tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף קרבתם למלך בראשית דרכו, תמיכתם בו לקראת הכתרתו והכיבודים שקיבלו בראשית מלכותו, מצאו עצמם בני פרסי במספר מחלוקות עם הכתר.
בקיץ 1403 הרימו בני פרסי את נס המרד ויצאו נגד המלך, אותו הגדירו כטירן.
בראש המרד ניצבו תומאס פרסי, רוזן ווסטר, אחיו של הנרי פרסי ו"נסיך ויילס", אווין גלינדור.
הוטספור החליט לצאת לקרב גלוי בשרוסברי עוד בטרם הגיע אביו עם צבאו מן הצפון.
קרב שרוסברי התחולל ב-21 ביולי בין צבא המלך, שכלל כ-14,000 חיילים לצבא המורדים, שכלל 10,000. בפעם הראשונה בהיסטוריה ניצבו על אדמת אנגליה אלה מול אלה קשתים חמושים בקשת ארוכה.
מספר האבדות היה גדול, ובהם הנרי פרסי (הוטספור) עצמו, אשר לפי חלק מהמקורות נפגע מחץ כאשר הרים את מגן-הפנים של קסדתו על מנת לסקור את שדה הקרב.
בראותם שמנהיגם נפגע, נפוצו אנשיו המורדים וכוחות המלך ניצחו.
הנרי פרסי עצמו לא היה נוכח בשדה הקרב ולא היה מעורב באופן ישיר במרד ולפיכך לא הואשם על ידי המלך בבגידה, אולם תפקידו כמפקד הצבא נשלל ממנו.
ב-1405 תמך פרסי במרד שארגן ריצ'רד לה סקרופ, ארכיבישוף יורק נגד הנרי הרביעי.
לאחר שהמרד נכשל, נמלט פרסי לסקוטלנד ואחוזתו, טירת אניק, הוחרמה ממנו על ידי הכתר.
ב-1408 פלש פרסי מסקוטלנד לאנגליה בראש צבא ונהרג בקרב ברמהם מור (Battle of Bramham Moor).
ראשו נערף לאחר הקרב והוקע על גשר לונדון.
ב-1358 נשא לאישה את מרגרט נוויל (1339-1372) ונולדו להם ארבעה בנים (הנרי פרסי (הוטספור), תומאס, ראלף ואלן) ובת אחת (מרגרט).
הנרי פרסי (הקרוי נורת'מברלנד) הוא אחת מהדמויות הראשיות במחזות שייקספיר הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני.
בסדרה הפתן השחור מבוססת עליו דמותו של לורד פרסי פרסי מנורת'מברלנד (בגילומו של טים מקינרני).
הנרי צ'ארלס קית' פטי-פיצמוריס, מרקיז לנסדאון החמישי היה מדינאי בריטי שכיהן כמושל הכללי של קנדה, כמושל הודו, כשר המלחמה וכמזכיר המדינה לענייני חוץ.
ב-1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא כתב מכתב לעיתונות שבו קרא לבריטניה לחתור לשלום, קריאה שלא צלחה.
הוא בלט בכך שהוא כיהן במשרות בכירות, הן בממשלות ליברליות והן בממשלות שמרניות.
הנרי פטי-פיצמוריס נולד ב-1845 בלונדון כבנם הבכור של הנרי פטי-פיצמוריס, מרקיז לנסדאון הרביעי ושל רעייתו, אמילי.
אבי סבו היה ויליאם פטי, ראש ממשלת בריטניה בין השנים 1782 – 1783. מלידתו ועד 1863 הוא נשא את התואר ויקונט קלנמוריס ולאחר מכן ועד אשר ירש את התואר מרקיז בשנת 1866 הוא נשא את התואר רוזן קרי.
עם מותה של אמו ב-1895 הוא ירש ממנה את תואר האצולה הסקוטי, לורד ניירן התשיעי.
לאחר סיום לימודיו באיטון קולג' ובאוניברסיטת אוקספורד הוא ירש מאביו ב-5 ביוני 1866, בגיל 21, את תואר האצולה הבריטי מרקיז לנסדאון החמישי ואת תואר האצולה האירי רוזן קרי.
הוא ירש אחוזה גדולה, כולל את בית בווד, אחוזה באירלנד ששטחה היה 490 קמ"ר והון רב.
בחלק מקרקעותיו, בית דרין שבמחוז קרי, הוא בנה החל מ-1871 גן גדול ועד יומו האחרון הוא בילה שם שלושה חודשים מדי שנה.
ב-1866 נכנס לורד לנסדאון לבית הלורדים כחבר מטעם המפלגה הליברלית.
הוא שירת בממשלתו של ויליאם גלאדסטון כלורד של האוצר בין השנים 1869 – 1872 וכתת-שר המלחמה בין השנים 1872 – 1874. ב-1880 הוא התמנה לתפקיד תת-השר לענייני הודו ורכש ניסיון בניהול המושבות מעבר לים.
ב-1883 הוא התמנה לתפקיד המושל הכללי של קנדה, החמישי, מאז איחוד קנדה.
הלורד לנסדאון היה המושל הכללי בתקופה שהייתה סוערת בקנדה.
מוצאו האירי הפך אותו לבלתי אהוד על הקנדים ממוצא אירי-קתולי.
ממשלתו של ג'ון אלכסנדר מקדונלד הייתה אז בקדנציה השנייה שלו והתמודדה עם ההאשמות בנוגע לסלילת קו הרכבת הקנדית הפסיפית והכלכלה עמדה שוב לפני מצב של מיתון.
המרד הצפון-מערבי שהתחולל ב-1885 והמחלוקת שנגרמה על ידי מנהיגו, לואיס רייל, היוו איום רציני על שיווי המשקל של הפוליטיקה הקנדית.
כדי להרגיע את המצב, סייר לנסדאון ברחבי מערב קנדה באותה שנה וקיים פגישות עם רבים ממנהיגי האומות הראשונות.
הניסיון שרכש במערב קנדה גרמו לו לאהוב את אנשי חלק זה של הארץ ואת נופיה.
הוא היה חובב דיג וגילה עניין רב בספורט חורף.
האהבה שרחש כלפי המרחבים הפתוחים של קנדה הובילה אותו להחלטה לרכוש מעון נוסף על גדת נהר קספדיה שבקוויבק.
לנסדאון הוכיח את עצמו כמדינאי מיומן כאשר סייע למשא ומתן ליישוב משבר שכמעט ופרץ בשנים 1886 – 1887 בין ארצות הברית לבין קנדה בנוגע לזכויות דיג.
הוא גם תמך בפיתוח מדעי וישב בראש מושב הפתיחה של האגודה הבריטית לפיתוח המדע ב-1884.
הלורד לנסדאון עזב את קנדה "עם שמיה הבהירים, עם ענפי הספורט המלהיבים שלה, ועם האש הבוערת מהעצים של גטיניו, עם ילדינו ועם ידידינו שהתכנסו סביבנו" לצערו הרב.
במידה רבה הוא ייחס לאשתו את הצלחתו בקנדה.
אחד משעותיה המוצלחות באחוזת רידו, המעון הרשמי של המושל הכללי באוטווה, הייתה המסיבה שהיא קיימה עבור 400 ילדים של בית ספר של יום ראשון.
לליידי לנסדאון הוענקו התארים גבירה של המסדר המלכותי של ויקטוריה ואלברט ועמיתה של מסדר הכתר של הודו.
הלורד לנסדאון מונה למושל הודו באותה שנה בה עזב את קנדה.
תפקיד זה, שבו הוא כיהן בין השנים 1888 – 1894 הוצע לו על ידי ראש ממשלת בריטניה השמרני הלורד סולסברי והיווה את שיא הקריירה שלו.
הוא פעל להנהגת רפורמות בצבא, במשטרה, בממשל המקומי ובמערכת המטבע.
במהלך כהונתו התחולל ב-1890 מרד שדוכא עד מהרה ולנסדאון עמד על כך שמחולל המרד יוצא להורג על אף התנגדות לכך מבית.
ניסיונו ב-1893 לקצר את ההליכים המשפטיים על ידי שימוש בחבר מושבעים נדחה על ידי ממשלת בריטניה.
מדיניותו כמושל הודו גרמה להחרפת המתחים בין ההינדים לבין המוסלמים.
עם שובו לבריטניה השתלב הלורד לנסדאון במפלגה השמרנית.
ביוני 1895 מינה אותו ראש הממשלה, הלורד סולסברי לתפקיד שר המלחמה.
חוסר המוכנות של הצבא הבריטי במלחמת הבורים הובילה לקריאות להדחתו ב-1899, הביוגרף של לנסדאון, פ.ב.
ואייט טען שנמתחה עליו ביקור ללא הצדקה על כישלון הצבא הבריטי.
לאחר ניצחון השמרנים בחירות הכלליות של 1900 ארגן סולסברי מחדש את ממשלתו, ויתר על תפקיד שר החוץ ומינה את לנסדאון להחליפו בתפקיד זה.
לנסדאון המשיך לכהן במשרה זו גם בממשלתו של ארתור ג'יימס בלפור.
כשר החוץ הוא חתם ב-1902 על הברית האנגלו-יפנית בביתו שבלונדון וניהל את המשא ומתן על חתימת ההסכמה הלבבית ב-1904 עם שר החוץ הצרפתי תאופיל דֵלְקַסֵה.
ב-15 ביוני 1903 נשא לנסדאון נאום בבית הלורדים בו הוא הגן על שיטת הנקמה הכספית כנגד מדינות שרמת המחירים בהן גבוהה ושממשלותיהן מסבסדות מוצרים שיימכרו בבריטניה.
הנקמה הייתה אמורה להתבטא באיום בהטלת תעריפים נגדיים כנגד ארצות אלו.
היוניוניסטים הליברלים התפלגו מהליברלים, שקידמו את גישת הסחר החופשי ונאומו של לנסדאון היווה ציון דרך בדרכה של קבוצה זו לכוון הפרוטקציוניזם.
לנסדאון טען שהאיום בהטלת תעריפים בצורה נקמנית כזו דומה להשגת כבוד בחדר מלא באנשים חמושים על ידי נפנוף באקדח גדול (מילותיו המדויקות היו "אקדח גדול במעט מאלו של כל האחרים").
"האקדח הגדול" הפך לביטוי הקליט של אותו יום ולעיתים קרובות נעשה בו שימוש בנאומים ובקריקטורות.
ב-1903 היה לנסדאון למנהיגם של היוניוניסטים (אצילים יוניוניסטים שמרנים וליברלים) בבית הלורדים.
בינואר 1906 נחלו הליברלים ניצחון גדול בבחירות הכלליות.
בתפקידו החדש כמנהיג האופוזיציה בבית הלורדים הועיל מאוד לנסדאון במסגרת תוכניותיו של מנהיג היוניוניסטים בלפור לשים מכשול לצעדי המדיניות של הליברלים בעזרת הרוב היוניוניסטי בבית העליון.
לנסדאון ושאר מנהיגי השמרנים היו בהולים למנוע צעד שכזה באמצעות אישור החוק, גם אם הוא עורר בהם סלידה, אך עד מהרה הבין לנסדאון שאין הוא יכול לבטוח באצילים שנטו ליותר ראקציונריות ושתכננו לנהל מאבק של הרגע האחרון.
בסופו של דבר, נמנעו מהצבעה אצילים יוניוניסטים (כמו לנסדאון עצמו), או אף הצביעו בעד חוק הפרלמנט של 1911.
בשנים הבאות המשיך לנסדאון לשמש כמנהיג האופוזיציה בבית הלורדים.
מעמדו עלה כאשר בלפור התפטר מתפקיד מנהיג המפלגה והוחלף באנדרו בונאר לואו הבלתי מנוסה שמעולם לא כיהן במשרה בקבינט קודם לכן.
ב-1915 הצטרף לנסדאון כשר בלי תיק לקבינט הקואליציה שהוקם לרגל המלחמה בראשותו הרברט הנרי אסקווית', אך לא ניתן לו שום תפקיד בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג' שהוקמה שנה לאחר מכן, על אף שליטתם של השמרנים בה.
ב-1917, לאחר שדן ברעיון ללא הצלחה עם כמה מעמיתיו, פרסם לנסדאון את מכתבו מעורר המחלוקת, בו הוא קרא לפרסום הצהרה על כוונותיה של בריטניה לאחר המלחמה כלפי בעלות בריתה.
על מכתבו זה נמתחה ביקורת על כך שהוא פעל בניגוד למדיניות הקבינט.
הלורד לנסדאון מת ב-3 ביוני 1927. במותו הוערך ערך קרקעותיו ב-1,044,613 ליש"ט ושאר נכסיו הוערכו ב-233,888 ליש"ט.
הלורד לנסדאון נשא לאישה ב-1869 את ליידי מוד אבלין המילטון, בתם של ג'יימס המילטון, דוכס אברקורן הראשון ושל רעייתו, ליידי לואיזה ג'יין ראסל, בתו של ג'ון ראסל, דוכס בדפורד השישי.
באוקטובר 1883 יצא הזוג לקנדה עם אחייניתם ליידי פלורנס אנסון ועם ארבעת ילדיהם:
ליידי אבלין אמילי מרי פטי-פיצמוריס (27 באוגוסט 1870 – 2 באפריל 1960).
הנרי ויליאם אדמונד פטי-פיצמוריס, רוזן קרי (14 בינואר 1872 – 5 במרץ 1936) לימים מרקיז לנסדאון.
ליידי ביאטריקס פרנסס פטי-פיצמוריס (25 במרץ 1877 – 5 באוגוסט 1953).
פאונול נולד ב-19 בנובמבר 1887 והתחנך בבית הספר רוגבי ובאקדמיה הצבאית המלכותית, ווליץ'.
לאחר סיום לימודיו החל את שירותו הצבאי בארטילריית השדה המלכותית ובארטילריית הסוסים המלכותית, שבמהלכו הוצב הן בבריטניה והן בהודו בשנים 1906–1914. בשנת 1909 הועלה לדרגת לוטננט, ובשנת 1914 הועלה לדרגת קפטן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת פאונול בצרפת ובבלגיה.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור בשנת 1917 ומונה למפקד הארטילריה המלכותית, הדיוויזיה ה-17. על שירותו במלחמה הוענק לו עיטור אות השירות המצוין בשנת 1918.
לאחר המלחמה למד פאוול במכללה לפיקוד ומטה, קימברלי בשנים 1920–1921, ולאחר מכן שימש כקצין מטה בבית הספר לתותחנים בלארקיל בשנים 1924–1925. בשנת 1928 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ולאחר שסיים את הכשרתו במכללה לפיקוד ומטה, הוא השתתף במבצעי המשחק הגדול בגבול צפון-מערב הודו עד שנת 1931.
הוא למד במכללת ההגנה האימפריאלית בשנת 1932, ובעקבות כך כיהן כעוזר הצבאי של ועדת ההגנה הקיסרית בין השנים 1933–1935, וכסגן המזכיר של ועדת ההגנה הקיסרית ב-1936. בשנים 1936–1938 הוא היה מפקד בית הספר המלכותי לתותחנים, וכשגבר איום המלחמה, הוא מונה למנהל מבצעים ומודיעין צבאי במשרד המלחמה אותו מילא בשנים 1938–1939.
בריטניה נכנסה למלחמה לאחר שגרמניה פלשה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. פאונול מילא שורה של תפקידים פיקודיים ותפקידי מטה בכירים לאורך כל המלחמה.
הוא מונה לרמטכ"ל חיל המשלחת הבריטי (BEF) בצרפת ובבלגיה עד נפילת צרפת במאי 1940. לאחר מכן הוא מונה לתפקיד המפקח הכללי של המשמר הביתי והיה מפקד הכוחות הבריטיים בצפון אירלנד, לפני שמונה לסגן ראש המטה הכללי הקיסרי במשרד המלחמה בשנת 1941.
לאחר מכן הוא מונה למפקד פיקוד המזרח הרחוק הבריטי בדרום-מזרח אסיה עד 1942, ולאחר מכן לראש מטה ABDACOM שם היה ראש מטהו של גנרל סר ארצ'יבלד וייוול.
לאחר מכן הוא מונה למפקד פיקוד ציילון משנת 1942 עד 1943, ולמפקד פיקוד פרס ועיראק בשנת 1943. לבסוף מונה לראש מטהו של סגן האדמירל לואי מאונטבאטן, המפקד העליון של פיקוד בעלות הברית בדרום מזרח אסיה בשנים 1943–1944. לאחר סיום המלחמה פרש מהצבא הבריטי בשנת 1945.
במהלך המלחמה קיבל פאונול את התארים של אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית בשנת 1940 ואביר מפקד במסדר האמבט בשנת 1945.
לאחר המלחמה שימש פאונול כיו"ר פריירי מיוקס בע"מ, חבר הוועדה של בנק לוידס, נציב ראשי של חטיבת האמבולנסים סנט ג'ון, יועץ צבאי לווינסטון צ'רצ'יל וקנצלר מסדר ג'ון הקדוש.
פאונול התחתן עם מרי הנדרסון בשנת 1918, שבעלה ג'ון גריי נהרג בקרב בשנת 1916, והיה אב חורג לבנה, ווילובי גריי.
הנרי אלברט פיין הידוע גם בשם "הנרי ארתור פיין" היה אמן ויטראז'ים אנגלי, צבעי מים וצייר ציורי קיר.
פיין היה אחד מקבוצת האמנים-אומנים של ברמינגהאם שהתגבשה סביב ג'וזף סאות'ול ובית הספר לאמנות בברמינגהאם בסוף המאה ה-19. הוא היה מעורב בכמה מהפרויקטים הקולקטיביים של הקבוצה, ובעיקר בעיטור הקפלה במדרספילד קורט.
יליד אזור קינגס הית' בברמינגהם.
פיין למד בהדרכתו של אדוארד ר.
טיילור בבית הספר לאמנות בברמינגהאם, שם היה אחד התלמידים שהוזמן לצייר סדרת ציורי קיר בהשגחת טיילור לצורך עיצוב מחדש של בית העירייה "סימן גלוי לעליה לתהילה ולחשיבות של בית הספר בברמינגהם".
בשנת 1899 מונה פיין לצוות בית הספר, בתחילה כמורה לרישום וציור, אך התרכז יותר ויותר בשנות ה-90 של המאה ה-19 בעיצוב ויטראז'ים.
בשנת 1900, הוא התקין תנור זכוכית בבית הספר ולמד ייצור ויטראז'ים בלונדון אצל כריסטופר וול, כך שבמסורת האומנות והאומנות ניתן ללמד עיצוב וייצור כתהליך משולב.
בין תלמידיו המצטיינים הייתה מרגרט אנייס רופ.
החל משנת 1904 הקים עסק עצמאי שתכנן וייצר ויטראז'ים, וייצר עבודות גדולות לכנסיות כמו סנט אנדרו של אס פריור, רוקר, סנט מרטינס, קנסל רייז, סנט מרי, מדרספילד וסנט אלבנס.
בשיתוף עם מרבית קבוצת ברמינגהם עבד במגוון רחב של אמצעים, והפיק איורי ספרים עבור גילדת מלאכת היד של ברמינגהאם ועיצוב פנים עבור גילדת ברומסגרוב לאמנויות יישומיות.
אף על פי שההישגים הבולטים ביותר של פיין היו פוריים ביותר בוויטראז'ים, היו לו ללא ספק השגים בתחום הציור הדקורטיבי.
בין השנים 1902–1923 עבד על ציורי הקירות של הקפלה במדרספילד קורט ליד מאלברן בווסטרשייר.
צייר פרסקו לצד עבודות של דמויות אחרות של תנועת האמנויות והמלאכה בברמינגהאם כמו ויליאם בידלייק, ג'ורג'י גסקין וצ'ארלס מארס גיר.
מבנה מדרספילד קורט הוא "לא רק התוכנית החשובה ביותר של פיין לציור דקורטיבי, אלא ככל הנראה המפורסם ביותר מכל תוכניות האומנות והמלאכה של הקבוצה ".
בשנת 1908 הוזמן להפקת ציור קיר בשלבים המאוחרים של עיטור ארמון וסטמינסטר.
עבודתו הייתה "בחירת הוורדים האדומים והלבנים בגני המקדש העתיקים" - אלגוריה על מלחמות השושנים - תלויה כעת במסדרון המזרחי של הארמון.
פיין צייר גם נופים בצבעי מים, והציג באקדמיה המלכותית בין השנים 1899 עד 1935 [5] ונבחר לחבר באגודת צבעי המים המלכותית בשנת 1920.
באמברלי המשיך פיין לייצר עבודות בפרסקו וזכוכית צבעונית, ובשנת 1912 הקים את גילדת סנט לו, שתוכננה בתחילה במסורת האמנות והאומנות של גילדת ברומסגרוב, אם כי בסופו של דבר הייתה מיועדת ליצירותיו שלו.
בשנת 1909 עברו פיין ומשפחתו לאמברלי בגלוסטרשייר, אחד מכמה דמויות אמנות ומלאכה משמעותיות שעברו להתגורר בקוטסוולדס.
הנרי "הן" פירס ידוע בכינוי "The Game Chicken" היה מתאגרף אנגלי, אלוף אנגליה לשנת 1805.
אביו עבד בכריית פחם ובני משפחה רבים שלו עסקו בניקוי ארובות.
בצעירותו היה שוליה של קצב ולאחר מכן עסק לפרנסתו בניקוי ארובות.
במסגרת עבודתו, ביקר במקומות רבים באנגליה בהם יכול היה להתאגרף ולצבור ניסיון בתחום.
פירס נודע בכינוי "The Game Chicken" משום שנהג לכנות את עצמו "Hen" (תרנגול בעברית) כצורת קיצור לשמו - הנרי.
כנהוג בתקופתו, הוא נלחם במפרקים חשופים (ללא כפפות אגרוף.
בין השנים 1803–1805, הוא ניצח בכל שמונת הקרבות בהם השתתף, ובקרב האחרון שלו - הוכתר לאלוף אנגליה.
בשנת 1803, ידידו של פירס, אלוף האגרוף המכהן של אנגליה, ג'יימס בלצ'ר שקל לפרוש מאגרוף לאחר שעינו השמאלית הוסרה לאחר תאונה.
הוא הזמין את פירס לעיר מגוריו לונדון במטרה להעביר אליו את תואר האליפות מתוך מחשבה ששניהם ילידי בריסטול וכך התואר יישאר בידיו של בן עיר הולדתו.
פירס נענה להצעה, הגיע ללונדון וב-3 ביוני 1803, נלחם בקרב אגרוף שנערך בפאב מול ג'ק פירבי וניצח אותו.
בלצ'ר וחבריו התרשמו מפירס והחליטו לקחת אותו תחת חסותם (אחד הפטרונים היה איש הקריקט הנודע, אדוארד באד).
ב-23 בפברואר 1804 התמודד פירס מול ג'ו ברקס וניצח אותו בסיבוב ה-24 לאחר שעה ועשרים דקות.
ב-20 ביולי 1805 התמודד בקרב נוסף מול המתאגרף ג'ון גלי וניצח אותו.
הקרב נערך בכלא בו גלי נכלא עקב אי תשלום חוב.
הקרב הרשים מאוד את הצופים, ואחד מהם אף החליט לשלם את חובו של גלי כדי לאפשר לו להשתחרר מהכלא ולהמשיך להתאגרף.
ב-8 באוקטובר 1805, התמודדו השניים בקרב חוזר ולאחר 64 סיבובים, פירס שוב ניצח את גלי.
ב-8 בדצמבר 1805 התמודד פירס מול חברו והפטרון שלו, ג'יימס בלצ'ר.
פירס ניצח בסיבוב ה-18 וזכה רשמית בתואר אלוף אנגליה.
לאחר מכן, פרש מאגרוף עקב בעיות בריאות.
פירס חזר לבריסטול, ובה הפך לגיבור מקומי לאחר שני מקרים בהם נחלץ לעזרת הזולת: במקרה הראשון, הציל ילדה לכודה בעליית גג בוערת, ובמקרה השני הכה שלושה גברים שתקפו אישה.
בבריסטול הוא התחתן אולם נישואיו התפרקו.
פירס מת ממחלת השחפת בגיל 32 ב-30 באפריל 1809.
בשנת 1987, נבחר להיכלל בהיכל התהילה של מגזין הזירה מטעם מגזין הזירה.
בשנת 1993, נבחר להיכלל בהיכל התהילה הבין-לאומי של האגרוף.
הנרי סקולקראפט היה גאוגרף, גאולוג ואתנולוג אמריקאי, שנודע במחקריו המוקדמים על תרבויות אינדיאנים, כמו גם במסעו בשנת 1832 למקורות נהר המיסיסיפי.
סקולקרפאט נולד בשנת 1793 בגילדרלנד, מחוז אלבני, ניו יורק, בנם של לורנס סקולקראפט ואנה ברברה.
הוא נכנס ליוניון קולג' בגיל 15 ובהמשך למד במכללת מידלברי.
הוא התעניין במיוחד בגאולוגיה ובמינרלוגיה.
אביו היה יצרן זכוכית, והנרי בתחילה למד ועבד בזכוכית.
הוא כתב את המאמר הראשון שלו בנושא הזכוכית (1817).
לאחר שעבד במספר עבודות זכוכית בניו יורק, ורמונט וניו המפשייר, עזב את העסק המשפחתי בגיל 25 כדי לחקור את הגבול המערבי של ארצות הברית.
בין נובמבר לפברואר 1819 ביצעו סקולקראפט וחברו לוי פטיבונה מסע מפוטוסי שבמיזורי לספרינגפילד.
הם נסעו בהמשך הנהר הלבן לארקנסו, ועשו סקר על הגאוגרפיה, הגאולוגיה והמינרלוגיה של האזור.
סקולקראפט פרסם מחקר זה (1819).
הוא זיהה נכון את הפוטנציאל להפקות עופרת באזור.
מיזורי הפכה בסופו של דבר למדינה המובילה בתפוקת מינרל זה.
הוא גם פרסם דו"ח כתוב הראשון של חקר אירופאי-אמריקאי של אזור הרי האוזרק.
משלחת זו ופרסומיו הפיצו את שמו, ושר המלחמה, ג'ון סי.
קלהון, אשר ראה בו "איש עם אמביציה וסקרנות שלא יודעת שובע".
קלהון המליץ עליו למושל של מישיגן, לואיס קאס, לנהל מסע לחקור את אזור אגם סופיריור ואת האדמות שממערב לנהר המיסיסיפי.
החל באביב 1820 שימש סקולקראפט כגאולוג במשלחת של לואיס קאס.
החל מדטרויט, הם נסעו כמעט 3,200 ק"מ לאורך אגם יורון ואגם סופריור, מערבה לנהר המיסיסיפי, במורד הנהר לאיווה של ימינו, ואז חזרו לדטרויט לאחר שהתחקו אחר חופי אגם מישיגן.
המשלחת נועדה למצוא את מקורו של נהר המיסיסיפי, וגם לפתור את שאלת הגבול הבלתי מוגדר בין ארצות הברית לקנדה הבריטית.
המשלחת נסעה עד למעלה הזרם במינסוטה של ימינו.
מכיוון שמפלס המים הנמוך בנהר מנעו שייט רחוק יותר, האגם הוגדר כראש המים של הנהר, ושמו שונה לכבוד קאס.
סיפורו של סקולקראפט על המשלחת פורסם בכתב העת בשם "מסעות דרך האזורים הצפון מערביים.
בשנת 1821 הוא היה חבר במסע ממשלתי אחר שנסע דרך אילינוי, אינדיאנה ואוהיו.
סקולקראפט הכיר את אשתו הראשונה ג'יין ג'ונסטון זמן קצר לאחר שהוצב בשנת 1822 בסולט סט.
מארי, מישיגן, כמפקח על האינדיאנים הראשון בארצות הברית.
שנתיים לפני כן הקימה הממשלה את מצודת פורט בריידי ורצתה לבסס נוכחות רשמית כדי למנוע כל איום בריטי מחודש בעקבות מלחמת 1812. הממשלה ניסתה להבטיח את האזור כנגד התסיסה הבריטית בקרב שבט האוג'יבווה.
ג'יין ג'ונסטון הייתה בתו הבכורה של ג'ון ג'ונסטון, סוחר פרוות סקוטי-אירי ידוע, ואשתו סוזן ג'ונסטון, בתם של ראש השבט אג'יבווה ואשתו.
שני הג'ונסטונים היו בעלי מעמד גבוה.
נולדו להם שמונה ילדים, ומשפחתם העשירה הייתה ידועה באזור.
לג'יין והנרי נולדו ארבעה ילדים.
היו להם נישואים שהפיקו כתיבת מכתבים רבים זה לזה לאורך השנים.
היא נפטרה בשנת 1842, בעת ביקורה בקנדה, ונקברה בכנסיית סנט ג'ון האנגליקנית, אנקסטר, אונטריו.
ב-12 בינואר 1847, לאחר שעבר לוושינגטון סקולקראפט התחתן שוב, בגיל 53, עם מרי הווארד (נפטרה ב-12 במרץ 1878).
היא הייתה מהדרום, ותמכה בעבדות ובהפרדה גזעית.
כתוצאה מכך התרחקו ילדיו מהנישואים הראשונים מאביהם וממנה.
בשנת 1860 מרי הווארד פרסמה את הרומן "הכפפה השחורה: סיפור על חיי המטעים בדרום קרוליינה" אחד מספרי העבדות הרבים שפורסמו בתגובה לרב המכר של אותם ימים "אוהל הדוד תום", של הרייט ביצ'ר סטואו.
סיפרה של מרי הווארד, עודד את העבדות והפך גם לרב מכר בתקופתו.
סקולקראפט החל את המחקר האתנולוגי שלו בשנת 1822 במהלך מינויו כמפקח על האינדיאנים בסולט סט.
הייתה לו האחריות לשבטים בצפון מישיגן, ויסקונסין ומינסוטה.
מאשתו הראשונה ג'יין ג'ונסטון, סקולקראפט למד את שפת , כמו גם חלק ניכר מהסיפור של השבט ותרבותו.
סקולקראפט נבחר לבית המחוקקים של טריטוריית מישיגן, שם כיהן בין השנים 1828 ל-1832. בשנת 1832, הוא נסע שוב לחלקים העליונים של מיסיסיפי כדי ליישב את הסכסוכים המתמשכים בין שטחי האוג'יבווה והדקוטה.
הוא שוחח עם מנהיגים אינדיאנים כדי לשמור על השלום.
הוא קיבל גם רופא מלווה והוראות להתחיל לחסן אינדיאנים נגד אבעבועות שחורות.
הוא קבע כי אבעבועות שחורות לא היו ידועות בקרב אנשי האוג'יבווה לפני שנת 1750 כאשר חזרה קבוצת לוחמים שנוצר מגע בינם עם האירופאים בחוף המזרחי.
קבוצה זו הגיעה למונטריאול כדי לסייע לצרפתים נגד הבריטים במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
במהלך מסע זה, ניצל סקולקראפט את ההזדמנות לחקור את האזור, ויצר את המפה המדויקת הראשונה של אזור האגמים סביב ימת סופריור המערבי.
הוא גילה את מקור המים האמיתי של נהר המיסיסיפי ב.
הנהר סקולקראפט הסמוך, שהוא היובל העיקרי הראשון של המיסיסיפי, נקרא מאוחר יותר לכבודו.
עיתוני ארצות הברית סיקרו באופן נרחב את המשלחת הזו.
סקולקראפט כתב על המסע בספר שפרסם ב-1834, על גילוי מקורות המיסיסיפי.
בשנת 1836 הוא היה סייע ליישוב סכסוכי קרקעות עם האוג'יבווה.
הוא עבד איתם להשגת חוזה (1836), לפיו הם מסרו לארצות הברית שטח עצום של 53,000 קמ"ר בשווי מיליוני דולרים רבים.
הוא האמין כי עדיף לאוג'יבווה לוותר על אדמות הציד הנרחבות שלהם.
הממשלה הסכימה לשלם פיצויים ולספק אספקה ומזון בזמן שהאוג'יבווה עברו לאורח חיים חדש, אך מתן הפיצויים שהובטחו לא הגיע מטעם הממשלה האמריקאית, והאוג'יבווה סבלו כתוצאה מכך.
בשנת 1838 על פי תנאי האמנה, סקולקראפט פיקח על בניית המעון שלו באי מקינאק.
הבניין רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הוא סיפק גם דיור זמני לאנשי אוג'יבווה שהגיעו לאי מקינאק כדי לקבל קצבה במהלך המעבר למה שחשבה ממשלת ארצות הברית כדרך חיים מסודרת יותר.
בשנת 1839 מונה שוב סקולקראפט למפקח על ענייני האינדיאנים.
הוא החל בסדרת מחקרי האינדיאנים שפורסמו מאוחר יותר.
אלה כללו את אוסף הסיפורים והאגדות האינדיאנים שלו, שרבים מהם אשתו ג'יין ג'ונסטון סקולקראפט סיפרה לו או תרגמה עבורו מתרבותה.
בהיותו במישיגן, סקולקראפט הפך לחבר במועצה של אוניברסיטת מישיגן בשנותיה הראשונות.
בתפקיד זה סייע בהקמת הארגון הפיננסי של האוניברסיטה.
סקולקראפט הקים ותרם לכתב העת הראשון של ארצות הברית בנושא חינוך ציבורי, The Journal of Education.
הוא פרסם גם כתב עת הספרותי הראשון במישיגן.
סקולקראפט קרא שמות גאוגרפים למקומות במישיגן ובשטחי מישיגן לשעבר הוא שילב מילים והברות משפות אינדיאניות עם מילים והברות מלטינית וערבית.
אגם איטאסקה, אגם המקור של נהר המיסיסיפי, הוא דוגמה לשמות שנתן.
עם עליית המפלגה הוויגית לשלטון בשנת 1841 ובחירתו של ויליאם הנרי הריסון, איבד סקולקראפט את מעמדו הפוליטי כמפקח האינדיאנים.
הוא וג'יין עברו לניו יורק.
היא נפטרה בשנה שלאחר מכן במהלך ביקור בקנדה, בזמן שסקולקראפט נסע באירופה.
הוא המשיך לכתוב על אינדיאנים.
בשנת 1846 הזמין אותו הקונגרס לכתוב עבודת עיון מקיפה על שבטי אינדיאנים אמריקאים.
סקולקראפט נסע לאנגליה לבקש את שירותיו של הצייר ג'ורג' קטלין כדי לאייר את עבודתו המוצעת, מכיוון שהצייר נחשב למאייר הראשי של חיי האינדיאנים.
סקולקראפט היה מאוכזב מאוד כאשר קטלין סירב.
מאוחר יותר שילב את האמן סת' איסטמן, קצין צבא, כמאייר הספרים.
איסטמן היה ידוע בציוריו של העמים האינדיאנים.
סקולקראפט עבד במשך כמה שנים על כתיבת ההיסטוריה של שבטי הילידים בארצות הברית.
הספר פורסם בשישה כרכים בין השנים 1851–1857 בפילדלפיה.
המבקרים שיבחו את הספר ואת תכניו, ואת האיורים המוקפדים של איסטמן.
המבקרים ציינו גם את החסרונות בהוצאה לאור כמו מחסור באינדקס וארגון גרוע, מה שהפך את המידע לכמעט בלתי נגיש.
כמעט 100 שנה לאחר מכן, בשנת 1954, הכינה ופרסמה המחלקה לאתנולוגיה האמריקאית של מוסד הסמיתסוניאן אינדקס לכרכים.
רק בשנת 1928 ביצעה ממשלת ארצות הברית מחקר כולל נוסף על תנאי האינדיאנים האמריקאים.
לאחר מותו תרמה אשתו השנייה של סקולקראפט מעל 200 ספרים מהספרייה שלו, שפורסמו ב-35 שפות אינדיאניות שונות, לאתונאום בוסטון.
סקולקראפט ואשתו השנייה מרי נקברו בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
שמו של הנרי סקולקראפט מונצח באתרים רבים ברחבי ארצות הברית, כולל אתרים גאוגרפים, מחוזות אדמיניסטרטיביים, דרכים, ספינת מלחמה ועוד.
הנרי פיץ' טיילור היה צייר אמריקאי, הוותיק ביותר בדור האמנים האמריקאים שעבדו בסגנון הקוביזם.
טיילור שימש כנשיא הראשון של התאחדות האמנים והציירים האמריקאית (AAPS), הארגון שהקים את תערוכת האמורי בשנת 1913.
טיילור נולד בסינסינטי, אוהיו בשנת 1853. הוא למד באקדמיה ז'וליאן בפריז ובשנת 1885 נסע לברביזון לצייר.
הוא חזר לאמריקה בשנת 1888 או בשנת 1889, והקים את הסטודיו שלו בעיר ניו יורק.
בין השנים 1898–1908 התגורר טיילור בקוס קוב, קונטיקט.
הוא היה חלק ממושבת האמנות שם.
בקוס קוב יצר ציורים אך לא הציג את עבודותיו.
בין ידידיו היו ג'ון הנרי טוואצ'טמן, צ'יילד האסאם, ארתור דייוויס, ג'ורג' לוקאס וולט קון; רבים ממכרים אלה מילאו תפקיד חשוב בחייו של טיילור כאמן.
טיילור התחתן עם קלרה סידני פוטר דווידג', בתו של הבישוף הנרי קודמן פוטר, ב־20 במרץ 1913. הם עברו לאחוזתה בסטטן איילנד.
כפי שדווח על ידי ג'רום מאיירס באוטוביוגרפיה שלו "האמן במנהטן"
בתערוכת הארמורי בשנת 1913 הוצגו שלושה מציוריו של טיילור: אומן, זנות, וחשיכת בוקר.
בשנת 1921 טבעה אשתו של טיילור.
בכותרת הניו יורק טיימס נכתב: "בתו של הבישוף פוטר טבעה.
גופתה של גברת הנרי פיץ' טיילור התגלתה בביצה ליד ביתה בלונג איילנד.
הייתה לה מחלה בעמוד השדרה.
חושבים שהיא שהיא נפלה לבוץ ולא הצליחה להשתחרר מעצמה."
טיילור נפטר ב-10 בספטמבר 1925 בפליינפילד, ניו המפשייר.
הנרי פיצרוי, דוכס גראפטון הראשון, היה בנם הבלתי חוקי של צ'ארלס השני, מלך אנגליה ופילגשו ברברה וילייר.
כמפקד צבאי, הנרי פיצרוי מונה לקולונל של משמר הגרנדירים ב-1681 ולתת האדמירל של אנגליה בין השנים 1682 ל-1689. הוא נהרג בהסתערות על קורק במהלך המלחמה הוויליאמית באירלנד ב-1690.
הנרי פיצרוי, שנולד לברברה וילייר, רוזנת קסלמיין בשנת 1663, היה בנו לא חוקי של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, השני מברברה וילייר.
אמו הייתה בתו של ויליאם וילייר, ויקונט גרנדיסון השני, קולונל של אחד הגדודים של המלך צ'ארלס הראשון שנהרג בפעולה במהלך מלחמת האזרחים.
ב-1 באוגוסט 1672, בהיותו בן תשע, נערכו נישואיו לאיזבלה בת החמש, בתו ויורשתו של הנרי בנט, הרוזן הראשון מארלינגטון.
טקס בנישואים התקיים ב-4 בנובמבר 1679 שג'ון אוולין ראה ותיאר אותו ביומנו כ"נאה במיוחד, העולה בהרבה על כל יורש אחר של המלכים".
בזמן נישואיו, הנרי פיצרוי קיבל את התארים ברון סודברי, ויקונט איפסוויץ' ורוזן יוסטון.
בשנת 1675, הוא קיבל את תואר דוכס גראפטון, וצ'ארלס השני הפך אותו לאביר מסדר הבירית ב-1680. הוא מונה לקולונל של משמר הגרנדירים ב-1681.
פיצרוי חונך כמלח והשתתף במצור על לוקסמבורג ב-1684. באותה שנה, הוא קיבל צו להחליף את סר רוברט הולמס כמושל האי וייט, כאשר האחרון הואשם בגיוס שווא.
עם זאת, הולמס זוכה על ידי בית המשפט הצבאי ושמר על תפקיד המושל.
ב-1686 הוא הרג את ג'ון טלבוט, אחיו של הרוזן משרוסברי, בדו-קרב, לאחר שטלבוט דיבר אליו ב"שפה לא נאה ומעוררת".
הוא מונה לתת-אדמירל הים הצר בין השנים 1685–1687 בהכתרתו של ג'יימס השני, מלך אנגליה, גראפטון היה הלורד הקונסטבל העליון.
במהלך המרד של הדוכס ממונמות' הוא פיקד על הכוחות המלכותיים בסאמרסט.
עם זאת, הוא פעל מאוחר יותר עם ג'ון צ'רצ'יל, והצטרף לוויליאם מאורנז' כדי להדיח את המלך במהפכה המהוללת של 1688.
פיצרוי מת באירלנד בשנת 1690 מפצע שהתקבל בהסתערות על קורק בזמן שהוביל את כוחותיו של ויליאם, בגיל 27. גופתו הוחזרה לאנגליה לקבורה - כשכמה איברים פנימיים הוסרו ונקברו (בבלינטמפל, קורק) כדי לשמר את שרידיו להובלה.
באוקטובר 1697 נישאה אלמנתו לסר תומאס הנמר, ברון צעיר בפלינטשייר, שהפך ליושב ראש בית הנבחרים ולאוטוריטה על יצירותיו של ויליאם שייקספיר.
הנרי אגון פרידלנדר היה היסטוריון יהודי גרמני-אמריקאי של השואה שנודע בטיעוניו בעד הרחבת אומדן היקף הנפגעים בשואה.
פרידלנדר נולד בברלין למשפחה יהודית.
הוא שרד את אושוויץ ועבר לארצות הברית בשנת 1947. הוא קיבל תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת טמפל ב-1953 ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה ב-1954 ו-1968 בהתאמה.
משנת 1975 ועד פרישתו ב-2001, שימש פרידלנדר כפרופסור במחלקה למדעי היהדות בברוקלין קולג' של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
פרידלנדר היה בנם של הרופא ברנהרד פריץ פרידלנדר ורות פרידלנדר לבית לוונטל.
הוא היה נשוי להיסטוריונית סיביל מילטון (1941–2000), על שמה נקרא פרס זיכרון של האגודה ללימודי גרמניה.
פרידלנדר טען שיש להתייחס לשלוש קבוצות כקורבנות השואה: יהודים, צוענים ונכים נפשית ופיזית, שהיו הקורבנות הראשונים של תוכנית רצח נאצית, עוד לפני תחילת הרציחות ההמוניות של היהודים בשואה, וציין כי האחרונים היו הקורבנות הראשונים של הנאציזם.
בדומה לאשתו סיביל מילטון, פרידלנדר תמך בהגדרה מרחיבה ומכילה יותר של השואה, וטען נגד "בלעדיות הדגש על רצח יהדות ברוב ספרות השואה, שבדרך כלל [טענה ש]הצוענים (כמו גם השחורים והנכים) לא היו בעל משקל שווה [ברציחות]".
הוא החליף דעות בנושא עם יהודה באואר.
הנרי פיספנן (בפינית: Henri Piispanen; נולד ב-1994) הוא זמר-יוצר, מדובב ומגיש טלוויזיה פיני.
הוא זכה בקדם הפיני לאירוויזיון 2024, Uuden Musiikin Kilpailu 2024, ביחד עם הדי ג'יי Windows95man.
שירם היה "", והוא נבחר לייצג את פינלנד באירוויזיון 2024.
פיספנן היה הסולן של להקת פאסה, והסולן והקלידן של להקת קונטיו פולאריס.
כמו כן, במרוצת השנים דיבב כמה דמויות מתוכניות טלוויזיה ומסרטי קולנוע, דוגמת לואיס מ-Meet the Robinsons, הירו המדה מ-Big Hero 6, אדריאן אגרסט מ-Miraculous: Tales of Ladybug & Cat Noir, צ'ייס מ-PAW Patrol ולויד גארמדון מ-Ninjago.
בשנת 2012 הגיש את התוכנית Summeri.
פיספנן היה הכותב הראשי של "", שהיה אמור להיות מבוצע בקדם הפיני לאירוויזיון 2024 על ידי טמו קייסטרי, הידוע בשם הבמה שלו Windows95man, ללא זמר נוסף.
עם זאת, קייסטרי הצהיר בריאיון כי הוא תר אחר זמר נוסף שיוכל לשיר את פזמון השיר, שמבחינה ווקאלית נחשב לקשה ולגבוה.
לטענתו, רק פיספנן היה מסוגל לעשות זאת, בשל מנעדו הקולי הרחב.
הצמד זכה באירוע, על-אף שהגיע למקום האחרון בהצבעות השופטים, ונבחר לייצג את פינלנד באירוויזיון 2024, שיתקיים במאלמה שבשוודיה.
הנרי פונר הוא כימאי ישראלי ומחבר ספר על הקינדר-טרנספורט שהציל את חייו כילד לפני מלחמת העולם השנייה.
פונר נולד בשם היינץ ליכטביץ (Lichtwitz) וכונה "הייני".
הוא גר עם אביו מקס ואמו אילזה לבית באד בקאנטשטראסה 30, שרלוטנבורג, ברלין.
סבו וסבתו עזרו לגדל אותו.
סבו היה ארנסט ליכטביץ, בעל בית דפוס.
כמה חודשים לאחר ליל הבדולח נשלח פונר לבריטניה והגיע ב-3 בפברואר 1939 לסוונסי, ויילס, שם חי עם מוריס ו-ויניפרד פונר, שאליהם התייחס כדודו ודודתו.
אביו נשלח לאושוויץ ב-9 בדצמבר 1942 ונספה כעבור שבוע.
פונר שירת בצבא הבריטי במצרים ובסודאן בין השנים 1953–1955.
פונר נישא ליהודית בשנת 1960. בשנת 1968 עברו לירושלים.
למרות שבריטניה הצילה את חייו, הוא ראה בישראל את מולדתו.
יש להם שלושה ילדים: נעמי (1964) ודייוויד (1966) שניהם ילידי לידס, ומאיה (1969) ילידת ירושלים, ישראל.
בשנת 2016 העיר:לעולם לא יכולה להיות תחושת סגירה מלאה.
מבחינתי זה לא הגיוני - אתה לא יכול לשחזר את מה שנגנב.
ספרו של פונר גלויות לילד קטן מתאר את החוויה שלו כילד קינדרטרנספורט.
גלויות לילד קטן: סיפור הקינדרטרנספורט (יד ושם, 2013)
הנרי פטרוסקי ( 6 בפברואר 1942 – 14 ביוני 2023) היה מהנדס אמריקאי שהתמחה בניתוח כשלים.
הוא היה פרופסור להנדסה אזרחית ולהיסטוריה באוניברסיטת דיוק, וכמו כן סופר פורה.
פטרוסקי כתב למעלה מתריסר ספרים – החל מ-"To Engineer is Human: The Role of Failure in Successful Design" (1985) ועד למספר כותרים המתארים את ההיסטוריה של העיצוב התעשייתי של חפצים יומיומיים נפוצים, כגון עפרונות, אטבי נייר, קיסמים וסכו"ם.
הוא היה מרצה וכתב טור עבור המגזינים American Scientist ו-Prism.
פטרוסקי נולד בברוקלין, ניו יורק, וגדל בפארק סלופ ובקמבריה הייטס, קווינס.
בשנת 1963 קיבל את התואר הראשון שלו מממכללת מנהטן.
בשנת 1968 סיים את לימודי הדוקטורט שלו במכניקה תאורטית ויישומית מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
לפני שהחל את עבודתו באוניברסיטת דיוק בשנת 1980, עבד פטרוסקי באוניברסיטת טקסס באוסטין בשנים 1968–1974 ובמעבדת המחקר הלאומית ארגון בשנים 1975–1980. פטרוסקי היה הפרופסור להנדסה אזרחית ע"ש אלכסנדר ס.
וסיק ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת דיוק.
בשנת 2004, מונה פטרוסקי לוועדה הטכנית לבחינת פסולת גרעינית של ארצות הברית והוא מונה מחדש בשנת 2008.
פטרוסקי קיבל תוארי כבוד מאוניברסיטת קלרקסון, קולג' טריניטי, אוניברסיטת ולפראיסו והמכללה למנהטן.
הוא היה מהנדס מקצועי מוסמך בטקסס, חבר מכובד באגודה האמריקנית להנדסה אזרחית, וחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, החברה הפילוסופית האמריקאית ובאקדמיה הלאומית להנדסה.
פטרוסקי זכה בפרס ג'ון פ.
פטרוסקי מת מסרטן בדורהם, צפון קרוליינה ב-14 ביוני 2023, בגיל 81.
מקגוורן למדע, קרן מועדון קוסמוס (2014)
פרס בטיחות מוצרים ע"ש ברנט-אוזגיריס, האגודה האמריקאית למהנדסים מכניים (2012)
ברוקס ארנסט, האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית, סניף קליבלנד (2012)
תואר דוקטור לשם כבוד בהנדסה, אוניברסיטת מדע וטכנולוגיה של מיזורי (2011)
פרס נורמן אוגוסטין להישגים יוצאי דופן בתקשורת הנדסית, האגודה האמריקאית לחברות הנדסה (2009)
חבר כבוד, אגודת המהנדסים הפולנית-אמריקאית, פולוניה טכניקה (2008)
מדליית הכסף ע"ש צ'ארלס ס.
בארט, האגודה האמריקאית לחומרים בינלאומיים, סניף הרי הרוקי (2008)
חבר, האגודה הפילוסופית האמריקאית (2006; הוכנס ב-2008)
חבר מכובד, האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית (2008)
פרס השירות המכובד, מועצת הבוגרים של בית הספר להנדסה ע"ש פראט (2007)
עמית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (2003)
דוקטור לשם כבוד בפדגוגיה, מכללת מנהטן (2003)
חבר כבוד, אגודת המולות (2002)
עמית, מוסד המהנדסים של אירלנד (2000)
דוקטור לשם כבוד במדעים, אוניברסיטת ולפראיסו (1999)
מרצה מצטיין, מוסד המהנדסים, אוסטרליה, קולג' מבני (1998)
עמית טטלמן, קולג' ג'ונתן אדוארדס, אוניברסיטת ייל (1998)
דוקטור לשם כבוד במכתבי אנוש, מכללת טריניטי (הרטפורד, קונטיקט) (1997)
חבר באקדמיה הלאומית להנדסה (1997) על ספרים, מאמרים והרצאות בתחום ההנדסה שהגיעו והשפיעו על מגוון רחב של קהלים (הוכנס ב-1997)
מדליית אורטוגונל, סגל התקשורת הגרפית, אוניברסיטת מדינת צפון קרוליינה (1996)
עמית, האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית (1996)
פרס הכבוד לבוגרים על שירות מכובד בהנדסה, מכללת ההנדסה, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (1994)
פרס ההיסטוריה והמורשת של ההנדסה האזרחית, האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית (1993)
בוגר מצטיין, פרס מאה שנה לבית הספר להנדסה, מכללת מנהטן (1992)
מדליית ראלף קואטס רו, האגודה האמריקאית למהנדסים מכניים (1991)
דוקטור לשם כבוד במדעים, אוניברסיטת קלרקסון (1990)
עמית, הקרן הלאומית למדעי הרוח (1987–88)
עמית, המרכז הלאומי למדעי הרוח (1987–88)
פרס ספרותי של מועצת האמנויות של אילינוי (1976)
פרס מאמר לסטודנטים לתארים מתקדמים, סיגמא קסי (סניף אילינוי) (1968)
מלגת הוראה של קרן אלפרד פ.
הנרי אלן פוסטר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מניו יורק.
הוא כיהן קדנציה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1837–1839 והיה לזמן קצר חבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1844–1845.
פוסטר נולד ב-7 במאי 1800 בהרטפורד שבקונטיקט, ומשפחתו עברה לקזנוביה שבניו יורק כשהיה ילד.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1822, והחל לעסוק בכך ברומא, ניו יורק.
פוסטר נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בתפקידו מ-4 במרץ 1837 ועד 3 במרץ 1839. לאחר מכן, חידש את עריכת הדין ברומא, ניו יורק.
הוא מונה כאיש המפלגה הדמוקרטית לחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה עקב התפטרותו של סילאס רייט, וכיהן מ-30 בנובמבר 1844 עד 27 בינואר 1845, אז נבחר יורש על ידי בית המחוקקים של המדינה.
הוא כיהן כשופט של בית המשפט העליון בניו יורק בין השנים 1864 עד 1871, וכשופט של בית המשפט לערעורים בניו יורק ב-1870. מאוחר יותר כיהן כנשיא מועצת הנאמנים של מכללת המילטון וכסגן נשיא האגודה האמריקאית לקולוניזציה.
הוא מת ב-11 במאי 1899, ונקבר בבית הקברות של רומא, ניו יורק.
הנרי לוס פוקואה האב היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-38 מ-1924 ועד מותו.
הנרי פוקואה נולד בבאטון רוז', בירת לואיזיאנה, כבנם של ג'יימס אוברטון פוקואה ושל ג'נט מריה (לבית פולס) פוקואה.
אביו היה עורך דין וותיק מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, ושירת בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
בין אחיו היה סטיבן א.
פוקואה , קצין בצבא ארצות הברית שהגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
פוקואה למד בקולג' בבאטון רוז'.
בשנים 1875–1882 הוא למד באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה כסטודנט שלא מן המניין.
הוא השלים קורס מיוחד בהנדסה, שלאחריו הוא עבד במשך שנה כעוזר מהנדס במיזמי תחבורה בלואיזיאנה ובמיסיסיפי, כולל בחברת הרכבות עמק יאזו ומיסיסיפי.
לאחר שובו לבאטון רוז' ב-1883, עבד פוקואה כפקיד בחברה לאספקת חומרי בניין וכלי עבודה, שאותה הוא הפך לאחת הגדולות בענף בלואיזיאנה.
ב-1916 הובילה הצלחתו העסקית למינויו כמנהל הכללי של בית הכלא המדינתי של לואיזיאנה הקרוי "אנגולה".
תוך עשיית שימוש בעבודת האסירים, הרחיב פוקואה את עבודות החקלאות של בית הכלא לענפי הסוכר, האורז, והכותנה, וכך הפיק רווחים עבור המדינה.
ב-1890 נשא פוקואה לאישה את מארי לור "לאורה" מאטה, ולשניים נולדו שלושה ילדים, מאטה, ג'יימס אוברטון, והנרי לוס הבן.
אף על פי שלא היה פעיל בפוליטיקה, זכה פוקואה לעידוד מתומכיו ב-1924 להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל לואיזיאנה.
בבחירות המקדימות הוא סיים שני לאחר יואיט בואנקוד , שהיה אז סגן המושל המכהן, ולפני יואי לונג.
בסיבוב השני שהתקיים בינו לבין בואקונד, העבירו אליו רוב תומכיו של לונג את קולותיהם, והוא הביס את בואנקוד בקלות.
כשבעשורים שלאחר מלחמת האזרחים היה ניצחון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים הבטחה לניצחון בבחירות הכלליות, נבחר פוקואה כמושל, וב-13 במאי 1924 הושבע כמושל.
פוקואה כיהן כמושל עד למותו.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה, אחד מהנושאים שעמדו בסדר עדיפות עליון עבורו היה העברת חוק נגד הקו קלוקס קלאן.
הוא גם פיקח על הפעלת תוכניות להרחבת המימון למערכת החינוך הציבורית ועל מימון לסלילת ושיפור הכבישים.
הנרי פוקואה נפטר במהלך כהונתו כמושל בבאטון רוז' ב-11 באוקטובר 1926. בתחילה הוא נטמן בבית הקברות מגנוליה שבעיר, ומאוחר יותר הועברה קבורתו לפארק הזיכרון והמאוזולאום רוזלואן שבעיר.
הנרי פורטר בולדווין , היה צאצא של המתיישב הקדמון נתניאל בולדווין, מושל מישיגן ה־15 וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מישיגן.
בולדווין נולד ב-22 בפברואר 1814 לג'ון ולמרגרט (ויליאמס) בולדווין בעיר קובנטרי שברוד איילנד, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
מגיל 12 ועד גיל 20 עבד כשוליה בחנות בפוקטקט, ולאחר מכן ניהל במשך כמה שנים עסק עצמאי בעיר וונסוקט.
בשנת 1835 נישא להרייט מ.
בשנת 1866 נישא בשנית לסיבייל למברד, שנותרה בחיים אחריו.
הוא היה גם דודן רחוק של אברהם בולדווין, שהיה בין חותמי חוקת ארצות הברית.
בשנת 1838 עבר בולדווין לדטרויט שבמישיגן, וייסד בה עסק סיטונאי למכירת מגפיים ונעליים.
בשנת 1854 היה בין משתתפי הוועידה בעיר ג'קסון במישיגן, שבה נוסדה המפלגה הרפובליקנית.
הוא היה דמות מרכזית בהקמת הקהילה האפיסקופלית השישית בצפון דטרויט, ב־27 בדצמבר 1858, ובבניית כנסיית סנט ג'ון עבורה.
בולדווין כיהן כמנהל הבנק המדינתי של מישיגן, וכנשיא הבנק הלאומי השני של דטרויט בשנים 1863–1887. במשך מספר שנים כיהן גם כדירקטור של המוסד הפסיכיאטרי המזרחי בפונטיאק.
בשנים 1861–1862 כיהן כחבר הסנאט של מישיגן (נציג המחוז השני).
בשנת 1868 נבחר למושל מישיגן, וכיהן בתפקיד זה בשנים 1869–1873. לאחר מכן מונה, ובהמשך נבחר רשמית, לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, כדי למלא את מקומו של זכריה צ'נדלר שנפטר.
הוא כיהן בסנאט מ־17 בנובמבר 1879 עד 3 במרץ 1881, לצד הסנאטור תומאס פרי.
בשנים 1880–1882 כיהן כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית של מישיגן.
העיירה בולדווין שבמדינת מישיגן נקראה על שמו בתקופת כהונתו כמושל.
לאחר שלא ביקש להיבחר מחדש לסנאט, שב לעסוק בענייניו העסקיים, וכיהן כנשיא הבנק הלאומי של דטרויט בשנים 1883–1887. הנרי פורטר בולדווין נפטר בדטרויט ב־31 בדצמבר 1892 ונקבר בבית העלמין אלמווד.
הנרי רוברטס פיז היה עורך דין, מחנך ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי בין השנים 1874–1875. הוא היה גם המפקח הראשון על מערכת החינוך של מיסיסיפי, ולאחר מכן כיהן תקופת כהונה אחת בסנאט של דקוטה הדרומית.
פיז נולד בעיר וינסטד שבקונטיקט, ב־19 בפברואר 1835, בנם של סילבנוס פיז ואמליין (רוברטס) פיס.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים ובאקדמיה של גושן, קונטיקט.
בשנת 1848 החל ללמד בבית ספר, אך בהמשך החליט לפנות לקריירה משפטית.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1859, והחל לעסוק בעריכת דין בוושינגטון די.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התגייס לצבא האיחוד בשנת 1862 כחייל פשוט והתקדם עד לדרגת קפטן.
בזמן שלואיזיאנה הייתה תחת שלטון צבאי הוא מונה למפקח על החינוך במדינה, ובשנת 1867 מונה למפקח על חינוך המשוחררים במיסיסיפי.
בשנת 1869 נבחר למפקח הממלכתי על החינוך במיסיסיפי.
פיז נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית כדי למלא את מקומו של אדלברט איימס שהתפטר, וכיהן מ־3 בפברואר 1874 ועד 3 במרץ 1875. הוא בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת.
בשנת 1875 מונה על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט לתפקיד מנהל סניף הדואר בעיר ויקסברג, מיסיסיפי, והקים וערך את כתב העת החינוכי Mississippi Educational Journal.
בשנת 1881 עבר לטריטוריית דקוטה (כיום דקוטה הדרומית) והתיישב בעיר ווטרטאון, שם שירת כגזבר של המשרד הפדרלי למקרקעין בין השנים 1881–1885. בין השנים 1895–1897 כיהן תקופת כהונה אחת בסנאט של דקוטה הדרומית, כנציג המחוז ה־34 (שכלל את מחוזות מרשל ורוברטס).
פיס נפטר בווטרטאון ב-2 בינואר 1907 ונקבר בבית העלמין מאונט הופ.
הנרי סטיוארט פוט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי וכיושב הראש של ועדת החוץ של הסנאט בשנים 1847–1852. לאחר מכן כיהן כמושל מיסיסיפי מטעם מפלגת האיחוד בין השנים 1852–1854.
כאשר עבר מאוחר יותר לקליפורניה, הפך לתומך במפלגה האמריקנית (המכונה גם "Know Nothing"), מפלגת מיעוט עצמאית שהתנגדו להגירה ולכנסייה הקתולית.
תנועת ה־Know Nothings, שפעלה בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-19, הובילה למהומות אלימות במספר ערים בצפון־מזרח ארצות הברית ערב מלחמת האזרחים, והייתה חזקה במיוחד במדינות הגבול, כגון מרילנד.
במשך קיומה הקצר נבחרו נציגים רבים שלה למשרות ציבוריות ברמות שונות.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) נבחר פוט לכהן כנציג המחוז החמישי בקונגרס הראשון והשני של הקונפדרציה.
פוט היה עורך דין פעיל ופרסם שני ספרי זיכרונות על תקופת המלחמה, ספר נוסף על תולדות טקסס לפני סיפוחה לארצות הברית בשנת 1845 ועל המהפכה הטקסנית של 1836, וכן על התקופה שבה הייתה חלק מהאימפריה הספרדית וממקסיקו העצמאית.
לאחר המלחמה כתב גם ספר על מערכת המשפט והמקצוע המשפטי בדרום ארצות הברית בהמאה ה-19.
הנרי פוט נולד ב־28 בפברואר 1804 במחוז פוקייר שבווירג'יניה, והיה בנם של ריצ'רד הלם פוט וקתרין (סטיוארט) פוט.
בשנת 1819 החל בלימודים קלאסיים, ולאחר מכן השלים את לימודיו בקולג' וושינגטון (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי).
בהמשך למד משפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1822.
בשנת 1824 עבר פוט לאלבמה והחל לעסוק בעריכת דין בעיר טסקמביה.
הוא גם הקים עיתון דמוקרטי והיה ממייסדי מכללת לה-גריינג', שהפכה מאוחר יותר לאוניברסיטת צפון אלבמה.
לאחר מכן עבר למיסיסיפי ועסק בעריכת דין בג'קסון, בנתצ'ז, בויקסברג ובריימונד – מרכזי מסחר חשובים שעסקו גם בסחר העבדים.
בשנת 1841 פרסם ספר בשני כרכים בשם Texas and the Texans על ההיסטוריה של טקסס.
בשנים 1847–1852 כיהן כסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית, ועמד בראש ועדת החוץ של הסנאט.
הוא מילא תפקיד מרכזי בגיבוש "פשרת 1850".
במהלך הדיונים על הפשרה, תקף בחריפות את הסנאטור תומאס הארט בנטון.
בנטון, שנעלב מהתקפותיו, צעד לעברו בזעם, ופוט שלף אקדח.
הסנאטורים האחרים התערבו, השתלטו עליו ולקחו את האקדח, והאירוע עורר סערה שהובילה לחקירה רשמית.
מושל מיסיסיפי ויריבות עם ג'פרסון דייוויס
פשרת 1850 עוררה התנגדות עזה בדרום, במיוחד מצד תומכי העבדות הקיצוניים, בהם הסנאטור ג'פרסון דייוויס.
בשנת 1851 התמודד דייוויס על משרת מושל מיסיסיפי מטעם "מפלגת זכויות הדרום", בעוד שפוט התמודד מטעם "מפלגת האיחוד" שהתנגדה לפרישה מהאיחוד.
פוט ניצח את דייוויס בהפרש קטן, התפטר מהסנאט וכיהן כמושל בשנים 1852–1854. הוא התפטר חמישה ימים לפני תום כהונתו ועבר לקליפורניה.
בקליפורניה עסק בעריכת דין בסן פרנסיסקו והצטרף למפלגה האמריקנית.
הוא נחשב למועמד מוביל לסנאט מטעם קליפורניה אך לא נבחר.
בבחירות לנשיאות בשנת 1856 תמך במועמד מילרד פילמור.
בשנת 1859 השתתף פוט בוועידה הדרומית בעיר נוקסוויל.
הוא עבר לטנסי, התיישב בנאשוויל ונבחר לשני הקונגרסים הראשונים של הקונפדרציה, כנציג המחוז החמישי.
הוא ביקר לעיתים קרובות את מדיניותו של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, ואף תקף את מזכיר המדינה יהודה פיליפ בנימין בגידופים אנטישמיים.
בתחילת 1865 ניסה לעבור את קווי צבא האיחוד כדי להגיע לוושינגטון, אך נעצר בידי חיילי צבא הקונפדרציה.
נציגי הקונגרס של הקונפדרציה ניסו להדיחו, אך ההצעה לא השיגה רוב מספיק.
לאחר מכן מונה לנציב מטעם מיסיסיפי לענייני שבויי מלחמה.
בהמשך התפטר, ברח לקנדה וללונדון, והחל לכתוב את זיכרונותיו.
לאחר סיום המלחמה שב לטנסי ועסק בעריכת דין בנאשוויל.
בשנת 1875 הצטרף למפלגה הרפובליקנית וייצג אותה בוועידה הלאומית של 1876. הנשיא רתרפורד הייז מינה אותו בשנת 1878 למנהל המטבעה של ניו אורלינס.
נאומו הציבורי האחרון, שנישא ב־1879, עסק בזכויות אזרחיות.
מאשתו הראשונה, אליזבת וינטרס, נולדו לו שני בנים ושלוש בנות.
פוט הבן, שירת בצבא הקונפדרציה ובהמשך היה שופט בקליפורניה; בנו השני, ו.
פוט, גם שירת בצבא הקונפדרציה והתמודד על מקום בסנאט של ארצות הברית.
אחת מבנותיו נישאה לסנאטור מנבדה, ויליאם מ.
מאשתו השנייה, רייצ'ל דאגלס בויד סמיילי, נולד לו בן נוסף.
השניים התגוררו בבית "אולד סנטרל" שבמערב נאשוויל, על קרקע שירשה רייצ'ל מסבה, ג'ון בויד, שהיה חבר קונגרס של רפובליקת טקסס.
הבית נותר עד היום בשטח אוניברסיטת ואנדרבילט.
פוט נפטר ב־19 במאי 1880 בנאשוויל שבטנסי, ונקבר בבית העלמין מאונט אוליבט בעיר.
אשתו רייצ'ל נפטרה שנתיים אחריו, בשנת 1882.
הנרי פרדריק ליפיט היה בן למשפחת ליפיט, אחת המשפחות הבולטות ברוד איילנד שהתעשרה מתעשיית הטקסטיל, וכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
ליפיט נולד בפרובידנס שברוד איילנד ב־12 באוקטובר 1856, והיה בנם של הנרי ליפיט ומרי אן (באלץ') ליפיט.
הוא למד בבית הספר הפרטי Mowry & Goff בפרובידנס, וב־1878 סיים תואר ראשון באוניברסיטת בראון.
לאחר הלימודים הצטרף לעסקי הטקסטיל של משפחתו בתחום ייצור כותנה.
ליפיט כיהן כדירקטור בקרן Slater Trust Company שבעיר פוקטקט ובכמה מחברות הביטוח למפעלי טקסטיל.
בשנים 1888–1889 שירת בצוותו של המושל בדרגת קולונל.
בשנת 1889 שימש נשיא איגוד יצרני הכותנה של ניו אינגלנד (הקרוי כיום האיגוד הלאומי לטקסטיל).
ליפיט נבחר סנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית] בידי בית המחוקקים המדינתי, וכיהן בסנאט בין 4 במרץ 1911 ל־3 במרץ 1917. בזמן כהונתו שימש יו"ר ועדת ההוצאות של מחלקת החקלאות (בקונגרס ה־62).
הוא הפסיד בניסיון להיבחר מחדש בשנת 1916 לאחר תיקון החוק (התיקון ה־17 לחוקה), שקבע כי סנאטורים ייבחרו בבחירה ישירה בידי הציבור.
לאחר שעזב את הסנאט חזר לעסוק באופן פעיל בתעשיית הטקסטיל.
הוא שימש יו"ר הדירקטוריון של חברת Manville-Jenckes לייצור בדים לצמיגים שבפוקטקט.
הוא היה גם חבר באיגוד יצרני הכותנה של ניו אינגלנד, ובשנת 1892 הצטרף לאגודת בני מהפכת העצמאות האמריקאית.
הנרי ליפיט נפטר בפרובידנס ב־28 בדצמבר 1933, ונקבר בחלקת משפחת ליפיט בבית העלמין Swan Point.
בשנת 1881 נישא ליפיט למרי לואיז בואן, אף היא ממשפחה חשובה בתחום ייצור הטקסטיל ברוד איילנד.
לאחר מות אשתו הראשונה, נישא ליפיט בשנת 1915 ללוסי הרון לופלין, אחותה של הגברת הראשונה לשעבר הלן הרון טאפט ואלמנתו של תומאס ק.
לשניים נולדו שני ילדים: פרדריק ליפיט, פוליטיקאי ונדבן מרוד איילנד, ומרי אן ליפיט, טייסת.
הנרי פרדריק ליפיט היה בנו של מושל רוד איילנד הנרי ליפיט ואחיו של מושל רוד איילנד צ'ארלס ליפיט.
הוא היה גם בן־דוד מדרגה ראשונה של ג'ון צ'ייפי ובן־דוד מדרגה שנייה של לינקולן צ'ייפי – שניהם סנאטורים ומושלים של רוד איילנד.
הנרי קוונדיש , עמית בחברה המלכותית, היה מדען וכימאי בריטי המפורסם בעיקר כמגלה המימן (או "האוויר הדליק", כפי שקרא לו).
הוא ידוע גם בשל ניסוי קוונדיש, ניסוי בו מדד את מסת וצפיפות כדור הארץ, ובשל מחקרו המוקדם בתחום החשמל.
קוונדיש ירש הון רב אשר אפשר לו להשקיע בעבודתו המדעית, שרובה לא פורסם בימי חייו.
הנרי קוונדיש נולד ב-10 באוקטובר בשנת 1731 בניס שבצרפת, היכן שמשפחתו התגוררה באותו זמן.
אמו הייתה ליידי אן גריי, בתו של הנרי גריי, הדוכס הראשון של קנט, ואביו היה לורד צ'ארלס קוונדיש, בנו של ויליאם קוונדיש, הדוכס השני של דבונשייר.
שושלת היוחסין של המשפחה נמשכת שמונה מאות שנים אחורה, אל התקופה הנורמנית, וקשורה במשפחות אצולה רבות בבריטניה הגדולה.
כשהיה בן 11, למד קוונדיש בבית הספר של פיטר ניוקום בהאקני.
בגיל 18 (ב-24 בנובמבר 1749) התחיל את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' בקולג' סנט פיטר, הידוע כיום כפיטרהאוס, אך עזב ארבע שנים לאחר מכן, ב-23 בפברואר 1753 מבלי לסיים אף תואר.
מאמרו הראשון "על אוויר מלאכותי" הופיע 13 שנים אחר כך, בשנת 1766.
קוונדיש היה אדם שקט ומתבודד ונחשב אף כמוזר במקצת.
הוא כמעט שלא קשר קשרים חברתיים מחוץ למשפחתו, ונמנע מקשר כלשהו עם נשים.
כך למשל, נהג להעביר הוראות בפתקים למשרתות ביתו, על מנת שלא לפגוש אותן פנים אל פנים.
מאותה סיבה נהג להיכנס לביתו דרך כניסה צדדית.
כיום מציעים מספר חוקרים, ביניהם אוליבר סאקס, כי אופיו זה נגרם בשל תסמונת אספרגר, אם כי בהחלט ייתכן כי קוונדיש פשוט היה ביישן ביותר.
המעגל החברתי היחיד שלו היה מועדון החברה המלכותית, שחבריו סעדו יחד לפני פגישות שבועיות.
קוונדיש החמיץ פגישות אלה לעיתים רחוקות, וזכה לכבוד רב מחבריו.
בכל אופן, בשל ביישנותו "אלו שבאו לבקש את דעתו מצאו את עצמם פעמים רבות מדברים כמו לקיר.
אם הערותיהם היו ראויות, היו אולי מקבלים תשובה ממולמלת, אך לעיתים קרובות יותר היו שומעים ציוץ נרגז (קולו של קוונדיש היה גבוה ודק ככל הנראה) ומסתובבים לראות שהם באמת מדברים לקיר ואת קוונדיש נמלט לפינה בטוחה יותר".
בנוסף, הנרי קוונדיש נהנה לאסוף רהיטים.
בגלל אופיו הלא-חברותי והמסתורי, נמנע קוונדיש בדרך כלל מפרסום עבודתו ורבות מתגליותיו לא היו ידועות אפילו לידידיו המדענים.
בסוף המאה התשע-עשרה, הרבה אחרי מותו, עבר ג'יימס קלרק מקסוול על ניירותיו של קוונדיש ומצא תגליות ורעיונות עליהם קיבלו אנשים אחרים קרדיט.
דוגמאות לתגליות ורעיונות שגילה קוונדיש: חוק אוהם, חוק הגדלים ההדדיים של ריכטר, חוק הלחצים החלקיים של דלטון, עקרונות של מוליכות חשמלית (כולל חוק קולון) וחוק הגז של שארל.
כתב היד "חום" (Heat), שכתב ככל הנראה בין השנים 1783 ו-1790, מתאר "תאוריה מכנית של החום".
בלתי ידוע עד אז, כתב היד נבחן לראשונה בשנות המאה ה-21 המוקדמות.
היסטוריון המדע ראסל מק'קורמאק העיר שייתכן ו"חום" הוא כתב היד היחיד מהמאה השמונה-עשרה שהקדים לעסוק בתרמודינמיקה.
הפיזיקאי התאורטי דיטריך בליץ סיכם כי בעבודה זו קוונדיש "הבין את טבע החום בצורה נכונה ביסודה".
קוונדיש מת בשנת 1810 בגיל 78 בתור אחד האנשים העשירים ביותר בבריטניה ונקבר, יחד עם רבים מאבותיו, בכנסייה הידועה כיום כקתדרלת דרבי.
הדרך בה התגורר בדרבי נקראה על שמו.
מעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג' נתרמה על ידי אחד מקרוביו המאוחרים של הנרי קוונדיש, ויליאם קוונדיש, הדוכס השביעי של דבונשייר, רקטור האוניברסיטה בין השנים 1861–1891.
קוונדיש נחשב לאחד ה"כימאים הפנאומטיים" של המאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה, יחד עם ג'וזף פריסטלי, ג'וזף בלק, דניאל רתרפורד ואחרים.
על ידי שילוב מתכות עם חומצות חזקות, הפיק קוונדיש גז מימן (H2), אותו בודד וחקר.
למרות העובדה שאחרים, כמו רוברט בויל, הפיקו גז מימן עוד לפניו, בדרך כלל מייחסים את גילוי טבעו הבסיסי של המימן לקוונדיש.
קוונדיש הבחין שמימן, או כפי שקרא לו- "אוויר דליק", מגיב עם חמצן ויחד הם יוצרים מים.
ג'יימס וואט ואנטואן לבואזיה הבחינו בכך אף הם, מה שגרם למחלוקת למי לייחס את התגלית.
בכל אופן, קוונדיש התנגד לתאוריה של לבואזיה לגבי תרכובות כימיות וניסה להסביר את הניסוי שלו במונחים של פלוגיסטון.
קוונדיש גם קבע במדויק את הרכב האטמוספירה של כדור הארץ.
במאמר שכתב בשנת 1785, תיאר ניסויים בהם מימן ואוויר רגיל משתלבים ביחסים ידועים ואז מתפוצצים עם ניצוץ חשמלי.
בכל אחד מהמקרים הבחין קוונדיש בהיווצרות של מים ובכך שנפח הגז לאחר הפיצוץ תמיד היה קטן יותר מנפחו לפני הפיצוץ.
על ידי מדידות זהירות הוא הגיע למסקנה שאוויר רגיל מורכב מ-20% חמצן ו-80% חנקן.
באותו מאמר תיאר קוונדיש ניסוי בו הצליח "להסיר" את גז החמצן ואת גז החנקן ממדגם של אוויר אטמוספירי עד שנותרה רק בועה קטנה של גז אחר במדגם המקורי.
מניסוי זה הסיק קוונדיש שלא יותר מ-1/120 מאטמוספירת כדור הארץ שונה מחמצן או מחנקן.
כמאה שנים לאחר מכן הראו ויליאם רמזי ולורד ריילי ששארית הגז הזו כוללת ארגון, יסוד שלא היה ידוע באותו זמן.
בנוסף להישגיו בתחום הכימיה, קוונדיש ידוע גם בשל ניסוי קוונדיש, הניסוי הראשון למדוד את כוח הכבידה בין מסות במעבדה והראשון לתת ערך מדויק לצפיפות כדור הארץ.
עבודתו של קוונדיש הובילה אחרים למציאת ערכים מדויקים עבור קבוע הכבידה (G) ומסת כדור הארץ.
בהתבסס על תוצאות הניסוי ניתן לחשב שקבוע הכבידה G הוא , מה שמתיישב יפה עם ערך G הידוע בימינו .
הציוד ששימש את קוונדיש בניסוי עוצב ונבנה על ידי הגאולוג ג'ון מישל שמת בטרם הספיק לבצע את הניסוי.
המתקן נשלח בארגזים לקוונדיש, אשר השלים את הניסוי ב-1797–1798 ופרסם את התוצאות.
הנרי קוונדיש הבחין שמתקנו של מישל יהיה רגיש לשינויים בטמפרטורה ולזרמי אוויר, וכדי למנוע זאת הוא הניח את המתקן בחדר אטום עם בקרה חיצונית וטלסקופ.
המתקן הניסיוני הורכב ממאזני פיתול למדידת המשיכה הכבידתית בין שני כדורי עופרת של כ-159 ק"ג ושני כדורי עופרת של כ-730 גרם.
בעזרת ציוד זה מצא קוונדיש שצפיפותו הממוצעת של כדור הארץ גדולה פי 5.48 מצפיפות המים.
לאחר מכן גילה ג'ון הנרי פוינטינג שהנתונים היו אמורים להוביל לערך 5.448, ובאמת זהו הערך הממוצע של 29 המדידות שכלל קוונדיש במאמר שכתב.
ספרים בדרך-כלל מתארים את עבודתו של קוונדיש כמדידת קבוע הכבידה G או מסת כדור הארץ.
היות ששני אלה קשורים בצפיפות כדור הארץ על ידי רשת טריוויאלית של קשרים אלגבריים, זו אינה טעות, אך כוונתו של קוונדיש הייתה כאמור למצוא את צפיפות כדור הארץ.
הפעם הראשונה שקבוע הכבידה קיבל את שמו הייתה בשנת 1873, כמעט 100 שנים אחרי ניסוי קוונדיש, אך הקבוע היה בשימוש מאז זמנו של ניוטון.
קוונדיש כתב מאמרים על נושאים בחשמל עבור החברה המלכותית, אך מרבית עבודתו בתחום החשמל לא היה ידוע עד כמאה שנים אחר כך, בשנת 1879, כאשר ג'יימס קלרק מקסוול אסף ופרסם אותו, הרבה אחרי שמדענים אחרים כבר קיבלו קרדיט על אותן תגליות.
לפי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, בין תגליותיו של קוונדיש כלולים:
רעיון הפוטנציאל החשמלי, שקוונדיש קרא לו "מידת החשמול".
יחידה מוקדמת של קיבול, זו של כדורים בקוטר אינץ'.
נוסחת הקיבול של לוחות קבל.
רעיון הקבוע הדיאלקטרי של חומר.
הקשר בין הפוטנציאל החשמלי והזרם, הידוע כיום כחוק אום.
חוקים לחלוקת הזרם בחיבור מקבילי במעגלים, המיוחסים כיום לצ'ארלס ויטסטון.
הנרי אלפרד קיסינג'ר היה מדינאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כיועץ לביטחון לאומי ובהמשך כמזכיר המדינה של ארצות הברית, בממשלים שכיהנו מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא היה ליהודי הראשון שכיהן כמזכיר המדינה, וכן לראשון שכיהן במקביל בשני התפקידים, יועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה.