tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה בונדרצ'וק גילם את אחד התפקידים הראשיים במותחן "המרגל" המהווה עיבוד קולנועי לספרו של בוריס אקונין, "רומן ריגול".
באותה שנה ביים בונדרצ'וק את הסרט הקצר "אין מה למהר" שנוצר בשיתוף פעולה עם משטרת התנועה הרוסית.
באוקטובר 2012 יצא לאקרנים סרט נוסף בהפקת בונדרצ'וק "נטול נשמה" המבוסס על ספרו של סרגיי מינאייב "נטול נשמה.
סיפורו של אדם אמיתי", שהפך לשובר הקופות הרוסי לשנת 2012. באותה שנה השלים את צילומי הסרט "סטלינגרד" שהיה לסרט הרוסי הראשון שצולם ב-IMAX ויצא לאקרנים בשנת 2013.
בשנת 2013 בונדרצ'וק צילם בטורקיה את הסרט אנטליה-גראד (Анталияград) יחד עם טיל שווייגר על הרפתקאותיהם של תיירים רוסים וגרמנים בטורקיה.
בשנת 2015 הצטלם לסרט "רוח הרפאים" (Призрак) עם סמיון טרסקונוב וביצע את שיר הנושא "חיה את ההווה" (Живи настоящим).
בינואר 2017 יצא לאקרנים סרטו "משיכה", שהפך לשובר קופות היסטרי, לאחר שהרוויח למעלה ממיליארד רובל, לעומת תקציב הפקה של 380 מיליון רובל.
בינואר 2020 יצא המשכו "פלישה", שהרוויח פחות ממנו אך עדיין הוכתר כהצלחה.
בדצמבר 2024 התפטר מתפקידו כיושב ראש דירקטוריון אולפני לנפילם.
לאחר השלמת לימודיו באוניברסיטה הרוסית לקולנוע על שם גרסימוב בשנת 1991, פיודור הקים יחד עם ידידיו את החברה הפרטית הראשונה להפקת וידאו קליפים Art Pictures Group, שבהקמתה נטלו חלק סטפן מיכאלקוב וסרגיי קוז'בניקוב.
החברה יזמה גם תערוכות שונות והפקת פרסומות.
הסרטונים השונים שהפיקה החברה זכו להכרה רבה והחברה הפיקה פרסומות למותגים בינלאומיים כדוגמת Heinz, פיליפס, סוני, World Class, פפסי, MTV, Zikr, Colgate ולחברות מקומיות כמו עיתון הקומרסאנט, СладКо, חברת הנפט והגז של טיומן TNK-BP, רשת Евросеть ותחנות הרדיו Хит FM ו"107,4", מוסאנרגו וחברת התעופה ונקובו.
בשנת 2002 החברה החלה לעסוק בהפקת סרטי קולנוע וסרט הקולנוע הראשון בהפקתה היה "בתנועה" בבימויו של פיליפ יאנקובסקי, שהופק בשיתוף פעולה עם אולפני "Slovo" וחברת Non-stop Production (הסרט זכה בשבעה פרסים, לרבות פרס ניקה בקטגוריית תגלית השנה והיה מועמד לפרס נשר הזהב בקטגוריית העריכה הטובה ביותר ושלל סרטים נוספים).
בשנת 2006 בונדרצ'וק חבר למפיק דמיטרי רודובסקי וארגן את חברת Art Pictures Group ושינה שמה ל"Art Pictures Studio".
האולפנים החלו בהפקת סרטים מוצלחים שהפכו לסרטי קאלט ושוברי קופות ברוסיה כדוגמת "חסמין", "האי המיושב", "הקרב על האי המיושב", "יומיים" והחלה לעסוק גם בהפקה והפצת סרטים.
בשנת 2009 בונדרצ'וק ורודובסקי הקימו את חברת Art Pictures Media (בקירילית: Арт Пикчерс Медиа) שעוסקת בשיווק סרטי הקולנוע של האולפנים לחנויות ולערוצי הטלוויזיה.
החברה גם החלה בהפצת סרטים זרים ברוסיה כדוגמת "אבי ההמצאה" וסרטו של ונסן קאסל "The Monk".
בשנת 2010 החברה הפיצה את המותחן הפסיכולוגי "פובוס.
מועדון הפחד" שהיה לסרט הראשון שהופץ על ידי האולפנים באופן עצמאי והופץ ברוסיה, גרמניה, לטביה, ליטא ואסטוניה.
בשנת 2008 בונדרצ'וק שיתף פעולה עם קונסטנטין ארנסט ואיליה בצ'ורין כדי להקים את חברת הסרטים "גלאבקינו" (Главкино) על מנת להפיק סרטים בחשיבות לאומית, לקדם במאים צעירים ולסייע לצמיחת תעשיית הקולנוע ברוסיה.
אולפני גלאבקינו ממוקמים בקומפלקס מבנים הנחשבים לאחד הגדולים מסוגם ברוסיה ובמזרח אירופה.
שטח הקומפלקס מגיע ל-33 אלף מטרים רבועים, ושטחו של מתחם הצילומים מגיע ל-3,107 מטרים רבועים.
האולפנים עוסקים בפוסט פרודקשן, הפצת תוכן קולנועי וטלוויזיוני.
בסתיו 2011 יזם בונדרצ'וק עם "גלאבקינו" והאקדמיה לקולנוע בניו יורק הקמת מלגה על שם אביו סרגיי בונדרצ'וק שמאפשרת לבמאים צעירים מרוסיה ללמוד להפיק יחד עם מומחים אמריקאים ורוסים.
רשמית, האולפנים נחנכו בשנת 2012.
בשנת 2009 בונדרצ'וק החל לשתף פעולה עם אדוארד פיצ'וגין וסרגיי סליאנוב להקמת מיזם "עיר הסרטים" (КИНО СИТИ), הקמת מתחמי קולנוע בכל ערי הפדרציה הרוסית.
מספטמבר 2002 ועד אוגוסט 2004 בונדרצ'וק הנחה את משחק הטלוויזיה "הכורסה" של ערוץ СТС.
בשנת 2003 הוענק לו פרס TEFI כמנחה תוכנית הבידור הטוב ביותר.
במרץ 2004 היה לחבר האקדמיה הרוסית לטלוויזיה.
בשנת 2004 הנחה את הגרסה הרוסית לתוכנית הטופ מודל הבאה, שנקראה "את סופר מודל" (Ты — супермодель).
משנת 2005 הנחה גם את התוכנית "קולנוע בפרוטרוט" (Кино в деталях), בתוכניותיו התראיינו שחקנים ובמאים ובהם אוליבר סטון, דארן ארונופסקי, מייקל ביי, כריסטוף ואלץ, דניאל קרייג וטיל שווייגר.
בשנת 2013 נטל חלק בהפקות טלוויזיוניות שונות.
בשנת 2019 החל לביים לראשונה סדרת טלוויזיה, הסדרה "פסיכו", שצילומיה הושלמו בתחילת ספטמבר 2020.
שנה סרט הערות 2005 הפלוגה התשיעית 2006 הדון השקט ערך את סדרת הטלוויזיה שאביו ביים 2008 האי המיושב 2009 הקרב על האי המיושב 2012 אין מה למהר סרט קצר.
ביים סצנה אחת 2013 סטלינגרד 2015 ארבע עונות 2017 משיכה 2020 פלישה 2020 פסיכו סדרת טלוויזיה מבית More.tv
מועדון הפחד 2011 יומיים 2011 הודעה לשנה החדשה 2012 אוגוסט.
בונדרצ'וק תומך בדמיטרי מדבדב ובולדימיר פוטין, ובמרץ 2014 אף חתם על מכתב תמיכה בפעילות השלטונות בנושא סיפוח חצי האי קרים.
נמנה עם 103 אישי ציבור ברוסיה שתמכו במעצרן של בנות להקת Pussy Riot.
פיודור מיכאילוביץ' סמולוב הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת החלוץ.
פיודור נולד למיכאל ואירינה סמולוב, בשולי העיר סראטוב, בשכונה שנחשבה למוכת פשע.
בגיל 7, אביו שלח אותו לבית הספר לכדורגל של קבוצת סוקול סראטוב כדי להרחיקו מהרחובות.
בגיל 14 הוא הגיע לבדיקה במועדון הנוער של לוקומוטיב מוסקבה אך לא יכול היה להישאר בהיעדר מקום בפנימייה.
ברם, אביו התעקש שפיודור יפתח את קריירת הכדורגל שלו ודחף אותו לנסות שוב לעבור את הבדיקה במועדון ולהשקיע בעצמו.
זמן קצר לאחר מכן התקבל לאקדמיית הכדורגל מאסטר-סטורן שבמחוז מוסקבה, בה פיתח את כישרונו יותר בתחום הכדורגל.
בשנת 2006 חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו עם דינמו מוסקבה.
את הופעת הבכורה שלו בליגה עשה במשחק ב-28 באפריל 2007 נגד לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק.
בגיל 17 הוא היה לשחקן הצעיר ביותר בתולדות ליגת העל הרוסית, שמשחק בקבוצה הבוגרת.
ברם, הוא הופיע בשלושה משחקים בלבד בעונת הבכורה שלו.
את שער הבכורה הבקיע ב-27 בספטמבר 2008, במשחק נגד קריליה סובייטוב סמרה.
ב-2010 דינמו החליטה להשאילו לקבוצות אחרות על מנת שיצבור ניסיון משחק ובמאי 2011 הושאל לפיינורד ההולנדית.
ב-14 ביולי 2010 הושאל לפיינורד.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית בכדורגל עשה ב-8 באוגוסט 2010 במשחק נגד אוטרכט, שהסתיים בניצחון קבוצתו בתוצאה 3:1. אך עם הזמן לא שוחרר לשחק ובסך הכל הופיע בשורות פיינורד 11 פעם והבקיע שער אחד בלבד.
לדברי סמולוב, עד מעברו להולנד רבים חשבו שלא היה מרוכז מספיק בכדורגל ורק בשובו לרוסיה נדמה היה שהחל לשחק טוב יותר
עם שובו לרוסיה, דינמו השאילה אותו ביולי 2012 לאנז'י מחצ'קלה.
את הופעת הבכורה בקבוצה, עשה במסגרת משחקי הליגה האירופית, ב-19 ביולי במשחק נגד הונבד.
ב-22 ביולי הופיע בליגה, במשחק נגד קובאן.
את שער הבכורה הבקיע ב-2 באוגוסט 2012 במסגרת הליגה האירופית, במשחק שהסתיים בניצחון קבוצתו 2:0.
באוקטובר 2012 נשיא דינמו מוסקבה גנאדי סולוביוב אישר כי הקבוצה מתכננת להחזיר את סמולוב מהשאלה.
אך באמצע ינואר 2013 היה ברור שהוא נשאר באנז'י.
ב-28 בינואר 2014 סמולוב הושאל מחדש לאנז'י ואם קודם לכן, לא הותר לו לעלות למשחקים נגד דינמו, בהשאלה המחודשת כבר הותר לו לשחק גם נגד דינמו.
ב-1 בספטמבר 2014 הוא הושאל לקבוצת אוראל יקטרינבורג ובשורות אוראל החל להפוך לשחקן מצטיין.
ב-31 במאי 2015 חוזה ההשאלה שלו הסתיים וב-1 ביוני הסתיים גם החוזה שלו בדינמו מוסקבה.
ב-2 ביוני 2015 סמולוב הוחתם בקבוצת הכדורגל קרסנודאר למשך 4 שנים.
את שער הבכורה הבקיע בבעיטת עונשין ב-6 באוגוסט 2015 במשחק הליגה האירופית נגד סלובן ברטיסלאבה והפך לחלוץ מרכזי בקבוצה.
ב-24 בספטמבר 2015 הבקיע את שער הניצחון במסגרת הגביע הרוסי בכדורגל, הקבוצה גברה על זניט איז'בסק בדרכה להעפיל לשמינית גמר הגביע וסייע לקבוצתו גם במשחקי שלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2015/2016 והפך למבקיע מרכזי בקבוצה גם בליגה עצמה.
ב-10 באפריל 2016 הבקיע לראשונה בחייו 3 שערים במשחק אחד, זאת עשה במשחק הליגה נגד קבוצתו לשעבר, "אוראל".
הוא הוכתר שלוש פעמים לכדורגלן המצטיין של החודש (נובמבר-דצמבר 2015 ובאפריל 2016) והוכתר לכדורגלן מצטיין בליגה הרוסית.
בסיכום עונת 2015/2016 בליגת העל הרוסית בכדורגל סמולוב הוכתר למלך השערים של העונה, לאחר שהבקיע 20 שערים.
באוגוסט 2018 עבר ללוקומוטיב מוסקבה תמורת 9 מיליון יורו, למשך 4 שנים.
את הופעת הבכורה במדי לוקומוטיב ערך בהפסד קבוצתו לאורנבורג, ב-12 באוגוסט 2018. את שער הבכורה הבקיע בניצחון לוקומוטיב על אנז'י בתוצאה 2:1 במשחק המחזור החמישי בעונת 2018/2019.
בינואר 2020 הושאל לסלטה ויגו מהלה ליגה.
את שער הבכורה שלו הבקיע באצטדיון סנטיאגו ברנבאו ב-16 בפברואר 2020, משחק נגד ריאל מדריד, מבישול של יאגו אספס, במשחק שבו קבוצתו סחטה שוויון 2:2 ממוליכת טבלת הליגה.
ב-12 בינואר 2022 חזר לדינמו מוסקבה וחתם לשנה וחצי.
ב-26 בפברואר ערך הופעה ראשונה לאחר חזרתו וגם כבש בניצחון 0–3 על חימקי.
בעונת 2024/2025 חזר לקרסנודאר, במדיה זכה באליפות המדינה.
בינואר 2008 סמולוב זכה למקום בהרכב הנבחרת ושיחק בטורניר הכדורגל לזכר גרנאטקין והוכתר למלך השערים של הטורניר.
ב-12 באוקטובר 2012 שיחק במוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 נגד הנבחרת הצ'כית והבקיע את שני שערי הניצחון.
במשחק הגומלין הבקיע בעיטת עונשין במשחק שהסתיים בשוויון 2:2 וזיכה את נבחרתו במקום באליפות אירופה.
ב-14 בנובמבר 2012 שיחק במשחק הנבחרת הבוגרת נגד נבחרת ארצות הברית בכדורגל והבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, שהובקע כבר בדקה התשיעית והיה המהיר ביותר בתולדות הנבחרת הרוסית.
הוא שיחק בסגל הנבחרת ביורו 2016, גביע הקונפדרציות 2017 ובמונדיאל 2018.
סמולוב היה ביחסים רומנטיים עם הדוגמנית ומנחת הטלוויזיה ויקטוריה לופירובה, מיס רוסיה לשנת 2003. במאי 2015 השניים נפרדו.
פיודור סווליביץ חיטרוק (, 18 באפריל (1 במאי) 1917, טבר, האימפריה הרוסית - 3 בדצמבר 2012, מוסקבה, רוסיה) במאי קולנוע, אנימטור, מתרגם, תסריטאי ומורה סובייטי ורוסי.
הוא זכה פעמים בפרס ברית המועצות (1976, 1982) ובשנת 1987 הוענק לו תואר האמן העממי.
חתן פרס נשר הזהב בשנת 2002.
פיודור סווליביץ חיטרוק נולד ב-18 באפריל (1 במאי) 1917 למשפחה יהודית בטבר, הילד השני מבין שלושה אחים.
האבא, סוולי דוידוביץ חיטרוק (1887–1983), היה מנעולן ומאוחר יותר הפך למהנדס.
בשנת 1917 עברו ההורים להתגורר בטבר, שם נולד הבן האמצעי פיודור ואחיו הצעיר ולדימיר (1921-1993).
בשנת 1924 עברה המשפחה להתגורר במוסקבה.
משסיים האב את לימודיו האקדמיים נשלח כנציג המפעל סטנקואקספורט בנסיעה עסקית לגרמניה לרכישת ציוד (1931–1934).
המשפחה התגוררה בעיר שטוטגרט, שם האנימטור לעתיד למד בבית ספר לאומנות ולמלאכה.
בשנת 1936 סיים את לימודיו בבית ספר לאומנויות אוגיז (איגוד הוצאות לאור הציבוריות) במוסקבה ומאוחר יותר למד במכון להשכלה גבוהה לגרפיקאים.
לאחר שצפה בסרטי וולט דיסני בפסטיבל הסרטים הבינלאומי הראשון במוסקבה (1935) החל להתעניין באנימציה וניסה להתקבל לסטודיו "סויזמולטפילם", אך במשך זמן ממושך בקשתו נדחתה.
מנובמבר 1937 החל פיודור חיטרוק בעבודתו כמתמחה ב"סויזמולטפילם" וכבר בשנת 1938 החל לעבוד בסטודיו.
באוגוסט 1941, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נשלח פיודור חיטרוק ללימודים במכון לשפות זרות שנמשכו כששה חודשים.
לאחר ההתמחות שימש פיודור כמתרגם בחזית האוקראינית השלישית ושרת בארמיית האוויר ה-17.
לאחר המלחמה עבד כמתרגם צבאי בברלין במשך שנתיים ולאחר מכן חזר ל"סויזמולטפילם".
בין השנים 1956–1981 לימד קורסים של אומנים אנימטורים ב"סויזמולטפילם".
החל משנת 1966 עבד כבמאי.
סרטו הראשון "סיפור הפשע" היה הצלחה גדולה.
כיום סרט זה נחשב לסרט בסגנון חדש מסוג הנפשה סובייטית, הדומה לסגנון וולט דיסני.
חיטרוק נחשב לבמאי סרטי אנימציה קצרים למבוגרים בז'אנרים שונים: הסאטירה המפורסמת ביותר על הבירוקרטיה "האדם שבמסגרת" (1966), משל על בדידות האדם בחברה המודרנית, "האי" (1973), הפרודיה "סרט, סרט, סרט" (1968), משל "האריה והשור" (1984), מחבר שלושת החלקים של "פו הדוב" .
בשנות ה-80' עבד בסטודיו "מולטפילם" כמנהל אמנותי ושימש כסגן נשיא "האגודה הבינלאומית לאנימציה קולנועית" (1988-1980).
משנות ה-80' עד לשנת 2003 לימד בקורסים מתקדמים של תסריטאים.
משנת 1995 שימש כנשיא הפסטיבל הבינלאומי לסרטי אנימציה "דג הזהב".
בין השנים 1996–2003 שימש כנשיא "איגוד סרטי האנימציה" ברוסיה.
במהלך הקריירה הארוכה של חיטרוק, הוא זכה בפרסים רבים כגון: פרס האקדמיה הרוסית "ניקה" ופרופסור VGIK בשנת 2002.
באפריל 1993 חיטרוק ושלושה אנימטורים מובילים נוספים (יורי נורשטיין, אנדרי חרז'נובסקי ואדוארד נזרוב) ייסדו את סטודיו "שר" .
חיטרוק היה אחראי על האיורים במילון האנימציה הבינלאומי.
הוא נפטר במוסקבה בגיל 95, ב-3 בדצמבר 2012 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אשתו הראשונה, מריה מוטרוק (1916-1984), הייתה במאית אנימציה.
בנו המוזיקאי אנדריי חיטרוק (יליד 1944), מורה לפסנתר באקדמיה הרוסית למוזיקה ע"ש גנסין.
נכדתו הכנרית האמריקאית אנסטסיה חיטרוק (נולדה ב-1975), בתו של אנדריי חיטרוק והפסנתרנית ילנה טטוליאן (ילידת 1943).
נישואיו השניים היו לגלינה חיטרוק.
1965 - חופשה של בוניפצ'יוס
1970 - הבחור הצעיר פרידריך אנגלס — עם קורצ'בסקי(Курчевский)קלאוס גאורגי(Георги) וקטיה גאורגי(Георги)
1972—פו הדוב ויום עיסוקו- עם גנאדי סוקולסקי (Сокольский)
1965 - החופשה של בוניפצ'יוס
1965 - אגדה על נסיך ושלושת הרופאים
1968 - סרט, סרט, סרט - עם גולובנוב(Голованов)
1970 - הבחור הצעיר פרידריך אנגלס- עם קורצ'בסקי(Курчевский),קלאוס גאורגי(Георги) וקטיה גאורגי(Георги)
1971 - פו הדוב הולך לבקר - עם זכודר(Заходер)
1972 - פו הדוב ויום עיסוקו - עם זכודר(Заходер)
1973 - איזון הפחד - עם נזרוב(Назаров),קולושין(Колошин)וזויקוב(Зуйков)
1974 - אתן לך כוכב - עם מוטרוק (Мотрук) ברוסית: Дарю тебе звезду)
פיודור איוואנוביץ' לאדיגין הוא מפקד צבאי רוסי, קולונל-גנרל שכיהן כראש המודיעין הצבאי הרוסי, מינהל המודיעין הראשי של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (1992-1997).
הוא נולד ב-12 במרץ 1937 בכפר מאזיקינו שבמחוז המשנה קורוצ'אנסקי (כיום במחוז בלגורוד).
בשנת 1954, סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר של חיל האוויר בחרקוב.
לאחר מכן ב-1959 סיים את לימודיו באקדמיה להנדסת אוויר על שם ז'וקובסקי והשלים גם לימודים אקדמיים באקדמיה הצבאית של המטה הכללי של ברית המועצות.
משנת 1959 — הוא שירת בצבא הסובייטי, במכון למחקר מדעי של כוחות הטילים האסטרטגיים.
בשנים 1964-1973 — היה עובד מכון המחקר המדעי מספר 4 של משרד ההגנה של ברית המועצות.
ב-1973 התחיל לשרת כקצין בכיר במודיעין הצבאי הסובייטי.
בשנים 1989-1990 עמד בראש מחלקת ההסברה של המודיעין הצבאי ובשנים 1990-1992 — היה ראש מחלקת ההסכמים של מטה הכללי.
בספטמבר 1992, התמנה למפקד המודיעין הצבאי הרוסי.
במאי 1997, שוחרר מתפקידו בשל גילו המתקדם.
תחילה עבד כסגן מנהל של חברה רוסית העוסקת בתחום אספקת קני סוכר מקובה.
כיהן גם כסגן נשיא איגוד יוצאי המודיעין הצבאי.
היה חבר במועצת המומחים של הוועדה לעניינים בינלאומיים במועצת הפדרציה.
בנובמבר 1999, הוצג כמועמד בבחירות לדומה הממלכתית מטעם מחוז הבחירה נובוסוקולסקי, כמועמד עצמאי, אך הפסיד בבחירות.
מאז הוא ירד אל מתחת לרדאר והוא חי בגפו.
פיודור הוא שמו של רובוט דמוי אדם, שפותח על ידי חברת "טכנולוגיה אנדרואידית" והקרן למחקרים מתקדמים בהזמנת המשרד למצבי חירום של רוסיה.
במקור הרובוט תוכנן לשיגור מקוסמודרום "ווסטוצ'ני" באמצעות המשגר "אנגרה", ב-2022 על החללית "פדרציה" על מנת לשמש כרובוט חילוץ ולשמש כרובוט חילוץ למשימות חיפוש והצלה.
בספטמבר 2018 הרובוט הועבר לאחריות תאגיד החלל הפדרלי רוסקוסמוס, על מנת לשמש למשימות חלל.
שמו באנגלית, FEDOR, מייצג את ראשי התיבות של "Final Experimental Demonstration Object Research" (בתרגום חופשי: אובייקט מחקר תצוגה ניסויי סופי).
מקור שמו של הרובוט הוא בשם שהעניק לו מבכירי הקרן למחקרים מתקדמים, דמיטרי רוגוזין, על שם נכדו פיודור.
פיתוח רובוט חילוץ עבור תוכנית החלל הרוסית החל ב-2014 במסגרת פרויקט שנקרא "אווטאר".
בדצמבר 2015 הפרויקט הועבר לידי גוף שהוקם על פי צו של נשיא רוסיה בשם "המרכז הארצי לפיתוח טכנולוגיה ואלמנטים בסיסיים ברובוטיקה" (Национальный центр развития технологий и базовых элементов робототехники).
הרובוט שוגר לחלל ב-22 באוגוסט 2019, במסגרת משימת סויוז MS-14 ויבצע ניסויים בחלל הפתוח.
לצורך המשימה הרובוט קיבל את שם הקוד Skybot F-850.
הפיתוח בוצע במגניטוגורסק — במתחם מושכר של מרכז העסקים "אלפא".
במהלך הפיתוח המפתחים התבססו על מודלים קודמים שפותחו מדגמי SAR-400 ו-SAR-401. הפיתוח התבצע בשני שלבים: השלב הראשון הוקדש לעבודות פיתוח, השני היה פיתוח הגרסה הסופית של הרובוט.
בתחילה, נוצרו חמישה מודלים טכנולוגיים לפיתוח התוכנה: שניים מהם נראו כרובוטים מן המניין, כל השאר נבנו ללא חלק עליון או תחתון.
באחד מאבות הטיפוס הותקן כונן הידראולי, אבל לאחר בדיקה המודל ננטש בשל המחירים הגבוהים של המנגנון שלו וחוסר מהימנות.
לבסוף פותח אב טיפוס שעובד עם כונן אלקטרוני.
פיודור קיבל את שמו כבר משלב התחלת השלב השני של הפיתוח ב-2015, כאשר ביקר במרכז הפיתוח יו"ר חבר הנאמנים של הקרן למחקרים מתקדמים דמיטרי רוגוזין שקרא לרובוט בשם זה, על שם נכדו.
התעתיק הסופי Final Experimental Demonstration Object Research (אובייקט מחקר התצוגה הניסויי הסופי), לאחר שהוענק לו שמו באותיות לטיניות: FEDOR.
עלות ייצורו מגיעה ל-300 מיליון רובל.
שלב הפיתוח הסופי כולל את בדיקת אב הטיפוס בשיתוף עם תאגיד "אנרגיה".
לפיודור ישנה מערכת בקרת קול, מצוידת בחיישנים מיוחדים.
אב-טיפוס אחד מורכב מ-15 אלף פרטים.
מחצית מהחלקים נאספו ברוסיה, השאר הורכבו בהזמנה מיוחדת מיפן, גרמניה, שווייץ, ארצות הברית ומדינות אחרות.
עוצמת הרובוט הוא 20 כוחות סוס (13.5 kW).
90% מהרכיבים האלקטרוניים נוצרו ברוסיה — חברות "ארביס טכנולוגיה" וחברת Silicium, שממוקמות בסנקט פטרבורג.
פיודור עובד על מערכת הפעלה בזמן אמת, שפותחה על בסיס לינוקס.
הרובוט מסוגל לפעול עצמאית במשך שעה וכן תחת שליטת המפעיל מרחוק באמצעות לוויין.
הרובוט מטעין באמצעות שקע בקיר.
בנוסף, הרובוט מסוגל לפתוח דלת, לעבוד עם מקדחה, לירות באקדח, לשבת, לנהוג במכונית ובטרקטורונים בהיותו במצב אוטונומי.
פיודור פותח על בסיס תוכנה ששימשה לפיתוח רובוט בשם ספוטי, שנותר פרויקט בוט של תוכנה וירטואלית, ללא שלדה פיזית.
פיודור איוואנוביץ' אייכמנס (25 באפריל 1897 – 3 בספטמבר 1938) היה עובד נ.ק.ו.ד.
של ברית המועצות, לטבי במוצאו.
המפקד הראשון של מחנה סולובצקי.
ראש אגף הגולאג באפריל-יוני 1930, ממארגני הדיכוי הסטליניסטי וממייסדי מערך מחנות העבודה הסובייטיים.
נולד בחווה במחוז קורלנד שבלטביה.
הוא עבד בבית דפוס כנער משלוחים (1909), לאחר מכן עבד בחנות מור ומריליז במוסקבה.
בשנת 1916 סיים את לימודיו במכון הפוליטכני בריגה שפונה למוסקבה.
כחלק מחטיבת הרובאים הלטביים, הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה, לאחר שנפצע באביב 1917, הוא שוחרר מהשירות הצבאי.
הוא עבד כמנעולן באחד ממפעלי פטרוגרד.
בשנת 1917 הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית.
מאז שנת 1918 - עבד בצ'קה של פטרוגרד, אז ב"רכבת טרוצקי" המפורסמת, שימש כמפקד הרכבת.
בספטמבר 1920, עם העברת הפעולות הצבאיות של הצבא האדום למרכז אסיה, מונה למחלקה המיוחדת של החזית הטורקסטנית כראש היחידה הפעילה, ואז - ראש סניף קזאלין של הצ'קה.
השתתף במלחמת האזרחים בטורקסטן, ואז עבד בצ'קה של טורקסטאן כעוזרו של גלב בוקיי.
מאז 1922 - ראש המחלקה השנייה במחלקה המזרחית של הגפא"ו, האחראי למאבק בפעילות נגד מתנגדי המהפכה במרכז אסיה ובמזרח התיכון.
מאז שנת 1924 היה ראש מחנה המטרה המיוחדת סולובצקי.
במאי 1926, לבקשת אייכמנס, הופחת מספר שנות המאסר של נפתלי פרנקל, ושנה לאחר מכן הוא שוחרר.
פרנקל הפך לימים לסגן אלוף במשרד הפנים הסובייטי.
החל מיולי 1926, אייכמנס היה עורך המגזין החודשי "איי סולובצקי" ששימש כשופר של מחנות סולובצקי למטרה מיוחדת.
מאז 20 במאי 1929 היה ראש המחלקה השלישית במחלקה המיוחדת המשטרה החשאית (שעסקה בסיכול ריגול).
מ-25 באפריל ועד 16 ביוני 1930 - ראש אגף המחנות, שהפך באוקטובר אותה שנה לגולאג.
אייכמנס היה אחראי על ניהול כל המחנות של המשטרה החשאית.
בשנת 1930 ארגן את המשלחת לוייגאץ' ועד שנת 1932 עמד בראשה, רשמית, המשלחת עסקה בחקירה ופיתוח של עפרות מתכת לא ברזליות באי ויגאץ' ובחוף ים קארה.
בשנים 1932–1937 - היה סגן ראש המחלקה ה-9 (ראש המחלקה היה גלב בוקיי), ראש המחלקה השלישית במחלקה 9 של המינהל הראשי לביטחון המדינה במשרד הפנים של ברית המועצות.
מחלקה של שלושה אנשים שערכה עבודות צופן וניהלה קריפטוגרפיה, ארגנה תקשורת מוצפנת עם משימות חוץ של ברית המועצות.
ב-22 ביולי 1937 נעצר במהלך חיסול כוח אדם ותיק בשירותי הביטחון (הואשם בטרוצקיזם).
נורה למוות ב-3 בספטמבר 1938.
שמו טוהר ב-25 ביולי 1956 במסגרת הדה-סטליניזציה.
אשתו הראשונה נפטרה בלילה 8–9 ביולי 1921 במהלך מפולת הבוץ הרסנית של אלמא-אטא.
האישה השנייה גלינה ניקולאייבה ילדה לו בת, אלווירה פיודורובנה שהתגוררה בארצות הברית.
פיודור אוולמפייביץ' אוגורודניקוב (; 16 ביוני 1867 – 3 במרץ 1939) היה לוטננט גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על החזית הדרום-מערבית במלחמת העולם הראשונה.
אוגורודניקוב נולד ב-16 ביוני 1867, בעיר סנט פטרבורג באימפריה הרוסית.
הוא סיים את בית הספר לצוערים במוסקבה, וב-1887 סיים את בית הספר להנדסה ניקולייב והוצב כפודפורצ'יק בגדוד חבלנים.
ב-7 באוגוסט 1891 הועלה לדרגת פורוצ'יק.
ב-1893 סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי והוצב במטה הדיוויזיה הראשונה של המשמר.
ב-1895 הועבר לרגימנט הגרנדירים ה-2 של רוסטוב, וב-1898 הוצב במטה פיקוד הכוחות הקוזאקים.
ב-6 בדצמבר של אותה שנה הועלה לדרגת פודפולקובניק.
בין 1899–1901 מילא תפקידי פקידות וניהול, וב-1902 מונה לפרופסור לסטטיסטיקה וגאוגרפיה באקדמיית המטה הכללי.
בין 1904–1907 היה הנספח הצבאי בקונסוליה הצבאית הרוסית בטיינג'ין.
ב-1907 מונה למפקד הרגימנט ה-15 שלוסלבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 מונה אוגורודניקוב לראש מטה הקורפוס ה-22. ב-14 בנובמבר הוא הועבר למטה הארמייה העשירית.
ב-25 באוגוסט 1915 מונה למפקד הדיוויזיה ה-26. ב-11 באוגוסט 1916 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-125 והועלה לדרגת לוטננט גנרל.
בעקבות מהפכת פברואר ונאמנותו למשטר החדש, הוא מונה למפקד הקורפוס ה-17. הוא השתתף במתקפת קרנסקי, אולם התנהלותו הייתה גרועה ולפיכך הוא הועבר לכוחות העתודה באזור קייב.
בעקבות פרשת קורנילוב והדחה של מספר קצינים בכירים, הוא הוחזר לחזית ומונה למפקד החזית הדרום-מערבית.
הוא פיקד על החזית במשך עשרה ימים (מ-29 באוגוסט 1917 עד 9 בספטמבר) ובמהלכם טיהר אותה מהקצינים שתמכו בלאוור קורנילוב.
במהלך הימים הללו כוחות החזית יצאו משליטה לחלוטין.
בפברואר 1918 הוא התגייס לצבא האדום בדרגת קומדיב (מפקד דיוויזיה).
הוא מונה למפקד האזור הצבאי בלומורסקי.
לאחר מכן מילא תפקידי מטה לפני שסולק משירות פעיל ב-1931. מאז הוא שימש כמורה באקדמיה הצבאית פרונזה וכתב עבודות על טקטיקה והיסטוריה צבאית.
הוא נפטר במוסקבה ב-3 במרץ 1939.
פיודור פיודורוביץ' בוכהולץ היה צייר רוסי יליד פולין, גרפיקאי ומורה לאמנות ממוצא גרמני.
הוא התמחה בסצנות ז'אנריות והיסטוריות.
חלק מיצירותיו הפכו לגלויות פופולריות.
פיודור בוכהולץ נולד בוולוצלב (זאז היה בשטחה של האימפריה הרוסית) בשם תאודור אלכסנדר פרדיננד בוכהולץ, לאלונורה לבית פוטקה וטיאדור גוסטב בוקולץ, שהיו בעלי בית דפוס.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בעיר הולדתו, הוא נרשם לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנקט פטרבורג, שם למד בין השנים 1878–1886 בהדרכתם של פאבל צ'יסטיאקוב ולרי ג'ייקובי.
מאוחר יותר, במשך זמן רב, פיודור עצמו הרצה באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
משנת 1880 עד 1882 הוענקו לו שלוש מדליות כסף.
בשנת 1885 הוענקה לו מדליית זהב ותואר "אמן" על עיבודו של דדלוס ואיקרוס.
לאחר 1888 השתתף בתערוכות האקדמיה וכן בתערוכות של "אגודת צבעי המים הרוסים".
עוד בהיותו סטודנט, החל לעבוד כגרפיקאי: סיפק איורים לכתב עת ספרותי ולכתב עת מדעי/היסטורי.
בשנת 1891 הצטרף ל"אגודת המאיירים הרוסים".
בין השנים 1893–1919 היה מורה בחברה הקיסרית לעידוד האמנויות.
ב־1902 הוא זכה בתחרות לעיצוב מדליית סנט פטרסבורג.
בעיקר יצר ציורי קרב, נוף, בסגנון אר נובו.
הוא הציג את מרבית ציוריו בסנט פטרסבורג, תוך שהוא מציג גם בגלריה הלאומית לאמנות בוורשה.
לאחר המהפכה הרוסית הוא היה מעורב ביצירת תעמולה וסייע בעיצוב החגיגות לחגים מהפכניים.
בשנת 1918 פיתח איורים לקישוט לחגיגות השנה בפטרוגרד (סנט פטרסבורג), שכללו קשת ניצחון באי וסילייבסקי.
בשנת 1924 הוא היה חבר באיגוד אמני רוסיה המהפכנית, ומשנת 1932 היה באיגוד האמנים הרוסים.
בין השנים 1919–1932 לימד בבתי ספר תיכוניים שונים ובתי תרבות.
אשתו הייתה הפסלת המקצועית הראשונה של רוסיה, מריה דילון.
הוא נפטר במהלך המצור על לנינגרד ונקבר בבית העלמין הלותרני סמולנסקי שבאי דקבריסטוב , סנקט פטרבורג.
פיודור אלכסנדרוביץ' פוגורלוב הוא מנחה ושדרן טלוויזיה ורדיו רוסי, עיתונאי, פרשן כדורגל, מוזיקאי ומדריך טיולים.
במהלך לימודיו החליף שלושה בתי ספר.
בשנת 1999 נכנס לאוניברסיטת סנקט פטרבורג בפקולטה לסוציולוגיה וסיים עם תואר בסוציולוגיה של ידע וסוציולוגיה של המדע.
בשנת 2003 עבד בערוץ 5 עבד ככתב שבועי בתוכנית "שבוע בעיר הגדולה", היה תסריטאי ועורך ראשי של תוכנית "שכבת התרבות" יחד עם לב לורייה, כתב התוכנית "בוקר בעיר הגדולה" וכן עורך לתוכנית "ארץ גדולה.
בין 2004 ל-2006 הגיש וערך את תוכנית הכדורגל "12 שחקנים" בערוץ 5 ומינואר עד אוגוסט 2006 היה מנהל יחסי הציבור של מועדון הכדורגל "זניט".
מ-2007 עד 2016 היה עורך ראשי בתחנת הרדיו רדיו זניט.
ערך את התוכניות "הערות בשוליים" ו"החמרה בכדורגל".
בשנים 2009–2014 היה מחבר מגזין PROZENIT, שהיה מגזין רשמי של מועדון הכדורגל זניט.
בשנת 2010 הפך לחבר בלהקה "יסט, יסט, יסט" וניגן בגיטרה.
בשנת 2010, הוא הפיק את הסרט התיעודי "השם שלנו הוא זניט" על מועדון הכדורגל זניט.
בשנים 2011–2013 חזר לערוץ 5 והנחה את תוכנית הטלוויזיה בוקר בחמש.
מדי פעם פרשן משחקים של "זניט" בערוץ הטלוויזיה "100TV".
מאז 2012 הוא חבר באיגוד העיתונאים של סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד.
בשנת 2012 עמד בראש מערכת המהדורה המעודכנת של המגזין של המועדון "זניט שלנו".
עד דצמבר 2018 היה בעלים משותף של הבר "הו, ספורט!".
בעונת הכדורגל 2017/18 היה מנחה בערוץ 78 ושימש פרשן במשחקי טוסנו וזניט.
בעונת 2016/17 פרשן כמה ממשחקיה של זניט בערוץ הטלוויזיה נאש פוטבול.
מאז 2019, הוא מדריך ובעלים משותף של "דון השקט", סוכנות טיולים.
מאז 2019 הוא ראש מחלקת הספורט באתר פונטנקה והוא מנחה שותף בתוכנית היוטיוב "התוכנית העצובה על כדורגל".
אחיו הבכור מקסים מאז 2012 עבד כמנכ"ל ערוץ 100TV.
הוא עבד גם כראש המטה של נשיא התאחדות הכדורגל הרוסית תחת סרגיי פורסנקו, המשנה למנכ"ל NMG, עבד כסמנכ"ל ב"גזפרום טרנסגז סנקט פטרבורג", שימש כמנהל מחלקת המשפטים של הסניף הפטרבורגי של תאגיד PricewaterhouseCoopers.
עמד בראש סוכנות שיווק הספורט "iSport" והחל משנת 2021 כמנהל המחלקה לפיתוח כדורגל נוער במועדון הכדורגל "זניט".
פיודור ברוני היה אמן רוסי ממוצא איטלקי שפעל בסגנון אקדמי.
אביו, אנטוניו, היה צייר ומשחזר אמנות איטלקי שווייצרי, שעבר לרוסיה בשנת 1800 כדי לעבוד על פרויקט עבור הצאר.
בגיל עשר נרשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל אלכסיי יגורוב, אנדריי איוואנוב וואסילי שבייב.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1818.
אביו, שהאמין שחינוך לאמנות רוסי אינו מספיק, שלח אותו ללימודים נוספים באיטליה.
בגיל עשרים ושתיים יצר את יצירתו הגדולה הראשונה ("מות קמילה"), שהוצגה בגבעת הקפיטולין ברומא.
עשר שנים מאוחר יותר, כשהציור הוצג בסנקט פטרסבורג בפעם הראשונה, הוא זיכה אותו בתואר אקדמאי.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא החל בציור מונומנטלי תנכ"י, אך לפני השלמתו הוא נקרא לסנט פטרסבורג כדי לעבוד על פרויקט בקתדרלת סנט אייסק וללמד באקדמיה.
הוא הגיע ב-1836 והפיק כמה יצירות גם עבור קתדרלת קאזאן בסנקט פטרסבורג.
בשנת 1838, הוא הצליח לחזור לרומא כדי לסיים את עבודתו על "משה והנחש".
שנתיים לאחר מכן, הציור הושלם והועבר לסנקט פטרסבורג שם הוא הוצג באחד האולמות של ארמון החורף.
זהו הבד הגדול ביותר המוצג במוזיאון הרוסי.
בפעם השלישית חזר לרומא מ-1841 עד 1845, הוא הפיק עשרים וחמש סקיצות שיהוו את הבסיס לפרסקאות בקתדרלת איסק הקדוש.
חלק מהציורים בוצעו על ידי ברוני עצמו, אחרים על ידי אמנים שונים בהנחייתו.
העבודה הושלמה ב-1853 והמסמכים המקוריים מאוחסנים כעת במוזיאון הרוסי.
ב-1849 הוא הפך למנהל של גלריה במוזיאון ההרמיטאז' ונשלח פעמיים לאירופה לרכוש ציורים לאוסף.
שש שנים מאוחר יותר, הוא הפך לרקטור של המחלקה לפיסול וציור באקדמיה.
ניקולאי לומטב, סטפן אלכסנדרובסקי, קונסטנטין טרוטובסקי ופאבל פלשאנוב היו בין תלמידיו.
אולם ככל שהתבגר, הוא נעשה מתבודד.
אפילו התרחק מתלמידיו ונעלם לשבועות בכל פעם.
במאמציו לקיים את המסורת האקדמית, הוא החל להביע בגלוי את סלידתו מאמנים צעירים יותר ונאלץ להתפטר ב-1871 בגלל התנהגותו.
עד מותו, הוא היה פרופסור לשם כבוד באקדמיה לאמנויות יפות של פירנצה ובאקדמיה של סן לוקא ברומא.
פיודור אלכסייב היה צייר רוסי.
הוא היה בנו של עובד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות, שם התקבל בשנת 1764 בעקבות בקשה של אביו.
בשנת 1767, הוא למד פיסול ולאחר מכן ציור נופי אצל אנטוניו פרסינוטי.
מ-1773 עד 1777, הוא חי בוונציה במלגה, שם למד אמנות תיאטרון.
עם זאת, הנושא לא משך אותו, והוא בילה רוב זמנו בציור נופים והעתקת המאסטרים הישנים.
לאחר שננזף על ידי רשויות האקדמיה האימפריאלית, כשחזר לרוסיה הוצב בעבודה כתפאורן בתיאטרונים הקיסריים עד 1786 ולא הורשה להמשיך בלימודיו האקדמיים.
למרות זאת הוא המשיך לצייר את מה שמצא חן בעיניו ולאט לאט זכה להכרה.
בשנת 1794, הציור "נוף סוללת הארמון מהמבצר" זיכה אותו בתואר אקדמאי.
בשנת 1800, הצאר פאבל הראשון הטיל עליו ליצור ציור של רחובות והארכיטקטורה של מוסקבה.
משנת 1803, הוא לימד באקדמיה, אך גם נסע רבות, וביקר בחרסון, מיקולאיב, ובמקומות אחרים בדרום שבהם ביקרה יקתרינה הגדולה, שם הפיק סקיצות נופיות בצבעי מים של אזורים מסביב.
בשנת 1810, הוא הפיק סדרה של יצירות המתארות את סנקט פטרסבורג.
בשנותיו המאוחרות, תהילתו ירדה בהתמדה והוא מת בעוני, והותיר מאחוריו משפחה גדולה.
האקדמיה שילמה את הוצאות הלוויה שלו.
פיודור מלניק (באוקראינית: Мельник Федор; 1 בינואר 1900 – 1 בינואר 1945) חסיד אומות העולם אוקראיני, שהציל יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
פיודור מלניק, יליד 1900, התגורר עם אשתו היהודייה, בתיה, ובתם, לודמילה, בעיירה באר שבמחוז ויניצה.
עם פרוץ המלחמה הגרמנית-סובייטית גויס פיודור לצבא האדום ונפל בשבי.
בדצמבר 1941 הצליח להימלט ולאחר כמעט חודש של נדודים עשה את דרכו חזרה לבאר, שם גילה שמשפחתו ברחה מזרחה לפני הכיבוש.
פיודור החל לעבוד בקואופרטיב שזה עתה הוקם לאיסוף צמחי מרפא.
במרוצת הזמן הוא החל לקחת חלק בפעילות האנטי-פשיסטית.
רבים ממכריו היהודים של פיודור, ביניהם בוריס קרמן, נכלאו בשני הגטאות שהוקמו בבר בדצמבר 1941. ב-19 באוגוסט 1942, במהלך מבצע הרג רחב היקף בגטאות לפיודור נודע שבוריס, אשתו רוזה וילדו הצעיר, מישה, כולם נרצחו; רק בתו בת ה-13, ספה, שרדה.
באמצעות אנשי הקשר שלו בגטו שלח פיודור הודעה לילדה והציע את עזרתו.
יום אחד, באוקטובר 1942, דפקה ספה על דלת משרדו של פיודור.
הוא החביא את הילדה בעליית הגג במשך מספר ימים, דאג לצרכיה, עד שמצא מישהו שיעביר אותה למקום מסתור בטוח יותר.
ספה נפרדה מהמציל שלה ולאחר מסע מסוכן שנמשך מספר ימים, הגיעה לעיירה שרהורוד, שם היו לה קרובי משפחה, ונשארה אצלם עד השחרור במרץ 1944. פיודור נשאר בבאר כחבר פעיל במחתרת הסובייטית והמשיך לעזור ליהודים, ביניהם סייע למשפחת קרסניאנסקי.
לאחר שחרור העיירה באר במרץ 1944, חזר פיודור לשורות הצבא האדום ונהרג בקרבות ליד ברלין בימיה האחרונים של המלחמה.
לאחר שנים רבות החליטה לודמילה מלניק, בתו של פיודור לפנות ליד ושם, ולספר את סיפורו של אביה .
ב-16 בנובמבר 2004 הכיר יד ושם בפיודור מלניק כחסיד אומות העולם.
שמו נחקק בקיר הכבוד ביד ושם בירושלים.
פיודור וסילייב היה צייר נוף רוסי שמייצג את סגנון הנוף הלירי באמנות הרוסית.
פיודור וסילייב נולד בגאצ'ינה לפקיד ממשלתי בדרג נמוך, ב-1850. הוריו נישאו ארבע שנים מאוחר יותר, והוא תמיד נחשב לילד לא חוקי.
פיודור נאלץ להתפרנס מגיל 12 - הוא עבד כדוור, סופר ועוזר של משחזר תמונות.
לאחר מות אביו, הוא הפך למפרנס הבלעדי של המשפחה.
ב-1863 הצליח להיכנס לשיעורי הערב של בית הספר לציור באגודה לקידום אמנים.
בזמן הלימודים, וסילייב הכיר ציירים רבים, שטיפלו בו.
בשנת 1866 צייר הנוף המפורסם איוואן שישקין התאהב באחותו של פיודור יבגניה וסילייב.
שישקין הכיר את פיודור והחל ללמד אותו ציור נוף.
מיולי עד נובמבר 1867 עבדו שישקין עם וסילייב יחד בקרלייה.
כמה מקומות בארכיפלג היו נושאים לציורי שני האמנים.
מאוחר יותר הכיר שישקין את פיודור לאיוואן קראמסקוי, איליה רפין ואספני האמנות פאבל טרטיאקוב ופאבל סטרוגנוב.
מאוחר יותר הפך וסילייב למתחרה מרכזי של איוואן שישקין והאחרון הואשם לעיתים קרובות בשימוש בתככים ובהשפעה פוליטית בניסיון לנצח את וסילייב בתחרויות אמנות שונות.
ביצירותיו המוקדמות של וסילייב, כמו "לאחר סופת רעמים" (1868), אפשר להרגיש את השפעתה של אסכולת ברביזון; האסכולה הצרפתית השפיעה על האמנות שלו אבל מעולם הוא לא חיקה אותם במוטיבים.
למרות שבתחילה, וסילייב היה נחות מבחינה טכנית מציירי הברביזון, רוב המבקרים מסכימים שבסופו של דבר הוא מצא את הדרך שלו להתמודד עם הנושאים.
בשנת 1870, וסילייב נסע על הוולגה עם איליה רפין, התמונה "נוף הוולגה.
בארגס" (1870) הייתה הצלחה גדולה.
בשנת 1870 הפך לחבר בתנועת הנודדים.
בשנת 1871 צייר וסילייב את "הפשרת השלגים" (1871), מה שפרסם אותו מיד.
משפחת הצאר (הנסיך אלכסנדר, לעתיד הצאר אלכסנדר השלישי), הזמינה עותק מהציור, והאגודה לקידום אמנים העניקה לציור פרס ראשון.
מאוחר יותר העותק של הנסיך אלכסנדר הוצג ביריד העולמי של לונדון 1872 וזכה במדליה.
וסילייב התקבל, כמתמחה, לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
הוא אובחן כחולה בשחפת ונאלץ לעזוב את סנט פטרבורג, ועבר לחצי האי קרים.
החברה לקידום אמנים מימנה את שהותו שם, אך הוא חויב לשלם בציוריו.
וסילייב לא הצליח להתרגל לנוף החדש.
הוא המשיך לצייר את המישורים הרוסיים; יצירותיו, כמו יצירת המופת שלו "אחו רטוב" (1872), נעשו מתוך הזיכרון וסקיצות ישנות.
מאוחר יותר החל וסילייב לצייר את הנוף של קרים, בהדרגה התחיל להרגיש את המשיכה לנופי ההרים שם.
"הרי קרים" (1873) הייתה יצירה יוצאת דופן והיצירה האחרונה של האמן.
הוא מת ביאלטה ב־1873 בגיל 23. התערוכה לאחר מותו בסנט פטרסבורג זכתה להצלחה רבה, וכל יצירותיו נמכרו לפני התערוכה.
לעבודותיו הייתה השפעה חזקה על הדור הבא של ציירי הנוף הרוסים.
היסטוריונים של אמנות מדגישים את השפעתו של פיודור וסילייב על יצחק לויתן, ולנטין סרוב, ויקטור בוריסוב-מוסטוב.
פיודור מטבייב היה צייר נוף קלאסי רוסי, המוכר ביותר בזכות נופיו האיטלקיים.
הוא היה אחד מציירי הנוף הרוסים הראשונים.
מטבייב היה בנו של איש צבא רוסי.
הוא התקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם סיים את לימודיו ב-1778 עם מדליית זהב גדולה.
אחד מהפרופסורים שלו היה סמיון שצ'דרין.
מטבייב התמחה כצייר נוף והפך לאמן הנוף הראשון שקיבל מדליית זהב.
לאחר מכן הוענק לו מלגה לנסוע לאירופה, כפי שהיה מקובל בזמנו עבור בוגרי האקדמיה המוכשרים.
בשנת 1779 נסע מטבייב לאיטליה ולבסוף התיישב בה.
הוא מעולם לא חזר לרוסיה ומת באיטליה ב-1826.
מטבייב נסע הלוך ושוב באיטליה ובארצות האחרות וצייר את נופיהן.
בתחילה, היו לו הזמנות מאצילים רוסים שהתגוררו באיטליה.
בסופו של דבר, ההזמנות התמעטו, ומטבייב כתב מכתבים לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בשנים 1789 ו-1795, וביקש לסבסד את חזרתו לרוסיה.
ככל הנראה, הוא לא קיבל שום תשובה.
בשנת 1806, הוא שלח לאקדמיה את הציור שלו "נופי נאפולי" וזכה בתואר האקדמאי.
הוא יצר ציורי שמן וכן מספר עבודות גרפיות.
רוב הציורים נעשו על פי הכללים הנוקשים של הציור הקלאסי, כלומר התמונה דומה לתפאורת תיאטרון, עם מבנים או עצים בצדדים.
תמיד ישנם אנשים בנוף, כדי לציין את קנה המידה.
נופים מאת מטבייב לעולם אינם מייצגים נופים אמיתיים בדיוק צילומי.
לעומת זאת, הרישומים שלו מוטים הרבה יותר לכיוון הרומנטיקה, ועשויים להיות למעשה נופים רומנטיים רוסיים ראשונים.
פיודור סולנצב היה היסטוריון של ציור רוסי.
יצירות האמנות שלו היו תרומה מרכזית בשימור התרבות הרוסית של ימי הביניים, שהייתה נושא נפוץ בציוריו.
הוא היה המעצב הראשי של ארמון הקרמלין הגדול במוסקבה.
פיודור סולנצב נולד בכפר ליד ריבינסק במחוז ירוסלב.
הוריו היו צמיתים של הרוזן איבן מוסין-פושקין.
אביו, גריגורי סולנצב, עבד כקופאי בקופות של התיאטראות הקיסריים בסנט פטרסבורג ונסע לכפר לעיתים רחוקות מאוד.
עוד אמו, אליזבטה סולנצבה חיה כל חייה בכפר.
פדור בילה את חייו המוקדמים עם אמו ואחיו.
לאחר שגילה את יכולתו האמנותית, שחרר אדונו את משפחת סולנצב, מה שאפשר לפדור להיכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג ב-1815 והפך לתלמידם של אלכסיי יגורוב וסטפן שצ'וקין.
מאוחר יותר, אחיו הצעיר יגור סולנצב, סיים גם הוא את לימודיו באקדמיה הקיסרית לאמנות והפך לצייר.
פיודור סיים את לימודיו באקדמיה בשנת 1824 וקיבל "מדליית זהב קטנה" על ציורו "משפחת איכרים".
בשנת 1827 הוא קיבל את "מדליית הזהב הגדולה" מהאקדמיה על ציורו "עיבוד לקיסר".בשנת 1836 הוא הפך לחבר באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בשנת 1876 מונה סולנצב לפרופסור של האקדמיה.
עבודתו של פיודור סולנצב נתמכה על ידי נשיא האקדמיה האימפריאלית לאמנויות אלכסיי אולינין והקיסר ניקולאי הראשון.
הקיסר הזמין את סולנצב לעצב נשף קיסרי וליפות את דירותיו הפרטיות בקרמלין.
במהלך חייו עבד סולנצב על שיקום מבנים רבים בקרמלין במוסקבה, כולל ארמון הקרמלין הגדול ונשקיית הקרמלין.
הוא צייר את קתדרלת ישו המושיע וכנסיות אחרות במוסקבה.
אולנין הזמין את סולנצב לתעד חפצים ארכאולוגיים והיסטוריים של המדינה הרוסית.
סולנצב החל לעבוד על כך בשנת 1830. הוא הכין יותר מ-3000 רישומים מפורטים ביותר של חפצים שונים, כולל תיעוד של כל העושר של הקרמלין.
שבע מאות מהרישומים הללו הופיעו כפרסום של שישה כרכים שכותרתם "עתיקות המדינה הרוסית".
האנציקלופדיה פורסמה לאחר מותו של אולנין תוך שימוש בכספים שסיפק ניקולאי הראשון.
סולנצב נפטר ב-3 במרץ 1892 ונקבר בבית הקברות וולקובו בסנט פטרסבורג.
גלריה - תיעוד לבוש עממי ברוסיה
פיוגליטזון, תרכובת תרופתית הנמכרת בשם המסחרי אקטוס, היא תרופה להורדת סוכר בדם, הנלקחת אורלית, המשמשת לטיפול בסוכרת מסוג 2 אך לא לסוכרת מסוג 1. ניתן לתת אותה ביחד עם מטפורמין (תרופה של השילוב נמכרת בשם קומפטקט), סולפוניל-אוראה או אינסולין, כמו כן מומלץ לתת אותה בשילוב של פעילות גופנית ודיאטה מתאימה.
תופעות הלוואי השכיחות הן כאבי ראש, כאבי שרירים ודלקת ונפיחות של הגרון.
תופעות לוואי חמורות של התרופה כוללות סרטן שלפוחית השתן, רמות סוכר נמוכות בדם, בעיות לב ואוסטאופורסיס.
לא מומלץ לתת את התרופה לנשים בהריון או מניקות.
התרופה שייכת למשפחת הטיאזולידינדים (TZD) ופעולתה מעלה את הרגישות של התאים לאינסולין.
פיוגליטזון נרשמה כפטנט בשנת 1985 ונכנסה לשימוש בשנת 1999. כיום היא קיימת גם בצורה גנרית.
פיוגליטזון משמשת להורדת רמות הסוכר בדם בחולים עם סוכרת סוג 2, ניתן לתת אותה לבדה או בשילוב עם סולפונילאוריאה, מטפורמין או אינסולין.
במחקר סיסטמי שבוצע על ידי הארגון "קוקריין" נבדקה ההשפעה של התרופה בהשוואה לתרופות אחרות המורידות סוכריים בדם כגון מטפורמין, אקארבוס, רפאגליניד ופעילות גופנית ודיאטה מתאימה.
המחקר הראה שהתרופה לא מורידה את הסיכון לחלות בסוכרת סוג 2 באנשים שנמצאים בקבוצת סיכון.
אך נראתה ירידה בתחלואה בהשוואה לפלסבו או חוסר טיפול.
יש לקחת את התוצאות האלו ברמת ספק מסוים כיוון שהמחקרים שמהם נלקחו הנתונים היו ברמת ודאות נמוכה.
למרות שפיוגליטזון אכן מורידה את רמות הסוכר בדם, המחקר הראשי אשר בדק את תפקודה לא מצא שהיא משנה את הסבירות למחלות הקרדיווסקולריות אשר נבדקו.
לעומת זאת כן נראתה ירידה בשכיחות של סיבוכים אחרים כגון התקפי לב, שבץ ומוות מכל סיבה שהי.
פיוגליטזון נמצאה כמורידה את מקרי המוות בחולי סוכרת סוג 2 בהשוואה לטיפולים אחרים, כמו כן נראתה ירידה של 60% במקרי המוות במקבלי התרופה לעומת חולים שמעולם לא נחשפו לתרופה.
אין לתת פיוגליטזון לאנשים עם רגישות יתר לפיוגליטזון, תרופות אחרות ממשפחת הטיאזולידינדיון או לאחד המרכיבים האחרים של התרופה.
התרופה אינה יעילה ויכולה אפילו להיות מסוכנת לחולים בסוכרת סוג 1 וקטואצידוסיס על רקע סוכרתי.
הבטיחות שלה אינה מוכחת בנשים בהריון, נשים מניקות וילדים מתחת לגיל 18.
עקב הניסיון במתן התרופה טרוגליטזון השייכת לאותה משפחה, מחלת כבד אקוטית נחשבת גם היא כהתוויית נגד למתן התרופה.
לאחר הצהרה של החברה "GlaxoSmithKline" לגבי תופעות לוואי בתרופה רוסיגליטזון של עליה בשכיחות של שברים בידיים והרגליים אצל נשים עם סוכרת אשר לקחו את התרופה, החברה " Takeda Pharmaceutical Company" אשר פיתחה את התרופה פיוגליטזון, אשר שייכת לאותה המשפחה של התרופה רוסיגליטזון, הצהירה שגם לתרופה שלה יש תופעות לוואי דומות.
פיוגליטזון יכולה לגרום לאגירת נוזלים ובצקת פריפריאלית.
בשל כך היא יכולה לתרום להתפתחות של כשל לבבי.
התרופה יכולה לגרום לאנמיה וכמו כן נפוץ לראות אצל מטופלים הלוקחים את התרופה עליה במשקל בגלל עליה בשומן תת-עורי.
מחקרים הראו גם שלמטופלים הלוקחים פיוגליטזון יש יותר סיכוי לפתח דלקת של דרכי הנשימה העליונות, סינוסיטיס, כאבי ראש, כאבי שרירים ובעיות שיניים.
שימוש כרוני בתרופה יכול לגרום להפטיטיס עקב חסימה של דרכי המרה, התופעות נעלמות כאשר מופסק השימוש בתרופה.
בשנת 2011 משרד הבריאות הצרפתי החליט להמליץ על הפסקת מתן פיוגליטזון עקב מחקר אפידמיולוגי אשר קבע כי התרופה מעלה את הסיכון לסרטן בחולי סוכרת סוג 2 אשר לוקחים את התרופה לתקופות ארוכות בהשוואה למטופלים אשר לוקחים תרופות שונות.
ה-FDA האמריקאי קבע שלקיחה של התרופה לתקופה של מעל שנה מעלה את הסיכוי לסרטן שלפוחית השתן.
בשנת 2017 בוצע מחקר מטא אנליטי אשר לא מצא הבדל בשכיחות של סרטן מסוג זה בחולים הלוקחים פיוגליטזון.
לקיחת פיוגליטזון ביחד עם סולפונילאוריאה או אינסולין מעלה את הסיכון להיפוגליקמיה.
כמו כן לקיחת התרופה מעלה את הסיכון של כניסה להריון בנשים הלוקחות גלולות נגד הריון.
פיוגליטזון מעורר באופן סלקטיבי את הקולטנים PPAR-gamma ו-PPAR-alpha אשר נמצאים על ממברנת הגרעין.
התרופה משפיעה על שעתוק גנים שונים האחראים על שליטה במטבוליזם של גלוקוז וליפידים בשריר, שומן והכבד.
כתוצאה מכך התרופה גורמת לירידה בתנגודת לאינסולין בכבד ובאברי הפריפריה, מורידה גלוקונאוגניזה בכבד ומורידה את רמת הגלוקוז וההמוגלובין המסוכרר בדם.
לאחרונה מחקרים הראו שפיוגליטזון וחברים אחרים במשפחת ה-TZD נקשרים לחלבון mitoNEET, אשר נמצא במעטפת החיצונית של המיטוכונדריה, באפיניות השווה לזאת של החיבור של פיוגליטזון אל PPAR-gamma.
בשנת 2008 התרופה הייתה התרופה העשירית מבחינת הכנסות בארצות הברית עם יותר מ-2.4 מיליארד דולר במחירות.
פיוגליטזון נמכרת תחת השם אקטוס בארצות הברית, קנדה, אנגליה וגרמניה, תחת השם גלוסטין באירופה, תחת השמות גליזון ופיוז בהודו ותחת השם זקטוס במקסיקו.
בשנת 2012 ה-FDA האמריקאי אישר למכור את התרופה בגרסה הגנרית.
פיוגליטזון עברה לשימוש כתרופה לשלב הדיכאוני של תסמונת בי פולרית, אל יש לציין כי המחקר המטא אנליטי הנושא מבוסס על מעט מאוד מחקרים ולא תומך באופן ברור ביעילות של התרופה כטיפול לדיכאון בי פולרי.
ישנו מחקר התומך באפשרות שפיוגליטזון יעילה בטיפול בדיכאון ממקור ראשוני.
נמצא שלפיוגליטזון יש השפעה מעכבת הזדקנות בזבובי דרוזופילה.
פיוגליטזון עשוי לשפר תסמינים של פסוריאזיס.
פיודור טולסטוי היה אמן רוסי שכיהן כסגן נשיא האקדמיה הקיסרית לאמנויות במשך ארבעים שנה (1828–1868).
יצירותיו - תבליטי שעווה, צבעי מים, מדליונים וצלליות - מתייחדים בקלאסיקה חסכונית.
פיודור טולסטוי הגיע ממשפחת טולסטוי.
אביו הרוזן פיוטר אנדרייביץ' טולסטוי, ניהל את משרד אספקת מלחמה.
טולסטוי החל לצייר מוקדם בהנחיית אמו, אליזבת בארבוט-דה-מרני.
רישומיו הראשונים, המאוחסנים כיום בגלריית טרטיאקוב, נוצרו כשהיה בן 4. בגיל תשע הלך לאומנה של בן דודו העשיר והמשפיע, הרוזן פיוטר אלכסנדרוביץ' טולסטוי.
שנה לאחר מכן, פיודור נכנס לקולג' הישועי בפולאצק, שם הוא למד ציור ומדעים.
עם עלייתו לכס המלכות, הצאר פאבל הראשון זימן את פיוטר טולסטוי לסנקט פטרבורג, ופיודור חזר להוריו.
במקביל, אביו פוטר, ומצב המשפחה הידרדר.
מיוני 1798 עד יוני 1802, התחנך פיודור בחיל הצוערים הימיים.
לאחר שסיים, הוא המשיך את השכלתו בהנחיית מדענים מפורסמים.
הוא למד מתמטיקה, אסטרונומיה, כלכלה פוליטית, זואולוגיה, ארכאולוגיה ונומיסמטיקה.
הוא גם למד באקדמיה לרכיבה, והפך לפרש.
בתקופה זו, ללא כל הדרכה, הוא צייר טבע דומם, פורטרטים ונופים.
לאחר שאביו הראה לו מדליה המתארת את נפוליאון בונפרטה, הוא התחיל ללמוד את אמנות יצירת המדליות.
טולסטוי ביקר בשיעורי האמנות הפלסטית של האקדמיה הקיסרית לאמנויות.
אחד ממוריו היה צייר הדיוקנאות הרוסי האופנתי ביותר באותה תקופה, אורסט קיפרנסקי.
בשנת 1804 מונה פיודור טולסטוי כמזכיר האדמירל פאבל צ'יצ'אגוב, ונאלץ לפרוש.
משנת 1806 עבד במוזיאון הארמיטאז'.
בשנת 1806 הוא צייר את "אלכסנדר ממקדון והרופא פיליפוס", את "פסק הדין של פריז", את "עבודת הרקולס" וכו'.
עבור תבליט השעווה שלו, "כניסת הניצחון של אלכסנדר ממקדון לבבל" (1809, כיום במוזיאון הארמיטאז'), נבחר טולסטוי לחבר מכובד באקדמיה לאמנויות.
החל מ-23 בספטמבר 1810 הוא עבד במטבעת סנקט פטרבורג והפך למייסד עיצוב המדליות ברוסיה.
לאחר קרב לייפציג, הוא החל בסדרה של עשרים וארבעה מדליונים, שהוקדשו לקרבות הגדולים של המלחמות הנפוליאוניות.
המדליונים של טולסטוי זכו במוניטין רחב לא רק ברוסיה, אלא גם ברחבי אירופה.
הוא נבחר כחבר כמעט בכל האקדמיות האירופיות לאמנויות יפות.
בשנת 1861, הוא יצר את המדליה האחרונה שלו, שהוקדשה לשחרור הצמיתים.
בתחום הציור, טולסטוי התמחה בסצנות פנים, מלאות קווים סימטריים ופסלים נאו-קלאסיים.
דיוקנו המשפחתי (1830) "מסגיר קסם רומנטי הן לפרטים פסיכולוגיים והן לעיצוב של התאורה, הפרספקטיבה והמסגרות".
ב-1816 הוא הפך למעורב בתחום הבונים החופשיים, ובסופו של דבר השתתף בארגון של בתי ספר מונטוריאליים, שנועדו להפיץ אוריינות.
אף על פי שהיה מקורב לאבות המייסדים של האגודות הדקבריסטיות, טולסטוי לא השתתף במרד הבלתי מוצלח שלהן.
ב-1826 הוא כתב שני חיבורים עבור ניקולאי הראשון, על מצבם המוסרי של חיילי רוסיה ועל מצבה של האימפריה הרוסית בהקשר לארגונה הפנימי, שבהן הציע שורה של רפורמות חקיקה, חברתיות ומס.
בשנת 1838 הלחין טולסטוי את הבלט "פעמוני רוח".
הוא כתב את הליברית, ביצע סקיצות לתלבושות, וביותר משישים תמונות קבע את הכוריאוגרפיה.
ב-1842 הוא חיבר בלט שני, המבוסס על מיתוס יווני, "אקו".
אף אחד מהם לא זכה להצלחה.
בשנת 1843 נולדה בתו יקטרינה פיודורובנה טולסטוי.
היא הפכה לציירת והתחתנה עם הרופא אדוארד יונגה.
אלכסנדר פושקין, ראה בטולסטוי את אחד מטובי האמנים הרוסים של זמנו והתייחס אליו ברומן שלו "יבגני אונייגין".
פיודור ברוניקוב היה צייר היסטוריה וז'אנר יליד רוסיה, שבילה את רוב חייו באיטליה.
הוא הפגין כישרון מוקדם לציור וקיבל שיעורי אמנות ראשונים מאביו, שהיה צייר דקורטיבי.
בגיל שש עשרה, כשאביו מת, הוא ארז את מזוודותיו ונסע לסנט פטרסבורג, בתקווה להיכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
לאחר שלא הצליח להתקבל, הוא הפך לחניך בסדנה של חרט עץ.
כישרונו משך את תשומת ליבו של הפסל פיוטר קלודט, שארגן לו שיעורי ביקורת באקדמיה.
בשנת 1850, הוא התקבל להיות סטודנט רגיל, ועבד עם אלכסיי מרקוב.
הוא סיים את לימודיו ב-1853 וקיבל מלגה ללימודים באיטליה על ציור הסיום שלו, "אם האלוהים".
בשנה שלאחר מכן, הוא התיישב ברומא והקים סטודיו משלו בוויה ויטוריה, ליד וילה בורגזה.
הוא צייר מגוון רחב של ציורים, בהם נופים, סצנות כפריות, סצנות ז'אנר, יצירות היסטוריות ודיוקנאות של אזרחי העיר החשובים.
מצבו הבריאותי היה ירוד, לכן הוא נשאר שם לאחר תום הקצבה שלו, כדי לנצל את האקלים החם.
הוא ביקר בביתו ברוסיה מ-1863 עד 1865. בהיותו שם, האקדמיה העניקה לו פרופסור בציור היסטורי על תיאורו של הוראס קורא את הסאטירות שלו בפני גאיוס.
הוא גם בא במגע עם קבוצת אמנים פורשים שלימים נודעו בשם הנודדים; מה שהעניק לו השראה לצייר סדרה של יצירות ז'אנר על חיי האיכרים.
מאוחר יותר, הוא הפך לחבר בקבוצה ושלח באופן קבוע ציורים מאיטליה כדי להציג בתערוכות שלהם.
הוא נבחר לאקדמאי וחבר כבוד באקדמיה.
בתקופה זו יצר את אחת מיצירותיו הידועות ביותר: השדה המקולל (1878), כתב אישום נגד העבדות.
הוא מת ליד רומא ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי.
אף על פי שחי באיטליה במשך רוב חייו, הוא השאיר למעלה מ-300 ציורים ורישומים ושווה ערך ל-400 רובל כדי להקים בית ספר לאמנות בשדרינסק.
בית הספר לא הוקם עד לתקופה הסובייטית והעבודות שימשו בסיס למוזיאון.
פיודור ברוניקוב היה אמן גדול בציור דיוקנאות.
יצירותיו בז'אנר זה, מובחנים ברישום משובח, דמיון בולט לדמות.
חשיבותן היא בהבעת הפאן הפסיכולוגי של הדיוקן וכושר השכנוע של השפה הציורית.
בנופים, האמן העביר בנאמנות את המראה, והדגיש את מצב העולם שמסביב.
אלה מסומנים על ידי הרמוניה צבעונית וטוהר הצבעים.
האמן פיתח את אהבתו לטבע בשנות ילדותו בטרנס-אורל.
במכתביו לקרובי משפחה בשדרינסק, דרום רוסיה, הוא נזכר לעיתים קרובות ביופיים של מקומות הולדתו.
"אין כאן שדות חסרי גבולות כמו שיש לכם ברוסיה, אין יערות עבותים...
אני אוהב את המרחב העצום ואת השדות הרוסיים שלנו, כמו ים ללא גבולות", שיתף את בני ארצו ברגשותיו.
רוב יצירותיו נמצאות ברוסיה, אך רבות מהן נרכשו גם על ידי אספנים מבריטניה, ארצות הברית, הונגריה, איטליה ודנמרק.
פיודור גריגורייביץ' מרקוב (בבלרוסית: Фёдар Рыгоравіч Ма́ркаў, ברוסית Фёдор Григорьевич Марков בדצמבר 1913, קוצ'נישקי, מחוז שווייצ'אני - 27 בינואר 1958,מלדזייצ'נה) - קומוניסט בלארוסי, אסיר פוליטי בכלא ברזה קרטוסקה, מפקד חטיבת הפרטיזנים על שם וורושילוב.
גיבור ברית המועצות ואביר מסדר לנין, 1944.
למד בסמינר למורים בשווינציאן, ובשנת 1934 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של מערב בלארוס.
בשל פעילותו הקומוניסטית נעצר ב-1936 ונכלא בכלא ברזה קרטוסקה, לאחר מכן הועבר לכלא בלוקישקי בווילנה, משם שוחרר על ידי הצבא האדום לאחר הפלישה הסובייטית לפולין בספטמבר 1939. מונה על ידי השלטונות הסובייטיים ליושב ראש מועצת העיר בשווינציאן.
בשנת 1940 הפך לסגן במועצה העליונה בלארוס הקומוניסטית וסגן יו"ר הוועד הפועל המחוזי בווילייקה.
עם התקפת גרמניה על ברית המועצות, היה פוליטרוק בפלוגה של הצבא האדום.
באוקטובר 1941 סיים את לימודיו בבית הספר לחבלה של הנ.ק.ו.ד.
בכפר ביאליה וודי (Bielyje Vody) ליד בריאנסק ונשלח למחוז פסטאווי לארגן פעילויות חבלה ולפתח תנועת פרטיזנים כמפקד "קבוצה מיוחדת B-170".
במאי 1942 מונה למפקד מחלקת הפרטיזנים על שם סובורוב.
בנובמבר 1942 הקים את חטיבת הפרטיזנים.
וורושילוב, שפעלה באזור מחוז וילנה ומחוז שווינציאן.
במקביל, מאפריל 1943 היה ראש המחלקה הצבאית והמבצעית של הוועדה האזורית המחתרתית של המפלגה הקומוניסטית של בלארוס.
ב-20 במאי 1942, יחד עם קבוצת פרטיזנים, ירה לעבר מכוניתו של הקומיסר הגרמני של מחוז ויליקה, שנסע עם מפקד הז'נדרמריה בווילייקה וחיילים.
לאחר שהרגו את הגרמנים הפשיטו אותם מבגדיהם וחפצי ערך.
ב-26 באוגוסט 1943 הוביל את פירוק הנשק של יחידת הפרטיזנים של ארמייה קריובה בראשות אנטוני בורז'ינסקי "קמיצ'יץ'" באגם נרץ'.
לאחר מכן רצחו הסובייטים 50 חיילי ארמייה קריובה, לימים עוד 30, ואת השאר שילבו בכוח בשורות הבריגדה.
כך ביצע מרקוב את הנחייתו של המזכיר הראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של פולין פנטלימון פונומרנקו (Pantielejmon Ponomarienko) מ-22 ביוני 1943, והורה להילחם "בכל האמצעים" בקבוצות לאומניות.
ב-1 בינואר 1944 הוענק לו התואר גיבור ברית המועצות.
לימים היה סגן יושב ראש הוועדים המבצעים האזוריים בווילייקה ולאחר מכן במולודצ'נו (Mołodeczno).
בשנת 1948 סיים את לימודיו בבית הספר של המפלגה הגבוה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הוא היה סגן במועצה העליונה של הרפובליקה הביילורוסית הסובייטית פעמים רבות.
על שמו נקראו רחובות בפוסטאווי, מולודצ'נו ולינטופי.
פיודור יורצ'יחין הוא קוסמונאוט רוסי.
הוא השתתף במספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית והגיע ל-675 ימים בחלל.
הוא היה מפקד צוות קבוע מס' 15, 37, ו-52 של תחנת החלל הבין-לאומית.
פיודור יורצ'יחין נולד בעיר בטומי, אז בגאורגיה הסובייטית שהייתה חלק של ברית המועצות.
הוריו היו ממוצא יווני וכיום מתגוררים ביוון.
הוא סיים בית הספר בשנת 1976. לאחר סיום הלימודים יורצ'יחין נסע למוסקבה והתקבל ללימודים במכון לתעופה.
בשנת 1983 הוא קיבל תואר שני כמהנדס מכונות.
לאחר סיום הלימודים יורצ'יחין נקלט בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 1996 יורצ'יחין החל הכנות במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
באוקטובר 2002 יורצ'יחין היה חבר צוות של מעבורת החלל אטלנטיס STS-112 (ג'פרי אשבי היה מפקד צוות).
מטרת המשימה הייתה להרכיב את חלק ה-S1 כהמשך בניית תחנת החלל.
בשנת 2006 יורצ'יחין היה מפקד טיסה של סויוז TMA-10 שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם משלחת מס' 15 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקודו.
במהלך השהות בתחנת החלל יורצ'יחין ביצע 3 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של כ-19 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ ב-21 באוקטובר 2007 לאחר 196 ימים בחלל.
במהלך נחיתה עקב בעיה טכנית צוות סבל מעומס יתר ונחיתה התרחשה כ-70 ק"מ מהאתר המתוכנן.
בשנת 2010 יורצ'יחין היה מפקד טיסה של סויוז TMA-19 שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם משלחת מס' 24 בפיקוד של אלכסנדר סקבורצוב.
הוא המשיך לפעול במסגרת משלחת מס' 25 בפיקוד של דאגלס וילוק.
במהלך שהות בחלל יורצ'יחין ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 13 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ בנובמבר 2010 לאחר 163 ימים בחלל.
בשנת 2013 יורצ'יחין היה מפקד טיסה של סויוז TMA-09M שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם משלחת מס' 36 בפיקוד של פאבל וינוגרדוב.
הוא המשיך לפעול במסגרת משלחת מס' 37 והיה מפקד הצוות.
במהלך שהות בחלל יורצ'יחין ביצע 3 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 20 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ בנובמבר 2013 לאחר 166 ימים בחלל.
בשנת 2017 יורצ'יחין היה מפקד טיסה של סויוז MS-04 שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם משלחת מס' 51 בפיקוד של פגי ויטסון.
הוא המשיך לפעול במסגרת משלחת מס' 52 והיה מפקד הצוות.
במהלך שהות בחלל יורצ'יחין ביצע 3 פעמים פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של 7 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ בספטמבר 2017 לאחר 135 ימים בחלל.
יורצ'חין עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 2019, בגיל 60.
בנוסף לעיטורים שהוענקו לו על ידי ממשלת רוסיה, הוא קיבל "עיטור הפניקס" היווני.
פיודור לוגינוביץ' גיידן היה גנרל רוסי.
גיידן נולד בסואומנלינה ב-15 בספטמבר 1821. שמו המקורי היה פרדריק מוריץ רייכסגרף ואן היידן.
הוא היה בנו של האדמירל ההולנדי לודוויק ואן היידן.
אמו אן-מארי אקליי, הייתה דנית.
הוריו נמלטו מהולנד בעקבות הפלישה הצרפתית ב-1795, והתיישבו ברוסיה.
מגיל צעיר, פרדריק עשה מאמץ להשתלב בחברה הרוסית.
הוא שינה את שמו ל"פיודור לוגינוביץ' גיידן", והמיר את דתו לנצרות אורתודוקסית.
ב-1835 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
הוא שרת במשמר הקיסרי, וב-1849 השתתף במשלחת הרוסית שסייעה לצבא האוסטרי לדכא את המרד ההונגרי הגדול.
לאחר מכן הועלה לדרגת פולקובניק.
במהלך מלחמת קרים הוא שימש כראש מטה הקורפוס הבלטי, אולם לקח חלק בקרבות מעטים בלבד.
ב-1855 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
לאחר מלחמת קרים החל גיידן לשרת במטה הכללי הרוסי בתפקידים שונים.
ב-1 בינואר 1866 הוא מונה לראש המטה הכללי הראשון של הצבא הרוסי.
באותה תקופה תפקידו היה בעיקר טכני, והוא היה כפוף לשר המלחמה דמיטרי מיליוטין.
ב-1870 הוא הועלה לדרגת גנרל.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוא מילא את מקומו של מיליוטין.
ב-22 במאי 1881 הוא הועבר לשמש כמושל הצבאי של פינלנד.
בתפקידו זה, הוא עמל לנתק סופית כל זיקה פינית לשוודיה, וזאת באמצעות שימוש בשפה הפינית בכל המוסדות הרשמיים, והגברת הסחר בין פינלנד לרוסיה.
הוא נפטר בעיר פושקין ב-18 בינואר 1900.
פיודור פיודורוביץ' פאליצין היה לוטננט גנרל רוסי אשר שימש כראש מנהל המטה הכללי.
פאליצין נולד ב-28 באוקטובר 1851 כבן למשפחת אצולה מליבוניה.
ב-1870 הוא סיים את בית הספר הצבאי בפלוב והתגייס לצבא האימפריה הרוסית בדרגת לוטננט משנה.
הוא הוצב במשמר הקיסרי בגדוד צארסקויה סלו.