tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ריצה במפלגת העבודה הייתה נראית לא ריאלית בעקבות עודף באנשי צבא בכירים במפלגה.
בין האנשים שאליהם פנה אריאל שרון לתמוך במפלגה היו גם יוסי שריד ועמוס קינן.
המפלגה נטלה את כינויה משלומציון, בתו הקטנה של הסופר עמוס קינן, כיום עורכת ועיתונאית.
פתק ההצבעה של המפלגה היה "כנ".
גרסה של אותיות אלה ("כן") שימשה את מפלגת קדימה, מפלגה נוספת שהקים שרון ב-2005.
בתעמולת הבחירות קראה שלומציון לציבור להצביע עבורה כדי ששרון יהיה שר הביטחון.
המפלגה זכתה בשני מנדטים והתמזגה עם תנועת חירות בתוך הליכוד מיד לאחר הבחירות.
יצחק יצחקי, מספר 2 ברשימה, היה איש חינוך מטבריה.
ב־1980, החליט יצחקי לפרוש משלומציון ולהקים מפלגה עצמאית בשם ישראל אחת.
שלומית אהרון (נולדה ב-10 ביולי 1950) היא זמרת ישראלית, סולנית להקת "הכל עובר חביבי".
אהרון נולדה בתל אביב בשם שלומית דביניק לזוג הורים יוצאי פולין.
אביה, אהרון, היה ניצול השואה.
אמה, נעמי (1923–2016), הייתה זמרת ושחקנית בתיאטרון ביידיש בלודז'.
אחותה הבוגרת היא ריקי מאור.
מגיל צעיר בלט כשרונה המוזיקלי של אהרון.
כשהייתה בת 17 נפטר אביה אהרון, ולזכרו שינתה שלומית את שם משפחתה לשמו על-פי המלצתה של נעמי שמר.
אהרון המשיכה את דרכה המקצועית בלהקת פיקוד מרכז, שם שרה סולו את השירים "יש לי אהוב בסיירת חרוב" ו"הימים האחרים" במסגרת התוכנית "ליד הירדן", שעלתה ב־1970. עם שחרורה מהצבא השתתפה אהרון במופע "החייט ואשת הסנדלר", שנקטע בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
ב-1971 השתתפה בפסקול סרט הקולנוע כץ וקרסו עם השיר "כן או לא".
בשנת 1975 חברה לשלישיית "אף אוזן גרון", שיחד עם אהרון נקראה "הכל עובר חביבי".
הלהקה הייתה אחת המצליחות בישראל בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80, והייתה מבוססת על הופעתה של אהרון כסולנית, כשלצידה שלושה גברים הנותנים ליווי קולי.
בתחילה התמחתה הלהקה ב"נוסטלגיה" ובביצועים לשירים משנות החמישים ושנות השישים, אך לאחר מכן התפתחה והחלה להקליט חומרים מקוריים משלה.
הלהקה הקליטה 13 אלבומים והעלתה שלושה מופעים.
בשנים 1978 ו-1979 סירבה אהרון מסיבות אישיות לשיר את הללויה.
באירוויזיון 1981 שנערך באירלנד ייצגה "הכל עובר חביבי" את ישראל, שחזרה לתחרות לאחר היעדרות בת שנה, עם השיר "הלילה", שאהרון כתבה את מילותיו יחד עם יובל דור.
אהרון עלתה לבמה כשהיא בסוף חודש שביעי להריון.
בשנת 1989, לאחר כישלון האלבום "נחיה ונראה" של "הכל עובר חביבי" פרשה אהרון מהלהקה, והוציאה באותה שנה את אלבום הסולו הראשון שלה "אישי ואהובי", בהפקה מוזיקלית של לואי להב.
שמונה מתוך תשעה שירים באלבום נכתבו על ידי המשוררת מאיה בז'רנו.
שיר נוסף באלבום היה "הגן הורוד", אותו כתבה צרויה להב.
ב-1991 השתתפה בפסטיבל שירים בינלאומי בצ'ילה, כשבצעה את שירו של שייקה פייקוב Morning Love.
ב-1992 הוציאה את אלבומה השני "תקליט עברי", שיצא בעקבות מופע באותו שם שהעלתה בפסטיבל ערד מוקדם יותר באותה שנה, בו ביצעה גרסאות כיסוי לשירים ישראליים שנכתבו לפני קום המדינה.
בשנת 1997 ביצעה לראשונה את שירם של יורם טהרלב וקובי אושרת 'ולפעמים נדמה' במסגרת מופע לזכרו של המלחין יאיר רוזנבלום.
ב-2000 יצא אלבומה שלישי "לאהוב יותר".
ב-2006 יצא אלבומה "כשתבוא תראה", מתוכו יצאו הסינגלים "כאן הבית" (שנכתב כמעין בקשה להשבתם של חיילי צה"ל החטופים, ביניהם גלעד שליט), "כשתבוא תראה" ו"מפץ גדול".
ב-2015, לאחר שש שנים מאלבומה הקודם ושיתופי פעולה בסיבובי הופעות מצליחים עם יבגני שפובלוב, "הכל עובר חביבי" ו"שלושת הטנורים", הוציאה את האלבום "שקט אמיתי", בהפקת פטריק סבג.
באלבום לקחו חלק, בין השאר, רמי קליינשטיין, מיקי גבריאלוב, שחר אריאל, ארז ברזוליק ושלמה ארצי.
ארצי כתב לה לאלבום שני שירים, ביניהם את השיר "תגיד לי", לזכר אביה שנפטר כאשר הייתה בת שבע עשרה.
בספטמבר 2019 פרסמה את השיר "עולם חדש נברא", שכתב עפר בשן, בעיבודו של גלעד אפרת.
הפזמון: "מתוך עולם שהתרסק, עולם חדש נברא", מסכם, לדבריה, את השנים האחרונות, שהיו מאתגרות במיוחד עבורה.
בשנת 2001 יצאה אהרון במופע משותף עם זמר הטנור יבגני שפובלוב.
המופע, "דואט", שילב את שיריה של אהרון עם שירים עבריים מפורסמים לצד שירי אופרה מפורסמים בביצוע שפובלוב, וזכה להצלחה אדירה, כשהועלה מעל ל-200 פעמים.
מופע זה תועד על גבי DVD ואלבום כפול.
בחורף 2006 הצטרפה אהרון לחברי להקת "הכל עובר חביבי" לסיבוב הופעות ברחבי ישראל.
באותה השנה היא חברה למרגלית צנעני, ירדנה ארזי, אילנית ורותי נבון למסע הופעות בפני קהילות יהודיות בקנדה ובארצות הברית שנקרא "חמש הדיוות".
באוקטובר 2009 יצאה אהרון במופע "שלומית אהרון ושלושת הטנורים", שרץ כשנה בהצלחה ברחבי הארץ.
גם מופע זה תועד על גבי דיסק כפול ו-DVD.
בשנת 2018 החלה בסיבוב הופעות משותף עם אנסמבל גלעד אפרת (שגם אחראי לעיבודים ולהפקה המוזיקלית), המשחזר את המופע "תקליט עברי" משנות ה-90.
בשנות השמונים הופיעה אהרון בתיאטרון הקאמרי במחזות הזמר "עלובי החיים" (1987) ו"אחים בדם" (1989), ואף עסקה בדיבוב לתקופה קצרה.
ב-1988 דיבבה אהרון את שאנטי בסרט "ספר הג'ונגל".
בשנת 1990 דיבבה את קולה של אריאל ב"בת הים הקטנה" וקולות נוספים בסרט.
לסרט יצא פסקול עם השירים בעברית בביצועה.
בשנת 1994 דיבבה את קולה של הנסיכה אודט בסרט "סוד הממלכה הקסומה".
בשנת 2021 חזרה אל בימת התיאטרון, כששיחקה במחזמר "עוד חוזר הניגון", המבוסס על שירי נתן אלתרמן ותרצה אתר בתיאטרון הבימה.
בשנת 2025 הופיעה במופע השירים לו יהי תפילה ישראלית בתיאטרון ירושלים במבחר שירים.
2021, פרס מפעל חיים של אמ"י לשנת תשפ"ב
שלומית אהרון הייתה נשואה ליובל דור במשך 25 שנה.
שלומית קדם (נולדה ב-8 בנובמבר 1946 בתל אביב) היא מתרגמת ספרים מאנגלית לעברית ועורכת ישראלית.
נולדה לנחמה גרובשטיין ויצחק הירשברג - מתרגם מהשפה הגרמנית, מבקר ספרות ותיאטרון, ולימים מייסדו ומנהלו של בית הספר לאמנויות רננים.
אחיה, יהואש הירשברג, היה פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קדם החלה לתרגם ב-1974, בעיקר עבור הוצאות הספרים רמדור, לדורי ואור-עם.
היא תרגמה מגוון תחומים, בהם סיפורת, מדע בדיוני, ספרי עיון, ביוגרפיות ועוד.
היא מתמחה בתרגום של ספרים מעולם המוזיקה ותרגמה את ערכי המוזיקה עבור האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
חלק ממסה בנושא תרגום ועריכה שכתבה, בשם "האלכימיה של המילים", הופיע ב"עתון 77", גיליון 372–371, נובמבר-דצמבר 2013. היא עסקה גם בעריכה לשונית.
קדם מנהלת את מערך הבדיקה של התשבצים בהוצאת ענבר.
נוסף על עבודתה כמתרגמת, קדם התנדבה בשי"ל והייתה מזכירת סניף מרצ ברחובות.
שלומית כהן-אסיף (נולדה ב-5 באפריל 1949) היא משוררת וסופרת ישראלית.
כהן-אסיף כתבה 70 ספרים, וזכתה ב-18 פרסים שונים בתחום הספרות, ביניהם פרס זאב לספרות ילדים ונוער, פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, ובשנת 1995 זכתה בפרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום ספרות הילדים והנוער.
זוכת פרס ביאליק לשנת תש"ע (2010), פרס מפעל חיים ע"ש אריק איינשטיין לשנת 2017, פרס שרת התרבות בתחומי היצירה ספרותית, פרס מפעל חיים בתחום ספרות הילדים לשנת תשע"ט (2019) ופרס דבורה עומר על מפעל חיים לשנת 2020.
שלומית כהן-אסיף נולדה בעיראק ועלתה ארצה בגיל שנה וחצי.
היא למדה והתחנכה בחולון בבית הספר "תיכון חדש" בעיר.
במהלך שירותה הצבאי כקצינת חינוך, החלה לפרסם את שיריה.
למדה באוניברסיטת תל אביב ופרסמה בעיתונות ראיונות ורשימות ביקורת על ספרות ותיאטרון.
ספר שיריה הראשון, "שש ביד שמאל", פורסם ב-1975. בהמשך פרסמה יותר מ-70 ספרים, שחלקם הופקו להצגות, תערוכות וסרטים מצוירים ואף תורגמו לשפות אחרות.
ספרה "מסיבה בגן העכברים" ייצג את ישראל בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "רחוב סומסום".
בשנת 2002 הוקם בחולון גן פסלים על פי ספרה
"הארנב ממושי", שיצא ב-1988. בשנים 2009–2013, כתבה את השירים לסדרת הטלוויזיה "גאון של אבא" בכיכובו של יהורם גאון.
שיריה מבוצעים על ידי יוצרים ידועים ביניהם: אריק איינשטיין ויהורם גאון.
חלק משיריה של שלומית כהן-אסיף עוסקים בכאב וסבל שחווים הגיבורים, במסגרת המשפחה או במסגרת הסביבה הרחבה יותר.
הילדים בשירים מגיבים לתחושות אלו בתמימות ובחוסר הבנה, ומפעילים מנגנוני הגנה שונים כדי להתמודד עם חוויית המצבים הקשים.
רוב השירים מסתיימים בסוף ריאלי ולא אידיאלי, כפי שמקובל בספרות הילדים.
המשוררת נוקטת באמצעים שונים כדי לעצב מצבים טראומטיים עבור ילדים, כמו הכעס כלפי המת על היעלמותו.
דוגמה לכך ניתן לראות בשיר "אבא בתמונה", בו הילד מתקשה לקבל את מות אביו, פונה אל תמונתו ומנסה ליצור עמו דיאלוג.
בשיר "כפתור ופרח", ילד יתום מאמו עומד חסר אונים מול החברה החוגגת את יום האם.
בשיר זה ובשירים נוספים של כהן-אסיף, מודגשת אטימותה של החברה למצבים כאלה.
חלק אחר של שיריה עוסק באהבה, ובחשיבותה הגבוהה בעולמו של כל ילד וכל אדם.
להשקפתה, האהבה עוזרת להתגבר על קשיים, לצמצם מרחקים, לפתור בעיות ולחלום.
על פי רבקה גרון, ביצירותיה מתארת כהן-אסיף כמה סוגי אהבות, לדוגמה:
אהבה כמקסם לעת מצוקה - אהבה מאגית המשפרת כאב ומשנה מציאות כואבת על פי צורכי הפרט (למשל, בשיר "נשיקה בכיס", משמשת הנשיקה כמרפא: "אם תלך לאיבוד, אם מישהו ירביץ, אם משהו יכעיס, אם תהיה עצוב, יש לך נשיקה בכיס").
אהבה כצורך חיוני לילדים בהתפתחותם – אהבה במשפחה בין ההורים לילד ובין הילד לאחיו (למשל בשיר "לפעמים אוהב, לפעמים לא", הילד מביע את חרדתו כאשר אחיו לא מפגין את אהבתו אליו – "אחי לא אוהב אותי, הוא צעק עלי...
אחי בא בריצה ודחף את הילד").
אהבה תמימה – תשוקה לקשר, להדדיות ולגילויי אהבה (למשל בשיר "הלכתי להביא פרפר לרות", גיבור השיר מוצג כמחזר מוצהר.
הדברים נאמרים בגלוי ובפשטות: "הלכתי להביא פרפר לרות.
רות אוהבת פרפרים ואני אוהב את רות").
אהבה כתופעה קוסמית – תופעה טוטאלית החוצה גבולות ומקיפה את כל העולמות (בשיר "מכתב" מוצגת אהבה בלתי אפשרית בין השמש לירח המשתוקקים להיפגש: "הירח כתב לשמש מכתב: יקירה בואי נפגש!
למכתב הוסיף ציור יפה וברור.
השמש שלחה לירח כדור של אש על גלויה מצוירת: נפגש.
כמיהה רומנטית ושיברה – אהבה שאינה הדדית, אלא כוללת גם תסכולים ואכזבות (בשיר "כבר אחר שש", מצפה הגיבור לרות והיא לא מופיעה: "רות אמרה אבוא בשעה ארבע או חמש.
לדעת חוקרת הספרות אילנה אלקד-להמן, ביצירתה של שלומית כהן-אסיף הנושא הארס פואטי בולט במיוחד, כבר מקובץ הסיפורים הראשון שפרסמה.
שבעה-עשר סיפורים (מתוך 71) שפורסמו בספרים שונים 1979–1987, הם סיפורים ארס-פואטיים מובהקים.
חמישה סיפורים נוספים נוגעים באופן כלשהו בסוגיות ארס-פואטיות.
גם בספרי השירה שלה קיימים שירים העוסקים בסוגיות ארס-פואטיות.
השאלות הארס-פואטיות שמעלה כהן-אסיף ביצירותיה, והתשובות להן, מקיפות "עולמות" מעבר לתחום שעסקו בו בעבר בספרות הילדים העברית.
מועלות סוגיות ביחס למהות האמנות; זהות האמן; תהליכי ה"הכשרה" שלו; יחסי היוצר עם החברה (סוציולוגיה), עם השלטון ועם קהל קוראיו; תפקיד היצירה האמנותית ועוד.
שלומית עמיחי (נולדה ב-1944) היא אשת חינוך, מנכ"לית משרד החינוך לשעבר.
עמיחי נולדה בקיבוץ קריית ענבים ובגיל 7 עברה משפחתה להתגורר בירושלים.
היא למדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
בנעוריה הייתה עמיחי חניכה ומדריכה בתנועת "הנוער העובד והלומד" ובשירותה הצבאי הייתה מפקדת בבה"ד 12. בתום שירותה הצבאי היא נישאה, בשנת 1965, לרפי עמיחי ובמהלך השנים היא למדה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית ולימודי תואר שני במינהל החינוך מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 החלה עמיחי לעבוד באגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך והתרבות.
לאורך השנים היא החזיקה בתפקידים ניהוליים שונים: מנהלת מחלקה באגף התקציבים, מנהלת אגף הבחינות, ממונה ליישום דו"ח הררי לקידום המדע והטכנולוגיה, סגנית מנהל המינהל הפדגוגי, סמנכ"לית המשרד לענייני אמרכלות, ומנהלת המינהל להדרכה והשתלמות עובדי הוראה.
כמו כן הייתה עמיחי חברה בוועדות מקצועיות שונות ועמדה בראש ועדת המכרזים של המשרד.
בשנים 1999–2001 כיהנה עמיחי כמנכ"לית משרד החינוך תחת השר יוסי שריד.
בתקופת כהונתה החלו לפעול בחינות המיצ"ב.
עם תחילת כהונתה של לימור לבנת במשרד, העבירה אותה מתפקידה ומינתה במקומה את רונית תירוש.
עמיחי הגישה תביעת לבית הדין לעבודה לאחר שהופסקה עבודתה כמנכ"לית המשרד.
היא טענה כי לבנת הפרה עמה חוזה.
בית המשפט קבע שלא הייתה הפרת חוזה אך הבהיר ששרת החינוך, לימור לבנת, הדיחה את עמיחי, באופן לא ראוי, תוך זלזול בכבודה ובמעמדה.
עמיחי עברה לשמש מנכ"לית באלכ"א הג'וינט ומנהלת אגף ההתנדבות והפילנתרופיה בג'וינט.
בשנת 2007 שבה לכהן כמנכ"ל משרד החינוך, תחת השרה יולי תמיר, לאחר ששמואל אבואב התפטר מתפקידו.
תמיר אמרה שעמיחי היא מהמנכ"לים הטובים והמוערכים ביותר שהובילו את המשרד.
ב-20 באפריל 2009, החליף אותה בתפקיד ד"ר שמשון שושני, כמינוי של השר גדעון סער.
מאז אוגוסט 2009, כיהנה עמיחי כיו"ר "חותם" - מיזם הכשרת סטודנטים מצטיינים להוראה שהוא שותפות בין הג'וינט, משרד החינוך, תנועת "הכל חינוך" ופילנתרופים פרטיים.
שלומית (לנדסמן) ניר טור (נולדה ב-7 בנובמבר 1952) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
היא השתתפה בשתי אולימפיאדות (מקסיקו 1968 ומינכן 1972) במדי נבחרת ישראל, היא בעלת שתי מדליות ארד במשחקי אסיה (1970) ובעלת 7 מדליות מהמכביה, מהן 3 מדליות זהב.
שלומית ניר גדלה בקיבוץ איילת השחר והשתייכה לקבוצת השחייה הפועל איילת השחר.
עוד בטרם מלאו לה 12 שנים זכתה ניר באליפות ישראל שנערכה בקריית טבעון בסוף ספטמבר 1964 במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:07.1 דקות לפני מרגרט קוברסקי מברית מכבים עתיד (3:09.8 דקות).
עוד בטרם מלאו לה 13 שנים החזיקה ניר בשיא הישראלי ב-200 מטר חזה.
בתחרויות השחייה של המכביה השביעית שנערכו בבריכת גלית ביד אליהו בתל אביב באוגוסט 1965 זכתה ניר במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 3:02.3 דקות, לפני תמרה אויניק ממקסיקו (3:06.1 דקות) ור.
בתחרות הזמנה לסגל הלאומי בשחייה שנערכה בבריכה האולימפית של קיבוץ תל יוסף באוגוסט 1966 קבעה ניר במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:27.0 דקות.
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים בין נבחרות ישראל לדנמרק שנערכה בבריכת "גלי גיל" ברמת גן בסוף אוגוסט 1968, לעיני 2000 צופים, קבעה ניר במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:20.5 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיימה ניר במקום ה-19 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:20.9 דקות ובמקום ה-23 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:58.5 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן בתחילת אוגוסט 1969 זכתה ניר ב-7 מדליות, 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:20.1 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ישראלי חדש ושיא יסוד של המכביה של 1:20.0 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם איבונה טוביס, אסנת שוהם ודורית זלץ, לפני ארצות הברית, לראשונה בתולדות המכביה, בשיא ישראלי ומכביה חדש של 4:55.1 דקות.
מדליות כסף, כשבמשחה ל-200 מטר חזה היא מציבה שיא ישראלי חדש של 2:54.4 דקות, אחרי תמרה אויניק ממקסיקו (2:53.3 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:39.7 דקות
באליפות הפועל ה-26 בשחייה שנערכה בבית יצחק בסוף אוגוסט אותה שנה זכתה ניר ב-3 משחים, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:19.4 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש נוסף של 2:49.3 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:13.4 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה בראשית אוקטובר, הוכיחה ניר שהיא נימצאת בכושר טוב כשזכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:54.2 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:49.5 דקות, אחרי טוביס (2:43.7 דקות).
בתחרות שנערכה ביולי 1970 קבעה ניר במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:18.8 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת השחייה בבת גלים בחיפה באוקטובר אותה שנה זכתה ניר ב-7 מדליות זהב.
במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק בדצמבר אותה שנה זכתה ניר בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה ובמשחה ל-200 מטר חזה.
באולימפיאדת מינכן (1972) הייתה ניר הנציגה היחידה מישראל שהשתתפה בתחרויות השחייה.
ב-1969 שכלה את אחיה הבכור, , שנפל בפעולת השייטת במבצע אסקורט במלחמת ההתשה.
ניר מתגוררת ביישוב חופית, הייתה נשואה למנחם טור ולהם שלושה ילדים: נועם טור שזכה במקום השני בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה הישרדות 10, מרדכי (מודי) ויעל.
שלומית ניר-טור עסקה במסגרת תפקידה כמנהלת המחלקה לספורט נשים וספורט עממי במינהל הספורט במשרד המדע התרבות והספורט, בקידום מעמד האישה בספורט.
שלומית נעים-נאור (נולדה ב-19 באוגוסט 1974) היא משוררת ואשת חינוך ישראלית.
שלומית נעים-נאור נולדה ברעננה לדוד וורד נאור.
בילדותה שהתה המשפחה מספר שנים בקנדה ובירושלים בעקבות לימודי הדוקטורט של אביה.
למדה בבית המדרש אלול ולתואר ראשון בספרות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
ב-2003, לאחר סיום התואר יצאה לשליחות בלונדון מטעם הסוכנות היהודית.
בשליחותה שם הקימה פסטיבל קולנוע ישראלי, הנחתה פעילויות חינוכיות בעשרות מוסדות חינוכיים והוכרה כשליחה מצטיינת של הסוכנות היהודית.
בשנת 2006 שבה לישראל והחלה לעבוד במלי"ץ ומונתה לסמנכ"ל הארגון.
ב-2009 מונתה ליושב-ראש רשת בתי המדרש בישראל, ארגון גג שאיגד את כל בתי המדרש הפלורליסטיים בישראל.
בהמשך עבדה ב"מקום" - יחידת התוכן והאסטרטגיה של הסוכנות היהודית, ובשנת 2017 התקבלה כעמיתה לבית הספר מנדל למנהיגות חינוכית שבמכון מנדל למנהיגות.
בנוסף, מנחה נעים-נאור סמינרים וקבוצות כתיבה בנושאי זהות יהודית וישראלית, חינוך רפואי ואומנות, ומשמשת כאחת מעורכי כתב העת לשירה משיב הרוח, שם ערכה מספר גליונות ואף שימשה כמנהלת אומנותית לפסטיבל ימי אהבה לשירה בשנים 2019–2020. בשנת 2020 זכתה בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית בתחום השירה.
במקביל לעבודתה השלימה נעים-נאור תואר שני בספרות עברית, במסלול כתיבה יוצרת באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
ב-2010 יצא הספר Approaching you in English, אנתולוגיה משירי אדמיאל קוסמן, שתרגמה (עם ליסה כץ).
ב-2016 יצא ספרה הראשון: "אין לדבר סוף" (בהוצאת פרדס), שכלל שירים שנכתבו במהלך עשרים שנות יצירה.
על הספר זכתה נעים-נאור בפרס שרת התרבות, פרס הליקון על שם רמי דיצני, ובמענק מפעל הפיס.
ב-2020 יצא ספרה השני "הדברים שאנחנו לא מדברות עליהם" (בהוצאת פרדס), עליו זכתה בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות.
בשנים 2009–2012 כיהנה נעים-נאור כיושבת ראש רשת בתי המדרש
מאז שנת 2015 היא חברת הוועד המנהל של נאמני תורה ועבודה וחברת מערכת בדעות- כתב עת מבית נאמני תורה ועבודה
הייתה חברת ועדת הפרס של קרן גולדברג כנציגת הסוכנות היהודית
חברת ועדת ההיגוי של ענבר, בית ספר ממלכתי לבנות בלבד.
היא מתגוררת בירושלים עם בן זוגה ניסימי נעים-נאור (מנכ"ל סוטריה ישראל לשעבר) ושלוש בנותיהם.
סבתה של נאור היא אסתר רזיאל-נאור, שהייתה חברת כנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל בין השנים 1949–1973 ואחותו של דוד רזיאל.
דודה הוא מזכיר הממשלה לשעבר, פרופסור אריה נאור, ודודתה היא נשיאת בית המשפט העליון בדימוס מרים נאור.
מהיעלמות לריקוד, הגוף בשירה העברית המתחדשת, דעות 43, אב תשס"ט
הדברים שאנחנו לא מדברות עליהם, הוצאת פרדס, חיפה, 2020
אין לדבר סוף: שירה, הוצאת פרדס, חיפה, 2016
Approaching you in English, Zephyr press, 2011 (תרגום יחד עם ליסה כץ של מקבץ משירי אדמיאל קוסמן)
שליחה מצטיינת של הסוכנות היהודית (2005)
פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית (2016)
פרס הליקון על שם רמי דיצני (2017)
פרס מפעל הפיס לשירה (2017)
פרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית (2020)
שלומית או שלום (בשפות אירופאיות ידועה כ-Salome; מיוונית Σαλώμη; נולדה בשנת 14 לספירה לערך) הייתה נסיכה לבית הורדוס, בתם של הרודיאס והורדוס בן הורדוס הגדול.
בשנת 20 (או 27) לערך, עזבה אמה את אביה ונישאה לאחיו למחצה (ממלתקי השומרונית), הורדוס אנטיפס, ששלט בטטרארכיה של הגליל.
מאחר שהרודיאס עזבה את הורדוס בעודו בחיים וללא הסכמתו, הרי שעל-פי המשפט היהודי חל איסור עריות על אנטיפס להינשא לאשת אחיו.
גם בברית החדשה יש התייחסות להפרת החוק שבנישואי הרודיאס ואנטיפס, שם מסופר כי יוחנן המטביל אמר לאנטיפס כי הרודיאס אינה מותרת לו לנישואין, ובעקבות מחאתו נכלא בבית הסוהר.
בברית החדשה שלומית אינה נזכרת בשמה, אלא כ"בת הרודיאס" (אך לפי המסורת הקתולית מדובר בשלומית), שהפכה כלי בידי אמה, כדי לנקום ביוחנן על הוקעת נישואיה:
בשנת 30 לערך, נישאה שלומית לפיליפוס, דודה למחצה (אחיהם למחצה של אביה הביולוגי ואביה החורג, מקלאופטרה הירושלמית), ששלט בטטרארכיה של ארץ טרכון (הבשן).
לאחר מותו (בשנת 34), ללא בנים, נישאה שלומית לאריסטובולוס מלך כלקיס, בן דודה (הבן של אחי אמה), וממנו נולדו לה שלושה בנים: הורדוס, אגריפס ואריסטובולוס.
"שלומית בונה סוכה" הוא שיר ילדים עברי משנת 1971 מאת הפזמונאית הישראלית נעמי שמר.
השיר בוצע לראשונה על ידי צמד הדודאים עם אילנה רובינא.
מאוחר יותר הוא זכה לעשרות ביצועים נוספים, ובהם של שמר עצמה.
השיר משוחח עם המשפט בברכת הַשְׁכִּיבֵנוּ שבתפילת ערבית: "ופרוש עלינו סוכת רחמים ושלום".
את המילים "מַה-טּוֹב, וּמַה-נָּעִים" מתהילים קל"ג, שילבה שמר, בשיר, כתיאור הישיבה בצוותא בסוכה.
את ההשראה לשם השיר קיבלה שמר משמה של שלומית להבי, בתם של חבריה.
השיר הופיע בשנת 1975 בקובץ "הספר השני של נעמי שמר".
מאז נדפס (כטקסט או כטקסט עם תווים) בכעשרה ספרים נוספים.
דודו זכאי (באלבום "כל שירי נעמי שמר לילדים", 1974)
נעמי שמר (באלבומה "כיצד שוברים חמסין", 1975)
משינה – גרסת רוק כבד אינסטרומנטלית (באלבומם "מפלצות התהילה", 1992)
עוזי חיטמן וחני נחמיאס (שירים קטנים לחגים ולעונות השנה חלק א', 2006)
שלומית מנדל (נולדה ב-9 ביולי 1976) היא שחקנית ומטפלת באמצעות דרמה (תרפיסטית) ישראלית.
שלומית מנדל גדלה בשכונת אחוזה בחיפה ולמדה בבית הספר הריאלי בחיפה.
אמה היא ד"ר לעבודה סוציאלית ומגשרת ואביה הוא רואה חשבון, לה אח ואחות גדולים ממנה.
מנדל החליטה להיות שחקנית אחרי שצפתה בהופעתה של הולי האנטר בסרט "הפסנתר" כשהייתה בת 17.
בצה"ל שירתה כמאבחנת מחקר בבאלי"ש (בסיס אימון ליחידות שדה).
בתום שירותה הצבאי נסעה לטיול בהודו, תאילנד ונפאל.
הפעם הראשונה בה שיחקה הייתה בעת טיולה בהודו, בסרט Aflatoon (1997).
הייתה לה סצנה קטנה לצד השחקן הבוליוודי הנודע אקשאיי קומאר.
לאחר שובה לישראל עברה להתגורר בגבעתיים ושיחקה בתפקיד רוח רפאים ב"דו"ח איבגי סוויסה" (1998), לצד משה איבגי ומאיר סוויסה.
היא בוגרת המסלול התלת-שנתי בבית צבי (2000).
ב"החיים זה לא הכול" (2001) גילמה את דמותה של סיגי חברתו ההפכפכה של מיקי ברנשטיין (עידן אלתרמן).
שיחקה בסרטו של ערן ריקליס "פיתוי" (2002), לפי ספרו של רם אורן.
היא גילמה את דמותה של דניאלה, שחקנית שמשחקת מזכירה במשרדה הפיקטיבי של מירב בנימיני (אורנה פיטוסי) שמנסה להפיל בפח את עמי מור (שרון אלכסנדר), כנקמה על כך שהפיל בפח את חברתה הטובה דפנה עילם (דפנה רכטר).
בדרמה המשפטית "פרנקו וספקטור" (2003) שיחקה אחות של אדם שנהרג ביחד עם אשתו בתאונת דרכים והיא מנסה לזכות בחזקה על תינוקם שנשאר בחיים והיא מואשמת שהיא עושה זאת כדי לזכות בירושה.
ב-2004 טסה שלומית מנדל לארצות הברית והשתתפה במופע הקסמים Escape Reality בתיאטרון Magicopolis בסנטה מוניקה, קליפורניה.
ב-2005 למדה משחק מול מצלמה אצל ג'ואל אשר בלוס אנג'לס.
כששבה לישראל עשתה תואר ראשון בבימוי ובהוראת התיאטרון בסמינר הקיבוצים.
הופיעה בתפקיד קטן בסרט הקולנוע "חיי אהבה", בבימויה של מריה שרדר, לפי הרומן פרי עטה של צרויה שלו (2006).
בתיאטרון שיחקה בהצגות " הכל יחסי...ממממ" בבימויה של מיכאלה ליקא וב"דודה פרידה: המוזיאון" מאת ובבימויה של נעמי יואלי (החליפה את הדס קלדרון ונסעה עם ההצגה לפסטיבל בברלין), שתיהן בתיאטרון תמונע.
שיחקה בהצגת הילדים "מילים קסומות", המבוססת על שירי ילדים ידועים.
מנדל שיחקה בתפקיד לאה רוקח במיני-סדרה "גיא אוני" ששודרה בערוץ 1, בבימויו של דן וולמן (2011) ובתפקיד אורח בסדרה "רמזור".
הופיעה בוידאו קליפים "איפה את" של אייל קופמן (2004) ו"תוך כדי תנועה" של דנה ברגר (2009).
עשתה סרטי תדמית לקוקה-קולה והתעשייה האווירית ושיחקה בפרסומות לביטוח ישיר, 013 ברק ופפסי קולה.
שלומית מנדל למדה פסיכודרמה במשך שנה בשלוחת אוניברסיטת לסלי בישראל.
אחר-כך סיימה תואר שני בטיפול באמצעות דרמה תרפיה באוניברסיטת חיפה.
בעבודת התזה שלה בדקה באיזו אופן משפיע התהליך הפסיכודרמטי על התמודדותם של אחים ואחיות לפגועי הנפש.
עבדה עם פגועי נפש בבתי חולים פסיכיאטרים, עם מבוגרים בעלי פיגור שכלי, עם קשישים במצב סיעודי ועם ילדים המצויים על הספקטרום האוטיסטי.
בעלת קליניקה פרטית, עוסקת בייעוץ מיני וחינוך למיניות בריאה, עורכת סדנאות והרצאות.
סרטה תסריטאי במאי תפקיד שנה חיי אהבה מריה שרדר וליילה סטילר, על פי ספרה של צרויה שלו מריה שרדר חברתו של קובי 2006 פיתוי עלמה גניהר ורם אורן, על פי ספרו של אורן ערן ריקליס דניאלה 2002 Aflatoon (סרט הודי) Guddu Dhanoa תיירת בקזינו 1997
סרט במאי תפקיד שנה הדברים הרגילים (The Usual Stuff) דוד מורן היא 2011 אחאחות שמוליק נפרסטק אחות 2009
שְׁלֹמִית בַּת-דִּבְרִי היא דמות מקראית הנזכרת ב (בפרשת אמור).
שלמית הייתה בת לשבט דן ואימו של המקלל, אותו ילדה מאיש מצרי.
השם שְׁלֹמִית נגזר משלום או שלם.
במדרש ויקרא רבה (לב, ה) דרשו כי הייתה פטפטנית ואומרת שלום לכל אחד ומכאן בא שמה שְׁלֹמִית: - , מפטפטת בדברים, שואלת בשלום הכל (רש"י ל).
ייתכן גם כי השם נגזר מלשון בריאות ושלימות., אך יש הסוברים כי השם שְׁלֹמִית הוא שם זר.
הרש"ר הירש מסביר את הצורך בהזכרת שם האם ובדרכו תולה את האשמה בחטא קללת ה' של הבן על האם:
רש"י בפירושו מביא מבט קצת שונה, אך גם הוא בדבריו, תולה את התנהגות הבן בסביבה החברתית שגדל:
גם מדרש תנחומא תולה את האשם באם: .
שלומית דקל (27 ביוני 1928 – 14 באוגוסט 2024) הייתה אשת חינוך ישראלית ולוחמת פלמ"ח.
האישה הראשונה שהופיעה בטלוויזיה הלימודית בישראל, ובטלוויזיה בישראל בכלל.
ראשית חייה והעלייה לארץ ישראל
דקל נולדה בטאלין, בירת אסטוניה, לאברהם קוסוצקי ולתמרה לבית צ'ורני.
אביה, איש חינוך וראש התנועה הציונית בטאלין, פעל לקידום התנועה הציונית והעלייה לארץ ישראל ודיבר עם בתו בשפה העברית בלבד משנות ילדותה המוקדמות.
לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה, נשלח אביה של דקל כציר לקונגרס הציוני בלוצרן, שווייץ, ושם פגש את נציגי היישוב בארץ ישראל, ופעל לקבלת האישורים הנדרשים לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1936 עלתה המשפחה לאונייה "פולוניה" בדרכה לארץ ישראל.
מרבית בני משפחתה של דקל באסטוניה נספו בשואה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
שלומית והוריה היו בין המעטים מיהודי אסטוניה שעלה בידם להימלט.
בגיל 16 התקבלה דקל לתוכנית לתלמידים מצטיינים בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, ובסיום התיכון המשיכה ללימודים בסמינר למורים.
1947, שנת הלימודים האחרונה שלה בסמינר למורים דוד ילין, התקצרה בשל המצב המדיני, וכך היא התגייסה לשורות הפלמ"ח.
ב-29 ביוני 1946 נעצר אביה של דקל בקיבוץ יגור במהלך השבת השחורה.
במוצאי יום הכיפורים של אותה שנה, פגשה את יצחק דקל (דוקי).
יצחק התגייס לשורות הפלמ"ח כבר ב-1943 לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ליד"ה והצטרף לכוחות הרזרבה.
כחצי שנה לאחר תחילת הלימודים באוניברסיטה, נקרא יצחק לשוב לחטיבת הראל כמפקד האמון על ליווי השיירות לירושלים.
שלומית התגייסה בעקבותיו בשנת 1947 לחטיבה, תחת פיקודו של יצחק רבין.
שלומית ודוקי ליוו את השיירות האחרונות לירושלים, תוך הסתרת תחמושת ונשק על גופם, עד להפסקתן המוחלטת על ידי שלטונות המנדט הבריטי בתקופה שקדמה להכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948.
שלומית ויצחק דקל נישאו בנוכחות קהל אורחים מצומצם בהפוגה הראשונה של מלחמת העצמאות.
לפני שחרורה מהשירות בפלמ"ח שרתה דקל בשני תפקידים נוספים – אלחוטאית באבו גוש ומורה לעברית בקיבוץ חולדה לחיילי גח"ל (גיוס חוץ לארץ).
אחרי שחרורה החלה דקל ללמד בבית הספר בית חינוך ע"ש חיים ארלוזורוב, נתנה שיעורים פרטיים בחשבון ולימדה עברית בבית ספר ערב לפועלים.
בתקופה זו נולדו שלושת ילדיה: עופר, לאה ומיכל.
ב-1964, לאחר כעשור בתחום ההוראה, נבחרה דקל ללמד מתמטיקה על מסך הטלוויזיה, עוד בטרם הוקם הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
ב-24 במרץ 1966, ב-12 בצהריים, הפכה דקל לאשה הראשונה בישראל שהופיעה בטלוויזיה, בשידור ההיסטורי בו נחנכה הטלוויזיה הלימודית.
בטקס נאמו בין השאר שר החינוך זלמן ארן והלורד ויקטור רוטשילד.
את שיעורי המתמטיקה המשודרים כתבה והגישה דקל בעצמה, בלוויית הבובה "דודו" אותה הפעילה הבובנאית נעמי יואלי.
בשנת 1966, זכתה בפרס על השיעור "המעגל והעיגול" לכתות ז' בתחרות בינלאומית לשידורים חינוכיים בטוקיו, יפן, שנערכה על ידי שירות השידור היפני בחסות איחוד שירותי השידור האירופאים.
לאחר כחמש שנים בטלוויזיה וכמאה שיעורים משודרים, פרשה דקל מהמסך ושבה להוראה.
דקל סיימה בהצטיינות תואר ראשון בחינוך וספרות ובמקביל לימדה הוראת חשבון בסמינר למורים דוד ילין.
לאחר מכן המשיכה לתואר מוסמך ועבדה כמרכזת מסלול חטיבת הביניים במתמטיקה בסמינר, וכן לימדה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
בהמשך סיימה דקל תואר מוסמך בחינוך ובתקשורת ולמדה לתואר מוסמך נוסף ביידיש, שניהם באוניברסיטה העברית.
במסגרת הלימודים התבקשה דקל על ידי פרופסור דניאל כהנמן, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2002, ופרופ' שלמה (סימור) פוקס שעמד בראש בית הספר לחינוך באותה התקופה, לכתוב תוכנית לימודים שתעסוק בחשיבה בתנאי אי ודאות.
בהדרכת פרופ' כהנמן ופרופ' עמוס טברסקי כתבה ספר לימוד, מדריך למורה ומאמרים יחד עם פרופ' רות בייט-מרום לשכלול החשיבה בתנאי אי ודאות.
לאחר פטירתו של דוקי בעלה בגיל 67 ופרישתה לגמלאות, התנדבה במתן תמיכה נפשית בארגון ער"ן (עזרה ראשונה נפשית), שם הייתה פעילה יותר מעשרים שנים.
כמו כן, היא ריכזה בהתנדבות את תוכניות התרבות בארגון ותיקי ההגנה והתנדבה ביד ושם בתרגום מסמכים מיידיש לעברית.
ד"ר נעמי יואלי, שהייתה תלמידתה של דקל בבית הספר ארלוזורוב ושותפתה לתוכנית הטלוויזיה כמפעילת הבובה דודו, כתבה על דקל:
דקל התגוררה בירושלים, הייתה נשואה ללוחם הפלמ"ח יצחק (דוקי) דקל עד למותו ב-1992.
נפטרה באוגוסט 2024, והובאה למנוחות בבית העלמין סנהדריה .
שלומית רִמוֹן-קינן (נולדה ב-6 בנובמבר 1942) היא פרופסור אמריטה בחוג לספרות כללית והשוואתית ובחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2013.
שלומית רמון-קינן נולדה ב"הדסה" בהר הצופים בירושלים.
למדה בגימנסיה רחביה ("הגימנסיה העברית") ועשתה את שירותה הצבאי בצה"ל בלשכת דובר צה"ל.
אביה, אברהם רמון, היה סמנכ"ל משרד החינוך ואחר כך סמנכ"ל הביטוח הלאומי.
אמה, חנה ניוטה, הייתה מורה.
היא בוגרת תואר ראשון ושני מהאוניברסיטה העברית, שניהם בהצטיינות יתרה.
תואר ראשון בחוג לאנגלית ובחוג לתרבות צרפת (1962-66), למדה בחוג לחינוך לצורך קבלת תעודת הוראה ואחר-כך עשתה תואר שני בחוג לאנגלית (1966-68), אף הוא בהצטיינות יתרה.
עשתה דוקטורט ביוניברסיטי קולג' לונדון, לונדון בהדרכתו של פרופ' פרנק קרמוד (Kermode), קיבלה את תואר הדוקטור ב-1974. במסגרת הפוסט דוקטורט שהתה באוניברסיטת ייל ובאקול פרטיק דה אוטז אטיד בפריז (1977-78).
ב-1966 החלה ללמד כעוזרת הוראה בחוג לאנגלית באוניברסיטה העברית, ב-1975 התמנתה למרצה, ב-1978 התמנתה למרצה בכירה, ב-1980 התמנתה לפרופסור חבר במחלקות לאנגלית ולספרות השוואתית וב-1989 התמנתה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1991–2004 הופקדה על הקתדרה על שם רנה לנג ללימודים הומניסטיים.
בשנים 4–1993 עמדה בראש המרכז ללימודי הספרות.
בשנים 89–1987 עמדה בראש החוג לאנגלית ובשנים 8–1997 עמדה בראש המחלקה לספרות השוואתית.
בשנים 04–2000 הייתה המייסדת והמנהלת של בית הספר לספרות, מסגרת המאחדת את החוגים הספרותיים השונים.
בשנת 2004 יצאה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
לאחר פרישתה המשיכה במחקר ואף לימדה שני קורסים בהתנדבות.
במהלך השנים הנחתה ארבעים ושלושה דוקטורנטים.
חברה ב-Society for Narrative Literature, באיגוד הבינלאומי לספרות השוואתית (IACL) ובארגון הבינלאומי לפרופסורים לאנגלית (IAUPE).
שלומית רמון-קינן נשואה לגיא קינן, דמוגרף שעבד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ולהם שני ילדים.
יש לה שני אחים – מורי רמון, שעוסק במדעי המחשב והקוגניציה ומלמד באוניברסיטה העברית ודורית יפעת, בעבר אוצרת במוזיאון תל אביב.
תחום מחקרה המרכזי של שלומית רמון-קינן הוא תאוריה ספרותית ובאופן ממוקד יותר – נרטולוגיה (תורת הסיפורת).
מושג הדו-משמעות – הדוגמה של ג'יימס (1977)
ספר המבוסס על הדוקטורט של רמון-קינן.
בעזרת כלים מתחום הלוגיקה, היא פיתחה מודל לתופעה של דו-קיום של שתי פרופוזיציות הסותרות זו את זו, תופעה המפרה את "חוק הסתירה" של הלוגיקה הקלאסית.
בעזרת כלים השאובים מן הנרטולוגיה הפורמליסטית והסטרוקטורליסטית, בין השאר מאמרם של מנחם פרי ומאיר שטרנברג "המלך במבט אירוני", היא העבירה מודל זה לתחום הסיפורת.
דו-משמעות סיפורית היא קיומן זו בצד זו של שתי פבולות (פבולה היא רצף אירועים הניתן להפשטה מן הטקסט), שהטקסט לא מאפשר לבחור ביניהן.
באופן קונקרטי, מתבטאת דו-משמעות סיפורית במה שפרי ושטרנברג קוראים "רב-מערכתיות במילוי פערים".
חלקו השני של הספר מיישם את הכלים שפותחו בחלק התאורטי על ארבע יצירות מרכזיות של הנרי ג'יימס, שידוע בנטייתו לדו-משמעות: "סיבוב הבורג" (The Turn of the Screw) ,"The Lesson of the Master", "The Figure in the Carpet", ו-The Sacred Fount.
בפרק האחרון היא מציגה דוגמאות מיצירות ספרות בנות זמננו שמתאפיינות בדו-משמעות סיפורית.
הפואטיקה של הסיפורת בימינו (1983)
הספר עושה סיסטמטיזציה של תחום הנרטולוגיה.
הוא אינו מציע תאוריה נרטולוגית חדשה, אלא מציג – תוך דגשים, איוכים ודעות של המחברת – גישות מרכזיות ביחס לנרטיב הבדיוני, בכללן ביקורת חדשה, פורמליזם, סטרוקטורליזם ופנומנולוגיה של קריאה.
הספר אינו מתארגן סביב 'אסכולות' או תאורטיקנים בודדים, אלא סביב סוגיות כגון אירועים, זמן, נקודת תצפית, רמות נרטיביות, ייצוגי דיבור (כולל "דיבור עקיף חופשי"), תהליך הקריאה.
ההיבטים השונים שנידונים בספר מומחשים באמצעות מגוון רחב של דוגמאות מספרויות לאומיות שונות.
ספר זה, שנכתב במקור באנגלית כחלק מן הסדרה New Accents, ראה אור לראשונה ב-1983 והפך לספר לימוד, אשר תורגם לשמונה שפות: עברית, פינית, ערבית, צ'כית, יפנית, סינית, סרבית וקרואטית.
ב-2002 יצא לאור מחדש בידי ההוצאה כחלק מעשרה רבי- המכר שלהם ורמון-קינן כתבה אחרית דבר חדשה.
באחרית הדבר היא ניסתה לתאר את השינויים שחלו בדיסציפלינה מאז יצא ספרה לאור, ובכלל זה - השקפתה על התחום.
מבט מעבר לספק – סיפר, ייצוג, סובייקטיביות (1996)
בספרה הקודם, "הפואטיקה של הסיפורת בימינו", הציגה רמון-קינן גישה סטרוקטורליסטית בעיקרה.
במהלך השנים שחלפו מאז היא נחשפה לדקונסטרוקציה, גישה שערערה על הסטרוקטורליזם.
בספר זה רמון-קינן בוחנת מחדש את הנושא.
הדקונסטרוקציה ערערה על ייצוג המציאות והעלתה את הטענה שהלשון, ולכן גם הספרות, מבנות את המציאות.
הנחה נוספת שהדקונסטרוקציה וגישות אידאולוגיות (כגון פוקו) ערערו עליה הייתה הסובייקטיביות – בטענה כי האדם אינו מהות אנושית אלא מהווה צומת בין סיסטמות חברתיות שונות.
רמון-קינן עושה ניסיון להשיב על כנה את ייצוג המציאות ולהאניש את הסובייקטיביות – לא על ידי השבתם להשקפות הומניסטיות מסורתיות, אלא על ידי שילוב הערעור של אלו בידי הדקונסטרוקציה וגישות פוסט-סטרוקטורליסטיות אחרות והליכה מעבר לערעור באמצעות המטפורה של "נגישות וירטואלית".
רמון-קינן טוענת שזהו מהלך שבה בעת חותר תחת הייצוג והסובייקטיביות ומפלס דרך להכשיר ולהתאים את בנייתם מחדש.
על ידי ניתוח של רומנים מודרניים ופוסט-מודרניים, היא מראה שגישה כפולה לייצוג מומחזת בעיקר באמצעות הרמות הנרטיביות: הכפלתן, הקבלתן, חציית הגבולות בין הרמות ("מטלפסיס").
גישה כפולה לסובייקטיביות מתמקדת בחוסר היכולת להכריע לגבי זהות המספר ומעמדו המבני יחסית לאירועים המסופרים.
בספר זה יש חלק תאורטי ואחריו ניתוח חמש יצירות מהספרות האנגלית והאמריקאית בנות זמננו.
היצירות הן "אבשלום, אבשלום!" מאת ויליאם פוקנר, "חייו האמיתיים של סבסטיאן נייט" מאת ולדימיר נבוקוב, Thru מאת כריסטין ברוק-רוז, Company מאת סמואל בקט ו"חמדת" מאת טוני מוריסון.
בשני ספריה הראשונים היחס בין התאוריה לספרות היה באמצעות יישומה של ההשערה התאורטית על הרומנים או – באופן הפוך – על ידי מובאות מן הרומנים כדי להדגים ולאשש היפותזה תאורטית.
ספר זה מנסה להפוך את הספרות לתאוריה – להשתמש ברומנים במובן מסוים כמקור התאוריה.
תקופה שלמה עסקה בצמתים אינטרדיסציפלינריים – רפואה וספרות, משפט וספרות, פסיכואנליזה וספרות, נושא עליו ארגנה בארץ כנס בינלאומי וערכה ספר מאמרים המבוססים על הכנס.
ערכה גם ספר, בו נעשתה קריאה מחדש של טקסטים ספרותיים ובדיקה מחדש של הנחות יסוד תאורטיות.
ספרות ופסיכואנליזה – רמון-קינן התמקדה במושג החזרה, הן בחזרה כפייתית והן בהעברה, תוך שהיא טוענת שסיפר הוא חזרה דו-משמעית.
מצד אחד הוא חוזר על סיפור, במובן הקלאסי של דווח, ייצוג, שרטוט מחדש של קו שכבר היה נוכח.
מצד שני הסיפר "ממחיז" סיפור נעדר (לפחות למודע).
השקפתו של פרויד על חזרה מוסיפה הבט נוסף: כמו במשחקו של הילד, החזרה יכולה לשרת את עיקרון העונג, אולם היא יכולה גם להתגלות כאינסטינקט המוות.
תובנה דומה ניתן ליישם לסיפר כחזרה: הסיפר יכול להוביל לעיבוד באמצעות ועל ידי התגברות (working through) אולם הוא עלול גם לכלוא את הנרטיב במין נוירוזה טקסטואלית, חוויה מחדש של האירועים שהוא בעת ובעונה אחת מספר ומסתיר
מושגי יסוד בתורת הסיפורת – רמון-קינן בחנה מחדש מושגים כמו "פבולה" והציעה את האפשרות להגדיר נרטיב באמצעות מקריות, במקום באמצעות סדר, כפי שמקובל, או באמצעות יחסי גומלין בין סדר למקריות.
ספרות ורפואה – השסע בין הווה לעבר אצל חולים במחלות קשות משפיע על תחושת הזהות ולכן גם על מבנה הנרטיבים.
רמון-קינן מאפיינת מספר דרכים שבהן סיפורי מחלה בונים מחדש את העבר כדי ליצור עקביות בינו לבין ההווה של המחלה וכן חוקרת באופן עקרוני את רעיון הזהות הנרטיבית ותלותו בהמשכיות ובעקביות
היא ניתחה את ההבניה החברתית של המחלה ותגובת החולים אליה, יחסי הגומלין בין הרופאים לחולים ובחנה סוגיות אתיות ועיצובן במבנים סיפוריים.
תופעות נרטיביות בטקסטים ספציפיים – רמון-קינן כתבה מאמרים רבים על היבטים נרטיביים שונים במגוון יצירות כגון אלו של בורחס, בקט, ברוק-רוז, פוקנר, ג'יימס, נבוקוב ומוריסון.
כתבה מאמר על היחס בין זמן למקום ברומן "הבזקים" מאת מיכל גוברין.
מחקרה הנוכחי עוסק במושג ה"אינטרדיסציפלינריות" וכן במושג ה"השוואתיות".
שלומית באומן (נולדה ב-1962) היא יוצרת העוסקת בהיבטים מחקריים של העיצוב הקרמי, השואבים את מקור השראתם משאלות תרבותיות, טכנולוגיות, מסורתיות ועיצוביות.
היא מתייחסת לעיצוב קרמי כתחום בחקר התרבות ובודקת את המתודות שלו בהקשר רחב של התרבות החומרית.
באומן, ילידת קיבוץ עמיר, היא בתם של אילנה וטולי באומן, אשר הגיעו במסגרת השומר הצעיר לקיבוץ ב-1955. הזוג באומן הם אמנים, מיוזמי אירועי תל חי 80 (אירועי פיסול חוץ) וממייסדי כתב העת "סטודיו".
באומן למדה בתיכון "עיינות ירדן" השוכן בקיבוץ עמיר, בו למדו בני הנוער מקיבוצי השומר הצעיר שבאזור.
במהלך התיכון החלה באומן ללמוד קרמיקה במסגרת המחלקה לקדרות של המכון לאמנויות במכללת תל חי.
בשנת 1981 עברה באומן לירושלים על מנת לעבוד כאסיסטנטית של אמנית הקרמיקה רינה קמחי אשר עבדה על תערוכת יחיד.
בין השנים 1984–1988 למדה באומן במחלקה לעיצוב קרמי באקדמיה בצלאל אשר במסגרתם נסעה לחילופי סטודנטים בפרסונס - בית ספר לעיצוב, ניו-יורק.
בין השנים 2000-1996 למדה לתואר ראשון ב-המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן של אוניברסיטת תל אביב ואת התואר השני (MSc) היא סיימה ב-2010 – בעבודת תזה במסלול לעיצוב תעשייתי, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים שבטכניון.
ב-1992 היא הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה (בשיתוף עם יעל עצמוני) "כד קטן - מטאקרמיקה" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (אוצר: יואב דגון).
בהמשך הציגה במספר תערוכות יחיד בהן בולטים ההיבטים הנסיוניים והמחקריים של הקרמיקה.
במסגרת התערוכות השונות בהן הציגה תערוכה של עבודות קרמיקה לא שרופות בשילוב עם כלים חד פעמיים, מוניטורים עשויים מקרמיקה בהם מופיעים שידורים מדומיינים מהכפר אלדווארה (כפר ששכן עד 1948 סמוך לקיבוץ עמיר) והשתמשה בחיבור בין חרסית קרמית מקומית שאזלה (S5) עם פורצלן כמטפורה לחיבור בין המקומי לגלובלי.
בין השנים 1998–2005 באומן ניהלה את אגודת אמני קרמיקה בישראל.
התפקיד כלל ניהול תכנים והפקה שוטפת של תערוכות, קטלוגים, סדנאות מקצועיות, ספרות מקצועית, ימי עיון וכו'.
באומן מרצה בכירה לעיצוב קרמי ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, במחלקה לעיצוב תעשייתי.
היא עוסקת באוצרות עצמאית המתמחה בתרבות חומרית ומכהנת כאוצרת הגלריה של בית בנימיני.
2014 - "אזל | أستنڧذ | Ran Out", מוזאון הנגב לאמנות, באר שבע.
2007 - "ערוץ אלדווארה", גלריה זוכרות, תל אביב.
אמן אורח: אריאל מיודוסר, אוצרת: נורמה מוסי
2004 - "TwistedVision", הגלריה בשואבה, (בשיתוף עם אריאל מיודוסר), אוצרת: תרצה ילון קולטון
1998 - "כלים חד פעמיים", מוזאון בית אהרון כהנא, רמת גן.
1994 - "קולאז'ים של 10 ק"ג", גלריה שלוש שלושים, נווה צדק, תל אביב
1992 - "כד קטן - מטאקרמיקה", (בשיתוף עם יעל עצמוני), מוזיאון הרצליה, הרצליה.
2018 - "על המשמר", בית הנסן (במסגרת שבוע העיצוב ירושלים), בצלאל, ירושלים.
אוצרות: קורס אוצרות בהנחיית מיה דבש
תל אביב / גלריה קורנירפארק, ברלין אוצרים: סבן קלדן ואינגבוג לוקרמן
2018 – "הכול נשאר במשפחה", גלריה הסנאט, אונ' בן-גוריון.
אוצרות: קורס אוצרות בהנחיית חיים מאור
2016-17 - "Cont{r}act Earth", הביאנלה הבין לאומית הראשונה במרכז סין, מוזיאון הונאן, סין.
2016 - "Desire", תערוכה בין לאומית במסגרת NCECA, גלריה בלג'ר, קנזס סיטי, ארצות הברית, אוצרת: לינדה לייטון
2015 - "GICB 2015, International Competition" תערוכת הביאנלה לקרמיקה, איצ'ואן, קוריאה.
2012 - פרס העיצוב, משרד התרבות והספורט
2012 - פרס אליכס דה רוטשילד לאומנויות (מקום שני)
1997 - פרס האמן הצעיר לעיצוב קרמי מטעם משרד החינוך והתרבות
1988 - מלגת קרן תרבות אמריקה ישראל
1988 - פרס בלומנטל להישגים בלימודים מטעם אקדמית בצלאל
1987 - מלגה ללימודים בבית ספר לעיצוב "פרסונס", ניו-יורק, ארצות הברית (מטעם אקדמיה בצלאל)
1986 - פרס ע"ש בלאנש ורומי שפירא לעיצוב קרמי וקדרות
2014 - "ארון פלאות", תערוכת בוגרי המחלקה לעיצוב תעשייתי, 2014, (אוצרות בשיתוף עם איתי אהלי), HIT - מכון טכנולוגי חולון
2014 - "פרכוס", תערוכת יחיד של הגר מיטלפונקט, בית בנימיני - מרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב
2014 - "מחתרת עיצוב", בית בנימיני - מרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב
2014 - "מצד שני" בית בנימיני - מרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב
2013 - "מצב חלל_עיצוב קרמי", בית בנימיני - מרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב
2013 - "חומר זהות" אוסף עיצוב קרמי, הכנסת, ירושלים
2013 - "SHIFT - קרמיקה באקדמיות ומכללות לעיצוב ואמנות" (אוצרות בשיתוף עם רוית לצר), בית בנימיני - מרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב
לוגיים", הביאנלה השישית לקרמיקה ישראלית, מוזיאון א"י, תל אביב
2009 - "29 ק"מ – אמנים פלסטינים, ישראלים וגרמנים", גלריה לאמנות אום אל פחם
2008 - "אמנזיה", גלריה זוכרות, תל אביב
2008 - "טיסת ניסוי: עיצוב קרמי, HIT", גלריה פריסקופ, תל אביב
2008 - "המובן מאליו", תערוכת יחיד של יהונתן הופ, הגלריה בשואבה
2007 - "ציפורה, אם איתן היה בת הייתי מחכה לו", תערוכת יחיד של איתן גרוס, מוזיאון רמת גן
2006 - "געגוע מזרחי", תערוכת יחיד של תניה אנגל שטיין, מוזיאון האסלאם, ירושלים
כול הסרטים בשיתוף עם אריאל מיודוסר
הסרט הוצג במסגרת התערוכה "קוד פסיפס" (2011, אוצרים: אסתי דרורי ודורון פולק) ובביאנלה הישראלית לאמנות באינטרנט, (2013, אוצרת: ציונה שמשי)
"ערוץ אלדווארה" הוקרן לראשונה כחלק מהתערוכה "ערוץ אלדווארה", גלריה זוכרות, תל אביב, (2007, אוצרת: נורמה מוסי)
בנוסף, הוא הוצג ב- "Finding Cheri Samba", בריסל, בלגיה, (2010, אוצר: Sven Vanderstichelen), ב"וידאוזון 4", הביאנלה הבינלאומית לווידאו ארט, המרכז לאמנות עכשווית, (2008, אוצרים: סרג'יו אדלשטיין וגלית אילת).
ב-2007 הוקרן ב-PFF, Barbican Centre, לונדון, אנגליה.
הסרט TV12 הוקרן במסגרת התערוכה "TwistedVision", (בשיתוף עם אריאל מיודוסר), הגלריה בשואבה, (2004, אוצרת: תרצה ילון קולטון).
בנוסף הוא הוקרן במסגרת "וידאוזון 3", הביאנלה הבינלאומית לווידאו ארט, המרכז לאמנות עכשווית, (2006, אוצר: סרג'יו אדלשטיין) ובגלריה הבונקר, קייל, גרמניה (2006)
מאמר בקטלוג תערוכתה של אסתר בק "שחור ומעבר", גלריה פריסקופ, אוצרת: שרי פארן
בית בנימיני - מרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב
2013 - מצד שני, בית בנימיני - מרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב
2013 - SHIFT (בשיתוף עם רוית לצר), בית בנימיני - מרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב
ראיון באתר ספריית החומרים, מוזיאון העיצוב, חולון
2010 - נתק ורצף כמשפיעים על תהליכי יצירה בעיצוב קרמי ישראלי.
מצבי צבירה: צורפות ואפנה, "פרוטוקולים", גיליון מס' 16, אקדמיה בצלאל
2005 - מחווה לקדרות הפלסטינית המסורתית בחברון.
טקסט מלווה לתערוכה, מוזיאון עין חרוד
2002 - "טקסטרה", טקסט מלווה לקטלוג, גלריה בית יד לבנים, רעננה
2001 - "אמנות הכלי", טקסט מלווה לקטלוג, מוזאון בית אהרון כהנא, רמת גן
1999 - "פגישה לא מקרית - קרמיקה עכשווית", טקסט מלווה לקטלוג, מוזאון בית אורי ורמי, קיבוץ אשדות יעקוב
מצד שני, המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית, גיליון 16
1998 - "שער משלה" פרסום תמונה של יצירה בשער האחורי של "נגה" כתב עת פמיניסטי, גיליון 34
שלומית מלכה (נולדה ב-23 בדצמבר 1993) היא דוגמנית, פרזנטורית, ומנחת טלוויזיה ישראלית.
מלכה נולדה וגדלה ברחובות, כבת יחידה לאנה מאגין שעלתה מאוקראינה הסובייטית ב-1990 ומקסים רון "מקס" מלכה, צבר ממוצא מרוקאי.
הוריה נפרדו כשהייתה בת ארבע.
מלכה גדלה גם בקריית עקרון עם אמה, בביתם של סבה וסבתה.
מלכה דוברת רוסית, כולל קרוא וכתוב.
אמה הקימה משרד ליחסי ציבור ומתראיינת בטלוויזיה כמומחית לענייני ויחסי רוסיה-אוקראינה, ואביה מסעדן לשעבר.
מלכה התחנכה בעיר הולדתה, ולמדה בבית הספר היסודי על שם בן-צבי, ובבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט במגמות פיזיקה, מתמטיקה, ותיאטרון.
בגיל 17 היא נתגלתה על ידי הצלם אופיר דוד, שהפנה אותה לסוכנת הדוגמנות אלינור שחר.
את שירותה בצה"ל עשתה בבסיס תל השומר כמדריכה במיצג חילות בחיל הלוגיסטיקה, ובמהלך שירותה טסה גם לצילומי דוגמנות בחו"ל.
ב-2013 דורגה ב"פורבס ישראל" במקום השביעי ברשימת הדוגמניות המרוויחות בישראל.
מלכה השתתפה בקמפיינים של ראלף לורן, מולר, שוורצקופף, ברשקה, תכשיטי פנדורי, חברת התכשיטים BEBE ורבים אחרים.
בנובמבר 2014 הצטלמה לשער של המגזין "Elle" הספרדי וכן לשערים של המגזינים "Glamour" ו"מארי קלייר" הספרדיים.
בשנים 2015-2019 שימשה כפרזנטורית של רשת האופנה הישראלית "פוקס", תפקיד עליו, על פי הערכות, הרוויחה כ-700 אלף שקל בשנה.
ב-2015 היא נבחרה להוביל קמפיין בינלאומי של חברת ההלבשה התחתונה האיטלקית "Intimissimi", לצד הדוגמנית הרוסייה אירינה שייק.
ביוני 2016 פורסם כי מלכה נבחרה להיות הפרזנטורית של בית האופנה האיטלקי "ארמני אקסצ'יינג", והיא תפרסם את הבגדים, המשקפיים ושאר פריטי האופנה של המותג.
בסוף 2016 החלה מלכה להנחות לצדו של מיכאל אלוני המנחה הוותיק את העונה הרביעית של תוכנית המציאות המוזיקלית "The Voice ישראל" ששודרה בערוץ 2 של רשת, אך היא לא המשיכה בעונה הבאה של התוכנית.
בספטמבר 2017, לאחר שהתאוששה מתאונת הקורקינט החשמלי שנפצעה בה גם עקב אי חבישת קסדה, מלכה חזרה לעבודתה המקצועית ודגמנה לקמפיין של רשת הביגוד הישראלית "פוקס".
לאחר מקרה זה מלכה נבחרה להיות הפרזנטורית של תשדיר מטעם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים (הרלב"ד) שמטרתו עידוד חבישת קסדה.
מאז 2021 הובילה קמפיינים לרשת האופנה הישראלית "קסטרו", ולחברת הבת "קסטרו HOME".
ב-25 במאי 2017 התחתנה עם השחקן והדוגמן יהודה לוי.
בשנת 2021 עברה להתגורר בניו יורק שבארצות הברית.
ב-2023 פורסם שהחלה לשמור שבת ולהתקרב לדת.
בראיון לחדשות 12 סיפרה בפירוט על כך שהחלה ללמוד קבלה ותניא, על אהבתה לאלוהים".
שלומית וייס (נולדה ב-1962) היא מהנדסת חשמל ישראלית, מנכ"לית משותפת, יחד עם סוניל שנוי, של ארגון ההנדסה (Design Engineering Group) של חברת אינטל העולמית.
מ-2017 עד יולי 2021 עבדה כסמנכ"לית בכירה להנדסת סיליקון בחברת מלאנוקס.
שלומית וייס נולדה בשנת 1962 ברומניה, ובגיל 7 עלתה לישראל עם משפחתה והתגוררה בחולון.
לאחר שירותה הצבאי כקצינה למדה לתואר ראשון במדעי המחשב בטכניון, אותו קיבלה ב-1987. לאחר סיום התואר, החלה לעבוד באינטל ובשנת 1989 קיבלה תואר שני בהנדסת חשמל מהטכניון.
את הקריירה שלה באינטל החלה כמהנדסת זוטרה בקבוצת פיתוח השבבים, והתקדמה בחברה בתפקידים הנדסיים וניהוליים.
בין השאר, היא האישה הראשונה ששימשה כמנהלת קלאסטר בחברה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הובילה את הפיתוח של מעבדי סנדי ברידג'.
לאחר מכן ניהלה את קבוצת הארכיטקטורה של אינטל.
בתפקידה באינטל הובילה בין היתר את הפיתוח של סדרת מעבדי סקיילייק.
היא בעלת פטנטים אחדים בתכנון מיקרומעבדים.
במהלך הקריירה שלה כיהנה וייס בתפקידים רבים ובכירים באינטל, תפקידים שבחלקם הייתה הראשונה בתפקיד, במיוחד באינטל ישראל.
בשנת 2014 יזמה את הקמתו של פורום הנשים באינטל.
בספטמבר 2017 מונתה לסמנכ"לית בכירה לפיתוח שבבים בחברת מלאנוקס.
במרס 2020 הוציאה את סיפרה הראשון "מנהיגות עם נשמה" המשתף דוגמאות אמיתיות ולמידות מ-30 שנות הניהול וההנהגה שלה.
ביולי 2021 חזרה לאינטל, כמנכ"לית משותפת, יחד עם סוניל שנוי, של ארגון ההנדסה הגלובלי באינטל.
באפריל 2024 פורסם שהיא פורשת מאינטל.
שלומית אברמסון (נולדה ב-1 בפברואר 1955, ירושלים) היא סופרת ישראלית.
אברמסון נולדה בירושלים לשלמה טרגן, עורך דין ונוטריון יליד ירושלים וליהודית טרגן לבית ויטל, גננת, שהגיעה לישראל מן האי רודוס בשנת 1939. בשנת 1973 סיימה אברמסון את לימודיה בליד"ה, התיכון שליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
שם גם פגשה את מי שלימים הפך לבן זוגה, האמן לארי אברמסון.
באוגוסט 1973 התגייסה ושירתה בחיל המודיעין.
עם שחרורה עבדה תקופה במשרד החוץ במחלקת קשתו"ם (קשרי תרבות ומדע).
לאחר מכן סיימה לימודי תואר ראשון בריפוי בעיסוק בבית הספר לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם תום לימודיה עבדה עם חולי נפש במספר מוסדות ברחבי ישראל.
בהמשך, עבדה עם ילדים בעלי נכויות קשות בבית חולים "אלין" בירושלים ועם קשישים וחולים הרתוקים לביתם.
בעשור השני של המאה ה-21, מתגוררת בתל אביב.
"מעשה תמר", ספרה הראשון, ראה אור בשנת 2005 בהוצאת מודן.
נכתב לראשונה כסיפור קצר בהיותה תלמידה בתיכון כשלמדה במסגרת שיעורי תנ"ך את פרק ל"ח בבראשית, העוסק בסיפור תמר אשת ער.
הספר מסופר דרך עיני הילדה-נערה תמר המובאת על ידי יהודה, אבי ער, מִתִמנה שבשפלת החוף לשבטו שבהרים.
עלילת הרומן נשענת אמנם על הסיפור המקראי, אולם בספר מאירה אברמסון את נקודת המבט הנשית המושתקת שהטקסט התנ"כי איננו מגלה, ומעניקה לגיבוריה החיים במרחב כנעני-אלילי, חירות ופרשנות אנושית ללא נוכחותו של אלוהים.
"מעשה תמר" תורגם לאיטלקית ויצא בהוצאת La Giuntina בשנת 2013.
ספרה השני, "מחברת המילים הקשות" ראה אור בשנת 2007 בהוצאת מודן.
עלילת הספר מתרחשת בירושלים בשנים שלפני קום המדינה ועד לשנות הצנע.
העלילה מתארת את חייהם של בני משפחה אחת ועוסקת בשתיקה ובקשיי דיבור.
היא מדגישה את ערכן של המילים כמרחב הבונה את העולם ומשמר אותו.
נעמי בת החמש אינה מדברת עם איש מלבד עם סבה.
מתוך עמדת השתיקה שלה היא בוחנת את העולם לפי המילים הקשות שהיא אוספת למחברת הנהלת חשבונות ישנה.
היא מאמינה שכך היא משמרת ומצילה את העולם שהרי העולם נברא במילה ואם המילים תאבדנה לא יישאר ממנו דבר.
ספרה השלישי, "השועל של יום שני", ראה אור בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר בשנת 2011. עלילתו מתרחשת בשכונת ספר בירושלים ערב מלחמת ששת הימים.
מסגרת הזמן של הספר היא אחר צהריים אחד שבו נעלמת הילדה סימי.
היעלמותה מאפשרת לגולל את קורותיהם של ארבע דמויות מרכזיות: הוריה, בלה ודוד, ונסה האנגליה וליכטר הספר השכונתי.
ספרה הרביעי, "נחלת עולם", ראה אור בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר בשנת 2020. עלילתו מספרת על לייב סולומון, שעבד את אדמתה של נחלת עולם והקים בה לו ולרעייתו סופי בית הנשקף אל הים.
סיפור קצר פרי עטה, "מכתב לדורה" התפרסם בספר אמן של הצייר יונתן גולד.
שלומית כרמלי (נולדה ב-27 בספטמבר 1976) היא יוצרת דוקומנטרית.
צלמת וידאו וסטילס, עורכת, מפיקה ובמאית ישראלית.
שלומית כרמלי גדלה בשכונת שיכון המזרח בראשון לציון ולמדה במגמת המוזיקה בתיכון עירוני א' לאמנויות בתל אביב-יפו.
החל מ-1999 למדה במחלקת הקולנוע בקמרה אובסקורה.
במסגרת לימודיה התמחתה בבימוי דוקומנטרי ועריכה.
מורתה האהובה הייתה ערה לפיד, שלזכרה הקדישה את סרטה על גבריאל מוקד.
לאחר סיום לימודיה השתלבה בתעשיית הטלוויזיה והקולנוע הדוקומנטרי.
סרטים שביימה, צילמה או ערכה הוקרנו מספר פעמים בפסטיבל דוקאביב ובערוצי הטלוויזיה המסחריים.
החל מ-2002, מהיום בו הקים ישראל טוויטו את "כיכר הלחם" בכיכר המדינה, מתעדת בווידאו ובסטילס פעולות ומחאות חברתיות בתל אביב-יפו, הנלחמות לצמצום הפערים החברתיים, ולמתן זכויות אדם לקהילות שוליים, מחוסרי דיור, להט"בים, פליטים ועוד.
ב-2010 הוקרן סרטה "איש המרתף", על השחקן אשר צרפתי בפסטיבל דוקאביב.
באותה השנה החלה לצלם צילומי סטילס של חבריה בבית קפה תמר.
משם המשיכה לצלם את עיר מגוריה, תל אביב-יפו, בעיקר את רחובות דרום העיר.
עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד, תערוכות קבוצתיות, בעיתונות המודפסת, ובאתרי אינטרנט שונים.
החל מיוני 2014 מתפרסמים צילומים רבים של כרמלי, מרביתם צילומי רחוב עירוניים, בגיליונות כתב העת ביטאון שירה.
ב-13 בנובמבר 2014 נפתחה תערוכת צילומים של כרמלי, בשם "אנשי תמר".
התערוכה, אותה אצר שוקי קוק, תיעדה התרחשויות בקפה תמר, והוצגה למשך חודש בגלריה של סטודיו שוקי קוק ביפו.
ב־28 ביוני 2016 נפתחה תערוכת הצילומים העירוניים של כרמלי "תל אביב-יפו בשחור לבן" במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
את התערוכה אצר מנהל המוזיאון, מאיר אהרונסון.
את המאמרים שכתבו נתן זהבי, יענקל'ה רוטבליט, רוני סומק, ד"ר קציעה עלון ורות דר על עבודותיה ניתן לקרוא בקטלוג התערוכה.
ב 2019 הוקרן סרטה "איש החרב: גבריאל מוקד" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
2008, נימפות בערפל, סרטו של יורם זק (עריכה)
2010, נחשון וקסמן - הספירה לאחור סרטו של לוי זיני (עריכה)
2010, איש המרתף, על השחקן אשר צרפתי (בימוי, הפקה, עריכה, צילום) דוקאביב 2010
סרטו של לוי זיני על פרשת קו 300 (עריכה)
2015, נשמות לוינסקי (צילום) דוקאביב 2015
2017, איפה לילבס ילדת הקרקס ומה קרה בהונולולו (עריכה) סרטה של דבורית שרגל
2019, איש החרב: גבריאל מוקד על פרופ גבריאל מוקד הפקה: שלומית כרמלי בימוי, צילום ותסריט: שלומית כרמלי ורפאל כרמלי פסטיבל ירושלים 2019
2023, נורית אביב - אישה עם מצלמה (עריכה) סרטה של זהר ברנט על הקולנוענית נורית אביב הוקרן בדוקאביב 2023
2014, אנשי תמר, הגלריה של סטודיו שוקי קוק, יפו.
2016, תל אביב-יפו בשחור-לבן, המוזיאון לאומנות ישראלית, רמת גן
2012, בספר קטלוג "שוברות קירות- אמניות מזרחיות עכשוויות בישראל" הוצאת תנועת אחותי – למען נשים בישראל וקואליציית לבי במזרח, התפרסמו שני צילומים.
2013, בתערוכה "שחור", תערוכה הקבוצתית בבית "אחותי- למען נשים בישראל" הוצגה עבודת צילום של כרמלי לצד עבודות של מאיר גל, שולה קשת ועוד.
2013, בסדרת הטלוויזיה "מלכוד 73" (בימוי: נורית קידר), נבחרו להופיע עבודות צילום של כרמלי לצד צילומים של מיקי קרצמן, אלדד רפאלי, אברהם אילת, מוטי מזרחי, צחי אוסטרובסקי, עמוס גיתאי ועוד
2013, בתערוכה "כלום", בביתן האמנים בראשון לציון הוצגו שני צילומים בתערוכה משותפת, לצד האמנים שמחה שרמן, נינו הרמן ועוד.
אוצרים: אסתר שושני, רפאל כרמלי, חן בללי וג'ניפר בלוך.
2014, תערוכת פוטופואטיקה "לכל עיר יש דרום" בגלריה החברתית מוסררה בירושלים.
2014, "הבועה התל אביבית" תערוכה משותפת עם הציירות אריאלה וידזר ודפנה ערוד בגלריה "אורבניק" בפלורנטין
2016, פרויקט חילופי תרבות סלובניה- ישראל.
תערוכה קבוצתית שהוצגה בגלריה ZDSLU בסלובניה.
את התערוכה הישראלית בסלובניה (לובליאנה) אצרו: חנה קופלר ורחל סוקמן
2016, "פלסטר 4" תערוכה עבור ארגון רופאים לזכויות אדם, אוצרות ורדית גרוס וכרמית גלילי
2016, "חגוגוסט 2016" תערוכה קבוצתית שהוצגה ברחובות ראשון לציון.
2016, "לצאת מפרופורציה" תערוכת חוצות קבוצתית של העונה הישראלית לעיצוב בחולון.
2016, "שוברות קירות" – אמניות מזרחיות עכשוויות בישראל.
תערוכה לזכרה של רונית אלקבץ במכללה האקדמית ספיר.
2019, "שם" תערוכה קבוצתית שנערכה בבית האמנים בראשון לציון.
אוצרים: אסתר שושני, רפאל כרמלי, גיא בלנדר, חן בללי וג'ניפר בלוך.
שלומית שוסטר (19 ביולי 1951, סורינאם - 15 בפברואר 2016, ירושלים) הייתה יועצת פילוסופית, דוקטור לפילוסופיה מטעם האוניברסיטה העברית, מראשוני היועצים הפילוסופיים בישראל ובעולם בכלל, מייסדת אגודת היועצים הפילוסופיים בישראל ונשיאתה.
שוסטר נולדה במושבה ההולנדית סורינאם ובשנת 1976 עלתה לישראל והחלה ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.