tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד לרוב הסמים הפסיכואקטיביים, האתנול מתערב במספר מערכות של מוליכים עצביים, ולכן יש לו מספר השפעות.
בין השאר, האתנול מגביר את הפעילות של מערכת ה-GABA ומאט את הפעילות של מערכת הגלוטמט.
יחד, שתי פעולות אלה גורמות לדיכוי של מערכת העצבים.
לכן, במינונים נמוכים, משקאות אלכוהוליים גורמים לרוגע, קלות ראש, עלייה בביטחון העצמי והסרת מחסומים התנהגותיים.
האלכוהול עלול גם ליצור תחושה של סחרחורת או ורטיגו.
שתייה רבה עלולה לגרום לאיבוד שליטה עצמית ושיקול הדעת, לאיבוד שיווי המשקל ולהרגשה רעה הכוללת סחרחורות, כאבי ראש, בחילות והקאות.
הנגאובר (חמרמורת) הוא אוסף של סימפטומים המופיע בעקבות שתייה מרובה.
הסימנים להנגאובר כוללים עייפות, חולשה, צמא, כאב-ראש, כאבי שרירים, בחילה, כאבי בטן, ורטיגו, רגישות לאור ורעש, חרדה, עצבנות, הזעה, ולחץ דם גבוה.
הסימפטומים של ההנגאובר מגיעים לשיאם כאשר ריכוז האלכוהול בדם חוזר לבערך אפס.
הסימפטומים יכולים להימשך 24 שעות ואף יותר, ומשתנים מאדם לאדם.
כדי להימנע מהנגאובר, מומלץ להגביל את השתייה, לאכול אוכל שומני לפני השתייה שיעכב את ספיגת האלכוהול, ולשתות מים בזמן שתיית האלכוהול ולפני השינה.
קיימים כמה מיתוסים נפוצים בקשר להנגאובר אשר אינם נכונים.
קפה או מקלחת לא יכולים למנוע או לרפא הנגאובר.
סדר המשקאות לא משפיע על הסיכוי לסבול מהנגאובר, רק כמות האלכוהול.
שתיית משקה אלכוהולי בבוקר שלאחר ליל השתייה לא ימנע את ההנגאובר.
אף על פי שהוא יכול לספק מזור זמני, הוא עלול להחמיר בהמשך את הסימפטומים.
גם שתיית משקאות איזוטוניים לא נמצאה כמסייעת להנגאובר.
יש אנשים הלוקחים פרצטמול (אקמול) לפני השינה, בתקווה למנוע את הכאב שבהנגאובר.
הרגל זה הוא מסוכן שכן השילוב של אלכוהול ופרצטמול מסוכן לכבד.
שתייה של כמות אלכוהול מופרזת עלולה להוביל גם להרעלת אלכוהול, מצב חירום רפואי שנגרם מריכוז אלכוהול גבוה בדם.
לצד אופייה המשחרר, יש לשתיית משקאות חריפים חסרונות לא מבוטלים בתחום החברתי, בתחום הנפשי ובתחום הבריאותי.
שתייה מרובה של אלכוהול, בפעם אחת או לאורך זמן, עלולה לגרום לנזקים פיזיולוגיים רבים.
בארצות הברית, מוערך ששימוש מוגזם באלכוהול גובה את חייהם של קרוב ל-100,000 איש ואשה בכל שנה, ואחראית למותם של כ-10% מהמבוגרים בגיל 20-64. בישראל, 2.5% ממקרי המוות בישראל קשורים לצריכת אלכוהול.
התמותה העולמית הנגרמת כתוצאה מצריכת אלכוהול גבוהה מזו הנגרמת ממחלות כמו שחפת, איידס וסוכרת.
28.7% ממקרי המוות הללו נגרמו בשל פציעה, 21.3% בשל מחלות במערכת העיכול, 19% בשל מחלות לב וכלי דם, 12.9% בשל מחלות זיהומיות ו-12.6% בשל סרטן.
מחקר מקיף שפורסם בכתב העת לאנסט באוגוסט 2018, מצא כי צריכת אלכוהול בכל כמות מסוכנת לבריאות.
לפי המחקר, אלכוהול גורם למוות בטרם עת של 2.8 מיליוני אנשים בשנה, כך שהוא גורם הסיכון השביעי בחשיבותו למוות בטרם עת בשנת 2016. בנוסף הוא גם גורם הסיכון השביעי בחשיבותו לנכות.
שתיית אלכוהול היא סיבת המוות המובילה למוות בקרב אנשים בגילאים 15-49 שנים ברחבי העולם.
בגילאים 15-49, צריכת אלכוהול קשורה ל-12% מהתמותה בקרב גברים ול-3.8% מהתמותה בקרב נשים.
גורמי המוות העיקריים הקשורים לאלכוהול בגילאים אלה כוללים שחפת, תאונות דרכים ופגיעה עצמית.
לגבי אנשים מעל גיל 50, גורם המוות המוביל הקשור לאלכוהול הוא סרטן (27% בקרב נשים ו-19% בקרב גברים).
המחקר נערך על ידי תוכנית Global Burden of Disease במכון להערכה ולמדידת הבריאות באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
זהו המחקר המקיף ביותר שבוצע עד כה בתחום האלכוהול.
השתתפו בו יותר מ-500 חוקרים מ-40 מדינות.
החוקרים בדקו 694 מחקרים כדי להעריך את דפוסי השתייה של אלכוהול במדינות שונות בעולם.
כדי להעריך את הסיכונים מאלכוהול נבדקו 592 מחקרים וכן נערך מעקב רפואי אחר 28 מיליון אנשים בין השנים 1990 ל-2016, בכ-195 מדינות.
לפי המחקר, כל מנת אלכוהול נוספת ביום מעלה את הסיכוי לסבול מאחת מהבעיות הבריאותיות שמופיעות במאמר ב-0.5% בשנה.
החוקרים כותבים כי "רמת הצריכה המצמצמת את הנזק הבריאותי הנובע מאלכוהול היא אפס".
כמו כן אין שום הבדל בין מקור האלכוהול - בירה, יין או משקאות חריפים.
פרופ' אורנה בראון אפל מבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת חיפה, טוענת כי אמנם לא כל כמות של אלכוהול מעודדת התקפי אלימות, אבל האלכוהול משפיע בצורה שונה על אנשים שונים, וקשה לדעת איזה מינון הוא בטוח.
אחד החוקרים הראשיים במחקר, מקס גריסוולד, מאוניברסיטת וושינגטון, טען כי מחקרים קודמים מצאו השפעה מגנה של אכלוהול במגוון של מצבים, אבל ממצאי המחקר שפורסם מצאו כי הסיכונים הבריאותיים מאלכוהול משמעותיים הרבה יותר.
האלכוהול גורם להתרחבות העורקים ולשרשרת תגובות כימיות, כשהוא הופך לחומצות שומן אשר מכסות את פני סיבי העצב, חוסמות את קצותיהם ומעכבות הפרשת נוירוטרנסמיטרים לתוך ומתוך המרווחים (סינפסות) שבין הנוירונים (תאי העצב).
חומצות השומן שנוצרות על ידי האלכוהול גורמות לנזק בעיקר לקליפת המוח.
האלכוהול פוגע בסינפסות הקשורות לעיבוד מידע (כולל דיבור וריכוז), קידוד זיכרונות חדשים ושיפור יכולות למידה.
על פי מחקר באוקספורד כל כמות של אלכוהול פוגעת במוח.
שתיית אלכוהול קשורה גם בעלייה בסיכון להתאבדות.
צריכת אלכוהול גבוהה עלולה להוביל לאלכוהוליזם (התמכרות לאלכוהול).
אלכוהוליזם מתבטא בחוסר היכולת להפסיק לשתות, בצורך לשתות כמויות הולכות וגדלות כדי להשיג את אותה ההשפעה (סבילות), במחשבות תמידיות על אלכוהול ובהופעת תסמיני גמילה (קריז) כאשר מפסיקים לשתות.
ישנם גם מצבים קלים יותר שאינם מוגדרים כאלכוהוליזם, אך יכולים להוביל אליה.
בעיית שתייה נוצרת כאשר שותים בכמות מוגזמת, גם אם לא נוצרה התמכרות.
שתייה מופרזת (binge drinking) היא שתייה של כמות גדולה מאוד של אלכוהול בבת אחת: בגברים מעל חמש מנות אלכוהול, ובנשים מעל ארבע.
האלכוהול מאפשר להשיג הנאה מהירה או אמצעי הגנה יעילים מפני מצבי מתח, תסכול וחרדה.
שתייה מרובה עלולה להביא להתמכרות באופן הבא: לאחר השתייה הדימוי העצמי עשוי להפוך לחיובי, אלא שלאחר כמה שעות עשויה להגיע חמרמורת וההתפכחות, כשהדימוי הנמוך והבעיות הקיומיות חוזרים ביתר שאת.
הכאב והתסכול המחודשים מחזקים את הצורך במשקה וחוזר חלילה.
כך קורה שהשימוש באלכוהול, שנועד להסיח את הדעת מפני מתח, חרדה, חוסר ביטחון ותחושות אשמה, גורם ומחזק אותם עד שנוצרת מעין מחזוריות של תחושות רעות הגורמות לשתיית אלכוהול אשר גורמת לתחושות רעות וחוזר חלילה, עד שהאדם מתמכר לאלכוהול והופך לאלכוהוליסט.
קיימת השפעת אלכוהול על זיכרון לטווח קצר וגם לטווח ארוך.
צריכה כרונית של אלכוהול עלולה גם לפגוע בתפקוד החיסוני.
אנשים הצורכים אלכוהול באופן קבוע נמצאים בסיכון מוגבר לדלקת ריאות ושחפת.
גם השתכרות חד-פעמית עלולה לפגוע בתגובה החיסונית של הגוף למחלות, עד 24 שעות לאחר ההשתכרות.
בקרב הקהילה המדעית ישנו קונצנזוס לגבי הקשר בין שתיית אלכוהול לסיכון מוגבר למחלת הסרטן.
מחקרים שנעשו הראו שצריכה של כ-3.5 מנות אלכוהול סטנדרטיות (14 גרם אלכוהול למנה) ביום, מעלה את הסיכון לחלות בסרטן בחלל הפה, הגרון ומיתרי הקול פי 2–3. זאת בהשוואה לאנשים שאינם צורכים אלכוהול.
כמו כן נמצא ששתייה יומיומית של משקאות אלכוהוליים מגבירה את הסיכון לחלות בסרטן הכבד כבר בכמויות המוגדרות נמוכות, ויכולה להגביר את הסיכון עד פי 3.6 בצריכה כבדה.
כאשר אשה הרה צורכת אלכוהול, הוא עובר לדם שלה ומשם דרך השליה אל העובר.
האלכוהול הוא טרטוגן - חומר הפוגע בהתפתחות העובר.
הוא עלול לפגוע בגדילת התינוק, במערכת העצבים שלו, במראה הפנים ובאיברים נוספים.
הפגיעה העצבית עלולה ליצור בעיות כמו מוגבלות שכלית, בעיות התפתחות, הפרעת קשב וריכוז, הפרעות התנהגות והפרעות רגשיות.
מסיבות אלו, משרד הבריאות ממליץ לנשים בהריון לא לשתות אלכוהול בשום כמות, אף לא קטנה.האלכוהול גם פוגע בהעברת חומצה פולית מהאם לעובר, החיונית להתפתחותו התקינה.
מעבר לפגיעה בעובר, צריכת אלכוהול בזמן ההריון מגבירה את הסיכון להפלה ואף למוות של העובר.
האלכוהול פוגע בבריאות הלב וגורם לבעיות כמו קרדיומיופתיה, הפרעות קצב, שבץ מוחי ויתר לחץ דם.
השפעת האלכוהול עלולה להיות מסוכנת במיוחד אם הוא נצרך בעת מזג אוויר קר.
שתיית משקאות חריפים אמנם גורמת בתחילה להרגשת חמימות, אך אין זו אלא אשליה מסוכנת.
התרחבות העורקים הנגרמת כתוצאה מצריכת האלכוהול מגדילה את פני השטח דרכם נפלט חום מהגוף, ובכך למעשה מקררת את הגוף.
מדי חורף מתים מקור בארצות מזרח אירופה, בהן שתיית האלכוהול מקובלת במיוחד למרות החורף הקשה, אנשים שהשתכרו יתר על המידה במזג האוויר הקר.
כך למשל, בשנת 2006 12% ממקרי המוות היו קשורים באלכוהול.
תופעה זו נפוצה במיוחד בקרב חסרי בית אלכוהוליסטים, כיוון שהם שותים מחוץ למקום סגור ועל כן חשופים יותר לפגעי מזג האוויר.
שתייה כבדה פוגעת בכבד ועלולה לגרום לבעיות כמו כבד שומני, דלקת בכבד, פיברוזיס וצירוזיס.
הלבלב מתחיל לייצר חומרים רעילים שעלולים להוביל לדלקת מסוכנת של הלבלב.
אלכוהול עלול גם להוביל להשמנה.
צריכת אלכוהול עלולה להזיק לבריאות העצם, חושפת אותה לשברים ומעכבת איחוי העצם לאחר שבר.
שתיית אלכוהול עם רמה גבוהה מעל התקן של מתנול, שנמצאת בעיקר במשקאות מזויפים ומתוצרת עצמית, עלולה לגרום לעיוורון ואף למוות.
צריכת אלכוהול פוגעת לא רק באדם השותה, אלא גם בסביבתו.
אנשים ששותים אלכוהול עלולים לפגוע באחרים דרך פעולות אלימות או תאונות דרכים.
הם גם מהווים נטל על כלכלי על מערכת הבריאות.
אנשים השותים אלכוהול נמצאים בסיכון מוגבר לסבול מבעיות חברתיות כמו בעיות במשפחה, בעיות בעבודה ואבטלה.
הם נמצאים גם בסיכון לביצוע פעולות אלימות כמו רצח, תקיפה מינית ואלימות זוגית.
לבסוף, שתיית אלכוהול מגבירה את הסיכון לפציעות ותאונות, תאונות דרכים, נפילות, טביעות וכוויות.
מעבר לפגיעה הפיזית והרגשית בסובבים אותם, אנשים הצורכים אלכוהול מכבידים על מערכת הבריאות והרווחה במידה רבה.
בשנת 2010 הוערך הנזק הכלכלי של שתייה מוגזמת בארצות הברית ב-249 מיליארד דולר, או שני דולר לכל משקה.
שתייה מתונה של אלכוהול נחשבת לעד שתי מנות אלכוהול ביום לגבר, ועד מנה ביום לאשה (15 ג' אלכוהול למנה).
ישנם מחקרים המקשרים בין שתייה מתונה של אלכוהול לבין יתרונות בריאותיים, ללא קשר לסוג האלכוהול.
יתרונות אפשריים של שתייה מתונה שהוצעו כוללים תמותה נמוכה, צמצום הסיכון לסוכרת מסוג 2 ולמחלות לב וכלי דם.
עם זאת, נכון לשנת 2012, בישראל לא נהוג להמליץ על שתיית אלכוהול מתונה ממספר סיבות: ראשית, אין עדיין די הוכחות מבוססות לתועלת הרפואית של שתייה מתונה.
שנית, שתיית אלכוהול מתונה קשורה גם לסיכונים רפואיים כמו לחלות בסרטן המעי הגס, סרטן השד וסרטן הכבד.
שלישית, השתייה עלולה להגביר את הסיכון לאלכוהוליזם.
בארצות הברית, ההמלצות התזונתיות הן לא להתחיל כלל לשתות אלכוהול, ואם שותים אז לשתות מעט ככל הניתן.
אם צורכים אלכוהול, ההמלצה היא לשתות עד שני משקאות ביום לגבר או עד משקה אחד לאשה.
בעבר, נהוג היה להאמין ששתיית יין אדום מועילה לבריאות, רעיון שנקשר למושג הפרדוקס הצרפתי.
אך הביסוס לטענה זו טרם הוכרע.
מבין המשקאות האלכוהוליים, יין ובירה נחשבים לבריאים יותר.
יין אדום ולבן נחשבים למועילים בשל נוכחות של נוגדי חמצון.
בירה נחשבת לבריאה בשל היותה עשירה בוויטמינים מקבוצה B, במינרלים ובנוגדי חמצון.
באנגליה, החל מהמאה ה-16 החלה הממשלה לאכוף חוקים שונים לגבי שתיית אלכוהול.
הפעם הראשונה בה ניסתה המדינה להשתמש במלוא כוחה כדי להוציא משקאות אלכוהוליים מהשוק הייתה בעת שיגעון הג'ין, בשנים 1720–1757. הפופולריות הגוברת של הג'ין נתפסה כאיום על המוסר במדינה, ובתגובה חוקקו חוקים שהתנו מכירת ג'ין בדמי רישיון ותשלום מיסים כבדים.
בשל הנזקים הרבים הכרוכים בשתייה מופרזת, מוטלות הגבלות על מכירתם של משקאות חריפים במדינות רבות.
בתחילת המאה ה-20 נאסרה מכירתם כליל של משקאות חריפים בארצות הברית, שכן שתייתם נתפסה כייבוא זר ובלתי רצוי שהובא על ידי המהגרים השונים ממדינות מוצאם (למשל גרמניה), ואשר מנוגד לרוח הדת הנוצרית.
תקופה זו ידועה בכינוי תקופת היובש.
כיום, ברוב מדינות המערב, משקאות חריפים הם מוצר זמין ביותר, אך מכירתם מותרת רק למי שנחשב בגיר על פי חוק.
במדינות מסוימות ישנן הגבלות גם על בגירים צעירים - בבריטניה לקוחות הנראים בעיני המוכר מתחת לגיל 25 נדרשים להציג תעודה מזהה לפני רכישת משקה חריף (תקנה הנקראת Challenge 25).
תקנה זו החליפה תקנה קודמת לה על-פיה נדרשו להציג תעודה לקוחות שנראו מתחת לגיל 21 (Challenge 21).
כיום בחלק מהחנויות נדרשים להציג תעודה מזהה לקוחות הנראים למוכר מתחת לגיל 30 (Challenge 30).
בישראל מותר למכור משקה משכר רק למי שמלאו לו 18 שנה.
הגבלה נוספת הקשורה במשקאות משכרים היא איסור נהיגה בהשפעת אלכוהול, וזאת בשל הירידה בריכוז, אשר עלולה להיות קטלנית בזמן הנהיגה.
מחקרים מראים כי הטלת מסים המעלים את מחיר האלכוהול מפחיתה את צריכת האלכוהול ואת הבעיות הקשורות לזה.
זה יותר משמעותי בקרב קבוצות סוציו-אקנומיים נמוכות יותר שבהן שכיחות הבעיות גבוהות יותר.
ב-29 באפריל 2013 אישרה מליאת הכנסת את הפיכתו של החוק מהוראת שעה לחוק.
במדינות מסוימות חל גם איסור על צריכת אלכוהול בשטחים ציבוריים כגון פארקים, ואף על עצם הימצאותו של בקבוק משקה פתוח ברכב.
ברוב מדינות האסלאם ייצורם, מכירתם וצריכתם של משקאות חריפים אסורים באופן מוחלט, מטעמים דתיים.
באיראן, למשל, אסור לייבא משקאות חריפים, ורק ליהודים מותר לייצר ולצרוך משקאות משכרים.
זאת, מתוך התחשבות ביהודים, אשר דתם מחייבת אותם לשתות יין בטקסים דתיים.
רעילות של כהל מפוגל (הוספת מתנול - אלכוהול עץ חסר צבע ורעיל לאתנול) מכוונת על מנת למנוע שימוש אלכוהוליסטי בחומר.
מנת משקה / מנת אלכוהול
בשל ההשלכות החמורות שיש לשתייה מופרזת של אלכוהול על האדם עצמו ועל החברה, ומכיוון שמשקאות אלכוהוליים שונים מכילים ריכוזים וכמויות שונים של אלכוהול, נוצר צורך במדינות רבות לקבוע אמת מידה אחידה, שתהיה ברורה ופשוטה להבנה לאדם הממוצע ותסייע לו לעקוב אחר כמות האלכוהול שהוא צורך.
המעקב האישי חשוב הן באופן כללי, ובפרט ביחס לחוק - בעיקר בכל הנוגע לעבירת "נהיגה תחת ההשפעה".
אמת מידה זו מכונה: מנת אלכוהול .
צריכה מופרזת של אלכוהול מוגדרת כצריכה של מעל 2 מנות ביום או מעל 15 מנות בשבוע לגברים, מעל מנה אחת ביום או מעל 8 מנות בשבוע לנשים ("שתיינות כבדה"), או שתייה תוך פרק זמן של כשעתיים של 5 מנות ומעלה לגברים או 4 ומעלה לנשים ("שתיינות אפיזודית").
בעוד שההגדרה "מנת אלכוהול" היא ההגדרה הנכונה והמדויקת, הביטוי "מנת משקה" נפוץ ומוכר יותר בקרב הציבור בישראל, הגם שמינוח זה קשור בכלל להיבט המסחרי בתחום המוזגנות והמשקאות החריפים, וידוע בתחום המקצועי כ"י.מ.ס." (יחידת משקה סטנדרטית).
שיעור מנה בישראל היא 14 גרם אלכוהול טהור כמו בארצות הברית.
(האחוזים מייצגים את הכוהל בנפח):
חצי כוס יין אדום 12% (148 מ"ל) (ביין לבן יש, לרוב, ריכוז אלכוהול נמוך יותר)
שני שלישים כוסית שוט משקה חריף 40% (44 מ"ל, בסך הכול)
כוס ושליש צ'ייסר משקה חריף 40% (44 מ"ל, בסך הכול)
כל משקה כזה מהווה מנת משקה (מנת אלכוהול) אחת.
לפי ההגדרה, לכבד בגוף האדם לוקחות 45 דקות לפרק ולנטרל את כל מטען האלכוהול שבמשקה.
החוק בישראל מתיר לנהוג עם רמת אלכוהול מקסימלית בדם של עד 50 מ"ג אלכוהול ל-100 מ"ל דם (ריכוז של 0.05%).
רוב האנשים (תלוי במשקלם), יוכלו לצרוך מנת משקה בודדת ועדיין להישאר בטווח החוקי לנהיגה.
משקה אלכוהולי בישראל נחשב לכל משקה עם מעל 2% אלכוהול.
משק המים והשפכים בישראל כולל את מערכות ההפקה, ההולכה והאגירה של מים בישראל.
ישראל נמצאת בחלקה הצפוני של רצועת המדבריות העולמית.
חלק גדול משטחה הוא מדברי וכמות המשקעים הממוצעת מספקת רק בקושי את צורכי האוכלוסייה ההולכים וגדלים.
לפיכך, המים בישראל הם משאב יקר שהמדינה מגנה עליו ומפתחת אותו.
המדינות השכנות סובלות מבעיות דומות וישראל חולקת את מקורות מימיה עם ירדן, לבנון, סוריה והרשות הפלסטינית.
חלק ממים אלו מגיעים מנהרות שמקורותיהם במדינות השכנות.
הגידול באוכלוסיית המזרח התיכון הופך את בעיית המים לבעיה מרכזית בעלת השלכות גאו-פוליטיות.
צריכת המים נחלקת לפי מגזרים כדלקמן: (הנתונים במיליוני מטרים מעוקבים בשנה):
צריכת המים של משקי הבית בישראל נחלקת כך:
שימוש אחוז צריכההדחת אסלות38%רחצה32%הדחת כלים12%כביסה10%שתייה5%כיורי אמבטיה3%
מאגרי המים העיקריים של ישראל הם אגם הכנרת, הניזון בעיקר מן הירדן ויובליו סיפק כשליש מצריכת המים של ישראל, כ-300–700 מיליון מ"ק בשנה, אך עקב ירידת המפלס מהווה כעת רק 2 אחוזים מכלל תצרוכת המים, אקוויפר ההר ואקוויפר החוף.
האקוויפרים הם שכבות סלע נקבוביות תת-קרקעיות האוגרות מי תהום בנקבוביותיהם ומהוות כעין אגני היקוות טבעיים תת-קרקעיים.
האקוויפרים עשויים בעיקר מסלעי גיר ודולומיט.
אקוויפר החוף עשוי בעיקר מחול וכורכר.
האקוויפרים מתמלאים ממי גשמים שמחלחלים דרך הקרקע או ממקורות אחרים (כגון מים שמוחדרים במיוחד לתת-הקרקע).
קיימת סכנה ששאיבה מוגברת ממאגר כזה תגרום לירידת מפלס קריטית שתביא להמלחתו, עקב חלחול מים מליחים פנימה.
זהו נזק בלתי הפיך שיגרום לפסילת מאגר כזה לשימוש.
לפיכך ממלאים את האקוויפרים באופן יזום - מי שיטפונות וכן מים עודפים שנצברים בכנרת, בשנים ברוכות, מוזרמים אל האקוויפרים.
ירידה במפלס הכנרת היא על כן לעיתים מתוכננת ונובעת מוויסות כזה.
חלק גדול משאיבת המים בישראל נעשה כיום מאקוויפר ההר.
חלק מסוים מן השאיבה מן האקוויפרים מהווה שאיבה חוזרת של מי הכנרת ומי שיטפונות שהוחדרו לאקוויפרים בשנים גשומות.
בשנים גשומות במיוחד, מוחדרים לאקוויפרים מרבית המים הנשאבים מן הכנרת, בעוד שבשנים שחונות בהן יורד מפלס הכנרת סמוך לקו האדום התחתון - לא נעשית החדרה ממי הכנרת וכל השאיבה משם מופנית לצריכה.
מאקוויפר החוף שואבים רק במקומות מסוימים בשל מצבו הקריטי - חלקים ניכרים ממנו הומלחו עקב שאיבת יתר בעשרות השנים האחרונות.
מי הכנרת מוזרמים אל האקוויפרים, כמו גם אל שטחי הנגב, באמצעות המוביל הארצי ומפעל ירקון-נגב – רשת משוכללת, מאובטחת ומפוקחת אקולוגית, המשמשת להובלת המים .
אגם הכנרת ניזון בעיקר מנהר הירדן וכן מהמטרה ישירה של מי גשמים.
נהר הירדן עצמו ניזון בעיקר מנחלים הקרויים מקורות הירדן (חצבני, בניאס ודן).
רוב המים הזורמים בנחלים אלו מקורם בהפשרת שלגים בחרמון ובהרי לבנון וסוריה.
שליטתן של מדינות זרות אלה, על מקורות המים היא בעייתית ביותר, עקב היותן מדינות אויב.
בעבר, בעת מגעים מדיניים ברמות שונות בין ישראל לסוריה, עלתה דרישתה לשליטה על חלקים מחוף הכנרת.
העברת השליטה בשטחים אלה מישראל לסוריה עלולה להעביר גם את השליטה על חלקים ניכרים ממי הכנרת לידי סוריה.
בשנת 1964 החלה סוריה בפרויקט נרחב של הסטת מסלולו של הבניאס אל עבר שטחה.
ישראל הגיבה בהפגזה כבדה של אזור הפרויקט.
תקופה זו כונתה "המלחמה על המים".
מאז הקמתה התעוררו שתי בעיות מרכזיות במשק המים בישראל - ירידה בכמות המים הראויים לשתייה, והתדרדרות מתמדת באיכותם.
רמת המליחות בכנרת ובאקוויפרים הלכה ועלתה וגרמה לירידה באיכותם של המים.
בנוסף, לא תוכננו תוכניות ארוכות טווח של חיסכון מים לשנות בצורת.
חוסר טיפול בשפכים, פסולת ודלקים גרם לזיהום מי התהום.
את מצב זיהום המים בארץ ניתן לראות בזיהום הנחלים כמו נחל הקישון ונחל הירקון.
לעיתים סביבות אקולוגיות ונחלים מתייבשים עקב המחסור במים ולעיתים הופכים לתעלות ביוב עקב זיהום תעשייתי.
מעבר לירידה בכמות ובאיכות עלתה גם צריכת המים עם השיפור במצב הכלכלי, עלייה לישראל ובריבוי הטבעי.
מעבר לבעיות אלו, עד להקמת הרשות סבל משק המים מביזור סמכויות בין משרדי הממשלה השונים וחוסר יכולת לקבל החלטות ולתכנן את משק המים לטווח הארוך.
בשנת 2001 הגישה הוועדה המיוחדת של הכנסת לחקירת הנושא את מסקנותיה הסופיות.
דו"ח הוועדה העביר ביקורת קשה מאוד על הממשלה ועל המעט שנעשה לאורך השנים לטיפול בנושא, ותיארה את המצב כעל סף קריסה ואסון.
עיקר הביקורת התייחס לתהליך קבלת ההחלטות במשק המים, היחסים בין הרשויות העוסקות בנושא, אי הגדרה של מדיניות כוללת והיעדר מקור, רשות או סמכות אשר ירכז בתוכו את התכנון והביצוע של התוכניות למשק המים.
הסמכויות במשק המים פוזרו בין מספר משרדים:
משרד הבריאות היה אחראי על תקנים תברואתיים, ולו הייתה הסמכות לסגור בארות ומאגרי מים שלא עמדו בתקן.
המשרד להגנת הסביבה היה אחראי על שמורות הטבע ועל שמירה על מאגרי המים מזיהום.
משרד התשתיות הלאומיות (האנרגיה והמים) היה אחראי על חברת מקורות, נציבות המים ומועצת המים.
משרד הפנים היה אחראי על תכנון של מערכות המים ברשויות המקומיות.
משרד האוצר היה אחראי תקצוב התוכניות למשק המים.
משרד החקלאות היה אחראי על הקצאת המים לחקלאות ועל קביעת מדיניות כללית לאזורי חקלאות.
משרדי החוץ והביטחון היו אחראים על התהליכים המדיניים וסכסוכי המים מול סוריה וירדן לדוגמה.
פיזור הסמכויות בין המשרדים השונים גרם לכך שלכל אחד מהם הייתה זכות החלטה על תחום אחר הנוגע למשק המים, וחוסר הסכמה של משרד אחד בנוגע להחלטה של משרד אחר היה יכול למנוע ממנה לקרות.
לבסוף נכנס משק המים למצב של קיפאון מתמיד.
בעיה נוספת הייתה בתוך הרשויות המקומיות, אשר היו גובות כסף על שימוש במים, אך היו משתמשות בו לטובת נושאים אחרים כמו חינוך ורווחה.
כתוצאה מכך חלה התדרדרות בתשתיות המים ברשויות המקומיות, מה שגרם לדליפות מים רבות ולבזבוז מים.
ירושלים הייתה העיר היחידה שבה פעל תאגיד מים עוד לפני הקמתם לפי חוק, "הגיחון".
בנוסף, לא נבנו מתקני סינון וטיפול מים, לא היה מעקב אחר תשתיות המים וכו'.
בעיה נוספת הייתה אי מחזור המים.
עד לשנת 1990 המים ששימשו לחקלאות היו מי שתייה.
רק החל משנות ה-90 החל תהליך של מחזור מים ושימוש במי קולחין.
רוב מסקנות הוועדה מומשו כלשונן:
נדרש להקים רשות מרכזית אחת אשר תתכלל את כלל הנושאים הנוגעים למשק המים, ותהווה גוף ביצועי ורגולטורי שיפקח על משק המים ועל חברת מקורות.
הוחלט על הפסקת סבסוד מחיר המים והעלאתו.
מטרת צעד זה הייתה עידוד חיסכון והגדלת תקציב רשות המים עד לסיום המשבר.
הוחלט על הקמת חמישה מתקני התפלה - בפלמחים, באשדוד, וכו'.
הוחלט על הזרמת מים לשמורות טבע ולנחלים.
חוקק חוק תאגידי המים, אשר הוציא את האחריות לנושא המים העירוני מידי הרשויות המקומיות ושם אותו בידיהם של תאגידים אשר זהו ייעודם.
עם השנים התעוררה ביקורת על העלויות הגבוהות שגובים תאגידי המים ונטען כי הכסף שמשולם מגיע למשכורות לעובדי התאגידים ולא למשק המים.
ניסיונות לצמצום או ביטול תאגידי המים לא צלחו עד היום.
נכון לדצמבר 2017 קיימים 56 תאגידים המשרתים את אוכלוסיית המדינה 8,765,700
הוחלט על יציאה בקמפיין פרסומי שמטרתו הייתה העלאת המודעות לחיסכון במים.
תקציב משק המים יהיה תקציב סגור ולא ישמש לנושאים אחרים.
בעיית המים של ישראל עולה ויורדת מסדר היום הציבורי בהתאם למפלס הכנרת ולהופעתן של שנים שחונות או שנים ברוכות גשמים.
במחצית הראשונה של העשור הראשון של המאה ה-21 התנהלו דיונים מתקדמים עם טורקיה לגבי רכישה של מים מתוקים, שיועברו באמצעות מכליות, ואף נידונה אפשרות של הנחת צינור מים בין המדינות, כדי לפתור מחסור אפשרי במים בשנים שחונות.
עם זאת, הצעות אלו לא יצאו אל הפועל.
ישראל וסינגפור הן המדינות המתקדמות ביותר בעולם בהשבת שפכים לצורכי חקלאות.
המפעל הגדול ביותר למטרה זו הוא השפד"ן.
כ-70 אחוזים ממי הביוב בישראל עוברים טיהור ומושבים לצורכי השקיה, וכ-60 אחוזים משדות הנגב מושקים במי קולחין שעברו השבה.
צינור המים המוביל אותם לנגב מכונה "הקו השלישי".
מקור מים נוסף הוא מים מליחים, לרבות מי-ים (המצויים בכמות בלתי מוגבלת).
בתהליכים (פיזיקליים בעיקרם) מסוגים שנים, תחת הכינוי הכולל "התפלה", מופרדים המים מהמלחים המומסים בהם (או מרובם) ומתקבלים מים בעלי תכולת מלחים נמוכה באיכות מספקת לשתייה.
מתקני התפלה פועלים בקנה מידה קטן כבר שנים רבות באילת ומתפילים מים מליחים לרמת מי שתייה.
ב-2005 נכנס לפעולה מתקן התפלה אשקלון שמספק כ-120 מיליון מ"ק של מים מותפלים בשנה.
מתקן זה פועל בשיטת האוסמוזה ההפוכה והוא הגדול מסוגו בעולם ומפיק מים באיכות טובה.
מתקן התפלה פלמחים שהחל לפעול בשנת 2007 מספק כ-90 מיליון מ"ק מים בשנה.
בדצמבר 2009 החל לפעול מתקן התפלה חדרה שמספק עד 127 מיליון מ"ק מים בשנה.
בתחילת 2009 הכריז יו"ר רשות המים, על השקעה של 300 מיליון דולר לטובת הקמה של שישה מתקני התפלה זמניים.
ההחלטה באה כפתרון זמני להתמודדות עם המשבר במשק המים.
באמצע העשור השני של המאה ה-21 שיפרה הפעלת מתקני ההתפלה את מצבו של משק המים בישראל.
ב-2015 למעלה ממחצית מהמים הנצרכים בישראל מופקים באמצעות התפלת מי ים ומחזור מי שפכים (כ־540,000 אלמ"ק מים מותפלים ו-68,970 אלמ"ק קולחין).
בשנת 2007 החלה לפעול בעיר ראשון לציון מערכת לאגירת מי גשמים (נגר עילי).
בשלב הראשון, מי הגשמים שימשו להשקיה של פארקים וגינות ציבוריות במערב העיר.
ובשלב הבא המים יעברו השבחה עד לרמה של מי שתייה רגילים.
הרשות הממשלתית למים ולביוב (בשנים 2006-1957 - נציבות המים) הכפופה למשרד משאבי המים היא הגוף האחראי על הפיקוח על מקורות המים והקצאתם.
הרשות מופקדת על כל הגופים המפיקים מים בישראל, לרבות חברת מקורות המפיקה כ-65% מן המים בישראל ועוסקת בהולכתם ברמה הארצית (בעיקר מוביל המים הארצי).
חברת "תה"ל" (תכנון המים לישראל) הייתה אחראית על התכנון ההנדסי של מפעל המים הארצי.
מדיניות משק המים בישראל נקבעת על ידי הרשות ומספר גופים ממשלתיים כמו המשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות.
בראשית פעולתה הייתה נציבות המים (שהרשות היא יורשתה) כפופה למשרד החקלאות, אולם מאז עברה הכפיפות דרך מספר משרדים ממשלתיים.
במדינת ישראל מיוצרים מדי שנה 450 מיליון מטרים מעוקבים של שפכים.
השפכים שיטופלו באיכות גבוהה, יכולים לשמש להשקיה חקלאית ללא חשש לזיהום קרקע ומי תהום.
השפכים שאינם מטופלים או מטופלים באיכות נמוכה, מזהמים את מי התהום, הנחלים, הקרקע והים ופוגעים בצמחייה.
290 מלמ"ק קולחים מושבים לשנה (כ־64%) לשימוש בחקלאות בעזרת מכוני טיהור השפכים.
מרבית השפכים זורמים במערכות הביוב וההולכה (96%), אך 4% נספגים בקרקע בבורות ספיגה.
סה"כ 63% מהשפכים שהם כ־283 מלמ"ש מטופלים ברמה נאותה, בעוד 37% (160 מלמ"ש) לא מטופלים כלל או מטופלים ברמה נמוכה.
מתחילת שנות ה-90 חל שינוי בתחום הטיפול בשפכים בישראל.
הוקמו מספר גדול של מתקני טיהור השפכים וכמויות גדולות יותר של שפכים טופלו.
אם בשנת 1992 פעלו בישראל 7 מט"שים (מכוני טיהור השפכים) בלבד, נכון לשנת 2020 קיימים 89 מט"שים המסווגים כגדולים ומטפלים במעל 1000 מטר קוב ליום.
תחום הטיפול בשפכים מקודם על ידי שיתוף פעולה בין-משרדי בין המשרד להגנת הסביבה, משרד הבריאות ורשות המים.
להלן המט"שים הגדולים עם ספיקת שפכים עירוניים מעל 10 מיליון מ"ק בשנה נכון ל-2017.
ארץ ישראל ברובה מדברית וענייה במים.
היא סובלת מתנודות בכמויות המשקעים משנה לשנה.
הביקורת על משק המים בישראל מתמקדת בנושאים הבאים
סבסוד עלויות המים בצורה לא כלכלית
הקצאת משאבי המים בצורה שמעודדת בזבוז
אופן הצריכה של המים מהווה בזבוז
ליקויים בניהול ובניצול של מאגרים קיימים בעתות שפע ובעתות משבר
ליקויים בתכנון וההקמה של עתודות מים חדשות (לדוגמה על ידי התפלה או יבוא מים)
ביולי 2001 הוקמה ועדת חקירה פרלמנטרית לנושא משק המים בישראל.
הוועדה קבעה כי עיקר הבעיות במשק המים בישראל נובעות מכשלים ניהוליים ומריבוי רשויות העוסקות בתחום המים בישראל.
ביולי 2008 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת משבר המים בישראל.
משקאות מוגזים (לעיתים גזוז, מילה שאולה מטורקית שנגזרה מהמילה האיטלקית: gaseosa; משקה מוגז או סודה מוגזת) הוא שם כללי למגוון משקאות קלים המכילים פחמן דו-חמצני מומס.
בשפת היומיום נקראים לפעמים "משקאות תוססים".
הפחמן הדו-חמצני נמצא במשקה בלחץ של כ-4 בר, והמשקה מהווה תמיסה שנמצאת במצב של רוויית יתר.
גם כאשר פותחים את הפקק הפחמן הדו-חמצני משתחרר מהתמיסה באיטיות, עקב חסרונם של אתרי התגרענות.
בעת שתיית משקה מוגז הלשון משמשת כאוסף של אתרי התגרענות, והפחמן הדו-חמצני שהופך לגז גורם לתחושת העקצוץ בלשון.
הניסוי הביתי התפרצות מנטוס מדגים את התופעה בה הפחמן הדו-חמצני עובר מעבר פאזה מהיר בעזרת הוספת אתרי התגרענות.
טעמם של המשקאות בדרך כלל מתוק ולרוב מופק מתמציות מלאכותיות.
ישנם גם משקאות אלכוהוליים מוגזים.
המפורסמים שבמשקאות המוגזים הם הקולה לסוגיה, מי סודה, ספרייט, סבן אפ ופאנטה.
חברת קוקה-קולה ופפסיקו, יצרניות המותגים המפורסמים קוקה-קולה ופפסי קולה בהתאמה, הן יצרניות משקאות מוגזים הגדולות בעולם.
קוקה-קולה - מוצר הדגל והמוצר הראשון של החברה.
דיאט קוקה-קולה - משקה מוגז נטול סוכר בטעם קולה שייצורו החל בשנת 1982. זהו המותג החדש הראשון של החברה מאז השקת הקוקה-קולה, אם כי לא משקה הקולה הדיאטטי הראשון.
קוקה-קולה זירו - משקה מוגז בטעם קולה שייצורו החל בשנת 2005. זוהי גרסה נטולת סוכר של המשקה הפופולרי קוקה-קולה.
קוקה-קולה בלק - משקה מוגז עם תמציות קפה שיוצר למן שנת 2006. מדובר, למעשה, במשקה נסיוני ("פורץ דרך" בלשון נציגי החברה) הן מבחינת סוגו והן מבחינת ערכו הקלורי.
פאנטה (Fanta) - משקה קל מוגז בטעמי פירות: תפוזים, אשכוליות, ענבים ועוד.
אחרי מלחמת העולם השנייה ייבאה חברת קוקה-קולה את פאנטה אל ארצות הברית שם היא זכתה להצלחה.
ספרייט (Sprite) - משקה קל מוגז ללא קפאין בטעם לימון-ליים.
המשקה הגיע לארצות-הברית מגרמניה בשנת 1961 בשם Fanta Klare Zitrone ("פאנטה לימון צלול").
מירינדה (Mirinda) - משקה קל מוגז בטעמי פירות.
בין היתר נמכר המשקה בטעמי תפוזים, אשכולית, תפוחים, תות, אננס, בננה וענבים.
סבן אפ () - משקה קל מוגז בטעם לימון-ליים.
החל משנת 2017 החלו להופיע מיצים אורגניים בעולם.
שוק המוצרים האורגניים בעולם מתבסס בעיקרו על ייצור מקומי.
כך, המשקאות האורגניים בעולם תפסו נכון ל-2017 כ-2% מכלל צריכת המשקאות.
ברוב העולם מתבסס השוק על חברות מקומיות.
בשנת 2019 החלו לייצר גם בישראל משקאות מוגזים אורגניים על בסיס פירות אורגניים, ללא תוספת סוכר ותחליפים מלאכותיים וללא חומרים משמרים, צבעי מאכל וחומרי טעם.
שוופס - משקה קל מוגז בטעמים של פירות, משקאות אלכוהול וכדומה.
מי סודה (Soda Water, Sparkling Water, ולעיתים Seltzer Water) - מים שבהם מומס פחמן דו-חמצני.
"משקאות חריפים" הוא אלבום האולפן השני של להקת הפאנק רוק הישראלית "שייגעצ".
האלבום יצא לאור ב-25 ביוני 2004 על ידי חברת התקליטים הד ארצי בהפקת מתופף להקת מוניקה סקס שחר אבן צור.
האלבום זכה להצלחה רבה ושוחרו ממנו להיטים רבים: "מרילין מונרו", "אינטרקום", "את יפה", "אבא עורך דין" ו"משקאות חריפים".
באלבום השתתפו חברי ההרכב המחודש: יובל מנדלסון, שכתב, שר והלחין את כל השירים למעט אחד, שיקו פלדמן, אבי מרקוביץ ואסף רייז, שהחליף את המתופפת הקודמת דנה רגב.
אבן צור עיבד את האלבום עם חברי שייגעצ.
בדומה לשאר אלבומי הלהקה, גם באלבום זה קיים שיר נסתר בשם "מושיק מכונת תופים".
בספטמבר 2024, לרגל ציון 20 שנה לצאת האלבום, קיימה שייגעצ רצף הופעות בן שלוש הופעות במועדון הבארבי בתל אביב.
בהופעות אלה ביצעה הלהקה את האלבום במלואו.
שיקו פלדמן - גיטרה חשמלית, זמרה (11)
פיטר רוט - קולות רקע (4)
עדי דרוקר - אורגן האמונד (9)
אלדד גואטה - קלידים (11)
אייל אבן צור - קלידים (12)
משק לשעת חירום (מל"ח) הוא גוף בין-משרדי בממשלת ישראל המופקד על הכנת מפעלים, שירותים ומוצרים חיוניים במשק לשעת חירום, על מנת לאפשר שגרת חיים תקינה ככל האפשר בעורף.
כן אחראי מל"ח על הפעלת אותם גורמים בעת מלחמה או שעת חירום, על הכנת הרשויות המקומיות ועל היערכות לקליטת מפונים.
בשנת 2009 התמזג מל"ח (משק לשעת חירום) לתוך רשות חירום לאומית (רח"ל).
מערך מל"ח הוקם ב-1955 ביוזמת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שראה כי גיוס תכוף של אמצעים וכח אדם לצבא, גורם למחסור במשק.
ההחלטה העקרונית על הקמת מל"ח התקבלה בממשלה בשנת 1955. בשנת 1965 נקבע כי שר הביטחון יעמוד בראש מל"ח, אך בראש המטה עמד מאיר מרדור, שהקים את תשתית הפעולה שלו.
רק בשנת 1972 קבעה הממשלה את סמכויותיה ותפקידיה של ועדת מל"ח.
בשנת 1986 הוקם מטה מל"ח ארצי בראשות ממלא מקום קבוע לשר הביטחון, ונקבעה חלוקה מרחבית המקבילה לפיקודי צה"ל.
במהלך מלחמת לבנון השנייה נמתחה ביקורת על כך שמערך מל"ח לא הופעל, אף שיועד בדיוק לאותם מקרים.
מדו"ח ביניים של הוועדה לבחינת מוכנות העורף במצבי חירום עולה כי רק שבועיים לאחר פרוץ המלחמה עלתה לראשונה האפשרות להשתמש במל"ח, ואולם היא כלל לא הוצגה בפני הממשלה.
תחת זאת, הוקם אד-הוק המנ"ל - מרכז ניהול לאומי.
הוועדה מתחה ביקורת על כך שאף שהיה בנמצא מערך שיכול היה לתת מענה לבעיות שהתעוררו במהלך המלחמה, הוקם גוף שסמכויותיו מוטלות בספק, ושלא מילא את תפקידו כיאות.
בהתאם להחלטת השרים לביטחון לאומי משנת 2007, אוחדו ב-23 באוגוסט 2009 מל"ח ורח"ל.
לכן הגוף שמתאם בין משרדי הממשלה, רשויות ייעודיות ומקומיות לבין ועדות המל"ח השונות הוא רח"ל.
המטרה של הגוף המאוחד הוא להבטיח את המשך פעילות המפעלים והשירותים החיוניים לקיום האוכלוסייה, לצמצם שיבושים אפשריים ולאפשר קיום שגרת חיים סבירה ככל הניתן.
משק לשעת חירום הוחל באזור הדרום במבצע עופרת יצוקה, במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן.
המוסד העליון במל"ח הוא ועדת מל"ח העליונה.
פורמלית עומד בראש הוועדה שר הביטחון, ואולם בפועל, החל משנת 1986 ממלא את התפקיד ממלא מקום קבוע.
חברי הוועדה האחרים הם המנהלים הכלליים של כל משרדי הממשלה, מנכ"ל הסוכנות היהודית, יו"ר ארגון המועצות האזוריות, יו"ר מרכז השלטון המקומי, נציג המטכ"ל ונציג משטרת ישראל.
בשנת 2009 אוחד מערך המל"ח והוטמע ברח"ל (רשות החירום הלאומית) הפועלת כרשות בתוך משרד הביטחון.
לוועדת המל"ח העליונה כפופים מטה מל"ח ארצי, ועדות מל"ח פיקודיות (צפון, מרכז ודרום, על פי גבולות הגזרה של פיקודי צה"ל) ועדות מל"ח מחוזיות וועדות מל"ח מקומיות.
מספר גופים בממשלה נקבעו כ"רשות ייעודית".
כרשויות ייעודיות, הוסמכו, באישור ועדת מל"ח העליונה, לבצע מספר פעולות הקשורות בהפעלת מל"ח.
בין הגופים -משרד הבריאות, משרד החקלאות, משרד הפנים, משרד התמ"ת, משרד החינוך ועוד.
משק ילדים מוצא הוא מוסד ילדים אשר הוקם בשנת 1943 על ידי ארגון נשים "אמן" ליד תנועת המזרחי.
מוסד זה נועד לקלוט את ילדי טהראן אשר הגיעו לישראל.
בהתאם למפתח שהיה מקובל באותה תקופה, עליית הנוער החליטה כי חלק מהילדים הבאים יחונכו במסגרת עליית הנוער הדתי.
אל ילדי טהראן הצטרפו קבוצות ילדים אחרות שהגיעו לארץ ישראל בשנות מלחמת העולם השנייה.
מבנה המוסד היה במקור בית משפחת טיטלר, איכרים במושב מוצא עילית, אשר התפרנסו כמו שאר תושבי המושב משיווק חלב ליהודי ירושלים.
לאחר הקמת "בית ההבראה - ארזה" מערבית למושב, החליטו בעלי המבנה לשפץ את מבנה האיכרים על מנת שניתן יהיה לארח בו קייטנים.
הם עצמם עברו לגור במבנה הלול.
כאשר החלו מאורעות "תרצ"ו-"תרצ"ט" נחסם כביש ירושלים - תל אביב (לימים כביש 1) לתנועה על ידי ערביי הכפרים קאלוניה והקסטל.
בשכנוע השלטונות הושכר המבנה למשטרה הבריטית.
חשיבותו של המבנה הייתה בשליטתו על הכביש החשוב - עורק התחבורה הראשי בארץ ישראל ובכך נמנעה חסימתו בגלי אבנים.
אל המבנה נסלל כביש ונמתח קו טלפון.
לאור יתרונות המבנה, כשעזבו אותו השוטרים הוא הושכר לארגון הנשים לשם הקמת המוסד.
בקיץ שנת 1947 עברו ילדי המוסד לכפר בתיה.
לתקופה קצרה הובאה למוסד קבוצת ילדים חדשה.
בדצמבר 1947, עם תחילת מלחמת העצמאות והמאבק על הדרכים הפך המקום מסוכן עבור הילדים.
ילדי המוסד נאלצו לעזוב את המושבה במשוריין שהעבירם לירושלים.
במלחמת העצמאות נהרס חלק מהמבנה בקרבות שהיו עליו (להלן).
היום חזר להיות המבנה בית איכרים לבני משפחת ברוזה - ממייסדי מוצא תחתית.
קבוצת הילדים הראשונה אשר הגיעה ל"משק ילדים מוצא" הייתה של ילדי טהראן.
הם גם היו המרכיב העיקרי של המוסד בעת הקמתו.
הילדים הגיעו לארץ ישראל מטהראן לאחר מסע ארוך שהחל בשנים 1940 - 1942 לאחר שמיליון וחצי מתושבי פולין, שחששו מהכיבוש הגרמני צפוי, ברחו לברית המועצות.
שליטי ברית המועצות לא הסכימו כי הפליטים יישארו באזורים הקרובים לגבול, בין השאר, מחשש לנאמנותם, וכך הם נשלחו מזרחה, בקרונות המיועדים לבהמות: תחילה להרי אורל, הידועים במזג אוויר קר ובאפשרויות קיום דלות.
החיים במקומות אלה היו בלתי נסבלים והפליטים, בעיקר הילדים, חלו במחלות או מתו.
הילדים, יהודים ולא יהודים, נאספו על ידי ארגוני צדקה לבתי יתומים.
ובסופו של דבר, לאחר ההסכם שנחתם עם ממשלת פולין בגולה, הם יצאו יחד עם צבא אנדרס למזרח התיכון כדי להגיע לאזור בשליטת בעלות הברית.
1800 הפליטים ומתוכם 716 ילדים, הגיעו לארץ ישראל - 30 מהם למשק ילדים מוצא.
קבוצה נוספת שהגיעה למוצא הייתה מטרנסניסטריה.
אחרים הגיעו כבודדים מארצות שונות במערב אירופה: בלגיה, אוסטריה ואיטליה.
משק ילדים מוצא היה אחד המוסדות הראשונים של עליית הנוער הדתי.
הונהגה בו שיטה חינוכית שגיבשו שניים ממובילי הדרך בחינוך הדתי לאומי: אליעזר שמשון רוזנטל וחיים צבי אנוך.
הצוות החינוכי, שהיה מורכב ברובו מחניכי תנועת בני עקיבא, חיפש דרכים לקרב את הילדים למציאות החדשה בארץ ישראל.
מטרתם הייתה ליצור קשרים חזקים וידידותיים עם הילדים במטרה "לחנך מחדש את ה"נפש" שלהם, לעקור את הפחדים, הייסורים, חוויות הנדודים ביערות, ולתת להם לב חדש".
בערב היו המדריכים מתכנסים לשם דיון בבעיות החינוך ובתוכניות ליום המחרת.
לדברי דוד אליאך, מנהל המוסד, "הם (החניכים) לא בטחו באיש מאיתנו, הם פחדו שארץ ישראל היא מקום מעבר ולאחר זמן יועברו למקום אחר".
הוא מציין דוגמאות אחדות להמחשת חוסר הביטחון:
הם חששו כי בלילה הדמויות המצוירות בתמונות שהיו על הקירות ירדו ויתקיפו אותם.
כאשר הילדים רבו, המיטות התהפכו והסתבר כי מתחת למזרנים יש מצבורי מזון: לחמים, שימורים ועוגיות.
משקעי העבר השפיעו רבות על הילדים.
ילדה בת תשע, שהייתה עם אמה ביער, גילתה אותה כשאינה בחיים, אספה ענפים וכיסתה אותה וברחה.
הילדים הגיעו לארץ ישראל בשנת 1943 מטהראן, אחרי שלוש שנים ללא הכרת מהותו של בית משפחתי, שכן את ביתם במזרח אירופה הם עזבו כבר בשנת 1940.
חלק מהילדים לא הספיקו ללמוד קרוא וכתוב.
למרות שהילדים היו במסגרת חינוך דתי, הרי הרקע המסורתי-דתי של הילדים היה רחוק מזה של מחנכיהם, חניכי תנועת המזרחי.
ביסוד המעשה החינוכי ב"משק ילדים מוצא" עמדו היסודות הבאים:
חינוך לקראת מטרה ברורה, בכל עת ניתן היה לחוש את היעדים אשר אליו חותרים צוות המדריכים-מורים: "להגשים בארץ ישראל הנבנית, אידיאל חינוכי תרבותי, המצרף תורה ומסורת יחד עם חכמת העמים לחטיבה רוחנית אחת" - למעשה הכנה לחיי קיבוץ אשר נמצא כפתרון הטוב ביותר לבוגרי עליית הנוער.
הייתה זהות בין המורה שלימד בבית הספר לבין המדריך שפעל לאחר שעות הלימודים, המורה והמדריך היו אותו אדם.
לבית ההורים לא הייתה משמעות היות שברוב המקרים לא היה קיים.
עם הסביבה החיצונית, מחוץ לתחומי המוסד, כמעט ולא היה קשר.
דהיינו, נטרול כמעט מוחלט מהשפעות הסביבה ותלות מוחלטת בצוות החינוכי.
פרימת הקשרים עם הגולה והסתגלות ל"עולם החדש".
עם ההגעה למוסד הוחלפו הבגדים עימם הגיעו הילדים בבגדי חאקי.
הילדים ובעיקר הילדות איבדו את בגדיהם האישיים.
כולם היו חייבים להיות לבושים כמו בארץ ישראל: בנים בחאקי ובנות בתכלת וכבגדי שבת חולצה לבנה.
דגש חזק ניתן לטיולים רגליים בחיק הטבע.
הסביבה הפורחת של הרי ירושלים תרמה להגברת השלווה בקרב החניכים.
בתוכנית הלימודים, בתפילות ובעתות הפנאי ניתן משקל רב לשירה בציבור.
במוסד שירת ערב קום המדינה צוות של 11 עובדים אשר טיפל ב-53 ילדים בגילים 9 עד 13, לפני הפירוט הבא: מנהל ופנקסן, 6 מורים ומדריכים, 7 עובדי עזר (ביניהם 2 שומרי לילה)..
ב-4 וב-5 באפריל 1948 התרחש קרב ב"משק ילדים מוצא", שעליו מספר אורי מילשטיין.
במבנה המוסד, שהילדים פונו ממנו, התמקמו 16 בחורי ישיבה מהשכונות החרדיות של ירושלים ובני ברק.
הם גויסו להגן על הדרך לירושלים והוצבו במבנה בן שתי הקומות, אשר שלט על התחבורה בכביש תל אביב - ירושלים.
מפקדם היה הנוטר יגאל ארנון, לימים עורך דין.
בתחילת המלחמה הגיעה מזכירות מושב העובדים מוצא עילית להסכם עם מוכתרי הכפר הערבי קאלוניה על "אי-התקפה", אך למרות ההסכם, ב-3 אפריל 1948, הרג יגאל ארנון ערבי שהתקרב למבנה המוסד.
תושבי קאלוניה יצאו לפעולת תגמול.
בן הכפר קאלוניה, שעבד ברפת של משפחת טיטלר, בעלת המבנה, הוביל את הלוחמים הערבים למבנה של משק ילדים מוצא.
הערבים הפתיעו את בחורי הישיבה שהיו במקום ופצעו והרגו את רובם, רק שלושה לא נפגעו.
הערבים כבשו את הקומה הראשונה של הבניין ולאחר שהתגברו על שאר המגינים כבשו גם את הקומה השנייה ופוצצו את המבנה.
ערביי קאלוניה בזזו את המבנה ואת הבתים הסמוכים של מוצא עילית.
תגבורת שהגיעה מארזה עם משוריין הדפה את התוקפים, אך נסוגה שוב לארזה.
בסופו של דבר נכבש מבנה משק ילדים על ידי כוחות רגלים.
בדצמבר 1947 עברו ילדי המוסד לשכונת קריית משה בירושלים, למבנה ששירת גם את ההגנה.
במבנה שכנה גם מפקדת שדה התעופה של ירושלים שהיה ממוקם שם בימי מלחמת השחרור.
בהמשך שוכנו הילדים במבנה ערבי נטוש בשכונת טלביה, אשר היה בבעלות מסדר "טרה סנטה".
מנהל המוסד בתקופה זו היה פריץ גולדשמידט, אשר בשנת 1951 עבר לנהל את בית הספר האזורי של יישובי עמק בית שאן בשדה אליהו.
אחריו מונה בן ציון גבורין למנהל המוסד.
בטלביה הפך המוסד ל"משפחתון" ואכסן משפחות, אשר קיבלו ילדים לטיפולן.
בהמשך עבר המשפחתון מטלביה לשכונת גילה.
נכון לשנת 2009 יש במוסד 200 ילדים ושמו הנוכחי הוא "בית הילד בגילה".
משקולית היא אביזר התעמלות ופיתוח גוף אשר דומה במראה ובאופן האימון למשקולת התעמלות אך קטן ממנה במשקל ובגודל.
המשקולית נמצאת בשימוש רב בחדר כושר ומכוני התעמלות שונים.
במשקוליות משתמשים גם נשים וגברים באימונים בעלי מאפיינים אירוביים וזאת משום שהמשקל הנמוך של המשקולית לא מאפשר אימון בעצימות המתאימה לחיזוק השרירים.
בקבוצות אימון של נשים וגברים נהוג שימוש מוטעה במשקוליות קלות משקל שתכליתן העיקרית היא הגברת שריפת קלוריות ומתוך חשיבה מוטעית כי משקוליות מעצבות יותר את השרירים.
נשים ישראליות רבות נוהגות לבצע הליכות וריצות באופן קבוע על מנת לשפר ולשמר את כושרן הגופני.
במהלך ריצות אלה נעשה לעיתים באופן שגוי שימוש במשקוליות שמשקלן כחצי קילוגרם עד קילוגרם אשר מאפשרות אימון של שרירי הידיים תוך כדי הריצה.
בגלל ההתנגדות הקלה שמספקות המשקוליות עבור קבוצות שרירים גדולות, בדרך כלל יבצעו המתאמנים במשקוליות סטים בעלי מספר חזרות גדול יותר.
אימון שבמהלכו מתבמצעים סטים של מספר חזרות גדול במשקל קטן (40–60 אחוזים של RM1) מאפשר שיפור של סיבולת השריר בפרט.
משק עזר הוא משק קטן המיועד ליחידת דיור אחת ולעיבוד חקלאי מצומצם, הכולל בדרך כלל גן-ירק, לול לעופות ועצי פרי.
בתחילת שנות החמישים עם העלייה ההמונית הוקמו סביב הערים הגדולות יישובים או שכונות בעלי אופי כפרי המשלב משקי עזר זאת על פי גישת עיר גנים בתכנון ערים.
בשכונות שטח המשקים היה קטן יותר עד לחלקות של חצי דונם (דו משפחתיים על דונם אחד) למשק אחד.
משק סידן תקין הוא תנאי הכרחי לקיומו של האדם.
הסידן הוא מינרל חשוב מאוד, הנפוץ ביותר בגוף האדם.
משקלו הכולל מגיע לעיתים לשני קילוגרמים והוא מהווה כ-2% ממשקל גוף האדם.
הסידן חיוני לתפקודים רבים ושונים בגוף האדם כגון מינרליזציה של העצם והשיניים, פעילותם של אנזימים כגון עמילאז, תהליכי קרישת דם, תפקודי שרירים לרבות מנגנון התכווצותם, הפרשת הורמונים, גדילת תאים וחלוקתם, יציבותם של קרומי תא ותהליכים של גירוי עצבי ורבים אחרים.
ויסות מאזן הסידן בגוף נעשה על ידי הורמונים שונים, כגון הורמון בלוטת יותרת התריס – PTH, קלציטריול וקלציטונין.
רמות הסידן בנוזל החוץ תאי בגוף שמורות ברמה קבועה יחסית בטווח צר שנע בין 1.1 ל-1.3 mM.
הגוף שומר על רמות הסידן הללו קבועות יחסית, כאשר ישנם מצבים בהם מאזן הסידן חיובי (ספיגת הסידן בגוף עולה על הפרשתו החוצה), כגון תקופות גדילה, הריון, ומצבים בהם מאזן הסידן שלילי – מחלות שונות, הנקה, זקנה.
אצל מבוגר, תכולת הסידן בגוף היא כ-1000 ועד 2000 גרם כאשר למעלה מ-99% מהסידן מצוי בתוך העצם (גבישים של הידרוקסיאפטיט).
הסידן בתוך העצם תורם לתפקיד המבני של שלד האדם.
יתרת הסידן מצויה בנוזל החוץ תאי (לרבות נוזל הדם), בכמות מועטה מאוד, כאשר מחצית ממנו הוא סידן יוני (פעיל ומבוקר), כ־40% ממנו קשור לחלבונים בעלי מטען שלילי, וכ־10% מהסידן בנוזל החוץ תאי מצוי בקומפלקסים יחד עם יוני ציטראט, פוספאט, ביקרבונט ותרכובות אחרות.
בתוך התא, ריכוזו של הסידן מזערי (10-6 M).
שלושה איברים משחקים תפקיד עיקרי בשמירה על רמות הסידן בגוף: המעי, העצם והכליה.
הסידן נספג במערכת העיכול, במעי הדק המקורב - התריסריון והמעי הריק.
על מנת שתהיה ספיגה בחזרה של סידן לגוף מהמעי, יש צורך בהפרשת חומצה בקיבה.
במקרים בהם יש בעיה בהפרשת חומצה, כמו במקרה של תת-חומציות בקיבה, ספיגת הסידן לא תהא מיטבית, כך למשל, עם העלייה בגיל, מאחר שהחומציות במעי יורדת, ספיגת הסידן אף היא יורדת.
באופן כללי, מתוך 1000 מיליגרם של סידן אשר עוברים במערכת העיכול, רק כ־200 מיליגרם נספגים בחזרה בגוף (כ־350-400 מיליגרם עוברים מהמעי למערכת הדם, ואולם מערכת הדם "מחזירה" בחזרה כ־150-200 מהסידן בחזרה למעי).
יתרת 800 המיליגרם אינם נספגים בגוף.
מרבית הספיגה של סידן במעי מתבצעת בתחילת המעי הדק (תריסריון, ג'גונום - המעי הריק).
הספיגה של סידן נעשית הן במנגנון סביל (בין תאים, פארא צלולרי) והן במנגנון פעיל (טרנס צלולרי, תוך תאי) ומחקרים עדכניים מראים אפשרות שקיים מנגנון שלישי, גם הוא סביל, המאפשר מעבר של קומפלקסים דרך המעי (בניגוד למעבר יוני במנגנון הסביל הראשון).
1.מנגנון פארא-צלולרי: במנגנון זה, הסידן נספג לכל אורך המעי הדק והמעי הגס במרווחים שבין התאים.
יש לציין, כי אין מדובר בתהליך פשוט של דיפוזיה, היות שבין תאי המעי ישנם קשרים החוסמים דיפוזיה חופשית (tight junction), ולכן מעבר של יוני סידן (וגם מגנזיום) מווסת על ידי חלבונים מסוג claudin.
2.מנגנון טרנס-צלולרי: במנגנון זה, התלוי בפעילותו של קלציטריול, והמתרחש בעיקר בתחילת המעי הדק, הסידן חודר לתאי המעי דרך תעלות מסוימות (TRPV6, TRPV5) שנמצאות בדופן הלומינלית של התא.
תעלות אלו נפתחות בנוכחות ריכוז נמוך של סידן יוני בציטוזול.
לאחר כניסתו לתא, הסידן נקשר לחלבון הנקרא calbindin-D, ויוצא מהתא מהצד הבאזו-לטרלי, דרך משאבות סידן תלויות ATP, (ATP dependent Ca-ATPase) הקרויות גם PMCA1b, או על ידי משחלף נתרן/סידן, הקרוי גם NCX1 (אשר מוציא יון סידן בחזרה למערכת הדם בתמורה לשלושה יוני נתרן אשר נכנסים במקומו לתא).
תפקיד ויטמין D בתהליך זה, הוא בהגברת הביטוי של תעלות הסידן הלומינליות, וכן הגברת ביטויו של החלבון calbindin.
ליתר דיוק, הקלציטריול שהוא מטבוליט של ויטמין D, ונקרא גם 1,25 דיהידרוקסיויטמין D, הוא המטבוליט הפעיל של הוויטמין, והוא זה אשר פועל לצורך הגברת ספיגת הסידן במעי.
תלות ספיגת הסידן בפרמטרים נוספים
ישנם מספר פרמטרים נוספים המשפיעים על ספיגת הסידן לגוף כאשר השניים העיקריים הם החומרים הנוספים שמתעכלים ביחד עם הסידן וריכוז הסידן במנה הנצרכת.
1. חומרים המשפיעים על ספיגת הסידן: כאשר סידן נלקח ביחד עם תזונה עשירה בפוספטים, בחלבונים או בסיבים תזונתיים ספיגתו בגוף יורדת.
מחקרים הראו שכאשר סידן ופוספט מתעכלים ביחד נוצר מלח קשה תמס הנקרא סידן פוספט אשר מוריד את יכולתו של הסידן להיספג הגוף.
באותה הצורה חלבונים וסיבים תזונתיים משפיעים לרעה על הספיגה של סידן.
על מנת לשפר את הספיגה של הסידן לגוף יש לקחת אותו עם ארוחה דלת חלבונים, סיבים תזונתיים ומוצרי חלב (העשירים בפוספט).
2. מנגנון הספיגה הפארא-צלולרי הוא תלוי ריכוזים ולכן ככל שלוקחים כמות גדולה יותר של סידן בפעם אחת, כך אחוז הספיגה מאותה תוספת יורדת ולכן רופאים ממליצים לפזר את מנת הסידן היומית על פני היום ולא לקחת אותה בפעם אחת במרוכז.
תהליך השחלוף של סידן בעצם
בנוזל החוץ תאי, כפי שצוין לעיל, קיים מאגר של כ־1 עד 2 גרם סידן.
מתוכו, כ-500 מיליגרם עוברים שחלוף מול יוני הסידן שבעצם (כחלק מתהליכי השחלוף בעצם) כך שכמותו בנוזל החוץ תאי אינה משתנה.
העצם היא רקמה דינמית, אשר עוברת תהליכים של הרס ובניה לכל אורך החיים.
תהליכים אלו קרויים תהליכי שחלוף, והם מתבצעים על ידי תאים ייחודיים לעצם (אוסטאובלסטים - בוני עצם, אוסטאוקלסטים - מפרקי עצם).
המרכיב החוץ תאי של העצם כולל שני מרכיבים: מרכיב אורגני, רובו (90%) עשוי מקולגן סוג 1, וכן מחלבונים שונים המשמשים לקשירת סידן, העברת אותות ועוד.
המרכיב השני הוא מרכיב מינרלי - בעיקר הידרוקסיאפטיט.
אוסטאובלסטים הם תאים האחראים על תהליך בניית העצם.
הם מייצרים את המצע החלבוני של העצם ופעילים בהשקעת המינרלים.
מקור תאים אלו בתאים מזנכימאליים, והתמיינותם מושפעת מהורמונים כגון קלציטריול, PTH וגורמי צמיחה שונים.
תאים אלו אחראים לייצר ולהפריש את המרכיב האורגני של העצם.
מלבד זאת, תאים אלו מייצרים חלבונים החיוניים להתמיינות של אוסטאוקלסטים (כגון RANKL) אולם גם חלבונים אשר מעכבים התמיינות של אוסטאוקלסטים (osteoprotegerin).
האוסטאובלסטים הפעילים נמצאים על פני שטח עצם חדשה, ולאחר השקעת המינרלים במצע האורגני הם הופכים לאוסטאוציטים - אלו הם תאי עצם בוגרים אשר שקועים ברקמת העצם ומחוברים ברשת של תעלות.
תפקיד האוסטאוציטים הוא ככל הנראה סנסור מכני, הם חשים עומס מכני המופעל על העצם ומעבירים מידע זה באמצעות רשת התעלות אל האוסטאובלסטים ואל תאי האב שלהם.
אוסטאוקלסטים הם תאים האחראים על תהליך פירוק העצם.
אלו הם תאים מרובי גרעינים, הפעילים בתהליך ספיגת העצם, ומקורם מתאי מקרופאגים (נוצרו כתוצאה מהתמזגות תאים מהשורה המונוציטרית- מקרופאגית).
רוב ההורמונים המשפיעים על תפקוד תאים אלו פועלים עליהם באופן עקיף, כך למשל, על האוסטיאובלסט (תא בונה עצם) קיימים קולטנים אליהם נקשרים חומרים שונים (כגון, PTH, אסטרוגן, קלציטריול), ועל ידי היקשרות זו משפיע האוסטיאובלסט על פעילותו של האוסטיאוקלסט.
לעומת זאת, קלציטונין נקשר ישירות לקולטן ספציפי על האוסטיאוקלסט ומדכא את פעילותו (למעשה, תורם לבניית העצם).
האוסטיאוקלסטים נצמדים לחלבוני מצע בשטח העצם, (כגון osteopontin) באמצעות אינטגרינים- חלבוני קישור.
כתוצאה מהקישור נוצרת סביבה המפרידה או ממדרת בין תא האוסטאוקלסט לבין פני העצם- קרום התא הפונה לעצם הופך לקרום מזוגזג (ruffled border) ומכיל משאבות פרוטונים ותעלות כלוריד.
כתוצאה מפעילות המשאבות והתעלות, יוצא HCl אל האזור המפריד בין התא לבין פני העצם, וגורם להחמצה.
הסביבה החומצית ממיסה את מינרל העצם וחושפת את המצע האורגני.
במקביל, משחרר האוסטיאוקלסט אנזימים אשר מפרקים את המצע האורגני (כגון, cathepsin K).
תהליך השחלוף: בתהליך זה, העצם נבנית ונהרסת באופן מחזורי.
התהליך מתרחש לכל אורך החיים, והוא מתוזמן ומבוקר על ידי תאי עצם הנקראים BMU- basic multicellular unit.
תהליך זה מתרחש לצורכי תחזוקה ותיקון נזקים, וכן לצורך אספקת סידן וזרחן בכמויות שיתאימו לשמירת מאזן הסידן והזרחן בגוף (ההומיאוסטזיס).
מחזור השחלוף מתחיל בשלב פעיל של ספיגת (פירוק) עצם (תהליך הנמשך כ-3 שבועות) - על ידי האוסטאוקלסטים, ולאחריו התמיינות של אוסטיאובלסטים (אשר ככל הנראה מושפעת כתוצאה מהשתחררות גורמי צמיחה שונים במהלך פירוק העצם) לתאים בשלים ויצירת עצם חדשה במשך כ־3 חודשים.
ניתן להבחין באמצעות סימנים ביוכימיים האם מתבצעת ספיגת עצם (נבחין בתוצרי פירוק של קולגן או אנזימים של האוסטיאוקלסט) או האם יש בניית עצם (נבחין בתוצרי ביניים של תהליך יצירת הקולגן או אנזימים של האוסטאובלסט, אוסטאוקלצין - חלבון רגולטורי).
ספיגת הסידן בכליה והפרשתו בשתן
לכליה יש תפקיד מרכזי בשמירת מאזן קבוע של סידן.
באופן כללי, בין 8 ל-10 גרם של סידן יוני או סידן הקשור לאניונים, עובר סינון בגלומרולוס שבכליה.
כ־98% מכמות זו, חוזרת בחזרה לגוף, כך שרק 200 מיליגרם מופרשים בשתן.
תפקוד תקין של תהליכים אלו יבטיח כי מאזן הסידן בגוף יישמר, (1000 מיליגרם בתזונה לעומת הפרשה של 800 מיליגרם ממערכת העיכול (צואה) ו- 200 מיליגרם במערכת השתן).
כאשר צריכת הסידן נמוכה יותר, הגוף פועל לצורך ספיגה גדולה יותר מהכמות הנצרכת (יכול לספוג בין 20% ועד 60% מהכמות הנצרכת).
גם כאשר צריכת הסידן אינה משתנה, אולם ישנם תהליכי גדילה (או לחלופין, הריון) גדלה יכולתו של הגוף לספוג את הסידן באופן יעיל יותר.
1. אבובית מקורבת, לולאת הנלה - באזורים אלו של הנפרון ספיגת הסידן מתבצעת באופן סביל.
מרבית הספיגה מתבצעת באבובית המקורבת (בין 65%-70%) בצמידות לספיגה של NaCl ומים (מנגנון של solvent drag).
בזרוע העולה של לולאת הנלה מתקיימת ספיגה פאסיבית של כ־20% נוספים מהסידן, במנגנון של מפל חשמלי: נוצר מפל חיובי בחלל האבובית כתוצאה מפעילותו של הסימפורטר NA-K-2CL וחזרתו של כלוריד לקפילרות.
המפל החיובי משפיע על יציאתו של הסידן מתוך התא אל הנוזל הבין תאי (כדי ליצור שוויון במפל הריכוזים החשמלי).
בלולאת הנלה ישנה בקרה על ספיגת הסידן, על ידי קיומם של קולטנים רבים (CaSR) לסידן בצד הבאזו-לטרלי של התא אשר "חשים" את ריכוז הסידן בדם: אם יש עלייה ברמת הסידן הנספג, חל עיכוב בפעולתו של הסימפורטר וכך פוחתת הספיגה הטובולרית של הסידן.
ספיגת הסידן לאורך חלק זה מתבצעת כאמור באופן סביל, בין התאים (מנגנון פארא-צלולרי), ואולם גם כאן, כמו במעי, ישנם קשרים בין תאיים- tight junction, כך שיש צורך בקיומו של החלבון paracellin 1 (שהוא מאותה משפחה של חלבון ה- claudin אשר קיים במעיים) לצורך מעבר הסידן.
מוטציות בחלבון זה גורמות להפרעה בספיגה חזרה של סידן, וליתר סידן בשתן - היפרקלציאוריה.
2.אבובית מרוחקת - ספיגת הסידן באזור זה מתבצעת באופן מבוקר על ידי ההורמון PTH והסידן עצמו.
בחלק זה, נספג בחזרה כ־10% מהסידן, במנגנון טרנס-צלולרי (תוך תאי).
הספיגה היא ספיגה פעילה של סידן, כנגד מפל ריכוזים ומטענים חשמליים, ופועלת באופן הבא: הסידן נכנס לתאי האבובית על ידי תעלות סידן (ECAC), כשמספר תעלות אלו מווסת על ידי קלציטריול ועל ידי הסידן עצמו - שני אלו משרים את יצורן של התעלות.
ההורמון PTH מקל על פתיחת התעלות למעבר הסידן, והסידן משונע דרך התא כשהוא קשור לחלבון calbindin (כך נמנעת עלייה בריכוז הסידן החופשי בתוך התא, היות שהוא קשור לחלבון).
גם יצירה של חלבון זה תלויה בקלציטריול, בדומה למנגנון הספיגה במעי.
הסידן יוצא באופן פעיל מהתא כנגד מפל כימי, באמצעות משחלף נתרן/סידן, או על ידי משאבת סידן אקטיביות (תלויות ATP)- ההורמון PTH מעודד את תהליך יצוא הסידן מהתא.
גם ב- collecting duct מתבצעת ספיגה של סידן (פחות מ-5%) באופן אקטיבי ובהשפעת ההורמון PTH.
לצד חוסר סידן בדם קיימת גם תופעה של עודף סידן הנקראת היפרקלצמיה (מלשון קלציום - סידן בלטינית).
יש שתי סיבות עיקריות להיפרקלצמיה - עודף צריכה הרבה מעבר לרמה המומלצת.
הפרשה מוגברת של סידן בשתן עד לרמה של יצירת אבנים בכליות היא סיבה נוספת לבעיה זו.
היפרקלצמיה, במיוחד קשה, יכולה לגרום לרפיון שרירים, עצירות, השתנה מוגברת ועוד.
במקרים הקשים ביותר יכולה להביא לתרדמת ואף למוות.
אחת הדוגמאות לכך היא בני שבט המסאי, שצריכת הסידן שלהם עומדת על כ-5,000 מ"ג ליום ואף יותר מזה (הרמה המומלצת לפי ה־DRI היא עד 1,300 מ"ג ליום).
גם אבנים בכליות לא נגרמות בדרך כלל מצריכת סידן בתזונה.
לרוב, חולים עם אבנים בכליות מגיעים לרמות סידן גבוהות בגלל דליפת סידן מהכליה.
היפוקלצמיה היא מצב של ירידת רמת הסידן בדם, מסיבות שונות, ביניהן, חוסר מולד או נרכש בהורמון PTH, או אצל חולים הסובלים מאי ספיקת כליות כרונית, הפגיעה הכלייתית מביא לפגיעה בפינוי הפוספט מהגוף, והפוספט העודף בדם קושר סידן, וכתוצאה מכך תיווצר היפוקלצמיה.
היפוקלצמיה חמורה יכולה לגרום למוות.
"מחקר סין" הוא ספרו של פרופ' קולין קמפבל, ביוכימאי אמריקאי מאוניברסיטת קורנל שיצא בשנת 2005. הספר מסכם מחקר ארוך שנים שבוצע בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. במחקר זה טוען פרופ' קמפבל, בין טענותיו הרבות, שצריכה מוגברת של חלבון מן החי וסידן ממוצרי חלב היא מזיקה.
מאז יצאו מספר מחקרים הסותרים את ממצאיו של פרופ' קולין קמפבל, למשל בנוגע לחלבון מהחי ולסידן ממוצרי חלב.
משקה אנרגיה הוא משקה המכיל כמויות גדולות של חומרים ממריצים, וכולל בדרך כלל קפאין.
בנוסף, במשקאות אלו ישנה כמות גדולה של סוכר או ממתיקים אחרים, תמציות טעם, טאורין, חומצת אמינו וחומרי טעם וריח אחרים.
קפה, תה ומשקאות נוספים המכילים קפאין באופן טבעי אינם מוגדרים כמשקאות אנרגיה, כמו גם משקאות קלים דוגמת קוקה-קולה.
משקאות אנרגיה מסייעים להגברת הריכוז ומהירות התגובה, אך צריכה של כמות גדולה או צריכה בשילוב של אלכוהול עלולה לגרום לבעיות בריאותיות שונות.
מחקרים מראים על עלייה מתמשכת בביקורים בחדרי מיון בעקבות צריכה של משקאות אנרגיה.
הדבר הוביל מדינות רבות להטיל מגבלות על ייצור ושיווק המשקאות.
ראשיתם של משקאות האנרגיה בתחילת המאה העשרים, אך הפריצה הגדולה של הקטגוריה חלה לקראת סוף שנות השמונים של המאה בעקבות ההצלחה של רד בול.
החברה האוסטרית מובילה את הקטגוריה בשוק העולמי ובשנת 2016 מכרה יותר מ-6 מיליארד פחיות, ביותר מ-130 ארצות.
השוק העולמי, המורכב בעיקר מלקוחות צעירים בגילאי 13–35, הוערך בשנת 2015 ב-38.2 מיליארד דולר.
השוק בישראל נאמד בשנת 2013 בכ-350 מיליון שקל ובצריכה של כ-140 מיליון פחיות משקה אנרגיה בשנה.
המרכיבים המשפיעים במשקאות אנרגיה הם הקפאין והסוכר, לשאר המרכיבים ישנה השפעה קטנה, אם בכלל.
רוב ההשפעות על ביצועים קוגניטיביים כגון הגברת הריכוז ומהירות התגובה הן תוצאה של הימצאות קפאין במשקה.
משקאות אנרגיה משווקים לעיתים כתורמים לחיזוק השרירים והסיבולת, אך הדבר כמעט ואינו מוכח מבחינה מחקרית.
הרשות האירופאית לבטיחות במזון (EFSA) מגדירה צריכה יומית של עד 40 מ"ג כצריכה בטוחה.