tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבל כאשר הבריטים ב־7 באוגוסט בקשו מבותה לפלוש לדרום מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה) הדבר גרם לוויכוח קשה בקבינט של בותה.
בותה אומנם הצליח לשכנע את הקבינט לתמוך בבקשה הבריטית אבל נאלץ להסכים שרק מתנדבים ישלחו לשדה הקרב.
אבל כאשר בותה גישש לבדוק האם הפרלמנט יתמוך בבקשה הבריטית הוא נדהם לגלות שהפרלמנט לא יהיה מוכן לתמוך במלחמה כנגד גרמניה.
עקב כך בותה החליט לקחת את הסיכון שהפרלמנט יצביע על אי-אמון כנגד ממשלתו ולפלוש לדרום מערב אפריקה הגרמנית ללא תמיכת הפרלמנט.
בותה הורה לסמאסט לפתוח בגיוס שקט ולשנע את הכוחות לגבול בלילה, הוא הסתיר את ההכנות למלחמה מן הפרלמנט, הצבא והעיתונות.
אבל כאשר בותה הודיע לרמטכ"ל, קומנטדט גנרל כריסטיאן פרידריך ביירס על החלטת הממשלה, הרמטכ"ל החליט בשקט להתנגד להחלטת הממשלה ומיהר לארגן את שאר הפיקוד הבכיר כנגד בותה.
כאשר הרצוג שמע על תוכנית הפלישה של בותה הוא מיהר לארגן הפגנות כנגד בותה והמלחמה נגד גרמניה.
בותה לבסוף, בניסיון להשיג תמיכה למלחמה עם גרמניה הביא את הנושא לדיון בפרלמנט ולאחר מאמץ רב ומתיש הצליח להשיג רוב להכרזת המלחמה והפלישה לדרום מערב אפריקה הגרמנית.
אבל הרמטכ"ל ומספר קצינים שבהם הגנרל דה ויט, רב-סרן יאן קמפ וקולונל מאני מאריץ תכננו הפיכה צבאית כנגד בותה והממשלה בפרטוריה.
אבל ההפיכה בוטלה על ידי הקושרים לאחר שדה לה ריי נהרג מירי שוגג של שוטרים במהלך נסיעה עם ביירס.
אבל מאני מאריץ סירב לקבל את החלטתו של ביירס ופתח במרד כנגד הממשלה בצפון הקייפ, באזור הגבול עם דרום מערב אפריקה הגרמנית בסיוע גרמני, גורר את שאר הקושרים עמו.
בתגובה בותה החליט להוביל את כוחות הצבא של האיחוד בעצמו כדי לדכא את המרד, הוא סירב לקבלת סיוע מבריטניה ולקח עמו רק חיילים אפריקאנרים לשדה הקרב כדי לא ליצור את הרושם שהוא נלחם למען הבריטים ושמדובר בעניין אפריקאנרי פנימי.
המרד שתוכנן ברישול נגמר במהירות בניצחונו של בותה, מאריץ נמלט לגרמניה, ביירס נהרג בשדה הקרב, קמפ נכנע ודה ויט נתפס.
אבל למרות ניצחונו של בותה מפלגתו איבדה תמיכה אשר עברה לידי הרצוג והמפלגה הלאומית.
במקביל לתחילת מרידת מאריץ בותה פתח בלחימה נגד הגרמנים שהתחילה ב-13 בספטמבר 1914 בהתקפה על נקודת המשטרה רמנסדריפט (Ramansdrift) שעל הגבול עם מושבת הכף.
הגרמנים, מצדם, השתלטו על מפרץ וולביס, נמל שהיה מובלעת דרום-אפריקנית לחוף המושבה, וכן ערכו מספר פשיטות ומארבים בשטחה של דרום אפריקה.
עם דיכוי המרד בותה חזר לתוכנית לכיבוש דרום מערב אפריקה הגרמנית.
תוכניתו המקורית של בותה הייתה לתקוף בשלשה ראשים את המושבה הגרמנית, אבל מפני שחלק מראשי המורדים היו אמורים לפקד על הכוחות הפולשים הוא נאלץ לשנות את תוכנית הפלישה.
בתוכנית החדשה בותה תפס פיקוד ישיר על הכוחות בשטח, מוביל בעצמו את הצבא לתוך המושבה הגרמנית, זאת למרות התנגדות הממשלה הבריטית אשר חששה חייו של בותה (עקב חוסר השקט באיחוד דרום אפריקה והחשש שאם ימות הרצוג והמפלגה הלאומית שהתנגדו למלחמה יעלו לשלטון).
אל מול 67,000 חיילים דרום אפריקנים עמדו כ־10,000 חיילים גרמנים ואסקרי ועוד כ־550 מורדים אפריקאנרים שערקו לצד הגרמני.
ב-14 בינואר 1915 בותה הצליח לכבוש מחדש את מפרץ וולביס ואת סווקופמונד (Swakopmund) הסמוכה.
באמצע מרץ בותה כבש שבע נפות של דרום-מערב אפריקה.
משם, לאורך מסילת הברזל, בותה התקדם צפונה.
הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש באוטווי (Otavi), שם בותה יישמם טקטיקת לוחמה של הזולו כדי להביס את הגרמנים.
בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע המושל הגרמני ויקטור פרנקה, ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו.
למרות הניצחון בדרום מערב אפריקה הגרמנית המתח באוכלוסייה בדרום אפריקה רק הלך וגדל.
האפריקאנרים זעמו על כך שבותה גרר אותם למלחמה עבור הבריטים אשר ביטלו את העצמאות שלהם, האנגלים חששו שבותה ינסה לפייס את האפריקאנרים על חשבונם, וההודים והשחורים על כך שבותה סירב לתת להם את זכות הבחירה ואת הגבלות ששם על רכישת קרקעות.
המפלגה הלאומית הלכה והתחזקה ככל שבותה ניסה להבטיח את הקול האנגלי, שהשיא היה כאשר בותה לא הפעיל את המשטרה כדי לדכא מהומות אנטי-גרמניות בערים הגדולות לאחר שצוללת גרמנית הטביעה את הלוסיטניה, ספינה בריטית, לחופי אירלנד.
תדמיתו של בותה הלכה ונפלה בקרב הציבור האפריקאנרי, הוא נתפס כאחראי למותו של דה לה רי, כבוגד בזכרו של קרוגר וכמשרת האימפריאליזם הבריטי.
השאלה הבוערת בבחירות של 1915 הייתה האם על איחוד דרום אפריקה להמשיך ולתמוך במאמץ המלחמה הבריטי?
בזמן שבותה ומפלגתו תמכו בהמשך התמיכה בבריטניה, הרצוג והמפלגה הלאומית, בתמיכה של מפלגת הלייבור, התנגדו.
בבחירות, שרק הציבור הלבן השתתף בהם, בותה הצליח לשמור על ראשות הממשלה אבל מפלגתו איבדה קולות רבים וירדה ל־54 מושבים בזמן שהמפלגה הלאומית גדלה על חשבונם.
בתקופת הבחירות ממשלת בריטניה פנתה לבותה בבקשה לספק חיילים למערכה במערב אפריקה הגרמנית, בותה הסכים לבקשה, בתמיכת סמאטס, בתקווה שלאחר המלחמה האזור ייפול תחת השפעת איחוד דרום אפריקה.
לאחר הניצחון בבחירות בותה שלח כוח משלוח לסייע לבריטים שם אבל בשונה מן המערכה בדרום מערב אפריקה הוא לא יצא עם הכוחות, ממנה את סמאטס למפקד העליון במקומו בזמן שהוא נשאר בפרטוריה לנהל את המדינה עקב חוסר היציבות בקרב האוכלוסייה.
במכתב לסמאטס הוא כתב: "הלב והנשמה שלי עמך, ואני אעשה כל אשר ביכולתי כדי לעזור, תהיה בטוח בכך.
רק תגיד לי מה לעשות...
עזיבתך זוכה לתמיכה מצד כולם ואני רק יכול להתפלל לברכת אלוהים עליך."
עם עזיבתו של סמאטס וכוח המשלוח הצבאי בותה התמקד בפעילות פרלמנטרית נמרצת, מנסה לייצב את המדינה ולפייס את האוכלוסייה.
המשבר הראשון שעמד בפניו היה משבר השכר של החיילים.
מתנדבים מהאיחוד שלחמו באפריקה קיבלו שכר של שלושה שילינג ליום בזמן שמתנדבים שלחמו באירופה עבור הצבא הבריטי, שלא במסגרת צבא האיחוד, קיבלו רק שילינג ליום.
מפלגת האיחוד, אשר הייתה שותפה קואליציונית של בותה, דרשה מן הממשלה להשוות את שכר החיילים בזמן שהמפלגה הלאומית, מפלגת האופוזיציה הראשית, דרשה שממשלת בריטניה תהיה זאת שתישא בעלות ולא ממשלת האיחוד.
בותה ורוב חברי מפלגתו הסכימו עם המפלגה הלאומית, אבל בותה שידע שדרישה כזו מן הממשלה הבריטית היא בעייתית ניסה ללחוץ על מפלגת האיחוד להוריד את המשבר מסדר היום, מזהיר אותם שאם הדבר יגיע להצבעה הוא יצביע עם המפלגה הלאומית.
רק לאחר דיונים ארוכים בותה הצליח להגיע להסכם עם הממשלה הבריטית שהם יישאו בעלות הנוספת בתמורה לכך שאיחוד דרום אפריקה תתרום מיליון פאונד לממשלה הבריטית להוצאות מלחמה.
במקביל ההתקפות על בותה מצד לאומנים אפריקאנרים הלכו והתגברו, דה ויט אשר השתחרר מהכלא ב־1916, על חלקו במרידת מאריץ, התעלם מהנסיונות של בותה לפייס אותו.
כאשר סטיין נפטר בדצמבר 1916 בותה התקבל בחוסר התלהבות בהלוויה של הנשיא לשעבר של המדינה החופשית.
ביום דינגאנה, באותו השנה, רבים מקרב האפריקאנרים בחרו לא להגיע לטקס הממלכתי ולהשתתף בטקס שארגנה המפלגה הלאומית.
כל הלחץ הזה הוביל לכך שבותה התחיל לשקוע בדיכאון עמוק ובמלנכוליה.
בותה ספג זעם מקרב מגדלי הכבשים באיחוד, אשר רובם היו תומכי מפלגתו, לאחר שבותה לחץ עליהם למכור את כל התוצרת שלהם לממשלה הבריטית עבור מחיר קבוע כדי לתמוך במלחמה כאשר מיד לאחר המכירה היה זינוק עולמי במחירי הצמר.
בותה המשיך למשוך אש לאחר שנכנע לבקשה בריטית לספק פועלים שחורים עבור בניית תשתיות באירופה עבור כוחות הצבא הבריטי.
הלבנים התנגדו מחשש שגיוס השחורים, אפילו לתפקידי עבודה, עלול להוביל לדרישה לזכויות הצבעה ואילו בקרב המשכילים בשבטים השחורים היה זעם על כך שבני שבטם נגררים למלחמתו של האדם הלבן.
לקראת סוף המלחמה בריאותו של בותה הידרדרה במהירות, הוא חשב לפרוש מהחיים הפוליטיים אבל עקב לחץ כבד מצד הבריטים ומפלגתו הוא בחר להמשיך בתפקידו כראש ממשלה.
בסוף המלחמה הוא הוזמן כראש ממשלת איחוד דרום אפריקה להשתתף בדיונים בורסאי על ידי הממשלה הבריטית.
בותה ניסה להסיג הסכמה של המדינות המנצחות לסיפוח דרום מערב אפריקה הגרמנית לאיחוד דרום אפריקה.
אבל הוא נתקל בהתנגדותו של וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית, אשר ברוח האידיאלים שלו התנגד להתרחבויות אימפריאליסטיות והסכם רק להעניק לאיחוד מנדט על האזור עד שניתן יהיה לתת לשבטיים המקומיים ממשל עצמי.
בדיונים הוא התנגד להשפלת הגרמנים, להחלטה שהם לבדם אשמים בפרוץ המלחמה ולניסיון לדרוש את הוצאתו להורג של הקייזר ווילאם השני.
הוא כתב לחבר מהדיונים בפריס: "אף אחד אינו יכול להאשים אותנו בכך שאנו בעד הגרמנים, אבל הרעיון שלנו היה להביס את הגרמנים ולתת להם שלום אשר יחזיק לנצח...
להציל את העולם מאסון אשר דומה לזה שעברנו," לבותה אירעה אי נעימות בוועדה כאשר הרצוג הגיע, ללא הודעה, עם משלחת של לאומנים אפריקאנרים לבקש מווילסון לתמוך בדרישה האפריקאנרית בזכות להגדרה עצמית בהתאם לארבע עשרה הנקודות שלו.
בסוף הוועידה, אף על פי שהוא לא הסכים עם התנאים שהוטלו על גרמניה והתנגדותו של סמאטס להסכם, בותה כראש ממשלת איחוד דרום אפריקה חתם על הסכם ורסאי.
מצבו הבריאותי של בותה אשר היה רע עוד מ־1916 הלך והחמיר כשהוא חזר מאירופה.
כנראה הוא חלה בשפעת הספרדית, אשר השתוללה באותה התקופה, ונשלח על ידי רופא למנוחה בחוותו.
שם ב־26 או ב־27 באוגוסט 1919 הוא נפטר בשנתו ללא סימן מקדים.
הוא זכה להלוויה ממלכתית כראש ממשלה אבל לא הלוויה צבאית ב־30 באוגוסט ונקבר בחלקת גדולי האומה בפרטוריה.
וינסטון צ'רצ'יל כתב עליו בזכרונותיו: "שלושת הגנרלים הכי מפורסמים שהכרתי בחיי לא ניצחו באף קרב גדול כנגד אויב זר.
למרות זאת, שמותיהם – שכולם מתחילים באות "ב" – שגורים בפי כול.
אלה הם הגנרל בות', הגנרל בותה, והגנרל באדן פאוול".
לואי דה דוראס, הרוזן השני מפברשאם היה אציל צרפתי שקיבל את תואר הרוזן מפברשאם באנגליה של בית סטיוארט.
הוא נולד בצרפת והיה בנו השישי של גי אלדונק (1605–1665), המרקיז דה דוראס וקומט דה רוזאן.
אמו הייתה אליזבת דה לה טור ד'אוברן, בתו של המרשל טורן.
שניים מאחיו, ז'אק אנרי וגי אלדונק, היו מרשלים של צרפת, והוא עצמו נמנה עם ההוגנוטים.
ב-1663 הגיע לאנגליה כחלק מהפמליה של ג'יימס, הדוכס מיורק, והתאזרח בה באותה שנה.
ב-19 בינואר 1673 צורף דה דוראס לאצולה האנגלית לאחר שקיבל את התואר ברון דוראס מהולנדבי, שנגזר מהאחוזה בנורת'המפטונשייר שנרכשה מהדוכס מיורק.
ב-1676 נישא למרי, שהייתה בתו והיורשת של סר ג'ורג' סונדס, שבאותה שנה קיבל את תוארי ברון ת'רולי, ויקונט סונדס ורוזן פברשאם.
לאחר מות חותנו ב-1677 הוא ירש את תאריו, לאחר שקיבל לכך היתר מיוחד.
הוא מונה על ידי צ'ארלס השני למפקד האסקדרון השלישי והראשון של פרשי המשמר (Life Guards), ונשלח מחוץ לאנגליה במסגרת מספר משימות דיפלומטיות חשובות.
ב-1679 התמנה לתפקיד האדון אשר על הסוסים, וכעבור שנה ללורד צ'מברלין של המלכה.
ב-1682 מונה לתפקיד האדון אשר על חדר המיטות (Lord of the Bedchamber), והיה לצידו של המלך ברגעיו האחרונים כשביקש מחילה מהכנסייה הקתולית.
בתקופת שלטונו של ג'יימס השני הושבע לחבר במועצה המלכותית, וב-1685 מונה למפקד הראשי בפעולות נגד המשתתפים במרד מונמות', בהן התבלט בגלל אכזריותו כלפי הצד המובס לאחר קרב סדג'מור.
בעקבות כך הוא הפך לאביר במסדר הבירית, קיבל את הפיקוד על האסקדרון הראשון של פרשי המשמר, וב-1686 מונה לפקד על הצבא שאסף ג'יימס השני בבלקהית' כדי להטיל מורא על העם.
ב-1688 מונה לתפקיד הכבוד לורד לוטננט של קנט, וכיהן בו עד 1689.
לאחר המהפכה המהוללת הצליח פברשאם להתפייס עם ויליאם השלישי, בתיווכה של המלכה האלמנה קתרינה, ומונה למנהל בית החולים המלכותי על שם קתרינה הקדושה שליד מצודת לונדון ב-1698. הוא מת ללא יורשים ב-19 באפריל 1709, ונקבר בסטרנד שבלונדון; ב-21 במרץ 1740 הועברו שרידי גופתו למנזר וסטמינסטר.
לואי גארל הוא שחקן וקולנוען יהודי-צרפתי, מוכר בין היתר בשל כיכובו בסרטים "החולמים" (2003), "מאהבים קבועים" (2005), "קיץ לוהט" (2011) ו"קצין ומרגל" (2019).
גארל נולד בפריז, צרפת; בנם של במאי הקולנוע פיליפ גארל ושל השחקנית בריז'יט סי, אחיה של השחקנית אסתר גארל, ונכדו של השחקן מוריס גארל.
סבו וסבתו מצד אמו הם יהודים־ספרדים.
הוא בוגר של הקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה.
מלבד השפה צרפתית המולדת שלו, גארל דובר גם אנגלית ואיטלקית.
הוא הופיע לראשונה בסרט קולנוע כשהיה בן 6, בסרט "Les baisers de secours", שביים אביו, ושהוריו היו בו השחקנים הראשיים.
הסרט הבא שבו השתתף היה Ceci est mon corps" (2001)", כשהיה בן 18, אך מה שנחשב לפריצת הדרך המקצועית שלו הוא הסרט "החולמים" (2003) בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י, שבו כיכב לצדם של מייקל פיט ואווה גרין.
ב־2004 השתתף בסרטו הפרובוקטיבי של כריסטוף הונורה "Ma mère" ("אמא שלי"), לצדה של איזבל הופר.
שיתוף הפעולה בין אונורה לגארל נמשך בשנים הבאות, וגארל כיכב בסרטים נוספים בבימויו, בהם "בפריז" (2006), "שירי אהבה" (2007), "הנשמה הטהורה" (2008) ו"מסדרים ללינה את החיים" (2009).
ב־2006 זכה בפרס סזאר בקטגוריית השחקן המבטיח ביותר על תפקידו בסרט "מאהבים קבועים", שביים אביו.
בשנת 2008 ניסה גארל לראשונה את כוחו בבימוי, כשביים את הסרט הקצר Mes copains ("החברים שלי").
בשנת 2011 יצא הסרט "קיץ לוהט" בו הוא שיחק את דמותו של פרדריק, לצד מוניקה בלוצ'י.
בשנת 2015 השתתף בסרט "מלך שלי" עליו היה מועמד לפרס סזאר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2016 שיחק בסרט הבלגי-צרפתי "פלנטריום" לצד נטלי פורטמן.
בשנת 2017 שיחק לצד סטייסי מרטין וברניס בז'ו בסרט הדרמה "יוצא מן הכלל" של הבמאי מישל חזנוויצ'וס.
בשנת 2018 כיכב בסרט "הגבר הנאמן" ובשנת 2019 שיחק בסרטו של רומן פולנסקי "קצין ומרגל", ושיחק בסרטה של גרטה גרוויג "נשים קטנות".
בשנת 2021 לוהק לסרטי הקולנוע "שלושת המוסקטרים: ד'ארטניאן" ו"שלושת המוסקטרים: מיליידי", לצדם של פרנסואה סיביל, אווה גרין, רומן דוריס, ונסן קאסל, ויקי קרייפס ובבימויו של מרטין בורבולון, בהפקה בתקציב של 73 מיליון דולר.
בשנת 2022, נמסר על ליהוקו לסרט "המועדפת".
בשנים 2007–2012 היה גארל בזוגיות עם השחקנית הצרפתייה-איטלקית ולריה ברוני-טדסקי, אחותה הגדולה של הזמרת קרלה ברוני.
השניים מגדלים תינוקת בשם סלין שאימצו מסנגל בשנת 2009.
ביוני 2017 גארל התחתן עם הדוגמנית והשחקנית לטיסיה קסטה והפך לאב חורג לשלושת ילדיה.
בני הזוג ביחד מאז 2015. ב-17 במרץ 2021, קסטה ילדה את בנה הרביעי, הילד הראשון של בני הזוג, בן בשם אייזל.
+שנהסדרהתפקידהערות2017Les fausses confidencesדורנטסרט טלוויזיה של Arte2020הסוכנותמילי סאבורדס6 פרקים
לואי ג'ון-בפטיסט אלפונס בָּשֶליֶיה היה מתמטיקאי צרפתי.
בשלייה נחשב היום כאחד המייסדים של התאוריה המודרנית של ההסתברות וכמייסד המתמטיקה הפיננסית.
בתזה שלו "תאוריית ההשערה" (Théorie de la spéculation) שפורסמה ב-29 במרץ 1900, הוא היה הראשון שהשתמש בתנועה בראונית כדי לנתח את שוק המניות הצרפתי.
היום השימוש בתנועה בראונית כמתארת את השוק הפיננסי נמצא בבסיס רוב אמצעי התמחור הפיננסי, בין השאר במודל בלק ושולס.
לואי בשלייה נולד בלה הבר בשנת 1870. אביו היה מוכר יינות ומדען חובב ואמו הייתה ביתו של בנקאי.
בשלייה התייתם מהוריו מעט לאחר שסיים את מבחן הבגרות ואז הוא טיפל בשלושת אחיו ובעסק המשפחתי שם הוא קיבל לראשונה ידע על השוק הכלכלי.
לאחר סיום שירותו הצבאי, הגיע בשלייה בגיל 22 לסורבון שם למד מתמטיקה ולאחר שמונה שנים הגן על התזה שלו "Théorie de la Spéculation" בפני ג'וזף בוסינה, פול אפל ואנרי פואנקרה.
היסטוריונים מסכימים היום כי התזה הזו לא קיבלה את היחס הראוי לה, ככל הנראה מכיוון שהיא נכתבה בצרפתית.
עם זאת, המנחה שלו, פואנקרה, העריך מאוד את עבודתו ואף סידר לו עבודה כ"פרופסור חופשי" בסורבון, ובנואה מנדלברוט ציין את תרומתו של בשלייה בתורת ההסתברות ובמתמטיקה הפיננסית.
מתמטיקאים רבים לא העריכו את עבודתו.
העיקרי שבהם היה פול לוי שדחה את הבקשה של בשלייה בשנת 1926 לקבל מעמד של פרופסור מן המניין באוניברסיטת דיז'ון בעקבות טענה כי באחד מפרסומיו של בשלייה על בעיית הליכת שיכור נפלה טעות.
במשך 5 שנים היה בשלייה רשימה השחורה של פול לוי ורק לאחר שפול לוי ראה כי אנדריי קולמוגורוב מצטט רבות מעבודותיו של בשלייה התנצל פול לוי בפניו של בשלייה ואף קיבל אותו לעבוד איתו בשנת 1931.
בעקבות הדחייה מאוניברסיטת דיז'ון עבר בשלייה לאוניברסיטת פראנש-קונטה שבבזאנסון שם מונה לראשונה לפרופסור מן המניין.
עבודתו על התנועה הבראונית הייתה חשובה והוא הקדים את עבודתו של אלברט איינשטיין על הפן הפיזיקלי של התנועה הבראונית.
עבודתו של בשלייה הובילה לעבודותיהם של נורברט וינר (1923) ואנדריי קולמוגורוב (1931) על התנועה הבראונית, של קיושי איטו (1950) על אינטגרל איטו ושל בלק ושולס ושל מורטון (1973) על תמחור אופציות.
לואי ג'ייקובס היה רב, תאולוג ומסאי יהודי-אנגלי.
ג'ייקובס ניסה לפשר בין ביקורת המקרא לשמירה על ההלכה, ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 הוא סולק מק"ק כנסת ישראל, הארגון האורתודוקסי המרכזי בארצו, והוקע על ידו בגלל דבריו שפורשו ככפירה.
הוא הקים ארגון משלו שנקרא היהדות המסורתית (קונסרבטיבית) של בריטניה.
מבחינת השקפתו התאולוגית השתייך לאגף הרדיקלי ביותר בתנועה הקונסרבטיבית, שאינו מקבל כלל את האמונה ברצון אלוהי מוכתב בתורה.
סבו מצד האב היגר לאנגליה בשנות ה-60 של המאה ה-19 מהעיירה טלז בליטא.
הוא התיישב בהתחלה בעיר קנטרברי.
ג'ייקובס נולד בשנת 1920 וגדל במשפחה יהודית לא דתית במיוחד, בשכונה ענייה של העיר מנצ'סטר.
אחרי לימודים בבית ספר תיכון ובישיבת מנצ'סטר, שבה הצטיין כ"עילוי", נשלח להשתלם בכולל בגייטסהד.
אחד ממוריו שם היה הרב אליהו דסלר.
ג'ייקובס קיבל את סמיכתו כרב אורתודוקסי מישיבת מנצ'סטר.
בהתחלה פעל בשנים 1944–1947 לצידו של הרב ד"ר אליהו מונק בקהילת בית המדרש גולדרס גרין בלונדון, הידוע גם כבית הכנסת "מונק'ס" (Golders Green Beth Hamidrash, Munk's Synagogue).
מאוחר יותר למד בחוג ללימודי יהדות של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון, בו סיים עבודת דוקטורט PhD בנושא "חיי העסקים של יהודי בבל בשנים 200–500 לפני הספירה".
הלימודים האקדמיים והחשפותו לשיטות המחקר המדעיות ולביקורת המקרא השפיעו עמוקות על השקפתו האינטלקטואלית, בלי לערער את הזדהותו העמוקה עם הדת היהודית.
בשנת 1948 התמנה ד"ר ג'ייקובס לרב של בית הכנסת המרכזי של מנצ'סטר ברחוב הייווד.
בשנת 1954 עבר להיות הרב של בית הכנסת ניו וסט אנד בלונדון.
בשנת 1959 הוצעה לו משרה אקדמית בכירה בבית המדרש לרבנים של אמריקה JTS, המזוהה עם התנועה הקונסרבטיבית בניו יורק, אך הוא העדיף לבסוף להצטרף לסגל של המכללה היהודית ללימודים רבניים (Jews' College) של לונדון.
הוא לימד בה תלמוד ודרשנות וכיהן כמורה רוחני של המוסד, שבראשו עמד אז עדיין הרב ד"ר יחזקאל (איזידור) אפשטיין.
בהתחלה, כפי שהתבטא ויליאם פרנקל, העורך לשעבר של העיתון ג'ואיש כרוניקל, ג'ייקובס נחשב לבן הטיפוחים של האורתודוקסיה היהודית באנגליה בזכות בקיאותו בתורה, רוחב הידע בתחומים רבים, יכולת הזיכרון וכושר הביטוי.
רבים סברו שעתיד להיות הרב הראשי של אנגליה.
בהמשך סטה ג'ייקובס מהגישה הקפדנית המקובלת במסורת של התאולוגיה היהודית שבה חונך בנעוריו.
הוא השתדל למצוא סינתזה שתתאים את התאולוגיה האורתודוקסית היהודית לביקורת ההיסטורית המודרנית של המקרא, ובמיוחד לפשר בין האמונה היהודית האורתודוקסית ובין השערת התעודות של ולהאוזן ואחרים.
את רעיונותיו בנושא פרסם בשנת 1957 בספר "We Have Reason to Believe" (יש יסוד להאמין") המרכז את דיוניו בהרצאות השבועיות שהעביר בבית הכנסת ניו וסט אנד.
עד אז השקפותיו עוררו רק בקורת מתונה ולא נדרשו לצנזורה.
רוב ספרו של ד"ר ג'ייקובס דן בנושאים כמו טיעונים לקיום אלוהים, הסבל, הנסים, החיים שלאחר המוות ורעיון העם הנבחר מבלי לעורר בכך מחלוקת.
לעומת זאת מחלוקות הופיעו סביב הפרקים 6, 7, ו-8: "התורה והביקורת המודרנית, סינתזה של השקפות מסורתיות וביקורתיות" ו"קשיים בנוגע לתנ"ך".
בפרקים הנ"ל דן ג'יקובס ב"ביקורת המודרנית של המקרא, ובמיוחד בניתוח של התורה הידוע כ"השערת התעודות", לפיה הטקסטים שבה נגזרים ממקורות מרובים, והיא לא ניתנה למשה בשלמותה על ידי אלהים, כפי שמאמינה המסורת הרבנית האורתודוקסית, בין מעמד הר סיני ובין מותו של משה.
כפי שג'ייקובס העיר, אף שסוגיית האמונה בהתגלות האלהית היא יסוד הדת היהודית, לא קיים פירוש "רשמי" לדרך שבה אלהים דיבר אל האדם.
הוא ציין שלפי רבנים מסוימים התורה ניתנה למשה לפרקים במשך הישיבה במדבר.
בנוסף, הוא ציין כי שום עבודה של אפולוגטים יהודים, מוגבלת ככל שתהיה בהיקפה, אינה יכולה להתחמק מהבעיות שמציבה ביקורת נוסח המקרא לעמדה האורתודוקסית.
ג'ייקובס טען כי אין שום סיבה העשויה למנוע מיהודי מאמין מלהסכים עם עקרון הביקורת הטקסטואלית של המקרא.
הוא היה ער לעובדה שלדבר על פשרה בין השקפתו של הרמב"ם ובין השערת התעודות הוא מעשה לא רציני, משום שלא ניתן לפשר בין שתי תאוריות מנוגדות.
אבל אין זה מונע את האפשרות למצוא "סינתזה" בין הידע הישן ובין הידע החדש.
ג'ייקובס הביא דוגמאות רבות מן התלמוד ומכתבי חכמים המצביעים על הסכמה לרעיון התערבות האל בענייני בני אדם, כאשר הוא מגלה את רצונו לא רק "בפני" בני האדם, אלא גם "דרכם".
לדבריו, "אפילו הייתה השערת התעודות נכונה חלקית או אף בשלמותה, אין בשיתוף הפעולה של אלהים עם בריאותיו ביצירת ספר הספרים משום פיחות בכוחו: "אנחנו שומעים את קולו האותנטי של אלהים מדבר אלינו מתוך דפי המקרא והמסר שלו אינו ניזוק מכך שאנחנו שומעים את הקול באמצעות מדיום אנושי".
כשאפשטיין פרש לגמלאות מתפקיד מנהל המכללה היהודית של לונדון, עמד ג'ייקובס לתפוס את מקומו.
בשנת 1961 פנה אליו ועד הנאמנים של המכללה, אך הרב הראשי של בריטניה, ישראל ברודי, הטיל וטו על המינוי, בהשפעת חברי בית הדין הרבני של לונדון, ובעיקר הרב משה סוויפט, "בגלל ההשקפות הפומביות של ג'ייקובס" כפי שבאו לידי ביטוי בספר "יש יסוד להאמין".
העיתון "ג'ואיש כרוניקל" פרסם את הפרשה שהגיעה גם לדפי העיתונות הלאומית, כולל ה"טיימס".
בעקבות הפרשה, התפטר ג'ייקובס, וכשביקש לשוב לתפקידו הרבני בבית הכנסת ניו וסט אנד , נתקל שוב בהתנגדותו של הרב ברודי.
כמה מחברי הקהילה עזבו את בית הכנסת ניו וסט אנד, כדי להקים את בית הכנסת "ניו לונדון".
בשנת 1962 רכשה קהילת הפורשים את הבניין הישן של בית הכנסת ב-Abbey Road בסנט ג'ון'ס ווד (St.
John's Wood) ובחרה בג'ייקובס לרב שלה.
הוא החזיק בתפקיד עד שנת 2000 ושב אליו ב-2005. קהילה זאת היוותה במהלך השנים הבסיס לתנועה הקונסרבטיבית או ה"מסורתית" הקטנה בקרב יהדות בריטניה, הכוללת בימינו כמה קהילות.
בעת שכיהן כרב של בית כנסת ניו לונדון, לימד ג'ייקובס תלמוד וזוהר במכללת לאו בק, מוסד חינוכי המכין את תלמידיו להסמכה כרבנים מסורתיים, רפורמים, וליברלים בבריטניה ואירופה.
ג'ייקובס שימש יושב ראש הוועד האקדמי שלו במשך שנים אחדות.
מאז הקמת בית הכנסת ניו לונדון, ג'ייקובס והתנועה ליהדות "מסורתית" הבריטית קיבלו יחס עוין מצד המוסדות היהודים-אורתודוקסים במדינה.
כאשר בשנת 2003 נישאה נכדתו בבית הכנסת בורנמות' המשתייך לק"ק כנסת ישראל האורתודוקסי, לא נקרא ג'ייקובס לעלות לתורה, כפי שהיה מקובל בנסיבות כאלה.
הדבר גרר ביקורת, וכתגובה, השיבו הרב הראשי סר יונתן זקס ואב בית הדין הרבני של לונדון, הדיין חנוך ארנטרוי, שנוכח השקפותיו הכופרות של ג'ייקובס, הם האמינו כי לו היה מברך "ברוך אתה ה' אלוהינו...
שנתן לנו תורת אמת" - ברכתו הייתה שקרית.
בעשורים שעברו אחרי הרחקתו מארגון המיינסטרים של היהדות האורתודוקסית האנגלית "יונייטד סינאגוג", הייתה לג'ייקובס עדנה בתחום כתיבת ספרי עיון וספרים פופולריים בנושאי יהדות.
כתיבתו כוללת נגיעות בתחומי ידע רחבים כמו פילוסופיה של ימי הביניים, תאולוגיה, חקר התלמוד, השו"ת, הקבלה, המיסטיקה היהודית, והחסידות.
בשנת 1985 נקרא ג'ייקובס על ידי חסידי חב"ד כעד מומחה בתורות החסידות במשפט הספרים, בסוגיה אם מתנות שמקבל אדמו"ר הן רכושו הפרטי או שייכות לכל החסידות.
(ג'ייקובס אכן התמחה בתורת חב"ד, ופרסם בשנת 1966 ספר על חייו ותורתו של ר' אהרן מסטרשלה, תלמידו הגדול של בעל התניא).
לימד כמרצה אורח באוניברסיטת לסטר ובבית הספר ללימודי דת של אוניברסיטת הרווארד.
בדצמבר 2005, בסקר של העיתון "ג'ואיש כרוניקל" בקרב מנוייו, שבו השתתפו אלפיים קוראים, נבחר גיי'קובס כ"יהודי הבריטי הגדול ביותר" ב-350 שנות ההיסטוריה של יהדות אנגליה.
תגובתו של ג'ייקובס הייתה כי "זהו כבוד גדול בשבילו, אבל הוא מרגיש די מטופש".
זמן קצר לפני מותו בשנת 2006 תרם את אוסף הספרים שלו לספריית לאופולד מולר שבמרכז אוקספורד ללימודים עבריים ויהודים.
נפטר בלונדון שבועיים לפני שמלאו לו 86 שנה.
תודעה לאומית יהודית בחברה האנגלית-יהודית: ניתוח, ירושלים תשמ"ג.
לואי נפוליאון בונפרטה (; ידוע גם בשמו ההולנדי לוֹדֶוֶוייק בונפרטה, ; 2 בספטמבר 1778 - 25 ביולי 1846) היה בן אצולה צרפתי מבית בונפרטה.
לואי היה שליט ממלכת הולנד הנפוליאונית בשנות קיומה, 1806–1810. הוא היה בנם של קרלו בונפרטה ולטיציה ראמולינו, ואחיו של נפוליאון בונפרטה קיסר צרפת.
לואי נולד בשם לואיג'י בואונפרטה ב-2 בספטמבר 1778, בעיר אז'אקסיו שבקורסיקה.
הוא היה החמישי מבין ילדיו ששרדו של קרלו בונפרטה ולטיציה ראמולינו.
היו לו ארבעה אחים גדולים: ז'וזף, נפוליאון, לוסיאן ואליזה.
כמו כן היו לו שלושה אחים קטנים: פאולינה, קרולינה וז'רום.
יחד עם אחיו נפוליאון, התגייס לואיג'י לצבא המהפכה הצרפתי, ובהתאם לכך שינה את שמו לשם צרפתי יותר לואי.
הוא הצטרף אל מסעו של אחיו לסוריה ולמצרים.
תודות לנפוליאון, הוא קיבל דרגת קצונה בצבא הצרפתי, וקיבל מינוי של לוטננט ברגימנט התותחנים ה-4. מאוחר יותר הוא השתתף גם במסעו של אחיו לאיטליה, וזה האחרון המליץ להעלותו לדרגת קפטן.
מאוחר יותר הועלה לדרגת גנרל, עוד לפני שהגיע לגיל 25. הוא עצמו הודה מאוחר יותר שעלה לדרגה גבוהה מדי, בזמן קצר מדי.
בשנת 1799 לאחר שובו לצרפת מהמסע באיטליה, השתתף בהפיכת 18 בברימר שהפכה את אחיו לקונסול ראשון.
בשנת 1802, כשהיה לואי בן 24, נישא לואי להורטנס דה בוארנה, בתם של ז'וזפין ואלכסנדר דה בוארנה, ובתו המאומצת של אחיו.
למרות שפער הגילים לא היה גדול מדי, וסביר בהחלט באותם הימים (הורטנס הייתה אז בת 19), הרי שנישואיהם לא היו מאושרים.
מכתב של לואי לאפיפיור, בו הוא טוען כי הילד אינו שלו, התגלה מאוחר יותר כזיוף.
בשנת 1804 מינה את עצמו נפוליאון ל"קיסר צרפת".
ב-5 ביוני 1806 החליט נפוליאון שהרפובליקה הבטאווית עצמאית מדי לטעמו, ועל כן הוא ביטל אותה והחליף אותה במשטר מלוכני בשם "ממלכת הולנד".
"ממלכה" זו, הייתה למעשה ממשלת בובות צרפתית.
נפוליאון מינה את לואי כמלך ממלכה זו, וקיווה שלואי ייצג את האינטרסים שלו בצורה טובה.
עם זאת, לואי השתדל בעיקר להיות מלך טוב, ולייצג את האינטרסים של נתיניו ההולנדים.
הוא הצהיר שהוא רואה בעצמו הולנדי ולא צרפתי, ובהתאם לכך שינה את שמו לשם הולנדי לוֹדֶוֶוייק.
הוא התאמץ ללא הצלחה ללמוד את שפת נתיניו הולנדית.
על פי המסופר הצורה שבה דיבר בשפה זו הייתה כה גרועה, עד שבתחילה הוא כינה את עצמו בהולנדית: "Konijn van 'Olland" ("ארנב הולנד") במקום "Koning van Holland" ("מלך הולנד").
עם זאת, המאמץ הכן שלו ללמוד הולנדית, הקנה לו כבוד בין נתיניו.
רבים משריו והחצרנים שלו היו למעשה צרפתים ונשלחו לתפקיד בידי נפוליאון.
לואי הכריח אותם לוותר על אזרחותם הצרפתית, ולדבר רק הולנדית.
צעד זה הכעיס עוד יותר את אשתו הורטנס.
הורטנס לא ששה לעזוב את צרפת מלכתחילה, וקיוותה להיות "מלכת הולנד בפריז".
עם זאת, לואי לא הצליח להחליט על עיר בירה עבור ממלכתו.
הוא שינה את עיר הבירה שלו מעל תריסר פעמים בין אמסטרדם, האג רוטרדם ועוד.
באחת הפעמים הוא התארח בביתו של סוחר הולנדי עשיר, והמקום כל כך מצא חן בעיניו עד שהוא רכש את הבית וקבע בו את ארמונו.
הוא אילץ את הפמליה והסגל שלו לנדוד עמו ברחבי הולנד, ולא שעה לתחנוניהם לקבוע לעצמו עיר בירה באופן סופי.
בשנת 1807 התפוצצה ספינת משא עמוסה אבק שרפה במרכז העיר ליידן, ובשנת 1809 פקד את הולנד שיטפון קטלני.
בשני המקרים הפגין לואי יעילות רבה בטיפול בבעיות, ופיקח בעצמו על מאמצי הסיוע.
מה שזיכה אותו בכינוי "הטוב".
לנוכח העצמאות הרבה שגילה, היחסים בין לואי לנפוליאון התדרדרו במהירות.
כאשר נפוליאון דרש מלואי לשלוח חיילים הולנדיים אל הגרנד ארמה לצורך הפלישה המתוכננת לאימפריה הרוסית, לואי סירב בתוקף.
נפוליאון האשים אותו שהוא בוגד בצרפת ומייצג את האינטרסים של ההולנדים.
נפוליאון מצדו פינה את מרבית חייליו מהממלכות שתחת שלטונו, וריכז אותן בסמוך לגבולו המזרחי.
בכלל זה, הוצא גם מרבית חיל המצב מהולנד, והושארו בה רק 9,000 איש.
אלא שב-30 ביולי 1809 ניצלו זאת הבריטים, ויזמו את מבצע ולכרן שבמסגרתו הותקפו ארצות השפלה.
לואי לא הצליח לארגן התנגדות יעילה כנגד הכוח הבריטי העדיף, ונפוליאו נאלץ לשגר כוחות מצרפת כדי שיסייעו לו בהדיפת הפלישה.
נפוליאון ניצל את הפרשה, וב-1 ביולי 1810 דרש מלואי להתפטר.
לואי סרב, וכשכוחות צרפתים החלו לזרום להולנד, הצהיר שממלכתו נכבשה.
הוא ויתר על הכתר, ונמלט לאוסטריה.
ב-4 ביולי סופחה הממלכה סופית לצרפת.
לואי קיבל את הצעתו של פרנץ השני, קיסר אוסטריה, ועבר לגור בעיר גראץ שבאוסטריה.
את שארית חייו הוא העביר בכתיבה ובשירה.
לאחר תבוסתו של נפוליאון ברוסיה, לואי כתב אליו וביקש ממנו לחזור ולהמליך אותו על הולנד.
לאחר תבוסתו של נפוליאון וסילוקו מהולנד, סירב וילם הראשון, מלך הולנד לאפשר לו לבקר בהולנד.
עם זאת, בשנת 1840 התיר לו וילם השני לבקר בארץ פעם אחת.
לואי נסע להולנד פעם נוספת בשם בדוי, אולם האזרחים זיהו את מלכם לשעבר, והתאספו והריעו אל מול בית המלון שלו.
לואי התרגש מאוד מהפגנת חיבה זו של נתיניו לשעבר.
לאחר מותו של אחיו ז'וזף בשנת 1844, מרבית התומכים של בית בונפרטה ראו בלואי את הקיסר החוקי של צרפת.
עם זאת, לואי עשה אך מעט כדי לקדם את התביעה.
לעומת זאת בנו לואי נפוליאון, עתיד היה להגשים אותה.
לואי מת בליבורנו, שהשתייכה אז לדוכסות הגדולה של טוסקנה, ב-25 ביולי 1846.
גנרל של דיוויזיה לואי ארנסט דה מודהוי (; 17 בפברואר 1857 – 16 ביולי 1921) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה ונשיא תנועת הצופים הראשון של צרפת.
דה מודהוי נולד ב-17 בפברואר 1857 בעיר מץ, שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
החלטתו להתגייס לצבא צרפת בשנת 1878, הונעה, כמו רבים מבני דורו, מתוצאותיה של מלחמת צרפת–פרוסיה.
הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, בשנת 1907 קיבל פיקוד על רגימנט החי"ר ה-35 בבלפור.
ב-10 ביולי 1913 הוא כבר החזיק בדרגת גנרל של בריגדה, וקיבל פיקוד על בריגדת החי"ר ה-80. ב-4 ביולי 1914 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-19, והוא פיקד עליה עד 24 ביולי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה דה מודהוי מפקד הדיוויזיה ה-16. ב-4 בספטמבר הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-18, ובקרב הראשון על המארן פיקד על הקורפוס כחלק מהאגף השמאלי של הארמייה החמישית.
הוא פיקד על הקורפוס עד 30 בספטמבר, וב-1 באוקטובר במהלך המירוץ אל הים, הוקמה הארמייה העשירית ומודהוי מונה כמפקד שלה.
הארמייה שלו השתתפה בקרב אראס והצליחו למנוע מהגרמנים לכבוש את העיר.
ב-2 באפריל 1915 הוא מונה למפקד הארמייה השביעית, ופיקד עליה עד 3 בנובמבר.
ב-2 באפריל 1916 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-15 ופיקד עליו עד 25 בינואר 1917, עת קיבל פיקוד על הקורפוס ה-11. הוא פיקד עליו עד 3 ביוני 1918. לקראת סוף המלחמה הוא מונה למושל הצבאי של עיר הולדתו מץ, שנכבשה מחדש מידי הקיסרות הגרמנית.
לאחר המלחמה פרש מודהוי מהצבא.
הייתה לו קריירה פוליטית קצרה כנציג של מחוז מוזל.
ביולי 1920 הוא נבחר כנשיא של תנועת הצופים בצרפת.
לואי אנרי בוסנאר היה סופר צרפתי.
בוסנאר נולד בעיר אקרן שבעמק הלואר בצרפת, ב-4 באוקטובר 1847. אביו, לואי-אנטואן בוסנאר, היה מנהל הטירה של אקרן, ואילו אמו אלואיז עבדה כמשרתת באותה טירה.
בגיל 19 נסע ללמוד רפואה, אך קטע את לימודיו באמצעם כדי להתגייס לצבא הצרפתי ולהשתתף במלחמת צרפת-גרמניה (1870) כקצין רפואה.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, נאלץ בוסנאר להיכנע לכוח פרוסי בקרב שאמפיניי, חוויה משפילה שנצרבה בנפשו ונחשבה לימים ככזו שסייעה לעצב את הנימה הצרפתית-פטריוטית השזורה בסיפוריו.
לאחר שהשתחרר מהצבא בדרגת סגן, השלים את לימודי הרפואה שלו, עבר לפריז והחל לעבוד כעיתונאי.
במשך עשר שנים בקירוב פרסם בעיתונים סיפורי מתח בלשון קלה ועממית וכן רומנים היסטוריים בהמשכים בנוסח אלכסנדר דיומא האב, שזכו לקהל קוראים עצום, בעיקר בקרב בני הנוער.
ב-1880 יצא לסדרה של מסעות בארצות רחוקות - מרוקו, מרכז אפריקה, דרום אפריקה, אמריקה, האיים האנטילים ועוד -ששימשו לו מאגר לא-אכזב לשורת ספרי מסעות והרפתקאות רבי הצלחה.
מבקרים רבים הישוו את יצירתו לזו של סופר ההרפתקאות הנרי ריידר הגרד, ואף העניקו לו את התואר "הגרד הצרפתי".
מבקר הספרות אוריאל אופק כתב עליו: "בוסנאר השכיל לשלב בספריו הרבים עלילה דרמטית רבת מתח, תיאורים ססגוניים של נופים אקזוטיים וטיפוסים אמיצי לב, כאשר על כל אלה שורה אווירת מרחבים.
אין בסיפוריו עומק רב, אך יש בהם סגנון קל ובידור שווה לכל נפש".
ספריו של בוסנאר תורגמו לשפות רבות וחלקם נקראים עד היום.
הוא הלך לעולמו בעיר אורליאן שבצרפת ב-11 בספטמבר 1910. לאחר מותו גברה הדרישה לספריו עוד יותר וברוסיה, למשל, תורגמו ארבעים מהם לשפה הרוסית ופורסמו ב-1911.
"מסע מסביב לעולם של נער רחוב פאריסאי" (4 חלקים, 1880-1884) (צרפתית: Le tour du monde d'un gamin de Paris)
"הרובינזונים של גויאנה" (1882) (צרפתית: Les Robinsons de la Guyane)
"הסרן שד משחת" (תרגום לעברית: אסתר וזאב זמירי, 1960)
הטרילוגיה "בעקבות מטמון המלכים", "בדרך לא דרך" ו"שודדי היהלומים" (1888-1890, תרגום לעברית: ק.
"בין הפקירים" (תרגום לעברית: חנה עירונית, 1962)
"ללא פרוטה בכיס" (תרגום לעברית: חנה עירונית, 1964)
"ילדי רב החובל מריאון בארץ האסירים" (1894, תרגום לעברית: חנה עירונית, 1971)
"ילדי רב החובל מריאון נלחמים בשודדי הים" (1894, תרגום לעברית: חנה עירונית, 1971)
"ילדי רב החובל מריאון בארץ הפראים" (1894, תרגום לעברית: חנה עירונית, 1971)
לואי דמפיר הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1967–1979. בעונת 1974/1975 זכה באליפות ליגת ה-ABA כשחקן קנטקי קולונלס, ולאורך קריירת המשחק ב-ABA וב-NBA העמיד ממוצעים כוללים של 15.9 נקודות, 2.6 ריבאונדים ו-4.9 אסיסטים למשחק.
מחזיק בשיאי ליגת ה-ABA בנקודות, אסיסטים, סלי שדה ושלשות בקריירה.
בשנת 1997 נבחר לאחד מ-35 חברי "קבוצת כל הזמנים של ה-ABA", ובשנת 2015 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
דמפיר נולד וגדל בעיר אינדיאנפוליס שבאינדיאנה, ולמד באוניברסיטת קנטקי בין השנים 1964–1967. בשלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיתף פעולה בקו האחורי עם פט ריילי, וקלע 19.7 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת 1965/1966 הוביל את קנטקי לגמר טורניר אליפות המכללות, אך קבוצתו הפסידה לאוניברסיטת טקסס וסטרן במשחק הגמר.
אותו משחק זכור בעיקר בהקשר גזעי, שכן קבוצת טקסס וסטרן הייתה הראשונה בתולדות גמר המכללות בה כל שחקני החמישייה היו אפרו-אמריקאים, בעוד קבוצת קנטקי כללה שחקנים לבנים בלבד.
בסיום אותה עונה, בה קלע 21.1 נקודות בממוצע למשחק, נבחר דמפיר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות.
בשנת 1967 נבחר דמפיר הן בדראפט ה-NBA על ידי סינסינטי רויאלס (בחירה מספר 38), והן בדראפט ליגת ה-ABA על ידי קנטקי קולונלס, בה בחר לשחק.
בעונתו הראשונה עם הקולונלס קלע 20.7 נקודות בממוצע למשחק, ובשתי העונות העוקבות שיפר את תפוקתו ל-24.8 ול-26.0 נקודות למשחק, בהתאמה.
בעונת 1970/1971 הצטרף לקבוצה הפאוור פורוורד דן איסל, ומאז ועד התפרקות הקבוצה בשנת 1976 לקח דמפיר תפקיד משני וקלע כ-16.5 נקודות למשחק.
בעונת 1974/1975 הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-ABA, לצד איסל וארטיס גילמור.
ב-7 מתוך 9 עונותיו בקנטקי השתתף במשחק האולסטאר של ה-ABA, וב-4 מתוכן נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
דמפיר הוא אחד משישה שחקנים בלבד שהשתתפו בכל 9 העונות של ליגת ה-ABA.
בשנת 1997 נבחר לאחד מ-35 חברי "קבוצת כל הזמנים של ה-ABA", כאחד משבעת השחקנים היחידים שנבחרו אליה פה אחד.
בקיץ 1976 התפרק מועדון קנטקי קולונלס, ובעת מיזוג ה-ABA אל ה-NBA נערך דראפט על שחקני הקולונלס וספיריטס אוף סנט לואיס על ידי קבוצות ה-NBA.
דמפיר נלקח על ידי סן אנטוניו ספרס בבחירה העשירית (מתוך 12 שנבחרו), וב-3 עונותיו בקבוצה קלע כ-6.7 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל.
לואי ראסל בל הוא מפיק מוזיקלי, כותב שירים וטכנאי קול אמריקאי.
במהלך הקריירה שלו, עבד בל יחד עם אמנים כדוגמת פוסט מאלון, קמילה קביו, די ג'יי סנייק, סלינה גומז, לורד וטיילור סוויפט.
לואי בל נולד ב-27 במאי 1982, בקווינסי, מסצ'וסטס.
הוא החל לקחת שיעורי פסנתר בגיל 11 והשתמש במיומנות זו כדי ליצור מוזיקה.
בהמשך, פתח אולפן הקלטות משלו בבוסטון, שם עבד במהלך השנים עם אמנים שונים.
בשנת 2013 עבר בל ללוס אנג'לס לאחר שחתם על חוזה מוזיקלי עם אוסטין רוזן.
לאחר מכן, עבד בל עם פוסט מאלון, תוך שהצהירו כי העבודה שלהם יחד מוציאה מהם את המיטב.
השניים עבדו על אלבום שלם של מאלון, תוך שכתבו יחד את הלהיט "Congratulations", שזכה להצלחה בינלאומית.
הקריירה של בל זכתה להצלחה נוספת בינואר 2016, כשג'סטין ביבר ביקר אותו ואת מאלון, והם הקליטו יחד את השיר "Deja Vu", שנכנס למצעד הבילבורד הוט 100, וזכה להצלחה רבה בארצות הברית.
בשנת 2019, הוציאה לנה דל ריי את אלבומה השישי, .
באלבום נכלל השיר "Fuck It, I Love You", אותו כתב לואי בל ביחד עם אמנים נוספים.
באותה השנה, הוציאה טיילור סוויפט את אלבומה השביעי Lover, בו נכללו השירים "I Forgot That You Existed", "" ו-"", אותם כתב בל ביחד עם פזמונאים נוספים גם כן.
בסמוך לכך, כתב לקארדי בי, פוסט מאלון ורבסיאן את השיר "Writing on the Wall".
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025הקלטת השנה"Fortnight" (כמפיק)שיר הקאנטרי הטוב ביותר"I Had Some Help" (כפזמונאי)פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי2025שיר השנה"I Had Some Help"פרס איגוד מוזיקת הקאנטרי2024שיר השנה"I Had Some Help"
לואי ביבלו , היה צייר נוף שווייצרי, שחי 17 שנים בברזיל ושהה 23 שנים באוסטרליה, שם השפיע על אסכולת היידלברג.
ביבלו נולד במורז', ווד, שווייץ, בנם השני של פרנסואה סימון ביבלו, פקיד דואר, ואשתו ז'אן-לואיז, הייזר, מורה בבית הספר.
לואי ביבלו (שלא אהב את שמו הפרטי ומעולם לא השתמש בו) עבד עם מרק-לואי ארלנד בלוזאן, וסביב 1834 המשיך את לימודיו בפריז אצל קמיל פלרס, צייר נוף ידוע.
אחרי כמה חודשים שם, נדד לבאהיה שבברזיל שם עבד במטע הקפה של דודו.
באוקטובר 1840 עבר לריו דה ז'ניירו ומשך את תשומת ליבו של הקיסר דום פדרו השני, שקנה כמה מתמונותיו ועיטר אותם את מסדר הוורד.
בנובמבר 1843 התחתן ביבלו עם מארי-פליסייט, לבית לאלואט.
ביבלו שב לשווייץ בשנת 1852 ובשנת 1856 הוענקה לו מדליית כסף על תמונה שהציג בברן.
ביבלו שחי בברזיל, מדינה חמה, מצא את הקור של שווייץ מזיק לבריאותו ועזב את משפחתו והפליג מליברפול לכיוון מלבורן, אוסטרליה בשנת 1864.
כשהגיע למלבורן בפברואר 1865, ביבלו התפרנס כצלם רחוב במשך שנה, אך עד מהרה חזר לציור.
אשתו החדשה, קרוליין-ג'ולי בגווין, עזרה בהוראת צרפתית, והוא החל למצוא קונים לתמונות שלו, וג'יימס סמית' היה אחד הראשונים שמהם.
בשנת 1869 קנו נאמני הגלריה הלאומית של ויקטוריה שתיים מתמונותיו, ובשנת 1870 שילמו 131 פאונד עבור "בריכת המים בקולרין".
ב־1873, 1880 ו-1884 הוענקו לו מדליות זהב בתערוכות שהתקיימו במלבורן, והוא גם קיבל מדליית כסף בתערוכת פילדלפיה בשנת 1876.
המוניטין שלו התבסס, והוא המשיך לצייר בהתמדה עד מותו ב־30 במאי 1888.
הוא נקבר בבית העלמין בבורונדרה, שם הוקמה אנדרטה גדולה לזכרו.
לואי בולר גומרט הבן הוא משפטן, שופט בדימוס ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של טקסס.
הוא מילא תפקיד זה מ-2005 ועד לעזיבתו בינואר 2023. גומרט כיהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, והוא תומך ידוע של תנועת מסיבת התה.
גומרט נולד בפיטסבורג שבצפון-מזרח טקסס, בנו של לואי בולר גומרט, ארכיטקט גרמני, ורעייתו הראשונה מרי סו לבית ברוקס.
הוא גדל בעיר מאונט פלזנט.
אחר כך למד באוניברסיטת טקסס A&M ובאוניברסיטת ביילור, ובהמשך שירת כשופט במחוז סמית' בשנים 1992–2002. בשנת 2004 נבחר אל הקונגרס.
בינואר 2015 הוא התמודד ללא הועיל נגד ג'ון ביינר על משרת יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
25 חברים ב"שדולת החירות", התאגדות שמרנית של חברי קונגרס רפובליקנים, הצביעו עבורו.
הוא ידוע כחבר קונגרס שערורייתי.
למשל, אחרי הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק, אמר בפוקס ניוז כי ""הלוואי שהיה למנהלת רובה - הייתה מפוצצת לו את הראש".
הוא דוחה את הקונצנזוס המדעי בדבר שינויי האקלים, תומך במתן שוברי חינוך להורים, מתנגד להפלות ותומך נלהב בזכות לשאת נשק.
בדצמבר 2018 תקף בריאיון עיתונאי את ג'ורג' סורוס וטען שהוא "אמור להיות יהודי, אך אין לדעת מה הנזק שגרם לישראל בכך שהתנפל על אחיו היהודים וסייע לביזת רכושם".
דבריו היו כה שערורייתים עד כדי שמנחי התוכנית בה התראיין התנערו מדבריו וגינו אותו בריש גלי.
במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית הוא נודע בשל ביקורתו על עטיית מסכות כירורגיות כדי למנוע את התפשטות נגיף ה-COVID-19. ביולי 2020 נמצא, למרבה האירוניה, חיובי למחלה.
באותו חודש הצביע לאסור בחוק את המפלגה הדמוקרטית על תמיכתה בעבר בעבדות בארצות הברית בימי מלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוני 2021 התנגד להענקת מדליית הזהב של הקונגרס לשוטרי משטרת הקפיטול של ארצות הברית שניסו לבלום את ההסתערות על הקפיטול.
קודם לכן אף התנגד להקמת ועדת חקירה שתחקור את ההסתערות, וביום ההסתערות עצמה תמך בדחיית קולות האלקטורים של פנסילבניה ואריזונה.
ב-22 בנובמבר 2021 הכריז על התמודדותו לתפקיד התובע הכללי של טקסס.
במהלך הבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לא הצליח להעפיל לסיבוב השני, וגרף 17% בלבד מקולות הבוחרים.
גומרט יצא קירח מכאן ומכאן – גם כשל בניסיונו להיבחר לתובע הכללי של טקסס, וגם נאלץ לעזוב את בית הנבחרים האמריקאי בשם מסע הבחירות הנכזב, וכהונתו נחתמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
לואי דייוויסון הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
דייוויסון נולד ברובע האמרסמית' (אנ') אשר במערב לונדון, אנגליה.
הוא בנם של השחקנים פיטר דייוויסון ואליזבת הירי.
אחיו הקטן הוא השחקן ג'ואל ג'יימס דייוויסון.
אחותו למחצה מנישואיו הראשונים של אביו לשחקנית סנדרה דיקינסון, היא השחקנית ג'ורג'יה טננט.
אחיינו הוא השחקן טיי טננט, בנה של אחותו.
את חוויותיו הראשונות במשחק חווה כשלמד בקורס תיאטרון בבית ספרו.
הוא היה חבר בתיאטרון הנוער "The Orange Tree" והופיע במסגרתו בפסטיבל "Connection" לתיאטרון.
בשנת 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט הקצר "Beached".
בשנת 2013 לוהק לתפקיד בסרט הטלוויזיה "The Five (ish) Doctors Reboot", ובשנת 2016 הוא גילם את ויקטור בסרט "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים".
בין השנים 2016–2017 גילם את פארקר וויטפילד בסדרת הטלוויזיה "הולבי סיטי".
בשנת 2018 שיחק בתפקיד ג'פרי צ'ארלס בסדרת הטלוויזיה "פולדארק".
בשנת 2019 הופיע בפרק בסדרה הקומית "The Reluctant Landlord".
בשנת 2020 שיחק בעונה השלישית של הסדרה הצרפתית "נסיכת הזמן".
בשנת 2022 גילם את הנסיך אדמונד בסדרת הטלוויזיה ההיסטורית "ויקינגים: ולהאלה", המהווה ספין אוף לסדרה "ויקינגים".
שנהסרטתפקידהערות2016המעון של מיס פרגרין לילדים משוניםויקטור
שנה סדרה תפקיד הערות 2016–2017 הולבי סיטי פארקר וייטפילד 9 פרקים 2018 פולדארק ג'ופרי צ'ארלס 6 פרקים 2019 The Reluctant Landlord ד"ר וואלאס פרק: "Love & Marriage"2020נסיכת הזמןסיימון12 פרקים2022ויקינגים: ולהאלההנסיך אדמונד6 פרקים
ז'נרל של דיוויזיה לואי בונו היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
בונו נולד ב-7 ביולי 1851 בוויסמבור למשפחה שבסיסה באלזס התחתית ובחר בקריירה צבאית בגיל צעיר.
הוא למד בבית הספר הצבאי סן-סיר משנת 1868, הוסמך כקצין בדרגת לוטננט ב-1870 וככזה השתתף במלחמת צרפת–פרוסיה, כולל הקרבות של קולומביי וגרבלוט.
הוא נפצע ליד נוסוויל ב-31 באוגוסט 1870 וקצת לאחר מכן נפל בשבי במץ שנכבשה על ידי הגרמנים.
לאחר תום המלחמה, בונו, שהחזיק בדרגת קפיטן, לימד היסטוריה בסן-סיר משנת 1874. בשנת 1884 הוא הפך לפרופסור נלווה להיסטוריה ב-École supérieure de guerre שנפתח באותה העת.
מ-1898 עד 1901 בונו החזיק בדרגת קולונל ופיקד על רגימנט הרגלים ה-62, ובשנת 1902 הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה למפקד חטיבת השאסורים ה-3 כמפקדה החדשה.
בשנה שלאחר מכן הוא מונה למפקד חטיבת הפרשים של הקורפוס ה-2, ובשנת 1905 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-37. בשנת 1907 הוא קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-41 וקודם לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, ובנובמבר 1910 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-7 בבזנסון.
בראש הקורפוס הזה הוא נכנס למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הוא נשלח לכבוש את קול דה לגורג' בהרי הווז', ומ-7 באוגוסט לחם בקרב (הראשון) על מילוז, אחד הקרבות הכבדים הראשונים בחזית המערבית.
כוחות צרפת כבשו את מילוז ב-7 באוגוסט 1914. כאשר כוחות גרמניים חזקים תקפו מצפון וממזרח לעיר ב-9 באוגוסט, נאלץ בונו להורות על חייליו לסגת לבלפור.
בעקבות הנסיגה, ב-10 באוגוסט, בונו היה הראשון מתוך סדרה של גנרלים צרפתים ששוחרר מתפקידו על ידי ז'וזף ז'ופר ולא קיבל תפקיד נוסף.
בונו היה מפקד לגיון הכבוד מאז 1909. הוא נפטר בננסי ב-26 בפברואר 1938 בגיל 86.
שבלייה לואי דה ז'וקור היה מלומד צרפתי, והתורם הפורה ביותר לאנציקלופדיה הגדולה.
הוא כתב מרצונו החופשי כ־17,000 ערכים, שהיוו כ־25% מכלל היצירה.
תחומי תרומתו כללו פיזיולוגיה, כימיה, בוטניקה, פתולוגיה והיסטוריה פוליטית.
לאחר המהפכה הצרפתית, דה ז'וקור נשכח ברובו בזיכרון ההיסטורי, בעיקר בשל מוצאו האריסטוקרטי, ונדחק הצידה לטובת דמויות בולטות יותר כגון דני דידרו וז'אן-ז'אק רוסו.
עם זאת, במחצית המאה ה-20 החלה יצירתו לקבל תשומת לב מחקרית מחודשת.
דה ז'וקור נחשב לדמות מופת של עידן הנאורות, אשר פעל ללא לאות להפצת ידע והגנה על ערכי ההומניזם והחירות.
דה ז'וקור נולד בפריז למשפחה אצילה ממוצא הוגנוטי (פרוטסטנטי), אשר נאלצה להמיר את דתה לקתוליות לאחר ביטול האדיקט של נאנט.
הוא רכש השכלה רחבה: למד תאולוגיה בז'נבה, מדעי הטבע באוניברסיטת קיימברידג', ורפואה בליידן.
לאחר שובו לצרפת, הקדיש עשרים שנה לכתיבת לקסיקון רפואי מקיף, אך לצערו, כתב היד היחיד אבד בטביעת ספינה בדרכו לפרסום באמסטרדם.
בנוסף, כתב ביוגרפיה על גוטפריד וילהלם לייבניץ.
ז'וקור התנדב לעבוד על "האנציקלופדיה" לאחר שגויס על ידי המוציא לאור מישל-אנטואן דויד , החל מהכרך השני של היצירה.
בתחילה תרם באופן צנוע, עם מספר קטן של ערכים בכל אחד מהכרכים הבאים, אך בהדרגה הפך מעורב יותר ויותר.
בין השנים 1759 ל-1765 כתב בממוצע שמונה ערכים ביום, ובסך הכול 17,266 מתוך 71,818 ערכים – כ-25% מהיצירה כולה – מה שהפך אותו לתורם הפורה ביותר של האנציקלופדיה בפער ניכר.
הוא היה פעיל במיוחד בכרכים המאוחרים, וכתב בין 30% ל-45% מהערכים בכרכים 10 עד 17. בשל מאמציו האדירים, כונה "עבד האנציקלופדיה" .
נושאי כתיבתו כללו פיזיולוגיה, כימיה, בוטניקה, פתולוגיה והיסטוריה פוליטית.
במאמריו הביע תמיכה נחרצת בערכים של חירות, שוויון וזכויות האדם, והתנגדות נחרצת לעבדות, עריצות ואי-סובלנות דתית.
במאמרו על העבדות, גינה את הסחר בעבדים כעבירה על החוק הטבעי והחירות האנושית.
הוא גם קידם את רעיון ה"grand homme" — אדם דגול בזכות תרומתו האינטלקטואלית והמוסרית, בניגוד לגיבור צבאי.
לואי ד'אורליאן מציג את מאהבתו הוא ציור שמן על בד מאת אז'ן דלקרואה, המתוארך לסביבות השנים 1825–1826. היצירה נמנית עם ציוריו החתומים של האמן ומציגה נושא ספרותי.
היא נוצרה לאחר שובו של דלקרואה מאנגליה, שם שהה בין מאי לאוגוסט 1825. מידות הציור הן 35 על 25.5 סנטימטרים, והוא שמור באוסף הקבע של מוזיאון תיסן בורנמיסה הלאומי במדריד, באולם 29 שבקומה השנייה.
תיארוך והקשר ליצירתו של דלקרואה
הציור מתוארך לתקופה שלאחר חזרתו של דלקרואה משהותו באנגליה בין מאי לאוגוסט 1825. תיארוך זה מבוסס על אופיו של הציור כיצירה חתומה המתארת נושא ספרותי, אשר נקשר לשלב זה בקריירה של האמן.
גילוי זה הביא ליישוב הבלבול ששרר במשך שנים בנוגע לנושא הציור, כפי שהוא משתקף בריבוי הכותרים שניתנו לו מאז המאה התשע עשרה.
לצד מקור זה הוזכר גם חיבור נוסף, מוקדם ומפורט יותר, Les vies de dames galantes מאת ברנטום, שפורסם מחדש בשנת 1822. בתיאור זה מתוארת סצנה שבה דוכס אורליאן מציג את מאהבתו לבעלה כאשר פניה מכוסות בסדין.
קיומם של שני מקורות ספרותיים מצביע על מסגרת עלילתית ברורה שבה פעל האמן בעת יצירת היצירה.
הסצנה מתוארת כמתרחשת בחלל פנימי אפל, שבו מוצגות שלוש הדמויות המרכזיות.
לואי הראשון, יושב בקצה המיטה ומרים את הסדין כדי להציג בפני אורחו את גוף מאהבתו מן המותניים ומטה, בעוד פניה מצויות בצל חלקי.
הצגת האישה בדרך זו יוצרת הטעיה של הבעל, והאופן שבו מתוארת הסצנה כולל גם את הצופה במהלך ההתרחשות.
הציור מציג סצנה אינטימית בעלת אופי שובבי וקליל, הנשענת על משחק מתמשך של גילוי והסתרה.
פעולתו המכוונת של הדוכס, החושף את מאהבתו באופן חלקי בלבד תוך הסתרת פניה באמצעות בד וצל, מבליטה את שליטתו בהתרחשות ואת מודעותו למצב, ומעמידה אותו כדמות היוזמת והמנהלת את הסצנה.
תנוחת האישה, החשופה מן המותניים ומטה בתנוחה שאינה מתוכננת ואינה אידיאלית, מדגישה את רגעיות האירוע ואת היעדר הפורמליות שבו, ומוסיפה לו ממד אירוני.
נוכחותו של הבעל, הצופה במתרחש בהבעת שעשוע מבלי להבין את זהות האישה, מעצימה את המתח הדרמטי שבין ידיעה לאי־ידיעה ומעניקה לסצנה ממד קומי ברור.
ניגודי האור והצל ממלאים תפקיד סמלי מרכזי, שכן הם אינם משמשים רק לעיצוב החלל אלא גם להדגשת רעיון ההסתרה, במיוחד באזור פניה של האישה.
הצבעים הבהירים והזהובים, המופיעים בבגדי הדוכס ובמרכיבי הסביבה, מחזקים את תחושת העושר והאלגנטיות וממסגרים את האירוע כהתרחשות פרטית בעולם אריסטוקרטי.
מכלול המרכיבים יוצר תיאור תיאטרלי של אנקדוטה מן העבר, המדגישה את השעשוע, התחכום והאירוניה שבמצב, ומציגה את הסצנה כעלילה קלה המזכירה סיפור ספרותי או דרמטי, שבה המשמעות נובעת מן הפער בין המתרחש לעיני הצופה לבין הידוע לדמויות עצמן.
יש שהשוו את הציור לעבודותיהם של טיציאן ושל פטר פאול רובנס, בעיקר בהקשר של השימוש בצבע ובאופי הדינמי של הקומפוזיציה, וכן למסורת ציורית רחבה של תיאורי נשים בלבוש חלקי השוכבות על מיטה, כמו יצירתו של אדואר מאנה "אולימפיה".
כמו כן יש שהשוו בין אופן השימוש בניגודי אור וצל ביצירה זו לבין מאפיינים המזוהים עם ציוריו של רמברנדט ואן ריין.
השוואות אלה מציבות את היצירה בתוך הקשר רחב של דיאלוג עם מסורות ציוריות מוקדמות והשפעתן על עבודתו של אז'ן דלקרואה.
הציור נכנס לאוסף תיסן בורנמיסה בשנת 1977, לאחר שנרכש מגלריית לפבר בלונדון.
תולדות הבעלות על היצירה מתועדות מאז שנת 1832, אז הייתה בבעלותו של פרדריק לבלון והוצגה בתערוכה במוזיאון קולבר בפריז.
תקופת שלטונו נודעת בשם עידן לואי הארבעה עשר, מאחר שהיה החזק והנודע במלכי אירופה באותה תקופה, ורבים ניסו לחקות אותו ואת חצרו.
לואי ה-14 קיבל לידיו מדינה במשבר, בפשיטת רגל פיננסית, תשושה ממלחמות ומעימותים פנימיים, והוריש לבאים אחריו מדינה יציבה, החזקה ביותר בעולם המערבי.
הוא הרחיב את גבולות צרפת, העלה את נכדו על כס המלכות הספרדי והקים ממשל מרכזי יעיל.
בתקופתו שגשגה גם התרבות הצרפתית בדמותם של אישים כמולייר, ז'אן רסין ולה פונטיין.
המלחמות והמסים הגבוהים רוששו חלקים ניכרים מצרפת וגרמו לקשיים כלכליים.
המשפט המיוחס ללואי ה-14, "המדינה זה אני" ("L'État, c'est moi"), מבטא היטב את מהות המשטר האבסולוטי שייצג.
לואי ה-14 הוכתר למלך בגיל חמש, אך נעשה שליט צרפת בפועל רק בשנת 1661, אחרי מותו של האיש החזק בצרפת, הקרדינל מזראן.
ב-1660 נישא למריה תרזה, בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד, ולהם נולדו שלושה בנים ושלוש בנות שמכולם שרד הבן הבכור בלבד, לואי הדופן הגדול (1661 – 1711).
מריה תרזה נפטרה ב-1683 והמלך נישא למאדאם דה מנטנון אך לא נולדו להם ילדים.
למלך לואי הארבעה עשר היו גם כששה עשר ילדים ממאהבותיו, ובהן לואיז דה לוואלייר שילדה בן ובת, ומאדאם דה מונטספאן שילדה שלושה בנים וארבע בנות.
הוא הקים את ארמון ורסאי העצום והמפואר שמדרום לפריז, קישט וריהט אותו בעושר ובהידור רב.
ישיבתו רחוק מן העיר ביטאה את עליונותו על העם והגבירה את יראת הכבוד כלפיו.
סגנון הבנייה של הנאו-קלאסיציזם הדגיש את העוצמה, היציבות והעושר של השליט היחיד.
המלך ידע להיות מקסים ורב חסד והרשים את צרפת ואת אירופה כולה בטקסי המלכות המפוארים שערך ובחיי החצר העשירים והמורכבים.
הוא הכניע את מרדנותם המסורתית של אצילי צרפת שגרמה צרות רבות לקודמיו בכך שחייבם להשתתף דרך קבע בחיי החצר רבי הטקסים.
למעלה ממחצית מהכנסות המלך נועדו לאחזקת הארמון ולקיום החצר ובסופו של דבר הפאר והמותרות דלדלו את אוצר המדינה.
במהלך שנות מלכותו פיקד על ניצחונות צרפתיים במלחמת צרפת–ספרד שסימנה את עלייתה של צרפת ואת שקיעת האימפריה הספרדית, מלחמת הולנד–צרפת נגד הרפובליקה ההולנדית, מלחמת תשע השנים נגד ליגת אאוגסבורג הנחשבת בעיני היסטוריונים מסוימים לקואליציה אנטי-צרפתית שקדמה אף לאלו של נפוליאון, ומלחמת הירושה הספרדית נגד בית הבסבורג האוסטרי על הכתר הספרדי.
לואי הארבעה עשר היה קרוב משפחה ישיר של יריבו המושבע לאופולד, היות שהאימהות של שניהם היו בנותיו של פליפה השלישי, מלך ספרד, והנשים של שניהם היו בנותיו של פליפה הרביעי, מלך ספרד.
בנו ונכדו של לואי הארבעה עשר מתו לפניו מאבעבועות שחורות, ועל כן ירש אותו נינו.
לואי ה-14 היה בנם של לואי השלושה עשר, מלך צרפת ושל אן מאוסטריה.
הוריו ראו את הולדתו כמתנה משמים מאחר שהיו חשוכי ילדים במשך עשרים ושלוש שנים, ולכן קראו לו לואי-דיודונה (בצרפתית "לואי מתנת האל").
בשנת 1640 נולד בן נוסף למלך, פיליפ מאנז'וּ, לימים פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן.
המלך לואי השלושה עשר לא בטח ביכולתה של אשתו למשול בצרפת ולכן ציווה כי אם ימות בטרם יגיע בנו לבגרות, תמשול במדינה מועצת עוצרים.
אולם, עם מות אביו ב-14 במאי 1643, ביטלה אן מאוסטריה את צוואתו בפרלמנט של פריז והייתה לעוצרת יחידה, של בנה בן החמש שעלה לכס המלכות.
אן שלטה בצרפת בעזרת איש אמונה, הקרדינל ז'ול מאזראן.
רוב תושבי צרפת תיעבו את מזראן על שום מוצאו האיטלקי.
עקב עלייתו לשלטון בגיל צעיר, לא זכה לואי ה-14 לחינוך קלאסי כרוב נסיכי אירופה.
הוא למד בעיקר עניינים מעשיים הנחוצים לשליטה בממלכה – היסטוריה של צרפת ושל המלוכה הצרפתית ולימודים צבאיים.
הותר לו, עוד בנעוריו, להשתתף בפעולות מצור ולצפות בקרבות, מרחוק.
מאמו קיבל לואי ה-14 חינוך קתולי שמרני.
כל חייו היה קתולי אדוק שנלחם בכל כוחו בפרוטסטנטים שאותם החשיב ככופרים, ורדף את ההוגנוטים, המיעוט הפרוטסטנטי-צרפתי, בכל כוחו.
בשנת 1685 הוציא רשמית את הדת הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק ב"אדיקט של פונטנבלו", והורה על הרס כנסיותיה.
בעקבות רדיפות אלו עזבו הוגנוטים רבים את מולדתם.
מלחמת שלושים השנה ומרידות הפרונד
בשנת 1648, בהיות לואי ה-14 בן עשר, הסתיימה מלחמת שלושים השנים בשלום וסטפאליה.
את מרבית ההסכמים לסיום המלחמה ניתן לייחס לפועלו של הקרדינל מזראן, יורשו של הקרדינל רישלייה כשר הראשי בממלכת צרפת ומנהיגה בפועל באותה תקופה.
צרפת יצאה מהמלחמה כשמעמדה טוב מזה של כל מעצמה אירופית אחרת, וככזו יכלה להכתיב חלק ניכר מן ההסכמים שבעקבות המלחמה.
הקיסרות הרומית הקדושה של בית הבסבורג הושפלה ואיבדה שטחים רבים לטובת שוודיה, ארצות השפלה, צרפת והנסיכויות הגרמניות.
מיד עם סיום מלחמת שלושים השנה, פרצה סדרת מרידות בצרפת הידועה בשם הפרונד.
מזראן שפעל למען חיזוק השלטון המרכזי על חשבון האצולה, ניסה להטיל מיסים על הפרלמנט של פריז – בית דין שהיה מורכב בעיקר מאצילים ומכמרים.
כתוצאה מכך פרצו מהומות בעיר, ואן מאוסטריה, המלכה האם, ובנה לואי ה-14, נמלטו מהעיר.
לואי השני, נסיך דה קונדה עלה על פריז בראש צבאו כדי לסייע למלך מול ההמון המתפרע, צר על העיר והגיע להסכם רגיעה זמני עם המתפרעים.
לאחר סיום ה"פרונד הפרלמנטרי" החלה עוד מרידה, הפעם של נסיכים ואצילים רבים.
המלך נכנע כביכול אולם שמר טינה לאצולה ולהמון.
המלך גם פיתח טינה וחוסר אמון כלפי תושבי פריז, שגרמה לו להחליט, מאוחר יותר, על העתקת מגוריו לארמון ורסאי.
הקרב הסתיים בניצחון הצרפתים, ובעקבותיו נחתם על ידי מזראן שלום הפירנאים, שבו הועברו לצרפת טריטוריות ספרדיות.
כמו כן סוכם בחוזה השלום כי לואי הארבעה עשר הצעיר ינשא למריה תרזה בתו של פליפה הרביעי מלך ספרד, ושהיא תוותר על הכתר הספרדי כחלק מהנדוניה לנישואים.
לואי ה-14 ומריה תרזה נישאו ב-9 ביוני 1660. ב-1661, עם מותו של השר הראשי מזראן, נטל לידיו לואי הארבעה עשר את מוסרות השלטון.
הוא הכריז כי ישלוט בממלכה כמלך אבסולוטי, ללא ראש ממשלה, דבר שהיה חסר תקדים בהיסטוריה הצרפתית.
הוא טען כי הוא שולט בחסד האל וכי הוא חייב בציות לאל בלבד, ולכן לא יחלוק את סמכויותיו עם גופים ייצוגיים, כגון אספת המעמדות ובתי המשפט – הפרלמנטים.
עם זאת, ראה עצמו מחויב לטובת הממלכה, ולמגבלות החוק והמסורת, ולכן התייעץ באופן לא פורמלי עם מועצת הממלכה, האצילים והשרים שמינה.
אחת מפעולותיו הראשונות הייתה הדחתו של שר האוצר ניקולא פוקה בשל שחיתות, ומינוי ז'אן בַּטיסט קוֹלְבֶּר לאינטנדנט לענייני כספים.