tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1999 הועברה הבעלות על אצטדיון והקבוצה לדניאל סניידר הבעלים החדש באותה עת של הוושינגטון רדסקינס.
סניידר מכר את הזכויות לשם האצטדיון לפדקס ששינתה את שמו למגרש פדקס תמורת כ-7.6 מיליון דולר בשנה .
למרות היותו האצטדיון הגדול ביותר ב-NFL, רשימת ההמתנה למנוי עונתי משתרעת על פני יותר מעשר שנים.
שיא האוהדים במשחק של הרדסקינס הוא 90,910 אוהדים במשחק נגד הדאלאס קאובויס והוא גם שיא הקהל הגדול ביותר (במקומות ישיבה) במשחק NFL.
מלבד משחקיה של וושינגטון רדסקינס במגרש פדקס מתקיימים אירועים מיוחדים.
מגרש פדקס אירח כמה משחקי פוטבול מכללות.
המוכרים שבהם: ניצחון אוניברסיטת נוטרדאם על האקדמיה הימית של ארצות הברית ואוניברסיטת דרום קליפורניה נגד וירג'יניה טק, משחק ששבר את שיא הקהל באצטדיון.
מגרש פדקס הוא אחד משמונת האצטדיונים שאירחו את גביע העולם בכדורגל נשים 1999 שאירחה ארצות הברית.
באצטדיון שוחקו כמה משחקים בשלב הבתים ושני משחקי רבע גמר.
יונייטד משחקת באצטדיון RFK שבוושינגטון הבירה, מגרש פדקס אירח שני משחקי ידידות של הקבוצה נגד הקבוצות האירופאיות צ'לסי וריאל מדריד.
1 ביולי 1999 : רבע גמר גביע העולם בכדורגל נשים 1999 נבחרת ארצות הברית נגד נבחרת גרמניה
1 ביולי 1999: רבע גמר גביע העולם בכדורגל נשים 1999 נבחרת ברזיל נגד נבחרת ניגריה
13 בספטמבר 2003 הופעה של ברוס ספרינגסטין במסגרת מסע ההופעות של הדיסק The Rising
1 באוגוסט 2009 הופעה של פול מקרטני במסגרת מסע ההופעות Summer Live '09
2 באוקטובר 2010 וירג'יניה טק נגד אוניברסיטת בויסי סטייט
20 בנובמבר 2010 אוניברסיטת אינדיאנה נגד אוניברסיטת מדינת פנסילבניה
מגשימי תקוותנו (צרפתית: CNEF ראשי תיבות של Centre National de Etudiants Francophones en Israël) הוא הארגון הפועל בישראל למען קליטת סטודנטים עולים מארצות דוברות צרפתית.
הארגון מספק לסטודנטים עזרה בתחום החומרי, החברתי והתרבותי, והוא פועל ללא מטרות רווח.
לכן מתמקד ה-CNEF באוכלוסיית הסטודנטים דווקא, בשל החשיבות הרבה המיוחסת בצרפת להצלחה בלימודים האקדמיים, אשר מהווה למעשה "מבחן מציאות" להתערות העולה בארץ (בעיקר בעיני ההורים, שבמקרים רבים מסתייגים ואף מתנגדים לעליית ילדיהם ארצה).
בשנותיו הראשונות פעל הארגון במתכונת מצומצמת יחסית – תמיכה בסטודנטים גרידא, בעיקר בקמפוסים בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן, אך במרוצת השנים הרחיב הארגון את פעילותו ופנה לקהלי יעד מאוכלוסיות צעירות דוברות צרפתית נוספות.
כיום מטפל הארגון בלמעלה מאלף צעירים במוסדות שונים בארץ, וכן הורחבה פעילות הארגון בתחומים נוספים בקליטת עלייה.
משרד הארגון ממוקם במדרחוב בן-יהודה סמוך לכיכר ציון בירושלים ופתוח לקבלת קהל.
פעילות הארגון מתבצעת בשני מישורים:
תמיכה בסטודנטים ובצעירים בשנותיהם הראשונות בארץ - עיקר הפעילות בקמפוסים מתקיימת באזורים ירושלים, המרכז, אריאל והצפון, ומתבססת על צוות סטודנטים מתנדבים הכולל 5 רכזים אזוריים וכ-30 מדריכים הפזורים בארץ.
כל פעילויות הארגון מושתתות על צוותי מתנדבים שעלו לארץ בשנים האחרונות.
מרכז מידע - הארגון מספק שירות ייעוץ והכוונה לכ-500 צעירים בשנה, כאלה שעלו וכן משתתפי תוכניות שונות השוהים בארץ (פנימיות, פרויקט מסע של הסוכנות היהודית ועוד).
השירות ניתן בארץ על ידי פגישות אישיות ושיחות טלפון, ובחו"ל בעזרת אתר אינטרנט ושירות דוא"ל.
המרכז עונה על שאלות שמתעוררות החל מההחלטה לעלות לישראל ועד להשתלבות במוסדות השונים.
הסברה בירידים - הארגון שולח מטעמו צוותי הסברה לירידים בישראל ומחוצה לה המיועדים לקהלים שונים המתעניינים בעלייה, ובדגש על התחום הנקודתי בו הם מתעניינים.
במסגרת פעילות הארגון מתקיימות שבתות לכלל הצעירים במקומות שונים בארץ, ובמקביל מתקיימות שבתות אזוריות בפורום מצומצם יותר.
שבתות אלה מאפשרות מפגש בין סטודנטים צעירים לוותיקים יותר, ובכך מסייעות להתערותם של הצעירים בארץ.
לתוכנית השבתות הכלל-ארציות סדר קבוע, במסגרתו מתקיים טיול רגלי באזור בו מתקיימת השבת ביום שישי, ובמהלך השבת נידונה סוגיה נבחרת בנושאים אקטואליים על ידי דיונים ומרצים מבחוץ.
הארגון מקיים פעילויות חברתיות המיועדות לסטודנטים ברחבי הארץ, כאשר הבולטות שבהן מתקיימות בציון חגים ואירועים מיוחדים.
כנס פתיחת שנת הלימודים האקדמאית - כנס חגיגי רב משתתפים המיועד לכלל הצעירים הצרפתים השוהים בארץ, בו מתקיים יריד מידע לגבי עלייה וקליטה.
בסוף הערב מופיע מדי שנה אמן ישראלי מפורסם אחר.
ציון חגיגות יום העצמאות - תפילה המונית בכותל המערבי בירושלים בערב יום העצמאות ומיד לאחריה יציאה לטיול רב משתתפים הכולל לינה ומסלול הליכה.
קיום הפעילויות נועד למלא את החלל בתא המשפחתי שנוצר בקרב הצעירים בעיקר בציון החגים.
הארגון רואה חשיבות רבה בכך שהסטודנטים יראו ברגעים אלה את ביתם החדש בישראל.
הארגון מקיים הרצאות בנושאים שונים בקמפוסים ברחבי הארץ, במטרה להרחיב את הידע בנושאים הקשורים לארץ ולחברה הישראלית.
ההרצאות מתקיימות בשלושה מוקדים עיקריים: ירושלים, תל אביב וחיפה, המשתנות לפי הדרישות וסוג האוכלוסייה.
מדי פעם מתארגנות פעילויות התנדבותיות באזורי הפעילות השונים, דוגמת אריזת מזון למשפחות נזקקות, הדלקת נרות חנוכה עם ניצולי שואה, ביקור בבתי-חולים ועוד.
לפעילות מסוג זה מושם דגש מיוחד כיוון שהיא מאפשרת לעולה להרגיש שהוא מסוגל לקיים קשר של נתינה עם הקהילה הישראלית ולא קשר של תלות, כפי שהוא רגיל במקרים רבים בשגרה.
ארגון ה-CNEF תמך במהלך השנים גם בחיילים הבודדים, ובשנת 2009 אף הוקם צוות מתנדבים מסודר המורכב מסטודנטים ששירתו בצה"ל ומטרתו לתמוך בהם.
הצוות פועל באופן אינטנסיבי ומבקר בטקסיהם של החיילים, שומר איתם על קשר רציף, מסייע להם בהתמודדות עם המערכת הצבאית, הסדרי מגורים ועוד.
בשיתוף עם גופים נוספים, פתח הארגון בסיוע לסטודנטים המצויים בקשיים כלכליים.
בעקבות הקשיים בהם נתקלים עולים במבחן הפסיכומטרי, יצא ארגון ה-CNEF בשנת 2010 יחד עם גופים נוספים במסע ישיבות מול הכנסת, במטרה לשנות את מתכונת המבחן בשפות זרות.
בין הטענות המרכזיות שהועלו בפני חבר הכנסת זבולון אורלב:
ציון הבחינה בקרב העולים (למעט דוברי אנגלית) נמוך ב-10%-20% מהממוצע הישראלי
ישנו עיוות בתרגום ציוני הבגרות הצרפתים לישראלים: המוסדות להשכלה גבוהה בארץ משקללים את הציון הצרפתי באופן "יבש" ולא יחסי כמו בצרפת.
מכאן, שעולה שממוצע הבגרות שלו נחשב טוב בצרפת יקבל ציון נמוך בהערכה הישראלית, ודלתות רבות יהיו סגורות בפניו, והוא יעדיף ללמוד בצרפת
המבחן בעברית נערך במחזור של 5 פעמים בשנה, כאשר רוב הבחינות בשפות הזרות נערכות רק פעם בשנה.
כמו כן, מס' השאלות בשאלון המתורגם רב יותר ממס' השאלות בעברית, וכן התרגום לטקסט אחר עשוי להיות ארוך יותר מבעברית, אך למרות כל זאת הגבלת הזמן נשארת ללא שינוי
ההכנה למבחן בשפות זרות איננה מקצועית כמו ההכנה למבחנים בעברית בשל המיעוט בביקוש והיעדר התחרות.
נתונים אלה מגבירים את החשש לעלות לארץ ומונעים מצעירים רבים לעלות לארץ.
לאחר ישיבות ודיונים בכנסת נקבעו שלוש החלטות משמעותיות:
הוספת מועד לבחינה בשפות זרות
הורדו מס' שאלות מהמבחן מבלי לקצץ בזמן הבחינה
כיום מתפרסם באתר האינטרנט של המרכז הארצי לבחינות ולהערכה מספר רב יותר של סימולציות בשפות זרות להקלת העולים.
המינהל לסטודנטים עולים במשרד הקליטה
מגתריום (שם מדעי: Megatherium) הוא סוג שנכחד של עצלן קרקע בגודל של פיל קטן.
הוא היה נפוץ במרכז ודרום אמריקה בין תחילת הפליוקן, דרך הפליסטוקן וייתכן שגם בתחילת ההולוקן.
שמו של המגתריום (meg-AH-theer-EE-um) נגזר מהמילה היוונית מגה (μέγας) שפירושה ענק, ותריום (θηρίον) - בהמה.
מעריכים כי המגתריום התקיים בתקופה שבין חמישה מיליון שנה לכ-10,000 שנה מזמננו, אך הזמן המדויק בו נכחד נתון לוויכוח.
יש עדויות משכנעות לנוכחות המגתריום באמריקה הדרומית לפני כ-10,500 שנים, ותאריכי פחמן-14 מאתר אחד בארגנטינה הנעים בין 10,600–7,800 שנים לפני זמננו.
בשל כך ניתן להעריך שחי גם בהולוקן הקדום.
המגתריום היה יונק יבשה ענק, שהשתייך למגה-פאונה של אמריקה הדרומית.
הוא הגיע למשקל של עד ארבע טונות, וגובהו היה עד שישה מטרים (מהראש לזנב).
הוא העצלן הגדול ביותר הידוע כיום, גדול כפיל אסייתי וגדול אף מכמה מיני ממותות.
היה לו שלד חזק, עם חגורת אגן ירכיים גדולה וזנב שרירי ורחב.
הגודל העצום שלו אפשר לו לאכול מגבהים לעומת אוכלי עשב אחרים בני זמננו.
כדי לאכול הוא היה נעמד על רגליו האחוריות החזקות והשתמש בזנבו כחצובה וכך היה יכול לתמוך במשקלו המאסיבי.
המגתריום היה ככל הנראה אומניבור (אוכל כל) והיה מסוגל לאכול לטאות קטנות וחרקים, אך עיקר תזונתו מתבססת על עלים וקליפות עצים אותן הוא תולש בעזרת ציפורניו.
כדי להשיג מזון נעזר בטפרים מעוקלים על הרגליים הקדמיות הארוכות שלו כדי להשיג את הענף עם העלים הבשרניים יותר.
בדומה לדוב הנמלים המודרני, היה המגתריום הולך על צידי רגליו כי טפריו מנעו ממנו להניח את כפות רגליו על הקרקע בצורה שטוחה.
אף על פי שהחל את דרכו כהולך על ארבע רגליים מעידים צורת שלדו והניתוח הביוכימי שלו כי הוא היה יכול ללכת על שתי רגליים.
חלק מהמומחים מאמינים שבלסת של המגתריום שכנה לשון עצומה שהוא השתמש בה כדי לאסוף את העליים הבשרניים, בדומה לעצלן המודרני.
מומחים אחרים מציעים שחלק ממאפייניו של המגתריום התמזגו ביחד - מה שאומר שקיבולת הלשון שלו מוגבלת ולא ארוכה.
עצלן קדום זה הופיע בסדרות "פלאווורלד" ו"ללכת עם חיות" ובמשחק המחשב "עולם היורה: המשחק".
מגש הכסף היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה על המצב הכלכלי והחברתי של מדינת ישראל שנוצרה על ידי דורון צברי ואמיר בן-דוד בשנת 2015. הסדרה מורכבת משלושה פרקים: הפרק הראשון מועבר על ידי גיא רולניק, הפרק השני על ידי ירון זליכה והפרק השלישי על ידי דני גוטווין.
על פי רולניק, תוך שבועיים מעלייתה לשידור, נחשפו יותר ממיליון איש לסדרה ולסרטונים קצרים מתוכה שהופצו ויראלית באינטרנט.
פרק ראשון - השליחות של גיא רולניק
ישראל נשלטת על ידי קבוצה קטנה של בעלי הון.
החברים המעטים בקבוצה זו מממנים זה את זה תוך שהם עושים שימוש בכספו של הציבור.
אותה קבוצה קטנה שולטת באמצעי התקשורת המרכזיים: ערוץ 2, מעריב, ידיעות אחרונות ועוד.
האחראים מטעם המדינה לאינטרס הציבורי עוברים לעבוד בעסקים של קבוצת בעלי ההון.
הם מתקשים לרסן את מעסיקיהם-לעתיד.
בנק הפועלים ובנק לאומי שולטים בכ-60% מהאשראי במדינה.
במדינת ישראל שוחד וקימבונים עדיפים על כישרון ונכונות לעבוד.
השירות הציבורי בישראל מסורבל, מיושן, עסוק בהישרדות.
תקציב הביטחון מנופח ואינו שקוף לביקורת ציבורית.
משה כחלון - שר האוצר.
עו"ד דוידה לחמן-מסר - לשעבר המשנה ליועץ המשפטי לממשלה לעניינים כלכליים-פיסקאליים.
עו"ד דרור שטרום - לשעבר הממונה על ההגבלים העסקיים.
עו"ד פנחס רובין - העומד בראש משרד עורכי דין גורניצקי ושות'.
סמי בן יעיש - לשעבר מנכ"ל ההסתדרות.
אבי גבאי - השר להגנת הסביבה.
רוני דניאל - הפרשן הצבאי של חדשות ערוץ 2.
פרק שני - ירון זליכה שומר הקופה
שיעורי העוני בישראל הם הגבוהים ביותר בעולם המערבי, אף כי ישראל אינה מדינה ענייה.
ישראל היא מדינה מאוד בלתי-שוויונית.
קיים פער גדול מאוד בין עניים לעשירים.
הממשלה בישראל מעדיפה באופן עקבי את בעלי ההון על פני האזרח הפשוט.
בישראל יש לחברות הגדולות פטור כמעט מלא מתשלום מיסים.
התחרותיות בשוק הישראלי מאוד נמוכה ולכן המחירים גבוהים מאוד.
משאבי הטבע של המדינה לא נמכרו במכרז כראוי, אלא חולקו חינם למקורבים.
השחיתות הגבוהה בישראל היא גורם משמעותי לפערים הגדולים ברמת החיים.
הממשלה גרמה במדיניותה לכך שמחירי הדיור בישראל יזנקו כלפי מעלה.
לסיכום: השיח הציבורי מוסט בכוונת מכוון מנושאי דיור, מיסוי, גז, יוקר מחיה, חינוך וחברה לפוליטיקה ולהפחדה.
אוסקר אבו ראזק - לשעבר המשנה למנהל רשות המיסים.
חיים הורביץ - לשעבר חבר בהנהלת "טבע", בנו של אלי הורביץ.
פרופ' איתן ששינסקי - ראש הוועדה לבחינת מיסוי תגליות גז ונפט בישראל.
משה מזרחי - לשעבר ח"כ וראש אגף חקירות ומודיעין במשטרה.
ערן רולס - יו"ר מרכז הבנייה הישראלי.
פרק שלישי - דני גוטוויין ושודדי מדינת הרווחה
המרצה משווה בין פינלנד, שהיא מדינת רווחה סוציאל-דמוקרטית לבין ישראל, שלהגדרתו שולטת בה מדיניות ניאו ליברלית.
בשנת 1977, עם עליית הליכוד בראשות מנחם בגין לשלטון, התחיל פירוק שלטון הכלכלה הריכוזית במדינה וריסוק ההסתדרות על כל נכסיה.
האינפלציה הייתה אחד המכשירים לפירוק הכלכלה הישנה, בכך שהרסה את יכולת האזרחים לתכנן את חייהם.
ביטול הסובסידיות על מוצרי היסוד גרם לעליית מחירים בעשרות אחוזים.
הצעדים האלה הרסו את התשתית הכלכלית של חברת העובדים וההסתדרות.
מפעלים רבים נסגרו ועשרות אלפי אנשים פוטרו מעבודתם.
אנשים רבים פנו בשלב זה לבורסה, כדי לנסות לשמור על ערך כספם.
המניות הבנקאיות ווסתו עד שב-1983 קרסו גם הן.
תוכנית הייצוב - הפרטה ושלטון הכסף (1985–?)
קמה ממשלת אחדות והיא עצרה במחי-יד את האינפלציה הדוהרת.
התחיל קיצוץ נרחב בתקציבי משרדי הממשלה, שבעקבותיו ירדה רמת השירותים הציבוריים וכך הוכשרה הדרך להשתלטות בעלי ההון על המשק ועל נכסיו.
מפלגת העבודה בראשות שמעון פרס שיתפה פעולה עם המדיניות הנאו-ליברלית.
לאחר מכן, בתקופת כהונתו השנייה של רבין כראש ממשלה 1995-1992 חלה הגדלה בתקציבי החינוך, הבריאות והרווחה והועברו כספים רבים למגזר הערבי, שעד אז הופלה לרעה.
באותו זמן התחוללה ההפרטה הגדולה ביותר: אל על, בזק, צים, בנק הפועלים, בנק לאומי, כימיקלים לישראל, IDB, כור, שקם, מספנות ישראל ועוד.
בתקופת חיים רמון כיו"ר ההסתדרות נותקה ההסתדרות מקופת החולים ובכך חוסלה העבודה המאורגנת בישראל.
ב-1977 80% מהעובדים במדינה היו מאורגנים.
השלטון המפריט נזקק לבעלי הון כדי למכור להם את נכסיו.
כיוון שלא נמצאו לו כאלה, הוא נאלץ ליצור אותם בעצמו וכך עלו לגדולה האחים עופר, משפחת דנקנר, יצחק תשובה ודומיהם.
אנשים אלה עשו שימוש בכספי הציבור והכניסו את הרווחים לכיסיהם הפרטיים.
במקום רעיון כור ההיתוך שביטא בשנים הראשונות למדינה שאִיפָה לאחד בין השונים, המדינה המופרטת הדגישה את ההבדלים בין המגזרים והמעמדות.
דוגמה לכך היא עליית ש"ס, שפעלה ועשתה חייל באופן פלגני.
חיזוק ההתיישבות בשטחי יהודה ושומרון על חשבון היישובים בגבולות הקו הירוק
בשטחים הוקמה מדינת רווחה עם תקציבים גדולים ובנייה מואצת.
אזרחים שלא היה להם סיכוי להצליח בתחומי גבולות 67 קיבלו תנאי חיים משופרים בהתנחלויות.
דוגמאות (לפי נתוני שנת 2012):
בקו הירוק ביהודה ושומרון השקעה בילד בשנה בדימונה - 3,700 ש"ח בהר חברון: 24,500 ש"ח מספר ממוצע של ילדים בכיתה בארץ - 31.4 בהתנחלויות - 21.7 השקעה בתושב בשנה בעיירת פיתוח - 1,892 ש"ח בהתנחלויות - 2,695 ש"ח מענקי איזון בחינוך לתושב בעיירות פיתוח - 671 ש"ח בהתנחלויות 1,108 ש"ח
הכספים מועברים מהממשלה באמצעות החטיבה להתיישבות.
התנחלות בית אל קיבלה 51,500,000 ש"ח, סכום גבוה ממה שקיבלו יחד כל יישובי הנגב והגליל.
כל אלה גרמו לכך שעלה מספר המתנחלים ובשנת 2015 הוא 400,000.
במהלך שנות כהונתו בנימין נתניהו מעדיף לחזק את אנשי ההון על חשבון האזרח הפשוט.
לכן הוא "מפחית, מייעל ומצמצם" את הסקטור הציבורי.
בישראל בעולם השקעה ממוצעת לנפש בבריאות $31 ב-OECD $82 מיטות בבתי החולים לכל 1,000 איש 1.9 באירופה 3.4 מכשירי MRI למיליון איש 3 ב-OECD 12.6 תחבורה ציבורית ההשקעה בישראל 15% מהממוצע בעולם כולו מספר ילדים לגננת 27 ב-OECD 14
יש לטפח את המעמדות הנמוכים ולחזק את הפריפריה.
כך ישראל תוכל להגיע לממוצע נתוני ה-OECD תוך שלוש שנים ולשליש הגבוה של הנתונים תוך 6 שנים.
עו"ד אוריאל לין - לשעבר ח"כ והממונה על הכנסות המדינה.
חיים רמון - לשעבר יו"ר ההסתדרות.
אריה דרעי - יו"ר ש"ס.
אורי אריאל - שר החקלאות ולשעבר מזכ"ל מועצת יש"ע (1996-1989).
דרור אטקס - פעיל ב"שלום עכשיו" ו"יש דין", חוקר התנחלויות.
באתר העין השביעית פורסם כי ערן טיפנברון, העורך הראשי של אתר "ynet" מקבוצת ידיעות אחרונות, שבמסגרתו משודרים התכנים של HOT באינטרנט, נתן הוראה ישירה לא להעלות את פרקי הסדרה לאתר, דבר המחזק את טענותיו של רולניק בסדרה בנושא האינטרסים הזרים של התקשורת בישראל.
הצלחתה של הסדרה לוותה גם בביקורות.
לדברי המבקרים הסדרה עשויה באופן מוטה.
על פי רוגל אלפר הצגת הדברים בסדרה נעשית בשפת סרטי תעמולה, כך שלצופים קשה לערער על הנאמר בסדרה.
טיעון נוסף הוא שהסדרה מציגה אג'נדה כלכלית המזוהה עם תנועות השמאל, ולא ניתן איזון לדעות המזוהות עם הימין הכלכלי.
בפרק הראשון של הסדרה טוען גיא רולניק כי בישראל לא קיים חופש עיתונאי אמיתי, המאפשר לעסוק בבעיית הריכוזיות במשק הישראלי באופן ביקורתי.
הערוץ ביקר גם את מתווה הגז, ושלי יחימוביץ' מקבלת בו במה נרחבת לשטוח את משנתה.
על פי חלק מהמבקרים, הפרק השלישי בסדרה שמעביר דני גוטווין, מקטלג אותה פוליטית, זאת בניגוד להצהרות יוצרי הסדרה כי "זה לא פרויקט של הימין או השמאל".
התייחסותו של גוטווין בסוף הפרק להתנחלויות מבטאת זאת.
בנוסף, נטען שדבריו של גוטווין סותרים את תמונת המציאות שהציגו גיא רולניק וירון זליכה בשני הפרקים הראשונים.
גוטווין עצמו תקף בעבר מספר פעמים את רולניק, ואף ראה בו כמי ש"פועל, למעשה, לקדם את משטר ההפרטה בנוסח נתניהו".
על ההשוואה שגוטווין עורך בין פינלנד לישראל וטענתו שפינלנד היא מדינת רווחה סוציאל-דמוקרטית, הועלתה הטענה הנגדית שלמעשה על פי מספר מדדים, פינלנד היא מדינה יותר קפיטליסטית מישראל.
משה פוקסמן, המשנה למנכ"ל מרכז מורשת מנחם בגין פנה במכתב תלונה למועצת שידורי הכבלים והלווין ביחס לפרק השלישי בסדרה, שבו לטענתו מוצג "נרטיב שקרי שאינו מעוגן במציאות" בהקשר לכהונתו של מנחם בגין בראשות הממשלה והמדיניות הכלכלית-חברתית שהוביל.
מגשימים – תוכנית הסייבר הלאומית היא תוכנית לימודים בתחום הסייבר והמחשבים לנוער מצטיין – בעיקר בפריפריה הגאוגרפית והחברתית – שמטרתה להגדיל את מאגר המועמדים לשירות ביחידות הסייבר של צה"ל ומערכת הביטחון, כמו גם להביא להשתלבותם כמובילים בתעשיית ההיי-טק ובאקדמיה.
התוכנית מופעלת כיום על ידי המרכז לחינוך סייבר.
התוכנית הוקמה ב-2011 על ידי קרן רש"י ומשרד הביטחון וב-2013 הפכה לתוכנית לאומית בתמיכת משרד הביטחון ומטה הסייבר הלאומי, בשותפות עם מפעל הפיס, קרן אדליס, קרן שוליך, קרן דניאל, קרן רש"י, שאליהם הצטרפו כשותפים מספר גופים עסקיים.
תוכנית מגשימים הוקמה בסמיכות להקמת מטה הסייבר הלאומי וכאחת מפעולותיו לקידום הון אנושי בתחום.
כאשר נתן ראש מטה הסייבר הלאומי ד"ר אביתר מתניה סקירה שוטפת לממשלה על פעילות הסייבר בישראל (2015) אמר "מהפכת הסייבר היא בסדר גודל של המהפכה התעשייתית.
אנו מפתחים תפיסות הגנה לרמת הפרט, הארגון והמדינה.
יש כאן גם הזדמנות כלכלית ועסקית יוצאת מהכלל.
ישראל מובילה בתחומים אלה בעולם.
אנו מקדמים מחקר ופיתוח ברמה הלאומית והשקעות בתעשייה, באקדמיה ועוד.
אנו פועלים יחד עם כל הגורמים הרלוונטיים כדי להגן מפני מתקפות וניסיונות חדירה דרך מרחב הסייבר".
מגשימים וניצני מגשימים – פירוט התוכנית
בשלב הראשון נפתחה תוכנית "מגשימים" ב-2012 לתלמידי תיכון (י'-י"ב) בעלי יכולת גבוהה ונטייה לתחום המחשבים, בעלי מחויבות, התמדה ומשמעת עצמית.
ב-2015 הורחב המיזם הלאומי לתלמידים בגילאים צעירים יותר והוא נקרא "ניצני מגשימים".
התלמידים עוברים תהליך מיון לאחריו הם מתחילים בתהליך הכשרה הכולל מפגשים דו שבועיים (או חד שבועיים בניצני מגשימים) של לימודי מחשבים אינטנסיביים כל מפגש 3 שעות.
בנוסף מתקיימות פעילויות גיבוש, העשרה חברתית, תרומה לקהילה, מחנות סייבר אינטנסיביים בחודשי הקיץ, וסיורים בחברות היי-טק.
התוכנית מפוצלת לשני מסלולים: סייבר, ובינה מלאכותית.
לתוכנית כ-3,300 בוגרים (כולל מתוכנית "ממריאות"), מתוכן כ-70% מתקבלים ליחידות סייבר וטכנולוגיה בצה"ל וכ-86% ממשיכים לאקדמיה או לתעסוקה בתחומי ההייטק.
חיבור לעולם הסייבר העסקי – לומדים מהשטח
האסטרטגיה המובילה את המיזם מתייחסת לחשיבות יצירת חיבור עם שותפים מהתעשייה עתירת הטכנולוגיה ומהאקדמיה.
חיבור זה מאפשר לשותפים לממש את אחריותם הלאומית לתרומה משמעותית לחברה הישראלית תוך חשיפת הנוער לתכנים האמיתיים הרלוונטיים נכון לעכשיו בתחום הסייבר.
השותפויות האסטרטגיות תורמות ידע, ניסיון, הקניית מחויבות ודוגמה אישית למחויבות, מקצועיות והצלחה.
בנוסף, השקעה כספית הכוללת שילוב עובדיהם בסגל המדריכים, שימוש בכיתות ותשתיות לצורך הפעילות, תוכניות התמחות למדריכים ועוד.
תוכנית מגשימים שמה לה כמטרה לקדם ולעודד בנות לקחת חלק בלימוד האינטנסיבי של מקצועות הסייבר.
לאחר מחקר אקדמי שנעשה ופורסם במרץ 2015 בנושא 'שילוב בנות בתוכנית מגשימים' בעקבות המידע ש"שיעור הבנות המשתתפות בתוכנית מגשימים הוא נמוך משמעותית מזה של הבנים (כ-%16 בלבד מהמשתתפים הן בנות).
כמו כן, שיעור הנשירה בקרב אוכלוסייה זו הוא גבוה יחסית וציוניהן נמוכים יותר.
הנהלת התוכנית הציבה לעצמה כמטרה להגדיל את שיעור הבנות בתוכנית..."
בעקבות מסקנות המחקר והמלצותיו לחשוף יותר בנות לתחום ולנשים המצליחות בו נערך כבר ביולי השנה (2015) מחנה קיץ ייחודי שקיימה עמותת דעה בשיתוף עם התוכנית ובו השתתפו "יותר מ-180 נערות בוגרות כיתה ט' בחינוך הממלכתי-דתי"
התוכנית הוקמה – בין השאר – בניסיון לקדם את ילדי הפריפריה בעלי הפוטנציאל, שכן הם פחות נגישים לאנשי הוראה מחזית הטכנולוגיה, עקב ריחוקם ממרכזי העשייה הטכנולוגיים.
בשנת- 2015 מתפרסים הלימודים בתוכנית בכל רחבי הארץ אך בעיקר במחוזות הפריפריאליים.
על מנת לחשוף את ילדי הפריפריות לתוכנית התוכנית העתידית היא לערוך מחנות קיץ מרוכזים לאוכלוסיות יעד בדומה למחנה הקיץ שנערך ב-2015. במחנות אלו מתקיימת פעילות חברתית חווייתית רגילה כמו בכל מחנה קיץ רגיל אך בשילוב לימודי סייבר מיוחדים.
השנה למדו הבנות לפתח אפליקציות למובייל, שמעו הרצאות על עולם המחשבים, פגשו יזמי היי-טק ועוד."
בדצמבר 2014 חשף שר הביטחון משה יעלון הסכם של משרד הביטחון וקרן רש"י על השקת מיזם משותף להרחבת תוכנית "מגשימים" מ-700 חניכים עד כ-5,000 בתוך חמש שנים.
התוכנית העתידית היא לשלב אוכלוסיות שלא היו מיוצגות בתוכנית באופן משמעותי עד היום, בכלל זה יוצאי אתיופיה, חרדים, דרוזים, בנות אולפנה ובני נוער בעלי מוגבלויות פיזיות, כמו גם נשים.
יצירת דור עתיד לעולם ההיטק הישראלי
פרויקט מגשימים הוא חלק מיוזמת 5פי2 שנוסדה בשנת 2013 אשר הוקמה במטרה להכפיל את מספר התלמידים הלומדים את המקצועות הטכנולוגיים ברמת 5 יחידות לימוד.
המחשבה מאחורי מהלך זה כי ניתן לשנות את התמונה באמצעות שילוב האנשים הנכונים ועל ידי תרומות של הגופים הרלונטיים.
ממהלך זה צפוי להגיע רווח לחברות ההיי-טק וזאת בנוסף למחשבה המובילה העיקרית כי "תלמידי התיכון של היום הם אנשי ההייטק, המדע והמחקר של מחר.
ליכולתם להצטיין במקצועות המתמטיקה והמדעים השפעה קריטית על המשק, החברה והכלכלה הישראלית בעשורים הקרובים".
במאי 2015 זכה עמית קליין בן ה-18 מגן יבנה באות המצטיין של תוכנית מגשימים, זאת לאור האפליקציה המיוחדת שפיתח.
"מדובר באפליקציית המציאות הרבודה (הדבקת אלמנטים דיגיטליים על מציאות קיימת) הראשונה בישראל - בטלפון הנייד בגרסת אנדרואיד."
בשנת 2022 הוקמה, ביוזמה פרטית, קהילה בשם "מגשימים NEXT" המיועדת לבוגרי התוכנית.
הקהילה פעילה בפלטפורמות שונות כמו Whatsapp ו-Linkedin, ומספקת לבוגרים מקום שבו יוכלו לתקשר אחד עם השני.
בזכותה יכולים בוגרי התוכנית להיעזר בידע של בוגרים אחרים, ולהתייעץ עימם בנושאי קריירה, יזמות, השעקות ועוד.
יתרה מזאת, יכולים הבוגרים לקדם יחדיו יוזמות, ואף ליצור קשרי עבודה, בין אלו המחפשים משרה לבין אלו המגייסים עובדים.
פעילות הקהילה מתאפיינת גם במפגשים, המתקיימים אחת לחודש.
לעיתים המפגש יהיה חלק מסדרה של מפגשים בפורמט מסוים, בעוד שבמקרים אחרים הוא יוקדש לנושא העשרה שיהיה ייחודי לו.
בוגרי התוכנית עצמם הם אלו שמעבירים את התכנים, למעט במקרים שבהם מתארחים אישים בולטים מהתעשייה, במתכונת של מרצי חוץ.
בספטמבר 2025, קיבלה הקהילה הכרה מהמרכז לחינוך סייבר, ובכך הפכה לארגון הבוגרים הרשמי של תוכנית מגשימים.
מגשר אירו-אסיה הוא כבל חשמל תת-ימי המיועד לחבר בין רשתות החשמל של יוון, ישראל וקפריסין.
כבל חשמל תת-ימי זה יהיה הארוך ביותר בעולם מסוגו.
המגשר יספק חשמל בהספק של 2,000 מגה-ואט בכל כיוון, אך בשלב הראשון ההספק יהיה רק 1,000 מגה-ואט בכל כיוון.
עלות הפרויקט הוערכה ב-1.5 מיליארד אירו, מתוכם 500 מיליון אירו במימון משותף של ישראל וקפריסין, אולם על פי נתונים מעודכנים באתר הרשמי של הפרויקט עלות השלב הראשון בלבד היא כ-3.5 מיליארד אירו.
הפרויקט החל בשנת 2012. לאחר בדיקות ראשוניות נחתמו הסכמי שיתוף פעולה בין המדינות, והחלו העבודות להקמת מקטעי הכבלים.
המקטע המחבר בין תחנות הכוח של כרתים ויוון עתיד להיות פעיל בסוף שנת 2022, וקטעים בין כרתים לקפריסין ובין קפריסין לישראל צפוים להשלמה בדצמבר 2023.
נכון לאוגוסט 2024 טרם חובר הצינור לישראל.
פרויקט מגשר אירו-אסיה יוקם לצד פרויקט צינור הגז איסטמד, צינור הגז צפוי לעבור באותו מסלול של הכבל התת-ימי.
רקע: משק האנרגיה בקפריסין, כרתים וישראל
מגשר אירו-אסיה יחבר את ישראל, קפריסין וכרתים לרשת החשמל האירופית .
קפריסין מבודדת לחלוטין מרשתות החשמל של האיחוד האירופי, והיא נאלצת לייבא כ-95% מהאנרגיה שלה, בעיקר נפט ומוצרי נפט.
בקפריסין אין בתי זיקוק לנפט, והנפט המיובא נמכר לצרכנים במחיר גבוה משמעותית משאר מדינות אירופה.
כחלופה לנפט נבדקת אפשרות שימוש באנרגיה מתחדשת, ובשנת 2011 התגלה שדה הגז "אפרודיטה" בשטח המים של קפריסין, בסמוך לשדה הגז "לווייתן" שנמצא בתחום המים הכלכליים של מדינת ישראל.
מאגר "לווייתן" צפוי לספק גז בכמות גדולה יותר מהצריכה הצפויה בישראל, ואחת הדרכים לנצל את עודפי הגז היא ייצור חשמל והעברתו באמצעות הכבל התת-ימי.
גם האי היווני כרתים, בדומה לקפריסין, מבודד מרשתות החשמל של האיחוד האירופי, ותחנות הכוח שבו מיושנות.
חיבור כרתים לרשת החשמל היבשתית של יוון יוזיל משמעותית את מחירי האנרגיה לתושבי האי.
משק האנרגיה של ישראל מושפע מיחסיה עם המדינות השכנות והמצב הביטחוני במזרח התיכון.
עד שנת 2010 רוב האנרגיה בישראל הופקה מנפט ופחם מיובאים, אך עם גילוי שדה הגז "לווייתן" נפתחה האפשרות לספק אנרגיה הן לשוק המקומי והן לייצוא, בין השאר בעזרת כבל תת-ימי.
פרויקט מגשר אירו-אסיה הוא יוזמה של התאגיד "קוואנטום אנרג'י" ("Quantum Energy"), העוסק בהקמה ותפעול של תחנות כוח באירופה, בעיקר ביוון וקפריסין.
התאגיד מנהל פרויקטים נוספים דומים, בהם כבל חשמל תת-ימי נוסף המחבר בין יוון למצרים, כבלים תת-ימיים להעברת גז טבעי, וכבלי תקשורת נתונים המחברים בין יוון, איטליה וספרד.
התאגיד קיבל גם רישיון להקמת בנק בקפריסין.
הפרויקט החל ב-23 בינואר 2012, כאשר נשיא תאגיד "קוואנטום אנרג'י" פרסם את התוכנית בניקוסיה, תוך שימת דגש על התפקיד המרכזי של קפריסין כגשר של אנרגיה בין אירופה לאסיה.
ב-4 במרץ 2012 נערכה פגישה בתל אביב בה השתתפו נציגי התאגיד "קוואנטום אנרג'י", שר האנרגיה דאז עוזי לנדאו, ומנהלי חברת החשמל לישראל.
בפגישה זו הסכימה ישראל להשתתף בפרויקט.
במהלך 2012 נערכו מבדקי היתכנות, וב-8 באוגוסט 2013 נפגשו בקפריסין שרי האנרגיה של קפריסין, ישראל ויוון, וחתמו על הסכם בין הצדדים לתחילת העבודות להקמת הכבל התת-ימי.
לאחר מכן נערכו פגישות נוספות בין הצדדים.
הפרויקט משדרג את תשתיות החשמל והאנרגיה של מדינות אירופאיות, ולכן קיבל תמיכה של פרלמנט האיחוד האירופי והנציבות האירופית.
הוא מוגדר "פרויקט של אינטרס משותף" ומקבל מימון חלקי מהאיחוד האירופי.
בפגישה בין שרי האנרגיה של ישראל וקפריסין ביוני 2015, הציע השר יובל שטייניץ להכפיל את נפח החשמל שתוכנן לעבור בתוואי מגשר אירו-אסיה, ולנצל את הקיבולת הגבוהה לייצוא גז טבעי מישראל וקפריסין על ידי הפיכתו לחשמל והובלתו לאירופה.
ראשי המדינות אישרו לראשונה את הפרויקט במפגש שנערך בניקוסיה ב-28 בינואר 2016. במפגש נכחו נשיא קפריסין, ניקוס אנסטסיאדיס, ראש ממשלת יוון, אלכסיס ציפראס, וראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, והביעו את תמיכתם המלאה.
בעקבות הפגישה פרסם נתניהו את ההצהרה המשותפת של ראשי המדינות באתר משרד ראש הממשלה.
מפגשים דומים נערכו ב-8 בדצמבר 2016 בירושלים, ב-15 ביוני 2017 בסלוניקי, ב-8 במאי 2018 בניקוסיה ובירושלים ב-20 במרץ 2019, בהשתתפות מזכיר המדינה האמריקני מייק פומפאו.
ב-30 במרץ 2018 מונה יואניס קסולידס, שר החוץ של קפריסין לשעבר, לראש המועצה האסטרטגית של הפרויקט.
ארגונים פלסטיניים מתחו ביקורת על כך שהפרויקט, לכשיושלם, יספק חשמל להתנחלויות ביהודה ושומרון וליישובי רמת הגולן, אף על פי שהאיחוד האירופי פרסם הנחיות האוסרות זאת.
ב-8 במרץ 2021, בניקוסיה, שרי האנרגיה של ישראל, קפריסין ויוון, חתמו על מזכר הבנות להנחת כבל החשמל התת-ימי אירו-אסיה.
מגשר אירו-אסיה הוא כבל חשמל תת-ימי באורך כולל של 1,518 ק"מ, המורכב משלושה מקטעים.
מקטע ראשון, כבל באורך 310 ק"מ, יחבר בין ישראל לקפריסין.
קפריסין תחובר לאי היווני כרתים בכבל שאורכו 879 ק"מ, וכרתים תחובר לרשת החשמל הכלל-אירופית באמצעות כבל באורך 329 ק"מ שיגיע לתחנת הכוח אספרופירגוס ביוון.
רוב הכבל יונח בעומק של כ-2 ק"מ במעמקי הים, וחלקים ממנו יגיעו לעומק של 3 ק"מ.
נקודת ההתחלה של מגשר אירו-אסיה תהיה ליד תחנת הכוח אורות רבין בחדרה, ומשם יגיע הכבל לתחנת המרת כוח בעיירה קופינו בקפריסין, הסמוכה ללרנקה.
הכבל ימשיך מקופינו מערבה עד לתחנת המרת כוח בכרתים, באזור דמסטה הסמוך להרקליון, ומשם לתחנת הכוח אספרופירגוס ביוון.
רשת החשמל של הכבל תוכל בתחילה להעביר רק 1,000 מגה-ואט חשמל בכל כיוון, ועלות השלב הראשון של הפרויקט תהיה כ-3.5 מיליארד אירו.
4 תחנות המרה, בישראל, קפריסין, כרתים ויוון.
כל תחנת המרה היא תחנת משנה בעלת ציוד דו-כיווני להמרה בין זרם ישר לזרם חילופין במתח גבוה.
כבלי חשמל תת-ימיים, שיחוברו לתחנות ההמרה ויעבירו זרם ישר במתח גבוה.
הכבלים יחווטו בזוגות, ובשלב הראשון כל כבל יעביר הספק של 500 מגה-ואט (1,000 מגה-ואט לכל זוג כבלים) במתח של 500 קילו-וולט.
אלקטרודות ימיות בזרם של 1,000 אמפר, לחיבור הכבלים לתחנות ההמרה.
ציוד נוסף להמרה בין זרם ישר לזרם חילופין במתח גבוה, בכל אחד מארבעת האתרים, לצורך חיבור תחנת ההמרה לרשת החשמל המקומית.
תחנות ההמרה יחוברו זו לזו באמצעות זוג כבלים.
הכבלים יונחו על קרקעית הים, ויחוברו לתחנות ההמרה בחיבור תת-קרקעי.
הציוד להמרה בין זרם ישר לזרם חילופין במתח גבוה משתמש בטכנולוגיות חדשניות המבוססות על טרנזיסטור IGBT.
ציוד זה מאפשר קבלת חשמל מהכבל ואספקתו לרשת החשמל המקומית (ייבוא חשמל), או קבלת חשמל מרשת החשמל המקומית ואספקתו למדינה אחרת באמצעות הכבל (ייצוא חשמל), בהתאם לצורך.
בשלב השני יוקמו שתי תחנות המרה נוספות, בהספק של 1,000 מגה-ואט, באספרופירגוס (יוון) ובחדרה (ישראל), ויונחו כבלי חשמל תת-ימיים נוספים לאורך כל הנתיב: מישראל, דרך קפריסין וכרתים, עד ליוון.
השלב השני יגדיל את הספק המגשר ל-2,000 מגה-ואט לכל כיוון.
מגתריים (שם מדעי: Megatheriidae) היא משפחה נכחדת של עצלני קרקע ענקיים מסדרת הפילוסאים.
הם חיו באמריקה הדרומית, וכמה מהמינים גם היגרו לאמריקה הצפונית בתקופת האוליגוקן עד לסוף הפליסטוקן לפני 23 מיליון שנה עד ללפני 11,000 שנה.
עצלנים אלה היוו את הדלשינאים הגדולים ביותר מעולם, כשהגדול שביניהם המגתריום הגיע לגודל של פיל אפריקני בגובה 6 מטר ומשקל של 4 טון.
מינים אחרים לעומתו, היו קטנים הרבה יותר ואולי טיפסו על עצים כמו העצלנים המודרניים.
לעצלנים היו שיניים קטנות, זרועות רחבות וגדולות וטפרים עצומים, איתם קטפו עלים מצמרות העצים וכן היו בעלי זנב ארוך ששימש לאיזון.
אחד העצלנים, התאלסוקנוס, הפך ליצור ימי שניזון מאצות בחופים.
מינים אלה לא היו לטרף קל עקב גודלם, אך הם שימשו למזון לכמה טורפים גדולים כמו הסמילודון או הארקטודוס ואולי גם לאדם, אשר היגר לאמריקה ואולי הכחיד את אחרוני העצלנים.
מגש הכסף הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1984 בבימויו של יהודה ג'אד נאמן, עם גידי גוב, דליה שימקו, יוסף אבו ורדה ויוסי פולק בתפקידים הראשיים.
התסריט שנכתב על ידי יהודה ג'אד נאמן ואמנון לורד עוסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני, צעיר ישראלי השואף לקרב בין יהודים לפלסטיני נקלע ללחץ ואיומים מפלסטינים קיצונים ואנשי הש"ב ומשלם על כך בחייו.
הסרט צולם בישראל - בתל אביב, בעכו וביפו (בית החולים הצרפתי, מנזר אנטוניוס הקדוש (קופטי), נמל יפו ועוד).
שם הסרט הוא שמו של מועדון הלילה "מגש הכסף" בנמל יפו בו מתרחשת חלק מהעלילה ובו שרות נורית גלרון וחנה רוט בליווי הגיטריסט דני רובס.
ברלין 1981, יונתן (יוני, הנס) גולדמן (גידי גוב) לשעבר חבר קיבוץ, לוחם ביחידה מובחרת וזמר, נמצא שלוש שנים בברלין וחבר בקבוצה ישראלית-פלסטינים ששואפת לקדם את פתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לפני חזרתו לישראל הוא נפגש עם אחד המשפיעים על הקבוצה, פרופסור אולריך שנותן לו חצי מיליון מרקים המיועדים להקמת אוניברסיטה פלסטינית ביפו.
מיד לאחר שהוא נפרד מאולריך נורה הפרופסור ונהרג על ידי איש המוסד.
כבר בנתב"ג הוא נמצא במעקב של איש הש"ב מקס (יוסי פולק).
הוא נפגש בנתב"ג עם ד"ר וואליד חאדר (יוסף אבו ורדה) שרוצה לפתור את הסכסוך בדרכי שלום על ידי הקמת אוניברסיטה פלסטינית ביפו.
וואליד היה מרצה באוניברסיטה ופוטר ונכלא בגלל דעות קיצוניות שהשמיע.
כעת הוא התמתן אך נמצא במעקב מתמיד של הש"ב.
הם נוסעים לנמל עכו שם נפגש יונתן עם ג'מילה (סוהיר האני) ואברהים (מוחמד בכרי) מחבריו הפלסטינים שהקצינו את דרכם ודוגלים במאבק מזוין.
ג'מילה לוקחת אותו לסוחר נשק (לני רביץ) שדורש מזומן עבור אמצעי לחימה אך יוני מסרב ובכך נפתח מאבק בינו לבינם.
יוני חוזר ליפו ומתארח במועדון "מגש הכסף" בנמל יפו שבבעלותו של ידידו ג'ו (שמואל קראוס) שם מופיעות שתי זמרות (נורית גלרון וחנה רוט).
הוא מגיע לבית חברתו לשעבר, טל (דליה שימקו) שעובדת בבית החולים הצרפתי ביפו.
וואליד לוקח את יוני לבניין נטוש ביפו (המנזר הקופטי) בו תוקם האוניברסיטה הפלסטינית.
הם רוצים להפקיד זמנית את הכסף אצל פרופ' נאסר שהוא מנהל אחת האוניברסיטאות בגדה אך הוא מסרב לקבל את הכסף ויוני מעביר אותו לוואליד שעובד בספריה איסלמית ביפו.
מקס עוקב אחריו כל הזמן.
יוני מחליט לחזור לברלין ולהחזיר לאולריך את הכסף אך נעצר לחקירה בנתב"ג ופקיד הש"ב (פיטר פריישטדט) לוקח את דרכונו.
הפלסטינים עורכים חיפוש בדירת טל אך לא מוצאים את הכסף.
גם שם מוצא אותו מקס שמודיע לו כי ממשלת גרמניה בקשה את הסגרתו כחשוד ברצח פרופסור אולריך ומציע לו יציאה מעכו ביאכטה לאחר שימסור את הכסף לפלסטינים שייתפסו "על חם".
יוני מגיע לנמל עכו עם הכסף אך נפגע ביריות גם מאיברהים וגם מאיש ש"ב ונהרג במקום.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגידי גוביונתן (הנס) גולדמןדליה שימקוטליוסף אבו ורדהוואלידיוסי פולקמקסאיש ש"במוחמד בכריאיברהיםסוהיר האניג'מילהשמואל קראוסבעל מועדוןנורית גלרוןרותהזמרתפיטר פריישטדטאיש ש"בחנה רוטזמרתמיכל בת אדםפסיכיאטריתיורם לוינשטייןחולה נפשלני רביץסוחר נשקדני רובסגיטריסט
מגרש מכבי בפתח תקווה היה אצטדיון כדורגל של מכבי פתח תקווה ברחוב יהושע שטמפפר שבפתח תקווה.
המגרש הוקם בשטח פרדס שהיה בבעלות שמעון רוקח, יחזקאל בלום ולייב לוי.
הוא היה בשימוש בין השנים 1926 עד 1975, וננטש כאשר המגרש נמסר לעיריית פתח תקווה ונבנו בו דירות.
הנהר מד הוא נהר בחלק העליון של .
הוא זורם לאורך 182 קילומטרים בערך בכיוון צפון-מערב דרך מחוזות קליפורניה טריניטי והמבולדט, מנקז אגן בשטח של 1,290 קילומטרים רבועים ונשפך לתוך האוקיינוס השקט מצפון לעיירה ליד ב.
מקורות הנהר נמצאים ברכסי החוף של קליפורניה ליד סאות' קלסי רידג' (South Kelsey Ridge).
כיום, בין הקבוצות הנבדלות הללו, רק של הוויוט ושבט ויוט של שמורת טייבל בלאף (Wiyot Tribe of the Table Bluff) הם שבטים מוכרים פדרלית וארצות הברית מחזיקה באדמות עבור אזרחיהם.
הווילקוט, הנונגטל והלאסיק הושמדו למעשה במהלך בשנות ה-60 של המאה ה-19. מקור שם הנהר באנגלית (מילולית "הנהר המטורף") בתקרית מדצמבר 1849 שבה איבד ד"ר את עשתונותיו כאשר משלחת המחקר שלו לא חיכתה לו בשפך הנהר.
אגן הניקוז ושינויים במסלול הנהר
הנהר מד מנקז כ-1,290 קילומטרים רבועים מהפרובינציה הגאומורפית של רכסי החוף (Coast Range Geomorphic Province) ונשפך לאוקיינוס השקט מצפון למפרץ המבולדט במחוז המבולדט, קליפורניה.
אורכו של האגן כ-160 קילומטרים ורוחבו בממוצע 10 קילומטרים.
הגבהים נעים מגובה פני הים בשפך ל-900 מטרים לאורך הרכס המערבי ועד 1,800 מטרים במקורות היובלים.
הנהר מזרים מים למאגרים של מי התהום לאספקת מים לחקלאות והוא זורם חופשי ב-85% מאורכו.
סכר מתיוס (Matthews Dam), כשליש מהדרך במורד הנהר ממקורו, יוצר את מאגר רות (Ruth Reservoir).
הסכר נמצא בבעלות מחוז המים העירוני של מפרץ המבולדט, ומספק מים מבארות מהסוג הקרוי "Ranney collector" (באר האוספת מים משכבת הסחף הצמודה לנהר) ליד אסקס לשימוש עירוני ותעשייתי ב, , ובמספר רב של קהילות לא מאוגדות באזור .
המאגר יכול להכיל 59 מיליון מטרים מעוקבים של מים; מי המאגר משמשים להפעלת תחנת כוח הידרואלקטרית בהספק של 2 מגה ואט המייצרת 5 מיליון קילוואט-שעה במהלך שנה של ספיקת מים ממוצעת.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הציע חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית לבנות סכר על הנהר מד במחוז המבולדט.
הסכר המוצע היה עתיד להציף את אזור מייפל קריק / עמק בטלר ולהשפיע לרעה על בריאותו של אגן הניקוז של נהר מד.
בהדרגה גרמה ההתנגדות של הקהילה, לרבות האזורים העירוניים של המחוז להשעיית לוח הזמנים של המיזם ולבסוף את ביטולו.
הבעיה הגדולה ביותר של אגן הניקוז של הנהר מד, כמו של נהרות רבים באזור זה של המדינה, היא סחיפה הגורמת להצטברות יתר של משקעים בנהר וביובליו.
הגורמים העיקריים לסחיפה הם בנייה מוגזמת של כבישים וכריתת עצים, במיוחד שיטות כריתת עצים היסטוריות כמו בירוא יערות.
בנוסף, חישוף צמחיית הגדות (בעיקר עקב הסבת אדמות טבעיות למטרות חקלאיות) מגבירה את הסחיפה והעיור גורם לירידה באיכות המים.
בשנת 1992 רשמה הסוכנות להגנת הסביבה את הנהר מד כפגום בשל משקעים, לפי סעיף (d)303 של חוק המים הנקיים של קליפורניה, עקב סחיפה והצטברות סחופת מוגברת.
בשנת 2006 הרישום הורחב והנהר נרשם כפגוע בשל טמפרטורה ועכירות.
המחצית העליונה של הנהר שוכנת בתוך היער הלאומי שישה נהרות, אך רובו המכריע של הנהר זורם דרך אדמה פרטית, אפילו ביער הלאומי.
כ-64 אחוז מהקרקע משמשים לכריתת עצים.
גרין דיאמונד (Green Diamond) הוא בעל הקרקע הגדול ביותר באגן הניקוז, עם כ-42 אחוזים מכלל הקרקעות.
בעלי הקרקעות הבאים בגודלם הם R.
יש לא מעט חוואים וחברות עצים שבבעלותם חלקות קרקע קטנות יותר, אך עדיין הן גדולות יחסית.
מגורים פרטיים, שטחים פתוחים ופארקים מהווים את רוב השאר.
הנהר מספק פעילויות נופש ובית גידול חשוב לדגים וחיות בר.
הצומח של האזור כולל את המין (באנגלית Mad River fleabane), פרח בר שנקרא על שם הנהר.
מיני דגי מפתח כוללים אלתית כסופה, אלתית גמלונית וסטילהד, אשר במרשם הפדרלי סווגו במצב השימור "מאוים" בנהר מד ב-1997, 1999 ו-2000, בהתאמה.
שני מיני סמלטיים מאוימים – ו- - רשומים גם הם כנוכחים בחלק השפך של הנהר מד, אך לא נצפו במאה ה-21.
לפני השפך לאוקיינוס, הנהר פונה בפתאומיות צפונה ליד הצומת המשולש של הלוחות גורדה, הצפון אמריקאי והפסיפי.
עיקול זה מציין את הגבול העליון הרגיל של שפך הנהר, אם כי מים מליחים יכולים להרחיק עד לכביש 101 בזמן הגאות.
אף על פי שהוא קטן, מספק שפך זה בית גידול לדגיגים מהסוג ורדון (Sebastes melanops, S.
Rastrelliger) ולכמה מינים של דגים שטוחים, כולל , ו-.
השפך משמש גם כמסדרון נדידה לאלתית ולצמד הפסיפי, וכמקום האכלה בקיץ לכמה מינים ימיים, כולל Atherinops affinis ו-.
בשפך הנהר חיים כל ימות השנה , Cottus asper (באנגלית prickly sculpin), C.
מעל לשפך, הנהר מד הוא משכן של , טרוטת עין-הקשת (O.
שפך הנהר מד מוכר להגנה על ידי מדיניות המפרצים ושפכי הנהרות של קליפורניה (California Bays and Estuaries Policy).
אגן הניקוז של הנהר מד תואר בשנת 1954 כבעל יכולת נשיאה של 22 מושבות של בונה קנדי, משפך הנהר ועד למוצא הנהר במעלה הזרם.
בונים אלה הוכנסו מחדש ליובל נורת פורק מד ריבר ב-1946, או שאולי היו מהגרים מהנהר .
גם לוטרות צפון-אמריקניות חיו בנהר במספר גדול.
מגש האפייה (במקור בלטינית: Tegula; באיטלקית: Teglia) נקרא לפעמים גם מחבת אפייה) הוא כלי בישול המשמש במטבח עוד מהתקופה של רומא העתיקה בתנור אפייה.
הוא בדרך כלל מלבני או עגול בצורתו ויש לו קצוות נמוכים.
אלה העשויים ממתכת - נירוסטה, ברזל, אלומיניום - יכולים להיות מונעי הידבקות באמצעות ציפוי טפלון או כאלה שעשויים מנחושת; אלה מחרסינה או חרס מצופים באמייל מבפנים נחשבים גם לכלי אפייה.
השם טגולה (tegula) הלטינית הפך באיטלקית ל-teglia (כלומר "להיות מכוסה"), זאת בשל צורתה הגדולה והשטוחה עם קצוות מוגבהים קטנים של כלי האפייה.
מגש נפתח לפיצה הנפוצה גם לאפיית עוגות.
הוא ניתן לפתיחה, כדי להקל על הוצאת המוצר האפוי.
התחתית והרצועה שמתפקדת כקצה הם שני חלקים נפרדים.
התחתית, שיכולה להיות חלקה או אפילו בצורת סופגניה, נכנסת לחריץ ברצועה הנפתחת, וחוסמת את התחתית בסגירה עם המחבר המתאים.
מגשים חד פעמיים, הן מגשים/מחבתות אלומיניום קלי משקל, זולים, אך זמינים בצורות וביכולות רבות; כלים אלה מודפסים מיריעת אלומיניום דקה המאפשרת להשתמש בהם פעם או כמה פעמים.
נון סטיק, עשוי אלומיניום עם ציפוי טפלון פנימי למניעת הידבקות מזון במהלך האפייה.
מחבתות נחושת משומרות מסורתיות, כבדות מאוד, בצורתן עגולות, עם קצה מעוגל נמוך וטבעת לתלייה.
הן משמשות לבישול ואפייה של מנות מסורתיות.
כלים מצוינים, עתיקים מאוד ויקרים מאוד.
לקינוחים יש כאלה המעוצבים בצורות ספציפיות הנדרשות להכנת הקינוחים השונים, עם שקעים רבים קטנים למאפים שונים כמו מאפינס או עוגיות מדלן.
בעשור האחרון יצאו לשוק גם מגשי אפייה מסיליקון.
מגש פוּ פוּ הוא מגש של אוכל סיני או הוואי אמריקאי המורכב ממבחר מתאבנים קטנים.
במגש ה-פו פו מוגשים בשר ופירות ים על פי רוב.
הת'ריליסט (אתר מדיה מקוון המסקר אוכל, שתייה, נסיעות ובידור).
כינה את מגש ה-פו פו "שילוב של אוכל סיני שהפך לאמריקאי, בסגנון מסורת הוואי ואוכל ברים".
מגש ה-פו פו הוצג כנראה לראשונה למסעדות ביבשת ארצות הברית על ידי דון ביץ' בשנת 1934. מאז הוא הפך לסטנדרט ברוב המסעדות בעלות נושא פולינזי כמו Don's ו־Trader Vic's.
ההתייחסות המודפסת המוכרת ביותר למגש פו פו המוגש במסעדה סינית היא משנת 1969. מאוחר יותר, סוגים אחרים של מסעדות השתמשו ב"מגש פו פו" כדי, לתאר מגש שילוב מתאבנים.
עם זאת, מגשי פו פו קשורים כיום יותר למסעדות סיניות אמריקאיות.
מגש פו פו טיפוסי, כפי שנמצא במטבח הסיני האמריקאי, כולל מתאבנים כמו אגרולים, ספייר ריבס, כנפי עוף, אצבעות מחזה עוף, רוטב טריאקי, שיפוד בשר בקר, וונטונים מטוגנים, שרימפס מטוגן, או רנגון סרטנים.
בשפת הוואי, pū-pū מציין רליש, מתאבן, קנפה או ארוחת מתאבנים.
הכוונה במקורה הייתה ל"דג שריון", אך התייחסה גם לחתיכות קטנות של דג, עוף או בננה המוגשת עם קאוה (סוג עלה) ושעועית.
מאז כניסתם של בתי אוכל ושתייה מסחריים בהוואי, מגשי ה-pū-pū היו ונשארו בתעריפים סטנדרטיים במוסדות הקולינריים של האיים.
למוסד אוכל המגיש "פו פו-ים כבדים" יהיה לרוב שולחן מזנון עם מגשי חימום או שולחנות חימום מלאים בעוף, ירקות טמפורה, שרימפס, פוקי (דג נא חתוך ומתובל), שיפודים קטנים של בשר או עוף טריאקי, סושי ועוד "מאכלי אצבע" דומים.
מוסד המגיש "פו פו קל" בדרך כלל יציע רק את המאכלים הקרים כגון פוקי, סושי וירקות.
כמה מוסדות קולינריים יגישו פו פו גם לשולחן.
בשיאה של שיגעון ה"טיקי-בר" (מקום לשתיית משקאות חריפים לפי נושא המגיש קוקטיילים משוכללים, במיוחד משקאות מעורבים על בסיס רום) בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, פרסם הניו יורק הראלד טריביון מספר מאמרים הנוגעים לפתיחה ולאווירה של אחת המסעדות הראשונות בנושא הוואי בעיר ניו יורק, לואו 400, ברחוב ה-57 מזרח.
בזמן פתיחת המסעדה ב-1957, מגשי פו פו נחשבו לחלק מחגיגת הלואו.
מגש טיפוסי במוסד הזה כלל צדפות אפויות, רומאקי, שרימפס ולה (שרימפס מטוגן טבול בבלילת קוקוס), כנפי עוף, אגרולים, ספייר ריבס ועוד.
המתאבנים הוגשו על "סוזן עצלן" (שולחן עגול מסתובב) עשויה מעץ ומצויד בתנור קטן שנדלק בלבני פחם".
מתכונים לחלק מפריטי ה-פו פו פורסמו מאוחר יותר בהרלד טריביון בשנת 1960.
מסעדות איטלקיות בניו אינגלנד עשויות להציע "מגשי פו פו איטלקיים".
בהתאם למוסד הקולינרי, הפלטות עשויות להכיל רק מתאבנים, כגון מקלות מוצרלה, קציצות, נקניקיות, מקלות לזניה וקלמרי, או שהם עשויים להכיל מנות קטנות של מנות פסטה שונות, כגון ספגטי, לזניה, מניקוטי ורביולי.
מגרשי התערוכה בצומת בית דגן היו מתחם ירידים ותערוכות שפעל בשנים 1956–1959 בקרבת צומת בית דגן ומכון וולקני.
ב-1956 הוקמה "חברה ישראלית לתערוכות חקלאיות ופיתוח בע"מ" שמטרתה הייתה להקים ולהפעיל מתחם תערוכות, "תערוכה חקלאית מתמדת", על שטח שהוקצה למטרה זו באזור צומת בית דגן.
בחברה היו שותפים בין השאר: משרד החקלאות (כ-50% מהבעלות על החברה), המרכז החקלאי, המועצה לשיווק פרי הדר, רסקו, הסוכנות היהודית, הקרן הקיימת לישראל, התאחדות האיכרים, תנובה, המשביר המרכזי.
יושב ראש החברה היה חבר הכנסת יוסף אפרתי.
עוד בתחילת פעילות החברה הושמעה ביקורת על הבזבוז הנובע מריבוי החברות הציבוריות הישראליות העוסקות בהפקת תערוכות, ביניהן החברה לתערוכות חקלאיות.
מתחם התערוכות תוכנן על ידי האדריכל אריה אלחנני (שתכנן גם את מתחם יריד המזרח ואת מתחם אקספו תל אביב) על שטח של 50 דונם, מתוך 250 דונם שהוקצו למתחם, אשר תוכנן להתרחב בהמשך ולהיות למרכז הדרכה חקלאי.
המתחם הוקם עם תשתיות: כבישים, מים וביוב, חשמל וטלפון.
מתחם התערוכות כלל 14 ביתנים.
הביתן המרכזי היה מבנה מרשים בשטח 1,256 מ"ר המעוצב כגג עגול בקוטר 40 מטר הנישא על עמודי בטון.
ביתן זה הוא היחיד מבין ביתני המתחם שששרד ועדיין ניצב בשטח (נכון לשנת 2025).
בנוסף שרדו קירות הכניסה למתחם, קיר ישר ובו אשנבי קופות הכרטיסים וקיר מעוגל מעוטר בעבודת סגרפיטו של האמן פרלי פלציג.
במהלך ההכנות לתערוכה האחרונה שהתקיימה במתחם, ב-1959, חלו חילופים בהנהלת חברת התערוכה, הועלו טענות על כשלים כלכליים ועל נתק בין חברת התערוכה לבין ועדת העשור מארגנת חגיגות העשור למדינת ישראל.
לאחר התערוכה, משרד החקלאות פנה בתלונה למשטרת ישראל לחקירת אי סדרים בארגון התערוכה.
ב-1959 החל לפעול מתחם גני התערוכה בתל אביב.
התחרות מצד המתחם החדש המרכזי יותר, והפסדים מהתערוכות שהתקיימו במתחם בצומת בית דגן, הובילו לאי כדאיות הפעלת תערוכות במתחם בצומת בית דגן.
בקיץ 1960 השתמשה עיריית ראשון לציון בביתני המתחם לקייטנה לילדי משפחות נתמכות סעד וילדי מעברת נחלת יהודה.
ב-1961 הוצגה ביקורת חריפה על קוצר הראות בהשקעת 250,000 לירות במתחם, שבאותה עת כבר כשנתיים לא נעשה בו שימוש ראוי.
דוח מבקר המדינה משנת 1961 מצא ליקויים רבים בסדרי מנהל בחברה הישראלית לתערוכות חקלאיות, בין השאר התקשרויות ללא מכרז, מסירת כרטיסי כניסה ודוכני תצוגה ללא תמורה הולמת, מכירת ציוד בהפסד, אי רישום מלאי ואף מעורבות פלילית של עובד החברה בגניבת ציוד.
ב-1964 התקיים תהליך פשיטת רגל של החברה, עקב תביעות נושים (עיריית ראשון לציון ובעל מזנון במגרשי התערוכה) לגבי חובות החברה.
משרד החקלאות, אחד מבעלי החברה, פנה למינהל מקרקעי ישראל בהצעה שהשטח יוחזר למינהל, והמינהל יישא בחלק מחובות החברה.
אולם, מינהל מקרקעי ישראל דחה הצעה זו שכן משרד החקלאות קיבל את השטח עבור מכון וולקני והקצה את שטח מגרשי התערוכה לחברה ללא אישור המינהל, ומשום כך ממילא השטח צריך להיות מוחזר לייעודו למכון וולקני.
בעת הקמת מתחם התערוכות ב-1956, הוקם לצידו בית תרבות על שם יוסף רבינוביץ, בתכנונם של האדריכלים מיכאל נדלר ושולמית נדלר.
בין השאר נועד להדרכת בעלים של משקי עזר ולתצוגת קבע של ייצוא חקלאי.
בשנות ה-60 הוחלט על שינוי ייעודו של בית התרבות למרכז להכשרה חקלאית, "בית הפועל החקלאי", שאמור היה להתרחב בהמשך גם לשטח מגרשי התערוכה לשעבר.
למתחם נוספו בנייני מעונות וחדר אוכל, שהוקמו במהלך שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, בתכנון מיכאל ושולמית נדלר, הבניין האחרון תוכנן יחד עם שותפם שמואל ביקסון.
משנות ה-60 עד תחילת שנות ה-80 שימש המתחם לכנסים שונים.
חלק מביתני התערוכה לשעבר שימשו כמחסנים ממשלתיים.
בשנת 1965 נשקל מעבר של המכון הגיאופיסי לישראל למתחם.
תערוכות שהוצגו במגרשי התערוכה בבית דגן
בשנות פעילותו של מתחם התערוכות התקיימו בו חמש תערוכות.
למרות ייעוד מגרשי התערוכה לתערוכות חקלאיות, התקיימו גם תערוכות בנושאים שאינם חקלאיים.
התערוכה הראשונה שהתקיימה במתחם במאי 1956, הייתה "תערוכת הדרי ישראל", שהתקיימה כחלק מ"קונגרס ההדרים הבינלאומי".
השתתפו בה כ-100 חברות חקלאיות.
קווי אוטובוס מיוחדים הוקצו להסעות לתערוכה.
בספטמבר 1956 התקיימה במתחם תערוכת "אטום לצורכי שלום", אחד הביתנים הוקצה לתצוגה של האומות המאוחדות.
בתקופת התערוכה פעל במתחם סניף דואר ישראל אשר מכר מעטפת יום ראשון שהונפקה לרגל התערוכה, והחתים דברי דואר בחותמת התערוכה.
ב-אפריל ומאי 1957 התקיימה תערוכת נשק, חלקו רכש, חלקו ייצור של תעש וחלקו שלל ממלחמת סיני.
טקס הפתיחה נערך בנוכחות הנשיא יצחק בן צבי ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס.
בתערוכה ביקרו מאות אלפים, ולאחר נעילתה הועברה לחיפה שם הוצגה בתחנת הרכבת חיפה מרכז לצד תערוכת חיל הים.
לאחר תערוכת הנשק, התקיימה ב-1957 גם תערוכת "בית וגן", בשיתוף עם ארגון ויצו, בהשתתפות חברות מסחריות שהציגו ריהוט וכלי בית, מכשירי חשמל וסדנאות שונות.
לתערוכה זו הונפקה מעטפת יום ראשון והופעל סניף דואר ייעודי במתחם התערוכה.
במסגרת תערוכה זו הוקמה תחנת שידור טלוויזיה ראשונה בישראל, אשר שידרה בטלוויזיה במעגל סגור את באי התערוכה.
לבאי התערוכה הוצע מתחם ילדים חינמי עם שמרטפיות מטעם ויצו.
כחלק מהתערוכה התקיים "יום הילד" אליו הוזמנו אלפי ילדים, ביניהם נכי שיתוק ילדים מקייטנת איל"ן.
במקביל לתערוכה התקיימה בבית רבינוביץ הסמוך תצוגת משקי עזר לדוגמה.
באפריל ומאי 1959 התקיימה במתחם תערוכה חקלאית, שמותגה כחלק מ"חודש החקלאות" במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל, למרות מחלוקות מול ועדת העשור.
לקראת התערוכה הוחלט על הקמת ביתני קבע נוספים, בניגוד לתערוכות הקודמות בהם נבנו ביתנים זמניים בעלות גבוהה ונהרסו לאחר התערוכה.
מאות אלפים ביקרו בתערוכה החקלאית ב-1959. בטקס הפתיחה נכח נשיא המדינה יצחק בן צבי ונאם שר החקלאות קדיש לוז.
התערוכה כללה הדגמות של מיכון חקלאי, תצוגות בעלי חיים ותוצרי ענפי חקלאות שונים, דוכנים מסחריים ודוכני מזון.
קק"ל הציגה הדגמה של הכשרת קרקע ותה"ל הדגימה צנרת.
בתערוכה התקיימו אירועי תרבות שונים, ביניהם: הופעת מקהלת צדיקוב בניצוח יצחק גרציאני, במה להצגת כישרונות וחידון חקלאי בהנחיית שמואל רוזן, הופעת להקת הנח"ל ושידורי רדיו מאולפן רדיו של קול ישראל שהופעל ממתחם התערוכה.
ביום העצמאות נערך נשף לרגל החג, שכלל גם תחרות שירה והגרלת פרסים.
במהלך התערוכה הוטלו עלוני פרסום אודותיה ממטוס קל אל ערים באזור; השלכת העלונים אל העיר בני ברק במהלך השבת עוררה תרעומת על חילול השבת.
מד כושר הוא שיטה מקובלת לדירוג של שחקני שחמט, המבוססת על מודל סטטיסטי פשוט ויציב ומנוהלת על ידי התאחדות השחמט העולמית (פיד"ה).
לפי שיטה זו, לכל שחמטאי פעיל יש דירוג מספרי, המעודכן באופן קבוע לפי הניצחונות וההפסדים שלו במשחקים תחרותיים, באופן הלוקח בחשבון גם את רמתם של היריבים שמולם שיחק: ניצחון נגד שחקן חזק מקנה יותר נקודות מניצחון נגד שחקן חלש ממנו.
ציון מד הכושר אמור לשקף את יכולתו של השחמטאי בדרך של חיזוי התוצאות שלו, ולענות על השאלה כיצד צפוי להסתיים דו-קרב בין שני שחקנים, אף אם מעולם לא שיחקו זה כנגד זה.
הסולם הוא לוגריתמי – שחקנים בעלי ציוני מד כושר ו- אמורים (בתוחלת) לחלק ביניהם את הנקודות במשחק ביחס של ל- כלומר:
הסיכוי של השחקן בעל מד כושר לנצח הוא:
והסיכוי של השחקן בעל מד כושר לנצח הוא:
את השיטה פיתח הפיזיקאי והשחמטאי בשנות ה-50 של המאה ה-20, וב-1970 היא אומצה על ידי פיד"ה, לאחר שינויים והתאמות.
השיטה משמשת לדירוג שחקנים וקבוצות גם בכמה ענפי ספורט אחרים.
הצורך בדירוג השחמטאים הרואים עצמם מועמדים לתואר הוכר מאז שהוחל בקיום תחרויות על הזכות להתמודד בדו-קרב עם אלוף העולם בשחמט.
מאז ראשית המאה ה-20, הדירוג נקבע על-פי הישגי השחקנים בתחרויות, בדרך של צבירת ניקוד על ניצחונות.
הקביעה כמה נקודות יש להעניק לכל הישג היא שרירותית, וארגוני השחמט השונים השתמשו בשיטות שונות.
בפדרציית השחמט של ארצות הברית (USCF) הייתה מקובלת "שיטת Harkness", המבוססת על אותו עיקרון.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פיתח הפיזיקאי והשחמטאי , בשיתוף עם ה-USCF, שיטה סטטיסטית עקבית לדירוג השחקנים.
העבודה התבססה על רעיונות שהציגו הסטטיסטיקאים ראלף בראדלי ומ.
השיטה מבוססת על ההנחה שלכל שחקן יש "כושר אמיתי", שאינו ידוע ואינו ניתן למדידה ישירה; הכושר האמיתי עשוי להשתנות עם הזמן, אך הוא אינו משתנה במהירות.
אם הניצחון במשחק היה נקבע באופן ישיר על ידי הכושר האמיתי של שני היריבים, אפשר היה למדוד את ציוני הכושר האמיתי בקלות.
בפועל, מניח המודל של אלו, מגריל השחקן מעין "כושר רגעי" בכל משחק, והשחקן בעל הכושר הרגעי הגבוה יותר – מנצח.
הכושר הרגעי תלוי בכושר האמיתי, אך הוא עשוי להיות נמוך או גבוה ממנו.
מד הכושר מתעדכן באופן שוטף על-פי הישגי השחמטאי, הנקבעים על-פי ציוני מד הכושר הרגעיים שלו במשחקים השונים.
אלו, בתורם, נקבעים על ידי מד הכושר האמיתי, גם אם בזה לא ניתן לצפות באופן ישיר.
על ידי עדכון מד הכושר באופן מתאים (כפי שיוסבר בהמשך), אמורים הניצחונות וההפסדים להצטבר באופן כזה שמד הכושר יהיה אומד חסר הטיה של ציון הכושר האמיתי.
כדי לפשט את המודל שלו, אלו אינו מנסה לחזות את הסיכוי לניצחון או לתיקו, אלא מודד רק את הנקודות הנצברות במשחק.
מנקודת מבט זו, תיקו נחשב כחצי ניצחון וחצי הפסד, ורק מספר הניצחונות (המביא בחשבון מחצית נקודה לכל תוצאת תיקו) קובע.
בעבודתו המקורית, הציע אלו שהכושר הרגעי מתפלג התפלגות נורמלית, שהערך הממוצע שלה שווה לכושר האמיתי, וסטיית התקן מכוילת באופן כזה שהפרש של 200 נקודות יביא לחלוקה צפויה של הנקודות במשחק ביחס של 3:1. ה-USCF אימץ את המודל ב-1960, ובחר את הערך 1500 כציון הממוצע של שחקן רשום במועדון.
אם הכושר הרגעי מתפלג נורמלית, אז ההפרש בין שני ציוני כושר רגעי (של שני שחקנים יריבים) אמור גם הוא להיות בעל התפלגות נורמלית.
מדידות שנעשו לאורך זמן, הראו שהנחה זו אינה תואמת את המציאות.
מסיבה זו, ובעקבות ניתוח תאורטי, תוקנה ההנחה לכך שהציון הרגעי מתפלג לפי התפלגות הערך הקיצוני (שהיא ההתפלגות של הערך המקסימלי של משתנים מקריים רבים).
פירושה של הנחה זו הוא שבדרך-כלל ציון הכושר הרגעי נמוך במעט מציון הכושר האמיתי, אך מפעם לפעם הוא גבוה ממנו במידה משמעותית.
מכאן נובע, מתמטית, שההפרש בין הציונים הרגעיים מתפלג לוגיסטית – דבר המקנה לשחקנים חלשים סיכוי גבוה יותר מזה שנותן להם המודל הקודם (משום שהזנבות של ההתפלגות הלוגיסטית דועכים כמו , ולא כמו בהתפלגות נורמלית שקצב הדעיכה שלה, , מהיר בהרבה).
ב-1970 אימץ פיד"ה את השיטה המתוקנת.
אלו עצמו כתב על השיטה ואופניה השונים את הספר 'דירוג שחקני שחמט, עבר ועתיד', שפורסם ב-1978.
קביעת מד כושר ודירוג בישראל
כללי קביעת מד הכושר והדירוג שהוגדרו באיגוד הישראלי לשחמט ואשר היו בתוקף עד 30 בספטמבר 2015, עודכנו החל מ 1 באוקטובר 2015:
מקובל לאתחל את הדירוג ההתחלתי של שחקן בוגר שאינו מדורג לפי רמת ביצועיו כנגד שחקנים מדורגים אחרים.
באיגוד הישראלי לשחמט הדירוג המינימלי הוא 1200, ואחרי ששחקן עוקף את ה-1300 הוא אינו יכול לרדת מתחת לזה.
שחקנים המצטרפים לאיגוד השחמט הישראלי בפעם הראשונה מקבלים מד כושר ישראלי התחלתי לפי שלושת הסיווגים הבאים:
(א) שחקן שהוא בעל מד כושר פיד"ה בקצב מלא (אם יש) או בקצב מהיר יקבל מד כושר ישראלי התחלתי בהתאם לנוסחת ההמרה ממד כושר פיד"ה (F) למד כושר ישראלי (I).
כלומר כאשר מד כושר פיד"ה הוא לפחות 2600, יהיה מד הכושר הישראלי זהה למד כושר פיד"ה אחרת ייקבע לפי נוסחת ההמרה, לדוגמה אם מד כושר פיד"ה הוא 2000, יהיה מד הכושר ההתחלתי בישראל 1750+325=2075.
(ב) שחקן שאין לו מד כושר פיד"ה וגילו פחות מ-14 שנים בעת הרישום לאיגוד או בתאריך תחילת התחרות הראשונה שלו, מקבל מד כושר התחלתי לפי הפירוט הבא:
(ג) שאר השחקנים המצטרפים לאיגוד מסווגים כשחקנים ממתינים ויקבלו מד כושר 0 באופן זמני.
שחקנים ממתינים יקבלו מד כושר התחלתי לפי רמת הביצועים שלהם לאחר שהשתתפו ב-5 משחקים לפחות נגד שחקנים בעלי מד כושר.
מינימום מד הכושר ההתחלתי יהיה 1300.
רמת הביצועים נקבעת לפי מד הכושר הממוצע של היריבים ומספר הניצחונות וההפסדים באופן הבא: R = R(a) + 400 * (W-L) / N
כאשר: R- מד-הכושר החדש, R(a)- מד-הכושר הממוצע של היריבים
W- מספר הניצחונות, L- מספר ההפסדים, N- מספר המשחקים
מד-הכושר של שחקן רגיל (שאינו שחקן ממתין) תלוי בתוצאות משחקיו בתחרויות שנכללו בעדכון מד-הכושר ומחושב על פי מד הכושר של השחקן לפני העדכון, על פי הפרש מד הכושר בינו לבין יריביו ועל פי מקדם מהירות K, בהתאם לנוסחה הבאה:
כאשר: R(n)- מד-הכושר של השחקן לאחר העדכון.
R(o)- מד-הכושר של השחקן לפני העדכון.
å- רץ על כל המשחקים הנכללים בעדכון הנוכחי.
K- מקדם המהירות תלוי בסוג התחרות שבמסגרתה נערך המשחק ( זמן המחשבה המוקצבת לשחקן לכל המשחק) ובמד-הכושר הנוכחי של השחקן, לפי הטבלה הבאה:
מקדם K של שחקנים שסווגו כממתינים והחלו ממד-כושר 0 יוכפל ב-1.5, וזאת עד לתחרות בה שיחקו את המשחק ה-15 שלהם.