tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם עבור אשבי, המעבר היה טבעי ואף הכרחי, והוא ביקש לשלב בעיר את רעיונות התנועה: "אנו נשיב לעיר את האיכויות האנושיות שהמהפכה התעשייתית שללה ממנה..." במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הרצה באוניברסיטה של קהיר על ספרות אנגלית.
בשנת 1918 הוזמן אשבי על ידי סר רונלד סטורס המושל הצבאי הראשון של ירושלים כדי שישמש "יועץ אזרחי למושל ירושלים" (Civic Advisor to the Governor of Jerusalem) ואף שימש כמזכיר האגודה למען ירושלים.
צ'ארלס רוברט אשבי סיכם את פעילות האגודה למען ירושלים בשני כרכים:
בסוף שנת 1922 התפטר אשבי מתפקידיו במסגרת המנדט הבריטי.
חזר למולדתו שם חי עד מותו.
אשבי היה הומוסקסואל בתקופה שבה הומוסקסואליות הייתה לא חוקית.
הוא השתייך לקבוצות שסיפקו הכרה ותמיכה להומוסקסואלים.
בשנת 1898, כדי להסוות את ההומוסקסואליות שלו, הוא התחתן עם בתה של סוכנת מניות עשירה מלונדון, ג'נט אליזבת פורבס (1877–1961), בפניה הודה בנטייתו המינית זמן קצר לאחר שקיבלה את הצעתו.
לאחר 13 שנות נישואים רעועים, שכללו רומן משמעותי של ג'נט, נולדו להם ארבעה ילדים: מרי, הלן, פרו ופליסיטי.
מרי אשבי, לימים איימס לואיס (1911–2004) נולדה בצ'יפינג קמדן, גלוסטרשייר.
ג'יין פליסיטי אשבי (1913–2008), הלן כריסטבל אשבי, לימים כריסטופאנטי (1915–1998) ופרודנס מרגרט אשבי (1917–1979) נולדו כולם בברוד קמפדן, גלוסטרשייר.
הוא הושפע בחייו מתיאוריות ההומוסקסואליות שפותחו על ידי אדוארד נגר.
אשבי הלך לעולמו בשנת 1942 בסבנאוקס, קנט.
ראשמור היה איש עסקים ועורך דין אמריקאי, אשר על שמו קרוי הר ראשמור.
נולד בעיר ניו יורק לאדוארד קארמן ראשמור ולמארי אליזה ראשמור.
במשך חייו נישא למעצבת ג'אנט קרפנטר.
אירווינג צ'ארלס קראוטהאמר , היה פרשן פוליטי יהודי אמריקאי.
בעל טור בעיתון "וושינגטון פוסט" מאז שנת 1985, אשר זכה להשפעה רבה.
זכה בפרס פוליצר לשנת 1987 על כתיבתו הפרשנית.
בכתיבתו בולטת הבהירות והישירות, לצד תפישה מקורית.
בין השאר טבע קראוטהאמר במדוריו ביטויים חדשים, כמו "דוקטרינת רייגן".
טורו השבועי של קראוטהאמר ב"וושינגטון פוסט" התפרסם מדי יום שישי והופץ בלמעלה מ-240 עיתונים נוספים ברחבי העולם.
כתב גם טור חודשי עבור טיים מגזין ותרם מפרי עטו לעיתונים נוספים, בהם "ויקלי סטנדרד", "ג'ואיש וורלד רוויו" ו"ניו ריפבליק".
הופיע גם כפרשן בתוכניות טלוויזיה שונות ברשתות השידור האמריקניות.
קראוטהאמר נולד בעיר ניו יורק להורים יהודים בעלי אזרחות צרפתית, שהקפידו שיזכה לחינוך יהודי מקיף.
אביו היה ממוצא אוקראיני ואמו הגיעה מבלגיה.
בגיל חמש עקרה משפחתו למונטריאול שבקנדה, לדבריו משום שאביו רצה לחיות במקום שבו "צרפתית מדוברת", שם גדל קראוטהאמר ובשנת 1970 השלים את לימודי התואר הראשון שלו במדע המדינה ובכלכלה באוניברסיטת מקגיל.
בשנים 71–1970 המשיך בלימודי פוליטיקה בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד ומשם המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת הרווארד.
בנעוריו תמך קראוטהאמר בשמאל הפוליטי.
בשנת לימודיו הראשונה נפצע קשה בעת שחייה בבריכה כשראשו נחבט בקרקעית הבריכה.
בשל הפציעה הפך להיות משותק לצמיתות מצווארו ומטה.
למרות פציעתו ונכותו החמורה, השלים את לימודיו ב-1975 בהצטיינות והחל בהתמחותו כפסיכיאטר בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס.
במקביל ללימודיו כמתמחה פרסם מאמרים בכתבי־עת מקצועיים בתחום, שכללו גם אבחון של סוג חדש של הפרעה דו-קוטבית, שעדיין זוכה לאזכורים בספרות המקצועית.
קראוטהאמר פרש מעיסוק ברפואה ב-1978 ופנה לעסוק בסיוע להכוונת המחקר הפסיכיאטרי תחת ממשל ג'ימי קרטר.
בשנת 1980 שימש כותב נאומים עבור סגן הנשיא וולטר מונדייל.
בשנת 1981, אחרי תבוסתם של קרטר ומונדייל בבחירות, פנה לעיסוק בעיתונות, כשהצטרף למגזין "ניו ריפבליק" ככותב וכעורך.
מאמריו במגזין זיכו אותו בפרס נשיונל-מגזין לשנת 1984. ב-1983 החל לכתוב מאמרים עבור "טיים מגזין" ומ-1985 ואילך החל כותב טור שבועי עבור "וושינגטון פוסט".
בשנים אלו עזב את המפלגה הדמוקרטית, ונהיה רפובליקני עם בחירתו המחודשת של רייגן ב-1985, אך אימץ דעות שמרניות לחלוטין, בפרט במדיניות הפנים, רק מספר שנים לאחר מכן.
קראוטהאמר נחשב כמי שניסח את ההשקפה שמאחורי מדיניותו של רונלד רייגן ב-1985, אותה כינה בטורו ב"טיים מגזין" "דוקטרינת רייגן", בהתייחס למדיניות החוץ שאימץ ממשל רייגן בהשפעת "קרן הריטג'" וגורמים שמרניים אחרים.
הדוקטרינה החדשה דגלה במעבר ממדיניות בלימה מול ברית המועצות לתמיכה בכוחות אנטי-קומוניסטיים ברחבי העולם, במטרה להסיג את הסובייטים ממוקדי השפעה שלהם בעולם השלישי.
במאמר "עוניו של הריאליזם" הציב קראוטהאמר יסודות למדיניות חוץ אמריקאית חדשה של "ריאליזם דמוקרטי", המשלב את הריאליזם הנקוט בתחום מדע המדינה עם השאיפות האוניברסליות לקידום החירות והדמוקרטיה.
הריאליזם לבדו, גרס קראוטהאמר, נכשל שכן הוא אינו מאפשר לקובעי המדיניות להחליט אם להתערב או להימנע מהתערבות.
עם נפילת ברית המועצות פרסם קראוטהאמר מאמר ראשי במגזין "Foreign Affairs" בשם "הרגע החד־קטבי".
במאמר גרס כי נפילתה של המעצמה הסובייטית לא תיצור עולם רב־קטבי כי אם עולם חד־קטבי בו תהיה ארצות־הברית הכוח המרכזי ל"רגע" היסטורי שמשכו - עשור אחד או כמה עשורים - תלוי במידה בה תדע אמריקה לשמר את כוחה הכלכלי.
הסכנה החריפה ביותר לדומיננטיות האמריקנית, חזה קראוטהאמר, היא מ"מדינות נשק" - מעצמות אזוריות שיחזיקו בכלי נשק שיאיימו על שלום העולם כולו.
לתפישתו, מניעת הופעתן והתפתחותן של "מדינות נשק" כאלו היא המשימה הלגיטימית העיקרית של מדיניותה של ארצות־הברית בעולם.
פיגועי 11 בספטמבר, עיראק והמלחמה העולמית בטרור
קראוטהאמר פרש עקרון יסוד בדבר הצורך האסטרטגי לריסון האידיאל הדמוקרטי, בזמן שנתן את נאומו, השנוי במחלוקת, בטקס קבלת "פרס קריסטול", למחקר בנושא מדיניות חוץ, בשנת 2004:
"אנחנו נתמוך בדמוקרטיות בכל מקום, אבל נקדיש את הדם והאוצר (שלנו) רק במקומות בהם יש צורך אסטרטגי בעל משמעות, מקומות שהם מרכזיים למלחמה הגדולה יותר כנגד האויב הקיומי, האויב אשר מהווה איום פאטאלי לחירות".
קראוטהאמר כתב בטור שלו שפיגועי 11 בספטמבר, הבהירו את האיום הקיומי החדש ואת הצורך למדיניות התערבות חדשה.
ב-12 בספטמבר 2001, יום לאחר הפיגועים, כתב כי אם יתבהר כי החשד שאל-קאעידה עמדו מאחורי המתקפות האלה הוא נכון, הרי שלארצות הברית אין ברירה אלא להיכנס למלחמה באפגניסטן.
האיום של מוות המוני בדרגה שלא נראתה קודם לכן, השוכנת בידי גברת בלתי יציבה, הוא בלתי סביל - וחייב שתהיה לו מכה מקדימה".
לגבי הצד השני של המפה הפוליטית כתב, "היונים מתנגדים למלחמה על בסיס הסיכונים שעולים על הרווחים.
מלחמה עם עיראק יכולה להיות יקרה, ייתכן שתדרדר לכדי לוחמה בשטח בנוי", וסיכם את דעתו בנושא, "אני במקרה חושב כי גישת 'מכה מקדימה' היא הנכונה, שהסיכונים של לאפשר לסדאם חוסיין לרכוש את הנשקים רק יעלו עם הזמן.
למרות זאת, אני יכול גם להבין ולכבד את הדמוקרטים המעטים אשר יוצרים את הטיעונים העקרוניים כנגד מלחמה עם עיראק על בסיס התדרדרות, כאשר הם מאמינים כי ביטחון נובע מהישענות על מאזן (אם הוא מסוכן) מוכח של טרור יותר מאשר חדשנות מסוכנת של פירוק נשק בכוח על ידי מכה מקדימה".
ערב הפלישה לעיראק כתב כי "רפורמציה ושיקום מחדש של תרבות זרה הם משימה מבהילה, מסוכנת, וכן, יהירה".
בפברואר 2004, הזהיר כי "ייתכן שזה ייכשל.
אבל אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו שלא לנסות.
אין אף אסטרטגיה אלטרנטיבית אחת שמתקבלת על הדעת, להתקפה על המפלצת שעומדת מאחורי 11 בספטמבר.
זה לא אוסאמה בן לאדן; זה הקלחת של הדיכוי הפוליטי, חוסר הסובלנות הדתית וההרס החברתי בעולם הערבי-אסלאמי-דיכויי ששינה צורה וסטה עם משטרים, ללא כל לגיטימיות, לתוך אנטי-אמריקניות מדבקת ורצחנית".
ב-2003 כתב כי השיקום מחדש של עיראק יספק רווחים עבור העם העיראקי, ברגע שהתשתיות הפוליטיות והכלכליות שנהרסו בידי סדאם חוסיין יושבו על כנם: "עם הנפט שלה, מעמד הביניים העירוני שלה, האוכלוסייה המשכילה שלה, המודרניות החיונית שלה, לעיראק יש עתיד.
בשני עשורים סדאם חוסיין הוריד את התמ"ג ב-75 אחוז.
ברגע שהתשתיות הפוליטיות והתעשייתיות שלה יוקמו מחדש, הפוטנציאל של עיראק לשוב מחדש לעצמה, אכן לגידול שיא, היא בלתי מוגבלת".
בנאום בכנס של "תאגיד מדיניות החוץ" (FPA) בפילדלפיה, הוא טען כי "הגאות הדמוקרטית" בעולם הערבי הסתיימה ב-2006 יחד עם "מתקפת נגד פרועה" מידי כוחות אסלאמיים רדיקליים בלבנון, הרשות הפלסטינית ובמיוחד עיראק, אשר העידו על העצמה מרכזית במלחמה הסקטוריאלית.
הוא המשיך לטעון כי למרות ההצלחה הראשונית באפגניסטן ועיראק וההתדרדרות שבאה אחריה בשתי החזיתות, כל האזור נתון לשינוי וכי התוצאה תהיה תלויה ביכולת האמריקנית לסבול את אורך הקונפליקט".
קראוטהאמר נחשב לשמרן בדרך כלל.
מג גרינפלד, עורכת עמוד מאמרי המערכת של העיתון "וושינגטון פוסט", אשר ערכה את הטורים של קראוטהאמר במשך 15 שנה, כינתה את הטור השבועי שלו כ"עצמאי וקשה לסווגו פוליטית.
אתה לעולם לא יודע מה הדבר הבא שיקרה".
בנאום בשנת 2004 (שהתפרסם מאוחר יותר ב"קומנטארי מגזין"), הוא קרא לנאו-קונסרבטיביים "אידאולגיית ממשל אשר זמנה תם".
הוא העיר כי "אבות הנאו-קונסרבטיזם" המקוריים היו "ליברליים ושמאלנים לשעבר".
לאחרונה, הוא טען, הצטרפו אליהם "ריאליסטים, אשר מותקפים בריאליות חדשה", כגון, קונדוליזה רייס, דיק צ'ייני וג'ורג' וו.
בוש, אשר "נתנו משקל לנאו-קונסרבטיביות, כשהם הופכים זאת ליותר מגוון ונתנו לניסיון של המצטרפים החדשים, יותר בגרות".
"דוקטרינת בוש", על פי קראוטהאמר, היא בעיקרו של דבר "מילה נרדפת למדיניות חוץ נאו-קונסרבטיבית".
קראוטהאמר הצהיר במאמרו "פליטת הפה של צ'ארלי גיבסון", בוושינגטון פוסט, ב-13 בספטמבר 2008, כי אכן הוא היה זה שטבע את מטבע הלשון "דוקטרינת בוש".
הוא הצהיר כי "אין משמעות אחת בלבד (למושג) 'דוקטרינת בוש'.
למעשה, היו ארבע משמעויות שונות, כאשר כל אחת יורשת את קודמתה במהלך שמונה שנות ממשל בוש".
הוא גם הצהיר כי "ההגדרה הרביעית והנוכחית של דוקטרינת בוש, הפורמולה הגורפת ביותר של גישת בוש למדיניות חוץ וזו שבאופן הכי ברור ומובהק מגדיר את שנות בוש: הרעיון כי המשימה היסודית של מדיניות החוץ של אמריקה היא להפיץ דמוקרטיה ברחבי העולם".
קראוטהאמר מונה ב-2002, על ידי הנשיא ג'ורג' וו.
בוש, לכהן במועצת הנשיא לביואתיקה.
הוא תמך בצמצום ההגבלות של ממשל בוש על מימון פדרלי בנושא מחקר בתאי גזע עובריים, אך התנגד לניסויים בבני אדם, שיבוט אנושי והמתת חסד.
הוא הזהיר כי מדענים מתחילים לפתח יכולות ל"יצירת מעמד של סופר-אנוש".
רולי, טענה כי החזון של קראוטהאמר הוא עדיין עניין לעתיד הרחוק ולא נושא לדיון בעת הנוכחית, אם כי רבים מחברי המועצה נטו להסכים עם קראוטהאמר.
בראיון אמר קראוטהאמר: "אני מאמין שאתאיזם הוא הפחות סביר מכל התפיסות התאולוגיות" והשווה את אמונתו לזו של איינשטיין.
קראוטהאמר ידוע כמבקר של התפיסה של התכנון התבוני.
הוא כתב בנושא מספר מאמרים ב-2005, אשר משווים זאת ל"בריאתנות מוקצנת".
הוא זכה לכמה פרסים על הפרשנויות שלו בנושאי דת.
ב-1985 זכה ב"פרס התיקון הראשון" של ארגון "אנשים למען הדרך האמריקנית", על המאמר שלו במגזין 'ניו ריפבליק', "מלחמת הקודש של אמריקה" וב-2002, בפרס "שומר ציון" של אוניברסיטת בר-אילן.
קראוטהאמר ביקר את הנשיא בוש על המינוי של הרייט מאיירס, במועמדותה לרשת את שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית סנדרה דיי או'קונור.
הוא קרא למינוי מאיירס "טעות" בכמה הזדמנויות וציין את חוסר הניסיון שלה בנושאי חוקת ארצות הברית כמכשול למינויה.
ב-21 באוקטובר 2005 פרסם את המאמר "מאיירס: אסטרטגיית היציאה היחידה", שבו הסביר כי כל התכתובות החוקתיות הרלוונטיות של מאיירס מוגנות הן על ידי חיסיון עורך דין-לקוח (כאשר היא תפקדה כעורכת דין של הנשיא בוש עוד בהיותו מושל טקסס), והן על ידי זכויות יתר חוקיות של הרשות המבצעת.
מאמר זה היווה קרש הצלה לטעות שנעשתה: "מאיירס תיסוג מתוך כבוד הן לסנאט והן לזכויות היתר הביצועיות" הוא כתב.
שישה ימים לאחר מכן, מאיירס אכן נסוגה מהמינוי כשהיא משתמשת באותם טיעונים.
היא הצהירה על הכבוד שהיא רוכשת "לחוזק והעצמאות של שלוש רשויות הממשל" וציינה את "ההגנה על זכויות הרשות המבצעת ו (כי) המשך החתירה לאישור (המינוי בסנאט) משרה מתח" ולכן, "החלטתי כי החתירה לאישור (המינוי בסנאט) שלי צריך שיוותרו עליה".
באותו יום, הרדיו הציבורי הלאומי (NPR), ציין כי "התסריט של קראוטהאמר שיחק (למציאות) כמעט במדויק כפי שהוא רשם (אותו)".
בעל הטור, אי.ג'יי דיון כתב כי הבית הלבן הלך בעקבות האסטרטגיה של קראוטהאמר "כמעט מילה במילה".
כמה שבועות לאחר מכן, עיתון הניו יורק טיימס פרסם כי "אסטרטגיית היציאה" של קראוטהאמר היה "בדיוק מה שארע" וכי "בעקבות כך (הוא) קיבל קרדיט על שהעניק [לממשל בוש] תוכנית".
קראוטהאמר תמך בסיפוח הישראלי של רמת הגולן ואמר על כך כי "ישראל עושה את מה שהיא חייבת לעשות.
קראוטהאמר התנגד חריפות להסכמי אוסלו, כשהוא חוזה כי המנהיג של אש"ף, יאסר ערפאת, ישתמש בדריסת הרגל בעזה ובגדה המערבית כדי להמשיך את המלחמה בישראל, מלחמה שלכאורה התנער ממנה במכתבי ההכרה ההדדית של ישראל-אש"ף.
במאמר למגזין טיים, ביולי 2006, קראוטהאמר טען כי הסכסוך הישראלי-פלסטיני מוגדר בבסיסו על ידי חוסר הרצון הפלסטיני לקבל פשרה.
מאוחר יותר הוא ביקר את התנהלותו של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, כשהוא טוען כי הוא "סיפק מנהיגות בלתי יציבה ובלתי בטוחה.
באופן מטופש, הסתמך על כוח אווירי בלבד, כשהוא מונע מהגנרלים שלו מתקפת קרקע שביקשו, רק כדי להפוך את דעתו מאוחר יותר".
קראוטהאמר תמך ברעיון של שתי מדינות לשני עמים כפתרון לקונפליקט.
בניגוד לשמרנים רבים אחרים, הוא תמך בנסיגת צה"ל מעזה, כצעד לקראת רציונליזציה של הגבולות שבין ישראל והמדינה הפלסטינית העתידית.
הוא מאמין כי גבול ביטחון במסגרת גבולות הקבע בין שתי המדינות יהיה מרכיב חשוב של כל שלום בר-קיימא.
ב-5 בדצמבר 2005, במאמר שלו בעיתון ה"וויקלי סטנדרד", טען קראוטהאמר כי כל איסור על עינויים חייב לבוא לצד לפחות שני יוצאים מן הכלל.
הוא טען כי הן בסיטואציה של סכנה מיידית ("תסריט הפצצה המתקתקת"), או אם יש הנחה כי העינוי יכול להפיק אינפורמציה שהיא בבחינת הצלת חיים, במקרה של טרוריסט מקצועי אשר מעורב עמוקות בתכנון מתקפות עתידיות".
ב-2006 כתב פרנסיס פוקויאמה בספרו, "אמריקה בצומת דרכים: דמוקרטיה, עוצמה והמורשת הנאו-קונסרבטיבית" ביקורת על קראוטהאמר וטען כי נאומו של קראוטהאמר ב-2004 בנוגע למלחמת עיראק גרמה לו "לפרוש מהתנועה הנאו-קונסרבטיבית".
קראוטהאמר הגיב כי "הטיעון של פוקויאמה שאני ייחסתי 'הצלחה בלתי כשירה מדומה' למלחמה היא פברוק.
[...] [זה היה] רחוק מלקרוא לזה הצלחה בלתי כשירה, מדומה או אחרת, אמרתי די בבירור ש'ייתכן שזה יהיה גשר רחוק מדי'."
הגוף התקשורתי הליברלי לשמירה על התקשורת, FAIR, ביקר את קראוטהאמר, לצד פרשן שמרני נוסף, ביל קריסטול, על שהרעיפו שבחים לנאום ההשבעה השני של הנשיא בוש, ב-20 בינואר 2005. ברשת פוקס ניוז, קראוטהאמר קרא לנאום "מהפכני" בסנגוריה שלו על חופש אוניברסלי והשווה את בוש לנשיא לשעבר, ג'ון פ.
קנדי, אשר בנאום ההשבעה שלו התחייב בהרחבה כי "אנו נשלם כל מחיר, נתגבר על כל מכשול, נתמוך בכל ידיד, נתנגד לכל אויב, במטרה להבטיח את הישרדות ההצלחה של החירות".
ארגון FAIR האשים את קראוטהאמר ואת קריסטול שלא ציינו כי הם סייעו בכתיבת הנאום, האשמה שקראוטהאמר מכחיש.
מאידך, אמנון לורד כתב על הודעתו של קראוטהאמר על סופו הקרב:
הוא היה הראשון שהשתמש במונח תסמונת השיגעון מטראמפ.
1987 - פרס פוליצר לפרשנות
1991 - פרס זיו לעיתונאים מטעם צדק-מדות-מוסר
2004 - פרס אירווינג קריסטול
צ'ארלס רוברטס סווארט היה המושל הכללי האחרון של איחוד דרום אפריקה ונשיאה הראשון של הרפובליקה של דרום אפריקה.
סווארט נולד ב-5 בדצמבר 1894 בחוות מורגנצון, במחוז וינבורג ברפובליקה הבורית מדינת אורנג' החופשית (שהפכה לקולוניה בריטית בשנת 1902 ולפרובינציה באיחוד דרום אפריקה בשנת 1910).
סווארט היה השלישי מבין ששת ילדיהם של הרמאנוס ברנארדוס סווארט ואלטה קתרינה רוברטס.
מלחמת הבורים השנייה פרצה כשהיה בן חמש שנים, ובמהלכה שהה עם אמו ואחיו במחנה ריכוז בווינבורג.
אביו נפצע ונשבה על ידי הבריטים במהלך קרב פרדברג, ונותר שבוי עד תום המלחמה.
בגיל 7 החל ללמוד בבית ספר ממשלתי בווינבורג, אולם לאחר מכן עבר לבית ספר שהוקם על ידי הקהילה האפריקאנרית בתגובה למדיניות האנגליפיקציה בבתי הספר הממשלתיים של אלפרד מילנר.
בסופו של דבר בתי הספר התאחדו וסווארט השלים את לימודיו בגיל 13. בשנת 1914 החל לעסוק בעריכת דין.
הוא שהה תקופה קצרה בהוליווד, שם השתתף בסרטים אילמים.
בשנת 1923 נבחר לפרלמנט מטעם ליידיברנד, וייצג את המקום עד לשנת 1938. במהלך תקופה זו הפך למנהיג המפלגה הלאומית במדינת אורנג' החופשית ובשנת 1939 נבחר לפרלמנט כנציג וינבורג.
בשנת 1948, עם ניצחונה של המפלגה הלאומית בבחירות הכלליות, מונה סווארט לתפקיד שר המשפטים, והיה אחראי לחקיקה שחיזקה את סמכויות המשטרה במאבקה נגד פעילות נגד מדיניות האפרטהייד.
בין 1949–1950 שימש גם כשר החינוך, האמנות והמדע, ובשנת 1958 שימש כראש הממשלה בפועל.
בשנת 1960 התמנה סווארט למושל כללי של איחוד דרום אפריקה.
כמו קודמו בתפקיד סירב אף הוא להישבע אמונים למלכה אליזבת השנייה וללבוש את התלבושת הייצוגית של נציגיה.
במשאל עם שנערך בהמשך אותה שנה תמך רוב קטן של המצביעים הלבנים בכינון רפובליקה.
כך, בשנת 1961, לאחר שחתם על החוקה הראשונה של הרפובליקה, ביקש סווארט ממלכת אנגליה לשחררו מתפקידו, והפרלמנט בחר בו כנשיאה הראשון של הרפובליקה, תפקיד ראש מדינה ייצוגי בעיקרו, שבא תחת תפקיד המושל הכללי.
למרות שנבחר לכהונה בת שבע שנים, סווארט פרש במאי 1967 לאחר שכיהן שש שנים בתפקיד.
סר צ'ארלס קרמייקל מונרו , היה גנרל בריטי, שכיהן כמפקד הכוח הבריטי במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה ובהמשך הועבר עם כוחותיו לחזית המקדונית.
במהלך שנות ה-20 כיהן מונרו בתפקיד מושל גיברלטר.
מונרו למד בבית הספר הפרטי שרבורן שבדורסט ובהמשך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אשר בברקשייר.
ב-1879 הוסמך כקצין רגלים והוצב בגדוד הרגלים ה-2, אשר בהמשך לחם תחת פיקודו של מונרו במלחמת הבורים השנייה.
בין 1901 – 1907 פיקד מונרו על בית הספר הצבאי לרובאים.
ב-1903 הועלה לדרגת קולונל וב-1907 הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל, מונה לפקד על חטיבת הרגלים ה-13 הבריטית והוצב במפקדת הצבא בדבלין.
ב-1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-47.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה מונרו למפקד הדיוויזיה ה-2 שהייתה חלק מהקורפוס ה-1 בפיקודו של דאגלס הייג.
הדיוויזיה נשלחה לצרפת והשתתפה בקרב מונס ובקרב איפר הראשון במסגרת החזית המערבית.
ב-27 בדצמבר 1914 מונה למפקד הקורפוס ה-1, וב-15 ביולי 1915 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הארמייה השלישית.
באוקטובר 1915 הודח הגנרל יאן המילטון מהפיקוד על חיל המשלוח לים התיכון שלחם בגליפולי ומונרו מונה תחתיו.
מונרו לחץ לפינוי כוחות מדינות ההסכמה מחצי האי כדי להביא אל סיומה את המערכה הכושלת והצליח לשכנע בכך את הפיקוד הבריטי העליון.
באוקטובר הועבר מרבית הכוח הבריטי בבהילות לחזית המקדונית, הונחת בסלוניקי ונשלח לגבול סרביה כדי להציל את הממלכה מקריסה.
הכוחות הגיעו באיחור כאשר צבאות מעצמות המרכז היו בשלבי סיום כיבוש המדינה והצבא הסרבי נסוג לכוון אלבניה.
הבריטים נסוגו במהירות לכוון סלוניקי וייצבו קו הגנה סביב העיר.
בנובמבר החליף הגנרל בריאן מהון את מונרו וקיבל פיקוד על הקורפוס ה-16 הבריטי.
בינואר 1916 מונה מונרו למפקד הארמייה הראשונה, הוצב בצרפת וכיהן בתפקידו עד סוף ספטמבר.
בין ה-1 באוקטובר 1916 ועד ה-21 בנובמבר 1920 כיהן מונרו כמפקד כוחות הצבא הבריטי בהודו, אשר לחמו בעת כהונתו במלחמה האפגאנית-בריטית השלישית.
ב-26 במאי 1923 מונה למושל גיברלטר וכיהן בתפקידו עד ה-13 באוגוסט 1928. לאחר פרישתו כיהן בחבר הנאמנים של מוזיאון המלחמה האימפריאלי.
מונרו הלך לעולמו ב-7 בדצמבר 1929 והוא בן 69 שנים.
צ'ארלס קלי (Charles Kelley נולד ב-11 בספטמבר 1981) הוא זמר-יוצר אמריקאי, החבר בהרכב הקאנטרי ליידי אנטבלום.
צ'ארלס קלי נולד ב-11 בספטמבר 1981 אוגוסטה, ג'ורג'יה, לג'ון, קרדיולוג במקצועו, וגייל קלי.
אחיו הגדול, ג'וש קלי, עוסק בשירה.
כנערים ייסדו צ'ארלס ואחיו להקה שנקראה Inside Blue, הלהקה הוציאה דיסק עם חמישה שירים שמשך תשומת לבם של חברות התקליטים.
בבית הספר התיכון פגש את דייב הייווד, לימים חבר נוסף בליידי אנטבלום, ובגיל 14 השניים כתבו את שירם הראשון.
ב-2006 פגשה את קלי הילרי סקוט, החברה השלישית בליידי אנטבלום.
סקוט זיהתה אותו מעמוד המייספייס בו הוא מבצע את המוזיקה שלו, והציעה לו לשתף פעולה.
השלושה התכנסו, בהתחלה רק כדי לכתוב שירים אך לבסוף נולד ההרכב ליידי אנטבלום.
קלי נשוי לפובליציסטית קאסי מק'קונל-קלי.
קלי הוא אחיו של הזמר ג'וש קלי, וגיסה של השחקנית קתרין הייגל.
צ'ארלס רנהופר היה שף מסעדת דלמוניקו'ס המפורסמת בניו יורק בשנים 1862 עד 1876 ומ-1879 ל-1896. רנהופר היה מחברו של הספר "רודף התענוגות" (The Epicurean) (1894), ספר בישול אנציקלופדי המחזיק למעלה מ-1,000 עמודים, דומה בהיקפו לספר Le Guide Culinaire של אוגוסט אסקופייה.
רנהופר, יליד סן-דני, צרפת, נשלח לפריז בגיל 12 והחל להתלמד בלימודי מגדנאות, בגיל 16 נעשה השף הפרטי של הנסיך ד'הנין, קומט ד'אלזס.
ב-1856 עבר לניו יורק ונעשה שף של הקונסול הרוסי, ואחר-כך עבד בוושינגטון די.
הוא שב לצרפת ב-1860 למשך תקופה קצרה, שם ארגן נשפים בחצרו של נפוליאון השלישי בארמון טווילרי, אך אז חזר לניו יורק על-מנת לעבוד במה שהיה אז מקום אופנתי "מזו דורי" (Maison Dorée).
ב-1862 לורנצו דלמוניקו שכר את שירותיו למסעדת "דלמוניקו'ס", ושם נפלה בחלקו של רנהופר תהילתו הגדולה, אם כי אחרים יאמרו ששמו הלך לפניו גם לפני שהיה שף המסעדה.
באותה עת, "דלמוניקו'ס" נחשבה למסעדה הטובה ביותר בארצות הברית.
הוא היה שף "דלמוניקו'ס" עד לפרישתו ב-1896, פרט להפסקה קצרה בשנים 1876–1879 כשהיה הבעלים של "אוטל אמריקן" באז'ני לה בן.
רנהופר המציא או הפך מנות רבות של "דלמוניקו'ס" למפורסמות, למשל "לובסטר ניוברג" ונהג לקרוא תבשילים על שמם של אנשים ידועים – במיוחד כאלה שסעדו ב"דלמוניקו'ס" – כמו גם חבריו ואירועים בני התקופה.
"לובסטר הדוכס אלכסיס", נקראה על-שם הדוכס הגדול אלכסיס ב-1871.
"תפוחי אדמה שרה", נקראה על-שמה של שרה ברנאר.
"לובסטר פול ברט", נקראה על-שמו של פול ברט.
"פילה עוף סדי קארנו", נקראה על-שמו של מארי פרנסואה סדי קארנו.
"פודינג אפרסק בנוסח קליבלנד", נקראה על-שם נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד.
"סלט בנוסח דיומא", נקראה לכבודו של אלכסנדר דיומא האב.
"לובסטר ניוברג", נקראה לכבודו של רב-החובל בן ונברג ואחר-כך קיבלה שם חדש כשוונברג הסתכסך עם המסעדה.
"מרשל נה", קינוח שנקרא לכבודו של מישל נה
רנהופר לא המציא את אלסקה אפויה, אולם הוא הפך אותה לפופולרית ב-1876 כשקרא אותה לכבוד אלסקה, הרכש הטריטוריאלי החדש של מדינת ארצות הברית.
הוא גם ערך ניסויים במנות חדשות, הציג בפני הניו יורקים את "אגס אליגטור" (אבוקדו) ב-1895 ודברים רבים נוספים.
רנהופר ואשתו היו הורים לחמישה ילדים: שלושה בנים ושתי בנות.
הוא הלך לעולמו בביתו בניו יורק ממחלת ברייטס' (מחלת כליות) ב-1899 ונקבר בבית הקברות וודלואן בברונקס.
צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון היה מדינאי בריטי ומושל הודו השביעי והאחרון בשלטון חברת הודו המזרחית הבריטית.
הוא היה המושל במהלך המרד ההודי הגדול והיה המושל הכללי הראשון של הראג' הבריטי שהחליף את השלטון הקודם.
קנינג נולד בברומפטון שבלונדון לג'ורג' קנינג שהיה איש פוליטיקה וראש ממשלה לתקופה קצרה, וג'ואן קנינג.
בשנת 1836 נכנס צ'ארלס לעולם הפוליטיקה מטעם המפלגה השמרנית, שנה מאוחר יותר עם מות אימו הוא ירש את תואר האצולה ויקונט ועבר לבית הלורדים.
הוא שירת במספר תפקידים לאורך השנים בהם תת-מזכיר פרלמנטרי לענייני חוץ ושר היערות והחורש.
ביולי 1855 קיבל צ'ארלס את המינוי למושל הכללי של הודו לאחר עזיבתו של הלורד דלהויז, הוא יצא מאנגליה בדצמבר והתחיל את תפקידו בהודו בסביבות פברואר 1856.
מכניסתו לתפקיד גילה קנינג גישה סלחנית ומתפייסת אל מול ממלכות החסות והאוכלוסייה ההודית.
אך, שנה לאחר כניסתו לתפקיד, במאי 1857 פרץ המרד ההודי הגדול אשר היה ביטוי לסלידה ארוכה בקרב האוכלוסייה ההודית כלפי חוסר הרגישות של השלטון הבריטי.
קנינג נחשב לדמויות הבולטות שבזכות החלטותיו, קור רוחו וחוכמתו הודו הבריטית שרדה את המרד.
קנינג עצמו בזכות ההצלחה מצידו, המשיך למשול על הודו גם כאשר השלטון נלקח מחברת הודו המזרחית הבריטית לידי הפרלמנט הבריטי, הוא אף זכה לשבחים ותארים, בהם הוענקו לו אבירות במסדר האמבט ותואר 'רוזן'.
סר צ'ארלס סימור רייט , נודע בשם החיבה שלו "סילאס" רייט על שם הסופר סילאס הוקינג, היה פיזיקאי קנדי, חבר במשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה, 1913-1910.
על אף משקפיו, הצטיין רייט בספורט, וברוח הרפתקנות הנעורים חיפש מחצבים ושייט בקנו בצפון הרחוק של קנדה, שעדיין לא מופה אז.
הוא למד פיזיקה באוניברסיטת טורונטו וזכה במלגת לימודים ללימודי תואר שלישי בקולג' גונוויל וקאיוס שבקיימברידג', אנגליה, שם עסק בחקר קרניים קוסמיות במעבדת קאוונדיש בשנים 1910-1908. בתקופת שהותו שם פגש את דאגלס מוסון, שחזר זמן לא רב קודם לכן מן המשלחת הבריטית של שקלטון לאנטארקטיקה (1909-1907), שנודעה בשם משלחת נמרוד.
כששמע על התארגנות משלחתו של סקוט אל הקוטב הדרומי הגאוגרפי, הגיש רייט את מועמדותו אך נדחה.
הדחייה לא הרתיעה את רייט, שהלך ברגל מקיימברידג' ללונדון, שם הגיש את בקשתו באופן אישי; הפעם, קיבל אותו סקוט ורייט צורף למשלחת כפיזיקאי וחוקר קרחונים.
באנטארקטיקה הוציא רייט לפועל מספר רב של ניסויים בתצורות קרח וקרינת קרקע.
מינואר עד אמצע מרץ 1911 היה אחד מארבעת חברי המשלחת (עם תומאס גריפית טיילור, פרנק דבנהאם ואדגר אוונס), שחקרו ומיפו את ההרים המערביים של ארץ ויקטוריה (המסע המערבי), שם ביצעו מחקרים מדעיים ותצפיות גאולוגיות.
ב-1 בנובמבר 1911 היה רייט חבר בצוות הקבוצה הדרומית, שיצאה ממחנה הבסיס בכף אוונס בכוונה להגיע אל הקוטב הדרומי.
הוא קיווה להיכלל בקבוצת הקוטב, שנבחרה ללוות את סקוט בתנופה האחרונה אל הקוטב; ואולם, ב-22 בדצמבר 1911, בקו רוחב 85° '15 דרום, שבעה שבועות מן היציאה למסע ועדיין במרחק 480 ק"מ מן הקוטב, היה רייט בקבוצת הסיוע הראשונה שסקוט שילח חזרה.
במהלך חמשת השבועות הבאים עזר לקבוצה לנווט את דרכם לאורך 920 ק"מ חזרה לכף אוונס, שם המתינו לשובו של סקוט ואנשיו מן הקוטב.
ב-12 בנובמבר 1912 היה רייט, כחבר בקבוצת חיפושים בת 8 אנשים בהנהגת אדוארד ל.
אטקינסון, הראשון לאתר את האוהל, שבו נמצאו גופותיהם של רוברט פלקון סקוט, אדוארד אדריאן וילסון והנרי רוברטסון באוארס, שגוועו כולם, ברעב ובקור, בדרכם חזרה מן הקוטב הדרומי, שמונה חודשים קודם לכן.
בשובו לאנגליה נשא רייט לאישה את אחותו של חברו למשלחת טרה נובה, ריימונד פריסטלי.
הוא נשא הרצאות בקרטוגרפיה ועריכת סקרים במקביל לכתיבת עבודתו המדעית.
בשנת 1914 התגייס רייט לחיל ההנדסה המלכותי בדרגת סגן לייטננט ושירת בצרפת.
לאחר קריירה מרשימה במלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה עזר לפתח אלחוט חפירות וקיבל את אות צלב הצבא ואות מסדר הממלכה הבריטית (OBE), הצטרף ב-1919 למחלקת המחקר של האדמירליות.
הוא היה פעיל באדמירליות הבריטית במהלך מלחמת העולם השנייה, ומילא תפקיד חשוב בפיתוח הראשוני של מערכת המכ"ם של בעלות הברית ובפיתוח מתקנים לאיתור מוקשים מגנטיים וטורפדו.
בשנת 1946 הוענק לו תואר אבירות על פועלו.
עם יצירת השירות המדעי של הצי המלכותי ב-1946, התמנה רייט לראש השירות הראשון.
משם עבר לארצות הברית בתפקיד יועץ מדעי לאדמירל במשימת השירותים הבריטיים המשותפים, וושינגטון הבירה, וב-1951 היה למנהל מעבדת הפיזיקה הימית של מכון סקריפס לאוקיינוגרפיה בלה חויה, קליפורניה.
ב-1955 הצטרף רייט למועצת מחקר ההגנה של מעבדת צי האוקיינוס השקט של קנדה וב-1967 למכון למדעי כדור הארץ שבאוניברסיטת קולומביה הבריטית ולקולג' הצבאי המלכותי לדרכים בוויקטוריה, קולומביה הבריטית.
רייט חזר לאנטארקטיקה פעמיים, ב-1960 וב-1965. ב-1969 פרש לאי סולטספרינג בקולומביה הבריטית, קנדה, שם מת ב-1 בנובמבר 1975, בן 88.
תת אדמירל צ'ארלס רוֹיְדְס היה קצין מקצועי בצי המלכותי של בריטניה, חבר בחברה הגאואגרפית המלכותית, ובהמשך עוזר למפקח הראשי של משטרת לונדון, בשנים 1926 עד 1931.
לאחר לימודים באקדמיית איסטמן של הצי המלכותי בסאות'סי היה לצוער בצי ביוני 1892. באוגוסט 1892 יצא לים בסיירת "אימורטליטה" של שייטת התעלה.
בהמשך שירת בסיירות שונות של הצי המלכותי.
ב-1898 קיבל העלאה מוקדמת לדרגת לייטננט על פיקודו המיומן על סירה בפעולת חילוץ של אדם, שנפל מסיפון אונייה בים הבלטי.
משנת 1901 עד 1904 היה רוידס לייטננט ראשון במשלחת דיסקברי של קפטן סקוט לאנטארקטיקה.
על שמו קרוי כף רוידס באנטארקטיקה.
לאחר משלחת דיסקברי הצטרף לאוניית מערכה "בולוורק" בים התיכון, וב-1907 עבר לאונייה "קינג אדוארד השביעי" בצי התעלה.
ביוני 1909 התמנה לקצין מבצעים בדרגת קומנדר.
בינואר 1911 היה לקצין מבצעים ראשון באוניית המערכה "הרקולס", ובאוגוסט 1913 הוצב באותו תפקיד לאונייה "איירון דיוק", אוניית מערכה חדשה ואוניית הדגל של אדמירל ג'ון ג'ליקו.
ב-31 בדצמבר 1914 קודם רוידס לדרגת רב חובל בצי המלכותי ושירת באוניות שונות במשך מלחמת העולם הראשונה.
על שירותו זה קיבל ב-3 ביוני אות אבירות במסדר האימפריה הבריטית.
הוא שירת כרב החובל האחרון של הקולג' המלכותי הימי אוסבורן מ-2 בינואר 1921 עד לסגירתו במאי 1921. לאחר זאת התמנה למנהל החינוך הגופני והספורט באדמירליות, מ-17 במאי 1921, שם החליף את אחיו הבכור, פרסי רוידס, שהיה בעצמו לאדמירל בהמשך.
ב-23 במאי התמנה לתת אדמירל ברשימת הפרישה.
רוידס מת באופן פתאומי מהתקף לב כשהיה נוכח בחזרה לנשף שטראוס במלון סבוי.
צ'ארלס צ'אנדלר קרולאק הוא גנרל אמריקאי יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית אשר שימש כמפקד ה-31 של החיל.
קרולאק נולד וגדל בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו, שבמדינת וירג'יניה.
אביו הוא גנרל הנחתים ויקטור קרולאק שנחשב לאחד הקצינים הנודעים בחיל.
בשנת 1963 החל קרולאק את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית.
בשנת 1964, לאחר הסמכתו לקצונה, עבר קרולאק בחיל הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
במלחמת וייטנאם השלים קרולאק שני סבבי שירות כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה.
בהמשך שירת כמדריך באקדמיה של הצי וכמפקד הגדוד השלישי ברגימנט ה-3 של החיל.
במלחמת המפרץ פיקד על אגד התחזוקה ה-2 של החיל.
קרולאק השלים מספר תפקידי פיקוד ומטה נוספים בחיל ובכללם מפקד כוחות הנחתים בזירת האוקיינוס השקט.
לאחר מכן פיקד על מפקדת הפיתוח הקרבי של חיל הנחתים ופיתח את מושג "הרב"ט האסטרטגי".
בתפקידו האחרון שירת כמפקדו ה-31 של חיל הנחתים.
בשנת 1999 סיים את שירותו ופרש לגמלאות.
לאחר פרישתו שימש כיו"ר ומנכ"ל "MBNA Europe Bank" וכמנכ"ל קבוצת הכדורגל אסטון וילה.
צ'ארלס דקר ריידפאת' היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם (סטוקהולם 1912) בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר.
ריידפאת' נולד בבאפלו, ניו יורק.
בוגר הנדסה אזרחית באוניברסיטת סירקיוז (1912-1908).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.3 שניות.
במלחמת העולם השנייה שירת ריידפאת' בחיל התחבורה בדרגת סגן-אלוף באנגליה בצרפת ובבלגיה.
הוא סיים את שרותו הצבאי במשמר הלאומי של ארצות הברית בדרגת תת-אלוף בשנת 1948.
צ'ארלס סטיוארט רולס היה טייס בריטי, מחלוצי התעופה בעולם, שייסד ביחד עם הנרי רויס וקלוד ג'ונסון את חברת רולס-רויס בשנת 1904.
רולס נהרג בהתרסקות מטוסו לפני הגיעו לגיל 33.
צ'ארלס סטיוארט רולס נולד בלונדון, הוריו היו הברון והליידי לאנגטוק.
הוא התחנך באיטון קולג' ובגיל צעיר התחיל להתעניין במנועים.
בגיל 18 נסע לפריז כדי לקנות את המכונית הראשונה שלו, מסוג פיג'ו סוג 15.
רולס בילה במרוצי אופניים בקיימברידג' והפך לקפטן "מועדון האופניים של אוניברסיטת קיימברידג'".
בינואר 1906 פתח את סוכנות המכוניות C.S.Rolls & Co שהייתה אחת מסוכנויות המכוניות הראשונות בבריטניה למכירת רכב.
בסוכנות זו ייבא ממינרבה הבלגית ומפיג'ו הצרפתית.
רולס היה מטיס כדור פורח מסוג מרקורי.
רולס היה מהטייסים החלוצים בבריטניה, והוציא את רישיון הטייס השני בבריטניה.
ב-1909 קנה מטוס רייט מודל A שייצרו האחים רייט.
רולס ביצע בו יותר מ-200 טיסות.
ב-2 ביוני 1910 היה הטייס הראשון שחצה (הלוך וחזור) את תעלת למאנש, ב-95 דקות.
בעבור הישג זה קיבל את מדליית הזהב ממועדון התעופה המלכותי.
ב-4 במאי 1904 נפגש עם הנרי רויס, וב-23 בדצמבר 1904 חתמו על הסכם שותפות.
דגם ה-רולס-רויס 10 כ"ס תוכנן ועוצב על ידי הנרי רויס בשנת 1903, ויוצר בבית המלאכה של רויס ושל שותפו צ'ארלס רולס ברחוב קוק במנצ'סטר, הדגם שווק על ידי סוכנות C.S.Rolls & Co.
הדגם הקודם ששווק על ידי השותפים ה.
רולס היה ה-רולס-רויס 10 כ"ס.
בשנת 1908 עברה חברת "Rolls-Royce Limited" לדרבי.
בשנת 1940 פיתחה החברה את מחלקת המנועים.
רולס נהרג בהתרסקות מטוס שהטיס, ב-12 ביולי 1910 בבורנמות', כשזנב המטוס מסוג "Wright Model A" נשבר.
רולס היה הבריטי הראשון שנהרג בתאונת מטוס והטייס ה-11 בעולם שנהרג בתאונת מטוס.
"צ'אס" ריצ'רד הוא אדמירל בדימוס בצי ארצות הברית, שירת כמפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
ב-1982 סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת אלבמה.
הוא בעל תואר שני ממכללת המלחמה של הצי ותואר שני מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה.
שירת בצי הצוללות של צי ארצות הברית.
שירת כקצין בצוללות התקיפה מסדרת לוס אנג'לס "USS פורטסמות'", "USS אשוויל" ו-"USS סקרנטון".
פיקד על צוללת התקיפה מסדרת סטרג'ן "USS Parche", ועל הצוללת הגרעינית למחקר, חיפוש והצלה במים עמוקים "NR-1".
פיקד על פלגת הצוללות ה-17, שימש ראש מטה כוח הצוללות באוקיינוס האטלנטי ופיקד על קבוצת הצוללות העשירית.
תפקידי המטה שלו כללו בין השאר ראש ענף משאבים במטה תת-מזכיר ההגנה לענייני מדיניות, שירות במטה פלגת הצוללות השמיני, חבר בקבוצת המחקר לשילוב כלי שיט בלתי מאוישים בצי, עוזר לתת-מזכיר הצי של ארצות הברית, וסגן מפקד הפיקוד המשולב למהלומה גלובלית בפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
בשנת 2013 הוא מונה למפקד קבוצת צוללות 10 במקום ג'וזף טופאלו.
ביולי 2015 מונה לראש מחלקת לוחמה תת-ימית במטה ראש המבצעים הימיים.
בספטמבר 2016 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה לסגן מפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
באוגוסט 2018 מונה למפקד כוחות הצוללות של הצי האטלנטי ושל נאט"ו.
בנובמבר 2019 מונה למפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית והועלה לדרגת אדמירל.
מילא תפקיד זה עד פרישתו בדצמבר 2022.
קומודור צ'ארלס ראמני סמסון היה חלוץ תעופה ימית.
האדם הראשון שהמריא מעל סיפון ספינה נעה ומפקד בשירות האוויר של הצי המלכותי ובחיל האוויר המלכותי.
נולד במנצ'סטר והחל את שירותו בצי המלכותי הבריטי כשוחר (קאדט) על סיפונה של אה"מ בריטניה ב-1897 לפני שהתקבל כאיש צוות, שנתיים מאוחר יותר.
ב-1902, בהיותו ב-19 קיבל דרגת קצין זוטר וב-1904 קודם לדרגת לוטננט.
סמסון המשיך לשרת בצי המפרץ הפרסי וסומלילנד ובמערך ההכשרה וההדרכה של הצי.
ב-1911 היה אחד מארבעה קציני צי שנבחרו לקבל הכשרה בתחום הטיס.
הוא הוכשר בבסיס הצי באיסטצ'רץ', קנט, והוצב בו עם תום הכשרתו.
עם הקמת גיס התעופה המלכותי ב-1912 היה סמסון למפקד האגף הימי שלו (שיהפוך שנתיים לאחר מכן לשירות האוויר של הצי המלכותי) בדרגת קומנדר ולמפקד בית הספר לטיס באיסטצ'רץ'.
בנוסף, מונה סמסון על ידי הלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל, למנהל פרויקט מחקר ופיתוח להמראת מטוס מעל סיפונה של ספינה.
סמסון היה מעורב גם בפיתוח אמצעי ניווט, זיהוי, ואמצעים להפצצה אווירית מדויקת.
ב-9 במאי 1912 המריא סמסון במטוס שורט S.27 מעל סיפון אוניית המערכה אה"מ היברניה, כאשר האונייה הפליגה במהירות 10.5 קשר (19.4 קמ"ש) ובכך היה לאדם הראשון שהמריא מעל סיפון ספינה נעה.
באפריל 1914 הופרד האגף הימי מגיס התעופה המלכותי והוכפף למחלקת התעופה באדמירליות.
סמסון מונה למפקד טייסת 3 שתהפוך בהמשך לכנף ועסק בגיוס טייסים מבין קציני הצי שהיו מעוניינים בכך, על מנת להגדיל את הכוח.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה יצא סמסון בראש הטייסת שלו לגבול צרפת-בלגיה למשימות מגוונות של סיוע, סיור ותקיפה.
בנוסף, יצר כוח שמנה בראשיתו שתי שריוניות קרקעיות למטרות סיור ואיסוף טייסים שנטשו.
השריוניות היו למעשה מכוניות שצוידו במיגון לוחות מתכת ובמקלע.
בהמשך צויד הכוח בשריונית רולס-רויס וצוותו לו חיילי חיל הנחתים המלכותי במסגרת מחלקת השריוניות של שרות האוויר של הצי (RNAS Armoured Car Section) שפעלה בצרפת מנובמבר 1914 ועד קיץ 1915. עם התייצבות החזית המערבית, הוביל סמסון תקיפות בסיסי צפלין גרמניים בקלן ודיסלדורף ועמדות תותחים.
על שירותו בחזית המערבית הוענק לו אות השירות המצוין.
במרץ 1915 הועברה הכנף של סמסון, שכללה מטוסי B.E.2 ואחרים, לחזית הדרדנלים, במסגרת מערכת גליפולי.
בסיסה נקבע באי טנדוס והיא סיפקה את הכיסוי האווירי לכוחות הקרקע, יחד עם הספינה ארק רויאל (HMS Ark Royal), הספינה הראשונה בעולם שתוכננה ונבנתה כנושאת מטוסים.
סמסון עצמו, כמפקד, יצא למשימות רבות, בהן משימות תקיפה כסיוע לנחיתת הכוחות הבריטיים בכף הלס, טיבוע צוללת גרמנית ועוד.
כן הדגיש סמסון את העלאת המורל של חיילי הרגלים באמצעות מעוף מעליהם ועידודם.
באוגוסט 1915 צורפה כנף 3 של סמסון לכנף 2 במפיקודו של פרדריק סייקס בבסיס אימברוס, תוך ביטולה למעשה של כנף 3. סמסון המשיך לשרת תחת סייקס וסמכויותיו כמפקד נשללו ממנו.
במאי 1916 התמנה סמסון למפקד הספינה HMS Ben-my-Chree שהוסבה לספינת-בסיס ("דפו") למטוסים ימיים.
בסיס הספינה היה בפורט סעיד והיא סיירה לאורך חופי ארץ ישראל וסוריה, תוך הוצאת גיחות הפצצה של עמדות הצבא העות'מאני, שחלקן בוצעו על ידיו באופן אישי.
ביוני 1916 הוביל מסע דרך תעלת סואץ להפצצת עמדות עות'מאניות לאורך חופי ערב הסעודית ונמלי האי פרים (אי), ג'דה ועדן במסגרת הסיוע הבריטי למרד הערבי הנהגתו של השריף חוסיין בן עלי.
בינואר 1917 השתתפה ספינתו בהגנה האנגלית-צרפתית על קסטלוריזו, ב-11 בינואר טובעה הספינה באש תותחים עות'מאניים.
סמסון הועמד למשפט בפני בית דין צבאי שמצא אותו אשם באובדן הספינה.
סמסון שב לפקד על פעולות סיור בזירת האוקיינוס ההודי.
מנובמבר 1917 ועד תום המלחמה הוצב סמסון כמפקד הטייסות בבסיס הצי בגרייט יארמות', נורפוק, כאחראי על פעילות נגד צפלינים ונגד צוללות בים הצפוני.
באוקטובר 1918 הפך הכוח עליו פיקד סמסון לכנף 73 של להק 4 של חיל האוויר המלכותי החדש שנוצר.
בתוך כך ויתר סמסון על דרגות הצי שלו ומונה למפקד להק (Group captain) בחיל האוויר המלכותי.
ב-1921 מונה סמסון למפקד כוחות האוויר הבריטיים במזרח הים התיכון, שבסיסו במלטה.
ב-1922 קיבלת דרגת קומודור והועבר לבסיס חיל האוויר המלכותי קנלי בלונדון.
ב-1926 מונה לראש מטה פיקוד המזרח התיכון של חיל האוויר המלכותי.
ב-21 באפריל 1927 נחת לאחר שהוביל טיסה חוצת-אפריקה של ארבעה מטוסי פיירי III מבסיסו בקהיר לקייפטאון שארכה 22 יום.
ב-1929 פרש משירות עקב מצבו הרפואי.
סמסון נפטר בביתו בסולסברי ב-1931 כתוצאה מהלם לבבי.
1914 - אות השירות המצוין על פעילותו בחזית המערבית, ובפר סיועו לאבטחת דנקרק
1914 - צלב המלחמה הצרפתי (Croix de guerre)
1915 - אביר לגיון הכבוד הצרפתי
1916 - ציון לשבח על תפקודו במערכת גליפולי
1917 - פס נוסף על עיטור אות השירות המצוין (שכמוהו כזכייה שנייה), על אבירות כקצין אווירי
1919 - צלב חיל האוויר; עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש על שירות יוצא מן הכלל במלחמה
צ'ארלס ריימונד בנטלי היה גאולוג קרחונים, חוקר קרחונים וגיאופיזיקאי אמריקאי, יליד רוצ'סטר שבמדינת ניו יורק, שבארצות הברית.
בנטלי היה פרופסור אמריטוס בבאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון.
בשנת 1957, יצא כחלק ממשלחת מדענים לחצות את מערב אנטארקטיקה, על מנת לבצע את המדידה הראשונה של שדה הקרח.
בשנת 1990 הוענק לו פרס בדולח זליגמן על ידי אגודת חוקרי הקרחונים הבינלאומית.
בנטלי נפטר ב-19 באוגוסט 2017, בגיל 87, בשל סיבוכים במחלת פרקינסון, בביתו באוקלנד שבמדינת קליפורניה.
על שמו נקראו הר בנטלי והבקע התת-קרחוני בנטלי.
צ'ארלס רני מקינטוש היה אדריכל, מעצב ואמן סקוטי, חבר הזצסיון הווינאי.
מוביל בארכיטקטורה מודרנית של המאה ה-20. גישתו האמנותית הייתה קרובה מאוד לתנועת 'הסימבוליזם' האירופית.
אשתו הייתה האמנית מרגרט מקדונלד מקינטוש.
צ'ארלס רני מקינטוש נולד ב-7 ביוני 1868 בגלאזגו, סקוטלנד.
הוא היה הילד הרביעי במשפחה בת אחד עשר ילדים, לאביו, ויליאם מקינטוש, שהיה הפקיד הראשי והמפקח הראשי של משטרת גלאזגו ולאמו מרגרט רני מקינטוש.
בשנת 1878 כשרווח למשפחה היא עברה לפרוור דניסטאון שמחוץ לעיר.
שם טיפח האב גינת ירק ושם ספג הבן לראשונה את הקשר לעולם הצומח.
מקינטוש למד בבית ספר הציבורי ריד, Reid והשתלם באדריכלות במכון אלן גלן (Allan Glen's institution).
ב-1880 זכה במלגה של מסע לימודי לחקר הארכיטקטורה הקלאסית העתיקה.
כשחזר עבד כמתלמד במשרדו של האדריכל ג'ון האצ'ינסון.
ב-1889 החל לעבוד כמתמחה בחברת קפי והנימון, Honeyman & Keppie, שם תכנן את הפרויקט הארכיטקטוני החשוב הראשון שלו, בית הראלד, מגדל פינתי למערכת העיתון "הראלד" בגלזגאו שהיום ידוע בשם "המגדלור" (Light House).
במקביל למד בבית הספר לאמנויות של גלאזגו ושם ב-1892 פגשו מקינטוש וחברו ג'יימס הרברט מקנייר גם הוא מתמחה בחברת הנימן וקפי זוג אחיות אמניות מרגרט ופרנסיס מקדונלד מקנייר.
שלמדו גם הן באותו מוסד.
הארבעה גילו שיש להם שפה אמנותית משותפת ושיתפו פעולה בפרויקטים עיצוביים רבים.
"הארבעה" כך כינו אותם, היו דמויות בולטות בחבורת המעצבים שיצרו את סגנון העיצוב של גלאזגו.
מקינטוש נישא למרגרט ב-1900. לזוג לא היו ילדים.
מקנייר נשא לאישה את אחותה פרנסיס שנה לפני כן.
ב-1904 לאחר שתכנן פרויקטים שזכו להצלחה נעשה מקינטוש שותף בחברה שנקראה מאז: הנימן, קפי ומקינטוש.
בשנת 1913 בעקבות מצב כלכלי קשה, גם החברה המשותפת נקלעה לקשיים.
מקינטוש התפטר ופתח עסק משלו.
כישלונות כלכליים ואולי גם שתייה ודיכאון גרמו לו לנטוש את האדריכלות ולעבור לציור נופים ופרחים בצבעי מים.
הציורים נעשו פעמים רבות בשותפות עם רעיתו מרגרט כשסגנונם הופך לזהה.
הזוג עבר לכפר סאפוק Suffolk שבוולברסוויק ב־1914. בשל מבטאו הכבד וטיוליו לאורך החוף הוא נחשד כמרגל גרמני וב-1915 אף נעצר.
מסאפוק עברו לצ'לסי והתפרנסו ממכירת עיצובים ליצרני טקסטיל.
ב-1923 עברו לעיר חוף בדרום צרפת ליד הגבול הספרדי - פורט וונדרס, שם מזג האוויר היה חמים ונוח יותר והמחייה זולה יותר.
בצרפת נטש מקינטוש לחלוטין את האדריכלות ועסק בציור בצבעי מים של נופים: נופים מהטבע וגם כאלה מעשה ידי אדם.
הוא השאיר אחריו ציורים רבים של פורט וונדרס ושל רוסיון.
ב-1927 הזוג נאלץ לחזור ללונדון בגלל מחלתו של מקינטוש, סרטן הלשון, ממנה נפטר שנה לאחר מכן בגיל 60. על פי בקשתו האפר שלו פוזר בים התיכון מאחד הצוקים שצייר בפורט וונדרס.
המאה ה-19 שמקינטוש נולד בה הייתה מאה של שינויים גדולים שמקורם היה ב.
גלאזגו, עיר הולדתו, הייתה כבר אז מפורסמת בתעשייה כבדה ובמספנות שלה שבהן נבנו אוניות קיטור מהגדולות של אותה תקופה.
השינויים בטכנולוגיה והמעבר לייצור המוני גרמו לאמנים המעצבים שמקינטוש היה מהמובילים בהם, ליצור שפה גאומטרית פשוטה שתשרת לא רק את האסתטיקה אלא גם את הפונקציונליות, עיצוב פשוט שיותאם לאמצעי הייצור.
השנים בהן היה יוצר פורה-עשרים השנים האחרונות של המאה ה-19 ועשרים הראשונות של המאה ה-20 אופיינו בתנועות מחאה אמנותיות שהחשובה ביניהן בבריטניה הייתה תנועת האמנויות והאומנויות בהנהגתו של ויליאם מוריס ובסגנונות חדשים שהבולט בהם הוא הארט נובו.
ביצירותיו של מקינטוש בתחומי האדריכלות והאומנויות הדקורטיביות ניכרות ההשפעות של השניים בקישוט במוטיבים מהטבע, בעיצובים בעלי קווים פשוטים אורכיים וישרים, ובהתייחסות שווה לתכנון ולבניית כל הפריטים במבנה, החל מהחוץ-הקירות וכלה ברהיטים, בעבודות הזכוכית, באביזרים ובקישוטים.
ברוח תנועת האמנויות והאומנויות מקינטוש גם ייחס חשיבות לקליגרפיה ופיתח סגנון מיוחד.
גם השפעה יפנית (ג'פוניזם), שחלחלה לעולם האמנות לאחר שיפן נפתחה לסחר עם המערב, ניכרת ביצירותיו של מקינטוש.
הוא העריץ את הסגנון היפני בגלל הצורות הפשוטות, החמרים הטבעיים והאיפוק של הפריטים לעומת הראוותנות והגודש בפרטים בסגנונות המסורתיים.
הסגנון של אסכולת גלאזגו בעבודות של "הארבעה", שמקינטוש היה הבולט והמוכר ביניהם, וגם בשל מקינטוש ואשתו, היה "נקי" ואלגנטי.
במבנים, לבד מאבן הרבו להשתמש בזכוכית ובמתכות.
הצבעים המועדפים היו שחור, לבן ומעט צבעי פסטל.
הרהיטים בעלי אופי אבסטרקטי, קווים ישרים, מאונכים ומאוזנים וקישוט גאומטרי.
הייחוד של מקינטוש היה בפרופורציות מיוחדות כמו הכיסאות השחורים עם משענות גבוהות במיוחד שמזוהים עם שמו.
בעבודות היה שילוב בין סגנון מודרניסטי, פונקציונלי של זוויות ישרות וקווים פשוטים-למוטיבים דקורטיביים בקווים רכים בעיקר של פרחים בהשראת הארט נובו והג'פוניזם..
פרחים הוא מוטיב חוזר בקישוטים בעיקר ורד (שושנה) מסוגנן, שזכה לשם "שושנת מקינטוש".
סגנון אסכולת גלאזגו הקיף עיצוב ארכיטקטוני, עיצוב פנים, רהיטים, טקסטיל ועבודות מתכת.
העיצוב הארכיטקטוני הראשון של מקינטוש 1895. הוספת מגדל פינתי עם גרם מדרגות מתגלגל לבית העיתון.
לימים זכה המגדל בשם מגדלור (lighthuse).
היום משמש מרכז חינוכי שמדגים את החיבור בין עיצוב ארכיטקטוני, פונקציונליות, כלכלה וחברה.
בית הספר לאמנות של גלאזגו
התכנון שנעשה על ידי מקינטוש 1903 כשעבד בחברת קפי והנימון, תכנון שזכה בפרס הראשון נחשב היום לאחת מיצירות המופת הארכיטקטוניות בבריטניה.
בניין אבן בסגנון סקוטי מסורתי עם חלונות זכוכית גדולים מלבניים לניצול האור, במסגרות ברזל שחור.
מתחת לחלונות מעקה ברזל מעוצב בסגנון ארט נובו.
בשותפות עם אשתו עיצב מקינטוש גם פריטי ריהוט: שולחנות, כונניות, ספרייה.
פרנסיס הנרי ניוברי היה שותף לעיצוב המבנה.
הבניין נפגע בשריפה אחת ב-2014 ושנייה ב-2018 וכיום נותר השלד החיצוני בלבד.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נפתחו כמה בתי תה בעיצובי הפנים והריהוט המקוריים של מקינטוש שזוכים לפופולריות רבה.
בתי התה מייצגים את התפישה של חדרים כעבודות אמנות.
כנסית מקינטוש, כנסיית צלב המלכה - Queens Cross Church
ההזמנה לתכנון הכנסייה נמסר לחברת קפי והנימון ב-1896 והתכנון בפועל נעשה על ידי מקינטוש.
הכנסייה נבנתה בסגנון הכנסיות הסקוטיות-סגנון גותי, גג עץ קמור, מגדל בסגנון ימי הביניים.
חותמו של מקינטוש ניכר בפשטות הקווים, החלונות הגדולים יחסית לניצול האור, והקישוטים המסוגננים-קווים מפותלים ואלמנטים פרחוניים על הקירות והחלונות שהם אופייניים לארט נובו.
הכנסייה נפתחה לשירות הציבור ב-1899.
תוכנן על ידי מקינטוש ב-1901.נבנה כשמונים שנה מאוחר יותר ב-1996 בפרק בלווסטון בגלזגאו.
התכנון נעשה בעקבות תחרות שהוכרזה על ידי עיתון עיצוב גרמני למבנה מודרני וחדשני.
חוקי התחרות היו נוקשים לגבי גודל החדרים, גרם המדרגות וגימור חיצוני.
השופטים התרשמו מהמקוריות של מקינטוש וההתאמה בין פנים לחוץ.
בית מגורים שנבנה בין 1902 ל-1904 בפרבר מערבי לגלאזגו, הלנסברו, למוציא לאור, וולטר בלקי walter Blackie.
נחשב לאחת מהיצירות המרשימות והחשובות של מקינטוש.
מבחוץ המבנה מאופיין באסימטריה המושלמת שלו, מפלסי גג בגבהים שונים, מינימום קישוטים, קירות אבן עבים, חלונות מלבניים, מייצג ארכיטקטורה סקוטית מסורתית.
החוץ גברי, קשוח, הפנים: נשי, צבעוני, מואר, אלגנטי.
אריחים וזכוכיות מקושטים באלמנטים מהצומח.
מככבים בו כיסאות הסולם המפורסמים שלו.
בגן: עצי פרי ומגרש טניס.
היום אין עוררין על תרומתו הגדולה של מקינטוש לעיצוב ארכיטקטוני ולעיצוב פנים במעבר המאות ובתחילת המאה ה-20. אמני האוונגרד של אירופה העריכו את חדשנותו וכישוריו של מקינטוש כבר בחייו, עבודותיו הוצגו ב-1900 בתערוכה של תנועת המחאה האמנותית האוסטרית "הזצסיון הווינאי", וזו פיתחה בהשראתו שפה עיצובית הבנויה ממלבנים וקווים ישרים.
העבודות הוצגו גם במינכן, בודפשט, דרזדן, וונציה ומוסקבה.
בעיר הולדתו היו לו כמה פטרונים כמו הגב' קרונסון (בית התה) וולטר בלקי (בית ההר) שבעזרתם הצליח להפוך את דמיונו היצירתי למציאות, אבל העיצובים שלו זכו להשפעה ולהערכה בארצו רק כמה עשרות שנים לאחר מותו.
היום מקינטוש נחשב לאחד מאבות הקלסיקה המודרנית.
בזכות המבנים שלו גלאזגו הוכרה כאתר מורשת תרבות ב-1900. הכרזה שלוותה בתערוכה של עבודותיו של מקינטוש ואשתו במשך שנה.
בית הספר לאמנות שתכנן הוכרז על ידי הממסד הארכיטקטוני לאחד מהבתים המצוינים-משובחים בבריטניה.
המבנים שתכנן נפתחו לביקורי הציבור הרחב.
בתי התה שלו משוחזרים ומתפקדים.
במוזיאון העיצוב הסקוטי V&A, שנפתח ב-2018 בדנדי, שוחזר בשלמותו חדר האלון של בית התה שהיה בשעתו ברחוב אינגרם בגלזגאו.
ב-1996 נערכה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו.
צ'ארלס רוברט נייט היה אמן פלאונטולוגי הידוע באיורי דינוזאורים ובעלי חיים פרהיסטוריים.
הוא נולד בברוקלין, ניו יורק ב-1874. בצעירותו החל להתעניין בטבע ובבעלי חיים ולעיתים קרובות אייר מתוך ספרי הטבע של אביו, זאת אף על פי שהיה בעל אסטיגמציה מפגיעה בעינו הימנית.
לשם כך הותאמו לו משקפיים מיוחדים.
הוא למד רישום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות וב-1890 הצטרף לחברת אמני כנסיות בסגנון ויטראז'.
כעבור שנתיים פרש והחל לאייר ספרים וחוברות כעצמאי.
עיסוקו העיקרי כאומן פלאונטולגי, החלה עם ביקורו במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, בו התבקש בידי ד"ר ג'ייקוב וורטמן לאייר את החזיר הפרהיסטורי אנטלודון מתוך מאובנים ונייט עשה זאת באמצעות לימוד האנטומיה של החזיר ואיור של האנטלודון ע"פ הממצאים (למעשה האנטלודונט לא היה חזיר אמיתי אלא בן למשפחה עצמאית - האנטלודונטיים).
את העבודה הוא הגיש מאוירת בצבעי מים.
האיור הפך לפופולרי מאוד ולאורך הזמן נייט התמקד בעבודה של יצורים פרהיסטוריים בצבעי מים, אותם נתן למוזיאון הטבע.
עבודה ידועה במיוחד שלו היא איור של שני פרטי דריפטוזאורוסים (שבעבר כונו בשם Laelaps) בעודם מזנקים זה מעל זה, אותו אייר עבור המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע.
איור זה הציג את הדינוזאורים לראשונה כיצורים פעלתניים ולא כזוחלים איטיים וכבדים כמו שתוארו במאה שלפני כן.
עבודה ידועה מאוד שלו היא הדיורמה של טירנוזאורוס רקס נלחם בטריצרטופס אותה צייר ב-1942 עבור מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו.
עבודות אלה השאירו רושם על הדימוי הציבורי של מינים נכחדים רבים.
לאורך השנים הוא עבד בעוד איורים מרשימים רבים, אשר הציגו לראשונה מינים פרהיסטוריים משוחזרים כמו שהם חיו וגם מינים קיימים כמו עופות.
בין השאר אייר את האגתאומס, האלוזאורוס, הברונטוזאורוס, ממותה צמרית וסמילודון.
חלק מהיצירות קיבלו ביקורת שהם נעשו להצגה אמנותית וכללו פגמים בעייתיים רבים.
בנוסף טענו שלנייט חסרה הכשרה בפלאונטולוגיה, מה שתרם לכך.
את עבודתו האחרונה הוא ערך ב-1951 למוזיאון בסקרנטון, פנסילבניה ולאחר מכן פרש והפנה זמן למשפחתו, אשר התעסקה גם היא ביצורים נכחדים.
לאחר שנתיים נפטר בביתו שבמנהטן.
איורים שונים של צ'ארלס נייט
צ'ארלס רוביה היה פוליטיקאי קנייתי, שהיה ראש העיר הראשון של ניירובי שהיה יליד אפריקה.
בשנת 1963 נבחר לראשונה לראשות עיריית ניירובי, והיה לראש העיר הראשון שהיה יליד אפריקה.
הוא סיים את כהונתו בשנת 1967.
לאחר שסיים את כהונתו כראש עיר, התמודד רוביה לפרלמנט מטעם מפלגת האיחוד הלאומי של קניה באפריקה במחוז הבחירה "Starehe" ונבחר, ואף היה חבר הקבינט הממשלתי.
הוא היה חבר הפרלמנט משנת 1969 ועד לשנת 1988.
בשנת 1990 הוא נכלא ללא משפט בכלא באבטחה מרבית יחד עם הפוליטיקאי והאקטיביסט קנת' מטיבה בשל קריאותיהם להחלת דמוקרטיה בקניה, שתאפשר התמודדות של מפלגת רבות, ובשל התנגדותם החריפה לנשיא קניה דניאל אראפ מוי שהנהיג משטר חד-מפלגתי.
לאחר שנה בכלא, השניים שוחררו והמשטר החד-מפלגתי בוטל.
ביולי 2018 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנולוגית של מוראנג'ה, על סיועו לגיוס הקהילה לעזרה להקמת האוניברסיטה.
בשנת 1992 הקים את מפלגת "הקונגרס הלאומי של קניה" .
רוביה מת בביתו שבניירובי ב-23 בדצמבר 2019, בגיל 96.
צ'ארלס רנדולף (נולד ב-28 בפברואר 1963) הוא תסריטאי, מפיק וסופר אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 2015 על כתיבת התסריט לסרט "מכונת הכסף".
הוא למד בבית הספר "Yale Divinity School" , ובשנות ה-90 למד לימודי תרבות ופילוסופיה במספר אוניברסיטאות בווינה.
בשנת 1997 הרצה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
במהלך הרצאותיו פגש אדם שעבד אצל התסריטאים האחים פארלי והחליט להיכנס לתחום התסריטאות.
בשנת 2003 כתב את הסרט "החיים של דייוויד גייל", בו כיכבו קווין ספייסי, קייט וינסלט ולורה ליני.
בשנת 2005 כתב את הסרט "מזימות זרות", בו כיכבו שון פן וניקול קידמן.
בשנת 2009 הפיק את הסרט "Tenderness", בו כיכבו ראסל קרואו, ג'ון פוסטר ולורה דרן.
בשנת 2010 כתב והפיק את הסרט "על אהבה וסמים אחרים", בו כיכבו ג'ייק ג'ילנהול ואן האת'וויי.
באותה שנה גם כתב והפיק פיילוט לסדרת טלוויזיה בשם "The Wonderful Maladys", שלא הופקה לבסוף.
ב-2013 כתב והפיק פיילוט נוסף לסדרה בשם "The Missionary", שגם לא הופקה.
ב-2015 כתב יחד עם אדם מקיי את התסריט לסרט "מכונת הכסף".
השניים זכו על כתיבת התסריט בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, פרס גילדת הכותבים של אמריקה לתסריט הטוב ביותר, פרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר ופרס אמפייר לתסריט הטוב ביותר וגם היו מועמדים לזכייה בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
בשנת 2019 כתב את הסרט זוכה פרס האוסקר "פצצה".
ב-4 ביולי 2004 רנדולף נישא לשחקנית הישראלית מילי אביטל.
צ'ארלס רוברט לסלי היה צייר ז'אנר אנגלי-אמריקאי.
לסלי נולד בלונדון, ב־19 באוקטובר 1794, להורים אמריקאים.
כשהיה בן חמש חזר איתם לארצות הברית, שם הם התיישבו בפילדלפיה.
לסלי סיים את השכלתו ואחר כך הפך למתלמד בחנות ספרים.
עם זאת, הוא התעניין בעיקר בציור ודרמה, וכשהשחקן האנגלי ג'ורג' פרדריק קוק ביקר בעיר הוא צייר מהזיכרון את דיוקנו על הבמה, הציור נחשב כיצירה מבטיחה, וגויסה קרן שתאפשר לאמן הצעיר ללמוד באירופה.
הוא נסע ללונדון בשנת 1811, כשהוא מביא המלצות שהעניקו לו אמנים כמו ויליאם ביצ'י, וושינגטון אלסטון, סמואל קולרידג', וושינגטון אירווינג.
הוא התקבל כסטודנט לאקדמיה המלכותית, שם זכה בשתי מדליות כסף.
תחילה, בהשפעתם של בנג'מין וסט ופוסלי, הוא צייר "אמנות גבוהה" והציור החשוב ביותר שלו תיאר את "שאול בעין דור".
אך עד מהרה גילה את כישרונו האמיתי והפך לצייר תמונות ז'אנר של סצנות הלקוחות מתוך עולם הבדיון כמו משייקספיר, סרוואנטס, מולייר, סוויפט, ואחרים.
בשנת 1821 נבחר לסלי כחבר באקדמיה המלכותית.
בשנת 1827 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כתואר כבוד.
בשנת 1833 הוא חזר לאמריקה כדי להיות מורה לרישום באקדמיה הצבאית בווסט פוינט, אך הוא לא צלח שם, ואחרי שישה חודשים חזר לאנגליה.
לסלי היה אחיהם של הסופר האמריקני, אליזה לסלי, ושל חייל בצבא ארצות הברית, תומאס ג'פרסון לסלי.
באפריל 1825 נישא להרייט הונור סטון עמה נולדו לו שישה ילדים.
בנם השני סר ברדפורד לסלי היה מהנדס גשרים ידוע, ובנם הצעיר, ג'ורג' דונלופ לסלי (1835–1921) היה צייר מוכר.
הוא קבור בבית העלמין בקנסל.
לסלי היה בעל דמיון עשיר, שאפשר לו להתחבר בקלות לרוח היצירה שאותה אייר.
הייתה לו תפיסה מעודנת של היופי הנשי, עין חדה להבחין באופי בהופעתה החיצונית של הדמות, ותחושה נכונה של הומור מעודן, שמנעה ממנו לחרוג מגבולות הטעם הטוב.
בנוסף למיומנותו כצייר, לסלי היה סופר מוכשר.
ספר על חייו של חברו ג'ון קונסטבל צייר הנוף, הופיעו בשנת 1843 והוא נחשב לאחת היצירות הביוגרפיות הטובות של האמן.
כן כתב את ספרו "ציירים צעירים", כרך המגלם את חומר הרצאותיו כפרופסור לציור באקדמיה המלכותית, בשנת 1855.
בשנת 1860 ערך טום טיילור את האוטוביוגרפיה והמכתבים שלו, הכוללים זיכרונות על חבריו ובני דורו הנכבדים.
מכתביו של לסלי מציירים את האיש כחביב, חברתי, גלוי, צנוע ולהוט להדרכה.
הוא חיפש תמיד את חברתם של האנשים המובילים בתחום.
צ'ארלס מואן רייס הוא וירולוג אמריקאי, שעל עבודתו החלוצית ותרומתו לגילוי הווירוס הפטיטיס C קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2020. רייס הוא פרופסור לווירולוגיה באוניברסיטת רוקפלר שבניו יורק.
רייס נולד בשנת 1952 בסקרמנטו שבקליפורניה.
אביו היה חוקר תביעות ביטוח ואמו עקרת בית, ורייס הוא בנם היחיד.
סיים תואר ראשון (BSc) בזואולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס בשנת 1974. בשנת 1981 סיים את הדוקטורט (PhD) שלו בביוכימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק), שם חקר נגיפי RNA.
הוא המשיך במכון הטכנולוגי ל-4 שנים נוספות של פוסט-דוקטורט.
בקלטק היה מעורב בחקר הגנום של וירוס הסינדביס, הנפוץ בין היתר בדרום אפריקה ובמזרחה, והיה מהראשונים לרצף חלבונים מבניים של הווירוס ולקבוע את מנגנוני השכפול והשעתוק שלו.
במהלך הפוסט-דוקטורט שלו החל לחקור את אחד הזנים של וירוס הקדחת הצהובה, וממצאיו, שפורסמו בכתב העת המדעי Science בשנת 1985, סייעו באפיון של משפחת הווירוסים פלאוויווירידה (משפחה הכוללת בין היתר את הקדחת הצהובה, קדחת דנגי וקדחת מערב הנילוס) כמשפחה נפרדת של וירוסים בעץ החיים.
חשוב מכך, הזן בו השתמש רייס למחקריו היה הזן בו נעשה שימוש ביצירת החיסון לקדחת הצהובה.
רייס משמש כפרופסור באוניברסיטת רוקפלר משנת 2001. בנוסף הוא מכהן כפרופסור עמית (adjunct professor) בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובאוניברסיטת קורנל.
כיהן בוועדות של מנהל המזון והתרופות האמריקאי, של המכונים הלאומיים לבריאות ושל ארגון הבריאות העולמי.