tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב השני בוצע פירור שיטתי וריסוק מפלגות השלטון השַלטָניות (הדומיננטיות) מבפנים באמצעות השתלת "חפרפּרות" נאמנות; אותם סוכנים סכסכו בין ראשי מפלגות השלטון והקימו בכל אחת מהן "אגף פרוגרסיבי", שכל יעודו היה לדחוף לצירוף המפלגה הקומוניסטית לשלטון.
או אז, בשלב הבא, דאגו הקומוניסטים לכבוש את המשרדים המרכזיים – כגון פנים, חקלאות וביטחון; ההשתלטות על משרד החקלאות אפשרה רפורמה אגררית, הפקעת האדמות מבעליהן ומסירתן לקולחוזים, משקים שיתופיים בנוסח הסובייטי.
השליטה במשרד הפנים איפשרה הקמת משטרה חשאית חזקה ונאמנה שהייתה חיונית להמשך יישום השיטה.
הסובייטים דאגו להבטיח השתלטות "האגפים הפרוגרסיביים" על ראשות מפלגות השלטון על ידי זיוף מסיבי של התוצאות במערכות הבחירות, תוך ניצול הימצאות צבא הכיבוש הסובייטי בארצות מזרח אירופה.
בהמשך הוקמה בכל אחת מהמדינות "חזית לאומית" במרכזה המפלגה הקומוניסטית המקומית ביחד עם משתפי-פעולה לויאליים ממפלגות אחרות.
בשלב זה הקואליציות היו מדומות, כיון שכל מפלגות השלטון כבר היו פרו-סובייטיות.
השלב האחרון, שבוצע ברובו ב-1946 במדינות הגרורות, כלל חיסול פוליטי ובדרך כלל גם פיזי של המדינאים והעסקנים בעלי נטיות ליברליות, דמוקרטיות או לאומיות.
נערכו באותה תקופה משפטי ראווה לפושעי המשטרים הפרו-נאצים באותן ארצות, ובאותה הזדמנות טָפְלוּ אותן אשמות על מתנגדי המשטר באשר הם, והרגו אותם (בהוצאה להורג או בהגליה למחנות עבודה בברית המועצות).
חלק לא מבוטל מהמוצאים להורג היו דווקא "הקומוניסטים הביתיים", אותם פוליטיקאים מקומיים שסטלין לא סמך על נאמנותם לסובייטים וחשש מנטיותיהם הלאומיות.
התהליך הגיע לקיצו לקראת סוף 1948. בשנה זו התאחדו כל מפלגות הקואליציה למפלגה אחת שכל הכוח בידה, כששאר המפלגות הוצאו מחוץ לחוק.
לאחר האיחודים שונה בדרך כלל שם המפלגה המאוחדת לשם ארוך בעל קונוטציה סוציאליסטית (כגון "דמוקרטים עממיים", "מפלגת פועלים לאומית" וכדומה) על מנת להקרין דימוי של שלטון הפועל הפשוט.
ההשתלטות הסובייטית על מדינות-הלוויין הייתה פוליטית, כלכלית, צבאית ותרבותית.
עם סיום הפעלת השיטה ב-1948 עמד בראש כל אחת משש המדינות מנהיג טוטליטרי חזק, נאמן לחלוטין לברית המועצות: בולסלאב ביירוט בפולין, קלמנט גוטוולד בצ'כוסולבקיה, וולקו צ'רבנקוב בבולגריה, גאורגיו דז' ברומניה, ולטר אולבריכט במזרח גרמניה וכאמור – מתיאש ראקושי בהונגריה.
לימים, לאחר הנאום הסודי של חרושצ'וב בוועידת מפלגתו ב-1957, כונו מנהיגים אלה "ששת הסטלינים הקטנים" וסולקו מהשלטון או "מתו" בעת מילוי תפקידם.
החוקר הבריטי יו סיטון חילק את השיטה לשלושה שלבים:
החוקר הפולני יאן גרוס מדבר על מספר רב יותר של שלבים מתוכננים היטב.
לא נמצא מסמך סובייטי רשמי המפרט את השיטה באופן מסודר.
השם "שיטת הסלמי" משמש בהשאלה לכל טקטיקה שמטרתה השתלטות עוינת בשלבים, כשבכל שלב הקורבן אינו רואה את התמונה הכוללת ואת התוצאה הסופית.
בפוליטיקה הישראלית צוטט המושג בעיקר על ידי אנשי הימין הפוליטי, שראו בתוכנית השלבים של אש"ף אסטרטגיה כוללת להשמדת ישראל ב"שיטת הסלמי".
על פי גישה זו נכונות אש"ף להכרה בישראל ולניהול משא ומתן עמה, לא היו אלא שלבים טקטיים שנועדו "לאייד" ההתנגדויות בציבור הישראלי של מי שערים לסכנה זו.
דוגמה הפוכה: במאי 1967, כחודש לפני מלחמת ששת הימים, תכנן ראש הממשלה לוי אשכול מצעד צבאי בירושלים.
וולט רוסטו, עוזרו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, הסב תשומת לב נשיאו לכך שלדעת הבריטים, ישראל מנסה בדרך זו להשתלט על ירושלים ב"שיטת הסלמי".
במהלך הרפורמה/המהפכה המשפטית בישראל, כונתה שיטת החקיקה בשלבים: "שיטת סלמי".
בתחילה לאחר מסיבת העיתונאים בה הציג שר המשפטים יריב לוין את ארבעת הנושאים הראשונים שבהן תעסוק תוכנית המשילות כפרק ראשון בלבד ברפורמה ללא חשיפת הפרקים הבאים בתוכניתו.
שיטת הטיפות במקום שיטת הסלמי"
גם תוכנית שר התקשורת שלמה קרעי לשינויים בשוק התקשורת ולביטול השידור הציבורי שהוצגה במקביל לתוכנית הרפורמה המשפטית כונתה "שיטת הסלמי".
השם "שיטת הסלמי" שימש גם לתיאור דעיכת הדמוקרטיה בהונגריה והרפורמה המשפטית שהחלישה את בתי המשפט בפולין.
המונח "שיטת הסלמי" הוזכר בפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה הבריטית 'כן, אדוני ראש הממשלה'.
בפרק זה מביע היועץ בפני ראש הממשלה את דעתו כי הסובייטים לא יפלשו לעולם למערב אירופה, אלא יספחו אותה פיסה אחר פיסה.
מדברים אלה הבין ראש הממשלה האקר שלעולם לא תהיה לו עילה מוצדקת ללחוץ על הכפתור האדום של הנשק הגרעיני כדי לעצור את הסובייטים.
שיטת חיפוש היוריסטית היא שיטת חיפוש המתבטאת בהערכה וניחוש המצמצמים את אזור החיפוש של פתרון מסוים לבעיה, ולכן מקצרים את זמן החיפוש מחד גיסא, אך אינם מבטיחים הצלחה מאידך גיסא.
בשיטות היוריסטיות מעבר ממצב אחד למצב הבא נקבע על סמך שיקולים היוריסטיים, המציינים את מידת הכדאיות לעבור למצב הבא שנבחר, שממנו ניתן להגיע אל היעד.
שיקולים היוריסטיים לא בהכרח מבוססים על חישובים מספריים.
את השיקולים ההיוריסטיים ניתן לייצג בעזרת פונקציות היוריסטיות.
פונקציה היוריסטית מתאימה לכל מצב ציון המבטא את ערך השיקולים ההיוריסטיים, לפיו עוברים למצב הבא.
זו שיטת חיפוש היוריסטית המבוססת על שיטת חיפוש לעומק.
שיטה זו יכולה לקבל עץ קיים או עץ חיפוש הנבנה באופן דינאמי תוך כדי תהליך של פתרון בעיה של מצב במרחב.
שורש העץ מייצג את המצב ההתחלתי.
לכל צומת מתאימים ציון לפי פונקציית הערכה או פונקציה היוריסטית.
ציון הצומת מבטא לרוב את עלות החיפוש ממנו עד צומת המטרה.
לפי שיטת החיפוש, מוצאים את הבן בעל הציון הנמוך ביותר של צומת המוצא, מגדירים את הבן כצומת המוצא מחדש וממשיכים ממנו עד שנגיע למטרה או עד שניתקע.
החיסרון בשיטה זו הוא האפשרות להגיע למבוי סתום, שהרי רוב הצמתים לא יובילו לפתרון גם אם היה להם את הציון הגבוה ביותר.
1. קבע את T כשורש העץ.
2. צרף את T לרשימת המסלול המוביל אל המטרה.
3. כל זמן ש-T אינו צומת מטרה בצע:
3.1 מבין כל הבנים של T אתר את הבן B בעל הציון הטוב ביותר.
3.3 צרף את T לרשימת המסלול המוביל אל המטרה.
זהו הפתרון לחיסרון המתואר לעיל.
זה מתבטא בכך שבמידה והמסלול הראשון, הנבנה על פי הצמתים "הטובים ביותר", אינו מוביל לצומת המטרה, מתבצע ניסיון לבנות מסלול נוסף עד קבלת מסלול המוביל לצומת המטרה.
זה מתבצע בעזרת שימוש במחסנית.
1. הכנס את שורש העץ למחסנית.
2. כל זמן שהמחסנית לא ריקה וכן לא הגענו עדיין לצומת המטרה בצע:
2.1 שלוף את ראש המחסנית T.
2.2 אם T הוא צומת המטרה בצע:
2.3.1 מיין את הבנים של T והכנס למחסנית את הבנים כך שהבן בעל הציון הגרוע ביותר נכנס ראשון, והבן בעל הציון הטוב ביותר נכנס אחרון.
שיטת חיפוש זו מבוססת על חיפוש לרוחב.
גם בשיטה זאת יש שימוש בפונקציית הערכה שמתאימה ציון לכל צומת.
הציון מתאר את סיכוי הצומת להימצא על מסלול המוביל לצומת המטרה.
שיטת חיפוש זאת מבוססת על בניית עץ החיפוש לפי רמות.
בניגוד לחיפוש לרוחב הרגיל, מפתחים רק את תתי העצים של הצמתים הטובים ביותר בכל רמה.
מתקבלת חזית של צמתים בכל שלב, אשר מהם ייבחרו הצמתים להמשך החיפוש לפי טיבן.
החיסרון בשיטת חיפוש זו הוא ההתעלמות מצמתים שהיה להם ציון טוב פחות אך הם חלק מהמסלול שמוביל לצומת המטרה.
ישנה אפשרות כי הצמתים עם הציון הטוב יותר יובילו למבוי סתום, בעוד מתעלמים מצמתים עם ציון פחות טוב.
להלן האלגוריתם (R מייצג את שורש העץ, הראשון בתור Q מייצג את הצומת הנוכחי, L מייצג את רשימת הבנים של S):
1. הכנס את R לתוך Q.
2. כל זמן שהתור לא ריק בצע:
2.1 הוצא צומת S מהתור.
2.3 קבע את L כרשימת הבנים של S.
2.4 הורד מ-L את הבנים שציונם אינו מתאים להמשך החיפוש.
2.5 הכנס לתור Q את L לפי סדר הופעתם של הבנים.
שיטת חיפוש זו משלבת בין חיפוש לעומק וחיפוש לרוחב.
בכל שלב בוחרים להמשיך מהצומת המבטיח ביותר בחזית הצמתים ומוצאים את בניו.
מצרפים את הבנים לרשימה של צמתים שנבנו עד כה, ושוב בוחרים מהרשימה את הצומת המבטיח ביותר.
כך מבצעים עד אשר מגיעים לצומת המטרה.
שיטת השקשוקה הוא סרט תיעודי, דוקו אקטיביסטי ישראלי מ-2008 שיצרו העיתונאי ואיש הטלוויזיה מיקי רוזנטל והבמאי אילן עבודי.
הסרט מתמקד בטענות על קשרי הון-שלטון בישראל דרך הצגת הקשרים בין המדינה לבין משפחת עופר.
הסרט זכה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר, כמו גם בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ובפרס התחקיר בטקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי לשנת 2009.
כבר בשלב הפקת הסרט הוגשה על ידי משפחת עופר תביעה נגד יוצריו ואף תחנת שידור ישראלית לא הסכימה במשך כשנה לשדרו.
הסרט הוקרן בסינמטקים, באירועים וכנסים שונים, ובכנסת.
ב-28 ביולי 2009, כשנה לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, הוא שודר בערוץ 1, ומיד לאחר הקרנתו שודר סרט תגובה מטעם החברה לישראל שבשליטת משפחת עופר.
לבסוף, בפברואר 2010 הוסרה התביעה שהגישה משפחת עופר.
שמו של הסרט נגזר מדברים שאומר במהלכו עורך הדין רם כספי שייצג את החברה לישראל (שבשליטת משפחת עופר) מול המדינה במשא ומתן על רכישת חברת "צים".
כספי סיפר שלקחו את הצעות המחיר השונות ועשו מהן "שקשוקה", וכך נקבע המחיר הסופי, אשר לפי הנטען בסרט, הוא נמוך מאוד ביחס לשווייה האמיתי של חברת הספנות, בעיקר משום שהאחים עופר היו היחידים שניגשו למכרז.
הסרט בודק את הקשר בין ההון לשלטון במדינת ישראל דרך הקשר בין גורמי ממשל ועיתונות לבין משפחת עופר.
הסרט בוחן את הדרך שבה מכרה המדינה נכסים למשפחת עופר כמו מפעלי ים המלח, צים ובז"ן.
בין היתר נשאלת השאלה מדוע שילמה המדינה למשפחת עופר סכום של 568 מיליון ש"ח תמורת בתי הזיקוק כאשר הם שייכים למדינה.
הסרט מציג דוגמאות לכך שאותם פקידי ממשל שביצעו את העסקאות השנויות במחלוקת בשם מדינת ישראל עם משפחת עופר, התמנו לאחר פרישתם מהמגזר הציבורי לעובדים בכירים בקבוצת האחים עופר.
הסרט מציג גם את היחסים ההדוקים בין בכירים במגזר הציבורי והתקשורתי לבין האחים עופר, ידידות קרובה שמתגמלת את שני הצדדים.
עוד הוסיף גינת, כך טען בכר, כי לדעתו מדובר ב"חרא של כתבה" וכי "אתם רוצים להפוך את לנדאו למושחת בכל מחיר".
בסופו של דבר, למרות התנגדותו התקיפה של גינת, פורסם התחקיר על אלי לנדאו, ובעקבותיו נפתחה חקירה נגד לנדאו בעניין.
לטענת בכר, פרשה זו גרמה מאוחר יותר לפיטוריו בידי גינת.
חלק מרכזי בסרט עוסק בתרומה של סמי עופר למוזיאון תל אביב לאמנות תמורת קריאת המוזיאון על שמו ועל שם רעייתו, ותמורת סעיפים הנותנים, לטענת הסרט, זכויות בעלות על מבנה המוזיאון למשפחת עופר (בעקבות הדיון הציבורי נסוגה עיריית תל אביב מהסכם זה).
הסרט מציג דו"ח של המשרד להגנת הסביבה הטוען כי מפעלי האחים, כמו בז"ן, מזהמים את הסביבה פי כמה וכמה מהמותר בחוק ואת ההשפעות השליליות שזיהום זה גורם.
מיקי רוזנטל אף מתעמת בסרט עם בכירה באגודה למלחמה בסרטן לאחר שהאגודה העניקה תעודת הוקרה לסמי עופר על תרומתו.
הסרט עוסק גם בקשר השתיקה לכאורה לגבי בעלי הון.
במהלך הסרט מנסים יוצריו למכור אותו לתחנות טלוויזיה ונתקלים בסירוב מוחלט וכן בקושי יוצא דופן כשמוגשת תביעה משפטית נגדם.
לגבי חברת הספנות צים, שהליך מכירתה הוא המקור לשם הסרט, מציג הסרט את מחיר ההפרטה של החברה באמצעות עדויות של עובדי מספנה על התנאים במספנות משפחת עופר, ככוח עבודה זול הממולא כיום בעיקר על ידי עובדים זרים.
כמו כן הסרט מבקר את ההחלטה של "צים" המופרטת שלא לפעול בנמל אילת, החלטה שבעקבותיה ירד נפח העבודה בנמל באופן משמעותי.
על ציפיותיו למה שישתנה בעקבות הסרט אמר רוזנטל:
רוזנטל הדגיש כי מעבר חברי הכנסת ועשרות עובדי מדינה, בפרט עובדי משרד האוצר, לעבוד עבור החברות שבשליטת משפחת עופר מיד לאחר פרישתם מתפקידיהם הציבוריים, הוא לב השיטה שביקש לחשוף.
כבר בתחילת העבודה על הסרט בתחילת 2008 הוגשה נגד רוזנטל ואשתו (שלא לקחה חלק בעשיית הסרט) תביעה משפטית על הוצאת דיבה ופגיעה בפרטיות בסך מיליון ש"ח, מטעם פרקליטה של משפחת עופר.
אף על פי כן החליטו רוזנטל וחברת yes, שהשתתפה במימון הסרט, להמשיך בהפקה.
מאוחר יותר נסוגה בה חברת yes מן המימון ורוזנטל מימן את שאר הסרט מהלוואות שלקח.
התמיכה הציבורית הרחבה ברוזנטל הביאה יותר מאלף גולשי אינטרנט לחתום על כתב התחייבות, בו כל אחד מהם יישא באלפית מהסכום שרוזנטל יידרש לשלם, אם משפחת עופר תזכה בתביעה.
בסיום עשיית הסרט הודיע סמנכ"ל התוכן של חברת yes יונה ויזנטל כי החליט לא לשדר את הסרט.
זאת, לטענתו, בשל סצנות הנוגעות למחלת הסרטן שהוסיף רוזנטל בניגוד לסיכום עמו.
לטענת יוצרי הסרט, הם הסכימו להוריד חלק מהחומרים כדי ש-yes יאשרו את שידור הסרט, ובכל זאת הסרט לא עלה לשידור.
פסילת הסרט יצרה רעש רב.
בין השאר, התארגנו מספר איגודי יוצרים וכתב העת לקולנוע "מערבון" לכנס בבית העיתונאים בנוגע לצנזורה בעקבות לחץ של בעלי הון.
בסופו של דבר אושר הסרט להקרנה בסינמטק תל אביב, למרות מכתבים מעורכי הדין של משפחת עופר.
לאחר מכן הוקרן הסרט גם בסינמטק ירושלים.
בעקבות העניין, פנו ערוץ 10 וערוץ 1 על מנת לשדר את הסרט, אך גם עליהם הופעלו לחצים משפטיים לא לשדרו.
האגודה לזכויות האזרח פנתה להנהלת רשות השידור בנושא, בטענה שעל רקע הלחצים העזים למניעת השידור, הופכת שאלת שידורו של הסרט להיות הרת גורל עבור חופש הביטוי והדמוקרטיה בישראל.
הנהלת ערוץ 1 הודיעה כי הסרט ישודר, עם תיקונים כלשהם.
לבסוף החליטה הנהלת הערוץ לשדרו ללא שינויים, ולאחריו סרט תגובה מטעם החברה לישראל ומשפחת עופר, סרט שעלותו הסתכמה בכחצי מיליון ש"ח.
שני הסרטים שודרו בערוץ הראשון ב-28 ביולי 2009 במשדר מיוחד שהונחה על ידי עודד שחר.
לאחר הקרנת הסרטים התעמתו באולפן רוזנטל ונציג משפחת עופר, אלי גולדשמידט.
גולדשמידט אמר כי "התקשורת שופכת את דמה של משפחת עופר, אומרים עליהם דברים לא נכונים ועושים להם דמוניזציה".
ביולי 2009 ביקש עופר למחוק את התביעה הראשונה על סך מיליון ש"ח והגיש תביעה נוספת על סך של 3.5 מיליון ש"ח.
רוזנטל הגיש תביעה נגדית לתשלום הוצאת משפט על התביעה הראשונה בסך 200 אלף ש"ח.
במסגרת הסכם פשרה שנחתם בין הצדדים ב-13 בספטמבר 2009, הוסכם כי משפחת עופר תשלם לרוזנטל סכום של 40 אלף ש"ח עבור הוצאות משפטיות, בתוספת מע"מ.
ביוני 2015 נחשפו פרטים נוספים לגבי ההסכם, אשר הושג בעקבות תהליך גישור בין הצדדים שערך מוטי קירשנבאום.
באתר NFC פורסם כי מלבד האמור, העבירה משפחת עופר, בעקבות ההסכם, 290 אלף ש"ח לסנגורו של רוזנטל, רונאל פישר, למימון ההליכים המשפטיים של רוזנטל.
רוזנטל הכחיש את הפרסום ותבע את יואב יצחק באוגוסט 2015 בסכום של 355 אלף ש"ח.
דווקא בגלל ההתנגדות להקרנת הסרט, במעין אפקט סטרייסנד - הוא זכה להתעניינות תקשורתית יותר מכל סרט תיעודי ישראלי אחר ששודר בשנת 2008. "זה הסרט שאף אחד לא רוצה שתראו.
עכשיו כולם צריכים לראות אותו", כתב ירון טן-ברינק, מבקר הטלוויזיה של ידיעות אחרונות.
"עזבו הכול ולכו לראות את הסרט הזה.
תקבלו הסבר מפורט ומדויק איך המדינה גונבת מאתנו ומעבירה לאחים עופר", כתב גיא מרוז במעריב.
עיתונאים נוספים, ובהם קובי אריאלי, הפצירו בקוראים "לכו לראות את "שיטת השקשוקה".
שיטת ויקרס היא שיטה לבדיקת קשיות מתכות.
השיטה פותחה ב-1922 בחברת ויקרס (Vickers Ltd) על ידי רוברט סמית' וג'ורג' סנדלנד.
החברה פורקה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
החודרן בבדיקה זו הוא פירמידת יהלום מרובעת בעלת זווית חוד של 136o בין הפאות המנוגדות.
את העומס נהוג לשנות בין 1 ל-120 ק"ג.
מספר הקשיות VHN מבוסס על העומס הפועל מחולק בשטח פני העיקבה.
שטח זה מחושב על ידי מדידת אלכסוני ריבוע העיקבה והקשיות מחושבת לפי הנוסחה:
האורך הממוצע של אלכסוני העקבה במילימטר
לא נשתמש בנוסחאות אלא בטבלאות מיוחדות לשיטה המבוססת על הנוסחה, בדומה לשיטת ברינל.
כל ההנחיות לגבי פני השטח הנבדק זהות לאלו שבבדיקת ברינל: ליטוש, מקבילות ניקיון.
אין אפשרות של בדיקת שטחים לא מישוריים אלא רק באופן השוואתי היות שהאלכסונים אינם בעלי אורך אמיתי.
עבור בדיקה מדויקת יש צורך במכשור מיקרוסקופי יקר ועבודה זהירה עם חודרן היהלום (מאוד שביר).
לצורך דיוק יתר נהוג למדוד בעומסים שונים ולהשוות את התוצאות – גוזל זמן רב.
היתרון העיקרי בשיטה זו הוא השימוש בחודרן יהלום, המאפשר בדיקה של קשיות חומרים קשים.
שיטת הקיזוז הוא השם המקובל לשיטת ניקוד בכדורגל, על פיה בסיום העונה הסדירה מקוצצות לחצי מספר הנקודות של כל קבוצות הליגה ונערך סיבוב משחקים נוסף.
מטרת השיטה היא ליצור עניין ומתח בליגה על ידי צמצום הפרש הנקודות בין הקבוצות.
השיטה הונהגה לראשונה בליגות הכדורגל בשווייץ אך בוטלה ב-2003. החל מ-2009 הונהגה השיטה בליגות הכדורגל של בלגיה ושל ישראל, שם בוטלה השיטה בליגה הבכירה לאחר שתי עונות.
בשנת 2005 רכש ארקדי גאידמק את בית"ר ירושלים והביא לגידול משמעותי בתקציב הקבוצה, שעלה בהרבה על תקציב שאר קבוצות הליגה.
הדבר התבטא בהחתמת מאמנים ושחקנים זרים ברמה גבוהה ובסכומים גבוהים, ובקניית שחקני מפתח בקבוצות מתחרות בליגה.
בשנתיים שלאחר הרכישה זכתה בית"ר ירושלים ברציפות באליפות המדינה, כשבשנה השנייה היא משלימה זכייה בדאבל.
בעקבות כך נוצר חשש בהתאחדות לכדורגל שעקב ההבדל הגדול בתקציבי הקבוצות, תהפוך קבוצתו של גאידמק לאלופה בלעדית, בדומה לשליטה של מכבי תל אביב בליגת העל בכדורסל.
לקראת עונת 2009/2010, הציגה ההתאחדות לכדורגל בישראל שינוי במבנה הליגות.
ליגת העל בכדורגל הורחבה ל-16 קבוצות, כאשר לאחר שני סיבובים קוזז מספר הנקודות בחצי, והליגה חולקה לשלושה חלקים: פלייאוף עליון למקומות 1–6, פלייאוף אמצעי למקומות 7–10 ופלייאוף תחתון למקומות 11–16, ושוחק סיבוב משחקים נוסף בין הקבוצות בכל פלייאוף.
בנוסף לליגת העל, הוחלה שיטת הקיזוז גם על הליגה הלאומית.
בתקנון ההתאחדות הופיעה ההגדרה הרשמית לשיטת הקיזוז:
כבר בעונתה הראשונה הייתה לשיטה השפעה על זהות האלופה.
עם סיום העונה הסדירה בעונת 2009/2010, הייתה מכבי חיפה במקום הראשון עם 77 נקודות והפועל תל אביב במקום השני עם 71 נקודות.
לאחר קיזוז הנקודות ירד ההפרש בין הקבוצות ל-3 נקודות.
בסיום משחקי הפלייאוף זכתה הפועל תל אביב באליפות כשבמאזנה מספר נקודות זהה לזה של מכבי חיפה, 49 נקודות, אך הפרש שערים טוב יותר.
ללא שיטת הקיזוז מכבי חיפה הייתה מסיימת במקום הראשון עם 87 נקודות, ואילו הפועל תל אביב הייתה מסיימת במקום השני עם 84 נקודות.
ההשפעה על זהות האלופה גררה ביקורת קשה ואף הביאה להצבעה מחודשת בהתאחדות על המשך הנהגת השיטה, אך מתוך 31 חברי ההנהלה 7 בלבד התנגדו, ושיטת הקיזוז זכתה להכשר לעונה הבאה.
לאחר עונה נוספת בה הונהגה השיטה, בה הייתה זו שוב מכבי חיפה אשר נפגעה מהקיזוז, אך זכתה לבסוף באליפות, הוחלט בהתאחדות לכדורגל, ב-27 ביוני 2011, לבטל את השיטה לקראת עונת 2011/2012, בנוסף להקטנת ליגת העל ל-14 קבוצות.
אף על פי כן, בליגה הלאומית המשיכה השיטה גם בעונת 2011/2012.
בליגת העל השווייצרית הונהגה שיטת הקיזוז מספר שנים עד לביטולה בעונת 2003/2004.
בשיטה השווייצרית הורכבה הליגה מ-12 קבוצות ששיחקו שני סיבובים במתכונת בית-חוץ.
לאחר מכן קוזזו הנקודות בחצי והליגה חולקה לפלייאוף האליפות בו מתחרות 8 הראשונות בשני סיבובי משחקים נוספים ולפלייאוף תחתון בו התחרו 4 האחרונות בליגה הראשונה ו-4 הראשונות בליגה השנייה על הזכות לשחק בעונה הבאה בליגת העל, כש-4 הקבוצות שסיימו ראשונות בפלייאוף זכו לכך.
השיטה בוטלה ב-2004 בשל טענות לחוסר ספורטיביות מצד הקבוצות.
לקראת עונת 2009/2010 נערכו שינויים בשיטת ליגת העל הבלגית.
מספר הקבוצות בליגה הוקטן מ-18 ל-16 ושיטת הקיזוז והפלייאוף הונהגה.
לפי השיטה החדשה לאחר שני סיבובים במתכונת בית-חוץ מספר הנקודות של הקבוצות יקוזז בחצי, והליגה תחולק ל-3 חלקים:
שתי הקבוצות שסיימו במקומות 15–16 מתחרות ביניהן בפלייאוף הירידה, כשהן משחקות 5 משחקים אחת נגד השנייה, ולאחריהם המסיימת במקום האחרון יורדת לליגה השנייה וזו שלפניה עוברת למשחקי מבחן כנגד קבוצות מהליגה השנייה.
נכון לעונת 2025/26, שיטה זו עדיין פועלת בבלגיה.
שיטת זיגורט או אלגוריתם זיגורט היא שיטה להפוך משתנה המתפלג בהתפלגות אחידה רציפה להתפלגות סימטרית אחרת (בדרך כלל התפלגות נורמלית).
השיטה הומצאה על ידי המתמטיקאי ג'ורג' מרסגליה וקיבלה את שמה על ידי ואי ואן טסאנג (Wai Wan Tsang) שחקר אותה יחד עם מרסגליה.
כמו בשיטות מסוג זה, ההנחה היא כי מחשב יודע ליצור מספרים אקראיים (או פסאודו-אקראיים) המתפלגים בהתפלגות אחידה.
באלגוריתם זה מגרילים אינדקס, מספר עשרוני, מבצעים בדיקה בטבלה מכפילים ומשווים.
לכן, שיטה זו מהירה יחסית לשיטות אחרות כמו טרנספורמציית בוקס-מולר בגלל שברוב השיטות האחרות יש חישוב של שורשים או סינוס שהן פונקציות הדורשות זמן חישוב גדול יותר.
לעומת זאת, שיטה זו מסובכת יותר למימוש ודורשת טבלאות שכבר חושבו ולכן שיטה זו תשמש כאשר יש צורך ביצירת כמות גדולה של מספרים אקראיים.
שיטה זו נקראת זיגורט בגלל שהצורה של ההתפלגות שמתקבלת למשל בהתפלגות נורמלית אינה דומה לגמרי להתפלגות אלא האלגוריתם גורם לכך שנוצרות שכבות של טרפזים הדומים לזיגוראת.
הבסיס של השיטה הוא שמגרילים מספרים וזורקים את המספרים שלא מתאימים לתנאים שלנו ושומרים את האחרים כך שהמספרים שאנו שומרים יוצרים את ההתפלגות הרצויה.
כדי ליישם את השיטה נדרש לחלק את ההתפלגות הרצויה ל-N רמות של y, כאשר בכל הרמות השטחים ששייכים להתפלגות זהים.
ככל שה-N יהיה גדול יותר כך התוצאה שתתקבל תשאף להתפלגות.
בכל רמה יוצרים מלבן כך שהמלבן מוגבל ברמה הנוכחית וזו שמעליה, בציר ה-y ובערך של פונקציית ההתפלגות של הרמה הנוכחית וזו שמעליה ז"א שפינות המלבן של רמה 2, בהנחה שפונקציית ההתפלגות היא f, יהיו ((x1,f(x2) ו-((x3,f(x3).
בדרך זו נוצרו N-1 מלבנים כאשר הרמה הנמוכה ביותר (נקרא לה רמה 0) נשאר הזנב של ההתפלגות שבדרך כלל לא ניתן לחסום אותו במלבן ולכן הטיפול בו יהיה שונה.
כל הרמות יחד מכסות את כל שטח פונקציית ההתפלגות.
בשיטה זו בוחרים מספר אקראי אחד שנותן את מספר הרמה ולאחר מכן מגרילים מספר אקראי נוסף בגבולות של המלבן באותה רמה.
את המספר שהתקבל בודקים אם הוא נמצא מתחת לפונקציית ההתפלגות או לא, כאשר הבדיקה נעשית לקירוב לקו ליניארי של פונקציית ההתפלגות בקטע זה.
האלגוריתם לשמירת המספר שהתקבל בכל ברמות לא כולל רמה 0
בוחרים מספר רמה בין 0 ל-N.
אם הרמה היא 0, עוברים לאלגוריתם שבהמשך.
אם לא, מגרילים מספר אקראי נוסף ומחשבים
הערה: האלגוריתם מתאים גם להסתברות לא סמטרית אך נדרש להתאים את גבולות המשתנים האקראיים וכן את התנאים.
האלגוריתם לכל הרמות מלבד הזנב מהיר מאוד, מלבד ברמה 0 בה האלגוריתם מסובך יותר ולא תמיד ניתן לחישוב בדרך ישירה ופשוטה.
למשל עבור התפלגות מעריכית ניתן להשתמש בלוגריתם של המספר האקראי U1 ולתת ל-x להיות .
אפשרות אחרת היא להוסיף לכל ה-x את x1.
להתפלגות נורמלית, מרסגליה הציע להשתמש באלגוריתם הבא:
נבחר משתנה אקראי U1 כמו בכל רמה ונחשב
נבחר משתנה אקראי U2 כמו בכל רמה ונחשב
אם , תחזיר x+x1. אחרת, חזור לשלב 1.
בחלוקות רגילות (N=128) , ולכן התנאי השלישי כמעט תמיד נכון.
שיטת הרטרי-פוק (Hartree-Fock) היא שיטת קירוב למציאת מצב היסוד בבעיות קוונטיות של גופים מרובים.
שיטה זאת שימושית בתחומים של פיזיקה וכימיה חישובית.
בשיטת Hartree-Fock מניחים שאפשר לקרב את פונקציית הגל של מערכת בעל N גופים על ידי מטריצת סלייטר (בעצם מכפלה של פונקציות הגל הבודדות של כל חלקיק).
על ידי שימוש בעקרון הווריאציה אפשר לקבל N משוואות מצומדות עבור N אורביטלים שונים.
פתרון המשוואות הללו ייתן לנו את פונקציית הגל של Hartree-Fock ואת האנרגיה של המערכת, ששניהם קירובים לגדלים המדויקים.
הדיון כאן עוסק רק בשיטת-Restricted Hartree-Fock, בה כל האטומים מכילים קליפות מלאות ב-2 אלקטרונים, בעלי ספינים הפוכים.
מערכות אחרות בהן ייתכנו קליפות בעלות אלקטרון אחד דורשות שימוש בשיטות אחרות כמו:
תחילת הפיתוח של שיטת Hartree-Fock התרחשה זמן קצר לאחר פיתוח משוואת שרדינגר ב-1926. ב-1927 דאגלס הרטרי (Douglas Hartree) הציג שיטה לחישוב קירוב לפונקציות הגל והאנרגיות של אטומים ויונים.
הרטרי חיפש דרך להיפטר מפרמטרים ניסיוניים ולפתור את משוואת שרדינגר הבלתי-תלויה בזמן בעזרת עקרונות פיסקליים בסיסיים (ab-initio).
ההצעה הראשונה שלו לפתרון נקראת שיטת Hartree.
ב-1930 סלייטר וולדימיר פוק ציינו ששיטת Hartree לא מקיימת את עקרון האנטי-סימטריות של פונקציות הגל שנובע מעקרון האיסור של פאולי.
על-פי עיקרון זה שני אלקטרונים בעלי אותו מצב קוונטי (ספין בדרך-כלל) לא יכולים להתקיים באותו מיקום.
הם הראו ששימוש בדטרימננט סלייטר, שהוא בעצם מכפלה של פונקציות אורביטלים של חלקיקים בודדים, מקיים את האנטי-סימטריות ולכן מייצג יותר את הפתרון האמיתי ומתאים יותר לשיטה.
לאחר הכללת הדטרמיננטה של סלייטר השיטה נקראה שיטת Hartree-Fock.
למרות ששיטת Hartree-Fock הייתה יותר מדויקת פיזיקלית היא כמעט ולא הייתה בשימוש עד לכניסת המחשבים הראשונים בשנות ה-50, מכיוון שדרשה יכולות חישוביות גדולות יותר.
השיטה משמשת בדרך-כלל כדי לפתור את משוואת שרדינגר הבלתי-תלויה בזמן עבור מערכת מרובת חלקיקים.
מכיוון שלא ניתן לפתור את הבעיה המורכבת הזאת בצורה אנליטית הבעיה נפתרת בשיטות נומריות.
קירוב בורן-אופנהיימר - הנחה כי בשל מסתם הגבוהה של גרעיני האטומים יחסית לאלקטרונים, ניתן להפריד את המילטוניאן האנרגיה של האלקטרון מהמילטוניאן האנרגיה הקינטית של הגרעין.
מניחים שהפתרון מעקרון הווריאציה הוא צירוף ליניארי של מספר סופי של פונקציות בסיס.
כמו כן מניחים שהבסיס הסופי שנבחר מייצג את כל המערכת.
הפונקציות העצמיות של האנרגיה מיוצגות על ידי מטריצת סלייטר, שהיא בעצם מכפלה אנטי-סימטרית של פונקציות גל של אלקטרונים בודדים.
מזניחים אינטראקציות בין אלקטרונים בעלי ספינים הפוכים, אבל מתחשבים באינטראקציה בין אלקטרונים בעלי אותו הספין.
מבין הקירובים שהוצגו, הקירוב האחרון הוא המשמעותי ביותר.
הזנחת הקורלציה בין האלקטרונים יכולה להביא לתוצאות רחוקות מהתוצאות הנסיוניות.
ישנן מספר שיטות שמנסות להתמודד עם הבעיה הזאת ונקראות שיטות post-Hartree-Fock.
אלטרנטיבה פופולרית לחישוב בשיטת Hartree-Fock היא שימוש בתורת פונקציונל הצפיפות (DFT) בה הקירוב כולל גם את הקורלציה בין האלקטרונים.
שיטת השחרור הרגשי היא שיטת רפואה אלטרנטיבית פסאודו-מדעית שפותחה בשנות ה-80 בארצות הברית.
השיטה מסתמכת על אזכורים ברפואה הסינית אודות "חסימות אנרגטיות" כסיבה למחלות ולבעיות, בשילוב עם שיטות פסאודו-מדעיות מערביות נוספות.
בשיטת השחרור הרגשי המטופל מתופף באצבעותיו על נקודות בגופו שבהן עוברים לכאורה המרידיאנים, תוך אמירה מילולית המתארת את הבעיה, על מנת "לשחרר את זרימת האנרגיה" בגופו.
קיימות מספר שיטות טיפול אלטרנטיביות המתייחסות למרידיאנים או "זרימת אנרגיה", אולם מעולם לא הוכח קיומם של ערוצי אנרגיה כאלה, ולא הוגדר טבעה של אותה אנרגיה לכאורה.
שתי סקירות מדעיות עדכניות העלו כי שיטת השחרור הרגשי יעילה באותה מידה כמו טיפול פלצבו.
הסקירה הראשונה הזהירה מטפלים מפני שימוש בשיטה וקראה להם ליידע את הציבור אודות חוסר יעילותה.
הסקירה השנייה הבהירה כי הממצאים המדעיים שנאספו עד כה מעלים בבירור כי השיטה חסרת תועלת ואין צורך במחקר נוסף בנושא.
הוגי השחרור הרגשי הניחו כי כל הבעיות בגוף האדם - המחלות והתסמינים הגופניים והנפשיים - נובעות מחסימות בזרימה האנרגטית דרך המרידיאנים בגוף.
מטרת השיטה היא לשחרור חסימות אלו ולהפחית את רמות החרדה והמתח.
העוסקים בשיטה מציעים את השימוש בה למגוון רחב של מצבים, ביניהם פוסט-טראומה, כעסים, הפרעות אכילה (בולמיה ואנורקסיה), חרדות ופוביות, כאבים כרוניים, תסמינים פסיכוסומטיים, קשיים בשינה, מחסומים רגשיים, התנהגויות אובססיביות, ועוד.
חלק מהטיפול מוקדש ללימוד טיפול עצמי על ידי המטופל.
על פי הרפואה המזרח-אסיאתית, גוף האדם מתקיים תמיד בין ההרמוניה לדיסהרמוניה של אנרגיית הצ'י; כשהאיזון במערכת האנרגטית מתערער ונוצרות חסימות בזרימת האנרגיה לאורך המרידאנים, בא הדבר לידי ביטוי בצורת מחלות ובעיות גופניות או נפשיות.
שיטות הטיפול המזרחיות המוכרות, כגון טאי צ'י, אקופונקטורה, צ'י קונג, ורייקי, מוגדרות כיום בתחום הרפואה המשלימה האנרגטית, ופועלות גם הן לשחרר ולשפר את זרימת האנרגיה.
לעומתן, EFT מוגדרת בתחום הפסיכו-אנרגטי, שבה יש לשחרר את החסימות האנרגטיות וכן את החסמים הנפשיים והגופניים של המטופל.
EFT מתבססת על האמונות הקיימות ברפואה הסינית לגבי מיקומם של המרידיאנים ושל נתיבי זרימת האנרגיה.
המטופל, בהדרכת המטפל, מתופף באמצעות אצבעותיו על מיקומי המרידיאנים בגופו.
עוצמת התיפוף ומהירותו משתנות לפי המטופל ואופי הבעיה שמצריכה פתרון.
התיפוף נעשה תוך כדי אמירה של משפטים שמתארים את הבעיה וגורמים למטופל להתמקד ולהתרכז בה.
ההתמקדות של המטופל בבעיה נועדה להביא להקלה ורגיעה.
על פי השיטה, בסופו של התהליך אמורה להשתפר זרימת האנרגיה לאורך המרידיאנים, ומצבו של המטופל משתפר בהדרגה.
טכניקת אקופרסורה טאפאס מהווה דוגמה לטיפול מסוג זה.
בתורת הסיבוכיות, שיטת הפוטנציאל היא שיטה לחישוב עלות לשיעורין של סדרת פעולות על מבנה נתונים.
בשיטה מגדירים "פונקציית פוטנציאל", Φ, המקבלת מצב של המבנה ומחזירה מספר חיובי שבאופן אינטואיטיבי ניתן לחשוב עליו כעל "אנרגיה פוטנציאלית" של המצב.
את העלות לשיעורין מחשבים בעזרת השינוי בפוטנציאל, יחד עם העלות האמיתית.
כלומר, אם נסמן את המצבים ב-Di, את העלות האמיתית של המעבר מ-Di-1 ל-Di ב-ci ואת העלות לשיעורין ב-c'i אז מתקיים:
את העלות לשיעורין של כל סדרת הפעולות מחשבים באמצעות טור טלסקופי:
בהגדרת הפוטנציאל דורשים שהפוטנציאל של המצב ההתחלתי יהיה 0, ושל כל מצב אחר יהיה חיובי.
בצורה כזאת מובטח לנו שמתקיים , כלומר שהניתוח יביא לנו חסם עליון על מספר הפעולות.
נניח שנתון לנו מונה בינארי, כלומר מערך שאיבריו הם 0 או 1 כך שהם מייצגים מספר בבסיס בינארי.
נרצה לחשב את העלות לשיעורין של n פעולות של הוספת אחד למונה (שמאותחל בהתחלה ל-0).
ניתוח נאיבי הוא שבמקרה הגרוע פעולה תחליף את כל הביטים (מעבר מרצף אחדות לאחד ואחריו אפסים) כלומר n פעמים פעולות ב-(O(n שזה (O(n2. אלא שניתוח זה הוא לא הדוק, כיוון שרוב הפעולות דורשות זמן קצר בהרבה.
נחשב בעזרת שיטת הפוטנציאל: נגדיר פונקציית פוטנציאל בצורה הבאה: הפוטנציאל של מצב יהיה מספר האחדות בו.
שיטת הקול הנייד היא שיטת הצבעה, המיועדת לבחירת מספר נציגים לפרלמנט באותו אזור בחירה, תוך שקלול העדפות הבוחרים, הראשונות והמשניות.
השיטה הוצעה לראשונה בשנת 1821 על ידי תומאס רייט היל, מתמטיקאי ומנהל בית ספר אנגלי, ונעשה בה שימוש לראשונה בשנת 1855 בבחירות בדנמרק.
כיום השיטה נהוגה באוסטרליה, באירלנד ובמלטה.
קארל כריסטופר גאורג אנדרה פיתח שיטה דומה שנתיים קודם לכן.
הבוחר מסמן את המועמד שהוא בוחר בעדיפות ראשונה, והוא רשאי לסמן גם את המועמדים שהוא בוחר בעדיפות שנייה, שלישית וכן הלאה.
הבוחר רושם את הספרה 1 ליד שם המועמד העדיף עליו ביותר, 2 ליד המועמד השני בעדיפותו, וכן הלאה.
חישוב הקולות מתבצע בתהליך הבא:
קובעים את מכסת הקולות הנדרשת לכהונה בפרלמנט, לפי החישוב הבא: (סך הקולות הכשרים באזור-הבחירה / (מספר המושבים המוקצים לאזור הבחירה בפרלמנט + 1)) + 1.
מועמד שבוחרים דירגו אותו בעדיפות ראשונה כמספר הפעמים שנקבע במכסה, או יותר ממספר זה – יכהן בפרלמנט.
אם מועמד קיבל יותר קולות מהמכסה הדרושה, זוקפים את הקולות העודפים לטובת המועמדים שדורגו בעדיפות הבאה בפתקי ההצבעה של בוחריו, באופן יחסי.
למשל: אם המכסה היא 100 ומועמד א' זכה ב-120 קולות, כאשר ההעדפות השניות של מצביעיו התחלקו ביחס של 1:3 בין מועמדים ב' ו-ג', אזי מועמד ב' יזכה ל-15 קולות נוספים, ו-ג' ל-5 קולות נוספים.
בודקים שוב אם מישהו עבר את המכסה בעקבות ביצוע השלב הקודם.
אם כן, חוזרים לשלב 3. וחוזר חלילה.
אם אוישו כל המושבים, הספירה מסתיימת.
אם לאחר ביצוע השלבים הקודמים אין די מועמדים שעברו את המכסה, ונותרו מושבים פנויים, בודקים מי המועמד שדירגו הבוחרים בעדיפות ראשונה הכי מעט פעמים, מסירים את שמו מרשימת המועמדים, וזוקפים את קולות מצביעיו בעדיפות ראשונה – לטובת המועמדים שדורגו בעדיפות הבאה בפתקי ההצבעה שלו, כמפורט בשלב 3.
אם עדיין אין די מועמדים שעוברים את המכסה הדרושה, ונותרים מושבים פנויים, חוזרים לשלב 5 – על המועמד הבא שזכה למספר הקולות המועט ביותר בעדיפות ראשונה, לאחר ההסרה הקודמת.
תהליך זה יחזור על עצמו, עד שמספר המועמדים שנותרו יהיה שווה למספר מושבי הפרלמנט שטרם אוישו, והמועמדים שנותרו יכהנו בפרלמנט, על אף שלא קיבלו את מספר הקולות שנקבע במכסה.
שיטת העברת מטריצות (Transfer Matrix Method) - היא שיטה חישובית מתחום האופטיקה שמאפשרת באופן אנליטי לחשב גדלים אופטיים חשובים במערכת של שכבות רבות באופן פשוט יחסית על ידי כפל מטריצות, ומכאן היא שיטה יעילה ונפוצה לעיצוב ותכנון של ציפויים אנטי רפלקטיביים ומראות דיאלקטריות.
חוקי פרנל מתארים את ההחזרה והשבירה של אור מממשק שבין שני תווכים שונים.
עם זאת, במערכת מרובות ממשקים (כמו בתמונה) מתרחשות החזרות ושבירות משנה מסדרים גבוהים יותר באופן שמקשה לבצע חישוב מדויק.
על ידי הגדרה של כמה מטריצות שונות אשר מקיימות את משוואת הגלים האלקטרומגנטית ומקיימות את תנאי הרציפות של הגל האלקטרומגנטי בממשק (תלוי קיטוב) וקומבינציה של אותן המטריצות אפשר לתאר כל מערכת מרובת שכבות.
בשיטה זו אפשר לחשב את מקדם ההחזרה, מקדם ההעברה, ואת גודלו של השדה החשמלי או המגנטי במרחב של המערכת.
בערך זה נתאר את המקרה הפשוט של מערכת חד-ממדית.
מקרה זה לרוב מספיק כדי לתאר התקדמות של גלים במערכת של שכבות שטוחות עם מגעים אופטיים אידיאליים.
האור נע לאורך ציר ה- ופוגע במערכת השכבות באופן שניצב לפני השטח.
הגלים האלקטרומגנטיים פוגעים באופן ניצב הם מהצורה:
הגודל הוא מספר הגל אשר מוגדר לפי הקשר הנ"ל לאורך הגל בתווך
באופן חלופי, אפשר לכתוב את מספר הגל במושגים של מקדם השבירה של התווך הרלוונטי יחד עם מספר הגל של הוואקום כלומר - .
מטריצת התקדמות Propagation Matrix היא מטריצה שמתארת את התקדמות הגלים הנוסעים, לימין ולשמאל, בתוך מדיום מסוים לאורך מרחק
כאשר מקדם השבירה () של המדיום הוא גודל ממשי האמפליטודות ישתנו באופן מחזורי, עם זאת, כאשר מקדם השבירה של המדיום הוא גודל מרוכב אז תתרחש דעיכה של אחד הגלים והגברה של השני (מעשית היא דעיכה בכיוון התקדמות הפוך).
העיקרון הפיזיקלי בבסיס המטריצה הוא קיום החלק המרחבי של משוואת הגל (אקספוננט של מספר הגל).
מטריצה דינאמית Dynamical Matrix היא מטריצה שמעבירה את כתיב אמפליטודות הגלים הנוסעים לתיאור של עוצמת השדה החשמלי והמגנטי בנקודה מסוימת כתלות בפולריזציה ובעכבה החשמלית.
העיקרון הפיזיקלי בבסיס המטריצה הוא קיום תנאי הרציפות של השדות שמקבילים לממשק.
בשל רציפות השדה החשמלי משני צידי הממשק היא הסיבה שיש להעביר את כתיב האמפליטודות לזה של עוצמת השדה.
במקרה של פולריזציה TE (קיטוב s):
כאשר היא העכבה האופיינית האינטרינזית של הריק:
מטריצה הופכית למטריצה הדינאמית תבצע את הפעולה ההפוכה, כלומר תעביר את כתיב עוצמת השדות לכתיב של אמפליטודות הגלים הנוסעים:
ניתן לפתור ולתאר כל מערכת בשכבתית במושגים של שתי משוואות עם שני נעלמים.
כלומר בהינתן האנרגיה שנכנסת מכל כיוון ניתן לדעת את האנרגיה שתצא מכל כיוון.
המטריצה היא מטריצת המעבר המלאה של השכבות אשר מורכבת מקומבינציה מתאימה של מטריצות המעבר.
הגודל מתאר את אמפליטודה הגל שנכנס למערכת השכבות משמאל (אנרגיה נכנסת משמאל).
הגודל מתאר את אמפליטודה הגל שנפלט ממערכת השכבות לכיוון שמאל (אנרגיה נפלטת משמאל).
הגודל מתאר את אמפליטודה הגל שנפלט ממערכת השכבות לכיוון ימין (אנרגיה נפלטת מימין).
הגודל מתאר את אמפליטודה הגל שנכנס למערכת השכבות מימין (אנרגיה נכנסת מימין).
ניתן לתאר מקרה פשוט של הקרנה מצד שמאל באופן מנורמל כך:
זִכְרוּ (קיצור של "זִכְרוּ תּוֹרַת מֹשֶׁה" מתוך ) היא שיטת לימוד הנהוגה בחלק ממוסדות הלימוד החרדיים, ליטאיים וחסידיים לבנים בישראל ובעולם.
השיטה נוסדה על ידי הרב משה קלצקין, מחנך ומחבר הספרים בתחום החינוך, כגרסה מתונה של שיטת זילברמן.
ב'חיידרים' של זכרו מתחילים בחומש בראשית ולומדים את חמשה חומשי תורה לפי סדר הפרשיות בשאיפה להגיע לידיעת החומש בעל פה.
לאחר מכן לומדים נ"ך לפי הסדר, משניות, גמרא, והלכה.
השיטה נוסדה בשנות ה-80. השיטה קיבלה תמיכה מרבנים כגון הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, הרב חיים קניבסקי, הרב דוד חי אבוחצירא והרב צבי מאיר זילברברג.
תיקוף (Validation) או שיטת התיקוף או שיטת פייל (Feil) היא שיטה ליצירת תקשורת הדדית עם אנשים חסרי התמצאות בזקנה מתקדמת (מעל גיל 80) ואנשים תשושי נפש.
הגישה המיושמת על ידי אנשי מקצועות עזרה (עובדים סוציאליים, מרפאים בעיסוק, אחיות, מלווים רוחניים, רופאים, מטפלים שונים וכן על ידי מתנדבים שהוכשרו להשתמש בשיטה), במקומות כמו בתי אבות, בתים סיעודיים, דיור מוגן הוספיס ועוד.
תכלית שיטת התיקוף היא לאפשר קשר ותיקשורת מילולית ולא מילולית עם אדם שיכולתו להשתמש בשפה נפגעה (בדרך כלל על רקע של דמנציה מסוג אלצהיימר).
מערך הכלים שמציעה שיטת התיקוף נועד ליצור קשר עם המטופל מתוך עמדה מכבדת ואמפתית ומתוך דאגה כנה לצרכיו הרגשיים של הזקן.
את עקרונות השיטה ניתן ליישם בעבודה פרטנית (עם אדם בודד) או בקבוצה.
שיטת התיקוף נוצרה על ידי נעמי פייל (נולדה ב-1932), עובדת סוציאלית קלינית בהכשרתה.
השיטה נולדה כתוצאה מעבודת שטח שעשתה פייל עם דיירי בית אבות בו עבדה בקליבלנד אוהיו.
עבודת השטח היא שאיפשרה לפייל לפתח מאוחר יותר את התאוריה שמאחורי השיטה.
המחקר הראשון אודות השיטה התפרסם ב 1967 וכותרתו "טיפול קבוצתי בבית אבות".
ב-1982 פורסמה המהדורה הראשונה של הספר "תיקוף, שיטה פורצת דרך: שיטת פייל".
בשנים הבאות אומצה השיטה ברחבי העולם, בהתחלה באוסטריה והולנד ובהמשך במקומות נוספים בעולם.
ספרה הראשון של פייל וספרים נוספים שלה שיצאו בהמשך פורסמו בשפות רבות.
מבחינת פייל, פרסומים אלה היו בעלי משמעות רבה בהתפתחות השיטה, שכן המשובים שקיבלה פייל לרעיונותיה סייעו להתפתחות של רעיונות חדשים, והתאמת הגישה לסביבות עבודה שונות ותרבויות שונות.
כן תרם הפרסום להעמקה ושיכלול של שיטות הכשרת מטפלים לעבודה עם שיטת התיקוף.
שיטת התיקוף נחשבת היום לחלק משמעותי מ של בעלי מקצועות שונים העובדים עם זקנים במצבי דמנציה (גם דמנציה מתקדמת).
הגישה מיושמת במדינות שונות בעולם בבתי אבות, בתים סיעודיים, מסגרות דיור מוגן וכדומה.
המכון להכשרת מטפלים בשיטת התיקוף פועל באוסטריה, בלגיה, צרפת, גרמניה, איטליה, יפן, שווייץ שוודיה וארצות הברית.
המכון מציע הכשרה בתיקוף להכשרת מטפלים וכן מעניק תעודות הסמכה לטיפול באמצעות השיטה.
שיטת התיקוף מיושמת במקומות שונות ברחבי העולם: בצפון אמריקה, אירופה ואוסטרליה.
המטופלים בשיטת התיקוף הם במרבית המקרים זקנים מעל גיל 80, שאיבדו חלק ניכר מיכולתם לתקשר עם העולם באופן יעיל והפכו בחלק מהמקרים לחסרי התמצאות במקום ובזמן.
מצבים אלה יכולים להתרחש על רקע של מחלת אלצהיימר במצב מתקדם, או מחלות אחרות הכרוכות באובדן כישורי התמצאות וכישורי שפה.
חלק מאוכלוסייה זו מסומן לעיתים על ידי צוות המוסד כמטופלים בעייתיים, מרדניים, עקשנים, או לחלופין פשוט מטופלים בסיכון גבוה.
בחלק מהמקרים קיימת בנוסף לדמנציה גם הפרעה נפשית, ו/או מחלה כרונית כלשהי.
פייל ציינה שהשיטה אינה יעילה לטיפול בחולי דמנציה צעירים יחסית (בעשור השישי לחייהם).
בנוסף לזקנים הסובלים מדמנציה, יכולה השיטה להועיל גם לזקנים החיים עם סכיזופרניה, בעיקר כשמדובר בטיפול פליאטיבי תקופת סוף החיים.
אנשים בני כל גיל הם בעלי ייחוד וערך וזה נכון גם לגבי בני ה-80 ומעלה.
יש לקבל אנשים זקנים חסרי התמצאות כפי שהם.
אין צורך לנסות לשנות אותם.
הקשבה אמפתית בונה אמון של הזקן באדם העוזר, מפחיתה את חרדותיו ומשיבה לו את כבודו העצמי.
כאשר אדם מבטא רגשות כואבים באוזני מי שהוא נותן בו אמון הרגשות הקשים יתפוגגו אם הצד המקשיב יכיר ברגשות הצד המספר, ויתן תוקף לרגשות אלה.
רגשות מודחקים לעומת זאת, יתחזקו.
בחלק מהמקרים התנהגויות שנרכשו בילדות המוקדמת חוזרות בזקנה כאשר היכולת המילולית והזיכרון לטווח קצר כושלים.
זקנים חסרי התמצאות עשויים לעשות שימוש בסמלים אישיים המייצגים תפיסות או דמויות מהעבר.
סמלים אלה לדברי פייל הם עמוסי מטען רגשי.
בקרב זקנים חסרי התמצאות נפוצה תופעה של חיים בכמה מישורי מודעות בו זמנית: זקנים אלה רואים בעיני רוחם דברים, ושומעים צלילים מהעבר.
כמו כן אירועים, רגשות צבעים צלילים, ריחות טעמים ודימויים יוצרים יחד רגשות שבתורם מהדהדים רגשות דומים מהעבר.
הזקן מגיב בהווה באופן שבו הגיב בעבר לאותם גירויים.
תקופת הזקנה עשויה בשביל זקנים רבים להיות תקופה של חיפוש אחר פתרונות לבעיות שליוו את הזקן לאורך חייו.
לקראת מותו הקרב של הזקן עולה לעיתים הצורך לפתור בעיות אלה כדי שניתן יהיה למות בשלווה.
פייל תיארה ארבעה שלבים בתהליך חיפוש הפתרון.
חוסר התמצאות: ביטוי מוסווה לקיום קונפליקטים מהעבר.
חוסר התמצאות בזמן: היעדר אחיזה במציאות, נסיגה פנימה.
תנועה חזרתית: התנועות באות במקום מילים כדי לבטא רגשות.
מצב וגטטיבי: הזקן אינו מדבר יותר וכמעט שאינו יוצר קשר עם סביבתו ומתכנס לחלוטין לתוך עצמו.
מטרת הטיפולוגיה הזו אינה לסווג אנשים או להכלילם לתוך תבניות מוכנות מראש.
כל אדם הוא ייחודי בדרך שלו בכלים העומדים לרשותו ובהרגלים שרכש בשנות חייו.
בנוסף, אנשים עשויים לנוע בין השלבים, לאורך היום ולעיתים אף להיות במצבי ביניים שונים.
תכלית הטיפולוגיה הזו היא לעזור למטפל להבין מאיזה צורך או צרכים נובע דפוס התנהגות מסוים אצל הזקן.
שיטת התיקוף מניחה שמאחורי כל דפוס התהגות ישנה סיבה, הקשורה לצורך קונקרטי של הזקן, צורך שניתן לתיאור במונחים אוניברסליים (באמצעות פירמידת הצרכים של מאסלו) ובמונחים קונקרטיים של הזקן עצמו.
גיל הזקנה (ובפרט בגיל 80+) כרוך תמיד באובדנים משמעותיים של יכולות וגם של תארים, תפקידים וכבוד.
עמדת המטפל העוזר בשיטת התיקוף היא עמדה סמכותית רכה, כנה ואכפתית.
זקנים המצויים ב"תהליך החיפוש אחר פתרון" אשר עברו תיקוף לא מידרדרים למצב וגטטיבי (המצב הסופי בדמנציה בו החולה מפסיק למעשה ליצור קשר עם סביבתו) אלא ממשיכים ליצור קשר בהתאם ליכולותיהם.
הטכניקות אותן מתארת נעמי פייל הן ביסודן טכניקות לביטוי אמפתיה כלפי הזקן והכלה של עולמו, כפי שהוא מבין אותו.
מטרת כל הטכניקות היא לבטא עניין כן בעולמו של הזקן מבחינה רגשית בעיקר, תוך תשומת לב לשימוש בשפה לא מאיימת ובטון דיבור המותאם ליכולותיו של הזקן ועם זאת מכבד.
תכלית כל הטכניקות הללו היא לחזק את התקשורת בין המטפל לזקן ולהעשיר אותה.
זאת כדי לעזור לאדם הזקן לשמר יכולות תקשורת, במטרה למנוע או לפחות למתן את ההידרדרות הצפויה במצבו.
שםתיאור ופרוטמיקוד פנימיהמטפל מתמקד בנשימה שלו על מנת להתרחק במידה המרבית האפשרית מכעסים ותיסכולים.
מטרת המיקוד היא לפנות מקום רגשי לרגשות האדם שעימו הוא עתיד לתקשרשימוש במילים לא מאיימות ועובדתיותהמטפל מתמקד בעולמו של הזקן כפי שהוא תופס אותו באמצעות שימוש במושגים עובדתיים.
המטפל נמנע מפרשנות, עימות או שיפוטיותניסוח מחדשחזרה על רעיון או עיקרון שהעלה הזקן במילים אחרות, במטרה להראות לו שהמסר שלו הובן .שימוש בקוטביותכשהזקן מעלה טענה או תלונה כלשהי המטפל יכול לשאול אותו אם זו ההתנסות הגרועה ביותר שהייתה לו אי פעם.
הוא מפחית חרדה ומסייע לזקן להתחבר למציאות העכשווית.שימוש בעירפול, חוסר בהירותאנשים במצב של חסר התמצאות עלולים לשכוח מילים, להתקשות בהגייה שלהן או לעשות בהן שימוש שונה מהשימוש התקני המקובל.
לעיתים תיתכן גם המצאה של מילים שאין להן מובן פרט למובן שהזקן נתן להן.
המטפל אינו מתקן את דברי הזקן אלא משתמש במילים מעורפלות כדי לזרום עם דברי הזקן.
לדוגמה, אם זקן אומר משפט כמו "יש לי חילולים רעים" תשובת המטפל יכולה להיות "מתי יש לך את זה".טון דיבורטון הדיבור הנדרש בשיח עם הזקן צריך להיות רך.
דיבור נוקשה עלול להפוך אנשים חסרי התמצאות לכועסים ומסוגרים.
טון דיבור גבוה מדי לא יישמע היטב.
לכן דרוש טון דיבור רך ונמוך.התבוננות וצפייה בתנועות אדם ורגשותיואנשים במצב של חוסר התמצאות עשויים לבטא רגשות ללא עכבות.
חשוב לשים לב לאופן שבו האדם מדבר, לשפת הגוף שלו ולשקף לו אותה: לשבת בדומה אליו, לשדר לו בשפה לא מילולית את התנהגותו.
המטרה היא שהמטפל יקלוט את המצב הרגשי בו נמצא הזקן ויבהיר לו בשפה לא מילולית שעולמו הובן והוכל.קישור בין התנהגות לצורך אנושי שאינו מקבל מענהמאחורי התנהגות עומד בדרך כלל צורך אנושי קונקרטי כלשהו.
כאשר זקן מביע מחאה קולנית בשל צורך כלשהו שלא נענה, המטפל, במקום לסלק את ההפרעה (למשל על ידי מתן תרופת הרגעה) יברר עם הזקן מהו הצורך שלא נענה ויענה על צורך זה בתשומת לב ואהבה.זיהוי החוש המועדף והשימוש בולמרבית האנשים יש חוש מועדף.
זה יכול להיות שמע, ראייה, מישוש (מגע) או ריח.
הידיעה מהו החוש המועדף על האדם יכולה לסייע למטפל להתחבר לעולמו האישי דרך עולם החוויות שלו.
כדי לאתר חוש מועדף יכול המטפל לשאול את הזקן על חוויה נעימה במיוחד שהייתה לו בחיים.
המטפל יקשיב לביטויים בהם משתמש הזקן (שימוש במושגים המבטאים ראייה - למשל "ראיתי שאין ברירה" מעידה על מרכזיות הראיה בארגון החוויות של הזקן.מגעהכוונה כאן למגע רך ועדין שתכליתו בדומה לקשר עין היא לחזק קשר ולמקד תקשורת בין אישית.
פייל מציינת כי המגע אינה טכניקה המתאימה לאנשים חסרי התמצאות אך היא מאוד מתאימה לעבודה עם אנשים חסרי התמצאות בזמן, בין השאר מפני שהקלט מהראייה והשמיעה נחלש ודרוש אמצעי אחר כדי למקד קשב ולהביע מסרים תומכים.
המגע צריך להיות מותאם לעולמו של הזקן.
פייל מתארת סוגי מגע שונים כ מגע-אב, מגע אם, הורה, ילד ועוד.שימוש במוזיקהכאשר הזקן מאבד את היכולת לדבר ולתקשר עם העולם באמצעות מילים, הוא עשוי לזכור מנגינות ולעיתים גם מילים של שירים או חלקי שירים.
לכן מוזיקה יכולה להיות אמצעי נוסף להתחבר לעולמו של הזקן ולהיות בעולם זה יחד איתו על ידי שירה משותפת, נגינה משותפת או האזנה משותפת.
המכון ללימוד השיטה והכשרת מטפלים בתיקוף פועל באוסטריה, בלגיה צרפת גרמניה איטליה, יפן, שווייץ שוודיה וארצות הברית.
המכון מציע הכשרה ותעודות הסמכה לטיפול בשיטת התיקוף.
המכון מציע ארבע רמות של הסמכה:
מטפל בתיקוף, מטפל קבוצתי בתיקוף, מורה לתיקוף ומומחה לתיקוף.
המועמד לכל שלב צריך לעמוד בתנאים הכוללים הוכחה שעבר את השלבים הקודמים בהצלחה וכן תנאים נוספים.
בישראל התקיים ב 2015 קורס ראשון מטעם ג'וינט אשל, שעסק בשיטת התיקוף.
את הקורס הנחתה יוצרת השיטה, נעמי פייל.
שיפור באיכות החיים של הזקן.
השיטה מאפשרת להפחית את השימוש בתרופות פסיכיאטריות שונות, בעיקר כאלה שנועדו להפחית חרדה.
השיטה מביאה לכך שאנשי הצוות יצטרכו פחות לעסוק בשליטה בדיירים.
מקל על תקשורת עם הזקן, גם נוכח אובדנים קוגניטיביים הולכים וגדלים בעקבות הדמנציה.
פייל מציינת שהשיטה לא מתאימה לכל מקרה של אדם הלוקה בדמנציה.
כך למשל הגישה אינה מתאימה לטיפול באדם צעיר (גיל 50–65) הסובל מדמנציה.
גם כשמדובר בקבוצות תיקוף, לא כל זקן מתאים לקבוצה כזו: כך למשל אנשים הנמצאים בשלב ראשוני של חוסר התמצאות המפחדים מחוסר ההתמצאות., אנשים עם היסטוריה של תחלואה פסיכיאטרית, חולים במחלות כרוניות כמו אפזיה אחרי שבץ, אנשים עם מחלת פרקינסון ללא דמנציה, אנשים עם לקות קוגניטיבית (מוגבלות שכלית התפתחותית וכדומה).
כמו כן לא יתאימו למפגש קבוצתי אנשים במצבי תנועה חזרתית ומצב וגטטיבי וכן אנשים חסרי התמצאות בזמן שמעולם לא השתייכו לקבוצה.
מבחינה מתודולוגית קשה למדוד בכלים אובייקטיביים את השיפור באיכות החיים של הזקן, זאת מפני שהשיפור המשמעותי מקיף שילובים שונים של משתנים ואלו משתנים מאדם לאדם.
לכן נכון להיום אין ראיות רבות ואיכותיות המאפשרות להצביע באופן מובהק על יעילות השיטה.
שיטת השעווה האבודה (נקראת גם יציקת שעווה נאבדת/נעלמת, באנגלית: Lost-wax casting) הוא תהליך שבו מיוצר העתק מתכתי (בדרך כלל כסף, זהב, פליז או ארד) מהפסל המקורי.
בתהליך זה, ניתן להגיע לרמת מורכבות גבוהה.
התהליך כולל מספר שלבים רב והוא מסובך לביצוע.
בתחילה, נבנית תבנית של הפסל המקורי משעווה, והיא מוחלפת בהדרגה בחומר הסופי (ומכאן שם התהליך).
יתרונות השיטה הם ביכולת לייצר חלקים בעלי גאומטריה מסובכת ומורכבת, החל מתכשיטים, פסלים, ועד חלקי מכונות, וחלקים למנועי סילון כלהבים וטורבינות.
ניתן להשתמש במגוון רחב של מתכות בעלי טמפרטורת היתוך שונות, החל מאלומיניום, ניקל ועד טיטניום ופלדה.
(קיימת שיטה דומה המאפשרת שימוש בחומרים אחרים כשרף, זפת ושומן מן החי.
חסרונות השיטה הם בצורך ביצירת תבנית חדשה לכל דגם, ושימוש במשאבים רבים ובהם חומרים שונים החל משעווה, קרמיקה ומתכות שונות שלא תמיד ניתנות למחזור.
חסרון נוסף הוא התהליך הממושך הדורש מקצועיות רבה, והכשרה מיוחדת.
ראשית התהליך עתיקה מאוד וקיימת עדות בצורת קמע בן 6,000 שנה מתרבות עמק האינדוס.
דוגמאות נוספות הן משנים מאוחרות יותר, באזור מסופוטמיה ב ובמערת המטמון (נחל משמר) והתקופה הכלקוליתית (4500–3000 לפנה"ס).
תארוכי פחמן-14 שבוצעו העריכו אותם לאזור 3,700 לפני הספירה, כלומר מעל 5,700 שנים.
במקומות נוספים בעולם נמצאו חפצים רבים שנוצקו בשיטה זו, למשל חפצים מקבר תות ענח' אמון (1333 לפנה"ס).
בתרבות החבשית ובפרט בקרב ביתא ישראל השאילה השעווה האבודה את שמה לשיטה הספרותית המוערכת שעווה וזהב, בה הדיבור הגלוי (השעווה) צופן בחובו מסר סמוי משמעותי יותר (הזהב).
השיטה משמשת להעתקת פסלים בכל גודל והיא משמשת לאחר סיום בניית הפסל המקורי.
ייצור תבנית אב, שעשויה להיות מגולפת מעץ, מחימר או מתכת.
בתעשייה הכבדה, התבנית מיוצרת מפלדה או אלומיניום.
ניתן לייצר אותה גם באמצעות הדפסה תלת-ממדית.
התבנית בדרך כלל עשויה ממספר חלקים רב פעמיים, המאפשרת פירוק קל והוצאת הדגם בקלות.
התבנית מיועדת לשימוש רב-פעמי ממושך.
יצירת חלק השעווה באמצעות שפיכת שעווה מותכת לתבנית, או הזרקה בלחץ לתבניות מתכתיות.
לאחר התקררות השעווה והתמצקות, מפרידים את חלקי התבנית ושולפים את חלק השעווה.
אם החלק גדול, בשלב זה מחוברים חלקי השעווה לדגם אחד באמצעות המסת החיבור בחום (אש או כלי מתכת חם).
חיבור מספר קורות הזנה (צינורות שעווה) כדי להכווין את זרם המתכת הנוזלית בשלב הבא.
שלב זה מיועד לחלקים מסובכים בעלי פרטים רבים (כמו תכשיטים.
שלב זה מצריך תכנון רב, כדי שייצור התמצקות נכונה של החומר ויקל על חיתוך הדגמים בשלבים הבאים.
בניית תבנית קראמית סביב דגם השעווה בצורה ידנית או באמצעות הזרקת חול ודבק המומסים כתרחיף.
מספר שכבות הציפוי משתנה בהתאם לחוזק ויכול להיות מורכב ממספר שכבות בעלי תכונות שונות.
חימום השעווה עד להמסתה, בתוך תנור בחימום איטי ומותאם למניעת היסדקות התבנית.
שלב היציקה, שדורש פעולות מקדימות כגון שריפת התבנית להוצאת לחות, וחימומה לטמפרטורת המתכת הנוזלית כדי למנוע שוק תרמי.
היציקה נעשית באמצעות שפיכת מתכת נוזלית מותכת לתוך פתח התבנית, וקירורה בצורה איטית.
שבירת התבנית ביד באמצעות פטיש או באמצעות מכונות ניקוי ברטט וחילוץ התבנית.
העורקים וקורות ההזנה נחתכים, והדגם מלוטש להסרת שאריות קרמיקה או מתכת, בליטוש ידני (נייר זכוכית), ליטוש מכני, או באמצעות שטיפות (בכימיקלים שונים כגון חומצה חזקה).
בשלב הגימור מבוצעת בקרת איכות לבדיקה שאין חורים כתוצאה ממילוי חסר ואיכות סופית.
חורים או בועות אוויר מתוקנים במתכת.
לפני המצאת החול הקרמי (צורן דו-חמצני), התבניות יוצרו מחומרים חסיני אש שונים ובהם טיח וחרסית.
שיטת זיגלר-ניקולס (ידועה גם בתור "שיטת הרגישות הגבולית") היא שיטה היוריסטית לכוונון בקרי PID, אשר פותחה על ידי ג'ון ג.
בשיטה זו, הפרמטרים של הבקר נקבעים מתוך ניסוי פשוט ללא ידע מוקדם על מודל התהליך, אך היא איננה מבטיחה יציבות או ביצועים אופטימליים.
מאפסים את ערכי האינטגרטורים () והגוזרים () בבקר, כך שהבקר יהיה בקר פרופורציונלי ().
מכניסים כניסת מדרגה, הלם או הפרעה.
מגדילים (מאפס) את ערך ההגבר עד שהוא מגיע להגבר האולטימטיבי – זהו הערך הגדול ביותר בו פלט היציאה יציב במצב מתמיד ולא מתבדר (סף יציבות).
במצב זה יתקבלו תנודות קבועות.
הפרמטר , וזמן מחזור התנודות שמוגדר כ־ משמשים להגדרת הפרמטרים I,P ו־D בהתאם לסוג הבקר ולהתנהגות הנדרשת:
סוג הבקרP– –PI–PD – PID קלאסיPessen Integral Ruleעם תגובת יתרבלי תגובת יתר
ניתן להשתמש בפרמטריזציה מקובלת נוספת.
מפתח ההמרה מקיים את הקשרים הבאים:
כעת ניתן לבטא את אות הבקרה כתלות בשגיאה ובפרמטרי הבקר במישור הזמן, לפי בקרת PID:
שיטת לונדון או מערכת לונדון היא פתיחת שחמט המתחילה במהלכים הבאים:
זוהי פתיחה מסוג "שיטה" ולכן ניתן להשתמש בה באופן עקרוני כנגד כל הגנה שחורה והיא פחות מסוכנת ללבן מפתיחות אחרות.
שיטת לונדון היא אחת ההסתעפויות הנפוצות ביותר של פתיחת חייל המלכה הבודד, שם הלבן נפתח עם 1. ד4 אך אינו משחק את גמביט המלכה.
בדרך כלל זה מביא למשחק סגור.
ניתן להשוות אותה לשיטת קול, אך בעוד שבזו רץ המלכה נותר ב- ג1, השיטה הלונדונית מפתחת את הרץ ל-ו4 לפני סגירת המרכז, ומספקת גישה גמישה יותר.
סבר ג'ונסן וולטקו קובאצ'יץ', בהקדמה לספרם, "לנצח עם שיטת לונדון", משנת 2005, קבעו:
שיטת לונדון התפתחה לשיטה בעיקר משלוש וריאציות:
הקו נכנס לאופנה בטורניר לונדון בשנת 1922 כדרך להתמודד עם מערכים היפרמודרניים.
הקו מעניק ללבן עמדה סולידית, ומבקרי הקו מתייחסים אליו כאל "וריאציית הזקן" או "השיטה המשעממת".
למרות זאת, הפתיחה יכולה להוביל להתקפות חדות.
וולטקו קובאצ'יץ' ודוד ברונשטיין הם בין השחקנים הטקטיים החדים ששיחקו בשיטת לונדון.
שיטת השולחן החם היא שיטת ארגון למשרדים, הכוללת מספר עובדים המשתמשים באותה תחנת עבודה פיזית או משטח עבודה אחד בזמנים שונים.
ה"שולחן" מתייחס לשולחן משרדי משותף שחולקים מספר עובדים במשמרות שונות, בשונה ממשרדים סטנדרטיים בהם לכל עובד מוקצה שולחן משלו.
המניע העיקרי לשיטת זו הוא הרצון בהפחתת עלויות על ידי חיסכון במקום – לעיתים הוא מגיע עד כדי 30% מהשטח.
שיטת השולחן החם זוכים לערך מיוחד בערים בהן מחירי הנדל"ן גבוהים.
השולחן החם נמצא לרוב במקומות עבודה עם לוחות זמנים גמישים לעובדים, כשלא כל העובדים נמצאים במשרד באותו זמן או חולקים לוחות זמנים משותפים.
עובדים במקומות אלה משתמשים במשרדים מדי פעם בלבד או לפרקי זמן קצרים, מה שמותיר את המקומות שלהם פנויים.
על ידי שיתוף מקומות כזה, מתאפשר שימוש יעיל יותר במרחב ובמשאבי מקום העבודה.
לשיטה זו גם כמה חסרונות כמו היררכיית עבודה מעומעמת, היעדר מרחב קבוע לעובדים וייתכן שגם מתעוררים קשיים בתקשורת בין חברי צוות.
מנקודת המבט של העובד יכול להיות שקשה להתרגל לאופן עבודה כזה, כשלאנשים שונים דרכי שימוש שונות בשולחן העבודה (גובה הכיסא, סדר וכו').
עם זאת, נמצא ששיטת השולחן החם מעלה את הפריון ואת התקשורת בין העובדים.
גרסה אחרת של השולחן החם תהיה במקום עבודה שבו לעובדים המבצעים משימות מסוימות יש צורך במשטחי עבודה מסוימים לחלק מזמן העבודה שלהם.
כך ניתן להקים עמדת עבודה קבועה למספר עובדים שיחלקו בה לפי הצורך.
לדוגמה, יכול להיות שעובדי מכירות מסוימים ידרשו משרד בעת פגישות עם לקוחות אך לא ביתר הזמן.
דוגמה אחרת תהיה כשעובדים יצטרכו לבצע משימות ייעודיות בתחנות עבודה שהוקמו למען מטרות אלו.
עם הגידול בשירותי הניידות, שולחנות חמים יכולים לכלול גם ניתוב שירותי העברת הודעות לכל מקום שבו המשתמש יוכל להתחבר ממנו לרשת הארגונית.
לכן, מספר הטלפון, הדוא"ל וההודעות של העובדים יכולים להיות בשימוש בכל מקום בלי קשר למיקום הפיזי שלהם ובלי קשר לשולחן הפיזי שלהם.
המונח "שולחן חם" או "Hot Desking" באנגלית נובע מהשימוש הצבאי והימי בדרך של הקצאת מקומות שינה לכמה אנשי צוות במקביל שחולקים אותם במשמרות, או שייתכן מצב שבו חבר צוות מסוים יישן בדרגש בו ישן זמן קצר קודם לכן אדם אחר, ולכן הוא מכונה "חם".
באנגלית פרקטיקה זו נקראת "Hot Racking", או "המיטה החמה" בעברית.
עם הופעת שיטת השולחן החם ועליית השימוש באמצעים טכנולוגיים במקומות עבודה, פותחו כלים שאפשרו את השימוש בשולחן החם בסביבה המשרדית ולאכוף באוטומטיות את נוהלי המקום.
ככלל, השימוש בשולחן החם מתאפשר על ידי הוספת מערכת המשתלבת במערכות הדוא"ל והיומן ומותאמת למשרד של כל חברה.
תוכנות אלו מאפשרות לחברה לנהל את המשאבים הקשורים לחלל הפיזי כמו חדרי ישיבות, שולחנות, משרדים וחדרי פרויקטים באופן יעיל יותר.
הן גם מנהלות ציוד נוסף כמו קייטרינג, ארוניות, עגלות ומקומות חניה לעובדים שמגיעים לעבודה באותו יום.
במקרים מסוימים, העובדים צריכים לעבוד במקום מסוים, אך שיטת השולחן החם מחייבת שכל המושבים הזמינים יהיו זהים.
לכן, על מנת לאפשר לעובדים שהם יושבים באזור הנכון, מקומות העבודה משתמשים בכלים שונים כדי להבדיל בין המקומות, לדוגמה שימוש בצבעים מסוימים לאפיון מקום מסוים.
השיטה נגזרה מתורתו של מאסטר הבלט הראשון (Premier Maître de Ballet) מריוס פטיפה, לאורך סוף המאה ה-19. אגריפינה ואגאנובה היא זו ששיכללה וטיפחה את צורת הוראת הבלט הקלאסי הזו והפכה אותה לסילבוס בר-קיימא.
השיטה ממזגת אלמנטים של סגנון צרפתי מסורתי מהתקופה הרומנטית עם האתלטיות והווירטואוזיות של שיטת צ'קטי האיטלקית (Cecchetti method).
בשיטת ואגאנובה מערכת האימון נועדה לערב את כל הגוף בכל תנועה, תוך תשומת לב שווה לפלג הגוף העליון, לשוקיים ולרגליים.
ואגאנובה האמינה שגישה זו מגבירה את התודעה של הגוף, ובכך יוצרת הרמוניה של תנועה וטווח הבעה גדול יותר.
עם סיום לימודיה בבית הספר הקיסרי לבלט (שמה היום אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי) בסנקט פטרבורג בשנת 1897, החלה אגריפינה ואגאנובה לרקוד עם הלהקה המקצועית הקשורה לבית הספר, הבלט הרוסי הקיסרי (בלט מריאינסקי).
היא פרשה מריקוד ב-1916 כדי להמשיך בקריירת הוראה וב-1921 חזרה כמורה בבית הספר, ששמו שונה לאחר הפלת הצאר ל"בית הספר הכוריאוגרפי של לנינגרד" (Leningrad Choreographic School.).