tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מותו הפתאומי והבלתי צפוי הותיר את וירג'יניה בווקום שלטוני, והמושל בפועל, פייטון רנדולף, דאג לעריכת בחירות לתפקיד בינואר 1812, בהן נבחר ג'יימס ברבור שהתמודד מול סמית' בבחירות של נובמבר.
אפרו של סמית' נטמן תחת סלע בכנסיית המונומנטל שבריצ'מונד יחד עם אפרם של שאר קורבנות השריפה, כולל הסנאטור לשעבר ונשיא בנק וירג'יניה, אברהם ונאייבל.
ג'ונס נולד ב-12 באפריל 1804 בווינסנס, טריטוריית אינדיאנה.
הוא היה בנו של ג'ון רייס ג'ונס, שהפך פעיל במאמצים שהופנו להחדרת עבדות למדינה שמצפון לנהר אוהיו.
כשג'ורג' היה בן שש, העביר אביו את המשפחה לטריטוריית מיזורי, שנרכשה זמן קצר קודם לכן מצרפת כחלק מרכישת לואיזיאנה.
בילדותו שירת כמתופף של פלוגת מתנדבים במלחמת 1812. מאוחר יותר עבר לקנטקי, שם למד באוניברסיטת טרנסילבניה ב-1825, וחזר למיזורי כדי ללמוד משפטים עם אחיו.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בעריכת דין במשך תקופה קצרה, הלך לעבוד ב־Sinsinawa Mound, אז בטריטוריית מישיגן, שם כרה עופרת ועבד כמחסנאי.
הוא חזר למיזורי, שם חיזר ונישא לג'וזפין גרג'ורה בת השבע-עשרה בשנת 1829. ב-1831 חזר ג'ונס לסינסינאווה עם אשתו, שבעה עבדים וכמה פועלים צרפתים, כדי לחדש את כריית העופרת.
ב-1832 נלחם ג'ונס באינדיאנים משבטי סאוק ופוקס במלחמת הבלאק-הוק, שבה נהרג גיסו פליקס סנט וראיין.
בהמשך כיהן ג'ונס כשופט בבית המשפט המחוזי המקומי.
ג'ונס נבחר כציר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטריטוריית מישיגן ומטריטוריית ויסקונסין.
אי הוודאות לגבי מתי בדיוק התחילה והסתיימה כהונתו הובילה לבחירות שהוסדרו על ידי בית הנבחרים, לטובת יריבו, ב-1839.
ג'ונס נבחר לייצג את טריטוריית מישיגן כנציג הכללי בקונגרס ה-24. חלק מהטריטוריה היה בתהליך של הפיכתו למדינת מישיגן, וכבר היה בו ממשלה של מדינה דה פקטו, וג'ונס עזר לדחוף חקיקה להקמת טריטוריית ויסקונסין חדשה הכוללת את מה שנותר מטריטוריית מישיגן.
חקיקה זו הפכה לחוק ב-20 באפריל 1836, וטריטוריית ויסקונסין הוקמה ב-4 ביולי של אותה שנה.
באוקטובר 1836 נערכו בחירות לבחירת נציג הקונגרס של הטריטוריה החדשה, וג'ונס ניצח.
הוא תפס את מקומו בפתיחת המושב הבא של הקונגרס ב-5 בדצמבר 1836, כנציג מטריטוריית ויסקונסין.
בתפקיד זה הצליח לשכנע חברים מצביעים לתמוך בייעוד אזורים של טריטוריית ויסקונסין ממערב לנהר המיסיסיפי כטריטוריית איווה.
בפברואר 1838, שימש כעוזר לג'ונתן סילי, חבר קונגרס ממיין, בדו-קרב עם ויליאם ג'.
גרייבס, חבר קונגרס מקנטקי, שבו נפצע סילי אנושות.
התפרצות הכעס על ארבעה חברי קונגרס שהיו מעורבים בדו-קרב קטלני הובילה לוועדת בית הנבחרים שהמליצה על הדחת ג'ונס וגרייבס, אך לא ננקטה פעולה כזו לפני תום הישיבה.
בספטמבר 1838 הפסיד ג'ונס לג'יימס דואן דוטי בבחירות שנערכו לבחירת נציג של טריטוריית ויסקונסין לקונגרס.
ג'ונס נסע לוושינגטון כדי לתפוס את מקומו לישיבה שהתחילה באותו דצמבר, בנימוק שכהונתו עד 26 בינואר 1837 הייתה כציר מטריטוריית מישיגן, ולפיכך הוא זכאי לכהונה מלאה של שנתיים החל מ-4 במרץ 1837, בתור הנציג מטריטוריית ויסקונסין.
הוא האמין שאסור להושיב את דוטי עד תום כהונתו שלו ב-4 במרץ 1839. בפתיחת המושב, אייזק קריי ממישיגן ביקש להושיב את דוטי, גם הוא נוכח, והנושא הועבר לוועדת הבחירות.
הוועדה קבעה שטריטוריית מישיגן חדלה להתקיים ב-15 ביוני 1836, ולפיכך חדל ג'ונס להיות הנציג שלה בו-זמנית, על אף שקריי לא הושב כנציגה של המדינה החדשה של מישיגן עד 27 בינואר 1837, למחרת קבלת המדינה באופן רשמי.
הוועדה החליטה לטובת דוטי ב-21 בדצמבר, וב-3 בינואר 1839 הצביעו חברי הבית המלא בעד דוטי.
ג'ושוע גידינגס מאוהיו ניסה לשלול מג'ונס תשלום עבור נסיעתו לוושינגטון וחודש המשכורת שתבע, אך בית הנבחרים המלא הצביע בעד טענתו למרות קביעתו כי אינו זכאי למושב.
הנשיא מרטין ואן ביורן מינה אותו למודד כללי של טריטוריות ויסקונסין ואיווה, שם שירת (ככל הנראה בדובוק, בטריטוריית איווה) מתחילת 1840 ועד סוף ממשל ואן ביורן ב-1841. ב-1845, בעקבות בחירתו של דמוקרט אחר, ג'יימס ק.
פולק, לנשיא, הוא מונה מחדש למפקח הכללי של טריטוריית איווה, שנה אחת לפני שהאזור הדרום-מזרחי של טריטוריית איווה הפך למדינת איווה.
ג'ונס ייצג את איווה כחבר הסנאט של ארצות הברית מ-7 בדצמבר 1848 עד 3 במרץ 1859. בשנתיים הראשונות שלה, לא הצליחה האספה הכללית של איווה לבחור את הסנאטורים הראשונים של איווה, בשל פיצול משולש שמנע מכל מועמד לזכות במספר הנדרש של 30 קולות מחוקקים.
עם זאת, לאחר שהבחירות ב-1848 העניקו למפלגה הדמוקרטית רוב גדול יותר בבית המחוקקים של איווה, הפך ג'ונס למועמד לאחד משני המושבים, ולאחר ארבעה סבבי הצבעה זכה במועמדות הסיעה הדמוקרטית לאחד משני המושבים.
הוא ניצח בבחירות ולאחר מכן, בהגרלה, קיבל את המושב עם הטווח הארוך יותר (שיפוג כעבור ארבע שנים).
הוא זכה בבחירה חוזרת (לתקופת כהונה מלאה של שש שנים) ב-1852, לאחר שזכה למועמדות מחדש על ידי המפלגה הדמוקרטית בהצבעה אחת.
ג'ונס כיהן כיו"ר הוועדה להצעות חוק מרוכזות, הוועדה לפנסיה והוועדה להצעות חוק רשומות.
הוא כיהן שתי קדנציות ולא נבחר שוב מחדש.
ג'ונס הפך יותר ויותר לא פופולרי באיווה, אפילו בקרב תומכי המפלגה שלו, מכיוון שלעיתים קרובות הצביע עם הסנאטורים הדרומיים בנושאים הקשורים לעבדות.
כסנאטור, ג'ונס תואר על ידי הביוגרף שלו כ"דמוקרטי בפוליטיקה ודרומי על פי אינסטינקט".
הוא טען כי הוא מתנגד לעבדות (למרות עברו של אחזקת עבדים משלו) אך עמד על כך שלקונגרס אין זכות לאסור זאת או לבקר אותה במקום שבו מדינות בחרו לאפשר זאת.
לפיכך, תמך בחוק קנזס נברסקה.
עמדה זו, אף על פי שלא הייתה ראויה לציון באותה תקופה, גרמה לבסוף שלא ייבחר מחדש במדינה שסיעתה נגד העבדות והפשרה הפכה לדומיננטית באמצע כהונתו השנייה של ג'ונס, כמפלגה הרפובליקנית החדשה.
לאחר סיום כהונתו, אף דמוקרטי מאיווה לא זכה בבחירות לסנאט עד שנות ה-20 של המאה ה-20. כהונתו שנמשכה עשר שנים בסנאט הייתה יותר ארוכה מכל דמוקרטי מאיווה עד 1950, לאחר שגאי מארק ג'ילט נבחר בפעם השלישית.
בשנת 1858, המפלגה הדמוקרטית באיווה, כמו במדינות צפוניות אחרות, נחלקה מרה על התמיכה שהעניק הנשיא, ג'יימס ביוקנן, לאימוץ חוקת לקומפטון התומכת בעבדות על ידי הטריטוריה והקונגרס של קנזס.
ג'ונס הצביע בעד אישור חוקת לקומפטון בסנאט.
כאשר הדמוקרטים נגד העבדות של איווה העבירו החלטה בוועידת המדינה שלהם ב-1858 השוללת את תמיכתה הקודמת של המפלגה בחוקת לקומפטון, יצאו ג'ונס ואחרים ב"משמר הישן" של המפלגה מהמקום.
בשנת 1859, מינה הנשיא ביוקנן את ג'ונס לשגריר תושב של ארצות הברית בגרנדה החדשה (הכוללת את קולומביה ופנמה של ימינו), מה שדרש את העברתו לבוגוטה.
כהונתו בבוגוטה הסתיימה בדיוק עם פרוץ מלחמת האזרחים, כאשר ממשל אברהם לינקולן החליף את ממשל ביוקנן.
שני בניו של ג'ונס הצטרפו לצבא הקונפדרציה.
עם שובו לארצות הברית ב-1861, נעצר ג'ונס בפקודת מזכיר המדינה ויליאם סיוארד באשמת חוסר נאמנות, בהתבסס על התכתבות עם חברו, נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
מעולם לא הוגש נגדו כתב אישום והוא לא הועמד לדין.
ג'ונס הוחזק במשך 34 ימים, עד ששוחרר בפקודת הנשיא לינקולן.
לאחר מכן החל ג'ונס בפרישה ארוכה בדובוק.
בשנת 1892, הוענקה לו פנסיה על ידי חוק מיוחד של הקונגרס עבור שירותיו במלחמת הבלאק הוק.
ביום הולדתו התשעים ב-1894, המושל פרנק ד.
ג'קסון והאסיפה הכללית של איווה ערכו לג'ונס קבלת פנים פומבית כהוקרה על שירותיו היקרים בתקופות המעצבות של הטריטוריה והמדינה.
הוא מת בבית בתו בדובוק, איווה ב-22 ביולי 1896.
מחוז ג'ונס, איווה ומחוז ג'ונס, דקוטה הדרומית נקראו על שמו.
בשנת 1912 פרסמה החברה ההיסטורית של איווה את הביוגרפיה "ג'ורג' וולאס ג'ונס", מאת ג'ון קארל פאריש.
בשנים 1873–1879 הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'ורג' וייטמן הנדי נולד בעיירה סטו שבוורמונט, כבנם של הכומר ג'הייל (יחיאל) פרסטון הנדי ושל רבקה (לבית פרין) בנדי.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים במוריסוויל שבורמונט ובאקדמיה העממית.
הנדי למד משפטים במשרד עורכי הדין של דודו, וייטמן פרין מהעיירה ג'ונסון, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1855, והחל לעסוק במקצוע במוריסוויל.
בנובמבר אותה שנה הוא נשא לאישה את מליסה רדינג, שנפטרה ב-1861, ולשניים נולדה בת אחת שנפטרה בגיל שש.
ב-1863 נישא הנדי בשנית לויולה בנדי, שנפטרה ב-1901. ב-1906 הוא נישא בשלישית למרי לואיז ווטס וודברי.
במשך שנים רבות שימש הנדי כמפקח הראשי של בתי הספר במוריסוויל.
הוא גם היה חבר במועצת המנהלים של חברת הרכבות פורטנלד ואוגסנסבורג, נשיא חברת הרכבות מונטריאול, פורטלנד ובוסטון, סגן נשיא בנק החסכונות יוניון, סגן נשיא חברת הנאמנות של מוריסוויל, וכונס הנכסים של הבנק הלאומי של פולטני ושל הבנק הלאומי של ורמונט בסנט אלבנס.
בשנים 1857–1859 שימש הנדי כפרקליט המדינה במחוז למוייל.
בשנים 1861–1863 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הוא שירת כסגן האחראי על הגיוס של ורמונט, תפקיד במינוי הממשלה הפדרלית.
בשנים 1866–1869 כיהן הנדי כחבר הסנאט של ורמונט, מתוכן בשנתיים היה נשיאו.
ב-1869 נבחר הנדי כסגן מושל ורמונט, והחל לכהן בתפקיד ב-15 באוקטובר אותה שנה.
ב-7 בפברואר 1870 נפטר המושל פיטר וושבורן בעת כהונתו.
מתוקף תפקידו על פי חוקת ורמונט, הושבע הנדי במקומו על ידי השופט בנג'מין ה.
סטיל מבית המשפט העליון של ורמונט.
הוא השלים את שארית תקופת כהונתו של וושבורן, שהסתיימה באוקטובר 1870, אך לא התמודד על הכהונה בעצמו.
הרפובליקנים, ששלטו בפוליטיקה של ורמונט מאז ייסוד המפלגה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, והמשיכו לשלוט בה במשך מאה השנים הבאות, התלבטו בשאלה אם הנדי צריך היה להיות מועמד לתקופת כהונה מלאה כמושל בבחירות של 1870.
במשך כל השנים הללו הנהיגה המפלגה את "כלל ההרים" , שעל פיו יאייש את אחד מהמושבים של ורמונט בסנאט של ארצות הברית נציג מהחלק של ורמונט שממערב להרים הירוקים, והסנאטור השני יגיע מחלקה המזרחי של המדינה.
השיקול הראשון היה אם המועמד למשרת המושל צריך היה להיות אדם מהצד המערבי של ההרים הירוקים, או אדם מהצד המזרחי, שממנו הגיע המושל המנוח וושבורן, זאת על רקע העובדה שהוא נפטר בעת כהונתו.
השיקול השני היה שכלל ההרים הגביל את משך כהונתם של המושלים לשתי תקופות כהונה של שנה אחת, והבחירות של 1870 היו אמורות להיות כבר לתקופת כהונה של שנתיים, זאת על פי תיקון לחוקת המדינה שהתקבל בתקופה הקצרה בה כיהן וושבורן כמושל.
התוכנית של הרפובליקנים הייתה לעדכן את כלל ההרים כך שההגבלה על משך כהונת המושל תהיה של תקופת כהונה אחת של שנתיים.
לפיכך נשאלה השאלה אם הנדי צריך היה להיות מועמד המפלגה, וכך לכהן במשך יותר משנתיים.
ההתלבטות נפתרה באמצעות החלטה שהמועמד שייבחר יהיה אדם מהחלק המערבי של המדינה, וכך תישמר הרוטציה כסדרה, אך כדי להבטיח שלא יכהן מושל במשך יותר משנתיים, ייבחר כמועמד אדם אחר ולא הנדי.
כתוצאה מהחלטה זו, נבחר כמועמד הרפובליקנים ג'ון וולקוט סטיוארט, שבבחירות הכלליות ניצח בקלות, והיה ראשון מושלי ורמונט שכיהן בתקופת כהונה של שנתיים במקום שנה עד אז.
ב-1872 נבחר הנדי מטעם הרפובליקנים כנציג מחוז הקונגרס השלישי של ורמונט בבית הנבחרים של ארצות הברית, וירש בתפקיד את וורת'ינגטון סמית'.
הוא נבחר לתפקיד פעמיים נוספות ב-1874 וב-1876 כשהביס את מועמד הדמוקרטים ג'ון ל.
אדוארדס, וכיהן בסך הכול ממרץ 1873 ועד מרץ 1879. בבית הנבחרים היה הנדי חבר בוועדת תביעות הקרקע הפרטיות ובוועדה למחוז קולומביה, שניסחה את החוק לשינוי צורת הממשלה בבירה והבטיחה את קבלתו.
מחוז הקונגרס השלישי של ורמונט כלל שישה ממחוזות ורמונט הצפוניים, שהשתרעו משני עברי ההרים הירוקים.
בספירה שכללה את שלוש תקופות הכהונה של הנדי בבית הנבחרים, יוצג המחוז על ידי אדם מהצד המערבי של ההרים הירוקים במשך 6 תקופות כהונה, בסך הכול 12 שנים.
בשל רצונם של הרפובליקנים לתת הזדמנות למועמד מהצד המזרחי, ובהתאם לכלל ההרים, לא התמודד הנדי על תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים ב-1878, ובמקומו נבחר כמועמד המחוז ויליאם א.
גרוט נוצח בבחירות הכלליות על ידי ברדלי ברלו, רפובליקני שהתמודד כ"רפובליקני-לאומי" בתמיכת "מפלגה השטרות הירוקים" , אך נבחר בסופו של דבר לבית הנבחרים שנתיים לאחר מכן, ב-1880.
לאחר מכן שב הנדי לעיסוקו בעריכת דין, וגילה עניין מיוחד בגידול סוסי מורגן.
בשנים 1879–1885 הוא היה מבקר הבנק הלאומי של ורמונט.
ג'ורג' וייטמן הנדי נפטר במוריסוויל ב-6 בדצמבר 1906. הוא נטמן בבית הקברות פלזנט ויו שבעיר.
ג'ורג' ויטז וורת' היה סייף (חרב) יהודי-אמריקאי.
זכה במדליית ארד אולימפית (לונדון 1948) בחרב קבוצתי.
אלוף ארצות הברית (1954) בחרב אישי.
הוא ייצג את ארצות הברית ב-4 אולימפיאדת (לודון 1948 – רומא 1960).
וויטיץ נולד וגדל בבודפשט שבהונגריה למשפחה יהודית.
בגלל האנטישמיות הגוברת בהונגריה בשנת 1937, הוא ביקש להגר לארצות הברית, אך לא היה יכול לעשות זאת ישירות משום שהיה יהודי וחי במשך כשנתיים בקובה.
הוא הגיע לארצות הברית דרך מיאמי בשנת 1940. הוא שינה את שמו לג'ורג' וורת', ובגיל 22 התגורר במנהטן, ניו יורק.
בפברואר 1944 קיבל אזרחות אמריקאית.
הוא נלחם עם הדיוויזיה ה-62 של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה במהלך הקרב על הבליטה, בשנים 1944–1945 וזכה במספר אותות כוכבי ארד.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה במדליית ארד בחרב קבוצתי וסיים במקום חמישי בחרב אישי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד סייף יהודי אחד, נורמן ארמיטאג'.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוא סיים במקום רביעי בחרב קבוצתי והודח בשלב רבע הגמר בחרב אישי וסיים במקום 21. הנבחרת האמריקאית כללה עוד שלושה סייפים יהודים: נורמן ארמיטאג', אלכס טרבס ואלן קוורטלר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא סיים במקום חמישי בחרב קבוצתי והודח בשלב חצי הגמר בחרב אישי וסיים במקום 14. הנבחרת האמריקאית כללה עוד שלושה סייפים יהודים: נורמן ארמיטאג', אברם כהן ואלן קוורטלר.
באולימפיאדת רומא (1960) הוא סיים במקום רביעי בחרב קבוצתי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד סייף יהודי אחד, אלן קוורטלר.
ג'ורג' ווקר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי.
ווקר נולד ב-1763 במחוז קאלפפר שבמושבת וירג'יניה, למד בבתי הספר המקומיים, ושירת במלחמת העצמאות האמריקנית.
בשנת 1794 עבר למחוז ג'סמין בקנטקי, שם למד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1799 והחל לעסוק בעריכת דין בעיר ניקולאסוויל.
בשנת 1801 שירת כנציב בחברת נהר קנטקי.
ווקר כיהן כחבר הסנאט של קנטקי בשנים 1810–1814. לאחר מכן מונה לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ג'ורג' ביב שהתפטר, וכיהן מ-30 באוגוסט 1814 עד 2 בפברואר 1815, אז נבחר לו מחליף.
הוא נפטר בניקולאסוויל ב-19 באוגוסט 1819 ונקבר באחוזתו הסמוכה לעיר.
ג'ורג' ווקר היה אחיהם של וג'ון ווקר ודוד רבא של ג'יימס ווקר.
הוא היה גם דודם של שני מושלי פלורידה, ו.
אחיין נוסף, ג'ון ג'ורג' ווקר, שירת כגנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
ג'ורג' פיבודי וטמור היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל רוד איילנד ה־37, ולאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
וטמור נולד ב-2 באוגוסט 1846 בלונדון, אנגליה, בזמן שהוריו – ויליאם שפרד וטמור, סוחר ניו אינגלנדי עשיר, ואנסטיס דרבי רוג'רס – טיילו בחו"ל.
הוא קיבל את חינוכו המוקדם בבתי ספר פרטיים בניופורט, רוד איילנד.
סבא רבא שלו היה הפוליטיקאי , שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס.
סבא־רבא אחר היה איל המסחר אליאס האסקט דרבי, ואשתו אליזבת קראונינשילד דרבי הייתה ממשפחת קראונינשילד הידועה.
ב־1867 השלים את לימודיו בקולג' ייל, ולאחר מכן למד משפטים במשך שנתיים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה.
ב־1869 קיבל תואר במשפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין של רוד איילנד ושל ניו יורק, אך מעולם לא עסק בפועל בעריכת דין.
וטמור גילה עניין רב בפוליטיקה, וב־1880 וב־1884 שימש אלקטור בבחירות לנשיאות.
ב־1885 נבחר למושל רוד איילנד וכיהן בתפקיד שתי תקופות, אך הפסיד במאבק על תקופת כהונה שלישית.
הוא היה חבר בוועדה שעסקה בבניית בניין הקפיטול החדש של רוד איילנד בפרובידנס.
ב־1894 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, בקולות מלאים ואחידים של האספה הכללית.
בשנת 1907 התמודד מולו רפובליקני אחר – התעשיין סמואל פ.
המאבק המשולש בין וטמור, קולט והדמוקרטי רוברט הייל אייבס גודרד גרם למבוי סתום שנמשך חודשים, וכתוצאה מכך היה המושב של רוד איילנד בסנאט ריק מתחילת הקונגרס ה־60 (מ־4 במרץ 1907).
לבסוף פרש קולט, ווטמור חזר לסנאט ב־22 בינואר 1908 וכיהן עד 3 במרץ 1913. אחיו של קולט, לברון קולט, נבחר לרשת את מקומו של וטמור לאחר פרישתו.
בסנאט כיהן ווטמור תחילה כיו"ר ועדת הייצור, ולאחר מכן במשך שש־עשרה שנה כיו"ר הוועדה המשותפת לספרייה.
הוא היה גם חבר בוועדת הכספים, מחוז קולומביה, ענייני הצי, מבנים ושטחים ציבוריים ועוד.
הוא היה פעיל מאוד בקידום הצי האמריקאי ובפיתוח בסיס הצי במפרץ נאראגאנסט.
הוא עמד בראש הוועדה המשותפת שהכין תוכניות להשלמת בניין הקפיטול בוושינגטון; היה יו"ר הוועדה הראשונה להקמת אנדרטת לינקולן וחבר בוועדה שהקימה את האנדרטה הלאומית; וחבר בוועדה להקמת אנדרטת יוליסס ס.
הוא היה מעורב בחקיקה שהובילה להקמת הוועדה הלאומית לאמנויות יפות.
בחייו הפרטיים היה וטמור פעיל שנים רבות בארגונים לקידום האמנויות.
הוא היה ממייסדי מטרופוליטן אופרה בניו יורק וחבר בוועדה המפקחת על בניית בית האופרה.
הוא היה נאמן של מוזיאון פיבודי להיסטוריה של הטבע (ייל) ושל קרן החינוך פיבודי.
הוא היה ממייסדי מועדון הג'וקי, סגן נשיא איגוד תערוכות הסוסים הלאומי, ודירקטור בארגונים נוספים לקידום טיפוח סוסים.
בניופורט שימש כיו"ר ונאמן של ספריית רדווד, כנשיא ובכיר בבית החולים של ניופורט, וכנשיא ה־Reading Room והקזינו של ניופורט.
ב־1877 התקבל כחבר בחברת סינסינטי של מסצ'וסטס.
ב־22 בדצמבר 1869 נישא לאדית מאלווינה קטלטס בניו יורק.
משפחתה הייתה קשורה עמוקות לאוניברסיטת ייל במשך דורות מאז 1719. אחיה, הנרי קטלטס, שירת כקצין בצבא האיחוד במלחמת האזרחים וזכה לשני דרגות כבוד על אומץ לב.
חרבו מוצגת באחוזת שאטו־סיר־מר בניופורט.
וטמור נפטר ב־11 בספטמבר 1921 בבוסטון שבמסצ'וסטס.
הלווייתו נערכה בכנסיית טריניטי בניופורט והוא נקבר בבית הקברות איילנד בניופורט.
אחוזתו של וטמור בניופורט, "Chateau-sur-Mer", שמורה כיום בידי אגודת השימור של מחוז ניופורט ופתוחה לסיורים בקיץ.
היא נחשבת לאחת הדוגמאות המרשימות ביותר של אחוזת ויקטוריאנית.
וטמור היה צד במשפט בבית המשפט העליון של ארצות הברית: George Peabody Wetmore v.
ג'ורג' טאבורי (בהונגרית: Tábori György; 24 במאי 1914 – 23 ביולי 2007) היה מחזאי, במאי ותסריטאי, יליד הונגריה.
יש הרואים בו את גדול מחזאי גרמניה בסוף המאה ה-20.
ג'ורג' טאבורי נולד לאלזה זיפר ולקורנל טאבורי, עיתונאי במקצועו, בבודפשט, כבן שני למשפחה יהודית מתבוללת.
סבו מצד אמו היה רופא ובביתו דיבר הונגרית וגרמנית.
עד גיל שבע קיבל חינוך קתולי ואז סיפרו לו הוריו על מוצאם היהודי.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החליט אביו לשלחו באוקטובר 1932 להכשרה מקצועית במלונאות בברלין.
הוא התלמד במלון אדלון ובמלון נוסף, אולם נאלץ לעזוב את גרמניה עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. הוא חזר לבודפשט ועבד כעיתונאי ומתרגם.
ב-1936 היגר ללונדון, שם התגורר אחיו הבכור, הסופר פאל טאבורי.
בשנת 1941 זכה לאזרחות בריטית ושירת בתחילת מלחמת העולם השנייה במודיעין הבריטי, ובין המדינות הרבות שעבר בהן נכללה גם ארץ ישראל, שבה הכיר את אשתו הראשונה.
משנת 1943 עבד במחלקה ההונגרית של ה-BBC ושידר בהונגרית תעמולה אנטי-נאצית מארץ ישראל.
ב-1947 נסע לארצות הברית לביקור של שלושה חודשים, אך נשאר שם כעשרים שנה.
בארצות הברית כתב תסריטים רבים לסרטי קולנוע שהופקו בהוליווד, בהם כאלה שבוימו בידי אלפרד היצ'קוק.
בין השאר כתב עיבוד לקולנוע למחזה "בדלתיים סגורות" של ז'אן-פול סארטר.
בנוסף תרגם לאנגלית מיצירותיהם של ברטולט ברכט ומקס פריש.
בשנת 1952 כתב את מחזהו הראשון.
בתקופת "ציד המכשפות" נכלל ברשימה השחורה של מקארתי.
בתחילת 1960 הגיע לישראל לצורך הפקת סרט בשם "הקילומטר ה-95", שאת התסריט שלו כתב כעיבוד לספרו "מתחת לסלע", נובלה המתרחשת על רקע אסון סטרומה.
אולם הפקת הסרט בוטלה אחר כך.
בשנות השישים עבד בסטודיו למשחק של לי סטרסברג בניו יורק.
בקיץ 1966 הוצג בפסטיבל התיאטרון של ברקשייר, בסטוקברידג' מאסוצ'וסטס, גרסה מיוחדת של "הסוחר מוונציה" אותה ערך והוסיף לה עלילה מקבילה, בה אסירים במחנה ריכוז נאצי הם שחקני ההצגה ומנצלים את הזדמנות הופעתם על הבימה כדי להביע שאט נפשם כלפי הנאצים.
ב-1968 הוצג בניו יורק מחזהו "הקניבלים", העוסק באסירים באושוויץ האוכלים את חברם כדי לשרוד.
השואה היא נושא מרכזי במחזות נוספים של טבורי.
ב-1968 הגיע לגרמניה והשתתף בסימפוזיון על ברכט.
בשנת 1971 שב להתגורר בגרמניה המערבית, שם הקים וניהל קבוצות תיאטרון אחדות, ובהן בברמן (1979-1975) ובווינה (1997-1986).
משנת 1999 פעל והתגורר בברלין.
על עבודתו המחזאית הוענקו לטאבורי מספר פרסים, ביניהם פרס ביכנר בשנת 1992.
באוקטובר 2006 העניק לו נשיא אוסטריה עיטור הוקרה על פעילותו בתיאטראות של וינה.
טבורי היה נשוי ארבע פעמים.
ב-1942 התחתן בירושלים עם חנה פרוינד, עולה מדרמשטט.
בשנים 1948–1950 התגורר בהוליווד ובתקופה זו ניהל רומן עם השחקנית גרטה גרבו.
בשנת 1954 נישא לשחקנית השוודית ויוקה לידפורס (Viveca Lindfors).
בשנת 1972 התגרשו בני הזוג.
טבורי טען כי הסיבה לגירושין הייתה עבודתו בברלין.
בגיל 62 נישא טבורי לאורסולה גריצמכר (Ursula Grützmacher).
באותה התקופה התגוררו השניים בברמן.
ב-12 בינואר 1985, נישאו טבורי והשחקנית אורסולה הפנר (Ursula Höpfner) בפונדק לחוף אגם שטארנברג.
טבורי נפטר בברלין ונטמן בבית הקברות דורותיאנשטאדט בעיר.
מחזותיו העולו בישראל פעמים רבות, מאחר שהם עוסקים בנושאים הנמצאים במרכז העניין של תושבי המדינה.
בשנת 1965 עלה בתיאטרון זווית מחזהו "ברכט על ברכט".
בשת 1984 הוצג מחזהו "יובל" בתיאטרון החאן.
בשנת 1987 הוצג מחזהו "המסע של אמא טאבורי" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1988 הוצג מחזהו "נולדו אשמים" בתיאטרון החאן.
בשנת 1991 הוצג מחזהו "מיין קאמפף", בהפקה גרמנית, במסגרת פסטיבל ישראל.
טבורי אף הגיע לישראל לכבוד העלאת המחזה.
בשנת 2008 ביים אבישי מילשטיין את המחזה בגרמניה.
ביוני 2003 מחזהו "הקניבלים" הוצג בתל אביב, על ידי תיאטרון רומני שביקר בארץ.
במאי 2004 הוצג מחזהו "הווריאציות של גולדברג" ב"תיאטרון האוניברסיטה" של אוניברסיטת תל אביב.
מחזה נוסף שלו, "וייסמן ואדום הפנים", תורגם לעברית בידי פרופ' גד קינר, מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2011 הוצג המחזה "מיין קאמפף" ב"פסטיבל עכו" לתיאטרון אחר, בבימויו של גיל אלון.
המחזה זכה בפרסים בפסטיבל ואומץ לאחר מכן על ידי תיאטרון גשר בתל אביב.
גיל אלון גם ביים ב-2014 את ההצגה "וריאציות גולדברג" באנסמבל תיאטרון תמונע ושיחק בתפקיד של אדון-איי.
מיין קאמפף (1987): עוסק בקשר בין היטלר ובין יהודי בשם שלמה הרצל.
וייסמן ואדום הפנים (1990): מפגש בין יהודי אמריקאי, המבקש להמציא מנוחה נכונה לכד האפר של אשתו, ובין אינדיאני שתקן, הרוכב על גבי פרד.
הוא ירש את הברונות בשנת 1755 ולאחר מותו לא הועבר התואר הלאה.
על שמו נקרא רחוב ראשי בטורונטו שבקנדה (רחוב יאנג).
הרחוב הוכרז על שמו על ידי מושל קנדה העילית בשנת 1793.
ג'ורג' חבש היה טרוריסט ופוליטיקאי פלסטיני נוצרי, ממייסדי וראשי ארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין" - בעל אידאולוגיה קומוניסטית.
כונה "א-טביב" (הרופא) בשל עבודתו במקצוע.
חבש כיהן כמזכ"ל החזית העממית מ-1967 ועד פרישתו בשנת 2000.
ג'ורג' חבש נולד בשנת 1926 בלוד, למשפחה נוצרית אורתודוקסית שברחה ללבנון בזמן מלחמת העצמאות של ישראל.
בזמן המלחמה היה ממגויסי "צבא ההצלה".
חבש למד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, התמחה ברפואת ילדים והוסמך בתור רופא ילדים, ומאז היה מוכר בכינוי "אל-חכים" (הרופא).
עבר ביחד עם ודיע חדאד לעמאן, פתחו יחד קליניקה, ועבדו כרופאים במחנות פליטים בירדן.
במקביל ללימודיו החל חבש להיות פעיל בחוגים פוליטיים.
ב-1953 ייסד ג'ורג' חבש ביחד עם גולים פלסטינים נוספים את "תנועת הלאומיים הערבים" בהשפעת חוויותיו ממלחמת 1948, תנועה חילונית ופאן-ערבית, שלאו דווקא שמה דגש על קידום הלאומיות הפלסטינית אלא במסגרת איחוד של המדינות הערביות.
במטרה להפוך את החברה הערבית מחברה נחשלת לחברה מודרנית.
הארגון אימץ את רעיונות החילון, הסוציאליזם והמאבק המזוין.
סניפים של התנועה קמו במדינות ערב השונות ופעלו באופן מחתרתי.
לאחר מלחמת ששת הימים ב־1967, הקים הארגון חוליית לוחמים שהתאחדה עם החזית לשחרור פלסטין של אחמד ג'יבריל וארגון נוסף בשם "נוער למען הנקמה", ליצירת החזית העממית לשחרור פלסטין - ארגון טרור בעל אידאולוגיה מרקסיסטית אשר ביצע פיגועים ראוותניים רבים נגד מטרות ישראליות ומערביות.
הארגון היה סמן שמאלי בקרב הפלגים הפלסטיניים.
בין הפיגועים שיזם הארגון היו חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה.
ב-10 באוגוסט 1973 יירטו מטוסי חיל האוויר הישראלי מטוס נוסעים של חברת התעופה העיראקית בדרכו מביירות לבגדאד, במטרה לתפוס את חבש שהיה אמור לטוס בו.
המטוס הונחת בבסיס חיל האוויר ברמת דוד, במבצע שכונה "מבצע עמלק".
לאחר שהמטוס הונחת, התברר כי חבש לא היה עליו, והמטוס על נוסעיו שוחרר והמשיך בדרכו.
עד ראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 התגורר חבש בירדן ובאירועי "ספטמבר השחור" 1970 עבר להתגורר בלבנון, שגם ממנה גלה ב-1982 כמו מנהיגים פלסטינים נוספים ועבר להתגורר בירדן.
במאבקים הפנימיים בתוך אש"ף ב-1983 נחשב חבש כמקורב לסוריה.
הוא תמך בפלישה העיראקית לכווית בשנת 1990 ונחשב לאחד הקיצוניים ביותר בקרב ההנהגה הפלסטינית, וכמתנגד עיקש לפשרה ומשא ומתן עם ישראל.
בשנת 1992 בעזרת נציג אש"ף בצרפת איבראהים סוס הוא הגיע בחשאי לטיפול רפואי בפריז.
לאחר חשיפת הפרשה התפתח בצרפת משבר פוליטי שבסופו של דבר גרם הקדמת הבחירות.
בשנת 2000 השתקע בדמשק, סוריה.
ב-26 בינואר 2008 מת חבש בביתו בעמאן שבירדן ונטמן בבית עלמין שם.
בעקבות מותו הכריז אבו מאזן, נשיא הרשות הפלסטינית, על שלושה ימי אבל בשטחי הרשות.
ברמאללה נקראה כיכר על שמו.
בן דודו של חבש, השחקן ג'ורג' איברהים גילם בתוכנית הילדים "סמי וסוסו" את דמותו של סמי.
בשנת 2017 יצאה לאור ביוגרפיה מקיפה על ג'ורג' חבש שכתב המזרחן ד"ר אלי גליה מהמכון למחקרי ביטחון לאומי.
ג'ורג' טאון , השוכנת באי גראנד קיימן, היא בירת הטריטוריה הבריטית איי קיימן שבאיי הודו המערבית.
אוכלוסייתה מונה 30,600 תושבים, נכון לשנת 2006.
בעיר פועלים הפרלמנט המקומי, בית המשפט ומשרדי ממשלה.
כלכלת העיר וכלכלת האיים מבוססת על תעשיית הבנקאות והפיננסים, ובעיר למעלה מ-600 בנקים.
מרביתם הם משרדים רשמיים בלבד והם אינם כוללים צוות רב מלבד צוות תפעולי מצומצם.
העיר מהווה אתר עצירה לספינות טיולים ותיירות, ויש בה מעגן ומספר מרכזי קניות.
על אף מספר תושביה המועט יחסית, ג'ורג' טאון דורגה ב-2020 כעיר עולם בדרגה בטא מינוס.
בקרבת העיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי אואן רוברטס.
ג'ורג' ג'ייקוב יאנג היה דמות מרכזית בייבוא קוקאין לארצות הברית בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80. יאנג היה חבר בקרטל מדיין.
סיפור חייו תואר בשנת 2001, בסרט שאיפות, בכיכובו של ג'וני דפ.
ג'ורג' יאנג נולד וגדל בעיר ויימאות', מסצ'וסטס, בן לפרדריק וארמיין יאנג, ובצעירותו תואר על ידי חבריו כ"מנהיג טבעי." לאחר תקופה קצרה באוניברסיטת מיסיסיפי, עבר יאנג לקליפורניה, שם קיווה להשיג תואר בפרסום.
הוא החל לצרוך קנאביס לשימוש עצמי, ואף החל למכור את הסם.
בשנת 1967, לאחר שפגש חבר ילדות, הבין יאנג את הפוטנציאל הרווחי העצום הגלום בהברחת קנאביס מקליפורניה לצפון מזרח ארצות הברית והחל במפעל הברחה.
מבצעי ההברחה הראשונים של יאנג התבצעו על ידי חברתו הדיילת, כאשר הסמים הוחבאו בתוך המזוודה שלה, במהלך הטיסה.
מתוך רצון להגדיל את רווחיו, יאנג הרחיב את מבצעי ההברחה, והחל להטיס את הסמים ישירות מפוארטו ואיירטה, מקסיקו, תוך שימוש במטוסים שנגנבו משדה תעופה פרטי בקייפ קוד וטייסים מקצועיים.
על-פי דיווחים, בשיאו, העסק הניב ליאנג כ-250,000 דולר מדי חודש.
בסופו של דבר העסק התפרק כאשר יאנג נעצר בשיקגו בעוון הברחת מריחואנה, בשנת 1976. באותה עת הוא שהה במועדון פלייבוי, שם אמור היה לפגוש אותו אדם על-מנת לאסוף את המריחואנה, אך האיש נעצר באשמת הברחת הרואין, והלשין על יאנג.
לאחר ויכוח עם השופטת על מטרת שליחת אדם לכלא באשמת "חציית קו דמיוני עם חבילת צמחים", יאנג נשלח למאסר בכלא דנבורי בקונטיקט.
בכלא דאנבורי, עמיתו לתא של יאנג היה קרלוס להדר, צעיר ממוצא גרמני-קולומביאני, שהואשם בגנבת מכוניות.
להדר הכיר ליאנג את קרטל מדיין ויאנג לימד אותו כיצד להבריח סמים.
ביום בו שוחרר יאנג מהכלא היה עליו ליצור קשר עם להדר בפלורידה, וזאת על-מנת להתחיל בהכנות.
תוכניתם הייתה להטיס מאות קילוגרמים של קוקאין מחוותו של פבלו אסקובר בקולומביה לארצות הברית, שם איש הקשר של יאנג בקליפורניה, ריצ'רד באריל, היה אחראי להפצתם.
ג'ורג' מעולם לא התקשה לכסות את הוצאות הייבוא ממכירת הקוקאין.
תחילה המחיר היה 10,000 דולר לקילו, אך מאוחר יותר ירד המחיר ל-5,000 דולר בשל ההצע העולה.
הוא שכר איש ביטחון שילווה אותו לנקודת המפגש, שם היה נותן לאיש הקשר שלו מפתחות למכונית, שהכילה מחצית מכמות הקוקאין.
ימים ספורים מאוחר יותר היו נפגשים שוב, ומחליפים מכוניות בשנית.
יאנג נמנע מלחשוף בפני להדר, או כל חבר אחר בקרטל מדיין, את זהותו של באריל, שכן איש הקשר שלו בקליפורניה הוא מה שנתן ליאנג את היתרון בעסקי ההברחות, ומנע מאחרים מלהיפטר ממנו.
בסוף שנות ה-70, הפגיש יאנג בין באריל ללהדר.
הייתה זו טעות שכן להדר החליט לשדרג את עסקיו באמצעות מסחר ישיר עם באריל, וסילק את יאנג מעסק ההברחה שלו.
עם זאת, יאנג התאושש במהרה מהבגידה, ופנה לעסקאות אחרות, שהניבו לו מעל ל-100 מיליון דולר.
בשנת 1987 נעצר יאנג באחוזתו שבמסצ'וסטס, אולם הוא שוחרר בערבות וברח מהמדינה ביחד עם משפחתו.
מיד לאחר מכן החל לעבוד על מבצע נוסף, שבסופו הוא נעצר לאחר שנבגד על ידי מכר.
אולם, הוא שוחרר לאחר שקיבל את אישורו של אסקובר להעיד כנגד להדר.
להדר נשפט למאסר עולם ועוד 135 שנים, אך לאחר שהסכים לעסקה מהממשלה הפדרלית, הוא הוכנס לתוכנית להגנת עדים של רשות בתי הסוהר.
לאחר שעבד במספר עבודות חוקיות, נכנס יאנג שוב לעסקי המריחואנה.
ב-1994 הוא יצר קשר עם שותף ההברחות המקסיקני שלו, נעצר עם 225 קילוגרם מריחואנה ועמד בפני 15 שנות מאסר בפועל.
הוא הודה בשלושה סעיפי קנוניה וריצה תקופת מאסר במסצ'וסטס.
ג'ורג' וסוף הוא זמר סורי נוצרי, יליד העיירה כפרון, במחוז טרטוס בסוריה.
בשנת 1980 היגר עם משפחתו ללבנון, השתכן בביירות וקיבל אזרחות לבנונית.
בילדותו נחשב לילד פלא, וכיום הוא אחד מהזמרים הנערצים ב.
וסוף החל לשיר בגיל עשר בעיר הולדתו, באירועים מקומיים כגון חתונות, והקריירה המוזיקלית הרשמית שלו החלה מעט לאחר שעבר ללבנון, בגיל 12, כאשר הופיע בחתונה בה נכח ג'ורג' אל-ח'ורי, לימים מנהלו ומפיקו הראשון.
בגיל 14 התפרסם כאשר שר את השיר "חאסביה", עבר לדמשק לשיר במסעדת "אל חדירא אל חדרא" (הגן הירוק) ונעשה פופולרי, אך איגוד המוזיקאים הוציא החלטה האוסרת עליו להמשיך לקיים הופעות מכיוון שהיה מתחת לגיל 18. אחד ממעריציו התערב בהחלטה ובעזרת קשרים בארגון התיר לו לשיר בטענה שקולו נשמע מבוגר מגילו.
האמנים ג'ורג' יזבק ו-ואדיע אל-סאפי נתנו לו חסות אמנותית.
בתחילה שר יצירות רבות של המלחינים סייד מקאווי, שאקר אל מוג'י ובליג חמדי שירים ישנים וקלאסיים שנכתבו במקור לזמרים כמו אום כולתום ועבד אל-חלים חאפז.
התפרסם באמירתו "ישנתי על מדרכות למען ההצלחה שלי".
בשנת 1980 השתתף וסוף בתוכנית הטלוויזיה הלבנונית "סטודיו אל-פאן", התוכנית הראשונה של תחרות הכישרונות בשפה הערבית בכלל ושל השירה הערבית בפרט אשר שודרה בתקופה בה היו מעט ערוצים הן בלבנון והן בעולם הערבי בכלל ואף הייתה התוכנית הפופולרית באותה התקופה.
השחקן הידוע עומר שריף כינהו בשם "סולטאן א-טרב" (מערבית: "מלך הטרב") ביטוי שמקורו בשיר הערבי הקלאסי "אל-האווה סולטאן" שווסוף ביצע בצעירותו, כינוי שדבק בו עד היום.
בשנות התשעים הוא שר את השיר "סלמתק בידאללה", שיר עממי עיראקי במקור של גדול זמרי עיראק קאזם א-סאהר, אשר התאים גם לטון קולו של וסוף, גם לסגנון הטאראב של וסוף, ואף זהו שיר אשר תרם רבות להצלחתו של וסוף.
וסוף הוציא למעלה משלושים אלבומים וביצע קונצרטים בכל רחבי העולם.
שירו "חלף אל-אמר" הפך לאחד הלהיטים הגדולים בעולם הערבי, על אף גילו הצעיר של וסוף באותה התקופה.
בימינו נחשב וסוף לאחד מזמרי הטרב הנערצים והמוערכים ביותר בעולם הערבי, ובמערב הוא ידוע כאחד מגדולי הזמר הערבי.
הופעותיו מושכות קהל רב ולו מספר עצום של מעריצים ברחבי העולם הערבי, ומחוצה לו.
ידוע במחויבותו לאותנטיות מוזיקלית וחוסר ההתחשבות משיקולי הפקות מוזיקליות והצלחה מסחרית אלא נאמנות לאיכות.
פעילותו האמנותית של וסוף חרגה מגבולות ארצו, והוא הופיע בכל העולם הערבי, אירופה, אמריקה, קנדה ואוסטרליה.
ב-1985 שר בפסטיבל קרתגו בתוניסיה לעיני 15,000 מעריציו, ותרם את הכנסות ההופעה לצדקה.
על אף הופעותיו המרשימות ונוכחתו המרשימה על הבמה הוא אינו אוהב לצלם וידאו קליפים לשיריו, בטענה שהוא זמר בלבד וצילום הקליפים כופה עליו להיות גם שחקן.
בשנת 1998 שיתף פעולה עם זאב נחמה ואתניקס בשיר "פתחי לו את ליבך" שיצא כסינגל באלבומם ברוכים הבאים לישראל.
בגיל 21 הכיר את אשתו הראשונה, שלמיר.
השניים הכירו במסיבה שערך, ונישאו בנישואים אזרחיים בפריז מכיוון שמשפחה התנגדה לקשר.
כאשר ביקש את ידה הם התנגדו ולכן הם התחתנו ללא ידיעת משפחתה.
התגרש והתחתן בשנית עם נאדה זיידן, ספורטאית בינלאומית מטעם מדינת קטר, אלופת חץ וקשת ומרוצי ראלי, ילידת ביירות בעלת אזרחות קטרית מאב תימני ממוצא פלסטיני ובעלת אזרחות טורקית מאם טורקיה.
השניים נפגשו בבית החולים אספטר בקטר בטיפול שיזם בנו שעובד כמהנדס במדינה.
זיידן עבדה כמנהלת המחלקה לענייני ספורטאים ואחראית יחסי ציבור.
אשתו החדשה אישרה כי נישואיה לווסוף התקיימו בדרך האסלאמית על ידי המופתי של סוריה, השייח' אחמד חסון, והזמר נתן לה טבעת נישואין חתומה מאיטליה.
עיון היא בתו היחידה של ואסוף מנישואים אלו ואחות למחצה לוואדי, חאתם וג'ורג' הקטן מאשתו הראשונה, שלימר.
בני הזוג גרו בעיירה אל-כפרוון באזור הכפרי של חומס, ולאחר מכן עברו לשוודיה.
כאשר נכנסה להריון בחרה זיידן לנסוע עם הוריה להתגורר בדוחא עקב התנאים בסוריה והקושי לעבור בין מדינות.
השניים התגרשו ובחודש מרץ 2017, חשפה זיידן את תהליך הגירושין לאחר ששמרה על שתיקה מאז תחילת הנישואין.
במגזין "זהרת אל ח'ליג'", בראיון בלעדי, נחשפה הסיבה לתביעת הגירושין שהגישה, בכותרת רחבה התפרסמה הכותרת "נאדה זידאן: למען הבת שלי ביקשתי גט מג'ורג' ואסוף".
ווסוף נעצר על ידי משטרת שוודיה בסטוקהולם ב-2 בנובמבר 2008, בתואנה שעיתון מקומי דיווח כי נתפסו ברשותו 30 גרם קוקאין, לפני הופעה שערך בסביבות העיר.
בסופו של דבר זוכה, ולא הוכח נגדו דבר.
וסוף טען שהעלילו עליו כדי לשבש את הופעותיו בשוודיה באותה תקופה.
בשנת 2001 עבר וסוף ניתוח כירורגי.
בליל 19 באוקטובר 2011 לקה בשבץ מוחי, שבעקבותיו נותר משותק בחצי פלג גופו השמאלי.
במהלך תקופה של שלוש שנים עבר בין מדינות ערב ואירופה לטיפול ונעדר מהקהילה האמנותית.
הופעתו הראשונה לאחר המחלה הייתה בתוכנית מיוחדת ("קול יא מלאק") בערוצים אל-חיאת המצרי ואל-ג'דיד הלבנוני, עם העיתונאי נישן דרהרוטיאן ב-2014.
ג'ורג' וסטינגהאוס היה יזם אמריקאי ומהנדס אשר המציא את בלמי האוויר ברכבות והיה חלוץ בתחום תעשיית החשמל.
הקים חברה חלוצית בתחום הזרם החלופי וניהל את המערכה נגד אדיסון במלחמת הזרמים.
וסטינגהאוס היה אחד ממתחריו העיקריים של תומאס אדיסון בתחילת פרישת רשת החשמל בארצות הברית.
המערכת של וסטינגהאוס אשר התבססה על זרם חילופין גברה בסופו של דבר על זו של אדיסון אשר התבססה על זרם ישר.
בשנת 1911 הוענקה לווסטינגהאוס מדליית אדיסון מטעם המכון האמריקאי למהנדסי חשמל "על הישגים ראויים לשבח בקשר לפיתוח מערכת תאורה בזרם חילופין".
וסטינגהאוס היה בנו של בעל בית מלאכה אשר נודע בכישרונו בעסקים ובעבודה.
כבר בגיל 19 המציא וסטינגהאוס את מנוע הקיטור הרוטציוני.
בגיל 21 הוא המציא "מחליף קרון", מתקן שנועד להנחות קרון רכבת שנשמט מן הפסים בחזרה אל נתיבו וכן שכלול למסוט רכבת.
בתקופה זו ראה התנגשות רכבות שבה שני נהגי הקטר ראו זה את זה אולם לא יכלו למנוע את ההתנגשות כיוון שבלימת הרכבת נעשה על ידי הפעלת הבלמים בכל קרון לחוד, על ידי מעבר מהיר של האחראי לבלימה מקרון לקרון.
בשנת 1869, בהיותו בן 22, המציא וסטינגהאוס מערכת בלימה בלחץ אוויר, המאפשרת הפעלה מרכזית של הבלימה בכל הרכבת.
במערכת שפיתח קיים מדחס בקטר הרכבת וכן מכל לחץ אוויר עם שסתום בכל אחד מן הקרונות.
הרכבת כולה מחוברת בצינור לחץ אוויר, בעל חיבורים גמישים בין הקרונות, באמצעותם מתמלאים מכלי האוויר המפעילים את הבלמים.
המערכת מוגנת מפני תקלה על ידי כך שנפילה בלחץ האוויר גורמת להפעלת הבלמים ולעצירת הרכבת.
ההמצאה נרשמה כפטנט ב־5 במרץ 1872. על יסוד ההמצאה קמה חברת בלמי האוויר של וסטינגהאוס (Westinghouse Air Brake Company, WABCO) אשר פיתחה את הפטנט, ייצרה ושיווקה אותו.
מערכת זו הפכה לתקופה מסוימת לתקן המקובל ברכבות ואף בימינו מערכות הבלמים ברכבות מבוססות על פיתוחים של המצאה זו.
וסטינגהאוס פיתח שכלולים רבים במערכות האיתות של רכבות ובשנת 1881 הוא יסד את חברת האיחוד לאיתות ולעיתוק (Union Switch and Signal Company) אשר עסקה בייצור מערכות איתות ועיתוק למסילות רכבת.
אדיסון היה בין המפתחים של נורת הליבון החשמלית והבין את הצורך בפיתוח רשת חשמל אשר תספק כוח להפעלת הנורות.
ב־4 בספטמבר 1882 הפעיל אדיסון את רשת החשמל הראשונה אשר פעלה בזרם ישר במתח של 110 וולט וסיפקה חשמל ל־59 לקוחות במנהטן, סמוך למעבדתו.
בשנים הסמוכות המשיכו אחרים ושכללו את נורת הליבון והפכו אותה לאמינה יותר.
התעניינותו של וסטינגהאוס ברשת לאספקת גז ובקווי טלפון הובילו אותו באופן טבעי להתעניין אף ברשתות לאספקת חשמל.
הוא בדק את מבנה רשת החשמל של אדיסון והגיע למסקנה כי היא אינה יעילה דיה כדי לספק מספר צרכנים גדול.
רשת החשמל של אדיסון הייתה מבוססת על מתח נמוך בזרם ישר, החיסרון שלה היה חוסר יציבות של המתח חשמלי עקב שינויים בצריכה וכן הפסקות חשמל תדירות.
מספר ממציאים אירופים עבדו על פיתוח מערכת לאספקת זרם חילופין.
מערכת זרם חילופין איפשרה אספקת חשמל במתח גבוה יותר באמצעות שנאים, ואז הפחתת המתח באמצעות שנאי הסמוך לצרכן.
שימוש בשנאי חשמלי יעיל, אשר פותח על ידי הצרפתי לוסיאן גולר והאנגלי ג'ון דיקסון גיבס, הודגם בשנת 1881 בלונדון ולכד את תשומת לבו של וסטינגהאוס.
שנאי זה היה קל יחסית לייצור ומתאים לרשתות גדולות.
בשנת 1885 יבא וסטינגהאוס לארצות הברית מספר שנאים וכן גנרטור חשמלי לזרם חילופין מתוצרת סימנס והחל מנסה בניית רשת לאספקת חשמל בפיטסבורג.
לאחר ששיכלל ושיפר את השנאי, הצליח וסטינגהאוס לבנות רשת חשמל יעילה לזרם חילופין.
בשנת 1886 וסטינגהאוס יחד עם ויליאם סטנלי התקינו רשת אספקת חשמל בזרם חילופין ובמתח משתנה בגרייט ברינגטון שבמסצ'וסטס.
הגנרטור היה הידרואלקטרי והפיק מתח של 500 וולט בזרם חילופין.
באמצעות השנאי הועלה המתח ל־3,000 וולט ובסמוך לצרכנים הורד באמצעות שנאי ל־100 וולט כדי להפעיל את נורות החשמל.
באותה שנה יסד וסטינגהאוס את "חברת וסטינגהאוס לחשמל וליצור" אשר שמה שונה בשנת 1889 ל"חברת החשמל וסטינגהאוס".
בתוך שנה התקין וסטינגהאוס 30 רשתות חשמל נוספות, אולם התפשטות הרשת הוגבלה כיוון שלא פותחה מערכת למדידת הצריכה וכן מנוע חשמלי הפועל בזרם חילופין.
בשנת 1888 פיתח וסטינגהאוס יחד עם מהנדס שעבד בשירותו, אוליבר שלנגר, מד צריכת חשמל, אשר דמה למד צריכת גז.
העיקרון שבבסיס מד הצריכה שפיתח וסטינגהאוס נמצא בשימוש עד היום.
למזלו של וסטינגהאוס, הממציא ניקולה טסלה פיתח כבר את עקרונות המנוע החשמלי לזרם חילופין.
וסטינגהאוס יצר קשר עם טסלה, לאחר שזה הפסיק את עבודתו עם אדיסון, ורשם זכויות פטנט על מנוע זרם החילופין של טסלה.
בשנת 1883 פיתח טסלה מנוע השראה אלקטרומגנטית ראשון.
וסטינגהאוס גייס את טסלה כיועץ לחברתו למשך שנה והחל משנת 1888 החל בייצור בקנה מידה גדול של מנועי השראה אלקטרומגנטית.
על בסיס פיתוח זה נבנתה מערכת אספקת החשמל המודרנית בארצות הברית: זרם חילופין, תלת־פאזי, בתדר 60 הרץ, גבוה דיו כדי למנוע הבהוב בתאורה, אולם נמוך דיו כדי להפחית את אובדן הכוח.
נתונים אלה אף הם נקבעו על ידי טסלה.
פיתוח וקידום רשת חשמל בזרם חילופין הובילה את וסטינגהאוס לעימות מר עם תומאס אלווה אדיסון ומערכת הזרם הישר שאותה פיתח.
העימות בין השנים נודע בשם "מלחמת הזרמים".
אדיסון טען כי זרם גבוה הוא מסוכן מטבעו ומנגד טענו וסטינגהאוס וטסלה כי ניתן למזער את הסיכון וכי יתרונות זרם החילופין עולים על חסרונותיו.
אדיסון ניסה לקדם חקיקה במספר מדינות אשר תגביל את המתח המותר ברשת ל־800 וולט, אולם נכשל.
בשנת 1887 הגיע העימות בין השניים לממדים מגוחכים.
ועדה מיוחדת במדינת ניו יורק פנתה לאדיסון כדי שייעץ לה באשר לדרך הטובה ביותר להוציא להורג אסירים שנידונו למוות.
אולם משראה כי רשתות החשמל שפורש וסטינגהאוס פושטות בכל עבר, הוא ראה בפנייה אליו הזדמנות להביס את יריבו.
אדיסון שכר מהנדס שלא עבד תחתיו, הרולד פ.
בראון, כדי שיערוך הדגמה פומבית שבה חיות תחושמלנה למוות על ידי זרם חילופין.
לאחר מכן פנה אדיסון לוועדה והודיע כי זרם חילופין הוא כה קטלני עד שאדם שיחושמל ימות באופן מיידי, ולכן זו הדרך הטובה ביותר להוציא להורג.
לאור פרסומו, המלצתו אומצה באופן מיידי.
מטרתו מאחורי המהלך הייתה להציג את זרם החילופין כמסוכן יותר מהזרם הישר, ומכאן להציג את הזרם הישר כמתאים יותר להפצה נרחבת.
הרולד בראון מכר למדינת ניו יורק את הציוד לביצוע ההוצאה להורג בחשמל במחיר של 8,000 דולר.
באוגוסט 1890, היה הנידון למוות ויליאם קמלר הראשון אשר נועד להיות מוצא להורג בחשמל.
וסטינגהאוס שכר את שירותיו של עורך דין מן השורה הראשונה כדי שיגן על קמלר ויטען כי ביצוע העונש בדרך זו הוא בבחינת עונש אכזרי ובלתי רגיל.
ההוצאה להורג התקיימה ואכן הייתה ארוכה מן הרגיל וקשה, דבר שהוביל את וסטינגהאוס להעיר כי היה ניתן לבצעה ביעילות גדולה יותר באמצעות גרזן.
אדיסון נכשל בכל ניסיונותיו להוריד מקרנה של רשת החשמל בזרם חילופין ואף חברת ג'נרל אלקטריק, אשר מיזגה לתוכה את חברת החשמל של אדיסון בשנת 1892, החליטה להתחיל ולייצר זרם חילופין.
בשנת 1893 זכה וסטינגהאוס להכרה משמעותית כאשר לחברתו הוענק החוזה להקמת רשת חשמל בזרם חילופין לתערוכה העולמית של שיקגו.
צעד שהביא לתהודה ציבורית חיובית לשיטתו של וסטינגהאוס.
וסטינגהאוס אף זכה בחוזה להקמת רשת חשמל למרחק גדול מתחנת הכוח במפלי ניאגרה לעיר באפלו בניו יורק, מרחק של 40 קילומטר משם.
ככל שהתפשטו רשתות החשמל בזרם חילופין עלתה התעניינותו של וסטינגהאוס בייצור חשמל.
בתחילה עיקר הייצור היה הידרואלקטרי, בסמוך למקורות מים זורמים ובמקומות שבהם לא היה מקור כוח הידרואלקטרי הופק החשמל במנועי קיטור.
וסטינגהאוס חש שמנועי הקיטור אינם יעילים דיים ושאף לפתח מנוע סיבובי יעיל יותר.
בשנת 1884 קנה וסטינגהאוס את הזכויות להמצאתו של הבריטי צ'ארלס אלג'רנון פרסונס לטורבינת קיטור, ושיפר טכנולוגיה זו לקנה מידה גדול יותר.
בשנת 1898 הפעיל וסטינגהאוס יחידה לייצור 300 קילו ואט חשמל במפעל שלו לייצור בלמי רכבות.
בשנת 1899 הוא התקין יחידה ליצור 1.5 מגה ואט חשמל, במהירות של 1,200 סיבובים בדקה, בתחנת הכוח של הארטפורד.
וסטינגהאוס אף פיתח טורבינות קיטור למנועים ימיים.
טורבינות אשר היו יעילות ביותר במהירות 3,000 סיבובים בדקה, בעוד מדחף של אונייה מסתובב במהירות של כ־100 סיבובים בדקה.
וסטינגהאוס פיתח מערכת להעברה יעילה של הכוח מן הטורבינה למהירות המתאימה למדחף.
וסטינגהאוס המשיך להמציא ולפתח טכנולוגיות יישומיות כמעט כל חייו.
באחוזתו הוקם כיום פארק וסטינגהאוס.
הארכיבישוף ג'ורג' חכים (מאקסימוס החמישי) (18 במאי 1908 – 29 ביוני 2001) היה מנהיג הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית במזרח התיכון בין 1967–2000, מן המנהיגים הבולטים של ערביי ישראל בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
ג'ורג' סלים חכים נולד בטנטא שבמצרים.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עבר הסמכה לכמורה בכנסיית סנטה אנה בירושלים והוסמך ככומר ב-1930. לאחר שנה נוספת בירושלים חזר לקהיר.
ב-1943 מונה לארכיבישוף עכו, חיפה, נצרת והגליל.
הארכיבישוף חכים חבר לתנועה הלאומית הערבית, העיד ב-1946 בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל כנגד התנועה הציונית, טען לאחדות אינטרסים של הערבים הנוצרים והמוסלמים ושלח מסרים כנגד הציונות לוותיקן.
בינואר 1948 ניהל חכים מגעים עם נציגי היהודים בחיפה, כנציג הנוצרים.
לקראת סוף החודש יצא לקהיר במשלחת מטעם הוועדה הלאומית בחיפה לפגישה עם המופתי כדי לתאם איתו הפסקת אש בחיפה.
עמדתו של חכים הייתה שיש להגיע להפסקת אש בחיפה כדי למנוע את בריחת האוכלוסייה האזרחית מהעיר, ומשלא הצליח בכך הוביל קו של פינוי מסודר של נשים וילדים לסוריה ולבנון, קו שהתקבל על דעת הוועד הערבי העליון בתחילת מרץ.
במרץ 1948, במסגרת הקרב על חיפה, ברח מישראל ללבנון עם רבים מבני עדתו.
הוא הקים סמינרים לכמרים בסוריה ובלבנון וכן תמך בהקמת השלוחות של הכנסייה היוונית-קתולית בארצות צפון ודרום אמריקה, אליהן היגרו פלסטינים רבים בני עדתו.
בשלל מקורות צוטט חכים כמי שאמר בריאיון ב-16 באוגוסט 1948 לעיתון הלבנוני "צדא אל-ג'נוב": "הפליטים היו סמוכים ובטוחים כי לא ימים רבים ייעדרו, וכי שוב ישובו בתוך ימים מעטים, בתוך שבוע או שבועיים.
אולם במכתב לחוקר בריטי משנת 1961 הכחיש בתוקף שאמר את הדברים או שמנהיגי ערב קראו לפלסטינים לעזוב כפי שנטען לא אחת בהסברה הישראלית.
העדה היוונית-קתולית שעמה נמנו רבים מתושבי הגליל שנותרו במדינת ישראל נותרה ללא מנהיג ובמצב קשה.
שלטונות ישראל פנו לחכים וביקשו ממנו שיחזור וינהיג את עדתו בארץ.
באמצע פברואר 1949 חזר חכים לישראל, במטוס של האו"ם.
ההנחה הרווחת היא שהוא הוחזר כדי להוות משקל נגד להשפעת הקומוניסטים בקרב הערבים הנוצרים.
חכים דאג רבות לפליטים הפלסטיניים וביקר במחנות הפליטים.
הוא הציע להגיע להסדר בין ישראל לארצות ערב על החזרת כ-250,000 פליטים לישראל ויישוב השאר בארצות ערב.
במיוחד דאג חכים לבני עדתו.
הוא פנה לממשלת ישראל בבקשה לתת רשות לכ-5,000 מבני עדתו שברחו לשוב לישראל, כדי לכונן מחדש את עדתו ממנו נותרו רק מעטים בישראל.
בקיץ 1949 הגיע להסכם עם ישראל על פיו הורשו לחזור כמה אלפים מבני עדתו, בהם תושבי הכפר עיילבון, תמורת תמיכה שלו בשיתוף פעולה עם ישראל.
באוגוסט ובספטמבר 1949 ביקר פעמיים בלבנון במסגרת דאגתו לערביי ארץ ישראל שנמלטו ללבנון במהלך מלחמת העצמאות.
בתחילת אוקטובר 1949 הוא שב לישראל עם 150 פליטים יתומים מבני עדתו שהורשו לשוב לישראל.
הוא הקים כנסיות בכפרי הגליל, בתי ספר, בית אבות ושני בית יתומים.
כמו כן יזם ב-1956 את שיפוץ כנסיית יוסף הקדוש בנצרת שהייתה הגדולה בעיר עד הקמת כנסיית הבשורה ב-1969 ובית ספר גדול לכמרים בעיר, הראשון במזרח התיכון שבו כל המורים ערבים.
כן הקים את "מסדר הגליל" לנזירות, בית מלון וחברת תיירות לצליינים "ניו גרנד הוטל", בית דפוס "אלחכים" בו הודפס ביטאון העדה "א-ראבטה" ויזם הקמת שיכון למגורים.
הארכיבישוף תקף את הממשל הצבאי על ערביי ישראל, את הפקעת הקרקעות ואת קיפוח הציבור הערבי.
הוא תבע את פתרון בעיית הפליטים הפלסטינים ואת זכויות ה"נפקדים", אותם בעלי קרקע שברחו מישראל עם קום המדינה.
עם זאת פעל במסגרת מאמרים בעיתונות והטפה לשוויון מבלי להתעמת עם השלטונות.
במשך שנים עמד בראש השדולה להחזרת עקורי איקרית ובירעם.
במסגרת מאמציו להשפיע על הציבור כרת הארכיבישוף חכים ברית עם מפא"י במסגרתה שוריין מקום לבן עדתו במפלגות הלוויין של מפא"י בקרב הציבור הערבי, בלי קשר לכוחה האלקטורלי של העדה.
בתמורה העניק הארכיבישוף את ברכתו להצבעה בבחירות עבור רשימותיה של מפא"י.
בבחירות לכנסת השנייה והשלישית חבר לרשימה דמוקרטית לערביי ישראל והציב בה את מסעד קסיס ובבחירות לכנסת הרביעית והחמישית חבר למפלגת קידמה ופיתוח והציב ברשימתה את אליאס נח'לה.
בדרכו הצליח להחזיר לכנסייתו את נכסיה שהוחרמו על ידי מדינת ישראל, קיבל אישורים מסודרים ורשמיים להקמת מבני ציבור והיווה צינור להעברת מסרים ובקשות מן הציבור הערבי בגליל לממשלה ולהפך.
בינואר 1961 נפגש עם דוד בן-גוריון ובין שני המנהיגים נוצר קשר אישי, כן קשר קשרים אישיים עם יועצו של בן-גוריון לענייני ערבים, אורי לוברני.
במאמר מעל דפי "א-רבאטה" קרא לציבור הערבי "להתפכח" משאיפותיו הלאומניות ולהיאבק על זכויותיו הטבעיות במסגרת המדינה, תוך שמירה על חוקיה והכרה בחובותיו כלפיה.
למרות שהיה מנהיגו של מיעוט זעיר זכה להשפעה ניכרת בציבור, שהוא ברובו מוסלמי, וזכה לכבוד רב.
עיקר העימות של הארכיבישוף בקרב ערביי ישראל היה כנגד המגמות הקומוניסטיות שהנהיגו מפלגות מק"י ולאחר מכן רק"ח.
יריביו קראו לו "הבישוף של מפא"י" ו"סוכן כפול".
הוא השתמש בפחד של השלטונות מפני התפרצות קומוניסטית (בעיקר לאחר מהומות שפרצו בהפגנת האחד במאי 1958) על מנת להשיג כוח פוליטי מחד והישגים בהקלות לציבור הערבי מאידך.
ב-1964 ביקש להתקבל כחבר ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, הצהיר שעקרונותיה אינם סותרים את עקרונות הכנסייה וקרא לציבור הערבי להיכנס כחברים בהסתדרות.
זאת תוך דרישה מההסתדרות לפתוח סניפי קופת חולים במגזר הערבי ותבע ייצוג יווני-קתולי בוועד הפועל של ההסתדרות.
ב-1965 אף יצא במסגרת משלחת של ההסתדרות לגיוס כספים בארצות הברית.
במלחמת ששת הימים קרא חכים לבני עדתו היוונית קתולית לתרום דם לפצועי צה"ל.
שמו של חכים עולה בדיון הציבורי כיום בנוגע לעמדתו לגבי "הנכבה" כלומר האסון הפלסטיני.
במספר עדויות מסר הארכיבישוף שערביי חיפה נמלטו מן העיר למרות שהובטח להם שלא יאונה להם כל רע.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים התמנה חכים לפטריארך מאקסימוס החמישי של אנטיוכיה והמזרח התיכון ועבר לדמשק.
למחליפו כארכיבישוף בישראל התמנה הילריון קפוצ'י.
בהיותו "אורח" בבירה מוסלמית הפך זהיר ביותר ונהג לגנות את מדינת ישראל.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון יצר ברית עם מנהיג הדרוזים וליד ג'ונבלאט כדי לקבל הגנה על המיעוט היווני-קתולי בלבנון (4% מן האוכלוסייה).
ב-29 בנובמבר 2000 התפטר ממשרתו עקב בעיות בריאות.
ביוני 2001 מת ונקבר בביירות.
ג'ורג' ג'ון טנט עמד בראש סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית מדצמבר 1996 עד יולי 2004. הוא שני מבחינת משך כהונה בתפקיד, אחרי אלן דאלס.
טנט הוא אחד מראשי ה-CIA המעטים שכיהנו תחת שני נשיאים שונים ממפלגות שונות.
משמש כפרופסור של כבוד במחלקה לדיפלומטיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
טנט נולד בקווינס, ניו יורק, להורים אזרחי אלבניה ממוצא יווני, ג'ון ואוואנגליה טנט.
אביו עבד במכרה פחם בצרפת בטרם עבר לארצות הברית.
טנט גדל ב-little neck שבקווינס שם עבד יחד עם אחיו ביל כנער שירות בדיינר המשפחתי.
טנט מחזיק בתואר ראשון מבית הספר למדיניות חוץ מאוניברסיטת גורג'טאון ותואר שני מבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטת קולומביה.
טנט נשוי ואב לבן אחד.
לאחר קבלת התואר השני טנט קיבל משרת מנהל חוקר במכון ההלני האמריקאי בין השנים 1979 ל-1978. לאחר מכן החל לעבוד בעבור הסנאט.
תחילה כעוזר מחוקק ולאחר מכן כמנהל מחוקק עבור הסנטור מפנסילבניה (1982-1985).
הוא היה עוזר בוועדת מודיעין של הסנאט (1988-1985) ולאחר מכן עמד בראש צוות העוזרים של הוועדה (1988–1993).
בהמשך טנט מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון כמנהל בכיר בתחום המודיעין במועצה לביטחון לאומי (1993-1995).
ביולי 1995 טנט מונה לסגן מנהל הסוכנות ולאחר התפטרותו הפתאומית ב-1996 של ג'ון דויטש מונה טנט כיושב ראש בפועל של הסוכנות.
ביולי 1997 מונה לתפקיד באופן רשמי לאחר אישור המינוי בסנאט פה אחד.
טנט שימש בתפקיד תחת שני ממשלים שונים, של קלינטון ושל ג'ורג' ווקר בוש.
טנט הציב לעצמו יעד לשקם את הסוכנות, לאחר שמצבה התדרדר מאז סיום המלחמה הקרה.
הוא התמקד במשימה המקורית של הסוכנות והיא "מניעת פרל הארבור נוסף" וכן בבעיות פוטנציאליות כמו השינויים שהתחוללו ברוסיה ובסין, במדינות כמו קוריאה הצפונית, איראן ועיראק וכן בטרור.
דו"ח סודי של מבקר הסוכנות שנכתב בשנת 2005 ופורסם באוגוסט 2007 קבע שהנהגת הארגון לא עשתה מספיק על מנת למנוע את פיגועי 11 בספטמבר.
טנט הדף את הביקורת אך בתגובה פעל לקדם את פעילות הכוחות המיוחדים של הארגון ואף הגדיל את כמותם.
כחלק מהרחבת פעילותם של הכוחות המיוחדים התבצעו פעילויות באפגניסטן ובעיראק וקציני הארגון הקימו את הברית הצפונית נגד הטליבאן, וארגנו את הכורדים במלחמתם נגד אנסר אל-אסלאם ומשטרו של סדאם חוסיין.
פעילותם המוצלחת של כוחות הקומנדו של הסי.
איי נחשבת אחד מההישגים הבולטים של טנט במלחמתו נגד הטרור הגלובלי.
ביוני 2004 הגיש טנט את התפטרותו לנשיא בוש, על רקע "סיבות אישיות".
סגנו של טנט, המשנה למבצעים, הודיע על התפטרותו ביום שלאחר מכן, מה שהוביל לספקולציה שהתפטרותם הייתה על רקע אי המצאות נשק להשמדה המונית בעיראק (בניגוד לתחזיות המודיעין האמריקאי) ולעצם היציאה למלחמת המפרץ השנייה.
למרות ההתפטרות הודיע בוש על תמיכתו בטנט באומרו ש"טנט ביצע עבודה מעולה עבור אמריקה, היה לי הכבוד לעבוד עמו ואני מצר על כך שהוא עוזב את הארגון".
בדצמבר 2004, העניק הנשיא בוש לטנט את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה ביותר שניתן לאזרח בארצות הברית.
בספרו "בעין הסערה", שיצא במאי 2007, מתאר טנט דיונים שקדמו למלחמה בעיראק, שבהם הזהיר את הנשיא מפני כאוס בעיראק.
הוא סבר שסגן הנשיא דיק צ'ייני דחף למלחמה, בלא שהיה בסיס מודיעיני מספיק לקבוע שעיראק מחזיקה בנשק להשמדה המונית.
לדברי טנט, לא לקחו בחשבון בצורה רצינית "את התמונה הגדולה, של מה יקרה אחרי.
כמה מקובעי המדיניות אמרו בלהט שחיילים יתקבלו כמשחררי עיראק, אך הם התעלמו מכך שקהילת המודיעין אמרה להם שהמצב הזה יימשך זמן מוגבל".
טנט לקח חלק מהאשמה, וקבע כי קהילת המודיעין הייתה צריכה להשיב על שאלות שהממשל האמריקני אפילו לא שאל.
במאי 2007 אמר כי ארצות הברית צריכה להחיות את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, ולשפר את אפשרויות הפעלת הלחץ הדיפלומטי והכלכלי שלה כדי לסכל את ההשפעה הגדלה והולכת של איראן על המזרח התיכון.
הוא אמר כי הוא מודאג מההשפעה שיש לאיראן על סוריה ועל הפוליטיקה הפלסטינית שיש לה השלכות על מצב הביטחון בישראל.
ג'ורג' חאווי היה פוליטיקאי לבנוני והמזכ"ל לשעבר של המפלגה הקומוניסטית הלבנונית.
נולד בעיירה בתע'רין שבלבנון בשנת 1938, למשפחה נוצרית יוונית-אורתודוקסית והפך לאתאיסט מוצהר.
בשנות לימודיו המוקדמות באוניברסיטה, החל להיות פעיל בפוליטיקה, השתתף בשביתות והפגנות.
הוא הצטרף לתנועה הקומוניסטית הלבנונית בשנת 1955 והפך לאחד ממנהיגי הזרם הסטודנטיאלי שלה עד סוף העשור.
בשנת 1964 נכלא בשל מעורבותו בהפגנה כנגד תאגיד הטבק המוביל של לבנון.
בשנת 1969 הוא נכנס לכלא פעם נוספת, בעקבות הפגנה פרו-פלסטינית שנערכה ב-23 באפריל אותה שנה.
חאווי נכלא שוב בשנת 1970 על חלקו בהתקפה על מוצב צבאי.
חאווי גורש מהמפלגה הקומוניסטית הלבנונית בשנת 1967 בעקבות קריאתו לעצמאות המפלגה מול מדיניות ברית המועצות.
הוא חזר למפלגה בשנת 1979 ונבחר למזכיר הכללי, תפקיד אותו מילא עד שנת 1993.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, יסד מיליציה למפלגתו, שנקראה "מיליצית ה-LCP" (קיצור של Lebanese Communist party) אשר שיתפה פעולה עם המיליציה הדרוזית של כמאל ג'ונבלאט שנקראה התנועה הלאומית הלבנונית, ויחד הם נאבקו במיליציות המרוניות והמיליציות שבתמיכת הממשלה.
המיליציה הייתה פעילה גם בלחימה מול ישראל וצד"ל לאחר פלישת ישראל לדרום לבנון בשנת 1982. במהלך הפלישה חאווי יצר את חזית ההתנגדות הלבנונית הלאומית יחד עם מחסן אברהים.
החזית הונהגה על ידי אליאס עטאללה.
בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, המפלגה הקומוניסטית כרתה ברית עם סוריה, שפלשה ללבנון בשנת 1976 ונותרה בה עד מלחמת הארזים.
לאחר פרישתו מהמפלגה הקומוניסטית בשנת 2000, הפך למבקר בולט של הנוכחות הסורית בלבנון.
בשנת 2004 תמך בייסוד תנועת השמאל הדמוקרטי, אשר התנגדה לנוכחות הסורית והשתתפה במהפכת הארזים.
שותפו להקמת הארגון היה העיתונאי סמיר קציר.
במכוניתו הוטמן מטען בשלט רחוק.
מהלך נסיעתו בשכונת ואטה מוסיתבי בביירות אירע פיצוץ במכוניתו והוא מת.
קואליציית 14 במרץ הפרו-מערבית והתקשורת המערבית הפנו את האצבע המאשימה כלפי סוריה בנוגע לרציחתו והתנקשויות אחרות בבירה, בעוד בנו של חאווי הפנה את האצבע המאשימה לעבר ישראל.
ג'ורג' ח'לייפי הוא במאי, מפיק ותסריטאי ערבי-ישראלי ומרצה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת אל-קודס ומנהל המכון לתקשורת מודרנית באוניברסיטה.
חלייפי נולד בנצרת בשנת 1947. בגיל 15, הצטרף לקבוצת חובבי תיאטרון קטנה שפעלה בנצרת בחסות ההסתדרות.
הקבוצה העלתה את המחזה "עלילות נאסר א-דין" עליו זכתה בפרס וההסתדרות ביקשה להפוך אותה ללהקה ערבית ייצוגית, אך חבריה סירבו, והלהקה התפרקה.
כמה מן החברים, וח'לייפי בתוכם, הקימו להקה חדשה בשם "אל מסרח אל־נהאד" ("התיאטרון העולה"), בהנהגתו של השחקן והבמאי אדיב ג'השאן שפעלה בבית הגפן בחיפה.
בשנת 1973 נסע ללמוד קולנוע וטלוויזיה בבית הספר הגבוה לאמנויות בבריסל.
בין השנים 1978 ל-1984 ביים סרטים תיעודיים בעבור רשת הטלוויזיה הבלגית RTBF ועזר לאחיו, הבמאי מישל ח'לייפי, לביים את סרטו "זיכרונות פוריים".
בשנת 1984 חזר ח'לייפי לישראל והקים יחר עם זיאד פאהום חברה הפקות שמטרתה הייתה לייצור קולנוע תיעודי פלסטיני, אך הם נתקלנו בקשיים תקציביים לממש את הרעיון.