tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרמניה סיפקה תמיכה רחבה בתהליך השלום, הפיוס והייצוב במוזמביק.
שיתוף הפעולה לפיתוח הוא בראש סדר העדיפויות ביחסי גרמניה–מוזמביק, כאשר גרמניה מספקת כיום למדינה כ-50 עד 60 מיליון אירו בשנה.
בסך הכל, מוזמביק קיבלה כ-1.3 מיליארד אירו במימון שיתוף פעולה פיתוח דו-צדדי מאז שנות השמונים.
המוקד של שיתוף פעולה זה הוא בממשל תקין, חינוך, פיתוח כלכלי בר-קיימא, אנרגיה והגנה על המגוון הביולוגי.
מוזמביק נהנית גם ממימון גרמניה תורמת לתוכניות תמיכה של האיחוד האירופי ולמוסדות רב-צדדיים.
מוזמביק היא שותפת הסחר השלישית בחשיבותה בקהילת הפיתוח בדרום אפריקה (SADC).
גילוי כמויות גדולות של משאבי טבע הניע את התעניינותן של חברות גרמניות במוזמביק.
עם זאת, הדינמיקה הראשונית שהעניקה ליחסים הבילטרליים נפגעה בגלל המשבר הכלכלי והפיננסי החמור שהתחיל בשנת 2015 וגילוי השערורייות במדינה (אפריל 2016).
ימי עסקים של מוזמביק מתקיימים באופן קבוע בגרמניה ואנשי עסקים גרמנים מבקרים לעיתים קרובות במדינה.
הסחר הדו צדדי עם מוזמביק הסתכם ב-233.7 מיליון אירו בשנת 2018. האלומיניום הוא מוצר היצוא העיקרי של מוזמביק לגרמניה.
משנת 2013 ואילך, היצוא הגרמני למוזמביק גדל משמעותית לפני שירד שוב במהלך שנות המשבר הכלכלי והפיננסי.
בשנת 2018, הייצוא הגרמני למוזמביק עלה משמעותית פעם נוספת.
גרמניה מחזיקה במוזמביק שגרירות במפוטו.
מוזמביק מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות במינכן, המבורג ושטוטגרט.
יחסי גרמניה–מאלי הם היחסים הדו-צדדיים בין מאלי לגרמניה.
היחסים בין גרמניה למאלי הם קרובים ורחבים.
אנשים במאלי מודעים היטב לכך שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה הייתה המדינה הראשונה שהכירה ברפובליקה העצמאית של מאלי בשנת 1960.
ביקורים דו-צדדיים בין גרמניה ומאלי הם תכופים.
הנשיא קייטה ביקר בפעם האחרונה בברלין בפברואר 2019 וקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל נסעה למאלי במאי 2019. כמה שרים ביקרו במדינה השותפה.
גרמניה תומכת במאלי במגוון דרכים.
היא תומכת במשימת MINUSMA, אירופה-אימון משימת EUTM והמשימה האזרחית EUCAP Sahel במאלי המספקים חיילים וציוד צבאי (למשל מזל"טי סיור) וכן שוטרים.
גרמניה מסייעת גם ל-MINUSMA בתהליך פירוק הנשק, הפירוק והשילוב מחדש וביישום צעדים לחיזוק מגזר הביטחון.
הממשלה הפדרלית מקדמת גם פרויקטים בנושא מניעת וייצוב משברים, למשל, לאגף תהליך השלום והפיוס, לקידום גישור מקומי ולחיזוק הלכידות החברתית, וכן מהלכים להקמת מבני שלטון החוק.
שיתוף פעולה בפיתוח גרמני–מאליני מתמקד בביזור, בחקלאות ובמים / תברואה.
הפרויקטים הנתמכים כוללים פרויקטים לשיפור הפריון החקלאי והגישה למי שתייה נקיים ולחיזוק ההשתתפות הדמוקרטית בתהליכי קבלת החלטות ברמה העירונית והאזורית.
פעילויות התרבות הגרמניות במאלי מתמקדות בקידום השפה הגרמנית ובהקלה על הכשרה לסטודנטים ממאלי על ידי מתן מלגות חינוך אוניברסיטאיות ומקצועיות, כמו גם יישום פרויקט דיאלוג לנוער.
הסחר הדו-צדדי הוא חסר משמעות יחסית ולמרות הסכם הגנת ההשקעות הדו-צדדי שנחתם בשנת 1977, אין השקעה גרמנית גדולה במאלי.
מאלי חתומה על הסכם קוטונו עם האיחוד האירופי.
גרמניה מחזיקה במאלי שגרירות בבמקו.
מאלי מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בדיסלדורף, פרנקפורט, המבורג ומינכן.
יחסי גרמניה–סומליה הם היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה לבין סומליה.
ב-13 באוקטובר 1977, טרוריסטים מן החזית העממית לשחרור פלסטין חטפו מטוס בואינג 737-230QC" Landshut" של חברת התעופה הגרמנית לופטהאנזה, בדרך מן האיים הבלאריים.
המטוס היה נתון לחסדי החוטפים במשך ארבעה וחצי ימים, אולם בליל ה-18 באוקטובר, שוחררו בני הערובה שהוחזקו בסומליה על ידי קבוצת כוחות מיוחדים גרמניים בתמיכת הרשויות המקומיות.
בשנת 2008 צולם סרט עלילתי גרמני מוגדישו על בסיס אירועים אלו.
מאז ספטמבר 2012, לאחר הקמת ממשלת המעבר הפדרלית של סומליה, החלו להתפתח יחסים דיפלומטיים עם גרמניה.
בפברואר 2013 הפכה מרגיט הלוויך-בוט לשגרירה הגרמנית הראשונה בסומליה מזה 24 שנה.
ב-3 בפברואר 2016 העניקה שגרירת גרמניה יוטה פרש את תעודותיה לנשיא סומליה, חסן שייח' מחמוד.
באוקטובר 2014 נחגג לראשונה יום האחדות הגרמני במוגדישו, ובשנת 2017 נערכה לראשונה חגיגת האיחוד מחדש של גרמניה מחוץ לאזור המוגן של שדה התעופה מוגדישו.
בספטמבר 2013 נחתם בבריסל ההסכם הסומלי בין ממשלת סומליה לבין הקהילה הבינלאומית כחלק מ"העסקה החדשה לתהליך הסומלי".
ההסכם קבע מפת דרכים לייצוב ולהחלמה הכלכלית של מדינה זו.
הקהילה הבינלאומית התחייבה להעניק סיוע בהיקף של 1.6 מיליארד אירו עד 2016, מתוכם תרומת גרמניה הסתכמה ב-167 מיליון אירו.
ב-4 באוקטובר 2017 נערך בברלין, משא ומתן דו-צדדי, במהלכו הסכימה ממשלת גרמניה להקצות 103.44 מיליון אירו נוספים לשיקום התשתית בסומליה.
גרמניה מיוצגת בסומליה באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה.
סומליה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יחסי גרמניה–סורינאם הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לרפובליקת סורינאם.
היחסים הדו-צדדיים לרוב הם יחסים חמים וידידותיים.
שיתוף הפעולה מתמקד בשיתופי פיתוח אישיים ופרויקטים תרבותיים ועבודה במסגרת האומות המאוחדות.
קיים דיאלוג מדיני שנתי בין סורינאם ל (אירופה) מאז 2012.
למרות העובדה שהסחר הדו-צדדי גדל ברציפות בשנים האחרונות, הפוטנציאל שלו עדיין לא מומש במלואו.
גרמניה היא הספקית השנייה בגודלה לסורינאם אחרי הולנד, עם נתח שוק של 1.8%.
בשנת 2013 רכשה RWE זכויות חיפושי נפט במימי החוף של סורינאם.
במשך תקופה ארוכה לא נעשה שימוש בעושר משאבי הטבע במדינה (נפט, זהב, בוקסיט) לשיפור תנאי המחיה של חלקים גדולים באוכלוסייה.
כמו כן, ירידת מחירי הסחורות הביאה לירידה משמעותית בייצור.
למרות התפתחות כלכלית חיובית, ההכנסה השנתית לנפש היא בסביבות 6,500 דולר בלבד ואחוז העוני מוערך בכ-30 אחוזים.
הסכמי שיתוף פעולה וסחר מתקיימים במסגרת ההסכמים בין אירופה ומדינות ה-ACP (אפריקה, הקריביים והפסיפיק) וכן בין מדינות אירופה ו-CARIFORUM (מדינות חברות ב-CARICOM בתוספת הרפובליקה הדומיניקנית).
סורינאם והאזור כולו עוקבים מקרוב אחר התפתחות נוספת של יחסי הסחר עם אירופה ובאזור כולו על רקע המשא ומתן המתמשך של האיחוד האירופי לגבי הסכם שותפות חדש עם מדינות אפריקה, האוקיינוס השקט והאיים הקריביים (בתקופה שלאחר הסכם קוטונו ).
סורינאם אינה חברה במועדון פריז ולכן מנסה להשיג ביטול חוב מנושיה על בסיס דו-צדדי.
בשיתוף הפעולה בפיתוח, לסורינאם קשרים עקיפים עם גרמניה באמצעות הסכמים גרמניים עם הקהילה הקריבית (CARICOM), תוך שיתוף פעולה המתמקד בפיתוח כלכלי בר-קיימא, קידום אנרגיה מתחדשת והתאמת שינויי אקלים.
גרמניה מחזיקה בסורינאם קונסוליה בפרמריבו.
סורינאם מחזיקה בגרמניה קונסוליה בדיסלדורף.
יחסי גרמניה–ניקרגואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ניקרגואה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
גרמניה וניקרגואה נהנות מחברות קרובה ותיקה מזה עשרות שנים, הנובעת בין השאר מתנועות הסולידריות במזרח גרמניה ובמערבה בשנות השמונים, כאשר מלחמת האזרחים השתוללה בניקרגואה.
קיימים קשרים היסטוריים הדוקים בין שתי המדינות החל מהמאה ה-19 כאשר הגרמנים היגרו לניקרגואה.
ניתן לחוש בהשפעה הגרמנית גם כיום, במיוחד באזור גידול הקפה בצפון.
בסביבות 1,000 אזרחים גרמנים גרים בניקרגואה וכמה מאות ניקרגואים בגרמניה.
בנוסף לשגרירות גרמניה, המוסדות הגרמניים הפעילים בניקרגואה כוללים את לשכת המסחר והתעשייה הגרמנית–ניקרגואית, בית ספר גרמני דו-לשוני, את Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ), Kreditanstalt für Wiederaufbau (KfW) ואת Friedrich-Ebert ורבים מארגונים לא ממשלתיים גרמנים אחרים.
עד לפרוץ המשבר הפוליטי באפריל 2018, במהלכו אנשים רבים קיפחו את חייהם או נפצעו, מספר גדל והולך של תיירים גרמנים העדיפו את ניקרגואה כיעד נופש.
בסביבות 18,000 גרמנים ביקרו ניקרגואה בשנת 2017. החברות הגרמניות ריטר ספורט ו-Dräxlmaier נמנים עם המעסיקים הגדולים של ניקרגואה.
מלחמת חרבות ברזל ובית המשפט הבינלאומי
בסתיו של 2024, הגישה ניקרגואה תביעה נגד גרמניה לבית הדין הבין-לאומי.
לפי טענת ניקרגואה, גרמניה מספקת סיוע, בתמיכתה הפוליטית, הכלכלית והצבאית שלה לישראל במסגרת העמודים של מלחמת חרבות ברזל, וכך מסייעת לישראל בהפעלת רצח עם ברצועת עזה.
עם שיתוף פעולה פיתוח מצטבר בשווי של כמיליארד אירו, גרמניה הייתה עד כה אחת התורמות הבילטרליות העיקריות במדינה.
שיתוף פעולה ממשלתי בין גרמניה לניקרגואה מתמקד במים.
באמצעות תוכניות אזוריות, גרמניה תומכת גם בפיתוח אנרגיות מתחדשות.
ממשלת גרמניה תורמת למימון העבודה שנעשתה על ידי מוסדות רב-צדדיים בניקרגואה.
בית הספר הגרמני במנגואה נחשב לאחד מבתי הספר הטובים ביותר במדינה.
יתר על כן, הידידות בין שתי המדינות מטופחת על ידי שורה שלמה של יוזמות פרטיות כגון אגודות ניקרגואה בגרמניה או יוזמת התרבות הגרמנית-ניקרגואה במנגואה (Iniciativa Cultural Alemana Nicaragüense - ICAN).
ניקרגואה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-2 קונסוליות בפרנקפורט ומינכן.
גרמניה מחזיקה בניקרגואה שגרירות במנגואה.
יחסי גרמניה–סמואה הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין המדינה העצמאית של סמואה.
במרוצת המאה ה-19 קיבלו על עצמם רוב התושבים את הנצרות בהשפעת מסיונרים אנגלים ואחרים.
בשנת 1899 הייתה סמואה המערבית לקולוניה גרמנית, בעוד האיים המזרחיים היו למושבה אמריקאית.
ניו זילנד המשיכה להחזיק באי עד שנת 1962 תחת משטר נאמנות של האו"ם, אז הפכה סמואה המערבית למדינה עצמאית.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וסמואה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-18 במאי 1972.
הסחר הדו-צדדי בין גרמניה לסמואה הוא מאוד צנוע.
על פי נתוני משרד הסטטיסטיקה הפדרלי, גרמניה ייצאה סחורות בשווי 2.858 מיליון אירו לסמואה בשנת 2019 וייבאה סחורות בשווי 299,000 אירו מהמדינה.
סמואה הייתה בעבר מדינה בראש סדר העדיפויות של שיתוף הפעולה הגרמני באוקיינוס השקט.
כעת, שיתוף הפעולה בפיתוח מתרחש בעיקר באירופה.
לתקופה שבין 2014 ל-2020, גרמניה תמכה בסמואה בהיקף של 20 מיליון אירו לפרויקטים של שיתוף פעולה בפיתוח עם סמואה וכן 4.5 מיליון אירו נוספים לקידום אנרגיות מתחדשות.
גרמניה תומכת בפיתוח מדינת האי באוקיינוס השקט באמצעות תרומותיה לקרן האירופית לפיתוח (EDF).
ה-Deutsche Gesellschaft für International Zusammenarbeit (GIZ) מבצעת גם פרויקטים שונים בארצות האוקיינוס השקט, מהם נהנית סמואה.
מטרת הפרויקט האזורי התמודדות עם שינויי אקלים באזור איי האוקיינוס השקט היא לחזק את יכולות ההסתגלות לשינויי האקלים באזור באמצעות מתן שירותי ייעוץ.
המימון הכולל לפרויקט לאורך תקופת 2020 מסתכם ב-53.472 מיליון אירו.
גרמניה גם עוסקת באופן פעיל בתמיכה בסמואה, במיוחד בקידום מיקרו-פרויקטים ברמה העירונית.
בפרויקט משותף עם הארכיון הלאומי של ניו זילנד, גרמניה מסייעת לרשות הארכיון והרשומות הלאומית של סמואה לבנות יכולות לדיגיטציה ושימור חומרים היסטוריים.
גרמניה מיוצגת בסמואה באמצעות שגרירותה בוולינגטון, ניו זילנד.
סמואה מיוצגת בגרמניה באמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה.
יחסי גרמניה–מאוריציוס הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת מאוריציוס.
היחסים בין המדינות הם ידידותיים.
קיים שיתוף פעולה מהימן בין גרמניה למאוריציוס בגופים בינלאומיים.
גרמניה נהנית מתדמית חיובית מאוד במאוריציוס, כאשר כל מיני מוצרים גרמניים (במיוחד מכוניות לטווח בינוני ומעלה) זוכים להערכה רבה.
התקשורת במדינה מדווחת על אירועים מרכזיים בגרמניה, כולל ספורט.
קיים פוטנציאל לשיפור ביחסי הסחר בין גרמניה למאוריציוס.
בשנת 2018, גרמניה ייצאה סחורות בשווי 131.23 מיליון אירו למאוריציוס, לעומת 122.50 מיליון אירו בשנת 2017. באותה תקופה ייבאה גרמניה סחורות בשווי של כ-54 מיליון אירו ממאוריציוס, לעומת 64.74 מיליון אירו בשנת 2017. היבוא העיקרי של גרמניה ממאוריציוס הם בגדים, מוצרי מזון ומזון לבעלי חיים.
הייצוא העיקרי של גרמניה למאוריציוס הוא כלי רכב וחלקי רכב, מכונות, מוצרים כימיים, משקאות וציוד לעיבוד נתונים.
בשנת 2018 דורגה מאוריציוס במקום ה-121 בקרב ספקי היבוא הגרמני ובמקום ה-114 בקרב מקבלי היצוא הגרמני מתוך 239 שותפות סחר בסך הכל.
הסכם התחבורה האווירית עם מאוריציוס נדון מחדש בינואר 2016 כתגובה לביקוש התיירותי ההולך וגובר.
הסכם קידום השקעות היה בתוקף מאז 1973. הגרסה המתוקנת של הסכם המיסוי הכפול מ-1981 נחתמה באוקטובר 2011 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2013.
העניין בשפה הגרמנית הולך וגדל, לא מעט בגלל מעורבות עסקית גרמנית, במיוחד בתחומי השקעה ישירה ותיירות.
גרמנית נלמדת כיום בבית ספר לתיירות וארבעה בתי ספר לדקדוק במאוריציוס, אך היא עדיין אינה חלק בלתי נפרד מתוכניות הלימודים.
שירות החליפין האקדמי הגרמני מעניק מענקים לחילופי סטודנטים ומחקר בשני הכיוונים.
בשנת 2017 קיבלו 14 מאוריטים ו-6 גרמנים מימון.
לפי אונסק"ו, 7,165 מאוריטים למדו בחו"ל בשנת 2017, רובם בבריטניה, צרפת ואוסטרליה.
שיתוף הפעולה לפיתוח הופסק בגלל רמת הפיתוח הגבוהה במאוריציוס.
גרמניה מיוצגת במאוריציוס באמצעות שגרירותה באנטננריבו, מדגסקר, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בפור לואי.
מאוריציוס מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות כבוד בהמבורג, דיסלדורף, שטוטגרט ומינכן.
יחסי גרמניה–סודאן הם יחסי החוץ בין גרמניה לסודאן.
גרמניה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם סודאן בשנת 1956, לאחר שהיא קיבלה את עצמאותה מבריטניה.
היחסים בין המדינות נפגעו במהלך השנים, בשל תמיכתה של גרמניה בישראל ובארצות הברית.
מאז נפילתו של הנשיא עומר אל-בשיר, ממשלת גרמניה תמכה במאמצי התיווך המתמשכים, במיוחד על ידי האיחוד האפריקאי ואתיופיה, וכן על ידי האו"ם, במטרה למנוע אלימות והסלמה נוספת וכדי לעודד מאמצים למצוא מדיניות פתרון למשבר.
כתוצאה מתיווך זה הסכימו הצבא והאופוזיציה לחוקה חדשה עם ממשלת ביניים שהחלה לעבוד ב-21 באוגוסט 2019.
גרמניה תומכת במאמצי השלום של האיחוד האפריקאי, ופועלת ליישב את הצדדים לסכסוך דארפור במסגרת גישור השלום.
גרמניה היא תורמת עיקרית למבצע ההיברידי של האיחוד האפריקאי-האו"ם בדרפור (UNAMID) והעבירה שוטרים וחיילים למשימת שמירת השלום.
גרמניה תומכת גם במבצע עם אימונים וציוד לתלמידים של מדינות תורמות כוחות אפריקאים.
המוקד של הסיוע ההומניטרי הגרמני בסודאן הוא בתמיכה בכשני מיליון עקורים פנימיים בדארפור.
היחסים הכלכליים בין גרמניה לסודאן מאופיינים בהתחשבות גבוהה במוצרים ושירותים גרמניים, אם כי היקף הסחר הוא צנוע.
מכיוון שהממשלה הפדרלית לא הצליחה עד כה לספק ערבויות אשראי יצוא לעסקים עם סודאן, הסיכויים להרחבת הסחר הדו-צדדי מוגבלים.
לאיגוד לשכות המסחר והתעשייה הגרמניות (DIHK) ולשכות המסחר הגרמניות בחו"ל (AHK) אין נציגויות בסודאן.
היקף סחר החוץ הגרמני עם סודאן נמוך.
בשנת 2018 ייצאה גרמניה סחורות בשווי 156.2 מיליון אירו לסודאן.
באותה תקופה ייצאה סודאן סחורות בשווי של 14.6 מיליון אירו בלבד לגרמניה.
באופן מסורתי, היבוא העיקרי של גרמניה מסודאן הוא כותנה, מסטיק ערבי וכמויות קטנות של שומשום, אגוזים ועור.
הייצוא העיקרי של גרמניה לסודאן כולל מכונות וציוד וכן מוצרים מוגמרים, כימיקלים, מוצרי מזון וטקסטיל.
ממשלת גרמניה מחויבת לתמוך בצעדים העוסקים בנושאים הקשורים להגירה וכן בצעדים המעצימים את החוסן וביטחון המזון.
מטרת כל הצעדים היא לספק תמיכה בת קיימא לפליטים, עקורים פנימיים וקהילות מארחות, לחזק את עמידותם של פלחי אוכלוסייה מוחלשים לעמוד בבצורת ובזעזועים הקשורים למשבר ולגבות את תהליך השלום הנתמך באופן בינלאומי בדארפור.
לא מתקיים שיתוף פעולה פיננסי וטכני קונבנציונלי עם הרפובליקה של סודאן.
אמצעי מדיניות הפיתוח מיושמים באמצעות ארגונים בינלאומיים ולא-ממשלתיים.
סיוע זה כולל פרויקטים בהיקף של יותר ממאה מיליון אירו.
אמצעי ההכשרה והשיקום המקצועיים של Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) מיושמים כחלק ממעורבותה של ממשלת גרמניה בתהליך השלום בדארפור ובמסגרת שותפות שיתופית משולשת עם הרשות הממשלתית לפיתוח (IGAD).
סודאן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
גרמניה מחזיקה בסודאן שגרירות בח'רטום.
יחסי גרמניה–מאוריטניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה.
ב-3 בספטמבר 1962 הקימה מאוריטניה את שגרירותה בגרמניה.
גרמניה ומאוריטניה נהנות מיחסים דו-צדדיים טובים, אולם ביקורים רמי דרג הם נדירים.
השר הפדרלי גרד מולר ביקר במאוריטניה בנובמבר 2016. בחודשים מרץ ואוקטובר 2019 נסעה משלחת הבונדסטאג למדינה, ואחריה ביקור של שר המדינה הפרלמנטרי במשרד הביטחון תומאס סילברהורן בנובמבר 2020.
שיתוף פעולה בפיתוח הוא מרכיב מרכזי ביחסים הדו-צדדיים.
הדגש הוא על שלום ולכידות חברתית, חינוך והכשרה מקצועית, והגנה על מקורות החיים הטבעיים - הסביבה ומשאבי הטבע.
לצד שיתוף פעולה פיתוח דו-צדדי, פועלת ממשלת גרמניה לקידום יציבותה ופיתוחה של מאוריטניה באמצעות שיתוף פעולה אזורי (G5 Sahel ו-Sahel Alliance).
היקף הסחר הדו-צדדי הוא צנוע.
היבוא העיקרי של גרמניה ממאוריטניה הוא חומרי גלם (88%) והייצוא העיקרי שלה למאוריטניה הוא מזון, כלי רכב ומכונות.
יחסי גרמניה–סנגל הם יחסי החוץ בין גרמניה לסנגל.
גרמניה וסנגל נהנות מיחסים פוליטיים ידידותיים.
סנגל היא אחת המדינות השותפות ביוזמת קומפקט עם אפריקה, שהושקה במהלך נשיאות גרמניה בארגון ה-G20 בשנת 2017 ומטרתה לקדם את הפיתוח הכלכלי ביבשת אפריקה על ידי שיפור תנאי המסגרת להשקעה.
מאז עצמאותה של סנגל בשנת 1960, הייתה גרמניה שותפה חשובה בפיתוח סנגל.
עד היום ממשלת גרמניה תמכה בסנגל בכך שהיא סיפקה התחייבויות כספיות ומימון פרויקטים בכ-900 מיליון אירו.
המיקוד הנוכחי של שיתוף הפעולה עם סנגל הוא הרחבת אנרגיות מתחדשות והגברת יעילות האנרגיה והגישה לאנרגיה, לצד פרויקטים רלוונטיים בתחום ההשכלה האוניברסיטאית וההכשרה המקצועית.
גרמניה תומכת גם בפרויקטים ליצירת מקומות עבודה בסנגל.
שווי הסחר הדו-צדדי הוא כ-150 מיליון אירו, כאשר גרמניה מייצאת משמעותית יותר לסנגל ממה שהיא מייבאת ממנה.
הייצוא החשוב ביותר של סנגל לגרמניה הוא מזון וחומרי גלם.
הייבוא העיקרי שלה מגרמניה הוא מכונות, כלי רכב, חלקי רכב ומוצרים כימיים.
הסכם הגנה על השקעות דו-צדדי קיים מאז 1966 והמשא ומתן על הסכם מיסוי כפול החל באפריל 2018.
יחסי גרמניה–סיישל הם יחסי החוץ בין גרמניה וסיישל.
הרפובליקה של סיישל הפכה עצמאית ב-29 ביוני 1976, וב-3 ביולי 1976 כוננו סיישל והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית יחסים דיפלומטיים.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה כוננה גם היא יחסים דיפלומטיים עם סיישל ב-18 בינואר 1977. היחסים המדיניים הם טובים ושיתוף הפעולה הדו-צדדי הוא הרמוני וידידותי.
בשנת 2019 ביקרו 72,500 גרמנים באיים והפכו את השוק הגרמני לשוק המוביל של סיישל עם עלייה של 18 אחוזים לעומת השנה שקדמה לה.
התיירות מהווה כ-26 אחוזים מהתוצר המקומי הגולמי ותיירות הייתה המגזר הכלכלי העיקרי ואחד ממקורות המטבע החוץ העיקריים במדינה, לצד ענף הדייג ושירותי הפיננסים.
תיירים גרמנים כמו גם עסקים הפעילים בתחום האנרגיה המתחדשת מהווים את עמוד השדרה של חילופי כלכלה ישירים בין גרמניה לסיישל.
בשנת 2017 שווי המסחר-הדו צדדי היה 30.9 מיליון דולר.
גרמניה ייצאה סחורות בשווי 16.6 מיליון דולר לסיישל, בעיקר מכונות, מוצרי חשמל ואופטיקה.
יבוא גרמניה מסיישל בעיקר דגים ומוצרי דגים הסתכם ב-14.3 מיליון דולר.
בגלל הכנסות המדינה הגבוהות יחסית לנפש בהשוואה לאפריקה שמדרום לסהרה (מעל 16,434 דולר בשנת 2018), סיישל אינה מדינה שותפה לשיתוף פעולה לפיתוח גרמני.
יש לה, עם זאת, הסכמי שיתוף פעולה עם קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי וכן אירופה ובנק האפריקאי לפיתוח.
איי סיישל מקדמים בהצלחה את השימוש באנרגיה מתחדשת: החשמל הסביבתי הראשון של המדינה הופק על ידי טורבינות רוח מאז 2013. היו כמה פרויקטים של אנרגיה סולארית שמבוצעות על ידי חברות גרמניות כחלק מהמתחדשים של המשרד הפדרלי לענייני כלכלה ואנרגיה.
איי סיישל תומכים ב"כלכלה הכחולה "כמנגנון למימוש פיתוח כלכלי בר קיימא המתבסס על כלכלה מבוססת אוקיינוס.
בהקשר של יוזמת האקלים הבינלאומית, המשרד הפדרלי הגרמני לאיכות הסביבה, שמירת טבע, בנייה ובטיחות גרעינית (BMUB), תומך בסיישל בשבעה פרויקטים אזוריים.
שירות החילופין האקדמי הגרמני מציע מלגות ללימוד, לימוד או מחקר בגרמניה ובאיי סיישל.
בשנת 2018 היו 8 סטודנטים גרמנים באיי סיישל ושלושה בעלי מלגות מאיי סיישל בגרמניה.
בספטמבר 2018, הגנים הבוטניים רומברגפארק בדורטמונד חתמו על הסכם עם הגנים הבוטניים הלאומיים של סיישל על חילופי מדענים, מומחים וצוותים טכניים ועל סיוע הדדי בתחומי גננות, אקולוגיה, חינוך, שימור המגוון והמחקר.
סיישל אינה מיוצגת בגרמניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
גרמניה מיוצגת בסיישל באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בוויקטוריה.
יחסי גרמניה–ניז'ר הם היחסים בין גרמניה לבין ניז'ר.
גרמניה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם ניז'ר ב-11 בינואר 1963, לאחר שהאחרונה קיבלה את עצמאותה מצרפת.
במשך שנים רבות התמקדו היחסים בין גרמניה לניז'ר בשיתוף פעולה לפיתוח.
עם זאת, שתי המדינות גיוונו את קשריהן בשנים האחרונות וכללו ביטחון אזורי והגירה והרחיבו את הקשרים ביניהן.
בשל המעורבות במדיניות הביטחון של גרמניה באזור סאהל ובסיס התחבורה האווירית בניאמיי, המאפשרים גישה לאספקה ופינוי רפואי עבור המשלחת הגרמנית ל-MINUSMA, הציבור הגרמני נהיה מודע יותר למדינה.
לצד ניגריה, נורווגיה והאו"ם, גרמניה יוזמת שיתוף פעולה בין המחוזות בניז'ר, ניגריה, קמרון וצ'אד הגובלים באגם צ'אד, שמטרתו לייצב את אזור אגם צ'אד ולסייע במעבר מחירום הומניטרי לביטחון ופיתוח.
יתרה מכך, ממשלת גרמניה מקדמת צעדים כלל-לאומיים לטיפוח יציבות ושמירה על שלום, למשל בנושא אבטחת גבולות, הכשרה משטרתית ודו-קיום שליו של קבוצות אוכלוסייה שונות.
תחום הביטחון זוכה לתמיכה בתחומי הלוגיסטיקה וההנדסה הצבאית.
משרד החוץ הפדרלי מספק באופן קבוע סיוע הומניטרי במהלך משברי אספקה.
ניז'ר היא מדינת מעבר מרכזית להגירה מאפריקה שמדרום לסהרה.
כמו כן, מומנו פרויקטים שמטרתם לשפר את ניהול ההגירה, למניעת פשע מאורגן וכן תוכנית אזורית רב שנתית שמפעיל הארגון הבינלאומי להגירה כדי לסייע למהגרים ולהקל על חזרתם ושילובם מחדש.
שיתוף פעולה בנושא מדיניות הפיתוח וההגירה
מאז 1962, שיתוף הפעולה הטכני והפיננסי הדו-צדדי בין גרמניה לניז'ר הסתכם בקצת פחות ממיליארד אירו - רבע מהסכום הזה מאז 2017. שיתוף הפעולה מתמקד בביזור וממשל טוב וכן בחקלאות פרודוקטיבית וביטחון תזונתי.
בנוסף, ישנם פרויקטים בנושא בריאות וחינוך יסודי.
במסגרת מדיניות הביטחון וההגנה המשותפת, המשלחת האזרחית של האיחוד האירופי EUCAP סאהל ניז'ר מאמנת את כוחות הביטחון של המדינה בניאמיי ובאגדז.
גרמניה מחזיקה בניז'ר שגרירות בניאמיי.
ניז'ר מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יחסי גרמניה–סומלילנד הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לרפובליקה של סומלילנד.
בין שתי המדינות אין קשרים רשמיים, וגרמניה רואה בסומלילנד חלק מסומליה.
ב-2002 שקלה גרמניה להכיר בסומלילנד ולהקים בסיס צבאי במדינה.
עם זאת בסופו של דבר היא לא עשתה זאת ובמקום זאת הקימה בסיס צי בג'יבוטי.
ספינות הצי הגרמני כבר פעלו מברברה שבשטח סומלילנד.
בספטמבר 2012, במיני-פסגה בנושא המצב בסומליה בשולי העצרת הכללית של האו"ם, אישרה ממשלת גרמניה מחדש את תמיכתה המתמשכת בממשלת סומליה, בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה.
בשנת 2019, ביקר שגריר גרמניה בקניה ובסומליה בהרגייסה ונפגש עם מוסא ביחי עבדי, נשיא סומלילנד.
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה למדינת קטר כוננו בשנת 1973. גרמניה מיוצגת בקטר באמצעות שגרירות בדוחה, וקטר מיוצגת בגרמניה על ידי שגרירות בברלין וקונסוליה בבון
היחסים בין קטר לגרמניה הם יחסים ידידותיים.
הקנצלרית אנגלה מרקל ביקרה בדוחה במחצית הראשונה של שנת 2010. אמיר קטר דאז חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני ערך גם הוא ביקור רשמי לגרמניה במחצית השנייה של אותה שנה.
באפריל 2013, ראש הממשלה הקטרי ושר החוץ חמד בן ג'אסם אאל ת'אני ביקר בברלין.
לאחר הביקור גם שר החוץ הגרמני הגיב במחווה והגיע לביקור רשמי בקטר ביוני באותה השנה.
השר החוץ הקטרי ח'אלד בן מוחמד אאל עטייה ביקר בברלין ולאחרונה באוגוסט 2013 ובמרץ 2014. אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני ערך ביקור לא רשמי בברלין ושוחח על המערך הפוליטי של שתי המדינות עם נשיא גרמניה, הקנצלר אנגלה מרקל, שר החוץ שטיינמאייר וגבריאל שר האנרגיה.
גבריאל, מצדו, נסע לדוחה במרץ 2014, שם התקבל על ידי האמיר.
2014 הייתה שנה יוצאת דופן עבור שתי המדינות, במיוחד במונחים של יחסי הסחר בין המדינות.
ב-17 בספטמבר 2014 אמיר קטר, הנסיך שייח' תמים בן חמד אאל ת'אני, נסע לביקור רשמי ראשון בגרמניה, ונפגש עם קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
לרגל הביקור הממלכתי של האמיר שר הכלכלה של קטר, שייח' אחמד בן ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני, פתח פורום כלכלי בברלין ובפתיחה השתתפו כ-300 נציגים כלכליים גרמנים וקטרים.
הוא גם הכריז כי הסחר הבילטראלי בין קטר וגרמניה הגיע לשיא של מעל 2 מיליארד אירו.
בשל הנוכחות הגוברת של חברות גרמניות בשוק הקטרי, יש מספר גדל והולך של אזרחים גרמנים אשר עובדים וחיים בקטר.
מספר הסטודנטים הקטרים הלומדים באוניברסיטאות גרמניות גם הוא גדל בהדרגה.
תחומים פוטנציאליים אחרים ביחסי המסחר הם שיפור היחסים הם ענף התיירות ושירותי בריאות.
אזרחי קטר מרבים לבקר בגרמניה מדי שנה לטיפול רפואי כמו גם התיירות בין שתי המדינות אשר גם היא מפותחת.
יחסי גרמניה–צרפת הם מערכת יחסים מורכבת בין הממשלות והעמים של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ושל הרפובליקה הצרפתית.
מוצאן של צרפת ושל גרמניה הוא מאותה מדינה היא האימפריה הפרנקית שהוקמה בשנת 481 לספירה.
עם מותו של לואי החסיד מלך האימפריה הפרנקית ב-840 לספירה, תבע בנו הבכור, לותאר הראשון, בעלות על קיסרות אביו ותמך בהמלכתו של אחיינו פפין השני כמלך אקוויטניה.
לאחר שאחיו של לותאר, קרל הקירח ולודוויג הגרמני הביסו אותו בקרב על פונטני בשנת 841 וחתמו על שבועת שטרסבורג (842), הסכים לותאר למשא ומתן.
כך נחתם חוזה ורדן שהפך את האימפריה הפרנקית לשלוש ממלכות: פרנקיה המערבית ששוכנת כיום בשטחי צרפת, פרנקיה המזרחית ששוכנת כיום בשטחי גרמניה ופרנקיה התיכונה ששכנה בשטחי שתי המדינות ובשטח שכיום נמצא בשליטת איטליה.
פרנקיה התיכונה שקעה במהירות ותוך כ-50 שנים חולק שטחה בין פרנקיה המזרחית לפרנקיה המערבית ושתי המדינות שלטו ללא עוררין על שטח רב במערב אירופה.
שיטת המשטר פיאודליזם התפתחה במדינות אלו ושתי המדינות התנהלו באותה הדרך.
עם זאת, בשתי המדינות התפתחו שתי תרבויות שונות לחלוטין.
השלטון הצרפתי היה מונרכיה אבסולוטית שניהלה שלטון עוצמתי, והחלוקה המנהלית של צרפת הייתה למחוזות.
לעומת זאת, בגרמניה השלטון המרכזי שקע ככל שעבר הזמן והיא חולקה לממלכות קטנות שנשלטו על ידי האימפריה הרומית הקדושה כפדרציה רופפת.
המהפכה הצרפתית הובילה לגל לאומני בצרפת ועקב כך ניסתה המדינה לתבוע שטחים נוספים מפרוסיה.
הנהגת צרפת חששה מפרוסיה עקב התחזקותה המהירה באותו זמן.
היחסים בין צרפת לפרוסיה היו תמיד עוינים ושתי המדינות נלחמו אחת כנגד השנייה במלחמת שבע השנים ובמלחמת צרפת–פרוסיה.
התקופה הנוראה ביותר ביחסים בין שתי המדינות הייתה תחילת המאה ה-20, כאשר שתי המדינות נלחמו במלחמת העולם הראשונה, עקב סיפוח אלזס ולורן לגרמניה.
גרמניה הובסה במלחמת העולם הראשונה ורפובליקת ויימאר הוקמה לאחריה.
בהסכמי השלום של 1919 נקמו הצרפתים בגרמנים, וגרמניה הפסידה את כל מושבותיה מעבר לים, החזירה את אלזס-לורן לצרפת והתחייבה למסור שטחים רבים במזרח המדינה לפולין.
צרפת נלחמה נגד גרמניה גם במלחמת העולם השנייה, כשהיא מובסת ונכבשת על ידי גרמניה הנאצית.
לאחר תקופת הרייך השלישי צרפת וגרמניה חידשו את יחסיהן בניסיון להימנע מאסונות נוספים ומלחמות נוספות.
יחסי גרמניה-צרפת מאופיינים בקרבה עקב היותן מדינות מרכזיות בגוש האירופי וחלק בלתי נפרד מהנהגתו.
השטחים שבהן שוכנות צרפת וגרמניה כיום הם שטחים שבהן שכנה האימפריה הפרנקית.
אימפריה רחבת ממדים זו הגיעה לשיאה תחת קרל הגדול.
כשנפטר יורשו של קרל הגדול, לואי החסיד, בשנת 840, בנו הבכור לותאר הראשון דרש את כתר המלוכה.
שני האחים הצעירים, לודוויג הגרמני וקרל הקירח, הכריזו מלחמה על צבאו של אחיהם הבכור ושיתפו פעולה בקרב שנודע כ"קרב על פונטני".
צבא לותאר הובס במלחמה ולא הייתה לו ברירה אלא לפנות למשא ומתן עם אחיו הצעירים, וזה הוביל לחתימת חוזה ורדן.
לואי, לימים "לודוויג הגרמני", זכה בחלקה המזרחי של האימפריה - שעתיד להוות את שטחה של גרמניה המודרנית.
לותאר זכה בחלק המרכזי של האימפריה: ארצות השפלה, אלזס, בורגונדי, פרובאנס ואיטליה.
כמו כן, בהיותו הבן הבכור, הוא זכה בתואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל זכה בחלק המערבי, שהפך מאוחר יותר לשטח שידוע היום כצרפת.
בנו, פפין השני, קיבל את ממלכת אקוויטניה אבל היה תחת סמכותו של קרל.
ממלכתו של לותאר התפוגגה ושקעה תוך כ-20 שנים והשטחים חולקו בין פרנקיה המזרחית לפרנקיה המערבית.
פרנקיה המערבית זכתה בשטחי צרפת המודרנית, אלא שחלק מהלורן נשאר בשליטתה של פרנקיה המזרחית.
פרנקיה המזרחית זכתה, כאמור, בחלק מהלורן ובחלק האיטלקי של ממלכתו לשעבר של לותאר.
התיעוד האחרון של "האימפריה הפרנקית המזרחית" הוא המאה ה-9 עד להקמתה של האימפריה הרומית הקדושה.
יחסי האימפריה הרומית הקדושה-צרפת (962–1806)
ב-2 בפברואר 962, הוכתר אוטו הראשון לקיסר בתחומי העיר רומא על ידי יוחנן השביעי, האפיפיור ומנהיג הכנסייה הקתולית אותה התקופה.
כך נוצרה האימפריה הרומית הקדושה.
אשר בתחילת דרכה, יחסיה עם צרפת היו פושרים.
צרפת הכירה בקיומה של האימפריה והייתה איתה בתנאי שלום אך לא היו שיתופי פעולה מיוחדים בין המדינות.
קיסר האימפריה הרומית הקדושה קרל החמישי היה נצר למלכים הקתוליים בספרד ולבית הבסבורג האוסטרי.
ייחוס זה הוביל לכך שקרל קיבל שליטה על שטחים רבים.
ארצות השפלה וצפון החבל הצרפתי נור-פה דה קאלה עברו לשליטתו בשנת 1506. בשנת 1516 ירש גם את ספרד בנוסף לשטחי האימפריה הרומית הקדושה שהשתרעה מגרמניה עד מרכז חצי האי האפניני.
המצב שנוצר, בו האימפריה הרומית מקיפה את צרפת מכמה כיוונים במקביל, גרם ללחץ מדיני-אסטרטגי וליצירת מתח תמידי בין שתי הממלכות - מעצמות באותה תקופה.
המתח שנוצר בין שתי המעצמות הללו גרם לסכסוכים רבים והרסניים, כגון מלחמת הירושה הספרדית והמהפכה הדיפלומטית של 1656.
מלחמת שלושים השנים, בה צרפת לקחה חלק, התנהלה עקב מתיחות דתית יוצאת דופן, שכן צרפת שיתפה פעולה עם מדינות פרוטסטנטיות בהיותה מדינה קתולית - כנגד מדינות פרוטסטנטיות אחרות.
צרפת שיתפה פעולה עם המדינות הפרוטסטנטיות עקב חברותה של האימפריה הרומית הקדושה בברית הקתולית.
הסכמי מינסטר ואוסנבריק (הידועים גם בשם "שלום וסטפאליה"), שנחתמו אחרי המלחמה, ב-1648, נתנו לצרפת את חבל הארץ אלזס.
הסכמי ניימכן (1679) נתנו לצרפת שליטה בעוד כמה עיירות שנכללו בעבר בשטח האימפריה הרומית הקדושה.
ב-30 בספטמבר 1681, לואי הארבעה עשר וצבאו נכנסו לעיר שטרסבורג, והכריזו על סיפוחה לצרפת.
במהלך המאה ה-18 התחזק מאוד מעמדה של פרוסיה, הישות המדינית שהייתה חלק מהאימפריה ושאפה להחליפה.
צרפת הייתה צריכה לשתף פעולה עם האחרונה כדי למגר את כוחה העולה של פרוסיה, וכך התפייסו שתי המדינות ונגמרה היריבות רבת השנים ביניהן.
אי יציבות ויחסי פרוסיה-צרפת (1750–1871 לערך)
ערב תחילת המהפכה הצרפתית, בין מדינות גרמניה לצרפת רחשו יחסי ידידות.
פרנקופיליה הייתה נפוצה בגרמניה, עקב הפיכתה של צרפת למדינה דמוקרטית, וכמה עיירות גרמניות אף הסתפחו מרצונן לצרפת.
היחסים הטובים נפסקו בשנת 1794 כשהרפובליקה הצרפתית הראשונה פלשה לגרמניה, עקב רצונו של נפוליאון בונפרטה להקיף את צרפת בגבולות מסודרים שקשה לעבור ולהגדיל את שטח הרפובליקה.
במהלך המאה ה-18 ועלייתה של פרוסיה כמעצמה גרמנית חדשה נוצרה מהפכה דיפלומטית וברית בין צרפת, בית הבסבורג והאימפריה הרוסית, דבר שבא לידי ביטוי באמנת ורסאי משנת 1756 ובמלחמת שבע השנים נגד פרוסיה ובריטניה.
אף על פי שמדינה גרמנית לאומית נראתה באופק, נאמנות האוכלוסייה הגרמנית הייתה בעיקר כלפי מדינות קטנות.
פרוסיה תוקפת את צרפת והקונפדרציה של הריין (1806–1813)
לאחר הניצחון בקרב אוסטרליץ ולאחר שפרוסיה מתנתקת מהאימפריה הרומית הקדושה שהתמוטטה, פתח נפוליאון במסכת התגריות מכוונת כלפי המלך הפרוסי כדי לגרור אותו למלחמה.
לדוגמה, נודע למלך הפרוסי שצרפת נמצאת במשא ומתן עם אנגליה, החזרת הנובר לאנגלים תמורת שלום.
באוגוסט 1806 החליט מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם השלישי שזעם על צרפת, לתקוף בצרפת ופרוסיה מצטרפת לקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית, באותה התקופה העם הפרוסי הרגיש פרנקופוביה עמוקה.
כעבור חודש, ב-5 בספטמבר באותה השנה, הכריזה צרפת על גיוס.
פרוסיה נכנסה לסקסוניה וכבשה אותה ללא כל התנגדות, הצבא הסקסוני הצטרף לצבא הפרוסי במלחמה.
בסופו של דבר, ניצח נפוליאון בקרב והקים את הקונפדרציה של הריין שהייתה לממשלת בובות צרפתית.
המונרכיה של יולי ואביב העמים (1815–1848)
בסופו של דבר נפוליאון נחל הפסדים רבים בקרבות והודח מכיסא המלכות בצרפת בשנת 1815. צרפת הוחזרה לממדיה ערב המהפכה הצרפתית והפסידה את כל שטחיה בגרמניה ובית בורבון הקתולי חזר לשלוט בצרפת.
לאחר 15 שנים של שליטת בית בורבון בצרפת הצרפתים מרדו ובית בורבון נפל מכיסאו ולא שב אליו יותר.
המהפכה, שהיום נקראת מהפכת יולי 1830 הייתה חילוף משטר בצרפת מהמשטר הנוקשה של בית בורבון למונרכיה מרוככת יותר עליה שלט מלך הצרפתים.
המהפכה ב-1830 הביאה לגל לאומניות באירופה, גם בגרמניה, שדוכאה במשך 18 שנים עד אביב העמים בשנת 1848. לאחריו, היחסים בין העם הגרמני לצרפת היו חמים מתמיד וצרפת זכתה להגירה של 180,000 גרמנים, 60,000 מהם היגרו לפריז.
בשנת 1870 פרצה מלחמה בין פרוסיה, שנהנתה מתמיכה של מדינות גרמניות שונות אשר היו חתומות על ברית צבאית איתה לבין צרפת בראשות נפוליאון השלישי.
במהלך המלחמה הובסה צרפת והפרוסים קיימו מצעד צבאי משפיל בחוצות פריז ושנה מאוחר יותר הוכרז על הקמת הקיסרות הגרמנית באולם המראות בורסאי.
לאחר המלחמה סיפחו הגרמנים את חבלי אלזס ושליש מלוריין ובכך הנציחו את תחושת הנקמה הצרפתית (רבאנשיזם).
בין מלחמת פרוסיה צרפת לבין מלחמת העולם הראשונה, משך זמן של 48 שנים, שרר מתח ביחסי שתי המדינות וצרפת לא נרגעה עד תבוסת גרמניה ב-1918.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה שרר שלום מתוח באירופה, כאשר לא פרצו מלחמות גדולות באירופה.
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה בין מעצמות המרכז למדינות ההסכמה, בסופה ניצחו מדינות ההסכמה באמצעות עדיפות במשאבים ולאו דווקא במהלכים צבאיים גדולים, שכן המלחמה הייתה מלחמת חפירות ברובה.
בהסכמי השלום בשנת 1919 נקמו הצרפתים בגרמנים, למורת רוחם של הבריטים והאמריקנים.
גרמניה איבדה שטחים רבים לטובת צרפת ופולין ואיבדה את כל מושבותיה בעולם.
לאחר הסכמי השלום החל עידן "הרבאנש הגרמני", שכן הגרמנים רצו לנקום על ההשפלה שלהם ולהשיב את שטחיהם האבודים.
בשנות השלושים שררה סערה במצב הכלכלי בעולם לאחר "השפל הגדול" והמפלגה הנאצית עלתה לשלטון בגרמניה ובתוך זמן קצר הפכה את גרמניה לדיקטטורה.
הגרמנים התחילו את מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 וכבשו את צרפת שנה מאוחר יותר.
עם התקדמות המלחמה נראה היה כי גרמניה בדרך לתבוסה מוחצת ובשנת 1945 נכנעה גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה נלקחו מגרמניה שטחים נוספים ואזרחים רבים נעקרו מבתיהם.
כך היה עם הגרמנים בפולין ובצ'כוסלובקיה.
גרמניה חולקה לארבעה אזורי כיבוש וחולקה למזרח גרמניה ומערב גרמניה.
מערב גרמניה השתקמה במהירות הודות לתוכנית מרשל בעוד מזרח גרמניה נותרה מדשדשת מאחור.
ב-1 ביולי 1948 מסרו המושלים הצבאיים מטעם צרפת, בריטניה וארצות הברית את מסמכי פרנקפורט, שבהם תיארו את עקרונותיהם להקמת מדינה גרמנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה אירופה החלה להשתקם.
בין בעלות הברית היו חילוקי דעות בדבר זכותה של צרפת על חלקים מגרמניה הכבושה.
למרות זאת הוסכם בסופו של דבר כי הצרפתים יקבלו שליטה באזור חבל הריין, באדן וירטמברג, וחלקים מברלין.
עקב חילופי השלטון בגרמניה (קונראד אדנאואר נכנס) ובצרפת (שארל דה גול נכנס), מנהיגי שתי המדינות הליברליות החדשות ביקשו לשתף פעולה.
תחיית היחסים בין שתי המדינות הייתה הצהרת שומאן של שר החוץ הצרפתי, רובר שומאן ב-1950 ומיד לאחריה, הקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית כדי ללכד את משאבי הטבע של כל המדינות שהיו חברות בה.
החל משנות ה-50 של המאה העשרים והקמתה של גרמניה החדשה הוסכם בין המדינות על פתרון הסכסוך בן 300 השנים בדרכי שלום כחלק מאירופה החדשה.
באוקטובר 1954 נחתמו הסכמי פריז ולונדון שכללו הסכמות על חימושה מחדש של גרמניה במסגרת נאט"ו והסכמה על חבל הסאר.
הסכם האליזה משנת 1963 בין שארל דה גול נשיא צרפת וקונראד אדנאואר קנצלר גרמניה מבטיח שיתוף פעולה בין המדינות בנושאים מדיניים, כלכליים, וצבאיים.
בשנת 2003 ייסדו שתי המדינות את כנס G6 שכולל בתוכו את המדינות העשירות ביותר באיחוד האירופי מה שהוביל לקווים דומים במדיניות הכלכלית של שתי המדינות.
לרגל יום השנה ה-40 של הסכם האליזה ב-2003, הנציבים של האיחוד האירופי פסקל לאמי הצרפתי וגינתר פרהויגן הגרמני הציגו את תוכנית שנקראה לאמי-פרהויגן.
התוכנית מציעה איחוד ביטחוני ומדיני של צרפת וגרמניה.
בין היתר בתוכנית הוצע איחוד של צבא גרמניה וצבא צרפת באזורים מסוימים, שגרירויות משולבות ומושב משותף במועצת הביטחון.
סוכנות החלל האירופית - סוכנות החלל האירופית נוצרה מאיחוד בין חלקים מסוכנות החלל הצרפתית וסוכנות החלל הגרמנית.
מטה הסוכנות ממוקם בפריז בירת צרפת, המשרד השני בחשיבותו ממוקם בדארמשטט שבגרמניה והמשרד השלישי בחשיבותו ממוקם בקלן.
איירבוס - קבוצת איירבוס הגדולה נוצרה מאיחוד בין חברה גרמנית לבין חברה צרפתית והיא מתמחה בייצור מטוסים.
גם חברות ספרדיות ובריטיות הצטרפו בהמשך לקבוצה ונחלש כוחה של גרמניה לעומת בריטניה.
סאנופי - חברת תרופות צרפתית-גרמנית-בינלאומית, הנהלתה נמצאת בצרפת.
ארווה - חברת אנרגיה צרפתית-כוויתית, מחזיקה מניות של חברות אנרגיה בגרמניה.
מכון התרבות גרמניה-לוקסמבורג-צרפת - מכון לחקר התרבות המשותפת של שלוש המדינות.
לימודי השפה הרשמית של רעותה בכל אחת מהמדינות, התוכנית נחלה הצלחה בחלק מהמקומות, הבולט ביותר הוא אלזס.
נושא זה מיושם בין היתר על ידי מכון גתה הגרמני והמכון הצרפתי.
ארטה - ערוץ טלוויזיה צרפתי-גרמני שמשדר תכנים על תרבות אירופה ובייחוד גרמניה וצרפת.
מטה הערוץ ממוקם בשטרסבורג הצרפתית הממוקמת בגבול צרפת-גרמניה.
האוניברסיטה הצרפתית-גרמנית (FGU), נוסדה בשנת 1999 כדי לאפשר שיתוף פעולה אקדמי, בעיקר על ידי תוכניות באוניברסיטאות קיימות, לקידום יחסי צרפת וגרמניה.
שיתוף הפעולה הביטחוני העיקרי של המדינות הוא הכוחות האירופיים המשותפים שמורכבים בעיקר מכוחות גרמניים, צרפתיים וספרדיים.
ישנה חטיבה מיוחדת בכוחות המורכבת מחיילים של מדינות אלה בלבד.
היחסים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה הצ'כית הם יחסים היסטוריים שהחלו עוד מימי הביניים, וכיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו, ומתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ביניהם.
בין המאה הראשונה למאה החמישית לספירה היגרו לאזור בו שוכנת כיום צ'כיה שבטים גרמאניים.
שושלת פשמישל , שראשיתה בנסיכות זעירה בסביבות פראג, השתלטה במהלך המאה התשיעית על בוהמיה, ולאחר קריסת מוראביה הגדולה נעשתה לכוח השליט בצ'כיה כולה.
בוהמיה, שהפכה לממלכה במאה ה-12, נכללה בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, ואף קיבלה מעמד של נסיך בוחר, אך נהנתה בימי הביניים ממעמד עצמאי למעשה.
לאחר תקופת מעבר קצרה כוֹננו הסובייטים בשנת 1948 שלטון קומוניסטי שהיה נאמן לברית המועצות, ומאוחר יותר הצטרפה צ'כוסלובקיה לברית ורשה, שבה הייתה חברה גם גרמניה המזרחית.
בקיץ 1989, בעקבות נפילת המשטר הקומוניסטי בברית המועצות, הופל המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה ב"מהפכת הקטיפה" והמדינה שבה לדמוקרטיה.
זמן קצר לאחר מכן הופלה חומת ברלין, ובשנת 1990 אוחדה גרמניה מחדש למדינה אחת.
בשנת 1997 חתמו ואצלב האוול והלמוט קוהל על הצהרת גרמניה-צ'כיה, שהיא למעשה חוזה ידידות בין המדינות.
בשנים 2010 ו-2011 ביקר ראש ממשלת בוואריה בפראג, ובשנת 2013 ביקר ראש ממשלת צ'כיה פטר נצ'אס בבוואריה, ובמהלך ביקורו התנצל על גירוש הגרמנים מחבל הסודטים בסוף מלחמת העולם השנייה.
גרמניה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
מאידך, צ'כיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-8 קונסוליות בדורטמונד, דרזדן, דיסלדורף, פרנקפורט, מינכן, נירנברג, רוסטוק ושטוטגרט.
בין גרמניה לבין רומניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
ב-20 בפברואר 1880 כוננו היחסים בין הקיסרות הגרמנית לנסיכויות הרומניות המאוחדות, שבראשם עמד נסיך גרמני - קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן, ובשנת 1881 הכירה גרמניה בהקמת ממלכת רומניה.
לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ועל פי מה שהוסכם בו, תבעה ברית המועצות מרומניה את בסרביה ואת צפון בוקובינה, כולל חבל הרצה.
רומניה, חסרת בני ברית, נאלצה להיכנע לאולטימטום הסובייטי ונסוגה מחבלים אלה שנכבשו מיד על ידי הצבא האדום.
במסגרת תכתיב וינה ב-30 באוגוסט 1940 הכריחו גרמניה הנאצית ואיטליה את רומניה לוותר על צפון טרנסילבניה לטובת הונגריה, וכן להעניק לבולגריה את חבל הקדרילטר (דרום דוברוג'ה), ב-5 בספטמבר 1940.
רומניה כרתה ברית עם גרמניה מתוך תקווה להשיב לעצמה, בעזרת גרמניה, את החבלים שעברו לברית המועצות, לכן חתמה על ההסכם התלת צדדי ב-23 בנובמבר 1940. ב-1941 נכנסו למדינה חיילים גרמנים והשתמשו בשטחה לפלישה ליוגוסלביה ולאחר מכן, יחד עם הצבא הרומני הגדול, לברית המועצות.
כמו כן נהנו הגרמנים משימוש חופשי באוצרות הטבע של רומניה, במיוחד חיטה ונפט.
ב-22 ביוני 1941 הצטרפה רומניה למבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
לא רק זאת שאפשרה מעבר חיילים גרמנים בשטחה, אלא גם תרמה 300,000 מחייליה ללחימה לצד הגרמנים בחזית, יותר מכל בעלת ברית משנית אחרת.
רומניה סיפחה לשטחה שטחים עצומים.
היא השיבה לעצמה את בסרביה וסיפחה שטחים ניכרים ממזרח לנהר הדניסטר, כולל העיר אודסה.
במהלך המלחמה סייעו הכוחות הרומנים בהשמדת היהודים, וכ-280,000/380,000 יהודים נרצחו ברומניה.
משהתהפך גלגל המלחמה, התבוסה הגרמנית לצבא האדום נראתה בלתי נמנעת והצבא האדום התקרב לנהר פרוט, הודח אנטונסקו, וב-23 באוגוסט 1944 הכריזה רומניה על תמיכתה בבעלות הברית, ועד מהרה נכבשה המדינה על ידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה הוקם ברומניה משטר קומוניסטי, ואילו גרמניה חולקה לגרמניה המערבית הדמוקרטית וגרמניה המזרחית הקומוניסטית.
רומניה וגרמניה המזרחית היו שותפות בברית ורשה, ואף היו שותפות לדיכוי האביב של פראג בצ'כוסלובקיה בשנת 1968.
בשנת 1989 הופל משטרו של ניקולאה צ'אושסקו, ובשנת 1990 אוחדה גרמניה מחדש, ובשנת 1992 חתמו שתי המדינות על חוזה ידידות.
גרמניה היא שותפת הסחר החשובה ביותר של רומניה, ו-18.6% מכלל היצוא של רומניה נשלחים לגרמניה.
ב-5 בספטמבר 2002 הוקמה הלשכה הרומנית-גרמנית למסחר, הממוקמת בבוקרשט.
בשנת 1995 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה תרבותי, ובשנת 1996 חתמו על הסכם לשיתוף פעולה בין מוסדות החינוך.
גרמניה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט, ו-2 קונסוליות בטימישוארה וסיביו.
מאידך, רומניה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-6 קונסוליות בבון, המבורג, לייפציג, מנהיים, מינכן ושטוטגרט
נשיא גרמניה הורסט קלר ביקר ביולי 2007 ברומניה, וקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל ביקרה שם באפריל 2008 לקראת הפסגה של נאט"ו.
בשנת 2010 שר החוץ הגרמני גידו וסטרוולה ערך ביקור רומניה.
נשיא רומניה טראיאן בססקו ביקר בברלין בשנים 2005, 2006, 2007, 2010 ו-2011. באוקטובר 2012 שר החוץ הרומני טיטוס קורלציאן ביקר בברלין, ובמאי 2013 ביקר שם ראש ממשלת רומניה ויקטור פונטה.
בנוסף התקיימו ביקורים רשמיים על ידי ראשי המדינות הפדרליות הגרמניות ברומניה, במאי 2010 ביקר ראש ממשלת בוואריה הורסט זהופר, ובאוקטובר 2011 ביקר ראש ממשלת באדן-וירטמברג וינפריד קרצ'מן.
יחסי גרמניה–שווייץ הם יחסי החוץ המתקיימים בין גרמניה לשווייץ.
לגרמניה יש שגרירות בברן, ושווייץ מחזיקה שגרירות בברלין.
גרמניה היא השותפה המסחרית החשובה ביותר של שווייץ, ושליש מכלל היבוא לשווייץ מגיע מגרמניה (יותר מאיטליה, צרפת, הולנד וארצות הברית יחד).
שווייץ היא גם המשקיע הזר השלישי בגודלו בגרמניה (אחרי מדינות האיחוד האירופי וארצות הברית), וחברות שווייצריות מעסיקות 260,000 איש בגרמניה.
גרמניה היא המשקיע החמישי בגודלו בשווייץ, וחברות גרמניות מעסיקות 94,000 איש בשווייץ.
אזרחים בשתי המדינות מרבית לבקר זו בזו, ושווייץ היא יעד הגירה מועדף עבור גרמנים.
האוכלוסייה הגרמנית בשווייץ היא הקבוצה הזרה השנייה בגודלה (אחרי האיטלקים) ומספר השווייצרים בגרמניה מגיע ל-80,000. שתי המדינות חולקות גבול ושפה (גרמנית היא אחת מארבע השפות הרשמיות של שווייץ).
יותר מ 44,000 גרמנים נוסעים לאורך הגבול כל יום ויש שיתוף פעולה חוצה גבולות ביניהן, במיוחד על הריין העליון ועל אגם קונסטנץ.
קיימים יותר מ-200 הסכמים ביניהן.
עם זאת, היחסים בין השתיים מתוחים מעט בגלל בעיות מס שלא נפתרו, והגבלות גרמניות על טיסות לציריך.
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הפדרציה הרוסית הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך ימי הביניים, ובמהלך השנים ידעו עליות ומורדות.
לאחר קריסת ברית המועצות ואיחוד גרמניה מחדש, התחזקו קשרי המדינות, וכיום שתי המדינות מקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
במהלך הקרב על הקרח בשנת 1242 הביס הנסיך אלכסנדר נבסקי את אבירי המסדר הטבטוני, ובכך סיים את התפשטות המסדר מזרחה למשך המאה הבאה.
עד המאה ה-18 לא היו יחסים בין רוסיה לגרמניה, שהייתה מחולקת להרבה מדינות קטנות במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מלחמת הצפון הגדולה שבה הביסה רוסיה את ממלכת שוודיה, היא החלה להתפשט לעבר הים הבלטי.
במשך מאות שנים התנהלה הגירה גרמנית לשטחים המזרחיים, והתיישבו בשטחי אסטוניה, לטביה וליטא (באזור הבלטי), פרוסיה המזרחית, פרוסיה המערבית, דנציג וגליציה (באזור פולין), סלובניה, טרנסילבניה והבאנאט, ואף הגיעו לאזור ווהלין, ואוקראינה ואף לשטחי הוולגה.
מהגרמנים הבלטים יצאו הרבה אישים מפורסמים שפעלו בצבא האימפריה הרוסית, ולאחר מכן בצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה, ובהם: מיכאיל ברקלאי דה טולי, פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, פאול פון רננקמפף, פיוטר וראנגל וארנסט בירון.
בשנת 1701 הוקמה ממלכת פרוסיה, ובשנת 1721 הוקמה האימפריה הרוסית.
פרוסיה ורוסיה לחמו ביניהם במלחמת הירושה האוסטרית ובמלחמת שבע השנים, שבה כמעט הובס פרידריך השני, מלך פרוסיה על ידי צבא האימפריה הרוסית, אולם בעקבות מותה של יליזבטה, קיסרית רוסיה, ועלייתו של אחיינה פיוטר השלישי, קיסר רוסיה, שהיה ממוצא גרמני, פרשה רוסיה מהמלחמה, ונתנה לפרידריך את היכולת להתמודד מול אויביו האחרים.
פרוסיה ורוסיה שיתפו פעולה ביניהם במהלך חלוקת פולין, שבה חילקו יחד עם אוסטריה את האיחוד הפולני-ליטאי.
גם במהלך המלחמות הנפוליאוניות שיתפו שתי המדינות פעולה, ואף בזמן שנאלצה פרוסיה לשתף פעולה עם נפוליאון, היא השתדלה בכל מאודה לא להיכנס למלחמה עם האימפריה הרוסית.
במהלך קונגרס וינה כרתו שתי המדינות יחד עם האימפריה האוסטרית את הברית הקדושה, שבה הם התחייבו להגן על שלטון המלכים באירופה, אולם פרוסיה לא הייתה חלק מקונצרט אירופה.
מהפכות אביב העמים בשנת 1848 השפיעו על פרוסיה, אך פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה הצליח להימנע ממלחמה נגד רוסיה.
במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה נאלצה פרוסיה לסגת לאחר לחץ רוסי ובריטי, ומהלך מלחמת קרים נשארה פרוסיה נייטרלית.
בשל סיועה של פרוסיה לרוסיה בדיכוי מרד ינואר בפולין בשנת 1863, נשארה רוסיה נייטרלית בעת מלחמות האיחוד הגרמניות, ובכך תרמה ליצירת הקיסרות הגרמנית.
בתחילה היה נראה היה כי שתי האימפריות הגדולות יהיו בנות ברית חזקות, ובשנת 1872 הקים הקנצלר הגרמני, אוטו פון ביסמרק, את ברית שלושת הקיסרים בין גרמניה, אוסטריה ורוסיה, ואשר הצהירה כי הרפובליקניזם והסוציאליזם הם אויבים משותפים, וכי שלוש המעצמות ידונו בכל עניין הנוגע למדיניות החוץ.
ביסמרק נזקק ליחסים טובים עם רוסיה, על מנת לשמור על צרפת מבודדת מבחינה מדינית.
בשנים 1877–1878 ניצחה רוסיה את האימפריה העות'מאנית במלחמת רוסיה-טורקיה, וניסתה להטיל עליה את הסכם סן-סטפנו.
הדבר עורר את זעמם של הבריטים בפרט, שכן הם עסקו רבות בשימור האימפריה העות'מאנית ומניעת השתלטות רוסית על מצרי הבוספורוס.
גרמניה, אשר לא היה לה כל עניין ישיר בבלקנים, שהיה ברובו תחום השפעה אוסטרי ורוסי, אירחה את קונגרס ברלין (1878), שבו הוסכם על הסדר שלום מתון יותר.
בשנת 1879 הקים ביסמרק ברית כפולה של גרמניה ואוסטרו-הונגריה, במטרה לסיוע צבאי הדדי במקרה של התקפה מצד רוסיה, שלא הייתה מרוצה מההסכם שהושג בקונגרס ברלין.
בשנת 1885 היחסים היו במשבר כתוצאה מגירוש הפולנים מפרוסיה.
הקמתה של הברית הכפולה הובילה את רוסיה לנקוט עמדה פייסנית יותר, ובשנת 1887 נחתמה ברית ביטוח המשנה בין גרמניה לרוסיה, בו הסכימו שתי המעצמות על תמיכה צבאית הדדית במקרה שצרפת תתקוף את גרמניה, או במקרה שאוסטריה תתקוף רוסיה.
בעקבות כך, הפנתה רוסיה את תשומת לבה מזרחה לאסיה, ונשארה בלתי פעילה בפוליטיקה האירופית במשך 25 השנים הבאות.
גרמניה הייתה מודאגת מעט מכושר התעשייה הפוטנציאלי של רוסיה, ומהכושר הצבאי הפוטנציאלי שלה, בעוד רוסיה חששה מהעוצמה התעשייתית שכבר הוקמה בגרמניה.
בשנת 1893 חתמה רוסיה על ברית עם צרפת, ובשנת 1907 נחתמה ההסכמה המשולשת בין רוסיה, צרפת והממלכה המאוחדת, אשר היה מכוון נגד גרמניה.
לאחר רצח פרנץ פרדיננד האוסטרי בידי לאומנים סרביים מארגון היד השחורה, העבירה אוסטריה לסרביה, בתמיכת גרמניה, אולטימטום בדרישה לתת למשטרה ולצבא האוסטרי להיכנס לסרביה, על מנת לחקור את הרצח.
ב-12 באוגוסט 1914 החלה הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, וב-25 באוגוסט הוכתה הארמייה הרוסית השנייה על ידי הארמייה הגרמנית השמינית בקרב טננברג, ובעקבות כך נסוגו הכוחות הרוסים מפרוסיה המזרחית.
לאחר מכן נערך הקרב הראשון על האגמים המזוריים, שלא נגמר בתוצאה חד משמעית, אך הכוחות הרוסים לא ניסו לפלוש שוב לשטח גרמניה, ובעקבות כך הטילו הגרמנים את כוחותיהם בקרב גליציה.
בשנת 1915 הביסו הגרמנים את הרוסים במתקפת גורליצה-טרנוב, ובעקבות כך הנסיגה הגדולה נסוגו הרוסים משטחי פולין הקונגרסאית ומליטא.
בשנת 1916 נערכה מתקפת ברוסילוב, שלמרות שזכתה בהצלחות ראשוניות, נבלמה לבסוף על ידי הכוחות הגרמנים.
במרץ 1917 התרחשה ברוסיה מהפכת פברואר, שבעקבותיה הודח ניקולאי השני, קיסר רוסיה מתפקידו.
הממשלה הרוסית הזמנית לא הצליחה לייצב את השלטון, ובקיץ אותה שנה התירה גרמניה ללנין לחזור לרוסיה, בשל דעותיו בעד סיום הלחימה.
בנובמבר אותה שנה נערכה מהפכת אוקטובר שבה עלו הקומוניסטים לשלטון, ובמרץ 1918 הם חתמו על הסכם ברסט-ליטובסק, שבו נכנעו לגרמנים.
בעקבות הכניעה הרוסית העבירו הגרמנים כוחות גדולים לחזית המערבית, אולם על אף זאת נאלצו להיכנע בנובמבר אותה שנה, ווילהלם השני, קיסר גרמניה נאלץ להתפטר בעקבות המהפכה הגרמנית.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה היו הן רפובליקת ויימאר והן רוסיה הסובייטית מבודדות מבחינה מדינית, ובעקבות כך חתמו השתיים על הסכם רפאלו (1922), שבו הסכימו ביניהם על הקמת בתי חרושת לכלי נשק, גז רעיל ותחמושת לגרמניה בתמורה לכסף מצדה של גרמניה.
בהמשך בשנת 1926 נחתם הסכם ברלין.
התקופה הנאצית ומלחמת העולם השנייה
בשנת 1933 אדולף היטלר, שהיה ידוע ברטוריקה האנטישמית והאנטי-קומוניסטית שלו, עלה לשלטון בגרמניה, ובעקבות כך נותקו היחסים בין המדינות.
בשנת 1934 הכריז הקומינטרן במוסקבה על שימוש בחזית עממית עם הסוציאליסטים, אינטלקטואלים ופועלים, כנגד התנועות הפשיסטיות ברחבי העולם.
בשנת 1936 פרצה מלחמת האזרחים בספרד, ובעוד גרמניה הנאצית שלחה יחד עם איטליה הפשיסטית כוחות לסיוע לצד הלאומני בפיקודו של פרנסיסקו פרנקו, ברית המועצות שלחה יועצים צבאיים ופוליטיים לטובת הצד הרפובליקני, והקומינטרן אף קרא להקמת הבריגדות הבינלאומיות ולצאת לספרד לסייע בלחימה.
במהלך הפלישה הגרמנית לצ'כוסלובקיה, הביעה ברית המועצות תמיכה בצ'כוסלובקיה, ודרשה להעביר כוחות לעזרת צ'כוסלובקיה, אבל סירוב פולני רומני מנע את התמיכה הצבאית.
ב-23 באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב לתקופה של עשר שנים.
ההסכם היה הסכם אי-התקפה בין ברית המועצות לגרמניה, ובחלקו החסוי קבע את חלוקתה של פולין בין שתי המדינות.
לאחר החתימה על ההסכם, מסר סטלין להיטלר את כל הקומוניסטים הגרמנים והאוסטרים, שהוחזקו במחנות סובייטיים לידי הגסטאפו.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה.
בהתאם להסכם לא הגיבה ברית המועצות על הפלישה, וב-17 בספטמבר פלשו כוחות הצבא האדום גם הם לפולין, וכבשו את חלקה המזרחי.
בהתאם להסכם, ברית המועצות סיפקה לגרמניה נפט, ושינתה את הרטוריקה האנטי-נאצית של המפלגות הקומוניסטיות ברחבי העולם.
כמו כן בקיץ 1940 סיפחו כוחות הצבא האדום את המדינות הבלטיות ואת בסרביה וצפון בוקובינה.
עם זאת, האינטרסים הסובייטיים והגרמניים התנגשו באזור הבלקן והדנובה, ובמהלך 1940–1941 התנהלו דיונים סובייטיים-גרמניים על חלוקה חדשה של דרום-מזרח אירופה.
ביוני 1940 הכירה מוסקבה בכך שסלובקיה נמצאת בתחום ההשפעה הגרמני, אולם, הבקשה הרוסית להשפעה בלעדית ברומניה, בולגריה וטורקיה נדחתה על ידי ברלין בנובמבר 1940.
ב-22 ביוני 1941 החל הוורמאכט במבצע ברברוסה, שבמהלכו פלשו כשלושה מיליון חיילים של הציר, במסגרת שלוש קבוצות ארמיות, לתחומי ברית המועצות ללא כל התרעה מוקדמת, ובכך פתחו בעימות צבאי קשה וממושך בין ברית המועצות למדינות הציר, שארך כמעט ארבע שנים (1941 - 1945).
המתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את הנהגת ברית המועצות ואת הצבא האדום, ובמהלך החודשים הראשונים שלה, הצליח הצבא הגרמני להשתלט על חלקים גדולים משטח ברית המועצות האירופאית ולהנחיל שורת תבוסות קשות לצבא הסובייטי, והיה חשש שברית המועצות על סף קריסה טוטאלית.
אולם אף על פי כן, היא נכשלה בהשגת יעדה העיקרי, הכנעת ברית המועצות.
מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה, שהחלה בראשית דצמבר 1941, סתמה את הגולל על התוכנית הגרמנית להשיג הכרעה מהירה של המלחמה נגד ברית המועצות.
הצלחת הצבא האדום לבלום את התקדמות הצבא הנאצי לעבר מוסקבה, ולאחר מכן אף לאלץ אותו לסגת מאות קילומטרים לאחור במסגרת קרב מוסקבה, שיבשה את התוכניות הגרמניות להשגת ניצחון בזק, והייתה נקודת מפנה במלחמה.
בקיץ 1942 פתח הצבא הגרמני במבצע מקרה כחול, שבו כבש את אגן הדון, ואף הגיע לנהר הוולגה ולעיר סטלינגרד.
הכוחות הרוסים בסטלינגרד נאבקו בחירוף נפש, ובנובמבר אותה שנה פתח הצבא האדום במבצע אורנוס, שבו כיתר את הארמייה הגרמנית השישית.
ניסיון הגרמנים לחלץ את הארמייה השישית במבצע סערת חורף נכשל, ובתחילת פברואר 1943 נכנעו שרידי הכוחות הגרמניים בסטלינגרד.
לאחר מכן שחררו הכוחות הרוסים אזורים גדולים שהיו נתונים לשליטת הוורמאכט, אולם הובסו בקרב חרקוב השלישי.
בקיץ אותה שנה נערך קרב קורסק, שבו ניסו הגרמנים לכבוש את המבלט הרוסי באזור קורסק, אולם נכשלו בכך, ובעקות כך עבר הצבא הגרמני למגננה עד סוף המלחמה.
בסוף 1943 נערך קרב דנייפר, שבו צלחו הרוסים את הדנייפר וכבשו מחדש את קייב.
בקיץ 1944 נערך מבצע בגרטיון, שבו שוחררה בלארוס, ולאחר מכן נערך מבצע לבוב-סנדומייז', שבו שוחררה שארית אוקראינה.
בינואר 1945 נערך מבצע ויסלה-אודר, שבו שוחררה פולין, ולאחר מכן נערכו מבצע פרוסיה המזרחית, מבצע פומרניה המזרחית והקרב על שלזיה, ובמהלכם נכבשו פרוסיה המזרחית, פומרניה ושלזיה, כהכנה למתקפה הסופית על גרמניה.
באפריל אותה שנה כבשו הכוחות הסובייטים את ברלין לאחר קרבות קשים, וב-8 במאי נכנעו הכוחות הגרמנים, והסתיימה הלחימה באירופה.
בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמה חולקה גרמניה לאזורי כיבוש, חלקיה המזרחיים נמסרו לפולין, וגורשו רוב הגרמנים שחיו בפולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה ורומניה.
בשנת 1947 פירקה מועצת המלחמה של בעלות הברית את פרוסיה, ובאותה שנה החלה ארצות הברית ביישום תוכנית מרשל.
בשנת 1948 הקימו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת את גרמניה המערבית, ובשנת 1949 הקימה ברית המועצות את גרמניה המזרחית בשטחי שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
ב-1 בספטמבר 1948 התאספה "המועצה הפרלנטרית" ובראשה קונראד אדנאואר וניסחה, בחודשים שלאחר מכן, את חוקת גרמניה.
עם ההכרזה על החוקה ב-23 במאי נכנסה זו לתוקף למחרת, ה-24 במאי 1949: קמה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 1955 יזם קנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר התקרבות לברית המועצות, ואף ערך ביקור רשמי במוסקבה עם משלחת גדולה בראשותו, ובעקבות כך שחררו הרוסים באותה שנה את כל שבויי המלחמה הגרמנים שהיו מוחזקים בשטחה.
גרמניה המערבית ניסתה בתחילה לטעון כי היא המדינה הגרמנית היחידה וגרמניה המזרחית אינה לגיטימית, ובדוקטרינת הלשטיין אף הכריזה כי גרמניה המערבית לא תכונן כל קשר דיפלומטי עם מדינות אשר יכירו בגרמניה המזרחית הקומוניסטית (מלבד ברית המועצות).
אולם בשנת 1970 הנהיג וילי ברנדט, קנצלר גרמניה המערבית את מדיניות האוסטפוליטיק, שבה ניסתה להשיג יותר חופש עבור המזרח-גרמנים באמצעות מידה מסוימת של שיתוף פעולה, ובמסגרת המדיניות הזו אף הכירה בגרמניה המזרחית.
גרמניה המערבית שמרה על יחסים תקינים עם ברית המועצות, שהלכו והתחזקו לאחר עלייתו של מיכאיל גורבצ'וב לשלטון, והם נמשכו עד לקריסת ברית המועצות.