tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מלחמת העולם הראשונה הרוזנות חולקה בין רומניה ובין צ'כוסלובקיה והייתה חלק מהן בתקופה שבין מלחמות העולם.
לאחר הסכם מינכן, שחילק את צ'כוסלובקיה ותכתיב וינה, שהעביר את צפון טרנסילבניה להונגריה, אוחד המחוז מחדש תחת ריבונות הונגרית.
בסיום מלחמת העולם השנייה חולק מחדש, החלק, שהיה רומני בין המלחמות, הושב לרומניה, והחלק שהיה צ'כוסלובקי עבר לריבונות אוקראינית במסגרת ברית המועצות.
מחוז מרמורש ברומניה הוא היום חלק מחבל טרנסילבניה, החלק הצפוני של מרמורש נשאר בריבונות אוקראינה לאחר התפרקות ברית המועצות ומהווה את חלקו המזרחי של מחוז זקרפטיה.
הרוזנות של יפו ואשקלון היה שמה של סניורה צלבנית, אחת מארבע הסניורות המרכזיות שהרכיבו את המדינה הצלבנית ממלכת ירושלים.
ברוזנות נכללו האחוזות הווסליות של רמלה ויבנה (איבלין).
העיר יפו נכבשה ללא קרב על ידי מסע הצלב הראשון בראשות גוטפריד מבויון - אז מבצר חרב ונמל לא פעיל.
הצלבנים השתמשו בנמל ושיקמו את חורבות המבצר בשנת 1100. בגלל חשיבותה האסטרטגית של העיר היא נשארה בגדר נחלה של מלך ירושלים עד לשנת 1110 אז נמסרה העיר להוגו מפואיסה, אביר צלבני שקיבל עם העיר את התואר הוגו הראשון, רוזן יפו.
בשנת 1134 התמרדו אצילים המקומיים, בניהם של מנהיגי מסע הצלב הראשון התמרמרו על המלך החדש - פולק מאנז'ו שלא הגיע מקרבם ושנישל אותם מעמדותיהם הבכירות בממלכה.
מנהיג האצילים הממורמרים היה הוגו השני, רוזן יפו - אחיינה של מליסנדה, מלכת ירושלים.
פולק, שזיהה את הפוטנציאל ההרסני הגלום בקרבתו של הוגו לירושלים, החליט לסלקו והאשים אותו בניאוף עם המלכה.
כתגובה פתח הוגו במרד, נמלט ליפו ואיחד כוחותיו עם הצבא המצרי באשקלון.
הוא הצליח להביס את הצבא ששלח המלך כדי לעצרו, אך הבין כי לא יוכל להמשיך ולהחזיק מעמד מול המלך החזק ובסופו של דבר הוגלה ממלכת ירושלים ויפו חזרה להיות חלק מנחלת מלך ירושלים והועברה לבנו השני של פולק אמלריך, שהוכרז כרוזן יפו עם הגיעו לגיל הבגרות.
בשנת 1153 כבש בלדווין השלישי, מלך ירושלים את העיר אשקלון מידי המצרים, והוסיף אותה לנחלתו של אחיו אמלריך, בכך מחזק את מעמדה של הרוזנות כאחת מהישויות הפיאודליות החשובות והחזקות בממלכה.
בשנת 1162, הוכתר אמלריך למלך לאחר שביטל את נישואיו לאגנס - בחירת ליבו שהמשיכה להחזיק בתואר רוזנת יפו ואשקלון, וקיבלה קיצבה חודשית מהכנסות הרוזנות.
הרוזנות כווסל של ממלכת ירושלים הוחזקה על ידי בני משפחת המלוכה ושטחיה העבירו תשלומים ומס לממלכה הרוזנות חדלה מלהתקיים לאחר קרב קרני חיטין ורק לאחר מסע הצלב השלישי נכבשו מחדש הערים המרכזיות של הרוזנות יפו ורמלה.
בשנת 1221 נמסרה הרוזנות לידיו של גוטייה הרביעי מבריין.
בשנת 1244 הוביל הרוזן את צבאות ממלכת ירושלים לקרב הירביה בסופו הושמד הצבא הצלבני לחלוטין, גוטיה הרביעי נתפס בשבי והובל על ידי החווריזמים אל מול חומות יפו ואיימו כי יתלו אותו אם העיר לא תימסר לידם.
לאחר שגוטייה עצמו דרש כי העיר לא תיכנע הוא עונה ונמסר למצרים.
לאחר מותו בשבי נמסרה העיר למשפחת איבלין ובשנת 1268 נפלה יפו לידי ביברס ובכך בא הקץ על הרוזנות.
תואר האצולה "רוזן יפו ואשקלון" המשיך להתקיים כתואר בלבד שניתן לבני משפחות אצולה מקפריסין עד המאה ה-15.
רוזנות יפו ואשקלון הייתה פטרונית של מספר סניוריות:
רוזנות ליפה-אלפרדיסן הייתה מדינה היסטורית באזור מרכז גרמניה של היום, אשר השתייכה לבית ליפה.
בשנת 1613 חולקה רוזנות ליפה בין בניו של זימון השישי, רוזן ליפה-דטמולד; בנו הבכור זימון השביעי ירש את רוזנות ליפה-דטמולד, בנו השני אוטו ירש את רוזנות ליפה-בארקה, ובנו הצעיר פיליפ ירש את רוזנות ליפה-אלפרדיסן.
בשנת 1640 ירש פיליפ חלק מרוזנות שאומבורג, ובכך יצר את רוזנות שאומבורג-ליפה.
לאחר מותו של וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה בשנת 1777 ללא ילדים, ירש אותו פיליפ ארנסט השני, רוזן שאומבורג-ליפה, ובכך איחד מחדש את הרוזנות.
רוזנות וירטמברג הייתה רוזנות שהתקיימה בדרום גרמניה בין השנים 1083–1495, ולאחר מכן קיבלה מעמד של דוכסות, ובשנת 1806 הפכה לממלכת וירטמברג.
רוזנות סבויה (באיטלקית: Contea di Savoia) הייתה רוזנות היסטורית בצפון-מערב איטליה, אשר הוקמה בעת נפילתה של ממלכת בורגונדיה, ובירתה של הרוזנות הייתה העיר שיאמברי.
מהמאה העשירית למאה ה-14 היו השטחים של סבויה כפופים לממלכת ארל.
בשנת 1003 קיבל אומברטו מסבויה מרודולף השלישי, מלך בורגונדיה את התואר רוזן על נחלות משפחתו, ובשל תמיכתו בהיינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבל היתר לספח גם את רוזנות אאוסטה.
בשנת 1046 התחתן אודונה הראשון, רוזן סבויה עם אדליידה מסוזה, בתם של אולדריקו מנפרדי השני, מרקיז טורינו וברטה ממילאנו, ועל ידי כך צירף לרוזנות את מרקיזות סוזה ובמרקיזות טורינו.
בשנת 1218 צירף תומאסו, רוזן סבויה את אזור וו לנחלותיו, לאחר היכחדותו של בית צרינגן.
בשנת 1240 הוזמן פייטרו השני, רוזן סבויה לאנגליה לאחר שאחייניתו אלינור מפרובאנס התחתנה עם הנרי השלישי, מלך אנגליה.
בשנת 1313 קיבל אמדאו החמישי, רוזן סבויה את התואר כומר קיסרי של לומברדיה, מהיינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית לוקסמבורג, כאות על שירותו למען הקיסר.
בשנת 1361 נותקה הרוזנות רשמית מממלכת ארל על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1388 רכש אמדאו השביעי, רוזן סבויה את רוזנות ניס.
בשנת 1401 צורפה לרוזנות ז'נוואה - אזור ז'נבה, למעט העיר עצמה, שנשלטה על ידי נסיך-בישוף, אולם על פי הסכמה בשתיקה, היו כל הבישופים של ז'נבה מבית סבויה.
קנטון וו סופח לברן בשנת 1536, וסבויה הכירה רשמית בשלטון ברן על וו בהסכם לוזאן מה-30 באוקטובר 1564.
בשנת 1714, כתוצאה ממלחמת הירושה הספרדית הוענקה ממלכת סיציליה לבית סבויה לתקופה קצרה, אולם לאחר שסיציליה נכבשה על ידי הספרדים בשנת 1718, ונכבשה שוב על ידי האוסטרים בשנת 1720, קיבל בית סבויה מאוסטריה את האי סרדיניה כתחליף לסיציליה.
החל משנת 1723 החלו שליטי בית סבויה להיקרא מלכי סרדיניה, אם כי בירתם נשארה טורינו.
במהלך המאה ה-19 עמדו קרלו אלברטו, מלך סרדיניה ולאחר מכן בנו ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה בראש התנועה לאיחוד איטליה, ובשנת 1861 הוכתר ויטוריו אמנואלה כמלך איטליה, אולם במהלך איחוד איטליה נמסרו שטחי סבויה וניצה לצרפת.
בשנת 1870 הועברה בירת הממלכה לרומא, ולאחר התבוסה במלחמת העולם השנייה הוחלט במשאל עם בשנת 1946 על ביטול המונרכיה באיטליה.
רוזנות פלטינית הייתה אזור באיים הבריטיים שבשליטת אציל תורשתי שנהנה מסמכויות ואוטונומיה מיוחדת לעומת שאר הממלכה.
השם "פלטיני" או "פלטינות" בא משם התואר הלטיני palatinus ("של ארמון", "קשור לארמון", בצרפתית: palaisin), שבתורו בא מהשם "palatium" (פלטיום), שמשמעותו "ארמון".
השליט של אזור כזה שנקרא לורד או רוזן פלטין (Earl Palatine) או דוכס פלטין, נהנה מסמכויות כמו-מלכותיות בתחום האזור.
האציל השליט נשבע אמונים למלך אנגליה אולם שלט ברוזנות או הדוכסות שלו במידה רבה מאוד בלי תלות במלך.
להבדיל מרוזנות פלטינית, הברונות הפאודלית הייתה כפופה למלך, בלי כל סמכויות עצמאיות.
גם שליטי הרוזנויות הפלטיניות יצרו יחסים של חסות כלפי ברונים שמתחתם.
הרוזנויות הפלטיניות נוצרו באיים הבריטים על ידי השושלות הנורמניות.
אזורים מסוג זה היו קיימים באירופה היבשתית מזמנים מוקדמים יותר.
בדרך כלל אוטונומיה מסוג פלטיני הוענקה על ידי המלך באזורי ספר, בתקופה שהם היו בסיכון גבוה לפלישות או נסיגות של מורדים מזוינים.
המלכים הנורמנים של אנגליה הקימו רוזנויות פלטיניות או פלטינויות בצפון אנגליה, בוויילס ובאירלנד.
מכיוון שהשלטון בהם היה תורשתי, כמה מהרוזנויות הפלטיניות האלה שרדו באופן חוקי מעבר לסוף התקופה הפאודלית.
באיים הבריטיים הוקמו שלוש ישויות פלטיניות או פלטינויות חשובות: הרוזנויות הפלטיניות של דרהאם וצ'שייר והדוכסות הפלטינית לנקסטר.
אחרי הכיבוש הנורמני (1069-1066) הוקמו בצפון אנגליה במאה ה-11 רוזנויות פלטיניות כחלק מן ההגנת הגבול הצפוני נגד סקוטלנד וההגנה על הגבול המערבי עם וויילס.
על מנת שתמלאנה ביעילות את תפקידן זה קיבלו שליטיהם - הרוזנים הפלטינים - סמכויות כמו-מלכותיות.
הם החזיקו מוסדות מנהל ובתי משפט עצמיים, עצמאים כלפי המלך, אם כי כפופים לו באופן פורמלי בלבד.
לכן יכול היה לטעון בסביבות 1300 הארכידיאקון ויליאם דה סנט בוטולף כי "באנגליה יש שני מלכים: המלך האדון של אנגליה הנושא כתר והבישוף האדון של דרהאם הנושא מצנפת (מיטרה) במקום כתר"
מחוזות אלה פעלו בדומה לרוזנויות הפלטיניות הגרמניות.
ויליאם הכובש היה מייסדן של הרוזנויות הפלטיניות של דרהאם וצ'סטר.
לפלטינות צ'סטר היה שליט משלה - הרוזן צ'סטר ופרלמנט עצמי, שבו היו חברים ברונים מקומיים ושלא היה לו ייצוג בפרלמנט של אנגליה עד שנת 1543.
עם זאת שמר הפרלמנט של צ'סטר זכויות יתר מיוחדות מסוימות עד לשנת 1830.
באופן מסורתי הרוזנות צ'סטר החל משנת 1254 נוהלה על ידי בנו הבכור של מלך בריטניה (פרט לזמן קצר בשנים 1264–1265 כשהשלטון בה נתפס על ידי סימון דה מונפור) עד ליום הכתרתו כנסיך ויילס.
בראש הרוזנות הפלטינית דרהאם בין השנים 1071–1836 עמדו הבישופים של דרהאם, שמונו כאחראים על שטחי מחוז דרהאם מיד עם הכיבוש הנורמני.
הבישופים משלו כ"נסיכים-בישופים" למשך תקופה ארוכה.
דרהאם היה נעדר ייצוג בפרלמנט האנגלי עד שנת 1654. שלטונם של הבישופים הסתיים ב-1836. עד ימינו ה"מיטרה" - המצנפת של הבישוף - נושאת סמל עם כתר קטן הדומה לזה של דוכסים, המשקף את העבר המפואר של התפקיד כ"רוזן פלטין".
הדוכסות לנקסטר קיימת עד ימינו בבעלות מלכותית.
הקסהאמשייר שהיה חלק מרוזנות דרהאם סופח לנורת'מברלנד בשנת 1592.
יש לציין כי בתחום המשפטי עד שנות ה-1970 פעלו בלנקסטר ובדורהאם בתי משפט קנצרליים (Court of Cancery) מקומיים: בית המשפט הקנצלרי של הרוזנות הפלטינית לנקסטר ובית המשפט הקנצלרי של רוזנות הפלטינית דרהאם וסדברג'.
ערעורים נגד החלטות של בית המשפט המחוזי נדונו קודם בפני בתי משפט אלה.
דוכסות לנקסטר זכתה למעמד של פלטינות בשנת 1351. באותה שנה רוזן לנקסטר הועלה לתואר דוכס.
לנקסטר הייתה לדוכסות השנייה של אנגליה אחרי דוכסות קורנוול שהוקמה ב-1337 שהיא בעצמה קיבלה סמכויות פלטיניות.
עם עלייתו לכס המלכות של הנרי הרביעי ב-1399 אוחדה הדוכסות עם כתר אנגליה.
עם זאת האחוזות הענקיות של לנקסטר לא סופחו לאחוזות המלוכה, ועד היום הן מנוהלות בנפרד.
הסמכויות הפלטיניות המיוחדות של לנקסטר חדלו נלקחו ממנה בהדרגה עד לשנת 1873. כששותים לכבוד המלכה במחוזות אלה אומרים עדיין "לשלום המלכה, דוכסית לנקסטר".
בשטח וויילס שנכבשה על ידי הנורמנים פעלו נסיכות וויילס (Pura Wallia) (עצמאית בפועל עד 1283) מחד והמארקות הוולשיות - Welsh Marches או בלטינית - Marchia Wallia) מאידך.
"המארקות הוולשיות" היו נחלות באזור הספר שבין אנגליה לווילס, עם שלוחות עמוקות בעיקר בחלקים הנמוכים של וויילס.
גבולות ויילס עם אנגליה לא היו קבועים עד למאה ה-16.
בראש המארקות הועמדו ברונים נורמנים ואנגלו-נורמנים שנקראו Marcher Lord, תואר זה הפך לשקול כנגד "מרקיז" בצרפת או "מרקגראף" בגרמניה.
שלושה מברוניו של ויליאם הכובש התמנו לרוזנים (Earls) באזור זה:רוג'ר ממונטגומרי - לרוזן שרוסברי (ששלט בחלק מהמחוז שרופסשייר), יו ד'אווראנש - לרוזן צ'סטר, ויליאם פיצאוסברן לרוזן הרפורד.
המילה "מארקה" מקורה במילה הפרוטו-הודו-אירופית mereg שמשמעותה "שוליים",
ה-Marcher Lords שדמו לבסמכויותיהם ל"רוזנים הפלטינים" שבשאר אנגליה, כללו את הרוזנים (earls) של צ'סטר, גלוסטר, הרפורד, שרוסברי שמרכזיהם היו באנגליה ופמברוק שכולה בדרום וויילס.
הם היו נתינים של מלך אנגליה, וקיבלו מהמלך את המשימה להגן על הגבול בין אנגליה לוויילס.
לעומת זאת לאורך כ-450 שנה קיבלו זכויות יתר, כולל זכות למשפט נפרד מהחוק האנגלי, וסמכויות עצמאיות אחרות, שנלקחו מהם ברובן מאוחר יותר, בשנים 1535–1542
בסביבות 1301 היו כארבעים Marcher Lords.
העיר לאדלו (Ludlow) שימשה תקופה ארוכה כמרכז המנהלי של "המארקות הוולשיות" וגם כבירת ווילס עצמה (1689-1489).
בפמברוקשייר שבדרום מערב ווילס הוקמה בשנת 1138 רוזנות פלטינית.
ב-1535 שטחי וויילס עברו תחת שליטה ישירה של הכתר האנגלי.
בדרום ובמזרח אנגליה הוקמו בתקופה הנורמנית רוזנויות פלטיניות במחוז קנט וב"אי אילי" שבקיימברידג'שייר.
בשנת 1067 אזור קנט הפך לרוזנות פלטינית חצי-אוטונומית תחת הנהגתו של הבישוף אודו מבאייה, אח למחצה של ויליאם הכובש.
ההתנגדות לשלטון המשיכה בקנט תקופה ארוכה ולכן מלכי אנגליה ויתרו לתושביו והרשו קיומם של חוקים מיוחדים שלהם כמו ה gavelkind לגבי הורשת האדמות.
חוק זה בוטל בקנט רק בשנת 1926.
האזור הידוע כ"אי אילי" (עם העיר אילי) הפך בשנת 1109 לרוזנות פלטינית בראשות הבישוף המקומי.
מעמד הפלטינות הוענק על ידי המלך הנרי הראשון והוא הסתיים בעקבות החלטת הפרלמנט האנגלי בשנים 1535–1536. עם זאת הבישוף מאילי נהנה עדיין מזכויות משפטיות מיוחדות בתחום האזרחי והפלילי.
הסמכויות הממלכתיות האחרונות של הבישוף בוטלו לחלוטין בשנת 1837.
רוזנות לוקסמבורג הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, אשר במהלך המאה ה-14 תפסה מעמד בכורה באימפריה, ושליטיה אף התמודדו עם בית הבסבורג על השליטה באימפריה.
לאחר ההכחדה של בית לוקסמבורג, עברה הדוכסות בשנת 1443 לשליטת דוכסות בורגונדיה, ולאחר מכן לשליטת בית הבסבורג, כחלק מארצות השפלה ההבסבורגיות.
במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, לוקסמבורג סופחה לצרפת, ובקונגרס וינה בשנת 1815, הפכה לוקסמבורג לדוכסות גדולה תחת שלטון הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
רוזנות נובלארה ובאניולו (באיטלקית: Contea di Novellara e Bagnolo) הייתה מדינה עצמאית אשר התקיימה בצפון איטליה בין השנים 1371–1728. הרוזנות נשלטה במשך כשלוש מאות וחמישים שנים על ידי בית גונזגה.
המדינה נוסדה בשנת 1371, כאשר פלטרינו גונזגה, הלורד של רג'ו ומנהיגה של הקואליציה האנטי-ויסקונטי, נאלץ למכור את רג'ו לברנבאו ויסקונטי, ופרש לנובלארה, שם הבן שלו גידו גונזגה התחיל לבצר את העיר.
הנחלה לא הייתה גדולה, והיא הייתה מחולקת לשני אזורים נפרדים, נובלארה ובאניולו.
בשנת 1501 קיבלה הלורדות מעמד של רוזנות באימפריה הרומית הקדושה, ובמהלך אותה המאה הטירה הפכה לארמון אצולה.
פיליפו אלפונסו גונזגה היה הרוזן האחרון, ולאחר מותו ב-12 באוקטובר 1728, חזרו הנחלות לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר מסר בשנת 1737 את הנחלות לדוכסות מודנה שהייתה בשליטת בית אסטה.
רוזנות פפאלץ-נויבורג , הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, אשר נוסדה בשנת 1505 על ידי ענף של בית ויטלסבאך.
הדוכסות הוקמה בשנת 1505 כתוצאה מלחמת לנדסהוט והתקיימה עד 1799 או 1808. במה שנקרא Kölner Spruch (פסק הדין של קלן) נוצרה הדוכסות מן השטחים מצפון הדנובה שהשתייכו לדוכסות בוואריה-לנדסהוט, ונמסרו לאוטו היינריך ופיליפ, בניו של רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג.
בזמן שהם היו קטינים, הסבא שלהם פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שלט בדוכסות כעוצר עד מותו בשנת 1508, ואחריו שלט פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1556 מת דודו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ואוטו היינריך עלה לשלטון במקומו, ובעקבות כך בשנת 1557 אוטו היינריך ויתר על פפאלץ נויבורג לוולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן.
בנו הבכור של וולפגנג, פיליפ לודוויג, ייסד בשנת 1569 את בית פפאלץ-צווייבריקן-נויבורג, שממנו נפרד בשנת 1614 בית פפאלץ-זולצבאך.
פפאלץ-נויבורג הצטרפה לאיגוד הפרוטסטנטי בשנת 1608. בשנת 1609 מת יוהאן וילהלם, דוכס ייליך-קלווה-ברג ללא יורשים, ובעקבות כך פרצה סכסוך בין פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ליוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג על ירושת נחלותיו.
בשנת 1614 נחתמה אמנת קסנטן, ולפיה בנו של פיליפ לודוויג, וולפגנג וילהלם, קיבל את דוכסויות ייליך וברג, בעוד יריבו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג קיבל את דוכסות קלווה ואת רוזנויות מארק וראבנסברג.
בשנת 1800, פלשו כוחות הרפובליקה הצרפתית הראשונה לדוכסות, וב-26 ביוני 1800, אוסטריה, וירטמברג ובוואריה לחמו נגד הצרפתים בקרב נויבורג.
לאחר שנלחמו במשך רוב היום, צבאות הקואליציה נסוגו, נויבורג נכבשה על ידי הצרפתים, וגנרל נה הקים את המטה שלו בטירה.
דוכסות פפאלץ-נויבורג בוטלה בשנת 1808. בחלוקת בוואריה בשנת 1837 פפאלץ-נויבורג צורפה לשוואביה, אולם בשנות ה-70 נהייתה חלק מבוואריה עילית.
עם מותו של קרל פיליפ בשנת 1742, כל השטחים שהיו ברשותו, כולל פפאלץ-נובורג, עברו לבית פפאלץ-זולצבאך.
קרל תאודור, רוזן פפאלץ-זולצבאך היה צאצא של אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך, אח של וולפגנג וילהלם.
רוזנות פורטוגל (בפורטוגזית: Condado de Portugal) הייתה רוזנות שהתקיימה באזור צפון פורטוגל בין השנים 868–1071, ושוב בין השנים 1096–1139, ואשר היוותה את הבסיס להקמת ממלכת פורטוגל.
בשנת 868 כבש וימרה פרס את אזור פורטו, במהלך מלחמות הרקונקיסטה, וקיבל את השליטה באזור כרוזנות מאלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס.
במהלך השנים לאחר מכן התרחבה הרוזנות, אשר הייתה כפופה לממלכת לאון, ובחלק מהזמן לממלכת גליסיה, אולם בשנת 1071 ביטל גרסיה השני, מלך גליסיה את הרוזנות, בעקבות קרב פדרוסו, שבו הביס את הרוזן נונו מנדס, ושטחיה שולבו בממלכתו, תוך שהוא מוסיף לתאריו את התואר "מלך פורטוגל".
בשנת 1096 מסר מלך לאון וקסטיליה אלפונסו השישי את השליטה על דוכסות פורטוקלה לחתנו אנרי מבורגונדי.
רוזנות טירול הייתה נחלה של האימפריה הרומית הקדושה שהוקמה בערך בשנת 1140. בתחילה השתייכה לרוזני טירול, לאחר מכן עברה בירושה לידי רוזני גוריציה ב-1253 וב- 1363 עברה לידי בית הבסבורג האוסטרי.
בשנת 1804 הפכה רוזנות טירול, שאוחדה עם נסיכויות-הבישוף החילוניות של טרנט ובריקסן, לנחלת כתר של האימפריה האוסטרית, ובשנת 1867 הפכה לנחלת כתר ציסלייטנית של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
היום שטחה של ארץ הכתר ההיסטורית מחולקת בין האזור האוטונומי של טרנטינו-אלטו אדיג'ה האיטלקי ומדינת טירול האוסטרית.
שני החלקים מאוחדים כיום שוב כחלק מהאזור האירופאי טירול-דרום טירול-טרנטינו.
בתחום רוזנות טירול מצויים מעברים חשובים החוצים את הרי האלפים, ובהם המעבר העיקרי מעבר ברנר.
לפחות מאז שהמלך הגרמני אוטו הראשון כבש את ממלכת איטליה הלומברדית בשנת 961 והוכתר בעצמו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ברומא, הפכו המעברים העיקריים של האלפים המזרחיים לאזור מעבר חשוב.
המלכים הגרמניים עברו בקביעות במעבר ברנר או במעבר רשן במסעותיהם לאיטליה, למשל בעת הכתרת האפיפיור או לשם ביסוס השלטון הקיסרי.
בשנת 1004 הפריד היינריך השני, מלך גרמניה את שטחי טריינט ממרקיזות ורונה הצפון-איטלקית והעניק לבישופי טרנטו זכויות שלטון באזור.
בשנת 1027 העניק יורשו הסאלי של היינריך, הקיסר קונרד השני, לבישופים של טריינט נחלות נוספות סביב בוצן ובאזור וינשגאו; יחד עם זאת, הוא הקנה לבישוף מבריקסן זכויות שליטה באכטל ובאינטל, חלק מדוכסות הגזע הגרמנית של בוואריה, תחת שלטונו של בנו של קונרד היינריך השלישי.
במיוחד בישופי בריקסן נותרו תומכים נאמנים של השליטים הסאליים במאבק האינווסטיטורה ובשנת 1091 קיבלו גם את עמק הפוסטר מידיו של הקיסר היינריך הרביעי.
השושלת השלטת משנת 1140 ואילך, החזיקה בטירת טירול שליד מראן וניהלו את דיוקסיית טרנטו.
הם הרחיבו את שטחם על חלק גדול מהאזור וניסו להתעלות על כוחם של הבישופים, שהיו מבחינתם האדונים הפיאודלים שלהם.
לאחר שחרורו של היינריך העשירי, דוכס בוואריה מבית ולף בשנת 1138, קיבלו רוזני טירול את עצמאותם.
כאשר היינריך הארי קיבל בחזרה את הדוכסות הבווארית מהקיסר פרידריך ברברוסה בגוסלאר בשנת 1154, נכסיו כבר לא כללו את אדמות טירול.
הרוזנים טענו לעצמאותם תחת שושלת ויטלסבאך הבווארית העולה.
בשנת 1210 השתלט אלברכט הרביעי, רוזן טירול גם על ניהול בישופות בריקסן, מול רוזני אנדכס המתחרים.
בשנת 1253 ירש מיינהארד, רוזן גוריציה את אדמות טירול על ידי נישואיו לאדלייד, בתו של הרוזן האחרון אלברכט הרביעי מטירול.
כשבניהם חילקו את אחוזתם בשנת 1271, בנם הבכור מיינהארד השני לקח את טירול.
הוא תמך במלך הגרמני רודולף מהבסבורג נגד יריבו אוטוקאר השני, מלך בוהמיה.
בתמורה הוא קיבל את דוכסות קרינתיה עם מרקיזות קרניולה בשנת 1286.
בשנת 1307 בנו של מיינהארד, היינריך נבחר למלך בוהמיה, לאחר מותו, הייתה לו בת אחת ששרדה, מרגרטה, אשר יכלה לקבל רק את טירול.
בשנת 1342 היא נישאה ללודוויג החמישי, דוכס בוואריה, אז מרקיז ברנדנבורג.
העיט האדום במעיל טירול עשוי לנבוע מנשר ברנדנבורג בתקופה שבה היא ובעלה שלטו בטירול ובברנדנבורג באיחוד אישי, אם כי הנשר הטירולי הופיע כבר במאה ה-13.
לודוויג החמישי נפטר בשנת 1361, ושנתיים לאחר מכן מת בנה של מרגרט מיינהארד השלישי.
בהיעדר צאצאים שירשו אותה, ירש את הרוזנות רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה ההבסבורגי בשנת 1363. הוא הוכר על ידי בית ויטלסבאך בשנת 1369. מאותה תקופה ואילך שלטו בטירול בנים משושלת הבסבורג האוסטרית, שהחזיקו בתואר הרוזן.
לאחר חלוקת האדמות התורשתיות ההבסבורגיות על ידי חוזה נויברג משנת 1379, נשלטה טירול בידי צאצאיו של לאופולד השלישי מאוסטריה.
לאחר חלוקה שנייה בתוך הקו הלאופולדיני בשנת 1406, שלט בה פרידריך הרביעי.
בשנת 1420 הוא הפך את אינסברוק לבירת טירול.
בשנת 1490 ויתרו בנו ויורשו זיגיסמונד על טירול ואוסטריה הנוספת לטובת בן דודו הגרמני הגרמני מקסימיליאן הראשון מהבסבורג.
אז מקסימיליאן הראשון איחד מחדש את כל שטחי הבסבורג תחת שלטונו.
בשנת 1500 הוא סיפח גם את השטחים הנותרים של גוריציה (גרץ) סביב ליינץ ועמק פוסטר.
כאשר מת פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1564, הוא הוריש את השלטון על טירול ואוסטריה הנוספת לבנו השני, הארכידוכס פרדיננד השני.
שני השטחים לאחר מכן נפלו לבניהם הצעירים של הקיסרים ההבסבורגים: הארכידוכס מתיאס בשנת 1608 ומקסימיליאן השלישי בשנת 1612. לאחר מותו של הארכידוכס זיגיסמונד פרנץ בשנת 1665, כל אדמות הבסבורג היו שוב תחת שלטונו המאוחד של הקיסר לאופולד הראשון.
מתקופתה של מריה תרזה מאוסטריה (1740–1780) ואילך נשלטה טירול על ידי השלטון המרכזי של המלוכה ההבסבורגית בווינה.
בשנת 1803 נמסרו אדמות הבישופיות של טרנטו ובריקסן ושולבו ברוזנות.
לאחר התבוסה על ידי נפוליאון בשנת 1805, נאלצה אוסטריה לוותר על טירול לטובת ממלכת בוואריה בחוזה פרסבורג.
טירול כחלק מבוואריה הפכה לחברה בקונפדרציית הריין בשנת 1806. הטירולים קמו נגד הרשות הבווארית והצליחו שלוש פעמים להביס את הכוחות הבוואריים והצרפתים שניסו לכבוש את המדינה מחדש.
אוסטריה הפסידה במלחמת הקואליציה החמישית נגד צרפת, וקיבלה תנאים קשים בהסכם שנברון בשנת 1809. הגיבור הלאומי של טירול, אנדראס הופר, מנהיג המרד, הוצא להורג בשנת 1810 במנטובה.
כוחותיו הפסידו בקרב שלישי ואחרון נגד הכוחות הצרפתים והבוואריים.
טירול נשארה תחת בוואריה וממלכת איטליה הנפוליאונית במשך ארבע שנים נוספות.
בשנת 1814, בהחלטות קונגרס וינה, טירול התאחדה מחדש והוחזרה לאוסטריה ושולבה באימפריה האוסטרית.
משנת 1867 ואילך היא הייתה נחלת הכתר בציסלייטניה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, השיגו המנצחים שינויי גבול.
חוזה סן-ז'רמן משנת 1919 קבע על פי ברית לונדון משנת 1915, כי יש למסור את חלקה הדרומי של נחלת הכתר האוסטרית של טירול לממלכת איטליה, לרבות שטחה של הבישופות לשעבר בטרנטו, התואמת בערך את טרנטינו של ימינו, כמו גם דרום רוזנות טירול מימי הביניים, המחוז של דרום טירול כיום.
כך השתלטה איטליה על קו פרשת המים האלפינית החשובה מבחינה אסטרטגית במעבר ברנר ומדרום לדרום טירול עם רובו הגדול דובר הגרמנית.
מאז 1949 שני החלקים מהווים את אזור טרנטינו-אלטו אדיג'ה/דרום טירול האיטלקי האוטונומי.
החלק הצפוני של טירול שנשמר על ידי הרפובליקה האוסטרית הראשונה מהווה היום את מדינת טירול האוסטרית יחד עם מזרח טירול.
בשנת 1945 בעקבות מלחמת העולם השנייה, ניסיונות אוסטריה ועתירות דרום טירול לאחד מחדש את דרום טירול עם אוסטריה לא צלחו.
משנת 1972 ואילך, הרפובליקה האיטלקית העניקה אוטונומיה נוספת למחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה/דרום טירול.
הרוזנות הורשה לחתנו של אלברט:
מיינהארד השנייה 1258–1295, גם רוזן של גוריציה עד 1271, דוכס קרינתיה ומרקיז קרניולה מ 1286, במשותף עם:
אלברכט השישי, בנו, עד 1292
קו זכר נכחד, הרוזנת מרגרטה, בתו של היינריך השני, התחתנה עם:
יאן הנריק מבית לוקסמבורג 1335–1341;
לודוויג מבית ויטלסבאך 1341–1361, גם מרקיז ברנדנבורג 1323–1351, דוכס בוואריה משנת 1347, ירש אותו
רודולף הרביעי מהבסבורג 1363–1365, גם דוכס אוסטריה, שטיריה וקרינתיה מאז 1358, דוכס קרניולה משנת 1364
ליאופולד הראשון 1365–1386, אח, גם דוכס אוסטריה עד 1379, דוכס שטיריה, קרינתיה וקרניולה (אוסטריה הפנימית על פי חוזה נויברג משנת 1379), יחד עם אחיו
אלברכט השביעי עד 1379, הדוכס היחיד מאוסטריה משנת 1379
וילהלם 1386–1406, בנו של לאופולד הראשון, גם שליט אוסטריה הפנימית, יחד עם אחיו
לאופולד השני 1396–1406, יורש העצר של טירול ואוסטריה הנוספת (עד 1402), יורש העצר של אוסטריה מ-1406
זיגיסמונד 1439–1490, בן, גם שליט אוסטריה הנוספת, הודח
קו נכחד, אדמות הבסבורג התאחדו מחדש מתחת
מקסימיליאן הראשון 1490–1519, מלך גרמניה (מלך הרומאים) מאז 1486, הארכידוכס של אוסטריה משנת 1493, הקיסר הרומי הקדוש ("הקיסר הנבחר") משנת 1508.
יורש העצר ההבסבורגי של טירול ואוסטריה הנוספת:
פרדיננד השני 1564–1595, בנו השני של הקיסר פרדיננד הראשון
לאופולד החמישי 1619–1632, אחיו הצעיר של הקיסר פרדיננד השני
לאופולד הראשון 1665–1705, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מאז 1658.
רוזנות מארק הייתה רוזנות ומדינה של האימפריה הרומית הקדושה בחוג הרייני התחתון-וסטפאלי.
היא שכנה משני צדי נהר הרוהר לאורך הנהרות וולמה ולן.
רוזני מארק היו בין האדונים הווסטפאליים החזקים והמשפיעים ביותר באימפריה הרומית הקדושה.
השם "מארק" נזכר ב של ימינו מחוז באדמות מדרום לרוהר בנורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
החלק הצפוני (מצפון לנהר הליפה) נקרא עדיין ("מארק העליונה"), בעוד ש"מארק התחתונה" לשעבר (בין הנהרות הרוהר והליפה) אוחדה – ברובה – באזור הרוהר הנוכחי.
רוזנות מארק הקיפה שטח של כ-3,000 קמ"ר והשתרעה בין הנהרות ליפה ואגרס (צפון-דרום) ובין גלזנקירכן לבאד ססנדורף (מערב-מזרח) במשך כ-75 ק"מ.
הרוהר הזורם מזרח-מערב הפריד את הרוזנות לשני אזורים שונים: השפלה הצפונית והפורייה של Hellweg Börde; והגבעות הדרומיות של הרמה הדרומית (Sauerland).
בכיוון דרום-צפון נחצה החלק הדרומי של המחוז על ידי ה-Lenne.
באזור לן התחתית היה מחוז לימבורג (1243–1808), נחלה של ברג.
מקום מושבם של הרוזנים של מארק היה במקור מבצר אלטנה באזור זאוארלנד, אך עבר לבורג מארק ליד האם בשנות ה-20 של המאה ה-13. הרוזנות גבלה עם וסט רקלינגהאוזן, רוזנות דורטמונד, בישופות מינסטר, רוזנות לימבורג, מנזר ורדן ומנזר אסן.
סמל הרוזנות היה "אור, ארז'ן וגולס מפוספס ומחולק לשלושה".
סמל זה שימש את העיר האם מאז 1226. מקומות רבים אחרים באזור כוללים את הפס המשובץ האדום והלבן בזשלטיהם כהתייחסות לרוזנות ולעיתים קרובות למייסדיו.
השטח השתייך במקור לענף משנה של הרוזנים של ברג באלטנה, השטח הופיע תחת השם ברג-אלטנה בשנת 1160. בערך בשנת 1198 הרוזן פרידריך הראשון רכש את "מארק אוברהוף", נחלה קהילתית בשטחו של אדלהרן מרודנברג, שהיה וסאל של הארכיבישוף של קלן פיליפ פון היינברג.
כאן קבע פרידריך את טירת מארק כמקום מגוריהם של "רוזני מארק" החדשים.
העיירה הסמוכה האם נוסדה על ידי בנו אדולף הראשון, רוזן מארק בשנת 1226, עד מהרה הפכה ליישוב החשוב ביותר של הרוזנות ושימשה לעיתים קרובות למגורי הרוזנים.
בקרב וורינגן בשנת 1288, לחם הרוזן אברהרד השני לצד הדוכס יוהאן הראשון, דוכס בראבנט ואדולף החמישי, רוזן ברג נגד האדון שלו, הארכיבישוף של קלן זיגפריד השני מווסטרבורג, דוכס וסטפאליה.
כאשר בראבנט ובעלות בריתה ניצחו, רוזנות מארק זכתה לעליונות בדרום וסטפאליה והפכה לבלתי תלויה בארכיבישופות קלן.
שטחה של מארק הוגבל במשך זמן רב לאדמות שבין הנהרות הרוהר והליפה ("מארק התחתונה").
שטחים חדשים בצפון ("מארק העליונה") הושגו במהלך המאה ה-14 במלחמות נגד הנסיכות-בישופות מינסטר.
בשנת 1332 התחתן הרוזן אדולף השני עם מרגרטה, בתו של דיטריך השמיני, רוזן קלווה.
בנו הצעיר של אדולף, אדולף השלישי עם מותו של אחיו של דיטריך, הרוזן יוהאן, רכש את רוזנות קלווה על הגדות המערביות של הריין ב-1368. בשנת 1391 ירש אדולף השלישי את רוזנות מארק מאחיו הבכור אנגלברט השלישי ואיחד את שני המחוזות כ"קלווה-מארק" ב-1394.
בשנת 1509 התחתן היורש של קלבווה-מארק יוהאן השלישי השליו עם מריה, בתו של וילהלם הרביעי, דוכס ברג וייליך.
בשנת 1511 הוא ירש את חמו בייליך-ברג וב-1521 את אביו בקלווה-מארק, מה שהביא לשלטון על כמעט כל השטחים בנורדריין-וסטפאליה הנוכחית באיחוד אישי, מלבד המדינות הכנסייתיות.
שושלת ייליך-קלווה-ברג נכחדה בשנת 1609, כאשר הדוכס האחרון המשוגע יוהאן וילהלם מת.
מחלוקת ארוכה על הירושה התפתחה לאחר מכן, לפני ששטחה של מארק יחד עם קלווה וראוונסברג הוענק ליוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג על ידי הסכם קסאנטן משנת 1614 (התקבל באופן כללי ב-1666).
לאחר מכן היא הפכה לחלק מממלכת פרוסיה לאחר 1701.
בשנת 1807 עברה רוזנות מארק מפרוסיה לצרפת בהסכמי טילזיט.
בשנת 1808 נתן נפוליאון את מארק לדוכסות הגדולה של ברג, שהייתה מחולקת לארבעה מחוזות על פי הקווים של צרפת הנפוליאונית.
מארק הייתה חלק ממחוז הרוהר עד להתמוטטות השלטון הצרפתי ב-1813, אז שבה לפרוסיה.
הרפורמה המנהלית הפרוסית ב-30 באפריל 1815 הציבה את מארק בתוך Regierungsbezirk Arnsberg, פרובינציית וסטפאליה.
הריבונים הפרוסיים מבית הוהנצולרן נותרו רוזנים של "רוזנות מארק הפרוסית" עד 1918. ל"רוזנות מארק" אין יותר משמעות רשמית, אבל הוא משמש להתייחסות לא פורמלית לאזור בנורדריין-וסטפאליה.
בית לה מארק הוא ענף צעיר של שושלת ברג.
קו נוסף ששרד בבית ברג (בכיר יותר אך פחות בולט בהיסטוריה האירופית) הפך לרוזנים של איזנברג, ולאחר מכן רוזני לימבורג ולימבורג שטירום.
1160–1180 אברהרד הראשון, בנו של אדולף הרביעי, רוזן ברג
1180–1198 פרידריך הראשון, בנו של אברהרד הראשון
1198–1249 אדולף הראשון, בנו של פרידריך הראשון.
הרוזן הראשון של הבית שקרא לעצמו הרוזן דה לה מארק ב-1202; הוא כמעט ולא השתמש בתארים של ברג ואלטנה
1391–1393 אדולף השלישי, אחיו של אנגלברט השלישי, רוזן קלווה מאז 1368 והבישוף לשעבר של מינסטר והארכיבישוף לשעבר של קלן
1437–1461 גרהרד, אחיו של אדולף הרביעי - העוצר ברוזנות, לא היה רשאי להשתמש בתואר הרוזן דה לה מארק בזכות עצמו
1448–1481 יוהאן הראשון, בנו של אדולף הרביעי, גם דוכס קלווה מאז 1448
1481–1521 יוהאן השני "יוצר התינוקות", בנו, גם דוכס קלווה
1592-1609 יוהאן וילהלם, בנו, גם דוכס ייליך-ברג
1640–1688 פרידריך וילהלם הראשון, בן
1713–1740 פרידריך וילהלם הראשון, בנו, מלך בפרוסיה
1786–1797 פרידריך וילהלם השני, אחיין, מלך פרוסיה
1797–1807 פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה
נמסר לצרפת על ידי הסכם טילזיט משנת 1807, ושולב בדוכסות הגדולה של ברג
רוזנות פפאלץ-זימרן-צווייבריקן הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה שבסיסה בזימרן ובצווייבריקן בריינלנד-פפאלץ המודרנית, גרמניה.
פפאלץ-זימרן-צווייבריקן הוקמה בשנת 1410 מתוך חלוקה של נסיכות הבוחר מפפאלץ לאחר מותו של המלך רופרכט השלישי עבור בנו שטפן.
בשנת 1444 התווספה רוזנות ולדנץ למדינה אך מאוחר יותר שטפן חילק את שטחיו בין בניו פרידריך (שקיבל את זימרן) ולודוויג (שקיבל את צווייבריקן וולדנץ).
בשנת 1448, שטפן ירש מחצית משטחי פפאלץ-נוימרקט אך מכר אותם לפפאלץ-מוסבאך.
רוזנות פפאלץ-זימרן הייתה ענף זוטר גרמני - בווארי של בית ויטלסבאך.
הרוזנות הייתה אחת משושלות העזר של נסיכות הבוחר מפפאלץ.
היא הפכה לענף הראשי בשנת 1559.
קו נסיכות הבוחר מפפאלץ של בית ויטלסבאך חולק לארבעה ענפים לאחר מותו של רופרכט השלישי ב-1410, כולל ענף פפאלץ-זימרן עם בירתו בזימרן.
קו זה נכחד בשנת 1685 עם מותו של קרל השני, וקו בית פפאלץ-נויבורג ירש את נסיכות הבוחר.
מייסד הענף פפאלץ-זימרן, שטפן, רוזן פפאלץ-זימרן-צווייבריקן הוא גם מייסד הענף פפאלץ-צווייבריקן והענפים הזוטרים שלו.
הזכויות על רוזנות ולדנץ וחלק מרוזנות שפונהיים, שנמסרו על ידי אשתו של שטפן, אנה מולדנץ, הוחזקו על ידי שושלות אלו.
נכון להיום (2023), אלו המופיעים בסדר הירושה של המלוכה הבריטית הם פרוטסטנטים צאצאיה של סופיה מהנובר, אשר הייתה בתו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד שנהייתה לאחר מכן אשת הנסיך הבוחר מהנובר
רוזנות פפאלץ-זולצבאך היה שמם של שתי מדינות נפרדות של האימפריה הרומית הקדושה הממוקמות באמברג-זולצבאך המודרנית, בוואריה, גרמניה, אשר נשלטו על ידי ענף של בית ויטלסבאך.
פפאלץ-זולצבאך הופרדה מפפאלץ-צווייבריקן עם מותו של וולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ב-1569. צוואתו קבעה שפפאלץ-זולצבאך תופרד מפפאלץ-צווייבריקן ותישלט על ידי בנו הצעיר אוטו היינריך.
אוטו היינריך נפטר בשנת 1604 ללא יורשים, ובעקבות כך פפאלץ-זולצבאך נמסרה לפפאלץ-נויבורג.
שם תקופת שלטון אוטו היינריך 1569–1604
בשנת 1614 הופרדה פפאלץ-זולצבאך מפפאלץ-נויבורג לאחר מותו של הרוזן פיליפ לודוויג עבור בנו אוגוסט.
היא כללה שני אזורים לא רציפים המופרדים על ידי נסיכות הבוחר מבוואריה.
היא גבלה במערב בשטח העיר הקיסרית נירנברג ובמזרח עם ממלכת בוהמיה.
יורשו של אוגוסט, כריסטיאן אוגוסט, היה שליט סובלני שאפשר לנתיניו לבחור את העדתם הדתית, הציג את הסימולטנאום, אפשר ליהודים לחיות בזולצבאך ב-1666, והקים תעשיית דפוס חשובה.
התברר בתקופת שלטונו של ממשיכי דרכו שפפאלץ-זולצבאך אמורה לרשת את נסיכות הבוחר מפפאלץ לאחר מותו של קרל השלישי פיליפ, אך זה התרחש לבסוף רק ב-1742 עבור קרל תאודור.
רוזנות פפאלץ-ולדנץ Veldenz) הייתה נסיכות בריינלנד-פפאלץ העכשווית עם זכויות הצבעה מלאות לרייכסטאג.
הרוזנות הייתה ממוקמת בחלקה בין קייזרסלאוטרן, שפונהיים וצווייבריקן, בחלקה על המוזל בארכיבישופות טריר.
עירייה בעלת אותו שם, ולדנץ, וטירה, שלוס ולדנץ, ממוקמות במחוז ברנקסטל-ויטליך.
הרוזנים של ולדנץ נפרדו ממשפחת Wildgraves של קירבורג ושמידבורג בשנת 1112. הקו הגברי הישיר של שליטי הרוזנות נפסק בשנת 1260 עם מותו של גרלאך החמישי מוולדנץ ובתו אגנס מוולדנץ ירשה את הרוזנות בשנת 1260. בעלה היינריך מגרולדזק הפך למייסד הקו השני של רוזנות ולדנץ או בית ולדנץ-גרולדזק (Hohengeroldseck).
בשנת 1444 עברה הרוזנות לשלטונו של שטפן, הרוזן פלטין מסימרן-זווייבריקן על ידי נישואיו לאנה מוולדנץ, היורשת היחידה של הרוזן פרידריך השלישי מוולדנץ.
החל משנת 1532, כל רוזנות פפאלץ-צווייבריקן עברה לבנו הקטין וולפגנג.
בשנת 1543, כאשר הגיע וולפגנג לבגרות וקיבל על עצמו את תחומי התפקיד, הוא חוקק את חוזה מרבורג, והעניק לדודו רופרכט, ששימש כעוצר והאפוטרופוס שלו במשך 11 שנים, את רוזנות ולדנץ.
כשרופרכט מת ב-1544, בנו גאורג יוהאן ירש אותו כרוזן פפאלץ-ולדנץ.
נכדו של גאורג הנס, לאופולד לודוויג פון לוצלשטיין, מת ב-1694 כאדם עני ללא צאצאים לגיטימיים, ורוזנות ולדנץ, שהייתה בהריסות לאחר התקפות צרפתיות רבות, חזרה לקו צווייבריקן, לקרל ה-11, ששלט באיחוד אישי גם בפלטין Zweibrücken.
עם זאת, פלטינה האלקטורלית שגבלה ברוזנות ההרוסה דרשה אותה לעצמה, והיא השיגה את המטרה.
בשנת 1801 היא שולבה במחוז הסאר של האימפריה הצרפתית הראשונה.
קונגרס וינה, 1815, נתן את החלק הקטן יותר של המחוז השוכן על המוזל לפרוסיה ואת השאר לבוואריה.
שטפן (לזמן קצר ב-1444), בעלה של אנה מוולדנץ (מתה ב-1439, בתו של פרידריך השלישי), הפריד את ולדנץ מנחלותיו האחרות ונתן אותה לבנו הצעיר
וולפגנג תגמל את דודו העוצר, רופרכט, בוולדנץ.
הרוזנויות והדוכסויות האחרות של וולפגנג חולקו בין בניו שלו עם מותו ב-1569.
גאורג יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-ולדנץ (1544–1592)
לאופולד לודוויג, רוזן פפאלץ-ולדנץ (1634–1694), מת ללא יורשים, ולדנץ נקלטה מחדש בקו פפאלץ-צווייבריקן (צ'ארלס ה-11)
שוודיה ופאלץ חלקו על חורבות ולדנץ במשך שנים.
כאשר הסתיים האיחוד האישי של שוודיה וצווייבריקן, בעקבות הסכמים בין בית ויטלסבאך, ניתנה ולדנץ לנסיכות הבוחר מפפאלץ.
רוזנות נסאו הייתה מדינה גרמנית בתוך האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן חלק מהקונפדרציה הגרמנית.
השושלת השלטת שלה, שהקו הגברי שלה נכחד כעת, הייתה בית נסאו.
נסאו, במקור רוזנות, התפתחה על נהר לאן התחתון במה שמכונה היום ריינלנד-פפאלץ.
העיירה נסאו נוסדה בשנת 915. דודו, רוזן לאורנבורג החזיק בנסאו כפייף כפי שהוענקה על ידי הבישוף של וורמס.
בנו, רופרט, בנה שם את טירת נסאו בסביבות 1125, והכריז על עצמו כ"רוזן נסאו".
התואר הזה לא זכה להכרה רשמית על ידי הבישוף מוורמס עד 1159 תחת שלטונו של בנו של רופרט, וולרם.
עד 1159, רוזנות נסאו תבעה למעשה זכויות של מיסוי, גביית אגרה וצדק, ובשלב זה ניתן לראות בה הופכת למדינה.
בית נסאו החזיקו בשטח שבין הטאונוס והווסטרוולד בלאן התחתון והאמצעי.
עד שנת 1128, הם רכשו את רשות הבישופות של וורמס, שהייתה לה זכויות רבות באזור, וכך יצרו קישור בין מורשתם בלאן התחתית לבין רכושם ליד זיגן.
באמצע המאה ה-12, מערכת יחסים זו התחזקה על ידי רכישת חלקים מהממלכה הפיאודלית של הסן-תורינגיה.
קשר הדוק לכך הייתה "לורדות וסטרוולד", גם היא ברשותה של נסאו באותה תקופה.
בסוף המאה ה-12 רכש הבית את ה-Reichshof ויסבאדן, בסיס חשוב בדרום מערב.
בשנת 1255, לאחר שרוזני נסאו רכשו את אחוזות ויילבורג, חילקו בניו של הרוזן היינריך השני את נסאו בפעם הראשונה.
וולרם השני קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג.
משנת 1328 ואילך, אחיו הצעיר, אוטו הראשון, החזיק באחוזות מצפון לנהר לאן, כלומר רוזנות נסאו-זיגן ונסאו-דילנבורג.
קו הגבול היה בעצם ה-Lahn, כאשר אוטו קיבל את החלק הצפוני של המחוז עם הערים זיגן, דילנבורג, הרבורן והייגר ו-וולרם שמר על הקטע שמדרום לנהר, כולל הערים ויילבורג ואידשטיין.
בנו של וולרם אדולף הפך למלך גרמניה ב-1292. בנו הרוזן גרלך התפטר ב-1344 והרוזנות חולקה תחת בניו ב-1355.
רוזנות נסאו-ויילבורג, חולקה שוב מ-1442 ל-1574
רוזנות נסאו-ויסבאדן, חולקה שוב מ-1480 ל-1509
רוזנות נסאו-זוננברג, חולקה בין נסאו-ויסבאדן ונסאו-וויילבורג ב-1405
בשנת 1605, כל חלקי נסאו-ויילבורג שוב אוחדו תחת הרוזן לודוויג השני; אולם לאחר מותו ב-1627, חילקו בניו את הרוזנות שוב.
רוזנות נסאו-אידשטיין, נפלה בידי נסאו-אוטוויילר ב-1721
רוזנות נסאו-זארבריקן (הענף הצעיר), חולקה שוב ב-1640
רוזנות נסאו-זארבריקן, נפלה בידי נסאו-אוטוויילר ב-1723
רוזנות נסאו-אוטוויילר, נפלה בידי נסאו-אוזינגן ב-1728
רוזנות נסאו-אוזינגן, נסיכות בשנת 1688
רוזנות נסאו-ויילבורג (הענף הצעיר יותר)
לאחר שנסאו-אוזינגן ירשה את נסאו-אוטוויילר עם נסאו-אידשטיין לשעבר ונסאו-זארבריקן, היא אוחדה מחדש עם נסאו-וויילבורג והועלתה לדוכסות נסאו ב-1806.
לאחר מותו של הרוזן אוטו הראשון, חולקה הרוזנות בין בניו ב-1303:
רוזנות נסאו-דילנבורג, נפל בידי נסאו-סייגן ב-1328
מחוז נסאו-הדמר (הענף המבוגר), נפל בידי נסאו-דילנבורג ב-1394
רוזנות נסאו-זיגן, שנקראה נסאו-דילנבורג מ-1328 ואילך, שוב חולקה מ-1341 ל-1561:
ב-1504, היינריך השלישי, רוזן נסאו-דילנבורג ירש את אחוזות הרוזנות בברדה שבדוכסות בראבנט, בעוד אחיו הצעיר וילהלם הפך לרוזן נסאו-דילנבורג ב-1516. לאחר שבנו של היינריך השלישי, רנה משאלון נפטר ב-1544, הפך בנו הבכור של הרוזן וילהלם, וילם השקט, לנסיך אורנז' ולורד ברדה, סטאדהאודר בארצות השפלה מ-1559 ואילך.
אחיו הצעיר, יוהאן השישי, איחד שוב את כל נכסי נסאו-דילנבורג ב-1561, אם כי הרוזנות שוב חולקה לאחר מותו ב-1606.
רוזנות נסאו-הדמר (הענף הצעיר), נסיכות ב-1650, נפלה בידי נסאו-דיאץ ב-1743
רוזנות נסאו-זיגן (פרוטסטנטי), נסיכות ב-1664, נכחדה ב-1734
רוזנות נסאו-סייגן (קתולי), נסיכות, נפלה בידי נסאו-דיאץ ב-1743
רוזנות נסאו-דילנבורג, נפלה בידי נסאו-ביילשטיין ב-1620
רוזנות נסאו-ביילשטיין (הענף הצעיר), שנקרא נסאו-דילנבורג (הענף הצעיר) משנת 1620 ואילך, נסיכות ב-1652, נפלה בידי נסאו-דיאץ ב-1739
רוזנות נסאו-דיאץ, נפלה לידי הדוכסות הגדולה של ברג של ז'ואקים מירא לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806
הרוזנים של נסאו-דיאץ, צאצאיו של וילהלם פרידריך, היו סטאדהאודרים של פריסלנד, חרונינגן ודרנתה ונסיכי אורנז' משנת 1702 ואילך.
כאשר הם איבדו את רכושם ההולנדי במהלך מלחמות נפוליאון, הם קיבלו פיצוי מנסיכות נסאו-אורנז'-פולדה.
למרות שהם איבדו את רכושם הגרמני ב-1806, בית אוראניה-נסאו, דרך ירושה נשית, היה הבית השלטוני של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג עד 1890 והוא עדיין בית המלוכה של הולנד.
רוזנות זארבריקן הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה באזור לורן עילית, ובירתה היא זארבריקן.
משנת 1381 השתייכה לענף וולרם של בית נסאו.
בסביבות שנת 1080, היינריך הרביעי, מלך גרמניה העניק לרוזן זיגברט אחד בזארגאו את הקייזרפפאלץ הקרולינגי בוואדגאסן שעל נהר הסאר ונכסים נוספים שהחזיקו הבישופים של מץ בבליסגאו וכן באזורי אלזס ופפאלץ הסמוכים.
במהלך מאבק האינווסטיטורה העזה, עלייתה של השושלת ברוזנות נמשכה עם מינויו של בנו של זיגברט אדלברט לארכיבישוף מיינץ בשנת 1111, ובשנת 1118 הוזכר אחיו הבכור פרידריך לראשונה בתואר "רוזן זארבריקן".
עם זאת, בנו של פרידריך, זימון הראשון, נאלץ להתמודד עם השפלת מעונו בזארבריקן על ידי כוחותיו של הקיסר פרידריך ברברוסה ב-1168. עם מותו בערך ב-1183, הרוזנות חולקה לשני חלקים, כאשר שטחי פפאלץ הופרדו כדי להוות את הבסיס לרוזנות צווייבריקן.
הנחלות האלזסיות אבדו כבר בסביבות 1120.
כאשר נכחד בית לינינגן בשנת 1212, ירשו הרוזנים של זארבריקן על ידי jure uxoris את רכושם הפלאטיני סביב טירת אלטליינינגן, שם הם הקימו את הענף הצעיר יותר של הרוזנים של לינינגן כענף זוטר.
זימון השלישי, רוזן זארבריקן, ששלט משנת 1207, היה תומך נאמן של בית הוהנשטאופן ושל פיליפ משוואביה.
מאוחר יותר הוא הצטרף למסע הצלב החמישי, ומכיוון שלא היו לו יורשים גברים, הכיר בתו לאורט כיורשתו.
בתו הצעירה מתילדה, שירשה את אחותה בשנת 1272, הצליחה להבטיח את זכות הירושה שלה על ידי נישואיה לרוזן סימון מקומרסי אשר מ-1271 כינה את עצמו רוזן זארבריקן-קומרסי.
זארבריקן קיבלה הרשאות עיר ב-1322. הרוזן יוהאן הראשון, וסאל של דוכסי לורן, הצטרף להיינריך השביעי, מלך גרמניה מבית לוקסמבורג במסעו לאיטליה ונלחם עם בנו של היינריך יוהאן, מלך בוהמיה בצד הצרפתי במלחמת מאה השנים.
נכדו, הרוזן האחרון יוהאן השני, לחם גם הוא עם הצרפתים בקרב פואטייה ב-1356, שם נלכדו הוא וז'אן השני, מלך צרפת ועד הסכם ברטיני ב-1360 נכלאו בטירת וולינגפורד.
הוא החזיק בתואר המאסטר של הוואקולורס וגם בתואר הגרנד באטלר של צרפת, אולם למרות זאת נאלץ למשכן חלקים גדולים מרכושו לארכיבישוף בולדווין מטריר.
עם מותו של יוהאן ב-1381 שוב הסתיים הקו הגברי.
מכיוון שבתו יוהנה נישאה ליוהאן הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג בשנת 1353, בנם פיליפ הראשון ירש את רוזנות זארבריקן.
פיליפ הראשון שלט גם בנסאו-זארבריקן וגם בנסאו-ויילבורג ובשנת 1393 ירש באמצעות אשתו יוהנה מהוהנלוהה את הלורדות Kirchheimbolanden ו-Stauf.
הוא גם קיבל מחצית מנסאו-אוטוויילר ב-1393 וטריטוריות אחרות מאוחר יותר במהלך שלטונו.
לאחר מותו ב-1429 השטחים סביב זארבריקן ולאורך ה-Lahn נשמרו מאוחדים עד 1442, אז שוב חולקו בין בניו לענפים נסאו-זארבריקן (ממערב לריין) ונסאו-ויילבורג (ממזרח לנהר הריין), מה שנקרא הענף הצעיר של נסאו-ויילבורג.
בשנת 1507 הגדיל הרוזן יוהאן לודוויג הראשון את שטחו באופן משמעותי על ידי נישואים לקתרינה, בתו של הרוזן האחרון ממורס-זארוורדן ובשנת 1527 ירש את רוזנות זארוורדן כולל הלורדות של להר.
למרות שאחרי מותו ב-1544 הרוזנות חולקה לשלושה חלקים, שלושת הענפים (אוטוויילר, זארבריקן פרופר וקירכהיים) נכחדו כולם ב-1574 וכל נסאו-זארבריקן אוחדה עם נסאו-ויילבורג עד 1629. אולם החלוקה החדשה הזו לא בוצעה עד שמלחמת שלושים השנים הסתיימה ובשנת 1651 הוקמו שלוש רוזנויות: נסאו-אידשטיין, נסאו-ויילבורג ונסאו-זארבריקן.
רק שמונה שנים מאוחר יותר, נסאו-זארבריקן שוב חולקה ל:
נסאו-זארבריקן, נפלה בידי נסאו-אוטוויילר ב-1723
נסאו-אוטוויילר, נפל בידי נסאו-אוזינגן ב-1728
עד 1728 אוחדה נסאו-זארבריקן עם נסאו-אוזינגן שירשה את נסאו-אוטוויילר ונסאו-אידשטיין.
בשנת 1735 חולקה נסאו-אוזינגן שוב לנסאו-אוזינגן ולנסאו-זארבריקן.
בשנת 1797 נסאו-אוזינגן ירשה סופית את נסאו-זארבריקן, היא אוחדה (מחדש) עם נסאו-ויילבורג והועלתה לדוכסות נסאו ב-1806. הדוכס הראשון של נסאו היה פרידריך אוגוסט מנסאו-אוזינגן שמת ב-1816. וילהלם, נסיך נסאו-וויילבורג ירש את דוכסות נסאו.
אבל, שטחי נסאו-זארבריקן נכבשו על ידי צרפת ב-1793 וסופחו למחוז הסאר ב-1797. לבסוף רוזנות נסאו-זארבריקן נהייתה חלק מפרוסיה ב-1814.
הסמל שילב את האריה של רוזני זארגאו עם צלבי בית קומרסי, ושימש בעת יצירת סמל חבל הסאר.
רוזנות צווייבריקן הייתה טריטוריה באימפריה הרומית הקדושה על שם צווייבריקן במדינת ריינלנד-פאלץ העכשווית.
היא הוקמה בין 1182 ל-1190 במהלך מחלוקת ירושה של רוזנות זארבריקן והתקיימה עד 1394.
בית זארבריקן דורג בתחילת המאה ה-12 בין המשפחות הבולטות ביותר בדרום מערב גרמניה, עם נחלות גדולות בלורן, אלזס, חבל הסאר וריינלנד-פפאלץ.
כוחם מתאפיין בצורה הטובה ביותר בעובדה שבני המשפחה החזיקו פעמיים במאה ה-12 בתפקיד רב העוצמה של הארכיבישוף-הבוחר של מיינץ.
לכאורה, זמן קצר לאחר שנת 1100 הם זכו לחסות על מנזר הורנבך עם נחלות קרקע גדולות בין בליס ליער פפאלץ.
במעבר ה-Schwarzbach, וכנראה בערך ב-1150, נבנתה טירת המים של צווייבריקן.
עם חלוקת ירושה במשפחת הרוזנים של זארבריקן, נפלה צווייבריקן לבן הצעיר היינריך הראשון, שייסד את שושלת הרוזנים של צווייבריקן.
סביב הטירה הוקמה עיירה והיא קיבלה זכויות עיר ב-1352 יחד עם הורנבך.
מערכת העדפת הבן הבכור עדיין לא נכנסה לשימוש נפוץ וחלוקות הירושה המתמשכות בדרום מערב גרמניה השפיעו על שטחים רבים שהובילו לדעיכתן.
זה היה נכון לגבי רוזנות צווייבריקן.
בסביבות 1237, הרוזן היינריך הראשון הוריש את נחלותיו לבנו היינריך השני.
בשנת 1282 ירשו את היינריך השני שניים מבניו, אברהרד הראשון ו-וולרם הראשון, ששלטו ברוזנות במשותף.
מכיוון שלא תמיד הסכימו, ב-1286 החליטו לחלק את השטח.
אברהרד הראשון קיבל את הרוזנות של למברג ווולרם הראשון את האדנות של צווייבריקן.
חלוקה זו שוכללה עוד ב-1295 והתגבשה ב-1333 עם חלוקת האחוזות המשותפות האחרונות, וכתוצאה מכך נוצרו שתי רוזנויות עצמאיים.
החלק המערבי של הרוזנות לשעבר, המורכב מהשטח סביב צווייבריקן וכמה חלקים אחרים, נפל בידי וולרם הראשון ונשאר בידי צאצאיו.
הרוזן האחרון של קו וולרמייד, אברהרד השני, לא היו לו ילדים והיה מרושש על ידי סכסוכים רבים, ולכן הבטיח את נחלותיו ב-1385 לרוזנים פלטין מהקו הפאלטיני של בית ויטלסבאך.
לאחר מותו ב-1394 הם ירשו את נחלותיהם החדשות וכך שלטו לראשונה במערב פפאלץ.
לאחר האיחוד עם רוזנות ולדנץ בשנת 1444, קמה נסיכות פפאלץ-צווייבריקן.
החלק המזרחי של אדמות צווייבריקן, הברונות של למברג, נפלה בידי אברהרד הראשון.
בשנת 1297, הוא החליף כמה מעיירותיו עם הדוכס פרידריך השלישי מלורן וקיבל בתמורה את הטירה והלורדות של ביטש.
הוא ייסד את שושלת הרוזנים של צווייבריקן-ביטש ששלטה על הברונות של למברג וביטש עד שהקו הגברי נכחד ב-1570.
1282-1286 האחים אברהרד הראשון ווולרם הראשון בשלטון משותף
לאחר מותו של אברהרד הראשון, האח וולרם הראשון, המשיך בתור הראשון בקו וולרמייד
רוזנות ראוונסברג הייתה רוזנות היסטורית של האימפריה הרומית הקדושה.
שטחה היה במזרח וסטפאליה, גרמניה למרגלות יער אוסנינג או טויטובורג.
ראוונסברג הוזכר לראשונה במאה ה-12; מקום מושבו הראשון היה טירת ראוונסברג.
רוזני ראוונסברג הקימו מאוחר יותר את טירת ספרנברג בבילפלד בערך 1240–1250, שם קבעו את מושבם.
הם החזיקו גם בטירת לימברג ליד .
הרוזנות עברה בירושה מאוחר יותר לידי דוכסות ברג בשנת 1346, אשר בתורה הפכה לחלק מדוכסות ייליך-ברג בשנת 1423, ובסופו של דבר לדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג בשנת 1521.
לאחר מלחמת הירושה של ייליך, בהסכם קסאנטן ב-1614, עברה רוזנות ראוונסברג לנסיכות הבוחר מברנדנבורג, שהפכה לממלכת פרוסיה ב-1701, ונוהלה בתוך מינדן-ראוונסברג בין השנים 1719–1807, עד לפירוק הרוזנות במהלך מלחמות נפוליאון.
1360–1408 וילהלם הראשון, נתן לשני בניו לשלוט:
משנת 1521 חלק מהדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג
משנת 1614 מרקיזי ברנדנבורג ומלכי פרוסיה
1713–1740 פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה
1786–1797 פרידריך וילהלם השני,, מלך פרוסיה
לצרפת על ידי הסכם טילזיט משנת 1807, שולבה בממלכת וסטפאליה
רוזנות פריזיה המזרחית (בפריזית: Greefskip Eastfryslân; בהולנדית: Graafschap Oost-Friesland) הייתה רוזנות (אם כי נשלטה על ידי נסיך לאחר 1662) באזור פריזיה המזרחית בצפון-מערב המדינה הגרמנית של ימינו סקסוניה התחתונה.
במקור פריזיה המזרחית הייתה חלק מהממלכה הפריזית הגדולה יותר.
לפריזים לא הייתה כמעט סמכות גבוהה יותר מעליהם.
אמנם היו משפחות מכובדות של ראשי השבטים (Hauptling), ששאפו להגביר את כוחם והשפעתם, בעיקר המקומית.
ב הצליחה שושלת צירקסנה לבסס את סמכותה כמעט בכל מזרח פריזיה.
בשנת 1464, אולריך הראשון ממזרח פריזיה הועלה למעמד של רוזן על ידי פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומזרח פריזיה הפכה למחוז.
בשנת 1430, בהנהגתו של המפקד אדצארד צירקסנה מגריציאל, נוצרה ברית-חופש נגד השליט פוקו אוקנה.
יחד עם אחיו אולריך, הצליח אדצארד להדיח את סיעת אוקנה מהשלטון.
לאחר נישואיו בשנת 1455 של אולריך צירקסנה עם תדה אוקנה, נכדה של אויבו, אוחדה רוב מזרח פריזיה.
רק הלורדות של יבר ופרידבורג יכלו לשמור על עצמאותן.
זיבט אטנה, אחיין ותומך לאולריך קיבל את הלורדויות Esens, Stedesdorf ו- Wittmund, שיצרו יחד את הארלינגרלנד.
הארלינגרלנד אכן נשארה תחת הסמכות הגבוהה יותר של משפחת צירקסנה.
מכיוון שאוקו הראשון טום ברוק נתן את השטח לרוזן הולנד בשנת 1381, מעמדם של שליטי מזרח פריזיה לא היה ברור.
שליט מזרח פריזיה החליט לשפר את מצבו על ידי פנייה ישירה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כתוצאה מכך, הקיסר פרידריך השלישי העלה את אולריך בשנת 1464 לרוזן אימפריאלי.
הקיסר נתן לאולריך הראשון את הרוזנות הקיסרית בנורדן, אמדן, אמיגוניאן במזרח פריזיה.
לאחר מותו של אולריך הראשון, שלטה אלמנתו תדה בשם ילדיהם, שעדיין היו קטינים.
תדה הצליחה לעמוד באיומים של הדוכס שארל הנועז מבורגונדי והרוזן גרד מאולדנבורג.
בשנת 1481 היא הוסיפה את הלורדות של פרדבורג לרוזנות.
תחת בנה אדצארד הראשון, היו מריבות עם ראשי הארלינגרלנד ויברלנד ועם הנסיך-הבישוף של מינסטר ועיר הנזה המבורג.
יברלנד והרלינגרלנד נותרו עצמאיות, אך בוטחדינגן נעשתה כפופה לסמכות מזרח פריזית.
מצב חדש נוצר עם מינויו של גאורג, דוכס סקסוניה לסטאדהאודר הקיסרי של פריסלנד על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מינוי זה היה הניסיון האחרון לאחד את כל פריזיה תחת שליט אחד.
הרוזן אדצארד הכיר בגאורג כאדון הפיאודלי שלו.
עם זאת, פרצו מרידות בפריסלנד ובאומלנדן, חרונינגן.
בשנת 1506 ביטל אדצארד את נאמנותו לגאורג, ובמקום זאת כונן ברית עם חרונינגן.
אדצארד הוכר כעת על ידי הגרונינגר אומלנדן כשליטו.
בשנת 1512 הוצגה העדפת הבן הבכור כדי לשמר את האחדות החדשה שנוצרה.
בשנת 1515 ויתרו יורשיו של גאורג מסקסוניה על זכויותיהם בפריזלנד לדוכס קרל מבורגונדי, הקיסר המאוחר יותר קרל החמישי.
הסכסוך הסתיים ב-1517 בהסכם בין אדצארד לקרל, שבו הכיר קרל בנחלותיו של אדצארד כרוזנות קיסרית.
לאחר 1519 הרפורמציה הפרוטסטנטית עשתה את דרכה למזרח פריזיה, בתחילה עם השקפה סובלנית מאוד כלפי הקתוליות הרומית.
לאחר שאנו השני בנו של אדצארד הראשון ירש את אביו ב-1528, החל דיכוי הקתוליות.
מלבד זאת, נוצר קרע רחב בין הלותרנים לקלוויניסטים.
בשנת 1517 נחתם הסכם שבו תוכננו הנישואים בין אנו השני למריה מיבר.
אבל אנו השני הפר את ההסכם ובמקום זאת התחתן עם אנה מאולדנבורג ב-1529. בנישואים אלו ניתנה בוטחדינגן לאולדנבורג, ובתמורה ויתרה אולדנבורג על תביעותיה ליבר.
בתגובה, גירשה מריה מיבר את הכובשים המזרח-פריזיים של יבר בשנת 1531, ובשנת 1532 היא הכירה בדוכס בורגונדי, קרל החמישי כאדון הפיאודלי שלה.
כוחו של הרוזן נחלש ב, בין השאר בגלל המרד ההולנדי.
העיר אמדן הפכה ליעד פופולרי עבור קלוויניסטים הולנדים שנמלטו מרדיפות דתיות בהולנד.
אולם הרוזן אדצארד השני היה לותרני.
בשנת 1595 התערבה הרפובליקה ההולנדית במריבה בין העיר לרוזן עם הסכם דלפסיל, שבו הכיר הרוזן הלותרני בהשפעה ההולנדית ובכנסייה הקלוויניסטית.
כוחות הולנדים הוצבו באמדן ולר.
בשנת 1602, הרוזן אנו ניסה לגרש את ההולנדים בתמיכת הקיסר והמלך הספרדי, אך הוא נדחה.
בהסכם חדש ב-1603 הוא נאלץ לקבל את הכיבוש ההולנדי ואת ההשלכות הדתיות לפרק זמן לא מוגדר.
במלחמת שלושים השנים נכנסו חיילים קיסריים לרוזנות ב-1628. למרות שהם לא התנגשו עם החיילים ההולנדים שנכחו במחוז, המדינות הכלליות ההולנדיות הפסיקו לספק את עמק האמס.
השטח נפל בידי פרוסיה ב-1744. בעקבות "אמנת אמדן" שנחתמה ב-14 במרץ 1744 בין העיר אמדן לפרידריך השני, מלך פרוסיה, הורשה האחרון לצעוד ללא התנגדות אל מזרח פריזיה, כאשר הרוזן האחרון קרל אדצארד מת ב-25 במאי ללא ילדים.
ב-1807 היא סופחה לצרפת ונוספה לממלכת הולנד הנפוליאונית כמחוז מזרח-פריזיה.
לאחר שצרפת סיפחה ישירות את הממלכה ב-1810, השטח הפך לחלק מהמחוז הצרפתי אמס-מזרחי.
בשנת 1815 ניתן השטח לממלכת הנובר.
כיום השטח הוא חלק ממדינת סקסוניה התחתונה הגרמנית.
רוזנות ורדן הייתה רוזנות ריבונית מימי הביניים בדוכסות דוכסות לורן התחתית.
שליטי הרוזנות הריבונית של ורדן נטלו לעצמם את התואר רוזנים בחסדי האל.
המדינה הייתה ממוקמת ליד לותרינגיה התחתונה בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
בישופות ורדן גבלה בה ממזרח.
יער ארגון היווה את הגבול המערבי של הרוזנות, אך היא כללה גם את המבצרים ב-Montfaucon-d'Argonne וב-Vienne-le-Château.
על פי דיפלומה אימפריאלית שהונפקה ב-1156, קיבל הבישוף חיימו מוורדן את הזכות למנות רוזנים, אך הרוזנים משושלת ארדנים-בולון הפכו את המשרה לתורשתית עד סוף המאה ה-10.
עד 923 ריקווין, היה נשוי תחילה לבתו של אנגלרם, צ'מברלין של שארל הקירח, ולאחר מכן לקוניגונדה, אלמנתו של ויגריק, רוזן בידגאו.
923–944 אוטו, גם דוכס לורן משנת 940, בנו של ריקווין מנישואיו הראשונים
944-963 ראול, גם רוזן אייבואה (בתפקיד רודולף השני)
963–1002 גודפרואה הראשון, שכונה האסיר, בנו של גוטלו, רוזן בידגאו, בנם של ויגריק וקוניגונדה, ואודה ממץ; נישא למטילדה, בתו של הרמן, דוכס סקסוניה
1002–1012 גודפרואה השני, בנו של הדוכס הקודם מלורן התחתית משנת 1012 ועד מותו ב-1023
1024–1025 לואי, גם רוזן שיני, קיבל את המחוז מהבישוף ריימברט, שנהרג על ידי גוטלו, אחיו של הרמן, שכבש את העיר ונתן אותה כנחלה לגודפרואה, בנו.
1025–1069 גודפרואה השלישי, שכונה המזוקן, גם הדוכס של לורן עילית משנת 1044 ולורן התחתית מ-1065, הוא נשלל מרכושו, כולל ורדן, על ידי הקיסר היינריך השלישי, אך הוא הוחזר לתפקידו ובילה את חייו בנדנוד בין מרד ושלום
1069–1076 גודפרואה הרביעי, המכונה הגיבן, בנו של הדוכס הקודם, גם הוא של לורן התחתית.
1076–1086 מטילדה מטוסקנה, שכונתה לה גראן קונטסה, אלמנתו של הקודם, גם המרקיזה של טוסקנה
1086–1095 גודפרואה החמישי (נפטר 1100), אחיינו של גודפרואה הרביעי, גם דוכס לורן התחתית משנת 1089 ומגן הקבר משנת 1099
1100–1105 תיאודוריק, גם רוזן מונבליאר ובאר
1105–1134 רז'ינלד (נפטר 1149), הנקרא לה בורגן, בנו של הקודם, גם רוזן מונבליארד ובאר
בשנת 1134 הדיח הבישוף את רז'ינלד וצירף מחדש את הרוזנות לדיוקסיה האפיסקופלית.
רוזנות טקלנבורג הייתה מדינה בתחום האימפריה הרומית הקדושה, הממוקמת במדינות גרמניה הנוכחית נורדריין-וסטפאליה וסקסוניה התחתונה.
במאה ה-12 הוקמה רוזנות טקלנבורג באזור שנקרא כיום "ארץ טקלנבורג" במרגלותיו המערביים של יער טויטובורג.
לאחר הכחדת הרוזנים של טקלנבורג ב-1262, סופחה הרוזנות לרוזנות בנטהיים השכנה ב-1263. בין השנים 1328–1562 שלטו בה רוזנות שוורין.
בשנת 1365 הם רכשו את הלורדות של רהדה, אך בשנת 1400 הם איבדו את החלקים הצפוניים של הרוזנות עם המחוזות קלופנבורג, פריזווית' ובברגרן לידי הנסיכות-בישופות של מינסטר.
קונרד מטקלנבורג-שוורין היה השליט הראשון בווסטפאליה שהנהיג את הרפורמציה הפרוטסטנטית והפך לחבר בברית שמלקלדן.
לאחר תבוסת הליגה, נאלצה רוזנות טקלנבורג לוותר על שטחים לקרל החמישי כדי להקים את רוזנות לינגן.
בשנת 1557, בניגוד לטענות בית זולמס-בראונפלס, הרוזנות עברה בירושה לידי ארנולד השני (IV) מבנטהיים-טקלנבורג שבנו אדולף ייסד ענף חדש של רוזני טקלנבורג.
בשנת 1588 הכניסו הרוזנים את הקלוויניזם לטקלנבורג.
בשנת 1696 נמסרה רוזנות טקלנבורג לבית זולמס.
בשנת 1707 מכר הרוזן וילהלם מוריץ מזולמס-בראונפלס את טקלנבורג לפרוסיה.
בהסכם ברלין משנת 1729 נטש בית המועצה של בנטהיים-טקלנבורג את כל התביעות לרוזנות.
הרוזנות סופחה לדוכסות הגדולה של ברג ב-1808. טקלנבורג סופחה לצרפת בשנת 1810 יחד עם אזורים רבים בצפון מערב גרמניה.
קונגרס וינה החזיר את טקלנבורג לפרוסיה ב-1816.
המקור של רוזנות מץ הוא מצגאו הפרנקי.
במחצית השנייה של המאה ה-9 היא נמסרה ל, שהחזיקו באותו זמן את רוזנות פריז.
אחרי הגרהרדינים עברה הרוזנות - אולי אפילו בשושלת גברית - למאטפרידינים, אשר בנוסף קיבלו בשנת 1047 את התואר דוכס בלורן, ואחד מהם ז'ראר הרביעי, דוכס אלזס (בערך 1030–1070), אף קיבל את הפייף של שאטנואה.
רוזנות מץ השתלבה זמן קצר לאחר מכן תחת הבישוף של מץ.