tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהתלמידים חוששים להביע רעיונות לא פופולריים מחשש להיות מושמצים ברשתות החברתיות ועלולים להימנע מלשאול שאלות כתוצאה מכך.
תפוצתה של תרבות הביטול גורמת לקבוצות שוליות "להסס אף יותר לדבר על מה שהן מרגישות." לדברי חוקרת מדעי החברה פרנסס א' לי, תרבות הביטול מובילה לשיטור עצמי של דעות "שגויות, מעיקות או בלתי הולמות".
חלק מהאקדמאים הציעו חלופות ושיפורים לתרבות הביטול.
הפרופסור לרב-תרבותיות ביקורתית אניטה ברייט הציעה "להתריע" (calling-in) במקום "להוקיע" (calling-out) על מנת להביא לחזית את רעיון האחריות, האקאונטביליות (accountability) , אך באור "אנושי, צנוע ומגשר" יותר.
היועצת הקלינית אנה ריצ'רדס, המתמחה בתיווך בסכסוכים, אומרת כי "הלמידה של ניתוח המוטיבציות שלנו כאשר אנו מציעים ביקורת", עוזרת לתרבות הביטול לפעול באופן פרודוקטיבי.
לביטוי "תרבות הביטול" קונוטציות שליליות, והוא משמש בדרך כלל בדיונים על חופש הביטוי והצנזורה.
נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה הזהיר מפני תרבות הביטול במדיה החברתית: "לאנשים שעושים דברים ממש טובים יש פגמים.
אנשים שאתה נלחם בהם עשויים לאהוב את ילדיהם ולחלוק איתך דברים [ערכים] מסוימים." נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ מתח ביקורת על תרבות הביטול בנאום ב-3 ביולי 2020 והשווה זאת לטוטליטריות.
הוא טען שתרבות הביטול היא כלי נשק פוליטי שנועד להעניש ולבייש את המתנגדים בכך שהם מגורשים מעבודתם ונדרשים להביע כניעות.
דלווין בראון, שכתב ב-USA Today, תיאר מכתב גלוי עליו חתמו 153 אישי ציבור ופורסם במגזין "הארפרז" כמסמן "נקודת שיא" בדיון בנושא.
במכתב הובאו טיעונים נגד "חוסר סובלנות לדעות מנוגדות, נטייה לשיימינג ולנידוי ציבורי, ונטייה לעמעם סוגיות מדיניות מורכבות על ידי יצירת רושם מעוור של ודאות מוסרית."
על מכתב תגובה שאורגן על ידי המרצה אריון נטלס, "מכתב ספציפי יותר על צדק ודיון פתוח", חתמו למעלה מ-160 אנשים באקדמיה ובתקשורת.
במכתב נמתחה ביקורת על המכתבו ב"הארפרז", ובו הביעו אנשי מקצוע מצליחים עם פלטפורמות פרסום גדולות בקשה לסיים את תרבות הביטול אך לא להפסיק לצאת נגד ביטולם של אלה ש"בוטלו מזה דורות".
סקר של מצביעים אמריקאיים רשומים שנערך ביולי 2020 הראה כי תרבות הביטול, המוגדרת כ"נסיגה מתמיכה באנשי ציבור וחברות לאחר שעשו או אמרו דבר שנחשב למעורר או פוגע", הייתה מקובלת.
40% מהנשאלים אמרו כי הם ביטלו את תמיכתם באישי ציבור וחברות, לרבות ברשתות החברתיות, משום שאלה עשו או אמרו משהו שנחשב למעורר התנגדות או פוגעני.
8% עסקו בכך לעיתים קרובות.
רוב המצביעים בגילאי 18 עד 34 (55%) אמרו כי לקחו חלק בתרבות הביטול, בעוד שרק כשליש (32%) מהמצביעים מעל גיל 65 אמרו כי הצטרפו לביטול במדיה החברתית.
היחס כלפי הנוהג היה מעורב.
44% מהנשאלים אמרו כי הם לא אוהבים את תרבות הביטול, 32% תמכו בה ו-24% לא הביעו דעה.
46% סברו כי תרבות הביטול הרחיקה לכת, ורק 10% סברו כי לא הרחיקה לכת מספיק.
רוב (53%) האמין כי אנשים צריכים לצפות להשלכות חברתיות של הבעת דעות לא פופולריות בציבור, במיוחד כאלה שעלולות להתפרש כפוגעניות כלפי אנשים אחרים.
יש עיתונאים המפקפקים בקיומה של תרבות הביטול כתופעה ממשית.
קונור גארל, ב-Vice, קבע כי תרבות הביטול "לעיתים רחוקות משפיעה מוחשית או משמעותית על חייהם ונוחותם של המבוטלים."
טיעונים התומכים בדבר קיומה של התופעה
לעיתים קרובות ניתן "לבטל" ידוענים עקב דברים שאמרו שנים לפני כן.
במאי 2020 פוטר השחקן הארטלי סויר מסדרת הטלוויזיה "הפלאש", לאחר שהופיעו מחדש ציוצים שלו מהשנים 2009-2014 שהוגדרו כגזעניים ומיזוגניים.
הערות הכפופות לתרבות הביטול יכולות לעלות מנעוריהם ואף ילדותם של הסלבריטאים.
הדוגמנית מאדי זיגלר התנצלה על סרטונים המציגים "בורות וחוסר רגישות גזעית" שהופקו כשהייתה בת 9. ביולי 2020, מאמן הפוטבול של אוקלהומה סטייט מייק גנדי (Mike Gundy), קיבל תגובה חריפה אחרי שנמצאה תמונה שלו כשהוא לובש חולצת טריקו ובה הלוגו של רשת החדשות הימנית "OAN".
שכרו קוצץ במיליון דולר כתוצאה מכך.
תרבות הביטול אינה משפיעה רק על ידוענים אלא מתרחשת גם בתוך האקדמיה ובקרב ציבורים משכילים.
העותרים תייגו את סירובו כ"גזעני בצורה מצערת".
באותו חודש פוטר דייוויד שור, מנתח נתונים, על כך שצייץ תוצאות מחקר שמצא שמחאות אלימות הגדילו את אחוז ההצבעה לרפובליקנים והפגנות שלוות הגדילו את אחוז ההצבעה לדמוקרטים.
ביולי 2020 התפטר גארי גרלס (Gary Garrels), אוצר מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, בעקבות עתירה והאשמות בגזענות על כך שאמר שהוא עדיין אוסף יצירות אמנות מזכרים לבנים.
באותו חודש קיבלה 2000 חתימות עצומה שדרשה לפטר את פטרישיה סיימין (Patricia Simon), פרופסורית מניו יורק שהואשמה בשינה במהלך פגישה "אנטי-גזענית".
אנשים פוטרו בגלל הבעת דעות המנוגדות לשיח שאושר במיינסטרים.
לדוגמה, עצומה שהוגשה נגד ניק באקלי (Nick Buckley), מייסד ומנכ"ל ארגון הצדקה Mancunian Way, גרמה לפיטורו בגין ביקורת על תנועת Black Lives Matter.
בנובמבר 2020 טענה הבלוגרית והסופרת הימנית בניו זילנד אוליביה פירסון שהיא קורבן של "תרבות הביטול" לאחר שהרשת הקמעונאית המקוונת Mighty Ape מחקה את ספרה "הגנה על הערכים המערביים" בתגובה לציוץ שלה שלעג לקעקועי הפנים של נניה מאהוטה, שר החוץ שמונה לאחרונה.
הבלוגר העמית קמרון סלייטר טען כי Mighty Ape צבועה כי היא מפרסמת ספרים של אוסוואלד מוסלי ויוזף גבלס.
ביוני 2020 הובילה מחאת כתבים להתפטרותו של ג'יימס בנט, עורך מדור הדעות של "הניו יורק טיימס" לאחר שבעיתון פורסם טור דעה שתמך בהכנסת חיילים לערים כדי להגן על רכוש מפני פורעים בתקופת המחאות בעקבות הריגתו של ג'ורג' פלויד.
סדרת האנימציה האמריקאית "סאות' פארק" לעגה לתרבות הביטול בקמפיין משלה "#CancelSouthPark" בעת קידום העונה ה-22 של התוכנית.
בפרק השלישי של העונה יש התייחסויות לסרט התיעודי "הבעיה עם אפו", לסדרה "רוזאן" שבוטלה לאחר ציוצים שנויים במחלוקת של השחקנית רוזאן בר, ולדיוני האישור של שופט בית המשפט העליון ברט קוואנו.
גם להקת הצ'יקס וגם ביל מאהר אמרו שהם קורבנות של תרבות הביטול.
בשנת 2019 הייתה תרבות הביטול נושא עיקרי בתוכניות הסטנד-אפ "Sticks & Stones" מאת דייב שאפל ו-"Paper Tiger" (נמר של נייר) מאת ביל בר.
בסדרה המצוירת בובספוג מכנסמרובע, סקווידויד טנטקלס קורא ביומן העבודה של עמיתו לעבודה בובספוג ומשתף את הכתוב עם לקוחות המסעדה.
היומן חושף פרטים מביכים רבים וסקווידויד והלקוחות לועגים לבובספוג יחדיו.
סקווידויד בטוח כי מדובר במעשה שולי וכי בובספוג יתגבר, אך מהר מאוד התגובה החברתית מתדרדרת וסקוויויד מוקע בעמוד הראשי בעיתוני החדשות, הבנק מבטל את המשכנתא שלו ושוטרים כובלים אותו בכיכר העיר לאחר שמצאו אותו ישן ברחוב וזיהו אותו כ"קורא היומן".
בהיותו כבול, שכנו פטריק סטאר משליך עליו עגבנייה כאות לבוז, הגם שאף הוא השתתף בקריאת היומן ולעג לבובספוג.
בינתיים, בובספוג כבר התגבר על העלבון ואף הוציא את יומנו לאור, וזה הפך לרב מכר.
תרבות הופוול , הקרויה גם מסורת הופוול (Hopewell tradition) וגם חילופין הופווליאניים (Hopewellian exchange), מתארת רשת של תרבויות אינדיאניות מהתקופה הפרה-קולומביאנית ששגשגו ביישובים לאורך נהרות בצפון-מזרח המערב התיכון של ארצות הברית בין השנים 200 לפנה"ס עד 500 לספירה, ב.
מסורת הופוול לא הייתה תרבות או חברה אחת, אלא קבוצה מפוזרת של אוכלוסיות המחוברות ברשת משותפת של נתיבי סחר.
בהיקף הגדול ביותר, מערכת החילופין של הופוול השתרעה מהחופים הצפוניים של ימת אונטריו דרומה ועד ל בפלורידה של ימינו.
באזור זה החליפו חברות סחורות ורעיונות, כשהפעילות הרבה ביותר הייתה לאורך נתיבי המים, שהיו נתיבי התעבורה העיקריים.
עמים בתוך מערכת החילופין של הופוול קיבלו חומרים מכל רחבי השטח של מה שכיום מרכיב את ארצות הברית היבשתית.
רוב הפריטים שנסחרו היו חומרים אקזוטיים; הם נמסרו לעמים החיים באזורי המסחר והייצור העיקריים.
אנשים אלה הפכו חומרי גלם למוצרים וייצאו אותם באמצעות רשתות סחר חילופין מקומיות ואזוריות.
קהילות הופוול סחרו במוצרים מוגמרים, כגון מקטרות מסטיאטיט, למרחקים גדולים; הם נמצאו בין הפריטים בקברים באתרי קבורה רבים מחוץ למערב התיכון.
אף על פי שנושא מקורות תרבות ההופוול עדיין לא הוכרע, תרבות הופוול יכולה להיחשב גם לשיא תרבותי.
הארכאולוג האמריקני הפך את המונח הופוול לפופולרי לאחר מחקריו ב-1891 ו-1892 ב-Hopewell Mound Group (קבוצת תלוליות הופוול) במחוז רוס, באוהיו.
קבוצת התלוליות נקראה על שמו של מרדכי הופוול (Mordecai Hopewell), שמשפחתו הייתה אז הבעלים של הנכס שבו מצויות התלוליות.
לא ידוע איך כל אחד מהעמים השונים המסווגים כיום כהופווליאנים קראו לעצמם; גם לא ידוע באילו משפחות שפות הם דיברו.
ארכאולוגים יישמו את המונח "הופוול" על מגוון רחב של תרבויות.
רבות מקהילות הופוול היו יישובים זמניים של אחד עד שלושה משקי בית ליד נהרות.
הם היו ציידים-לקטים, אבל גם עסקו בחקלאות.
ההופוול ירשו מאבותיהם מתרבות אדינה ריבוד חברתי התחלתי.
זה הגביר את היציבות החברתית וחיזק את מגורי הקבע, את השימוש המיוחד במשאבים, וכנראה גם את גידול האוכלוסייה.
חברות ההופוול שרפו את רוב המתים וקברו רק את האנשים החשובים ביותר.
בחלק מהאתרים, הציידים ככל הנראה קיבלו מעמד גבוה יותר בקהילה: קבריהם היו משוכללים יותר והכילו יותר חפצים שהעידו על מעמדם.
לעמים ההופווליאנים היו מנהיגים, אבל הם לא מהסוג של בעלי הכוח הריכוזי שיכולים להורות פקודות על צבאות של עבדים או חיילים.
תרבויות אלה ככל הנראה העניקו למשפחות מסוימות זכויות מיוחדות.
כמה חוקרים טוענים שהחברות הללו היו מסומנות בהופעת "", מנהיגים שהשפעתם הייתה תלויה במיומנות השכנוע שלהם בעניינים חשובים כמו מסחר ודת.
הם אולי גם הגדילו את השפעתם על ידי טיפוח מחויבויות הדדיות עם חברי קהילה חשובים אחרים.
הופעתם של "גברים גדולים" הייתה צעד לקראת התפתחותן של חברות אלה לכדי משטר צ'יף מדורג ומרובד מאוד.
יישובי ההופוול היו מקושרים בנתיבי מסחר נרחבים ומורכבים; אלה פעלו גם כרשתות תקשורת, והיוו אמצעי לקרב אנשים לטקסים חשובים.
כיום, הסממנים הטובים ביותר ששרדו מעידן מסורת הופוול הם תלוליות עפר.
חוקרים העלו השערות לגבי מטרותיהם והוויכוח נמשך.
תלוליות עפר גאומטריות גדולות הן אחד המונומנטים האינדיאנים המרשימים ביותר לאורך הפרהיסטוריה האמריקאית, ונבנו על ידי תרבויות שצצו אחרי ההופוול.
לתלוליות מהאזור התרבותי המכונה (Eastern Woodlands, בגדול מזרח ארצות הברית וקנדה) יש בדרך כלל צורות גאומטריות שונות והן מתנשאות לגבהים מרשימים.
חלק מתלוליות העפר הענקיות המפוסלות, המתוארות כ, נבנו בצורת חיות, עופות או נחשים מתפתלים.
מספר מדענים, כולל בראדלי טי.
Lepper), משערים שתלולית האוקטגון (Octagon), ב"תלוליות ניוארק" ב באוהיו, הייתה מצפה כוכבים של הירח.
הוא מאמין שהאוקטגון מכוון למחזור של 18.6 שנים של עליות ירח מינימליות ומקסימליות בקו האופק המקומי.
האוקטגון משתרע על יותר מ-200 דונם, בגודל של 100 מגרשי כדורגל.
ג'ון אדי (John Eddy) השלים סקר שלא פורסם ב-1978, והציע מערך גדול לירח עבור האוקטגון.
ריי הייבלי (Ray Hively) ורוברט הורן (Robert Horn) מ ב באינדיאנה, היו החוקרים הראשונים שניתחו תצפיות רבות לירח ב"תלוליות ניוארק" (1982) וב-High Banks Works (1984) ב באוהיו.
כריסטופר טרנר (Christopher Turner) ציין ש"מעגל מגרש היריד" (Fairground Circle) בניוארק מתיישר עם הזריחה ב-4 במאי, כלומר שהוא מציין את הזריחה של מעבר יום הרביעון של חודש מאי.
בשנת 1983, טרנר הדגים שב"" מקודדים דפוסים שונים של זריחת השמש וזריחת הירח, כולל ימי ההיפוך של החורף והקיץ, ימי השוויון, ימי הרביעון, אירועי מקסימום הירח ואירועי מינימום הירח, בשל הקווים הישרים והמקבילים המדויקים שלהם.
רומיין (William Francis Romain) כתב ספר בנושא "מסתורי ההופוול: אסטרונומים, גאומטרים וקוסמים" על תלוליות העפר.
תלוליות רבות מכילות גם סוגים שונים של קבורה אנושית, חלקם מכילים חפצי קבורה יקרים כמו קישוטים של נחושת, נציצים ואובסידיאן שיובאו ממרחק של מאות קילומטרים.
גם אבן וקדרות עוצבו לצורות מורכבות.
ההופוול יצרו כמה מיצירות מלאכת יד והאמנות המשובחות ביותר של אמריקה.
לרוב היצירות שלהם הייתה משמעות דתית מסוימת, וקבריהם היו מלאים בשרשראות, גילופים מקושטים עשויים מעצם או עץ, כלי חרס טקסיים מעוטרים, אטמי אוזניים ותליונים.
חלק מהקברים היו מרופדים במחצלות ארוגות, נציצים (מינרל המורכב מיריעות שקופות דקות) או אבנים.
ההופוול ייצרו יצירות אמנות במגוון גדול יותר ועם חומרים אקזוטיים יותר מקודמיהם האדינה.
שיני דוב גריזלי, פניני מים מתוקים, קונכיות ים, שיני כרישים, נחושת וכמויות קטנות של כסף נוצרו כחלקים אלגנטיים.
בעלי המלאכה של הופוול היו חוצבים מומחים של , ורבים מהרגמים מלאים בפסלים ובמקטרות מגולפים להפליא.
בחפירה של תלולית המקטרות (Mound of Pipes) ב-Mound City (עיר התלוליות) נמצאו יותר מ-200 מקטרות עישון מאבן; אלה תיארו בעלי חיים וציפורים בצורה תלת־ממדית מגולפת היטב.
יותר מ-130 חפצים כאלה נחפרו מ במחוז סיוטו.
כמה יצירות אמנות נעשו מעצמות אדם מגולפות.
מסכה נדירה שנמצאה ב-Mound City נוצרה באמצעות גולגולת אנושית.
אמני הופוול יצרו תיאורים מופשטים וריאליסטיים כאחד של הצורה האנושית.
מקטרת צינורית אחת כל כך מדויקת בצורתה עד שהדגם זוהה על ידי חוקרים כגמד אכונדרופלסטי.
פסלונים רבים אחרים מפורטים מאוד בלבוש, קישוטים ותסרוקות.
דוגמה לצורות אנושיות מופשטות היא "יד נציץ" מאתר הופוול במחוז רוס באוהיו.
חתוך בעדינות מחתיכת נציץ בגודל 28 על 15 סנטימטרים, נראה שהגילוף ביד נלבש או נישא לצפייה ציבורית.
ביטויים מקומיים של מסורות הופווליאניות
בנוסף להופוול אוהיו הידועים, ידוע על מספר תרבויות אחרות מ שהיו מעורבים במסורת הופוול והשתתפו ברשת החילופין של הופוול.
הייתה קבוצת הופוול ב בצפון-מזרח קנטקי ומערב וירג'יניה המערבית משנת 1 עד 500 לספירה.
סבורים שהם היו גרסה אזורית של מסורת הופוול או קבוצה של בהשפעת הופוול שהתערבבה בשלווה עם עמי המקומיים.
הארכאולוג אדוארד מקמייקל (Edward McMichael) אפיין אותם כתרבות סחר פולשנית דמוית הופוול או כחלוץ של מסורת הופוול, שכנראה הטמיעה בלא קרב את בני אדינה המקומיים בעמק הנהר קאנאווה.
התרבות שלהם ותרבות אדינה המאוחרת מאוד (46PU2) נחשבת כמי שלאט לאט התפתחו לתרבות באק גארדן (Buck Garden) המאוחרת יותר.
תרבות קופנה (Copena culture) הייתה תרבות הופווליאנית בצפון אלבמה, מיסיסיפי וטנסי, כמו גם בחלקים אחרים של האזור שמסביב, כולל קנטקי.
חוקרים פיתחו את השם קופנה בהתבסס על שלוש האותיות הראשונות של הנחושת באנגלית (קופר) ושתי האותיות האחרונות של המינרל גלנה, מכיוון שלעיתים קרובות נמצאו חפצי נחושת וגלנה בקברים של קופנה.
במהלך תקופת וודלנד התיכונה, אוכלוסיית תרבות קראב אורצ'ארד (Crab Orchard culture) גדלה מדפוס מפוזר ומיושב בדלילות של תקופת וודלנד הקדומה לכזה המורכב ממחנות בסיס קטנים וגדולים.
אלה התרכזו בצורות קרקע של טרסות ומישורי ההצפה הקשורות לערוץ הנהר אוהיו בדרום אינדיאנה, בדרום אילינוי ובצפון-מערב ובמערב קנטקי.
בגבולות המערביים הרחוקים של תרבות קראב אורצ'ארד נמצא אתר מבצר אוביאמס (O'byams Fort site).
תלולית העפר הגדולה הזו, בצורת קולן, מזכירה את מתחמי אוהיו הופוול.
דוגמאות לסוג של עיטור על כלי חרס שנמצא ב מוכרות גם מאתרי הופוול באוהיו (כגון Seip Earthworks, Rockhold, Harness ו-), וכן מאתרים דרום-מזרחיים עם מכלולים הופווליאנים, כגון אתר Miner's Creek, אתר 9HY98, ו בג'ורג'יה, ואתר Yearwood בדרום טנסי.
תרבות השתרעה במישיגן ובצפון אינדיאנה מסביבות 200 לפנה"ס עד 500 לספירה.
תבנית גודול נמתחה מהקצה הדרומי של ימת מישיגן, מזרחה על פני צפון אינדיאנה, עד לגבול אוהיו, ואז צפונה, מכסה את מרכז מישיגן, כמעט הגיעה ל במזרח ול מצפון.
התרבות קרויה על שם אתר גודול (Goodall) בצפון-מערב אינדיאנה.
הייתה עם הופווליאני בעמקי הנהרות של אילינוי ומיסיסיפי באיווה, אילינוי ומיזורי.
הם נחשבים קדמונים לקבוצות שיצרו בסופו של דבר את תרבות המיסיסיפי שבנתה את קהוקיה (בדרום-מערב אילינוי של ימינו) והשפיעה על העורף של הנהרות מיסיסיפי ואוהיו, כולל לתוך הרי האפלצ'ים.
היא קבוצה של שבעה רגמים על צוק המשקיף על הנהר בסמוך למפגשו עם נהר המיסיסיפי.
הרגמים החרוטיים נבנו בין השנים 100 לפנה"ס עד 200 לספירה.
בשלב מסוים, ייתכן שהיו קיימים עד 12 רגמים.
רוגם 2, הגדול ביותר שנותר, הוא בקוטר של 30 מטרים וגובה של 2.5 מטרים.
תלולית זו היא אולי התלולית הגדולה ביותר של הופוול באיווה.
בקצה המערבי של תחום ההשפעה של הופוול נמצא .
ב במיזורי, הוא אחד מכמה אתרים ליד המפגש בין ליין קריק (Line Creek) לנהר מיזורי.
האתר מכיל שרידים מתקופת תרבות הופוול ומתרבות המיסיסיפי התיכונה שאחריה.
ליד קנזס סיטי קרוב לגבול המערבי של תרבות הופוול.
כלי חרס וכלי אבן "בסגנון הופוול", האופייניים לעמקי הנהרות אילינוי ואוהיו, נמצאים בשפע באתר טרוברידג'.
כלי חרס מעוטרים בסגנון הופוול מופיעים לעיתים רחוקות יותר מערבה.
ממוקם בפתחו של עמק קטן הנפתח אל עמק הנהר מיזורי, ליד סנט ג'וזף במיזורי של ימינו.
זהו אתר עם מרכיבים רבים ועם עדויות ליישוב קנזס סיטי הופוול (בסביבות 100 עד 500 לספירה) ו (בסביבות 1200 לספירה).
מכלול לורל היה תרבות אינדיאנית במה שהוא כיום דרום קוויבק, דרום וצפון-מערב אונטריו ומזרח-מרכז מניטובה בקנדה; וצפון מישיגן, צפון-מערב ויסקונסין וצפון מינסוטה בארצות הברית.
הם היו האנשים הראשונים שהשתמשו בקדרות באונטריו מצפון ל.
המתחם נקרא על שם הקהילה הלא מאוגדת לשעבר של .
הייתה תרבות הופווליאנית באזורי עמק , עמק ועמק של לואיזיאנה, מיסיסיפי, מיזורי וארקנסו של ימינו.
היא התפתחה ל ומאוחר יותר לתרבויות ו.
היא קרויה על שם ב בלואיזיאנה.
תרבות מילר (Miller culture) הייתה תרבות הופווליאנית הממוקמת באזורי הניקוז העליונים של הנהר של דרום-מערב טנסי, צפון-מזרח מיסיסיפי ומערב-מרכז אלבמה, הידועה בעיקר מחפירות באתרי , , מילר () ו.
התרבות מחולקת באופן כרונולוגי לשני שלבים, מילר 1 ומילר 2, כאשר מילר 3 המאוחר יותר שייך ל.
בכמה אתרים הקשורים לתרבות מילר, כגון ותלוליות פינסון בשוליים המערביים של התרבות, נבנו גדולות.
הארכאולוגים משערים שהתלוליות נועדו לטקסים של משתה.
למטרה כזו, הם נבדלו באופן מהותי מתלוליות תרבות המיסיסיפי המאוחרות יותר, שהיו תלוליות פלטפורמות לקברים ובסיס למבנים.
עד סוף תקופת וודלנד העליונה, בערך בשנת 1000 לספירה, אזור תרבות מילר נטמע בתרבות המיסיסיפי שלאחריה.
תרבות מונטיין הופוול (Montane Hopewell) באזור , שלוחה עליונה של הנהר בצפון וירג'יניה המערבית, דומה לתרבות ארמסטרונג.
מאפייני החרסים והתרבות דומים גם לאוהיו הופוול המאוחרת.
תרבויות אלו התקיימו במהלך תקופות התרבויות השכנות ווטסון (Watson) עד באק גארדן (Buck Garden) של עמים מדרום וממערב המדינה.
תרבות מונטיין הופוול היא וריאציה שנמצאת במרחק ניכר מתרבות קול (Cole Culture) ושלב פטרס (Peters Phase), או הופוול של מרכז אוהיו.
לדברי מקמייקל, התרבות בנתה תלוליות קטנות וחרוטיות בשלהי תקופת הופוול; נראה שדת זו הלכה ודעכה במונחים של הפעילויות היומיומיות באתרים אלה.
בשל ההשפעה של כת כמרים מהאליטה, שלב הקבורה התרכז כלפי מדינות המערב התיכון והיה פחות חשוב כאן.
הריכוז הגדול ביותר של אתרי טקסים של הופוול נמצא בעמק הנהר (מקולומבוס ל באוהיו) ובעמק פיינט קריק (Paint Creek) הסמוך, שבמרכזו באוהיו.
מרכזי תרבות אלו הכילו בדרך כלל רוגם ומתחם תלוליות עפר גאומטרי המשתרע על פני עשרות עד אלפי דונמים, עם יישובי מגורים דלילים.
יש עדויות מועטות לאוכלוסיות תושבים גדולות במתחמי המונומנט.
הפארק הלאומי ההיסטורי תרבות הופוול, המקיף תלוליות שעל שמן נקראת התרבות, נמצא בעמק , במרחק של קילומטרים ספורים בלבד מצ'יליקותי, אוהיו.
כאשר המתיישבים הקולוניאליים חצו לראשונה את הרי האפלצ'ים, לאחר כמעט מאה וחצי באמריקה הצפונית, הם נדהמו מהמבנים המונומנטליים הללו, שחלקם היו גבוהים עד 21 מטרים ומשתרעים על שטח של עשרות דונמים.
נבנו משנת 100 לפנה"ס עד 500 לספירה.
זהו מרכז טקסי גדול הממוקם במפגש הנהרות סיוטו ואוהיו.
חלק ממתחם תלוליות העפר הזה משתרע על פני נהר אוהיו לתוך קנטקי.
המתחם כולל קטע צפוני המורכב ממספר מתחמים סגורים עגולים, שני מתחמים סגורים גדולים דמויי פרסה ושלוש מערכות דרכים בין קירות מקבילים המובילות ממקום זה.
קבוצה אחת של דרכים הובילה לדרום-מערב וייתכן שהייתה מקושרת למתחם סגור מרובע גדול הממוקם בצד קנטקי של הנהר אוהיו.
מערכת דרכים נוספת הובילה לדרום-מזרח, שם חצתה את נהר אוהיו והמשיכה ל, מתחם סגור מעגלי מורכב המקיף תלולית חרוטית.
מערכת הדרכים השלישית הובילה לצפון-מערב למרחק בלתי מוגדר, לכיוון .
היה תרבות אינדיאנית שהייתה ממוקמת באונטריו בקנדה וניו יורק בארצות הברית של ימינו, בתקופת וודלנד התיכונה.
משערים שהיא הושפעה ממסורות הופוול של עמק הנהר אוהיו.
נראה שהשפעה זו הסתיימה בערך בשנת 250 לספירה, ולאחר מכן לא נהגו עוד לערוך טקסי קבורה.
היה תרבות אינדיאנית שהייתה ממוקמת סביב החופים הדרום-מזרחיים של ימת יורון ו, סביב אזור לונדון, אונטריו, ואולי עד מזרחה עד הנהר בקנדה.
קיימות ראיות מסוימות לכך שבני מכלול סאגין בחצי האי ברוס אולי התפתחו לבני ההיסטוריים, הידועים גם בשם אוטווה.
הייתה תרבות ארכאולוגית מתקופת וודלנד התיכונה בדרום-מזרח ארצות הברית (היום ג'ורג'יה, אלבמה, פלורידה, קרוליינה הדרומית וטנסי) המתוארכת לסביבות 100–700 לספירה.
תרבות וילהלם (Wilhelm culture; 1 עד 500 לספירה), בהשפעה הופווליאנית, הופיעה ב.
הם היו בני התקופה של תרבות ארמסטרונג בעמק ביג סנדי, כמעט 350 קילומטרים במורד הזרם של הנהר אוהיו.
הם היו מוקפים בעמים שיצרו כלי חרס בסגנון ווטסון (Watson).
חרסי וילהלם היו דומים לקדרות ארמסטרונג, אך לא עשויים היטב.
נראה כי שברי מקטרות הם מסוג בסיס הפלטפורמה.
תלוליות עפר קטנות הוקמו סביב קברים בודדים המחופים באבן (רגמים).
אלה כוסו יחד תחת תל גדול אחד.
ארבעת אתרי הכפר הידועים נחקרו מעט, ונראה כאילו ננטשו בערך בשנת 500 לספירה.
חוקרים מקומיים חדשים בוחנים את תקופת האזור הזו ועשויים לספק תובנה עתידית.
בסביבות שנת 500 לספירה, חדל סחר החליפין של הופוול, בניית התלוליות הופסקה, וצורות אמנות אופייניות לא הופקו עוד.
מלחמה היא סיבה אפשרית, שכן כפרים המתוארכים לתקופת וודלנד העליונה עברו לקהילות גדולות יותר המוגנות על ידי תעלות וגדרות כלונסאות.
תנאי אקלים קרים יותר יכלו לגרום לחיות ציד לנדוד צפונה או מערבה בחיפוש אחר שטחי מרעה.
ייתכן שהופעת החץ והקשת הובילה לציד יתר של אוכלוסיות חיות הציד, כמו גם להפוך את הלוחמה לקטלנית יותר.
עם פחות אנשים המשתמשים בדרכי סחר, ייתכן שהעברת המסורות התמעטה.
ההתמוטטות בארגון החברתי יכולה הייתה לנבוע גם מאימוץ חקלאות בקנה מידה מלא.
הסיבות המוחלטות להתפזרות הניכרת של התושבים טרם נקבעו.
תרבות אסלאמית או תרבות מוסלמית מתייחסת לפרקטיקות התרבותיות ההיסטוריות שהתפתחו לאורך ההיסטוריה בקרב העמים השונים החיים בעולם המוסלמי.
המנהגים הללו, על אף שאינם תמיד דתיים באופיים, מושפעים בדרך כלל מהיבטים שונים של האסלאם, במיוחד משום שהדת היא זו שמקדמת את האינטראקציה בין אנשים מרקעים אתנים/לאומיים שונים באופן אשר מאפשר היווצרות של כור היתוך על בסיס הזהות המוסלמית אותה הם כולם חולקים.
הצורות המוקדמות ביותר של התרבות האסלאמית, מח'ליפות ראשידון ועד לח'ליפות בית אומיה וח'ליפות בית עבאס המוקדמת, התבססו בעיקר על המנהגים התרבותיים שהיו כבר קיימים בקרב הערבים, הביזנטים והפרסים .
עם זאת, ככל שהאימפריות האסלאמיות התרחבו באופן מואץ, התרבות האסלאמית גם הושפעה והטמיעה אלמנטים רבים מהתרבות האיראנית, הקווקזית, הטורקית, ההודית, המלאית, הסומלית, הברברית והאינדונזית.
בשל מגוון גורמים ישנן וריאציות במידת ההקפדה על כללי דת האסלאם בתרבויות ובמסורות השונות של האוכלוסייה המוסלמית ברחבי העולם.
הספרות הערבית כוללת את הכתבים, הן הפרוזה והן השירה, שנוצרו לאורך השנים על ידי סופרים שונים בשפה הערבית.
בערבית ספרות מכונה "אדאב" שמשמעותה במקור היא נימוס, ואשר מרמזת על כך שבספרות הערבית ישנה חשביות לנימוסים, תרבות והעשרה.
הספרות הערבית צמחה במאה החמישית לספירה.
לקוראן, (הספר הקדוש לאסלאם) הנחשב על ידי רבים כיצירת הספרות הטובה ביותר שאי פעם נכתבה בשפה הערבית, תהיה את ההשפעה המתמשכת הגדולה ביותר על התרבות הערבית והספרות הערבית.
הספרות הערבית שגשגה במיוחד במהלך תקופת תור הזהב של האסלאם, אך היא נותרה גם תרבות חיה עד ימינו, כאשר משוררים וסופרים רבים ברחבי העולם הערבי, וכמו גם ביתר העולם, זוכים להצלחה הולכת וגוברת.
הספרות הפרסית קיימת במשך מעל ל-2,500 שנים והיא נכתבה לאורך ההיסטוריה באזורים בהם נמצאים בימינו איראן, עיראק, סוריה, אפגניסטן, חבל הקווקז, טורקיה, מרכז אסיה ודרום אסיה, שם השפה הפרסית הייתה שפת האוכלוסייה הילידה או השפה הרשמית.
עם זאת, רוב הספרות הפרסית ששרדה והתקיימה עד ימינו נוצרה מהתקופה שלאחר הכיבוש הערבי של פרס, בסביבות שנת 650 לספירה, ואילך.
לאחר הכבישוים של ח'ליפות בית עבאס בשנת 750 לספירה פרסים רבים מילאו תפקידי מפתח כסופרים, פקידים, ומשוררים באימפריה הערבית.
במשך קרוב לאלף שנים התרבות הפרסית-אסלאמית השפיעה על התרבות ההודית.
פרסית הייתה השפה הרשמית של רוב האימפריות ההודיות כמו הגאזנווידים, סולטנות דלהי, סולטנות בנגל, הסולטנויות הדקניות והאימפריה המוגולית.
בשלב מסוים נכתבו אפילו יותר ספרים בפרסית בהודו מאשר באיראן.
החל מהמאה ה-11 חלה עלייה בכמות הספרים המוסלמים שנכתבו בשפות טורקיות.
אף על פי כן השפה הפרסית המשיכה להיות השפה הרשמית באזורים דוברי טורקית במשך מאות שנים.
כאשר הגיעו הסלג'וקים לאנטוליה הם החיו את השימוש בפרסית באזור.
הם אפילו הפכו את הפרסית לשפה הרשמית של האימפריה שלהם.
העות'מאנים, אשר ניתן להחשיב אותם לממשיכי דרכם של הסלג'וקים, המשיכו במסורת זו.
השפה הפרסית הפכה לשפת החצר הרשמית באימפריה העות'מאנית, אם כי השפה הטורקית הפכה בהדרגה לשפה הנפוצה בקרב האוכלוסייה החל מהמאה ה-15 ואילך.
עם הזמן, הטורקית העות'מאנית התפתחה לשפה הספרותית הנפוצה.
עם זאת, הכתבים שעשו שימוש בטורקית עות'מאנית הכילו מספר לא מבוטל של מילות שהושאלו מהשפה הפרסית ומהשפה הערבית (לעיתים רבות עד 88% מכל הטקסט).
רק במאה ה-17 השפה הטורקית הוכרזה כשפה הרשמית של נסיכות קאראמאן, למרות שהיא לא הצליחה להפוך לשפה הרשמית של אזור/אימפריה רחבה יותר עד לעליית האימפריה העות'מאנית.
עם הקמת האימפריה העות'מאנית הפכה הטורקית העות'מאנית דומיננטית הן בשירה והן בפרוזה של האימפריה, ובתחילת המאה ה-18 הפכה לשפה הרשמית של האימפריה העות'מאנית.
בניגוד להודו, בה השפה הפרסית נותרה השפה הרשמית הן במדינות המוסלמיות והן במדינות ההינדיות עד המאה ה-19, העות'מאנים בחרו במקום זאת להשתמש בטורקית כשפה הרשמית.
אמנות אסלאמית ציבורית בדרך כלל לא כוללת ציורים של בני אדם או בעלי חיים, וכוללת לרוב עיטורים שונים, ובמיוחד ערבסקה וקליגרפיה אסלאמית.
ניתן למצוא את הדפוסים המורכבים הללו גם במדיות שונות, כולל חפצי קרמיקה, אריחים דקורטיביים במסגדים, וכו'.
פסלים גדולים יחסית של דמויות אנושיות היו נדירים יחסית לאורך ההיסטוריה באמנות האסלאמית.
בספרי היסטוריה ובספרי שירה מסוימים בעבר הותר לכלול במקרים מסוימים את דמותו של מוחמד כל עוד פניו מכוסות לחלוטין.
הקליגרפיה האסלאמית היא אמנות הכתיבה הקישוטית שמבוססת על האלפבית הערבי שקיים בארצות החולקות מורשת תרבותית אסלאמית משותפת.
הקליגרפיה האסלמית כוללת הן קליגרפיה ערבית, הן קליגרפיה עות'מאנית והן קליגרפיה פרסית.
הקליגרפיה האסלאמית התפתחה משני סגנונות עיקריים - כתב כופי וכתב נסח'י.
ישנן מספר וריאציות לכל אחת מהן, וכמו גם סגנונות ספציפיים לאזורים שונים.
הקליגרפיה האסלאמית משולבת גם באמנות האסלאמית המודרנית עוד מהתקופה הפוסט-קולוניאלית במזרח התיכון.
האדריכלות אסלאמית כוללת מגוון סגנונות אדריכליים בעלי קשר לאסלאם.
האדריכלות האסלאמית כוללת הן סגנונות אדריכלות חילוניים והן סגנונות אדריכלות דתיים אשר קיימים עוד מהתקופה המוקדמת של האסלאם.
האדריכלות האסלאמית הקדומה הושפעה מהאדריכלות הרומית, האדריכלות הביזנטית, האדריכלות הפרסית וכל יתר האזורים אותם המוסלמים כבשו במאה ה-7 ובמאה ה-8. לאחר שהאסלאם התפשט גם לאזור דרום-מזרח אסיה האדריכלות האסלאמית באזורים המזרחיים של העולם המוסלמי השופעו גם מהאדריכלות הסינית והאדריכלות ההודית.
בשלבים מאוחרים יותר האדריכלות האסלאמית החלה לפתח גם מאפיינים ייחודיים מובהקים כמו צורות המבנים, עיטורים הכוללים קליגרפיה אסלאמית וצורות גאומטריות.
ניתן לזהות אדריכלות האסלאמית לפי האלמנטים העיצוביים הבאים, אשר קיימים עוד מאז מוחמד בנה את המסגד הראשון באל-מדינה, וכן ממאפיינים פרה-אסלאמיים אחרים שהתבבסו על אלמנטים שהיו קיימים בכנסיות ובתי כנסת.
חצרות גדולות התמזגו לעיתים רבות עם אולם התפילה המרכזי (מאפיין הקיים במסגד הנביא באל-מדינה שבערב הסעודית).
מינרטים או מגדלים (ששימשו במקור כמגדלי שמירה שמוארים בלפידים, למשל במסגד האומיי בדמשק).
המינרט העתיק ביותר בעולם שעדיין עומד הוא המינרט במסגד הגדול של קירואן (בתוניסיה).
מחראב אשר היא גומחה בקיר המסגד המצביעה על הקיבלה – כיוון הכעבה אליו צריכים מוסלמים לפנות בעת התפילהאו נישה על קיר פנימי המציינים את הכיוון למכה.
כיפות (השימוש האסלאמי הקדום ביותר בכיפה היה במסגד של אל-מדינה מהמאה ה-8).
שימוש בצורות גאומטריות ובאמנות ערבסקה.
התמקדות בחלל הפנימי של המבנה במקום בחלק החיצוני של המבנה.
בעוד שהאסלאם מתיר לקיים הצגות תיאטרון, האסלאם אינו מתיר לקיים הצגות תיאטרון בהם מוצגים אלוהים, מוחמד, מלאכים או אלמנטים אחרים בקוראן שאסור להמחיש באופן זה.
צורות התיאטרון הפופולריות ביותר בעולם האסלאמי בתקופת ימי הביניים היו תיאטרון הבובות (שכלל בובות יד, תיאטרון צלליות והצגות עם מריונטות) וכמו גם מחזות המכונות "תעזיה" בהן השחקנים משחזרים פרקים מההיסטוריה המוסלמית.
בפרט, מחזות אסלאמיים שיעים עסקו לרוב באופן בו חסן בן עלי וחוסיין בן עלי הפכו לשהידים.
תיאטרון הבובות האינדונזי וויאנג קוליט הוא מסוגי התיאטרון העתיקים ביותר שקיימים עד היום.
למרות שהוא עוסק בעיקר באגדות שקדמו לאסלאם, במסגרתו מוצגים גם מחזות העוסקים באפוסים איסלאמיים כמו הרפתקאותיו של אמיר חמזה.
לתיאטרון הצלליות הטורקי קאראגוז הייתה השפעה ניכרת על תיאטרון הבובות באזור המזרח התיכון.
לפי ההשערות הוא התפתח במקור בסין, והובא לאזור על ידי המונגולים אשר הציגו אותו בפני העמים הטורקים במרכז רוסיה.
אומנות תיאטרון הצלליות הובאה לאנטוליה על ידי העמים הטורקיים שהיגרו לאזור ממרכז אסיה.
השערה אחרת היא שתיאטרון הצלליות הגיע לאנטוליה במהלך המאה ה-16 ממצרים.
ישנן עדויות לכך שתיאטרון הבובות היה קיים באיראן עוד בימי קדם.
"חימה שבת-באזי" הוא סוג של תיאטרון בובות פרסי מסורתי המבוצע בחדר קטן ביחד עם נגן ומספר סיפורים.
הצגות אלו מבוצעים לעיתים רבות בבתי תה וקפה מסורתיים.
בית האופרה המלכותי שך מסקט בעומאן נחשב לבית האופרה הראשון בעולם המוסלמי שמקשר בין התרבות האסלאמית למוזיקה קלאסית.
מכיוון שהאסלאם היא דת רב-תרבותית, ישנם מגוון סגנונות ריקוד אשר פופולריים בקרב הקהילות המוסלמיות השונות ברחבי העולם.
תהלוכות ריקודים צבעוניות מתקיימות באופן מסורתי בקהילות מוסלמיות רבות במהלך חתונות וחגיגות ציבוריות כמו מוולד א-נבי, חג הקורבן, וכו'.
תרבויות אסלאמיות רבות פיתחו גם צורות ריקוד שונות כגון ריקודי עם מקומיים שונים (למשל בקרב עמים בדואים, וטוארגים) וסוגים אחרים של ריקוד המשמשים לבידור כמו ריקודי בטן (מיוחסים בעיקר לתרבות המצרית).
מכיוון שהאסלאם היא דת רב-תרבותית, ישנם מגוון סגנונות מוזיקליים אשר פופולריים בקרב הקהילות המוסלמיות השונות ברחבי העולם.
הטורקים הסלג'וקים, אשר היו שבט נוודים שהתאסלם וכבש את אנטוליה (אשר כיום הינה חלק מטורקיה), והחזיקו בח'ליפות, בדמות האימפריה העות'מאנית, הייתה השפעה ניכרת על המוזיקה האסלאמית.
באפריקה שמדרום לסהרה, בהודו ובארכיפלג המלאי ישנם גפ אוכלוסיות מוסלמיות גדולות, אך לאזורים הללו הייתה השפעה פחותה מההשפעה העצומה של חצי האי ערב, המזרח התיכון, וצפון אפריקה על המסורות השונות של המוזיקה האסלאמית.
לכל האזורים הללו היו קשרי סחר ביניהם הרבה לפני הכיבושים האסלאמיים של המאה ה-7 ואילך, וסביר להניח שהייתה השפעה הדדית של סגנונות מוזיקליים רבים בין אותם האזורים במקביל למסחר בסחורות.
עם זאת, מכייון לאורך רוב ההיסטוריה לא הייתה את היכולת להקליט שירה, ניתן רק להעלות השערות שונות לגבי המוזיקה הפופולרית באותן האזורים בתקופה שקדמה להופעת האסלאם.
לאסלאם הייתה בוודאות השפעה ניכרת על המוזיקה באותן האזורים משום שהאסלאם איחד בפועל אזורים נרחבים תחת הח'ליפים הראשונים, והקל על הסחר בין ארצות רחוקות.
במשפחות מוסלמיות נהוג לערוך טקסים דתיים שונים בעקבות לידת ילדים.
מיד לאחר הלידה נהוג לומר באוזן הימנית של הילד קריאת אד'אן.
ביום השביעי נהוג לערוך את טקס ה"אקיקה", בו שוחטים בהמה ומחלקים את בשרה בקרב אוכלוסייה ענייה.
את הראש של הילד נהוג לגלח, ונהוג לשלם סכום מסוים התואם למשקל השיער של הילד כתרומה לאוכלוסייה ענייה.
מלבד לספק את הצרכים הבסיסיים של הילדים (מזון, מחסה, וחינוך), ההורים או הסבים נוהגים גם לקחת על עצמם את המשימה ללמד את הילדים ערכי מוסר, ללמד על האסלאם, ועל מנהגי האסלאם.
הנישואים, המשמשים כבסיס לקיום המשפחות המוסלמיות, מהווים חוזה אזרחי בין שני צדדים בנוכחות שני עדים.
החתן מחויב לשלם נדוניה ("מאהר") לכלה, בהתאם לחוזה.
בשל העובדה שישנם מוסלמים במדינות רבות ברחבי העולם - ישנם 49 מדינות בעלות רוב מוסלמי, וקהילות מוסלמיות גדולות במדינות רבות ברחבי העולם - ראוי לציין שבשל כך ישנן וריאציות רבות לנהגים המקובלים בחתונות המוסלמיות.
בדרך כלל במשפחות המוסלמית הנשים אחראיות על ניהול משק הבית והגבר אחראי לפרנס את המשפחה וכמו גם לטפל בכל מה שקשור לעולם שמחוץ לבית.
בפועל, לרוב הפרדה זו אינה נוקשה.
טקסים דתיים מסוימים מבוצעים במהלך ואחרי המוות של מאמינים מוסלמים.
מוסלמים הנמצאים בקרבת אדם מוסלמי גוסס נוהגים לעודד אותו האדם לומר את השהאדה על מנת שאלו יהיו מילותיו האחרונות לפני המוות.
לאחר המוות מקפידים לשטוף את הגופה ולאחר מכן לעטוף את הגופה בבגד לבן המכונה "קאפאן".
נהוג להניח את הגופה על ארון קבורה אשר מועבר תחילה למסגד בו מבצעים תפילה עבור המת, ומשם לבית הקברות לקבורה.
מוסלמים רבים מקפידים על כללי נימוס איסלאמיים, המכונים "אדאב", כמו למשל הנוהג לברך אחרים ב"אס-סלאמו עליקום" ("שלום לך"), לומר לפני ארוחות "בסמילה" ("בשם אלוהים"), וכמו גם שימוש רק ביד ימין לאכילה ולשתייה.
ניתן לסווג את הנהגים של מוסלמים לשמירה על היגיינה בקטגוריה של ניקיון אישי ובריאות.
בנוסף לכך נהוג גם לבצע ברית מילה לכל הזכרים המוסלמים, לרוב בין היום השביעי ליום הארבעים ללידה.
בטקסי קבורה מוסלמים נהוג לומר "סאלאט אל-ג'נזה" ("תפילת הלוויה") לצד גופת הנפטר השטופה והעטופה, כאשר מבצעים את הקבורה.
למוסלמים יש גם הגבלות תזונתיות שונות.
לכל המוסלמים אסור לאכול חזיר, דם, פגרים או לשתול אלכוהול.
כל הבשרים חייבים להגיע מחיה אוכלת עשב אשר נשחטה על ידי מוסלמי, יהודי או נוצרי, למעט מקרים בהם האדם צד או דג בעצמו את החיה.
המזון שמותר למוסלמים לאכול נחשב "חלאל".
תרבות אוקראינה כוללת את המנהגים, המסורות, האמנות וההיסטוריה של העם האוקראיני אשר משקפים את המורשת המגוונת של אוקראינה.
הזהות התרבותית של אוקראינה עוצבה לאורך ההיסטוריה כתוצאה מהאינטראקציה עם המדינות השכנות כמו רוסיה, פולין, טורקיה ואוסטריה-הונגריה.
להיווסדות של רוס של קייב במאה ה-9 הייתה השפעה רבה על תרבות מקומית מובהקת שתהפוך לבסוף לזהות התרבותית האוקראינית.
במהלך תקופה זה קייב הפכה למרכז תרבותי ופוליטי.
תרבות המדינה הושפעה לאורך ההיסטוריה גם רבות מהתרבות הנוצרית, ומהתרבות הסלאבית.
לאורך ימי הביניים ועד לעת המודרנית המוקדמת התרחשו סכסוכים תכופים בתחומי אוקראינה בהם היו מעורבים המעצמות השכנות, כולל פולין, ליטא והאימפריה העות'מאנית.
למרות האתגרים הללו, התרבות האוקראינית המשיכה להתפתח, ובמיוחד באזורים המערביים של אוקראינה להם הייתה השפעה פולנית ניכרת.
המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היו תקופה של התעוררות תרבותית באוקראינה.
בהשראת התנועות הלאומניות האירופיות, האינטלקטואלים והאמנים האוקראינים ביקשו בתקופה זו לקדם את המורשת התרבותית שלהם.
עם זאת, במהלך תקופה זו האימפריה הרוסית החלה לחתור לדכא את התרבות האוקראינית באמצעות הגברת השפעת התרבות והשפה הרוסית.
תחת השלטון הסובייטי ברית המועצות חתרה יותר ויותר להפוך את התרבות הסובייטית להומוגנית בכל שטחי ברית המועצות.
אף על פי כן התרבות האוקראינית הצליחה לשרוד ואף לשגשג בתחומים מסוימים במהלך התקופה הסובייטית.
נפילת ברית המועצות ב-1991 הובילה לתחייה של המנהגים האוקראינים, השפה האוקראינית והאמנויות האוקראיניות המסורתיים.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022, נגרם נזק משמעותי לאתרי תרבות רבים באוקראיניה.
אתרי התרבות שניזוקו או נהרסו על ידי צבא רוסיה כוללים בין היתר ספריות, מוזיאונים, גלריות, תיאטראות, וגני חיות.
ההערכה היא שהבנייה מחדש של האתרים שניזוקו עשויה להימשך בסביבות עשור.
הנצרות הייתה דומיננטית במיוחד בעיצוב התרבות האוקראינית עוד מהמאה ה-9. רוב האוקראינים משתייכים כיום לנצרות האורתודוקסית.
הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית היא כיום הכנסייה הגדולה במדינה.
האדריכלות האוקראינית משקפת היטב את ההשפעות המגוונות שהשפיעו לאורך ההיסטוריה על התרבות האוקראינית.
דוגמאות בולטות לאדריכלות האוקראינית כוללות בין היתר את כנסיות העץ העתיקות האוקראיניות, ובמיוחד אלו שנמצאות באזור הקרפטים, אשר מכילות עיטורים מורכבים, וכמו גם את המבנים בסגנון הבארוק האוקראיני, ובמיוחד הקתדרלות והמנזרים העתיקים של קייב.
במאה ה-20, האדריכלות האוקראינית הושפעה במיוחד מברית המועצות, כאשר בתקופה זו נבנו באוקראינה מבנים גרנדיוזיים רבים בסגנון סובייטי.
חולצת ה"ויסשיוואנקה" הרקומה, נחשבת כיום ללבוש המסורתי הלאומי של אוקראינה.
נהוג לרוב ללבוש את חולצת הויסשיוואנקה באירועי תרבות שונים לאורך השנה, ובמיוחד בחודש מאי במצעד חולצות הויסשיוואנקה.
ביגוד מסורתי נוסף כולל את הקוז'וח והשרוברי לגברים ואת הקוז'ושנקה לנשים.
תרבות גֵרְזָה, הנקראת גם נקאדה II, מתייחסת לשלב הארכאולוגי בגרזה (גם גירזה או ג'רזה), בית קברות מצרי פרהיסטורי השוכן לאורך הגדה המערבית של הנילוס.
הנקרופוליס נקרא על שם אל-גירזה, העיירה העכשווית הסמוכה במצרים.
גרזה ממוקמת רק כמה קילומטרים ממזרח לנווה המדבר של פיום.
תרבות גרזה היא תרבות חומרית שזוהתה על ידי ארכאולוגים.
זהו השלב השני מבין שלושה של תרבויות הנקאדה הפרהיסטוריות והוא ידוע גם בשם תרבות נקאדה השנייה.
לתרבות גרזה קדמה תרבות עמרה ("נקאדה I") ולאחריה באה תרבות סמאינה ("פרוטודינאסטית" או "נקאדה III").
קיימים מקורות שונים לגבי תיארוך התקופה בה התקיימה תרבות גרזה.
יש הטוענים שתרבות זו הבדילה את עצמה מהתרבות העמרתית, החלה בסביבות 3500 לפנה"ס ונמשכה עד 3200 לפנה"ס בקירוב.
בהתאם לכך, רשויות מסוימות מציינות את תחילתה של תרבות גרזה בקנה אחד עם התרבות העמרתית או הבדרית, כלומר בערך 3800 לפנה"ס עד 3650 לפנה"ס, אף על פי שחלק מהממצאים הבדריים, למעשה, עשויים להיות מתוארכים מוקדם יותר.
אף על פי כן, מכיוון שאתרי הנקאדה חולקו לראשונה על ידי האגיפטולוג הבריטי פלינדרס פיטרי בשנת 1894, לתקופות משנה עמרתיות (אחרי בית הקברות ליד אל-עמרה) ו"גרז'אן" (אחרי בית הקברות ליד גרזה), האמנה המקורית משמשת בטקסט הזה.
תרבות גרזה נמשכה תקופה שבה המדבור של הסהרה כמעט הגיע למצבו שנראה בסוף המאה העשרים.
המאפיין העיקרי המבחין בין עמרה הקדום לגרזה הוא המאמץ הדקורטיבי הנוסף שהוצג בכלי החרס של התקופה.
יצירות אמנות על קרמיקה של גרזה מציגות חיות וסביבה מסוגננות במידה רבה יותר מאשר יצירות האמנות העמרתיות המוקדמות יותר.
יתר על כן, ציורים של יענים על יצירות אמנות החרס מעידות אולי על נטייה שהאנשים המוקדמים האלה חשו לחקור את מדבר סהרה.
תמונות של סירות קנים טקסיות מופיעות על כמה קנקני נקאדה II, ובהם דמויות של שני גברים ושתי נשים עומדות על הסיפון, הסירה מצוידת במשוטים ובשני תאים.
הקבר המצרי המצויר העתיק ביותר הידוע
התגליות בנחן כוללות את קבר 100, הקבר העתיק ביותר הידוע עם ציור קיר על טיח.
הקבר נחשב כמתוארך לתרבות גרזה (בערך 3500–3200 לפני הספירה).
ההנחה היא שציור הקיר מציג סצנות ודימויים דתיים.
הוא כולל דמויות המוצגות בתרבות המצרית במשך שלושת אלפים שנה – מסע הלוויה של סירות, ככל הנראה אלה העומדת בין שתי לביאות זקופות, גלגל של ארבע רגליים עם קרניים שונות, כמה דוגמאות למטה שנקשר לאלוהות של תרבות הבקר הקדומה ביותר.
ואחת מוחזקת על ידי אלה כבדת חזה.
בעלי חיים המתוארים כוללים אוגר או זברות, יעלים, יענים, לביאות, אימפלות, צבאים ובקר.
במספר ציורי קיר נראה סכין גבל אל-ערק : דמות בין שני אריות, לוחמים או סירות, אך אינן דומות מבחינה סגנונית.
מספר סמלים על חרס גרזה דומים להירוגליפים מצריים מסורתיים, שהיו בני זמנם לכתב הפרוטו-יתדות של שומר.
צלמית האישה היא עיצוב ייחודי הנחשב לאופייני לתרבות.
סופה של תרבות גרזה נחשב בדרך כלל חופף לאיחוד מצרים, תקופת נקאדה III.
תרבות ה"ברו" היא תת-תרבות חברתית בלתי פורמלית, הנפוצה בעיקר בקרב גברים צעירים בארצות הברית.
תרבות זו מערכת של נורמות חברתיות, התנהגויות וערכים המאפיינים קבוצות של גברים, לרוב צעירים, בסביבות חברתיות ספציפיות כמו במכללות, אחווה, המביעים עניין בתחומים משותפים כמו צפייה במשחקי ספורט, אימונים במכוני כושר, או תעשיות מסוימות כמו טכנולוגיה ופיננסים ושתייה חברתית של משקאות אלכוהולים.
מונח זה, שהחל לצבור בולטות בשנות ה-2000, מתאר לרוב דפוסי אינטראקציה המדגישים אחווה גברית, תחרותיות והפגנת גבריות מסורתית.
מדובר בתרבות בעלת מאפיינים חברתיים הומוגניים, אשר עשויים לחזק תחושת שייכות והנאה בתוך הקבוצה, אך גם לעורר דיון בסוגיות של גיוון, שוויון והכלה.
המונח "בּרוֹ" נגזר מהמילה "Brother" (אח), שמתארת תחושה של אחווה ושותפות בין גברים.
השימוש במונח "Brother" כדי לתאר ידידות בין גברים החל בשנות ה-70. הקיצור "Bro" הפך לנפוץ בשנות ה-90, בעיקר באנגלית מקומית אפרו-אמריקאית, ויוצג בסרטי חבר'ה אמריקאים.
באותה תקופה נוצר גם הביטוי "ברומנס" וביטויים נוספים באנגלית המבוססים על הקידומת "ברו".
בבריטניה מקובל יותר הכיתוב Brah, וקיימים וריאנטים נוספים של הביטוי.
למונח "אחי" בסלנג עברי יש משמעות דומה במקצת.
בשנת 2023 חדר המונח "ברו" לשפה העברית, בפרט ברשת החברתית טיקטוק.
תרבות הברו היא תת־תרבות גברית צעירה, המזוהה לרוב עם קולג'ים, ספורט, חיי לילה או מקומות עבודה גבריים.
היא מתאפיינת בהפגנת גבריות סטריאוטיפית ודבקות באידיאל הגברי המקובל.
היא מאפשרת ביטוי פתוח של גבריות, אחוות גברים ונאמנות לחברים.
לחברי התרבות תחומי עניין משותפים כמו משחקי ספורט, יציאה למסיבות, שתייה חברתית, טיולים ואורח חיים קליל ולא פורמלי.
תרבות זו נתפסת לעיתים כביטוי טבעי לשלב מעבר בחיים, לרוב בתקופת הלימודים או בתחילת הקריירה, בו גברים יוצאים לעצמאות, יוצרים קשרים חברתיים משמעותיים, ומפתחים זהות קבוצתית ותחושת שייכות.
היא מדגישה קשרי אחווה בין "bros" – חברים קרובים – המתבטאים בתמיכה הדדית, עידוד, שפה פנימית משותפת, סלנג ייחודי, והומור ישיר ולעיתים אף בוטה.
מספר מחקרים מצביעים על כך שעבור חלק מהגברים, תרבות ה"ברו" עשויה לשמש מרחב תומך, בלתי שיפוטי, המסייע בהתמודדות עם לחצים חברתיים ובגיבוש זהות גברית.
מחקר איכותני שנערך באוניברסיטת וינצ'סטר , מצא כי גברים צעירים תיארו קשרי חברות קרובים (ברומנס) כקשרים אינטימיים רגשית.
במסגרת קשרים אלו, המרואיינים דיווחו על יכולת לבטא רגשות, לשתף בקשיים, ולזכות בתמיכה מבלי לחשוש משיפוטיות או לערעור על גבריותם.
ממצאים אלו מצביעים על כך שתרבות הברו אינה בהכרח מקשה אחת שלילית, וכי בהקשרים מסוימים היא יכולה למלא תפקיד חיובי בהתפתחות הרגשית והחברתית של גברים צעירים – במיוחד בחברות שבהן ביטוי רגשי גברי נחשב לטאבו.
קשרי "ברומנס" נבדלים מתרבות ה"ברו", אך לעיתים חופפים, ועשויים להתקיים גם במסגרתה.
הביקורת על תרבות ה"ברו" גורסת כי מדובר בתרבות גברית הכוללת הומור גס ומעודדת התנהגות פוגענית.
תרבות זו נקשרת עם גבריות רעילה ולעיתים מובילה למיזוגיניה, הומופוביה, הדרת נשים, ואף בריונות ואלימות מילולית.לא כל מופע של תרבות זו כולל תכנים כאלה, אך הם מהווים ממדים מרכזיים בשיח הציבורי והאקדמי על התופעה.
בנוסף, התנהגות זו מתבססת על חברתיים בין גברים בלבד, ולכן יוצרת סביבה המדירה נשים במקומות עבודה, ומביאה ליצירת חסמים בקידומן המקצועי.
בכך, היא נתפסת כמשמרת נורמות חברתיות מזיקות, הפוגעות בשוויון ובכבוד ההדדי.
כך למשל, דווח על מקרים של שימוש בהומור גס, בדיחות מיניות והתייחסות מבזה למראה חיצוני – התנהגויות הנתפסות לעיתים כהטרדה מינית, וכיוצרות מרחב בלתי בטוח עבור נשים.
נוסף על כך, התרבות מעודדת תחרות בין גברים על מעמד וכוח, דבר שעלול להוביל להתנהגות אגרסיבית ולניצול חולשות של אחרים לצורכי קידום אישי.
תרבות הטראנס בישראל היא תופעה מוזיקלית, חברתית ותרבותית אשר החלה להתגבש בסוף שנות ה־80 והפכה לאחת מתתי־התרבויות המשפיעות והבולטות בישראל.
מוזיקת הטראנס בישראל זכתה להכרה בינלאומית, כאשר אמנים מקומיים מובילים את הסצנה העולמית בתחומי הפול-און, הפסייטראנס והפרוגרסיב טראנס.
תרבות הטראנס בישראל מאופיינת בהיותה חוצה מגזרים, עדות וזהויות.
על פי כתבה שפורסמה ב־כלכליסט, סצנת הטראנס הצליחה לאחד משתתפים מרקעים שונים – חילונים ודתיים, יהודים וערבים, תושבי מרכז ופריפריה – כולם נפגשים יחד על רחבת הריקודים כדי לחוות תחושת חופש וקהילתיות, לעיתים אף תוך ביטוי אישי פולחני.
בישראל פועלים פסטיבלים ותיקים והפקות רבות לאורך כל השנה, בהם פסטיבל דוף, Indigo Ravers of Israel, ZNA Gathering Israel, Unity ועוד.
מסיבות טראנס מתקיימות הן במועדונים עירוניים והן בטבע, לעיתים בסודיות כדי להימנע מהתערבות הרשויות.
ראשיתה של תרבות הטראנס בישראל בשובם של מטיילים ישראלים מהודו, ובעיקר מאזור גואה, בסוף שנות ה־80. מטיילים אלה נחשפו למוזיקת הטראנס הפסיכדלית והביאו עמם לישראל הקלטות וטעמים מוזיקליים חדשים.
תחילה התקיימו מסיבות קטנות ולא חוקיות בטבע, אך בהדרגה התגבשה סצנה מסודרת אשר שילבה בין מסיבות טבע, מועדונים, לייבלים עצמאיים וקהילה הולכת וגדלה של יוצרים וצרכנים.
בשנות ה־90 החלה להתגבש סצנת טראנס מקורית בישראל, כאשר אמנים מקומיים החלו להפיק מוזיקה באולפנים ביתיים ולהוציא ריליסים שהופצו בקלטות ובדיסקים.
מבין האמנים הבולטים של אותה תקופה ניתן לציין את הרכב הגואה טראנס Astral Projection, שנחשב לחלוץ התחום בישראל וזכה להצלחה בינלאומית, במיוחד באירופה וביפן; את Infected Mushroom,(הצמד עמית דובדבני וארז אייזן) שהחלו את דרכם בסוף שנות ה־90 ופעילים גם בשנת 2025;
כמו כן בלטו שמות נוספים כאייל ברקן, אשר אלבומו "Good Morning Israel" הפך לאחד האלבומים הנמכרים ביותר בישראל בז'אנר; אסטריקס (מוזיקאי) (Astrix), שהפך לדמות בינלאומית בזכות הפקות עוצמתיות וסטים בפסטיבלים ברחבי העולם; וכן הרכב הדאנס אלקטרוני J.Viewz של יונתן דגן, שהשפעתו ניכרת בשולי הסצנה האלקטרונית-אינדי.
אמנים נוספים כדוגמת סקאזי, יהל שרמן (Yahel), Domestic ו־Lish תרמו להרחבת מנעד הסגנונות של הטראנס הישראלי ולקידומו גם בזירה המסחרית.
הרכבים אלו תרמו לחשיפה נרחבת של המוזיקה האלקטרונית הישראלית בזירה הבינלאומית.
מוזיקת הטראנס בישראל מאופיינת בסגנון אנרגטי במיוחד, עם שימוש נרחב במקצבים שבטיים, מוטיבים מהמזרח וסמפולים מהקשרים ישראליים ויהודיים.
השילוב בין מוזיקה אלקטרונית מתקדמת לבין תחושות רוחניות, פסיכדליה, וקהילתיות הוא חלק מהותי מהסצנה המקומית.
תרבות הטראנס בישראל נתפסה במשך שנים כתרבות שוליים ונאבקה ביחס המשטרה והרשויות, במיוחד בנוגע למסיבות בטבע והקשרים בינה לבין שימוש בסמים.
עם השנים התפתחה הסצנה והחלה לזכות להכרה ציבורית רחבה יותר, כולל חדירה למדיה המיינסטרימית.
בשנת 2021 הופקה סדרת דוקו בשם "להיות עם חופשי", אשר מתעדת את ההיסטוריה והמאבקים של קהילת הטראנס בישראל – החל מהשפעות גואה, דרך הפגנות ציבוריות כמו "תנו לרקוד בשקט" ועד לאירועים עכשוויים.
הסדרה מציגה את התרבות כתנועה חברתית הדוגלת בחופש אישי, קהילתיות והתפתחות רוחנית.
סצנת הטראנס בישראל זוכה לחשיפה מתמשכת באמצעי התקשורת השונים, לעיתים מתוך סקרנות תרבותית ולעיתים תוך עיסוק בביקורת חברתית ודיון ציבורי.
בשנים האחרונות הופקו סדרות דוקומנטריות וסרטים שעסקו בתרבות זו.
ביניהן הסדרה "להיות עם חופשי" ששודרה בקשת 12, וסקרה את תרבות הטראנס בישראל מנקודת מבט של יוצרים, קהל וגורמים חיצוניים לסצנה.
כתבות עומק בעיתונות, כגון זו שפורסמה באתר "מסע אחר", בחנו את הטראנס כתופעה חברתית רחבה ולא רק תת־תרבות נישתית.
במאמר נטען כי הטראנס הישראלי אינו רק מוזיקה או מסיבה, אלא מציאות אלטרנטיבית שלמה שמבקשת להציע תחושת חירות, קהילה ורוחניות מחוץ למסגרות הקיימות.
עם זאת, מוצגת גם המורכבות בכך שבתרבות זו שזורות לעיתים תופעות של הדרה, שימוש בחומרים פסיכואקטיביים ותלות במסגרות כלכליות מסחריות.
כמו כן, היבטים אקדמיים של תרבות זו נבחנו בעבודות סמינריוניות וכתיבה מחקרית, כדוגמת עבודתה של דפנה אהרון־רוזנסון, שחקרה את יחסה של החברה הישראלית כלפי קהילת הטראנס תוך התמקדות באידאולוגיות של מרחב, מוזיקה וחברה.
לצד ההתפתחות המרשימה של סצנת הטראנס בישראל, קיימת גם ביקורת כלפי חלק מהיבטיה.
בין היתר, נטען כי התרבות שהחלה כמחתרתית, חופשית ואלטרנטיבית, עברה מסחור והפכה לתעשייה ממוסדת.
יש המבקרים את מה שנתפס כ"שכפול סאונד" והיעדר חידוש מוזיקלי בקרב חלק מהיוצרים בני זמננו.
בנוסף, הועלו טענות על הדרת נשים מהמרחב היצירתי, היעדר גיוון אתני, ותלות יתרה בפלטפורמות מסחריות להפצת המוזיקה.
מאמרים שונים מדגישים גם את הפער שבין ערכי החופש והשוויון המזוהים עם הסצנה לבין המציאות בפועל.
מאמר באתר "אנציקלופדיה של הרעיונות" מציין כי לעיתים הסצנה מנותקת מהמציאות הכלכלית והחברתית של מרבית הציבור בישראל, ומאופיינת באסקפיזם ולעיתים אף באליטיזם תרבותי.
מאמר נוסף שפורסם באתר "תכלת" גורס כי תרבות הטראנס בישראל מהווה במובנים מסוימים תגובת נגד לחברה הרציונלית והחילונית.
הכותב מציין כי הסצנה מציעה חוויה טרנסצנדנטלית אשר מבקשת להחליף את מקומה של הדת או הזהות הלאומית, ולעיתים אף נוטה למיסטיקה חסרת עוגן מוסרי או פילוסופי.
כתבה שפורסמה בשנת 2022 באתר Time Out מתארת את הסצנה כמי שמצויה בשלב של חשבון נפש, תוך קריאה ליציאה ממסגרת הסטנדרטיזציה והחזרת הרוח הבועטת והחופשית של הטראנס לשורותיה.
דיווחים עיתונאיים מצביעים גם על אירועים בעייתיים במסיבות טראנס, לרבות מקרי תקיפה מינית, צריכת סמים והיעדר פיקוח בטיחותי.
כך למשל, כתבה של תאגיד השידור הישראלי "כאן" מדווחת על מסיבות לא חוקיות שגררו פציעות, מעצרים ואף מוות, תוך התעלמות מחוקי המדינה.
אמני טראנס ישראלים בני זמננו
בתחילת המאה ה־21 צמח דור חדש של אמני טראנס ישראלים בין לאומיים, בין הבולטים:
Vini Vici (אבירם סחראי ומתן קדוש)
Reality Test (מוזיקאית) (ורוניקה לורן)
Ace Ventura (מוזיקאי) (יוני אשרת)
All In One (צמד מוזיקלי) (יניר אוחנה ולירן כליפא)
Invisible Reality (שמיל אברמוב ואיגור סורין)
תרבות זו קיבלה את שמה לפי הכפר אבאשבו שבנפת צ'בוקסרי שבצ'ובשיה, שבו נתגלו ב-1925 ה"קורגנים" הראשונים האופייניים לה.
לפי הארכאולוג הרוסי אנטולי פריאחין המכלול התרבותי-היסטוריה האבאשבי כולל את התרבות אבאשבו מאזור וולגה-דון, תרבות אבאשבו שבאזור הוולגה התיכונה ותרבות אבאשבו שבהרי אורל הדרומיים.
השרידים בעלי צביון אבאשבי שנמצאו באזור הוולגה העליונה וב
אזור שבין הנהרות וולגה ואוקה שייכים לתרבות אבאשבו של אזור הוולגה התיכונה, אלו שבאוקראינה - לתרבות אבאשבו של דון-וולגה ואלו שבהרי אורל - לתרבות אבאשבו של הרי אורל הדרומיים.
מקורותיה בתרבות פאטיאנובו-בלנובו, שלוחה מזרחית של תרבות הכלים הקשורים של מרכז אירופה, בני תרבות אבאשבו בלטו בפעילותם בעיבוד המתכות ובעדויות לשימוש במרכבות בשלב הסופי שלה.
בני התרבות אבאשבו נתפסים לעיתים קרובות כדוברי שפות טרום-הודו-איראניות או פרוטו-הודו-איראניות.
הם מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות תרבות הסינטשטה ותרבות הסרובניה.
חלק מהחוקרים מאמינים שתרבות אבאשבו נוצרה מצפון לדון בתחילת האלף השלישי לפני הספירה.
היא השתרעה על חלק מאזור התרבות פאטיאנובו-בלאנובו המוקדמת יותר, הגרסה המזרחית של תרבות הכלים הקשורים המוקדמת יותר.
נצפו בתרבות אבאשובו השפעות מתרבות יאמניה ומתרבות הקטקומבות
אנטולי פריאחין הגיע למסקנה שמקור תרבות אבאשבו הוא במגעים בין עמים של התרבויות פאטיאנובו-בלנובו, קטקומבות ופולטבקה שבערבות היער הדרומיות.
ההשפעה של תרבות היאמניה נמשכה עד לערך שנת 1700 לפני הספירה עם הופעתן של טכנולוגיות, מסורות ומנהגים חדשים.
תרבות אבאשבו מהווה הרחבה של תרבות הערבה אל אזור היערות.
תרבות אבאשבו פרחה בערבות שליד היערות באזורי הוולגה התיכונה (מארי אל, צ'ובשיה, מורדוביה, טטרסטן, מחוז פנזה, מחוזות אוליאנובסק וסמרה, הדון העליון (אזור וורונז' ואחרים) וכמו כן באורל המערבי (צ'יסאוראליה) עם בשיקיריה.
האתרים האופייניים הם בתי קברות מסוג קורגן וכמה אזורים עם עדות להתכת נחושת.
נראה שתרבות אבאשבו קלטה חלקים של תרבות וולסובו.
המגעים עם תרבות זו איפשרו ככל הנראה את הפצת רעיית הצאן ועיבוד המתכות בקרב תרבויות שביערות הצפוניות
שטח התרבות אבאשבו קשור לאזור יערות נשירים מאזור הוולגה העליונה במערב ועד לטרנס-אורליה הדרומית במזרח, מאזור הקאמה התיכונה בצפון ועד אזור נהר הסמריה והוולגה בדרום.
בשנות ה-1970 חילקו החוקרים אתתרבות אבשבו לשלושה מרכיבים:
אב טיפוס של תרבות אבאשבו נמצא ביישוב בעל אותו השם
השוכן מדרום לוולגה העליונה, כ-100 ק"מ מערבית לקאזאן, ליד צ'בוקסרי.
אלמנטים אמנותיים רבים של תרבות זו מזכירים את תרבות הכלים הקשורים.
בתרבות ימניה ותרבות הקטקומבות השפיעו עליה.
בסך הכל נתגלו מעל 200 יישובים השייכים לתרבות זו.
בתיהם הם בצורה מלבנית בעלי שטח של כ-100–200 מ"ר.
הם מבנים חד-חדריים ורב-חדריים, שקועים מעט באדמה, עם גג גמלוני.
כמה מהיישובים נראים שאוכלסו רק לזמן קצר, ורק שניים מהם היו מבוצרים.
תרבות אבאשבו מתאפיינת בראש ובראשונה על ידי בתי קברות בצורת קורגן.
הקורגנים מוקפו בתעלה עגולה ולבור הקבר היו מדפים בשוליו.
הגופה הייתה או מכווצת על הצד, או שכובה על הגב עם ברכיים מורמות ורגליים כפופות.
נראה כי מנהגי הקבורה שלה נגזרים מתרבות פולטבקה
שיטות הקבורה ברגמים דומה לתרבויות יאמניה
גם קברות שטוחים הם מרכיב בתרבות פולחני הקבורה אבאשבו
בתרבות אבאשבו הקורגנים הם שונים מהקברות השטוחים של תרבות פטיאנובו-בלאנובו.
קורגן אבאשבו ידוע ביישוב פפקינו כולל שרידי 28 גברים שנראים כי מתו מוות אלים
המנחות שבקברות הן זעומות, לא יותר מכד אחד או שניים,
בדרך כלל עשויים מחומר גס.
בחלק מהקברים יש עדויות לרצפה מקליפת ליבנה וקירות וגג מעץ.
קברות של בני מעמד גבוה כוללים קישוטים מכסף או נחושת וכלי נשק.
בכמה קברים נמצאו כלי היתוך להתכת נחושת ותבניות ליציקה, ככל הנראה בקברות של מעבדי ברונזה..
מתואר פולחן אש עם הקרבת בעלי חיים.
תנוחת הנפטר על הגב או בתנוחה צדדית כאשר הראש פונה בעיקר לדרום-מזרח.
הנשים בעלות מעמד גבוה לבשו סוג ייחודי של סרט ראש עם תליונים עשויים נחושת וכסף.
סרטי ראש אלה ייחודיים לתרבות אבאשבו, וכנראה היוו סמן זיהוי אתני וסמל למעמד פוליטי.
הדיאדמות של נשות אבאשבו היו דומות מאוד לאלו של נשות האליטה ביוון המיקנית.
אלנה קוזמינה ראתה בכך עדות לסינכרוניזציה בין תרבויות עתיקות אלה.
הקרמיקה מאבאשוב מושפעת מזו של תרבות הקטקומבות שהייתה ממוקמת יותר דרומה.
יש גם השפעות של תרבות סינטשטה.
תרבות אבאשבו הייתה גם מרכז חשוב לעיבוד מתכות, כשהאוראלים הדרומיים היו מקור חשוב של נחושת.
יש עדויות להתכת נחושת ופעילויות כריית מחשבות נחושת שעודדו את תעשיית המתכות סינטשטה.
כמחצית חפצי המתכת מתרבות אבאשבו היו מנחושת, והמחצית השנייה מברונזה.
הופקו גם עפרות המכילות כסף, שמהן יוצרו קישוטי כסף.
הסכינים מתרבות אבאשבו דמו מאוד שאלו מתרבות הקוטקומבות ומתרבות פולטבקה
הכלכלה של תרבות אבאשבו הייתה חקלאות מעורבת.
גידלו בקר, כבשים, חזירים ועיזים, כמו כן גם חיות מחמד.
מטחנות אבן ומגלים ממתכת הם עדויות לחקלאות.
בתרבות אבשבו השתמשו ככל הנראה בסוסים, כפי שניתן להסיק מרסני לחי צדדיים האופייניים לתרבויות הערבה השכנות וליוון המיקנית.
לדברי אלנה קוזמינה (2007), ניתן לייחס לתרבויות אבאשב ולתרבות הכלים רבי-הקישורים את הבכורה בהשליטה במרכבות בעזרת רסני לחי צדיים
אוכלוסיית הבקר של סינטשנה נגזרה מאבאשבו.
היה מדובר בבקר מסוג אפור אוקראיני, זן שגודל בתקופות קודמות בתרבויות הנאוליתיות של הערבה הפונטית ולאורך הדנובה.
סוג זה של בקר אומץ על ידי התרבויות סינטשנה וסרובנאיה.
הממצאים הארכולוגיים תומכים בכך שתרבות אבאשבו הייתה לוחמנית.
קברי המונים מעידים על קרבות בין שבטים שערבו מאות לוחמים משני הצדדים.
הלחימה נראתה יותר שכיחה בתקופת אבאשבו המאוחרת.
בסביבה סוערת זו קמה תרבות סינטשטה.
דוד אנתוני שיער שאנשי אבאשבו דיברו שפה טרום-הודו-איראנית או פרוטו-הודו-איראנית, והיא יכלה להוות מקור אפשרי של השאלות הודו-איראניות בשפות האוראליות.
הצביון ההודו-איראני של שפת אבאשבו בא לידי ביטוי גם במילים השאולות בשפות פינית ושפת סאמי.