tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרויקטים חדשים, החל משנת 2009, נבנים בהתאם לתקן הישראלי לתכנון ובנייה ירוקה (תקן 5281).
החברה עוסקת גם בפיתוח ובשיווק של שטחים המיועדים למתחמי משרדים, מסחר או פנאי, תוך התחשבות במגמות עולמיות של מיחזור, התייעלות אנרגטית וסביבה ירוקה.
שיכון ובינוי אירופה – חטיבת הנדל"ן הבינלאומית של שיכון ובינוי הפועלת בעיקר במזרח אירופה, במדינות: צ'כיה, הונגריה, רומניה, פולין וסרביה, ועוסקת בתחומי יזמות הנדל"ן: מגורים, משרדים ומרכזים מסחריים.
החטיבה הוקמה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 כפיצול של פעילות סולל בונה ארצות חוץ.
בין השאר החלה בהקמת מרכזים לוגיסטיים בשיתוף חברת ממן - מסופי מטען וניטול, בפרויקטים למגורים ומרכזים מסחריים בשיתוף חברת אפי נכסים.
ב-2002 קיבלה חוזה להקמת כביש אגרה בצ'כיה, בהיקף של יותר ממיליארד דולר.
אולם שנה אחר כך בוטל הפרויקט, מאחר שהחברה זכתה בו ללא מכרז והמימון שלו הגיע דרך האיחוד האירופי, המחייב מתן עבודות ציבוריות רק במכרז תחרותי.
שיכון ובינוי - ארצות הברית – פעילה בארצות הברית משנת 2012, מטה החברה פועל בעיר פיטסבורג, פנסילבניה.
החברה פועלת באמצעות חברות בנות בתחומי התשתיות, זיכיונות ובנייה.
S&B USA מפתחת ובונה פרויקטי תשתית מורכבים ומתמחה בפרויקטים של שותפות ציבורית-פרטית (PPP) ופרויקטי Design-Build, בהם היזם והקבלן אחראים על ניהול מגה פרויקטים, לרבות היבטי מימון, תכנון, היתר, תחזוקה והפעלה.
חרות הנדסה ומערכות - חברה שחלה את דרכה בשנת 1919, כקואופרטיב לביצוע עבודות שרברבות בירושלים.
בהמשך עברה לבעלות קבוצת סולל בונה, והחלה לעסוק גם בהתקנת מערכות ביוב, מיזוג־אוויר, חשמל ומעליות.
עם הקמת שיכון ובינוי אחזקות ב-1989, חרות עברה לבעלותה.
ב-2004 חברת חרות הפכה לחברת בת של חברת שיכון עובדים, וב-2008 נמכרה לחברת אלקטרה.
בפברואר 2018 נפתחה חקירה גלויה נגד החברה, בחשד לביצוע עבירות שעניינן מתן שוחד לעובד ציבור זר, רישום כוזב במסמכי תאגיד, קבלת דבר במרמה ועבירות על חוק איסור הלבנת הון.
במסגרת הפרשה נחשדת החברה במתן שוחד שבמסגרתה הועברו לכאורה תשלומי שוחד לנציגי ממשל זרים.
ב-12 באוגוסט באותה השנה נחקרו בעלת השליטה לשעבר, שרי אריסון, ואפרת פלד המכהנת כמנהלת העסקים בפועל של אריסון, ביחידת להב 433. בפברואר 2021 הודיעה פרקליטות מיסוי וכלכלה על כוונתה להעמיד לדין, בכפוף לשימוע, את החברה ואחדים מבכיריה.
בנובמבר 2021 פורסם שהחברה מנהלת משא ומתן עם פרקליטות מיסוי וכלכלה להשגת הסדר טיעון בפרשה זו.
כן נסגר תיק החקירה בעניינן של אריסון ופלד.
שיכון חזון איש היא שכונה בבני ברק שנבנתה על ידי כולל חזון איש, שנועדה למגורים לאברכי הכולל ומשפחותיהם.
השכונה הוקמה לאחר פטירת החזון איש, וכללה שישה מבנים בפאתי בני ברק דאז (כיום חלק מרחוב רשב"ם) שנועדו למגורים לאברכי כולל חזון איש בדמי מפתח מוזלים.
בין תושבי השכונה: גיסו של החזון איש הרב יעקב ישראל קניבסקי ובנו הרב חיים קניבסקי, הרב גדליה נדל, הרב יהודה שפירא, הרב נסים קרליץ, הרב ישראל אליהו וינטרוב והרב ראובן פיין.
אף על פי שהשכונה ליטאית מובהקת יש בה תושבים ממגזרים אחרים בציבור החרדי.
בעבר התגוררו בה האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר והאדמו"ר מויז'ניץ הרב ישראל הגר.
כמו כן מתגוררים בה אנשי ציבור חרדים ובהם ראשי עיריית בני ברק לשעבר ירחמיאל בויאר ומרדכי קרליץ, וחבר הכנסת לשעבר יעקב כהן.
במרכז השכונה בית הכנסת "לדרמן", המשמש מקום תפילה ולימוד לתושבי השכונה.
בית הכנסת נוהג על פי כל ההנהגות של החזון איש.
כרב בית הכנסת שימש הרב יהודה שפירא, אשר התמנה לכך על ידי הרב יעקב ישראל קניבסקי, שלא רצה לשאת תפקיד רבנות רשמי.
בין השאר, לא מופעל בו חשמל בשבת, גם לא על ידי גנרטור, ולתאורה משתמשים במנורות לוקס.
בשנת 2011, בעקבות מקרה התעלפות של אחד המתפללים בקיץ, הותקנו מזגנים הפועלים בשבת על גנרטור.
בשנות ה-70 וה-80 שימש ביתו של הרב יעקב ישראל קניבסקי במרכז השכונה מוקד לאנשים רבים שבאו אליו לשם התייעצות וקבלת ברכה.
לאחר פטירתו עבר המוקד לבית בנו הרב חיים קניבסקי, ומאז סוף שנות ה-90 נוספו קהלים רבים של נשים שבאו אל אשתו בת-שבע קניבסקי ולאחר פטירתה לבתה לאה קולדצקי.
עם השנים התפתחה השכונה וסופחו לה הרחובות הסמוכים לרחוב רשב"ם, בהם שוכנים מספר מוסדות דת, ובהם בית מדרשו של הרב חיים גריינימן, שאף הוא התגורר באזור המסופח לשכונה.
בגאולוגיה, שיכוב הוא מבנה פנימי של סלעים הנוצר מאופן וקצב ההיערכות השכבתית של משקעים מסוגים שונים.
סוגי השיכוב השונים מצביעים על התהליכים בהן נוצרו השכבות.
בין שכבה לשכבה מצוי מישור השיכוב, המציין את ההבדל הנראה לעין בין מחזורי הרבדה שונים.
מישור זה עשוי להוות אי התאמה בעלת חשיבות והשפעה על ההתנהגות המכנית של הסלע.
שיכוב אופייני לסלעי משקע מסוגים שונים ולסלעים פירוקלסטיים.
שיכוב נוצר כאשר חלה הרבדה של חומר סלעי באירוע חד-פעמי או באירועים חוזרים ונשנים, במהלכן נוצרות יריעות מסלע בעוביים שונים: שכבה שעובייה יותר מ-1 ס"מ או למינוֹת – שכבות שעוביין קטן יותר.
לכל אחת מהשכבות הרכב סלעי האופייני לה וגבולות נראים לעין עם השכבות הסמוכות.
מישור השיכוב בין השכבות מעיד על שינויים בהרכב החומר הסלעי, בגודל החלקיקים המרכיבים אותו ובקצב הרבדתו, ומשקף הפוגות באספקת המשקעים הנחוצים לבניית השכבות.
סוגי השיכוב השונים נבדלים זה מזה בהיערכות החלקיקים בתוך המסלע, ביחסים בין השכבות המרכיבות אותו ובאופן בו הורבדו.
שיכוב מסיבי מתבטא ביריעת מסלע עבה שאינה מחולקת לשכבות ובהצטברות של חלקיקים לא ממוינים.
דוגמאות לשיכוב מסיבי נראות בסלעי הקירטון במערות בית גוברין ובסלעים פירוקלסטיים דוגמת טוף מסיבי המצוי ליד המושבה יבנאל.
כפי שמתבקש משמו, שיכוב מקביל הוא היערכות של שכבות המסלע במקביל זו לזו.
היערכות זו מתרחשת כאשר חלקיקי המשקע מורבדים אופקית ומצטברים לשכבות מקבילות המונחות זו על גבי זו.
שיכוב זה מתבטא בהתמיינות טובה של החלקיקים המרכיבים את המסלע.
התמיינות זו ניכרת בגודלם של החלקיקים, ההולך וקטֵן ככל שעולים במסלע.
היווצרות סוג זה של שיכוב נובעת ממחזורי השקעה בעלי עוצמה שונה, שהרבידו משקעים באמצעות מים, רוח או שניהם.
בשיכוב מדורג מתמיינים החלקיקים על-פי גודלם: הגדולים בתחתית השכבה והקטנים בגגהּ.
עם זאת, סוג זה של שיכוב נבדל משיכוב ממוין בכך שבכל חלק של השכבה קיימים גם חלקיקים קטנים.
שיכוב זה נוצר בזרמי עכירות ימיים ובאפיקי נהרות במהלך הרבדה מחזורית בזרמים הולכים ונחלשים.
כל אחד מן הזרמים מכיל תרחיף חרסיתי שחלקיקיו שוקעים על-פי גודלם.
מחזורים של הרבדה יוצרים שכבות המציגות מיון דומה של חלקיקים.
בסוג זה של שיכוב מדורג מתמיינים החלקיקים הגדולים ושוקעים אל תחתית השכבה, אך לא מתרחש מיון של חלקיקים שגודלם 2–64 מ"מ.
שיכוב מדורג גס ניכר למשל באיגנימבריט, והוא נובע מהתגבשות מהירה או מתנועתה רבה יחסית של החלקיקים הגדולים יותר בטרם התגבשות.
בניגוד לשיכוב מדורג מתהפך מיון החלקיקים וגודלם עולה מתחתית השכבה אל גגה.
שיכוב הפוך כזה אינו נפוץ.
הוא נוצר במשקעים המובלים באמצעות זרמים עזים, למשל בשרטונות באפיקי נחלים ונהרות, ובגלונים הנוצרים על ידי רוח, למשל בדיונות.
שיכוב צולב הוא מונח המתייחס למבנה סדימנטרי משופע בתוך מסלע אופקי.
מבנים נטויים אלה הם משקעים היוצרים שיכוב שכבתי דוגמת דיונות, ומצביעים על סביבת השקעה המושפעת מזרימה של מים או רוח.
בניגוד לעקרון האופקיות המקורית מתרחשת הטיית המבנים במהלך בניית המסלע ולא לאחריה, כפי שמתבטא במונח הנרדף הרבדה צולבת.
שיכוב צולב נפוץ כמעט בכל סביבת היווצרות ונובע מהשקעה, נדידה ושימור של למינציה נטויה המתפתחת כמבנה פנימי בסלעים רבים.
סביבות אלה מאפשרות זרימה מהירה של מים ורוח ועומק רב דיו להתפתחות מבנים נטויים בקנה-מידה גדול, ובעיקר: נהרות, חופי גאות ושפל וים רדוד.
שיכוב מסוג זה נוצר מהרבדת חלקיקי משקע במהלך שינויים בכיוון זרימת המים או הרוח.
שינויי כיוון אלה משנים גם את כיוונם של החלקיקים, השוקעים כאשר הם מאבדים מעוצמת התנע המקורית שלהם.
השינויים בכיוון הזרימה מתבטאים בהבדלים בין שכבות רציפות שנוצרו בכיוונים מנוגדים.
לכל אחת מן השכבות כיוון וזווית השקעה האופיינית לה.
עוביין של השכבות עשוי לנוע מכמה סנטימטרים ועד עשרות ומאות מטרים, בהתאם לעומק שמאפשרת סביבת ההיווצרות שלה.
שיכוב צולב נחלק לשני סוגים עיקריים הנבדלים זה מזה בגאומטריה שלהם:
יחידות שיכוב צולב עשויות להיות מורכבות ולכלול מישורי שיכוב מצולבים פנימיים.
יחידות כאלה אופייניות לשקעים בהם מורבדים משקעים על מדרונות, הנקראים אגני שיכוב צולב.
הן נוצרות כאשר הצד שאינו חשוף לזרם משנה את צורתו בתגובה לשינויים בזרימה או גלישת השכבה על-גבי שכבה גדולה יותר, לרוב בליווי סחיפה.
ביחידות שיכוב צולב ניכרים לעיתים שינויים בגודל הגרגרים המרכיבים את השכבה, בכיוון נטייתם ובשינויים בין שקיעה אנכית וזרימה אלכסונית של חלקיקים היוצרת נטייה בשיפוע.
יחידות כאלה מכונות אדרת-דג והיווצרותן מיוחסת לחילופי כיוון הזרימה דוגמת המתרחש בגאות ובשפל.
כאשר רוחבה של יחידה כזו עולה על עובייה, היא נקראות טבלת שיכוב צולב.
שיכון הרבנים הוא מבנן בתחומי שכונת רוממה בירושלים.
התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות נחלצה לסייע לרבנים שעלו לארץ ישראל מרוסיה ומארצות אחרות, בתמיכה חודשית קבועה.
בשנת 1938 הוחלט להקים שכונה של 100 דירות במחיר מוזל עבור רבני רוסיה, בין תלפיות וארנונה ומשלחת לגיוס כספים לצורך העניין נשלחה לארצות הברית.
בשנת 1944 רכש התאחדות הרבנים מגרש גדול לצורך הקמת הדירות.
לתכנון נבחר האדריכל אלכסנדר פרידמן ותוכננו במקום 100 דירות שבכל אחד שני חדרים ומטבח, וכן בית כנסת, בית מדרש ומקווה.
הרוח החיה היה הרב קיפניס שפעל לרכישת השטח בשכונת רוממה (כיום ברחוב תורה מציון, מאחורי מתחם התחנה המרכזית ששימש אז כמושב זקנים) בעזרת מימון מארגון "עזרת תורה" בארצות הברית מיסודו של הרב יוסף אליהו הנקין.
על ידו סייע הרב יעקב קלמס אשר נסע לארצות הברית כדי לגייס כספים לבנייה.
אבן פינה לבניין הונח בשנת 1945 בתקווה לסיים את הבנייה בסוף שנת 1946. הבניין נבנה על ידי האחים צסיס ובשל בעיות מימון קשות התעכבה הבנייה, והיא התקדמה במספר שלבים.
בסוף 1947 נוצק הגג של הקומה הראשונה.
בספטמבר 1949 כבר הושלמה הקומה הראשונה.
בסוף שנת 1950 נחגגה חנוכת המקום, והשתכנו בו 17 רבנים, אך הקומה הראשונה הושלמה רק בתחילת 1952. כעבור זמן הוקמה קומה נוספת, ולימים נוספו עוד שתי קומות.
אחד המסייעים לבנייה היה פייבל שיינפלד שתרם לזכר אשתו אסתר שיינפלד.
הדירות ניתנו חינם לרבנים לתקופת התאקלמות.
הרב קיפניס הקים באחת מדירות השיכון את מערכת אוצר הפוסקים, שהעסיקה חלק מהרבנים שנתמכו על ידי ההתאחדות, חלקם תושבי השיכון.
את מרכז אוצר הפוסקים נהגו לפקוד רבנים רבים וידועי שם כדי להיעזר במידע התורני וההלכתי הרב שנאגר במכון, כמו גם בספרייה הרחבה הקיימת במקום.
משרדי המערכת, המכון והספרייה ממוקמים בצידו השמאלי של השיכון, והכניסה אליהם נפרדת מהכניסה לדירות המגורים.
רבנים מהאזור נהגו להתפלל בקביעות בבית הכנסת המקומי, ובהם הרב שמואל הלוי ואזנר שהתגורר בירושלים במשך שש שנים.
רבני השיכון לאורך השנים היו: הרב דוד שפרבר - אב"ד בראשוב, הרב אפרים פישל קליין - אב"ד וואשרהלי, הרב משה אהרן רוזנטל, הרב משה אדלר, וכיום מכהן בנו הרב בנימין אדלר.
ייחודו של השיכון היה ברבגוניות של מוצאם של הרבנים אשר באו מקהילות שונות באירופה והיו שונים זה מזה בסגנון ובמנטאליות, בנוסחאות התפילה ובמנהגים.
עם זאת, התאפיין השיכון בהרמוניה ששררה בין תושביו.
כיום, הדירות נמצאות בבעלות "אוצר הפוסקים" ומושכרות ברובן בדמי מפתח וחלקן בשכירות רגילה.
שיכון סגרה (Segre embedding) או העתקת סגרה (Segre map) היא שיכון סגור של מכפלה של מרחבים פרויקטיבים במרחב פרויקטיבי (מממד גדול יותר).
קיום שיכון כזה מוכיח כי מכפלה של יריעות פרויקטיביות היא יריעה פרויקטיבית.
עובדה זאת מאפשרת להגדיר מכפלה של יריעות פרויקטיביות מבלי להצטרך להגדיר את מושג היריעה האלגברית באופן כללי, ולהסתפק במושג היריעה הפרויקטיבית.
מרחב פרויקטיבי הוא אוסף הישרים העוברים דרך הראשית במרחב ליניארי.
יריעה פרויקטיבית היא תת-קבוצה סגורה זריצקי של מרחב פרויקטיבי, זאת-אומרת קבוצה המתוארת על ידי מספר משוואות פולינומיות הומוגניות.
יריעה קוואזי-פרויקטיבית היא תת-קבוצה פתוחה זריצקי של יריעה פרויקטיבית.
זאת-אומרת יריעה פרויקטיבית שהוציאו ממנה תת-יריעה פרויקטיבית.
יריעות קוואזי-פרויקטיבית מהוות מחלקה רחבה מאוד של יריעות שכוללת בין השאר את היריעות האפיניות.
זמן רב הגאומטריה האלגברית דנה רק בהן, וגם היום חלק נכר ממנה מוקדש להן.
אולם האילוץ להיות תת-קבוצה של מרחב פרויקטיבי הוא לא תמיד טבעי, כדי להימנע מאילוץ זה הוגדרו היריעות האלגבריות הכלליות.
באופן אינטואיטיבי יריעה אלגברית היא אובייקט גאומטרי שנראה מקומית כמו יריעה אפינית.
ההגדרה הפורמלית של יריעה אלגברית מורכבת למדי, ולכן במיקרים רבים נמנעים מלתת אתה.
גישה זאת גובה מחיר מסוים.
למשל, בלי מושג היריעה האלגברית לא ברור איך להגדיר מכפלה של יריעות פרויקטיביות או אפילו של מרחבים פרויקטיבים.
לשם כך נועד שיכון סגרה.
שיכון סגרה מאפשר לשכן מכפלה של מרחבים פרויקטיבים במרחב פרויקטיבי מממד גדול יותר ובכך הופך את המכפלה ליריעה פרויקטיבית.
באופן דומה בעזרת שיכון סגרה ניתן לראות כ מכפלה של יריעות פרויקטיביות היא פרויקטיבית ושל יריעות קוואזי-פרויקטיביות היא קוואזי-פרויקטיבית.
למעשה, במונחים של גאומטריה אלגברית, לפני הגדרת מושג היריעה האלגברית, ניתן היה להגדיר מכפלה של יריעות פרויקטיביות (או קוואזי-פרויקטיביות) רק באמצעות שיכון סגרה.
גם היום שיכון סגרה שימושי, מכיוון שתכונות מסוימת של יריעות פרויקטיביות (וקוואזי-פרויקטיביות) לא תקפות ליריעות כלליות.
כמו כן הוא משמש לבניית דוגמת של יריעות אלגבריות.
לעומת זאת, מבחינה חישובית, שיכון סגרה שימושי רק בממדים קטנים, כי הוא מעלה משמעותית את ממד המרחב הפרויקטיבי, והמעלה של התמונה שלו (בתור תת-יריעה) גבוהה.
שיכון סגרה מאפשר להראות כי המרחבים הפרויקטיביים הם מופרדים (separated).
זאת מפני שהשיכון מציג הלכה למעשה את האלכסון של מרחב פרויקטיבי בתור תת-יריעה סגורה של המכפלה, היא מרחב סגרה.
יהיו ו- המרחבים הפרויקטיבים מממדים n ו-m בהתאמה.
יריעת סגרה, מוגדרת להיות התמונה של העתקת סגרה:
יהיו ו- המרחבים הפרויקטיביים המתאימים, זאת אומרת מרחבי הישרים העוברים דרך הראשית ב- ו-.
תהי המכפלה הטנזורית של ו-.
ניתן להגדיר את העתקת סגרה
קל לראות שהגדרה זאת מתלכדת עם הקודמת במקרה ש- ו- בהשתמש בזיהוי
מכיוון שתמונה של יריעה אי-פריקה היא יריעה אי-פריקה.
נובע שיריעת סגרה היא יריעה אי-פריקה.
יתר על כן, העתקת סגרה מגדירה איזומורפיזם מ- ליריעת סגרה.
הוכחההחלק המרכזי בהוכחה הוא להראות כי לכל נקודה ביריעת האפסים
קיים ויחיד זוג כך ש .
לשם כך נניח בלי הגבלת הכלליות ש- (אחרת, בוחרים קואורדינטה הומוגנית אחרת השונה מאפס, שכן הן לא יכולות להיות כולן אפס בו זמנית) ואפשר להניח ש- (אחרת, מחלקים את הקואורדינטות ההומוגניות ב-, דבר שלא משנה את הנקודה).
מקיימות והן היחידות המקיימות זאת.
זה נובע מכך ש- לכל (אלה המשוואות המגדירות את יריעת האפסים).
טענה זו מוכיחה שיריעת סגרה היא יריעה פרויקטיבית כמו כן ניתן להסיק מטענה זאת שיריעת סגרה היא המכפלה של ו- בקטגוריית היריעות הפרויקטיביות.
עובדה זאת מאפשרת להגדיר מכפלה של יריעות פרויקטיביות מבלי להיזדקק להגדרת מושג הכללי של יריעה אלגברית.
העתקת סגרה ממכפלה של שני ישרים פרויקטיבים נתונה על ידי
החיתוך של יריעת סגרה עם המרחב האפיני הוא למעשה הגרף של הפונקציה
שכונת עליה היא שכונה הנמצאת בצפון מערב כפר סבא, ישראל.
השכונה הוקמה בראשית שנות החמישים על ידי משרד העבודה במטרה לקלוט עולים מאירופה אחרי מלחמת העולם השנייה.
לאחר הקמת מדינת ישראל, הוקם בכפר סבא שיכון שמטרתו הייתה לקלוט עולים מאירופה.
השיכון הוקם על ידי משרד העבודה.
בינואר 1950 סוכם להקים 500 יחידות דיור למען עולים חדשים בלבד.
תחילה גרו בו רק יוצאי אירופה, אך במרוצת השנים השתנה אופי האוכלוסייה וכיום רוב התושבים הם עולי תימן.
שמות הרחובות נקראו על שמות אנשי רוח, סופרים, משוררים ומנהיגים יהודיים מאירופה.
בשנות השישים עלה מספר מקרי הפשע בקרב בני נוער וילדים.
לאור כך, הוקם בשנת 1963 בית לזרוס.
תחילה הוקמו פעילויות ספורט ולאחר מכן נוספה ספרייה, פעילויות חברתיות ועוד.
בית לזרוס פועל גם היום.
מספר שנים לאחר קום השכונה הוקם בה בית ספר שמנה כ-800 תלמידים מכל העיר.
הוא שימש בנוסף למוסד חינוכי גם מוסד חברתי ומרכז נוער.
בית הספר נסגר והתלמידים פוזרו בבתי ספר שונים בעיר.
מבין יוצאי השכונה נמנים הקומיקאי שחר חסון והאלוף תמיר ידעי.
שיכון עליה מאופיין בבנייה נמוכה: בתים צמודי קרקע (קומה אחת או שתיים) או בבניינים בעלי שתי קומות.
שיכון ההסתדרות הוא שכונה בעיר בני ברק, שהוקמה על ידי הסתדרות העובדים והשתכנו בה חברי ההסתדרות.
בשכונה נמצא בית החולים מעייני הישועה.
השכונה המשתרעת בין הרחובות הרב פוברסקי, שנקרא בעבר משה שרת – מצפון, ו'השריונאים' – מדרום.
בשיפוליה המערביים היא מגיעה לרחוב הרב כהנמן, שבעבר נקרא רחוב השומר, ובשיפוליה המזרחיים נמצא בית החולים מעייני הישועה.
הקמת השכונה תוכננה כבר ב-1944 אך בנייתה התעכבה עד לאחר מלחמת העצמאות.
השכונה הוקמה בשנות החמישים של המאה העשרים על ידי הסתדרות העובדים והשתכנו בה חברי ההסתדרות.
רוב תושביה היו חילונים, ומיעוטם דתיים-ציונים.
אולם לקראת סוף שנות ה-60 התקשתה חברת שיכון עובדים למכור את הדירות בשכונה ולבסוף מכרה אותן למשרד השיכון שמסר אותן לעולים חדשים דתיים.
לאור זאת, מכרה שיכון עובדים את יתרת הקרקע של השכונה, 30 דונם, לחברת שיכון של אגודת ישראל.
בתהליך הדרגתי שהתפתח ברובו בשנות השבעים השכונה התחרדה.
חלק מהפגנות השבת הסוערות של אותה התקופה התקיים בצמת הרחובות משה שרת (כיום: הרב פוברסקי) והשומר (כיום: הרב כהנמן), שם היה ממוקם אחד ממחסומי השבת.
למבנים המקוריים נוספו תוספות בנייה רבות, המשוות לה אופי בלתי-מתוכנן ועני.
אף על פי שרחוב הרב פוברסקי משמש כלי רכב רבים המגיעים לבית החולים מעייני הישועה, השכונה נותרה שקטה למדי.
השכונה בנויה בצורת "בלוקים", כאשר כל בלוק עשוי בצורת האות "ר", ובצמוד לבלוק הבא אחריו נוצרת צורת האות "ח".
בחצרות בין הבתים שבתוכה היה בעבר מדשאות גדולות, בעשורים האחרונים הדשא לא טופח והמדשאות הפכו למגרשי עפר.
שיכון פקר הוא שכונה היסטורית ברמת השרון, המהווה כיום חלק מרובע קריית יערים, בצפון-מערב העיר.
השכונה הוקמה בשנת 1953 כמענה למצוקת הדיור של ניצולי השואה מהעיירה נובוסליצה בחבל הארץ ההיסטורי בסרביה (כיום באוקראינה), אשר התגוררו באותה תקופה במעברות.
בשכונה ניצב בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה", המנציח את זכר קורבנות השואה מהעיירה.
בחצר בית הכנסת ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות השואה מנובוסליצה, וקיר מורשת קהילת יהודי נובוסליצה וראשוני השיכון.
בשנת 1952, נפגשה חנה למדן עם מרדכי (מקס) פקר, יוצא נובוסליצה תושב לימה שבפרו.
פקר הביע את רצונו להנציח את בני משפחתו שנספו בשואה, והתחייב לתרום 50,000 דולר להקמת שיכון שיקרא על שם משפחתו.
נבחנו מספר חלופות למיקום השיכון, כולל הצעה להקימו בכפר סבא בשיתוף ועד יוצאי ליפקאני, אף היא עיירה בבסרביה.
לבסוף אותר פרדס ברמת השרון, שבעליו, משה (מוריס) פורטנוי, מסר אותו כעיזבון לקרן הקיימת לישראל, והמועצה המקומית הועידה אותו לבנית שיכון לעולים חדשים.
טקס הנחת אבן הפינה לשיכון פקר נערך ב 12 במרץ 1953, במעמד ראש המועצה המקומית דאז צבי בנימיני.
בהתאם למדיניות המועצה המקומית, צורפו למשתכנים גם מספר משפחות עולים שהתגוררו במעברת רמת השרון, שלא היו מיוצאי נובוסליצה.
בסך הכל נבנו בשיכון 38 בתים דו-משפחתיים, בשטח של 47 מ"ר, ובסגנון אחיד - קומה אחת, גג בטון שטוח, שני חדרים ומטבח.
בקלף שהוכנס לאבן הפינה נכתב:
בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה"
בשנת 1964 נחנך בשיכון פקר בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה".
בית הכנסת הוקם על ידי ארגון יוצאי נובוסליצה, באמצעות תרומות שהרימו יוצאי נובוסליצה בישראל ומחוצה לה.
בין שלושת ספרי התורה הראשונים שהוכנסו לבית הכנסת, היה ספר תורה מקורי מנובוסליצה, שהועבר לפרו בשנים שלפני המלחמה.
על קירותיו הפנימיים של בית הכנסת מונצחים שמותיהם של קורבנות השואה מנובוסליצה.
בשנת 1986 הוקמה בחצר בית הכנסת אנדרטה לזכרם של 37 הצעירים היהודים שהוצאו להורג על ידי הצבא הרומני ב 28 ביולי 1941, ערב גירוש יהודי נובוסליצה לטרנסניסטריה.
האנדרטה הוקמה על ידי עטיה מליכזון, שנאסרה יחד עם 37 הצעירים אך שוחררה ברגע האחרון.
הרב חיים אדלשטיין, בנו של הרב יעקב אדלשטיין זצ"ל רבה של רמת השרון, משמש כיום כרב בית הכנסת.
קיר מורשת קהילת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר
בחזית חצר בית הכנסת ניצב קיר מורשת קהילת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר.
הקיר מציג את תולדות הקהילה היהודית בנובוסליצה, חורבנה בשואה ותקומתה במדינת ישראל, ומנציח את שמות ראשוני שיכון פקר.
קיר המורשת נחנך ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 2018, בטקס בהשתתפות ראש עיריית רמת השרון, ראשת העיר נובוסליצה, רב בית הכנסת, יוצאי נובוסליצה וצאצאיהם, ותושבי השיכון.
שיכון פקר ההיסטורי כלל 40 מגרשים, בשטח כולל של כ-30 דונם.
השיכון התפרש בסמטאות וברחובות החוצים את ציר הרחובות המרי ויעקב כהן, מרחוב המעפילים בצפון ועד רחוב קדושי סטרומה בדרום.
שמות הרחובות בשיכון פקר קשורים בחלקם ליהדות בסרביה, וחלקם קשורים לתקופת ההעפלה והמרי בשלטון הבריטי:
רחוב המעפילים - בעבר ניצב ברחוב זה בית האריזה של פרדס פורטנוי.
לפני קום המדינה שימש מבנה בית האריזה לקליטה ראשונית של מעפילים, שהורדו בחוף הרצליה באישון לילה, וצעדו רגלית עד לנקודה זו.
שם הרחוב מנציח חלק זה בהיסטוריה של רמת השרון.
בשנת 1987 נהרס מבנה בית האריזה, וכיום על שטח זה ניצבת "גינת המפעילים".
רחוב המרי - על שם תנועת המרי העברי, שהייתה ארגון הגג של המחתרות העבריות בארץ ישראל בשנים 1945-1946, ותיאמה את פעולות ההתנגדות של היישוב לשלטון הבריטי.
רחוב האחיות - להנצחת זכרן של אחיותיו של הנדבן מרדכי (מקס) פקר, יענטע ופרל, שנספו בשואה.
על פי סברה אחרת, שם הרחוב בא לציין את העובדה כי עם הקמת השיכון, שוכנו ברחוב זה, בארבעה בתים צמודים, שני זוגות של אחיות.
רחוב צירלסון - על שם הרב יהודה לייב צירלסון (1859 - 1941) אשר כיהן כרב הראשי של חבל בסרביה ושל העיר קישינב, ושימש גם כסנאטור בפרלמנט הרומני בין השנים 1926-1920.
רחוב ברנשטיין-כהן - על שם ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן (1859 - 1929), יליד העיר קישינב בחבל בסרביה.
רחוב קדושי סטרומה - להנצחת זכרם של 769 הפליטים היהודים, שנמלטו מרומניה הפשיסטית על גבי אוניית המעפילים סטרומה, שהפליגה מנמל קונסטנצה ברומניה, וטובעה בים השחור על ידי צוללת סובייטית ב 24 בפברואר 1942, בדרכה לארץ ישראל.
כיום שיכון פקר מהווה חלק משכונת קריית יערים, השכונה הצפון מערבית של רמת השרון.
חלק מבתי השיכון הורחבו עם השנים, וחלקם נהרסו לטובת קוטג'ים דו-משפחתיים מודרניים.
כיום נותרו באזור רק בודדים מבתי השיכון המקוריים.
שיכון ה' הוא שכונה בבני ברק שהוקמה על ידי הפועל המזרחי בראשית ימיה של מדינת ישראל.
השכונה גובלת בכביש גהה ושכונת גני גד במזרח ורחוב אהרונוביץ במערב, שכונת רמת אהרן בדרום ודרך ז'בוטינסקי בצפון.
באזור בו ניצב היום שיכון ה' נמצאו שרידים להתיישבות מן התקופה הרומית, במקום נמצאו חרסים ומטבעות.
אבן פינה לשכונה הונחה בנובמבר 1949. המשתכנים הראשונים, קרוב ל-500 משפחות, נכנסו לבתיהם באמצע 1951. הבתים חוברו לרשת החשמל רק מעל שנה לאחר אכלוס הבתים.
בשנת 1956 התגוררו בשכונה כ-700 משפחות, רובן מאנשי הציונות הדתית.
חלק מבתי האזור כונה "שכונת מרמורש" ויועד ליוצאי אזור מרמורש שברומניה.
מספר בנינים ברחוב צירלזון בשיכון מכונים "רמת לעלוב".
אך מאז שמרכז החסידות עברה לבית שמש נבלמה הצמיחה בשכונה
בשנת 1953 הונחה אבן הפינה לבית הכנסת המרכזי בשכונה, שתוכנן על ידי יעקב נטל.
בשכונה היה גם בית כנסת של פועלי אגודת ישראל.
וכיום הוא משמש כבית כנסת כלל חסידי בנשיאות רב חסיד.
בשנת 1964 התקיימו בשכונה, בנוסף לבית הכנסת המרכזי, בית כנסת של יוצאי טריפולי, שלושה מנייני תימנים, מניינים של גור, סאטמר, צאנז וחוג חתם סופר וכן מניין של יוצאי פולין בשם "בית יצחק".
בשנת 1952 התמנה הרב נתן צבי פרידמן כרב השכונה.
טקס הכתרה רשמי התקיים במאי 1953 עם הנחת אבן פינה לבית הכנסת.
לאחר פטירתו, בשנת 1993, מילא את מקומו בנו, הרב יעקב פרץ פרידמן.
בשכונה היה בית ספר ממלכתי דתי ותלמוד תורה של בעלזא.
כן נמצא בשכונה מוסד אחוזת שרה.
קהילות יעקב לבנות, שנמצא ברחוב רמת אהרון .
בשכונה התגורר זבולון המר, שעל שמו רחוב בשכונה.
כן התגוררו בה אברהם שלום שאקי וראובן אהרונוביץ'.
שיכון ופיתוח לישראל בע"מ, בקיצור "שו"פ", הייתה חברה ציבורית לבנייה (דירות, מגרשים לבנייה עצמית, מרכזים מסחריים ומבני תרבות) באזורי פיתוח ובשכונות חדשות בכל רחבי ישראל.
החברה הופרטה ונמכרה לחברת "אזורים".
החברה נוסדה על ידי חברת עמידר בעקבות החלטת ועדת השרים לענייני כלכלה מפברואר 1961 כזרוע ביצועית של משרד השיכון.
מימון פעולות החברה נועדה לבוא מהון עצמי, הון פרטי ותמיכה ממשלתית.
נבנו דירות לעולים ולזוגות צעירים.
במקור הייתה כוונה להשכיר את הדירות ולהפריש חלק מן השכירות עבור קניה עתידית.
אולם, עקב הדרישה הרבה לקנייה מיידית של הדירות, השתנה אופי המסירה לזכאים.
בסוף שנת 1985 דרש מרכז הקבלנים את מכירת החברה, בטענה שהיא מוכרת דירות מתחת למחירי השוק ויוצרת בכך תחרות בלתי-הוגנת.
בשנת 1995 רכשה חברת אזורים יחד עם החברה לישראל וקרן רנסאנס של איש העסקים צ'ארלס ברונפמן את חברת "שיכון ופיתוח" מידי מדינת ישראל במכרז.
שיכון ובינוי אנרגיה בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נמצאת בשליטתה של קבוצת שיכון ובינוי, והיא עוסקת בעיקר בייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת.
בנובמבר 2020 השלימה קבוצה המשותפת לחברת "אדלטק" ו"שיכון ובינוי אנרגיה" את רכישת תחנת הכוח רמת חובב מחברת החשמל, תמורת 4.25 מיליארד שקל.
בדצמבר 2021 זכתה קבוצה המשותפת לחברת "אדלטק" ו"שיכון ובינוי אנרגיה" במכרז לרכישת תחנת הכוח חגית מזרח, מידי חברת החשמל, תמורת 1.6 מיליארד שקל.
באוגוסט 2022 ביצעה "שיכון ובינוי אנרגיה" הנפקה ראשונה לציבור בבורסת תל אביב, לפי שווי שוק של 2.2 מיליארד שקל, וגייסה 555 מיליון שקל.
שיכון העיתונאים הוא בניין מודרניסטי בן 47 דירות, שנבנה בשנים 1960–1961 בשכונת טלביה בירושלים ויועד למגורי עיתונאים.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים היה נהוג בערים הגדולות בישראל, ובהן ירושלים, להקים שכונות, או בניינים, עבור בעלי עיסוקים מסוימים, או סקטורים (מגזרים) מסוימים.
כך הוקמו בירושלים שיכון עובדי משרד החוץ (ברחוב פלמ"ח), שיכון המורים בקריית משה (שנקרא "בלוק 4" - בתוך שיכון קריית משה), שיכון עובדי מדינה (ברחובות יהושע בן נון, ריש לקיש ואלעזר המודעי), ושיכון ותיקי ההגנה (בין הרחובות ז'בוטינסקי, מנדלי מוכר ספרים, וסוקולוב).
על רקע זה הוקם גם שיכון העיתונאים.
היוזמה לבניית הבניין הייתה של כמה חברים באגודת העיתונאים ירושלים, ובהם: חיים יפת, גבריאל צפרוני, אריה צימוקי וזאב אפלבוים.
הבניין נבנה על ידי הקבלן שמעון דיסקין בשכונת טלביה כבניין בן ארבע קומות על עמודים ובו 47 דירות.
השיכון תחום בשלושה רחובות: רחוב פינסקר (כניסה לשיכון במס' 3, ובמס' 5), רחוב אלקלעי (כניסה לשיכון במס' 12) ורחוב אוליפנט (כניסה לשיכון במס' 2 ובמס' 4).
הדירות בבניין מקיפות חצר פנימית ובה גינת-נוי, כשהמחשבה מאחורי תכנון החצר הפנימית הייתה, שהחצר תאפשר התפתחות של חיי-קהילה.
הבניין נבנה ברמה יותר גבוהה מהרמה שהייתה נהוגה בשיכונים אחרים מאותה תקופה.
הבניין נבנה על קרקע שהוחכרה מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית לתקופה קצובה.
עם התקרבות של מועד פקיעת החכירה מתעורר חשש, כי הכנסייה לא תאריך את תקופת החכירה, וכתוצאה מכך קיימת אי ודאות לגבי ערכן של הדירות בשיכון העיתונאים, וערכן ירד (כמו דירות אחרות בסטטוס דומה ברחבי ירושלים).
ילדי שיכון העיתונאים נהגו לשחק בשנות ה-60 וה-70 בגן השושנים, הגן ציבורי המצוי בין הרחובות פינסקר ודובנוב.
בעבר התגוררו בבניין עיתונאים וסופרים ירושלמים מוכרים:
העיתונאי אריה צימוקי (שכתב בידיעות אחרונות) ואשתו חוה צימוקי (שהייתה מזכירת המערכת של סניף ירושלים של ידיעות אחרונות).
אחת מבנותיהם היא העיתונאית טובה צימוקי לוין שקיבלה פרס מפעל חיים מטעם אגודת העיתונאים בשנת 2022.
איש יד ושם ומתעד השואה ד"ר אריה באומינגר ואשתו פרופ' אריקה (רבקה) באומינגר (פרופ' לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים).
העיתונאי גבריאל צפרוני (עורך העיתון הבוקר).
בתו נעמה צפרוני הייתה סגנית עורכת כתב-העת ארץ אחרת.
העיתונאי זאב אפלבוים (שכתב בעיתון חרות).
המשורר והעיתונאי חיים גורי (שכתב בעיתונים למרחב ודבר) ואשתו עליזה גורי שהייתה מורה במכללת דוד ילין.
העיתונאי חיים יפת (שכתב בעיתון חרות).
בנו, זאב יפת היה עיתונאי בשבועון העולם הזה ובעיתון הארץ.
העיתונאי יהושע ביצור (שהיה ראש מערכת מעריב בירושלים).
העיתונאי משיח אבידן (שכתב בעיתון חרות והיה עורך בטאון ועד העדה הספרדית בירושלים).
העיתונאי עמוס בן-ורד (שכתב בעיתון הארץ ושימש גם כיו"ר אגודת העיתונאים ירושלים).
איש קול ישראל צבי משה קנר, שהיה ראש מחלקת החדשות וסגן מנהל רשות השידור בשנות ה-60, ובהמשך מנכ"ל חברת שירותי פרסומת בשידור (שפ"ב), ואשתו ציפורה קנר שעבדה במחלקה הצרפתית של קול ישראל.
בנם הוא המוזיקאי והמלחין אבנר קנר.
מבקר הספרות שלום קרמר ואשתו אסתר קרמר (עובדת סוציאלית בעיריית ירושלים).
אחד מבניהם הוא עו"ד יהושע קרמר שקיבל את אות יקיר ירושלים לשנת 2022. בן אחר הוא אפרים קרמר, הבעלים והמנכ"ל של חברת אשת טורס.
שיכון מילים משמש בעיבוד שפה טבעית (NLP), לייצוג של מילה.
הייצוג משמש לעיבוד ואנליזה של טקסטים.
בדרך כלל, הייצוג הוא וקטור רב ממדי של מספרים ממשיים המקודד את משמעות המילה, באופן שמילים קרובות במרחב הווקטורי תהיינה דומות במשמעותן.
קיימות דרכים רבות להפיק שיכוני מילים, בין השאר באמצעות מודלי שפה, רשתות נוירונים, הורדת מימד, מודלים הסתברותיים ועוד.
שיכון של מילים ומשפטים משפרים מאוד את הביצועים של משימות עיבוד שפה טבעית מסוימות כמו ניתוח מחרוזות וניתוח סנטימנט.
שיכון One Hot Vector (חם יחיד) הוא אחת הדרכים הפשוטות לשיכון מילים: בהינתן אוצר מילים של N מילים, כל מילה תיוצג באמצעות וקטור N ממדי ייחודי.
כל אברי הווקטור יכילו אפסים, למעט איבר אחד שיכיל את הערך 1, בתא המשמש באופן ייחודי לזיהוי המילה.
למרות פשטותה, גישה זו סובלת מ, חסרה מידע סמנטי ואינה מייצגת את הקשרים בין מילים.
שיכון ועד הר הכרמל מורכב מקבוצת בנייני מגורים הנמצאים בכרמל הצפוני, ומהווה חלק מרמת התשבי.
מיקומו בשטח שבין הרחובות שדרות הנשיא והתשבי.
השיכון נוצר מתוך תפיסת שיכון רווחה – המבכר יצירת מרחב העונה על הצורך במגורים ובשיתוף קהילתי, ועם זאת מאפשר הפרדה מסוימת בין יחידות הדיור ופרטיות.
עוד בשנים שלפני קום המדינה התעורר הצורך למצוא פתרונות דיור לאוכלוסיית העולים.
ועד הר הכרמל פעל בחיפה משנות ה-20, ובנוסף לעבודה קהילתית וארגונית היה מעורב בהקמת תשתיות.
הוועד ביקש לספק פתרון דיור מיטבי לתושבי הכרמל ופעל בשני מישורים: מציאת שטח הקמה מתאים, ואיתור המימון הדרוש.
במהלך שנות ה-40 הוחלט בוועד על השתתפות במפעל השיכון, כפי שעשה אז ועד הדר הכרמל.
לשם כך רכש ועד הר הכרמל מניות בחברה אשר נוצרה למטרה זו, ואיתר שטח באזור רחוב פנורמה.
בכתבה בעיתון הצופה מן 15 בינואר 1945 מדווח על הקמת חברת "מעון" – חברה לשיכון.
ניתנה לציבור אפשרות לרכוש מניות בחברה, ובכך לסייע במימון הדרוש להקמת השיכון.
יו"ר ועד הר הכרמל א.
פרידלנד ואחרים, בגיבוי חתימות עסקנים ואנשי ציבור (ראש העיר חיפה דאז שבתי לוי ביניהם) – פנו אל הממשל במטרה לאשר את התוכנית.
באותם ימים רכס הכרמל היה יחסית ריק עדיין, ותושבי העיר חיפה התרכזו בעיקר למרגלותיו.
מרבית דיירי הכרמל הצפוני היו מבני המעמד העליון, המתגוררים בבתי יוקרה (לדוגמה בית הטירה), לצד מוסדות דת, בתי חולים ופנסיונים.
הממשל וגופים פרטיים בארץ ובחו"ל החזיקו בקרקעות על הרכס, וכתבה שהתפרסמה ב־25 בנובמבר 1947 בעיתון המשקיף מביעה תרעומת על כך כי הקרקעות אינן משמשות למגורים, וכך נכתב:
"צפיפות בהדר הכרמל ושממה בהר-הכרמל ...
לפני כשנתיים הזדרזה עירית חיפה לצעוד צעד אחד עם האופנה.
שמוע שמעה העירייה שעיריות מתוקנות בעולם דואגות לא רק לביוב ולניקיון, אלא גם מתעסקות בשיכון...
בהדר הכרמל, למשל, יש למהר ולהעמיד מצבת זיכרון למגרש הריק האחרון, כיון שעוד מעט ויעלם גם הוא ...
אלפי דונמים אדמה יהודית שוממים על הר הכרמל ...
בתנ"ך מסופר שעל הר הכרמל התאספו ארבע מאות נביאי הבעל שנשחטו על ידי אליהו הנביא.
בזמננו התרכזו שם המון חברות קרקע גדולות וקטנות וכל פעילותן בשטח הפיתוח מצטמצם בניהול מסחר קרקעות עם הגולה ...".
השיכון נבנה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ומאופיין בבתי מגורים דו-קומתיים:
משרד האדריכלים של אל מנספלד ומוניו גיתאי, שרטט בלוק בן 10 דירות המורכב מ-5 תיבות בנות 2 דירות כל אחת, הצמודות אחת לחברתה בחפיפה חלקית וקבועה.
בבניינים נעשה שימוש באלמנטים בבנייה טרומית (צלעות אנכיות כמסתור במרפסות, ולוחות בטון מקושטים בדוגמת ריבועים כחלק מקירוי חיצוני, ממפלס הרצפה עד אדני החלונות).
שמואל רוזוב תכנן בשיתוף פעולה עם חברת רסקו, 3 מבנים זהים בני 4 דירות כל אחד – בכל צד 2 קומות ושתי דירות בנות 2 וחצי חדרים, כאשר הדירות הן תמונת ראי של הצד האחר.
פתחי הכניסות בכל קומה מקושתים, וכרכוב דק מעטר את הגגות.
מהלך מדרגות בכל צד מוביל אל כניסת הקומה הראשונה.
המבנים הוצבו על יתרת המגרש בשורה.
הכניסות העיקריות אליהם משדרות הנשיא.
עם סיום כל עבודות ההקמה בשנת 1954, היו בשיכון 22 יח"ד.
שבילי אבן טבעית נבנו בין הבניינים, כאשר שביל גישה קצר מסתעף מהם אל כל כניסה.
ניתן להבחין בשוני בין עבודות האדריכלים.
בתי מנספלד היו מודרניים לזמנם, בעלי אלמנטים טרומים וחזרתיים.
חגורות בטון מדגישות את ההפרדה בין הקומות, ואת הגג.
הבתים שתכנן רוזוב ניחנו בתצורה פשוטה ורומנטית, המזכירה עבודות מוקדמות יותר שלו.
השיכון נבנה לצד חורש עצי אורן הסלע.
בשונה מרעיון השיכון הציבורי המתייחס לדיור בבעלות המדינה או המנוהל על ידי ארגונים שונים במטרה לספק דיור בר השגה במבני תיבה מרובי דירות, השיכון נבנה על פי תפיסת "שיכון רווחה", מונח שנטבע בעשוריה הראשונים של המדינה.
בין יסודותיו נמנים מספר יחידות דיור מוגבל במבנה, כמו גם מספר הקומות (לרוב 2 בלבד), כאשר לכל דירה גישה נפרדת.
מרכיבים אלה יוצרים בפועל בניין "חצי פרטי".
תוכנית הצבת הבניינים בהטיה ובמרחק אחד ממשנהו מותירה שטחים פתוחים בינם, המשמשים לגינות וליצירת שבילי מעבר.
תפיסה תכנונית זו מאפיינת בעיקר ישובים קהילתיים וקיבוצים שבהם הבתים, שהם מעוזו הפרטי של התושב, בנויים בפיזור על מגרש אחד היוצר מעין מרחב גני משותף.
ניתן לשער כי הוגי השיכון ביקשו ליצור מארג דומה בעיר.
הפרקטיקה נעלמה בשנות ה-60 מאזורים עירוניים, במיוחד עם התגברות בניה רוויה בארץ.
שיכון זהה במרכיביו שגם הוא מעין "קיבוץ בתוך עיר" (אף על פי שגדול בהרבה בשטחו ובמספר יחידות הדיור שבו), הוא שיכון המורים בגבעתיים.
שיכון זה שנוסד בתחילת שנות ה-60, כולל 14 מבני שיכון בני 2 קומות וביניהם שטחים פתוחים פרטיים (שפ"פים) נרחבים שנועדו לרווחת הדיירים, גינות ושבילים המקשרים בין הבתים.
השיר "שיישרף לכם הכפר" הוא שיר גזעני המזוהה עם הימין הקיצוני בישראל, המייחל לשריפת בתיהם של ערביי ישראל והפלסטינים.
השיר חובר על ידי אוהדי בית"ר ירושלים הקשורים לארגון "לה פמיליה" והפך לפופולרי בקרב ארגוני ימין בישראל.
השיר חובר בשנת 2005 על ידי אוהדי בית"ר ירושלים הקשורים ל"לה פמיליה", בהקשר של היריבות בין בית"ר ירושלים לבין בני סכנין, שהתפתחה על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מילות השיר "כולם יודעים שיש פה כמה שמאלנים שנסעו לסולחה בסכנין, אותנו הם לא מייצגים" נכתבו כתגובה לפגישת סולחה שהתקיימה בסח'נין בספטמבר 2005 בין אוהדי בית"ר ירושלים לאוהדי בני סכנין, יחד עם עבאס סואן ומאזן גנאים.
מחברי השיר מעידים על עצמם כ"משוגעים" היושבים ביציע המזרחי באצטדיון טדי, ומתנגדים לניסיונות הסולחה שנעשו במשך השנים בין בית"ר ירושלים לבין בני סכנין (למשל על ידי ארקדי גאידמק), ומשתמע מרוח הדברים כי הם מתנגדים גם לתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
השיר "שיישרף לכם הכפר" מזוהה עם אוהדי בית"ר ירושלים וקבוצת "לה פמיליה", אך הוא הושר במשך השנים גם על ידי אוהדים של קבוצות כדורגל נוספות ששיחקו נגד בני סכנין.
הוא הוזכר מספר פעמים ב"דו"ח מדד הגזענות בכדורגל" המסקר אירועי אלימות בכדורגל הישראלי.
אחד התיעודים הראשונים של השיר הוא מנובמבר 2005, כאשר כמה עשרות מאוהדי הפועל נצרת עלית שרו לעבר אוהדי ושחקני בני סכנין: "הלוואי שיישרף לכם הכפר".
באותה שנה הוא הושר גם על ידי אוהדי הפועל תל אביב ובית"ר ירושלים, שהוזכרו כקבוצות הבולטות ב"דו"ח מדד הגזענות בכדורגל".
בפברואר 2006 הוא הושר במשחק בין בית"ר ירושלים לבני סכנין ומאז בלט במיוחד במשחקי הקבוצה, על רקע היריבות בין בית"ר ירושלים לבין בני סכנין.
בסרטון משנת 2017 נראים המוני אוהדים של בית"ר ירושלים שרים את השיר באצטדיון טדי.
בינואר 2018 נשאה דברים באצטדיון מירי רגב, שרת הספורט, ובסיום דבריה אוהדי בית"ר ירושלים פרצו בנוכחותה בשירת השיר "שיישרף לכם הכפר".
אוהדי מכבי תל אביב אימצו את השיר בשנת 2009, במשחק בו גם קראו קריאות גנאי לעבר סלים טועמה, ובמשך השנים שבו אוהדי מכבי תל אביב לשיר הזה פעמים רבות במשחקי הקבוצה נגד בני סכנין.
באפריל 2024 קבוצת בית"ר ירושלים הועמדה לדין על אירועי משחק כדורגל מול מכבי נתניה בו הושמעו קריאות "שיישרף לכם הכפר" בליווי קריאות גזעניות נוספות.
עורך הדין המייצג את הקבוצה טען כי "אין הבדל בין זה לבין 'תל אביב עולה באש'", או לקריאה למותו של שחקן מהקבוצה היריבה.
בדצמבר 2025 הופצו הוראות של ההתאחדות לכדורגל בישראל המחמירות את הענישה על גילויי עבירות גזענות במגרשים, בהתאם להוראה המחייבת של פיפ"א.
עקב כך, בינואר 2026 קראה בית"ר ירושלים לאוהדיה בבקשה להימנע מקריאות ושירים פוגעניים ביציעים, בהם השיר "שיישרף לכם הכפר", מתוך חשש ממשי לפגיעה מקצועית.
משנת 2011 ואילך הושר השיר, יחד עם שירים גזעניים דומים, על ידי קבוצות של משתתפי מצעד הדגלים בירושלים, תוך עימותים עם תושבים ערבים ברובע המוסלמי.
ארגון "עמק שווה" תיעד במשך מספר שנים תלמידים מעשרות ישיבות שהשתתפו במצעד הדגלים בירושלים ושרו שיר זה ושירים דומים נוספים, תוך התנהגות אלימה במהלך המצעד.
גם במאי 2025 הושר השיר על ידי רבים ממשתתפי מצעד הדגלים בירושלים בזמן שעברו ברובע המוסלמי בעיר העתיקה.
בהפגנות של ארגוני ימין קיצוני
בכתבה משנת 2014 על פעילויות של ארגוני ימין קיצוני בישראל דווח כי זהו אחד השירים הפופולריים בהפגנות של ארגונים אלה.
בספטמבר 2022 הגיע חבר הכנסת איתמר בן גביר לביקור בתיכון בליך ברמת גן, וקבוצה גדולה של תומכיו מקרב התלמידים עמדו סמוך לשער בית הספר ושרו "שיישרף לכם הכפר".
השיר הפך לפופולרי בקרב ארגוני ימין בישראל לאחר טבח שבעה באוקטובר.
בתחילת נובמבר 2023 תועדה קבוצה גדולה של חיילי חטיבת בנימין שרים את השיר.
דובר צה"ל מסר בתגובה: "התנהלות החיילים אינה עולה בקנה אחד עם פקודות צה"ל וערכיו.
האירוע יתוחקר ויטופל משמעתית בהתאם".
באותו חודש, כוכב הילדים מני ממטרה הצטרף לשירת "שיישרף לכם הכפר" בחתונה בבית שמש בה השתתף, ומאוחר יותר התנצל על כך.
בינואר 2024 הוזכר הביטוי בתלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם, עם דוגמאות להתבטאויות העושות בו שימוש מצד חברי הכנסת טלי גוטליב, גלית דיסטל-אטבריאן ואביגדור ליברמן, וכן הזמר קובי פרץ.
כמו כן הוצגו בו סרטונים שבהם חיילי צה"ל מתעדים את עצמם בפעילות מבצעית ברצועת עזה תוך שירת השיר.
ביוני 2024 הושמע השיר במסיבת סיום של בית ספר יסודי בירושלים.
עיריית ירושלים גינתה את האירוע ואמרה: "אין זו דרכה של מערכת החינוך הירושלמית".
ביוני 2025, במהלך המתקפה האיראנית על ישראל נהרגו ארבע נשים מאותה משפחה מפגיעה ישירה של טיל בבית בטמרה, ועוד 20 נפצעו קל.
בזמן מתקפת הטילים הצטלמה קבוצת ישראלים בסמוך לטמרה, כשהם צוהלים בזמן נפילת הטילים ומתעדים את עצמם שרים "שיישרף לכם הכפר".
אזרחים ערבים דרשו להגיע אליהם ולחקור אותם, כפי שעושה המשטרה ביישובים ערביים.
הנשיא יצחק הרצוג גינה את הסרטון.
שילד גוּיָאנָה היא אזור שילד בצפונה של יבשת אמריקה הדרומית.
שילד גויאנה הוא מבנה גאולוגי בן 1.7 מיליארד שנים מתקופת הפרקמבריון.
השילד מורכב מסלעים מותמרים, המכוסים על ידי סלעי קוורציט, פצלים, אבני חול ומחדרים פלוטוניים כגון גברו.
השילד נמצא כיום בתחומן של גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, החלק הדרומי של ונצואלה, וכן חלקים מברזיל וקולומביה.
במקרא, שִׁילֹה הייתה עיר ישראלית בנחלת שבט אפרים בדרום-השומרון, בתקופה שבין התנחלות השבטים בארץ כנען לבין הקמת ממלכת ישראל המאוחדת.
בתקופה זו שימשה כמרכז הדתי-פולחני של שבטי ישראל, וכנראה אף כבירה בפועל.
על-פי הממצאים הארכאולוגיים, שילה נחרבה במחצית השנייה של המאה ה-11 לפנה"ס, זמן קצר טרם התקופה בה מקובל לתארך את ייסוד הממלכה בידי שאול המלך.
אחת ההשערות היא כי כישלון שבטי ישראל להגן על בירתם היה הגורם העיקרי לכינון שלטון המלוכה, שהחליף את צורת הממשל המתוארת בספר שופטים.
האתר כולל ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה התיכונה, תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת הברזל, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה הערבית הקדומה.
החפירות הארכאולוגיות לאיתור ממצאים הקשורים לעיר שילה מתקיימות באתר תל שילה.
האתר ממוקם בדרום השומרון, מצפון-מערב לעמק שילה, וממזרח לנחל שילה.
בין היישובים הסמוכים לתל שילה ניתן למנות את שילה ממזרח, תורמוס עיא מדרום-מערב, עלי מצפון-מערב, קריות (נפת שכם) מצפון וגבעת הראל, מעלה לבונה וגבעת הרואה ממערב.
התל עצמו ממוקם על גבעה שמסביבה הרים כעין אודיטוריום.
זיהוי האתר ותולדות המחקר הארכאולוגי
בספר שופטים מופיע תיאור של מיקום: .
על פי הדעה המקובלת, פסוק זה מתאר את מיקומה של שילה, ובהתאם לכך יש המסיקים שהוא נכתב בזמן שמקומה של שילה לא היה ידוע ברבים.
ישנם הטוענים שהוא נכתב לאחר חורבן שילה, ואחרים טוענים שכשהעיר שילה הייתה קיימת, אך מעטים עלו לרגל אל המשכן ולכן לא ידעו את מקומה.
לעומת זאת, יואל אליצור טוען שהתיאור הוא של מקום המחולות, ולא של העיר, שכלל איננו "מנגב ללבונה", אלא מזרחית ללבונה.
בתקופות מאוחרות יותר מיקום האתר מוזכר על ידי הירונימוס, בתרגומו לספר צפניה, ועל ידי אוסביוס מקיסריה, המציין כי היא רחוקה 12 מילין משכם.
כן מופיעה שילה במפת מידבא.
רבי שמואל ב"ר שמשון שסייר בארץ ישראל בתחילת המאה ה-13 (1210 לערך) תיאר במכתבו "ומשם הלכנו לשילה וראינו שם את המקום שהיה שם את המשכן".
האתר מוזכר לאחר מכן גם במאה ה-14 על ידי הנוסע אשתורי הפרחי בספרו "כפתור ופרח".
במהלך השנים היו שהציגו את שילה באתר של קבר שמואל הנביא, כדי להקל על הצליינים הנוצרים לבקר באתר שילה, אולם זיהוי זה נחשב לנעדר ביסוס עובדתי.
בשנת 1838 האתר זוהה על ידי אדוארד רובינסון.
זיהוי זה נסמך על שם המעין הסמוך, עין סילון, וכינויו של התל הארכאולוגי בפי המקומיים "חרבת סילון".
בשנת 1885 תואר המקום "אין בה עתה בלתי חורבה אחת עתיקת ימים ומעין מים".
בשנת 1915 נערכו באתר חפירות בדיקה על ידי א' שמידט.
בשנת 1926 באה משלחת ארכאולוגים בראשות הנס קייר, מדנמרק, וחשפה שרידים עתיקים במקום.
עונה שנייה התקיימה בשנת 1929. החפירות נמשכו עד שנת 1932 אז הופסקו בעקבות מותו של ראש המשלחת מדיזנטריה.
החופרים הקימו שני מבנים מעל כנסיות מהמאות החמישית והשישית שנחשפו.
בשנת 1927 תואר האתר הארכאולוגי בעיתון "הארץ":
בכנסייה שנחפרה מתחת למבנה ג'מע אל-יתים נמצאה כתובת פסיפס המזכירה את האפיסקופוס של שילה ואת האפיסקופוס האזורי.
הכתובת מוצגת כיום במוזיאון השומרוני הטוב, והעתק שלה ניתן לראות בתערוכת הממצאים "דברי ימי שילה" הנמצאת באתר "שילה הקדומה".
החפירות הישראליות הראשונות נוהלו על ידי זאב ייבין, בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20. חפירות נוספת נערכו בין השנים 1981–1984, על ידי ישראל פינקלשטיין.
החל משנת 2010 החלו באתר "תל שילה" סדרת חפירות ארכאולוגיות שמטרתן לחשוף את שילה העתיקה על כל שלביה.
החפירות מנוהלות על ידי קמ"ט ארכאולוגיה של המנהל האזרחי ואוניברסיטת אריאל בשומרון.
בחפירה משתתפים תלמידי מכינות קדם צבאיות ובני נוער, תחת ניהולם של אנשי צוות וארכאולוגים מומחים.
החל משנת 2017 מתקיימות בתל עונות חפירה נוספות, המנוהלות בידי ארגון המחקר הנוצרי Associates for Biblical Research ובפיקוח קמ"ט ארכיאולוגיה.
האזכור הראשון של שילה בתנ"ך הוא בברכת יעקב ליהודה בספר בראשית: "עד כי יבוא שילה ולו יקהת עמים", אך לא מסופר שם על שילה כעיר, אלא כחזון כלשהו.
בספר יהושע שילה מוזכרת לראשונה כשם מקום, כשיהושע מפיל את הגורלות על חלוקת הארץ לנחלות שבטי ישראל.
נאמר שם גם שאוהל מועד - הלא הוא אוהל המשכן - הוקם בשילה ().
ב מצוין כי פסל מיכה התקיים בדן "כל ימי היות בית-האלוקים בשילה".
במסכת סנהדרין מסופר כי בית מיכה היה ב-"גרב", מקום שהיה שלושה מילין משילה.
יש המזהים את גרב באתר חאן א-לובאן, בסמוך ללובאן א-שרקיה, בחירבת ע'רבה, או סמוך לגבעת הרואה.
בהמשך מסופר על בני שבט בנימין שחטפו את בנות שילה שחוללו בכרמים לאחר סיפור פילגש בגבעה, ייתכן כי רמז לכך שרד בשמותיהם בערבית של העמקים בסביבה: סאהל אל עיד (עמק החג) וסאהל אל בנאת (עמק הבנות).
בתחילת ספר שמואל א' מסופר על שילה כמרכז דתי: מסופר על אלקנה ומשפחתו, שעלתה לשילה להשתחוות ולזבוח לה'.
בשילה מתרחשת הפגישה בין חנה אשת אלקנה לבין עלי הכהן.
לאחר סיפור זה יצא עם ישראל למלחמה בפלשתים, מלחמה בה הפסיד.
העם לא נכנע, לקח איתו את ארון הברית משילה ויצא להילחם שנית, אך שוב הפסיד, וארון הברית נלקח בשבי.
אחד מחיילי ישראל רץ לשילה מן המלחמה על מנת לבשר לעלי הכהן את הבשורה המרה, ואחרי שמנהיג העם שמע שנשבה ארון האל, הוא נפל מהכיסא, שבר את מפרקתו ומת.
יש משערים כי חורבן שילה אירע לאחר נפילת ארון הברית בשבי, ואז הגיע הקץ להיותה מרכז דתי לכל העם.
חורבן שילה מוזכר רק במקורות תנ"כיים מאוחרים יותר: בנבואת ירמיהו - "לכו אל מקומי שבשילו...וראו מה עשיתי לו מפני רעת עמי ישראל" ו"כשילו יהיה גורל הבית הזה"; ובתהילים ע"ח - "וַיִּטֹּשׁ מִשְׁכַּן שִׁלוֹ".
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על מרכזיותה של שילה טרם החורבן ומצביעים על כך שגם לאחר חורבנה של שילה שמתוארך בבדיקת פחמן 14 ל-1050 עד 1000 לפנה"ס, המשיך להתקיים בה יישוב ישראלי עד לשנת 722 לפנה"ס, עם תבוסת ממלכת ישראל לאשור וחורבן שאר הערים הישראליות.
בין תושבי שילה לאחר החורבן הראשון נמנה הנביא אחיה, שנודע בכינויו "השילוני".
החל מהתקופה הפרסית מיושב התל שוב בצפיפות והיישוב היהודי של שילה ממשיך להתקיים עד מרד בר כוכבא.
מימי הביניים ועד העת המודרנית
מימי בית ראשון ועד לימי הביניים התקיימה עלייה לרגל לשילה.
בתחילה היו אלו היהודים, לאחריהם הנוצרים, שבתקופה הביזנטית הקימו בעיר שתי כנסיות, הבזיליקה וכנסיית הצליינים, ולאחר מכן, בתקופה הערבית הגיעו לעיר המוסלמים, שהסבו נזק רב למבנים שהיו במקום, כשלקחו מהם חלקים לבניית בנייניהם.
אחד הבניינים שהשאירו אחריהם הערבים הוא "מסגד השישים" (ג'אמיע א-סיתין) שנבנה כנראה בסביבות המאות התשיעית והעשירית, ובו חלקים מהכנסיות הביזנטיות, ומשוער כי בית הכנסת שעליו סיפר אשתורי הפרחי משמש כבסיס המבנה, זאת לפי מספר סממנים יהודיים המצויים בו.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ביקרו בעיר מספר משלחות מחקר ארכאולוגיות, שהחלו את החפירה במקום.
כיום שוכן באתר מרכז מבקרים ארכאולוגי, ומתקיימים בו סיורים מודרכים.
בתל שילה נחשפו שרידים המלמדים על קיומו של יישוב באזור זה מתקופת הברונזה התיכונה ועד ימינו, בהם פסיפסים מרהיבים, שתי כנסיות, מסגד עתיק ובית כנסת עתיק.
חשיפת השרידים מתקופת הברזל הובילה לזיהוי האתר עם תל שילה המקראית, בו היה המשכן בתקופת התנחלות השבטים.
במאי 2012 התגלו בחפירות מטבעות עתיקים עליהם הוטבע "שנת...
הארכאולוגים מניחים שהמטבעות הם מתקופת המרד הגדול.
בחפירות הצלה שנערכו על ידי קמ"ט ארכאולוגיה בשנת 2014 התגלו שתי גתות שהתקיימו בין התקופה הביזנטית המאוחרת לבין התקופה המוסלמית הקדומה.
קיומן של גתות אלו מלמד על ההמשכיות של היישוב האנושי באזור זה.
בשנת 2013 נחשפה במקום כנסייה מהעתיקות בעולם (מהמאה ה-4 לספירה), ובה רצפת פסיפס גדולה.
בכנסייה שלושה חדרים, והיא התגלתה ליד הבזיליקה בעקבות שיטפון מי גשמים שחשף אותה.
הכנסייה נחשבת לאחת הקדומות בארץ ישראל.
בשנת 2018 התגלה בשילה רימון חרס קדום, שתוארך לתקופת הברזל.
בחפירות שהתקיימו בשנים 1926–1932 נחשפו שתי כנסיות ביזנטיות.
שרידי הכנסיות נמצאו בצדו הדרום-מזרחי של האתר למרגלות התל.
הכנסיות תוארכו על ידי החופרים למאה ה-6 לספירה.
כנסיית הצלבנים - גודלה 11.70 על 25 מטר לערך.
שרידי הכנסייה שולבו במבנה מאוחר יותר, ולכן תוכניתה אינה ברורה.
לכנסייה היו אפסיס ובמה מוגבהת מעל האולם.
מצפון וממערב לאולם הראשי נחשפו מספר חדרים.
להשערת החופרים היו בחזית הכנסייה, אולם מבוא (נרתקס) ואטריום.
במקום נמצאה רצפת פסיפס וסימני שלושה עמודים.
מצפון לאטריום נמצא בור מים שהיה מחובר באמצעות צינור למקור מים שנמצא מצפון לכנסייה.
ליד הבור נמצאו שרידים של מספר חדרים קטנים, שאחד מהם החצוב בסלע שימש לקבורה.
רצפת האפסיס עוטרה בעלי גפן ואשכולות ענבים.
רצפת הפסיפס בתוך אולם הכנסייה עוטרה בצורות גאומטריות, ורצפת הפסיפס של החדר הצפוני (פרותסיס) עוטרה בשתי איילות וביניהן עץ רימון.
מאחורי כל איילה נמצא עיטור של דג.
ברצפה זו נמצאה כתובת הקדשה בשפה היוונית שכללה חמש שורות, מוקפת במסגרת.
בכתובת מוזכרים שמם של שני אחים: פורפריוס ויעקב.
הבזיליקה - גודלה 18 × 15.10 מטר, והיא סמוכה יותר לתל.
מבנה הכנסייה כולל אולם תווך ושתי סיטראות.
בצדה המערבי של הבזיליקה נמצא אולם מבוא.
רצפת הפסיפס של אולם התווך עוטרה בדגמים גאומטריים ובדגמי צמחים.
על פי החופרים, דגם זה דומה מאוד לרצפת הקריפטה שבכנסיית אליהו הנביא במידבא, והם העלו השערה ששתי הרצפות נעשו בידי אותו אמן.
שתי הכנסיות חרבו בתקופת הכיבוש הערבי.
נמצא שנעשה שימוש משני בחלק מהפריטים האדריכליים, במבנים הערביים במקום.
בתחילת החפירות בשנת 1926 נמצאו בתל שרידי מבנים רבים מהתקופה הערבית הקדומה.
בחפירות נמצא מקום פולחן מוסלמי (ללא בניין מעליו) דמוי-מסגד.
המבנה הוא "ג'אמע א-סיתין" (מקדש השישים).
המקום שימש לטקסים אסלאמיים עוד לפני תקופת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, אך נעזב לפני שנת 1926. האתר נחפר במספר מקומות.
עמודי המסגד וכותרות המבנה נלקחו מהבזיליקה הביזנטית.
נמצאו בו נרות ערבים מתקופת ימי הביניים.
המבנה הוא ריבועי, ואורך צלעו 8.75 מטר.
בכותל הדרומי שלו נמצאה גומחה קטנה ששימשה בשלב האחרון למחראב.
הגומחה פונה לכיוון ירושלים (במקום לעיר מכה), ובשל כך העלו החוקרים השערה שהמבנה היה בעברו בית כנסת שהוסב למסגד.
ב־1978 נחתם צו הפקעה צבאי לשטח האתר.
שילה הקדומה היא אתר תיירותי של המועצה האזורית מטה בנימין.
באתר מתקיימות פעילויות שונות הכוללות סיורים מודרכים, סיורי מטמון ועוד.
ב-2013 נפתח בתחומי האתר מגדל הרואה - מגדל תצפית הכולל מוזיאון ארכאולוגי ובו ממצאים מכל התקופות בהן היה האתר מיושב, ואודיטוריום בו מוקרן על קירות שקופים סרט פנורמי המספר את סיפורו המקראי של המקום, והופק באתר עצמו בהשתתפות 150 שחקנים וניצבים.
התוכניות העתידיות של האתר כוללות הקמת אמפיתיאטרון, מרכז מסחרי, גלריות ומלון עם 60 חדרים.
תושבים פלסטינים שכנים הגישו למועצה העליונה לתכנון בשטחי המנהל האזרחי התנגדויות לתוכניות אלו, בטענה של פגיעה באדמותיהם.
התנגדות נוספת הייתה של עמותת "עמק שווה", שטענה שתהיה פגיעה בשכבות הארכאולוגיות.
המועצה דחתה את רוב ההתנגדויות ואישרה את הבנייה, בכפוף למתן פתרון לאיסור המוטל על פלסטינים להיכנס למקום, בהתאם לצו אלוף הפיקוד ומאחר שהוא מצוי בתחום ההתנחלות שילה.
עבודות בינוי שהתבצעו באתר בניגוד לחוק לפני האישור, הופסקו על ידי המועצה האזורית מטה בנימין, ואושרו בדיעבד על ידי המועצה העליונה, בנימוק שהן משתלבות בתוכניות הפיתוח שאושרו.
עתירה לבג"ץ נגד דרך ניהול האתר על ידי עמותה, נדחתה על ידי בג"ץ.
אתר שילה הקדומה הוא נקודת הסיום של מרתון התנ"ך הבינלאומי, המשחזר את הריצה המקראית מאפק לשילה הקדומה לאחר תבוסת בני ישראל לפלשתים בקרב חורבות אבן העזר (עזבת צרטה) לפי המתואר ב.
שִׁילֹה היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בהר אפרים שבדרום השומרון.
היישוב שייך למועצה אזורית מטה בנימין, והוא הראשון ביישובי גוש שילה.
היישוב סמוך להתנחלויות עלי ומעלה לבונה ולכפרים הפלסטיניים קריות, ג'אלוד וסינג'יל.
שילה סמוכה לאתר המקראי של שילה הקדומה.
לפי המסורת היהודית משכן שילה עמד שם בין השנים ב'תק"ב - ב'תתע"א (1258 לפנה"ס - 889 לפנה"ס).
לפי הארכאולוגיה והכרונולוגיה המדעית שילה הקדומה וכנראה גם המשכן נחרבו באמצע המאה ה-11 לפנה"ס.
למרגלות היישוב נמצא מרכז המבקרים "שילה הקדומה", ובפסגת תל שילה נבנה מיצג אורקולי ומוזיאון קטן, בו מוצגים ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בתל שילה החל מהתקופה הכנענית ועד ימינו.
בשנת 2013 הוקם במקום מגדל הרואה.
כזכר לחג ט"ו באב שהתקיים בשילה הקדומה, ומוכר כ"חג האהבה", חוגג גם כיום היישוב את ט"ו באב כחגו, ומתקיימים בו יריד, סדנאות מחול לנשים ופעילויות נוספות.
כבר לאחר מלחמת ששת הימים, החלו אנשי הציונות הדתית לבקר בתל "חרבת סילון", בו שרידים ארכאולוגיים של שתי כנסיות ביזנטיות, כנסייה צלבנית ומסגד המכונה "ג'אמע א-סיתין" (מסגד השישים), בשל זיהוי המקום עם שילה המקראית ובטענה שהמסגד במקום הוקם על חורבת המשכן.
בנוסף לשרידים הארכאולוגיים, היו למרגלות התל שני מבנים שבנתה משלחת ארכאולוגים מדנמרק בשנים 1926–1931 ומסגד נוסף הקרוי "ג'מע אל-יתים" או "ג'מע עומר", על שם הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב.
בשנת 1969 הגיעו למקום כ-30 חברים בתנועה למען ארץ ישראל השלמה בשיירה של כלי רכב אזרחיים מלאים מזון ואוהלים.
לחיילים במחסומים שעברו בדרך הם הסבירו שהשיירה בדרכה לטיול בגליל.
תחילה ניסו להתיישב בהר גריזים אך לבסוף בחרו בתל-שילה.
הקבוצה הגדירה את עצמה כעל-מפלגתית אך אחד ממשתתפי הקבוצה היה ח"כ שמואל תמיר.
אלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי, הורה על פינוים המיידי והנקודה ננטשה.
עם הקמת גוש אמונים ב-1974, בוצעו ניסיונות התיישבות נוספים במקום.
ב-11 באוגוסט 1974 נפגשה מזכירות "גרעין שילה" עם השר ישראל גלילי, שעמד בראש ועדת השרים לענייני התיישבות, כדי לקדם את תוכניתם להקמת "כפר תעשייתי", שבו יוקמו שלושה מפעלים: מפעל תעשייה ביטחוני, מפעל כימי ומפעל לנגרות.
מספר שבועות לאחר מכן, באוקטובר 1974, קבוצה של 200 מתנחלים הקימה מאהל במקום, אף על פי שלא קיבלו אישור ממשלתי.
"גרעין שילה" ביצע עוד שלוש עליות בלתי־חוקיות, שהסתיימו בפינוים.
באפריל 1975 הותר ל"פלוגת־עבודה" של "גרעין שילה" ללון במחנה הצבאי הירדני הנטוש סמוך לעין יברוד לאחר שהבטיחו שאין מדובר בניסיון התנחלות.
"פלוגת־העבודה" נשארה במקום שהפך להתנחלות עפרה.
בינואר 1978 (א' בשבט תשל"ח) שוב התיישבה בתל שילה קבוצה של מתנחלים, הפעם תחת מסווה של מחנה חפירות ארכאולוגיות.
זאת בעידוד שר החקלאות, אריאל שרון, ללא אישור הממשלה.
הוצבו בתל מספר קראוונים שאוכלסו על ידי שמונה משפחות וכ-40 בחורי ישיבה שגרו במבנה שבנתה המשלחת ארכאולוגית בשנות העשרים.
המעשה גרם למתיחות ביחסי ישראל וארצות הברית כיוָן שהדבר פגע במשא ומתן לשלום עם מצרים שהתנהל אז.
הנשיא ג'ימי קרטר הודיע שהתנחלות נוגדת לחוק הבינלאומי, אך בפברואר 1978 הבהיר ראש הממשלה מנחם בגין לשגריר ארצות הברית בישראל סמואל לואיס שמדובר בחפירה ארכאולוגית.
לאחר הקמת היישוב הציבו פעילי שלום עכשיו בשער היישוב, את הפסל של יגאל תומרקין: 'שובך יונים' - בצורת שובך גדול בתגובה, התושבים פרסמו מודעה ב'מעריב', שבה הם מודים ל'שלום-עכשיו' על "תרומתם האומנותית" לחידוש היישוב היהודי בשילה.
פסלו של תומרקין ניצב עד היום בכניסה לשילה ולפני מספר שנים אף שופץ על ידי היישוב שילה ואתר "שילה הקדומה" והוא מהווה נקודת ביקור למטיילים הרבים הפוקדים את האזור.
בשנים האחרונות נבנו ואוכלסו מספר שכונות חדשות ביישוב, ובהם: "מדורגי שילה", "התכלת" "הארגמן" ו"כרמי שילה" היישוב כיום מונה כ-488 משפחות.
ב-22 באפריל 1979, התקבלה החלטת הממשלה הרשמית להקים יישוב בשילה, עם זאת הובהר כי:
החלטת הממשלה מאפריל 1979, הייתה בניגוד להחלטה מינואר 1978, שאין להקים במקום יישוב אלא יש רק היתר לחפירה ארכאולוגית זאת מאחר שהממשלה הצהירה כי "לא יפקיעו קרקעות מערבים לצורך בניין היישובים בשטחים".
ואילו שילה מוקפת כפרים ערביים צפופים וחלקות קרקע מעובדות, אין כמעט אדמות מדינה והקמת יישוב, ולו הקטן ביותר, תחייב תפיסת קרקע פרטית.
על פי עמדתה הרשמית של מדינת ישראל, הקרקע עליה נבנתה שילה היא "אדמות מדינה".
אולם "שלום עכשיו" טוענת שכרבע מהשטח הוא קרקע פלסטינית פרטית.
שילה נמצאת 40 ק"מ צפונית לירושלים וכ-30 ק"מ ממזרח לקו הירוק, ליד כביש 60. היישוב ממוקם על שני הרים, אחד בגובה של כ-800 מטרים והשני בגובה של כ-750 מטרים.
על ההר הגבוה נמצאת השכונה העליונה, "רמת שמואל", ועל ההר הנמוך יותר נמצאת השכונה האמצעית "עלי הכהן", ובחלקו התחתון נמצאת שכונת "נחלות".
היישוב שוכן סמוך לעמק שילה, שבקצהו נמצאים מטעי היישוב ואזור התעשייה של גוש שילה.
מקורו של נחל שילה, אחד משלושת יובלי הירקון, הוא בקרבת היישוב.