tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ערך והפיץ סרטי הדרכה בנושאי גידול וטיפול בעצים, מדשאות, וצמחי נוי.
פרסם והפיץ יותר מ-200 חוברות ומאמרים מקצועיים של מידע לגננים.
שימש חבר הוראה בכיר בטכניון, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים.
הל אור ייצג את ענף הגינון במשרדי הממשלה, בגופים פרטיים ובהליכי חקיקה בכנסת.
כחלק מפועלו, שכנע הל-אור את שר החקלאות, רפאל איתן, להאריך את תוקפו של החוק המנדטורי להגנת היער, והוסיף לרשימת העצים גם את כל עצי הנוי שהיו אז בארץ.
הל-אור היה שותף ל"חוק הגנים הבוטניים 2006" ולתיקונים בפקודת היערות.
החל משנת 1972 היה דירקטור וחבר ב"קרן למשקי עזר והחברה לפיתוח הנוף הירוק" אשר עסקה בפיתוח גינון בהתיישבות החדשה.
היה חבר בהנהלת ובמזכירות הארגון לגננות ולנוף בישראל, הארגון היציג של גנני ישראל, והיה שותף למיזם היער העירוני שהחל בשנת ה-70 למדינה.
בין יתר עיסוקיו שימש כחבר בוועדות ובהנהלות שונות:
שימש כחבר מערכת באנציקלופדיה לצמחי נוי, ומחבר הערכים: השקיה, העץ בגן ובמדשאות.
חבר בוועדה למתן שמות עבריים לצמחי נוי של האקדמיה ללשון העברית בירושלים.
ייעוץ והכוונה בהוצאות התקנות ב"חוק הגנת האילנות" לשמירת עצים מפני כריתה.
חבר ועדת היגוי לעצי רחוב במשרד החקלאות.
חבר הנהלת הדירקטוריון של ה"חברה לעידוד הנוף הירוק".
חבר מועצת המנהלים ב"בית הספר לגננות ושתלנות" בפתח תקווה.
חבר בוועדת המקצוע למדעי החיים והחקלאות שליד המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך והתרבות.
חבר ועדת היגוי להקצאת לשצ"פים לפי אזורי אקלים ודפוסי אוכלוסייה – משרד הבינוי והשיכון, המשרד להגנת הסביבה, משרד החקלאות.
יושב ראש הנהלת ענף גננות נוי – משרד החקלאות.
רכז ועדה מקצועית לגידול והחזקת עצים בגן, שרות ההדרכה והמקצוע במשרד החקלאות.
תעודת הוקרה לשנת 2000 מהארגון לגננות ולנוף בישראל על "קידום הגינון בישראל".
נבחר השנה בגינון בישראל לשנת 2001, על ידי המדען הראשי של משרד החקלאות וקבוצת משוב חקלאות על "תרומה ייחודית בחינוך דורות של גננים, ועל החדרת פרמטרים מקצועיים לענף הגינון הפרטי והציבורי".
נבחר השנה בקטגוריית מפעל חיים בוועידת ישראל לגינון "משוב" 2016: "ידענותו הרבה של הל-אור בעצים ובתחזוקת גנים זיכו אותו בתואר ה'אבא' של הגינון והגננים בישראל".
הל-אור היה נשוי למיכל ואב לחמישה ילדים.
יצחק פטר הרברט (איציק) וִיץ (7 בנובמבר 1934 – 12 בינואר 2026) היה אימונולוג וחוקר סרטן ישראלי, פרופסור בבית הספר שמוניס למחקר ביו-רפואי וחקר הסרטן באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כסגן נשיא האוניברסיטה למחקר ופיתוח וכדקאן הפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס.
היה חלוץ בחקר המיקרו-סביבה הסרטנית, חתן פרס סנט-גיירגי לשנת 2023.
יצחק ויץ נולד בווינה, אוסטריה, בנם היחיד של פרידה (לבית גרסטמן), ילידת לבוב, והרמן-צבי ויץ.
אביו היה עורך דין בהכשרתו.
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכשנה וחצי לאחר האנשלוס, עלה לארץ ישראל המנדטורית יחד עם משפחתו, והשתקעו בשכונת כרם אברהם בירושלים.
את לימודיו היסודיים עשה בבית הספר תחכמוני, ואת לימודיו התיכוניים בתיכון בית הכרם (לימים התיכון ליד האוניברסיטה), שם היה בן מחזורם של דרורה חבקין, עדי צמח, אליעזר רחמילביץ ומנחם ברינקר.
ב-1952 התגייס לצה"ל ושירת כקצין בחיל השריון.
את שירות המילואים ביצע בחיל הרפואה.
את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים עשה במסלול ישיר לתואר שני במיקרוביולוגיה, ביוכימיה ופרזיטולוגיה והשלים אותו בשנת 1959. המשיך ללימודי תואר שלישי באימונולוגיה ובחקר הסרטן, בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1965 הגיש את עבודת הדוקטורט, ומיד לאחר מכן יצא לארצות הברית.
הוא שהה משך כשלוש שנים כעמית בתר-דוקטורי ב-Roswell Park Memorial Institute בבאפלו, ניו יורק.
ב-1968 שב לישראל, הצטרף כמרצה לאימונולוגיה באוניברסיטת תל אביב וכן מונה לראש המחלקה למיקרוביולוגיה.
עם הצטרפותו זכה למענק בגובה 125 אלף לירות ישראליות לצורך מחקר אימונולוגי בחולי סכיזופרניה.
לאחר כשנה קודם לדרגת מרצה בכיר, ובשנת 1972 לדרגת פרופסור חבר.
באותה שנה הוביל את העברת המחלקה למיקרוביולוגיה מהקמפוס האוניברסיטאי באבו כביר, אל הקמפוס ברמת אביב.
בשנת 1975 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-1979 נבחר לדקאן הפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס' וייז, וכן ייסד את המרכז לחקר הביולוגיה של הסרטן ועמד בראשו.
בשני תפקידים אלה כיהן עד 1984, אז מונה לסגן נשיא אוניברסיטת תל אביב למחקר ופיתוח וליושב ראש "רמות", חברת מסחור הטכנולוגיות של האוניברסיטה.
בתפקידים אלה כיהן כשלוש שנים.
בשנות ה-80 וה-90 כיהן בתפקידים שונים בחבר הנאמנים של האוניברסיטה.
ויץ מלא תפקידים שונים הן בישראל והן בפורומים בינלאומיים.
בישראל כיהן כנשיא האגודה לאימונולוגיה (בשנים 1986–1989), וכנשיא מייסד של האגודה הישראלית לחקר הסרטן (בשנים 2008–2011) וכן כיהן בוועדות לאומיות לשיתוף פעולה מדעי בין ישראל לגרמניה ובין ישראל לצרפת.
ב-2003 יצא לגמלאות, אך המשיך לעסוק במחקר פעיל ועמד בראש קבוצת מחקר עד 2024.
עד פרישתו, יצחק ויץ היה חוקר הסרטן הוותיק ביותר באוניברסיטת תל אביב.
ברבות השנים פרסם מעל 220 מאמרים בכתבי עת מדעיים, ערך 11 ספרים וכתב פרקים רבים נוספים.
הוא היה חבר בשורה של אגודות וחברות מדעיות בתחומי האימונולוגיה וחקר הסרטן, וכן שימש חוקר אורח באוניברסיטאות בארצות הברית ובאוסטריה.
בשוודיה כיהן כפרופסור אורח במכון קרולינסקה.
היה עורכם של כתבי עת אחדים העוסקים בחקר הסרטן.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים הפרופסורים עדית בן-ברוך ויונה קיסרי מאוניברסיטת תל אביב.
בראשית שנותיו כחוקר, הוביל צוות שהצליח להבין מדוע חולי סרטן אינם דוחים את הגידולים הסרטניים שאותם הם נושאים.
בהמשך היה לחלוץ חקר המיקרו-סביבה הסרטנית (Microenvironment) ופיתח תחום זה.
הוא כיהן במשך למעלה מעשור כנשיא המייסד של החברה הבינלאומית למיקרו-סביבת הסרטן.
במסגרת תפקיד זה ארגן שבעה כנסים בינלאומיים שהתמקדו בחקר המיקרו-סביבה הסרטנית: בבית גבריאל (1995), בווינה (2002), בפראג (2004) בפירנצה (2007), בוורסאי (2009), בסוג'ואו (2012) ובתל אביב (2015).
תרומתו המדעית העיקרית של ויץ הייתה בכך שזיהה לראשונה כי המיקרו-סביבה התאית והמולקולרית מהווה נקודת מפתח ביצירתם של גידולים סרטניים וגרורות.
מעבדתו של ויץ חקרה את המנגנונים התאיים והמולקולריים של גרורות סרטניות, המהוות את הגורם הקטלני ביותר במחלת הסרטן, במטרה לפתח דרכי טיפול חדשות.
הוא וקבוצתו עסקו בלמידת האינטראקציות בין תאי הסרטן לבין המיקרו-סביבה המקיפה אותם, ואשר משפיעות על התפתחות הגידול והיווצרות גרורות.
יחסי הגומלין הדו-כיווניים בין הגידול לבין המיקרו-סביבה שלו, מתבטאים בין היתר ביכולת של כל אחד מהם להשפיע על התבטאות הגנים של האחר ולווסתה, ומהווים מרכיב קריטי ב"צומת קבלת ההחלטות" של התאים הסרטניים לקראת התפתחותה או אי-התפתחותה של גרורה.
פרס גורביץ מטעם האוניברסיטה העברית (1960)
עמית אנה פרנק בווילז'ואיף, צרפת (1961)
עמית אלינור רוזוולט לחקר הסרטן (1974)
ראש הקתדרה לאימונוביולוגיה על שם דייוויד פורמן (1980–2003)
מלגת פוגרטי מטעם המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית (1990)
חבר נבחר של האקדמיה העולמית לאמנות ומדע (1996)
פרס ז'קלין סרוסי לחקר הסרטן (2003)
פרס מפעל חיים לתרומות מדעיות מטעם המכון לווירולוגיה הומנית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מרילנד (2008)
הרצאה לזכר אוטו הרץ בחקר הסרטן, אוניברסיטת תל אביב (2014)
סימפוזיון באוניברסיטת תל אביב לרגל הגיעו לגבורות (2014)
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת וינה (2018)
ההרצאה השנתית על שם מרלן וסטיוארט גרינבאום, המכון לווירולוגיה הומנית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מרילנד (2019)
פרס מפעל חיים מטעם הארגון הישראלי לחקר הסרטן (2022)
חבר כבוד באקדמיה האירופית לאימונולוגיה של סרטן (2022)
פרס מפעל חיים מטעם בית הספר שמוניס למחקר ביו-רפואי וחקר הסרטן (2023)
פרס סנט-גיירגי להתקדמות בחקר הסרטן (2023)
פרופסור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה הרפואית של וינה (2024)
סימפוזיון באוניברסיטת תל אביב לרגל הגיעו לגיל תשעים (2024)
ויץ היה נשוי לחוה (לבית שניידוביץ), גננת, אב לעודד ומרית.
התגורר שנים ארוכות בשכונת תל ברוך בתל אביב, ובעשורים האחרונים לחייו, לאחר פרידתו מחוה, התגורר בנס ציונה עם בת זוגו סמדר פישר.
נפטר בינואר 2026, בגיל 91, והובא למנוחות בבית הקברות "מנוחה מכובדת" בגבעת ברנר.
רבי יצחק הכהן שולאל (נפטר בא' בכסלו ה'רפ"ה, נובמבר 1524) היה נגיד יהודי מצרים וראש המטבעה של הסולטנות הממלוכית, בין השנים 1502–1517. לאחר ביטול הנגידות, שימש כראש ישיבה בירושלים.
לא ידוע מקום וזמן הולדתו של רבי יצחק ולא ידועים פרטים רבים על שנות חייו המוקדמות.
ככל הנראה רבו של רבי יצחק היה דודו רבי נתן הכהן שולאל.
בזמן נגידותו של דודו רבי נתן, התגורר רבי יצחק זמן מסוים בערים חברון ועזה, אך חזר למצרים לצורך נישואיו.
בשנת ה'רס"ב (1502) נפטר דודו וגיסו רבי נתן הכהן שולאל, והוא מונה תחתיו לשמש כנגיד יהודי מצרים וכראש המטבעה של האימפריה הממלוכית.
במהלך כהונתו כנגיד, העלילו על רבי יצחק שהוא העלים כספים ששייכים לשלטונות, והוא נאסר יחד עם חותנו אברהם אבן חיים ויהודים נוספים.
לאחר שלושה חודשים בכלא, הצליח רבי יצחק להימלט, ושהה במקום מסתור.
בעקבות מאסרו, הודחו מקורביו ממשרות בכירות במנהל הממלוכי.
לאחר זמן, השלטונות זיכו מהאשמה את כל החשודים חוץ מאת אברהם אבן חיים שלקח על עצמו את האחריות לפרשה.
בעקבות זיכויו יצא רבי יצחק מהמחבוא וחזר לשמש כנגיד וכראש המטבעה, וגם מקורביו חזרו למשרותיהם.
בכו בניסן ה'רפ"ה, לאחר פטירתו של רבי יצחק תועדו פרטי הפרשה במסמך רשמי של בית הדין בירושלים, (על פי בקשתו של אברהם אבן-חיים).
מסמך זה שרד בגניזה הקהירית.
רבי יצחק קיבל על עצמו שיהיה נזיר אם ימנה אדם מסוים לדיין (הכונה למהרלב"ח), ולאחר מכן היה צורך למנות את אותו אדם לדיין, ונוצרה מחלוקת בין חכמי הדור האם רבי יצחק מחויב בנזירות או לא.
בשנת ה'רע"ז (1517), כבשו העות'מאנים את סוריה, ארץ ישראל, ומצרים מידי האימפריה הממלוכית, ובעקבות כך הודח רבי יצחק מתפקידיו כנגיד וכראש המטבעה.
לאחר הדחתו, עלה רבי יצחק לירושלים, שם היה ממנהיגי הקהילה ועמד בראשות הישיבה.
רבי יצחק תיקן תקנות רבות בהלכה ובהנהגת הקהילות.
תקנותיו ופסקיו נשמרו בספרי תלמידיו ובראשם הרדב"ז, וכן בספריהם חכמי דורו והדורות שאחריו.
אחדים מפסקיו הובאו להלכה בספר בית יוסף של רבי יוסף קארו.
בחורף של שנת ה'רפ"ה (1524), פרצה מגפה בירושלים, ורבי יצחק ברח מהמגפה לכפר ח'ירבת אל-בורג' שבין ירושלים לנבי סמואל, אך בעודו שוהה שם, הוא נדבק במגפה ונפטר בא' בכסלו ה'רפ"ה, והובא לקבורה בירושלים.
רבים מחכמי מצרים וארץ ישראל בדור שאחרי רבי יצחק היו תלמידיו.
המפורסמים שבהם הם הרדב"ז, רבי משה קאשטרו
ורבי אברהם בן אליעזר הלוי.
רבי יצחק השתייך למשפחה מיוחסת מהאי מיורקה שבספרד, שהגרה לאלג'יריה בעקבות גזרות קנ"א.
במחצית השנייה של המאה החמש עשרה הגרו חלק מבני המשפחה לארץ ישראל ולמצרים.
לא ידוע האם רבי יצחק עצמו נולד עדיין באלג'יריה.
כמו כן לא ידועים שמות הוריו.
רבי יצחק התחתן עם קמר לבית אבן-חיים, ביתו של סוחר ממוצא ספרדי בשם אברהם אבן-חיים.
לרבי יצחק ולאשתו קמר נולד בן אחד שנקרא אברהם על שם סבו, אבי אימו.
כשנפטר רבי יצחק, היה אברהם עדיין צעיר, ולכן מינה רבי יצחק קודם פטירתו שלושה אפוטרופסים (רבי שלמה טורטישא, רבי דוד שושן, ורבי נתן הכהן שולאל) שינהלו את נכסיו וידאגו לפרנסת בנו הצעיר.
המהר"י בירב הורה לקמר לא להינשא בשנית עד שאברהם יגדל כדי שיהיה מי שיגדל את היתום הצעיר.
הרב יצחק וייס (נולד בין ה'תר"ל לה'תרל"ה, 1870 ל-1875 – כ"ו בתמוז ה'תש"ב, 11 ביולי 1942) היה רבן של העיירות וערבוי שבהונגריה וקדלבורג הסמוכה לפרשבורג.
תלמיד השבט סופר ובעל הניר לדוד, ודבק ברבו הקדוש מבעלזא זצוקללה"ה .
נרצח עם משפחתו וקהילתו בשואת יהודי סלובקיה.
הרב יצחק וייס נולד בבית אביו רבי ישע'י יששכר והרבנית מרים בעיירה פרשבורג.
למד בישיבתו של השבט סופר, שמסופר שאמר עליו שהוא "ארון הספרים שלי", והיה מרבה ללמוד איתו בחברותא.
גם הרב דוד ניימן העיד בהסכמתו על בקיאותו הרבה בכל מרחבי התורה.
בשנת תרנ"ד החל ללמד בבית המדרש "מכבדי ומענגי השבת", עד לשנת תרס"ד.
בשנת תרס"ד התקבל לכהן כרבה של העיירה קדלבורג הסמוכה לפרשבורג.
בתפקיד זה כיהן עד לשנת תרע"ו אז החל לכהן כרבה של ורבוי, תפקיד אותו נשא עד מותו.
אחיו הוא הרב שבתי שעפטעל ווייס משימאני מחבר ספר הלכתא רבתא לשבתא.
בשנת תש"ב ניספה בשואת יהודי סלובקיה יחד עם אשתו וילדיו וכל יהודי העיירה, שנשלחו יחד למחנה ההשמדה, בלזיץ או מיידנק.
הרב שמואל הלוי ואזנר העיד עליו "וזכיתי להכירו ולישא וליתן אתו בדברי תורה, והיה בקי עצום בכל מכמני התורה כי לא שכח לעולם - והכל שגור בפיו - הלכה ואגדה שו"ת וספורי הדורות".
צאצאיו הוציאו לאור את כתביו בהם ספר חידושים על התורה וספר שו"ת בשם שיח יצחק.בשנת תשל"ב הוקמה קהילת "שיח יצחק" ווערבוי באנגליה בשכונת סטמפורד הייל ובראשה עמד רבי ישראל יששכר ווייס מחבר הספר "בינת יששכר" על התורה.
לאחר פטירתו ביום שלישי דחנוכה ז"ך כסלו הוכתר בנו יחידו רבי שבתי שמואל ווייס לרב קהילת ווערבוי בבני ברק.
אב"ד ווערבוי מכהן בתפקיד נשיא מכון "שם עולם" והוציא לאור את ספריו ותורתו של בעל השיח יצחק מווערבוי.
אבני בית היוצר, חידושים בנוגע לקברות וציונים של צדיקים.
אלף כתב, בשני חלקים, עובדות אמרי קודש והנהגות מגדולי הדורות.
בני ברק תשנ"ה, בהוצאת מכון זיכרון.
יצחק וילנצ'וק (7 בדצמבר 1894 – 28 בדצמבר 1974), היה מהנדס, פעיל ציוני ברוסיה, חבר ההגנה, חבר מועצת העיר תל אביב-יפו, איש ציבור ומנהל בכיר בארגונים מרכזיים במשק הישראלי.
נולד בבריאנסק, דאז באימפריה הרוסית.
לאחר תום לימודי התיכון ב-1912, עבר ללמוד הנדסת מכונות בפוליטכניקום בפטרוגרד (שמה דאז של סנקט פטרבורג).
בשל תהפוכות תקופת מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר נמשכו לימודיו עד 1921. במהלך לימודיו עסק בפעילות ציונית, היה חבר הוועד המרכזי של ארגון הסטודנטים היהודיים החבר, והקים את סניפו של הארגון בפטרוגראד.
ב-1917 אוחד ארגון "החבר" עם החלוץ, ווילנצ'וק מונה לעוזרו של יוסף טרומפלדור.
ביום מהפכת אוקטובר (24 באוקטובר 1917 על פי הלוח היוליאני שהיה בשימוש ברוסיה באותה עת) נשלח עם מספר מחבריו לסקור את המהומות שפרצו בארמון החורף.
בין השנים 1921–1924 עבד כמהנדס במפעל למתקני חימום ואוורור, והמשיך בפעילות ציונית כחבר הוועד המרכזי של מפלגת העבודה הדמוקרטית היהודית חברתית (פועלי ציון).
ב-1925 נאסר בשל פעילותו הציונית ונשלח למשפט בירוסלבל (המרוחקת 600 קילומטר מפטרוגראד) שם שהה שלושה חודשים עד משפטו.
גזר דינו היה הגלייה לשלוש שנים באוסט-סיסולסק שבסיביר, המרוחקת כ-1,500 קילומטר מפטרוגראד.
לאחר מספר חודשים בגלות הצליח להימלט באמצעות מסמכים מזויפים שהבריחה אליו אשתו והגיע למוסקבה.
ב-1926 היה נציג תנועת החלוץ בוועידת החלוץ בדנציג, משם החל דרכו לארץ ישראל, במהלכה פגש בלונדון את פנחס רוטנברג ששכר אותו לעבודה בחברת החשמל שהקים בארץ ישראל.
באוגוסט 1926 הגיע וילנצ'וק לארץ ישראל.
בין השנים 1927–1930 הועסק כמהנדס המכונות הראשי בההקמת תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים.
בין השנים 1930–1949 היה המהנדס הראשי ובהמשך המנהל הכללי של חברת המים הארץ-ישראלית (Palestine Water Company), חברה בת של החברה הכלכלית לארץ ישראל.
לאחר שנרכשה חברת המים על ידי מקורות בשנת 1949, היה וילנצ'וק מנהל מקורות בין השנים 1949-1955. במקביל היה משנת 1948 יועץ הממשלה לענייני חשמל וראש מינהל החשמל בירושלים.
בין השנים 1955–1963 היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת מחצבי ישראל.
בין השנים 1959–1973 היה משנה ליושב ראש הוועדה הממלכתית להתפלת מי-ים.
היה מעורב בדיונים ומחלוקות שהתנהלו סביב השלכות הקמת המוביל הארצי והמוביל המלוח.
בין השנים 1932–1940 היה חבר מפקדת ההגנה בירושלים.
בשנות ה-40 היה חבר מפקדת המשמר האזרחי בתל אביב.
במהלך מלחמת העצמאות, בין השנים 1947–1949, מונה על ידי דוד בן-גוריון לנהל שני תחומים אשר נותקו מפעילות תעש בהנהגת חיים סלבין:
התעשיות הכימיות (שנותקו מתעש עקב היחסים העבורים בין ראשיהן, שלמה בוגרד ואשר שמגר, לבין חיים סלבין)
ארגון הייצור המלחמתי בתעשיות האזרחיות אשר כונה תע"ש חוץ (או "היוצר").
תפקידו של תע"ש חוץ היה לרכז, להנחות ולפקח על הייצור המלחמתי במפעלים האזרחיים על מנת לאפשר הוצאה לפועל של רעיונות שפותחו בחיל המדע אך לא התקבלו על ידי תעש בהנהגת חיים סלבין, עקב חוסר יכולת לעמוד בהיקף הביצוע הנדרש או מנימוקים של חוסר היתכנות למימוש.
וילנצ'וק מילא תפקידים ציבוריים שונים במהלך השנים:
1945: עמד בראש "מגבית התגייסות והצלה" לענף הבנייה
1947-1955: נשיא אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל
1951-1955: חבר מועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם מפא"י
במהלך לימודיו בפטרוגראד הכיר את פנינה שטיינהרט (ילידת 1897), שהצטרפה לפעילות הציונית בהשפעתו.
הם נישאו ב-1921. בנם הבכור בר-עתיד (ביל) ארד נולד ב-1925. עלו לארץ ישראל ב-1926. התגוררו תחילה בחיפה, שם נולד ב-1930 בנם השני נתן ארד.
בשנה זו עברו לרחביה בירושלים, וב-1942 עברו לתל אביב.
פנינה עסקה בפעילות ציבורית בין השאר באגודה למען תוצרת הארץ, ארגון אמהות עובדות, ובוועד למען החייל.
בהיותה בת 45 התנדבה לחיל העזר לנשים בצבא הבריטי, מתוך רצון עמוק לתרום באופן משמעותי למאמץ המלחמתי.
במהלך שירותה נפגעה פנינה בתאונת דרכים, ונפטרה מפצעיה ב-17 בספטמבר 1943. נקברה בבית הקברות נחלת יצחק.
יצחק וילנצ'וק נפטר ב-1974, נקבר בבית העלמין קריית שאול.
חברת מקורות הנציחה את פועלו בקוראה על שמו את "אגני יצחק" - אגני החלחול של המפעל לתפישת מי שיטפונות של נחלי מנשה.
רבי יצחק השנירי היה פייטן יהודי בפרובאנס בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13. פיוטיו נקלטו בעיקר במחזורים כמנהג פרובאנס.
נולד בשנות השבעים של המאה השתים-עשרה.
התגורר בפרובאנס, ככל הנראה בבוקר ומאלוסן בשליש הראשון של המאה ה-13. מעט ידוע לנו על קורות חייו.
רבי יהודה אלחריזי נפגש עמו בסביבות 1195. ביקר מספר פעמים בקטלוניה, פעם אחת מתוכן בברצלונה, כפי שניכר מאקרוסטיכון של אחד משיריו, שם שהה בביתו של הנשיא מכיר בן ששת.
יש מהחוקרים שטענו כי היה חזן, על בסיס האקרוסטיכון ש"ץ שבסוף כמה משיריו אך יש מהם שפקפקו בסברה זו וטענו כי אלו ר"ת של 'שמרהו צורו'.
ע"פ עדות אחת, נקבר בגירונה.
גם אחיו ואביו של ר' יצחק היו בקיאים בחכמת הפיוט, כפי שמעיד אלחריזי.
רבי יצחק כתב, ככל הידוע לנו, שירי קודש בלבד, על כל מועדי השנה היהודיים מלבד חנוכה.
הסוגות בהם יצר: פיוטי יוצר, סליחות, רשויות, פיוטי נשמת, פיוטי קדושתא, הושענות, פיוטי עושה השלום, פיוט לפטירת משה רבנו, קינות לתשעה באב.
על פיוטיו ניכרת ההשפעה הספרדית, וכן השפעות של מסורות פיוט עתיקות, כמו הפייטנות האיטלקית, הקדומה והפייטנות הפרובנסאלית הטרום ספרדית.
כמו כן הושפע מפיוטיו של ר' זרחיה הלוי
רבי יצחק השנירי עשה שימוש רב בשיבוצים חידודיים – שיבוץ פסוקים בפיוט באופן המוציא אותם ממשמעם המקורית ומעניק להם משמעות חדשה.
בפיוטיו, כמו גם בפיוטי ר' יהוסף האזובי, מופיעים שיבוצים כאלה כמעט בכל הקשר, גם בפיוטי סליחות ובתוכחות.
זאת בניגוד לפייטנים אחרים, שהשתמשו בהם רק בהקשרים קלילים.
יצחק ויעקב הוא ציור שמן על בד מאת חוסה דה ריברה, שנוצר בשנת 1637, ונמצא מאז 1918 במוזיאון הפראדו במדריד.
לא ידוע מי הזמין את הציור עבור האוסף המלכותי, אך בשנת 1734 הוא כבר היה בארמון אלקזר המלכותי במדריד, ככל הנראה באולם המראות.
באותה שנה, בעקבות שרפה שפרצה בארמון, הועבר הציור למקום אחר.
לאחר מכן הוצג בארמון המלכותי, שם נותר עד לאחר מלחמת העצמאות הספרדית, אז הועבר לאקדמיה סן פרננדו, ולבסוף הגיע למוזיאון הפראדו בשנת 1854.
הציור מתאר את הסצנה המופיעה בספר בראשית (), שבה יעקב, בעזרתה של אמו רבקה, מרמה את אביו העיוור יצחק כדי לקבל את הברכה שיועדה לאחיו הבכור, עשו.
לשם כך, יעקב מכסה את זרועו בעור כבש כדי לחקות את זרועותיו השעירות של אחיו.
ביצירה, שאותה מחשיבים כל החוקרים כאחת הבשלות ביותר של ריברה, נראים הדמויות בחצי גוף: יצחק שוכב על המיטה וממשש את זרועו של יעקב, היושב לצדו, בעוד האם, שמזכירה בציורה את סגנונו של ולסקס, מעודדת את בנה לבצע את התרמית.
משמאל ניתן להבחין בעשו החוזר מציד.
ריברה יוצר סצנה כמעט תיאטרלית, שבה הוא משתמש בכישרונו הכרומטי ובמיומנותו במשחקי אור דינמיים כדי להחיות את האווירה, להקנות תחושה של מגע בבדים ובעור הכבש, ולהעניק לדמויות מראה טבעי ומציאותי להפליא.
בצדו הימני של הציור מופיעה טבע דומם, מרכיב שסגנון זה כמעט ואינו נפוץ ביצירתו של ריברה, אך שימש מקור השראה לציירים שבאו אחריו.
נקודת המבט של היצירה, שמוקד העניין שלה נמוך יחסית, וכן הפורמט המוארך של הציור, מצביעים על כך שהוא יועד לצפייה מזווית נמוכה, ייתכן כי הוצב מעל דלת או חלון.
הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק (ידוע בשם הגרי"ז, או הרב מבריסק או ר' וועלוול; כ' בתשרי תרמ"ז, 19 באוקטובר 1886 – ט' בתשרי תש"ך, 11 באוקטובר 1959) היה רב העיר בריסק וראש הישיבה בבריסק, ואחר כך בירושלים.
מנהיג הציבור החרדי-ליטאי אחרי שנת 1954. נחשב מתנגד תקיף לציונות.
נולד בוולוז'ין לראש ישיבת וולוז'ין רבי חיים מבריסק ולליפשא בת הרב רפאל שפירא, חתנו של הנצי"ב.
נישא לאלטע הענדיל, בת הרב חיים אוירבך (נכדו של ה"אמרי בינה").
במהלך מלחמת העולם הראשונה שהה בוורשה, שם נבחר לראש ישיבת תורת חיים לצד גיסו הרב צבי הירש גליקסון.
בשנת 1918, לאחר פטירת אביו, מונה לרבה של בריסק.
בתקופת רבנותו שם שלח אליו ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל תלמידים מובחרים כדי לשמוע את שיעוריו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהה בקריניצה, ומאז לא חזר לבריסק.
הוא נמלט לווילנה שנכבשה על ידי הסובייטים, שם התארגן מחדש סביבו ה"קיבוץ", קבוצת תלמידים מובחרים כמו רבי דוד פוברסקי, רבי אליהו חזן, רבי נח שימנוביץ ורבי הלל כגן.
בשנת 1941 עלה לירושלים, לאחר שרעייתו ושלושה מילדיו נרצחו בשואה.
החל משנת 1945 מסר שיעורים בביתו לבניו ולמספר תלמידים נבחרים, בהם רבי יצחק חיים קרנסקי, רבי חיים אהרון טורצין, רבי צבי האפור, רבי יעקב משה בנו של רבי ברוך בר ליבוביץ ורבי אברהם לנדא והרב אברהם פרבשטין.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת ריאות ושהה מספר פעמים בשווייץ, שם היה אורחו של הרב וולף רוזנגרטן, נדיב שתרם מהונו ליהודי ארץ ישראל.
הרב מבריסק נפטר בערב יום הכיפורים, ט' בתשרי ה'תש"ך, 11 באוקטובר 1959, והלווייתו התקיימה בירושלים בהשתתפות כ-20,000 אנשים ונקבר בהר המנוחות.
לא נישאו הספדים בהלוויה, והספדו של אחיינו הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק התפרסם בשם "מה דודך מדוד".
בדרכו הלימודית היה לתלמיד מובהק של אביו, רבי חיים מבריסק, תוך ניתוח מעמיק של ההלכה למרכיביה היסודיים וגזירת תובנות משורש הדין המדויק, עם דגש על פורמליזם הלכתי – בניגוד לדרכו של החזון איש, שהתבססה על הנמקה מהותית של ההלכה.
הוא נודע בהחמרתו בשמירת המצוות ובקפידתו לצאת ידי כל הדעות במחלוקות הלכתיות.
ישיבות בריסק והקהילות שסביבן רואות בו את רבן, וממשיכות את דרכו הן בשיטת הלימוד והן בהחמרות ההלכתיות.
חומרות אלו מתבטאות, בין היתר, באי-אכילת מזון שבושל בכלים שאינם שלהם, ובשחיטה והכשרת הבשר באופן עצמאי בביתם.
הרב סולובייצ'יק נודע כמתנגד חריף לציונות ולמדינת ישראל, ואף פעל לערעור סמכותה של הרבנות הראשית.
עם זאת, ראה בניצחון מלחמת העצמאות, בניגוד לכל היגיון, נס גמור.
הוא לא נקט עמדה פומבית בעניין ההצבעה לכנסת; התבטא כי אין בכך מצווה גדולה ואין בכך עבירה חמורה, ואף פורסם כרוז תמיכה בהצבעה בבחירות לכנסת הרביעית שיוחס לו, אך חוגי נטורי קרתא והעדה החרדית טענו שמדובר בזיוף.
מלחמתו נגד הממסד הציוני הייתה חסרת פשרות, אך בניגוד לנטורי קרתא התנגד להפגנות נגדו: "האם ברוסיה הייתם מעיזים להפגין נגד השלטון?
מדוע אם כן כאן, בארץ ישראל, אתם מפגינים נגד הציונים?...
אם כן, בסתר לבכם גם אתם נתפסתם לציונות!".
מלחמתו התמקדה בעיקר בנושאים הלכתיים-ציבוריים, בהם התנגדות חריפה לשירות נשים בצה"ל ומחאה על חפירות קברים בטבריה.
הוא התנגד לכל הסכם עם דוד בן-גוריון, בניגוד למנהיג הליטאים החזון איש שנפגש עמו, ולכל דו-שיח עם הציונים.
עם זאת שמר על יחס של כבוד והערכה לחזון איש, ואף אסר על פרסום מודעות מחאה נגדו.
אף שהיה אנטי־ציוני, גילה הערכה לרבנים מסוימים שתמכו בציונות.
כך למשל כתב לרב קוק ביטויים כמו "פאר הדור" ו" הרמה שליט"א".
על הרב הרצוג אמר שהוא גאון וצדיק.
החשיב במיוחד את הרב יעקב משה חרל"פ, ובבואו לירושלים שלח את בניו לחזות באמירת שיר השירים שלו בערב שבת.
הוא ביקר אצל הרב חרל"פ כשחלה.
ראש ישיבת מרכז הרב הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא היה ממקורביו, והרב מבריסק אף ביקש שיביאו לו מאמרים וחידושי תורה משל הרב שפירא.
רבי יונה קרפילוב - מחבר "יונת אלם"
רבי אריה לייב מאלין - ראש ישיבת "בית התלמוד" בארצות הברית
רבי יחיאל מיכל פיינשטיין - ראש ישיבת תפארת ירושלים בניו יורק, לימים חתנו וראש כולל בית יהודה בתל אביב ובני ברק
רבי אריה פומרנצ'יק - מחבר "עמק ברכה"
רבי אליהו חזן - ראש ישיבת תורה ודעת
רבי נח שימנוביץ - ראש ישיבת כפר חסידים
רבי אברהם אביגדור לנדא - האדמו"ר מסטריקוב (למד אצלו גם בירושלים)
הרב אלעזר מנחם מן שך - ראש ישיבת פוניבז' ונשיא מועצת גדולי התורה
הרב משה שמואל שפירא - ראש ישיבת באר יעקב
הרב מרדכי אליפנט - ראש ישיבת איתרי
הרב יהודה גרשוני - ראש ישיבת "יבנה" בברוקלין
הרב רפאל שפירא - ראש ישיבת תפארת ישראל בחיפה
הרב חיים אהרן טורצ'ין - ראש ישיבת "מצוינים"
הרב חיים שלמה ליבוביץ - ראש ישיבת פוניבז'
הרב חיים יעקב גולדוויכט - ראש ישיבת "כרם ביבנה"
הרב זאב צ'צ'יק - בעל 'תורת זאב'
הרב יוסף דב, היה ממלא מקומו בראשות הישיבה
ליפשע, אשת הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, שהיה ראש כולל בית יהודה בבני ברק
הרב משולם דוד, ראש ישיבת בריסק בשכונת גבעת משה
רפאל סולובייצ'יק, סייע לאביו בעניינים ציבוריים
הרב מאיר סולובייצ'יק, היה ראש ישיבת בריסק בשכונת זיכרון משה
רבקה, אשת הרב יעקב שיף, ראש כולל בריסק בשכונת זיכרון משה
לרב סולובייצ'יק היו עוד חמישה ילדים, שנים מהם נפטרו בצעירותם ושלושה נרצחו עם אמם בשואה.
חדושי מרן רי"ז הלוי על הרמב"ם
חידושי הגרי"ז למסכתות שבסדר קדשים - סטנסיל (נכתב במכונת כתיבה על ידי תלמידים)
חידושי הגר"ח והגרי"ז - סטנסיל
חידושי מרן רי"ז הלוי על התורה - נכתב על ידי המחבר, מודפס בכתב רש"י
חידושי מרן רי"ז הלוי על מסכתות יומא וסוכה והלכות קידוש החודש
ליקוטי הגרי"ז - לקט מתוך ספרים שנדפס בהם חדושי תורה משמו
חידושי הגרי"ז - על התורה - נכתב על ידי תלמידים, מודפס במכונת כתיבה.
מהדורה חדשה ומורחבת - הוצאת מישור תשע"ו (בתוך "בית הלוי על התורה")
אגרות מרן רי"ז הלוי - שמעון יוסף מלר, תשס"ח
ילקוט מכתבים ממרן הגרי"ז מבריסק - הרב נתנאל פרץ מאירסון, תשס"ט
רשימות תלמידים ממרן הגרי"ז הלוי ליקוט מכתבי ושמועות תלמידים, בהוצאת מכון דעת סופרים.
על התורה: תשע"ו, על סדר הנ"ך וסידור התפילה: תשע"ז
רוב חידושי תורתו מצויים בספרי תלמידיו או בשמועות העוברות ב"עולם הישיבות".
יצחק וקנין (נולד ב-12 במאי 1958 כ"ב באייר ה'תשי"ח) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן בתפקידים: שר לשירותי דת, חבר הכנסת מטעם סיעת ש"ס, סגן יושב ראש הכנסת, יו"ר ועדת האתיקה, יושב ראש הלובי החקלאי וסגן שר בממשלות ישראל.
יצחק וקנין נולד ב-1958 במושב יערה לאליהו וסימי וקנין, שעלו ממרוקו כארבע שנים קודם לכן.
סיים את שירותו בצה"ל בדרגת רס"ל.
בשנת 1982 נבחר לתפקיד מזכיר היישוב גורנות הגליל ולאחר מכן, בשנים 1988–1996, שימש יו"ר ועד מושב יערה.
במקביל התמנה למזכיר המועצה האזורית מעלה יוסף (1988–1993) וליושב ראש המועצה הדתית במעלה יוסף (1993–1996).
בשנת 2000 הקים את עמותת ברכת מרגלית לזכר הרבנית מרגלית יוסף, אשת הרב עובדיה יוסף.
העמותה עוסקת במתן סיוע לנזקקים ומעוטי יכולת מכל המגזרים בכל השנה ובפרט קמחא דפסחא בערב חג הפסח.
בשנת 1996 נבחר יצחק וקנין לראשונה לכהן כחבר הכנסת, מטעם מפלגת ש"ס.
כהונתו נמשכת מראשית הכנסת הארבע עשרה ובמהלכה הוא כיהן כסגן שר במשרד התקשורת (הממשלה ה-28) ובמשרד העבודה והרווחה (הממשלה ה-29).
לפני הבחירות לכנסת ה-21 הודיע שלא יתמודד לכהונה נוספת.
ב־1 בינואר 2019 אישרה הכנסת את צירופו לממשלה ה־34 כשר לשירותי דת, במקומו של דוד אזולאי שנפטר.
הוא כיהן בתפקיד עד ה-17 במאי 2020 שאז הוקמה ממשלת ישראל השלושים וחמש.
במהלך כהונתו בכנסת, יזם וקידם וקנין את חקיקתם של מספר חוקים, ובהם:
"חוק התספורות" להגבלת "תספורת" בהסדרי חוב (יחד עם זהבה גלאון).
תיקון לחוק שעות עבודה ומנוחה המחייב מעבידים לאפשר לעובדיהם לצאת להפסקת שירותים שלא על חשבון שעות המנוחה שלהם וכן להעמיד לרשותם מתקן שירותים תקין במקום העבודה (יחד עם שלי יחימוביץ' ושלמה מולה).
תיקון לחוק יסודות התקציב המקנה פטור מדמי חכירה שנתיים למי שמחזיק בקרקע כדין ביישובי קו עימות (יחד עם ישראל חסון ושי חרמש).
המקנה הטבות מהמדינה לחקלאים בצפון הארץ המגדלים ביצים ועוף למאכל.
יצחק וקנין הוא חבר המושב יערה, נשוי לציפורה ולהם חמש בנות.
הרב יצחק יוסף זילבר (ג' באב ה'תרע"ז, 22 באוגוסט 1917 - ח' באב ה'תשס"ד, 26 ביולי 2004) היה מחנך, פעיל למען קירוב יוצאי ברית המועצות אל הדת היהודית.
נולד בקאזאן, בירת הרפובליקה הטטרית שברוסיה, לרב בן-ציון חיים זילבר, רב העיר, וללאה גיטל בת הרב משה מישל שמואל שפירא, רב העיר רוגובה שבליטא, מחבר הספר "תבואות שמש" ועוד.
אביו התגלגל לקאזאן, שבחלקים הפנימיים של האימפריה הרוסית, בעקבות העברת האוכלוסייה מהאזורים הקרובים לקו החזית במלחמת העולם הראשונה.
אביו לא שלח אותו לבית הספר, כדי להימנע מחילול שבת, אלא לימדו בעצמו את מקצועות החול בנוסף לתנ"ך, למשנה ולתלמוד.
מגיל ארבע עשרה החל לעבוד בבית מלאכה לתיקונים.
בגיל שבע עשרה התקבל למכון טכנולוגי לכימיה, אף על פי שלא סיים בית ספר.
כיוון שהלימודים שם היו כרוכים בחילול שבת, עבר ללמוד באוניברסיטת קאזאן בפקולטה למתמטיקה תחת הנחייתו של ניקולאי צ'בוטריוב.
ב-1945 נשא לאישה את גיטה-לאה זיידמן מהעיר סמרה.
למרות הקשיים שמר מצוות בדקדקנות ועל רקע זה התחכך עם השלטונות הקומוניסטים.
הוא פוטר מעבודתו ונקרא לחקירות.
ב-1951 הפקיד אצלו ידיד איגרות חוב ממשלתיות, שעל פי חוקי ברית המועצות נאסר לסחור בהן, בחשבו שלא ייערך חיפוש בביתו של הרב זילבר.
כאשר באופן אקראי נערך חיפוש בביתו, נמצאו האיגרות האסורות.
הרב זילבר, שסירב להפליל את הידיד, תלה את האשם בעצמו, ונשפט לשנתיים מאסר במחנה עבודה.
בשנת 1960, בעקבות הביקורת שהושמעה נגד אורח חייו הדתי מעל גבי העיתונות הסובייטית, ובגלל החשש מהפקעת האחריות על ילדיו, עבר להתגורר בעיר טשקנט.
בשבט ה'תשל"ב (19 בפברואר 1972) עלה לישראל והשתכן בשכונת סנהדריה מורחבת בירושלים.
עבד כמורה למתמטיקה בישיבה התיכונית והמקצועית קריית נוער.
יסד את ישיבת "שבי גולה" ואת ארגון "תולדות ישורון" לעולים מרוסיה.
נפטר בערב תשעה באב ה'תשס"ד (26 ביולי 2004) ונקבר בליל הצום בהר המנוחות בירושלים.
בברית המועצות מסר שיעורי תורה והיה בעל קורא.
גם בישראל העביר שיעורי תורה לדוברי רוסית בישיבות לבעלי תשובה, כמו "שבות עמי" ו"דבר ירושלים".
עסק בקירוב עולים לחיק היהדות במסגרת חוגי בית בישראל, באירופה ובארצות הברית.
בעלי תשובה רבים יוצאי ברית המועצות רואים עצמם כתלמידיו.
היה פעיל בעריכת בריתות וחופות ליוצאי ברית המועצות ופעל למען סידור גיטין עבור נשים מסורבות גט.
בשנת ה'תשמ"ט (1989), כשהשלטון הקומוניסטי בברית המועצות החל להתרופף, נשלח ביוזמתו של הרב משה סולובייצ'יק מציריך למוסקבה, יחד עם הרב אלכסנדר אייזנשטט לבדיקת אפשרות להקמת הישיבה במקום.
לאחר שהוקמה הישיבה, היום ישיבת "תורת חיים", נהג להגיע אליה פעמיים בשנה - בפסח ובסוכות - ולמסור בה שיעורים, שמשכו אליהם ציבור יהודי מעבר לתלמידי הישיבה.
בשנת 2000 הקים עם תלמידיו את ארגון "תולדות ישורון" העוסק בהקמת קהילות דתיות של עולים מרוסיה ובקירוב יוצאי ברית המועצות לתורת ישראל.
כצעיר יהודי שומר מצוות בסביבה, שאף לבסס את אמונתו על היגיון וגישה מדעית.
בעודו בברית המועצות חיבר ספר המראה כיצד התגשמו נבואות הנביאים לאורך ההיסטוריה.
לרעיון זה הוא התעורר בעקבות קריאת מאמרו של א.
רקובסקי "דבר אלוקינו קיים לעולם", בכתב העת האסיף בשנת 1887, כפי שצוין בהקדמה לספר.
בהגיעו לישראל הוא שחזר את הספר מהזיכרון והרחיבו.
הספר יצא לאור בהוצאת "שמי"ר" ב-1984 בשם "Пламя не спалит тебя" - "ולהבה לא תבער בך".
מאז יצא הספר במהדורות נוספות ותורגם לעברית (ה'תשס"ב - 2002).
בעקבות הרקע המתמטי שלו עסק בסוגיית "ספירת אותיותיה של התורה", והציע פתרונות לקשיים בסוגיה זו.
ב-1994 פרסם ספר ברוסית על בראשית ושמות בשם "שיחות על התורה" ("Беседы о Торе") ובסופו הקדיש כמה מאמרים לפלאי הבריאה.
ב-2000 יצא גם החלק השני של הספר, על ויקרא, במדבר ודברים.
הוא ראה ביציאתו מברית המועצות ועלייתו למדינת העם היהודי וכן בהקמת ישיבת תורת חיים במוסקבה אחרי נפילת מסך הברזל, את ניצחון אמונתו בתורה.
תחושת הסיפוק וההודיה להקב"ה התבטאה ברוב שיחותיו ושיעוריו.
בסוף חייו, רואיין על ידי כרמלה רייז במשך שנה.
ראיונות אלה, שבהם גולל את מסכת חייו, היוו בסיס לספר ביוגרפי שיצא לאור ב-2004 בשם "Чтобы ты остался евреем" - (בתרגום מרוסית "להישאר יהודי") בהוצאת פלדהיים.
הספר יצא באותה הוצאה גם בתרגום לעברית ולאנגלית וליידיש.
לרב זילבר ולאשתו נולדו שלוש בנות ובן.
בנו, הרב בן-ציון חיים זילבר יו"ר ארגון תולדות ישורון, נשוי לבתו של הרב ברוך רוזנברג, מראשי ישיבת סלבודקה בבני ברק.
בתו מלכה הייתה נשואה ליוסף שוינגר, מנכ"ל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים עד לפטירתה.
בתו חוה נשואה לרב אברהם קופרמן, ר"מ בישיבת מיר בירושלים.
"ולהבה לא תבער בך" על קיום הנבואות.
"להישאר יהודי", 2004 ברוסית, תשס"ו בעברית
יצחק זיו (נולד ב-11 בנובמבר 1937) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם גיל בכנסת ה-17.
הוא עבד ברשות הדואר, בה שימש כיושב ראש ועד העובדים, ניהל ענף במחלקת ההדרכה של בזק ושימש כמנהל מחלקת החשמל במשרד התקשורת.
לאחר יציאתו לגמלאות שימש כיו"ר ארגון הגמלאים של בזק במחוז הצפון, ולאחר מכן כממלא מקום יושב ראש הארגון הארצי, תפקיד בו הוא נושא גם כיום.
בבחירות לכנסת ה-17 ב-2006 הוצב זיו במקום הרביעי ברשימת הגמלאים (גיל - גמלאי ישראל לכנסת) ונבחר לכנסת.
כחבר כנסת, כיהן זיו כסגן יושב ראש הכנסת, וכחבר בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, ועדת הכלכלה, ובוועדות הכנסת השונות.
הוא אלמן ואב לשלושה ילדים.
הרב יצחק זילברשטיין (נולד בשנת ה'תרצ"ד, 1934) הוא רב ופוסק הלכה חרדי ליטאי, רב שכונת רמת אלחנן בבני ברק ומומחה בענייני רפואה והלכה.
חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
הוא משמש גם ראש כולל בית דוד בחולון.
נולד בבנדין שבפולין לדוד יוסף ורחל זילברשטיין.
בילדותו למד בישיבת עץ חיים בירושלים, ולאחר מכן בנערותו בישיבת מקור חיים (ירושלים).
בבחרותו למד בישיבת סלובודקה בבני ברק.
נישא לעליזה שושנה, בתו של הרב יוסף שלום אלישיב.
לאחר נישואיו המשיך בלימודיו בישיבת סלובודקה כאברך, ובמהלך תקופה זו הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה, הרב יחזקאל אברמסקי.
בהמשך עשה שימוש חכמים אצל רבנים נוספים, בהם הרב שמואל הלוי ואזנר.
לאחר מכן שימש מספר שנים כר"מ בישיבת לוצרן שבשווייץ.
בשנות ה-70 מונה לרבה של שכונת רמת אלחנן בבני ברק.
הוא משמש כראש כולל בית דוד בחולון, שבו קיים גם בית דין לממונות שבו הוא אב בית דין.
בשיעוריו משתתפים חרדים ודתיים לאומיים.
חיבר מספר ספרים בנושא הלכה ורפואה, והוא מעביר שיעור חודשי לרופאים, דתיים וחילונים, שבין מייסדיו נמצא פרופ' אהרן צ'חנובר.
מאז שנות ה-70 מוסר הרב זילברשטיין שיעור שבועי בהלכה בימי שני.
השיעור נמסר בבית הכנסת "דברי שיר" בבני ברק במשך למעלה מ-40 שנה, עד לסוף שנת 2021. החל משנת 2022, מועבר השיעור בבית הכנסת המרכזי בשכונת רמת אלחנן.
בנוסף, בימי שלישי הוא מוסר שיעור נוסף בכולל "בית דוד" שבחולון.
בשיעוריו עוסק הרב בדילמות משפטיות-הלכתיות או מוסריות שהוא מציג בתחילת השיעור.
פעמים רבות הבעיות שהציג עוסקות בענייני רפואה ושידוכים.
לאחר מכן הוא מנתח דילמה זו בעזרת מקורות תורניים או סיפורי רבנים.
מרבה להביא מפסקי חותנו הרב אלישיב וכן מפסקי גיסו הרב חיים קניבסקי.
הרב מרבה לשלב בשיעוריו סיפורים שונים.
הרב זילברשטיין הוא חבר ועדת הרבנים של בית החולים מעייני הישועה.
בכ"ו באב תשע"ב צורף למועצת גדולי התורה של דגל התורה.
היה נשוי לעליזה שושנה (לבית אלישיב).
בשנת ה'תשנ"ט נפטרה אשתו הראשונה, מספר חודשים לאחר מכן נישא בשנית לטובה טיברגר ועבר חלקית להתגורר בביתה בשכונת רמת חן ברמת גן.
אחת מבנותיו היא הרבנית לאה קוק, הנשואה לרב דב איסר הכהן קוק.
חתן נוסף הוא הרב אליעזר רוט, שמשמש כרב הארגון "שמעיה", הנותן מענה הלכתי לסובלים מבעיות שמיעה.
בנו הרב אברהם יעקב הוא מחבר ספרים, ובנו הרב אריה מכהן כרב בגבעת זאב.
יצחק זמיר (נולד ב-15 באפריל 1931) הוא משפטן ישראלי, פרופסור למשפטים, שכיהן בתפקיד היועץ המשפטי לממשלה ושופט בית המשפט העליון.
חתן פרס ישראל ופרס א.מ.ת.
זמיר נולד בוורשה בשם יז'י נַכְטִיגָל ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש עם הוריו, חנה וחיים יחיאל נכטיגל.
המשפחה עלתה באונייה "קרנרו" שעגנה בנמל חיפה ב-3 באוקטובר 1934. בארץ נולד אחיו הצעיר, שמואל (מוקי).
הוריו היו סוכני ביטוח, והמשפחה התגוררה ברחוב לֶיבונטין בתל אביב.
הוא למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה הרצליה, והיה מרכז שבט הצופים שלה.
שירת בצה"ל במודיעין חיל האוויר, ובמקביל היה כתב בבטאון חיל האוויר; הוא המשיך לכתוב בביטאון גם לאחר שחרורו, וכל זאת תחת מספר שמות עט.
למד כלכלה ומדע המדינה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, ובהמשך עבר ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובמקביל למד בה מדע המדינה ויחסים בין-לאומיים.
בתקופה זו היה חבר בארגון "שורת המתנדבים".
את התמחותו עשה אצל השופט (לימים הנשיא) יואל זוסמן בבית המשפט העליון בשנת 1956. בשנת 1959 קיבל רישיון לעריכת דין, ובאותה שנה קיבל גם תואר דוקטור במשפטים (בנושא פסקי דין הצהרתיים במשפט האנגלי) מאוניברסיטת לונדון, והדוקטורט פורסם כספר על ידי הוצאת הספרים "סטיבנס" שבאנגליה.
לימד משפטים באוניברסיטה העברית והתמחה במשפט ציבורי וביחסי עבודה ואף עמד בראש ועדה להכנת חוק על יחסי עבודה.
בספר שהוציא בשנת 1962 טען להרחבת זכות העמידה, עמדה שצוטטה על ידי שופטים באנגליה.
היה פעיל במאבק הסגל האקדמי להעלאת שכרו וטען נגד דרישת משרד האוצר לבטל הסכם שכר שנחתם בין האוניברסיטה העברית והסגל האקדמי.
ב-1970 קודם לדרגת פרופסור חבר.
בשנים 1972-1970 היה מנהל המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי שליד הפקולטה למשפטים.
בשנת 1975 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
בין השנים 1975–1978 כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים.
במשך הזמן היה חוקר ופרופסור-אורח באוניברסיטאות אחדות בחו"ל.
בשנת 1970 הקים חוג גמילה מעישון (הראשון בישראל) בשיתוף עם משרד הבריאות, ולאחר מכן היה מייסד ויו"ר האגודה למניעת עישון ובמסגרת זאת הביע תמיכה בחוק המגביל פרסומת לסיגריות.
ביולי 1978 נבחר זמיר לשמש היועץ המשפטי לממשלה החל מספטמבר 1978 הוא כיהן בתפקיד (תחת ראשי הממשלה מנחם בגין, יצחק שמיר ושמעון פרס) עד אמצע 1986.
זמיר התבטא בעד מתן מעמד מיוחד לחופש הביטוי במיוחד בתחום המדיני, ודחה בקשות שהופנו אליו לפעול באמצעות הדין הפלילי נגד פרסומים של הרב כהנא.
הוא טען שזו טעות לחשוב שהפתרון לאלימות מילולית נמצאת בתחום המשפט.
ביוני 1985 הורה למשטרה שלא לאשר ולמנוע קיום של הפגנות בעד שחרור עצורי המחתרת היהודית בטענה שהן פוגעות בטוהר ההליך המשפטי בניגוד לחוק הסוב יודיצה.
זמיר תקף את הקריאות לשחרור עצורי המחתרת וטען שכפסע בינן לבין החלפת שלטון החוק בשלטון הרחוב.
הדברים עוררו ביקורת רבה בתקשורת ובימין, בה מחו שזמיר לא התערב בנוגע להפגנות נגד המחתרת.
כיועץ משפטי לממשלה פעל להסרת החסינות ולהעמדה לדין של ח"כ שמואל פלאטו-שרון, של השר אהרן אבוחצירא ושל חבר הכנסת שלמה עמר.
פרסם חוות דעת והנחיות רבות בקובץ הנחיות היועץ המשפטי לממשלה.
יותר מכל זכור זמיר מתקופת כהונתו כיועץ משפטי לממשלה על מאבקו לחקירת פרשת קו 300 והעמדת האשמים לדין.
בחודש פברואר 1986, התכוון זמיר לכנס מסיבת עיתונאים ולהודיע לציבור כי לאחר שבע שנים וחצי הוא סיכם עם שר המשפטים על סיום תפקידו, וכי הוא יישאר בכהונתו עד אשר ימצאו לו מחליף.
ואולם סמוך למסיבת העיתונאים, נודע לו על האירועים שעמדו בלב הפרשה, ולדבריו הוא החליט בלב כבד לקבל על עצמו את הטיפול בפרשה, ולדחות את פרישתו עד לאחר סיום הטיפול בפרשה.
עוד כאשר התפרסמו הידיעות הראשונות על אפשרות הריגת מחבלים שנתפסו חיים, דרש זמיר משר הביטחון משה ארנס למנות ועדת חקירה לבדיקת הפרסומים.
זמיר טען מאוחר יותר שארנס הסכים לדרישה רק לאחר ששמועות עקשניות ייחסו את הריגת המחבלים לארנס עצמו.
עיקר מאבקו של זמיר לחקירת הפרשה החל מספר שבועות לאחר שנודעו לו האירועים, לאחר שהגיעו אליו שלושת פורשי השב"כ שסיפרו לו על הוראת ראש השב"כ, אברהם שלום, להרוג את המחבלים ועל שיבוש הפעילות של ועדות החקירה.
זמיר ניסה להגיע להסכמות עם הממשלה על חקירת הנושא ולחלופין על פרישת המעורבים מהשב"כ.
אולם לאחר ששלום סירב להתפטר, בגיבוי של ראש הממשלה שמעון פרס וממלא מקומו יצחק שמיר, הורה זמיר למשטרה לפתוח בחקירה פלילית.
זמיר הסביר את החלטתו: "התלונה במשטרה הוגשה לאחר שכלו כל הקיצים וכל הצעותיי לפתרון נדחו.
אילמלא כן כל הפרשה הייתה יכולה להגמר אחרת.".
במשך חודשים הפרשה נשמרה בסודיות רבה, ורק מעטים ידעו עליה.
בתקופה זאת הופעלו על זמיר לחצים כבדים כדי שיחזור בו מן ההחלטה לקיים חקירה בפרשה, אך זמיר סירב.
זמיר עצמו התייחס פעמים רבות לאורך השנים לסילוקו מתפקידו.
כך למשל, תיאר זאת זמיר:
על אירועים אלה כתבה המשנה ליועץ המשפטי לשעבר, דינה זילבר, בספרה "בשם החוק":
"הייתה זו הפעם הראשונה והיחידה עד כה בתולדותיו של מוסד היועץ המשפטי לממשלה, שיועץ משפטי לממשלה הושלך ככלי אין חפץ בו באקט פיטורין כה אלים ובלתי תרבותי..."
לאחר סילוקו מתפקיד היועץ המשפטי לממשלה
בשנת 1988 הקים את העמותה למשפט ציבורי בישראל והיה היושב ראש הראשון שלה.
בשנים 1988–1991 כיהן כנשיא מועצת העיתונות בישראל.
בדצמבר 1991 התפטר מתפקידו בטענה שאין בו אמון ואין בידיו סמכויות, לנוכח סירוב המועצה לאפשר לבית הדין לאתיקה הטלת קנס על עיתון והשעיה מעבודה כעיתונאי על מי שעבר על כללי האתיקה.
בשנת 1991 הקים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, היה הדקאן הראשון שלה, והיה גם עורך-מייסד של כתב העת "משפט וממשל".
בשנת 1992 מונה על ידי שר המשפטים, דן מרידור, ליו"ר המועצה לתאגידים ציבוריים, והוא כיהן בתפקיד זה עד למינויו לשופט בבית המשפט העליון.
מ-17 בינואר 1994 ועד לפרישתו לגמלאות ב-15 באפריל 2001, כיהן כשופט בית המשפט העליון.
כיהן גם כראש ועדה לבחינת דרכי מינוי שופטים.
בפסק דין (בג"ץ 7111/95 מרכז השלטון המקומי ואח' נ' הכנסת ואח', ניתן ב-6 בפברואר 1996) מתח זמיר ביקורת על השימוש המופרז שעושים לעיתים עורכי דין בחוקי היסוד:
על מניעים פוליטיים של עותרים לבית המשפט כתב:
זמיר דרש שהמדינה תפקח על השוק החופשי.
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון בשנת 2001, בגיל 70, שימש בורר ומגשר בעניינים רבים.
במשך השנים מילא תפקידים ציבוריים רבים.
בשנת 2020 פרסם ספר ילדים בשם "לשחרר את קנגורו תום".
ובשנת 2021 יצא ספר ההמשך "לאן נעלמה קנגורו תום".
לבני הזוג שלושה ילדים, שני בנים ובת.
אחד מבניו הוא יורם זמיר, שותף בכיר במשרד עורכי הדין שפיגלמן, קורן זמיר ושות'.
זמיר הוא דודו של הפוליטיקאי אסף זמיר.
זמיר פרסם וערך ספרים בתחום המשפט ולמעלה ממאה מאמרים בכתבי עת משפטיים בישראל ומחוץ לישראל.
הוא הרבה להתראיין ברדיו ובטלוויזיה ולפרסם מאמרים בעיתונות בנושאים שעל הפרק.
הוא מתומכי האקטיביזם השיפוטי, אך עם זאת התבטא בעד ריסון בפסילת חוקים.
בשנים 2021–2022, כאשר עלו הצעות לקיצוץ סמכויותיהם של היועץ המשפטי לממשלה ובית המשפט העליון, פרסם מאמרים אחדים להגנה על מוסדות אלה.
כחלק מנסיונותיו למנוע את קיצוץ סמכויות היועצים המשפטיים, השתתף זמיר בדיון של ועדת החוקה, חוק ומשפט, ושטח בפני חברי הוועדה את עמדתו (בדברו גם בשם נשיאי העליון לשעבר ברק וביניש, ששלחו אותו כנציגם לוועדה).
בשנת 2023, במסגרת הדיון הציבורי ברפורמה המשפטית בישראל, פרסם מאמרים אחדים נגד השינויים המוצעים.
בנובמבר 2024 יצא להגנתה של היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, לאחר ששרים בממשלת ישראל, ובראשם ראש הממשלה נתניהו, מתחו עליה ביקורת וקראו לפיטוריה.
בתי הדין המנהליים בישראל, בהוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי סאקר, 1971
דיני עבודה: מקורות, הערות, בעיות, הוצאת אקדמון
השפיטה בעניינים מנהליים, בהוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי סאקר, 1975
הסמכות המינהלית, נבו הוצאה לאור, מהדורה שנייה, בשנים 2010 עד 2020, בחמישה כרכים.
בית המשפט העליון, הוצאת שוקן, 2022.
שלטון החוק בישראל, סדרת אתגרי הדמוקרטיה, הוצאת דביר, 2025.
לשחרר את קנגורו תום, הוצאת שוקן, 2020.
לאן נעלמה קנגורו תום?, הוצאת שוקן, 2021.
קנגורו תום מגשימה חלום, הוצאת שוקן, 2023.
החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא עורך של סדרת הספרים "פירוש לחוקי היסוד" שבהוצאת מכון הרי סאקר.
הרב יצחק בן אברהם בן יוסף ונה (מכונה מהרי"ו או מהר"י ונה, סביבות ה'של"ה 1575 - סביבות ה'ת"ל 1670), היה מקובל ופוסק, מגדולי רבני תימן בזמנו.
נולד לרבי אברהם בן יוסף ונה.
הרב יצחק רצאבי הביא מסורת במשפחת ונה שסיבת שם המשפחה, שמשמעותו בערבית היא "אנחה", היא שאחד מאבותיו של הרב נשבע לערבים כביכול בשם ה' "ואללה" כדי להחמיר על עצמו שלא יאכל מפת גויים כפי שנהגו בתימן, אלא שהיה משנה את מילת השבועה ל"ונה".
רבי יצחק התגורר בכפר "מעבר", דרומית לצנעא.
למד בילדותו בצנעא אצל רבי יוסף עראקי-הכהן.
לאחר מכן למד אצל רבי שלמה הכהן בעל ספר "לחם שלמה", שרבי יצחק מרבה להביא בחיבוריו דברים בשמו.
ייתכן שלמד גם אצל רבי סעדיה קורח.
במקום אחד בספריו, בעניין תפילת הדרך, הוא מזכיר דבר הלכה בשמו של רבי יוחנן מזרחי בעל ספר ה"מזרחי" על הש"ס.
רבי יצחק פעל להפצת תורת הקבלה.
למחייתו התפרנס מכתיבת ספרי תורה וספרי לימוד.
בן דורו, הרב שלמה חראזי, מכנה אותו "מאור הגולה הרב המובהק".
מהרי"ץ מזכירו בחיבוריו בלשון .
באחת מתשובותיו הוא מזכירו כאחד הסופרים הגדולים, שמי יכול "לחלוק ולפסול מעשיהם חלילה".
בהקדמת ספרו רכב אלקים הוא כותב: "אנו מודים בעצמנו שאין לנו חכמה ולא תבונה, שאפילו כעמי הארץ של הראשונים אין אנו".
ואחר כך הוא כותב שאיננו מחבר אלא "מלקט", אף על פי שהוא עיבד הכול לפי דרכו והבליע בו את דברי עצמו פעמים רבות.
מסורת בידי צאצאיו היא שהשאיר אחריו שלושה ילדים.
רכב אלהים - חיבור בקבלה בדרך קצרה שבו הוא מתאר את השתלשלות העולמות לפרטיהם על פי הקבלה הקדומה, לפני התפשטות קבלת האר"י.
הספר יצא לאור בפעם הראשונה בשנת התשנ"ב 1992 על ידי מכון "אור ישראל" עם מבוא מקיף מאת הרב רצאבי.
פעמון זהב - פירוש הלכתי על נוסח תימן בדרך הפרד"ס.
הוא הכניס הוספות רבות בגוף הסידור מתוך סידורי הספרדים שנתפשטו בזמנו בתימן.
בפירושו הוא מרבה להסתמך על הספרים בית יוסף, שולחן ערוך ומגיד מישרים לרבי יוסף קארו.
ספר זה הוא הפירוש הראשון שנכתב על התכלאל, ב-2017 נדפס חלקים ממנו.
פירוש על הלכות שחיטה ומאכלות אסורות לרמב"ם.
יצא לאור בשנת תשכ"ג (1963) בשם "פירוש עברי".
פירוש הלכתי להגדה של פסח.
יצא לאור על ידי הרב יוסף קאפח.
יצא לאור על ידי הרב יצחק רצאבי.
פירוש על מגילת אנטיוכוס - נקראת בלשונו "מגילת בני חשמונאי".
ספר שער השמים, בענייני קבלה
תקון סדר השכמת הקריאה בלילה
יצחק מרדכי זיגר (22 בפברואר 1936 – 5 בפברואר 1985) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
הוא למד בבית הספר התיכון בפרדס חנה וסיים לימודי כלכלה, משפטים ומדע המדינה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1969 הצטרף לשורות המפלגה הליברלית ובמהלך השנים נבחר בה לחבר מרכז, חבר הנהלה ויו"ר המועצה הכלכלית במפלגה.
כמו כן הוא כיהן כחבר הוועד הפועל של התאחדות האיכרים.
בשנת 1981 נבחר זיגר לכנסת העשירית.
כהונתו נמשכה גם בכנסת ה-11 עד לפטירתו.
יצחק מרדכי זיגר הוא בנו של ישראל זיגר שנבחר בשנת ה'תרס"ז, 1909, למוח'תאר הראשון של המושבה ראשון לציון.
יצחק מרדכי זיגר נישא לדליה.
לזוג שלושה ילדים: ארז ישראל (על שם הסב), אייל וימימה (על שם סבתא, אשתו של ישראל זיגר).
יצחק זוסמן (תרי"ג, 1853 - כ"ב בטבת תש"י, 11 בינואר 1950), מעולי העלייה השנייה, ממקימי המושבה באר יעקב.
נולד בעיירה פאוליץ (פובוליטש) שבמחוז קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
נשא לאישה את מרים לבית קרצ'מסקי, ולזוג נולדו מספר ילדים: יוסף, שלמה, עדינה (לימים שבח), אסתר, שרה (לימים רודומין) ודב ברל.
בעירו התפרנס מנגרות והיה בעל נגרייה.
בשנת 1905 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והתיישב בראשון לציון.
ב-1907 היה מראשוני קוני האדמות באזור באר יעקב; רכש 75 דונם, והיה שותף לייסוד המושבה, יחד עם קבוצה של משפחות ורווקים עולי מזרח אירופה, פרס וארגנטינה, וגרעין חקלאי של יהודים-קווקזים מדאגסטן בהנהגת הרב יעקב.
נפטר ב-1950, ונקבר בבאר יעקב.
רבי יצחק זליג מורגנשטרן (תרכ"ו, 1866 – ג' בחשוון ת"ש, 1939) היה אדמו"ר מקוצק-סוקולוב וראש ישיבה, חבר מועצת גדולי התורה וממנהיגי יהדות פולין לפני השואה.
נפטר מעט לאחר שהחלה המלחמה.
נולד בקוצק בשנת תרכ"ו ליוכבד ולרבי חיים ישראל מורגנשטרן.
אביו היה נכדו של רבי מנחם מנדל מקוצק ובנו של רבי דוד מורגנשטרן, האדמו"ר השני מקוצק.
גדל והתחנך בבית המדרש בקוצק, שהיה השני בגודלו מבין השושלות שהמשיכו את מסורת רבי מנחם מנדל מקוצק.
בגיל 16 נישא לחיה הינדא ובמהלך השנים נולדו להם 11 ילדים.
גם לאחר חתונתו המשיך לגור סמוך לאביו בקוצק ואחר כך בפילוב שליד לובלין.
היה יד ימינו של אביו בניהול כל ענייניו, ובהם פרסום הקונטרס "שלום ירושלים" והקמת "אגודת האלף" לקניית קרקעות בארץ ישראל.
בשנת תר"ס (1900) התחיל לכהן כרב בעיירה סוקולוב, תפקיד אותו מילא במשך 40 שנה.
לאחר פטירת אביו בשנת תרס"ה התחיל לשמש גם כאדמו"ר לצד אחיו רבי משה מרדכי ורבי צבי הירש, אולם הוא היה נחשב העיקרי ביניהם.
לחצרו בסוקולוב היו מגיעים חסידים רבים, הוא הנהיג אותם בחריפות כמנהג חסידות קוצק ותבע מהם לימוד תורה והתעלות רוחנית.
את עיקר זמנו השקיע בהדרכת החסידים בעבודת ה', לצד קבלת ההמונים שהיו באים אליו כדי להתברך ולקבל עצה.
בביתו בסוקולוב הייתה ספרייה גדולה, שהכילה אלפי ספרים אותם היה רוכש במסעותיו הרבים.
מיד עם הגיעו לסוקולוב פתח ישיבה לבחורים בבית הכנסת של העיירה.
בשנים הראשונות היה הוא עצמו מלמד את התלמידים, בהמשך מינה ר"מים נוספים שיעזרו לו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עזבו התלמידים והישיבה נסגרה.
רבי יצחק זליג עצמו עבר לוורשה, כמו אדמו"רים ורבנים נוספים מרחבי פולין.
לאחר המלחמה פתח את הישיבה מחדש ואף הרחיב וביסס אותה.
את שמה קרא "בית ישראל" על שם אביו.
בנו רבי משה דוד עמד בראש הישיבה.
בשנת תר"פ (1920) נסגרה הישיבה שנית בעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית.
שנה אחרי כן הקים את הישיבה מחדש בפעם השלישית, בתחילה עם תלמידים מועטים, אך בהמשך גדלה הישיבה מאוד ומנתה מאות תלמידים, כאשר הוא עצמו מעורב מאוד בחיי הישיבה ובניהולה הן בצדדים הרוחניים והן בצדדים הכלכליים.
רבי יצחק זליג סבר כי כל רב בישראל נושא באחריות הציבורית, עליו לתת דעתו בענייני הכלל ואינו ורשאי להסתגר בארבע אמותיו.
כבר מראשית הנהגתו היה מעורב בענייני הציבור הכלליים בפולין, והיה מפורסם כנואם, כאיש ארגון וכסופר מוצלח.
הוא עמד בקשר עם כל מנהיגי יהדות פולין בזמנו, בהם: הרב אלחנן וסרמן, הרב מנחם זמבא ועוד.
כבר בשנת תר"ע (1910) נבחר להשתתף במשלחת הרבנים מפולין לוועדת הרבנים בפטרבורג שכונסה בהוראת הצאר ניקולאי והשתתפו בה הרבנים החשובים ביותר באותה תקופה.
היה ממייסדי "אגודת הרבנים" בפולין, ושימש בה כסגן נשיא בפועל.
בתרע"ט (1919) הצטרף לאגודת "שלומי אמוני ישראל" שהקדימה את תנועת אגודת ישראל בפולין.
בהמשך נתמנה לחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, והיה שותף בכל כינוסיה של התנועה.
הוא טען כי על היהדות החרדית להיאבק ב"אלמנטים שאינם נאמנים לתורה", ואסור לה לשתוק כמו שעשתה עד אז.
הוא נטל חלק בכל הוועידות והכינוסים של התנועה, ופעל רבות לגיוס תומכים והקמת סניפים בכל רחבי פולין.
מאמריו התפרסמו בעיתונים ובכתבי העת, בהם קרא ל"כל היראים - תחת דגל אגודת ישראל העולמית!
מי לה' מכל עצמינו אליה יבוא ויתאגד עמנו".
הוא תמך בפיתוח ספרות חרדית שתתאים לדור הצעיר, ועמד על ההבדל בין הדורות הקודמים שלא הצטרכו לספרי קריאה לבד מספרי הקודש.
בשנת תרע"ט היה ממייסדי ה"מתיבתא" בורשה.
כאביו תמך גם הוא ביישוב ארץ ישראל, אולם הוא הדגיש שבניין הארץ יכול להיות רק על פי התורה.
מטעם זה התנגד בחריפות לתנועה הציונית החילונית.
בשנת תרפ"ד (1924) ביקר בארץ ישראל יחד עם משלחת מטעם מועצת גדולי התורה שכללה גם את האדמו"ר מגור וגיסו ר' חנוך צבי מבנדין.
המשלחת נפגשה עם הנציב העליון הרברט סמואל ועם ראשי הציבור היהודי בארץ וניסתה להשכין שלום בין חוגי הרב קוק לחוגי הרב יוסף חיים זוננפלד.
במהלך הביקור סייר ברחבי הארץ ונפגש עם חסידי קוצק שעלו ארצה במצוות אביו.
בעקבות הביקור התחזקה בו עוד יותר החיבה לארץ ישראל והוא קרא לחסידיו לעלות ארצה.
הוא גם ניסה לחדש את הפעילות של אביו ולהקים מושבה של חסידי סוקולוב בארץ ישראל, אבל תוכניות אלו לא יצאו לפועל.
אהרן סורסקי מביא עדות של תלמידו, שמעון ווסרצוג, לפיה אמר בשנת תרצ"ה כי נראה שמן השמיים הטעו את גדולי ישראל בעניינה של ארץ ישראל, ורצון ה' היה שהארץ תיבנה על ידי יהודים שאינם שומרי מצוות.
בעשר השנים האחרונות לחייו היה חולה במחלות שונות.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר לגור בעיר הנופש אוטבוצק הסמוכה לוורשה.
באלול תרצ"ט (1939) נכנסו הגרמנים לאוטבוצק והתחילו להתעלל ביהודים.
ביום הכיפורים באותה שנה נרצח בנו הבכור ששימש כרב בוונגרוב הסמוכה לוורשה לאחר שעבר התעללות בכיכר העיר על ידי הגרמנים.
רבי יצחק זליג נפטר בג' בחשוון ת"ש.
ארונו הובא לוורשה והוא נטמן בבית הקברות היהודי בעיר.
לאחר פטירתו הוכתר בנו רבי בנימין פלטיאל לממלא מקומו.
בשנת תש"ה נלקח לאושוויץ, שם נספה.
רבי מנדלי - רב בוונגרוב.
וחתן רבי יעקב דוד ברוך מפאלינצא-וורקא.
רבי משה דוד - נפטר בצעירותו בוורשה, בשנת תרצ"ח.
רבי בנימין פלטיאל - ניהל את ישיבתו של אביו.
מתרצ"ב כיהן כרב בסטרדין הסמוכה לסוקולוב.
חתן רבי יוסף קאליש אדמו"ר מאמשינוב.
לאחר פטירת אביו הוכתר לממלא מקומו.
נפטר באושוויץ תקופה קצרה לפני שחרור המחנה.
אסתר - אשת רבי ראובן ברוך רבינוביץ, בן האדמו"ר מביאלובז'ג רבי שרגא יאיר רבינוביץ, מגזע היהודי הקדוש מפשיסחא.
ראובן ברוך נפטר בגיל 24 שנים אחרי שנולדו להם שני ילדים: 1. אברהם.
2. ר' יעקב שהוכתר בגטו ורשא על ידי חלק מהחסידים לאדמו"ר מסוקולוב.
ואז היא נישאה בזיווג שני לר' מרדכי ניסן קרול דיין וחבר הרבנות בלודז'.
טאבע - אשת פסח שניאור מקורוב.
רחל - אשת רבי יהודה לייב איגר, בנו של האדמו"ר מלובלין רבי עזריאל מאיר איגר.
ביילה רחמה - אשת רבי נחום מרדכי פרלוב האדמו"ר מנובומינסק.
בנם הוא רבי יעקב פרלוב, האדמו"ר מנובומינסק, שהיה מראשי מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
יוכבד - אשת אביגדור יעקובוביץ מלודז', בן שלמה יעקבוביץ' מו"ץ בלודז'.
רבקה - אשת ישראל אהרון בורנשטיין, בנו של האדמו"ר מסוכטשוב רבי שמואל בורנשטיין בעל שם משמואל.
בנם נהרג במלחמת העצמאות בהגנה על תל עדשים.
שרה - אשת קרוב משפחתה בנימין מורגנשטרן, בנו של רבי יעקב אריה מורגנשטרן מוישקוב.
לאה - אשת אהרן-יעקב גרינברג, שכיהן כחבר הכנסת מטעם המזרחי ומחבר ספרי "עיטורי תורה".
נכדו רבי מנדל מאיר מורגנשטרן, בן בנו רבי משה דוד, נמלט מפולין בציווי סבו, וכיהן כאדמו"ר מקוצק-סוקולוב.
במשך שנים רבות התגורר בתל אביב, ובשנות ה-90 עבר לבני ברק ופתח בה בית מדרש.
הוא הוציא לאור קצת מכתבי סבו ששרדו בספר בשם "שארית יצחק".
הרב יצחק זַלֶר (בכתיב יידי: זאַלער) היה רב חרדי בוורשה, מחבר ספרים תורניים.
נולד בוורשה לרב משה מנחם זלר, חסיד סקרנביץ.
לפרנסתו עסק במסחר, אך את רוב זמנו הקדיש ללימוד תורה, לחיבור ספרים ולשיעורי תורה שהשמיע ברבים.
היה מראשי בית החסידים של חסידות סקרנביץ, ששכן ברחוב נלבקי, המרכז היהודי של יהודי ורשה.
במשך עשרות שנים היה הרב זלר מוסר שיעורי תורה קבועים בפני יהודי ורשה.
כמו כן פעל להקמתם של שיעורי תורה ברחבי העיר.
מלבד עיסוקו התורני היה עסקן נלהב.
היה אחראי על התקנת קווי העירוב סביב לוורשה.
כמו כן עסק בפעולות צדקה וחסד לנצרכים.
היה חובב ארץ ישראל, ונבחר כנשיא "קרן ארץ ישראל של בית החסידים של סקנביץ" בוורשה.
קרן זו, שבה היה חבר גם יצחק גרשטנקורן, היוותה את היסוד לחברת "בית ונחלה", שלימים הקימה את העיר בני ברק.
למרות שלא נשא במשרה רבנית או תורנית, היה הרב זלר מחבר פורה של ספרים תורניים, רובם ספרי יסוד פופולריים.
חיבר את הספר "ליקוטי יצחק" על המשנה - ליקוט נרחב של פירושים על המשניות, ונספח אליו קונטרסו "מנחת יצחק" שבו ביאר את מעלת המשניות על דרך החסידות.
כמו כן חיבר ספרי יסוד נוספים ובהם הספר "ילקוט יצחק" - ביאור בדרך הקבלה על תרי"ג המצוות, וכן "תיקון יצחק" על הלכות קריאת התורה.
גולת הכותרת של חיבוריו הוא הספר "שערי יצחק", ספר יסוד המקיף את כל המושגים הבסיסיים של היהדות.
הספר נחלק לשני חלקים: הראשון, דינים ומנהגים, והשני, מושגי ההיסטוריה היהודית מתקופת השופטים והנביאים ועד לתקופת התורה שבעל פה וגדוליה.
הספר נכתב במקור בשפת היידיש, והוא יועד להמון העם ולבני הנוער היהודי.