tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, הופעות אלה הן אופציונליות ורגישות להפרעה, שכן באותה קלות ניתן להפעיל תצוגה מגדרית בלתי הולמת כמו אלו המקובלות חברתית.
גופמן טוען שהתצוגות המגדריות "מתוזמנות" סביב פעילויות, כך שהפעילויות עצמן לא יופרעו על ידי תצוגות מגדריות.
למשל, עמיתים לעבודה עשויים לקיים אינטראקציה מגדרית בשעות ארוחת הצהריים ולא בזמן שהם עובדים יחד על פרויקט.
ווסט וזימרמן מתייחסים לתיאוריה של גופמן וטוענים כי הדבר מסווה את הדרכים בהן תצוגה מגדרית מחלחלת כמעט לכל המצבים החברתיים בכך שאנשים אינם יכולים להימנע מלהתפרש כגבריים או נשיים.
לתקשורת יש השפעה רבה על הרבה היבטים רבים של החיים המודרניים.
הדרך בה מגדר נתפס ובא לידי ביטוי אצל הקהל משתנה מתרבות לתרבות.
השפה בתוך תרבות, כ"השערת ספיר וורף", השערה מתחום הבלשנות אשר קובעת כי ישנו יחס ישיר בין קטגוריות לשוניות של שפה המדוברת על ידי אדם מסוים, לבין הדרך בה אותו אדם מבין את העולם ומתנהג בו.
כלומר, כיצד השפה משפיעה על תפיסתנו ובכך מעצבת את המציאות שלו.
ככל שהשפה מתפתחת בתוך תרבות ומתווספת שפה חדשה, הזהות המגדרית מושפעת ממנה והקטגוריות משתנות.
ההשפעה של השפה והמשמעות שהיא תעביר לעיתים קרובות על התקשורת ועל הקטגוריות המגדריות שאנשים משתמשים בהן כדי למלא תפקידים מגדריים, עשויות לשנות או להוסיף קטגוריות חדשות.
ישנם תחומים נוספים שתפקידים מגדריים והבדלים נובעים מהם.
"יש חוקרים המראים כי הבדלים בין המינים נובעים ממגוון גורמים, כולל סוציאליזציה (חיברות) וביולוגיה.
תפקידים מגדריים באים לידי ביטוי לעיתים קרובות באמצעות תקשורת ותרבות".
מגדר הוא דבר שתמיד נמצא שם, בין אם אנחנו מודעים אליו ובין אם לא: "זהות מגדרית ותפקידים מגדריים הם חלק משמעותי מחיי היום יום".
נוסף על כך, תפקידים מגדריים עוזרים לנו להבין את הסביבה שלנו, הם משפיעים על מערכות יחסים ועל השקפותינו.
מכיוון שההיבט החברתי של חיינו הוא חלק מהותי וצריך למלא אותו, אנחנו נחשפים לתפקידים מגדריים לעיתים קרובות ולפעמים באופן לא מודע, סופגים אותו ושופטים אותו לפי המידה בה הוא מתאים לקטגוריה כפי שהחברה השפיעה עלינו לתפוס אותה.
"בתקשורת ובתרבות עכשווית, הרצון החברתי והמגדר של נשים וגברים הוגדרו לעיתים קרובות במונחים של גוף.
אצל נשים, זה כלל לעיתים השוואה בינן לבין אחרות ואף ניסיון לשכפל את "אידיאל הרזון".
השקפות אלה, כמו 'אידיאל הרזון' מתחזקות באמצעות המדיה, פרסום, שחקנים ותיקוני פוטושופ.
בצד השני, הגברים ראו תמונות של כושר, שרירים ובדרך כלל בתנוחות המבטאות כוח ועוצמה, וערכי תרבות המציגים מהי 'גבריות' לתרבות.
"הגדרות מבוססות מגדר של הצלחה סובבות לעיתים קרובות סביב הצגה או פיתוח של הגוף כחזק, צעיר, פעיל ובולט פיזית".
תפקידים אלו מקודמים על ידי החברה, כאשר תצוגות ותכונות חזותיות מוקצות לתפקידים מגדריים ספציפיים.
גופמן (1976), דן בתכונות אלה במחקריו על צילום מגזינים ועיתונים ומראה שנשים מצולמות בעמדות כנועות יותר ואילו גברים מצולמים בעמדות רמות יותר.
תיאורי המגדר האלו הולכים ומתרחבים בתוכניות ובסרטים מסוימים.
לאוזן ועמיתיו (2008) בחנו תפקידים מגדריים בטלוויזיה, "הם מצאו כי דמויות גבריות בטלוויזיה בפריים - טיים נטו יותר למלא תפקידי עבודות, כולל צווארון כחול, צווארון לבן ופעילויות מחוץ לשעות הלימודים בעוד שנשים הוצגו בתפקידים בינאישיים יותר הקשורים לרומנטיקה, חברויות ומשפחה".
האופן בו מתוארים תפקידים מגדריים בטלוויזיה יכול לזלוג לחיי היומיום.
תחום נוסף בו "לעשות מגדר" בא לידי ביטוי הוא במשחקי וידאו: "דמויות נשיות מוצגות כמיניות מאוד בזמן שדמויות גבריות הן בעלות כוח מוגזם, גבריות יותר, תוקפניות וחוץ מגילוי עוינות הן חסרות רגש".
הדרך בה תפקידים מגדריים מיוצגים במשחקי וידאו היא השפעה נוספת שהחברה צריכה לקחת בחשבון, וזה יכול לגרום לאנשים לחשוב שאפשר "להשיג" או לממש את התיאורים הבדיונים האלה.
זה מוביל לשעתוק של נקודות מבט המשמשות לסיווג תפקידים מגדריים ולאמונה כי על-מנת "לעשות מגדר" באופן נכון יש להיראות ולהתנהג כמו דמויות במשחקים או שחקנים בפרסומות ובטלוויזיה.
"מספר מחקרים הוכיחו באופן נרחב כי משתמשים, בזמן משחק מקוון, יוצרים דמות אווטאר ובוחרים במין הנגדי לאותה הדמות כך שלמעשה מבצעים החלפת מין".
הגידול במשחקי וידאו במיוחד בסביבות מקוונות מאפשר לאנשים להיכנס לתפקידים מגדריים אחרים, על ידי "עשיית מגדר" שעשויה להיות שונה מהאופן בו הם מציגים את עצמם בחיים האמיתיים.
סביבות מקוונות אלה מאפשרות למשתמשים לעצב את התפקידים שלהם במגדר.
הצמיחה של הרשתות החברתיות מאפשרת לאנשים לתקשר באופן גלובלי ולנהל את האופן בו הם בוחרים לבטא את המגדר שלהם וכיצד אחרים יתפסו אותם.
לגידול התוכן הדיגיטלי בטכנולוגיה של ימינו יש השפעות על תפקידים מגדריים.
מייצגים אפשרויות מרגשות עבור אנשים שיכולים לחקור את החופש להציג 'עצמי פיזי' שעשוי להיות שונה מזה שהם מציגים או מבצעים בחיי היומיום ומהציפיות החברתיות".
אנשים יכניסו את עצמם לתפקיד שיראה כאילו הם משתלבים וימנעו ממבוכה במקרה שהם מפרים נורמה חברתית.
ג'ודית באטלר היא הוגה מרכזית נוספת בתחום ואף טבעה את המונח "פרפורמטיביות (ביצועיות) מגדרית".
היא מסבירה את רעיון עשיית המגדר דרך הצגת המגדר כמערכת של פעולות אקטיביות שאנשים לומדים ומשחזרים דרך פעולות ואפילו בפעולת ההצגה העצמית לחברה.
לפי באטלר, ביצועיות מגדרית מתבססת על ציטוט וחיקוי של התנהגויות, דיבור ונראות עד לפרט הקטן ביותר.
בעוד שהפעולות הללו כולן מודעות, הן אינן נתפסות כלא-טבעיות ולכן אינן מאבדות מכוחן החברתי שנשען על שאיפתו של הפרט "לעבור" במגדר הנכון ובכך להיות מסומן כמובן ומקובל חברתית.
מושג העשייה המגדרית זכה לביקורת מצד חוקרים הטוענים כי הוגים בתחום לא לוקחים בחשבון את האדם כסוכן תרבות ולכן אינם מביאים בחשבון פעולות התנגדות.
על מנת להמחיש את האפשרות לשינוי, פורסמו כמה עבודות בהן חוקרים טוענים כי הם מתעדים 'אי עשיה' או 'ביצוע מחדש' של המגדר.
דויטש, ב"אי עשית מגדר" (2007), בוחנת כיצד המושג עשיית מגדר הופעל במחקר.
דויטש משתמשת בדוגמאות ממחקרים ששימשו את ווסט וצימרמן בעבודתם, כדי להמחיש כיצד הנורמות המגדריות האידיאליות מופיעות בצורה שונה כתלויות בהקשר.
זה, לטענתה, תורם לקיום 'עבירות מגדר' באופן בלתי נראה ובנוסף אינו פועל למען מטרתם של ווסט וצימרמן לבטל את אי-השוויון המגדרי.
על ידי התמקדות בתחומים אלה, טוענת דויטש, כי קל יותר למצוא פתרונות מעשיים לבעיות הנגרמות כתוצאה מחוסר השוויון בין המינים.
קתרין קונל (2010), מציגה את הרעיון של "לעשות מחדש מגדר" כמו גם "לעשות טרנסג'נדר" בעבודתה "לעשות, לבטל או לעשות מחדש מגדר?: למידה מחוויות במקום העבודה של אנשים טרנסג'נדרים".
קונל טוענת כי מחד גיסא, אנשים טרנסג'נדרים עשויים לבצע מחדש את המגדר על ידי שינוי הרעיונות הנורמטיביים של מגדר באינטראקציות שלהם, ומאידך, הם עשויים להשתתף בו זמנית בעשיית המגדר בדרכים אחרות.
קונל טובעת את המונח "לעשות טרנסג'נדר" במטרה לספק דרך לבחון כיצד אנשים טרנסג'נדרים מבינים את הניתוק בין קטגוריות מין למגדר, שהם עשויים לטשטש או לבטא באופן פעיל באינטראקציות שלהם.
בינואר 2009 פרסם כתב העת האקדמי "מגדר וחברה" רב-שיח מאת ווסט וצימרמן, במלאת 20 שנה למאמרם על עשיית מגדר.
תשעה מאמרים קצרים הורכבו לכדי דיון, כולל קטע מאת ווסט וצימרמן.
כמה מחברים טענו שמסגרת העשייה המגדרית אינה מאפשרת סוכנות, כוונה או תודעה.
מחברים אחרים טענו כי יש להתמקד בביולוגיה כאשר שוקלים "לעשות מגדר", כדי להבין איזה תפקיד הגוף ממלא בהערכת המגדר.
ווסט וצימרמן הגיבו במאמר שכותרתו "Accounting for Doing Gender", בו הם חזרו על טיעונם המקורי בדגש על האחריות.
הם טענו, כי מסגרת העשייה המגדרית אינה מסתירה את הסוכנות, אלא מקשרת אותה.
מכיוון שמגדר הפרט יתפרש על סמך "מבנה האחריות" ויעילות ההתנגדות שלהם עשויה שלא לשרת את אי עשית המגדר.
הכותבים טוענים כי ייתכן שהמגדר יבוצע מחדש אך לעולם לא יבוטל, מכיוון שמבנה האחריות עשוי להשתנות אך המגדר לא ייעלם.
המסגרת של "לעשות מגדר", שפותחה על ידי ווסט וצימרמן, משפיעה מאוד על המחקר בתחום עד היום.
לעשות הבדל הוא מושג שצמח מתוך הרעיון הקודם של הכותבים "לעשות מגדר", שהוצג באגודה הסוציולוגית האמריקאית בשנת 1977 על ידי קנדס ווסט ודון צימרמן ופורסם במגדר וחברה בשנת 1987. בשנת 1995 ביקשו קנדס ווסט ושרה פנסטרמרייקר להרחיב את רעיון המגדר כחלק מתהליך אינטראקציה מתמשך לתחומי הגזע והמעמד.
הם טוענים כי לא ניתן לחשוב על המפגש בין שלוש הקטגוריות הבסיסיות הללו - גזע, מעמד ומגדר - ולסווג את ההבדל החברתי במובן מתמטי או אפילו היררכי לחלוטין.
כלומר, פשוט לחבר מושגים אלה כמשתנים במודל רגרסיה מרובה, כדי לחזות את הצלחת החיים בחברה מסוימת ולספק דרך פשוטה יותר להסתכל על ההשפעות היחסיות שלהם.
אך, מודל זה לא מצליח לספק בסיס הולם להבנה עמוקה של הרעיון.
במילים אחרות, אם בתחתית רשימה מופשטת כלשהי של אוכלוסיות מוחלשות, נציב אישה עניה ושחורה המתגוררת בארצות הברית עם חסרון חברתי מובהק, לא נצליח ללמוד בצורה מעמיקה דיו על האופן שבו גזע, מעמד ומגדר הכווינו ותרמו למיצובה של אותה אישה כיום.
הניתוח שלהם מתמקד בהבדלי הליבה הללו מנקודת מבט אתנו-מתודולוגית ובכך מעביר את המוקד ממאפיינים אישיים.
במקום זאת, הם מבינים תהליכים כ"מאפיינים מתעוררים של מצבים חברתיים", המייצרים בו זמנית תוצאות שונות, באופן שיטתי, עבור קבוצות חברתיות וכן את הרציונל לפערים כאלה.
המחברים טוענים כי הסיבה לכך שגזע ומעמד לא הובאו בחשבון כראוי בעבודות קודמות נובעת מכך שהתנועה הפמיניסטית הייתה בעבר מחוזן של נשים ממעמד הביניים הלבן בעולם המפותח, שלא הושפעו מספיק או שאינן תואמות לאופיים של דיכויים אלה.
יתר על כן, מעטות הנשים שנמצאות מחוץ למעגל הפריווילגי שהצליחו לקבל גישה למוסדות להשכלה גבוהה, מה שאולי היה מאפשר להן לעסוק בשיח האקדמי ובפעילות בנושא החסרונות הללו.
גם אם כן, שומרי הסף באקדמיה ובעיתונים מובילים מקשים על התהליך הזה והופכים אותו אף יותר קשה להשגה ולביצוע.
אולי גזענות גלויה ואפליה מעמדית פחות ניכרים כיום במוסדות אלה, אך הנטייה לראות את העולם באופן שמקטין את חווית הקבוצות השוליות, נותרה בעמדות הכוח.
התמה המרכזית של "הבדל" נועדה להמחיש כיצד מושגי הגזע והמגדר נתפסו, שלא בצדק, כמנבאים התנהגותיים וקשורים ביולוגית אצל אנשים בעלי צבע עור או מין מסוימים.
המשותף בקטגוריות שרירותיות אלו, במקצת מוגזם לעיתים קרובות, והתנהגות הקבוצה הדומיננטית ביותר בקטגוריה (למשל גברים לבנים עשירים או נשים לבנות עשירות) הופכת לאידיאלית כדרך המתאימה היחידה למלא תפקיד חברתי אחד.
המשגה זו משמשת כאמצעי להדיר ומהווה סטיגמה נגד מי שאינו יכול להתיישר לפי סטנדרט זה.
תהליך זה של "לעשות הבדל" מתממש באינטראקציות הבין-אישיות שהן חלק בלתי נפרד מחיי היום-יום ודרך כך, מאשררים ומשחזרים את המבנה החברתי.
התנסות בעולם באמצעות יחסי הגומלין בין מאפיינים חיוניים אלה ובעיקר באמצעות מסגרת ההתייחסות של הקבוצה הדומיננטית (אינטרסים כוחניים), מייצרת דפוס של חשיבה והתנהגות המשחזר את אי-השוויון החברתי.
מחקר מדעי החברה הטיל ספק בטענה לפיה גזע יכול פשוט להתמזג עם צבע, כמו שמין לא יכול פשוט להתמזג עם איברי המין, או מעמד עם משכורות.
מעמד אולי לא נראה כנוטה לרעיונות לגבי בידול חברתי טבעי, אך בתוך חברות קפיטליסטיות, לעיתים קרובות מניחים שמצבו הכלכלי של האדם הוא אינדיקציה ישירה פחות או יותר ליכולותיו להתקדם בחברה.
מאחר שנשים וכל מי שאינו משויך לגזע הלבן לעיתים קרובות יותר סובלים מעוני, אזי מתקיימת ההנחה בחיסרון החברתי של קבוצות אלו, אך הנחה זו לא מדוברת אלא מתקיימת בשתיקה.
גישת המבניות החברתית הניחה את תשתית ההסבר העיקרית בדיונים בנושא, בכך שפרסמה שהמשמעות של ה'סטטוסים המיוחסים' כביכול, תלויים למעשה בהקשר החברתי בו אנו נמצאים.
כלומר, גזע, מעמד ומגדר אינם רק עובדות מדעיות אובייקטיביות, אלא תהליכים דינמיים של בניית רמזים להתנהגות מוסרית (שניתן לתת עליהם דין וחשבון באופן אישי) בנסיבות מסוימות.
אלו התהליכים המתרחשים ללא הרף, ולא איזו תוכנית אלוהית ומפוארת המגדירה את המבנה החברתי.
אנשים "עושים הבדל" כאשר הם מודים (ביודעין או שלא) כיצד הסיווג שלהם הופך אותם לאחראים חברתית לפעול באופן מסוים בסיטואציה.
עם זאת, כאשר אנשים מכיילים מחדש את "עשיית ההבדל" כדי לייצר דרכים חלופיות להמשגת דפוסי האינטראקציה, זה יסתכם בשינוי חברתי.
בישראל אחד המוקדים המעניינים לבחינת נושא עשיית מגדר הוא המסגרת הצבאית.
במאמרה, "גבריות מתוך מחאה: על כינון הזהויות של חיילים בתפקידי צווארון כחול", אורנה ששון-לוי מציגה את הבעייתיות הקיימת ביחסים ובקשר בין צבא, גבריות ואזרחות.
לטענתה, הצבא יכול להחליש זהויות גבריות; גברים בתפקידי צווארון כחול (כאלו המשתייכים למעמד הפועלים) מראים כי זהותם הגברית בנויה בניגוד לצבא ולא באמצעותו.
מכאן עולה השאלה מי הוא גבר - מי שנושא נשק ומתאמן או שמא מי שמפרנס את הבית והמשפחה.
סוגיה זו מדגימה את ההתנגשות בין הגבריות המצופה במערכת הצבאית ל"גבריות של הבית" שסודקת את הקשר בין גבריות למיליטריזם.
ששון-לוי מציגה את "הגבריות החלופית" שקוראת תיגר ומערערת את המשולש הקדוש של גבריות, צבא ומדינה.
אם כן, השירות הצבאי מוציא מחיילי הצווארון הכחול גבריות אחרת והוא מהווה זירה להבניית גבריות, אך לא גבריות שנובעת מלאומיות ומיליטריזם.
גם נשים במערכת הצבאית מתמודדות במודע או שלא במודע עם עשית מגדר או אי עשית מגדר.
דפנה יזרעאלי, מתארת במאמרה "מגדור בשירות הצבאי בישראל" משנת 1999, כיצד מגיבות נשים ללחצים המופעלים עליהן באופן אוטומטי מעצם היותן נשים במערכת גברית.
נשים המשרתות בתפקידים גבריים חשות כי עליהן להוכיח שאינן פחות טובות מגברים ולכן מאמצות דפוסי התנהגות גבריים.
יזרעאלי נותנת לדוגמה את תפקיד המ"כית בצבא שהוא תפקיד גברי במקור.
לטענתה המ"כיות "משחקות את הגבר" ו"מגזימות" בגבריות; מחקות את התרבות המילולית, את נימת הקול, הסלנג וההתנהגות של מפקדים רבים, זאת מפני "שאז שוכחים שאת אישה".
בתרבות המאצ'ואיסטית החזקה שבצבא, גברים הם אלו שמעצבים את ההתנהגות והסגנון הראויים לדמות המנהיג וקובעים מהן התכונות האידיאליות.
את תכונות או יכולות אלו, הנשים יכולות לאמץ לעצמן במיוחד שהלחץ המופעל עליהן גלוי למדי.
לדוגמה, ששון-לוי (1997), מדווחת שקצינות הנותנות פקודות בקול גבוה (נשי) הן מושא ללעג כללי מדרגת הקצין הבכיר ועד לחיל הזוטר.
לפי יזרעאלי, כשנשים מאמצות את הז'אנר הגברי, הן מחזקות בדיעבד את הקשר בין מנהיגות לגבריות.
בין היתר הן מסוות את גופן הנשי במדים רחבים, עוטות כובע המכסה את שערן, ומסגלות לעצמן גינונים אחרים המסווים את מינן וזהותן המגדרית.
בבסיסים מסוימים נשים אף נדרשות בהוראות הצבא להכמין סממני נשיות מובהקים, בין היתר באמצעות הימנעות משימוש בבושם, ממשיחת איפור או לק ומענידת תכשיטים.
זרם־העומק המהדהד מאחורי איסורים אלה הוא שכשירותן של נשים לפקד נפגעת כאשר הן נראות כנשים.
זירה נוספת הנשלטת על ידי גברים ומאלצת נשים "לעשות גבריות" היא הזירה הפוליטית.
בשנת 2019 התפרסמה כתבה בחדשות ערוץ 12 המציגה את דרכן של הנשים בפוליטיקה הישראלית.
במסגרת הכתבה פוליטיקאיות מספרות על הצורך באימוץ סממנים גבריים כדי להיתפס כשווה.
לימור לבנת, לשעבר שרת החינוך מטעם מפלגת הליכוד, מספרת: "באתי לבושה כמו שנהגתי להתלבש, בטבעות על ידיי מאופרת ומסודרת.
אני באה ואני מדברת והיה לי קול קצת ציפציף כזה.
במקום להקשיב לי, מסתכלים עליי ומודדים אותי.
לבנת החליטה להפיק לקחים ולעשות שינוי הדרגתי בהופעתה, כך שלא תיחשב "נשית" מדי.
"אמרתי לעצמי קודם כל לדבר בקול נמוך יותר, חזק יותר ובצורה יותר אסרטיבית.
שתיים, להוריד את כל הטבעות מלבד טבעת הנישואין, אבל גם לשנות את הלבוש.
שלא יסתכלו עליי איך אני לבושה".
יולי תמיר, לשעבר שרת החינוך מטעם מפלגת העבודה, סיפרה כי "זו לא החליפה, הקול או אופן הדיבור.
זה כל הניסיון הזה כל הזמן להיות הכי קרובה לגבר אבל לא.
כדי שיקשיבו לך בצורה הכי משמעותית".
היחס של מדינת ישראל להפסקות היריון מהווה ביטוי לנשיות המסורתית בישראל.
דלילה אמיר וניבה שושי במאמרן בוחנות את הסדרי ההפלות בישראל במטרה לבחון האם אלו מעצימים נשים או לחלופין מחלישים אותן.
הן טוענות כי הממסד הישראלי לא נותן לנשים את זכות הבחירה בנוגע להפסקות ההיריון, והן למעשה משמשות למטרות דמוגרפיות כך שנדרש מהן להתאים את נסיבות חייהן לצורכי הכלל.
אמיר ושושי (2008) מציינות כי חוק ההפלות משנת 1978 הוא חוק פטריארכלי, אשר לא רואה בנשים כסמכות הבלעדית היחידה בכל הנוגע לשליטה בפוריותן.
מתוך כך, דרכי ההתמודדות בהפסקות היריון יהיה דרכי התמודדות הכוללות הסתרה והתחבאות ולא דרכי מאבק.
בכך שהמדינה מקשה על ביצוע הפלות, היא מוציאה את הפעולה מחוץ לנורמה ומעצבת את הנשיות האידיאלית כך שנשים נאלצות להתיישר לפי הסטנדרט בכדי לעשות מגדר.
תנועות נשים רבות והן הכותבות עצמן טוענות כי על מנת לגרום להעצמת נשים, תנאי הכרחי הוא לתת להן את השליטה הבלעדית על מערכת הרבייה שלהן ועל המיניות שלהן.
נושא נוסף המהווה חלק משמעותי, הן כחלק מנשיות מסורתית בישראל והן בעשיית מגדר אצל נשים בכלל, הוא אימהות.
הסוציולוגית אורנה דונת בספרה "ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל", עוסק בבחירה שלה לא להביא ילדים לעולם.
היא בוחנת תפיסות חברתיות ותרבותיות בנוגע לבחירה האם כן או לא להביא ילדים.
בישראל יש סטיגמה סביב אלו שבוחרים לא להביא ילדים.
הם מבצעים 'עבירת מגדר' ונתפסים כפגומים, מוזרים ולא מצייתים לחובה האישית שלהם במדינה בה מעודדים מאוד לילודה, דבר שמתבטא גם בהסתייגות מהפסקות היריון או ממניעתו.
"לעצום עיניים" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית איגי וקסמן.
הוא יצא לאור באוגוסט 1997, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך האלבום, לא מחכה יותר לדוור (1997).
השיר הגיע למקום השישי במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
"לעצום עיניים" דורג לראשונה במקום ה-20 במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
בהמשך לכך, דורג במקום ה-11, עד שנכנס לעשירייה הפותחת שם דורג במקום התשיעי.
האודיו הרשמי של "לעצום עיניים" פורסם בערוץ היוטיוב של מוזיקה ישראלית ב-15 באוגוסט 2011.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםאוגוסט 1997תקליטורהד ארצי
לפונזה רומניק באטלר היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה בין השנים 2023–2024. באטלר, חברת המפלגה הדמוקרטית, החלה את הקריירה שלה כמארגנת איגודים מקצועיים, הייתה חברת דירקטוריון אוניברסיטת קליפורניה מ-2018 עד 2021 ונשיאת רשימת אמילי מ-2021 עד 2023.
ב-1 באוקטובר 2023 בחר מושל קליפורניה, גאווין ניוסם בבאטלר למלא את מושב הסנאט שנותר פנוי עקב מותה של דיאן פיינסטיין.
באטלר נולדה ב-11 במאי 1979 במגנוליה, מיסיסיפי, הצעירה מבין שלושה ילדים.
אביה נפטר ממחלה קרדיווסקולרית כשהייתה בת 16. באטלר סיימה בהצטיינות את לימודיה בבית הספר התיכון סאות' פייק ב-1997, וקיבלה תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת ג'קסון סטייט בשנת 2001.
באטלר החלה את הקריירה שלה כמארגנת איגודים מקצועיים לאחיות בבולטימור ובמילווקי, שרתים בפילדלפיה ועובדי בתי חולים בניו הייבן.
ב-2009 עברה לקליפורניה, שם ארגנה איגודים מקצועיים למטפלים ואחיות ושימשה כנשיאת המטפלים באיגוד עובדי השירות הבין-לאומי .
ב-2013 נבחרה באטלר לנשיאת מועצת המדינה של SEIU בקליפורניה, ונקטה מאמצים להעלאת שכר המינימום ומס ההכנסה על תושבי קליפורניה העשירים.
כנשיאת SEIU המקומית תמכה באטלר בהילרי קלינטון במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית ב-2015. באטלר אף הייתה אחת מהאלקטורים שבחרו בקלינטון בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, בה הפסידה קלינטון הדמוקרטית לדונלד טראמפ.
בשנת 2018 מינה מושל קליפורניה ג'רי בראון את באטלר לכהונה של 12 שנים בדירקטוריון של אוניברסיטת קליפורניה.
היא התפטרה מתפקידה זה ב-2021.
באטלר כיהנה כמנהלת Vision to Learn, עמותה המספקת משקפי קריאה לילדים בקהילות מוחלשות.
ב-2018 הצטרפה באטלר כשותפה ל-SCRB Strategies, חברת ייעוץ פוליטי מקליפורניה.
ב-2020 מילאה תפקיד מרכזי בקמפיין הנשיאותי של קמלה האריס, שהייתה ידועה כבעלת בריתה הפוליטית מאז התמודדותה הראשונה לתפקיד התובע הכללי של קליפורניה ב-2010. באטלר גם ייעצה לאובר בהתנהלותה עם ארגוני עובדים.
באטלר עזבה את SCRB ב-2020 והצטרפה ל-Airbnb כמנהלת מדיניות ציבורית וקמפיינים באמריקה הצפונית.
ב-2021 מונתה באטלר לנשיאת רשימת אמילי, ועדת פעולה שמטרתה בחירה במועמדות התומכות בזכויות נשים להפלה מלאכותית.
היא הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה שהובילה את הארגון.
ב-1 באוקטובר 2023 בחר מושל קליפורניה גווין ניוסם בבאטלר למלא את מושב הסנאט של ארצות הברית שנותר פנוי עקב מותה של דיאן פיינסטיין, ובכך קיים את התחייבותו למנות אישה שחורה לתפקיד.
באטלר נבחרה על אף שלא הייתה אזרחית קליפורניה, שכן היא עברה למרילנד ב-2021. חוקת ארצות הברית רק מחייבת שסנאטורים יהיו "תושבים" של המדינה שהם מייצגים.
ניוסם הצהיר כי באטלר תירשם מחדש להצבעה בקליפורניה לפני שתיכנס לתפקידה כסנאטורית.
עם כניסתה לתפקיד ב-3 באוקטובר הפכה באטלר ללהט"בית המוצהרת הראשונה בסנאט מטעם קליפורניה ולסנאטורית הלסבית השחורה הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית.
באוקטובר 2023 הודיעה כי לא תתמודד בבחירות 2024, על כהונה מלאה בסנאט ותסיים חודשיים לפני סיום הכהונה של הקונגרס ה-118, מייד לאחר הבחירות שיתקיימו בנובמבר.
ב-8 בדצמבר 2024 התפטרה באטלר מהסנאט כדי שמחליפה, אדם שיף, יתחיל את כהונתו בסנאט.
באטלר היא לסבית, ולה ולבת זוגה, ננקי לי, יש בת.
ב-2021 הן עברו לסילבר ספרינג, מרילנד, לאחר מינויה של באטלר לנשיאת רשימת אמילי, אך עדיין יש לה בית במחוז לוס אנג'לס שבקליפורניה.
באוקטובר 2023 היא חזרה רשמית להתגורר בבית זה ונרשמה מחדש להצבעה בקליפורניה עם מינויה לסנאט.
הלפונטי היו עם קלטי קדום שכבש חלקים של רייטיה (בשווייץ המודרנית ובצפון איטליה) בהרי האלפים במהלך תקופת הברונזה המאוחרת/תקופת הברזל.
סטראבון לעומת זאת מגדיר אותם כאחד משבטי הרייטים.
חפירות ארכאולוגיות אחרונות והקשר שלהן עם תרבות גולאסקה (מאות 9-7 לפנה"ס) ותרבות קנגרייט (מאה 13 לפנה"ס) מצביעים על השתייכות קלטית.
מניתוח שפתם ושמות המקומות של האזורים הלפונטיים הישנים, הועלתה השערה שאנשים אלו מייצגים שכבה דומה לאותה התפשטות קלטית אך קודם לחדירה הגאלית בעמק הפו.
הועלתה ההצעה שייתכן שהלפונטי היו ליגורים שקיבלו עליהם את התרבות הקלטית.
הערים הראשיות של הלפונטי היו אוסלה, כיום דומודוסולה , איטליה, וביליטיו, כיום בלינצונה, שווייץ.
השטח שלהם כלל את המדרונות הדרומיים של מעבר סנקט גוטהארד ומעבר סימפלון, המקבילים בערך לאוסולה וטיצ'ינו של ימינו.
מפה של רייטיה מציגה את מיקומו של הטריטוריה הלפונטית, בפינה הדרום-מערבית של רייטיה.
האזור מדרום, כולל מה שעתיד להפוך לבירת האינסוברית מדיולנום (מילאנו המודרנית), היה אטרוסקי בסביבות 500–600 לפני הספירה, כאשר ה-לפונטי החלו לכתוב כתובות על מצבות באלפבית שלהם, אחד מכמה אלפביתים שמקורם באלפבית האטרוסקי בטריטוריה הרייטית.
לפגוש את דייב הוא סרט קומדיה מדע בדיוני אמריקאי משנת 2008 בבימויו של בריאן רובינס ובתסריט מאת רוב גרינברג וביל קורבט.
בסרט מככבים אדי מרפי, אליזבת בנקס וגבריאל יוניון.
העלילה עוסקת בצוות חייזרים קטנים שנמצאים בתוך חללית בצורת אדם, המגולמת על ידי אדי מרפי.
הסרט זכה להכנסות של 50 מיליון דולר ממול תקציב של 60 מיליון דולר.
הסרט עוסק בחייזרים שנשלחים לכדור הארץ בתוך חללית בצורת אדם, בגילומו של אדי מרפי.
במטרה למצוא מכשיר שיציל את כוכבם, הצוות מתקשה להתאים את פעולותיהם למנהגי כדור הארץ.
במהלך המסע הם פוגשים את ג'ינה, אם חד הורית ואת בנה, ג'וש, ומפתחים קשרים אנושיים לא צפויים.
בסופו של דבר, מתמודדים החייזרים עם החלטות שיאתגרו את משימתם המקורית ואת הבנתם לגבי אנושיות וערכים אמיתיים.
אדי מרפי בתפקיד דייב מינג צ'אנג והקפטן - חללית בצורת אדם ומפקדה
קווין הארט בתפקיד מספר 17 - מהנדס במצוות החללית
אליזבת בנקס בתפקיד ג'ינה מוריסון - אם חד הורית וחברתה של דייב
גבריאל יוניון בתפקיד מספר 3 - חברה בצוות החללית
אד הלמס בתפקיד מספר 2 / מאסטר זביאקס - המפקד המוביל את המשימה
סקוט קאן בתפקיד שוטר דולי - שוטר מקומי בעיירה
מארק בלוקאס בתפקיד מארק רודס - מורה וסיבתו של ג'ינה
הסרט קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות, עם שבחים על אותו משחקו של אדי מרפי אך ביקורת על העלילה וההשפעה הכללית.
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 20% בהתבסס על 85 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "קומדיה מתוך הנחה כמו-מנחית, אך עם רוח טובה אמיתית.".
ובנוסף באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 43 מתוך 100, בהתבסס על 22 ביקורות.
לפידוזאוריה (שם מדעי: Lepidosauria) היא על-סדרה של זוחלים בקבוצת הדיאפסידה בעל מחלקת חולייתנים לסתניים, בה כלולות שתי סדרות: הקשקשאים ומחודקי הראש.
משפחה ספנודוניים (Sphenodontia) בה סוג אחד – הספנודון (Sphenodon)
הלפטונים (מיוונית: "לפטוס" - "קל", בניגוד להאדרון - "כבד") הם קבוצה של חלקיקי יסוד בעלי ספין חצי שלם, כלומר פרמיונים, אשר אינם מגיבים לכוח החזק.
במיון החלקיקים, הלפטונים מהווים קבוצה המקבילה לקבוצת הקווארקים.
מקור השם הוא, כאמור, במילה היוונית "לפטוס", שפירושה "קל"; שם זה נתקבל בתקופה שבה עדיין לא היה ידוע הטאו, שהוא כבד יותר מהפרוטון ומהנייטרון, וכל הלפטונים הידועים היו קלים מאוד בהשוואה לחלקיקים אחרים.
הלפטונים הם האלקטרון, המיואון והטאו, ושלושה סוגי נייטרינו המקבילים להם, וכן האנטי-חלקיקים המתאימים להם.
לכל הלפטונים מטען שלם, כאשר ללפטונים עצמם מטען שלילי, לאנטי-לפטונים מטען חיובי, ולנייטרינואים מטען 0. ללפטונים הטעונים יכול להיות ספין הן שמאלי והן ימני, ואילו בקרב הנייטרינואים יש הפרדה: הנייטרינואים מתנהגים כבורג שמאלי, והאנטי-נייטרינואים - כבורג ימני.
בתגובות בין חלקיקי יסוד, המספר הלפטוני, מספר הלפטונים מכל סוג ("דור"), משתמר כמעט בכל המקרים (יוצא דופן בולט הוא תנודת נייטרינואים).
חוק שימור נוסף, המתקיים גם הוא כמעט תמיד (יוצא הדופן הוא האנומליה הכיראלית), הוא שימור מספר הלפטונים הכולל.
לפיד הוא יישוב קהילתי השייך למועצה אזורית חבל מודיעין והיישוב הגדול במועצה.
היישוב שוכן בשפלת יהודה, בצמוד ל, בין מודיעין-מכבים-רעות למודיעין עילית.
היישוב הוקם בשנת 1996, במה שהיה שטח ההפקר שבין ישראל לבין ירדן, במסגרת תוכנית יישובי הכוכבים שיזם שר התשתיות הלאומיות, אריאל שרון.
מטרת התוכנית הייתה להגדיל את ריכוז האוכלוסייה היהודית לאורך ציר הגבעות.
לאחר שהקבלן לא הצליח לבצע את העבודה, צבי צביקה כהן לקח על עצמו את האחריות, יצר שיתוף פעולה בין כלל בעלי התפקידים והגורמים הרלוונטיים, ובזכותו היישוב הוקם.
שנה לאחר הקמתו, הוצע לאחד את לפיד עם כפר האורנים (נקרא אז "גבעת אהוד"), שהיה בשלבי הקמה בצמוד ללפיד ומצידו השני של הקו הירוק.
הרעיון היה להפוך את השניים ליישוב אחד, בן כ-3,000 יחידות דיור, שישתרע משני צדי הקו הירוק.
את התשתיות ביישוב הקימה החברה הממשלתית "ערים", אך תשתית הביוב שלו לא הושלמה כראוי וחמש שנים לאחר הקמתו, השפכים שלו זיהמו את נחלי האזור וחלחלו לתוך מי התהום.
תוך שנים ספורות מהקמתו הפך היישוב למקום מגורים פופולרי, ומחירי המגרשים והבתים בו זינקו בעשרות אחוזים.
בשנת 2009 הושלמה בלפיד הקמתו של פארק ציבורי.
בלפיד פועל בית ספר יסודי אחד, "לפיד המ"ה".
שם בית הספר הוענק לו על שם 45 לוחמי הפלמ"ח שלחמו באזור ונפלו בקרב חירבת כוריכור - קרב עקוב מדם במלחמת העצמאות, שהתרחש באזור הסמוך לשטח בו הוקם בית הספר.
בבית הספר לפיד המ"ה לומדים תלמידים המגיעים אליו מן היישובים הסמוכים שילת וכפר רות ובעבר, גם מכפר האורנים, לפני שהוקם בו בית ספר יסודי.
בוגרי בית-הספר היסודי המשיכו בלימודיהם בבתי הספר העל יסודיים הראשיים במודיעין.
החל משנת 2010 בוגרי בית הספר היסודי לומדים בבית הספר "נחשון", השייך למועצה המקומית ונמצא ביישוב שוהם.
בלפיד פועל שבט צופים, "שבט לפיד" שהוקם בשנת 2000.
לפטיס מגנה (בפיניקית: 𐤋𐤐𐤒𐤉; בלטינית: Leptis Magna; בערבית: لبدة الكبرى, לבדה אל־כֻּבְּרַא) שנודעה גם בשמות לקטיס מגנה (Lectis Magna) או לפקיס מגנה (Lepcis Magna) הייתה עיר פיניקית, ברברית ורומית בחופה של צפון אפריקה.
העיר קמה בשפך ואדי לבדה אל הים התיכון, והיא שוכנת כיום בפאתיה המזרחיים של העיר אל־ח'ומס, בירת מחוז אל־ח'ומס שבלוב, כ־130 ק"מ מזרחית לעיר טריפולי.
הפיניקים ייסדו במקום את העיר "לפקי" בתחילת האלף ה־1 לפנה"ס וזאת יושבה תחילה על ידיהם ועל ידי בני שבט הגרמנטים הברברי.
קיימות ראיות ליישוב יווני במקום במחצית השנייה של המאה ה־7 לפנה"ס, וייתכן שנוכחות זאת הביאה את קרתחדשת להתערב החל במאה ה־5 לפנה"ס לערך ולפרוס את חסותה על העיר.
בתקופה זאת החלה לפטיס מגנה צוברת חשיבות כמרכז עירוני ומסחרי, והייתה למרכז חשוב של הפקת שמן מעצי זית.
בתקופת המלך מסיניסה בראשית המאה ה־2 לפנה"ס ובהסכמת הרומאים, הייתה העיר לחלק מממלכת נומידיה הברברית, וזאת המשיכה ושלטה בעיר בפועל גם לאחר שהרומאים כבשו אותה לאחר המלחמה הפונית השלישית בשנת 146 לפנה"ס.
הרומאים צירפו את העיר לפרובינקיה של אפריקה בשנת 46 לפנה"ס, ונאלצה לשלם קנסות כבדים על תמיכתה ביריבי יוליוס קיסר בעת מלחמת האזרחים ברומא.
אוגוסטוס וטיבריוס בנו את העיר מחדש לפי עקרונות התכנון העירוני הרומיים, והראשון הציב את אחד מלגיונותיו בצפון אפריקה, וסיפק לעיר הגנה, בתקופה הזאת (לכל המוקדם ב־5 לפנה"ס) העיר אורגנה מחדש על פי מאפיינים שלטוניים רומאיים.
בתקופתו של הקיסר קלאודיוס הפכו רבים מתושבי העיר לאזרחים, היא כנראה קיבלה מעמד של מוניקיפיום בימי אספסיאנוס ובימי טראיאנוס הוענק לה מעמד של קולוניה.
בתקופה זאת העיר התפשטה, הוקמה בה אמת מים והחל השימוש באבן שיש במבניה.
הקיסר אדריאנוס הקים בה את "מרחצאות אדריאנוס" בשנת 137, אולם תנופה של ממש בפיתוח העיר החלה כאשר ספטימוס סוורוס, שהיה יליד המקום, היה לקיסר בשנת 193.
סוורוס פאר את העיר והקים בה מבני ציבור מונומנטליים, והציבה בקו אחד עם שתי עריה החשובות של צפון אפריקה באותה עת – אלכסנדריה וקרתחדשת.
הוא בנה פורום חדש בעיר ושיפץ את רציפי הנמל, אם כי באופן שגרם לסתימת הנמל על ידי חול ועל כן כמעט ולא נעשה בהם שימוש.
הוא כבש את השטחים המדבריים שמדרום לעיר, הקים בהם סכרים והפך אותם לקרקע חקלאית.
לפי ההערכות בתקופה זאת התגוררו כ־100,000 איש בעיר.
העיר החלה לשקוע במאה ה־3 בשל משבר מסחרי, ונינטשה חלקית.
החל במאה ה־4 הייתה לפטיס מגנה ליעד להתקפות הברברים, אך זכתה בתקופת פריחה קצרה בימי תאודוסיוס הראשון בסוף המאה.
בשנת 439 כבשו הוונדלים את העיר, ובהוראת מלכם גאיזריק נהרסו חומותיה כדי שתושביה לא יתמרדו כנגדו.
עובדה זאת נוצלה בשנת 523 על ידי שבטים ברבריים שבזזו את העיר, אירוע ממנו העיר לא שבה והתאוששה.
בשנת 533 כבש בליסאריוס את לפטיס מגנה עבור האימפריה הביזנטית וביצר אותה.
הם קבעו בה את בירת האזור ושינו את יעוד הבזיליקה הרומית לכנסייה.
לאחר הכיבוש הערבי ב־643, שוב לא הייתה העיר יכולה למכור את תוצרתה החקלאית, בעיקר שמן, לשוקי אירופה, והיא גוועה.
האתר כוסה בחולות אם כי תושבי כפרי האזור נטלו ממנו חומרי בנין ועשו בהם שימוש לצרכיהם.
עבודות המחקר הראשונות באתר נערכו בשנות ה־20 של המאה ה־20, ומאז התחדשו מספר פעמים גם בסוף המאה ובמהלך ראשית המאה ה־21.
לפטיס מגנה נחשבת למופת לתכנון עירוני רומי, ובשל כך ששכנה תחת שכבת חול משך מאות שנים, היטיבו אתריה להשתמר.
מבני העיר המשתרעים על פני תא שטח בצורת משולש, שאורך כל אחת מצלעותיו באורך של כקילומטר, משלבים סגנון רומי מאוחר עם השפעות אפריקאיות ומזרחיות.
שרידי המבנים הפיניקים בעיר מועטים בשל כך שהעיר הרומית נבנתה מעליהם, אולם במקום זוהו נקרופוליס פיניקי ששכן מתחת לתיאטרון ושרידי אתר פולחני בו הוקרבו בעלי חיים (ולא ילדים, כפי שהפיצו הרומאים על אויביהם הקרתחדשתים).
המבנים הרומיים הבולטים בעיר הם מבני הפורום והבזיליקה ששימשה לאחר מכן ככנסייה ופסליה נותרו במקומם, וכן התיאטרון וההיפודרום (קרקס).
הנמל העתיק שהוקם בתקופת נירון, משתרע על פני אגן מלאכותי בשטח של 10.2 הקטאר, והוא השתמר היטב על רציפיו, ביצוריו ושטחי האחסון שבו.
המבנה הידוע בעיר הוא קשת ספטימיוס סוורוס, שהיא טטרפילון שהוקם לכבודו במפגש הקארדו והדקומנוס מקסימוס של העיר.
מועד הקמת המבנה איננו ידוע במדויק, אך סביר שהוקם סמוך לעליית ספטימוס סוורוס לשלטון, בשנת 193, וככל הנראה בין 194 ל־202, עת ביקר הקיסר בעיר.
השער עשוי מאבן גיר וייתכן שהיה מבנה קדום שחודש ועוטר.
השער רבוע ולא מלבני, ואף כי הדבר אינו ייחודי, הוא נחשב לנדיר.
ארבע פינות השער פונות לארבע רוחות השמיים, ובצלעותיו קבועות ארבע קשתות מהן יצאו הקארדו והדקומנוס.
הקארדו הוליך לכיוון צפון־מזרח אל נמל העיר, והדקומנוס היה חלק מהדרך שהובילה מאלכסנדריה במזרח לקרתחדשת במערב.
השער שימש כקילומטר אפס של העיר ולידו ניצבה אבן מיל.
המבנה הניצב באתר כיום הוא משוחזר בחלקו, שכן חלק מעיטוריו ותבליטיו הועברו למוזיאון בטריפולי, ואחרים נגנבו, ככל הנראה, במהלך השנים או קבורים באדמה בסביבותיו.
לַפִּידוֹת הוא מושב ליד כרמיאל ומעלות תרשיחא השייך למועצה אזורית מעלה יוסף ומהווה היישוב הדרומי ביותר בה.
היישוב הוקם על ידי גרעין בני מושבים מהאזור ובשיתוף הסוכנות היהודית כדי ליישב את מרכז הגליל באזור גוש תפן.
לנקודה הזמנית הם עלו ביולי 1978. בסוף 1978 מנה הגרעין 15 משפחות צעירות ועוד 15 רווקים והם חיכו לעלייה לקרקע.
בספטמבר 1980 עמד המושב בנוי אך טרם אוכלס והם עלו ליישוב הקבע בשנת 1981.
ראש מועצה אזורית מעלה יוסף, תיאר בשנת 1988 את הקמת לפידות:
"לקחנו שטח, העמדנו צריפים, והכנסנו לכל חדר שני בחורים.
כל מי שהתחתן, הוצאנו את חברו מהחדר.
יש 33 משפחות, ונגיע ל־36. על כל מקום נוסף יש עשרה מועמדים.
בשנת 1988 היו ביישוב 33 משפחות, שכללו 25 מתוך 30 המייסדים.
חלקם התפרנסו מתעשייה כשכירים או כבעלי מפעלים וחלקם התפרנסו מחקלאות, שכללה עדרי עיזים ובקר פרטיים, ולול, קיווי, לוונדר, ומטע זיתים משותפים.
לטענת התושבים הזיתים והבקר לא היו רווחיים אך נועדו לשמירה על הקרקע באזור.
שמו סמלי, לקוח מן התנ"ך: דבורה אשת לפידות.
לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ביישוב 42 משקי בית, בהם כ-122 תושבים.
המושב מכיל שכבות גיל מגוונות.
אופי ההתיישבות חילוני, אך מתקיימות תפילות בבית הכנסת בכל שבת וחג.
ביישוב קיים משק עופות משותף לתושבי המושב וכן משק חקלאי של אחת המשפחות, הכולל רפת וחוות סוסים.
רוב האוכלוסייה מתפרנסת בעיקר באזור התעשייה תפן.
כרגע מכשירים שטח ל-33 יחידות דיור מתוך 147 הצפויות.
כ-500 מטר דרומית למושב שוכנת מערת לפידות.
לַפִּיד (או משואה, אבוקה) הוא אמצעי תאורה קדום מוארך שראשו בוער.
ניתן לנושאו ביד או לקבעו לקיר בהתקנים ייעודיים.
ניתן להכין לפיד שראשו עצמו בוער, למשל מסיקוס אורן, או לפיד רב פעמי, שבראשו מקום לחומרי בעירה.
לפידים משמשים כיום בעיקר בטקסי אש (בתנועות נוער ובצבא), בתהלוכות "הכנסת ספר תורה", בטקסי זיכרון, ובפתיחת האולימפיאדה, בה נישא הלפיד האולימפי לאורך מרחק רב.
לפידים משמשים גם ללהטוטנות עם אש.
הביטוי העברת הלפיד קרוב לביטוי "שימור הגחלת", ומשמעותו העברת אחריות או מסורת, שימור תרבות מסוימת.
לפטין הוא הורמון חלבוני השייך לקבוצת אדיפוקין.
הוא מיוצר בתאי שומן וברקמות שומניות.
משם זורם הלפטין במחזור הדם עד שהוא מגיע אל המוח.
ההורמון ממלא תפקיד מרכזי בוויסות צריכת אנרגיה והוצאתה על ידי ויסות התיאבון וחילוף חומרים.
הלפטין מורכב מ-167 חומצות אמינו ושמו נגזר מהמילה היוונית Leptos שפירושה "רזה".
את הורמון הלפטין גילו ג'פרי פרידמן וצוותו באוניברסיטת רוקפלר שבניו יורק בשנת 1994, דרך ניסויים בעכברי מעבדה בעלי מוטציה מסוג ob/ob אשר גרמה להם להשמנה יתרה.
הורמון הלפטין מופרש מרקמת שומן (רמתו פרופורציונית לרמת השומן בגוף).
הלפטין מדווח להיפותלמוס על מצבי שובע, ומפחית את התיאבון, וכתוצאה מכך יש ירידה בתצרוכת הקלורית.
במצבים של רעב, תת תזונה או אנורקסיה, רמות הלפטין תהיינה נמוכות.
אצל אנשים בעלי עודף משקל, רמות הלפטין תהיינה גבוהות, אולם בגלל תנגודת ללפטין (אשר מתרחשת כנראה בגלל רוויון של הרצפטורים ללפטין בהיפותלמוס) לא ידוכא התיאבון.
מנגנון הפעולה של לפטין בוויסות שובע ורעב:
בעת שובע, מופרש לפטין מרקמת שומן.
הלפטין מגרה הפרשה של POMC, גן המקודד למגוון של הורמונים, וכתוצאה מכך מופרש ההורמון אלפא MSH, שהוא נגזרת של ה-POMC ובעל תפקיד במנגנון ויסות הרעב והשובע.
חוסר ב-POMC יביא להפחתת ההפרשה של ההורמון אלפא MSH, ומכאן להשמנה.
בנוסף לכך, ההורמון ACTH הוא נגזרת נוספת של חלבון POMC, ועל כן חוסר ב- POMC יביא, מלבד להשמנה, גם לתופעות של אי ספיקת בלוטת יותרת הכליה (מחלת אדיסון) וכן לפיגמנטציה שאינה תקינה (ילדים ג'ינג'יים).
ההורמון אלפא-MSH נקשר לקולטן בשם MC4R, וגורם לדיכוי התיאבון.
פגם בקולטן יגרום להשמנה מגיל מאוד צעיר- יאופיין בין היתר גם בגובה רב יחסית מול האוכלוסייה (ילדים בעלי עודף משקל, וגבוהים).
זהו הפגם הגנטי השכיח ביותר אשר גורם להשמנה של כ-5%.
במצבי רעב, רמת הלפטין נמוכה ונוצרים אנטגוניסטים תחרותיים ארוכי טווח (NPY, AGRP) של הקולטן MC4R, המונעים קשירה של אלפא MSH, ומעודדים תיאבון.
ללפטין יש תפקידים נוספים, מלבד תפקידו בבקרת מנגנון השובע והרעב:
וויסות מערכת החיסון, המטו-פויזיס, אנגיוגנזיס (יצירת כלי דם חדשים), והתפתחות עצם.
אצל אנשים עם תת-תזונה קשה או רעב, יש מעט לפטין, וכתוצאה מכך יש שינוי בוויסות מנגנון החיסון עם נטיית יתר להופעת זיהומים.
כך גם אצל אנשים עם משקל עודף, בעלי תנגודת ללפטין (כפי שהוסבר לעיל).
השפעה על העצם: קיימים רצפטורים ללפטין על פלטת הגדילה של העצם, הוא מגרה פרוליפרציה (התרבות) של תאי סחוס ושל גדילת העצם.
מערכת ההתבגרות המינית- ללפטין יש ככל הנראה השפעה על גירוי מרכזי של ההורמון GNRH (הורמון משחרר הורמון גדילה, אשר מביא לשחרור של הורמוני המין.).
נמצא כי מוטציה בגן ללפטין גורמת לתופעות של השמנה קשה, וכן להיפו-גונדיזם כתוצאה מתת ההשפעה על מערכת הורמוני המין.
לפטון וברבים לפטא או לפטונים (ביוונית, ביחיד - Λεπτόν וברבים Λεπτά) הוא שם תת-המטבע של מטבעות יווניים שונים הן ביוון העתיקה והן ביוון המודרנית.
משמעות המילה "לפטון" ביוונית הוא "קטן" או "רזה", ובהתאם, ערכו של המטבע היה הקטן ביותר מבין המטבעות שנעשה בהם שימוש.
ברומא העתיקה נהגו לעיתים בקרב העם לכנות את מטבע המייט בשם "לפטון", באזורים דוברי היוונית של האימפריה הרומית (כינוי המופיע בברית החדשה).
ביוון המודרנית ערכו של הלפטון (או לפטו - Λεπτό) היה 1/100 מערך המטבעות היווניים המודרניים ובהם הפניקס (1827–1832), הדרכמא (1832–2001) והאירו (2002 - ימינו), אף שכיום מכונה המטבע "אירוסנט", בדומה למטבעות דומים אחרים בגוש האירו.
הסימון הלא-רשמי של המטבע הוא Λ.
לפטודקטיליים היא משפחה גדולה בסדרת חסרי הזנב.
במשפחה מינים הנפוצים בקרקעית יערות הגשם של מרכז ודרום אמריקה.
המשפחה לרוב מוגדרת כפרפילטית, משום שכל חברי המשפחה חולקים אב קדמון משותף, אולם משפחה זו אינה מכילה את כל הצאצאים של אב קדמון זה.
מאובנים רבים של לפטודקטיליים נמצאו.
חלק מהלפטודקטיליים (מספר סוגים) מטילים את ביציהם בסוג של קנים שהם בונים.
אלו יכולים להיבנות בבקיעים צרים בקרבת מקור מים, או על הקרקע של יערות.
תופעה מיוחדת היא, שכאשר הראשנים בוקעים מהביצים, הם אינם יוצאים מה"קן", ואינם אוכלים עד אשר יסתיים תהליך המטמורפוזה.
הם יצורים בינוניים עד גדולים יחסית לצפרדעים.
כולם טורפים יצורים קטנים מהם, אך אוכלי צמחים כראשנים.
סוג Physalaemus - בה פייסלמוס נטררי
קבוצות רבות שהיו בעבר במשפחה הפכו למשפחות עצמאיות, ביניהם: קרפדות מקרינות, קיקלורמפידיים, אלסודיים, קליפוטוספליליים, אלאוטרודקטיים ותלמטוביים.
לפידוליט הוא מינרל פילוסיליקטי - (סיליקט במבנה בצורת לוחיות) לשעבר, אחד מסוגי הנציצים.
נוסחת המבנה הכימי של הלפידוליט היא KLi2Al (Al,Si)3O10(F,OH)2. הלפידוליט מכיל כמויות זעירות של המתכות האלקליות רובידיום וצזיום.
בעבר נחשב הלפידוליט כסוג מינרל בפני עצמו, אולם כיום הוא מוגדר כתערובת ביניים בתמיסה המוצקה שבין פוליליתיוניט לטריליתיוניט.
הלפידוליט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" , וחבורת סימטריות מרחבית C2/m.
המבנה הפנימי של הלפידוליט, כמו של המינרלים בקבוצת הנציצים, הוא של לוחיות זעירות ברוחב של מספר אנגסטרם.
משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי שבא בצורת קטיון אשלגן.
הסוג השני הוא שכבה הבנויה מאוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם אלומיניום או ליתיום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH).
בלפידוליט שכבה אחת של אוקטהדרונים מקושרת משני צדדיה לשתי שכבות של טטרהדרונים.
בין הלוחיות מפרידה שכבת ביניים המכילה יונים ספוחים (בעיקר אשלגן).
גביש המינרל בנוי מלוחיות הנערמות זו על גבי זו וביניהן יש שכבות ביניים, הפצילות המושלמת של המינרל מתרחשת לאורך שכבות הביניים אלו.
הגבישים דמויי לוחיות פסאודו-משושים פריזמתיים עד 20 ס"מ אורך, כמו כן מופיע המינרל כמקבץ קשקשי, כמסה חסרת צורה או גרגירית.
ללפידוליט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד ({001}) היוצרת "פתיתים".
הקשיות של המינרל נמוכה, 3-2.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.9 גרם לסמ"ק.
מקדמי השבירה של הלפידוליט הם: nα=1.525–1.548, nβ=1.551–1.58 ו-nγ=1.554–1.586. גבישי הלפידוליט שקופים עד שקופים למחצה, צבעם בדרך כלל הוא בגוונים של סגול עד ורוד חיוור, אדום-ורד, אפור-סגלגל, צהבהב, לבן, או חסר צבע.
הצבע הסגול-ורדרד הוא מאפיין של הלפידוליט ומשמש כאמצעי זיהוי שלו, אבל מוסקוביט ורוד או לפידוליט חיוור מאוד עלולים להקשות על הזיהוי.
בשקף מנוסר הלפידוליט חסר צבע.
הברק של הלפידוליט הוא זגוגי או פנינתי, והנפיצה שלו חלשה.
הלפידוליט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש.
בכמה דוגמיות נמצאה תופעת טריבולומינסנציה (פליטת אור בעת שהמינרל נשבר).
המינרל נתגלה לראשונה ב-1792 בפגמטיט רוזנה (Rožná), ליד העיירה זדאר נד סזאוו (Žďár nad Sázavou) באזור ויסוצ'ינה (Vysočina), במוראביה שבצ'כיה.
מקור השם מיוונית: "לפידוס" הוא "קשקש" בהתייחס למבנה הנציצי שלו.
האגודה הבינלאומית למינרלוגיה פסלה את השם לפידוליט כשם של מינרל עצמאי, והוא מוגדר כיום כתערובת ביניים בין פוליליתיוניט לטריליתיוניט, אבל השם ממשיך להתקיים, בייחוד אצל אספני המינרלים.
בשם לפידוליט מכנים כיום כל נציץ המכיל ליתיום שגונו בהיר, בטרם נעשתה לו בדיקת מעבדה לקביעה מדויקת של הסוג.
לפי כך דוגמיות הנמכרות כ"לפידוליט" עלולות להיות בפועל פלוגופיט או מוסקוביט.
ב-1861 גילו רוברט בונזן וגוסטב קירכהוף את היסוד רובידיום באנליזה של כמות קטנה של מלחי רובידיום שהופקו מזיקוק של 150 קילוגרם לפידוליט.
מקור למתכות - הלפידוליט הוא מקור להפקת ליתיום.
כמות הליתיום במינרל משתנה במידה רבה, ולכן ניתן לנצל רק לפידוליט עשיר יחסית בליתיום למטרה זו.
הלפידוליט הוא גם מקור ראשי להפקת המתכות האלקליות הנדירות רובידיום וצזיום.
אבן לקישוט – הגוון הוורוד-סגול האופייני ללפידוליט הפך אותו לאבן מבוקשת בין אספני המינרלים.
סלעים הבנויים מתערובת של לפידוליט וטורמלין ורודים הם מקור לאבנים לגילוף.
מבודד מפני חום – בתכונה זו, הקיימת גם בנציצים אחרים, נעשה שימוש בתעשייה.
לפידוליט מצוי בפגמטיטים גרניטיים, שבהם נוצר בהחלפה מטאסומטית של ביוטיט או מוסקוביט, יחד עם מינרלים אחרים המכילים ליתיום כדוגמת ספודומן אמבליגוניט וטורמלין; בעורקי קוורץ שנוצרה בטמפרטורה גבוהה; בגרייזן, ובסלעי גרניט.
מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את פגמטיט רוזנה (Rožná), ליד העיירה זדאר נד סזאוו (Žďár nad Sázavou) באזור ויסוצ'ינה (Vysočina), במוראביה שבצ'כיה.
"לפיד קרמיקה" הייתה חברה לייצור כלים סניטריים וכלי קרמיקה שפעלה בישראל משנת 1943 בקירוב ועד 1990. החברה הפעילה את אחד המפעלים הגדולים בתעשיית הקרמיקה בישראל, וידועה כיום בזכות כלי הקרמיקה האמנותית שיוצרה במפעל זה.
חברת "לפיד קרמיקה" הוקמה על ידי פסח פרידמן, ששימש קודם לכן כמנהל העבודה בבית החרושת ללבנים של יחיאל מיכל שטיינברג במוצא.
בשנת 1949 נרכש למפעל, שהוקם ביפו, ציוד חדיש מארצות הברית.
בשנת 1950 בקירוב נרכש המפעל על ידי ד"ר קורט מוסברג (1983-1903), תעשיין ממוצא גרמני, שהיה גם הבעלים של חברת ציוד המתכת והמעליות "נחושתן".
עיקר התוצרת של המפעל בראשיתו הייתה קרמיקה סניטארית כגון אסלות, כיורים וכדומה.
כבר בשנת 1952 הציג המפעל את תוצרתו בתערוכה של חברות הקרמיקה הישראליות.
בשנת 1953 נחנך במפעל אגף חדש ובו תנור באורך של כ-150 מ', שהגיע לטמפרטורה של 1,300 מעלות צלזיוס.
בשנים 1958-1957 נרכשה הבעלות על "לפיד קרמיקה" על ידי חברת "כור", בעלת השליטה ב"סולל בונה" ו"חרסה".
בהדרגה אוחדו קווי היצור של "לפיד קרמיקה" עם אלו של "חרסה".
בתחילת שנות ה-70 נעשה ניסיון להעביר את המפעל מיפו לראשון לציון.
בשנות ה-80 עיצבה האמנית-המעצבת ציונה שמשי סדרת כלי אוכל והגשה עבור מפעל לפיד.
סדרה זו התאפיינה בצבעוניות מונוכרומטית הנעה בין צבעי יסוד עזים לבין גוני פסטל תקופתיים ובעיטורים גאומטריים מינימליסטיים האופייניים לעיצוב הפוסט-מודרני.
ניתן אף לזהות בהם מחווה לגאומטריה שאפיינה את עיצוב כלי הבית בבית-הספר באוהאוס בגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20. הסקיצות המפורטות לסדרה זו וכן מבחר גדול של הכלים עצמם שמורים באוסף שמשי-הירש שבארכיון אדריכלות ישראל.
בסוף שנות ה-80 היה "לפיד קרמיקה" שרוי במצב כלכלי קשה, שהוביל למחשבות על סגירתו.
באוקטובר 1988 הודיעה "כור", שהייתה שרויה במשבר כלכלי קשה, על סגירת המפעל במסגרת תוכנית הבראה.
המכשור וקווי הייצור שבו הועתקו אל מפעלי הקרמיקה האחרים של "כור".
למרות זאת, המשיכה "כור" לעשות שימוש במותג "לפיד-נעמן" עוד זמן מה.
בשנת 1952 הצטרפה למפעל כמעצבת אלסבת כהן, אמנית קרמיקה שהוכשרה אצל הדוויג גרוסמן ופיתחה את המחלקה ה"אמנותית" במפעל, שבראשה עמדה ד"ר ברטה רוזנטל, שניהלה מפעל קרמי בצ'כוסלובקיה קודם לעלייתה לישראל.
מחלקה זו מנתה בשנת 1959 20 עובדים.
כלי הבית הראשונים שייצרה היו יצוקים מהחומר ליציקת אסלות, אולם בהדרגה השתכללו שיטות העיצוב והעבודה של החברה.
הכלים שעיצבו במפעל היו עשויים אבנית ועוצבו סגנון מודרניסטי, על פי רוב.
רבים מהם התאפיינו בצורות גאומטריות מעוגלות ובעיטור מופשט.
עיצובים אלו, כגון סדרת "ערבה", הושפעו מדגמים שיוצרו באירופה באותה עת.
לצד כלי הקרמיקה הרגילים, עיצב בית החרושת גם מערכות בעיצוב מורכב יותר שיוצרו בהיקף קטן יותר.
בנוסף, ייצר בית החרושת אריחי קיר עבור אמנים ומעצבים כגון ציונה שמשי, מוד פרידלנד ואחרים, שיצרו תבליטי קיר ועיטורי קיר קרמיים במקומות שונים.
בשנת 1955 זכה המפעל ב"פרס חיפה לתעשיית קרמיקה" במסגרת תערוכה במוזיאון חיפה לאמנות.
בפברואר 1969 הוצגו עבודות מתוצרת המפעל בתערוכה בביתן הקרמיקה של מוזיאון הארץ.
לפטוצרטופס (שם מדעי: Leptoceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הלפטוצרטופסיים אשר חי באמריקה הצפונית בשלהי הקרטיקון העליון, 68-66 מיליון שנה לפני זמננו.
פירוש שמו הוא "פנים רזות בעלות קרניים".
הלפטוצרטופס היה צרטופסי יחסית פרימיטיבי, שחי באמריקה הצפונית ושרד עד סוף המאסטריכט לצד הצרטופסיים המתקדמים הרבה יותר.
הוא היה דינוזאור בינוני-קטן, באורך של ומשקל של 50–200 ק"ג.
הגולגולת שלו הייתה פרימיטיבית והסממנים שמשייכים אותו לצרטופסים הם עצם ה-rostral היוצרת מקור בחזית פיו, עצמות לחיים מחודדות ועטרה קטנה וקצרה שעוטפת את הצוואר.
רגליו האחוריות היו ארוכות וחזקות יותר מרגליו הקדמיות, שבהן האצבעות לא איבדו את יכולת האחיזה כמו אצל הולכי על ארבע באופן קבוע.
במובן זה הוא היה יותר דומה לאורניתופוד מאשר לפרוטוצרטופס.
כנראה שיכל ללכת הן על ארבע והן על שתי רגלים.
הלפטוצרטופס היה דינוזאור צמחוני שניזון מצמחייה נמוכה ויכל לעכל גם צמחייה קשה.
הוא חי באותו זמן שבו חי הטריצרטופס, אולי הצרטופסי המתקדם ביותר, ששרד עד סוף עידן הדינוזאורים, אז כולם נכחדו בהכחדת קרטיקון-פלאוגן.
הוא נתגלה בעמק הצבאים האדומים באלברטה, קנדה, על ידי בארנום בראון ב-1910 אך תואר וסווג על ידו רק ב-1914. שרידיו נתגלו גם בוויומינג שבארצות הברית.
לֶפְטֶנֶנְט של האדמירליות הוא כיום תפקיד המוענק לאות כבוד לאדמירל בכיר בדימוס של הצי המלכותי הבריטי.
הלפטננט משמש ממלא המקום הרשמי של נושא תפקיד כבוד אחר – "אדמירל-המשנה של הממלכה המאוחדת" .
הלפטננט של האדמירליות מתמנה על ידי הכתר בהמלצת הלורד הימי הראשון.
לפטננט של האדמירליות נזכר לראשונה באמצע המאה -15 כתוארו של ממלא המקום או סגנו (לפטננט-אדמירל) של הלורד אדמירל העליון של אנגליה (Lord High Admiral of England) .
ב-1546, עם הקמת מועצת הצי (Council of the Marine Causes), שעסקה באדמיניסטרציה ובניהול האזרחי השוטף של הצי המלחמתי, מינה המלך הנרי השמיני את סגן-אדמירל תומאס קלר (Thomas Clere) לעמוד בראשה והעניק לנושא המשרה החדשה את התואר "לפטננט של האדמירליות".
ב-1564 הועברה ראשות המועצה ממנו אל גזבר הצי , שהיה אזרח, חבר המועצה.
ב-1604 חודש השימוש בתואר כאות של כבוד והצטיינות, שבצידו משכורת שנתית של כ-100 ליש"ט, שני מזכירים וכיסוי חלקי של הוצאות נסיעה.
ב-1672 אוחד תפקידו של לפטננט האדמירליות עם אדמירל המשנה של אנגליה (Vice-Admiral of England) , מ-1707 של אדמירל המשנה של בריטניה ומ-1801 אדמירל המשנה של הממלכה המאוחדת.
הלפטננט של האדמירליות הוא השני במעלת הכבוד בצי המלכותי.
לפידות קפיטל בע"מ (לשעבר: לפידות חברת מחפשי נפט לישראל) המוכרת בשם המקוצר לפידות היא חברה ישראלית שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב ועוסקת בביצוע קידוחי נפט ומים, והשקעות בחברות שונות.
לפידות נוסדה בשנת 1959 בשם "לפידות חברת מחפשי נפט לישראל בע"מ", כאיחוד בין שתי חברות לחיפושי נפט, "לפידות - חברה ישראלית לנפט בע"מ" וחברת "מחפשי נפט בישראל בע"מ".
חברת "לפידות - חברה ישראלית לנפט בע"מ" הוקמה בשנת 1952 על ידי אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן, וחברת מקורות.
חברת "מחפשי נפט בישראל בע"מ" הוקמה על ידי סולל בונה, יקותיאל פדרמן ומשקיעים נוספים.
שתי החברות הקימו שותפות בשם "מצדה" שב-2 בנובמבר 1953 החלה בקידוח הראשון לחיפושי נפט שנערך במדינת ישראל ליד סדום ונקרא "מזל 1".
בקידוח נמצא מים ולא נפט והשותפות המשיכה בקידוחים נוספים בהר הנגב ובנגב המערבי.
כבר באוקטובר 1955 החלו דיונים על איחוד "לפידות" ו"מחפשי נפט" ובמקביל גיסו כספים לשותפות בחו"ל.
בשנת 1963 נרשמו לראשונה ניירות הערך של החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובשנת 1982 הופסק המסחר במניות עקב סחירותן הנמוכה.
במהלך שנת 1963 רכשה מדינת ישראל כ-45% מהון המניות של החברה ובמהלך השנים לאחר מכן הגדילה המדינה את שליטתה בחברה כך שהחברה הפכה לחברה ממשלתית.
בשנת 1996 החברה הופרטה ונרכשה תמורת 10 מיליון דולר על ידי איש העסקים ברוס רפופורט שמכר בנובמבר 2000 את השליטה בה לידי איש העסקים יעקב לוקסנבורג תמורת 8.6 מיליון דולר.
לאחר המכירה החברה המשיכה בפעילות הפקת הנפט.
בשנת 2004 קמה שותפות מוגבלת בשם לפידות-חלץ המתמקדת בחיפושי נפט, לאו דווקא באזור חלץ.
לאחר צניחה תלולה בכמויות הנפט הנשאבות, הודיעה חברת לפידות על חידוש הקידוחים באזור בשנת 2004 תוך הצהרה על כדאיות כלכלית להפקת כ-750 מיליון חביות ב"חלץ 40".
הקידוחים נעשו לעומקים של 1,600 - 3,500 מטרים לאחר גילוי גז טבעי בים ממערב בעומקים אלו.
בשנת 2005, החלה בניסוי להפקת נפט מפצלי שמן במישור רותם.
בינואר 2020 הושלם הסדר חוב לחברת אפריקה ישראל להשקעות, שכלל את הפיכת החברה לחברה פרטית ומכירתה לחברת "לפידות קפיטל" (80%) ולחברת אלטשולר שחם גמל ופנסיה (20%).
במאי 2012 לפידות רכשה אג"ח של סאני אלקטרוניקה וסקיילקס ב-35 מיליון שקל.
במרץ 2015 לפידות מכרה את מלוא החזקותיה בחברת Decell.
ביצוע קידוחי נפט ומים, ושירותים נלווים להם כגון שירותי מילוט ובוץ, שירותי הפקה, שירותים של לוגים חשמליים ואספקת מעבדות לאתרי הקידוחים.
חיפוש והפקת נפט באמצעות השותפות המוגבלת "לפידות חלץ יה"ש".
לפידות מחזיקה ב-50% ממניות חברת Inraz Trade הקפריסאית אשר מחזיקה בעצמה ובאמצעות חברות בבעלותה המלאה, קרקעות בגיאורגיה וברומניה.
באוקטובר 2011 לפידות החלה לפעול בתחום המסחר הבינלאומי בשוק האירופאי באמצעות החברות ויסטה, גמנל ואלפרוס העוסקות ביבוא ושיווק של מוצרי הלבשה והנעלה.
יושב ראש ובעל השליטה בחברה הוא יעקב לוקסנבורג שמחזיק כ-85% ממניות החברה.
לפטיקטידיום (שם מדעי: Leptictidium; ביוונית עתיקה: "סמור חינני") הוא סוג של יונק קדום מסדרה נכחדת שחי באמצע תקופת האאוקן לפני 35–50 מיליון שנה.
מאובניו נמצאו באירופה, אך בתקופתו היה חי באקלימים חמימים יותר מאירופה של היום.
יצור קדום זה שהיה קרוב של השלייניים המודרניים, היה בעל מראה של חדף פיל קטן.
אורכו הגיע ל-60–90 סנטימטרים וגובהו ל-20 סנטימטרים.
היה לו חדק גמיש איתו הוא אסף מזון ורחרח את טרפו, והיו לו רגליים חזקות המותאמות לקפיצה.
היצור חי ביערות גשם וחי על קרקע היער.
הוא ניזון ככל הנראה מחרקים ומיצורים קטנים כמו לטאות או דו-חיים.
הוא הסתתר בין השיחים כדי לברוח מאויביו מהם נמלט בקפיצות.
הלפטיקטידיום מופיע בפרק הראשון של הסדרה ללכת עם חיות שם הוא אוכל חרקים זריז הבורח מטורפים גדולים כמו הגסטורניס והאמבולוצטוס.
לפטקודון (שם מדעי: Leptecodon; מילולית: "שיניים קטנות") הוא סוג של דג קטן דמוי-מקרל שחי בימים בעידן המזוזואיקון.
מאובני דג זה התגלו ב-1899 בארצות הברית ותוארו על ידי הפלאונטולוג סמואל וונדל וויליסטון (Samuel Wendell Williston).
ככל הנראה שימש דג זה כטרף למגוון יצורי ים, אך גם הוא עצמו היה טורף.
הוא היה בעל מבנה גוף מוארך ולסתות ארוכות, אך בעלות שיניים קטנות.
מאובני הדג התגלו לצד צדפה ענקית נכחדת מהסוג Inoceramus.
ייתכן שדג זה חי לצדה של הצדפה ואולי אף יצר עמה יחסי גומלין ולא נאכל על ידה.
לצידם נמצאו גם מאובני דגי קפרובריקס.
דג זה מופיע בסרט מפלצות ים.
לפטולפיס (שם מדעי: Leptolepis; מילולית: "קשקש עדין") הוא סוג של דג גרם נכחד שחי במים מתוקים ובימים בין הטריאס לתחילת הקרטיקון לפני 242–112.6 מיליון שנה.
סוג זה נחקר לראשונה כבר ב-1943 וקיבל שם בידי החוקר השווייצרי-אמריקאי לואי אגאסי והיה מראשוני דגי הגרם שתוארו.
הם נמצאו בכל היבשות וככל הנראה חיו גם הרחק מהיבשה.
דגים אלה הגיעו עד לאורך 30 סנטימטר ודמו בצורתם לסרדיניים, אף שאין להם קרבה משפחתית.
הדג היה מראשוני הכליל גרמיים שהיו בעלי קשקשים ובעלי שלד עשוי מעצם בלבד.
דגים קדומים יותר מהסדרה פכיקורמאים שבקבוצה תמים גרמיים היו בעלי סחוס בתוך גופם לצד עצמות גרמיות.
מבנה העצם והקשקשים עזר לדגים אלה לנוע במהירות במים.
בדומה לסרדינים המודרניים דג זה ניזון בנחילים גדולים מפלנקטון צף והתגונן מטורפים באמצעות נחיל גדול שהסתחרר ובילבל את טורפיו.
בין טורפים אלו נמנים דמויי-תנינאים קדומים, מוזאזאוריים ופליוזאורים שונים ואולי גם עופות ימיים ופטרוזאורים.
במאובן של פלגוזאורוס (Pelagosaurus) נמצאו עצמות של דג זה, מה שמרמז על כך שצד אותם דרך קבע.
לפידוטוס (שם מדעי: Lepidotes ובעבר גם Lepidotus) הוא סוג דג מקרין סנפיר נכחד, שהיה קרוב לבני קבוצת דגי התנין וחי בעידן המזוזואיקון לפני 94–180 מיליון שנה.
מאובניו נמצאו בצרפת, אנגליה, דנמרק וגרמניה ובברזיל.
הדג היה דומה במראהו לקרפיון והיה בעל לסתות חזקות עם שיניים שנועדו לפצח קונכיות של רכיכות, והיו מושפלות אחורה, כך שהיה לדג כוח לינוק טרף רחוק יחסית.
בימי הביניים נהגו לאסוף שיניים מאובנות של סוג זה וכינו אותן "אבני קרפדות" בטענה שמקורן בראשים של קרפדות, וכי הן אבנים קסומות היכולות להתמודד עם הרעלה.
לגופו היו קשקשים עבים באורך של עד 18 מ"מ והיו בעלי מבנה חלקלק, ייתכן בדומה לזה של קרפיון מודרני.
דג זה חי ככל הנראה בימים רדודים או בנהרות ואגמים רדודים וניזון מיצורי מים קטנים ממנו.
הוא עצמו שימש מזון לזוחלים גדולים כמו הסרקוסוכוס ולכמה מיני דינוזאורים.
לפטוקלידוס (שם מדעי: Leptocleidus; מילולית: "עצם בריח דקה") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת הפלזיוזאורים.
מסוג זה נמצאו 3 מינים שאחד התגלה באנגליה, שני באוסטרליה המערבית ושלישי בכף התקווה הטובה שבדרום אפריקה.
פליוזאור זה הגיע לאורך 1.5-3 מטר והוא השתייך לקבוצת הפלסיוזאורודים שרובם היו ארוכי צוואר.
הוא היה אחד מהקטנים שבמינים אלה.
היה לו צוואר קטן וגולגולת דמוית משולש עם שיניים רבות לאורכה ששימשו לתפיסת דגים וטרף דומה.
אזור החוטם שלו היה משוקע מעט משאר הגולגולת.
היו לו סנפירים ארוכים וזנב ארוך ששימש להיגוי.
עקב ממדיו הקטנים ייתכן שהוא חי בלגונות הקרובות לחוף או אף במים מתוקים או מים מליחים שהתאפיינו בפחות טורפים ימיים.
הוא היה צייד של דגים ושל יצורי מים נוספים.
לפטוצרטופסיים (שם מדעי: Leptoceratopsidae) היא משפחה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף מקבוצת הצרטופסים אשר התקיימה בסוף הקרטיקון לפני 83.5-66 מיליון שנה.
הם היו מאבותיהם של הצרטופסיים הגדולים והמפורסמים כמו הטריצרטופס.
דינוזאורים אלה חיו באמריקה הצפונית ובאסיה ואולי גם בשוודיה והיו בעלי עטרה מפותחת ומקור קרני בולט אך ללא קרניים.
הם הלכו כנראה על ארבע אך כמה מהמינים אולי יכלו להזדקף בדומה להדרוזאוריים כדי לנוע מהר.
בקבוצה זו סוגים רבים שאולי משתייכים למשפחה פרוטוצרטופסיים שהייתה בעלת מאפיינים רבים דומים.
לפטובוס (שם מדעי: Leptobos) הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה ממשפחת הפריים ותת-משפחת הפרים, אשר חי באירואסיה במהלך הפליסטוקן.