tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה חבר במועצת המדינה שהוקמה ב-1962 וב-1963, לאחר הפלת משטרו של רפאל טרוחיו.
ריד עמד בראש הטריומווירט ששלט בהרפובליקה הדומיניקנית לאחר הפלת הממשלה החוקתית של חואן בוש (1963–1965), ובתפקיד זה כיהן כמזכיר לענייני חוץ ומשרד הכוחות המזוינים.
ב-1965 פרצה מרידה תומכת חואן בוש, שהובילה בסופו של דבר להפלתו, אם כי ארצות הברית ניסתה לעצור אותה במבצע פאוור פאק.
בשלב האחרון של חייו היה קשור קשר הדוק למפלגת הרפורמה הנוצרית החברתית (PRSC), שהוקמה על ידי חואקין בלאגר.
ב-1947, הקים דונלד ריד קברל יחד עם רוגליו פלראנו את חברת Reid & Pellerano, לימים Grupo ReidCo, מפיצת רכב מרכזית ברפובליקה הדומיניקנית.
דונש הלוי בן לברט או בשמו העברי אדונים הלוי (920 – סביבות 990) היה פרשן, משורר ומדקדק יהודי-ספרדי בתור הזהב של יהדות ספרד.
השם 'דונש' היה רווח בין היהודים בספרד המוסלמית ובצפון אפריקה, אך לא ברור כיצד יש לקרוא אותו.
גם משמעות השם ומקורו אינם ידועים.
יש המשערים כי מקור השם במילה הספרדית Don שפירושה אדון.
הסבר זה מסתייע מכך שהיה מקובל לתרגם שם זה לעברית כ'אדונים' או 'אדוניה'.
רש"י בפירושו על התורה מביא אותו בשם 'דונש'.
יש חוקרים הסוברים שמקור השם הוא ברברי.
נולד והתחנך בפאס שבמרוקו, ובצעירותו נסע ללמוד בישיבות בבל אצל רבי סעדיה גאון, ויש אומרים אף שהיה נכדו.
בשבתו בבבל כתב דונש שירים רבים, ושמו התפרסם מאוד, ואף נכתבו לכבודו מספר שירים.
רבי חסדאי אבן שפרוט, ששהה אז בקורדובה, הזמין את דונש לספרד.
קורדובה הייתה אז מרכז התרבות והשירה של עולם האסלאם, ורבי חסדאי טרח להביא לשם את טובי המוחות.
בקורדובה דונש פגש את מנחם בן סרוק, מדקדק חשוב אף הוא, אך שניהם לא הסתדרו אחד עם רעהו, בשל מחלוקות דקדוקיות רבות, ובשל ביקורתו העזה של מנחם על רס"ג, רבו של דונש.
המחלוקת ביניהם הפכה ליריבות אישית שכללה חיבורים פולמוסיים רבים וחילופי השמצות בפני רבי חסדאי אבן שפרוט.
בגניזת קהיר נמצאו מספר שירים שנכתבו על ידי אשתו אליו ובחזרה.
דונש נפטר בקורדובה בשנת 990.
מקובל לראות בדונש את מייסד האסכולה של שירת החול בספרד.
אף על פי שכבר בדורות לפניו כבר נכתבו גם שירים שאינם משרתים מטרה דתית-ליטורגית (פיוט) אלא נכתבו למטרות חברתיות ולאו דווקא דתיות, דונש הוא הראשון שכתב שיר שבח חילוני בסגנון הערבי (קצידה) בעברית, ובתפישתו מתגלה אידאה הרואה ערך בכתיבת שירה לשם מטרה אמנותית.
דונש היה הראשון שהכניס את משקל השירה הערבית (המשקל הכמותי) לשירה העברית.
בשירה הערבית מבחינים בין תנועות קצרות לארוכות.
השירה הערבית בנויה על סירוג של תנועות קצרות, המסומנות בקערית, ותנועות ארוכות, המסומנות על ידי קו.
בעברית אין הבדל באורך התנועות, רק באיכותן, לכן דונש קבע את השווא הנע והחטפים במקום התנועות הקצרות.
משקל זה מכונה משקל יתדות ותנועות: התנועה היא הברה שבה תנועה ארוכה, והיתד היא הברה שבה תנועה קצרה ואחריה תנועה ארוכה.
דונש ספג ביקורת על כך: נטען נגדו, בעיקר על ידי תלמידי מנחם בן סרוק, שהוא משחית את השפה העברית על ידי התערבות (ערביזציה של השפה) ומשנה צורות מקראיות כדי להתאימן למשקל הערבי ולחרוז.
למשל בפיוט דרור יקרא (הפיוט במשקל יתד ושתי תנועות יתד ושתי תנועות.
המילה "בבת" היא על פי רוב סמיכות (בצורה "בבת עין"), וכאן הייתה אמורה להיות בבה, אך דונש שינה אותה כדי שתתאים לחרוז.
כמו כן, כדי להתאים למשקל הערבי, דונש שינה את המילה נעים לצורת הנסמך (בשווא נע) ולא כפי שהייתה אמורה להיות, כשם תואר (בקמץ).
באותו משקל חיבר גם את הפתיחה לזימון דוי הסר, הנהוגה בקרב יהדות אשכנז בסעודת שבע ברכות.
לדעת חלק מהחוקרים המודרניים המשקל הערבי שהנהיג דונש אינו מתאים לשפה העברית ונכפה עליה.
לעומת זאת, לדעת יוסף טובי, המשקל הערבי תאם לעברית ע"פ מסורת ההגייה של יהודי בבל, שבה חידש דונש את המשקל.
משוררים בני הדורות הבאים בספרד (ובראשם יהודה הלוי) היו גמישים יותר מדונש בשימוש במשקל, ואף המציאו משקלים חדשים וייחודיים - בעוד שדונש היה עקבי בשמירתו על חוקי המשקל הערבי, הכמותי.
בתחום הדקדוק העברי כתב דונש ספר שיצא בתקיפות נגד "המחברת" של מנחם בן סרוק.
בספר "תשובותיו על מחברת מנחם", הוא תקף תחילה בענייני דת והוקיע אותו על כך שהתנגד לדברי חז"ל.
את ספרו הקדיש לנשיא חסדאי אבן שפרוט.
דונש היה המדקדק הראשון שהבחין בין פועל עומד לפועל יוצא, וגם הראשון שמיין פעלים לבניינים כבדים וקלים באמצעות השורש פע"ל.
הוא גינה את בן סרוק על כך שנמנע מהשוואה ללשון הערבית.
הספר שכתב, "תשובות דונש בן לברט" (עם הכרעות רבנו תם), קובץ שנים אחר-כך בשתי מהדורות - מהדורת לונדון מ-1885 ומהדורה חדשה בהוצאת בדיליוס (גרנדה) משנת 1980.
בנוסף על כך, כתב גם בערך 200 השגות על רס"ג.
המהדורה של ספר זה נקראת "תשובת דונש בן לברט על רס"ג".
אולם יש מן החוקרים הסבורים כי אדוניה בעל ההשגות האלה איננו דונש בן לברט.
רבי אברהם אבן עזרא כתב ספר הגנה על רס"ג מפני ההשגות האלה.
על השגות דונש על מנחם השיבו תלמידי מנחם בן סרוק, הם תקפו אותו על שימושו בערבית במשקלים ובדקדוק.
הם חלקו עליו בנושאים רבים באמונה ובדקדוק.
יהודי בן ששת, תלמידו של דונש, נחלץ להגנתו ויצא בכעס רב-נגד ההתקפות על דונש.
רבנו תם כתב את ספר "הכרעות" להכריע בין שתי האסכולות, וברוב המקרים תמך בדעתו של מנחם.
ייתכן שזאת בעקבות סבו, רש"י, שאימץ לרוב את דרכו של מנחם במחלוקותיו עם דונש.
רבי יוסף קמחי, אביו של רד"ק צידד בדונש.
עצם השגותיו של דונש והפולמוס עוררו את מודעותם של אנשים רבים לבעיות הלשון.
חלקים רבים מהפולמוס לא הוכרעו גם בימינו.
דונש הונצח בשמות רחובות בכמה מערי ישראל.
רחוב דונש בן לברט, המצטלב על רחוב מנחם בן סרוק, בשכונת רחביה בירושלים,, רחוב דונש בן לברט בשכונת נאות לון באר שבע ורחוב דונש בשיכון מזרחי ברמת גן.
דּוֹס הוא כינוי סלנג עברי ליהודי חרדי או דתי.
האטימולוגיה למילה היא תוצאה מהגיית המילה "דתי" בהגייה אשכנזית-חסידית הנשמעת כ"דוסי", כאשר הד' נהגה בחולם והת' הרפויה נהגית כס', צורת היחיד של המילה איבדה את היו"ד.
הכינוי "דוס" הוא כינוי שמובא מהשפה יידיש ומשמעות המילה היא דת, והוא מיוחס בעיקר לחרדים ולעיתים לדתיים-לאומיים.
לפעמים משמשת המילה לאופי נייטרלי או חיובי, דוגמה לכך ניתן למצוא בקיומם של מספר גופים ואתרי אינטרנט חרדים או דתיים המשתמשים במילה דוס כחלק אינטגרלי משמם.
לדוגמה: אתר שידוכים "דוסידייט" (הלחם של דוס ודייט), אתר אירועים לדתיים "דוסילנד" (על משקל דיסנילנד), "דוסיבות" (מסיבות לציבור הדתי, הלחם של "דוסים" ו"מסיבות"), ההרכב הקומי אנדרדוס (על משקל אנדרדוג), אתר פרויקט ההסברה החרדי "דוסים", דף הפייסבוק "דוסים מצייצים".
בעבר טבע אורי אורבך את הביטוי "דוס מחמד", המוכר גם כ"דתי מחמד".
לדברי אורבך (בריאיון ל-nrg) דוס מחמד "נוצר ככינוי גנאי לחילונים שמתגאים בחבר הדתי היחיד שלהם ומרגישים בכך שהם פתוחים וסובלניים.
אבל הביטוי קם על יוצרו, שזה אני, וכיום משמש ככינוי לדתיים עצמם, תחליף ל"עלה תאנה".
דופונט, או בשמה הלועזי המלא E.I.
החברה נוסדה ביולי, 1802, כמפעל לייצור אבק שרפה, על ידי אלוטר איריני דו פונט (Eleuthère Irénée du Pont), בבנרנדיוין קריק (Brandywine Creek) שליד העיר וילמינגטון, בדלאוור, ארצות הברית.
דופונט הפכה לחברת הכימיקלים השנייה בגודלה בעולם (הראשונה היא BASF).
במאה ה-20 הובילה דופונט את מהפכת הפולימרים בעולם, לאחר שפיתחה חומרים פולימריים מצליחים כגון: וספל, נאופרן, ניילון, קוריאן, לוסייט, טפלון, מיילר, קבלר, סיב M5, טייוק, נומקס, וטיבק.
דופונט מהווה גם גורם מרכזי בייצור חומרי קירור ואחראית לפיתוח וייצור סדרת גזי הפריאון (CFCs) ומאוחר יותר בפיתוח חומרי קירור ידידותיים יותר לסביבה.
דופונט אף פעילה בתחום תעשיית הצבעים ועוסקת בפיתוח ובייצור פיגמנטים.
מספר מוצרים של חברת דופונט זכו לפופולריות רבה כל כך, עד ששמותיהם המסחריים של המוצרים הפכו לשם המוצר עצמו, תחת שמו של החומר הכימי.
דופונט נוסדה בשנת 1802 על ידי אלוטר איריני דו פונט, שנתיים לאחר שמשפחתו היגרה לארצות הברית מצרפת עקב המהפכה הצרפתית.
החברה החלה דרכה בייצור אבק שרפה, משהבחין מייסדה כי קיימת דרישה בארצות הברית לחומר זה וכי התעשייה המקומית מפגרת אחר זו של אירופה בשיטות הייצור.
החברה גדלה במהירות ובאמצע המאה ה-19 הפכה לספק הגדול ביותר של אבק שרפה לצבא ארצות הברית.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית, סיפקה החברה כמחצית מתצרוכת אבק השריפה של צבא האיחוד.
דופונט המשיכה להתרחב ועברה לייצור דינמיט ו"אבק שרפה ללא עשן".
בשנת 1902 הלך לעולמו נשיא החברה, יוג'ין דופונט, ושותפיו מכרו את החברה לשלושת הנינים של מייסד החברה.
בתקופה זו רכשה החברה מספר חברות קטנות יותר בתחום תעשיית הכימיה, אך בשנת 1912, החלו פעולות ממשלתיות נגד החברה תחת חוק שרמן, היא הוכרזה כמונופול בתחום תעשיות חומרי הנפץ ונאלצה למכור חלק מנכסיה.
דופונט ייסדה שתיים מן המעבדות התעשייתיות הראשונות בארצות הברית, שם החלה במחקר בתחום הכימיה של התאית, לכה ומוצרים לא נפיצים אחרים.
בשנת 1914 השקיע פייר ס.
דופונט בתעשיית הרכב שהייתה עדיין בחיתוליה וקנה מניות של ג'נרל מוטורס (GM).
שנה לאחר מכן הצטרף לחבר המנהלים של חברת ג'נרל מוטורס ולבסוף אף שימש כיושב ראש החברה.
בשנת 1920 השקיעה חברת דופונט 25 מיליון דולר במניות חברת ג'נרל מוטורס ובכך סייעה לחברת הרכב להיות החברה המובילה בעולם בייצור מכוניות.
בשנת 1957 ננקטו נגד דופונט, פעם נוספת, צעדים משפטיים מתוקף חוק שרמן והיא נאלצה למכור את החזקותיה בחברת ג'נרל מוטורס.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 השקיעה חברת דופונט מאמצים בתחום הנדסת החומרים ובשנת 1928 גייסה לשורותיה את וולאס קרותרס (Wallace Carothers), כדי לחקור בתחום הפולימרים.
קרוטרס גילה את הנאופרן, שהוא הגומי הסינתטי הראשון, את הפוליאסטר ובשנת 1935 את הניילון.
בשנים שלאחר מכן התגלו גם הלוסייט והטפלון.
במשך מלחמת העולם הראשונה והשנייה הייתה החברה אחד היצרנים המרכזיים של חומרי נפץ ואף נטלה חלק בפרויקט מנהטן, בשנת 1943, כאשר תכננה ובנתה את מפעל הנפורד לייצור פלוטוניום ואת המעבדה הלאומית באוק רידג', שבטנסי.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה המשיכה דופונט להשקיע בפיתוח חומרים חדשים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, פיתחה את החומרים: מיילר, דקרון, אורלון, ולייקרה.
בשנות השישים פיתחה את החומרים: טיבק, נומקס, קיאנה וקורפם.
לחברת דופונט תרומה מהותית להצלחת תוכנית החלל אפולו.
בשנת 1981 רכשה חברת דופונט את חברת הנפט קונוקו (Conoco Inc) ובכך הבטיחה לעצמה אספקה סדירה של נפט, שהוא חומר היסוד הדרוש לייצור רבים ממוצרי החברה.
לאחר רכישת קונוקו הפכה דופונט לאחת מעשר חברות הנפט והגז הגדולות בארצות הברית.
דופונט מכרה את כל החזקותיה בקונוקו בשנת 1999 לחברת הנפט פיליפס.
באותה שנה החליט יושב ראש החברה, צ'אד הולידיי, כי מעתה החברה תתמקד בפיתוח מן הצומח ולא מנפט.
בשנת 2005 הייתה דופונט חברת רב-לאומית עם הכנסות של 26.6 מיליארד דולר, המעסיקה 60,000 איש ברחבי תבל והיא מדורגת במקום ה-237 בין החברות הגדולות בארצות הברית.
עסקיה של דופונט מאורגנים בחמש "פלטפורמות שיווק": טכנולוגיות אלקטרוניקה ותקשורת, חומרים ביצועיים, טכנולוגיות ציפוי וצבעים, בטיחות והגנה, וחקלאות ותזונה.
בשנת 2004 מכרה חברת דופונט את עסקיה בתחום הטקסטילים ל"קוק תעשיות", בכך מכרה גם החברה את זכויות הייצור לכמה ממוצריה הידועים יותר כמו: לייקרה (ספנדקס), דקרון, אורלון, ועוד.
בפרסומים התומכים בלגליזציה של השימוש במריחואנה נטען לעיתים קרובות כי הייתה זו חברת דופונט אשר תמכה באופן פעיל בחקיקה האוסרת על שימוש במריחואנה בשנת 1937 וזאת באמצעות מתווכים פרטיים וממשלתיים.
הטענה היא כי חברת דופונט פעלה כדי למנוע את גידול צמח הקנביס בארצות הברית, שהוא מקור מעולה לסיבים מן הטבע, כדי שלא תיווצר תחרות לסיבים שייצרה החברה באותה עת.
בשנת 1941, לאחר חקירה, נחשף כי חברת דופונט כרתה הסכם עם חברת U.S.
עקב הצורך לגייס את חברת דופונט למאמץ המלחמתי, חקירה זו לא הניבה כל צעדים משפטיים נגד החברה.
בשנת 1974 פרסם ג'רלד קולבי זיליג את ספרו "דופונט: מבעד למסך הניילון".
הספר מכיל תיאור ביקורתי של תפקידה של חברת דופונט בהיסטוריה החברתית, המדינית והכלכלית של ארצות הברית.
לאחר שאחד מבני משפחת דופונט, הצליח לקרוא את הספר עוד לפני הפצתו ונזעם מתוכנו, פנתה החברה לאחד המפיצים הגדולים של ספרי קריאה בארצות הברית והצליחה למנוע את הפצת הספר לחנויות.
בתגובה הסירה ההוצאה לאור פרנטיס-הול כמה פסקאות בלתי מדויקות מן הספר, הורידה את מספר עותקי הספר שהודפסו וקיצצה בתקציב הפרסום שלו.
בתביעת המחבר נגד ההוצאה לאור, אשר התבררה בבית המשפט, נקבע כי חברת דופונט לא נקטה באיומים כלכליים למניעת הפצת הספר.
יחד עם ג'נרל מוטורס הייתה דופונט הממציאה של גזי ה-CFC (ראה גז חממה) והיצרן הגדול בעולם של חומרים אלה, בהם נעשה שימוש במכלי תרסיס וכחומרי קירור במזגנים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, ייצרה דופונט רבע מכלל החומרים הללו בעולם.
בשנת 1974, בעקבות התעוררות ציבורית לנזק שחומרים אלה גורמים לסביבה, הבטיחה חברת דופונט כי תפסיק לייצר חומר CFC אם יוכח כי חומרים אלה מזיקים לשכבת האוזון באטמוספירה.
ב-4 במרץ 1988 פנו שני חברי סנאט אמריקאים, בתוקף תפקידם, לחברת דופונט ודרשו כי תעמוד בהבטחתה להפסיק את ייצור חומרי ה־CFC בתוך שנה, זאת לאור החלטת פרוטוקול מונטריאול משנת 1987, הקורא להפחתת השימוש העולמי בגזי חממה, שעליו אף חתמה ארצות הברית.
תגובת דופונט הייתה כי אין עדיין די בסיס מדעי לדרישה להפסקת הייצור של חומרים אלה וכי פיתוח חומרים חליפיים נמצא רק בראשיתו.
בהיפוך עמדה דרמטי, הודיעה דופונט ב-24 במרץ 1988 כי היא תתחיל בהפסקה מוחלטת של ייצור CFC, זאת לאחר שדו"ח של נאס"א מיום 15 במרץ 1988, גילה כי גזי החממה (CFC) לא רק שייצרו חור בשכבת האוזון מעל אנטארקטיקה, אלא שהם אחראים אף להפחתת שכבת האוזון בשאר העולם.
ב-27 באפריל 1992, הכריזה דופונט במודעה על עמוד שלם בעיתון הניו יורק טיימס כי "נפסיק למכור CFC בארצות הברית ובארצות מפותחות אחרות מוקדם ככל האפשר, אולם לא יאוחר מתום שנת 1995."
בשנים אחר כך טענה החברה כי היא זו שיזמה את הפסקת ייצור ה-CFC ומעבר לחומרי קירור חדשים כגון HCFC ו-HFC.
בשנת 2003 הוענקה לחברה המדליה הלאומית לטכנולוגיה, כהכרה על היותה מובילה בתחום פיתוח חומרים חלופיים ל-CFC.
בדו"ח שנמסר על ידי נשיא עיראק, סדאם חוסיין, למועצת האומות המאוחדות בשנת 2003, זמן קצר לפני מלחמת עיראק, נכתב כי דופונט השתתפה בתוכנית הגרעין העיראקית.
לא ננקטו נגד החברה כל צעדים בעניין זה.
בשנת 2019 יצא לאקרנים הסרט "פרשת המים", המספר את סיפורו של עורך הדין רוברט בילוט שתבע את חברת דופונט על רקע העובדה שמסוף מלחמת העולם השנייה ועד שהוכרחה להפסיק זאת על רקע קנסות כבדים ותביעות משפטיות, חברת דופונט ייצרה את חומר הטפלון לשימוש המוני.
בבתי המשפט בארצות הברית מתנהלת נגד חברת דופונט עד היום תובענה ייצוגית על מנת להכריח אותה להכיר בנזקים שגרמה ולשלם פיצויים, תביעה שהביאה עד כה לתשלום של מעל 600 מיליון דולר עד שנת 2017 לנפגעי הפרשה.
לדופונט הוענקה פעמיים המדליה הלאומית האמריקאית לטכנולוגיה.
בשנת 1990 על פיתוח פולימריים עמידים כגון ניילון, וגומי נאופרן, טפלון, ומגוון סיבים.
בשנת 2002 על היותה מובילה בתחום פיתוח טכנולוגיה להחלפת השימוש בגזי חממה.
דופטאנה (ברומנית: Doftana) היה בית סוהר ביישוב דופטאנה שבמחוז פרחובה, ברומניה.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 שימש בית הסוהר דופטאנה לכליאת אסירים פוליטיים.
בין שאר האישים שנכלאו בכלא זה ניתן למנות את גאורגה גיורגיו-דז', ניקולאה צ'אושסקו, גאורגה אפוסטול ומקס גולדשטין.
בתקופה הקומוניסטית המבנה הפך למוזיאון, אך המחסור בתקציבי החזקה הביא לסגירתו.
דונר קבב (בטורקית: Döner Kebab – מילולית: "בשר מסתובב") היא מנה מהמטבח הטורקי המבוססת על נתחי בשר כבש, בקר או עוף הנצלים צלייה איטית על גבי מוט מסתובב.
דונר קבב הוא סוג של קבב העשוי מבשר טחון ולרוב נצלה על רוטיסרי אנכי.
המצלה האנכי הומצא במאה ה-19 באימפריה העות'מאנית, והמצאתו היוותה השראה להתפתחותן של עוד מנות דומות, בין היתר: שווארמה ערבית, גירוס יווני, דונר קנדי, והמאכל המקסיקני אל פסטור.
דונר קבב מכונה לעיתים "שווארמה" במזרח התיכון וצפון אפריקה, "גירוס" ביוון (שם הוא עשוי לרוב מבשר חזיר) ו"גירוש" בהונגריה.
הבשר הטחון מתובל ונערם בצורת חרוט הפוך על רוטיסרי שם הוא עובר תהליך של צלייה איטית לצד אלמנט של בישול אנכי.
השכבה החיצונית נפרסת לנתחים דקים בזמן שהדונר ממשיך להסתובב.
את נתחי הבשר שנפרשו מהדונר קבב ניתן למצוא בצורות הגשה שונות: בצלחת בליווי של מנות שונות, בתוך פיתה או בסוגי לחמים אחרים: לאפה, בגט ועוד.
ניתן גם להגיש את נתחי הבשר בסוגי לחמים שטוחים יותר, כמו לוואשי – לחם דק הנפוץ במטבח הקווקזי במדינות: ארמניה, גאורגיה, טורקיה, אזרבייג'ן ואיראן, או לחם סאג' המכונה גם דורם (פירוש מילולי מטורקית – גליל או מעטפת).
מאז תחילת שנות ה-70, צורת ההגשה של דונר קבב בתוך סוג כלשהו של לחם עבה או דק הפכה לפופולרית ברחבי העולם כמנת מזון מהיר שנמכרת בחנויות קבב ולעיתים קרובות מכונה פשוט "קבב".
לרוב מנת הדונר קבב כוללת גם סוגים שונים של סלט או ירקות בודדים: עגבניות, חסה, כרוב, בצל עם סומאק, מלפפון חמוץ או מלפפון טרי, פלפלי צ'ילי חריפים, וסוגים שונים של רטבים.
כבר במאה ה-17, נהוג היה באימפריה העות'מאנית, לערום נתחי בשר פרוס מתובל ולצלות אותם בשיטה אופקית, בדומה לשיטת ההכנה הידועה כיום של קבב ה-Cağ העשוי מבשר טלה.
הרוטיסרי האנכי נכנס לשימוש ככל הנראה רק באמצע המאה ה-19. העיר בורסה, בטורקיה של ימינו, נחשבת לעיתים קרובות כמקום הולדתו של קבב הדונר הצלוי אנכית.
לדברי יבוז איסקנדרוגלו, סבא שלו, איסקנדר אפנדי שהיה ילד בשנות ה-50 של המאה ה-19, העלה את הרעיון לצלות את הכבש במסעדה המשפחתית בצורה אנכית ולא אופקית; הרעיון נחל הצלחה, וכעבור כמה שנים נודע בשם דונר קבב, ובטורקית: "döner kebap".
עם זאת, ייתכן שקדם לו חמדי אוסטה מקסטמונו כבר בסביבות 1830.
גרסה ערבית של הדונר קבב נודעה בעבר בשם שווארמה.
כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20 השווארמה פרצה את גבולות טורקיה והחלה להימכר במסעדות במקסיקו על ידי מהגרים מלבנון.
הדונר קבב הגיע ככל הנראה ליוון בשנות ה-20 עם חילופי האוכלוסין בין יוון לטורקיה, והפך מאוחר יותר לגירוס.
רק כמאה שנה לאחר המצאתו נהפך הדונר קבב להיות נפוץ באיסטנבול והפופולריות שלו היא גם בזכות המסעדן בייטי גולטר.
המסעדה שלו נפתחה לראשונה בשנת 1945, התגלתה במהרה על ידי עיתונאים מהאזור והחלה להגיש מנות דונר קבב ומאכלים אחרים המבוססים על בשר למלכים, ראשי ממשלה, כוכבי קולנוע וסלבריטאים.
באיסטנבול הדונר קבב נמכר בתוך פיתה או לחמים אחרים לפחות מאמצע שנות ה-60.
הדונר קבב צבר פופולריות והחל להימכר כמזון מהיר ברחבי העולם רק לקראת אמצע-סוף המאה ה-20. חנות הדונר קבב הראשונה בלונדון נפתחה בשנת 1966 ולקראת סוף שנות השבעים נהיה נפוץ גם בערים אחרות ופחות מרכזיות ברחבי הממלכה המאוחדת.
הגירוס לעומת זאת נהפך לפופולרי ביוון ובניו יורק בשנת 1971. גרסה יוונית-קנדית לדונר קבב הוצגה בשנת 1972, ובסופו של דבר הפכה למאכל הרשמי של העיר הליפקס, והתפשטה ברחבי קנדה.
בשנות השישים התפתח גם המאכל המקסיקני טאקו אל פסטור המבוסס על הדונר קבב.
ישנן וריאציות רבות של דונר בטורקיה:
פורסיון – "מנה" של דונר המוגש על גבי צלחות חמות לעיתים בתוספת של פלפלים בגריל או עגבניות צלויות.
Pilavüstü ("מעל אורז") - דונר קבב המוגש על בסיס אורז פילאף.
איסקנדר קבב – מנה המאפיינת את העיר בורסה, מוגשת בצלחת מלבנית, על גבי בסיס של פיד (לחם שטוח דק הדומה לפיתה) עם קורטוב של פלפל או רוטב עגבניות וחמאה טרייה רותחת.
ה-"Kebapçı İskender" הוא סימן מסחרי של יבוז איסקנדרוגלו, שמשפחתו עדיין מנהלת את המסעדה בבורסה.
דורום – קבב עטוף בלחם הלוואשי שלעיתים נצלה בגריל גם לאחר הגלגול כדי להפוך אותו לפריך יותר.
יש למאכל זה שתי גרסאות נפוצות בטורקיה היבשתית:
סוסלו דורום – מנת הספצליטה של אנקרה המכילה גם רטבים שהופכים את המנה לעסיסית יותר.
קשר דורום קבב – מנה הנפוצה באיסטנבול, עם גבינת קשר מגוררת שנוספת למנה.
טומביק או גוביט – דונר קבב בתוך פיתה בצורת לחמנייה, עם קרום פריך ורך בפנים, ובדרך כלל כמות בשר מעטה יחסית.
אקמרסי – בדרך כלל הגרסה הממלאת יותר, המורכבת מלחם טורקי במילוי דונר קבב.
באזרבייג'ן, דונר קבב אזרבייג'ני מקומי מוגש באופן דומה לסגנון הכריך האירופי עטוף בלחם לוואשי או לחם מקומי אחר שטוח פחות.
הדונר קבב בגרסתו האזרביג'נית הוא אחד המאכלים הנפוצים ביותר במדינה.
לרוב הוא מבוסס על בשר כבש אך לעיתים הוא מוכן גם מבשר עוף.
ביפן, דוכנים של דונר קבב נפוצים מאוד בימינו, במיוחד בטוקיו.
בדרך כלל הדונר קבב ביפן עשוי מבשר עוף אך לעיתים גם מבקר.
התוספות כוללות חסה או כרוב מגורר, עגבנייה חתוכה, ובדרך כלל מבחר רטבים כמו רוטב אלף האיים, רוטב חריף ושום.
דונר קבב דונר הופך להיות פופולרי יותר ויותר בווייטנאם, בעיקר בגלל וייטנאמים שגרו בעבר בגרמניה והביאו אותו למולדתם כאשר חזרו להתגורר בווייטנאם.
ברחבי האנוי והו צ'י מין סיטי ניתן למצוא דוכני קבב דונר רבים.
הגרסה הווייטנאמית של המאכל נקראת Bánh mỳ Döner Kebab והיא שונה מהותית מהדונר קבב המקורי.
קודם כל משתמשים בבשר חזיר להכנתה במקום בשר בקר או טלה.
שנית, על הבשר מוגשים ירקות חמוצים שונים ורוטב צ'ילי.
ניתן למצוא חנויות דונר קבב כמעט בכל עיר ברחבי אוסטריה.
קבבים (המכונים לעיתים קרובות "דונר") נמכרים יותר מהמבורגרים או הנקניקיות המסורתיים.
בפינלנד הדונר קבב נהיה מנה נפוצה וצבר פופולריות רבה בעיקר מאז שמהגרים שהגיעו מטורקיה פתחו מסעדות בהן מוגשות מנות מסורתיות המאפיינות את המטבח הטורקי.
דונר קבב בפינלנד לרוב יהיה מאכל רחוב המוגש כמזון מהיר, ולעיתים קרובות ניתן למצוא אותו במסעדות הפתוחות גם מאוחר בלילה ומגישות מאכלים כמו פיצה, ובמתחמי האוכל במרכזי קניות.
בפינלנד עצמה יש כיום יותר מאלף מסעדות פעילות המגישות מאכלי קבב שונים, כך שעל כל 5,000 נפשות בפינלנד יש מסעדת קבב אחת.
גם בצרפת היו אלו המהגרים מטורקיה שהביאו עימם את הפופולריות של מנת הדונר קבב לצרפת.
בשנות ה-80, המנה הפכה לנפוצה במיוחד בקרב ריכוזי אוכלוסייה גדולים שהגיעו לצרפת מארצות בצפון אפריקה.
מנה טיפוסית של דונר קבב בצרפת לרוב תהיה מבוססת על לחם כלשהו (פיתה, לאפה וכו') עם מילוי של נתחי הבשר בתוספת של ירקות, לרוב: חסה, פרוסות עגבנייה ובצל, עם מבחר של רטבים: רוטב בשאמל או רוטב יוגורט-מיונז.
בצרפת דונר קבב לרוב מוגש בליווי של צ'יפס שלעיתים קרובות מוכנס לתוך הפיתה או הלחם.
בפריז, וריאציה זו נקראת "Sandwich grec" ("כריך יווני").
הדונר קבב הוא אחד ממאכלי הרחוב הפופולריים ביותר בצרפת, לצד המבורגרים ופיצות, עם יותר מ-10,000 חנויות קבב שמוכרות כ-300 מיליון מנות בשנה.
יש מספר אנשים שטוענים שבמקור הם אלו שהמציאו את הדונר קבב, אך זו טענה שקשה להוכיח אותה וההתפתחות המאוחרת יותר של המנה בהחלט קשורה לעיר ברלין.
הדונר קבב כפי שהוגש לראשונה בברלין הכיל רק נתחי בשר, בצל ומעט סלט.
עם הזמן הוא התפתח למנה עם שפע סלטים, ירקות שונים ומגוון רטבים לבחירת הלקוח.
גם המזמינים ששולטים בשפה הטורקית יזמינו בברלין את הרוטב המלווה את הדונר קבב באמצעות שימוש במילה הגרמנית לרוטב זה, "שרף", מה שמעיד על אופיו ההיברידי של הדונר קבב בברלין.
גרסה זו של המנה המוגשת בתוך פיתה השפיעה על סגנון הדונר קבב גם בגרמניה וגם במדינות אחרות.
סקר משנת 2007 הראה כי אנשים רבים רואים בדונר קבב את המאכל האופייני ביותר לברלין.
המכירות השנתיות של דונר קבב בגרמניה הסתכמו ב-2.5 מיליארד יורו בשנת 2010. בקר עגל, ועוף נמצאים בשימוש נרחב במקום בשר הכבש היקר יותר.
לאחרונה גרסאות צמחוניות של הדונר קבב הופכות פופולריות יותר ויותר.
טרקן טאשיומרוק, נשיא התאחדות יצרני הדונר הטורקים באירופה (ATDID) דיווח ב-2010 כי מדי יום מיוצרים בגרמניה יותר מ-400 טונות של בשר דונר קבב על ידי כ-350 חברות, והצהיר כי "המכירות השנתיות בגרמניה מסתכמות ב-2.5 מיליארד יורו.
זה מראה שמדובר באחת ממנות המזון המהיר הנמכרות ביותר בגרמניה." בערים רבות ברחבי גרמניה הדונר קבב דונר פופולרי לפחות כמו המבורגר או נקניק, במיוחד בקרב צעירים.
קפסלון היא מנה נפוצה במטבח ההולנדי המורכבת מצ'יפס עליו בשר דונר קבב או שווארמה, רוטב שום ושכבה של גבינת גאודה, אפויה או צלויה עד להמסה, ואז מכוסה בשכבה של ירקות עם רוטב נוסף.
המנה מוגשת לרוב כמזון מהיר במגש מתכת חד פעמי.
פירוש המושג קפסלון הוא מספרה בהולנדית, מה שמרפרר לספר נתנאל גומז שתרם ליצירת הדונר קבב בכך שביקש מחנות הקבב המקומית שלו ברוטרדם שתכין אותה עבורו.
גם באנגליה הדונר קבב נעשה נפוץ בזכות המהגרים מטורקיה, ודונר קבב בליווי של סלט ורוטב הוא מאכל פופולרי מאוד בבריטניה, במיוחד אחרי בילוי לילי.
ישנן כמה גרסאות להיסטוריה של הופעת הדונר קבב ברוסיה.
יש הטוענים שהמנה הייתה מוכרת עוד בימי האימפריה הרוסית כמאכל של תושבי הפרובינציות הדרומיות.
כמו: brtuch ארמני, שהוא סוג של פיתה דקיקה בכל מילוי, לאו דווקא בשר וכן "karsi khorovats" - קבב ארמני בְּלוואש.
במוסקבה, הדונר הופיע לראשונה בתפריט של המסעדה הלבנונית "באקו-לבנון", בשנת 1989. בסנט פטרסבורג, החלו למכור דונר ב-1990. ברוסיה, המנה הפופולרית ביותר היא דונר בפיתה עם סלט ומיונז.
בהליפקס, נובה סקוטיה, נפוצה מנה המכונה "דונר" בתחילת שנות ה-70. ישנן טענות סותרות לגבי המקור של מנה זו באזור אך על פי דבריו של ליאו גמולקוס, אביו פיטר גמולקוס שהיגר לקנדה מיוון, החל למכור מנות גירוס בסגנון יווני בפיצרייה בשם "וולוס" ששכנה בבדפורד, בפרברי הליפקס.
המנה הזו לא צברה פופולריות בקרב הציבור המקומי שם ולכן בשנת 1972 הוא שינה את המתכון המקובל שהיה מבוסס בדרך כלל על בשר חזיר וטלה, והחליף אותם בבשר בקר טחון בתוספת של לחם שטוח לבנוני, והמציא רוטב מתוק ייחודי המבוסס על חלב מרוכז בתוספת של מרכיבים כמו חומץ, סוכר ושום.
בשנת 1973 פתח גמולקוס את המסעדה הראשונה של רשת "מלך הדונר" ברחוב קווינפול בהליפקס.
בשנת 2015 כינה הליפקס את הדונר קבב כמזון הרשמי של העיר.
במקור המנה הייתה נפוצה רק באזור קנדה האטלנטית, אך עם השנים והעלייה בפופולריות של המנה היא נפוצה גם לחלקים אחרים ברחבי קנדה.
אל פסטור הוא וריאציה של מנת הדונר קבב המסורתית בסגנון של שווארמה לבנונית.
פשוטו כמשמעו "בנוסח הרועה", והשם הזה מתייחס לטלה המשמש לעיתים קרובות כבשר בשווארמה, אם כי האל פסטור לרוב מבוסס על בשר חזיר.
הדונר קבב מוכר בארצות הברית בעיקר בגרסאותיות היווניות, מה שכיום מכונה שם בשם "גירוס".
בנוגע למקור המנה הועלו לאורך השנים גרסאות סותרות שונות שטענו כי המנה הגיעה לארצות הברית אי שם בשנות ה-60 והייצור ההמוני שלה החל בשנות ה-70. בשנים האחרונות נפתחו באזורים שונים ברחבי ארצות הברית מספר רב של משאיות אוכל ודוכני מזון המתמחים בדונר קבב.
אחוז גדול מבין אלו הם בבעלות מהגרים גרמנים.
עם האוכלוסייה הרב-תרבותית באוסטרליה, מנת הדונר קבב מתחרה בגירוס היווני ובשווארמה הלבנונית.
מוכרי דונר קבב כפופים לתקנות ממשלתיות מחמירות בנושא בטיחות מזון.
חבילת חטיפי חלאל היא מנה שמקורה באוסטרליה.
היא מבוססת על בשר חלאל של קבב, צ'יפס ורטבים כמו צ'ילי, תום ורוטב ברביקיו.
המנה הזו בדרך כלל מוגשת בכלים חד פעמיים העשויים מקלקר ומאפיינת חנויות מזון מהיר באוסטרליה.
שם המנה נבחר על ידי מילון מקווארי כ"המילה של השנה לשנת 2016".
בתקשורת דווח על חששות בריאותיים לגבי הדונר קבב, כולל היגיינה הכרוכה באחסון לילה וחימום מחדש של בשר מבושל באופן חלקי, כמו גם רמות גבוהות של מלח, שומן וקלוריות.
כמה חקירות מצאו מרכיבים באיכות ירודה בבשר הדונר, או שמדובר היה בסוגי בשר אחרים ממה שפורסם תקנות בטיחות המזון ברוב המדינות עוסקות בסכנות של חיידקים בבשר לא מבושל מכל הסוגים, שנמכר לציבור.
לחלקם יש הנחיות ספציפיות לטיפול והכנת הדונר.
לאחר מספר התפרצויות של הרעלת מזון ב-Escherichia coli, הממשלה הקנדית הציגה בשנת 2008 מספר המלצות, ביניהן ההמלצה לבשל את הבשר בפעם השנייה, לאחר שהופרד מהשיפוד בגרמניה, כל בשר קבב דונר המונח על גבי הרוטיסרי חייב להימכר באותו יום.
להקפיא חלקית בשר מבושל ולמכור אותו במועד מאוחר יותר נחשב להפרה של תקנות הבריאות.
דוסון קריק היא סדרת דרמת נעורים רומנטית אמריקאית אשר שודרה ברשת הטלוויזיה The WB בין השנים 1998–2003.
בישראל, שודרה הסדרה בערוץ 3 בכבלים ומאוחר יותר בשידורים חוזרים בערוץ 10. נכון ליולי 2022, כל העונות ניתנות לצפייה דרך שירות הסטרימינג של נטפליקס.
הסדרה עוקבת אחר חייו של דוסון לירי, נער מתבגר חובב קולנוע יחד עם חבריו הקרובים: ג'ואי פוטר, חברה טובה של דוסון מילדות; פייסי ויטר, חברו הטוב והמרדן; וג'ן לינדלי, נערה מסתורית שעוברת מניו יורק לעיירה.
הסדרה בוחנת מערכות יחסים, התבגרות, זהות מינית, דילמות מוסריות וחוויות רגשיות שמלוות את תקופת גיל ההתבגרות והמעבר לבגרות.
הסדרה היא סמיאוטוביוגרפית על חייו של היוצר קווין ויליאמסון ויועדה לנוער בגילאי התיכון.
הדמות הראשית מבוססת חלקית על ויליאמסון - הדבר מורגש בעיקר באהבתו לעולם הקולנוע, שמתבטאת גם בכך שלחלק ניכר מהפרקים ניתנו שמות של סרטים, כדוגמת הסרט היום הארוך ביותר.
העונה הראשונה עלתה ב-1998 ברשת The WB החדשה, אשר כיוונה את שידוריה לנוער האמריקאי.
העונה הראשונה התאפיינה במודעות עצמית חדשנית ביחס לדרמות נעורים מסוגה, ובאזכורים ומחוות לסרטים מפורסמים (המוכרת שבהם היא בפרק "מועדון ארוחת הבוקר" שמהווה מחווה לסרט המפורסם בשם זה משנות השמונים).
עם השנים הלכה הסדרה והשתנתה, ומהעונה החמישית מרכז ההתרחשות עבר מקייפסייד לבוסטון, שם למדו מרבית הדמויות באוניברסיטה.
יוצר הסדרה קווין ויליאמסון אמר שבכל אחת מהדמויות מצויה תכונת אופי שלו.
דוסון (ג'יימס ואן דר ביק) הוא בנם היחיד של מיץ' וגייל לירי, עד להולדת אחותו הצעירה ממנו ב-18 שנה.
שני חבריו הטובים ביותר הם ג'ואי, השכנה ממול שהוא מחשיב כחברת הנפש שלו, ופייסי, ליצן הכיתה.
דוסון אוהב מאוד את עולם הקולנוע וזהו עיסוקו העיקרי.
במהלך הסדרה הוא אף כותב תסריט על מערכת היחסים שלו עם ג'ואי ופייסי.
בכל עונה דוסון יצר סרט חדש שלרוב שיקף את העונה האחרונה.
ג'ואי (קייטי הולמס) היא חברתו של דוסון מילדות.
היא גרה עם אחותה, בסי, בנה הצעיר, אלכסנדר ולפעמים גם חברה של בסי, בודי.
אמם של השתיים נפטרה מסרטן כשג'ואי הייתה בת 13 ואביהם יושב בכלא.
בסוף העונה השנייה הוא משתחרר אך שב במהרה לכלא.
השם ג'ואי (ג'וזפין) ניתן לה על שם הדמות האהובה על אמה מהספר "נשים קטנות".
ג'ואי היא גם הדמות היחידה שהופיעה בכל פרק ופרק בסדרה.
פייסי (ג'ושוע ג'קסון) הוא בנו של מפקד המשטרה ג'ון ויטר, ובן למשפחה מרובת ילדים הכוללת את אחיו השוטר, דאג, ואחיותיו הגדולות גרטשן וקרי.
פייסי כושל בתחום הלימודים ומשתמש לרוב בהומור כדי לתקשר עם אנשים.
בתור חברו הטוב ביותר של דוסון הוא משתתף בכמה מסרטיו הראשונים.
ג'ן (מישל ויליאמס) מגיעה לגור עם סבתה בקייפסייד לאחר שהורייה מצאו אותה מקיימת יחסי מין במיטתם בגיל 15. ג'ן מגלה צד קשוח בתחילה, אך לאחר כמה פרקים מתחילה להיפתח.
ג'ן משיגה את תשומת לבו של דוסון, אשר מתאהב בה במבט ראשון, והשניים יוצאים תקופה, דבר שמאוד מכעיס את ג'ואי.
בהמשך ג'ן מספרת על חייה בניו יורק כזולים ומספרת רבות על חיי המין הנועזים שהיו לה שם.
ג'ק (קר סמית') הוא נער ביישן המגיע לעיירה עם אחותו אנדי בעונה השנייה של הסדרה.
בין ג'ק וג'ואי נהיה קשר הדוק מההתחלה, דבר שמאוד לא מצא חן בעייני דוסון.
ג'ואי נפגעת כאשר ג'ק מודה בפנייה שהשמועות נכונות לגבי היותו הומו.
בטקס סיום י"ב הוא רב עם הדייט שג'ן סידרה לו לגבי חוסר היכולת שלו להיראות עם גבר בפומבי.
לבסוף ג'ק מנשק אותו ובכך בעצם יוצא מהארון מול כל בי"ס בצורה גלויה.
דמותה של אנדי (מרדית' מונרו) הופיעה לאורך הסדרה בצורה לא רציפה.
היא הופיעה לראשונה בעונה השנייה ומשכה מהר את תשומת לבו של פייסי.
בהמשך מתגלה שאמם של ג'ק ואנדי היא חולת נפש בעקבות מות בנה (אחיה של אנדי), דבר שקרה גם לאנדי בעקבות אותו מצב והיא מאושפזת בבית חולים.
אנדי יוצאת ממעגל הדמויות הראשיות החל מאמצע העונה הרביעית אך מופיעה כשחקנית אורחת כאשר מגיעה "לסגור מעגל" ולסיים את התיכון בטקס עם כל בני כיתתה (עונה 4).
אנדי הייתה אמורה להופיע בפרק האחרון של הסדרה.
בסצנות שצולמו רואים את אנדי כסטודנטית לרפואה בבוסטון, אך לבסוף החליטו שלא להכניס את הסצנות בשל חוסר זמן, אך ניתן לראות אותן ב-DVD של העונה האחרונה.
במהלך העונה השנייה מתברר שלג'ק ואנדי היה אח נוסף, טים, שנפטר כמה שנים קודם לכן.
גם ג'ק וגם אנדי מגיעים לבית הספר בעיירה ומצטרפים לדמויות הראשיות בשנתם השנייה בתיכון (באמריקה כיתה י'), אך לא מוסבר האם השניים תאומים או לא.
כבת יחידה לאמה מבוורלי הילס, קיי לידל, אודרי (ביזי פיליפס) היא נערה בת 18 המגיעה מאל.
היא גרה בשכנות למשפחת אוסבורן המפורסמת.
עם אהבתה לחיים ולכיף היא מופיעה לראשונה בעונה החמישית כאשר היא עוברת לגור עם ג'ואי במעונות שבאוניברסיטה.
בתחילה השתיים לא מסתדרות כלל, אך במהרה הן מגלות אחת את השנייה ואודרי הופכת להיות חלק בלתי נפרד מהחבורה.
גייל (מרי מרגרט היומס) היא אשתו של מיץ', השניים התאהבו באוניברסיטה ונישאו לאחר שהיו זוג כארבע שנים.
השניים ניסו להביא ילדים לעולם במשך תקופה ממושכת ורגע לפני שהרימו ידיים גייל גילתה כי היא בהריון עם בנם הראשון, דוסון.
בעונה הראשונה גייל עובדת כשדרנית חדשות בתחנה המקומית.
מיץ' (ג'ון וסלי שיפ) הוא אבא של דוסון ובעלה של גייל, איתה התחתן לאחר האוניברסיטה.
בתו נולדה לו כאשר גייל ילדה את לילי בשנת 2001. לילי נולדה רק חצי שנה לפני מותו של מיץ' עצמו בתאונת דרכים.
אוולין (מרי בת' פיל) היא סבתה של ג'ן לינדלי ומוכרת יותר בשם "גראמס" (סבתא).
אוולין וג'ן לא מסתדרות בעונה הראשונה כיוון וג'ן לא באמת רצתה להגיע לקייפסייד.
אוולין מנסה לחנך את ג'ן בדרכי הדת ומתקשה מאוד במעשה.
בעונה ראשונה נפטר בעלה של אוולין, סבה של ג'ן.
כאישה נוצרייה דתייה היא מתחזקת באמונתה.
בגיל 25 בסי (נינה רפטה) הולידה את בנה הראשון בעזרתה של אוולין ריאן.
אביו של התינוק, אלכסנדר, הוא חברה האפרו אמריקאי, בודי.
אלכסנדר הוא האחיין היחיד של ג'ואי פוטר.
בסי המשיכה את אמה והחזיקה את הדיינר של המשפחה.
ג'ואי ובסי נאבקות כדי להחזיק את הדיינר.
דאג (דילן ניל), אחיו הבכור של פייסי, הולך אחרי אביו ונהיה גם הוא שוטר.
דאג, כמו אביו, שופט את פייסי על כל צעד שהוא עושה ולא מפספס הזדמנות להבהיר לפייסי כמה הוא לא יוצלח ואיזה כישלון הוא למשפחה.
דאג לא מתמודד עם נטיותיו המיניות, בעוד פייסי מנצל כל הזדמנות לספר לו ולכל מי שישמע שאחיו הומוסקסואל.
דועא מסארווה היא שחיינית ערבייה-ישראלית, 3 פעמים ברציפות אלופת ישראל (2005 - 2007) ושיאנית ישראל במשחה ל-50 מטר חזה.
מסארווה הייתה לשחיינית הערבייה הראשונה שהיא אלופת ישראל ושיאנית ישראל.
מסארווה התאמנה במועדון השחייה של הפועל כפר סבא בית ברל.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2005 זכתה מסארווה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 33.72 שניות, לפני נסטיה קורוטקוב (34.42 שניות) ומונה מירון (34.47 שניות).
בתחרות שנערכה בפלמה דה מיורקה ספרד ביולי 2006 קבעה מסארווה במשחה ל-50 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 33.24 שניות, שיפור לשיאה בן השנתיים של מונה מירון (33.62 שניות).
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט היא זכתה במדליית זהב 33.61 שניות, לפני עמית עברי מהפועל עמק חפר (34.22 שניות) וחנה פולישצ'וק ממכבי תל אביב כפר המכביה (34.34 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 33.41 שניות.
ב-20 בפברואר 2008 הייתה מסארווה לישראלית הראשונה שהצליחה לרדת מזמן של 33 שניות במשחה ל-50 מטר חזה, כששחתה בזמן של 32.87 שניות.
שיאה נשבר עוד באותו היום בידי יוליה בנך, ששחתה בזמן של 32.46 שניות, ובהמשך שיפרה אותו עוד יותר.
באפריל 2009 שיפרה מסארווה עצמה את שיאה האישי, והעמידה אותו על 32.46 שניות, מה שאפשר את השתתפותה באליפות העולם בשחייה 2009. באליפות העולם היא סיימה במקום 43 לאחר ששחזרה את שיאה האישי.
בתחרות שחייה שנערכה בבריכת 25 מטר, בציריך, שבשווייץ ב-1 בפברואר 2009, שחתה מסארווה את המשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 31.67 שניות.
כיום היא מדריכת שחייה בבריכת אלישע בשדה ורבורג.
דופין (צרפתית: Dauphine) היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אחת ההצלחות הגדולות של רנו בענף הרכב בשנות החמישים ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
במדינת ישראל הורכבו 2,180 יחידות בין יוני 1957 לאוקטובר 1959.
בין השנים 1956–1967 יוצרו בעולם 2,150,738 יחידות, בארגנטינה, ארצות הברית, ברזיל, יפן, ישראל, ניו זילנד וספרד.
באיטליה הורכב דגם האלפא רומיאו דופין.
הרנו דופין, הוצג במרץ 1956. פרויקט 109 של יצרנית הרכב הצרפתית "רנו", הוליד את ה-Dauphine, הוא יזם בשנת 1951, והיה האבולוציה של רנו 4CV.
השם הסופי דופין, ניתן לאחר שמנהלי רנו קבעו: " 4CV היא מלכת הכביש, את הרך הנולד יכול להיות רק Dauphine .Dauphine היא הצורה הנשית של הכותרת הפיאודלית הצרפתית של Dauphin, יורש העצר של כס המלכות".
גרסת מכונית הספורט-קופה של רנו, הרנו קרוול, (Caravelle), התבססה על הדופין.
המנוע של הרנו קרוול שנת 1958 היה מנוע דופין 845 סמ"ק.
מנוע 845 הסמ"ק אשר הורכב במכונית הספורט הצרפתית אלפין A108 היה מנוע דופין.
דגמי "דופין" הופיעו בסרטי טלוויזיה וקולנוע.
דגם המכונית החשמלית הראשונה לייצור המוני בעולם הנני קילוואט שיוצרה בארצות הברית בין השנים 1960–1959 התבסס על השלדה וגוף ה"דופין".
דופין אונדין גורדיני: שנת 1961
Santa Isabel, ארגנטינה (איקא), 97,209 יחידות
סאו ברנרדו דו קמפו, ברזיל, 74,627 יחידות
אלג'יר, אפריקה צפון צרפתית/אלג'יריה (קאראל)
ארצות הברית - יוצר ברישיון על ידי אלפא רומיאו האיטלקי.
יפן, חברת הינו מוטורס ייצרה את הקונטסה 900 על סמך רישיון חברת רנו, במצע הדופין.
בשנת 1968 הדגם חדל להיות משווק לאחר שנבנו 2,150,738 יחידות.
מנוע אחורי, 4 צילינדרים, 845 סמ"ק
גיר ידני 4 מהירויות (בדגם דופין גורדיני)
המפעל, "קייזר-פרייזר לישראל", מיזם של איש העסקים אפרים אילין וקייזר-פרייזר (Kaiser-Frazer), שהייתה חברת מכוניות אמריקאית חדשה, שנוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה.
המפעל החל להרכיב בישראל מגוון כלי רכב, ראשית מתוצרת קייזר-פרייזר כגון "קייזר מנהטן" ו"הנרי ג'יי", ובהמשך ג'יפ ויליס, ויליס ג'יפ סטיישן, ויליס ג'יפ טנדר, "דופין" ו"קטר שבו" של רנו הצרפתית, "קונטסה", (קונטסה 900 וקונטסה 1300) מתוצרת חברת הינו היפנית ו"לארק" הקומפקטית האמריקנית של סטודיבייקר
חברת קייזר-אילין תעשיות החלה להרכיב את הדופין ביוני 1957 עד אוקטובר 1959. בישראל הורכבו 2,180 יחידות.
המנוע היה אחורי בן 4 צילינדר, בנפח של 845 סמ"ק, ההספק המרבי היה 33 כ"ס, והמהירות המרבית 110 קמ"ש.
(המהירות המרבית שהוצגה על הספידומטר הייתה 130).
המנוע קורר במים, והגיר היה ידני, 3 הילוכים.
משקל הדופין היה 630 ק"ג.
ב-1965 נמכרו בארץ, כ-60 דופינים שיוצרו על ידי אלפא רומיאו.
דוסיתאוס השני מירושלים היה תאולוג יווני אורתודוקסי וכיהן כפטריארך של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים בין השנים 1669–1707.
דוסיתאוס השני נולד באראכובה שבמרכז יוון והוסמך כדיאקון ב-1652. ב-1661 היה לארכידיאקון של ירושלים, וב-1666 מונה כארכיבישוף של קיסריה.
ב-1669 נבחר לכהן כפטריארך היווני אורתודוקסי של ירושלים, תפקיד בו נשא עד יום מותו.
דוסיתאוס השני נודע בשמרנותו ובהתנגדותו הנחרצת להשפעת הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטית.
ב-1662, בהיותו עדיין ארכידיאקון, הקים את "אחוות הקבר הקדוש" (τάφου Φυλακες), והפקיד בידיה את השמירה על האינטרסים היוונים-אורתודוקסים בעיר.
ב-1672, לאחר שהתמנה לפטריארך, כינס בירושלים את סינוד ירושלים שיצא כנגד נטייתו לקלוויניזם של פטריארך קונסטנטינופול, קיריליוס לוקריס.
דוסיתאוס השני התערב רבות בענייני הכנסיות האורתודוקסיות בבלקן, בגאורגיה ובדרום רוסיה, ועמד בחליפת מכתבים עם פיוטר הגדול, ובה הביע את מורת רוחו מהכפפת הכנסייה הרוסית למרות מדינה ומביטול הפטריארכיה הראשונה של רוסיה.
נסיונותיו של דוסיתאוס השני להביא את פיוטר הגדול להתערב למען הכנסייה האורתודוקסית במסגרת הסכם עם האימפריה העות'מאנית ב-1702 כשלו.
הוא מת בקונסטנטינופול ב-1707, וב-1715 פורסם חיבורו אודות תולדות הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
דונקסטר רוברס היא קבוצת כדורגל אנגלית המייצגת את העיר דונקסטר שבדרום יורקשייר, אנגליה.
הקבוצה משחקת בליגת הפוטבול ליג הראשונה, הליגה האנגלית השלישית בחשיבותה.
המועדון הוקם בשנת 1889 והפך למקצעוני כשש שנים לאחר מכן.
דונקסטר רוברס נמצאה במהלך רוב ההיסטוריה שלה בין הליגה השלישית והרביעית באנגליה, אותן סיימה ראשונה מספר פעמים.
צבעי המועדון הם אדום ולבן, ומ-2001 צבעי התלבושת הביתיים הם פסים אדומים ולבנים.
בעונת 2006–2007, זכתה הקבוצה בפרס הפוטבול ליג.
עומאר הסאמו ג'וניור דוסה מומאדה (בפורטוגזית: Omar Hassamo Júnior Dossa Momade; נולד ב-27 באוגוסט 1986 בליסבון שבפורטוגל), הידוע כדוסה ג'וניור, הוא כדורגלן עבר פורטוגלי-קפריסאי ששיחק בעמדת הבלם.
ג'וניור התחיל את הקריירה שלו באימורטל מהליגה השלישית בפורטוגל.
בקיץ 2006 עבר לדיגאניס אקריטאס מורפו איתה ירד ליגה בסיום העונה.
בהמשך הגיע לקפריסין ושיחק שנתיים בא.א.פ.
לימסול, ועמה זכה באליפות קפריסין בעונת , לראשונה מזה 44 שנים.
בקיץ 2013 חתם בלגיה ורשה הפולנית.
ב-10 ביוני 2015 חתם בקוניאספור.
בזכות יכולתו הגבוהה, זימן המאמן ניקוס ניקופילאס את ג'וניור לסגל נבחרת קפריסין, לאחר שקיבל אזרחות קפריסאית, ובשנת 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת.
ב-12 ביוני 2015 הבקיע שער עצמי במשחק נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016, אבל קפריסין ניצחה במשחק 1-3. ב-9 באוקטובר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד באצטדיון טדי.
דוסון סיטי היא עיירה בצפון-מערב קנדה בשטח טריטוריית יוקון.
העיירה שימשה כבירת טריטוריית יוקון בין השנים 1898–1952, אז הועברה לווייטהורס.
היישוב הוקם בשנת 1896 על ידי ג'וזף לאדווי, איש עסקים ומחפש זהב.
בינואר 1897 נקראה ההתיישבות על שמו של ג'ורג' מרסר דוסון, גאולוג שחקר ומיפה את האזור.
בתקופת הבהלה לזהב לאזור קלונדייק הסמוך, הייתה דוסון למרכז עבור מחפשי הזהב.
הנהירה לאזור החלה באוגוסט 1896, בתקופה קצרה הפך האזור ממושבת ילידים, לעיר משגשגת בעלת אוכלוסייה של כ-40,000 איש.
בשנת 1899 תמה הבהלה לזהב באזור, ואוכלוסיית היישוב צנחה לכ-8,000 בלבד.
בשנת 1902, עת הוגדר היישוב כעיר, התגוררו בדוסון כ-5,000 איש בלבד.
בדוסון סיטי שמונה אתרים המוגדרים כאתר היסטורי לאומי, בהם מבנה הכנסייה האנגליקנית סנט פול, שהוקם בשנת 1902.
בשנות מלחמת העולם השנייה בנה חיל ההנדסה האמריקאי את כביש אלסקה המחבר בין דוסון קריק שבקולומביה הבריטית לעיירה דלתא שבאלסקה.
בניית הכביש החולף כשלוש מאות קילומטרים דרומית לדוסון, גרמה למיעוט משמעותי באוכלוסיית העיר, ולהעתקת בירת הטריטוריה לווייטהורס שהכביש עובר בה.
בשנות השישים ושבעים חיו בעיר בין 600–900 תושבים, מאז צומחת העיר בקצב יציב.
דוסון סיטי ועיר הרפאים הסמוכה, פורטי מייל, מופיעות באופן בולט בספריו של הסופר האמריקאי ג'ק לונדון.
ב-2023 דוסון סיטי הוכרזה כאחד מחלקיו של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "טרונדק-קלונדייק", המאגד מספר אתרים בחבל קלונדייק.
דוסיטיי אוברדוביץ' (בסרבית - בכתב קירילי: Доситеј Обрадовић, בכתב לטיני: Dositej Obradović; 1739 או 1740 – 7 באפריל 1811) היה סופר, מתרגם, פילולוג, הוגה דעות ומחנך סרבי.
התחיל את דרכו כנזיר אורתודוקסי, אך הפך בהמשך לרציונליסט, נציג עידן האורות בקרב העמים הדרום-סלביים ואישיות רבת השפעה בתרבות העם הסרבי.
כתב בשפת העם, חיבר פרוזה ושירים, בעיקר פטריוטיים ותירגם לסרבית אגדות ומשלי איסופוס.
ספריו הידועים ביותר הם "המכתב של חרלמפיה","עצות בטעם טוב" והספר האוטוביוגרפי "חיים והרפקתאות".
אוברדוביץ' היה מייסדו של בית הספר הגבוה שהפך לאוניברסיטת בלגרד ושר החינוך הראשון של הנסיכות הסרבית.
דוסיטיי אוברדוביץ' נולד תחת השם דימיטריה אוברדוביץ' במשפחה סרבית קשת יום ביישוב צ'אקובו (ברומנית: צ'אקובה) בחבל באנאט, אז חלק מהאימפריה ההבסבורגית, והשייך בימינו לרומניה.
האב, גאורגי אוברדוביץ' היה בורסקאי והאם, קרוּנה לבית פאונקיץ', הייתה במקור אזור הכפר הסרבי סנמרטון סרבסקי (בימינו - סנמרטינו סרבסק שבבאנאט הרומני).
דימיטריה, שידע מילדותו סרבית ורומנית, פקד לזמן קצר את בית הספר העממי של המיעוטים הצ'כי והסלובקי בכפר.
אוברדוביץ' הצטייר כתלמיד חולמני שנמשך לחוויות מיסטיות.
אחרי שהתייתם מהוריו נלקח אל בית דודו ניקולה פארצנין שפרש עליו את חסותו וחשב לייעד אותו לכמורה.
עוד בגיל 10 התוודע בטימישוארה לדרשות הבישוף הסרבי גאורגיה פופוביץ', כומר נאור, שהתנגד לפונדמנטליזם והטיף לשילוב האמונה עם השכל הישר.
פופוביץ' הפך בעיני הילד לדמות נערצת.
דימיטריה שלמד לבד קרוא וכתוב ידע בגיל מוקדם לדקלם בעל פה את הברית החדשה ואת ספר "הפרולוג מאוחריד" על חיי הקדושים וכן מספר דרשות.
יום אחד, בגיל 15, בהשפעת ספרים שקרא וההיכרות עם נזיר מקבץ נדבות מן המנזר דצאן ניסה לברוח מהבית אל אותו מנזר שנמצא מעבר לגבול, בשטח הסרבי תחת הכיבוש העות'מאני.
הוא שאף לחיות במדבר כדוגמת קדושים נוצרים רבים.
הדוד מצא אותו והחזירו הבייתה.
הפעם דודו החליט שיש לגמול אותו מן החלומות המיסטיים והחליט לשלוח אותו לעיר הקרובה, טמשוואר, כיום טימישוארה, כדי ללמוד שם כשוליה את מלאכת הבורסקאות.
עם זאת בשעות הפנאי כשבית המלאכה היה סגור המשיך דימיטריה לקרוא בעיון רב על חיי הקדושים ועל נסיהם.
יום אחד בקיץ 1757, יחד עם חניך אחר בשם ניקולה פוטין, עזב דימיטריה את בית המלאכה ושניהם יצאו עם שלושה גרושים בכיס, שבקושי הספיק להם לקנות לחם, למסע רגלי לאורך נהר הבגה.
המסע נמשך ארבעה ימים, דרך היישוב סטארי סלאנקמן עד שהגיעו ב- 31 ביולי (לפי הלוח הגרגוריאני: 13 באוגוסט 1757, למנזר האורתודוקסי נובו חופובו, שנמצא 97 ק"מ מערבה מטימישוארה, בפרושקה גורה באזור סרם.
הם הצטרפו למנזר מתוך כוונה להישאר שם כנזירים.
במנזר למד דימיטריה לימודי דת, כולל את השפה הסלבית הכנסייתית העתיקה ויוונית.
ב-17 בפברואר 1758 קיבל רשמית על עצמו את עול הנזירות תחת השם דוסיטיי.
הוא אימץ את השם דוסיטיי - שמו של הקדוש דוסיתאוס שגם הוא, בגיל 10, ברח מבית הוריו למנזר.
ביום החמישי הגדול ב-16 באפריל 1758 הוסמך דוסיטיי כדיאקון על ידי המיטרופוליט של קרלובצי, פבלו ננאדוביץ'.
בהתחלה נודע הנזיר הצעיר באדיקותו ובתחנוניו אל אלהים למען רווחת הילדים והנוער.
שאף להיות אחד ה"יורודיווים", אותם "נביאים משוגעי האל" בהם התפרסמה המסורת הדתית הפרבוסלבית.
אולם דווקא האגומן של המנזר, תאודור מילוטינוביץ', איש ואלייבו ביקש לצנן את הלהט המיסטי של הנזירים הצעירים ועודד אותם לקרוא ספרות כללית ומדעית.
דוסיטיי התוודע באותה תקופה לספרי תאולוגיה פולמוסית והגות רציונליסטית, גם למשלי איסופוס, ול"זקוניק של הקיסר דושאן".אחרי שקרא אחד מספרי צ'זארה ברוניו הוקסם דוסיטיי על ידי חקר ההיסטוריה והתחיל לפקפק בחלק מהסיפורים על חיי הקדושים שהלהיבו את ילדותו.
דוסיטיי עבד תקופה ככומר בקרלובצי.
בסופו של דבר, מאוכזב מהחיים במנזר, הגיע למסקנה כי שאיפתו להרחבת אופקים אינה מסופקת בהם דיה.
שלוש שנים ושלושה חודשים אחרי כניסתו למנזר, בשנת 1760 החליט אוברדוביץ' לעזוב ולצאת לעולם הגדול.
אוברדוביץ', ששמר על שמו החדש מן המנזר, דוסיטיי, יצא למסעות וללימודים בעולם.
הוא ביקר כמעט בכל הבלקן ובאסיה הקטנה, אחר כך באיטליה, גרמניה, צרפת, אנגליה, אוסטריה ורוסיה.
תחנתו הראשונה הייתה למעשה זגרב, בירת קרואטיה הקתולית, שהייתה אז תחת שלטון אוסטרי.
הגיע לשם ב-2 בנובמבר 1760 וניצל את שהותו שם לשם לימוד השפה הלטינית.
מזגרב נסע אוברדוביץ' לדלמטיה, באזור מיושב בסרבים שנמצא בשליטת הרפובליקה של ונציה.
התקבל בחמימות על ידי התושבים והכמרים הסרבים של קנין מינו אותו למורה בכפר גולוביץ'.
אוברדוסיץ' התחבב על הכפריים וזכה לחיות שם ימי שלווה ונוחות.
ניצל את שהותו בדלמטיה גם כדי ללמוד את השפה האיטלקית.
בשנת 1764 הוא עבר למונטנגרו, ביקר במפרץ קוטור והתארח למשך חודשים אחדים במנזר פודמיינה.
המשיך את נדודיו דרומה אל תחומי האימפריה העות'מאנית - באלבניה, יוון, בירת האימפריה קונסטנטינופול ואחר כך לאסיה הקטנה.
בכל תחנה פירנס את עצמו משיעורים פרטיים.
משם עבר לווינה, בה שהה למשך שש שנים
למשך שלוש שנים למד יוונית ופילוסופיה בבית הספר התאולוגי של היירותאוס דנדרינוס בסמירנה, אחר כך השתלם ביוונית באי קורפו.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) נאלץ לעזוב את יוון.
לאחר מכן נסע לעבוד כמורה בסרמסקי קרלובצי ובגאלאץ וביאשי בנסיכות מולדובה.
משם שם שוב פעמיו אל מרכז אירופה והשתלם בפילוסופיה באוניברסיטת האלה ובלייפציג.
בשנת 1783 הוציא לאור את ספרו הראשון "חיים והרפתקאות".
בשורת תחילת המרד הסרבי הראשון פגשה אותו בטריאסטה.
הוא ארגן את ההתרמה הראשונה לטובת המורדים ואחר כך ביצע מטעם הנהגת המרד מספר שליחויות חשאיות שמטרתן הייתה להבטיח את תמיכת האימפריה הרוסית בעניין הסרבי.
לבסוף השתקע בשנת 1807 בנסיכות הסרבית שקמה תחת הנהגתו של קאראג'ורג'ה פטרוביץ' והיה למזכיר ויועץ אישי של המנהיג.
בנוסף היה מורו הפרטי של בנו של קאראג'ורג'ה, אלקסה.
כאדם המשכיל ביותר בסרביה התמנה דוסיטיי אוברדוביץ' כשר החינוך הראשון של הנסיכות.
בשנת 1808 הקים אוברדוביץ' את בית הספר הגבוה בבלגרד, שעמד להפוך בעתיד לאוניברסיטת בלגרד ובשנת 1810 הוא הקים את הסמינר התאולוגי הראשון במדינה.
דוסיטיי אוברדוביץ' הלך לעולמו בשנת 1811 בבלגרד.
בנוגע לרצונו בנוגע למקום שבו ייטמן אחרי מותו קיימות כמה גרסאות.
אף על פי שרצה להיקבר על יד מזרקת היידוצ'נקה שבשכונת קושוטניאק של בלגרד, הובא בסופו של דבר לקבורה בחזית הקתדרלה מיכאיל הקדוש.
פעמיים היו צריכים להזיז את קברו: בשנת 1837 כהשלטון החליט להרוס את הקתדרלה הישנה ולבנות במקומה כנסייה חדשה, וב-1897 כשנקבר לצידו ווק קרג'יץ' שגופתו הועברה מווינה לבלגרד.
נקבר בפנתאון הלאומי בחזית הקתדרלה מיכאיל הקדוש בבלגרד
1911 -לרגל מלאת מאה שנה למותו - הוחלט על הקמת פסל של דוסיטיי במרכז העיר.
האנדרטה, יצירת הפסל רודולף ולאדץ, נחנכה בשנת 1914 בכניסה לפארק קלמגדן על יד הפסל של קאראג'ורג'ה.
בשנת 1927 היא הועברה לפארק האקדמי בשורה עם הפסלים של הבוטנאי יוסף פנצ'יץ והגאוגרף יובן צביאיץ'.
2004 - הקמתה בעיר ורשץ של "קרן דוסיטיי אוברדוביץ'", מיסודם של חברת המופארם, ארגון "מטיצה סרפסקה" והמכון לספרות ולאמנות בבלגרד.
2007 - שנת 2007, במלאת מאתיים שנה לחזרתו למולדת, הוכרזה על ידי הפרלמנט הסרבי "שנת אוברדוביץ'".
הדואר הסרבי הנפיק בול עם דיוקנו.
פרס על שמו מוענק לתרומות מיוחדות בתרגום יצירות ספרות ובקידום התרבות הסרבית
בית הולדתו בצ'אקובה, ברומניה, נקנה בחזרה ממשפחה רומנית ושופץ על ידי חברת "המופארם" הסרבית שמושבה בוורשץ
המהדורה הראשונה של כל כתביו הופיעה בשנים 1833–1845 במכון הדפוס המלכותי הסרבי בבלגרד ובקרגויבאץ.
Живот и прикљученија (החיים וההרפתקאות של דימיטריה אוברדוביץ' שכונה כנזיר דוסיטיי), רומן חצי-אוטוביוגרפי -
הכרך הראשון (1783) משתמש בשפה הקרובה לסרבית המדוברת של זמנו, הכרך השני (1788) - יותר שפה הקרובה יותר לרוסית ולסלבית הכנסייתית העתיקה (Fischer W)
דוסיאט (בליטאית: , דוסטוס, בפולנית: Dusiaty, דוסיאטי; ביידיש: דוסיאַט) היא עיירה במחוז אוטנה שבליטא, כ-30 ק"מ מערבית לזרסאי, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
השם "דוסיאט" מתועד מהמאה ה-13. בשנת 1686 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בעיירה, השוכנת על גדת אגם סראטי (Sartai), הוקם פארק.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים, רוב תושביה, ופעלו בה חוגים ציוניים ובית ספר עברית מרשת תרבות.
בתקופה הסובייטית נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה, והולאמו בה עסקים פרטיים.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, נכנסו לעיירה לאומנים ליטאים, וביצעו ביהודיה מעשי שוד ורצח.
עם כניסת הגרמנים לעיירה, ריכזו את יהודיה בגטו קטן, אליו נכנסו מעת לעת השומרים הליטאים, והתעללו ביושביו.
ב-26 באוגוסט 1941 הוצעדו כל יושבי הגטו ליער דגוצ'יאי (Deugučiai), ונרצחו שם בסמוך לכפר סוויצ'יונאי (Savičiunai) עם יהודים נוספים מסביבה.
הייתה לאלופת ישראל ולאלופת המכביה באתלטיקה הראשונה מהמגזר הלא-יהודי בישראל.
חברת הנהלת איגוד האתלטיקה בישראל.
סלימן-חטיב נולדה בנצרת, למשפחה ערבית-מוסלמית מרובת ילדים (13 אחים ואחיות).
היא החלה לשחק כדורסל מגיל 12 עד 15 ולמדה בבית-ספר פרטי נוצרי.
היא התאמנה באתלטיקה בהדרכתו של חסן אלהייב ובגיל 19 בהדרכתו של סטפן קובלסקי ובהמשך בהדרכתו של מרק בלייכמן.
בתחרות שנערכה בהכטל, בלגיה בשנת 1994 קבעה סלימן-חטיב בריצת 1500 מטר שיא אישי חדש של 4:19.91 דקות, התוצאה הרביעית בכל הזמנים בישראל.
באותה שנה, באליפות ישראל היא זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:14.96 דקות ובריצת 1500 מטר 4:56.39 דקות.
שנה לאחר מכן, היא הגנה על תאריה, לאחר שזכתה בשתי מדליות זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:11.97 דקות ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:55.03 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן בספטמבר 1995 סיימה סלימן-חטיב במקום 18 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:28.61 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2005 זכתה סלימן-חטיב בשתי מדליות, זהב וארד.
שבוע לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה, היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:35.44 דקות ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:13.11 דקות.
שנה לאחר מכן, היא הגנה על תוארה בתוצאה של 4:29.18 דקות וזכתה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:12.91 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2009 זכתה סלימן-חטיב במדליית זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:40.72 דקות, לפני מאור טיורי מהפועל חולון (4:44.08 דקות) ומיגל אטיאס מאס.
שבוע לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה-עשרה, היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2010 זכתה סלימן-חטיב במדליית זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4.37.35 דקות.
בשנת 2014 זכתה סלימן-חטיב בעיטור "מנהיגת נשים" מטעם התאחדות האתלטיקה האירופית על מפעל חייה.
סלימן-חטיב נישאה בשנת 1997 לחליל עבאס שזכה בשש אליפויות ישראל בקראטה ולהם שלושה ילדים.
היא למדה 8 שנים במכללת וינגייט ובוגרת תואר שני בחינוך גופני.
היא מאמנת אתלטיקה בקבוצת אחי נצרת.
דוסטלי מולדר (בהולנדית: Dustley Mulder; נולד ב-27 בינואר 1985) הוא כדורגלן עבר קוראסאואי ששיחק בעמדת המגן הימני.
מולדר גדל באקדמיה לכדורגל של פיינורד ובגיל 19 הצטרף לקבוצת הבוגרים של אקסלסיור רוטרדם, היריבה העירונית.
בקיץ מולדר חתם בוואלבייק ל-5 שנים.
ב-30 ביוני 2010 מולדר חתם לשנתיים בלבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית.
יום לאחר מכן ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה במשחק ידידות נגד מטאליסט חרקוב.
ב-22 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון במוקדמות הליגה האירופית נגד דאנדוק האירית.
ב-8 בדצמבר 2011 האריך את חוזהו בלבסקי עד קיץ .
ב-25 באוגוסט 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד מונטנה.
בתום העונה שוחרר מהמועדון לאחר שסיים את חוזהו, אך חזר זמן קצר לאחר ששוחרר.
ביולי חתם באפולון לימסול הקפריסאית לעונה עם אופציה לעונה נוספת.
ב-21 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד לוקומוטיב מוסקבה במסגרת פלייאוף העלייה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-27 במרץ 2015 מולדר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוראסאו בניצחון 1-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
דוסה מק'דאף היא מתמטיקאית אנגליה, שמחקרה עוסק בעיקר בטופולוגיה וגאומטריה סימפלקטית.
מק'דאף חברה בחברה המלכותית משנת1994, זוכת פרס סאטר לשנת1991 והרצאת נתר לשנת1998.
מרגרט דוסה וודינגטון בלונדון, אנגליה לקונרד וודינגטון ומרגרט ג'סטין בלנקו וויט.
אביה כיהן כפרופסור לגנטיקה באוניברסיטת אדינבורו, בעוד אימה הייתה ארכיטקטית בשירות הציבורי באדינבורו.
מק'דאף מעידה שרוב ילדותה רצתה להיות מתמטיקאית.
את לימודיה האקדמיים התחילה דוסה באוניברסיטת אדינבורו, שם סיימה בשנת 1967 את לימודי התואר הראשון.
עוד באותה השנה היא נישאה לדויד מק'דאף ועברה לקיימברידג' לצורך לימודי דוקטורט.
בקיימברידג' היא עסקה באנליזה פונקציונלית ופתרה בעיה מורכבת באלגברת פון נוימן.
לאחר השלמת הדוקטורט למדה טופולוגיה.
היא מעידה שבאותה התקופה היא לא מצאה נושא אחר למחקר מתמטי.
בשנת 1973 מונתה מק'דאף למרצה באוניברסיטת יורק.
ביורק היא עבדה בשיתוף פעולה עם גראהם סגל וכתבה בשיתוף פעולה עמו עבודת תזה שנייה.
לקראת השלמת התזה, היא קיבלה הצעה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס לעבוד במכון כחוקרת מבקרת במשך שנה.
מק'דאף מעידה שלאחר אותה הצעה היא החליטה להיות מעורבת יותר במחקר מתמטי, מכיוון שהיא הרגישה שהיא לא מנצלת את מלוא יכולתה כמתמטיקאית, ובשנת 1974 פנתה למכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון וקיבלה שם משרת חוקרת.
בפרינסטון היא מצאה רעיון למחקר חדש, שהתפתח למאמר משותף עם סגל בנושא משפט ההשלמה החבורתית.
בשנת 1975 מק'דאף התגרשה מדויד, ובשנת 1976 היא מונתה למרצה באוניברסיטת וורוויק שבבריטניה.
באותה התקופה היא הכירה את המתמטיקאי ג'ק מילנור ושנתיים לאחר מכן היא עברה לחקור ולהרצות באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק.
היא נישאה למילנור בשנת 1984. החל משנת 1980 היא חוקרת טופולוגיה סימפלקטית ומרצה באוניברסיטת סטוני ברוק.
בנוסף, החל מ-2007 מק'דאף מחזיקה במשרת ראש הקתדרה על שם הלן ליטל קימל בקולג' ברנרד, אוניברסיטת קולומביה.