tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרתגים תקפו באוניותיהם את אוניות המשא, ותחת מטר הקלעים הצליחו לגרור באמצעות אונקלים וללכוד 60 אוניות משא על מטענן.
ליוויוס כותב, כי היסוסי הקרתגים והתמהמותם היא שהצילה את הרומאים מאסון; לו תקפו את יריביהם מיד, קודם שהספיקו להקים את חומת אוניות המשא, אפשר שהיו מצליחים לנתק את צבא סקיפיו ממקורות האספקה והתגבורת שלו ולהכותו כשהוא מבודד באפריקה.
לאחר מפלתו הסופית של סיפאקס והשלמת כיבושה של טונס על ידי סקיפיו, גבר קולם של הקרתגים המצדדים בסיום המלחמה.
תנאי הסכם השלום שהציב סקיפיו ליריביו היו קשים ביותר, אך הם קיבלום בין מחוסר ברירה בין משום שניסו להרוויח זמן עד הגעת חניבעל מאיטליה.
מלבד הסגת צבא חניבעל מדרום איטליה וצבא מאגו מגאליה, נדרשו הקרתגים לסלק ידם מהיספניה ומכל האיים שבין איטליה לאפריקה, לספק את מחסורו של הצבא הרומי באפריקה עד אישור ההסכם על ידי הסנאט הרומי, לשלם פיצויים בכסף, ולמסור לידי סקיפיו את כל אוניות המלחמה שלהם להוציא עשרים.
חניבעל שב לאפריקה עם צבאו ללא כל פגע.
היה בכוחם של הרומאים למנוע זאת או להשמידו בדרך, אך הם לא ניצלו הזדמנות זו.
כפי הנראה שמחו לראותו עוזב את אדמת איטליה ואולי לא רצו להפר את ההסכם עליו חתמו.
זמן קצר לאחר נחיתת חייליו בחוף לפטיס מאגנה התחדשה המלחמה בין הצדדים.
הסנאט, ער לאפשרות כי גם סקיפיו עלול כקודמיו לנחול תבוסה מיד המצביא הקרתגי, תגבר את 40 אוניותיו ב-120 נוספות.
זיכרון מפלתו של רגולוס בקרב בגרדס (255 לפנה"ס), עת צבאו המוכה נשאר מבודד על אדמת קרתגו בלא יכולת להיחלץ בשל מיעוט אוניות, ודאי עמד לנגד עיניהם של הסנאטורים.
גורל קרתגו והמלחמה כולה הוכרע לבסוף בקרב זאמה (202 לפנה"ס).
הייתה זו תבוסתו הראשונה והיחידה של חניבעל, אך המכרעת.
לקרתגים לא נותרה כל ברירה, אלא לבקש שלום מן הרומאים.
ברם, התנאים שכפה עליהם סקיפיו היו חמורים פי כמה משקודם.
ליוויוס מספר, כי הקרתגים "הסגירו את אוניות המלחמה, הפילים, העריקים (הרומאים), העבדים הנמלטים וכן ארבעת אלפים שבויים ובהם הסנאטור קווינטוס טרנטיוס קוּלֶאוֹ.
סקיפיו ציווה להוריד את האוניות הימה ולהעלותן באש.
יש אומרים, כי חמש-מאות אוניות היו שם מכל סוגי האוניות המהלכות במשוטים, ולמראה פתאום זה של הבערה נעצב לבם של הקרתגים כמו עלתה קרתגו עצמה בלהבות."
הזייפנים הוא סרט דרמה אוסטרי-גרמני משנת 2007 שכתב וביים סטפן רוזוביצקי.
הוא מדמה את מבצע ברנהרד, תוכנית סודית של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי לערער את יציבותה של בריטניה על ידי הצפת כלכלתה בלירות שטרלינג מזויפים של בנק אנגליה.
הסרט מתמקד בזייפן יהודי, סלומון 'סאלי' סורוביץ', שנאלץ לסייע במבצע במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
הסרט מבוסס על ספר זיכרונות שכתב אדולף בורגר, טיפוגרף יהודי סלובקי, שנכלא בשנת 1942 על זיוף תעודות הטבלה להצלת יהודים מגירוש ולאחר מכן נכלא בזקסנהאוזן כדי לעבוד במבצע ברנהרד.
רוזוביצקי התייעץ עם בורגר כמעט בכל שלב של הכתיבה וההפקה.
הסרט זכה בשנת 2007 בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר בשפה זרה בטקס פרסי האקדמיה האמריקאית לקולנוע השמונים במספר.
זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, אדם מגיע למונטה קרלו.
לאחר שביצע צ'ק אין במלון יוקרתי ושילם במזומן, הוא מנצל את חייו במונטה קרלו, מהמר בהצלחה בקזינו ומושך את תשומת לבה של אישה צרפתית יפה.
מאוחר יותר היא מגלה ספרות מקועקעות על זרועו וחושפת אותו כניצול מחנות הריכוז הנאצים.
בברלין של שנת 1936, האיש, סלומון סורוביץ', נחשף על ידי משטרת ברלין כזייפן מוצלח של מטבעות ודרכונים.
הוא נתפס על ידי הגסטפו ונכלא, תחילה במחנה עבודה, אחר כך במחנה הריכוז מאוטהאוזן ליד לינץ.
במאמץ להבטיח לעצמו הגנה ונוחות במחנה, הוא מפנה את כישורי הציור שלו לזיוף דיוקנאות, ומושך את תשומת לבם של השומרים, שמזמינים אותו לצייר אותם ואת משפחותיהם בתמורה למנות אוכל נוספות.
כישרונו של סורוביץ' מעורר תשומת לב רבה יותר והוא מועבר מחוץ למחנה הריכוז.
הוא מבא לפני השוטר שעצר אותו בברלין ומוצא את עצמו מצורף לאסירים אחרים עם כישרונות אומנותיים או בעלי בתי דפוס ומתחיל לעבוד במחלקה מיוחדת במחנה הריכוז זקסנהאוזן המוקדשת לזיוף.
הזייפנים מוחזקים בתנאים הומניים יחסית, עם דרגשים נוחים, חדר רחצה ומזון הולם, למרות ששומריהם ממשיכים להתעלל בהם אכזריות ועולבים בהם.
לחבריו האסירים רקע מגוון: החל במנהלים, בנקאים יהודים וכלה באסירים פוליטיים ובעוד חלקם מסתפקים בעבודה עבור הנאצים כדי להימנע מלהישלח למחנות ההשמדה, אחרים רואים במאמציהם תמיכה במאמץ המלחמתי הגרמני.
תחילה נראה שהשמירה על אני העצמי מנחה את סורוביץ', אך מניעי הזיוף שלו לנאצים מסתבכים בשל דאגתו ההולכת וגוברת לחבריו האסירים, מודעותו לתפקידם במלחמה הרחבה נגד הנאצים וגאוותו המקצועית בזיוף דולר אמריקאי, מטבע שהוא לא הצליח בעבר לזייף.
סורוביץ' מלהטט בין דרישות הנאצים להתקדם, לנחישותם של חבריו לזיוף לחבל במבצע ולנאמנויותיו לחבריו האסירים.
האסירים מזייפים בהצלחה את הלירה הבריטית אך מעכבים בכוונה את זיוף הדולר האמריקני.
בהדרגה, האסירים מבחינים במלוא הראיות לכך שהמלחמה התהפכה באופן מוחלט כנגד הנאצים.
יום אחד מודיעים פתאום שומרי המחנות כי יש לפרק את מכונות הדפוס ולהעבירם, מה שמוביל את הזייפנים לחשוש שייהרגו לבסוף.
לפני שקורה להם משהו, השומרים הגרמנים בורחים מהמחנה עם בוא הצבא האדום.
אסירים מורעבים מאזורים אחרים במחנה, חמושים בכלי נשק שהוחרמו, משתלטים ופורצים למתחם בו הוחזקו הזייפנים במותרות יחסית.
האסירים משוכנעים שהם קציני אס אס ומאיימים לירות בהם ומשתכנעים רק כשהם רואים את הספרות המקועקעות על ידיהם של הזייפנים, שמספרים על מעשי הזיוף שלהם לאסירים האחרים.
לאחר מכן, הסרט חוזר למונטה קרלו שלאחר המלחמה, שם סורוביץ', נראה נגעל מהחיים שהוא מנהל עכשיו במטבע שזייף עבור הנאצים, מהמר במכוון על כל כספו.
כשהוא יושב לבדו אחר כך על החוף, מצטרפת אליו האישה הצרפתייה, מודאגת לאחר הפסדיו הרבים.
כשהם רוקדים לאט יחד על החוף, היא ממשיכה להעיר על כל הכסף שאבד לו, אך הוא משיב בצחוק, "אנחנו תמיד יכולים להרוויח יותר".
פרט למוזיקה של מריוס רוהולנד, הפסקול מורכב מטנגו קלאסי שנרשם לפני עשרות שנים על ידי נגן המפוחית הארגנטיני הוגו דיאז והקלטות אופרה משנות השלושים והארבעים.
"הזייפנים" מחזיק בציון של 78/100 באתר Metacritic.
הסרט הופיע ברשימת עשרת הסרטים של שנת 2008 באתר.
ג'וש רוזנבלט מ"האוסטין כרוניקל" ציין את הסרט בתור הסרט הרביעי הטוב ביותר של 2008 ואלה טיילור מעיתוןLA Weekly תיארה אותו בתור הסרט השמיני הטוב ביותר של 2008. מבקרים בישראל לעומת זאת, סברו שהסרט עלול לשחק לידיהם של אנטישמים בשל הסטריאוטיפים כלפי יהודים.
זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר
הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע של ברלין, 2007
מועמד לפרס דב הזהב: סטפן רוזוביצקי
זכה בביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן בתפקיד משנה: דוויד סטריסוב
מועמד לצילום הטוב ביותר: בנדיקט ניוינפלס
מועמד לעיצוב התלבושות הטוב ביותר: ניקול פישנאלר
מועמד לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן בתפקיד מוביל: קרל מרקוביץ'
מועמד לעיצוב ההפקה הטוב ביותר: איזידור ווימר
מועמד לתסריט הטוב ביותר: סטפן רוזוביצקי
מועמד לתפקיד יוצא דופן בסרט קולנוע: נינה בולמן, באבט שרדר, יוסף אייכולצר
"הזייפנים" שוחרר (עם כתוביות באנגלית) ב-DVD ובדיסק Blu-ray בבריטניה על ידי Metrodome Distribution ב-17 במרץ 2008 ובארצות הברית על ידי Sony Pictures Home Entertainment ב-5 באוגוסט 2008.
הזיקורת הגדול של אוּר הוא זיקורת שנבנה בעיר העתיקה אוּר אשר בשומר (נמצא בקרבת העיר המודרנית נאסריה אשר בעיראק).
לכבוד ננה, אל הירח במיתולוגיה המסופוטמית.
הזיקורת נבנה בסביבות 2100 לפנה"ס על ידי המלך אור־נַמּוּ.
חלקים מהמבנה שוחזרו, והוא עומד על תילו ושמור ברובו.
הזיקורת מתנשא לגובה של 30 מטר, כשגודל בסיסו הוא 64×46 מטר.
הזירה הוא מגזין אמריקני, הנחשב לחשוב בעולם בנושא האגרוף.
המגזין "הזירה" התפרסם לראשונה בשנת 1922, ובתחילת דרכו התמקד בנושאי ההיאבקות והאגרוף.
עם השנים והשחיקה המקצועית שחלה בנושא ההיאבקות המקצוענית, החל להתמקד בנושאי האגרוף בלבד.
המגזין בבעלותו של המתאגרף לשעבר אוסקר דה לה הויה.
המגזין עוסק בכיסוי עיתונאי מפורט של כל תחומי האגרוף כולל תיאורי קרבות ואירועים חברתיים או שערורייתיים הקשורים בהם, וכן מתן חשיפה וקידום למתאגרפים אלמוניים.
קביעת אלוף העולם של "הזירה"
בשנת 2002 הוחלט במערכת המגזין לבצע ניקוי והשלטת סדר וארגון בכל הנושא של הכתרת אלופי העולם באגרוף.
הטענה העיקרית הייתה כי הריבוי הקיים של גופים ומארגנים שונים, יוצרת מדיניות מעורפלת ובלתי ברורה של התנאים הנדרשים לקביעתו והכתרתו של אלוף העולם .
כך למשל, אורגנו קרבות אליפות בין מתחרים חלשים אשר בסיומם נקבע אלוף, אך אותם גופים דחו ניסיונות לארגן קרבות הגנה על התואר של הזוכה, מול אלופים חזקים יותר שהוכרו על ידי ארגון מתחרה אחר.
לעיתים אורגנו קרבות הגנה על התואר בין מתחרים שאינם שווי כוחות כך שזהות המנצח נקבעה למעשה מראש כברורה ומועדפת על המארגנים משיקולי כסף או יוקרה.
בנוסף לכך, לעיתים ננקטו סנקציות נגד מתאגרפים שסירבו לתנאים שונים של קרב שאינם ספורטיביים בעליל, כגון שלילת תוארם.
בכוונתו של המגזין הייתה ליצור שקיפות באמצעות קביעת קריטריונים ברורים וקשיחים אשר על פיהם יקבע דירוגו של כל מתאגרף בקטגוריית המשקל שהוא מתחרה בה.
בחודש מאי 2012 פרסם המגזין מדיניות חדשה בנוגע להכתרת והדחת אלופים במטרה לעודד את המדורגים ראשונים להילחם אחד מול השני ובכך לשדרג את הרמה המקצועית והספורטיבית של הענף, ובמקביל לכך גם את העניין הציבורי בו.
להלן הקריטריונים המעודכנים נכון למאי 2012:
ניצחון בקרב על אלוף מכהן.
ניצחון בקרב בין שני המדורגים ראשונים ברשימת המגזין.
(או בקרב בין הראשון והשלישי, כאשר המרחק בינו לבין השני בדירוג הוא זניח).
כאשר לא קיים אלוף מכהן בקטגוריית משקל כלשהי, יקבע האלוף על ידי קרב בין המדורגים במקומות השני והשלישי.
במידה ויסרבו לקיים קרב ביניהם, יקבע האלוף שינצח בקרב את המדורג רביעי, ובמידה ויסרב, את המדורג חמישי.
מעבר להתחרות בקטגוריית משקל שונה.
האלוף לא קיים קרב במשקל כלשהו במשך 18 חודשים רצופים.
האלוף לא קיים קרב במשקל שלו במשך 18 חודשים רצופים, גם אם קיים קרב במשקל שונה.
האלוף לא קיים קרב מול אחד מחמשת המדורגים ראשונים במשקל כלשהו במשך שנתיים.
שיטת הדירוג של מגזין "הזירה" לאלופי העולם באגרוף במשקלים השונים, הוכרה כאובייקטיבית ומייצגת, על ידי שני ערוצי הטלוויזיה העיקריים המסקרים את תחום האגרוף בארצות הברית: ESPN ו-HBO וגם על ידי ה-BBC הבריטי.
לעובדה זו חשיבות רבה שכן התמלוגים מערוצי הטלוויזיה מהווים מקור הכנסה משמעותי בענף, ולכן הכרתם בלגיטימציה ובאובייקטיביות של הדירג מסייעת בגיוס מימון נוסף לקרבות, ומהווה מניע לצופים להסכים ולשלם עבור הצפייה בקרב הוגן ולא כזה שתוצאותיו נקבעו מראש.
אלופי העולם במשקל כבד של "הזירה"
המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים
בשנת 2003 פרסם המגזין את רשימת 100 המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים.
הרשימה מתייחסת לכל קטגוריות המשקל ולכל ארצות המוצא של המתאגרפים.
הקריטריונים שנקבעו לצורך הרכבת הרשימה היו:
אחוז הניצחונות בנוק אאוט מסך כל הקרבות שניהל כל מתאגרף.
מספר הניצחונות בנוק אאוט או בנוק אאוט טכני שהשיג כל מתאגרף.
האיכות היחסית של היריבים שאותם ניצח במהלך הקריירה.
את מי מיריביו העיקריים לא הצליח לנצח בנוק אאוט.
להלן רשימת 10 הראשונים ברשימת הגדולים בכל הזמנים:
הזירה הדרום מזרח אסייתית הייתה חלק מזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, שהתנהלה בשטחי בורמה, הודו, תאילנד, הודו-סין, מלאיה וסינגפור.
המערכה החלה ב-8 בדצמבר 1941, עם פלישת הצבא היפני הקיסרי לתאילנד ולמלאיה מבסיסים שנכבשו שנה קודם בהודו-סין, כחלק ממלחמת סין–יפן השנייה.
הנחיתה באיסטמוס קרה (Kra) הקדימה במספר שעות את ההתקפה על פרל הארבור.
המערכה הגיעה לסיומה ב-9 בספטמבר 1945 עם ניצחון לבעלות הברית וכניעת האימפריה היפנית.
בעלות הברית בדרום מזרח אסיה ספגו תבוסות קשות במהלך ששת חודשי הלחימה הראשונים.
אוניית המערכה אה"מ פרינס אוף ויילס וסיירת המערכה "ריפאלס" טובעו מול חופי מלאיה ב-10 בדצמבר 1941. בעקבות הפלישה, כרתה ממשלת תאילנד ברית רשמית עם היפנים, ועברה לצידם ב-21 בדצמבר.
ב-8 בדצמבר החל גם קרב הונג קונג, שנמשך כשבועיים, עד לכניעת הכוחות הבריטים ביום חג המולד, 25 בדצמבר.
בינואר 1942, פלשו היפנים לבורמה ולאיי הודו המזרחית, וכבשו את מנילה ואת קואלה לומפור, ובפברואר נכבש האי סומטרה.
במהלך קרב מלאיה, נתקלו היפנים בהתנגדות קשה מצד כוחות הצבא ההודי, הדיוויזיה האוסטרלית השמינית ויחידות של הצבא הבריטי שנכחו במקום, אך העליונות בציוד ובכוח אש הכריעו את הקרב לטובת הצבא היפני הקיסרי.
לאחר שנהדפו ממלאיה, נכנעו כוחות בעלות הברית, תחת פיקודו של לוטננט גנרל ארתור פרסיבל, לצבא היפני, ב-15 בפברואר 1942. כ-130,000 חיילים הפכו לשבויי מלחמה.
הכניעה בסינגפור הייתה הכניעה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הצבא הבריטי.
ב-31 במרץ 1942, החלה הפשיטה באוקיינוס ההודי, שנמשכה עד 10 באפריל.
הפשיטה, שנערכה על ידי שייטת נושאות המטוסים של הצי הקיסרי היפני, כוונה כנגד נתיבי שיט ובסיסי בעלות הברית באוקיינוס ההודי.
לאחר כיבוש האי ג'אווה, יצאו כוחות הצי היפני לאוקיינוס ההודי על מנת להשמיד את כלי השיט של הצי המלכותי הבריטי ולסייע לפלישה לבורמה.
הפלישה נחלה הצלחה חלקית, שכן הצי המלכותי לא הושמד, אך כלי השיט הבריטים נסוגו לציילון ולקניה, שכן הבסיסים הקדמיים שלהם לא יכלו עוד להגן על עצמם מהתקפות יפניות.
מצבו של הצי המלכותי המשיך להדרדר עם הצבתם מחדש של הכלים הגדולים בגזרות אחרות, ולבסוף נותר ממנו רק כוח ליווי לשיירות ימיות.
ממאי עד נובמבר 1942, שימש כוח זה בפלישה למדגסקר, שמטרתה הייתה למנוע מהיפנים להשתמש באי, שהיה בשליטת צרפת של וישי.
באותה שנה, הפגיז הצי היפני את העיר מדרס שבדרום הודו.
על אף שהנזק הראשוני היה קל, התפנו תושבי העיר, מפחד מהמשך ההפגזות ומפלישה אפשרית.
ב-23 במרץ 1942, פלשו היפנים לאיי אנדמן וניקובר, והחזיקו בהם עד סוף המלחמה.
ב-29 בדצמבר 1943, הועברה השליטה הפוליטית באי לידי ממשלת הודו החופשית.
ראש הממשלה, סובהאז צ'נדרה בוסה, ביקר בעיר הבירה פורט בלייר, והניף שם את דגל הודו.
למרות זאת, שמרו היפנים על השליטה באי.
ההתנגדות ליפנים באוקיינוס ההודי התעוררה עם השימוש במוקשים ימיים ובצוללות.
בשל הקושי של היפנים להסתגל ללוחמה זו, הצליחו ציי בעלות הברית לדחוק את הצי היפני מחופי בורמה, תוך שימוש בצוללות.
עם התמוטטות הקריגסמרינה בסוף 1943, התפנו כוחות הצי המלכותי הבריטי לפעול באוקיינוס ההודי, ולאחר מבצע אוברלורד התפנו גם כלי רכב אמפיביים, שהיו חשובים למבצעי הנחיתה ברחבי דרום אסיה.
עם הגעת נושאות מטוסים בריטיות לאוקיינוס, החלו בשנת 1944 מבצעי תקיפת מטרות יפניות בדרום מזרח אסיה, כשמטרתן העיקרית היא פגיעה במתקני הנפט, בעיקר באינדונזיה.
הפגיעה במתקנים אלה הסבה נזק כבד לצבא היפני, שכבר סבל ממחסור בנפט בעקבות האמברגו האמריקאי על יפן.
הזירה הימית במבצע שלום הגליל התרכזה בעיקר בסיוע לכוחות היבשה, ובמרכזה עמדה הנחתת כוחות מהים בחופי לבנון.
הנחתת הכוחות נועדה לאגף את בסיסי המחבלים, והתבצעה על ידי שייטת הנחתות של חיל הים הישראלי.
מבצע הנחיתה אובטח על ידי צוללות, דבורים וספינות טילים.
ספינות חיל הים סייעו לכוחות היבשה גם באש מן הים, סיוע שהיה מהיר ומדויק יחסית.
כל מבצעי חיל הים עברו ללא נפגעים.
לאחר מלחמת ששת הימים נדחקו הארגונים הפלסטיניים משטחי יהודה ושומרון.
לאחר כמה שנים, במיוחד לאחר אירועי ספטמבר השחור, ב-1970, נדחקו הללו גם מממלכת ירדן, והחלו להתבסס בלבנון.
מלחמת האזרחים בלבנון, שפרצה ב-1975, יצרה תוהו ובוהו שלטוני, שאִפשר לאש"ף להתבסס במדינה וליצור מעין מדינה בתוך מדינה.
הפלסטינים הקימו בלבנון מפקדות, מחנות אימונים ובסיסי יציאה לפעילות עוינת נגד ישראל, בתחום היבשתי והימי ומחוץ לישראל.
פעילותם החלה לקבל אופי של צבא מסודר, ונרכשו כלי נשק כבדים שכללו טנקים, נגמ"שים, משגרי קטיושה רב-קניים, תותחים עד קוטר 130 מ"מ ותותחי נ"מ, זאת בנוסף לאמצעי חבלה ונשק קל רבים.
ארגוני המחבלים יזמו מבצעי טרור רבים נגד ישראל, ששיאם היה בפיגוע כביש החוף ("אוטובוס הדמים") ב-11 במרץ 1978, בו נרצחו 35 ישראלים.
ישראל הגיבה במבצע ליטני, (14 - 21 במרץ 1978), בו נכבשה לכמה ימים הרצועה שמדרום לנהר הליטני.
כתוצאה מהמבצע נוצרה רצועת ביטחון כפולה, האחת בשליטת כוח יוניפי"ל והשנייה בשליטת צבא דרום לבנון.
למרות קיומה של רצועת ביטחון זו הפגיז אש"ף בטילים וברקטות, בקיץ 1981, יישובים בצפון ישראל.
ישראל השיבה בהפצצות ובהפגזות משלה, והאש הסתיימה בתיווך ארצות הברית בהסכם הפסקת אש.
למרות ההסכם המשיכו הארגונים הפלסטינים בפיגועים בישראל ונגד מטרות ישראליות ויהודיות מחוץ לישראל.
בלחימה בים במלחמת יום הכיפורים השיג חיל הים הישראלי ניצחונות מכריעים על ציי סוריה ומצרים, ושליטה ימית מלאה בזירת הים התיכון.
מצב זה נשאר בתודעת הצי הסורי, שבחר לא להתערב בזירה הימית.
לישראל הייתה שליטה מלאה בגזרת חוף לבנון, שאפשרה לתכנן העברת כוחות לנחיתה בביטחון יחסי.
סדר הכוחות של חיל הים במלחמה כלל את:
נחתת טנקים נוספת מאותו דגם, אח"י אשקלון (פ-63), הייתה בהמתנה לתיקון במספנות ישראל, שלא תוקצב.
התיקון נעשה רק לאחר המלחמה.
שלוש נחתות טנקים 36 מטר, נמצאו מושבתות, ללא צוות, על ה שתיים מהן הושמשו חלקית במהלך המלחמה והועברו לנמל אשדוד.
אוניית העזר אח"י מעוז, שימשה כאוניית אם לפעילות שייטת 13.
אוניית גל-נוע אח"י בת גלים 2 שימשה להובלת והנחתת גייסות ושריון.
אוניית האימונים אח"י נגה שימשה כאוניית אספקה ותדלוק לספינות הטילים.
שתי אוניות גל-נוע אזרחיות ושתי גוררות נמל גויסו במהלך המבצע.
2 צוללות מסדרת גל: אח"י רהב ואח"י גל.
4 ספינות טילים מסדרת סער 4.5: אח"י עליה, אח"י גאולה, אח"י רומח, אח"י קשת.
8 ספינות טילים מסדרת סער 4: אח"י רשף, אח"י כידון, אח"י תרשיש, אח"י יפו, אח"י ניצחון, אח"י עצמאות, אח"י מולדת, אח"י קוממיות.
6 ספינות טילים מסדרת סער 3: אח"י סער, אח"י סופה, אח"י געש, אח"י חרב, אח"י חנית, אח"י חץ.
6 ספינות טילים מסדרת סער 2: אח"י מזנק, אח"י מבטח, אח"י משגב, אח"י אילת, אח"י חיפה, אח"י עכו.
לרשות חיל הים עמדו שני מטוסי (שחף) – מטוסי סיור ימי ייעודיים.
מערך הגילוי פעל לאורך חופי ישראל וכלל תחנות מכ"ם ותצפיות עין, אך לא היו סוללות טילים או תותחים חופיות.
חיל הים יכול היה לקבל סיוע אווירי מחיל האוויר הישראלי.
בנוסף, הפעיל חיל הים את שייטת 13 לצורך מבצעים מיוחדים.
הכוח הימי הסורי שהיה קיים ביוני 1982 התמקד בעיקר בהגנת החוף, אך היה לו כושר התקפי.
הצי הסורי החזיר לעצמו את כושר הלחימה על ידי רכישת כלי שיט מברית המועצות.
סדר הכוחות של הצי הסורי כלל:
שתי מקשות ת-43 מתוצרת ברית המועצות;
14 ספינות טילים מדגם אוסה וקומאר;
שלוש ספינות ללוחמה נגד צוללות;
בסיסי הצי הסורי היו מינת אל-ביידה בצפון, בסיס התחזוקה והמפקדה של הצי הסורי; בסיס לטקיה, הנמל העיקרי של הצי שבו רוכזו ספינות הטילים והמקשות; וטרטוס, הבסיס הקדמי של הצי הסורי.
בנוסף לכלי השיט היו לסורים גם סוללות תותחים 130 מ"מ מבוקרי מכ"ם שכיסו קטעים בגזרת החוף.
לצי הסורי היו מסוקים לסיור ימי ונצ"ל, שמטרתם בניית תמונת השטח ולוחמה נגד צוללות, וכן מספר סוללות טילי חוף-ים.
הצי הלבנוני כלל מספר ספינות משמר שנשארו בנמל ביירות ולא הגיעו לידי מגע עם הכוחות הישראליים.
בידי הפלנגות הנוצריות היו שלוש ספינות מדגם דבורה מתוצרת ישראל, שלא התערבו בנעשה בים.
הסכם השלום בין ישראל למצרים איפשר לישראל להעביר כלי שיט בתעלת סואץ.
הצי המצרי שהתחדש בכלים מזרחיים ומערביים לא לקח חלק בעימות ולא היווה איום.
הצי הסובייטי - ב-10 ביוני, יום לאחר תקיפת סוללות הטילים והשמדת המטוסים הסוריים בלבנון במבצע ערצב 19, הוזעקה השייטת ה-5 של הצי הסובייטי בפיקוד אדמירל סליבנוב, ונערכה עם סיירת 'זדנוב' משחתת ומספר כלי שיט בבסיס הצי הרוסי בנמל טרטוס, על מנת להגן על הנמל.
הערכתם הייתה כי מטוסים ישראלים לא יתקפו.
הנהגת ברית המועצות נמנעה מלהעביר מערכות טילי נ"מ ששליט לוב, מועמר קדאפי, הציע לספק לסוריה, ודחתה הצעה להעמיד כלי שיט רוסיים על גבול המים הטריטוריאליים של לבנון.
מיד לאחר הקרבות החלו שיירות אניות רוסיות להעביר לסורים נשק ותחמושת ולמעשה חידשו את כל המלאי שאבד לסורים במלחמה.
והוסיפו על כך טילי קרקע-קרקע מסוגים שונים.
ציי מדינות המערב - ספינות מלחמה של צי ארצות הברית וכן אוניות צי צרפתיות ואיטלקיות שייטו באזור ביירות בעת המצור והתעניינו אך לא הפריעו לפעילות כוחות צה"ל.
תגובות ישראל לפגיעות בשטחה היו בעיקר בהפעלת חיל האוויר כנגד המחבלים, ושמירה על הביטחון שוטף.
לצה"ל היה ברור שתגובות אלו לא ימנעו את המשך הפגיעות בצפון ופעילות מחבלים במקומות אחרים, בישראל ובשאר העולם.
בשל כך הוכנו תוכניות שונות שעיקרן הייתה תוכנית אורנים שאושרה שוב בדצמבר 1981 וכללה השתלטות על דרום לבנון.
ביום חמישי, 3 ביוני 1982, התנקשו מחבלים מארגונו של אבו נידאל בשגריר ישראל בלונדון, שלמה ארגוב, שנפצע אנושות היה נראה כי ארגוני המחבלים הגדישו את הסאה, וממשלת ישראל אישרה הפצצות של חיל האוויר על מספר רב של מטרות.
המחבלים ענו בירי ארטילרי אל יישובי הגליל.
ישראל הגיבה ביציאה למבצע יבשתי נרחב, בהחלטה סופית בממשלה בשבת 5 ביוני.
שם המבצע נקבע על ידי ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, כ"מערכת שלום הגליל".
פרשני המדיניות של ממשלת ישראל העריכו באותה תקופה כי קיימת מטרת-על בלתי מוצהרת והיא להרחיק את הנהגת אש"ף מלבנון ובכך למנוע ממנה להשפיע על שיחות האוטונומיה.
התוכנית שגיבש צה"ל, למילוי הנחיות הממשלה, כללה כניסה ללבנון בשלושה מאמצים: בציר המזרחי - הבקעה עד אגם קרעון, בציר המרכזי - תנועה לכיוון א-נבטיה, רמת ארנון וצפונה; ובציר החוף תנועה עד מעבר לצידון.
חיל הים נדרש לסייע למאמץ בהנחתת כוחות בציר החוף.
מתוכנית צה"ל נגזרו המשימות לחיל הים:
השגת חופש פעולה ימי שהפכה למשימת בידוד גזרת המערכה מהתערבות כוחות זרים.
סיוע ללחימה היבשתית באמצעות הנחתת כוחות שריון וחיל רגלים
סיוע לכוחות היבשה על ידי ירי מהים על מטרות בחוף
חסימת דרכי נסיגת המחבלים דרך הים.
משימות אלה הפכו למטלות ליחידות החיל השונות, תוך התמקדות בהתמחות של כל יחידה:
פלגה 921, פלגת הנחתות - העברת והנחתת כוחות שריון ורגלים בחוף לבנון
שייטת 13 - תפישת חוף הנחיתה ואבטחתו מקרוב ומארבים בציר החוף
שייטת 3, שייטת הסטי"לים - הבטחת חופש פעולה ימי, אבטחת הכוח הנוחת וסיוע באש לכוח היבשתי
שייטת 7, שייטת הצוללות - סיוע באיתור מחבלים בגזרת חוף לבנון והבטחת חופש הפעולה הימי
פלגות הדבורים המשיכו את סיורי הביטחון השוטף (בט"ש), ובנוסף הוטלה עליהן משימת האבטחה מקרוב של הנחתות, ומניעת בריחת מחבלים דרך הים.
על אוניות האם הוטל לאפשר לסטי"לים וכוחות שייטת 13 שהייה ארוכה בים, מבלי להיזקק לשירותי הנמל.
חיל הים הישראלי נטל חלק פעיל במלחמה וסייע למאמץ היבשתי בגזרת החוף.
המאמץ הימי העיקרי היה בהנחתת כוחות צנחנים ושריון בשפך נהר אל-אוואלי, באיגוף אסטרטגי.
מעבר למבצע הנחיתה סייעו ספינות הטילים באש תותחיהן למאמץ היבשתי על ידי הנחתת אש על מוצבי מחבלים.
הסיוע התאפיין בהיענות מהירה ובדיוק הירי, שלא סיכן את הכוחות בחוף.
צוללות תצפתו על נמלי האויב ועל תנועות ארגוני הטרור, וכוחות קומנדו ביצעו פשיטות מן הים.
לספינת הפיקוד נבחרה אח"י גאולה שנמצאה במרחק לא רב מהחוף ונשאה עליה את מפקד הכוח היבשתי, מפקד הכוח הימי, מש"ט 13, מש"ט הסטי"לים ומש"ט הצוללות.
למפקד האוגדה לא הייתה הערכה מדויקת לעוצמת התנגדות המחבלים.
וביציאה לים עדיין לא נקבע האם הנחיתה תתבצע מדרום לצידון או מצפון לה.
החוף מדרום לצידון קרוב יותר והכוח נערך אליו.
בחוף זה נתוני הנחיתה היו קשים ולדעת חלק מהמפקדים בלתי אפשריים.
כאשר הוברר שההתקדמות ביבשה טובה והנחיתה נדרשת להיעשות מצפון לצידון גבר הביטחון בהצלחה.
בידוד אזור הנחיתה ותפיסת ראש החוף
כהקדמה לנחיתה בודדו ספינות הטילים את חוף לבנון ומנעו התערבות סורית.
למעשה, במהלך המלחמה לא הייתה לחימה ימית.
בידוד ראש החוף ביבשה נעשה על ידי מארבים של שייטת 13, שמנו כ-30 לוחמים.
המארבים הוצבו מדרום ומצפון לאזור הנחיתה המיועד, על כביש צידון-ביירות, כדי למנוע התקרבות של כוחות מחבלים לשטח הנחיתה.
חיל האוויר ביצע תקיפות מקדימות, שהשמידו עמדות מקלעים של המחבלים, שאותרו בקרבת אזור הנחיתה.
בלילה שבין 6 ל-7 ביוני החל מבצע הנחיתה מהים.
מפקד כוח הנחיתה היה אל"ם אברהם אשור "מוסלי".
חוף הנחיתה המתוכנן, המעגן בשפך הזהראני, הוחלף תוך כדי תנועת הסירות לחוף האוואלי מצפון לצידון.
בשלב הראשון נתפס ראש החוף על ידי כוח של כ-50 מלוחמי שייטת 13, בפיקוד של ידידיה יערי.
הלוחמים הגיעו לחוף בשחייה לאחר שהתקרבו בסירות גומי שהורדו מספינות הטילים.
במהלך התפיסה נהרגו 4 מחבלים.
אחריהם הגיעו 150 צנחנים בפיקודו של הסמח"ט אריק מורן, שאבטחו את השטח כולו.
אח"י מעוז הובילה את כוח הצנחנים.
כ-25 סירות גומי הורדו מהאונייה במהירות שיא.
הסירות הושטו על ידי לוחמי שייטת 13 כאשר תוך כדי תנועה שינו כיוון לאוואלי.
כוח נפרד משייטת 13 ערך בדיקה אחרונה לחוף הנחיתה וסימן אותו באורות מכוונים לים.
לפי העיקרון של "פיקוד מלפנים" השורר בחיל הים הוביל מפקד הנחתות מייק אלדר את הכוח מנחתת 60 מטר אח"י אכזיב.
לחוף הזהראני היה הכרח להיכנס קודם בכלי קטן.
עם ההחלטה לאגוף את צידון קבע מפקד הכוח שהנחתת הגדולה תנחת ראשונה.
המפל"ג מייק אלדר ניסה לעבור אליה אך נאלץ לוותר.
מספר דקות לפני חצות הלילה שבין 6 ל-7 ביוני 1982, נחתה אח"י בת שבע בשפך האוולי שמצפון לצידון.
הרק"מ והצנחנים ירדו במהירות וללא תקלות תוך 20 דקות.
אח"י "בת שבע" פינתה את המקום, ואחריה הנחיתו שתי נחתות 60 מטר את הכוח שעליהן.
בסבב הראשון הונחתו 9 טנקי מגח, 28 נגמ"שים, 3 תותחים מתנייעים בקוטר 175 ו-155 מ"מ, נגמ"ש מוביל תחמושת אלפא, שני דחפורים מדגם קטרפילר די-7 ו-750 צנחנים.
סבב שני תוכנן ללילה שבין 7 ל-8 ביוני, אך תא"ל עמוס ירון, מפקד הכוח בחוף, דרש להקדים את העברת התגבורת אליו ככל האפשר, וזאת אף על פי שעדיין לא שותקו כל מקורות הירי ונמשכה הטרדה ארטילרית באזור ראש החוף.
הקדמת הסבב אושרה על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן שהוסיף שאם במהלכה תהיינה נפילות פגזים בקרבת הנחתות יש להפסיק את ההנחתה ולדחות אותה לשעות החשיכה.
למפקד הכוח הימי אברהם אשור הועברה הודעה: .
אשור פקד על הנחתה באור יום ובשעה 14:30 הנחיתו שתי נחתות ה-60 מטר את הכוחות שעליהן.
בשעה 16:00 הגיעה הנחתת אח"י בת שבע האיטית יותר.
אלדר נשאר עם שתי נחתות ה-60 מטר באזור טווח התותח עד סיום הנחיתה של אח"י בת שבע, כדי לגרום למחבלים להפנות ממנה את הירי.
בסבב זה הונחתו שני טנקי "מגח", 25 נגמ"שים ושני תותחים מתנייעים.
אף שנפילות פגזי תותחי האויב היו קרובות, הסתיים סבב הנחיתה השני בלי פגע.
בהמשך הלחימה העבירו הנחתות משאיות תחמושת מחוף נהריה לראש החוף באוואלי, וכן הועברו כוחות משפך נהר זהראני, מדרום לצידון, אל שפך האוואלי; זאת, כדי לחסוך את הנסיעה בדרך החוף דרך צידון, שהלחימה בה טרם הסתיימה.
אזור ההעמסה בשפך הזהראני היה זרוע בסלעים תת-מימיים רבים, והחוף הראשוני שהוגדר להעמסה לא היה מתאים; זו התבצעה בחוף שנמצא מעט צפונה מהנקודה הראשונית שנבחרה.
הנחתות הגיעו לחוף ההעמסה באור יום, בגישה שהייתה קשה לביצוע; החוף היה גבולי וההעמסה נעשתה באיטיות.
באחת היציאות נפגע מדחף הנחתת 'אח"י אשדוד' שנאלצה לבטל את הנחיתה באוואלי, להוריד את הכלים שהועמסו ולשוב לחיפה להספנה.
במהלך ההפלגות שימשו הנחתות גם כפלטפורמות לפינוי פצועים שהועברו מהן במסוקים לבית החולים רמב"ם.
כמו כן העבירו הנחתות אמצעי לחימה שהיו מיועדים לכוחות הנוצרים: טנקים, תומ"תים ונגמ"שים רבים הובאו באוניית גל-נוע לנמל ביירות ובנחתות לחוף ג'וניה.
תקשורת צמודה - הנחיתה בשפך נהר אל-אוואלי הייתה הנחיתה הראשונה שתועדה בתקשורת המצולמת.
צוות של הטלוויזיה הישראלית, בראשות כתב הטלוויזיה מיכה לימור, היה על הנחתת פ-61 בצמוד למפקד הנחתות מייק אלדר.
הכתבה שודרה בטלוויזיה הישראלית לאחר כשבוע, ולאחר מכן שודרה ברשתות טלוויזיה בכל העולם.
פינוי אזרחים פצועים - ביום השלישי ללחימה יצא מייק אלדר עם שתי נחתות בחוף האוואלי.
האזור היה עדיין לא היה בטוח מסכנת ירי תותחי המחבלים.
לכן השאיפה הייתה לשהות בחוף זמן קצר ככל האפשר באור יום.
תוך כדי היציאה של פ-61 מהחוף, הגיע ג'יפ צנחנים ועליו שתי ילדות לבנוניות פצועות.
דרשו בקשר לחזור לקחת אותן.
מפקד הנחתת רפי בנימין באישורו של אלדר חזר ונחת תוך סיכון, הילדות נאספו.
לאחר היציאה מהחוף, הונחת מסוק על הסיפון והילדות נלקחו לבית חולים רמב"ם.
הן הבריאו והוחזרו ללבנון כחודשיים לאחר המלחמה.
ספינות הטילים הפגיזו מטרות בציר החוף הלבנוני, על פי בקשות של הכוחות הקרקעיים שנעו בציר החוף.
הסיוע היה בהיענות מיידית לבקשת יחידת היבשה; במשך עשרת ימי הלחימה פתחו ספינות חיל הים באש על מטרות קרקעיות 130 פעמים.
בסה"כ נורו כ-3,500 פגזים מתותחי 76 מ"מ, ונצפו פגיעות טובות: הושמדו עשרות עמדות ומתקנים של המחבלים.
הירי המהיר, בקצב אש גבוה, הצליח להפתיע את המחבלים ופגע בהם לפני שהספיקו לתפוס מחסה.
הירי נעשה תוך הקפדה על גזרות אש, ולא אירעו מקרים של ירי דו צדדי, שקרו בגזרות אחרות.
באזור ביירות נעשה שימוש גם במספר טילי "גבריאל" שהותאמו לירי ים-קרקע.
טילים אלה נקראו "הילטון", ונורו אל מטרות שזוהו כמטרות אויב.
על ספינות הטילים נורתה אש מן החוף.
התברר שאחד ממקורות הירי הוא תותח 130 מ"מ, שירה מאזור שדה התעופה של ביירות.
הוזמן סיוע אווירי ומסוקי תקיפה הגיעו השמידו את התותח ברקטות.
צורה נוספת של סיוע היוותה הצבת צוותי האזנה לקשר המחבלים בספינות הטילים ששייטו לאורך החוף.
במידע שנאסף נעשה שימוש מיידי.
על נמלי לבנון, מגבול ישראל ועד ביירות, הוטל הסגר ימי, שמנע תנועת נוסעים ואספקה.
כל פעילות כלי השיט הותנתה בהסכמת ישראל, ובכלל זה פינוי תושבי חוץ.
בדרך זו נמנעה תנועת מחבלים מהחוף.
חלק מן ההסגר נעשה בסיוע הפלנגות הנוצריות, שתפשו את נמל ביירות.
הנוצרים אישרו לחלק מהאוניות להפליג, ואוניות אחרות נבדקו והוחזרו לנמל.
אונייה חשודה בשם אדי, עליה היו כ-150 איש, הופנתה לבדיקה יסודית יותר בנמל חיפה.
האונייה הסובייטית רפינו, שנשאה עליה בין היתר 175 מאנשי השגרירות הסובייטית, הורשתה לנוע ישירות מביירות ללטקיה ללא חיפוש.
ביוני 1982, במסגרת מבצע דרייפוס, הטביעה צוללת מסוג גל של חיל הים הישראלי ספינה שעליה 25 אזרחים שנמלטו מנמל טריפולי, לאחר שנוסעי הספינה זוהו בטעות כמחבלים.
חיל הים הסורי היה עדיין תחת השפעת התבוסה בקרבות מלחמת יום הכיפורים, תשע שנים לפני כן, מאידך הסורים חידשו את כוחם מאז 1973 והצטיידו בספינות טילים רבות.
לכן נדרשה נוכחות כוח ספינות טילים ישראליות בטווח התערבות מיידית ואכן הערכות זו הרתיעה את הצי הסורי ומנעה את התערבותו במלחמה.
גם אחרי שכוחות קרקעיים ומטוסים סוריים נלחמו בבקעת הלבנון לא הוכנס כוח ימי סורי למערכה.
האמנעה הזו נעשתה עוד לפני מעורבות חיל האוויר במערכה.
לנמל טרטוס נכנסו כלי שיט של השייטת הרוסית, פלוגת נחתים ומחלקת טנקים להגנה, ברית המועצות הפגינה בכך את היערכותה להגנה על הנמל.
פעולת צוללות חיל הים הישראלי
שתי צוללות של חיל הים הישראלי, אח"י גל ואח"י רהב הופעלו מתחילת המערכה (צוללת שלישית, אח"י תנין, הייתה בטיפולי אחזקה).
הצוללות הופעלו בעיקר למטרות מודיעין ובניגוד לדרך הפעילות הרגילה שלהן - פעולה חשאית וללא קשר שוטף עם יחידות אחרות - הפעם פעלו הצוללות בקשר ישיר עם ספינות הטילים ועם גורמים אחרים.
המידע שהביאו היה ייחודי, ושימש לפגיעה במטרות אויב בזמן אמת.
לאחר תפישת ראש החוף והמארבים שהונחו בליל מבצע הנחיתה, הופעלו כוחות שייטת 13 במשך כל הלחימה בפשיטות ומארבים על החוף, בעיקר מצפון לחוף הנחיתה ובאזור ביירות.
כמו כן הועמדו כוחות הקומנדו הימי בכוננות למבצעים שונים, ונערכו לקראת האפשרות שצי ברית המועצות יתערב בלחימה.
חלק גדול של השייטת הוחזק זמן ארוך בלב ים; המשימות המשתנות חייבו לימוד וארגון הכוחות והיערכות טכנית ומבצעית רבה.
הצי הסורי לא התערב וצה"ל לא שש להתעמת עם צי ברית המועצות שהגן על נמלי סוריה.
בעת הכניסה לביירות תוכננה פשיטה באור יום הכוללת חבירה לנוצרים, פשיטה שבוטלה כאשר התברר כי האזור המיועד לנחיתת כוחות השייטת מוחזק על ידי מיליציית "אמל" העוינת.
בתחילת המלחמה עלה חשש כי צוללת לובית עושה את דרכה לזירה כדי לסייע לכוחות אש"ף.
בשל כך לוו הנחתות בספינות לוחמה נגד צוללות - סט"ילים שהותאמו למטרה זו.
שלושה ימים לאחר תחילת הלחימה, ב-9 ביוני, התקבלה ההערכה כי האיום אינו קיים, והדגש עבר להגנה נגד מטוסים.
בסיס חיפה היה הבסיס העיקרי שממנו יצאו כלי השיט של חיל הים הישראלי למשימותיהם.
רוב אנשי בסיס אשדוד הגיעו לבסיס חיפה כדי לסייע בפעילותו, והתמקמו ברציף הצבאי בקרבת מספנת חיל הים.
הגנת האגף הימי במהלך המלחמה בוצעה באמצעות סיורי ספינות טילים ודבורים.
גבול מרחב השליטה של בסיס חיפה הורחב צפונה עד לקו מקביל לקו שליטת כוחות צה"ל ביבשה.
כדי לסייע בגילוי ובאבטחה מהים הוצבו תחנות מכ"ם ניידות במספר נקודות בחוף לבנון; מפקד חיל הים, זאב אלמוג, לא אישר בקשה של מח"ט גולני להציב תחנות מכ"ם על החוף בגזרת שדה התעופה של ביירות, אך לקראת הכניסה לביירות באמצע ספטמבר הוצבה חוליית מכ"ם ניידת על גג בית מלון בעיירה דאמור.
קצינים בכירים במילואים מחיל הים שותפו בפעילות צה"ל בלבנון.
חמישה קצינים בדרגות סא"ל ואל"ם גויסו לשמש קציני שיפוט במעברי הגבול ולחדש את המשמעת בצבא.
אל"ם יעקב ניצן קיבל פיקוד על מחנה צה"ל שהוקם במעבר ראש הנקרה.
סא"ל , שהגיע מאילת, הוצב לתפקיד קצין שיפוט בכיר בצור.
עוד באותו לילה, 11 נובמבר 1982, קרס בית הממשל באסון צור הראשון והוא נהרג.
ספינת הטילים אח"י חרב, מדגם סער 3, הייתה בשלב האחרון של השיפוץ במספנת אילת.
בעת ההכנות למבצע ניתנה עדיפות לספינות בצפון, ולכן התעכבה השלמתה.
הספינה עברה בתעלת סואץ ב-24 ביוני, והצטרפה לשייטת ספינות הטילים בחיפה.
שיפוץ אח"י סופה, שתוכנן להתחיל עם גמר שיפוץ אח"י חרב, נדחה עד לאחר המלחמה.
כוח דקל - שלוש נחתות טנקים (נט"קים) באורך 36 מטר, שלפי הערכת חיל הים מצבן לא איפשר נשיאת רק"ם, הועברו בשנת 1981 לאילת והושבתו על החוף.
בסוף חודש מאי דרש הרמטכ"ל, רפאל איתן, להעביר אותן לים התיכון.
הכנת הנחתות להפלגה הוטלה על זירת ים סוף.
הוראת הרמטכ"ל בוטלה ב-5 ביוני אך בהחלטת מפקד חיל הים המשיכה זירת ים סוף בהכנות והכוח יצא לדרכו ב-17 ביוני 1982. בצפון מפרץ סואץ פגשו ים סוער ובאחת הספינות הושבתו המנועים ונגרמו נזקים.
צוות המילואים הצליח להתגבר על התקלות ושתי הנחתות הגיעו לבסיס אשדוד ב-21 ביוני.
כדי להצדיק את ההשקעה נשלחו לביים נחיתות בחוף לבנון במטרה לאתר מקורות ירי.
אך במצבן הטכני הגרוע לא ניתן להמשיך בהפעלתן והן הועברו לפירוק.
הערכת הפעילות של חיל הים הישראלי
בפעולת האיגוף הימי נחסכו אבדות מכוחות היבשה, וחיל הים הישראלי הצליח לבצע את הפעולה ללא אבדות.
צורכי צה"ל מחיל הים מולאו מהר, במדויק וללא נפגעים.
חיל הים הצליח להימנע מחיכוך עם ציים זרים ששייטו באזור, ומנע מחיל הים הסורי להתערב בלחימה.
את הערכתו לחיל הים ביטא שר הביטחון, אריאל שרון.
בפקודת יום שפרסם ב-14 ביוני 1982 נאמר בין היתר כי: .
פעילות כוחות חיל הים זכתה לשבחים בצה"ל, בשל היכולות המקצועיות והמבצעיות שגילתה, ובשל שיתוף הפעולה המוצלח עם יתר זרועות צה"ל.
רשימת פעולות חיל הים במלחמת לבנוןמהות האירוע תאריך תיאור כלי שיט ויחידות שהשתתפוהשתקת תותח באזור נהר הליטני יום ששי 4 ביוני צוללת מזהה ומכוונת ספינות טילים (שהוזנקו קודם לכן מב"ח) לפגיעה בתותח מחבלים היורה על נהריה הצוללת אח"י רהב וספינות הטילים אח"י עצמאות ואח"י רומח.
סא"ל מיל אברהם זוהר ורס"ל מיל משה אימבר, "חיל הים במלחמת שלום הגליל", יוני 1982.
גדעון רז, מבצע שלום הגליל דו"ח צוות הפקת לקחי מלחמה הוצאה לאור חיל הים, יוני 1982, (טרם שוחרר לציבור).
רפאל איתן עם דב גולדשטיין, סיפורו של חייל, ספרית מעריב, 1985. עמ' 207 ואילך, "מלחמת שלום הגליל מלחמה בלתי נמנעת".
ליאת לרר, מבצע שלג - פעילות חיל הים בלבנון, מפקדת חיל הים מדור היסטוריה, 1986, (טרם שוחרר לציבור).
מייק אלדר, האויב והים "פרקים מיומן המבצעים", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991, ע' 251 -262.
מייק אלדר, "שייטת 13 סיפורו של הקומנדו הימי", ספריית מעריב, 1993
מייק אלדר, "שייטת 11 הקרב על הצל"ש", ספריית מעריב, 1996
משה אימבר וגדי אריאל, שייטת 3, ספינות הטילים בחיל הים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור - אריק נצר, התשס"ה - 2005, ע' 64 - 68.
פסח מלובני, מצפון תפתח הרעה, "צבא סוריה - עלילותיו ומלחמותיו - מבט מדמשק", הוצאת המכון לחקר מלחמות ישראל, 2014, ע' 585, וע' 624.
פסח מלובני, דגל אדום מעל המזרח התיכון, 'המעורבות הצבאית הסובייטית באזור וסיפורה של "מסרגה" ביחידה 8200', הוצאת אפי מלצר בע"מ, 2017 עמ'364–366, 385- 384.
אלי רהב, ריכוז הוראות מטה חיל הים במלחמת לבנון - שער המלך 4 ביוני עד 10 בספטמבר 1982, מוזיאון ההעפלה וחיל הים יוני 2014.
ליאת לרר שלום הגליל - פעילות חיל הים מדור היסטוריה מחלקת מבצעים ים, 1 בדצמבר 1986.
עזרי טרזי ואחרים, המלחמה הס"ג והעופות-"סיפור ממלחמת לבנון הראשונה יוני 1982", "אח"י פלברה אגדות שקרו באמת" בהוצאת בית החובל, 2020, עמ' 300.
צבי שפרלינג ואחרים, פתיחת דלק משגר חרטום "סיפור ממלחמת לבנון הראשונה יוני 1982", "אח"י פלברה אגדות שקרו באמת" בהוצאת בית החובל, 2020, עמ' 300.
מייק אלדר, חילוץ שתי ילדות לבנוניות, "אח"י פלברה אגדות שקרו באמת" בהוצאת בית החובל, 2020, עמ' 333.
שאול ברונפלד, "מה עוד תבקשי מאיתנו מכורה?" – "הנחיתה בשפך האוולי במלחמת שלום הגליל", "יסודות", גיליון 3, הוצאת המחלקה להיסטוריה בצה"ל, 2021.
יעקב זיגדון וסימן טוב שגיא, "תותחנים בשל"ג - סיפור מלחמה" עמותת יד לתותחנים, 2015, ע' 407–425.
מלחמת ההתשה בזירה הימית התאפיינה בלחימה מתמשכת בין ישראל למצרים, שכללה פעילות כלי שיט, חוליות קומנדו ימי ומטוסים.
מוקד האירועים היה בגזרת תעלת סואץ ומפרץ סואץ עם זירות משנה לאורך מפרץ אילת, חופו הצפוני של חצי האי סיני, ונתיבי השיט והנמלים במערב אפריקה.
זירות עימות נוספות התפתחו בין ישראל למחבלים הפלסטינים, לאורך החוף הלבנוני, נהר הירדן ובמצרי באב אל-מנדב.
התקופה מאופיינת בצמיחה גדולה של חיל הים הישראלי בבניין כוח ספינות סער, הצוללות מסדרת T, סירות קומנדו ימי, ספינות סיור (דבורים ויתושים).
חיל הים הישראלי שיפר את התארגנותו המבצעית והוקמו בסיסי שליטה חדשים בחופי סיני, הים התיכון וים המלח.
הוקמו מתקני תחזוקה בחיפה אשדוד ואילת, בסיס ההדרכה הצטייד במתקני אימון ממוחשבים ומפקדת החיל הועברה לבסיס הקריה בתל אביב.
הפעילות העיקרית בזירה הימית הייתה הפקת נפט במערב חצי האי סיני ומפרץ סואץ והובלתו לאילת.
מחצית מתצרוכת הנפט של ישראל סופקה בדרך זו.
פעולות איבה החלו זמן קצר לאחר הכרזת הפסקת האש במלחמת ששת הימים, עוד לפני הכרזתו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ב-8 במרץ 1969, על תחילת מלחמת ההתשה.
הערך שלפנינו עוסק בפעילות הקרבית בזירה הימית עד לתחילתה של הפסקת האש הרשמית ב-8 באוגוסט 1970, אף שפעילות קרבית, בזירה הימית ובזירות אחרות, נמשכה גם לאחר מכן, עד לקראת מלחמת יום הכיפורים.
בצד הישראלי הובילו את הלחימה: ראש הממשלה, גולדה מאיר, שר הביטחון, משה דיין, הרמטכ"ל, חיים בר-לב, אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון, מפקד חיל האוויר, מרדכי הוד.
מפקדי חיל הים בתקופת המלחמה היו האלופים: שלמה אראל שהוחלף בספטמבר 1968 על ידי אברהם בוצר.
הפקת הנפט בסיני נעשתה על ידי חברת נתיבי נפט בניהול מרדכי פרידמן ודן קמחי.
שייטת 13 נשאה במרבית היוזמה ההתקפית של חיל הים הישראלי במלחמת ההתשה.
מפקדיה היו סא"ל דב שפיר, שהוחלף במאי 1968 על ידי סא"ל זאב אלמוג.
בעלי תפקידים נוספים בישראל בזירה הימית
בצד המצרי הוביל את הלחימה מפקד חיל הים המצרי, אדמירל פואד אבו זיכרי שפיקד על חיל הים המצרי עד ספטמבר 1969, ובעקבות מבצע רביב הוחלף במחמוד עבד אל-רחמן פהמי.
חיל הים המצרי היה ערוך בתקופת מלחמת ההתשה בכוח רב עם כלי שיט מסוגים שונים.
הצי, שלא נפגע כלל במלחמת ששת הימים, היה פרוש בשני בסיסים בים התיכון - הבסיס המרכזי בנמל אלכסנדריה והבסיס הקדמי לפעילות נגד ישראל בנמל פורט סעיד.
מרבית כלי השיט היו מתוצרת סובייטית.
סדר הכוחות כלל: 12 צוללות דגם W שבמהלך התקופה הוחלפו 6 מהן לדגם R החדישות יותר.
שש משחתות, מהן ארבע מדגם סקורי, 19 ספינות נושאות טילי ים-ים סטיקס, מהן 12 מדגם אוסה הנושאת 4 טילים ו-7 מדגם קומאר עם שני טילים.
שלושים טרפדות מהן 6 דגם שרשן ו-24 מדגם P183. מקשות דגם T43 ו-12 ספינות נגד צוללות דגם SO1. בחיל הים המצרי התקיימה יחידת קומנדו, שהופעלה במהלך המלחמה פעם ראשונה בתחום החבלה הימית.
חלק מתוך הכוח שכלל ארבע משחתות, שתי צוללות, 3 ספינות טילים, ארבע טרפדות ושתי ספינות משמר, נמצא בבסיסים בים סוף, ערדקה ספאגה וראס בנאס.
היות שתעלת סואץ הייתה חסומה ולא ניתן היה להחליף כלי שיט בין הזירות.
מערכת נשק מסוג אחר שנכנסה לצי המצרי, והופעלה לפי הדרכת הסובייטים, היו סוללות תותחים 130 מ"מ מכווני מכ"ם.
לתותחים אלה היה טווח יעיל של כ-20 ק"מ.
הסוללות שהטרידו במיוחד היו אלה שבקרבת נמל פורט סעיד בים התיכון והסוללה ברס מחג'רה בצפון מפרץ סואץ.
הסוללות פעלו במהלך מלחמת ההתשה ושיא פעולתן היה במלחמת יום הכיפורים.
מטחי הסוללות היו מדויקים ורק במקרה יצאו כלי השיט מטווח האש שלהם ללא פגע.
הפלסטינים הקימו בלבנון קבוצות חבלה ימית, וקיבלו אימון והדרכה מצבאות ערב.
בידי המחבלים היו סירות דיג וסירות מהירות.
חימושם כלל נשק קל, רימונים, מקלעים ומטולי רקטות.
קבוצה שהתבססה בתימן הפעילה סירה מהירה ורקטות.
הפלגות קוימו על ידי פלסטינים בין לבנון לרצועת עזה.
חלקם נתפסו על ידי חיל הים הישראלי.
כמחצית הסירות שנתפסו התברר כי מטרתם הייתה הברחת טובין לרצועת עזה.
בתקופה הנידונה בריטניה, שהייתה בעבר גורם חשוב במזרח התיכון, מסרה את בסיסה במלטה והקטינה נוכחותה בים התיכון.
זאת לעומת התחזקות רבה בנוכחות הצי הסובייטי והצי השישי של ארצות הברית.
צרפת, שנחשבה ידידה של ישראל וסיפקה את צרכיה הביטחוניים, שינתה את התייחסותה.
האמברגו הסלקטיבי שהוטל לפני מלחמת ששת הימים אפשר להמשיך ולהצטייד בצרכי הביטחון בצרפת.
הקשחת האמברגו בשנת 1969 הפריעה להצטיידות.
שאיפתו של נשיא צרפת, שארל דה גול, למקם את צרפת כמעצמה הפועלת במקביל עם ישראל והערבים וכך להוביל את המזרח התיכון לשלום, לא מומשה.
ישראל איבדה אמון במנהיגות צרפת.
לנוכח האמברגו הצרפתי על ישראל החלה ארצות הברית לספק צרכיה הצבאיים של ישראל.
ב-30 בספטמבר 1970 ביקר הנשיא ריצ'רד ניקסון במזרח הים התיכון, את הצי השישי של ארצות הברית וביוגוסלביה.
שר ההגנה האמריקאי ביקר ביוון ובטורקיה.
זאת לנוכח המשבר בירדן, ולנוכח התעצמות הצי הסובייטי בים התיכון והמעורבות הסובייטית הגוברת באזור.
נשק אמריקאי נשלח לישראל לאיזון ההשפעה הסובייטית.
הסובייטים רצו לקרב אליהם את הערבים ולסגור את משבר האמון שנוצר בעקבות מפלתם במלחמת ששת הימים.
במהלך התקופה נבנה כוח ימי סובייטי גדול באזור הים התיכון, שהתבסס בנמלי מצרים וסוריה.
אוניית ביון הוצבה באופן קבוע כ-40 מיל ימי מחופי ישראל לקליטת תשדורות ומעקב אחרי השיט וחיל הים הישראלי.
הסובייטים סיפקו לצי המצרי ספינות טילים מדגם אוסה וצוללות.
יועצים סובייטיים הדריכו את אנשי הצי המצרי בשימוש באמצעי הלחימה, פיקוד על כלי שיט, כלי שטח וצוללות, הכשרת מפקדים וסגלי כלי השיט לנהל קרבות ימיים, לתקוף יעדים בחופי ישראל, לאתר ולפגוע בצוללות ישראליות, לבצע החפת כוחות בחופי ישראל, ולהגן על חופי מצרים, בסיסי הצי, ומתקנים חיוניים שונים.
היועצים הסובייטיים היו שותפים בתכנון והשתתפו בפעילות המבצעית של הצי המצרי – טיבוע המשחתת אילת, הפגזת מוצבי צה"ל ברומאני.
ביזמת היועצים הסובייטים קיימו המצרים שבעה מבצעי צוללות במהלכם אספו מודיעין על יעדים לאורך חופי ישראל מבלי להתגלות.
פיצוץ קווי רכבת – המצרים המשיכו בפעילות מבצעית בסיני.
ב-3 ביולי 1967 פוצצו פסי הרכבת בקו קנטרה אל-עריש.
הוחלט על פעולת תגמול דומה מצדה המערבי של התעלה והביצוע הוטל על שייטת 13. השייטת התמחתה בסוג זה של מארבים וחבלה בדרך הים.
המש"ט דב שפיר ראה בכך הזדמנות לחזור לפעילות מבצעית.
הפעולה, שכונתה "ברזלית", כללה שני כוחות בפיקוד שאול זיו וגדי שפי, שפעלו במקביל, חצו את התעלה בשחייה וגילו את הזרם הקבוע השורר בה מצפון לדרום.
מפקד חיל הים שלמה אראל ראה חשיבות בחזרתה של שייטת 13 לפעילות מבצעית והצורך המחודש בשירותי הצוללים.
מניעת השיט בתעלה – כאשר התברר שסירות שירות מצריות שטות באופן חופשי בתעלת סואץ ובאגמים הסתבר בדיונים מול האו"ם שהמצרים רואים את קו הפסקת האש על הגדה המזרחית של התעלה, בעוד ישראל ראתה את הקו כעובר במרכז התעלה, מרחק שווה מגדותיה.
ב-14 ביולי 1967 נקבעה לשר הביטחון משה דיין פגישה עם ראש משקיפי האו"ם, הגנרל אוד בול, לדון בסוגיה.
דיין שאף להציג שיט ישראלי בתעלה כעובדה.
ללא נוהל מבצעי מסודר הובאו למקום סירות גומי, נושאות דגל ישראל, שהושטו על ידי אנשי חיל הים בשישה מוקדים לאורך תעלת סואץ.
הפעילות זכתה מאוחר יותר לשם מבצע ברק.
סרן גדי שפי, משייטת 13, הביא למזח התעלה סירת 'ברטרם' על רכב מוביל, במגמה לרדת למים.
המצרים הופתעו מסירות הגומי בתעלה וכשהבחינו בכלי שיט על המשאית, הגיבו בירי מיידי.
כוחות צה"ל באזור דרום התעלה נערכו לתגובה עקיפה אך תנאי השטח לא אפשרו לתת חיפוי ישיר למזח ולסירות הדגל.
האש המצרית פגעה בסירה ומשיטי הסירות נאלצו להפסיק את השיט ולחפש מסתור.
זוג שייטים שהיה קרוב למזח ומפעיל נוסף שחיכה לתורו בחוף הצליחו להתחמק.
בזוג השני היו סג"ם יעקב כהנוב ורב"ט אברהם יסעור שהיו במרכז התעלה ומול משטח רדוד.
לאחר שסירתם טובעה, הסתתרו מאחורי עמוד עיגון.
כוח מצרי בשתי סירות חתירה, הגיע בלא הפרעה ושבה אותם.
באזור קנטרה הושטה סירה, עם דגל ישראל גדול, על ידי ישראל אסף ושלמה אסיף.
במרכז התעלה נפתחה אש מקלעים שפגעה בקרבתם והם חזרו לחוף המזרחי.
לאחר מחצית השעה יצאו שוב למרכז התעלה נפתחה אש ונערך דו-קרב טנקים משני צדי התעלה.
לאחר שעתיים חזרו השנים לחוף המזרחי.
סירתם הפגועה נסחפה לצד המערבי וקבוצת מצרים ניסו להוציא אותה מהמים.
פגז של טנק ישראלי חיסל את הסירה והמצרים.
שתי סירות שהפגינו שיט באגם המר עשו זאת ללא הפרעה.
נוכחות באגם המר – כדי לוודא שלא מתקיימת פעילות מצרית הורדה חולית שייטים משייטת 13 מצוידים בסירות גומי וערכו סיורי יום ולילה באגם.
מארב ממערב לתעלה – ב-11 במאי 1969, במבצע בולמוס 3, צלחו צוותים של סיירת מטכ"ל ושייטת 13 את תעלת סואץ, צליחה שקטה, ללא מנועים.
עם הגיעם לחוף הכינו מארב על הכביש, הסתערו על רכב מצרי, פגעו בו, הרגו שני חיילים מצרים ושבו לגדה המזרחית.
שני לילות לאחר מכן ב-13 במאי 1969 יצאו הכוחות למבצע בולמוס 4, פשיטה נוספת לגדה המערבית של תעלת סואץ.
המצרים גילו את כוחות היחידה בעת החציה ופתחו באש חזקה.
סג"ם חיים בן יונה נהרג ובנימין נתניהו כמעט טבע.
מבצע סרג'נט – בגזרת התעלה היה מערך מצרי צפוף ומבוצר בעמדות.
למרות הקושי בוצעו פשיטות על ידי סיירת שקד ושייטים מיחידה 707 ששותפו בלחימה.
פשיטה על עמדות מצריות התקיימה ב-13 מרץ 1970 וכללה פיצוץ העמדות.
בפשיטה נמנו 8 הרוגים מצריים והרוג ישראלי.
מבצע ויקטוריה – בליל 10/11 יוני 1970 קיימה סיירת שקד בשיתוף 20 לוחמים מיחידה 707 פשיטה על גזרת מוצבים בת שלושה ק"מ מעבר לתעלה.
לכוחות ישראל ארבעה הרוגים ו-17 פצועים.
יחידה 707 הפכה במבצע זה ליחידה לוחמת ושמה של היחידה השתנה מיחידת צוללים הגנתית ליחידה לחבלה ימית.
הפגנת נוכחות – בתקופה הראשונית שאף שר הביטחון, משה דיין, להוכיח למצרים את עובדת קיום ישראל ביציאה הדרומית מהתעלה.
מדי שבוע קוימו סיורים באור יום על ידי טרפדות 16 מטר ונחתת.
כלי השיט הופגזו מתותחי סוללת החוף אך לא היו נפגעים.
הפקת נפט – לאחר מלחמת ששת הימים השתלטה ישראל על שדות הנפט בסיני ובמפרץ סואץ, והפיקה נפט מהשדה היבשתי והימי של אבו רודס.
שדה הנפט באבו רודס נמנה עם 100 שדות הנפט העשירים בעולם.
היו בו כ-100 בארות מתוכם 12 בארות ימיות במפרץ.
ב-11 ביוני 1967 ליוו אנשי שייטת 13 את מנהלי חברת "נתיבי נפט", מוטי פרידמן ודן קמחי, למקום.
המכלים בערו ורוב הציוד ניזוק.
במקום נמצאו 16 אנשי נפט איטלקים שחזרו לארצם.
ב-21 ביולי 1967 יצאה המכלית "סמסון" של חברת אל-ים אניות עם 24 אלף טון נפט ממעגן בלעים לאילת.
הכמות המצטברת שהועברה תוך שישה חודשים הגיעה למיליון טון דלק.
ומאז לא פסקה הובלת הנפט – למעט בימי הקרבות במלחמת יום הכיפורים – עד למסירת השדה למצרים בנובמבר 1975.
בצפון המפרץ עסקה מכלית קטנה, "סירינה", בהעברת נפט משדה ראס סודר למכלים בחוף אבו רודס ומשם הועבר הדלק לאילת במכליות גדולות.
השדות הופעלו על ידי חברת "נתיבי נפט" ובמקום הוקם יישוב לעובדים בשם שלהבת.
תפוקת הנפט הייתה משמעותית, עד כמחצית מהתצרוכת של ישראל.
אף כי שאיבת הנפט על ידי ישראל הייתה לצנינים בעיני המצרים נשמר באזור שקט מתוח.
תפיסת חבלנים - ב-15 בינואר 1969 תפסה אניית העזר אח"י בת גלים בפיקוד זאב אריאל סירה עם 7 מצרים שחזרו מהטמנת מוקשים באזור ראס סודר.
למחרת תפסה האנייה סירה נוספת עם שני מצרים שבאו לחלץ את חולית החבלנים.
נזק לשאיבה המצרית – המצרים הפיקו נפט משדות ימיים בצד המערבי של מפרץ סואץ והיה חשוב להם שההפקה תימשך.
לאחר גילוי פעולות מיקוש שנעשו על ידם בצד המזרחי הוחלט ללמדם לקח.
במרץ 1969 הוטל על לוחמי שייטת 13 לחבל במתקן עגינה בשדה הנפט הצפוני.
ה"חזירים" בפיקוד סרן עמנואל פז חיברו מוקשים לעמודי התמיכה.
הפיצוץ נראה כאילו לא השפיע אך כאשר הגיעה מכלית וניסתה להתקשר קרס המתקן.
לאחר מכן נעשו הכנות לחבלה במתקנים בשדה מורגן הדרומי יותר.
ה"חזירים" הועמסו על אניית העזר אח"י בת ים (ת-83) ופורקו בצפון המפרץ.
כדי להיערך לפיצוץ נמדדו העמודים וה"חזירים" חזרו לאונייה.
מטרות לפשיטה מהים – נתוני מודיעין ראשוניים העריכו קיום מכ"מים באי גרין ומעגן עדבייה שבצפון מפרץ סואץ.
הערכה שהמכ"מים מפריעים להפעלת מטוסים והם הוצבו כמשימה לפשיטה.
באזור בוצעו גיחות לילה של צרעות מראס סודר בפיקוד אמנון בן ציון.
אחת המטרות לסיורים אלה הייתה לבדוק את מתכונת הזרמים במקום.
הגאות והשפל בים סוף גורמים במפרץ סואץ הרדוד לזרמים חזקים.
הנתונים שהועברו למודיעין חיל הים נדרשו לסייע בתכנון הפעולות.
בן ציון דיווח שלא הובחנה פעילות מכ"ם במקום.
המטרות היו מאתגרות לפשיטה מהים ונשארו כמשימה גם לאחר השינוי בהערכה לגבי המצאות מכ"מים.
פשיטת עדביה – בליל 21 ביוני 1969 נערכה פשיטה ראשונה מסוגה של שייטת 13 בחוף האויב בכינוי מבצע בולמוס 5. בפשיטה, שעליה פיקד מפקד שייטת 13, סא"ל זאב אלמוג, כוח בפיקוד רס"ן שאול זיו פשט מהים על תחנת משמר של צבא מצרים בראס עדבייה שבצפון מפרץ סואץ, והרס את המקום.
שלא לפי נתוני המודיעין לא נמצאה במקום תחנת מכ"ם.
בעת הביצוע התגלו תקלות בכלי הנשק ובמכשירי הקשר.
הכוח הישראלי הרג את כל 32 החיילים המצריים שנמצאו בתחנה.
תא"ל רפאל איתן, שפיקח על המבצע מסירה בקרבת החוף, הביע את מסקנתו שכוח האש של אנשי שייטת 13 מפוזר וטעון שיפור.
הרמטכ"ל חיים בר-לב התרשם לטובה והביע את הערכתו במכתב לסא"ל אלמוג:
הפשיטה על האי גרין – בלילה שבין 19 ו-20 ביולי 1969 נערכה פעולה משולבת, שבמסגרתה פשטו כוחות של שייטת 13 וסיירת מטכ"ל על האי גרין שבצפון מפרץ סואץ, ולאחר לחימה קשה שלטו בו במשך כשעה וחיבלו במבנים שבו.
צה"ל איבד שישה לוחמים, והכוחות המצרים ספגו בין 25 ל-36 הרוגים.
פעולה זאת הייתה אירוע מכונן עבור שייטת 13. ההגעה ליעד בצלילה על אף זרם חזק שהסיט את הצוללים ממסלולם.
הגיחה מהמים למבנה בגובה שתי קומות תוך לחימה.
מפקד השייטת זאב אלמוג פיקד על הפעולה כשמפקד סיירת מטכ"ל מנחם דיגלי מפקד על אנשי הסיירת ותא"ל רפאל איתן נמצא בסירה בקרבת האי.
הופגנה דבקות במטרה בכל הרמות בעת התכנון והביצוע.
תקיפה תת-ימית – בעקבות שני מבצעים אלה, שבהם פעלו כוחות מושטים ישראלים נגד מטרות מצריות במפרץ סואץ, העבירו המצרים שתי ספינות טורפדו מדגם פ-183 מבסיס חיל הים המצרי בע'רדקה לאזור צפון מפרץ סואץ, ואלו ביצעו סיורים באזור.
הטרפדות המצריות הוערכו כעלולות לפגוע בנחתות ולהכשיל את מבצע ההנחתה.
כהכנה למבצע רביב החליט צה"ל לתקוף את הטרפדות בפעולת חבלה ימית, מבצע אסקורט, כדי שאלה לא יסכנו את הנחתות שיועדו להנחתת הכוח המשוריין.
המשימה הוטלה על לוחמי שייטת 13 שיטת הפעולה: יציאה בשני "חזירים" להצמדת מטעני עלוקה לקוער של הטרפדות, לפיצוץ מאוחר.
בליל 5 בספטמבר 1969 בוצע ניסיון ראשון לטיבוע הספינות המצריות, אך הטרפדות יצאו מהנמל לסיור והכוחות הישראלים לא יכלו להדביק מוקשים לטרפדות שהיו בתנועה כל הלילה.
בליל 7 בספטמבר פשטו שוב אנשי שייטת 13 על שתי הטרפדות המצריות שעגנו בקרבת מכלית במסוף הדלק רס-סאדאת דרומית לעיר סואץ.
זוג לוחמים מכל "חזיר" הגיע אל הספינות בצלילה והטביע אותן באמצעות מטעני עלוקה.
הפעולה הוכתרה בהצלחה אך במהלך הנסיגה הופעל מנגנון ההשמדה העצמית של אחד ה"חזירים" וכתוצאה מכך נהרג לוחם ושני לוחמים נפצעו קשה ומתו מאוחר יותר מפצעיהם.
הלוחם הרביעי רס"ל אריה יצחק ניסה, חרף פציעתו הקשה, למשוך את חבריו בשחייה.
הוא התגלה רק בשעות הבוקר, ויצא מהחוף עם המסוק לאיסוף הגופות מהים.
פשיטה משורינת – ב-9 בספטמבר 1969 נערך מבצע רביב – פשיטה משוריינת ישראלית במערב המפרץ, שבה ספגו המצרים כמאה הרוגים.
הכוח הפושט הובל אל היעד ובחזרה באמצעות שלוש נחתות טנקים (נט"קים) 36 מטר מפלגת הנחיתה של חיל הים הישראלי, ובאבטחת ראש החוף עסק כוח לוחמי יחידה 707 של חיל הים הישראלי.
בעקבות הפשיטה הודחו הרמטכ"ל המצרי ומפקדי חיל הים וחיל האוויר המצריים.
הפשיטה על האי שדואן – ב-22 בינואר 1970 נערך "מבצע רודוס", שבמסגרתו כבש כוח של חטיבת הצנחנים, שהונחת ממסוקים, את האי שדואן שבמפרץ סואץ, הרס את תחונת המכ"ם וגרם אבדות כבדות למצרים.
מטוסי סקייהוק וסמב"ד ישראלים הטביעו שתי טרפדות ואוניית עזר מצרית.
במהלך הקרב נפגעו גם מספר ספינות דיג אזרחיות שפעלו באזור, ואנשיהן נהרגו.
הפשיטה נמשכה יותר משלושים שעות, ובסיומה חזרו הכוחות הפושטים לישראל.
כעבור יומיים הגיעה לאילת נחתת ובה ציוד ששימש את הלוחמים.
בעת פריקת הציוד התפוצצה משאית תחמושת שירדה מהנחתת.
באסון משאית התחמושת נהרגו 24 בני אדם ועשרות נפצעו.
סיורי הדבורים בצפון המפרץ שבעיקרם נעשו לצורך אבטחת העבודה בשדות הנפט קיבלו את הכינוי מונטנה.
במפרץ אילת נשמר שקט מתוח בין ישראל לירדן במשך השנים, אך בתחילת מלחמת ההתשה אפשרו הירדנים לקומנדו מצרי לצאת לפיגועים בנמל אילת מהחוף הצפוני של עקבה.
לוחמי קומנדו ימי מצריים תקפו שלוש פעמים בשחייה וצלילה את נמל אילת מבסיס שקיבלו מהירדנים בנמל עקבה הסמוך.
מאוחר יותר התברר שהגיעו לעקבה כבר באוקטובר 1969 ותצפתו ולמדו את השטח.
בשתי גיחות נובמבר 1969 ופברואר 1970 הצליחו לגרום לנזקים לכלי שיט.
בפעולה שלישית בליל 27 באפריל 1970 לא נמצאו כלי שיט במעגן.
בפעולה רביעית ב-15 במאי 1970 נהרג צולל ישראלי.
בליל 15/16 בנובמבר 1969 יצאו הקומנדו המצרי מעקבה בשחייה ובצלילה ותקפו שתי אוניות אזרחיות בנמל האזרחי.
למזלה של האניה א/מ דליה של חברת "צים" המיקוש עשה חורים במכלי התחתית הכפולה והיא המשיכה לשוט.
האנייה 'הי דרומה' ספגה נזק גדול יותר.
האונייה נגררה והונחתה בחוף הצפוני.
צוללני יחידה 707 ביצעו את תיקוני אטימה מתחת למים והאונייה המשיכה להפליג עם טלאים מסומררים.
אחד הצוללים המצריים נחנק במהלך הפעולה וגופתו פונתה לעקבה על ידי חבריו.
להצדקת פעולתם הגדירו המצרים ברישומיהם שהאוניות היו "נושאות גייסות חמושות".
האונייה 'הי דרומה' עסקה בחוזה הובלה למשרד הביטחון בין אילת למפרץ שלמה אך לא הייתה חמושה.
האונייה 'דליה' הייתה אוניית סוחר לכל דבר.
ב-5 בפברואר 1970 חדרו צוללנים מצריים שיצאו מעקבה לנמל הצבאי באילת והצמידו לשתי אוניות מוקשי עלוקה וחמקו לעקבה.
מפיצוץ המוקשים הוטבעה ספינת עזר אח"י בת גלים (ת-81) בצמוד לרציף.
התקיפה המצרית תואמה עם ירדן, שהסכימה שהמתקפה תצא משטחה.
המצרים הפיצו שמועות שהצוללים שלהם הגיעו במסוקים או דרך סעודיה.
התגובה הישראלית הייתה בדרך האוויר נגד ספינות מצריות בנמל ע'רדקה שבים סוף, ובמבצע זיקוקית ב של חיל האוויר הישראלי טובעה מקשת מצרית ונהרגו 80 מלחיה.
נגד הירדנים, שללא שיתוף הפעולה שלהם לא היו המצרים מצליחים לחבל, ננקטה הבלגה מוחלטת.
באותה עת נעשו עבודות הנצלה להצפת האונייה בת גלים שחסמה את המזח.
הוצב מארב על ידי אנשי שייטת 13 במשך כמה לילות.
לאחר הסרת המארב הגיעו המצרים שוב ב-15 במאי – בעיתוי הקשור ליום העצמאות של ישראל – והניחו מטענים בקרבת האונייה.
התגובה הישראלית הייתה שוב בדרך האוויר.
במבצע קשת אווירי מטוסי פנטום של חיל האוויר הישראלי תקפו את נמל ראס בנאס, כ-450 מיל מדרום לשארם א-שייח'.
המשחתת אל קאהר (מדגם Z) טובעה בסמוך לנמל.
לאחר הקרב נותרה לחיל הים המצרי בים סוף משחתת אחת בלבד (מדגם סקורי).
סטי"ל קומאר וכלי שיט נוספים נפגעו.
ישראל הבליגה לירדן על מתן האפשרות למצרים לביצוע הפעולות.
בספטמבר השחור באותה שנה הבין חוסיין, מלך ירדן שהסכנה לממשלו נובעת מהארגונים החמושים הפלסטיניים ויצא נגדם בכוח רב.
מאז לא המשיכה ממלכת ירדן לשתף פעולה עם המצרים במלחמת ההתשה.
הספינה "היי דרומה" קיימה קשר נוסעים ומטיילים בין אילת לשארם א-שייח' ב-3 בספטמבר 1970 בסמוך לשעה 22:30 כאשר התקרבה למדרום לנבק עלתה אנית המטיילים על שרטון.
הנוסעים חולצו מבוססים במים הרדודים והועבר ברכב לשארם א-שייח'.
שתי גוררת שהוזעקה מאילת לא הצליחו לחלץ את האנייה מהשרטון והיא נשארה כשבר.