tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהשוואה לתמונה של האתר המקורי, השער שבראשו שמש עם נחש לא היה השער הקרוב ביותר למקדש עצמו.
מקדש דבוד הוא אחד מדוגמאות ספורות של אדריכלות מצרים העתיקה שמוצגות מחוץ למצרים והוא יחיד מסוגו בספרד.
בעקבות התבטאויות של מספר אגיפטולוגים שביקרו את העובדה שבניגוד למקדשים אחרים שנתרמו, ממשיך המבנה להיות חשוף לפגעי מזג האוויר,
לכן, בפברואר 2020, קיבלה מועצת העיר החלטה להאיץ את התוכניות לבנות מחסה למקדש.
מקדש ג'וֹקְהָנְג (בטיבטית: ཇོ་ཁང་; במנדרינית: 大昭寺, פין-יין: Dàzhāosì) הקרוי גם ג'וקהנג, מנזר ג'וקהנג או טסוקלקנג, הוא מקדש בודהיסטי השוכן בכיכר ברקהור בלהסה, כיום בירת המחוז האוטונומי הטיבטי ובעבר בירת טיבט.
הוא נבנה בתקופת שלטונו של המלך סונגטסן גמפו (649-605) לכבוד נישואיו לנסיכה וֶנְצֶ'נְג משושלת טאנג של סין, שהייתה בודהיסטית, והוא נחשב לאתר הקדוש ביותר לטיבטים.
תחום התאריכים המשוער להקמת מקדש ג'וקהנג נע בין 639 ל-647. המלך סונגטסן גמפו בנה את המנזר על מנת לשכן בו את פסלו של אקשוביה, אחד מחמש בודהות החוכמה, שהובא לטיבט כחלק מהנדוניה של הנסיכה טריטסון (או בהיריקוטי) מבית המלוכה הנפאלי.
על פי המסופר נעשתה הבחירה באתר על ידי כלתו השנייה של המלך סונגטסן גמפו, הנסיכה וֶנְצֶ'נְג משושלת טאנג של סין.
הנסיכה בחרה במקום שבו היה אגם והורתה למלא אותו.
אגדות טיבטיות עממיות מספרות כיצד יובש האגם בעזרת עז קדושה שהביאה אבנים בהן מילאו את האגם, וכי מי הבאר המצויה כיום במקדש מגיעים מהאגם שמתחתיו.
עז בטיבטית היא "רא", ולאגדה על העז הפלאית יש זכר הן בשמה הקודם של להסה ("מקום האלוהים" בטיבטית) - ראסה ("מקום העז"), והן בתחריט של עז המצויה בחלקו הפנימי של המקדש.
בתקופה זו היה קרוי המנזר "ראסה טולננג טסוקלקנג" ("בית המסתורין, האצלה קסומה של ראסה").
השם "טסוקלקנג" הוא עד היום שם מקובל נוסף למקדש.
במקביל נבנה מנזר רמוצ'ה על מנת לשכן בו את פסל ג'ובו שאקימוני (Jowo Shakyamuni - אחד משמותיו של בודהה) שהובא לטיבט כחלק מהנדוניה של הנסיכה וֶנְצֶ'נְג.
לאחר מותו של המלך סונגטסן גמפו הורתה הנסיכה להעביר את הפסל לג'וקהנג על מנת להגן עליו, והוא נשאר במקדש מאז, ואף הקנה למנזר את שמו הנוכחי ג'ובוקהנג או ג'וקהנג – "בית בודהה".
מקדש ג'וקהנג נסגר בתקופת שלטונו של המלך לנגדהרמה (שלט 841-838) שניסה להחזיר לטיבט את דת הבון ורדף את הבודהיסטים.
אטישה, המורה הבודהיסטי הידוע, לימד במקדש במאה ה-11, ומאז משמש המקום כמקדש וכמנזר העיקרי של להסה.
המנזר נבזז כמה פעמים במהלך פלישות המונגולים, אבל המבנה שרד.
כאשר הדלאי למה ה-5 קבע את להסה כבירת טיבט במאה ה-17 עבר הג'וקהנג שיפוץ, ומאז הוא המקום הקדוש ביותר לטיבטים.
במובנים מסוימים המקדש נערץ על כל הזרמים בבודהיזם הטיבטי, אבל הוא מצוי כיום בחזקת זרם הגלוג (כת הכובעים הצהובים).
בתקופת מהפכת התרבות חיללו המשמרות האדומים את פנים המקדש ורוב החפצים כנראה נלקחו ונעלמו.
בשלב מסוים הפכו מגורי הנזירים ל"בית הארחה מספר 5" ונטען גם שחלק מהמקדש שימש דיר לחזירים.
המקדש עבר שיפוצים החל ב-1980. בשנת 2000 הכריז אונסק"ו על המקדש כאתר מורשת עולמית כחלק מהאתר המכונה "המכלול ההיסטורי של אמון פוטאלה להסה".
מכלול המבנים של מקדש ג'וקהנג משתרע על שטח של 25,000 מטרים רבועים בחלק העתיק של להסה, והכניסה הראשית אליו היא מצדו המערבי, בכיכר ברקהור.
צליינים נוהגים להקיף את המקדש עם כיוון השעון וגבולות ההקפה, המכונה "קוֹרה" בטיבטית, מסומנים על ידי ארבעה מבערי קטורת גדולים מאבן, הממוקמים בפינות מכלול המקדש.
חלק מהצליינים מבצעים את המסלול תוך כדי מעבר מעמידה להשתטחות מוחלטת, מנהג מקובל בבודהיזם הטיבטי, אשר נועד לטהר את הגוף מגאווה ולהביע הוקרה למורים רוחניים.
מקדש ג'וקהנג הוא מבנה בן ארבע קומות, שגגותיו מחופים ברעפי ארד מוזהבים.
הבניין בנוי בסגנון ויהארה, סגנון אדריכלות של מקדשים בודהיסטים שמקורו בהודו, ואחר כך התפשט עד שהפך כיום לתערובת של סגנונות נפאליים וסיניים.
במהלך השנים עבר המקדש שיפוצים רבים, כולל כאמור בשנות ה-80 של המאה ה-20, לאחר הנזק שנגרם במהפכת התרבות, ועם זאת התוכנית הבסיסית של הבניין נשמרה, בייחוד כיוונו ממערב למזרח, היוצא דופן ביחס למבנים ציבוריים אחרים בטיבט.
נטען כי הסיבה לכך היא מתן כבוד לנסיכה בהיריקוטי בכך שהמקדש פונה כלפי מולדתה, נפאל.
מהמבנה המקורי מהמאה ה-7 נותרו מספר שרידים.
תיארוך פחמן-14 הוכיח כי קורות העץ בתקרה ובגג הן מקוריות כמו גם משקופי הדלתות בסגנון נאוורי (סגנון של הנפאלים תושבי עמק קטמנדו), כמה עמודים מגולפים וקשתות בכניסה.
על גג המקדש, מעל הכניסה, ניצבים פסלים של איילים מוזהבים משני אגפיו של גלגל דהרמה.
הכניסה מובילה לחצר מרוצפת מוקפת חומה לפני המקדש.
החצר המכונה דוקהנג, משמשת מרכז לטקסים בתקופת החגים.
שתי אסטלות ("דורינג" בטיבטית) ניצבות משני צדי הכניסה לחצר.
האסטלה בצד הדרומי הוצבה על ידי הסינים ב-1793, בתקופה של מגפת אבעבועות שחורות, ועליה חקוקות עצות לשמירה על ההיגיינה על מנת להימנע מהידבקות.
לידה גזע עץ ערבה המכונה ג'ובו אוטרה ("שיער ג'ובו"), שעל פי המסורת נשתל על ידי המלכה וֶנְצֶ'נְג כשהמקדש נחנך.
האסטלה בצד הצפוני עתיקה הרבה יותר.
היא כתובה בטיבטית ובסינית ומפרטת את הברית הסינו-טיבטית שנחתמה על ידי המלך רלפצ'ן ב-822, וכוללת את הכתובת:
לפני הכניסה שורת מנורות חמאת יאק בוערות.
הכניסה למקדש היא דרך פרוזדור קצר אופל שמשני צדדיו גומחות ובהן פסלים ופסלונים של אלים ויצורים מיתיים שנועדו להגן על המקדש.
פנים מקדש ג'וקהנג אפל ובו מבוך של קפלות המוקדשות לאלים ולבודהיסטוות השונים, המוארות על ידי נרות מקודשים ושאווירתן סמיכה בשל עשן הקטורת.
מסביב לחלק המרכזי מפוזרות קפלות.
צליינים נוהגים לבצע הקפה (הקרויה נאנגקור) עם כיוון השעון בתוך החלק הפנימי תוך שהם מבקרים בקפלות השונות.
בדרך כלל נוצרים תורים ליד הקפלות הקדושות ביותר, כדוגמת הקפלה של צ'נרזיג בצד צפון, ובייחוד ליד הקפלה המצויה בצדו המזרחי של האולם המרכזי, והמוקדשת לפסל של ג'ובו שאקימוני.
מצפון לקפלה זו וצמודה אליה, נמצאת הקפלה של "בודהה של האור האינסופי", שלפניה מוצבים פסליהם של המלך סונגטסן גמפו, ונשותיו, בהיריקוטי הנפאלית, ווֶנְצֶ'נְג הסינית.
רוב הפסלים במקדש נשברו כחלק ממהפכת התרבות, והפסלים המוצגים כיום הם העתקים של הפסלים המקוריים, תוך שנעשה מאמץ לשבץ חלקים מהפסלים המקוריים.
הפסל של ג'ובו שאקימוני (אחד משמותיו של בודהה), שהובא לטיבט כחלק מהנדוניה של הנסיכה וֶנְצֶ'נְג, נחשב לפסל הקדוש ביותר בטיבט.
הפסל המקורי מהמאה ה-7 נלקח כנראה על ידי הדזונגרים בפלישתם לטיבט ב-1717, והפסל הניצב כיום בקפלה הוכן כנראה במאה ה-18. בחדר שלפני הקפלה פסלים של ארבעת המלכים השומרים ושני בודהיסטוות מגנים.
הפסל שגובהו 1.5 מטרים מכוסה במשי ובתכשיטים ומוקף בעמודי כסף עם מוטיבים של דרקונים.
עולי הרגל נוגעים במצחם ברגלו השמאלית של הפסל עד שהנזיר המשגיח טופח על שכמם לאות שיש להמשיך הלאה.
מאחורי הפסל פסלונים של דלאי למה ובודהיסטוות.
בקומה השלישית ניצב פסלה של פלדן למו, שבבודהיזם ההודי היא האלה המגינה על טיבט, על להסה ועל הדלאי למה.
מגג המקדש נשקף הנוף אל כיכר ברקהור ואל ארמון פוטאלה.
מקדש האדמה (בסינית מסורתית: 地壇, בסינית מפושטת: 地坛, בפין-יין: Dìtán - "דיטָאן", מילולית "מקדש האדמה"") הוא אתר נרחב של חורש נטוע, גנים ומכלול מבנים, ששימש מרכז פולחן דאואיסטי עבור קיסרי סין משושלות מינג וצ'ינג.
המקדש הוא השני בגודלו מבין חמשת המקדשים בבייג'ינג.
המקדש הוקם בשנת 1530 בתקופת שושלת מינג במטרה לקיים טקסי פולחן ולהתפלל לאמא אדמה.
המקדש נפתח באופן רשמי לקהל הרחב בשנת 1984, ובשנת 2006 הוא זכה למעמד של אתר שימור לאומי.
ב-1530, השנה התשיעית לכהונתו של גְ'יָאגִ'ינְג, הקיסר האחד-עשר של שושלת מינג (שלט 1567-1522), החליט הקיסר על הפרדה בין טקסי הקורבן לשמים ולארץ.
גְ'יָאגִ'ינְג, שהיה חסיד אדוק של טאואיזם ורדף את הבודהיזם, הורה על הקמת מקדש האדמה.
במקביל נבנו בהוצאה כספית גדולה מקדש השמיים ( 天壇, בפין-יין: Tiāntán) בדרום העיר, מקדש השמש (日壇 בפין-יין Rìtán) במזרחה, ומקדש הירח (月壇 בפין-יין Yuètán) במערבה.
מכיוון שהמקדש מסמל את כדור הארץ, הוא בנוי בצורת ריבוע, הכיכר היא סמל רב עוצמה בתרבות המיתולוגיה הסינית, אשר יכול להיות מפורש כארץ או כאדמה.
מקדש האדמה נמצא בצפון בייג'ינג, צפונית לכיון כדור הארץ, לעומת זאת מקדש השמיים הוא בצורת עיגול, המסמל את השמים, והוא ממוקם בדרום בייגינג'.
שני מקדשים אלה, יחד עם מקדש הירח ומקדש שמש (הממוקמים ממערב וממזרח, בהתאמה), מקושרים ביניהם מבחינה רוחנית.
הפארק משתרע על שטח 40 דונם מחוץ לכביש הטבעת השנייה של בייג'ינג, באמצע אזור המאוכלס בצפיפות; הוא כולל גנים עם שפע של שבילים ועצים.
במהלך מהפכת התרבות בסין, המקדש נהרס, אולם מאז האתר שופץ ושוחזר.
נדיר לראות במקדש זרים או תיירים.
המקדש מפואר הרבה פחות ממקדש השמיים.
מלבד המזבח, הפארק מציע משחקים לילדים, ציורי קליגרפיה (שבו תיירים יכולים לרכוש מברשות כדי "לצייר" עם מים על הבטון), מזון ואטרקציות נוספת; הוא גם מקום פופולרי מאוד לתרגול טאי צ'י.
מאז שנת 1980, במקדש נערך יריד בראש השנה הסינית.
מקדש האדמה הוא המקדש המרכזי בבייג'ינג לעבודת אלוהי האדמה.
מקדש האדמה שימש למטרה כמקום פולחן עבור השליטים; הקיסרים משושלת מינג, ולאחר מכן שושלת צ'ינג, הקריבו קורבנות במקדש כדי לפייס את האלים; הקיסרים ביקשו מהאלים שישגיחו על סין: ידאגו למזג אוויר נוח לחקלאות, לשפע של יבולים ולחיזוק ממלכתם.
העלאת קורבנות זו התקיימה במקדש האדמה במהלך ההיפוך הקיצי.
בימינו, במהלך ראש השנה הסינית (שחל ביום הראשון של החודש הירחי הראשון של השנה), נערך במקדש האדמה פסטיבל פופולרי מאוד; במהלכו, אלפי פנסים אדומים נתלים על העצים הרבים שבפארק; מדי שנה, אלפי מקומיים נוהרים לפסטיבל יחד עם תיירים רבים.
המזבח המרכזי של מקדש האדמה נקרא פאנג-זי-טאן (Fang Ze Tan), או "מזבח המים המרובע"; למזבח צורת ריבוע - זאת בגלל התפיסה הסינית העתיקה, כי לכדור הארץ צורת ריבוע.
המזבח אמור היה להיות מוקף במים, אך בימינו אין מים סביבו.
המזבח שימש להעלאת קורבנות לאלי האדמה.
המקדש בנוי על ציר צפון-דרום והוא מורכב מחמישה בניינים עיקריים: מזבח פאנג-זי-טאן, בית האירוח הקיסרי, ביתן הקורבן, ארמון, והגלריה האלוהית.
מזבח הפאנג-זי-טאן, המכונה גם אזור התפילה, הוא הבניין המרכזי במקדש, והוא מכסה שטח של כ-18,000 מטרים רבועים.
מקדש אתנה ניקה הוא מקדש קטן הממוקם בקצה המערבי של האקרופוליס באתונה, בנוי במקום גבוה ובולט ביותר, היישר מעל שוליו של מבנה הכניסה (פרופיליאה) לאקרופוליס.
זה היה מקום פולחנה של האלה אתנה, תחת הכינוי המלווה (אפיטט) אתנה-ניקה, לאמור אלת הניצחון (לעומת אפיטטים אחרים שלה כמו פוליאס, פרומכוס, פרתנוס).
בגלל המיקום בראש המצוק נוצר צורך להקיף את מתחם המקדש במעקה אבן, שזכה להיות מעוטר מתבליטים.
במאה השנייה לפנה"ס תיאר הגאוגרף והנוסע פאוסניאס את המקדש הזה, ואת הפסל שניצב בתוכו.
התיאור מדגיש שלפסל אין כנפיים כמקובל בדרך כלל לתיאורי האלה ניקה, וכינה אותו אתנה-אפטרוס (אתנה חסרת הכנפיים).
לכך נוסף הסיפור / אגדה שזו הייתה משאלת לב של האתונאים, למנוע מאלת הניצחון לעוף ולעזוב את העיר.
מקדש אתנה ניקה כחלק מהאקרופוליס של אתונה הוכרז בשנת 1987 כאתר מורשת עולמית.
זהו מקדש בנוי שיש שהוא אמפי-פרוסטילוס (בעל טור עמודים קדמי ואחורי), טטרסטילוס (של ארבעה עמודים בכל צד).
העמודים ומערכת הקורות הם בסדר האיוני.
במחצית המאה השישית לפנה"ס, ניצב כאן מקדש בנוי עץ, עם פסל עץ של אתנה האוחזת בקסדה ובפרי הרימון.
מבנה זה חרב בפלישה הפרסית של שנת 480 לפנה"ס.
בניין האבן נבנה בחלקה האחרון של המאה החמישית לפנה"ס, בידי האדריכל קליקרטס, לאחר השלמת בניין הפרתנון.
עבודות אומנות נקבעו במקדש בשלושה מקומות: בשני גמלוני המקדש (שלא שרדו), באפריז ההיקפי, ובפנים החיצוניות של קיר המעקה המקיף את המקדש משלושה עברים.
באפריז מופיע בחזית המזרחית, מעל הכניסה למקדש, מועצת אלי האולימפוס המורחבת (כולל למשל את לטו, אימם של ארטמיס ואפולו).
באפריז בשלושת הצדדים האחרים מופיעים תיאורי מלחמות.
יש שזיהו כאן מלחמות מיתולוגיות, ויש חוקרים שזיהו מלחמות היסטוריות (מרתון, קרב סלמיס, פלטיאה), שכן ניתן להבחין בלבוש הלוחמים כאשר היוונים הם עירומים, ואילו מכנסיים ארוכים מאפיינים את הלוחמים הפרסים.
התבליטים השלמים והיפים יותר הם אלה של מעקה האבן.
הם מתארים את אתנה ניקה בגרסאות ובתנוחות שונות.
הראשים והפנים של כל הדמויות הושחתו בעת העתיקה (איקונוקלאזם), אך מן היתר שרד הרבה.
בולט כאן ה'סגנון העשיר' המאפיין את הפיסול בסופה של המאה החמישית לפנה"ס, הניכר בקפלי הבד הרבים בבגדיהן של הדמויות.
ניקה מופיעה כאן פעמים רבות, תמיד מכונפת (לעומת הפסל חסר הכנפיים שבתוך המקדש).
המפורסם שבתבליטים הוא של ניקה המתירה את סנדלה.
זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות היוונית מעול השלטון העות'מאני, בשנת 1835, חשפו שני אדריכלים: אדוארד שאוברט וכריסטיאן הנסן את אבני המבנה ההרוס ובנו אותו מחדש בדיוק רב, בהדרכת סימני מַחברי המתכת המקשרים בין האבנים (אינם נראים מבחוץ).
בשנים 1936–1940 המבנה פורק והוקם פעם נוספת וזה המבנה הקיים כיום.
בשנים האחרונות הוסרו מהמבנה כל התבליטים והועברו למוזיאון האקרופוליס (נפתח ביוני 2009), ואילו במבנה שבשטח נקבעו העתקים.
מקדש ארטמיס בראורוניה (Artemis Brauronia) או בראורוניאון (Barauroneion) היה ניצב על האקרופוליס באתונה.
שרידים מעטים מיסודותיו נחשפו מדרום-מזרח למבנה הפרופיליאה.
ממה ששרד משחזרים כי המבנה היה סטיו דורי בעל מתאר דמוי 'ח' שחלקו האחורי נשען אל החומה הדרומית של האקרופוליס.
שרידים של גרם מדרגות אבן עדיין נראים באתר.
זהו מקדש לאלה ארטמיס, נספח למקדש מרכזי שלה שהתקיים בבראורון, שהוא אתר המצוי בחוף המזרחי של אטיקה.
על פי המסורת כאן הציבה איפיגניה, בתו של אגממנון, בחזרה מטאוריס, פסל לאלה שהצילה אותה.
הפולחן של ארטמיס, המגינה על הנשים ההרות, החל כאן במאה השישית לפנה"ס ביזמתו של הטירן פסיסטרטוס.
מקדש האינסה (בקוריאנית: 해인사, 海印寺, מקדש מודרת האוקיינוס) הוא מקדש ראשי במסדר ג'וגייה של הבודהיזם הקוריאני בהרי גאיה, השוכנים במחוז דרום גייאונגסאנג שבקוריאה הדרומית.
האינסה ידוע כמקום משכנו של הטריפיטאקה קוריאנה, שהוא אוסף כל הכתבים הבודהיסטיים שנחרטו על פני 81,350 לוחות דפוס מעץ, ונמצאים בו מאז 1398. המקדש הוא אחד משלושת מקדשי התכשיט של קוריאה, והוא מייצג את הדהרמה.
המקדש פעיל גם כיום, וב-1995 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בניית המקדש החלה בשנת 802. על פי האגדה המתייחסת לייסוד המקדש שני נזירים קוריאנים בשם סאניונג ואייג'אונג חזרו מסין וריפאו את מחלתה של אשת המלך אג'אנג.
המלך היה אסיר תודה לבודהה על רחמיו, וכהוקרה ציווה לבנות את האינסה.
לפי עדותו של צ'ו צ'י-וון משנת 900 הנזירים הללו זכו לתמיכתה של המלכה האלמנה, שהמירה את דתה לבודהיזם וסייעה לבנות את המקדש.
מתחם המקדש שופץ וחודש במאה ה-10, 1488, 1622 ו-1644. המקדש נחרב בשריפה שהתחוללה בו ב-1817, ונבנה מחדש כעבור שנה.
במהלך עבודות חידוש שנערכו במקדש ב-1964 התגלה חלוק מלכותי של המלך גוואנגהיגאן, שהיה אחראי לעבודות החידוש של 1622.
האולם הראשי של המקדש, דיג'אוקקוואנגג'און (אולם השלווה הגדולה והאור), יוצא דופן בכך שנמצא בו פסל של ואירוקאנה ולא של סאוקגאמוני כפי שמקובל באולמות ראשיים של מקדשים קוריאניים אחרים.
אולמות צ'אנגגיונג פ'אנגו משמשים לאחסון אוסף הטריפיטאקה, שהחליף אוסף קדום יותר שנחקק בתחילת המאה ה-11 מתוך אמונה שהדבר יסייע בהגנת המדינה מפני פלישות מכיוון מונגוליה.
הכתיבה על העץ החלה במקביל לפלישה המונגולית של 1232, וכעבור 12 שנים כבו היו 6568 ספרים שהכילו מנהגים וכללים שונים של הבודהיזם.
לאחר סיום כתיבת הטריפיטאקה קוריאנה היא אוחסנה במבנה ששכן ליד השער המערבי של מבצר קאנגהווה.
ב-1251 נערך טקס לציון השלמת הכתיבה, וב-1318 הועברו הספרים למקדש סונוונסה, וב-1398 למיקומם הנוכחי במקדש האינסה.
על פי מסמכים שהשתמרו מאותה תקופה עולה כי המלך הקוריאני באותה עת פיקח באופן אישי על העברת הספרים להאינסה.
המבנה העיקרי הוא חדרי האחסון של הטריפיטאקה קוריאנה, והם נמצאים במפלס מוגבה בהשוואה לאולם הראשי ולשלושים המבנים האחרים של המקדש.
חדרי האחסון פזורים על פני ארבעה בניינים שנבנו בצורת מלבן.
גודלם של שני הבניינים הגדולים יותר הוא 27 מטר אורך על פני 3.6 מטר רוחב, והם ידועים בשמות סודאראג'אנג ופופפוג'ון.
מידותיהם של שני המבנים הקטנים יותר הן 3.6 על 1.8 מטרים.
כל המבנים נבנו על פני משטח גרניט במורד ההר שעליו שוכן המקדש.
קירות המבנים עשויות מעמודים שתומכים בגג פשוט עשוי מאריחים, וצורתם מאפיינת את המקובל באדריכלות העץ הקדומה של שושלת ג'וסאון.
המבנים תוכננו באופן שמגדיל את האוורור, מקטין את הלחות, שומר על טמפרטורה אופטימלית הדרושה לצורך שימור ספרי העץ, ומאפשר גישה נוחה לכל הספרים.
אוורור המבנים הושג באמצעות חלונות המשובצים במרחקים שווים לאורך קירות, אך גודלם משתנה על מנת לאפשר זרימת אוויר טובה יותר דרך חלל המבנים.
החלונות הקטנים ממוקמים בסמוך לאדמה שמאחורי המבנים, כך שהאוויר הטרי הנכנס מהחלונות הגדולים עובר קודם כל לידם, מונע הצטברות של לחות ועובש, ולאחר מכן יוצא דרך החלונות שבקיר הנגדי.
רצפת המבנים עשויה משכבת פחם נקבובית שמעליה אדמה, דבר המסייע בוויסות הלחות והטמפרטורה.
גג המבנים משופע וקורות העץ היוצרות את מסגרתו חשופות, דבר המסייע באספקת אוויר חופשי נוסף וצל.
ספרי העץ ממוקמים בחמש קומות של מדפים.
מידותיו של כל ספר הן 3 סנטימטרים לרוחב, 70 סנטימטרים לאורך, ו-24 סנטימטרים לגובה.
על כל צד של דפי הספרים חקוקות כ-320 אותיות בכתב סיני, והן מסודרות ב-23 שורות שבכל אחת מהן 14 אותיות סיניות.
מקדש הנמרים הוא אתר ארכאולוגי, בו התגלה מקדש פתוח ששימש אתר פולחן פרהיסטורי.
האתר שוכן ממזרח לכביש הגישה ליישוב שחרות, צפונית-מזרחית לנמל התעופה עובדה שבבקעת עובדה.
המקום הוא אחד מכ-160 מקדשים פתוחים שנתגלו עד כה בנגב ובמזרח סיני, והוא היה בשימוש במשך כ-4,000 שנים, החל מאמצע האלף ה-6 לפנה"ס (תקופת האבן החדשה המאוחרת) ועד המחצית הראשונה של האלף ה-2 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה).
האתר התגלה באקראי עקב מעבר טנק בסמוך לו, ונחקר בידי אורה יוגב ועוזי אבנר, מטעם רשות העתיקות, בשנים 1980 ו-1982. המקדש בנוי מחצר מעוינת מוקפת בקו אבנים כפול עשוי אבנים שקועות, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-12 מטרים.
בחצר ארבעה מזבחות שקועים מתקופות שונות, העשויים מבורות בקרקע אשר דופנו באבנים.
שרידי הפחמים שהתגלו במזבח הקדום ביותר תוארכו בעזרת פחמן-14 וגילם מוערך בכ-7,500 שנים.
בצידה המערבי של החצר המעוינת שוכן מתקן שמפורש על ידי חופרי האתר כ"קודש הקודשים" - תא מוארך מוקף באבנים ובו 17 מצבות העשויות מאבנים ניצבות בלתי מעובדות, אשר ייתכן שייצגו אלים ואבות קדמונים.
ממזרח לחצר התגלה ממצא ייחודי של 16 דמויות בעלי חיים, העשויות מאבנים קטנות שננעצו בקרקע, ואשר נערכו בטור באורך של 15 מטרים.
כל הדמויות זוהו כנמרים, על פי זנבן המורם ואבנים כהות המייצגות את חברבורותיהן, למעט דמות אחת שזוהתה כראם.
נראה כי מדובר בנמרות נקבות אשר ייצגו אלות פריון והן פונות מזרחה, לעבר מקום זריחת השמש בחורף.
הראם הנטרף מתואר ללא ראשו, והוא מייצג את המוות.
בשנת 1988 נפגעו המקדש וציורי החיות על ידי טנקים בעת תרגיל של צה"ל.
לאחר מכן הם שוקמו בעזרתו של בסיס חיל האוויר הסמוך, ודמויות החיות הושלמו באבנים קטנות ומרווחות, כך שהמבקר יכול להבחין בין המקור והשחזור.
בשנת 2011 הוכשר המקום לביקור בידי רשות הטבע והגנים.
מקדש אפאיה הוא מקדש יווני הניצב בראש גבעה בגובה של 160 מטרים, המכוסה בעצי אורן, בצידו המזרחי של האי אגינה (כ-14 ק"מ מהנמל הראשי), שבאיים הסרוניים, יוון.
מן הגבעה אפשר להשקיף ביום בהיר בעזרת משקפת על המפרץ הסרוני ועד למקדש פוסידון בכף סוניו ומקדש פרתנון שבאתונה, שיחד עמו מהווים את "המשולש הקדוש" או "המשולש המושלם של העת העתיקה".
המקדש הוקדש לאלה המקומית אפאיה – המגנה של האי ואלת הפוריות והעבודות החקלאיות.
ואולם, בהסתמך על דיודורוס סיקולוס ופאוסניאס, אפאיה מזוהה עם אלת ההרים והצייד המינואית בריטומרטיס או דיקטינה.
מקדש אפאיה הוא מקדש דורי ששימש מודל לבניית הפרתנון וכמה מקדשים אחרים ביוון.
הוא נחשב לאתר ההיסטורי העתיק והחשוב באיים הסרוניים, שנבנה בסביבות שנת 500 לפנה"ס על שרידי שני מקדשים קודמים, כשאגינה הייתה בשיא עוצמתה הפוליטית.
הגמלון המזרחי והגמלון המערבי עוטרו בפסלים מרהיבים שמנציחים את מלחמת טרויה אך רובם נלקחו מהאתר במאה ה-19 והתגלגלו לידיו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה (אבא של אוטו שהיה מלך יוון); ובימינו מוצגים במוזיאון גליפטותק שבמינכן.
למרות זאת, שרידי המקדש עדיין מרשימים גם כיום: האתר מציג בגאווה 25 מתוך 32 העמודים המקוריים של המקדש, שנותרו על תילם או שוקמו.
מקדש איסנא הוא מקדש לאל ח'נום השוכן בעיר איסנא במצרים העליונה כ-55 ק"מ דרומית ללוקסור.
בשנת 2003 הגישה מצרים בקשה להכיר במקדש כאתר מורשת עולמית, יחד עם שלושה מקדשים נוספים – דנדרה, אדפו, וכום אומבו – והארבעה נכללים ברשימה הראשונית (tentative list) של האתרים בעלי הערך התרבותי והטבעי במדינה.
המקדש נבנה בתקופת בית תלמי במאה ה-2 לפנה"ס במקום בו שכן אתר קדום.
באתר נמצאה אסטלה שנשאה את שמו של אמנחותפ השני מלך השושלת ה-18 שמלך במאה ה-15 לפנה"ס.
לאורך השנים נוספו עוד חלקים למבנה, בעיקר בימי קיסרי רומא קלאודיוס (המאה הראשונה לספירה) ומרקוס אורליוס (המאה ה-2) שהטביעו את חותמם על המבנה, כל אחד בתקופתו.
כיום המקדש ממוקם כ-9 מטרים מתחת לגובה העיר המודרנית.
המקדש נחפר על ידי האגיפטולוג הצרפתי אוגוסט מרייט (1821–1881).
המבנה ששרד הוא אולם ההיפוסטיל, זהו אולם גדול ובו 24 עמודים מרשימים בגובה 20 מטרים - הוא רק אולם הכניסה, שגודלו כנראה כרבע מגודלו של המקדש המקורי.
יתר חלקי המקדש עדיין קבורים מתחת לבנייני העיר המודרנית.
בשנת 2003 הוכרז המבנה כאתר מורשת עולמית כאחד מסדרה של מקדשים שהוגדרו המקדשים הפרעוניים במצרים העלינה מהתקופה התלמיית והרומית.
המקדשים האחרים הם מקדש דנדרה, מקדש אדפו ומקדש קום אומבו.
המקדש הוקדש לאל ח'נום (במצרית עתיקה: ) - אל בעל ראש של איל, שעל-פי אמונת המצרים העתיקים הוא זה שיצר את גופם של בני האדם מתוך בוץ הנילוס.
המקדש הוקדש גם לאלים נוספים - ניית, הקא, סטט, מנחיט.
החזית דומה מאוד למקדשים בדנדרה ובאדפו.
כתובות רבות על הקירות, על העמודים ועל התקרה, מוקדשות לנושאים מיתולוגיים, לחישובים אסטרונומיים, והקדשות למלכים שבנו את המקדש.
ביניהן הכתובות הידועות המאוחרות ביותר שנכתבו עדיין בכתב הירוגליפי - מהמאה ה-3 לספירה.
בחצר שלפני המקדש - פסל של מנחיט - אלה דמוית לביאה, אשתו של ח'נום.
המקדש הממוקם מתחת לפני הקרקע במרכז העיר מועד לנזקים הנגרמים ממי השפכים של העיר, ועל כן מועצת העתיקות של מצרים שוקלת להעביר את המקדש למקום אחר.
מקדש דֶנְדֶרָה הוא מקדש מצרי עתיק שהוקדש לאלה חתחור השוכן על הגדה המערבית של הנילוס כ-4 ק"מ מהנהר, כ-2.5 ק"מ דרומית-מערבית לעיר דנדרה (בעבר נקראה טנטירה) שבמצרים העליונה, וכ-60 ק"מ צפונית ללוקסור.
המקדש הוא אחד מהמקדשים העתיקים השמורים ביותר במצרים.
המקדש שכן באזור הנום השישי במצרים העתיקה.
בשנת 2003 הגישה מצרים בקשה להכיר במקדש כאתר מורשת עולמית, יחד עם שלושה מקדשים נוספים – אדפו, איסנא, וכום אומבו – והארבעה נכללים ברשימה הראשונית (tentative list) של האתרים בעלי הערך התרבותי והטבעי במדינה.
על פי טקסטים קדומים, באתר זה נבנו בתקופות קדומות מקדשים לאלה חתחור.
הטקסטים מציינים את האתר כמקודש לאלה כבר בתקופה הקדם-שושלתית.
מקדשים לאלה נבנו באתר בתקופת הממלכה הקדומה, כרטוש של פפי הראשון המלך השלישי בשושלת השישית (מאות 23-24 לפנה"ס) מופיע על קיר המקדש.
המקדש נבנה גם בתקופת הממלכה החדשה על ידי המלכים תחותמס השלישי, אמנחותפ השלישי, רעמסס השני ורעמסס השלישי.
הבחירה בתקופה התלמיית באתר לבניית המקדש הייתה המשך ישיר של מקדשים קדומים שקידשו את האתר לאלה חתחור.
בניית המקדשים על ידי המלכים התלמיים הייתה חלק מהפעילות הדתית שלהם, הם חיו באלכסנדריה עיר הלניסטית מובהקת, הציגו את התרבות הזאת למצרים ובמקביל הקפידו גם לשמר את התרבות המצרית על ידי בניית מקדשים חדשים ושיקום מקדשים עתיקים.
המלכים התלמיים עיטרו את המקדשים בתבליטים בהם הם מוצגים כפרעה בכתב חרטומים תוך שימוש בכרטושים לציון שמם, כמו שעשו הפרעונים הקדומים.
השלטון הרומי שהחליף את השלטון התלמיי המשיך במסורת זאת.
המקדש החל להיבנות בשנת 54 לפנה"ס בתקופת מלכותו של תלמי ה-12. בתו קלאופטרה השביעית המשיכה בבניית המקדש בתקופת שלטונה המשותף עם שני אחיה תלמי ה-13 ותלמי ה-14. בניית המקדש הסתיימה בתקופת מלכותו של טיבריוס 185 שנים לאחר שהחלה בנייתו.
על קירות המקדש נמצאים כרטושים של כמעט כל הקיסרים הרומים ששלטו על רומא במשך 200 השנים הבאות מאוקטביוס (משנת 30 לפנה"ס) ועד מרקוס אורליוס שמלך בין השנים 161 - 180. מתחם המקדש הוא אחד ההישגים המונומנטליים האחרונים של התרבות הפרעונית.
המתחם המכונה מקדש דנדרה, הוא מתחם גדול הכולל בתוכו בנוסף למקדש העיקרי של חתחור, מבנים נוספים.
המתחם משתרע על שטח גדול של כ-40,000 מ"ר ומוקף בחומה עבה מלבני בוץ.
כמו כמעט כל המקדשים המצריים, המקדש פונה בחזיתו לנילוס, אבל בגלל שהנילוס מתעקל במקום זה, המקדש פונה צפונה במקום הכיוון הכללי מזרח-מערב הנהוג במקדשים מצריים בעמק הנילוס.
המקדש לאלה חתחור - המבנה המרכזי במתחם
אגם קדוש בגודל 28 על 33 מטר
סנטוריום - למבנה זה הגיעו חולים שחיפשו מרפא בסיוע האלים, ואולי גם ביקשו עצות מהכוהנים.
מבני סנטוריום נמצאו גם באתרים אחרים, אבל זהו כנראה המבנה היחיד ששרד שיועד במקורו לתפקיד זה
בית לידה רומי - הוקדש לבנם של חתחור והורוס הי (hy) נבנה על ידי אוגוסטוס קיסר זמן קצר לאחר שמצרים צורפה לאימפריה הרומית, ועוטר בתקופתו של הקיסר הרומי טראיאנוס
מקדש בית הלידה של איזיס
בית לידה של המלך נכתנבו הראשון מהשושלת ה-30 של מצרים המאה ה-4 לפנה"ס, השושלת האחרונה של מלכים ממוצא מצרי
השערים של הקיסרים הרומים דומיטיאנוס וטראיאנוס
בסיליקה נוצרית קופטית מהמאה ה-5
המקדש לאלה חתחור הוא המבנה המרכזי באתר.
ממתחם זה לא כלל פילון וחצר הגדולה שהיו נהוגים במקדשים מצריים.
ייתכן ולא נבנו מטעמים כלכליים.
המתחם מתחיל באולם היפוסטיל גדול הכולל 24 עמודים המסודרים ב-4 שורות, שלושה עמודים משני צידי המעבר, בשדרה המרכזית של המקדש.
כל עמוד באולם נושא כותרת עם פניה של האלה חתחור בעיצוב של פני-פרה.
כל הכותרות הושחתו כבר בעת העתיקה.
תקרת ההיפוסטיל מעוצבת כשמיים ומעוטר באלה נות הבולעת כל ערב את גלגל השמש ואת הכוכבים ויולדת אותם בבוקר ביציאת השחר.
בקטעים רבים מהתקרה שרד הצבע המקורי.
המקדש עוטר בתקופתו של הקיסר הרומי טיבריוס בשנת 34 לספירה.
מההיפוסטיל הגדול עוברים להיפוסטיל הפנימי הכולל 6 עמודים המסודרים ב-3 שורות משני צידי המעבר.
אולם זה נקרא "אולם ההופעות".
באולם זה הופיע פסלה של חתחור מתוך הדביר לצורך קיום טקסים דתיים.
משני צידי האולם נמצאים 3 חדרים קטנים ששימשו להכנות לטקסים היומיים.
על קירות האולם נמצאות סצנות המראות את המלך משתתף בטקס היסוד של המקדש.
בקיר המזרחי נמצא פתח דרכו הוכנסו מדי יום המנחות.
במקביל אליו, בצד המערבי, יש פתח ששימש כמעבר לבאר.
בהמשך נמצא אולם המנחות שהוא אולם רוחבי המהווה מסדרון לאולם גדול "ההיכל המרכזי" ובו הוקדשו המנחות לאלה.
בצד המערבי של אולם המנחות נמצא חדר מדרגות המשמש לעליה לגג.
אולם זה הוביל להיכל המרכזי הכולל בתוכו את הדביר המקום המקודש ביותר במקדש.
סביב חדר הדביר 11 חדרי פולחן לאלים אחרים שהיו קשורים לחתחור.
בעבר הדביר הכיל את פסלה של חתחור וכן מתקן נייד בצורת סירה, ששימש ככלי פולחן שתפקידו היה לשאת את האלה במסע שלה למפגש עם בעלה האל הורוס במקדש אדפו.
בקיר האחורי של הדביר נמצאת גומחה מול חדר הפולחן "האוזן השומעת" שנמצא מצדו השני של הקיר.
דרך גומחה זאת יכלה האלה לשמוע את התפילות שהופנו אליה מחדר זה.
על גג החלק הפנימי של המקדש נמצאים שני חדרי פולחן השוכנים זה מול זה.
חדרים אלה הוקדשו למותו ותחייתו של האל אוזיריס ואלים אחרים כמו מות.
באחד מחדרי הפולחן נמצא גלגל המזלות.
הגלגל מכיל דימויים אסטרולוגיים למיניהם, בהם מזל דלי, מזל שור ומזל מאזניים.
ויוואן דנון, מאנשי המשלחת המדעית , שלוותה את מסע נפוליאון במצרים, שרטט את גלגל המזלות ופרסם אותו כבר ב-1802. בשנת 1821 הגלגל הוסר מהתקרה, הוסע לפריז ובהוראת המלך לואי ה-18, מלך צרפת הוצב בספרייה המלכותית.
בשנת 1922 הועבר למוזיאון הלובר.
שמפוליון תיארך את הגלגל לתקופה התלמיית, המחקר המודרני מתארך אותו למאה ה-1 לספירה.
גלגל המזלות של דנדרה הוא אחד מהפריטים שתבעה ממשלת מצרים, באמצעות השר לשעבר והארכאולוג זאהי חוואס, את השבתם המידית למצרים.
מתחת למקדש נמצאים 12 כוכים.
חלק מהתבליטים על קירות הכוכים מתוארכים לתקופתו של תלמי השנים עשר.
החדרים שמשו לאחסון כלים וסמלים דתיים שונים.
פסטיבל השנה החדשה - במהלך הטקס פסלה של חתחור היה נישא על גבי מנשא מקודש במעלה המדרגות לגג שם היה לה חדר פולחן מיוחד בו היא המתינה לזריחת השמש לאחר טקס ההתאחדות עם גלגל השמש שכלל תפילה מיוחדת הוחזר פסלה למקומו.
פסטיבל המפגש היפה היה פסטיבל שנתי שהתקיים בעונה השלישית בחודש השלישי, כדי להנציח את הזיווג האלוהי בין האל הורוס ששכן במקדש אדפו לבת זוגו האלה חתחור ששכנה במקדש דנדרה מצפון לאדפו.
הטקס התקיים כל שנה ביום הראשון של זריחת הלבנה בחודש השלישי של הקיץ כשהנילוס החל לעלות על גדותיו.
לאחר מספר טקסים הובא פסלה של חתחור לבית הלידה במקדש אדפו והונח שם עם פסלו של הורוס ביחד עם שני פסלי אלים נוספים.
הפסלים שכנו שם בלילות הבאים עד לסיומו של הפסטיבל שהתרחש כשהירח הפך לירח מלא.
מקדש איסה (ביפנית: 伊勢神宮) הוא מקדש שינטו המוקדש לאלת השמש אמטראסו, הממוקם בעיר איסה, יפן.
המקדש הוא למעשה קומפלקס מקדשים, המרוכזים סביב שני המקדשים העיקריים נאיקוּ (内宮) וגֶקוּ (外宮).
המקדש הפנימי, הנאיקו, נמצא בעיירה אוג'י-טאצ'י, מדרום לעיר איסה, והוא מוקדש לאלה אמטראסו.
המקדש החיצוני, הגקו, מרוחק כשישה קילומטרים מנאיקו, ומוקדש לאלת החקלאות והיצרנות, טויואוקה.
מלבד שני אלה, ישנם עוד 123 מקדשי שינטו באיסה ובסביבתה, 91 מקושרים לנאיקו, ו-32 מקושרים לגקו.
על פי המסורת, מאוחסן הראי הקדוש, אחד מסימני המלוכה של קיסר יפן, במקדש איסה, והוא האתר הקדוש ביותר בקומפלקס.
למרות חשיבותו, נאסרת הצגת הראי בפומבי, ואף המבנה בו הוא נמצא מוקף בחומת עץ.
על פי הניהון שוקי, לפני כאלפיים שנה יצאה הדמות האגדית יָמָטוֹהימֵה נוֹ מיקוֹטוֹ, בתו של הקיסר סואינאין, מהר מיווָה שבמחוז נארה, בחיפוש אחר מקום פולחן קבוע לאלה אמטראסו.
בסופו של המסע, שנמשך עשרים שנה, הגיעה יָמָטוֹהימֵה לאיסֵה, ולאחר ששמעה את קולה של אמטראסו הקימה את הנאיקו.
למרות שתאריך הבנייה המסורתי עומד על שנת 4 לפני הספירה, מקובל שהנאיקו והגקו נבנו במאות השלישית והחמישית בהתאמה.
את הנאיקו בנה הקיסר טמו, ובניית המקדש מחדש נערכה לראשונה על ידי אשתו, הקיסרית ג'יטו בשנת 692.
בין המאות השביעית והארבע-עשרה, מילאה בת המשפחה הקיסרית את תפקיד הכהנת הראשית של המקדש, שנקרא סאיוֹ.
הסאיו הראשונה הייתה נסיכה אוקו, בתו של הקיסר, שמילאה תפקיד זה בתקופת אסוקה, ואזכורים לנושאות תפקיד זה הופיעו ברומן מעשה גנז'י.
תפקיד הסאיו בוטל בתקופת שתי החצרות הקיסריות.
בתקופת האימפריה היפנית, בה נוסד השינטו המדיני, מילאו קיסרי יפן - מוצוהיטו, יושיהיטו והירוהיטו - את תפקיד הכהן הראשי של המקדש, אך לאחר פירוק מוסד השינטו המדיני בתקופת הכיבוש האמריקאי, חזרו למלא תפקיד זה חברים אחרים במשפחה הקיסרית.
כיום מכהנת בתפקיד סאיאקו קורודה, אחותו של הקיסר נארוהיטו.
הסגנון האדריכלי של מקדש איסה נקרא שינמֵיי-זוּקוּרי (神明造), והוא ידוע בפשטותו ובעתיקותו, שכן עקרונותיו הבסיסיים התפתחו בתקופת קופון (538-250 לספירה).
מדי עשרים שנה מפורקים מבני המקדש, ונבנים מחדש באתר סמוך, וזאת כדי לשמר על עתיקות המקדש ושמירה על מבנהו המקורי תוך חידושו.
המקדש הנוכחי, שנבנה ב-2013, הוא הגרסה ה-62 של המקדש, ומקדש חדש עתיד להיבנות בשנת 2033.
מקדש נאיקו נבנה מברוש יפני, והוא נתמך על ידי עמודים המקובעים באדמה.
שטחו הוא 10.9 מטרים על 5.5 מטרים, ובתוכו רצפה מוגבהת, ואל הכניסה מוביל גרם מדרגות יחיד.
הגג עשוי מקנים מיובשים, ועל רכס הגג מונחים עשרה בולי עץ, ובשני הקצוות קרשים הבולטים מעל הגג מעניקים למקדש את מראהו הייחודי.
רכס הגג נתמך על ידי שני עמודים הנמצאים מחוץ למבנה.
המגרש הריק הסמוך למקדש - מקום עמידתו של המקדש הקודם, ומקום בנייתו של המקדש הבא - נקרא קודנצ'י.
השטח מכוסה באבני חצץ לבנות, ונותר ריק מלבד מבנה עץ קטן שנבנה מסביב לעמוד עץ בגובה שני מטרים שנקרא שין-נוֹ-מיהאשירָה.
כשהמקדש נבנה מחדש, הוא נבנה מסביב לעמוד זה, ובשלב מסוים מסירים את מבנה העץ.
לפני סיום פירוק המקדש הישן בונים את מבנה העץ מחדש סביב העמוד הישן, וכן נותרים שני העמודים המרכזיים נסתרים תמיד.
במאה השביעית החלו הפסטיבלים והחגים הדתיים שנחגגו במקדש איסה לקבל אופי רשמי יותר.
במהלך השנה מתקיימות שלוש הנחות מנחה בפני האלים על ידי הסאיו ממשפחת הקיסר, והחג החשוב הראשון נחוג בפברואר והוא קיננסאי, שבו מתפללים לשנת יבול טובה.
קזהינומי-סאי, בו מתפללים לגשמי ברכה, נחוג פעמיים בשנה, במאי ובאוגוסט.
הטקס החשוב ביותר בשנה הוא קנאמה-סאי, שנערך באוקטובר, ובו מציעים אורז ואת פירות השנה כמנחה לאמטראסו, ואף הקיסר שולח מנחת אורז שהוא עצמו קטף.
מלבד פסטיבלים הקשורים לחקלאות, נערכים במקדש איסה פסטיבלים רבים במהלך השנה, ביניהם חגיגות ראש השנה, חג ייסוד יפן, ימי קיסרים מן העבר, יום הולדתו של הקיסר ועוד.
השם הרשמי של מקדש נאיקו הוא קוטאי-ג'ינגו, והוא המקדש הראשי בו מתפללים לאלה אמטראסו.
מקדש נאיקו כולל כמה מבנים:
גשר עץ זה, הבנוי מעל נהר איסוזו, אורכו 100 מטרים.
הוא נבנה בסגנון יפני מסורתי והוא מוביל אל הכניסה לנאיקו.
כשאר מבני נאיקו, גם הוא נבנה מחדש מדי עשרים שנה.
לאחר חציית גשר אוג'י, מגיעים המבקרים לטֵמיזוּשָה, מבנה עץ קטן ובו בריכת מים המשמשת לטקס טיהור.
מבקרים מתבקשים לרחוץ את ידיהם ולשטוף את פיותיהם במים מהבריכה כמחווה סמלית לניקיון הגוף והנפש.
מעבר לטמיזושה ניצב הראשון מבין שני שערי טוריאי גדולים.
לאחר שחולפים בשער הטוריאי הראשון מגיעים להיכל הטהרה (סאיקאן), ומשמאלו ניצב היכל קבלת מבקרים ממשפחת הקיסר (אנזאישו).
כהנים המתגוררים במקדש משתמשים בסאיקאן כדי להיטהר לפני עריכת טקסים.
מיד לאחר שער הטוריאי השני שוכן הקָגוּרַדֶן.
זהו היכל תפילה הפתוח לציבור, והוא מוזמן להתפלל לקאמי, להדליק קטורת ולרכוש קמעות של אמטראסו אומיקאמי.
האימיבִּיָאדֶן הוא ההיכל בו בוערת האש באמצעותה שורפים מנחות מזון לאלי המקדש.
את האורז ואת שאר מזונות מאחסנים לאחר בישולם בקופסת עץ ברוש, ולאחר טקס טיהור הקופסה, מציעים את המנחה לקאמי.
מסלול העלייה לרגל ממשיך לקוטאיג'ינגו, בו שמור הראי הקדוש, לאורך מדרגות אבן גדולות.
העולים לרגל מתבקשים להצמד לאחד הצדדים, שכן מרכז המסלול שמור לאמטראסו אומיקאמי.
למרות שהכניסה למקדש עצמו אסורה, יכולים העולים לרגל להציע מנחה מול שעריו הסגורים.
מקדש בעל שמין בתדמור היה מקדש עתיק באתר הארכאולוגי בעיר תדמור בסוריה.
המקדש הוקדש לאל הכנעני בעל שמין, שהיה אל השמים השמי, אחד משני האלים הראשיים של העיר תדמור.
השלב המוקדם ביותר של המקדש מתוארך לסוף המאה השנייה לפנה"ס.
המקדש נבנה מחדש בשנת 131 לספירה.
המזבח שבחזית המקדש תוארך לשנת 115 לפנה"ס.
עם כניסת הנצרות לאזור במאה החמישית לספירה, המקדש הוסב לכנסייה.
בשנת 1751 הגיעה משלחת שבראשה עמדו רוברט ווד וג'יימס דוקינס .
המשלחת למדה את האתר ואת המבנים הארכיטקטוניים שלו.
בין המבנים שתוארו על ידיה היה גם מקדש בעל שמין.
המשלחת פרסמה את ממצאיה בשנים 1753 ו-1757.
המקדש נחפר בין השנים 1956-1954 על ידי משלחת ארכאולוגית שווייצרית שאורגנה על ידי אונסק"ו.
המקדש היה אחד מהמבנים העתיקים המושלמים ביותר ששרדו בתדמור.
בשנת 1980 הוכרז המקדש על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית יחד עם האתר העתיק של תדמור.
במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה נכבשה העיר תדמור על ידי ארגון המדינה האסלאמית ובחודש אוגוסט 2015 המקדש פוצץ ונהרס על ידו.
המבנה נבנה באתר, שעוד לפני בניית המקדש, שימש לכל אורך המאה הראשונה לספירה והעשורים הראשונים של המאה השנייה כמקום קדוש שבו הועלו זבחים לכבודו של האל בעל שמין.
המקדש היה במקורו חלק ממתחם גדול של שלוש חצרות שייצגו עירוב סגנונות בנייה אדריכליים רומיים וסוריים.
המבנה שכן בצדה הדרומי של החצר המרכזית.
הפרופורציות של המקדש והכותרות היו רומיות, ואילו האלמנטים על גבי הקורה הראשית הארכיטרב וצדי החלונות היו בסגנון סורי.
הכותרות של העמודים עוטרו בעיטורים בסגנון הסדר הקורינתי המזכיר את צמח הקוציץ.
הפורטיקו - מבנה השער היה מורכב משישה עמודים.
הקירות הצדיים היו מעוטרים בפילסטרים, שהם רכיבי בניין אדריכליים דמויי עמוד הצמודים לקיר.
על תושבת העמוד התומך בפרוטומה של מַלֵה אגריפה, שתמך בהקמת המקדש, נמצאה כתובת בשפות יוונית ותדמורית (ניב מקומי של השפה הארמית, שנכתב בכתב מרובע הדומה לכתב הארמי), שציינה את אגריפה ואת תמיכתו ונכתב בה שהמבנה הוקם בשנת 131 לספירה.
הכתובת ציינה גם את ביקורו של הקיסר הרומי אדריאנוס בתדמור בשנת 129 לספירה.
בשנת 2013, במלחמת האזרחים בסוריה, הופצץ חלק מהמבנה וניזוק.
פינתו הדרומית-מערבית של המקדש ניזוקה על ידי בוזזים, שפרצו שני פתחים במבנה כדי לבזוז את הריהוט של אולם המבקרים.
ב-23 באוגוסט 2015, פוצץ המקדש על ידי ארגון המדינה האסלאמית, שאנשיו הניחו חומר נפץ בתוך מבנה המקדש.
ארגון אונסק"ו הכריז שפיצוץ המקדש הוא פשע מלחמה.
כשבוע לאחר מכן נהרס באתר גם מקדש בל.
ב-5 באוקטובר 2015 פורסם כי הקשת המונומנטלית, שהייתה חלק חשוב באכסדרה הגדולה בתדמור, פוצצה גם היא.
מקדש בל (ידוע גם בשם מקדש בעל) היה מקדש עתיק בעיר תדמור בסוריה.
המקדש הוקדש לאל המסופוטמי בל.
אל זה היה חלק משלישיית אלים שתושבי תדמור סגדו להם.
האלים האחרים בשלישייה היו אל הירח אגיבול ואל השמש ירהיבול.
מרכז זה לשלישיית האלים, הוקם בשנת 32 לספירה.
שרידי המקדש היו בין השרידים השמורים ביותר בתדמור.
מתחם המקדש הוכרז בשנת 1980 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
המקדש נהרס בחודש אוגוסט 2015 על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
המקדש נבנה על גבי תל וממוקם בצידה המזרחי של שדרת העמודים הגדולה של תדמור.
הסטרטיגרפיה בתל מצביעה שהתל היה מיושב כבר באלף השלישי לפנה"ס.
לפני התקופה הרומית שכן במקום מקדש נוסף שנקרא "המקדש הראשון של בל" או המקדש ההלניסטי.
תחילת הקמתו של מתחם המקדש היה בשנת 32 לספירה.
הקירות של הטמנוס (המתחם המקודש בו רוכזו כמה מקדשים ומזבחות) ושל הפרופילאה (מבנה שער הכניסה לטמנוס) נבנו בשלב מאוחר יותר, בסוף המאה הראשונה ובמחצית הראשונה של המאה השנייה.
האדריכל של המקדש היה יווני בשם אלכסנדרס (Αλεξάνδρας).
שמותיהם של שלושת היוונים שעבדו על המקדש ידועים מתוך כתובות שנשמרו.
בתקופת הביזנטית המקדש הפך לכנסייה.
חלקים של המבנה שונו על ידי הערבים בשנת 1132, אבל הם שמרו על המבנה הכללי של המקדש.
על רוב העמודים הקורינתיים -הסדר הקורינתי- בתוך האכסדרה הפנימיות ניתן לראות את הכנים שעליהן היו מונחים פסליהם של התורמים להקמת המקדש.
העיר תדמור נשכחה במהלך השנים ממדינות המערב, ביקורים על ידי נוסעים התקיימו במהלך המאות ה-17, 18 וה-19. בתחילת המאה ה-20 החלו חפירות ארכאולוגיות באתר.
אזור מתחם מקדש בל היה מיושב על ידי בתי חומר של בדואים, היה צריך לפנות אותם ולכן חפירת המתחם לקחה זמן רב.
המקדש שילב אדריכלות יוונית-רומית ביחד עם אדריכלות של המזרח הקדום.
שרידי המקדש שוכנים בתוך מתחם הכולל אכסדראות, והוא נמצא בקצה השדרה המזרחית של האכסדרה הגדולה.
המבנה היה בעל צורה מלבנית שכיוונו הכללי הוא צפון-דרום.
המקדש שכן בתוך חצר מרוצפת מוקפת בקיר מסיבי באורך של 205 מטר שכללה פרופילאה.
במרכז החצר על גבי פודיום נמצא המקדש עצמו.
החדר הפנימי של המקדש (הנאוס) היה מוקף בעמודים קורינתיים.
בצלע הארוכה של המבנה נמצא שער הכניסה מהחצר שכלל גרם מדרגות גדול.
בתוך החדר הפנימי נמצאו שני חדרי פולחן אחד בצד הצפוני ואחד בצד הדרומי.
חדרי הפולחן הוקדשו לאל בל ולאלים נוספים.
בחדר הפולחן הצפוני נמצא תבליט של שבעה כוכבי לכת שהיה ידוע לקדמונים כשהוא מוקף ב-12 הסמלים של גלגל המזלות.
בנוסף כלל התבליט גילופים של תהלוכת גמלים ונשים מצועפות.
האור בחדר הפנימי נכנס באמצעות שני חלונות ששכנו גבוה לאורך שני צידי הקירות הארוכים.
בתוך 3 פינות בחדר הפנימי נמצאו גרמי מדרגות שהובילו למרפסות גג.
בתוך החצר היו שרידים של אגן רחיצה, מזבח, אולם אוכל, ובניין עם נישות.
בצידה הצפון-מערבי של החצר נמצאה רמפה ששימשה לחיות שהוקרבו במקדש.
בחצר היו שלושה שערים מונומנטליים.
הכניסה נעשתה דרך השער המערבי.
בתקופה הערבית בשנת 1132 נעשו שינויים.
הוקם באסטיון, המקדש הפך למסגד.
הסבה זאת שמרה על המבנה מהתפוררות נוספת.
בסוף חודש אוגוסט 2015 החלו להגיע דיווחים על כך שארגון המדינה האיסלמית הרס חלק מהמקדש, כשהיקף הנזק לא היה ידוע בבירור.
ב-1 בספטמבר 2015 פורסמו תצלומי לוויין של המקדש.
הרס מקדש בל פורסם לאחר ששבוע לפני כן, ב-23 באוגוסט, פוצץ באתר מקדש בעל שמין.
ב-5 באוקטובר פורסם שהקשת המונומנטלית, שהייתה חלק חשוב באכסדרה הגדולה בתדמור, פוצצה גם היא.
מקדש האימאם א-רידא או מקדש האימאם רזא (בפרסית: حرم امام رضا, תעתיק מדויק: הרם אמאם רצ'א) הוא אחד המתחמים הגדולים בעולם המקודשים לאסלאם השיעי.
המתחם שוכן בעיר משהד באיראן.
במרכזו המאוזוליאום של עלי א-רידא (שמו נהגה בפרסית "עלי רזא"), האימאם השמיני מבין תריסר האימאמים שלפי האמונה השיעית הם צאצאי משפחת מוחמד.
ישנן חילוקי דעות באשר לנסיבות מותו של עלי א-רידא, חלק טוענים שלא מת מוות טבעי, אלא נרצח.
קבר זה הוא הקבר היחיד של אימאם שיעי, באיראן.
המתחם כולו הוא מרכז תיירותי באיראן, ומתואר כ"הלב של איראן השיעית".
לפי הערכה משנת 2007, מדי שנה מבקרים במקום כ-12 מיליוני שיעים, איראניים ולא איראניים.
הקבר עצמו משתרע על שטח של 267,079 מטר רבוע, ושבע החצרות המקיפות אותו משתרעות על שטח של 331,578 מטר רבוע.
השטח הכולל של המתחם הוא 598,657 מטר רבוע (כ-0.6 קילומטר רבוע).
קברו של האימאם נמצא במבנה עגול, תחת כיפה מוזהבת.
מתחם הקבר כולל 6 חצרות, 23 אכסדרות, מסגד גוהרשאד (קרוי על שם השליטה הטימורית, גוהרשאד בגום), "אוניברסיטת רזאווי למדעי האסלאם", מבנה "קרן המחקר האסלאמי", מוזיאון, מתחם הספרייה המרכזית, משרדים, בית חולים, בית מלון והמבנים לביצוע "טהרה" לפני העלייה לקבר.
המטבח שבמתחם מבשל ומכין אוכל לעשרות אלפי מבקרים ביום.
במהלך הרמדאן המטבח מאכיל כמיליון עולי רגל ואזרחים.
מקורות שיעים מצטטים מספר חדית'ים של אימאמים שיעים ואף של מוחמד עצמו, המדגישים את חשיבות העלייה לרגל למקדש.
המתחם נבנה על קברו של האימאם עלי א-רידא, שנקבר במקום בשנת 818. במהרה הפך מקום הקבר למרכז עלייה לרגל.
במשך מאות שנים שופץ המתחם והורחב על ידי שליטים מוסלמים שונים.
בתקופה המודרנית היה זה השאה נאדיר שאה, שמלך בשנים 1736–1747, אשר בנה את מרפסת המבנה ושיפץ ופיאר את המינרטים.
בשנת 1928 הוקמה הרחבה הענקית ברדיוס של 180 מטרים מאזור הכיפה, והוחל בבניית המוזיאון, הספרייה ואולם הטקסים.
ביולי 1935 התרחש מרד במקדש האימאם א-רידא נגד השאה, בתגובה למסע ההתמערבות שלו שכלל בין היתר, איסור לצאת למרחב הציבורי בלבוש אסלאמי.
שיעים דתיים שראו בכך כפירה, ביצעו פעולות איבה נגד המשטר ובין היתר השתלטו על המתחם הקדוש.
כוחות מקומיים של משטרה וצבא סירבו להיכנס למתחם והמרד חוסל רק כשהגיעו כוחות ביטחון בפיקודו של רזא שאה פהלווי, מייסד שושלת פהלווי.
במהלך ההשתלטות נהרגו ונפצעו חלק מהמורדים וכן אנשי כוחות הביטחון.
מספר הנפגעים אינו ידוע בבירור.
על פי אחת הגרסאות החיילים קברו את כל ההרוגים בקבר אחים באחת השכונות במשהד.
על פי מסמכים מסוימים, מספר ההרוגים היה בין 22 ל-1750 איש.
בשנת 1997 הוקמו מחלקות שונות לניהול האתר הקדוש וכן מוסדוּ תוכניות הפיתוח והקרקעות.
ב-20 ביוני 1994, במהלך חגיגות העשוראא התפוצץ במתחם מטען חבלה במשקל של כ-5 קילוגרם, שגרם למעל 25 הרוגים ו-70 פצועים.
את האחריות לקה על עצמה קבוצה סונית והממשלה האיראנית הטילה את האשמה על המוג'אהדין ח'לק, על רקע אי שקט ומהומות פוליטיות שהיו אותה עת ברחבי איראן.
ב-5 באפריל 2022 התרחש פיגוע דקירה במתחם.
התוקף עבדולאטיף מוראדי (Abdullatif Moradi), אפגאני ממוצא אוזבקי, בן 21 דקר למוות 2 אנשי דת שיעים ופצע אדם נוסף.
השלטונות עצרו אותו מיד, יחד עם שישה נוספים שסייעו לו.
על פי הדיווחים, מוראדי עשה זאת משום ש"ראה במוסלמים השיעים כופרים והאמין שצריך לשפוך את דמם".
הוא הוצא להורג בתלייה ביוני 2022.
במקדש האימאם א-רידא מקובל לתופף בתופים מיוחדים שנקראים נָקָארָה (בפרסית: نقاره; באנגלית: Naqarah) וכן להשמיע תרועות בכלי נשיפה דמויי קרנות, מדי יום, לפני הזריחה ולפני השקיעה וכן כדי להודיע על הגעת אישיות חשובה, או כאשר מתרחש נס וחולה, או פצוע נרפאים בעת ביקורם במקדש.
מקור המנהג הוא במאה ה-15, עת הגיע למקום בנו החולה של סולטאן טימורי, לאחר שנואש מטיפולי הרופאים והוא נרפא במקדש.
המתופפים הודיעו על בואו ופעם נוספת על הנס שנעשה לו.
המושג "סַקַאחָאנה" (בפרסית: سقاخانه), הוא שילוב של שתי מילים: המילה סקא (سقا) שמשמעותה "מחלק מים" והמילה חאנה (خانه) שמשמעותה היא "בית" או "מקום".
"סקאחאנה" הוא מבנה קטן במקום ציבורי שנועד לספק מי שתייה לעוברים ושבים, מעשה הנחשב ל"צדקה" בתרבות האסלאמית.
באסכולה השיעית מבנה כזה קיבל משמעות דתית, כי הוא מזכיר את רצח האימאם חוסיין וחסידיו בקרב כרבלא, לאחר שצמו 3 ימים.
במקדש א-רידא ישנם מספר "סקאחאנה" והגדול והמפואר ביניהם נמצא באמצע "חצר המהפכה" ( Sahn-i Inqilab).
זהו מבנה בצורת משושה, שנבנה בתקופת שלטונו של נאדיר שאה אפשאר (1747-1688), בעל קיבולת של 1,130 ליטר.
החלקים העליונים של קשתות המבנה מכוסים בכתובות זהב, ותחתית המזרקה סותתה מאבן שיש אחת.
לעיתים נקרא המבנה בשם "סקאחאנה אסמאעיל טלאעי" על שם האומן שהקים אותו.
בשל הבלאי שנוצר עם השנים, בשנת 1966 נהרס המבנה ונבנה מחדש.
לאחר המהפכה ב-1979 המבנה שופץ.
המתחם מנוהל על ידי קרן פילנתרופית איראנית: אסטאן קודס רזאווי.
רבים מהמבקרים נוהגים לתחוב שטרות כסף ותכשיטים לתוך כלוב העשוי זהב וכסף שמגן על קברו של האמאם והסכומים מצטברים בקופת "אסטאן קודס רזאווי".
יש המעריכים שהקרן היא האימפריה העסקית העשירה והגדולה ביותר, ברפובליקה האסלאמית.
הקרן היא בעלים של מכרות, מפעלי טקסטיל, מפעל להרכבת אוטובוסים, מפעל תרופות (Samen Pharmaceutical Company), עשרות מפעלים מסוגים שונים וכן אדמות.
בבעלות הקרן כשלושה רבעים מהאדמות בעיר משהד (העיר השנייה בגודלה באיראן) וכן שטחים נרחבים במקומות אחרים.
החברה מעורבת בפרויקטים מחוץ לאיראן, כמו: הנחת צינורות מים בלבנון.
המקדש מופיע על צדו האחורי של שטר 10,000 ריאל איראניים שיצא לאור לראשונה בשנת 1981 .
מקדש אש (בפרסית: آتشکده) הוא בית תפילה של מאמינים זורואסטרים, לעיתים קרובות נקרא "דר-י מהר" (دَرِ مِهر בפרסית) או "אגיארי" (גוג'ראטית).
בדת הזורואסטרית, אש , יחד עם מים נקיים , הם יסודות המסמלים טהרה, ונמצאים במקדש האש.
הראיות הראשונות לקיום טקסים זורואסטרים הכוללים אש נמצאו במאה ה-9 לפני הספירה, בערך באותו הזמן שבו נמצאו ראיות ראשונות לקיום הדת הזורואסטרית.
עם זאת, באווסטה, כתבי קודש של הדת הזורואסטרית, אין כל אזכור למקדש אש, ואף אין מילה למקדש אש בפרסית עתיקה.
העובדה שטקסי האש הם התפתחות מאוחרת יותר בדת הזורואסטרית, ולא היו קיימים בדת המוקדמת, מתבטאת גם בליטורגיה המאוחרת יותר, "אטאש נייאש".
בחלקים העתיקים ביותר של ליטורגיה זו, נטען כי האש היא שמדברת אל "כל מי שהיא מבשלת בשבילו את ארוחות הערב והבוקר", ומארי בויס, חוקרת של הדת הזורואסטרית טוענת כי ניכר מהטקסט שאין הכוונה לאש קדושה, כמו במקדשי האש, אלא לאש בשימוש יום יומי.
המקדש עצמו הוא פיתוח מאוחר אף יותר: מכתבי הרודוטוס ידוע כי הזורואסטרים של אמצע המאה ה-5 לפני הספירה התפללו תחת כיפת השמים, ובנו תילים כדי להדליק עליהם אש.
הפילוסוף היווני סטרבו מאשר זאת, ומציין כי במאה ה-6 לפני הספירה המקדש בעיר זלה שבקפדוקיה היה תל מלאכותי מוקף חומה ופתוח לשמים, על אף שאין כל עדות לכך שאותו מקדש היה זורואסטרי.
למרות שבעירת האש הייתה מרכיב בסיסי בפולחן הזורואסטרי, אש תמיד ונוכחות האור נמצאו גם בדתות רבות אחרות.
בעידן הפרתי - הלניסטי (250 לפסה"נ-226 לסה"נ), היו שני סוגי בתי תפילה זורואסטרים: הראשון, שנקרא "באגין" או "אייאזאן", היה מקדש המיועד לאלוהות מסוימת; הוא נבנה לכבוד הפטרון של אדם או משפחה, והיו בו תמונות ופסלים.
הסוג השני, "אטרושאן", נקראו "מקומות של אש בוערת", שהפכו נפוצים יותר ויותר כאשר תנועת האיקונוקלאזם צברה כוח.
עם עליית הסאסאנים, המקדשים מהסוג הראשון המשיכו להתקיים, אולם יצא חוק לפיו יש להוציא מתוכם את הפסלים, או להחליף את הפסלים במזבחי אש.
כמו כן, כפי שציין קלאוס שיפמן, גם במהלך התקופה הסאסאנית (226–650 לספירה) אין שום ראיה לכך שאִשִּׁים סווגו לפי קדושתן.
"נראה שהיו רק שני סוגים של אש קדושה, אטאשי והראם (מילולית: 'אש מנצחת', מאוחר יותר נתפרש בטעות כ'אש של והראם'), והפחותה, אטאש-אי אדאראן, או 'אש של מדורות', אש קהילתית, ששירתה כפר או שכונה".
ככל הנראה, רק באטאש-אי-והראם האש בערה ללא הפסקה, והאטאש-אי-אדאראן הודלקו כל שנה מחדש.
בזמן שלמדורות עצמן היו שמות, למבנים שהכילו אותן לא היו שמות, והועלתה השערה כי "הטבע הפרוזאי של שמות בפרסית תיכונה לאותם מקומות (קאדאג, מאן, חאנאנג - כולן מילים לבית רגיל) אולי משקף רצון לשמור על הפולחן קרוב כמה שיותר לפולחן העתיק של המדורות, וכדי למנוע שכלול או פיתוח יתר שלו".
קרב אל-קאדאסיה (636 לספירה) וקרב נאהוונד (642 לספירה) גרמו לקריסת האימפריה הסאסנית ודת המדינה שלה - זורואסטריות; כמו כן גם להרס או המרה של מקדשי אש למסגדים באיראן רבתי.
לאחר הכיבוש המוסלמי, חלק מהאצילים נשארו זורואסטרים, אך לא היה מספר גדול של מקדשי אש.
מספר קטן של מקדשי אש המשיכו לשרת את מטרתם המקורית, אך זורואסטרים רבים ברחו מהאימפריה שקרסה.
האגדה מספרת כי כמה מהם לקחו איתם אש וככל הנראה היא שימשה בעבורם תזכורת לדתם, שהפכה נרדפת יותר ויותר.
השרידים העתיקים ביותר של מה שזוהה כמקדש אש נמצאו בהר קאהג'ה, ליד אגם האמון שבסיסתאן.
רק עקבות של המבנה וקווי המתאר שלו שרדו, ותוארכו למאות ה-4 או ה-3 לפני הספירה.
המקדש נבנה מחדש בתקופה הפרתית, והורחב בתקופה הסאסנית.
התכונה האופיינית של מקדש אש סאסאני היה המזבח בו בערה האש, שמעליו נבנתה כיפה.
צורת המזבח הייתה ריבוע, ובכל פינה ניצב עמוד שתמך בכיפה (הכיפה נקראה גם גומבאד).
שרידים ארכאולוגיים וראיות ספרותיות מפירוש הזנד לאווסטה, מצביעים על כך שהמזבח היה מוקף במסדרונות מכל צדדיו.
שרידי מקדשים סאסאניים נמצאו ברחבי האימפריה לשעבר, בעיקר בדרום מערב (באזורים פארס, קרמן ועילם), אבל השרידים המרשימים והגדולים ביותר הם אלו של אדור גושנסאפ שבמדי.
הרבה מאוד שרידים ארכאולוגיים מזוהים כמקדשי אש זורואסטריים, אפילו ככלל לא שימשו למטרות דתיות, או כמו במקרה של המקדש בסורחאני (אזרבייג'ן), שבאופן חד משמעי שייך לדת אחרת.
שרידים של מזבח אש, שככל הנראה נבנה במסע הטיהורים של יזדגרד השני (שלט בשנים 438 - 457) כנגד הנוצרים הארמנים, נמצאו ישירות מתחת למזבח הראשי של קתדרלת אצ'מיאדזין, הכס הראשי של הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
בניגוד לרוב מקדשי האש, שהם יחסית קטנים, על שלושה מהם נאמר שהגיעו ישירות מהאהורה מזדה, מה שהופך אותם לחשובים ביותר בזורואסטריות.
אלו היו "האִשִּׁים הגדולות" או "האִשִּׁים המלכותיות" של אדור בורזין-מהר, אדור פארנבאג ואדור גושנאספ.
האגדות על האִשִּׁים הגדולות הן ככל הנראה עתיקות, משום שבמאה ה-3 לספירה, נאמר כי ניסים קורים בשלושת האתרים האלו, והאִשִּׁים נקשרו פעמים רבות לאגדות על גיבורי פולקלור כמו ג'אמשיד,רוסתאם, ופרידון.
הבונדהישן, אוסף אנציקלופדי של טקסטים על קוסמולוגיה וקוסמוגוניה זורואסטרית, שנכתב בכתב פהלווי ספרותי, ואשר כתיבתו הסתיימה במאה ה-11 או ה-12, קובע כי האִשִּׁים הגדולות היו קיימות מאז בריאת העולם, והובאו על גבו של השור האגדי "סרישוק" כדי להפיץ את הדת הזורואסטרית, להפיג את הספקות ולהגן על האנושות.
טקסטים אחרים מציינים כי האִשִּׁים שימשו כאמצעי תעמולה של השלטון, וכסמלים לריבונות האימפריה.
נאמר שכהני הדת באִשִּׁים הגדולות התחרו אחד בשני כדי למשוך עולי רגל, בכך שטענו שניסים התרחשו באתר הספציפי שלהם.
נאמר גם כי כל אחת משלוש האִשִּׁים שיקפה את החלוקה המעמדית והפיאודלית: "פארנבאג השתכנה בין הכהנים;...
גושנאספ השתכנה בין הלוחמים, ואילו בורזין-מהר השתכנה בין החקלאים", כך נכתב בדנקארד (ספר זורואסטרי מהמאה ה-10).
אש פארנבאג היא החשובה ביותר בין שלוש האִשִּׁים, כי היא נראתה כייצוג הארצי של "אטאר ספנישטה", כלומר "האש הקדושה ביותר" שמופיעה ביאסנה 17.11, ומופיעה בפרשנות האווסטה כ"זאת שבוערת בגן העדן בנוכחותו של אהוּרה מזדה".
אף על פי ש"בעיני כהנים זורואסטרים איראניים [עכשוויים], שלוש האִשִּׁים, לא היו מקדשי אש אמיתיים, אלא היו בבחינת סיפור מיתולוגי" נערכו מספר ניסיונות במטרה לאתר את מיקומן.
ג'קסון זיהה את המיקום של אדור גושנאספ (אש מעמד הלוחמים) בחורבות תאחת-א-סולימאן, על אם הדרך בין אורמיה והמדאן.
ג'קסון "זיהה בוודאות סבירה" (כלשונו), את האש של מית'רה, כלומר אש בורזין-מהר, בסמוך לכפר מיהר, באמצע הדרך בין מיאנדאשת וסבזוואר, על דרך חוראשאן העתיקה.
הבונדהישן ההודי מציין כי אש פארנבאג נמצאה "על ההר מלא התהילה, חווארזם", אבל מאוחר יותר עברה אל "להר הזוהר, במחוז קאבול, שם היא נמצאת עד עצם היום הזה".
הדעה הגורסת כי אש פארנבאג עמדה בחווארזם נתמכת גם בידי הבונדהישן האיראני וכתבי זאדספאראם.
עם זאת, על פי הבונדהישן האיראני, האש הועברה "להר הזוהר קווארוואנד במחוז קאר".
האוריינטליסט הצרפתי דארמסטטר זיהה את אש פארנבאג באמצע הדרך בין ג'אהרום ולאר, כ-16 ק"מ דרומית מערבית לג'וון, בקואורדינטות .
דרמסטטר טען כי האש הועברה למיקום זה מחווארזם, "כפי שדווח ע'י מסעודי".
במהלך ההיסטוריה נוצרו מגעים בין הדת הזורואסטרית ליהדות.
בתקופת האימפריה הפרתית, בספר מקבים ב' נכתב סיפור על אש ניסית שנמצאה דורות קודם, בימי נחמיה בן חכליה בירושלים שתחת האימפריה האחמנית.
לפי הסיפור, בעקבות מציאת האש הקים המלך הפרסי מקדש אש במקום.
על רקע זה יש המשערים שמקור מנהג הדלקת נרות חנוכה וסיפור נס פך השמן הוא בפולחן האש הזורואסטרי.
הדת הזורואסטרית הייתה גם הדת הרשמית באימפריה הסאסאנית, שתחתיה התחבר התלמוד הבבלי.
מהעדויות בתלמוד עולה כי אמוראי בבל הכירו את כהני הדת הזורואסטרים, המכונים 'חַבָּרִים', 'מגושים' או 'אמגושים', והאמוראים רב ושמואל נחלקו אם הכהנים הזורואסטרים נחשבים מכשפים או כופרים.
בתלמוד מסופר על רבא שהיה בקשר עם איפרא הורמיז, מלכת האימפריה הפרסית.
לפי סיפור אחד, היא שלחה לו עגל להקרבה "לשם שמים" (לאלוהי ישראל), ורבא הורה להקריב אותו בטקס עם מאפיינים זורואסטריים: שני נערים יעשו זאת, על תלולית באזור ביצות, בכלי עץ חדשים ובאש מכלי חדש.
רבא התיר גם לחכמים להצהיר לשלטונות הפרסיים שהם עובדי האש, כדי לקבל פטור ממסים, והציג כדבר שגור ומותר מתן כלי פולחן שנקראו "קוואקי ודימוניקי" למקדשי האש.
בדומה, גם רב אשי מכר עצים למקדשי האש וטען שאין בכך איסור.
אחד המונחים הטכניים הנפוצים יותר שנמצאים בשימוש עבור מקדשי אש זורואסטריים הוא "דאר-בה מהר", לעיתים גם "דאר-אה מהר".
האטימולוגיה של המונח, שמשמעותו "השער של מיתרה" או "בית המשפט של מיתרה" אינה ברורה.
הועלתה השערה כי המונח הוא בבחינת חזרה לעידן של כתות המקדש, שבו כל הטקסים נערכו בין הזריחה לבין הצהריים, זמן ביום שנמצא תחת הגנתו של מיתרה.
יתר על כן, לא ברור האם המונח שימש בעבור כל התחום הפולחני במקדש, או רק בעבור חלקים מסוימים בו.
בקרב הזורואסטרים האיראניים של ימינו, המונח "דאר-בה מהר" מכיל בתוכו את כל התחום הפולחני במקדש.
מונח זה שכיח בהרבה מאשר המונח העתיק "אתאשקדה", שמשמעותו בפרסית אמצעית "בית של אש".
למונח הישן יש יתרון בכך שאפילו איראנים שאינם זורואסטרים מבינים את משמעותו.
בתחילת המאה ה-20, רפורמטורים דתיים ממובאי, שנודעו בשם "פאסילים" (ע"ש לוח השנה החדש בו השתמשו) החיו את המונח העתיק, וקראו כך למקדש האש הראשון שבנו.
בעקבות זאת גם הזורואסטרים של טהראן אימצו את המונח, וקראו כך למקדש האש הראשי שלהם.
המונח "דאר-בה מהר" נפוץ גם בהודו, אם כי במובן שונה במקצת.
עד המאה ה-17 היה רק מקדש אחד בתת-היבשת ההודית בו בערה אש ברציפות.
בכל אחד מהיישובים הזורואסטריים האחרים היה מבנה קטן שבו נערכו טקסים, ובו הכהנים הדליקו את האש מחדש כל פעם בעת הצורך, בעזרת אש שהביאו מהאח בביתם.
הפארסים (הזורואסטרים בהודו) כינו את המבנה הזה בשמות "מהר" או "אגיארי".
האחרון הוא מילה בשפה הגוג'ראטית עבור "בית של אש", ולכן מהווה תרגום מילולי של המונח העתיק הנזכר למעלה, "אתאשקדה".
לאחרונה, המונח "דאר-בה מהר" מתייחס לאש קדושה בדרגה משנית, המשמשת לטקסים היום-יומיים, ונמצאת במקדשי האש המפוארים יותר.
מחוץ לאיראן ותת היבשת ההודית, ובמיוחד בצפון אמריקה, הזורואסטרים משתמשים במונח "דאר-בה מהר" גם עבור מקדשים בהם בוערת אש ברציפות, וגם בעבור אתרים בהם מדליקים את האש כל פעם מחדש בהתאם לצורך.