tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, בשנת 2002 הושלמה רשת בין יבשתית של כבלי תקשורת תת-ימיים באורך של כ-250,000 ק"מ ובקיבולת של 2.56 Tb /s.
דוחות השקעות בטלקומוניקציה מצביעים על כך שקיבולת הרשת גדלה באופן דרמטי מאז 2004. נכון לשנת 2020, למעלה מ-5 מיליארד קילומטרים של כבל סיבים אופטיים נפרסו ברחבי העולם.
בשנת 1880 אלכסנדר גרהם בל ועוזרו צ'ארלס סאמנר טיינטר יצרו גרסה מוקדמת של תקשורת באמצעות אור, הפוטופון, במעבדת וולטה שהוקמה באותם זמנים בוושינגטון די.
בל ראה את הפוטופון כהמצאה החשובה ביותר שלו.
המכשיר אפשר העברת קול על גבי אלומת אור.
ב-3 ביוני 1880, ביצע בל את שידור הטלפון האלחוטי הראשון בעולם בין שני בניינים, במרחק של כ-213 מטרים זה מזה.
בשל השימוש שלו בתווך אטמוספירי, הפוטופון לא יתברר כמעשי עד שההתקדמות בטכנולוגיות לייזר וסיבים אופטיים תאפשר העברה מאובטחת של אור.
השימוש המעשי הראשון של הפוטופון הגיע במערכות תקשורת צבאיות עשורים רבים לאחר מכן.
בשנת 1954 הפיזיקאים הרולד הופקינס ונרינדר סינג קאפאני הראו שסיבי זכוכית מגולגלים מאפשרים העברת אור.
כעשור לאחר מכן, בשנת 1963, Jun-ichi Nishizawa, מדען יפני מאוניברסיטת טוהוקו, הציע שימוש בסיבים אופטיים לתקשורת.
נישיזאווה המציא את דיודת ה-PIN ואת טרנזיסטור האינדוקציה הסטטי (Static induction transistor), שניהם תרמו לפיתוח תקשורת סיבים אופטיים.
קאו וג'ורג' הוקהאם במעבדות הטלקומוניקציה הסטנדרטיות הראו שההפסדים (כלומר הניחות באות) של 1,000 dB/km בזכוכית (לעומת 5–10 dB/km בכבל קואקסיאלי) נבעו ממזהמים שניתן להסירם.
סיב אופטי עם ניחות נמוך מספיק למטרות תקשורת (כ-20 dB /km) פותח בשנת 1970 על ידי חברת "קורינג" (Corning Glass Works).
באותה שנה פותחו גם לייזרים מוליכים למחצה מסוג GaAs שהיו קומפקטיים ולכן מתאימים להעברת אור דרך כבלי סיבים אופטיים למרחקים ארוכים.
לאחר תקופת מחקר שהחלה ב-1975, פותחה מערכת הטלקומוניקציה המסחרית הראשונה בסיבים אופטיים שפעלה באורך גל בסביבות 0.8 מיקרומטר והשתמשה בלייזרי מוליכים למחצה מסוג GaAs.
מערכת הדור הראשון הזו פעלה בקצב סיביות של 45 Mbit/s.
ב-22 באפריל 1977, חברת "General Telephone and Electronics" שלחה את תעבורת הטלפון החיה הראשונה דרך סיבים אופטיים בקצב של כ-6 Mbit/s בלונג ביץ', קליפורניה.
הדור השני של תקשורת סיבים אופטיים פותח לשימוש מסחרי בתחילת שנות ה-80, פעל באורכי גל של כ-1.3 מיקרומטר והשתמש בלייזרי מוליכים למחצה מסוג InGaAsP (אינדיום גליום ארסניד).
מערכות מוקדמות אלו הוגבלו בתחילה בשל היותם סיבי multimode, אולם בשנת 1981 התגלה כי הסיב החד-אופני (Single mode fiber) משפר מאוד את ביצועי המערכת.
למרות זאת חיבורים מעשיים המסוגלים לעבוד עם סיבים כאלו התגלו כקשים לפיתוח.
ספקית השירותים הקנדית SaskTel השלימה את בניית מה שהיה אז רשת הסיבים האופטיים המסחריים הארוכה בעולם, שכיסתה 3,268 ק"מ וקישרו 52 קהילות.
עד 1987, מערכות אלו פעלו בקצבי סיביות של עד 1.7 Gbit/s.
כבל הטלפון הטרנס-אטלנטי הראשון שעשה שימוש בסיבים אופטיים נקרא TAT-8, והיה מבוסס על טכנולוגיה של הגברת לייזר.
הוא נכנס לפעולה בשנת 1988.
מערכות סיבים אופטיות מהדור השלישי פעלו באורכי גל של 1.55 מיקרומטר והיו להן הפסדים של בערך 0.2 dB/km.
הן יכלו לפעול באופן מסחרי בקצב של כ-2.5 Gbit/s.
פריצת הדרך הבאה הייתה הדור הרביעי של מערכות תקשורת סיבים אופטיים, שהשתמשה בהגברה אופטית כדי לצמצם את הצורך במשחזרים (repeaters), ובריבוי חלוקת אורך גל (WDM) כדי להגדיל את קיבולת הנתונים.
הצגת WDM הייתה ההתחלה של רשתות אופטיות, שכן WDM הפכה לטכנולוגיה המועדפת להרחבת רוחב פס סיבים אופטיים.
החברה הראשונה לשווק מערכת WDM צפופה הייתה Ciena Corp, ביוני 1996. הכנסתם של מגברים אופטיים ו-WDM גרמה להכפלת קיבולת המערכת כל שישה חודשים משנת 1992 עד לקצב סיביות של 10 Tb/s שהושגה בשנת 2001. ב-2006 קצב סיביות של 14 Tb/s הושג בקו באורך של למעלה מ-160 ק"מ באמצעות מגברים אופטיים.
בשנת 2021, מדענים יפנים הצליחו אף לשדר בקצב של 319 טרה-ביט לשנייה לאורך 3,000 קילומטרים עם כבלי סיבים בקוטר כבל סטנדרטי.
עיקר המיקוד בפיתוח של הדור החמישי של תקשורת סיבים אופטיים הוא בהרחבת טווח אורכי הגל שבו מערכת WDM יכולה לפעול.
טווח אורכי הגל ה"רגיל", המכונה פס C, מכסה את טווח אורכי הגל באורך 1525–1565 ננומטר, אבל ל"סיבים יבשים" יש טווח עם אובדן אות נמוך המבטיח הרחבה של טווח זה ל-1300–1650 ננומטר.
פיתוחים נוספים כוללים את הרעיון של סוליטונים אופטיים, פולסים המשמרים את צורתם למרות השפעות הפיזור וההשפעות הלא ליניאריות של הסיב על ידי שימוש בפולסים של צורה ספציפית.
בסוף שנות ה-90 ועד שנת 2000, חברות מחקר חזו עלייה מסיבית בביקוש לרוחב פס עקב שימוש מוגבר באינטרנט ומסחור של שירותים שונים לצרכנים עתירי רוחב פס, כגון וידאו על פי דרישה (VOD).
תעבורת הנתונים של פרוטוקול האינטרנט גדלה באופן אקספוננציאלי, בקצב מהיר יותר מאשר עלתה מורכבות המעגלים המשולבים במסגרת חוק מור.
עם זאת, מאז התפוצצות בועת הדוט-קום ועד 2006, המגמה העיקרית בתעשייה הייתה איחוד של חברות ו-offshoring של ייצור כדי להפחית עלויות.
חברות כמו Verizon ו-AT&T ניצלו את היתרונות של תקשורת סיבים אופטיים כדי לספק מגוון של נתונים בתפוקה גבוהה ושירותי פס רחב לבתי הצרכנים.
מערכות תקשורת סיבים אופטיים מודרניות כוללות בדרך כלל משדרים אופטיים הממירים אותות חשמליים לאותות אופטיים, כבלי סיבים אופטיים שנושאים את האות, מגברים אופטיים, ומקלטים אופטיים להמרת האות בחזרה לאות חשמלי.
המידע המועבר הוא בדרך כלל מידע דיגיטלי שנוצר על ידי מחשבים או מערכות טלפון.
המשדרים האופטיים הנפוצים ביותר הם מכשירים מוליכים למחצה כגון דיודות פולטות אור (LED) ודיודות לייזר.
ההבדל בין נוריות לד לדיודות לייזר הוא שנורות לד מייצרות אור לא קוהרנטי, בעוד שדיודות לייזר מייצרות אור קוהרנטי.
לשימוש בתקשורת אופטית, משדרים אופטיים מוליכים למחצה חייבים להיות מתוכננים להיות קומפקטיים, יעילים ואמינים, תוך שהם פועלים בטווח אורכי גל אופטימלי ומאופננים ישירות בתדרים גבוהים.
בצורתה הפשוטה ביותר, נורית LED פולטת אור באמצעות פליטה ספונטנית, תופעה המכונה אלקטרולומינסנציה.
האור הנפלט אינו קוהרנטי עם רוחב ספקטרלי רחב יחסית של 30–60 נ"מ.
העברת אור LED גם לא יעילה, כאשר רק כ-1% מההספק ההתחלתי, או כ-100 מיקרו-וואט, מומרים בסופו של דבר להספק היעד המצורף לסיב האופטי.
עם זאת, בשל העיצוב הפשוט יחסית שלהם, נוריות LED שימושיות מאוד עבור יישומים בעלות נמוכה.
כיום, נוריות LED הוחלפו במידה רבה על ידי מכשירי לייזר מוליך-למחצה, כגון VCSEL (Vertical Cavity Surface Emitting Laser), המציעים מהירות משופרת, כוח ותכונות ספקטרליות, בעלות דומה.
התקני VCSEL נפוצים מתחברים היטב לסיבי Multi-mode.
לייזר מוליך למחצה פולט אור באמצעות פליטה מאולצת ולא פליטה ספונטנית, מה שמביא להספק פלט גבוה (~100 mW) וכן יתרונות אחרים הקשורים לאופי האור הקוהרנטי.
הפלט של לייזר הוא כיווני יחסית, מה שמאפשר יעילות צימוד גבוהה (~50 %) לסיבים חד-אופֶניים (single mode).
הרוחב הספקטרלי הצר מאפשר גם קצבי סיביות גבוהים מכיוון שהוא מפחית את ההשפעה של פיזור כרומטי.
יתר על כן, לייזרים מוליכים למחצה יכולים להיות מאופננים ישירות בתדרים גבוהים.
סוגים נפוצים של משדרי לייזר מוליכים למחצה המשמשים בסיבים אופטיים כוללים את VCSEL, אינטרפרומטר פברי-פרו ואת DFB (Distributued Feed Back).
דיודות לייזר לרוב מאופננות ישירות, כלומר פלט האור נשלט על ידי זרם המופעל ישירות על המכשיר.
לעומת זאת, עבור קצבי נתונים גבוהים מאוד או עבור סיבים למרחקים ארוכים מאוד, מקור לייזר עשוי להיות מופעל בגל רציף, והאור יהיה מאופנן על ידי מכשיר חיצוני - מאפנן אופטי.
אפנון חיצוני מגדיל את מרחק הקישור על ידי ביטול ה-chrip של הלייזר (כלומר השינוי בתדירות), ומגדיל את הפיזור הכרומטי בסיב.
בנוסף לכך, עבור סיבים הדורשים יעילות רוחב פס גבוהה מאוד, ניתן להשתמש באפנון קוהרנטי כדי לשנות את פאזת האור בנוסף למשרעת, מה שמאפשר שימוש בשיטות האפנון QPSK, QAM ו-OFDM.
מקלט משדר הוא מכשיר המשלב משדר ומקלט ביחידה אחת (ראה תמונה משמאל).
המרכיב העיקרי של מקלט אופטי הוא גלאי אופטי הממיר אור לחשמל באמצעות האפקט הפוטואלקטרי.
הגלאי האופטי הוא בדרך כלל פוטודיודה מבוססת מוליכים למחצה.
מספר סוגים של פוטודיודות שבשימוש כוללים פוטודיודות PN, ופוטודיודות PIN.
מקלטים קוהרנטיים משתמשים במתנד (oscilator) לייזר מקומי בשילוב עם זוג "מצמדים" (couplers) וארבעה גלאים אופטיים לכל קיטוב.
לאחר מכן משתמשים בממירי אנלוגי-לדיגיטלי (ADC) במהירות גבוהה ועיבוד אותות דיגיטלי (DSP) כדי לשחזר נתונים המאופננים עם QPSK, QAM או OFDM.
כבל סיב אופטי מורכב מליבה (core), מעטפת (cladding) וציפוי חיצוני מגן (coating), שבו המעטפת מנחה את האור לאורך הליבה בשיטת ההחזרה גמורה.
הליבה והמעטפת (בעלת מקדם השבירה הנמוך יותר) עשויים בדרך כלל מזכוכית סיליקה איכותית, אם כי שניהם יכולים להיות עשויים גם מפלסטיק.
חיבור שני סיבים אופטיים נעשה על ידי תהליכים הנקראים שחבור היתוך או שחבור מכני, ודורש מיומנויות מיוחדות וטכנולוגיית חיבור הדדית בשל הדיוק המיקרוסקופי הנדרש ליישור ליבות הסיבים.
שני סוגים עיקריים של סיבים אופטיים המשמשים בתקשורת אופטית הם סיבים רבי-אופֶן (multimode fiber) וסיבים חדי-אופֶן (singlemode fiber).
הכוונה באופֶן היא לאופן התנודה של האור; כלומר, בעוד שבסיבי multimode מועברות אלומות אור בכמה אופנים שונים, בסיב singlemode מועבר אור באופן אחד בלבד - בשל קוטר הליבה (core) הקטן שלו.
לסיב אופטי מסוג multimode ישנה ליבה גדולה יותר (≥ 50 מיקרומטר), המאפשרת למשדרים ומקלטים פחות מדויקים וזולים יותר להתחבר אליו, כמו גם למחברים זולים יותר.
עם זאת, סיב multimode סובל מעיוות, אשר לרוב מגביל את רוחב הפס ואת אורך הקישור (עד כ-2 ק"מ).
יתרה מזאת, סיבים כאלו הם בדרך כלל יקרים ומפגינים ניחות גבוה יותר.
לעומת זאת, הליבה של סיב singlemode קטנה יותר (<10 מיקרומטר), ודורשת רכיבים ושיטות חיבור יקרות יותר, אך מאפשרת קישורים הרבה יותר ארוכים (יותר מ-100 קילומטר) ובעלי ביצועים גבוהים יותר.
גם סיבי multimode וגם סיבי single mode מוצעים בדרגות שונות.
סיבי multimode מסווגים בתקן ISO 1181 - לדוגמה OM1, OM2, OM3 - על פי רוחב הפס שלהם, כאשר האותיות "OM" הם קיצור ל-"Optical Multi-mode".
במשך שנים סיבי ה-OM1 וה-OM2 היו נפוצים ובשל גודלם הגדול היחסית היו אידיאליים עבור משדרי LED.
בעקבות הצורך במהירויות גבוהות יותר, גבר השימוש ב-OM3 ומעלה המותאמים למשדרי לייזר.
נהוג לסמן חיבור לסיבים multimode באותיות MMF, קיצור ל-Multi Mode Fiber.
כבלים המכילים סיבים כאלו בדרך כלל יהיו מסומנים בצבע כתום, תכלת, ורוד, או ירוק, לפי הטבלה הבאה:
+השוואה של סוגי סיבים רבי-אופן (multimode)סוג/מאפייןMMF FDDIMMF OM1MMF OM2MMF OM3MMF OM4MMF OM5אורך גל לדוגמה (ננומטר)850850850850850950 & 850רוחב פס
לעומת זאת, סיבי single mode, הם, כאמור, בעלי קוטר ליבה קטן יותר, ובדרך כלל יקרים יותר.
סיבים אלו לרוב מסומנים באותיות SMF (Single Mode Fiber), ונהוג לסמן את הכבלים שלהם בצבע צהוב או אדום.
+השוואה של סוגי סיבים חדי-אופן (single mode)סוג/מאפייןSMF OS1SMF OS2אורך גל לדוגמה (ננומטר)1550/13001550/1300ניחות (dB/km)10.4קוטר ליבה/מעטפת (מיקרון)9/1259/125שנה19982000צבע אופייניצהובצהוב
באופן מסורתי, מרחק השידור המקסימלי של מערכת תקשורת סיבים אופטיים היה מוגבל בשל ניחות ובשל עיוות אופטי, אולם על ידי שימוש במשחזרים (repeaters) אופטיים-אלקטרוניים, בעיות אלו נפתרו.
המשחזרים ממירים את האות לאות חשמלי, ולאחר מכן משתמשים במשדר אופטי כדי לשלוח את האות שוב בעוצמה גבוהה מזו שהתקבלה.
עם זאת, בגלל המורכבות הגבוהה עם אותות מודרניים שמרובבים בחלוקת אורך גל, כולל העובדה שהיה צריך להתקין אותם בערך אחת ל-20 ק"מ, העלות של משחזרים אלה גבוהה מאוד.
גישה חלופית למשחזרים אלקטרוניים היא להשתמש במגברים אופטיים המגבירים את האות האופטי ישירות מבלי להמיר את האות קודם לתחום החשמלי.
הגברות אלה מבוצעות על ידי אילוח קטע של סיב אופטי עם המינרל הנדיר ארביום ו"שאיבה" שלו בעזרת אור מלייזר עם אורך גל קצר יותר מאשר אות התקשורת (בדרך כלל 980 ננומטר).
למגברים אופטיים יש מספר יתרונות משמעותיים על פני משחזרים חשמליים.
ראשית, מגבר אופטי יכול להגביר פס רחב מאוד בבת-אחת שיכול לכלול מאות ערוצים בודדים, מה שמבטל את הצורך בפענוח (demultiplex) של אותות DWDM בכל מגבר.
שנית, מגברים אופטיים פועלים ללא תלות בקצב הנתונים ובפורמט האפנון, מה שמאפשר למספר קצבי נתונים ופורמטים של אפנון להתקיים במקביל ומאפשר שדרוג של קצב הנתונים של מערכת ללא צורך בהחלפת כל המשחזרים.
שלישית, מגברים אופטיים הם הרבה יותר פשוטים ממשחזר עם אותן יכולות ולכן הם אמינים משמעותית.
מגברים אופטיים החליפו במידה רבה את המשחזרים בהתקנות חדשות, אם כי מגברים אלקטרוניים עדיין נמצאים בשימוש נרחב כמשדרים להמרת אורך גל.
ריבוב בעזרת אורך גל (WDM) היא הטכניקה של העברת ערוצי מידע מרובים על גבי סיב אופטי בודד, על ידי שליחת אלומות אור מרובות באורכי גל שונים דרך הסיב, כאשר כל אחת מאופננת עם ערוץ מידע נפרד.
טכניקה זו מאפשרת להכפיל את הקיבולת הזמינה של סיבים אופטיים.
השימוש בטכניקה מצריך מרבב WDM בציוד המשדר ומפצל (למעשה ספקטרומטר) בציוד המקבל.
מערכי הולכת גל (AWG) משמשים בדרך כלל לריבוי ופירוק ב-WDM.
הצגת ה-WDM הייתה ההתחלה של תקשורת אופטית.
באמצעות טכנולוגיית WDM הזמינה כעת באופן מסחרי, ניתן לחלק את רוחב הפס של סיב לעד 160 ערוצים כדי לתמוך בקצב סיביות משולב בטווח של 1.6 Tbit/s.
מכיוון שהשפעת הפיזור האופטי של האור גדלה ככל שהסיב ארוך יותר, מערכת תקשורת סיבים מאופיינת לרוב על ידי מכפלת רוחב הפס-מרחק שלה, המתבטאת בדרך כלל ביחידות של MHz ·km.
ערך זה הוא מכפלה של רוחב-פס במרחק, מכיוון שישנה פשרה בין רוחב הפס של האות למרחק עליו ניתן לשאת אותו.
לדוגמה, סיב multi-mode נפוץ עם מכפלת רוחב פס-מרחק של 500 MHz·km יכול לשאת אות בקצב 500 מגה-הרץ למרחק של 1 ק"מ או אות של 1000 מגה-הרץ למרחק של 0.5 ק"מ.
כל סיב יכול לשאת ערוצים עצמאיים רבים, כאשר כל ערוץ משתמש באורך גל שונה של אור (ריבוי חלוקת אורך גל - WDM).
קצב הנתונים נטו (קצב נתונים ללא בתים של תקורה) עבור סיב הוא קצב הנתונים לכל ערוץ פחות קוד תיקון שגיאות (FEC), מוכפל במספר הערוצים (בדרך כלל עד שמונים במערכות WDM, נכון ל-2008).
להלן השוואה של כבלי סיבים אופטיים סטנדרטיים חדי-אופן (single mode) מיצרנים שונים.
הנתונים של דויטשה טלקום, נוקיה, והאוניברסיטה הטכנית של מינכן לשנת 2016 בולטים מכיוון שהם הנתונים הראשונים שמתקרבים לגבול התאורטי של שאנון.
בסיבים אופטיים מודרניים, מרחק השידור המרבי מוגבל לא על ידי בליעה של קרינה אלא על ידי מספר סוגים של פיזור - או ההתפשטות של הפולסים האופטיים בזמן שהם נעים לאורך הסיב.
פיזור בסיבים אופטיים נגרם ממגוון גורמים:
פיזור מודאלי (Intermodal dispersion, נקרא גם עיוות צורני), נגרם על ידי מהירויות שונות של אופני התנודה השונים, וכך מגביל את הביצועים של סיבי multimode.
מכיוון שסיבי single mode תומכים רק באופן תנודה אחד, פיזור כזה מתבטל בהם.
בסיבי single mode, ביצועי סיבים מוגבלים בעיקר על ידי פיזור כרומטי, המתרחש מפני שמקדם השבירה של הזכוכית משתנה מעט בהתאם לאורך הגל של האור, ולאור ממשדרים אופטיים אמיתיים יש בהכרח רוחב ספקטרלי שאינו אפס (בגלל האפנון).
פיזור קיטובי (polarization mode disperstion), מקור נוסף להגבלה, מתרחש מכיוון שאף על פי שסיב single mode יכול לשאת רק אופן תנודה אחד, הוא יכול לשאת מצב זה עם שני קיטובים שונים, ופגמים או עיוותים קלים בסיב יכולים לשנות את מהירויות ההתפשטות של השניים.
תופעה זו נקראת שבירה כפולה של סיבים וניתן לנטרל אותה על ידי סיב אופטי השומר על קיטוב.
פיזור מגביל את רוחב הפס של הסיב מכיוון שהפולס האופטי המתפשט מגביל את קצב הפולסים השונים שיכולים לעקוב זה אחר זה על ועדיין ניתן יהיה להפריד בניהם במקלט.
תופעת הניחות (attenuation) בעוצמת האות לאורך המרחק המשודר, המחייבת שימוש במערכות הגברה, נגרמת ממספר סיבות.
בדרך כלל מדובר על שילוב של:
בליעת קרינה על ידי החומר.
אף על פי ששיעור הספיגה עבור סיליקה טהורה (ממנה סיבים עשויים) הוא רק סביב 0.03 dB/km (לסיבים מודרניים יש ניחות בסביבות 0.3 dB/km), זיהומים בסיבים האופטיים המקוריים גרמו לניחות של כ-1000 dB/km.
פיזור ריילי של האור העובר בסיב
פיזור מיי של האור העובר בסיב
צורות אחרות של ניחות נגרמות על ידי לחצים פיזיים על הסיבים, תנודות מיקרוסקופיות בצפיפות ושחבורים (פעולת חיבור של שני סיבים אופטיים) שבוצעו בצורה לא מושלמת.
כל אפקט שתורם לתופעות הניחות והפיזור של הגל , תלוי באורך של הגל האופטי.
ישנם אורכי גל שבהם ההשפעות הללו הן החלשות ביותר ("חלונות"), ואלה הן הטובות ביותר לשידור.
חלונות אלה עברו סטנדרטיזציה, והרצועות המוגדרות כעת הן הבאות:
מבחינה היסטורית, הייתה גם רצועה בשימוש מתחת ל-O band, שנקראה "החלון הראשון", באורכי גל של 800–900 ננומטר; עם זאת, ההפסדים די גבוהים באזור זה ולכן התחום משמש כיום בעיקר לתקשורת למרחקים קצרים.
לעומת החלון הראשון המקורי, לתחומים התחתונים הנוכחיים (O ו-E) באורכים של כ-1300 ננומטר ישנם הפסדים נמוכים בהרבה.
באזורים אלו יש גם אפס פיזור.
החלונות האמצעיים (S ו-C) באורכים של כ-1500 ננומטר הם הנפוצים ביותר.
באזורים אלה יש הפסדי ניחות נמוכים ביותר והם משיגים את טווח השידור הארוך ביותר.
למרות זאת יש בהם פיזור מסוים, ולכן משתמשים בהתקני פיצוי פיזור כדי להסיר זאת.
כאשר רוצים להעביר אות למרחק גדול יותר ממה שמסוגלת להעביר טכנולוגיית סיבים אופטיים קיימת, האות חייב להיות משוחזר בנקודות ביניים בקישור על ידי מגבר אופטי.
מגברים כאלו מוסיפים עלות משמעותית למערכת תקשורת, ולכן מתכנני מערכות מנסים למזער את השימוש בהם.
התפתחויות אחרונות בטכנולוגיית התקשורת האופטית הפחיתו את תופעת ניחות האות במידה רבה כל כך, עד כי הגברה של האות האופטי נדרשת רק על פני מרחקים של מאות קילומטרים.
עובדה זו הפחיתה במידה ניכרת את העלות של רשת אופטית, במיוחד על פני טווחים תת-ימיים, שבהם העלות והאמינות של משחזרים הם אחד מגורמי המפתח הקובעים את הביצועים של מערכת הכבלים כולה.
הטכנולוגיות העיקריות שתרמו לשיפורי הביצועים הללו הן טכניקות של ניהול פיזור, השואפות לאזן את השפעות הפיזור מול אי-ליניאריות, וסוליטונים, המשתמשים באפקטים לא-ליניאריים בסיבים כדי לאפשר התפשטות ללא פיזור למרחקים ארוכים.
סיב אופטי עד לבית הצרכן
אף על פי שמערכות סיבים אופטיות מצטיינות ביישומים ברוחב פס גבוה ויש להן שימוש רב ברשתות של ספקיות תקשורת, תהליך ההגעה שלהן עד לבית הצרכן (the "last mile") היה איטי לאורך השנים.
עם זאת, פריסות של FTTH (Fiber To The Home) גדלה משמעותית בעשור האחרון והיא צפויה לשרת עוד מיליוני מנויים בעתיד הקרוב.
ביפן, למשל, מערכת EPON החליפה במידה רבה את DSL כמקור אינטרנט בפס רחב.
חברת KT מדרום קוריאה מספקת גם שירות בשם FTTH, המספק חיבורי סיבים אופטיים לבית המנוי.
פריסות ה-FTTH הגדולות ביותר הן ביפן, דרום קוריאה וסין.
מאז שהחלו להשיק שירותים בספטמבר 2010, כיסוי הרשת בסינגפור הגיע ל-85% בפריסה ארצית.
בישראל, מוצעים שירותי FTTH על ידי מספר חברות, ביניהן:
סלקום פייבר של חברת סלקום
פרייבט פייבר של חברת פרטנר תקשורת
בארצות הברית, Verizon מספקת שירות FTTH בשם FiOS עבור שווקים בעלי פוטנציאל הכנסות גבוה למשתמש.
AT&T, לעומת זאת, משתמשת בשירות FTTN (Fiber To The Node) שנקרא U-verse עם כבלי זוג שזור עד לבית.
טכנולוגיית רשת הגישה הדומיננטית בעולם היא EPON (Ethernet Passive Optical Network).
הבחירה בין סיבים אופטיים לתמסורת חשמלית (או נחושת) עבור מערכת מסוימת נעשית על סמך מספר פשרות.
סיבים אופטיים נבחרים בדרך כלל בשביל מערכות הדורשות רוחב פס גבוה יותר או העברה למרחקים ארוכים יותר ממה שהכבלים החשמליים יכולים לשאת.
היתרונות העיקריים של סיבים הם האובדן הנמוך במיוחד שלהם (המאפשר מרחקים ארוכים בין מגברים), היעדר זרמים קרקעיים ובעיות אלקטרומגנטיות אחרות הנפוצות אצל מוליכים חשמליים מקבילים ארוכים, ויכולת נשיאת הנתונים הגבוהה מטבעה.
אלפי קישורים חשמליים יידרשו כדי להחליף כבל סיב יחיד ברוחב פס גבוה.
יתרון נוסף של סיבים הוא שגם כאשר הם פועלים זה לצד זה למרחקים ארוכים, כבלי סיבים אינם מפריעים אחד לשני (crosstalking), בניגוד לסוגים מסוימים של קווי תמסורת חשמליים.
ניתן להתקין סיבים באזורים עם הפרעות אלקטרומגנטיות גבוהות (EMI), כמו לצד קווי שירות, קווי חשמל ופסי רכבת.
כבלים לא-מתכתיים דיאלקטריים לגמרי הם גם אידיאליים בשביל אזורים עם שכיחות גבוהה של פגיעת ברק.
לשם השוואה, בעוד שמערכות נחושת בעלות קו יחיד, ארוכות יותר מכמה קילומטרים, דורשות משחזים כדי להשיג ביצועים משביעי רצון, אין זה יוצא דופן שמערכות אופטיות עוברות יותר מ-100 קילומטרים ללא עיבוד אקטיבי או פסיבי כלל.
מה גם שכבלי סיבים single mode בדרך כלל זמינים באורך 12 ק"מ, מה שממזער את מספר החבורים הנדרשים לאורך הכבל.
סיבי multi-mode זמינים באורכים של עד 4 ק"מ (אף על פי שתקנים תעשייתיים מחייבים רק 2 ק"מ).
לעומת זאת, ביישומים למרחקים קצרים ורוחב פס נמוך יחסית, תמסורת חשמלית מועדפת לרוב בגלל:
עלות חומר נמוכה יותר, כאשר אין צורך בכמויות גדולות
עלות נמוכה יותר של משדרים ומקלטים
יכולת לשאת הספק חשמלי בנוסף לאותות (בכבלים שתוכננו כראוי)
קלות הפעלת מתמרים במצב ליניארי
סיבים אופטיים קשים ויקרים יותר לחיבור מאשר מוליכים חשמליים.
נוסף לכך, בהספקים גבוהים יותר, סיבים אופטיים רגישים להיתוך סיבים (fiber fuze), תופעה היוצרת הרס קטסטרופלי של ליבת הסיבים ונזק לרכיבי השידור.
בגלל היתרונות הללו של שידור חשמלי, תקשורת אופטית אינה נפוצה ביישומים למרחקים קצרים ("קופסה לקופסה" או שבב-לשבב); עם זאת, מערכות אופטיות בקנה מידה זה הוכחו במעבדה.
במצבים מסוימים אפשר להשתמש בסיבים אפילו ליישומי מרחק קצר או ברוחב פס נמוך, בזכות תכונות חשובות אחרות:
חסינות בפני הפרעות אלקטרומגנטיות, כולל פולסים אלקטרומגנטיים גרעיניים.
התנגדות חשמלית גבוהה, מה שהופך אותם בטוחים לשימוש ליד ציוד מתח גבוה או בין אזורים עם פוטנציאל אדמה שונה.
משקל קל יותר - חשוב, למשל, במטוסים.
ללא ניצוצות - חשוב בסביבות גז דליקות או נפיץ.
ללא קרינה אלקטרומגנטית, וקשה להאזנה מבלי לגרום לשיבוש האות - חשוב בסביבות אבטחה גבוהות.
עמידות בפני קורוזיה כתוצאה מאמצעי שידור לא מתכתי
אפשר להתקין כבלי סיבים אופטיים בבניינים בעזרת אותו ציוד המשמש להתקנת כבלי נחושת וכבלים קואקסיאליים, עם שינויים מסוימים (בשל הגודל הקטן, מתח המשיכה ורדיוס העיקול המוגבלים של כבלים אופטיים).
כבלים אופטיים יכולים להיות מותקנים בדרך כלל בתעלות באורכים של 6,000 מטר או יותר בהתאם למצב התעלה, פריסת מערכת התעלות וטכניקת ההתקנה.
ניתן גם לסלסל כבלים ארוכים יותר בנקודת ביניים ולמשוך אותם רחוק יותר לתוך מערכת התעלות לפי הצורך.
על מנת שיצרנים שונים יוכלו לפתח רכיבים המתפקדים באופן זהה במערכות תקשורת סיבים אופטיים, פותחו מספר תקנים.
איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי מפרסם מספר תקנים הקשורים למאפיינים ולביצועים של סיבים עצמם, כולל:
ITU-T G.651, "מאפיינים של כבלי סיבים multi-mode בקוטר 50/125 מיקרומטר"
ITU-T G.652, "מאפיינים של כבל סיב אופטי single mode"
תקנים אחרים מציינים קריטריונים לביצועים עבור סיבים, משדרים ומקלטים שישמשו יחד במערכות תואמות.
התקשורת בערב הסעודית עברה כברת דרך מאז הקמת מנהלת הדואר, הטלפון והטלגרף (PTT) בממלכה ב-1926.
מנהלת הדואר, הטלפון והטלגרף (PTT) הייתה הסוכנות הממשלתית הראשונה שהוקמה על ידי המלך אבן סעוד ב-1926 כדי לספק ולשלוט בשירותי הדואר והטלקומוניקציה.
בשנת 1934 ייבאה הממלכה את התחנה האלחוטית הניידת הראשונה שסיפקה את שירותי הטלגרף.
באותה שנה הושק גם הקישור הטלפוני בין ערים וכפרים בממלכה.
בשנת 1984 הוצגה והופעלה רשת הסיבים האופטיים הראשונה במדינה, ובשנת 1995 הושקו שירותי הסלולר.
חברת הטלקום הסעודית (STC) הייתה החברה הראשונה בערב הסעודית שסיפקה שירות טלפון נייד וקווי.
בשנת 2019, סעודיה דורגה במקום השני מבין מדינות ה-G20 בכל הנוגע לזמינות ספקטרום התדרים המוענק למפעילים עבור שירותי סלולר.
נכון לשנת 2021 שירותי דור 5 זמינים למחצית מהאוכלוסייה ובמרבית הערים.
המדינה מפעילה 4 רשתות טלוויזיה ומספר רשתות רדיו.
קיימות 31 תחנות FM ו-43 תחנות AM.
קיימים 22 ספקי אינטרנט, ו-34,117,590 משתמשי אינטרנט המהווים 98% מהאוכלוסייה.
שירות ADSL בערב הסעודית הפך לזמין מאז 2001. כחלק מהמונופול שלה על כל שיטות התקשורת בערב הסעודית, חברת הטלקום הסעודית היא הספקית המלאה היחידה, אם כי מספר ספקיות אינטרנט זמינות, באישור חברת הטלקום הסעודית.
קיימים שירותי אינטרנט מבוססי סיבים אופטיים אך הפריסה שלהם נמוכה.
ערב הסעודית חוסמת יותר מ-5 מיליון אתרים באינטרנט, בעיקר בתחומי פורנוגרפיה, זכויות להט"ב, סוגיות של זכויות אדם, טרור, ביקורת נגד הממלכה ומשפחת המלוכה, מידע מאויבי האסלאם וסאטירה.
כמו כן נחסמה גישה לאתרי אינטרנט המזוהים עם חזבאללה, קבוצות תימניות וגורמים המזוהים עם האחים המוסלמים הסורים, ומידע המספר על השואה.
תקשורת המיינסטרים מורכבת מגופי התקשורת ההמונים אשר מצליחים להגיע למרבית הציבור ובעלי השפעה פוליטית וחברתית נרחבת.
בישראל, ישנו שוק קטן המורכב ממספר מצומצם יחסית של ערוצי תקשורת, עיתונים ואתרי חדשות אשר מובילים את דעת הקהל המרכזית.
שוק התקשורת הישראלי מעוצב במידה רבה על ידי בעלויות צולבות, טענות ציבוריות להטיות וכניסת האינטרנט שאתגרה אותו.
בעיתונות, תקשורת מיינסטרים (Mainstream Media) היא מונח המשמש לתיאור גופי תקשורת ההמונים אשר מגיעים למרבית האוכלוסייה, משקפים ומעצבים את דעת הקהל הרווחת.
תקשורת זו מכסה מגוון רחב של תוכן, כולל חדשות, בידור, ספורט, תרבות ומשתמשת בערוצי הפצה שונים כגון טלוויזיה, עיתונים, רדיו ודיגיטל.
השימוש במונח זה נעשה בניגוד למונח תקשורת אלטרנטיבית.
בספרות האקדמית, תקשורת מיינסטרים מוגדרת במסגרות שונות.
ראשית, באמצעות גודל הקהל; כלי תקשורת מיינסטרים מוגדרים כערוצי תקשורת המכוונים לנתח הגדול ביותר האפשרי של הציבור.
שנית, דרך בעלות ומימון כלי התקשורת; תקשורת מיינסטרים נמצאת בבעלות תאגידים כלכליים גדולים שמחזיקים בעיתונים ובכלי תקשורת משודרת (בעלות ממשלתית או פרטית).
גישה מחקרית משמעותית נוספת על תקשורת מיינסטרים טוענת שכלי תקשורת אלו מוטמעים בריכוזי הכוח, הדומיננטיים ביותר בחברה.
מסגור נוסף של המונח הוא כערוץ מרוכז המשלב חברות ומרחבים מרכזיים בהם אנשים נאספים יחד; שם האג'נדה המשותפת נקבעת, חלוקת הדעות ממופה, ותהליך קבלת ההחלטות מקבל לגיטימציה.
תפקיד נוסף ורב עוצמה של תקשורת מיינסטרים משתקף בתהליכים פוליטיים, באמצעות מתן מידע על מועמדים ומדיניות, המשפיע באופן ישיר על התנהגות הבוחרים.
כמו כן, לתקשורת מיינסטרים יש השפעה נוספת על האינדיבידואלים בחברה.
חשיפה מתמדת למדיה משפיעה על ערכים אישיים, זהות ואמונות.
המדיה מעצבת את הערכים בחברה המודרנית באמצעות ניסוח הערך, המחשת יישומו וטיפוח סביבה תרבותית שתקלוט אותו כסטנדרט מועדף להשוואה חברתית.
האזרחים אף מפתחים ציפייה שהעיתונאות המקצועית תהיה בלתי תלויה לחלוטין, שקיפה ואובייקטיבית – ולכן, פועלת כמוסד לטובת האינטרס הציבורי.
מהקמת מדינת ישראל ב-1948, היא התאפיינה בשלטון סוציאל-דמוקרטי ששיטתו הכלכלית הייתה תכנון מרכזי.
מפת התקשורת שיקפה בהתאם את המבנה הפוליטי של המדינה.
עד שנות ה-90', מרבית השליטה בשוק הטלוויזיה והרדיו הייתה בידי המדינה בלבד, דרך רשות השידור.
אחרי השינוי הדרמטי מאתוס סוציאל-דמוקרטי לכלכלת שוק מבוזרת ונאו-ליברלית יותר, שוק התקשורת השתנה לחלוטין.
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו הוקמה כדי לפקח על הכנסת טלוויזיה שידורית מסחרית לראשונה.
מערוץ טלוויזיה ציבורי מונופוליסטי, קמו ערוצי טלוויזיה רבים ומסחריים, הוטמעה טלוויזיה בכבלים ובלוויין, והחלו לשדר שפע ערוצי רדיו.
למרות הביזור, תיבת התהודה של מערכת הערכים והשקפת העולם הלאומית שהייתה קיימת נותרה על כנה: התקשורת שיקפה את האליטה הפוליטית, האתוס ההומוגני שלה וייצגה יתר על המידה את השכבות העליונות והאשכנזיות בחברה.
שני הערוצים הפופולריים המוכרים כיום הוקמו: ערוץ 2 וערוץ 10. בתחילת דרכו ב-1993, ערוץ 2 הופעל בידי שלוש זכייניות – קשת, רשת וטלעד.
ערוץ 10 פעל תחת זכיינית אחת, וב-2005 ערוץ 2 הצטמצם ל-2 הזכייניות קשת ורשת.
ב-2011 עברה חקיקה שאפשרה לזכיינות אלו להתפצל ולפתח שני ערוצים נפרדים וחדשים, בשליטת זכיינית אחת בלבד, מה שהוביל אותנו לערוצים המוכרים כיום: קשת 12 ורשת 13. בשנה זו, הוקם תאגיד השידור הישראלי "כאן", לשם החלפת רשות השידור, והחל לשדר ב-2017.
כל הערוצים הגדולים שהוזכרו כאן נחשבים המובילים בישראל מבחינת התקשורת, וכיוצא בכך הם "המיינסטרים".
ראוי לציין ערוץ נוסף, שנוי במחלוקת.
ב-2021, ערוץ 20 שהוקם כערוץ מורשת המתמקד בתכני דת ומסורת, עבר למיתוג החדש "עכשיו 14", והחל בשידורי חדשות ואקטואליה.
הערוץ מזוהה עם הימין הפוליטי בישראל וקיים פולמוס ושיח ער על פעילותו.
ב-2005 יצאה מתחום השידור קבוצת ידיעות אחרונות, שהחזיקה בנתח אסטרטגי בזכיינית קשת, וגם קבוצת מעריב עם הזכיינית טלעד.
גם הבנקים לאומי והפועלים שהשקיעו בבעלי הזיכיון הללו נאלצו להיפטר מאחזקותיהם ברגע שנאסרה בעלות צולבת ב-2001. בתעשיית הקולנוע, קבוצת סרטי יונייטד קינג, בבעלות האחים משה ולאון אדרי, היא השחקנית הדומיננטית ביותר בהפקה והפצת מוזיקה וסרטים ישראלים.
בעיתונות הכתובה, קיימים מספר עיתונים מובילים גם כן, מאחוריהן קבוצות חזקות.
העיתון ידיעות האחרונות של הקבוצה היה המוביל הלאומי בנתח שוק עד שנות ה-2000 המאוחרות, כאשר ב-2012 העיתון ישראל היום תפס את מקומו.
לפי סקר TGI מיולי 2024, ישראל היום עדיין מוביל בחשיפה כאשר ידיעות אחרונות מאחוריו.
קבוצת ידיעות אחרונות הוקמה ב-1936 על ידי משפחת מוזס ובעלת עיתונות יומיים נוספים (כמו כלכליסט, עיתון העוסק בחדשות פיננסיות), מפרסמת מגזינים וספרים ומייצרת עיתונות מקוונת.
העיתון מעריב עבר מספר גלגולים עד שהגיע לבעלות הקונגלומרט אי.די.בי חברה לאחזקות ב-2011. זמן קצר לאחר מכן, קבוצת מעריב עברה כינוס נכסים, ונקנתה על ידי הפובליציסט שלמה בן-צבי.
הקבוצה שוב עמדה על סף פירוק, ונקנתה על ידי קבוצת מרקעי תקשורת בבעלות איש העסקים אלי עזור, ומעריב הפך ל"מעריב השבוע" (מהדורה יומית) ו"מעריב סופהשבוע".
גם מאחורי עיתון הארץ קיימת קבוצה משמעותית, והעיתון נחשב למשפיע במיוחד בשל המוניטין שלו כעיתון של המעמד הבינוני-גבוה.
לפי סקר TGI מיולי 2024, הארץ עוקף את מעריב בנתח השוק שלו.
משפחת שוקן והמיליאדר לאוניד נבזלין מחזיקים בעיתון.
כל קבוצות המו"לים הגדולות בעיתונים המודפסים פיתחו אתרים פופולריים באינטרנט המספקים חדשות.
ynet בבעלות ידיעות אחרונות (Yediot-Net) הוא הפופולרי ביותר מביניהם ותוכנו מופרד מהעיתון.
אתר נוסף בבעלות הקבוצה הוא כלכליסט, אתר חדשות פיננסיות שתוכנו משותף עם העיתון המודפס.
קבוצת הארץ מפעילה שני אתרים, בעברית ובאנגלית.
ב-2013 הארץ הפך לאתר הראשון שמשתמש בחומת תשלום עבור תכנים דיגיטליים אקסקלוסיביים.
לקבוצה יש גם את TheMarker, שקודם החל כאתר אינטרנט עבור חדשות עסקיות, והפך גם לעיתון ומגזין.
בנוסף קיימים אתרים כמו גלובס, ישראל היום והJerusalem Post, המציעים תוכן אונליין המתבסס על התוכן המודפס .
גם לערוצי החדשות הפופולריים, קשת-12 ורשת-13, קיימים אתרי אינטרנט.
מאקו מבית קשת-12 הוקם ב-2008, ורשת שניסתה מספר פורמטים עד שהגיעה ל־13tv.
אתר וואלה, גם מבין הפופולריים לצריכת חדשות, נמצא בבעלות העיתון Jerusalem Post, שהוא בבעלות קבוצת התקשורת של אלי עזור.
כניסת האינטרנט והשפעתו על שוק התקשורת
עלייתו של האינטרנט והרחבת תפוצתו בשנות ה-2000 בעולם ובישראל הובילה לשינויים דרמטיים בשוקי התקשורת.
כלי התקשורת המסורתיים כמו עיתונים ומגזינים חוו ירידה, כאשר צרכנים החלו לפנות יותר לפלטפורמות אלטרנטיביות ודיגיטליות.
לא רק שחל שינוי בדפוסי הצריכה, אלא מערך התמריצים הכלכלי העיתונאי השתנה כליל – הישענות על דמי מנויים הפכה לתלות כמעט אקסקלוסיבית בפרסומות, תכנים ממומנים וחומות תשלום.
בישראל, ניתן לראות ששוק הפרסום הולך ומתחלק, כמו גם קשב הקהל.
גם האמון בכלי התקשורת מתערער בשל השינויים בתמריצים הכלכליים, ומוסד העיתונאות מתערער.
שינויים אלו בעקבות כניסתו של האינטרנט בהחלט טלטלו את תקשורת המיינסטרים.
טענות להטיות ותפיסות הציבור בישראל
טענה משמעותית להטיה וביקורת מועלות תכופות כנגד ערוץ 14. ברבנר טען בכתבה במעריב שעליית הרייטינג של מהדורת החדשות בערוץ 14 משקפת את ה"קריסה הסופית של אתוס העיתונות האובייקטיבית".
טענה נוספת בכתבה היא שהישראלים יוצאים מנקודת הנחה שיש בהכרח הטיה בסיקור עיתונאי, שרק מבצע את מסגור המציאות בהתאם לאג'נדה הפוליטית אותה הוא שואף לקדם.
עלו גם מספר טענות לסיקור מוטה כנגד הערוצים הגדולים בישראל.
מחקר שביצע בדיקת סיקור עבור ערוץ 12 וערוץ 13 ופורסם בעין השביעית טוען שבחדשות 12 מסקרים באופן מוטה את בעלי השליטה, דודי ודרורית ורטהיים, שהם גם בעלי השליטה בחברה המרכזית לייצור משקאות קלים (קוקה-קולה ישראל).
הטיה דומה הייתה בקשת 12 על עסקי הגז של יצחק תשובה באייטמים שפורסמו ב-2021. עד לשנת 2022, תשובה היה בעל מניות מיעוט בקשת 12 באמצעות ביתו.
פרימק ביקר את ערוץ 12 שמזמין אישים ימניים קיצונים מתוך רצון לשמר את שיעורי הצפייה של הערוץ.
פרימק ביקר גם את השימוש באותם אנשים כדמויות ב"ארץ נהדרת" כדי 'לנרמל' את דעותיהם הקיצוניות.
בכך הוא טוען שהערוץ בעצם פוגע בדמוקרטיה.
טענה נוספת שעלו נגד ערוצי 12 ו-13 הגיעה מהרשות השנייה בהקשר למהומות שהתרחשו בישראל במאי 2021. יו"ר המועצה שמאלוב-ברקוביץ' טענה שהצטברו תלונות אצל נציב תלונות הציבור ברשות השנייה, העוסקות בסיקור מוטה ולא מאוזן של ההתפרעויות ברחבי הארץ המוטות לצד אחד, הצד הערבי.
לפי סקר של האתר פרספקטיבה שפורסם באתר ice, ערוץ 11 של תאגיד השידור כאן, נתפס על ידי הצופים כבעל החדשות האמינות ביותר, וערוץ 14 קיבל את המקום השני.
ערוץ 13 נתפס כערוץ החדשות הכי פחות אמין.
הסקר גם עסק בעיתונים הגדולים, וידיעות אחרונות נתפס כעיתון האמין ביותר, לאחריו ישראל היום.
העיתון שנתפס הכי פחות אמין הוא מעריב.
בנוסף, בסקר נשאל מדוע האמון בתקשורת נמוך כל כך, כשהגורם המוביל הוא "עמדות פוליטיות של העיתונאים".
מספר גופי תקשורת מיינסטרים הפופולריים ביותר בישראל הם גם קבוצות גדולות עם בעלות צולבת – מדובר באנשי עסקים המבוססים בסקטורים אחרים, והחליטו להתרחב לבעלות בתחום התקשורת.
משפחת ורטהיים (קשת-12), הבעלים של החברה המרכזית למשקאות ובנק מזרחי-טפחות, היא דוגמה בולטת לכך.
קשת התרחבה וביססה את מעמדה כגורם המשפיע ביותר בטלוויזיה המסחרית, אך חלשה בסיקור הכלכלי.
ההתעלמות מהזירה משקפת את הרצון להתרחק מנושאים שירגיזו את בעלי המניות.
הכתב איתמר ב"ז מהעין השביעית העלה את החשש והסכנות האתיות הטמונות בעובדה שכלי התקשורת המובילים בישראל, המוכרים כ"מיינסטרים", הם בעלי אינטרסים עסקיים וכלכליים שאינם מתיישבים עם עיתונות שקופה למען האזרחים.
דוגמה נוספת היא אלי עזור (מעריב וג'רוזלם פוסט), המחזיק בגופי תקשורת בסדר גודל בינוני ורכש את אתר וואלה ב-2021, וגם איש עסקים בהימורים בינלאומיים ומקידוח הגז תמר.
הביקורת על עזור היא שעיתוניו "מפרגנים לצמרת הכלכלית והמדינית", והעיתונות בידיו היא "כלי עזר לצבירת ממון וכוח".
תקשורת בקרב בעלי חיים היא העברת מידע מבעל חיים או מקבוצה של בעלי חיים לבעל חיים אחד או יותר המשפיעה על ההתנהגות הנוכחית או העתידית של הנמענים.
מידע עשוי להישלח בכוונה, כמו בתצוגת חיזור, או שלא בכוונה, כמו בהעברת ריח מהטורף לטרף עם קיירומונים .
מידע עשוי להיות מועבר ל"קהל" של מספר קולטים.
תקשורת בעלי חיים היא תחום מחקר שצומח במהירות בדיסציפלינות שונות, כולל התנהגות בעלי חיים, סוציולוגיה, נוירולוגיה וקוגניציה של בעלי חיים.
המחקרים בתחום גורמים לכך שהיבטים רבים של התנהגות בעלי חיים מובנים בדרכים חדשות – כגון שימוש בשם סימבולי, ביטוי רגשי, למידה, התנהגות מינית ועוד.
כאשר המידע מהשולח גורם לשינוי התנהגותו של בעל החיים הקולט, המידע מכונה "אות".
תאוריית האיתות חוזה שכדי שאות יישמר באוכלוסייה, הן המוען והן הנמען צריכים בדרך כלל להפיק תועלת מסוימת מהאינטראקציה.
הפקת אותות על ידי מוענים והתפיסה והתגובה הבאה של הנמענים נחשבות כמתפתחות במקביל באמצעות קו-אבולוציה.
אותות כרוכים לעיתים קרובות במנגנונים מרובים, הן חזותיים והן שמיעתיים, וכדי שאות יובן, ההתנהגות המתואמת של המוען והנמען דורשת לימוד קפדני.
תקשורת בין בעלי חיים, קיימת במגוון רחב של בעלי חיים – הדוגמאות המוכרות ביותר הן תקשורת של יונקים וציפורים, אולם קבוצות נוספות המקיימות תקשורת כוללות יונקים ימיים, יונקים ימיים, דגים, זוחלים, חרקים, חסרי חוליות ועוד.
דוגמאות לתקשורת בקרב בעלי חיים רחוקים מהאדם כוללות תקשורת בין תמנונים על ידי שינוי צבע עורם, לשם חיזור, הגנה או הבעת מצבי רוח, ושחרור חומרים כימיקליים בין אלמוגים כדי לתזמן שחרור של תאי זרע וביציות.
בקרב מספר מינים מורכבים קיימת שפת בעלי חיים, שהיא מתוכחמת יותר וקרובה יותר לשפה אנושית.
קיום תקשורת בטבע אינו ייחודי רק לבעלי חיים היא קיימת אף ביצורים אחרים הנחשבים לרוב פשוטים יותר כמו אמבות, חיידקים, צמחים ופטריות.
קיימות דוגמאות רבות לתקשורת בקרב בעלי חיים:
דיונוני שונית קריביים מתקשרים באמצעות מגוון שינויים בצבע, בצורה ובמרקם.
דיונונים משתמשים בצבע, בדפוסים והבהובים לא רק לצורכי הסוואה וכדי להיראות גדולים יותר מול גורם מאיים, אלא גם כדי לתקשר זה עם זה בטקסי חיזור שונים.
ריקוד דבורים: משמש להעברת הכיוון והמרחק של מקור המזון במינים רבים של דבורים.
דגים מתקשרים על ידי העברת אותות אקוסטיים (צלילים) זה לזה.
דגים יכולים להפיק קולות צרצור (צליל סטרידולטורי) על ידי הזזת רכיבים של מערכת השלד, או צלילים שאינם צרצור על ידי מניפולציה של איברים מיוחדים, כמו שלפוחית שחייה.
מחקרים על הנושא מתבצעים באמצעים שונים, לדוגמה סרטוני רנטגן במהירות גבוהה ומיקרוסקופיה אלקטרונית סורקת של מנגנון הלסת והלוע.
דגי טטרה מקסיקנית נצפו כשהם מתקשרים בעזרת סדרה של קליקים, וכן כבעלי מבטאים אזוריים.
שירי ציפורים: ציפורי שיר יכולות להיות רהוטות במיוחד.
נראה כי לפחות במקרה אחד, זה של אלכס, קיימת יכולת לענות על מספר שאלות פשוטות לגבי אובייקטים שהוצגו בפניו, כמו תשובה למשוואות מתמטיות פשוטות וזיהוי צבעים.
מכיוון שקריאות פילים נעשות לעיתים קרובות בתדרים נמוכים מאוד, הספקטרוגרמה נועדה לזהות תדרים נמוכים מאלה שבני אדם יכולים לשמוע, מה שמאפשר לטורקלו להבין טוב יותר את הקולות שמשמיעים הפילים.
עטלפים משופמים: מכיוון שבעלי חיים אלה מבלים את רוב חייהם בחושך, הם מסתמכים במידה רבה על מערכת השמיעה שלהם כדי לתקשר, כולל באמצעות הד ושימוש בקריאות כדי לאתר זה את זה.
הם גילו שאריות ים מסוגלים לזהות יחסים בין גירויים על סמך פונקציות דומות או קשרים עם חבריהם, ולא רק על סמך המאפיינים הנפוצים של הגירויים.
ג'ניק וסלייטר הצהירו שלמידה יכולה לשנות קוליות באחת משתי דרכים: על ידי השפעה על ההקשר שבו נעשה שימוש בקריאה מסוימת, או על ידי שינוי המבנה האקוסטי של השיחה עצמה.
זכרים של אריות ים קליפורניים יכולים ללמוד לעכב את נביחותיהם בנוכחות כל זכר דומיננטי, אך משמיעים קול רגיל כאשר זכרים דומיננטיים נעדרים.
סוגי הקריאות השונים של כלבי ים אפורים יכולים להיות מותנים ונשלטים באופן סלקטיבי על ידי רמזים שונים, ושימוש בחיזוק באמצעות מזון יכול גם לשנות את הפקת הקול.
נקבות מייצרות קול צווח כיווני מאוד, קריאת משיכה לגורים, שעוזרת לאימהות ולגורים לאתר זה את זה.
תקשורת קיימת לא רק בקרב מין מסוים של בעלי חיים אלה גם בין מינים שונים.
לדוגמה, ציפור שנרדפת על ידי ציפור טרף משמיעה קול המאותת לטורף כי הטרף זיהה אותו, ולכן הסיכוי לתפוס את הטרף יורד באופן משמעותי.
הדבר עשוי להניע את הציפור הטורפת לוותר על המשך הציד, ולכן נחשב לסוג של תקשורת.
דוגמה אחרת של תקשורת בין מינים היא איתות על כך שהחיה האחרת היא עירנית וחזקה, ומוכנה לתקוף בחזרה אם בעל החיים מהמין השני ימשיך להתקרב.
לדוגמה, מחוות איום של נטרפים ביחס לתוקף מתקרב כשהם אינם מסוגלים לברוח, או מחוות איום של טורף קטן שמאוים על ידי טורף גדול יותר.
מטרת מחוות אלה היא למנוע מצבים של קרב מיותר, שכן אם הצד התוקף ייפגע במהלך התקיפה, הדבר עלול לסכן אותו.
סוג דומה של איתות הוא "אני רעיל" המשמש איתות לטורפים שעליהם להימנע מטריפת בעל החיים.
בדרך כלל הדבר מתבצע בכך שבעל החיים (חרקים, קרפדות) מסמן את עצמו בצבעים בוהקים וזרחניים.
חלק מסוגי תקשורת אלה כרוכים בהונאה.
לדוגמה, חרקים וקרפדות שאינם רעילים מאמצים צבעי גוף הדומים למינים רעילים.
באופן דומה, חלק מהנחשים הלא ארסיים מאמצים מראה של נחש ארסי.
דוגמה נוספת היא חרקים או ציפורים המציגים חלקי גוף המדמים דמות של נחש, או מציגים על גופם דפוסים הדומים לעיני טורפים, כך שבעל חיים אחר הרואה חלק גוף זה יירתע בבהלה.
דרך אחרת של תקשורת שקרית היא דפוסי הפעולה של הקוקייה, המטילה ביצה בקן של ציפור אחרת כדי שזו תשקוד על מאמצי דגירה והאכלה של גוזל הקוקייה.
הקוקייה מטילה ביצים הדומות לביצי המין שאותו היא מנצלת.
הונאה אחרת שעופות מבצעים לפעמים היא התחזות לעוף פצוע.
עופות המקננים על הקרקע מזהים לפעמים טורף מתקרב, הם מעופפים למרחק מסוים, מסבים את תשומת הלב של הטורף אליהם, מעמידים פנים שהכנף שלהם נפגעה, וכן מבצעים יעפים קצרים באופן שירחיק את הטורף מהקן.
תקשורת בין מינים אינה מוגבלת רק לעולם בעלי החיים.
צמחים מאותתים לבעלי חיים אחרים כמו חרקים, וציפורים מאותתות באמצעות פרחים ליצירת קשר סימביוטי – בעל החיים מקבל צוף ואילו הצמח מקבל שירותי האבקה יקרי ערך.
לפעמים גם בנושא זה יש הונאה כאשר הצמח מערים על חרקים לחשוב שהוא סוג של חרק אחר (דבורנית).
סוג נוסף של תקשורת של צמחים היא פירות המאותתים באמצעות צבעם לבעלי חיים מסוגים שונים כי הפרי בשל לאכילה.
הדבר נועד לבסס קשר סימביוטי שבו בעל החיים מקבל מזון בעל ערך קלורי רב, ואילו הצמח מקבל שינוע והפצה של הזרעים שנמצאים בפרי.
תקשורת בין בעלי חיים אחרים לאדם
סוג של תקשורת בין מינים שהיא בעלת חשיבות לאדם היא תקשורת בין בעלי חיים אחרים לבין האדם.
האדם מתקשר עם מיני חיות מבויתות זה אלפי שנים – הדבר כולל מתן הוראות לכלבים ולסוסים, וכן הקשבה לבקשות או אזהרות של בעלי חיים.
לדוגמה, תגובה של בני אדם לנביחות של כלבי שמירה או אווזי שמירה המתריעים על התקרבות של גורם מאיים.
במהלך המאה ה-20, במקביל לחקר תקשורת בקרב בעלי חיים, החלו גם לערוך מחקרים שניסו לשפר את יכולות התקשורת של בני אדם עם מינים אחרים, כדי להבין עד כמה קרובה יכולה להיות התקשורת של מינים אחדים לשפה אנושית – ניסויים בשפת בעלי חיים.
ניסיונות תקשורת עם דולפינים – החוקר ג'ון לילי ניסה ללמד דולפינים לתקשר עם בני אדם.
ניסיונות תקשורת בין בני אדם לבין שימפנזים וגורילות באמצעות שפת סימנים ולוח מקשים שבו מקש עם סמל מסוים משמעותו מילה מסוימת.
ניסיונות תקשורת עם תוכים מסוגים שונים.
כלבים מגיבים לפקודות של מאלפים אנושיים ומשמשים למגוון משימות כמו חילוץ והצלה, הנחיית עיוורים, איתור פצצות ועוד.
בשנים האחרונות החלו לערוך מחקרים על כלבים שהשתמשו במכשירי תקשורת בין-מינים (AIC), כגון לוחות קול כדי לבטא בקשות פשוטות מהמטפלים שלהם (לוח קול הוא משטח עם כפתורים המשמיעים מילה כשלוחצים עליהם כמו "כאב", "החוצה", "רגל").
השימוש במכשירי AIC על ידי מאות בעלי חיות מחמד ברחבי העולם מאפשר לחקור אם בני אדם יכולים לבצע תקשורת עם כלבי בית שאומנו על ידי בעליהם.
מאמר מדעי שפורסם בסוף שנת 2024 בירחון PLOS ONE בדק את יכולתם של כלבי מחמד לזהות ולהגיב כראוי באמצעות לוחות קול למילים הקשורות למזון, לסביבת החוץ ולמשחק.
מחקר אחד נערך על ידי חוקרים, והשני על ידי אזרחים שפעלו באותו הליך.
המחקר גם בדק אם התנהגויות אלו תלויות בזהות האדם המציג את המילה (אדם לא מוכר או בעל הכלב) ובאופן הצגת המילה (דיבור או הפקה על ידי לחיצת כפתור).
המחקר מצא כי כלבים יצרו "התנהגויות מתאימות מבחינה הקשרית" למילים הקשורות למשחק ומילים הקשורות לחוץ, ללא קשר לזהות האדם המייצר אותן ולאופן שבו הן הופקו.
לפיכך הסיקו החוקרים כי ניתן ללמד כלבי בית לשייך מילים שהוקלטו על לחצני לוח הקול לייצוגים שלהן בעולם האמיתי, וכי הכלבים מגיבים כראוי למילים אלו גם כשהן מוצגות בהיעדר רמזים אחרים, כגון שפת גוף של בני אדם.
תקשורת בעלי חיים ימיים היא תקשורת בעלי חיים החיים בסביבה ימית.
בעלי חיים החיים מים יכולים לתקשר באמצעות אופני אותות שונים, כולל אותות חזותיים, שמיעתיים, מישוש, תרכובות כימייות ואיתות חשמלי.
תקשורת באמצעות כל אחת מהצורות הללו דורשת איברים מיוחדים לייצור וזיהוי של אותות.
לפיכך, המבנה, התפוצה והמנגנון של מערכות החישה הללו משתנים בין מחלקות ומינים שונים של בעלי חיים ימיים והם גם שונים מאד מאלה של בעלי חיים יבשתיים.
תקשורת מתרחשת כאשר בעל חיים מייצר אות ומשתמש בו כדי להשפיע על התנהגותו של חיה אחרת.
אות יכול להיות כל תכונה התנהגותית, מבנית או פיזיולוגית שהתפתחה במיוחד כדי לשאת מידע על השולח ו/או הסביבה החיצונית וכדי לעורר את מערכת החושים של הבעל החיים הקולט לשנות את התנהגותו.
אות שונה מרמז בכך שרמזים הם תכונות מידע שלא נבחרו למטרות תקשורת.
לדוגמה, אם ציפור מוזעקת נותנת קריאת אזהרה לטורף וגורמת לטורף לוותר על הציד, הציפור משתמשת בצליל כאות כדי להעביר את המודעות שלה לטורף.
מצד שני, אם חולדה מחפשת מזון בעלים ומשמיעה צליל שמושך טורף, הצליל עצמו הוא רמז והאינטראקציה אינה נחשבת לניסיון תקשורת.
מחקרים של הנושא נעשים באמצעים שונים לדוגמה באמצעות סרטוני רנטגן במהירות גבוהה ומיקרוסקופיה אלקטרונית סורקת של מנגנון הלסת והלוע.
מינים שונים של לווייתנים מפיקים קולות דמויי שריקה המכונים שירת הלוויתן וומינים אחרים מייצרים קולות תקתקוק שונים.
תמנונים מתקשרים על ידי שינוי צבע עורם, לשם חיזור, הגנה או הבעת מצבי רוח, אלמוגים משחררים חומרים כימיקליים כדי לתזמן שחרור של תאי זרע וביציות.
תקשורת המונים בסין היא מערכת תקשורתית שבאמצעותה מועבר מידע לציבור ברחבי המדינה.
היא מתארת את אופן הפעולה של ערוצי התקשורת במדינה ואת סוגי התכנים שבהם הם עוסקים.
כתרבות תקשורתית רחבת היקף, תקשורת המונים מהווה תפקיד מרכזי בעיצוב דעת הקהל ב, והיא מהווה כלי עוצמתי בזכות השפעתה הכלכלית והבין-לאומית.
בעבר כללה התקשורת אמצעים כגון עיתונות כתובה, כתבי עת, קולנוע ורדיו, ואילו היא כוללת גם טלוויזיה ורשתות חברתיות.
גופי התקשורת בסין אינם פועלים באופן עצמאי, אלא מושפעים ומעוצבים על ידי תהליכים פוליטיים, חברתיים, כלכליים ומשפטיים במסגרת המערכת המדינית של המדינה.
בסין, המשטר הוא קומוניסטי, אוניטרי וריכוזי, כך שהממשל מעורב במידה רבה בענייני הציבור, בניהול הכלכלה ובפיקוח על אמצעי התקשורת.
כתוצאה מכך, המפלגה הקומוניסטית והממשלה הסינית, באמצעות המוסדות התקשורתיים שבפיקוחן, שולטות ברוב ערוצי התקשורת ופועלות דרכם לקידום רעיונות ונרטיבים מסוימים.
האחריות על ניהול ענייני התקשורת נתונה לנשיא סוכנות הידיעות הסינית ולראש הגוף המפקח על הרדיו והטלוויזיה, שתפקידיהם משתייכים באופן בלעדי למפלגה הקומוניסטית ופועלים מטעמה.
המפלגה הקומוניסטית משפיעה באופן משמעותי על התקשורת ההמונים בסין ועל ניהול התכנים במדינה, אך עם זאת, כן קיימת אפשרות לביקורת מוגבלת במדינה.
העידן הדיגיטלי שהתפתח בעשורים האחרונים הביא להשפעות גלובליות על שוק התקשורת הסיני, מה שגרם לסין לבצע התאמות בשוק התקשורת הפנימי במדינה.
בנוסף, סין נמצאת במגמה ארוכת שנים של פיתוח עצמי במטרה להבליט את מעמדה הכלכלי בזירה הבין-לאומית, מגמה שמשתקפת גם בשוק התקשורת המקומי.
מאז כינון המשטר הקומוניסטי בסין בשנת 1949, רוב גופי התקשורת ההמוניים בסין פועלים תחת פיקוח ושליטה ממשלתית, שפועלת באמצעות מנגנונים של רגולציה וצנזורה.
מתוך כך, נושאים הנתפסים כמערערים את שלטון המפלגה הקומוניסטית בסין אינם מורשים לפרסום בצורה חופשית, אלא נמצאים תחת פיקוח מסוים.
כך לדוגמה עיתונאים במדינה נדרשים להוכיח נאמנות אידאולוגית לממשל כדי לשמור על רישיון העיסוק שלהם.
במקביל, השאיפה של סין לפיתוח כלכלי הובילה למהלכים של ליברליזציה חלקית בשוק התקשורת.
בסוף שנות ה-70, עם עלייתו של דנג שיאופינג לשלטון, הוחלו רפורמות שהרפו במידה מסוימת את הצנזורה ופתחו את השוק לתחרות מסחרית, שכללה גם הקמת גופי תקשורת פרטיים.
במהלך תקופה זו התרחשו גם מחאות סטודנטים בדרישה להרחבת תהליכים דמוקרטיים, שגבו תגובה צבאית באירועי כיכר טיין-אן-מן ב-1989, אשר השפיעו על המשך מדיניות הפיקוח והרגולציה בתקשורת.
בעקבות האירועים, נוצרה מגמה של הידוק פיקוח הממשל על התקשורת, לרבות הגבלות על אופן הצגת האירועים בתקשורת.
האירועים בשנת 1989 היו סימבוליים וגרמו לשינוי בתנועת המטוטלת.
הם הבהירו גם ברחבי סין וגם כלפי העולם כי סין, שנדמה היה כי מתקדמת לעבר ערכים מערביים, מהדקת מחדש את אחיזתה בשלטון קומוניסטי ריכוזי.
דוגמה בולטת לכך מתבטאת באזכורי אירועי המחאות בתקשורת הסינית.
מונחים רבים בהקשר המחאות אשר מציירים את ההשתלטות הצבאית כדיכוי או כטבח נאסרו לשימוש.
במקומם מתייחסים לאירועים ככאוס אשר חיסן את המשטר נגד תהפוכות.
באופן כללי גופי תקשורת רבים נמנעים מלאזכר את האירועים כלל, אך אלו שמאזכרים את המאורעות מייצרים נרטיב שמצייר את המשטר כצודק.
מגמה נוספת של ליברליזציה בסין נראתה עם הופעת האינטרנט והגלובליזציה בשוק התקשורת.
השינויים הללו הובילו לדרישות ציבוריות לפלורליזם תקשורתי.
כהיענות לדרישה ניתן יותר מקום להבעת אידאולוגיות שונות וחשיפה רחבה יותר לתקשורת עולמית.
בנוסף, מגמה של הפחתת רגולציות הובילה לעלייה במסחור של שוק התקשורת בסין ואפשר לגופים פרטיים לחדור אליו.
הגל הנוכחי החל בשנת 2012, עם עלייתו של סי ג'ין-פינג לשלטון.
אז הוחזרה מדיניות השליטה של המפלגה על שוק התקשורת.
לתהליך זה לווה ניסיון להנכיח מחדש את מעמד המפלגה, מה שהתבטא בהקשחת הפיקוח הממשלתי על התקשורת לטובת תמיכה בולטת ברעיון הקומוניסטי אל מול אידאולוגיות אחרות (פרופר 2022, 168-173).
תחת הנהגתו של המזכיר הכללי בסין, שי ג'יפינג, העומד בראש המפלגה הקומוניסטית, אמצעי התקשורת במדינה מצויים תחת פיקוח הדוק של המפלגה.
כחלק מהמאמץ הזה, מתבצעים לעיתים קרובות מעצרים של עיתונאים, בלוגרים או פעילים המבקרים את המשטר וכן הגבלה על חופש הביטוי והנושאים עליהם ניתן לדבר בתקשורת.
אולם, כניסתם של אמצעי תקשורת חדשים לזירה, כמו האינטרנט ואיתו הרשתות החברתיות, הציבה את המפלגה הקומוניסטית בסין באתגר חדש ביכולת של הממשל לשלוט על המידע שנצרך על ידי הציבור הרחב.
במאה ה-21, תהליכי "הדיגיטציה" העולמיים מביאים איתם אתגרים חדשים לגישה הרגולטורית הזאת.
הופעתן של הרשתות החברתיות יצרה "רעב" בקרב הציבור הסיני לצריכת מידע פרקטי ורלוונטי.
בצל מגפת הקורונה למשל, המשטר נהג לפרסם מידע ברשתות בנושאי צעדי מדיניות לאומיים או סוג חדשני של בדיקה.
אלו מחזקים נרטיב שהשלטון מתמודד בהצלחה עם המשבר.
אולם הציבור חיפש מידע בעל חשיבות אישית בסגנון סימפטומים למחלה או השלכות ההידבקות.
הפער הזה חושף את שיטת ניהול שוק התקשורת שהייתה נהוגה בסין ככזו שלא קולעת לצורך העולה מהציבור ומחייב אותה להפיק תהליכי למידה שיאפשרו לה להיוותר רלוונטית.
אל מול אתגרים אלו, גופי התקשורת אכן מבצעים מאמץ כביר על מנת לשמר רלוונטיות וגם לשמור על מטרות הממשל במקביל.
סין, בדומה למערב, זיהתה את האינטרנט כאמצעי תקשורת חדש ובעל פוטנציאל השפעה במגוון היבטים והכניסה של האינטרנט לתקשורת הסינית בעצם הביאה לשינוי במבנה של התקשורת במדינה, כאשר האינטרנט חיזק את מעמדו של המשתמש כצרכן פרטי וגם כיצרן עצמאי של מידע.
למעשה הציבור הסיני בעצמו הפך לשחקן משמעותי אל מול הממשל.
השפעה חזקה של הפרט אל מול המפלגה נוגדת במובן מסוים את רעיון הקומוניזם המאפיין את סין.
עם התחזקות המידע המקוון, הממשל הסיני פעל בשביל להגביל גם את חופש התקשורת האינטרנטית, אך תוך חיפוש דרכים להשביע את הרצון הציבורי למידע הרחב שהאינטרנט מספק.
המענה לכך כולל, בין היתר, בנייה של רשתות חברתיות וכלי בינה מלאכותית שנמצאים תחת הבקרה המפלגתית אך בו בעת מנסים לפגוש את ציפיות הצרכנים.
קיימים מספר מוסדות רגולטוריים בסין אשר אמונים על התפעול השוטף של שוק התקשורת:
SARFT – מנהל המדינה לרדיו, קולנוע וטלוויזיה- אמון על תוכן במדיה כמו טלוויזיה, רדיו וסרטים בהפקה סינית.
MIIT – משרד התעשייה והטכנולוגיה- אמון על קביעת חקיקה ומדיניות לכל הקשור במדיה מקוונת ותקנים טכנולוגיים.
SASAC – ועדת הפיקוח והניהול על נכסי המדינה- משמש כבעלים בפועל של חברות ממשלתיות וכן אמון על פיקוח פעולותיהם בשוק המדיה.
GAPP – המנהל הכללי לעיתונות והוצאה לאור- רגולטור בתחום המדיה המודפסת.
גוף זה אחראי על עיתונים ברשות המפלגה הקומוניסטית וגם על תקשורת מודפסת ליברלית יותר.
PD – מחלקת התעמולה של המפלגה הקומוניסטית- גוף שמטרתו לפקח על תוכן תקשורתי.
עורכים ומנהלים של חברות תקשורת מחויבים לדווח באופן שבועי למטרת קבלת הנחיות על אופי הסיקור בו עליהם לדבוק.
מחלקה זו פועלת בתיאום עם כל המוסדות האחרים ומבטיחה שהתכנים בהם יהיו ברוח המפלגה הקומוניסטית ולא נגדה.
הממשלה בסין מנהלת את תעשיות המדיה וכן מפקחת עליהן, בין אם באופן ישיר או עקיף.
לשם כך, היא נעזרת במוסדות המתוארים, שנועדו להבטיח גם את תפקודו התקין של המשק מבחינה כלכלית, אך גם את קביעת התכנים אליהם ייחשף קהל הצרכנים במדינה.
על אף הריכוזיות שבו, שוק התקשורת הסינית נותן במה לסוגים שונים ומגוונים של כלי תקשורת, המאפשרים לצרכנים בחירה.
העיתונות המודפסת למשל, הוא שוק מסחרי, אך רובו עדיין בבעלות המדינה.
בדומה לעיתונות המודפסת, גם בשידורי רדיו וטלוויזיה, סין מפתחת שווקים אזוריים כמעין "סניפים" המאפשרים למקד את התוכן בהתאם לאופי האזור.
בעוד שזה מעשיר את הגיוון, זה מקשה על היווצרות שוק לאומי אחיד.
בתעשיות תקשורתיות מסוימות, כמו קולנוע או אינטרנט, יש מקום לבעלות פרטית באחוזים מסוימים, אולם גם בהם התוכן מפוקח על ידי הממשל.
ענף הטלקומוניקציה הוא המרוכז ביותר, בשליטה כמעט מוחלטת של שלוש חברות ממשלתיות China Mobile, China Telecom ו-China Unicom.
בעלות זרה מוגבלת מאוד בשל שיקולים אידאולוגיים וביטחוניים, ובמקביל הממשלה מעודדת מיזוגים פנימיים של חברות והלאמה שלהן.
מחלקת התעמולה של המפלגה הקומוניסטית היא גוף מרכזי המנווט במידה רבה את כל שוק התקשורת בסין.
כביטוי לאופי עיסוקה של המחלקה, מנהיגים פוליטיים בסין אינם מורשים להתראיין או להופיע בתקשורת כדרך קבע והם יופיעו רק כאשר תוכן השיח והסיפור אושרו על ידי אגף המידע והתעמולה במפלגה ואם נקבע כי החשיפה לא תערער את מעמד המפלגה.
לעיתים אף מתרחשת התערבות ישירה של האגף בהכוונת הראיון והתוצרים שלו (פרופר 2022, 107).
זאת בשונה מהמערכת התקשורתית בישראל למשל, בה נהוג לראות דמויות פוליטיות מתראיינות בגופי התקשורת המקובלים ופוליטיקאים רבים אף שואפים לחשיפה משמעותית ככל האפשר בגופי התקשורת במדינה.
תהליך הצנזורה בסין נועד לחזק את הרעיון הקומוניסטי ולהעלים מעיני הציבור תכנים מתריסים כנגדו.
לפי עיקרון מכוון זה ניתן למצוא בתקשורת סיקורים רבים על מצבה הכלכלי המשגשג של סין או על האדרת המנהיג למשל, אך חדשות שליליות יישארו לרוב מחוץ לאור הזרקורים.
ביטוי לכך הוא מגפת ה-SARS אשר התפרצה לראשונה בפרובינציית גואנג-דונג שבסין בנובמבר 2002. השמועה על המחלה נפוצה מפה לאוזן במהירות אך סוקרה לראשונה בתקשורת הסינית רק כ-3 חודשים מאוחר יותר.
הפער בין זמן ההתפרצות לזמן הדיווח נועד כדי לא להבהיל את הציבור או לייצר תמונה שלילית של השלטון.
אולם במבחן התוצאה, הדיווח המאוחר אפשר למחלה להתפשט כיוון שהאזרחים לא היו מודעים לקיומה או לתסמיניה.
בנוסף, הוא גרם למשבר אמון בין האזרחים למפלגה.
בתחילת המאה ה-21, נכנס לזירת אמצעי התקשורת ההמוניים בסין גם האינטרנט, שהפך לכלי צריכת תקשורת מרכזי לסין.
האינטרנט נתפס על ידי רבים ככזה המהווה איום על השליטה הממשלתית בשק התקשורת בכך שהוא מאפשר לאזרחים יכולת לעקוף את הצנזורה ולצרוך מידע שאינו מתיישב עם העקרונות של הממשל.
הממשל הסיני לא אסר על השימוש באינטרנט.
אולם, הוא לקח בעלות על תשתיות האינטרנט בכללותן ובכך מתאפשר לו לכוון את התכנים במידה מסוימת, אם כי לא מוחלטת.
בכך משתקף האינטרס המפלגתי למנוע את התקשורת החופשית במדינה.
הופעת גופי האינטרנט הפרטיים היוותה רפורמה מבנית מהפכנית בעבור התקשורת ההמונית בסין, שכמעט כלל ערוצי התקשורת שלה היו מפלגתיים מובהקים בעבר.
המגמה הזאת היא חלק מרפורמה כלכלית שתופסת תאוצה בסין ומכתירה אותה למעצמה כלכלית בסדר גודל עולמי.
מתוך ניסיון של המפלגה הקומוניסטית הסינית להילחם בפרצה שמספק האינטרנט, הוגברה שליטתה גם בתקשורת המקוונת.
על חברות פרטיות נאסר למשל לאסוף ולשדר חדשות, לארח פורומים וטקסים הקשורים לחדשות ומידע שמוגדר על ידי הממשל כשגוי.
כל הפרה עלולה להביא לענישה כלפי המפיץ.
בשנת 2021 התרחשה הקשחה נוספת כאשר סוכנות התכנון הכללית המרכזית בסין פרסמה טיוטת רגולציה שהבטיחה לצמצם את המעורבות של "הון שאינו ציבורי" בתעשיית החדשות.