tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גופים אלו הם גופי קיימא אשר מטרתם לשרוד תקופות של תנאים קיצוניים.
זוויגית (מינית) – הספוג הוא הרמאפרודיט – יש בו איברי מין זכריים ונקביים כאחד, אך בדרך כלל הוא מייצר תאי זרע ותאי ביצה בזמנים שונים.
תאים אמביים הופכים לתאי זרע והספוג משחרר אותם מהאוסקולום (הפתח הגדול בראש הצינור), תאי הזרע חודרים דרך נקבובים לספוג אחר ומפרים תאי ביצית שנמצאים שם.
מתפתחת זיגוטה, ביצית מופרית, והספוג משחרר המוני פגיות, עוברים זעירים (בלסטולה).
90% נאכלים, אחוז קטן נקלט ומתפתח.
מחלקת גירנים (Calcarea) מכילים את כל שלושת הטיפוסים, אסקון, סיקון ולויקון
מחלקת זכוכנים (Hexactinellida) סוג הנע בין סיקון ללויקון, יש להם מחטי שלד סיליקטיות.
הסיבים המעגנים את הספוג אל המצע בעלי תכונות של סיב אופטי, כלומר בעלי יכולת העברת אור.
במזוהיל ישנם תאים ללא גבולות ממברנליים לכן נראים צברים של גרעינים
מחלקת ספוגנים (Demospongiae) (נקראים גם צורניים) כולם מסוג לויקון, קבוצה זו היא הגדולה ביותר
מחלקת Homoscleromorpha קבוצה קטנה, בת כ-90 מינים, ימית.
ספוגים ששונים מבחינה גנטית יוצרים דחייה האחד מן השני בצורת רקבון ותמותה.
ישנו זיכרון אימונולוגי כך שבכל הצמדה תגובת הזיהוי והדחייה יתרחשו מהר יותר.
שימוש על ידי בני אדם
מחטי השלד העשויות סידן פחמתי או צורן דו-חמצני של רוב סוגי הספוגיים הופכות אותם לגסות מידי עבור רוב השימושים, אבל לכמה מינים של ספוגנים, יש שלדים רכים, לגמרי סיביים.
האירופאים הראשונים נהגו להשתמש בספוגים רכים למטרות רבות כולל ריפוד לקסדות, כלי שתייה ניידים ומסנני מים עירוניים.
עד להמצאת הספוגים הסינתטיים, הם שמשו לניקוי כלים, לצביעה וזיגוגי קרמיקה ואמצעי מניעה דיסקרטי.
עם זאת באמצע המאה ה-20, הדיג המופרז הביא גם את בעלי החיים וגם את התעשייה קרוב להכחדה.
כיום, נוסף לדייג, ספוגים מגודלים בטכניקות של חקלאות ימית בתנאים מבוקרים, הם מיוצרים בהיקף מסחרי לשימוש כספוגי אמבט או לצורך הפקת תרכובות פעילות ביולוגית המצויים במינים מסוימים.
לספוגים יש פוטנציאל לשימושים רפואיים בשל הימצאות של חומרים אנטיביוטים בספוגים עצמם או בחיידקים סימביוטים שבהם.
חומרים אלה עשויים לשמש לטיפול בגורמי מחלות כגון וירוסים, חיידקים, גידולים סרטניים ופטריות.
כיוון שלספוגים אין קליפה מגנה או אמצעי בריחה הם פתחו יצירה של מגוון רחב של תרכובות יוצאות דופן לצורכי הגנה.
קבוצה אחת של חומרים היא נגזרות של חומצת שומן מחומצנת המכונה אוקסי-ליפין (Oxylipins).
חומרים אלו נמצאו כבעלי תכונות אנטי סרטניות, אנטי בקטריאלי ואנטי פטרייתי.
אוכלוסייה גדולה של ספוגיים קיימת על גבי רכסי הכורכר העמוקים בים התיכון הישראלי, וברכס הכרמל התת-ימי (ראש הכרמל).
לגופם עשויה להיות צורה מרפדת (שעוטפת את המצע הקשיח), גושית (דמוית כדור) או מעונפת.
בבית גידול ייחודי זה, המבנה התלת־ממדי המורכב שהספוגים יוצרים בגופם מהווה מעין "יער תת-ימי" המספק מחסה ומסתור לאינספור בעלי חיים אחרים.
בכך, הספוגים הם בעצם מינים מהנדסי סביבה בדומה לאלמוגים בשוניות האלמוגים.
ניתן למצוא שוניות כאלה באזורנו בעיקר במרחב שמול אזור השרון (הרצליה-נתניה) וברכס הכרמל התת-ימי, בעומק 100–120 מטרים.
החיים בשוניות הספוגים מול אזור השרון
האורגניזמים הדומיננטיים בסביבה שמול אזור השרון הם כאמור הספוגים.
בעלי חיים אלו ניזונים על ידי סינון חלקיקי מזון מהמים: אצות חד תאיות (פיטופלנקטון), חיידקים וחלקיקי חומר אורגני אחרים משמשים להם כמזון.
תאים מיוחדים שיוצרים תת-לחץ, גורמים לשאיבת מים דרך מערכת של נקבוביות ותעלות בגוף הספוג (מכאן שמם), אל חללי סינון ייעודיים ששם המזון נלכד.
התווך בין התעלות וחללי הסינון מורכב בעיקר מסיבים חלבוניים, כשביניהם או בתוכם נעוצות מחטי שלד (מקלציום או צורן).
תווך זה מעניק יציבות וקשיחות כנגד זרמי הים ותנועת בעלי חיים אחרים.
בסקרים שבוצעו בשוניות הספוגים בארץ, התגלו שישה מינים שלא קיימים באזורים אחרים במזרח הים התיכון כלל.
בנוסף, התגלו מינים שנחשד כי נעלמו מחופי ישראל, על כן מעריכים כי שוניות הספוגים העמוקות מהוות אזורי מקלט (Refuge) למינים רבים ששינויים סביבתיים כגון שינויי אקלים, הפכו את התנאים במים הרדודים ללא ראויים עבורם.
הסקרים גילו גם עולם חי עשיר ושוקק בשוניות אלו: בעלי חיים כגון תולעים שטוחות ורב זיפיות, סרטנים, קווצי עור ולהקות דגים רבות נצפו באתרים אלו, כמו גם תמנונים ודיונונים ששוניות הספוגים משמשות להם כבית אך גם כאזורי רבייה.
בנוסף, ריכוזים של חשופיות – חלזונות ללא קונכייה, מהיצורים היותר צבעוניים ומרשימים בים, נראו בינות הספוגים.
ספגטי הוא פסטה שצורתה כשל אטריות ארוכות ודקות (כ-1–1.5 מ"מ).
בניגוד לבוקטיני (הפסטה שבישראל מכנים בטעות מקרוני), הספגטי אינו חלול במרכזו.
מקור המילה "ספגטי" מהמילה האיטלקית Spaghetto, מעין קיצור של המילה Spago שפירושו "חוט דק" או "חוט שזור".
ניתן לתרגם את המילה Spaghetti באופן מילולי - חוטים קטנים.
ישנן כמה וריאציות על הספגטי המוכר, בהן ספגטיני (Spaghettini, ספגטי דק), ספגטוני (Spaghettoni, ספגטי עבה) וספגטי אלה קיטרה (Spaghetti alla chitarra, ספגטי עם חריצים אופקיים שמזכיר מיתר של גיטרה).
רוב הספגטי הנמכר והנצרך יוצר בצורה תעשייתית ולאחר מכן עבר ייבוש.
את הספגטי מבשלים במים רותחים ומומלץ עם מלח גס עד שהם הופכים רכים ולאחר מכן מסננים את הספגטי באמצעות מסננת, ולא שוטפים.
מבנה ומרקם הספגטי משתנה במהלך הבישול.
מרקם פופולרי הוא אל דנטה (בישול הספגטי לדרגה שהם אכן מבושלים אולם עדיין קשים ונדרשת לעיסה שלהם).
אחרים מעדיפים לבשל את הספגטי עד הסוף על מנת שיהיה לספגטי מרקם רך במיוחד.
הספגטי, אשר מוגש בדרך כלל עם רוטב עגבניות, מהווה מעין סמל של המטבח האיטלקי.
ניתן להגיש ספגטי עם רטבים איטלקיים אחרים כמו בשמל או אליו אוליו (Aglio e olio) אבל לא מקובל להגיש עם רוטב בולונז או רטבים גסים כיוון שהם לא יכולים להתפס על המבנה החוטי הארוך.
נהוג להוסיף חתיכות קטנות של גבינה צהובה הנמסות בספגטי החם.
סוגי הגבינה הנפוצים הם פרמזן, פקורינו וצ'דר.
מחוץ לאיטליה מוגש הספגטי יחד עם קציצות בשר, אם כי שילוב זה אינו מתכון איטלקי.
קיימת אפשרות להגשת ספגטי עם צדפות - ספגטי אלה וונגולה.
בעולם המערבי נהוג לאכול את הספגטי באמצעות מזלג: "דוקרים" את הספגטי באמצעות המזלג ומסובבים את המזלג כך שהספגטי יתלפף סביב שיני המזלג.
לעיתים נעזרים בכף, אשר בתוכה מסובבים את המזלג עם הספגטי.
עם זאת, לא בכל התרבויות אוכלים את הספגטי בצורה זו.
יש המעדיפים לחתוך את הספגטי לאטריות קטנות באמצעות סכין ולאחר מכן להשתמש במזלג או כף (במטרה לאסוף את הספגטי במקום ללפף אותו סביב כלי האכילה).
במספר מדינות באסיה יש המשתמשים במקלות אכילה סיניים.
באתיופיה אוכלים את הספגטי עם הידיים.
ספארק נטוורקס (Spark networks), לשעבר 'מאצ'נט', היא רשת הכרויות מקוונות בינלאומית המפעילה אתרי אינטרנט להיכרויות.
בבעלותה של רשת 'ספארק נטוורקס', אתרי היכרויות תחומיים רבים ברחבי העולם כגון JDate (להיכרויות בין יהודים), BlackSinglesConnection.com (להיכרויות בקהילה האפרו-אמריקנית) ועוד.
'מאצ'נט' נוסדה ב-1997 בלוס אנג'לס בארצות הברית על ידי אלון כרמל וג'ו שפירא.
שפירא, שחבר לאלון כרמל ויחד הקימו ב-1997 את האתר הראשון שלהם - JDate.com, שנועד להיכרויות בין יהודים בארצות הברית.
האתר הפך במהרה להיות האתר הגדול ביותר בתחום ההיכרויות ליהודים.
הרשת החלה להתרחב וקנתה את אתר השידוכים האמריקני "אמריקן סינגלס" ואת אתר "קופידון" הישראלי.
'מאצ'נט' פתחה אתרים חדשים והקימה את JDate גם בשפה העברית.
ב-2000 הנפיקו את החברה בבורסת פרנקפורט, כיום היא נסחרת שם לפי שווי של 165 מיליון אירו (נכון למרץ 2006).
בשנת 2004 הכריזה החברה על כוונתה להנפיק גם בנאסד"ק.
הם הגישו תשקיף, אך כעבור תקופת זמן קצרה הם משכו אותו בחזרה.
זמם קצר אחר כך, מנכ"ל החברה פוטר ושם החברה הוחלף, והחברה נקראת כיום ספארק נטוורקס.
במרץ 2005 הוגש שוב תשקיף מתוקן.
הציפיות הגדולות לא התממשו - החברה נסחרת ברשימת ה"פינק שיטס" בנאסד"ק, לפי שווי של 200 מיליון דולר.
במאי 2005 רכשה ספארק נטוורקס חברת שידוכי אינטרנט אמריקאית בשם מינגל מאץ' תמורת כ-12 מיליון דולר במזומן, והכפילה בכך את מספר אתרי ההיכרויות שלה, המסתכם בכ-30 אתרים ברחבי העולם.
בשנת 2016, רכשה ספארק נטוורקס את האפליקציה JSwipe, אפליקציית שידוכים ליהודים בדומה לטינדר, האפליקציה הוקמה ב-2014, ויש לה מעל מיליון משתמשים ופריסה בכ-70 מדינות.
'ספארק נטוורקס' מפעילה בישראל שני אתרי הכרויות: JDate.co.il ו"קופידון".
JDate.co.il הוא גרסה עברית של אתר JDate.com, שמתרכז בהיכרויות בין יהודים בישראל ובעולם בכלל.
"קופידון" (cupid.co.il) נרכש על ידי ספארק נטוורקס ב-1998.
ספוג הוא עזר ניקיון טבעי או סינתטי אשר מבנהו הנקבובי מאפשר קיבולת ספיגה גבוהה של נוזלים.
בשל כך הספוג משמש בעיקר ככלי לניקוי, לשטיפה או לרחצה.
מושאל מיוונית-עתיקה בהגיית: ספּונְגוס (σπόγγος) בהוראת ספוג, ביוונית משמש גם כמונח טכני-רפואי בהוראת בלוטת השקד.
הספוגים הקדומים היו עשויים משרידי ספוגי ים.
כיום, מרבית הספוגים אשר נמכרים בשווקים ובחנויות הם סינתטיים ועשויים מפלסטיק או מתאית.
כמו כן תוכנו של פרי הלופה ממשפחת הדלועיים משמש כספוג.
הספוג המשמש לרחצה נמצא לרוב באמבטיה או במקלחת.
אופן השימוש בו נעשה על ידי שיפשוף סבון ומים על עור הגוף עד ליצירת קצף הלוכד את הליכלוך ונשטף בזרם המים אל הביוב.
הספוגים אשר נמצאים בשימוש במטבח עשויים לשמש גם כמקום גידול לחיידקים מזיקים או לפטריות, במיוחד כאשר הספוג נותר רטוב בין שימוש לשימוש.
ניתן להרוג את כל החיידקים על הספוג על ידי השריה של הספוג במים נקיים בנוסף לחימום של הספוג בתנור מיקרוגל בחום גבוה במשך שתי דקות.
בעת חימום הספוג במיקרוגל הספוג חייב להיות רטוב, אחרת הספוג עלול להישרף במהלך החימום.
ספּוֹדיק הוא כובע פרווה גבוה ורחב, אשר חובשים חסידים נשואים בחסידויות פולין, וכן נלבש בעבר בידי רבנים מליטא ולטביה.
חסידים המשתייכים לחסידויות ממוצא פולני נוהגים לחבוש את הספודיק ככובע הידור בימי שבת וחג ושמחות.
בחסידיות הללו נוהגים לחובשו; גור, אלכסנדר, אמשינוב, מודז'יץ, סטריקוב, ראדומסק, קוזמיר, סוכטשוב, ראדזין, ואשלג.
וזאת בניגוד למנהג בשאר החסידויות לחבוש את השטריימל השטוח.
הספודיק עשוי מפרוות פישר, שמגיע בעיקר מקנדה ובאירופה זה נקרא פקאן ממשפחת הסמוריים.
בעבר היה הספודיק מקובל כלבוש רבני ביהדות ליטא, וחבשו אותו רבנים ליטאיים רבים, ללא קשר לתנועת החסידות.
כובע דומה לספודיק הוא הקולפיק, הדומה למדי לספודיק ורבים אף מחליפים ביניהם.
הקולפיק קטן יותר מהספודיק ועשוי משער בהיר יותר.
רבי שמחה בונם אלתר, ה"לב שמחה" מגור, פעל לעצירת עליית מחירי הספודיק בישראל, ותיקן תקנה בחסידות על גובה תשלום לספודיק.
ספגטיפיקציה היא תהליך שבו גוף נמתח ומתפרק בעת נפילה לעבר עצם מסיבי כמו חור שחור.
התופעה מתרחשת כתוצאה מפעולת כוחות גאות על הגוף.
מקור המושג במילה "ספגטי" שבה השתמש סטיבן הוקינג בספרו קיצור תולדות הזמן על מנת לתאר את השינוי בצורתו של אסטרונאוט שמתקרב לחור שחור.
תופעת הספגטיפיקציה יכולה להתרחש בעת נפילה לעבר חורים שחורים או לעבר עצמים קטנים ומסיביים אחרים, כמו כוכבי נייטרונים.
על גוף הנופל לעבר עצם יופעל כוח חזק יותר בחלקו הקרוב אל העצם, ולכן הוא צפוי להימתח בכיוון הנפילה.
זהו ביטוי של התופעה הידועה בשם כוחות גאות.
כוחות הגאות שמפעיל עצם על גוף פרופורציוניים למסת העצם, ובקירוב, פרופורציוניים הפוכים למרחק מהעצם בחזקה השלישית.
לכן, הכוחות מתחילים להיות משמעותיים רק במרחק קטן מעצם מסיבי.
ככל שמסת העצם גדולה יותר, כך יגדל המרחק שבו הספגטיפיקציה תתחיל להיות משמעותית.
בחור שחור כוכבי, שרדיוסו קילומטרים ספורים, תהליך זה יכול להתרחש עוד לפני ההגעה לאופק האירועים, בעוד שבחור שחור על-מסיבי, הגדול הרבה יותר, התהליך צפוי להתחיל עמוק בתוך אופק האירועים.
עם ההתקרבות אל הסינגולריות של החור השחור, כוחות הגאות גדלים ותהליך הספגטיפיקציה מתחזק, עד כי בשלב מסוים, הגוף לא יוכל לעמוד יותר בכוחות, והוא צפוי להיקרע לגזרים.
מאחר שגודלו של החור השחור אפסי, ספגטיפיקציה תקרע לגזרים אפילו אטומים.
ספדקס הוא ג'ל פוליסכרידי העשוי מהפולסיכריד דקסטרן (dextran).
משמש בביוכימיה כאמצעי לניקוי חלבונים.
ספדקס מתאים במיוחד כיוון שהוא יוצר קשרי-צילוב (cross links) ומתפלמר ולכן על ידי שליטה במידת הצילוב ניתן לשלוט על תכונות הג'ל ולכן גם על תכונות ההפרדה.
צורות אפשריות כוללות קבוצות אניון וקטיון כמו כן גם שרפים כרומוטוגרפים בעלי נקבוביות בגדלים שונים, כאשר גודלי החרוזים נופלים בטווח של 20 עד 300 מיקרון.
בנוסף, הספדקס הוא חומר אינרטי, שאינו מגיב עם חלבונים ולכן יעיל לצורכי הפרדה ביוכימיים.
משתמשים בספדקס בכרומטוגרפיה על פי גודל (Size-Exclusion Chromatography), שיטה הקרויה גם ג'ל פילטרציה (Gel-Filtration Chromatography).
שיטה זו מפרידות מולקולות על-סמך ההבדלים בגודלן.
בביוכימיה משתמשים בשיטה זו על מנת להפריד בין חלבונים שונים על סמך גודל החלבון.
תערובת חלבונים מוזרמת דרך עמודה (קולונה) המכילה את ג'ל הספדקס.
הספדקס משמש כמסננת מולקולרית: בשל קשרי הצילוב בפולימר, מולקולות קטנות נכנסות לתוך הפולימר בעוד שמולקולות גדולות אינן יכולות להיכנס.
מכאן שנפח הקולונה הזמין לחלבונים קטנים גדול יותר מהנפח הזמין לחלבונים גדולים.
לכן, נדידת המולקולות הקטנות מעוכבת, בעוד שמולקולות גדולות יוצאות מהר יותר מהעמודה.
כך, מופרדות מולקולות (וחלבונים) בהתאם להבדלים בגודלם.
ספודומן הוא מינרל אינוסיליקטי (סיליקט במבנה בצורת שרשרת) של ליתיום ואלומיניום, השייך לקבוצת הפירוקסן (תת קבוצת קלינופירוקסן), והמשמש כמקור לליתיום ולעיתים כאבן חן.
נוסחת המבנה הכימי של הספודומן היא LiAl (SiO3)2. הגוונים הייחודים לסוגים המשמשים כאבני חן מקורם בזיהומים בכמויות זעירות, מגנזיום בקונזיט וכרום בהידניט.
הספודומן מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" , וחבורת סימטריות מרחבית C2/c.
הספודומן מופיע בטבע בדרך כלל כמסה חסרת צורה.
הגבישים פריזמתיים שטוחים ומוארכים המסתיימים בכיפה.
פני הגביש מחוספסים ומופיעים עליהם נקבים וסימנים בצורת משולש, וכמו כן משורטטים עליהם קווקווים במקביל לציר הראשי.
הגבישים מסוגלים להגיע לגדלים יוצאי דופן ונתגלו גבישים באורך של עד 12.8 מטרים במשקל 54 טון, ואפילו בגודל של 14.3 מטרים מאזור הגבעות השחורות של דרום דקוטה.
לספודומן יש פצילות טובה בשני כיוונים בזוויות של 87º ו-93º (פצילות אופיינית לקבוצת הפירוקסן), והוא נשבר בצורה בלתי שווה עד דמוית קונכייה.
הקשיות של המינרל בינונית, 7-6.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3.2 גרם לסמ"ק.
הספודומן מתפרק בקלות למינרלים אחרים (בעיקר פצלות השדה ונציצים) ולמינרלי חרסית.
מוסקוביט ירוק, תוצר ופסאודומורף של ספודומן מכונה "פיניט".
לעיתים הספודודמן בגביש מתפרק חלקית בלבד, והתוצאה היא גבישים מיוחדים.
מקדמי השבירה של הספודומן הם: nα=1.648-1.661, nβ=1.655-1.670 ו-nγ=1.662-1.679. גבישי הספודומן שקופים עד שקופים למחצה, וצבעם רב גוני, לבן, חסר צבע, אפור, ורוד, לילך, סגול (קונזיט), צהוב (טריפאן) וירוק (הידניט), חסר צבע בשקף מנוסר.
הספודומן ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חזק, בייחוד בסוג קונזיט, כאשר מסתכלים על הגביש מלמטה או מלמעלה ואז מכיוונים אחרים.
הוא נראה סגול עד ירוק מזווית אחת, וחסר צבע מזווית שנייה.
הספודומן הוא טנאברסנטי, כלומר הוא משנה צבע בעת חשיפה לשמש וקיימת בו תופעת עין החתול.
בקרינת על סגול בגלים קצרים הוא פולט קרינה בגוונים לבן וכחול, ובגלים ארוכים הוא פולט קרינה בגוון כתום עד כתום אדום.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1800 בפגמטיטים שחוצים כדייק את הסלעים בחלקו הצפוני של האי אוטו (Utö) במחוז סטוקהולם שבשוודיה.
מקור השם ביוונית, "ספּוֹדוּמנוס" (σποδυμενος), שפירושו "בגוון אפר", והוא ניתן למינרל בשל הגוון האופייני של החומר שמעובד לשימוש בתעשייה.
הסוגים המשמשים כאבני חן נתגלו מאוחר יותר, ההידניט ב-1879 והקונזיט רק ב-1902.
לספודומן יש שני שימושים עיקריים, כאחד המקורות החשובים לליתיום, וכאבן חן.
הליתיום הוא מתכת המשמשת בסוללות חשמליות, בתרופות נוגדות דיכאון, בעדשות, בקרמיקה ובסגסוגות עם מתכות אחרות ליצירת חלקים למטוסים.
הליתיום ממוצה מתוך הספדומן על ידי המסה בחומצה.
הייצור העולמי של ליתיום מספודומן הוא סביב 80,000 טון לשנה, בעיקר מהפגמטיט של גרינבושס (Greenbushes) שבאוסטרליה המערבית, וכן ממקורות סיניים וצ'יליאניים.
עתודות הליתיום במכרה טאליסון (Talison) בגרינבושס מוערכות ב-13 מיליון טון.
עם זאת, הספודומן הופך למקור חשוב פחות של ליתיום משום שניתן להפיק ליתיום כלורידי ישירות מהאגמים האלקליים המלוחים בצ'ילה, סין וארגנטינה.
ליתיום כלורידי מותמר לליתיום פחמתי ולליתיום הידרוקסידי בתגובה כימית עם נתרן פחמתי וסידן הידרוקסידי בהתאמה.
גבישי ספודומן מפותחים מבוקשים על ידי אספני מינרלים, ובנוסף נעשה שימוש בשני סוגים של ספודומן כאבן חן בתעשיית התכשיטים, הקונזיט בעל הגוון הוורוד-סגול, וההידניט הירקרק.
מכיוון שהמינרל ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חזק, חייב חותך האבן להקפיד על חיתוך שיציג את הצבע הבולט ביותר.
חיתוך האבן קשה גם בגלל הפצילות הטובה של המינרל וקשיותו הבינונית.
קונזיט, סוג של ספודומן, הוא אבן חן בגוון ורוד עד צבע לילך (סגול בהיר), כשמקור הצבע בכמויות זעירות של מנגן.
חלק (אם כי לא תמיד) מאבני הקונזיט עוברות חימום במטרה לשפר את צבען.
לעיתים קרובות נוהגים גם להקרין את האבנים לאותה מטרה.
צבעם של רוב אבני הקונזיט דוהה בחשיפה ממושכת לשמש עד כדי איבוד הצבע לחלוטין, אבל התהליך הוא איטי ואורך שנים אחדות.
הקונזיט נתגלה ב-1902 וקרוי על שמו של ג'ורג' פרדריק קונז (George Frederick Kunz; 1932-1856), התכשיטן הראשי של חברת טיפאני ומינרלוג ידוע.
את הקונזיט ניתן למצוא בברזיל, ארצות הברית, קנדה, חבר המדינות, מקסיקו, שוודיה, אוסטרליה המערבית, אפגניסטן ופקיסטן.
הידניט, סוג של ספודומן, הוא אבן חן בגוון ירוק בהיר עד צהוב ירקרק, כשמקור הצבע בכמויות זעירות של כרום.
ההידניט נתגלה ב-1879 בסמוך ליישוב הזעיר וייט פליינס (White Plains) במחוז אלכסנדר (Alexander) בצפון קרולינה.
ההידניט קרוי על שמו של הגאולוג ויליאם ארל הידן (William Earl Hidden; 1918-1853) ששלח את הדוגמאות הראשונות לבדיקה, אם כי למען הדיוק ההיסטורי לא הוא גילה את המינרל אלא בחור בשם לקי (Lackey).
הידן רכש את השטח שבו נתגלתה האבן והפעיל בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 חברה בשם "חברת כריית האזמרגד וההידניט" שהפיקה אזמרגדים ואבני הידניט.
שם העיירה שבקרבתה נתגלתה האבן שונה מאז והיא קרויה כיום הידנייט (Hiddenite) על שם האבן.
המינרלוג ג'ורג' פרדריק קונז, שהוזכר בפסקה הקודמת, תיאר ב-1892 את ההידניט כ"תמיד שקוף, וצבעו נע מחסר צבע (נדיר) לצהוב בהיר, לירוק צהבהב ועד לצהוב עמוק של אזמרגד ירוק".
קונז ציין שגודלם של הגבישים המפותחים ביותר של הידניט היה 68 מ"מ ומשקלם 5.5 קרט.
אבל רוב האבנים שנחצבו היו קטנות, ההידניט במשקל 2 קרט שבאוסף אוגוסטוס ק.
Hamlin) נחשב בין היפים ביותר שבאבנים הגדולות יותר.
בנוסף למקור שבצפון קרולינה נמצא הידניט בברזיל בסין ובמדגסקר, אבל רק האבנים שבצפון קרולינה הם באיכות של אבני חן.
ספודומן ירוק נתגלה גם באפגניסטן ובפקיסטן, אך קיים ויכוח בין הגמולוגים האם נכון לכנותו הידניט וכן הועלו טענות שהצבע הוא תוצאה מלאכותית של הקרנה.
הספודומן קיים בסלעי גרניט ופגמטיטים עשירים בליתיום, כמו כן בסלעי אפליט ובגנייס.
הספודומן הוא מינרל נפוץ למדי.
מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את אוטו (Utö) במחוז סטוקהולם שבשוודיה (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); ובסמוך לקורטן (Kuortane), בפינלנד; במכרה הרדינג (Harding) במחוז טאוס (Taos) שבארצות הברית; ברספלנדור (Resplendor) שבמדינת מינאס ז'ראיס בברזיל; בנוריסטן שבמחוז לוגהם באפגניסטן; בביקיטה (Bikita) בזימבבווה; ובמקומות רבים נוספים.
גבישים מפותחים גדולים מאוד נמצאו במכרה אטה (Etta) סמוך לקיסטון (Keystone) במחוז פנינגטון (Pennington) ובמקומות נוספים בגבעות השחורות של דרום דקוטה שבארצות הברית ובאגם ברניק במניטובה שבקנדה.
הידניט מצוי בסמוך להידנייט (Hiddenite) במחוז אלכסנדר (Alexander) בצפון קרולינה (המקום בו נתגלה ההידניט).
קונזיט מצוי יחד עם טורמלין באזור פאלה (Pala) במחוז סן דייגו (San Diego) שבקליפורניה.
ספארת נאמה (בטורקית עות'מאנית: سفارت نامه; מילולית "ספר השגרירות") הוא ז'אנר קלאסי בספרות הטורקית המקורב במהותו לסיאחת נאמה ("ספר המסעות").
ספרות ה"ספארת נאמה" מתארת את מסעותיהם וחוויותיהם של שגרירים טורקיים בארצות ובירות זרות, לרוב אירופאיות.
מחברי ה"ספארת נאמה" כתבו וערכו אותם במטרה להציגם בפני הסולטאן ובכירי המנהל, ולפיכך עוטים לרוב ציביון רשמי למחצה.
מטרתם המוצהרת הייתה להעביר את "חוויית" הארץ הזרה, כמו גם לספק מידע עליה.
מסיבה זו, ובשל הכלים הספרותיים בהם נעשה שימוש כדי להשיג את מטרתם, ה"ספארת נאמה" בעלי ערך רב לשחזור התקופה והמרחב אותם הם מתארים, כמו גם לשפוך אור על הנעשה בחצר העות'מאנית בת התקופה ועל חבריה.
עם היחלשותה היחסית של האימפריה למול המערב גבר זרם השליחים והנציגים הדיפלומטיים שנשלחו מן האימפריה מערבה, בין היתר במטרה להבין את הסיבות לפער המתרחב לרעתם.
בשלהי המאה ה-18 אף הוקמו שגרירויות קבועות בבירות האירופאיות המרכזיות.
הגידול בסגל הדיפלומטי הביא לריבוי של ספרים מסוג ה"ספארת נאמה".
לסקרנות הרבה שגילו השליחים הדיפלומטיים העות'מאניים בארצות המערב, היו שותפים גם בני שיחם בבירות האירופאיות ביחס לתרבות העות'מאנית.
אחדים מבני שיח אלו חיברו אף הם ספרים בגרמנית או בצרפתית ובהם תיאורים מפורטים של התרבות העות'מאנית כפי שהבינו אותה מפי השליחים העות'מאניים.
בסך הכל נכתבו למעלה מ-40 ספרים מז'אנר ה"ספארת נאמה".
ספרים אחרים מצומצמים בהיקפם נושאים לרוב אופי רשמי ומקצועי ומכונים "תקריר", הווה אומר: דו"ח.
הספוגית היא אמצעי למניעת הריון המשלב חסם וקוטל זרע.
ישנם שלושה מותגים חד פעמיים המשווקים ברחבי העולם:
"פרמטקס" (Pharmatex) המשווקת בצרפת ובקוויבק שבקנדה (ובעבר גם בישראל).
"פרוטקטאייד" (Protectaid) המשווקת בקנדה, באירופה ובישראל.
"טודיי" (Today) המשווקת בארצות הברית.
כמו כן, קיימות ספוגיות רב פעמיות מספוג ים.
הספוגית פועלת בשני אופנים: ראשית, הספוגית מוחדרת לנרתיק וחוסמת את צוואר הרחם בפני תאי הזרע.
שנית, הספוגית ספוגה בקוטל זרע הפוגע בתנועת תאי הזרע.
יש להחדיר את הספוגית לפני קיום יחסי המין.
בגרסת "טודיי" ישנה גומייה מסביב לספוגית על מנת להקל על הוצאתה, ובגרסת פרוטקטאייד יש שני חריצים למטרה זו.
הספוגית אינה מספקת הגנה מפני מחלות מין.
יצרן הספוגית "טודיי" מדווח על שיעורי יעילות של 89% עד 91% במניעת הריון, בעת שימוש נכון ועקבי.
היעילות יורדת ל-84% עד 89% כאשר נעשה שימוש לא נכון בספוגית.
מקורות אחרים מציינים כי שיעורי היעילות נמוכים יותר עבור נשים שילדו (74% לשימוש נכון ו-68% לשימוש לא נכון).
מחקרים של גרסת "פרוטקטאייד" דיווחו על שיעורי יעילות של 77% עד 91%.
מחקרים של "פרמטקס" מצאו שיעורי יעילות של מעל 99% לשנה בשימוש נכון, ובשימוש לא נכון - 81%.
ניתן להשתמש בספוגית בשילוב עם אמצעי מניעה נוסף (כמו קונדום) כדי להעלות את האפקטיביות.
כדי להשתמש בספוגית "טודיי", יש לשטוף אותה במים עד שהיא רטובה לחלוטין.
המים משמשים להפעלת קוטל הזרע שבספוגית.
פרוטקטאייד ופרמטקס מוכנים לשימוש ללא מים.
ניתן להחדיר את הספוגית עד 24 שעות לפני קיום יחסי המין.
יש להשאירה במקומה במשך שש שעות לפחות מהפעם האחרונה שבה קיימה האישה יחסי מין.
אין להשאירה בגוף מעל 30 שעות.
על פי הוראות יצרי הספוגיות החד-פעמיות, אין לעשות בהן שימוש חוזר לאחר שהוסרו.
ספוגיות למניעת הריון מספוג ים מיועדות לשימוש חוזר.
הספוגית לא תמיד הייתה פופולרית בשווקים מסוימים.
ניתן להשיג את שלושת המותגים דרך האינטרנט.
הספוגית "טודיי" פותחה בתחילת 1976 ושווקה לראשונה בארצות הברית בשנת 1983. בשנת 1994 היא הוסרה מהמדפים.
לאחר מספר עיכובים היא הפכה לזמינה בקנדה ב-2003, ובארצות הברית ב-2005. החברה-אם של היצרנית הכריזה על פשיטת רגל ב-2007, והיא הוסרה בשנית מהמדפים עד לשיווקה מחדש ב-2009.
"פרמטקס" שווקה לראשונה בצרפת ובמחוז קוובק שבקנדה ב-1984.
"פרוטקטאייד" שווקה לראשונה בקנדה ב-1996 ובאירופה ב-2000.
הספוגית היא חסם פיזי המונע מתאי הזרע מלהגיע לצוואר הרחם.
קוטל הזרע הוא מרכיב חשוב ובלעדיו הספוגית אינה יעילה כלל.
כל מותג מכיל קוטל זרע שונה.
המותג "טודיי" משתמש ב-1,000 מיליגרם Nonoxynol-9. "פרוטקטאייד" משתמש ב-5,000 מיליגרם F-5 gel הכולל שלושה מרכיבים פעילים.
"פרמטקס" מכיל 60 מיליגרם בנזלקוניום כלוריד (המשמש גם לטיפול בכאבי גרון).
ישנם נשים וגברים הרגישים ל-Nonoxynol-9 המצוי בחלק מקוטלי הזרע.
נשים המשתמשות בספוגיות נמצאות בסיכון מוגבר לזיהום ולדלקת בדרכי השתן.
שימוש לא נכון, כגון השארת הספוגית בגוף מעל 30 שעות ברצף, עלול לגרום לתסמונת הלם רעלי.
זמן קצר לאחר שהספוגיות הורדו מהמדפים בארצות הברית, הספוגית הייתה נושא פרק בסיינפלד.
בפרק, איליין בניס שומרת בקנאות על מלאי הספוגיות שנותרו לה ומקיימת יחסים רק עם מי שראוי לספוגית בעיניה, והוא מקבל את התואר SPONGE WORTHY.
ספה היא פריט ריהוט שנועד לישיבה של יותר מאדם אחד, תוך מתן תמיכה בגב ובזרועות.
בדרך כלל כוללת הספה משענת משלושה צדדים.
בבתי מגורים ספות נמצאות בדרך כלל בחדר המשפחה, בסלון, בחדר העבודה או בטרקלין.
המסגרת של ספות סטנדרטיות מורכבת מעץ או מתכת שעליה מונח ריפוד מכוסה במגוון רחב של בדים או עור (טבעי או סינתטי) ולפעמים שילוב של שניהם.
ניתן למצוא ספות גם בבתי מלון ובחלק מהמשרדים, חדרי המתנה ועוד.
הסוגים הנפוצים ביותר של ספות הם ספה דו-מושבית או ספת שני מושבים בריטית, וספות עם יותר משני מושבים.
ספה מודולרית נוצרת ממקטעים מרובים (בדרך כלל בין שניים לארבעה חלקים) ולעיתים כוללת לפחות שני חלקים שמתחברים בזווית של 90 מעלות או מעט יותר.
נוהגים להשתמש בספות אלו כדי למלא פינות בחדרים.
ספה זו מכונה גם ספה פינתית בבריטניה.
ספה המיועדת לאדם אחד נקראת כורסה.
גרסאות אחרות לספה כוללות את ה"דיוואן" (ספה נמוכה חסרת רגליים), ספת ה"התעלפות" (חסרת משענת גב או משענת נמוכה יותר), "שז לונג" (ארוכה עם משענת יד אחת), "קנפה" (ספה מקושטת עם שלושה מושבים), ו"הספה העות'מאנית" (שנחשבת בדרך כלל לסוג של הדום).
כדי לחסוך מקום, מספר ספות כפולות הן מיטות, דייבדס, או פוטונים.
ישנן גם ספות ששמן, הרשום כסימן המסחרי, ידוע כשם גנרי, כמו "דבנפורט" או "צ'סטרפילד".
בבריטניה צ'סטרפילד היא ספה עמוקה עם כפתורים ומשענות לזרועות ולגב באותו גובה, העשויה לרוב מעור מצ'סטרפילד.
המונח באנגלית בריטית מוחל רק על סוג זה של ספת צ'סטרפילד.
בקנדה, המונח "צ'סטרפילד" הוא מילה נרדפת לספה, והוא נפוץ בקרב קנדים מבוגרים; על פי סקר שנעשה באזור "Golden Horseshoe" באונטריו ב-1992, מונח זה הולך ונעלם במהירות מהאנגלית הקנדית.
צפון קליפורניה הוא המקום היחיד, מלבד קנדה, שבו המונח "צ'סטרפילד" הוא שם נרדף לספה; גם שם הדבר נפוץ בעיקר בקרב התושבים המבוגרים יותר.
המונח "ספת שלושה חלקים" משמש לתיאור סט רהיטים המורכב מספה עם שניים או שלושה מושבים ועוד שתי כורסאות.
ספגטי אַלָהּ פּוּטָנֶסְקָה (באיטלקית: Spaghetti alla puttanesca; מילולית: ספגטי בסגנון הזונה) היא מנת פסטה מהמטבח האיטלקי במקור, המאופיינת בטעמים חזקים, כוללת שימוש בתבלינים שונים המעניקים למנה ריח ייחודי חזק וטעמים חריפים ומלוחים במידת מה.
ככל הנראה מקור המנה במאה ה-19, באזור נאפולי.
מרכיבי המאכל אופייניים למטבח הדרום איטלקי: עגבניות, שמן זית, זיתים, פלפלי צ'ילי, צלפים, שום ועוד.
יש גרסאות שונות באשר למועד המצאתו ומקורו המדויק של המאכל, חלקן טוענות שהמאכל הומצא במאה ה-19 וחלקן טוענות שהוא הומצא קרוב לאמצע המאה ה-20.
הפעם הראשונה שמתכון עם השם "פוטנסקה" מופיע הייתה בתחילת המאה ה-19 במתכונים שכתב הסופר והטבח איפוליטו קוואלקאנטי.
במתכון הכתוב קוואלקאנטי מתאר פסטה עממית נאפוליטנית ארוכה ודקה מסוג וורמיצ'לי ברוטב המבוסס על זיתים, צלפים ואנשובי.
מתכונים אחרים מאותה התקופה מתארים מנה דומה שכללה גם שילוב של עגבניות מה שנתן לה את השם מרינרה.
הפעם הראשונה שבה היא מופיעה בשמה המלא ספגטי אלה פוטנסקה מתרחשת ברומן שיצא לאור ב-1961 בשם "הפצע הקטלני" (במקור: Ferito a morte) מאת רפאלה לה קפריה.
באותו ספר כתוב שמקור המאכל הוא בעיר סירקוזה שבסיציליה.
בנאפולי עצמה המנה נקראת לרוב בדיאלקט המקומי בשם שאינו כולל את המילה "פוטנסקה".
מהדורת 1971 של ספר הבישול האיטלקי הפופולרי Il cucchiaio d'argento ("כפית הכסף") אומנם לא מכילה מתכון לספגטי אלה פוטנסקה, אך קיימים בספר שני מתכונים אחרים של ספגטי מדרום איטליה הדומים לו במידה רבה.
המילה פוטנה (Puttana), זונה באיטלקית, נקשרת לאחת התיאוריות הפופולריות בהקשר לשמה ולמקור המנה.
סיפור עממי מייחס את המצאת הספגטי אלה פונטנסקה לזונות שעבדו בנאפולי במחצית המאה ה-20. ברובע הספרדי בנאפולי (Quartieri Spagnoli) הייתה באותה התקופה פעילות ענפה של בתי בושת.
אחת הסברות היא שמדובר במנה שהייתה מהירה ופשוטה להכנה ונעשתה עבור הלקוחות של אחד מבתי הבושת ברובע.
יש גרסאות הטוענות כי הנשים שהועסקו בזנות חיפשו מתכונים למאכלים המבוססים על תוצרת מקומית, שניתן לבשלם במהירות והם מזינים.
עסקי היצאנות באותה תקופה נערכו במה שנהוג היה לכנות "בתים סגורים": בתים שחלונותיהם היו תמיד מוגפים, כדי שהעוברים ושבים ברחוב לא ייראו את הנעשה בפנים והנערות העובדות בתוך הבית לא ידעו אם בחוץ יום או לילה ולא הורשו לצאת מפתח הבית.
סברה שנייה מתייחסת ללבני הנשים שהיו צבעוניים ונועדו למשוך את תשומת ליבם של הלקוחות הפוטנציאלים.
הצבעים השונים התבטאו במרכיביו השונים של הרוטב: אדום, ירוק, סגול ובורדו.
ההתייחסות למנה כאילו נולדה סביב זנות מעלה לעיתים טענות מעולם התקינות הפוליטית הקוראות לשינוי של שם המנה בעקבות כך.
ייתכן שהקישור לזנות ולתרגום המילולי מקורו בעצם בטעות מילולית והשם של המנה מקורו בסלנג מקומי.
הדבקים בגרסה זו למקור שם המנה טוענים שמיקום המצאת המנה הוא לא ברובע הספרדי בנאפולי אלא באתר נופש שהיה ממוקם בחופי האי הגעשי איסקיה בדרום איטליה, במסעדה הקרויה: O Rangio Fellone.
באותה מסעדה נהגו להתארח מיטב הזמרים של איטליה בשנות החמישים וגם הופיעו לבידור הסועדים במקום.
בעל המסעדה היה סנדרו פטי, אדריכל במקצועו שהיה ידוע בחיבתו להנאות החיים.
על פי הסיפור לילה אחד אירח את חבריו במסעדה ולאחר שסיימו לשתות אלכוהול בשעת לילה מאוחרת הם ביקשו מסנדרו שיכין להם אוכל.
הוא הלך למטבח אך הבין שאין לו מה להכין עבורם מאחר שחומרי הגלם במטבח אזלו ואמר לחבריו ללכת לחפש מזון במקום אחר.
הם לא ויתרו והשיבו לו שמאחר והכל סגור בשעה זו אין להם לאן לפנות ואמרו לו באיטלקית את המשפט: "facci una puttanata qualsiasi".
המונח Puttanata אמנם מגיע מהמילה Puttana, אך יכול גם לשמש כסלנג במשמעות של "שטות" או "קשקוש".
לפי גרסה זו כוונתם של החברים הייתה לומר לבעל המסעדה שיכין עבורם מאכל כלשהו, לא משנה מה בדיוק.
באי איסקיה עדיין נהוג להתייחס למנה זו כאל מנה אופיינית למטבח המקומי שלהם.
יש שלא משתמשים בכלל באנשובי ויש המכנים את המנה "תבשיל האנשובי המפורסם בעולם".
ספגטי אלה פוטנסקה היא אחת ממנות הפסטה המוכרות והפופולריות ביותר באיטליה.
בניגוד לרוטבי פסטה אחרים כמו הקרבונרה למשל, מנה זו שומרת על מתכון שהוא מאוד נאמן למקור, גם במטבחים שמחוץ לאיטליה.
ככל הנראה הסיבה לכך היא שהמרכיבים הבסיסיים של המנה הם יחסית פשוטים וזמינים לא רק באיטליה אלא גם בארצות אחרות בעולם.
הרוטב למאכל זה נקרא במקור sugo alla puttanesca ("רוטב בסגנון הזונה").
קיימות מספר גרסאות והגרסה הנפוליטנית לא מכילה אנשובי.
ברוב המטבחים הרוטב הוא מלוח מעט: על ידי תוספת מלח או צלפים, זיתים (נהוג להשתמש בזיתים כהים מהעיירה גאטה (במקור: Gaeta).
במקרים בהם לא משתמשים בדגי אנשובי, חריף מעט (תיבול צ'ילי) ובעל ריח בולט (תוספת שום ואורגנו).
בדרך הכלל הרוטב מוגש על גבי פסטה ארוכה, ספגטי ברוב המיקרים, אף שיש המגישים אותו עם פסטה פנה (penne; "אטריות צינור"), בוקטיני, לינגוויני, או ורמיצ'לי (Vermicelli).
קוצצים שום ובצל ומוסיפים אנשובי (להוציא בגרסה הנפוליטנית).
קוצצים פלפלת צ'ילי, זיתים וצלפים ומוסיפים למחבת וכן עגבניות קצוצות, אורגנו, מלח ופלפל שחור.
מצמצמים את הרוטב בהרתחה איטית ושופכים מעל ספגטי אל דנטה, מקשטים בפטרוזיליה.
ספוגנים (שם מדעי: Demospongiae; נקראים גם צורניים) הם הקבוצה הגדולה ביותר במערכת הספוגים.
הספוגאים בעלי שלד העשוי מאוסף של מחטי שלד עשויות סיבי חלבון ספונגין (מודיפיקציה של קולגן) ו\או צורן דו-חמצני.
במינים של ספוגנים עם מחטים צורניות, הן שונות בצורתן ממחטי הספוגים מסוג זכוכנים שדומים להם מבחינות אחרות (במילים אחרות, צורת המחטים משמשת על מנת להבחין בין הקבוצות).
הספוגנים מהווים 90 אחוז ממיני הספוגים ולכולם מבנה גוף מסוג לויקון.
הסדרות בקבוצה מגוונות מאוד וכוללות כמה ספוגים גדולים.
רובם שוכני-ים, אך כמה חיים בסביבת מים מתוקים.
לכמה מינים צבעים עזים, וישנה שונות רבה במבנה גופם.
המינים הגדולים ביותר, גובהם מעל מטר אחד.
הם מתרבים ברבייה מינית והן ברבייה אל-מינית.
מחלקה זו כוללת מינים רבים ביניהם ניפאטס דיגיטליס, ספונגילה לאקוסטריס ופולימסטיה בולטיפורמיס.
ספוג מנגר (ידוע גם כקוביית מנגר, קוביית שירפינסקי או ספוג שירפינסקי) הוא פרקטל תלת-ממדי.
הספוג הוא הכללה תלת-ממדית של קבוצת קנטור החד-ממדית ושטיח שרפינסקי הדו-ממדי.
הוא תואר לראשונה ב 1926 על ידי קרל מנגר במחקריו אודות מושג המימד במרחב טופולוגי.
לחלק כל פאה בקובייה לתשעה ריבועים כמו בקובייה הונגרית.
מתקבלות תת-פאות של 26 תת-קוביות.
להסיר את התת-קובייה של כל תת-פאה מרכזית וגם את התת-קובייה המרכזית החבויה בתוך הקובייה הגדולה.
זו רמה 1 של ספוג מנגר והיא דומה לקובייה ריקה (Void Cube).
לחזור על צעדים 1 ו-2 עבור כל אחת מ-20 הקוביות וחוזר חלילה.
קוביית ירושלים היא פרקטל שתואר ב 2011 על ידי אריק בירד.
הוא נוצר על ידי חיתוך של צלב יווני ל 8-קוביות באיטרציה ראשונה ו-12 קוביות במיקום שונה באיטרציה שנייה וחוזר חלילה עד אינסוף.
נוצרת דוגמה המזכירה את צלב ירושלים.
ספארקשורטס היא סדרה של סרטי הנפשה אמריקאיים קצרים ועצמאיים, שהופקו על ידי אולפני ההנפשה של פיקסאר.
פיקסאר הכריזה לראשונה על פרויקט "ספארקשורטס" ב-18 בינואר 2018. הוא מורכב ממתן לעובדים בפיקסאר חצי שנה ותקציב מוגבל לפיתוח סרטי אינדי קצרים, כולם על סמך חוויות אישיות.
הפרויקט פותח במטרה למצוא יוצרי קולנוע חדשים בפיקסאר.
בובי רוביו, סופר / במאי הסרט "לצוף", תיאר את הפרויקט כ-"שונה מסוגי הסרטים" שפותחו בפיקסאר, ואילו לינדסי קולינס אמר כי פרויקט הסרטים הקצרים מכונה "ספארקשורטס" (ניצוצות) כיוון שפיקסאר "[רוצה] לגלות ניצוץ יצירתי" בעובדיו.
ג'ים מוריס אמר: "פרויקט ספארקשורטס נועד לגלות מספרי סיפורים חדשים, לחקור טכניקות של סיפורים חדשים ולהתנסות בזרימות הפקה חדשות", והוסיף שהוא "[מספק] הזדמנות לפתח את הפוטנציאל של אמנים בודדים וגישות הקולנוע ההמצאתיות שלהם בנושא.
בקנה מידה קטן יותר מהמחיר הרגיל של [פיקסאר]".
"פרל", "סמאש וגראב" ו"קיטבול", שלושת הסרטים הקצרים הראשונים של הפרויקט, אושרו ב-SIGGRAPH ב-14 באוגוסט 2018. "פרל" פורסם רשמית ב-4 בפברואר 2019 ביוטיוב, בעוד "סמאש וגראב", ו"קיטבול" פורסמו ב-11 וב-18 בפברואר, בהתאמה.
הסרטים הקצרים פורסמו לאחר מכן ב-12 בנובמבר 2019 בדיסני+, יחד עם "לצוף", שלא עלה ליוטיוב.
הסרט החמישי בסדרה, "רוח", פורסם ב-13 בדצמבר של אותה שנה, ואחריו יצא "לופ" שיצא ב-10 בינואר 2020. באותה יום בו יצא, דייוויד לאלי ציין שפיקסאר עובדת על סרטונים קצרים נוספים.
מאז יצאו חמישה סרטים נוספים, "לצאת", "מחילת הארנב", "עשרים ומשהו", "נונה" ו"עצמי".
ב-24 בספטמבר 2021 יצא סרט תיעודי שעוקב אחר הפקת הסרטים "עשרים ומשהו" ו"נונה".
הסרטים הקצרים זכו לשבחים בעקבות הנושאים הבוגרים יותר בהשוואה להפקות הקודמות של פיקסאר, ואף חלקם היו מועמדים לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
הסיטואציה מסתבכת והופכת לקומית, כאשר באורח קסום, תודעתו של גרג מתחלפת עם זו של כלבו.8 מחילת הארנב 22 בדצמבר 2020תקציר העלילה: ארנבת צעירה מנסה לחפור את מחילת החלומות שלה, אולם היא מתביישת בכל פעם שהיא בטעות מגיעה לבית של השכנים שלה.
ספארקס היא העיר החמישית בגודלה בנבדה שבארצות הברית הממוקמת מזרחית לעיר רינו.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-105,000 תושבים.
ההתיישבות האירופאית באזור החלה בשנות ה-50 של המאה ה-19, והואצה בתחילת המאה ה-20. בשנת 1905 ההתיישבות הוכרזה כעיר.
סַפארין הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם במערב השומרון, הממוקם כ-11 ק"מ דרומית-מזרחית לטולכרם, בגובה של כ-345 מטר מעל פני הים.
כ-1 ק"מ מזרחית לכפר נמצא כפר בית ליד, כ-3 ק"מ דרומה נמצא כפר כור, כ-3 ק"מ מצפון-מערב לכפר נמצא כפר שופה.
כ-3 ק"מ מצפון מזרח לכפר הוקמה התנחלות ענב.
הכפר מקבל שירותים מעיריית ענבתא.
הוצע לזהות את ספארין עם ספר, אחד היישובים המוזכרים בחרסי שומרון שמתקופת ממלכת ישראל.
בפי התושבים מקור השם הוא מהשורש הערבי ס-פ-ר (س.ف.ر.) שהוראתו, לרוב, קשורה למסע וייתכן שהשם מרמז על הגעתם של התושבים הראשונים ממקום מרוחק.
בכפר נמצאו חרסים מהתקופה הביזנטית.
בתקופה הצלבנית כתב דיאא א-דין (1173–1245) כי בספארין הייתה אוכלוסייה מוסלמית.
בסוף המאה ה-16 היו בכפר כ-8 משקי בית, כולם מוסלמים.
התושבים שילמו לשלטון העות'מאני מס בשיעור קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית, בנוסף על הכנסות מזדמנות ובית הבד המקומי, וכן מס קבוע לאנשי אזור שכם.
בסך הכול תושבי הכפר שילמו כ-9,167 אקצ'ות.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 תיארה את ספארין כ"כפר קטן על צלע הר.
בכפר ישנם כמה עצי זית."
שטח הכפר הוא 9,687 דונם, מהם 9,683 דונם רשומים בבעלות פרטית וארבעה דונם מושע.
מתוך כלל השטח, הכפר עצמו היה בנוי על 13 דונם, כ-3,008 דונם שמשו לחקלאות וכ-6,666 דונם היו אדמות בּוּר.
כיום השטח הבנוי של הכפר הוא 270 דונם.
מוחמד בן אחמד א-סַפַארִינִי, או בקיצור "א-סַפַארִינִי" (1702–1774), היה איש דת חנבלי פלסטיני, משפטן, סופר והיסטוריון.
ד"ר , שגריר מדינת פלסטין בסין, מתווך בין-לאומי לפתרון בעיית קמבודיה.
ספגטי אליו אוליו (באיטלקית: Spaghetti aglio e olio; בתעתיק מדויק: "ספגטי אליו אה אוליו" – בתרגום לעברית: "ספגטי (עם) שום ושמן") היא מנת פסטה איטלקית מסורתית מאזור נאפולי.
המנה היא דוגמה טיפוסית של המטבח האיטלקי והיא פופולרית מאוד.
ניתן לייחס את הפופולריות שלה להיותה פשוטה להכנה ולעובדה שהיא עושה שימוש במרכיבים זולים וזמינים בעלי חיי מדף ארוכים.
המנה נעשית על ידי הקפצה קלה תחילה של שום פרוס דק בשמן זית כתית, לפעמים בתוספת של גרגירי פלפל אדום (צ'ילי מיובש).
לאחר מכן מוסיפים תערובת השמן והשום לספגטי מבושל במים מומלחים.
לאחר מכן נהוג להוסיף פטרוזיליה איטלקית קצוצה דק כקישוט.
למרות שגבינה אינה כלולה ברוב המתכונים המסורתיים, ניתן להוסיף פרמזן מגורר או פקורינו.
חלק מהמתכונים ממליצים להוסיף חלק מהמים מבישול הפסטה לשמן הזית כדי ליצור רוטב, אבל מתכונים אחרים ממליצים פשוט לשפוך את השמן על הפסטה המסוננת.
ספואת אבו ריא הוא רופא משפחה שכיהן כראש עיריית סח'נין בין 2018 ל-2024.
אבו ריא הוא רופא עם שתי התמחויות: משפחה וגריאטריה, דובר עברית, ערבית רוסית ואנגלית.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 ניצח אבו ריא את ראש העירייה היוצא ויו"ר ועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות מאזן גנאים ברוב של 52.52% (10,320 קולות) מול 47.48% (9,328 קולות).
הוא מעורב משמעותית בפעילותה של קבוצת הכדורגל בני סכנין.
בתקופת כהונתו הצטרפה העיר לפורום הגליל.
בדצמבר 2019, נורו יריות לעבר ביתו ורכבו הוצת.
ספגטי אַלֶה ווֹנְגוֹלֶה (באיטלקית: Spaghetti alle vongole; מילולית "ספגטי עם צדפות") למעשה עם סוג מסוים של צדפות קטנות.
המנה היא מנה פופולרית מאוד ברחבי איטליה, במיוחד בקמפניה (שם הוא חלק מהמטבח הנפוליטני המסורתי).
לצורך הכנת המנה נעשה שימוש בפאלורדה, או צדפות קונכיות שטיח , באיטלקית: vongola verace או קונכיית הטריז הים-תיכונית הקטנה , הידועה גם כ-Tellina או "צדפת שעועית".
שני הסוגים נקראים גם אַרְסֶלֶה בליגוריה ובטוסקנה.
הוונגולה הן צדפות קטנות שמבושלות עם קליפתן.
האיטלקים מכינים את המנה הזו בשתי דרכים:
בביאנקו (בלבן), כלומר, עם שמן, שום, פטרוזיליה, ולפעמים שפריץ של יין לבן
ברוֹסוֹ (באדום), דהיינו כמו שתואר קודם, אבל עם עגבניות ובזיליקום טרי, תוספת העגבניות תכופה יותר בדרום.
באופן מסורתי, הצדפות הקטנות מבושלות במהירות בשמן זית חם שאליו מוסיפים הרבה שום.
הצדפות החיות נפתחות במהלך הבישול, ומשחררות נוזל המשמש כחומר הטעם העיקרי.
לאחר מכן מוסיפים את הצדפות לפסטה היציבה (ספגטי, לינגוויני או ורמיצ'לי), יחד עם מלח, פלפל שחור (או פלפל אדום), וחופן פטרוזיליה קצוצה דק.
את המנה שמדיפה ריח ים חזק אוכלים עם הצדפות הקטנות בקליפתן.
באזור ליגוריה של איטליה, מזרחית לג'נובה, Spaghetti alle vongole (veraci) פירושו ספגטי עם צדפות קטנטנות גם כן בקליפתן (עוד יותר קטנות מהגרסה הנפוליטנית), לא יותר מגודל ציפורן ממוזערת, עם רוטב יין לבן/שום.
ניתן להשתמש בלינגוויני במקום ספגטי.
מתכונים איטלקיים-אמריקאיים משתמשים לפעמים בשמנת במנה הזו, אבל באזור המקור שלה הדבר ייחשב חריג ולא מקורי.
ג'יליאן ריילי מחשיבה שמנת כזרה לרוח הבישול האיטלקי ומציינת ש"האופן שבו השמנת מדכאת את הטעם והמרקם אינו מתאים לטעם העדין ולסמיכות של פסטה".
בארצות הברית, לפעמים מוסיפים גבינה למנה, אף על פי שהאיטלקים מאמינים שהיא גוברת על הטעמים הפשוטים של הצדפות ושל שמן זית באיכות טובה.
ספאתה היא חרב בינונית, ארוכה יותר מן הגלאדיוס, שאורכה נע בין 50 ל-100 ס"מ ובעלת ניצב באורך 18–20 ס"מ.
היו שתי גרסאות שלה: גרסה עם חוד ארוך ששימשה את חיל הרגלים, אשר מאוחר יותר החליפה את הגלאדיוס בתור הנשק של הרגלים הכבדים בעוד הגלאדיוס הפכה לנשק משני; וגרסה עם חוד מעוגל יותר ששימשה את חיל הפרשים כאשר החוד הוקהה כדי למנוע דקירה בטעות של הרוכב או סוסו.
המילה ספאתה מגיעה מהמילה הלטינית spatha, שמגיעה בתורה מהמילה היוונית σπάθη (פונ': spáthē) המתורגם כ"כל להב רחב, מעץ או מתכת" וגם "להב רחב של חרב".
במהלך המלחמה הפונית השנייה, שכירי חרב קלטיים הכירו את הספאתה לצבא הרומי.
הספאתה הייתה נשק ששירת את חיל הפרשים של רומי, בעוד חיל העזר הרומי והליגיונרים של חיל הרגלים הרומי השתמשו בגלאדיוס במקום.
במשך הזמן, לקראת סוף המאה השנייה, חיל הרגלים הרומי אימץ את הספאתה.
זו הייתה חרב בעלת שינויים רבים, מהמקור של בגאליה, ועד לשימוש שלה בידי הצבא הרומי.
אורך הלהב השתנה בין 60-75 ס"מ
חישול הלהב נעשה באמצעות חישול דפוסי בכדי לחזק את ליבת הלהב.
מראה המתכת אף הועצם בעזרת מתכות בעלות צבעים מנוגדים.
בנוסף החרב כללה שקע אורך אחד ולפעמים גם שניים, מה שהפך את הספאתה לחרב עמידה וקלת משקל.
בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס" מאת ריק ריירדן ישנה דמות בשם הייזל לבסק הידועה במיומנותה בספאתה
בסרט גלדיאטור אחד הנשקים בשימוש הוא ספאתה
בסדרה ספרטקוס הלוחמים הרומים נושאים את החרב
במשחק המחשב "Assassin's Creed: odyssey" מסדרת המשחקים Assassin's Creed ישנה חרב הנקראת ספאתה; אך החרב המוצגת מבוססת על הקסיפוס ובנוסף, קיום ספאתה במשחק אינו תואם לתקופה.
במשחק המחשב "Total War: Attila" מסדרת המשחקים Total War ספאתה הוא נשק שאפשר לחמש בו פרשים
ספוג מלמין הוא חומר ספוגי מוקצף המיוצר מתרכובת של מלמין ופורמלין.
זהו החומר ממנו עשוי ספוג הניקוי אשר מוכר בישראל כ"ספוג הפלא", אשר משמש לניקוי באמצעות ליטוש עדין.
החומר משמש גם לצורך בידוד תרמי ובידוד אקוסטי.
בתחילת המאה ה-21 התגלה כי קצף המלמין יעיל במיוחד בהסרת לכלוך, משום שמבנה הקצף הפתוח שלו גורם לשיוף עדין של החומר אותו מנקים, אשר מוריד את השכבה העליונה ומשאיר שכבה חדשה ונקייה.
שפשוף ספוג מלמין לח יעיל בהורדת כתמים שקשה להסירם באמצעת שפשוף בספוג רגיל, כגון כתמים של עפרונות צבעוניים, טושים ושומן מקירות צבועים, משטחי פלסטיק ומשטחי עץ.
בדומה למחק, הספוג נשחק במהלך השימוש ועלול להשאיר אחריו שאריות עדינות שניתן להסיר בשטיפה.
שפשוף של הספוג על משטחים עדינים או משטחים עם ציפוי מגן (כגון לכה) עלול להוריד את שכבת הציפוי ולפגוע במוצר.
בנוסף, בזכות משקלו הנמוך והצפיפות הגבוהה שלו קצף המלמין משמש גם כמבודד תרמי לציפוי צינורות, וכן כמבודד אקוסטי עבור אולפנים, אולמות עוד.
ספוגי מלמין תורמים באופן משמעותי לזיהום מיקרופלסטיק.
מחקר שפורסם בשנת 2024 מצא כי ספוגי מלמין משחררים מדי חודש ברחבי העולם מעל טריליון סיבי מיקרופלסטיק כתוצאה משפשוף שלהם.
החלקיקים שיוצר הספוג זעירים מכדי להיות מסוננים על ידי מערכות סינון וטיהור השפכים וכך הם עלולים לזהם את מערכות המים ולהגיע בהמשך לתוך המזון שצורכים בני אדם.
בשל יכולת השיוף שלו, במגע חזק מדי עם העור הספוג עלול לגורם לגירוי או פציעה, במיוחד אצל ילדים או בעלי עור רגיש.
ספארק מסאיוקי מצאנגה היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת הוואי, משנת 1977 ועד למותו ב-1990. קודם לכן ייצג את הוואי בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בבית הנציגים הטריטוריאלי של הוואי.
מצאנגה, חבר המפלגה הדמוקרטית, הציג חקיקה שהובילה להקמת מכון השלום של ארצות הברית ולפיצויים עבור יפנים-אמריקאים שנכלאו במהלך מלחמת העולם השנייה.
מצאנגה נולד ב-8 באוקטובר 1916, באי קוואי, טריטוריית הוואי והיה יפני-אמריקאי.
הוריו היגרו לארצות הברית מיפן.
כשהיה בן שמונה, הוא זכה לכינוי ספארקי על שם Spark Plug, דמות ברצועת הקומיקס בארני גוגל וסנאפי סמית'.
הוא קיבל תואר ראשון בהצטיינות בחינוך מאוניברסיטת הוואי בשנת 1941.
בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור, ב-7 בדצמבר 1941, חיילי ה-AJA (אמריקאים ממוצא יפני) במשמר הלאומי של הוואי אורגנו מחדש ליחידה חדשה של הצבא בשם גדוד הרגלים הזמני של הוואי.
ב-5 ביוני 1942, שישה חודשים לאחר שיפן תקפה את פרל הארבור, ספינת תובלה מאווי של צבא ארצות הברית יצאה בשקט מנמל הונולולו עם 1,432 אנשי היחידה.
ב-12 ביוני 1942, רגע לפני הגעת הגדוד לאוקלנד, קליפורניה, נודע ליחידה שהיא סומנה מחדש כגדוד הרגלים ה-100 (נפרד), כלומר היו יחידה נפרדת ולא חלק מגדוד או יחידה צבאית כלשהי.
הגברים אימצו את "זכור את פרל הארבור" כמוטו של היחידה שלהם.
שיא האימונים של גדוד הרגלים ה-100 (בספטמבר) במחנה מקוי, בתוספת השירות של מתנדבי הניצחון של ורסיטי בהוואי, הוביל את מחלקת המלחמה לאשר את הקמת צוות הלחימה הרגימנטלי 442 (RCT) ב-1 בפברואר 1943. מצאנגה נפצע פעמיים בקרב באיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא שירת בצוות הלחימה של הרגימנט הנודע 442 ושוחרר מהצבא כקפטן.
מצאנגה סיים את בית הספר למשפטים בהרווארד בשנת 1951.
מצאנגה שימש כתובע והיה חבר בבית הנבחרים הטריטוריאלי של הוואי.
לאחר שדניאל אינווי נבחר לסנאט, מצאנגה החליף אותו כחבר היחיד של המדינה בבית הנבחרים.
לאחר שהוואי פוצלה למחוזות עבור הבחירות של 1970, מצאנגה נבחר למחוז הקונגרס הראשון של הוואי, הכולל את הטבעת הפנימית של הונולולו, והחזיק במושב זה עד 1976. באותה שנה, עם פרישתו של היירם פונג, ניצח מצאנגה את חברת בית הנבחרים השנייה של הוואי, פטסי מינק, על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאטור.
מטסונגה ניצח אז את המושל הרפובליקני לשעבר ויליאם קווין בבחירות הכלליות והמשיך לכהן בסנאט של ארצות הברית מ-1977 ועד מותו ב-1990.
בשנת 1984, לאחר שנים רבות של מאמצים מצד מצאנגה, הקונגרס העביר הצעת חוק שהקימה את המכון האמריקאי לשלום.
במשך 22 שנים, מצאנגה הציג חקיקה בקונגרס ליצירת פרס משורר הקונגרס.
ב-1985 התקבלה סוף סוף הצעת חוק המאשרת את תפקיד יועץ חתן פרס משורר בשירה לספריית הקונגרס.
מצאנגה סייע בהעברת הצעת חוק פיצויים עבור אנשים ממוצא יפני שנעצרו בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הפיצויים בסך 1.25 מיליארד דולר סיפק 20,000 דולר לכל עצור ובנוסף נמסרה התנצלות בפני העצורים.
מצאנגה היה ידוע בחוש ההומור שלו.
תקרית מפורסמת אחת כללה את מצאנגה ושר החוץ אלכסנדר הייג בקבלת פנים בבית הלבן של ראש ממשלת יפן זנקו סוזוקי ב-1981. לפי הדיווחים, הייג חשב שמצאנגה הוא חבר במשלחת היפנית ושאל אם הוא מדבר אנגלית.
מצאנגה השיב, "כן, אדוני המזכיר, אני דובר - והיה לי הכבוד להצביע על אישורך לפני כמה ימים."
מצאנגה היה נשוי להלן האצומי טוקונאגה לשעבר והיו לו שלוש בנות ושני בנים.
מצאנגה חלה בסרטן הערמונית בסוף חייו; בינואר 1990, הוא הודיע שהסרטן התפשט לעצמותיו.
מאוחר יותר הוא הלך לבית החולים הכללי של טורונטו לקבלת טיפול, ומת שם ב-15 באפריל 1990, בגיל 73. הארון שלו עטוי הדגל היה מונח במדינה ברוטונדה של קפיטול המדינה בהונולולו.
בשנת 1997, אלמנתו של מצאנגה תרמה את המסמכים שלו לאוניברסיטת הוואי במנואה.
היו כ-1200 קופסאות של חומר כולל מסמכים, תמונות, סרטונים ומזכרות מ-28 שנותיו בקונגרס.
כמו כן בעיתונים חומרים מקצועיים ואישיים מחייו לפני הקונגרס; ראויים לציון במיוחד מסמכים, מכתבים, תצלומים ומזכרות משירותו בצבא בגדוד 100.
פסל ברונזה המכבד אותו נמצא בגן הילדים הבינלאומי Spark M.
Matsunaga למען השלום בתיאטרון הסיפורים של הוואי בעיר הולדתו האנפה, קוואי.
החל משנת 1999, הדיוקן של מצאנגה מופיע על איגרות חוב של סדרה I של ארצות הברית בשווי של 10,000 דולר.
יש גם בית ספר יסודי בג'רמנטאון, מרילנד.
סַפַד אל-בַּטִּיח' הוא כפר לבנוני בנפת בינת ג'בייל, מחוז א-נבטיה.
הכפר שוכן בגובה ממוצע 650 מטרים מעל פני הים, בסמוך ומדרום לכפר ג'ומייג'מה, כ-12 קילומטרים צפונית לעיר הנפה – בינת ג'בייל, כ-32 קילומטרים מדרום לעיר המחוז א-נבטיה.
שטח הכפר הוא כ-2,000 דונם, ובעבר העיסוק העיקרי של תושבי הכפר היה חקלאות ובעיקר: חיטה וטבק.
מקור השם אינו ידוע ויש שתי סברות לנושא.
סיפור עממי: במקור, שם היישוב היה אל-מוטלּה (المطلّة) והשם שוּנה בשל הגעתו של אדם מצפת שהחל לגדל ולמכור לגדל אבטיחים (بطيخ).
לדעת הארכאולוג והיסטוריון המקום נקרא על שם שני אֵלים שמיים, אב ובנו: סָבּדו (صبدو) ו-בתאח'י (بتاخي).
הסברה נתמכת בסרקופגים וטרסות קדומות שנמצאו באדמות הכפר.
חוראני שולל את תקפות הסיפור העממי ששם הכפר היה אל-מוטלּה, ושונה בהתייחס לאדם שבא מצפת ומכר שם אבטיחים.
בשנת 1856 הופיע היישוב כ"ספד" על מפת ארץ ישראל ולבנון ששורטטה על ידי הגאוגרף הגרמני .
בשנת 1875 ביקר במקום ויקטור גרן וציין: "לשמאלי, על גבעה גבוהה, הכפר הקטן סַפֶד אֶל-בַּטִיחַ'ה, מאוכלס במתואלים ונוצרים כאחד".
בשנת 1881 ביקרה במקום משלחת סקר של הקרן לחקר ארץ ישראל ועל הכפר סַפֶד אֶל-בַּטִּיח' נכתב: "כפר, בנוי מאבן, המכיל כ-100 מֶתַאוִוילֶה וחמישים נוצרים, ממוקם על ראש גבעה, מוקף באדמה לעיבוד.
אספקת המים היא מכמה מעיינות רב-שנתיים ומעשרה בורות מים בכפר".
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 1,072 תושבים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
כ-65% שיעים וכ-35% מהם נוצרים מלכיתים.
בין השיעים לנוצרים שוררים יחסים טובים.
רבים מהאוכלוסייה המקורית ובמיוחד הנוצרים, היגרו למדינות אחרות, או ליישובים אחרים בלבנון והם מכרו את אדמותיהם.
במקומם הגיעו תושבים מדיר א-זהראני, עייתרון, בית יהון ועוד ופני המקום השתנו מיישוב כפרי ליישוב בעל אופי עירוני.
מחירי הנדל"נ האמירו ורק מעטים מהתושבים המקוריים עוסקים בחקלאות.
היישוב "בית ענת" נזכר בשני מקומות, במסגרת תיאור גבולות נחלת שבט נפתלי:
הארכאולוג יוחנן אהרוני, זיהה את ספד אל-בטיח' כ"בית ענת" הקדומה.
אין הסכמה של חוקרים לזיהוי זה, ורבים מהם זיהו את בית ענת במקומות אחרים.
ספוטניק 1 היה הלוויין המלאכותי הראשון ששוגר על ידי האדם לחלל.
הלוויין שוגר על ידי ברית המועצות במסגרת תוכנית ספוטניק, והיווה את הגורם למשבר הספוטניק - שהאיץ במידה ניכרת את תוכנית החלל האמריקאית ולפיכך גם את המירוץ לחלל בין ארצות הברית וברית המועצות.
ספוטניק שוגר ב־4 באוקטובר 1957 מבסיס קוסמודרום בייקונור שבקזחסטן בדרומה של ברית המועצות.
משדר הלוויין פעל כשבועיים, עד שהסוללות עליהן פעל דעכו.
הטיסה בכללותה נמשכה שלושה חודשים.
תחילה הוא הקיף את כדור הארץ בגובה של כ־250 ק"מ ולאחר מכן החל לאבד גובה, עד שבסופו של דבר נכנס לאטמוספירה ונשרף ב־4 בינואר 1958.
מיזם ספוטניק 1 החל ב־27 במאי 1954 כאשר המדען הרוסי סרגיי קורוליוב נפגש עם השר לתעשיות ביטחוניות, דימיטרי אוסטינוב, והציע לפתח לוויין מלאכותי שיסתובב סביב כדור הארץ.
קורוליוב העביר דו"ח שכתב מיכאיל טיכונוראבוב על מאמצים בכיוון זה שנעשים על ידי ארצות הברית.
טיכונוראבוב העריך כי ארצות הברית מפתחת לוויינים מלאכותיים וטילים.
ב־29 ביולי 1955 הכריז נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהואר באמצעות מזכיר התקשורת שלו כי ארצו תשגר לוויין מלאכותי במהלך השנה הגאופיזית הבינלאומית.
שבוע לאחר מכן, ב־8 באוגוסט אישרה נשיאות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות את פיתוח הלוויין המלאכותי.
ב־30 באוגוסט ביצע וסילי ריאביקוב, ראש הוועדה האחראית על משגרי R-7 ניסויי שיגור.
במהלך פגישה עם קורליוב הוא שמע את הדרישות מהמשגר לצורך שיגור חללית לירח.
הם החליטו לפתח גרסה בת שלושה שלבים של משגר ה־R-7 שתשמש לשיגורי לוויינים.
ב־30 בינואר 1956 אישרה מועצת השרים של ברית המועצות לבצע עבודות מעשיות לייצור הלוויין.
הלוויין תוכנן לשאת מכשירים מדעיים במשקל 200–300 ק"ג.
שיגור הניסוי הראשון של "אובייקט D" תוכנן ל־1957. לפי ההחלטה, העבודות על הלוויין התחלקו בין המוסדות הבאים:
האקדמיה הסובייטית למדעים אחראית על ההובלה המדעית ועל אספקת ציוד המחקר.
המשרד לתעשיות ביטחוניות וזרוע הביצוע שלו OKB-1 ייצרו את הלוויין כמנשא מיוחד לציוד מדעי.
המשרד לרדיו־טכניקה (התקשורת, בלשוננו היום) אחראי על פיתוח מערכות בקרה, ציוד הרדיו ומערכות הטלמטריה.
המשרד לתעשיית הספנות אמור לפתח את הגירוסקופ.
המשרד לבניית מכונות יפתח את המשגר, מערכות התדלוק וכל אמצעי התעבורה.
משרד ההגנה אחראי על ביצוע השיגורים.
התכנון השאפתני ובעיות תאום בין הגורמים הרבים המעורבים גרמו לעיכובים רבים.
לאחר שהסתיים פיתוח התכנון החדש של משגרי R-7 ובשל החשש מכך שארצות הברית תצליח לשגר לוויין לפני ברית המועצות החליט קורוליוב להשעות את פרויקט "אובייקט D" וליצור לוויין חדש פשוט, קל משקל, וקל להרכבה, ולפיכך החליט לוותר על הציוד המדעי לטובת משדר רדיו פשוט.
אובייקט D שוגר לבסוף כ"ספוטניק 3".
משדר הלוויין פעל כשלושה שבועות, עד שהסוללות שהיו בתוכו דעכו.
ניתוח אותות הרדיו שימש לאיסוף נתונים אודות צפיפות האלקטרונים ביונוספירה.
הטמפרטורה והלחץ קודדו לאותות רדיו שנקלטו ברחבי העולם ושימשו גם כחיווי שהלוויין לא נפגע ממטאוריטים.
העיתונות ברחבי העולם עקבה אחרי הלוויין בדיווחים יומיים, שכללו הודעות על מסלול הלוויין כדי שאזרחים יוכלו לנסות לצפות בו.
צוותי צופים ב־150 תחנות בארצות הברית ומדינות אחרות הביטו לשמים כדי לחפש את הכדור הסובייטי בשמי הדמדומים של הערב והשחר.
הם צפו במשקפות ובטלסקופים כאשר הוא חלף מעליהם.
ב־5 באוקטובר הודיעה מעבדת המחקר של הצי של ארצות הברית כי הקליטה ארבע חליפות של ספוטניק 1 מעל ארצות הברית.
ברית המועצות ביקשה מחובבי רדיו ומתחנות מסחריות להקליט את קולו של הלוויין על סרטים מגנטיים.
בתחילה הקיף הספוטניק 1 את כדור הארץ במסלול שנע בין גובה של כ־250 ק"מ לגובה של כ-900 ק"מ והשלים כל הקפה ב-95 דקות.
לאחר מכן הספוטניק החל לאבד גובה, עד שבסופו של דבר הוא נכנס לאטמוספירה ונשרף ב־4 בינואר 1958. עוד קודם לכן, בתחילת דצמבר דווח על נפילת המשגר לכדור הארץ.
הלוויין ספוטניק 1 היה כדור בקוטר 585 מילימטרים עשוי מסגסוגת אלומיניום קלה שפניה לוטשו היטב כך שתחזיר את אור השמש.
עובי הדופן היה 2 מילימטר.
מהכדור יצאו ארבע אנטנות באורכים של 2.9-2.4 מטרים ובתוכו היו שני משדרי רדיו ששידרו בתדרים 20.005 ו־40.002 מגה־הרץ.
לראשונה הסכימה ברית המועצות להשתמש בציוד "תואם" לזה של ארצות הברית, אך לאחר מכן הודיעה על השימוש בתדרים נמוכים יותר.
משקלו של הלוויין היה כ־83.6 ק"ג.
בברית המועצות ניסו להעצים את ההישג בשיגור הלוויין וייחסו לו אפשרות לאסוף ידיעות צבאיות בעלות חשיבות עצומה.
ניקיטה חרושצ'וב אף אמר שפיתוח הספוטניק יכניס את המפציצים ומטוסי הקרב למוזיאונים.
במערב טענו שברית המועצות הקשיחה את עמדותיה בעקבות שיגור הספוטניק.
בקרב העם הרוסי דווח על גאווה בהצלחת הספוטניק ותקווה כי הדבר ילווה בהעלאת רמת החיים.
ההצלחה של ברית המועצות לשגר לוויין לחלל לפני ארצות הברית הכתה את מנהיגי ארצות הברית בתדהמה.
לימים נכתב בעיתון הניו יורק טיימס:
בארצות הברית ניסו מצד אחד לגמד את ההישג הסובייטי ומצד שני הבטיחו שארצות הברית תשגר לוויין לחלל בהקדם.
הבית הלבן לא הגיב אז על היבטים הצבאיים של השיגור, אך אמר כי הוא "לא בא בהפתעה".
הנשיא אייזנהואר הציג תמונות של מתקנים צבאיים סובייטיים שהושגו בטיסות מטוסי לוקהיד U-2 מאז 1956. כדוגמה לחשש בארצות הברית מפני הלוויין ניתן לציין שבאטול ג'ונסטון הנמצא באוקיינוס השקט ניתנה הוראה לכל אנשי הצבא לשאת נשק באופן קבוע בשל האיום מהחלל.
כמה העתקים של הלוויין ספוטניק 1 מצויים במספר מוזיאונים ברוסיה, ואחרים נמצאים בתצוגה במוזיאון הלאומי לתעופה וחלל בוושינגטון, ובמוזיאון המדע בלונדון, בריטניה.