tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 2009–2015 גילם את הרקדן מייק צ'אנג בדרמה הקומית המוזיקלית Glee, בעונה השלישית והרביעית אף כיכב בתפקיד ראשי.
הפרק "Asian F" התמקד בדמותו, ובו הפגין שום את יכולות השירה שלו בביצוע הסולו הראשון שלו בסדרה ושר את השיר Cool.
בשנת 2007 שיחק בדרמה המוזיקלית "אחוות הריקודים" בכיכובו של כריס בראון.
בשנת 2008 גילם את דמותו של קיילב בסרט הריקודים הפופולרי "סטפ אפ 2: הרחובות", ובשנת 2010 הופיע בסרט ההמשך "סטפ אפ 3D".
הוא היה גם כוריאוגרף ומפיק של סדרת הריקודים האינטרנטית The Legion of Extraordinary Dancers והשתתף בה גם בתפקיד אליוט הו.
בשנת 2011 השתתף שום בסרט האקשן הקצר 3 Minutes שבוים על ידי רוס צ'ינג.
שום הופיע בעונה השנייה של הסדרה Mortal Kombat: Legacy.
בשנת 2014 היה לו תפקיד משמעותי בסרט "Revenge of the Green Dragons".
בשנת 2016 שום הופיע כדמות ווי-פאנג (Wei-Fang) בסרט ההמשך לנמר, דרקון, הנקרא Crouching Tiger, Hidden Dragon: Sword of Destiny.
שום הופיע בכמה וכמה סרטים קצרים של Wong Fu Productions.
בשנת 2016 כיכב גם כדמות ראשית ב"Single By 30", סדרה בת 8 פרקים מבית YouTube Red, לאחר שהופיע בפיילוט המקורי בשנת 2015, בדמות פיטר מא.
בשנת 2016 החל לגלם את מגנוס ביין בתפקיד ראשי בסדרת הפנטזיה של רשת Freeform "ציידי הצללים" המבוססת על סדרת הספרים "בני הנפילים".
שום גילם תפקיד זה עד לתום שידורי הסדרה לאחר שלוש עונות ב-2019.
בשנת 2018 שיחק לצד ג'מה צ'אן בסרט "עשיר בהפתעה", המבוסס על הספר "אסייתים עשירים מטורפים" מאת קווין קוואן.
בשנת 2019 שיחק בסרט "פעולת חילוץ: תוכנית בריחה 3".
בשנת 2020 שיחק בתפקיד הראשי בדרמה הרומנטית "All My Life" לצד ג'סיקה רות', וגם התארח בסדרת הטלוויזיה של אקוופינה "Awkwafina Is Nora from Queens" בקומדי סנטרל.
בשנת 2022 שיחק בסרט "Everything Everywhere All at Once" בהפקתם של האחים רוסו.
בשנת 2007 החל לצאת עם השחקנית והרקדנית שלבי ראבארה (אנ').
השניים התארסו באוקטובר 2013 בזמן חופשה בהוואי ונישאו ב-22 בנובמבר 2015 בקוסטה ריקה.
+שנהסדרהתפקידהערות2003בוסטון פאבליקפלטשרפרק: "Chapter Sixty"2005Committedשליח סיניפרק: "The Apartment Episode"2007Viva Laughlinרקדן קבלנותפרק: "Pilot"2008זואי 101רויפרק: "Trading Places"Rita Rocksזאקפרק: "Flirting with Disaster"The American Mallרקדןסרט טלוויזיה של MTVגריקחבר צ'י3 פרקיםICarlyיוקיפרק: "iGo to Japan"2015–2009Gleeמייק צ'אנג ג'וניורתפקיד משני (עונות 2-1, 6-5)
תפקיד ראשי (עונות 4-3); 76 פרקים2019–2016ציידי הצלליםמגנוס בייןתפקיד ראשי (3 עונות); 55 פרקים2020–2019ספר לי סיפורברנדן4 פרקים2020Awkwafina Is Nora from Queensדוק הוטיפרק: "Grandma & Chill"2022מסע בין כוכבים: סיפונים תחתוניםראוודהדיבוב; פרק: "A Mathematically Perfect Redemption"2022–הווההאנטומיה של גרייד"ר בנסון "בלו" קוואןתפקיד ראשי (עונות 19–22); 66 פרקים2023הסמוראית כחולת העיןטקאיושידיבוב; 3 פרקים
הארי קיין הוא אתלט יהודי-בריטי בעבר, אלוף ושיאן המכביות (הרביעית 1953 והחמישית 1953) בריצת 400 מטר.
אלוף (1954), שיאן בריטניה, סגן-אלוף חבר העמים הבריטי (ונקובר 1954) ומדורג חמישי בעולם (1954) בריצת 400 מטר משוכות.
קיין נולד בשם הרי כהן.
הוא גדל באיסט אנד לונדון למשפחה ממוצא רוסי ופולני.
אמו ואחיו הצעיר סטלני נפטרו כשהיה בן 10, עקב שרפה בביתם החדש.
באליפות בריטניה לנוער שנערכה בשנת 1952 זכה קיין בשתי מדליות זהב, בריצת 120 יארד משוכות (99 ס"מ) בתוצאה של 15.4 שניות ובריצת 200 יארד (76 ס"מ) בתוצאה של 23.3 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה קיין במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא מכבי חדש של 50.5 שניות, לפני לוינזון (51.0 שניות) ור.
יפה (51.0 שניות), שניהם מארצות הברית.
בתחרות שנערכה בלונדון ב-13 באוקטובר אותה שנה הוא קבע שיא בריטניה חדש של 51.5 שניות, שדירג אותו במקום חמישי בעולם בשנה זו.
בתחרות שנערכה במוסקבה, רוסיה ב-11 בספטמבר 1955 קבע קיין בריצת 400 מטר משוכות תוצאה של 52.5 שניות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים קיין במקום 11 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 52.95 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 51.85 שניות ועלה מהמקום השביעי.
בתחרות שנערכה בלונדון ב-8 ביוני 1957 קבע קיין בריצת 400 מטר משוכות תוצאה של 51.6 שניות, שדירגה אותו במקום עשירי בעולם בשנה זו.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא מכבי חדש של 49.0 שניות, לפני אירווין דרדיק מארצות הברית (49.8 שניות) ודוד אברמוביץ' מאוסטרליה (51.2 שניות) ובכך הגן על תוארו ובריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.2 שניות, לפני רוברט ריטנברג מארצות הברית (54.8 שניות).
מדליית כסף, בריצת 200 מטר משוכות בתוצאה של 25.3 שניות, אחרי רוברט ריטנברג (24.4 שניות) ולפני אלן קליין מארצות הברית (27.0 שניות).
הארי קוך הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך רוב הקריירה שלו בקייזרסלאוטרן בעמדת הבלם.
הארי קוך הוא אביו של הכדורגלן רובין קוך.
קוך החל לשחק כדורגל ברמות המקצועניות רק בגיל 26, אחרי ששיחק במועדונים SV האלשטאדט ו-TSV וסטנברגסרוית.
קייזרסלאוטרן, ששיחקה אז בבונדסליגה ונחשבה מועדון צמרת בגרמניה באותם ימים.
כבר בעונת הבכורה שלו בקייזרסלאוטרן, 1995/96, הפך קוך לשחקן הרכב קבוע, אך רשם עם קבוצתו ירידת ליגה מפתיעה, בפעם הראשונה בהיסטוריה של המועדון.
על אף ירידת הליגה, זכו קוך וקייזרסלאוטרן בגביע הגרמני באותה עונה, כשקוך שיחק 90 דקות בגמר, בו ניצחה קייזרסלאוטרן 0–1 את קרלסרוהה.
בעונת 1996/97, קוך וקייזרסלאוטרן השתתפו בגביע אירופה למחזיקות גביע על אף היותם בבונדסליגה השנייה, והודחו בסיבוב הראשון על ידי הכוכב האדום בלגרד.
בתום עונה זו, קוך וקייזרסלאוטרן סיימו במקום הראשון בבונדסליגה השנייה והעפילו בחזרה לבונדסליגה.
בעונת 1997/98 קוך היה חלק מאליפות היסטורית של קייזרסלאוטרן כבר בעונת החזרה של הקבוצה לבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה בהגנה עם מירוסלב קאדלץ, מיכאל שיונברג ואקסל רוס.
בעונת 1998/99 סיימו קוך וקייזרסלאוטרן במקום החמישי בבונדסליגה, והגיעו עד לרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחו במפגש כפול על ידי באיירן מינכן.
בעונת 1999/00 קייזרסלאוטרן וקוך הגיעו לסיבוב השלישי בגביע אופ"א, והודחו שם על ידי לאנס, וסיימו שוב במקום החמישי בבונדסליגה.
בעונת 2000/01 הגיעו קוך וקייזרסלאוטרן עד לחצי גמר גביע אופ"א, שם נחלו שתי תבוסות, 5-1 ו-1–4 לדפורטיבו אלאבס, והודחו מהמפעל.
קוך הבקיע את השער לקייזרסלאוטרן בתבוסה 1–5. בבונדסליגה סיימו קוך וקייזרסלאוטרן במקום השמיני.
בעונת 2001/02 סיימו קוך וקייזרסלאוטרן במקום השביעי בבונדסליגה.
עונת 2002/03 הייתה האחרונה של קוך בקייזרסלאוטרן.
בעונה זו הודחו קייזרסלאוטרן וקוך מהאינטרטוטו כבר בסיבוב הראשון על ידי טפליצה.
בסיום אותה עונה, סיימו קוך וקייזרסלאוטרן במקום ה-14 בבונדסליגה.
קוך עזב את הקבוצה בקיץ 2003 לאחר שמונה עונות.
בקיץ 2003, לאחר עזיבתו את קייזרסלאוטרן, עבר קוך לאיינטרכט טריר, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
קוך ואיינטרכט טריר סיימו במקום ה-11 בעונת 2003/04, ונשרו לליגה הגרמנית השלישית בעונת 2004/05. עונת 2005/06 הייתה האחרונה של קוך באיינטרכט טריר ובכלל בכדורגל.
בעונה זו טריר וקוך ירדו ליגה בפעם השנייה ברציפות, וקוך פרש מכדורגל בגיל 37.
קוך התנסה לאחר פרישתו כמאמן כדורגל, כשאימן החל משנת 2006 ועד לשנת 2011 את SV דורבאך.
הארי פטריק קלארק היה מאייר ויוצר ויטראז'ים אירי.
הוא היה בין נציגי הבולטים של תנועת האמנויות והאומנויות באירלנד.
הארי קלארק נולד בדבלין למשפחת מעצב כנסיות.
הוא למד בבית הספר לאמנות בעיר וסיים אותה בשנת 1905. בשנת 1910 ויטראז' שהוא יצר זכה במדליית זהב בתחרות ארצית.
במהלך לימודיו הוא את מרגרט קלארק והם התחתנו בשנת 1914.
זמן קצר לאחר מכך עבר הזוג ללונדון והארי קלארק החל לעבוד כמאייר.
בשנת 1916 פורסם ספר של הנס כריסטיאן אנדרסן עם איוריו.
בהמשך אייר מספר ספרים נוספים.
בשנת 1921 הוא התחיל לעבוד בבית מלאכה של אביו ביחד עם אחיו.
הם יצרו מספר רב של ויטראז'ים למוסדות שונות בבריטניה.
בשנת 1929 אובחנה אצל קלארק מחלת השחפת והוא עבר לדבוס.
הוא חשש למות מחוץ למולדת ולכן בשנת 1931 החל בנסיעה לדבלין אך נפטר בדרך.
הארי קונדבולו (בטלוגו: హరి కొండబోలు; באנגלית: Hari Kondabolu; נולד ב-21 באוקטובר 1982) הוא קומיקאי אמריקאי ממוצא הודי.
הארי קונדבולו נולד ב-21 באוקטובר 1982 בשכונת פלשינג שברובע קווינס בעיר ניו יורק.
הוריו, אומה ורבי, היגרו לארצות הברית מהעיר טנאלי שבמדינת אנדרה פרדש בהודו.
אימו הייתה רופאה בהודו, ובארצות הברית היא עבדה יחד עם בעלה כמדענים.
בילדותו והתבגרותו, קונדבולו התחנך בבתי ספר יסודיים ותיכוניים ציבוריים.
עם עלייתה של סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון" לשידור בערוץ "FOX" ב-1989, קונדבולו הפך למעריץ מושבע שלה.
הוא התחבר באופן אישי לדמותו של אפו נהספימפטילון, היות שזה היה הייצוג היחיד לתרבותו בתרבות הפופולרית האמריקאית באותה העת.
קונדבולו ספג השראה רבה לסגנון ההומור שלו מן הסדרה, ובעקבותיה הוא החליט לבחור בקומדיה כקריירה.
קונדבולו למד לתואר ראשון במכללת בוודוין הפרטית.
הוא למד באוניברסיטת וסליאן בשנתו השלישית, והתמקד בזהות וגזע, גלובליזציה ובהשפעת התרבות הפופולרית על החברה.
לאחר סיום תוארו הראשון, הוא המשיך לתואר שני בזכויות אדם בבית הספר לכלכלה של לונדון.
באמצע העשור הראשון, קונדבולו החל להופיע בערבי סטנד-אפ.
סוכן כישרונות של "HBO" התרשם מקונדבולו בהופעותיו בפסטיבלי קומדיה, והוא הפך לסוכן אישי שלו.
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה של קונדבולו הייתה ב-2007, כקטע סטנד-אפ בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל.
שנה אחר כך, ב-2008, הוא הופיע בתוכנית הסטנד-אפ של ערוץ "Comedy Central".
ב-2011, קונדבולו זכה לפרק משלו בתוכנית הסטנד-אפ "Comedy Central Presents".
בין 2012 ל-2014, קונדבולו הופיע בתוכניות האירוח של ראסל הווארד, קונאן או'בריאן, ג'ימי קאר, ראסל קיין, ג'ון אוליבר ודייוויד לטרמן.
במקביל, הוא המשיך להופיע בפסטיבלים.
בין 2012 ל-2013, קונדבולו היה חלק מצוות התסריטאים בתוכנית הסטנד-אפ של הקומיקאי וו.
במסגרת זו, הוא העלה מונולוג על הגזענות והסטריאוטיפיזציה בדמותו של אפו נהספימפטילון מ"משפחת סימפסון" – וזה זכה לפופולריות רבה והפך לויראלי ברשתות החברתיות.
שנה אחר כך, ב-2014, יצא לאור האלבום הראשון שלו, "Waiting for 2042".
האלבום השני שלו, "Mainstream American Comic", יצא לאור ב-2016, והוא דורג במקום הראשון אצל "iTunes" ובמקום השני אצל "Billboard".
ב-2018, עלה לשירות הזרמת המדיה "Netflix" ספיישל סטנד-אפ בכיכובו של קונדבולו, "הארי קונדבולו: תזהירו את הקרובים שלכם".
ב-2007, קונדבולו כתב את התסריט לסרט הקומדיה הקצר "Manoj", וכן כיכב בו כדמות הראשית.
הסרט הוקרן בפסטיבל "Just for Laughs".
ב-2009 הוא הופיע בקמע כאיש התשבץ בסרט "הכל אודות סטיב".
קונדבולו הצטלם לתפקיד משנה בסרט "חמש לילות במיין", אך הסצנות שלו לא נכללו בגרסה הסופית אשר עלתה לאקרנים.
ב-2017, שודר בערוץ "truTV" הסרט התיעודי "הבעיה עם אפו" אותו קונדבולו יצר.
הסרט מביא לדיון את הבעייתיות הגזענית והסטריאוטיפית לכאורה בדמותו של אפו נהספימפטילון לקהילת המהגרים מהודו בארצות הברית.
היצירה עוררה פולמוס נרחב בעיתונות וברשתות החברתיות, ובעקבותיה המדבב האנק עזריה הודיע כי הוא לא יתרום עוד את קולו לדמות.
הארי פֶֿן היה צייר אמריקני, יליד אנגליה.
בסוף המאה ה-19 נחשב למאייר הנופים הבולט ביותר בארצות הברית.
פֶֿן נולד בריצ'מונד שליד לונדון .
הוא החל את דרכו כשוליה במפעל הדפסי העץ של האחים דלזיאל בלונדון ובתוך כך התמסר לרישום ולציור בצבע מים.
ב-1857 נסע לארצות הברית, השתקע בעיר ניו יורק וקנה לו שֵׁם כמאייר וכתחריטן.
תרומתו הבולטת של הארי פֶֿן הייתה באיורים ובתחריטים בעץ ובמתכת שיצר, בצד חברו ג'ון דאגלס וודוורד, עבור האנתולוגיות המצוירות בהוצאת אַפְּלְטוֹן בניו-יורק – "אמריקה הציורית" (1870) ו"אירופה הציורית" (1875–1879).
בעקבות הצלחתם נקראו השניים לצייר ממראות ארץ ישראל, סוריה, סיני ומצרים עבור סדרת "ארץ ישראל הציורית" בעריכת צ'ארלס וילסון שראתה אור בשנים 1881–1884. בסדרות הללו הופיעו איוריהם של ציירים נוספים, אבל הארי פֶֿן היה התורם הפורה מכולם.
בתקופת עבודתו על האיורים של ארצות אירופה והלבנט (1873–1881) התגורר עם משפחתו באנגליה, ובשובו ב-1881 לארצות הברית היה פֶֿן צייר מבוקש מאוד.
הוא הועסק באיור ספרים וכתבי עת וקיבל הזמנות לציורי נוף ברחבי העולם ובארצות הברית וכן לציורי מונומנטים אדריכליים ופרטים מעולם הצומח.
פֶֿן המשיך לשאוב נושאים לציוריו מתוך הרשמים שספג בשני מסעותיו במזרח.
הוא בחר ליצור את ציוריו בצבע מים, מדיום אמנותי פָּסִיד שנחשב כמתאים לציירים חובבים, שלא כציור השמן היוקרתי, והתמיד בהפקתם לתערוכות ולמכירה.
בצד עיסוקיו כצייר חָבַר לאגודות ציירים והיה ממייסדי אגודת ציורי המים האמריקנית .
הארי ריצ'רדסון הוא שחקן אוסטרלי.
הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בתפקיד דרייק קארן בסדרה "פולדארק", ובתפקיד פרנק גרשם בסדרה "דוקטור ת'ורן".
בגיל שנתיים עבר עם משפחתו ללונדון.
בגיל 12 חזר לאוסטרליה ולמד בבית ספר תיכון בסידני.
שם גילה את אהבתו למשחק.
אחר כך בגיל 18 חזר לממלכה המאוחדת.
הוא למד קורס קצר באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון.
ב-2012 נרשם לבית הספר למשחק "האקדמיה לאמנויות הבמה של אוסטרליה המערבית" (WAAPA) בפרת'.
ב-2014 סיים את לימודיו ב-WAAPA, ולמד אצל איוואנה צ'ובוק במלבורן.
הופעת הבכורה של ריצ'רדסון בקולנוע הייתה בסרט "Looking for Grace" בתפקיד ג'יימי.
כשביקר בני משפחה בלונדון נבחן עבור התפקיד של פרנק גרשם בסדרה "דוקטור ת'ורן", בבוקר שלפני הטיסה שלו חזרה לאוסטרליה.
אחר כך כיכב ריצ'רדסון בסדרה "פולדארק" בתפקיד דרייק קארן.
ב-2017 הופיע בתפקיד קטן בסרט "דנקרק".
ב-2019 כיכב ריצ'רדסון בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Total Control" בתפקיד ג'ונתן קוסגרוב, יועץ לסנטור אירווינג.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2015 Looking for Grace ג'יימי 2017 דנקרק Dunkirk טוראי
שנה שם תפקיד הערות 2017 Snake ג'ארוד רדיו 4 של ה-BBC
הארי האוול קארני היה סקסופוניסט ג'אז וקלרינט אמריקאי, שבמשך ארבעה עשורים היה חבר בתזמורתו של דיוק אלינגטון.
הוא ניגן במגוון כלים אך בעיקר השתמש בסקסופון בריטון, והשפיע באופן ניכר על השימוש בכלי זה במוזיקת הג'אז.
הוא גדל קרוב לחברו העתידי ללהקה ג'וני הודג'ס.
קארני החל בנגינה בפסנתר בגיל שבע, עבר לקלרינט בגיל 14 והוסיף את סקסופון האלטו שנה לאחר מכן.
הוא ניגן לראשונה באופן מקצועי במועדונים בבוסטון.
השפעות מוקדמות על נגינתו של קארני כללו את באסטר ביילי, סידני בשה ודון מאריי.
קארני דיווח גם כי בנגינתו על סקסופון בריטון "ניסה לגרום למשלב העליון להישמע כמו קולמן הוקינס ולמשלב התחתון כמו – אדריאן רוליני".
לאחר שניגן במגוון הופעות בניו יורק בגיל 17, הוזמן קארני להצטרף ללהקת דיוק אלינגטון להופעותיה בבוסטון בשנת 1927. באוקטובר של אותה שנה הקליט לראשונה עם אלינגטון.
לאחר שהתבסס בלהקת אלינגטון, נשאר בה למשך שארית חייו.
הלהקה החלה לנגן באופן קבוע במועדון הכותנה בניו יורק בסוף השנה.
בשנת 1928 הוסיף אלינגטון כוח אדם נוסף, והכלי הראשי של קארני הפך לסקסופון בריטון.
הוא היה דמות דומיננטית על הבריטון בג'אז, עד הופעתו של הבי בופ באמצע שנות ה-40. בתוך הסאונד הכללי של להקת אלינגטון, הבריטון של קארני שימש לעיתים קרובות לשם נגינת חלקים מהרמוניות שהיו מעל הגובה הנמוך של הכלי; כך השתנו מקרמי הצליל של הלהקה.
בינואר 1938 הוזמן קארני לנגן עם להקתו של בני גודמן בקרנגי הול.
הקלטות מאירוע זה פורסמו "כקונצרט הג'אז המפורסם ב-1938 בקרנגי הול".
קארני החל לנגן בקלרינט בס בסביבות 1944. הוא "היה מחבר שותף של "Rockin' in Rhythm" ובדרך כלל היה אחראי על ביצוע סולו הקלרינט המבעבע במנגינה זו".
בשנת 1957 היה קארני חלק מלהקה בראשות הפסנתרן בילי טיילור שהקליטה את האלבום Taylor Made Jazz.
קארני היה הנגן שכיהן במשך הזמן הרב ביותר בתזמורת של אלינגטון.
בהזדמנויות בהן אלינגטון נעדר או רצה להיכנס לבמה לאחר שהלהקה החלה לנגן את הקטע הראשון של ההופעה, היה קארני מנצח הלהקה.
בדרך כלל נסעה תזמורת אלינגטון באוטובוס תיירים, אך אלינגטון עצמו לא עשה זאת; הוא נסע בנפרד ברכב בו נהג קארני, "נוכחות שקטה ורגועה".
אלינגטון כתב לחנים רבים עבור קארני לאורך כל תקופתם יחד.
בשנת 1973 אלינגטון בנה את Third Sacred Concert סביב סקסופון הבריטון של קארני.
לאחר מותו של אלינגטון ב-1974, אמר קארני: "בלי דיוק אין לי בשביל מה לחיות".
ההקלטה האחרונה של קארני הייתה כנראה בהנהגתו של מרסר אלינגטון לאלבום Continuum.
ארבעה חודשים לאחר מותו של אלינגטון, נפטר גם קארני, ב-8 באוקטובר 1974, בניו יורק.
קארני היה חסיד ג'אז מוקדם של נשימה מחזורית.
הוא היה גם נגן הבריטון האהוב ביותר של המייט בלויט.
בלויט אמר לגבי קונצרט בו נכח, ש"מעולם לא ראה מישהו אחר מפסיק את הזמן" בהתייחס לקונצרט בו קארני ניגן תו שבמהלכו כל השאר לא ניגנו.
חודשיים לאחר מותו של קארני, הבסיסט צ'ארלס מינגוס הקליט את האלגיה של סי ג'ונסון "לזכר הארי קארני"; הביצוע פורסם באלבום Changes Two.
"הארי קארני עם מיתרים" (קלף, 1954) (הופק מחדש על ידי ורב כ'מצבי רוח לילדה ולילד")
"נענע אותי בעדינות" (קולומביה רקורדס, 1960) (הוקלט כ"הארי קארני ואנשי הדוכס" [דיוק אלינגטון])
"אלה פיצג'רלד שרה את ספר השירים של דיוק אלינגטון" (Verve, 1957)
"קונצרט הג'אז המפורסם ב-1938 בקרנגי הול" (קולומביה, 1938)
"קונצרט הג'אז הגדול בעולם" (פבלו, 1967)
הארי גורדון פרנקפורט היה פילוסוף יהודי-אמריקאי, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת פרינסטון, שם לימד מאז 1990 ועד 2002. הוא לימד גם באוניברסיטאות ייל, רוקפלר ואוהיו.
זכה לפופולריות בציבור הרחב בשל ניתוחו הפילוסופי של מושג ה"בולשיט".
הוא נולד ב-29 במאי 1929 בשם דוד ברנרד שטרן (David Bernard Stern) במעון לנשים בעיירה לנגהורן (Langhorne) בפנסילבניה.
מיד לאחר לידתו אומץ על ידי הזוג פרנקפורט, זוג יהודים ממעמד הביניים, שנתנו לו את השם הארי גורדון.
הוא גדל בברוקלין ובבולטימור, קיבל תואר ראשון בשנת 1949 ותואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1954 מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הוא לימד באוניברסיטאות מדינת אוהיו (1956—1962), סוני בינגהמטון (1962—1963), אוניברסיטת רוקפלר (משנת 1963 ועד סגירת המחלקה לפילוסופיה בשנת 1976), אוניברסיטת ייל (משנת 1976, בה כיהן כיו"ר המחלקה לפילוסופיה 1978—1987), ולאחר מכן באוניברסיטת פרינסטון (1990—2002).
פרנקפורט היה עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
הוא היה חבר אורח במכללת All Souls, אוניברסיטת אוקספורד.
הוא כיהן כנשיא החטיבה המזרחית, האגודה הפילוסופית האמריקאית, והוא קיבל מלגות ומענקים מקרן גוגנהיים, הקרן הלאומית למדעי הרוח וקרן אנדרו מלון.
תחומי העניין העיקריים שלו כללו פילוסופיה של המוסר, פילוסופיית של הנפש, פילוסופיה של הפעולה, ורציונליזם במאה ה-17.
פרנקפורט פיתח את השקפתו של דייוויד יום כי להיות חופשי זה לעשות מה שרוצים לעשות.
הפרשנות שהציע למושג "קומפטיביליזם" פותחה על ידי פילוסופים אחרים.
בתקופה האחרונה לחייו כתב על אהבה ואכפתיות.
בשנות השמונים פרסם את מאמרו המפורסם ביותר "On Bullshit" המהווה חקירה פילוסופית של מושג ה"בולשיט".
במחקר זה פרנקפורט מבחין שבולשיט נבדל מן השקר, בכך שאין בו שום התחשבות באמת.
המאמר פורסם מחדש כספר בשנת 2005 והפך לרב מכר מפתיע (שתורגם לעברית בשם: על "בולשיט"!).
הצלחת הספר הובילה את פרנקפורט להופיע רבות בתקשורת, בין היתר בתוכנית הדיילי שואו של ג'ון סטיוארט.
בשנת 2006 הוציא ספר המשך, On Truth (על האמת) החוקר את אובדן ההערכה של החברה לאמת.
במאמרו "Equality as a Moral Ideal" ביקר פרנקפורט את הרעיון לפיו שוויון יכול להוות אידיאל מוסרי כתשובה לשאלת החיים הטובים.
השוויון בו פרקפורט עוסק הוא שוויון במשאבים והכנסות, וביקורתו מכוונת בעיקר כלפי עבודותו של תומאס נגל.
כדי לבסס את טענתו פרנקפורט מעלה ארבעה טיעונים:
שוויון מצריך אנשים לעסוק בהשוואה, מה יש לאחרים, ולא בשאלה מה הצרכים שלהם ומה יספק אותם.
התשובה לשאלה הזו צריכה להיות מתוך החוויה האישית של אדם את עצמו והיא לא צומחת מתוך העיסוק במה יש לאחרים.
לאנשים הרבה יותר קל למצוא מה החלק השווה של העוגה מלמצוא מה מספיק לכל אחד מהם, כך שהשיח על שוויון גורם לדיון רדוד בשאלה.
תומכי השוויון מצביעים על הקשר בינו לערכים חיוביים, כמו אחווה וסולידריות, ועל הקשר של אי שוויון לתופעות שליליות שאנו נרתיעים מהן, כמו קניית כוח חברתי או פוליטי.
פרנקפורט טוען שגם אם מקבלים את הטענה הזו במלואה היא לא מוכיחה את חשיבותו המוסרית של השוויון, אלא הופכת את הערך שלו לדבר הנגזר מהקשר שלו לתופעות אחרות, כלומר אם שוויון הוא טוב כי הוא מסייע לסולידריות בחברה אז הסולידריות היא התופעה בעלת הערך המוסרי.
בנוסף, האינטואיציה השלילית שעולה בנו כשאנו חוזים באי שוויון היא פועל יוצא של מצב בו לצד החלש בחלוקה אין מספיק.
מצב בו מתקיים אי שוויון בין אנשים שיש להם שפע לא מעורר בנו אינטואיציה מוסרית שיש פה פגם
עיקרון התפוקה השלילית הפוחתת בכל מה שקשור לכסף, אינו נכון.
לפי טענת מצדדי השוויון, הערך של כל דולר הולך ופוחת ככל שלאדם יש יותר כסף, כלומר אם ניתן לאדם דולר כשיש לו עשרה דולרים, התפוקה שיפיק מהדולר תהיה גבוהה יותר מאם ניתן את אותו הדולר לאדם שיש לו מיליון דולר.
פרנקפורט טוען שכסף הוא משאב מגוון מדי והוא מאפשר גישה להרבה משאבים אחרים, כך שאין סיבה להניח שהגירוי שאדם יפיק ככל שיהיה לו יותר כסף ילך ויפחת.
בנוסף לכך, יש יכולת לחסוך כסף ולכן אם אדם רוצה לרכוש דבר שיספק לו אושר אז הדולר שהביא את התפוקה המרבית הוא הדולר שהביא את האדם לסכום בו יוכל לבצע את הרכישה, ולא הדולרים שקדמו לו.
יש מקרים שקיומו של שוויון מביא לתוצאות שליליות.
לצורך הוכחת הטענה הוא משתמש בדוגמה מופשטת לפיה יש ארבעים יחידות משאב לקבוצה של עשרה אנשים, כאשר צריך חמש יחידות כדי לשרוד.
אי אפשר לטעון שזה מוסרי לחלק באופן שווה את המשאבים, כי חלוקה שווה תוביל למוות של כל הקבוצה.
פרנקפורט מנסח שתי הנחת על בסיסן הוא מציג את התשובה שלו לשאלת החיים הטובים:
שהאדם הוא יחידה אוטונומית עצמאית ולפיכך הערך המוסרי בכל הנוגע לחלוקה נגזר מתוך המצב של האדם.
הערכת הצרכים של אדם יכולה להתבצע רק מתוך החוויה של אדם את עצמו ולא ממצבם של אנשים אחרים.
אין סימטריה בין חיים טובים לחיים רעים והשינוי בין מצב של חיים רעים לחיים טובים הוא הבסיס המוסרי לחלוקת משאבים.
הדוקטרינה מניחה שקיומם של חיים טובים בקרב אחרים לא יכול לכפר על מצב בו ישנם אנשים בחברה שחייהם לא מספיקים.
יצחק בנבג'י מוצא השראה לתפיסה הזו להמשגה של מושג רווחה בתפיסה את ההבדל בין כאב להנאה.
כאב הוא לא רק היעדר הנאה אלא תופעה שלילית שאנחנו לא מוכנים לחוות אותה באופן שווה להנאה.
או במילותיו של המשורר האיטלקי מימי הביניים, פרנצ'סקו פטרארקה: "אלף הנאות לא שוות כאב אחד".
בחלק האחרון של המאמר פרנקפורט מפרט את התשובה שלו לשאלה איך ניתן לקבוע מה הוא הסף של החיים הטובים שקיום מתחתיו מחייב מבחינה מוסרית התערבות חלוקתית.
פרנקפורט מציע להסתכל על הסף כדרישה לסטנדרט מסוים כדרישה לתקן מינימלי.
הדרך לקבוע אם לאדם יש מספיק היא על ידי קביעה של האדם שיותר כסף לא ישפר את שביעות רצונו מחייו.
אדם שחי חיים טובים מבחינת דוקטרינת המספיקנות הוא מי שאין לו טענות מהותיות על החיים או כאשר הטענות שלו נוגעות לדברים שלא ניתן לכמת לערך כלכלי, כמו אהבה או תחושת משמעות.
יסוד חשוב נוסף שפרנקפורט מצביע עליו הוא הביטחון בכך שאדם ימשיך לחיות חיים טובים.
אנשים לא רוצים לחיות חיים בקרבת הסף ולפחד באופן קובע מהאפשרות שהם עלולים ליפול מתחתיו.
הוא קובע שאנשים שיש להם מספיק בקושי, דינם לפי הדוקטרינה כאילו אין להם מספיק.
הארי פרנקפורט, על "בולשיט"!, תרגום: אפרת אביסרור, הוצאת אופוס, 2005.
האריאט דינרסטיין היא פרופ' אמריקאית לאסטרונומיה, מתמחה בחקר אזורים בחלל הנקראים אזור H II ובחישוב כמות החומר וה בתוך כוכבים, כוכבי לכת ונביולות (Planetary nebulae).
דינרסטיין נולדה בניו יורק למשפחה ממוצא יהודי וגדלה במרכז העיר.
היא נחשפה לראשונה בחייה לתחום האסטרונומיה כמדע במהלך לימודיה בתיכון בשנת 1969 כשהשתתפה בתוכנית לחקר המדע בחסות הקרן הלאומית למדע ופלנטריום היידן.
תוכנית זו אפשרה לה לפגוש אסטרונומים בחיים האמיתיים, וביססה את אהבתה לתחום.
בשנת 1975, כשהייתה בת 20, קיבלה את התואר הראשון שלה (Bachelor of Science) מאוניברסיטת ייל, ולאחר מכן למדה לתואר שני באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז ובשנת 1980, כשהייתה בת 25, קיבלה את התואר השני (Ph.D).
עבודת הדוקטורט שלה כללה שילוב תצפיות משני משטרים ספקטרוסקופים שונים, אינפרה אדום ואופטית.
כיום, אסטרונומיה מסוג זה של "אורך גל-רב" (multi-wavelength) נמצאת בשימוש נרחב כדי לחקור כל מיני עצמים ובעיות בתחום האסטרונומיה.
האריאט דינרסטיין הגיעה לראשונה לאוניברסיטת טקסס בשנת 1982 כעמיתה במחקר פוסט-דוקטורט בקרן רוברט א.וולש ובשנת 1985 הצטרפה לסגל האוניברסיטה כמרצה.
כיום, היא מתגוררת עם בעלה ושתי בנותיה, ג'נה (Jenna) ואמנדה (Amanda) באוסטין טקסס שבארצות הברית.
Dan Lester), בעלה של דינרסטיין מעל 20 שנה, הוא מדען מחקר שעובד במצפה הכוכבים (McDonald observatory) של אוניברסיטת אוסטין בטקסס, משרדו ממוקם במרחק מספר חדרים ממשרדה.
שניהם מבלים הרבה מזמנם בהסתכלות וחשיבה על שמי הלילה.
תחום מחקרה המרכזי של דינרסטיין באסטרונומיה כולל חישוב כמות החומר והיחס בין חומרים בתוך כוכבים, כוכבי לכת וערפילית פלנטרית ותווך בין-כוכבי (הגז שנמצא בין מערכות הכוכבים המכיל חמצן מתכתי).
אחת התגליות החשובות של דינרסטיין הייתה הסופרנובה בעקבות תקרית אסטרונומית שהתפרצה ביוני 1962, באפריל 1990 וב-27 באוגוסט 2019. דינרסטיין זכתה בשניים מפרסי המחקר הגדולים של , בשנת 1985 קיבלה את פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה כאות הוקרה מאת קהילת הנשים האסטרונומיות בארצות הברית (AAUW) ובשנת 1989 קיבלה את הפרס .
בנוסף, אחרי שלימדה יותר מתריסר קורסים שונים באוניברסיטת טקסס באוסטין זכתה בשני פרסי מצוינות בהוראה מאת האוניברסיטה בשנת 1998.
מאז, היא מבצעת מחקרים שונים בתחום האסטרונומיה כמו: היווצרות כוכבים, ערפיליות מיוננות חוץ-גלקטיות, ספקטרוסקופיה אינפרא אדומה, אופטית ואולטרה סגולה של קווי פליטה, נובה קלאסית, שרידי סופרנובה ויותר מכל, ערפיליות פלנטאריות.
כמו כן היא מתמחה גם בחישוב כמות אלמנטים והיחס ביניהם בכוכבים, כוכבי לכת ונביולות.
כמות האלמנטים בגופים קוסמיים הוא מושג הידוע גם בתור abundance of the chemical elements, ניתן לחשבו על ידי אחת משלוש שיטות נפוצות: , ושבר הנפח (volume fraction).
שלושת השיטות הללו דומות ביותר ועובדות על אותו עיקרון.
בנוסף, האריאט חוקרת אזורים בחלל הנקראים H II regions, אלו אזורים המורכבים מחמצן מתכתי שלאחרונה התרחשה בהם היוולדות כוכב.
אזורים אלו בדרך כלל נראים כמו עננים צבעוניים.
1998 - פרס לימוד מצוין באסטרונומיה מאוניברסיטת טקסס אוסטין (texas austin teaching excellence award astronomy)
הארי קולט הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
קולט למד בקופרס' קומפני ובבית הספר קובורן לצורך השכלתו התיכונית, והשלים את שנתו האחת עשרה ב-2020.
קולט החל את הקריירה שלו כשהופיע כגרסה צעירה של הזמר מייקל בובלה בקליפ לקאבר של בובלה ואידינה מנזל לשיר "Baby, It's Cold Outside" .
בשנת 2014 הוא הופיע בפרק של הדרמה הרפואית של "נפגעים".
לאחר מכן הוא דיבב את קולה של הדמות הראשית וולי בסדרת הטלוויזיה לילדים Wallykazam!
בשנה שלאחר מכן הופיע קולט בפרק בסדרת הטלוויזיה האמריקנית של קומדיית פנטזיה מוזיקלית Galavant בתור הגרסה הצעירה של הדמות הראשית, לאחר מכן לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה לילדים "The Hive" בתור באזבי.
בשנת 2016, לוהק קולט לתפקיד אורח נוסף בסדרת הטלוויזיה "נפגעים".
כחלק מההופעה, קולט צילם פעלול ובו דמותו לכודה במכונית שעולה בלהבות.
הוא שיחזר את התפקיד ב-2017 למשך שלושה פרקים, ושוב ב-2019 לתקופה ארוכה יותר.
קולט חזר לשחק בסדרה פעמים נוספות בשנת 2021. בשנה שלאחר מכן, קולט שיחזר את התפקיד במשך שלושה פרקים, וזה הסתיים עם מותה של דמותו במהלך ירי בבית הספר.
חברו של קולט, השחקן ג'ייסון דור, שיבח את השחקן, כינה אותו "פנטסטי לחלוטין" וקבע כי : "יש לו קריירה נהדרת לפניו".
קולט לוהק לסדרה האמריקאית בית הדרקון, סדרת ספין-אוף למשחקי הכס ששודרה לראשונה באוגוסט 2022. הוא מגלם את הנסיך ג'איקריס ואלריון – בנה הבכור של הנסיכה ראינירה טארגאריין (אמה ד'ארסי) .
את דמותו של ג'איקריס הצעיר מגלם ליאו הארט.
קולט ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט בתור הגרסה הצעירה של ריימונד בריגס בסרט "אתל וארנסט", סרט ביוגרפי, שיצא לאקרנים ב-2016. במהלך 2017 הופיע קולט בסרט הקצר " Honor " כילד בן ה-11 לי, והופיע בסרט המלחמה דנקרק משנת 2017, בבימויו של כריסטופר נולאן .
בדצמבר 2017 פורסם על ליהוקו של קולט לסרט הקומדיה ההרפתקאות דוליטל ..
קולט הופיע בתיאטרון בהפקות של בילי אליוט - המחזמר, מטילדה המחזמר ו- "Elf", המחזמר .
בשנת 2022 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה בית הדרקון.
שנה סרטתפקיד הערות 2016 אתל וארנסט ריימונד בריגס הצעיר דיבוב 2017 דנקרקילד 2018 מת תוך שבוע או כספך בחזרה ויליאם הצעיר 2020 דוליטל טומי סטאבינס
שנה סדרהתפקיד הערות 2014נפגעים סב דוראנטה תפקיד אורח 2014–2017 וואליקאזאם!
וולי דיבוב 2015Galavant גלבנט הצעיר תפקיד אורח 2015The Hive באזבי דיבוב 2022–2026נפגעים אוליבר הסתר תפקיד חוזר 2022–הווה בית הדרקוןג'איקריס ואלריון 10 פרקים
שנה מחזהתפקיד הערות 2010 בילי אליוט - המחזמר ילד קטן 2013 מטילדה אריק 2015–2016Elf המחזמרמייקל
שנה סינגל אמןתפקיד הערות 2014Baby it's Cold Outside אידינה מנזל ומייקל בובלה מייקל בובלה הצעיר
הארי ריזונר היה עיתונאי אמריקאי שעבד ב-CBS וב-ABC News, הידוע בשימוש מיומן שלו בשפה כפרשן טלוויזיה וכאחד המנחים הראשונים של תוכנית הטלוויזיה החוקרת 60 דקות במהלך השנים 1968–1970 ו-1978–1991.
במהלך הקריירה שלו, ריזונר זכה בשלושה פרסי אמי ופרס ג'ורג' פוסטר פיבודי ב-1967.
ריזונר נולד בדקוטה סיטי, איווה; הוא ואחותו הגדולה, אסתר, היו ילדיהם של יוניס והארי ריי ריזונר, שנישאו ב-1911. הוריו לימדו אותו לקרוא לפני כניסתו לבית הספר, כך שצבר אוצר מילים רחב מאימו.
ריזונר למד בתיכון במיניאפוליס, שם פיתח עניין בעיתונאות.
הוא חיבר סיפור שכותרתו "The Wench of the Week", שמשך את תשומת ליבו של המנהל, שבתגובה גירש את ריזונר, אך מאוחר יותר נתן לו לחזור בעקבות תחינה של חבר לספסל הלימודים.
הרומן שלו "Tell Me About Women", על נישואים דועכים, נכתב בחלקו במהלך שירותו במלחמה ופורסם לראשונה ב-1946.
לאחר שהחל לעבוד ברדיו עם CBS ב-1948, עבד ריזונר עבור סוכנות ההסברה של ארצות הברית בפיליפינים.
כשחזר לארצות הברית, החל לעבוד בטלוויזיה בתחנת KEYD (לימים KMSP) במיניאפוליס.
הוא התמודד למועצת העיר במיניאפוליס כרפובליקני ב-1949 וקיבל 381 קולות (4.4%).
בשנת 1956 הצטרף ריזונר ל-CBS News בניו יורק.
שם בנוסף לתפקידי פרשנות וקריינות מיוחדים, הנחה תוכנית חדשות בוקר, "Calendar" , מ-1961 עד 1963.
כידוע, רשת CBS הודיעה שלא יהיו הודעות מסחריות ולא תוכניות בידור עד להלווייתו של הנשיא קנדי."
מאוחר יותר הוא דיווח על הגעת גופתו של הנשיא קנדי לוושינגטון די.
וסיפק פרטים לגבי לי הארווי אוסוואלד, שבאותו הזמן הואשם רק בהריגת השוטר ג'יי.
טיפיט מדאלאס; אוסוואלד יואשם ברציחת הנשיא רק שעות לאחר מכן.
ריזונר עזב את שולחן ההגשה כאשר קרונקייט חזר לשדר את CBS Evening News בשעה 18:35. הוא הופיע שוב באולפן אחר, כשעתיים לאחר מכן, כדי לקריין תוכנית מיוחדת בשם "John F.
Kennedy – A Man of This Century"; הוא דיבר על הקריירה של קנדי ועל הנשיא החדש, לינדון ג'ונסון, והכריז על סיום הסיקור של CBS לאותו יום.
ריזונר הגיש גם את הסיקור האחרון של היום שלמחרת, עם ספיישל של CBS News, שכותרתו הייתה "A Day to Mourn".
ההופעה הבאה של ריזונר הייתה ביום ראשון, יומיים לאחר מכן, וכשריזונר ישב בשולחן ההגשה, אוסוואלד נורה על ידי ג'ק רובי בזמן שהעבירו אותו בכלא העירוני של דאלאס.
באותו רגע, רוג'ר מד הגיש דיווח מוושינגטון שתיאר את סידורי ההלוויה של הנשיא:
"מחר תהיה השעה האחרונה לציבור לחלוק כבוד אחרון לנשיא לפני שהנשיא יעזוב את גבעת הקפיטול בפעם האחרונה.
באותו הרגע, CBS חתכה בפתאומיות לריזונר בחדר החדשות עם מבזק חדשות:
"אנחנו עוברים עכשיו לדאלאס, היכן שהם עומדים להעביר את לי אוסוואלד, והיכן שיש תגרה בתחנת המשטרה."
כאשר CBS החלה לשדר את השידור החי של ערוץ KRLD ממרתף הכלא העירוני, אוסוואלד שכב על הרצפה, ומשטרת דאלאס החזיקה ברובי.
הכתב של ערוץ KRLD במקום, בוב האפקר, נשמע אומר: "אוסוואלד נורה, אוסוואלד נורה".
לאחר שהאמבולנס עם אוסוואלד יצא מהכלא בדרך לבית החולים פארקלנד, ערוץ KRLD עבר חזרה ל-CBS בניו יורק, שם ריזונר שידר מחדש את הקלטת מההתחלה כדי שהצופים יוכלו לצפות ברובי יורה באוסוואלד.
מספר דקות לאחר מכן, הוא דיווח שמשטרת דאלאס פרסמה את שמו של רובי.
מותו של אוסוואלד הוכרז מאוחר יותר על ידי קרונקייט, שהחליף את ריזונר בשולחן החדשות.
בשנת 1968 ריזונר חבר עם מייק וולאס כדי להשיק את 60 דקות, סדרת חדשות חדשה.
ב-"60 דקות" ובמקומות נוספים, הוא עבד לעיתים קרובות עם המפיק והכותב אנדי רוני, שלימים הפך לתורם ידוע.
בריאיון פרידה ב-"60 דקות" ב-2011, רוני אמר שריזונר היה כותב גדול בפני עצמו, אבל היה עצלן, מה שנתן לרוני יותר הזדמנויות להראות את כישורי הכתיבה שלו.
רוני והמראיין מורלי סייפר הסכימו שריזונר נהנה לשתות והיה "אחד מהחבר'ה הכי חביבים" שהם הכירו אי פעם.
בנובמבר 1970 נשכר ריזונר על ידי ABC כדי להפוך למגיש במהדורת חדשות הערב של הרשת.
לפני העסקתו, השידור הניו יורקי של הרשת, "ABC Evening News" , הוגש על ידי הווארד סמית' ופרנק ריינולדס , ובדצמבר 1970 התמנה ריזונר לתפקידו של ריינולדס, וריינולדס הפך לכתב הראשי של הרשת בוושינגטון.
ריזונר הגיש את החדשות לצד סמית' עד 1975, אז תפס את עמדת המגיש היחיד בעוד סמית' עבר לתפקיד פרשן.
עם זאת, בשנה שלאחר מכן, ציוותה ABC את ריזונר עם מגישה שותפה חדשה, המנחה לשעבר של The Today Show, ברברה וולטרס; ABC עשתה מאמצים רבים כדי להעסיק אותה בעוד עבדה ב-NBC.
וולטרס וריזונר לא הסתדרו יתר על מידה; ריזונר לא אהב לחלוק את אור הזרקורים עם מגישה שותפה וגם לא היה בנוח עם מידת הפרסום של וולטרס.
רבים גם האמינו שריזונר לא אהב את הרעיון של אישה שמגישה את חדשות הרשת; עובדת אחת ב-ABC סיפרה לכתב שריזונר הוא "חזיר שוביניסטי." הייתה לו היסטוריה של הערות אנטי-פמיניסטית בשידור.
לדוגמה, במהדורת החדשות של 21 בדצמבר 1971, הוא השווה את המגזין הפמיניסטי ".Ms" שהושק לאחרונה לעיתונות צהובונים ופורנוגרפיה, וטען שאף על פי שהבנות שכתבו אותו היו יפות יותר ממוציאים לאור "שערורייתיים" אחרים, לעבודה שלהן אין ערך.
עם זאת, בהכחשת הטיה מגדרית נגד ברברה וולטרס, אמר ריזונר שהוא "מנסה לשמור על ראש פתוח לגבי זה".
בריאיון אחר, אמר "עבדתי בעיתונאות לנשים ועם נשים במשך שנים.
במשך שנתיים עשיתי תוכנית חדשות בוקר ב-CBS עם אישה.
אני מרגיש שהן לא יותר גרועות מגברים".
לאחר שנתיים של הגשה משותפת של "ABC Evening News" עם וולטרס, ולאחר כמעט שמונה שנים ברשת, ריזונר עזב ביולי 1978 וחזר ל-CBS באותו סתיו, שם חזר לתפקידו ב-"60 דקות".
זמן קצר לאחר עזיבתו, ABC ביטלה את "ABC Evening News" לחלוטין ושינתה את שם מהדורת החדשות ל-"World News Tonight" .
ריזונר היה נשוי פעמיים, תחילה לקתלין קרול ריזונר במשך 35 שנים עד מותה בשנת 1986, ולאחר מכן למנהלת הביטוח לויס הרייט ובר בשנת 1988. היו לו שבעה ילדים מנישואיו הראשונים: הארי סטיוארט, אן, אליזבת, ג'יין, מרי ריי, אלן וג'ונתן ושישה נכדים.
ריזונר עבר שני ניתוחים לסרטן ריאות, ב-1987 וב-1989.
ריזונר נפטר שלושה חודשים מיום פרישתו ב-1991 ממפרצת במוח, כתוצאה מנפילה בביתו בווסטפורט, קונטיקט.
הוא נקבר בבית הקברות יוניון בהומבולדט, איווה.
אוסטין, טקסס: הוצאת אוניברסיטת טקסס.
הארי פוליאם קיין היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וושינגטון בין השנים 1946 ל-1953. קיין זכור בעיקר בזכות דעותיו השמרניות ולעיתים קרובות מאוד שנויות במחלוקת כחבר בסנאט וכחבר ותומך של הסנאטור ג'וזף מקארתי.
לפני כהונתו בסנאט, כיהן כראש העיר ה-23 של טקומה, וושינגטון.
לאחר כהונתו בסנאט זכה להכרה נרחבת כמגן על חירויות האזרח של אנשים שהואשמו בסיכונים ביטחוניים במהלך ממשל אייזנהאואר וכפעיל קהילתי ורפובליקני מתון עד מותו ב-1979.
בראיון משנת 1972, קין תיאר את עצמו כ"בעצם פרגמטיסט פוליטי - מעת לעת ומסיבות שונות שמרן, מיליטנטי, ליברל, מתון, טהרני, רדיקלי ופעם אחר פעם מה שיש המכנים פופוליסט".
מתוך הכרה בכך שהקריירה שלו הייתה ידועה בחוסר העקביות שלה, הוא אמר, "הרשומה מורכבת מעשיית הכי טוב שיכולתי כשאני מתמודדת עם כל מצב הדורש פעולה".
הארי פוליאם קיין ואחיו התאום נולדו ב-10 בינואר 1906 בנאשוויל שבטנסי.
שני ההורים היו ממוצא סקוטי-אירי שעברו מווירג'יניה, אלבמה וקנטקי.
הבנים שלהם התחנכו עם הערכה חזקה למורשת הדרומית שלהם ולהיסטוריה המשפחתית שלהם.
המשפחה עברה לטקומה ב-1911. שני ההורים היו סופרים מוכשרים.
אמו סבלה מדיכאון והתאבדה ב-1917. זמן קצר לאחר מותה, לקה קיין בהתקף של שיתוק על שם בל, אשר פגע ביכולתו לדבר.
בסופו של דבר חזר לדבר.
קיין למד בבתי הספר הציבוריים בטאקומה ולאחר מכן, בשנת 1920, נרשם לאקדמיה הצבאית של היל בפורטלנד שבאורגון, שם היה ספורטאי כוכב וערך את עיתון בית הספר.
הוא בילה את 1924 ו-1925 בעבודתו ככתב עבור "פורטלנד ניוז-טלגרם".
הוא למד באוניברסיטת הדרום בסוואני שבטנסי, והשלים את לימודיו ב-1929. גיבורו האינטלקטואלי היה הפילוסוף והמדינאי הבריטי בן המאה ה-18, אדמונד ברק.
עם סיום הלימודים קיבל הצעת עבודה מהניו יורק טיימס.
לפני שעבר לניו יורק, ביקר קיין את אביו בטקומה, אך מצא אותו במצב בריאותי לקוי, ולכן החליט להישאר.
הוא הועסק בסניף טקומה של בנק אוף קליפורניה (כיום Union Bank) שם נשאר עד 1939.
כשטקומה נבחרה לארח את חגיגת יובל הזהב של 1939, לרגל חמישים שנה למדינת וושינגטון, נבחר קיין כמנהל הפסטיבל שלה.
הצלחת האירוע הביאה את קיין להתמודד כעצמאי על תפקיד ראש עיריית טקומה בבחירות מיוחדות להשלמת כהונתו בת השנתיים של ראש העיר הזמני שהחליט לא להתמודד שוב.
קיין, דמוקרט שמרן, הצביע פעמיים לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך התאכזב מהניו דיל לאחר 1936. קיין הגיע למקום השלישי בבחירות המקדימות.
ארבעה ימים לפני הבחירות הכלליות, המועמד המוביל מת משבץ מוחי ושמו של קיין צורף לפתק הבחירות.
תומכיו של המועמד המת תמכו בקיין והוא נבחר לראשות העיר בגיל 34.
כהונתו של קיין כראש עיר התאפיינה בהתלהבותו ובגישתו הפומבית מאוד לשלטון, כולל תוכנית רדיו שבועית שלא הייתה שכיחה באותה תקופה.
הקדנציה הראשונה שלו התאפיינה גם בצבירת ציוד לקראת מלחמת העולם השנייה במספנות ובבסיסים הצבאיים סביב טקומה, ובקריסת גשר מצר טקומה.
לאחר המתקפה היפנית בפרל הארבור, הוואי, קיין היה אחד משני נבחרי הציבור היחידים בחוף המערבי שהתנגדו בפומבי לכליאת 110,000 יפנים על ידי הממשלה.
ב-1942, נבחר קיין מחדש לתפקיד ראש העיר על ידי הרוב הגדול בתולדות טקומה.
הקדנציה השנייה שלו התאפיינה במאמצים האגרסיביים שלו לטהר את הסגן הקיים, להשיג מימון לדיור בזמן מלחמה, להפעיל תהליך תכנון ארוך טווח עבור העיר, לרפורמה בצורת הממשל המיושנת של ועדת העיר, והתנגדות של חברי נציבות העיר לכל אחד מהאמור לעיל.
במאי 1943 נטל פסק זמן מתפקידו והתגייס לצבא ארצות הברית כמייג'ור.
לאחר הכשרה בבית הספר לממשל צבאי של הצבא, שובץ קיין בממשל הצבאי של בעלות הברית לשטחים כבושים (AMGOT) באלג'יר שבאלג'יריה הצרפתית.
לאחר אימוני שטח בסיציליה, השתתף קיין בפלישה לאיטליה, וב-15 בספטמבר 1943 נחת על ראש החוף בסלרנו, איטליה, צמוד לגדוד דאונים של הדיוויזיה המוטסת ה-82. קיין הופקד כאחראי על 29 ערים וכפרים ליד נאפולי, איטליה, בניסיון לענות על הצרכים של אזרחים עקורים מורעבים שנלכדו בין שני הצבאות.
מאוחר יותר שירת קיין בתפקידי מטה שונים בסגל של ועדת השליטה החדשה של הברית (ACC) ובמפקדת אזור רומא של הארמייה האמריקנית החמישית.
הוא נכח במהלך הלחימה על מונטה קאסינו והפלישה לאנציו, שניים מהקרבות העקובים מדם של המערכה האיטלקית.
במרץ 1944, הוצב קיין במטה SHAEF בלונדון שבאנגליה, שם ניהל את חטיבת הלוחמה הפסיכולוגית ויחסי הציבור של צוות ה-G-5 לעניינים אזרחיים.
הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ועבד עם סופרים ועיתונאים מפורסמים רבים, כולל ארצ'יבלד מקליש ואדוארד מורו.
באפריל 1944, תומכיו הפוליטיים במדינת וושינגטון פנו לקיין כדי להתמודד כמועמד המפלגה הרפובליקנית על המושב בסנאט בבחירות של 1944. למרות שקיין לא הצליח לנהל קמפיין פעיל, הוא זכה בפריימריז הרפובליקני והתמודד מול הנציג הדמוקרטי הפופולרי וורן מגנוסון בבחירות הכלליות.
קיין ניהל קמפיין מכובד, אך נקלע לפיגור בשבועות האחרונים של הקמפיין, והפסיד למגנוסון בפער של 88,000 קולות.
בזמן שהתמודד לסנאט וביצע את תפקידי המטה שלו בלונדון, התרחשו הפלישה לנורמנדי ומבצע מרקט גארדן וקיין החמיץ את שניהם.
הוא השתוקק למשימה בשטח עם יחידה קרבית.
בספטמבר, שובץ בקורפוס המוטס ה-18, בפיקודו של מייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי, כעוזר ראש המטה לעניינים אזרחיים (G-5).
במהלך הקרב על הבליטה בדצמבר, הקורפוס של רידג'ווי היה גורם מרכזי בסתימת הפער וקיין השתתף בפועל בקרבות.
כאחראי על הניסיון להגן ולהאכיל את האזרחים שנלכדו בין הצבאות, קיבל קיין קידום בשדה הקרב לקולונל.
קיין השתתף בתכנון מבצע נבחרת, חיסול כיס הרוהר והתקדמות של בעלות הברית לצפון גרמניה.
הוא נפצע קל 24 שעות לפני סיום הלחימה ב-7 במאי 1945. יום לאחר מכן, נשא קיין נאום בקבורתם של כ-200 קורבנות מחנות הריכוז ליד העיירה האגנוב, גרמניה.
הגנרל רידג'ווי זכר את הנאום בזיכרונותיו כ"אחד היעילים ביותר ששמעתי מעודי".
המשימה הצבאית האחרונה של קין הייתה בדיקת נוהלי הממשל הצבאי השנויים במחלוקת של הגנרל ג'ורג' פטון במהלך הכיבוש הצבאי של בוואריה.
לאחר המלחמה, חידש קיין את תפקידו כראש עיריית טקומה, אך התפטר ב-15 ביוני 1946, כדי להתמודד שוב לסנאט.
הוא נבחר לסנאט ב-5 בנובמבר 1946, והביס את הדמוקרטי יו מיטשל, פעיל חביב, מוכשר וחסר כריזמה בעליל, אשר מונה זמן קצר קודם לכן לתפקיד, בפער של יותר מ-60,000 קולות.
בקמפיין זה החל להעלות לראשונה את ההאשמות על קשרים עם ארגוני החזית הקומוניסטית נגד מיטשל ודמוקרטים אחרים במדינה.
קיין כיהן בסנאט מ-26 בדצמבר 1946 עד 3 בינואר 1953. הוא חבר לגוש השמרני במערב התיכון של המפלגה הרפובליקנית בראשות רוברט טאפט וארתור ונדנברג.
הקדנציה שלו הייתה שנויה במחלוקת וסומנה ברטוריקה מתלהטת לעיתים קרובות ובעמדות בנושאים שלעיתים נתפסו כמנוגדים לאינטרסים של בוחריו.
מאוחר יותר דן קיין בגישתו לכהן בסנאט בראיון ב-1949. "החלטתי להקשיב רק למצפוני ולאינסטינקט שלי ולעשות מה שנראה נכון באותו זמן.
גבר בתפקיד ציבורי יכול באותה מידה לשחק את זה כמו שהוא חושב שצריך.
אין דרך בטוחה להישאר בתפקיד ציבורי".
הוא הצביע בעד חוק טאפט-הארטלי, נגד חיל אוויר של 70 להקים, נגד הרחבת קצבאות הביטוח הלאומי ובאופן כללי נגד הכוח הציבורי.
הוא נחשב בדרך כלל לתומך החזק ביותר של תעשיית הנדל"ן בקונגרס ופעם אחת נשא נאום מורחב שתקף את מגזין "טיים" על כך שכלל אותו ברשימת חברי "המתכלים ביותר בסנאט".
הוא עסק בשני פיליבסטרים בולטים; הראשון מאמץ מוצלח של שעות לחסום את מינויו של מושל וושינגטון לשעבר והסנאטור מונרד וולגרן למנהל מועצת המשאבים לביטחון לאומי, ועוד מאמץ לא מוצלח של שעות לחסום הרחבה של פיקוח שכר דירה פדרלי.
בהיותו בסנאט, תמך בדרך כלל במאמצים של הסנאטור ג'וזף מקארתי ואחרים לזהות ולפטר עובדי ממשלה שנטען כי הם סיכונים ביטחוניים קומוניסטיים.
במהלך מלחמת קוריאה, התנגד לפיטוריו של הגנרל דאגלס מקארתור ותמך בהרחבת המלחמה עם סין.
עם סיום כהונתו של קיין בסנאט, הוא היה יעד של המפלגה הדמוקרטית הלאומית לנצח בבחירות, במה שנראה בכל מקום אחר כמו שנה רפובליקנית מבטיחה מאוד.
מאחר שיו מיטשל התמודד על תפקיד המושל, יריבו של קיין היה חבר הקונגרס הפופולרי שכיהן שש קדנציות, הנרי ג'קסון.
השניים נלחמו בקמפיין קשוח, שהתבסס בעיקר על הרקורד של קיין בסנאט.
ג'קסון התגבר על סחף רפובליקני לאומי וניצח את קין בפער של יותר מ-130,000 קולות.
קיין הגיב פעם להערה שהוא היה "ריאקציונרי" בסנאט.
"כריאקציונר הגבתי בחריפות נגד צעדים שנחשבים כפוגעים באינטרס הציבורי.
לעיתים רחוקות הפריע לי שמספר עמדות שלי נתמכו רק על ידי מיעוט קטן.
אילו הייתי עסוק בעצמי ולא במדינה הייתי פועל הרבה באופן שונה לעיתים קרובות הייתי כועס וחסר סבלנות מדי לטובתי".
על פי דרישתם של כמה מעמיתיו לשעבר בסנאט, הנשיא דווייט אייזנהאואר מינה את קיין למועצה לבקרת פעילויות חתרניות, שם כיהן בין השנים 1953 ל-1956.
קיין ביצע את תפקידיו החדשים, ותמך בדרך כלל בהמלצות שהביא לדירקטוריון התובע הכללי הרברט בראונל הבן.
עד מהרה התוודע קיין למקרים רבים שבהם תוכנית ביטחון הפנים של הממשלה, למרות שהיא חוקית, הפרה לעיתים קרובות את חירויות האזרח של הנאשם ולעיתים שללה מהם הליך הוגן על פי החוק.
הוא החל להתבטא נגד מה שלדעתו מהווה חריגה של התוכנית בסדרת נאומים בפני ארגונים לאומיים לחירויות האזרח, עד כדי כך שראש סגל הבית הלבן שרמן אדמס וחברי משרד המשפטים ראו בו לא נאמן.
ממשל אייזנהאואר, בלחץ האגף הימני של מפלגתם, ראה בתוכנית ביטחון הפנים שלהם אמצעי לסילוק סיכונים ביטחוניים מהממשלה; קיין ראה שהתוכנית רומסת לעיתים קרובות את זכויות האזרח של הנאשם.
העימות הגיע לפתחו בפגישה שנויה במחלוקת בין קיין והנשיא בבית הלבן ב-7 ביוני 1955. קיין קבע כי לא ימונה מחדש לתפקיד והתפטר ב-17 ביוני 1955.
ב-23 באוקטובר 1956, נערך משתה לכבודו של קיין במועדון העיתונות הלאומי והשתתפו בו יותר מ-350 תומכי זכויות האזרח, מנהיגי פועלים ומעריצים פוליטיים, כולל רבים מהאנשים שקיין עזר להם.
לוח הוצג לקיין עם הכיתוב הבא: "במחווה להארי פ.
קיין / אלוף כבוד האדם, מגן על זכויות חוקתיות בחיפוש אחר ביטחון לאומי / מאלה שאת נאמנותם למדינה הוא ביצע, ואלו שאמונם בו חופש שהוא חיזק / הוצג בארוחת עדות / מועדון העיתונות הלאומי, וושינגטון הבירה / 23 באוקטובר 1956".
מאחר שמעולם לא היה עשיר, קיין חזר לטקומה עם סיכויים מוגבלים ואפילו פחות כסף.
שתי המפלגות הגדולות ראו אותו כאדם לא צפוי.
כדי להחמיר את המצב, נישואיו התפרקו.
הוא הרצה לזמן קצר באוניברסיטת ייל וחיפש עבודה.
הוא מצא אותה במיאמי שבפלורידה, שם שכרו אותו חברים ותיקים לנהל את יחסי הציבור, ומאוחר יותר, את קשרי הקהילה של אגודת חיסכון והלוואות גדולה במיאמי.
במאי 1957 הוא נקרא להעיד במשפטו של ארתור מילר על זלזול בקונגרס.
הוא היה "עד המומחה לקומוניזם" של מילר והוא העיד כי "לא האמין" שמילר כתב את מחזותיו "תחת משמעת המפלגה הקומוניסטית".
עדותו הייתה יוצאת דופן בכך שבדרך כלל רק הממשלה הפיקה 'עדות מומחים' כדי להוכיח שהנאשם היה קומוניסט.
בינואר 1964 הוא העיד במשפט לשון הרע שהובא מטעמו של ג'ון גולדמרק, מחוקק במדינת וושינגטון שהובס חלקית על בסיס האשמות שחברותו ב-ACLU כמוה להיות חבר בארגון חזית קומוניסטי.
קיין העיד כי ACLU מעולם לא היה ברשימת היועץ המשפטי לממשלה של ארגונים כאלה וגולדמרק זכה בפרס נכבד מהנאשמים.
קיין הפך לפנים מוכרות בטלוויזיה של מיאמי, הנחה וראיין אישים פוליטיים לאומיים בתוכנית שבועית לעניינים ציבוריים שהבנק נתן חסות.
הוא גם נעשה פעיל בפעילויות קהילתיות ואזרחיות רבות.
בני הזוג קיין התגרשו ב-1958. מאוחר יותר באותה שנה התחתן עם לבון קנייזלי, חברת משפחה מאמצע שנות ה-30.
הוא נשאר פעיל בפוליטיקה הרפובליקנית ופעל לליברליזציה והרחבת פניה של המפלגה במחוז דייד וברחבי המדינה.
בשנת 1962 ניהל את מסע הבחירות לקונגרס של הכוכב העולה החדש הרפובליקני רוברט א.
פיטרסון הפסיד, אבל קיין ביסס את עצמו ככוח פוליטי בר-קיימא בפלורידה.
הוא שקל לרוץ לסנאט ב-1964 ושוב ב-1968, אך עמדותיו המתונות בנושאים חברתיים היו בניגוד למפלגת המדינה.
הוא כיהן כיו"ר פלורידה סיטיזנס עבור ג'ונסון - האמפרי, הצמד בבחירות לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, ב-1964, אך תמך בנלסון רוקפלר ולאחר מכן בריצ'רד ניקסון ב-1968 בהתבסס על התנגדותו למלחמת וייטנאם.
ב-1972 תמך ביריב הוותיק, הנרי ג'קסון, למועמדות הדמוקרטית לנשיאות וערך איתו קמפיין בפלורידה.
ב-1972 מונה קיין לוועדת המטרופוליטן של מחוז מיאמי-דייד.
הוא דגל באחד מאיסורי העישון המקורה הראשונים במדינה ובצעדים נוספים המבטיחים שוויון זכויות בעבודה, בדיור ובמגורים ציבוריים.
במצב בריאותי כושל, הוא הובס בניסיון לבחירה מחדש ב-1976.
הוא התחתן עם מרג'ורי דילס מסיאטל, וושינגטון, ב-1934. נולדו להם שני ילדים: הארי הבן (באזי) וקנדי.
בשנים 1935–1936 יצאו בני הזוג לטיול ממושך לאנגליה וגרמניה, שם התעמקו בתיאטרון והוא למד שיטות בנקאות בריטיות והאזין לנואמים הצבעוניים בהייד פארק בלונדון.
בעודו בגרמניה, השתתף קיין בכמה עצרות המוניות בהן נאמו אדולף היטלר ומנהיגים נאצים בכירים אחרים וחזר הביתה משוכנע שגרמניה מהווה איום עולמי גדול, נשא יותר מ-150 נאומים בפני קבוצות מקומיות וכלל מדינות על מה שראה.
הוא מת מסיבוכים של אמפיזמה בביתו במיאמי לייקס שבפלורידה, ב-3 במרץ 1979. גופתו נשרפה והאפר שלו התפזר על מגרש הגולף האהוב עליו בבת'סדה שבמרילנד.
הנרי הרמן שוורץ , המכונה הארי או ה.
שוורץ, היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ויומינג בין השנים 1937–1943. שוורץ, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו לסנאט כחבר הסנאט של ויומינג.
שוורץ נולד ב-18 במאי 1869 בחווה ליד פורט ריקאברי, אוהיו, והתחנך בבתי הספר הציבוריים של מחוז מרסר וסינסינטי.
שוורץ עבד בעסקי העיתונים בפורט ריקאברי מ-1892 עד 1894 ובסו פולס, דקוטה הדרומית, מ-1894 עד 1896. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1895, והחל לעסוק במקצוע בסו פולס.
הקריירה הפוליטית של שוורץ החלה בבית הנבחרים של דקוטה הדרומית, שם כיהן בין השנים 1897 ל-1899, שם הוא נבחר על כרטיס משולב.
הוא שימש כראש חטיבת השטח של משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית בספוקיין, וושינגטון ובהלנה, מונטנה, מ-1897 עד 1907. שוורץ היה עוזר מיוחד של התובע הכללי ב-1907; וראש שירות השטח, משרד הקרקעות הכללי בוושינגטון הבירה, מ-1907 עד 1910.
ב-1915 עבר שוורץ לקספר עם אשתו אליזה בואי מתיוס.
הוא כיהן כנשיא מועצת החינוך של קספר ומועצת בית הספר התיכון של מחוז נטרונה מ-1928 עד 1934. שוורץ נכשל בניסיונו להיבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1930, וכיהן כחבר הסנאט של ויומינג בין השנים 1933 ל-1935.
שוורץ נבחר לייצג את ויומינג בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנת 1936, וכיהן מ-3 בינואר 1937 עד 3 בינואר 1943. בשנת 1942 התמודד לכהונה שנייה, אך הפסיד בבחירות לאדוארד רוברטסון.
במהלך כהונתו כסנאטור מילא שוורץ תפקיד מפתח בפתיחת הדלת לטייסים צבאיים ממוצא אפרו-אמריקאי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939, הוקצו כספי ציבור להרחבה של הכשרת הטייסים, ושוורץ הצליח להוסיף תיקון שדרש להעמיד ציוד תעופה לבתי ספר לצורך הכשרת טייסים אפרו-אמריקאים.
כאשר מחלקת המלחמה וחיל האוויר של צבא ארצות הברית לא מימשו תיקון זה, ערך שוורץ ביקורים אצל הגנרל הנרי ארנולד ואחריםבדרישה להכשיר את אותם טייסים אפרו-אמריקאיים.
במהלך כהונתו היה שוורץ יו"ר הוועדה לפנסיות (הקונגרס השבעים ושבעה).
הוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לכהן במועצה הלאומית לגישור, וכיהן בה בין השנים 1943–1947.
בתום הקריירה הפוליטית שלו חידש שוורץ את עיסוקו בעריכת דין בקספר שבוויומינג, עד שנפטר שם ב-24 באפריל 1955. הוא נטמן בבית הקברות היילנד.
הארי תומאס קרמידס הוא עורך קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות עבודותיו בטרילוגיית סרטי "בחזרה לעתיד" יחד עם ארתור שמידט.
כמו כן ערך, בין היתר, את הסרטים "ילדי התירס", "השופט דרד", "טובה מגונה", "קונטקט" ו"עסקים גדולים" ואת סדרות הטלוויזיה "אגדות מעולם המסתורין".
כן היה עורך קול בסרטים "אנשים פשוטים" ו"ניו יורק, ניו יורק".
הוא בוגר אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת המדינה של ויין ובעל תואר בפסיכולוגיה ארגונית.
הוא גם למד קולנוע אתנוגרפי בבית הספר לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הארייט ביצ'ר סטואו הייתה סופרת אמריקנית, שהתפרסמה בזכות ספרה "אוהל הדוד תום".
אביה היה כומר קלוויניסטי אדוק.
הרייט הייתה אחת מאחד עשר ילדים, אשר הנודע שביניהם, למעט הארייט בעצמה, היה הנרי וורד ביצ'ר , פעיל בולט לביטול העבדות.
היא הייתה מורה למשך זמן מה.
בגיל 21 עברה עם אביה לסינסינטי, שם היא פגשה בעבדים שחורים, ומאוחר יותר נטלה חלק בפעילות להברחת עבדים מהדרום.
ב-1843 הוציאה את ספרה הראשון "המייפלאואר: רשימות, רישומים וטיפוסים מבין צאצאי החלוצים".
סיפור הספר "אוהל הדוד תום" התחיל את דרכו בהמשכים בעיתון "נשיונל אירה" (National Era, "העידן הלאומי" בתרגום חופשי), שפורסם מדי שבוע החל מיוני 1851. בתחילה תוכנן להיות סיפור קצר, אך לבסוף התפרש על פני ארבעים פרקים.
המו"לים היו ספקניים לגבי הדפסתו בספר, אך בסופו של דבר יצא הספר במרץ 1852, כשמונה שנים לפני פרוץ מלחמת האזרחים.
לאחר שפורסם הספר אזלו עותקיו מהשוק במהירות, ובתי הדפוס עמלו על הדפסת מהדורות חדשות שלו ללא הרף.
בספר מתוארים חייו וייסוריו של עבד שחור המשרת בנאמנות את בעליו, אדם טוב לב ונוח שמוקיר את נאמנותו.
עקב שינוי נסיבות, העבד מועבר מיד ליד ומגיע בסופו של דבר להיות עבדו של אדון אכזר ורע לב.
הוא לא מוחה ומקבל עליו את הדין למרות ההשפלות והמכות.
לספר הייתה השפעה גדולה על דעת הקהל בארצות הברית נגד תופעת העבדות.
לאחר שפרסמה את הספר, יצאה סטואו למסע באירופה, שם קיבלה את תשבחותיהם של מעריציה הרבים.
ב-1853, בזמן שהייתה באנגליה, קיבלה מהדוכסית של סאת'רלנד , הארייט סאת'רלנד-לווסון-גוור , מתנה: צמיד זהב שעשר חוליותיו עוצבו כהעתק של חוליות שרשרת של עבד.
על גבי שלוש מהן היו חרוטים תאריכים חשובים במאבק העבדים לשחרור בהיסטוריה של אנגליה.
בשנים מאוחרות יותר, הוסיפה סטואו לצמיד כיתובים משלה: חמישה תאריכים נוספים, החל מהצהרת האמנציפציה (1863) ועד העברת התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית (1868).
לאחר ביקורת שקיבלה מצד תומכי העבדות, לפיה הספר אינו מבוסס על עובדות, פרסמה ביצ'ר סטואו את "מפתח לאוהל הדוד תום" , אשר הציג את הרקע העובדתי ליצירתה.
בשנת 1862, בעיצומה של מלחמת האזרחים, פגש אברהם לינקולן את הסופרת, ולפי אנקדוטה מפורסמת בירך אותה בבדיחות הדעת "אז את האשה הקטנה שכתבה את הספר שהתחיל את המלחמה הגדולה".
במלחמה זו נפצע קשה בנה של ביצ'ר סטואו.
פציעה זו מהווה רק חלק מן הטרגדיות שפקדו את משפחתה, שכן שלושה ילדים אחרים שלה (מתוך שבעה) מתו בנסיבות טראגיות.
הספר "חלף עם הרוח" נכתב כניסיון להתווכח עם התיאורים המובאים ב"אוהל הדוד תום".
המֵיפְלַאוֶּר: רשימות, רישומים וטיפוסים מבין צאצאי החלוצים (1843)
הספר ודמויותיו נהפכו למיתוס לאומי (אם כי "הדוד תום" נהפך גם, בעיקר בפי השחורים, כינוי-גנאי לעבד המתרפס לפני אדוניו).
מפתח ל"בקתת הדוד תום" (1853) – מסמכים ועובדות ששימשו לסופרת רקע לספרה.
דְרֶד: סיפור מן הביצה הגדולה והמדכאת (1856)
פנינת האי אור (1862) – חיי משפחה לחוף מיין.
שועלים קטנים (1866) – סיפורים קצרים.
צ'רלי שלנו ומה לעשות בו (1869)
תלתלית-ערבה קטנה (1870) – ידידות בין ילדה כפרית לנערה עירונית.
אנו ושכנינו או רשימות מרחוב בלתי-אופנתי (1875)
סטואו נחשבת לאחת ממייסדות המגזין האמריקאי The Atlantic, הפעיל עד היום, ביחד עם כותבים אמריקאים מובילים כמו ראלף וולדו אמרסון והנרי וודסוורת' לונגפלו.
לפי עורך המגזין מאז 2016, ג'פרי גולדברג, סטואו הייתה האשה היחידה שהוזמנה למפגש ההקמה ב-5 במאי 1857, והיא סירבה להשתתף בסעודה משום שהגישו בה משקאות חריפים.
האריה השואג הוא פסל בדמות אריה, מעשה ידי הפַּסָּל אברהם מלניקוב.
הפסל הוצב בשנת 1934 בבית הקברות כפר גלעדי - תל חי, כמצבת קבר ואנדרטה לזכר שמונת ההרוגים בקרב תל חי בי"א באדר תר"פ, 1 במרץ 1920. הוא נחשב לאחד הפסלים המפורסמים בישראל.
אתר קבורתם של לוחמי תל חי היה למקום עלייה לרגל מאז שלהי 1920, אך המקום היה עלוב ומוזנח, עובדה שטרדה את מנוחתם של המבקרים הרבים בו ובכללם ראשי היישוב.
הרעיון להצבת הפסל היה של אברהם מלניקוב, שהעלה אותו עוד בשנת 1925, כחמש שנים לאחר נפילת לוחמי תל חי, עת ביקר במחצבת "גבעת החוצבים" בין כפר גלעדי למטולה.
הביצוע נדחה מחוסר מימון, עד שהמימון הושג במאמץ משותף של ההסתדרות הכללית, הוועד הלאומי וסר אלפרד מונד (לורד מלצ'ט).
מלצ'ט ביקש גם לבדוק הצעות של אמנים נוספים.
ביולי 1928 החל הוועד הלאומי למנות ועדה בה היו חברים חיים נחמן ביאליק, אנה טיכו וד"ר ואן וניסלנד (Van Vriesland), על מנת לבחון הצעות שיוגשו לתחרות לבסוף הוחלט לקבל את הצעתו של מלניקוב ולהשלים את הנדרש למימונה.
העבודות החלו בשנת 1928. האנדרטה הועמדה בסוף שנת 1933, ונחנכה ב-22 בפברואר 1934. בפיסול המצבה סייעו יהודה קופילביץ ויצחק שדה, וסתתים בוגרי בית הספר לאמנות "בצלאל".
המצבה המסיבית משמשת כן הנושא את פסל האריה, היא עשויה מקונגלומרט כפר גלעדי (תלכיד מחלוקי אבן גיר קשים מתקופת האאוקן).