tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביטוי של כלל הקולטנים להיסטמין בגרעין הוסטיבולרי בבעלי חיים שונים מצביע על השפעה של היסטמין על תפקודים שונים של המערכת הוסטיבולרית.
השפעה זו נמצאה במחקרים שונים בבעלי חיים, כשביטוי של ליגנד לקולטנים השונים הוביל לשינויים במערכת זו.
ביטוי של אנטגוניסט לקולטן היסטמין H2 ואגוניסט לקולטן היסמין H3 הובילו לפגיעה בתפקוד וסטיבולרי, בעוד שביטוי הפוך של אגוניסט לקולטן H2 ואנטגוניסט ל-H3 הביאו לאפקט מנוגד ואף לתיקון הפגיעה הוסטיבולרית.
בטאהיסטין היא תרופה הניתנת היום במקרים של פגיעה וסטיבולרית לצורך טיפול סימפטומטי בהתקפים של ורטיגו.
היא משמשת במיוחד במטופלים הסובלים ממחלת מנייר שכוללת בין היתר התקפים חוזרים של ורטיגו, טנטון, ירידה בשמיעה ותחושת בחילה.
בטאהיסטין מהווה אנלוג מבני של היסטמין.
יש לה אפקט אגוניסטי קל על קולטן H1 ובעיקר השפעה אנטגוניסטית משמעותית על קולטן H3. לתרופה אתרי פעולה שונים במערכת העצבים המרכזית וההיקפית.
בעוד שחלק מאתרי הפעולה של התרופה ידועים שנים רבות, ישנם אתרים נוספים, בעיקר במערכת העצבים המרכזית, שהתגלו רק לאחרונה.
מנגנון הפעולה במערכת העצבים הפריפרית
היעילות של בטאהיסטין נתפסה עד לשנים האחרונות כקשורה בעיקר למנגנון הוסקולרי שכולל הרחבה של כלי הדם של האוזן הפנימית ועלייה בזרימת הדם לאזור זה.
המנגנון הודגם במודלים של בעלי חיים וכולל מספר מרכיבים: השפעה על קולטנים H1 ו-H3 להיסטמין ועל קולטני ɑ2 של מערכת העצבים האוטונומית שמביאים בסופו של דבר לירידה בהתנגדות הפריפרית של כלי הדם ולעלייה בזרימת הדם אל האוזן הפנימית.
מנגנון הפעולה במערכת העצבים המרכזית
בשנים האחרונות מצטבר ידע על התרומה של היסטמין לתהליכי ההתאוששות של המערכת הוסטיבולרית, שמהווה חלק משמעותי ממערכת העצבים המרכזית.
השפעה זו של היסטמין מהווה את הבסיס להשפעה המיטיבה שיש לאנלוג המבני שלו, בטאהיסטין, במקרים של הפרעות וסטיבולריות כמו התקפי ורטיגו.
בטאהיסטין נמצאה כמקצרת במספר שבועות את תהליכי ההתאוששות מנזק למערכת הוסטיבולרית במודלים של בעלי חיים.
מחקרים שונים מצביעים על מנגנון פעולה שכולל ביטוי מוגבר של היסטמין.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר (1-10%) עבור בטאהיסטין כוללים בין היתר: בחילה, קשיי עיכול, וכאב ראש.
תופעות לוואי נוספות ופחות שכיחות כוללות גירוי, פריחה, סרפדת (תגובה אלרגית של כלי דם בעור), הפרעות מתונות במערכת העיכול כמו הקאות, כאב בטן ותחושת נפיחות בבטן.
נטילת התרופה עם מזון תסייע בהפחתת תופעות אלו.
תופעות לוואי המחייבות הפסקת טיפול בתרופה כוללות בצקת בפנים, בשפתיים, בלשון או בצוואר העלולה לגרום לקשיי נשימה.
בנוסף, פריחה אדומה בעור או דלקת וגירוי בעור.
תסמינים אלה עלולים להצביע על רגישות לתרופה.
התכשיר מכיל לקטוז ועלול לגרום לתגובה אלרגית באנשים הרגישים ללקטוז.
חל איסור ליטול את התרופה במידה ויש גידול בבלוטת האדרנל (פאוכרומוציטומה).
קטגוריית הבטיחות בהנקה היא C, ואין ליטול תרופה זו בזמן היריון אלא אם הרופא החליט שזה הכרחי.
לא ידוע האם בטאהיסטין עובר לחלב אם, ולכן ייתכן כי מותר להניק בזמן השימוש בתרופה.
בטאם (באינדונזית: Batam) היא העיר הגדולה ביותר במחוז איי ריאו שבאינדונזיה.
בטאם נחשבת למרכז תעשייתי ותחבורתי חשוב ומשגשג ומהווה חלק מאזור סחר ימי חופשי.
העיר חשובה במיוחד בהקשר הכלכלי ביחסים עם סינגפור, זאת מכיוון שהיא ממוקמת כ-20 קילומטרים מהחוף הדרומי של סינגפור.
התיעוד הראשון להתיישבות באזור הוא משנת 231. קבוצת האיים שימשה כשדה קרבות של המקומיים כנגד פולשים פורטוגל ב.
ההתיישבות המודרנית צמחה בשנות ה-70 של המאה ה-20, כשממשל זיהה את הפוטנציאל הכלכלי לאור היקרבה עם סינגפור.
עם התפתחותו המהירה של האי, ההתיישבות הפכה עד מהרה לעיר.
אסלאם הוא דת הרוב בבטאם, והדתות הנפוצות שלאחר מכן הן נצרות, בודהיזם והינדואיזם..עיקר המוסלמים הם ג'אווניסים.
רוב האוכלוסייה הסינית היא בודהיסטית.
אינדונזית היא השפה הנפוצה העיר.
השפות הנוספות המדוברות בעיר הן מלאית מקומית, ג'אווה ודיאלקטים אתניים סיניים.
בטאם נחשבת למרכז תעשייתי חשוב.
מהענפין הבולטים בעיר ניתן למנות את בניית הספינות וייצור אלקטרוניקה.
בהיותה ממוקמת קרוב לנמלים של סינגפור, המסחר בעיר משגשג.
מאז 2006 לבטאם יש אזור סחר חופשי בשיתוף סינגפור.
בטברנה הייתה תוכנית אירוח מוזיקלית ששודרה בימי שישי בשנים 1993–2003. התכנית מזוהה עם שמעון פרנס על אף שלאחריו הנחו את התכנית מנחים נוספים.
התכנית זכתה לאחוזי צפייה גבוהים והתגלו בה מוזיקאים רבים בראשית דרכם.
התכנית שודרה בלב הפריים טיים ביום שישי בערב והייתה תוכנית הדגל של הערוץ הראשון שהתחרתה במעגל של דן שילון, בעקבות השילוב בין מוזיקה ים-תיכונית להומור והנחיה קלילה בסגנון ייחודי.
שדרן הרדיו שמעון פרנס שהגיש את תוכנית הרדיו אגן הים התיכון ברשת ג', העלה תוכנית חדשה בשם "הטברנה של תומא" ברשת ב' ובה מוזיקה יוונית ששודרה בימי שישי אחה"צ.
בשנת 1993 נבחר מוטי קירשנבאום כמנכ"ל רשות השידור והוא הטיל על מנהל התוכניות חנוך חסון הפקת תוכנית ים-תיכונית שתעלה פעם בחודש במוצאי שבת.
פרנס הגה את רעיון התוכנית "בטברנה של מתי" בעקבות הצלחת השידור ברדיו.
העונה הראשונה של התכנית עלתה בשנת 1993 ב ובה מתי סרי אירח זמרים, קומיקאים, סטנדאפיסטים ואישי בידור שונים.
מרבית העונה הראשונה צולמה בבית קפה במטולה כהזדהות עם תושבי הצפון.
נגינת הפתיח הייתה השיר "Ena Amaxi Me Dio Aloga" (עגלה רתומה לשני סוסים) של נגן הבוזוקי היווני כריסטוס ניקולופלוס.
שם התכנית לקוח מהטברנות היווניות בהן יושבים הסועדים סביב שולחנות עם שתייה חריפה, מזטים ולהקה המנגנת מוזיקת רבטיקו חיה.
שמעון פרנס שהיה העורך הראשי החל להגיש אותה כשסרי עזב את התכנית אחרי 5 תוכניות בלבד.
התכנית נקראה "בטברנה" ודפנה דקל הצטרפה להנחיה לצידו בתוכנית השישית.
פרנס העביר את התכנית הרגועה והשלווה לשולחן רחב יותר ואירח אישים מפורסמים בהם זמרים ואמנים.
הוא הנחה את התכנית במשך שתי עונות בערוץ הראשון עד ל-1995 והפך למזוהה עימה.
יוני רועה הצטרף בשנת 1993 כמנהל המוזיקלי של התכנית.
להקת הבית הייתה להקת "בוסתן" והתכנית צולמה באולפני ג.ג..
בשנת 1993 קיבלו אליעזר יערי מנהל התוכניות ומנהל מחלקת הבידור חנוך חסון את הצעתה של נעמי אטיאס להקים תוכנית של שירי ארץ ישראל .בהתייעצות עם אהוד מנור נקראה התכנית "שירים ומשהו".
בתוכנית התארחו אמנים ישראלים והיא קוטלגה לפי נושא מרכזי, שהוא משורר או מלחין: משה וילנסקי, יעקב אורלנד, ועוד.
את התכנית הנחה דודו אלהרר ניהל מוזיקלית יוריק בן דוד.
הוקמה להקת זמרים שכללה את מיטל טרבלסי, טלי קרפמן, אילן ליבוביץ, מירון מינסטר ושרונה נסטוביץ.
בשנת 1998 חזרה התכנית בהגשתו של פרנס כמגיש יחיד, ולצידו בפאנל המשתתפים הקבועים התארחו כמעט מדי שבוע ננסי ברנדס שהרבה לעסוק במוצאו הרומני והשחקן ארנון צדוק שסיפר בדיחות במבנה סיפורי.
התכנית שודרה בלב הפריים טיים ביום שישי בערב, מיד לאחר מהדורת החדשות.
פרנס עזב את הערוץ לאחר שנה בעקבות חיכוכים עם העורך ברוך אבולוף.
הוא זכה בפרס איש השנה לשנת 1999.
זאב רווח החליף את פרנס בעונה הרביעית שנקראה "שישי בטברנה" והנחה אותה בצורה הומוריסטית וקלה יותר.
צמד השחקנים ירון לוי סבג וחיים זנאתי שהיו בראשית דרכם גילמו דמויות משתנות.
רווח עזב את התכנית אחרי עונה אחת, בין השאר בשל הדרישה שעלתה לחלוק את ההנחיה עם זוארץ ורועה.
בשנת 2000 המנהל המוזיקלי יונה רועה, הפך למנחה שלה לעונה אחת עד בשנת 2001. הוא הלחין את סגיר התכנית "נעימת השיכורים" על פי מוטיב טורקי עממי שליוותה את התכנית וזכתה להצלחה גדולה.
את התכנית ערכה והפיקה נעמי אטיאס שהביאה איתה אוירה שונה והזמינה גם אמנים לא ים תיכוניים כמו נורית גלרון, אחינעם ניני, אילנית, ועוד.
כמו כן נערכו במסגרת התכנית ספיישלים כגון "שנה לפטירתה של עפרה חזה", "האופרה בטברנה" - שיתוף פעולה ראשון בין זמרי האופרה הישראלית לזמרים ים תיכוניים כגון מרגלית צנעני, יואב יצחק ועוד.
בשנת 2002 עם רדת "ששי בטברנה" עלתה תוכנית מוזיקלית חליפית בשידור חי בשם "שירה בשידור".
את התוכנית הנחה יוני רועה והיא שודרה גם ברשת ג' ברדיו, את הניהול המוזיקלי ערך מיקי גבריאלוב.
התוכנית שודרה ממועדון "האומן 17" בהשתתפות להקת הבית שכללה את מיקה קרני, לילה מלכוס ואיגי וקסמן.
את התוכנית ערכה והפיקה נעמי אטיאס.
בשנת 2001 מיכל זוארץ, שהייתה מנחת משנה לצד פרנס ובהמשך חלקה את ההנחיה עם רועה, עברה להנחיה מלאה של התוכנית.
בתקופתה שודר גם ספיישל מיוחד לפורים שבו התחפשו היא והלהקה לשלגיה ושבעת הגמדים.
עם רדת "בטברנה" מהמסך, עלתה שישי עם מיכל כתוכנית ערב השבת בערוץ.
ביולי 2000, עבר פרנס לערוץ 2 בכדי להגיש תוכנית בפורמט דומה תחת השם "אצל פרנס בטברנה" אחרי מהדורת החדשות המרכזית.
התוכניות הראשונות שודרו במקביל בשישי בערב באותה השעה במטרה למשוך את הצופים אך עברה במהרה לשעת שידור בחמישי בערב.
התכנית שצולמה באולפני מימד שודרה בערוץ השני במשך שלוש עונות.
יעקב למאי ניהל את ההפקה המוזיקלית, רמי ורד כתב את מרבית קטעי הקישור ובפאנל הקומיקאים המתחלף הופיעו מאיר סוויסה ושלום אסייג בדמויות שונות, כשבהמשך השתתפו גם מתי סרי, איציק כהן וטוביה צפיר בקטעים האלה.
התכנית שודרה בשידורים חוזרים במהלך השנים בחינוכית ובערוץ 24.
פרנס לא קיבל אישור לעבוד בערוץ 2, ופוטר ב-2001 מרשות השידור אחרי 25 שנים, בידי בית דין משמעתי שהרשיע אותו בהתנהגות בלתי הולמת, הפרה משמעתית וחוסר הוגנות במילוי תפקידו.
באוקטובר 2002, התכנית קוצרה לפורמט בן 50 דקות שנקרא "חי אצל פרנס בטברנה", שלראשונה הועברה בשידור חי.
בשנת 2003, סיימה הזכיינית טלעד את שידור התכנית.
בתוכנית התפרסמו זמרים רבים בראשית דרכם שהיו אז אלמוניים וניתנה הבמה לאמנים וסטנדאפיסטים רבים בהם נדב אבקסיס, לידור יוספי, ירון לוי סבג, שלומי שבת, סגיב כהן, הכנר ילמז, מירב הרון מדואל וזמרים יוונים.
אלו היו הופעות הבכורה של עמיר בניון ושלומי סרנגה.
בעקבות הצלחת התכנית, הנחה ירון אילן את התוכניות ריח מנטה בערוץ 33 ובהמשך את "מנטה ב-24" ואת "מנטה" בערוץ 24 שהתבססו על פורמט דומה.
בטהובן עם כתב היד של המיסה סולמניס הוא דיוקן של המלחין לודוויג ואן בטהובן, שצויר על ידי האמן הגרמני יוזף קרל שטילר והושלם בשנת 1820. בציור נראה בטהובן אוחז בכתב היד של יצירתו הדתית החשובה "מיסה סולמניס".
הדיוקן שמור באוסף בית בטהובן שבבון, גרמניה.
לאורך השנים הופקו וריאציות שונות של הדיוקן על ידי אמנים שונים, בהם יוזף קריהובר ואנדי וורהול.
הדיוקן מצויר בצבעי שמן על בד, ומתאר את בטהובן כשהוא לבוש במעיל כחול כהה עם צווארון לבן רחב וצעיף אדום.
שיערו האפור מתואר כ"פרוע, למעשה בלתי ניתן לסירוק".
שיערו האפור "סורר, למעשה בלתי ניתן לסרק".
בטהובן אוחז בכתב היד של יצירתו "מיסה סולמניס" ונראה כמי שכותב.
ברקע נראית סוכה מכוסה בגפן.
החוקר אלכסנדר וילוק תאייר ציין כי הציור הוא "סקיצתי" ולא הושלם באופן מלא.
אנטון שינדלר סבר כי הדיוקן משקף נאמנה את "ההבעה האופיינית" של בטהובן, אולם טען כי תנוחת הראש המורכן אינה תואמת את היציבה הרגילה שלו.
שינדלר אף טען כי מחלה ממנה סבל בטהובן באותה תקופה הביאה לשינוי ניכר במראהו החיצוני, כפי שהוא מתועד בציור זה בהשוואה לדיוקנאות מוקדמים יותר.
על פי החוקר ג'ון קלאב, עיצובו של שטילר היה "דרמטי אף יותר" מהדיוקנאות הקודמים שיצר מיילר, תוך שימוש באותו דיוקן של סבו של בטהובן כהשראה, והדגשת "הזדהותו של המלחין עם רעיונות מהפכניים".
החוקרת אלסנדרה קומיני ציינה כי הדיוקן כולל "את כל המרכיבים היקרים ללבם של יוצרי המיתוסים בעתיד", ובהם: "גאון השרוי בהשראה פנימית לנוכח הטבע, שערו האריה הגולש בפראות כייצוג סמלי לסערת היצירתיות הרגשית הרוחשת בו".
הציור החל להיווצר בשנת 1819 והושלם באפריל 1820. הוא הוזמן על ידי פרנץ ואנטוני ברנטנו, שאותם תיאר בטהובן כ"חבריי הטובים ביותר בעולם".
שטילר, שהתפרסם כצייר דיוקנאות, שהה באותה תקופה בווינה כדי לצייר את הקיסר פרנץ, ושם פגש את בטהובן.
בטהובן התייחס לציור דיוקנו כאל סוג של "כפרה", ואיפשר רק שלוש או ארבע פגישות עם הצייר.
כתוצאה מכך, נדרש שטילר להשלים את ציור הגוף והרקע ללא נוכחותו של בטהובן.
על פי החוקרת אלסנדרה קומיני, "זרועותיו של בטהובן אינן מחוברות לשכמותיו באופן משכנע"; גרסאות מאוחרות של הדיוקן פתרו בעיה זו באמצעות השמטת הזרועות לחלוטין.
עם סיום הציור, הוצג הדיוקן לצד פסל חזה של בטהובן מאת הפסל דיטריך.
ההיסטוריה המוקדמת של בעלות הדיוקן אינה ברורה; ייתכן כי הוחזק לזמן קצר בידי משפחת ברנטנו.
תאייר טען כי בתחילה היה הדיוקן בבעלות משפחתו של שטילר.
בהמשך עבר לרשותו של וילהלם שפור, אחיו של המלחין לואי שפור.
לאחר מותו בשנת 1860, עבר הדיוקן לבעלות בתו, רוזלי, רוזנת זאוארמה.
משנת 1909 היה הדיוקן בבעלותו של הנרי הינריכסן מלייפציג, מו"ל מוזיקה ואספן אמנות בעל אוסף נרחב.
אוספו, ובכללו דיוקן בטהובן, נשדד בידי הנאצים במהלך תקופת השלטון הנאצי; הינריכסן עצמו נרצח בשואה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, הצליח בנו, וולטר הינריכסן, להשיב לידיו חלק מהאוסף, והעביר את הדיוקן לעיר ניו יורק.
בשנת 1981 הזמין העתק של הדיוקן, ומכר את המקור לבית בטהובן (Beethoven-Haus) בבון, גרמניה.
סטילר צייר גרסה מיניאטורית של הדיוקן על שנהב.
אותה הוא נתן לאנטוני ברנטאנו.
ליטוגרפיות של הדיוקן פורסמו על ידי הוצאת ארטריה בשנת 1826; בטהובן חילק עותקים לחבריו.
קומיני כותב כי "ההעתקה הליטוגרפית הנרחבת" של היצירה הביאה לכך שהייתה לה "ההשפעה הגדולה ביותר על האיקונוגרפיה של בטהובן".
וריאציות על הדיוקן נוצרו, בין היתר, על ידי יוזף קריהובר (1841) ואנדי וורהול (1987).
בטון (מצרפתית: Béton; בכתיב ארכאי: ביטון) הוא חומר המשמש לבנייה.
בטון מודרני מורכב מתערובת של צמנט, חול, חצץ ומים.
לאחר ייצור התערובת מובילים אותה לאתר הבנייה במערבל בטון, ולעיתים משתמשים לשינוע הבטון אף במשאבת בטון.
לאחר שעה עד 10 שעות, תערובת הבטון מתקשרת (מאבדת את התכונות הפלסטיות).
לאחר מכן, התערובת מתקשה ומתחזקת.
האשורים והבבלים הכינו תערובות בטון עם חרס במקום מלט.
המצרים השתמשו בבטון שהורכב מסיד וגבס.
ברומא הכינו בטון מסיד מעורב עם אפר געשי.
הבטון המודרני הומצא בידי המהנדס הבריטי ג'ון סמיטון (John Smeaton; 1724–1792) בשנת 1756, תוך ערבוב מלט, חלוקים ולבנים מפוררות.
כיום גוברת הנטייה לעשות שימוש בחומרים ממוחזרים בייצור בטון, בעיקר באפר שנכתש מתוצרי הלוואי של תחנות כוח פחמיות.
באופן זה קטן הצורך בחציבה מחד ובאזורי פסולת מאידך.
לבטון חוזק לחיצה גבוה, אך חוזק מתיחה נמוך (חוזק לחיצה גבוה – ניתן להעמיס על הבטון משקל כבד בבטחה.
חוזק מתיחה נמוך – אי אפשר למתוח את הבטון מבלי שהוא ישבר).
כדי להתגבר על מגבלה זו, בדרך-כלל יוצקים בטון יחד עם מוטות חיזוק מברזל, רשתות ברזל, או כבלים.
בטון זה מסוגל להתמודד הן עם כוחות לחיצה והן עם כוחות מתיחה.
המצאת הבטון המזוין מיוחסת לגנן הצרפתי ז'וזף מוניה (Joseph Monier; 1823–1906), שהכניס לראשונה בשנת 1868 מוטות פלדה לעציצי בטון שהכין.
כדי להגביר את חוזק המתיחה של הבטון, מותחים כבלי פלדה בעזרת ציוד מכני הנדסי, ועליהם יוצקים את הבטון.
כבלים אלו שואפים להתכווץ חזרה (בדומה לקפיץ) וכך יוצרים על הבטון כוחות לחיצה.
כאשר יופעלו על הבטון כוחות מתיחה שוב (על ידי משקלן של מכוניות שייסעו על הגשר, למשל) הם יאוזנו על ידי כוחות הלחיצה שנוצרו בצורה מלאכותית בזמן הבנייה.
בבטון זה נעשה שימוש במבנים הדורשים חוזק רב והוא נקרא "בטון דרוך".
לעיתים מוספים חומרים שונים לתערובת הבטון כדי לשפר תכונות שונות, כגון זמן ההתקשות.
בין השאר נעשה שימוש גם בחומרים לוכדי אוויר, הגורמים להופעת בועות אוויר קטנות בבטון, ובכך משפרים את הבידוד התרמי שהוא מספק.
עם זאת, בועות אוויר גדולות מדי, אשר עלולות להיווצר בטעות בשל מוטות פלדה שבתוכו, ותבניות העץ (טפסות) אשר שימשו ליציקתו, פוגעות בחוזק הבטון.
ציפוף הבטון נעשה בעזרת הכאה בפטישים על דפנות התבנית בה נמצא הבטון או בעזרת מרטט חשמלי שמוכנס ישירות לבטון.
גימור פני הבטון ביציקה נעשה בהתאם לשימוש הרצוי: במקומות שבהם באה שכבה נוספת על גבי היציקה (כדוגמת ריצוף), הבטון מרודד בצורה גסה בלבד.
לעומת זאת באולמות ספורט ומבני תעשייה שבהם נותר הבטון חשוף, מתבצעת לרוב החלקה מלאה של הבטון באמצעות כלי עבודה המכונה "הליקופטר".
הבטון משמש, בדרך-כלל, לבניית השלד הנושא של הבניין, ובכלל זה, יסודות, רצפה, תקרות ועמודים תומכים, ואילו הקירות עצמם נבנים מבלוקים או מלבנים.
עם זאת, לאחר מלחמת המפרץ הראשונה חוקק בישראל חוק המחייב כל דירת מגורים להכיל חדר אחד לפחות הבנוי כולו מבטון מזוין.
חדר ממוגן זה, המכונה "מרחב מוגן", מהווה תחליף למקלטים שהיו מחויבים על-פי חוקי הבנייה הישנים.
בתולדות הבנייה המודרנית בישראל מילא הבטון תפקיד מרכזי.
הוא ליווה את הבנייה מראשית היישוב במפעלים אזרחיים כמו תחנת הכוח בנהריים ובבנייה למגורים, כמו גם בפרויקטים ביטחוניים כמו הקריה למחקר גרעיני.
השימוש הרב בבטון, בעיקר בשנותיה הראשונות של המדינה, הביא גם להקמת מפעל נשר רמלה.
כתוצאה מכך התגבש בארץ סגנון בנייה למגורים אשר מתבסס על שלד בטון.
למבנה הטיפוסי הזה ישנם יתרונות מסוימים של חוזק וגמישות וחופש בתכנון.
מצד שני, מאחר שלבטון תכונות תרמיות בעייתיות מאוד, נמצא כתוצאה מכך סטנדרט הבידוד התרמי בפיגור ניכר בהשוואה לעולם המפותח.
לבטון מיוחסת השפעה עצומה גם על סגנון הבנייה המקומי שהתפתח בארץ – למתכנן ניתנת חירות כמעט מושלמת לתכנן את המבנה ללא תלות קונסטרוקטיבית בין הקומות של המבנה בבניינים פשוטים.
חוקי הבנייה בישראל מחייבים את כל הבניינים לשלד מבטון מזוין או שלד פלדה המצופה בבטון.
רוב הבטון מיוצר כיום במפעל בטון.
הבטון נלקח לאתרי בנייה או שנעשה בו שימוש במפעל עצמו.
מיעוט הבטון מיוצר באתר הבנייה ומשמש את האתר שבו הוא מיוצר בלבד.
בטון שמיוצר באתר הבנייה מאופיין בתנאי בקרה נמוכים, ולכן האפשרות לייצר בטונים משובחים באתר היא מוגבלת ביותר.
קיימים תקנים המסדירים את סוגי הבטון השונים, את מקום ייצורם ואת סוגיהם.
ישנם מפעלים שבנוסף להיותם מפעלים לייצור בטון, משמשים גם להכנת מוצרי בטון כגון בסיסי תמיכה לעמודי חשמל ובטונדות.
במפעל הבטון יש ריכוז חומרים המשמשים ליצירת הבטון: צמנט פורטלנד, חול, חצץ, אפר פחם ועוד.
את החומרים שופכים בתחנות המתאימות ומשם הם נלקחים בצורה אוטומטית, בריכוז הנכון, לשלבי הייצור שבהם הם נדרשים.
בטון מזוין הוא טכנולוגיית בנייה המשלבת בטון עם חומר אלסטי במטרה לקבל חומר בנייה חזק במיוחד.
כמעט תמיד מדובר בשילוב של בטון עם פלדה אך קיימים גם חומרים אפשריים נוספים.
בתוך הבטון המזוין נמצאים רשתות או מוטות פלדה המתחברים אל הבטון תוך כדי יציקתו.
התוצר המתקבל מיציקה של בטון הלוכד בתוכו את המוטות והרשתות האלו נקרא 'בטון מזוין' והוא חומר המסוגל להתנגד לסוגים שונים של מאמצים.
השילוב המוצלח של שני החומרים, בטון ופלדה, נובע מכך שמקדמי ההתפשטות שלהם בחום כמעט זהים ולכן, כאשר רכיב מבטון מזוין מתחמם או מתקרר, הוא אינו מתעוות או נסדק.
בטון דרוך הוא סוג של טכנולוגיית בנייה המשתמשת בבטון ובכבלי פלדה מתוחים.
קורות מבטון דרוך משמשות בדרך כלל לבניית גשרים או קירויים הנושאים עומסים גדולים על פני משטחים גדולים.
אלמנטים מבניים מבטון דרוך יכולים להגיע לשטח פנים רחב מכאלו הבנויים מבטון מזוין.
את הבטון שמיוצר במפעל, מובילים לאתרי הבנייה בעזרת מערבלי בטון.
מפעלים מסוימים מטעינים את המערבלים בתערובת בטון מוכנה, ואחרים, רק שופכים את החומרים בכמויות הנכונות, אל מערבלי הבטון.
בבנייה המודרנית מקובל להשתמש בבטון גם לצרכים אדריכליים.
לצורך העיצוב האדריכלי משתמשים בבטון לבן, או בבטון שהוספו לו חומרי צבע שונים וכן משתמשים במערכות מעוצבות ומיוחדות של טפסות.
כדי לייצר בטון לבן, משתמשים במלט מסוג צמנט פורטלנד לבן.
במלט זה נמנעים מערבוב אפר פחם.
בין שנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 היה אופנתי באדריכלות סגנון הברוטליזם – בנייה בבטון חשוף.
השיקולים בבחירה בין כביש בטון ואספלט, מחולקים לשלושה: עלות הקמה, זמן הביצוע ועלות התחזוקה.
לכל סוג כביש יתרונות וחסרונות.
כביש בטון אינו עשוי מבטון טהור אלא מבטון מעורב עם אספלט, כדי לקבל קצת יותר גמישות.
תדירות התחזוקה: כבישי בטון עמידים יותר מאשר כבישי אספלט.
כביש בטון סלול היטב יחזיק כ-40 שנה, ללא צורך מיוחד בתיקונים, ואילו כביש אספלט יחזיק כ-10 שנים לפני הצורך בריבוד מחדש, כאשר באזורים גשומים, הוא דורש תיקונים לרוב כבר אחרי 5 שנים.
צריכת דלק: כבישי בטון מאפשרים נסיעה חסכונית יותר בדלק מאשר בכבישי אספלט, היות שהם הרבה פחות אלסטיים מהם.
עבור רכב פרטי המשמעות זניחה, אך עבור משאיות עמוסות ההפרש בצריכת הדלק יכול להגיע לכדי 10%–15%.
עמידות בפני זיהומים ופגעי מזג האוויר: כבישי בטון אינם סופחים אליהם זיהומים, כגון שמן, הנשפכים מרכבים, ועמידים יותר מכבישי אספלט להשפעות מזג האוויר.
לכן, במקומות הרריים ובעיקר באיים טרופיים נהוג לבנות כבישי בטון.
קיימות: אספלט מקורו בתוצרי נפט שהם משאב מוגבל, ואילו מלט מיוצר מאבן גיר המצויה בשפע.
עלות סלילה: יקרה משמעותית עבור כביש בטון מאשר עבור כביש אספלט.
בטיחות: כבישי בטון בטוחים פחות בגשם ובשלג מכבישי אספלט, היות שסכנת ההחלקה על בטון גבוהה יותר.
זיהום קולי: כבישי בטון סופגים פחות את הרעש הנוצר מהחיכוך בין הצמיג לכביש מאשר כבישי אספלט, והדבר בא לידי ביטוי ברעש רב יותר הנגרם מהתנועה על הכביש.
מורכבות התחזוקה: אומנם כביש בטון דורש תחזוקה מועטה, אך כאשר זו נדרשת, לרוב היא מחייבת החלפת מקטע שלם.
באופן עקרוני, ככלל אצבע, כביש בטון עדיף בכבישים שיש בהם תנועה רבה ובעיקר תנועה המכילה רכב כבד.
למרות זאת, רוב הכבישים החדשים הנסללים בעולם הם כבישי אספלט.
טכנולוגיות חדשות בתחום כגון הוספת שכבות של רשתות פוליאסטר מצופות המחזקות את ההתנגדות למתיחה של הכביש, מחזקות את ההעדפה לכבישי אספלט.
בטון מוחלק-מוטבע הוא שיטת שימוש ייחודית ליישום בטון, המאפשרת לחפות משטחי רצפה או קיר, ולעצבם באמצעות תבניות שמקנות לבטון מראה טבעי.
הבטון מאפשר מגוון גדול של עיצובים – שילוב דוגמאות אבנים, התאמת צבעים, בחירת גודל האבן ואף בחירת המרקם.
עמידות הבטון היא גבוהה ביותר לתנאי מזג האוויר ושטח קשים, וחוזקו המופלג מתבסס על חומרים מוספים כגון: אקריליים, אבקות צבע מקשיחות, מעכבי ייבוש התורמים לאשפרה נאותה, חומרי איטום למיניהם.
שימוש בבטון מוחלק-מוטבע מוזיל משמעותית את עלויות החיפוי, וברוב המקרים מקנה עמידות גבוהה בהרבה מחיפויים אחרים.
לאחר יישום בטון מוחלק-מוטבע וייבושו, מצפים אותו בחומר אוטם המאפשר שליטה על הברק ומקנה לבטון יכולת עמידות גבוהה לאורך זמן.
לבחירת האדריכלים יש אפשרות לציפוי איטום מט או מבריק ושימוש האימפרגנציה לפני הסילר.
חוזק הבטון משתנה בהתאם לתערובת שממנו נעשה, ולתנאי הערבול שלו.
חוזקו נקבע בבדיקות מעבדה והוא מקוטלג על פי התקנים המתאימים לערך בין ב-10 לב-100. המספר מבטא את חוזקו לאחר 28 יום ביחידות מגה פסקל (מגפ"ס).
הבטון הנמצא בשימוש הנרחב ביותר הוא בטון ב-30 והוא לרוב סוג הבטון בעל החוזק המינימלי המשמש ליציקת אלמנטים קונסטרוקטיביים.
מכיוון שלפעמים נשאר במערבלי הבטון עודף בטון, יש לדאוג למקום שבו ניתן לרוקן אותו.
ולכן, ישנם מפעלים בעלי בורות ענק לשפיכת הבטון המיותר.
מפעלים אחרים משתמשים בטכנולוגיות חדישות על מנת למחזר את עודפי הבטון.
קיים סוג של בטון שמעביר אור, כלומר ניתן להבחין בעדו בצלליות.
ככל שעוצמת האור גדולה יותר, הצלליות מצידו השני ברורות וחדות יותר.
הפרויקט הראשון שבוצע עם בטון מעביר אור הוא פסל המציין את כניסתה של הונגריה לאיחוד האירופי.
מאז ועד היום נבנו מספר פרויקטים העושים שימוש בחומר, הן בקירות, הן ברצפות ואף ביצירות אמנות ובפרטי עיצוב כגון מנורות ועוד.
החומר מורכב ממיליארד סיבים אופטיים (לבלוק) העשויים בצורת רשת.
הסיבים אינם פוגעים בחוזקו של הבטון מעביר האור.
את הרשת ניתן לעצב, לצופף או לרווח לפי הטקסטורה שרוצים לקבל בזמן מעבר האור.
את הבלוקים והפנלים ניתן לייצר בגדלים שונים ובצבעים וטקסטורות שונות.
בד בטון הוא בד סָפוּג במלט שמתקשה בעת התייבשות.
הוא מאפשר בנייה ללא צורך בציוד מכני או ציוד ערבוב.
גמיש, חזק ועמיד בסביבה משתכת\כימית
ממקמים את הבד ומוסיפים מים – עביד למשך 2 שעות ומתקשה עד 80% כוח בתוך 24 שעות.
CC זמין ב-3 עוביים ובגלילים ניידים עבור אדם אחד, ליישומים עם גישה מוגבלת, או כאשר ציוד כבד אינו זמין.
משתמשים בו בדרך כלל למקלטים עמידים בפני כדורים בשעתיים של עבודה, או למבנים מהירים באזורי אסון.
במהלך ייצור הבטון קולים אבני גיר בטמפרטורה גבוהה, המחייבת השקעה עצומה של אנרגיה.
בתהליך נפלטים הרבה גזי חממה.
בנוסף, בהתפרקות הגיר משתחרר פחמן דו-חמצני.
לפי ההערכות, ייצור של כל טונה מלט פולט חצי טונה של פחמן דו-חמצני.
קיימות שיטות חלופיות ירוקות, אך הן עדיין יקרות ואינן בשימוש נרחב.
בטונייר – במקום החצץ שמים נייר, כך המבנה יותר קל.
בגני שעשועים ניתן למצוא מתקנים עשויים צמיגים עטופים בבטון.
בִּטְחָה הוא מושב בצפון הנגב, ליד אופקים, במועצה אזורית מרחבים.
המושב הוקם בשנת 1950 כמעברה בשם "הק"מ ה-107", בשל המרחק מירושלים.
המושב הוקם על הריסות המעברה על ידי עולים מתימן.
התושבים הגיעו למושב ממחוז שרעב בתימן.
משם הגיעו למחנה עין שמר.
שם היישוב נלקח מנבואת ישעיהו והוא הוצע על ידי זאב וילנאי.
אחד ממייסדי המושב היה יחיאל אפרים יצחק ששימש מזכיר פנים ומזכיר חוץ.
במבט אווירי צורת המושב גביע.
בטון מזוין הוא חומר מרוכב, המתקבל משילוב רשתות או מוטות של פלדה או חומר אלסטי אחר, עם בטון.
החומר המתקבל חזק במיוחד, וכושר התנגדותו לסוגים שונים של מאמצים מעניק לו תפקיד מרכזי בבנייה של מבנים גבוהים.
בין הגורמים לשילוב המוצלח של שני החומרים, בטון ופלדה, נמצאת העובדה שמקדמי ההתפשטות שלהם בחום כמעט זהים.
לכן כאשר רכיב מבטון מזוין מתחמם או מתקרר, הוא אינו מתעוות ואינו נסדק.
בנוסף, הבטון מגן על הפלדה מפני קורוזיה.
הבטון הופץ בעולם על ידי הרומאים לפני כ-2,000 שנה.
חסרונו של הבטון הוא חוזק מתיחה נמוך בהרבה מחוזק הלחיצה.
תרבויות שונות במהלך ההיסטוריה השתמשו בסיבים שונים בתוך היציקה על-מנת לקבל את מאמצי המתיחה, בעיקר כדי לשמור על הבטון מסדיקה והתבקעות.
בטון מזוין במוטות ברזל נמצא בווילה רומית מהמאה השלישית לספירה בצרפת.
יש המתייחסים לצרפתי ז'אן-לואי למבו (Jean-Louis Lambot) כמי שהמציא מחדש את הבטון המזוין בשנות ה-50 של המאה ה-19. הבטון המזוין, בגרסה הדומה לזו המוכרת כיום, הומצא ב-1868 על ידי גנן צרפתי בשם ז'וזף מונייה שהשתמש בו לטובת בנייה של אדניות המסוגלות להתמודד עם הלחצים של האדמה והשורשים.
מאוחר יותר הוא אף רשם את המצאתו כפטנט.
רוב השכלולים הטכנולוגיים של הבטון המזוין פותחו לא לפני תחילת המאה ה-20. מהנדסים בחנו את התכונות המכניות של הבטון המזוין ואף הגדירו תקנים בסיסיים של שימוש בו לפי העומסים שהוא מתוכנן לשאת.
מסוף המאה ה-19 החלו לבנות בניינים בעיקר מבטון מזוין במקום שיטות בנייה מסורתיות יותר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 כבר החלו אדריכלים לעשות שימוש נרחב בבטון מזוין על מנת להגיע לצורות בניין חדשות.
הבטון המזוין גם תרם להתפתחותה של האדריכלות המודרנית.
בשנת 1928 המציא אז'ן פריסינה (Eugène Freyssinet) את הבטון הדרוך שהוא שכלול של הבטון המזוין.
כיום נעשה שימוש בבטון מזוין ברוב מיזמי הבנייה בעולם.
בניינים, גשרים, סכרים ופרויקטים אזרחיים וצבאיים אחרים נבנים ברובם בשיטה זו.
בישראל, ארץ שבה הבטון הוא זול ומחירי הפלדה גבוהים, נעשה שימוש רב בבטון מזוין כמעט בכל פרויקט בנייה, מהקטנים ביותר ועד לגורדי השחקים והגשרים הגדולים ביותר.
השימוש בישראל לרוב, על פי תקן ישראלי מס' 466.
בטון הוא חומר פריך בעל חוזק לחיצה גבוה, וחוזק מתיחה נמוך (כ-10% מחוזק הלחיצה).
רכיב בטון מקבל מאמצי מתיחה בעיקר כתוצאה של מאמץ כפיפה הגורם לאחד מצדדיו להימתח.
מוטות הפלדה המוכנסים לתוך הבטון מקבלים את מאמצי המתיחה, במקום הבטון (שנסדק במאמצים אלו).
השילוב של הבטון והפלדה יוצר חומר מרוכב בעל חוזק לחיצה וחוזק מתיחה גבוהים, במחיר נמוך ממחיר הפלדה.
בכך יכולה לדוגמה קורה העשויה מבטון מזוין לעמוד במומנט כפיפה הפועל בתוכה.
הזיון בבטון מקבל את מאמצי הגזירה ובכך משפר את חוזק הבטון המזוין בגזירה.
הפלדה היא חומר כבד ויקר יותר מבטון.
מסיבה זו שואפים להשתמש בכמות המינימלית ביותר של פלדה הנחוצה כדי לשמור על חוזק ויציבות המבנה.
כדי שבטון ייחשב לבטון מזוין ויאושר מבחינה בטיחותית, התקנים בכל העולם, ובכלל זה גם בישראל, מחייבים להכניס כמות מינימלית של מוטות פלדה לפי חישובים סטטיים על מנת להבטיח כשל משיך במקרה של קריסת המבנה.
ניתן לחשב באופן מדויק את כמות הפלדה המינימלית הדרושה לזיון הבטון בהתאם לסוג הבטון, אופי המאמצים הנתונים במבנה ומידות המבנה על מנת שהמבנה יישאר יציב ובטיחותי.
אף על פי כן, התקנים מחייבים להשתמש ביותר פלדה מהנחוץ באמת על מנת להבטיח שהרכיב הקונסטרוקטיבי יישאר יציב גם במצבים קיצוניים של אסונות, כגון רעידת אדמה או שרפה, ואף לאפשר סבילות מסוימת לטעויות אנוש אפשריות מצד הבנאים במהלך הבנייה.
דוגמאות לשימוש יעיל בבטון מזוין
כאשר בונים קורה אופקית הנתמכת על ידי שני עמודים או סמכים בקצותיה ומועמסת בעומס אנכי, הקורה נוטה להתעוות ולקבל "בטן" בחלקה התחתון.
מצב זה נוצר בגלל מומנט כפיפה הפועל עליה, כלומר, בחלקה התחתון יש מאמצי מתיחה ובחלקה העליון מאמצי לחיצה.
לכן, בקורה מסוג זה מניחים את מוטות הזיון בחלק התחתון על מנת שהפלדה תקבל את מאמץ המתיחה ואילו הבטון בחלק העליון של הקורה יקבל את מאמץ הלחיצה בלי להיסדק.
בניצב למוטות הזיון האורכיים קיים זיון נוסף, בצורת חישוקי פלדה אשר מחזיקים את המוטות הזיון ביחד ומקבלים את מאמץ הגזירה.
קורה זיזית היא קורה המחוברת בצד אחד למבנה ובצדה השני תלויה חופשית- כמו למשל בבנייה של מרפסת או אלמנטים אחרים הבולטים מהמבנה ללא תמיכת עמודים.
במצב כזה עיוות הקורה נראה הפוך ממצב של קורה של שני סמכים: חלקה העליון מתוח וחלקה התחתון לחוץ.
במקרה כזה זיון הבטון יופיע בעיקר בחלק העליון של הקורה כדי להתנגד למתיחות.
גם בקורה כזו יש להוסיף חישוקי זיון הנחוצים לקבלת מאמצי הגזירה.
כאשר מייצרים עמודים מבטון מזוין מניחים את רשת הזיון מפלדה קרוב להיקף העמוד, בין אם מדובר בעמוד עגול או עמוד מלבני.
בצורה זו, מונעת הפלדה ההיקפית את הימתחות צד אחד של העמוד בשל מאמצי קריסה.
ככל שהעמוד תמיר יותר, כלומר גובהו ביחס לעוביו גדול יותר, כך הוא נתון יותר לקריסה ולכן כמות זיון הפלדה בו תהיה גדולה יותר, באופן יחסי.
כמו כן בעמודים תומכים ושאר עמודים הנושאים עומס כבד חובה להתקין חישוקי פלדה (מסיביים יותר מאשר בקורה) אשר תפקידם למנוע תזוזות אופקיות כמו למשל במקרה של רעידת אדמה או עומס בלתי צפוי אחר.
חישוקים אלה עוזרים לשמור על ליבת הבטון של העמוד שלא תתפזר במקרה של עומס אופקי כזה או אחר ובכך תמנע קריסתו.
בניתוח של מבנה הפנטגון לאחר אירועי ה-11 בספטמבר 2001 עלה כי חישוקים אלו הם האחראים הישירים לכך שהמטוס לא חדר את המבנה כולו מצד לצד וכן שהתקרות במבנה לא קרסו כיוון שגם העמודים שניזוקו קשות המשיכו לתפקד חלקית ובכך נמנעה קריסת שרשרת של אגפים נוספים במבנה.
תקרת צלעות מתפקדת כרצף של קורות הנשענות על שני סמכים הצולבות רצף קורות נוסף.
התקרה המתקבלת היא בצורה של רשת המתנגדת לכפיפה בשני הכיוונים הישרים שלה.
בארבע דופנותיה היא נשענת על קירות נושאים או על קורות בטון חזקות יותר.
צורתה של תקרת הצלעות היא כמו רצף של פרופילי "T" (הנראים כ-TTTTTTTT) ובחלקו התחתון של כל "T" מונחים מוטות הזיון העיקריים בשני הכיוונים.
תקרת צלעות היא למעשה יישום של רעיון הקורה הפשוטה העובדת באופן חד-ממדי למשטח תקרה הפועל בשני ממדים.
גם במשטח העליון שנוצר בתקרת הצלעות מונחת רשת פלדה השומרת על כל התקרה כיחידה מקשית אחת, עליה גם ניתן להניח חול וריצוף עבור הקומה הבאה.
בעזרת בטון מזוין ניתן לבנות שלל צורות תלת־ממדיות מהפשוטות ועד המורכבות ביותר ולהבטיח את קשיחותן ויציבותן.
הקושי בבנייה של מבנים בעלי צורות בלתי שגרתיות הוא בעיקר ביצירה של טפסות מתאימות ולא בתכנון הסטטי שלהן.
בעזרת בטון מזוין ניתן לצקת בקלות צורות כגון כיפה, קמרונות, עמודי פטרייה ועוד אינסוף צורות מורכבות אחרות, דבר שהיה מסובך מאוד לבנייה מעץ, לבנים ומלט או שיטות בנייה מסורתיות אחרות.
תכנון הפלדה במבנים כאלו הוא לרוב מורכב יותר מתכנון של אלמנטים חד ודו-ממדיים משום שחישובי המאמצים הסטטיים במבנה הם מסובכים יותר.
תפקידו של המהנדס הוא לתכנן בכל סוג של מבנה את כמות הפלדה הנדרשת באזורים בהם פועלים בבטון מאמצי מתיחה ומאמצי גזירה.
כאמור, כמעט תמיד מדובר בפלדה כאלמנט הזיון.
הפלדה בה משתמשים לזיון בטון היא בדרך כלל מוטות מצולעים של פלדה מסוג פ-400. מוטות הפלדה, המכונים בפשטות "פלדת זיון", הם בדרך כלל מצולעים.
צלעות אלו מגדילות את שטח הפנים של המוט ומאפשרות לבטון להידבק אליהם בצורה טובה יותר, כלומר כושר ההידבקות שלהם גדול יותר ובכך מאפשר העברת המאמצים יעילה יותר בין הפלדה לבטון.
המוטות עצמם עגולים ומיוצרים במפעל לפי מידות קוטר סטנדרטיות החל מ-6 מ"מ.
יש להבדיל בין שני סוגי פלדה ושני סוגי מוטות.
פלדת זיון רגילה פ-400, ופלדת זיון רתיכה פ-400w.
הפלדה הרגילה (פ-400) היא פלדה פחמנית רגילה.
הפלדה הרתיכה מכילה אחוז נמוך יותר של פחמן.
במקום הפחמן מוסיפים לפלדה הרתיכה ונדיום כדי לשמור על חוזקה.
עקב כך מחיר הפלדה הרתיכה גבוה יותר.
יש לכך חשיבות טכנולוגית ביצור הבטון המזוין, שכן כאשר מדובר בפלדה שאינה רתיכה, יש לקשור את מוטות הפלדה, ולהבטיח חפיפה מספקת, על-מנת שהבטון יעביר את המאמצים בין המוטות.
מוטות הפלדה יכולים להיות משוכים בקר או בחם.
מוטות משוכים בקר הם חזקים יותר, אך תכונה זו באה על חשבון המשיכות.
לכן, על-מנת להבטיח כשל משיך, ברכיבים מבניים ובמבנים מוגנים מותר השימוש בפלדה משוכה בחם בלבד.
רשתות וכלובי זיון הם לרוב שילוב של מוטות פלדה פשוטים בקטרים שונים המכופפים ומחוברים יחד.
במקרים רבים עדיין משתמשים בברזל רגיל במקום בפלדה, בשל מחירו הנמוך יותר.
ניתן להשתמש גם בסיבי פלדה כזיון.
סיבי פלדה מהווים זיון שהוא חלק מתערובת הבטון.
הסיבים מתערבבים באופן הומוגני בתוך הבטון ויוצרים חומר קשיח בעל משיכות רבה בכל הכיוונים.
יתרונותיה של שיטה זו הם: החומר המתקבל עמיד יותר בסדיקה ובקורוזיה, וחיסכון בכח אדם לעבודות ברזלנות.
החסרונות הם פיזור לא יעיל של הפלדה ברכיבים המתוכננים לשאת מאמצים בכיוון ידוע מראש, קשיים טכנולוגיים בהשגת אחידות של תערובת הבטון, ומגבלה טכנולוגית על נפח הסיבים בבטון, שמגבילה את חוזק המשיכה המרבי.
באלמנטי בטון נוהגים לחלק את הזיון העיקרי בתוך כל אלמנט לשניים - ברזל עליון המשמש להתמודדות עם מאמצי הלחיצה אשר נוצרים בחלקו העליון של האלמנט המרוכב - מסומן בתוכניות באופן מקוצר (ב.ע.).
וברזל תחתון המשמש להתמודדות עם מאמצי המתיחה אשר נוצרים בחלקו התחתון של האלמנט המרוכב, מסומן בתוכניות באופן מקוצר (ב.ת.).
ישנם מקרים בהם דרוש גם ברזל אמצע, אשר יסומן בתוכניות (ב.א.).
זיון הבטון בצורות ובחומרים שונים
הפלדה היא חומר הפועל בשיתוף פעולה עם הבטון באופן יעיל מאוד.
עם זאת, ניתן להשתמש בחומרים אחרים ובעלי תכונות אחרות במקום מוטות הפלדה הרגילים.
במקרים מיוחדים משתמשים לזיון בטון בפלדות שונות (כגון פלדת אל-חלד) וכן בחומרים אל-מתכתיים שונים כגון סיבי זכוכית, פחמן ופולימרים.
זיון שלא על ידי מוטות או סיבים הוא שימוש בפח גלי כזיון.
לפח גלי גמישות בציר אחד וקשיחות בציר האחר.
תכונה זו מנוצלת רבות בבנייה של תקרות וכן גם לזיון יעיל של הבטון.
יתרונו של הפח הוא גם בכך שהוא לוח אטום המסוגל לשמש גם כטפסות לבטון ובכך חוסך את זמן בנייתן.
לתקרות מסוג זה אין תקן בישראל ולכן מתכננים תקרות ועמודים אלו לפי התקן האירופי לאלמנטים קומפוזיים (Eurocode 4).
שיטת הפל קל התבססה ברובה על סוג בנייה זה אך נאסרה לשימוש בישראל.
שימוש אחר בפלדה היא גם זיון הבטון בפרופילי פלדה סטנדרטיים ולא במוטות זיון רגילים.
הכוונה היא יציקה של הבטון סביב קורת פלדה (שיכולה גם כמובן לתפקד כעמוד) בעלת פרופיל בצורת I או בצורת מלבן או פרופילים אחרים המשמשים בדרך כלל לבנייה של שלד פלדה (ללא בטון).
שימוש בזיון מסוג כזה מבוצע במצבים שונים על מנת לתת מענה לבעיות הנדסיות שונות, כגון עמודים בעלי תמירות גבוהה ובעלי מגבלת עובי, אשר צריכים לשאת מאמץ לחיצה רב וכן לעמוד במאמץ קריסה.
בחומרים אל מתכתיים משתמשים לרוב כאשר יש סכנה לקיים הפלדה, ולעיתים רחוקות כדי להימנע מהפרעות מגנטיות שונות ושיבוש של קרינות מסוימות.
קיימים שימושים בסיבי פלסטיק שונים וכן בסיבי זכוכית במקום פלדה.
יישום נרחב של חומרים אלו מתעכב עקב מסורת בנייה ובעיות טכנולוגיות שונות.
את הבטון המזוין מייצרים על ידי הנחת מוטות הפלדה בחלל הטפסות אשר לתוכן יוצקים את הבטון הטרי.
כאשר הבטון מתקשה הוא הופך למקשה אחת עם הפלדה.
הבטון מגיע לחוזקו הסופי רק לאחר 28 יום.
לפני יציקת הבטון יש לבנות טפסות, מעץ, פלדה או כל חומר אחר, שלתוכן נוצק הבטון.
הבטון מקבל את הצורה של החלל אליו נכנס.
מוטות הזיון חייבים להיכלל בתוך חלל זה ולהתחבר בצורה כלשהי אל הטפסות על מנת שלא יזוזו במהלך היציקה.
יש להניח את המוטות במיקום המדויק לפי תכנון הקונסטרוקציה, ולעגן אותם על ידי "מרווחונים" (התקנים המבטיחים מרווח קבוע בין הפלדה לטפסות) ולחבר את מוטות הפלדה זה לזה.
החיבור בין מוטות הפלדה נעשה על ידי מוטות פלדה קטנים הנקראים "מוטות קונסטרוקטיביים" לכדי יצירת קשת ולבסוף קשירה בין המוטות בעזרת "חוט שזור" - כבל פלדה קצר המורכב מסיבי פלדה דקים ושזורים.
התרשלות בקשירת המוטות ובהנחתם בחלל הטפסות יכול לפגוע בחוזק רכיב הבטון המזוין שאותו יוצקים.
לדוגמה, אם ביציקה של קורה מתוכננים מוטות פלדה במרחק של 2 ס"מ מהתחתית ובהנחת המוטות לא הקפידו על שמירת המרווח המתוכנן, הפלדה עלולה להיצמד אל דופן הטפסות.
במצב כזה עלולה להיווצר בעיה של היפרדות בין הפלדה לבטון בשל היותה של הפלדה לא לכודה בתוך הבטון היצוק.
כמו כן יש לוודא לפני היציקה כי המוטות נקיים מחלודה ומלכלוכים אחרים העלולים לפגוע בהידבקותם אל הבטון.
מעבר לכך, לכיסוי הבטון יש חשיבות לשמירת הפלדה מפני קורוזיה.
מכיוון שלא ניתן לצקת בניין שלם בבת אחת, יש צורך לבצע הפסקות יציקה.
בהפסקת יציקה משאירים חלק ממוטות הפלדה בולטים כלפי חוץ.
את הקוצים מחברים אחר כך בעזרת ריתוך או בקשירה עם חוטי פלדה למוטות הזיון של היציקה הבאה.
המשך היציקה מתבצע רק לאחר התקשות (לאו דווקא מלאה) של הבטון שנוצק ראשון ומריחה של חומרים המסייעים בהדבקת הבטון הישן לבטון החדש.
עיכובים ממושכים בהמשך היציקה או התרשלות בחיבור בין היציקות עלולים לגרום לחיבור להפוך לנקודת תורפה בעייתית בשלד הבניין.
בישראל, בטון מזוין הוא חומר הבנייה העיקרי למבני מגורים, מסחר, ותעשייה.
שימושים צבאיים ומיגוניים בבטון מזוין
ההנדסה הצבאית עסקה מאז ומתמיד, כחלק מתפקידה, בבנייה של ביצורים ומיגונים לצרכים צבאיים.
חומות אבן נבנו סביב ערים ומבצרים והמיגון נעשה בעיקר בעזרת מסה גדולה של אבן ושל אדמה.
המצאת הבטון המזוין השפיעה רבות גם על תחום זה בכך שאיפשרה לצמצם משמעותית את עובי ההגנה או לשפרה, בזכות שימוש בבטון מזוין.
לבטון מזוין יש יכולת עמידה טובה כנגד הדף של פיצוץ או פגיעה של קליעים במהירות גבוהה.
מאז סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נבנו בונקרים וביצורים שונים מבטון מזוין בזכות הקלות היחסית בבנייתו ויכולת המיגון הגבוהה שלו.
הפילבוקס העשוי בטון מזוין הפך לאלמנט ביצורי מאוד נפוץ ממלחמת העולם השנייה ועד ימינו.
בישראל, בגלל ריבוי המלחמות באזורים שונים של הארץ במאה השנים האחרונות, קיימים אלפי בונקרים, מוצבים, פילבוקסים וכדומה הבנויים מבטון מזוין.
בימי האינתיפאדה עשה צה"ל שימוש נרחב בקוביות בטון מזוין (בטונדות) ובחלקים של קירות בטון על מנת ליצור ביצורים וחומות בטון ברחבי יהודה ושומרון, רמת הגולן ולאורך גבולות המדינה.
גם בבנייה של מקלטים וממ"דים לצורכי הגנה עורפית משתמשים אך ורק בבטון מזוין ולפי תקנים מחמירים יותר מבנייה אחרת.
קירות של ממ"דים נבנים תמיד כיציקה שלמה של בטון מזוין עם כמות יחסית גדולה יותר של פלדה (בנוסף לכמות בטון כללית גדולה יותר) ולא נבנים מלבנים או מחומרים אחרים.
אחד התפקידים העקיפים של הבטון הוא שמירה על הפלדה.
על הפלדה להיות מבודדת לחלוטין מפני אוויר ומים העלולים לגרום לה להחליד או לפתח קורוזיה.
כשל נפוץ יחסית בבטון מזוין הוא חשיפה קלה של הפלדה לאוויר הגורמת להידרדרות מואצת של הפלדה.
פלדה החשופה לאוויר ומים יכולה לפתח קורוזיה המתפשטת גם לתוך הבטון ומאבדת מחוזקה.
כמו כן, הקורוזיה גורמת לפלדה להתנפח ולגרום לבטון להתפורר עם הזמן.
יציקה לא איכותית של בטון עלולה להשאיר אפילו קצה אחד קטן של פלדה חשופה שיכול לגרום לתופעה כזו להתפתח ולגרום למצב המכונה "מצב גבולי של הרס".
במצב כזה, בו הפלדה חשופה לחלוטין והבטון העוטף אותה התפורר, הקורה או כל רכיב אחר יכולים להישאר יציבים אך עלולים לקרוס במהרה אם המצב ממשיך להחמיר או במקרה של אסון כגון רעידת אדמה או שרפה.
שריפות יכולות אף הן לגרום לכשל בבטון המזוין.
מקדמי התפשטות בחום של בטון ופלדה הם קרובים מאוד כאמור אך בטמפרטורות הגבוהות מ-200 מעלות צלזיוס הפלדה מאבדת מחוזקה והיא עוברת למצב פלסטי בו היא מתרחבת אך לא חוזרת למצבה הטבעי.
מסיבה זו שריפות המתרחשות בבניינים הבנויים מבטון מזוין גורמות לקריסה של קורות בטון מזוין, למרות שהחומרים עצמם אינם דליקים.
בטון דרוך היא טכנולוגיה מתקדמת יותר של בטון המיועדת לשאת מאמצים גדולים במיוחד ברכיבים בהם נפח הבטון אינו מהווה בעיה.
הרעיון הבסיסי של בטון דרוך הוא שבמקום פלדה המתנגדת למתיחה בקורה באופן פסיבי עוברים כבלי מתיחה הלוחצים את הבטון באופן אקטיבי יותר משהעומסים הפועלים על הקורה גורמים לו להילחץ.
השימוש בבטון דרוך הוא בדרך כלל בגשרים, מחלפים ומבנים מסיביים אחרים בעלי מפתחים גדולים, המתוכננים לשאת עומסים כבדים במיוחד.
השפעת הבטון המזוין על אדריכלות המאה ה-20
האדריכלות מאז ומתמיד התפתחה יחד עם טכנולוגיית הבנייה.
שכלולים טכנולוגיים יצרו אפשרויות בנייה אחרות, קירויים אחרים ובסופו של דבר השפיעו על העיצוב האדריכלי.
עד המצאת הבטון המזוין עיקר הבנייה בעולם נעשתה על ידי לבנים ועץ.
השימוש בחומרי גלם אלו הגביל את הבנייה בכמה אופנים:
המפתחים היו מוגבלים לפי אורך העצים או לפי אורך הקשת שניתן היה לבנות מלבנים.
ההגבלה הייתה בבנייה של קורות, תקרות, מרפסות, גשרים ועוד.
צורת העברת העומסים במבנים בעלי כמה קומות הייתה בדרך כלל דרך קירות נושאים.
כלומר, קירות המעבירים את עומסי המשקל של הבניין כלפי מטה אל קיר נושא אחר עד קומת הקרקע.
שיטה זו הצריכה בנייה של קירות מעל קירות אחרים והגבילה מאוד את תכנון הקומות בבניין.
כל קומה בבניין הייתה תלויה מאוד בקומות שמעליה ומתחתיה.
חזית הבניין הייתה לרוב חלק מהשלד והייתה מוגבלת לפי הצרכים המבניים של הבניין אותו היא עוטפת.
היה צורך בתכנון מעמיק ומקצועי מאוד של חיבורים בין רכיבים וחומרים שונים, במיוחד בין עץ לאבן.
האדריכלות אמנם התפתחה באופן כזה שחיבורים אלה היו חלק מהעיצוב והדקורציה של הבניין אך חיבורי רכיבים מבטון מזוין הפך את הנושא לפשוט מאוד לפתרון.
כבר בסוף המאה ה-19 החלו לבנות בניינים מבטון מזוין.
הבנייה סביב תחילת המאה ה-20 החלה להשתמש בבטון מזוין אך השימוש בו היה כתחליף ישיר של קירות לבנים ורצפות עץ.
אדריכלי התקופה לא ניצלו את יכולותיו של הבטון המזוין על מנת ליצור אדריכלות חדשה השוברת את המוסכמות המסורתיות.
גם הבנייה של אסכולת שיקגו שהאיצה את בנייתם של גורדי שחקים לא מיצתה את השימוש בחומר גלם זה.
אחד האדריכלים החשובים שהחלו להשתמש בבטון מזוין כדי לשנות את האדריכלות היה האדריכל הצרפתי אוגוסט פרה (Auguste Perret) שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-20. המבנים של פרה היו הראשונים שהשתמשו בבטון חשוף שהדגיש את סטרוקטורת הבניין אך הצורות אותן ייצר לא פרצו דרך חדשה באדריכלות.
בשנת 1907 העסיק במשרדו את האדריכל הצעיר לה קורבוזיה והשפיע עליו רבות בתחום השימוש בבטון המזוין כמו גם איכויותיו של הבטון החשוף (שהתפתח לסגנון שנודע כברוטליזם).
לה קורבוזיה היה החלוץ האמיתי של השימוש בבטון מזוין שאיפשר את התפתחות האדריכלות המודרנית.
הוא הבין כי טכנולוגיה זו משחררת את תוכנית הבניין ואת חזיתו ומאפשרת גם יצירה של צורות בניין חדשות שלא נראו כמותן עד לתקופתו.
לה קורבוזיה הגדיר כמה עקרונות שלפיהם צריכה האדריכלות לנהוג ואף תכנן מבנים רבים וחדשניים לפי עקרונות אלו.
אחד הפרויקטים (דווקא מהמאוחרים שלו) שבו עשה שימוש נרחב בבטון מזוין היא בכנסיית נוטרדאם די או, בה הצליח ליצור מבנה בעל צורה שלא נראתה כמותה בעבר.
במקביל לפועלו של לה קורבוזיה באירופה, פעל האדריכל פרנק לויד רייט בארצות הברית ובנה מבנים חדשניים רבים תוך שימוש בבטון מזוין על מנת למתוח את גבולות הבניין וליצור חללים וצורות שלא היו מתאפשרים ללא המצאה זו.
אדריכלים מודרניסטים רבים השתמשו בבטון מזוין ובעקרונות דומים של שימוש בטכנולוגיה זו ביניהם אוסקר נימאייר, מיס ון דר רוהה, אירו סארינן, לואי קאהן ועוד.
סגנון הברוטליזם, סגנון שצמח מתוך המודרניזם, היה נפוץ מאוד משנות ה-50 ועד שנות ה-70 (בישראל הוא המשיך אף מאוחר יותר) עשה שימוש רב בבטון מזוין ואף השאיר אותו חשוף.
המבנים הברוטליסטים הדגישו את הבטון בהיבט המבני שלו וניסו להפוך אותו לדבר אסתטי.
גם לאחר דעיכת הסגנון המודרניסטי בשנות ה-60 וה-70, לא חדלו האדריכלים מלבחון שימושים אדריכליים חדשים בבטון המזוין.
הדבר ניכר גם בסגנונות האדריכלות הפוסט מודרנית והדה-קונסטרוקטיביזם שהופיע אחריו.
בטון דרוך (Prestressed concrete) הוא סוג בטון מזוין שבו משמשים אמצעי הזיון ליצירת עומס מלאכותי על האלמנט, כשעומס זה מנוגד לעומסי השימוש של האלמנט ומקזז באופן זה את חלקם.
קורות מבטון דרוך משמשות בדרך כלל לבניית גשרים או קירויים הנושאים עומסים גדולים על פני מִפתחים גדולים.
העומס המלאכותי על הבטון מכונה בשם דריכה, ומבצעים אותו, בדרך כלל, באמצעות הוספת מאמצי מתיחה לזיון האלמנט, לפני הפעלת עומסי השימוש.
במקרה בו מבוצעת הדריכה לפני יציקת האלמנט המבני, מכנים אותה בשם "דריכת קדם" ואילו כאשר הדריכה מבוצעת לאחר שהאלמנט בנוי, מכנים אותה בשם "דריכת אחר" .
ניסיונות לדריכת בטון כבר התבצעו בשנות השבעים של המאה ה-19, עם התפשטות השימוש בבטון מזוין ברחבי אירופה.
בניסיונות אלו השתמשו במוטות זיון מפלדה רגילה שאיבדה במשך הזמן מתכונות הדריכה, ובהמשך עד להרפיתה כליל ולהרס האלמנט.
רק עם התפתחות המטלורגיה ופיתוח הפלדות עתירות הפחמן, ניתן היה לבצע דריכה שתחזיק מעמד לאורך שנים.
ברוב המבנים, אלמנטים מסוג קורה מקבלים עמיסה אנכית שגורמת למומנט כפיפה.
בקורות מבטון מזוין מתנגד למומנט הכפיפה צמד כוחות המורכב מכוח מתיחה בזִיון הפלדה ומכוח לחיצה בבטון הלחוץ.
בבטון דרוך משתמשים בזיון שהוא מתוח מלכתחילה.
כאשר משחררים את הזיון המתוח הוא יוצר כוח לחיצה על הבטון ולמעשה מפעיל על הקורה מומנט כפיפה הפוך המתנגד למומנט הנוצר מהעומסים השימושיים.
לעיתים משתמשים בבטון דרוך במבנים כמו מכלי מים מבטון, בהם מעבירים כבלי פלדה בהיקף המכל ומהדקים אותם כדי למנוע סדיקה של המכלים בגין הלחץ ההידרוסטטי.
בשיטה הזו הבטון מזוין בכבלי פלדה, הנמתחים לפני יציקת הבטון ומשחררים אותם לאחר שהבטון מתקשה ומתחזק.
כוחות הלחיצה מועברים לבטון בתכונת ההדבקה בינו למוטות הפלדה.
בשיטה זו ניתן לייצר בעיקר חלקי מבנה טרומיים, כמו קורות, קירות ותקרות.
את האלמנט הדרוך מייצרים במפעל ואז משנעים אותו לאתר הבניה ומרכיבים אותו באמצעות מנופים.
בישראל עיקר השימוש בבטון דרוך בדריכת קדם הוא בלוחות דרוכים (לוח"דים) המשמשים כתקרות טרומיות.
בשיטה הזו יוצקים קורה כשבתוכה שרוולי מתכת, "דאקטים".
שלתוכם מחדירים כבלי פלדה שאותם קושרים ומותחים בין שני צידי הצינור, באופן היוצר באלמנט הדרוך, מתח לחיצה המנטרלים את עומסי השימוש המיועדים לו, ובתוכם גם כוחות הכבידה.
דריכת אחר, היא היעילה יותר ומשמשת בעיקר בבניית גשרי בטון או אולמות בעלי מפתחים רחבים במיוחד.
לאחר הדריכה, מזרימים לתוך הצינורות החלולים שבהם מושחלים הכבלים, דייס צמנטי שהוא למעשה טיט סמיך ונוזלי שתפקידו בעיקר להגן על כבלי הפלדה מפני חלודה.
בטון רזה הוא בטון בעל יחס מים-צמנט גבוה (כמות הצמנט נמוכה ביחס לכמות המים).
מסיבה זו נקרא הבטון "רזה", בשל תכולת הצמנט הנמוכה שבו.
כמות המים הגדולה גורמת לבטון הרזה להיות בדרגת סומך גבוהה ומאפשרת יישום קל כמשטח ישר על גבי הקרקע.
הבטון הרזה אינו נועד ליציקות בטון קונסטרוקטיביות בחלקי מבנה, אלא משמש כמצע הפרדה מהאדמה.
הבטון הרזה משמש לרוב כחוצץ בין האדמה ליסודות המבנה.
בטון רטוב הבא במגע עם אדמה עלול להיפגע ולהיסדק משום שהאדמה סופגת אליה חלק גדול מהמים שבתערובת הבטון הטרייה ובכך משתנה היחס מים-צמנט ומביא את הבטון לתוצאה של תכונות ירודות ולא רצויות.
כדי שיסודות המבנה לא יפגעו כתוצאה ממגע ישיר עם האדמה בזמן היציקה, יוצקים ראשית את הבטון הרזה בשכבה שעובייה כ-5 ס"מ.
לאחר התקשות הבטון הרזה ניתן להמשיך לצקת עליו את יסודות המבנה ללא חשש מפגיעה בתכונות הבטון הקונסטרוקטיבי הנוצק.
בטטה (שם מדעי: Ipomoea batatas), הוא שמה העממי של לפופית נאכלת, מין בסוג לפופית במשפחת החבלבליים.
הבטטה היא ירק שורש חשוב למאכל ולמספוא.
שורשיה מתאפיינים בחלקי שורש גדולים מעובים המשמשים לאגירה ועשירים בעמילן ובסוכר.
היא נפוצה בארצות טרופיות וסובטרופיות.
מבחינה בוטנית, הבטטה רחוקה מתפוח האדמה (Solanum tuberosum).
על אף המראה הדומה, בטטה היא שורש מעובה, בעוד תפוח האדמה הוא פקעת שמקורה בגבעול והוא עצמו נחשב מבחינה בוטנית כסוג של גבעול גם כן.
מקור השם "בטטה" בשפת בני הטאינו, שבאיי בהאמה.
בשפות שונות השם עשוי להתייחס לתפוח אדמה, כמו ערבית (بطاطة⁩), פורטוגזית (batata) ואנגלית (potato).
באותן שפות הבטטה לרוב תכונה "בטטה מתוקה", לשם הבחנה.
הבטטה היא צמח מטפס וגם צמח משתרע.
היא לא גדלה בר, וטרם זיהו אב קדמון שממנו היא בויתה.
לבטטה זנים רבים השונים, בין השאר, בגודל השורש, צבע חיצוני ופנימי של השורש, זמן הגידול וצורת העלים.
בגידול הבטטה ניכרים שלושה שלבים:
שלב ראשון – גידול איטי של ענפים מעל פני האדמה וגידול מהיר של שורשים המשתרעים לעומק.
שלב שני – גידול מהיר של ענפים ועלים והתחלת יצירה של שורשי אגירה
שלב שלישי – הפסקת גידול הענפים וגידול מהיר של שורשי האגירה
אורך השלבים תלוי באזור הגידול.
באזור טרופי השלב הראשון הוא באורך של 4–7 שבועות, והשלב השני קצר.
באקלימים אחרים השלב הראשון יכול לארוך עד 9.5 שבועות והשלב השני עד כ-6.5 שבועות.
השלב השלישי נמשך עד סוף עונת הגידול.
מקורה של הבטטה באזור הטרופי של דרום אמריקה או מרכז אמריקה.
השרידים הקדומים ביותר של בטטה, אשר תוארכו לפי פחמן-14 כבני 8,000–10,000 שנה, נמצאו באזור צ'ילקה בפרו, אולם אין לדעת עליהם אם הם תוצאה של גידול או של לקיטה מהבר.
שרידים של בטטה שזוהו בוודאות כמבויתים נמצאו בעמק קסמה בפרו ותוארכו לסביבות 2000 לפני הספירה.
על פי ניתוח לשוני נטען שהבטטה רווחה באזורי המאיה של מרכז אמריקה בין 1000–2600 לפני הספירה.
כאשר הגיעו האירופים לאמריקה הייתה הבטטה מזון מקובל אצל תושבי מרכז ודרום אמריקה, אך לא בצפון אמריקה.
בשלב כלשהו, כנראה בסביבות 700 לספירה, עוד לפני בא האירופים לאמריקה, הופצה הבטטה בפולינזיה.
ישנם הטוענים, על סמך השם הדומה של הבטטה בדרום אמריקה ובפולינזיה, שהעברת הבטטה נעשתה על ידי אנשים פולינזים שהגיעו לדרום אמריקה או דרום אמריקאים שהגיעו לפולינזיה.
אחרים שוללים את המעבר של הבטטה על ידי אנשים, מכיוון שאין כמעט ממצאים אחרים דומים שסביר שהיו מועברים על ידי אנשים ביחד עם הבטטה.
לטענתם, ייתכן שהשם של הבטטה הועבר על ידי הספרדים מפולינזיה לדרום אמריקה.
בהתאם לכך הועלתה ההשערה שזרעי בטטה הועברו מאמריקה לפולינזיה ברגלי ציפורים או בסירה שנטרפה, הגם שאין ראיות ברורות לכך.
השערה נוספת היא שזרעי בטטה צפו על זרמים באוקיינוס מדרום אמריקה לפולינזיה, שכן זרעי הבטטה יכולים לנבוט לאחר ציפה על מי ים.
טענה זו איננה פופולרית מכיוון שהבטטה באמריקה מתורבתת בעיקר בעזרת שתילת נצרים ולא זרעים.
יש אפילו דעה, שכיום כמעט ונזנחה, שהבטטה הובאה על ידי הספרדים לפולינזיה לאחר גילוי אמריקה.
הדעות חלוקות לגבי השאלה האם הבטטה הגיעה למלנזיה לפני הגעת האירופאים והספקות עוד יותר גדולים לגבי ההגעה לגינאה החדשה.
ככל הנראה, כבר כריסטופר קולומבוס פגש את הבטטה בהיספניולה וקובה והביא אותה לספרד, ממנה היא נפוצה על פני אירופה.
היא הובאה שוב בשנת 1674 מסין ושימשה למאבק ברעב.
הבטטה המשיכה להיות מופצת ברחבי אסיה ואפריקה במאה ה-17 ובמאה ה-18. מכיוון שהספרדים והפורטוגזים השתמשו בשמות שונים לבטטה, ניתן להתחקות במידה מסוימת אחר מקור הבטטה באזור מסוים על פי השם שניתן לה במקום.
הבטטה היא כמעט המין היחיד במשפחת החבלבליים המשמש למאכל והיחיד שמשמש למאכל אדם ולמאכל בהמה בהיקף נרחב.
בסין, כמחצית התוצרת משמשת מאכל לבעלי חיים ומחצית שנייה לבני אדם.
בארצות אחרות, למשל באפריקה, כמעט כל התוצרת מיועדת למאכל בני אדם.
באזורי החוף בפרו, עלי הבטטה הם מקור חשוב למאכל לבהמות.
בסין הבטטה משמשת גם לייצור עמילן ואלכוהול למגוון שימושים.
הבטטות נחשבת גידול המזון השביעי בחשיבותו בעולם והשורש השני בחשיבותו.
היבול העולמי הגיע לכ-140 מיליון טון בשנה בסביבות שנת 2000, כאשר כ-120 מיליון טון גודלו בסין, אך ירד באופן חד לאור צמצום הייצור בסין לכ-75.8 מיליון טון בשנת 2007. מגדלות חשובות נוספות הן אוגנדה, ניגריה, אינדונזיה, וייטנאם, הודו וטנזניה אשר בכל אחת גדלו בשנת 2007 בין 1–3 מיליון טון.
מדינות קטנות יותר בהן גידול הבטטה לנפש היא גבוהה הן: רואנדה, בורונדי, איי שלמה, טונגה וחלק מהאיים הקריביים.
בישראל נשקלה הרחבת גידול הבטטות לאחר הקמת המדינה, כזול יותר מתפוחי אדמה וכמאפשר ניצול קרקעות בחודשי הקיץ.
ניסיונות בזנים שונים השיגו יבול של 4–5 טון לדונם.
בשנות ה-2000 נמצא גידול הבטטות בישראל במגמת עלייה ובשנת 2005 גודלו בטטות על כ-8,000 דונם עם תוצרת ממוצעת של 4 טון לדונם.
יצוא הבטטות מישראל גדל מ-3,000 טון בשנת 2000 למעל 12,000 טון בשנת 2005. בטטות מגודלות בישראל בעיקר בשרון, במועצה אזורית שער הנגב, חבל הבשור והערבה הדרומית.
על אף שמקור הבטטה מאזורים טרופיים, היא הצליחה להתאקלם באזורים רבים בין קווי רוחב 35 צפון ל-35 דרום, ומגובה פני הים עד 3,000 מטר מעל פני הים.
במקומות רבים גידולי הבטטה נטועים באדמות באיכות גרועה שאינן מתאימות למרבית הגידולים האחרים.
בטון מובא הוא סוג של בטון המיוצר במפעל בטון, לפי "מתכון" מסוים, ואז נשלח לאתר הבנייה במערבל בטון המורכב על גבי משאית.
התוצאה היא תערובת בטון מדויקת, דבר המאפשר יצירת תערובות מיוחדות לצרכים שונים לשימוש באתר הבנייה.
המפעלים המייצרים את הבטון המובא הומצאו כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך נתקבלו בשוק ונכנסו לשימוש מאסיבי רק בשנות ה-60, ומאז התעשייה המשיכה לגדול ולהתפתח.
בטון מובא מועדף בדרך כלל על פני בטון המיוצר באתר העבודה בשל הדיוק בהכנתו על פי "מתכון" והפחתת כמות הבלבולים הנוצרים בהכנת התערובת באתר העבודה.
לבטון המובא מספר יתרונות על פני הבטון המיוצר באתר הבנייה:
מיוצר בצורה התואמת במדויק לדרישות העומסים, הגמישות והחוזק הנדרשים.
תערובת הבטון המיוצרת במפעל היא איכותית יותר.
ביטול הצורך במקום אחסון לחומרים מהם מכינים את התערובת באתר הבנייה.
ביטול הצורך בקניית או חכירת ציוד ומפעל לאתרי הבנייה.
מניעת בזבוז מיותר של חומרי גלם.
ביטול הצורך בהעסקה והכשרה של עובדים להכנת התערובת באתר.
הזמן הנדרש להכנת התערבות מצטמצם בצורה ניכרת.
צמצום משמעותי של הרעש ופיזור האבק.
בטון מצטופף מעצמו הוא בטון בעל תכונות ראולוגיות שמאפשרות יציקה ללא גריפה או ריטוט של הבטון.
הבטון פותח ביפן במטרה לחסוך בעלויות כוח אדם ביציקות בטון ולשפר את הבטחת האיכות בתהליך היציקה.
התכונות הנדרשות מבטון כזה הן:
יכולת מעבר בין ברזלי זיון (מעברים צרים)
התנגדות לסגרגציה (הפרדות מרכיבי הבטון השונים)
שימוש בחומר זה מביא לשיפור בסביבת העבודה ולהומוגניות של הבטון ומעניק אפשרות ביצוע של מבנים מיוחדים בעלי צורה מורכבת או זיון צפוף.
בטון הוא חומר טיקסוטרופי (Thixotropic).
הוא מאופיין בנוסף לצמיגות, בעומס מינימלי דרוש למעבר מהתנהגות של מוצק להתנהגות של נוזל.
בבטון מצטופף מעצמו המטרה היא לא להוריד את הצמיגות אלא את עומס הכניעה, העומס בו הבטון יתנהג כנוזל.
הוא מורכב מנוזל (מים), מוצקים (אגרגט גס, אגרגט דק ואבקות) ואוויר.
צמיגות נמוכה של תערובת הבטון גורמת לסגרגציה, התמיינות של החומרים בבטון, כלומר שקיעה של גרגרי החצץ והחול על-פי גודלם ועליה של המים כלפי מעלה.
מכיוון שבטון מצטופף מעצמו מתנהג כנוזל, נדרשת בו דווקא צמיגות גבוה יותר.
תערובת הבטון לבטון מצטופף מעצמו מכילה נפח קטן של חצץ גס (כ־50% ממשקל האגרגטים הדרושים למלא את הנפח במהודק), כמות חול כמחצית מנפח המלט, כמות מים קטנה, ויתר הנפח נתפס על ידי אבקות (חלקיקים קטנים מ-90 מיקרון).
התערובת מכילה מוסף מפחית מים רחב טווח (סופר פלסטיסייזר) כדי להוריד את עומס הכניעה.
האבקות ומוספים מצמיגים משמשים לשמירה על צמיגות גבוהה של התערובת.
לא ניתן להשתמש בקונוס אברהמס לבדיקת הירד של בטון מצטופף מעצמו, מכיוון שהוא משאיר מתחת לקונוס שלולית בגובה של בערך האגרגט המרבי.
לכן פותחו מספר בדיקות ייעודיות לעבידות של בטון מצטופף מעצמו.
בבדיקה זו ממלאים קונוס אברהמס, שמונח על-גבי משטח חלק, בבטון.
מרימים את הקונוס ובודקים את משך הזמן בו הבטון ממשיך לזרום, ואת קוטר שלולית הבטון המתקבלת.
בדיקה זו מדמה מילוי של תבנית בטון עם זיון.