tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקונצרט שבו נוגנה בביצוע בכורה הסימפוניה הראשונה שלו, ב-14 במרץ 1894 (בניצוח יוהאן סוונדסן), ניגן נילסן באגף הכינורות השניים.
מכל מקום, סימפוניה זו זכתה להצלחה רבתי כאשר נוגנה בברלין בשנת 1896, ומאז ואילך הלך פרסומו וגדל.
הוא המשיך לנגן בכינור בתיאטרון המלכותי בקופנהגן עד 1905, כאשר מצא מו"ל ליצירותיו.
בשנת 1916 קיבל עבודת הוראה בקונסרבטוריון הדני בקופנהגן ושם המשיך לעבוד עד מותו.
ב-10 באפריל 1891 נשא נילסן לאישה את הפסלת הדנית אן מרי ברודרסן, חודש בסך הכול אחרי שהכירו בפריז.
הזוג בילה את ירח הדבש באיטליה.
נישואיהם נמשכו עד מותו של נילסן, על אף תקופה ארוכה של מריבה, שכללה פירוד ממושך והאשמות הדדיות בחוסר נאמנות.
נילסן עבר התקף לב קשה בשנת 1925 ומאז נאלץ לקצץ במידה רבה בפעילותו, אף כי המשיך להלחין עד מותו.
בתקופה זו כתב גם ספר זיכרונות על ילדותו בשם "ילדותי בפינן".
עוד כתב ספר קצר בשם "מוזיקה חיה".
האסטרואיד 6058 Carlnielsen נקרא על שמו.
בעולם הרחב נודע נילסן בעיקר בשש הסימפוניות שלו.
יצירות מפורסמות אחרות משלו הן המוזיקה התוכניתית לדרמה "אלאדין" של אהלנשלגר, האופרות "שאול ודוד" ו"נשף מסכות", הקונצ'רטי לחליל, לכינור ולקלרינט, וחמישיית כלי נשיפה מעץ.
בדנמרק מוכרים מאוד שיריו, פרי עטם של משוררים שונים.
בדומה לבן זמנו, המלחין הפיני ז'אן סיבליוס, חקר נילסן את הפוליפוניה של הרנסאנס, שאותותיה ניכרים בעליל ב"תחושה" המלודית וההרמונית שמעניקה המוזיקה שלו.
יצירותיו של נילסן מסומנות לעיתים במספרי FS, על שם הקטלוג שחיברו Dan Fog and Torben Schousboe בשנת 1965.
גישתו לצורת הסונאטה, כפי שהיא מופיעה בסימפוניות שלו, מעידה על פריקת עול הדרגתית.
בשלב זה אין עוד ביצירתו כל מקבילות לשום צורות אחרות או מסורות קודמות של מבנה מוזיקלי.
כבר בסימפוניה הראשונה, המוקדמת של נילסן בסול מינור ניכרת האינדיבידואליות שלו ונראים רמזים למה שרוברט סימפסון קורא "טונאליות מתקדמת", כלומר, ההרגל של נילסן להתחיל יצירה בסולם אחד ולסיים אותה באחר.
הסימפוניה נכתבה בד בבד עם שירי הולשטיין, אופוס 10, ושותפה לכמה מתכונותיהם.
ציור שנילסן ראה באכסניה, המתאר את ארבעת מזגי האדם (מהיר חימה, מדוכא, אדיש ושמח), נתן לו את ההשראה לכתיבת הסימפוניה השנייה, "ארבעת המזגים".
הסימפוניה כתובה בארבעה פרקים, שכל אחד מהם שופך אור על אחד המזגים, אבל על אף הנטייה הברורה הזו ליצירת מערכת של פואמות סימפוניות, זו היא סימפוניה שלמה וממוזגת במלואה.
אין מדובר ב"מוזיקה תוכניתית" לאמיתה, אלא בקבוצה של רישומי אופי כלליים, ואין צורך לדעת לאיזה מזג נילסן מתכוון כדי להעריך את היצירה כמקשה אחת.
הסימפוניה השלישית, "אספנסיבה", נוגנה בביצוע בכורה באותו קונצרט עם הקונצ'רטו לכינור.
הפרק השני מכיל סולי ללא מילים לקולות סופרן ובריטון (שאפשר לנגנם, לחלופין, בקלרינט וטרומבון).
הידועה ביותר, אולי, מן הסימפוניות של נילסן היא הרביעית, "הבלתי נכחדת".
היא כתובה בארבעה פרקים קשורים והיא הדרמטית ביותר שכתב נילסן עד אז.
בפרק האחרון מוצבות שתי מערכות טימפני משני צדי הבימה ליצירת מעין דו-קרב מוזיקלי.
הסימפוניה החמישית היא אחת משתי הסימפוניות של נילסן שאין לה כותרת משנה (השמות שנתן לסימפוניות שלו היו, מבחינת נילסן, לא יותר מציוני כוונות כלליים מאוד, שאין בהם שום תכונות סיפוריות ספציפיות).
כמו הסימפוניה הרביעית, גם בחמישית נעשה שימוש דרמטי מאוד בכלי הקשה: בנקודה מסוימת בפרק הראשון - הבנוי כשלעצמו משני מבנים גדולים, מחוברים יחדיו - מקבל נגן הטנבור הוראה לאלתר "כאילו מוטל עליו לעצור בכל מחיר את מהלך התזמורת".
בסימפוניה זו הטביע נילסן את רישומו הראשון המשמעותי
לאחר מלחמת העולם הראשונה מחוץ לסקנדינביה, כשתזמורת הרדיו הדני ביצעה אותה בפסטיבל אדינבורו הבינלאומי בסקוטלנד, שם חוללה סנסציה.
אפילו רוברט סימפסון התבלבל תחילה כששמע את הסימפוניה השישית, "סמפליצ'ה", של נילסן.
היא איננה דרמטית כל כך במופגן כמו שתי קודמותיה והיא נשמעת, מכמה בחינות, מוזרה למאזיניה.
הפרק השני, למשל, כתוב רק לתשעה כלים מתוך התזמורת (פיקולו, 2 קלרינטים, 2 בסונים, טרומבון וכלי הקשה ומייצג את פרשנותו של נילסן למגמות אופנתיות במוזיקה המודרנית של אותם ימים (אמצע שנות ה-20').
זו ללא ספק הקשה והחמקנית ביותר לתפיסה מבין הסימפוניות שלו, אך דווקא המבנה האדריכלי המתעתע, יחד עם הטון הרגשי האניגמטי שלה, עושים אותה לחוויית האזנה רבת אתגר, מרתקת ובסופו של דבר, כדאית.
סימפוניה 1 בסול מינור (1892)
"סאגאדרום" (וחלומו של גונאר) (1908)
נסיעה מדומה לאיי פארו (1927)
"הילדסט טיל הולברג" (מחווה להולברג) (1922)
"היים טיל קונסטן" (המנון לאמנות) (1929)
רביעיית מיתרים בסול מינור (1888)
רביעיית מיתרים בסול מז'ור (1888)
רביעיית מיתרים בפה מינור (1890)
רביעיית מיתרים במי במול מז'ור (1898)
סונאטה לכינור בסול מז'ור (1882)
"סרנאטה אין ואנו" לקלרינט, בסון, קרן, צ'לו וקונטרבס (1914)
חמישיית כלי נשיפה מעץ (1922)
פרלוד ונושא עם וריאציות (1923)
פרלוד חגיגי למאה החדשה (1899)
מוזיקה לפסנתר לצעירים ולקשישים, 24 קטעים ל-5 אצבעות (1930)
קַרְל (יעקב קאפל) נֶטֶר (נכתב גם נעטער או נעטטער; בצרפתית: Charles Netter, שַׁארל נטר; 14 בספטמבר 1826, י"ב באלול ה'תקפ"ו – 2 באוקטובר 1882, י"ט בתשרי ה'תרמ"ג) היה פילנתרופ יהודי־צרפתי, ממקימי כל ישראל חברים (כי"ח; אליאנס) ומייסד מקוה ישראל, בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל.
קרל נטר נולד בי"ב באלול ה'תקפ"ו (14 בספטמבר 1826) בעיר שטרסבורג באלזאס, צרפת להוריו מוייסי (משה) נטר (1787–1880) ומארי לבית וורמסר (1793–1839), בנוסף אליו נולדה בת בשם פרנסואז ובן בשם ליאון.
אביו היה נצר למשפחת רבנים ואיש משכיל, אשר התעניין גם ב"חכמות חיצוניות".
נטר למד בבית-המדרש למורים בבֶּלְפוֹר (Belfort) ולאחר סיום לימודיו החל לעסוק במסחר, התגורר בפריז והיו לו עסקים שונים בכמה ערים בצרפת בלונדון ובמוסקבה.
נטר הפך לאדם אמיד, והרבה לעסוק גם בענייני ציבור של קהילות יהודיות שונות.
הוא יסד בית-ספר למלאכה לילדי ישראל, השתתף בייסודה של חברה להגנה על פועלים ובניית בית מחסה לאמנים עניים.
נטר מוּנה למזכיר הארגון, ביתו שימש לאספות ראשונות של הוועד והוא היה הרוח החיה בפעולות החברה.
הארגון קיבל פניות רבות לעזרה ונטר נסע ונפגש עם ראשי הקהילות ברומניה, סרביה ובולגריה וכן נסע והשתתף בוועידות בין-לאומיות שהתקיימו במדריד, ברלין וקושטא כדי להשפיע ולהיטיב את מצב היהודים.
נטר הביע בפני ועד אליאנס את רצונו לנסוע לארץ ישראל כדי להתרשם ממצב היישוב היהודי ולבחון את התנאים הכלכליים והחקלאיים והאם ניתן ליישב שם את יהודי פרס, מרוקו ועוד שסבלו מרדיפות.
ב-3 דצמבר 1866 הוועד נענה להצעתו והחליט כי "נחוץ ומועיל למצוא תרופה לעניותם של יהודי ארץ־ישראל על־ידי חקלאות, ומן הצורך לייסד בתי־ספר בירושלים וביתר ערי ארץ־ישראל".
ביולי 1868 הגיע קרל נטר לראשונה לארץ ישראל.
הוא שהה בארץ כחודשיים, ביקר ושוחח עם יהודים שגרו ביישוב הישן (ירושלים, יפו, חברון, צפת וטבריה), האזין למצוקתם ולמשאלותיהם, בדק את מקורות פרנסתם, ביקר במוסדות החינוך והתעניין בשגרת חייהם.
בדו"ח שכתב נטר ל"כל ישראל חברים", הוא ציין כי יהודים רבים מאסו בחיי בטלה ורבים מבקשים לפתח את החקלאות ואת עבודת האדמה בארץ-ישראל.
לצד זה הוא ציין בדו"ח את הקשיים רבים שבהם נתקלים עובדי האדמה, בעיקר עקב חוסר אמצעים והיעדר תמיכה מן החוץ, בדומה לכספי החלוקה שקיבלו אנשי היישוב הישן.
בסיכומו של הדו"ח כתב נטר, כי רק על ידי עבודת אדמה ניתן יהיה לשפר את מצבם של היהודים בארץ-ישראל והציע להקים מוסד לחינוך הדור הצעיר לעבודת אדמה ולחקלאות.
בינואר 1869 פרס נטר את תוכניתו בפני הוועד ובין היתר אמר: "הנני נותן לפניכם תוכנית של המוסד אשר בו תוכלו לחנך את הדור הבא ולהרגילו לעבודת אדמה.
על ידו תכינו מקום מקלט לאחינו, אשר היום או מחר יהיו פליטי שנאת הגויים.
על ידו תרכשו לאט לאט את הארץ הקדושה אשר עיני כל בני ישראל, הן מהדור הישן והן מהדור החדש, צופיות אליה תמיד… ואתם, רבותי, אל יעלה מורא בלבבכם לאמור: איך נוכל לעשות את הדבר הגדול הזה?
כי אם רק תשמיעו קול שופר גדול לאחינו המפוזרים בארצות העולם ונוכחתם, כי המחר יפתור לנו את חלומותינו של היום"
על פי המלצת נטר הוחלט להקים "בית לימוד לעבודת האדמה של חברת 'כל ישראל חברים'" ליד יפו והוקצה תקציב של מאה אלף פרנק להקמה ותחזוקת בית הספר בשלוש השנים הראשונות.
הקמתו וניהולו של בית-הספר החקלאי מקוה ישראל
נטר נסע לפריז ונפגש עם ציר האימפריה העות'מאנית שם כדי שימליץ על הקמתו של בית הספר החקלאי.
הוא הדגיש שבית-הספר יהיה תחת חסותו של הסולטאן ופיתוח החקלאות, ישרת את כל תושבי הארץ, בני כל הדתות.
הציר המליץ כבקשתו וב-8 דצמבר 1869 נטר נסע לקושטא ואף ניתן לו לנאום בפני מועצת הממשלה.
נטר הצליח לשכנע את הצירים להקים את בית הספר על שטחי אדמה ליד יפו – חלק בחינם וחלק בחכירה, ביטול המיסים בעשור הראשון וכן ביטול המכס על ציוד חקלאי שיגיע מחו"ל.
בשנת 1870 הגיע קרל נטר לארץ כדי לתכנן ולפקח על הקמת בית הספר ועד להשלמת מבני המגורים הוא וצוותו התגוררו במערה שנחצבה בסלע כורכר, סמוך ליפו.
נטר, דאג להדגיש את הקשר של בית הספר בארץ ישראל – לתנ"ך וקרא לגבעות שבשטח, בשמות תנ"כיים: רמת אברהם, רמת יעקב, עמק שרה וכדומה.
בניגוד לתחזיתו של נטר, ההתחלה הייתה קשה מהסיבות הבאות:
הרעיון של בית-ספר חקלאי היה חדשני בארץ ונתקל בחשדנות.
השכנים הערבים, חששו מתחרות, התנכלו למקום וחיבלו, או גנבו ציוד חקלאי.
היה קושי לגייס מורים לחקלאות בארץ-ישראל ובגולה.
מעמד החקלאים בארץ היה נחות, כנגזרת מהרמה הנמוכה של החקלאות בארץ.
יהודי "הישוב הישן" חששו שהתמיכה בבית הספר החדש תהיה על חשבון כספי "החלוקה" והכריזו חרם על בית הספר בטענה שהמקום יהיה חילוני.
הוא החל לפעול בין בני העדה הספרדית, שהיו פחות שמרנים ופתוחים לרעיונותיו והבטיח שבנוסף לחקלאות התלמידים ילמדו גם מקצועות מסורתיים, כגון סנדלרות, חייטות ונגרות.
בבית הספר ניטעו 25 אלף גפנים, אלפי עצים שונים, גודלו תפוחי אדמה ועוד.
אף שהיה עסוק בניהול בית הספר, נטר לא הזניח את הטיפול המסור בתלמידיו וראה את בית הספר ואת התלמידים כבני משפחתו.
בתגובה לבקורת על מפעלו, ענה: "...
התוצאה המטריאלית מפעולתנו והשתדלותנו היא, כי התאחזנו בארץ במקום טוב לבריאות, בשערי יפו, בדרך הגדול העולה ירושלימה, במקום רחב ידיים ואדמה שמנה, הטובה לתבואת שדה ולטעת בה אילנות, וחלק אחד ממנה כבר נטוע בעץ עושה פרי וגפנים, ו[המקום] מעוטר בבנינים רבים ונאים ובארות מים ודרכים טובים ומתוקנים...
קרל נטר היה מבין החברים והמייסדים של לשכת הבונים החופשיים הראשונה שקמה בארץ ישראל בראשותו של רוב מוריס.
הוא גם מבין החותמים על הבקשה להקמתה.
לשכת "Royal Solomon Mother Lodge N° 293" קיבלה את אישורה מהלשכה הגדולה של קנדה ב-17 בפברואר 1873 ונחנכה בפועל ב-7 במאי במערת צדקיהו בירושלים.
מחלתו ופטירתו של קרל נטר
לאחר כארבע שנות עבודה קשה ב"מקוה ישראל", חלה נטר ועל פי פקודת הרופאים הוא נאלץ לחזור בקיץ 1873 לאירופה, כדי להחלים.
הוא שהה שם כארבע שנים ובשנת 1877 חזר לארץ, אך נאלץ לחזור לאירופה להמשך פעילויותיו למען היהודים.
ב-1881 הוא הגיע שוב לביקור שגם אותו נאלץ לקטוע בשל הסופות בנגב – הפרעות ביהודי רוסיה והצורך לקלוט ולסייע להם בארצות המערב.
ב-30 באוגוסט 1882 הגיע נטר בפעם האחרונה למקוה ישראל.
יומיים לאחר מכן נפל למשכב עקב מחלת כבד כרונית שממנה סבל.
בגיל חמישים ושש, בהושענא רבה – י"ט תשרי תרמ"ג, נפטר נטר ונקבר באדמת בית הספר – מקוה ישראל, אותו יסד.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 קמה במרוקו "תנועת הנוער שארל נטר" שנתנה ביטוי למאווייהם הדתיים-לאומיים של אלפי בני הנוער היהודי במרוקו.
לימים, בשנת 1939, ייסדו בוגרי מקוה ישראל ובוגרות משקי פועלות כגון בית חנה, מושב בשרון וקראו לו על שמו, כפר נטר.
על שמו נקראו רחובות בירושלים, בחיפה ובערים נוספות במדינה.
בשנת 1970, לכבוד מאה שנים להקמת מקוה ישראל, הנפיק דואר ישראל בול ועליו דיוקנו של נטר.
קרל אוגוסט סנדברג היה משורר אמריקאי.
סנדברג נולד בגיילסברג שבאילינוי למשפחה של מהגרים משוודיה, וחוויות ילדותו במערב התיכון, עם תנופת העיור העצומה שחווה בנעוריו, היו לתשתיות שירתו.
הוא החל לעבוד בגיל צעיר מאוד כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
הוא אחז במלאכות רבות, ובין השאר היה: כבאי ומצחצח נעליים, חקלאי ומחלק חלב, חייל במלחמה נגד ספרד ותלמיד מכללה.
סנדברג החל לפרסם את שיריו הראשונים בעת שלמד במכללה.
ומראשית פרסומו היה משורר מעורב שנושאי חברה צדק חברתי ופוליטיקה היו נושאים מרכזיים בשירתו.
בעת לימודיו במכללה, הבחין בכישרונו מורה נערץ, שגם תמך ועודד את סנדברג להמשיך ולעסוק בשירה.
ספר שיריו הראשון יצא לאור בשנת 1904.
בשנת 1967 נפטר סנדברג בביתו בקרוליינה הצפונית.
סנדברג היה משורר פורה, ונתפרסם מאוד בשל הביוגרפיה הגדולה שלו על אברהם לינקולן.
שירתו הושפעה משירתו של וולט ויטמן, והוא הפך למשורר ידוע ומוכר לא רק בארצות הברית אלא גם ברחבי העולם.
הוא זכה פעמיים בפרס פוליצר היוקרתי.
לאחר מותו פוזר אפרו מעל ביתו הראשון, ובתום שנה הוקמה לו מצבה בעיר הולדתו, גיילסבורג, שבאילינוי.
בצד שיריו פרסם סנדברג גם ביוגרפיה, שירי עם, ואוטוביוגרפיה, וכן קובץ נובלות.
חרף פרסומו הרב תורגמו לעברית רק מעט מיצירותיו.
תפילות של פלדה, שירים, מאנגלית - משה דור, קשב לשירה, תל אביב, 2005.
אדמומית של סתו, מתוך מבחר יצירותיהם של אוסקר ויילד, אדגר אלן פו, רודיארד קיפלינג, קרל סנדברג, תומאס קרלייל מתורגמים בידי יוסף נדבה, רשפים, תל אביב, 1982.
קרל מריה קֶרטבֶּני היה סופר, מתרגם, עיתונאי ופעיל זכויות אדם אוסטרי; הוא שטבע את המונח "הומוסקסואליות".
נודע גם בתרגומיו לגרמנית מן השירה ההונגרית.
נולד בשנת 1824 בווינה בשם קרל מריה בנקרט (Benkert).
אביו, אנטון בנקרט, היה סופר וצייר גרמני יליד פשט.
האם הייתה שרלוטה לבית גראף.
ב-1826, בהיותו בן שנתיים, עברה המשפחה לבודפשט.
בשנת 1840 החל בנקרט לעבוד כשוליה אצל מוכר ספרים.
במהלך תקופה זו שכל ידיד קרוב שלו, שהיה הומוסקסואל, ואשר שלח יד בנפשו לאחר שנפל קורבן לסחיטה.
כעבור שנים עתיד קרטבני להעיד כי מקרה טרגי זה הוא שעורר בו עניין רב כל כך בנושא ההומוסקסואליות, מתוך מה שכינה "דחף אינסטינקטיבי להיאבק בכל אי-צדק".
לאחר שירות קצר ברגימנט הארטילרי ההונגרי ה-5 בשנת 1843, החל קרטבני לעבוד כעיתונאי וככתב נודד.
החל משנת 1845 גילה עניין גובר בספרות, וחיבר יותר מ-25 ספרים בנושאים מנושאים שונים, שבהם דמיין עצמו מתרועע עם ידועני התקופה.
בשנים אלה ביקר באיטליה, בשווייץ ובפריז, ועבר להתגורר במשך תקופה קצרה בלונדון.
בשנת 1847 שינה את שמו מ"בנקרט" ל"קרטבני" – שם הונגרי בעל צליל אריסטוקרטי.
ב-1848 התיישב בברלין, ולקח חלק במהומות אביב העמים.
במקביל, החל לרכוש לעצמו מוניטין בתרגום לגרמנית של יצירות משל סופרים ומשוררים הונגרים כגון שנדור פטפי, יאנוש אראן (Arany János), יאנוש גאראי (Garay János), מיהאי ורשמארטי (Vörösmarty Mihály) ומור יוקאי (Jókai Mór).
בנוסף, שלח קרטבני את ידו בחיבור סקיצות בנושאי היסטוריה, פוליטיקה וההיסטוריה של הספרות.
עם ידידיו נמנים היינריך היינה, ז'ורז' סאנד, אלפרד דה מיסה, הנס כריסטיאן אנדרסן, צ'ארלס סילספילד (Sealsfield) והאחים גרים.
בשנת 1852 שב קרטבני להונגריה, וכעבור שלוש שנים עזב אותהּ שוב, והוסיף לנדוד בין וינה, ז'נבה, בריסל וברלין.
כל אותה העת לא שפר עליו מצבו הכלכלי.
רק כעבור שנים, ב-1875, שב סופית לבודפשט.
מתקופה זו ואילך החל קרטבני לכתוב על הומוסקסואליות – מונע, כדבריו, בידי "עניין אנתרופולוגי", חוש צדק ודאגה לזכויות אדם.
בשנת 1869 פרסם פמפלט אנונימי תחת הכותרת: "סעיף 143 בחוק העונשין הפרוסי מיום 14 באפריל 1851 ואישורו-מחדש כסעיף 152 בהצעת חוק העונשין של הקונפדרציה הצפון גרמנית.
תכתובת פתוחה ומקצועית עם הוד מעלתו ד"ר לאונהרט, שר המשפטים הפרוסי המלכותי".
כעבור זמן קצר פרסם כתב-פלסתר נוסף באותו נושא.
בפמפלטים אלה טען קרטבני כי סעיף 143 בחוק הפרוסי האוסר על מעשי סדום (סעיף שבהמשך התגלגל לסעיף 175 בחוק העונשין הגרמני) הוא בגדר הפרת זכויות אדם.
קרטבני נשען על הטיעון הליברלי הקלאסי, שלפיו יחסי מין הנעשים באופן פרטי ובהסכמה אינם מעניינו של המשפט הפלילי.
בעקבות המקרה של ידידו מימיו כשוליית מוכר הספרים, טען קרטבני כי החוק הפרוסי מעודד סחיטתם של הומוסקסואלים, ומביא רבים מהם לשלוח יד בנפשם.
קרטבני הציג השקפה אשר גרסה כי הומוסקסואליות היא מולדת ובלתי-ניתנת לשינוי (גישה שלימים תכונה "המודל הרפואי").
השקפה זו של קרטבני עמדה בסתירה לדעה ששלטה אז בכיפה, ולפיה "מעשי סדום" בין גברים הם תוצר של כוונת זדון טהורה.
בנוסף, טען כי גברים הומוסקסואלים אינם נשיים או רכרוכיים מטבעם, ולראיה הציג מספר רב של גיבורים גדולים לאורך ההיסטוריה שהיו הומוסקסואלים.
קרטבני היה הראשון שהעלה טיעונים אלה על הכתב.
בכתביו טבע קרטבני את המילה "הומוסקסואליות", כחלק משיטת הקטלוג שלו את סוגי המיניות השונים; באופן דומה כינה גברים הנמשכים לנשים "הטרוסקסואלים" ('הטרוס' ביוונית = שונה, אחר), מאוננים כונו "מונוסקסואלים" ('מונו' = יחיד, לבד) וחסידי מין אנאלי הם "פיגיסטים" ('פיגה' = עכוז).
אנשי הלימודים הקלאסיים מצרים על התחדישים שטבע קרטבני, שכן המילה "הומוסקסואל" היא הרכב של מרכיבים מיוונית ומלטינית: התואר היווני homós (שפירושו 'זהה') ושם העצם הלטיני sexus ('מין').
ההרכב "הומוסקסואליות" מוביל לבלבול בין המילה היוונית homós למילה הלטינית homo, שפירושה 'אדם'.
בעקבות קרטבני החלו אישים אשר החשיבו עצמם הומוסקסואלים, כדוגמת קרל היינריך אולריכס, במאבק למען זכויות ההומוסקסואלים; ואילו דווקא קרטבני עצמו משך ידו מן העניין.
בשנת 1880 כתב קרטבני פרק בנושא הומוסקסואליות עבור ספרו של גוסטב יגר (Jäger) "גילוי הנפש" (Entdeckung der Seele), אך המו"ל של יגר החליט כי הנושא שנוי מדי במחלוקת, וויתר על הפרק; יגר עצמו, מכל מקום, עשה שימוש בטרמינולוגיה של קרטבני במקומות אחרים בספרו.
על אף שמעולם לא נישא, טען קרטבני כי הוא עצמו אינו הומוסקסואל.
קרטבני לא זכה לראות בהתגשמותם של האידיאלים שלמענם נלחם; הוא נפטר בבודפשט בשנת 1882, בגיל 58, עני וגלמוד.
בשנת 2001 נתגלה קברו מחדש על ידי הסוציולוגית יודית טאקאץ' (Takács), המגלה עניין רב בקרטבני, בבית הקברות קֶרֶפֶּשִׁי (Kerepesi temető) – בית העלמין העתיק והמפורסם בבודפשט, שבו טמונים אישים נודעים רבים בני המאה ה-19 וה-20. בעקבות הגילוי הקימה הקהילה הגאה מצבה חדשה על הקבר.
קרל מרטל היה מנהיג פוליטי וצבאי פרנקי ששימש כמאיורדומוס למלכים המרובינגים ושלט דה-פקטו בתקופת אינטררגנום שבין 737 למותו ב-741, תוך שימוש בתואר "דוכס" ו"נסיך הפרנקים".
מרטל נחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של ראשית ימי הביניים ונחשב לאחת הדמויות שהשפיעו על דמותם של הפיאודליזם והאבירות.
כינויו "הפטיש" נובע מהצלחותיו בלחימה.
הוא נוצח רק בקרב אחד, קרב קלן (716).
הוא נודע בניצחונו בקרב טור (732), שבו חיל הרגלים החזק שהקים, הביס ליד פואטיה צבא מוסלמי שפלש מספרד.
ניצחונותיו הניחו את התשתית לאימפריה הקרולינגית שנקראה על שמו.
תחת נכדו, קרל הגדול, אשר בעצמו היה אחת הדמויות המשמעותיות ביותר בהיסטוריה האירופית, האימפריה חלשה על רוב מערב אירופה.
קרל מרטל היה בן למשפחה מצאצאי ארנולף ממץ, ומצד סבתו משושלת הפפינים.
הוריו היו המאיורדומוס פפין מהרסטל ובת זוגו, אלפאידה.
על פי מסורות, הוא נולד באנדן , עיר המצויה בימינו בוולוניה במחוז נאמור .
לאחר מות אביו ב-714, ובהיעדר יורשים לגיטימיים (שני בניו של פפין מנישואיו לפלקטרודיס, רעייתו החוקית – דרוגו משמפאן, וגרימואלד הצעיר נפטרו קודם לכן), ביקש לתפוס את תפקיד המאיורדומוס.
פלקטרודיס התנגדה להעניק את השלטון לבן הלא-לגיטימי, כלאה אותו וניסתה להעלות במקומו את תאודואלד, בנו של גרימואלד, אך המזימה לא צלחה בידה.
בשנת 732 ניצח בקרב טור את הפולשים המוסלמים.
הניצחון נתפס כחסד אלוהי לטובת העולם הנוצרי, עליו הגן קרל.
מה שהקנה לו מעמד וכבוד.
ב-739 הציע לו האפיפיור לקבל תואר קונסול, אך הוא סירב.
האפיפיור גרגוריוס השלישי שלח לקרל מרטל את מפתח הקבר של פטרוס הקדוש, ומינה אותו כ"מגן הכנסייה הקתולית" מפני הלומברדים האריאנים.
בנו, פפין הגוץ, שירש את התואר, סילק עבור האפיפיור את הלומברדים מנחלותיו, ובכך יצר את התשתית להקמת מדינת האפיפיור במה שכונה "מתת פפין".
קרל מרטל מת בקיארזי .
קרל מרטל היה הראשון בבני משפחתו שנקרא "קרל", וממנו נגזר שם השושלת הקרולינגית, של המשפחה העתידה לשלוט בממלכה הפרנקית.
הכינוי "מרטלוס" ("הפטיש") הוענק לו על ידי כותבי הכרוניקות במאה ה-9. לדעת ההיסטוריון פייר רישה () הכינוי הוצמד בהקבלה ליהודה המקבי (מקבת הוא פטיש) אשר הביס את הכופרים היוונים, כשם שקרל הנוצרי הביס את המוסלמים בפואטיה.
לאחר מותו נחלקה פרנקיה בין שני בניו, קרלומן ופפין הגוץ.
אחיהם למחצה, גריפו, דוכס מיין, נכלא על ידי שני האחים במנזר.
נכדו, קרל הגדול, היה אחת הדמויות המשמעותיות ביותר בהיסטוריה האירופית.
קרל פרידריך מיכאל מַיינהוף (גרמנית: Carl Friedrich Michael Meinhof; 23 ביולי 1857 - 11 בפברואר 1944) היה כומר ובלשן גרמני, ומחלוצי המחקר של שפות אפריקה.
מיינהוף נולד בפומרניה שבצפון גרמניה.
הוא שימש ככומר ובזמנו הפנוי עסק בפילולוגיה.
הוא למד באוניברסיטאות טיבינגן וגרייפסוולד, והחל ב-1905 היה פרופסור בבית הספר לשפות מזרחיות (Seminar für Orientalische Sprachen in Berlin) שבאוניברסיטת הומבולדט בברלין.
ב-1909 היה לראש הסמינר לשפות מזרחיות בהמבורג ושימש כפרופסור במכון הקולוניאלי (Kolonialinstitut).
מיינהוף נישא פעמיים, ומשתי נשותיו נולדו לו 12 ילדים, ששבעה מהם הגיעו לבגרות.
עבודתו הידועה ביותר של מיינהוף התמקדה בחקר שפות הבנטו, ניסוח העקרונות הדקדוקיים של שפות אלה, ומחקר השוואתי חלוצי של מערכת קבוצות השם המורכבת המאפיינת את שפות משפחת השפות.
בנוסף חקר מיינהוף שפות שפות ניז'ר-קונגו אחרות, שפות חוי-סאן ושפות חמיות (כיום נכללות בשפות אפרו-אסיאתיות), וניסח שיטת מיון וחלוקה שהייתה מקובלת עד שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20. מיינהוף היה בין הראשונים שהקליטו מוזיקה אפריקאית מסורתית ב-1902, וב-1917 הוא פרסם קובץ של סיפורי עם אפריקאים.
קרל מרקס הוף הוא מכלול מגורים עירוני בווינה, בירת אוסטריה.
הוא משתרע באורכו על פני 1.1 קילומטרים ובזכות כך הוא מכלול המגורים הגדול בעולם.
המכלול נמצא בבעלות ציבורית של עיריית וינה ונבנה על ידי השלטון הסוציאליסטי בעיר.
קרל מרקס הוף בנוי על חלקה שהייתה עד המאה ה-12 מתחת למי נהר הדנובה, בעומק המאפשר לספינות לעבור.
בשנת 1750 יובש האזור כמעט לחלוטין על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונשתלו גנים.
מאוחר יותר נעקרו הגנים ממקומם בהוראת מועצת העיר וינה, שנשלטה אז בידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, כדי להכשיר את השטח עבור הקמת הקרל מרקס הוף.
המימון להקמת המכלול הגיע מהטלת מס מיוחד על שם חבר המועצה, הוגו ברייטנר (Hugo Breitner).
המכלול נבנה לבסוף בין השנים 1927-1930 ותוכנן על ידי מתכנן הערים, קרל אן (Karl Ehn), שהושפע מאוטו וגנר.
במכלול כולו קיימות 1,382 דירות (בגודל שבין 30-60 מ"ר כל אחת) והן נקראו בעבר "דרך הטבעת של הפרולטריון" (Ringstraße des Proletariats).
במכלול מנהלים את חייהם 5,000 איש, וקיימים בו ספרייה, גני ילדים, מכבסות, חדרי רופאים ומשרדים.
קרל מגנוס נסר (בשוודית: Carl Magnus Nesser; נולד: 1971) הוא דיפלומט שוודי שכיהן כשגריר שוודיה בישראל בשנים 2013–2017.
נסר היה גם הנציג השוודי באו"ם בניו יורק ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בווינה.
כמו כן כיהן כשגריר שוודיה בעיראק מיולי 2010 עד סתיו 2012.
כיהן כשגריר שוודיה בישראל מאפריל 2013, עד שהוחלף בידי מגנוס הלגרן בשנת 2017.
אובר-גרופנפיהרר קרל מריה דימלובר (; 27 במאי 1896 – 18 במרץ 1988) היה מפקד בכיר בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
דימלובר נולד ב-27 במאי 1896 בעיר פרייסינג שבקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, וב-1916 הגיע לדרגת לוטננט.
במהלך המלחמה הוא עוטר בשתי הדרגות של צלב הברזל ובאות הפציעה השחור.
ב-1919 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ועם פירוקו של הצבא הקיסרי הצטרף לרייכסווהר, ופרש ממנו ב-1920. בינואר 1921 הצטרף למשטרת בוואריה, ושרת כמפקד מחלקה.
כבר ב-20 בפברואר 1922 הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל את מספר החבר 4.439. ב-1 ביוני 1933 הועלה לדרגת האופטמן במשטרה.
ב-1 במאי 1934 הצטרף לאס אה, וקיבל דרגת שטנדרטנפיהרר, אך ב-15 במרץ 1935 עבר לאס אס וקיבל דרגה נמוכה יותר של אוֹבר-שטורמבאנפיהרר.
מספר החבר שלו באס אס היה 252.392. מאפריל של אותה שנה היה מפקד גדוד ברגימנט הפאנצרגרנדיר אס אס ה-3 "דויטשלנד", וב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר ומונה למפקד רגימנט האס אס "גרמאניה".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 היה דימלובר מפקד רגימנט האס אס "גרמאניה", והוא פיקד עליו במהלך המערכה בפולין, אשר במהלכה ביצעו אנשי הרגימנט שלו פוגרומים רבים כנגד היהודים.
באוקטובר של אותה שנה הוכפף הרגימנט שלו תחת דיוויזיית אס אס "דאס רייך".
ב-30 בינואר 1940 הועלה לדרגת אוברפיהרר, והשתתף עם הרגימנט במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
ב-25 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד האס אס והמשטרה במזרח הגנרלגוברנמן.
ב-24 באפריל 1941 מונה למפקד בריגדת האס אס ה-1, וב-15 במאי של אותה שנה מונה למפקד הקבוצה הצבאית אס אס "נורד", אשר הוצבה בפינלנד.
עם פתיחת מבצע ברברוסה, פתחה הקבוצה במבצע שועל כסוף יחד עם הכוחות של צבא פינלנד, ונעה מכיוון לפלנד אל שטחי ברית המועצות.
התקיפה נמשכה מספר חודשים ולא הצליחה לשבור את ההגנה הסובייטית.
בספטמבר שונה שם הכוח שתחת פיקודו ל"דיוויזיית אס אס הררית השישית נורד", וב-9 בנובמבר הוא הועלה לדרגת בריגדפיהרר.
לאחר החורף הקשה של 1941-1942, הדיוויזיה המחוזקת השתתפה בבלימת התקפת האביב הסובייטית באזור והפעם הצליחה להחזיק את הקו.
ב-20 באפריל 1942 הועלה דימלובר לדרגת גרופנפיהרר, ומונה למפקד האס אס והמשטרה בהולנד.
ב-21 ביוני 1944 הוא הועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר.
הוא החזיק בתפקיד עד 18 באוקטובר 1944 עת מונה למפקד קורפוס האס אס ה-12, הוא פיקד על הקורפוס במשך יומיים בלבד.
בינואר 1945 מונה למפקד קורפוס האס אס ה-16, ולחם עמו בקרבות בפומרניה כנגד הצבא האדום.
ב-16 במאי 1945, לאחר סיום המלחמה, נכנע דימלובר לצבא הבריטי, ונחקרה מעורבותו בפשעי מלחמה כנגד יהודים בפולין.
ב-1950 הצטרף דימלובר לארגון HIAG - ארגון של וותיקי הוואפן אס אס.
ב-1955 הוא עזב את הארגון לאחר ריב עם נשיאו דאז קורט מאייר.
הוא נפטר בכפר סיסהאופט ב-18 במרץ 1988 בגיל 91.
קרל מרלנטס הוא סופר אמריקאי, מחבר הספר "מטרהורן".
פרספילד נולד בעיירה אסטוריה וגדל בעיירה סיסייד, שבמדינת אורגון.
בשנים 1964-1967 השלים תואר ראשון באוניברסיטת ייל.
מרלנטס זכה במלגת רודז ללימודי תואר שני באוניברסיטת אוקספורד.
מרלנטס בחר להפסיק את לימודיו לאחר סמסטר, בשל מלחמת וייטנאם, ופנה לנחתים בבקשה להקדים את שירותו הפעיל בחיל.
בקשתו נתקבלה ובשנת בשנת 1968 התגייס מרלנטס לחיל הנחתים, עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר והוצב כמפקד מחלקה בגדוד הראשון שברגימנט הנחתים ה-4 שבדיוויזיית הנחתים השלישית ולחם בווייטנאם.
באחד הקרבות הוביל מרלנטס כוח פלוגתי במתקפה על יעד מבוצר שהוחזק בידי צבא צפון וייטנאם.
על גבורתו בלחימה עוטר בצלב הצי.
בהמשך המלחמה הוענקו לו גם העיטורים כוכב הארד, מדליית האוויר וכן עיטור לב הארגמן על פציעה בקרב שהוענק לו פעמיים.
בשנת 1970 השתחרר מן השירות ושב ללימודיו באוקספורד.
בהמשך פנה לעסקים ושימש כמנהל מפעל וכיועץ אסטרטגי לחברות.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו הראשון "מטרהורן".
קרל אלברט סטף (בשוודית: Karl Albert Staaff; 21 בינואר 1860 – 4 באוקטובר 1915) היה פוליטיקאי ועורך דין שוודי.
הוא היה יושב ראש מפלגת הקואליציה הליברלית בין השנים 1907 – 1915 ובמהלך תקופה זו כיהן פעמיים כראש ממשלת שוודיה.
סטף היה פעיל בתנועה למען זכות בחירה אוניברסלית וכראש הממשלה מטעם המפלגה הליברלית הוא הוביל ניסיון להנהגת זכות בחירה שוויונית לגברים.
יורשו כמנהיג המפלגה, נילס אידן הצליח בסופו של דבר לסיים את המהלך ובשנים 1918 – 1919 הנהיג זכות בחירה אוניברסלית, כולל זכות בחירה לנשים (לאחר בקשות רבות מצד האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים).
בגלל התערבותם של השמרנים, ירדה בסופו של דבר מעל הפרק הצעתו של סטף להנהגת בחירות בשיטה הרובנית לטובת הנהגת בחירות בשיטה היחסית.
ב-1912 הוארכה חופשת הלידה לנשים לשישה שבועות וב-1913 הונהגה תוכנית לתשלום גמלאות מכספי משלמי המיסים.
סטף נקלע לעימות קשה עם הממסד השוודי השמרני, הפרו-מלוכני והאנטי-דמוקרטי והיה לדמות שנואה בעיני מוביליו.
מסע השמצה אינטנסיבי נוהל כנגדו, בו הוא צויר כהורס המסורת והחבר השוודית.
תושבי סטוקהולם העשירים אף רכשו מאפרות בדמותו.
צעדי המדיניות האנטי-צבאיים שלו גרמו למסע גיוס הכספים הנרחב ביותר בהיסטוריה של שוודיה עד לאותה עת.
סכום של 12 מיליון קרונות שוודיות נאסף תוך כמה חודשים בשנת 1912 לבנייתה של ספינת הקרב HSwMS Sverige.
סטף נאלץ להיכנע ולמורת רוחו הוזמנה הספינה.
ב-1914 התפטר סטף מהממשלה לאות מחאה, לאחר שהשמרנים ארגנו הפגנת חקלאים בחצר הארמון המלכותי בסטוקהולם, שם המלך גוסטב החמישי, שעל פי החוק היה אמור להתרחק מפוליטיקה, גינה את מדיניות ההגנה של סטף.
חברי המפלגה הליברלית בני זמנו ראו את סטף כראשון מבין מנהיגי שוודיה הליברלים במאה ה-20, שאחריו באו פרלמנטרים כמו נילס אידן, קרל גוסטב אקמן, חתן פרס נובל לכלכלה, ברטיל אולין, גונר הלן, פר אולמארק ובנגט וסטרברג.
קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (; 30 באפריל 1839 - 18 בינואר 1892) היה בנו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה.
קרל סלבטור נולד ב-30 באפריל 1839 בפירנצה, ללאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ולמריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד.
בשנת 1849 קיבל קרל סלבטור דרגת ריטמייסטר ב"רגימנט הקיסרי והמלכותי נושאי הרומח ה-6 - הקיסר יוזף השני", ובשנת 1857 קיבל דרגת מיור ומונה למפקח בחיל התותחנים האוסטרי.
בשנת 1859 הועלה קרל סלבטור לדרגת אוברסט לוטננט, ובאותה שנה הוא לחם עם יחידתו בקרב סולפרינו.
לאחר מכן הועלה קרל סלבטור לדרגת אוברסט, ומונה למפקד "רגימנט הרגלים הקיסרי והמלכותי ה-77 (גליציה) - פיליפ, דוכס וירטמברג".
בקרב קניגרץ בשנת 1866, במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה, לחם קרל סלבטור עם יחידתו נגד "רגימנט הרגלים הפרוסי ה-43 (פרוסיה המזרחית ה-6) - קרל, דוכס מקלנבורג" ונחל תבוסה בקרב.
בשנת 1876 הועלה קרל סלבטור לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1886 הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל.
בשל ידיעותיו הנרחבות במתמטיקה ובידע טכני, תכנן קרל סלבטור במהלך שירותו הצבאי כמה כלי נשק, וביניהם כלי נשק אוטומטי, שהיה הראשון מסוגו בעולם.
ב-18 בינואר 1892 מת קרל סלבטור בביתו שבווינה, כתוצאה מסיבוך של שפעת.
ב-19 בספטמבר 1856 התחתן קרל סלבטור עם מריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
קרל מסקסוניה, דוכס קורלנד (; 13 ביולי 1733 - 16 ביוני 1796) היה נסיך גרמני, בנו של אוגוסט השלישי, מלך פולין, ואב קדמון של בית סבויה האיטלקי.
קרל נולד ב-13 ביולי 1733 בדרזדן, לפרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מסקסוניה ומלך פולין, ולמריה יוזפה מאוסטריה, בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ווילהלמינה אמליה מבראונשווייג.
בשנת 1758 מונה קרל לדוכס קורלנד, לאחר כמה שנים שבהם לא שלט אף אחד בדוכסות.
אף על פי שהוא היה דוכס עד לשנת 1763, מעשית הוא לא היה מסוגל לשלוט כי רוב האצולה שמרה אמונים לדוכס המודח - ארנסט בירון.
בשנת 1763, בתקופת יקטרינה הגדולה, ארנסט בירון התמנה לדוכס בפעם השנייה.
בשל מחלתו של אביו, ובשל מלחמת שבע השנים, לא היה אביו מסוגל לתמוך בהחזרת שלטונו בדוכסות, ובשל כך חזר קרל לנחלותיו בסקסוניה.
ב-25 במרץ 1760 התחתן קרל בנישואים מורגנטיים עם פרנצישקה צורבין קרסינסקה, בתם של סטניסלב צורבין קרסינסקי ואניילה חומייסקה, ממה נולדו לו שתי בנות, וביוני 1775 העניק לה יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר נסיכה.
לאחר מות אביו התגורר קרל בדרזדן והתמסר לציד במישור אנבורגר, וב-16 ביוני 1796 הוא מת בגיל 62.
ב-25 במרץ 1760 התחתן קרל עם פרנצישקה צורבין קרסינסקה, בתם של סטניסלב צורבין קרסינסקי ואניילה חומייסקה, ממה נולדו לו שתי בנות:
מריה תרזה, נסיכת סקסוניה (1767).
מריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה (1770–1851), התחתנה עם קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו.
קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית, נסיך הכתר של הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ ומשנת 1918 ראש בית מקלנבורג-שטרליץ.
קרל מיכאל נולד ב-17 ביוני 1863 באורנינבאום שברוסיה, לגאורג אוגוסט, דוכס מקלנבורג-שטרליץ וליקטרינה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושרלוטה, נסיכת וירטמברג.
בילדותו עברו הוריו לגור ברוסיה, והוא קיבל חינוך צבאי, ואף התגייס לצבא האימפריה הרוסית, והגיע בו לדרגת גנרל לויטננט.
קרל מיכאל למד באוניברסיטת שטרסבורג וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
כאשר אחיו נפטר בשנת 1909 מונה קרל מיכאל לאפוטרופוס על ילדיו קתרינה, מריה, נטליה וגאורג על ידי אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
בין השנים 1908–1910, הוא כיהן כראש הארטילריה בקורפוס הראשון של הצבא הרוסי הקיסרי.
ב-24 ביוני 1914, שבועיים לאחר מותו של דודנו אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, כתב קרל מיכאל לדוכס הגדול החדש, אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ והודיע לו כי הוא רוצה לוותר על זכויותיו על כס הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ.
ב-7 באוגוסט, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הפך לאזרח רוסי..במהלך המלחמה שירת כגנרל בחיל התותחנים הרוסי בחזית המזרחית.
במרץ 1917 נעצר קרל מיכאל והוצג בפני הפרלמנט הרוסי הדומה.
לאחר מכן נמלט לאזור הקווקז.
פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין כתב לקרל מיכאל והודיע לו שדודנו אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ מת ב-23 בפברואר 1918, ושהוא אמור לרשתו.
כמו כן, נשלחה עתירה לקרל מיכאל לקבל את הכתר על ידי אזרחי מקלנבורג-שטרליץ, אשר רצו לשמור על עצמאותם ולא להתאחד עם מקלנבורג-שוורין.
עם זאת, קרל מיכאל מעולם לא קיבל את זה, כך שהוא כתב מכתב פרטי המאשר את רצונו לוותר על זכויותיו למקלנבורג-שטרליץ, אף על פי שהמכתב לא הגיע לפרידריך פרנץ הרביעי, ששימש כעוצר למקלנבורג-שטרליץ, עד ינואר 1919 לאחר נפילת המלוכה הגרמנית.
כתוצאה מכך, סוגיית הירושה לא הייתה ניתנת לפתרון בזמן, ושתי הדוכסות הגדולות של מקלנבורג הפכו למדינות חופשיות נפרדות ברפובליקת ויימאר.
קרל מיכאל עזב בסופו של דבר את רוסיה עם משפחתו והתגורר בתחילה בצרפת, ולאחר מכן עבר להתגורר בדנמרק, שם הוא כיהן כיו"ר אגודת הצדקה ההדדית של קצינים רוסים בדנמרק.
בשנת 1921 שילמה לו ממשלת מקלנבורג חמישה מיליון מארק, בתמורה לוויתורו על תביעתו לכס מקלנבורג-שטרליץ.
באפריל 1930 הוא חזר לגרמניה והתיישב באחוזה שלו, טירת רמפלין.
קרל מיכאל אימץ את אחיינו גאורג, רוזן קרלוב שהיה בנו המורגנטי של אחיו הגדול, גאורג אלכסנדר, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ב-11 בספטמבר 1928, והאימוץ אושר בבתי המשפט במלצ'ין ב-5 באוקטובר 1928. קרל מיכאל מת ברמפלין ב-6 בדצמבר 1934, ואחיינו גאורג, דוכס מקלנבורג ירש את תאריו.
קרל ססטה היה כדורגלן אוסטרי, ששיחק בעמדת הבלם.
ססטה נולד ב-18 במרץ 1906 בזימרינג, וינה, של האימפריה האוסטרו-הונגרית של אז.
במדי נבחרת אוסטריה ססטה ערך את הופעת בכורתו ב-1932 במשחק נגד צ'כוסלוקיה.
הוא היה חלק מ"נבחרת הפלא" במונדיאל 1934 שהגיעה עד לחצי הגמר.
במשחק על המקום השלישי כבש את שערו היחיד בנבחרת בהפסד 3–2. בסך ערך 44 הופעות עבורה.
לאחר שסופחה אוסטריה לרייך השלישי ססטה שיחק שלושה משחקים עבור גרמניה כשהראשון מביניהם היה ב-15 ביוני 1941 נגד קרואטיה.
באותו משחק היה בן 35 ובכך היה לשחקן הראשון שעושה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הגרמנית בגיל מבוגר זה.
שני משחקיו הנוספים היו לאחר מלחמת העולם השנייה.
קרל מול היה צייר אוסטרי של אר נובו, השתייך לתנועת "הזצסיון הווינאי".
קרל מול היה בנו של הסיטונאי, היצרן וחבר מועצת העיר וינה יוליוס יוהאן פרנץ מול (1829–1877) ומריה מגדלנה רוזינה שמיד (1835–1919).
דודו מצד אימו קרל שמיד (1837–1871), היה צייר נוף בווינה, שהשפיע עליו כבר בגיל צעיר ועורר את התעניינותו בציור.
ב-3 בנובמבר 1895 התחתן קרל מול עם השחקנית והזמרת ילידת המבורג אנה סופי ברגן (1857–1938).
היא הייתה אלמנתו של צייר הנוף אמיל יקוב שינדלר, שמת בשנת 1892 וקרל מול היה תלמידו ועוזרו.
אשתו הביאה שתי בנות לנישואין, אחת מהן הייתה הסופרת אלמה מאהלר-ורפל.
קרל מול לא אימץ את שתי הבנות.
לו ולאשתו אנה נולדה בת ביולוגית מריה (1899–1945), לימים רעייתו של סגן נשיא בית המשפט המחוזי ריצ'רד אברסטלר.
מול למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה ב-1880/1881 אצל כריסטיאן גריפנקרל.
מאוחר יותר הוא הפך לתלמידו של אמיל יקוב שינדלר.
בשנת 1896 קיבל מדליית זהב קטנה בתערוכת האמנות הבינלאומית בברלין.
בשנת 1897 הוא היה ממייסדי "הזצסיון הווינאי".
התנועה הזאת הביאה לווינה תערוכות של אמנות מודרנית.
בשנת 1901 בנה האדריכל יוזף הופמן בית דו משפחתי גדול עבור מול וקולומן מוזר ברובע ה-19 של וינה, הבית הראשון של שכונת וילות מתוכננת לאנשים עשירים.
מול התגורר שם עד 1908. באותה שנה עבר לוולרגאסה 10, שם התגורר עד מותו.
בשנת 1903 ביוזמת מול הוקמה הגלריה המודרנית הממלכתית – גלריית בלוודר האוסטרית.
בשנת 1905 עזב קרל מול את תנועת הזצסיון יחד עם הקבוצה של גוסטב קלימט.
הוא הפך למנהל גלריית Miethke בין השנים 1904–1912, והופיע גם כפטרון של קלימט.
הוא ארגן תערוכות של אמנים בינלאומיים והביא לראשונה עבודות של וינסנט ואן גוך לווינה.
מול נודע בזכות ליטוגרפיות הצבעים הגדולות שלו וחיתוכי העץ.
הסגנון של ציורי הנוף המאוחרים שלו השתנה מציור דו-ממדי של הזצסיון לציור מרחבי יותר.
בשנים מאוחרות הוא עבר לאקספרסיוניזם.
בשנות השלושים של המאה העשרים הפך קרל מול לנאציונל-סוציאליסט נאמן.
עם זאת, במרץ 1938 לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה של היטלר, נאלצו בתו החורגת עלמה מאהלר ובעלה, המשורר פרנץ ורפל, לברוח בגלל מוצאו היהודי.
כמה ימים לאחר מכן, מול לקח חמש תמונות מגלריית בלוודר בשם בתו מריה אברשטלר.
מאוחר יותר מול מכר את התמונות היקרות ביותר "ליל הקיץ "של אדוורד מונק' ו"על החוף", לגלריה.
כאשר הצבא האדום ניצח בקרב על וינה בתחילת אפריל 1945, מול כתב מכתב פרידה ב-10 באפריל עם המשפט "אני נרדם חסר תשובה, היה לי כל מה שיפה שהחיים מציעים".
שלושה ימים לאחר מכן התאבדו מול, בתו מריה וחתנו באמצעות הרעלה.
הוא נקבר בבית העלמין גרינצינג בווינה.
קרל וילהלם כריסטיאן מלכין היה רסטורטור וצייר נוף גרמני שצייר בעיקר מוטיבים כפריים ונופי עיר.
קרל מלכין נולד כבן של הסנאטור פרידריך פרנץ מלכין.
הוא למד בבית הספר התיכון ברוסטוק לפני שסיים התמחות כגאודיסט בשוורין.
שאיפתו לקריירה הייתה להיות מהנדס ספינות, אך מצבו הגופני לא אפשר זאת.
לאחר סיום התמחותו עבד כעוזר למורה שלו במשך שלוש שנים.
במהלך תקופה זו הוא הכיר את ציירי שוורין אוטו דורר ואדוארד ארקה, שנתנו שם לימודי טבע.
הם כנראה גרמו למלצ'ין לרצות לצייר.
בין השנים 1860 עד 1862 הוא למד בפוליטכני במינכן כדי להשתתף בהרצאות בגאודזיה והנדסה.
אך מלצ'ין העדיף לבקר בסטודיו של האמן וכך הכיר את ציירי הנוף אדולף היינריך לייר.
ויוליוס נואר, גם הוא צייר נוף ידוע בזמנו, שאיתם לקח שיעורים נוספים.
הציור כבש אותו, אך הוא סיים את הכשרתו כמודד ולאחר התמחות ברוסטוק הוא גם עבר את בחינת ההנדסה.
מסיבות כלכליות עבד מלכין כמהנדס של הדוכס הגדול ממקלנבורג, במשרד המודדים בשוורין וצייר בזמנו הפנוי.
בשנת 1866 הוא התחתן עם יוהנה בוש, ובשנת 1867 נולד בנו פרידריך.
כבר ציוריו משנת 1871 עד 1872, רובם עם מוטיבים כפריים, והם מראים יכולת תצפית טובה, קווים נקיים ומבחר מתאים של פרטים בתמונה, מלכין תפס את הסביבה הכפרית באיכות ציורית מצוינת.
תמונותיו של מלכין משכו תשומת לב בחוגי האמנות במקלנבורג, כך שצייר החצר תיאודור סלופקה הציג בפני הדוכס הגדול פרידריך פרנץ השני במטרה להשיג מימון לצייר הצעיר.
הדוכס הגדול אישר מלגה, קצבה חודשית וחופשת היעדרות משירות ללימודים בבית הספר לאמנות בויימאר, שנוסד בשנת 1860 על ידי חוקר הטבע סטניסלוס פון קלקרוית, כשהחל מלכין ללמוד בסתיו 1873. הוא עבר לווימאר עם אשתו ובנו.
הריאליזם של מלכין הושפע רבות ממורו ומנהל בית הספר תאודור האגן.
אלברט ברנדל היה גם אחד ממוריו.
שני הציירים עיצבו את סגנונו של מלצ'ין.
למרות המלגה, מלכין היה מוטרד כל הזמן מכסף, תמונותיו עדיין לא נמכרו היטב ולכן נאלץ לשלוח מכתבי בקשה לשוורין מספר פעמים ולבקש העברות כספים מראש.
הוא גם הציע באופן קבוע את ציוריו לדוכס הגדול למכירה, והחצר המלכותית קנתה גם כמה ציורים, אם כי לעיתים קרובות מתחת לערכם.
לכן, לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1879, הוא קיבל את התפקיד המוצע כמשקם את אוסף הציורים הדוכסי.
החוזה לכך תוכנן בנדיבות והשאיר לו הרבה מקום לציור ולחופשה.
מלכין התייחס ברצינות רבה למשימת השחזר ולארגון אוסף הציורים.
בשנת 1881 צייר מלכין בבולטנהאגן, בשנת 1882 נסע לווסטרו וארנשופ.
נראה שהאזור סביב ארנשופ עורר בו השראה אמנותית, משום שיש בעבודותיו תמונות ושרטוטים רבים.
בשנת 1890 העניק לו הדוכס הגדול פרידריך פרנץ השלישי.
משנת 1903 התגורר מלכין בכפר אוסטורף, שהיה אז בפאתי העיר, כעת רובע בשוורין.
תערוכת יחיד שלו לא יכלה להתקיים בגלל מלחמת העולם הראשונה.
רק לאחר מותו של האמן בשנת 1923 נערכה תערוכה שהפכה ל"תערוכת זיכרון".
קרל מיכאל היידר (גרמנית: Karl Michael Haider; 1846 – 1912) היה צייר נוף ודיוקנאות בוואריים.
הוא הכיר את האמנות בעזרת אביו, שהיה גם קריקטוריסט, ולימד אותו להתבונן וביצוע איתו רישום במהלך טיולים ביער.
היידר למד בבית ספר תיכון לאמנויות במינכן.
בזמן שהיה בבית הספר הוא פיתח את העניין שלו להיות צייר.
לאחר מכן הוא נכנס לבית ספר פרטי לציור, ובהמלצת מוריו, למד באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן.
בתקופת האקדמיה הוא התיידד והושפע מהנס תומה וילהלם לייבל.
הוא הצטרף לחוג האמנותי סביב לייבל.
היידר התעניין במיוחד בעבודותיהם של אמני המאה ה-15 וה-16 של אלברכט אלטדורפר הגרמני והנס הולביין האב, ואת ההולנדי יאן ואן אייק, ואן דר וויידן.
כשהיידר בן 29 נסע לפירנצה שם העתיק והכין חיתוכי עץ של הציירים הוותיקים.
שם פגש את הצייר הסימבוליסטי ארנולד בוקלין שהזמין אותו לווילה הטוסקנית שלו.
שני הציירים התיידדו אף שלעיתים היו להם דעות מנוגדות באמנות.
בתחילת הקיץ של שנת 1876 חזר היידר למינכן שם הפך לצייר עצמאי, אם כי ללא הצלחה.
מוזיאונים וגלריות דחו את ציוריו ורק הזמנות פרטיות מעטות הבטיחו לו פרנסה צנועה, אולם מבקרו אדולף באיירסדורפר העריך את עבודתו.
כשהיה בחובות כבדים, קיבל עזרה מחוג החברים של לייבל, במיוחד מהאנס תומה.
בשנת 1894, באמצעות השתדלות מהאקדמיה, הוענקה להיידר קצבת מדינה קטנה, שלאחריה עלה המוניטין האמנותי שלו והצלחתו הכספית.
בשנת 1897 הוענק לציורו "ערב סתיו" מדליית זהב בתערוכה הבינלאומית במינכן.
בשנים שלאחר מכן יצא היידר לנסיעות לימוד קצרות לאוסטריה, הונגריה ואיטליה.
ההשפעה של נסיעות אלה באה לידי ביטוי בציוריו, ובמיוחד בנופים.
היידר הציג שלושה ציורים כחבר בהתאחדות האמנים הגרמנים, בתערוכה בשנת 1904, שאורגנה על ידי הזצסיון במינכן.
הזצסיון במינכן ארגנה את תערוכת ציוריו של היידר ביום הולדתו בשנת 1911. הוא זכה בתואר של אוניברסיטת ברסלאו.
בשנת 1874 התחתן היידר עם קתרינה, אחיינית הפסל פרידריך ברוגר.
נולדו להם שתי בנות ובן, הצייר הוברט היידר (1879–1971).
קתרינה נפטרה בשנת 1882. היידר לא יכול היה לגייס כסף עבור ההלוויה שמומנה על ידי הצייר פרנץ פון לנבאך.
הנישואים השניים של היידר היו לארנסטין שוורץ בשנת 1890, באותה שנה נולד בנם ארנסט (נפטר בשנת 1988).
בשנת 1896 התיישבה המשפחה בשליארזי, שם נפטר היידר ב-8 באוקטובר 1912, בן 66.
קברו תוכנן על ידי הפסל הרמן לאנג.
רחוב בשליזרי נקרא על שמו.
קרל נבל היה מהנדס, אדריכל וצייר גרמני, הידוע בעיקר בזכות ציוריו המפורטים והדפסים הליטוגרפיים שהוכנו מהם, במהלך קרבות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
נבל נולד באלטונה, כיום חלק מהמבורג.
לאחר לימודים בהמבורג ובפריז, נסע לאמריקה, שם היה תושב מקסיקו בין השנים 1829 עד 1834. בשנת 1836 פרסם בפריז את ספרו המאויר על אותה מדינה עם 50 ליטוגרפיות העשויות מציוריו, שעשרים מהן נצבעו ביד, והקדמה מאת אלכסנדר פון הומבולדט.
בשנת 1851 פרסם יחד עם העיתונאי ג'ורג' וילקינס קנדל כמה מציוריו על אירועי מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בספר המאוייר על המלחמה הזאת.
קנדל היה כתב מלחמה וראה הזדמנות לפרסם דיווח מרכזי עליה.
השניים סיכמו על שיתוף פעולה עם סיום המלחמה, ככל הנראה שקנדל הכיר את עבודתו הקודמת של נבל.
בזמן שקנדל נסע לפריז כדי לסקר את האירועים בשנת 1848, נבל נשאר במקסיקו למשך זמן לא ידוע כדי להשלים את הרישומים הראשוניים לאיורי הספר.
נבל חזר להמבורג, וקנדל נירגן על איטיות השלמת הפרויקט, אך הוא הושלם בשנת 1850 ופורסם בשנת 1851. הספר הכיל שתים-עשרה ליטוגרפיות צבעוניות שנעשו על ידי אדולף ז'אן-בפטיסט באיו.
בשני המקרים, האיורים של נבל שופרו על ידי שימוש בפיתוחי הדפוס החדשים ביותר בצרפת, במיוחד טכניקות להוספת צבע להדפסים.
ההדפסים מסדרת המלחמה המקסיקנית הופצו בכמה פורמטים שונים, כהדפס יחיד, כסט של 12, תיק עם טקסט ובספר הכרוך בגודל פוליו.
המפורסם ביותר בסדרת המלחמה המקסיקנית הוא תיאור כניסתו של הגנרל וינפילד סקוט בשנת 1847 לכיכר המרכזית במקסיקו סיטי.
דגל ארצות הברית התנוסס מעל הארמון הלאומי.
ציור זהה לאיור שנעשה עשור וחצי לפני כן.
סצנת המלחמה שמציג נבל קרובה יותר למציאות בשטח.
הכוחות האמריקאים לא התקבלו בברכה על ידי התושבים, במיוחד על ידי איש רחוב (lépero) המצויר כעומד לזרוק אבן לעבר הפולשים.
אף שהטקסט של קנדל והאיורים של נבל מנסים להיות נאמנים לדיווחי הקרבות, אין שום הוכחה לכך שמי מהם היה בקרב בואנה ויסטה, שנמצאת בחלק נידח של צפון מקסיקו.
קנדל שהיה כתב, ראה את קרב מולינו דל ריי, אך נבל לא היה שם.
הקרב לרוב אינו מתואר באיורים, אך נבל עשה שתי גרסאות שונות לגביו.
קרל נבל התחתן ב־16 במאי 1841 במקסיקו סיטי עם ז'אן מארי סופי ברטייה בת העשרים וחמש.
כתוצאה מקשר זה נולד בן, כנראה ב-1842, שחזר עם הוריו לאירופה בינואר 1848, והתיישב בהמבורג.
קרל ברנדן מולבַַַַַיידה , מתמטיקאי אסטרונום גרמני.
קרל מולביידה נולד בעיירה כ-15 ק"מ מבראונשווייג של היום.
בגיל 14 הוא גילה כישרון למתמטיקה ולאחר סיום בית הספר בשנת 1793 החל ללמוד באוניברסיטה אצל יוהאן פרידריך פפאף.
בסיום הקורס הוא קיבל הצעה ללמד באוניברסיטה זו.
אמנם לאחר שלוש שנים מחלקת מתמטיקה נסגרה ומולביידה חזר הביתה.
בשנת 1800 הוא קיבל הצעה למשרת פרופסור למתמטיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת האלה.
הוא עבד שם במשך 11 שנים ורוב העבודות החשובות שלו בוצעו בתקופה זו.
בשנת 1805 הוא פרסם עבודה בהקשר לבעיות של היטל מרקטור והציע שיטה חדשה שקיבלה שם "היטל מולביידה".
שיטה זו נותנת דיוק משופר בתחומי של קו רוחב מ-40.7 מעלות צפון ועד ל-40.7 מעלות דרום.
בהמשך שיטה זו קיבלה הרחבה ושיפורים על ידי מתמטיקאי צרפתי ז'אק בבינה והונגרי ג'רג' ארדי קראוס.
עבודה נוספת של מולביידה הייתה קשורה עם טריגונומטריה והוכחת נסוחאות ידועות כ"נוסחאות מולביידה".
בשנת 1811 מולביידה עבר לאוניברסיטת לייפציג קוביל מינוי לפרופסור לאסטרונומיה ומתמטיקה.
אוגוסט פרדיננד מוביוס היה בין תלמידיו באוניברסיטה.
בנוסף לתפקיד פרופסור מולביידה היה מנהל מצפה כוכבים של המוסד.
בשנת 1814 הוא החליט לעבוד לתפקיד של פרופסור לאסטרונומיה ומוביוס ירש אותו בתפקיד פרופסור למתמטיקה.
בשנים 1820–1823 מולביידה היה דיקן פקולטה לפילוסופיה של האוניברסיטה.
קרל מייצן הוא גנרל אוסטרי בדימוס אשר שימש כמפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) של אוסטריה, בין השנים 1990–1999.
מייצן נולד בגראץ ב-8 ביוני 1934. ב-1952 הוא התגייס לז'נדרמריה B - כוח ההגנה האוסטרי הראשון שקם לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר הקמתו של צבא אוסטריה, עבר לשורותיו ולמד בבית הספר להכשרת קצינים באנס.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בגדוד המשמר.
הוא למד בקורס המטה הכללי ולאחר מכן מילא תפקידי מנהל במשרד ההגנה הפדרלי.
ב-1982 מונה למפקד הפיקוד הצבאי של וינה.
ב-1 באוקטובר 1990 הוא מונה למפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) והחזיק בתפקיד עד פרישתו ב-20 בדצמבר 1999.
מייצן נשוי ואב לשלושה ילדים.
הוא משמש כיועץ בכיר בארגון לתמיכה ביחסים הכלכליים שבין אוסטריה לסין אשר בסיסו בווינה.
הוא דודו של הספורטאי רולף מייצן.
קרל מרקס היה עיתונאי בתקופת רפובליקת ויימאר, היגר במהלך התקופה הנאצית והיה ממייסדי העיתונות היהודית בגרמניה המערבית.
כמו הפילוסוף בעל אותו השם, מרקס בא ממשפחה יהודית שחיה בטריר ובהונסריק (Hunsrück) במשך 900 שנה.
הוא היה בנם של זיגמונד ופאולין (וייל) מרקס ובן דודו הראשון של עורך הדין והעיתונאי ברונו וייל (שנולד ב-1883 בסארוולינגן, Saarwellingen, ונפטר ב-1961 בניו יורק).
הוא למד בתיכון בשטרסבורג, סיים בשנת 1914 והיה חייל מתנדב בצבא הגרמני.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה וקיבל את אות צלב הברזל מדרגה שנייה.
לאחר שהועברה אלזס לצרפת, נסע לבאדן-באדן עם משפחתו.
משנת 1919 עבד שם ובברלין כעיתונאי עצמאי.
הוא כתב עבור עיתונים וסוכנויות ידיעות גרמניות וזרות.
הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית ומ-1920 - יו"ר הנוער הדמוקרטי הגרמני בבאדן.
הוא היה חבר בוועד הלאומי של הארגון.
בבאדן היה ממייסדי אגודת אכסניות הנוער הממלכתית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה היגר מרקס לאזור הסאר וויתר על אזרחותו הגרמנית.
לאחר העברת הסאר לגרמניה במשאל עם ב-1935, ברח מרקס דרך צרפת לאיטליה.
מ-1935 עד 1939 עבד כעיתונאי במילאנו וברומא.
כאשר איימו עליו בהסגרה לגרמניה, ברח לטנג'יר ועבד שם כפועל מזדמן עד 1942. עם עזרה שם אנגלים, ברח לבריטניה שם עבד במפעל.
בשואה נרצחו בני משפחתו באושוויץ.
מרקס חזר לגרמניה ב-1946. ב-1947 התחתן עם לילי ברנדט, אותה הכיר בלונדון ב-1943. ב-1946 קיבל מרקס רישיון להוציא עיתונים יהודיים.
עיתונו הראשון נקרא "עיתון הקהילה היהודית למחוז נורדריין וסטפאליה".
משנת 1948 היה מרקס המוציא לאור והעורך הראשי של השבועון היהודי Allgemeinen Wochenzeitung für Juden in Deutschland.
ראיון עם קונרד אדנאואר שפורסם בעיתון זה ב-1949 סימן כיוון חדש לפוליטיקה במערב גרמניה בכל הנוגע לאחריות לשואה.
משנת 1951 הוציא גם עיתון מאויר בנושאים יהודיים.
בין השנים 1946–1948 הוציא לאור ירחון בשם Zwischen den Zeiten ("בין הזמנים").
לאחר מלחמת העולם השנייה היה מרקס אחד העיתונאים היהודים החשובים בגרמניה.
פרסומיו בעיתונות עסקו במיוחד ביחסי גרמניה והיהודים.
הוא הכחיש את התזה של האשמה הקולקטיבית הגרמנית.
הוא היה מייסד שותף של החברה לשיתוף פעולה יהודי-גרמני בדיסלדורף.
הוא היה בהנהלת קהילת בית הכנסת שם.
ב-1954 היה שותף-מייסד ועד 1966 יו"ר ההסתדרות הציונית בגרמניה.
ראיון של מרקס עם קונרד אדנאואר ב-1949 היה אחד המניעים למשא ומתן על הפיצויים בין מערב גרמניה לישראל.
מרקס פעל כמתווך ובשנת 1952 היה יועץ במשא ומתן על הסכם השילומים.
מרקס פעל למען שיפור היחסים בין גרמנים ויהודים באמצעות מסעות רבים.
מרקס השתתף בדיונים על כינון יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וישראל ובחירתו של קורט גאורג קיזינגר לתפקיד הקנצלר הפדרלי.
בשנת 1953 קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה על שירותיו להבנה גרמנית-ישראלית.
קברו נמצא בבית הקברות הישן בסארלואי.
קרל מרטנס (נולד ב-1967) הוא פרופסור ודיקן הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
עומד בראש המעבדה לתחבורה הוגנת, ונחשב למומחה בינלאומי לצדק תחבורתי.
בין השנים 2002–2006 כיהן כמנכ"ל ארגון תחבורה היום ומחר.
מרטנס נחשב לאחד מחלוצי תחום צדק תחבורתי, שבו מתכננים משלבים עקרונות אתיים בתכנון ובהערכת מערכות תחבורה.
מרטנס הוא החוקר המצוטט ביותר בתחום צדק תחבורתי.
מרטנס גדל בהולנד, למד לתואר ראשון ותואר שני בתכנון מרחבי, ובשנת 2000 סיים דוקטורט במדיניות ציבורית.
מרטנס למד באוניברסיטת ראדבאוד בניימכן, שם קיבל תואר ראשון בתכנון מרחבי (בהצטיינות יתרה) בשנת 1986, השלים תואר שני בתכנון עירוני ואזורי בהצטיינות, וקיבל תואר דוקטור במדעי המדיניות בשנת 2000. הוא היה עמית מחקר פוסט-דוקטורט בתרומת קרן ליידי דייוויס בפקולטה לארכיטקטורה ותכנון ערים בטכניון.
מרטנס עבד ולאחר מכן עמד בראש חברת Transport Today & Tomorrow, שממוקמת בישראל.
משנת 2000 מרטנס משמש כחבר סגל בטכניון – המוסד הישראלי לטכנולוגיה, בפקולטה לארכיטקטורה ותכנון ערים.
בין השנים 2002 ל-2006 היה חוקר במעבדת הסימולציה הסביבתית באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2012 ל-2019 כיהן כפרופסור חבר באוניברסיטת ראדבאוד.
בין השנים 2015 ל-2021 כיהן כפרופסור חבר בטכניון.
בשנת 2022 מונה לפרופסור מן המניין בטכניון.
מאז 2022 הוא מחזיק בקתדרה על שם דוד ג'.
עזריאלי לארכיטקטורה ותכנון ערים ומנהל את מעבדת Fair Transport.
בשנת 2024 מונה לדקאן הפקולטה לארכיטקטורה ותכנון ערים בטכניון, ואחראי על פיקוח על תוכניות הלימוד לתואר ראשון ולתארים מתקדמים, עידוד מחקר בין-תחומי בארכיטקטורה, הנדסה ומדעי החברה.
כחלק מעבודתו האקדמית, מרטנס פיתח קורסים לתארים מתקדמים בנושאי צדק תחבורתי, שיטות הערכת שוויון, וזכויות ניידות.
עבודתו האקדמית תוארה על ידי עמיתיו המתכננים העירוניים והתחבורתיים כמהפכנית, "פורצת דרך", "מהפכה" ו"ציון דרך".
בין השנים 2002–2006 עבד כחוקר באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2006 חזר להולנד והחל לשמש כפרופסור באוניברסיטת ראדבאוט בתפקיד זה החזיק עד שנת 2019. בשנת 2015 עלה בחזרה לארץ והחל לשמש כפרופסור בטכניון.
בשנת 2014 נבחר מרטנס למקצוען התחבורה של השנה בהולנד.
משנת 2025 משמש מרטנס כדיקן הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
מרטנס ייסד ועומד בראש מעבדת צדק תחבורתי (Fair Transport) בטכניון, קבוצת מחקר המוקדשת לחקר ההשפעות החלוקתיות של מערכות תחבורה על קבוצות חברתיות שונות.
המעבדה עוסקת גם בשאלות פילוסופיות בנוגע לזכויות ניידות וגם בניתוחים אמפיריים של צדק תחבורתי בתחבורה הציבורית, במטרה לתרגם מסגרות מבוססות צדק לכלים יישומיים בתכנון.
היא משתפת פעולה עם קובעי מדיניות ואנשי מקצוע ברחבי העולם כדי להתמודד עם סוגיות כמו מדיניות תעריפים, גישה לתעסוקה, ומדידת סיכון ניידות.
אחת מהעבודות המרכזיות של מרטנס היא המונוגרפיה שלו, Transport Justice: Designing fair transportation systems שפורסמה על ידי Routledge בשנת 2016, המבקרת מדדים ממוקדי ביצועים בתכנון ומציעה גישה מבוססת צדק המושתתת על עקרון sufficiency שמבטיח רמת נגישות מינימלית לכולם.
מרטנס ביסס את תיאוריותיו על עבודות קודמות של רולס, דבורקין ו-וולצר.
מרטנס מפרט את הממדים החלוקתיים, התהליכיים והיחסיים של צדק תחבורתי, ומאתגר את המתכננים להטמיע שוויון בכל שלב של קביעת מדיניות והערכת פרויקטים.
בספרו טוען מרטנס כי אנשים שכבר נהנים מנגישות מספקת צריכים לשלם בעצמם על עלויות השיפורים הנוספים בנגישותם.
הרחבת כבישים שממומנת ממס דרכים וממס דלק שמשולמים על ידי כל הנהגים אינה הוגנת מהפרספקטיבה הזו.
מי שמעוניין עדיין להתמודד עם פקקי תנועה יכול לעשות זאת על ידי הכנסת " נתיבי אגרה לתפוסה גבוהה שממומנים במלואם על ידי המשתמשים עצמם (כולל בנייה, תחזוקה וניהול).
נתיבי אגרה אלו כוללים מסלולים בהם סכום האגרה תלוי בצפיפות התנועה באותו רגע, כך שמי שמוכן לשלם (הרבה) יותר יוכל לנוע מהר יותר וליהנות מרמת נגישות גבוהה יותר.
בשנת 2009, מרטנס הזהיר כי הופעתם של רכב חשמלי ורכב אוטונומי עלולה להוביל להשקעות מחודשות בכבישים, בין היתר משום שדאגות סביבתיות כבר לא יהוו מכשול להשקעות כאלה.
עם זאת, מרטנס טען כי מדיניות כזו מתעלמת מהעובדה שרכב חשמלי פותר רק את בעיית הפליטות, בעוד נושאים אחרים כמו המקום שתופסים הרכבים, לחץ החניה ובטיחות הדרכים נותרו בעינם.
חשוב יותר מנקודת מבטו של מרטנס, רכבים חשמליים אינם תורמים כלל לשיפור הנגישות של אנשים שאין להם גישה לרכב.
רכב אוטונומי אכן יכול לשפר את בטיחות הדרכים, אך תרומתו לפתרון יתר הבעיות מועטה.
קרל פול נסיב הוא שחקן פוטבול אמריקאי מקצועי לשעבר, ששיחק בתפקיד ליינבקר חיצוני בליגת הפוטבול המקצוענית האמריקאית (NFL) במשך 7 עונות.
נסיב היה לשחקן ה-NFL הפעיל הראשון שיצא מהארון כהומו.
נסיב נולד וגדל בווסט צ'סטר, פנסילבניה, למשפחה של שחקני פוטבול מצטיינים.
אביו, גילברט נסיב, שיחק פוטבול באוניברסיטת דלאוור ואחיו הבכור, ראיין נסיב , שיחק פוטבול באוניברסיטת סירקיוז בתפקיד קוורטרבק ו-4 שנים ב-NFL (2013–2017).
נוסף להיותו שחקן פוטבול הוא שיחק בצעירותו כדורסל והשתתף בתחרויות אתלטיקה.
בשנים 2011–2015 בהן למד בקולג' שיחק בקבוצת הפוטבול של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (פן סטייט).
בשנת 2016 קבוצת קליבלנד בראונס בחרה אותו בסיבוב השלישי של הדראפט ().
הוא חתם על חוזה בסך 3.2 מיליון דולר ל-4 עונות, עם בונוס חתימה בסך של 890 אלף דולר.