tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קריב מסביר לאבשה למה נהג כך ומזכיר שגם אבשה מסתיר סוד, בגינו הוא מגיע פעם בחודש בסתר להתארח אצלו בדירה.
אבשה יוצא מהארון בפני תמר ומסביר לה למה אמיתי נהג כך.
תמר בתורה, פונה למרגו ומניאה אותה ברגע האחרון מלחשוף את הסיפור האמיתי של קריב.
מרגו משתכנעת ותמר חוזרת אל קריב.
כעבור עשור, בשנת 2003, מגיעים תמר וקריב בחג המולד לחיפה, אמיתי אפילו לא העז להחזיק את ידה מאז.
הם פוגשים במקרה את אמיר ואת מרגו.
מרגו משכנעת את אמיתי להתקרב לתמר והם אוחזים ידיים ברגע האחרון של הסרט.
גנא וסוסה אינם מופיעים במקורות מחוץ לאדה הפרוזאית, והם נחשבים לישויות מינוריות על ידי חוקרים מודרניים.
בפרק 35 ב"הטעיה של גילבי" המלך גילבי, שקורא לעצמו גנגלרי, שואל את "הנעלה" ("Hár" בנורדית עתיקה) היושב על כס מלכות מי אלו אלות האסיר (אסיניור), כחלק מבחינת החכמה שלו לשלוש הדמויות שהוא רואה לפניו.
הנעלה מביא רשימה של 14 אלות, האחרונה מביניהן היא גנא.
הנעלה מציין שהאלה פריג, שמתוארת קודם לכן ברשימת האלות כחושבה מכולן, שולחת את גנא לבצע משימות מטעמה.
הנעלה מוסיף שלגנא יש סוס אשר דוהר בשמיים ובים, ושמו הופבארפניר.
האר מוסיף שפעם, כשגנא רכבה על גבי סוסה, ואניר ראו אותה דוהרת על גבי השמיים, ואחד מהם, ששמו אינו מוזכר, אמר לה: "מה עף שם?
מה נודד שם, חולף על פני השמיים?".
גנא השיבה: "אני לא עפה, אך אני נודדת ונעה בשמיים על גבי הופבארפניר אשר הוליד המסקרפיר דרך גרגרובה".
שני הציטוטים המופיעים בטקסט כתובים בצורת שירה.
בנוסף לאלו, האר מציין שמשמה של גנא נגזר הפועל gnæfa, ש"אומרים על דבר כשהוא מיתמר".
שמה של גנא מופיע בקטלוג של 27 אלות בספר "שפת השירה" (Skáldskaparmál).
מעבר לשמה לא כתוב עליה דבר בהקשר זה.
"גן עדן של משוגעים" הוא שיר של הזמר הישראלי ששון איפרם שאולוב, שיצא לאור כסינגל ב-21 בדצמבר 2023, בהוצאת חברת התקליטים אבי גואטה הפקות.
את השיר כתב והלחין שאולוב והפיקו תמיר צור ומאיר משעלי.
ימים ספורים לאחר צאתו, השיר נכנס למקום ה-77 במצעד "היטליסט" של מאקו ב-26 בדצמבר 2023. בינואר 2024, נכנס השיר לעשירייה הפותחת של המצעד, והגיע בשיאו למקום הרביעי.
ב-11 בינואר 2024, הגיע למקום העשירי במצעד העשירייה של כאן גימל, וב-18 בינואר הגיע בשיאו למקום התשיעי.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם21 בדצמבר 2023סטרימינג הורדה דיגיטליתאבי גואטה הפקות
בגנטיקה, גן רגולטורי (regulator) או גן מווסת הוא גן המעורב בשליטה בהתבטאות של גן אחד או יותר.
רצפים גנטיים רגולטוריים, המקודדים לגנים מווסתים, נמצאים לעיתים קרובות בקצה ה-5 פריים (5'), אתר ההתחלה של שעתוק הגן שהם מווסתים.
בנוסף, ניתן למצוא רצפים אלו גם בקצה ה-3 פריים (3'), לאתר תחילת השעתוק.
בשני המקרים, בין אם הרצף הרגולטורי מתרחש לפני (5') או אחרי (3') הגן שהוא מווסת, הרצף לרוב נמצא במרחק של קילו-בסיסים רבים מאתר תחילת השעתוק.
גן מווסת עשוי לקודד לחלבון או לעבוד ברמת RNA, כמו במקרה של גנים המקודדים למיקרו-RNA.
דוגמה לגן מווסת הוא גן המקודד לחלבון מדכא המעכב את פעילותו של אופרון, גן הקושר חלבונים מדכאים ובכך מעכב את התרגום של RNA לחלבון באמצעות RNA פולימראז.
בפרוקריוטים, גנים מווסתים מקודדים לעיתים קרובות לחלבונים מדכאים.
חלבונים מדכאים נקשרים למפעילים או לקדמים ומונעים מ-RNA פולימראז לשעתק RNA.
הם בדרך כלל מתבטאים כל הזמן כך שלתא תמיד יש אספקה של מולקולות מדכאות בהישג יד.
מעוררים (inducers) גורמים לחלבונים מדכאים לשנות צורה או להיות בלתי מסוגלים לקשור DNA, מה שמאפשר ל-RNA פולימראז להמשיך בשעתוק.
גנים מווסתים יכולים להיות ממוקמים בתוך אופרון, צמוד אליו או רחוק ממנו.
גנים רגולטוריים אחרים מקודדים לחלבוני מפעילים (activator proteins).
מפעיל נקשר לאתר על מולקולת ה-DNA וגורם להגברה בשעתוק של גן סמוך.
בפרוקריוטים, חלבון מפעיל ידוע הוא חלבון מפעיל קטבוליט (CAP), המעורב בשליטה חיובית על אופרון הלקטוז.
בוויסות של ביטוי גנים, שנחקר בביולוגיה התפתחותית אבולוציונית (evo-devo), גם מפעילים וגם מדכאים ממלאים תפקידים חשובים.
ניתן לתאר גנים רגולטוריים כמווסתים חיוביים או שליליים, על סמך התנאים הסביבתיים המקיפים את התא.
מווסתים חיוביים הם אלמנטים רגולטוריים המאפשרים קישור של RNA פולימראז לאזור הקדם, ובכך מאפשרים לתעתוק להתרחש.
במונחים של אופרון הלקטוז, הרגולטור החיובי יהיה קומפלקס CRP-cAMP שחייב להיות קשור קרוב לאתר של תחילת השעתוק של גני אופרון הלקטוז.
הקישור של הרגולטור החיובי הזה מאפשר ל-RNA פולימראז להיקשר בהצלחה לקדם של רצף הגנים של אופרון הלקטוז אשר קדם את השעתוק של גנים lac Z, lac Y ו-lac A.
מווסתים שליליים הם אלמנטים רגולטוריים אשר חוסמים את הקישור של RNA פולימראז לאזור הפרומטור, ובכך מדכאים את השעתוק.
במונחים של אופרון הלקטוז הרגולטור השלילי יהיה "מדכא אופרון הלקטוז (lac repressor) אשר נקשר לקדם באותו אתר שאליו RNA פולימראז קושר בדרך כלל.
הקישור של מדכא אופרון הלקטוז לאתר הקישור של RNA פולימראז מעכב את השעתוק של גני אופרון הלקטוז.
רק כאשר מעורר נקשר למדכא אופרון הלקטוז, אתר הקישור יהיה פנוי עבור RNA פולימראז לביצוע שעתוק של גנים.
קדמים שוכנים בתחילת הגן ומשמשים כאתר שבו מכונות השעתוק מתאספות ומתחיל שעתוק הגן.
מעצמים מפעילים את הקדמים במיקומים, בזמנים וברמות ספציפיים וניתן להגדיר אותם כ"קדמי הקדם".
סבורים שמשתיקים מכבים את ביטוי הגנים בנקודות זמן ובמיקומים ספציפיים.
מבודדים, הנקראים גם אלמנטים גבוליים, הם רצפי DNA היוצרים גבולות רגולטוריים (cis-regulatory - הקידומת הלטינית cis פירושה "בצד זה", כלומר על אותה מולקולה של DNA כמו הגן/ים שיש לתעתק) המונעים מהאלמנטים הרגולטוריים של גן אחד להשפיע על גנים שכנים.
האלמנטים הרגולטוריים הללו מופעלים על ידי קישור של גורמי שעתוק, חלבונים שנקשרים לרצפי DNA ספציפיים ושולטים על שעתוק mRNA.
יכולים להיות מספר גורמי שעתוק שצריכים להיקשר לאלמנט רגולטורי אחד כדי להפעיל אותו.
חלבונים אחרים, "קו-פקטורי שעתוק", נקשרים לגורמי התעתוק עצמם כדי לשלוט בתעתוק.
רגולטורים שליליים פועלים למניעת שעתוק.
דוגמאות כגון cFLIP מדכאות מנגנוני מוות תאי המובילים להפרעות פתולוגיות כמו סרטן, ובכך ממלאות תפקיד מכריע בעמידות לתרופות.
עקיפה של שחקנים כאלה היא אתגר בטיפול בסרטן.
ישנן מספר טכניקות לאיתור גנים מווסתים, חלקן טכניקות שמשתמשים בהן בתדירות גבוהה יותר.
למשל צ'יפ-צ'יפ (ChIP-on-chip), טכניקת אין ויוו המשלבת מיצוי נוגדני של כרומטין עם מערך DNA ומשמשת לקביעת אתרי קישור גנומיים לגורמי שעתוק במווסתי תגובה של שני רכיבים.
בדיקה מבוססת מיקרו-מערך במבחנה (DAP-chip) יכולה לשמש לקביעת יעדי גנים ותפקודים של מערכות התמרה בעלות שני מרכיבים.
בדיקה זו מנצלת את העובדה שניתן לזרחן מווסתים של תגובה וכך להפעיל בניסוי מבחנה תורמי מולקולה קטנות כמו אצטיל פוספט.
טביעת רגל פילוגנטית היא טכניקה המשתמשת ביישורי רצף מרובים כדי לקבוע מיקומים של רצפים שמורים כגון אלמנטים רגולטוריים.
יחד עם יישורי רצף מרובים, טביעת רגל פילוגנטית דורשת גם שיעורים סטטיסטיים של רצפים שמורים ולא שמורים.
באמצעות המידע המסופק על ידי יישורי רצף מרובים ושיעורים סטטיסטיים, ניתן לזהות את המוטיבים השמורים ביותר באזורים האורתולוגיים הרלוונטיים.
גן שעשועים היה כתב עת עברי שבועי לילדים שיצא בפולין בשנים 1899-1900 בעריכת הסופר והמורה אברהם מרדכי פיורקו.
הוא החל לצאת לאור ב-1 בפברואר 1899 בעיר אלק שבצפון מזרח פולין, סמוך לגבול עם גרמניה.
על פי ד"ר עדינה בר-אל דפי כתב העת היו מלאים וגדושים בטקסטים צפופים, והוא היה נטול איורים או תמונות.
הוא מעט בהומור למעט מדור בשם 'הוללות ושכלות' שאף הוא היה בעל נימה דידקטית.
שפתו הייתה בעלת אלמנטים מקראיים וצביון משכילי.
גליונותיו הראשונים לא היו מנוקדים שכן למוציא לאור טרם הייתה האפשרות הטכנית לנקד.
כתב העת כלל סיפורים קצרים, שירים, חדשות מהעולם, מאמרי מדע פופולרי ועוד.
חלק מהחומרים נכתבו על ידי פיורקו עצמו וחלקם תורגמו או נכתבו על ידי אחרים.
בין הסופרים שכתבו בעיתון ניתן למנות את דוד שמעוני, יעקב פיכמן וקדיש סילמן.
מטרתו של פיורקו בהוצאת כתב העת היה להנחיל ערכים בילדים צעירים, לטפח את זיקתם לדת וללאום היהודי, לקרבם לשפה העברית ולהרחיב את השכלתם הכללית.
השפה בעיתון הייתה בעלת אלמנטים מקראיים וצביון משכילי.
כתב העת נחשב לכתב העת הראשון בעברית לילדים - וקדם לו רק המוסף 'עולם קטן' שיצא באופן לא סדיר בצמוד לעיתון 'הצבי' של אליעזר בן יהודה בירושלים.
גליונות גן שעשועים הופצו במזרח אירופה, בירושלים, יוון, צרפת וארצות הברית.
גנאיוס אוקטאוויוס, או גנאיוס אוקטביוס (?
- 87 לפנה"ס) היה קונסול רומי ברפובליקה הרומית.
לא הרבה ידוע על אוקטאוויוס והוא מוזכר בקצרה אצל סווטוניוס ופלוטרכוס.
אוקטאוויוס היה איש אצולה שמרן, כנראה בין הקיצונים במעמדו ובשורות הסיעה האופטימאטית.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הרומית וכיבוש רומא על ידי סולה בשנת 88 לפנה"ס, הוא נבחר למשרת הקונסול של שנת 87 לפנה"ס יחד עם לוקיוס קורנליוס קינה.
בעוד אוקטאוויוס היה נציג מובהק של הסיעה השלטת ברומא בראשות סולה, קינה היה נציגם של הפופולרים.
כל עוד סולה נשאר באיטליה היה כוחה של סיעתו מובטח על ידי חרבות צבאו.
עם יציאתו של סולה בשנת 87 לפנה"ס למזרח להילחם במיתרידטס השישי, מלך פונטוס החל מיד קינה במאבק להעלות את סיעתו לשלטון ולהחזיר את גאיוס מריוס מהגלות.
אוקטאוויוס התנגד בכוח למאמציו של קינה, הדיח אותו מכהונתו והצליח לגרש אותו ואת תומכיו מהעיר לאחר מאבק מזוין ברחובות רומא.
לפי ההיסטוריון תאודור מומזן נהרגו במהלך המהומות כעשרת אלפים איש.
לאחר גלותו מהעיר החלו קינה ותומכיו לגייס כוחות צבאיים ולנתק את העיר רומא ממקורות האספקה שלה.
כוחם גדל עם חזרתו של מריוס מגלותו ואיחוד כוחו איתם.
אוקטאוויוס, בתור הקונסול החוקי, היה אחראי על כוחות האופטימאטים, אולם הוא לא הצליח לעצור את התקדמותם של קינה ומריוס.
ניסיונותיו לגייס לצד האופטימאטים את צבאו של גניאוס פומפיוס סטראבו, שחנה בצפון איטליה, הסתיימו בהצלחה מעורבת.
האחרון לא הראה מחויבות גורפת להילחם לצד אוקטאוויוס, אם כי החנה את צבאו מול חומות רומא.
המצב הצבאי ההולך ומחמיר של האופטימאטים, שהוחרף על ידי התפשטת הרעב בעיר ומגפות שהכו בכוחות סטארבו ואוקטאוויוס אילצו אותם לקרוא לעזרה מצד מטלוס פיוס שהיה נתון במאבק בדרום איטליה בסאמניטים.
עם הגעתו של פיוס איחד איתו אוקטאוויוס כוחות וצבאם יצא לגבעות האלבניות על מנת להתעמת עם צבאו של קינה.
לרוע מזלו של אוקטאוויוס נאלץ מטלוס לסגת בחזרה לרומא, דבר שיצר קרע בין השניים.
אוקטאוויוס התבצר בעמדותיו, סירב לדון בכל הצעת פשרה עם קינה ותומכיו והתייחס למטלוס כבוגד.
חוסר האמון שרכש הצבא האופטימאטי לקונסול, בייחוד לאור ניסיונו הצבאי הדל גרם לגלי עריקה גדולים.
לאחר שמטלוס פיוס סירב לדרישת הצבא לקחת את הפיקוד העליון, התגברה העריקה וצבאו של אוקטאוויוס התמוסס.
לאור יתרונם המכריע של הפופולרים, ואי יכולתם להגיב צבאית נכנעו אוקטאוויוס והסנאט הרומי כניעה מלאה לפני הפופולרים.
עם כניסת מריוס וקינה בסוף שנת 87 לפנה"ס לעיר החל מסע טבח ברומא ואיטליה כולה, שאוקטאוויוס היה בין הראשונים בקורבנותיו.
לפי תיאור המקורות, עם כניסת הכוחות הפופולרים לרומא הוא בחר לחכות לרוצחיו, כשהוא עטוף בלבוש הקונסול, מאשר לנסות לברוח.
דמותו של אוקטאוויוס מתוארת כדמות אציל רומי קלאסי, אדם נשוא פנים ומכובד, אך עיקש.
מומזן סבור שקוצר הראייה שלו והתנגדותו לפשרה עמדו לו למכשול.
נראה שאולי אם אוקטאוויוס היה חותם על פשרה בינו לבין קינה כל עוד היה בידיו כוח צבאי כלשהו, חייו ומעמדו היו נשמרים בידיו.
גנאדי בוריסוביץ' טרטקובסקי הוא אנימטור ובמאי אמריקאי.
עבודתו מושפעת בעיקר מקומיקס אמריקאי ומאנימה.
טרטקובסקי נולד במוסקבה שבברית המועצות למשפחה יהודית.
אביו בוריס עבד כרופא שיניים עבור משרדים ממשלתיים ועבור נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח, ואמו, מרים, הייתה עוזרת מנהל בבית ספר.
לפני שהיגרו לארצות הברית חיו באיטליה, ובהיותו בן 7 עברו לארצות הברית בשל גילויי אנטישמיות.
טרטקובסקי למד קולנוע בקולג' קולומביה בשיקגו, ובמכון האמנויות של קליפורניה.
קריירת האנימציה המוקדמת שלו הורכבה מעבודותיו בסדרות אנימציה שונות, כמו באטמן: איש העטלף.
מאוחר יותר, הוא התקבל לעבודת ציורי סטוריבורדים בשביל תוכניתה של האנה-ברברה, שני כלבים טיפשים.
טרטקובסקי ידוע בעיקר בזכות יצירת, כתיבת ובימוי הסדרות המצוירות המעבדה של דקסטר וג'ק הסמוראי שזכו להצלחה רבה.
המעבדה של דקסטר התפתחה מסרט סטודנטים הנשא את אותו השם, אשר הופק על ידו בזמן שהוא למד במכון האומניות בקליפורניה.
בנוסף, הוא עזר להפיק את הסדרה בנות הפאוור פאף, בה ביים פרקים רבים, ושימש כמנהל האנימציה של גרסת הסרט.
הוא גם ביים את מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים, סדרת טלוויזיה מצליחה ביקום מלחמת הכוכבים, המבוססת על עלילות מלחמת המשובטים.
בשנת 2019 עלתה לשידור סדרת האנימציה שיצר "Primal" עבור רצועת השידור הלילית "אדולט סווים" של הערוץ קַרטוּן נטוורק.
בשנת 2021 עבד על התסריט של הסרט "מפלצת של מלון: הפוך על הפוך" שביים דרק דריימון.
בשנת 2025 ביים וכתב את הקומדיה המונפשת "חרדת סירוס" שעלה ישירות לשירות הסטרימינג "נטפליקס".
גנאדי רוז'דסטוונסקי (רוסית: Генна́дий Рожде́ственский; ב-4 במאי 1931-16 ביוני 2018) היה מנצח רוסי - סובייטי.
נולד ב-4 במאי 1931 במוסקבה, אז בירת ברית המועצות, בשם גנאדי ניקולאייביץ' אנוסוב להורים מוזיקאים, אך אימץ את שם הנעורים של אמו לקריירה המקצועית שלו.
למד ניצוח אצל אביו ניקולאי אנוסוב בקונסרבטוריון של מוסקבה ופסנתר אצל לב אובורין.
אחרי שנודע כמי שניצח על מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי בתיאטרון בולשוי בגיל 20, המשיך וביסס את שמו במהירות.
ניצח על ביצועי בכורה של יצירות רבות משל מלחינים סובייטים וכן על ביצוע הבכורה הרוסי של "חלום ליל קיץ" של בנג'מין בריטן.
חזרותיו היעילות והקצרות זיכו אותו בשבחים.
הוא נודע בהרגלו לשוטט על פני הבמה בשעת ניצוח ולהימנע משימוש בדוכן, אפילו בקונצרטים.
עם תזמורת משרד התרבות של ברית המועצות הקליט את כל הסימפוניות של שוסטקוביץ',
גלאזונוב, ברוקנר, שניטקה, הונגר וווהן ויליאמס.
הוא ניצח גם על רבות מן התזמורות החשובות בעולם, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, תזמורת הקונצרטחבאו, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד והתזמורת הסימפונית של לונדון.
בשנת 1969 נשא לאישה את הפסנתרנית ויקטוריה פוסטניקובה.
גנאיוס פאפיריוס קארבו (לטינית: Gnaeus Papirius Carbo) היה קונסול רומאי שחי במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס.
לא הרבה ידוע על חייו של קארבו.
קארבו היה בן לאחת ממשפחות האצולה של רומא וכמה מבני משפחתו, כגון גאיוס פאפיריוס קארבו, החזיקו במשרות חשובות ברפובליקה הרומית במהלך המאות ה-2 וה-1 לפנה"ס.
קארבו נבחר למשרת הקונסול בשנת 113 לפנה"ס.
רעו לקונסולט היה גאיוס קאיקיליוס מטלוס קאפראריוס, בן למשפחת המטלים רבת העוצמה.
קארבו נשלח לאזור נוריקום שם חנו הקימברים, שבט גרמאני שנדד דרומה מאזור חצי האי יוטלנד ואיים על הטאוריסקים, בני בריתה של רומא.
קארבו תפס עמדת הגנה חזקה על ההרים שבסביבות מחנה הקימברים ודרש מהם לסגת מארץ הטאוריסקים.
הקימברים נענו לדרישתו של קרבו ונסוגו, וקארבו שלח להם מורי דרך להדריך אותם בנתיבים שיצאו מארץ האטרוסקים.
למעשה תכנן קארבו להוביל את הצבא הקימברי למארב והורה למדריכים להוביל את הקימברים לנקודה בה הוא ארב להם עם צבאו.
קארי משער שקארבו קיווה לניצחון קל על הקימברים כיוון שאלו היו "המון מטופל בשיירת מטענים גדולה".
לרוע מזלו של קראבו, התרמית התגלתה על ידי הקימברים.
קראבו איבד את יתרון ההפתעה וקרב פרץ בין שני הצדדים בסביבות נוריה או, לפי קארי, ליובליאנה.
צבאו של קארבו ספג מפלה צורבת ומרביתו הושמד.
לא ברור מה עלה בגורלו של קארבו ואם הוא נהרג בקרב, נשבה או הצליח להימלט.
לפי טקיטוס, שנחשב למקור מהימן ביותר, קארבו הוכה בשדה הקרב או נפל בשבי הקימברים.
היה אשר היה גורלו של קארבו, תבוסתו סימנה את פתיחתה של מלחמת הקימברים והטווטונים והיא היוותה את הנדבך הראשון בשרשרת של תבוסות רומיות משפילות לקימברים, שרשרת שנקטעה רק על ידי גאיוס מריוס בסוף המאה ה-1 לפנה"ס.
גנאיוס מאליוס מאקסימוס (לטינית: Gnaeus Mallius Maximus), קונסול רומאי בן המאה ה-2 לפנה"ס.
מאקסימוס היה "איש חדש", כלומר הראשון מקרב משפחתו שנבחר למשרת הקונסול.
ההיסטוריון תאודור מומזן מתאר אותו כ"אדם פשוט וחסר כישרון".
מאקסימוס נבחר למשרת הקונסול בשנת 105 לפנה"ס, בעיצומה של מלחמת הקימברים והטווטונים.
הוא נשלח, בראשותו של צבא חזק, לאזור דרום גאליה שהיה נתון לאיומם של הקימברים.
צבאו של מאקסימוס התמקם בצדו השמאלי של נהר הרון ולצדו התמקם כוח בראשותו של הלאגט שלו, מרקוס אואליוס סוקרוס.
בצדו השני של הנהר התמקם הפרוקונסול קווינטוס סרוויליוס קאיפיו, שנשלח לאזור עוד בשנה הקודמת.
שני המצביאים קיבלו הוראות לשתף פעולה זה עם זה ולאחד את שני צבאותיהם מול האיום הגרמאני.
כבר בשלב הראשון של משימתו נחל מאקסימוס מפלה.
הקימברים התקיפו את סוקורוס, שבו אותו, הוציאו אותו להורג והשמידו את צבאו.
בעקבות אובדן זה הורה מאקסימוס לקאיפיו לחצות את הנהר ושני הצבאות חברו ליד ארואסיו (אוראנג' המודרנית).
אף על פי שקאיפיו נשמע להוראתו הראשונה של מאקסימוס, הוא סירב להתייחס אל פקודותיו האחרות ונמנע לחלוטין משיתוף פעולה איתו.
מפגש שנערך בין שני המצביאים רק החמיר את המצב, ושני הצבאות סבלו מחוסר פיקוד אחיד וניתוק טקטי.
התנהגות זו נבעה ככל הנראה מהבוז שרחש קאיפיו, שהיה בן למשפחה מיוחסת, למאקסימוס, "האיש החדש".
הקרע בין שני המצביאים הוביל בסופו של דבר לתבוסתם.
בעוד מאקסימוס נשא ונתן עם נציגי הקימברים, החליט קאיפיו, על דעת עצמו, לתקוף את מחנם.
המתקפה כשלה לחלוטין וצבאו הושמד.
ללא צבאו של קאיפיו סבל מאקסימוס מנחיתות מספרית, והקימברים, שניצלו את יתרונם המספרי והטקטי, תקפו אותו והשמידו את צבאו.
לפי המקורות כ-80 אלף חיילים רומאיים ועוד כ-40 אלף חיילים מחיילות העזר, שגויסו מקרב בעלות הברית של רומא באיטליה, נפלו בקרב.
אחד הגורמים הבולטים לכישלון הצבאי היה חוסר תפקודו של מאקסימוס כמצביא: קארי מציין שהלה היה חסר ביטחון עצמי, הוא לא הצליח לאכוף משמעת בקרב חייליו ולא הצליח לאכוף את סמכותו על קאיפיו.
בנוסף לכך החלטתו השגויה להציב את צבאו בין מחנה הקימברים לבין נהר הרון יצרה בעיה טקטית קשה שהקימברים ניצלו לטובתם.
מאקסימוס עצמו הצליח להימלט מגורל צבאו וחזר לרומא.
בשנת 103 לפנה"ס החל הטריבון לוקיוס אפוליוס סטורנינוס, כחלק ממאבקו במנהיגי הסנאט והאצולה, לרדוף משפטית את המצביאים הכושלים של מלחמת הקימברים.
סטורנינוס תבע לדין את מאליוס, יחד עם מספר מצביאים אחרים, באשמת "פגיעה בגדולת העם הרומי" (maiestas populi romani imminuta).
בסיומו של המשפט, שלווה במעשי אלימות, הורשע מאקסימוס ונידון לצאת לגלות.
גנאיוס סרוויליוס גמינוס (Gnaeus Servilius Geminus) היה קונסול ומצביא רומאי, שפיקד על כוחות צבא וצי במלחמה הפונית השנייה.
גנאיוס סרוויליוס, בנו של פובליוס סרוויליוס גמינוס, נבחר לקונסולאט בראשית שנת 217 לפנה"ס ועמד בראש הצבא שהמתין לחניבעל ליד ארימינום (רימיני).
לאחר מות הקונסול גאיוס פלאמיניוס בקרב טראסימנה (אפריל 217) ובחירת קווינטוס פאביוס מאקסימוס לדיקטטור (יוני 217), שוחרר גמינוס מפיקודו היבשתי.
תוך כדי כך הגיעו ידיעות לרומא, כי אוניות קרתגיות משייטות סמוך לעיר ואף הצליחו ללכוד בחופי אטרוריה ספינות משא שהובילו אספקה אל הצבא הרומי הנלחם בהיספניה.
פאביוס מאקסימוס מינה את גמינוס לפיקוד על הצי, והטיל עליו להגן על חופי איטליה ולרדוף אחר השייטת הקרתגית.
הלה הכשיר את אוניות המלחמה שנשארו ברומא, מאה ועשרים במספר, וגייס חיילים רבים בעיר ובהם גם עבדים משוחררים לשירות באוניות כחיילי-צי ולהגנה על העיר מפני התקפה מן הים.
כשנודע למפקד השייטת הקרתגית כי הרומאים דולקים אחריו, נמנע מהתמודדות ושב דרך סרדיניה אל קרתגו.
גמינוס, שטרפו חמק ממנו, הפליג אל ליליבאיום שבסיציליה ומשם אל אפריקה, השם את האי מנינקס (ג'רבה) הסמוך לקרתגו, חס על אדמת האי קרקנה הסמוך לו בתמורה לדמי כופר וחזר אל ליליבאיום.
עם שובו לסיקיליה מסר את הפיקוד על הצי לידי הפראיטור טיטוס אוטקיליוס קראסוס.
הוא עצמו שב אל רומא, כדי לקבל יחד עם עמיתו לקונסולאט את הפיקוד על הצבא מידי הדיקטטור פאביוס מאקסימוס שכהונתו נסתיימה.
עד סוף הקונסולאט שלהם ניהלו גמינוס ועמיתו אסטרטגיה פביאנית, ונמנעו מלהיכנס לקרב הכרעה עם חניבעל.
בתחילת שנת 216 לפנה"ס, עם סיום הקונסולאט שלו, התמנה גמינוס לפרוקונסול.
כאשר חככו הרומאים בדעתם לפני קרב קאנאי מה עליהם לעשות, היה גמינוס היחיד שתמך בדעתו של הקונסול לוקיוס אמיליוס פאולוס כי יש להימנע מהתמודדות, אך דעתם לא התקבלה.
בקרב פיקד גמינוס על מרכז המערך הרומאי ובו אף נהרג (2 באוגוסט 216).
גנאיוס אוקטביוס רופוס (Gnaeus Octavius Rufus) היה מצביא רומאי, שעמד בראש כוחות צבא וצי במלחמה הפונית השנייה.
אוקטביוס היה בנו של גנאיוס אוקטביוס רופוס, מייסד בית האב של האוקטביים (gens Octavia).
בשנת 205 לפנה"ס נבחר לאיידיל פלבאי יחד עם ספוריוס לוקרטיוס.
שנה אחר כך נבחרו השניים לפראיטורים.
לאוקטביוס הוקצתה הפרובינקיה סרדיניה, ובמהלך כהונתו לכד סמוך לחופי האי שמונים אוניות משא קרתגיות עמוסות דגן שנשלחו מקרתגו אל חניבעל.
בסיום כהונתו מסר את הפיקוד על הפרובינקיה למחליפו טיבריוס קלאודיוס נירון, אך האימפריום שלו הוארך בשנה נוספת; כפרופראיטור נצטווה על ידי הסנאט להגן על חופי סרדיניה, ולפיקודו הועמד צי בן ארבעים אוניות מלחמה.
באותה השנה פיקד על צי משלוח, שהביא מסרדיניה כמות רבה של דגן, 1200 טוגות ו-12,000 טוניקות לצבא סקיפיו הנלחם באפריקה.
שנה אחר כך, ב-203 לפנה"ס, פיקד שוב על צי בן ארבעים אוניות ואלפיים חיילי צי, שמשימתו כמקודם - הגנת חופי סרדיניה וקיום הקשר הימי עם הצבא הנלחם על אדמת קרתגו.
ברם, הפעם איתרע מזלו, ובעודו מוביל אספקה כפי שעשה בשנה הקודמת, נתקל סמוך לחופי אפריקה בסערת פתאום עזה, שפיזרה את מאתיים אוניות המשא לכל עבר.
הוא עצמו, יחד עם שלושים אוניות המלחמה שלו, נאבק בגלים הגבוהים ולאחר מאמצים מרובים הצליח לנחות בחופי כף אפולו.
אוקטביוס השתתף בקרב זאמה, ב-202 לפנה"ס.
סקיפיו העמידו לאחר הקרב בראש הצבא העולה על קרתגו ביבשה, בעוד הוא עצמו הפליג עם אוניות המלחמה אל נמלה.
ב-201 לפנה"ס שב אוקטביוס עם חלק מן הצי לאיטליה, והעביר לידי הפראיטור מרקוס ואלריוס לאיווינוס שלושים ושמונה אוניות לשם ניהול המלחמה נגד פיליפוס החמישי מלך מוקדון.
ברם, הוא לא נשאר זמן רב באפס מעשה.
ב-200 לפנה"ס היה אחד משלושה שליחים, ששוגרו על ידי הסנאט אל הקרתגים, מסיניסה וסיפאקס.
ב-194 לפנה"ס היה אחד משלושה טריומווירי שפיקחו על הקמת קולוניית אזרחים רומיים בקרוטונה שבדרום איטליה, ושנתיים לאחר מכן, ב-192 לפנה"ס, זמן קצר לפני פרוץ המלחמה עם אנטיוכוס הגדול, נשלח ליוון במשימה דיפלומטית, כדי לשכנע את בעלות בריתה של רומא לבל יתפתו לחבור אל המלך.
גנאדי איוואנוביץ' ינאייב היה פוליטיקאי רוסי, קומוניסט, שמרני דוקטרינרי, שעמד בשנת 1991 בראש הפיכת ינאייב (הפוטש של אוגוסט) להפלת שלטונו של מיכאיל גורבאצ'וב.
גנאדי ינאייב היה פעיל בתנועת הנוער הקומוניסטי ה"קומסומול" ומזכיר המועצה של תנועות הנוער הסובייטיות בשנים 1963–1970.
בשנים 1986–1990 כיהן כיושב-ראש של האיגודים המקצועיים הסובייטים.
בין החודשים ינואר ליולי 1991 כיהן כחבר הפוליטבירו של המפלגה הקומוניסטית.
בין דצמבר 1990 לאוגוסט 1991 שימש כסגן נשיא ברית המועצות.
באוגוסט 1991 עמד בראש הפיכת ינאייב – הפיכה שביצעו החוגים הקומוניסטים השמרנים, שנועדה להדיח את שליט ברית המועצות מיכאיל גורבאצ'וב בשל הרפורמות הליברליות שהנהיג במדיניות הגלאסנוסט ("פתיחות") והפרסטרויקה ("בנייה מחדש") שלו ובשל ניסיונו להגיע לברית פדרלית חדשה, שבה תהיינה המדינות עצמאיות, אבל לברית יישארו נשיא, צבא משותף ומדיניות חוץ משותפת.
ההסכם היה אמור להיחתם ב-20 באוגוסט 1991, אולם ב-19 באוגוסט הדיחו ינאייב וחבריו הקושרים את מיכאיל גורבאצ'וב.
ינאייב עמד בראש הגוף שהקימו הקושרים שנקרא "ועדת החירום הלאומית" ומונה על ידם כנשיא בפועל של ברית המועצות.
ההפיכה ארכה שלושה ימים בלבד, ונכשלה עקב התנגדות עממית שבראשה עמד בוריס ילצין.
ינאייב הועמד לדין על חלקו בקשר ונדון למאסר ממושך, אולם לאחר פירוק ברית המועצות זכה ב-1994 לחנינה מידי הפרלמנט הרוסי, הדומה.
בערוב ימיו עסק ינאייב בייעוץ לגמלאים ולבעלי מוגבלויות.
ב-20 בספטמבר 2010 אושפז ינאייב במצב קשה, ואובחן אצלו סרטן ריאות במצב מתקדם.
טיפולי הכימותרפיה כשלו וינאייב נפטר לאחר ארבעה ימים, ב-24 בספטמבר.
גנאדי אנדרייביץ' זיוגאנוב הוא פוליטיקאי, סופר ופילוסוף רוסי, המכהן רשמית כיו"ר האופוזיציה הרוסית ומנהיג המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית מאז הוקמה.
כיהן בעבר כסגן יו"ר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית (הבית התחתון בפרלמנט).
זיוגאנוב היה מועמד מספר פעמים לתפקיד נשיא רוסיה, ובכל ההתמודדויות סיים במקום השני.
זיוגאנוב נולד בכפר מימרינו (כ-100 קילומטרים מאוריול, מדרום מזרח למוסקבה).
זיוגאנוב (1910–1990), היה מפקד סוללת תותחים בזמן מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה היה מורה בתיכון המקומי במימרינו.
אמו, מרתה פטרובנה (1915–2004), לימדה באותו בית הספר היסודי.
לאחר שזיוגאנוב סיים את לימודיו בבית הספר התיכון במחוז אוריול הוא עבד במשך שנה כמורה.
בשנת 1962 החל ללמוד למכון למורים בעיר אוריול וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1969. בשנים 1963–1966 שירת בצבא הסובייטי.
הוא השתייך לכוחות ההגנה הכימית של הכוחות הסובייטים בגרמניה (כיום - "חיל ההגנה מקרינה ביולוגית וכימית", ברוסית: Войска радиационной, химической и биологической защиты), וכחלק משירותו עסק בחקר קרינה כימית.
סיום שירותו חזר זיוגאנוב ללמד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה.
במקביל הצטרף לאיגוד המקצועי ולקומסומול.
בשנת 1966 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ומאז 1967 עבד במשרד המחוזי של המפלגה באוריול.
לאחר שסיים את לימודיו במכון הפדגוגי של אוראל לימד שם בשנים 1969–1970. משנת 1972 עד 1974 עבד כמזכיר ראשון של הוועדה המחוזית של הקומסומול באוריול.
בשנים 1974 עד 1983 היה מזכיר המחוז, המזכיר השני של המפלגה באוריול ולאחר מכן ראש מחלקת התעמולה של הוועדה המחוזית של אוריול.
במקביל, בשנים 1973–1977 היה חבר מועצת העיר אוריול.
בשנים 1980–1983 היה סגן ראש מועצת מחוז אוריול.
מ-1978 ועד 1980 למד בסניף הראשי של האקדמיה למדעי החברה במוסקבה, והשלים תואר שני.
בשנים 1983–1989 עבד במחלקת התעמולה של הוועד המרכזי של המפלגה, ובשנים 1989–1990 היה לסגן ראש המחלקה האידאולוגית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ביוני 1990 נבחר לחבר קונגרס נציגי העם של ברית המועצות (הבית העליון בפרלמנט הסובייטי) ולאחר מכן היה לחבר בכנס המכונן של המפלגה הקומוניסטית של רוסיה הסובייטית.
לאחר הקמת המפלגה נבחר זיוגאנוב ליו"ר הוועד המרכזי של המפלגה, ועסק בעניינים הומניטריים ואידאולוגיים.
בספטמבר 1990 היה למזכיר המפלגה.
בתחילת שנת 1991, קרא לסילוקו של מיכאיל גורבצ'וב מתפקיד ראש המדינה.
ב-7 במאי 1991 פרסם בעיתונות מכתב גלוי תחת הכותרת "אדריכל ההרס", בו פנה זיוגאנוב לאלכסנדר יעקובלב, היועץ הבכיר של נשיא ברית המועצות, ותקף את מדיניות הפרסטרויקה.
ביולי 1991 חתם עם מספר פוליטיקאים בולטים על ניתוח מצב הפוליטי והציבורי בברית המועצות שתחת גורבצ'וב, כחלק מצעדים למניעת קריסתה של ברית המועצות.
באוגוסט 1991, היה מועמד להיבחר לתפקיד מנהיג המפלגה הקומוניסטית, אך משך לבסוף את מועמדותו בשל חוסר הניסיון בעבודה פרלמנטרית ובמקומו נבחר ולדימיר קופצוב.
בדצמבר 1991, היה שותף במועצה המתאמת של "האיחוד הלאומי הרוסי".
במקביל הוא נבחר לחבר מועצת התיאום של תנועת "מולדת".
ביוני 1992 היה לחבר בנשיאות תנועת האיחוד הלאומי הרוסי.
בקונגרס השני של המפלגה הקומוניסטית הרוסית בפברואר 1993, הוא נבחר כחבר הוועד הפועל המרכזי של המפלגה.
ב-12 בדצמבר 1993 נבחר לדומה הממלכתית כחלק מסיעת המפלגה הקומוניסטית.
מאז 1994, סיעת המפלגה הקומוניסטית שבראשותו שומרת על מקומה בדומה הממלכתית.
בינואר 1995 בקונגרס השלישי של המפלגה הפך שוב ליו"ר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
ב-17 בדצמבר 1995 נבחר לדומה הממלכתית והמפלגה הקומוניסטית הפכה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
היה מועמד לנשיאות רוסיה ובבחירות שנערכו ב-16 ביוני 1996 וזכה ל-32.03% מקולות המצביעים והתקדם לסיבוב השני במירוץ ראש בראש כנגד הנשיא המכהן בוריס ילצין.
ב-3 ביולי 1996 בהצבעה בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות זיוגאנוב גרף 40.31% תמיכה מהמצביעים, אך הפסיד ליריבו.
באוגוסט 1996 הוא נבחר ליו"ר המועצה המתאמת של האיחוד הפטריוטי של העם הרוסי, הכוללת מפלגות ותנועות שתמכו בו בבחירות לנשיאות.
בתחילת 1997, ערער על סמכותו של ילצין ותבע ממנו להתפטר מתפקיד הנשיא, בשל חוסר יכולתו הפיזית למלא את התפקיד.
בהצהרה דומה, דחק את כל התנועות הפוליטיות במדינה שלא לנקוט בפעולות שיחליש את סמכות המדינה בשלטון הפדרלי המרכזי ובשלטון המקומי.
במרץ 1998, שוב קרא להדיח את ילצין ובאוגוסט 1998, גברה התנגדותו כשניסה יחד עם מפלגות השמאל להתנגד לכל מינויי ראשי הממשלה של ילצין, מויקטור צ'רנומירדין ועד יבגני פרימקוב.
ב-19 בדצמבר 1999 נבחר למושב השלישי של הדומה הממלכתית ברשימה הפדרלית של המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 2000, שוב רץ לנשיאות.
בינואר 2001, בישיבת המליאה של המפלגה, הוא נבחר שוב ליו"ר המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 2003 הוא נבחר למושב הרביעי של הדומה הממלכתית ובשנת 2007 התמנה לסגן יושב ראש הדומה הממלכתית.
בבחירות לנשיאות בשנת 2004 בחר שלא להתמודד ובמקומו המפלגה הקומוניסטית הריצה את ניקולאי חאריטונוב.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו של זיוגאנוב "על רוסים ועל רוסיה", שבו הצהיר על הצורך של כל הפטריוטים והקומוניסטים להגן על רוסיה.
בספר זה הציע את הטענות בדבר תחיית השוביניזם רוסי.
בשנת 2006 הציע את הכדאיות של פרויקט "מדיניות חוץ ופנים חדשה" והמליץ לאמץ את מודל מדיניות החוץ הכוחנית של בלארוס, וסין.
לצד זה פעל עם בכירים במפלגה לעדכן את שיטות הפצת האידאולוגיה והתעמולה של המפלגה, בין השאר גם באמצעות הודעות SMS.
בבחירות לנשיאות בשנת 2008 שב זיוגאנוב להתמודד על התפקיד וסיים במקום השני אחרי דמיטרי מדבדב (על פי נתונים רשמיים, יותר מ-13 מיליון איש הצביעו עבורו, או 17.72% אחוזי תמיכה).
בנובמבר 2008, כאשר המשבר הכלכלי העולמי התגלגל לפתחה של רוסיה זיוגאנוב הציע תוכנית ליציאה מהמשבר באמצעות הלאמת חברות ועסקים גדולים.
זיוגאנוב בעל דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת מוסקבה במדעי החברה בשל התזה "המגמות העיקריות לפיתוח חברתי ופוליטי של רוסיה ומנגנוניה ב-90 השנים האחרונות".
כתב כמה ספרים ופרסם מאמרים רבים בעיתונות.
בשנים 1996–2004 עמד בראש האיחוד הפטריוטי של העם הרוסי.
מאז 2001 הוא עומד בראש "איחוד המפלגות הקומוניסטיות - המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות", שמה של פדרציה המאגדת את כלל המפלגות הקומוניסטיות במרחב הפוסט-סובייטי.
זיוגאנוב הוא אזרח הכבוד של העיר אוריול, זוכה פרס שולוחוב הספרותי (שמוענק על ידי איגוד הסופרים של רוסיה).
מאז 1993, הוא מפרסם בשבועון "רוסיה הסובייטית".
ב-17 במרץ 2009 ביקר זיוגאנוב את הממשלה בחריפות, באומרו כי "התעצמות המשבר הכלכלי באחרונה היא על רקע השחיתות השלטונית המלוכלכת".
זיוגאנוב גם לא חסך ביקורת נגד פוטין עצמו והנשיא מדבדב וטען כי הקשר ביניהם הוא הרבה מעבר לקשר שבין נשיא לראש ממשלתו, אלא יותר כבין ראש ממשלה ונשיאו, כעקיצה לכך שפוטין הוא השולט במדינה ולא הנשיא, כמצוטט בחוקה.
זיוגאנוב התמודד לתפקיד הנשיא גם בבחירות לנשיאות בשנת 2012, זכה ב-17% מהקולות והגיע למקום השני.
בבחירות לנשיאות בשנת 2018, המפלגה הקומוניסטית סירבה להריץ אותו כמועמד מטעמה, במקומו הורץ פאבל גרודינין.
האופוזיציה הליברלית עצמה אינה חוסכת בביקורת כלפי זיוגאנוב ומפלגתו וטוענת כי זיוגאנוב ומפלגתו היא "חיקוי אופוזיציוני", המשמשת כאופוזיציה רשמית מטעם המדינה ולא אופוזיציה אמיתית ולכן המפלגה ונציגיה לא נרדפים על ידי השלטונות כמו האופוזיציה הליברלית.
עם זאת, חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, סרגיי אובוחוב, טען כי אין יחס מועדף כלפי המפלגה הקומוניסטית וכעת היא נמצאת תחת לחץ על מנת שהקומוניסטים לא יקיימו פגישות במחוזות השלטון המקומי.
זיוגאנוב ספג ביקורת הן מהליברלים והן מהקומוניסטים.
במהלך מערכת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 1995 זיוגאנוב הופיע בדפי השער בעיתונות תחת הכותרת "חס וחלילה!" והושווה שוב ושוב להיטלר וסטלין.
על פי דיווחי התקשורת, זיוגאנוב אוהב לשחק כדורעף וביליארד, והוא אוהד גדול של אתלטיקה, כדורעף וטריאתלון.
מקום המנוחה המועדף עליו הוא עיר הנופש קיסלובודסק שבקווקז.
זיוגאנוב מתגורר בדירה במרכז מוסקבה.
הוא נשוי ואב לבן ובת.
הוא מעוטר על ידי עיטור הכבוד.
ב-2008 הוענקה לו מדליית הידידות מטעם רפובליקת קובה.
גנאדי איגורביץ' גלדקוב היה מוזיקאי סובייטי ורוסי – בין היתר מלחין, זמר, מעבד ומנצח.
הלחין סרטי קולנוע, הנפשה וטלוויזיה רבים.
אמנה העממי של הפדרציה הרוסית לשנת 2002.
גלדקוב נולד במוסקבה בברית המועצות למשפחה של מוזיקאים.
התמקצע במוזיקה מאז נעוריו, כתלמיד בבית הספר המרכזי למוזיקה, כמנצח ומנהל מוזיקלי.
בהיותו סטודנט, ב-1961, כתב מוזיקה להצגה "חבר ילדות", של תיאטרון סוברמניק במוסקבה, מאת מיכאל לבוב.
באותה שנה, נשכר על ידי חברות הפצה לחבר מוזיקה לסרטי בי מובי סובייטיים.
הוא החל לחבר מוזיקה לקולנוע בהשפעת חברו וסילי ליוואנוב, ששיתוף הפעולה ביניהם הביא להסרטת "הנגנים מברמן" (1969) ו"בעקבות הנגנים מברמן" (1973) עבור סויוזמולטפילם ו"ברמן החדשה" (2000) עבור מוספילם.
גלדקוב כתב מוזיקה למספר הצגות תיאטרון וסרטים שבוימו על ידי מארק זכארוב.
בהמשך הוסיף לנצח, לעבד ולנהל מוזיקלית מופעי רביו ותיאטרון, והמשיך לכתוב מוזיקה לקולנוע.
בין היתר נרשם שיתוף פעולה נכבד בינו לבין המשורר יורי אנטין.
בנובמבר 2013 אושפז גלדקוב בבית חולים בשל שבץ מוחי שעבר.
גלדקוב נפטר ב-16 באוקטובר 2023.
גנאדי חזנוב הוא סטנדאפיסט ושחקן קולנוע יהודי סובייטי-רוסי.
בשנת 1991 הוענק לו תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית ובשנת 1996 פרס הפדרציה הרוסית.
בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת וחבר הנהלת הקונגרס היהודי-רוסי.
מ-1997 מנהל אמנותי של תיאטרון אסטרדה של מוסקבה.
גנאדי חזנוב נולד במוסקבה למשפחת מהנדסים יהודית.
זמן קצר לאחר לידתו המשפחה התפרקה והוא חונך על ידי אימו וסבתו.
החל מילדות חזנוב חלם להיות אמן והעריץ את ארקדי רייקין.
בשנת 1962 הוא ניסה להתקבל לבתי ספר למשחק במוסקבה אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר הוא התקבל לאוניברסיטה טכנית.
במהלך הלימודים הוא השתתף בתיאטרון לחובבים, בהצגות סטודנטים ובתוכנית טלוויזיה פופולרית ק.ו.ן.
בשנת 1965 חזנוב עבר לבית ספר לאמנות הקרקס.
החל משנת 1967 חזנוב החל להופיע.
בשנת 1969 עם סיום הלימודים, חזנוב החל להנחות קונצרטים של לאוניד אוטיוסוב.
בתקופה זו חזנוב ניסה הרבה תחומים - פרודיה, חקיינות סטנד-אפ ועוד.
חזנוב פרץ לתודעה כלל ארצית לאחר שבשנת 1975 הופיע בטלוויזיה הסובייטית בהצגת סטנד-אפ בדמות של סטודנט בית ספר לבישול.
לאור ההצלחה הוא המשיך עם הדמות ואחר כך החל להופיע על הצגות ברחבי ברית המועצות.
בעקבות סאטירה חריפה במהלך הופעותיו בשנת 1984 נאסר אליו להופיע ואף הופסקה הקרנת קטעים ישנים בטלוויזיה הסובייטית.
במקביל להופעות גנאדי חזנוב החל להצטלם בסרטים אך בתחום זה הוא לא בלט במיוחד.
בשנות ה-90 השחקן הרבה להופיע מחוץ לגבולות רוסיה בארצות בהם קיים קהל דובר רוסית.
בשנת 1997 התמנה חזנוב למנהל אמנותי של תיאטרון אסטרדה של מוסקבה, ומנהל אותו עד היום.
חזנוב מרבה להשתתף בטלוויזיה בתוכניות בנושאים אקטואליים, שופט בתחרויות וכו'.
בשנת 2002 על חייו ובפעילותו צולמה סדרת טלוויזיה באורך של שמונה שעות הקרנה.
גנאיוס דומיטיוס קלווינוס היה פוליטיקאי רומי בולט שנבחר פעמיים לכהונת הקונסול בשנת 53 לפנה"ס ובשנת 40 לפנה"ס.
היה תומך נאמן של גאיוס יוליוס קיסר ושל יורשו, אוקטביאנוס (לימים אוגוסטוס קיסר).
בעת מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר פיקד על מרכז מערך צבאו של קיסר בקרב פרסלוס בשנת
לאחר הקרב כיהן כנציב אסיה וניסה להתמודד עם פלישתו של פרנקס השני, מלך פונטוס שניצל את מלחמת האזרחים הרומית כדי להרחיב את ממלכתו.
קלווינוס ספג תבוסה בקרב ניקופוליס ורק התערבותו הישירה של קיסר הצליחה לייצב את המצב לאחר ניצחונו של קיסר בקרב זלה בשנת 47 לפנה"ס.
לאחר מותו של קיסר היה תומכו של אוקטביאנוס והשתתף במלחמה נגד מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס ולקח חלק בקרבות.
בעת קרב פיליפי בשנת 42 הופקד על הובלת תגבורת של 2 לגיונות מאיטליה דרך הים ליוון, אך ציו ספג תבוסה מוחצת בים האיוני.
לאחר ניצחונם של הפופולרים במאבק, נבחר פעם נוספת לקונסול בשנת 40 ובהמשך שירת כנציב בספרד בין 39 ל-36 לפנה"ס.
מעט ידוע אודותיו לאחר מכן, אך שמו מוזכר בכתובת משנת 20 המצביעה על כך שהיה עדיין בין החיים בשנה זו ונהנה מתמיכתו של אוגוסטוס.
גנאדי משה קרנס (באוקראינית: Геннадій Адольфович Кернес, בתעתיק עברי: הנאדי אדולפוביץ' קֶרְנֶס; 27 ביוני 1959 – 17 בדצמבר 2020) היה פוליטיקאי יהודי-אוקראיני, ששימש כראש העיר של חרקוב משנת 2010 ועד למותו.
קרנס נולד לאדולף ואנה בחרקוב (אז חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שבברית המועצות, כיום באוקראינה).
הוא סיים לימודי משפטים באקדמיה למשפטים על שם ירוסלב הנבון, ולימודי שירות ציבורי באוניברסיטה הלאומית הכלכלית של חרקוב.
בשנת 1998 נבחר לראשונה למועצת העיר.
משנת 2005 הוא חבר במפלגת המחוזות של ויקטור ינוקוביץ'.
משנה זו הוא נחשב גם כבעל בריתו של מיכאיל דובקין, שנבחר מאוחר יותר לראש עיריית חרקוב ומושל מחוז חרקוב.
בשנת 2008 נימול קרנס וקיבל את השם היהודי משה.
הוא נהג לפקוד באופן קבוע את בית הכנסת ולתרום לבית הכנסת ולקהילה של חסידות חב"ד בעיר.
בשנת 2010 נבחר לראשות העיר.
ב-28 באפריל 2014 נורה בגבו על ידי צלף במהלך ניסיון התנקשות ונפצע קשה.
הוא נותח בחרקוב, ומשם הועבר לטיפול בישראל, תחילה בבית חולים אלישע, ואחר כך בבית החולים רמב"ם והתאושש מפציעתו.
קרנס נראה לאחרונה בציבור באוגוסט 2020, בעקבות העובדה שחלה במחלת נגיף קורונה 2019 במגפת הקורונה באוקראינה; הוא אושפז בבית החולים שאריטה בברלין שבגרמניה, שם נפטר מסיבוכי המחלה ב-17 בדצמבר 2020.
גנאדי ולידמירוביץ' ליטובצ'נקו הוא כדורגלן עבר סובייטי ששיחק בעמדת הקשר התקפי בקבוצות דנייפר דנייפרופטרובסק ודינמו קייב.
ליטובצ'נקו שיחק גם בנבחרת ברית המועצות.
לאחר פירוק ברית המועצות שיחק בקבוצות אולימפיאקוס, א.א.ל.
מאז פרישתו ממשחק פעיל אימן קבוצות באוקראינה וברוסיה.
כדורגלן השנה בברית המועצות - 1984
גנאיוס סרוויליוס קאיפיו היה פוליטיקאי רומאי ששימש קונסול בשנת 203 לפנה"ס יחד עם גאיוס סרוויליוס גמינוס.
גנאיוס היה נצר למשפחת הסרוויליי הפטריקית.
הוא היה ככל הנראה בנו או נכדו של פוליטיקאי בעל אותו השם, אשר שימש כקונסול בשנת 253 לפנה"ס.
בשנת 213 לפנה"ס הוא מונה כפונטיפקס (תפקיד דתי חשוב).
הוא נזכר כאיידיל קוריולי של שנת 207 לפנה"ס יחד עם סרוויוס קורנליוס לנטולוס, וכמי שארגן את המשחקים של אותה שנה.
בשנת 207 לפנה"ס מונה כפראיטור.
בשנת 203 לפנה"ס נבחר כקונסול יחד עם גאיוס סרוויליוס גמינוס.
בהתאם למנהג חלוקת הפרובינקיות נפלה ברוטיום בחלקו.
בתקופה זו כבר עמדה זירת חצי האי האפניני במלחמה הפונית השנייה בפני סיום, וחניבעל החל להתכונן לנסיגה מלאה.
טיטוס ליוויוס מצטט היסטוריון בשם ולריוס אנטיוס הטוען שסרוויליוס ניהל קרב נגד חניבעל באזור קרוטון ובקרב זה נהרגו כ-5,000 איש.
טיטוס ליוויוס מטיל ספק באמיתות הטענה.
ליוויוס עצמו מעלה טענה לא אמינה בעליל על פיה לאחר שחניבעל נטש את איטליה, רדף אחריו סרוויליוס מתוך כוונה להביס אותו באפריקה או בדרך לשם, אולם כאשר הגיע לסיציליה קיבל הוראה מהדיקטטור לחזור.
במשך שארית השנה עסק סרוויליוס בהכרעת שרידי האימפריה שהותיר חניבעל מאחוריו.
כל הערים שבגדו ברומא אולצו לחזור לברית עמה.
בשנת 195 לפנה"ס נזכר סרוויליוס כאחד משלושה לגאטים (שליחים דיפלומטיים) שיצאו בשליחות הסנאט אל קרתגו.
משימתם הייתה לבדוק אם נכונות טענות יריביו הפוליטיים של חניבעל, כי הוא רקם קשר עם המלך אנטיוכוס לצאת במלחמה נוספת נגד רומא.
השליחות הסתיימה כאשר חניבעל נמלט מקרתגו.
בשנת 192 לפנה"ס הוא יצא לשליחות דיפלומטית נוספת במהלך מלחמת אנטיוכוס בניסיון לשכנע מספר פולייס יווניות לעבור לצד רומא.
הוא מת בשנת 147 לפנה"ס.
בנו, שנקרא אף הוא גנאיוס סרוויליוס גמינוס נבחר כקונסול בשנת 169 לפנה"ס.
גנאיוס פולביוס קנטומלוס היה מגיסטראט רומאי, שנהרג במלחמה הפונית השנייה.
הוא היה ככל הנראה בנו של מגיסטראט בעל אותו השם אשר שימש כקונסול בשנת 229 לפנה"ס.
בשנת 214 לפנה"ס שימש כאיידיל קוריולי יחד עם פובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס,מאוחר יותר קיבל תפקיד של פראיטור, וקיבל פיקוד על הלגיונות שהוצבו באזור העיר סואסולה (Suessula) שבקמפניה.
במסגרת תפקידו הוא העניק חסות לכמה מאות אצילים מקפואה, שנמלטו אל מחנהו לאחר שעירם ערקה למחנהו של חניבעל.
הוא נבחר לתפקיד הקונסול בשנת 211 לפנה"ס יחד עם פובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס.
לקראת סוף השנה סולפיקיוס נשלח לנהל את המערכה ביוון (המלחמה המוקדונית הראשונה) ופולביוס חזר מפוליה כדי לנהל את הבחירות המתקרבות.
בשנת 210 לפנה"ס הוא המשיך לפקד על כוחות צבא באזור פוליה במסגרת פרוקונסולאט.
הוא נע באזור העיר הרדוניה שבגדה ברומא לאחר קרב קאנאי, וניסה לכבוש אותה מחדש.
הוא חנה בעמדה לא נוחה, ולא הגן עליה מספיק.
חניבעל תקף אותו בקרב הרדוניה, והנחיל לו תבוסה מוחצת.
פולביוס נהרג, יחד עם כעשרה טריבונים צבאיים.
גנאיוס פולביוס פלאקוס היה מגיסטראט רומאי, אשר הובס בקרב הרדוניה בזמן המלחמה הפונית השנייה, ולאחר מכן יצא לגלות.
פולביוס פלאקוס היה בנו של מרקוס פולביוס פלאקוס (קונסול בשנת 264 לפנה"ס) ואחיו של קווינטוס פולביוס פלאקוס.
הוא נזכר לראשונה כפראיטור בשנת 212 לפנה"ס.
אותה שנה שימש אחיו כקונסול.
הוא נע באזור העיר הרדוניה שערקה למחנהו של חניבעל לאחר קרב קאנאי.
הוא התקשה לשלוט בחייליו, ובאופן כללי שררו במחנהו בלבול וחוסר משמעת.
חניבעל קיבל מידע על כך, ותקף אותו בקרב הרדוניה.
טיטוס ליוויוס מאשים את פלאקוס בפחדנות, וטוען שמיד עם תחילת הקרב נמלט מהאזור עם 200 פרשים.
כל השאר נטבחו בידי חניבעל.
כשחזר לרומא, נוהל נגדו משפט והוא הותקף בחריפות ונתפס כאשם העיקרי לתבוסה הקשה.
אחד התובעים אף הצהיר שחייליו לא הובסו בידי חניבעל, אלא בידי מפקדם.
פלאקוס ניסה להאשים את חייליו שאילצו אותו לצאת לקרב ביום שלא רצה, אולם טענתו זו רק הסבה לו נזק רב יותר.
הטריבונים של העם סירבו לערער בשבילו וגם אחיו שהיה אז בשיא תהילתו לא התערב.
לפיכך הוא יצא לגלות בטרקוויניה.
שנה לאחר מכן חנה הפרוקונסול גנאיוס פולביוס קנטומלוס גם כן באזור הרדוניה.
חניבעל תכנן לארוב גם לו, וטען בפני חייליו שהלא רק שנה לפני כן הביס גנאיוס פולביוס אחד בהרדוניה, ולכן גם הפעם ינצח.
ואכן קרב הרדוניה השני הסתיים גם כן בניצחון קרתגי מוחץ.
ולריוס מקסימוס מספר שהוא עשה "מעשים גדולים" ושהרומאים רצו להעניק לו כיבודים כאות תודה, אולם הוא סרב.
ידיעה זו מוזרה מאוד בהתחשב בכל מה שידוע לנו עליו, ולכן סביר להניח שמקסימוס התבלבל בשם או שמדובר במעשים שקרו לפני תבוסתו ואינם ידועים לנו.
גנאיוס פולביוס קנטומלוס היה מגיסטראט רומאי, שהתבלט במהלך המלחמה האילירית הראשונה כנגד המלכה טאוטה .
הוא היה נצר למשפחת הפלביי אחת המשפחות המפורסמות ביותר ברומא באותה תקופה.
פרידריך מינצר מעריך שהוא היה נכדו של גנאיוס פולביוס מקסימוס קנטומלוס שהיה קונסול בשנת 298 לפנה"ס ודיקטטור בשנת 263 לפנה"ס.
על הקריירה הפוליטית המוקדמת שלו לא ידוע דבר.
הוא נבחר לתפקיד הקונסול בשנת 229 לפנה"ס יחד עם לוקיוס פוסטומיוס אלבינוס.
אותה שנה הצטרפה רומא אל הליגה האכאית הליגה האיטולית ופולייס יווניות נוספות והכריזה מלחמה על האילירים בהנהגת המלכה טאוטה.
קנטומלוס נבחר להנהיג את הצי הרומי ואלבינוס קיבל את הצבא הרומי תחת פיקודו.
קנטומלוס יצא אל איליריה עם 200 ספינות, ותכנן לעגון באי קורקירה.
אולם אז הובסו האכאים והאיטולים בקרב פאקסוי בידי האילירים, והאי נכבש בידי אלו האחרונים.
טאוטה מינתה את אחד מקציניה דמטריוס כמושל האי.
אולם מסיבה לא ברורה החליט דמטריוס לערוק לצד הרומאי.
פוליביוס כותב שדמטריוס "נחשד בעיני טאוטה וחשש מפניה".
הוא יצר קשר עם קנטומלוס והסגיר לידיו את העיר הייתה זו למעשה המושבה היוונית הראשונה שנפלה בידי הרומאים.
לאחר מכן תקף פולביוס מהים את אפולוניה תוך שיתוף פעולה עם אלבינוס מהיבשה.
לאחר עוד מספר קרבות נמלטה טאוטה עם מלווים מעטים אל עיר המבצר ריצון.
הרומאים כרתו ברית שלום עם טאוטה, היא התחייבה לא לשוט באזורים יווניים או רומאיים ולסגת מכל אילריה למעט חלקים מעטים.
הרומאים סיפחו לעצמם חלקים אחרים, ומינו את דמטריוס כמושל מטעמם על השטחים שלא כבשו.
לאחר מכן לא ידוע עליו דבר.
הוא היה ככל הנראה אביו של מגיסטראט בעל אותו השם אשר שימש כקונסול בשנת 211 לפנה"ס.
גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס היה מגיסטראט רומאי אשר שימש כקונסול בשנת 32 לספירה, התפרסם כאביו הביולוגי של נירון קיסר.
הוא היה בנם של לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, ואנטוניה הזקנה, בתם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביה.
היו לו שתי אחיות גדולות שנקראו דומיטיה הזקנה ודומיטיה לפידה הצעירה.
סווטוניוס כותב שהוא השתתף במסע המלחמה של גאיוס קיסר אל האימפריה הפרתית בשנת 2 לפנה"ס, ולפיכך יש להרחיק עד לידתו לאזור שנת 20 לפנה"ס.
עם זאת, יש רמזים לכך שסווטוניוס טעה, וכי הוא השתתף למעשה במסע המלחמה של גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר בשנת 17 לספירה.
כך או כך, הוא סולק משירותו במזרח עקב כך שפעם רצח עבד משוחרר שלו, שסירב לשתות לשוכרה ככל שהורה עליו.
באופן כללי הוא נודע כאדם רע מעללים.
פעם הוא דרס למוות במרכבתו בכוונה תחילה ילד, ופעם אחרת הפיל את עינו של פרש רומאי שהעליב אותו באמצע הפורום.
כשהיה פראיטור, שלל את הפרסים שזכו בהם הנהגים במרוצי המרכבות, וכשהתלוננו עליו על כך, חוקק חוק שקבע שהפרסים יינתנו מכאן ולהבא מיד לאחר הזכייה.
בשנת 28 הוא נישא לאגריפינה הצעירה, נכדתו של הקיסר טיבריוס ואחותו (וייתכן שאף המאהבת) של הקיסר קליגולה.
טקיטוס כותב שטיבריוס בחר בו בעיקר בגלל ייחוסו.
היא ילדה לו בשנת 37 בן אחד בשם לוקיוס דומיטיוס אהנוברבוס, לימים נירון קיסר.
מסופר כי דומיטיוס אהנובארבוס העיד כששמע שנולד לו בן כי "ממנו ומאגריפינה לא יוכל להיוולד אלא תועבה ואסון לעולם", דבר שהפך לנכון בהתחשב בשלטונו ההרסני של נירון.
בשנת 32 לספירה הוא נבחר כקונסול.
הוא הואשם בגילוי עריות עם אחותו דומיטיה לפידה, ובניאוף, אולם ניצל מההאשמות אלו עקב חילופי השלטון שבאו עם מותו של טיבריוס בשנת 37. בשנת 39 הואשמה אשתו אגריפינה בקשירת קשר לרצוח את אחיה קליגולה והוגלתה מרומא.
הוא מת בשנת 40 בפרגי שבאיטליה.
הוא הוריש לבנו בן השלוש כשליש מרכושו.
בשנת 41 הורשתה אגריפינה לחזור לרומא, ונישאה לגאיוס סלוסטיוס קריספוס פאסיניוס, ומאוחר יותר לקלאודיוס.
גנאדי פאבלוביץ' טראסוב הוא דיפלומט רוסי.
כיהן כשגריר רוסיה בישראל בשנים 2002–2007.
בשנים 1982–1986 כיהן כיועץ לשגריר ברית המועצות באומות המאוחדות בניו יורק.
לדברי העיתונאית אנה אזרי, טראסוב ניהל אז מגעים חשאיים לחידוש היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל.
בשנת 1990 חזרה למוסקבה ומונה לגן מנהל מחלקת מדינות מזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ וניהל את מחלקת ישראל.
זמן קצר לאחר מכן נשלח לכהן כשגריר רוסיה בערב הסעודית, תפקיד שמילא במשך 6 שנים.
בשנת 1996 מונה למנהל מחלקת המידע והדפוס במשרד החוץ של רוסיה והיה דובר משרד החוץ.
ב-1998 נשלח לכהן כשגריר רוסיה בפורטוגל, עד 2002.
ב-1 בפברואר 2002 מונה לשגריר רוסיה בישראל, עד ה-31 בינואר 2007.
הוא חזר למוסקבה וכיהן כשגריר למשימות מיוחדות במשרד החוץ ובשנת 2008 מונה למתאם המיוחד באומות המאוחדות לענייני נעדרים במהלך המלחמות במפרץ הפרסי.
גנאדי אלכסייביץ' גרישין הוא כדורגלן עבר סובייטי - רוסי, ששיחק בעמדת קשר בטורפדו מוסקבה ובהפועל חיפה.
גרישין החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת מטאלורג ליפצק בשנת 1982. לאחר עונה אחת עבר לקבוצת איסקרה מהעיר סמולנסק.
בשנת 1986 עבר לטורפדו מוסקבה, במדיה שיחק שבע שנים במהלכן זכה עם הקבוצה בגביע ברית המועצות ובגביע הרוסי.
בשנת 1993 הוא הושאל לחצי עונה לקבוצת לייפציג הגרמנית.
מגרמניה הוא עבר לישראל, שיחק עונה אחת בהפועל חיפה.
בשנת 1994 שב לרוסיה, לקבוצתו הקודמת - טורפדו מוסקבה.
בהמשך שיחק בקבוצות שיניק ירוסלבל וטום טומסק.
בשנת 2000 חתם בקבוצת קאמאז נאברז'ניה צ'לני מליגת המשנה הרוסית.
בסוף אותה שנה פרש ממשחק פעיל.
גנאדי סוסונקו הוא שחמטאי יהודי-רוסי-הולנדי.
הוא היה פעמיים אלוף הולנד בשחמט והשתתף בתחרויות רבות.
גנאדי סוסונקו נולד בעיירה טרויצק במחוז צ'ליאבינסק.
הוא התחיל לשחק שחמט בגיל 10 כאשר התגורר עם אימו בלנינגרד.
שיחק ביחד עם סמיון פורמן.
סוסנקו השתתף בתחרויות שונות בברית המועצות וגם היה עוזרם של מיכאל טל וויקטור קורצ'נוי במהלך התמודדויות להעפלה לדו-קרב על תואר אלוף העולם.
בשנת 1972 הוא קיבל אישור מהשלטונות לעזוב את ברית המועצות לישראל ותוך זמן קצר עבר להולנד.
בשנת 1973 זכה סוסונקו באליפות הולנד וחזר על הישג זה בשנת 1978. בשנת 1977 ו-1981 הוא ניצח בתחרות חזקה בוויק אן זהה.
בהופעותיו באולימפיאדות השחמט זכה סוסונקו ב-3 מדליות.
סוסונקו אינו שחמטאי פעיל ממרץ 2011. הוא כתב מספר ספרי זיכרונות על השחמטאים השונים שהכיר.
בין השנים 1974 ל-1996 השתתף סוסונקו ב-11 אולימפיאדות שחמט:
גנאדי זייצ'יק הוא שחמטאי סובייטי, יהודי-גאורגי ואמריקאי בדרגת רב-אמן.
זייצ'יק נולד בטביליסי, אז בברית המועצות כיום בגאורגיה.
אביו כיהן בתפקיד בכיר במערכת המשפטית של גאורגיה הסובייטית ולאחר שגאורגיה זכתה בעצמאות היה לראש לשכת עורכי הדין בגאורגיה.
זייצ'יק השתתף באליפות ברית המועצות לצעירים ובשנים 1977 ו-1979 חלק מקומות 2–3. בשנת 1975 הוא זכה בתחרות בהונגריה.
בשנים 1984–1985 הוא סיים במקום השני במספר תחרויות.
בעקבות הצלחות אלו בשנת 1984 הוענקה לו דרגת רב-אמן.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא היה פעיל וגם חבר נבחרת גאורגיה בתחרויות.
בתחילת המאה ה-21 זייצ'יק עבר לארצות הברית.
בשנת 2002 הוא זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה (ביחד עם יבגני נאייר).
בין השנים 1992 ל-1996 השתתף זייצ'יק בשלוש אולימפיאדות שחמט:
גנאדי פיש הוא שחמטאי אוקראיני-גרמני בדרגת רב-אמן.
בשנת 1992 סיים במקום ה-14 באליפות העולם לנוער.
בשנת 1994 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1996 סיים במקום השביעי באליפות אוקראינה.
פיש היגר בשנת 2001 לגרמניה.
בשנת 2005 בתחרות בגרמניה בבד-צבישנן סיים במקום השני (ניצח ארקדי רוטשטיין, לב גוטמן היה שלישי).
באליפות גרמניה שנערכה בשנת 2005 סיים במקום השלישי.
בשנת 2007 הוענקה לו דרגת רב-אמן.
הוא השתתף באליפות אירופה למועדונים כחלק מקבוצת מועדון של העיר ברמן.
גנאדי וסילייביץ' סרפנוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
גנאדי סרפנוב נולד בכפר במחוז סראטוב למשפחת פקיד.
תוך זמן קצר המשפחה עברה להתגורר לסראטוב, בו בשנת 1959 הוא סיים בית הספר.
בשנת 1964 סרפנוב סיים בית הספר לטייס והוצב בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1974 סרפנוב השתתף בטיסת חללית סויוז 15 לצד לב דיומין.
בעקבות תקלה טכנית טיסה התקצרה והם חזרו לכדור הארץ לאחר יומיים.
גנאדי סרפנוב המשיך להתכונן למשימות חלל נוספות ובמקביל סיים את עבודת הדוקטורט.
בשנת 1986 בעקבות מחלה, סרפנוב שוחרר מיחידת הקוסמונאוטים ועזב את חיל האוויר הסובייטי.
הוא עבד בתעשייה וכיהן במספר תפקידים ציבוריים.
גנאדי סרפנוב התגורר בעיירה במחוז מוסקבה ונפטר בשנת 2005 בעקבות ניתוח שהסתבך.
גנאדי מיכאילוביץ' סטרקאלוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס ב-5 משימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6 וסאליוט 7.
סטרקאלוב נולד בעיירה מיטישצ'י במחוז מוסקבה.
הוא סיים בית הספר בעיר קורוליוב והתחיל לעבוד במפעל להרכבת חללית.
בשנת 1960 הוא התחיל ללמוד הנדסה ובמקביל עבד במחלקת תכנון מס' 1. לאחר סיום הלימודים הוא המשיך בעבודה ובמקביל, בשנת 1983 סיים עבודת הדוקטורט.
בשנת 1973 סטרקאלוב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1980 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז T-3 לצד לאוניד קיזים ואולג מקארוב.
במהלך טיסה נבדקו פתרונות תכנוניות חדשות.
בשנת 1983 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז T-8 לצד ולדימיר טיטוב ואלכסנדר סרברוב.
במהלך טיסה זו הייתה מתוכננת עגינה לתחנת החלל סליוט 7 שבוטלה לאור בעיות טכניות.
בשנת 1984 נערכה הטיסה השלישית בחללית סויוז T-11 לצד יורי מלישב כמפקד וראקש שרמה (הודו).
הם חזרו לכדור הארץ לאחר כשבוע בחללית סויוז T-10.
בשנת 1990 נערכה הטיסה הרביעית בחללית סויוז TM-10 לצד גנאדי מנאקוב.
צוות החל בביצוע תוכנית של משלחת מס' 7. במהלך טיסה זו סטרקאלוב ביצע פעילות חוץ רכבית במהלך הם הצליחו לסגור פתח במודול "קוואנט 2" אך לא היה ניתן להחזיר אותו למצב שמיש.
בשנת 1995 נערכה הטיסה החמישית בחללית סויוז TM-21 לצד ולדימיר דז'ורוב ונורמן ת'אגארד (ארצות הברית).
לאחר קבלת אחריות על תחנת החלל משלחת מס' 18 בפיקוד ולדימיר דז'ורוב החלה את פעילותה.
במהלך טיסה זו סטרקאלוב ביצע פעילויות חוץ רכביות נוספות.
בשנת 1995 סטרקאלוב עזב את יחידת הסוקמונאוטים אך המשיך בעבודתו בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
לאחר פרישה לגמלאות, סטרקאלוב כיהן במספר תפקידים ציבוריים.
קולונל חיל האוויר הרוסי גנאדי איוואנוביץ' פדאלקה הוא קוסמונאוט רוסי, גיבור הפדרציה הרוסית, המחזיק בשיא עולמי מבחינת משך השהייה הכולל בחלל - 878 ימים.
גנאדי פדאלקה נולד בעיר קרסנודר בשנת 1958. לאחר סיום בית ספר הוא התקבל ללימודים בבית הספר הגבוה לתעופה צבאית בעיר ייסק אותה סיים בשנת 1979. עד לשנת 1989 הוא שירת בטייס קרב ביחידות שונות של חיל האוויר הסובייטי.
באפריל 1989 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
פדאלקה השתתף במס' טיסות לחלל והיה מפקד משלחת קבועה מס' 9 לתחנת החלל הבין-לאומית.
הוא שהה בחלל 878 ימים וביצע 10 פעילויות חוץ רכביות.
באפריל 2017 החליט גנאדי פדלקה לעזוב את יחידת הקוסמונאוטים.
לאחר העזיבה פרסם גנאדי פדלקה מכתב פתוח ובו ביקר את ראש מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים, יורי לונצ'קוב, וקרא לפטר אותו.
הוא מתגורר עם משפחתו בעיר הכוכבים.
ב-21 בפברואר 2002 מונה פדלאקה למפקד משלחת מס' 9 לתחנת החלל הבין-לאומית לתחנת החלל הבינלאומית.
בנובמבר 2003 הצוות הורכב מחדש.
בפברואר 2004 הוחלט להחזיר את פדאלקה (רוסקוסמוס) ואדוארד פינק (נאס"א) לצוות הראשי, כמו גם את אנדרה קויפרס (ESA), חבר תוכנית המשלחת EP-6. במהלך המשימה הם ביצעו ארבע פעילויות חוץ-רכביות.
ב-26 במרץ 2009, יצא לחלל בפעם השלישית כמפקד חללית סויוז TMA-14 וצוות תחנת החלל הבינלאומית במסגרת משלחות משלחת מס' 19, משלחת מס' 20. פדאלקה היה מפקד משלחת אחרונה שכללה שלושה אנשים והראשונה שכללה 6 אנשים.
הוא שהה בחלל עד 11 באוקטובר 2009.
ב-15 במאי 2012 החל כמפקד חללית סויוז TMA-04M וצוות תחנת החלל הבינלאומית במסגרת משלחות מס' 31 ו-32 לתחנת החלל הבין-לאומית.
ב-17 בספטמבר 2012 בשעה 06:52 שעון מוסקבה, 86 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר ארקאליק בקזחסטן, נחת עם סויוז TMA-04M.
בפעם זו שהה בחלל 125 יום.
ב-27 במרץ 2015 כמפקד חללית סויוז TMA-16M היה איש צוות ב-43 ו-44 לתחנת החלל הבינלאומית.
מאז 10 ביוני 2015, שימש כמפקד המשלחת ה-44. ב-12 בספטמבר 2015, בשעת 03:51 דקות שעון מוסקבה, פדאלקה (מפקד) ומהנדסי הטיסה מוגנסן ואיימבטוב, שטסו לתחנת החלל הבינלאומית מאוחר ובילו 9 ימים בתחנה, נחתו עם החללית סויוז TMA-16M בקזחסטן, 146 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר ז'זקאזגן.
הפעם שהייתו בחלל נמשכה 168 יום.
בכך הפך לטייס החלל בעל שיא עולמי של שהייה כוללת בחלל החיצון - 878 ימים בסך הכל.
גנאיוס נאיוויוס (Gnaeus Naevius; 270–265 בערך – סביבות 201 או 199 לפנה"ס) היה משורר אפי ומחזאי רומי מהתקופה הלטינית הישנה .
הייתה לו קריירה ספרותית בולטת ברומא, עד שההערות הסאטיריות שלו שנמסרו בקומדיה הכעיסו את משפחת מטלוס, שאחד ממנה היה קונסול.
לאחר שהות בכלא הוא חזר בו ושוחרר על ידי הטריבונים של הפלבס.
לאחר שביצע עבירה שנייה הוא הוגלה לתוניסיה, שם כתב דברים לזכר עצמו והתאבד.
הקומדיות שלו היו בז'אנר ה-Palliata Comoedia , עיבוד לקומדיה היוונית החדשה.
בהיותו חייל במלחמות הפוניות, הוא היה פטריוטי מאוד, והמציא ז'אנר חדש בשם Praetextae Fabulae , הרחבה של טרגדיה לדמויות או אירועים רומיים לאומיים, שנקרא על שם הטוגה (Toga praetexta) שלובשים אנשי ממשל בכירים.
מכתביו שרדו רק קטעים של כמה שירים שנשמרו בציטוטים של מדקדקים מהעת העתיקה המאוחרת (כאריסיוס, אייליוס דונאטוס , סקסטוס פומפיוס פסטוס , אולוס גליוס, איזידורוס היספלנסיס, מקרוביוס, נוניוס מרקלוס , פריסקיאנוס , מרקוס טרנטיוס וארו).
חלק גדול מהמידע הנוגע לחייו של נאיוויוס אינו ודאי.
אולוס גליוס מתאר את הדברים שנאיוויוס כתב על עצמו לצורך כתיבתם על מצבתו כמפגינים "יהירות קמפנית", ועל סמך זאת הוצע כי נאיוויוס היה יליד קמפניה באיטליה.
עם זאת, נראה כי הביטוי "יהירות קמפנית" היה ביטוי המצביע על התרברבות.
יתר על כן, העובדה כי היה ברומא שם בית אב פְּלֶבֵּי "נאיוויה" , עושה זאת אפשרי ואפילו סביר, כי נאיוויוס היה אזרח רומאי מלידה.