tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יואן קאלימאקי תרם תרומות למנזרים ביוון - למנזרים קסרופוטאמו ופנטלימון הקדוש (רוסיקון) בהר אתוס ולמנזר יוחנן הקדוש התאולוג באי פטמוס.
ביוני 1760 הוא העמיד את מנזר "בוגדאן סאראי" בקונסטנטינופול, שהיה מקום ההארחה של שליטי הארצות הרומניות בברית האימפריה העות'מאנית, תחת חסות המנזר רוסיקון.
בנו, השליט גריגורה קאלימאקי, אישר את ההחלטה ושילם את הסכום שאביו התחייב לו.
חובב תרבות, קאלימאקי מימן הדפסת ספר תהלים בלייפציג והזמין גלובוסים גאוגרפיים ומפות.
יואן קאלימאקי ויתר על השלטון, בנסיבות לא ברורות, ייתכן כי בגלל גילו המופלג, לטובת בנו גריגורה קאלימאקי.
להבדיל משליטים אחרים באותה תקופה, זכה להיות נוכח בהכתרת בנו כשליט.
נראה כי חזר לגור באיסטנבול.
נפטר שם בערך כעבור 19 שנה, בסביבות שנת 1680 כשהוא בן 90. אך נסיבות מותו ומקום קבורתו אינם ידועים.
גם אחיו המיטרופוליט גבריל חי חיים ארוכים ונפטר בשנת 1786 בסביבות גיל 100.
היה נשוי לראליצה (ראלו) חריסוסקולאו והיו להם 4 ילדים"
סבסטיצה (נ' 1736) נישאה למיכאיל הראשון סוצו, לימים שליט ולאכיה ושליט מולדובה
מריה (1831-1740) נישאה לאלכסנדרו הראשון מברוקורדט, לימים שליט מולדובה
גריגורה (1769-1735), ירש מאביו את כתר נסיכות מולדובה, שלט בה פעמיים
אלכסנדרו קאלימאקי (1821-1737), היה גם הוא לשליט נסיכות מולדובה
יואנה ינדז'ייצ'יק (בפולנית: Joanna Jędrzejczyk; מוכרת גם בשם: ג'ואנה ינדז'ייצ'יק; נולדה ב-8 באוגוסט 1987) היא לוחמת MMA פולנייה ואלופת העולם לשעבר באליפות הלחימה האולטימטיבית (UFC) במשקל קש .
ינדז'ייצ'יק הייתה אלופת ה-UFC האירופאית השלישית בהיסטוריה, לאחר בס רטן שזכה באליפות בשנת 1999 ואנדרי ארלובסקי שזכה באליפות בשנת 2005. כמו כן, ינדז'ייצ'יק הייתה שש פעמים אלופת העולם באגרוף תאילנדי, וארבע פעמים אלופת אירופה באגרוף תאילנדי.
ינדז'ייצ'יק התחרתה באגרוף תאילנדי במשך עשר שנים, במסגרתן ניצחה ב-70 קרבות, כולל שישה קרבות על תואר אלופת העולם וארבעה קרבות על תואר אלופת אירופה.
בנוסף, התחרתה בענף הקיקבוקס בו השיגה תוצאת קרבות של 27 ניצחונות מול 2 הפסדים בקיקבוקס מקצועני, ו-37 ניצחונות מול 3 הפסדים בקיקבוקס חובבני.
ינדז'ייצ'יק החלה את קריירת ה-MMA המקצועית שלה בשנת 2012. ביולי 2014 חתמה על חוזה עם ארגון ה-UFC.
במרץ 2015 התמודדה בקרב מול קרלה אספרזה על תואר אליפות העולם במשקל קש במסגרת אירועי UFC 185 וניצחה בנוקאאוט טכני בסיבוב השני.
בכך הפכה לאלופה הפולנייה הראשונה של ה-UFC (בקטגוריית גברים ונשים) וכן לאישה האירופאית האלופה הראשונה ב-UFC.
ביוני 2015, הגנה לראשונה על תואר האליפות בקרב מול ג'סיקה פנה כאשר ניצחה אותה בנוק-אאוט טכני.
בנובמבר 2015, הגנה בשנית על תואר האליפות בקרב מול ולרי לטורנו כאשר ניצחה אותה על פי החלטת שופטים.
בשנת 2016 לוהקה לתפקיד המנטורית מול קלאודיה גדליה בתוכנית המציאות 'הלוחם האולטימטיבי 23' .
בקרב בין השתיים על תואר האליפות, שנערך ב-8 ביולי 2016, ניצחה ינדז'ייצ'יק בהחלטת שופטים.
באירוע UFC 211 , שנערך במאי 2017 בטקסס, גברה ינדז'ייצ'יק על הטוענת לכתר ג'סיקה אנדרז' בהחלטת שופטים.
ב-4 בנובמבר 2017, באירוע UFC 217 , נלחמה נגד רוז נמיונס והפסידה את תואר האליפות בסיבוב הראשון בנוקאאוט טכני.
הפסד זה היה ההפסד הראשון בקריירה של ינדז'ייצ'יק, לאחר מאזן תוצאות של 14 ניצחונות ואפס הפסדים.
ב-7 באפריל 2018, במסגרת אירוע UFC 223 , נלחמה בקרב חוזר (rematch) נגד רוז נמיונס והפסידה בהחלטת שופטים אחידה.
ב-28 ביולי 2018, נלחמה נגד טשה טורס וניצחה בהחלטת שופטים אחידה.
ב-8 בדצמבר 2018 נלחמה נגד ולנטינה שבצ'נקו בקרב אליפות בקטגוריית משקל זבוב, והפסידה בהחלטת שופטים אחידה.
תאריךיריבהסיבובזמןשיטהאירוערקורדתוצאה8 בדצמבר 2018ולנטינה שבצ'נקו55:00החלטת שופטים (פה אחד)UFC 231 15-3-028 ביולי 2018טשה טורס 35:00החלטת שופטים (פה אחד)UFC on Fox: Alvarez vs.
Miocic 8-0-026 ביולי 2014ג'וליאנה לימה 35:00החלטת שופטים (פה אחד)UFC on Fox: Lawler vs.
Brown 7-0-07 ביוני 2014רוזי סקסטון 22:36נוקאאוטCWFC 69 - Super Saturday6-0-09 במאי 2014קרלה בניטז (Karla Benitez)35:00החלטת שופטים (פה אחד)WAM - Fabinski vs.
דונלד יואן קמרון היה פסיכיאטר אמריקאי-קנדי יליד סקוטלנד.
נשיא האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית, נשיא האגודה הפסיכיאטרית הקנדית ונשיא האגודה הפסיכיאטרית העולמית .
על אף המוניטין המקצועי הגבוה שלו, היה קמרון מושא לביקורת חריפה על ניסויים שערך בבני אדם ללא הסכמה מספקת מדעת, בטיפול בהלם חשמלי אינטנסיבי מאוד, תרופות ניסיוניות וסמים פסיכואקטיביים קשים כולל LSD שנועדו "לבטל את הדפוסים הפתולוגיים" ובנייה מחדש של תודעת המטופלים.
חלק מעבודה זו התרחשה במימון ה-CIA כדי להשיג הגנה על חיילים אמריקנים מפני שטיפת מוח סובייטית ושלא באופן רשמי להשיג שיטה מדעית לחקירת חשודים ולחילוץ מידע מנחקרים אלו, כחלק ממה שכונה "פרויקט MKUltra".
דונלד יואן קמרון נולד בבריג אלן שבסקוטלנד, בנו הבכור של כומר בכנסייה הפרסביטריאנית.
בפסיכולוגיה רפואית באוניברסיטת גלאזגו בשנת 1924, ותואר D.P.M.
בשנת 1936 קיבל תואר דוקטור לרפואה בהצטיינות מאוניברסיטת גלאזגו.
את התמחותו המעשית בפסיכיאטריה החל קמרון בבית החולים המלכותי לבריאות הנפש גרטנוול בגלאזגו בשנת 1925, בהמשך הוצג בפני הפסיכיאטר הסקוטי דייוויד הנדרסון שהיה תלמידו של הפסיכיאטר השווייצרי-אמריקאי אדולף מאייר .
בעקבות התמחותו אצל הנדרסון נשלח להתמחות אצל מאייר בארצות הברית במרפאת פיפס שבבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור, מרילנד.
תקופת ההתמחות שלו בארצות הברית בין השנים 1926–1928 מומנה באמצעות מלגת מחקר שהעניק לו הנדרסון.
ב-1928 עזב קמרון את בולטימור לטובת בורגהלזלי , בית החולים הפסיכיאטרי של אוניברסיטת ציריך בשווייץ, שם למד אצל הנס וו.
מאייר, ממשיך דרכו של הפסיכיאטר השווייצרי המשפיע אויגן בלוילר.
בשנת 1933 נישא קמרון לז'אן רנקין שאותה הכיר בעת שהיו סטודנטים באוניברסיטת גלאזגו.
היא הייתה קודם לכן הקפטן נבחרת הוקי שדה הסקוטית, שחקנית טניס תחרותי, ובהמשך מרצה למתמטיקה באוניברסיטת גלאזגו.
נולדו להם ארבעה ילדים, שלושה בנים ובת אחת.
ב-1936, עקר למסצ'וסטס כדי לכהן כמנהל חטיבת המחקר בבית החולים הממשלתי ווסטר .
בשנה זו פרסם את ספרו הראשון, "Objective and Experimental Psychiatry" אשר הציג את אמונתו כי הפסיכיאטריה צריכה לגשת ללימוד ההתנהגות האנושית בצורה מוקפדת ומדעית המבוססת על הביולוגיה.
תאוריות ההתנהגות שלו הדגישו את האחדות של האורגניזם עם הסביבה.
קמרון האמין בלב שלם בפסיכיאטריה קלינית שתהיה בנויה על שיטה מדעית קפדנית.
מלחמת העולם השנייה ומשפטי נירנברג
יואנה ראדו (ברומנית: Ioana Radu; 17 בפברואר 1917 – 19 בספטמבר 1990) הייתה זמרת רומנייה של רומנסות עממיות והאופנוענית השנייה ברומניה.
היא הייתה אחותה של מיאה בראיה.
יואנה ראדו נולדה בבוקרשט, רומניה, בת לאב רומני מאולטניה ואם הונגריה מטרנסילבניה.
היא נולדה בשם "אאוג'ניה (ז'אנה) בראיה" Eugenia (Jana) Braia וגדלה בקראיובה, שם התיישבה משפחתה ולאביה הייתה מסעדה.
לראשונה הכירה את הרומנסות מהרפרטואר של הלאוטארים שניגנו במסעדת אביה.
היא למדה בבית ספר תיכון והמורה למוזיקה טיפחה ועודדה את כיוונה לרומנסות.
היא התחתנה בגיל צעיר ולאחר תקופה קצרה בקורביה ובקאלאפאט נפרדה מבעלה ועברה ב-1936 לבוקרשט, שם הופיעה יחד עם בעלה של אחותה, הזמר והמלחין פטרה אלכסנדרו, במסעדת קושנה.
היא נרשמה לתחרות ארצית של מוזיקה רומנית עממית, תחרות שערכה שלושה חודשים והתחרו בה 800 מועמדים.
בסיום התחרות זכו שתי זמרות בלבד, יואנה ראדו ורודיקה בוז'ור, שנבחרו להקליט מוזיקה עממית עבור הרדיו הרומני.
אחד מחברי ועדת הקבלה, הפסנתרן המלווה של ג'ורג'ה אנסקו, הציע ליואנה ראדו את שם הבמה, שאימצה לעצמה במקום השם בו נולדה.
היא ערכה הקלטות עבור הרדיו עם שירים דוגמת "Mi s-a rupt căruța-n drum" (נשברה לי העגלה בדרך), "Piatra, piatra" (האבן, האבן) ועוד.
ראדו קיבלה חוזה להופיע בשירתה במסעדת Azuga בפלוישט ובהמשך במסעדת Potcoava בבוקרשט.
באפריל 1939 הופיעה לראשונה ברדיו, תחת השם Jana Radu (ז'אנה ראדו), בתוכנית מוזיקה קלה עם אחותה, מיאה בראיה ועם גיסה, פטרה אלכסנדרו.
באוקטובר 1939 הופיעה לראשונה ברדיו בגפה, תחת השם יואנה ראדו.
היא התיישבה סופית בבוקרשט והופיעה במסעדות הידועות Princiar (נסיכותי), Potcoava (הפרסה), Motanul negru (החתול השחור), Cina (ארוחת הערב) ועוד כשהיא מלווה בהרכבים מוזיקליים ידועים בתקופה.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכה את הופעותיה ברדיו והופיעה גם בתיאטרון הרחוב על שם קונסטנטין טנאסה, בקרקס הממלכתי ובתזמורת למוזיקה עממית על שם ברבו לאוטארו.
בתחילת שנות החמישים נקראה לרדיו יחד עם מריה טנאסה, כדי שיקליטו שיר, מחציתו ברומנית, מחציתו ברוסית, ליום הולדתו של יוסיף סטלין.
זה לא מצא חן בעיניה והתנגדה בקולניות ועל כך נלקחה למשטרה.
עד מות סטלין נאסר עליה להשתתף במופעים.
יואנה ראדו הייתה נשואה חמש פעמים, פעמיים עם אותו גבר.
היא הייתה מיודדת עם בני הזוג צ'אושסקו ואנשי שלטון נוספים והשתמשה בקשריה כדי להציל ידיד ממשפט וכדי לקבל רישיון לרכוש את הבית בו גרה.
היא הייתה האישה השנייה בתולדות רומניה שנהגה על אופנוע והשתמשה בו כדי לנסוע לרוחבה ולאורכה של רומניה.
ב-1961 נפגעה בתאונת דרכים ומאז הייתה מוגבלת בהליכתה.
ב-1987 שרה בסרט O zi în București (יום בבוקרשט) ובאותה שנה, ליום הולדתה השבעים, צולם איתה ועליה הסרט Ioana Radu - Romanța amintirilor (יואנה ראדו - רומנסת הזכרונות).
בגלל מוגבלותה בהליכה התבודדה בביתה, אולם במהפכה הרומנית, לאחר בריחת ניקולאה צ'אושסקו, הופיעה במרפסת של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ודיברה אל ההמונים.
אחותה, מיאה בראיה, שחיה בניו יורק הקדישה לה פרק בספר זכרונות שפרסמה.
עם מותה הורישה ראדו את רכושה לאחותה מיאה.
יואן לי (בפין-יין: Lǐ Yuǎnzhé, נולד ב-19 בנובמבר 1936) הוא כימאי מטאיוואן וזוכה פרס נובל לכימיה בשנת 1986. זכה בפרס נובל יחד עם ג'ון פולני ודאדלי הרשבאך על תרומתם בעניין הדינמיקה של תהליכים כימיים אלמנטריים.
הזוכה הראשון בפרס נובל לכימיה אשר מגיע מטאיוואן.
בשנת 2011 נבחר לכהונת נשיא המועצה הבינלאומית למדע.
יואן לי נולד בעיר קטנה בצפון טאיוואן בשם שינצ'יקו.
על סמך הישגיו הבולטים בתיכון החל ללמוד באוניברסיטה הלאומית של טאיוואן.
בשנת 1959 קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1965 למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היה חבר בחבר הנאמנים הבינלאומי לכימיה משנת 1977 עד שנת 1984.
לי עסק בחקר קינטיקה כימית.
חקר את התלות של תגובה כימית באוריינטציה מולקולרית וביצע מחקרים אחרים הקשורים לאופי חומרי הביניים, דינמיקה של דעיכה, וזיהוי מנגנוני תגובה מורכבים.
לשם כך, פרופסור לי השתמש בטכניקות פורצת דרך לזמנו, שנקראת "Crossed molecular beam" שבה יוצרים התנגשות בין אלומות של אטומים או מולקולות ליצירת תגובה כימית בה ניתן לעקוב אחרי הדינמיקה של התגובה ברמה של התנגשות אינדיבידואלית.
עבודתו אפשרה לו ולצוותו להבין את הדינמיקה של תגובות כימיות יסודיות.
על עבודתו בעניין זה הוא זכה בשנת 1986 בפרס נובל לכימיה, והיה לזוכה הראשון בפרס נובל לכימיה מטאיוואן.
לי נשוי ואב לשלושה ילדים.
הוא אחד מ-22 חתני פרס נובל שחתמו על המניפסט ההומני.
יוֹאָנֵה שַׁוְותֵּלִי (בגאורגית: იოანე შავთელი; 1150 – 1215) היה איש דת ומשורר גאורגי, שחי מסוף המאה ה-12 עד תחילת המאה ה-13. הוא כתב את הפואמה הידועה בשם עַבְּדּוּלְמֶסִיָּאנִי – "עבד המשיח" .
מעט ידוע על חייו של המחבר עצמו.
נראה כי "שוותלי" הוא שם תואר המיוחס לאזור, שמשמעותו "של שוושתי" או "משוושתי" (כיום שאוושט בטורקיה).
סגנונו של שוותלי כולל שיח פטריוטי בולט ושפתו היא במידה ניכרת מלאכותית וספרנית.
לפי הרשומות הגאורגיות שוותלי היה נזיר, משורר ופילוסוף מפורסם וליווה את תמר, מלכת גאורגיה בכמה ממסעותיה ומסעותיה הצבאיים.
שוותלי התחנך באקדמיית גלאתי שם למד לימודי דת, פילוסופיה, ערבית, ספרות והיסטוריה עתיקה.
במשך שנים רבות התבודד במנזר במתחם הנזירי בוורדזיה.
בין השנים 1210–1214 כתב את החיבור עבדולמסיאני בה תיאר את דמותו של הנוצרי הנאמן לקדושים של הכנסייה האורתודוקסית.
חלקים נרחבים ביצירה מוקדשים לדברי הלל על מעלותיהם הנוצריות של דוד ותמר, מבלי לציין אף אחת מהן באופן ישיר.
ההתייחסויות לתמר חבויות בדברי השבח על יופיה, על אהבתה לעשות טוב בסתר, שבחים בביטויים דומים נכתבו גם על ידי כותב רושם הרשומות של המלכה וכן על ידי שני המשוררים בני זמנו – רוסתוולי וצַ'חְרוּחָאדְזֶה .
את השבחים לדוד הבנאי ניתן לזהות על ידי רמיזות לשם המקראי שלו (שושלת בגרטיוני טענה למוצא השושלת מבית דוד ) וכן על ידי שזירת מילים וביטויים ממזמורים דתיים של המלך, "מזמורי החרטה" .
ביצירה מכנה את עצמו שוותלי "נווד" ו"עבד המשיח".
התייחסות לשוותלי ויצירתו מופיעה בהערה בפואמה של שותא רוסתוולי, עוטה עור הנמר, שמציין את הפואמה כיצירת אמנות מצטיינת.
הפואמה הלירית של שוותלי הוא למעשה הספד לשני המלכים הגדולים של גאורגיה בימי הביניים, דוד הבנאי (1089–1125) ומלכתו של המשורר תמר (1184–1213).
ביצירה אחרת "מזמור לכבוד הבתולה מוורדזיה" מהלל שוותלי את העזרה האלוהית בקרב בסיאן וניצחון המעטים מול רבים.
הצבא הגאורגי שיצא מוורדזיה הביס בקרב זה צבא מוסלמי גדול פי כמה.
יואן טופור או יון טופור (ברומנית: Ioan Topor; 1 בדצמבר 1885 – 22 ביוני 1950) היה גנרל בצבא רומניה, מפקד הז'נדרמריה, שהשתתף במלחמת העולם השנייה ואחריה הורשע בפשעים חמורים.
טופור היה בעל תפקיד חשוב ביצירת שואת יהודי רומניה בחבלים עליהם השתלטה רומניה בברית המועצות, ממובילי תוכנית ניקוי השטח.
טופור נולד בכפר טודור ולדימירסקו, במחוז בראילה.
הוא למד בבית הספר לילדי אנשי צבא ביאשי והמשיך לבית הספר הצבאי לקציני חיל רגלים ומשם לבית הספר המיוחד לפרשים.
ב-1 ביולי 1907 עבר לז'נדרמריה והתקדם בדרגות עד שאחרי 30 שנה היה לגנרל של דיוויזיה.
ב-1940 התמנה למפקד הז'נדרמריה הרומנית.
ההוראות לרצוח חלק מיהודי בסרביה ובוקובינה ולגרש את האחרים לטרנסניסטריה נתן שליט רומניה, יון אנטונסקו.
הוא בחר לביצוע המשימה בז'נדרמריה הרומנית, שבפיקוח משרד הפנים ובמנהל האזרחי של הצבא, שנודע בשם פּרֶטוריָה.
הגנרל יואן טופור, שנשא בתואר "המפקד העליון של הפרטוריה" ומפקד יחידות הז'נדרמריה בשטחים המשוחררים, קיבל הוראות מפורשות בעניין הטיפול ביהודים, בקומוניסטים ובפקידי ממשל סובייטים, שנמצאו בשטחים הנשלטים על ידי הרומנים: לשלוח את כל הרומנים והאוקראינים הפרו-קומוניסטים אל הגדה השנייה של נהר הדניסטר, ולחסל את כל בני המיעוטים, לשון נקייה ליהודים.
הצבא קיבל הוראות מיוחדות דרך גנרל איליה שטפלאה וסגנו, יואן טופור נדרש לבצע אותן
טופור ביצע את ההוראות המיוחדות של אנטונסקו והפך לדמות חשובה בביצוע שואת יהודי רומניה, שהסתכמה במאות אלפי קורבנות וגם במותם של כ-11,000 צוענים.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 הודח ובסוף אותה שנה שוחרר מהצבא.
זמן קצר לאחר מכן נעצר נחקר ונשפט על פשעי מלחמה ונידון למאסר עולם.
העונש הומתק בהמשך ל-10 שנות מאסר.
יואנה דומיטריו (ברומנית; Ioana Dumitriu; נולדה ב-6 ביולי 1976 בבוקרשט, רומניה) היא מתמטיקאית אמריקאית-רומנית הפועלת בעיקר בארצות הברית.
היא האישה הראשונה שזכתה בתחרות פטנאם .
נכון לשנת 2022 היא פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בין נושאי המחקר שלה: מטריצות אקראיות, אנליזה נומרית, מדע הנתונים, תורת המשחקים ועוד.
דומיטריו נולדה בבוקרשט, רומניה ביולי 1976 להורים שהיו פרופסורים להנדסת חשמל, כך שמגיל צעיר יועדה על ידי הוריה לעתיד אקדמי.
את האהבה שלה למתמטיקה רכשה מאביה ומסבה, שלמרות שהיה מהנדס חשמל בהכשרתו עזר לפתח לה חוש מתמטי בילדותה באמצעות חידות מתמטיות.
בגיל צעיר התאפיינה בכישרון מתמטי בולט וכבר מגיל 11 זכתה לראשונה בתחרות ארצית והתחילה להתאמן לתחרויות בין לאומיות.
במהלך לימודיה הכירה דומיטריו את מאמן המתמטיקה שלה באותה העת, מי שיהיה לימים בן זוגה, דן סטפניקה, המבוגר ממנה במספר שנים.
בשנת 1994 החליט דן לעבור ללמוד לתואר שני באוניברסיטת ניו-יורק, ושנה אחר כן דומיטריו הצטרפה אליו לאוניברסיטה ועברה לארצות הברית, בין היתר משום שלא היו ברומניה הכלים והאפשרויות שהיו באוניברסיטאות בארצות הברית, כמו ציוד המחשוב הדרוש.
את לימודיה באוניברסיטת ניו יורק סיימה בשנת 1999, וב-2003 קיבלה תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס תחת הנחיתו של אלן אדלמן, שהיה הראשון שחקר את הרכבי הבטא.
עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-2006 הצטרפה לפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת וושינגטון ובשנת 2019 עברה לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
נכון ל-2022 היא מתגוררת בקליפורניה עם בן זוגה, דן סטפינקה ואם לשני ילדים.
עבודת של דומיטריו מתרכזת בעיקר במתמטיקה, אך גם מתקשרת לנושאים במדעי המחשב.
מחקריה עוסקים באלגברה ליניארית נומרית, מטריצות אקראיות, למידת מכונה, תורת הסתברות בדידה, תורת המשחקים ומחשוב מדעי.
את פריצת הדרך הראשונה שלה עשתה ב-2002 בעזרתו של המנחה שלה לדוקטורט, פרופסור אלן אדלמן, היא הכניסה להרכבי בטא את התיאוריה של מטריצות אקראיות.
בין 2003 ל-2005 עסקה בעיקר בתורת המשחקים.
לאחר מכן חזרה לעסוק בהרכבי בטא ובקשר שלהם עם מטריצות אקראיות.
לאורך השנים פרסמה מספר מאמרים בנושא הרכבי בטא ובנושאים קשורים, כמו מטריצות בכללי ומדע הנתונים.
לאורך הקריירה זכתה דומיטריו במגוון תחרויות וקיבלה פרסים ומענקים ממספר ארגונים שונים, בין היתר:
שפר למתמטיקה אשר הוענק לה על ידי האגודה לנשים במתמטיקה (AWM) ב-1996. הפרס מוענק לנשים מצטיינות הלומדות לתואר ראשון במתמטיקה.
תחרות פטנאם, תחרות לסטודנטים לתואר ראשון.
היא האישה הראשונה שזכתה בתחרות זו.
לאחר מכן היא זכתה באותה תחרות פעמיים נוספות.
בשנת 2007 זכתה בפרס לסלי פוקס לאנליזה נומרית אשר מוענק לאנשים מתחת לגיל 31 אשר גילו תגלית מתמטית ובעלי כישורי הצגה מול קהל.
ב-2009 זכתה בפרס CAREER על המחקר שלה בתחום המטריצות האקראיות.
ב-2012 נבחרה לעמיתה של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
בשנת 1996, כתלמידה באוניברסיטת ניו יורק, הפכה דומיטריו לאישה הראשונה שהיא עמיתת פטנאם, כלומר זכתה באחת מחמש התוצאות המובילות בתחרות פטנאם.
בנוסף, ב-1995, 1996 ו-1997 היא זכתה בפרס אליזבת לוול פוטמן, שניתן לאישה הבכירה בתחרות פטנאם, שיא שהושג רק פעם אחת נוספת, עשר שנים מאוחר יותר, אז זכתה אליסון מילר בפרס זה בשלוש שנים רצופות.
יואן (ז'אן) קונסטנטין מיכאיל (ברומנית: Ioan (Jean) Constantin Mihail 3 באוקטובר 1875 - 23 בפברואר 1936) היה איש עסקים רומני עשיר, דוקטור למשפטים, פוליטיקאי, בעל קרקעות ברחבי רומניה, מי שערב להלוואות חוץ של ממשלת רומניה ומי שהוריש את כל הונו למדינה הרומנית.
מיכאיל נולד בקראיובה, רומניה והיה הצאצא האחרון של משפחת בעלי קרקעות עשירים.
אביו היה בעל הקרקעות קונסטנטין (דיני) מיכאיל ואימו הייתה מטילדה ספירו, גם היא בת למשפחת בעלי קרקעות.
שתי המשפחות היו ממוצא ארומנים.
האם מתה בצעירותה לאחר שילדה 4 בנים, שניים מהם מתו גם הם בצעירותם.
הילדים שנותרו בחיים גודלו על ידי האב ושתי הדודות, אלנה, שהייתה נשואה לניקולאה דומבה ומריה, שהייתה נשואה עם היווני אליאס קולוני.
יואן, הילד הצעיר ביותר, למד בבית ספר יסודי ובית ספר תיכון בקראיובה והמשיך ללימודים גבוהים בבורדו, בצרפת, שם קיבל תואר של דוקטור למשפטים.
ב-1911 נבחר לפרלמנט הרומני מטעם המפלגה השמרנית.
ב-1915 עבר למפלגה הלאומית ליברלית ונבחר מטעמה לפרלמנט כנציג סאטו מארה ובהמשך כסנטור.
הוא התיידד עם יון ג.
אנג'לסקו וקידם רפורמה אגררית המבוססת על פיצוי בעלי הקרקעות על ידי המדינה.
לאחר מות אביו ובהמשך מות אחיו היה יואן מיכאיל ליורש היחיד של רכוש משפחתו, כולל ארמון מיכאיל בקראיובה, שאת בנייתו יזם אביו, אך לא זכה לראות את סיום הבנייה.
בהמשך ירש יואן מיכאיל גם את שתי דודותיו עתירות הנכסים והונו היה לשם דבר.
ב-1909 חנך יואן מיכאיל את ארמון דינו מיכאיל, מבנה מפואר בקראיובה, שיזם אביו.
בתקופת המשבר הכלכלי של שנות ה-30 ערב מיכאיל עם הונו להלוואות החוץ שלקחה רומניה מבנקים צרפתים ושווייצריים.
יואן מיכאיל לא נישא אף פעם ואת כל הונו הוריש למדינה הרומנית.
בעת לווייתו שבתה העיר קראיובה.
יואן מקונדו הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד במונקו.
מקונדו החל לשחק כדורסל במועדונים מקומיים, וב-2017 הצטרף למחלקת הנוער של שולה באסקט, וזכה עם קבוצת הנוער בשתי אליפויות רצופות, ב-2018 וב-2019. לאחר שהתאמן עם הקבוצה הבכירה, ב-10 ביולי 2020 חתם על חוזהו המקצועני הראשון, חוזה לשלוש שנים בקבוצה הבכירה.
ב-20 בינואר 2021 קלע 20 נקודות והוסיף 8 ריבאונדים בהפסד 71–89 להפועל חולון בליגת האלופות.
לאחר שהעמיד בטורניר ממוצעים של 10.4 נקודות ו-5.2 ריבאונדים למשחק, זכה בתואר השחקן הצעיר הטוב ביותר בליגת האלופות לעונת 2020/2021. ב-23 ביולי 2022 חתם על חוזה לארבע עונות במונקו.
יואן ויסה הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ויסה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של שאטורו.
ב-2015, עלה לקבוצה הבוגרת ושיחק בליגה הצרפתית השלישית, שם רשם 24 הופעות ו-7 שערים בעונתו הראשונה.
ב-2016, עבר לאנז'ה מהליגה הראשונה, אך שיחק בעיקר בהשאלה בקבוצות סטאד לאבאל ואז'אקסיו מהליגה השנייה.
בינואר 2018, חתם בלוריאן מהליגה השנייה.
הוא עזר לקבוצה להעפיל לליגה הראשונה בעונת 2019/2020 כשכבש 15 שערים.
בעונת 2020/2021 שיחק עונה אחת עם לוריאן בליגה הראשונה.
באוגוסט 2021, חתם בברנטפורד מהפרמייר ליג.
בעונת הבכורה שלו כבש 10 שערים ב-34 משחקים.
בעונת 2024/2025 רשם עונת שיא כשכבש 19 שערי פרמייר ליג.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם בניוקאסל יונייטד תמורת 55 מיליון פאונד.
יואן ויסה זומן לראשונה לסגל נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו באוקטובר 2020, לקראת שני משחקי ידידות.
נכלל בסגל נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023, בה סיימו במקום הרביעי והוא נכלל בנבחרת הטורניר.
נבחרת הטורניר באליפות אפריקה (1): 2023
יואנה בליקמן (נולדה ב-26 במאי 1989) היא אמנית מופע ישראלית-צרפתייה, פרפורמרית, רקדנית, צלמת, ומפתחת שיטה של לחימה נשית.
בליקמן נולדה בפריז, ובשנת 2009 עלתה לישראל.
בילדותה למדה קונג פו עם המאסטר צ'אנג שיאו יאן.
היא הייתה חלק מהנבחרת הצרפתית בתחום, וזכתה שש פעמים באליפות צרפת בקטגוריית הילדים.
בתור נערה התחברה לצילום ועבדה כמודל לצילום ניסיוני.
בהמשך החליטה לעבור לצד השני של המצלמה והחלה לעבוד כצלמת.
בשנת 2007, למדה משחק בפריז ב-Laboratoire de l'Acteur, ומאוחר יותר בתל אביב בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
בעת לימודי המשחק היא גילתה התעניינות עמוקה בתנועה ובשפת הגוף, שהובילה אותה ללמוד בבית הספר למחול עכשווי: הקבוצה, שביפו.
לאחר סיום לימודיה במוסד, המשיכה ללמוד מחול בחוג לתנועה של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בהתמחות בכוריאוגרפיה והוראה.
בזמן הלימודים בירושלים פגשה בליקמן את דן רוברט להיאני, אמן וידאו שהפך לשותפה האמנותי ולבן זוגה לתקופה של כ-8 שנים.
השניים שיתפו פעולה ביצירות: עבודת הווידאו "וJeu claque", המופע "Body Montage", היצירה "The Orphan's Gift", ו"קונג פו" - שיתוף פעולה בין האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ומרכז מחול שלם שנבחר לפסטיבל של תלמידים מצטיינים אירופאים, The Neu Now Festival for Emerging European artists.
בשנת 2014 החלה בליקמן להופיע עם יצירותיה על במות, גלריות ופסטיבלים בישראל ובעולם, כגון: "דוק 11" בברלין, פסטיבל "Experimentica" בקרדיף, שבוע המחול הבינלאומי בירושלים, הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, פסטיבל בין שמיים לארץ, פסטיבל מנופים לאמנות עכשווית, פסטיבל שירות חדרים, פסטיבל יממה ועוד.
במקביל למופעים, בליקמן הציגה את עבודות הצילום שלה בגלריות רבות.
בהן: הספרייה הלאומית, גלריה ביתא, גלריה מקום לאמנות, מרכז לאמנות ומחקר מעמותה, סדנאות האמנים.
בשנת 2020 בליקמן שבה לעסוק בעולם אמנויות הלחימה.
היא למדה חמש שנים קפוארה לצד מסטרה מקוללה, עשתה קורס הדרכה של קפוארה וקורס הגנה עצמית מעצימה בשיטת "אל הלב".
במסגרת שיתוף פעולה עם "עמותת אל הלב", בליקמן יצרה וניהלה אמנותית פסטיבל בשם "לחימה לחופש" בו היא הזמינה כוריאוגרפיות מכל העולם ללמד סדנאות ולשוחח על המושג אמנות לחימה נשית.
במקביל ללימודיה ועשייתה המקצועית היא פיתחה שיטה של לחימה נשית בשם "קונג פו דאנס" המשלבת בין אמנויות לחימה, הגנה עצמית ומחול.
השיטה מקנה כלים להגנה עצמית וגם לביטוי עצמי בתנועה ומותאמת לצרכים של ילדות ונשים בחברה.
משנת 2019 בליקמן מלמדת קונג פו דאנס במסגרות שונות בארץ, בהן בבית הספר לאמנויות המחול של המרכז הערבי יהודי ביפו בניהולה של דליה שיימסקי.
בשנת 2022 הצטרפה בליקמן לעמותת הכוריאגרפים.
חדר אימון - עלתה בבכורה ב-18/4/2022 במלון בראון בתל אביב.
Money Rain - עלתה בבכורה ב-16/7/2018, בז'רר בכר בירושלים.
Breathing Room - עלתה בבכורה ב-1/11/2018 במוזיאון ישראל בירושלים.
Photographic Circle - עלתה בבכורה ב-31/5/2018 במוסררה בירושלים.
In Yoanna's Cell Phone - עלתה בבכורה ב-7/12/2017 מחול שלם, הקרנף.
לוחמת הקונג פו נגד המפלצת האדומה - עלתה בבכורה ב-5.8.2017 בתיאטרון הקרון.
Body Montage - עלתה בבכורה ב-1/11/2017 בגלריה ביתא.
Kung Fu - עלתה בבכורה בשנת 2016, בשבוע המחול הבינלאומי ירושלים.
2018-2023 - בי''ס לקפוארה "המרכז הישראלי לקפוארה" מסטרה מקוללה ותעודת הדרכה אצל עידן הררי, ישראל.
2017-2018 - לימודי הדרכה של הגנה עצמית מעצימה בשיטה "אל הלב".
2013-תואר ראשון B.A DANCE, האקדמיה למוסיקה ולמחול, ירושלים.
2011-2013 לימודי מחול בבית הספר "הקבוצה", תל אביב - אימפרוביזציה, בלט, רליס, קונטקט, מחול מודרני ויצירה בהנחיית אודליה קופרברג.
2010 - לימודי תיאטרון בבית הספר ע"ש יורם לווינשטיין, תל אביב.
2008-2011 - לימודי משחק בבית הספר Le Laboratoire de l'acteur, פריז.
1996-2004 - בית הספר לקונג פו של המאסטרית Chang Xiao Yen, פריז.
מרכז נווה שכטר לאמנות ותרבות יהודית עכשווית, 2017.
בית אורי צבי גרינברג, ליצירת צילומים, 2016.
1997-2002 - אלופת צרפת בקונג פו במשך 6 שנים ברציפות, בקטגוריית ילדים.
יון או יואן וודה האיום או יואן וודה האמיץ או יואן וודה הארמני (ברומנית:Ion או Ioan Vodă cel Cumplit או Ioan Vodă cel Viteaz
או Ioan Vodă Armeanul, ולפי מספור מאוחר בהיסטוריוגרפיה הרומנית יואן השלישי,
הוא היה ככל הנראה בן לא חוקי של השליט שטפניצה ונכד של שטפן הגדול
וניהל מאבק על השליטה בוולאכיה השכנה ומרד בסולטאן העות'מאני.
נפל בשבי בעקבות בגידת בויארים והוצא להורג באופן אכזרי במיוחד על ידי הטורקים.
יואן כונה "האיום" על ידי הבויארים אליהם גילה יחס קשוח ואכזרי וכונה "האמיץ" על ידי העם.
יואן נולד ב-1521. על מוצאו ונעוריו ידוע די מעט.
במקורות שונים הוא נחשב ל"מולדובן", ל"פולני" או ל"ארמני".
לפי השערה אחת, מקבולת יותר, הוא היה בן בלתי חוקי של השליט שטפניצה (שהיה בן של שטפן הגדול) ושל אישה ארמנית נשואה ששם משפחתה היה סֶרפֶּגׇה
יואן היה אדם מלומד שידע לדבר פולנית וטורקית.
יואן עשה ניסיון ראשון לכבוש את השלטון ב-1551 מידי השליט שטפן רארש.
אחרי הכישלון הוא נמלט לפולין ואחר כך בשנים 1558-1553 לחצר הצאר איוואן האיום.
בעת שהותו ברוסיה בעשור השביעי של המאה ה-16 נשא יואן לאישה את מריה, בת של הקניאז מרוסטוב, סימאון.
כשעלה לשלטון במולדובה הוא קרא לאשתו ולבתו למולדובה, אולם הן מתו אחר כך בעת מגפה.
ב-1561 חזר יואן לפולין, בה היה לאחד ממקורבי הוויבוד של לובלין.
אחרי הדחתו של שליט מולדובה, אלכסנדרו לפושניאנו על ידי דספוט וודה הראקליד יואן שאף שוב לזכות בכתר של נסיכות מולדובה.
ב-1563 הוא שהה זמן-מה בחצר ח'אן הטטרים של קרים.
מכיוון שלא הצליח לגייס סיוע מהפולנים, מהטטרים ומהגרמנים, נסוג יואן לקונסטנטינופול .
הוא ליווה לשם כמתרגם את השגריר הפולני באימפריה העות'מאנית ושימש כדרגומן של חצר הסולטאן.
בעקבות תלונות נגדו מצד אלכסנדרו לפושניאנו שחזר לשלטון, הוגלה יואן על ידי השלטון העות'מאני לחלב שבסוריה ואחר כך לאי רודוס.
הוא התחיל לעסוק בסחר באבנים טובות ובדרך זאת התעשר וזכה למעמד.
בשנת 1572 עמד יואן במגעים עם הבויארים של מולדובה, ביניהם הפרקלאב של חוטין ירמיה גוליה מצ'רנוביץ שלא רווה נחת מהתקרבותו של השליט בוגדאן לפושניאנו לפולנים.
הסולטאן סלים השני שלמד כי אחיות של בוגדן התחתנו עם פולנים ושהשליט הקיף את עצמו ביועצים מפולין, החליט לגרש אותו מהשלטון במולדובה.
לפי מקורות אחדים כוח צבאי עות'מאני הגיע לסוצ'אבה והעניק ליואן את השלטון.
לפי מקורות אחרים - אחרי שקיבל איגרת מינוי מהסולטאן, אסף יואן צבא של טורקים ושכירי חרב מתסליה, כבש את יאשי ועלה על כס הנסיכות.
בשנת 1572 בתמיכתם של העות'מאנים ושל שליט ולאכיה אלכסנדרו השני מירצ'ה, הדיח יואן את בוגדן לפושניאנו אף על פי שזה קיבל סיוע מהפולנים.
יואן נשבע להיות נאמן לסולטאן העות'מאני ואחרי שהגשים את שאיפותיו, עשה מאמצים להשכין יחסים טובים בו זמנית עם אימפריה העות'מאנית ועם פולין.
מצד שני ניסה גם לסכסך בין שתי המעצמות.
גריגורה אורקה תיאר אותו כך בכרוניקה שלו "Letopisețul "Țării Moldovei:
בענייני פנים רדף יואן את הבויארים ואת הכמורה ולא חסך בעינויים, בהוצאות להורג ובעונשים אכזריים כלפיהם.
כבר במרץ-אפריל 1572 קבוצת בויארים ניסתה לסלקו מהשלטון, אבל הקושרים נתפסו והוצאו להורג.
יואן הרג גם נציגי הכנסייה והפקיע נכסים רבים של המנזרים.
את הבישוף ("ולדיקה") גאורגה הוא הורה להעלות על מוקד באשמת מעשי סדום.הוא ניסה להסתמך על בעלי האדמות הזוטרים, המכונים "רזש " (răzeși), חידש את זכויותיהם על האדמות ואף העניק להם אדמות נוספות.
יואן וודה תמך במסחר באמצעות הנפקת מטבעות נחושת מכונים אקצ'ה (ברומנית -אַסְפְּרוּ) לפי הדגם העות'מאני
על מטבעות אלה בצד אחד הופיע דמותו וכתובת רומנית-סלאבית באותיות קיריליות Otetz Moldovei " אבי מולדובה" - ובצד השני סמל הנסיכות, השנה (1573 (לפי הלוח של הכנסייה 7081 מבריאת העולם) והכתובת "Akce Ghereghie Moldovei " - אקצ'ה מטבעת מולדובה .
יואן העתיק את בירתו מסוצ'אבה שהייתה קרובה לגבול פולין ליאשי.
ב-1572 הוא העניק פריבילגיות לתושבי העיר ביסטריציה שבטרנסילבניה וטיפח יחסים טובים גם עם הסקסונים הטרנסילבנים שבעיר בראשוב, גם כן בטרנסילבניה.
השליט ניסה להתקרב מבחינה פוליטית לפולין וגם לאימפריה ההבסבורגית.
אולם בהתחלת שלטונו פרץ משבר בקשר עם פולין, ממנה הוא כבש ביולי 1572 את מצודת חוטין.
אמנם המתחים שככו מהר וכבר ב-7 ביולי 1572 חתם על הסכם שבו הכיר את פולין כבעלת חסות על נסיכות מולדובה.
שליט ולאכיה אלכסנדרו מירצ'ה שהיה בהתחלה בן בריתו זמם מזימות בחצר העות'מאנית לשם הדחתו של יואן והחלפתו על ידי אחיו של אלכסנדרו, פטרו הפיסח .
כבר שנתיים אחרי עלייתו לשלטון של יואן, ב-1573 הדיוואן של הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה דרש ממנו את הגדלת המס - החאראץ' - שנכפה על מולדובה על ידי האימפריה העות'מאנית - - מ-80,000 ל-120,000 זהובים לשנה - כלומר העלאה ב-50%.
יואן כינס את אספת הארץ כדי לדון במדיניות כלפי העות'מאנים ודחה את הדרישות הסולטאן סלים השני.
נוכח הצפי למלחמה דאג יואן לחימוש צבאו בנשק חם.
הוא השיג סוללה של 110 תותחים, מתוכם 80 תותחים כבדים, כשחלק מהתותחים נבנו במולדובה.
יואן הקים גם בתי מלאכה לייצור אבקת שריפה.
כמו כן הוא גייס 40,000 אנשים מכל רבדיו החברתיים של העם.
יואן חיפש עזרה אצל הפולנים אבל מלכם החדש, הצרפתי הנריק לבית ואלואה שהועלה לכס המלכות של פולין בתמיכת הטורקים, לא היה מוכן לעזור, אף לא הרשה לגייס מתנדבים משטחי פולין במלחמה בעות'מאנים .
מי שהסכים לסייע היה רק ההטמאן האוקראיני איוואן סוויירהובסקי (סוורצ'בסקי) שהגיע ב-20 במרץ למחנה של יואן עם כוח של קוזאקים מזפורוז'יה., כ-1400-1200 במספרם .
באביב 1574 חדר אלכסנדר מירצ'ה למולדובה בתמיכה עות'מאנית.
כששמע הסולטאן סלים השני שיואן לא הסכים להעלות את החאראץ' הורה לשלוח נגדו 20,000 לוחמים ולאכים ו-2,000 סקלרים ועוד כוח עות'מאני של 20,000 חיילים, יש והביאו איתם את הטוען לכתר, פטרו הפיסח.
ההטמן הקוזקי יצא למשימת מודיעין על יד המחנה של האויבים ביישוב ז'ילישטה, שנמצא דרומית-מזרחית מפוקשאן על נחל רמנה (רמניקו סראט) נודע לו שחיילי האויב עייפים אחרי המסע ופירקו את הנשק והתירו את הסוסים.
אז ב-15 באפריל 1574 תקף אותם יואן וודה במפתיע מהרבה צדדים, יחד עם הקוזקים כשצבאו מנה רק 9000 לוחמים רומנים, מתוכם 900 פרשים ובראשם הוורניק דומבראווה ו-1200 קוזקים.
לצבא הוולאכי-עות'מאני נגרמו אבדות קשות.
השליט הוולאכי ואחיו נמלטו לבראילה.
בהמשך פנה יואן לבראילה שבה נמלט פטרו הפיסח.
בקרב שהתנהל שם נחל יואן ניצחון נוסף, אחר כך שם פעמיו לבוג'אק על מנת לסייע לקוזאקים.
הוא ניצח שלושה כוחות עות'מאנים בבנדרי ובצ'טאטיה אלבה.
חלק מצבאו, בפיקוד הוורניק של "הארץ התחתונה" פלש לוולאכיה עד לבוקרשט והדיח את השליט והחליף אותו בבויאר הנאמן וינטילה - שהפך למשך ארבעה ימים בלבד ל"וינטילה וודה" והודח
בקיץ 1574 קואליציה צבאית של טורקים, טטרים וולאכים פנה שוב למולדובה, הפעם עם 200,000 לוחמים בעוד שלמולדבים ובני בריתם הקוזקים היו 30,000. יואן וודה סמך הרבה על תותחיו ועל מהירות פרשיו הרכובים על סוסים מולדביים.
הוא הצליח להביס ולגרש את הטטרים בעוד שילח את גוליה להגן על הגבול בדנובה נגד הטורקים.
הטורקים הצליחו לחצות את הגבול, ואז גוליה נמלט אל בריכת קאהול שם נמצא יואן עם צבאו.
הקרב התנהל על ידי בריכת קאהול.
גוליה עם פרשיו בגדו ועברו לצד העות'מאנים.
הטטרים בהגעתם הגבירו את הלחץ על הלוחמים המולדבים והם נסוגו אל הכפר הסמוך רושקאן.
אחרי התנגדות ארוכה ומיואשת, יואן וודה הסגיר את עצמו כאשר קיבל הבטחות שלוחמיו לא יחוסלו.
הוצאתו להורג נעשתה על ידי קריעת גופו באמצעות קשירתו לזנבות שני גמלים שהופנו לכיוונים הפוכים.
לוחמיו חידשו אז את הלחימה כדי לנקום את מות השליט.
יואן וודה התחתן ברוסיה עם מריה, בתו של הקניאז של רוסטוב והיא ילדה לו בן, פטרו.
מאוחר יותר ב-1574 הציע לו הצאר איוואן האיום להתחתן שנית עם בת קניאז אחרת.
אולם הוא נשא לאישה את מריה הורו, בתו של הבויאר לופיה הורו, פרקלאב של חוטין.
שטפן החירש (Ștefan Surdul), היה שליט ולאכיה בין יוני 1591-נובמבר 1592
מקרב בני משפחתו כיהנו עוד כשליטי מולדובה:
איוואן פוטקובה או ניקוארה פוטקואבה ("המתולתל")-אח למחצה, מצד אמו
אלכסנדרו סרפגה, אח למחצה מצד אמו
פטרו הקוזאק, אחיו של יואן וודה
בשנת 1995 הנפיק הדואר של רפובליקת מולדובה בול עם דיוקנו של יואן וודה האיום.
יואן קונסטנטינוביץ', נסיך רוסיה, נולד בתור יואן קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה , הידוע לפעמים גם בתור הנסיך איוואן או הנסיך יואן או הנסיך יוהאן.
הוא תואר על ידי בני זמנו כאדם עדין ודתי, שכונה על ידי קרוביו "יואנצ'יק".
יואן קונסטנטינוביץ' נולד ב-5 ביולי 1886 בארמון פבלובסק, והיה בנם הבכור של קונסטנטין קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן.
בחירתו הוא קיבל את התואר הנסיך הגדול של רוסיה עם הסגנון הוד קיסרותו, אבל בגיל 9 ימים, אוקאז של בן דודו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה שלל ממנו את התואר הזה, כאשר האוקאז תיקן את חוק הבית על ידי הגבלת התואר הנסיך הגדול לנכדים של קיסר שולט.
כתוצאה מכך, הוא קיבל את התואר נסיך הדם הקיסרי (נסיך רוסיה) בסגנון הוד רוממותו.
פעם הוא בחן את האפשרות להפוך לנזיר אורתודוקסי, אך בסופו של דבר התאהב בילנה, נסיכת סרביה, בתם של פטר הראשון, מלך סרביה ואשתו זורקה, נסיכת מונטנגרו, אחייניתן של הנסיכה הגדולה מיליצה, הנסיכה הגדולה אנסטסיה ואלנה, מלכת איטליה.
הם נישאו ב-2 בספטמבר 1911, וילנה קיבלה את השם הנסיכה ילנה פטרובנה, נסיכת רוסיה.
כבת של המלך המכהן, לאחר הנישואין, היא שמרה על סגנונה של הוד מלכותה וככזו הייתה לה הזכות לקבל דיפלומטים זרים בזכות עצמה, בניגוד לבעלה.
נולדו להם בן, הנסיך וסבולוד איוואנוביץ' (20 בינואר 1914 – 18 ביוני 1973), ובת, הנסיכה יקטרינה איוואנובנה (12 ביולי 1915 – 13 במרץ 2007), שהייתה החבר האחרון במשפחה הקיסרית שנולדה לפני הנפילה של השושלת, ובסופו של דבר הפכה לשושלת הבלתי מעורערת האחרונה ששרדה בבית הקיסרי של רוסיה.
גופתו נקברה בסופו של דבר בבייג'ינג, בבית הקברות של המיסיון הרוסי האורתודוקסי, שנהרס ב-1986 כדי לבנות פארק.
אחותו הנסיכה ורה קונסטנטינובנה, אמו הנסיכה הגדולה יליזבטה מאבריקייבנה ואשתו הנסיכה ילנה פטרובנה עזבו את רוסיה באפריל 1919 בעזרת הוקון השביעי, מלך נורווגיה.
בתו הנסיכה יקטרינה נישאה לרוג'רו, מרקיז פאראצ'ה די וילפורסטה.
יקטרינה התגוררה בבואנוס איירס, ארגנטינה ואחר כך במונטווידאו, אורוגוואי, שם נפטרה ב-2007. אחותו הנסיכה ורה קונסטנטינובנה, בתו הצעירה של הנסיך הגדול קונסטנטין קונסטנטינוביץ', מתה בניו יורק בשנת 2001, בגיל 94.
יואן יאנג היא עיתונאית וכלכלנית בריטית וחברת פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור.
יאנג נולדה בנינגבו שבסין, וגדל במחוז סצ'ואן בדרום מערב המדינה עם סבה וסבתה מצד אמה.
בגיל ארבע עברה עם הוריה לצפון אנגליה והמשפחה התגוררה במנצ'סטר ובלידס.
מגיל צעיר נמשכה יאנג לכתיבה בילדותה, וסיפרה כי מוריה עודדו אותה להצטרף לקבוצת כתיבה מקומית לבני נוער.
יאנג זכתה במלגת לימודים לבית ספר פרטי בברדפורד, וסיימה את לימודיה ב-2008. לאחר מכן למדה לתואר ראשון בפילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה בבייליול קולג' באוקספורד, וסיימה את לימודיה ב-2011 בהצטיינות יתרה.
בשנים 2012–2013 למדה יאנג לתואר שני בכלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון, וב-2013 למדה באוניברסיטת פקין כחלק מתוכנית בחסות הממשלה הסינית.
יאנה החלה את הקריירה העיתונאית שלה כמתמחה במדור הכלכלה של האקונומיסט.
ב-2016 חזרה לסין ככתבת כלכלית של הפייננשל טיימס, שימשה שם כסגנית ראש הלשכה של העיתון בבייג'ינג, וסיקרה את תחומי הטכנולוגיה והכלכלה של סין.
במקביל דיווחה יאנג גם תורם קבוע לחדשות ה-BBC.
במאי 2024 יצא לאור ספרה של יאנג "Private Revolutions" בהוצאת בלומסברי.
הספר עוסק בהתבגרותן של ארבע נשים שנולדו בסין בשנות ה-80 וה-90, בחברה העומדת להשתנות ללא הכר.
בדצמבר 2023 נבחרה יאנג כמועמדת מפלגת הלייבור במחוז הבחירה ארלי ו-וודלי לקראת הבחירות הכלליות של 2024, מחוז בו התגוררה משפחתה מאז 2010. ביולי 2024 היא ניצחה את מועמד המפלגה השמרנית, והפכה לחברת הפרלמנט הבריטית הראשונה שנולדה בסין.
באפריל 2025 יאנג נעצרה, נחקרה ונמנעה כניסתה לישראל לצד חברת הפרלמנט אבתסאם מוחמד.
השתיים הצהירו עם נחיתתן בנתב"ג כי הגיעו לישראל במסגרת "משלחת רשמית" מטעם הפרלמנט הבריטי, אך אף גורם רשמי בישראל לא הכיר משלחת שכזו.
בנוסף, לפי רשות האוכלוסין וההגירה, מטרת הגעתן לארץ היא לתעד את כוחות הביטחון ולהפיץ דברי שנאה נגד ישראל.
שר החוץ הבריטי דייוויד לאמי יצא נגד הגירוש ואמר בין השאר כי הוא "בלתי-מתקבל על הדעת".
יוֹאָשׁ (במקרא גם יְהוֹאָשׁ) היה מלך ישראל בשנים 800–784 לפנה"ס (לפי אחת משיטות התיארוך).
מוזכר גם בכתובת האשורית של אדד־ניררי השלישי, שנכתבה על גבי מצבה שנמצאה בתל רימאח, כמעלה מס לאשור.
יואש הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
יהואש מלך לאחר ימי השפל של ממלכת ישראל בימי אביו יואחז.
על המפנה במצבה המדיני של ישראל שחל בימי יהואש נכתב בספר מלכים:
אלישע הנביא (שהיה אז זקן מופלג) עודד את מלך ישראל לצאת מסע שחרור לאומי ולמלחמת חורמה בארם.
באורח סמלי, תבע הנביא ממלך ישראל לירות בחץ וקשת לסמל את ניצחונו על ארם, אך הואיל והמלך יורה שלוש פעמים בחץ, במקום "חָמֵשׁ אוֹ־שֵׁשׁ פְּעָמִים", אלישע מתנבא שניצחונו לא יהיה מוחלט.
מפנה מדיני זה כרוך כנראה בתבוסת ארם בידי מלך אשור אדד־ניררי השלישי בשנת 804 לפנה"ס.
על עוצמתה החדשה של ישראל מעידה העובדה שאמציה מלך יהודה שכר מיואש 100,000 חיילים על מנת לשתפם במסעו נגד אדום: "וַיִּשְׂכֹּר מִיִּשְׂרָאֵל מֵאָה אֶלֶף גִּבּוֹר חָיִל בְּמֵאָה כִכַּר־כָּסֶף" (דבה"ב כה, ו).
כנראה בתגובה על כך נאמר במלכים ובדברי הימים שאמציה, לאחר ששב ממסעו באדום שלח למלך ישראל הכרזת מלחמה.
מלך ישראל ניסה אמנם להניאו מצעד זה אך המלחמה פרצה בסופו של דבר וצבא יהודה הובס.
צבא ישראל פרץ את חומת ירושלים ולקח את כל הזהב והכסף שבאוצרות המקדש ובאוצרות בית המלך.
אחריו שלט בנו ירבעם השני, בימיו הגיעה ממלכת ישראל לשיא גודלה.
יואש מוזכר כ־, "יואש השומרוני" (על שם בירת ממלכתו שומרון), במצבת אדד־ניררי השלישי מתל רימאח, בין מעלי המס למלך אשור מארצות המערב.
יואש דובנוב נולד בבלפוריה ב-1921, בן למייסדי המושב.
היה פעיל בארגון "ההגנה" ובצה"ל.
עבד במשרד האוצר, ובמינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 1951 עבר לגור בעפולה.
רק בשנת 2006 החל חזונו של יואש דובנוב להתממש והחלה בניית שכונות מגורים בשטח הפתוח שבין העיר עפולה לבין שתי שכונותיה אלה.
בתקופתו של דובנוב התפתחה העיר, והונחו היסודות לאזור התעשייה בעפולה עילית, שכיום משכן מפעלים רבים ובהם מפעל תדיראן.
אזור התעשייה הוקם בסיועו של שר האוצר, לוי אשכול.
כן קודמו בעפולה תחומי החינוך, הספורט והבריאות, והותקנה מערכת ביוב מרכזית לעיר ולשכונותיה.
בשנת 1962 ניסה דובנוב להחזיר לפעולה את רכבת העמק.
הוא עמד בקשר בעניין זה עם מנהל רכבת ישראל, מנחם סבידור, שהביע את תמיכתו, אם יובאו בפניו נתונים לפיו תהיה להפעלת הרכבת רווחיות כלכלית, אך הדבר לא הסתייע.
מסילת העמק חודשה בשנת 2016 והוקמה תחנת רכבת חדשה בעיר.
דובנוב סיים את כהונתו כראש המועצה המקומית ב-22 בנובמבר 1969.
עם פרישתו של דובנוב מתפקיד ראש המועצה מנתה אוכלוסיית עפולה כ-20,000 איש, ולאחר שנים ספורות הוכרזה כעיר.
שמשון שחורי שהחליף את דובנוב בתפקיד ראש המועצה, היה לראש העירייה הראשון של עפולה.
לאחר פרישתו מתפקיד ראש המועצה המקומית עבד דובנוב בתפקידים בכירים בבנק הפועלים עד לפרישתו בשנת 1992 בגיל 70. בנו, , טייס חיל האוויר, נהרג לאחר מלחמת יום הכיפורים בעת שמטוסו הופל בעת גיחה מעל החרמון.
בשנות ה-90 פקד אותו שוב אסון כבד כאשר נכדו, בנו היחיד של אריה, נהרג בתאונה.
לאחר פרישתו עסק דובנוב בפעילויות התנדבותיות, והקים סניף של ארגון "יד שרה" בעפולה, המשרת את כל האזור.
כן היה פעיל בארגון "יד לבנים" בעפולה, וארגון יע"ל בבית החולים העמק בעפולה, ובארגונים נוספים העוסקים ברווחת הקשישים והגמלאים.
בדצמבר 2012, במלאת שנה למותו של יואש דובנוב נחנך הכביש העוקף את עפולה מצדה הצפוני בגבול עם בלפוריה ונקרא על שמו: שדרות יואש דובנוב.
הרוזן יואניס אנטוניוס קפודיסטריאס היה דיפלומט רוסי יליד יוון ואחר כך המושל הראשון של מדינת יוון העצמאית.
קפודיסטריאס נולד באי קורפו ("קרקירה" ביוונית) שבקבוצת האיים האיוניים, אשר נמצאו אותה עת בחזקת הרפובליקה של ונציה.
הוא למד רפואה, פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת פדובה שבאיטליה.
ב-1797, והוא בן 21, החל לעבוד כרופא באי הולדתו.
אף שנולד והתחנך כבן אצולה, החזיק כל חייו בדעות ליברליות מוצקות והיה דמוקרט.
התואר רוזן הוענק לאחד מאבות משפחת קפודיסטריה על ידי קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה, ונרשם מאוחר יותר, ב-1679, ב"ספר הזהב" (Libro d'Oro) של אצולת קורפו.
קפודיסטריה היא עיר בחוף המזרחי של מפרץ ונציה, כיום קופר שבסלובניה.
משפחת אמו, גונמי (Gonemi), הייתה רשומה ב"ספר הזהב" מאז 1606. ב-1802 ייסד קפודיסטריאס בקורפו את "האגודה הרפואית הלאומית", ארגון חשוב לקידום המדע והחברה, והיה חבר פעיל בה.
ב-1799, כאשר נכבשה קורפו לזמן קצר על ידי צבאות רוסיה וצרפת, מונה למנהל הרפואי הראשי של בית החולים הצבאי.
מיניסטר הרפובליקה של שבעת האיים
לאחר שנתיים של מאבק לחירות, שהתלקח בעקבות המהפכה הצרפתית ועלייתו לשלטון של נפוליאון, הכירו רוסיה והאימפריה העות'מאנית בשבעת האיים האיוניים כמדינה עצמאית וחופשית.
רפובליקת שבעת האיים, כפי שנקראה, נשלטה על ידי אציליה.
קפודידסטריאס, שהחליף את אביו, נעשה אחד משני המיניסטרים של המדינה החדשה.
כך, בגיל 25, החלה מעורבותו בפוליטיקה.
הוא הצליח לשכנע את אוכלוסיית האי קפלוניה (Κεφαλονιά) להישאר מאוחדים וממושמעים, כדי למנוע את התערבותן של מדינות זרות, ובכושר שכנוע ואומץ לב הפיס ללא מאבק אלים את דעתה של אופוזיציה מהפכנית.
באותה נחישות מפייסת כונן אוטוריטה בכל שבעת האיים.
הוא הקשיב לרחשי לב העם, ויזם שינויים בעלי אופי דמוקרטי ב"חוקה הביזנטית" שנכפתה על ידי הברית הרוסית-עות'מאנית.
כתוצאה מכך שיגרו אליו המעצמות הגדולות שליח, כדי לנזוף בו.
ברם, כאשר נפגש השליח, ג'ורג' מוטסניגו (George Motsenigo), עם קפודיסטריאס, הוא התרשם עמוקות מסגולותיו המוסריות והפוליטיות.
כשנערכו בחירות לסנאט החדש, נבחר קפודיסטריאס פה אחד למיניסטר הראשי של המדינה.
בדצמבר 1803 אושרה בסנאט חוקה דמוקרטית וליברלית יותר.
כמיניסטר המדינה היה אחראי על המגזר הציבורי, והעניק תשומת לב מיוחדת לחינוך.
ב-1809 הצטרף קפודיסטריאס לשירות הדיפלומטי של הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון.
משימתו החשובה הראשונה, בנובמבר 1813, הייתה עת נשלח כשגריר בלתי רשמי של רוסיה לשווייץ, כדי לסייע בחילוץ המדינה מהשליטה הצרפתית שכפה עליה נפוליאון.
הוא הבטיח את האחדות, העצמאות והנייטרליות של השווייצרים, בערבותן הרשמית של המעצמות הגדולות, והיה שותף פעיל לניסוח ולאישור חוקה חדשה עבור 19 הקנטונים שהרכיבו את שווייץ.
בקונגרס וינה, ב-1815, השתתף קפודיסטריאס כנציג הרוסי, והיווה משקל נגד להשפעתו הכבירה של הנציג האוסטרי, הנסיך מטרניך.
הוא התעקש לשמור על אחדותה של המדינה הצרפתית תחת מונרך מבית בורבון, והשיג ערבויות בינלאומיות לחוקה ולנייטרליות של שווייץ, שהובטחו בהסכם בין המעצמות.
לאחר הצלחות דיפלומטיות מזהירות אלה, מינה אלכסנדר הראשון את קפודיסטריאס לשר החוץ של רוסיה בשנת 1816, יחד עם הרוזן קרל רוברט נסלרודה.
קפודיסטריאס גילה תמיד עניין כן במולדתו, ובמיוחד במצבם של שבעת האיים, אשר בתוך כמה עשרות שנים עברו מהשפעה מהפכנית צרפתית להגנה רוסית ואחר כך לשליטה בריטית.
תמיד ניסה למשוך את תשומת לבו של הצאר הרוסי לענייני יוון.
ב-1818 ביקר קפודיסטריאס באיי הולדתו, שנמצאו באותה עת בשליטה בריטית.
ב-1819 יצא ללונדון כדי לדון עם הממשלה הבריטית בתלונות יושבי האיים, אך נענה על ידי הבריטים כי האיים אינם מעניינה של רוסיה.
תמיכתו הפעילה של קפודיסטריאס במלחמת העצמאות היוונית נגד שלטון האימפריה העות'מאנית גברה והלכה, ובשל כך התפטר ב-1822 ממשרת שר החוץ הרוסי.
קפודיסטריאס פרש לז'נבה, שם זכה לכבוד רב והוענקה לו אזרחות כבוד של העיר על שירותיו לאחדותה של שווייץ ובמיוחד לאחדות הקנטונים.
ב-1827 הוא למד לדעת, כי בשל היותו המדינאי יליד יוון המפורסם ביותר באירופה, בחרה בו האספה הלאומית היוונית שזה עתה קמה לראש המדינה שזה עתה זכתה לעצמאות, ולו התואר "קיברנטיס" (Κυβερνήτης – מושל, "קברניט").
לאחר שסייר במדינות אירופה כדי להשיג את תמיכתן בעניין היווני, נחת קפודיסטריאס בנַאפְפְּלִיוֹ בינואר 1828. הייתה זו הפעם הראשונה בה דרכה רגלו על אדמת יבשת יוון, והוא גילה לדעת כי המצב שם אינו מעודד.
למרות שהלחימה נגד הטורקים עדיין נמשכה, גררו מחלוקות סיעתיות וחמולתיות את המדינה לשתי מלחמות אזרחים שהחריבו את הארץ.
יוון הייתה מרוששת, והיוונים לא הצליחו להקים ממשלה לאומית מאוחדת.
עם הגיעו ליוון החל ביישום תוכנית גדולה של רפורמות ומודרניזציה בכל התחומים.
הוא נשא ונתן עם המעצמות הגדולות ועם האימפריה העות'מאנית על הגבולות ועל מידת עצמאותה של המדינה היוונית, וחתם על חוזה שלום שסיים את מלחמת העצמאות נגד הטורקים.
הוא הנהיג את המטבע היוונית המודרנית הראשונה, הפניקס היווני, ארגן את מערכת המינהל המקומית, ובניסיון להעלות את רמת החיים של האוכלוסייה, הכניס לשימוש לראשונה ליוון את גידול תפוחי האדמה.
האופן שבו הנהיג קפודיסטריאס את גידול תפוחי האדמה מוסיף להיות גם בימינו אנקדוטה מפורסמת.
לאחר שהזמין משלוח של תפוחי אדמה, פקד כי יש להציעם לכל המעוניין.
ברם, האוכלוסייה התייחסה בשוויון נפש לתפוחי האדמה, ונדמה היה כי התוכנית כולה עומדת להיכשל.
קפודיסטריאס, שידע את נפש בני עמו, ציווה לפרוק את מטען תפוחי האדמה לעיני הציבור ברציפי נַאפְפְּלִיוֹ, והעמיד שומרים חמורי-סבר לשמור עליו.
עד מהרה נפוצו השמועות כי הסיבה לשמירה ההדוקה על תפוחי האדמה היא חשיבותם הרבה.
האנשים נאספו כדי לצפות בתפוחי האדמה יקרי הערך, ולא חלף זמן רב והם ניסו לגנוב מהם.
השומרים תודרכו מבעוד מועד להעלים עין ממעשים אלה, ועד מהרה "נגנבו" כל תפוחי האדמה ותוכניתו של קפודיסטריאס להנהיג את גידולם ביוון הצליחה.
קפודיסטריאס ניסה לקעקע את סמכותן של החמולות המסורתיות, אותן ראה כמורשת חסרת-תועלת של תקופה שחלפה.
ברם, הוא המעיט בערך הכוח הצבאי והפוליטי של הקפטאני (καπεταναίοι – המפקדים, ראשי הכנופיות הלוחמות) שהנהיגו את המרד נגד טורקיה ב-1821, ושציפו ליטול חלק בהנהגת המדינה שלאחר המהפכה.
כאשר המחלוקת בין הקפטאני של לקוניה והמושל הממונה על הפרובינציה הסלימה לכדי עימות מזוין, הוא הזעיק חיילים רוסים להשבת הסדר על כנו, משום שרבים מחיילי הצבא נשלטו על ידי הקפטאני שנטלו חלק במרד.
ב-1831 ציווה קפודיסטריאס לאסור את פטרוס מברומיכאליס, הביי של חצי האי מאני (Μάνη), אחד מהחלקים היותר פרועים ומרדניים של יוון.
היה זה עלבון נורא למשפחת מברומיכאליס, וב-9 באוקטובר 1831 (27 בספטמבר על פי הלוח היוליאני) נרצח קפודיסטריאס על ידי אחיו של פטרוס, קונסטנטינוס, ובנו גאורגיוס על מדרגות כנסיית ספירידון הקדוש (Aγιος Σπυρίδων) בנַאפְפְּלִיוֹ.
קפודיסטריאס השכים קום והחליט לבקר בכנסייה באותו יום ראשון חרף הפצרות משרתיו ושומרי ראשו להישאר בבית.
כאשר הגיע לכנסייה הבחין במתנקשיו הממתינים בחוץ, אך המשיך לצעוד לעבר הכניסה.
קונסטנטינוס וגאורגיוס התקרבו כדי לברכו, ולפתע שלף קונסטנטינוס את אקדחו וירה בו, אך החטיא; הכדור ננעץ בקיר הכנסייה וניתן עדיין לראותו שם.
הוא שלף מיד את פגיונו ודקר את קפודיסטריאס בבטנו, בעוד גאורגיוס יורה בו בראשו.
הגנרל פוטומאראס, שצפה ברצח מחלון ביתו, ושומר ראשו של קפודיסטריאס, ירו לעברו של קונסטנטינוס.
הוא ניסה להימלט, אך ההמון הזועם תפסו והכה אותו למוות.
גאורגיוס הצליח לחמוק ומצא מקלט בשגרירות צרפת, אך לאחר ימים אחדים הסגיר עצמו לרשויות המדינה, נידון למוות על ידי בית דין צבאי, והוצא להורג על ידי כיתת יורים.
יורשו של קפודיסטריאס בתפקיד מושל יוון היה אחיו הצעיר אבגוסטינוס, ששלט שישה חודשים בלבד, במהלכם שקעה המדינה לתוהו ובוהו.
בעקבות כך כונסה ועידה בלונדון, הושלמה הקמתה של ממלכת יוון וראשות המדינה נמסרה לידי המלך אותון.
בשל שלטון הטרור בצרפת המהפכנית, חששו בריטניה, צרפת ורוסיה באותה תקופה מפני תנועות ליברליות ורפובליקניות, ועל כן התעקשו כי לאחר מות קפודיסטריאס תיכון ביוון מונרכיה.
קפודיסטריאס זוכה לכבוד רב ביוון של ימינו.
אוניברסיטת אתונה נקראת על שמו (Εθνικόν και Καποδιστριακόν Πανεπιστήμιον Αθηνών), המטבע בן 20 לפטה נושא את דיוקנו, וכך גם המטבע בן 20 הדרכמות לפני הנהגת האירו.
התוכנית להקטנת מספר המחוזות העירוניים בשנות ה-90 נשאה אף היא את שמו.
וכן על שמו נבנה נמל התעופה הבינלאומי קורפו יואניס קפודיסטריאס.
יואש צידון (צ'אטו) (28 בנובמבר 1926 – 8 ביולי 2015) היה מפעילי ההעפלה, מראשוני טייסי הקרב בחיל האוויר וחבר בכנסת ה-12.
צידון נולד בעיר פוקשאן שברומניה.
הוא עלה לארץ ישראל בתחילת שנת 1941 עם אחת הקבוצות האחרונות של עליית הנוער והתגורר בקריית ביאליק.
למד כתלמיד חוץ בכפר הילדים והנוער אהבה, שהועבר מגרמניה לקריית ביאליק על מוריו ותלמידיו.
כאשר הבחין פרופ' פרנץ אולנדורף מהטכניון ביכולותיו, נשלח צידון ללמוד בבית הספר הימי שליד הטכניון במגמת קשר (רדיו).
הוא סיים את לימודיו במאי 1945, והיה מיועד להישלח לאירופה במסגרת המוסד לעלייה ב'.
בשנת 1943 הצטרף צידון לחיל השדה (חי"ש) במסגרת "ההגנה".
הוא שימש תחילה כאלחוטן ברשת "אבינועם" (רשת קשר מחתרתית טריטוריאלית שקישרה בין יישובים למפקדות אזוריות ולמפקדה הארצית) בתחנה המרכזת של גליל (בימינו פיקוד) הצפון.
תוך כדי לימודים ושירות ב"אבינועם" עבר קורסים שונים ובהם: קורס מפקדי כיתות בקיבוץ גבע (קיץ 1944), קורס מפקדי מחלקות / מא"זים (מפקדי אזורים) בכפר המכבי ורמת יוחנן (חורף 1944), קורס חבלה וקורס קשר (בג'וערה) וקורסים נוספים כהכנה ליציאתו לאירופה.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, כשהוקמה הפלוגה הימית (פלי"ם) של הפלמ"ח הצטרף לשורותיה.
ב-1945 נמנה עם הראשונים שנשלחו לאירופה בעיקר כדי להקים ולתפעל את רשת "הגדעונים" (רשת קשר מחתרתית בינלאומית ששימשה את המוסד לעלייה ב' כדי לקשר בין המפקדות בחו"ל, מחנות המעפילים, האוניות בים ומפקדת "ההגנה" בארץ).
בנוסף יצא למגוון רחב של משימות כשהוא משתמש בזהויות שונות.
היה מלווה-גדעוני של אוניות המעפילים "תל חי" (מרץ 1946, הביאה 736 מעפילים בהפלגה ראשונה שהתבצעה אחרי מלחמת העולם השנייה מצרפת) ו"כנסת ישראל" (נובמבר 1946, הביאה 3,845 מעפילים מיוגוסלביה ובהם גם כ-600 מעפילי הספינה "אבא ברדיצ'ב" שטבעה).
לקראת הפלגת "כנסת ישראל", פעל בהעברת מעפילים מרומניה ליוגוסלביה, בריכוזם ואימונם בזגרב, השתתף בהכנת האונייה להובלת מעפילים ומונה כאחראי על גזרת התנגדות לקראת המפגש עם הצי הבריטי.
בשלהי 1946 הגיע צידון למחנות המעפילים בקפריסין יחד עם מעפילי האונייה "כנסת ישראל" שנתפסה על ידי הצי הבריטי.
עם הגעתו הקים במקום תחנת אלחוט מחתרתית שפעלה מתוך מחנות המעצר ואפשרה קשר עם מטה הפלמ"ח בארץ ישראל.
במקביל היה ממונה על הברחת צוותי אוניות מעפילים שהיו עצורים במחנה.
בסוף ינואר 1947 החליף את אריה קפלן (קיפי) כמפקד מטעם "ההגנה" על מחנות המעצר הבריטיים בקפריסין.
כמפקד הקים צידון את "שורות המגינים" – זרוע של "ההגנה" במחנות.
המשימה הראשונית של "שורות המגינים" הייתה למנוע מהמעפילים, ששבו לחיות מאחרי גדרות תיל, לחזור למעמד הסביל של פליטים.
המטרה הושגה באמצעות אימונים פרה-צבאיים (ומאוחר יותר - צבאיים) בתוך המחנות, הסברה ציונית ופעילויות מדודות אנטי-בריטיות כגון הפגנות, השגת הקלות, שליטה מסוימת על התור לשחרור/עלייה והשתלטות על הסדר במחנות.
בתחילת אפריל 1947 השתתף בפעולת החבלה שבוצעה באוניית הגירוש "אושן ויגור" בעת שהייתה בקפריסין.
צידון היה השייט בסירה שנשכרה כדי להוביל את החבלנים יוסף דרור (יוסל'ה) ויוסף רום (יוסקה) והמוקשים המגנטיים לביצוע הפעולה.
כאשר יצאו השלושה להפלגה הצטרפה אליהם גם ראיסה שרירא, אחות ישראלית במחנות, ולימים רעייתו של צידון, וזאת כדי להטעות את הבריטים במקרה שהסירה תיתפס.
צידון שב ארצה בקיץ 1947. עם פרוץ קרבות מלחמת העצמאות, בדצמבר 1947, פיקד על שיירות בדרך לירושלים.
לאחר סגירת הכביש על ידי הערבים, פיקד על תחנת "אבינועם" בעיר (אז הקשר היחיד עם השפלה), ולקראת פתיחתו הצפויה של קורס טיס, הוצב כקצין קשר, מודיעין, תצפיות וקישור עם חטיבת הראל ביחידת חיל האוויר בירושלים.
בחודש יוני 1948 יצא לקורס הטיס הראשון שנערך כולו בישראל ("קורס 2"), ובמסגרתו השתתף כראש צוות מטילני אוויר שפעלו במטוסי התובלה C-46 קומנדו ומטוסי C-47 דקוטה שהוסבו למפציצים במבצע יואב ומבצע עובדה.
בסוף 1950 סיים צידון את קורס הטיס במגמת קרב, והוצב בטייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר בבסיס רמת דוד (שאוישה עד אז ברובה על ידי אנשי מח"ל).
במקביל לתפקידו כטייס קרב, מונה גם כקצין קישור מודיעין ומבצעים בין חיל האוויר לחיל הים.
ב-1951 התמנה לטייס הניסוי הישראלי הראשון, בטייסת (לימים יחידת תחזוקה) שפעלה בבסיס תל נוף ועסקה בשיקום/הצלה של מטוסים שונים מימי מלחמת העולם השנייה.
מאז ועד שחרורו משירות מילואים הטיס כטייס קרב, כטייס ניסוי ובמסגרת פרויקטים אחרים עשרות סוגי מטוסים – מטוסי קרב, מטוסי תובלה ומסוקים.
ב-1954 עבר הסבה למטוסי הסילון הראשונים של חיל האוויר, ה"גלוסטר מטאור".
ב-1955 הוטלה עליו המשימה להקים טייסת קרב לילה ומזג אוויר גרוע, דהינו קרב "אל-ראות", מונח שהוא טבע (ודן טולקובסקי אישר).
ב-1 בספטמבר 1955 השתתף (כמספר 2) בקרב אוויר שנערך בין מטוסי "מטאור" ישראלים לבין ארבעה מטוסי "ומפייר" מצריים שחדרו לשטח ישראל באזור שמצפון לרצועת עזה.
שני מטוסים מצריים הופלו מעל שטח ישראל על ידי מספר 1 (אהרון יואלי).
הקרב הופסק כשהמטוסים הישראלים לא קיבלו אישור לבצע מרדף בשטח מצרים.
בספטמבר 1955 יצא לבריטניה כדי להתאמן עם חיל האוויר המלכותי (RAF) ביירוט בתנאי אל-ראות.
באוגוסט 1956 הקים את "טייסת העטלף" ונתן לה את סיסמתה "ביום בליל בערפל" (המבוססת על שורה מתוך אחד משירי הפלמ"ח, כזכר לימיו בתקופת ההעפלה).
ערב מבצע סיני, בליל 28 - 29 באוקטובר 1956, השתתף צידון ב"מבצע תרנגול".
במלחמה עצמה לא הייתה תוכנית להפעיל את טייסת העטלף (באותה עת היו בה רק שלושה מטוסים).
צידון ביצע סיורים בטווח רחוק כדי לנסות לאתר משלוחים מוטסים סובייטיים למצרים.
תוך כדי שירותו כמפקד "טייסת העטלף", מונה צידון כראש פרויקט מטוס הקרב הכבד הצרפתי החדש מסוג "ווטור" שהחיל רכש.
משימה זו כללה ניסויי פיתוח חימוש ואת מרבית העברות המטוסים דרך תוניסיה או אלג'יריה (אז עדיין מושבות צרפתיות מורדות), דבר שחייב שהיות תכופות בצרפת.
ב-1959 יצא ללימודים טכנולוגיים בטכניון ובהמשכם יצא להשתלמות בצרפת בבית הספר הגבוה למלחמה (Ecole Superieure de Guerre Aerienne)- (סיים ב-1962).
לאחר תקופה קצרה שבה שימש סגן מפקד בסיס תל נוף, הוטל עליו, ב-1963, לרכז את תחילת תהליך הקליטה של טילי הנ"מ מדגם "הוק", הנשק הראשון שקיבלה ישראל מהממשל בארצות הברית.