tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא המשיך בנסיעותיו דרך המזרח הקרוב עד הודו, סין ויפן.
במהלך התקופה ניהל התכתבות עם המחלקה הגאוגרפית של האקדמיה הרומנית.
בשנת 1881 שב לרומניה לביקור משפחתי קצר, כדי לראות את הוריו וכדי להסדיר את אזרחותו הרומנית לאחר הכרזת העצמאות של רומניה.
השלטונות סירבו להעניק לו אזרחות בגלל היותו יהודי.
הוא ניסה ליצור קשרי עבודה עם מחלקת הגאוגרפיה ברומניה, אך צמאונו להרפתקאות הוביל אותו לסדרה חדשה של נסיעות.
הוא נסע לסיביר ומשם לאלסקה, המשיך לקנדה ולארצות הברית.
בארצות הברית נשאר תקופה קצת יותר ארוכה בניו אורלינס, שם הועסק בתהליכי העיור ובתיעול העיר.
כעבור שנה הגיע למושבה הספרדית של קובה, שם עבד בתכנון העיר הוואנה ונמלה.
הוא המשיך למקסיקו, מקום בו עסק במיפוי והתחיל קריירה עיתונאית בביטאון המהגרים Diario de Los Forasteros.
בשנת 1885, כשפופר שהה בברזיל, הגיעה אליו הידיעה על גילוי זהב בארגנטינה, בפרובינציית סנטה קרוס, בכף וירחנס.
בהיותו בן 28 ועדיין צמא להרפתקאות, נסע לבואנוס איירס עם חלומות התעשרות באל דוראדו החדשה.
חלוקת ארץ האש בין ארגנטינה ובין צ'ילה
בין ארגנטינה ובין צ'ילה היו חילוקי דעות בנושא מיקום הגבול ביניהן בארכיפלג ארץ האש.
בתחילת המאה ה-19 לשתיהן לא הייתה שליטה מעשית במקום ותושבי המקום היו ציידים נוודים בני העם הילידי סלקנאם, המכונה גם בשם אונאס.
בשנות הארבעים של המאה ה-19 ברנרדו או'היגינס שכנע את נשיא צ'ילה להוציא משלחת אל מצר מגלן.
המשלחת יצאה ובשנת 1843 הקימה מבצר בשם פוארטה בולנס (בספרדית: Fuerte Bulnes).
כעבור חמש שנים התפתח המבצר ליישוב הראשון בדרום פטגוניה, בשם פונטה ארנס והפך לראש גשר עבור תביעות הבעלות של הצ'יליאנים.
יוליוס פופר התחיל בעצמו את הנצחתו, כשהטביע מטעות זהב הנושאים את שמו, מטבעות הקרויים פופר בעולם הנומיסמטיקה.
בשנת 1986 רומניה הנציחה את דמותו של יוליוס פופר בבול דואר, שהיה חלק מסדרה של שישה בולים המוקדשים לחוקרי האזור האנטארקטי.
בשנת 2007 הפיקה רומניה בול דואר נוסף עם תצלומו של פופר, לכבוד 150 שנה מאז נולד.
בנוסף לבול הופקה גם מעטפת זיכרון עם מפה של ארץ האש.
על בול רומני נוסף הונצח הבול שהפיק פופר וגם הבול הזה זכה למעטפת זיכרון.
השדרה הראשית בעיר אושואיה קרויה על שמו של יוליוס פופר.
הרפתקאותיו של יוליוס פופר שבו גם את דמיונם של יוצרים, לכן נכתבו כמה ספרים על כך וגם הופק סרט:
ברומניה הופיע ספר (286 עמודים) בשם Estrellita şi regele Ţării de foc (אסתרליטה והמלך של ארץ האש) שנכתב על ידי בן משפחה של יוליוס פופר, הסופר היהודי רומני יעקב פופר.
בשנת 2000, הבמאי הצ'יליאני מיגל ליטין יצר סרט בשם ארץ האש (קו-פרודוקציה ספרדית-איטלקית-צ'יליאנית) לפי סיפור של הסופר הצ'יליאני פרנסיסקו קולואנה.
בתפקידו של יוליוס פופר שיחק השחקן הקובאני Jorge Perugorria.
יוליוס לבר (Julius Leber; 16 בנובמבר 1891 – 5 בינואר 1945) היה פוליטיקאי גרמני שהשתייך ל-SPD והיה חלק מן ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
לבר נולד בביסהיים (Biesheim) שבאלזס מחוץ לנישואים לקטרינה שובטזר ולאחר מכן אומץ על ידי בעלה ג'ין לבר.
לבר סיים את הלימודים בשנת 1908 עם תואר GCSE לאחר שסיים לימודי ספנות בברייזאך (Breisach).
בשנת 1910 הוא למד לימודים מתקדמים ובמקביל פרסם כתבות בעיתון.
על מנת לשלם את לימודיו נתן שיעורים פרטיים.
לאחר מכן לבר למד כלכלה והיסטוריה בשטרסבורג ובאוניברסיטת אלברט לודוויג של פריבורג.
בשנת 1913 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התנדב לשירות בצבא האימפריה הגרמנית.
הוא קודם לדרגת סגן ולאחר המלחמה שירת ברייכסווהר ושמר על הגבול המזרחי.
בזמן הפוטש של קאפ לבר צודד ברפובליקת ויימאר.
לאחר מכן הוא עזב את הרייכסווהר במחאה כיוון שחלק ממנהיגיו היו מאחורי הפוטש.
בשנת 1921 לבר התמנה לעורך הראשי של העיתון הסוציאל-דמוקרטי "Lübecker Volksboten", ומשנת 1921 עד 1933 הוא גם היה חלק ממועצת העיר ליבק.
כמו כן תיפקד כחבר הרייכסטאג משנת 1924.
לאחר שעלה היטלר לשלטון בשנת 1933 אירעו מספר התנקשויות בחייו של לבר.
לאחר מכן הוא נעצר, שוחרר בלחץ כוח העבודה של ליבק, ונעצר שוב במרץ.
משנת 1933 ועד 1937 הוחזק לבר במחנה הריכוז זקסנהאוזן, לאחר שהוכרז כ"מסוכן לשלטון".
לאחר ששוחרר הוא עבד כסוחר פחם בברלין-שנברג.
עיסוק זה היה כיסוי לתפקידו החשוב בהתנגדות לשלטון הנאצי.
בשנת 1940 לבר ניסה ליצור קשר עם הנהגת הכוחות החמושים, וכך הכיר את קלאוס שנק פון שטאופנברג.
בעקבות זאת הוא גם יצר קשר עם קרל פרידריך גרדלר וחוג קרייזאו שהיו סביב הלמוט ג'יימס פון מולטקה.
המעגל של שטאופנברג תכנן שלבר יכהן כשר הפנים החדש לאחר ההפיכה שתכננו.
לבר נבגד על ידי מרגל בקבוצה קומוניסטית מחתרתית שמנהיגה היה אנטון סיפקו (Anton Saefkow) שאיתו לבר חתר למגר.
הוא נעצר ב-5 ביולי 1944 על ידי הגסטפו, 15 יום לפני קשר העשרים ביולי - ההתנקשות בחייו של היטלר במאורת הזאב שבפרוסיה המזרחית.
ב-20 באוקטובר נערך ללבר משפט ראווה בבית הדין העממי ביחד עם אדולף רייכוויין (Adolf Reichwein), הרמן מאס (Hermann Maass) וגוסטב דארנדורף (Gustav Dahrendorf).
גזר דינו היה עונש מוות, והוא הוצא להורג ב-5 בינואר 1945 בכלא פלצנזה (Plötzensee).
יהודה יוליוס (יולי) מרגולין Борисович Марголин; 14 באוקטובר 1900 – 21 בינואר 1971) היה עיתונאי, סופר ופילוסוף יהודי, שנלכד בפולין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח לחלקה הכבוש על ידי הסובייטים ונשלח ללא משפט לחמש שנים בגולאג כ"גורם סיכון סוציאלי" (cоциально опасный элемент).
מרגולין נולד בעיירה פינסק (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, לימים בפולין וכיום בבלארוס), והתחנך בשפה הרוסית.
ב-1929 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
ב-1936 עלה מרגולין לארץ ישראל יחד עם משפחתו.
ב-1939 חזר לפולין על מנת להסדיר עניינים הקשורים למשפחתו ולרכושו, ונלכד שם עם פרוץ המלחמה.
הוא נמלט מאימת הכיבוש הגרמני לצד הסובייטי, ונעצר שם ביוני 1940.
אחרי שסירב לקבל אזרחות סובייטית נשלח ללא משפט לחמש שנות מאסר במחנה עבודה בצפון רוסיה.
למרות התנאים הקשים במחנה, שכללו עבודת פרך בקור של 25 מעלות מתחת לאפס וחוסר תזונה שהביאו אותו למצב של דיסטרופיה אלימנטרית כמו אסירי מחנות ריכוז נאצים, שרד מרגולין עד לשחרורו.
לאחר שחרורו, קיבל את אישור השלטונות הסובייטיים לחזור ללודז' שבפולין, משם יצא דרך צרפת חזרה לארץ ישראל.
את חוויותיו במחנה כתב מרגולין בספר "מסע לארץ ה"זה-קה" ("זה-קה" - כינוי ברוסית לאסיר במחנות עבודה ברוסיה, בעיקר לתעלת בלומורקנאל).
הספר יצא תורגם מרוסית לאנגלית ולצרפתית, אך בישראל נדחה על ידי הוצאות הספרים.
רק בסוף שנת 2013 יצא הספר בגרסתו המלאה בתרגום לעברית של ד"ר עירית שקד, בהוצאת כרמל, ירושלים, תחת הכותרת: "מסע לארץ האסירים", עם מבוא מאת פרופ' ליובה יורגנסון.
ב-1951 העיד במשפטו של דוד רוסה בפריז.
בישראל עבד מרגולין בעיקר כעיתונאי עצמאי בעיתונים שונים בארץ ("חרות"", "המערב") ובחו"ל, בעיקר בשפה הרוסית, והיה פעיל למען שחרור יהודי ברית המועצות, בין השאר באמצעות אגודת "מעוז".
נפטר בתל אביב ב-1971, ונקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
שלש הרצאות נגד הקומוניזם, תל אביב: ספריה דמוקרטית, תשי"ג.
מהדורה ב': שלש הרצאות אקטואליות נגד הקומוניזם: א.
טרגדיה של היהדות הרוסית - הטרגדיה שלנו; ב.
המראה דרכה תוכל לעקוב אחרי צעדי מנהיג הקרמלין; ג.
מהותו של הקומוניזם / י' מרגולין, תל אביב: אגודת מעוז ומכון מרדכי, תשל"ו.
אגרת לידידים צעירים: על יחסי הצנזורה בישראל לבעיית היהודים ברוסיה, תל אביב: מעוז - אגודה לעזרת היהודים בברית המועצות, (הקד' תש"ל).
הדיאמאט: ביקורת האידאולוגיה הסובייטית / י' מרגולין, תל אביב: מעוז - אגודה למאבק על שחרורם של היהודים מברית המועצות, 1972.
אסונה של יהדות רוסיה / י.
מרגולין, תל אביב: מעוז - אגודה למאבק על שחרורם של היהודים מברית המועצות, 1974.
הדו"ח הפאריסאי: המשפט של דויד רוסה נגד המשמיצים הקומוניסטיים) / י' מרגולין (מרוסית: צבי נבון) נספח: המאמר "שני משפטים" מאת ל' שרשבסקי (מרוסית: יוסף כרוסט), תל אביב: מעוז - אגודה למאבק על שחרורם של יהודים מברית המועצות, תשל"ה.
השניים: קובץ מאמרים אקטואליים / אב"א אחימאיר, יהודה (יולי) מרגולין, תל אביב: מעוז - אגודה למאבק לשחרור יהדות ברית המועצות, תשמ"א-1981.
אלפי שנים מספרות: סקירה תמציתית של דברי ימי עם ישראל / יהודה (יולי) מרגולין; תרגום מרוסית: נחום קרול, תל אביב: "מעוז" - אגודה למאבק על שחרור יהדות ברית-המועצות, 1984.
על האמת של הציונות / יהודה-יולי מרגולין, תל אביב: מעוז, תשנ"ז-1997.
"מסע לארץ האסירים", תרגום מרוסית: עירית שקד, הוצאת כרמל, ירושלים, 2013
יוליוס סימון (Julius Simon; 1875 – 1969) היה איש עסקים יהודי גרמני - אמריקאי, כלכלן ופעיל למען הציונות.
סימון נולד במנהיים, גרמניה למשפחה יהודית אמידה.
בשנת 1898 הצטרף לתנועה הציונית וכיהן בתפקידים רבים למען קידום העלייה לישראל.
בין היתר שימש ציר בקונגרסים הציוניים בשנים 1903–1921, חבר הוועד הפועל הציוני הגדול בשנים 1913–1920, חבר מועצת המנהלים של בנק אוצר התיישבות היהודים וההנהלה הציונית.
היה ממתנגדי חיים ויצמן וממתנגדי תוכנית אוגנדה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר להולנד ועסק בענייני הקרן הקיימת לישראל.
באותה עת היו מושב הוועד הפועל והמשרדים הראשיים של ההסתדרות הציונית העולמית בברלין, בהנהגתם של שלושה: ארתור מנחם הנטקה (יו"ר ההסתדרות בגרמניה), אוטו ורבורג (הנשיא העולמי של ההסתדרות הציונית) וויקטור יעקובסון (שניהל את הסניף בקופנהגן יחד עם ד"ר מרטין רוזנבליט וד"ר שמעון ברנשטיין).
חיים ויצמן וליאופולד קסלר, שנתמכו על ידי יעקובוס קאן, יזמו במהלך המלחמה את העברת המשרדים מברלין לארצות הברית, בטענה ששהיית הוועד הפועל באחת מבירות המדינות המשתתפות במלחמה, היא הפרת הנייטרליות שההנהגה הציונית מצהירה עליה.
סימון, יחד עם ד"ר לואיס פרנק, הנהיג את ההתנגדות להעברת הוועד הפועל הציוני מאירופה לניו יורק וטען שאין דבר כזה כמו "נייטרליות מוחלטת" (גם לא במדינות שהכריזו על עצמן כנייטרליות), וכי ממילא בסיום המלחמה יחס המנצחים לציונות יושפע מאינטרסים, ולא כתגמול או עונש על מיקום התכנסותו של הוועד הפועל.
נוסף על כך, אליבא דסימון, מרכז הכובד של התנועה הציונית באירופה, ולכן יש להימנע מלהעביר את מושב הוועד הפועל לאמריקה.
ב-1918 עבר סימון ללונדון וניהל סניף של המשרד הארצישראלי.
מאוחר יותר עבר לארצות הברית ופעל משם לפיתוחה הכלכלי של ישראל.
בשנים 1931–1951 נמנה עם מייסדיה של החברה הכלכלית לארץ ישראל (Palestine Economic Corporation, הידועה בראשי התיבות PEC), ושימש כנשיאה.
ב-1933 ניסה להשתקע בישראל, אך חזר לארצות הברית בשנות הארבעים.
לזכרו נקרא רחוב במפרץ חיפה בשם "דרך יוליוס סימון".
יוליוס פרידריך כֹהנהַיים היה פתולוג יהודי גרמני.
כהנהיים נולד בדמין (Demmin) שבפומרניה.
למד באוניברסיטאות וירצבורג, מרבורג, גריפסוואלד וברלין.
קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברלין בשנת 1861. לאחר שסיים את הפוסט-דוקטורט שלו בפראג, שב לברלין בשנת 1862, ושהה בה עד 1864, עת הצטרף כמנתח למלחמה כנגד דנמרק, מלחמת שלזוויג השנייה.
בסתיו 1864 הצטרף כהנהיים למכון הפתולוגי של אוניברסיטת ברלין תחת רודולף וירכו, ועבד בו עד 1868. במהלך עבודתו במכון פרסם מאמרים בתחום הפיזיולוגיה הכימית וההיסטולוגיה.
בשנת 1867 פרסם את המאמר "Ueber Entzündung und Eiterung" ('על דלקת ומיגול'), שבזכותו התפרסם כפתולוג.
בשנת 1868 מונה כפרופסור לאנטומיה פתולוגית ופתולוגיה כללית באוניברסיטת קיל, וארבע שנים לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ברסלאו.
ב-1873 נפל למשכב והפסיק את עבודתו למשך כשנה.
ב-1876 עבר לאוניברסיטת לייפציג, בה שהה עד פטירתו.
כהנהיים היה הראשון שהשתמש בשיטת הקפאת מוצגים פתולוגיים לצורך בחינתם - שיטה המקובלת כיום בכל העולם.
כהנהיים נפטר בלייפציג בשנת 1884.
החברה האוסטרית יוליוס מיינל נוסדה בווינה בשנת 1862 על ידי יוליוס מיינל הראשון (ברובע הראשון, ליד פליישמרקט).
בתחילה סיפקה החברה רק פולי קפה ירוקים, ולאחר מכן הציעה גם קפה קלוי טרי.
הסימן המסחרי שלה עוצב על ידי יוזף בינדר, שיצר את "כושי-מיינל", ראש ילד כהה עור החובש תרבוש אדום, על רקע צהוב.
בשנת 1938 בעל השליטה בחברה יוליוס מיינל השלישי עזב את אוסטריה ביחד עם אשתו היהודיה בגלל רדיפות הנאצים, שהכריזו על המשפחה כולה כ"אויבי הרייך".
כיום החברה מנוהלת על ידי יוליוס מיינל החמישי שעבר להתגורר בפראג.
מטה החברה ממקום בווינה, ביוליוב מיינל גאסה.
בצמוד למטה נמצא מפעל הקפה של החברה.
בשנת 2005 נפתח מפעל נוסף בויצ'נצה.
הסניף הווינאי המפורסם ברחוב Am Graben 19 הוגדל ושופץ בשנת 2000, וימשיך לתפקיד כמעדניית מיינל בגראבן.
תיירים רבים פוקדים את הסניף.
במזרח אירופה, רשת הסניפים הקיימת נמכרה ברובה: ב-1999 הונגריה (ל-Delhaize בבלגיה) וב-2005 צ'כיה (ל-Ahold).
רק מספר סניפים בפולין עדיין פועלים.
הועלה רעיון בשנת 2000, לפתוח חנות דומה לזו שב-Graben בווינה, בכיכר האדומה במוסקבה או במינכן.
בארצות הברית פועלות שלוש חנויות, שלושתן בחלק הצפוני של שיקגו, אילינוי.
המבחר בחנות המותג גדל משמעותית, ואיתו גם השתפרה האיכות הכללית.
טווח המחירים גדל גם הוא, במיוחד בקטגוריות התה, הקפה, ריבות, ממתקים, יין ואלכוהול, אולם קיימים גם פריטי נוסטלגיה כגון פוסטרים ומתנות.
המסעדה זכתה בשנת 2004 על ידי גו-מיו בשלוש מצנפות.
החל משנת 2010 שף המסעדה הוא מטין יורסטוון הידוע, וזכה ב-2012 במצנפת גו-מיו הראשונה שלו.
יוליוס ריינהולד אוגוסוט פון גראוורט היה איש צבא פרוסי ששיתף פעולה עם הצרפתים במלחמות הנפוליאוניות.
יוליוס פון גראוורט נולד ב-28 בדצמבר 1746 בקניגסברג בירת פרוסיה המזרחית והצטרף לצבא הפרוסי איתו נטל חלק בכמה מלחמות כדוגמת מלחמת שבע השנים וכך עלה בדרגות בצבא הפרוסי.
לאחר כיבוש פרוסיה בידי כוחותיו של נפוליאון בונפרטה והתפרקותו של הצבא הפרוסי ירדה קרנו אולם הוא הצליח להתחבב על קציני הצבא הצרפתי ופיקד על כמה גדודי מתנדבים שלזים, וסטפלים ופרוסים לאחר מכן מונה למושל הסמלי של שלזיה.
בפקודתו של נפוליאון יצא עם כמה גדודי מתנדבים לרוסיה במסגרת הגרנד ארמה אולם בדרך לרוסיה הוא נפל מסוסו ורגלו נשברה והוא נאלץ לחזור.
ב-24 במרץ 1820 פרש מהצבא וקיבל קיצבה שנתית של 4,000 טאלר, וב-18 בספטמבר 1821 מת בביתו בלאנדק.
יוליוס מדריץ' היה חסיד אומות העולם מאוסטריה.
יוליוס מדריץ' נולד בווינה וסיים הכשרה מקצועית כסוחר טקסטיל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס לוורמאכט במרץ 1940 ונשלח לשרת כמומחה לטקסטיל בקרקוב.
בסוף אותה שנה מונה כנאמן מטעם השלטונות הגרמניים לנהל שני מפעלי טקסטיל ליד גטו קרקוב, מפעלים אותם החרימו הגרמנים מבעליהם המקוריים.
הוא ניצל את מעמדו כדי לסייע ליהודים שעבדו בעבודת כפייה במפעלים אלה.
בשנת 1941 קיבל מדריץ' אישור להקים מפעל פרטי בשטח הגטו.
עם מנהל המפעל שלו, ריימונד טיץ' (Raimund Titsch) - גם הוא וינאי, שעבד עד 1940 כטכנאי במפעל למוצרי מתכת, פעל מדריץ' להעסקתם של יהודים רבים ככל האפשר, בשיתוף עם היודנרט של גטו קרקוב, בהם יהודים שלא היו פועלים מקצועיים.
מבין 800 עובדיו של מדריץ', רק כ-40% היו מקצועיים.
מדריץ' וטיץ' דאגו לתנאים טובים יחסית לעובדיהם.
הם אפשרו להם לקחת לחם יותר מכפי צורכיהם, כדי שהעובדים יוכלו למכור לחם זה בגטו.
הם אפשרו לעובדיהם ליצור קשר עם נוצרים פולנים בקרקוב, מחוץ לגטו.
כך התאפשר לעובדים אלה לסחור עם הפולנים ולהקל על מצוקת הרעב בגטו.
מדריץ' וטיץ' אף דאגו למטבח כשר במפעל.
הם סיפקו חומרי תפירה לאלפי יהודים מחוץ למפעל, כדי לסייע בפרנסתם.
מדריץ' פתח סניף של מפעלו ליד גטו טרנוב, סניף שגם אותו ניהל טיץ'.
גם בסניף זה עבדו כ-800 עובדים, וגם שם היו פחות ממחציתם מקצועיים.
התנאים במפעל זה היו גם הם סבירים, ומנות המזון בו היו גבוהות מהרגיל לעובדי כפייה יהודים.
במכונית המפעל נעשה שימוש לשם הברחת מזון לגטו, בידיעתם של מדריץ' וטיץ'.
מדריץ' אף עזר לחלק מעובדיו להימלט מהגטו ולהיטמע באוכלוסיית קרקוב הנוצרית.
זאת עשה בסיועם של אוסוואלד בוסקו, שוטר בכיר בכוח המשטרה הגרמני ששמר על גטו קרקוב, ושוטרים נוספים בכוח זה, שחלק מהם היו ילידי וינה, כמותו.
שוטרים אלה, שעליהם הוטל לספור את העובדים עם שובם מהמפעל לגטו, התעלמו מהיעדרם של חלק מהעובדים וכך אפשרו את הימלטותם.
בסוף 1942 נודע למדריץ' שכל הילדים מגטו קרקוב אמורים להישלח מהגטו למחנות ריכוז.
באחד הלילות הבריחו מדריץ' ובוסקו את הילדים של עובדי המפעל ואת אימהותיהם מהגטו למפעל.
ערב חיסול גטו קרקוב ב-13 במרץ 1943 פנה מדריץ' לרשויות וביקש שיורשה לעובדיו, שהועברו למחנה העבודה פלאשוב, מחוץ לקרקוב, להמשיך לעבוד במפעל שלו בעיר קרקוב עצמה.
הבקשה אושרה ועובדיו של מדריץ' ניצלו מהגירוש למחנות ההשמדה בלז'ץ ואושוויץ.
לאחר חיסול גטו קרקוב המשיכו מאות משפחות יהודיות להתחבא בבונקרים ובמרתפים בשטח הגטו.
עקב התנאים הקשים ביקשו רבים מעובדיו של מדריץ' שיסייע להם לעזוב ולעבור לטרנוב.
מדריץ' פנה לרשויות האס אס, טען שמפעלו בטרנוב זקוק לעובדים נוספים, לשם סיוע במאמץ המלחמתי, וביקש רשות להעביר לשם עובדים יהודיים.
232 יהודים - גברים, נשים וילדים - הועברו ב-25 וב-26 במרץ 1943 מקרקוב לטרנוב, בליוויו של טיץ'.
חלק מיהודים אלה ברחו לסלובקיה ולהונגריה, ורובם שרדו בשואה.
בנוסף לכך אפשרו מדריץ' וטיץ' ליהודים רבים שהסתתרו באזור שהיה גטו קרקוב, להצטרף לצוות עובדי המפעל, וכך להינצל.
בספטמבר 1943 סגרו הגרמנים את אזור מחנה פלאשוב, וכך לא התאפשר ליהודים לצאת משם לעבודה במפעלו של מדריץ' בקרקוב.
בתגובה פתח מדריץ' מפעל נוסף, הפעם בשטח מחנה פלאשוב עצמו.
ב-1 בספטמבר 1943 גורשו היהודים האחרונים מגטו טרנוב.
מדריץ' הצליח להעביר את אלה מעובדיו שגרו בגטו טרנוב, אל מפעלו בפלאשוב.
כ-2,000 יהודים עבדו במפעלו של מדריץ' בפלאשוב וגם הם קיבלו מזון רב יותר וכך יכלו להעביר חלק ממנו ליהודים אחרים שהיו אסירים במחנה פלאשוב.
יחסם של מדריץ' וטיץ' לעובדיהם היה לבבי, חם ומעודד.
הם היו בקשרים אינטנסיביים עם עובדיהם, ככל שהתאפשר להם, וניסו להיענות לבקשות שונות שלהם.
בספטמבר 1944 חוסל מחנה פלאשוב.
מדריץ' וטיץ' ביקשו מהשלטונות להעביר את עובדיהם למפעל אחר, אך הבקשה נדחתה.
מדריץ' וטיץ' הצליחו להעביר כמאה מעובדיהם למפעל תחמושת שאותו ניהל אוסקר שינדלר.
כך ניצלו עובדים אלה מפני שילוח למחנות ריכוז.
ב-3 בנובמבר 1944 נעצר מדריץ' בקרקוב על ידי האס דה ונשלח לברלין.
הוא הואשם בהפצת סיפורי זוועות על התנאים במחנה הריכוז פלאשוב.
באמצעות קשריו, הוא הצליח להשתחרר לאחר 12 ימים בבידוד.
לאחר חזרתו לאוסטריה הוא יצר מחדש קשר עם עובדיו לשעבר, שאותם הציל.
אחרי המלחמה פרסם מדריץ' ספר בשם "אנשים במצוקה!" (Menschen in Not!), בו תיאר את נסיונותיו להציל יהודים בתקופת השואה.
בשנת 1964 הכיר יד ושם ביוליוס מדריץ' כחסיד אומות העולם.
גם ריימונד טיץ' ואוסוואלד בוסקו הוכרו באותה שנה בתור חסידי אומות העולם.
יוליוס מדריץ' הלך לעולמו בווינה ונטמן בבית הקברות המרכזי בווינה.
יוליוס יעקובי (1891 – 1950) היה רופא עיניים, ביישוב בימי המנדט הבריטי, פיתח ולימד בבית החולים הדסה (תל אביב) שיטות ניתוח שלא היו ידועות בארץ ישראל, המציא מחט מיוחדת הקרויה על שמו, לניתוח "טוטי" (ליצירת צינור לניקוז הדמעות מהעין לאף).
הלל יוליוס יעקבי, (julius jacoby) בן צבי הרמן, נולד בפרוסיה בסביבה יהודית מתבוללת, סיים את לימודי הרפואה בקניגסברג ( Königsberg) בשנת 1919. יעקובי עבד באינסטרבורג שבפרוסיה ובהמשך השתלם בבית החולים האוניברסיטאי בקניגסברג (גרמניה) והתמחה בכירורגיה של העין ובשיטות טיפול למחלת הגרענת.
ב-מלחמת העולם הראשונה השתתף כקצין רפואה קרבי.
עלה ארצה בשנת 1935 עם אשתו קיידה, והתיישב בתל אביב.
עבד בבית החולים הדסה במחלקת העיניים בהנהלתו של הד"ר אפרים סיני.
בנוסף לעבודתו בהדסה ניהל מרפאת עיניים ביפו ועבד במרפאת עיניים לחולים מעוטי יכולת ברחוב שינקין.
יעקובי לימד את הצוות הבכיר במחלקת העיניים בהדסה שיטות ניתוח שלא היו מקובלות עדיין בארץ.
היה מומחה בניתוח "טוטי" שתפקידו ליצור צינור לניקוז הדמעות מהעין לאף במקרי סתימת צינור הדמעות הטבעי.
הוא גם המציא מחט מיוחדת לניתוח הזה הנקראת על שמו.
ברבות השנים ביצעו במחלקת העיניים עשרות ניתוחים כאלה גם אצל ילדים קטנים.
מנהלו הד"ר סיני העיד : "נוכחתי שהוא רופא מעולה, בעל ידע, ניסיון ותכונות אופי נעלות".
מתלמידיו ותלמידותיו : ד"ר סבינה ליבלינג.
יעקבי היה פעיל בארגון הרופאים של ההגנה, אשתו עסקה בעבודות למען החיילים, ובניו צבי ובנימין בשירות לאומי.
בשנת 1950 נפטר בביתו, כנראה מהתקף לב.
נטמן ב-5 בפברואר 1950 בבית העלמין קריית שאול.
יוליוס מונק (1901 – 8 באפריל 1976) היה רדיולוג, פרופסור לרדיולוגיה, בבית הספר לרפואה של הטכניון, הקים וניהל את מכון הרנטגן בבית החולים רמב"ם.
מונק נולד בבוסקובייצה, בחבל מוראביה בצ'כיה אשר היוותה חלק מאוסטרו-הונגריה.
מונק למד רפואה בברנו והתמחה ברדיולוגיה.
מונק סיים את ההתמחות בווינה.
בשנת 1940 עלה מונק לארץ ישראל, עם רעייתו גרטה, ביתו חנה ובנו ראובן.
התגייס לצבא הבריטי ושירת כרופא רנטגן.
מונק הקים את מכון הרנטגן בבית החולים רמב"ם, והיה למנהלו הראשון עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1972. בנוסף, קיבל מינוי של פרופסור לרדיולוגיה בבית הספר לרפואה של הטכניון.
מתלמידיו היה ד"ר אלפרד יונגמן.
בנו, , נהרג ב-8 במרץ 1957 בעת שירות בצה"ל בחצי האי סיני.
מונק נפטר בשנת 1976. הותיר אישה ובת.
בית הספר לטכנאי רנטגן בבית החולים רמב"ם קרוי על שמו.
יוליוס פוּצ'יק (בצ'כית: Julius Fučík; 18 ביולי 1872 – 25 בספטמבר 1916) היה מלחין צ'כי ומנצח בלהקות צבאיות.
פוצ'יק היה מלחין פורה, עם מעל 400 מארשים, פולקות וואלסים שהלחין.
מכיוון שרוב עבודתו הייתה עבור להקות צבאיות, הוא מכונה לפעמים גם "סוזה מבוהמיה".
כיום, המארשים שלו עדיין נשמעים כמוזיקה פטריוטית בצ'כיה.
המוניטין שלו מוטל בעיקר על שתי יצירות: "המארש הפלורנטיני", הפופולרי ברוב אירופה, ו"כניסת הגלדיאטורים" , הידועה מאוד, לעיתים קרובות תחת הכותרת "רעם וברקים", כיצירה הכי מוכרת עבור ליצני קרקס.
פוצ'יק היה אחיו של זמר האופרה ונגן הבס קארל פוצ'יק ודודו של העיתונאי יוליוס פוצ'יק (הנושא את אותו השם), שנרצח על ידי המשטר הנאצי.
פוצ'יק נולד בעיר פראג שבבוהמיה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בעת היותו סטודנט למד לנגן על בסון, כינור ועל כלי הקשה שונים.
לאחר מכן למד הלחנה תחת המלחין המפורסם אנטונין דבוז'אק.
בשנת 1891 הצטרף לצבא כמוזיקאי צבאי, וניגן בתחילה בקרמס.
בשנת 1894 עזב פוצ'יק את הצבא, ושנה מאוחר יותר הפך למנצח מקהלת דניקה בעיר הקרואטית של סיסאק.
במהלך הזמן הזה כתב פוצ'יק יצירות עבור מוזיקה קאמרית, בעיקר עבור קלרינט ובסון.
ב-1897 חזר לצבא, ובאותה שנה כתב את יצירתו המפורסמת ביותר, "כניסת הגלדיאטורים".
ההתעניינות של פוצ'יק בהיסטוריה הרומית הובילה אותו לקרוא למארש שלו כך.
ב-1910 שוכתבה "כניסת הגלדיאטורים" לגיליון מוזיקה עבור להקה קטנה תחת הכותרת "רעם וברקים".
בגרסה הזו מוכרת היצירה, באופן אוניברסלי, עם ליצנים בקרקסים.
ב-1900 הועברה הלהקה לבודפשט, שם מצא פוצ'יק שמונה להקות המוכנות לנגן את היצירות שלו, אבל הוא עמד גם בפני יותר תחרות, כדי לקבל תשומת לב.
כאשר היו עוד מוזיקאים לרשותו, החל פוצ'יק להתנסות בתעתיקים של יצירות תזמורתיות.
ב-1910 חזר פוצ'יק שוב לבוהמיה, המקום בו הפך למנהל התזמורת של הגדוד ה-92 של חיל-רגלים בבית טרזין באותו הזמן.
הלהקה הייתה אחת הטובות באימפריה האוסטרו-הונגרית, ופוצ'יק סייר עימם בקונצרטים בפראג ובברלין, בהם הופיעו בפני קהל של למעלה מ-10,000 איש.
בשנת 1913 התיישב פוצ'יק בברלין ושם הקים להקה משלו וחברת פרסום מוזיקה כדי לשווק את יצירותיו.
ההון שלו החל לדעוך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בעקבות המלחמה, כשלו עסקיו ופוצ'יק חלה.
ב-25 בספטמבר 1916, נפטר יוליוס פוצ'יק בברלין בגיל 44. הוא נקבר בבית הקברות של וינוהראדי בפראג.
יוליוס לדרר (גרמנית: Julius Lederer; 24 ביוני 1821 וינה – 30 באפריל 1870, וינה) היה אנטומולוג אוסטרי.
הוא היה אספן פרפרים ולצורך הרחבת האוסף נסע ברחבי אירופה, טורקיה ולבנון.
כמו כן הוא תיאר פרפרים מאוספים של אנטומולוגים אחרים.
יוליוס לדרר היה בין מקימי ירחון אנטומולוגי.
העבודה העיקרית שלו Beitrag zur Schmetterlings-Fauna von Cypern, Beirut und einem Theile Klein-Asiens פורסמה בשנת 1855. בעבודה זו הוא תיאר לראשונה פרפרים רבים מאזור הים התיכון (לרבות ססמבריק אדום).
ספר נוסף פורסם בשנת 1862.
יוליוס פוזנר היה היסטוריון אדריכלות, סופר ומחנך במסגרת מערכת ההשכלה הגבוהה בגרמניה.
בהגיעו מרקע יהודי-בורגני, בנו של הצייר מוריץ פוזנר ובתו של יזם הנדל"ן אופנהיים, גדל יוליוס פוזנר בסביבה של המעמד הבינוני, בפרבר וילות של ברלין ליכטרפלדה-מערב המוכר כבעל ערך אדריכלי.
הוריו בנו שם לעצמם וילה בסגנון הכפרי האנגלי והם נחשבים למייסדי האדריכלות המתקדמת.
סביבה זו גיבשה אותו ועיצבה את אמירתו.
אורח חייו ופעילותו של פוזנר יתגבשו בעוצמה כתולדה מהתנתצותה של תחושת האידיאל והרייך השלישי שהגיע בהמשך.
הוא למד אדריכלות משנת 1923 עד 1929, תחת, בין השאר הנס פלציג, באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
לאחר לימודיו היה פעיל בין היתר במשרדו של אריך מנדלסון בברלין והתגורר באופן זמני גם בפריס.
יוליוס פוזנר היה יו"ר אגודת האדריכלים, המעצבים והתעשיינים הגרמנית (ורקבונד) משנת 1973 עד 1976 ושימש יועץ חשוב לרבעון האדריכלות והאורבניזם - ארכ'+ (arch +).
קרבתו לכאוס הפוליטי הגרמני נשזרה בסגנון חייו של פוזנר כמפורט בספר זיכרונותיו.
על אומנויות ומלאכה של אגודת האדריכלים, המעצבים והתעשיינים (ורקבונד), 1964
מהאימפריה המאוחרת לאורך שנותיה הקצרות של הרפובליקה בתקופת הגלות רבת המאורעות, ועד לבסוף, השיבה הביתה אל ברלין החדשה), זידלר, ברלין 1990.
(הרצאה 3: גילו של ויליאם השני.) arch+59
מתיאס שרן, סילביה קלאוס (עורכת): יוליוס פוזנר.
יוליוס נוימן היה רופא נשים יהודי-אוסטרי, יליד חבל באנאט.
כיהן כפרופסור שלא מן המניין לרפואת נשים ומיילדות באוניברסיטת וינה.
יוליוס נוימן נולד בשנת 1868 בעיר לוגוז' בחבל באנאט בממלכת הונגריה, במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כאחד משבעת ילדיהם של הרופא פיליפ נוימן ואשתו, רוזה לבית וולף.
האב, ד"ר פיליפ נוימן, מילא תפקידים חשובים בחייהן של העיר ושל הקהילה היהודית המקומית.
לימים ייסד את בית החולים למחלות זיהומיות בלוגוז', עמד בראש חברה קדישא ובראש מועצת המנהלים של בית הספר היהודי.
יוליוס נוימן סיים בשנת 1891 את התואר דוקטור ברפואה (תואר שני) באוניברסיטת וינה ובהמשך עבד בשנים 1892–1894 בקליניה הרפואית תחת ניהולו של א.
בשנים 1894–1899 התמחה ברפואת נשים ובמיילדות בקליניה שבניהול פרופ' שאוטה.
בשנת 1900 סיים בחינת הסמכה להוראה בתחום ובשנת 1912 התמנה לפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת וינה.
בשנים הבאות פעל כיועץ בתחום רפואת הנשים באחת מקופות החולים באוסטריה.
נוימן חקר את הדצידואומה הממארת (כוריאוקרצינומה), את ההמטומה התת-כוריאלית ואת הברדיקרדיה בלידה.
חשק במיוחד את תחום האונקולוגיה הגינקולוגית.
בין השאר פרסם תאוריה טפילית בנוגע למקור גידולי הקרצינומה.
אחייניתו מריה נוימן הייתה מתמטיקאית ומרצה בעיר טימישוארה ברומניה.
יוליוס נוימן היה נשוי לאולגה לבית דושניץ (לימים נשואה בשנית טומצ'יק) ולא היו לו ילדים.
יוליוס יצחק רוזנבוש (22 באוגוסט 1886 – 18 בפברואר 1960) היה גינקולוג ומיילד, שייסד והקים את בית חולים חדרה בניהול משותף עם ד"ר צבי הרמן הופשטיין (1942–1936).
"בית חולים חדרה" היה בית החולים הראשון שהוקם באזור חדרה.
שירת אוכלוסייה של כ-15,000 תושבים.
בית החולים חדרה בגלגוליו השונים פעל עד שנת 1962.
רוזנבוש נולד בעיירה בורקן בהסן שבגרמניה, הבן השני למשפחה בת שישה ילדים.
אביו, מאיר רוזנבוש היה קצב, סוחר בהמות וחקלאי.
רוזנבוש למד בבית הספר "זמסון" בעיר וולפנביטל.
שנתיים לפני הבגרות הושעה מבית הספר, התקבל לגימנסיה בעיר מרבורג עבר את בחינות הבגרות בהצטיינות והחליט ללמוד רפואה.
רוזנבוש למד רפואה בפרייבורג, מינכן, במרבורג וסיים בברלין.
היה חבר במספר אגודות ציוניות: עבריה, חשמונאים, יורדניה ו-K.Z.V (ארגון סטודנטים ציוניים).
את לימודיו הוא סיים בברלין.
את הסטאז' וההתמחות עשה בית החולים היהודי בברלין ובשאריטה (ברלין).
עבד כשנה באזור מכרות בשלזיה העילית, טיפל בחולי ריאות.
בשנת 1914 התגייס רוזנבוש לצבא הגרמני.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שרת שלוש שנים בחזית בלגיה כרופא צבאי.
בשנת 1917 נשלח רוזנבוש לרומניה כמנהל בית חולים למחלות-מדבקות.
בשנת 1920 התחתן עם הילדה (לבית כהן), פיזיותרפיסטית ובעלת מכון להתעמלות אורתופדית.
רוזנבוש השתקע בעיירה נאוגארד (היום בפולין), ועבד כרופא נשים ומיילד מספר שנים.
בפסח 1931 בני הזוג רוזנבוש הצטרפו לטיול מאורגן ל"ארץ ישראל".
כל 30 חברי הקבוצה היו אקדמאים ציונים ותיקים וחברים משכבר הימים.
במעמד זה נפגש עם חברו ד"ר זאב ברין וקנה פרדס ומגרש בחדרה.
ב-26 בנובמבר 1933 עלו בני המשפחה לארץ ישראל, הגיעו לחיפה.
כעבור חצי שנה קיבל רוזנבוש רישיון לעבוד כרופא בארץ.
המרפאה שפתח שירתה את האיכרים, הפועלים וגם את ערביי הסביבה.
בשנת 1934 שכר את השטח שעליו תכנן להקים את "בית החולים חדרה", דאג לבניית בית החולים, רכש ציוד וריהוט ב-3,500 לירה ארץ-ישראלית, שותפו הופשטיין רכש 20 מיטות וציוד לשני חדרי ניתוח ולמכון רנטגן חדש.
בין השנים 1936–1942 ניהל את "בית חולים חדרה" ביחד עם הד"ר צבי הרמן הופשטיין.
בשנת 1941 סבל מהתנקבות כיס המרה, נותח בתל אביב על ידי מכס מרכוס, אושפז במשך כחצי שנה עקב סיבוכים, ואז בית החולים הוצא לצבא הבריטי לאחר שהופשטיין לא יכול היה להחזיק את בית החולים לבדו.
בשנת 1956 חלה בסרטן הריאה, נפטר בכ' בשבט, 18 בפברואר 1960 ונקבר בבית העלמין הישן בחדרה.
שנים רבות רוזנבוש היה יושב ראש סניף חדרה בהסתדרות הרפואית בישראל.
היה בין מקימי "חוג עולי גרמניה" בחדרה.
בתוקף תפקידו היה חבר ב"ההגנה" ומגן דוד אדום.
היה הנשיא הראשון של "בני ברית" בחדרה.
היה מיוזמי הקמת בית הכנסת "זיכרון הקדושים" בחדרה.
היה חבר בחברה "ארץ ישראל ועתיקותיה" כמה שנים היה "נאמן" החברה.
יוליוס סרגיוס פון קלבר היה צייר נוף רוסי ממוצא בלטי-גרמני.
אביו היה כימאי שלימד פרמקולוגיה במכון הווטרינרי.
הוא הפגין כישרון אמנותי כבר בגיל צעיר, ולקח שיעורים אצל קונסטנטין פון קוגלגן.
לאחר שהשלים את לימודיו היסודיים, נרשם לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
שם, לבקשת אביו, למד אדריכלות.
עם זאת, לאחר זמן קצר החל לקחת שיעורי ציור נוף; תחילה אצל סוקרט וורוביוב, ובהמשך מיכאיל קלודט.
בשנת 1870 הוא ככל הנראה גורש מהאקדמיה, מסיבות לא ידועות.
אולם הגירוש לא הפריע ליוליוס, והוא החל להציג את עבודותיו.
בשנת 1871 נרכשה אחת מיצירותיו על ידי הרוזן , ובשנה שלאחר מכן, נרכש ציורו "שקיעה", על ידי הדוכסית הגדולה מריה ניקולייבנה.
בשנת 1874 הוא ערך את תערוכת היחיד הראשונה בחברה הקיסרית לעידוד האמנויות.
לאחר שהצאר אלכסנדר השני הביע עניין ביצירתיו, הוא הוצהר על ידי האקדמיה כ"אמן", אף על פי שלא סיים את לימודיו.
בשנת 1878 הוא הפך ל"אקדמאי".
בשנת 1879 הוא בילה יחד עם השחקן וסילי סמוילוב (שהיה צייר חובב) זמן מה באי נרגן.
העבודות שהתקבלו נרכשו על ידי פאבל טרטיאקוב והמשפחה הקיסרית, כולל הצאר אלכסנדר השלישי.
בעקבות זאת, האקדמיה העניקה לו את התואר פרופסור.
בשנת 1885 עזר בארגון התערוכה הרוסית בתערוכת יוניברל ד'אנברס.
במהלך תקופה זו, הוא היה מוצף בהזמנות ולעיתים קרובות הוקצב לו רק יום אחד בשביל להשלים את ציוריו.
לעיתים הוא העסיק עוזרים לציור הבסיס.
זהותם והיקף תרומתם לא ידועה.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-19, חברו מהאקדמיה היה מעורב בשערוריית הימורים ומעילות.
יוליוס נמשך לתוכה ובסופו של דבר סבל מהתמוטטות עצבים שאילצה אותו לוותר על הציור באופן זמני.
בשנת 1908, הוא נסע עם משפחתו לגרמניה כדי להימנע ממוערבות בשערורייה והתגורר בנוישטרליץ עד שנת 1915, אז מלחמת העולם הראשונה אילצה אותו לחזור לביתו.
לאחר המהפכה החל לקבל תמיכה מ-.
במשך כל חייו לימד באקדמיה (תחת שמה הסובייטי החדש) ובאקדמיה לאמנות ותעשייה, שם עמד בראש המחלקה לציור "מונומנטלי".
שלושה מארבעת ילדיו הפכו לציירים; מריה (1878–1967) אמנית תיאטרון, יוליוס (1882–1942) אשר בדומה לאביו לימד באקדמיה לאמנות ותעשייה, ואוסקר (1887–1975) אמן תיאטרון אשר עיצב תחפושות.
ברון יוליוס יאקוב פון היינאו היה גנרל קיסרי אוסטרי, יליד גרמניה, בעל אחוזות במחוז סטמר בממלכת הונגריה ואיש צבא מוערך.
שמו נודע לשמצה בשל אכזריותו בדיכוי המרד נגד האוסטרים בברשה שבלומברדיה ב־31 במרץ 1849 ובדיכוי המהפכה ההונגרית והמאבק לעצמאות של הונגריה באותה שנה.
פון היינאו כונה "הצבוע מברשה", "התליין צמא הדם" ו "התליין מארד".
פון היינאו הגיע בשרותו הצבאי עד לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
יוליוס יאקוב פון היינאו נולד בשנת 1786 בעיר קאסל כילדם הצעיר, השביעי ללא נישואים של רוזה (רבקה) וילהלמינה דורותאה ריטר (1759–1833), ושל הנסיך וילהלם (1743–1821), לימים (החל משנת 1803) הנסיך הבוחר של הסן-קאסל.
הנסיך וילהלם היה נשוי משנת 1764 לנסיכה וילמה קרולינה פון אולדנבורג, בתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק, ובעת נישואיו ניהל רומנים רבים מחוץ לנישואים.
רוזה (רבקה) דורותאה הייתה פילגשו השנייה של הנסיך ואם ילדיו.
היא נולדה בביל שבשווייץ, כבתם של הרוקח יוהאן גאורג ריטר ומריה מגדלנה ויץ.
יוליוס יאקוב נולד אחרי שאביו חזר עם אשתו ומשפחתו להסן-קאסל בתום שהות בת עשרים שנה בדנמרק.
אביו הכיר בו ודאג לחינוכו ולגיוסו לצבא כפרח קצונה.
בשנת 1800 זכו יוליוס ושאר ששת ילדיהם של הנסיך וילהלם ופילגשו בתארים ברון (פרייהר) או ברונית (פראין) פון היינאו.
לבקשת הנסיך וילהלם העניק הקיסר יוזף השני לאמו של יוליוס את התואר ברונית לינדנטל.
בשנת 1801, כשהוא בן 15, התגייס היינאו לצבא הקיסרי האוסטרי כפרח קצונה רגלי.
הוא רכש ניסיון צבאי רב כחייל במלחמות הנפוליאוניות, השתתף בקרב אולם וקודם לדרגת קפטן-לוטננט בזמן מלחמת הקואליציה החמישית.
היינאו נפצע בקרב וגראם בשנת 1809.
הוא הצטיין בקרבות שניהלו האוסטרים באיטליה בשנים 1813 ו־1814 והועלה לדרגת מייג'ור.
בין השנים 1815–1847 קודם היינאו פעמים נוספות עד לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
היינאו נודע כבעל מזג אלים, שפגע ביחסיו עם מפקדיו.
תמיכתו במונרכיה גרמה לו להתנגד בנחישות לתנועות המהפכניות באמצע המאה ה־19.
כשפרצו המרידות המהפכניות באיטליה, נבחר היינאו לפקד על הכוחות שנועדו לדכאן.
הוא נקט צעדים חמורים בדיכוי המרד בברשה והעניש את המשתתפים בו.
כאשר המון משולהב טבח בחיילים אוסטרים נכים, שהיו מאושפזים בבית חולים, הורה היינאו על ביצוע פעולת תגמול, שבה רבים מהתוקפים האחראים לטבח הוצאו להורג.
ביוני 1849 נקרא היינאו לווינה כדי לפקד על צבא מילואים.
הוא נדרש לדכא את המהפכה בהונגריה ולבסוף הצליח לעשות זאת בעזרת כוח משלוח רוסי גדול.
היינאו התגלה כמפקד יעיל אך אכזר.
האסטרטגיה התוקפנית שלו נועדה להראות כי הניצחון על המהפכנים הושג בזכות אוסטריה עצמה, ולא בזכות הכוח הרוסי.
הוא היה משוכנע שהפנייה לסיוע רוסי הייתה מיותרת, ושאוסטריה הייתה יכולה להסתפק בתגבורות מאיטליה.
בהונגריה כמו באיטליה הוקע היינאו בגין גישתו הברוטלית, ונטען נגדו שהורה להלקות נשים שנחשדו בשיתוף פעולה עם המורדים.
הוא הורה על הוצאה להורג בתלייה של שלושה עשר הגנרלים המורדים ההונגרים בעיר ארד ב־6 באוקטובר 1849. גנרלים אלה הידועים בהונגריה כ"שלושה עשר המרטירים מארד" .
יריביו כינו אותו "הצבוע מברשה" או "התליין מארד", אך החיילים האוסטרים מעריציו קראו לו "הטיגריס ההבסבורגי".
כאשר שב השלום לאימפריה התמנה היינאו למפקד הארמייה השלישית בהונגריה.
מזגו הסוער גרר אותו למריבות עם שר המלחמה והוא התפטר בשנת 1850. אחרי הפרישה ערך טיולים במערב אירופה ובאנגליה.
שמו כמדכא אכזרי רדף אחריו.
בבריסל הוא נמלט בעור שיניו מפני המון זועם.
בלונדון הוא הותקף על ידי כמה שליחים של מבשלת הבירה "בארקלי אנד פרקינס" בסאות'ווארק, שהשליכו עליו בוץ ואשפה וגירשו אותו לאורך בורו היי סטריט בצעקות: "הלאה הקצב האוסטרי!".
בשנת 1864, בעת ביקורו באנגליה, דרש ג'וזפה גריבלדי לבקר במבשלת הבירה כדי להודות לשליחים על מעשיהם.
היינאו מת בשנת 1853 והובא לקבורה בבית הקברות סנקט לאונהרד בעיר גראץ, אוסטריה.
בהיותו קצין צעיר בן 22 יוליוס היינאו נשא לאישה את תרזה ובר פון טרוינפלס, בתו של הפלדמרשל ובר פון טרוינפלס, שנהרג שנה אחר כך בקרב אספרן-אסלינג.
בני הזוג חיו יחד עד למותה של תרזה בשנת 1850. נולדה להם בת אחת – קלוטילדה (1809–1897).
1862 – בימי מלחמת האזרחים בארצות הברית, אחרי כיבוש ניו אורלינס על ידי הכוחות האוניוניסטים, הורה הגנרל בנג'מין באטלר שתושבות העיר המקללות את קציני צבא הצפון תטופלנה כזונות.
משום כך כינה הגנרל הדרומי פ.ג.ט.
בורגארד את באטלר "היינאו של הצפון".
אירוע המחאה נגד היינאו על יד מבשלת הבירה בארקלי אנד פרקינס מצא הד הספרו של ג.ק.
אזרחות כבוד של הערים שופרון (1849), וינה, גראץ, ברטיסלבה וארד.
פסלו הוצב בכנסייה למוזיאון להיסטוריה צבאית בווינה.
עיטור מסדר מריה תרזה עם דרגת מפקד והצלב הגדול של המסדר (26 במרץ 1850).
עיטור מסדר לאופולד עם דרגת מפקד.
עיטור מסדר אישטוון הקדוש של הונגריה.
עיטור מסדר גאורגי הקדוש דרגה רביעית.
יוליוס פון ארן היה צייר גרמני חבר הזצסיון הברלינאי.
יוליוס פון ארן היה בנו של יצרן מפרשים, שאבות אבותיו היו דייגים באלבה עוד במאה ה-17. הוא למד בבית הספר הקהילתי באלטונה.
הודות לעזרתה של עמותת התמיכה, הוא הצליח להשתתף בשיעורו של ליאופולד פון קלקרוט באקדמיה בויימאר משנת 1886.
בשנת 1891 הוא עבר לאקדמיה המלכותית לאמנות במינכן.
משנת 1893 ואילך חי כצייר עצמאי בהמבורג.
בנסיעות לימוד לאלבה התחתונה הוא צייר לראשונה תמונות פשוטות של חיי הכפר יחד עם תומאס הרבסט.
הוא התעניין במיוחד בתאורת פנים, אך גם ברחובות הכפר, בנופים ודיוקנאות.
וריאציות ציורי הברווז שלו נודעו בהמבורג.
בשנת 1897 היה יוליוס פון ארן ממייסדי מועדון האמנים בהמבורג.
בנוסף, החל משנת 1905 השתייך לאגודת האמנים הצפון מערב-גרמניים ומשנת 1907 לאגודת האמנים בהמבורג.
הוא נסע לקופנהגן ואחר כך עם עמיתיו נסע לפריז.
בשנת 1899 הוענקה לו מדליית זהב בתערוכת האמנות הגרמנית בדרזדן.
בשנת 1901 הוא הפך לחבר בזצסיון הברלינאי.
הוא התחתן בשנת 1914 ולזוג נולדו שני ילדים.
משנת 1910 ואילך הוא השתתף פחות בתערוכות.
לעיתים רחוקות הוא הצליח למכור ציור.
הוא היה אחד האמנים הצעירים, שציירו באוויר הפתוח בצבעים חזקים לעיתים קרובות.
הם נדחו בתחילה על ידי אנשי האמנות המבוססת של המבורג.
לכנסייה הראשית סנט קתרין (המבורג) הוא העתיק את ציורי פאנל הצליבה (המבורג בסביבות 1500) ואת "הירידה מהצלב", של צייר הולנדי בסביבות 1520) בשנת 1914/15. הציורים האלה הם חזרו לסנט קתרין כ־50 שנה לאחר מלחמת העולם השנייה.
לעיתים, פון ארן נאלץ לפרנס את משפחתו כצייר ספינות והוא עידן את הדפסי האמנות בבתי דפוס עם צבעי שמן.
בשנת 1943 העניקה לו המבורג קצבת כבוד בגין שירותיו.
יוליוס פון ארן נפטר בשנת 1944.
יוליוס לבלנק סטיוארט ( באנגלית: Julius LeBlanc Stewart; 6 בספטמבר 1855 – 4 בינואר 1919) היה אמן אמריקאי, שבילה את הקריירה שלו בפריז.
בן זמנו של הצייר ג'ון סינגר סרג'נט, סטיוארט זכה לכינוי "הפריזאי מפילדלפיה".
אביו, היה מיליונר הסוכר ויליאם הוד סטיוארט, העביר את המשפחה מפילדלפיה, פנסילבניה לפריז בשנת 1865, והפך לאספן אמנות מכובד ולפטרון מוקדם של מאריה פורטוני ואמני ברביזון.
יוליוס למד אצל ז'אן-לאון ז'רום באקול דה ביו-ארטס, ומאוחר יותר היה תלמידו של ריימונדו דה מדרזו.
העושר המשפחתי של סטיוארט איפשר לו לחיות חיי שפע ולצייר את מה שמצא חן בעיניו, לעיתים קרובות דיוקנאות קבוצתיים גדולים.
הראשון שבהם, ל"אחר החתונה" (אוסף 1880), הראה את אחיו של האמן צ'ארלס וכלתו מיי, בתו של איש הכספים אנתוני ג'יי דרקסל, עוזבים לירח הדבש שלהם.
דיוקנאות קבוצתיים שלאחר מכן תיארו את חבריו - כולל שחקניות, ידוענים ואריסטוקרטים - לעיתים קרובות עם דיוקן עצמי שלו אי שם בקהל.
הוא הציג באופן קבוע בסלון פריז משנת 1878 עד תחילת המאה ה -20, ועזר בארגון החלק "האמריקאים בפריז" בסלון 1894. "הטבילה" (1892), המתארת, כינוס דמיוני של משפחת ואנדרבילט, הוצגה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893, וזכתה לשבחים בתערוכה הבינלאומית בברלין בשנת 1895.
הוא צייר סדרה של תמונות שייט על סיפונה של היאכטה "ג'יימס גורדון בנט", וכן ציור על היאכטה "נמונה", ונציה (1890), הראה מסיבת שייט על הסיפון וכלל דיוקן של השחקנית לילי לנגטרי.
הציור שלו "יאכטות על הים התיכון "(1896), קבע מחיר שיא עבור האמן, ונמכר בשנת 2005 תמורת 2.3 מיליון דולר.
בסוף חייו הוא פנה לנושאים דתיים, אך סטיוארט זכור בעיקר בזכות דיוקנאותיו של תקופת "בל אפוק" עד מלחמת העולם הראשונה, וכן דימוי עירום חושניים.
יוליוס סקה (בסלובקית: Július Szöke; נולד ב-1 באוגוסט 1995 בהנושטה שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת א.א.ל.
סקה שיחק בספורט פדברוזובה, במ.פ.ק.
רוז'ומברוק ובזלאטה מורבאצה מליגת העל הסלובקית.
ב-2 במרץ 2016 חתם בשחטר קראגנדי מליגת העל הקזחית, במדיה ערך 55 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים.
ב-10 בינואר 2018 חתם סקה בשחטיור סליהורסק מליגת העל הבלארוסית.
בנובמבר סקה סיכם בעירוני קריית שמונה מליגת העל והצטרף אליה בינואר .
ביוני 2025 חזר לקפריסין וחתם בא.א.ל.
הרב יוליוס לנדסברגר היה מזרחן ורב רפורמי גרמני.
הוא התמנה כרבה של דרמשטט (שאליה היו כפופות עשרות הקהילות הכפריות במחוז שטארקנבורג של הדוכסות הגדולה של הסן) לאחר שנתיים שבהן עמד כס הרבנות פנוי, לאחר התפטרותו של הרב הקודם, צבי בנימין אוירבך, לאחר סכסוך על רקע דתי עם ועד הקהילה.
עם עזיבת הרב הקודם, החיל ועד הקהילה שינויים מרחיקי לכת בהתנהלות בית הכנסת, הותקן בו עוגב והתפילות התנהלו בגרמנית ובליווי מקהלה שנטלו בה חלק נשים.
לנדסברגר קיבל את כל השינויים ובכך הביא לפיצול קהילת "עדת ישורון" האורתודוקסית בדרמשטט.
יוליוס לאופולד קליין (או בהונגרית: ליפוט דיולה קליין, במקור דיולה קליין, בגרמנית: Julius Leopold Klein; מישקולץ, 1804 – ברלין, 2 באוגוסט 1876) היה מחזאי יהודי-הונגרי-גרמני משומד, פובליציסט והיסטוריון של הספרות.
מ-1869 היה חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא אחיו הגדול של יאנוש קילני (1805–1889), פובליציסט ומתרגם.
יוליוס לאופולד קליין נולד במשפחה יהודית.
בשנים 1817–1819 למד בבית הספר התיכון הפיאריסטי בעיר פשט, ובשנים 1819–1821 במישקולץ.
מאוחר יותר נרשם לאוניברסיטת וינה לפקולטה לרפואה, אך עד מהרה יצא למסע לימודי תולדות האמנות באיטליה.
בשובו לווינה הוטבל לנצרות ואימץ את השם לאופולד.
הוא התחנך תחילה אצל משפחת הרוזן קולורֵדו-מנספלד ואחר כך אצל משפחתה של הדוכסית לוקזי-פאלי מנאפולי.
בתקופה מוקדמת זו של הקריירה שלו, הוא כתב בעיקר ביקורות אמנות בהונגרית ובשפות אחרות, אך הדרמות והשירים הראשונים שלו לא צלחו.
הוא חזר לעיר הולדתו מישקולץ לזמן קצר, אבל גם שם לא מצא מקומו המתאים.
אמו שבנה היה נטש את אמונתו אבותיו, סבלה (אולי בשל כך) ממחלה מלווה בחום ומתה ב-1830. לאחר מכן באותה השנה נסע לקרוב משפחה בברלין והתיישב שם.
תחילה סיים את לימודיו ברפואה, קיבל תואר דוקטור לרפואה, אך מעולם לא התמחה ולא עסק במקצוע.
הוא חי באיטליה תקופה קצרה ולאחר מכן במשך שנתיים היה נספח בשגרירות פרוסיה באתונה.
היו לא חברים רבים, אבל בשל אופיו הפך למתבודד.
בסופו של דבר חזר לברלין, התפרנס מכתיבה עיתונאית ובשנת 1838 ערך את המגזין Baltische Blätter בעיר ויסמר.
ניסיונותיו הספרותיים זכו להד במחצית השנייה של שנות ה-40 של המאה ה-19, ולאחר מכן פרסם והציג את מחזותיו בהצלחה רבה.
לקראת סוף חייו היה מעורב עמוקות במחקר על ההיסטוריה של הדרמה, ובשנת 1865 פרסם את המונוגרפיה עטורת הנשמה שלו בהמשכים.
מריה פון מדיצ'י, ברלין, 1848 (מחזה עצוב)
Die Herzogin, ברלין, 1848 (קומדיה)
סטרפורד, ברלין, 1862 (מחזה עצוב)
הליודורה, ברלין, 1867 (מחזה עצוב)
יוליוס סטון היה פרופסור יהודי למשפטים ומשפט בינלאומי באוניברסיטת סידני בשנים 1942–1972, ולאחר מכן פרופסור אורח למשפטים באוניברסיטת ניו סאות' ויילס ובמקביל פרופסור למשפטים ומשפט בינלאומי במכללת הייסטינגס למשפטים, שבאוניברסיטת קליפורניה.
חיבר 27 ספרים בנושאי משפט ומשפט בינלאומי, והיה מוכר כאחד מבכירי התאורטיקנים המשפטיים שקמו.
נולד בלידס שבאנגליה לישראל ואלנה סטון, פליטים עניים מליטא, הצעיר מבין שלושת ילדיהם.
קיבל מלגה לאוניברסיטת אוקספורד, שם קיבל תואר ראשון בתורת משפט, תואר ראשון במשפט אזרחי ותואר .
בנוסף, קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת לידס, ולאחר מכן דוקטור למדעי המשפט מאוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1933–1936 היה מרצה בכיר באוניברסיטת הרווארד, ולזמן קצר באוניברסיטת לידס, ובשנת 1938 עבר לניו זילנד שם מונה לדיקאן של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אוקלנד.
ב-1942 מונה לפרופסור לתורת המשפט ולמשפט בינלאומי באוניברסיטת סידני, תפקיד שמילא עד 1972. מינויו של סטון היה שנוי במחלוקת מכמה סיבות, אולם על פי החשד גם עובדת היותו יהודי הייתה מן הסיבות להתנגדות.
ויכוח על מינויו נערך הן בפרלמנט האוסטרלי והן בעיתונים המקומיים; קנצלרית האוניברסיטה, ושני עמיתים בסנאט האוניברסיטה, התפטרו במחאה.
הביוגרף שלו, ליאוני סטאר, טען שההתנסות שלו באפליה על רקע אנטישמי הותירה את חותמה על מחויבותו לכל החיים לצדק.
הקים באוניברסיטה מחלקה לתורת המשפט ולמשפט בין-לאומי, ונמנה עם מייסדי כתב העת המשפטי Sydney Law Review והאגודה האוסטרלית לפילוסופיה של המשפט.
ספריו המשפיעים ביותר בתורת המשפט היו The Province and Function of Law, שיצא לאור ב-1947 ובמהדורה שנייה ב-1961, ו-Precedent and Law: Dynamics of Common Law Growth, שיצא לאור ב-1985, לאחר מותו.
בשנת 1959 קרא להקמת קו תקשורת ישיר בין הבית הלבן והקרמלין, לשם מניעת מלחמה גרעינית.
הקו החם מוסקבה-וושינגטון אכן הוקם ארבע שנים לאחר מכן.
בשנת 1968 מונה למנהל אקדמי של מכון טרומן של האוניברסיטה העברית בירושלים.
סטון תואר בביוגרפיה הרשמית שלו ב-JSIJ כבעל "מחויבות לכל החיים לישראל" וב-Sydney Law Review כבעל "נאמנות רגשית עזה למדינת ישראל".
בשנת 1972 עבר לאוניברסיטת ניו סאות' ויילס, שם היה פרופסור אורח למשפטים עד מותו בשנת 1985. בהיותו באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, היה במקביל פרופסור (distinguished professor) למשפטים ומשפט בינלאומי במכללת הייסטינגס למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה.
בשנת 1999, 15 שנים לאחר מותו, הקימה אוניברסיטת סידני מכון למשפטים שנקרא על שמו, מכון יוליוס סטון למשפטים.
משנתו בנושא חוקיות ההתנחלויות ביהודה ושומרון
סטון עסק בהרחבה בשליטה הישראלית ביהודה ושומרון, ואף הקדיש לכך אחד מספריו – Israel and Palestine: An Assault on the Law of Nations.
לדעת סטון ההתנחלויות ביהודה ושומרון הן חוקיות על פי המשפט הבינלאומי, ואינן מהוות הפרה של אמנת ז'נבה הרביעית (סעיף 49(6)).
פרס החברה האמריקאית למשפט בינלאומי (1956).
חבר לחיים בחברה האמריקאית למשפט בינלאומי (1962).
פרס סוויני למשפטים מטעם החברה המלכותית לאמנויות.
פרס מחקר עולמי מטעם כנס וושינגטון בנושא שלום עולמי דרך משפט (1965).
קצין במסדר האימפריה הבריטית (1973).
מכון המחקר למשפט של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סידני נקרא על שמו.
יוליוס מאז'ק (בצ'כית: Julius Mařák; 29 במרץ 1832 – 8 באוקטובר 1899) היה צייר נוף ומעצב גרפי צ'כי.
אביו היה מבקר ורשם מקרקעין.
את שיעורי הציור הראשונים שלו הוא קיבל עוד כשהיה בגימנסיה, אף שהתקשה להחליט בין קריירה אמנותית או מוזיקלית, כי כמה מבני המשפחה היו זמרים ומוזיקאים.
בשנים 1852–1853, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות, פראג, אצל מקס האוסהופר, ולאחר מכן למד באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, שם מדריכיו היו לאופולד רוטמן ואדוארד שליך.
בשנים 1855–1858, הוא נדד ברחבי בוהמיה, חיפש השראה, לבסוף התיישב בווינה.
כשהיה שם, הוא למד תחריט, ונתן שיעורי ציור וכן סיפק איורים למספר מגזינים מקומיים.
באותה תקופה השפעות אסכולת ברביזון החלו להופיע ביצירתו, אף על פי שמעולם לא היה בצרפת.
מאוחר יותר ערך סיור בבלקן ובטירול.
הוא חזר לפראג בשנת 1887 כאשר יוזף הלבקה הציע לו משרת פרופסור לציור נוף באקדמיה.
בין תלמידיו היו אוטאקר לבדה, אנטונין סלוויצ'ק, פרנטישק קוואן ואלואיס קלבודה, שהקימו את מה שנודע כבית הספר לנוף מאז'אק.
בשנת 1893, הוא חלה במחלה קשה ונאלץ להסתמך על עזרת תלמידיו כדי להשלים את העבודות שלו.
בין ההזמנות העיקריות שלו היו עיטורים לתיאטרון הלאומי החדש בפראג וציורים עבור גרם המדרגות של המוזיאון הלאומי.
הוא גם יצר קבוצת ציורים, עבור הוצאת גופיל וקייזר, המתארים את ארבע העונות.
הם הפכו לסדרה של תחריטים פופולריים על ידי אדוארד ווילמן (1820–1877) מקרלסרוהה.
כריסטיאן מרטין יוליוס פראונשטדט היה פילוסוף ועורך ספרותי גרמני ממוצא יהודי, הידוע בעיקר כעורכו וכמפיץ הגותו של ארתור שופנהאואר.
פראונשטדט נולד למשפחה יהודית, והתחנך בבית דודו בניסה.
בשנת 1833 הוא התנצר לנצרות פרוטסטנטית, אז יכל להירשם ללימודים אקדמיים.
תחילה הוא למד תאולוגיה ומאוחר יותר פילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, שם התמחה באידיאליזם הגרמני של שלינג ושל הגל.
בין השנים 1841–1844 עבד כמורה פרטי עבור שגריר רוסיה בברלין, פטר פון מיינדורף .
לאחר מכן עבר לרוסיה כדי לשמש בתפקיד דומה עבור מריה נסיכת זיין-ויטגנשטיין-לודוויגסבורג , שלימים נישאה לכלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט.
בחורף 1846/47 נסע לפרנקפורט שם פגש לראשונה את הפילוסוף ארתור שופנהאואר.
ב-1848 פראונשטדט הפך למרצה פרטי וחוקר בברלין, שם יהפוך לעורך ולפרשן הפילוסופיה של שופנהאואר ואף למזכירו האישי.
פראונשטדט שימש לא פעם כסנגורו הראשי של שופנהאואר, ושופנהאואר היה מודע לחלוטין לחובו, וכינה את פראונשטדט "השליח הראשון" ושיבח אותו כפועלו הנמרץ ללא לאות להפצת הפילוסופיה שלו.
פראונשטדט ערך בין היתר את אסופת כל כתבי שופנהאואר בשישה כרכים (Gesammtausgabe der Werke Schopenhauers).
בעוד שספריו המוקדמים של פראונשטט חושפים את התעניינותו בהגל ובשלינג, ספריו משנת 1848 מראים אהדה גוברת לפילוסופיה שלו.
פראונשטדט השתתף במחלוקות בנות זמנו בנושא המטריאליזם בספריו Die Naturwissenschaft in Ihrem Einfluss auf Poesie, Religion, Moral, und Philosophie ("מדעי הטבע בהשפיעם על שירה, דת, מוסר ופילוסופיה") משנת 1855 ו-Der Materialismus, Seine Wahrheit und Sein Irrthum ("המטריאליזמוס, אמיתותו וטעתו") משנת 1856, שנכתב כנגד לודוויג בוכנר .
פראונשטדט גם נטל חלק פעיל ב"מחלוקת הפסימיזם" שפרצה לאחר מותו של שפונהאואר.
עם זאת, בכתביו המאוחרים החל להתרחק מהגותו של שופנהאואר.
יוליוס וולץ היה אמן אמריקאי הידוע בציורי הקיר והנופים שלו.
וולץ נולד בסן אנטוניו, טקסס, שם החל לראשונה את לימודי האמנות שלו אצל חוסה ארפה ולצדו של חאבייר גונזלס.
הוא המשיך ללמוד באקדמיה ז'וליאן בצרפת ולאחר מכן במכון לאמנות של שיקגו.
בנוסף לציור, הוא עבד כפרופסור לאמנות במכללות ובאוניברסיטאות שונות, כולל אוניברסיטת טקסס באוסטין וסול רוס סטייטצ'רס קולג', שם שימש כמנהל האמנות ב-1932 והחל את תוכנית המושבה לאמנות הקיץ.
במהלך הקריירה שלו, הוא צייר כמה ציורי קיר אזוריים, בעיקר סדרה של ציורי קיר גדולים באלפין, טקסס וכן שישה ציורי קיר עבור משרד הדואר האמריקאי באמרילו, טקסס.
ציורי קיר אלה נטו לתאר נופים ופעילויות של האזור שמסביב המתוארים בסגנון האזורי שזכה לפופולריות של תומאס הארט בנטון.
הוא בילה בקביעות במקסיקו בלימוד ציורי הקיר שם, ונראה שהוא הושפע מדייגו ריברה וחוסה קלמנטה אורוזקו.
כמה מיצירותיו הוזמנו ומומנו על ידי ה-WPA וה-The Section.
בימי חייו, עבודתו הוצגה בתערוכות רבות, כולל מוזיאון לגיון הכבוד, מוזיאון דאלאס לאמנויות יפות ומ.
הוא מת בסן אנטוניו, טקסס בשנת 1956 ונקבר בבית הקברות הלאומי פורט סם יוסטון.
ד"ר יוליוס נו הוא דמות רשע דמיונית מסדרת ג'יימס בונד שנכתבה על ידי איאן פלמינג המופיעה לראשונה ברומן השישי בסדרת ספרי ג'יימס בונד "ד"ר נו".
הוא האנטגוניסט הראשי של הסרט הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "ד"ר נו".
ד"ר יוליוס נו עומד בראש שלוחה של ספקטר, ארגון טרור בין-לאומי בראשותו של ארנסט סטאברו בלופלד.
הוא בן בלתי חוקי של חייל גרמני ושל אישה סינית, והפך עם הזמן למנהל הנכסים של הארגון , ממנו גנב עשרה מיליון דולר בהם צייד את האי קראב קי בג'מייקה.
נו תכנן לחבל בתוכניות החלל של ארצות הברית וברית המועצות כדי לנקום על האופן שבו שתי האומות סירבו לפני זמן מה לתוכנית שלו.
לשם כך הוא ביצע, במהלך השנים, מחקרים הנדסיים שונים, ובסופו של דבר איבד את שתי ידיו (שהוחלפו בשתי תותבות מתכת).
הוא גם אחראי למותו של אביו של האני ריידר, מלקטת הצדפות היפהפייה שבונד פוגש במהלך חקירותיו.
למרות שבתחילה הצליח ללכוד את ג'יימס בונד, בסופו של דבר הצליח האחרון לעצור את מזימתו של ד"ר נו ולהרוג אותו על ידי הפלתו למכל הקירור של הכור הגרעיני שלו.
יוליוס סלו מאלמה הוא פוליטיקאי דרום אפריקאי העומד בראשות מפלגת לוחמי החופש הכלכלי (EFF).
מאלמה התחיל את הדרך שלו בפוליטיקה כילד במפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC).
באפריל 2008 נבחר לנשיא המשמרת הצעירה של המפלגה במהלכן נחשפו יחסיו הרעועים עם יו"ר המפלגה ונשיא דרום אפריקה דאז ג'ייקוב זומה.
בשנת 2012 נעצר בחשד להסתה לרצח של אוז'ן טרבלאנש מנהיג מפלגת הימין הקיצוני במדינה, זאת בגלל עצרת של המפלגה בא נאם וקרא להרוג את החקלאים הבורים.
שנה לאחר מכן הקים את מפלגת לוחמי החופש הכלכלי (EFF) שהתמודדה בבחירות 2013 וזכתה ב-25 מושבים בפרלמנט.
במהלך השנים שמו עלה לכותרות בגלל התבטאויות גזעניות וחקירות כנגדו בחשד להונאה, הלבנת הון וסחיטה באיומים, אולם מעולם לא הורשע.
כל אלו הפכו את דמותו של מאלמה לשנויה במחלוקת.
מאלמה תומך בהלאמת הרכוש במדינה וטוען כי גם לאחר סיום משטר האפרטהייד במדינה, הלבנים ממשיכים לקחת אדמות ששייכות לשחורים.
מאלמה תמך בחמאס במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023 ואף אמר כי אם יבחר לנשיאות יספק נשק לחמאס.
מאלמה אף תומך ברוסיה במלחמת אוקראינה–רוסיה.
יוליוס ירחָע (קרי: יַרְחוֹ; באנגלית: Julius Jarcho; 1882 – 14 במאי 1963) היה רופא יהודי-אמריקאי, מומחה במיילדות ובגינקולוגיה, שפעל במשך קרוב לשישים שנה בניו יורק.
היה בין מייסדי בית החולים סידנהם ושמו נקשר בהקמת ספריות רפואיות באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד שטחי האימפריה הרוסית (כיום השטח נמצא באוקראינה) בשנת 1882, אחיו הוא ישעיהו ירחע.
הוא למד באוניברסיטת קולומביה, שם סיים את לימודיו בקולג' לרופאים ולמנתחים, ובהמשך השלים לימודים רפואיים נוספים בחו"ל.
בשנותיו הראשונות היה ממייסדי בית החולים סידנהם בניו יורק.
בין השנים 1936–1946 כיהן כנשיא המועצה הרפואית של בית החולים, ולאחר מכן כנשיא אמריטוס.
בשנת 1948 היה שותף מרכזי במבצע גיוס תרומות לבית החולים, שבמסגרתו הושג מענק בסך 25,000 דולר שאפשר את המשך פעילותו למען תושבי הארלם.
כבר משנת 1919 גילה עניין בפיתוחה של ארץ ישראל, שהייתה אז תחת שלטון המנדט הבריטי.
מתוך הכרה בצורך בהנגשת ספרות רפואית, שלח לארץ ספרים רבים מספרייתו האישית, ושכנע גם את עמיתיו לעשות כן.
בהמשך הצליח לרתום מו"לים לפרויקט, הוקמה באוניברסיטה העברית בירושלים, כחלק מהספרייה הלאומית והאוניברסיטאית, מחלקת ספרי רפואה שהפעילה ספרייה אוניברסיטאית (שנודעה מאוחר יותר בתור הספרייה הרפואית על שם ברמן) ורשת של ספריות רפואיות קטנות ברחבי הארץ במוסדות רפואיים כמו קופות חולים.
ירחע כיהן כחבר במועצת הנגידים של האוניברסיטה העברית ובוועד האמריקאי של אגודת הידידים של האוניברסיטה.
בשנת 1955 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאת האוניברסיטה.
ירחע נפטר ב־14 במאי 1963 בבית החולים דוקטורס בניו יורק, והוא בן 82. מקום מגוריו האחרון היה ברחוב איסט 79 במנהטן.
כמו כן המציא את ה־"Jarcho Pressometer", מכשיר רפואי ששימש לאבחון ולטיפול בעקרות נשית.
לאחר פטירת אשתו הראשונה בשנת 1955 נישא לפאני עמה חי עד פטירתו.
ד"ר שאול ירחע (), רופא פנימאי והיסטוריון של הרפואה שידוע בעיקר בשל חלקו בתיאור 'תסמונת ירחע-לוין' .
הוא נישא לאירמה והיו להם שני בנים: תומאס ואנדרו.
בתו של תומאס היא המחזאית ג'וליה ירחע הנקראת על שם אבי-סבה.
Jarcho; 1916–1996), רופא ופרופסור לנוירולוגיה.
לליאונרד נולדו שלושה בנים, בהם ג'ון אדמס ירחע (John Adams Jarcho; 1957–2022), רופא ששימש כעורך משנה בתחום הקרדיולוגיה ב־New England Journal of Medicine.
יוליוס סטורנינוס היה אוזורפטור (תופס שלטון בכח) נגד הקיסר הרומי פרובוס.
הוא כנראה זהה לאדם בשם גאיוס יוליוס סלוסטיוס סטורנינוס פורטונטיאנוס (Gaius Iulius Sallustius Saturninus Fortunatianus), לגאטוס בנומידיה תחת הקיסר גליאנוס וקונסול מוסף בסביבות שנת 260 לספירה.
סטורנינוס היה אפריקאי מלידה (זוסימוס כותב שהיה ממוצא מאורי; לפי ההיסטוריה אוגוסטה הוא היה ממוצא גאלי, אך זו כנראה טעות), ולמד רטוריקה באפריקה וברומא.
הוא היה ידידו של פרובוס, שמינה אותו למושל סוריה בסביבות שנת 279.
לאחר שפרובוס עזב את סוריה אל הריין בשנת 280, חיילים סוררים ואנשי אלכסנדריה לחצו על סטורנינוס בעל כורחו לקבל על עצמו את תפקיד הקיסר.
לאחר שנמלט ממצרים, שינה את דעתו כשהיה בארץ ישראל והכריז על עצמו כקיסר.
המקורות העתיקים חלוקים לגבי מה שקרה לאחר מכן: ההיסטוריה אוגוסטה קובעת שפרובוס שלח חיילים ואלה הרגו את סטורנינוס "בניגוד לרצונו של פרובוס", בעוד שלפי תיאורו של זוסימוס, לפני שפרובוס הספיק להגיב לאיום, סטורנינוס כבר נהרג על ידי חייליו שלו.