tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל חלומי היה לעלות לארץ ישראל ולעבוד בתור פועל פשוט, ואני נכון לכל עבודה, לא אתחשב בשום קושי ואעבוד גם ביום וגם בלילה".דבריו של דיקובסקי שכנעו את רוטנברג לקבלו לעבודה והוא הורה לשלם לו שכר של שלושים גרוש ביום.
בחודש יוני 1923, התכנסו תושבי תל אביב בפינת הרחובות אלנבי ונחלת בנימין וצפו כיצד רוטנברג מדליק בלחיצת כפתור את פנסי הרחובות הללו.
דיקובסקי תיאר את השמחה שאחזה בכל במילים הבאות: "...בבת אחת הוארו כל פנסי הרחוב ברחובות אלנבי ונחלת בנימין.
כולנו הרמנו אותו על כפיים ופתחנו בריקודים שנמשכו עד אור הבוקר: חזון האלקטריפיקציה של ארץ ישראל מתגשם לעינינו".
נחום גוטמן התייחס שנים רבות לאחר מכן בספרו "עיר קטנה ואנשים בה מעט" להדלקת הפנסים בתל אביב וכך כתב: אלפי פנסים נדלקים ערב-ערב נדלקים ברחובות תל אביב.
אין הם מעמעמים את אור הפנס הראשון."
לאחר שתחנת הכוח הושלמה, הגיע העת להשיג לקוחות שירכשו חשמל.
כבר ב-10 ביוני 1923, פרסמה 'חברת החשמל ליפו', מודעה גדולה שהתנוססה על השער של עיתון הארץ, שבה היא מבשרת לקוראיה כי "תתחיל בקרוב להספיק זרם חשמלי" לתושבי העיר.
בהמשך פנתה לקוראים בזו הלשון:"הרוצים לקבל זרם צריכים לפנות למשרד החברה בתחנת החשמל".
פירוט שעות הקבלה לשירות פורסם בהמשך המודעה ולסיום הוזהרו תושבי העיר כי "שום אינסטלציה פנימית לא תחובר אל רשת החברה בטרם שתיבחן על ידה" וכי "החיבורים אל הרשת ייעשו לפי סדר קבלת הבקשות".
בעקבות פרסום המודעה, התפתו רבים לגשת למשרדי חברת החשמל ובחנו את האפשרות לחבר את דירותיהם לרשת החשמל שזה עתה הגיחה לעולם.
דיקובסקי תיעד בספר זיכרונותיו, "ימי אור" את הנהירה למשרדי חברת החשמל לאחר פרסום המודעה: "באותם ימים החלה התעוררות, ואנשים החלו להגיע למשרד שלנו...
היה לנו שם חדר אחד גדול ובו ישבו המהנדסים שתכננו את חיבורי החשמל לבתים ואת הקווים החדשים ברחובות ופקידים שקיבלו את הזמנות החשמל".
חברת החשמל לא הסתפקה בפרסום מודעות בעיתונים והחלה לנסות לגייס ידוענים שישמשו מודל לחיקוי בקרב אנשיי החברה הגבוהה בתל אביב.
"תפקידי היה להפיץ תודעת השימוש בחשמל בין התושבים.
הצרכן הראשון שהחתמתי אותו על חוזה לאספקת חשמל היה מאיר דיזנגוף, או יותר נכון - אשתו", כתב דיקובסקי בספרו.
מחיר ההתחברות לחשמל עלה שלוש לירות בעת חתימת החוזה ולירה נוספת כפיקדון והיה צורך להמתין כחודשיים לאספקת החשמל.
אנשים רבים היססו ודיקובסקי שהיה אחראי על שיווק החשמל, נאלץ לכתת רגליים בבתי האזרחים ובמפעלים ולגייס עוד ועוד לקוחות.
תוך שנתיים מיום פתיחת התחנה בתל אביב, צריכת החשמל עלתה באופן ניכר.
בשנת 1925 היו חתומים בחברת החשמל 4400 צרכנים ומספר עובדיה גדל ל-140.
תרומתו לחיבורה של יפו לרשת החשמל
בספטמבר 1921 העניקה ממשלת המנדט הבריטי לרוטנברג את הזיכיון לניצול מי הירקון לייצור חשמל, אך כיוון שאדמות הנחל היו בתחומה של עיריית יפו, הפך הנושא למאבק פוליטי בין היהודים והערבים שנמשך במשך שנתיים.
בחודש אוגוסט 1921 פרסם העיתון 'פלסטין' כתבה על תוכניתו של רוטנברג לחבר את יפו לרשת החשמל ובה תיאר עורך העיתון עיסה אל עיסה, את סירובם של ערביי יפו לכך שהיהודים ישלטו על הזרמת החשמל והמים שלהם: "אם ירצו, ירוו את צימאוננו, ולא נשאר צמאים.
אם ירצו, יאירו את מעונינו, ואם לא, נשאר שרויים בחשכה".
דיקובסקי ידע כי הנוצרים המתגוררים ביפו חפצים להתחבר לרשת החשמל, אך מסרבים לעשות כך, בשל חששם כי יוצגו כמשתפי פעולה עם היהודים.
הוא החליט לנצל את קשריו החברתיים עם הגברת רוק, אשתו הצרפתייה של אלפרד רוק, נוצרי עשיר, שהיה סגן ראש העירייה שהשתייך למפלגתו של המופתי אמין אל-חוסייני.
את הגברת רוק ואת אחותה הכיר באמצעות חאלדי, מהנדס ערבי שעבד בחברת החשמל שהיה בנו של הקונסול הטורקי בבורדו.
דיקובסקי שדיבר צרפתית על בוריה הוזמן לקחת חלק עם חאלדי בערבים הספרותיים שנערכו בביתן שביפו, שבהם קראו מיצירותיו של פול ורלן.
במהלך המפגשים הללו החל דיקובסקי ל"שווק" לגברת רוק את היתרונות הגלומים בחיבור למערכת החשמל שעתידה "להביא ברכה וקדמה לארץ כולה ולבני שני העמים" ...
החשמל שנביא לכן יגרום למהפכה של ממש בחייכן.
סוף סוף תוכלו לחיות כאנשים מתקדמים".
על רקע הידידות שהתפתחה במהלך הזמן עם שתי הנשים, והודות לפעולות ה"ריכוך" שנקט בהן כדי לשכנען להצטרף לעידן "הציוויליזציה", אזר דיקובסקי אומץ כדי לשכנע את אלפרד רוק לנקוט פעולה.
הוא הציע לו להאיר את גן ביתו בחשמל בחגיגת יום הבסטיליה שנהג לערוך מדי שנה ב-14 ביולי, שאליה הוזמנו סלתה ושמנה של העיר, כולל קונסולים ונציגים של חברות זרות.
כדי לבצע זאת, היה צריך להעמיד עמודי חשמל מתל אביב ליפו ולמתוח עליהם חוטי חשמל וכן להתקין טרנספורמטורים ומתקני תאורה בגנו של רוק בהשקעה של 500 לירות שטרלינג.
לאחר מספר ימים נענה רוק להצעה ועובדי חברת החשמל עבדו ללא לאות כדי להספיק להאיר את הגן לקראת החגיגה.
תאורת הלילה הפכה לשיחת היום בחוגים רחבים ביפו.
זה היה "הסוס הטרויאני" שבעזרתו קיווה דיקובסקי לחדור ליפו המסתגרת.
קשיים רבים ליוו את התהליך, שכן עיריית יפו עדיין עמדה בסירובה להתחבר לרשת החשמל.
בסופו של דבר יוסף אליהו שלוש שכיהן כחבר ההנהלה של עיריית יפו וכחבר ועד בניין ערים של יפו ותל אביב, הצליח בעזרת קשריו הרבים להשלים את המשימה שבה החל דיקובסקי.
ביום שישי, 16 בנובמבר 1923, נפגשו פנחס רוטנברג ומושל יפו אדוארד קמפבל ליד הטרנספורמטור שניצב בפינת שדרות המלך ג'ורג (היום שדרות ירושלים (יפו)), והפעילו את תאורת העיר ביפו.
"אחת התקופות הנרגשות והנעימות החקוקות עד היום היטב בזכרוני היא תקופת ההיכרות, החיזורים והנישואים עם אשתי ססיל – צילה לבית אפלבוים".
במילים אלה תיאר דיקובסקי את ראשיתה של ההיכרות בשנת 1926 עם אשתו לעתיד שהחלה לדבריו ב"מקרה".
הוא כתב כיצד ראה לפתע בחורה יפה פוסעת לעברו ולעבר ידידו המהנדס אליעזר ויינשל, חתנו של בצלאל יפה בעת שצעדו יחדיו ברחוב נחמני בתום יום עבודתם בחברת החשמל.
הייתה זו צילה שכונתה ססיל, בחורה בת 18 שסיימה לא מכבר את לימודיה בגימנסיה הרצליה.
וינשל שהכיר אותה ואת משפחתה אמר לחברו שהיה באותה עת בן 28, כי הגיע הזמן שיקים משפחה ושיכיר את כלתו לעתיד.
הוא הציגם זה לזו והכריז כי הוא מקווה שהם יפגשו לעיתים קרובות.
וכך כתב דיקובסקי בספרו: "צילה שזה עתה היכרתי ברחוב שבתה את ליבי.
דברי השידול של ויינשל נפלו על קרקע פורייה – רציתי כבר להקים לי בית ומשפחה".
בן ציון הזמין את צילה לנשף פורים שאמור היה להתקיים בקולנוע אופיר שברחוב גרוזנברג ולאחר מכן תכפו פגישותיהם שהובילו לכך כי דיקובסקי יבקש את ידה מהוריה.
אלה נתנו את הסכמתם רק לאחר שניסו לברר אצל יוסף שפירא, מנהל חברת החשמל בתל אביב מהו מעמדו של דיקובסקי בחברה ומהי משכורתו החודשית.
שפירא ענה בקצרה כי אם הייתה לו בת, הוא לא היה מהסס לתתה לדיקובסקי.
לאחר שהוריהם של צילה ניאותו לתוכנית הנישואים של בתם, הם היו אמורים לצאת מחוץ לישראל עם בתם כמנהגם מדי שנה והציעו כי החתונה תיערך לאחר שובם.
דיקובסקי התנגד לתוכנית והוחלט כי טרם נסיעתם יתחתן הזוג בטקס צנוע ברבנות ורק לאחר שובם מחוץ לישראל, תיערך קבלת פנים גדולה לכל מכריהם.
ב-10 לחודש יוני 1928, שנתיים לאחר שנפגשו לראשונה, באו השניים בברית הנישואין.
לאחר שצילה נסעה עם הוריה, ביקש דיקובסקי חופשה מחברת החשמל בשל געגועיו לאשתו.
הוא נסע בעקבותיה לפריז וטייל עימה ברחובות העיר, במוזיאונים ובהצגות תיאטרון.
את הימים הללו בחברת אשתו הטריה תיאר דיקובסקי כתקופה היפה בחייו.
עם חזרתם לארץ, התגורר הזוג באופן זמני בביתם של הורי צילה ולאחר מכן רכשו במשותף עם ההורים מגרש בגודל דונם בתל בנימין שברמת גן, במחיר אלף לירות שטרלינג, שעליו בנו בית בן שתי קומות.
ההורים התגוררו בקומה העליונה ואילו הזוג בקומה התחתונה.
עם הגיע הקיץ, התברר שליקויי בנייה חמורים הפכו את ביתם לכבשן ובסופו של דבר מכרו את הבית וחזרו לתל אביב.
הם שכרו דירת גג מרווחת ברחוב חובבי ציון 46 שבה התגוררו 42 שנה "כמעט כל ימי ביחד עם אשתי" כתב דיקובסקי.
צילה דיקובסקי נפטרה בתל אביב בחודש אוקטובר 1982.
לרבים מעובדי חברת החשמל לא היה רקע מקצועי בתחום העבודות הקשורות לרשת החשמל והחברה הגיעה למסקנה כי אין די בהקניית מיומנויות ראשוניות, כדי לענות על צורכי החברה המתפתחים, וכי יש צורך לקיים השתלמויות מקצועיות בתחומים שונים כדי לשפר באופן ניכר את רמתם המקצועית של העובדים.
פנחס רוטנברג הפליג בשבחם של העובדים שהגיעו לארץ ישראל: "התבונה, התרבות, המסירות והאידיאליזם של כוח העבודה היהודי הממוצע הוא יוצא מהכלל ומייצר כוח יצירתי חבוי ההופך בעל ערך עצום.
בסך הכל, רבים מהמהגרים מגיעים לארץ ישראל ללא מיומנויות מתאימות אולם תודות לאיכויות פנימיות הטבועות בהם הם בדרך כלל רוכשים מומחיות ומיומנויות במקצועות מתאימים בתוך פרק זמן קצר מאוד." ואכן חלק מהעובדים נשלחו מחוץ לישראל כדי להשתלם בתחומים שונים הקשורים לתעשיית החשמל.
"דיקובסקי נשלח בתחילת שנות השלושים לבורדו שבצרפת ללמוד מניסיונה של חברת החשמל המקומית בשיווק תעשיית החשמל.
יישום השיטות שלמד בצרפת סייעו לחברת החשמל להגדיל את מעגל צרכניה ואת היקף צריכת החשמל שלהם".
השקפותיו הפוליטיות של דיקובסקי היו שונות ברובן מאלה של עמיתיו בחברת החשמל שהפכה למעוז של מפלגת פועלי ארץ ישראל.
הוא היה רוויזיוניסט, וכז'בוטינסקי סבר כי יש לפעול בתקיפות נגד המדיניות האנטי ציונית של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הוא נמנה עם הפעילים הבולטים באצ"ל והשקיע מזמנו כדי לגייס חברים לדרך ואמצעים כדי לממשג את מטרות הארגון.
בתי הדין הצבאיים הורשו לפעול לפי תקנות לשעת חירום והשלטון הבריטי הגיב במעצרים של אנשי בית"ר והצה"ר, בחשד להשתייכות לאצ"ל.
ב-10 ביולי 1938 נעצר דיקובסקי על ידי משטרת תל אביב, נשלח למעצר ביפו ולאחר מכן נכלא במשך חודשיים כאסיר מנהלי בכלא עכו עם רבים מחבריו לדרך.
ביומן שנכתב בכלא עכו, ניתן ללמוד על הלך הרוח של העצורים: "מחנק שמו לנו.
בכל הדרכים והתחבולות אומרים להשמידנו וגורלו של כל חייל ז'בונטיסקאי הוא –עכו.
כן, שבויי עכו אנו, אולם חופשי הוא רוחנו, ומי אדון לנשמתנו.
הצינוק והכלא הוא מנת חלקנו, אך לא ירתיענו אחור".
דיקובסקי סבל מבעיות בריאות בכלא ובסופו של דבר שוחרר בשל כך.
בארכיון של מכון ז'בוטינסקי נמצאת התכתבות ענפה הקשורה למאמצים הרבים שנעשו על מנת לשחררו.
לאחר שחרורו נשלחו מכתבים לחברת החשמל המיועדים לדיקובסקי ובהן תזכורות לשלם את חובו לעורך דין מ.
זליגמן על סך 25 לא"י לכיסוי הטיפול בעניינו הכולל הוצאות טלפונים, בולים, נסיעות ועוד.
דיקובסקי הקדיש מאמצים רבים לשכנע את חברת החשמל בצורך להפיץ בקרב הציבור את חיוניות הבישול בחשמל ואת יתרונות חימום מי הרחצה בחשמל.
תגובת ההנהלה הייתה צוננת, אך דיקובסקי לא אמר נואש.
בין השנים 1937 – 1941 הצליח עם קומץ אנשים לצדו "לחולל את הפלא" ולהגדיל באופן ניכר את השימוש בחשמל.
חברת החשמל בפיקודו, החלה להשאיל לנשות ישראל כיריים וסירים חשמליים לניסיון.
וכך נכתב בחוברות ההסברה שחולקו לנשים: "נסי לבשל בחשמל - לא תתאכזבי!
חברת החשמל מעמידה לרשותך כירה לניסיון לחודש ימים", ובמילים הבאות צוטטה צרכנית חשמל מרוצה: "מיום שאני מבשלת בחשמל, אין הבישול מדאיגני בזמן הטיול".
טקטיקת שיווק נוספת שנקטה חברת החשמל הייתה באמצעות ספרי בישול שהפיצה ובהם שלל מתכונים ששולבו בהם "עצות חשמליות" ליעילות הבישול והאפייה.
לקראת חג החנוכה למשל, ניתנה העצה הבאה: "כשאת מטגנת סופגניות על פלטה חשמלית, אין צורך לטגן כל העת בחום מלא...
אין כמו הפלטה החשמלית כדי לעזור לך להסדיר את החום".
גם נוחותה של עקרת הבית לא נפקדה ממאמצי השיווק: "מאחר שהבישול בחשמל נעשה בלי להבה, אין צורך לסגור דלתות או חלונות כדי למנוע רוח פרצים.
בימים חמים או בימים של בישול מוגבר, אפשר איפוא למנוע מחנק או כאב ראש ובחילות, הנגרמים כולם עקב האוויר המקולקל במטבח הסגור.
בימי קיץ אפשר גם לבשל בתנור חשמלי העומד בגזוזטרה", וכן: "הכל נעשה בסיבוב של כפתור.
מאחר שלכל תבשיל נועד זמן קבוע, אפשר לצאת מן המטבח ולעסוק במלאכה אחרת, ולחזור בלי למצוא מאכל חרוך".
מסתבר שהחשמל טרם הגיע לכל מקום, כך עולה לפחות ממכתב ששלח ליאונרד ברנשטיין לדיקובסקי ב-6 באוקטובר 1948, מספר חודשים לאחר קום המדינה ובו הוא מתלונן שאינו יכול ליהנות מארוחה חמה בבית מארחיו כיוון שאין להם חשמל לבישול.
"כיועצה המוזיקלי לעונת תש"ט של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הנני מתאכסן בבית מר נוביקוב, רח' ביאליק 20, וסועד שם את כל ארוחותיי, היות שעלי לשמור על דיאטה ולהקפיד על ארוחות מבושלות בבית...
במצב האספקה הקשה השורר בארץ, לא תוכל משפחת נוביקוב למלא את דרישתי, אלא אם תעמוד לרשותם האפשרות לבשל בחשמל.
על כן אסיר תודה אהיה לכבודו, אם יואיל להוציא עבור משפחת נוביקוב את הרישיון לשימוש בחשמל לבישול".
לסיום הוסיף כי הוא מקווה שבקשתו לא תושב ריקם.
רוטנברג נפטר בשנת 1942 והמחלקה המסחרית שבראשה עמד דיקובסקי המשיכה לפעול במרץ.
דוד בן-גוריון, הכריז על הקמתה של מדינת ישראל וחברת החשמל נערכה לקראת המדינה שבדרך והמשיכה להתפתח בעקבות העלייה ההמונית
של שנות ה-50 של המאה ה-20. קווי חשמל חדשים נפרשו, צרכנים חדשים הצטרפו ומפעלים ובתי מלאכה שהוקמו באזורים שונים חוברו לרשת החשמל.
בשנות עבודתו האחרונות של דיקובסקי בחברת החשמל, התאפיין המשק הישראלי בפיתוח מהיר, בתהליכי מודרניזציה טכנולוגיים ובצריכה גוברת של חשמל.
הסיסמה הרווחת בתקופה זו בפרסומות חברת החשמל הייתה "יותר חשמל פחות עמל" והציבור הוזמן לרכוש מכשירי חשמל ביתיים חדישים אשר "אינם בגדר חלום" ושהשימוש בהם "נוח, חסכוני ובריא".
דיקובסקי המשיך לנהל את המחלקה המסחרית עד שפרש מהחברה במחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20.
דיקובסקי נפטר ב-20 בדצמבר 1989 בגיל 93, למעלה מעשור לאחר מות אשתו ססיל והניח אחריו בת, מיכאלה, רעייתו של הצייר מיכאל ארגוב.
הוא נטמן לצד אשתו בבית העלמין קריית שאול.
בן ציון (בנצי) גרובר (נולד ב-1958) הוא תא"ל במילואים.
שימש מפקד חטיבה 14 ומשרת כיום כסגן מפקד עוצבת סיני.
נולד לאטי, למשפחת פריד, ולאליעזר גרובר.
במהלך השואה נשלחה אטי לאושוויץ יחד עם אחותה התאומה ושתיהן היו חלק מזוגות התאומים בהם ביצע יוזף מנגלה לניסויים.
בעקבות ההתעללות שעברה בצריף ה"ניסויים" של מנגלה נפגעה אמו, ורק 12 שנים לאחר שנישאו נולד בנם הראשון, בנצי.
גרובר למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבת ההסדר הר עציון.
עם גיוסו לצה"ל שובץ גרובר בחיל השריון.
בשריון עבר הכשרה כלוחם וכמפקד.
סיים את שירותו הסדיר כמ"מ בשריון בדרגת סג"ם.
במסגרת שירות המילואים שלו נלחם גרובר בקרב סולטאן יעקוב, במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
גרובר נפצע בקרב ולאחר שיקום ארוך חזר לתפקידו בגדוד.
הוא יצא לקורס מפקדי פלוגות במילואים ושירת כמפקד פלוגה.
יצא לקורס מפקדי גדודים ושירת כמפקד גדוד השריון 34, אז חלק מחטיבה 401. גרובר יצא לקורס מפקדי חטיבות ומונה למפקד חטיבה 14 ולאחר מכן יצא לקורס מפקדי אוגדות במילואים ושירת כסגן מפקד עוצבת סיני.
במהלך שירותו הועלה לדרגת תת-אלוף.
גרובר בוגר בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים (מכון לב) כמהנדס מיקרואלקטרוניקה.
הוא מנכ"ל חברת בצג בע"מ, העוסקת בגיוס משקיעים לחברות היי-טק ויו"ר חברת הגר, העוסקת במדידה לא פולשנית של רמת הסוכר בדם.
גרובר חבר מועצת המנהלים של כמה גופים, ובהם ישיבת הר עציון, המכללה האקדמית הרצוג, אור תורה סטון, עמותת גדולים במדים, ועוד.
הוא מרצה בישראל ובעולם על מנהיגות ועל הקוד האתי בלחימה.
רבי בן ציון אברהם שפירא (תרל"ג; 1873 – י"ג בשבט תש"ז; 1947) היה מקובל, תלמיד חכם וצדיק ירושלמי.
היה בנו יחידו של הצדיק הירושלמי הרב יהושע צבי מיכל שפירא.
נולד באלול תרל"ג בבתי מחסה בעיר העתיקה.
הוריו שיכלו כמה ילדים ילדים לפני לידתו, ואביו בירר כיצד לכתוב קמיע שהיה נותן הרב אברהם שמחה מאמציסלב.
על פי המסורת על נושא הקמיע היה להישמר מטומאת כהנים אף באם אינו כהן.
נקרא בן ציון על שם עיר הקודש, ואברהם על שם בעל הקמיע.
למד תורה אצל אביו והחזיק בביתו את כתביו.
כשהיה בן 17, על פי הצעת רבו של אביו הרב יהושע לייב דיסקין, נפגש עם חיה לאה בת ר' אליהו סטרצלר מאיישישוק אף שהייתה רק בת 15. אביה חשש מהריונה בגיל צעיר וקיבל את הבטחת הרב דיסקין שהכל יהיה כשורה, לאחר 4 שנים נולד בנם משה אליעזר.
החתונה הייתה בביתו של הרב דיסקין בניסן תר"ן.
הרב בן ציון אברהם התמקד בלימוד התורה, ואף תורת הנסתר והיה מבאי בית הכנסת בית אל, שם התפללו מקובלי של ירושלים.
המסורת אודותיו מספרת שהיה כה שקוע בלימודיו עד שלא הכיר צורת מטבע.
על פי תלמידיו, הצטיין במיוחד במדות טובות ובין אדם לחברו.
הקפיד מאוד תמיד ללמד זכות אף על הגרוע ביותר, ונזהר מאוד שלא לשמוע רעה, ובטח לא על רבנים גדולים.
היה חברו של הרב יעקב משה חרל"פ שהיה תלמידו של אביו, אך היה חבר ב"אגודת הקודש" שהתנגדה לרעיון שהרב קוק ישמש כרבה של ירושלים.
הקפיד שלא לצאת מהעיר העתיקה, זולת כשהלך בקביעות לביתו של הרב חרל"פ.
היה ידוע בירושלים ככתובת לברכות ושיתפלל בכותל המערבי.
כך נהג גם האדמו"ר בעל המנחת אלעזר כשהגיע בשנת 1930 לביקור של שבועיים, כדי לפגוש את המקובל הרב שלמה אליעזר אלפנדרי.
חסידי מונקאטש סיפרו שבחזרתו עשה רבם לרבי בן ציון מי שבירך כשעלה לתורה.
בעת הלווית אביו באלול תרס"ו, כשחזר לביתו, ראה שאבד לו הקמיע, משכך עלה לקבר אביו ביום השבעה ומאז פסק בהנהגה של הכהונה.
בנו הרב משה אליעזר שפירא, היה חבר בתנועת "המזרחי" ושימש כרב הקהילה היהודית באטלנטיק סיטי.
הרב בן ציון אבא שאול (נולד בה'תשל"ו) הוא ראש ישיבת "אור לציון" בירושלים.
נולד בירושלים לנצחיה, בתו של הרב יהודה מועלם, ולרב אליהו אבא שאול ונקרא על שם סבו הרב בן-ציון אבא-שאול.
למד בישיבת פוניבז', בעקבות בקשת סבו הוא נישא לאחר שסיים את הש"ס, עם בתו של היהלומן דוד אלישיוב.
לאחר נישואיו החל לשמש בצוות ישיבת "אור לציון", ובהמשך התמנה לראש הקיבוץ בישיבה.
בשנת תשפ"ב נפטר אביו, הרב אליהו, שכיהן כראש הישיבה, במסע ההלוויה הוכרז כי הוא ימלא את מקומו.
מאז שנת תשס"ז לערך הוא לומד בכל יום בחברותא עם הרב יעקב עדס.
ברכת ציון, י' כרכים על מסכתות בש"ס, בהוצאת הישיבה גדולה אור לציון
ברכת ציון, על פרשיות התורה, בהוצאת הישיבה גדולה אור לציון
ברכת ציון, על תנ"ך וסידור התפילה, בהוצאת הישיבה גדולה אור לציון
אור ההלכה, ה' כרכים על שולחן ערוך, בהוצאת הישיבה גדולה אור לציון, תשע"ו
אומר לציון, ב' כרכים על סוגיות הש"ס, בהוצאת הישיבה גדולה אור לציון, תשס"ח
הרב חיים אליעזר בן ציון ברוק (ה'תרס"ד, 1904 – י"ד בתשרי ה'תשמ"ו, 29 בספטמבר 1985) היה מייסד וראש ישיבת בית יוסף נובהרדוק בירושלים, תלמידו של הסבא מנובהרדוק.
ברוק נולד בשנת ה'תרס"ד בעיר רוגצ'וב שבבלארוס, להוריו בנימין ורחל קריינא.
הוא החל ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ' ונדד איתה לקרמנצ'וג בעת מלחמת העולם הראשונה, שם בחר לעבור ללמוד בישיבת נובהרדוק.
בעת לימודיו בישיבה סייע בפתיחת סניפים נוספים שלה ברחבי ליטא.
בתום לימודיו נישא ללאה, בתו של הרב יצחק גולדברג.
לאחר נישואיו התגורר בביאליסטוק, ובשנת 1934 עלה לישראל והתמקם בתל אביב, שם הקים סניף של ישיבת נובהרדוק.
בשנת 1938 עבר לירושלים, הקים גם בה סניף של ישיבת נובהרדוק ועמד בראש הישיבה, בה הנהיג את שיטת המוסר על פי דרכו של הסבא מנובהרדוק.
במהלך מלחמת העצמאות נפצע מאש הלגיון הירדני, והחלים לאחר כארבעה חודשים.
לרב ברוק ורעייתו נולדו שלושה בנים ושלוש בנות.
ברוק נפטר בערב חג הסוכות, י"ד בתשרי ה'תשמ"ו.
לאחר פטירתו נקראו על שמו רחובות בבית שמש ובביתר עילית.
בן-ציון חיים צור (ידוע בשם הבמה בן צור; נולד ב-13 במאי 1999) הוא זמר-יוצר ישראלי.
נולד בצפת לניסים, ממוצא טורקי-מצרי, ולעופרה, שמוצא משפחתה מצפת.
למד בתיכון הרב תחומי בצפת.
התגייס ב-2018 ושירת בצבא כאפסנאי במפקדת פיקוד צפון.
השתחרר בנובמבר 2020. הוא מזדהה כאדם שומר מסורת ומאמין.
באוגוסט 2025 התארס לבת זוגו, שיראל קלו.
דרכו המוזיקלית החלה בגיל צעיר, בהשפעת אחיו אליעד.
הופעתו בחתונה הביאה להשתתפותו בתחרות בשם "כוכב הצפון" לאמנים צעירים, ששודרה ב-רדיו 104.5FM, בה ניצח.
לאחר התחרות הקים אולפן הקלטות ולמד לנגן בפסנתר ובגיטרה.
הוא גם החל לכתוב להלחין, וקטעי המוזיקה אותם העלה לרשת באותה תקופה, שכללו חומרים מקוריים וגרסאות כיסוי, צברו כחצי מיליון צפיות.
הסינגלים שהעלה לרשת בהמשך הקריירה שלו זכו להצלחה גדולה יותר, ולערוץ היוטיוב שלו עשרות מיליוני צפיות.
בשנת 2019 השתתף בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא" במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2020, אך לא עבר את שלב האודישנים.
בשנת 2021 השתתף בתוכנית המציאות "אקס פקטור לאירוויזיון".
בתחילת 2021 הוחתם בחברת ההפקות אייליסט מיוזיק בבעלות האמרגן מתנה יפרח והמוזיקאי אופיר כהן.
ב-25 במאי 2021 הוציא את סינגל הבכורה שלו "מצאת לך מישהו", אותו כתב והלחין בעצמו, והפיק לצד אופיר כהן.
ב-16 באוגוסט הוציא לאור את הסינגל השני שלו, "מסיבת אוזניות", אותו כתב והלחין יחד עם אופיר כהן וישראל אלגרבלי.
ב-4 באוקטובר הוציא גרסת כיסוי לשיר "ממעמקים" של הפרויקט של עידן רייכל, שזכה להצלחה.
בפברואר 2022 הוציא את הסינגל "שבורה מגעגוע", אותו כתבו והלחינו לידור סולטן, דרור מזרחי ואביב פרץ והפיק לידור סולטן.
בספטמבר 2022, הוציא גרסת כיסוי לסינגל "מה עובר לך בראש" של אבי אבורומי, אותה הפיק בעצמו.
גרסה זו זכתה להצלחה רבה, ואף צברה יותר צפיות באתר יוטיוב מהגרסה של המבצע המקורי.
במרץ 2023 הוציא את השיר "זוכר אותנו", בדואט עם הזמרת מיתר רובין.
את השיר כתב והלחין יחד עם רון ביטון, מאור שטרית ומיתר רובין והוא הופק על ידי מאור שטרית.
ביולי של אותה שנה הוציא את אלבום הבכורה שלו "כשתעלה השמש", ובו 11 שירים.
בן צור השתתף ביצירת שירים באלבום.
מתוכו בלטו הסינגלים "שובר שורות", אותו כתב והלחין יחד עם תמיר צור וישראל אלגרבלי ו"ברכה" אותו כתב והלחין יחד עם עומרי ששון, שנכנס לפלייליסט של תחנת הרדיו גלגלצ.
בנובמבר 2023, על רקע מלחמת חרבות ברזל, כתב והלחין, יחד עם אלי קשת ועומרי ששון, את השיר "עם אחד", בו השתתפו עשרה זמרים, בהם מאור אדרי, יגל אושרי, יואב יצחק ויעקב שוואקי.
בהמשך אותו חודש הוציא את הסינגל "האסיר" אותו כתב אביהו מדינה והלחינו בן צור ותמיר צור.
ב-5 בפברואר 2024 הוציא את הלהיט "אבא", אותו כתב והלחין לצד אופיר כהן, שגם הפיק את השיר לצד שמעון יחיא.
לאחר הצלחת שיר זה שיריו הבאים של בן צור עסקו בנושאי אמונה.
ב-2 ביוני הוציא את הסינגל "תשליך".
ב-22 ביולי הוציא את השיר "לא לבד", בדואט עם הזמר רותם כהן.
הדואט שהה במשך שבוע בראש המצעד העברי של מדיה פורסט.
ב-3 בספטמבר הוציא את השיר "אמונה".
ב-25 בספטמבר הוציא גרסת כיסוי לשיר "הנך יפה" של הפרויקט של עידן רייכל, שזכה להצלחה.
ב-28 בנובמבר הוציא את השיר "סולי".
ב-14 בינואר 2025, הוציא גרסת כיסוי אקוסטית לשיר "טאטע תטהר", בדואט עם יוצר השיר והמבצע המקורי שלו, יאיר אליצור.
גרסה זו הצליחה אף יותר מזו של המבצע המקורי.
את ההפקה המוזיקלית לשיר ביצעו בן צור, שי כהן ונתנאל בן גיאת.
ב-4 במרץ הוציא את הסינגל "סיפורי צדיקים", בדואט עם הזמרת-יוצרת אודיה.
השיר נכלל במיני-אלבום של אודיה, "כל הלחנים נגמרו".
ב-7 באפריל, יום לפני צאת אלבומו השני הוציא את השיר "הבת של המלך" יחד עם יאיר אליצור אותו הפיקו בן צור, שי כהן ונתנאל בן גיאת.
ב-8 באפריל הוציא את אלבומו השני, "הכל בסדר", הכולל שמונה שירים.
ב-23 ביוני הוציא את הסינגל "כל עכבה לטובה".
ב-4 באוגוסט צור הוציא סינגל בשם "נשמות צמאות", שהגיע למקום ה-44 במצעד ההיטליסט.
באותו חודש הופיע בתיאטרון קיסריה, שהופעה בו נחשבת לאבן דרך משמעותית בקריירה של אמנים ישראלים.
ב-25 באוגוסט הוציא עם יסמין מועלם דואט בשם "אצלנו זה ככה".
ב-15 בספטמבר הוציא את הסינגל "גאולה".
ב-15 באוקטובר הוציא את השיר "שהשם ישמור עלייך" ב-10 בנובמבר הוציא ביחד עם אמיר דדון שיר מתוך הפרויקט "ותן חלקנו".
בדצמבר 2025 הוציא את המיני-אלבום השני "איש הפלא" הכולל שלושה שירים חדשים, ובהם "אמא שלך" ו"מה היה מה יהיה".
בעבר תיאר את סגנונו המוזיקלי כ"פופ מזרחי".
כיום הוא מתאר אותו כ"פופ אמוני".
בן-ציון ויטלר (1907–1961) היה שחקן תיאטרון יידיש מפורסם, קומיקאי, זמר ופזמונאי.
בן-ציון ויטלר נולד בשנת 1907 בעיירה בעלז שבגליציה (בעבר בפולין, כיום חלק מאוקראינה).
בגיל שש עבר עם משפחתו לווינה, שם קיבל חינוך דתי חסידי קפדני.
בשנת 1919, בגיל 12, הצטרף בסתר ובשם בדוי לתיאטרון Freie jüdische Volksbühne בווינה, מתוך חשש לתגובת משפחתו.
הוא עבד תקופה קצרה כעיתונאי בשבועון הציוני הגרמני Wiener Morgenzeitung (עיתון הבוקר של וינה).
בשנת 1926 חזר לסצנת התיאטרון של וינה, הופיע בקומדיות ואופרטות, והשתתף במופעים בפריז, לונדון, דרום אפריקה, צרפת ווינה.
ויטלר שהה שלוש שנים בפולין באמצע שנות ה-30, והפך ל"אהוב הציבור".
בשנת 1937 הופיע בריגה במחזות "חתונה בעיירה" ו"החתונה הגליציאנית" מאת ויליאם סיגל.
הוא שיחק בתפקיד ראשי במחזות של שלום עליכם "ינקו הצועני", "קפריזה של מיליונר", "האמריקאי ליטוואק", "הקצין האמיץ", "הג'נטלמן השודד", "כוח האהבה", "הכלה ושלושת אחים", "החתן המוזהב", "סף השמחה","קשה להיות יהודי", ב"הדיבוק" של אנ-סקי, "אלוהים, אדם ושטן" מאת יעקב גורדין ו"יאנקעל הנפח" מאת דוד פינסקי.
בשנת 1940 היגר עם רעייתו השחקנית והזמרת, שפרה לרר, ויצא עימה לסבב הופעות ברחבי ארצות הברית.
הוא הופיע במחזות נוספים של סיגל, "האישה הנשכחת" בתיאטרון הופקינסון בניו יורק, ו"חלום מוזהב" בתיאטרון דאגלס בשיקגו.
בשנת 1946 השתתף במחזה מאת קלמנוביץ', "Home Sweet Home", בתיאטרון מיטרה בבואנוס איירס, ארגנטינה.
לאורך שנות ה-50, הוא הופיע עם אשתו שיפרה לרר, ילידת ארגנטינה, ברחבי צפון ודרום אמריקה, בישראל ובדרום אפריקה.
ויטלר נפטר מגידול במוח בשנת 1961.
ויטלר הקליט מאות שירים, בין להיטיו המפורסמים:
אַכציק ער און זיבעציק זי (הוא בן 80, היא בת 70)
מיין אלטע היים (חייה וחייך)
אויפן וועג שטייט א בוים (על הדרך עץ עומד)
לעב און לאך (חייה וחייך)
ראזשינקעס מיט מאנדלען (צימוקים ושקדים)
בן ציון פרחי (נולד ב-17 ביולי 1938) הוא אלוף בדימוס.
בתפקידו האחרון היה נשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
נולד בבולגריה ובגיל 10 עלה לישראל וגדל בתל אביב.
ב-1957 התגייס לצה"ל לחיל ההנדסה והוצב בגדוד 601. סיים קורס מ"כים וקורס קצינים.
במהלך שירותו הצבאי החל ללמוד משפטים באוניברסיטת ירושלים ובסיומם עבד כעורך דין בתחום המשפט האזרחי.
במסגרת שירות מילואים, לחם במלחמת ששת הימים כסגן מפקד פלוגת הנדסה של חטיבת השריון 200 שלחמה בסיני.
במלחמת ההתשה שירת באזור תעלת סואץ ועסק בהקמת קו בר-לב.
שמואל גודר שהיה נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, גייס אותו חזרה לשירות הקבע.
פרחי שירת כתובע צבאי בפרקליטות מרכז במקביל לשירות כמפקד פלוגת הנדסה במילואים, בהמשך שירת כשופט בית הדין הצבאי דרום ובמלחמת יום הכיפורים הצטרף לכוחות הלוחמים ושירת כקצין הנדסה במשך שלושה חודשים.
שירת כפרקליט מרכז, כראש ענף פיקוח משפטי, נשיא בית הדין הצבאי המיוחד בדרגת אל"ם, וב-1984 מונה לפרקליט הצבאי הראשי.
לאחר מכן קודם לדרגת אלוף ושרת משנת 1986 ועד 1996 בתור נשיא בית הצבאי לערעורים, הוחלף על ידי אלוף אילן שיף ופרש מצה"ל.
לאחר שחרורו כיהן פרחי כמנכ"ל תאגיד קרנית, החל משנת 1997 ולמשך 14 שנים.
כמו כן שימש חבר בוועדת עברי בנושא אסון המסוקים.
משמש שופט בבית הדין של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
עד למינויו של מוטי אלמוז לראש אגף כוח האדם בשנת 2016, היה פרחי לאלוף היחיד בתולדות צה"ל שהגיע משורות חיל ההנדסה.
הרב בן ציון נסים פארידיס-פרדס (כ"ז בכסלו ה'תרכ"ב (1862) - א' באדר א' ה'תש"ג (1943)) היה מקובל, דרשן ופייטן ירושלמי.
אביו של רבהּ הראשי לשעבר של ירושלים, אליהו פרדס.
נולד לאליהו פארידיס ושרה מרקדה, בתו של רבי וידאל קואינקה, ב-30 בנובמבר 1831 (כ"ז בכסלו ה'תרכ"ב).
מוצא משפחת אביו בצפון מערב ספרד ביישוב פרֵדֶס דה נאבה (Paredes de Nava) שבמחוז פלנסיה (Palencia).
בעת גירוש ספרד עברה המשפחה לארץ ישראל, התיישבה בצפת ולאחר מכן הגרה לחלב.
בצעירותו למד בישיבת המקובלים בית אל בירושלים, נישא למזל אורו בת הרב אברהם קאסוטו, והיה שד"ר לאזור המגרב, בשליחות רשמית מטעם הישיבה, ופעם נוספת עבורו.
כשחזר לירושלים החל לשמש כרב בבית הכנסת "איסטנבוליס" שבעיר העתיקה, ובית הכנסת "טראנטו" שבשכונת נחלאות.
הורה ודרש בבתי כנסת רבים בירושלים.
כן שימש כמורה בת"ת הספרדים ות"ת הבוכרים שבירושלים.
ניחן בקול ערב, ושימש בחייו גם כפייטן, ואף חיבר פיוטים שונים.
בשנותיו האחרונות נמנה עם לומדי חברת "מגן דוד" בישיבת מרכז הרב.
פרדס התורה - פירוש לתנ"ך ודרשות, שני חלקים, ה'תשנ"ח
בן ציון מיכאלי (מרץ 1902 – פברואר 1995) היה ראש מועצת הרצליה בשנים 1943–1959 ולאחר מכן נבחר לשמש כיושב ראש מרכז השלטון המקומי.
הוא יסד את בנק אוצר השלטון המקומי ושימש כיושב ראש ההנהלה שלו.
מיכאלי נולד ליצחק מיכאלוביץ וחנה רחל לבית פודחלבניק בעיירה קולו (Koło), פלך קאליש, שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
שלושה מתו בילדותם ונותרו שלושה בנים ובת זקונים.
אמו באה ממשפחת סוחרים אמידה ופתחה עם אביו חנות לממכר סידקית.
האב היה פעיל ציוני והמשפחה הייתה מסורתית.
מיכאלי למד בילדותו ב"חדר" ואחר כך בבית ספר עברי.
אביו יצחק עלה לבדו לארץ ישראל ב-1906, בעקבות הבטחת חברת יק"א שיקבל נחלה להתיישב בה.
אמו עלתה עם ילדיה לארץ בקיץ 1908 והמשפחה השתקעה במושבה מנחמיה.
האב עבד כפועל שכיר, יק"א לא קיימה את הבטחתה והמשפחה התקיימה בדוחק רב.
בעקבות מותה של הבת שפרה בקדחת ורצון האם לשוב לפולין עברה המשפחה ליפו ושם פגש האב ביצחק וילקנסקי, אז מנהל חוות בן-שמן, שהחליט להעסיק את האב בחווה כמדריך לפועלים חדשים.
כאשר התברר לאביו שיק"א לא יכולה ליישבו הוא החליט בשנת 1910 לנסוע לארגנטינה ולחסוך שם כספים בעבודה על מנת לרכוש קרקע בארץ ישראל.
האם חזרה עם ילדיה לפולין ופתחה שם שוב חנות לדברי סידקית.
הבן הבכור הצטרף לאביו בארגנטינה.
באביב 1913 חזרו האב והבן הבכור לארץ ישראל, וחברת יק"א הסכימה ליישבם כאיכרים במושבה סג'רה שבגליל.
בדצמבר אותה שנה הגיעה גם האם וילדיה לסג'רה.
בצעירותו ארגן מיכאלי את בני הנוער בגליל במטרה לייעל את שיטות העבודה במשקים וכן לנסות ולהשתלב בהנהגת הוועדים במושבות.
ב-1920 נטל חלק בוועידת היסוד של ההסתדרות וכן עבד בסלילת הכביש מחיפה לטבעון ולנהלל בראשית שנות ה-20. ב-1923 נבחר לוועד המושבה סג'רה ושימש כחבר הנהלת התאחדות האכרים בגליל התחתון.
בסתיו 1926 עזב מיכאלי את סג'רה ונשלח כחבר "הפועל הצעיר" לרחובות להדריך עולים חדשים.
ב-1927 הצטרף מיכאלי למייסדי מושב כפר יהושע וסייע בקידוח בארות המים שם.
במאורעות תרפ"ט סייע בהגנת המושב במסגרת ההגנה.
מאוחר יותר נבחר לשמש כמזכיר מועצת הפועלים בבנימינה.
באביב 1931 עבר להתגורר בהרצליה, שימש כמזכיר לשכת העבודה המקומית ויזם את הקמתה של אגודת הצרכנים.
ב-1933 נמנה עם מייסדי קופת מלווה וחיסכון של העובדים אותה גם ניהל במשך 15 שנים.
כמו כן הקים את לשכת בני ברית בעיר ושימש כנשיאה.
מיכאלי נבחר כחבר המועצה המקומית בהרצליה עם כינונה בשנת 1936. מאוחר יותר נבחר לשמש כסגן ראש המועצה (התפקיד נקרא אז "סגן נשיא") ומשנת 1943 נבחר לשמש כראש המועצה.
זמן קצר לפני הכרזת העצמאות בשנת 1948, כאשר לא היה ברור עדיין אם ירושלים תשמש כבירת המדינה (כיוון שלפי תוכנית החלוקה לא נכללה בשטח המדינה היהודית), פנה מיכאלי במכתב לדוד בן-גוריון והציע לו שהרצליה תשמש כעיר הבירה של מדינת ישראל.
הרצליה נמצאת במרכז הארץ וקרובה לתל אביב.
העיר רחוקה יחסית מגבולות האזורים שעתידים להמסר למדינה הערבית.
הרצליה שמרה תמיד על יחסים טובים עם הערבים.
הרצליה היא העיר היחידה שנושאת את שמו של חוזה המדינה - בנימין זאב הרצל.
הדיון בהצעתו של מיכאלי נדחה למועד מאוחר יותר, שישה ימים לאחר שנשלח, תגובתו של בן-גוריון במכתב התשובה הייתה: "קראתי תזכירכם בעיון, לפי שעה אין עדיין מוסד מוסמך להחליט בשאלה שעוררתם.
כשיוקם מוסד כזה – יובא בפניו תזכירכם לעיון והחלטה".
בשלב ראשון הוקמו משרדי הממשלה בשרונה (כיום-הקריה בתל אביב) ובסוף 1949 עברה הממשלה למערב ירושלים.
מיכאלי יזם את איחוד אזוריה השונים של הרצליה לישות מוניציפלית אחת והצליח להגדיל את שטח השיפוט העירוני עד לים.
בתקופת כהונתו הוקם אזור התעשייה, נסללו כבישים פנימיים ומדרכות, חוף הים הוכשר לשימוש המתרחצים והחלה הקמתם של בתי מלון.
האוכלוסייה גדלה בלמעלה מ-20,000 תושבים ובעקבות כך נוספו בתי ספר יסודיים, תיכוניים וגני ילדים.
מיכאלי נמנה עם מייסדי מרכז השלטון המקומי ושימש כיושב ראש שלו בשנים 1954–1955. כמו כן שימש כיושב ראש הנהלת אוצר השלטון המקומי, שגם אותו סייע להקים.
לאחר שהתפטר מראשות מועצת הרצליה ומהמועצה עצמה ביולי 1959 שימש כמנהל קופת הקואופרטיבים במרכז הקואופרציה ושימש גם כחבר הנהלת מפעל הפיס.
במהלך השנים כתב מיכאלי מאמרים וספרים רבים על נושאי השלטון המקומי וההסתדרות.
בן ציון מיכאלי הלך לעולמו בשנת 1995 ונטמן בבית העלמין בעיר מגוריו הרצליה.
מיכאלי נשא לאישה את חנה לבית צפת ב-1942 ונולדו להם שני ילדים - רחל וישראל.
עיריית הרצליה קראה שדרה בעיר על שמו.
הרשות המקומית ובריאות הציבור, 1947.
ראשי הרשויות המקומית בישראל, חמישים שנות השלטון המקומי בישראל, הוצאת מרכז השלטון המקומי בישראל, 1971.
סג'רה תולדותיה ואישיה - סיפורה של אגודה, הוצאת עם עובד, 1974.
משולחן העירייה, הוצאת מלוא, 1975.
החוות החקלאיות - ראשית ההתיישבות הלאומית בארץ ישראל 1899-1914, הוצאת מלוא, 1977.
אבות השלטון המקומי בארץ ישראל, 1978.
יישובים שניטשו:בשלושה משטרים מדיניים- בשלהי המשטר הטורקי, בשנות המנדט הבריטי, במדינת ישראל, הוצאת מלוא, 1980.
יישובים שאוחדו, הוצאת מלוא, 1981.
כך זה התחיל, הוצאת מלוא, 1985.
יצחק גבירץ-איש שפיים, הוצאת קיבוץ שפיים, 1986.
דוד בן-גוריון בסג'רה והאיכר רוגצ'בסקי, הוצאת משרד הביטחון, 1991.
הגברת הראשונה: רחל ינאית - רעיית הנשיא בן-צבי, הוצאת מלוא, 1992.
דור ההגנה בהרצליה, הוצאת מלוא, 1979.
הלוואה וחסכון הרצליה, הוצאת אגודת ותיקי הרצליה, 1981.
הרצליה - ראשיתה והתפתחותה, הוצאת מלוא, 1989.
בן ציון טבגר היה פיזיקאי, פעיל למען העלייה מברית המועצות ופעיל מרכזי במאבק למען ההתיישבות היהודית בחברון.
טבגר נולד ב-1930 בעיר בוריסוב שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית (כיום בלארוס).
משפחתו עברה לאחר מכן לעיר גורקי.
בשנת תש"ז (1947) התקבל לפקולטה לפיזיקה ולטכניקה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת תש"ט (1949) עבר ללמוד באוניברסיטת גורקי, ובשנת תשי"ב (1952) סיים בהצטיינות את חוק לימודיו.
בשל האנטישמיות הרוסית בתקופת סטלין נבצר ממנו להתקבל ללימודים לקראת תואר דוקטור, והוא נשלח לעבוד במפעל בסיביר הרחוקה.
טבגר הצליח לשוב מסיביר הודות לתכונת האופי הבולטת שלו - חשיבה מקורית ובלתי שגרתית.
טבגר כתב מכתב לסופר היהודי הנודע איליה ארנבורג, שהיה מקורב למנהיג ברית המועצות סטלין, והיה ציר בסובייט העליון של ברית המועצות.
ארנבורג נענה למכתבו, ובעזרתו התחיל טבגר ללמד במכון הפדגוגי של קלינינגרד.
שם החל את מחקריו בפיזיקה.
בשנת תשכ"א (1961) החל טבגר בפעילותו הציונית המחתרתית.
הוא ארגן מסביבו חוג סטודנטים, בו קראו את ספריו ואת מאמריו של זאב ז'בוטינסקי, ערכו סדר פסח, למדו יהדות והיסטוריה יהודית, והתכוננו לעלות לישראל.
רוב משתתפי חוג זה עלו ארצה מאוחר יותר.
חשף את הפעילות המחתרתית של טבגר, ואז החלו רדיפות נגדו ונגד הסטודנטים, באמצעות מעצרים וחקירות.
טבגר העמיד פנים שהוא חולה נפש, ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי, וכך ניצל ממאסר.
בשנת תשכ"ח (1968) גורש טבגר מן האוניברסיטה של גורקי, ונשללה ממנו זכות הוראה באזור כולו.
לאחר מכן, הצליח טבגר שוב להערים על שירותי הביטחון הסובייטיים, ובדרך כמעט מחתרתית, התקבל כחוקר בכיר במכון לפיזיקה של המוליכים למחצה בעיר נובוסיבירסק, בשלוחה הסיבירית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
גם בנובוסיבירסק התקבצה סביבו קבוצת צעירים ציונית, שפעלה למען זכות העלייה לארץ ישראל.
בסופו של דבר החליטו השלטונות הסובייטים לאפשר לטבגר לעזוב את ברית המועצות.
כך היה טבגר למדען הראשון בקרית המדע של נובוסיבירסק, שהצליח להשיג אישור יציאה מברית המועצות, ובעקבותיו יצאו מדענים נוספים.
בחודש סיון תשל"ב (מאי 1972) עלה טבגר לישראל, והגיע למרכז הקליטה בנצרת עילית.
כשנודע ליובל נאמן, נשיא אוניברסיטת תל אביב דאז, על עלייתו, הוא הזמינו לעבוד באוניברסיטה.
טבגר עבד באוניברסיטת תל אביב עד לשנת תשל"ד (1974).
במקביל ניסה להקים מכון למדע ולמחקר שימוקם בקריית ארבע הסמוכה לחברון.
הוא הכין רשימה מסודרת של מדענים-עולים, שהיו מעוניינים לעבוד במכון.
הרעיון של מכון מדעי אושר, אך אבן הנגף להקמתו הייתה סירוב הממסד לממן פרויקט שמעבר לקו הירוק.
בשנת תשל"ד (1974) עזב טבגר את אוניברסיטת תל אביב ועבר לגור בקריית ארבע.
עד מהרה החל ליטול חלק במאבקים של תושבי הקריה על הזכות להתיישבות בחברון, ושיקום האתרים היהודיים בה, אשר נהרסו וננטשו בפרעות תרפ"ט.
בתחילה פעל טבגר בשיטות המקובלות, כתב מכתבי מחאה, ארגן סיורים למשלחות של חברי הכנסת, השתתף בישיבות, אך פעילות זאת לא הניבה כל פרי.
לאחר קבורת התינוק של משפחת נחשון בבית העלמין העתיק בחברון, החלו תושבי קריית ארבע לארגן משמרות שמירה ליד הקבר.
כשמשרת השומר הוצעה לפרופסור המובטל, הוא הסכים ברצון, בחושבו שבתפקידו זה יוכל ללמוד תורה בשקט, ואף לעסוק בבעיות הפיזיקה התאורטית.
למראה מצב בית הקברות המחולל שינה טבגר את תוכניותיו.
הוא החל בניקוי ובשחזור בית הקברות, שבמהלכו מצא שברי מצבות של הרוגי טבח חברון (תרפ"ט) בתרפ"ט, וכן איתר את קברו של המקובל אליהו די וידאש, ובנה עליו מחדש את המצבה ההרוסה.
בהמשך זיהה טבגר את מקום קבורתם של הרוגי תרפ"ט, וכן את מקום קבורתה של מנוחה רחל סלונים, נכדתו של מייסד חסידות חב"ד, הרב שניאור זלמן מלאדי.
הוא אף עסק בניקויו של האתר בו נמצא, על פי המסורת, קבר ישי ורות, בתל רומיידה.
במקביל, נאבק טבגר נגד הגבלת זכות הכניסה ליהודים למערת המכפלה, כאשר בשנת תשל"ה (1975), בצעד הפגנתי, כבל את עצמו יחד עם בנו, בן החמש עשרה, לסורגים שבפתח ציון קברה של שרה אמנו, כדי להישאר במערה מעבר לשעות המותרות לכניסת היהודים לשם.
מעשה זה עורר הד ציבורי בין תושבי קריית ארבע, שהחלו במאבק על זכותם של היהודים לבקר במערת המכפלה במשך כל שעות היום וכל ימות השבוע, מאבק שהביא בסופו לשינוי סדרי התפילה במקום, הקיימים שם עד היום.
טבגר עסק בזיהוי אתרים יהודיים בחברון, ובדרכים שונות ניסה ליצור בהם היאחזות יהודית.
בהרצאותיו בפני שכבות שונות של הציבור ובפנייה לרבנים, הוא ניסה לעורר אהדה לנושא ההתיישבות היהודית בחברון.
היישוב היהודי הקיים היום בשכונת אברהם אבינו, בבית הדסה ובבית רומנו הוא המשך לפעילות זו.
טבגר עסק גם בניקוי ובחפירות באתר בית הכנסת אברהם אבינו, שנותר עד אותה העת הרוס, ושימש כדיר צאן.
במשך כל אותו הזמן הוצאו נגדו צווי הגבלה על ידי הממשל הצבאי, הוא נעצר פעמים רבות תוך כדי ניקוי וחשיפת בית הכנסת, אך לא הועמד לדין בעקבות מעצרים אלה.
לדברי סגן המושל הצבאי של חברון, צבי בראל, טבגר שפך זבל לחצרות השכנים הערבים, היווה גורם מתסיס והפריע לצבא בעבודתו.
ב-1976 הועמד לדין בשל פעילותו עם שותפו למאבק אליעזר ברוייר בזמן המהומות בחברון בשושן פורים.
השניים, שהיו בדרכם לשמירה בבית הקברות היהודי בחברון, עסקו באותו יום בפינוי מחסומים, שהוערמו ברחובות על ידי הערבים, והיוו סכנה למכוניות, שבעצירתן ליד המחסום, שימשו מטרה לזריקת אבנים שהושלכו מן הגגות.
כחצי שנה לאחר האירוע הוגש כתב אישום לבית המשפט המחוזי בבאר שבע, בו הואשמו טבגר וחברו ברוייר בסחיטה בכוח ובאיומים.
בכתב התביעה נטען, שהנאשמים איימו בנשק על שלושה מתושבי חברון, ואילצו אותם לפרק מחסום ולסלק את אבניו לצידי הדרך.
כמו כן נטען, שהנאשמים גרמו נזק למשאית שהועמדה לחסום את הכביש.
לאחר כמה חודשים, תוקן כתב התביעה, וצורפה אליו האשמה נוספת נגד טבגר – תקיפת סגן מושל חברון דאז צבי בראל ומהנדס העיר חברון, בכך ששפך עליהם עפר מן המריצה, כאשר הללו ביקרו באתר החפירות של בית כנסת אברהם אבינו.
המשפט נערך במשך כשנתיים, ובסופו זוכו טבגר וחברו ברוייר מכל אשמה.
נשיא בית המשפט, השופט ש.
אלקיים, ציין בדבריו בהכרעת הדין, שבמעשיהם של הנאשמים היה גילוי של אזרחות טובה, בכך שהם הרחיקו תיירים רבים, שנכחו במקום, מסכנת פגיעה תוך סיכון עצמם.
בהקשר להאשמותיו של צבי בראל, טען השופט אלקיים, בין היתר, שאין לסמוך על עדותו מפאת חוסר הדיוק שבדבריו, ומחמת העוינות הרבה שגילה הלה בדבריו כלפי הנאשמים, ושחלק ממנה מצאה ביטוי בעדותו (בעמוד 122), שהגיע הזמן לגמור את החשבון עם טבגר ולדאוג שיועמד לדין, כאדם ש'עושה צרות'.
משנת תשל"ה (1975) ועד פטירתו לימד טבגר בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, שם הקים את מעבדתו.
במרוצת השנים הפכה מעבדה זו על ידי שותפו פרופ' נפתלי אייזנברג למעבדה הפוטו-וולטאית של מכון לב, ומנוהלת כיום על ידי אייזנברג, ד"ר לב קריינין וד"ר נלי בורדין.
פרופ' טבגר למד תורה, התחיל לשמור מצוות, וטען שהתורה והמדע חד הם.
באחרית ימיו, בשוכבו על ערש דווי, הקליט את זיכרונותיו על שיקום בית הקברות ובית הכנסת אברהם אבינו בחברון.
לאחר מותו, זיכרונות אלו, שטבגר לא הספיק להשלימם, פורסמו כספר בשם 'חברון שלי'.
טבגר נפטר בי"ב באב תשמ"ג (22 ביולי 1983) והותיר אחריו חמישה בנים.
האזור ליד בית הכנסת "אברהם אבינו" בחברון, ששוקם בעקבות המאבק הקשה שניהל טבגר, נקרא "קריית בן ציון" לזכרו.
לוח זיכרון שבכניסה לבית הכנסת, שנבנה מחדש הודות למאבקו, מנציח עובדה זו.
הרחוב המוביל לבית הכנסת אף הוא נקרא על שמו של פרופ' טבגר.
בנו, הרב אליהו טבגר, הוא מחבר הספר "כליל תכלת" ור"מ בישיבת תורת חיים, מוסקבה.
נכדו מבנו הבכור, חנוך, הוא פיני טבגר - שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע ישראלי.
בשנת תשי"ד (1954) גילה טבגר את תופעת הסימטריה המגנטית.
הוא חזה את אפקט הפיזו-מגנטיזם של חומרים אנטי פרומגנטיים, שאושר באופן ניסויי בגבישים אנטיפרומגנטיים CoF2, שלוש שנים לאחר מכן - בשנת 1959, במעבדתו של א.
מחקר זה היה הבסיס לעבודת הדוקטורט של טבגר, שנערכה בשנת תשי"ט (1959), בהדרכתו של פרופ' בוריס גייליקמן.
בשנת תש"ך (1960) החל טבגר ללמד באוניברסיטת גורקי.
בשנת תשכ"ט (1969) סיים טבגר את עבודתו לתואר רביעי, שהייתה מבוססת על גילויו השני - חיזוי תופעת הקוונטיזציה המרחבית בשכבות דקות של גביש, מחקר אותו החל עוד בגורקי.
תופעה זו אושרה בניסוי על ידי החוקרים לוצקי ואליסון במכון לרדיו-אלקטרוניקה אוגרין במוסקבה.
גילוי זה פתח זרם חדש של מחקרים במערכות גבישיות, שהפכו להיות מערכות קוונטיות עקב אילוצים של מימד.
זרם מחקרי זה התרחב והתבסס במהרה במספר מעבדות המתמחות בחקר של המצב המוצק.
התופעה נתגלתה גם בשכבות של אנטימון, InSb, אלומיניום וחומרים אחרים.
בתקופה מאוחרת יותר החלו במחקרים אינטנסיביים בתחום חדש של שכבות קוונטיות אחרות – שכבות אינוורסיה של מוליכים למחצה, להן שימוש רב באלקטרוניקה.
טבגר השאיר אחריו למעלה מ-45 מחקרים מדעיים, בעיקר בתחום הפיזיקה של המצב המוצק.
ביניהם – מאמר סקירה בתחום החדש בפיזיקה של המצב המוצק, שנכתב יחד עם תלמידו פרופ' ולדימיר דמיחובסקי, מאמר אודות השפעת הקוונטיזציה המרחבית על תופעת מוליכות-העל, ומאמר, שנכתב יחד עם ד"ר ולדימיר קוגן, בו הוצגה האפשרות למצב של מוליכות-העל בטמפרטורות מעל לאפס במערכות של שכבות העשויות ממוליכים למחצה.
מחקרו האחרון, אותו לא הספיק לסיים, עוסק בתופעת המוליכות הספונטנית בחומרים בעלי סימטריה מגנטית.
רעיון זה הוכתב ממיטת חוליו לתלמידו-חברו ד"ר יגאל גלילי, ופורסם לאחר מותו, בחודש סיון תשמ"ו (יוני 1986) על ידי ידידו פרופ' ולדימיר קרסין.
רשימה חלקית של פרסומיו המדעיים
מילר נולד במחנה עקורים בעיר פרנוואלד בגרמניה, זמן קצר לאחר מכן השתקעה משפחתו בארצות הברית.
אביו, אהרן מילר שימש כבעל תפילה ובעל מנגן בחסידות באבוב, שהתמקמה בניו יורק.
מילר עצמו החל לשיר בציבור כבר מגיל חמש, כשהוא מופיע בלווית אביו באירועים בחסידות.
כנער למד בישיבות באבוב בניו יורק ובבת ים.
את החזנות והזמרה ינק מילר מאביו, ובגיל 18 החל לשמש כחזן במרכז היהודי של הילסייד ניו ג'רזי.
לאחר שמילא את תפקיד החזן בבית כנסת ברובע הברונקס, עבר מילר לקנדה, שם שימש כחזן במונטריאול ובטורונטו ובמקביל למד חזנות אצל החזן שמואל ברוך טאובה.
בקנדה רכש מילר גם השכלה מוזיקלית מקצועית באקדמיה למוזיקה במונטריאול.
בשנת 1981 הוצעה לו משרת חזנות יוקרתית – חזן ראשי בבית הכנסת "בית אל" בברוקלין ניו יורק, תפקיד אותו מילאו חזנים נודעים כברהלה חגי, מרדכי הרשמן, משה קוסביצקי ומשה שטרן.
מילר הופיע בקונצרטים ותפילות בכל רחבי העולם.
בישראל הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית ראשון לציון והתזמורת הסימפונית חיפה.
מילר הקליט מספר רב של תקליטי חזנות ושירה יהודית, בין היתר, תקליט בליווי חברי התזמורת הסימפונית של לונדון, ותקליט בליווי התזמורת הסימפונית של ברצלונה.
גם כן החזן בן ציון מילר הקליט מספר רב של תקליטים עם לחניו של מאסטרו אלי יפה מנצח על מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים,
מילר ניחן בקול טנור המסוגל לעלות לטונים גבוהים במיוחד, ומאופיין בוויברציה חזקה בעיקר בצלילים מתמשכים.
הקולורטורה הייחודית וההבעה העזה המלווה את שירתו, הביאה לפופולריות שלו בקרב חובבי החזנות והשירה היהודית ברחבי העולם.
הרב בן ציון גולדברג-ידלר (נכתב: יאדלר; כונה "המגיד הירושלמי" ו"מגיד מישרים"; ח' בכסלו תרל"ב, נובמבר 1871 - ט"ו באב תשכ"ב, אוגוסט 1962) היה דרשן ידוע ביישוב הישן בירושלים ובמושבות.
נולד בירושלים לרב יצחק זאב ידלר-גולדברג מיאדיל, פלך וילנה, מחבר הספר "תפארת ציון" על המדרש רבה.
אמו הייתה מלכה בת יצחק קרוסניק מגרודנה.
נישא להענא בת רבי מרדכי יקותיאל הכהן גלויברמן.
לאחר נישואיו למד בכולל "פרי יצחק" ובשנת תרנ"ד (1894) הוסמך לרבנות על ידי רבה של ירושלים, הרב שמואל סלנט, ובית דינו.
בילדותו ובתקופות נוספות סבל מקשיי ראייה ולכן היה מרבה לשנן את תלמודו בעל פה.
עוד בצעירותו נתגלה כישרונו בדרשנות.
בכל פעם שאביו סיים מסכת עם קהל שומעי שיעוריו בבית המדרש "מנחם ציון" שבחצר "החורבה", היה הנער בן ציון דורש את ה"הדרן" וזכה לשבחים מפי הרבנים שהשתתפו באירוע.
דרש במספר בתי כנסת בירושלים ודרשותיו משכו קהל רב.
דרש גם בבתי כנסת ביפו ובמושבות יהודה.
בשבת זכור שנת תרס"ב (1902) כיבד אותו הרב שמואל סלנט לדרוש בבית הכנסת הגדול "בית יעקב" שבחורבת רבי יהודה חסיד, ואחר כך מינה אותו ל"מגיד מישרים" בירושלים, משרה שאותה נשא שנים רבות ללא קבלת שכר.
דרש בקביעות בבית הכנסת זיכרון משה.
דמותו הונצחה במספר יצירות ספרותיות, המפורסמת שבהם היא דמותו של "גרונם יקום פורקן" ברומן תמול שלשום של ש"י עגנון.
בתשעה באב היה דורש דרשה ארוכה ורגשנית, שמשכה אליה רבים.
בסוף ימיו נהג למסור אותה בבית המדרש הגר"א בקטמון.
פעל רבות בתחום שמירת המצוות התלויות בארץ ולשם כך היה עובר באמצעות רכיבה על חמור בין המושבות, ממטולה ועד באר טוביה, כדי להדריך את החקלאים.
בימי חודש אלול ועשרת ימי תשובה הגיע לתל אביב, פתח תקווה וחיפה לדרוש ולעורר את הציבור.
בשנים תרע"ב-תרע"ג (1912 - 1913) נשלח על ידי הרב קוק אל המושבות בשומרון ובגליל, ובשנת תרע"ד (1914) השתתף במסע המושבות.
בשנת תרע"ח הקים את בית הספר החרדי לבנות, הראשון בארץ ישראל.
בית הספר, כיום "בית יעקב הישן", נקרא בזמנו "ר' בן ציון יאדלר'ס חיידר".
בחודש אלול תרפ"ג (1923) השתתף בכנסייה הגדולה של אגודת ישראל בווינה.
הוא נאם בפני משתתפי הכינוס ותיאר את המצב הרוחני בארץ ישראל.
היה ממונה מטעם בית הדין בירושלים על העירוב בעיר.
נפטר בט"ו באב תשכ"ב (1962) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
יהודה יוסף, נפטר בגיל 12
איטה פינה אשת הרב שלמה סובל, דרשן ור"מ, מחבר ספרים
חנה גיטל, אשת בן דודה הרב רפאל חיים גולדמן (בנו של הרב אהרן שיפמן, חתנו של הרב יצחק זאב ידלר).
בתם אלטה מלכה נישאה לבן דודה הרב יהודה דוד וולפא, רבה של ראשון לציון.
חיים דוד, פעל בנושא עירובין וקירוב רחוקים
חיה מלכה, אשת בן דודה רפאל רבינוביץ
שאשא ברכה, אשת ישראל אשר הלוי וואלס.
חתנם הוא הרב ישראל יעקב פישר.
מרים אשת הרב צבי מיכל הלר, מגיד מישרים ומו"צ, בנו של הרב מאיר הלר
יצחק זאב, מקים בית הכנסת הגר"א בקטמון, שו"ב
יהושע יהודה לייב אריה, התחתן עם אחייניתו חיה סלווה בת ר' שלמה סובל
בשנת תר"ע הוציא לאור חוברת בשם "המעשר והתרומה".
וכתב ספר בשם "שיח יצחק" המכיל רוב דרשותיו שטרם יצא לאור.
בטוב ירושלים - זכרונות מחיי ירושלים, גדוליה צדיקיה ושומרי חומותיה במאת השנים האחרונות, ירושלים, ליסמוביל, תשנ"ד 1994.
ליטנר נולד ב-1927, בן למלכה ולחיים, באודסה שבברית המועצות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הצטרף אל פלוגת פרטיזנים ועמה השתתף בפעולות התקפה והגנה והשתתף במתקפה על מחנה ריכוז.
הוא עלה לארץ ישראל ב-1946 והתיישב באשדות יעקב, התגייס לחי"ש עמק הירדן ואחר כך לחטיבת גבעתי.
בקרב על משטרת עיראק סווידאן במלחמת העצמאות השתתף כמפקד חוליה ובעוד החיילים נלחמו להכניע בונקר שמנע מהם להתקרב לבניין המשטרה, הסתער ליטנר קדימה והשליך מספר רימוני יד שחיבר יחד לבונקר.
בטרם נהרגו יושביו הותקף בסכינים ונפצע אנושות מדקירות בגופו, עיניו נפגעו והוא שותק בחצי פנים.
על מעשה זה הוענק לליטנר ביום העצמאות הראשון למדינה אות גיבור ישראל ובו נכתב:
פציעתו מנעה ממנו להתמיד בעבודה והוא אושפז לסירוגין, תקופות קצרות עבד במגדניה וכנהג.
בשנת 1961 הקים חברה לייבוא מכונות לממכר בקבוקי שתייה, אך לא עמד בתחרות מול חברה מסחרית ודרש הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית לבחינת העדפה של חברה זרה על פני סיוע לנכה צה"ל.
באותה שנה השתתף בהקמת עסק עצמאי להשכרת מכוניות.
גם עסק זה לווה בקשיי פרנסה, אך למרות כל אלה סירב ליטנר לקבל שילומים בהיותו ניצול השואה.
ב-1968 קיבל זיכיון להקים מפעל להפקת נחושת בעזה משלל מלחמת ששת הימים.
מספר שנים עבד כסדרן בהיכל התרבות והתפרסם כאשר הפריע בצעקות ומנע מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית לנגן קטע של ריכרד וגנר.
בשנים 1973 ו-1983 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
הוא נפטר ב-25 במרץ 2012 בגיל 85, ונטמן בחלקה הצבאית של בית הקברות הישן בהרצליה.
ליטנר היה אב לשלוש בנות.
הרב בן ציון יעקב לויטן (?
- כ"ב בכסלו תרצ"ט, דצמבר 1938) היה רבה של שידלובה שבליטא.
בעת כהונתו כרבה של שידלובה הפיצו בעלי האטליזים, שנפגעו מפסקיו המחמירים, שמועות המטילות בו דופי, במטרה לאלצו לפרוש מן הרבנות.
רבה של העיירה ציטוביאן הסמוכה, הרב יעקב קמינצקי, סיכל את מזימתם בטענה מחוכמת: אם יש חשד לאמינותו של הרב הרי יש לחשוש גם לכשרות המקווה שבעיירה העומד תחת פיקוחו, ואם כן יש לחשוש לכשרותם של ילידי שידלובה, וכרבה של ציטוביאן עליו לאסור לבני עירו להינשא עם בני שידלובה.
הרב שלמה יהודה לייב לויטן - תלמיד ישיבת ראדין והתלמוד תורה בקלם.
ממקורבי הרב יצחק יעקב רבינוביץ' מפוניבז'.
נשלח על ידי הרב רבינוביץ לכהן כר"מ בבריסק, יחד עם הרב אלחנן וסרמן, ולאחר מכן כיהן כר"מ בשאוול, יחד עם דודו הרב אשר ניסן לויטן.
היגר לארצות הברית וכיהן כ"הרב הכולל" של שלוש הערים רוק איילנד, מאלין ודווינפורט שבאילינוי.
חיבר את הספר "יריעות שלמה".
נפטר בארצות הברית בט"ז באלול תשכ"ו, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הרב ישראל מאיר לויטן - כיהן כרב עדת "אהבת אחים" בשיקגו.
הרב אליעזר יצחק לויטן - נהרג בשואה.
בתו - אשת הרב שמואל קושלביץ - מראשי ישיבת תורה ודעת.
אהלי יעקב – "ספר מאסף לכל המחנות, כהונה לויה וישראל, שכולם יחד נקראים מחנה שכינה" (ציטוט משער הספר)
הרב בן ציון נשר (נולד בכ' בתשרי תש"י 13 באוקטובר 1949) הוא רב שכונת טרומפלדור והמרכז הקהילתי "איחוד שיבת ציון" בתל אביב ואב בית דין לדיני ממונות.
נולד בתל אביב למשפחת רבנים.
אביו, הרב יצחק נשר, היה דיין בחיפה ואב בית דין בתל אביב ורב קהילת "גבורת ישראל" שבתל אביב, בנו של הרב אברהם נשר (אדלר) ונכדו של הרב משה גרודזינסקי.
אמו חסידה היא בתו של הרב בן ציון מלמד, רב הקהילה הראשון ב"גבורת ישראל".
למד בתלמוד תורה אהל יעקב בתל אביב, בגיל 12 המשיך את לימודיו בישיבת אור התלמוד בעיר, שהייתה מסונפת להיכל התלמוד.
בגיל 15 המשיך את לימודיו בישיבת חברון חלק מהשנים למד בחברותא עם ראש הישיבה דאז הרב משה חברוני.
בתחילת שנות ה-70 נישא להדסה בנזימן מירושלים.
מיד לאחר נישואיו התגורר בירושלים.
שנתיים לאחר מכן, עם פטירת אביו בשנת תשל"ד (1974), התמנה לרב הקהילה ולראש כולל "שיח יצחק" שהוקם על שם אביו בתל אביב, ועבר לשם.
בשנת תשמ"ד (1984) התמנה לרב המרכז הקהילתי "איחוד שיבת ציון" ברחוב בן-יהודה בתל אביב.
בשנת תשמ"ו זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית על שו"ת שבי ציון.
בשנת תשס"ז 2007 התמנה למנהל אגף המשחטות במחלקת הכשרות של הרבנות הראשית לישראל, עם הרב דוד ורנר והרב אברהם יוסף.
בשנת תשע"א 2011 נתמנה הרב נשר לאב בית דין לדיני ממונות מטעם המועצה הדתית תל אביב.
בשנת תשע"ג 2013 נתמנה הרב נשר לחבר בגוף הבוחר של הרבנות הראשית, כוותיק רבני השכונות בתל אביב.
בשנת תשס"ד 2004 זכה בפרס הרב קוק על ספרו "שו"ת שבי ציון".
בשנת תשס"ח 2008 נתמנה לחבר בוועדה המעניקה את פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית.
במרץ 2014 תשע"ד עם הקמתו של איגוד השוחטים והבודקים מונה הרב נשר לרב האיגוד.
בספטמבר 2017 תשע"ז מונה לעמוד בראשות כולל אפיקי חושן שהוא חלק ממרכז נפש יהודי בתל אביב.
אחיו הוא הרב ינון נשר מרבני העיר פתח תקווה ורב בית הכנסת משכן יוסף פא"י בעיר גיסו של הרב נשר הוא הרב יעקב רוזנצויג, רבה של אבן יהודה.
דודו של הרב נשר היה הרב פרץ אריאל, רבה של מגדיאל.
אחד מחתניו הוא הרב אהרון טננבאום, רב בישיבת דרך אמונה ובנו של יעקב טננבאום מנכ"ל בנק מרכנתיל דיסקונט.
הרב נשר הוא גם קרוב של הרב דוד מן.
דרך הנשר - על משנה תורה לרמב"ם הלכות נדרים
שו"ת שבי ציון - על שולחן ערוך אורח חיים, תשמ"ה
שו"ת אבן פנה - על ארבעת חלקי השולחן ערוך, ב' חלקים, תשנ"ד.
הספר מבוסס על תשובות שפורסמו בעלון השבועי של קהילת איחוד שיבת ציון.
שיר ציון - על הגדה של פסח, כולל גם קיצור דינים לפסח וקיצור דינים לערב פסח שחל להיות בשבת.
בן ציון ("בנץ") ענבר (ברנשטיין) (ז' באדר תרע"ד, 5 ביוני 1914 – כ' בשבט תשס"ו, 18 בפברואר 2006) היה סגן-אלוף בצה"ל, מפקד הכוחות שהשתלטו על חיפה במלחמת העצמאות ובעל תפקיד בכיר בסולל בונה.
בנץ נולד בשנת 1914 בתל אביב לנחמה בת צבי גינזבורג ואריה ליב (לייבל) ברנשטיין.
הוא למד בבית הספר "ספרא" בתל אביב.
היה פעיל בצופי-ים ובאגודת הפועל בסקציה הימית.
בשנת 1942 נשא לאישה את יונתה בת אלימלך פומרנץ.
בשנים 1940 עד 1948 היה מדריך ומפקד במנגנון "ההגנה", שם גם זכה לכינוי "בנץ".
הוא היה מפקד החי"ש בתל אביב וסייע בארגון חטיבת גבעתי.
במלחמת העצמאות היה ענבר מפקד החי"ש בחיפה ותחת פיקודו היו גם מפקדת העיר ו"ועדת המצב" המקומית.
באפריל 1948 החליף את מרדכי מקלף בתפקידו כמפקד גדוד 22 של חטיבת כרמלי.
לאחר שהתפנה הצבא הבריטי מחיפה, ללא הודעה מוקדמת, ניהל ענבר את הקרב על חיפה שהסתיים בהשתלטות היהודית על העיר.
בסיום מלחמת העצמאות המשיך בשירות קבע עד שהשתחרר מצה"ל ביולי 1950, בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו עבד ענבר בסולל בונה, ושם היה ממונה על כוח האדם.
בנוסף לפעילותו האזרחית, הוא תרם מניסיונו הצבאי במסגרת התנדבותית, כשעמד בראש "משמר מתנדבים" עירוני שפעל בחיפה ב-1969, לאחר גל של פיצוצי בתים.
עם הקמת אגודת הספורט "הפועל חיפה" בשנת 1968 החל לכהן כגזבר האגודה.
הרב בן ציון מיטבסקי (תרכ"ב, 1862 - חשוון תרס"ו, 1905) היה רבה של לבדובה שבליטא.
נרצח על ידי שודדים יהודים מבני קהילתו.
לאחר מותו יצא ספרו בני ציון.
בשנת תרנ"ב, זמן קצר לפני סגירת הישיבה, הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הנצי"ב.
נישא לחיה ינטל, בת הרב משולם ליברט.
כעבור זמן התמנה לרב העיר לבדובה שבפלך וילנה.
בשנת תרס"ו, בגיל 44, נרצח הרב מיטבסקי בידי כנופיית שודדים יהודים מבני קהילתו.
באחד הערבים חדרו חברי הכנופיה כשהם רעולי פנים לביתו של אחד הגבירים היהודים בלבדובה במטרה לשדוד את כספו.
הרב מיטבסקי ששהה במקום זיהה את קולו של השודד רעול הפנים ופנה אליו בבקשה להניח לבעל הבית, ובתגובה הוא ירה בו למוות.
מקרה הרצח של רב בידי יהודי זעזע את יהודי האזור.
הרב צבי הירש רבינוביץ מקובנה כותב כי "כל בית ישראל רגזו ואבלו בשומעם הרצח הנורא הזה".
הרב חיים עוזר גרודזנסקי כותב: "על השמועה כי באה נמס כל לב ורפו כל ידיים, הזעקה הקיפה במחנה ישראל.
הנשמע כזאת, רב וגדול בישראל נפל בידי בני עוולה ונרצח על ידי הסיקריקון השודדים והרוצחים.
הכאב עוד חדש עמדי, כי ידעתי והכרתי פה אל פה את הרב הגאון...
ופעמים אין ספורות היו לי איתו שעשועים דאורייתא".
הרב מיטבסקי הותיר אחריו אלמנה וחמישה ילדים.
ילדו השישי נולד לאחר מותו ונקרא על שמו - בן ציון.
הוא עלה לישראל בשנת 1941 ועסק בהוראה.
בן נוסף, משולם שרגא, חניך ישיבת סלובודקה, עלה לארץ ישראל בשנת 1926 ולמד בישיבת חברון בעיר חברון.
לאחר שדבר מותו נודע לאמו, היא כתבה להנהלת הישיבה: "שניים קדושים במשפחתי: בעלי הגאון ובני, שעתיד היה להיות גדול בישראל.
אי צרי ואי תנחומים ללבי, אחרי שנשבר כלי יקר זה, משולם-שרגא מחמדי, באכזריות פרא?!
רק בפלגי הדמעות אשר תזלגנה עיני עד אחרון יומי אמצא נוחם-מה".
בשנת תרס"ח, שנתיים לאחר רצח הרב מיטבסקי, הוציאה אלמנתו את הספר "בני ציון", המכיל למעלה ממאתיים סימנים ובהם חידושי תורה מאת הרב מיטבסקי.
מלבד עצם פרסום דברי תורתו של הנרצח, הוצאת הספר נועדה כדי לשמש מקור הכנסה למשפחתו.
הספר זכה להסכמותיהם של הרבנים צבי הירש רבינוביץ, רפאל שפירא וחיים עוזר גרודזנסקי.