tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2006 יזם את הקמת העמותה והמרכז הקהילתי 'בית הלוי-חב"ד' בווינה על שם לב לבייב שתרם סכום נכבד לרכישת המבנה.
המרכז מכיל בית כנסת, אולם לימודים, תלמוד תורה, ארגון נשים ותנועת נוער, כמו גם אולם אירועים ומאז מכהן כיו"ר העמותה.
בשנת 2010 התמנה לסגן נשיא 'קרן לאודר' האחראי לנושאי חינוך.
בשנת 2011 קיבל את הפרס ע"ש מקס פישר מקרן פינקוס על חלוציות בתחום החינוך ליהדות התפוצות.
בשנת 2012 פתח גן ילדים ותלמוד תורה מטעם חב"ד ברובע ה-19 בווינה, ע"ש שרה שלאף.
הבניין נרכש בעזרת תרומת בנם, מרטין שלאף.
בשנת 2013 יזם את הקמת בית חב"ד ברובע השני בווינה.
הרב בידרמן יזם הוצאה לאור של ספרים וכתבי עת בשפה הגרמנית בנושאי יהדות.
הוא מפרסם מאמרים תורניים ומרצה בנושאי יהדות.
תחת הנהגתו הגיעו לאוסטריה 24 זוגות נוספים של שליחי חב"ד.
כמו כן נטל חלק בהבאת שליחי חב"ד לערים זלצבורג, מינכן, פרנקפורט ובודפשט.
בשנת 1985 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה על עבודה בנושא מקורותיו של ברוך שפינוזה בכתבי רבי חסדאי קרשקש ועל המקבילה הפאנאנתאיסטית בספרות הקבלה והחסידות.
בשנת 2001 ייסד את ה"אקדמיה להכשרת מורים יהודים" בשיתוף פעולה עם משרד החינוך האוסטרי והישראלי.
לאירוע פתיחת הסמינר הגיעו כמאה רבנים מאירופה, שרים מממשלות אוסטריה וישראל, ונשיא הנציבות האירופית רומנו פרודי.
בשנת 2002 עוטר בידרמן בתואר פרופסור ונתמנה לרקטור מוסד זה.
בשנת 2003 יזם בידרמן בתמיכת קרן לאודר את "בית ספר לאודר לעסקים" ("Lauder Business School"), המציע לימודי תואר ראשון ותואר שני במנהל עסקים לסטודנטים יהודיים מרחבי העולם בשילוב תוכנית לימודים יהודית.
רונלד לאודר הוא הנשיא ובידרמן הוא סגן נשיא האוניברסיטה.
הקמפוס נמצא במתחם ארמון הנסיכות לשעבר של המלכה מריה תרזה בווינה, אשר הועמד לרשות המוסד על ידי העירייה.
בנו הרב אברהם נשוי לדבורה לאה והוא רב בית כנסת חב"ד ברובע השני בווינה.
בנו הרב משה מרדכי נשוי לאסתר פרידא ומלמד בישיבת תומכי תמימים בווינה.
בתו מוסיא נשואה לרב מרדכי סגל, מנהל בית חב"ד המרכזי בווינה.
בתו מינא נשואה לרב יחיאל מיכל בוטמן, מנהל Judentum-TV וצהרון וקייטנת חב"ד בווינה.
בתו נחמה נשואה לרב ישראל וולוסוב מנהל בית הספר לאודר-חב"ד, ותנועת הנוער 'צוותא' בווינה.
רבי יעקב ב"ר יוסף הכהן טראב-מסלתון (תרי"א, 1851, דמשק - ליל כ"ב בטבת תרפ"ג, 9 בינואר 1923, ביירות) היה החכם באשי של ביירות ואב בית הדין שלה.
נולד בדמשק שבסוריה לרב יוסף הכהן טראב.
למד בבית מדרשו של רבי חיים ויטאל בעיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשביירות עברה משלטון עות'מאני למנדט צרפתי, התקשה הרב מסלתון להתאים את עצמו לייצוג הקהילה היהודית מול השלטון החדש.
בעקבות זאת ביקשה הקהילה כי יתפטר.
את מקומו ירשו הרב נסים יהודה דנון והרב שלמה טאג'ר.
נפטר בביירות ביום כ"ב בטבת ה'תרפ"ג (1923).
ספר דבר טוב - ספר דרשות שנשא הרב בענייני התשובה, שבת זכור, שבת הגדול, בר מצווה, תפילין, דרשות לכבוד אביו ואמו והספדים.
כל דרשה בספר זה מתחילה באותיות שם הוי"ה.
לספר זה ביקש המחבר שלא יכתבו הספדים את טעמו הוא מנמק בהקדמת ספרו: "כי דרך הרבנים המסכימים ומעריבים להגדיל בתואר המחבר ומעלתו.
ואני חוששני מחטאת פן יהיה לי לתקלה להכביד עונשי עלי אחרי מותי לכן מנעתי את עצמי והדן אותי לכף זכות מה' תהיה משכורתו.
אורך ימים ושנות חיים ותבא עליו ברכת טוב".
ספר בית יעקב (ב' כרכים)
ספר שארית יעקב (ב' כרכים) - דרושים וחידושים על הרמב"ם, שהדפיסו צאצאיו לאחר פטירתו.
הרב יעקב יוסף זינגר (ז' בתשרי ה'ת"ש, 20 בספטמבר 1939 - ליל ח' בחשוון ה'תשע"ו, 20 באוקטובר 2015) היה רב וראש כולל, רבה האשכנזי של המועצה המקומית והעיר גבעת שמואל במשך 44 שנים.
נולד בעיירה וייצען שבהונגריה לרב יהודה דב זינגר שכיהן כרב הקהילה המקומית וניצל כילד מהשואה.
בשנת 1950 עלה לארץ ישראל, בבחרותו למד בישיבת ערלוי "אהל שמעון" בירושלים שהייתה בראשות האדמו"ר מערלוי, נחשב ממקורביו לאורך שנות כהונתו.
בהמשך למד אצל הרב שמואל הלוי ואזנר בישיבת חכמי לובלין בבני ברק.
נישא למלכה מרים (נפטרה ב-2012).
אביו כיהן כרבה של המועצה המקומית גבעת שמואל, ולאחר פטירתו בשנת תשל"א, 1971, מונה הרב זינגר לכהן במקומו, תפקיד בו החזיק גם כאשר הפכה לעיר.
במשך שנים התגורר בשכונת רמת אלחנן בבני ברק הסמוכה לגבעת שמואל, אולם לאחר הוראת רבו האדמו"ר מערלוי עבר להתגורר בגבעת שמואל.
כרב, עסק בהוראת הלכה ובפעילות חברתית וזכה בשל פעילותו בתואר יקיר העיר, יחד עם רבה הספרדי של העיר הרב אלעזר אלבז וראשי המועצה לשעבר, יעקב ויסמונסקי וירמי אולמרט.
לאורך שנות פעילותו בגבעת שמואל, הקים בה כולל אברכים ע"ש אביו בשם "זיו התורה" ועמד בראשו.
ההדיר שניים מספרי אביו לאחר פטירתו, "זיו השבת" ו"זיו המצוות".
נפטר בליל ח' בחשוון ה'תשע"ו 20 באוקטובר 2015, ונקבר בהר המנוחות בירושלים .
הרב יעקב יוסף שלמה הלפרין (ה' באלול ה'תרס"ב, ספטמבר 1902 – י"א בטבת ה'תשמ"ה, ינואר 1985) היה האדמו"ר מווסלוי.
שימש כאדמו"ר גם לחסידי אדז'וד ושטפנשט.
נולד לרב חיים דב הלפרין שכיהן כאדמו"ר בבוקרשט.
אביו של הרב חיים דב היה האדמו"ר הרב שלום הלפרין מווסלוי.
אמו של הרב יעקב יוסף שלמה הייתה בת הרב דוד גוטרמן, האדמו"ר מסאווראן.
למד תקופה קצרה בוורשה שבפולין ואחר כך בישיבת בית ישראל בווישווה, אצל רבי מנחם מנדל הגר.
נישא לשרה דבורה, בתו של רבי יעקב שמשון קנר, האדמו"ר מטשכויב.
בעצת דודו-זקנו רבי משה יהודה לייב פרידמן מפשקאן החל לשמש כאדמו"ר ברומניה עוד בחיי אביו, בשנת ה'ת"ש, כממלא מקום דודו האדמו"ר מאדז'וד, ובהמשך גם על מקום דודו האדמו"ר משטפנשט.
עלה לישראל זמן קצר אחרי אביו, ב-1949. תחילה ישב בנהריה, שבה התרכזו ציבור גדול של עולי רומניה, פתח שם בית מדרש וייסד חוגים תורניים לילדים ולנוער.
בשנת תשט"ו עבר לתל אביב ופתח בית כנסת בשדרות בן-גוריון.
נפטר בי"א בטבת תשמ"ה ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הרב אברהם שמשון שלום הלפרין, ממלא מקומו
בת ציון אסתר, הייתה נשואה לשמעון, בנו של הרב יצחק ידידיה פרנקל
חיה חנה נחמה, אשת הרב יהודה לנדאו, רב בית כנסת "רמה" בתל אביב וראש מחלקת נישואין ברבנות.
רבי יעקב יחזקיה גרינוולד (נולד בח' בניסן ה'תש"ח, 17 באפריל 1948) הוא אדמו"ר מפאפא בארצות הברית.
נולד באנטוורפן, בנם השני של הרב יוסף גרינוולד, רבה האחרון של פאפא לפני השואה, ושל אשתו השנייה מרים.
הוא נימול בידי אביו וכסנדק כובד הרב חיים מאיר יחיאל שפירא מנארול.
בילדותו היגרה המשפחה לארצות הברית שבה כונן אביו את חסידות פאפא.
נישא לברכה פרידא בתו של הרב מאיר גרינוולד אב"ד טעטש, חמיו היה בן-דודו של אביו, בנו של הרב אברהם יוסף גרינוולד ונכדו של הרב משה גרינוולד.
במשך שנים כיהן כדיין ומו"צ של חסידות פאפא, ומאז פטירת אביו הוא מכהן כאדמו"ר השלישי מחסידות פאפא.
הרב גרינוולד מתגורר בוויליאמסבורג שבברוקלין, כאשר רוב חסידיו מתגוררים בארצות הברית (בעיקר בניו יורק) ובקנדה ומיעוטם בישראל ובלונדון.
גיסו (חתן חמיו), הוא הרב ישעיה יעקב פורטוגל, האדמו"ר מסקולען.
הרב מאיר גרינוואלד, דיין ומו"צ של חסידות פאפא בויליאמסבורג (ברוקלין), חתן הרב נפתלי אריה לייבוש טויב מקאלוב.
בת, נשואה להרב מאיר יחיאל מיכל הלוי דייטש, אב"ד קהל מעייני הישועה במונסי.
הרב פנחס חיים גרינוולד, רב חסידות פאפא במונסי, חתן רבי מאיר יוסף רוזנבוים האדמו"ר מסטרוז'ניץ ויליאמסבורג.
בת, נשואה להרב אהרן כ"ץ, אב"ד תולדות אהרן בוויליאמסבורג.
הרב לוי יצחק גרינוולד, דומ"ץ בחסידות פאפא בבורו פארק וראש הכולל של כולל פאפא בוויליאמסבורג, חתן רבי דוד אייכנשטיין האדמו"ר מבורשטין בבורו פארק.
בת, נשואה להרב ברוך רובין, בן רבי יעקב ישראל וישורון רובין האדמו"ר מסוליצה בפאר ראקעוועי, קווינס.
הרב יוסף גרינוולד, חתן הרב באב"ד מטארטאקוב בורו פארק.
הרב משה גרינוולד, חתן הרב נפתלי צבי ווייס, האדמו"ר מספינקה בורו פארק.
הרב יעקב יוסף משה סלונים (תר"מ 1880 – י"ב בתשרי תרח"ץ, 17 בספטמבר 1937) היה רבה האשכנזי האחרון של חברון.
בנו ובתו נרצחו במאורעות תרפ"ט.
נולד בחברון בשנת תר"מ 1880, לרב שניאור זלמן סלונים ולמושקא מרים.
הוסמך לרבנות בירושלים בעודו נער.
בשנת תרע"ב הוקמה בעיר חברון ישיבת תורת אמת בה שימש כמזכיר, תרם להתפתחות הישיבה ואף לימד בה.
פעל בהנהגת העדה האשכנזית-חב"דית בעיר והיה שותף בכיר בניהולה.
עסק בין השאר בשמירת בעלות הקהילה על נכסי דלא ניידי וברכישת בתים, והיה שותף להקמת בית החולים בעיר.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, בשעה שמצב הקהילה היה בכי רע, בשל העובדה כי רבים מבניה הוצרכו לגלות בשל היותם נתינים זרים - מונה הרב סלונים לרב הקהילה האשכנזית, ופעל להשיב את קהילתו למעמדה שמלפני המלחמה.
לבד מהנהגה תורנית של הקהילה הוא קיבל עליו משימות כלכליות וחברתיות, והצליח להחזיר לבעלות הקהילה את בית רומנו.
שימש יו"ר התנועה הציונית בחברון, ודאג להרחיב את היישוב היהודי בעיר.
הוא פנה למוסדות הציוניים והציע לרכוש אדמות ולבנות יישובים חקלאיים.
לקראת עליית ישיבת סלובודקה לארץ ישראל פעל יחד עם בנו הבכור אליעזר דן להבאת הישיבה לעיר האבות.
אחרי מאורעות תר"פ (שבהן לא נפגעה קהילת חברון) שימש הרב סלונים "איש מודיעין" של ההגנה וגייס משת"פים מקרב ערביי העיר.
הרב סלונים עמד בנשיאות הוועד יחד עם הרב מאיר שמואל קשמיר.
בשבת, י"ח במנחם אב תרפ"ט, התקיימו בחברון פרעות ביהודי העיר.
אבו שאקר, בעל הבית הערבי שבביתו גר הרב סלונים, הגן בגופו עליו, על בני משפחתו ועל אנשים נוספים שהאמינו שאצל הרב הם מוגנים ובחרו להיות בביתו במהלך הפוגרום.
הפורעים פצעו את אבו שאקר אך הוא לא ויתר, ויושבי הבית ניצלו.
במהלך השבת סיכן הרב סלונים את חייו ויצא מביתו כדי להשפיע על ראשי הממשל והמשטרה לפעול להפסקת הרצח.
בפרעות תרפ"ט חרבה הקהילה העתיקה.
אחרי הפרעות ניסה הרב סלונים לשקם מחדש את היישוב היהודי בעיר ולבנות סביבה מערכת יישובים.
הוא פנה אל ההנהלה הציונית במכתב חריף, בו תבע להקים מחדש את חברון היהודית ולעשותה "עיר ואם לכל חבל הדרום".
במכתב זה כתב: "הידעתם רבותי כי בהחלטתכם זו גוזרים אתם כליה לא רק על היישוב בחברון בלבד אלא גם על היישובים החדשים מגדל עדר, זיכרון דוד, שכל כך עמל ויגיעה שקועים בהם, כי תלויים הם לגמרי בקיומו של היישוב בחברון ...
ואני מודיע לכם לא אשקוט ולא אנוח ...
ועוד תהיה חברון לתפארת עיר ואם לכל חבל הדרום שישובו בנים לגבולם".
גם הרבנים הראשיים הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, קראו לחדש את היישוב היהודי בעיר.
מאז הפרעות, בהן נרצחו כמה מבני משפחתו הקרובים, היה שבור, ולא התאושש מכך עד מותו ביום י"ב בתשרי תרח"ץ.
אביו הוא הרב שניאור זלמן סלונים.
היה נשוי לחיה צביה בת ר' יעקב שרהזון ושרה אסתר אחות רבי אליעזר דן רלב"ג.
בנו אליעזר דן סלונים, מראשי היישוב היהודי בחברון.
נרצח בפרעות תרפ"ט יחד עם אשתו, חמיו הרב אברהם אורלנסקי רבה של זכרון יעקב וחמותו, ששהו בחברון לרגל חתונת בתם הצעירה (הכלה הצעירה וחתנה איחרו את ההסעה האחרונה שיצאה מירושלים לפני כניסת השבת, ובכך פספסו את שבת "השבע ברכות" שלהם, אך גם ניצלו חייהם).
בתו רבקה נישאה ליוסף בורג.
נכדו הוא אברהם בורג, ונכדתו נשואה למנחם בן-ששון.
בתו מרים נישאה לישראל פסקר, מזכיר ארגון השוחטים בתל אביב (נפטרה בתשכ"ט).
יעקב יפה ("קובה"; ספטמבר 1907 – נובמבר 1993) היה רופא עיניים ודוקטור לרפואה טרופית, בשנות השלושים של המאה העשרים היה אחראי על ביעור המלריה בצפון הכנרת, שירת בדרגת לוטננט קולונל (המקבילה לסגן-אלוף בצה"ל) בצבא הבריטי, וכיהן כאפידמיולוג ראשי במשרד הבריאות.
נולד בזכרון יעקב, בנם של רבקה (לבית גליקשטיין) והד"ר הלל יפה.
המשפחה עברה לחיפה ויפה סיים את בית הספר הריאלי.
יפה למד רפואה בשטרסבורג וסיים את לימודי הרפואה בפריז.
בפריז סיים התמחות ברפואת עיניים.
בשובו לארץ, עבד יפה כרופא עיניים ב-חיפה.
הקולונל ג'ורג' הרון (Heron), מנהל משרד הבריאות של ממשלת המנדט, פנה ליפה והציע לו לעבוד בראש פינה עם הפרופ' גדעון מר.
יפה היה אחראי על ביעור המלריה בצפון הכנרת.
בכנרת הפעיל יפה מעבדה קטנה לחקר המלריה.
ב-1936 יצא יפה לליברפול שבאנגליה והתמחה ברפואה טרופית.
בסיום התמחותו חזר לראש פינה.
בשנת 1942 התגייס יפה לצבא הבריטי.
שירת כמלריולוג בארץ ישראל, בעבר הירדן, וב"מעבדת השדה האנטימלרית מספר 1" בפיקודו של מורהו לשעבר, הקולונל גדעון מר.
בהמשך שירת ב"מעבדת השדה האנטימלרית מספר 10".
בפברואר 1944 הועלה לדרגת לויטננט קולונל.
עם שחרורו של יפה מהצבא הבריטי שירת במחלקת הבריאות של ממשלת המנדט, במחוז הצפוני.
בין השנים 1950–1952 עבד יפה בארגון הבריאות העולמי.
בין השנים 1952–1967 עבד במשרד הבריאות וכיהן כאפידמיולוג ראשי.
יפה נפטר בשנת 1993 ונקבר בזכרון יעקב.
אחיו ירמיהו שירת כקצין בגדוד העברי ולאחר מלחמת העולם הראשונה סיים דוקטורט במדעי הכימיה.
אחותו שרה למדה חקלאות באנגליה ונישאה ליוסף בנטוויץ', זוכה פרס ישראל לחינוך בשנת 1962.
דודתו, אחות אמו אסתר גליקשטיין, שנישאה לימים לחיים מרגליות קלווריסקי.
בן דודו, הד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ) בנה של חיה, אחותו של הלל יפה היה מהרנטגנולוגים הראשונים בארץ ישראל, בת דודתו הד"ר שרה בן-עמי סולודר, פעלה להדברת המלריה ביסוד המעלה.
יעקב יעקב (ה'תר"ץ, 1930 – ט"ו באדר א' ה'תשנ"ב, 19 בפברואר 1992) היה איש ציבור ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן בין השנים 1953–1959 כמזכיר מושב עין יעקב שבגליל, שהיה ממייסדיו.
בשנים 1959–1973 כיהן כסגן מנהל ארגון הקניות בתנועת המושבים וכנציג מטעם יישובי הגליל בארגון מושבי הגליל.
בשנים 1973–1992 (עד פטירתו) כיהן כראש מועצה אזורית מעלה יוסף שבגליל.
בשנים 1980–1992, בנוסף לתפקידו כראש מועצה אזורית, כיהן כיושב ראש הוועדה המקומית לתכנון ולבניה מעלה הגליל.
במהלך השנים, היה חבר בוועדות הציבוריות: חבר במרכז מפלגת העבודה, חבר מזכירות תנועת המושבים, חבר בהנהלת יד לבנים (כאב שכול), חבר בפורום יישובי קו העימות, חבר באיגוד ערים בגליל המערבי, חבר בהנהלת בית החולים הממשלתי בנהריה, חבר הנהלה בבית האבות בעכו וחבר בהנהלת מכללת גליל מערבי.
יעקב יעקב נולד בשנת 1930 לעזרא ושרה יעקב, בכפר חג'ילה, מחוז קרקוק שבכורדיסטן העיראקית.
בכפר, שנמצא באזורים ההרריים של עיראק, שכנו כחמש-עשרה (15) משפחות יהודיות, שהיו חלק ממאות משפחות יהודיות שחיו באזור זה ובעיקר בעיר חנקין הקרובה, שמנתה כשש-מאות (600) משפחות יהודיות.
אביו היה חקלאי ומוכר בדים ומשפחתו, שמנתה שבעה (7) נפשות, הייתה מהאמידות שבכפר.
יעקב למד בבית הספר הערבי הממשלתי והתחנך אצל מורה פרטי בלימודים עבריים ולימודי קודש.
בשנת 1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות בישראל, גויס יעקב לצבא העיראקי כשהיה בן שמונה-עשרה (18).
השמועה על המלחמה בין יהודים לערבים בארץ ישראל עוררה תסיסה אנטי-יהודית חריפה, אשר לובתה על ידי מסיתים שיצרו אווירה עוינת כלפי היהודים באזור.
עם הגעת השמועה על הקמת המדינה, יעקב ארגן בסתר את החיילים היהודים ביחידתו על מנת לשמור על בתי היהודים ברובע היהודי בקרקוק, כך שיפטרלו באופן רציף בין בתי היהודים.
כשהגיעו הפורעים הערבים, שהוסתו על ידי הממשלה המקומית, לרובע היהודי וראו את החיילים העיראקים, לא העזו לגעת בבתי היהודים.
לאחר שהחל גל הגירה גדול של יהודים מעיראק לישראל דרך פרס השכנה, מכרו משפחתו של יעקב את רכושם ויצאו ביחד עם מאה וחמישים (150) משפחות יהודיות נוספות בניסיון לעבור את הגבול לפרס.
ניסיון זה נבלם על ידי המשטרה העיראקית, אשר החזיקה את המשפחות במעצר ממושך בעיר חנקין.
בשנת 1950, לאחר שחל מפנה במדיניותה של הממשלה העיראקית ביחס להגירת יהודים, אושרו היתרי יציאה מעיראק לצמיתות בתנאי להסכמת היהודים להשאיר את רכושם.
יעקב עלה לישראל בשנת 1950 והועבר למחנה העולים בפרדס חנה, שם הכיר את מרים, גם היא עולה מכורדיסטן שבפרס.
שנה לאחר מכן נולד בנם הראשון הרצל ולאחריו נולדו עוד ארבעה בנים: אליהו, ישראל, דוד ואסף.
בשנת 1973 נפל דוד בנו בעת מילוי תפקידו בשירותו הצבאי כחייל בחטיבת גולני.
לאחר עלייתו לארץ, גייס יעקב כתשעים (90) משפחות שהועברו לכפר עבודה בגעתון עילית שבגליל המערבי, שם הועסקו בייעור מטעם קרן קיימת לישראל.
מאוחר יותר נסגר כפר העבודה ויעקב ומשפחתו הועברו מכפר עבודה אחד למשנהו.
בשנת 1953, לאחר סירוב של קק"ל להקמת יישוב באזור הצפון, עבר ביחד עם ארבע (4) משפחות בחזרה לגעתון עילית הנטושה והחל בבניית מושב חדש בניגוד לעמדת קק"ל.
עם חלוף הזמן, הצטרפו להתארגנות המושבית של יעקב משפחות רבות וקק"ל נאלצה להכיר ביישוב תוך שהעבירה משאבים ליישוב החדש.
בניית היישוב שנקרא עין יעקב הסתיימה בשנת 1955. יעקב נבחר פה אחד למזכיר המושב.
בשנת 1959, נקרא יעקב לתנועת המושבים על מנת להקים את ארגון מושבי הגליל, שבו פעל עד שנת 1973, בין היתר כסגן מנהל ארגון הקניות בתנועת המושבים.
בתקופה זאת, לקח יעקב יד בהקמת יישובים רבים וגיוס משפחות ליישובי הגליל והפרחת האזור.
בשנת 1973, נבחר לראשות המועצה האזורית מעלה הגליל.
בשנת 1975, ראה לנכון לשנות את שם המועצה האזורית מעלה הגליל ל-"מעלה יוסף", על שם יוסף ויץ שהקים את כפרי העבודה בגליל מטעם קק"ל.
יעקב המשיך לכהן כראש המועצה האזורית מעלה יוסף עוד כתשע-עשרה (19) שנים.
במהלך כהונתו כראש מועצה, היה שותף להקמתם של יישובים רבים בגליל המערבי וכן להקמת כפר ורדים.
בשנים אלו תרם מאוד לפיתוח יישובי הגליל ופיתוח הכלכלה והביטחון באזור זה, תוך שיתופי פעולה עם אנשי ציבור נוספים ומשרדי הממשלה.
בשנת 1992, בבוקרו של יום ה-19 בפברואר, לקה יעקב בדום לב כשהוא נמצא בדרך לפגישה עם שר הביטחון, משה ארנס.
באותו ערב, הלך לעולמו בעודו משאיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
מותו גרם לתדהמה בקרב תושבי הגליל וראשי המערכת הפוליטית והציבורית בישראל.
בהלווייתו השתתפו אלפי בני אדם בהם אנשי ציבור רבים שהגיעו לחלוק לו כבוד אחרון.
שמעון פרס הספיד אותו ואמר כי "אם היו בוחרים שוב את ל"ו הצדיקים היה יעקב בין אלה.
איש ירא שמים, בעל כושר שיפוט, ידע לחבר אנשים לאדמתם, ידע תורה, נשא על כתפיו בניית הגליל".
רבי יעקב יוסף הגר (נולד בב' בכסלו ה'תשכ"ט, 23 בנובמבר 1968) הוא האדמו"ר מויז'ניץ מונסי בבורו פארק, ברוקלין.
נולד בארצות הברית בשנת ה'תשכ"ט לרבי פנחס שלום הגר, שכיהן כאב"ד ויז'ניץ בבורו פארק ויועד לאדמו"רות והנהגת חסידות ויז'ניץ מונסי, ולזיסל רייזל, בת רבי שמואל צבי הורוביץ מספינקא בארצות הברית.
רבי יעקב יוסף הוא נכדו הגדול של סבו רבי מרדכי הגר האדמו"ר מויז'ניץ במונסי אשר בביתו גדל.
בהיותו הנכד הבכור, הבן הבכור של בכורו, נשא סבו עיניו וסמך עליו בעניינים שונים.
נישא לשפרה בת דודו רבי אברהם דב טברסקי, אב"ד רחמסטריווקה במונסי, חתן סבו רבי מרדכי הגר.
בשנת ה'תשע"ה, נפטר אביו, שכיהן כרב הקהילה בבורו פארק במשך 33 שנים, בחיי אביו האדמו"ר רבי מרדכי הגר.
בנו רבי יעקב יוסף מונה לממלא מקומו.
ברוב השנים התגורר במונסי וגם אחר פטירת אביו, וברוב השבתות נהג להגיע לעיר בורו פארק.
אחר פטירת סבו האדמו"ר, בשנת תשע"ח, הוכתר לכהן כאדמו"ר בקהילה בבורו פארק.
מוסדותיו כוללים תלמוד תורה, ישיבה קטנה, ישיבה גדולה (בסטטן איילנד), ובית ספר לבנות.
לרב הגר 12 ילדים, בהם:
פייגא ברכה, נשואה לאלימלך, בן רבי יעקב שמשון טירנואר מחוסט בויליאמסבורג.
נפתלי הגר, נשוי לטראנא, בת דודו רבי ישראל אליעזר פיש מביקסאד.
ישראל הגר, נשוי לבת רבי חיים ישראל אהרן מאיר שנעעבלג האדמו"ר מזידיטשויב בבני ברק.
חיים מאיר הגר, נשוי לטראנא, בת דודו רבי מנחם מנדל הגר האדמו"ר מויז'ניץ מונסי בקיימישא לייק.
יוחנן הגר, נשוי לליפשא, בת רבי יוסף מאיר הורוביץ האדמו"ר מספינקה בויליאמסבורג.
שמואל צבי הגר, נשוי לציפורה, בת דודו רבי יצחק יוחנן הגר האדמו"ר מויז'ניץ מונסי בויליאמסבורג.
הרב יעקב יפה אשכנזי (תק"ס בערך - י"ט בחשון תרמ"ב, 1800 בערך - 11 באוקטובר 1882) היה מקובל, מלמד ופרשן באזמיר.
היה התמיד בלימוד גפ"ת והרביץ תורה בתלמידי הישיבה.
תיקן, לראשונה באזמיר, לעשות "לימוד גדול בליל ל"ג לעומר", כפי שמעיד עליו הרב יוסף פאלאג'י:
אשתו, מירקאדה רושה שאזבונה נפטרה באיזמיר בשנת תרנ"ג.
בניו היו חיים משה יפה, ואליה יפה, והרב שלמה יפה, שנפטר בחיי אביו, ובעקבות כך .
רבי יעקב הדפיס את ספר בנו "אשר לשלמה" על הרמב"ם.
סבל ממחלה ומייסורים בחייו, ובשלב מסוים נאלם בעקבות מחלתו.
בתו בכורה אסתרולה, נישאה לרופא מירקאדו שמואל יצחק אליה מאיר מפאדובה.
בתו שרותה, נישאה לרב בכור יהושע יוסף אלבעלי.
בלווייתו ספד לו הרב יוסף פאלאג'י.
עוד ספד לו הרב יצחק קריספין, בספרו שמו יצחק.
יעקב בעזרו - ביאור ורמזים על מגילת אסתר בלאדינו.
יעקב ישמח - פירושים בלאדינו למגילת אסתר ושבחיו ומעלותיו של רבי שמעון בר יוחאי.
יעקב סלה - דרשות, רמזים וגימטריאות על התורה ונושאים שונים, לרוב לפי הקבלה.
לספריו הסכמה מאת הרב אברהם פלאג'י.
יעקב יוסף הלחמי (19 באפריל 1933, כ"ד בניסן תרצ"ג – 29 בספטמבר 2019, ערב ראש השנה תש"פ) היה במאי ומפיק טלוויזיה, חוקר עצמאי והיסטוריון קולנוע.
בנו של הבמאי חיים הלחמי.
משנת 1953 עסק בקולנוע וטלוויזיה באולפני הסרטה לישראל, ובשנים 1965–1998 היה במאי, מפיק ועורך בטלוויזיה החינוכית הישראלית וחבר בצוות המייסד שלה.
חוקר ומרצה להיסטוריה של הסרט הארץ-ישראלי והיהודי המוקדם, חיבר ספרים בתחום הלימוד והמחקר, והיה חבר "DOMITOR" (האיגוד הבינ"ל למחקר הסרט הקדום).
הלחמי נולד בתל אביב לחיים ולדבורה הלחמי.
למד בבית חינוך בתל אביב, היה חניך בתנועת גורדוניה וכנער היה רץ (שליח אופניים) במחתרת ההגנה ופעל ביפו ובתל אביב.
בשירות הצבאי התגייס לגרעין נח"ל קיבוץ צרעה.
בשירות המילואים שלו שירת ובין היתר ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל כצלם צבאי במלחמות ששת-הימים, ההתשה ויום כיפור.
בהמשך שימש כקצין בטיחות בדרכים וכן היה אחראי יחידת שידורי החירום של הטלוויזיה הלימודית.
בשנת 1970, עבר להתגורר ברמת-השרון עם מיכל אשתו ושלושת ילדיו, ושימש כחבר ודרשן בקהילה הרפורמית ובית-הכנסת "דרכי נועם" ברמת-השרון.
בהמשך, השלים תואר MSPC בתקשורת ובנוסף לתואר BA במדע המדינה וסוציולוגיה.
הוא נפטר ברמת השרון בערב ראש השנה תש"פ, 29 בספטמבר 2019. לאחר מותו הוקדשה הקרנה לזכרו בסינמטק תל אביב וחברי ארגון Domitor הקדישו לו פרסום.
הקריירה המקצועית של יוסי הלחמי עיקרה במקצועות הטלוויזיה השונים ומאוחר יותר כחוקר ואקדמאי.
ב־1953–1961 פעל בתפקידים שונים בתעשיית סרטים, חלקם טכניים וחלקם אמנותיים, באולפני הסרטה הרצליה.
עבד כפרילנסר בצילום, הפקה ובימוי של סרטי הוראה, עריכת פוזיטיב ונגטיב, תסריטים והדרכה.
ב־1965–1998 היה במאי, תסריטאי, מפיק ועורך בטלוויזיה החינוכית והיה חבר בגרעין המייסד שלה ('נאמנות הטלוויזיה הלימודית, הטלוויזיה הלימודית - בשמותיה הקודמים).
בטלוויזיה הלימודית היה שותף כבמאי, מפיק ותסריטאי לתוכניות לימוד האנגלית ("EVERY MAN'S ENGLISH" עם הופעתו הראשונה של דודו טופז על המסך) תוכניות הזהירות בדרכים כמו "אלכסון הוא אסון", "אדום הוא עצור, ירוק זה עבור", "הפוך לאוטו גרר", "עצור בטרם תעבור" בשנות ה-1970 וכן "הדוברמן החברמן" בשנת 1981.
במלחמת לבנון הראשונה, כמי שהיה כאחראי יחידת שידורי החירום של הטלוויזיה, שימש גם ככתב שטח של מגזין 'הערב החדש' וצילם בלבנון.
ב־1998–2019 חקר את תחומי הקולנוע, הציונות וההיסטוריה, עם דגש על הסרט הארץ-ישראלי המוקדם וקולנוע יהודי.
היה חבר בארגון "DOMITOR" (האיגוד הבינ"ל למחקר הסרט הקדום) והשתתף והרצה בפסטיבלים של בולוניה ופורדנונה (כיום: סצ'ילה) שבאיטליה, ובכינוסים בין-לאומיים לנושא הסרט הקדום, בסינמטק הצרפתי בפריז ובמוזיאון הקולנוע הבריטי בברדפורד.
בשנת 2007, ייסד את האתר "בית הסרט העברי", אתר לחקר הקולנוע העברי, והיה העורך הראשי שלו.
"ויהי מה" (ספר) קובץ מאמרים בהוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, על ראשית הקולנוע הציוני והארץ-ישראלי (1995).
"רוח רעננה" (ספר), פרשת הסרט הציוני הראשון בארץ ישראל, 1902-1899.
סדרת "ילקוט מקורות לדברי ימי הסרט הארץ-ישראלי", המרכזת פרסומים בעיתונות בנושא קולנוע בשנים 1921–1934.
רבי יעקב יוסף וייס (י"ב בניסן ה'תרע"ו, 1916 – י"ט בניסן ה'תשמ"ח, 1988) היה האדמו"ר מספינקא, משקם החצר לאחר השואה.
הקים מרכזים בארצות הברית ובישראל.
נולד בעיירה ספנצה (ספינקא) לרבי ישראל חיים וייס, בן רבי יצחק אייזיק וייס, האדמו"ר ה"חקל יצחק" מספינקא, ולאמו חוה שרה, בת רבי אלעזר מסאסוב (אמו נפטרה בלידתו).
נישא למלכה, בת רבי אלתר מנחם מנדל הגר, האדמו"ר מבורשא (בן רבי פנחס מבורשא, ונכד רבי ברוך מוויז'ניץ).
בשואה נספו בני משפחתו, בהם סבו האדמו"ר ושלושת בניו, וכן רוב נכדיו.
לאחר השואה התאחסן בבית משפחות שבשוביץ ומושקוביץ ברומניה, שהיו חסידי ספינקא לפני השואה וניצלו מן המחנות יחד איתו.
נישא בשנית לפערל בת דודו רבי אביש הורוביץ מקראלי, חתן סבו רבי יצחק אייזיק.
לאחר נישואיו חזר לבורשה, והחל לשקם את הקהילה היהודית בעיר.
כעבור תקופה עבר לאראד, שם הוכתר על ידי שרידי החסידים לאדמו"ר מספינקא ולממשיך השושלת, בהיותו נצר כמעט יחיד לסבו.
היגר לארצות הברית בשנת תש"ט, ופתח את בית מדרשו בקראון הייטס.
בהמשך העתיק את חצרו לבורו פארק.
במקביל להקמת החצר בברוקלין פעל להחייאת החסידות בישראל, הקים בתי מדרש וישיבה בבני ברק ובירושלים.
היה מגיע לישראל לתקופות ממושכות.
יזם את הקמת "קריית ספינקא" בפתח תקווה אך התוכנית לא יצאה אל הפועל.
בשנת תשי"ב הוציא לאור מכתב יד של סבו רבי יצחק אייזיק וייס מספינקא את הספר "חקל יצחק".
בשנת תשל"ב העלה את עצמות סבו הרב יוסף מאיר וייס, האדמו"ר הראשון בשושלת ספינקא, לקבורה בארץ ישראל, בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
דברי תורתו נלקטו ויצאו לאור בספר בשם "שיח יעקב יוסף".
גיסו (אח אשתו) היה בן דודו רבי שמואל צבי הורוביץ, מקראלי, שגם כיהן כאדמו"ר מספינקא בארצות הברית.
רבי אברהם אביש וייס, חתן רבי נתן אייכנשטיין האדמו"ר מזידיטשויב.
רבי נפתלי צבי וייס, האדמו"ר מספינקא בבורו פארק.
חתן רבי חיים שמחה ישכר בער רובין מטומשוב.
חתן רבי ירחמיאל צבי יהודה רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא פשיסחה.
רבי מאיר אלעזר וייס, מכהן גם כאדמו"ר מספינקא בבורו פארק, ומגיע לעיתים לישראל.
חתן רבי מרדכי דוד רובין מסאסרגן.
רבי יצחק אייזיק וייס, נהרג בשנת תשמ"ד בתאונת דרכים.
בניו רבי מאיר אביש ורבי אהרן ישראל חיים מכהנים כאדמו"רים מספינקא בבני ברק.
הרב יעקב יוסף הלוי דזימיטרובסקי היה רבה של המושבה עקרון (מזכרת בתיה) ושל שכונת נחלת שבעה בירושלים.
בצעירותו הושפע מרב העיר הרב יצחק יעקב ריינס.
למד בישיבת כנסת ישראל (סלבודקה) ובישיבת ראדין, שם הושפע מהחפץ חיים.
בשנת ה'תרס"א (1900/1901) עלה לארץ ישראל, והתיישב בירושלים, בה המשיך ללמוד תורה בישיבת תורת חיים, ושימש את הרב שמואל סלנט.
היה פעיל באגודת "בני תורה" ששמה לה למטרה להפיץ תורה במושבות.
לאחר המלצת קרוב משפחתו הרב צבי פסח פרנק לרבן של המושבות אברהם יצחק הכהן קוק, למנות את הרב דזימיטרובסקי למשרת רבנות בעקרון (מזכרת בתיה), מינה אותו הרב קוק לתפקיד ב-1908. לבקשת הרב קוק, נסע לדרוש גם במושבה "קסטינה" (באר טוביה).
התכתב עם הרב קוק בענייני הלכה שונים והתייעץ עמו בסוגיות הקשורות לרבנות.
הרב קוק סייע לו כשהתעוררו בעיות בעניין הרבנות, והרב דזימיטרובסקי תמך ברב קוק בשאלת הרבנות בירושלים ובעניינים נוספים.
ב-1912 עבר לארצות הברית לכהן כרב בלורנס, מסצ'וסטס.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש לתקופה קצרה כראש ישיבה ב פתח תקווה.
ב-1919 שב לירושלים והתמנה לרב שכונת "נחלת שבעה".
היה מעביר שיעורים קבועים בבית הכנסת שבשכונת בית דוד (שבו שכנה ישיבת מרכז הרב).
לאחר הצהרת בלפור הוציא לאור מחדש את הספר "דרישת ציון" של הרב צבי הירש קלישר, בתוספת קונטרס "סמיכת זקנים" ובה הצעתו לחידוש הסמיכה והקמת הסנהדרין.
לתקופה קצרה היה חבר במכון הרי פישל.
לאחר קום המדינה חתם, יחד עם רבנים נוספים, על כרוז האומר שהקמת המדינה היא אתחלתא דגאולה וקורא לתמוך בחזית הדתית המאוחדת.
נפטר בירושלים בכ"ט בתשרי ה'תשכ"ו, 25 באוקטובר 1965, ונקבר בהר המנוחות.
היה נשוי לשרה מלכה בת הרב משולם זלמן שפירא, נכדת הרב חיים יעקב שפירא.
בנו פרופ' חיים זלמן דימיטרובסקי היה חוקר תלמוד ומהדיר ספרות הראשונים.
אחיו היה המוזיקאי אברהם דזימיטרובסקי.
בין גיסיו היו הרב מרדכי דוד לוין, יצחק יעקב ילין ובן ציון שפירא.
יעקב יעקב (נולד ב-15 ביולי 1942) הוא משורר ישראלי, שממלא גם תפקידי ניהול במוסדות תרבות ציבוריים.
יעקב נולד בכורדיסטן העיראקית לוורדה לבית נחום ולרחמים יעקב.
בשנת 1951 עלה ארצה כילד, עם כל משפחתו.
לאחר שהות של שלושה חודשים באהלים בשער העלייה, נשלחה המשפחה למעברת הקסטל (כיום: היישוב מבשרת ציון).
בנעוריו למד ב'בית ספר תיכון מזרחי' ברחוב הלל במרכז ירושלים, ובהמשך למד ב'בית המדרש למורים מזרחי' (כיום: מכללת ליפשיץ).
בבגרותו למד ב'בית הספר לעובדי הוראה בכירים'.
בתום שרותו הצבאי החל לעבוד בהוראה כמחנך ומנהל בית ספר והמשיך בתחום זה 15 שנים.
במרוצת השנים שלאחר מכן מילא תפקידים ציבוריים רבים:
ממלא מקום ראש המועצה המקומית מבשרת ציון
יועץ פרלמנטרי של סגן יו"ר הכנסת
יועץ השר לאיכות הסביבה, שר העבודה והרווחה והשר לביטחון פנים
מנהל אגף תרבות בעיריית ירושלים
שימש כממונה על המחלקה להשכלת מבוגרים והאוניברסיטה העממית בירושלים.
ערך את כתב העת "התחדשות" (כתב העת של יהודי כורדיסטן)
כתב במשך כעשרים שנה טור אישי שבועי קבוע במקומון "זמן מבשרת" וטור חודשי במקומון "ירושלים שלנו".
במקביל לעיסוקיו הציבוריים פרסם ספרים ומחקרים על התרבות של יהודי כורדיסטן, וספר על העבודה בכנסת.
הגיש וערך תוכניות רדיו, והשתתף בתוכניות טלוויזיה שונות.
כמשורר כתב כמה ספרי שירה בעברית.
שיריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, רוסית, גרמנית ורומנית.
המתרגם של שיריו לרומנית הוא המשורר הישראלי ממוצא רומני מנחם פאלק.
יצירתו התפרסמה בכתבי עת שונים ובכללם: "מאזניים", "משיב הרוח", "אפיריון (כתב עת)", "האומה" ו"במתנ"סים".
משרד החינוך פרסם חוברת "הדרכה למורה" על יצירתו של יעקב בתוספת קלטת ובה ריאיון עם יעקב.
החוברת והקלטת יועדו לשילוב במערכת החינוך.
שיריו התפרסמו גם בחוברות שהפיק ופרסם משרד החינוך בנושאים "יום האם" ו"יום ירושלים".
באלם קמילה: שירים (אייר: שמואל עובדיה), ירושלים, 1980
זמרה סטופה מהררי אלף: שירים, ירושלים, דפוס יזהר, תשל"ח
חרפים כנופים: שירים, ירושלים, י' יעקב, תש"ם
אל הדממות הכלות: שירים, ירושלים, יעקב יעקב, תשמ"ח
חלומה בשער בת רבים: שירים, ירושלים, תשנ"א
רח' הכרמים 23: שירים, ירושלים, שי שירון, תשס"ד 2004
סיפורו של הבית ברחוב הכרמים 23, ירושלים, שי שירון, 2009
רון וגיל גיל ורון (ספר ילדים), הוצאה עצמית, 2018
שבע אחיות במחול - על המחול הכורדי ולהקת המחול "שבע אחיות", הוצאת המועצה המקומית מבשרת ציון, 1979
מבשרת ציון - היסטוריה של היישוב, הוצאת המועצה המקומית מבשרת ציון, 1980
שנה למשרד לאיכות הסביבה, מדינת ישראל, המשרד לאיכות הסביבה, 1990
ועת לדבר - נאומים נבחרים מעל במת הכנסת, הוצאת קול קו, 1993
שמחה כורדית, ירושלים, הארגון הארצי של יהודי כורדיסטן, 1997
רנים ורוקדים עם "להקת גוננים", מתנ"ס גוננים והארגון ארצי של יהודי כורדיסטן, 2015
יעקב ישראל דה האן (31 בדצמבר 1881 – 30 ביוני 1924, אור לכ"ט בסיוון ה'תרפ"ד) היה משפטן, עיתונאי, משורר וסופר בשפה ההולנדית, יהודי יליד הולנד, פעיל ציוני שלאחר עלייתו לארץ ישראל חבר לחרדים ופעל בהמשך נגד התנועה הציונית.
נרצח על ידי ההגנה במה שנחשב כרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בזמן המודרני.
דה האן נולד למשפחה דתית ב-1881 בכפר סמילדה במחוז דרנתה שבצפון-מזרח הולנד.
דה האן היה אחד מ-18 ילדים.
אביו, יצחק אייזיק הלוי, היה חזן ומורה בעל מזג סוער, ונאלץ להחליף מדי פעם את הקהילה אותה שירת, עד שלבסוף השתקע בעיר זאנדם (Zaandam) שליד אמסטרדם.
אחותו של יעקב, קרי ואן ברוכן, הייתה סופרת; היא כתבה בין היתר את הספר "הבית הקטן שליד התעלה", המספר על בית הוריה.
דה האן נטש את הדת בגיל צעיר והשתלב בחברה ההולנדית.
בבחרותו למד בסמינר להכשרת מורים, היה מרקסיסט וב-1903 הצטרף לתנועה הסוציאל-דמוקרטית ההולנדית והיה לאחד מדובריה.
הוא נודע כעורך דין אך גם שלט בהרבה שפות ועסק בעיתונאות, ספרות ושירה.
בנוסף לכמה עבודות פחות חשובות (אוסף הסיפורים "Kanalje", או "תעלה קטנה", הרומן "Ondergangen", או "שקיעות" וטקסטים שהתפרסמו בכתבי-עת שונים), כתב דה האן שני רומנים גדולים שהכו גלים בזמנם, וערכם הספרותי אינו מוטל בספק.
ב-1904 יצא הרומן "צינורות" (בהולנדית: Pijpelijntjes, משחק מילים על שם הרובע פּייפּ באמסטרדם, שם מתרחשת העלילה) וחולל שערורייה.
הספר הוקדש ל"אָלֶטְרִינוֹ הטוב" (ארנולד אלטרינו), רופא וידיד קרוב של דה האן, שנרעש אף הוא למקרא הספר ולאור הנושא שבו עסק.
דה-האן היה הומוסקסואל, אך לא הצהיר על כך ברבים, ובספר חשף את נטייתו המינית לראשונה.
פ' ל' טאק, עורך ראשי של העיתון Het Volk ("העם"), שלח לדה האן מכתב פיטורין, ולמחרת היום שלח מכתב נוסף שבו כתב כי הוא "עדיין מוזמן לשוחח עם מישהו קצת יותר מבוגר", כשהכוונה עם טאק עצמו.
הסופר והפסיכיאטר פרדריק ואן אדן גם הוא ידיד של דה האן שהוקיע את הספר.
חבר אחר של דה האן, הסופר לודווייק ואן דייסל, הגיב תחילה בהזדהות, אך מאוחר יותר התרחק ממנו.
לבסוף, דה האן פוטר אחר כבוד מעבודתו כמורה, ואף נזרק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
גם אלטרינו וגם דה האן עצמו התאמצו מאוד למצוא את עותקי הספר שהופצו לחנויות ולקנות אותם בחזרה.
כבר באותה שנה הופיעה מהדורה שנייה מתוקנת, ממנה נמחקה ההקדשה וכן הרמיזות לדמותו של אלטרינו.
דה האן תכנן לכתוב חלק שני ל"צינורות", ואולם התוכנית לא יצאה לפועל.
קטעים ספורים התפרסמו בכתבי עת, אך מלבדם הספר אבד למשך עשרות שנים.
בינתיים, הוא פרסם את "מכתב פתוח ל-פ' ל' טאק", ובו בא חשבון עם העורך שלו לשעבר.
ב-1907 נשא לאישה את יוהנה ואן מרספין, רופאה נוצרייה, המבוגרת ממנו בתשע שנים.
ב-1908 הופיע הרומן השני של דה-האן, בשם "פתולוגיות: הידרדרותו של יוהאן ואן פֵרֶה דה וית" (Pathologieën: De ondergang van Johan van Vere de With).
הספר עסק גם הוא בהומוסקסואליות, אך חולל פחות שערוריות מקודמו.
בכמה מקומות בספר ניכרה נימה של סאדיזם, אבל הפעם התייחס המספר לנושא בביקורתיות רבה יותר, כפי שמרמזת גם הכותרת.
ב-1912 נסע דה האן אל האימפריה הרוסית כדי לחקור את תנאי המאסר בבתי הסוהר שם.
עם שובו פרסם את הספר "בתי סוהר רוסיים", על תנאי החיים התת-אנושיים שמצא במוסדות אלו.
כששב מרוסיה חל בו מפנה אידאולוגי: הוא חווה חזרה בתשובה, שב לאורח חיים יהודי-דתי והצטרף לציונות הדתית.
ב-1916 הגיש את הדוקטורט שלו במשפטים, שעסק בהיבטים בלשניים וסמנטיים של החוק והמשפט, באוניברסיטת אמסטרדם.
ב-1919, אחרי מלחמת העולם הראשונה, עלה לארץ ישראל ושאף להיות חבר התנועה הציונית.
עד מהרה התברר לו כי איש אינו מעוניין בשירותיו; לא מוסדות היישוב ואף לא האוניברסיטה העברית שהייתה אז בשלבי הקמה.
הוא ביקש לשמש כקונסול דיפלומטי של הולנד בירושלים אך נדחה על ידי שלטונות הולנד.
ב-1921 עמד בראש התלמוד תורה של יהדות ספרד, "דורש ציון".
מתוך אכזבה חל שוב שינוי בחייו והוא הצטרף לחוגים הקנאיים של העדה החרדית, מתנגדי החילוניות והציונות.
הוא הפך למקורבו של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיג העדה החרדית בירושלים.
באותה עת התפרנס דה האן מעבודתו כמרצה למשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים, מפרסום שירתו ומכתיבה בעיתון ההולנדי הנפוץ "Algemeen Handelsblad".
כתבותיו עסקו בתיאור החיים בארץ ישראל והיו פופולריות בהולנד.
בשנותיו בירושלים המשיך לקיים יחסים עם גברים, בעיקר נערים מערביי ירושלים, תוך שהסתיר זאת מחבריו החרדים.
עולמו זה התבטא בספר שיריו בסגנון המרובעים, שנקרא "מרובעים".
הספר יצא לאור בהולנד מעט לפני מותו, ב-1924.
דה האן היה דמות יוצאת דופן בסביבתו: אירופאי משכיל ומודרני בלב העדה החרדית.
הוא העמיד כישוריו לרשות העדה החרדית, תרגם את תזכיריה וכן את תזכירי אגודת ישראל, שהייתה אז קשורה אליה לאנגלית, והושיט לאגודות ייעוץ משפטי.
עם הזמן הפך למנהל המדיני הרשמי של האגודה, וזאת ללא כל תמורה.
הוא העריץ את רבה של ירושלים, יוסף חיים זוננפלד, שבברכתו פעל, ועד מהרה הפך לסמן קיצוני בחוגי החרדים.
הוא תקף באופן קבוע את הציונות ואת מנהיגיה.
דה האן תיאר את הרב אברהם יצחק הכהן קוק ואת מנהיגי היהדות הדתית-לאומית של תנועת המזרחי כפושעים.
הוא הגיש תלונות ותביעות משפטיות תכופות נגד הרב קוק, ביניהן תביעה באשמת זיוף תעודה, שבגינה נאלץ דה האן לשלם הוצאות בית משפט ושכר טרחת עורכי-דין.
במשפט תביעה שהתנהל עם שופט שנחשב בעיניו כציוני, הוא הפנה אליו עורף, לעג וקילס, ואף החליף כל פעם את השפה (אנגלית, ערבית ועברית).
מתנגדיו האשימוהו גם שפעל על מנת לסכסך בין היישוב היהודי לבין הערבים.
הוא נאבק במרץ ובביטויים קשים נגד היישוב הציוני המאורגן, והחשיבם כ"אנשים מסוכנים, שבגלל שאיפותיהם יעוררו את הערבים כנגדנו", והאשימם בכל תגובות הזעם והתוקפנות של הערבים.
הוא השווה את התנהגות הציונים כלפי הערבים להתנהגותם של האנטישמים כלפי היהודים.
דה האן ניצל את קשריו הדיפלומטיים והאישיים כדי להפיץ את השקפתו ביחס לתנועה הציונית.
הוא פרסם את דעותיו בעיתונות האירופאית הכללית, כגון בדיילי אקספרס הלונדוני ובהנדלסבלאט ההולנדי.
במאי 1921 כתב לעיתון הולנדי:
הוא פתח במסע נגד המיסים שהנציב העליון אישר לוועד העיר של יהודי ירושלים לגבותם, ופעל לביטול המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
בשנת 1921 ביקר בארץ אלפרד הרמסוורת', הוויקונט הראשון מנורטקליף, בעל העיתונים דיילי מייל ודיילי מירור.
דה האן ארגן פגישה בין הוויקונט לבין משלחת אנשי ועד העיר האשכנזי, שאחריה אמר הלורד נורטקליף: "כמה הם היודעים באנגליה כי היהודים האורטודוכסים אינם מאמינים בציונות ...
פגישה זו עוררה סערה וגררה גינויים מצד אנשי היישוב החדש.
דה האן היה במגע מתמיד עם ההנהגה הערבית, ובקשרי ידידות עם האמיר עבדאללה מרבת עמון (לימים עבדאללה הראשון, מלך ירדן).
הוא חתר לתוכנית שתהיה מוסכמת על ידי התנועה הערבית בכך שלא תקפח את הזכויות של היהדות החרדית בארץ ישראל ותיתן תנועה חופשית של יהודים בארצות ערב (כולל ארץ ישראל), ואילו היהודים יוותרו על הדרישה לזכויות מדיניות בארץ ישראל.
הוא הרכיב משלחת חרדית בראשות הרב זוננפלד שיצאה ב-י"ט באדר א' ה'תרפ"ד לעבר הירדן, להתייצב בפני האמיר עבדאללה, ולהיפגש עם אביו של עבדאללה, חוסיין בן עלי, שביקר אז בעבר הירדן.
המשלחת הייתה משקל-נגד למשלחת ציונית בראשות הקולונל פרדריק קיש שיצאה להיפגש עם אנשי השושלת ההאשמית.
הוא השתתף בכל הפגישות והארוחות הרשמיות, כולל סעודה עם הנציב העליון הרברט סמואל.
משלחתו של דה האן הגישה תזכיר שלפיו אגודת ישראל היא גוף עצמאי המייצג יהודים רבים ברחבי העולם ולכן יש לקבל ממנו חוות דעת נפרדות בשאלות העומדות על הפרק.
לקראת סוף חייו של דה האן נשכחו הרומנים שלו, והוא הקדיש את רוב מרצו לכתיבת כרכי שירה בשלים וחדשים, שברבים מהם הוא שב לנושאים הומוארוטיים.
באותה מידה העסיקה אותו גם היהדות והחיבוטים הקשורים בה, וכמה משיריו הארוכים (במיוחד Het Joodsche lied, "השיר היהודי", פואמה בשני חלקים) עוסקים בנושא.
קובץ שיריו המפורסם ביותר הוא "מרובעים" (Kwatrijnen), מאות שירים קצרצרים בני ארבע שורות (בהשראת ה"רֻבַּאעִיַּ֫את" של עומר ח'יאם), המספרים בהדרגה את סיפור בואו של דה האן לארץ ישראל וחוויותיו בה.
שירים אלה רוויים נימה אישית ואינטימית ובעלי קצב ייחודי משלהם; הם מציגים דמות של מספר רגיש, רגשן, עקשן וחד-עין.
דה-האן נודע בזכות קובץ זה בשנים שלאחר מכן, עד שהרומנים המוקדמים שלו נתגלו מחדש.
במאי 1923 קיבל דה האן מכתב איום ובו דרישה שיעזוב את ארץ ישראל עד 24 במאי או שיירצח, הוא התעלם מהאיום וב-25 במאי פרסם את הטקסט הבא:
ב-1 ביולי 1924 הוא אמור היה לצאת ללונדון עם משלחת מטעם העדה החרדית, במטרה לפעול נגד אישור החוק למתן מעמד לקהילות היהודיות בארץ ישראל, שלדעת העדה החרדית היה בו כדי לתת יתרון ליישוב הציוני.
השמועה אמרה שבכוונתו לפעול בלונדון גם לביטול הצהרת בלפור (דה האן עצמו הכחיש טענות על פעילות בכיוון הזה, שעלו בעקבות פגישה קודמת).
ב-30 ביוני 1924 יצא דה האן לרחוב יפו בירושלים לאחר תפילת ערביתבבית הכנסת שבחצר בית החולים שערי צדק.
הוא נורה שלוש פעמים באקדח.
משטרת המנדט לא הצליחה לגלות את זהות הרוצח, סייעניו או שולחיו, ותיק החקירה נסגר.
היסטוריונים שחקרו את אירוע ההתנקשות סבורים שאברהם תהומי (זילברג), איש "ההגנה" ולימים ממקימי האצ"ל, יזם את הפעולה.
גם בערוב ימיו, עשרות שנים אחרי הרצח, סירב תהומי להודות בפה מלא שביצע את מעשה הרצח.
בריאיון לשלמה נקדימון ב-1983 הודה באחריות מסוימת למעשה ובכך שבוצע בידי "ההגנה".
תהומי פנה לממונה עליו, זכריה אוריאלי, והלה אישר לו את הפעולה לאחר התייעצות עם בכירים ממנו.
במהלך השנים הועלו השערות באשר לזהות אותם בכירים.
הוזכרו בעיקר שמותיהם של יוסף הכט, שעמד בראש "ההגנה", ושל יצחק בן-צבי.
בספר תולדות ההגנה מופיעה עדותו של הכט שהוא יזם את הפעולה, ורק לאחר שבוצעה הודיע לבן צבי.
בשנת תשט"ז פורסם בשבועון העולם הזה שרחל ינאית בן-צבי הייתה שותפה לתכנון.
תהומי הכחיש זאת במכתב לעיתון, וכן לימים לחוקר עודד ארצי, בשנת 2025 התפרסמו הקלטות של רחל ינאית בן-צבי מספרת שהרוצחים ברחו אליה לאחר הרצח והשאירו אצלה את כלי הנשק.
תהומי הכחיש את דעתו של עודד ארצי, שלפיה ביצע את הרצח בשמו של תא מחתרתי בשם "המפעל".
תא זה, שהורתו ב"חבורת אודסה", התגבש בשנים 1923–1924 והיה בעל מאפיינים המזכירים את מחתרת "הקיבוץ".
התא מנה 13 חברים מקרב קבוצת השרון, אנשי העלייה השלישית שזוהו עם מפלגת הפועל הצעיר, ומפקד התא היה אליהו בן חורין (בינדר).
לדעת ארצי, בן חורין הוא שנתן את הפקודה, וצוות הביצוע כלל את תהומי ואת זאב משי.
בשנת 2019 נחשף מכתב של תהומי משנת 1979, שבו אישר כי בן צבי השתתף בהחלטה על הרצח.
הביצוע הוטל על תהומי ועל אברהם גיורא קריצ'בסקי.
רצח דה האן נחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה, וזעזע את היישוב.
בעיתונות פורסמו מאמרי הסתייגות חריפים, אך גם מאמרים שלא שכחו את אופיו ועברו.
מייד אחרי מותו, התפרסמה כתבה בעיתון הארץ:
אף היו מאמרים שניסו להעביר את האחריות לצד הנפגע:
בשבועון מטעם ההסתדרות הציונית הוצדק הרצח על סמך היתר הלכתי לפגוע במלשינים.
מנגד שיבח ראש עיריית ירושלים מוסא כאזם אל-חוסייני את דה האן "המנוח היה מפורסם בחכמתו..במבטו החד..
ובתוכניתו שהייתה צריכה להביא לידי הסכמה עם מנהיגי התנועה הערבית, בהיותה מבוססת על יסודות מוצקים, הייתה הסכמה זו מבטיחה גם ליהודים החרדים את אותן הזכויות שהציונים והועדים שלהם מקפחים אותן"
הפובליציסט אורי קיסרי כתב ב"דבר", כשנה וחצי לאחר הרצח:
בלט בחריפותו הפובליציסט איש תנועת העבודה משה בילינסון, שכתב: .
עם זאת, כתב חוקר מדע המדינה שלמה אבינרי:
דה האן נקבר בהר הזיתים ובהלוויה השתתפו אלפים.
בחלק מן החוגים החרדים הפך דה האן לקדוש מעונה.
באגודת ישראל העולמית, שמלכתחילה לא שבעה נחת מפעילותו של דה האן, שהייתה קיצונית מדי לטעמה, נשמעו קולות הסתייגות ממנו עם פרסום ספריו ההומוסקסואליים לאחר מותו, והתנועה נמנעה מהנצחת שמו.
הרב זוננפלד והרב דיסקין, מחשובי הרבנים של ירושלים, ניסחו את הכתוב על מצבתו.
בין היתר כתבו שם: .
הרב יוסף חיים זוננפלד אף הכריז: .
באמצע שנות השמונים ניסתה העדה החרדית לשנות את שמה של גינת זופניק שבירושלים ל"גן יעקב ישראל דה האן".
מדי שנה, לקראת תאריך כ"ט סיוון, שהוא יום השנה להירצחו, מפרסמים נטורי קרתא מודעות רחוב בגנות הרצח.
הסופר ארנולד צווייג כתב ב-1932 רומן המבוסס על פרשת חייו של דה האן בשם "דה פרינט שב הביתה" (תורגם לעברית בשם "דה וריאנט שב הביתה").
בספר "נוצות" מאת חיים באר יש דמות המבוססת על דמותו של דה האן.
קובץ המכיל את כל שיריו יצא לאור לראשונה ב-1952. ארכיונו שמור בספריית רוזנטליאנה באוניברסיטת אמסטרדם.
בשנות השבעים, עם התחזקותה של התנועה לזכויות ההומוסקסואלים בהולנד, נתגלו שני הרומנים הגדולים שלו ויצאו לאור במהדורות חדשות.
"צינורות" עובד גם למחזה בשנות השמונים של המאה ה-20. אף על פי שהיה משורר מוערך, לא נקרא רחוב על שמו של דה האן עד 1993, בשל המחלוקת שנקשרה בשמו.
בשנה זו, נקרא רחוב על שמו ברובע פּייפּ (Pijp) באמסטרדם, הרובע שבו מתרחשת עלילת "צינורות".
ברחוב זה גם לוח זיכרון לזכרו של דה האן, ועליו חקוק שירו "אי-שקט" (ONRUST).
במאה ה-21 מועלה זכרו של דה האן על ידי קהילת הלהט"ב כמשורר ואיש רוח שנרצח, אומנם על רקע פוליטי, אך בטענה שדמו הותר ביתר קלות בשל נטייתו המינית.
שורה משירו של דה האן, "שיר לדייג צעיר" – "כזו כמיהה ללא גבול לידידות", חקוקה על אחת משלוש צלעות ה"הומומונומנט" באמסטרדם – אנדרטה המציינת את זכרם של כל ההומוסקסואלים שנרדפו לאורך הדורות בשל נטייתם.
1952 – כל השירים בהוצאה מדעית
1907 – 1910 – "משפטי חיווי": מכתמים שהופיעו בעיתון "דה אמסטרדמר" ובירחון הפלמי "התעוררות", וקובצו לראשונה לספר ב-1954
1983 – "סיפורים עצבניים" (Nerveuze vertellingen), הופיעו לראשונה בעיתונים וכתבי עת שונים בתחילת המאה העשרים
1916 – עבודת דוקטורט במשפטים
בעת שהותו בארץ-ישראל פרסם דה האן מאות טורים ורשמי-מסע בעיתון "אלחמן האנדלסבלאד", שבהם שָׁטַח את חוויותיו, רשמיו, דעותיו על העדות השונות בארץ (כולל ביקורת על התנועה הציונית); כמו כן מוזכרים בכתביו אישים ידועים מהתקופה: טרומפלדור, ז'בוטינסקי, ביאליק (שאותו העריץ, ואף הקדיש לו שיר) ואחרים.
רשימות אלו טרם ראו אור בכרך אחד, אך כמה כרכים קטנים שלהן ראו אור:
1925 – "פלסטינה", עם הקדמה מאת קרי ואן ברוכן
1941 – "מכתבים מירושלים", אנתולוגיה בעריכת דוד קוקר
1981 – "יעקב ישראל דה האן – כתבנו בפלסטינה", אוסף מאמרים מהשנים 1919–1924 בעריכת לודי חיבלס
רבי יעקב יצחק הלוי הורוויץ, מכונה החוזה מלובלין (אצל חסידי פולין: הרבי מלובלין) (תק"ה, 1745 – ט' באב תקע"ה, 15 באוגוסט 1815) היה תלמידו של רבי אלימלך מליז'נסק, מחשובי האדמו"רים בפולין בשלהי המאה ה-18. נודע כבעל ראייה רוחנית, ועל כן נקרא "החוזה".
נולד ביוזפוב, 25 ק"מ ממזרח לבילגוריי (לפי גרסה אחרת, בלוקאוו), למשפחה מיוחסת: אביו הרב אברהם אליעזר היה אב בית-הדין המקומי, ואמו מייטל הייתה בתו של רבי יעקב קופל מהעיר לוקאוו.
הוא גדל בטרנוגרוד ולמד מפי הרב משה צבי מייזלס בז'ולקיב.
אז נעשה תלמידו של רבי שמעלקה מניקלשבורג ועבר לישיבתו בשיניאווה.
בהמשך שהה גם בחצר המגיד ממעזריטש, והיו לו קשרים אף עם רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
עם פטירת המגיד ב-1772 חזר אל רבי שמעלקא ושהה עמו עד פטירתו ב-1778. אז נעשה תלמידו הקרוב של רבי אלימלך מליז'נסק.
בסביבות 1780, עבר ללנצוט ונשא את הרבנית תהלה שפרינצא בת רבי צבי הירש (מאשתו הראשונה, ששמה לא ידוע, נפרד כמעט מיד).
הוא הנהיג בעיר עדת חסידים.
צעד זה נעשה כשרבו עוד היה בחיים: לפי עדויות שונות, הלך רבי אלימלך ונעשה מסוגר ופרוש מן הציבור, ועוד קודם העדיף להפקיד את המגע היום-יומי עם הקהל בידי תלמידו הצעיר יחסית, שהקים חצר משלו בברכתו.
רשימות אחרות מדווחות על מתח ביניהם .
עם מות אשתו שפרינצא, בערך בשנת תקנ"ג, נישא בשלישית, לבילה מימעלס, בת ר' מאיר אב"ד מאסט.
לאחר פטירת רבי אלימלך הוא נעשה לבכיר מנהיגי החסידות בגליציה ופולין, עמדה בה החזיק עד מותו שלושים שנה אחר כך.
הוא מיקד את תורתו – שהדגישה את מחויבות הצדיק לסייע לחסידיו במישור החומרי והיום-יומי – בשכבות הנמוכות, אך צבר הצלחה גם עם צעירים למדנים ומיוחסים שהסתופפו בצלו; הידועים מביניהם היו רבי יעקב יצחק מפשיסחה (היהודי הקדוש), רבי ישראל יצחק קאליש ורבי שמחה בונם מפשיסחה.
אלה הובאו על ידי תלמידו רבי דוד בידרמן מלעלוב.
הוא עזב את לאנצוט וחצרו נדדה לרוזבדוב, ושיניאבה ולבסוף ל הסמוכה ללובלין, ממנה התכוון לבסס את השפעתו בתוך העיר הגדולה עצמה, שהייתה בה נוכחות מתנגדית חזקה בראשות האב"ד הרב עזריאל הורוביץ.
ב-1794 הקים בית מדרש בלובלין, ברחוב הראשי מול הטירה, שהיה יכול להכיל 180 איש, ונתקל בקשיים רבים שהערימו עליו ראשי הקהל.
ב-1803 הגיע לבסוף לפשרה עמם, והמוסד הוכר רשמית: הפרנסים הצהירו כי ניתן לקיים תפילות בנוסח האר"י, וכי המניין לא יסבול עוד הצקות מהם ומהדורות הבאים.
הסיבה שניתנה לכך בפנקס הקהילה היא קריסת קיר בבית-המדרש הישן, שהצריכה מבני תפילה אחרים בדחיפות, אך ההיסטוריון שיער כי עוצמתו הגוברת של החוזה ושגשוגו הכלכלי, בתקופה בה היה הקהל שרוי בקשיים כספיים, הניעו את הפרנסים לקבל אותו.
את בית מדרשו בלובלין הקים ברח' שירוקה 28 (הנקרא גם רחוב היהודים) בתוך רובע היהודי, בה התחנכו אלפים ובתוכם מאות שנעשו אחר כך אדמורי"ם מפורסמים על אדמת פולניה.
גם אחר פטירתו, בית המדרש נשאר מרכזם של לומדי העיר וחסידיה.
במלחמת העולם בית המדרש נחרב כליל ולא נבנה מחדש.
בשנת 2023 ניסה ארגון בניו יורק לגאול את השטח כדי לבנות מחדש את בית המדרש לזכרו, אך ללא הצלחה.
בראשית המאה ה-19, הפך את פולין למוקד חסידות חשוב, יחד עם רבי ישראל הופשטין, המגיד מקוז'ניץ, קיבל על עצמו תקופה ארוכה ללכת עם כיסוי סביב עיניו כדי להישמר ממראות אסורים, ונודע אחר כך כבעל ראייה רוחנית, ועל כן נקרא "החוזה".
לפי גרסה אחת היה יכול לראות "מסוף העולם ועד סופו" ולפי גרסה אחרת היה יכול לראות את נבכי הנפש ומחשבותיהם של אנשים.
הוא גם סמך אדמו"רים וראשי שושלות חסידיות אחרות ברחבי פולין כולה, ופעל להפצת החסידות בפולין.
בנוסף, עסק בלימוד תלמידים רבים, אשר חלק נכבד מהם היו לרבני ערים בפולין.
ב-1812 פרש מעליו תלמידו הבכיר, "היהודי הקדוש" רבי יעקב יצחק מפשיסחה, שהיה למדן אליטיסט והתנגד לשיטת רבו, שהתמקדה בחשיבות עשיית המופתים עבור פשוטי העם.
ניצתה ביניהם מחלוקת קשה, וחסידי השניים הרבו להתעמת.
ביום שמחת תורה ה'תקע"ה – 1814, נפל מחלון ביתו בנסיבות שלא הובררו.
החוזה שרד את הנפילה, אך גופו שותק, ולאחר עשרה חודשים בתשעה באב נפטר.
גרסת החסידים – החוזה נלחם עם כוחות הטומאה לאחר שניסה להביא את הגאולה, לטענת החסידים, מבחינה טכנית החוזה לא יכול היה לקפוץ.
גרסת המשכילים – באמצע שמחת תורה החוזה שתה והשתכר, ועל כן נכנס לחדרו לנוח לאחר מכן עלה לחלון השתין וקפץ או נפל משכרותו.
יצחק ארטר כתב סאטירה בשם "גלגול נפש" על המאורע, ומתאר את תגובת החסידים:
גרסת המחקר – במחקר מקובל לתמוך בגרסת המשכילים.
דוד אסף העלה השערה נוספת, כי החוזה ניסה להתאבד.
אסף מסתמך על תיאור ניסיון התאבדות אחר שהיה עם החוזה, וכן על ציטוטים בשם החוזה שאותם רואה אסף כרמזים לנטיות אובדניות.
עם פטירתו, ירדה לובלין ממעמדה כמרכז חסידי.
הוא נקבר בבית העלמין היהודי הישן בלובלין, על גבעת הטירה.
היו לו ארבעה בנים ובת, כולם מזוגתו השנייה, שפרינצא:
בנו רבי ישראל, ששימש מעט באדמו"רות
בנו אברהם, שנפטר בחיי אביו בט' בתשרי ה'תק"ע
בתו שרה צירל, נישאה לרבי שמואל מקוריץ
נינו היה רבי קלונימוס קלמיש שפירא מפיאסצנא והוא מזכיר אותו בכתביו
החוזה מלובלין גיבש שיטה עיונית מקורית סביב תורת הצדיק, אותה למד ממוריו המגיד ממזריטש ור' אלימלך מליז'נסק, אך הוסיף עליה ממדים חדשים והעמיק בה מניסיונו המעשי בהנהגת עדה בגליציה מאז שנות השמונים של המאה השמונה עשרה.
בספריו "זאת זיכרון", "זיכרון זאת", ו"דברי אמת", הכתובים בחלקם כאוטוביוגרפיה, פרש את לבטיו בהנהגת הציבור ואת מחשבותיו אודות יסודות המחשבה המיסטית, שההנהגה הצדיקית נשענת עליה.
דרכו בחסידות פנתה בעיקר אל השכבות העממיות.
הוא הדגיש כי על ההמון להיות נאמן ודבוק בצדיקיו, לציית להם ולתמוך בהם.
במקביל, תפקידו של האדמו"ר כמשפיע רווחה חומרית היה מרכזי בראיית עולם זו, עד כדי כך שעוני נחשב כסימן לאי-נחת מהבורא, והחסידים יכלו להגיע לתכליתם הרוחנית כמעט רק על ידי דבקות בצדיק.
דרכו זו קוממה עליו מבקרים, כולל נאמנו "היהודי הקדוש", שייצג לבסוף גישה הפוכה בתכלית.
שמו וזכרו נערצים בעיקר בחסידויות פולין וגליציה שיצאו בעיקר מתלמידיו, ומכונה בהן: "החוזה מלובלין".
רבי יעקב יצחק הורוביץ נודע בכינויו "החוזה מלובלין", בשל רוח הקודש והתובנות הרוחניות שייחסו לו חסידיו ובני דורו.
תלמידיו, חסידיו ואנשים שהכירוהו העידו כי ניחן ביכולת ראייה החורגת מהממד הפיזי – הן במרחב (מרחק, גובה ועומק), והן בזמן (עבר ועתיד).
העידו עליו כי ידע לראות את מחשבותיהם, דיבוריהם ומעשיהם הנסתרים של הבאים אליו הן על ידי ראיית פניהם והן על ידי קריאת פתקא בה כתוב שמותם ושם אמם.
לפי המסורת החסידית, ניחן גם ביכולת לראות את העולמות העליונים הרוחניים והמתרחש בהם, כגון בגן עדן, גיהנום, גלגולי נשמות ומלאכים.
תלמידיו ראו בו דמות במעלת נביא מקראי.
לפי מסורת החסידים הוא זכה לכך, בזכות שמירת העיניים שנהג בצעירותו.
על נפילתו ופטירתו (ופטירת חבריו המגיד מקוז'ניץ ורבי מנדל מרימנוב באותה שנה) מסופר בפי החסידים שזה היה עקב ניסיונם להביא את המשיח, והתערבותם בשמים במלחמת נפוליאון ברוסיה ברצונם להופכה למלחמת גוג ומגוג.
גם זכרונו הפך לאגדה ידועה.
על "החוזה" נאמר מפי רבי אורי מסטרליסק (השרף), שלובלין היא ארץ ישראל, חצר בית המדרש שלו היא ירושלים, בית המדרש עצמו הוא הר הבית, דירת "החוזה" - אולם העזרה וההיכל, חדר "החוזה" – הוא קודש הקודשים ושכינה מדברת מתוך גרונו של "החוזה מלובלין".
היהודי הקדוש, תלמידו של החוזה, הוא גיבור הרומן ההיסטורי של מרטין בובר "גוג ומגוג".
הרומן מתמקד ביחסיו הנפתלים עם רבו.
חומרים רבים אודותיו נאספו ופורסמו כעבור שנים רבות.
בין הראשונים שבהם שני ספרים מאת הרב ישראל אהרן ולדן – נפלאות הרבי (תרע"א) ואוהל הרבי (תרע"ג) – ובהם דברי תורה, סיפורים ועדויות על החוזה מלובלין.
בשנת 2009 יצא לאור הספר אבני זיכרון מאת הרב ירוחם פישל הגר, שבו לוקטו ציטוטים, סיפורים ועדויות מתלמידי החוזה וממקורות חסידיים קדומים.
בחצרות בית רופשיץ-צאנז ישנו ניגון שלימדו החוזה מלובלין, המכונה "ניגון המלאכים".
הניגון מושר בטיש בליל שבת על הפיוט (מתוך זמירות השבת) "לאל אשר שבת".
לניגון שתי נוסחאות, אחת מהירה וקלילה המושרת ברוב החצרות, ושנייה איטית יותר ובעלת קישוטים המושרת בחצרות דז'יקוב באבוב וויז'ניץ, בשינויים קלים בין החצרות וכן בשינויים קלים במנגינה לצורך התאמתה למילים.
בנוסף ירמיה דמן, שר ניגון זה בגרסה שונה, כפי שקיבלו מאביו ממסורת חסידות רוזבדוב.
הרב יעקב ישראל קַנִיֶּבְסְקִי (בכתיב יידי: קאניעווסקי; ט' בתמוז ה'תרנ"ט, 17 ביוני 1899 – כ"ג באב ה'תשמ"ה, 10 באוגוסט 1985), שכונה הסטייפלר, היה ממנהיגי הציבור החרדי ליטאי בישראל, תלמיד חכם, ראש ישיבה ומחבר סדרת הספרים קהלות יעקב על התלמוד.
נולד לברכה וחיים-פרץ קניבסקי בעיירה טאשאן שבה שימש אביו כשוחט.
כשהיה בן 11 נפטר אביו, ואמו חזרה למשפחתה בעיירה הורנוסטייפל (שמשמה נגזר כינויו "הסטייפלר") הסמוכה לצ'רנוביל.
אביו היה חסיד של האדמו"ר רבי מרדכי דב ובנו רבי יהודה לייב מחסידות הורניסטייפול.
שמו "יעקב ישראל" ניתן לו על שם רבי יעקב ישראל טברסקי מטשרקס, סבו של האדמו"ר רבי מרדכי דב.
החל ללמוד בישיבת נובהרדוק בעיר נובהרדוק עוד לפני שהגיע לגיל 12 (1911).
הוא גלה עם הישיבה להומל בחודש אלול תרע"ה (1914), בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן גויס לצבא האימפריה הרוסית ושמר על מתקנים צבאיים בסביבות מוסקבה.
בשנת תרפ"ב (1922) הבריח, כמו בחורי ישיבות רבים אחרים, את הגבול לפולין והצטרף לסניף המרכזי של ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק.
בתרפ"ה הוציא לאור את ספרו הראשון "שערי תבונה".
בז' באדר תרפ"ז נשא לאשה את פעשא מרים קרליץ, בתו של רבי שמריהו יוסף קרליץ ואחותו של החזון אי"ש, אשר היה השדכן של השניים.
בין השנים 1927–1934 היה ר"מ בישיבת "בית יוסף"-נובהרדוק בפינסק שבראשות הרב שמואל וינטרוב.
באדר ה'תרצ"ד (מרץ 1934) עלה עם משפחתו על סיפון האנייה פולוניה, כשמונה חודשים אחרי גיסו החזון איש, הם הגיעו לארץ ישראל בכ"ה אדר, 12 במרץ, והתיישבו בבני ברק.
מיד עם בואו התמנה על ידי הרב מתתיהו שצ'יגל, מייסד ישיבת בית יוסף, לראש הישיבה.
הרב קניבסקי התייחס אל החזון איש כרבו.
בשנותיו האחרונות של החזון איש הוא התגורר עם משפחת קניבסקי כשהרבנית מרים מנהלת את משק הבית המשותף.
לצד הרב אלעזר מנחם מן שך, הוא נחשב למנהיגו הרוחני של הציבור החרדי-ליטאי.
רוב זמנו הוקדש ללימוד ולקבלת קהל ולא לעניינים ציבוריים.
היה מנשיאי כולל חזון איש וחבר נשיאות הארגון אתרא קדישא.
ה"סטייפלר" היה כבד שמיעה בדרגה גבוהה ולכן הפונים אליו היו כותבים את שאלתם או בקשתם והוא היה משיב ומברך לאחר קריאת הכתב.
בעשרות שנותיו האחרונות, לאחר שנסגרה ישיבת בית יוסף, היה משמיע שיעור מדי שנה בכולל חזון איש ביום פטירת החזון איש בהשתתפות ציבור גדול.
נפטר בליל שבת, כ"ג במנחם-אב ה'תשמ"ה, 10 באוגוסט 1985. הלווייתו התקיימה ביום ראשון שלאחר מכן בבני ברק.
בהלוויה השתתפו כ-200,000 אנשים, והוא נקבר סמוך לקברו של גיסו החזון איש, בבית הקברות 'שומרי שבת' בעיר.
ה"סטייפלר" יצא בחריפות נגד מפלגת פועלי אגודת ישראל, כינה אותה "מהמפלגות המחבלים בכרם בית ה'", והוסיף: "כשנזכה להיגאל יוצג מפלגה זו בצד המהרסים ומחריבי הדת".
על מנהיגי המפלגה כתב כי הם "השחיתו התעיבו והפכוה למפלגה חומרית מובהקת...
והמה מכניסים ארס אשר קרך בשורותיהם", ועל מצביעיה כתב כי הם "בכלל מחללי שם שמים בסתר וברבים".
בשנת תשל"ט, כשהועמד איש פועלי אגודת ישראל בראשות הרשימה החרדית המקומית בבני ברק בתמיכת רב העיר הרב יעקב לנדא והרב חיים שאול גריינימן, הורה יחד עם הרב שך להימנע מהצבעה.
בבחירות תשמ"ד, הצטרף לדעת הרב שך והודיע "אני ובני ביתי נצביע ש"ס".
בכך נפתח המהלך שהוביל לפיצול אגודת ישראל והקמת דגל התורה לקראת בחירות תשמ"ט.
לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב קהילות יעקב בשכונת מרכז בעלי מלאכה בבני ברק, וכן הוסב שם השכונה ל"קהילות יעקב".
הקהילה הליטאית בשכונה זו נקראת "משכנות יעקב" על שמו.
כמו כן הוקמה על שמו ישיבת "קהילות יעקב", ששכנה בחזון יחזקאל ועברה למודיעין עילית, וכן ישיבת "תפארת ישראל" בשכונת גבעת שאול בירושלים.