tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא למדה פילוסופיה ואנגלית באוניברסיטת קיימברידג', ואחרי כן למדה משחק באקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה.
מילר ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד הבלשית קרול בראונינג בסדרה הבלשית הבריטית "The Commander".
עוד שיחקה בסרט הטלוויזיה "If I Had You" של ITV, והופיעה עונה השנייה של הסדרה "כובע אדום".
אחד מתפקידיה הידועים היה בדמות מריה מגדלנה במחזה "The Last Days of Judas Iscariot" שהועלה בתיאטרון אלמיידה.
מילר גילמה את ורה דבניש בעונה השנייה של הסדרה "בית אנוביס" של ערוץ ניקלודיאון.
ב-2014 השתתפה מילר ברימייק של הסדרה "מאפ ולוצ'יה" מאת אי אף בנסון, בתפקיד איבי ברטלט אשתו של פאדרה.
הדמות נלקחה מהמקור הספרותי, ולא הופיעה בעיבוד של ITV משנת 1980.
ב-2016 לוהקה מילר לתפקיד ג'יני ויזלי במחזה "הארי פוטר והילד המקולל".
היא שיחקה שוב באותו תפקיד בשנת 2018 בתיאטרון ליריק שבברודוויי.
פופיט או פופ איט (מאנגלית: Pop it) הוא צעצוע שזכה לפופולריות רבה בשנת 2021. הצעצוע עשוי מסיליקון ומיוצר בשלל צורות וגדלים, שבכולם שורות צבעוניות של בועות, שניתן להעבירן שוב ושוב מצד אל צד.
הצעצוע הוא מעין גרסה רב-פעמית למשחק בפלסטיק בועות.
בנוסף לשימוש בו כצעצוע ליחיד, ניתן להשתמש בו כמשחק נים לשני שחקנים.
הצעצוע נוצר בשנת 1975 על ידי תיאו ואורה קוסטר, זוג ממציאי צעצועים ומשחקים ישראלי, בעלי המותג "תאורה".
אורה קוסטר סיפרה כיצד הציגה לתיאו את צורת המשחק: "ביקשתי מתיאו להרכיב לי מודל עגול מפלסטיק שיכלול שדה של שדיים שיעמדו יפה, ושאפשר יהיה ללחוץ עליהם בקלות מצד לצד.
תיאו עשה בדיוק מה שביקשתי, שדיים עם פטמות נפלאות, אבל החומרים אז היו נוקשים והלחיצה לא הייתה נעימה".
רק בשנת 2012 נמצא יצרן שהסכים לייצר ולהפיץ את הצעצוע - חברת FoxMind ממונטריאול שבקנדה, שבשליטת הישראלי לשעבר דוד קפון.
החברה יצרה וריאציות אחדות של האב טיפוס, והחלה להפיץ גרסה עגולה מסיליקון נעים למגע, ששווקה כווריאציה של נים בשם "אחרון מפסיד" (Last Mouse Lost).
בשנת 2014 נוצרה גרסה נוספת, מרובעת, שנמכרה בשם .
בשנת 2019 יצרה החברה שותפות עם חברת Buffalo Toys, וזו השיגה חוזה הפצה בלעדי עם רשת הקמעונאות האמריקאית טארגט, שבה נמכר הצעצוע בשם "" וזכה לפופולריות.
היצרנים פרסמו את הצעצוע ברשתות החברתיות, והוא זכה לפופולריות רבה לאחר פרסום סרטון ויראלי ברשת טיקטוק שבו גייטליין, קופה מסוג קפוצ'ין, משחקת בצעצוע.
הצעצוע נמכר במאות מיליוני עותקים, מרביתם חיקויים מתוצרת סין ויצרנים נוספים במזרח הרחוק.
פופוליזם שמאלי, הנקרא גם פופוליזם סוציו-אקונומי או פופוליזם חברתי, הוא אוסף של מתודות פוליטיות הפונות אל רגשות קיפוח סוציו-אקונומיים בקרב קבוצות בציבור, שמוגדרות כ"עם" האותנטי, ומציפות פחד וטינה כלפי קבוצות בעלות מאפיינים של אליטות עסקיות וכלכליות, שמוצגים כגורמים חיצוניים ל"עם".
"אליטות" אלו עשויות לכלול בעלי הון, תאגידים גדולים מקומיים ובינלאומיים, גורמי משטר, ובעיקר כאלו שמקבלים מימון מגופים עסקיים ובעלי הון, וגופים פיננסיים בינלאומיים.
הרטוריקה הפופוליסטית השמאלית מציגה את ה"אליטות", אותם גורמים שאינם שייכים ל"עם", כמאיימות על הרווחה הכלכלית של "העם" ועל מעמדו וערכיו, ומעודדת קיטוב באמצעות חלוקה דיכוטומית ופשטנית בין "העם" הנגזל ובין "האליטות הכלכליות" הגזלניות, ובאמצעות הנחה פשטנית ש"העם" הוא הומוגני ובעל יעד משותף, ומנגד שה"אליטות" גם הן הומוגניות ומאוחדות במטרותיהן.
התנועה הפופוליסטית תציג את עצמה כנציגה האותנטית של העם, וכיחידה שנלחמת בשמו ב"אליטות" כדי להשיב את זכויותיו, לשפר את מעמדו הסוציו-אקונומי, ולבסס את זהותו.
מאחר שפופוליזם אינו אידאולוגיה אלא רטוריקה ואוסף של מתודות פוליטיות שמטרתן לגייס תמיכה פוליטית, ההבדל בין פופוליזם שמאלי לבין שמאל כלכלי שאינו פופוליסטי לא מתמקד באידאולוגיה שעומדת בבסיסו.
פופוליזם שמאלי עשוי להעלות על נס ערכי שמאל כלכלי שאינם קשורים לפופוליזם דווקא, כגון כלכלה דמוקרטית, סוציאליזם וקומוניזם, צדק חברתי, צדק חלוקתי, פרוגרסיביזם, סביבתנות, וספקנות כלפי הגלובליזציה.
גם הפופוליזם השמאלי וגם הפופוליזם הימני נוטים לתמוך ברגולציה, פרוטקציוניזם והלאמה כדרכים לשמור על השוק המקומי מפני תאגידים רב-לאומיים שאותם הפופוליסטים רואים כמזיקים, והתנגדות למעורבות של מוסדות כלכליים ופיננסיים בינלאומיים בכלכלה המקומית.
אולם בשונה מהפופוליזם הימני, שנוטה יותר להיות פופוליזם מדיר, הפופוליזם השמאלי נוטה יותר להיות פופוליזם מכיל, כלומר כזה שקורא להשוואת זכויות של "העם" המקופח והגורמים שמדכאים אותו, ולא לזכויות יתר ולעליונות של "העם".
כתוצאה מכך, מפלגות שמאל פופוליסטיות נוטות לתמוך ברעיון של לאום שאינו דוחק מיעוטים תרבותיים או אתניים.
פרוניזם הוא תפיסה פוליטית שמבוססת על מורשתו של נשיא ארגנטינה לשעבר, חואן פרון.
התפיסה דוגלת בהנהגה מרכזית חזקה, עם אחיזה חזקה בכוחות האופוזיציה, חופש מהשפעה זרה, וכלכלת שוק חברתית, שאיננה קפיטליזם או סוציאליזם, אלא מערכת כלכלית קפיטליסטית של שוק חופשי המשולבת עם מדיניות חברתית של מדינת רווחה.
פרון והמפלגה החוסטיסיאליסטית שאותה הקים והנהיג נחשבים לאבות בן של הפופוליזם המודרני, שמתנהל בתוך מערכת דמוקרטית ולא בתוך מערכת טוטליטרית, והן של דמוקרטריה חלולה, שמאדירה את מנגנון הבחירות ואת שלטון העם תוך כדי שהיא מנוונת מנגנונים דמוקרטיים אחרים.
התפיסה הפרוניסטית נותרה תפיסה מובילה בפוליטיקה של ארגנטינה.
בכירי המפלגה בהווה כריסטינה פרננדס דה קירשנר (נשיאת ארגנטינה מ-2007 עד 2015) ובעלה נסטור קירשנר נחשבים לפופוליסטים שמאליים והאידיאלים שהם מקדמים מכונים קירשנריזם.
במהלך כהונתה של כריסטינה פרננדס דה קירשנר, היא יצאה נגד סחר חופשי וכלכלת שוק.
הממשל שלה התאפיין בהעלאות מיסים במטרה לממן תוכניות חברתיות כגון מלגות לאוניברסיטאות, הקצאה אוניברסלית לכל ילד (המכונה בדרך כלל AUH בארגנטינה, Asignación Universal por Hijo), ורפורמות חברתיות פרוגרסיביות כגון הכרה בנישואים חד-מיניים.
ממשלתו של סילס זואזו נהגה בפופוליזם שמאלי והשתמשה ברטוריקה של העם נגד המדינה.
גם ממשלתו של הנשיא לשעבר הסוציאליסטי אֶבוֹ מוראלס ראש 'התנועה לקראת סוציאליזם', שקידמה הלאמה של חברות פרטיות ובינלאומיות, הגדלת השקעות הממשלה וצמצום האי-שוויון, לצד שימוש ברטוריקה שפנתה לרוב האינדיאני בבוליביה וקראה לתמוך בגידול הקוקה המסורתי, ולצד פגיעה במנגנונים הדמוקרטיים של בוליביה.
"לוליזם" היא אידאולוגיה של המרכז-שמאל בברזיל, והיא בעלת דימוי פרוגרסיבי, מעמדי, ויש לה גם אלמנטים פופוליסטיים במובן של התגייסות עממית.
רפאל קוראה, נשיא אקוודור לשעבר, הדגיש את החשיבות של "שיח פופוליסטי" ושילב טכנוקרטים שיפעלו בהקשר זה למען האקוודורים "פשוטי העם".
בסכסוך בין העמים הילידים לממשלה, קוראה האשים ארגונים לא-ממשלתיים זרים בניצול הילידים, והדגים כיצד השמאל הפופוליסטי סולד מגורמים, עמותות ותאגידים בינלאומיים.
מפלגת השלטון הנוכחית, תנועת ההתחדשות הלאומית (הידועה בכינוייה "מורנה") בראשות קלאודיה שיינבאום היא מפלגת שמאל פופוליסטית.
נשיאותו של הוגו צ'אווס הדגימה שילוב של 'חוכמה עממית' ומנהיגות כריזמטית עם תורה סוציאליסטית דוקטרינרית.
יואי לונג, המושל מתקופת השפל הגדול שהפך לסנאטור מטעם לואיזיאנה בסנאט של ארצות הברית, היה פופוליסט שמאלי מודרני אמריקאי ראשון בארצות הברית, שדגל בחלוקה מחדש של העושר.
אלכסנדריה אוקסיו-קורטז היא פוליטיקאית פופוליסטית שמאלית מודרנית.
אוקסיו-קורטז תוארה על ידי המגזין "The Nation" כ"כוכב רוק חדש" ש"מסתער על המדינה למען פופוליסטים מורדים".
היא מזהה את עצמה באופן מובהק כנציגה האותנטית של "העם", אשר מוגדר על ידה כבעלי מעמד סוציו-אקונומי נמוך ומעמד הביניים הנשחק, ומדגישה את המעמד הסוציו-אקונומי הנמוך של הוריה ושלה, ואת החיבור שלה לאדם הפשוט.
מנגד היא יוצרת דיכוטומיה חזקה בין "העם" ובין מעמד האליטה של בעלי העוצמה הכלכלית ופוליטיקאים שממומנים על ידי בעלי ההון.
יש מחלוקת האם ברני סנדרס הסוציאל-דמוקרט ואליזבת וורן הדוגלת בקפיטליזם הכפוף לרגולציה מקיפה משתמשים ברטוריקה פופוליסטית.
אלו שנוטים לראות בהם פופוליסטים, נשענים על התבטאויות כדוגמת הציטוט סנדרס: "לדעתי לעולם לא יהיה שינוי אמיתי במדינה הזאת אלא אם תתרחש מהפכה פוליטית.
מיליוני אנשים צריכים לקום על רגליהם ולצאת נגד האינטרסים התאגידיים, מעמד המיליארדרים, ה-1%, ולומר להם שבמדינה הזאת הכלכלה שלנו והממשלה שלנו שייכים לכולנו ולא רק לתורמים עשירים לקמפיינים פוליטיים." גם סנדרס וגם וורן רצו לנשיאות בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ב-2016 וב-2020, אך לא נבחרו כמועמדים לנשיאות.
כיום, פופוליזם שמאלי אינו נפוץ בישראל.
בחלק מעמדותיה של מפלגת יש עתיד בנושא חלוקת המשאבים והיחס השלילי כלפי שחיתות פוליטית מצד ה"אליטה" ניתן למצוא קווי דמיון חלקיים לרטוריקה של הפופוליזם השמאלי ביוון ובספרד; עם זאת, יש עתיד מגדירה עצמה כמפלגת מרכז ליברלית והיא מתנגדת לעמדות ליבה שמאליות.
מפלגת "Reiwa Shinsengumi", בראשותו של טארו יאמאמוטו, היא תנועה פופוליסטית יפנית.
הוא ומפלגתו משתמשים בטרמינולוגיה אנטי-קפיטליסטית, אך לעיתים מתייחסים אליהם כ"פופוליסטים ליברליים" למרות המרחק האידאולוגי שלהם מרעיונות הליברליזם.
המפלגה הפוליטית השמאלית של דרום קוריאה, המפלגה הפרוגרסיבית, דוגלת בדמוקרטיה ישירה, אנטי-נאו-ליברליזם ואנטי-אימפריאליזם.
הם תומכים במדיניות חוץ עוינת ליפן.
עם עלייתה של סיריזה היוונית, פודמוס הספרדית במהלך משבר החוב האירופי, התגבר הדיון על העלייה החדשה של פופוליזם שמאלי באירופה בהשוואה לעלייתו המחודשת של הפופוליזם הימני באירופה.
מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי נחקרה באקדמיה במפורש תחת האידאולוגיה של פופוליזם שמאלי, וכונתה ככה במיוחד על ידי אקדמאים גרמנים.
המפלגה הוקמה לאחר איחודה מחדש של גרמניה והיא הייתה דומה לפופוליסטים ימניים בכך שהסתמכה על אנטי אליטיזם ותשומת לב תקשורתית שסיפקה הנהגה כריזמטית.
המפלגה התחרתה על אותו בסיס מצביעים עם הפופוליסטים הימניים במידה מסוימת, אף על פי שנשענה על מצע רציני יותר במזרח גרמניה.
סיריזה, שהפכה למפלגה הגדולה ביותר מאז הבחירות בינואר 2015, תוארה כמפלגה פופוליסטית שמאלית לאחר שהמצע שלה כלל את רוב הדרישות של התנועות העממיות ביוון במהלך משבר החוב של יוון.
תכונות פופוליסטיות במצע של סיריזה כוללות חשיבות גוברת של "העם" ברטוריקה שלהם ואנטגוניזם של "אנחנו העם נגד הממסד" בקמפיין הבחירות.
סיריזה עצמה אינה מקבלת את התווית "פופוליסטית".
עם זאת, למרות התמיכה שלה בנושאים שמאלים פופוליסטיים קלאסיים רבים, ה-M5S הביעה לעיתים קרובות את דעות הימין נגד הגירה.
בספטמבר 2019, ה-M5S הקימה ממשלה עם המפלגה הדמוקרטית האיטלקית מהמרכז-שמאל, ומפלגת השמאל חופשי ושווה (LeU), עם ג'וזפה קונטה בראשה.
הממשלה כונתה לעיתים "קבינט פופוליסטי שמאלי".
המפלגה הסוציאליסטית ההולנדית רצה תחת מצע פופוליסטי שמאלי לאחר שנטשה את דרכה הקומוניסטית ב-1991. אף על פי שישנם אנשים שציינו כי המפלגה הפכה לפחות פופוליסטית עם השנים, היא עדיין כוללת אנטי-אליטיזם במצעי הבחירות האחרונים שלה.
והיא מתנגדת למה שהיא רואה כ"מדינת העל האירופית".
מפלגת השמאל הפופוליסטית פודמוס השיגה 8 אחוזים מהקולות הלאומיים בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2014. בשל הימנעותה מטרמינולוגיה נייטיביסטית האופיינית לפופוליסטים מהימין, פודמוס מסוגלת למשוך מצביעי שמאל מאוכזבים מהממסד הפוליטי מבלי לקחת צד במאבק הפוליטי האזורי.
בבחירות 2015 לפרלמנט הלאומי, השיגה פודמוס 20.65% מהקולות והפכה למפלגה השלישית בגודלה בפרלמנט אחרי המפלגה העממית השמרנית עם 28.71% ומפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית עם 22.02%.
בפרלמנט החדש, פודמוס מחזיק ב-69 מתוך 350 מושבים ותוצאה זו סיימה את המערכת הדו-מפלגתית המסורתית בספרד.
פּוֹפַּי - שבועון לילדים או "פּוֹפַּי/חֶבְרַיָּה" היה שבועון קומיקס בעברית שיצא בישראל בשנים 1971–1973, המבוסס על הדמות המצוירת פופאי המלח.
האיורים של החוברת התבססו על סדרת חוברות הקומיקס "Popeye" בהוצאת "Dell Comics" וחוברות ההמשך "Popeye The Sailor" בהוצאת "King Comics" ו-"Charlton Comics" .
השבועון יצא בעריכת יוסף גמזו, ועיצובו הגרפי נעשה על ידי יעקב שילה.
המוציא לאור היה מאיר מזרחי מהוצאת מ.
בשיא תפוצתה זכתה החוברת להצלחה מסחרית רבה, אך לקראת סיום הפצתה הפופולריות שלה ירדה, ובהתאם נאלץ המו"ל להעלות את מחיר החוברת, להפחית את תדירות התפוצה לאחת לחודש, ולבסוף הפסיק להוציא אותה לאור.
פופאי (Popeye) - הגיבור, מלח המקבל כוח על-אנושי כאשר הוא אוכל תרד.
שמן זית (Olive Oyl) - אהובתו הצרחנית של פופאי אותה הוא מציל שוב ושוב מסכנות.
נהנת כאשר פופי וברוטוס מתחרים בניהם על תשומת הלב שלה ולעיתים שולחת אותם להתחרות אחד בשני כדי להוכיח את עצמם, ובכך גורמת להם לריב אחד עם השני.
ברוטוס (Bluto / Brutus) - אויבו המושבע של פופאי.
בריון המתמודד מול פופאי על אהבתה של שמן-זית המחזירה לו מדי פעם פלרטוטים.
סוויפּי (Swee'pea) - ילד עזוב שאומץ על ידי פופאי.
בדומה לפופאי, גם הופך לבלתי מנוצח כאשר הוא אוכל תרד.
Wellington Wimpy) - חברו הזללן של פופאי, בעל רעב בלתי נשלט להמבורגרים.
Wotasnozzle) - מדען מטורף, השוכר חדר בביתו של סאפו ואינו יכול לשלם לו מכיוון שהוא מבזבז את כל כספו על המצאותיו.
סאפּוֹ (John Sappo) - דמות חסרת מזל הסובלת מהמצאותיו של חרטומי ומנסה שוב ושוב לגבות ממנו כסף על שכר הדירה.
יוג'ין הג'יפ (Eugene the Jeep) - יצור שהגיע ממימד אחר.
הוא בעל זנב קסמים מחשמל, וביכולתו להלך על הקירות ולשגר עצמו למרחק.
סבתא זרש (Sea Hag) - המכשפה האחרונה עלי אדמות, נאבקת ללא הצלחה בפופאי.
מלווה אותה תמיד הנשר שלה, ברנרד.
המלך בְּלוֹזוֹ (King Blozo) - מלך תֶּרֶדִיָה (אי פורה בגידולים חקלאיים ושדות תרד).
למרות מוצאו המלכותי המלך נקלע שוב ושוב לבעיות בניהול הממלכה ומזמן את פופי ידידו כדי לקבל עיצה כיצד לצאת מהתסבוכת.
סבא פפי וסבתא גרני (Poopdeck Pappy & Granny) - הוריו של פופאי.
בתחילה החוברת כללה בדפיה המרכזיים את העיתון "חבריה" שכלל כתבות מקוריות ומתורגמות ופינות קבועות וכונתה "פופי - בתוספת השבועון חבריה".
הגליונות המאוחרים יותר יצאו ללא העיתון חבריה וכונו "פופי - סיפורים, עלילות והמצאות".
החוברת הראשונה שיצאה בעברית היא תרגום של שתי רצועות קומיקס מתוך חוברת מספר 84 בהוצאת קינג קומיקס שיצאה לאור בפברואר 1967. הסיפור שפותח את החוברת הוא "Spook Island" שכונה בעברית "אי השדים".
העריכה הגרפית כללה הפיכת מראה של הציורים המקוריים, כנראה לצורך התאמה לשפה העברית מימין לשמאל.
מחיקת המלל המקורי באנגלית וכתיבת תרגום בקליגרפיה עברית.
רשימת רצועות הקומיקס (רשימה חלקית) שם סיפור בעבריתמספר חוברת עבריתשם מקוריחוברת מקוריתפופי וסויפי עומדים במבחן6The Test85עשיתי זאת שוב: אמצעה היאה לגאון כמוני6You've done it again, you fantastic genius!83פופי וימפי וכריך ה"וימפי"6פופי בחופשה או:
יצור שאיננו אדם והוא גר בביתך הריהו חיית-שעשועים7A touching tale of love entitled pet!90פופי וההיפית שלו9Love-In92מוח מול כוח9The Professor With The Atomic Brain!85פופי והמכה האבודה9The Lost Punch85פופי המלח והתרנגולת הענקית10Chicken Big!91פרופסור חרטומי והמגנט10Curses!
חבריה - עיתון הצברים הצעיר
העיתון "חֶבְרַיָּה" הופיע בגליונות 1-66 של שבועון פופי ומספרו תאם למספר הגיליון של פופי.
הוא הכיל מספר מדורים קבועים כגון "נא להכיר" בו התוודעו הקוראים לסופרים ולמלחינים בישראל, מדור הבדיחות "צחוק בצד", ומדור "חידות וחידודים" מאת אברהם סלמן.
מדורים נוספים כללו סיפורים מקוריים או מתורגמים בהמשכים, תיאורים של עמי העולם, מדור תיאטרון ועוד.
בין כותבי המדורים היו גיורא מנור, חנן שדמי, יוסי ואלד, ירדנה הדס, ורדה ויעקב גלבוע ואחרים.
עם פרוץ מלחמת יום כיפור באוקטובר 1973 חדלה הוצאתו לאור של השבועון.
פופאסנה (באוקראינית: Попасна) היא עיירה במחוז לוהנסק, אוקראינה, הנמצאת תחת שליטתה של רוסיה.
בשנים 1941–1943, במהלך הכיבוש הנאצי של העיירה, הפעילו הכובשים הגרמנים בית כלא בעיירה.
עיתון מקומי יצא לאור בעיר בחודש מרץ 1979.
ב-19 ביוני 2014, על פי הדיווחים, כוחות אוקראינים הגנו על העיר מפני כוחות בדלנים פרו-רוסים שניסו לכבוש אותה במהלך ההתקוממות הבדלנית באוקראינה.
ב-8 ביולי 2014, הבדלנים הפרו-רוסים השתלטו על העיירה.
ב-22 ביולי 2014 גדוד דונבאס הפרו-אוקראיני כבש מחדש את העיירה מידי הבדלנים הפרו-רוסים.
על פי עד ראייה, הבדלנים הפרו-רוסים נטשו את העיירה באותו יום.
מאז העיר נתונה מדי פעם למתקפה מצד הבדלנים.
במרץ 2015 היו בעיר רק שתי חנויות עם כמה מוצרים בסיסיים ובית מרקחת אחד ולתושבים העניים חולק מזון באמצעות ארגון מתנדבים.
בשנת 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, פופאסנה הותקפה שוב על ידי הבדלנים בתמיכת רוסיה.
במהלך המתקפה על מזרח אוקראינה, העיר הייתה בחזית הלחימה בין רוסיה לאוקראינה.
ב-8 במאי 2022, אישר מושל מחוז לוהנסק, סריי היידאי, כי החיילים האוקראינים נאלצו לסגת מהעיר פופאסנה כדי לתפוס עמדות מבוצרות יותר, והוסיף כי "כל העיר הושמדה".
מנהיג צ'צ'ניה, רמזן קדירוב, הצהיר כי חייליו שולטים כעת ברוב העיר.
פופג'סטיס (Popjustice) הוא בלוג מוזיקה בריטי שהוקם ב-2000 על ידי עיתונאי המוזיקה פיטר רובינסון.
כיום האתר נמצא באחריות Substack.
ב-23 באוקטובר 2006 הוציא בלוג המוזיקה את אלבום האוסף Popjustice: 100% Solid Pop Music.
פרס המוזיקה פופג'סטיס בסך 20 פאונד
פרס המוזיקה פופג'סטיס בסך 20 פאונד (מוכר גם כפרס המוזיקה טוונטי קוויד של פופג'סטיס) הוקם, כפרודיה לפרס מרקיורי, ב-2003 במטרה למצוא את סינגל הפופ הבריטי הטוב ביותר של השנה.
הטקס מתקיים מדי שנה בדרך כלל בבר במרכז לונדון.
שנההשיר הזוכההאמן הזוכהמועמדים נוספיםהערות 2003"No Good Advice"Girls Aloud"Being Nobody" – ריצ'רד איקס וליברטי איקס
"Oh My Gosh" – בייסמנט ג'קס
"Ooh La La" – גולדפראפ
"Out of Touch" – יוניטינג נייסונס
"Who Am I" – ויל יאנג 2007"Rehab"איימי ויינהאוס"Acceptable in the 80s" – קלווין האריס
"Catch You" – סופי אליס-בקסטור
"She's Madonna" – רובי ויליאמס
"Dance wiv Me" – דיזי רסקל בהשתתפות קלווין האריס
"Song 4 Mutya (Out of Control)" – גרוב ארמדה בהשתתפות מוטיה בואנה
"The Fear" – לילי אלן
"I'm Not Alone" – קלווין האריס
"Take Me Back" – טינצ'י סטריידר בהשתתפות טאיו קרוז
"Up" – הסאטרדייז 2010"Kickstarts"אקסמפל"Bad Boys" – אלכסנדרה ברק בשהתתפות פלו ריידה
"I Am Not a Robot" – מרינה דיאמנדיס
"I Wish" – מיני ויוה
"Never Leave You" – טינצ'י סטריידר בהשתתופת אמילי בראבה
"One Touch" – מיני ויוה
"Beat of My Drum" – ניקולה רוברטס
"Somebody to Love Me" – מארק רונסון & The Business Intl בהשתתפות בוי ג'ורג' ואנדרו ואט
"Stop Hey" – ג'ייד ויליאמס
"Feel the Love" – רודימנטאל בהשתתפות ג'ון ניומן
"Heart Skips a Beat" – אולי מארס בהשתתפות ריזל קיקס
"Power & Control" – מרינה דיאמנדיס
"Need U (100%)" – דיוק דומונט בהשתתפות KABBA
"White Noise" – דיסקלוז'ר בהשתתפות אלונה-ג'ורג' 2014"Move"ליטל מיקס"Boom Clap" – צ'ארלי XCX
"Take Shelter" – יירס אנד יירס
"I Loved You" – בלונד בהשתתפות מליסה סטיל
"I'm a Ruin" – מרינה דיאמנדיס
"King" – יירס אנד יירס
"Uptown Funk" – מארק רונסון בהשתתפות ברונו מארס 2016"Pillowtalk"זאין מאליק"Do It Well" – XYconstant בהשתתפות טום אספול
"Tears" – קלין בנדיט בהשתתפות לואיזה ג'ונסון
"Feels" – קלווין האריס בהשתתפות פארל ויליאמס, קייטי פרי וביג שון
"On My Mind" – דיסקיפלס
"Rockabye" – קלין בנדיט, אן-מארי ושון פול
"Do It" – ריי מוריס
"One Kiss" – קלווין האריס ודואה ליפה
"Solo" – קלין בנדיט בהשתתפות דמי לובאטו
"Word of Mouth" – אלכס מטריק וברי ראנווי 2019"About Work the Dancefloor"ג'ורג'יה "Baby" – קלין בנדיט בהשתתפות מרינה דיאמנדיס ולואיס פונסי
"The Human Stone" – KDA בהשתתפות אנג'י סטון
"Nothing Breaks Like a Heart" – מארק רונסון בהשתתפות מיילי סיירוס
"Phone Down" – סטפלון דון בהשתתפות ליל בייבי
"Ritual" – טייסטו, ג'ונאס בלו וריטה אורה 2020"Physical"דואה ליפה "Alone In My Room (Gone)" – גרייסי
"Another Place" – באסטיל ואליסיה קארה
"Damn Daniel" – ברי ראנווי ובייבי טייט
"New Me" – אלה אייר
"Hot Hot" – ברי ראנווי
"I Don't Mind" – ג'ורג'יה טווין
"" – ג'סי וייר 2022"As It Was" הארי סטיילס "All I Ever Asked" – רייצ'ל צ'ינארירי
"Merry Christmas" – אד שירן ואלטון ג'ון
"This Hell" – רינה סאוואיאמה
"Easy Lover" – אלי גולדינג בהשתתפות ביג שון
"Forget Me" – לואיס קפלדי
"encore" – שייגירל ודני ל.
פופי פריצ'רד היא כדורגלנית אנגליה שמשחקת כחלוצה במועדון הסופר ליג האנגלית לנשים מנצ'סטר סיטי ובנבחרת אנגליה בכדורגל נשים עד גיל 19.
פריצ'רד היא תוצר אקדמי של מועדון "הצ'מפיונשיפ לנשים" דרהאם.
היא החלה את הקריירה הבוגרת שלה בדרהאם, ורשמה 22 הופעות בסך הכל, והבקיעה פעמיים.
היא עשתה ארבע הופעות בעונת האליפות 2022–23, ואחריה עוד 13 הופעות בעונת 2023–24.
ב-22 בנובמבר 2022, פריצ'רד כבשה שלושער עבור קבוצת דרהאם עד גיל 21 מול מנצ'סטר יונייטד, והפכה להיות הקבוצה הראשונה שמנצחת מול קבוצת ה-U21 של יונייטד עם תוצאה 3–2. בעונת 2022–23, היא כבשה בסך הכל 18 שערים וסיפקה 3 "בישולים" לקבוצת דרהאם U21.
ב-31 בינואר 2024 חתמה פריצ'רד במנצ'סטר סיטי על חוזה לשלוש שנים וחצי, לאחר התעניינות מכמה ממועדוני הסופר ליג, כולל טוטנהאם הוטספר.
ב-20 בספטמבר 2023, פריצ'רד כבשה תוך 15 דקות מהבכורה הבינלאומית שלה לנוער עם אנגליה עד גיל 19, בניצחון 5–0 על דנמרק, ואחריו צמד נגד גרמניה ב-3–3 שישה ימים לאחר מכן.
בהעפלה לאליפות 2024 עד גיל 19 היא הבקיעה ב-25 באוקטובר 2023, את השער החמישי נגד וויילס בניצחון 6–1, וסיפקה שני "בישולים.
ב-1 בדצמבר 2023, כחלוצה מספר 9, היא הבקיעה שני שערים בניצחון 5–1 על שוודיה.
Popol Vuh (גם Pop Vuh או Pop Vuj) הוא טקסט המגולל את המיתולוגיה וההיסטוריה של אנשי הקצ'ה בגואטמלה, אחד מעמי המאיה המאכלסים גם את מדינות מקסיקו צ'יאפס, קמפצ'ה, יוקטן וקינטנה רו, כמו גם אזורים של בליז, הונדורס ואל סלבדור.
הפופול וו הוא נרטיב מקודש יסודי של אנשי קצ'ה הרבה לפני הכיבוש הספרדי של המאיה.
הוא כולל את מיתוס הבריאה של המאיה, את מעללי תאומי הגיבורים Hunahpú ו-Xbalanqué, וכרוניקה של אנשי קצ'ה.
השם "פופול וו" מתורגם כ"ספר הקהילה" או "ספר העצות" (מילולית "ספר הנוגע למחצלת", שכן מחצלת ארוגה שימשה ככס מלכות בחברה הקדומה וסימלה את אחדות הקהילה).
הוא נשמר במקור באמצעות מסורת שבעל פה עד לשנת 1550, אז הוא תועד בכתב.
התיעוד והתרגום, ששרד, מיוחס לנזיר הדומיניקני הספרדי בן המאה ה-18 פרנסיסקו חימנז, שהכין כתב יד עם תמלול בקצ'ה באותיות לטיניות וטורים מקבילים עם תרגומים לספרדית.
כמו ה-Chilam Balam וטקסטים דומים, לפופול וו יש חשיבות מיוחדת בהתחשב במיעוט המידע העוסק במיתולוגיות ממרכז אמריקה.
לאחר הכיבוש הספרדי, מיסיונרים ומתיישבים השמידו מסמכים רבים.
כתב היד של הכומר חימנז
בשנת 1701, פרנסיסקו חימנז, כומר מהמסדר הדומיניקני, הגיע לסנטו טומאס צ'יצ'יקסטננגו (הידוע גם בשם סנטו תומאס צ'וילה).
עיירה זו הייתה בטריטוריית הקצ'ה וככל הנראה המקום בו שימר חימנז לראשונה את הטקסטים.
הוא תמלל ותרגם את הטקסט, ועימד בכתב היד שלו טורים מקבילים של קצ'ה וספרדית.
(הוא ייצג את שפת הקצ'ה באופן פונטי באותיות לטיניות) בשנת 1714 חימנז שילב את התוכן הספרדי בספר הראשון, פרקים 2–21 של Historia de la provincia de San Vicente de Chiapa y Guatemala de la orden de predicadores.
כתבי היד של חימנז הוחזקו לאחר מותו על ידי המסדר הדומיניקני עד שהגנרל פרנסיסקו מורזאן גירש את אנשי הדת מגואטמלה בשנים 1829–30. באותה תקופה מסמכי המסדר נשמרו בעיקר על ידי אוניברסיטת סן קרלוס בגואטמלה.
מ-1852 עד 1855 נסעו מוריץ וגנר וקארל שרצר, חוקרים גרמניים, במרכז אמריקה, והגיעו לגואטמלה סיטי בתחילת מאי 1854. שרצר מצא את כתביו של חימנז בספריית האוניברסיטה.
בסיוע ההיסטוריון הגוואטמלי חואן גווארטה, שרצר העתיק את התרגום הספרדי מהמחצית האחרונה של כתב היד, אותו פרסם עם שובו לאירופה.
בשנת 1855, נתקל גם אב המנזר הצרפתי שארל אטיין בראסור דה בורבורג בכתב היד של חימנז בספריית האוניברסיטה.
עם זאת, בעוד שרצר העתיק את כתב היד, בראסור כנראה גנב את כרך האוניברסיטה ולקח אותו לצרפת.
לאחר מותו של בראסור ב-1874, האוסף של מקסיקו-גואטמליאן, המכיל את פופול וו, עבר לאלפונס פינאר, שדרכו נמכר לאדוארד אי.
בשנת 1897, אייר החליט לתרום את 17,000 היצירות שלו לספריית ניוברי בשיקגו.
התעתיק-תרגום של האב חימנז לפופול וו היה בין הפריטים שנתרמו על ידי אייר.
כתב היד של הכומר חימנז נשכח עד שאדריאן רצ'ינוס, היסטוריון גואטמלי, גילה אותו מחדש ב-1941. לרצ'ינוס מיוחסים בדרך כלל מציאת כתב היד והוצאת המהדורה הראשונה מאז שרצר.
אבל מונרו אדמונסון וקרלוס לופס מייחסים את הגילוי המחודש הראשון לוולטר להמן ב-1928. המומחים אלן כריסטנסון, נסטור קיראוה, רוזה הלנה צ'ינצ'ילה מזאריגוס, ג'ון וודרף וקרלוס לופז, כולם מחשיבים את כרך ניוברי כ"מקורי" האחד והיחיד של חימנז.
'Popol Vuh' מאוית גם כ'Popol Vuj', הצליל שלו בשימוש בספרדית קרוב למונח הגרמני ל'ספר': 'buch', בתרגום של משמעות הכותרת מאת אדריאן רצ'ינוס, הן הפונטיקה והן האטימולוגיה מתחברים ל-'People's ספר', בשורה של 'אנשים' המשמשת כמילה נרדפת לכל העם או השבט, כמו ב'תנ"ך, ספר עם ה'.
נהוג לחשוב שחימנז הסתמך על מקור בכתב יד פונטי לתרגום שלו, אם כי נסטור קירואה מציין ש"כתב יד כזה מעולם לא נמצא, ולפיכך עבודתו של חימנז מייצגת את המקור היחיד למחקרים אקדמיים".
אם היה מסמך מוקדם לאחר הכיבוש, תיאוריה אחת (הוצעה לראשונה על ידי רודולף שולר) מייחסת את המתרגם לשפה הפונטית לדייגו ריינסו, אחד החותמים על ה-Título de Totonicapán.
מחבר אפשרי נוסף יכול היה להיות דון כריסטובל ולסקו, שגם ב-Titulo de Totonicapán, רשום בתור "נים צ'וקו קאבק" ("הדייל הגדול של הקאווק").
עדיין לא נמצאה עדות לקודקס כזה.
כיום מצויים כמאתיים נוסחים של הפופול וו בשפות שונות.
חלק מהנוסחים הם מחקרים מדעיים וחלקם נוסחים ספרותיים המיועדים להביא לקורא את הסיפורים בשפתו.
מיעוט, לעומת זאת, חולק על קיומם של טקסטים שלפני חימנז על אותו בסיס המשמש לטענת קיומם.
שתי העמדות מבוססות על שתי הצהרות של חימנז.
הראשונה מגיעה מהיסטוריה דה לה פרובינציה, שם חימנז כותב שהוא מצא טקסטים שונים במהלך אוצרותו של Santo Tomás Chichicastenango, שנשמרו בסודיות כזו "שאפילו שמץ ממנו לא נחשף בקרב השרים המבוגרים" למרות ש"כמעט כולם מהם שיננו את זה".
הקטע השני, המשמש לטענת טקסטים שלפני חימנז מגיע מהתוספת שלו ל-Popol Vuh.
שם הוא קובע שרבים מהנוהגים של הילידים ניתן "לראות בספר שיש להם, משהו כמו נבואה, מתחילת ימיהם [הקדם-נוצריים], שם יש להם את כל החודשים והסימנים המתאימים לכל יום, אחד מהם יש לי ברשותי".
שרצר מסביר בהערת שוליים שמה שחימנז מתכוון אליו "הוא רק לוח שנה סודי" וכי הוא עצמו "מצא את הלוח הכפרי הזה בעבר בעיירות ילידים שונות ברמות גואטמלה" במהלך מסעותיו עם וגנר.
זה מציג סתירה מכיוון שהפריט שיש לחימנז אינו Popol Vuh, וסביר להניח שפריט שמור בקפידה לא היה זמין בקלות.
מלבד זאת, וודרוף משער שמכיוון ש"חימנז מעולם לא חשף את המקור שלו, במקום זאת מזמין את הקוראים להסיק מה שהם רוצים [...], סביר להניח שלא הייתה עריכה אלפביתית כזו בקרב האינדיאנים.
האלטרנטיבה המשתמעת היא שהוא או מיסיונר אחר הכין את הטקסט הכתוב הראשון מתוך דקלום בעל פה."
גרסאות רבות של האגדה על התאומים הגיבורים Hunahpú ו-Xbalanqué נפוצו בעמי המאיה, אך הסיפור ששרד נשמר על ידי הכומר הדומיניקני פרנסיסקו חימנז שתרגם את המסמך בין 1700 ל-1715. אלוהויות מאיה בקודים הפוסט-קלאסיים שונים מהגרסאות המוקדמות שתוארו בתקופה הקלאסית המוקדמת.
במיתולוגיה של המאיה Hunahpú ו-Xbalanqué הם זוג התאומים השני מתוך שלושה, שקדמו להם הונ-הונאפו ואחיו ווקוב-הונהפו, ומבשרים לזוג התאומים השלישי, הון באץ והון צ'ואן.
ב-Popol Vuh, זוג התאומים הראשון, Hun-Hunahpú ו-Vucub-Hanahpú, הוזמן לעולם התחתון של המאיה, שיבלבה, לשחק משחק כדור עם אדוני השאול.
בעולם התחתון התאומים עמדו בפני ניסיונות רבים מלאים בתחבולות; בסופו של דבר הם נכשלים ומומתים.
התאומים הגיבורים, Hunahpú ו-Xbalanqué, נוצרים בצורה קסומה לאחר מותו של אביהם, Hun-Hunahpú, ועם הזמן הם חוזרים לשיבלבה, כדי לנקום את מותם של אביהם ודודם על ידי ניצחון על אדוני השאול.
הספר מקיף מגוון של נושאים הכוללים בריאה, מוצא, היסטוריה וקוסמולוגיה.
אין חטיבות תוכן בהולוגרף של ספריית ניוברי, אבל מהדורות פופולריות אימצו את הארגון שנכפה על ידי בראסיור דה בובורג ב-1861 כדי להקל על מחקרים השוואתיים.
למרות שחלק מהווריאציות נבדקו על ידי דניס טדלוק ואלן כריסטנסון, מהדורות בדרך כלל לובשות את הצורה הבאה:
הקדמה ליצירה שמציגה את Xpiyacoc ו-Xmucane, המטרה לכתיבת הפופול וו ומדידה של כדור הארץ.
בעלי חיים נוצרו תחילה, ואחריהם בני אדם.
בני האדם הראשונים היו עשויים מאדמה ובוץ, אך התפוררו.
בני האדם השניים נוצרו מעץ, אך הם לא תפקדו היטב ונשטפו בשיטפון ונהרגו על ידי בעלי חיים.
Vucub-Caquix, העוף המרושע שהתאומים הביסו, עולה.
התאומים הגיבורים מתכננים להרוג את וקוב-קאקיקס ובניו, זיפקנה וקברקן.
הם מצליחים, "להחזיר את הסדר והאיזון לעולם".
האב והדוד של התאומים הגיבורים, הון הונהפו ו - וקוב הונהפו, בניהם של Xmucane ו-Xpiacoc, נרצחים במשחק כדור בשיבלבה.
ראשה של הון הונאפו מונח על שיח דלעת, שם הוא יורק בידה של Xquiq, ומכניס אותה להריון.
היא עוזבת את העולם התחתון כדי להיות עם חמותה, Xmucane.
בניה קוראים תיגר על אדוני השאול שהרגו את אביהם ודודם, הצליחו והפכו לשמש ולירח.
בני אדם נוצרים בהצלחה מתירס.
האלים מעניקים להם מוסר על מנת לשמור עליהם נאמנים.
מאוחר יותר, הם נותנים לבני האדם נשים כדי לגרום להם להיות שמחים.
ספר זה מתאר גם את תנועת הקצ'ה וכולל את הצגת גוקומץ (אל הרוח והגשם).
השוואה ויזואלית של שני חלקים של הפופול וו מוצגת להלן וכוללת את כיתוב הקצ'ה המקורי, תרגום מילולי לאנגלית ותרגום לאנגלית מודרנית כפי שהוצג על ידי אלן כריסטנסון.
קאיצ'ה מקורי תרגום מילולי לאנגלית תרגום לאנגלית מודרנית ARE' U XE' OJER TZIJ,
זו המילה העתיקה השורשית שלה,
זוהי תחילתן של המסורות העתיקות
של המקום הזה שנקרא Quiché.
נתחיל לספר את הסיפורים העתיקים
קאיצ'ה מקורי תרגום מילולי לאנגלית תרגום לאנגלית מודרנית AREʼ U TZIJOXIK וואאה.
זה החשבון שלו את הדברים האלה.
עדיין יהיה בשקט, עדיין יהיה רגוע,
זה שקט, עדיין זה רגוע,
בכל זאת זה מושתק, יהיה זה ריק גם שמי הרחם שלו.
שקט וריק הוא רחם השמים.
מאז המהדורות הראשונות של בראסור ושרצר, תורגם הטקסט לשפות רבות אחרות מלבד הקאצ'ה המקורית.
המהדורה הספרדית מאת אדריאן רצ'ינוס היא עדיין אזכור מרכזי, וכך גם התרגום לאנגלית של רצ'ינוס מאת דיליה גץ.
תרגומים נוספים לאנגלית כוללים את אלה של ויקטור מונטג'ו, מונרו אדמונסון (1985), ודניס טדלוק (1985, 1996).
הגרסה של טדלוק בולטת משום שהיא מתבססת על פרשנות ופרשנות של שומר היום של קצ'ה מודרני, אנדרס שילוי.
אוגוסטין אסטרדה מונרוי פרסם מהדורת פקסימיליה בשנות ה-70 ולאוניברסיטת אוהיו סטייט יש גרסה דיגיטלית ותמלול מקוון.
תרגומים ותעתיקים מודרניים של הטקסט של קאצ'ה פורסמו, בין היתר, על ידי סם קולופ (1999) ואלן ג'יי כריסטנסון (2004).
בשנת 2018, ה"ניו יורק טיימס" הציב את התרגום החדש של מייקל באזט כאחד מעשרת ספרי השירה הטובים ביותר של 2018. הסיפור על Hunahpu ו-Xbalanque הוצג גם כסרט אנימציה בן שעה על ידי פטרישיה אמלין.
הפופול וו ממשיך להיות חלק חשוב במערכת האמונות של קצ'ה רבים.
למרות שהקתוליות נתפסת בדרך כלל כדת השלטת, יש הסבורים שילידים רבים נוהגים בשילוב סינקרטי של אמונות נוצריות ואמונות ילידים.
כמה סיפורים מהפופול וו המשיכו להיות מסופרים על ידי בני המאיה המודרניים כאגדות עם; חלק מהסיפורים שתועדו על ידי אנתרופולוגים במאה ה-20 עשויים לשמר חלקים מהסיפורים העתיקים בפירוט רב יותר מאשר כתב היד של חימנז.
ב-22 באוגוסט 2012, הוכרז הקודקס למורשת תרבותית בלתי מוחשית של גואטמלה על ידי משרד התרבות של גואטמלה.
מאז גילויו מחדש על ידי האירופאים במאה התשע-עשרה, משך הפופול וו את תשומת לבם של יוצרים רבים של יצירות תרבות.
צייר הקיר המקסיקני דייגו ריברה הפיק סדרה של צבעי מים בשנת 1931 כאיורים לספר.
בשנת 1934, המלחין הפרנקו-אמריקאי האוונגרדי המוקדם אדגר וארזה כתב את ה-Ecuatorial שלו, עיבוד של מילים מהפופול וו ועיטור מוזיקלי לסולן בס ולכלים שונים.
כוכב הלכת קמזוץ בסרט "קמט בזמן" של מדלן ל'אנגל (1962) נקרא על שם האל-עטלף של סיפור התאומים הגיבורים.
בשנת 1969 במינכן, גרמניה, הקים הקלידן פלוריאן פריקה - בזמנו חבוי במיתוס המאיה - להקה בשם Popol Vuh עם נגן הסינת' פרנק פידלר ונגן כלי ההקשה הולגר טרולש.
אלבום הבכורה שלהם מ-1970, Affenstunde, שיקף את החיבור הרוחני הזה.
להקה נוספת בשם זהה, זו ממוצא נורווגי, הוקמה בערך באותה תקופה, גם שמה בהשראת כתבי קצ'ה.
הטקסט שימש את במאי הקולנוע הגרמני ורנר הרצוג כרקע לפרק הראשון בסרטו "פאטה מורגנה" (1971).
הרצוג ופלוריאן פריקה היו חברים כל חייהם.
המלחין הארגנטינאי אלברטו ג'ינסטרה החל לכתוב את יצירתו הסימפונית Popol Vuh ב-1975, אך נטש את השלמת היצירה לפני מותו ב-1983.
המיתוסים והאגדות הכלולים ברומן של לואי ל'אמור The Haunted Mesa (1987) מבוססים ברובם על ה-Popol Vuh.
ה-Popol Vuh מוזכר בכל תוכנית הטלוויזיה של רוברט רודריגז מ-From Dusk to Dawn: The Series (2014).
במיוחד, מתייחסים לגיבורים האחים גקו, סת' וריצ'י, כאל התגלמותם של Hunahpú ו-Xbalanqué, התאומים הגיבורים, מהפופול וו.
ארכאולוגים בני זמננו (קודם כל מייקל ד.
קו) מצאו תיאורים של דמויות ופרקים מהפופול וו על קרמיקה של המאיה וחפצי אמנות אחרים (למשל, התאומים הגיבורים, הניסיון הפגיעה ב־Vucub-Caquix וכפי שרבים מאמינים, שיקום אביהם המת של התאומים, הון הונהפו).
הקטעים הנלווים של הטקסט ההירוגליפי יכולים, אם כן, באופן תאורטי, להתייחס לקטעים ממנו.
הנסן מצא אפריז טיח המתאר שתי דמויות צפות שעשויות להיות התאומים הגיבורים באתר אל מיראדור.
בעקבות הנרטיב של גיבור התאומים, האנושות מעוצבת מתירס לבן וצהוב, מה שמוכיח את חשיבותו הטרנסצנדנטית של היבול בתרבות המאיה.
לבני המאיה של התקופה הקלאסית, הון הונהפו אולי ייצג את אל התירס.
למרות שב - Popol Vuh נאמר באופן חד משמעי כי ראשו הכרות הפך לדלעת, ישנם חוקרים המאמינים שהדלעת ניתנת להחלפה עם תרמיל קקאו או קלח תירס.
בשורה זו עריפת ראשים והקרבה תואמים את קציר התירס והקורבנות הנלווים לנטיעה ולקטיף.
שתילה וקציר קשורים גם לאסטרונומיה וללוח השנה של מאיה, שכן מחזורי הירח והשמש קבעו את עונות היבול.
פופולרית הוא סרט קולנוע צרפתי מסוגת דרמה קומית-רומנטית משנת 2012, בבימויו של רז'יס רוינסארד, שאף היה בין כותבי התסריט.
הסרט הושק בצרפת ב-28 בנובמבר 2012. שם הסרט לקוח משמה של מכונת הכתיבה "ג'אפי פופולר" (Japy Populaire) המוזכרת בסרט.
הסרט מספר את סיפורה של נערה כפרית בשם רוז פמפיל (דבורה פרנסואה), המפלסת את דרכה לתפקיד מזכירה ואף זוכה בתחרות בינלאומית להקלדה מהירה ב-1959 בניו יורק, לאחר שהמנהל שלה, לואי אקארד (רומן דוריס), מזהה את כשרונה הייחודי ואף מאמן אותה ודוחף אותה לתחרות ולהצלחה.
עלילת הסרט מתרחשת בשנים 1958–1959, ומספרת על רוז פמפיל (דבורה פרנסואה), שחיה עם אביה האלמן בכפר קטן, ומיועדת להתחתן עם בנו של המכונאי המקומי.
רוז נוסעת לעיר הסמוכה ומגישה בקשה לעבודת מזכירות בסוכנות ביטוח המנוהלת על ידי לואי אכרד (רומן דוריס).
לואי מגלה שרוז מסוגלת להקליד במהירות יוצאת דופן - באמצעות שתי אצבעות בלבד - והוא ממריץ אותה להתמודד בתחרות הקלדה מהירה כתנאי לקבלתה לעבודה.
כאשר רוז מגיעה לתחרות ההקלדה המהירה, היא מפסידה בסיבוב הראשון.
לואי מתחיל לאמן אותה במטרה להפוך אותה לקלדנית המהירה בעולם.
הוא מתערב עם חברו הטוב ביותר, בוב טיילור - הנשוי לאהובתו הישנה של לואי, מארי - על כך שרוז מסוגלת לזכות בתחרות האזורית.
לואי מתחיל לאמן את רוז בביתו, בעת שהיא מתגוררת אצלו בחשאי בחדר ילדותו.
הוא מתחיל ללמד אותה להקליד באופן עיוור בעזרת כל 10 האצבעות, וכן מתעקש שתיקח שיעורי פסנתר אצל מארי במטרה לחזק את שרירי אצבעותיה.
כאשר היא מתקשה בלימוד ההקלדה העיוורת לואי מעודד את רוחה, מסייע לה על ידי סימון המקשים במכונת הכתיבה שלה בצבעים, וכן מלמד אותה יציבה טובה יותר.
עם חילופי העונות, רוז מתחילה להצטיין בלימודיה, ואגב כך לואי ורוז מתקרבים זה לזה.
בתחרות ההקלדה השנייה שלה, רוז זוכה במקום הראשון והופכת לקלדנית המהירה ביותר באזור שלה, נורמנדי תחתית.
לחבריו של לואי ברור שבין לואי ורוז מתעורר סיפור אהבה, אבל לואי מתכחש לכך וטוען שאסור למאמן להסיח את דעתו של תלמידו.
אך אז הם נוסעים ביחד לפריז כדי להשתתף בתחרות ההקלדה הלאומית הצרפתית, ובלילה שלפני התחרות הם מתוודים זה בפני זה על אהבתם, ומתעלסים באהבים.
בהתמודדות מול אלופת המדינה הנוכחית עולה רוז לגמר, אך כמעט קורסת תחת הלחץ.
לקראת המשחק האחרון שלה, לואיס מתוודה בפני רוז כי הוא שיקר לה לגבי מהירות ההקלדה שלה, והמעיט בערכה האמיתי, כאשר למעשה מהירות ההקלדה שלה מהירה באופן עקבי ממהירות השיא של יריבתה.
רוז זועמת על השקר שלו, ומתעלת את זעמה לכדי ניצחון מוחץ על פני יריבתה.
רוז מתלהבת מהזכייה ושולחת ללואי חיוך גדול מהבמה.
לאחר שהתמוגג מהזכייה, לואי מתמלא לפתע חששות מסיבות שאינן ברורות לו.
הוא נוטש את רוז וחדל לאמן אותה.
רוז נשארת בפריז והופכת מפורסמת בכל רחבי צרפת, ואף מקבלת חסות של חברת הקלדה גדולה המאפשרת לה להשתמש במכונת הכתיבה החדישה ביותר שלהם.
רוז לא שוכחת את לואי ומתקשרת אליו לעיתים תכופות, אך לואי אינו עונה לשיחותיה.
הוא מנסה להמשיך הלאה בדרכו, אך הוא מדוכדך ומרגיש לא מסופק.
רוז מתכוננת לנסיעה לניו יורק כדי להשתתף בתחרות ההקלדה העולמית.
בזמן שרוז משתתפת בתחרות ההקלדה העולמית בניו יורק, לואי נאבק ברגשותיו שלו.
הוא מושיט את ידו אל מארי ושואל מדוע בחרה בבוב על פניו.
היא אומרת שלא כך היה, וכי לואי הוא שבחר להיות במקום השני.
לואי מסביר שלעולם לא יוכל להעניק לרוז את החיוך והאושר שעלו על פניה כשזכתה בתחרות בפריז - אותו חיוך שראה על פניה של מארי ביום חתונתה לבוב.
מארי עונה: "חייכתי כי הרגשתי אהובה".
לואי מבין שעליו להתגבר על תחושת חוסר ההתאמה שלו, וטס לניו יורק כדי לתמוך ברוז בתחרות ההקלדה הבינלאומית.
הוא מגיע ממש לפני תום הסיבוב השני של הגמר.
כשהשופטים מכריזים על תוצאות הביניים, רוז מגלה שהיא בפיגור.
היא רצה אל מאחורי הקלעים כדי להביא את מכונת הכתיבה הישנה שלה, שם היא פוגשת את לואי אשר מצהיר על אהבתו אליה.
רוז עולה לבמה לסיבוב האחרון - ונראית אנרגטית מתמיד.
היא דוהרת קדימה במשחק האחרון.
אך בערך באמצע הדרך, מכונת הכתיבה שלה לפתע נתקעת.
ההקלדה של רוז, כך נראה, מהירה מדי בשביל מכונת הכתיבה הישנה.
אך רוז מתאוששת במהירות, מתאימה עצמה למכונה ודוהרת קדימה שוב, מנצחת בתחרות ומוכתרת בתואר הקלדנית המהירה בעולם.
לואי עולה על הבמה ומנשק אותה, הסרט מסתיים כשהשניים אוחזים ידיים והקהל מריע.
רוינסארד תכנן מלכתחילה ללהק שחקנית לא מוכרת לתפקיד הראשי של רוז פמפיל, אך לבסוף בחר בשחקנית הבלגית דבורה פרנסואה לאחר שהרשימה אותו באודישן.
לאחר שביקשה מאביה להשיג לה מכונת כתיבה, פרנסואה התאמנה בשבוע שלפני האודישן.
היא סיפרה לג'ורג'יה דין מהדיילי טלגרף: "הייתי כל כך מהירה באודישן עד שכל מי שצפו באודישן שאלו אם עסקתי בהקלדה מזה זמן רב.
כמובן שלא הודיתי בכך שהתאמנתי.
אמרתי להם, 'יש לי מוטיבציה גבוהה, אני מאוד רוצה את התפקיד, אני מוכנה לתחרות'".
פרנסואה חשה חיבור לדמותה של רוז ברגע שסיימה לקרוא את התסריט.
היא אהבה את הגמלוניות של רוז וחשבה שהיא קצת דומה לה.
פרנסואה עברה שישה חודשים של אימון הקלדה מקצועי לקראת תחילת הצילומים.
היא התאמנה כשלוש שעות בכל יום.
השחקנית הסבירה שהשאיפה הייתה שהכל ייראה אמיתי, שום דבר לא מואץ בסרט והידיים שלה עצמה מופיעות בכל סצנה.
רומיין דוריס לוהק לתפקיד לואי אקארד.
דוריס היה מודאג בתחילה שמא התלבושות והסגנון ישתלטו על הסרט, ויהפכו אותו לסרט תקופתי.
הוא אמר שהוא צריך שהסרט ירגיש חי ועכשוי.
השחקן צפה במספר סרטים בכיכובם של קארי גרנט וג'יימס סטיוארט וכן בקלאסיקות צרפתיות בבימויו של מרסל קארנה וקלוד שברול כדי לראות את ההבדלים בין פריז לפרובאנס וכן ללמוד את הדרכים שבהן אנשים התנהגו ודיברו בשנות החמישים.
מעצבת התלבושות שרלוט דייוויד יצרה ועיצבה רבים מהבגדים לסרט.
דייוויד יצרה בעבר תלבושות עבור הסרט OSS 117: Cairo, Nest of Spies, שאף הוא התרחש בצרפת בשנות החמישים.
לור גווילבו מהמגזין Women's Wear Daily דיווחה שהמראה של פופולרית נוצר בהשראת הסרטים פנים מצחיקות וחטא על סף ביתך, וכן סרטי אלפרד היצ'קוק.
פופיאה סבינה (או פופאיה סבינה, בלטינית: Poppaea Sabina; 30 לספירה – 65 לספירה), הידועה גם בשם אוליה (Ollia), הייתה קיסרית רומית, בהיותה אשתו השנייה של הקיסר נירון.
היא הייתה גם אשתו של הקיסר לעתיד אותו.
ההיסטוריונים מהעת העתיקה מתארים אותה כאישה יפה שהשתמשה בתככים כדי להפוך לקיסרית.
וילה פופיאה הגדולה באופלונטיס ליד פומפיי נושאת את שמה בגלל הממצאים הארכאולוגיים שם.
היא נחפרה ברובה וניתן לבקר בה.
פופיאה סבינה הצעירה נולדה בפומפיי בשנת 30 לספירה כבתם של טיטוס אוליוס ופופיאה סבינה הזקנה .
בלידתה ובמשך רוב ילדותה היא נקראה בשם הפטרונימי שלה "אוליה", כשייכת לנשים מבית האב של אביה, האוליים , אבל בשלב מסוים, כנראה לפני נישואיה הראשונים, היא החליטה להתחיל להיקרא על שם אמה, אולי בשל חרפתו והתאבדותו של אביה.
סביר מאוד שמשפחתה של פופיאה הגיעה מפומפיי, והאמונה הרווחת היא שייתכן שהם היו הבעלים של בית מננדרוס (באיטלקית: Casa del Menandro, בית בפומפיי על שם הציור של המחזאי היווני מננדרוס מהמאה ה-4 לפנה"ס, שנמצא שם).
רוב העדויות המצביעות על כך שמוצאה של פופיאה מפומפיי מגיעות מחפירות מהמאה ה-20 של עיירה שנחרבה בהתפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה.
וילה פופיאה המפוארת באופלונטיס ליד הרקולנאום נחשבת למקום מגוריה העיקרי מחוץ לרומא.
אביה, טיטוס אוליוס, היה קוואיסטור בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס.
ידידותו של אוליוס עם הפראיפקטוס הפראיטוריאני הידוע לשמצה, סיאנוס, הרסה את הקריירה שלו לפני שקיבל תפקיד ציבורי.
טיטוס אוליוס היה מפיקנום (כיום מארקה ואברוצו באיטליה) והוא היה דמות משנית לא ידועה בפוליטיקה האימפריאלית.
הוא מת בשנת 31 לספירה.
אמה, פופיאה סבינה הזקנה, הייתה אישה מכובדת, שטקיטוס מתאר אותה כעשירה ומהלל אותה כאישה אשר "עלתה ביופיה על כל הנשים בנות זמנה".
בשנת 47 לספירה היא התאבדה בהיותה קורבן תמים של תככיה של הקיסרית הרומית ולריה מסלינה, לאחר שהואשמה בניאוף עם הקונסול לשעבר דקימוס ולריוס אסיאטיקוס .
אביה של פופיאה סבינה הזקנה היה גאיוס פופיאוס סבינוס , איש מרקע מעמדי פשוט, שהיה קונסול בשנת 9 לספירה ומושל מואסיה משנת 12 עד 35 לספירה.
בתקופת כהונתו כקונסול הועבר הלקס פאפיה פופיאה , חוק שנועד לחזק ולעודד נישואים.
סבינוס קיבל טריומף צבאי על סיום מרד בתראקיה בשנת 26 לספירה.
משנת 15 לספירה ועד מותו, הוא כיהן כפרוקונסול (או מושל) הקיסרי של יוון ובפרובינקיות אחרות.
מנהל מוכשר זה נהנה מידידותם של הקיסרים אוגוסטוס וטיבריוס.
הוא מת בשלהי דצמבר של שנת 35 לספירה מסיבות טבעיות.
לאחר מותו, פופיאה סבינה הצעירה קיבלה את שמו של סבה מצד אמה.
לאחר מותו של טיטוס אוליוס, נישאה אמה של פופיאה לפובליוס קורנליוס לנטולוס סקיפיו הזקן , קונסול ספקטוס, בשנת 24 לספירה.
בין אחיה היו האח החורג פובליוס קורנליוס לנטולוס סקיפיו הצעיר , קונסול בשנת 56 לספירה, ואחיה למחצה פובליוס קורנליוס סקיפיו אסיאטיקוס , קונסול ספקטוס בשנת 68 לספירה.
נישואיה הראשונים של פופיאה היו לרופריוס קריספינוס , איש מעמד הפרשים.
הם נישאו בשנת 44 לספירה, כשפופיאה הייתה בת 14. הוא היה ראש המשמר הפרטוריאני במהלך 10 השנים הראשונות של שלטון הקיסר קלאודיוס עד שנת 51 לספירה, כאשר אשתו החדשה של קלאודיוס, אגריפינה הצעירה, הדיחה אותו מתפקיד זה.
אגריפינה ראתה בו נאמן לזכרה של מסלינה המנוחה והחליפה אותו בסקסטוס אפראניוס בורוס .
מאוחר יותר, תחת נירון קיסר, הוא הוצא להורג.
במהלך נישואיהם, ילדה פופיאה את בנם, רופריוס קריספינוס הצעיר, שלאחר מותה הוטבע על ידי נירון בזמן מסע דיג.
פופיאה נישאה לאחר מכן לאותו, חבר טוב של הקיסר החדש נירון, שהיה צעיר ממנה בשבע שנים.
לפי טקיטוס, פופיאה נישאה לאותו רק כדי להתקרב לנירון.
נירון התאהב בפופיאה, והיא הפכה לפילגשו.
פופיאה התגרשה מאוחר יותר מאותו ומיקדה את תשומת לבה אך ורק בלהפוך לאשתו החדשה של נירון.
אותו הורחק בכך שנצטווה לכהן כמושל לוסיטניה (עשור לאחר מכן, לאחר מותו של נירון, בשנת ארבעת הקיסרים, הפך אותו לקיסר לאחר גלבה).
המקורות חלוקים לגבי מועד גירושיה של פופיאה מאותו: טקיטוס מתארך את הגירושים לשנת 58 לספירה, ואילו סווטוניוס מתארך אותם לאחר שנת 59 לספירה.
נישואיה לנירון והפיכתה לקיסרית רומא
טקיטוס מתאר את פופיאה כמי שהדיחה את נירון לרצוח את אמו, אגריפינה הצעירה, בשנת 59 לספירה, כדי שתוכל להינשא לו.
אולם חוקרים מודרניים מטילים ספק באמינותו של סיפור זה, שכן נירון התחתן עם פופיאה רק בשנת 62 לספירה, ומצביעים על התיארוך של סווטוניוס את גירושיה מאותו.
לאחר מותה של אגריפינה, לחצה פופיאה על נירון להתגרש ולאחר מכן להוציא להורג את אשתו הראשונה ואחותו החורגת, קלאודיה אוקטביה , כדי להינשא לה.
במהלך שמונה שנות נישואיו לאוקטביה, נירון לא הוליד ילדים, אך בשנת 62 נכנסה פופיאה להריון.
כשזה קרה, נירון התגרש מאוקטביה, טען שהיא עקרה, והתחתן עם פופיאה 12 ימים לאחר גירושיו.
אוקטביה הוגלתה בתחילה לקמפניה ולאחר מכן נכלאה באי פנדטריה , גזר דין נפוץ עבור בני המשפחה הקיסרית שסר חינם בגלל האשמה בניאוף.
פופיאה ילדה לנירון בת אחת, קלאודיה אוגוסטה , שנולדה ב-21 בינואר 63, שמתה בגיל ארבעה חודשים.
עם לידתה של קלאודיה, כיבד נירון את האם והבת בתואר "אוגוסטה".
טקיטוס וסווטוניוס מציגים את פופיאה כרוקמת מזימות שאפתנית וחסרת רחמים.
אולם ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו משרטט תמונה אחרת.
הוא מספר כי בתקופת נציבותו של פסטוס ביהודה (60–62), בנה המלך אגריפס השני אולם־משתה בארמון החשמונאים בירושלים, ממנו היה משקיף על הנעשה בבית המקדש.
בתגובה לכך, הקימו הכהנים חומה גבוהה בעזרה הפנימית, שחסמה את שדה הראייה מהאולם של אגריפס ואף מהסטיו המערבי של הר הבית, שם ערכו הרומאים את משמרותיהם.
פסטוס ציווה עליהם להרוס את החומה, אך הרשה להם לשלוח על כך משלחת לנירון.
יוסף מציין שפופיאה ביקשה מנירון לפסוק לטובת היהודים, משום שהייתה "יראת אלוהים".
בכינוי זה התכוון יוסף ככל הנראה לרמוז לאהדתה ליהודים או ליהדות.
נירון נענה לבקשתה, והרשה להותיר את החומה שבנו על כנה.
פופיאה ציוותה על השליחים לחזור לירושלים, אך השאירה ברומא את הכהן הגדול ישמעאל בן פיאבי (השני) ואת שומר האוצר חלקיה כבני תערובות.
יוסף מספר גם כי בשנים 64–65 הוא עצמו שהה ברומא, כדי ללמד זכות על כמה כהנים ממקורביו, שהנציב אנטוניוס פליקס שלח אותם בתקופת כהונתו להישפט בפני הקיסר באשמה כלשהי.
ברומא פגש יוסף שחקן תיאטרון ממוצא יהודי בשם אליטורוס, אשר היה אהוב על נירון, ובאמצעותו זכה יוסף לפגישה עם פופיאה, שנענתה לבקשתו לשחרר את הכוהנים האסורים ואף העניקה לו מתנות רבות.
עם זאת, בשנת 64 מינה נירון לנציב יהודה את גסיוס פלורוס, שנודע כאיש מושחת ואכזרי, שגרם לפרוץ המרד הגדול בשנת 66, ויוסף מציין כי הוא קיבל את התפקיד בזכות ידידותה של אשתו, ש"לא נבדלה ברשעותה בשום דבר מבעלה", עם פופיאה.
הגורם ומועד מותה של פופיאה אינם ברורים.
לדברי סווטוניוס, בזמן שחיכתה ללידתו של הילד השני שלה בקיץ 65, היא הסתכסכה קשות עם נירון על כך שבילה יותר מדי זמן במרוצים.
בהתקף זעם, נירון בעט בה בבטנה, וגרם למותה.
טקיטוס, לעומת זאת, מציב את מותה לאחר חגיגות הנרוניה החמש שנתית (בשנת 65) וטוען שהבעיטה של נירון נעשתה "בגלל כעס שתקף על בעלה".
טקיטוס גם מציין שכמה סופרים טענו שנירון הרעיל אותה, אך הוא אינו מאמין להם.
ההיסטוריון קסיוס דיו טוען שנירון זינק על בטנה, אבל מודה שאינו יודע אם זה היה מכוון.
היסטוריונים מודרניים, עם זאת, מציינים את ההטיות החמורות של סווטוניוס, טקיטוס וקסיוס דיו נגד נירון, ולפיכך מכירים בכך שייתכן שפופיאה מתה עקב סיבוכים של הפלה או לידה.
יתר על כן, בשיר יווני על פיסת פפירוס נכתב שפופיאה "נשאה נאום פרידה אוהב מנירון, לפני [שעלתה] לגן עדן במרכבה נהוגה על ידי אלה", מה שמעיד שמותה לא נגרם על ידי מעשה אלימות של נירון.
כשפופיאה מתה, נכנס נירון לאבל עמוק.
לפי המסורת האימפריאלית הרומית, פופיאה זכתה להלוויה ממלכתית.
עם זאת, ביציאה מהנורמה התרבותית הזו, היא נחנטה, וגם קיבלה כבוד אלוהי לצד בתה קלאודיה אוגוסטה.
טקיטוס כותב שפופיאה נחנטה באמצעות מילוי גופתה בעשבים ותבלינים שונים, ונקברה בבית הקברות של היוליים, אך מקום קבורתה בפועל אינו ידוע.
מסופר כי נירון שרף בהלוויה שלה קטורת בכמות שהופקה בערב במשך שנה.
בתחילת שנת 66, התחתן נירון עם סטטיליה מסלינה .
בשנת 67 סירס נירון עבד משוחרר צעיר בשם ספורוס והתחתן איתו.
לפי קסיוס דיו, דמה ספורוס לפופיאה, ונירון אף קרא לו בשמה.
פופיאה גולמה באופרה האחרונה של המלחין האיטלקי קלאודיו מונטוורדי, "הכתרתה של פופיאה" , בשנת 1642. סיפורה נבחר כדי להיענות לגירוי המועדף בתרבות המתהווה של תיאטראות האופרה הציבורית הוונציאנית, והפרולוג שלה מסביר כי אין זו דרמה שמקדמת את ניצחון המידות הטובות.
פופיאה מתוארת כמי שזוממת להפוך לקיסרית רומא באמצעות מניפולציה שתגרום לקיסר נירון להתחתן איתה, ותחבולותיה כוללות את הוצאתו להורג של סנקה, שמתנגד לתוכניותיה, שמצליחות בסוף הדרמה.
פופיאה היא דמות ראשית גם באופרה "אגריפינה" של הנדל משנת 1709, אך כקורבן, לא כמבצעת של הונאה ומניפולציות.
כאן רוקמת המזימות היא אגריפינה, אמו של נירון, שכוונתה לקדם את תביעתו של בנה לקיסרות.
פופיאה, הנערה התמימה, מוצגת כמושא התשוקה של הקיסרים קלאודיוס, נירון ואותו, שאת יריבויותיהם מנסה אגריפינה למנף לטובתה.
ברגע שפופיאה מבחינה בהונאה של אגריפינה, היא מגיבה בעין יפה, אבל רק כדי להיות יחד עם אותו, המתואר כאהבתה האמיתית היחידה.
פופיאה מופיעה כדמות במספר גרסאות קולנוע וטלוויזיה של הרומן "קוו ואדיס" של הנריק סנקביץ':
בגרסה הקולנועית משנת 1951, "קוו ואדיס", בה היא מגולמת על ידי פטרישיה לאפן , בהופעה שזכתה לשבחים רבים, היא נחנקת למוות על ידי נירון, שמאשים אותה בכך שהסיתה נגדו את "נתיניו הנאמנים", האוכלוסייה הרומית.
ייתכן שצורת רצח זו מבוססת טענתו של סווטוניוס כי נירון עשה מספר ניסיונות לחנוק את אשתו הראשונה, אוקטביה.
במיני סדרת הטלוויזיה הבינלאומית משנת 1985, "קוו ואדיס" , פופיאה מגולמת על ידי כריסטינה ריינז .
בעיבוד משנת 2001, "קוו ואדיס" , פופיאה מגולמת על ידי אניישקה ואגנר .
בסרט "סימן הצלב" משנת 1932 היא מגולמת על ידי קלודט קולבר ומוצגת כדו-מינית בגלוי, כשהיא מזמינה שפחה להתרחץ איתה, אבל מתאווה לחייל הרומי מרקוס סופרבוס (פרדריק מארץ').
בסדרת הטלוויזיה של BBC משנת 1976 "אני, קלאודיוס", מגולמת פופיאה על ידי סאלי בייזלי .
בסרט האיטלקי "פילגשו של נירון" משנת 1956, מגולמת פופיאה על ידי בריז'יט בארדו.
קארה טוינטון שיחקה את פופיאה בסרט "בודיקה" מ-2003 (Warrior Queen, "מלכת הלוחמים" בארצות הברית).
פופיאה מגולמת על ידי קתרין מקורמק בדוקודרמה של ה-BBC משנת 2006 "Ancient Rome: The Rise and Fall of an Empire" .
בפרשנות זו בועט בה נירון למוות לאחר שהזכירה בדרך אגב ובאופן בלתי ביקורתי תקלה קלה במהלך הופעתו בחגיגות הנרוניה.
מאוחר יותר מוצגת גופתה לראווה.
רשל יקר מבצעת את תפקיד פופיאה בסרט האופרה "L'incoronazione di Poppea" משנת 1979, בבימויו של ז'אן-פייר פונל ובניצוחו של ניקולאוס הרנונקור.
פופיאה היא גם דמות בסרט הדרמה "נירון" משנת 2004, בגילומה של אליסה טוואטי .
בסרט "המפיקים" של מל ברוקס משנת 1968, ליאו בלום (ג'ין ויילדר) נבהל ממקס ביאליסטוק (זירו מוסטל) כאשר האיש הגדול עומד מעליו, ובהתייחס לתיאור של קסיוס דיו על מותה של פופיאה - צורח: "אתה הולך לקפוץ עליי אני יודע שאתה הולך לקפוץ עליי - כמו שנירון קפץ על פופיאה...
היא הייתה אשתו והיא לא נאמנה לו אז הוא התעצבן והוא קפץ עליה למעלה ולמטה, עד שהוא מעך אותה כמו חרק."
בסרט הסטודנטים הפולני Imperator מ-2013, שנעשה כולו בלטינית, מגולמת פופיאה על ידי אווה הורניץ' .
פופיאה מתוארת בסרט כמי שחייתה אחרי מות נירון ומתה בגרמאניה לאחר שהתאחדה עם אותו.
בסיפור "הרומאים" של דוקטור הו משנת 1965, מגלמת את פופיאה קיי פטריק (Kay Patrick).
להקת המטאל הגותי Theatre of Tragedy כתבה שיר בשם "Poppæa", בהשראת סיפורה, באלבומם המבוסס על מיתוסים "Aégis" .
סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, חיי נירון, פרק 35; חיי אותו, פרק 3.
פופוליזם בארצות הברית הוא תופעה פוליטית שמלווה את ארצות הברית מאז שנות ה-20 של המאה ה-19, החל בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון ועד למאה ה-21. יש הטוענים כי גם טראמפיזם הוא גרסה עדכנית של פופוליזם אמריקאי, אם כי מאפייניו שונים במקצת.
פופוליזם בגרסתו האמריקאית מתאפיין בעיקר בשימת הדגש על "העם" בניגוד ל"אליטה", והוא נתפס בדרך כלל כפוליטיקה אנטי ממסדית, כזו שמתעלה מעל החלוקות הקלאסיות של ימין ושמאל, ונפוצה לרוב בקרב כאלו שהתייאשו מהממסד ומהפוליטיקאים הקיימים או בקרב מי שמגלה אדישות כלפי הפווליטיקה בדרך כלל, בגלל חוסר אמון או מסיבות אחרות.
מקובל לחלק את הפופוליזם האמריקאי לשני סוגים עיקריים – תרבותי וכלכלי.
בגרסה הכלכלית ההתנגדות של 'העם' היא לאליטה הכלכלית והפיננסית, ובגרסה התרבותית ההתנגדות היא לאליטה האינטלקטואלית.
דוגמאות מובהקות לגרסה הראשונה הן זו של ג'פרסון או של ויליאם ג'נינגס ברייאן, דוגמה בולטת לגרסה השנייה היא זו של ג'ורג' וולאס.
עם זאת, כאמור, בגרסתו הנוכחית והעדכנית הפופוליזם נשען יותר על פילוג של המפה הפוליטית והקצנה של ימין מול שמאל, עם שימת דגש על נושאי חירום והבטחת טיפול מהיר ויעיל בשיטות קיצוניות.
ג'קסון היה הנשיא השביעי של ארצות הברית, והוא כיהן בתפקיד מ-1829 עד 1837 וזכה לכינוי "נשיא העם", או בגרסה הפחות מחמיאה "מלך האספסוף".
תקופת נשיאותו התאפיינה בהתנגדות למוסדות, בפירוק הבנק השני של ארצות הברית (בנק מרכזי), ובהתעלמות מבית המשפט העליון של ארצות הברית ומפסיקותיו.
ג'קסון טען כי "יש להצטער על כך שהעשירים והחזקים מכופפים לעיתים קרובות מדי את מעשי השלטון למטרותיהם האנוכיות".
במסגרת הגישה הפוליטית הקרויה על שמו, הדמוקרטיה ג'קסונית, הושם דגש על שיתופו של העם בפוליטיקה, הגדלת אחוזי ההצבעה, והתנגדות ליצירתן של אליטות ואצולה אמריקנית מקומית.
מפלגת העם וויליאם ג'נינגס ברייאן
מפלגת העם, הידועה גם בשם המפלגה הפופוליסטית או בקצרה 'הפופוליסטים', הייתה מפלגה שמאלנית שהתקיימה במשך 21 שנה (בין השנים 1887–1908) והשתלבה לבסוף במפלגה הדמוקרטית.
ב-1896 העמידה מטעמה כמועמד לנשיאות את ויליאם ג'נינגס ברייאן שנחשב מועמד עממי וזכה לכינוי "פשוט העם הגדול".
מצע המפלגה תמך בהרחבת הדמוקרטיזציה של המצביע הפשוט באמצעות בחירה ישירה של סנאטורים ועריכת משאלי עם, והיא התיימרה לייצג את המצביע הפשוט, ובעיקר את האיכרים, ולבלום את כוחם של התאגידים.
מעט לאחר כישלונו של ג'נינגס החלה המפלגה לדעוך, ובעשור הראשון של המאה ה-20 היא שקעה לחלוטין.
היסטוריונים רואים בפופוליסטים תגובה לכוחם העולה של אינטרסים תאגידיים בעידן המוזהב, אך הם חלוקים בשאלה עד כמה היו הפופוליסטים אנטי-מודרניים, ובשאלת ההשפעה של הפופוליסטים של מפלגת העם על ארגונים ותנועות מאוחרות יותר.
לונג כיהן כמושל לואיזיאנה (1928–1932) וכסנאטור אמריקאי עד לרציחתו בידי מתנקש (1932–1935).
הוא נהג להשתמש ברטוריקה פופוליסטית, תקף את הבנקים והציע תוכנית ל"חלוקת העושר" תחת המוטו של "כל אדם הוא מלך" ("Every Man a King") ובאמצעות הטלת מס עושר, וגם יסד את 'אגודת חלוקת העושר'.
כבר כמושל לואיזיאנה ניהל קרב להטלת מס על הפקת נפט וכמעט הודח על ידי בית הנבחרים המקומי, ועם אותן עמדות המשיך לסנאט, שם כינה אותו הנשיא רוזוולט "רדיקל ודמגוג" וגם טען בשיחות פרטיות כי הוא "אחד האנשים המסוכנים בארצות הברית".
הוא נרצח חודש אחרי שהודיע על כוונתו להתמודד לנשיאות.
וולאס, אחד המושלים החזקים בתולדות ארצות הברית, כיהן בתפקיד מושל אלבמה יותר משש עשרה שנה, וניסה ארבע פעמים להתמודד על הנשיאות, שלוש פעמים מטעם המפלגה הדמוקרטית ופעם נוספת מטעם מפלגה עצמאית.
הוא נחשב פופוליסט שפנה לרוב הלבן באלבמה ותמך בהפרדה גזעית, וכמו כן הושווה לג'נינגס בנאומיו ובמלחמתו נגד העושר.
וולאס נהג לתקוף אינטלקטואלים וביורוקרטים במה שהיווה סוג חדש של פופוליזם.
פרו, שזכה לכינוי "המיליארדר הפופוליסט" התמודד פעמיים (ב-1992 וב-1996) באופן עצמאי לנשיאות.
בפעם הראשונה גרף 18.9% מהקולות וחולל עניין ציבורי, אולם בהתמודדות השנייה קיבל רק כ-8% מהקולות והעניין בו דעך.
בין השאר, תמך בביצוע הצבעה באמצעים אלקטרוניים לקבל החלטות בשיטה של דמוקרטיה ישירה הנובעת מרצון להשפעה עודפת של העם על המערכת הפוליטית.