tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלא כמו אחותו, הוא שר שירים בעלי תכנים ואווירה רכים יותר מאלה של מאירה.
ב-1999 הקליט ארקדי דוכין פרסומת לרשת ג' בטלוויזיה, שבה הוא ממליץ על מוזיקאית שהוא אוהב ומציין במיוחד את אומץ לבה האמנותי לשיר על נושאים קשים וחריפים.
הזמרת שהוא המליץ עליה הייתה מאירה אשר, והתגובות היו חיוביות.
באותה שנה יצא אלבומה השני "Spears Into Hooks" (בעברית: "מחניתות למזמרות"), שעסק בנושאים חברתיים, בעיקר הכיבוש (בהם השירים "שאהיד" ו"המבול").
המוזיקה ההודית והאפריקאית נטמעו במוזיקה אלקטרונית "אלימה" ופראית, ואשר נעזרה רק בקצת נגנים וניגנה על כלי הקשה וסינטיסייזרים.
רוב השירים היו באנגלית בשילוב משפטים בערבית ועברית.
באלבום נכללה גרסה חדשה לשיר "דיסקציה", שנקראה "Dissect Me Again" והייתה בעל אווירה קשה, חריפה ואלימה יותר.
גם אלבום זה זכה להצלחה של ממש אחר-כך, ומכירותיו היו בהתאם.
בשנת 2002 הוציאה אשר את האלבום "Infantry" ("חיל הרגלים") עם המלחין-מוזיקאי גיא האריס, והם כללו בו טקסטים על קורבנות מלחמה בבורמה, אוגנדה, הפיליפינים, לבנון, ליבריה וישראל.
האלבום לווה במופעים רבים ברחבי אירופה וזכה להצלחה יחסית.
מאיר שמיר (שטיינמץ) (22 בנובמבר 1929 סיגט, טרנסילבניה – 5 בפברואר 2015) היה מנהל במגזר הציבורי בישראל, בין השאר כיהן כמנהל מינהל מקרקעי ישראל, כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה וכמנכ"ל משרד החקלאות.
מאיר שמיר נולד בשנת 1929 בשם מייטשו (מאיר) שטיינמץ בסיגט שבטרנסילבניה, ברומניה, בן לבתיה וצבי שטיינמץ.
בילדותו עבר עם הוריו לכפר באזור בוזאו (Buzău).
בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, כאשר הצטרפה רומניה למלחמה, גורשו כל יהודי הסביבה לעיר בוזאו.
שם סיים את לימודיו בתיכון.
בשנת 1944 הצטרף לתנועת "הנוער הציוני" החלוצית, ופעל בדרום רומניה כשליחה.
בשנת 1945 הבריח את הגבול למערב, ובשנת 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, העפיל עם עליית הנוער באוניית המעפילים "רפיח", שיצאה מיוגוסלביה ועלתה על שרטון ב7 דצמבר 1946 ליד האי סירינה ביוון.
מעפיליה נאספו על ידי הבריטים למחנות המעצר בקפריסין.
ב-1947 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ "להגשמה", שהפך לימים למושב שורש.
בשנות ה-60 מילא שמיר תפקידים שונים במחלקת ההתיישבות בצפון והיה מתאם פעולות ההתיישבות ברמת הגולן מטעם ממשלת גולדה מאיר.
בשנת 1975 מונה למנהל החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית ולחבר במועצת מקרקעי ישראל.
בין השנים 1975–1980 כיהן כמנהל המחלקה להתיישבות, ממונה על פיתוח ההתיישבות החדשה וכמנהל המינהל לפיתוח הקרקע בקרן קיימת לישראל.
היה מיוזמיה ומבצעיה של תוכנית המצפים בגליל.
כן פעל ליצירת תשתית להתנחלות ביהודה ושומרון.
בשנים 1980–1983 כיהן במינוי של שר החקלאות אריאל שרון כמנהל מינהל מקרקעי ישראל.
בשנים 1984–1988 כיהן כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה.
בשנים 1988–1989 כיהן כמנכ"ל משרד החקלאות תחת השר אריה נחמקין.
בשנים 1989–1999 כיהן כמנכ"ל החברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה בע"מ והיה אחראי להקמת מרינה הרצליה.
בשנת 2016 קראה עיריית הרצליה את הכיכר הקרובה למרינה, ברחוב הצדף 1, על שמו - "כיכר שמיר".
שמיר כיהן בדירקטוריונים רבים והיה יו"ר בנק החקלאות ודירקטור בחברות כלכלית ירושלים, נצבא, אספן, מקורות ועוד.
מאיר שמיר נפטר בט"ז בשבט תשע"ה, 5 בפברואר 2015, והובא למנוחות בבית העלמין במושב שורש.
אחד מבניו היה סגן , קצין צנחנים של גדוד 202 שטבע בנהר הירדן בתאריך 12 באוגוסט 1970 במהלך אמוני צליחה ועל שמו נקרא גשר אריק.
בן נוסף שלו הוא עודד שמיר שהיה יו"ר חברת נתיבי ישראל.
מאיר תאומי (טימן) (15 ביולי 1898 – 10 באוגוסט 1947) היה שחקן תיאטרון ביישוב היהודי בארץ ישראל.
נרצח בבית הקפה "גן הוואי" ב-10 באוגוסט 1947.
תאומי נולד כבן הבכור לשלמה תאומים, סוחר, ולרוזה בת דב סקלובסקי בניקולייב שבאימפריה הרוסית (סמוך לחרסון, כיום באוקראינה).
אחיו הצעיר הוא יעקב טימן.
בילדותו קיבל חינוך כללי בבית ספר יסודי יהודי ובגימנסיה הרוסית בעיר הולדתו.
תאומי נשלח בשנת 1913 על ידי הוריו ללימודים בגימנסיה העברית הרצליה בארץ ישראל.
בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש ב-1915 מארץ ישראל על ידי השלטון הטורקי, בשל נתינותו הרוסית.
הוא הצליח לשוב לעיר הולדתו.
בניקולייב לקח חלק בייסוד הסתדרות "המכבי" והיה פעיל ב"צעירי ציון", שם גם למד חוג לדרמה שהדריך שחקן הבימה יהודה רובינשטיין, ולקח חלק בלהקת חובבי הבמה העברית.
לאחר מכן עבר לקייב, שם למד במשך שנה משפטים ובמקביל למד דרמה.
בשנת 1919, עלה בשנית לישראל, על גבי האונייה "רוסלאן" יחד עם ההיסטוריון יוסף קלאוזנר, הצייר יצחק פרנקל והאדריכל יהודה מגידוביץ.
הוא התיישב בתל אביב עם אשתו הראשונה פרידה לבית זליגסון, ילידת 1899 (שם הבמה "כרמלית").
הקים עם רעייתו ומנחם בנימיני (בירנצווייג) להקת תיאטרון פרטית בשם "להקת בר כוכבא".
בשנת 1920 הצטרף לייסוד "תיאטרון עברי" של דוד דוידוב, תחילה כשחקן, ובמחזוריו האחרונים כמנהל אמנותי, במאי ושחקן.
התיאטרון העברי הציג בקולנוע עדן.
תאומי ביים בלהקות חובבים, כדוגמת "הקבוצה הדרמטית של גדוד מגיני השפה העברית", וייסד באמצע שנות העשרים את התיאטרון "אל בכי".
בשנת 1927 יצא לאירופה להופעות בגרמניה, פולין, ליטא ולטביה כקריין ובשנת 1933 נישא בשנית ליפה בת משה פרלו.
בשנת 1935 יסד כשותף את משרד האמרגנות התיאטרוני "ארמון" יחד עם משה ולין.
וכן ייסד את תיאטרון "הקומדיה הארצישראלית" יחד עם מרים ברנשטיין-כהן ומיכאל גור.
אלף ארי וולף ביים שם ב-1936 את מחזהו היחיד של יצחק שדה, "חנה גיטל מחפשת עבודה".
תאומי השתתף בכ-150 הצגות בעברית, והצטיין בדיבור שוטף בעברית.
וכן ביצע עבודות ארגוניות עבור התיאטרון כדוגמת השגת רפרטואר, ציוד ואולם ופרסום לתיאטרון.
במסגרת פעילותו כאמרגן קיים מופעים בקפה גן הוואי ששכן בשטח לא בנוי בסמוך לגדה הצפונית של הירקון באזור פרדסים שלפני הכפר הערבי שייח' מוניס.
וב-10 באוגוסט 1947 נרצח בבית הקפה, כשהוא עומד על הבמה, על ידי כנופיה של שודדים ערבים משייח' מוניס.
מסע ההלוויה יצא ב-12 באוגוסט מבית החולים הדסה בתל אביב, דרך רחוב אלנבי, שנסגר לתנועה לצורך העניין.
את הארון ליוו שחקני תיאטרון המטאטא שנשאו זרי פרחים.
מול בית הכנסת הגדול באלנבי נאמרה תפילת קדיש ומסע ההלוויה המשיך לבית הקברות נחלת יצחק..
תאומי, בן 49 במותו, השאיר אחריו את בתו תמר (1924-2014; נישאה בהמשך לאהרון בן-עזר), מאשתו הראשונה ואת רעייתו יפה ושני בנים: מתן ושחקן התיאטרון עודד.
שנתיים לאחר מותו הוציא איגוד האמנים קובץ לזכרו.
רבי מאיר שפירא (ה'תרמ"ד - ה'תש"ב) היה אב"ד העיר בלאז'וב שבמחוז ריישא בפולין.
לאחר פטירת אביו כיהן כאדמו"ר השלישי בשושלת בלאז'וב.
נרצח עם כל ילדיו ובני משפחתו בשואה.
רבי מאיר נולד בשנת ה'תרמ"ד במחוז ריישא שבפולין לרבי יהושע שפירא (האדמו"ר השני מבלאז'וב)
ולמרים בתו של רבי מנחם מענדל מארילוס מרופשיץ.
נישא לבאשא בת דודו רבי יוסף שפירא ולאחר מלחמת העולם הראשונה עת נמלטו אביו וסבו מבלאז'ובה נתמנה כרבה של העיר עד השואה.
לאחר פטירת אביו בי"ב באדר א' ה'תרצ"ב נתמנה רבי מאיר לכהן כאדמו"ר השלישי מבלאז'וב לצד אחיו מאביו רבי אליעזר שפירא.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החביא רבי מאיר את כתביו וחידושיו אצל שכן גוי, אך רבי מאיר נרצח ביחד עם כל ילדיו בשנת התש"ב.
עם סיום המלחמה העניק השכן את כתביו לאחיו רבי ישראל והוא מסרם לידי תלמידו הרב שלמה יהודה אינטרטר מריישא שידפיסם בספר "זיכרון מאיר".
רבי יוסף שפירא, כיהן כאדמו"ר בריישא ודבריו הודפסו בספר "זיכרון יוסף" (נרצח בשואה)
רבי אפרים שפירא (נרצח בשואה)
מאיר שָׂשׂ (Meir Sas; 1922 – 25 ביולי 1993) היה , מתרגם מלטינית ומיוונית, ומראשוני המורים של בית הספר לקציני-ים עכו.
מאיר שש נולד בהונגריה במחוז זמפלן, ומגיל 5 התגורר בעיירה אוהעל (שאטוראליאויהיי) שבצפון מזרח המדינה.
למד בבית הספר קסטנבאום ובגימנסיה שבאוהעל, ואחר כך המשיך את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובאוניברסיטה בבודפשט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, שפרצה תוך כדי לימודיו, היו הוא ורעייתו לעתיד חברי המחתרת בבודפשט, ועסקו תוך סכנת נפשות בהצלת יהודים ובהברחתם לארץ ישראל.
מבני משפחתו באוהעל לא שרד איש.
אחרי המלחמה חידש את לימודיו האוניברסיטאיים, ובנוסף לתואר בוגר הסמינר הרבני רכש גם תואר דוקטור לפילוסופיה והוסמך להוראת השפות הקלאסיות והיסטוריה.
ב-1950 עלה לישראל עם רעייתו ובנו והשתקע בעכו, ובה נולדה בתם.
ב-1952 החל ללמד בבית הספר הימי בחיפה.
שנתיים אחר כך עבר בית הספר לעכו, והוא הוסיף ללמד בו היסטוריה והיסטוריה ימית עוד כ-40 שנים עד צאתו לגמלאות.
שנים אחדות שימש כמנהל הפדגוגי של בית הספר, ובשנתיים האחרונות לחייו לימד בחוג לתולדות הציוויליזציות הימיות באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1992, במסגרת עבודתו בחוג, הוציאה אוניברסיטת חיפה לאור את ספרו "מקראה ימית – לקט מהספרות הלטינית", שאותו תרגם וערך.
בצד עבודתו העיקרית כמורה וכמחנך עסק ד"ר שש גם במחקר ובכתיבה.
הוא הוציא מתחת ידו מאמרים רבים וספרים אחדים בענייני ים, אשר מרביתם נותרו היחידים בתחומם בשפה העברית.
עם אלה נמנים תרגומי טקסטים יווניים ולטיניים בענייני ים ומאמרים העוסקים בענייני ים בתלמוד ובמדרשים.
תרגם את "קשר קאטילינא" לסאלוסטיוס (מקור מול תרגום), כתב את הספר "עכו הימית" המגולל את תולדותיה של העיר מן ההיבט הימי ואת ספרי הלימוד "משוטים ומפרשים" ו"ספר הים".
כמו כן העלה על הכתב בספר תלת-לשוני (עברית, הונגרית, אנגלית) את תולדות עיירת הולדתו שנכחדה בשואה.
גולת הכותרת של עבודתו כהיסטוריון ימי הוא הספר "המערכה על הימים - תולדות העוצמה הימית", שראה אור ב-1991. ייחודו של החיבור בנקודת מבט שאינה מצויה בספרי היסטוריה אחרים המוכרים לנו.
ד"ר שש הלך בעקבות אדמירל אלפרד תֶייר מֶהֶן, אבי תאוריית העוצמה הימית (Sea Power), שאל כתביו התוודע בשנות השישים, ובחן כיצד השפיעו השימוש בים והשליטה בנתיביו על ההיסטוריה הכללית של עמי אירופה, אמריקה ואסיה משחר תולדותיהם ועד ימינו.
זהו חיבור רחב היקף, שמעטים כמותו נכתבו בשפות זרות, והוא חלוץ ויחיד מסוגו בשפה העברית.
ספר הים (עורך ואחד הכותבים).
משרד החינוך והתרבות, המכון לאמצעי הוראה, תשל"ג (1973).
כ"ג יורדי הסירה - בית הספר לקציני ים עכו, תשמ"א (1981).
(ההיסטוריה של העיר עכו מן ההבט הימי ותולדות בית הספר לקציני ים.)
מה טובו אוּהֶעלֶיך יעקב - קורות יהודי מחוז זֶאמְפְּלֵאן.
הוצאת ועד ספר הזיכרון יוצאי אוהעל וזאמפלאן, הונגריה.
נדפס בטורונטו, קנדה, 1986 (ספר תלת לשוני בעברית, אנגלית והונגרית).
עותק סרוק באתר ספריית העיר ניו יורק.
המערכה על הימים – תולדות העוצמה הימית.
תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"א (1991).
מקראה ימית – לקט מהספרות הלטינית.
תרגם מלטינית והוסיף מבוא והערות מאיר שש.
אוניברסיטת חיפה, החוג לציוויליזציות ימיות, תשנ"ג (1992).
סדרת מאמרים שהתפרסמה בכתב העת "הימאי הישראלי - ביטאון האיגוד הארצי לימאים" בין השנים 1959-1963, ועוסקת בענייני ים בתלמוד ובמדרשים.
סדרת תרגומים של קטעים נבחרים מן הספרות היוונית והרומית העוסקים בענייני ים.
התפרסמה בכתב העת "תורן – דפים לבית צים" בין השנים 1962-1965.
"מלחמת אלכסנדריה של יוליוס קיסר".
פרקים בתולדות הספנות, סדרת מאמרים שהתפרסמו ב"הימאי הישראלי - ביטאון האיגוד הארצי לימאים" בשנים 1959-1963.
יחד עם ד"ר ג'ורג' רדן.
"כי הוא על ימים יסדה – מקומה של ההיסטוריה הימית בהוראת תולדות העמים".
מעלות – ביטאון ארגון מורי בתיה"ס העל-יסודיים, גיליון מס' 7, אפריל 1970, עמ' 29-36.
"תעלולי הטור המקודש." יחד עם גרא בן-ענת.
"לוחמת הניגוח בים בעת העתיקה" (יחד עם ש' בינות).
"תפקיד העוצמה הימית בעיצוב ההיסטוריה".
"ק"ו שנות פעילותו של בית-ספר יהודי בגלות הגר." דור לדור: קבצים לחקר ולתיעוד תולדות החינוך היהודי בישראל ובתפוצות, כרך ה', תשנ"ב / 1992, עמ' 180-135.
"הים התיכון בטבורו של העולם – המאבק בין המעצמות להגמוניה ימית".
המוזיאון הימי הלאומי חיפה, ספונים ח', תשנ"ד, עמ' 58-70.
מאכינל הוא מחזה פרי עטה של המחזאית והעיתונאית האמריקאית סופי טרדוול, המבוסס על סיפור חייה האמיתי של רות סניידר, שהייתה האשה הראשונה שהוצאה להורג בכיסא החשמלי במדינת ניו-יורק.
הצגת הבכורה בברודוויי בבימויו של ארתור הופקינס שנחשבת כפסגת התיאטרון האקספרסיוניסטי בארצות הברית.
המחזה נכלל במדריך השנתי של מבקר התיאטרון ברנס מנטל "המחזות הטובים ביותר" לשנת 1928/9.
המחזה מספר על הלן, שכל חייה מוכתבים לה.
היא ממלאת את דרישות החברה מהנשים, לא משנה עד כמה היא אינה שבעת רצון מכך.
היא עובדת כמזכירה ונישאת לג'ורג' ג'ונס, הבוס שלה, אותו היא מוצאת דוחה, נולד להם תינוק והיא נתקפת בדיכאון אחרי לידה.
היא פוגשת את דיק רו, גבר מקסיקני בבילוי בבר, שמצית בה את תאוות החיים ומנהלת איתו רומן.
מספר שנים לאחר נישואיהם נמצא בעלה מת במיטתו כשראשו מנופץ באבן חדה.
הלן עומדת למשפט שזוכה לכיסוי תקשורתי נרחב, נמצאת אשמה ברצח ומוצאת להורג על כיסא חשמלי.
בהפקה המקורית בניו יורק שיחק קלארק גייבל בתפקיד המאהב, שנים ספורות לפני שהוא נהפך לכוכב קולנוע.
זו הייתה הופעת הבכורה שלו והוא זכה עליה לתשבחות.
מעצב התפאורה של ההפקה המקורית היה רוברט אדמונד ג'ונס.
הצגת הבכורה של "מאכינל" בבריטניה נקראה The Life Machine (חיי המכונה) והיא הועלתה בשנת 1931.
לאחר מכן המחזה מיעטו להעלות את המחזה במערב, שמשל בו התיאטרון הריאליסטי.
אולם ברוסיה "מאכינל" זכה לפופולריות, מכיוון שהוא הוקיע את התרבות הקפיטליסטית.
המחזה חודש בידי התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון בהפקה אותה ביים סטיבן דלדרי.
הצגת הבכורה התקיימה ב-13 באוקטובר 1993. פיונה שו גילמה את דמותה של האישה הצעירה, קירן היינדס גילם את דמותו של מאהבה וג'ון וודבין גילם את דמותו של בעלה.
מעצב התפאורה, שכללה סורג מתכת גדול שהוזז לעמדות שונות בסצנות שונות במחזה, היה איאן מקניל, מעצבת התפאורה הייתה קלייר מיטשל, מעצב התאורה היה ריק פישר ומלחין המוזיקה היה סטיבן וורבק.
ההפקה זכתה בפרס לורנס אוליבייה להפקה המחודשת הטובה ביותר.
הפקת המחזה בכיכובם של רבקה הול ומייקל קומפסטי (Cumpsty) אמורה להיות מוצגת בשלהי 2013 או ראשית 2014. הבמאית היא לינדזי טרנר.
טרום הבכורה תיערך ב-20 בדצמבר 2013, כשהצגת הבכורה הרשמית תתקיים ב-16 בינואר 2014, בתיאטרון American Airlines Theatre, בעיר ניו יורק.
תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 8 באפריל 2006
יוצרים: תרגום – יוסף אל-דרור, בימוי – סיני פתר, תפאורה – דנה צרפתי, תלבושות - דליה פן, מוזיקה - שוש רייזמן, תאורה – רוני כהן, תנועה – מרינה בלטוב.
משתתפים: הלן – שרון שטרק, ג'ורג' ג'ונס (הבעל) – אריה צ'רנר, דיק רו (המאהב) - לירון ברנס, קצרנית, אמא, אישה - פלורנס בלוך, גבר, כומר - אבינעם מור-חיים, פקיד, רופא, סוהר, קולות - ניר ויינשטיין, מרכזנית, אחות, סוהרת, קולות - כרמית מסילתי-קפלן, יואב היימן, יוסי עיני, עופר שלחין.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורווסט אנד (2024)פרס אוליבייה2025ההפקה המחודשת הטובה ביותר"מאכינל"השחקנית הטובה ביותררוזי שיהי
יצירתה עוסקת בכינון זהות אישית.
ביצירותיה שילבה עבודה בטכניקה מסורתית, לצד שימוש בחומרים המזוהים עם מלאכה ועמלנות כחרוזים, עטים צבעוניים ועוד.
מאירה שמש נולדה בחדרה בשנת 1962 וגדלה בפתח-תקוה.
הוריה עלו לארץ ב-1951 מעיראק.
אביה שימש מנהל בית-ספר יסודי דתי בגני תקווה.
אחיה הבכור יחזקאל נדרס בגיל תשע ונותר פגוע מוח עד שנפטר בגיל 22. על אף מצבם הכלכלי הירוד והטיפול באח הפגוע הירבו הוריה לטוס מחוץ לישראל בתקופה שהדבר לא היה מקובל, והיו מביאים חפצים ומתנות מנסיעותיהם.
אמה של שמש תפרה, רקמה וסרגה, ועשתה שימוש בסאטן ובדים יפים ונוצצים, שהשפיעו על מאירה ועל החומרים איתם עבדה.
שמש התחנכה במסגרות החינוך הממלכתי-דתי בפתח תקווה.
בתום לימודיה הצהירה שהיא דתייה ועל כן לא התגייסה לצבא.
היא עבדה כמורה ממלאת מקום בבית ספר בניהולה של אביה והוא דחף אותה להיות מורה למלאכה.
ב-1981 נרשמה ללימודי אמנות בבית הספר לאמנות קלישר והחלה ליצור אמנות באינטנסיביות רבה, תוך שימוש בשפה משלה – הן מבחינת חומרים והן מבחינת הקומפוזיציות השונות בציור.
המתנות הקטנות שקיבלה מהוריה מנסיעותיהם מחוץ לישראל, פרטי הסדקית משוק הכרמל, בובות שונות שמצאה – כולם שולבו בעבודות האמנות, והעניקו אופי אירוני לתמימות של שנות ה-70. על לימודיה מעידה שמש שהיא הייתה "די עם עצמה, מנותקת מהסצנה הסביבתית והבינלאומית".
ב-1988 פרצה לתודעה בעבודות ייחודיות בשמן על בד, שנתנו ביטוי לעולם אישי עשיר ושונה.
שמש סבלה ממחלה תורשתית קשה וחשוכת מרפא, שזוהתה כבר בשנה הראשונה לחייה.
גופה לא ייצר את האנזים שמפרק את הסוכר הנאגר בכבד ובשרירים וכתוצאה מכך נפגע בהדרגה שריר הלב, והיא סבלה מאי-ספיקת לב.
למרות מגבלות אלה עבדה שמש באינטנסיביות במשך שמונה שנים.
אחיה של שמש, שסבל מאותה מחלה גנטית, עבר השתלת לב והצלחת הניתוח שלו עוררה תקווה.
בהמלצת הרופאים הוטסה מאירה לבלגיה לצורך השתלה, אך כעבור חמישה חודשים של המתנה נפטרה בבית החולים כתוצאה מזיהום קשה, בגיל 34.
שמש עסקה בעיקר בציור אך גם בפיסול וצילום.
חלק מהעבודות הן עבודות תלת מימד בהן שמש שילבה בין ציור לרדי מייד.
לצד ציורי שמן גדולים יצרה סדרות של עבודות בצבעי מים על נייר אריזה פשוט, עבדה עם עטים צבעוניים, חרוזים, פייטים, בובות פלסטיק וכדורי תרופות.
היא השתמשה בכדורי תרופות ועיצבה אותם על דף בצורות של צמחים.
שמש העידה על עבודתה כנבירה אין-סופית.
בכל דבר, מסביב, בסביבה, התבוננות פנימית, בדיקה.
יצירותיה של מאירה עסקו לרוב בכינון זהות אישית, והשמות השונים שנתנה לתערוכותיה שיקפו את הביוגרפיה הקצרה שלה: הבת של המנהל, אקספרסיוניזם עיראקי, מלכות היופי, דיוקן שחור עצמי בלונדיני וכו'.
האופי הראשונה, הגולמי, של עבודותיה בטכניקה מעורבת על בד לא היה קל לעיכול במושגי הטעם המקובלים של אז.
"הטעם הטוב" המקומי אהד ציור ילדי, אבל אם ציור זה תאם את המושגים ההגמוניים של מה שהוגדר כאן כ"אמנות".
קאנון האמנות הישראלית קיבל את הילדי המודע, המתוחכם והאנין, ולא את זה הראשוני, "הפראי" באמת, המאיים להפר את האיזון המודרניסטי, המשמעותי כל כך בעיצוב הזהות העצמית שלו.
שרה חינסקי הגדירה את מאירה שמש כ"אמנית מזרחית שחייתה ויצרה בשוליים" של שדה האמנות הישראלית המתאפיין ב"הגמוניה אשכנזית קולוניאליסטית".
חינסקי הייתה הראשונה לתת לשמש את ההקשר המזרחי.
ציורי הילדות שלה מעידים על החינוך לאמנות בבתי הספר שבהם למדה ברשת החינוך הממלכתי-דתי.
ב-1988 הוזמנה שמש להציג תערוכת יחיד ראשונה בגלריה טובה אוסמן.
שמש הציגה חמישה בדים גדולים עשויים בטכניקה מעורבת.
התערוכה זכתה לביקורות חיוביות ואחת העבודות נרכשה לאוסף שוקן.
ב-1989 הציגה בגלריית ראפ בתל אביב, עם רולנדה טייכר-יקותיאל תערוכה שכולה עבודות בצבעי מים על נייר.
האוצר היה בעל התערוכה איתן הלל.
בראיון עמה הסבירה את המעבר מעבודות גדולות שמן על בד, לעבודות קטנות על נייר: "נגמר לי להשתולל, רציתי להיות יותר אינטימית.
כל כתם משנה כל שיווי משקל.
אחרי שובע של תנועות רחבות וגודל, וחופשיות, הרגשתי צורך בצמצום ובאינטימיות, להגיד משהו מיידי".
ציורי המים שלה הפנו את הגב ל"תרבות", למובלעת הלוקסוס של אמנות גבוהה לצורה נזילה, מלוכלכת.
בסדרות "מלכות היופי" בשנים 1989–1990 ציירה שמש נשים בשמלות ערב עם סרט אלכסוני או בשמלה קיצית עוטות שרשרת צבעונית במחווה של דוגמנית על.
שמש ציירה תמונה קבוצתית המבוססת על חזרה של אותו דגם של דמות, כמו מופע ראווה המוני.
טקס בחירת מלכת היופי לא היה רלוונטי לאמנות ישראלית עד מאירה שמש.
אמנות פופ כמעט לא נוצרה בישראל.
שמש העלתה לתודעה את פרטי הסדקית של שוק הכרמל, נגעה בפריפריות של התרבות המקומית, ובישראל כפריפריה של מקומות אחרים.
טקסי הזוהר בישראל נראים אמנם כמו נגזרת רחוקה של מקור, אבל לא משתמע מכך דבר על עצם האפשרות לחלום תשוקה ולכסוף לפנטזיה של יופי.
"האירוע וההתלהבות סביב מלכות היופי תמיד ריתק אותי.
אני קנאה באלה שנולדו כל כך יפים אבל יחד עם זה הדרישה הזאת לשלמות היא מעליבה בעיני.
זה מסמל עבורי את השאיפה של הילדה שבי למשהו זוהר.
אבל היום אני יודעת שזה לא אמיתי.
מה גם שברור לי שמדכאים להן את האישיות עם כל החזרות המטופשות.
אסור להן להביע כלום מהפנימיות שלהן.
בהתחלה עשיתי להן פנים, אבל אחר כך ביטלתי את זה, יש לי את הכללים שלי ליופי".
ב־1992 הציגה שמש בגלריה שרה לוי בתל אביב.
בתערוכה היא עשתה שימוש בחפצים פרטיים וחומרי חיים טעונים במצוקה של הגוף והנפש, והפיכתם לאמנות.
בעבודותיה שהוצגו בתערוכה הכאב היה למרכיב לגיטימי, מטובל בסרקזם ושופע חיות.
העבודות כללו כלים ותרופות מושלבים בסוכריות ובאלמנטים דקורטיביים.
הדבק הפלסטי, עוד שריד מתקופת בית הספר, קיבל בעבודתה איכות עצמאית.
היא יצקה אותו לתבניות (טבליות כדורים, מגש פלסטיק), חנטה בו ממתקים, בובות (בובים כפי ששמש אומרת), ואלמנטים קישוטיים.
הוצגו גם דיוקנאות עצמיים של מאירה שמש עשויים חרוזים צבעוניים.
ב־1995 הציגה שמש בגלריה ג'ולי מ.
בתל אביב את התערוכה "אני הבת של המנהל".
כותרת שמאמצת לכאורה הגדרה עצמית מנקודת מבט חיצונית של תלמידים וחוגים חברתיים שסבבו את אביה שהיה מנהל בית הספר.
עבורם היא הייתה הבת של המנהל.
בתערוכה זו היא הציגה יצירות שמורכבות מתערובת של דבק ושיער מלאכותי על כלי פלסטיק ורוד בצורה של דג ודיוקנאות שלה עם הדבקות של כרבולת שיער מבדחת.
בתערוכה שולבו הומור, כאב והתרסה ביחד.
ב-1996 אצרה שמש את התערוכה "הבן יקיר לי אפרים אם ילד שעשועים".
שמש בחרה 16 אמנים ואמניות, שהתמקדו בדמותו של הגבר, בכוחנות, בהומור, בצד אסתטיקה חושנית ותמימות.
אפרים הוא אחיה הצעיר שהיה חולה באותה מחלה גנטית שממנה סבלה ומהשלכותיה נפטרה כעבור חודשים ספורים.
באותה שנה, בזמן ששמש שהתה בבית החולים בבלגיה, היא הציגה בתערוכה "אקספרסיוניזם עיראקי" בסדנאות האמנים בתל אביב.
את התערוכה אצרה מימי ברפמן, ושמש לא סיפרה לה דבר על מצבה הבריאותי.
לפני שטסה לבלגיה, היא עבדה באינטנסיביות בחלל העבודה שהוקצה לה.
מצבה הבריאותי הידרדר והיא הייתה מרותקת למיטה ולא יכלה להגיע עוד לגלריה.
כחודש לפני שנפתחו שתי התערוכות (אקספרסיונזם עיראקי והבן יקיר לי אפרים אם ילד שעשועים), ערכה גלריית נגא בתל אביב תערוכת מכירה למימון הוצאות האשפוז של שמש בבית חולים בבלגיה.
עשרות אמנים השתתפו ו-133 יצירות הועמדו למכירה, ממיטב האמנות הישראלית.
גלריה נגא גייסה 55,000 דולר.
ב-2004 הוצגה תערוכת רטרוספקטיבה לשמש בשם: "מלכת יופי" במשכן לאמנות עין חרוד.
את התערוכה אצרה גליה בר אור.
התערוכה התקיימה כשמונה שנים לאחר מותה של שמש, והציגה ציורים ואובייקטים.
ב-2018 יצרה דורין פרנקפורט קולקציה של בגדים בהשראת מאירה שמש, שהוצגה בשבוע האופנה בתל אביב.
עם סיום לימודיה ב-1986, היא הציגה בתערוכה של זוכי מלגות קרן שרת בבית הלנה רובינשטיין בתל אביב את ציוריה מתקופת הלימודים.
בתערוכה הוצגו בדים גדולים, מורכבים משניים ומשלושה חלקים, מכוסים באבקות צבע.
הבד הספוג באבקת צבע משוחה שימש רקע מחוספס, "אקוורלי" באופיו, לצורות מעובות ומרקמים עשירים בהמצאות ציוריות, בצבעי שמן, סופרלק, פנדה ופחם.
מאירה שמש עבדה בידיים, מורחת את האבקות ומחדירה אותן לבד באצבעות, משתמשת במכחול לעיבוד הפרטים.
היו אלה עבודות ציור גופניות, מרובדות במשך הזמן הממושך של העשייה, ממוקדות בעולם פנימי טעון בחוויות ילדות: דמויות, חיות מקושטות, מנוקדות בטיפות זוהרות של צבע, אובייקטים מחיי יומיום ומשחקי ילדות.
הצבעוניות העזה, העשירה, של העבודות, נעשתה לימים המאפיין המרכזי של הציורים שלה.
שמש סיפרה בראיון ב-1991 כי "הצבעוניות היא צורך שלי.
יש לי זיכרון ויזואלי מאוד טוב של צבע, מאז שהייתי ילדה עבדתי עם צבעים, למעשה, כמעט אותם צבעים.
בלעדיהם הכל יבש, אין חיים בלי נקודות הצבע".
ב-1994 הציגה שמש בתערוכה "מטא-סקס", במשכן לאמנות עין חרוד.
זיוה רון הגדירה את עבודתה של מאירה שמש במילים: "ציוריה של מאירה שמש מפתיעים.
כבר מזמן לא חשתי כנות באמירה כמו זו שלה.
שילוב של דמיון ילדותי עם שיקול צורני וקורטוב הומור ציני, סינתזה מעניינת".
בתערוכה שמש הציגה הצבה בשלושה חלקים: "שמלתה של אמי": שמלה מהודרת שזורה בחרוזי כסף מוצגת על קולב שארשו מעוטר בחרוזים, שני כדורים ממלאים את החזה ומחרוזת תלויה על הצוואר.
המתלה: שלוש נברשות תלויות על קיר ובלונים צבעוניים משחקים כנורות תאורה.
וחפצונים: שני מדפי עץ גדושים בשמונצעס, שורה של נעלי ברבי, פאלוס, מגדל אייפל עשוי חרוזי עץ, בקבוק חול אילת ממולא בתבלינים צבעוניים, טבליות כדורים יצוקים בדבק פלסטי, מחזיק מפיות עם תצלום פולרואיד של החתולה האהובה של מאירה, שערות, ועוד.
1988 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1991 - גלריה מרכז ההנצחה, קריית טבעון, אוצרת: אסתי רשף
1992 - "מאירה שמש - ציור", מרכז אמנויות ע"ש ברר, מעלות
1996 - "אקספסיוניזם עיראקי", סדנאות האמנים, תל אביב.
2004 - רטרוספקטיבה , "מלכת יופי" במשכן לאמנות עין חרוד, אצרה גליה בר אור.
1986 - תערוכת זוכי מלגות קרן שרת, ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
1994 - "גוף ראשון נסתר" מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד והסדנה ביבנה, אוצרת: מוניקה לביא
"מטא סקס 94', זהות גוף ומיניות", משכן לאמנות עין חרוד, אוצרות: תמי כץ-פרימן ותמר אלאור
1996 - "מעבר לפני הדיוקן", גלריה קריית האמנים החדשה, טבעון, אוצרת: יפעת בן נתן
"הבן יקיר לי אפרים, אם ילד שעשועים", תערוכה קבוצתית בנושא גבריות, בית אגודת הציירים והפסלים, תל אביב, אוצרת: מאירה שמש
1998 - "קדימה - המזרח באמנות ישראלית", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרים: יגאל צלמונה ותמר מנור פרידמן
1999 - "ילדים טובים, ילדים רעים: התיילדות באמנות הישראלית", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרים: יגאל צלמונה ונירית נלסון
2000 - "אחותי - אמניות מזרחיות בישראל", בית האמנים ירושלים, אוצרות: שולה קשת וריטה מנדס-פלור
2002 - "הגובה של העממי", מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: אלן גינתון.
1985 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
1991 - פרס אמן צעיר, משרד החינוך והתרבות
1992 - פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1992 - פרס אוסקר הנדלר, קיבוץ לוחמי הגטאות
1996 - פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פן על הצטיינות באמנות הפלסטית.
מאיר שפירא (30 ביוני 1908 – 16 בפברואר 1998) היה מחנך, מנהל בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה ומחברם של ספרי לימוד בפיזיקה, שהיו בשימוש נרחב בבתי ספר רבים.
מאיר שפירא נולד ברובנו, אשר באותם ימים השתייכה לאימפריה הרוסית.
השלטון עבר מיד ליד והאחרונה שהחזיקה בו הייתה פולין, שהתעמרה קשות בתושביה היהודים.
האנטישמיות שחווה ברובנו עיצבה את השקפת עולמו, והביאה אותו למסקנה שהציונות היא הפתרון היחיד לקיומו של העם היהודי.
בהיותו בן 16 עבר לווילנה, שם סיים לימודיו בגימנסיה וגם רכש את השכלתו הגבוהה במתמטיקה ובפיזיקה.
בווילנה נשא לאישה ב-1931 את סוניה קרמר, וב-1934 עלה עמה לארץ ישראל.
עבודתו החינוכית החלה כמורה למתמטיקה ולפיזיקה.
בהמשך היה סגן מנהל בגימנסיה בלפור בתל אביב (תיכון עירוני א).
ב-1944 הוזמן להצטרף לסגל בית הספר התיכון השש שנתי בבית הכרם בירושלים, (היום: התיכון ליד האוניברסיטה - ליד"ה) - בתחילה כחבר הנהלה, ובשנים 1954-1980 כיהן כמנהלו.
בשנת 1982 זכה בעיטור יקיר ירושלים על פועלו החינוכי.
ב-1950 זכה במלגה מטעם מועצת הנשים היהודיות בארצות הברית להשתלם בדרכי המחשה בהוראה באמצעות עזרים אורקוליים, שהיה תחום חדשני באותם ימים.
עם שובו לישראל הנהיג ופיתח גישה זו בבית הספר וגם הרחיבה לכדי עבודת מחקר בנושא ההמחשה בהוראת הפיזיקה, עליה זכה בתואר דוקטור ב-1954.
שהותו בניו יורק הייתה התחלה של ידידות עמוקה ומתמשכת עם מועצת הנשים, שהתבטאה מאוחר יותר בעזרה במימון הן של בנייתו של המבנה החדש של בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים והן בפרויקטים החינוכיים השונים שיזם.
לאורך השנים כתב סדרה של ספרי לימוד בפיזיקה שנקראה "יסודות הפיזיקה", שהייתה בשימוש בבתי ספר רבים בישראל, שבהם שילב את שיטות ההמחשה המגוונות בהן התמחה והאמין.
בשנות החמישים הקים ביחד עם מנהלי בתי ספר אחרים את "איגוד מנהלי בתי הספר התיכוניים בישראל", ושימש אחד משלושת חברי הנשיאות שלו.
בשנת 1961 השתתף במשלחת מטעם "קרן רוטשילד" במטרה לערוך סקר במדינות אירופה ואמריקה הצפונית על הטלוויזיה החינוכית, והיה שותף בהקמת הטלוויזיה הלימודית בישראל וחבר בוועד המנהל שלה.
במשך כל שנות ניהולו את בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים שקד ביחד עם סגל המורים על התאמת ועדכון גישות ושיטות החינוך וההוראה והתאמתן למאפיינים המשתנים של התלמידים והחברה.
בפרויקטים השונים שהונהגו הקדים בית הספר התיכון את דורו.
למידה עצמאית, להקניית מיומנויות למידה
יסודות הפיזיקה בהוצאת בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית:
פרקים בתולדות החום - חלק א'
פרקים במכניקה - חלק ב'
תורת הנוזלים והגזים, השלמות בתורת החום - חלק ג'
תורת החשמל - חלק ה'
אופטיקה גאומטרית ופיזיקלית הספקטרום האלקטרומגנטי, פיזיקה של הגרעין - חלק ו'
כגולת הכותרת על כל פועלו זכה ב-21 בדצמבר 1982 בעיטור "יקיר ירושלים", שהוגש לו על ידי נשיא המדינה יצחק נבון, שהיה בוגר מחזור א' של בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאיר שרמן (3 ביוני 1912 – 28 במרץ 1970) היה מראשי הרכש הישראלי בארצות הברית, דיפלומט ומנהל עסקי.
מאיר שרמן נולד בתל אביב לד"ר משה שרמן מחלוצי הרפואה בישראל ואשתו רבקה שרמן.
בתקופת לימודיו בגימנסיה הרצליה שירת ביחדת הקשרים של "ההגנה" בתל אביב בפיקודו של אליהו סחרוב.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה הרצליה נסע לניו יורק שם סיים בהצטיינות תואר ראשון בבנקאות ומימון באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר תקופת עבודה קצרה בארץ הוא שב לניו יורק וב- 1936 השלים את לימודיו לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת ניו יורק.
במרץ 1948, בעודו עובד כמנהל בכיר בחברת מסחר בינלאומית בניו יורק, גויס על ידי טדי קולק לעבוד בשירות "ההגנה" בארצות-הברית.
הוא עמד בראש "חומרים לארץ-ישראל", החברה שתחתה רוכז הרכש החוקי של משלחת "ההגנה" בארצות-הברית, ופיקח על ההיבטים הכלכליים של כלל גופי הרכש.
עם קום המדינה הפך מאיר לראש מדור הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית.
ב-1949 מונה לראש מחלקת האספקה של ישראל בארצות הברית.
ב-1954 הוא התמנה ליועץ הכלכלי ומנהל השירותים הכלכליים של ישראל בארצות-הברית וב-1955 הצטרף לסגל הדיפלומטי ושימש כציר הכלכלי בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בתחילת שנות החמישים הגה מאיר את הרעיון של שימוש בקהילות היהודיות בארצות-הברית לצורך השגת אשראי נוח לישראל, שהפך למפעל הבונדס.
בעקבות החרם הערבי ורצונה של חברת "של" להפסיק את פעולתה בארץ נרכשו נכסיה ב-1958 על ידי הממשלה וסר אייזק וולפסון ושימשו את הבסיס להקמתה של חברת "פז".
בעקבות זאת חזר מאיר לישראל ונתמנה למנהל הכללי של החברה.
במקביל לעבודתו בפז כיהן שרמן במספר רב של דירקטריונים ביניהם בנק לאומי, מפעלי ים המלח והחברה לישראל, עמד בראש מספר ועדות ציבוריות והיה מהיועצים הקרובים ביותר ללוי אשכול ופנחס ספיר.
נפטר בתל אביב במרץ 1970 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
אחותו הייתה המחנכת והמוזיקאית הדסה שרמן-פריאל.
על שמו נקרא גן מאיר שרמן בירושלים, קרן מלגות על-שמו ומרכז הדרכה, בית שרמן, במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא.
מאכאנידס היה מצביא ומדינאי ספרטני.
שימש כעוצר ספרטה וכשליט בפועל של העיר בין השנים 201 לפנה"ס-207 לפנה"ס.
על ילדותו או מוצאו של מאכאנידס לא ידוע דבר.
תקופה זו בהיסטוריה של ספרטה מעורפלת מאוד, וידועה רק תודות לאזכורים שונים בכתביהם של היסטוריונים לא ספרטניים.
לא ידועה הדרך בה הגיע מאכאנידס לשלטון, אולם ככל הנראה נעזר בצבא לשם כך.
הוא שימש כעוצר למלך התינוק פלופס, בנו של ליקורגוס.
נראה שכיבד את החוקים הספרטניים ומועצת האפורים, ולא שלט רק תודות לשכירי חרבו.
למרות זאת אצל פוליביוס וטיטוס ליוויוס הוא מכונה בהדגשה "טיראן".
אם כי שני אלו הסתמכו בעיקר על מקורות אנטי-ספרטניים.
מאכאנידס שאף להחזיר לארצו את תהילתו שאבדה לה.
האויבת הגדולה ביותר של ספרטה אותה תקופה הייתה הליגה האכאית, בתחילת שנת 206 לפנה"ס הביס הגנרל האכאי פילופוימן את מאכאנידס בקרב נהר לאריסוס.
פילופוימן שנבחר כסטרטגוס הליגה לשנת 207 לפנה"ס, החליט להביס אחת ולתמיד את מאכאנידס.
וביצע לשם כן הכנות מדוקדקות שנמשכו שמונה חודשים.
מאכאנידס מצדו כבש את טיגיאה, וחפץ להשתלט גם על מנטיניאה ששכנה כ-15 קילומטרים משם.
המערכה התפתחה לקרב שכונה קרב מנטיניאה, על פי המסופר במהלך הקרב נפגשו מאכאנידס ופילופוימן פנים אל פנים.
פילופוימן הכה פעמיים, ומאכאנידס מת.
לזכר אותו מאורע הקימו האכאים בדלפי פסל המתאר את פילופוימן מניף חנית מעל מאכאנידס.
מלבדו איבדו הספרטנים 4,000 איש.
מאיר תורג'מן (נולד ב-1953) הוא פוליטיקאי מוניציפלי ירושלמי, שימש כחבר מועצת העיר ירושלים במשך 20 שנה שבהן שימש כסגן וממלא מקום ראש עיריית ירושלים ויו"ר הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה.
תורג'מן נולד בשנת 1953 בשכונת בקעה בירושלים וגדל בה.
שירת כמ"פ מילואים בחטיבת גולני ועבד בשירות הכבאות במשך שני עשורים כקצין חקירות ראשי.
בהמשך עבר להתגורר בשכונת גילה בה כיהן כראש המינהל הקהילתי במשך עשור בשנות ה-90 כאשר בחלק מאותה תקופה כיהן כראש המינהלים הקהילתיים של ירושלים, בטרם פנה להתמודד בבחירות למועצת העיר ירושלים.
עבר להתגורר בשכונת הר חומה כשזו הוקמה ובהמשך עבר להתגורר בקריית היובל.
בשנת 1998 נבחר לראשונה למועצת העיר ברשימה עצמאית שקיבלה מנדט אחד.
בשנת 2003 רץ ברשימתו של ניר ברקת אך פרש מסיעתו במהלך הקדנציה בעקבות אי הסכמות עם ברקת.
בשנת 2008 נבחר לכהן כחבר מועצת העיר, לאחר שרשימתו, "למען ירושלים", קיבלה בבחירות המוניציפליות את מספר הקולות הנמוך ביותר מבין הרשימות שעברו את אחוז החסימה (7,968 קולות, כ-3.5% בלבד מסך הקולות) וזכתה למנדט אחד.
סיעתו של תורג'מן לא נכנסה לקואליציה העירונית הרחבה שהקים ראש העיר הנבחר ניר ברקת, וברובה של הקדנציה היה תורג'מן חבר האופוזיציה היחיד מבין 31 חברי המועצה (בשנת 2011 הצטרפה לאופוזיציה רחל עזריה (סיעת ירושלמים), לאחר שהודחה מן הקואליציה בידי ראש העיר ברקת).
כהונתו של תורג'מן כחבר אופוזיציה התאפיינה בקו לוחמני ולעומתי ובחיכוכים מתוקשרים עם ראש העיר ברקת.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו בשנת 2013 חבר תורג'מן, בצעד מפתיע, לרשימתו של ניר ברקת "ירושלים תצליח" והתברג למקום השלישי בה.
הרשימה זכתה בבחירות לארבעה מנדטים ותורג'מן מונה לסגן ראש העיר ולמחזיק תיק המינהלים הקהילתיים ותיק הטיפול בפרט.
בסוף שנת 2015, עם פרישתו של קובי כחלון מכל תפקידיו בעירייה, התמנה תורג'מן ליו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובנייה ירושלים.
במרץ 2016 הועלו כלפיו טענות לניגוד עניינים, לאחר שלפי החשד קידם תוכנית לבנית אלפי יחידות דיור על קרקע שאחד מבעליה הוא הקבלן שלמה דרעי, ידיד ותיק של תורג'מן.
בעקבות כך דרש ממנו היועמ"ש של עיריית ירושלים בצעד חריג שלא להשתתף בדיונים שיש בהם חשש לניגוד עניינים.
ביולי 2017 פורסם בעיתון ידיעות ירושלים כי תורג'מן ביקש מעבריינית בנייה הנחה משמעותית על קניית ארבעה קברים לא חוקיים בהר המנוחות.
תורג'מן טען בתגובה כי פנה לעברינית הבנייה כאדם פרטי ולא כמחזיק תיק התכנון והבניה.
בפברואר 2018 הודיע על התמודדותו לראשות עיריית ירושלים בבחירות המוניציפליות של נובמבר 2018, אך לבסוף לא השתתף בהן.
בעקבות החשד בפלילים, לא התמודד למועצת עיריית ירושלים בבחירות המוניציפליות של שנת 2018.
תורג'מן הוא חבר מרכז הליכוד מתחילת שנות האלפיים.
בנוסף, חשדה המשטרה כי תורג'מן קידם את ענייניהם של בעלי עסקים בעיר בתמורה לטובות הנאה.
ב-29 ביולי המשטרה הודיעה כי התגבשה תשתית ראייתית, בחשד למעורבות בעבירות מתן וקבלת שוחד, מרמה, הפרת אמונים וגניבה בידי מורשה.
ב-21 ביולי 2020 הודיעה הפרקליטות לתורג'מן שנשקלת העמדתו לדין, בכפוף לשימוע, בחשד לקבלת שוחד בסך כולל של כ-354,895 ש"ח, מרמה והפרת אמונים, גנבה בידי מורשה בסך 69,949 ש"ח, ושימוש במרמה, ערמה ותחבולה על מנת להתחמק מתשלום מס.
מאירה ברנע־גולדברג (נולדה ב-16 באוקטובר 1978) היא סופרת, עורכת ספרותית ומבקרת ספרות ישראלית.
ידועה בזכות כתיבת סדרת ספרי "כראמל".
ברנע־גולדברג נולדה וגדלה בפתח תקווה.
במשך ארבע עשרה שנים עבדה ברשת "צומת ספרים" בתפקידים שונים.
ביניהם מנהלת משאבי אנוש, מנהלת הדרכה ומנהלת שירות הלקוחות.
ברנע-גולדברג כותבת טור ספרותי העוסק בהמלצות על ספרי ילדים ונוער במאקו.
בעבר כתבה טורים קבועים בנושאים שונים, בין היתר במקומונים של רשת שוקן וטור באתר "Mako" בשם "סופר מאמי" בנושאים שונים הקשורים לאימהות ומשפחה.
במאקו כתבה ברנע-גולדברג בעבר טור בעילום שם, בשם "ילד מיוחד שלי", בו תיארה את חוויותיה מגידול ילד על הספקטרום האוטיסטי.
לאחר תקופה בה היא כתבה בעילום שם, החליטה ברנע-גולברג לחשוף את סיפורה האישי-משפחתי:
בשנת 2011 הוציאה ברנע-גולדברג את ספרה הראשון, "כמה רחוק את מוכנה ללכת".
הספר עוסק באישה, בבעלה ובתהליך הארוך אותו הם עוברים עד להולדת בנם הבכור.
בחייה האישיים ארך התהליך הזה חמש שנים, שכללו טיפולי הפריה כושלים ולבסוף פנייה לאימוץ.
עם זאת, בסופו של דבר ברנע־גולדברג ילדה את אבישי לאחר הריון טבעי.
ספר זה נמכר בלמעלה מ-12 אלף עותקים.
כשהייתה ברנע־גולדברג באמצע כתיבת ספרה השלישי "משפחה לדוגמה", היא התבשרה כי בנה אובחן על הספקטרום האוטיסטי.
במהלך העבודה על הספר היא התאימה את העלילה לחייה האישיים.
לטענתה האבחון של בנה שינה לחלוטין את התנהלותה, והביא בצדו שינויים חיוביים.
בעקבות היכרותה עם עולם האוטיזם והתעמקותה בו, היא החלה לכתוב בנושא, ובהמשך גם החלה להנחות קבוצות תמיכה להורים המתמודדים עם ילד המאובחן על הספקטרום האוטיסטי.
"להורים עוזר מאוד לפתוח את הנושאים הכי קשים בסביבה, שבה כולם מכירים את מה שעובר עליהם".
הספר "הילדה שניסתה" מבוסס על חוויות העבר של ברנע גולדברג בבית הספר היסודי כאשר הייתה נתונה לביקורת מצד מורה בבית הספר היסודי שהשפיעה על תפיסת הביטחון העצמי שלה.
כראמל - ספרים, סדרת טלוויזיה ומרצ'נדייז
נכון ליולי 2025, הסדרה מכרה חצי מיליון עותקים.
ספר הילדים והנוער שכתבה, "כראמל", נכנס בשנת 2016 למצעד הספרים המומלצים של משרד החינוך וזכה לשבחי הביקורת.
הספר "כראמל 2 - הנקמה" יצא לאור במרץ 2017. בנובמבר 2017 הספר נבחר לאחד המועמדים לעיטורי הצטיינות של "הפנקס" בקטגוריית ספר נוער מצטיין.
בשנת 2023 ובשנת 2025 הספר של כראמל היה הספר הישראלי המושאל ביותר בספריות תל אביב.
ביולי 2021 פורסם כי החלו הצילומים לסדרת טלוויזיה לנוער: "כראמל" המבוססת על סדרת ספרי כראמל.
צילומי הסדרה, בכיכובם של יונתן בר אור (המגלם את רובי) ובובת החתול כראמל, בדיבובו של אמיר קריאף, החלו בקיץ 2021 והסדרה עלתה לשידור בינואר 2022 בכאן חינוכית.
עונה שנייה עלתה לאוויר בפברואר 2023 ועונה שלישית עלתה בפברואר 2024. מאירה ובנה אבישי התארחו בהופעת אורח קצרה (עונה 1 פרק 11).
בחנוכה 2022 עלתה בתיאטרון אורנה פורת הצגת כראמל, וב-2024 עלתה ההצגה השנייה, בה מגיעה הדמות ויש, המבוססת על בנה אבישי, ילד על הספקטרום.
באוגוסט 2022 התקיים פסטיבל כראמל הראשון בדיזנגוף סנטר אליו הגיעו 50,000 מבקרים וזכה להצלחה רבה.
בדצמבר 2022 התקיימה השקה לספר השביעי בסדרה "סכנה בביצה" גם כן בדיזנגוף סנטר ואליה הגיעו 5,000 ילדים ובני נוער.
בסדרה הקלאסית של כראמל צפויים לצאת עשרה ספרים סך הכל ואליהם הצטרפה סדרת קומיקס כראמל מנוקדת המיועדת לראשית קריאה, המתארת מציאות מקבילה בה כראמל הוא למעשה חתול צעיר ושובב בן שמונה.
ספר הקומיקס הראשון בסדרה נכנס למצעד הספרים תשפ"ג, וזכה כספר האהוב ביותר על תלמידי ישראל.
ספר הקומיקס השלישי נכנס למצעד הספרים תשפ"ו.
במאי 2023 ראה אור ספר ילדים לפעוטות בשם "כראמל אתה לא יכול לעוף" ומשחקי קופסה של כראמל מבית פוקסמיינד.
בנוסף יש חדר בריחה המבוסס על עלילת הספרים.
הספר השמיני בסדרת כראמל יצא לאור בדצמבר 2023, והספר התשיעי של כראמל יצא לאור בדצמבר 2024.
כראמל נכנס למקום השני ברשימת הספרים החשובים בישראל ב-25 השנים האחרונות.
בדצמבר יראה אור החלק העשירי והאחרון בסדרה.
ברנע-גולדברג עוסקת בהנחיית סדנאות כתיבה ועריכה ספרותית.
בשנת 2022 נבחרה לאחת מנשות ואנשי השנה של כלכליסט.
בפברואר 2023 נבחרה לקבל את אות האישה המובילה בעיר פתח תקווה.
בין הסיבות לבחירתה צוין כי היא משלבת בספריה ילדים על הספקטרום האוטיסטי, במטרה לעודד ילדים לקבל את עצמם כפי שהם ולקבל את השונה.
למאירה ברנע-גולדברג יש כוכב בשדרת הכוכבים בהיכל התרבות פתח תקווה לצד הסופרות תמר בורשטיין-לזר, אסתר שטרייט-וורצל והמשוררת אסתר ראב.
פרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר, על סדרת ספרי כראמל, 2018. מנימוקי ועדת הפרס: .
כמה רחוק את מוכנה ללכת (2011)
כראמל: ספר שלישי: נער החידות (2018)
כראמל: ספר רביעי: האוצר הצהוב (2019)
כראמל ואני ספר אישי (2020)
כראמל: ספר חמישי: היהלום האבוד (2020)
כראמל: ספר שישי: תעלומה כפולה (2021)
כראמל הקומיקס: ההתחלה / איורים נדב נחמני (2022)
על נמשים ולימונים (וגם על סבא מאיר) / איורים רמי טל (2022)
כראמל: ספר שביעי: סכנה בביצה / איורים רמי טל (2022)
כראמל אתה לא יכול לעוף / איורים רמי טל (2023)
כראמל הקומיקס 2: חתול בצרה / איורים נדב נחמני (2023)
כראמל: ספר שמיני: גברת בלום שולטת (2023)
כראמל: ספר תשיעי: בעקבות אבני האודם (2024)
כראמל הקומיקס 3: איך הגעתי למצב הזה?
גברת בלום לא רוצה כלום (2024)
כראמל הקומיקס 4: הרפתקה בקרקס (2025)
כל ספריה יצאו לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
מאיר שריב (שרייבר; 31 ביולי 1937 – 25 ביוני 2001) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף ששירת כמפקד מערך הנ"מ בחיל האוויר.
ב-1955 התגייס לצה"ל, שירת בחיל התותחנים במערך הנ"מ ולאחר מכן בחיל האוויר אליו עבר המערך ב־1970. שימש כמפקד גדוד 955 (1968–1969) וגדוד 945. ב-1972 מונה לקצין הגנת נ"מ במפקדת חיל האוויר (בדרגת אל"ם) ומילא תפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה שונה שם המפקדה למפקדת כוחות הנ"מ ושריב המשיך לשרת בתפקיד עד 1977, תקופה בה קלט המערך את מערכת טילי MIM-72 צ'פרל ותותחי ה-M61 וולקן.
לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי שירת כסגן מבקר מערכת הביטחון ושימש סגן יושב ראש הוועדה הצבאית המשותפת של ישראל ומצרים לליווי הסכם השלום.
בשנים 1982 עד 1984 שירת כמפקד כוחות הנ"מ בדרגת תא"ל.
לאחר שחרורו עבד בחברת ראדא תעשיות אלקטרוניות כממונה על השיווק וסמנכ"ל בכיר.
שריב היה בוגר תואר ראשון במדעי הטבע באוניברסיטת תל אביב, בוגר המכללה לביטחון לאומי והתוכנית לקידום מנהלים של אוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי לבינה ולמשפחה נולדו שלושה ילדים: יצחק (צחי), רחל (רחלי), ואסף (אסי).
מאכיירוצרטופס (שם מדעי: Machairoceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון בגיל הקמפן כ-77 מיליון שנה לפני זמננו.
פירוש השם הוא "פנים בעלי קרניים עם חרב מעוקלת" (machairis ביוונית זו חרב מעוקלת).
הוא תואר וסווג מדעית ב-2016, ונתגלה ביוטה, ארצות הברית.
המאכיירוצרטופס היה בעל עטרה שמשוליה בלטו בלטו שני דוקרנים ארוכים ומעוקלים, שהעניקו לו את שמו (הדוקרנים דומים לחרב מעוקלת, ביוונית machairis) ושם המין קרונוס הוא על שם הטיטאן מהמיתולוגיה היוונית שהדיח את אביו אורנוס באמצעות מגל או חרמש).
קרני הגבה שלו היו בינוניות.
קרן האף הייתה קצרה מאוד.
המאובנים שנתגלו כוללים גולגולת חלקית בלבד, וקוטלגו כהולוטיפ UMNH VP 20550 שנמצא במוזיאון להיסטוריה של הטבע ביוטה.
חלקי הגולגולת שנתגלו כוללים חלק מעצמות העטרה, כולל את הדוקרנים המעוקלים הארוכים שבלטו מחלקה המרכזי העליון, קרני הגבה, עצמות הלחיים המחודדות וקופסת המוח.
מאיר שפירא (2 ביולי 1878 – 10 בינואר 1962) היה מראשוני המתיישבים בעפולה.
כיהן פעמיים כראש המועצה המקומית של עפולה.
מאיר שפירא נולד בפולין בשנת 1878. בשנת 1897 היגר לגרמניה ובה היה פעיל בתנועה הציונית.
בחודש נובמבר 1925 עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר עפולה שזה אך נוסדה.
בשדרה המרכזית של עפולה בסמוך לבית פיינגולד הקים מאיר שפירא בית מלון שנקרא על שמו "מלון מרכזי שפירא", אליו הגיעו להתאכסן אנשי היישובים בעמק יזרעאל.
לאור מיקומה של עפולה כבירת העמק, וכנקודת עצירה לנוסעים מהמרכז הארץ לצפונה, זכה בית המלון לארח אישים חשובים ומנהיגי היישוב, שעצרו בו למנוחת לילה.
בין האישים שהתארחו במלון היה הרב יוסף יצחק שניאורסון – הרבי מליובביץ', שביקר במקום בשנת 1929, הרב הראשי אברהם יצחק הכהן קוק, מנהיג בית"ר זאב ז'בוטינסקי, חיים ויצמן, חיים נחמן ביאליק, מנחם אוסישקין ואחרים.
כמו כן היה מאיר שפירא בין מייסדי קופת "הלוואה וחסכון" בעפולה, שסייעה בהלוואות כספיות להקמת מבני ציבור ומיזמים כלכליים בעפולה.
בהשפעתו האישית של מאיר שפירא תרם נדבן מארצות הברית את הסכום הדרוש להקמת בית הכנסת הגדול.
בשנת 1926 כוננה לראשונה מועצה מקומית בעפולה.
בטרם כינון המועצה פעל בעיר ועד מקומי ומאיר שפירא עמד בראשו.
לראשונה כיהן מאיר שפירא כיושב ראש המועצה המקומית בשנים 1931 – 1932 ולאחר הפסקה של שבע שנים חזר לכהן כיושב ראש המועצה בשנים 1939 – 1940.
מאיר שפירא נפטר בשנת 1962. על שמו נקרא בעיר רחוב המקביל לשדרה בה הקים שפירא את מלונו.
מאיר שמיר (נולד ב-19 בספטמבר 1951) הוא איש עסקים ישראלי, בעל השליטה בחברה הציבורית מבטח שמיר אחזקות בע"מ, שבה הוא מכהן גם כמנכ"ל.
מאיר שמיר נולד בקיבוץ בארות יצחק, ומגיל חמש גדל בפתח תקווה.
סיים קורס טיס ב-1971, שירת בצה"ל כנווט קרב בטייסת הפטישים של חיל האוויר, ואחרי מלחמת יום הכיפורים השתחרר מצה"ל.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן.
הוא נשוי לפרופסורית עדינה שמיר ולהם שלושה ילדים בהם כדורגלן העבר גיא שמיר.
את הקריירה העסקית שלו החל כפקיד בסוכנות הביטוח "מבטח", שהייתה חברה בת של חברת הביטוח "סהר".
בגיל 30 רכש 50% ממניות "מבטח" ובהמשך רכש את יתר הבעלות בה, שינה את שמה ל"מבטח שמיר" והפך אותה לשחקן מרכזי בשוק הביטוח בישראל.
בין השאר נמנה עם גדולי הסוכנים של חברת הביטוח "לה נסיונל" במכירת עשרות אלפי פוליסות ביטוח חיים לקיבוצים, במה שהתגלה מאוחר יותר כעסקאות פיקטיביות, בגינן הועמד לדין והורשע מנכ"ל "לה נסיונל", משה פרג.
שמיר נחקר בפרשה זו אך לא הועמד לדין, והעיד מטעם התביעה במשפטו של פרג.
עם זאת, הוא נאלץ לשלם פיצוי של מיליוני ש"ח לחברת הביטוח "הדר", החברה האם של "לה נסיונל".
בשנת 1992 רכש את השליטה בחברה הציבורית "אטאס תעשיות חלבה, טחינה וממתקים" מידי נתנאל אלוני ונתן חץ.
בשנה זו עזבה החברה את פעילותה בתחום המזון ונכנסה לענף עסקי הביטוח וניהול קרנות פנסיה.
בעקבות מהלך זה שם החברה שונה ל"מבטח שמיר סוכנות לביטוח".
החברה נכנסה לתחום ההשקעות והאחזקות ושמה שונה שוב, הפעם ל"מבטח שמיר אחזקות".
ההשקעות כללו תחומי פעילות שונים כגון נדל"ן והייטק (בין היתר בחברות סאיטקס, גילת רשתות לווין, וויזקום).
בסוף שנת 2000 מכר שמיר את חלקו בסוכנות הביטוח שבשליטתו לחברת "מגדל".
בשנת 1996 רכש את קבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
ביוני 1997 רכש את אצטדיון האורווה ואת מגרשי האימונים הסמוכים לו ביחד עם חברת אשדר וחברה נוספת שחברו תחת השם "החברה להצלת הפועל פתח תקווה" (הלה"פ).
לפי חוזה המכירה, האצטדיון ייהרס ברגע שאצטדיון חדש בבעלות העירייה יוקם בעיר.
החברה צפויה להרוויח עשרות מיליוני דולרים מן העסקה, לאחר השלמתו של פרויקט בניה ופיתוח בצפון פתח תקווה.
ביקורות נשמעו בנוגע למעורבותו של שמיר בקבוצה על רקע זה.
בשנת 2005 עזב את הפועל פתח תקווה.
בשנת 2021 הוגשה תביעה בסך 20 מיליון שקל נגד מאיר שמיר בטענה שהשתלט על העמותה המנהלת את קבוצת הכדורגל "הפועל פתח תקווה" כדי להשתלט על שטחי אצטדיון הכדורגל.
ביולי 2005 ניסה שמיר להצטרף לגרעין השליטה בבנק הפועלים, אך כשל לאחר שבנק ישראל דחה את הצטרפותו עקב מעורבותו בפרשת לה-נסיונל.
בשנת 2008 בית המשפט העליון מתח ביקורת על כך ששמיר לא הועמד לדין על מעורבותו בפרשה זו.
בשנת 2006 רכשה "מבטח שמיר אחזקות", יחד עם קרן אייפקס, את השליטה ב"תנובה" ושמיר מונה ליו"ר החברה.
ב-2014 מכרה "מבטח שמיר אחזקות" את חלקה לקרן הסינית ברייטפוד.
בדצמבר 2016 התפוצץ ליד רכבו מטען חבלה אך הוא לא נפגע.
שבועיים לאחר מכן שוב התפוצץ מטען חבלה מאולתר שהונח ליד ביתו בשכונת צהלה בתל אביב.
הסיבות לפיצוצים אלו אינן ברורות.
שמיר הוא ראש אגודת ידידי פרויקט תגלית, ותורם באמצעות כספי החברה הציבורית שבשליטתו "מבטח שמיר" למיזם זה ולארגונים נוספים, ובהם מיזם "אמץ לוחם", זק"א, ואוניברסיטת בר-אילן, שהעניקה לו בשנת 2009 תואר דוקטור לשם כבוד.
מאיר שפיגלר (נולד ב-17 בספטמבר 1958, ג' בתשרי ה'תשי"ט) הוא איש ניהול ישראלי, המכהן כמנכ"ל חברת החשמל.
קודם לכן שימש כמנכ"ל הביטוח הלאומי, מנכ"ל קק"ל ומנכ"ל משרד הדתות.
שפיגלר נולד וגדל בצפת לדב (בעל עיטור המופת של משטרת ישראל) וצופיה שפיגלר, והוא נצר למשפחת עבו מצפת ונכדו של הצייר פסח בן אורי מצפת.
למד בתיכון בסמ"ת והוסמך כהנדסאי אלקטרוניקה בבית הספר להנדסאים שם.
שירת בצה"ל כטכנאי ומדריך לוחמה אלקטרונית ומערכות סימולציה בחיל הים.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כ-15 שנה כהנדסאי ומהנדס.
במקביל, לימד הנדסת אלקטרוניקה בתיכון בסמ"ת ובהכשרות טכנאים והנדסאים בחברות שונות.
באותן שנים השלים תואר ראשון כמהנדס חשמל (אלקטרוניקה) בטכניון, שם היה יושב ראש אגודת הסטודנטים אס"ט.
לאחר סיום הלימודים בטכניון למד שנת השלמה לתואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 החל הסבה מקצועית, סיים תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט והוסמך כעורך דין.
בשנת 2007 סיים תואר שני במינהל עסקים בקרייה האקדמית אונו בהתמחות במימון ושוק ההון.
בשנים 2004–2011 שימש כמרצה למתמטיקה בקריה האקדמית אונו.
עד שנת 2001 היה חבר מרכז הליכוד.
בשנים 2000–2003 שימש כיועץ מקצועי בכיר למנהל מינהל מקרקעי ישראל ויועץ בכיר למנכ"ל משרד הדתות.
בשנת 2003 מונה למנכ"ל משרד הדתות.
ב-2005 עבר לתפקיד הממונה על מועצת בתי העלמין היהודיים בירושלים ומנכ"ל הרשות הארצית לשירותי דת במשרד ראש הממשלה.
בשנים 2008–2010 היה ממונה יחידת הסמך לעובדים זרים במשרדי התמ"ת והפנים.
לאחר מכן שימש סמנכ"ל משאבי אנוש בחברת דואר ישראל ובשנים 2013–2017 שימש כמנכ"ל הקרן הקיימת לישראל (אמנון בן עמי מונה כמחליפו), אך פרש בעקבות סכסוך עם ועד העובדים שסירב לקיצוץ בהטבות לעובדים שהציע.
בשנת 2016 החליט שר הרווחה חיים כץ למנותו למנכ"ל הביטוח הלאומי ובנובמבר 2017 מינויו אושר בידי הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות.
ב-7 במרץ 2022 מונה על ידי ראש הממשלה נפתלי בנט ושרת העלייה והקליטה פנינה תמנו שטה לראש צוות המשימה הלאומי לקליטת עלייה מאוקראינה, רוסיה ומדינות חבר המדינות, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ומשבר הפליטים באוקראינה.
באפריל 2022 הוחלט על מינויו למנכ"ל חברת החשמל.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 בנובמבר 2022.
באוקטובר 2023, ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ושר האוצר, בצלאל סמוטריץ', סיכמו להקים משל"ט לניהול ההיבטים האזרחיים של מלחמת חרבות ברזל, והחליטו להציב את שפיגלר בראשו, כ"פרויקטור מלחמה" אזרחי.
שפיגלר ויתר על מועמדותו התפקיד בשל הדרישה שיתפטר מתפקידו כמנכ"ל חברת החשמל עקב ניגוד עניינים.
שפיגלר נשוי ליעל, משפטנית שעוסקת בחינוך.
הזוג מתגורר ברמת אביב, ולהם שלושה ילדים.
– 1911) היה מתרגם, דיין וסופר סת"ם, מגדולי רבני ארם צובא, שנודע בשל תרגום של חלק מספרי המקרא ללהג ערבי-יהודי שדובר בקרב יהודי סוריה.
שם משפחתו המלא של הרב הוא ששון-עג'מי.
על פי אילן היוחסין של משפחה זו על ענפיה בעיר חלב, שמצוי אצל החכם אברהם חיים עדס, המשפחה מיוחסת לצאצאי מגורשי ספרד.
מידע על מעמדו הרבני של הרב מאיר ששון עולה מכך שהוא נתן את הסכמתו לשני ספרים תורניים שיצאו בחלב, הספר "שלום לעם" מאת הרב שלום הדאיה והספר "הצוואה" מאת הרב עזרא לופס.
בשני הספרים הסכמתו באה לצד הסכמות נוספות של חכמי חלב.
בהסכמה לספר הראשון הוא מוזכר בין דייני חלב.
כמו כן ידוע שהרב שימש סופר סת"ם ועל כן נוסף לשמו הכינוי "סופר".
עיקר פועלו של הרב ששון היה בתרגום (שרח) ספרים מהמקרא לערבית היהודית של יהודי חלב בזמנו.
הוא כתב תרגומים לספרי אמ"ת (איוב, משלי ותהילים) ולשתיים מהמגילות – קהלת ואיכה.
תרגומי תנ"ך בערבית-יהודית בלהג יהודי סוריה, שנדפסו בחלב ובירושלים, הם למעשה מפעלו של הרב ששון, שתרגם ופרסם את ספריו בשנות השמונים של המאה ה-19. אומנם, בקרב יהודי סוריה נמצאו תרגומים לכל ספרי התנ"ך להוציא דברי הימים, עזרא ונחמיה, אולם ייחודו של הרב ששון הוא בהדפסת התרגומים שכתב.
התרגומים האחרים נכתבו בכתב יד או נמסרו על פה, ולא נדפסו.
תרגומים נוספים שכתב הרב ששון הם תרגום לפיוט אזהרות של רבי שלמה אבן גבירול לחג השבועות ליום ראשון וליום שני, ותרגום לפיוט "מי כמוך" של רבי יהודה הלוי, פיוט לפורים שנקרא בשבת זכור בבתי הכנסת בקהילות המזרח.
מלבד מלאכת התרגום הענפה, מיוחסת לרב כתיבת שיר שפותח במילים "מה טוב יופיו יושב בסתר עליון", הפיוט "יוצר אדמה" – פיוט לבר מצווה שהיה נפוץ בקהילת חלב בדור האחרון; פיוט הכתוב בעברית והאקרוסטיכון בפיוט יוצר את השם 'מאיר ששון'.
הרב מאיר ששון נפטר בט' בטבת תרע"ב.
התרגום לתהלים כולל תרגום מלא לפסוק, תרגום כנגד כל הפסוק ולא רק למילים מסוימות.
עם זאת, התרגום אינו תרגום של מילה כנגד מילה מכיוון שהוא מבוסס ברובו על הפרשנים המסורתיים, רש"י, רד"ק ומצודות, וכן על התרגום המיוחס ליונתן בן עוזיאל.
דבר זה מביא לתרגום של רעיונות על דברי הפסוק או הרחבות לדברי הפסוק כפי שהם עולים מן הפרשנים.
כאשר יש מחלוקת או הבדל בין הפרשנים, הוא מציג תרגום לפי כל פירוש.
בלשון התרגום אין הקפדה על כללי הערבית הספרותית, ואוצר המילים שייך ברובו לערבית החלבית המדוברת, אולם יש הגבהת לשון מסוימת.
כפי שמצוי בשרחים (תרגומים) נוספים, הן מן המערב והן מן המזרח, גם בשרח הרב ששון נמצאים שקיעים מתרגום רס"ג, היינו מילים, מונחים ושימושי לשון שטבע רס"ג בתפסיר שלו והשתשלו אל השרחים.
אזהרות שרח, ירושלים, תרמ"ו - תרגום לעברית יהודית של האזהרות שכתב רבי שלמה אבן גבירול לחג השבועות.
אזהרות שרח ליום ב', ארם צובא, תרמ"ח - תרגום לערבית-יהודית של אזהרות רבי שלמה אבן גבירול לחג השבועות.
איוב וקהלת שרח, ארם צובא, תרמ"ט - תרגום לערבית-יהודית של ספר איוב בלבד.
איכה שרח, ארם צובא, תרמ"ח - תרגום מגילת איכה לערבית-יהודית.
משלי שרח, ירושלים, תרמ"ד - תרגום לערבית-יהודית של ספר משלי.
קהלת ושרח בלשון ערבי, ירושלים, תרמ"ה - ספר קהלת עם תרגום לערבית יהודית.
תהלים, ירושלים, תרמ"ה - ספר תהלים עם תרגום לערבית-יהודית.
התרגום הוא גם ביאור המתבסס על רש"י, התרגום, רד"ק והמצודות.
נוסף לתרגום מובאות בספר אוסף תפילות.
מאך א ברכה (בתרגום מילולי לעברית: תעשה ברכה) הוא אלבום הסולו השני של הזמר החסידי-אמריקאי שמילי אונגר.
האלבום יצא ב-2018 וכולל 13 רצועות.
האלבום כולל לחנים מאת הרשי ויינברגר, שמשי ניימן, בערי וועבער, נפתלי שניצלר, פינקי ובר, יונה ליפשיץ ושמילי עצמו.
על העיבוד המוזיקלי נפתלי שניצלר, הערשי גינסבערג, שלמה ווכטר, יהודה גלילי, דוד פינק ושלמה זלצמן.
באוגוסט 2018 הוציא את הסינגל-קליפ הראשון מהאלבום בשם 'מאך א ברכה'.
השיר זכה להצלחה רבה וללמעלה מ-11 מיליון צפיות ברשת החברתית יוטיוב.
הקליפ הופק על ידי המפיק מאיר קיי.
לצורך פרסום האלבום השתמש שמילי באמצעי חריג בשיווק המוזיקה החסידית ותלה שלט חוצות בכניסה לירושלים.
לשיר 'מאך א ברכה' יצאו מספר גרסאות כיסוי בהם של הזמרת החרדית ישראלית דבי שוורץ, הזמר גרשי ישראלי.
לשיר קל מסתתר בלחן של הרשי ויינברגר יש ביצוע א-קפלה של שמילי יחד עם מקהלת מלכות, קאבר של אשר בוקשפן, וביצוע נוסף של שמילי באלבום ההופעה "ברכה און נחת" יחד עם מקהלת יידיש נחת.
הרב מאיר שצ'רנסקי (ה'תרס"ה, 1905 - ליל ל' בתשרי ה'תשל"ג, 7 באוקטובר 1972) היה איש חינוך חרדי, מייסד "בית יעקב" בתל אביב ומחבר פורה.
חבר הנהלת חברה קדישא גחש"א - תל אביב - יפו.
לאחר פטירתו נקרא מרכז בית המורה של בית יעקב, שאותו הקים, על שמו - "סמינר שצ'רנסקי".
נולד בזגירז', פולין, לחוה (נפטרה בכ"ו באייר ה'תר"ע בקרלסבד), ולר' בנימין, שהיה צאצא לרבי זכריה מנדל מירוסלב.
למד בתלמוד תורה ובישיבה המקומית "יגדיל תורה" ועם תום לימודיו בשנת ה'תרפ"ד, 1924, הוסמך לרבנות.
בשנת ה'תרפ"ט נשא את יהודית בת אברהם פישמן (נפטר בתל אביב, טבת ה'תשכ"ז).
הזוג התגורר בזגירז' והתפרנס מבית חרושת לאריגה בשם "פלשתינה" שאותו ניהל ר' מאיר.
במקביל היה עסקן ציבורי, חבר במוסדות אגודת ישראל המקומית, ומנהל מוסדות החינוך שלה בזגירז'.
בשנת ה'תרצ"ג, 1933, עלה לארץ ישראל והקים את סמינר בית יעקב בתל אביב.
בימי השואה איבד רבים מבני משפחתו: אחותו לאה'צה ווצירז' (לעיתים: וצ'אזש) הייתה מחנכת בסמינר בית יעקב בקרקוב.
אחיו נתן נטע שצ'רנסקי נהרג בגטו ורשה.
נפטר במוצאי שבת ליל ל' בתשרי ה'תשל"ג, 7 באוקטובר 1972, נקבר בחלקת החסידים בבית הקברות קריית שאול בתל אביב.
לאחר פטירתו, המשיך בניהול המוסדות, בנו ר' בנימין שצ'רנסקי (נפטר ה'תשע"ח).
בתו חוה הייתה נשואה לרב שלמה זילברשטיין ראש הכולל ורבם של חסידי גור בבני ברק.
פרקי אבות עם "מתנת אבות", תל אביב: בית יעקב, תש"י, 1950
דמויות גדולי החסידות מהבעש"ט עד זמננו: לפי רשימת האדמו"רים באילן הבעל שם טוב, תל אביב תש"ה.
תולדות החסידות ותורתה, תל אביב: בית יעקב, תש"י, 1950
דינים לנוער ולעם, תל אביב: בית יעקב, תשי"ז, 1956
שו"ת אור המאיר (על שאלת לימוד תורה לנשים)
שו"ת אורך ימים: לבירור ההלכה באיסור העברת מת מעיר שיש בה קברות לעיר אחרת.
תל אביב: חברא קדישא גחש"א, תשי"ח
דמויות גדולי החסידות, תל אביב: בית יעקב, תש"ה
רבי שמשון רפאל הירש, תל אביב תש"י.
תשכ"ג ניבים: אמרות ופתגמי חכמים, תל אביב: בית יעקב, 1962