידי יחידות מחיל המצב הפריזאי, שהצטרפו למורדים עם הנשק מבית האינבלידים.
למראה התגבורת, מושל הבסטיליה, המרקיז דה לוניי הכריז על הפסקת אש ב-17:00 על מנת למנוע טבח.
הוא העביר מכתב עם דרישותיו דרך מרווח קטן בשער, אך הצרים סירבו לקבל את דרישותיו.
למרות סירוב זה, המושל החליט להיכנע בגלל היתרון המספרי העצום של ההמון.
הצרים נכנסו לתוך הבסטיליה כחצי שעה אחרי ההכרזה על הפסקת האש.
כ-100 אנשים נספו במהלך הקרב, מתוכם רק שומר אחד וכל היתר מבין המורדים.
דה לוניי נגרר החוצה וההמון המשולהב עשה בו לינץ' .
אחרי הירצחו, ההמונים כרתו את ראשו והציבו אותו על כלונס על מנת להציגו ברחבי פריז.
תושבי פריז ציפו להתקפת נגד של הכוחות המלוכנים וביצרו את הרחובות בבריקדות, תוך שהם עוקרים אבני שפה, קורעים דלתות ממקומן ועורמים רהיטים בניסיון למנוע מחיל הפרשים את תנופת ההסתערות.
פריזאים התחילו להתחמש בכל הבא ליד, בעיקר בחניתות מאולתרות, שאומנם הטילו מורא בלב המתבונן, אך היו חסרות ערך מול הרובים והתותחים של הצבא הסדיר.
בינתיים בוורסאי המלוכנים נשארו בעלטה בכל הנוגע לאירועים האחרונים, כשהתבררה התמונה, מרשל דה ברולי עמד לפתוח בהפיכה פרו-מלוכנית על מנת להכריח את האספה לכבד את הצו מ-23 ביוני ולהתפזר.
האספה סירבה ושיגרה שליחים לפריז על מנת לקבל את תמיכת ההמונים.
לנוכח העדיפות המספרית הגדולה של הפריזאים ועריקתם של גדודי צבא רבים אל הרפובליקאים, המלוכנים נסוגו מדרישתם לפזר את האספה.
למחרת בבוקר תוצאות הפיכת הנגד הלא מוצלחת נודעה למלך ולתומכיו והם זנחו את רעיונות פיזור האספה לעת עתה.
המלך הציע כמה מחוות כגון החזרתו של נקר - האהוד מאוד בציבור בזכות רפורמות המס שניסה להעביר - לתפקיד שר האוצר והבטיח לחזור מארמון ורסאי אל הבירה.
בשובו לפריז, המלך קיבל את הטריקולור וחבש את הכובע המסורתי עם סמל המהפכה תוך כדי שהוא קורא "תחי האומה".
ההמון המשולהב השיב לו בקריאות "יחי המלך".
למרות התפייסותו של המלך עם ההמונים, האריסטוקרטים חשו אי נוחות נוכח הלך הרוח הכללי, שנשב נגדם בחוזקה.
רבים, במיוחד הבכירים שבהם התחילו להגר מצרפת.
נקר חזר לפריז מבזל בתחושת ניצחון (שלא האריכה ימים).