tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מאמן עבור המלך חיילים חסרי ניסיון אך צבאו של רזאוס מתקדם במהירות עבורם והם נאלצים להילחם איתו בכפר קרוב, לפני שהחיילים הוכשרו.
בקרב הם מופתעים מחיילים שהתחפשו לגופות ומובילים עליהם בפער גדול.
הם מתחילים לנצח ולהגיע למלך המצוי במרכז ההגנה אך הרקולס וחבריו מביאים כרכרת סוסים ומשמידים את מרבית התוקפים ומנצחים.
המלך מחליט לאמן את חייליו לפני שהם מתקרבים לעוד קרב.
בלילה הרקולס מדמיין את קרברוס, כלב השאול מגיע לעברו ומבין שיצטרך לפתוח את עברו.
צבא תראקיה משלים את האימונים ומחליט להתקדם עבור בסיס צבאו של רזאוס, אשר לכאורה נשלט בידי אנשים, קנטאורים ועוד מפלצות.
בקרב מתברר שאין קנטאורים אלא הרבה פרשים וביניהם רזאוס, מצביא מורד של המלך.
הרקולס ואנשיו מפתיעים את הפרשים והורגים את רובם בעוד הצבא נערך בטור שחוסם את לחימת הרגלים.
הקרב מסתיים מהר אך רזאוס נע לקרב אחד על אחד נגד הרקולס ומפסיד.
רזאוס וחייליו נלקחים כאסירים לבית המלך ובה הוא מתעמת עם הרקולס בטענתו שהוא הולך נגד האיש הלא נכון ומכתיר את הכובש שפגע בעמו.
הרקולס קולט שארגניה פונה לעבר רזאוס השבוי והיא מגלה שרזאוס צדק והיא מחויבת לעזור למלך המאיים על חיי בנה, אריוס, אם כי היא מחכה ליום בו תיפסק המלחמה ביוון.
ברגע זה המלך קוטיס מצווה על הגנרל להכתיר אותו למלך המאוחד של יוון.
המלך פונה להרקולס וקורא לו להיות מצביא ראשי בצבאו, אך הרקולס מעדיף לקבל את זהבו וללכת.
עם זאת בלילה הוא וחבריו מחליטים להישאר ולמרוד במלך האכזרי, למעט אותוליקוס הרוצה להנות מהזהב.
הם פונים לשחרר את רזאוס בעזרתה של ארגניה אך נתפסים בידי אנשי הצבא והגנרל ונשלחים לכלא.
לכלא מגיע המלך של אתונה, אריסתאוס המספר להרקולס על כך שבאתונה הוא סימם את הרקולס בלילה בו חזר מהמלחמה ושיסע 3 זאבים שחורים באשתו ובבניו עד שנהרגו.
מאותו לילה גרם להרקולס להזיות.
המלך קוטיס מחליט להוציא להורג את בתו אך הרקולס מקבל כוחות בעידודו של החוזה אמפיאראוס, משתחרר מהכבלים, מציל את ארגניה, נלחם והורג את שלושת הזאבים השחורים ומשחרר את כל הכלואים.
המלכים נמלטים מהכלא והרקולס ואנשיו אחריהם.
הרקולס דוחק לפינה את אריסתאוס והוא מתחנן לחייו אך ללא הועיל.
מאחוריו מגיע הגנרל סיטאקלס, חונק אותו עם שוט אך נהרג בידי לודאוס, אחיינו הצעיר של הרקולס.
הם מגיעים לעצור את המלך אך הוא נמלט החוצה לעבר הצבא ומחזיק באריוס, נכדו ויורש הכתר.
החבורה מהססת להילחם אך מטר יריות על קשתים מבשר על חזרתו של אותוליקוס.
הקרב מתחיל ותידאוס הברברי מחזיר את אריוס לאמו אך נפצע קשה מהחצים ומת.
הלוחמים של המלך נעים לעבר הארמון כדי לתפוס את הרקולס אשר נעמד מאחורי פסל אדיר של האלה הרה ובכוחות האלים מניף אותו ממקומו ומפיל אותו על מאות החיילים ועל המלך קוטיס למותם.
החיילים שנשארו זורקים את הנשק וכורעים ברך להרקולס ואריוס מקבל את הכתר של סבו.
מרבית הדמויות בסרט מוכרות בתרבות יוון העתיקה:
דוויין ג'ונסון - הרקולס בן זאוס.
איאן מקשיין - אמפיאראוס, חוזה המתקשר עם האלים וידידו הטוב של הרקולס.
רופוס סוול - אותוליקוס, שכיר חרב אכזר וחברו של הרקולס.
אקסל הני - תידאוס, ברברי ומחברי הרקולס.
אינגריד בולסו ברדל - אטלנטה, ציידת אמזונה וחברה של הרקולס.
ריס ריצ'י - לודאוס, אחיינו של הרקולס המשמש כמספר סיפורים.
טוביאס סנטלמן - רזאוס, מצביא שמרד במלך.
רבקה פרגוסון - ארגניה, הנסיכה של תראקיה.
פיטר מולאן - גנרל סיטאקלס, הגנרל של צבא תראקיה.
ג'וזף פיינס - המלך אריסתאוס, מלך אתונה בה נולד הרקולס.
אייזק אנדרוס - אריוס, בנה של ארגניה.
ג'ון הרט - המלך קוטיס, מלכה של תראקיה ואביה של ארגניה.
השחקנית אירינה שייק מופיעה בכמה סצנות כמגרה, אשתו של הרקולס שנפטרה.
הרקולס סגרס (Hercules Seghers) (בערך 1589 - בערך 1638) היה צייר ומדפיס הולנדי בתור הזהב של הציור ההולנדי.
הוא נקרא "צייר הנוף בעל השראה, הניסיון והמקוריות הגדולים ביותר" בתקופתו.
כנ"ל גם בתחום הדפוס החדשני עוד יותר.
אביו של סגרס נפטר בשנת 1612, לאחר מכן חזר להארלם והצטרף לגילדת סנט לוק בהארלם.
הוא שב לאמסטרדם בשנת 1614 כדי להשיג משמורת על בת לא לגיטימית, ובשנה שלאחר מכן התחתן עם אנקה ואן דר ברוגן מאנטוורפן, שהייתה מבוגרת ממנו בשש עשרה שנה.
בשנת 1620 קנה בית גדול בג'ורדאן שבלינדנגרכט בכ-4,000 גילדן הולנדי, אולם בסוף שנות ה-1620 היו לו חובות, ובשנת 1631 נאלץ למכור אותו.
מהסטודיו שלו בגג הבית, שנהרס ב -1912, נשקף נוף שנמצא על אחד התחריטים שלו.
באותה שנה עבר לאוטרכט והחל למכור אמנות.
נראה שהוא נפטר בשנת 1638, כשקורנליה דה וייט מוזכרת כאלמנתו של "הרקולס פיטז".
כמו פרטים נוספים מהתיעוד על חייו של סגרס, מתבסס על נדירות שמו הפרטי.
מקורות מאוחרים אמרו כי סגרס היה שתיין בסוף ימיו ונפטר לאחר שנפל במדרגות.
המוניטין שלו הוכר על ידי סמואל ואן הושטראטן, שהציג אותו יותר כאב רומנטי גאון בודד, עני ולא מובן, הערכה המבוססת בעיקר על תחריטיו .
הוא ידוע בעיקר בזכות התחריטים החדשניים שלו, בעיקר של נופים, שלעיתים קרובות הודפסו על נייר או בד צבעוניים, ועם דיו צבעוני, ונצבעו ביד.
הוא עשה גם שימוש בטכניקות הדפסה חדישות ובעזרים כמו בדים עבים, כדי לקבל אפקטים מיוחדים.
בסך הכל רק 183 רישומים שלו שרדו והרוב נמצאים עכשיו במוזיאונים.
בחדר ההדפסים בריקמוזיאון, באמסטרדם, יש את האוסף הטוב ביותר.
רמברנדט קנה שני ציורים (היו לו שמונה) והדפסים של סגרס, ורכש את אחת מהמקוריות שלו "טוביאס והמלאך " אותם עיבד מחדש ב"בריחה למצרים", תוך שמירה על תצוגה רחבה של הנוף.
רמברנדט עיבד מחדש את ציורו של סגרס "נוף הררי", נמצא במוזאון אופיצי, וסגנון הנוף שלו מראה השפעה מסוימת מצד סגרס.
אף על פי שהתיארוך של הדפסיו לא ברור, "העיירה עם ארבעה מגדלים" נחשב כאחד מההדפסים המאוחרים ביותר סביב 1631. בהתחשב במספר הקטן של רישומים ששרדו, אין זה סביר שהדפסים היו מקור הכנסה משמעותי עבורו.
הרישום שלו "ערימת הספרים", הוא יוצא דופן בהדפסים בנושא טבע דומם מהמאה ה -17.
נראה שהוא המציא את טכניקת ההדפס הנקראת אקווטינטה, שהתגלתה באנגליה למעלה ממאה שנים מאוחר יותר על ידי אלכסנדר קוזנס.
הרקולס סגרס היה ככל הנראה ידוע בעיקר בקרב בני דורו בזכות ציורי נופים ונושאי טבע דומם כמו עמק הנהר.
הציורים שלו נדירים, כשרק חמישה עשר שרדו (אחד מהם נהרס בשריפה באוקטובר 2007 ).
פרדריק הנרי, נסיך האורנג' קנה ציור נופים בשנת 1632. רבים מהנופים המצוירים שלו הם קומפוזיציות הרריות פנטסטיות, ואילו בהדפסיו גדולתו היא לרוב בגישה הטכנית ולא בנושא.
ציורי הנופים מציגים נוף אופקי רחב, עם דגש של פני האדמה ולא השמיים.
בשניים מהציורים בברלין הוסיפו רצועות שמיים בחלקם העליון, מאוחר יותר כדי לענות על הטעם המשתנה.
סגרס שאב ממסורת ציורי הנוף הפלמי, אולי כמו גוס דה מומפר ורולנדט סייברי.
אך גם הוסיף את ה"היבטים הפנטסטיים והחזוניים של ציור הנוף המניירים".
במלאי של אוסף הצייר הימי יאן ואן דה קפל משנת 1680, שהיה בבעלותו חמישה ציורים של סגרס, מתואר בו הנוף של בריסל, שאם זה נכון, המשמעות היא שסגרס נסע לשם, ככל הנראה כשהיה צעיר, כשהסגנון שלו מראה את השפעה הפלמית בציורו .
הרקיע השביעי היא סדרת דרמה משפחתית טלוויזיונית אמריקאית שנוצרה והופקה על ידי ברנדה המפטון, בהפקת אהרון ספלינג.
הסדרה עלתה לראשונה ב-26 באוגוסט 1996 ברשת The WB, שם שודרה במשך עשר עונות, מה שהפך אותה לסדרה הארוכה ביותר בתולדות הרשת.
לאחר השבתת הרשת ומיזוגה עם רשת UPN ליצירת The CW, הסדרה עלתה ברשת החדשה ב-25 בספטמבר 2006, לעונתה האחת-עשרה והאחרונה.
הפרק האחרון שלה שודר ב-13 במאי 2007. הרקיע השביעי הייתה הסדרה האחרונה שהופקה על ידי Spelling Television לפני שהיא נסגרה והפכה ליחידה בשם CBS Television Studios .
הסדרה עוקבת אחר הכומר אריק קמדן, כומר פרוטסטנטי המתגורר בעיירה הבדיונית גלנואק, קליפורניה, ואשתו אנני כשהם מתמודדים עם גידול שבעה ילדים בגילאים הנעים בין תינוקות למבוגרים עם משפחות משלהם.
סטיבן קולינס – הכומר אריק קמדן
קתרין היקס – אנני קמדן
דייוויד גלאגר – סיימון קמדן (עונות 1–7 ו-9–10; עונה 8 תפקיד חוזר)
ג'סיקה בייל – מרי קמדן (עונות 1–6; עונה 7 חוזרת, אורחת מיוחדת 8 ו-10)
בוורלי מיטשל – לוסי קמדן
מקנזי רוסמן – רותי קמדן
צ'אז למאר שפרד – ג'ון המילטון (עונות 4–5; חוזרת בעונות 1–3)
מורין פלניגן – שנה סאליבן (עונה 4; חוזר בעונה 3)
אדם לוורנה – רובי פאלמר (עונות 5–7; חוזר בעונה 4)
ניקולס ברינו – סם קמדן (עונות 6–11; ללא קרדיט בעונות 3–4, מוצג בעונה 5)
לורנצו ברינו – דייוויד קמדן (עונות 6–11; ללא קרדיט בעונות 3–4, מוצג בעונה 5)
ג'וף סטולטס – בן קינקרק (עונה 7; חוזרת בעונות 6 ו-8–11)
ג'ורג' סטולטס – קווין קינקרק (עונות 7–11; חוזר בעונה 6)
אשלי סימפסון – ססיליה סמית' (עונות 7–8)
רייצ'ל בלנצ'ארד – רוקסן ריצ'רדסון (עונות 7–8)
ג'רמי לונדון – צ'נדלר המפטון (עונות 7–8)
סקוטי ליוונוורת' – פיטר פטרובסקי (עונה 8; חוזרת בעונה 7)
טיילר הקלין – מרטין ברואר (עונות 8–11)
שרה תומפסון – רוזנה "רוז" טיילור (עונה 10; חוזרת בעונה 9)
היילי דאף – סנדי ג'יימסון (עונות 10–11)
מייגן הנינג – מרדית' דייוויס (עונה 10)
הרקיע השביעי הייתה סדרת הטלוויזיה הנצפית ביותר אי פעם ברשת The WB.
היא מחזיקה בשיא השעה הנצפית ביותר של הרשת עם 12.5 מיליון צופים, ב-8 בפברואר 1999; 19 מתוך 20 השעות הנצפות ביותר של הרשת היו מהסדרה.
ב-8 במאי 2006 צפו בה 7.56 מיליון צופים, הרייטינג הגבוה ביותר שלהרשת מאז ינואר 2005. כשהתוכנית עברה ל-The CW הרייטינג ירד.
במאי 2025 דווח כי חברת אולפני CBS מפתחת גרסה מחודשת לסדרה וכי אנתוני ספארקס יכתוב את הגרסה החדשה של הסדרה.
ג'סיקה בייל, ששיחקה בסדרה המקורית, צפויה לשמש כמפיקה בפועל דרך חברת ההפקות שלה, ואילו המפיק דבון פרנקלין צפוי גם הוא לשמש כמפיק בפועל, במסגרת הסכם כולל עם אולפני CBS.
הרקיע השביעי הוא שמו של מתחם מסעדות מסתובב הממוקם על מגדל אוסטנקינו במוסקבה.
בשנים 1967–1975 היא הייתה המסעדה המסתובבת הגבוהה ביותר (ביחס לקרקע) בעולם.
המסעדה הורכבה משלושה אולמות: "ברונזה", "כסף" ו"זהב", בשלוש קומות נפרדות בגובה של 328–334 מ' מעל פני הקרקע.
בכל אולם סופקו 24 שולחנות ארבעה מושבים, הממוקמים לאורך החלונות הפנורמיים במעגל ברדיוס של 9.2 מטר.
השטח הכולל של האולמות הוא 600 מ"ר, רוחב כל אחד משלושת האולמות הוא 2.5 מטר.
הקיבולת המקסימלית של כל רמה היא לא יותר מ-80 אנשים, ולכן המקומות הוזמנו אך ורק מראש.
המסעדה הייתה אטרקציה תיירותית פופולרית במוסקבה בשל העובדה שהחדרים בצורת הטבעת שלה ביצעו סיבובים מעגליים סביב צירם במהירות של סיבוב אחד בארבעים דקות.
מתחם מסעדות הרקיע השביעי היום
בשנת 2016 חידשו את עבודתם שני מפלסים במתחם המסעדות - בית קפה וקפה - אולם המסעדה נפתח בשנת 2017.
מתחם המסעדות "הרקיע השביעי" מורכב היום משלושה מפלסים: בית קפה (334 מטר), קפה (331 מטר) ומסעדה (328 מטר).
הרקולס בניו יורק הוא סרט אמריקאי משנת 1970. זהו סרט הבכורה של ארנולד שוורצנגר, אך עקב מבטאו האוסטרי הוא דובב.
בהר האולימפוס הרקולס כועס על אביו זאוס על כך שאינו מאפשר לו לעזוב את משכן האלים.
בסופו של דבר זאוס שולח את בנו למקום שבו יש אנשים - ניו יורק, שם הרקולס פוגש באנשים שונים שרואים בו נעלה פיזית, מתחבר עם גבר קטן ורזה בשם פרצי, ונהיה למתאבק מקצועי.
זאוס, הצופה בהרקולס מלמעלה, לא מרוצה מעיסוקיו, שכן הוא בעיניו הם מהווים לעג לאלים.
הוא קורא למרקוריוס לעצור את הרקולס, ולאחר שזה לא מצליח להחזירו, זאוס מצווה על נמסיס לדאוג שהרקולס יישלח לאזורי תופת הנשלטים על ידי פלוטו.
עם זאת, יונו משכנעת את נמסיס להרעיל את הרקולס ברעל שיוציא ממנו את האלוהות שבו.
נמסיס מדווחת לפלוטו על המתרחש, וזה מהמר על סכום כסף גדול כנגד הרקולס בתחרות האיש החזק, בה עתיד הרקולס להשתתף.
הרקולס אכן מפסיד, אך בינתיים זאוס מגלה על מה שקורה עם בנו ומתערב על מנת להחזיר לבנו את האלוהות.
הרקולס התינוק הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הבריטי סר ג'ושוע ריינולדס, שנוצר בשנת 1788. היצירה מתארת את דמותו של הרקולס הפעוט כשהוא חונק נחשים – סצנה הידועה מן המיתולוגיה יוונית – ומציגה רק את הדמות הראשית ללא שאר מרכיבי הסיפור המלא.
הציור קשור ישירות לגרסה גדולה יותר של אותה סצנה, שהוזמנה מריינולדס על ידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, בשנת 1785, ומוצגת כיום במוזיאון ארמיטאז' שבסנקט פטרבורג.
ההזמנה מהקיסרית, שנחשבת לאחת הפטרוניות הגדולות של האמנות בתקופתה, הייתה מהיוקרתיות ביותר בקריירה של ריינולדס.
באיגרת לדוכס רטלאנד מיום 20 בפברואר 1786 תיאר האמן כי "הגודל, הנושא והכול הושארו לשיקול דעתי", דבר שהפך את ההזמנה לאתגר ייחודי.
ריינולדס בחר לתאר את הרקולס הפעוט בעקבות האודה הנימאית הראשונה מאת פינדארוס, המתארת את גבורתו של הרקולס עוד בילדותו.
הבחירה עוררה ביקורת בקרב בני זמנו – למשל, הוראס וולפול טען שראוי היה לבחור נושא מההיסטוריה הבריטית או הרוסית – אך ריינולדס עמד על עדיפות הנושאים הקלאסיים.
ביצירה ששלח לקיסרית צירף הסבר לפרינס פוטיומקין: "בחרתי בתיאור המפתיע של אומץ הרקולס בעודו ילד, כי הנושא מרמז (גם אם מרמז מרחוק) על האומץ הלא ילדותי אך הידוע של האימפריה הרוסית".
גרסאות, תהליך עבודה ומקורות השראה
הציור המקורי שהוזמן לארמיטאז' נוצר בין 1786 ל-1788 והוצג בהאקדמיה המלכותית לאמנויות.
ריינולדס ציין כי מתחת לגרסה הסופית "מסתתרות עשר תמונות – חלקן טובות יותר, חלקן פחות".
הגרסה הנדונה כאן קטנה יותר, ומתמקדת בדמותו היחידה של הרקולס הפעוט נאבק בנחשים, ללא אלמנטים נוספים.
קיום מספר גרסאות של הציור, לצד שלושה רישומים בעט ודיו המתארים את אותה הדמות, מעיד כי ריינולדס החל ביצירתו מן הדמות המרכזית – ולא מתוך תכנון מוקדם של קומפוזיציה מלאה – דבר המלמד על מיקודו הדרמטי בדמות הראשית.
המודלים ששימשו את ריינולדס היו בנו של מסגר המסגרות ויליאם קריב, וכן ויליאם רולף, בנו של מנהל משק אצל אדמונד בורק.
ביצירה ניכרת גם השפעתו של פטר פאול רובנס – במיוחד בגוון העור של הרקולס, בפרספקטיבה של רגלו הקדמית ובברק של גופות הנחשים – תוצאה של ביקורו של ריינולדס באנטוורפן ובריסל באוגוסט 1785.
היצירה הרקולס התינוק הושוותה ביצירתה ובמבנה הקומפוזיציה שלה ליצירה אחרת של ריינולדס, "אוגולינו וילדיו בכלא".
בשני המקרים ניכר כי האמן החל את עבודתו מן הדמות המרכזית – ולא מתוך תכנון מוקדם של סצנה מלאה – דבר המלמד על שיטת עבודתו ועל מיקודו הפסיכולוגי בדמות הראשית.
בנוסף, ביצירה ניכרת השפעה סגנונית בולטת של פטר פאול רובנס.
הדבר בא לידי ביטוי בעיבוד הדרמטי של גוף הרקולס, בפרספקטיבה של רגלו הקדמית ובברק החיוני של דמויות הנחשים.
ריינולדס, שביקר באנטוורפן ובבריסל בשנת 1785, התרשם במיוחד מיצירותיו של רובנס, והשפעה זו ניכרת כאן בעוצמה, גם ללא זיקה ישירה ליצירה מסוימת.
הציור נרכש מהאמן בשנת 1791 על ידי ויליאם, הרוזן הרביעי מפיצוויליאם, תמורת 150 גיני.
הרוזן, שהיה ידידו הקרוב ופטרונו של ריינולדס, הזמין ממנו בעבר דיוקנאות של עצמו, של אשתו שרלוט, רוזנת פיצוויליאם, ושל בנם לורד מילטון.
היצירה הוצגה במספר תערוכות מרכזיות:
הרקולס מלנסדאון הוא פסל שיש רומי המתוארך לסביבות שנת 125 לספירה.
כיום הוא שמור באוסף מוזיאון פול גטי, בווילה גטי שבמאליבו, לוס אנג'לס.
הפסל מתאר את הגיבור המיתולוגי הרקולס כדמות צעירה וחסרת זקן, בהתאם לסגנון המזוהה עם הפסל היווני ליסיפוס.
הפסל מתאר את הרקולס הצעיר, האוחז בעור האריה מנמאה, בעוד אלה מונחת על כתפו.
היצירה התגלתה בשנת 1790 בטיבולי שבאיטליה, באתר וילתו של הקיסר אדריאנוס– מקום שבו התגלו מאז המאה ה־16 העתקים רומיים מוקפדים, לצד חיקויים חופשיים, של פסלים יווניים.
כיום נחשב הפסל לדוגמה לאלתורים רומיים מתקופת האימפריה, שנעשו בהשראת הסגנון הפיסולי היווני של המאה הרביעית לפני הספירה, ולא כהעתק של יצירה יוונית מקורית מסוימת.
הפסל התגלה בחלק מהאתר שבו שכנה בעבר וילה אדריאנה, אזור שהיה שייך לרוזן ג'וזפה פֶדה.
הוא נרכש במהרה על ידי תומאס ג'נקינס, חובב עתיקות וסוחר אנגלי, שהיה מקושר היטב לאצולה הבריטית שהייתה במסע הגראנד טור.
בשנת 1792 נרכש הפסל על ידי המרקיז הראשון מלנסדאון.
במעמד גילויו היה הפסל מקוטע, אך שוקם זמן קצר לאחר מכן, שכן טעם התקופה הנאו-קלאסית לא נטה חסד לפסלים שבורים.
המשחזר, ככל הנראה הפסל קרלו אלבצ'יני, השלים חלקים חסרים בהתאם לאסתטיקה בת זמנו: האף שוחזר, כמו גם האמה הימנית, מספר אצבעות, חלקו האחורי של עור האריה, חלק מהירך הימנית וכל שוק שמאל — הכל הותאם והורכב תוך ניסיון לשמור על מיזוג עדין עם המקור.
בשנות ה־70 של המאה ה־20 הוסרו השחזורים, לאחר שהתברר כי הסיכות מברזל ועופרת שחיברו את התוספות החלו להתרחב עקב קורוזיה ואיימו לשבור חלקים נוספים מהשיש.
חלק מהשחזורים מן המאה ה־18 הוחלפו ביציקות עשויות שרף אפוקסי, במטרה "להציג את המקור ככל האפשר כשהוא נקי מתוספות זרות", כפי שניסח זאת המשמר ג'רי פודאני.
בשנים האחרונות שולבו השחזורים מחדש בגוף הפסל בצורה מדודה וזהירה.
הפסל נותר בבית לנסדאון שבלונדון עד שנות ה-30 של המאה ה-20, אז נהרסו אולמות הקבלה הגדולים במסגרת תוכנית להרחבת רחוב.
בעקבות זאת נמכרו פסלי לנסדאון במכירה פומבית בשנת 1930.
פול גטי רכש את הפסל בשנת 1951.
הרקולס וההידרה (בספרדית: Hércules y la Hidra) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הספרדי פרנסיסקו דה סורבראן, שנוצר בשנת 1634. היצירה מתארת את אחת מעלילותיו של הרקולס מן המיתולוגיה היוונית, והיא חלק מסדרה בת עשרה ציורים שהוזמנו עבור אולם הממלכות בארמון בואן רטירו שבמדריד.
בציור מתואר הרקולס נאבק במפלצת ההידרה מלרנה – נחש רב־ראשי שהצלחה להרוג אותו נחשבה לאתגר בלתי אפשרי, משום שכל ראש שנכרת צימח שניים במקומו.
הרקולס מצליח להתגבר עליה בעזרת אש ואלה, והציור מתאר את הרגע הדרמטי שבו הוא אוחז באלה ומתכונן להכות.
דמותו של הרקולס מצוירת מקרוב ובפרספקטיבה נמוכה, באופן שמעצים את עוצמתו הפיזית והדרמטית.
השימוש באור וצל מדגיש את שריריו של הגיבור, והקומפוזיציה כולה מעניקה תחושת תנועה ועוצמה.
הציור הוא חלק מסדרה מונומנטלית שהוזמנה בשנת 1634 על ידי חצרו של פליפה הרביעי, מלך ספרד, במטרה לעטר את אולם הממלכות בארמון בואן רטירו.
הסדרה כללה סצנות קרב, סמלים מלכותיים, דיוקנאות, ואלגוריות - וביניהן סדרת "מעללי הרקולס", שנועדה להציג את הרקולס כדמות מייסדת של המלוכה הספרדית וכמודל לשלטון מוסרי ונאור.
דמותו של הרקולס נתפשה בתקופה זו כסמל לא רק לכוח, אלא גם לתכונות שנדרשות ממלך צודק: תבונה, אומץ, נאמנות, ואיפוק.
ציור זה, כמו שאר הסדרה, אינו רק ייצוג מיתולוגי אלא אלגוריה פוליטית, המציגה את המלך כסוג של גיבור־משרת, האחראי על הגנת העם ונשיאת עול השלטון.
לפיכך, היצירה משתלבת בשיח הרעיוני של התקופה, שבו התכונות המוסריות של הרקולס נועדו להצדיק ולחזק את הלגיטימציה של המלוכה.
סדרת "מעללי הרקולס" היא הפרויקט המיתולוגי היחיד הידוע של סורבראן, שרוב יצירתו עסקה בנושאים דתיים.
עם זאת, ההתמודדות שלו עם עירום גברי לא הייתה חדשה לגמרי: ציוריו המוקדמים "הצליבה" (1627) ו־"פטרוס הקדוש מתגלה לנולאסקו" (1629) כוללים דמויות עירומות ומתאפיינים בשימוש דרמטי באור־צל לתיאור אנטומיה טבעית - טכניקה שחוזרת גם כאן.
סורבראן גם הושפע ממקורות גרפיים מוקדמים, בעיקר מסדרות הדפסים של קורנליס קורט והנס זבלד בהם מהמאה ה־16, שעסקו בעלילות הרקולס.
ההדפסים תרמו לעיצוב הקומפוזיציות והאיקונוגרפיה של הסדרה.
הֵרַקְלֵיטוֹס מאפסוס (ביוונית עתיקה: Ἡράκλειτος ὁ Ἐφέσιος) היה פילוסוף יווני קדם-סוקרטי, יליד אפסוס שבאסיה הקטנה, שפעל בסביבות סוף המאה ה-6 לפנה"ס ותחילת המאה ה-5 לפנה"ס.
סגנונו המעורפל זיכה אותו בכינויים כמו "האפל" ו"איש החידות".
ככל הנראה, היה בשיא פעילותו בסביבות 500 לפנה"ס.
הפילוסופיה של הרקליטוס מדגישה את השינוי כאלמנט מרכזי של המציאות, ואת האחדות הקיימת בין הניגודים.
הוא נוטה לבקר את הפילוסופים שקדמו לו, בהם פיתגורס וקסנופנס, וכן את הומרוס והסיודוס.
לא ברור אם הוא עצמו עסק בכתיבה פילוסופית או שאמרותיו לוקטו לקובץ לאחר מותו, אך מקובל להניח כי היה קיים חיבור פרי עטו.
סגנונו של הרקליטוס, הכולל פרגמנטים קצרים העומדים כל אחד בפני עצמו, משקף במידה רבה את אופן הכרת המציאות שלו, שמבכרת תפיסה אינטואיטיבית על פני היקשים לוגיים.
בדומה לכך, הפרדוקסליות של חלק ממשפטיו, כמו גם חוסר העקביות בינם לבין עצמם, עולות בקנה אחד עם הדינמיות, שהיא האלמנט המרכזי בתורתו.
אין ידיעות מדויקות בנוגע לחייו של הרקליטוס.
הביוגרף היווני דיוגנס לארטיוס מקדיש לו כרך ביצירתו "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים", אך מידת הדיוק של מקור זה מוטלת בספק.
לפי דיוגנס, שם אביו של הרקליטוס היה בלוסון (Blosôn) או הראקון (Herakôn).
הוא פרח בתקופת האולימפיאדה ה-69, כלומר בין 504 ל-500 לפנה"ס.
אפלטון סבור כי הוא פעל אחרי פרמנידס, אך סביר יותר להניח כי הוא חי וכתב לפניו: בעוד שאצל הרקליטוס לא מופיע שמו של פרמנידס, בניגוד לפילוסופים אחרים אותם ביקר, באחד מכתביו של פרמנידס ניתן להבחין בהשפעתו הפילוסופית של הרקליטוס.
דיוגנס מצטט את טימון מפליוס, שכינה את הרקליטוס "איש החידות".
כינויו הנוסף, "האפל", מופיע אצל סטראבון.
ככל הנראה, הרקליטוס היה צאצא של משפחה מלכותית בעיר: דיוגנס מייחס לאנטיסתנס את הסיפור לפיו הרקליטוס ויתר על תאריו וזכויותיו – שהיו טקסיים בעיקרם – לטובת אחיו.
עוד מסופר כי הרקליטוס יצא נגד אנשי אפסוס עירו, לאחר שאלה גירשו מהעיר את ידידו הרמודורוס, וטען כי מוטב ש"יביאו קץ לחייהם, כל הגברים הבוגרים שביניהם, וישאירו את העיר לילדים חסרי זקן".
אנשי העיר ביקשו ממנו כי יחוקק עבורם חוקים, אך הוא לעג להם ועבר להתגורר במקדש של ארטמיס.
לקראת סוף ימיו הוא התרחק מחברת בני האדם, ושוטט בהרים כשהוא ניזון מעשבים וצמחים שונים.
דיוגנס כותב כי הרקליטוס לא היה תלמידו של איש, ולמסקנותיו הפילוסופיות הוא הגיע דרך התבוננות עצמית, אך מוסיף כי יש הטוענים שהוא היה תלמידו של קסנופנס.
לפי דיוגנס, הרקליטוס כתב ספר אחד בשם "על הטבע", שהיה מחולק לשלושה חלקים: חלק אחד הוקדש לעולם הטבע, חלק שני לפוליטיקה, וחלק שלישי לתאולוגיה.
את הספר הפקיד הרקליטוס במקדש של ארטמיס.
מהפרגמנטים ששרדו עד תקופתנו ניכר כי הרקליטוס הרבה להשתמש באמצעים פואטיים, כגון לשון נופל על לשון.
הוא לא כתב בפרוזה אלא התמקד באפוריזמים, משפטים ואמרות כנף העומדים כל אחד בזכות עצמו, תוך שימוש בסמלים ובחשיבה ציורית.
סגנון הכתיבה שלו מעורפל, ולפיכך נתון לפרשנות.
דיוגנס טוען כי הרקליטוס כתב בסגנון זה כדי להרחיק את ההדיוטות ולהבטיח שרק אנשים נבונים יוכלו להבינו, ומוסיף כי לפי תאופרסטוס, הרקליטוס לא השלים חלק גדול מכתיבתו בשל המלנכוליה שתקפה אותו.
סגנון כתיבתו של הרקליטוס נדון רבות בספרות המחקר.
יש הטוענים שרעיונותיו היו מתקדמים ביחס לשפה ולמושגים שעמדו לרשותו, וכי באמצו סגנון כתיבה פואטי הוא ביקש להתגבר על כך.
בנוסף, קיימת טענה לפיה כתיבתו של הרקליטוס, שמאלצת את הקורא להתאמץ כדי להבין, מאפשרת לו להגיע למשמעויות עמוקות יותר (ובכך היא מהווה מקבילה אפיסטמולוגית למורכבות האונטולוגית של הקוסמוס).
בדומה לרוב הפילוסופים, את תורתו של הרקליטוס יש להבין על רקע הפילוסופיה של קודמיו.
חברי האסכולה המילטית – תאלס, אנכסימנדרוס ואנכסימנס – חיפשו את האחדות שמסתתרת מאחורי ריבוי התופעות בעולם, את היסוד האחד שממנו מורכבים כל הדברים (מים אצל תאלס, אוויר אצל אנאקסימנס).
תפיסה פילוסופית זו מבטלת, למעשה, את ריבוי הדברים בעולם, ורואה אותו כתופעה בלבד.
הרקליטוס יוצא כנגד עמדה זו, וטוען כי לא ניתן לבטל את הריבוי, ואי אפשר להעמיד את העולם על יסוד אחד בלבד.
לדבריו, "אם כל הדברים היו לעשן, היה מבחין בהם האף" (פר' 7).
למרות זאת, הרקליטוס עצמו מודה כי "מן החוכמה להקשיב – לא לי, כי אם ללוגוס – ולהודות כי כל הדברים הם אחד" (פר' 50).
אלא שהאחדות אליה מכוון הרקליטוס אינה אחדות של חומר, אלא אחדות של הרוח, התבונה האחראית לסדר בעולם.
"החוכמה היא דבר אחד", טוען הרקליטוס, "ומשמעותה היא לדעת את הלוגוס לפיו כל הדברים מוכוונים דרך כל הדברים" (פר' 41).
למילה "לוגוס" ביוון של אותה תקופה הייתה משמעות רחבה.
היא שימשה לציין כל דבר כתוב, כמו מאמר או סיפור, וגם דברים שנאמרו בעל פה, כמו נאום.
מכאן נגזרה לה גם משמעות של הסכם, פקודה או דין וחשבון.
היא גם שימשה לציין ערך חיובי, שם טוב, מחשבה, דעה ונימוק.
מבחינה טכנית היא ציינה יחס מתמטי ופרופורציה.
אך הרקליטוס יוצק למילה משמעות חדשה – עקרון, חוק כללי, שכל או תבונה.
הרקליטוס עצמו משתמש במילה כדי לציין גם את העיקרון התבוני המסדיר את המציאות, גם את המחשבה האנושית ואופן ביטויה במילים, וגם את המשפטים שלו עצמו.
לפי הרקליטוס, הלוגוס קובע את הסדר בעולם.
הוא היה קיים מאז ומתמיד, וימשיך להתקיים לנצח.
הוא טוען כי כדי להכיר את הטבע האמיתי של הדברים יש להבין את הלוגוס, אך רוב בני האדם אינם עומדים במשימה זו: "הלוגוס הוא נכון לנצח, אך בני אדם אינם מסוגלים להבין אותו גם לאחר שהם שומעים אותו בפעם הראשונה...
כי אף שכל הדברים מתרחשים בהתאם ללוגוס, נדמה שלבני האדם אין ניסיון בהם" (פר' 1).
בהתייחסותו לאנשים שאינם מכירים את הלוגוס פונה הרקליטוס פעמים רבות למטפורה של אדם ישן: לטעמו, רוב בני האדם מעבירים את חייהם כאילו הם ישנים, בלי לדעת ולהבין מה קורה סביבם.
"אנחנו לא צריכים להתנהג ולדבר כאילו אנחנו ישנים" (פר' 73) קובע הרקליטוס, ומוסיף: "לערים יש עולם אחד משותף, אך הישנים פונים כל אחד לעולם משל עצמו" (פר' 89).
הרקליטוס, כאמור, רואה את ריבוי הדברים כנתון וקובע כי פילוסופים צריכים להיות "חוקרי דברים רבים" (פר' 35).
עם זאת, הוא מזהיר כי ידע בלבד, כלומר איסוף פרטני של עובדות, אינו מספיק: "ידענות אינה מורה בינה" (פר' 40).
המידע שמספקים לנו החושים הוא מידע גולמי בלבד, ויש צורך בתבונה – כלומר בלוגוס – כדי לפרש אותו: "עדים רעים לבני אדם הם עיניים ואוזניים, אם יש להם נשמה שלא מבינה את שפתם" (פר' 107).
לדבריו, מי שנפשו אינה מבינה את משמעות הנקלט בחושים, הרי בשבילו עדותם אינה מהימנה, אך הטעות אינה בחושים עצמם.
אין לבטל את הנתונים החושיים (הריבוי), אלא לחקור, לארגן, לחשוף ולפרש אותם בהתאם ללוגוס.
בניגוד לחברי האסכולה המילטית, שחיפשו את הקבוע והבלתי משתנה מאחורי ריבוי התופעות, הרקליטוס טוען כי העולם משתנה ונע כל הזמן, ושינוי מתמיד זה הוא חלק ממהותו.
האפוריזם הידוע בהקשר זה הוא "אינך יכול להיכנס לאותו הנהר פעמיים" (פר' 91), אלא שמדובר בציטוט מאוחר יותר של דברי הרקליטוס שמופיע אצל פלוטרכוס, ומקובלת ההנחה כי לא מדובר בציטוט מדויק.
אפלטון, בדיאלוג הסוקרטי "קראטילוס", מפרש את דברי הרקליטוס באופן שונה: "הרקליטוס טוען כי כל הדברים נמצאים בתנועה ושום דבר אינו נשאר כמו שהוא".
אלא שמה שהרקליטוס אומר למעשה הוא:
"גם כשאנו נכנסים לאותם הנהרות, כל הזמן זורמים עלינו מים אחרים" (פר' 12).
יש הבדל מהותי בין הטענות השונות.
הגרסות של אפלטון ופלוטארך רומזות לתפיסה פילוסופית לפיה כל הדברים נמצאים בתנועה מתמדת (ומכאן נגזר הביטוי "הכל זורם", וביוונית – פאנטה ריי, πάντα ῥεῖ), אך הרקליטוס אינו מתייחס ל"כל הדברים".
אחרי הכול, אנו יכולים לחשוב על אגם או שלולית שבה המים נשארים אותו הדבר גם במשך תקופה ארוכה.
הנקודה הבולטת ביותר בציטוט שלו היא הניגוד בין "אותם נהרות" ל"מים אחרים" – כלומר הנהרות נשארים אותו הדבר, בזמן שהמים משתנים.
למעשה, הרקליטוס מתאר כאן משהו שההשתנות היא חלק ממהותו.
כדי להיות נהר, על המים להתחלף כל הזמן.
הנהר, כדי להישאר אותו הדבר, צריך להשתנות.
מבחינה זו, הציטוט של הרקליטוס משתלב היטב בתפיסת אחדות הניגודים שהוא מציג בפרגמנטים אחרים.
להרקלטוס לא נודעו תלמידים רבים, אך שמואל שקולניקוב מציין בספרו שנותר פרגמנט המיוחס לתלמידו שטוען "אין נכנסים לאותו הנהר אפילו פעם אחת" כי ברגע שנכנסת לנהר, הוא כבר השתנה.
עמדתו הבסיסית של הרקליטוס היא כי העולם מורכב מניגודים, הקיימים בו-זמנית זה לצד זה, כפי שבא לידי ביטוי באחד ממשפטיו: "הדרך למטה והדרך למעלה היא אותה הדרך בדיוק" (פר' 60).
אין לתפוס את הדבר, אלא בקשר לניגודו (המים מתוקים לדגים ומלוחים לאדם).
אין לנתק ולבודד אספקטים של האחדות המורכבת של העולם, אלא לראות את הכוליות בכל רבגוניותה.
בשביל הרקליטוס ככל הפילוסופים הפרי-סוקרטיים, הניגודים עומדים בעינם, גם אם הם מופיעים בזמנים שונים, מנקודות ראות שונות, או מתייחסים לאספקטים שונים של אותו דבר (הבחנה בין אספקטים שונים של אותו דבר – בין "עצם" ו"מקרה" אינה נעשית על ידם).
התנועה והשינוי הם הביטוי הדינמי לניגודיות, אך אין להסתפק בהכרה בתנועה, אלא יש לחשוף את האחדות העולה מתוך ריבוי התופעות המנוגדות.
הסדר העולה מן המתיחות נקרא בפי הרקליטוס – הרמוניה (hurmonia).
הרקליטוס למעשה משתמש במונח של פיתגורס, אך מעניק לו משמעות הפוכה.
ההרמוניה אינה חיצונית (יציבות), אלא פנימית (ניגודים תמידיים).
ההרמוניה אינה באה בשלב שני אחרי הניגודים (כאצל פיתגורס), אלא בשלב הראשון בגלל הניגודים ההתאמה אינה סותרת את המתח והניגוד אלא נוצרת מתוכם.
הריבוי, החלקיות וחוסר ההתאמה יוצרים את האחדות.
"האחד יתלכד תוך מחלוקת עם עצמו"
בניגוד לתפיסה ההומרית והמילטית הרואה את האידיאל במצב הסטטי של חוסר מתיחות, טוען הרקליטוס שהצדק אינו במצב הסטטי, ובהשלמת הניגודים זה עם זה (מטאפיזקה של אחדות הניגודים), אלא במריבה עצמה – בניגודיות המתמדת.
הרקליטוס יצא נגד אנכסימנדרוס שדיבר על הצדק, ונגד פיתגורס שטבע לראשונה את המונח הרמוניה.
כדי להמחיש את השינוי המתמיד סביבנו טוען הרקליטוס כי הראשית של העולם היא אש, כשם שתאלס זיהה את הראשית עם מים, ואנכסימנס עם אוויר.
האש, כמשהו שנראה יציב אך כל הזמן משתנה, מבטאת את התנועה, המתח וההרמוניה הכללית שבעולם.
לכן היא מבטאת את האספקט החומרי של הלוגוס.
הרקליטוס מתייחס לאש גם במונחים מוסריים: "האש בהתקדמותה תשפוט ותרשיע את כל הדברים" (פר' 66).
על פי תורתו של הרקליטוס קיימת זהות של האש עם נפש האדם ועם אלוהים.
יש כאלה המזהים את האש שבתורת הרקליטוס עם האנרגיה שבטבע, ולכן, הנפש בהיותה חלק של האנרגיה הנצחית שבכל הדברים, לעולם אינה מתה.
האנרגיה היא תנועה מתמדת של יצירה והרס.
כל דבר נמצא בתהליך של התהוות ושל התפוררות.
החיים והמוות הם תהליכים של ההשתנות האינסופית של הצורות, חלק של גופנו מת בכל שנייה בעוד שהחיים נמשכים.
לדעת הרקליטוס היקום לא נוצר על ידי אלוהים, הוא התקיים מאז ומעולם וימשיך להתקיים לעד – "אלוהים הוא יום ולילה, חורף וקיץ, מלחמה ושלום, רעב ושובע, אבל הוא מופיע בצורות שונות, בדיוק כמו האש" (פר' 67).
הניגודים עצמם הנמצאים במעין מצב מתמיד של מלחמה, שסמלה הוא האש – הסמל לשינוי עצמו.
לפי הרקליטוס, ידיעת האמת היא פנימית ואינטואיטיבית, ואין לה צורך באחרים ובמסורת.
הרקליטוס תפס את עצמו כמתווך בין הלוגוס לבין האדם, והגדיר את החולקים עליו כחולקים על הלוגוס.
הוא שלל את מעמד המשוררים ואת התפיסה שהם ניזונו מהשראת המוזות.
לטענתו, הידע הרב שהיה ברשותם (polumatheia) לא הקנה להם הבנה (nous).
הוא טען שחקר (חיפש חקר וחשף) את עצמו, ומכאן עדיפותו.
הפרגמנט ששרד בנושא זה הוא "חקרתי את עצמי" והוא רומז לאימרה המפורסמת של האורקל מדלפי, "דע את עצמך".
מאמרות הראקלייטוס האפל איש אפסוס; נספחים מכתבו של קרל מרקס אל פרידריך אנגלס על ספר הראקלייטוס האפל מאת פרדינאנד לאסאל, וכן הערות וו"אי לנין מן העזבון הפילוסופי; תרגם, ביאר והקדים מבוא: יצחק מן, מרחביה: ספרית פועלים ("טקסטים"), 1951.
"תולדות הפילוסופיה היוונית: הפילוסופים הקדם-סוקראטיים", שמואל שקולניקוב, הוצאת יחדיו, 1981
הֲרָרִית הוא יישוב קהילתי בגליל התחתון, בתחומי המועצה האזורית משגב.
היישוב שוכן על הר נטופה בקצהו המזרחי של רכס יודפת בסמוך ליישובים עראבה ואבטליון.
מהישוב נשקף לדרום נוף בקעת בית נטופה והר תורעאן, מצפון בקעת סכנין, הר כמון ורכס הרי מירון, וכן ממזרח ומערב נשקפים הכנרת והים התיכון.
בקצהו הצפון-מזרחי של היישוב שוכנת לאורת נטופה.
נכון לשנת 2018, היישוב מונה כ-160 משפחות ומתגוררים בו 446 תושבים.
היישוב נוסד בשנת 1980 במסגרת תוכנית המצפים בגליל על ידי התאחדות האיכרים והוקם על ידי גרעין מודטים אשר עסקו במדיטציה טרנסצנדנטלית לפי מהרישי מהש יוגי.
במשך שנים העיסוק בתחום זה היווה תנאי כניסה לקהילה ולישוב.
בשנת 1992 הצטרפה ליישוב כאגודה שיתופית נפרדת קיבוץ יחד.
בשנת 2005 נפתח היישוב לקליטת תושבים כללית ונבנתה הרחבה גדולה, בנוסף הוסר התנאי לעיסוק במדיטציה.
מאז ועד היום היישוב נמצא בתהליך הרחבה ופיתוח.
ביישוב הררית קיימות שתי אגודת שיתופיות שמטרתן ניהול החיים הקהילתיים לרווחת התושבים: אגודת "הררית" ואגודת "יחד", שתיהן אגודות שיתופיות חקלאיות רשומות.
בדומה ליתר היישובים במועצה האזורית משגב היישוב מנוהל מוניציפלית כיום על ידי ועד מקומי נבחר.
כיום היישוב נמצא בעיצומה של בניית הרחבות קהילתיות של כ-69 בתים.
רבים מתושבי הררית מתפרנסים מעסקים קטנים וכעצמאים בתחומים שונים ומגוונים כגון רפואה אלטרנטיבית, יוגה, מדיטציה, הדרכה אישית, מוזיקה, תיירות, בניה, הוראה ועוד.
בסביבת הררית קיימים מספר מתחמי תעשייה מרכזיים: פארק התעשייה לשם (רפאל), פארק התעשיות משגב (תרדיון), אזורי התעשייה בכרמיאל ובקריות.
בנוסף, ביישוב קיימים מרכזי משרדים המשרתים תושבים מהישוב ומחוצה לו.
בשל מיקומו והנוף המרשים הנשקף ממנו היישוב הוא יעד תיירותי בפני עצמו וככזה הוא נפקד לאורך השנה על ידי תיירים רבים המגיעים לטיולים קצרים בסביבתו.
ביישוב מספר יחידות אירוח וכן בתים רבים המוצעים מדי פעם לטובת אירוח לטווח קצר.
בסמוך ליישוב ובמרחק הליכה קצר נמצאת לאורת נטופה שהיא מנזר פעיל, המשקיף על נוף הגליל המזרחי, הכנרת ורמת הגולן.
ביישוב פועלים שני מוסדות חינוך לגילים 3–5 המתנהלים על פי עקרונות החינוך האנתרופוסופי וכן מספר משפחתונים לגילי 1–3. בנוסף קיימת פעילות אחר הצהריים ענפה לגילי הנוער.
ביישוב מתקיימות פעילויות תרבות רבות המשותפות לכלל התושבים כגון חגים ושבתות, הופעות אורחים, מופעים וחוגים שונים.
השפל הגדול היה משבר כלכלי חריף, שראשיתו הרשמית, ב"יום חמישי השחור", ב-24 באוקטובר 1929, כאשר נפלה הבורסה הניו יורקית בארצות הברית, והמשכו בשפל עמוק שנמשך עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, ולפי טענותיהם של כמה חוקרים גם עד סיומה.
המשבר נחשב אחד האירועים החשובים במאה ה-20, ודיון ער וסוער ניטש סביב הסיבות לו ולהתמשכותו.
נפילת הבורסה באוקטובר 1929 באה אחרי כשמונה שנים של גאות כמעט רצופה, החל מאמצע שנת 1921. גאות זו באה אחרי שפל כלכלי קצר בארצות הברית, שהתרחש בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ונמשכה, בהפסקות קצרות, עד יולי 1929.
בשמונה השנים של הגאות הכלכלית הייתה בארצות הברית אינפלציה.
היצע הכסף הכולל התרחב מ-45.3 מיליארד דולר בתחילת התקופה, עד 73.23 מיליארד דולר בסיומה.
עלייה זו, בשיעור של 62 אחוז, הייתה העלייה המשמעותית ביותר בהיצע הכסף בארצות הברית עד למאה העשרים ואחת.
סך הכסף שבמחזור כמעט לא השתנה לאורך התקופה (3.68 לעומת 3.64 מיליארד דולר) והשינוי בכמות הזהב שבידי ארצות הברית היה מזערי.
משמעות הדבר הייתה כי כמות האשראי הכוללת בשוק, שלא היה לה כיסוי בזהב, גדלה במידה ניכרת, תהליך הנחשב אינפלציוני במהותו.
ישנן כמה סוגיות עיקריות סביבן ניטש הוויכוח התאורטי בנוגע לסיבות למשבר, כשכל התאוריות הבולטות מייחסות תפקיד מרכזי לפעולותיו ולתפקודו של הבנק הפדרלי לפני פרוץ המשבר, בתחילתו ובהמשכו.
גישה אחרת, שהייתה מקובלת מאוד בתקופת המשבר ובשנים שאחריו, היא זו בה החזיקו אנשי הניו דיל והקיינסיאנים, ובמידה מסוימת גם תומכי התאוריה המרקסיסטית.
לפי גישה זו, תפקיד הבנק הפדרלי היה חשוב פחות, משום שהתהליכים שהתרחשו וגרמו למשבר היו מבניים וקשורים לאי-התאוששות הייצור העולמי אחרי מלחמת העולם הראשונה, בעיות מבניות בקפיטליזם, והיווצרות "ייצור יתר" שהביקוש המצרפי לא צמח במידה מספקת כדי להדביקו.
גישה זו נתפסת היום כשגויה מיסודה מבחינה לוגית, מכיוון שבמערכת סגורה לא ייתכן ביקוש מצרפי קטן מהתל"ג\תמ"ג (ע' פרק ט"ו בספרו של פרופ' תומאס סאול "יסודות הכלכלה" הדן בנושא).
גישה בולטת שלישית היא זו של לודוויג פון מיזס ובעקבותיו אנשי האסכולה האוסטרית.
לגרסתם, הענקת אשראי זול גורמת תמיד לגאות, שסופה חייב להיות שפל.
לפעולות הבנק הפדרלי, ובייחוד לאשראי הזול שהעניק, גורסים האוסטרים, היה תפקיד מרכזי בהיווצרות המשבר.
עם זאת, כפי שמציינים מארי רות'בארד ואחרים, הבעיה לא נבעה מניהול כושל של הבנק הפדרלי אלא דווקא מפעולה בהתאם ליעדיו המוגדרים: תפקידו האמיתי היה להרחיב את האשראי העסקי, משום שפעולה זו נחשבה נכונה ומועילה בעיני קובעי המדיניות.
בנק הרזרבות הפדרלי של ארצות הברית היה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 מוסד צעיר.
הוא נולד בעקבות חוק אוון-גלאס, שהועבר בקונגרס האמריקני ונחתם על ידי הנשיא וודרו וילסון ב-23 בדצמבר 1913. עם תום מלחמת העולם הראשונה ניצב הבנק בפני משימתו החשובה הראשונה.
במהלך שנות העשרים נקט הבנק הפדרלי מספר צעדי מדיניות מרחיבים, שהיו הסיבה העיקרית להזרמת אשראי ניכר לשוק האמריקאי ולשווקים אחרים.
מדיניות זו הייתה מבוססת על היעדים המוגדרים של הבנק.
כאשר הוקם הבנק, ניסח שר האוצר מקאדו את יעדי החוק שהביא להקמתו כך:
ברוח זו, נכתב בדו"ח השנתי של הבנק הפדרלי לשנת 1923:
הבנק הפדרלי נתפש בעיני קובעי המדיניות וראשי הבנק כאחד, ככלי למתן סיוע כספי לעסקים באמצעות מדיניות אינפלציונית, במטרה לאושש את הכלכלה בתקופת שפל, ולהמריץ אותה עוד יותר בתקופות של גאות.
תפקידו של הבנק באותה תקופה לא היה לווסת באמצעות רגולציה את הפעילות הכלכלית ולהגן על הבנקים במקרי חירום אלא לשמש כלי מדיניות.
במקרה זה, כלי להרחבת האשראי העסקי.
השפעתו על המדיניות הכלכלית חשפה את הבנק ללחצים מכיוונים שונים.
בלטו ביניהם פוליטיקאים, קובעי מדיניות, ואנשי עסקים בכירים, אך לא נפקד גם חלקם של אנשים מתוך הבנק עצמו, שלחלקם היו עניינים וסדרי־יום אישיים אותם ביקשו לקדם.
לחצים אלו שיקפו גם את רוח התקופה והתפישות שרווחו בה, כמו גם את המערך הפוליטי והחברתי של שנות העשרים, ואת התנאים הכלכליים הכלליים שבמסגרתם פעל הבנק הפדרלי.
במהלך שנות העשרים כיהנו בארצות הברית שלושה נשיאים רפובליקניים: וורן הרדינג, קלווין קולידג' והרברט הובר.
תחת שלושתם כיהן כשר האוצר אנדרו מלון, כאשר הנשיא לעתיד הובר כיהן כשר המסחר תחת שני הראשונים.
יציבות זו בעמדות הכלכליות הבכירות הביאה לכך שבמובנים רבים ניכרה רציפות בין הממשלים מבחינת הגישה והמדיניות בנושאי כלכלה.
הממשלים כוננו מדיניות שהייתה אופיינית לממשלים הרפובליקאיים לפניהם, וכללה תקציב מאוזן (כאן, במיוחד בזכות השפעתו של מלון), הטבות מס שכוונו להקל על בעלי ההכנסות הגבוהות (שהיו מממניה הבולטים של המפלגה), ונטייה להחיל הגנות ומכסי מגן, במיוחד כאלו שסייעו ליצרנים גדולים ולחקלאים בארצות הברית.
בין אנשי המפלגה הרפובליקנית לאנשי המפלגה הדמוקרטית היו כמה נקודות של דמיון ויעדים משותפים.
אחת הנקודות המשותפות והמאחדות הייתה הרצון ליצור שפע כלכלי באמצעות הרחבת האשראי, שתרצה את השדולות רבות העוצמה של החקלאות, התעשייה והמסחר, שהיו מעוזן של שתי המפלגות כאחת.
אותן שנים היה למפלגה הדמוקרטית כוח רב בדרום החקלאי, ואילו מעוזה של המפלגה הרפובליקנית היה בצפון.
ביטוי חשוב לנקודה חשובה נוספת ניתן בנאום כניסתו לתפקיד של הרברט הובר אחרי בחירות 1928:
על פי תפישתו של הובר, לה היו שותפים כמעט כל אנשי הממשל הרפובליקני והממשלים הדמוקרטיים של רוזוולט אחריו, תחרות חופשית הייתה תהליך בזבזני (wasteful) ומיותר, שגרם למספר רב של יצרנים לעסוק בייצור מוצרים, שגורם אחד או כמה גורמים גדולים יוכלו לייצר ביתר יעילות ומתוך "שיתוף פעולה".
בשירותים מרכזיים, גרסו אז, אין לתחרות מקום ויש ליצור מונופולים או קרטלים גדולים בחסות ובפיקוח המדינה.
לפי התפישה הרווחת אז, לממשל יש אפשרות לנהל באופן "מדעי" ונבון את כלכלת המדינה, למנוע מצוקה, לחסל את העוני, ולהבטיח "עידן של שגשוג" (כלשון נאומו של קולידג' בעת כניסתו לתפקיד) שיימשך לנצח.
מדיניות הבנק הפדרלי הותאמה ליעדים הפוליטיים, המדיניים והכלכליים של ממשלי התקופה, כשהמטרות העיקריות הן ליצור "עידן של שגשוג" שיימשך לנצח, בו תוכל הממשלה לנהל בתבונה ובאופן מדעי את המדינה כולה.
צעדים אלו החלו כניסיון לחלץ את ארצות הברית מן השפל של אחרי מלחמת העולם הראשונה, אך התפתחו במהירות רבה למדיניות של הנמכה משמעותית של ההגבלות על שימוש בכסף והרחבת אשראי משמעותית מאוד, כולל להלוואות קצרות טווח למדינות שמעבר לים.
כל אלו הרחיבו במידה ניכרת את כמות הכסף שעמד לרשות בנקים ופרטים, וייצרו חשיפה לכיוון של השקעות ספקולטיביות יותר, עם רמה גבוהה הרבה יותר של 'דליקות' בשוק, בגלל האופי הבעייתי של חלק ניכר מהאשראי המורחב.
חוק פיטמן משנת 1917, שחוקק תחת הממשל הדמוקרטי של וודרו וילסון, הביא להתכת חלק ניכר ממתכת הכסף שבידי ארצות הברית והעברתו כהלוואה לידי בריטניה.
החוק קבע כי על ארצות הברית יהיה לחדש את מאגרי הכסף שלה אחרי המלחמה, וכך אכן נעשה.
השער שבו נרכש הזהב אחרי המלחמה, עם זאת, היה דולר אחד לאונקיית כסף.
שער זה היה אינפלציוני ובפועל היווה סבסוד של כורי הכסף בארצות הברית על ידי הבנק הפדרלי.
סעיף חשוב הרבה יותר בפעולות הבנק הפדרלי היה המעבר ההדרגתי של הבנקים מחשבונות חיסכון (חשבון הפקדה בלבד) לחשבונות משיכה (חשבון עובר ושב).
לפני כינון הבנק הפדרלי, נדרשו הבנקים לעמוד בדרישת רזרבות זהה בשני סוגי החשבונות, ולא הורשו לשלם ריבית בחשבונות משיכה.
כתוצאה מכך, היו חשבונות המשיכה מוגבלים לבנקים המדינתיים ובנקי החיסכון החשובים פחות.
חוק הבנק הפדרלי אפשר לבנקים הלאומיים לשלם ריבית על חשבונות משיכה וקיצץ את הרזרבות הנדרשות בחשבונות מסוג זה למחצית מהנדרש בחשבונות חיסכון ובשנת 1917 קיצץ אותן שוב לשיעור של שלושה אחוזים.
מבחינת הבנקים, משמעות הקיצוץ הייתה חופש גדול בהרבה למתן הלוואות והרחבת האשראי על בסיס כספים המושקעים בחשבונות משיכה: על כל דולר שהלווה הבנק ללקוחותיו, על בסיס הכספים שהופקדו בחשבונות אלו, היה עליו לערוב רק ל-3 סנטים.
במצב זה, השתלם לרוב הבנקים להעביר את ההפקדות בהם מחשבונות חיסכון לחשבונות משיכה, שהיו גמישים יותר מבחינתם.
לשינוי זה בתקנות הבנק הפדרלי היו תוצאות מרחיקות לכת.
חשבונות המשיכה, לעומתם, עלו בקצב של 10.4 אחוז לשנה בשלב הראשון (מ-16.58 מיליארד דולר ביוני 1921 ל-22.23 מיליארד דולר בסוף 1924), והמשיכו לעלות בקצב מהיר פי שלושה (5.1 אחוז) בתקופה שעד יוני 1928, עם 28.53 מיליארד דולר.
הצמצום החריף בגידול בחשבונות אלו אחרי יוני 1928 היה כנראה סימן לכך שהמשבר הכלכלי הולך ומתקרב.
ביטוי חריף להשפעת השינוי הזה במדיניות האשראי והגישה המרחיבה של הבנק הפדרלי אפשר למצוא כאשר בוחנים את השינוי ברזרבות הבנקאיות לעומת הגידול באספקת הכסף באותה תקופה: הרזרבות גדלו במהלך התקופה ב-760 מיליון דולר, ומכוחם הוגדלה אספקת הכסף בשיעור של 28 מיליארד דולר (כלומר, בשיעור של 3:100 לערך).
היבט נוסף של מדיניות הבנק הפדרלי היה ההיתר שהעניק לגלגול שטרות, כלומר המרת הלוואות ישנות בחדשות.
תפקידו של הבנק הפדרלי היה, להלכה, לאפשר, המרת הלוואות רק במקרים קיצוניים ודחופים (לדוגמה, מניעת התמוטטות של בנק) וגם זאת, רק אחרי בדיקה קפדנית של הלווים, ועם ריבית-עונשין שתהפוך גלגול שטרות כזה לכדאי רק במקרי חירום.
בפועל, אפשר הבנק גלגול שטרות חוב ללא בדיקה וללא ריבית עונשין, דבר שהפך את השיטה נוחה ורווחית עבור הבנקים, שיכלו לגלגל הלוואות מסוכנות הלאה, בלי שיאלצו להתייצב מול המציאות בה חלק מההלוואות נמצאות בסיכון גבוה או שניתן להניח כי לא יוחזרו.
יתר על כן, במהלך שנת 1928 ו-1929, כאשר המשבר כבר הסתמן באופק, ניסה הבנק הפדרלי להימנע מהעלאת גובה הריבית, צעד שהיה מקשה על הבנקים להמשיך בגלגול ההלוואות.
במקום זאת, כונן הבנק הפרדה (שהתבררה כלא מעשית) בין אשראי 'לגיטימי' לחקלאות, תעשייה ומסחר, ואשראי 'לא לגיטימי' לבורסה.
אחד הכשלים הבולטים של הבנק הפדרלי הייתה המדיניות שכוננה בו, הרבה בזכות לחציהם של כמה מראשי סניפים חזקים ובראשם בנג'מין סטרונג רב העוצמה, ראש הסניף הניו יורקי של הבנק, לעידוד השקעות בבורסה.
לפני הקמת הבנק הפדרלי, ניתנו הלוואות מיוחדות להשקעה בבורסה בריבית גבוהה, שהגיעה לעיתים עד מאה אחוז.
אחרי הקמתו לא עברו שיעורים אלו 30 אחוז ולרוב אפילו לא 10 אחוז.
במהלך שנת 1929, לדוגמה, היה השיעור הממוצע כ-8 אחוז.
במילים אחרות, ההלוואות הבורסאיות הפכו מערוץ כסף הכרוך בסיכון גבוה, לשיטה נוחה לגיוס כסף קל וזמין.
לפרק זמן קצר, שנמשך בפועל בין פברואר לאוגוסט 1929, ניסה הבנק הפדרלי לכונן הבחנה בין השקעות "איכותיות" ו"לא איכותיות", בורסאיות ולא בורסאיות.
הבחנה כזו לא הייתה אפשרית ליישום בפועל מכיוון שקל היה להערים על ההבחנה או לעקוף אותה, והבעיה האמיתית של כמות האשראי לא טופלה.
בעיה חמורה נוספת בהתנהלות הבנק הפדרלי הייתה הסכמתו לקנות, בריבית נמוכה במיוחד, כמויות בלתי מוגבלות של שטרות הסכמה (Acceptances, שטרות הדומים לשטרות אוצר קצרי טווח).
בשטרות מסוג זה, הלווה (לרוב, בנקים או סוחרים גדולים) מציע לסוחרי הסכמה (בנקים או סוחרים גדולים אחרים) לרכוש ממנו שטרות הסכמה.
אלו דרושים, לרוב, כדי לממן את הוצאות הלווה בהקשר של מכירת סחורה, עד לקבלת התשלום עבורה במועד מאוחר יותר (הלוואת גישור).
אחרי רכישת השטרות מלווה, נהגו סוחרי ההסכמה למכור את השטרות למשקיע ובמקרה זה, למערכת הבנק הפדרלי.
ככל שהריבית על שטרות הסכמה נמוכה יותר, כך גדל הפיתוי, מבחינת הלווים, להשתמש בשטרות אלו כשיטה לגיוס אשראי.
מאחר שהשטרות נועדו רק למסחר בינלאומי או לעסקאות חוץ, הייתה הגישה אליו חסומה לרוב הציבור.
השערים הנמוכים במיוחד ברכישה של הבנק הפדרלי הפכו אותו לערוץ אקסקלוסיבי (כלומר, לא פתוח לציבור הרחב) ומועדף על בנקים, שהעדיפו למכור לבנק הפדרלי בעקיפין במקום לרכוש דיסקונטים ישירות בעלות גבוהה יותר.
לדוגמה: ביוני 1927, 46 אחוזים מכל שטרות ההסכמה של הבנקים היו בבעלות הבנק הפדרלי, כשחלק נכבד מהם נרכשו על ידי בנקים מרכזיים של מדינות זרות בריבית נמוכה עוד יותר.
משמעות הדבר הייתה שהבנק הפדרלי מימן אשראי זול עבור מדינות אחרות.
התפתחות המסחר בשטרות הסכמה הייתה אופיינית ליעד המוגדר של הבנק הפדרלי כערוץ להזרמת אשראי זול לשוק.
השימוש בשטרות הסכמה חדר לשוק האמריקני בהשפעת פאול מ.
וארבורג, בנקאי גרמני שהיה ידידו של בנג'מין סטרונג (ראש הסניף הניו יורקי של הבנק הפדרלי).
וארבורג, שכיהן בראש מועצת הייעוץ הפדרלית החשובה, עמד גם בראש כמה מהגופים המרכזיים ביותר בתחום מכירת שטרות הסכמה.
לפני כינון חוק הבנק הפדרלי נאסר על בנקים לאומיים לרכוש הסכמות.
אחריו, הותר להם לרכוש הסכמות סחר זר עד גבול של 50 אחוז מההון והעודף של הבנק.
תיקונים מאוחרים יותר העלו את הגבול הזה בהדרגה עד 150 אחוז והרחיבו את ההגדרה לשטרי הסכמות קבילים.
לפי הנוהג האנגלי, הוגבלו אלו לחלופות מתועדות, המייצגות תנועה ממשית של טובין בין מוכר וקונה ידועים.
ועד הבנק הפדרלי ניסה תחילה להגביל את ההסכמות לחליפין כאלה, אך התכופף בהדרגה וב-1923 התיר גם "שטרות מימון" לא ממוסמכים, והורחבה האפשרות של סניפי הבנק הפדרלי לרכוש הסכמות חוץ טהורות (כלומר, של ממשלות זרות) עם הבשלה מותרת שמשכה הועלה משלושה לשישה חודשים.
משמעות שינויים אלו הייתה שהבנקים בארצות הברית קיבלו עידוד להלוות סכומי כסף נכבדים לטווח קצר לממשלות של מדינות אחרות, כשהבקרות הנדרשות לאמינות הלווים מופחתות.
במצב זה, בשנת 1928, תחת הלחץ הפוליטי להמשיך במדיניות הכסף הקל בשנת בחירות, והחשש הפוליטי מפגיעה באירופה אם מדיניות הריבית תשתנה, נכשל הניסיון של הבנק הפדרלי לשנות את המדיניות האינפלציונית שלו.
הפיתוי של כסף זול במימון הבנק הפדרלי משך רכישות נרחבות של שטרות הסכמה ממרכז אירופה ובמיוחד מגרמניה.
שטרי ההסכמה היו פופולריים במיוחד אצל ראשי המדינות השונות בגרמניה, שהשתמשו בו ככלי זול ונוח להרחבת ההוצאות הממשלתיות באותה מדינה, כשהן מקטינות בכך את שיעור ההון המושקע במפעלים ובייצור לטובת הוצאות ממשלתיות.
היו כמה כלכלנים, כמו היילמאר שאכט, ראש הרייכסבנק הגרמני, וסוכן ועדת הפיצויים האמריקנית, פרקר גילברט, שהבינו את האסון האפשרי הטמון במתן הלוואות לא מבוקרות כאלו.
הם פנו לסניף הניו יורקי של הבנק הפדרלי כדי לבולמן, אך הפיתוי לרווח קל היה גדול מדי, ומאות סוכנים למכירת הסכמות המשיכו לפשוט על אירופה, ובמיוחד על גרמניה.
התוצאה הייתה שמדינות גרמניה השונות, וכן הממשלה המרכזית, נטלו הלוואות רבות מגורמים בארצות הברית, שספק אם היה להן כיסוי.
בשנים 1921-1922 הייתה בארצות הברית אינפלציה.
הבנק הפדרלי יזם את האינפלציה כדי להקל על השפל של אחרי המלחמה, לעודד את הייצור ואת הפעילות העסקית, לסייע לאיכרים, ובדגש מיוחד - לאושש את השווקים הזרים באמצעות הלוואות זולות.
בשנים 1923 ו-1924 היה שוב שפל מסוים בכלכלה, הן עקב צמצום בכמות האשראי של הבנק הפדרלי, והן בגלל הפעולות הסותרות של הממשל, שלצד מתן הלוואות למדינות זרות כדי לעודד קניית מוצרים אמריקאיים, חוקק בספטמבר 1922 את חוק המכסים פורדני-מקמבר, שהיווה המשך לחוק מכסי החירום של 1921, ואף החריפו.
התוצאה הייתה הפוכה מזו שאליה התכוון המחוקק: במקום ההגנה המקווה על מוצרים המיוצרים בארצות הברית, הביא החוק לסגירת השווקים האמריקאיים בפני מדינות אירופה, הפחית את יכולתן לקנות מוצרים אמריקאיים, הקשה עליהן ליהנות מהכנסות מייצוא לארצות הברית, וגרר מכסי-נגד אירופיים, שפגעו בסחר העולמי.
הצעד ההגיוני להתמודד עם הבעיה היה לבטל את החוק הכושל, אך גישה כזו הייתה מנוגדת למדיניות המסורתית של המפלגה הרפובליקנית.
לכן, כדי להתמודד עם התוצאות השליליות, פנה הממשל לערוץ של הפצת כסף "זול" בארצות הברית, כשאחת ממטרות המשנה היא עידוד הלוואות חוץ.
הגאות בהלוואות חוץ נמשכה מספר שנים והגיעה לשיאה באמצע שנת 1928.
בעקיפין, הייתה כאן גם הנחה סמויה כי הממשל ערב להלוואות אלו.
יעד נוסף של מדיניות הכסף הקל, הסמוי מעין הציבור, היה לסייע לבריטניה לשוב לתקן הזהב.
הנפילה בערך השטרלינג, הביאה לזרימה של זהב מבריטניה לארצות הברית (ארבעים אחוז מהזהב שזרם לארצות הברית היה ממקור בריטי).
כדי לשוב לתקן הזהב נדרשה בריטניה לדפלציה מסוימת, שתזרים זהב חזרה אליה, כך שתוכל לעמוד ביחס הנדרש לתקן הזהב.
בריטניה לא הייתה מוכנה לעשות צעדים כאלו, בין השאר בגלל איגודי העובדים שמנעו הורדת שכר.
הזרמת הכספים לשוק חוללה את האינפלציה הדרושה בארצות הברית כדי לפחת את ערכו של הזהב בה, מה שאפשר לבריטניה לשוב לתקן הזהב בשנת 1925. בהקשר זה הייתה חשיבות רבה לקשרים שנוצרו בין מונטגיו נורמן, ראש הבנק של בריטניה, ובנג'מין סטרונג, האיש החזק בבנק הפדרלי.
החזרה לתקן הזהב הייתה אשליה מסוכנת.
למרות שמדינות אירופה שבו, כביכול, להתבסס על התקן שמלפני המלחמה, בפועל התבסס עתה התקן לא על זהב אלא על "בוליון זהב" ו"חליפין זהב".
זו הייתה תחילתו של עידן שבו כמות הכסף ושערי המטבע נשלטים על ידי הבנק המרכזי ומתוקף הסכמות בין הבנקים המרכזיים.
הפיתוי להשתמש בכלי רב עוצמה זה כדי להפיץ "כסף קל" ולפתור, לכאורה, בעיות זמניות בכלכלה, התברר בתוך זמן קצר כמשימה קשה מכדי שמדינה כלשהי תוכל לעמוד בה.
מטרה אחרונה, ולא הזניחה שבהן, להפצת הכסף הקל הייתה לסייע לנשיא קולידג' בניסיונו להיבחר שנית בסוף שנת 1924, במיוחד לאור הבטחתו לריבית נמוכה על הלוואות.
ריסט ושאכט סרבו, כששאכט אף מביע הסתייגות קשה מעצם הרעיון של אינפלציה וכסף קל.
נורמן וסטרונג המשיכו בדרכם, על־פי הסכם שאליו כבר הגיעו מראש וכך, במחצית השנייה של 1927 ניתן להבחין בקפיצה הגדולה ביותר בכל התקופה באשראי של הבנק הפדרלי, תוצאה של רכישה רחבת היקף של שטרות ביטחון והסכמות.
גם כאן, נחלו הצעדים הצלחה ראשונית: הזהב הפסיק לזרום לארצות הברית, מחירי הייצוא של מוצריה ירדו, והשטרלינג התחזק.
הבנק הפדרלי המשיך 'לשפוך שמן למדורה' בהגבירו במידה ניכרת את הזרמת הכספים שלו דרך מתן תנאים נוחים להלוואות בורסאיות.
אך השפעת הצעדים, כקודמיהם, הייתה קצרת טווח.
לקראת אמצע שנת 1928 הלכה הכלכלה האמריקנית והתכווצה בהדרגה לקראת מיתון קל נוסף, שהיה נחוץ לאור הזרמות הכספים הרבות.
אלא שעתה פנו המשקיעים לשטרות ההסכמה שהיו ערוץ מפתה למתן הלוואות קצרות־טווח בריבית נמוכה, עם התחייבות של הבנק הפדרלי לרוכשן.
היצע הכסף הגיע בסוף 1928 לשיא של 73 מיליארד.
שוק המניות, שירד בחמישה אחוז בין מאי ליולי, זינק מיולי עד דצמבר ב-20 אחוזים, שמומנו כמעט בלעדית בכסף קל זה.
הבנק הפדרלי לא עשה דבר כדי לחסום את הזרקת הכסף הזו, גם בגלל לחצים מאירופה וגם בגלל לחצים פנימיים, אשר נבעו מן העובדה כי שנת 1928 הייתה שוב שנת בחירות.
הבנק, עם זאת, נמנע מכאן ואילך מצעדים יזומים להזרקת כסף למערכת.
היצע הכסף נותר בעינו, בשינויים זניחים, החל מתחילת שנת 1929. בהיעדר המשך הזרמת כספים, החלה הספירה לאחור לקראת השפל כשנה לפני שהוכרז על תחילתו.
למרות הסימנים הברורים לשפל מתקרב, המשיכה המערכת הפוליטית לשגות באשליות ולדחוף את הבנק הפדרלי לדבוק בהן עמה.
הנשיא הפורש קולידג' הכריז ערב עזיבתו במרץ 1929 כי הכלכלה "יציבה לחלוטין" וכי המניות "זולות במחיריהן הנוכחיים".
יורשו, הובר, דבק אף הוא ברעיון כי ניתן לפעול בשוק "פעולה מוסרית", כלומר כי ניתן להבחין ולהפריד בין השקעות "טובות" (בעסקים) ו"רעות" (בבורסה), למרות שלא הייתה כל יכולת לערוך הפרדה כזו.
גורמים אחרים במערכת הפוליטית, כמו הסנטור גלאס, הציעו להטיל מס על מכירת מניות פרק זמן קצר אחרי קנייתן.
המס כוון כדי למנוע ספקולציות וקנייה ומכירה, אך התוצאה ההכרחית שלו הייתה דווקא שימור המניות בגובהן הלא טבעי, משום שכל הקונים ימתינו עד תום זמן המינימום כדי להימנע מתשלום מס.
מנקודת מבטה של המערכת הפוליטית, הייתה הבורסה שעיר לעזאזל נוח וזאת מכיוון שהספקולנטים בבורסה, הם שהואשמו בשימוש פסול בכסף הזול.
הציבור, וכמוהו גם רוב הפוליטיקאים, לא היו מודעים לעובדה שהכסף הזול מקורו בהזרמה הפדרלית.
אי הידיעה או האשליה העצמית חדרו עמוקות, והפוליטיקאים והציבור דבקו בתפישה שהבעיה הכלכלית היא אירוע מקומי שנגרם בגלל חמדנותם של סוחרי בורסה.
אפילו אחרי פרוץ המשבר, בנאום לאומה בדצמבר 1929, עדיין דבק הובר ברעיון ה"פעולה המוסרית" כדרך להיחלץ מהמשבר, אף שהיה ברי לו ולכל גורם אחר במערכת הכלכלית והפוליטית כי אפילו העמדת הפנים של יכולת להבחין בין השקעות בורסאיות לאחרות מתה לפני חצי שנה.
בין החוקרים השונים של השפל הגדול יש הסכמה כללית כמעט כי לבנק הפדרלי ולפעולותיו הייתה השפעה מכרעת על היווצרו של המשבר והתרחשותו.
כוחות פוליטיים בארצות הברית ומחוצה לה, במיוחד בבריטניה, וכוחות וגורמים בעלי השפעה רבה בתוך הבנק עצמו, הביאו את הבנק לנקוט בשנים 1921 עד 1929 במדיניות אינפלציונית של הרחבת אשראי.
פעולות הבנק החלו בצעדים קטנים יחסית, במטרה להתגבר על השפל הכלכלי שהתרחש אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בהדרגה, הביאו הצעדים להתפתחות שתי תפישות, שמאוחר יותר התבררו כשגויות ומסוכנות.
הראשונה הייתה התחושה של כלכלנים ופוליטיקאים כי המצב ניתן לשליטה מתמדת, וכי הזרמת כסף קל ברגע בו הוא נדרש תוכל להבטיח "עידן של שגשוג" לאורך זמן.
אשליה זו התנפצה, באופן טבעי, כאשר החל השפל הגדול.
תפישה שנייה, שנזקה היה כנראה חמור יותר, הייתה התפישה שניתן לנהל משברים ולהיחלץ מהם באמצעות פעולות ביורוקרטיות.
אם פעולות כאלו נכשלו, הסיקו רבים באותה תקופה, היה זה רק משום שהן לא יושמו בעוז, בתנופה או בעוצמה מספקת.
"מה שלא הולך בכוח, ילך בעוד יותר כוח", גרסו פוליטיקאים רבים.
ביטוי לגישה זו נתן הנשיא הובר בנאום הראשון שלו לאומה, שנישא חודשיים אחרי פרוץ המשבר, כאשר הובר סבר כי הצעדים שננקטו כבר מביאים להיחלצות ממנו:
גרמה לצמיחת אופטימיות-יתר ביחס לרווחים, שהתרגמה לגל של ספקולציה לא מבוקרת באיגרות חוב, ולהסטת הון מעסקים לשוק המניות ולהתרסקות הבלתי נמנעת...
"למרבה המזל, הבנק הפדרלי נקט צעדים כדי לחזק את מצבנו כנגד ספקולציות כאלה, ויחד עם הבנקים החזקים שלנו נישאה מערכת האשראי דרך המשבר בלא פגע.
ההון שנספק עד כה בהלוואות בורסה למטרות ספקולטיביות חוזר כעת לערוצים הרגילים של העסקים.
"האיום הפתאומי באבטלה ובמיוחד התוצאות הכלכליות של נפילות בעבר במצב של מערכת פיננסית הרבה פחות בטוחה יצרו פסימיזם וחשש שאין להם יסוד.
"לאור זאת, כוננתי מערכת צעדים שיטתית, מרצון של שיתוף פעולה עם מוסדות עסקיים ועם רשויות המדינות ורשויות עירוניות כדי לוודא שעסקי המדינה ימשיכו לפעול כרגיל, ושהשכר ומתוך כך כוח הקנייה לא יופחתו, ושמאמצים מיוחדים יוקדשו להרחבת עבודות הבנייה".
לתפישתו של הובר, אותם צעדים בסיסיים שננקטו קודם להרחבת אשראי, יצליחו כפי שהצליחו, לתפישתו, קודם לכן.
השינוי היחיד שצריך להתרחש הוא שינוי של הגדרה, כך שתחושת 'עסקים כרגיל' תשוב ותכונן.
אם יינקטו עתה אותם צעדים שם אחר ובאדרת של "שיתוף פעולה" הם עתידים לשאת פירות אחרים לגמרי משנשאו בעבר.
את הרקע למלחמה הפלופונסית ניתן למצוא באמצע המאה השישית לפני הספירה.
באותה תקופה, הייתה יוון מחולקת לפולייס רבים, אחדים מהם מאוגדים תחת פוליס דומיננטי כמו הפולייס של בויואטיה שסרו למרותה של תבאי וחלקם עצמאיים דוגמת הפולייס בלוקריס.
הפוליס החזק ביותר שכן בחצי האי פלופונסוס בחלקת ארץ שנקראת "לקדאימון".
הלאקדמונים, הידועים יותר בשם ספרטנים הפילו את חתיתם על ערי יוון והיו מפורסמים במשמעת הברזל ובצבאם החזק.
ספרטה לא שלטה על היוונים, אך רובם ככולם, הכירו בעליונותה הצבאית.
בין פולייס מן המדרגה השנייה אפשר למנות את אתונה ותבאי ואחריהם את כל היתר.
במהלך המאה השביעית לפנה"ס עלתה ספרטה ככוח המוביל ביוון מהבחינה הצבאית והמדינית.
בשנת 555 לפנה"ס לערך הקימה ספרטה את הליגה הפלופונסית.