tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר הוא קבוע המבנה הדק ו- הוא מספר קוונטי המתאר את חיבור התנע הזוויתי בין הספין של האלקטרון לתנע הזוויתי של המסלול .
בפרט מתקבל שהמצב הקוונטי 2P מתפצל לשתי רמות אנרגיה, אחת בה (המסומן 2P1/2) ואחת בה (המסומן 2P3/2).
בנוסף מאחר שהמספר הקוונטי לא מופיע בנוסחה, מצופה שלמצבים 2P1/2 ו-2S1/2 תהיה בדיוק אותה אנרגיה.
בשנת 1947 ויליס לם והסטודנט שלו רוברט רת'רפורד ערכו ניסוי באטומי מימן.
במהלך הניסוי, הם לקחו אטומי מימן, והעבירו אותם ממצב היסוד 12S1/2 למצב המעורר 22S1/2. יחסי שימור מונעים מהמצב הזה לדעוך ישירות למצב היסוד, ולכן זמן החיים שלו ארוך יחסית.
לם ועוזרו בנו גלאי שמאפשר לגלות את כמות האלקטרונים במצב מעורר.
כעת לם העביר את האטומים באור רנטגן באורך גל ידוע בין המצב 22S1/2 למצב 22P3/2. אם הפרש האנרגיות במציאות היה מתאים למצופה אז חלק מהאטומים היו עוברים למצב 22P3/2 ודועכים ממנו למצב היסוד לפני שהספיקו להגיע לגלאי, ולכן כמות האטומים במצב מעורר שיתגלה בגלאי יהיה נמוך יותר.
כשהניסוי בוצע, התברר שהתדירות של קרינת הרנטגן בה יש להעביר את האטומים שונה בכ-1000MHz מהתדירות החזויה לפי התחזית של דיראק בהתאם למבנה הדק.
לעומת זאת, בניסוי דומה עם אטומים שעוררו למצב 22P1/2 התגלה שהתיאוריה של דיראק מתאימה לניסוי.
כלומר הניסוי הראה הפרש אנרגיות בין המצב 2S1/2 למצב 2P1/2, שלא נחזה על ידי המבנה הדק.
הפרש זה נקרא הסחת לם.
כדי להסביר את הסחת לם, יש להשתמש בעובדה שכאשר אלקטרון נע, הוא מבצע אינטראקציה רציפה עם הריק האלקטרומגנטי.
כלומר, בכל רגע בתנועת האלקטרון, הוא מסוגל לפלוט פוטון.
האנרגיה של האלקטרון מושפעת מהיכולת הזו.
העובדה שהאלקטרון יכול לבצע את האינטראקציה הזו הוצגה על ידי דיראק כבר ב-1927. הבעיה הגדולה בחישוב האינטראקציה הזו, היא שחישובים תאורטיים שלה נותנים תרומה אינסופית לאנרגיה של האלקטרון.
במאמרו של בתה מ-1947 הוא טוען שעל התרומה האינסופית הזו ניתן להסתכל כתרומה למסה של האלקטרון, ולפיכך התרומה הזו נמדדת כבר בכל ניסוי בו נמדדת המסה של האלקטרון.
בפרט, כאשר מנסים לחשב את התרומה של האינטראקציה עם השדה האלקטרומגנטי של הריק, ניתן להפחית מהחישוב את האינטראקציה של אלקטרון חופשי עם הריק.
ביצוע החישוב בצורה כזו מביא לשינוי סופי באנרגיה של אורביטל s של האלקטרון, אך לא של אף אורביטל אחר, ובכך הוא מסביר את הסחת לם.
בפועל, לחישוב של בתה יש להוסיף תיקון של כ-2% הנובע מהפולריזציה של הריק.
פיתוח מתמטי של ההסבר התאורטי
בחלק זה יובא פיתוח של ההסבר התאורטי בהתאם למאמרו של בתה.
בהסבר זה, הפיתוח נעשה באמצעות חישוב לא יחסותי של האינטראקציה, והתוצאה המתקבלת היא התבדרות לוגריתמית של האנרגיה, את ההתבדרות הזו קוטעים באמצעות הפעלת קטיעה באנרגיות יחסותיות.
אינטראקציה עם השדה האלקטרומגנטי של הריק
ההמילטוניאן של חלקיק בשדה אלקטרומגנטי הוא:
כעת יש לחשב את האינטראקציה בין מצב ראשוני בו האלקטרון נע במצב בריק האלקטרומגנטי למצב סופי בו האלקטרון יכול לנוע באותו מצב או במצב אחר , והשדה האלקטרומגנטי מכיל פוטון יחיד בעל וקטור גל ופולריזציה .
האופרטור פועל רק על השדה החשמלי ומתקיים:
האופרטור פועל על האלקטרון ונסמן .
בכך מספיק כדי לקבל שאלמנטי המטריצה לא מתאפסים.
לכן ניתן לחשב את ההשפעה של האינטראקציה בתורת הפרעות ולקבל שהשינו באנרגיה של המצב הוא:
כאשר חושבה הסכימה על הפולריזציה ו- היא האנרגיה של הפוטון בעל וקטור הגל .
כאמור, האינטגרל בסעיף הקודם מתבדר באופן ליניאירי, ולכן חישוב של השינוי באנרגיה באמצעותו יביא לשינוי עצום באנרגיה של המצב, גם אם הגבול העליון של האינטגרל יוחלף מאינסוף לאנרגיה החופשית של האלקטרון .
כדי לבטל את התרומה הזו, יש לשים לב לכך שעבור אלקטרון במצב שלא יכול לעבור למצב אחר ניתן לחשב באופן דומה את התרומה לאנרגיה מהאינטראקציה עם השדה האלקטרומגנטי של הריק.
התרומה הזו לאנרגיה של המצב, נכללת כבר בחישוב של המסה החופשית של האלקטרון כפי שהיא מתקבלת בניסוי.
לכן, אם ברצוננו לחשב את התרומה לאנרגיה של הפוטון כתוצאה מהאינטראקציה עם הריק, עלינו להחסיר את התרומה הזו מהתרומה שחישבנו בסעיף הקודם.
כאשר היא האנרגיה החופשית של האלקטרון שמשמשמשת כערך קטיעה לאינטגרל.
כעת נשאר רק לחשב את הסכום בסוגריים.
מאחר הלוגריתם כמעט קבוע לכל הערכים של .
ולכן ניתן לחשב את הסכום:
מתוצאה זו מתקבל שהשינוי באנרגיה שונה מ-0 רק עבור ערכי המספר הקוונטי השווים ל-0, כלומר רק עבור האורביטל s.
חישוב של הסכום עבור האורביטל 2S1/2 נותן:
את הלוגריתם ניתן לחשב באמצעות שימוש בהפרש האנרגיות הממוצע בין האנרגיה של האורביטל לאנרגיה של שאר האנרגיות האפשריות ושימוש ב-.
עבור האורביטל 2S1/2 מתקבל 7.36 והפרש אנרגיה של בקירוב רב לערך הנצפה בניסוי.
הסחת לם היא הניסוי הראשון שכדי להסבירו באופן תאורטי נעשה שימוש בהחסרת איבר האנרגיה החופשית של החישוב והצבת קיטוע באנרגיות גבוהות על מנת לחשב את הערך המתקבל בניסוי.
שיטות אלו פותחו לאחר החישוב על ידי מספר מדענים, הבולטים בהם הם טומונוגה, שווינגר ופיינמן, והובילו להולדת של תורת שדות קוונטיים מודרנית ובפרט של האלקטרודינמיקה הקוונטית.
כאמור, החישוב המובא כאן לא לוקח באופן מלא את האופן היחסותי של התופעה, אבל גם חישוב שמבצע זאת עדיין סוטה מהתוצאה המתקבל בכ-2%.
המקור לסטייה זו היא הפולריזציה של הריק - תופעה בה הפוטון הנע יוצר זוגות של אלקטרון ופוזיטרון וירטואליים, האלקטרון הווירטואלי נדחה מהאלקטרון האמיתי בעוד הפוזיטרון נמשך אליו ובכך האלקטרונים והפוזיטרונים הווירטואליים יוצרים מיסוך של המטען החשמלי של האלקטרון המקורי, בדומה למצב בתווך דיאלקטרי.
חישוב מדויק של המיסוך הזה אפשרי באמצעות אלקטרודינמיקה קוונטית, והוספת האפקט הזה מביא להתאמה גבוהה של הניסוי והתיאוריה.
ניתן להשתמש במדידות מדויקות של הסחת לם כדי לקבוע את קבוע המבנה הדק.
כלומר ערך הקבוע נקבע על ידי המדידות ברמת דיוק של כאחד למיליון.
מדידות מדויקות יותר מתבצעות היום באמצעות פקטור g של האלקטרון או רתיעה של אטומי רובידיום וצסיום.
מדידות אלו מגיעות לדיוק של כעשר למיליארד, מה שהופך את האלקטרודינמיקה הקוונטית לתיאוריה הפיזיקלית המדויקת ביותר עד היום.
הַסְחָרָה (בלועזית: קומודיפיקציה) היא מונח המשמש לתיאור התהליך שבו הופכים דברים - חפצים, שירותים, אלמנטים תרבותיים או אפילו רעיונות לסחורות שניתן לקנות, למכור ולסחור בשוק.
זהו מונח המתאר תהליך בו משהו חסר ערך כלכלי מקבל ערך כלכלי ויכול להחליף ערכים חברתיים אחרים שמיוחסים לו.
התהליך משנה מערכות יחסים שלא היה להן קשר למסחר למערכות יחסים מסחריים באופן יומיומי.
בתהליך זה, ערכו של הפריט או הקונספט נקבע בעיקר על פי ערך החליפין או השוק שלו ולא על פי הערך או התועלת המובנת שלו.
המונח נכנס לשימוש בשנות ה-70 על ידי חוקרים מרקסיסטים בבריטניה ובארצות הברית.
עם זאת, בעוד המרקסיסטים השתמשו תחילה במונח כדי לאתגר את הקפיטליזם, חוקרים שלאחר מכן השתמשו בו בעיקר כדי לבקר שווקים מסוימים וצורות מסוימות של חליפין.
הסחרה הוא מושג מורכב ורב-גוני שיכול להיות בעל השלכות חיוביות ושליליות כאחד.
אמנם זה יכול להניע צמיחה כלכלית וחדשנות, אבל זה גם מעלה חששות אתיים וחברתיים כאשר זה מוביל לאי שוויון, ניצול ושחיקת ערכים שחורגים מעסקאות שוק בלבד.
הסחרה הפכה למונח בשימוש נרחב בשיח האקדמי ולעיתים אף בשיח הפוליטי.
רוב האנשים שמשתמשים בו עושים זאת בצורה ביקורתית כדי לבקר היבטים מסוימים של המערכת הכלכלית הקפיטליסטית.
בדרך כלל עם קונוטציות של "השחתה על ידי מסחר".
מושג ההסחרה קשור קשר הדוק להתפתחות של כלכלות שוק וקפיטליזם, שבהם סחורות ושירותים מיוצרים ומופצים למטרות רווח.
בשיטה הקפיטליסטית, כמעט לכל דבר יש פוטנציאל להסחרה, כולל משאבי טבע, עבודה, אמנות, תרבות ואפילו חוויות אישיות.
כתוצאה מכך, הרציונליות הכלכלית הבסיסית של הנאו-ליברליזם הובילה לטשטוש הגבולות המסורתיים בין אינטראקציות שוק ואינטראקציות שאינן מבוססות-שוק בקהילה.
טשטוש זה נוטה למסגר את כל תחומי הקיום במונחים כלכליים.
כתוצאה מכך, כל ההבחנות בין השוק והחברה נמחקות, מה שמצמצם את רוב ההיבטים של חיינו ל'סחורה' או שירותים המוחלפים במגוון שווקים.
הרציונליות הנאו-ליברלית מעודדת הסחרה בכל תחומי חיינו.
תופעה שהכלכלן כינה - אימפריאליזם כלכלי.
לפי תפיסה זו המחשבה הכלכלית פולשת לתחומים שבעבר התנהלו על פי לוגיקה, כמו של משפחה, טעמים, פוליטיקה, תרבות, דת, פשע, חוק, מלחמה, מדע וכדומה, ועכשיו במקום זאת מדגישה את הערך הכלכלי.
כמה מגמות הסחרה נפוצות שהופיעו בחברות נאו-ליברליות ברחבי העולם מתייחסות להמרת מוצרים ציבוריים למוצרים פרטיים, ההסחרה של יחסים חברתיים, והעולם הלא אנושי (מה שנקרא "טבעי").
כך למשל, באופן מסורתי, משאבי טבע (מים או אוויר) וחינוך נחשבים למוצרים ציבוריים ברוב החברות.
עם זאת, בגלל הדומיננטיות של הנאו-ליברליזם ברוב החברות המתועשות, אלה זוכים יותר ויותר ליחס של סחורות על ידי האליטה הפוליטית והכלכלית המוכוונת שוק.
ההשלכות של הסחרה זו היו הרסניות עבור רוב הקהילות המודרות והמוחלשות.
למרות שיש הרבה גיוון באופן שבו דברים עוברים הסחרה, חוקרים הבחינו בכמה מאפיינים משותפים שמציינים כל תהליך הסחרה.
המאפיין הראשון של הסחרה הוא הפרטה.
הפרטה הוא הליך בו מועבר או נמכר רכוש הכלל לידיים פרטיות והופך להיות קניין פרטי או של קולקטיב, כגון תאגיד.
ההפרטה קובעת את היסוד לאותה ישות להיסחר בשוק.
נניח שהישות הייתה קיימת בעבר במרחב הציבורי.
במקרה זה, תהליך ההפרטה מצביע על שינוי עמוק במערכת היחסים של בעל הזכות ואחרים עם הישות החדשה שהופרטה.
לדוגמה, השינוי הזה מייצר שינויים דרסטיים ביחסים החברתיים, גישה, שימוש וזכויות שליטה הקשורות לישות.
הנאו-ליברליזם תרם רבות להופעתם של השווקים כפלטפורמה המועדפת ביותר לניהול משא ומתן על יחסים חברתיים בחברות קפיטליסטיות מתקדמות.
לכן, הפרטת הישויות במרחב הציבורי הואצה מאוד בעידן הנאו-ליברלי.
עד כדי כך שאפילו הפרטת תפקידים ממשלתיים הפכה לפחות ופחות שנויה במחלוקת בחברות כאלה.
לפיכך, החינוך הציבורי נמצא כעת תחת איום חמור של הפרטה בארצות הברית ובחברות קפיטליסטיות מתקדמות רבות אחרות.
תעדוף של ערך החלפין על ערך השימוש
כלכלנים מבחינים בין '' של טובין מסוים לבין '' שלו, כאשר ערך השימוש נגזר מהאיכויות של הטובין והצרכים שהוא מספק, וערך החליפין הוא הערך שנקבע לדבר בשוק במונחים של כסף או דברים אחרים.
התכונה השנייה של הסחרה היא תעדוף של ערך חליפין על פני ערך שימוש.
בדרך כלל, כאשר מערכת שוק מייעדת סחורה, ערך החליפין שלה הופך חשוב יותר מערך השימוש שלה.
תעדוף של ערך חליפין על פני ערך שימוש יכול להוביל לייצור וצריכה הולכים וגדלים.
בעוד ששימוש המבוסס על ערך שימוש מוגבל למה שאפשר להשתמש בו ולהזדקק לו, אפשרויות ההחליפין הן בלתי מוגבלות בשל הרצון לצבור רווחים ולהתרברב בפני אחרים.
תעדוף ערך שימוש מייצר יחסים אקולוגיים ברי קיימא יותר עם העולם הלא אנושי.
לכן, התכונה השנייה של הסחרה מעניקה עדיפות לערך החליפין, אשר אשם ישירות לאסונות אקולוגיים שנגרמים על ידי חברות נאו-ליברליות קפיטליסטיות ברחבי העולם.
היסוד השלישי של הסחרה הוא החצנה (Externalization) של העבודה יחד עם הדה-הומניזציה של מעמד העובדים.
ההרחקה של תוצר העובדים פירושה שעבודתם הופכת לאובייקט חיצוני הקיים באופן עצמאי וזר להם.
עסקת השוק מפרידה פיזית ומוסרית את העובד מהתוצר שעמלו ייצר, וכתוצאה מכך מתעורר ניכור.
גבולות משפטיים וחומריים מרחיקים עוד יותר את התוצר מהעובד.
סחורות מתנתקות מהיוצרים שלהן כדי להחליף אותן תמורת ערך כספי בנפרד מהערך השימושי.
הרחקת סחורות מיוצריהן מסתירה למעשה את העבודה הפרטית ואת כל היחסים החברתיים הנלווים שהניבו את המוצר, שכן, הוא אינו נחשב בהערכת שוק.
כתוצאה מההרחקה זו, אנו מתחילים להתייחס לסחורות כאילו ערכם טמון בחפצים עצמם, ולא בעבודה האמיתית שהושקעה בייצור הפריט.
ההפרדה בין יצרני הסחורות לצרכני הסחורות, בעתיה צרכני הסחורות אינם יכולים 'לראות' את כל מה ש'כלול' בצורה הפיזית של הסחורות שהם רוכשים, גורמת לניכור ומוציאה את האלמנט האנושי הטמון ביחסי העובדים עם פרי עבודתם.
כתוצאה מכך, ההיבטים הסובייקטיביים, המופשטים של הערך השימושי, מופיעים כדברים אובייקטיביים, אמיתיים, שאנשים מאמינים שהם מייצגים את הערך המהותי.
כך ההחצנה של סחורות עבור יצרניהן עושה דה-הומניזציה של עובדים, מטשטשת את התנאים החברתיים של הייצור, ומעמידה באופן שקרי את ערך החליפין כמחולל הערך.
להעדפה של רווחים על פני צרכים יש השלכות גדולות על אופן סיפוק הצרכים החברתיים.
בחברה הקפיטליסטית אדם יכול להשיג מוצרים מוחשיים שירותים וידע בלתי מוחשיים בהתאם לרצונו החופשי רק תמורת תשלום כספי.
על כן, בשנים האחרונות פעילים ברחבי העולם קראו תיגר על הסחרה של מים, חינוך, שירותי בריאות ומוצרים חיוניים אחרים, ואנשי אקדמיה מזהירים מפני השפעות לא רצויות למציאות בה ניתן לקנות ולמכור כל דבר.
בספרו "The Critique of Commodification", כריסטוף הרמן טוען שהסחרה כרוכה בייצור למטרות רווח ולא למימוש צרכים חברתיים.
עוד הוא טוען, שלייצור למטרות רווח יש מספר השלכות לא רצויות ואולי אפילו מזיקות - כמו, הדרת מי שלא יכול לשלם, דחיקה לשוליים של אלה שכוח הקנייה הקולקטיבי שלהם אינו גדול מספיק, וההתמקדות בצורות ייצור רווחיות ביותר על פני חלופות מועילות יותר מבחינה חברתית וברות קיימא מבחינה אקולוגית.
להלן מספר דוגמאות ונקודות מבט על האופן שבו הסחרה פועלת בהיבטים שונים של החברה.
הסחרה של עבודה מתרחשת כאשר מתייחסים לכוח העבודה האנושי כמו למצרך שניתן לקנות ולמכור בשוק העבודה.
הדבר בולט במיוחד במצבים בהם עובדים מקבלים שכר מינימלי, ביטחון תעסוקתי מצומצם וללא תנאים סוציאליים ראויים.
העסקת פרילנסרים ועובדים זמניים הן דוגמאות לאופן שבו עובדים נתפסים לעיתים קרובות כיחידות עבודה הניתנות להחלפה ולא כיחידים בעלי כישורים וצרכים ייחודיים.
ההסחרה של השכלה מתייחסת להפיכת החינוך למוצר בר שיווק.
זה יכול לגרום לתעדוף של רווח על פני איכות החינוך.
אוניברסיטאות למטרות רווח, שבהן מתייחסים לחינוך כמוצר ליצירת הכנסות, הן דוגמה לכך.
במקרים כאלה, עשוי להיות לחץ להתמקד במשיכת תלמידים ובמקסום ההרשמה במקום לספק חוויה חינוכית מגוונת ומשמעותית.
זה יכול להוביל גם לאי שוויון בגישה להשכלה.
מי שיכול להרשות לעצמו לשלם עבור ההשכלה יכול להתקדם בסולם החברתי וזה שלא, נשאר מאחור.
שירותי בריאות יכולים להיות גם סחורות כאשר מתייחסים אליהם כאל מצרך שניתן לקנות ולמכור.
זה יכול להוביל לאי שוויון בגישה לשירותים רפואיים, שכן מי שיכול להרשות לעצמו לשלם עבור שירותי בריאות מקבל טיפול טוב יותר מאלה שאינם יכולים.
חברות תרופות עשויות גם לתעדף רווח על פני בריאות הציבור, מה שיוביל למחירי תרופות גבוהים ולגישה מוגבלת לתרופות חיוניות.
כמו כן, חברות התרופות יימנעו מלפתח תרופות חיוניות שאינן רווחיות כלכלית.
ההסחרה של תרבות ואמנות מתרחשת כאשר יצירות אמנותיות מיוצרות ומשווקות בעיקר בשל ערכן המסחרי.
זה יכול להוביל להומוגניות ורידוד של מוצרים תרבותיים כדי לפנות לקהל המוני.
תוכניות ריאליטי, מוזיקת פופ וסרטים שוברי קופות מייצגים לעיתים קרובות את המגמה הזו, מכיוון שהם נועדו לייצר רווחים גבוהים על ידי מתן מענה לטעם של ההמונים.
משאבי טבע יכולים להיות ממוסחרים כאשר הם מנוצלים למטרות רווח מבלי להתחשב בהשפעה הסביבתית ארוכת הטווח.
זה יכול להוביל לניצול יתר של משאבים, כריתת יערות, זיהום והרס בתי גידול.
תוכניות סחר בפחמן וקיזוז פחמן מעוררות גם שאלות לגבי הגנת הסביבה, שכן הן מאפשרות לחברות להמשיך ולזהם על ידי רכישת קיזוז במקום הפחתת הפליטות שלהן.
בעידן הדיגיטלי, נתונים אישיים הפכו למצרך יקר ערך.
חברות אוספות, מנתחות ומוכרות נתוני משתמשים למפרסמים ולמשווקים למטרות פרסום ממוקד ולמטרות אחרות.
זה יכול להעלות חששות אתיים לגבי ההסחרה של המידע הפרטי של אנשים והפוטנציאל למעקב ומניפולציה.
ההסחרה של דיור מתרחשת כאשר מתייחסים לנדל"ן כאל כלי השקעה ולא כצורך אנושי בסיסי.
שיטות נדל"ן ספקולטיביות יכולות להעלות את מחירי הדיור, מה שמקשה על אנשים רבים להרשות לעצמם דיור מתאים.
קניין רוחני, כגון פטנטים, זכויות יוצרים וסימנים מסחריים, יכולים גם להיות ממוסחרים.
הגנות אלו אמנם נועדו לעודד חדשנות ויצירתיות, אך לעיתים ניתן להשתמש בהן כדי לחנוק תחרות ולהפריע להתפתחות רעיונות חדשים.
הסחרה של בני אדם ואיברים
סחר בבני אדם וסחר באיברים הן הצורות הקיצוניות ביותר של הסחרה, שבהן מתייחסים לבני אדם וחלקי גופם כאל סחורות למטרות רווח.
הן בסחר בבני אדם והן בסחר באיברים מנצלים יחידים וזכויותיהם, ומתייחסים אליהם כאל חפצים לרווח כספי.
פרקטיקות אלה כרוכות בניצול, כפייה, הונאה ופגיעה בכבוד האדם, המדגישות את הצד האפל ביותר של ההסחרה ומעלות סוגיות אתיות ומשפטיות כבדות משקל.
בעקבות ההבנה שההסחרה מכפיפה את ערך השימוש לערך החליפין מתפתחת תנועת-נגד לדה-קומודיפיקציה - ביטול ההסחרה - תוך הטלת מגבלות על אופי ההסחרה.
מתגבשת ההבנה שהחלופה חייבת לשאוף "לשחרר" את ערך השימוש ולהחזירו למטרה העיקרית של הייצור.
או במילים אחרות, חלופה להסחרה חייבת להתמקד בסיפוק הצרכים האנושיים ולא בהרחבת הרווח הפרטי.
שלושה מרכיבים חיוניים לקידום ערך השימוש (קולקטיבי ואקולוגי): דמוקרטיזציה, קיימות וסולידריות.
אלה הם שלושת האלמנטים לחזון אלטרנטיבי של חברה שתחזיר את ערך השימוש למעמדו הראוי לפי תפיסתה של תנועת הנגד.
"הסטודיו של הצייר" או בשם המלא שלו, "הסטודיו של הצייר: אלגוריה אמיתית המסכמת שבע שנים מחיי האמנותיים והמוסריים" הוא ציור שמן על קנבס משנת 1855 של הצייר הצרפתי גוסטב קורבה.
הציור מוצג במוזיאון ד'אורסה בפריז.
קורבה צייר את הציור בעיר הולדתו אורנאן בצרפת, בשנת 1855. "העולם הגיע להצטייר בסטודיו שלי", אמר קורבה על הציור הריאליסטי.
הדמויות בציור הן אלגוריות המייצגות השפעות שונות על חייו של קורבה.
בצידו השמאלי של הציור נראות דמויות מכל מעמדות החברה.
במרכז הציור נראה קורבה עצמו, מצייר ציור נוף, כשהוא בגבו למודל עירום נשי, שמהווה סימבול לאמנות האקדמית.
בצדו הימני של הציור נמצאים חברים ואנשים הקשורים אל קורבה, בעיקר אנשים מהאליטה החברתית של פריז, ביניהם שארל בודלר, שאמפלרי, פייר-ז'וזף פרודון והפטרון המשמעותי ביותר של קורבה, אלפרד ברויאס.
את מרבית הדמויות צייר קורבה לפי תצלומים, שכן הוא צייר את הציור בסטודיו שלו באורנאן.
ברקע הציור מופיעים ציורים קודמים רבים של קורבה, שלא הספיק לצייר אותם במלואם ולכן כיסה אותם בגוון חום-אדמדם שעמעמם את פרטיהם.
קורבה אמר כי "הציור מייצג את החברה במיטבה, בשיפולתה ובאופן הממוצע ביותר שלה".
שבעה מציוריו של קורבה התקבלו לתערוכה העולמית של פריז בשנת 1855, אך ציור זה לא התקבל.
כפעולה של קידום עצמי והתרסה, קורבה, בעזרתו של פטרונו ברויאס, פתח בקרבת התערוכה הרשמית תערוכה משלו בשם "ביתן הריאליזם".
הייתה פעולה שהיוותה תקדים לסלון המסורבים.
בחירתו של קורבה לציג את עצמו כמי שמצייר את נהר "לואה", שנמצא במחוז פראנש-קונטה על מנת להתריס, שכן הוא רצה להביא סמל מביתו בפרובינציה בצרפת אל לב המעגלים האמנותיים והתרבותיים של פריז.
הגולגולת המונחת בצד שמאל של הציור על פיסת עיתון מייצגת את מותה של האמנות האקדמית.
מקבץ החפצים למרגלות הצייד (משמאל), ביניהם גיטרה, פגיון, כובע ונעל הוא סמל למוות של התנועה הרומנטית עקב הפופולריות העולה של הריאליזם, או למותה של הרומנטיקה ביצירותיו של קורבה עצמו.
לינדה נוכלין מפרשת את הציור כפרשנות להיות קורבה מושקע ברעיונות של שארל פורייה על סוציאליזם אוטופי, ובפרט ארגון חברתי חדש במודל של קומנות.
הסטיה () הייתה אלת הבית, המשפחה ואש האח במיתולוגיה היוונית.
בתחילה היא הייתה אחת משנים-עשר האלים האולימפיים, אך בהמשך הוחלפה על ידי דיוניסוס, אל היין.
היא נחשבה לעדינה, לרכה ולרחמנית מבין האלים.
הסטיה הייתה אחת משלוש האלות הבתולות, יחד עם אתנה וארטמיס.
היא שמרה בקנאות על בתוליה, וסירבה לחיזוריהם של פוסידון ואפולו.
המקבילה הרומית להסטיה היא וסטה.
הסטיה הייתה בתם הבכורה של הטיטאנים קרונוס וריאה, ואחותם של זאוס, הרה, האדס, פוסידון ודמטר.
למרות חשיבותה, הסטיה לא תופסת מקום רב במיתוסים היוונים.
קרונוס, שליט הטיטאנים פחד שאחד מילדיו ידיח אותו ויתפוס את מקומו בתור שליט העולם.
לכן, עם היוולדה של הסטיה אביה בלע אותה שלמה אל תוך בטנו, כמו את ילדיו הבאים.
למרות תוכניתו של קרונוס, ריאה החביאה את זאוס והחליפה אותו באבן.
בבגרותו, זאוס הכריח את קרונוס להקיא את אחיו ואחיותיו.
הסטיה הייתה האחרונה שיצאה מבטן אביה ולכן נחשבת גם לבת הבכורה וגם לצעירה ביותר.
המשורר הרומאי אובידיוס סיפר שוסטה (מקבילתה הרומית של הסטיה) כמעט ונאנסה בשנתה על ידי פריאפוס, אל פריון נחות, אך היא ניצלה בזכות נעירה של חמור שהעירה אותה.
בגרסה מוקדמת יותר של הסיפור, זאת הייתה הנימפה לוטיס ולא וסטה.
להסטיה לא הייתה לה כיתת פולחן מרכזית, וייצוגה האמנותי – הן מימי יוון ורומא והן מתקופת הרנסאנס – גם הוא מועט ביותר.
יחד עם זאת, היא הייתה אחת האלות החשובות ביותר, ופולחנה הפשוט היה נפוץ בכל בית.
האחים ברחבי כדור הארץ נחשבו למזבחה, ובתחילת הארוחה ובסיומה היו מגישים לה קורבן, בבקשה שהיא תגן על המשפחה ועל הבית.
כשתינוק היה נולד למשפחה, היו מקיפים מספר הקפות סביב האח הביתית.
כמו כן, בכל עיר הייתה אח ציבורית המקודשת לה ובה בערה אש תמיד.
כשהיו מקימים מושבה חדשה, המתיישבים היו נושאים גחלים מהאח מהעיר ממנה הם יצאו, ומהגחלים האלה היו מדליקים אש באח של העיר החדשה.
הסטיה מופיעה בסדרת הספרים של פרסי ג'קסון והאולימפיים; בספר החמישי של הסדרה הנקרא "תקוות האלימפוס", היא מקבלת מפרסי את הכד של פנדורה ושם מתחבאת התקווה.
פרסי אומר לה שמקומה של התקווה בבית ליד האח, ולכן הוא מפקיד בידה של הסטיה את הכד.
האסטרואיד 46 Hestia שהתגלה ב-16 באוגוסט 1857 על ידי רוברט פוגסון נקרא על שמה.
הסיבות לפרוץ המהפכה הצרפתית היו מרובות וסבוכות, ונבעו ממגוון השפעות.
על אף שצרפת הייתה אחת הממלכות החזקות והעשירות באירופה, שינויים כלכליים-חברתיים והלכי חשיבה חדשים ערערו את יסודות השלטון האבסולוטי, שמבנהו הקשה עליו לקדם את הרפורמות הנחוצות.
חוב גבוה ומשבר כלכלי קשה, שהשיתוק הפוליטי חסם את היכולת לספק להם מענה, אילצו את המלך לואי השישה עשר לכנס ב-1789 את אספת המעמדות, שהציפה לפני השטח את הניגודים והקובלנות ודחפה להתפרצות.
הרקע לפרוץ המהפכה הצרפתית הוא אחד הנושאים הנחקרים והשנויים ביותר במחלוקת בין היסטוריונים.
המאבק על מורשתה, בפוליטיקה הצרפתית והעולמית, הפך את התחום לטעון במיוחד.
אוהדי המהפכה הציגוה כניצחונה הבלתי נמנע של הקדמה על משטר רקוב, בעוד שמלוכנים ראו בה טרגדיה וחורבן.
תפקידם של הדמויות והמהלכים ההיסטוריים המרכזיים פורשו מחדש שוב ושוב: לדוגמה, שר האוצר ז'אק נקר נחשב במשך שנים רבות בחייו לפזרן כושל, אולם בשלב מסוים השתנה המוניטין שלו והוא הפך בעיני ההמונים למגינם.
פיטוריו על ידי לואי השישה-עשר הביאו להתקוממות ולכיבוש הבסטיליה.
כיום הוא מתואר כמי שכמעט והציל את המונרכיה.
הבורגנות הסתייעה בתורה באיכרות הכפרית המדוכאת, שנלחצה על ידי בעלי הקרקעות, ובהמוני הפועלים העירוניים.
ההסבר של לפבר התקבל באופן גורף והחזיק בעמדת בכורה במשך למעלה מדור, עד שהופרך כליל בשנות ה-70. הוכח כי דימויה של האצולה כגוף אליטיסטי ומנוון היה מיתוס.
במשך שני הדורות לפני המהפכה הוענקו תוארי אצולה לרבבות מצטרפים חדשים, בניה היו משוקעים בפעילות הכלכלית, והתקיימה זהות אינטרסים רבה בינה ל'בורגנות', שעצם קיומה כיישות מובחנת הוטל בספק.
הפטורים הנדיבים ביותר ממס הוענקו לסוחרים הגדולים בערי הנמל, ורבים מפשוטי העם נהנו מסוג כזה או אחר של זכויות-יתר.
הסוחרים והתעשיינים היו בתת-ייצוג במוסדות הנבחרים החדשים והפסידו רבות מהמהפכה, בעוד שהמובילים היו עורכי-דין ואינטלקטואלים שכמהו יותר לקול בפוליטיקה מלהזדמנויות כלכליות.
הניסיונות של המבקרים, שפעלו גם מתוך תפישה אנטי-מרקסיסטית, לבסס דגם חליפי התמקדו בשאיפה למדוד את מידת החלחול של רעיונות הנאורות, החופש והשוויון, בקרב הציבור.
הם פנו לשתי תאוריות בסיסיות: זו של אלכסיס דה טוקוויל, שכתב עוד במאה ה-19 שהאופן בו ריסק המשטר האבסולוטי את הקורפורציות שהרכיבו את החברה פירק את הנתינים ממבנים אלה והפך אותם לאוסף של בודדים, כשכל אחד מהם מרגיש שווה.
כמו כן, היעדרם של מוסדות ייצוגיים מנע מהאינטלקטואלים ניסיון בענייני המדינה, ולכשתפסו את השלטון הונעו מרעיונות אוטופיים שהתגלו כאסוניים עת ניסו ליישמם בפועל.
החלופה הנוספת הייתה גישתו של יירגן הברמאס להתפתחות דעת הקהל והמרחב הציבורי עקב התבססות עיתונות מודפסת, מועדוני ויכוחים ובתי קפה, שיצרו ערוץ עוקף לאופן ההיררכי בו הועברו מסרי השלטון לעם.
גם השלילה הגורפת של ההסברים המטריאליים נדחתה, והגורמים הכלכליים העמוקים ששינו את החברה הצרפתית נותחו על בסיס פרטני, בלי מחויבות לדטרמיניזם היסטורי.
בראשית המאה ה-21 אין פרדיגמה כוללת המתיימרת להסביר את פרוץ המהפכה, ומתמיד המחקר בהיבטים ובממדים המרובים שלה.
למן התקופה שלאחר דיכוי מרידות הפרונד בידי לואי הארבעה-עשר, שררה להלכה מונרכיה אבסולוטית בצרפת.
מקור הלגיטימציה של המערכת הפוליטית, כפי שהשתקף ברטוריקה הרשמית שלה, היה ציות מוחלט למלך.
בפועל, לא ניתן היה למנוע מן הפרלמנטים – בתי-הדין האזוריים ששימשו כגורם העיקרי בממשל המקומי, והיו מופקדים על רישום החוקים שהתקבלו מגבוה בשטחם ויישומם – לעכב או למחות על מדיניות הכתר.
גם האצולה, שלואי החליש וניסה לפתות לחיי תענוגות בארמון ורסאי, נותרה כוח אדיר.
החיכוך בין השליט לפרלמנטים ולאצילים המשיך להיות גורם קבוע בפוליטיקה הצרפתית גם במאה ה-18, אך לא היה לו כל מוצא מוסדר בדמות בית מחוקקים.
כלכלת הממלכה נשענה לחלוטין על המגזר החקלאי גם ערב המהפכה: למרות שהתפתחו תעשייה ומסחר, יותר מ-80% מהאוכלוסייה עסקו בעיבוד הקרקע.
לחם היה מוצר הצריכה החשוב ביותר, ומקור התזונה העיקרי של הרוב הגדול.
כמו כן, שרר בידול חד בין מחוזות צרפת כשווקים, שנועד בעיקר לאפשר פרוטקציוניזם באמצעות דיכוי תחרות וסחר פנימי, ולמנוע ספסרות בדגנים.
שינויים פתאומיים בתחום זה היו עשויים להביא לרעב ולמהומות.
כתוצאה מהחסמים היו השווקים השונים בצרפת הטרוגניים מאוד, עם הפרשי מחירים עצומים.
הסדר החברתי נשען על מערכת סבוכה של זכויות-יתר, שכמעט ולא היה איש שלא נהנה מהן ולו במעט.
כל פרט נדרש למלא חובות שונים לפי השתייכותו הקורפורטיבית, שזיכתה אותו גם במעמד שונה.
המסגרות המעמדיות, לסוגיהן ותתי-סוגיהן, היו אבני היסוד של החברה.
החלוקה הרשמית הבסיסית, שחיפתה על מציאות סבוכה בהרבה של קבוצות אינטרס, הייתה זו שגולמה באספת המעמדות שלא כונסה מאז 1614: המעמד הראשון, הכמורה, שמנה כ-100,000 איש ב-1789; המעמד השני, האצולה, שכלל כ-400,000; והמעמד השלישי של פשוטי העם, 27.5 מיליון הנותרים.
המערכת הפוליטית הייתה מוטה כליל לטובת שני המעמדות העליונים, שנהנו מזכויות-יתר רבות וחלשו על רוב הרכוש והנחלות – הכנסייה הייתה הבעלים של 10% מהקרקעות, והאצילים של יותר מרבע.
ביטוי חשוב להבדלי המעמדות היה תחום המיסוי.
האיכרים נשאו ברוב הנטל ונדרשו לשלם מיסים למדינה, לכנסייה ולאדוניהם, לעיתים בצורת עבודה תחת השיטה הסניורית.
לעומת זאת נפטרה הכנסייה בתשלום סכום אחיד ומוסכם מראש כל שנה, ולאצולה הייתה מערכת פטורים מורכבת, אף כי הייתה גם האריסטוקרטיה הממוסה ביותר בכל אירופה.
גם לעירוניים, לסטודנטים, לסוחרים מסוגים שונים וקורפורציות אחרות היו הקלות משלהם.
בין 1705 לערב המהפכה ב-1789, עקב שיפורים בחקלאות ובתנאי הבריאות, גדלה אוכלוסיית הממלכה לפי אומדנים מ-22.4 מיליון ל-27.9 מיליון איש.
שיעור הריבוי היה רק כמחצית מן הממוצע האירופאי, אך הביא למתח חברתי.
עודפי הייצור שאפשרו בין היתר להאכיל את הפיות החדשים, זרמו באופן לא-פרופורציונלי: מחירי השכירות עלו יותר מאלו של התוצרת החקלאית, שעקפה בתורה את הגידול בשכר.
ההכנסות נקוו אל בעלי הקרקעות – האצולה, הכנסייה, בורגנים עירוניים ואיכרים אמידים.
העוני הניע בין היתר מחזורי הגירה עונתיים לערים.
בצרפת התחוללה תנופה תעשייתית, אם כי מוגבלת למדי.
רוב הפיתוח הכלכלי התבטא בתחום הסחר, בין היתר זה הקולוניאלי.
למרות שההיקפים לא השתוו לאלה של בריטניה, החלה להיווצר במדינה תרבות צרכנית שערערה על הריבוד הרשמי הנוקשה בין המעמדות.
תושבי הערים הוציאו יותר על פנאי ומה שנחשב קודם למותרות; רבים מבני האצולה היו שותפים לעשירים מפשוטי העם במיזמי סחר ותעשייה שונים.
קליי הצביעה על גל של מחאות לקוחות בשנים לפני המהפכה, שהיו שונות מאוד ממהומות המזון המוכרות ונסובו על עניינים כביטולי הופעות, כעדות לתודעה חדשה של צרכנות.
זו הייתה מטבעה מנוגדת לאופיה של חברת המעמדות: כך, לדוגמה, האופנה שרכשו פשוטי העם חיקתה במודע את האצולה, וכך טשטשה את הפערים.
פן אחד בו ניסה הכתר לקדם ליברליזציה היה החלשת חסמי הסחר הפנימי, בעיקר בתחום הדגנים, בשנות ה-60 וה-70. המהלך, שבוצע לא בלי נסיגות והשתהויות, הוביל לסדרת עליות מחירים ולמחסור.
מעמדו של המלך, שמעורבותו באספקת לחם סדירה הייתה יסוד חשוב ללגיטימיות שלו בתרבות הפוליטית, נפגע קשות בעיני החקלאים.
נרשמו מהומות וסירוב לכבד את ההסדרים הסניוריים בשיעורים שעלו על המוכר.
למרמור הכפריים, שהונעו מתוך תפישה לפיה השלטון מפקיר את האינטרסים שלהם לטובת הסוחרים ובעלי-הקרקעות, היה גוון אנטי-קפיטליסטי חריף.
לואי החמישה-עשר ושריו עמדו על הצורך בהגדלת בסיס המס וברפורמה כלכלית.
האליטות, שחלקן היה מעורב עמוקות בסחר החדש ולעיתים תמך בשינויים בתחומים אחרים, נאחזו בפטורים שלהן.
המלך ואנשיו התעמתו עם הפרלמנטים והמעמדות הגבוהים, ואף שאילצו אותם לערוך ויתורים קשים, נכשלו בעריכת שינוי מהשורש.
ב-1749 ניסה הכתר לכפות מס אחיד של 5% על כל מקורות ההכנסה, אך הכנסייה הצליחה לפטור את עצמה מכך, ובעקבותיה הלכו בעלי-הקרקעות שנגעו בדבר.
ב-1771 הצליח הקנצלר רנה דה מופו לאלץ את הפרלמנטים לוותר על מרבית סמכויותיהם, אך גם הוא לא עבר משם לתמורה מקפת.
כוחו הגדול של הכתר, שחסר כל מערכת מאזנת סדורה דוגמת בית-הנבחרים של אנגליה, הביא לכך שצעדיו התקיפים נתפשו לעיתים קרובות כהפגנת עריצות בידי האצולה.
אי-יכולתו של הממשל המרכזי לערוך את התיקונים ששאף להחיל בתחום המס, לצד מדיניות פזרנית שהגיעה לשיאה במלחמת שבע השנים ההרסנית, הביאה ליצירתו של חוב עצום שהלך ותפח עם השנים.
בינתיים, האצולה הצרפתית עברה משבר פנימי.
לצד החלוקה הבסיסית בין "אצולת החרב", שתאריה ניתנו לה על שירות צבאי בימי הביניים, ל"אצולת הגלימה" שקיבלה את מעמדה על שום קניית משרות בשירות המדינה, גדל הפיצול בין שוכני החצר בוורסאי לקרתנים, ובעיקר בין אלה שהיו בעלי ייחוס עתיק יחסית לאותם שרכשו את התואר זה מקרוב.
האצולה הצרפתית הייתה קבוצה פתוחה: כ-40,000 איש קנו כניסה אליה במהלך המאה.
הניגודים וההאשמות בשחיתות וניוון הביאו את המיוחסים לנסות להדגיש את ייחודם: בין היתר, נקבע ב-1781 שרק בני דור רביעי לאצולה יוכלו להתקבל כצוערים בצבא.
אריסטוקרטים צעירים כגבריאל בואה-ננסיי תבעו מבני מעמדם להתנתק מהערים ומהחצר ולשוב לחבלי הכפר ולערכים הצבאיים.
המחאה והמרמור על שחיקת הערך הסמלי של האצולה, שהדלדלה לחסות בצל השליט, הוביל גם למה שחוקרים תיארו כריאקציה ולנכונות להתעמת יותר עם המלוכה.
לדיון שהתעורר, ציין ג'יי מ.
סמית, היו עוד השלכות בלתי-צפויות: הוא העמיד את הערכים והמידות הטובות במרכז וניתקן משאלת התואר הפורמלי.
בכך פתח פתח לטענה שכל אדם טוב ומוכשר זכאי לכבוד שהיה מנת חלקו של המעמד השני.
גם במעמד הראשון סערו הרוחות.
ההגבלות על קידום כמרים זוטרים ושמירת המשרות הכנסייתיות הבכירות לבני משפחות אצולה, שגרפו עושר ממילוי תפקידים כמו בישופים וראשי מנזרים, עוררו מחאה ומרמור בקרב הדרגות הנמוכות.
גורם עז לא פחות לחיכוך היה היאנסניזם, שאמנם דוכא רשמית ב-1712 אך בעלי גישות מקורבות המשיכו לשמור על מורשתו.
בפרלמנטים, כבזרם הנרדף, הייתה העדפה לפיקוח מקומי על הכנסייה כמשקל-נגד לסמכות האפיפיור.
גורמים ינסניטים-למחצה ניהלו תעמולה בלתי-פוסקת נגד הישועים, נציגיה הישירים של רומא, והצליחו לאלץ את המלך לסלקם ב-1764; המאבק שימש מעין הד לדרישה לתיקונים ולממשל ייצוגי יותר.
התביעה לרפורמה מקיפה בכנסייה יצאה בראש ובראשונה מתוך חוגיה שלה.
שיעורי האוריינות עלו, ובתי-הדפוס הוציאו לאור מגוון של ספרים, כתבי-עת ועלונים כדי לענות על הביקוש.
יותר מכל תוכן ספציפי, עצם קיומו של מרחב דיון כזה שינה מקצה לקצה את הדרך בה הציבור עסק בענייני דיומא.
נוצרו ערוצים להחלפת רעיונות ולהפצת תורות חדשות, ולאחר 1789 היה מתאם ברור בין שיעור יודעי הקרוא וכתוב במחוזות השונים לעוצמת הפעילות המהפכנית.
גם הדרגים הבכירים היו מודעים לכך יותר ויותר: שרי האוצר המתחלפים ז'אק נקר ושארל אלכסנדר דה קאלון עשו שימוש נרחב במנשרים כדי לתקוף זה את מדיניותו של זה ולשתף את הציבור הרחב בתוכניותיהם.
הדפוס אפשר פוליטיזציה של המוני העם.
במהלך המאה התייחסו הוגים ונושאי משרה יותר ויותר למושג החדש של דעת הקהל, שהחלה להיתפש כערוץ של מקור לגיטימציה אחר לשלטון: כלל האומה הצרפתית.
תרבות הדיון הפתוח עמדה גם בסתירה עזה לחשאיות ולאטימות שהוסיפו לאפיין את התוויית המדיניות בממשל ובחצר המלך, שהוסיפו להתנהל כמימים ימימה גם כשהציבור דש בענייניהם על גבי עיתונות העלונים.
התנהלות זו הוסיפה על התפישה הרווחת של חצר ורסאי כמוקד של שחיתות, וההמונים ניפחו דיווחים על העוולות וההפקרות מצד האצילים, הממסד והמשפחה המלכותית.
מסר חשוב שהופץ לקהל הקוראים היה זה שעלה מכתביהם של הוגי הנאורות בני התקופה.
וולטר, הברון ד'אולבאק, ז'אן-ז'אק רוסו, מונטסקייה ודני דידרו ביקרו את השלטון האבסולוטי, את הדת הקתולית ואת ערכי החברה המעמדית שחיו בה.
הם עסקו בדיונים תאורטיים על מהות המשטר הרצוי לאומה וברעיונות של שוויון וחופש.
רעיונותיהם היו לאו דווקא מהפכניים, מה גם שהם עצמם היוו רק חלק מההשפעות החדשות על התודעה הציבורית.
התפקיד שניתן להם בדיעבד, על ידי היסטוריונים מוקדמים, שיקף אמנם יותר את הפנייה לכתביהם לאחר שהסדר הישן קרס, אך הם היוו זרז חשוב.
הרעיונות החדשים ערערו את מוסכמות הסדר החברתי.
סטרנד הוא רחוב מפורסם בלונדון שבאנגליה, המקשר בין כיכר טרפלגר לרחוב פליט ולסיטי של לונדון.
הרחוב מכונה בדרך כלל הסטרנד אף ששמו הוא רק סטרנד.
הרחוב מתפתל מכיכר טרפלגר בווסטמינסטר, לאורך העיקול של נהר התמזה עד לפתח הסיטי בקרבת טמפל בר.
מקור השם "סטרנד" במילה הנורדית העתיקה "חוף" - עד הקמת האמבנקמנט, הרציפים לאורך התמזה, עבר רחוב סטרנד לאורך גדת הנהר.
אזור זה של לונדון היה מיושב החל מהתקופה הסקסונית.
בימי הביניים התגוררו תושבים רבים מחוץ לחומת הסיטי, שהייתה המרכז המסחרי, על הדרך המובילה ממנה לווסטמינסטר, שהייתה המרכז הפוליטי.
בית בוש - מקום מושבו של השירות העולמי של ה-BBC.
בהשפעת הבירה הבריטית נקראו רחובות ראשיים בערים נוספות ברחבי האימפריה באותו השם, בעיקר בערים שאפתניות שתוכננו, נבנו ונסללו בקולוניות השונות.
כך, לדוגמה, ישנו הסטרנד בכלכתה ובניו דלהי שבהודו.
כן אפשר למצוא את הסטרנד גם בינגון (לשעבר רנגון), בירת מיאנמר (לשעבר בורמה) ובמקומות נוספים באימפריה לשעבר.
הסטרוקס היא להקת רוק אמריקאית זוכת פרס הגראמי, שהתפרסמה בתחילת שנות ה-2000. הלהקה התבלטה בסגנונות הגראג' רוק והפוסט פאנק.
הלהקה הוקמה על ידי הסולן ג'וליאן קזבלנקס, מבין חברי ומכרי נערותו: עם הבסיסט, ניקולאי פרייצ'ר, היה חבר ילדות; עם הגיטריסט ניק ולנסי והמתופף פבריציו מורטי ניגן יחד בבית ספר במנהטן; ואת הגיטריסט אלברט האמונד ג'וניור פגש קזבלנקס לראשונה בפנימיה בשווייץ ולאחר מכן חלק עמו דירה עת למד בקולג'.
ב-1998 קיבץ סביבו את הידידים והקים את הלהקה.
בתחילה הופיעו החמישה במועדונים במנהטן וצברו פופולריות רבה.
אחד ממנהלי המועדונים שכנעם לשכורו כאמרגנם.
תחת ניהולו החלו חברי הלהקה לחתור לקראת הוצאת אלבום ראשון.
לבסוף הוציאו מיני-אלבום בשם "Modern Age" אשר הצית מאבק בין חברות ההקלטה השונות להחתימם.
לבסוף הוציאה הלהקה את אלבומם הראשון "Is This It?" ב-2001. נכון ל-2007, האלבום נמכר בלמעלה מ-3.5 מיליון עותקים.
לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בכל העולם אשר כלל את: יפן, אוסטרליה, אירופה וצפון אמריקה.
ב-2002, זכתה הלהקה בפרס "הלהקה הבינלאומית הטובה ביותר" בטקס פרסי המוזיקה הבריטית.
אלבומה השני של הלהקה, "Room On Fire", יצא באוקטובר 2003. הוא הצליח פחות מקודמו אך עדיין הגיע למעמד אלבום זהב.
באוקטובר 2005, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בדרום אמריקה.
בינואר 2006, יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "First Impressions of Earth".
ובפברואר אותה שנה זכתה הלהקה בפרס "הלהקה הבינלאומית הטובה ביותר" בטקס פרסי המוזיקה של המגזין "NME".
ב-18 במרץ 2011 יצא אלבומה הרביעי של הלהקה, "Angles".
בשנת 2013 הוציאה הלהקה את אלבומה החמישי, "Comedown Machine".
בתחילת שנת 2020 הוציאה הלהקה את אלבומה השישי "The New Abnormal", שזכה לביקורות חיוביות, וזיכה את חבריי הלהקה בפרס הגראמי הראשון שלהם, עבור "אלבום הרוק של השנה".
הֵסְיוֹדוֹס היה משורר אפי יווני מוקדם, שחי במאה השמינית לפנה"ס.
כבר במאה החמישית לפנה"ס התווכחו מלומדים האם הומרוס קדם להסיודוס או להפך.
רוב המלומדים המודרניים סבורים ששירת הומרוס קודמת בכמה עשורים לשירת הסיודוס.
הסיודוס היה איכר ורועה צאן בחבל בויאוטיה ביוון, ופקד לעיתים קרובות את הר הליקון, משכנן של המוזות.
בשירתו הוא מספר כיצד העניקו לו המוזות את יכולת השירה האלוהית, כשרעה את עדריו על ההליקון.
שירתו כתובה במשקל האפי, הקסמטר דקטילי.
מקור הפרטים המעטים הידועים על חייו של הסיודוס הוא המסופר בשירותיו: בתחילת שירתו "עבודות וימים" מספר הסיודוס על סכסוך משפטי בינו לבין אחיו פֵּרְסֵס, בעניין ירושת אביהם, שבו הפסיד הסיודוס.
פרסס מתואר כהולל חסר אחריות, והשירה הזו ממוענת אליו כמסר דידקטי ללמדו אורח חיים הגון ונבון של איכר בן התקופה.
מוזכרת גם תחרות משוררים בכאלקיס אשר באי אֵוּבוֹיָה, מצפון לחבל אטיקה, שבה זכה הסיודוס בחצובה (תלת-רגל).
על בסיס אזכור זה של תחרות נרקם בדורות מאוחרים יותר סיפור על תחרות שירה בין הומרוס להסיודוס.
לסיפור אין שחר, ככל הנראה.
ביצירה זו הוא מתאר, בין היתר, את תקופות תחילת האנושות, ובשיאן את תור הזהב שבו היו האנשים בני אלמוות וחיו בשלום וברווחה על אדמתם.
ביצירה מעביר הסיודוס ביקורת נוקבת על עוולות ושחיתות מצד המעמד העליון.
בנוסף ל"עבודות וימים" (תורגם לעברית גם בשם "מעשים וימים"), חיבר הסיודוס שירה נוספת, מפורסמת יותר, בשם "תאוגוניה" (ביוונית – הולדת האלים).
בחיבור זה מפרט הסיודוס את הגנאלוגיה של האלים האולימפיים ושל אלים וגיבורים נוספים, וכן את היווצרות העולם.
היצירה משמשת מאז ועד היום מקור חשוב ביותר למיתולוגיה.
להסיודוס מיוחסות גם שירות אחרות, כגון "מגן הראקלס" , ו"קטלוג הנשים", אך מדובר ככל הנראה ביצירות מאוחרות שמחקות את הסיודוס או משתייכות לאותה מסורת שירה, ורובן אבדו, ושרדו מהן רק קטעים בודדים (פרגמנטים).
הסיודוס, שירת הסיודוס (מעשים וימים, תאוגוניה, מגן הראקלס), תרגם שלמה שפאן, מוסד ביאליק, 1956
הסיודוס, עבודות וימים, תרגם אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 2004 (הנספח כולל גם קטעים גדולים מן התאוגוניה)
הסיודוס, תאוגוניה, מיוונית עתיקה שמעון בוזגלו, אבן חושן, 2017
הסטרנגלרס היא להקת רוק בריטית שהוקמה בשנת 1974 כלהקת פאנק ובהמשך הפכה ללהקת רוק אלטרנטיבי.
בשנת 1974 טס יו קורנוול, מורה לביוכימיה מבריסטול, אנגליה, לשוודיה, כדי להשלים את התזה שלו.
בשוודיה פגש קורנוול שני מתחמקי גיוס אמריקניים, שאותם צירף ללהקה שהתכוון להקים.
כששבו לאנגליה, קורנוול פרש מהאקדמיה, והשלושה החלו לחפש מתופף.
לאחר זמן מה הם מצאו את ג'ט בלאק, בעל אוטו גלידה וחנות משקאות.
הארבעה התאמנו בחנות המשקאות של בלאק וקראו ללהקה "ג'וני סוקס".
לאחר כחצי שנה, בשנת 1975, עזבו שני האמריקנים את הלהקה.
קורנוול ובלק צירפו אליהם את הנס וורמלינג וההרכב שינה את שמו ל"סטרנגלרס" ("החונקים", על שם "החונק מבוסטון", שעלה לכותרות באותה שנה).
בשנת 1976 עזב וורמלינג את הלהקה והצטרף אליה דייב גרינפילד בתור הקלידן.
סגנון הפאנק פרץ לתודעה הציבורית בעולם ובעיקר בבריטניה באמצע שנות ה-70, עם ההצלחה של להקות כגון ה"סקס פיסטולס" וה"קלאש".
על רקע זה, הוחתמה הלהקה בחברת UNITED ARTISTS בבריטניה ובחברת A&M Records בארצות הברית.
אולם, "הסטרנגלרס" לא היו כשאר להקות הפאנק באותה תקופה, שהתאפיינו בבגדים קרועים, כישרון נגינה מועט ובגילם הצעיר.
חברי הלהקה היו מעל גיל 30 והם עלו לבמה בבגדים, נעליים וכובעים שחורים.
הם העלו עימם נשים עירומות לבמה, ותוך כדי המופע הצליפו בנשים העירומות.
האלבום הראשון של הלהקה יצא בשנת 1977 ונקרא "Rattus Norvegicus".
האלבום לא נחל הצלחה, אך בישר על הסגנון הייחודי של הלהקה.
באותה שנה יצא גם אלבומה השני של הלהקה "No More Heroes" שממנו יצאו הסינגלים "No More Heroes" ו-"Peaches".
עם תחילת שנות ה-80 ודעיכת הפאנק, הלהקה עברה לצליל מעט שונה, ושילבה בין פאנק, רוק מתקדם וגל חדש.
הלהקה הוציאה מספר אלבומים, רכשה את אהדת הקהל באנגליה ובאירופה, והפכה ללהקה בעלת שם עולמי.
הסינגל "Golden Brown" ("חום זהוב") מהאלבום "La Folie" היה לשיר המוכר והאהוב ביותר של הלהקה.
לאחר שהוציאו את האלבום "Dreamtime" והסינגל "Always the Sun", לקחו חברי הלהקה הפסקה של ארבע שנים.
באוגוסט 1990, לאחר שהוקלט האלבום "10", עזב יו קורנוול את הלהקה.
באוטוביוגרפיה שלו כתב כי עזב את הלהקה בעקבות חילוקי דעות אומנותיים, שהעכירו את מערכת היחסים בינו לבין בורנל.
הוא טען שהלהקה מיצתה את היצירתיות שלה עד תום לאחר 16 שנה ו-10 אלבומים ושבאותה תקופה היה עליהם לפנות את הבמה ללהקות הפאנק והגראנג' החדשות, שהשתלטו על המיינסטרים בסוף שנות ה-80. עם זאת, הוא המשיך להופיע עם שירי הלהקה בהופעות הסולו שלו.
את קורנוול החליפו הסולן פול רוברטס והגיטריסט ג'ון אליס.
בשנת 2000 עזב אליס ובמקומו נכנס באז וורן בתור גיטריסט (לאחר שהיה גיטריסט במספר להקות).
לאחר שרוברטס עזב, וורן החליף גם אותו בתור הסולן, והוא שר יחד עם דייב גרינפילד וז'אן ז'אק בורנל באלבום האחרון.
עד ליציאת האלבום האחרון הופיעה הלהקה לעיתים רחוקות ושימשה בעיקר בתור להקת חימום ללהקות גדולות אחרות כגוו ה"רד הוט צ'ילי פפרז".
לאחר האלבום, בהנהגת באז וורן, הלהקה חזרה להופיע בקביעות.
הלהקה הופיעה בישראל ארבע פעמים, כאשר הפעם האחרונה הייתה במסגרת סיבוב ההופעות "The Definitive Tour".
ההופעה נערכה במועדון הבארבי ב-20 ביוני 2018.
סגנון הלהקה מעולם לא הוגדר על ידם ולרוב מסווג כרוק.
הלהקה התחילה את דרכה בתור להקת פאנק שמשתמשת הרבה בבאסים ובדיבור רקע ללא קשר למילות השיר, ובהמשך הדרך הפכה למזוהה עם הגל החדש.
לאחר עזיבתו של יו קורנוול, חלה בלהקה תפנית קלה, וכעת הם מנגנים בעיקר רוק אלטרנטיבי.
הלהקה הואשמה בעבר בשוביניזם, סקסיזם וגנבה אמנותית משירי "הדלתות", מה שנראה נכון בשני האלבומים הראשונים של הלהקה, בעיקר בעקבות הקטעים האינסטרומנטליים הארוכים.
עם כל זאת, לאורך כל שנות הלהקה, היא שמרה על סגנונה שמשלב בתוכו קטעי סולו או דואט של גיטרה חשמלית וקלידים.
ז'אן ז'אק בורנל – בס – נולד בלונדון להורים ממוצא צרפתי ב-21 בפברואר 1952. נמצא בלהקה מיום הקמתה, הוא המלחין והמעבד העיקרי של הלהקה ואחראי על הצליל הייחודי שלה מיום הקמתה.
כמו כן משמש לעיתים כסולן או כזמר ליווי.
באז וורן – סולן, גיטרה – נולד בסנדרלנד ב-26 במרץ 1964. הצטרף ב-2000, לאחר עזיבתו של ג'ון אליס.
כיום הוא תמלילן ומעבד בלהקה.
ג'ט בלאק – תופים – נולד במחוז אסקס באנגליה ב-26 באוגוסט 1938 בשם בריאן דאפי.
מאז ומתמיד היה אחד התמלילנים העיקריים.
דייב גרינפילד – קלידים – נולד בברייטון ב-29 במרץ 1949. בלהקה מ-1976. היה המעבד המוזיקלי והמלחין לצדו של ז'אן ז'אק בורנל, ויחד איתו היה אחראי על הסולואים הארוכים (גיטרה וקלידים) המאפיינים את הלהקה.
גרינפילד נפטר במאי 2020 בעקבות מחלת נגיף קורונה.
יו קורנוול – סולן, גיטרה – מייסד הלהקה, עזב ב-1990. היה אחד התמלילנים העיקריים בשירי הלהקה, והמעבד המוזיקלי העיקרי.
הסטריפ או הסטריפ של לאס וגאס הוא רחוב שאורכו כ-6.7 קילומטר באזור העיר לאס וגאס שבנבדה, ששמו הרשמי הוא שדרות לאס וגאס (Las Vegas Boulevard), המהווה חלק מכביש 604. אף על פי שהסטריפ מזוהה בראש ובראשונה עם לאס וגאס, בפועל רק כ-900 מטר מהרחוב מצויים בתחומי העיר.
הרחוב הוכרז כאתר מסוג "דרך כול-אמריקאית" (All-American Road) - דרך בעלת נוף בעל חשיבות לאומית.
לאורך רחוב זה מצויים רבים מהמלונות, בתי הקזינו ומקומות הנופש הגדולים והייחודיים בעולם.
שמו של הרחוב ניתן לו על ידי השוטר גאי מקאפי על שם עיר הולדתו סאנסט סטריפ שבלוס אנג'לס.
הסטריפ משתרע מהסטרטוספר לאס וגאס בקצה הצפוני ועד לאתר הנופש והקאזינו מפרץ מנדליי.
אורכו של הסטריפ כ-6.7 קילומטר, וכ-5.6 קילומטר מתוכו ממוקמים בעיר פרדייס שבמחוז קלארק במדינת נבדה.
נמל התעופה הבינלאומי מקארן ממוקם בקצהו הדרומי של הסטריפ, והשלט המפורסם ברוכים הבאים ללאס וגאס המדהימה נמצא בקצהו הצפוני של הסטריפ - בקרבת מקום המפגש של הרחוב עם רחוב סנט לואיס מזרח (E.
Louis), ורחוב מיין סטריט דרום (S.
הקזינו פעל עד שנת 1960 עת נהרס בשריפה.
בעקבות הצלחתו נבנה מלון נוסף בסמוך לו - מלון ה"לאסט פרונטייר" (Hotel Last Frontier - הספר האחרון) בשנת 1942. מלון פלמינגו נפתח זמן קצר לאחר מכן, ב-26 בדצמבר 1946.
בשנת 1968 רכש קירק קרקוריאן את מלון הפלמינגו ושכר את סמנכ"ל חברת מלונות סהרה (Sahara Hotels), אלקס שופי (Alex Shoofey), כמנהל המלון.
שופי הביא איתו צוות ניהול ממלונות סהרה, והשתמש במלון כמלון אימון על מנת לאמן צוותי עובדים עבור מלון אינטרנשיונל שנבנה בסמוך.
מלון אינטרנשיונל (International Hotel, לימים ההילטון לאס וגאס) נפתח בשנת 1966 עם 1,512 חדרים - המלון הגדול ביותר בעולם באותה עת.
מלון זה נחשב ל"מגה - אתר נופש" - "אתר נופש ענקי" והיה הראשון מהמלונות הגדולים מסוג זה שנבנו ברחבי העולם, ובפרט בלאס וגאס.
מלון נוסף שנבנה על ידי קרקוריאן היה המלון וקזינו MGM גראנד שנפתח בשנת 1973 עם 2,084 חדרים.
בעת הקמתו היה מלון זה הגדול ביותר בעולם מבחינת מספר חדריו.
ב-21 בנובמבר 1980 עלה המלון באש, בשל קצר חשמלי.
באסון זה נהרגו 87 אנשים.
המלון שופץ ונפתח שוב מספר חודשים מאוחר יותר.
ב-1986 מכר קרקוריאן את המלון לחברת באלי מאנופקטשורינג (Bally Manufacturing) ושם המלון שונה ל-באליז.
פתיחת מלון המיראז' בשנת 1989 שינתה את פני ענף המלונאות בלאס וגאס, והחלה גל של בניית מלונות ענק מחד, וסגירת המלונות הקטנים מאידך ובהם - המלונות הקטנים כגון מלון הדיונס והסנדס אשר סימלו את לאס וגאס.
מתוך רצון להפוך לאתר תיירות לכל המשפחה, החלו המלונות לכלול אטרקציות ומופעים לילדים ובני נוער, אולם מרבית הניסיונות לא צלחו.
מלון MGM גראנד הנוכחי נפתח בשנת 1993 וכלל בתוכו פארק שעשועים.
המלון נסגר בשנת 2000 בשל קשיים כלכליים.
כך גם מלון וקזינו אי המטמון סגר בשנת 2003 את פארק השעשועים שהיה בו, ושינה את התמה של שודדי הים שלו.
גם פארק השעשועים וט אנד ויילד נסגר בשנת 2004.
הקמת המלונות לאורך הסטריפ פגעה אנושות במלונות שהיו במרכז העיר לאס וגאס, ומרביתם נסגרו.
מאז סוף המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות להחיות את אזור מרכז העיר ובהם חוויית רחוב פרימונט וניאונופוליס.
בשנת 2004 הוכרז על הקמת פרויקט סיטי סנטר שאמור לכלול שטחי קזינו ומלונות על פני 600,000 מ"ר בעלות של 7 מיליארד דולרים.
הלאס וגאס מונורייל עובר בסמוך לצידו המזרחי של הסטריפ, משדרות טרופיקנה ועד דרך סהרה.
לאורך הסטריפ נוסעים אוטובוסים דו קומתיים המכונים הדאוס (The Deuce).
כמו כן עוברות לאורך הסטריפ שתי חשמליות, האחת בין מלון אי המטמון למלון המיראז', והשנייה בין מלון מפרץ מנדליי, הלוקסור והאקסקליבר.
על מנת למשוך צופים התקינו מלונות רבים חזיתות מרשימות, כגון המזרקות בחזית מלון הבלאג'יו, הר הגעש בחזית מלון המיראז' ובנות הים בחזית מלון אי המטמון.
אטרקציות אלה מביאות לכך שאנשים רבים עומדים מול המלונות על המדרכות הרחבות לראות את המופעים.
מספר הולכי הרגל הרב לאורך הסטריפ הביא לבניית גשרים להולכי רגל מעל הצמתים העיקריים.
הראשון בגשרים אלה נבנה מעל צומת הרחובות טרופיקנה והסטריפ.
בעבר היו לאורך הסטריפ מגרשי גולף רבים, אולם המחסור במקום והדרישה לשטחי אדמה לבניית מלונות הענק הביאה לסגירת מרביתם.
רק מגרש גולף אחד פועל לאורך הסטריפ - במלון וין לאס וגאס, שנפתח בשנת 2005.
סטארדאסט (מלון): נסגר ב-1 בנובמבר 2006. ממתין להריסתו
בורדווק, מלון וקזינו: נהרס ב-9 במאי 2006 במטרה לבנות במקום את פרויקט סיטי סנטר
דזרט אין: נהרס על מנת לפנות מקום למלון וין לאס וגאס
דיונס: נהרס על מנת לפנות מקום למלון הבלאג'יו
אל ראנצ'ו וגאס: נשרף בשנת 1960. מלון הילטון ממוקם בחלקו הדרומי של שטח המלון.
ת'נדרברד: נהרס על מנת לפנות מקום לפרויקט מלון הפונטרנבלו שטרם החלה בנייתו.
הסיינדה: נהרס על מנת לפנות מקום למלון מפרץ מנדליי
מרינה: נהרס על מנת לפנות מקום למלון MGM Grand
מלון סאנדס: נהרס על מנת לפנות מקום למלון הונישיאן
וגאס וורלד: נהרס על מנת לפנות מקום לוגאס סטרטוספירה
אלאדין (קזינו):פשט רגל ונרכש על ידי פלאנט הוליווד
טרופיקאנה: נסגר ב-2 באפריל 2024 ועתיד להיהרס באוקטובר.
שם המלון מספר חדרים תאריך פתיחה והערות The Stratשדרות לאס וגאס דרום 2000 2,427 30 באפריל 1996
לשעבר סטרטוספיר, השם החדש הוכרז בפברואר 2019 ושם המלון שונה בינואר 2020. סהרה שדרות לאס וגאס דרום, מס' 2535 1,720 1952
לשעבר החוף הברברי, סלון והיכל ההימורים של ביל בלאג'יושדרות לאס וגאס דרום, 3600 3,000 15 באוקטובר 1998 באליזשדרות לאס וגאס דרום, 3645 2,814 מלון בוננזה 5 ביולי 1973 בשם MGM גראנד מלון וקזינו, נמכר בשנת 1986 ושמו שונה.
פריזשדרות לאס וגאס דרום, 3655 1,900 1 בספטמבר 1999 קזינו ומלון פלנט הוליוודשדרות לאס וגאס דרום, 3667 2,567 נפתח בשנת 1963 כ טאלו-הו (TALLY-HO) ושלוש שנים מאוחר יותר שונה שמו לאלאדין.
נפתח מחדש בשנת 2000 ונוסף לו קניון בשם DESERT PASSAGE.
ב-2007, המלון והדזרט פאסאג' איתו אימצו נושא לוס אנג'לס.
כתגובה, שונה שמו של הקניון ל-MIRACLE MILE (מיראקל מייל), ושנתיים אחר כך נוסף מגדל בשם PH TOWERS BY WESTGATE, שבשנת 2011 הועברה בעלותו להילטון, ושונה שמו להילטון אילרה.
פרויקט סיטי סנטר 16 בדצמבר 2009
כולל את המלונות וולדורף אסטוריה (לשעבר מנדרין אוריינטל), אריה וודארה.
לשעבר מונטה קרלו ניו יורק ניו יורק שדרות לאס וגאס דרום, 3790 2,024 3 בינואר 1997 MGM גראנד שדרות לאס וגאס דרום, 3799 5,044 18 בדצמבר 1993 המלון השני בגודלו בעולם.
שם המלון מוכר בקצרה גם כ"קוזמו" ו"קוזמופוליטן".Fountainbleau Las Vevas
גורד השחקים הגבוה ביותר והמבנה השני בגובה בעיר.
מפה סכמתית של המלונות לאורך הסטריפ
בסטריפ ממוקמת חנות המתנות בוננזה - הנחשבת לחנות המתנות הגדולה בעולם.
אחד ממרכזי הקניות החשובים הוא "פאשן שואו מול" (קניון האופנה)-הממוקם מול מלון ווינ'ס.
גם ב"סיזרס פאלאס" ממוקם קניון הפורום.
מרבית מופעי הבידור והאטרקציות לאורך הסטריפ ממוקמים בתוך המלונות.
חלק מהמופעים נערכים בחזית המלונות ולמול הרחוב - כגון מופע המזרקות של הבלאג'יו ומופע בנות הים של אי המטמון.
בין המופעים הקבועים הנערכים בסטריפ ישנם חמישה מופעים של קרקס השמש (סירק דו סוליי), וכן מופע של בלו מן גרופ.
מחזות זמר מפורסמים המוצגים בברודוויי או שהוצגו שם בעבר, כגון מאמא מיה, נערי ג'רזי ופנטום האופרה, מוצגים באולמות הסטריפ.
גדולי אמני הבמה במאה העשרים, ובהם פרנק סינטרה ואלביס פרסלי, נהגו להופיע תדיר בלאס וגאס, וזמרים ותיקים מפורסמים, כמו טום ג'ונס, אלטון ג'ון, סלין דיון וסטינג ממשיכים להופיע בקביעות על במות הסטריפ.
בתחום הספורט ידוע הסטריפ בעיקר בקרבות האיגרוף שהוא מארח לאורך השנים, חלקם קרבות שנחשבים לבין הגדולים בהיסטוריה של הענף.
רובם של קרבות האיגרוף נערכים בזירות שמוקמות במלונות הגדולים.
בסטריפ ממוקם גם טי מובייל ארנה, אולמה הביתי של קבוצת ההוקי קרח וגאס גולדן נייטס מליגת ה-NHL.
הסיוט שלפני חג המולד הוא סרט הנפשה מוזיקלי אמריקאי בסגנון פנטזיה גותית שעלה לאקרנים בשנת 1993. הסרט בוים על ידי הנרי סליק, נכתב על ידי קרוליין תומפסון והופק על ידי טים ברטון.
הסרט עשוי בטכניקת סטופ מושן (הנפשת בובות), ועלילתו מתארת את קורותיו של ג'ק סקלינגטון, מלך "עיר ליל כל הקדושים", אשר נתקל ב"עיר חג המולד" ומפתח אובססיה לאמץ ולחגוג את החג בעצמו.
המוזיקה והפזמונים לסרט חוברו על ידי דני אלפמן, שגם תרם את קולו לקול השירה של ג'ק.
צוות המדבבים הראשי כולל את כריס סרנדון, קתרין אוהרה, ויליאם היקי, קן פייג', פול רובנס, גלן שדיקס ואד אייבורי.
מקורו של הסרט בשיר שכתב טים ברטון בשנת 1982, בעת שעבד כאנימטור בחברת וולט דיסני.
בעקבות הצלחתו הביקורתית של סרטו הקצר "וינסנט" באותה שנה, שקל ברטון לפתח את הסיפור כסרט קצר או כספיישל טלוויזיוני, אך הפרויקט לא יצא אל הפועל.
בשנת 1990 חתם ברטון על הסכם פיתוח עם אולפני דיסני, וההפקה החלה ביולי 1991 תחת פיקוחם של ברטון ודניס די נובי.
הסרט הופץ בתחילה על ידי חברת הבת "Touchstone Pictures", כיוון שחברת דיסני סברה שתכניו ה"גותיים" והאפלים יהיו "מפחידים מדי עבור ילדים".
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים של ניו יורק ב-9 באוקטובר 1993. הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית כבירה, ומאז הפך לסרט פולחן.
הוא היה סרט ההנפשה הראשון בהיסטוריה שהיה מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הוויזואליים הטובים ביותר.
בשנת 2006 הוציאה חברת דיסני גרסה מחודשת של הסרט המיועדת לצפייה במשקפי תלת-ממד (בטכנולוגיית Real D), וגרסה זו הופצה בבתי הקולנוע באופן שנתי עד שנת 2010.
בשנת 2023 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס, בשל היותו "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית".
עיר ליל כל הקדושים (Halloween Town) היא עולם פנטסטי המאוכלס במפלצות, שדים ויצורים על-טבעיים המזוהים עם חגיגות ליל כל הקדושים.
ג'ק סקלינגטון, "מלך הדלעת" הנערץ, מוביל את תושבי העיר בארגון החגיגות השנתיות.
עם זאת, השנה חש ג'ק מיאוס מהשגרה החוזרת וכמיהה לחידוש.
בשיטוטיו הוא מגלה חורשה ובה עצים המובילים לעולמות המוקדשים לחגים אחרים.
הוא נשאב דרך דלת בצורת עץ אשוח אל עיר חג המולד ומתמלא התפעלות מהחג הלא-מוכר.
עם שובו, ג'ק משתף את חבריו ושכניו בתגליותיו, אך אלו מתקשים לתפוס את מהות החג.
הנקודה היחידה שהם מצליחים להתחבר אליה היא דמותו של השליט, סנטה קלאוס, שג'ק מכנה בטעות בשם "סנדי קלאוז" (טופרי חול).
לאחר מספר ניסיונות עקרים להסביר את חג המולד בדרכים רציונליות, מחליט ג'ק "לשפר" את החג: הוא מכריז כי עיר כל הקדושים תשתלט על חג המולד באותה שנה ומטיל על התושבים משימות כגון שירת מזמורי חג, הכנת מתנות ובניית מזחלת רתומה לאיילי שלד.
סאלי, בובת סמרטוטים ויצירת כפיו של המדען המטורף דוקטור פינקלשטיין, חווה חיזיון המנבא כי מאמציהם יסתיימו באסון.
ג'ק, שבו היא מאוהבת בסתר, מבטל את אזהרותיה ומורה לה לתפור עבורו חליפת סנטה.
במקביל, הוא מטיל על שלישיית הילדים התעלולנים – לוק, שוק ובארל – לחטוף את סנטה קלאוס, אך אוסר עליהם לערב בתוכנית את מעסיקם, אוגי בוגי – בוגימן חובב הימורים ויריבו המושבע של ג'ק.
למרות האיסור, השלישייה מביאה את סנטה לאוגי בוגי, שמתכנן להמר על חייו של האסיר.
ג'ק, שאינו מודע לכך, יוצא להפצת המתנות בעולם בני האדם.
סאלי, שנכשלה בניסיונה לעצור אותו, מנסה לחלץ את סנטה ממשכנו של אוגי בוגי, אך נשבית גם היא.
בעולם האמיתי, המתנות המבעיתות שג'ק מחלק זורעות בהלה.
הרשויות מורות לתושבים להסתגר בבתיהם והצבא מוזעק לטפל באירוע.
מזחלתו של ג'ק מופלת מהשמיים ותושבי עיר כל הקדושים משוכנעים כי הוא נהרג.
למעשה, ג'ק שורד את ההתרסקות ונוחת בבית קברות.
בעודו מבכה את הנזק שגרם, הוא מבין כי נהנה מהחוויה וכי היא הציתה בו רעיונות חדשים לחגיגות ליל כל הקדושים הבא, דבר המשיב לו את אהבתו לחג המקורי שלו.
ג'ק ממהר לשוב לעירו, מחלץ את סנטה ואת סאלי ומתעמת עם אוגי בוגי.
הוא מביס אותו על ידי פרימת חוט התפירה המאחד את גופו העשוי שק, מה שגורם לנחיל החרקים שבתוכו להתפזר ולגופו להתפוגג.
סנטה, אף שהוא כועס על ג'ק בשל פזיזותו, משלים עמו ויוצא להציל את החג; הוא מחליף את המתנות המפחידות במתנות אמיתיות ומשיב את הסדר על כנו.
הסרט מסתיים כאשר תושבי עיר כל הקדושים חוגגים את שובו של ג'ק.
סנטה חולף מעל העיר ומוריד עליה שלג, המביא עמו את רוח החג, בעוד ג'ק וסאלי מתוודים על אהבתם זה לזה.
דני אלפמן וכריס סרנדון – ג'ק סקלינגטון, שלד-חי המכונה "מלך הדלעת" של עיר ליל כל הקדושים.
אלפמן לוהק בתחילה כקול השירה של ג'ק, ולאחר שהשירים הוקלטו, סרנדון לוהק כדי להתאים לסגנון קולו של אלפמן.
אלפמן מדבב גם את דמויותיהם של בארל, אחד הילדים התעלולנים העובדים עבור אוגי בוגי, והליצן בעל הפרצוף הנתיק, תושב העיר וליצן מרושע הרוכב על חד-אופן.
סאלי – בובת סמרטוטים, יצירת כפיו של דוקטור פינקלשטיין ומושא אהבתו של ג'ק.
היא מומחית ברעלים המשתמשת בשיקויים שונים כדי להשתחרר משביו של יוצרה.
סאלי היא בעלת יכולות חיזוי וחווה חזיונות כאשר אסון עומד להתרחש.
אוהרה שיתפה פעולה בעבר עם ברטון בסרט "ביטלג'וס".
שוק – אחת משלישיית הילדים התעלולנים העובדים עבור אוגי בוגי.
ויליאם היקי – דוקטור פינקלשטיין, מדען מטורף ויוצרה הרכושני של סאלי.
בכתוביות הסרט הוא מופיע רק כ"מדען מרושע", ושמו מוזכר בסרט פעמיים בלבד.
גלן שדיקס – ראש עיר ליל כל הקדושים, פוליטיקאי נלהב המנהל את אסיפות העיר.