tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האפריקאנרים היו חרדים מהאפשרות שמחירי הדמים ששילמו במלחמתם על נטאל יהיו לשווא.
למרות זאת, הם החליטו לנצל את שעת הכושר, וב-12 באוקטובר 1830, הם הכריזו על הקמת רפובליקת נטאליה – מדינה אפריקאנרית עצמאית.
מקימי הרפובליקה קיוו שבאמצעות דרך זו של קביעת עובדות בשטח הם יניאו את בריטניה מכוונתה להשתלט על האזור.
תושבי הרפובליקה החדשה ייסדו את העיר פיטרמריצבורג, בה הם קבעו את בירתם ושם הקימו את מועצת העם של נטאליה, הפרלמנט המקומי.
היו בו 24 חברים, אשר ייצגו את בכירי האפריקאנרים ולכאורה היו אמורים לשמש כגוף השלטוני הבלעדי ברפובליקה.
בהתאם לחוקת הרפובליקה, עבור חקיקה משמעותיות לא הספיקה החלטת רוב של מועצת העם, אלא היה גם צורך בהעברתה באספה עממית, בה יכלו להשתתף כל אזרחי הרפובליקה.
השיטה הפוליטית המסורבלת אשר האפריקאנרים כלל לא היו רגילים בה, הייתה בעוכריו של תהליך ביסוס הרפובליקה אשר היה נדרש לצורך הצלחתה.
עוצמתה של בריטניה, והיעדר בסיס ממשי למדינה, דנו את הרפובליקה לכישלון כבר עם הקמתה.
הבריטים הבהירו לאנשי הרפובליקה כי בכוונתם להקים באזור מושבה בריטית.
בהמשך, ניסו הבריטים להציע הצעות פשרה שונות לרפובליקה, אשר ישמרו סממנים של אוטונומיה לאפריקאנרים במסגרת השלטון הבריטי שיועד למקום.
על רקע קולות מלחמה אשר נשבו ברקע, הרפובליקה שלחה במרץ 1842 נציגים מטעמה לאמסטרדם, על מנת לנסות לקבל ערבויות לעצמאותה מצד הולנד.
הם קיוו כי ממשלת הולנד תסייע באמצעות הפעלת לחוץ על בריטניה להימנע מעימות.
כחודש לאחר מכן, ב-1 באפריל 1842, שלחה האימפריה הבריטית ממושבת הכף אל עבר רפובליקת נטאליה כוח של 263 לוחמים בראשות הקפטן ט.
הם הגיעו בצעידה לפורט נטאל ללא כל התנגדות ב-4 במאי, כחודש לאחר צאתם.
האפריקאנרים, אשר חששו שהכוח הבריטי מתכוון לכפות ריבונות בריטית באזור, החליטו לנסות לבלום אותם בכוח.
אנדריאס פרטוריוס קיבץ כ-300 עד 400 לוחמים, ופנה אל פורט נטאל, דרבן של ימינו.
בליל ה-23 במאי, יצא סמית מהעיר עם כוחותיו, ובמתקפת פתע על הכוח האפריקאנרי שאף להנחית מכה מקדימה מכרעת.
תקוותיו של סמית נכזבו, כאשר התברר לו שכוחותיו של פרטוריוס חזקים משחשב.
הניסיון הבריטי נכשל, כ-50 לוחמים בריטים נהרגו או נפצעו, והכוח הבריטי נסג מוכה אל מחנהו.
ב-31 במאי 1842, הצבא האפריקאנרי בפיקודו של פרטוריוס הטיל מצור על המחנה הבריטי בפורט נטאל, והאפריקאנרים הכריזו על ניצחון.
צבאו של סמית היה נצור בעיר כשהוא סובל מרעב כחודש, עד ל-26 ביוני.
באותו היום, הגיע לנמל העיר ספינת המלחמה הבריטית סאות'המפטון (HMS Southampton 1820), כשעל סיפונה היה כוח תגבור גדול יחסית בראשות לוטננט קולונל א.
עם הגעתה של התגבורת הבריטית לפורט נטאל, הכוח האפריקאנרי נסוג מהמקום לאחר שהובס בקרב על ידי הבריטים.
בחודשים הבאים שלאחר העימותים הצבאיים בפורט נטאל, ניסה הבריטי לוטננט קולונל קולאט ממקום מושבו בעיר לחדש את המשא ומתן עם האפריקאנרים על שילובם באימפריה הבריטית, אך לשווא.
מצב זה הסתיים בדצמבר 1845, אז נכנסו כוחות בריטיים לפיטרמריצבורג, ופירקו את מועצת העם של נטאליה כמו גם שאר מוסדות השלטון של הרפובליקה.
עד לסוף העשור, עזבו רוב האפריקאנרים בנטאל, אשר מנו כנראה כמה מאות משפחות בלבד, את המקום ופנו צפונה, נחושים להקים מדינה עצמאית חופשייה משלטון בריטי.
איש הצבא הבריטי הארי סמית', אשר יהפוך בשנת 1847 למושל מושבת הכף, מעיד על ניסיונו לשכנע אפריקאנרים להישאר בשטחי המושבה הבריטית החדשה בנטאל.
לפי עדותו, הם השיבו לו: "ידידנו הקולונל סמית', [עד הגעתכם] חיינו בשקט תחת ממשלה משלנו.
[כעת,] נאמנותנו הוטלה בספק, אדמותינו נושלו מאיתנו, השחורים חיים בתוכנו.
אלו הם הסיבות אשר מובילות אותנו לנטוש את הבתים שלנו, יבולינו, והגנים אשר נטענו במו ידינו, המצויים כאן.
אנו עוזבים ומתכוונים לחפש לנו מולדת במדבר".
כאשר הם עומדים במילתם, עם בואם של הבריטים עזבו תושבי הרפובליקה את נטאל.
רובם נדדו לשטחי המדינה החופשית של ימינו.
למעשה הייתה רפובליקת נטאל בסופו של דבר לא יותר מתחנת ביניים בטרק הגדול.
מייסדיה נמנו על חברי הטרק, ועם כישלונה הם חברו על שאר צועדי הטרק והמשיכו בו.
מיד עם הכרזת הרפובליקה, מוחמד נגיב הושבע כנשיא הראשון של מצרים, ושירת בתפקיד זה במשך קצת פחות משנה וחצי, בטרם אולץ להתפטר על ידי חבריו למהפכה.
לאחר התפטרותו של נגיב, תפקיד הנשיא היה ריק עד בחירתו של גמאל עבד אל נאצר ב-1956.
הרוחות הלאומיות כנגד השלטון הבריטי, וההתמרמרות על התבוסה שנחלה מצרים מידי ישראל במלחמת העצמאות הובילה למהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952. התנועה הדיחה את מלך מצרים פארוק הראשון, שנשלח לגלות, והעלתה לשלטון את מוחמד נגיב כנשיא.
ב-1 בינואר 1956 הכריזה סודאן על עצמאותה, והכוחות המצריים פינו את המדינה.
נאצר הוביל קו של לאומנות ערבית סוציאליסטית וקשרים חמים עם ברית המועצות (למרות השתייכות רשמית לקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות).
רפובליקת סודאן הוקמה כמדינה ריבונית עצמאית ב-1 בינואר 1956, לאחר סיום השלטון המשותף הבריטי-מצרי, והתקיימה עד ההפיכה הצבאית במאי 1969.
בשנת 1943 ייסד אסמאעיל אל-אזהרי את המפלגה הפוליטית הראשונה בסודאן, מפלגת אל-איח'ווה ("האחים", الإخوة) שאחד מבסיסי הכוח החשובים שלה היה הסיעה הסופית.
עד מהרה התברר שהעם הסודאני, על אף תמיכתו במפלגתו של אל-אזהרי, לא היה מעוניין באמת באיחוד עם מצרים.
אוכלוסיית החבל לא ראתה עצמה חלק מהאומה הסודאנית הערבית-מוסלמית והשליטה עליה החלה להתבסס על כפייה בכוח דבר שהוביל למלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה.
ביוני 1956 נכשל אל-אזהרי בהצבעת אי-אמון וממשלתו הראשונה נפלה, ובמקומו עלה לשלטון עבדאללה חליל.
ב-17 בנובמבר 1958 ביצע חליל הפיכה צבאית, והעביר את השליטה לידי הגנרלים אבראהים עבוד ואחמד עבד אל-והאב.
בשלטון החדש היו כל ההחלטות הפוליטיות בידי הצבא ללא שליטה של הכוחות האזרחיים במדינה.
המשטר נהנה במהלך שנתו הראשונה משיווק מוצלח של יבול הכותנה.
עבוד הרוויח גם מיישוב מחלוקת מי הנילוס עם מצרים ושיפור היחסים בין שתי המדינות.
תחת המשטר הצבאי, השפעתם של האנסאר והחטמיה פחתה.
המנהיג הדתי החזק ביותר, עבד אר רחמן אל מהדי, נפטר בתחילת 1959. בנו ומחליפו, הזקן סאדיק אל מהדי, לא הצליח ליהנות מהכבוד שהעניק לאביו.
כאשר סאדיק נפטר שנתיים לאחר מכן, התחלקה מנהיגות הדת והפוליטיקה של אנסאר בין אחיו, אימאם אל חדי אל מהדי, ובנו, סאדיק אל מהדי הצעיר יותר.
בשנת 1964 הושב השלטון הדמוקרטי על כנו ואל-אזהרי שב להוביל מפלגה פוליטית.
מ-29 באוגוסט עד 1 בספטמבר 1967 אירחה סודאן את ועידת ח'רטום שגיבשה את מדיניות מדינות ערב כלפי ישראל לאחר מלחמת ששת הימים (לא להכרה בישראל, לא למשא ומתן עם ישראל, לא לשלום עם ישראל).
רפובליקת לייז' הייתה מדינה קצרת מועד שבמרכזה העיר לייז' בבלגיה של ימינו.
הרפובליקה נוצרה באמצע אוגוסט 1789 לאחר מהפכת לייז' שהובילה להרס של המדינה הכנסייתית הקודמת ששלטה בשטח, נסיכות-בישופות לייז'.
היא התקיימה יחד עם המדינה המהפכנית הקצרה עוד יותר, המדינות הבלגיות המאוחדות, שנוצרה על ידי מהפכת בראבנט של 1789, מצפון.
עד שנת 1791, כוחות הרפובליקה הובסו על ידי כוחות פרוסים ואוסטריים והנסיך בישוף הוחזר לתפקידו.
ב-18 באוגוסט 1789, ז'אן ניקולס באסנג' ודמוקרטים אחרים הגיעו למלון דה ויל של לייז'.
הם דרשו את פיטורי השופטים הנוכחיים לטובת שני בורגנים פופולריים: ז'אק-ז'וזף פאברי וז'אן-רמי דה שאסטרה.
מצודת סנט וולבורג נפלה לידי המורדים.
הנסיך-הבישוף, סזאר-קונסטנטין-פרנסואה דה הונסברוק, הוחזר מארמון הקיץ שלו בסרינג כדי לאשרר את מינויו של הפקידים החדשים ולבטל את ה-Reglement de 1684 הלא פופולרי.
מספר ימים לאחר מכן, דה הונסברוק ברח לעיר טריר בגרמניה המודרנית.
האימפריה הרומית הקדושה גינתה את מהפכת לייז' ודרשה את השבת המשטר העתיק בנסיכות-בישופות.
הלך הרוח הרדיקלי בלייז' הוביל להכרזה על רפובליקה, שנתיים לפני שצרפת הכריזה על עצמה כרפובליקה.
אחד המעשים הראשונים של הרפובליקה היה הצגת "הצהרת זכויות האדם והאזרח של פראנשימון" ב-16 בספטמבר 1789. המסמך הושפע מאוד מההצהרה הצרפתית בדבר זכויות האדם והאזרח שהוצגה באוגוסט 1789, אך הכיל כמה הבדלים חשובים:
סעיף 3: הריבונות שוכנת בעם [ולא באומה]
סעיף 10: לכל אזרח יש חופש מחשבה ודעה [ללא הגבלה]
סעיף 17 של ההצהרה הצרפתית הנוגעת לרכוש נעדר מכיוון שזכויות אזרחיות ומשפטיות בלייז' ביחס לרכוש היו בתוקף מאז 1196.
רפובליקת מולוסיה היא מיקרו-מדינה לא מוכרת, שנוסדה בשנת 1977 והיא בית קטן ליד דייטון במדינת נבדה, ארצות הברית.
הרפובליקה נוסדה ב-1977, על ידי קווין באו.
היא התקיימה תחילה בעיקר בחדר השינה שלו עד שבאו קנה 1.3 דונם של נכס בצפון נבדה ב-1998 ובנה חברת רכבת וחברת טלפון פרטית.
באו אהב את הרעיון של אומות זעירות כמו מונקו וליכטנשטיין.
"זה די דבק בי, זה משהו שהייתי רוצה לעשות ולהמשיך לעשות ואז כשקיבלתי נכס בצפון נבאדה שהפך לבית של רפובליקת מולוסיה" באו טוען כי מולוסיה היא כמדינה ריבונית ועצמאית בתוך שטחה של ארצות הברית.
"היא קיימת כמדינה בתוך מדינה, בדומה לאומת הנאוואחו.
אנו מפעילים ריבונות על הטריטוריה שלנו, ויש לנו חוקים, מנהגים ואדמות משלנו."
אף על פי שהוא רואה את עצמו רפובליקה נפרדת, הוא ממשיך לשלם מס על הקרקע לסטורי, השלטון המקומי, תחת הכותרת "סיוע חוץ".
שטחה של הרפובליקה הוא 0.053 קמ"ר (הבית הוא 40 מ"ר והוא מוקף בשטח של 23,263 מ"ר) ואוכלוסייתה מונה 27 נפשות, מה שמעניק לה את התואר "המדינה הקטנה בעולם".
הרפובליקה נוסדה בשנת 1977, ושטחה כולל את בית הנשיא ואת הגנים הקדמיים והאחוריים, מרכז לחקר החלל, וסניף דואר קטן מאוד.
בנוסף לאנגלית, השפה השנייה שמולוסיה מכירה בה היא אספרנטו.
רפורמה אגררית (רפורמת קרקעות) היא העברת בעלות על אדמה חקלאית, שיזומה או נתמכת על ידי השלטון.
המונח מציין בדרך כלל העברת קרקעות מבעלות של קבוצה קטנה של בעלי קרקעות, או אצילים (למשל, מטעים וחוות גדולות) לבעלות פרטית או קולקטיבית של האנשים שמעבדים אותה קרקע.
העברת הקרקעות יכולה להיעשות ללא הסכמת בעלי הקרקע וללא פיצוי עבורה.
מלבד חלוקת הקרקעות, הרפורמה האגררית עוסקת גם בתנאי פארצלציה של חלקות הקרקע, תנאי החכירה, גובה תשלומי החכירה, חוקי בעלות על הקרקע וחוקי ירושה, שיטות מיסוי ועוד.
מס שבח מקרקעין, ובמיוחד כזה שמוטל על קרקעות, הוא צורה מודרנית של רפורמה אגררית.
כדי לסבך מעט יותר את מגוון השימושים שנעשה במושג, נביט בחוות קולקטיביות.
בכמה מקרים בהיסטוריה, רפורמה אגררית העבירה קרקעות מבעלות פרטית, כולל זו של איכר, לחוות קולקטיביות בבעלות ממשלתית.
במקרים אחרים, המונח שימש לפעולה הפוכה לחלוטין, חלוקת אדמת חוות קולקטיביות בבעלות ממשלתית לנחלות פרטיות קטנות.
רפורמה אגררית יושמה בקנה מידה רחב, החל במהפכה הצרפתית וממנה לכל אירופה, דרך מהמהפכה המקסיקנית, סין הקומוניסטית ועד לזימבבואה ונמיביה.
רפורמה אגררית הייתה כלי דה-קולוניזציה פופולרי באפריקה ובעולם הערבי, כחלק ממה שנקרא סוציאליזם אפריקני וסוציאליזם ערבי.
רפורמה אגררית הייתה צעד חשוב בדרך להשגת פיתוח כלכלי במדינות רבות בעולם השלישי בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, במיוחד אצל הנמרים האסיאניים, כולל טאיוואן, קוריאה הדרומית, מלזיה ובסין העממית בתקופת דנג שיאופינג.
אחד מהמרכיבים של המאבק הבין מעמדי בין הפטריקים (מעמד האצולה) ובין הפלבים (השכבות הנמוכות) ברומא העתיקה הייתה המחלוקת על השימוש באדמות המדינה.
הפלבס באופן כללי, דרשו כחלק ממאבקם לזכויות ולשוויון, שאדמות שבעלות המדינה יחלקו ביניהם.
הפטריקים, בהנהגת הסנאט פחדו מאבדן כוח וכסף אם האדמות של המדינה שהיו נתונות תחת פיקוחם, יעברו לידי הפלבס.
בנוסף לכך הרבה מאוד אדמות של המדינה הוחכרו לאצולה ולשכבות העשירים מהפלבס, או שנלקחו על ידיהם בלא רשות ובאופן לא חוקי.
שכבה זו של העם הרומי, שמרה בקנאות על הרכוש הגנוב שלה, בעוד רפורמים רומאים שונים ניסו לתקן את המצב על ידי חלוקת האדמה באופן הוגן יותר.
חלק מאדמות המדינה הרומית גם ניתנו בהחכרה לבנות בריתה הלטיניות והאיטלקיות, והדרישות לחלוקת בין אזרחי רומא העלו בעיות דיפלומטיות קשות.
מספר מנהיגים עממיים ופופולריים, כגון ניסו במהלך הזמן להשתמש במאבק לחלוקת האדמות מחדש, כאמצעי להגביר את כוחם והשפעתם, ולפעמים אך כיד לשמש כעילה למהפכה.
הראשון שהביא את ההצעה לפני אספת האזרחים לרפורמה בקרקעות המדינה היה הקונסול ספוריוס קאסיוס בשנת 486 לפנה"ס.
הצעתו כלל אומדן וקביעת קרקעות המדינה, והחכרת חלק מהם, וחילוק חלק מהם לעניים.
קאסיוס, שניסה למעשה לגזול מן הסנאט את אחריותו על שטחי המדינה לא הצליח לעמוד מול כוחם המשותף של האצולה הרומית, והשכבה העשירה של הפלבים והוצא להורג.
ב-462 לפנה"ס הציע הטריבון גאיוס טרנטילוס ארסה למנות ועדה שתפקידה יהיה להציע רפורמה אגררית מקיפה, הצעה שנפלה.
ב456 לפנה"ס חולקה אדמת האונטין, עד אז חורש קדוש בבעלות המדינה, בין האזרחים העניים של העם.
ב-454 לפנה"ס לאחר מאבקים קשים בין שני המעמדות, הגיעו הצדדים לפשרה לפיה יוטל השלטון על עשרה אנשים הדצימרים שיסדרו את ענייני החוקה הרומית, סידורים שיכללו גם ובעיקר יצירת חוק קרקעות חדש שיעסוק בחלוקה מחודשת של האדמה הרומית הציבורית.
שלטון עשרת האישים נמשך מ-451-450 לפנה"ס ובמהלכו חוקקו בין השאר גם חוקי קרקעות.
הרפורמות האגרריות מאז המהפכה הצרפתית
המהפכה הצרפתית ביטלה את חלוקת הקרקע הפאודלית בצרפת ומשנת 1793 האיכרים הפכו לבעלי הקרקע שעיבדו.
בנוסף לכך, השלטונות המהפכניים מכרו לכל החפץ לקנות את האדמות שהוחרמו מידי המלך, הכנסייה והמהגרים שברחו מצרפת.
בשנת 1798 הוחרמו בשווייץ הקרקעות מידי האצולה, תמורת פיצוי, והועברו לידי האיכרים.
אותו דבר נעשה בקיסרות ההבסבורגית ב-1848. בין השנים 1807-1850 הועברו הקרקעות החקלאיות בפרוסיה לידי איכרים אמידים, בעלי אמצעים לעבד אדמות אלו.
ברוסיה בוטלה הצמיתות ב-1861 ולאיכרים ניתנה אפשרות לקנות או לחכור אדמות בעזרת הלוואות ממשלתיות.
עם מהפכת אוקטובר, הלאים השלטון המהפכני הסובייטי את כל קרקעות המדינה וחילק אותן לאיכרים (1917).
בארצות שכנות - רומניה, צ'כוסלובקיה, המדינות הבלטיות, הונגריה ופולין - חולקו אדמות רבות לאיכרים, לאחר שהוחרמו מידי האצולה האגררית חלקן תמורת פיצוי כספי וחלקן ללא פיצוי.
לאחר מלחמת העולם ה-2 בוצעו רפורמות אגרריות בכל מדינות אירופה ואסיה שהפכו לדמוקרטיות עממיות.
ברוב ארצות אלו הבעלות הפרטית על קרקעות בוטלה כמעט לחלוטין ובמקומה הוקמו צורות שונות של קואופרטיבים חקלאיים.
באותה תקופה בוצעה רפורמה אגררית גם בהודו שם צומצמו מאוד היחסים המסורתיים הישנים של בעלות על קרקע.
רפורמות דומות בוצעו גם ביפן, מצרים, יוון, איטליה ועוד.
מגוון השיטות לרפורמה אגררית נובע ממגוון השיטות לבעלות ולזיכיון על הקרקע.
בין שיטות אלה נציין את:
בעלות מסורתית על קרקע, כפי שהייתה נהוגה בצפון אמריקה הפרה-קולומביאנית
זיכיון לכל החיים – שתוקפו פג עם מות בעל הזיכיון
בעלות פשוטה – מוגנת בחוק
בעלות משותפת על היבול (אריסות) – האיכר מעבד את האדמה ומשלם לבעליה חלק מהיבול
זכויות דרך – הזכות לעשות שימוש ברכוש הזולת, נפוץ בעיקר עבור נסיעה בדרכים שעברו על אדמה פרטית
בנוסף קיימת עבודה שכירה בחקלאות ובעלות קולקטיבית, בדרך כלל תחת קואופרטיב או באמצעות מניות בתאגיד.
סוגים מעורבים של הצורות הנ"ל היו נפוצות במדינות קומוניסטיות, כשהבעלות הממשלתית על כל הקרקע במדינה הועברה לחקלאים דרך קולקטיבים חקלאיים מסוגים שונים.
רפורמה אגררית מכוונת להיטיב עם האיכרים והפועלים החקלאים, שלפני הרפורמה היו שייכים למעמד הנמוך, בעלי נחלה זעירה או חסרי נחלה כליל, צמיתים ואפילו עבדים.
הרפורמות האגרריות השפיעו רבות על ארגון המשק החקלאי, על כוח העבודה החקלאי ועל השקעות ההון בחקלאות.
כמו כן, השפיעו על ההתפתחות הטכנולוגית בתחומים רבים ועל מידת שילוב החקלאות במשק הלאומי.
השפעות נוספות היו בגיבוש מעמדות ושכבות סוציאליות חדשים, מעברי אוכלוסייה מהכפר אל העיר (וגם מהעיר אל הכפר), רמת ההשכלה והתרבות באזורים החקלאיים והתפתחות תעשייתית באותם אזורים.
באזורים רבים של העולם השלישי, באפריקה ודרום אמריקה, רפורמות אגרריות עזרו בפיתוח חקלאות וטכנולוגיות פרימיטיביות וכן שיפרו את רמת התזונה של האוכלוסייה.
מבנה בעלות מורכב מקטין את אפשרויות השימוש בקרקע
הבעלות על הקרקע הושגה במרמה, לעיתים בחסות החוק
הרפורמה תיטיב עם מרבית האנשים
הצדק דורש העברת הקרקע אל מי שמעבד אותה בפועל
עם זאת, רבים מהטיעונים האלה מתנגשים עם הזכות לרכוש, שהיא זכות אדם יסודית, במרבית החברות והארצות.
למעט הדוגלים בכלכלה חופשית לחלוטין, בה ניתן להעביר קרקע רק ממי שמוכר מרצונו למי שקונה מרצונו, כל צורות הרפורמה האגררית מעלות שאלות בדבר תפקיד החברה בעיצוב זכויות הפרט והמקום הראוי לממשלה בחייהם של אזרחיה.
האם רכוש פרטי הוא לגיטימי?
אם כן, האם בעלות על קרקע היא לגיטימית?
אם כן, האם זכויות רכוש כפי שהתפתחו במדינה או חברה מסוימים הן לגיטימיות?
אם כן, האם הן מגינות על בעל הרכוש באופן מוחלט נגד הפקעה, או שהן מתירות הפקעה שכזו בתמורה לפיצוי חלקי או מלא?
כיצד יש לשקול זכות לרכוש כנגד הזכות לחיים ולחופש?
מי בורר סכסוכים בדבר בעלות על הקרקע?
מי הבעלים של קרקע משותפת?
מה פירוש רפורמה אגררית צודקת?
רפובליקת קונק (Conch Republic, רפובליקת הקונכייה) היא מדינה לא-מוכרת הנמצאת בדרומם של איי הקיז במדינת פלורידה שבארצות הברית.
תושבי האי מכריזים על עצמם כבעלי אזרחות כפולה - אמריקנית ועצמאית, ונוטים לאמץ סממני מדינה עצמאית ברורים בעתות סכסוך עם השלטון הפדרלי האמריקני.
בשנת 1982, משמר הגבול של ארצות הברית הקים מחסומים על כביש מהיר מספר 1, המקשר את האי קי וסט לפלורידה.
מטרת המחסומים הייתה לחפש סמים ומהגרים בלתי חוקיים.
לאחר שהממשל הפדרלי התעלם מפניות מועצת העיר, הכריז ראש העיר של קי וסט, דניס וורדלו, ב-23 באפריל 1982, על עצמאותו של האי מארצות הברית, בשל העובדה שארצות הברית הציבה מחסומי ביקורת גבולות בין שטחה לבין האי.
כמו כן הכריז על עצמו כעל ראש הממשלה של המדינה החדשה, והכריז מלחמה על ארצות הברית.
הכרזת המלחמה נעשתה על ידי שבירה טקסית של כיכר לחם עבשה על ראשו של אדם לבוש במדי הצי האמריקאי.
לאחר דקה, הודיע על כניעתו של האי (לאותו אדם לבוש מדים של הצי), וביקש סיוע בסך מיליארד דולר ממדינות העולם בשל היות האי מדינה כבושה על ידי צבא ארצות הברית.
זאת, בדומה למסופר בספר ובסרט הקלאסי העכבר ששאג משנת 1959.
פעולות אלה יצרו הד נרחב בתקשורת והלחץ שהופעל על הממשל האמריקאי הוביל להסרת המחסום של משמר הגבול.
על אף שרפובליקת קונק נשאה את מרבית הסממנים של העצמאות למשך זמן קצר בלבד, רבים מתושבי העיר רואים עצמם אזרחי המדינה.
יום העצמאות של המדינה נחגג בעיר כל שנה ב-23 באפריל ואנשי מועצת העיר נושאים דרכונים דיפלומטיים מטעמה.
ב-20 בספטמבר 1995 ביצע צבא ארצות הברית תרגיל המדמה פלישה והשתלטות על אי זר בקי וסט.
רשויות הצבא לא הודיעו על התרגיל לרשויות המקומיות.
בתגובה, "קמה רפובליקת קונק לתחייה" - היא חזרה לאמץ יותר מסממני העצמאות שלה לזמן מה והשיבה מלחמה לפולשים בהתזת מים מסירות מכבי האש ובהשלכת לחם עבש.
כוחות הרפובליקה נחלו הצלחה בקרבות, לאור הימנעות צבא ארצות הברית מהפעלת אמצעי לחימה.
על התקרית הוגשה קובלנה רשמית למשרד ההגנה האמריקאי על אי-תיאום התרגיל.
מפקדי היחידה המתרגלת התנצלו באופן פומבי על הטעות, ואף הסכימו להשתתף בטקס כניעה "רשמי" שנערך ב-22 בספטמבר.
קולומביה הגדולה (בספרדית: "Gran Colombia") הייתה מדינה שהתקיימה לזמן קצר בין השנים 1819–1830 באזור דרום אמריקה והורכבה משטחים שכיום ידועים כמדינות קולומביה, ונצואלה, אקוודור ופנמה.
קודם לעצמאותה היה שטח הרפובליקה חלק ממלכות המשנה של גרנדה החדשה.
שמה הרשמי של הרפובליקה היה "רפובליקת קולומביה" (בספרדית: República de Colombia), התוספת "הגדולה" לא היה בשימוש בהתכתבויות והיא נוספה בתקופה מאוחרת יותר על ידי היסטוריונים כדי להבדיל אותה מרפובליקת קולומביה של ימינו, מכאן שמעולם לא הייתה מדינה בשם "קולומביה הגדולה".
השם "קולומביה" מקורו בשם של מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס.
השם הומר לקולומביה על ידי המהפכן פרנסיסקו דה מירנדה כך שיתאים לעולם החדש, במיוחד לכל הטריטוריות והקולוניות האמריקאיות שהיו תחת שלטונם של הספרדים והפורטוגזים.
המשחרר הדרום אמריקאי סימון בוליבר ומהפכנים אחרים מ"הרפובליקה ראשונה של ונצואלה" השתמשו בשם הזה כדי לציין את כל אמריקה הספרדית עד ההכרזה על הרפובליקה בשנת 1819.
ההכרזה על הקמת "רפובליקת קולומביה הגדולה" התבצעה בקונגרס אנגוסטורה בשנת 1819. תחילה הקונגרס הרהר בהקמת רפובליקה פדרלית המורכבת משלוש מחלקות שלכל אחת עיר בירה משלה:
מחלקת קונדינמרקה (במרכז) שבירתה בוגוטה.
מחלקת ונצואלה (במזרח) שבירתה קראקס.
מחלקת קיטו (במערב) שבירתה קיטו.
באותה שנה לא כל המחוזות היו חופשיים.
טיוטת החוקה של רפובליקה החדשה הוכנה בשנת 1821 בקונגרס קוקטה ובה נקבע כי הבירה תהיה בבוגוטה.
מידה רבה של ריכוזיות נוצרה בבירה החדשה וזאת כיוון שרבים האמינו כי הדבר נחוץ לצורך ניהול טוב יותר נוכח המאמץ המלחמתי ההולך וקרב.
חלוקה טריטוריאלית חדשה נוצרה כאשר שלוש המחלקות התחלקו למחוזות משנה.
בשנים הראשונות לקיומה הרפובליקה הצעירה עזרה למחוזות אחרים שעדיין נלחמו מול ספרד וניסו לזכות בעצמאות.
פנמה צורפה לפדרציה בשנת 1821, וכך גם שאר המחוזות של קיטו ושל ונצואלה.
שחרור פרו בא מאוחר יותר בשנת 1824 בעזרתה של קולומביה הגדולה.
ככל שהמלחמה מול ספרד התקרבה לסיומה החלו לעלות על פני השטח שאיפות בדלניות של האזורים השונים.
השינויים מעולם לא השביעו את רצונם של האנשים והפרלמנט לא גובש, מה שגרם לחוסר יציבות במבנה המדינות.
ואולם, פוליטיקאים אחרים ומנהיגים מקומיים התנגדו לרעיונותיו, ובוליבר המאוכזב התפטר מהפרויקט בשנת 1828 ומהנשיאות בשנת 1830.
הרפובליקה התפרקה סופית במהלך 1830, למרות מאמציו של הגנרל רפאל ארדנטה בבוגוטה, עקב הסכסוכים הפנימיים בין האזורים השונים אשר הוגברו לאחר התפטרותו של בוליבר.
התפוררות קולומביה הגדולה אפיינו את כישלון חלומו של בוליבר.
המחוזות שנוצרו לאחר ההתפוררות כללו את:
כשהפדרציה של קולומביה הגדולה התפוררה ב-1830 מחלקת קונדינמרקה (כמו שהוקמה באנגוסטורה) הפכה למדינה חדשה - "רפובליקת גרנדה החדשה".
בשנת 1863 שינתה גרנדה החדשה את שמה ל"ארצות הברית של קולומביה", ובשנת 1886 היא אימצה את שמה הנוכחי "רפובליקת קולומביה".
רפובליקת קומי היא רפובליקה בפדרציה הרוסית.
חלק מהרפובליקה נמצא מצפון לחוג הארקטי.
נכון לינואר 2024 ברפובליקה התגוררו 720,610 תושבים.
במהלך ימי הביניים השטח היה חלק מרפובליקת נובגורוד והחל מהמאה ה-15 היה חלק מנסיכות מוסקבה.
לאחר חלוקת האימפריה הרוסית לגוברניות החל מהמאה ה-18 רוב השטח עבר לגוברניית ארכנגלסק.
בשנת 1921 הוקם אזור אוטונומי של קומי שכלל חלק מהשטח של הרפובליקה הנוכחית.
היא הייתה חלק של "הקראי הצפוני" עם מרכזו בארכנגלסק.
בשנת 1936 הוקמה הרפובליקה האוטונומית של קומי שנכללה ברוסיה הסובייטית.
בתקופת סטלין היו בשטח הרפובליקה מחנות עבודה לאסירים.
חלק מהאסירים הועסקו בבניית מסילת הרכבת מאוחטה לוורקוטה, אחד מהם היה מנחם בגין.
בעקבות התפרקות ברית המועצות בשנת 1993 הוקמה רפובליקה הנוכחית.
הממשל המקומי פועל לפי חוקה שאושרה בשנת 1994 ומאז עברה מספר תיקונים.
בהתאם לחוקה ברפובליקה נבחרת "המועצה המדינית של רפובליקת קומי" לכהונה של 5 שנים.
בבחירות שנערכו בשנת 2024 רוסיה המאוחדת זכתה ב-20 מושבים.
בראש רפובליקת קומי עומד ראש הרפובליקה (עד לשנת 2012 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים בבחירות ישירות.
בשנת 2023 לתפקיד נבחר ולדימיר אויבה.
מבחינה מנהלית הרפובליקה מחולקת ל-12 ראיונים ו-8 ערים בעלי חשיבות.
הרפובליקה נמצאת בצפון מזרח החלק האירופי והיא הרפובליקה הגדולה ביותר ברוסיה באירופה.
היא גובלת מצפון בגליל האוטונומי של הניינץ, ממערב – בחבל ארכנגלסק, מדרום – בחבל קירוב, וקראי של פרם, הכולל בתוכו את החבל האוטונומי הקומי-פרמיאקי, ממזרח – בחבל סברדלובסק וטיומן, הכולל בתוכו את מחוז יוגרה (חנטי-מנסי) האוטונומי ואת המחוז האוטונומי של ימל-ניינץ.
הנהר החשוב של הרפובליקה הוא נהר פצ'ורה, הנשפך לים ברנץ, כמו כן זורם בה נהר ויצ'גדה, יובלו של דבינה הצפונית, וכן מזן הנשפך כמו פצ'ורה לים ברנץ.
היערות הבתוליים בקומי זכו במעמד של אתר מורשת עולמית.
זאת לעומת כ-1.3 מיליון בשנת 1989. בערים מתגוררים כ-79.02% מכלל אוכלוסייה.
בבירת הרפובליקה סיקטיבקר מתגוררים כ-220 אלף תושבים.
בשנת 1939 היוו בני עם הקומי 72.5% מהאוכלוסייה, והרוסים רק 22%.
מלחמת העולם השנייה הביאה לרפובליקה נמלטים רבים מאזור הקרבות שהביאו איתם ענפי תעשייה משמעותיים.
אחרי המלחמה חלק מהם נשארו.
כמו כן ברפובליקה אורגנו מספר מחנות אסירים.
רבים מאותם אנשים שהגיעו לרפובליקה בעל כרחם נשארו בה והביאו לידי כך שכבר בשנת 1959 הרוסים נהפכו לרוב ברפובליקה והשתלטו על רוב משאביה.
על פי תוצאות מפקד האוכלוסין משנת 2020, הרוסים מהווים 54% מהאוכלוסייה (כ-398 אלף), קומי 17% (כ-127 אלף).
בתחילת מלחמת העולם השנייה הובאו לאזור גרמנים רבים שהגיעו לכ-2.5% מאוכלוסיית האזור באותה תקופה.
רובם עזבו וכיום ברפובליקה מתגוררים כ-2,000 גרמנים (0.2% מכלל אוכלוסיית האזור).
האזור סובל מהגירה שלילית בעיקר של אוכלוסייה רוסית לאזורים אחרים של רוסיה.
לרפובליקה אוצרות טבע רבים ובה פועלות מספר חברות המנצלות אותם.
רוב תושבי הרפובליקה מועסקים בענף עיבוד תוצרי נפט וגז, עצים ותעשיות הקשורות להפקת אנרגיה חשמלית.
מרכזי התעשייה הם הערים סיקטיבקר, אינטה, פצ'יורה, סוסנוגורסק, אוחטה ווורקוטה.
קו מסילת ברזל ראשי באזור הוא קו וורקוטה-קוטלס שמקשר את הרפובליקה עם רשת מסילות הארצית.
הקו נבנה בשנים 1937–1941 על ידי אסירי גולאג.
כביש ארצי R-176 "ויאטקה" צ'בוקסרי-סיקטיבקר מהווה אורק תחבורתי אזורי חשוב.
בעיר סיקטיבקר פועל נמל תעופה בין לאומי.
דרכו עוברים מל לחצי מיליון נוסעים בשנה.
כמו כן פועלים מספר שדות תעופה לטיסות פנים.
על נהרי הרפובליקה פועלים נמלים להעברת סחורות ונוסעים.
רפובליקת שבעת האיים הייתה רפובליקת איים שהתקיימה מ-1800 עד 1807 תחת ריבונות רוסית-עות'מאנית באיים האיוניים.
שבעת האיים שהרכיבו את הרפובליקה היו:
רפורמות אתאטורק (טורקית Atatürk İnkılapları או Atatürk Devrimleri) היו סדרה של שינויים שערך מוסטפא כמאל (Mustafa Kemal Atatürk), נשיאה הראשון של הרפובליקה הטורקית, בכל אורחות החיים במדינה, ובכלל זה בתחומי הפוליטיקה, הכלכלה, החקיקה, התרבות והחברה, החל בשנת 1922, דהיינו לפני הכרזתה של המדינה על עצמאותה, ועד מותו בשנת 1938.
הרפורמות הושפעו מרעיונות הטנזימאט (Tanzîmât - "ארגון מחדש") שהונהגו באימפריה העות'מאנית החל באמצע המאה ה-19 ומנורמות מערביות שיובאו על ידי מוסטפא כמאל והאליטה הטורקית השלטת במהלך 15 השנים הראשונות לעצמאות המדינה.
הרפורמות המוקדמות הוסדרו בחוקת טורקיה ב-1924 (Türkiye Cumhuriyeti Anayasası) שהייתה בעלת צביון מערבי.
חוקה זו ירשה את החוקה הלקונית שהתקבלה על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בעת מלחמת העצמאות של טורקיה ולפני הכרזת הרפובליקה.
לאחר מכן הונהגו סידרי מנהל חדשים תוך השמת דגש על מודרניזציה וחילון המדינה ובהתאם ל"ששת החיצים" - ששת עקרונות היסוד של ה"כמאליזם" (על שמו של מוסטפא כמאל) - הרפובליקה, לאומיות, עממיות, מהפכנות, חילוניות ומדינתיות.
הרפורמות ויישומן באמצעות עקרונות הכמאליזם
עקרון הרפובליקה כלל ביטול של המבנה המדיני והחברתי של התקופה העות'מאנית, עם הקמת הרפובליקה ב-29 באוקטובר 1923 וביטול והמעמד השולט, והחלפתו בשלטון העם.
לאלה נלווה ביטול מוסד הסולטנות בשלב הראשון ב-1 בנובמבר 1922 והפיכתו לח'ליפות בלבד.
הסולטאן הוכרז כאישיות בלתי רצויה ועזב את המדינה זמן קצר לאחר ביטול הסולטנות.
בשלב השני, ב-3 במרץ 1924, בוטלה הח'ליפה כלל ועיקר במסגרת תהליך שמטרתו ומשמעותו הייתה מעבר ממצב בו האל הוא מקור הסמכות השלטונית למצב בו השלטון נבחר על ידי העם.
לפעולה זו הייתה משמעות דתית אך מעבר לכך היא היוותה גם שינוי יסודי בתפיסת השלטון.
נתק נוסף מהשלטון הקודם היה בהעברת הבירה מאיסטנבול, הבירה העות'מאנית לאנקרה שבמרכז הגאוגרפי של המדינה בגבולותיה החדשים.
שינויים מדיניים נוספים כללו את הפיכתה של מפלגת העם הרפובליקאית (Cumhuriyet Halk Partisi, CHP), המפלגה השלטת והיחידה, לכלי פוליטי מעין ממלכתי, ואת אישורו של מוסטפא כמאל כנשיא שתחתיו ראש ממשלה.
הלאומיות הטורקית, כתחליף לזו העות'מאנית, נבעה מכך שבגבולותיה החדשים היו הטורקים המוסלמים רוב מוחלט והומוגני באוכלוסייה.
הרעיון הלאומי החדש הופץ לעם באמצעות התקשורת, החינוך, הממשלה והמפלגה, שהציגו את הטורקים לא כעות'מאנים, כפי שראה אותם העולם, אלא כצאצאי הכובשים הטורקים, כאבותיהם של תרבויות שונות וכאחראים על הישגי האימפריה העות'מאנית בשיאה.
היסטוריונים של הממשלה פיתחו תזה היסטורית על הגירתם של הטורקים מטורקסטן לטורקיה, תוך שהקימו ציוויליזציות מפותחות והיו לתושבי אסיה הקטנה מזה זמן רב.
הלאומיות איחדה את הטורקים סביב מטרה משותפת והחלישה את הסכסוכים המעמדיים והאידאולוגיים הקיימים.
הלאומיות לא הייתה מבוססת על הקבוצה האתנית הטורקית בלבד, אלא על קשרים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים בין כל האזרחים.
החוקה הטורקית קבעה שכל האזרחים הם טורקים וביטלה את עקרון המילט, שביסודו קיומן של קהילות דתיות לכל קבוצות המאמינים בדת כלשהי ברחבי האימפריה, בדרך כלל נוצרים-ארמנים ונוצרים-יוונים ויהודים.
אחד ההיבטים המזיקים של הלאומיות היה הבידוד שהתבטא בהורדת מעמדן של שפות זרות, היסטוריה כללית ומדעי החברה בתוכנית הלימודים בבתי הספר, ובפיקוח מחמיר על התכנים.
גם העיתונות עסקה כמעט לחלוטין בעניינים פנימיים וכל אלה הביאו לכך שהטורקים ראו את העולם ביחס לטורקיה בלבד.
העממיות (פופוליזם) הדגישה את חשיבות שמירת השלטון בידי כלל העם, ולא בידי המעמד השולט.
מכך נבע עקרון השוויון בפני החוק וחופש הפולחן, ללא הבדלים כלכליים ודתיים.
בנוסף, נוצרו מוסדות שלטון הנבחרים על ידי האזרחים כמו האספה הלאומית והממשלה, ונוצרה מערכת של איזונים ובלמים בין מוסדות אלה.
היה פלורליזם של מפלגות, אך השלטון השיג הסכמיות בקרב העם על כך שעדיף לרכז את התמיכה במפלגת העם הרפובליקאית, מפני שהאינטרסים של העם מוטמעים במפלגה זו.
המפלגה שלטה באספה והדבר אפשר ליישם את עקרונות הכמאליזם באמצעות חקיקה ותקצוב.
הלכה למעשה הביא עקרון העממיות לדיקטטורה של מוסטפא כמאל אך הוא אכן פעל למען העם והתיר דיון ציבורי ופוליטי בפרלמנט על מדיניותו.
המהפכנות הביעה את הנכונות לשנות את החברה המסורתית בעלת היסודות העות'מאניים לחברה מודרנית, וזאת באמצעים קיצוניים ובמטרה להגיע להישגים בתוך דור אחד.
מפלגת העם הרפובליקאית הייתה אחראית על קביעתם וביצועם של צעדים להבטחת המהפכה.
מאחר שהבסיס האידאולוגי של המהפכה היה הכמאליזם שפעולותיו הסירו מהמדינה כל זכר לאימפריה העות'מאנית, ניתן לייחס לרפורמות היבט אנטי-עות'מאני.
ביטול הסולטנות והח'ליפות, משרות שהיו מנוגדות לדרך הכמאליזם בכך שהיוו קשר לעבר, הוא דוגמה מובהקת להיבט זה.
החינוך היה אמצעי חשוב להחדרת רעיונות מהפכניים אלה לנוער, ומערכת החינוך אוחדה והוגדרה כחילונית.
הלימודים כללו רעיונות של מודרניות ורפובליקניות, והיה בכך גם ניסיון לקרב בין האליטה לעם.
הנוער נחשב לשומר על המהפכה, ונראה שהנוער הבין את חשיבותה והסכים לשמור עליה.
על פי הכמאליזם, חינוך מודרני יכול לשנות את כל המבנה של החברה הטורקית.
מוסטפא כמאל ביקש ליצור דור חדש שיהיה גא במוצאו ויתמוך ברפורמות בכל עת שיש בה צורך בכך.
בהיבט הכמאליסטי הרפובליקניות שימשה אנטי תזה לאימפריה העות'מאנית שהייתה מבוססת על ריבונות הסולטאן ולא על ריבונות העם.
הכמאליזם ביקש להחליף את זהות התושבים מנתינים של אימפריה לאזרחים של מדינת-הלאום הטורקית החילונית, הדוחה את הלאומיות הערבית הקשורה לאסלאם.
שלטון החוק שהוחל על ידי מוסטפא כמאל מראה על התנגדותו לשלטון שושלתי בכך שהחוק שולט ומבוצע על ידי נבחרי הציבור, ואין אדם ששולט מתוקף שושלתו.
המאפיין שמראה יותר מכל על המחויבות של מוסטפא כמאל למודרניות הוא החילון, אשר שינה את דפוסי המחשבה של המדינה והחברה.
האימפריה העות'מאנית הייתה מדינה תיאוקרטית שכל מערכותיה היו קשורות לדת.
כעת הוגדרו עקרונות הדת כמוגבלים לעולם הדת בלבד, והמדינה התנהלה לפי עקרונות חילוניים של היגיון מודרני.
מוסטפא כמאל טען עוד שכדי לשרוד, חייבת מדינה להמשיך ולהתקדם ברפורמות, בניגוד לאימפריה העות'מאנית שלא עודדה רפורמות וניתקלה במכשולים ביישומן כאשר ביקשה לנקוט חדשנות.
החילוניות כללה לא רק הפרדה של המדינה ממוסדות אסלאמיים עתיקים, אלא גם שחרור של המחשבה מתפיסות דתיות.
הדבר בא לביטוי במינהל, בחינוך ובחוקים שנשענו על עקרונות מודרניים במקום על עקרונות הדת.
המטרה הייתה להפחית את השפעת אנשי הדת וליצור חופש פולחן, אך לא לזנוח את האסלאם או לאסור סגידה.
הפעולה החשובה ביותר שאפשרה את האצת תהליך החילון הייתה ביטול הח'ליפה ב-1924 וזה הגיע לשיאו ב-5 בפברואר 1937 עם ההפרדה הרשמית של הדת מהמדינה.
שלושה תחומים היו בתהליך החילון - חילון המדינה, החינוך והמשפט; המתקפה על סמלים דתיים והחלפתם בסמלים מערביים; וחילון החברה.
חילון המדינה התבטא בעצם ההכרזה על הרפובליקה וביטול משרות דתיות, והמשמעות הייתה שליטת המדינה על הדת.
ביטול סמלים כמו הביגוד, ושינוי יום המנוחה ולוח השנה, החלישו את הקשר לעולם האסלאם וחיזקו את הקשר אל המערב.
ב-25 בנובמבר 1925 בוטל הקשרו של התרבוש (Fes) כסמל שלטוני, וגברים עודדו להתלבש לפי צו האופנה המערבית.
באותה שנה החל המעבר ללוח שנה ולמידות ומשקלות מערביים, תוך קביעת יום המנוחה ביום ראשון בשבוע.
בשלב מאוחר יותר, ב-21 ביוני 1934 חויבו כל הטורקים לקחת לעצמם שם משפחה במקום שם פרטי (אחד או יותר) שנהג עד אז.
חודשים ספורים לאחר מכן, ב-24 בנובמבר 1934, בוטל השימוש בתארים וכינויים שנהגו להיות חלק משמו של אדם לצד שמו או שמותיו הפרטיים.
אולם ייתכן שהשינויים המהפכניים ביותר קשורים לאלה שנעשו במעמדן של הנשים.
שינויים אלה שהחלו ב-1926 והמשיכו משך מספר שנים בחוקים ובהקשרים שונים, מימשו את שוויונן של הנשים בחוקה ויישמו הלכה למעשה את זכויותיהן להצביע ולהיבחר (1934), להיות בעלות רכוש ולהתלבש כרצונן.
בתחום זה הייתה טורקיה לחלוצה לא רק בעולם המוסלמי אלא בעולם בכלל, ונשות טורקיה לא נאלצו להילחם על זכויותיהן, אלא רק לשמר את שניתן להן מכוח הרפורמות.
שינויי החקיקה הפקיעו את המערכת המשפטית מהממסד הדתי המסורתי וניתקו בין הדת לחוק.
אימוץ החוק הפלילי האיטלקי (il codice penale) והחוק האזרחי השווייצרי (Zivilgesetzbuch) ב-1926, נועד לא רק להשליט סדר משפטי חדש, אלא היה הכרח בשל כך שהחוק המוסלמי והמג'לה היו אנכרוניסטיים ולא סיפקו מענה לצורכי השעה.
ביטול בתי הדין של השריעה אילץ את אנשי הדת לוותר על חלק מתחום השיפוט שלהם אך נותרה להם השפעה מסוימת בתחומי החינוך, ענייני המשפחה והשפעה על דעת הקהל.
מסדרי הדרווישים שהיו בעלי תפקיד דתי וחברתי עבור העם ונהנו ממעמד פוליטי דוכאו.
משמעות חילון המסדרים הייתה פגיעה ביסודות הדת העממית והתמודדות עם התנגדות חריפה, אך הממשלה הצליחה לדכא את רוב הביטויים העממיים של הדת, בעיקר בערים.
עם זאת, אלה ויורשיהם נותרו גורם אופוזיציוני כפי שמוכיחות מגמות עכשוויות בטורקיה.
המדינתיות (אטטיזם) היא מדיניות כלכלית המשלבת יוזמות פרטיות עם פיקוח ממשלתי.
מוסטפא כמאל לא היה מעוניין לעסוק בעניינים כלכליים ולמדינה לא הייתה מסורת של התערבות בכלכלה.
הדבר הביא לכך שבשנים הראשונות של הרפובליקה לא הוקדשה מחשבה רבה לפיתוח כלכלי.
החקלאות נותרה בתקופה זו המרכיב העיקרי של הכלכלה ונעשו פעולות להקל את הנטל הכלכלי על החקלאים.
אדמות שנשלטו בעבר על ידי גורמי דת שונים הולאמו והועברו לשימוש חקלאי.
הוקם בנק מרכזי שאחראי על המדיניות המוניטרית ועל פיתוח תעשייה מקומית, באמצעות תוכניות להשתמש בהון הממשלתי, תוך העדפת התעשייה על פני החקלאות.
כמו כן היה ניסיון להקטין את היבוא ולהתבסס על חומרי גלם מקומיים.
הרפורמות נדרשו באופן מקיף לנושא החינוך.
ב-3 במרץ 1924 אוחדה מערכת החינוך הדתי במדרסות ובבתי הספר הפרטיים, על תקציביה, תחת כנפיו של משרד החינוך והוקמה מערכת חינוך לאומית אחידה.
בהמשך הופרדו מוסדות שהקנו השכלה דתית מיתר מוסדות החינוך.
תוכנית הלימודים כולה באה תחת פיקוח ממשלתי הדוק וב-1933 יושמה מדיניות זו גם באוניברסיטאות.
בהיסטוריוגרפיה של שנות כהונתו של מוסטפא כמאל כנשיא טורקיה (1923 עד 1938), שהן תקופת המהפכה הטורקית, ניתן למצוא שתי מגמות.
שתי המגמות מסכימות על חשיבותו של מוסטפא כמאל, אך הן חלוקות על מידת המהפכנות שלו.
היסטוריונים מן המגמות השונות מסתמכים על נאומים וספרי זכרונות של אנשי המהפכה ועל דיוני האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, שמהם ניתן ללמוד על המניעים והמטרות של הרפורמות.
אך נראה כי ההיסטוריה שנכתבה על ידי אנשי הרפורמה עצמם אינה אובייקטיבית דיה.
ישנו ניסיון להציג את הרפורמות כדבר מהפכני, שהוציא את תושבי המדינה מן החושך אל האור ונתן להם זהות חדשה.
כמו כן, מקורות אלה לא מציגים תמונה מקיפה דיה של התמודדות העַם עִם הרפורמות.
המדינה החדשה שמוסטפא כמאל הכריז על הקמתה לא יכולה הייתה להיווצר יש מאין.
מקורם של כל המשאבים האנושיים, התרבותיים והכלכליים שהיו למדינה ואשר הניעו את המהפכה היה באימפריה העות'מאנית.
גם את המשאבים הפוליטיים ירשה המדינה מן האימפריה: מוסדות ממשלתיים, עקרונות מנהליים ותפיסות שלטוניות.
השינוי המרכזי של מוסטפא כמאל היה הורדת ראש המדינה בשני שלבים, ביטול הסולטנות והח'ליפות, אך רוב גופה של המדינה נותר כשהיה.
פעולותיו אלה הביאו לשיא ולסיום התהליך שעבר על אימפריה העות'מאנית משימור מוסדות העבר ועד נטייה לחדשנות והחלפתם בחדשים.
בנאומיו של מוסטפא כמאל ניתן למצוא גינויים לרעיון האימפריאלי ולמי שעמד בראש האימפריה, אך הוא לא דיבר רעה על החוקה, גופי השלטון והמבנה המינהלי והכלכלי של האימפריה.
את המורשת הזו שיש בה מאפיינים אימפריאליים הוא קיבל, ובנה את המדינה החדשה על מה שהיה בה קודם לכן.
המקורות למורשת מן האימפריה היו בתקופת החוקה השנייה משנת 1908, אך שורשיהם של חלק גדול מהם נמצאים כבר בתקופת הטנזימאט של המאה ה-19, כאשר רעיונות ומוסדות חדשים נוצרו באימפריה לראשונה, אך הפכו להיות בעלי חשיבות או יושמו באופן מלא ויעיל רק בתקופת הרפובליקה.
ניתן אף לטעון שגם מקורותיהן של רפורמות החילון שהיו מהחשובות ביותר ושהסתיימו עם ניתוק הדת והמדינה, נמצאו בתהליך שהתחיל מאה שנים קודם לכן ושכמעט הושלם תחת שלטון מועצת האיחוד והקידמה בעשור השני של המאה ה-20. דוגמאות לתהליכים מהמאה ה-19:
ההתחייבות לשלומם, כבודם ושלום רכושם של כל תושבי האימפריה.
תהליך של שילוב נציגים מן העם בגופי שלטון שונים החל במהלך תקופת הטנזימאט.
התפיסה הבסיסית שישנו מסמך כתוב המעניק זכויות וחובות ומניח את יסודות ניהול המדינה - חוקה - נוצר כבר ב-1876.
מבחינה מנהלית ירשה הרפובליקה את הנהלים של עריכת הבחירות ואת עקרון הבחירות הבלתי-ישירות העות'מאני.
גם עקרון הפרדת הרשויות בא לביטוי באימפריה, אם כי באופן לקוי וחסד סדר.
השלטון העות'מאני החל לטפל בענייני בריאות הציבור, חינוך, חקלאות ופיתוח הכלכלה, החברה והתרבות כבר במחצית המאה ה-19, והתוצאה הייתה שהמדינה הפכה, במידת מה, למדינת רווחה המכירה באחריותה כלפי תושביה ולא מתמקדת בגביית מיסים ובמדיניות חוץ וביטחון בלבד.
בדומה לטנזימאט, הרפורמות לא היו צעד מהפכני חד אלא תהליך מתמשך הדורש זמן כדי לבסס את השפעתו.
היו ברפורמות רעיונות שאם היו משפיעים על כלל החברה ניתן היה לראות בהם מהפכה, אך מידת השינוי שהתחוללה בחברה הטורקית, בעיקר בכפרים, קטנה מכדי שניתן יהיה לראות ברפורמות מהפכה מיידית.
במהלך המאה ה-20 התקדמה טורקיה בצעדים נוספים של שינוי, והיום היא רואה עצמה כמדינה אירופית מודרנית לא פחות ממדינה מזרח תיכונית ומוסלמית.
דבר זה הוא חלק ותוצאה של תהליך ארוך והדרגתי שנמשך מזה שתי מאות, ואשר לא החל יש מאין ברפורמות אטאטורק.
תפיסות הרפורמות לא נמצאות בתהליך חד-כיווני של התקדמות, והן התמודדו ומתמודדות גם עם תהליכים של רגרסיה כפי שקורה בטורקיה בשנים הראשונות של המאה ה-21, אולם זו בטלה בשישים לעומת הישגיהן.
עם זאת, שמונים שנה לאחר הכרזתה ניצבת טורקיה על פרשת דרכים שתכריע כבר בשנים הקרובות את דמותה ואת מידת השפעתן של רפורמות אטאטורק גם בעתיד.
רפורמה בשפה היא תהליך של יצירת שפה מתוכננת באמצעות שינויים נרחבים בשפה קיימת.
הכלים המקובלים לביצוע רפורמה בשפה הם הפשטה וטיהור.
הפשטה מקלה על השימוש בשפה באמצעות הסדרה של אוצר המילים והדקדוק.
טיהור גורם לשפה להתיישר עם גרסה של השפה הנחשבת כ"טהורה יותר".
הפשטה היא הצורה הנפוצה ביותר לביצוע רפורמה בשפה, ובצורתה המקובלת ביותר מבוצעת הפשטה של הכתיב (השוו רפורמה של הכתיב).
עם זאת תהליך ההפשטה יכול לכלול בנוסף גם הפשטה של ההטיה, התחביר, אוצר המילים ומבנה המילה.
לדוגמה, באנגלית קיימות תחיליות רבות שמשמעותן היא "ההפך מ", לדוגמה: "-un", "-in-/im", "-(a(n", "-de", וכו'.
ברפורמה בשפה ניתן להציע לבטל את כל התחיליות המגוונות ולהישאר עם תחילית אחת בלבד, נאמר "-un".
בנוסף לכך, קיימות מילים כדוגמת "good" (טוב) ו-"bad" (רע) שמשמעות המילה הראשונה היא בערך המשמעות ההפוכה של המילה השנייה, ושעדיף היה (במונחים של הפשטה) להחליף בצמד המילים "good" ו-"ungood", ולהשמיט את המילה "bad" מאוצר המילים לחלוטין.
עם זאת, הצורה הנפוצה ביותר לביצוע רפורמה בשפה היא אימוץ של כללי כתיב חדשים.
טהרנות של השפה היא ההתנגדות לכל שינוי בשפה נתונה, או השאיפה לבטל שינויים שנערכו בשפה בעבר.
לעיתים עלולות רפורמות טהרניות דווקא לסבך את השפה.
לדוגמה, במהלך תקופת הרנסאנס סיבכו כמה מילונים אנגליים את הכתיב בכך שאימצו אטימולוגיה לטינית שגויה:
"iland" הפך ל-"island" (אי) (מהמילה הלטינית insula, אף על פי שבמקור island הייתה בעצם מילה גרמנית, השוו עם המילה הגרמנית Eiland)
"ile" הפך ל-"aisle" (מעבר) (שוב מהמילה הלטינית insula).
כמו בכל רפורמה קיימות סיבות בעד ביצוע הרפורמה וסיבות נגד.
רפורמות עלולות לגרום לצורך לכתוב מחדש את כל הספרות, המסמכים הדיגיטליים, שלטי הדרכים והמפות.
יותר מכך, כולם יצטרכו ללמוד מחדש את השפה.
לילדים צעירים ולתלמידים בשיעורי לשון יהיה בסופו של דבר קל יותר עם השפה החדשה והקלה יותר, אבל בטווח הקצר תהיה להם עבודה רבה.
נטען גם ששפות מאבדות את הפואטיות שלהן והופכות נוקשות וחסרות נשמה אם משנים אותן.
עם זאת, רבות מטענות אלו חסרות בסיס.
רבות מהן מבוססות על ההנחה שהרפורמה תנתק את השרשרת הקושרת את ההווה לעבר.
במציאות, רפורמות כתיב מתונות עשויות לסייע לחינוך ולתרבות הרבה יותר מאשר לעכב בעדם.
על מחיר המעבר ניתן להתגבר באמצעות תכנון טוב, הקצאת זמן נאותה למעבר וניצול של התמיכה העממית ברפורמה.
להלן דוגמאות בולטות לרפורמות בשפות:
(שנות ה-20) – החלפת סינית ספרותית בסינית מדוברת כשפה הכתובה התקנית.
ועדה בחרה במנדרינית מבין מספר ניבים סיניים.
(שנות ה-50) - הרפובליקה העממית של סין ביצעה רפורמה בכתב בו נעשה שימוש לכתיבת השפה התקנית באמצעות החדרה של תווים סיניים מופשטים (הרפורמה אומצה אחר כך בסינגפור ובמלזיה, אבל טאיוואן, הונג קונג, מקאו וקהילות שונות של סינים בעולם ממשיכות לעשות שימוש בתווים סיניים מסורתיים).
צ'כית (המאה ה-19) – המילון של יוזף יונגמן תרם לחידוש אוצר המילים.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הוחלפה האות w באות v.
אסטונית (תחילת המאה ה-20) – תנועת רפורמה בראשותם של יוהנס אאוויק ויוהנס וסקי חידשה את אוצר המילים, תוך כדי שאילת שורשים רבים של מילים מפינית ומשפות אוראליות אחרות ואף המצאה של שורשים חדשים שלא היו קיימים בשום שפה אחרת.
גרמנית (1901/2) – איחוד שיטת הכתיב בכל האומה (תחילה בגרמניה ואחר כך אומצה השיטה בארצות האירופיות האחרות דוברות הגרמנית).
רפורמות נוספות הופעלו ברפורמת הכתיב הגרמנית של 1996.
יוונית (1980-1970) – בעוד שהשפה הכתובה ה"טהורה", הקתארווסאה (Καθαρεύουσα) הכילה מילים רבות מהשפה היוונית הקדומה, השפה המדוברת ה"עממית" הדימותיקי (δημοτική) לא כללה מילים כאלו כלל.
לאחר נפילת המשטר הצבאי נחקק חוק, ועל פיו תהיה הצורה השנייה גם צורת השפה הכתובה.
לדוגמה, הכתיב של צורת הרבים של המטבע היווני על המטבעות היווניים הייתה לפני הרפורמה דרכמי (צורת קתארווסאה) ודרכמס (צורת דימותיקי) אחרי שנת 1982.
עברית (שנות ה-20) – בתהליך של תחיית השפה העברית נוצרה העברית הישראלית מעברית קדומה תוך הפשטה של הדקדוק (בייחוד של התחביר) בהתאם למודלים הודו-אירופיים, טביעת מילים חדשות משורשים עבריים המבוססים על מודלים אירופיים, והפשטת כללי ההגייה.
הונגרית (סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19) – נטבעו יותר מ-10,000 מילים שמהן כמה אלפים נמצאות עדיין בשימוש בימינו.
רוסית במאה ה-18 הוצאה משימוש 8 אותיות בעקבות רפורמה.
(1917-1918) הוצאו משימוש 4 אותיות נוספות בעקבות רפורמה.
אירית (שנות ה-40) – מערכת הכתיב הופשטה.
נורווגית (המאה ה-20) – כשנורווגיה קיבלה עצמאות מדנמרק ב-1814 (לזמן קצר, תוך כמה חודשים היא סופחה לשוודיה), לאחר מאות שנות שלטון דני, החלה השפה הנורווגית לסטות מהדנית.
הרפורמות של 1907 ושל 1917 קבעו את ה"ריקסמל" (Riksmaal - נורווגית מדינתית) כשפה הנורווגית הכתובה התקנית, ושמה שונה ל "בוקמול" (Bokmål - "שפת הספר") ב-1929. בוקמול והשפה המדוברת, ה"נינורשק" (Nynorsk - נורווגית חדשה), התקרבו באמצעות רפורמה ב-1938. כיום נוהגים לדבר בשתי השפות.
על מטבעות נורווגיים, שם המדינה הוא לחלופין Norge (בוקמול) ו-Noreg (נינורשק).
חוקת נורווגיה כתובה בדנית עתיקה, שפה שכיום איש אינו דובר, ולכן דנים מדי פעם בצורך לבצע רפורמה בשפת הכתיבה שלה.
פורטוגזית (המאה ה-20) – ברפורמה הוחלפה מערכת הכתיב המסורתית המסורבלת במערכת פשוטה (לדוגמה asthma הוחלפה ב-asma ו-phthysica הוחלפה ב-tísica).
רומנית (המאה ה-19) – החליפה את האלפבית הקירילי באלפבית לטיני, והחלפת מאות מילים שמקורן בשפות סלאביות במילים שמקורן בשפות רומאניות.
סומלית (שנות ה-70) – בעזרתו של בוגומיל אנדרזייווסקי (Bogumil W.
Andrzejewski), שהחל עבודה לשונאית בסומליה ב-1949, פותחה שיטת כתיב המבוססת על האלפבית הלטיני, ששליט סומליה, הגנרל מוחמד זיאד בארה, הפך לחובה ב-1972. כמו כן חודש אוצר המילים, ומילים רבות נטבעו משורשים סומליים קיימים.
טורקית (שנות ה-30) השפה המדוברת והכתובה עברו רפורמה משמעותית החל בשנות ה-20, עד כדי כך שלשפה הקודמת קוראים בשם אחר, טורקית עות'מאנית.
האלפבית העות'מאני היה מבוסס על האלפבית הערבי, שהוחלף ב-1928 על ידי האלפבית הטורקי המבוסס על האלפבית הלטיני, מילים שאולות מפרסית ומערבית הוחלפו במילים טורקיות או נטבעו מחדש על בסיס שורשים של שפות טורקיות.
וייטנאמית (המאה ה-20) – במהלך השלטון הקולוניאלי הצרפתי הוחלפה שיטת הכתיב מכתיב המבוסס על הכתב הסיני לכתיב המבוסס על האלפבית הלטיני.
בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984", הפכה השפה האנגלית לשיחדש, שפה שנועדה להקל על הפצת תעמולה רשמית ונועדה להפוך את ביטוין בעל פה של מחשבות פוליטיות לבלתי אפשרי.
בספר הילדים "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור" מאת אפרים סידון גוזר המלך על עמו רפורמה שרירותית: "אוסר מהיום על כל הבריות / להגות ולבטא חמש אותיות.
/ אלף, דלת, ויוד, מם וגם וו / יתבטלו לחלוטין החל מעכשיו, יאסרו לביטוי בתכלית האיסור / ויוצאו מכלל משפט ודיבור".
רפורמות קלוני או הרפורמות הקלוניות היו סדרת שינויים בנזורה הנוצרית של ימי הביניים שעסקו בעיקר בשיקום החיים הנזיריים המסורתיים, עידוד האמנות, והדאגה לעניים.
רפורמות קלוני התפתחו ממנזר בנדיקטי בודד (מנזר קלוני) לרשת מנזרים גדולה, "המסדר הקלוני" (ordo Cluniacensis) אשר הובילה לרפורמה דתית במערב אירופה.
הרפורמות בוצעו בעיקר על ידי ברנו מקלוני ואודו הקדוש (878 בקירוב – 942), והופצו ברחבי צרפת (בעיקר בחבלים בורגונדיה, פרובאנס, אוברן, פויטו), משם לאנגליה, רוב איטליה וספרד.
הרעיונות המרכזיים של הרפורמה היו:
התנהלות על פי תקנון בנדיקט הקדוש ולאור עקרונות עבודת האל (אופוס דאי)
ידיעה נרחבת ביותר של הפולחן היומי ותפילות יומיות מרובות
העמקת האדיקות של כל אחד מהנזירים.
המניעים לרפורמות שהוביל מנזר קלוני היו השחיתות שפשתה בכנסייה הקתולית.
כחלק מהרצון לרפורמה דתית, התנגדו מקימי מנזר קלוני לשתי תופעות שהיו מקובלות בכנסייה של ימיהם:
ניקולאיזם, כלומר נישואי כמרים או חיים עם ידועה בציבור ומכאן חשש כי הם מעמידים את משפחתם מעל האינטרסים של הכנסייה.
המושג הורחב לקיום יחסי מין מכל סוג שהוא על ידי אנשי כנסייה, שהתחייבו לחיי פרישות.
סימוניה כלומר קנייה ומכירה של זכויות יתר, משרות כנסייתיות וגביית תשלום עבור שירותי דת.
הרפורמה בקשה לבטל את נוהג המכירה, על מנת שהמחזיק במשרת כמורה (וכמובן גם משרה בכירה יותר כמו בישופות או ארכיבישופות) לא יגיש את מועמדותו אליה בשל הרצון בכח, בהשפעה, או בהכנסות, אלא ממניעים דתיים של יראת שמיים בלבד.
ניצול לרעה של סמכויות נחשב כתוצאה של ההתערבות החילונית במנזרים ושל ההשתלבות הכנסייתית הנרחבת במערכות הפאודליות או המנוריאליות.
באותה תקופה שאפו האפיפיורים לחזק את השליטה על כל הכמורה ולעצור את הסמכת הבישופים על ידי שליטים חילוניים.
מאחר שמנזר בנדיקטיני היה זקוק לאדמה, הוא היה זקוק גם לחסותו של אריסטוקרט מקומי.
אולם, לעיתים רבות דרש האריסטוקרט זכויות שהפריעו לתפעול המנזר.
הרפורמה הקלונית הייתה ניסיון לתקן את המנהגים הללו בתקווה שמנזר עצמאי יותר יוכל לאכוף במידה טובה יותר את תקנון בנדיקטוס.
גיום הראשון, דוכס אקוויטניה הקים את מנזר קלוני הראשון בשנת 910, בתנאי שהמנזר יהיה כפוף ישירות לאפיפיור ולא לאציל מקומי.
משמעות הדבר הייתה שהמנזר יהיה עצמאי בפועל, מאחר שסמכותו של האפיפיור הייתה בעיקר תאורטית בגלל המרחק הרב.
יתר על כן, מנזר קלוני היה בעל הסמכות על מנזרים שהמסדר שלו הקים.
במאה ה-12 מנתה קהילת קלוני למעלה מ-1,000 מנזרים.
לרפורמות היו תומכים רבים, בהם האפיפיור אורבנוס השני, למברט מהרשפלד, רישאר מוורדן (Richard de Verdun).
הרפורמות עודדו גם את הכנסייה המערבית (Western Church) לנקוט בגישה יותר קשובה כלפי העסקים ולהעניק תמריצים לניסיונות לחזק את השליטה על הכנסייה המזרחית.
למנזרים היה כוח פוליטי שנבע הן מהשפעתם הרוחנית, הן ממספר המנזרים שהשתייכו לרפורמת קלוני והן מהעובדה שראשי המנזר היו בני אריסטוקרטיה, הכירו את קובעי המדיניות (שלעיתים קרובות היו בני משפחתם), החזיקו באותה תקופה במונופול של תרגום רצון האל להמונים והמקשרים בין המאמינים לבין ישו, מריה וכל הקדושים.
כמו כן היו בעלי מעמד מפשר בסכסוכים בין השליטים השונים.
(תווכו בין האריסטוקרטיה לבין עצמה)
הייתה התפתחות שונה של מערכת המנזרים באזורים שונים של ממלכת הפרנקים.
השושלת הקרולינגית האמינה כי עצם משיחת המלך על ידי בישוף רומא מקנה להם זכויות גם במישור הדתי וכי המלך הוא זה שעומד בראש ההיררכיה הדתית במדינה והוא זה שמכנס את הוועידות הכנסייתיות (הקונצילים).
מכאן נגזרה גם השתתפותם של הבישופים ואבות המנזר בדיונים ממלכתיים.
גישה זו אפשרה גם את הקמת רשת המנזרים של קלוני, בה היה פיקוח ממלכתי עליון ותקנון נזורה אחיד.
בחבלי ארץ שהקרולינגים לא שלטו, הבישופים הפכו באופן מעשי לשליטי הערים.
בגרמניה קיבלו אבות המנזר מעמד של רוזן עם סמכויות באנום, במערב, למרות שהמנזרים זכו לאימוניטס, השתלטו משפחות האריסטוקרטיה על המנזרים (שחלק ניכר מהם הוקמו על ידי משפחות אלו) והפכו למגני המנזרים, כל אחד על המנזר שבשטח שליטתו.
רפורמת קלוני שברה את הקשר שבין המנזר לאצולה המקומית ובין המנזר לבישוף המקומי, מנזר קלוני הוכפף למרות האפיפיור סרגיוס השלישי וכך זכה לשחרור מהשליטים המקומיים בלי שהוטל עליהם פיקוח צמוד כמו קודם, בגלל המרחק הגיאורפי של האפיפיור מהמנזר.
זה היה הבסיס לסדר המנזרי החדש.
הניתוק מהבישופים המקומיים גרמה למתיחות בין קלוני לבין הבישוף במאקון (macon).
סדר זה לא התפשט בממלכה הגרמנית ולא אצל הקפטינגים כי הם רצו מערכת מנזרים שתהיה כפופה להם ולא לאפיפיור.
ב-916 קיבל המנזר נחלה (וילה) נוספת וייסד עליה מנזר נוסף שהיה מנזר בן ראשון לקלוני, ב-918 תרם גיום עוד נחלה שעליה נוסד מנזר וכך הלאה.
כל המנזרים הוכפפו לאב מנזר קלוני ובכך סטו מרוח תקנון בנדיקטוס, בו לאב מנזר החי בתוך קהילתו יש תפקיד מוגדר.
מנזרים רבים ששאפו לרפורמה שלחו נזירים למנזר קלוני על מנת ללמוד את אורחות חייו וכך הופצה רפורמת קלוני ברחבי העולם הנוצרי.
יוקרתו של המנזר הייתה רבה והעובדה שהנזירים התפללו כל יום שעות רבות לעילוי נשמת התורמים הניעה בעלי רכוש רבים להקצות מאדמתם למנזר למען עילוי נשמת קרוביהם או נשמתם הם, מתוך תקווה שהדבר יעמוד לזכותם ביום הדין.
לרשת מנזרי קלוני הצטרפו מנזרים עצמאיים שהעדיפו להכפיף עצמם לקלוני, בין היתר על מנת לזכות בהגנה.
רפורמות דומות לאלו של קלוני נעשו בלורן, באנגליה ובאיטליה וחלק ממנזרים אלו שולבו בתוך מסדר קלוני.
מנזרי קלוני שהוקמו לאורך דרך סנטיאגו אפשרו את העלייה לרגל לקתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה.
על פי כתב ההקמה, מראשית תהליך קלוני, לא הייתה מרות הממסד הכנסייתי המקומי (קרי הבישוף) על מנזר קלוני והוא היה כפוף ישירות לאפיפיור.
בשנת 931 נקבע שמנזר קלוני יהיה הסמכות העליונה לכל המנזרים שירצו ללכת בדרכו ונוסדה אגודה של מנזרי קלוני.
בראש האגודה עמד אב מנזר קלוני ובראש המנזרים השונים עמדו פריורים.
האפיפיור יוחנן האחד עשר נתן זכות יתר אפיפיורית שאפשרה למסדר קלוני לעשות, בתקופה בה "כמעט כל המנזרים הוסטו ממטרותיהם" רפורמה ללא התערבות של סמכות כנסייתית או חילונית.
אב המנזר הרביעי, מאיולוס, היה בקשר טוב עם הקיסר אוטו ואשתו ועם אחיו של הקיסר, הארכבישוף ברונו.
אחרי שאוטו כבש בשנית את איטליה וסיים את הסכסוך הקשור למינוי האפיפיור, נתן אוטו למאיולוס את כל המנזרים באיטליה, על מנת שינהל אותם ברוח רפורמת קלוני.
אב המנזר החמישי, אודילו, היה זה שהפך את התנועה הספונטנית למסדר מסודר.
הוא היה גם מהוגי רעיון תנועת ההפוגה של אלוהים (Treuga Dei) שהתבסס על רעיון הפאקס דאי.
סיבה נוספת להצלחת זרם קלוני הייתה העובדה שהחל ב-1045 דאג הקיסר היינריך השלישי לכך שהאפיפיורים שמונו היו מתוך נזירי קלוני (או מנזרי רפורמה אחרים) והיו מחויבים לרעיון ההתחדשות הדתית.
הייתה כאן הפריה הדדית כי מנזרי הרפורמה תמכו באפיפיורים הרפורמיסטיים ואלו תמכו במנזרים.
כחלק מהרפורמה, הטיל האפיפיור לאו התשיעי (1049 – 1054) חרם על מספר בישופים בגין סימוניה ונתן את משרותיהם לנזירי קלוני.
התפתחות רשת המנזרים גרמה להיווצרותם של מנזרים ללא אוטונומיה, הכפופים מנהלתית ודתית למנזר קלוני.
כל הנזירים בכל מנזרי קלוני היו חברים במנזר קלוני הראשון.
משמעות מבנה כזה שבכל פעם שהתחלף אב מנזר בקלוני, היו כל אלפי הנזירים צריכים להגיע לקלוני ולהשבע אמונים לאב המנזר החדש.
בכך התבטלה החוויה האינטימית של המנזר.
האפיפיור גרגוריוס השביעי היה אחד מאנשי רפורמת קלוני ולפני מינויו למשרה כנסייתית היה נזיר במנזר קלוני.
כאפיפיור הוא הנהיג רפורמות שכללו את לקיחת סמכות בחירת האפיפיורים מהרשויות החילוניות ברומא ובגרמניה, והעברתה לידי חבר החשמנים של הכנסייה עצמה.
וכן את הקביעה כי לכנסייה הסמכות הבלעדית למנות אישים לפקידי הכנסייה בארצות השונות.
בראשית המאה ה-12 שהו כ-50,000 נזירים בכ-2,000 מנזרים שהשתייכו לתנועת קלוני.
רשת המנזרים התנהלה על פי רוח הפיאודליזם.
כלומר, מנזרים קטנים כפופים למנזר חזק, חייבים לו נאמנות ובתמורה זוכים בהגנתו.
למנזר קלוני היו 5 מנזרי משנה להם היו אבות מנזר וכ-2000 מנזרים נוספים שהתנהלו בראשות פריור שהיה כפוף לאב מנזר קלוני או לאחד מחמשת אבות המנזר הנותרים.
בתקופת השיא של התנועה הקלונית (בערך 950–1130) היא הייתה אחד הכוחות הדתיים הגדולים ביותר באירופה.
הרפורמות דרשו מסירות דתית גדולה יותר, בנוסף להשלכות הפוליטיות שיצרו.
הקלוניאנים תמכו בפאקס דאי, וקידמו את מסעות הצליינות לארץ הקודש.
הפולחן הדתי (הלִיטוּרְגְּיָה), שהלך ונהייה ראוותני יותר, הוביל לדרישה לכלי מזבח מזהב, פרסקו באיכות גבוהה, ויטראז'ים צבעוניים, ומוזיקת מקהלה פוליפונית לצורך מילוי הכנסיות הרומנסקיות.
ב-1098 הוביל רובר ממולם חבורה של 21 נזירים קלוניאניים מהמנזר שלהם במולם על מנת להקים מנזר חדש.
הקבוצה קיוותה להקים קהילה נזירית שבה הנזירים יוכלו לחיות תחת שמירה קפדנית יותר על תקנון בנדיקטוס.
הנזירים רכשו חלקת אדמה ביצתית דרומית לדיז'ון שנקראה סיטו (לטינית: ציסטרציום), וכך הוקם מסדר הנזירים הציסטרציאנים.
ב-1084 פרש ברונו מקלן יחד עם 6 חברים ממנזר קלוני שניהל רובר ממולם, פנה להרים שליד גרנובל, שם הקים מנזר חדש, שהתבסס על התקנון הבנדיקטי תוך הקצנת עקרונות הפרישות והסגפנות.
מנזר זה היה הבסיס למסדר הקרטוזיאני.
מראשית דרכה של התנועה, נמתחה עליה ביקורת הן מתוך מנגנון הכנסייה והנזורה והן ביקורת חיצונית בגין גורמים שונים.
הביקורות התמקדו בחוסר העצמאות הכלכלית והסתמכות על תרומות וכן בפאר של הכנסיות והמנזרים עצמם.
אף כי קלוני השתייך לזרם הבנדקטיני, התנהלותו לא תאמה את עקרונותיו של בנדיקטוס מנורסיה.
בנדיקטוס קבע שמנזר הוא קהילה בפני עצמה עם אב-מנזר אחד בעוד קלוני התנהל כמנזר אב מרכזי והרבה מנזרי משנה חסרי אב מנזר.
גם בתוך תנועת קלוני עצמה היו נזירים שלא חשו נוח עם גורמים אלו ושאפו לחיי רוח עשירים יותר, הסתפקות במועט, סגפנות וחזרה לעקרונות הבסיסיים של הנזורה שכללו פוגה מונדי.
מספר התפילות הרב שהתפללו הנזירים, ומספר השעות הרב שהוקדש לתפילות אלו, לא אפשר לנזירים לעסוק במלאכה.
על מנת לקיים את המנזר, הצטרפו אל המנזר אחים הדיוטות, חילוניים שנשבעו לשנות את אורח חייהם (קונברסיום מורום) אבל לא קיבלו על עצמם את נדר הפרישה והנזורה.