tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הקרב הוצב הרגימנט שלו אל הגבול שבו יצאו האינדיאנים של קריק, שפירשו את התבוסה לפני סוואנה כהוכחה לחולשתם של בני ג'ורג'יה, לקרב בתמיכה בכוחות הבריטיים.
פעולות האויב בג'ורג'יה ב-1779 היו חלק מ"אסטרטגיה דרומית" חדשה שבאמצעותה תכננו הבריטים להשתמש במדינה כבסיס לכיבוש המושבות המורדות בתנופה למעלה מדרום.
שירותו הצבאי של פיו בשנים המאוחרות של המלחמה התגלה כקריטי הן בסיכול האסטרטגיה הזו והן בהגברת הסמכות שלו כמנהיג מדינה.
הכוחות המערביים, שבהם מילא הרגימנט של פיו תפקיד בולט, מנעו מהבריטים לגבש את עמדתם.
האזור מעולם לא התפתח לבסיס לויאליסטי מאובטח, והחיילים הבריטים הדרושים לפעולות הבאות נגד קרוליינה ווירג'יניה היו צריכים להיות מופנים כדי להתמודד עם האיום הנשקף מיחידות מיליציות הגבול.
פיו התגלה כמנהל מוכשר ומומחה לוגיסטיקה במאמץ התובעני והקשה הזה לשמור על כוח צבאי בר-קיימא בג'ורג'יה.
הוא גם הפך למפקד פרטיזנים נועז וחדשני.
הניסיון והשכל הישר המולד אפשרו לו לפתח סבלנות, לשמר את כוחותיו להתקפות מפתח, ולאחר מכן לבחור את זמנו ומקומו כדי להביס פלוגות אויב קטנות מבלי לסכן יתר על המידה את שלומם של אנשיו.
והכי חשוב, הוא הפגין את הסיבולת הפיזית הגולמית הנדרשת כדי לשרוד את הקשיים החמורים של מלחמת גרילה.
שירותו הצבאי היה הצלחה שהלכה יד ביד עם שירות פוליטי.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-18 המאוחרות, פיו ניצח בבחירות לבית הנבחרים באספה הכללית של ג'ורג'יה, ישב במועצה המבצעת של המדינה, פעל כמודד כללי של המדינה, ייצג את ג'ורג'יה במשא ומתן עם האינדיאנים שהצליחו למזער את הסכנה של התקפות גבול, ושימש כשופט בכיר במחוז ריצ'מונד.
הבולטות הפוליטית הגוברת של פיו וכישרונו הבלתי מעורער במנהיגות הניעו את בית המחוקקים של המדינה ב-1780 למנות אותו לייצג את ג'ורג'יה בקונגרס הקונטיננטלי, שהפך לקונגרס של הקונפדרציה לאחר אשרור תקנון הקונפדרציה שנה לאחר מכן.
פיו כיהן בקונגרס פחות משנה, כאשר בעקבות מאמציו המוצלחים של הגנרל נתנאל גרין לגרש את הבריטים מרוב ג'ורג'יה, הקונגרס שלח אותו הביתה כדי לעזור להרכיב מחדש את ממשלתה המפוזרת של ג'ורג'יה.
משימה זו הושלמה, פיו חזר לקונגרס ב-1782, שם הוא נשאר לכהן במשך רוב העשור.
בעודו חבר בגוף זה, פיו התבקש על ידי מדינתו לשרת במקביל בוועידת החוקה שהתכנסה בפילדלפיה ב-1787. אחריות כפולה זו גרמה לו לפצל את זמנו בין שני הגופים ולכן להחמיץ חלקים מההליך החוקתי.
אף על פי כן, פיו תמך בתוקף במאמץ להקים ממשלה לאומית חזקה ועבד קשה כדי להבטיח את אישור הקונגרס הקונטיננטלי למכשיר הממשל החדש.
הוא גם השתתף בוועידת ג'ורג'יה ב-1788 שאשררה את המסמך.
ג'ורג'יה בחרה מיד בפיו לשמש כאחד הסנאטורים המקוריים שלה בארצות הברית.
בסנאט, מעטים התנגדו להקמת הבנק הראשון של ארצות הברית.
הוא תכנן לפרוש מהפוליטיקה בתום כהונתו ב-1793, אולם הוא נכנע במקום זאת לרצונותיהם של שכניו וכיהן כהונה נוספת בבית המחוקקים של המדינה.
בשנת 1796, פיו מונה כשופט פדרלי בג'ורג'יה.
במהלך המינוי של שלוש שנים זה, הוא ביסס את המוניטין שלו כמשפטן מעשי והוגן והפך לתומך בולט בחינוך הציבורי.
הוא היה נאמן מייסד של אוניברסיטת ג'ורג'יה (UGA) באת'נס ב-1785. המאמצים של פיו להקים את UGA כאוניברסיטה הרשומה על ידי המדינה הראשונה בארצות הברית הצביעו על החשיבות שהאיש המשכיל הזה נתן להוראה פורמלית.
הוא היה מתנגד בולט לשערוריית הקרקע הידועה לשמצה של יאזו, אם כי אויביו הפוליטיים ניסו לערב אותו בהונאה זו.
על פי דרישתה של אשתו, ילידת ניו יורק, פיו עזב את ג'ורג'יה ב-1799 ועבר למנהטן.
שם, הוא פתח בקריירה נוספת של שירות ציבורי, תוך שהוא מפרנס את משפחתו באמצעות בנקאות ומדי פעם עריכת דין.
הוא כיהן כנשיא הסיטי בנק של ניו יורק, קודמו של סיטיגרופ של ימינו, לאחר מותו של סמואל אוזגוד באוגוסט 1813. הוא נשאר בתפקיד זה עד 1817, כאשר פיטר סטאג הפך לנשיא.
פיו מת בגיל 80 ב-16 ביולי 1828 בפישקיל על ההדסון (היום ביקון, ניו יורק), הותיר אחריו את אשתו קתרין ניקולסון (בתו של הקומודור ג'יימס ניקולסון) ושלוש בנות.
הוא הותיר את זיכרונותיו לבתו, פרנסס.
הוא נקבר בחצר הכנסייה ההולנדית הרפורמית של Fishkill Landing.
ב-1973, לבקשת מדינת ג'ורג'יה, שרידיו הוצאו ונקברו מחדש בכנסיית סנט פול באוגוסטה, ג'ורג'יה.
ג'יימס מרשל אמר על ויליאם פיו, "הוא היה אחד מאותם אנשים, 'מעטים ורחוקים', אשר משפיעים על משקל אופי מוצק יותר ממה שרבים יכולים על ידי דיבור רהוט או פעולה חסרת מנוחה." רחוב פיו במדיסון, ויסקונסין נקרא לכבודו של פיו וחניון ויליאם פיו נבנה ליד ביתו של אוגוסטה במחוז קולומביה, ג'ורג'יה.
ויליאם פלמינג היה רופא, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1777–1779, וכמושל וירג'יניה השלישי במשך כשבוע ביוני 1781 במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ויליאם פלמינג נולד בעיירה ג'דברה שבסקוטלנד, ממלכת בריטניה הגדולה, כבנם של לאונרד ודורותיאה סאטרתוייט פלמינג שחיו באזור אגם וינדמייר והותירו רישומים על ארבעה ילדים.
פלמינג למד בדמפרייס אצל מורה פרטי, ולאחר מכן היה שוליה אצל כירורג במשך שלוש שנים בדמפרייס ובקורקוברי.
לאחר מכן הוא עבד עם רוקח בקנדול, שם הוא שרד מגפת חצבת, ועל פי המדווח הוא נמנע מלהשתתף במרד של צ'ארלס אדוארד סטיוארט ובתבוסה בקרב קלודן.
ב-1746 החל פלמינג לימודים פורמליים ברפואה באוניברסיטת אדינבורו.
לאחר מכן הוא התגייס לצי המלכותי הבריטי, וככל הנראה שירת בו כעוזר מנתח.
הוא נשבה בידי הספרדים, ולאחר שחרורו, התפטר מהצי והיגר למושבת וירג'יניה.
במהלך חופשה בסטאוטון שבווירג'יניה ב-1761, הכיר פלמינג את אן כריסטיאן, בתו של קולונל ישראל כריסטיאן, בעל אדמות ונציג המחוז בבית השועים של המושבה, ושל רעייתו, אליזבת סטרייק.
השניים נישאו ב-1763, וזמן קצר לאחר מכן אימצו יתום בן שלוש בשם ג'ורג' הלוויק.
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים הוצב פלמינג כאנסיין בוויליאמסבורג.
בתחילה הוא היה מנתח בפלוגה של קפטן מקנזי, לאחר מכן גויס לפלוגה של קפטן בל, ולבסוף הצטרף לפלוגה של קפטן הוג כמנתח.
הפלוגה של קפטן הוג הוצבה להגן על פורט דינווידי שליד וורם ספרינגס, כחלק מהרגימנט של וירג'יניה בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון, וצוותה להפעיל גששים מנוסים בסטאונטון לפני שהמשיכה לכוון הרי האפלצ'ים.
פלמינג שירת כמנתח תחת מייג'ור אנדרו לואיס, והתנסה בהתקפות רבות של שבטי השוואני, וכן בבעיות אספקת ביגוד ומזון במהלך מה שנודע כ"משלחת סנדי קריק" , כאשר הם הגיעו למקור הנביעה של נהר קלינץ' והיובלים שיוצרים את נהר ביג סנדי.
באביב הבא קודם פלמינג לדרגת לוטננט משנה, אף על פי שקפטן הוג הורד בדרגה לאחר תלונות עליו בפורט וו.
בסתיו מונה פלמינג למטה של לואיס בפורט דיקנסון שעל נהר קאופסטור, ליד מיקומה הנוכחי של מילבורו, אך בקשתו לעבור לצבא הסדיר נדחתה.
ב-1758 הוא התלווה למיג'ור לואיס ולכוחות של וירג'יניה צפונה במה שנודע כמשלחת פורבס, על שמו של גנרל ג'ון פורבס, שקיבץ כוחות קולוניאליים רבים ברייסטאון, פנסילבניה, מצפון לפורט קמברלנד, ותקף את הצרפתים בפורט דוקיין.
פלמינג המשיך והשתתף במלחמת האנגלים והצ'רוקים בשנים 1759–1761.
עם תום המלחמה ב-1763 התיישב פלמינג בסטאונטון, וירג'יניה, שם עסק ברפואה.
אף על פי שאמונתו הדתית נטתה יותר לפרסביטריאניזם מאשר לכנסייה האנגליקנית, הוא נבחר ב-1764 לתפקיד ציבורי, זאת בזכות מעמדו החברתי שעלה לאחר נישואיו ובזכות מעורבותו החברתית.
במאי 1765 עלה מעמדו החברתי עוד יותר, והוא נבחר למשרה הפוליטית הראשונה שלו כשופט שלום.
באותה עת הוא גם הגדיל את רכושו כאשר רכש חלקת אדמה של 560 אקרים מוויליאם בוורלי.
ב-1768 פרש פלמינג מהעיסוק ברפואה במחוז אוגוסטה, ועבר דרומה עם מתיישבים אחרים כדי לבנות את "בל מאונט" או "בלמונט" על הקרקע שחמו העניק להם בעמק רונקו.
מענקים אלו, ניסיונו הרפואי, והשקעותיו הנוספות בקרקעות, באופן עצמאי ובאמצעות החברה הלויאלית של וירג'יניה, הפכו את פלמינג בסופו של דבר לאדם אמיד.
ב-1769 הוא רכש את העבד הראשון שלו, ובשנה שלאחר מכן הוקם מחוז בוטטורט כפיצול ממחוז אוגוסטה.
פלמינג היה לשופט השלום של המחוז החדש, ובהמשך שופט בבית המשפט המחוזי.
במלחמת הלורד דנמור ב-1774 פיקד פלמינג, אז בדרגת קולונל על המיליציה של מחוז בוטטורט יחד עם כוחות נוספים תחת פיקודו של אנדרו לואיס בקרב פוינט פלזנט.
הוא המשיך לפקד על אנשיו גם לאחר שנורה פעמיים.
בפעם השלישית הוא נפצע באופן רציני ונאלץ לסגת.
קליע רובה המוסקט שפגע בחזהו לא הוצא מעולם והמשיך לגרום לו לכאבים.
האספה הכללית של וירג'יניה העניקה לו פיצויים בסכום של 500 לירה שטרלינג.
הוא מעולם לא החלים מפציעתו, כך שנמנע ממנו לשרת במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כמי שראה את עצמו כפטריוט, נותר פלמינג פעיל בפוליטיקה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, והיה חבר הסנאט של וירג'יניה.
הוא החליף את גיסו ויליאם כריסטיאן, ובתמורה, החליף אותו כריסטיאן ב-1779, כך שפלמינג יכול היה לשוב לעיסוקיו הפרטיים.
הוא המשיך במעורבותו הפוליטית כחבר במועצת המושל.
בינואר 1781 פלשו הבריטים לווירג'יניה, ופיזרו את המחוקקים הנותרים של המדינה מריצ'מונד.
הם גם אילצו את המושל תומאס ג'פרסון להימלט אל האזור ההררי של המדינה.
כאשר התכנס בית המחוקקים מחדש בסאונטון, הסתיימה תקופת כהונתו של ג'פרסון, כך שפלמינג, החבר הבכיר ביותר במועצת וירג'יניה, כיהן באופן בלתי רשמי כמושל וירג'יניה.
הוא כיהן בתפקיד מ-4 ביוני ועד 12 ביוני, כאשר בית המחוקקים בחר בתומאס נלסון הבן כמושל הבא.
במהלך תקופה קצרה זו, הורה פלמינג למיליציה של וירג'יניה להיאבק נגד הפלישה הבריטית בראשותם של בנדיקט ארנולד, בנסטר טרלטון ואחרים.
בדיעבד אישר בית המחוקקים את החלטותיו של פלמינג.
מסיבה זו, מופיע פלמינג באופן רשמי ברשימת מושלי וירג'יניה כמושל המדינה השלישי.
במהלך המלחמה ואחריה, עמד פלמינג בראש ועדות שנשלחו לקנטקי כדי ליישב סכסוכי קרקעות וכדי לבצע פעולות רשמיות נוספות, כולל ביקורת על החשבונות של פקידי ממשל שונים באזור המערבי החדש של המדינה כאשר המלחמה הסתיימה.
ב-1780 ביטלה האספה הכללית באופן רשמי את מחוז קנטקי, והקימה במקומו את מחוז פאייט ואת מחוז לינקולן (כיום בתחומי קנטקי).
ב-1784 נכח פלמינג באחת הוועידות שהתכנסו בדנוויל, וירג'יניה, ושסללו את הדרך להפרדתה של קנטקי מווירג'יניה.
בתפקידו הציבורי האחרון הוא שימש כאשר היה אחד משני הנציגים לוועידה שהתקיימה בריצ'מונד, ושאשררה מטעם וירג'יניה את חוקת ארצות הברית.
אף על פי שהיו לו הסתייגויות מהחוקה, הוא הצביע בעד אשרורה, זאת על פי הוראות קהל בוחריו.
הוא גם שירת בחבר הנאמנים של וושינגטון קולג' (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי), ונודע כמי שהחזיק בבעלותו את אחת הספריות הטובות ביותר בחלקה המערבי של וירג'יניה.
ב-1792 כבר התדרדרה ראייתו של פלמינג, ולא עלה בידו לבקר את נכדיו בקנטקי.
עם זאת עלה בידו לבקר בספטמבר אותה שנה בניו לונדון שבווירג'יניה, וכן להסדיר את נישואיה של בתו אלייזה לקארי אלן ב-1794.
ויליאם פלמינג נפטר בביתו שבבדפורד ב-5 באוגוסט 1795. הוא נטמן בחלקת הקבורה של המשפחה במקום ששנים מאוחר יותר היה היישוב הולינס.
אלמנתו נטמנה לצידו ב-1810, ועל שמה נקרא סניף של .
בתם היחידה שהגיעה לבגרות הייתה אני, או ננסי פלמינג בקסטר, שנישאה לימים לכומר ג'ורג' א.
בקסטר, נשיא וושינגטון קולג' ובהמשך נשיא המפדן-סידני קולג'.
בנם, סידני סמית' בקסטר היה התובע הכללי של וירג'יניה.
בנם של ויליאם ואן פלמינג נקרא לאונרד ישראל פלמינג, על שם שני סביו, נשא לאישה את ננסי מרשל וחי בקנטקי.
ויליאם בילס פיין היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את אוקלהומה ב.
פיין נולד באילינוי אך בהמשך עבר לקנזס ולבסוף לאוקלהומה ב-1904, שם היה לאיש עסקים וליצרן נפט.
לאחר סיום לימודיו היסודיים עבד פיין כמורה.
ב-1924 נבחר לסנאט מטעם המפלגה הרפובליקנית והחליף את רוברט ל.
ב-1930 ניסה להיבחר שוב לסנאט אך הובס בבחירות על ידי תומאס גור.
ב-1934 ניסה להתמודד על משרת מושל אוקלהומה, אך נכשל.
הוא ניסה להתמודד שוב לסנאט ב-1942 אך נפטר לפני הבחירות.
ויליאם פינקני וייט , היה חבר המפלגה הדמוקרטית, ופוליטיקאי ממרילנד שכיהן כחבר בית הנבחרים של המדינה, מבקר המדינה, חבר הסנאט של ארצות הברית, מושל מרילנד ה-35, ראש עיריית בולטימור, וכן בתפקיד התובע הכללי של המדינה.
וייט נולד ב-9 באוגוסט 1824 בבולטימור שבמרילנד, לג'וזף ואיזבלה וייט.
סבו מצד אביו היה הרופא והאירי הגולה, ג'ון קמפבל וייט.
סבו מצד אמו, ויליאם פינקני, היה פוליטיקאי, מנהל ודיפלומט מפורסם בארצות הברית.
החינוך המוקדם של וייט כלל הדרכה על ידי מורה פרטי, שהיה מזכירו האישי של נפוליאון בונפרטה.
בין השנים 1842–1844, לא היה וייט מסוגל ללמוד בקולג' כתוצאה ממצבה הכלכלי הירוד של משפחתו, והחל לעבוד בחברת הבנקים פיבודי, ריגס ושות' בבולטימור.
הוא החל ללמוד משפטים בבולטימור במשרד עורכי הדין של בראון ובראון במשך שנה אחת לפני שהתקבל לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד ב-1844. וייט חזר לבולטימור ב-1845 ללימודים נוספים, והתקבל ללשכת עורכי הדין זמן קצר לאחר מכן ב-1846.
מ-1847 עד 1849, כיהן וייט קדנציה אחת כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
בשנת 1850 הובס וייט בניסיונו להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
מ-1853 עד 1855 כיהן קדנציה אחת כמבקר אוצר המדינה של מרילנד, וזקף לזכותו הכנסת מערכת פיננסית פשוטה יותר למדינה.
בשנת 1857, וייט הועמד שוב כמועמד לכהן בקונגרס.
הוא הובס, אך הציג בפני בית הנבחרים ראיות למרמה ולשחיתות שנגעו לבחירות.
עם זאת, בית הנבחרים לא הגיע להסכמה בשאלה האם עליו להתמנות או לא.
עם זאת, הוא בחר שלא לעמוד לבחירה מחדש ב-1868.
בשנת 1872 נבחר וייט למושל מרילנד, והביס את המתמודד הרפובליקני ג'ייקוב טומה.
בבחירות של 1874 נבחר וייט על ידי בית המחוקקים כדמוקרטי למושב הסנאט של ארצות הברית ובהתאם לכך התפטר מתפקיד המושל.
ב-1874, בין כהונתו כמושל וכסנאטור, שימש כיועץ של מרילנד בפני ועדת הבוררות בסכסוך הגבול בין וירג'יניה למרילנד.
במהלך כהונתו כסנטור, וייט התנגד לשלם את חובות המדינה בכסף כסף וכסף זהב במקום בזהב בלבד, וכיהן כיו"ר ועדת הדפוס של הסנאט של ארצות הברית (הקונגרס ה־46).
בבחירות של 1880, וייט בחר לא להתמודד לבחירה מחדש, בשל מחלה במשפחתו.
ווייט נבחר ללא מתמודדים לכהן כראש עיריית בולטימור בשנת 1881. בסיום כהונתו ב־1883, בחר וייט לשוב לעסוק בעריכת דין.
בין השנים 1887–1891 כיהן וייט כתובע הכללי של מרילנד, ובין 1900–1903 כיהן כיועץ המשפטי העירוני של בולטימור.
בשנת 1906 מינה אותו מושל מרילנד למלא את מושב הסנאט שהתפנה בעקבות מותו של ארתור גורמן.
לאחר 25 שנים, 3 חודשים ו־5 ימים מאז יומו האחרון בסנאט, חזרתו של וייט קבעה שיא חדש לפער הארוך ביותר בשירות בסנאט של ארצות הברית.
וייט כיהן כסנאטור עד מותו הפתאומי בבולטימור ב-17 במרץ 1908, ונקבר בבית הקברות גרינמאונט.
ויליאם פלויד היה אב מייסד אמריקאי, חקלאי עשיר ומנהיג פוליטי מניו יורק.
פלויד שימש כציר בקונגרס הקונטיננטלי והיה חתום על האגודה הקונטיננטלית ועל הכרזת העצמאות.
באוגוסט 1776, מספר שבועות לאחר חתימת ההצהרה, כוחות בריטיים הביסו צבא אמריקאי בקרב לונג איילנד והחרימו את ביתו ואחוזתו של פלויד, תוך שימוש ברכוש כבסיס ליחידות הפרשים שלהם במהלך שבע השנים הבאות.
פלויד נשאר פעיל בפוליטיקה לאורך תקופת המהפכה, שירת כגנרל במיליציה של מדינת ניו יורק, ונבחר לקונגרס האמריקאי הראשון ב-1789.
פלויד נולד ב-17 בדצמבר 1734 בברוקהייבן, לונג איילנד, פרובינציית ניו יורק, למשפחה ממוצא אנגלי ולשי.
הוא היה בנם של טביתה (לבית סמית') פלויד וניקול פלויד (1705–1755).
בין אחיו הייתה האחות רות פלויד, שנישאה לבריגדיר גנרל נתנאל וודהול; האחות צ'ריטי פלויד, שנישאה לחבר הקונגרס הקונטיננטלי עזרא ל'הומדיאו; והאח צ'ארלס פלויד, שנישא למרגרט תומאס ב-1761.
סבא רבא של ויליאם היה ריצ'רד פלויד, שנולד בברקנוקשייר, ויילס, בערך בשנת 1620 והיה האחרון מבין אחיו שעזב את אנגליה, וביקר לראשונה בג'יימסטאון, מושבת וירג'יניה, לפני שהשתקע בפרובינציית ניו יורק בסביבות 1640, שם עסק בעריכת דין.
בסביבות 1688, סבו רכש 4,400 דונם ממשפחתו של טנג'יר סמית' בפרבר מסטיק של העיירה ברוקהייבן.
אביו של ויליאם, ניקול בנה שם בית בשנת 1723 שבו נולד ויליאם.
לאחר מות אביו ב-1755, ויליאם השתלט על החווה המשפחתית.
הוא הפך לחבר במיליציה של מחוז סאפוק בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות האמריקאית, ומונה למייג'ור גנרל.
הוא היה ציר מניו יורק לקונגרס הקונטיננטלי מ-1774 עד 1776. הוא היה חבר בסנאט של מדינת ניו יורק (המחוז הדרומי) מ-1777 עד 1788.
ב-4 ביולי 1787, הוא נבחר לחבר כבוד באגודת סינסינטי של ניו יורק.
במרץ 1789, הוא נבחר לקונגרס הראשון של ארצות הברית תחת החוקה החדשה כמועמד אנטי-מינהלי וכיהן עד 3 במרץ 1791. פלויד היה אלקטור לנשיאות בבחירות 1792, והצביע לג'ורג' וושינגטון וג'ורג' קלינטון.
פלויד, שעל שמו קרויה העיירה פלויד, ניו יורק, הפך לתושב מחוז אונידה ב-1794.
בשנת 1795, פלויד התמודד על תפקיד סגן מושל ניו יורק לצד רוברט ייטס מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אך הם הובסו על ידי הפדרליסטים ג'ון ג'יי וסטיבן ואן רנסלר.
פלויד היה שוב אלקטור לנשיאות בבחירות 1800, והצביע עבור תומאס ג'פרסון וארון בר; ובבחירות 1804 הצביע לג'פרסון וג'ורג' קלינטון.
פלויד נבחר לחבר הסנאט של המדינה (המחוז המערבי) בשנת 1808 .
בבחירות 1820, פלויד נבחר לאלקטור לנשיאות אך לא השתתף באספת חבר האלקטורים, ומרטין ואן ביורן מונה למלא את התפקיד הפנוי.
במפקד האוכלוסין של 1820, כאשר פלויד היה בן 86, היו לו 6 עבדים ו-2 תושבים שחורים חופשיים חיו בביתו בבית הגנרל וויליאם פלויד בווסטרנוויל, ניו יורק.
פלויד מת ב-4 באוגוסט 1821, ונקבר בבית הקברות וסטרנוויל במחוז אונידה.
בשנת 1760, פלויד התחתן עם האנה ג'ונס (1740–1781), שנולדה בסאות'המפטון, ניו יורק, והייתה בתו של ויליאם ג'ונס.
מרי פלויד (1764–1805), שנישאה לקולונל בנג'מין טלמדג', שהיה אחראי על טבעת הריגול של הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
לאחר מות אשתו הראשונה ב-1781, פלויד נישא בשנית לג'ואנה סטרונג (1747–1826), שנולדה בסטאוקט, ניו יורק, והייתה בתם של בנג'ה סטרונג ומרתה (לבית מילס) סטרונג.
אן פלויד (1785–1857), שנישאה לג'ורג' וושינגטון קלינטון (1771–1809), בנו של ג'ורג' קלינטון, מושל ניו יורק הראשון וסגן נשיא ארצות הברית הרביעי.
אליזבת פלויד (1789–1820), שנישאה לג'יימס פלאט (1788–1870), בנו הצעיר של חבר הקונגרס הקונטיננטלי, זפניה פלאט.
בית ויליאם פלויד, בית המשפחה, ממוקם במסטיק ביץ', הוא חלק מחוף הים הלאומי פייר איילנד ופתוח למבקרים.
הוא מורכב מהבית, השטח ובית הקברות של משפחת פלויד.
במהלך 200 שנה, שמונה דורות של פלוידס ניהלו את האחוזה בת 25 החדרים ואת הנכס בשטח של 613 דונם.
לפני המאה ה-20, האחוזה הייתה גדולה בהרבה.
דרך בנו ניקול, הוא היה סבא של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון גלסטון פלויד, ומרי פלויד, שנישאה לג'ון לורנס אירלנד (נכדו של הסנאטור של מדינת ניו יורק ג'ונתן לורנס).
דרך בתו קתרין, הוא היה סבא של הארייט אשטון (לבית קלרקסון) קרוסבי (1786–1859), וסבו של הסנאטור של מדינת ניו יורק קלארקסון פלויד קרוסבי, שנישא לאנג'ליקה סקיילר, בתו של ג'ון סקיילר.
ויליאם פיט קלוג היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסנאטור בשנים 1868–1872 ובשנים 1877–1883. בין שתי תקופת כהונה אלו בסנאט כיהן קלוג כמושל לואיזיאנה ה-26, ולאחריהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
קלוג היה אחד הפוליטיקאים החשובים בלואיזיאנה במהלך תקופת השיקום ואחריה, ובלט בכך שנבחר לאחר שרוב נושאי המשרות הרפובליקנים הובסו כאשר המפלגה הדמוקרטית שבה לשלוט בפוליטיקה של המדינה, אף על פי שהוא היה אחד מהפוליטיקאים ילידי הצפון שכונו באותה תקופה על ידי הדרומיים בכינוי "ציקלונאים" .
קלוג בלט גם בהיותו אחד הסנאטורים המכהנים היחידים שנבחרו לבית הנבחרים של ארצות הברית, ועד לבחירתו של דייוויד ויטר ב-2005 הוא היה הרפובליקני האחרון שכיהן כסנאטור מטעם לואיזיאנה.
ויליאם פיט קלוג נולד בעיירה אורוול שבוורמונט, כבנם של הכומר שרמן קלוג ושל רבקה איטון.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים ולמד באקדמיה הצבאית נורוויץ' (כיום אוניברסיטת נורוויץ' ).
כשהיה בן 18 עברה משפחתו לפאוריה שבאילינוי, שם הוא לימד בבית ספר ולמד משפטים בקריאה עצמית.
ב-1854 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע בעיר קנטון.
בערך באותה תקופה הוא נכנס לפוליטיקה, נמנה עם מייסדי המפלגה הרפובליקנית באילינוי, היה נציג לוועידתה שהתקיימה ב-1860 בשיקגו, ובהמשך חבר בחבר האלקטורים עבור אברהם לינקולן.
ב-1861 מונה קלוג על ידי הנשיא לינקולן כשופט הראשי של טריטוריית נברסקה, אך כיהן בתפקיד זה זמן קצר בלבד.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, הוא שב לאילינוי כדי לארגן את רגימנט הפרשים המתנדבים השביעי של אילינוי.
ב-1862 הוא כבר התקדם עד לדרגת קולונל, ושירת במיזורי תחת פיקודו של גנרל הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל, אך התפטר מהשירות ב-1 ביוני 1862 עקב בעיות בריאות.
לאחר מכן הוא שב לנברסקה וחידש את כהונתו כשופט ראשי.
ב-14 באפריל 1865, שעות ספורות לפני רציחתו, מינה הנשיא לינקולן את קלוג כגובה המכס הפדרלי של נמל ניו אורלינס.
בכל החלה הקריירה הפוליטית שלו שנמשכה עשרים שנה.
על אף תלונות נגדו, הוא שימש בתפקיד עד 1868, אז נבחר לסנאט של ארצות הברית.
באותה שנה, לאחר שנקבע שלואיזיאנה עמדה בהוראות חוקי השיקום, היא התקבלה מחדש לחיק האיחוד.
ב-1872 התמודד קלוג מטעם המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל לואיזיאנה, ולצורך זה התפטר מהסנאט.
במערכת הבחירות התמודד מולו מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון מקאנרי.
המושל המכהן, הנרי וורמות', אף על פי שהיה גם הוא רפובליקני, התנגד לסיעת המפלגה שהייתה נאמנה לנשיא יוליסס ס.
גרנט, שתמכה בקלוג, ותמך במקאנרי.
הדמוקרטים ערערו על תוצאות הבחירות.
הפוליטיקה של לואיזיאנה הייתה אז במצב של אי-סדר במשך חודשים.
שני המועמדים קיימו טקסי השבעה, מינו בעלי תפקידים, וניסו לקבץ תמיכה פוליטית.
המתחים הפוליטיים גלשו גם למעשי אלימות, כולל הטבח בקולפקס באפריל 1873. כמושל, שלט וורמות' בוועדת הבחירות.
כשנקרא תיגר על תוצאות הבחירות, קבעה ועדת הבחירות שמקאנרי ניצח.
ועדת בחירות יריבה הכריזה על קלוג כמנצח.
ג'ון קמפבל, לשעבר שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, היה מעורב במחלוקת שנגעה לבחירתו של קלוג.
הוא היה חבר "ועדת המאה", שיצאה לוושינגטון די.
כדי לנסות לשכנע את הנשיא גרנט להפסיק את תמיכתו במה שהם כינו "תפיסת השלטון בכוח על ידי קלוג".
בתחילה סירב גרנט להיפגש עמם, אך בהמשך התרצה.
קמפבל שטח את הטענות בפני גרנט, אך סורב.
בית הנבחרים של ארצות הברית הכריז שמשטרו של קלוג היה "לא טוב יותר מאשר קנוניה מוצלחת".
הסנאט של ארצות הברית דחה את שתי תוצאות הבחירות לנשיאות של 1872 בלואיזיאנה.
ועדה של הסנאט דיווחה על כך שכל מערכת הבחירות של 1872 בלואיזיאנה הייתה בלתי הוגנת וששני הממשלים שהוקמו היו בלתי חוקיים.
היא המליצה שיערכו בחירות חדשות בפיקוח פדרלי.
הנשיא גרנט התעלם מהמלצת הוועדה, ובחר לגייס את כוחו של צבא ארצות הברית לגיבוי המנגנון של קלוג, ככל הנראה בשל העובדה שגיסו של גרנט, ג'יימס קייס, היה חלק ממנגנון זה.
קייסי גם החזיק במשרה מכניסה כגובה המכס של ניו אורלינס, שאליה מינה אותו גרנט מחדש במרץ 1873. בינואר 1875, אפילו גרנט עצמו הודה שהבחירות של 1872 בלואיזיאנה "היו הונאה עצומה, ושלא היו קיימות תוצאות מהימנות שלהן".
על כך שלכאורה היטה את תוצאות הבחירות, נפתח נגד וורמות' הליך הדחה.
בעקבות כך, הושבע סגן המושל, האפרו-אמריקאי פינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק כמושל במקומו למשך 35 ימים עד שגרנט קבע שקלוג הוא המושל החוקי.
מקאנרי דחק בתומכיו להשתמש בכוח נגד ממשלת קלוג.
בספטמבר 1874 "הליגה הלבנה" האנטי-רפובליקנית שלחה כוח של 5,000 אנשי מיליציה לניו אורלינס, וב"קרב כיכר החירות" הם הביסו כוח של 3,500 מאנשי המשטרה והמיליציה של לואיזיאנה.
הם השתלטו על משרדי הממשלה למשך כמה ימים, אך נסוגו לקראת הגעת תגבורת של כוחות צבא פדרליים, שנשלחו בסופו של דבר על ידי הנשיא גרנט כמענה לבקשת העזרה של קלוג.
בפברואר 1876 פתח בית הנבחרים של לואיזיאנה בהליך הדחה נגד קלוג, אך הסנאט של לואיזיאנה לא הרשיע אותו והוא נותר לכהן במשרתו.
סגנו של קלוג היה סיזר אנטונין, אפרו-אמריקאי יליד ניו אורלינס.
לפני שהתמודד על משרת סגן המושל, הוא היה חבר הסנאט של לואיזיאנה מטעם שריבפורט.
שובו לסנאט וחברותו בבית הנבחרים
על אף תגובת הנגד העזה של הדמוקרטים הלבנים בדרום כלפי המפלגה הרפובליקנית, נבחר קלוג לתקופת כהונה שנייה בסנאט ב-1876. הוא כיהן בסנאט עד 1883, ובשל העובדה שמפלגתו הייתה חלשה בדרום, הוא לא התמודד על תקופת כהונה נוספת.
בשנים 1881–1883 הוא היה יושב ראש ועדת הרכבות של הסנאט .
ב-1882 נבחר קלוג לבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שהביס את הנציג המכהן, הדמוקרט צ'סטאר בידוול דארל, וכיהן בשנים 1883–1885. ב-1884 הוא התמודד לתקופת כהונה שנייה בבית הנבחרים, והובס על ידי אדוארד ג'יימס ג'יי.
לאחר מכן הוא פרש מהחיים הפוליטיים, אך המשיך להתגורר בוושינגטון.
קלוג היה אחד הפוליטיקאים החשובים ביותר בלואיזיאנה במהלך תקופת השיקום ולאחריה.
הוא הצליח לשמור על כוחו למשך זמן ארוך יותר בהשוואה לרוב נבחרי הציבור הרפובליקנים שהגיעו לאזור מהצפון.
הוא גם בלט בתור אחד הסנאטורים הבודדים שנבחרו לבית הנבחרים מיד לאחר תום כהונתם בסנאט.
ויליאם פיט קלוג נפטר בוושינגטון ב-10 באוגוסט 1918, בגיל 87. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ויליאם קרוסון פיזל היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן למשך תקופה קצרה כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה.
פיזל נולד ב-10 ביוני 1895 ליד פארמרוויל ביוניון פאריש שבלואיזיאנה, למד בבתי ספר ציבוריים ועבד כיצרן עצמאי של נפט וגז.
בין השנים 1932 ל-1936 כיהן פיזל כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה.
ב-18 במאי 1948 מונה על ידי המושל ארל לונג, כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'ון ה.
פיזל כיהן בתפקיד עד ל-30 בדצמבר 1948. הוא לא הציג את מועמדותו לבחירות המיוחדות שנערכו באותה שנה, ושב לעסוק בעסקי הנפט והגז במונרו ובשריבפורט.
הוא התגורר בווסט מונרו, ונפטר בשריבפורט ב-16 במרץ 1965. הוא נטמן בבית העלמין האסלי בווסט מונרו.
את מושבו בסנאט ירש עמיתו למפלגה הדמוקרטית, ראסל לונג, בנו של יואי לונג.
ויליאם פירס פריי היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיין.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, בילה פריי את רוב הקריירה הפוליטית שלו כחבר בית מחוקקים – תחילה בבית הנבחרים של מיין, אחר כך בבית הנבחרים של ארצות הברית, ולבסוף בסנאט של ארצות הברית, שבו כיהן במשך שלושים שנה עד מותו בתפקיד.
פריי היה בן למשפחת פוליטיקאים, והוא סבו של וולאס וייט ובנו של ג'ון מרץ' פריי.
פריי היה ממנהיגי סיעת "המשמר הישן" של הרפובליקנים השמרנים, והשפיע רבות בוועדות חשובות כגון חוקים, יחסי חוץ, תקציבים ומסחר.
הוא נודע במיוחד כתומך נלהב בתעשיית הספנות, אך נכשל שוב ושוב בניסיונותיו להשיג לה סובסידיות ממשלתיות.
הוא תמך גם במכסי מגן גבוהים, במדיניות של התפשטות טריטוריאלית ובבניית תעלת קישור בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
פריי תמך בסיפוח הוואי ובצירוף הפיליפינים בשנת 1898. הנשיא ויליאם מקינלי מינה אותו כחבר בוועדת השלום שניהלה את המשא ומתן לסיום מלחמת ארצות הברית–ספרד.
פריי נולד ב-2 בספטמבר 1830 בעיר לואיסטון שבמיין.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בעיר, ובשנת 1850 השלים את לימודיו בקולג' בודואין בעיר ברונסוויק.
הוא למד משפטים, הוסמך לעיסוק בעריכת דין, והחל לעסוק בכך ברוקלנד, מיין, בשנת 1853, אך שב לאחר מכן ללואיסטון והמשיך שם במקצועו.
בזמן שהתגורר ברוקלנד נישא לקרולין ספיר (1832–1900) בפברואר 1853. פריי היה שותף בהקמת מכללת בייטס בלואיסטון ושימש נאמן ותיק של המוסד.
בשנת 1881 העניקה לו המכללה תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1864 שימש פריי כאלקטור נשיאותי.
הוא כיהן בבית הנבחרים של מיין בשנים 1861–1862 ושוב בשנת 1867. לאחר מכן נבחר לראש עיריית לואיסטון, תפקיד שבו כיהן בין השנים 1866–1867, ואז מונה לתובע הכללי של מיין.
הוא עזב את התפקיד בשנת 1869.
בשנת 1870 נבחר פריי מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן בקונגרס ה־42 וחמשת הקונגרסים שלאחריו, בין 4 במרץ 1871 ל־17 במרץ 1881, אז התפטר לאחר שנבחר לסנאט במקומו של ג'יימס בליין שהתמנה למזכיר המדינה בממשל הנשיא ג'יימס גרפילד.
במהלך כהונתו בסנאט כיהן פריי כנשיא הזמני של הסנאט בקונגרסים ה־54 עד ה־62. בתקופה זו הייתה משרת סגן הנשיא ריקה פעמיים: בין 21 בנובמבר 1899 ל־4 במרץ 1901, לאחר מותו של גארט הוברט, ושוב בין 14 בספטמבר 1901 ל־4 במרץ 1905, לאחר שתאודור רוזוולט ירש את הנשיאות.
פריי התפטר מתפקידו כנשיא הזמני עקב מצב בריאותי ירוד כמה חודשים לפני מותו.
בחירת מחליפו הייתה קשה, מאחר שהרפובליקנים, שהיו אז סיעת הרוב, היו מפוצלים בין סיעות פרוגרסיביות לשמרניות.
רק לאחר חודשים נמצא מועמד מוסכם.
בעת פרישתו היה פריי האיש שכיהן בתפקיד במשך הזמן הארוך ביותר בתפקיד זה – 15 שנים, חודשיים ו־21 ימים.
פריי היה גם יושב הראש של ועדת הכללים (בקונגרסים ה־47 עד ה־49), חבר בוועדת המסחר (בקונגרסים ה־50 עד ה־62), וחבר בוועדה שנפגשה בפריז בספטמבר 1898 כדי לעצב את הסכם השלום (חוזה פריז) בין ארצות הברית לספרד, שסיים את מלחמת ארצות הברית–ספרד.
הסנאטור פריי היה חבר מייסד באגודת "בני המהפכה האמריקאית" במחוז קולומביה, שהוקמה בשנת 1890.
פריי מת בלואיסטון ב-8 באוגוסט 1911 ונקבר בבית העלמין ריברסייד.
ביתו, "בית הסנאטור ויליאם פ.
פריי", השוכן סמוך למכללת בייטס, נכלל ברשימת האתרים ההיסטוריים הלאומית של ארצות הברית.
ויליאם פיין שפילד האב היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
שפילד נולד ב-30 באוגוסט 1820 בניו שורהם (באי בלוק) שברוד איילנד.
הוא השלים לימודי הכנה, למד באקדמיית קינגסטון, ובשנת 1843 סיים את לימודי המשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
ב־1844 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בעיר ניופורט.
בהמשך עבר לטיברטון ושב מאוחר יותר לניופורט.
שפילד נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־37 כמועמד של מפלגת "האיחוד החוקתי", וכיהן בתפקיד בשנים 1861–1863. לאחר תום כהונתו חזר לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1871 מונה להיות אחד הנציבים האחראים על עריכת תיקוני החוקים של המדינה, ובשנים 1875–1884 כיהן שוב בבית הנבחרים של רוד איילנד.
הוא מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית כדי למלא את מקומו של הנרי אנתוני שנפטר, וכיהן בסנאט מ־19 בנובמבר 1884 עד ל־20 בינואר 1885.
בשנת 1892 נבחר כחבר כבוד בחברת סינסינטי של רוד איילנד.
שפילד נפטר בניופורט ב-2 ביוני 1907, ונקבר בבית העלמין איילנד.
שפילד היה אביו של , שגם הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
ויליאם סמית' פלין היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש האגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1912–1923, ולאחר מכן ועד 1925 כמושל רוד איילנד ה-54.
ויליאם פלין נולד בדרום פרובידנס שברוד איילנד, כבנם של ג'יימס א.
(לבית קלי) פלין, משפחה ממוצא אירי.
אביו היה שוטר ברובע החמישי של פרובידנס.
אחיו הגדול, ג'ון פלין , שיחק לזמן מה בליגת הבייסבול העליונה, ואחיו הצעיר, אדמונד ו.
פלין , כיהן לימים כנשיא בית המשפט העליון של רוד איילנד בשנים 1935–1957. אח נוסף שלו, פרדריק ג'.
פלין, היה עורך דין בניו יורק.
פלין סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1903.
במהלך לימודיו בקולג' הצלב הקדוש , עבד פלין כגזבר וכסוכן כרטיסים של חברת אוניות הקיטור של פרובידנס.
את לימודיו הוא סיים ב-1907, ולאחר מכן המשיך ללמוד במרכז למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם סיים את לימודיו ב-1910. ב-1911 הוא פתח משרד עורכי דין בפרובידנס.
בשנים 1912–1923 כיהן פלין כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד.
כמחוקק, הוא הגיש את חוק טאונסנד-פלין, שהבטיח מתן מזון כשר לאסירים יהודים בבתי הכלא של המדינה, וכך הייתה רוד איילנד למדינה הראשונה בארצות הברית שעשתה כן.
הוא גם קידם את ביטול הדרישה לבעלות על רכוש כתנאי לקבלת זכות הצבעה.
בוועידה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית של 1922, זכה פלין במועמדות המפלגה למשרת מושל רוד איילנד, לאחר שהביס את ג'ון ט.
בראון, שופט בית המשפט הגבוה של המדינה.
תומכיו של פלין ביקשו מנציגי הוועידה להצביע "הצבעה ידידותית" עבורו.
התמיכה בו הייתה מוחלטת בסיבוב ההצבעה הראשון, כך שלא נערך סיבוב הצבעה שני כלל.
פלין היה בן 37 כאשר נבחר כמושל, ובבחירות הכלליות הוא הביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית הרולד ג'.
הוא היה אחד מהמושלים הצעירים של רוד איילנד.
פלין נבחר כחלק מקבוצה של צעירים מהמפלגה הדמוקרטית שהיו בעלי נטייה לרפורמות.
הם קראו להנהגת שבוע עבודה של 48 שעות.
ב-17 במאי 1924 קיים ארגון הקו קלוקס קלאן פגישה בלתי חוקית בנשקייה המדינתית ברחוב בנפיט, שמשכה אליה כ-200 איש.
פלין גינה את הארגון ואסר על אנשיו לקיים פגישות במקומות ששייכים למדינה.
תקופת כהונתו של פלין כמושל עמדה בסימן עימות דו-מפלגתי נמרץ בסנאט של רוד איילנד, שנשלט על ידי הרוב הרפובליקני.
קבוצה של מחוקקים דמוקרטים צעירים, כולל סגן המושל פליקס טופין , והמושל לעתיד רוברט קווין, ביצעו פיליבסטרים במשך רוב ימי מושבי בית המחוקקים של 1923–1924, בניסיון לגרום למחוקקים הרפובליקנים הוותיקים לאשר החלטה שתעמיד ועידה חוקתית להצבעה כללית.
קרב אגרופים, מתקפה קטנה של גז ברום, ונטישה של סנאטורים רפובליקנים התרחשו לאחר מכן.
אירועים אלה הפכו את ממשלת מדינת רוד איילנד למוקד של לעג ובוז לאומיים.
פלין סירב לגייס את המשמר הלאומי כדי להשיב את הסדר על כנו, באומרו שהרשות המבצעת לא צריכה להתערב בענייני בית המחוקקים.
העיתון The Providence Journal האשים בטעות את הדמוקרטים באחריות למתקפת הגז, והדמוקרטים נוצחו בבחירות של 1924. באותה שנה התמודד פלין על מושב בסנאט של ארצות הברית, קיבל 83,138 קולות, אך נוצח על ידי הרפובליקני ג'סי הוטון מטקלף.
לאחר תום כהונתו כמושל, נותר פלין פעיל בפוליטיקה ובמשרד עורכי הדין שלו.
הוא היה מעורב בכמה תיקים משפטיים בולטים.
הוא יצג את חברת מכונות ההצבעה שופ כאשר עברה רוד איילנד להצבעה במכונות הצבעה ב-1935.
פלין הוביל את המועצה המייעצת של מנהל העבודות הציבוריות בשנים 1933–1934, ושימש כמנהל החטיבה של ההגנה האזרחית של רוד איילנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה חבר הוועדה ליישוב הסכסוך על מפלי המים פוטאקט-מרכז ב-1937. בוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1936 היה פלין נציג, ובבחירות לנשיאות של 1940 הוא היה חבר בחבר האלקטורים.
ויליאם פלין נפטר בבית חולים בבוסטון ב-13 באפריל 1966 כתוצאה מאי-ספיקת לב, בגיל 80. טקס ההלוויה שלו נערך בכנסיית סנט פול שבאדג'ווד, והוא נטמן בבית הקברות סנט פרנסיס שבפוטאקט.
ויליאם פלומר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הפדרליסטית בשנים 1802–1807 וכמושל ניו המפשייר השביעי מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בשנים 1812–1813, ו-1816–1819.
פלומר נולד ב-25 ביוני 1759 בניוברי פורט שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, לסמואל פלומר, חקלאי וסוחר, ומרי (דול) פלומר.
בשנת 1768 עברה המשפחה לאיפינג, ניו המפשייר, והוא גדל בחוות אביו על Red Oak Hill.
פלומר למד בבית הספר Red Oak Hill עד גיל 17.
בריאותו הרופפת מנעה ממנו שירות צבאי במהלך המהפכה האמריקאית ומחיים כחוואי, ולאחר חוויית התעוררות דתית בגיל ההתבגרות, הוכשר פלומר ככומר בפטיסטי.
במשך מספר שנים נסע ברחבי המדינה להטיף בכנסיות בפטיסטיות ובכינוסים דתיים.
הוא שקל קריירה ברפואה והחל ללמוד רפואה, אך לאחר מכן בחר בקריירה משפטית ולמד משפטים אצל עורכי הדין ג'ושוע את'רטון מאמגרסט וג'ון פרנטיס מלונדונדרי.
בין עמיתיו למשרדי עורכי הדין היה ויליאם קולמן, שהפך לידידו לכל החיים.
פלומר התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1787 והחל לעסוק בעריכת דין באיפינג.
בנוסף לעיסוקו בעריכת דין, היה פלומר פעיל בפוליטיקה המקומית והממשל.
הוא החזיק במספר תפקידים בעיר, כולל חבר במועצת הניהול של העיירה.
הוא היה נציג בוועידת החוקה של המדינה בשנים 1791–1792.
פלומר נבחר לסנאט של ארצות הברית כמועמד המפלגה הפדרליסטית, ומילא את המושב שהתפנה לאחר התפטרותו של ג'יימס שיף.
הוא כיהן בסנאט בין 17 ביוני 1802 ל-3 במרץ 1807 ולא היה מועמד לבחירה מחדש.
ב-1803 היה פלומר בין הפדרליסטים הצפוניים שהציעו פרישה מהאיחוד בשל חוסר הכוח של הפדרליסטים, עליית השפעת הדמוקרטים של ג'פרסון ופגיעה בהשפעת הצפון מאז רכישת לואיזיאנה.
בשנת 1827, נזכר פלומר במעורבותו במיזם זה ואמר:
פלומר כיהן כחבר הסנאט של ניו המפשייר בשנים 1810 ו-1811, ונבחר בשתי השנים לנשיא הסנאט.
ב-1812 נבחר פלומר כמועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית למושל ניו המפשייר וכיהן בתפקיד עד 1813. הוא נבחר לתפקיד פעם נוספת ב-1816 וכיהן עד 1819.
בבחירות לנשיאות 1820 היה פלומר אחד מחברי חבר האלקטורים של ניו המפשייר.
הוא הצביע לבדו כנגד הנשיא המכהן ג'יימס מונרו, ובחר במקום זאת בג'ון קווינסי אדמס.
לפי מקורות מסוימים, הדבר נעשה כדי לוודא שג'ורג' וושינגטון יישאר הנשיא היחיד שנבחר פה אחד, אך אחרים טוענים שמדובר בהעלאת שמו של אדמס כמועמד פוטנציאלי או במחאה על "הפזרנות המיותרת" של ממשל מונרו.
פלומר גם נמנע מהצבעה לדניאל טומפקינס כסגן הנשיא, כיוון שלדעתו היה "בלתי מתון באופן קיצוני" וללא "המשקל המוסרי שהמשרה דורשת", והצביע במקום זאת לריצ'רד ראש.
פלומר היה ממייסדי החברה ההיסטורית של ניו המפשייר ונשיאה הראשון.
נבחר כחבר באגודה האמריקאית לעתיקות ב-1815.
פלומר נפטר באיפינג ב-22 בדצמבר 1850, ונקבר בבית הקברות המשפחתי Plumer Family Cemetery באיפינג.
ב-1788 נישא פלומר לשרה "סאלי" פאולר מניומרקט, ניו המפשייר.
בנם, היה סופר ועורך דין, ושירת בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1819–1825.
ויליאם פינדלי היה חקלאי, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אשר כיהן כמושל פנסילבניה הרביעי בשנים 1817–1820, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בשנים 1821–1827.
ויליאם פינדלי נולד ב־20 ביוני 1768 במרסרסבורג שבפרובינציית פנסילבניה, לסמואל פינדלי ולג'יין (לבית סמית').
סבו, סמואל פינדלי (1711–1739), נולד במחוז לונדונדרי שבאלסטר והיגר לפנסילבניה בשנת 1730. הוא נישא והתיישב במרסרסבורג, שם נפטר בשנת 1739.
לאחר לימודים בסיסיים, הפך ויליאם פינדלי לחקלאי.
הוא שירת כמפקח חטיבתי במיליציה המדינתית, ולמד משפטים כשוליה במשרד מבוסס.
הוא הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בפרנקלינטאון, פנסילבניה.
בשנת 1797 נבחר פינדלי לבית הנבחרים של פנסילבניה, ובהמשך כיהן בשנית בשנים 1804–1807. בשנים 1807–1817 כיהן כגזבר המדינה.
בשנת 1817 הועמד כמועמד למשרת המושל בוועידה הפתוחה הראשונה בתולדות המדינה.
הוא נבחר וכיהן עד 1820. לפי ועדת ההיסטוריה והמוזיאונים של פנסילבניה, בשנת 1817 שחרר לחופשי את העבד היחיד שהחזיק והצהיר כי „עקרונות העבדות מנוגדים לעקרונות הצדק".
הוא אף ביקש מהמחוקקים לחוקק חוקים שיטילו עונשים חמורים על ציידי עבדים שניסו ללכוד אפריקאים בפנסילבניה ולשעבדם.
הוא היה המושל הראשון שהנהיג את המדינה מהעיר האריסברג, שזה עתה הוכרזה כבירה.
בתקופת בניית בניין הקפיטול החדש, ניהל רבות מפעולות הממשל מביתו הפרטי.
ב־1820 הובס בניסיון להיבחר מחדש בידי ג'וזף הייסטר.
בשנת 1821 נבחר בידי בית המחוקקים של פנסילבניה לסנאט של ארצות הברית כמועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית (ובהמשך דמוקרטי ג'קסוניאני), כדי למלא את המושב שהתפנה החל מ־4 במרץ 1821 לאחר שהמחוקק לא בחר מועמד במועד.
הוא כיהן מ־10 בדצמבר 1821 ועד 3 במרץ 1827, ולא התמודד לבחירה מחדש בשנת 1826. בסנאט שימש כיו"ר ועדת החקלאות (הקונגרס ה־19).
בהמשך מונה לגזבר החמישי של מטבעת ארצות הברית, תפקיד שבו כיהן למעלה מעשור, משנת 1827 עד 1841, אז התפטר בשל מחלה.
פינדלי מכר את חוות פינדלי בשנת 1823 לבנג'מין ג'ורדן ולאדוארד קראוץ'.
החווה נרשמה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1982, בין היתר בשל הקריירות הפוליטיות של שלושת האחים.
הוא נפטר ב-12 בנובמבר 1846 בהאריסברג שבפנסילבניה, ונקבר בבית הקברות של האריסברג.
ויליאם פינדלי היה אחיהם של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ושל חבר הקונגרס וראש עיריית סינסינטי .
הוא נישא לננסי אירווין (1763–1824), שכיהנה כגברת הראשונה של פנסילבניה בשנים 1817–1820. לשניים נולדו שני ילדים: ג'יין פינדלי שנק (1792–1878) וג'ון קינג פינדלי.
ננסי אירווין פינדלי נפטרה ב־27 ביולי 1824 ונקברה בבית הקברות של האריסברג.
בנם, ג'ון קינג פינדלי (נולד ליד מרסרסבורג ב־12 במאי 1803; נפטר בספרינג לייק, ניו ג'רזי, ב־13 בספטמבר 1885), היה משפטן בולט.
הוא סיים את האקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט בשנת 1824, שירת בחיל הארטילריה הראשון, לימד כימיה, מינרלוגיה וגאולוגיה בווסט פוינט, ובהמשך עסק במשפטים.
הוא כיהן כפקיד רישום בלנקסטר, כשופט בבית המשפט המחוזי של פילדלפיה וכנשיא המחוז השיפוטי השלישי של פנסילבניה.
בנוסף שירת כקצין מיליציה ופרסם מהדורה מורחבת של ספר משפטי ידוע.
בתו של ויליאם פינדלי, ג'יין פינדלי, נישאה ל, מושל פנסילבניה העשירי, וכיהנה כגברת הראשונה של פנסילבניה בשנים 1845–1848.
מחוז פינדלי במערב פנסילבניה ומתחם Findlay Commons בקמפוס אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה נקראים על שמו של המושל פינדלי.
ויליאם פינדלי היה חקלאי ופוליטיקאי יליד אירלנד, אשר כיהן בשני בתי המחוקקים של המדינה וייצג את פנסילבניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1791–1799 ושוב בשנים 1803–1817. בסוף הקריירה שלו היה חבר בית הנבחרים הוותיק ביותר, והראשון שקיבל את תואר הכבוד "אבי הבית".
פינדלי נבחר כחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1789.
ויליאם פינדלי נולד ב-1741 באלסטר שבאירלנד והיגר לפרובינציית פנסילבניה בשנת 1763. בשנת 1768 רכש חווה במחוז קמברלנד, פנסילבניה, שם נישא והקים משפחה.
פינדלי עבד גם במשך תקופה כאורג.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת בוועדת הפיקוח של מחוז קמברלנד, התגייס כחייל פשוט במיליציה המקומית, והתקדם לדרגת קפטן של הפלוגה השביעית ברגימנט השמיני של מתנדבי מחוז קמברלנד.
בשנת 1783 העביר את משפחתו מעבר להרי האלגני למחוז וסטמורלנד שבפנסילבניה.
עם הגעתו לווסטמורלנד נבחר פינדלי כמעט מיד למועצת הצנזורים.
מועצה זו נועדה להכריע האם חוקת פנסילבניה הרדיקלית משנת 1776 זקוקה לתיקון, ובמסגרתה ביסס פינדלי את מעמדו כתומך יעיל בעמדה שנחשבה רדיקלית בעיני "האנשים הטובים" של הפוליטיקה המדינתית.
בשנים שלאחר מכן כיהן פינדלי באסיפות הכלליות התשיעית עד השתים־עשרה ובמועצה המבצעת העליונה.
הוא היה ממובילי סגנון פוליטי שבו מועמדים מבטאים בגלוי את האינטרסים וההצעות שלהם, בניגוד לסגנון ה"מנותק מאינטרסים" שחלק מהאבות המייסדים דמיינו.
בשנת 1786 היה מבקר חריף של בנק צפון אמריקה, הבנק המרכזי הראשון של האומה, והאשים את רוברט מוריס, מפקח הכספים של הקונגרס הקונטיננטלי, בשימוש בבנק לצורך העשרתו האישית.
פינדלי גם פרסם אמירה של המחוקק יו הנרי ברקנרידג' שלפיה "העם הם טיפשים" על התנגדותם לבנק, ותרם בכך לתבוסתו של ברקנרידג' בבחירות שלאחר מכן.
פינדלי היה קול אופוזיציוני מרכזי בוועידה של פנסילבניה שאשררה את חוקת ארצות הברית, והיה בין החותמים על מסמך "דעת המיעוט".
במהלך דיוני הוועידה לעגו לו תכופות בני המעמד הגבוה, שניסו להציגו כ"איכר כפרי ולא משכיל".
באחד המקרים חלקו עליו ג'יימס וילסון, ציר בוועידה החוקתית, ותומאס מקיין, נשיא בית המשפט העליון של פנסילבניה, בנוגע לטענה שלו על משפטי מושבעים בשוודיה.
יומיים לאחר מכן שב פינדלי עם "פירושיו של ויליאם בלקסטון לחוקי אנגליה" והוכיח כי דבריו היו נכונים.
פינדלי היה בין המנהיגים בוועידה שכתבה בשנת 1789 חוקה חדשה לפנסילבניה.
כאנטי־פדרליסט כתב מאמרים בשם העט "קצין מן הצבא הקונטיננטלי לשעבר".
לאחר שכיהן בבית הנבחרים של פנסילבניה, נבחר בשנת 1791 לקונגרס השני מטעם המחוז שממערב להרים, לאחר שנכשל בניסיון להיבחר לקונגרס הקודם בשנת 1788. פינדלי כיהן בקונגרסים השני עד החמישי.
כרפובליקני ג'פרסוניאני, התנגד לתוכניות הכלכליות של מזכיר האוצר הפדרליסטי אלכסנדר המילטון ותמך בזכויות המדינות.
בשנת 1794 סייע, כקול מתון, להרגיע את הלהט של מרד הוויסקי.
בשונה מדמוקרטים־רפובליקנים רבים, הוא התנגד לעבדות.
לאחר שסירב למועמדות לקונגרס השישי, נבחר כחבר הסנאט של פנסילבניה, לאחר שהסכים ששמו יופיע ברשימה המקומית כדי לגייס תמיכה מערבית בקמפיין של תומאס מקיין למשרת המושל.
פינדלי נבחר לקונגרס השמיני וכיהן בו עד הקונגרס הארבעה־עשר, בשנים הסוערות של קשר בר, האמברגו ומלחמת 1812, כתומך נלהב של תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון.
הוא נודע בכינוי "פינדלי המכובד", ובשל הוותק הרב שלו הוענק לו בשנת 1811 התואר "אבי הבית", והוא היה הראשון שקיבל תואר כבוד זה.
הוא נפטר בביתו שעל גדות נחל לויאלהאנה בפנסילבניה ב־5 באפריל 1821, ונקבר בבית העלמין יוניטי שבעיר לטרוב.
ויליאם פרימרוז היה ויולן ומורה סקוטי, נחשב לוויולן המפורסם ביותר בזמנו.
פרימרוז נולד בגלאזגו, שם למד כינור.
לאחר מכן המשיך למה שהיה אז בית ספר גילדהול למוזיקה בלונדון ומשם עבר לבלגיה ללמוד אצל אז'ן איזאיי, שעודד אותו להחליף את הכינור בוויולה.
בשנת 1930 הצטרף אל וורוויק אוונס, ג'ון פנינגטון ותומס פטר כוויולן ברביעיית המיתרים של לונדון.
הקבוצה התפרקה בשנת 1935. בשנת 1937 החל לנגן בתזמורת הסימפונית של NBC בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
כשיצאה השמועה שטוסקניני עומד לעזוב את התזמורת בשנת 1941, התפטר פרימרוז מעבודתו.
הקריירה שלו כסולן החלה במסעות קונצרטים עם ריצ'רד קרוקס.
אחר כך חתם חוזה עם ארתור ג'ודסון, אמרגן קונצרטים רב-השפעה.
בשנת 1944 הזמין קונצ'רטו לוויולה אצל בלה בארטוק.
מאוחר יותר בחייו נעשה פרימרוז למורה בעל שם, שכתב ספרים אחדים על הנגינה בוויולה ונתן שיעורים ברחבי יפן וארצות הברית, מדי פעם בבית ספר ג'וליארד ובבית הספר איסטמן למוזיקה.
בשנת 1972 הוציא לאור את זיכרונותיו ,"A Walk on the North Side".
ויליאם פרימרוז מת מסרטן בפרובו שביוטה.
אוסף שלו היה בסיס לארכיון הויולה הבינלאומי על שם פרימרוז.
ויליאם פרנסיס ג'יוק היה כימאי קנדי וחתן פרס נובל לכימיה לשנת 1949 על עבודתו בחקר תכונות החומר בטמפרטורות הקרובות לאפס המוחלט.
ויליאם פרנסיס ג'יוק נולד בעיר מפלי ניאגרה, שבאונטריו, קנדה, ב-12 במאי 1895. הוריו של ג'יוק היו אזרחי ארצות הברית ולכן הם חזרו אליה יחד איתו, שם הוא החל ללמוד לראשונה בבית ספר ציבורי במישיגן.
לאחר מות אביו בשנת 1908, חזרה משפחתו של ג'יוק למפלי ניאגרה, שם החל ללמוד במכללת מפלי ניאגרה.
לאחר שסיים את לימודיו חיפש ג'יוק עבודה במפעלים שונים בעירו, לא רק בשביל התמורה הכספית, אלא גם כי רצה להתחיל קריירה כמהנדס חשמל, אך דבר זה לא עלה בידו.
סר ויליאם צ'יימברס היה אדריכל סקוטי ממיסדי האקדמיה המלכותית לאמנויות הבריטית.
צ'יימברס נולד בגטבורג שבשוודיה, שבה אביו עבד כסוחר.
בין 1740 ל-1749 הוא הועסק על ידי חברת הודו המזרחית השוודית , וערך מספר מסעות לסין שבמהלכם למד אדריכלות סינית ועיצוב.
לאחר שובו לאירופה למד אדריכלות בפריז אצל ז'אק-פרנסואה בלונדל , ובמשך חמש שנים התגורר באיטליה.
ב-1755 חזר לאנגליה והקים משרד אדריכלים בלונדון.
בהמלצתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט, מונה למורה לאדריכלות של הנסיך מוויילס, לימים ג'ורג' השלישי, ולצד רוברט אדם היה לאדריכל האישי של המלך.
הוא עבד עבור הנסיכה אוגוסטה והקים מבני גן אחדים בקיו, בהם "הפגודה הגדולה" , וב-1757 פרסם ספר על עיצובים סיניים שהשפיע על טעמם של אנשים באותה תקופה.
צ'יימברס המשיך לפתח את עיסוקיו בתחום הסיני עם פרסום חיבורו "מַסָה על גינון אוריינטלי" (Dissertation on Oriental Gardening) ב-1772, שבו הרחיב על רעיונות אותה תקופה שעסקו בסגנון הנטורליסטי של הגינון בסין.
צ'יימברס היה יריבו העיקרי של רוברט אדם בתנועת הנאו-קלאסיציזם הבריטית.
הוא היה יותר בינלאומי בנקודת המבט שלו (תואר האבירות שלו היה במקורו שוודי) והוא הושפע על ידי הנאו-קלאסיציזם האירופי (עליו השפיע בחזרה) במהלך עבודתו עבור לקוחות בריטיים.
ביקור שני בפריז ב-1774 הדגיש את הגישה הצרפתית בעבודתו ואת העירוב השמרני בין הגישות הנאו-קלאסיציסטיות והפלדיאניות.
ב-1766 התמנה לחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
צ'יימברס מת בלונדון ב-1796, ונקבר בפינת המשוררים שבמנזר וסטמינסטר.
בית פארקסטד , נבנה עבור ויליאם פונסונבי, הרוזן השני מבסונבורו .
צ'יימברס תכנן גם שני מקדשי גן, הדומים לאלו שבגני קיו.
חלק מהמבנים שתכנן בגני קיו נהרסו במשך השנים, אך אלה שכן קיימים כוללים את הפגודה בעלת עשר הקומות, האורנג'רי, (חממה לגידול תפוזים), הקשת ההרוסה, מקדש בלונה ומקדש איולוס.
הכרכרה המלכותית המוזהבת עוצבה על ידיו לכבוד הכתרתו של ג'ורג השלישי, שימשה בדורות הבאים ואף בטקס ההכתרה של צ'ארלס השלישי וקמילה.
בית סומרסט בלונדון, לו הקדיש צ'יימברס כמעט שני עשורים מחייו בין 1776 ל-1796.
עבור המדינאי האירי ג'יימס קולפילד, הרוזן הראשון מצ'ארלמונט תכנן את ביתו בעיר דבלין ואת בית מרינו וכן מבנה הבל המכונה "" סמוך לדבלין.
כמו כן תכנן את הקפלה והתיאטרון בטריניטי קולג' בדבלין.
ויליאם לאונרד פריירה היה אדריכל אמריקאי מודרניסטי.
האסתטיקה העתידנית של בנייניו שואבת את השראתה מעולם המדע הבדיוני וחלק מהם נראים כחלליות של חייזרים שנחתו על פני האדמה.
עם זאת המבנים שתכנן נעדרי קישוטים ומוקפדים מבחינה פונקציונלית.
בנוסף לקריירה מצליחה כאדריכל הייתה לפריירה גם קריירה בהוליווד בתחום העיצוב האמנותי והאפקטים המיוחדים.
פריירה נולד בשיקגו, בן למשפחה שמוצאה מפורטוגל.
הוא למד ארכיטקטורה באוניברסיטת אילינוי יחד עם בן-כיתתו, שיהפוך לשותפו 20 שנה מאוחר יותר, צ'ארלס לאקמן.
ב-1933 השתתף בתכנון התערוכה העולמית של שיקגו (1933).
אחד מן הבניינים הראשונים שתכנן (יחד עם אחיו, האל) היה תיאטרון אסקווייר (Esquire Theater) המהווה את אחת הדוגמאות הטובות לאדריכלות אר דקו בשיקגו.
לקראת סוף שנות השלושים עבר ללוס אנג'לס ועבד כאדריכל פרטי.
בשנות הארבעים עבד בתעשיית הסרטים בהוליווד.
ב-1942 זכה, עם שותפים, בפרס אוסקר לאפקטים מיוחדים בסרט Reap the Wild Wind.
ב-1944 עיצב אמנותית את הסרט ג'יין אייר ואת הסרט Since You Went Away.
ב-1945 הפיק את הסרט האפל Johnny Angel וב-1946 הפיק את הסרט From This Day Forward (מיום זה ואילך).
בראשית שנות החמישים חבר לצ'ארלס לאקמן עמו למד באילינוי.
בין הפרויקטים שתכננו נמצאים כמה מן המבנים המודרניסטיים שאפיינו את אדריכלות התקופה בלוס אנג'לס, אשר שמו דגש על קווים נקיים ומעוגלים ומבנה אווירודינמי, עיצוב שקרא "סילוני" או "חללי".
גולת הכותרת של עבודתם הוא המבנה הנושאי של נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס, וכמו כן תכננו את "עיר הטלוויזיה" של CBS בלוס אנג'לס, את מלון הילטון בברלין, את מלון דיסנילנד ועוד.
ב-1959 התפרקה השותפות עם לאקמן, ופריירה הקים את אחד ממשרדי האדריכלים הגדולים בארצות הברית, William L.
בין היתר ביצע את תוכנית העיר אירוויין בקליפורניה ואת האוניברסיטה שלה, פרויקט ענק שבגינו הופיע דיוקנו על שער טיים מגזין בספטמבר 1963. כמו כן תכנן כ-250 מבנים ומכלולים, בהם מוזיאון האמנות של לוס אנג'לס, נמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו וספריית גייזל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
ב-1972 תכנן את המבנה המזוהה עמו ביותר ואחד החדשניים בארצות הברית, פירמידת טרנסאמריקה בסן פרנסיסקו.
אחד המבנים האחרונים שתכנן (ב-1982) היה מלון שרתון דוחה, בירת קטר.
ויליאם קאלן היה רופא וכימאי סקוטי.
ויליאם קאלן נולד בשנת 1710 בהמילטון, לנארקשייר, בסקוטלנד כבנם של העורך-דין ויליאם קאלן האב (שעבד כמנהל משק ("פקטור") באחוזת הדוכס מהמילטון), ושל אליזבת לבית רוברטון מוויסטלברי.
ויליאם היה השני מבין 9 ילדים.
למד בבית הספר הישן של המילטון והחל משנת 1726 נרשם ללימודים כלליים באוניברסיטת גלאזגו.
אחרי השתלמות רפואית אצל הרוקח-מנתח (Apothecary surgeon) ג'ון פייזלי בגלאזגו, החל משנת 1729 עבד כ"כירורג" ו "סגן רוקח" על אנייה מסחרית שהייתה נוסעת בין לונדון ובין איי הודו המערביים.
קפטן האונייה, היה קללנד, אחד מידידי הסופר אלכסנדר פופ, היה קרוב משפחה שלו.
בהמשך עבד קאלן כשנתיים כסגן רוקח בבית המרקחת של מאריי ברחוב הנרייט בלונדון, אולם נדרש לחזור לסקוטלנד מסיבות משפחתיות.
אחרי מותם, זה אחר זה, של אביו ושל אחיו הבכור, התבקש לקחת בידיו את ניהול כספי המשפחה ולדאוג להמשך חינוכם של אחיו הקטנים.
בשובו לסקוטלנד ב-1732 הקים קליניקה רפואית משלו באחוזת אוצ'ינלי של ידידו, הקפטן קללנד, בשטחי קהילת שוטס, לנארקשייר.
טיפל שם בבן של קללנד, שסבל ממחלה קשה, וחילק את זמנו בין הטיפול בחולי המקום, רקיחת רפואות ועיון בספרים.
בשנים 1734–1736 חזר ללימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו.
באותה תקופה נמשך במיוחד למחקרים הכימיים ונמנה עם מייסדיה של החברה הרפואית הממלכתית.
בשנת 1736 פתח קליניקה בעיר הולדתו, המילטון, וזכה מהר למוניטין.
במקביל המשיך ללמוד מדעי הטבע, בעיקר כימיה.
אחרי 1737 התמחה אצל האנטומיסט הנודע ויליאם האנטר ובשנת 1740 מורו הציע לו אף לפתוח קליניקה משותפת.
באותה שנה סיים קאלן את עבודת הדוקטורט ברפואה MD באוניברסיטת גלאזגו.
ג'יימס דאגלס, הדוכס החמישי מהמילטון (1703 - 1743) קיבל אותו לעבודה כרופאו האישי, של משפחתו ובני ביתו.
אחרי מות הדוכס, בשנת 1744 עבר קאלן לגור בגלאזגו.
היה למרצה הראשון בקתדרה נפרדת לכימיה באוניברסיטה המקומית (1747) ונבחר נשיא הפקולטה לרפואה וכירורגיה.
ב-1751 התמנה לפרופסור (רגיוס פרופסור) לרפואה וטיפול רפואי, אבל באותו זמן המשיך ללמד כימיה.
בשנת 1755, אחרי שראש הקתדרה לכימיה, ומייסדה, אנדרו פלאמר (1696 - 1756) חלה, קאלן הצליח לגבור על התנגדויות בעזרת הלורד קיימס (Kaimes) חובב המדעים ושל הלורד ארגיל, ומונה לקו-פרופסור לכימיה ורפואה באוניברסיטת אדינבורו.
נשאר היחיד במשרה זו אחרי מותו של פלאמר כעבור שנה.
בשנה שלאחר מכן פרסם את ניסויו הפומבי בתחום יצירת ההקפאה המלאכותית.
קאלן השתמש במשאבה על מנת ליצור ואקום חלקי במכל שכלל דיאתיל-אתר, שבעת רתיחתו ספג את החום מסביב.
כך הצליח ליצור כמות קטנה של קרח, אך הפרוצדורה לא מצאה יישום מסחרי.
החל משנת 1757 התחיל להרצות בתחום הרפואה הקלינית בבית החולים הממלכתי באדינבורו.
אחרי מותו של פרופ' צ'ארלס אלסטון בשנת 1760 נתבקש קאלן על ידי הסטודנטים להשלים את הקורס של "מטריה מדיקה" של המנוח.
על בסיס רישומים מקורס זה פורמו הרצאותיו במהדורה לא חוקית בשנת 1771. בסופו של דבר הוא ערך אותן עריכה מחודשת ופרסמן כ"טרקטט על מטריה מדיקה" בשנת 1789.
אחרי מותו של רוברט וויט, ירש את הקתדרה לתורת הרפואה (Institutes of medicine) של המנוח והתפטר מזו של הכימיה.
באותה שנה נכשל בניסיונו לקבל פרופסורה בתחום פרקטיקה של הרפואה (Physic) שנתפס על ידי מתחרה אחר, ג'ון גרגורי.
בסופו של דבר הגיע להסדר עם גרגורי ושניהם התחלפו לסירוגין בשתי הקתדרות.
כשגם גרגורי נפטר פתאומית בשנת 1773, קאלן התמנה במקומו כפרופסור ל"פיזיק" עד לשנת 1789, כמה חודשים לפני מותו, כשהתפטר.
וליאם קאלן נפטר בפברואר 1790 בביתו קרקניוטון במידלודיאן.
בנו הבכור, רוברט היה לימים שופט בסקוטלנד בשנת 1796 תחת התואר "לורד קאלן", מאוחר יותר "ברון קאלן".
בן אחר, הנרי קאלן, היה כמוהו, רופא ופרופסור באוניברסיטת אדינבורו.
בשמו של קאלן נקשר המעבר לשימוש בשפה האנגלית בלימודי הרפואה (1755 - 1756), במקום השפה הלטינית שהייתה נהוגה עד אז.
לימד לרוב באנגלית, למרות ששלט מצוין בלטינית, שבה לימד עדיין את הקורס לבוטניקה.
בתוך מגבלות הידע הרפואי בתקופתו, קאלן שאף לבסס את הרפואה על עובדות מוכחות.
בכך ביקש להתרחק מהקפאון של תורת הרמן בורהאבה ששלטה אז בבתי ספר לרפואה ומהסברת כל המחלות על ידי שינויים בליחות הגוף בלבד.
בשנת 1785 פרסם את ה"סינופסיס של הנוסולוגיה השיטתית" שבה עשה את סיווג המחלות לארבע קבוצות גדולות:
פירקסיות (Pyrexiae) - מחלות חום
נוירוזות (Neuroses) - מחלות של מערכת העצבים, ללא חום, הפוגעות בחושים או בתנועות - למשל אפילפסיה, השיתוקים, (האפופלקסיה), העלפון.
קחקסיות (Cachexiae) - מחלות שהן תוצאה של הרגלים גופניים גרועים, כמו צפדינה.
מחלות מקומיות (Locales), כמו סרטן.
בנוגע לנוירוזות, הוא כלל בתוכן את השלשולים, האסתמה, קלקולים של מערכת העיכול, ואת הקוליקה, שבהן ראה הפרעות בתנועות ה"טבעיות" או פנימיות.
קאלן הדגיש מאוד את תפקיד מערכת העצבים.
אף היה סבור כי , השם "נוירוזה" שהמציא קאלן ב-1777, והמופיע לראשונה בספר שלו "First Lines of the Practice of Physick", נשאר ברפואה, וקיבל מאוחר יותר משמעות של הפרעה נפשית לא פסיכוטית.
הנוסולוגיה - סיווג המחלות - שהציע - היה חדשני בזמנו.
ספרו לנוסולוגיה תורגם לצרפתית בשנת 1785 ונתן השראה לרופאים רבים, בהם פיליפ פינל.
מרצה בחסד, מספר התלמידים בקורסים שלו עלה בקצב מהיר: מ-17 סטודנטים בשנתו הראשונה כמרצה לרפואה, ל-59 בשנה השנייה ועד ל-145 מאוחר יותר.
כארבעים סטודנטים מארצות הברית באו ללמוד באוניברסיטת אדינבורו, בין השאר על מנת לשמוע את הרצאותיו.
עמם נמנה גם בנג'מין ראש.
ספרו לסטודנטים, על מלאכת הרפואה והריפוי, "First Lines of the Practice of Physick", שימש עדיין את הסטודנטים לרפואה גם במאה ה-19. שיטות הריפוי היו עדיין לרוב זהות לאלו מזמנו של היפוקרטס והיוונים הקדומים:
הקזת דם, חומרים משלשלים, חומרים אמטיים, חומרים להגברת ההזעה.