tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו הוקמו שתי קהילות.
הראשונה התרכזה סביב בית הכנסת נידחי ישראל בבירה ברידג'טאון, ואחת קטנה יותר בצפון ספייטסטאון.
בברידג'טאון, 54 מתוך 404 התושבים היו יהודים.
בניגוד ליהודי סורינאם, מעט מאוד מהספרדים הברבדים היו בעלי מטעים.
בהתחשב בגודלה הקטן של ברבדוס, כל האדמה הניתנת לעיבוד, כבר עובדה בשנות ה-60 של המאה ה-19. מתיישבים יהודים רבים עסקו בגידול סוכר וקפה.
בעוד שממשלת בריטניה ראתה ביהודים אנשי עסקים וסוחרים טובים, הסוחרים הבריטים האשימו אותם בביצוע עסקאות עסקיות בלתי חוקיות.
היהודים הואשמו בסחר פורה מדי עם ההולנדים, לעומת הסוחרים הבריטיים.
ב-1661 שלושה סוחרים יהודים בברבדוס ניסו להגדיל את המסחר בין ברבדוס למושבה הבריטית בסורינאם.
בזכות זאת צברו היהודים עושר רב, אך הרגיזו עוד יותר את הסוחרים הבריטים.
ב-1679 חיו בברבדוס כמעט 300 יהודים.
ב-23 באוקטובר 1668 נאסר על יהודי ברבדוס לעסוק במסחר.
בנוסף על כך, נאסר על יהודים להעסיק נוצרים, לרכוש יותר מעבד זכר אחד, והיהודים אולצו לחיות בגטו יהודי בברידג'טאון.
במהלך המאה ה-18 המשיכה הקהילה היהודית בברבדוס לצמוח ולהצליח מבחינה כלכלית, למרות שהקהילה היהודית בספייסטאון נסגרה.
הפליטים היהודים הביאו עימם את הכישורים והידע בייצור וגידול של קני סוכר וקפה.
מומחיות זו תרמה להתפתחותה של ברבדוס כיצרנית גדולה של סוכר ולהתבסס כלכלית.
כל החוקים המפלים בוטלו עד 1802 על ידי הממשלה הקולוניאלית של ברבדוס ובשנת 1820 גם הפרלמנט הבריטי ביטל את חוקי האפליה באימפריה.
בשנת 1831 האי נהרס על ידי הוריקן ועד 1848 האוכלוסייה היהודית פחתה באופן משמעותי.
ההגירה וההתבוללות הובילו בסופו של דבר להעלמת הקהילה היהודית עד 1929. כתוצאה מכך בית הכנסתהמקומי ננטש.
היהודים חזרו לאי לאחר מלחמת העולם השנייה.
יהודים אלו היו פליטים אשכנזים ממזרח אירופה.
למרות קוטנה, הקהילה היהודית הקיימת נקטה בצעדים לשימור מורשתה.
בית הכנסת "נדחי ישראל" חזר לתפקד.
בינואר 2008 נפתח בבית כנסת זה אף מוזיאון.
המוזיאון מספר את סיפורן של העדות הספרדיות והאשכנזיות בברבדוס.
כמו כן, בשנה זו נחקר מבנה בית הכנסת על ידי היסטוריונים, ארכאולוגים וסטודנטים מאוניברסיטת איי הודו המערבית.
החפירות חשפו את המקווה השלם מהמאה ה-17, שנבנה מעל מעיין מים מתוקים שעדיין פעיל.
יהדות דרום אוסטיה קשורה להיסטוריה של היהודים בגאורגיה.
חלק ניכר מההיסטוריה היהודית המוקדמת בדרום אוסטיה דומה לזו של קהילות יהודיות אחרות באזור גאורגיה.
במקביל, בירת דרום אוסטיה, צחינוואלי הייתה ידועה באוכלוסייתה היהודית הגאורגית הגדולה, שבה היה לקהילה רובע משלה.
ההיסטוריה של היהודים בגאורגיה היא בת למעלה מ-2,500 שנה.
היהודים הן אחת הקהילות העתיקות ביותר בגאורגיה, והמידע לגבי הגירתם למדינה מגיע עד לתקופת גלות בבל במאה ה-6 לפנה"ס.
בטרם סיפוחה של גאורגיה לרוסיה, ההיסטוריה הארוכה של יהודי גאורגיה התאפיינה בהיעדר כמעט מוחלט של אנטישמיות וחיבור עם השפה והתרבות הגאורגים.
יהודי גאורגיה נחשבו נבדלים מבחינה אתנית ותרבותית מיהודי ההרים השכנים.
הם היו גם באופן מסורתי קבוצה נפרדת מאוד מהיהודים האשכנזים שהגיעו בעקבות סיפוחה הרוסי של גאורגיה.
בשנת 1891 נשלח הרב האשכנזי אברהם חוולס מליטא לצחינוואלי.
שם ייסד חוולס בית ספר ובית כנסת, ולימד הגות של רבני אירופה.
עם הזמן בית הכנסת ננטש ובימי ראשון מתקיימים בו תפילות של נוצרים בפטיסטים.
לפי מפקד האוכלוסין הסובייטי של 1926 ו-1939 היו בדרום אוסטיה כ-2000 יהודים, כולם, פרט למעטים, בצחינוואלי.
כבר ב-1926 כמעט שליש מתושבי העיירה היו יהודים.
מספרם ירד מאוחר יותר כאשר עברו לערים גדולות יותר בברית המועצות או היגרו לישראל או למדינות אחרות.
ב-1991 רוב האוכלוסייה היהודית ברחה מדרום אוסטיה לישראל וגאורגיה במהלך המלחמה האוסטית הראשונה.
השאר ברחו לפני 2008 במלחמת גאורגיה–רוסיה.
נכון לספטמבר 2018, נותרה רק יהודיה אחת בדרום אוסטיה, קשישה המתגוררת בצחינוואלי בשם רבקה ג'ינג'יחאשווילי, המוכרת למקומיים בשם 'ריבקה'.
יהדות גואם היא הקהילה היהודית בגואם, טריטוריה של ארצות הברית במערב האוקיינוס השקט.
פעילותה קיימת לפחות מ-1899. והיא הגיעה לשיא בתקופת מלחמת העולם השנייה.
יהודים המשיכו לגור בה מאז, אם כי בנוכחות מצומצמת יותר.
נכון לשנת 2009 נמצאים בגואם כ-150 יהודים, מתוכם כשליש פעילים מבחינה דתית.
בסוף המאה ה-19, המושבה הספרדית גואם נכבשה - כחלק מהמלחמה הספרדית-אמריקאית - על ידי ארצות הברית וסופחה אליה.
בשנת 1899, שנה לאחר הסיפוח, שימש קצין הצי היהודי אדוארד ד' טאוסיג כמושל גואם.
הוא היה הקצין האמריקאי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
במהלך כהונתו הקצרה ביצע טאוסיג מספר פעולות, ביניהן הקמת ממשלה מקומית המורכבת מילידים בני הצ'מורו.
ב-1941 הובסה ארצות הברית בקרב על גואם על ידי האימפריה היפנית, אולם ב-1944 כוחות אמריקאים כבשו מחדש את גואם.
בעקבות זאת, נפרסו כמויות גדולות של כוחות צבאיים באזור - בין אם מהצבא, חיל הים או זרועות אחרות.
חלק מהצוותים שנפרסו היו ממוצא יהודי, חילוני ודתי כאחד.
דוגמה אחת לכך הייתה סגן מרים מילר, מחיל האחיות של הצי של ארצות הברית שסייעה לחיילים שנפצעו ברחבי האוקיינוס השקט.
מספר עובדים יהודים בגואם היו פעילים פוליטית.
הם הקימו את האגודה הציונית של גואם.
האגודה הוציאה לחבריה עיתון במימאוגרפיה, ופרסמה את פעילותה בפרסומים צבאיים רגילים.
בספרו "The Jews' Secret Fleet", מתאר הסופר מורי גרינפילד את השתתפותם של מלחים מצפון אמריקה בהעפלה, ומציין כיצד אדם אחד בא במגע עם המבצע החשאי באמצעות עלון לאנשי שירות יהודים בעת שהוצב בגואם.
בשנת 1945, 1,500 אנשי שירות חגגו את ראש השנה בגואם, בהאנגר בואינג B-29 סופרפורטרס שהוסב לשם כך על ידי אנשי חיל האוויר העשרים לא יהודים.
ההאנגר צויד במושבים, דוכן, ארון קודש, תאורה מיוחדת ומערכות כריזה.
כמו כן הודפס ספר תפילה למזכרת.
דוד א' צדרבוים ניהל את הטקס, בעוד אחרים הובילו את המקהלה ותקעו בשופר.
פעם היה קיים בית כנסת יהודי בגואם.
אולם הוא נהרס בשנת 1962, במהלך סופת טייפון חזקה במיוחד.
למרות זאת, חברי הקהילה המשיכו להתאסף.
בשנת 1976 הוקדשה קפלה צבאית לשימושם של היהודים על ידי הצי וחיל האוויר האמריקאי.
הפעילות הדתית נמשכה גם במאה ה-21, ויהודים יוצגו בוועדה הבין-דתית של גואם שהחלה את פעילותה ב-2005 מדי פעם, רבנים מניו יורק מגיעים לעזור לקהילה היהודית בגואם עם פעילויות כדוגמת בר ובת מצווה.
יהדות ג'יבוטי היא הקהילה היהודית בג'יבוטי, המהווה חלק מהקהילה היהודית התימנית הרחבה יותר, בדומה לאלה באריתריאה ובעדן.
הקהילה התיישבה במקור באובוק, ולבסוף בעקבות המעבר של מפרץ טאג'ורה מהבריטים לצרפתים ב-1884 התמקמה בעיר ג'יבוטי.
ב-1949 הרוב המכריע של הקהילה עלה לישראל.
היהודים הראשונים שהתיישבו קבע בג'יבוטי הגיעו מעדן, שהייתה מושבה בריטית מאז 1839. הם היו יהודים מתימן, אזור שבו התקיימה אז קהילה יהודית גדולה ומגוונת.
לא ידוע אם יהודי ג'יבוטי הם מקהילת העדנים או מתכלאל מהצפון שזה עתה עברו בעדן, שכן יש להם מנהגים המשקפים את שתי הקהילות.
הם הגיעו במקביל לבואם של מספר רב של מוסלמים תימנים.
ב-1901 חיו בג'יבוטי חמישים משפחות יהודיות, ו-ב-1921 היו כבר 111. בתחילת המאה ה-20, עם האטה בהגירה בין תימן וג'יבוטי, חלק גדול מהקהילה היה מורכב מג'יבוטים ילידים שהתגיירו והתחתנו עם משפחות מבוססות.
בשנת 1902 השלטונות הצרפתיים ציינו אחד-עשר סוחרים יהודים, העובדים בעיקר כצורפים וכבעלי מלאכה.
היו להם מספר בתי כנסת, כולל בית הכנסת הגדול במרכז העיר ברחוב רומא.
החכמים מג'יבוטי היו מבוקשים בכל האזור בשל מומחיותם ההלכתית ומיומנותם.
אחד מהרבנים האחרונים של ג'יבוטי, חכם יוסף משה נהג לנסוע לקהילות יהודיות באדיס אבבה ואסמרה שחיפשו את כישוריו כמוהל.
היהודים היו נבדלים משכניהם המוסלמים במראה מכיוון שהיו להם פאות בצידי הפנים והם לבשו טליתות, בדומה למראה של יהודי תימן.
בשנת 1948, הכריזה מדינת ישראל על עצמאותה, שנה לאחר מכן היא ארגנה את מבצע על כנפי נשרים אשר הוציא לישראל כ-45,000 מיהודי תימן שהיו תחת איום.
מאתיים יהודים מג'יבוטי נכללו במבצע.
משה שיאון, חבר בקהילה היהודית בג'יבוטי, סיפר כי .
לפני המעבר לישראל, אביו שימש כפוסק, חזן, מוהל וסופר סת"ם של קהילת ג'יבוטי.
לאחר העלייה של 1949, הקהילה המקומית מעולם לא גדלה.
במהלך עשרות השנים המשפחות שנותרו עזבו את ג'יבוטי לישראל או לצרפת.
לאחר עזיבתם, בני עיסא המקומיים תפסו את בתיהם.
שני המבנים היהודיים היחידים שנותרו עומדים בג'יבוטי הם בית קברות צנוע ובית הכנסת המפואר שעהר ייעוד לחללי משרדים ב-2012, ונותרה ממנו רק החזית החיצונית המקורית.
הקהילה היהודית בדוונטר קיימת לסירוגין מהמחצית השנייה של ימי הביניים ועד ימינו.
הקהילה נפגעה במגפה באמצע המאה ה-14 והתחדשה שוב בסוף המאה.
במהלך השואה הקהילה הצטמצמה, אחר שמרבית חבריה נרצחו, והיא שבה לפעול לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, עם מספר של עשרות חברים.
הקהילה היהודית בדוונטר נוסדה במהלך המחצית השנייה של ימי הביניים, עם שגשוג העיר והפיכתה לעיר נמל ומסחר.
אזכורה הראשון הוא משנת ה'ק"ט (1349), בעת שפרצה בעיר מגפה שכילתה את הקהילה היהודית, וזו חדלה מלהתקיים בעיר למעלה מ-400 שנה.
בשנת ה'תקנ"ו (1796), תחת ממשלת הרפובליקה הבטאווית, התקבלו היהודים בדוונטר כאזרחים מן השורה עם מתן זכויות אזרח מלאות, ובשנת ה'תקנ"ז (1797) נוסדה מחדש קהילה רשמית קטנה חדשה, ונבנה בעיר בית כנסת קטן.
הקהילה היהודית גדלה, ולאחר כ-100 שנה, בשנת ה'תרנ"ב (1892) נבנה בית הכנסת הגדול בדוונטר, ובית הכנסת הקטן הוסב לבית ספר עבור הקהילה היהודית.
בשנת ה'תרע"ח (1918), בסוף מלחמת העולם הראשונה, החלה בקהילה היהודית פעילות של מרכז חלוצים לאומיים.
בין יהודי העיר, אתי הילסום, המשוררת והכותבת היהודיה, חיה בדוונטר במהלך המלחמה עד אשר גורשה לאושוויץ.
לאחר תום המלחמה התקיימה בעיר קהילה יהודית מצומצמת מתוך אלו ששרדו את השואה.
בשנת ה'תש"ז (1947), שופץ בית הכנסת הגדול מנזקיו והוא שב לתפקד כבית כנסת במשך כחמש שנים עבור הקהילה המקומית.
מבנה בית הכנסת היה גדול מדי עבור הקהילה הקטנה שנותרה, והיא מכרה אותו לכנסייה הרפורמית הנוצרית בהולנד .
בסביבות שנת ה'תש"ס (2000) התאגדו הקהילות היהודיות של אפלדורן, זוטפן (Zutphen) ודוונטר והן יצרו יחד את NIG De Stedendriehoek.
התפילות נערכו בבית הכנסת של זוטפן, ומדי פעם בבית הכנסת באפלדורן.
בשנת ה'תש"ע (2010) נוסדה בעיר מחדש קהילה יהודית מקומית בשם "בית שושנה", מבנה בית הכנסת הגדול הושכר לקהילה היהודית.
הקהילה מונה כמה עשרות חברים.
בשנת ה'תשע"ד (2013) חגגו לראשונה בקהילה היהודית החדשה את חגיגות החנוכה.
בסוף חורף ה'תשע"ו (מרץ 2016) הפכה הקהילה לקהילה .
בחורף של שנת ה'תשע"ח (ראשית 2018) נמכר בית הכנסת על ידי בעליו הכנסייה המאוחדת ליזם טורקי, ובהמשך, בכ' באב ה'תשע"ח (1 באוגוסט 2018), פונתה הקהילה היהודית, כשהיא נוטלת עמה את ספר התורה ותשמישי הקדושה שבבית הכנסת, ועוברת לבית הכנסת לשעבר של ראלטה.
יהדות דנוור היא הקהילה היהודית בעיר דנוור, בירת מדינת קולורדו שבארצות הברית.
קהילת יהדות דנוור החלה להתפתח באמצע המאה ה-19. כיום היא מונה כ-60 אלף יהודים בדנוור וכ-60 אלף נוספים בשאר מחוזות קולורדו.
הקהילה היהודית בעיר דנוור הוקמה כבר בתקופת הבהלה לזהב בשנת 1858, והיא קיימת ומשפיעה עד היום.
מקימי הקהילה אז היו ברובם יהודים שהיגרו לדנוור מגרמניה.
הם היו מעורבים עמוקות בפוליטיקה ובעניינים מקומיים במדינת קולורדו כולה.
חלקם השתייכו לאזרחים הבולטים של אותה תקופה.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, נוספו ליהדות דנוור גם יהודים שהיגרו לארצות הברית ממזרח אירופה.
אז התרחבה הקהילה היהודית בדנוור.
עם זאת, חשף הגידול בקהילה שסעים תרבותיים בין יהודים ממוצא גרמני לעומת יהודים דוברי יידיש לשעבר.
כשנעשתה דנוור למרכז טיפול בשחפת, הקימה הקהילה היהודית שני ארגונים חשובים שסייעו לא רק ליהודים חולים, אלא לעניים חולים מקולורדו כולה.
בתחילת המאה ה-20, הקהילה האורתודוקסית של העיר בנתה מספר מוסדות קהילתיים.
הקהילה, במיוחד חלקיה העניים יותר, נאלצה להתמודד עם אנטישמיות, לעיתים אלימה, ועלייתו של הקו קלוקס קלאן בקולורדו.
החל משנות ה-50 ועד שנות ה-70, הקהילה החלה להתפשט ממערב למזרח העיר, ולאחר מכן לפרברים.
הקהילה נותרה תוססת כיום, וכפי שהיא גדלה במהירות בעשורים האחרונים, כך גם מספר הארגונים והמוסדות החינוכיים, הפנאי והדתיים המשרתים אותה.
עד השנה שלאחר גילוי הזהב, בשנת 1859, היו בדנוור כ-12 יהודים בלבד, רובם ממוצא גרמני ומרכז אירופאי.
ביניהם היו ארבעה גברים – היימן ופרד סלומון, ליאופולד מאייר ואברהם ג'ייקובס – שכיהנו מאוחר יותר במועצת העיר דנוור.
הם גם ערכו את השירות הדתי הראשון מכל סוג שהוא בדנוור, בספטמבר 1859. בשנת 1860 הוקם הארגון היהודי הראשון, החברה העברית לקבורה ותפילה.
גל ההגירה יהודית לארצות הברית לארצות הברית שהחל בשנות ה-80 של המאה ה-19, בעיקר מרוסיה, שינה את מבנה הקהילה היהודית בדנוור.
היהודים הראשונים שהגיעו הקימו את הקהילה היו ברובם רפורמים, ממוצא גרמני ובעלי כספים.
המהגרים היהודים החדשים, לעומת זאת, היו מסורתיים ודתיים יותר, דיברו יידיש והיו עניים.
בזמן הזה, קולורדו התחילה גם לצבור לשמצה בתור "סניטריום העולמי", יעד משמעותי עבור אלה שרוצים לרפא את השחפת שלהם.
מספר יהודים, במיוחד מהגרים חדשים, היו בקטגוריה זו יחד עם כשליש מהמדינה והגיעו בתקווה שהאקלים היבש והשמשי יותר יעזור למחלתם.
כדי לענות על הצרכים של פלח הולך וגדל של יהודים ושל עניים חולים אחרים בעיר, בית החולים הלאומי היהודי לצרכנים (NJH), הידוע היום כמרכז היהודי הלאומי לרפואה ולמחקר, והחברה היהודית לצרכנים סיוע (JCRS) נוצרו.
בין שני הארגונים התקיימו יריבות ומתיחות מסוימת, ששיקפו במובנים רבים את הסכסוך הרחב יותר בין יהודי גרמניה העשירים יותר ולבין היהודים העניים והדתיים שהיגרו ממזרח אירופה לדנוור.
בעוד ששניהם היו בחינם, ל-NHS, שנוסדה על ידי הקהילה היהודית בגרמניה, היו קריטריוני קבלה מחמירים.
אלה כללו כי החולה בשלב מוקדם יותר של המחלה, ושהחולה יכול להוכיח שיש לו כספים להישאר בעיר או לרכוש חזרה הביתה לאחר השחרור, והשהייה המרבית במתקנים הוגבלה לשישה חודשים.
דרישות אלו, בשילוב עם הרגשה שהם מתנשאים או לא רצויים, גרמו ליהודי לאומי להיראות בלתי ניתנים לביצוע בעיני חלק מיהודי מזרח אירופה, ויצרו צורך נכבד שאגודת הסיוע היהודית לצרכנות הוקמה כדי למלא.
המפתח בהקמת ארגוני הצדקה בעיר, של יהודים וגם של אחרים לא יהודים, היה פרנסס ויסברט ג'ייקובס.
היא הייתה גורם מרכזי בהקמת בית החולים הלאומי היהודי ובית הקהילה, שלימים יהפוך ל-United Way, ועבודתה למען הנזקקים בקולורדו ובדנוור בפרט זיכתה אותה במחווה בזכוכית הצבעונית של רוטונדת הקפיטול בקולורדו, אחת מ-16 חלוצים והאישה היחידה המתוארת.
בעקבות ניסיון כושל לבנות מושבה יהודית מבוססת חקלאות בקוטופקסי שבקולורדו על ידי קבוצת משפחות אורתודוקסיות שהיגרו מהאימפריה הרוסית ומ- HIAS, שכונת ווסט קולפקס של דנבר ווסט סייד, מערב העיר דנוור, הפכו עד מהרה לבית לאוכלוסייה יהודית ניכרת.
ב-1897 סייעו היהודים במקום בהקמת בית הכנסת הראשון של השכונה, קהילת זרע אברהם, שנשאר עד היום בית כנסת אורתודוקסי פעיל.
בתחילת המאה ה-20, הקהילה האורתודוקסית בווסט סייד התרחבה ללא הרף על ידי הקמת מוסדות דת וקהילה יהודיים כגון בתי כנסת, מקוואות, מוסדות חינוך ותיאטרון יידיש.
מספר סופרים בולטים ביידיש ואינטלקטואלים יהודים הגיעו לדנבר כדי לטפל בשחפת שלהם, כמו המשורר יהואש.
בין השנים 1900–1907, מהגרים יהודים רבים עברו ישירות לדנוור בשל הקהילה הדתית ההולכת ומתפתחת שלה באותן שנים, וההתיישבות היהודית בעיר הגיעה לשיאה ממש לפני מלחמת העולם הראשונה.
מחוזקת במספר חולי השחפת הגיעה האוכלוסייה היהודית בעיר ל-15,000 בשנת 1912. ב-1913 נוסד ה-Intermountain Jewish News, שעד היום הוא העיתון היהודי הגדול והמשמעותי ביותר במדינת קולורדו.
לאחר שברחה מהבית כשהייתה נערה, התגוררה ראש ממשלת ישראל ה-4 לשעתיד גולדה מאיר בווסט סייד דנוור, מערב העיר, בין השנים 1913 עד 1914 עם אחותה, שעברה לעיר עקב מחלת השחפת.
בדנבר פגשה גולדה את בעלה לעתיד, מוריס מאיירסון (מיירסון), ובאוטוביוגרפיה שלה, "חיי", היא כתבה "במידה שהאמונות העתידיות שלי עוצבו וקיבלו צורה, ורעיונות נפסלו או התקבלו על ידי.
בזמן שגדלתי, הלילות מלאי הדיבור האלה בדנוור מילאו תפקיד לא מבוטל"., במקום זה התגוררה רק שנתיים אך התעצבה בה דמותה באופן משמעותי הבית בו התגוררה עם אחותה שמור כיום כמוזיאון בית גולדה מאיר.
קהילת דנבר גם התמודדה עם שנאה רבה ואנטישמיות חזקה במספר הזדמנויות במחצית הראשונה של שנות המאה ה-20. בחג המולד 1905, היהודי ג'ייקוב וייסקינד יצא לעבוד כמחטב כאשר הוא הוכה באכזריות על ידי המון נוצרי אנטישמי "הנוקם את דמו של ישו", ומת מאוחר יותר מפצעיו, במה שיש מי שכינו לינץ'.
יהודי נוסף שעבד עמו הוכה אף הוא קשות, אך ניצל.
פחות משנתיים לאחר מכן, בעוד העיתונים בעיר מדווחים על "כנופיות אנטישמיות" שמסתובבות בווסט סייד, נרצחו באכזריות שני מהגרים יהודים בשם טוביה בוקסר ומיכאל וייסבלי על ידי שני חברי כנופיה נוצרים אנטישמים.
מבצעי הרציחות הללו קיבלו עונשים קלים למדי, והעילה הגזעית הבסיסית של הרציחות נדונה בעיתונים רבים בדנוור באותה תקופה, ובתיק וייססקינד, ברחבי המדינה.
בשנות העשרים, הקהילה היהודית נאלצה להתמודד גם עם עליית ארגון הימין הקיצוני הקו קלוקס קלן במדינה, שהתרכז ברובו בעיר דנוור עצמה, והצלחתה המדהימה להשתלט על המשרדים הפוליטיים של קולורדו כמעט בכל רמה: מראש עיריית דנבר בן סטייפלטון ועד המושל הכללי של קולורדו.
קלרנס מורלי, ובשלב מסוים, רוב בשני הבתים של האספה הכללית של קולורדו.
אמנם לא הייתה הרבה אלימות מוחשית כתוצאה מהשליטה של הקו קלוקס קלן, אך שרטו רטוריקה אנטישמית, אנטי-קתולית ואנטי-שחורה, והחרמות מאורגנות על עסקיהם.
ווסט קולפקס נותרה עם רוב יהודי משנות ה-20 עד שנות ה-50. בשנות ה-40, לאחר שהתגלתה אנטיביוטיקה יעילה לריפוי מחלת השחפת ומספר מקרי המוות ירד דרסטית, בתי הסניטריומים בעיר ובמדינה הצטמצמו ועברו בהדרגה למוקדים רפואיים אחרים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, הקהילה היהודית של מערב העיר החלה להתפשט לאזורים אחרים בעיר, בעיקר למזרח העיר, ומאוחר יותר, לפרברים.
בזמן שבית הספר "הברית החינוכית העברית" הוקם ב-1920, בשנות ה-50 וה-60 נפתחו האקדמיה הלל, בית הספר התיכון לבנות סמינר בית יעקב וישיבת תורת חיים.
ב-1975, המרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת דנוור נוסד על ידי ד"ר סטנלי מ.
האוכלוסייה היהודית הוערכה בין 23,500 ל-30,000 בשנת 1968, וכ-40,000 בשנות ה-70, כאשר יותר ויותר מהקהילה עברה לפרברים.
משנת 1978 עד 1983, הקהילה היהודית בדנוור הייתה בית לתוכניות חלוציות שהקלו משמעותית על הגיור במדינה עבור מועמדים רפורמים, קונסרבטיביים ואורתודוקסים כאחד על מנת להבטיח שכל הגיורים יוכרו כתקפות בכל הקהילה היהודית במדינה.
כשהתוכנית הסתיימה ב-1983, בעיקר בשל החלטת התנועה הרפורמית להכיר באנשים ממוצא יהודי פטריליניאלי כיהודים למטרות דתיות, היא עוררה מחלוקת גדולה בדנוור ומחוצה לה.
בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה היהודית באזור המטרופולין שבין דנוור לבולדר בכ-83,900 נפש.
מחקר משנת 2013 העריך את האוכלוסייה היהודית של המדינה כ-92,000, כאשר למעלה משלושה רבעים מהקהילה מתגוררים בדנוור.
יש עדיין קהילה חרדית פעילה בווסט סייד העוקבת אחר המסורת היהודית הליטבקית/ליטאית, כמו גם קהילה אורתודוקסית מודרנית פעילה, וקהילות רפורמיות וקונסרבטיביות רבות.
באזור יש 25 בתי כנסת פעילים, הקהילה האורתודוקסית המודרנית הגדולה ביותר בדנוור, שהייתה גם בית הכנסת האחרון שנותר המזוהה עם האיחוד האורתודוקסי שקיים תפילות ללא מחיצה, בו גברים ונשים יכלו לשבת יחד.
ישנם גם מספר בתי ספר יהודיים על פני הקשת האידאולוגית.
בנוסף למרכז לימודי יהדות בדנוור, אוניברסיטת דנוור היא גם בית החברה ההיסטורית היהודית של הרי הרוקי, ארכיון בק והמכון למודעות השואה.
מספר אתרים יהודיים בדנוור ואף בקולורדו בכלל הוצבו במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, כולל בית הכנסת אייזק סולומון, בית השמשונית, אגף הגבעה של בית הקברות גולדן היל, ומקדש רחוב הפנינה הישן של מקדש עמנואל.
יש סניפים של מרכז קהילתי יהודי בדנוור ובבולדר, ישנם גם מספר מוסדות תרבות יהודים אחרים כמו מוזיאון מיזל ומרכז האמנויות והתרבות מיזל.
לארגונים יהודיים רבים ברחבי כלל ארצות הברית יש משרדים בדנוור, כולל ארגונים יהודים גדולים כגון הליגה נגד השמצה, הדסה והמועצה הלאומית לנשים יהודיות.
אוטו מירס (1840–1931), בולט בקולוראדן הקדום שבנה כבישים ומסילות ברזל באזורים עם שטחים קשים.
Wolfe Londoner (1842–1912), היהודי הראשון שהפך לראש עיריית דנוור.
פרנסס ויסברט ג'ייקובס (1843–1892), פילנתרופית חלוצית.
דוד אדלשטדט (1866–1892), משורר אנרכיסטי בשפה היידיש.
סיימון גוגנהיים (1867–1941), סנטור ארצות הברית המייצג את קולורדו.
יהואש (בלומגרטן) (1872–1927), משורר וחוקר בשפה היידיש.
ג'סי שוויידר (1882–1970), מייסד, נשיא ויו"ר תאגיד סמסונייט.
יהודה לייב גינזבורג (1888–1946), מחבר פירושים משפיעים למדרשים.
גולדה מאיר (1898–1978), ראש הממשלה הרביעי של מדינת ישראל.
יוסף קורבל (1909–1977), דיפלומט ומדען המדינה צ'כי-אמריקאי, אביה של מדלן אולברייט.
שלדון ברן (1922–1996), בכיר בנפט ופילנתרופ אורתודוקסי מרכזי.
אלן ברג (1934–1984), עורך דין שנהרג ומנחה רדיו דיבור.
מדלן אולברייט (1937–2022), פוליטיקאית ודיפלומטית.
לארי מיזל (1942 -), איש עסקים ופילנתרופ.
טוכמן (1959 -), מייסד חברת מיקור החוץ העולמית TeleTech ונדבן.
מייקל בנט (1964 -), סנטור ארצות הברית הנוכחי המייצג את קולורדו.
TJ Miller (1981 -), קומיקאי, שחקן, סופר ומפיק.
ג'ארד פוליס (1975 -), נציג ארצות הברית והמושל היהודי הראשון של קולורדו
יהדות דמשק הייתה אחת מהקהילות היהודיות הגדולות ביותר בקרב יהדות סוריה, ומנתה בשיאה כ-15 אלף נפש.
העדות המבוססת הראשונה לחיים יהודיים בדמשק מתוארכת ל.
לאחר הכיבוש המוסלמי ב-634 הצטוו יהודי העיר להתגורר ברובע מיוחד, "חארת אל-יהוד", בדרום מזרח דמשק.
בימי הביניים עיקר היהודים שהתגוררו בעיר הגיעו אליה מקרב יהדות בבל.
לאחר גירוש ספרד ב-1492 הגיעו לדמשק גם יהודים מקרב יהדות ספרד.
העיר הייתה בין המרכזים החשובים של תורת הקבלה, ובין המקובלים הידועים שחיו בה היה חיים ויטאל.
דמשק הייתה מרכז העתקה לכתבי יד של התנ"ך שנודעו בשם "כתר דמשק".
בנוסף לצאצאי גולי ספרד התקיימו בעיר "קהילת המוסתערבים", קהילה יהודית עתיקה דוברת ערבית, קהילה קראית וקהילת יהדות סיציליה.
לכל קהילה היו שירותי דת נפרדים, אך הן היו מיוצגות כלפי שלטונות האימפריה העות'מאנית באמצעות מוכתר אחד.
יהודי העיר נפגעו משתי עלילות דם, הראשונה ב-1840 והשנייה ב-1860. בעקבות עלילות הדם החלה הגירת יהודים לאזורים אחרים במרחב ובכללם ללבנון.
עם זאת דמשק ידעה הגירה חיובית מלבנון עקב "מרד הר הלבנון" ב-1860. ערב הקמתה של מדינת ישראל ב-1948 החלו השלטונות לרדוף אחר יהודים.
הם פוטרו ממשרותיהם ורכושם הוחרם.
כך החלה קהילת דמשק לעלות לישראל בהדרגה.
קהילה זו הייתה לצד הקהילה היהודית הגדולה שבעיר חַלַבּ.
העדות הראשונה לחיים יהודים בדמשק מגיעה כבר מהמאה הראשונה לספירה, ימי השלטון ההלניסטי.
לדברי יוסף בן מתתיהו, הקהילה היהודית בדמשק נפגעה מהרומאים במהלך המרד הגדול.
ישנה סברה ולפיה אנשי כת קומראן התיישבו בדמשק, שכן בין מגילות מדבר יהודה נמצא ספר ברית דמשק, שבו נכתב כי אנשי הכת נמלטו אליה וכרתו בה ברית.
עם זאת, אין הכוונה לדמשק עצמה אלא לעיר כאלגוריה או אף לקומראן.
בראשית כיבושי האסלאם, לאחר שהצבאות המוסלמיים צרו על דמשק ב-634, עברו יהודי העיר להתגורר ברובע מיוחד בחלקה הדרום-מזרחי של העיר העתיקה של דמשק, שנקרא לימים בשם "חארת אל-יהוד" .
במהלך ימי הביניים, עיקר המתיישבים בדמשק הגיעו אלה מקרב יהדות בבל, וכמה מן המנהיגים הרוחניים של יהודי בבל קבעו בה את מושבם.
דמשק תוארה גם בכתביהם של נוסעים יהודים בעת ההיא, כגון פתחיה מרגנסבורג, יהודי יליד גרמניה שערך החל מ-1175 מסע לבבל ולארץ ישראל ותיאר את הקהילות שפגש בדרכו, ובנימין מטודלה, יליד ספרד שבמסעותיו החל מ-1165 הגיע גם לסוריה.
הקהילה בדמשק המשיכה לגדול לאחר שהגיעו אליה יהודים ספרדים שגורשו מספרד החל מ-1492. דמשק הייתה מן המרכזים החשובים של תורת הקבלה, ואחד המקובלים הידועים שהתגוררו בה ב היה הרב חיים ויטאל, יליד צפת שכיהן, בין השאר, כרבה של קהילת סיציליה.
באותה עת שימשו כרבנים בדמשק הרב ופוסק ההלכה יעקב אבולעפיה וכן הפרשן והמשורר ישראל נג'ארה.
דמשק הייתה מרכז להעתקת כתבי יד של התנ"ך.
ספרי התנ"ך שהועתקו בדמשק נודעו בשם "כתר דמשק", והם נשמרו בקרב הקהילה היהודית בעיר.
המפורסם שבהם, כתר דמשק, חובר בסביבות 1260. ב-1605 נוסד בדמשק לראשונה בית דפוס עברי.
בבית הדפוס עבדו ארבעה אנשים, אך הוא הצליח להוציא לאור בזמן פעילותו רק ספר אחד.
ב עיקר המתיישבים בדמשק היו מצאצאיהם של גולי ספרד, והם שהחזיקו במשרת הרב הראשי בעיר, שכונתה "חכם באשי".
בד בבד התקיימו כמה קהילות קטנות יותר.
אחת מהן הייתה "קהילת המוסתערבים", קהילה יהודית עתיקה ודוברת ערבית.
הקהילה השנייה הייתה קראית, קהילה המחויבת בעיקר לדברי המקרא המפורשים ואינה מקבלת את פרשנות חז"ל.
קהילה נוספת הייתה קהילת של יהדות סיציליה שגורשה מהאי החל מ-1493. היהודים הספרדים והסיציליאנים דיברו תחילה לאדינו כשפת יום-יום, ואילו המוסתערבים דיברו ערבית יהודית.
ברבות השנים אימצו גם הספרדים והסיציליאנים את הערבית היהודית כשפת הדיבור.
הספרדים והסיציליאנים חלקו את אותו בית קברות, אך כל אחת מן הקהילות הפעילה ארגון נפרד של חברה קדישא.
לעיר הייתה אף הגירה מעטה של יהודים אשכנזים מאירופה, שדיברו יידיש.
חרף הפילוג בין הקהילות השונות, כולן היו מיוצגות בפני השלטונות של האימפריה העות'מאנית באמצעות מוכתר אחד.
היהודים שהתגוררו בדמשק נהגו לשנות את שמות המשפחה שלהם לשם משפחה טורקי, כדי להתערות בסביבתם.
ב-1849, לאחר פטירתו של החכם באשי חיים רומאנו, החלו לכהן במקביל שני רבנים ראשיים בעיר.
החל מ-1895 כיהן בדמשק בתפקיד החכם באשי שלמה אליעזר אלפנדרי, פוסק ומקובל יליד איסטנבול.
הקהילה נפגעה משתי עלילות דם.
זאת, על אף שעלילות כאלה לא היו נפוצות תחת שלטון האסלאם.
העלילה הראשונה התרחשה ב-1840 ונודעה בשם "עלילת דמשק".
היא החלה לאחר מציאת גופתו של נזיר נוצרי.
כמה יהודים, לרבות החכם באשי יעקב ענתיבי, נאסרו בחשד לרציחתו של הנזיר.
אחדים מהם אף מצאו את מותם מעינויים בחקירה.
עלילת הדם הסתיימה הודות להתערבותם של יהודים מארצות אירופה, ובהם משה מונטיפיורי, שפעלו בהצלחה כדי לשחרר את העצורים.
בעקבות עלילת הדם החלה הגירה של יהודים מדמשק לערים אחרות בארצות האסלאם, כגון ביירות, ולשם הועבר מרכז הכובד של היהדות באזור הלבנט בשנים שלאחר מכן.
עם זאת, דמשק ידעה גם הגירה חיובית מלבנון בשל "מרד הר הלבנון", שהתרחש ב-1860 וכלל עימותים צבאיים בין דרוזים לנוצרים מרונים בלבנון בתקופת השלטון העות'מאני.
במקביל למרד, ביוני אותה שנה, התרחשה עלילת דם נוספת.
היהודים נחשדו בשיתוף פעולה עם הנוצרים המורדים בלבנון, ועל רקע זה התפתחה עלילת הדם השנייה בדמשק.
היא הביאה יהודים רבים להגר מדמשק לביירות.
סיבות נוספות שתרמו להגירת היהודים לביירות היו גיוס החובה שהחיל צבא האימפריה העות'מאנית וכן השגשוג הכלכלי שהביאו עמם המרונים, העדה הנוצרית שחייתה בלבנון.
עקב עלילות הדם הגיעו נציגים לדמשק מהעולם המערבי כדי להגן על היהודים שהתגוררו שם, במשך השנים הבאות.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918 השתלט על סוריה פייסל, ממפקדי הצבא של "המרד הערבי".
הוא הכתיר את עצמו למלך של "השושלת ההאשמית" וסוריה הפכה ל"".
פייסל ניסה לגייס גיוס חובה את התושבים המקומיים, ובכללם יהודים רבים בדמשק שהתחמקו מגיוס באמצעות תשלום כופר.
ב-1920 הובסה ממשלת פייסל על ידי צבא צרפת, ועל סוריה הוחל המנדט הצרפתי.
ערב הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, החלו היהודים להיות נרדפים על ידי השלטונות.
הם פוטרו מכל העבודות הציבוריות ורכושם הוחרם.
בעקבות הרדיפות החלה קהילת דמשק לעלות לישראל בהדרגה.
ב-5 באוגוסט 1949 נזרקה פצצה לבית הכנסת "אלמנשה" בדמשק.
בטבח נרצחו 12 יהודים ו-60 נפצעו.
ב-1919 התפקדו במפקד אוכלוסין כ-15 אלף נפש יהודים בדמשק.
עד ל-1948 הצטמק מספר היהודים בדמשק ל-3,000 נפש בלבד, ומספרם המשיך להצטמצם עקב הגירה יהודית לארץ ישראל.
ב-1864 נפתח בדמשק בית ספר ראשון מטעם ארגון "כל ישראל חברים" ("אליאנס").
הרשת הפעילה שני בתי ספר בעיר: האחד יועד לבנים ובו למדו כ-800 תלמידים, והשני יועד לבנות ובו למדו כ-300 תלמידות.
בעיר פעלו מספר תלמודי תורה שנקראו גם בשמם הערבי "כותאב", וכן תנועות נוער רבות, כגון "המכבי הצעיר" ו"החלוץ".
תנועות אלה סייעו בעלייתם לארץ ישראל של יהודים רבים מדמשק וסביבותיה.
רוב היהודים בדמשק עסקו במסחר ובמלאכה.
הם סחרו, בין השאר, בצמר, בטבק ובמתכות.
סחורות רבות הגיעו מארצות רחוקות.
נוסף על כך, הם עבדו באריגה, במשי ובצורפות.
ב-1856 מספר היהודים בדמשק שעסקו באריגה עמד על 50. חלק מבעלי המלאכה אף ייסדו גילדות משלהם.
יהודים אחדים עסקו בהלוואה בריבית.
הקהילה היהודית בדמשק שילמה מיסים לשלטונות.
המיסים נתקבלו מהוצאותיהם של יחידים, אך גם מבתי הכנסת השונים ומהחברה קדישא.
המסחר בקרב יהודי דמשק נפגע לאחר פתיחתה של תעלת סואץ.
סוחרים שחצו את אזור הלבנט העדיפו לעבור דרכה ולא דרך היבשה.
בראשית 1920 יצא לאור בדמשק עיתון ציוני עברי-ערבי משולב, בשם "המזרח / א-שרק".
כדי להדגיש את העובדה שקו העיתון נטול השפעות ציוניות, מונה לעורך הראשי שלו מנכבדי הקהילה.
חרף כך, העיתון ספג איומים מגורמים מקומיים, שזיהו אותו כעיתון בעל נטייה ציונית.
כעבור חודשים מספר הפסיק העיתון להתקיים בפקודת המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, ככל הנראה עקב האיומים שספגה מערכת העיתון.
יהדות בליז היא הקהילה היהודית הקטנה המתגוררת במדינת בליז.
בימינו מוערך מספר היהודים בבליז בכ-100 ורובם מהעדה הספרדית הוותיקה.
עם זאת הקהילה לא מאורגנת ולא ידוע על מוסדות יהודים מלבד בית חב"ד שנוסדה בשנת 2016 על ידי הרבנים מנחם בלחמו מנדל וגב' הדר בלחמו ובית קבורת ישן בקרבת הבירה הקודם – בליז סיטי.
בעבר עלה הצעה להקמת מדינה יהודית בשטחי בליז שנקרא באותם ימים הונדורס הבריטית.
יהדות ג'קסונוויל היא הקהילה היהודית בעיר ג'קסונוויל ובמטרופולין שסביבה, בפלורידה, ארצות הברית.
אוכלוסייתה מנתה ב-2024 כ-35,400 איש, המהווים כ-2% מכלל אוכלוסיית המטרופולין.
נוסף להם חיים 12,100 גויים במשקי בית בהם מתגוררים יהודים, במצב של התבוללות.
בסך הכל, קיימים 22,900 משקי בית בהם חיים יהודים במטרופולין.
במטרופולין קיימים מספר בתי חב"ד.
פועלים בה גם שירותים למשפחה ולילד ומושב-זקנים, וכן סניפים של ארגונים יהודיים ארציים.
ישנם במטרופולין מספר בתי כנסת, מתוכם אורתודוקסים, ובהם כאלה המשויכים לחסידות חב"ד, קונסרבטיביים, ורפורמים.
מבחינת אוכלוסייה, 2% מהאוכלוסייה היהודית מגדירה עצמה כאורתודוקסית, ;12% מגדירים עצמם כחלק מחסידות חב"ד, 14% מגדירים עצמם כקונסרבטיבים, 22% הם רפורמים ו-4% משייכים עצמם לזרמים אחרים.
46 אחוזים מהאוכלוסייה היהודים אינה מגדירה עצמה כחלק מזרם מסוים.
מבין האוכלוסייה הבוגרת בקהילה, 63% אחוזים היו נשואים ב-2021, כאשר 55 אחוזים נשואים לגויים במסגרת התבוללות, ו-45 האחוזים הנותרים נשואים ליהודים אחרים.
רק 42% מבין הזוגות המתבוללים במטרופולין מחנכים את ילדיהם ליהדות בלבד.
מבחינת עדות, 79% מיהודי האזור הם יוצאי אשכנז, 6% הם ספרדים, 3% מזרחים, 1% אחרים.
8% לא משתייכים למוצא אחד במובהק ו-3% לא מגדירים עצמם כחלק מאחד, בעוד 6% נוספים לא יודעים.
ילדי הקהילה מתחלקים בין בתי ספר מסוגים שונים: 80% לומדים בבתי ספר ציבוריים, 6% לומדים בבתי ספר יהודיים או בישיבה, 6% מקבלים חינוך ביתי, 2% נוספים לומדים בבתי ספר פרטיים שאינם יהודיים ו-7% לומדים בבתי ספר מסוגים אחרים.
ההתיישבות היהודית בעיר החלה כבר סמוך להיווסדה ב-1817, וקהילה רשמית הוקמה במקום ב-1882. הקהילה היא "אהבת חסד", המשויכת ליהדות הרפורמית, והייתה הקהילה היהודית השנייה בפלורידה.
רובה של הקהילה הגיע מקרב יהודים שהיגרו מגרמניה וממערב אירופה.
בין השנים 1916 עד 1946 עבד בראשות הקהילה הרב ישראל קפלן, ואחריו סידני לבקוביץ.
ב-1901 נוסדה הקהילה האורתודוקסית "בני ישראל" על ידי יוצאי מזרח אירופה.
זו התמזגה עם השנים לתוך התנועה הקונסרבטיבית, ובהמשך הקימה בית כנסת ומוסד חינוך עצמאי בשנת 1942. קהילה אורתודוקסית חדשה התארגנה בשנת 1947 תחת השם "עץ חיים", וכיום פועלות בעיר קהילות המייצגות את שלושת הזרמים הגדולים ביהדות ארצות הברית.
לכל עדה בית קברות עצמאי.
יהדות התורה והשבת היא רשימה משותפת וסיעה חרדית אשכנזית בישראל שמהווה איחוד של המפלגות "אגודת ישראל" החסידית ו"דגל התורה" הליטאית.
יהדות התורה תומכת בשמרנות דתית וחברתית ובמדינת הלכה.
יו"ר הסיעה בכנסת הוא ח"כ אורי מקלב
בראשית ימיה של המדינה ייצגו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל את הציבור החרדי שהצביע לכנסת.
עם השנים, פועלי אגודת ישראל דעכה ובבחירות לכנסת העשירית לא עברה את אחוז החסימה.
באגודת ישראל היו שותפים חסידים, ליטאים וספרדים, הגם שהספרדים כמעט שלא יוצגו בכנסת.
בתחילת שנות ה-80 נוצר פילוג קשה בין החסידים והליטאים, שתרם להקמת מפלגת ש"ס ובהמשך להקמת דגל התורה של הליטאים, כך שאגודת ישראל נותרה מפלגה חסידית בעיקרה.
בבחירות לכנסת ה-12 התמודדו אגודת ישראל ודגל התורה חזיתית זו מול זו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-13 והעלאת אחוז החסימה ל-1.5% החליטו שתי המפלגות לרוץ ברשימה משותפת שנקראה יהדות התורה.
האיחוד כלל בתוכו גם את הרב יצחק חיים פרץ, בניסיון למשוך את הציבור הספרדי, ואת אברהם ורדיגר כנציג פועלי אגודת ישראל, שקיבל ייצוג במסגרת הסכם רוטציה.
לאחר הבחירות, משהתברר שהרב פרץ לא הביא עמו קהל ספרדי משמעותי, הוא נתבקש לפרוש מהכנסת וכך אכן עשה.
שתי המפלגות המרכיבות את רשימת יהדות התורה מתפקדות בכנסת בסיעה משותפת, אך כמפלגות עצמאיות.
למפלגות מועצות גדולי תורה נפרדות ורק לעיתים נדירות הן מקיימות ישיבה משותפת.
בשלהי כהונת כל הכנסות עד ה-18 (למעט הכנסת ה-15) התפצלה סיעת יהדות התורה למרכיביה, והתנהל משא ומתן מחודש על ריצה משותפת.
בכל הפעמים המשא ומתן הסתיים בהצלחה, ושתי המפלגות רצו שוב ברשימה משותפת.
לעיתים עלו היחסים על שרטון עוד במהלך כהונת הכנסת.
למשל, בינואר 2005 החליט ח"כ אברהם רביץ להגיש את בקשת ההיפרדות לשתי הסיעות לוועדת הכנסת לאחר שיו"ר הסיעה המשותפת, ח"כ יעקב ליצמן, החל לכהן כיו"ר ועדת הכספים של הכנסת, בתיאום עם הקואליציה, בניגוד להוראות הרב יוסף שלום אלישיב, שחייבו את דגל התורה להישאר באופוזיציה.
ב-2008, היה מאיר פרוש, יו"ר סיעת שלומי אמונים (סיעה בתוך אגודת ישראל המייצגת את החסידויות הקטנות יותר), מועמד לראשות עיריית ירושלים, אך לא נבחר, בין היתר בשל סכסוך עם חסידות גור.
הסכסוך גרם לתומכים רבים של יהדות התורה שלא להצביע לה בבחירות לכנסת ה-18. בבחירות אלו ירד כוחה של הרשימה לחמישה מנדטים.
לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה חל פיצול בציבור הליטאי, כאשר הפלג הירושלמי בהנהגתו של הרב שמואל אוירבך הגיש רשימה לכנסת בשם נצח, אולם לקראת הבחירות הגיעו אנשי נצח להסכמה עם נציג חסידות גור וחמישה ימים לפני הבחירות, הסירה נצח את מועמדותה.
בבחירות לכנסת ה-20 השיגה יהדות התורה כ-210 אלף קולות, על אף שמחנהו של הרב אוירבך לא השתתף בהן.
בשל שיעור ההצבעה הגבוה הצטמצם כוחה של הסיעה לשישה מנדטים בלבד (ארבעה לאגודת ישראל ושניים לדגל התורה).
בכנסת העשרים היו סיעות יהדות התורה והבית היהודי "שיאניות החקיקה" לחבר כנסת.
חברי הכנסת של שתי הסיעות חוקקו 6.75 חוקים בממוצע, בניכוי שרים וסגני שרים.
הרשימה זכתה ב-8 מנדטים בכנסת ה-21, ו-7 ב-22 וה-23. במהלך הכנסת ה-23 נחקק החוק הנורווגי ולצד חברי הכנסת היו לה גם שר ושני סגני שרים.
ב-3 ביוני 2022 התפטר מהכנסת ופרש מהחיים הפוליטיים מנהיג אגודת ישראל ויו"ר רשימת יהדות התורה במשך 19 שנה, יעקב ליצמן, לאחר שהואשם בפלילים.
בהתאם להסכם שנחתם טרם הבחירות לכנסת העשרים וארבע, נציג חסידות גור יצחק גולדקנופף עמד בראש רשימת יהדות התורה במהלך הבחירות לכנסת העשרים וחמש, בהן זכתה הרשימה ב־7 מנדטים.
כן נקבעו הסכמי רוטציה להסדרת החלוקה בין דגל התורה ואגודת ישראל ובתוך אגודת ישראל.
במקרה של ארבעה מנדטים בלבד, נקבע שנציג דגל התורה במקום הרביעי, יפנה מקומו באמצע הקדנציה עבור נציג אגודת ישראל.
כך אכן היה בכנסת ה-14, כאשר משה גפני התפטר כדי לפנות מקום לאברהם לייזרזון.
במקרה שהרשימה קיבלה חמישה מנדטים, נקבעה רוטציה בתוך אגודת ישראל, וכך היה בכנסת ה-16, כאשר ישראל אייכלר התפטר לטובת שמואל הלפרט.
במקרה של שישה מנדטים נקבע שנציג אגודת ישראל יתפטר בחצי הקדנציה לפנות מקום לנציג דגל התורה.
בשנת 2005, בעקבות סירובו של ישראל אייכלר להתחייב כי יכהן שנתיים בלבד במסגרת הרוטציה, הוצב ברשימה במקומו יעקב כהן.
במהלך השנים טענו אנשי דגל התורה שיחסי הכוחות השתנו לשיעור של 50%-50% ולכן יש לשנות את הרכב הרשימה בבחירות הארציות ובבחירות לרשויות המקומיות.
בבחירות המוניצפליות לעיריית ירושלים שהתקיימו ב-30 באוקטובר 2018 התמודדו שתי המפלגות בנפרד.
דגל התורה השיגה שישה מושבים לעומת שלושה לאגודת ישראל.
בעקבות זאת, בינואר 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21, חתמו הסיעות על הסכם לחלוקת המקומות באופן שווה.
לפי ההסכם, בכנסת ה-21 תקבל אגודת ישראל את המקומות האי זוגיים ודגל התורה תקבל את המקומות הזוגיים, ובכנסת הבאה להפך.
אם הסיעה תיכנס לקואליציה ותקבל שלושה תפקידים - תקבל דגל התורה את התפקיד הבכיר השלישי, ובממשלה שלאחריה להפך בעקבות פיזור הכנסות העשרים ואחת והעשרים שתיים, זמן קצר לאחר הבחירות, הוחלט לדחות את קיום ההסכם ולכן בכנסת ה-23 קיבלה אגודת ישראל שוב את המקומות האי זוגיים.
בבחירות לכנסת ה-24 הוחלט שדגל התורה יקבלו את כל המקומות
האי-זוגיים כלומר שח"כ משה גפני יהיה ראש המפלגה.
והוא יקבל גם את התפקיד החשוב (שלמעשה יהיה התפקיד אותו ירצה), בנוסף לכך גם חבר הכנסת יצחק פינדרוס יעלה למקום ה-7.
שתי המפלגות נהגו במשך שנים רבות שלא למנות שרים מטעמן בממשלה, אלא רק סגני-שרים, כדי לא לשאת באחריות לפעולות הממשלה, שחלקן מנוגדות להשקפת עולמן.
למרות זאת, ב-2015 מונה יעקב ליצמן לשר הבריאות בעקבות עתירה לבג"ץ שהגישה מפלגת יש עתיד, בטענה שכהונה של סגן שר ללא שר מעליו אינה חוקתית ופוגעת בתפקוד הממשלה.
אך בעקבות משבר הרכבת שפרץ במושב החורף של 2018 התפטר ליצמן מתפקידו כשר וחזר לכהן כסגן שר לאחר שאושר תיקון בחוק יסוד: הממשלה המאפשר אצילת סמכויות של שר (אם השר הוא ראש הממשלה) לסגן שר.
ב-29 בדצמבר 2019 חזר ליצמן לכהן כשר הבריאות.
מדובר בעמדת ההנהגה הדתית החסידית של אגודת ישראל.
ההנהגה המקבילה, הליטאית, לא עסקה בנושא, משום שתפקידים אלה בכל מקרה לא הוצעו מעולם לאנשיה, ובנובמבר 2022, לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש, כשהדבר הפך לרלוונטי, הודיע מנהיג דגל התורה, הרב גרשון אדלשטיין, כי הוא דבק במדיניות הישנה ומתנגד למינוי לתפקיד שר.
כמו מפלגות חרדיות אחרות, ברשימות המפלגה לאורך השנים ישנם גברים בלבד.
הסיעה שואפת, כמו גם אגודת ישראל לפניה, לעמוד בראשות ועדת הכספים של הכנסת.
החל מהקמתה ועד לבחירות בשנת 2015 נהנתה המפלגה מגידול מתמיד בקולות שקיבלה וזאת בהתאם לגידול האוכלוסייה החרדית במדינה (מכ-86,000 קולות שקיבלה המפלגה ב-1992 ועד ל-280,194 קולות שקיבלה ב-2022).
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת פתחה המפלגה לראשונה דף פייסבוק.
מנהיגיה הרוחניים של המפלגה הם חברי מועצת גדולי התורה.
בפילוג של שנת תשמ"ט הקימה דגל התורה מועצת גדולי התורה משלה.
במועצה החסידית בולטים אדמו"רי גור, ויז'ניץ ובעלז, שלכל אחד מהם בדרך כלל גם נציג בכנסת.
לצדם מכהנים גם אדמו"רים הקשורים לסיעת שלומי אמונים.
יהדות התורה הוא פלג לא-ציוני שאינו תומך בהקמת מדינה יהודית חילונית, ודוגל במדינת הלכה.
עמדותיה של המפלגה קרובות יותר לאלו של מחנה הימין, בשל מאפייניו השמרניים יותר בנושאי דת ומדינה.
עם זאת, בנושאים כלכליים המפלגה תומכת בגישה סוציאל-דמוקרטית, בשל החולשה הסוציו-אקונומית של מצביעיה.
בשנת 2013 יזם משה גפני (שמשך שנים רבות משמש יו"ר ועדת הכספים) 'תוכנית כלכלית אלטרנטיבית' יחד עם יו"ר מרצ זהבה גלאון.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים חתמה יהדות התורה על הסכם מול קבוצה דתית לאומית בראשות הרב דוד חי הכהן ולפיו המפלגה לא תתמוך בנסיגות משטחי ארץ־ישראל, תדאג למוסדות חינוך דתי־לאומי בתמורה לתמיכתם ברשימה.
+ תמונהשםהתחלת כהונהסיום כהונה1אברהם יוסף שפירא199219962מאיר פרוש199620033יעקב ליצמן200320214משה גפני202120225יצחק גולדקנופף2022מכהן
אגודת ישראל: אברהם יוסף שפירא, מנחם פרוש, שמואל הלפרט, אברהם ורדיגר
דגל התורה: אברהם רביץ, משה גפני
מוריה: יצחק חיים פרץ ב-16 ביולי 1992 פרש מהכנסת יצחק חיים פרץ.
ב-28 ביוני 1994 פרש מהכנסת מנחם פרוש במסגרת הסכם רוטציה.
ב-8 באפריל 1996, לקראת הבחירות לכנסת ה-14, התפלגו המפלגות אגודת ישראל ודגל התורה שהרכיבו את יהדות התורה לשתי סיעות נפרדות.
אגודת ישראל: מאיר פרוש, שמואל הלפרט, אברהם יוסף לייזרזון
דגל התורה: אברהם רביץ, משה גפני ב-23 באוקטובר 1998 פרש מהכנסת משה גפני במסגרת הסכם רוטציה.
ב-23 בפברואר 1999, לקראת הבחירות לכנסת ה-15, התפלגו המפלגות אגודת ישראל ודגל התורה שהרכיבו את יהדות התורה לשתי סיעות נפרדות.
אגודת ישראל: מאיר פרוש, יעקב ליצמן, שמואל הלפרט
דגל התורה: אברהם רביץ, משה גפני .
אגודת ישראל: יעקב ליצמן, מאיר פרוש, ישראל אייכלר, שמואל הלפרט
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 רצו המפלגות ברשימה משותפת.
אגודת ישראל: יעקב ליצמן, מאיר פרוש, שמואל הלפרט, יעקב כהן, יהושע פולק
דגל התורה: אברהם רביץ, משה גפני, אורי מקלב .
ב-18 בדצמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, התפלגו המפלגות אגודת ישראל ודגל התורה שהרכיבו את יהדות התורה לשתי סיעות נפרדות, אך זמן קצר לאחר מכן הודיעו אנשי המפלגה על כוונתם להתמודד שוב יחדיו.
ב-26 בינואר 2009 נפטר אברהם רביץ ראש מפלגת דגל התורה.
החליף אותו איש אגודת ישראל יהושע פולק.הכנסת ה-18 (2009)5 מנדטים (147,954 קולות):
אגודת ישראל: יעקב ליצמן, מאיר פרוש, מנחם אליעזר מוזס, ישראל אייכלר
דגל התורה: משה גפני, אורי מקלב .
ב-6 בפברואר 2011 פרש מהכנסת מאיר פרוש במסגרת הסכם רוטציה.
דגל התורה: משה גפני, אורי מקלב, יעקב אשר ב-24 במאי 2016 הפסיק את חברותו בכנסת מאיר פרוש מאגודת ישראל במסגרת "החוק הנורווגי הקטן".
במקומו נכנס יעקב אשר מדגל התורה.
ב־9 בינואר 2019 התפלגו המפלגות אגודת ישראל ודגל התורה לשתי סיעות נפרדות בכנסת, פילוג טכני לקראת הבחירות לכנסת ה־21.הכנסת ה-21 (2019)8 מנדטים (249,049 קולות):
אגודת ישראל: יעקב ליצמן, מאיר פרוש, יעקב טסלר, ישראל אייכלר
דגל התורה: משה גפני, אורי מקלב, יעקב אשר, יצחק פינדרוס רשימת מועמדי "יהדות התורה" לכנסת ה-21 באתר ועדת הבחירות המרכזיתהכנסת ה-22 (2019)7 מנדטים (268,775 קולות):
אגודת ישראל: יעקב ליצמן, מאיר פרוש, יעקב טסלר, ישראל אייכלר, אליהו חסיד
דגל התורה: משה גפני, אורי מקלב, יעקב אשר, יצחק פינדרוס, אליהו ברוכי ב-19 ביוני 2020 הפסיק את חברותו בכנסת מאיר פרוש במסגרת "החוק הנורווגי", במקומו נכנס יצחק פינדרוס.
ב-24 ביוני 2020 הפסיק את חברותו בכנסת יעקב ליצמן במסגרת "החוק הנורווגי", במקומו נכנס אליהו חסיד.
ב-24 ביוני 2020 הפסיק את חברותו בכנסת אורי מקלב במסגרת "החוק הנורווגי", במקומו נכנס אליהו ברוכי.
ב-15 בספטמבר 2020 התחדשה חברותו בכנסת של יעקב ליצמן במסגרת "החוק הנורווגי", במקומו נפסקה חברותו של אליהו ברוכי.
ב-14 באוקטובר 2020 התפטר מהכנסת אליהו חסיד, במקומו נכנס אליהו ברוכי.הכנסת ה-24 (2021)7 מנדטים (248,391 קולות):
אגודת ישראל: יעקב ליצמן, מאיר פרוש, ישראל אייכלר, יעקב טסלר
דגל התורה: משה גפני, אורי מקלב, יעקב אשר, יצחק פינדרוס, אליהו ברוכי ב-6 באפריל 2021, הפסיקו את חברותם בכנסת יעקב ליצמן ואורי מקלב במסגרת "החוק הנורווגי", במקומם נכנסו יעקב טסלר ואליהו ברוכי.
אגודת ישראל: יצחק גולדקנופף, מאיר פרוש, יעקב טסלר, ישראל אייכלר,
דגל התורה: משה גפני, אורי מקלב, יעקב אשר, ב-4 בינואר 2023, הפסיק את חברותו בכנסת יצחק גולדקנופף במסגרת "החוק הנורווגי", במקומו נכנס יצחק פינדרוס.
ב-23 בינואר 2023, הפסיקו את חברותם בכנסת מאיר פרוש ואורי מקלב במסגרת "החוק הנורווגי", במקומם נכנסו משה שמעון רוט ואליהו ברוכי.
ב-1 ביולי 2025, הפסיק את חברותו בכנסת יעקב טסלר במסגרת "החוק הנורווגי", במקומו נכנס אליהו ברוכי.
יהדות הונגריה התקיימה באופן רציף בשטח המדינה מימי האימפריה הרומית הקדושה.
תחת השלטון האוסטרו-הונגרי גדלה הקהילה ושגשגה, וזכתה לאמנציפציה.
במקביל, התקיים בה מתח עז בין היסודות הליברליים והשמרנים שהתבטא בפילוג ממוסד בין האורתודוקסים והנאולוגים ב-1871. בשיאה, בממלכת הונגריה רבתי, מנתה למעלה מ-900,000 איש.
השטחים בהם התגוררו רבים מהם הועברו למדינות אחרות בחוזה טריאנון ב-1920. מקור רוב הקהילה מאשכנז, כולל מהגרים ממזרח אירופה, לצד מיעוט של מגורשי ספרד.
בזמן השואה הושמדו מרבית יהודי הארץ (נספו כ-564,500 יהודים, מתוך כ-725 אלף), אם בגירוש לאושוויץ על ידי הגרמנים או במעשי הטבח והדיכוי של ההונגרים, ובהם אנשי מפלגת צלב החץ.
בזמן השלטון הקומוניסטי הוגבלה ונרדפה הקהילה.
מאז סוף שנות ה-2000 הולכת וגוברת תופעת האנטישמיות במדינה, המלובָּה על ידי מפלגת הימין הקיצונית יוביק, בעוד ממשלת הונגריה ספגה ביקורת על שאננותה.
ימיו של היישוב היהודי בהונגריה תחילתם כבר בימי הרומאים.
נראה שהיהודים הראשונים הגיעו בעקבות הלגיונות הרומאיים אל הפרובינקיות של פאנוניה ודאקיה.
שרידים יהודיים נמצאו בחפירות שנערכו במחנות וביישובים הרומיים.
באינטרסיקה (כיום דונאויווארוש) נמצאה מצבה שהוקמה על ידי "קואיסמוס, מפקד תחנת המכס, וגבאי בית הכנסת".
מתקופה זו ועד ימינו קיים בהונגריה יישוב יהודי רצוף.
הגעת המדיארים להונגריה במאה העשירית, ותחילתה של הממלכה הפיאודלית המדיארית בשטח שהיה נחלתם של שבטי ברברים, כהונים וקלטים, יצרה תמריץ אף להגעת היהודים, ואכן עקבות ראשונים לקיומם של יהודים בהונגריה מצויים ב, כאשר לשטחי המדינה הגיעו יהודים כוזרים (שחלקם כנראה אף שירת בצבא ההונגרי) ויהודים מגרמניה ובוהמיה ומוראביה.
ועד כמרים נוצרים בעיר סבולץ' (Szabolcs) אסר נישואין בין נוצרים ויהודים בשנת 1092. קלמן, מלך הונגריה (1092-1114) אסר על היהודים בהונגריה לקנות עבדים ושפחות מן הנוצרים פן יגיירו אותם.
עוד ציווה קלמן כי יהודי המוציא שטר הלוואה לנוצרי, צריכים להעיד עליו יהודי ונוצרי, פן ישלם הנוצרי מבלי שנתחייב בכך.
עד כדי כך הייתה קליטתם והתבססותם של היהודים גדולה, שכאשר נתן המלך אנדרה השני את הצו המכונה "בולת הזהב" בו הסדיר, בשנת 1222 את זכויות המלוכה אל מול האצולה, מצא אף מקום להסדיר את מעמדם של היהודים, והבולה כללה אף מספר הגבלות החלות על היהודים.
ההערכות המקסימליות טוענות כי ב חיו בשטחי הונגריה פחות מ-10 אלף יהודים.
ככל יהודי אירופה היו יהודי הונגריה נתונים לפרעות ולגזירות, לעלילות דם ולרדיפות, אך גם לתקופות של פריחה, למתן זכויות ולשגשוג כלכלי.
קהילות גדולות קמו בערים, ומרכזי לימוד תורה חשובים החלו לפעול בערים פרסבורג (נכתב גם פרשֹבורג, כיום ברטיסלאבה, בירת סלובקיה), אובודה (כיום אחת משלוש הערים שהתאחדו לעיר בודפשט) ושטולויסנבורג (סקשפהרוואר, במרכז הונגריה).
בסוף המאה ה-14 התפרסם הרב אייזיק מטירנא, מחברו של "ספר ההנהגה".
הונגריה נקראת בדרך כלל בכתבים הרבניים מימי הביניים ואילך "ארץ הגר".
בשנת 1894 התגלה בבודה בית קברות יהודי עתיק, והקבר העתיק ביותר שבו היה משנת 1278.
לאחר קרב מוהאץ' ב-1526 כבשו העות'מאנים חלק ניכר מהונגריה.
בשאר המדינה שלט בית הבסבורג, כאשר בטרנסילבניה קמה נסיכות הונגרית עצמאית.
בהונגריה ההבסבורגית, הקתולית הקיצונית, הורע מאוד מצבם של היהודים והם היו נתונים לרדיפות.
כמשקל נגד לכך, בשטחי טרנסילבניה העצמאית, שהיו נתונים עם הונגריה ההבסבורגית בסכסוך שעיקרו היה דתי בין קתולים ופרוטסטנטים, ניתנו ליהודים זכויות.
ב-1580 היו בהונגריה כ-800 יהודים בלבד כששליש מהם היו מהגרים מהאימפריה העותמאנית שהזדהו כ"יהודים ספרדים" (אין עדות לאימות אם היו צאצאי מגורשי ספרד ופורטוגל או רק מי שאימץ את נוסח הספרדים).
הנסיך גאבור בתלן, אשר שלט בטרנסילבניה באמצע המאה ה-17, הזמין לארצו את הסוחרים היהודים מהאימפריה העות'מאנית, כדי לפתח את המסחר בארצות והעניק להם פריבילגיה מלכותית ב-1623.
מצבם של היהודים תחת השלטון העות'מאני, שהיה בעל סובלנות רבה בענייני דת, היה הטוב ביותר.
היהודים יצרו קשר עם קהילות רבות סמוכות, מן הבלקן, שהיו אף הן תחת השלטון העות'מאני.
בתקופה זו התפרסם הרב אפרים הכהן (1616–1678) רבה של בודה (העיר בודפשט נוצרה מאיחוד שלוש ערים - בודה, פשט ואובודה), אשר כתב ספר שאלות ותשובות בשם "שער אפרים".
לאחר מאה וחמישים שנות שלטון עות'מאני כבש בית הבסבורג את הונגריה כולה באמצע המאה ה-17. עם העות'מאנים הנסוגים עזבו רבים מן היהודים, וייסדו במדינות הבלקן קהילות של "יוצאי הונגריה".
ככלל, ניתן לומר, כי גירושם של העות'מאנים, ועמם רבים מן היהודים, מהווה קו שבר בתולדות יהודי הונגריה.
מספרם של היהודים בתקופה שמיד לאחר עזיבת העות'מאנים היה קטן, והם היו נתונים למגבלות כלכליות ומשפטיות, ולרדיפות.
במהפכה של שנת 1848 אשר קראה למתן זכויות אזרח לכלל ההונגרים, היו היהודים פעילים מאוד, והמורדים אף החליטו על מתן שוויון זכויות ליהודים.
דיכויו של המרד הביא לנסיגה במעמד היהודים, והוטל עליהם קנס קיבוצי בשל השתתפותם במרידה.
עד כיבושה של הונגריה על ידי העות'מאנים היו יהודי הונגריה מבודדים לחלוטין מן המרכזים הרוחניים של גלויות ישראל.
עם הכיבוש העות'מאני נוצר הקשר בין יהודי הונגריה לבין הקהילות של פליטי ספרד שנוסדו בתחום שליטת העות'מאנים.
בשנת ה'תכ"ו (1666) הייתה קיימת בעיר אובין (בודה*) שעל חוף הדנובה קהילה יהודית חשובה, שהזמינה את רבי אפרים ב"ר יעקב הכהן, שהיה רבה של וינה, לשבת על כס הרבנים באובין והוא יסד במקום ישיבה גדולה וחשובה.
הקהילה חרבה עם הכיבוש האוסטרי ב-1686.
האימפריה העותמאנית שחדרה מאסיה הקטנה וארצות הבלקנים עד אובין שבמרכז אירופה, יצרה את הזיקה בין יהודי הונגריה לבין גלויות המזרח והמערב, באמצעות הקהילות החדשות של פליטי ספרד שהשתקעו בארצות האימפריה הטורקית.
שער פתוח זה יצר מעתה קשרים משמעותיים שהלכו והתרחבו בין יהודי הונגריה לבין שאר שבטי ישראל וזאת אף על פי שהעות'מאנים גורשו לאחר מכן מאירופה, והקהילות של היהודים הספרדים התנתקו ממקור חיוניותם הרוחנית, במרכז אירופה שבשליטת העות'מאנים לשעבר.
הגירת היהודים להונגריה גברה במידה רבה לאחר כיבוש הארץ מידי העות'מאנים (1683–1699), כשהשלטון האוסטרי החדש החל ליישב עמים שונים באזורים שננטשו בעת המלחמה הארוכה.
בעת מרד ראקוצי (1703–1711) סבלו היהודים רבות, שכן המורדים ראו בהם תומכים של בית הבסבורג.
בין השאר, חרבה קהילת אייזנשטאדט, ששוקמה לאחר מכן.
ברכניץ ובסאלונק ניתנו כתבי חסות ליהודים מטעם ראשי המרד, אך החיילים ההונגרים לא תמיד צייתו להם.
דיכוי המרד והחוזה בין ההונגרים וההבסבורגים הביאו ליציבות מדינית בהונגריה, דבר שהשפיע גם על היהודים שבה.
עם זאת, משנות ה-30 של המאה ה-19 ואילך הקבוצות הראשונות של יהודי מזרח אירופה העניים הרבה יותר הגיעו למדינה (כתוצאה מהתנועה החופשית בשטחי האימפריה האוסטרית שהונגריה הייתה חלק ממנה).
ב, בזמן שלטון בית הבסבורג בהונגריה, היגרו להונגריה יהודים רבים מן המזרח (מגליציה) ומן המערב (בוהמיה, מוראביה והדוכסות הגדולה של אוסטריה) - חבלים שהיוו כעת יחידה פוליטית אחת עם הונגריה.
הקהילה שנוצרה צמחה מ-81,000 יהודים בשנת 1687 - שנה לאחר כיבושה של בודפשט על ידי האוסטרים, לכדי 542,000 יהודים בשנת 1869. יהודים אלו, ככל יהודי אירופה, היו חשופים להתפתחות החברתית והאינטלקטואלית של זמנם - מחד השכלה ואף התבוללות, ומאידך, התפתחות חיים יהודיים ושמירת מסורת ומצוות.
חלק הארי בהגירת היהודים לתוך הונגריה היה הגעתה של יהדות מזרח אירופה, שהפכה להגירה מסיבית במחצית השנייה של המאה ה-19. המהגרים החדשים היו עניים מאוד, ניהלו בעיקר אורח חיים כפרי ועסקו גם בחקלאות.
כהוקרה לכך ראתה ממשלת סמרה חובה ב, בימים האחרונים של מלחמת העצמאות, ב-28 ביולי 1849 בסגד להחליט על הצהרת שוויון אזרחי ופוליטי של היהודים בהונגריה.
מתן האוטונומיה להונגרים, וייסוד האימפריה האוסטרו-הונגרית אשר בבסיסה ההכרה בצורך ההונגרי לקיום חיים לאומיים, הביאו אף למתן אמנציפציה ליהודים.
מנהיגי הליברלים הלאומיים ההונגרים פרנץ דיאק ודיולה אנדראשי ראו בחיוב את שילוב היהודים בחברה, ואחד מן המעשים הראשונים של הממלכה ההונגרית החדשה שנוסדה בשנת 1867 הייתה חקיקת חוק אמנציפציה, הנותן ליהודים זכויות שוות לכל אזרחי הארץ.
בשנת 1895 הוכרה הדת היהודית כאחת מן הדתות במדינה, וזכתה למעמד שווה לדת הקתולית ולדת הפרוטסטנטית.
בשנת 1913 התמנה הכלכלן היהודי פרנץ הלטאי, לראש העיר של בודפשט.
היחס לאמנציפציה וללאומיות עקף לגמרי את הסכסוכים הדתיים החריפים בין יהודי הונגריה.
הנאולוגים ומרבית האורתודוקסים, למעט הקהילות המסורתיות מאוד בצפון-מזרח המדינה הנחשל (ואף שם היו לשפה ולתרבות מהלכים חזקים מאוד; דור אחרי ההגירה, הוסיפו במובלעות החסידיות הקיצוניות בניו יורק לדבר הונגרית ולקיים חברה נפרדת משאר החרדים), אימצו השקפה פוליטית זהה במהותה של אינטגרציה אל תוך החברה האזרחית וקבלת התודעה הלאומית ההונגרית.
ההשכלה והרפורמה הדתית, אשר התפשטו ביהדות אירופה בשנים אלו, לא פסחו על הונגריה.
משנות ה-30 של המאה ה-19 התפתח בממלכה ציבור יהודי גדול שנטה אליהן, הנאולוגים, והעימות בינו ובין האורתודוקסים הלך והחריף.
בין 1869 ל-1871 התמסד הפירוד בין המגזרים, לאחר שהאורתודוקסים פרשו מקונגרס הייסוד של מה שנועד להיות הארגון הארצי של קהילות היהודים בהונגריה, מחשש לשליטת יריביהם בגוף החדש.
כמעט כל הקהילות בשליטת הנאולוגים קיבלו על עצמן את התקנות שנקבעו באספה והקימו את "הלשכה היהודית הארצית", שחבריה נודעו גם כבני "פלג הקונגרס"; האורתודוקסים יצרו ועד משלהם, "הלשכה האורתודוקסית האוטונומית." בתווך נותרו קהילות שבחרו להיוותר עצמאיות ולא להסתנף לאף אחד מהפלגים.
אלה כונו קהילות הסטטוס קוו, והן הקימו לעצמן ארגון-גג משלהן ב-1928.
האורתודוקסיה ההונגרית הקימה קהילות ובתי מדרש שזכו לתהילה ברחבי העולם היהודי.
ממשיכי דרכו של החת"ם סופר, שמרכזם היה בפרשבורג ובסביבתה, הגיעו לרמה גבוהה ביצירת ספרות תורנית ובתי מדרש.
בצפון מזרח המדינה התפשטה בהדרגה גם החסידות.
בטבלה למטה מצויה התפלגות האוכלוסייה היהודית בממלכת הונגריה לאורך השנים לפי חברות בקהילות שהשתייכו ללשכה היהודית המרכזית, ללשכה האורתודוקסית האוטונומית או לסטטוס קוו.
מפקד 1941 - אחרי תכתיב וינה הראשון והשני.
מפקד 1944 נערך באפריל, בשטחיה הונגריה שלאחר טריאנון בלבד, לפני תחילת השילוחים למחנות; מפקד 1948 שיקף את אובדן החיים בשואה.
החסידות הגיעה להונגריה לקראת סוף המאה ה-18 בהובלת רבי יצחק אייזיק טויב, שבשובו להונגריה בסביבות 1781 התמנה לרבה של העיר קאליב וכל חבל סבולץ'.
חלוץ אחר היה משה טייטלבוים (הראשון) שמונה בשנת ה'תקמ"ח (1808) כרבה של אויהל.
צאצאיו נמנו על רבני העיר סיגט שבטרנסילבניה.
אדמו"ר מוקדם נוסף היה רבי יחזקאל פאנט מקרלסבורג.
בהונגריה מעולם לא הייתה מערכה חריפה של התנגדות לחסידות בין אוהדיה למתנגדיה, שנודעו שם בהתאמה כ"ספרדים" ו"אשכנזים" על שום נוסחי התפילה שלהם (מינוח זה רווח גם בגליציה), כשם שהייתה במזרח אירופה.
היו לכך מספר סיבות: אף בשיאה הייתה החסידות מוגבלת ליהדות אונטרלנד שבצפון-מזרח הממלכה, והשפעתה גם שם הייתה קטנה עד אמצע המאה ה-19. חולשתה, תלות מרבית הקהילות ברבנים יוצאי ישיבת פרשבורג והייחוס והלמדנות שאפיינו את מרבית האדמו"רים, הקטינו את האפשרות לחיכוך.
היחס לחסידות נקבע גם על ידי גדול רבני הארץ, החת"ם סופר, שגילה כלפיה הסתייגות קרירה אך לא עוינות: בינו לבינו אמנם כתב ש, אך הקפיד על אדיבות והוגנות כלפי נציגיה.
לאחר מותו שימש האדמו"ר חיים הלברשטאם מצאנז כמפשר, שכן רבנים הונגרים אשכנזים פנו אליו לעיתים קרובות.
רק לאחר 1850 חל גידול ניכר בכוחם של הספרדים, אם כי נותרו תמיד מיעוט גם באונטרלנד.
ההתעצמות התבטאה בסכסוכים מקומיים ובכפיית רבנים בצפון-מזרח הארץ, מרביתם אשכנזים, לאמץ מנהגים חסידיים.
על אף המתח, היה בהונגריה רק מתנגד קיצוני ופעיל אחד ידוע, רבי ירמיה לעוו אב"ד אויהל, שחזר וטען כי החסידים גרועים מהנאולוגים.
אף בקרב פשוטי העם רווחה ההתנגדות לשינויים ולחידושים שהנהיגה החסידות.
אך הופעתה על הזירה ככח משמעותי בשלב מאוחר, כשהאיום הנאולוגי היה חמור ומובהק, דחקה הצידה כל מחשבה על עימות לטובת עמידה מול היריב המשותף.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הפכה החסידות לגורם משמעותי יחסית.
בין האדמו"רים נמנו רבי צבי הירש פרידמן מליסקא, רבי ישעיה מקרסטיר ורבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט.
באונטרלנד הוקמו חצרות מקומיות, ביניהן חסידות מונקאטש, חסידות סיגט שממנה יצאה חסידות סאטמאר הנחשבת לגדולה בעולם, חסידות ספינקא וחסידות טאש.
גם תולדות אהרן ויתר חצרות שומר אמונים מוצאן מהארץ.
לאחר השואה, הסגירות שאפיינה את האורתודוקסים יוצאי הונגריה רבתי וההשפעה החסידית הביאה לכינונן של קהילות הדומות מבחינות רבות לחצרות, כמו ערלוי ודושינסקיא.