tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההתקרבות בין המדינות הגרמניות ספגה ביקורת מצד ברית המועצות.
יחסי גרמניה-סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
היחסים בין השתיים כוננו ב-1 באוקטובר 1995.
שגרירות גרמניה ברומא שבאיטליה אמונה גם על סן מרינו ולגרמניה קונסוליית כבוד במילאנו, האמונה על סן מרינו בלבד.
לסן מרינו אין שגרירות בגרמניה והשגרירות בבריסל שבבלגיה אמונה גם על גרמניה, אך יש לה קונסוליית כבוד בגרמניה, בעיר מינכן.
שתי המדינות הן רפובליקות ופעמים רבות יש להן אינטרסים משותפים הקשורים בזכויות האדם.
סן מרינו, בניגוד לגרמניה, לא חברה באיחוד האירופי ולא באזור הכלכלי האירופי.
עם זאת, סן מרינו וגרמניה משתמשות שתיהן באירו כהילך החוקי במדינתן, ושתיהן חברות באיחוד המכס של האזור האירופי.
סן מרינו ייצאה לגרמניה בשנת 2012 סחורות בשווי 7.5 מיליון אירו וייבאה ממנה סחורות בשווי 31.5 מיליון אירו.
בין גרמניה לסן מרינו נחתם הסכם מניעת כפל מס בשנת 2011. לא דרושה ויזה כדי לעבור בין שתי המדינות.
יחסי גרמניה-מקדוניה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה של מקדוניה הצפונית.
שתי המדינות הן חברות במועצת אירופה וחברות הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
מסוף המאה ה-14 נכלל האזור של מקדוניה הצפונית של ימינו בשטחי האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה הטורקית הגדולה (1683–1699) כבשו הכוחות הקיסריים את סקופיה, אולם החזירו אותה לטורקים לאחר המלחמה.
עם הידרדרותה של האימפריה העות'מאנית במהלך המאה ה-19, החלו המעצמות האירופיות הגדולות ועמי הבלקן, השואפים לעצמאות תחת השלטון הטורקי, להתמודד עם הארגון מחדש של דרום מזרח אירופה.
לאחר הניצחון הרוסי במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שהביא את הכוחות הרוסים עד 60 ק"מ מאיסטנבול, התעוררה הבעיה הבלקנית במלוא עוזה.
מאחר שהמעצמות האירופיות לא הסכימו לקבל את חוזה סן סטפנו, שנחתם בהשפעה רוסית, הזמין קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק את קונגרס ברלין כדי ליישב את הסכסוך בדרכי שלום.
אחת התוצאות של הקונגרס הייתה שמקדוניה נשארה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, ובסיומה חולקה מקדוניה בין בולגריה, סרביה ויוון.
בולגריה לא הסכימה לתוצאות ההסכם, ובעקבות כך פרצה בשנת 1913 מלחמת הבלקן השנייה, ובסיומה כבשו הסרבים והיוונים שטחים נוספים ממקדוניה, על חשבון הבולגרים.
בשנת 1915 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, חברה בולגריה למעצמות המרכז, וכתוצאה מכך הצליחה לספח את "מקדוניה הסרבית" בין השנים 1915–1918. לאחר תבוסת מעצמות המרכז בסיום המלחמה, חזרה מקדוניה לשלטון סרבי, והייתה חלק מממלכת יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שוב הצטרפה בולגריה לגרמניה הנאצית, ולאחר כיבוש יוגוסלביה הורשתה לכבוש את מזרח ומרכז מקדוניה הסרבית.
בניגוד לשטחי המולדת הבולגרית, היהודים שהיו בשטחים הכבושים בידי בולגריה ספגו את אימי השואה.
7,100 יהודים, כולל 2,000 ילדים, גורשו משטחי מקדוניה למחנה ההשמדה טרבלינקה, ורק 196 מהם שרדו.
בסוף אוגוסט 1944 נסוגה בולגריה מהשטחים הכבושים של יוגוסלביה.
לאחר כיבושה של יוגוסלביה בשנת 1941, נוספה מערב מקדוניה הסרבית לאיטליה, ומאז 1943 הייתה תחת חסותה הגרמנית כחלק מאלבניה הגדולה.
במהלך שנת 1944 גרמניה הקימה במדינת בובה מקדונית לזמן קצר, ובקיץ 1944 נסוגו הכוחות הגרמניים מיוון דרך סקופיה, והמיטו סבל וחורבן על העיר ולאחר זמן קצר גם המדינה המקדונית "העצמאית קרסה.
לאחר נסיגת הגרמנים, הפך האזור שוב לחלק מיוגוסלביה בתור הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה.
לאחר קריסת יוגוסלביה הכריזה מקדוניה על עצמאותה בספטמבר 1991, אולם בשל הסכסוך על שם המדינה, הכירה ממשלת גרמניה בעצמאותה של מקדוניה רק בסוף 1993. לאחר מכן הייתה גרמניה התומכת הפעילה ביותר במקדוניה, ובכלל זה היא סיפקה את רוב הסיוע לפיתוח מקדוניה, וקידמה את יחסי הסחר והתרבות עמה באופן מסיבי.
בהמשך תמכה גרמניה במקדוניה בהתמודדות עם משבר פליטים מקוסובו בעקבות מלחמת קוסובו (1999), ובבלימת ההתקוממות האלבנית במקדוניה ב-2001, ואף סייעה לחתימת הסכם אוחריד ליישוב הסכסוך.
גרמניה מחזיקה במקדוניה הצפונית שגרירות בסקופיה.
מאידך, מקדוניה הצפונית מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-6 קונסוליות בדיסלדורף, המבורג, מיינץ, מינכן, נירנברג ושטוטגרט.
יחסי גרמניה-קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת קוסטה ריקה.
יחסים בין הקונפדרציה הגרמנית לקוסטה ריקה כוננו לראשונה ב-10 במרץ 1848 עם חתימת הסכם טולדו-קלי, שנחתם בין קוסטה ריקה לבין ערי המדינה של ברמן, המבורג ולובק.
הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורי המשיכה לדבוק בהסכמים שנחתמו.
ב-1871, עם השלמת איחוד גרמניה, כוננו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות והוחלפו בין השליטים כתבי אמנה.
ב-18 במאי 1875 נחתם הסכם הידידות הבילטרלי הראשון, ההסכם כלל סעיפים בנושא מסחר בין שתי המדינות וניווט אל המדינה השנייה.
גרמניה וקוסטה ריקה ניתקו את היחסים לתקופה קצרה בין השנים 1917–1918 בזמן מלחמת העולם הראשונה, בתקופת הדיקטטורה של פדריקו טינוקו בקוסטה ריקה.
גרמניה התעלמה מניתוק היחסים וזאת משתי סיבות.
ראשית, מכיוון שהייתה מוטרדת מהרבה מדינות אחרות בעלות חשיבות רבה יותר.
שנית, מכיוון שקוסטה ריקה בכלל לא השתייכה למדינות ההסכמה ומשטר טינוקו הוחרם על ידי וודרו וילסון נשיא ארצות הברית.
היחסים בין קוסטה ריקה וגרמניה נהיו מתוחים עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
ממשלת הרייך השלישי הורתה לקוסטה ריקה להחזיר את שגרירה ואת הקונסולים שלה, קוסטה ריקה סירבה לכך וגרמניה העלימה עין.
היחסים עם גרמניה נותקו סופית ב-29 בספטמבר 1941. הנשיא רפאל אנחל קלדרון גווארדיה הכריז מלחמה על גרמניה ב-11 בדצמבר 1941, אך קוסטה ריקה לא השתתפה באופן פעיל בלחימה.
במהלך התקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה קוסטה ריקה הייתה חלק מהגוש המערבי וקיימה יחסים עם גרמניה המערבית.
קוסטה ריקה מיוצגת בגרמניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בברלין, בירת המדינה.
קוסטה ריקה מיוצגת בגרמניה גם בדרג הקונסולרי באמצעות 5 קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: פרנקפורט, פרייבורג, המבורג, הנובר, ולייפציג.
גרמניה מיוצגת בקוסטה ריקה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בסן חוסה, בירת המדינה.
כלכלת גרמניה, על פי מדדים כלכליים מקובלים, היא הראשונה בגודלה באירופה.
מאז איחוד גרמניה לכדי מדינת לאום, המדינה תועשה במהרה ורשמה זינוק כלכלי עצום.
נכון לשנת 2017, היא החמישית בגודלה בעולם במונחי תוצר לאומי גולמי (ביחס לכוח הקנייה), אחרי סין העממית, ארצות הברית, הודו ויפן.
נכון לשנת 2016 גרמניה היא היצואנית השלישית בגודלה בעולם, ומייצאת שירותים וסחורות בסך של 1.21 טריליון אירו.
שותפות הסחר העיקריות שלה כוללות את צרפת, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, איטליה והולנד.
גרמניה ענייה יחסית במוצרי גלם.
רק ליגניט ומלח אשלג זמינים בכמויות משמעותיות מבחינה כלכלית.
תחנות כוח לשריפת ליגניט הן ממקורותיה העיקריים בגרמניה להפקת חשמל.
נפט, גז טבעי ומשאבים נוספים, על פי רוב, מיובאים ממדינות אחרות.
גרמניה מייבאת כשני שלישים של האנרגיה אותה היא צורכת.
המדינה ידועה בתעשיותיה בתחום ההנדסה, בעיקר כלי רכב, מכונות, מתכות וסחורות כימיות.
התמ"ג לנפש בקוסטה ריקה עמד ב-2005 על 11,100 דולר לשנה, מספר המציב אותה קרוב למדינות מזרח אירופה והרבה מעל לשכנותיה.
התוצר הוא השני בגובהו באמריקה הלטינית.
באופן היסטורי התבססה הכלכלה על החקלאות: בעיקר גידול בננות, קפה, אננס וסוכר, וכן עץ ובקר.
אין בקוסטה ריקה משאבי טבע בכמויות משמעותיות - מלבד הטבע עצמו, שמהווה מוקד משיכה תיירותי.
בעשורים האחרונים עלתה חשיבותה של התיירות, במיוחד התיירות הסביבתית, שמהווה כיום את אחד התחומים העיקריים בכלכלת המדינה.
בקוסטה ריקה פארקים לאומיים רבים המתוחזקים בצורה יעילה; מספר מיני הצומח והחי בקוסטה ריקה מסחרר ומושך תיירים רבים.
כמות התיירים השנתית עלתה מ-780 אלף ב-1996 ל-1.5 מיליון ב-2004. התיירות מכניסה כיום יותר כסף זר מן הבננות והקפה, שני הגידולים החקלאיים הגדולים, יחד.
היחסים הכלכליים של גרמניה עם קוסטה ריקה נחשבים למפותחים.
בשנת 2016 ייצאה גרמניה לקוסטה ריקה סחורה בשווי 277 מיליון דולר אמריקאי.
הסחורה הייתה מגוונת והחלק הגדול ביותר בה (30%) היה מכונות תעשייתיות.
חלק נוסף גדול (15%) היה מכוניות וחלקי חילוף שלהן.
באותה השנה ייצאה קוסטה ריקה לגרמניה סחורה בשווי 588 מיליון דולר אמריקאי.
החלק הגדול ביותר בה היה בננות (42%) ופירות טרופיים אחרים (16%).
גם ציוד רפואי (11%) היווה חלק גדול מהסחר.
יחסי גרמניה-פפואה גינאה החדשה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה.
בסוף שנות השבעים ובראשית שנות השמונים של המאה ה-19 השפיעו חוגי ימין לאומנים על הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק לפתוח במדיניות התפשטות קולוניאלית.
אזור זה היה אחד היעדים של מצדדי ההתפשטות הקולוניאלית הגרמנית והוקמה חברה בשם "חברת גינאה החדשה הגרמנית" (Deutsche Neuguinea-Compagnie).ב-3 בנובמבר 1884 הונף הדגל הגרמני על השטח הצפון-מזרחי של גינאה החדשה ועל האיים הסובבים.
החלק הדרום-מזרחי היה בשליטה בריטית (מאוחר יותר עם הקמת אוסטרליה ב-1901 הועבר לשלטונה של אוסטרליה) והחלק המערבי של האי היה בשליטה הולנדית.
גרמניה מחזיקה בפפואה גינאה החדשה קונסוליה בפורט מורסבי, ואילו פפואה גינאה החדשה מחזיקה בגרמניה קונסוליה בהמבורג.
יחסי גרמניה–ניו זילנד הם היחסים בילטרליים והדיפלומטיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין ניו זילנד.
שתי המדינות מקיימים יחסים דיפלומטיים החל מהמאה ה-20. בין שתי המדינות ניכר שיתוף הפעולה בתחומי הכלכלה, המוזיקה, האמנות והספורט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התייצבה ניו זילנד לצד בריטניה, כחלק ממדינות ההסכמה, וכוחותיה לחמו כחלק מכוח אנזא"ק נגד הקיסרות הגרמנית ובעלות בריתה, ובכלל זה השתתפו בקרבות המערכה בגליפולי, המערכה על סיני וארץ ישראל והחזית המערבית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שוב התייצבה ניו זילנד לצד בריטניה, כחלק מבעלות הברית נגד גרמניה הנאצית, והדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 תחת פיקודו של ברנרד פרייברג, ברון פרייברג הראשון נלחמה בקרב על כרתים, במערכה בצפון אפריקה ובזירה האיטלקית, בעוד הדיוויזיה הניו זילנדית ה-3 לחמה בקרבות הזירה הפסיפית.
ב-10 בנובמבר 1953 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים, ובשנת 1966 הם החליפו שגרירים ביניהן.
שיתוף הפעולה בין המדינות התגבר בשנים האחרונות, ברמה הפוליטית, הכלכלית, התרבותית והמדעית.
זרם מבקרים רציף זורם לשני הכיוונים, אמנים וכותבים רבים עובדים בשתי המדינות ואלפי סטודנטים, סטודנטים ומדענים לומדים ועורכים מחקרים בגרמניה ובניו זילנד.
נקודות השיא של היחסים כוללות את ביקורו של ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי, בגרמניה, שם נפגש גם עם הקנצלרית אנגלה מרקל, ואת התערוכה המוצלחת והמצליחה של ניו זילנד כאורח כבוד ביריד הספרים הבינלאומי בפרנקפורט באוקטובר 2012.
גרמניה מחזיקה בניו זילנד שגרירות בוולינגטון וקונסוליות באוקלנד ובכרייסטצ'רץ'.
מאידך, ניו זילנד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בהמבורג.
יחסי גרמניה–ערב הסעודית מתייחסים לקשרים הדו-צדדיים של גרמניה וערב הסעודית.
בין שתי המדינות קיימים קשרים ידידותיים, לעומת זאת, כמה ארגונים לא ממשלתיים גרמנים מבקרים את הפגיעה השיטתית בזכויות האדם בסעודיה.
בשנת 1929 נחתם הסכם ידידות בין רפובליקת ויימאר לבין ממלכת נג'ד וחג'אז בראשות המלך אבן סעוד.
בשנת 1938 מונה ד"ר גרופה לשגריר גרמניה בבגדאד, ובנוסף הוא מונה לשגריר לא תושב של גרמניה בסעודיה.
לאחר הקמת גרמניה המערבית לאחר מלחמת העולם השנייה, החליטו שתי המדינות לכונן את היחסים מחדש, ואכן בשנת 1954 שוחזרו היחסים בין המדינות.
בשנת 1964 נותקו היחסים בין המדינות, בעקבות הכרת גרמניה המערבית במדינת ישראל, אולם בשנת 1973 היחסים כוננו מחדש.
בין המדינות מתקיים דיאלוג פוליטי ברמה גבוהה, וכן נערכו ביקורים רשמיים הדדיים רבים במהלך השנים.
בנוסף, קיימים קשרים מסחריים בין המדינות, ובשנת 2017 הסתכם היצוא הסעודי לגרמניה בשווי 1.461 מיליארד ריאל סעודי, ואילו היבוא הסעודי מגרמניה הסתכם ב-29.497 מיליארד ריאל סעודי.
כמו כן, בין המדינות מתקיים שיתוף פעולה בנושא המאבק הבין לאומי בטרור ובפשע המאורגן, וכן שיתוף פעולה ביטחוני בתחומים רבים, אולם קיימת ביקורת גרמנית בשל קיומו של עונש מוות בסעודיה, ובשל הפגיעה המתמשכת בנושא זכויות האדם בממלכה.
גרמניה מחזיקה בסעודיה שגרירות בריאד וקונסוליה כללית בג'דה.
מאידך, סעודיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט.
היחסים בין גרמניה לדרום קוריאה כוננו בשנות ה-50 של המאה ה-20 והם ממלאים תפקיד חיוני במדיניות החוץ של שתי המדינות כיום.
הממלכה הקוריאנית שושלת ג'וסון כוננה לראשונה יחסים דיפלומטיים עם האימפריה הגרמנית במסגרת אמנת גרמניה – קוריאה משנת 1883 שנשארה בתוקפה גם לאחר סיפוחה של קוריאה על ידי יפן בשנת 1905.
מאז איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990, נעשה מאמצים רבים על ידי שתי המדינות לשיפור היחסים הדיפלומטיים זה עם זה.
באמצע שנות ה-2000 חודש בין שתי המדינות חוזה גרמניה-קוריאה משנת 1883, והוא נכנס רשמית לתוקף ב-19 בדצמבר 2008, כצורת זיכרון לציון 125 שנה לאמנה המקורית.
ב-20 בדצמבר 2012 בירכה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל את פאק גון-הייה על מינויה לנשיאת דרום קוריאה והזמינה אותה לערוך ביקור רשמי בגרמניה.
שני הפוליטיקאים הדגישו את החשיבות להמשך ולחיזוק "הקשר הטוב ביותר באופן מסורתי" בין המדינות.
מרקל גם נשבעה לסייע באתגרים הפוטנציאליים של איחוד קוריאה עתידי, מכיוון שגרמניה עצמה עברה איחוד מחודש.
יחסי גרמניה–קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (צפון קוריאה), הידועה בכינויה צפון קוריאה.
במהלך המלחמה הקרה, מזרח גרמניה קיימה יחסים דיפלומטיים רק עם צפון קוריאה, ואילו גרמניה המערבית קיימה יחסים דיפלומטיים רק עם דרום קוריאה.
גרמניה המזרחית חדלה מלהתקיים עם איחוד גרמניה, מה שגרם לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה וצפון קוריאה.
שתי המדינות מינו מעצמה מעניקת חסות כדי לייצג את האינטרסים במדינה האחרת, שוודיה מונתה כמייצגת של גרמניה, וסין מונתה כמייצגת של צפון קוריאה.
גרמניה וצפון קוריאה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 2001. שגרירות גרמניה בפיונגיאנג ממוקמת במתחם הישן של השגרירות המזרח גרמנית, הנמצא כעת במשותף עם השגרירויות השוודית, והבריטית.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, לא היו ביקורים בין המדינות ברמת השרים של גרמניה או צפון קוריאה.
עם זאת, היו מספר ביקורים רשמיים בצפון קוריאה על ידי חברי הבונדסטאג.
על פי סקר ה-BBC World Service, רק 3% מן הגרמנים רואים את צפון קוריאה באופן חיובי, בעוד 90% מביעים דעה שלילית, וזו אחת התפיסות השליליות ביותר של צפון קוריאה בעולם.
לאחר מלחמת העולם השנייה, קוריאה חולקה לשני חלקים: צפון ודרום קוריאה.
צפון קוריאה תחת קים איל-סונג, כוננה במהלך המלחמה הקרה יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המזרחית (GDR), מיד לאחר הקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה ב-9 בספטמבר 1948.
מזרח גרמניה לשעבר תחת הסובייטים חיפשה קשרים למסחר, חילופי חינוך וגילויים כמעצמה קומוניסטית עם המדינה האסיאתית.
לאחר ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין, הייתה מזרח גרמניה הספקית השלישית בגודלה של סחר לקוריאה, כדי להילחם בקפיטליזם, בדרך החשיבה הקומוניסטית היה ברור כי דרוש לספק עזרה לחברים נאמנים בכל הדרכים שאפשר לדמיין.
מ-1955 עד 1962, ממשלת מזרח גרמניה ניהלה תוכנית בקנה מידה גדול כדי לשחזר את ערי הנמל של המהונג והנגנאם אשר נפגעו קשות על ידי הפצצות אוויריות במהלך מלחמת קוריאה (1950-53).
קראה את דויטשה ארבייטסגרופה (DAG) למלאכה.
הצוות שהיה מורכב מתכנני ערים, אדריכלים, אנשי הצוות הטכני ובעלי מלאכה, בנה אזורי מגורים, אזורי תעשייה, בתי חולים, בתי ספר, מלונות, אולם קונצרטים, ובריכת שחייה חיצונית.
העבודה מומנה על ידי ממשלת מזרח גרמניה, ותרומות מן האזרחים המזרח גרמנים.
האחראי הראשון של תכנון העיר המהונג היה הבאוהאוס האדריכל קונרד פישל.
לאחר הפיצול הסיני-סובייטי ב-1960, צפון קוריאה נשארה נאמנה לסין, בעוד מזרח גרמניה נותרה קרובה יותר לברית המועצות.
בגלל זה הקשרים ההדוקים שפרחו פעם הגיעו לקיפאון.
לדוגמה, הרבה סטודנטים שהגיעו בשל חילופי סטודנטים מצפון קוריאה, שלמדו באוניברסיטאות במזרח גרמניה נאלצו לחזור בשנת 1962 למדינת מולדתם.
כמה סטודנטים מצפון קוריאה היו מאורסים או נשואים לסטודנטים גרמנים או צעירה אחרת וכבר נולדו להם ילדים, אפילו אם מערכות יחסים אלה היו אסורות.
לאחר פרידתם של האוהבים פחות או יותר אסורים, הילדים נשארו עם אמהותיהם בגרמניה וגדלו במזרח גרמניה, ואילו אבותיהם נאלצו לחזור לצפון קוריאה.
רוב הגרמנים הללו לא ראו שוב את אביהם, בעלם או אהובתם.
הבמאי הגרמני-קוריאניצ'ו סונג-היונג עשה סרט על המשפחות הגרמניות-קוריאניות בשנת 2015. ב-1991, צפון קוריאה הציעה למנהיג מזרח גרמניה אריך הונקר מקלט מדיני בארץ.
לאחר קריסתה של ברית המועצות, שגרירות גרמניה נסגרה עד אחרי איחוד גרמניה; "במקביל, שגרירות צפון קוריאה לשעבר במזרח ברלין הפכה למשרד להגנת האינטרסים של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה, כאשר הרפובליקה העממית של סין משמשת כמגן על השלטון.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וצפון קוריאה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 במרץ 2001".
עשר שנים מאוחר יותר כאשר הוקמה השגרירות הגרמנית בפיונגיאנג, ניסתה גרמניה להביא את צפון קוריאה לשיחות שש המפלגות כדי לדון בבעיה עם תוכנית הנשק הגרעיני של צפון קוריאה.
בשל ניסויי הגרעין האחרונים שנערכו בינואר, פברואר וספטמבר 2016, גרמניה הטילה סנקציות, ועקבה אחר האו"ם והאיחוד האירופי.
זה משפיע על היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות, שפירושו אין יותר משלוח של מוצרי יוקרה, כמו גם אמברגו נשק.
כמו כן איסור מוחלט על סחר חוץ וסנקציות אחרות העלולות להשפיע על הרחבת ניסויים גרעיניים נוספים.
אך לפני הסנקציות הבינלאומיות בשל הניסויים על טילים ונשק גרעיני בצפון קוריאה, גרמניה ביקשה חילופי שלום עם מתן מלגות חינוך לסטודנטים קוריאנים או הבאת השפה הגרמנית לקוריאה.
לפיכך, גרמניה מעניקה משרה למרצה גרמני בעזרת השירות החלופי האקדמי הגרמני באוניברסיטת קים איל-סונג.
כבר בשנות השמונים שהו שני מרצים באוניברסיטה כדי ללמד גרמנית, וקיימים יחסים קרובים עם החוג ללימודי קוריאה באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
מאז הרבה צפון קוריאנים יכלו לבקר בגרמניה ולהרוויח מחילופי התרבות.
סיבה אחת הייתה בגלל מדיניות אור השמש של נשיא דרום קוריאה קים דה-ג'ונג, מערכת יחסים דיפלומטית חדשה וטובה יותר עם צפון קוריאה ומיעוט חברי האיחוד האירופי התאפשרו כך שגרמניה כאומה תרבותית תוכל להקים פרויקטים עם למשל מכון גתה.
בגלל סנקציות של האו"ם גרמניה לא יכולה לארח לאחרונה חוקרים צפון קוריאנים, למשל מהנדסים או מדענים.
לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין צפון קוריאה לגרמניה, כמו שגרמניה עשתה בפיונגיאנג, כך גם צפון קוריאה חזרה לבניין השגרירויות הישן שלהם בברלין, בו השתמשו באותה תקופה שבה גרמניה עדיין הייתה מחולקת.
שגריר צפון קוריאה לשעבר, הונג צ'אנג-אי, הוחלף על ידי השגריר הנוכחי הונג רי-סי בשנת 2011.
הבניין הכבוש שפעם היה מיועד לנציגי צפון קוריאה משמש בחלקו בלבד לשגרירות.
הבניין הרשמי עבר לגלינקסטראסה 5–7 בברלין, ולכן חלקיו האחרים של הבניין בימינו משמשים בין היתר כאכסניה לתיירים.
גרמניה איימה על סגירת האכסניה, על מנת לבלום את יכולת הנשק הגרעיני של פיונגיאנג במאי 2017.
יחסי גרמניה–סרי לנקה הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לסרי לנקה.
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1953. באוקטובר 2013 נחגגו 60 שנה לכינון היחסים בברלין.
עם תום מלחמת האזרחים במדינה ב-2009, גרמניה הייתה שותפה חשובה בתהליך השיקום והסיוע ובפיוס בין קבוצות אתניות שונות.
בנוסף, גרמניה ושותפיה באיחוד האירופי שמים לב לזכויות האדם במדינה ולפיתוח המצב ההומניטרי.
גרמניה היא שוק המכירות השלישי בחשיבותו של סרי לנקה.
בשנת 2014, הסתכם היבוא הגרמני של סחורות מסרי לנקה, המורכב בעיקר מגומי, תה וטקסטיל ב-473.3 מיליון אירו.
הייצוא הגרמני של מכונות, הנדסת חשמל ומוצרים כימיים וכן כלי רכב הסתכם ב-218.1 מיליון אירו.
גרמניה היא המשקיעה השנייה בחשיבותה מבין מדינות האיחוד האירופי בסרי לנקה.
באמצעות השקעה של 51 חברות גרמניות, נוצרו 11,700 מקומות עבודה בסרי לנקה.
מאז 1951 נחתמו הסכמי סחר שונים, ששימשו בסיס לשיתוף פעולה דו-צדדי.
בשנת 1979 נחתמה אמנה למניעת כפל מס, אשר הקטינה את שיעורי המס על דיבידנדים עבור שתי המדינות.
בין ההסכמים שנחתמו בין המדינות:
הסכם קידום והגנה על השקעות (2000).
הסכם מסגרת לשיתוף פעולה טכני (1973).
בשנת 1999 מכון דרום אסיה היידלברג (SAI) פתח סניף בקולומבו.
בשנת 2014 הצליחו SAI ואוניברסיטת קולומבו להעמיק את מערכת היחסים ביניהם באמצעות מזכר הבנות.
מכון גתה מבוסס בקולומבו מאז 1957. המחויבות של המכון מתמקדת בעיקר בתחומי חילופי תרבויות ומתן הזדמנויות להכשרת שפות.
תיירים גרמנים מהווים את קבוצת התיירים השלישית בחשיבותה עבור סרי לנקה עם 85,470 מטיילים בשנת 2013. השפל התיירותי שנגרם בגלל הצונאמי בשנת 2004 ומלחמת האזרחים שנמשכה עד 2009, התאוששה בשנים שלאחר מכן על ידי מספר הולך וגדל של מבקרים.
בשנת 2014 סרי לנקה חלה צמיחה תיירותית של כ-21% בקרב מטיילים גרמנים.
כחלק מהתוכניות האזוריות, גרמניה עוסקת במדיניות פיתוח בסרי לנקה מאז שנת 1958. ביחס לתהליכי הפיוס והשלום המתמשכים, מוקד שיתוף הפעולה הוא בעיקר במניעת משברים ופיתוח שלום.
לשם כך הוקמו תוכניות לשילוב חברתי ושינוי כמו גם חינוך לשלום.
צעדים נוספים כוללים פרויקטים להכשרה מקצועית בצפון הארץ ובמזרחה.
גרמניה מחזיקה בסרי לנקה שגרירות בקולומבו.
סרי לנקה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-8 קונסוליות בברמן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, לייפציג, מיינץ, מינכן ושטוטגרט.
יחסי גרמניה–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין סנט לוסיה.
היחסים הפוליטיים שבין גרמניה לבין סנט לוסיה רגועים ומלאי שיתוף פעולה הדדי.
שתי המדינות משתפות פעולה בעיקר בתחום פיתוח סנט לוסיה ובפרויקטים תרבותיים.
בנוסף לכך, מרבות שתי המדינות לתמוך אחת בשנייה בארגון האומות המאוחדות.
היחסים הכלכליים שבין סנט לוסיה לגרמניה צנועים, וכוללים בעיקר ייבוא סנט-לוסיאני מגרמניה והגעת תיירים גרמנים לסנט לוסיה מפעם לפעם.
בין גרמניה לבין סנט לוסיה קיים הסכם הגנה וקידום השקעות הדדי החל משנת 1987. שתי המדינות משתפות פעולה במסגרת הסכם של ארגון האיחוד האירופי עם הקהילייה הקריבית.
העזרה של גרמניה לסנט לוסיה בפיתוח המדינה מתבטאת בעיקר בפרויקטים לקידום השימוש באנרגיה מתחדשת, פרויקטים לצמצום שינוי האקלים עד כמה שניתן ופיתוח תשתיות.
בנוסף תומכת גרמניה בפרויקטים קטנים לפיתוח סנט לוסיה שהתושבים המקומיים החליטו לקדם.
גרמניה אינה מיוצגת בסנט לוסיה בדרג השגרירות.
גרמניה מיוצגת בסנט לוסיה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בקסטריז, בירת המדינה.
סנט לוסיה אינה מיוצגת בגרמניה בדרג השגרירות.
סנט לוסיה מיוצגת בגרמניה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר פרנקפורט.
יחסי גרמניה–מזרח טימור הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין מזרח טימור.
מזרח טימור הייתה חלק מהאימפריה הפורטוגזית כטימור הפורטוגזית במשך 500 שנה.
במהלך המאה ה-19 נפוצו שמועות כי רוסיה וגרמניה רצו להקים תחנת פחם בטימור הפורטוגזית, וכי ניתן יהיה להחליף את המושבה לגרמניה, צרפת או בריטניה בהכרה בתביעות פורטוגזיות באפריקה.
למעשה הסכימו ב-30 באוגוסט 1898 גרמניה ובריטניה בחוזה אנגולה כי במקרה של חדלות פירעון של ההלוואה שהן נתנו לפורטוגל, טימור הפורטוגזית הייתה נמסרת לגרמניה.
כבר בשנת 1899 התערער החוזה על ידי הארכת הערבות הבריטית להגנה על פורטוגל ועל כל רכושה.
בשנת 1909 וב-1911, בהנהגתו של הגאולוג יוהנס ונר, ביקרו באי טימור שתי משלחות גרמניות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה פורטוגל בתחילה נייטרלית.
באוגוסט 1914 גורשה הסיירת הגרמנית אמדן ממזרח טימור.
באפריל 1916 נודע כי ספינות מלחמה גרמניות היו באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, ובעקבות כך ספינת התותחים פאטריה אז נשלחה ממקאו לעבר טימור.
בשנת 1975 כבשה אינדונזיה את השטח וסיפחה אותה בניגוד לחוק הבינלאומי, דבר שהביא למלחמת גרילה.
גרמניה, כמו רוב מדינות העולם, לא ששה לבקר את אינדונזיה.
לא הוטלו סנקציות, כולל מכירת נשק לאינדונזיה.
רק לפעמים התלוננה גרמניה על הפרות זכויות האדם במזרח טימור מבלי שהייתה לכך כל השלכה.
בפברואר 1993 הודיע הקנצלר הלמוט קוהל במהלך ביקורו באינדונזיה כי היא תמכור 39 אוניות מלחמה מאחזקות הצי המזרח הגרמני לאינדונזיה.
באותה תקופה היו הספינות בנמל הימי פינמונדה.
ב-29 במאי הפגינו כמה מאות אנשים מתנועת השלום המזרח גרמנית ופעילי תנועת צפו באינדונזיה!
נגד המכירה המתוכננת, בהתייחס לסכסוך במזרח טימור.
המפגינים נכנסו לנמל ועלו על ארבע קורבטות וכלי שיט.
הם תלו כרזות ושלטי מחאה.
בלילה, המפגינים נלקחו על ידי המשטרה, למעט שבעה שהסתגרו בספינה.
לאחר יומיים של משא ומתן, המפגינים יצאו לפני שהמשטרה פתחה את הדלת.
כאשר הנשיא סוהארטו ביקר ביריד הנובר ובערים אחרות בגרמניה בשנת 1995, הוא לווה בהפגנות קלות, כולל אמנסטי אינטרנשיונל.
מועצת העיר ויימאר הכריזה על סוהארטו כאדם בלתי רצוי.
סוהארטו אישר לחברי השירות החשאי האינדונזי לחקור בגרמניה את האחריות להפגנות אלה.
חקירות אלה כוונו בעיקר לאנשים מזרח טימוריים החיים בגרמניה, אך גם לסרי סרי בינטנג פמונגקס, חבר ה-PPP והפרלמנט האינדונזי, שהיה באותה עת בגרמניה.
אפילו אם הממשלה הפדרלית תחת הלמוט קוהל התייחסה להפרות זכויות האדם בפגישותיה עם סוהארטו, היא עדיין תמכה בשיתוף פעולה כלכלי בין אינדונזיה לגרמניה.
ארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת במיוחד על ייצוא צוללות גרמניות ומסוקי בו 105 לאינדונזיה.
גרמניה, יחד עם הממשלה השמרנית של הממלכה המאוחדת תחת ג'ון מייג'ור, התנגדו למאמציה של הרפובליקה של אירלנד, בתקופת נשיאותה במועצת האיחוד האירופי במחצית השנייה של 1996 להביא את סדר העימות של מזרח טימור לסדר היום של האיחוד האירופי.
לאחר התפטרותו של הרודן האינדונזי סוהארטו בשנת 1998, הממשלה הפדרלית האדומה-ירוקה תפסה את מזרח טימור במחצית הראשונה של 1999 כחלק מנשיאות מועצת האיחוד שלה.
החלטות האיחוד האירופי קראו לשחרר את לוחם החופש במזרח טימור, קסאננה גוסמאו, ואת פירוק המיליציות הפרו-אינדונזיות.
לא ננקטו צעדים לאכיפת דרישות אלה.
כל עוד מזרח טימור לא היה בכותרות, לא היה צורך לפעול מצד הממשלה הפדרלית.
לאחר פרוץ האלימות האינדונזית לאחר משאל העם לעצמאות במזרח טימור ב-1999 היה החבר הראשון בממשלה, שר הפיתוח, היידמרי וויצזורק-זאול (SPD), ב-8 בספטמבר שקרא להפעיל מיידית כוח שמירת שלום.
ארגוני זכויות אדם והכנסיות פנו בעבר לממשלה וחברי פרלמנט כדי לקבל תמיכה במזרח טימור.
שר החוץ יושקה פישר (הירוקים) אמר ב-8 בספטמבר כי על אינדונזיה לפעול כעת נגד טרור המוני או לאפשר משימה לשמירת שלום.
מייקל שטיינר, דובר מדיניות החוץ של הקנצלר גרהרד שרדר (SPD) קרא לפריסת כוח שמירת שלום מוקדם ככל הניתן.
יחד עם מספר מדינות אחרות, הרפובליקה הפדרלית תמכה בהקמת ממשל הביניים של האו"ם במזרח טימור בשנת 1999. גרמניה השתתפה גם בכוחות המזוינים הבינלאומיים מזרח טימור (INTERFET).
ב-7 באוקטובר 1999 אישר הבונדסטאג את פריסת מתקן רפואי עם עד 100 חיילים לדרווין שבאוסטרליה.
שר הביטחון רודולף שארפינג שלח כוח תובלה של חיל האוויר הגרמני (DtLwKtg) למזרח טימור.
חיל האוויר הציב שני מטוסי תובלה Transall C-160 בדרווין,ו ב-17 באוקטובר הועמד כוח המשימה הגרמני תחת שליטתו של INTERFET.
המשימה הראשונה התקיימה ב-21 באוקטובר 1999, אז פונו חיילי INTERFET ועובד אזרח של האו"ם מדילי.
ב-20 במאי 2002 קיבלה מזרח טימור עצמאות על ידי האו"ם.
מאז התקיימו יחסים דיפלומטיים בין גרמניה למזרח טימור.
מאז ביקורו הראשון בנובמבר 2002, שר החוץ ולימים נשיא מזרח טימור, ז'וזה ראמוס-חורטה, הגיע מספר פעמים לגרמניה.
הנשיא קסננה גוסמאו התארח בגרמניה בשנת 2004, לאחרונה כראש ממשלה בשנת 2012. ב-11 בפברואר 2005, יושקה פישר היה שר החוץ הראשון של האיחוד האירופי שביקר במזרח טימור.
בשנת 2018 רשם המשרד הסטטיסטי למזרח טימור יבוא מגרמניה בשווי 435,000 דולר (2016: 362,000 דולר), מה שמציב את גרמניה במקום ה-26 (2016: מקום 27) מבין כל המדינות המייבאות למזרח טימור.
במשך זמן רב הייתה גרמניה הלקוח הגדול ביותר עבור קפה מזרח טימור לצד ארצות הברית.
בשנת 2018 גרמניה הייתה במקום השלישי עבור קפה לאחר ארצות הברית וקנדה.
מזרח טימור זוכה לסיוע ופיתוח גרמני מאז שנת 1999, במיוחד בתחומי קידום השלום והפיתוח, בעיקר באזורים הכפריים.
עד כה סחורות ושירותים בשווי של כ-56 מיליון אירו ניתנו למזרח טימור.
בתקופה הראשונה של ממשל הביניים של האו"ם למזרח טימור, גרמניה סיפקה מזון, סיוע חירום לפליטים ואספקת מי שתייה במחוזות המזרחיים.
מומחים גרמנים סייעו בהמשך בהקמת מערכת רישום והנפקת תעודות זהות.
הייתה גם תמיכה גרמנית בפרסום הדו"ח הסופי "מגה!" על ידי ועדת השלום והפיוס (CAVR).
פיוס עם כוח הכובש לשעבר עזר גם לפקידי מזרח טימור ללמוד באינדונזיה.
גרמניה מיוצגת במזרח טימור באמצעות שגרירותה בג'קרטה, אינדונזיה.
מזרח טימור מיוצגת בגרמניה באמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בברלין.
יחסי גרמניה–טרינידד וטובגו הם היחסים הבילטרליים בין גרמניה לטרינידד וטובגו.
גרמניה תומכת באינטגרציה אזורית בקהילה הקריבית CARICOM, שטרינידד וטובגו היא החברה החזקה בה ביותר במונחים כלכליים.
במגזר הכלכלי, גורם מרכזי הוא ההתקשרות ארוכת הטווח של חברות גרמניות, אשר ביצעו שם השקעות משמעותיות (עד כה בסך הכל למעלה מ-4 מיליארד אירו), במיוחד בבניית מפעלים גדולים במגזר הפטרוכימי.
הסכם קידום והגנה על השקעות דו צדדי נכנס לתוקף בשנת 2010.
בשיתוף הפעולה לפיתוח, לטרינידד ולטובגו קשרים עקיפים לגרמניה באמצעות הסכמים גרמניים עם הקהילה הקריבית CARICOM, שיתוף פעולה המתמקד בעיקר בקידום אנרגיה מתחדשת והתאמה לשינויי האקלים.
טרינידד וטובגו לא סווגו כמדינה מתפתחת מאז 2011; לפיכך הופסק שיתוף הפעולה הרשמי לפיתוח דו-צדדי.
שותפויות להשכלה גבוהה בין אוניברסיטת איי הודו המערבית (UWI) לאוניברסיטאות גרמניות, כולל אוניברסיטאות פלנסבורג, דרזדן, וולפנביטל וקיל, התקדמו היטב.
מכון ההכשרה המקצועית הממלכתי MIC עובד עם לשכת מלאכה ומסחר אאכן על קורסים להכשרת מערכות כפולות בתחום הנדסת רכב.
טובגו היא יעד פופולרי עבור תיירים גרמנים, המהווים את קבוצת המבקרים השלישית בגודלה, אחרי בריטים וקנדים.
טיסות ישירות זמינות בין גרמניה לטובגו.
גרמניה מחזיקה בטרינידד וטובגו שגרירות בפורט אוף ספיין.
טרינידד וטובגו מחזיקה בגרמניה 3 קונסוליות בבון, המבורג ומינכן.
יחסי גרמניה–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין סנט וינסנט והגרנדינים.
היחסים המדיניים בין גרמניה לסנט וינסנט והגרנדינים הם ידידותיים וחזקים.
שיתוף הפעולה מתרחש בעיקר בצורה של שיתוף פעולה בפיתוח ופרויקטים תרבותיים במסגרת האומות המאוחדות.
היקף היחסים הכלכליים הדו-צדדיים עם גרמניה הוא צנוע.
היקף היבוא והיצוא לשני הכיוונים הוא קטן.
הכנסות נוספות מגרמניה נוצרות על ידי תיירים (במיוחד תיירים בספינות תענוגות).
הסכם הגנה וקידום השקעות דו-צדדי קיים מאז 1989. בשנת 2011 נכנס לתוקפו הסכם דו-צדדי בנושא חילופי מידע בענייני מס.
הסכמי שיתוף פעולה וסחר אחרים קיימים במסגרת ההסכמים בין האיחוד האירופי לבין מה שמכונה מדינות ה-ACP (אפריקה, הקריביים, האוקיינוס השקט) וכן בין מדינות אירופה ו-CARIFORUM (מדינות חברות ב-CARICOM בתוספת הרפובליקה הדומיניקנית).
סנט וינסנט והגרנדינים והאזור כולו עוקבים מקרוב אחר התפתחות נוספת של יחסי הסחר עם אירופה ובאזור כולו על רקע המשא ומתן המתמשך של האיחוד האירופי לגבי הסכם שותפות חדש עם מדינות אפריקה, האוקיינוס השקט והאיים הקריביים (בתקופה שלאחר הסכם קוטונו ).
בשיתוף פעולה לפיתוח יש לסנט וינסנט ולגרנדינים קשרים עקיפים עם גרמניה באמצעות הסכמים גרמניים עם הקהילה הקריבית (CARICOM), שיתוף פעולה המתמקד בפיתוח כלכלי בר קיימא, קידום אנרגיה מתחדשת והתאמה לשינויי האקלים.
בנוסף, גרמניה מעניקה סיוע באזור באמצעות מיקרו-פרויקטים.
גרמניה מחזיקה בסנט וינסנט והגרנדינים קונסוליה בקינגסטאון.
סנט וינסנט והגרנדינים אינה מיוצגת בגרמניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי גרמניה–סנט קיטס ונוויס הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין סנט קיטס ונוויס.
היחסים הפוליטיים בין המדינות הם ידידותיים אך די זניחים.
שיתוף פעולה מתמקד בפרויקטים בין המדינות ופיתוח ופרויקטים תרבותיים ועבודה במסגרת האומות המאוחדות.
היחסים הכלכליים הדו-צדדיים בין גרמניה לסנט קיטס ונוויס נותרו ברמה נמוכה.
הייצוא העיקרי של סנט קיטס ונוויס לגרמניה הוא תוצרת חקלאית.
עד כה קיבלה המדינה הכנסות צנועות בלבד בדמות הוצאות של תיירים גרמנים.
הסכמי שיתוף פעולה וסחר קיימים במסגרת ההסכמים בין האיחוד האירופי למדינות ה-ACP (אפריקה, הקריביים והפסיפיק) וכן בין אירופה ו-CARIFORUM (מדינות חברות ב-CARICOM בתוספת הרפובליקה הדומיניקנית).
סנט קיטס ונוויס והאזור כולו עוקבים מקרוב אחר התפתחות נוספת של יחסי הסחר עם אירופה ובאזור כולו על רקע המשא ומתן המתמשך של האיחוד האירופי לגבי הסכם שותפות חדש עם מדינות אפריקה, האוקיינוס השקט והאיים הקריביים (בתקופה שלאחר הסכם קוטונו ).
לסנט קיטס ונוויס יש קשר עקיף עם גרמניה באמצעות הסכמים גרמניים עם הקהילה הקריבית (CARICOM), שיתוף פעולה המתמקד בפיתוח כלכלי בר-קיימא, קידום אנרגיה מתחדשת והתאמה לשינויי האקלים.
בנוסף, גרמניה מעניקה סיוע באמצעות מיקרו-פרויקטים ברחבי האזור.
גרמניה מחזיקה בסנט קיטס ונוויס קונסוליה בבאסטר.
סנט קיטס ונוויס אינה מיוצגת בגרמניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי גרמניה–כף ורדה הם יחסי החוץ בין גרמניה וכף ורדה.
היחסים בין גרמניה לכף ורדה הם לבביים ובלתי מעורערים.
כף ורדה מקיימת קשרים הדוקים עם האיחוד האירופי ורואה את עצמה כמתווכת בין אירופה לאפריקה בגלל מיקומה הגאוגרפי כמו גם קשרים כלכליים ותרבותיים.
מאז שהרפובליקה של כף ורדה קיבלה עצמאות, גרמניה העמידה לרשות המדינה כמאה מיליון אירו בשיתוף פעולה פיננסי וטכני.
במונחים לנפש, המדינה דורגה בין המדינות המקבלות הגדולות ביותר של סיוע גרמני.
כף ורדה חדלה לקבל סיוע כשיתוף פעולה לפיתוח דו-צדדי בשנת 2010 לאחר שייצבה את מעמדה כמדינת הכנסה בינונית.
עם זאת, גרמניה תורמת חלק גדול מהסיוע הרב-צדדי, במיוחד באמצעות האיחוד האירופי והבנק העולמי.
ממשיך להתקיים שיתוף פעולה מחקרי הדוק בין גרמניה לכף ורדה.
משרד החינוך והמחקר הפדרלי ומשרד המזון והחקלאות הפדרלי תומכים בפרויקטים בתחומי מחקר ימי, אוקיינוגרפיה, הגנה על שטחי דיג במערב אפריקה, ניטור אקלים והגנה על אקלים.
מרכז מדע האוקיינוס מינדלו, מכון מחקר חשוב נפתח בנובמבר 2017 באי סאו ויסנטה.
גרמניה מיוצגת בכף ורדה באמצעות שגרירותה בדקר, סנגל, ובנוסף מחזיקה קונסוליה בפראיה.
כף ורדה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בפרנקפורט, המבורג, זארבריקן ושטוטגרט.
יחסי גרמניה–גרנדה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין גרמניה לגרנדה.
שיתוף הפעולה בין שתי המדינות מתקיים בצורה של שיתוף פעולה בפיתוח פרטני ופרויקטים תרבותיים ובתוך האומות המאוחדות.
כמו כן מתקיים שיתוף פעולה אמון ומצליח במיוחד בתחום מדיניות האקלים.
היחסים הכלכליים עם גרנדה הם חסרי משמעות יחסית.
הייצוא העיקרי של גרנדה לגרמניה הוא מוצרים חקלאיים (כולל קקאו ותבלינים, במיוחד אגוז מוסקט).
מקור ההכנסות המשמעותי היחיד מגרמניה הוא התיירות, ענף שרשם צמיחה בשנה האחרונה.
קיימות טיסות ישירות בין גרמניה לגרנדה.
את ההרס שגרם הוריקן איוון בשנת 2004 (90 אחוז מהאי נהרס, כולל מלונות רבים) ניתן לחוש עד היום.
מסיבה זו, ההתפתחות הכלכלית במדינה ספגה נסיגות משמעותיות.
גרנדה היא מדינת האי היחידה במזרח הקריביים העוסקת בשיתוף פעולה דו-צדדי עם גרמניה (באמצעות הפרויקטים משולבים באסטרטגיות הסתגלות לשינוי האקלים בגרנדה ורפורמה בסקטור החשמל לתמיכה במדיניות האקלים בגרנדה).
באמצעות הסכמים בין גרמניה לקהילה הקריבית CARICOM, שתי המדינות עוסקות גם בפרויקטים משותפים לקידום אנרגיה מתחדשת והתאמה לשינויי אקלים (למשל ייעור מחדש של יערות מנגרובים).
בנוסף, גרמניה מעניקה סיוע באמצעות מיקרו-פרויקטים ואמצעי קידום ספורט.
הסכם החלפת מידע מס עם גרנדה נכנס לתוקפו בנובמבר 2013. הסכמי שיתוף פעולה וסחר אחרים קיימים במסגרת ההסכמים בין האיחוד האירופי לבין מדינות ה-ACP (אפריקה, הקריביים, האוקיינוס השקט) וכן בין המדינות אירופה ו-CARIFORUM (מדינות חברות ב-CARICOM בתוספת הרפובליקה הדומיניקנית).
התפתחות נוספת של יחסי הסחר עם אירופה עקבה מקרוב אחר אנטיגואה וברבודה ובאזור כולו על רקע המשא ומתן המתנהל בנושא האיחוד האירופי הסכם שותפות חדש עם מדינות אפריקה, האוקיינוס השקט והקריביים (הסכם פוסט-קוטונו).
גרנדה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
גרמניה מחזיקה בגרנדה קונסוליית כבוד בסנט ג'ורג'ס.
יחסי גרמניה–סיירה לאון הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה של סיירה לאון.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הכירה רשמית בסיירה לאון מיד לאחר שקיבלה עצמאות בשנת 1961 ופתחה שגרירות בפריטאון.
גרמניה זוכה להערכה רבה לא רק על ידי נציגי הממשלה אלא גם על ידי האוכלוסייה.
שגרירות גרמניה בפריטאון, שהייתה סגורה מאז שנת 1999, נפתחה מחדש בשנת 2003.
הנשיא ארנסט באי קורומה מסיירה לאון ערך ביקור ממלכתי בגרמניה בפברואר 2011. השר הפדרלי לשיתוף פעולה כלכלי ופיתוח דירק ניבל נסע לפריטאון באוגוסט 2012, וכך גם השר לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (BMZ) תומאס זילברהורן , בפברואר 2016.
המוקד העיקרי של היחסים הדו-צדדיים הוא אמצעי שיתוף פעולה בפיתוח.
תחומי עדיפות של שיתוף פעולה בפיתוח הם תעסוקת נוער, הכשרה מקצועית וחקלאות.
בהתחשב בהשלכות מגפת האבולה, חיזוק ופיתוח נוסף של מגזר הבריאות במדינה הפך לעדיפות נוספת.
בנוסף, גרמניה מספקת שירותי ייעוץ לפרויקט אזורי בנושא שימוש שקוף בהכנסות מחומרי גלם.
שיתוף הפעולה בפיתוח כולל גם פרויקטים התומכים במניעת HIV / איידס וחיזוק זכויות נשים.
בדצמבר 2015 נכנסו משרדי החקלאות בסיירה לאון וגרמניה וארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO) לשותפות קרקעית משולשת שנועדה לתמוך בסיירה לאון ביישום ההנחיות מרצון בנושא שליטה אחראית בקביעת אדמות, דייג ויערות בהקשר לביטחון תזונתי לאומי (VGGT).
במהלך מגפת האבולה, גרמניה תמכה בסיירה לאון בתרומות כספיות וטכניות משמעותיות.
גרמניה היא אחת השותפות הבילטרליות העיקריות של סיירה לאון, יחד עם בריטניה, אירלנד, האיחוד האירופי וארצות הברית.
ארגונים בינלאומיים עוסקים הרבה בסיירה לאון ומנהלים בדרך כלל משרד במדינה.
ראוי להזכיר במיוחד את הסוכנויות המתמחות של האומות המאוחדות (כגון UNDP, FAO, WHO, יוניצ"ף) וכן הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית, בנק הפיתוח האפריקאי ותורמים וארגוני סיוע ציבוריים ופרטיים אחרים.
גרמניה מחזיקה בסיירה לאון שגרירות בפריטאון.
סיירה לאון מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יחסי גרמניה–הרשות הפלסטינית הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרשות הפלסטינית.
גרמניה לא מכירה במדינה פלסטינית.
גרמניה תומכת בהקמת מדינה פלסטינית עתידית כחלק מפתרון שתי המדינות במשא ומתן בין הצדדים לפתרון הסכסוך.
שיתוף פעולה פיתוח גרמני-פלסטיני מתמקד בפיתוח כלכלי בר-קיימא כולל קידום תעסוקה בעיקר לצעירים, חינוך והכשרה מקצועית וכן בקידום ממשל מקומי וחברה אזרחית.
גרמניה מעניקה גם סיוע הומניטרי בשטחים הפלסטיניים.
הפרויקטים מיושמים על ידי האומות המאוחדות, הצלב האדום הבינלאומי וכן ארגונים לא ממשלתיים.
הסיוע ההומניטרי הגרמני מתמקד בבריאות בסיסית, היערכות חירום רפואית, אמצעי הגנה, תמיכה פסיכו-סוציאלית וכן ביטחון תזונתי.
הממשלה הפדרלית פועלת יחד עם סוכנות הסעד והעבודות של האו"ם לפליטים פלסטינים במזרח הקרוב (אונר"א) לשיפור תנאי החיים של פליטים פלסטינים באזור המזרח התיכון.
ב-2024, שגריר גרמניה ברשות הפלסטינית הותקף על ידי סטודנטים לאחר ביקור שערך במוזיאון פלסטין באוניברסיטת ביר זית ביהודה ושומרון.
ההמונים סילקו אותו באלימות ואילצו אותו לברוח, יידו אבנים לעברו וגרמו נזק לרכב.
גרמניה מיוצגת ברשות הפלסטינית עם סוכנויות שיתוף פעולה תרבותיות רבות.
המכון הצרפתי ומכון גתה מנהלים יחד את מרכז התרבות הצרפתי-גרמני ברמאללה.
שירות החליפין האקדמי הגרמני תומך בחילופי סטודנטים וחוקרים באוניברסיטאות פלסטיניות.
אוניברסיטאות גרמניות רבות מטפחות יחסים טובים עם האוניברסיטאות בשטחים הפלסטיניים.
קרנות ופרויקטים פרטיים פועלים לקידום פעילויות תרבותיות כאמצעי לחיזוק הקשרים בין גרמנים לפלסטינים.
יחסים כלכליים ושיתוף פעולה בפיתוח
בשנת 2016 הייצוא הגרמני לשטחים הפלסטיניים היה 88.1 מיליון אירו ואילו היבוא הסתכם בשמונה מיליון אירו.
שיתוף פעולה בפיתוח מתמקד בפיתוח כלכלי בר-קיימא כולל יצירת מקומות עבודה, חינוך והכשרה מקצועית, קידום שלטון מקומי וחברה אזרחית ושיתוף פעולה לקידום חינוך ותעסוקה לצעירים.
הממשלה הפדרלית התחייבה 54.4 מיליון אירו נוספים למטרה זו בשנת 2018.
הרשות הפלסטינית עצמה אינה זוכה לתמיכה כללית בתקציב.
התמיכה של גרמניה משמשת לקידום פרויקטים או תוכניות מוחשיים הממומנים על ידי מספר תורמים עם יעדים מוגדרים וניתנים לאימות.
בנוסף, קיים סיוע שוטף להקמת תשתיות בתחומי אספקת המים וניהול מי שפכים.
חיזוק ותמיכה בחברה אזרחית תוססת שבמרכזה פתרון סכסוכים הם בראש סדר העדיפויות של שיתוף הפעולה בפיתוח.
לאור הצרכים המיוחדים של האוכלוסייה האזרחית, מיושמים גם אמצעי שיתוף פעולה בפיתוח ברצועת עזה.
עם זאת, שיתוף הפעולה שם כפוף למגבלות מסוימות עקב התנאים הפוליטיים באזור.
לשיתוף פעולה לפיתוח דו-צדדי משלימים פרויקטים של ארגונים לא ממשלתיים גרמנים המספקים סיוע חירום, צעדים של ארגוני סיוע לכנסיות וסוכנויות ביצוע פרטיות, כמו גם עבודת קרנות פוליטיות ושירות השלום האזרחי.
הממשלה הפדרלית עובדת יחד עם סוכנות הסעד והעבודות של האו"ם לפליטים פלסטינים במזרח הקרוב (UNRWA) כחלק משותפות אסטרטגית במטרה לשפר את תנאי החיים של פליטים פלסטינים באזור המזרח התיכון.
גרמניה תומכת באונר"א בתרומה מרצון בהיקף של תשעה מיליון אירו לתקציב התוכנית וכן באמצעות מימון פרויקטים בחמשת אזורי הפעילות שלה, עזה, יהודה ושומרון, סוריה, לבנון וירדן.
בשנת 2017 קיבלה אונר"א כספים חדשים בהיקף כולל של 88.5 מיליון אירו מהממשלה הפדרלית.
יחסי גרמניה–חוף השנהב הם יחסי החוץ בין גרמניה וחוף השנהב.
היחסים בין גרמניה לחוף השנהב היו בדרך כלל ידידותיים.
לגרמניה יש גוף גדול של תמיכה וגם מוניטין מצוין בחוף השנהב.
יחסי הפיתוח הדו-צדדיים התגברו מאז אפריל 2011. בשנת 2014 חוף השנהב התחייבה כספים בהיקף של 51 מיליון אירו שישמשו לאנרגיה ולפיתוח אזורים טבעיים וכלכליים בטאי.
בשנת 2015 ובשנת 2016 התחייבה גרמניה התחייבויות בהיקף של 20 מיליון אירו לפיתוח שירותי בריאות בחוף השנהב.
גרמניה וחוף השנהב עבדו יחד מאז 1993 בהגנת הסביבה.
חוף השנהב עושה מאמצים גדולים יותר להעצים את היחסים הכלכליים עם גרמניה.
לחוף השנהב חשיבות כלכלית מיוחדת כספקית הקקאו החשובה בעולם לתעשיית עיבוד הקקאו הגרמנית.
גרמניה ייצאה סחורות בשווי 280 מיליון דולר לחוף השנהב בשנת 2019 וייבאה סחורות בשווי 592 מיליון דולר, בעיקר קקאו גולמי.
כ-300,000 אנשים לומדים גרמנית בחוף השנהב.
באוניברסיטאות באבידג'אן ובואקה יש מכונים גדולים ללימודי גרמנית עם למעלה מ-1,000 סטודנטים.
באבידג'אן קיים מכון גתה אשר בנוסף לשיעורי השפה, מספק גם עבודות תוכניות מקיפות ובכך מסייע לעיצוב חיי התרבות.
חילופי האוניברסיטאות ותוכניות המלגות הם בידי אחתדאד-Lectorate בבית הופואה-בואני האוניברסיטה באבידג'אן.
חוף השנהב מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
גרמניה מחזיקה בחוף השנהב שגרירות באביג'אן.
יחסי גרמניה–סאו טומה ופרינסיפה הם יחסי החוץ בין גרמניה וסאו טומה ופרינסיפה.
סאו טומה ופרינסיפה כוננה יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית בשנת 1975, מיד לאחר קבלת עצמאותה מפורטוגל, והיחסים התגברו לאחר איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990.
היחסים הכלכליים בין גרמניה לסאו-טומה אינם מפותחים במיוחד.
לדוגמה, היצוא הגרמני לסאו טומה ופרינסיפה הסתכם ב-0.3 מיליון דולר בלבד בשנת 2014, בעוד שהיבוא ממה שהיה פעם יצרן הקקאו הגדול בעולם לגרמניה הסתכם באותה תקופה ב-0.8 מיליון דולר.
שגרירות גרמניה בליברוויל, האחראית על סאו טומה ופרינסיפה, מימנה עד כה כמה פרויקטים קטנים בפיתוח כפרי ובקידום פרויקטים חינוכיים וקבוצות נשים.
קשרים כלכליים משמעותיים יותר צפויים ברגע שניתן יהיה להפיק נפט במאגרים המשוערים במפרץ גינאה, שחלק ניכר מהם נמצא בשטח סאו טומה ופרינסיפה.
התיירות בסאו טומה ובפרינסיפה התרחבה מאז שנות ה-90. מספר בתי מלון ומתחמי נופש כבר קיימים, כולל השקעות גרמניות מראשיתה.
סאו טומה ופרינסיפה מיוצגת בגרמניה לבאמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליה בברמן.
גרמניה מיוצגת בסאו טומה ופרינסיפה באמצעות שגרירותה בליברוויל, גבון, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בסאו טומה.
יחסי גרמניה–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין כורדיסטן העיראקית.
לגרמניה קונסוליה כללית בארביל, ולכורדיסטן העיראקית נציגות בברלין.
נציגים מן האומות ביקרו זה אצל זה כמה פעמים.
ב-2014 נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד בארזאני, כינה את גרמניה "אחת מבעלות הברית הנאמנות ביותר לנו במלחמתנו עם המדינה האסלאמית".
בשנת 1992, הכורדים בעיראק הקימו נציגות בברלין, מה שהביא לכינון קשרים עם הממשלה הגרמנית.
התחזקות הקשרים בין גרמניה לכורדיסטן העיראקית
כדי לעזור להם להילחם במדינה האסלאמית, ממשלת גרמניה סיפקה לפשמרגה ציוד צבאי.
פרנק-ואלטר שטיינמאייר אמר ש"אנחנו לא יכולים מצד אחד לשבח את הכורדים, לטפוח להם על השכם על הלחימה במדינה האסלאמית בשם כולנו, ואז, כאשר הם מבקשים עזרה בחזרה, נענה 'נראה איך תסתדרו'".
הסיוע הראשון שנשלח מגרמניה היה באוגוסט 2014. בספטמבר, גרמניה החלה לשלוח לכורדיסטן העיראקית כלי נשק כגון מכונות ירייה, אקדחים, נשק נ"ט ועוד.
ב-28 בספטמבר 2014 נסעה שרת ההגנה הגרמנית אורסולה פון דר ליין לארביל והצהירה כי גרמניה תמשיך לתמוך בחיילים הכורדים.
גרמניה המשיכה לספק ציוד צבאי לכורדיסטן העיראקית מאז ספטמבר 2014.
ביקורים רמי-דרג מגרמניה בכורדיסטן העיראקית
בינואר 2015, שרת ההגנה הגרמנית אורסולה פון דר ליין ביקרה בכורדיסטן העיראקית.
ביקורים רמי-דרג מכורדיסטן העיראקית בגרמניה
ב-2009, נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד בארזאני, ביקר בברלין ונפגש עם הקנצלרית אנגלה מרקל ועם שר החוץ פרנק-ואלטר שטיינמאייר.
יחסי גרמניה–ישראל הם מכלול היחסים הדיפלומטיים, כלכליים, פוליטיים ואחרים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין מדינת ישראל.
אלו יחסים יוצאי דופן וטעונים, גורם מעצב המשפיע על יחסים אלה מראשיתם הוא השואה, רצח העם שביצעה גרמניה הנאצית במהלך השנים 1933–1945. לאחר תום מלחמת העולם השנייה הפשירו היחסים בהדרגה כאשר גרמניה המערבית הציעה לשלם פיצויים לישראל ב-1952 והקשרים הדיפלומטיים המלאים נוצרו ב-1965.
מדינת ישראל, שהוקמה שלוש שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נעה בין שאיפה שברגש להחרמת גרמניה, לבין הרצון לקיים קשר עם גרמניה על מנת לשפר את סיכויי ההישרדות של מדינת ישראל וכן מתוך אמונה בכך שלאחר נפילת הנאצים קמה במערב גרמניה מדינה דמוקרטית.
בדרכון שהוציאה ישראל בשנותיה הראשונות היה כתוב כי הוא תקף לכל מדינות העולם פרט לגרמניה, אם כי מי שהיה מעוניין היה יכול לבקש למחוק הגבלה זו.
בארבע השנים הראשונות לאחר קום מדינת ישראל, הדרכון הישראלי "היה תקף לכל מדינות העולם מלבד גרמניה" (המערבית והמזרחית).
עקב ההיסטוריה הבעייתית בין גרמניה לעם היהודי בשואה, נמנעו ישראלים רבים מלבקר בגרמניה ורבים העדיפו שלא לקנות תוצרת גרמנית, עם השנים נחלשה ההתנגדות לכך.
לאור חתימת הסכם השילומים עם גרמניה המערבית ועם חלוף השנים נתקבלה ההבנה בישראל על חשיבות היחסים הדיפלומטים עם גרמניה ואכן יחסים אלו נוסדו ב-1965.
בתחילת שנות ה-50 החל המשא ומתן בין ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, היושב ראש של ועידת התביעות היהודיות נחום גולדמן, וקנצלר מערב גרמניה קונראד אדנאואר.
בגלל הרגישות של קבלת השילומים, הייתה ביקורת קשה כנגד המשא-ומתן מצד מנהיגים ישראלים כמנחם בגין שקרא למרד ודב שילנסקי שניסה להטמין מטען חבלה במשרד החוץ הישראלי, והתקיימו נגדו הפגנות סוערות.
בהפגנות אלה הופיעו גם מפגינים עם טלאי צהוב.
כמו כן התקיימו ויכוחים רבים בכנסת.
למרות המחאה, נחתם הסכם השילומים בספטמבר 1952. לאחר חתימת ההסכם שלחה מדינת ישראל משלחת מיוחדת לפיקוח על ביצועו.
ראש המשלחת, שישבה בקלן, היה דוקטור פליקס שנער.
משלחת השילומים הפכה עם הזמן למשרד האינטרסים הישראלי שבראשו עמד גם פליקס שנער.
בתחילה התמקדו היחסים במישור המסחרי, בהמשך החל ייצוא סחורות מישראל לגרמניה, מגמה שהתחזקה והגיעה לשיאה בשנות השישים.
בסוף שנות ה-50 נרקמו גם קשרים ביטחוניים שכללו עסקאות נשק וחילופי ידע, קשרים אלו היו בהתחלה חשאיים ונחשפו לציבור רק מאוחר יותר.
בינואר 1956 פורסם שמשרד החוץ מקדם הקמת נציגות גרמנית בישראל לצורך טיפול בתביעות של ניצולי שואה לפיצויים אישיים ושבהתאם להסכם עם גרמניה לנציגות זאת תהיה מעמד של קונסוליה.
בפברואר 1956 החליטה ממשלת ישראל לקשור קשרים קונסולריים עם גרמניה ולהזמין את גרמניה לפתוח קונסוליה בישראל.
אולם באותו שלב, על רקע החשש שהערבים יעברו לתמוך בגרמניה המזרחית, העדיפה גרמניה שלא לחזק את הקשרים עם ישראל.
בתחילת יולי 1956, במענה למחאת אנשי חרות על קשירת קשרים עם גרמניה, ענתה שרת החוץ החדשה, גולדה מאיר, שאין כל החלטה לקשור קשרים עם גרמניה.
ב-1957 יזם מזכ"ל הסתדרות המורים שלום לוין את הקמת הקשרים בין הסתדרות המורים לבין האיגוד המקצועי של מורי גרמניה המערבית, שבראשו עמד בעת ההיא מתנגד למשטר הנאצי בתקופת היטלר, פרופ' היינריך רודנשטיין.
בידיעתו ותמיכתו של ראש הממשלה בן-גוריון נסע באוגוסט 1957, בראש משלחת של הסתדרות המורים, לגרמניה המערבית.
זו הייתה המשלחת הישראלית הרשמית הראשונה שהגיעה לגרמניה, והיא קשרה קשרים עם הנהגת מורי מערב גרמניה.
את רשמיו פרסם ב"דבר" בסדרת מאמרים, שעוררו ביקורת קשה, ובכללה בקרב הנהגת ההסתדרות הכללית וב"טור השביעי" של נתן אלתרמן.
שני ארגוני המורים יזמו, בשנים שלאחר מכן, פעולות שונות (ובהן סמינר דו-לאומי ומשלחות הדדיות של מורים) לזיכרון השואה ולהנחלת דרכי המאבק באנטישמיות אצל המורים בגרמניה.
ב-1980, בתקופת הקנצלר הלמוט שמידט, קיבל לוין את "אות השירות המצוין" מטעם ממשלת גרמניה המערבית על פועלו "לקירוב הלבבות בין מורים מישראל לבין מורים מגרמניה".
בדצמבר 1958 אסרה המועצה לביקורת סרטים לייבא סרטים מתוצרת גרמניה וכן אסרה להקרין סרטים המציגים את גרמניה באור חיובי.
ביוני 1959 נודע כי ישראל סיכמה עם גרמניה על עסקה למכירת נשק העסקה כללה תת-מקלעים מסוג עוזי ופגזי מרגמה מתוצרת חברת סולתם.
העסקה אושרה בממשלת ישראל ברוב קולות, אך עם פרסומה התעורר פולמוס ציבורי נרחב, ובעקבותיו משבר בין מפלגות הקואליציה.
המפלגות אחדות העבודה ומפ"ם היו נגד המכירה, בעוד מפא"י בהנהגת ראש הממשלה דוד בן-גוריון הייתה בעד המכירה.
לאחר שלא תמכו בעסקה בהצבעה בכנסת התפטר בן-גוריון ונערכו בחירות לכנסת.
בישיבת מרכז מפא"י ב-28 ביוני 1959, הסביר בן-גוריון את הצורך ביחסים טובים עם גרמניה: "אני מזועזע מהשואה כמו כל אחד.
אבל מי שמסיק מזה מסקנה שאסור לנהל משא ומתן עם גרמניה – האיש הזה חי בעבר ולא בהווה, דואג לרגשותיו ולא לקיומו של לעם היהודי...
גרמניה נעשית לכוח מרכזי באירופה לא מפני שאנחנו נתנו לה הכשר...
רק אידיוטים...אינם רואים שזו חבלה במעמדה של ישראל בעולם, בעתידה ואולי גם בקיומה, אם אנו נהפוך כוח עצום שמשקלו הפוליטי והכלכלי גדל והולך לשונא לנו ולבעל ברית של הערבים".
ב-14 במאי 1960 נפגש בן-גוריון לראשונה עם קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק.
קיומה של הפגישה היווה אירוע דרמטי שפתח את מהדורות החדשות בארצות הברית.
ההתנגדות הציבורית בישראל כלפי גרמניה התגברה ב-1962 לאור פעילות המדענים הגרמנים במצרים שסייעו בפיתוח טילים שעל פי הפרסומים בעיתונות התקופה יכלו לפגוע קשות בישראל.
בשנות ה-60 היה יחסו של ראש ממשלת גרמניה, לודוויג ארהרד, אוהד לישראל וליהודים.
בדומה לקודמו, אדנאואר, היה גם ארהרד מעוניין בכינון קשרים דיפלומטיים עם ישראל, אך אף הוא נרתע מפעולה בנושא, בעיקר כיוון שחשש מהתגובות הצפויות בעולם הערבי.
המצב הפוליטי בגרמניה השתנה באופן משמעותי בעקבות מספר אירועים ב-1965:
משבר קואליציוני בגרמניה המערבית – תמיכת הציבור בקואליציה הידרדרה.
בין חברי הקואליציה התעורר דיון בנוגע להחלת חוק ההתיישנות על פשעי הנאצים – עניין שהיו לו השלכות לגבי כהונתם של שרים בממשלה.
נשקפה סבירות גבוהה לפירוק הקואליציה.
גרמניה הפסיקה את אספקת הנשק לישראל, בניגוד להבטחותיה הפומביות.
לוי אשכול, שהיה אז ראש ממשלת ישראל, נאם בכנסת ב-15 בפברואר 1965 כנגד גרמניה בעקבות הפרות אלה.
אשכול טען אז כי גרמניה "נושאת באחריות כבדה ללא דוגמה".
בעקבות הדברים, נערכו הפגנות נגד חברות גרמניות ברחבי ארצות הברית, והיו שהשוו את הפרת ההסכמים הללו לאופן שבו הפרה גרמניה הנאצית את ההסכמים עליהם חתמה.
בנוסף נטען שהפסקה זו של משלוחי הנשק היא כניעה של הגרמנים בפני מצרים.
ארצות הברית הסתבכה במלחמת וייטנאם וחשה עצמה מבודדת מבחינת הכוח הרב לאומי.
גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, הזמין את המזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ויושב ראש מועצת המדינה של גרמניה המזרחית, ולטר אולבריכט, לביקור רשמי בארצו.
הממשל בגרמניה המערבית ראה בכך צעד עוין, ואף שקל את הפסקת היחסים הדיפלומטיים עם מצרים בשל כך.
גרמניה הבינה כי אם תתרחש החרפה במזרח התיכון או שתפרוץ מלחמה, העולם יטען כי גרמניה גרמה להפרת האיזון באזור, וכי אם ינותקו היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה המערבית ומצרים, ייווצר תקדים בעל השלכות חמורות שיצרו את צעדי המדיניות בנושא היחסים בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית.
קורט בירנבך מונה לעסוק בצדדים הטכניים.
ראשית, הקמת קונסוליות בשתי המדינות, שיהפכו בבוא העת לשגרירויות מלאות; שנית, סיוע כלכלי ופגישה אישית בין לוי אשכול ללודוויג ארהרד.
ארהרד מסר ידיעה לעיתונות ב-7 במרץ 1965, שבה נכתב: "הממשלה הפדרלית חותרת לכינון קשרים דיפלומטיים עם ישראל.
צעד זה עשוי לתרום לנורמליזציה ביחסים.
הוא אינו מכוון נגד שום מדינה ערבית.
הממשלה הפדרלית לא תספק נשק לאזורי מתיחות".
ב-16 במרץ 1965 הצביעה הכנסת על כינון יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המערבית: 66 הצביעו בעד ו-29 נגד.
השגריר הגרמני הראשון היה רולף פאולס, דיפלומט מקצועי, שהיה קצין בוורמאכט ואיבד את זרועו במלחמת העולם השנייה.
בטקס הגשת כתב האמנה של פאולס בירושלים, הכריז הנשיא זלמן שזר כי "אף האפל שבלילות סופו להגיע לעליית השחר", ותזמורת משטרת ישראל נגנה את מנגינת ההמנון הגרמני.
אולם בחוץ נערכה הפגנה נגד כינון היחסים עם גרמניה, ונוצר עימות אלים בין המפגינים והמשטרה.
המפגינים הקיפו את מכונית השגריר ודפקו על הגג והשמשות שלה, ומישהו אף יידה בה אבן, המשורר אבא קובנר, שהיה מראשי חבורת "הנקם" במלחמת העולם השנייה, ויתר על אות מלחמת הקוממיות שלו כאות מחאה על ביקור השגריר.
שגרירות ישראל בגרמניה נחנכה רשמית ב-24 באוגוסט 1965. השגריר הראשון היה אשר בן נתן, ששימש כמנכ"ל משרד הביטחון לפני כן.
בן נתן שימש כשגריר עד שנת 1969.
בשנים הראשונות עדיין הושפעו יחסי המדינות מהביקורת של יהודים בישראל וברחבי העולם על כינון היחסים.
למרות זאת היחסים הלכו והתחממו, גם כאשר מדינות אירופה אחרות ביקרו את מדיניותה של ישראל.
השגריר הראשון, רולף פאולס, שם לעצמו מטרה לשבור את החרם הישראלי.
השגרירות הגרמנית פזרה סיוע נדיב למוסדות מדע ותרבות, היא עודדה הוצאות ספרים ישראליות לתרגם לעברית רומנים של סופרים גרמנים, וכדי לשפר את הדימוי של גרמניה בעיתונות הישראלית, הזמינה עיתונאים ישראלים לבקר בגרמניה על חשבונה.
אחרי מלחמת ששת הימים, מימנו הגרמנים חלק מהוצאות אחזקתו של כתב הטלוויזיה הישראלית בבון.
עשרות אלפי בני-נוער ישראלים נסעו לגרמניה על חשבון הגרמנים.
ב-1969 החל וילי ברנדט, שהיה בעל עבר אנטי-נאצי מובהק, לכהן כקאנצלר.
בפברואר 1970 תוכנן ביקור של קבוצת הכדורגל בורוסיה מנשנגלדבך בישראל ומשחק שלה מול נבחרת ישראל; משחק ראשון של קבוצה גרמנית בישראל.
לאחר מתקפת הטרור בנמל התעופה של מינכן שהתרחשה מספר ימים לפני המשחק המתוכנן, סירבה הקבוצה הגרמנית לטוס לישראל.
בלחצו של ברנדט, הוטסה הקבוצה לישראל במטוס של חיל האוויר הגרמני (נחיתה ראשונה של חיל האוויר הגרמני בישראל).
במשחק, הביסה מנשנגלדבך את נבחרת ישראל בתוצאה 0:6. למרות זאת, בסיום המשחק, התקבלו שחקני הקבוצה הגרמנית בהתלהבות, הן על ידי שחקני נבחרת ישראל והן על ידי 22,000 הצופים באצטדיון בלומפילד שהריעו להם ואף נשאו אותם על כתפיהם.
ההיסטוריון משה צימרמן הגדיר את המשחק כ"נקודת אחיזה" במפנה שקיבלו יחסי גרמניה - ישראל.
בדצמבר 1970, בעת ביקורו של ברנדט בפולין, הניח זר וכרע על ברכיו בפני האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה, מחווה שזכתה לתהודה רבה.