tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מאתרי פלאי העולם כוללים גם פסלים מהעת העתיקה, כאשר הקולוסוס מרודוס ופסל זאוס באולימפיה הם בין שבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
בעוד שבאופן כללים נוצרו פסלים רבים במהלך תקופת ימי הביניים באירופה, באותה התקופה לרוב האמנים לא נהגו ליצור פסל של אדם אחד, למעט כאשר נוצרו פסלים ישו על הצלב או של מרים הבתולה.
צלב גרו, שנוצר בשנות השבעים של המאה העשירית ומוצב בקתדרלת קלן בעיר קלן שבגרמניה, הוא מהפסלים הגדולים ביותר של ישו הצלוב שנוצר בתקופת ימי הביניים.
בתקופת ימי הביניים פסלים עומדים בגודל מלא של קדושים ושל שליטים היו נדירים למדיי.
בעוד שהדבר היה נפוץ יותר בקרב קברים של בני מלוכה במאות השנים לפי כן, החל מהמאה ה-14 פסלים של אישים אשר שכבו על גבי מצבות היו נפוצים למדיי עבור אנשים עשירים רבים.
במהלך התקופה הביזנטית הייתה דעיכה ניכרת ביצירה של פסלים, על אף שבאותה התקופה כן המשיכו ליצור פסלים של קיסרים.
אחד מהפסלים הנודעים יותר מהתקופה הביזנטית הוא פסלו של יוסטיניאנוס הראשון (שנוצר במאה השישית) אשר היה מוצב בכיכר מול האיה סופיה עד לכיבוש קונסטנטינופול במאה ה-15. ניתן לייחס את הדעיכה ביצירת הפסלים בתקופה הביזנטית בין היתר בכך שהכנסייה ייחסה באותה העת פסלים לפולחן אלילים.
על אף שלא היה באותה התקופה איסור כללי ליצירת פסלים, לא נהגו לעודד זאת במהלך אותה התקופה.
יוסטיניאנוס הראשון היה אחד הקיסרים האחרונים שעבורו נוצר פסל בגודל מלא, ופסלים חילוניים בכל גודל כמעט ולא היו קיימים בעקבות תקופת האיקונוקלאזם, ובעקבות כך הידע והמיומנויות של פסלים רבים מהתקופה שקדמה לתקופת האיקונוקלאזם נעלמו.
יצירת פסלים עומדים הייתה פופולרית במיוחד באמנות הרנסאנס האיטלקי.
כמה מהפסלים המוכרים ביותר מאותה התקופה הם הפסלים שנוצרו על ידי הפסלים האיטלקים דונטלו ומיכלאנג'לו.
מגמות אלו התגברו באמנות הבארוק, כאשר כל השליטים רצו פסלים בדמותם, וכאשר באותה התקופה הכנסיות הקתוליות התמלאו בהמוני פסלים של קדושים נוצרים.
לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית הפסלים נעלמו ברובם מהכנסיות הפרוטסטנטיות, למעט מספר מקרים יוצאי דופן בכנסיות לותרניות גדולות.
בסוף המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19 נוצרו פסלים ציבוריים רבים יותר של דמויות ציבוריות וכמו גם של מלכים, פוליטיקאים, גנרלים, בעלי אדמות, ובסופו של דבר גם של אמנים וסופרים.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה נוצרו אנדרטאות רבות, דבר שלא היה נפוץ לפני כן, ולעיתים רבות הן הכילו פסלים של חיילים גנריים.
במקרים רבים הדמויות האנושיות בפסלים המודרניים אינם אמורים להיראות מציאותיות כפי שהיה נהוג בפיסול לאורך רוב ההיסטוריה - במיוחד במקרים של פסלים שנוצרים לפי האסכולה הפוטוריסטית והקוביסטית.
החל משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 החלו להיווצר כמות גדולה בהרבה של פסלים שהיו מופשטים במיוחד.
פסל אירופה (המכונה גם אחדות בשלום) הוא פסל המסמל שלום באמצעות אינטגרציה אירופית, ובו בזמן שואף להדגים את הסיסמה של האיחוד האירופי: "מאוחדים בגיוון".
הוא ממוקם בגן של מנזר ואן מרלנט (הספרייה של הנציבות האירופית) ברובע האירופי של בריסל, בלגיה.
הפסל עשוי משרף ומשקלו הוא כמעט 800 קילוגרם.
הוא נחנך ב־9 בדצמבר 2003 על ידי ניל קינוק וויויאן רדינג, אשר היו אז סגן־נשיא הנציבות האירופית ונציבת האיחוד האירופי לתרבות בהתאמה.
שנת 2003 הייתה "השנה האירופית של אנשים עם מוגבלויות", והצטרפות עשר מדינות חברות נוספות לאיחוד האירופי חיכתה מעבר לפינה.
הפסל יוצר, עוצב, לוטש ונצבע על ידי ילדים לקויי ראייה בפיקוחו של האמן הצרפתי ברנרד רומיין, שרצה להוכיח כי נכות איננה גורם פוסל.
הזרועות המשולבות בחוזקה, מסמלות את העמים המגוונים מבחינה תרבותית של אירופה, ומניפות יחד כדור המזכיר את דגל אירופה, אשר עליו מונחת יונת שלום.
פסל "חירות מאירה את העולם" , הידוע יותר בשם פסל החירות , הוא פסל גדול-ממדים הניצב באי החירות שבעיר ניו יורק, ומהווה אחד מסמליה המובהקים ביותר של העיר ושל ארצות הברית.
עם השנים הפך הפסל לסמל ערכים ליברלים, כגון הזכות לחיים, חירות ורדיפה אחרי האושר, ומסמל את אופייה של ארצות הברית כחברת מהגרים.
הפסל ניתן כמתנה מממשלת צרפת לעם האמריקני ונחנך בשנת 1886. אי החירות, ובו הפסל, נמצא בנמל ניו יורק, כשלושה קילומטרים מדרום-מערב לקצה הדרומי של מנהטן.
האי נקרא במקור האי בדלו (Bedloe's Island), אך מראשית המאה ה-20 כונה "אי החירות", וזה הוכר כשמו הרשמי ב-1956. בשנת 1924 הוכר הפסל כמונומנט לאומי, ובשנת 1984 הכריז עליו ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הפסל הוא בדמותה של אישה המייצגת את אלת החירות הרומית, ליברטאס.
היא עוטה גלימה רומית אופיינית ולראשה נזר בעל שבעה חודים המזדקרים כקרני שמש לכל הכיוונים, ומייצגים את הקרנת החירות לשבע יבשות תבל.
נועלת סנדלים ואחת מרגליה עומדת על שרשרת שבורה, כסמל לשחרור מכבלי השעבוד וביטול העבדות בארצות הברית.
ידה הימנית מורמת ואוחזת לפיד, המאיר את הדרך לבאים לארצות הברית, ובידה השמאלית היא מחזיקה לוח הנושא את הכיתוב "JULY IV MDCCLXXVI" – תאריך הכרזת העצמאות של ארצות הברית (4 ביולי 1776 בספרות רומיות).
הפסל בנוי משלד ברזל ופלדה בציפוי לוחות נחושת.
בעבר בהקה הנחושת, אך בין השנים 1900–1906 התכסה הפסל פטינה, שהפכה את צבעו לירוק עמום.
הפסל ניצב על כן מסיבי, שאינו חלק מתכנונו המקורי של יוצר הפסל, פרדריק אוגוסט ברתולדי.
על קיר כן הפסל לוח ברונזה שעליו חקוקות מילות השיר "הקולוסוס החדש" של המשוררת היהודייה-אמריקנית, אמה לזרוס, שנכתב ב-1883 לכבודו של הפסל.
המשוררת עבדה עם מהגרים יהודים מרוסיה שהגיעו לאמריקה באותה תקופה, ועבודתה העניקה לה השראה לכתיבת מילות השיר:
גובהו של הפסל מהקרקע ועד לקצה הלפיד הוא 92.9 מטרים.
בדרך כלל פתוח האתר למבקרים שהגיעו במעבורת.
המבקרים יכולים לטפס ל"כתר" שמספק תצפית רחבה על הנמל, וכן לבסיס הפסל.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ועד יולי 2009 נסגרה הגישה לכתר.
בשנת 2009 איפשר שר הפנים האמריקאי פעם נוספת את העלייה ל"כתר" במגבלה שהכניסה לראשה של גברת החירות תהיה בתחילה מוגבלת ל-30 מבקרים בלבד בשעה, שייבחרו על ידי הגרלה.
לכבוד חגיגות העצמאות ה-233 של ארצות הברית נמכרו כרטיסים לעלייה ל"כתר".
הכרטיסים אזלו תוך זמן קצר.
כיום הגישה לכתר פתוחה תחת מגבלה של 60 מבקרים לשעה.
באי החירות נמצא מוזיאון פסל החירות המציג את היסטוריית הפסל.
בשנת 1986 עבר הפסל שיפוצים ב-70 מיליון דולר, והלפיד הוחלף בלפיד מזהב 24 קרט (הלפיד הקודם נמצא במוזיאון פסל החירות).
יוצר הפסל, הפסל פרדריק אוגוסט ברתולדי, ביקר במצרים, והתרשם מפרויקט תעלת סואץ שעליו עבד ידידו המהנדס הצרפתי פרדיננד דה לספס.
הוא דימה שתהיה משואה אדירה בכניסה לתעלה, ושרטט סקיצה של הפסל.
הוא יצר אותו בדמות של אישה הנושאת לפיד אור המופנה לעבר השמיים.
ברתולדי הגיש את עבודתו לח'דיו איסמעיל פאשה בשנת 1867. לאחר מכן הכניס כמה תיקונים והגישה שוב בשנת 1869. בשתי הפעמים נדחה הפרויקט בשל הבעיות הפיננסיות שהיו למצרים באותה העת.
הפסל ניתן לארצות הברית כמתנה מצרפת.
הענקת המתנה לעם האמריקאי נבעה בעיקרה ממניעים פוליטיים.
הרפובליקנים הצרפתים, שחששו מעליית כוחם של יריביהם המלוכנים, רצו לבסס את הקשר והידידות עם הרפובליקה הגדולה מעבר לאוקיינוס.
במקור הוזמן הפסל לחגיגות יובל המאה של ארצות הברית (1876), אך עקב גודלו ומורכבותו הגיע לחגיגות היובל רק דגם חלקי שלו.
על פי גרסה אחת, כמודל לדמות הפסל שימשה אימו של ברתולדי, שהייתה אישה חזקה ולמודת קשיים, וסימלה בעיניו את הדאגה הבלתי מתפשרת לעתיד ילדיה, כפי שראה בעיני רוחו את אמריקה.
על פי גרסה אחרת, כמודל שימשה אשתו הצרפתייה של התעשיין האמריקני אייזיק סינגר (אבי מכונות התפירה), כמסמלת הקשר האמיץ בין העמים.
לתכנון שלד הברזל והפלדה הנושא את הפסל נעזר ברתולדי במהנדס גוסטב אייפל, שלימים נודע כמתכנן מגדל אייפל בפריז.
בניית הפסל ארכה כעשר שנים והתעכבה בעיקר בגלל העדר משאבים מהצד האמריקאי לממן את הרכבת הפסל בעקבות המפולת בוול סטריט ב-20 בספטמבר 1873, אשר גרמה למיתון עמוק שנמשך שנים רבות.
כעדות לחוסר היכולת של האמריקאים לממן הרכבת הפסל הוצבה הזרוע המניפה את הלפיד בכיכר מדיסון במשך שנים.
הפסל הגיע לארצות הברית על גבי אונייה ב-17 ביוני 1885, כשהוא מפורק ל־350 חלקים.
הוא נבנה מחדש במקומו הנוכחי במהלך 4 חודשים וטקס ההקדשה הרשמי נערך ב־28 באוקטובר 1886 במעמד הנשיא גרובר קליבלנד.
בפריז שבצרפת ניצב עותק מוקטן של הפסל, על אי קטן בלב נהר הסן החוצה את העיר.
פסל זה נושא עיניו מערבה, אל עבר האוקיינוס האטלנטי ו"אחותו הגדולה" בארצות הברית.
עותק נוסף הוצב בעיר בורדו בצרפת.
פסל זה הוסר והותך בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה.
הוא שוחזר בשנת 2000, ולאחר פיגועי 11 בספטמבר התווסף לו לוח זיכרון לקרבנות הפיגועים.
מאז שוב הושחת על ידי ונדליסטים אנטי-אמריקאים.
בשנת 2004 הוצב עותק בעיר קולמר בצרפת, עיר הולדתו של יוצר הפסל פרדריק אוגוסט ברתולדי, לציון 100 שנה למותו.
במהלך אירועי כיכר טיין-אן-מן ב-1989 הציבו המפגינים במקום העתק של הפסל, שנקרא אלת הדמוקרטיה, שנהרס עם פריצת הצבא הסיני לכיכר.
בבית המלון "ניו יורק" שבסטריפ של לאס וגאס יש העתק של הפסל כחלק ממערכת ההעתקים של מבנים מפורסמים בניו יורק.
בישראל היה נמצא העתק של הפסל בעיר עראבה, ופסל המהווה פרשנות אמנותית על פסל החירות המקורי מוצב בירושלים, בסמוך לבנייני האומה.
עותקים מוקטנים נוספים פזורים ברחבי ארצות הברית, צרפת, ישראל ומספר ערים בעולם.
בפוסטר ובטריילר של הסרט "שכחו אותי בבית 2" פסל החירות עושה את אותה הבעה שקווין עשה בסרט הראשון.
בסרט " אקס-מן" הקרב מול מגנטו מתרחש בפסל החירות.
בסרט "מכסחי השדים 2" מכסחי השדים מניעים את פסל החירות מבפנים.
בחלק השני בטרילוגיית "הסנדק", ראש הארגון מגיע כילד יתום וחסר כל באנייה לניו יורק.
פסל החירות זה הדבר הראשון שהוא רואה בכניסה לנמל לאחר ההפלגה.
פסל מיכה הוא סיפור מקראי, הראשון בחלק השלישי של ספר שופטים.
הסיפור מתאר את התגלגלותו של מקדש ביתי שבנה איש מהר אפרים בשם מיכה (או מִיכָיְהוּ) ואת מסע שבט דן להתנחלות בצפון ארץ ישראל.
הסיפור מובא בפרקים – בספר שופטים.
סיפור זה הוא אחד הסיפורים החותמים את הספר המבטאים את האנרכיה ששררה בישראל לפני תקופת המלוכה.
השאלה מתי התרחש סיפור פסל מיכה שבספר שופטים תלויה במידה רבה בשאלה מתי נעשה פסל מיכה.
ישנן בחז"ל שלוש שיטות שונות לכך.
לפי פירושיהם של האברבנאל והרד"ק על ספר שופטים, כל מה שמתואר בפסוקים אלה התרחש בסוף תקופת השופטים, לאחר מות שמשון.
ובכלל זה יצירת פסל מיכה.
לפי פרוש היד רמה על מסכת סנהדרין המתואר בפסוקים התרחש בתחילת ספר שופטים.
פירוש זה מתאים למדרש לפיו מקדש פסל מיכה התקיים במקביל למשכן שילה במשך כל תקופת השופטים.
לפי פירוש רש"י על מסכת סנהדרין פסל מיכה נעשה עוד לפני יציאת מצרים.
פירוש זה נתמך במדרשים לפיהם מיכה מוזכר בכמה הקשרים בתקופת שעבוד מצרים ובתקפות נדודי בני ישראל במדבר.
לפי הפירוש שפסל מיכה קדם למתן תורה, יוצא שהיחס אל המעשה של יצירת הפסל לשם שמים איננו כמו יצירת הפסל לאחר שניתנה התורה ובא האיסור לעשות כך.
על פי השיטה שפסל מיכה נעשה עוד לפני שיצאו בני ישראל ממצרים ועל פי פירוש בעל הטורים לספר במדבר המתייחס למחנה בני דן בנדודי בני ישראל במדבר משמע שפסל מיכה היה אצל מחנה בני דן כבר בזמן תקופת הנדודים במדבר.
מיכה גנב מאימו אלף ומאה שקלי כסף.
לאחר ששמע כי אימו קיללה את הגנב, הוא השיב לה את הכסף.
אימו בירכה אותו כדי להסיר את הקללה שקיללה את הגנב, וסיפרה לו כי הקדישה לה' את הכסף שנגנב.
לאחר מכן אם מיכה מסרה לצורף מאתיים שקלים מתוך הכסף ליצירת פסל ומסכה.
בית מיכה נעשה לבית פולחן חשוב, ולכן מיכה בנה לפסל מקדש, ואף הוסיף לו אביזרים פולחניים – אפוד ותרפים ומינה את אחד מבניו לכהן.
כאשר פגש מיכה את יהונתן בן גרשם בן מנשה, נער לוי שחיפש מקום עבודה ומגורים ובדרכו עבר בבית מיכה, הוא הציע לו לעבוד אצלו ככהן בתמורה לשכר נדיב, והנער נענה להצעתו.
מיכה היה מרוצה בטענה שה' ייטיב לו הפעם כי הוא לקח נער לוי לכהן.
מתואר שמצב זה התאפשר מפני ש
בני שבט דן ביקשו להרחיב את נחלתם ולשם כך שלחו חמישה נציגים לרגל את הארץ ולמצוא מקום שניתן לכבוש בקלות ולהתיישב בו.
זהו שיקוף של התהליך שבו נדחקו בני דן מנחלתם המקורית באזור גוש דן על ידי הפלשתים לעבר צפון הארץ.
הנציגים הגיעו להר אפרים ולנו בבית מיכה.
בזמן שהותם שם, הם זיהו את קולו של הנער הלוי ושאלו אותו הנער הלוי סיפר להם שמיכה מינה אותו לכהן.
המרגלים ביקשו ממנו שישאל באלוהים, כלומר ינבא להם אם הם יצליחו בדרכם או לא, והוא ענה "לכו לשלום, נוכח ה' דרככם אשר תלכו בה".
חמשת הנציגים המשיכו משם והגיעו לעיר ליש המזוהה עם תל דן שהייתה מנותקת משכניה וחסרת הגנה צבאית.
הם חזרו אל שאר השבט היושב בצרעה ובאשתאול, סיפרו להם על ליש, ושכנעו אותם לצאת לכבוש את המקום.
בעצתם יצאו 600 חיילים לכיבוש המקום.
החיילים בני שבט דן עברו בהר אפרים, ובעצת חמשת המרגלים נכנסו אל בית מיכה, לקחו את האפוד והתרפים ושכנעו את הנער הלוי להצטרף אליהם.
מיכה, שגילה שהוא נשדד, רץ אחרי בני דן וקרא אליהם .
בני דן השיבו לו באיום מרומז והוא נכנע וחזר לביתו.
בני דן כבשו את ליש, ושינו את שמה לדן.
בדן הם בנו מקדש בו כיהן הנער הלוי, יהונתן בן גרשֹם בן מנשה.
רק בשלב זה בסיפור מוזכר שמו של הנער, ועל פי המסורה האות נ' במילה "מנשה" תלויה, ועל כך דרשו חז"ל כי למעשה הכהן הוא יהונתן בן גרשם בן משה, אלא שמתוך כבוד למשה נוספה לשמו האות נ'.
המקדש בדן נשאר על תלו עד והפסל ניצב בו .
המצודת דוד והרד"ק פירשו שגם "גְלוֹת הארץ" כוונתה לחורבן משכן שילה, עליו נאמר "גלה כבוד מישראל, כי נלקח ארון האלוהים", אך בתום תקופת השופטים שמואל השמיד את הפסילים.
מאידך בירושלמי נתפרש שהכוונה לגלות עשרת השבטים וכן פירשו רש"י והמלבי"ם, שכתב שהפסל אמנם בטל, אך הוחזר בימי ירבעם.
הרלב"ג פירש שהכוונה לגלות מצומצמת שארעה בתקופת השופטים.
יש שמסבירים ש"גלות הארץ" הוא למעשה שיבוש של "גלות הארון" – במקרה זה הכוונה היא בפשטות חורבן שילה שהוביל לגלות הארון בשדות פלשתים במשך כחצי שנה.
חז"ל מזהים את מקומו של בית מיכה במקום שנקרא "גרב", הנמצא במרחק שלש מיל משילה:
מנשה הראל מבקש לזהות את מקומו בח'רבת רד'נה בהר אפרים, סמוך לרמאללה.
פסל לָאוֹקוֹאוֹן או פסל לאוקואון ובניו הוא פסל המתאר את מותו של לאוקואון, כהן העיר טרויה.
בפסל מוצגים לאוקואון ושני בניו במאבקם בנחשי הים שנשלחו להרוג אותם, כנקמה על אזהרתו של לאוקואון מפני מתנת סוס העץ שקיבלה העיר טרויה מידי היוונים.
זהות יוצר הפסל אינה ידועה.
הפסל עשוי שיש וגובהו 242 ס"מ.
הפסל מתוארך לשנת 50 לספירה.
הוא מוצג בוותיקן, במוזיאון פיו-קלמנטין.
הפסל נמצא ליד מרחצאות טיטוס בפרברי רומא ב-16 בינואר 1506, בידי איכר איטלקי.
את הפסל זיהו האדריכל ג'וליאנו דה סנגלו ומיכלאנג'לו, כפסל לאוקואון, אותו תיאר פליניוס הזקן בספרו תולדות הטבע.
האפיפיור יוליוס השני רכש את הפסל מיד לאחר גילויו, והוא נחשב לאחד הפסלים הראשונים שהוצבו במוזיאון הוותיקן.
הפסל משמש לאמנים ולתאורטיקנים של האמנות כגון גוטהולד אפרים לסינג וקלמנט גרינברג כאמת מידה לפיסול ולאמנות מאז גילויו.
בספרו "סוף הדרך" מזכיר הסופר ג'ון בארת' את פסל לאוקואון פעמים רבות.
הגיבור בספר זה, ג'ייק הורנר, מטלטל עמו בכל מעבר דירה את פסל הלאוקואון שלו, ומציין כי במבט בפניו של לאוקואון יכול היה פעמים רבות לזהות את מצב רוחו שלו עצמו.
פסל ישו הגואל (בפורטוגזית: Cristo Redentor) הוא פסל ענק המתנשא לגובה 38 מטרים בדמותו של ישו וממוקם בראש הר קורקובדו שבעיר ריו דה ז'ניירו אשר בברזיל, ברום של כ-710 מטרים.
ההר והפסל נמצאים שניהם ביער טיז'וקה ומשקיפים על ריו דה ז'ניירו כולה.
בנוסף להיותו סמל לדת הנוצרית, משמש פסלו של ישו גם כסמל לעיר ריו דה ז'ניירו ומהווה את אחד ממוקדי התיירות המרכזיים שבה.
הפסל מוכר כאחד מסמליה של ברזיל ברחבי העולם, ואף הוכרז כאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
פסל ישו הגואל נחנך רשמית ב-12 באוקטובר 1931, אולם הרעיון לפסל דומה שיעמוד על הר קורקובדו הועלה כבר 80 שנים קודם לכן.
עוד באמצע שנות החמישים של המאה ה-19 פנה הכומר הקתולי מריה בוס אל הנסיכה איזבל בבקשה למימון עבור אנדרטה דתית שתוצב על ראש ההר.
הנסיכה לא נענתה לבקשתו והרעיון נדחה לגמרי ב-1889, כשברזיל הפכה לרפובליקה (הרפובליקה הישנה) בעלת חוקים המחייבים הפרדה בין דת למדינה.
בשנת 1921 הוצע הרעיון שוב, הפעם על ידי הארכיבישוף של ריו דה ז'ניירו שארגן את שבוע האנדרטה, אירוע שבו נאספו תרומות עבור הפסל.
התרומות נאספו בעיקר מברזילאים קתולים, וכעשר שנים מאוחר יותר הוצג הפסל לציבור בטקס חגיגי.
הוצעו עיצובים רבים עבור הפסל, מצלב פשוט ועד דמותו של ישו ובידיו גלובוס המייצג את העולם.
בסופו של דבר נבחר העיצוב של ישו הגואל, דמותו של ישו עם ידיו פרושות לצדדים.
עיצוב הפסל נעשה על ידי הארכיטקט הפולני-צרפתי פול לנדובסקי, והבנייה נוהלה על ידי המהנדס המקומי היטור דה סילבה קוסטה.
אחרי בחינה של העיצובים ששלח לנדוסקי הוחלט לבנות את הפסל מבטון מזוין ולא מפלדה.
השכבה החיצונית של הפסל נבנתה מאבן סבון בגלל חוזקה ועמידותה לתנאי מזג אוויר קיצוניים.
עד 2002 כדי להגיע לקרבת הפסל ולראותו מקרוב, צריך היה לטפס על ההר באמצעות גרם מדרגות בעל 222 שלבים, או לצאת למסלול הליכה מהפארק שבתחתית ההר.
אולם מאז נוספו להר גם שלוש מעליות וארבעה גרמי מדרגות נעות כדי לאפשר את הגישה לקהל הרחב.
ב-7 ביולי 2007 נבחר פסל ישו הגואל לאחד משבעת פלאי תבל החדשים.
ב-18 בינואר 2014 השתוללה סופת ברקים שבמהלכה פגע ברק בפסל ושבר את האצבע.
מספר מוטיבים בפסל נועדו להציג את ישו וגדולתו:
גודלו - הפסל גדול מאוד ונישא לגובה רם, כך שניתן לראותו ממרחקים.
רעיון ההשקפה - ככל שמתקרבים לפסל, נשקף הנוף שמאחוריו באופן שיסמל כי ישו משקיף אל העם, ובהתאמה - העם משקיף אל ישו ממרחקים.
תנוחת ישו - פרישת הידיים נועדה לסמל את תנוחת התפילה וקבלת הפנים (קבלת האנשים לנצרות ותפוצתה); החיבוק האבהי שנועד לסמל את ישו בתור אבי הנצרות; ותנוחת הצליבה המאפיינת את ישו עצמו.
עיצוב הפסל מצליח ליצור את תנוחת הצליבה מבלי שהצלב עצמו יהיה חלק מהפסל בשלוש דרכים: ישו עצמו בתנוחת צלב, הצל הנוצר מהפסל (התורם לרעיון התפוצה), והעובדה כי הפסל עשוי מגוש אחד וממרחקים ניתן לראות צלב בלבד ולא לזהות את דמותו של ישו.
פסל זאוס באולימפיה היה אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
את הפסל פיסל פידיאס בערך בשנת 435 לפנה"ס והוא עמד במקדש זאוס באולימפיה.
הפסל היה בגובה 12 מטרים ותיאר את זאוס המעוטר בכתר העשוי מעלי זית יושב על כס מלכות, ביד שמאל הוא אוחז בשרביט שבקצהו נמצא עיט שנחשב כסמלו של זאוס ועל כף ידו הימנית ניצב פסל קטן של ניקה, אלת הניצחון.
גופו של זאוס היה מצופה שנהב ובגדיו היו עשויים מזהב, לאחר השלמת הפסל הוא קושט באבני חן, כסף, אמייל, זכוכית ונצבע.
לפי האגדה, שלח האל זאוס ממרומי האולימפוס כדור - רעם ביום השלמת הפסל, לאות שביעות רצונו ממעשה ידיו המפואר של פידיאס.
ביום הראשון של המשחקים האולימפיים נשבעו לפני הפסל האתלטים והמשתתפים האחרים במשחקים לא להפר את כללי התחרות.
כמו כן הם הקריבו חזיר בר לזאוס.
לאחר שהקיסר תאודוסיוס הראשון אסר על קיום המשחקים האולימפיים בשנת 394 הפסל הועבר לקונסטנטינופול והושמד כתוצאה מדלקה שפרצה בשנת 475.
לפסל הייתה השפעה גדולה על תחום הפיסול, בעולם העתיק הוא הפך לאב טיפוס לייצוג אלים בפסלים, גם בעידן המודרני הוא המשיך להשפיע על הפיסול כגון פסלו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן שמוצב באנדרטת לינקולן.
פסל בודהה הענק של לֶשָׁאן (סינית מפושטת: '乐山大佛, פיניין: Lèshān Dàfó) הוא פסל של בודהה חצוב במצוק המשקיף על מפגש הנהרות מין, דאדו וצ'ינגיי בסמוך לעיר לשאן שבדרום מחוז סצ'ואן בסין.
זהו פסל הבודהה החצוב בסלע הגדול מסוגו בעולם.
ב-1996 הוכרז האזור שבו הוא מצוי אתר מורשת עולמית.
את חציבת הפסל יזם נזיר בודהיסטי יליד מחוז גוויג'ואו בשם הָאיטונְג (海通), שהיה אב מקדש לִינְגיוּן שעל פסגת הר באותו שם.
הסיבה לבניית הפסל הייתה המים הסוערים במפגש הנהרות למרגלות ההר שעליו ניצב המקדש, אשר גרמו לאסונות שיט לא מעטים.
הָאיטונְג האמין שפסל בודהה המשקיף על המים ישליט את מרותו על שד המים.
הוא אסף תרומות למטרה זו במשך כעשרים שנים, והאגדה מספרת שכשניסו פקידי ממשל להחרים את הכסף אמר הָאיטונְג כי הם יכולים לקחת את עיניו, אבל לא את הכסף ועקר את עיניו.
הבנייה החלה בשנת 713, השנה הראשונה למלכותו של הקיסר שׂוֵאנְג'ונְג משושלת טאנג (618-907), אך לאחר מותו של הָאיטונְג היא נעצרה.
כ-70 שנים לאחר מכן החליט הגְיֵאדוּשְׁה (שליט מקומי) לממן את הפרויקט.
ממשיכי דרכו של האיטונג, היו שני נזירים, וֵייגָאו ודְזָאנְגְצ'וֹאוּ שתכננו את השיער, הגלימה ומערכת הניקוז המיוחדת של הפסל.
הפסל הושלם בשנה ה-19 למלכותו של הקיסר דֶאג'ונְג משושלת טאנג, שנת 803. חציבת הפסל ארכה, אם כן, 90 שנה בסך הכל, ועל פי ההערכה השתתפו אלפי עובדים בבנייתו.
במהלך החציבה המסיבית הושלכו כמויות כה גדולות של אבן למימי הנהרות, שאפיקיהם השתנו, ובעקיפין הפסל אכן גרם למים להיות בטוחים יותר לשיט.
במהלך 1,200 השנים מאז השלמתו סבל הפסל מבליה בשל לחות ובשל המים שזרמו מפסגת ההר.
מים שהצטברו על בטנו החלישו את המבנה ואפשרו לצמחייה ופטריות לגדול בחלקו העליון של הפסל.
במאות האחרונות גרם גשם חומצי להשחרת אפו של הפסל ולכתמים על פניו.
ועם זאת, מערכת הניקוז הפנימית בפסל שמרה עליו מפני הרס רב יותר.
בנוסף לכך הפסל תוחזק במשך כל שנות קיומו.
הוא עבר כמה פעמים שיפוץ, האחרון שבהם בשנים 2001 ו-2002, בעלות של 250 מיליון יואן (כ-34 מיליון דולר).
ראשו, כתפיו וגופו נוקו ושופצו, ושכבת בטון שנוספה בתקופה מודרנית הוסרה.
סדקים מולאו ומערכת הניקוז שופצה.
אלא שזיהום האוויר והשפעת המוני התיירים שמבקרים במקום גרמו לתופעות לוואי בלתי רצויות כדוגמת השחרת אף הפסל שוב, ומאז שנת 2007 עלה לדיון הצורך בשיפוץ נוסף.
הפסל עבר בלא נזק את רעידת האדמה החזקה שפקדה את סצ'ואן בשנת 2008.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על האזור הכולל את הפסל ועל אזור הר אומיי כאתר מורשת עולמית אחד בשם "נופי הר אומיי והאזור הנופי של הבודהה הענק של לשאן".
הפסל חצוב באבן חול אדומה בפסגת שִׂילְווָאן (בפיניין Xiluan, "הפניקס הנאחז בטפריו") של הר לִינְגְיוּן (凌云山), 3 קילומטרים מזרחית למרכז העיר לשאן, כ-160 קילומטרים דרומית מערבית לצ'נגדו, בירת מחוז סצ'ואן.
גובהו של הפסל 71 מטרים, כמעט כגובה הגבעה בה הוא חצוב, והוא פסל הבודהה החצוב בסלע הגדול מסוגו בעולם.
הפסל גבוה בכמעט 18 מטרים מפסל בודהה הגדול בעמק במיאן.
אורך ראשו 14.7 מטרים, רוחב ראשו 10 מטרים, והוא משובץ ב-1,021 שיניונים, כל אחד בגודל של שולחן עגול.
פניו עגולות ובהם גבות באורך של 5.6 מטרים המצילות על עיניים מלוכסנות באורך 3.3 מטרים.
אורך אפו 5.6 מטרים, שפתיו דקות ואורך פיו 3.3 מטרים.
אורך אוזניו המשתלשלות הוא 6.2 מטרים.
אורך צווארו 3 מטרים ורוחב כתפיו 28 מטרים.
אורך האמה באצבע ידו הוא 8.3 מטרים.
גובה שוקו מהברך ועד כף רגלו היא 28 מטרים, ומידות כף רגלו הן 11 מטרים אורך ו-8.5 מטרים רוחב.
מערכת ניקוז החבויה בין השיניונים שעל ראשו ובחלקו האחורי של אוזניו, צווארו וחזהו ומגיעה עד כפות רגליו שומרת על הפסל מבלייה.
על הסלע משני צדי הכוך בו מצוי הפסל נחקקו דמויות של מגינים.
במקביל לפסל נחצבה במצוק מימינו דרך ובה תשעה פיתולים ו-250 מדרגות המגיעות אל ראש הפסל.
תיאור מפורט של בניית הפסל פרי עטו של השליח הקיסרי וֵיי בֶּן מתקופת הבנייה נחקק באסטלת אבן המצויה עד היום במצוק.
מרחוק נראה כאילו הפסל הוא חלק טבעי של ההר ועל כן פתגם מקומי אומר "בודהה הוא הר וההר הוא בודהה".
זהות זו מקבלת חיזוק מתופעה טבעית.
שלושת ההרים: ווּיוּאוּ, לִינְגְיוּן ודונְגְיֵן יוצרים צורת בודהה ישן על גבו, כאשר פסל הבודהה הענק מצוי באזור הלב.
הפסל הוא האטרקציה המרכזית באתר המורשת העולמית "האזור הנופי של הבודהה הענק של לשאן", אבל אתר המורשת כולל אתרים מעניינים נוספים:
הר לִינְגיוּן – ההר שהפסל חצוב באחת מפסגותיו מיוער בצפיפות ובינות לעצים לשיחי החזרן ולמרבדי הפרחים מצויים מבנים אדומים היסטוריים:
מקדש לִינְגיוּן או גם מקדש דָאפֿוֹ (מקדש הבודהה הענק) – המקדש המקורי נבנה במאה השביעית בין פסגות גִ'יפֶנְג ושִׂילְווָאן של הר לִינְגיוּן, אך נחרב פעמיים בין המאות 13 ל-17. המבנה הנוכחי הוא מתחילת שושלת צ'ינג (1911-1644).
פגודת לִינְגבָּאו – פגודת מרובעת המתנשאת לגובה של 38 מטרים ובה 13 קומות.
היא נבנתה מלבנים במאה התשיעית בתקופת שושלת טאנג.
מגדל דונְגְפּוֹ – המגדל שנבנה במאה ה-11 היה קרוי במקור היכל דְזָאיגְ'יוֹ ושמו שונה בתחילת שושלת מינג (1644-1368) לכבודו של המשורר הסיני דונְגְפּוֹ שכתב שירים הלל רבים על הר אומיי.
קברי הסלע של מָאהָאו – כ-500 קברים המתוארכים לתקופה שבין המאה הראשונה למאה הרביעית (תקופת שושלת האן).
באתר יש גילופים וכתובות קליגרפיות.
הר ווּיוּאוּ – אל ההר מגיעים באמצעות שביל המוביל מתחתית פסל הבודהה הענק אל גשר עץ החוצה את נהר צ'ינגיי.
ההר ראוי לציון בשל מערכת ההשקיה המכונה לִידְווֵי המותקנת בו, שאותה תכנן במאה השלישית השליח הקיסרי לִי בִּינְג.
מקדש ווּיוּאוּ – המקדש, שקירותיו צבועים בוורוד, היה קרוי במקור מקדש גֶ'נְגְג'וֵּה כאשר נבנה בשנת 742, ואת שמו הנוכחי קיבל בתקופת שושלת מינג.
המקדש שבו שישה אולמות כולל שני פסלים חשובים.
פסל בודהה מארד מהמאה התשיעית וקבוצת פסלי אמיטאבה (בודהה שמימי) יצוקים בברזל ומוזהבים מהמאה ה-11. כמו כן מצוירים על קירות האולם השני סצנות מתוך המסע למערב.
פסל המנורה הוא פסל של האמן בן ציון צפוני שמוצב בקצה גן האומות בסמוך אל רחבת הכניסה להר הרצל בירושלים.
על הפסל מופיעים סמלי 12 השבטים, במרכזו מנורה ולה 9 קנים והיא דומה לחנוכייה.
צפוני מסביר כי המנורה תוכננה להיות מוצבת ברחבת הכותל, אך רב הכותל דאז, מאיר יהודה גץ, הסביר שאסור לחקות את כלי בית המקדש וביקש ממנו להוסיף שני קנים.
לכן, ישנם 7 קנים במנורה שבנויים בעיצוב מיוחד של כפתור ופרח ועוד שני קנים נוספים ללא פרחים, כך שלמעשה זוהי מנורה בתוך חנוכייה.
בבסיס המנורה/חנוכייה נמצא מגן דוד שעל כל אחת מצלעותיו מופיעים פסוקים מברכת יעקב.
מידותיה: בסיס המנורה כ-3.5 מטר, גובהה כ-6 מטרים, המנורה עשויה כולה מנירוסטה 316, משקלה כ-2 טון.
המנורה מוצבת בכניסה להר הרצל, צפוני מקדיש אותה לכל החיילים הקבורים שם בדבריו –
פסל ברתולומאו קולאוני (1481–1496) היא מצבת זיכרון עשויה ברונזה הניצבת בכיכר הקדושים ג'ובאני ופאולו (באיטלקית: Campo SS.
האנדרטה, בגובה של 395 ס"מ, פוסלה על ידי הפסל האיטלקי אנדראה דל ורוקיו ועשייתה נשלמה בידי אלסנדרו ליאופרדי (Alessandro Leopardi).
הפסל הוקם לזכרו של הקונדיטורה (Condottieri) ברתולמאו קולאוני, אשר נפטר בשנת 1475 והותיר בצוואתו את הבקשה כי יבנה לכבודו פסל ברונזה בכיכר סן מרקו בעיר.
אולם, בישיבה אשר התנהלה ב-30 ביולי 1479, החליטה הסניורה של ונציה כי האנדרטה תוקם במקום אחר בעיר.
התחרות לעיצוב האנדרטה השתתפו אמנים כגון ברתולומיאו בלאנו (Bartolomeo Bellano) ואלכסנדרו ליאופרדי.
באפריל 1480 הוכרז ורוקיו כמנצח בתחרות.
עם מותו של ורוקיו, בשנת 1488, נותר דגם האנדרטה שיצר ובו פסל הסוס היה עדיין לא גמור.
בנוסף נותר עוד ליצוק את הפסל בברונזה.
מלאכת הפיסול והיציקה הושלמה בידי ליאופרדי וחתימתו מצויה על ריתמת הסוס.
האנדרטה פוסלה כ-40 שנה לאחר יצירת האנדרטה לארסמו דה נרני ("גאטאמלאטה") בידי דונטלו בעיר פדובה.
באנדרטה של ורוקיו בולטת ההתקדמות בעיצוב התנועה של הסוס, שאינו זקוק עוד לתמיכה, ובחיבור הטבעי יותר בין הפרש לסוסו, חיבור המתבטא בפרופורציה נכונה יותר בין הרוכב לסוס ובתנוחת הרכיבה.
פניו של קוליאוני מעוצבות בהבעה בעלת אפקט דרמאטי.
פניו שקטות אך בעלות ריכוז ועוצמה המתבטאת גם בעיצוב שרירי הפנים.
גם גופו של הסוס מעוצב באקספרסביות.
הוא נמצא בצעידה זקופה, רגלו הקדמית מונפת באוויר.
שריריו ועורו של הסוס מתארים בצורה ריאליסטית, באופן יחסי, את המאמץ של הסוס.
רעמת השיער שלו מסוגננת מעט ורתמות הרכיבה מעוטרות בדגמים דקורטיביים מורכבים.
גם שריונו של קוליאוני מאופיין גם הוא בפרטים דקורטיביים מורכבים המואמים את סגנון עיצוב השריון בתקופה זו.
הבסיס הגבוה עליו עומד הפסל הוצב במרכז החלל, כך שניתן להביט בו מכל עבריו.
הוא מעוצב בשיש כקוביה מלבנית וגבוהה.
הוא מעוטר בפילסטרים בעלי כותרות מפוסלות.
בין העמודים הוצבו סמלי משפחה ואצולה המגולפים שיש.
תחתית הבסיס מעוטרת בתבליטים ועליהם תיאורי קרבות.
פסל חי הוא מופע רחוב שבו האמן מחופש ומאופר כפסל, וניצב זמן ממושך ללא תנועה.
לעיתים פסלים חיים מוליכים שולל את העוברים והשבים, הסבורים שמדובר בפסל אמיתי.
לעיתים המופע מלווה במצלמות, לרוב ניסתרות, כדי להנציח את תגובת הקהל.
כבכל אמנויות הבמה, שחקני הפסלים החיים מוזמנים להופיע באירועים תרבותיים ובתערוכות אמנות.
קבוצה של פסלים חיים הייתה תופעה רגילה בימי הביניים והרנסאנס בחגיגות ותהלוכות מלכותיות.
פסלים חיים הנראים כאנדרטה ניצבו על תוואי התהלוכה.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 הרקדנית הגרמניה אולגה דזמונד, במופע "בערבים של יופי" (Schönheitsabende), הופיעה בעירום וחיקתה יצירות אמנות קלאסיות כתמונות חיות.
פסל חי הופיע בסצנה של הסרט הצרפתי של מרסל קרנה וז'אק פרוור ילדי גן העדן (Les du Paradis enfants ) משנת 1945. בין החלוצים של מופעי הפסלים החיים היו צמד האמנים גילברט וג'ורג' שהופיעו בשנות ה-60 בלונדון.
אליפות העולם של פסלים חיים נערכת מדי שנה בארנהם שבהולנד.
העיר אספינו שבפורטוגל עורכת תחרות פסלים חיים ביום ראשון הקרוב ביותר ל-16 ביוני, שהוא יום החג העירוני מאז 1997.
האוניברסיטה למנהל עסקים וחברה בבואנוס איירס מארחת מאז שנת 2000 תחרות פסלים חיים.
עיריית רחובות מארחת פסטיבל בינלאומי לפסלים חיים מדי חודש יוני החל משנת 2010. את הפסטיבל מפיק מדי שנה ג'קי בכר.
"פסל הנפת חרמש" (2002) הוא פסל מאת האמנית הישראלית אפרת נתן.
"פסל הנפת החרמש" מהווה חלק מעיסוקה של נתן, ילידת קיבוץ כפר רופין, בהווי הקיבוצי.
הפסל מורכב מ-12 חרמשים המונחים זה על זה ויוצרים צורה של מעין מניפה.
המבנה המעוגל מאזכר ייצוגים פוטוריסטים ואף מבנים סוציאליסטיים-סמליים כגון "מונומנט לאינטרנציונאל השלישי" (1919) או תוכנית המתאר של מושב נהלל.
יגאל צלמונה טען כי הפסל משלב בין אלמנטים סוציאליסטים אוטופיים, כגון החרמש וצורת המעגל, המאזכרת גם את ריקוד ה"הורה", לבין האנשה של המוות ומלאך המוות, שהחרמש מהווה את אחד מסמליו האיקונוגרפים.
בנוסף, מאזכר צלמונה גם את "ריקוד המוות", בו מובלים המתים על ידי מלאך או שלד הנושא חרמש.
פסל הלבלר היושב או פסל הסופר היושב הוא פסל אבן גיר שהתגלה ב-1850 בסקארה שבמצרים.
הפסל מהווה דוגמה לסוגת פסלי לבלרים יושבים שהיו מקובלים באמנות המצרית העתיקה.
הפסל מתוארך, לא בוודאות, לתקופת השושלת הרביעית של מצרים (2620–2500 לפנה"ס) ומוצג כיום במוזיאון הלובר בפריז.
הדמות נטורליסטית מאוד בהשוואה לפסלים ייצוגיים אחרים שנוצרו באותה תקופה.
הפסל עשוי אבן גיר צבועה בגובה של כ־54 ס"מ, ומתאר אדם לבוש בחצאית לבנה, בתנוחת ישיבה ברגליים משוכלות.
בידו השמאלית מחזיק על ברכיו מגילת פפירוס, וימינו בתנוחה של אחיזת כלי כתיבה, שלא שרד.
מבטו עירני ומרוחק, ועיניו עשויות מינרל לבן עם קריסטל שקוף כאישונים.
רגליו כוללות שלוש אצבעות בלבד.
פרטי הפסל ריאליסטיים ונטורליסטיים בצורה יוצאת דופן, לרבות הצבעים השונים שבהן צבוע הפסל.
אצבעות ידיו וציפורניו מפוסלים בדייקנות ובפרטי-פרטים.
גופו חזק ורחב אך רפוי בשל תנוחת הכתיבה (וניתן להשוות את שרירי הגב המתוחים מול קפלי השומן של הבטן והחזה).
פניו של האיש גלויות, נסוכה עליהן הבעת ערנות ועניין ומבטן חד ומלא חיים.
מבט חד זה הושג באמצעות עיצוב העיניים תוך שילוב של אבני מינרל מחוררות במקומם של האישונים.
החלק הלבן של העין עשוי זכוכית לבנה והיא ממוסגרת בשני פסי נחושת צבועה.
החל מתקופת השושלת הרביעית החלו להציב בקבריהם פסלי סופרים כחפץ פולחני; בהמשך, הוצבו בקברים פסל של בעל הספר בדמות סופר, מתוך תפיסת הסופר כפקיד האידיאלי.
תפקידו של הלבלר במצרים העתיקה היה תפקיד רם דרג בהיררכיה המדינית ובחצר הפרעה.
הפסל התגלה ב-19 בנובמבר 1850 בחפירה ארכאולוגית שערך אוגוסט מארייט בסקארה.
המקום המדויק בו נמצא הפסל אינו ידוע.
פסל החופש ידוע גם בשם פסל החירות, הוא פסל ברונזה שעוצב על ידי תומאס קרופורד, בשנת 1863. הוא הוצב על כיפת הקפיטול בוושינגטון, ארצות הברית מתוך מטרה לסמל ניצחון במלחמה ושלום.
הפסל מתאר דמות נשית שחובשת קסדה צבאית ומחזיקה חרב שנמצאת בתוך נדן ביד ימין וזר דפנה ביד שמאל.
דמות הפסל היא דמות נשית.
ידה הימנית נשענת על ידית חרב בנדן ביד השמאלית היא מחזיקה זר דפנה ומגן עם 13 פסים.
הקסדה שלה עטורה בזר ניצחון ועליה כרבולת נוצות.
על סיכת הבגד שלה חרוטה האות U ובתוכה האות S, ראשי התיבות של 'ארצות הברית'.
שכמייה אינדיאנית מוטלת על פלג גופה השמאלי.
היא עומדת על גלובוס מברזל.
פסל הארד מתנשא לגובה שישה מטרים ומשקלו כ-6.8 טון (15 אלף ליבראות).
ב-9 במאי 1993, אחרי שהיה במקום כמעט 130 שנה, הפסל הובא מהקפיטול על ידי מסוק לשיקום, זה גם נתן הזדמנות לתיירים לראות את הפסל מקרוב.
העבודה הייתה נחוצה בגלל צלקות נרחבות ובגלל סדקים והחלדה של המעמד מברזל.
הפרויקט עלה בסה"כ 780,000 דולר שגויסו באופן פרטי.
העבודה בוצעה על ידי חברה בבולטימור, מרילנד.
עבודת השיקום של הפסל והכן ערכה כארבעה חודשים.
פסל החופש הוחזר למקומו במסוק ב-23 באוקטובר 1993, במסגרת חגיגות המאתיים של הקפיטול בארצות הברית.
ראשו של הפסל נמצא על בול של ארצות הברית.
פסל החופש נמצא גם בצד האחורי של עיטור מדליית עיראק.
הפסל מתואר גם במדליה האזרחית למלחמה בטרור.
פסל הבולבוסים הוא פסל סביבתי שעוצב בהשראת מבנה ציון דרך בדואי (רוג'ום) והוקם ב-1964 בכניסה לעיר ערד.
הפסל הוקם בעת הקמת העיר ערד ובהקמתו השתתפו מתכנן העיר האדריכל יונה פיטלסון וקבלן משנה ולימים אמן הבית של מוזיאון הזכוכית בעיר גדעון פרידמן.
פיטלסון ופרדימן היו שכנים ב"שכונת ראשונים", קבוצת הצריפים בה התגורר צוות הקמת העיר ומשפחותיהם.
פרידמן הקים בחצר ביתו רוג'ום קטן שמשך את תשומת לבו של פיטלסון שהציע להקים פסל סביבתי גדול בכניסה לעיר העתידה לקום.
לצורך הקמת הפסל נאספו סלעי גיר בגדלים שונים מהסביבה, המכונים על פי צורתם בשם בולבוסים.
לצורך ייצוב הפסל הושג כבל מיוחד שהושחל בחור שנחצב בסלעים כשלוח ברזל סוגר על הכבל בדריכה בראש הסלע העליון בפסל.
במקור תוכננו 18 סלעים, אך בהמלצת מהנדס צוות ההקמה הוחלט להסתפק ב-14 סלעים בלבד.
למרות החשש כי הפסל לא יעמוד ברוחות המדבר, כבר בסופה הראשונה שהייתה במקום לאחר הצבתו, הצליח הפסל להחזיק מעמד.
הפסל שהוקם במקור על אדמה בתולית עבר שינויים כבר בשנותיו הראשונות.
עם הקמת הכביש בסמוך לו, והבדלי המפלסים, הוקם קיר תמך מכיוון מזרח ומדרגות רחבות המובילות אל הפסל.
הקיר והמדרגות מחופים באבן המקומית המאפיינת את הבנייה המוקדמת בעיר.
בעקבות נפילתם של חמישה מבני היישוב במלחמת ששת הימים, הוחלט על הקמת "גן החמישה" בסביבת הפסל.
שלט המפרט את שמות הנופלים מוצב בכניסה לאתר.
לצד הפסל הוקם פסל ברזל שנועד לשמש להדלקת נר זיכרון ביום הזיכרון.
מאז, מדי שנה ביום הזיכרון מתקיים ברחבה שלמרגלות הפסל טקס הזיכרון העירוני בהשתתפותם של תלמידים ותושבי העיר.
בשנת 2008 עברה הכניסה לערד שינויים ובמסגרת העבודות חודש גן החמישה והפסל ונוספה לו תאורה דקורטיבית.
הפסל הפך מיד עם השלמתו לנקודת ציון בנוף העיר הצומחת ומשמש עד היום כמוקד נצפה בכניסה לעיר.
בעלונים הראשונים שהפיקה הנהלת חבל ערד לעידוד ההתיישבות בעיר, הופיע הפסל.
גם בגלויות ובתצלומים של תושבים ומבקרים בעיר הפך הפסל ליעד מועדף לצילום.
גם היום ממשיך הפסל לשמור על מעמדו בעיר, כשמדי שנה נערך באתר טקס יום הזיכרון בו משתתפים מאות מבני העיר.
הפסל הופיע גם בסמל שהפיקה העירייה לכבוד 50 שנה לעיר וכן בעלונים ופרסומים אחרים.
גדעון פרידמן יצר פסל זכוכית בהזמנת העירייה, המועצב בהשראת פסל הבולבוסים והמוענק לאורחיה.
"פסל לתערוכת העשור" או "פסל" הוא כינוייו של פסל שנוצר על ידי הפסל הישראלי יחיאל שמי עבור "תערוכת העשור" בשנת 1958.
הפסל נוצר בשנת 1958 בהזמנת אריה אלחנני ויעקב רכטר כחלק מ"תערוכות העשור" .
הפסל, שנבנה כמבנה תלת־ממדי מופשט הניצב על שלוש רגלים, נוצר בסטודיו של האמן בכברי והועבר כיחידה אחת לירושלים.
בסגנונו הוא מהווה עדות לגיבוש סגנון הפיסול בברזל שבו החל שמי, חבר קבוצת "אופקים חדשים", בשנת 1955. בתחילה נועד הפסל להצבה בחלל הפנימי של הבניין, אולם רכטר החליט לבסוף להעמידו מחוץ לבניין.
בנוסף, בעת פתיחת התערוכה הוחלט לא להאיר את הפסל, אולי בעקבות האירועים שסבבו את ציורו של יוסף זריצקי "עצמה" (1958).
לאחר התערוכה נשאר הפסל במקומו, שם הוא ניצב גם כיום.
פסל ויקיפדיה הוא המונומנט הראשון בעולם לוויקיפדיה שנמצא בסלוביצה שבפולין.
הפסל עוצב על ידי הפסל הארמני מירן חקוביאן כאות הוקרה לקהילת ויקיפדיה, והוא בבעלות הגמינה של סלוביצה שמימנה אותו בעלות של 14,000 דולר.
הפסל, העשוי מפיברגלס ומשרף סינתטי, מציג ארבע דמויות אנושיות (שני גברים ושתי נשים) התומכות יחדיו בגלובוס ויקיפדיה.
הגלובוס מורכב מחלקי פאזל אולם חלק מחלקי הפאזל חסרים - זאת כסמל ליצירת מאגר מכלול הידע האנושי שלעולם לא יושלם עד הסוף.
הרעיון ליצירת פסל ויקיפדיה הוצע בשנת 2010 על ידי איש אקדמיה בפולין.
חברי קרן ויקיפדיה הפולנית טענו כי הם מקווים שהפסל יעלה את המודעות לאתר ויקיפדיה ויעודד את הציבור להצטרף אליו.
לילה טרטיקוב, מנכ"לית קרן ויקימדיה העולמית (), הודתה לנוגעים בדבר על הכרה זו וקיוותה כי היא תשמש תזכורת לחשיבותו של הידע החופשי.
פסל ויקיפדיה ממוקם בכיכר פרנקפורט שבסלוביצה, וטקס הסרת הלוט נערך ב-22 באוקטובר 2014 בנוכחות חברי קרן ויקימדיה הפולנית וקרן ויקימדיה העולמית.
פסל החירות או פסל החופש (בהונגרית: Szabadság-szobor; מבוטא: סאבאצ'אג סובור) הוא אנדרטה הממוקמת בגבעת גלרט בבודפשט, הונגריה.
הפסל מנציח את אלו שהקריבו את חייהם עבור עצמאותה, חירותה, שגשוגה ופריחתה של הונגריה.
פסל הברונזה בגובה 14 מ' עומד על בסיס בגובה 26 מ' ומחזיק עלה דקל.
לפסל מתלווים שני פסלים קטנים המוצבים לצדי הבסיס.
בזכות מיקומו הגבוה מעל גבעת גלרט, הפסל הוא מאפיין בולט בנוף של בודפשט.
הבסיס שעליו נמצא הפסל הוקם על גבעת גלרט, המתנשאת לגובה 250 מטר מעל העיר, בידי מיקלוש הורטי, במטרה להציב עליו פסל לזכר בנו, אישטוון הורטי, שנספה בתאונת מטוסים ברוסיה.
לפי התכנון המקורי הפסל על הבסיס היה אמור להיות בדמות ילד.
בשנת 1947, הועמדה על הבסיס אנדרטה של מספר פסלים, לזכר שחרור הונגריה במלחמת העולם השנייה באוקטובר 1944, על ידי הצבא האדום.
הפסל עוצב על ידי הפסל והאמן ההונגרי זיגמונד קישפלאודי שטרובל.
בדצמבר 1949 תואר הפסל בעיתון דבר:
"על פסגת גבעה מעבר לנהר, השלטת על כל העיר, הועמדה אנדרטה ענקית, דמות אדירה של חייל סובייטי בהסתערותו.
דמות זו רואים מכל פנות העיר, היא מוארת בלילות בזרקורים, היא רבת רושם ורבת משמעות."
על המצבה נרשם במקור ברוסית והונגרית:
שיכול להיות מתורגם כ"לזכר גיבורי מועצת השחרור הסובייטים, הוקם על ידי ההונגרים אסירי התודה ב-1945".
במקור היו באנדרטה עוד שני פסלים, שהועברו לפארק המזכרת, מוזיאון חוץ הכולל פסלים של המלחמה הקרה הנמצא בבודפשט.
בקול העם הופיע הסבר של הפסלים שהרכיבו את האנדרטה:
"מצבת הזיכרון המפוארת, המונומנטלית, רבת הדמויות, שהקים העם האונגארי כאות הוקרה למשחדריו הגיבורים הסובייטיים, עם הדמות המרכזית של האישה בעלת הכפיים המורמות המחזיקה מעל לראשה את עלה הזית הענקי, כשמראשותיה עומדות דמויות של חיילים סובייטיים, מכניעי הדראקון הנאציסטי ומשחררי־העם, ומשמאלן — הדמות הקורנת של החייל, המרים בעוז את לפיד השחרור".
למרגלות המצבה, על לוח זיכרון נרשמו שמות המפקדים, הקצינים והחיילים הסובייטיים, "אשר מסרו את חייהם על שחרורה של העיר."
האנדרטה נקראה "פסל השחרור", "אנדרטת החרות" או "אנדרטת השלום".
בימי המרד ההונגרי ב-1956 האנדרטה ניזוקה בכמה מחלקיה.
לאחר המעבר בשנת 1989 משלטון קומוניסטי לדמוקרטי הכיתוב על המצבה שונה ל:
בתרגום מהונגרית: "לזכר כל אלו שהקריבו את חייהם עבור עצמאותה, חירותה ושיגשוגה של הונגריה"
אנדרטת ולדימיר הגדול היא אנדרטה בגובה של 17.5 מטרים לוולדימיר הראשון במוסקבה, הממוקמת על כיכר בורוביצקאיה במרכז מוסקבה.
הפסל נחנך ביום האחדות הלאומית ב-4 בנובמבר 2016 במעמד של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ולדימיר הראשון, המכונה גם ולדימיר הגדול, היה נסיך לוחם מיתולוגי שהקים גם את הכנסייה האורתודוקסית.
פסל המורד הקטן, או "הצופה הקטן" (בפולנית: Mały Powstaniec) הוא פסל המנציח את הילדים-חיילים שלחמו ומתו במהלך מרד ורשה 1944. הוא ממוקם בסמוך לחומות העיר העתיקה של ורשה.
הפסל הוצב בשנת 1983. הוא מתאר נער צעיר לובש קסדה גדולה מדי לראשו, ומחזיק תת-מקלע, שלפי גודלו עשוי להיות לכאורה גם צעצוע.
הדמות עוצבה בדמותו של "אנטק" ("antek"), נער לוחם, בנו של רופא קרדיולוג שהיה בין המורדים, שכינויו בפי הלוחמים היה "קרלי", שנהרג במקום זה ב-8 באוגוסט 1944 בגיל 13. הקסדה ותת-מקלע מפוסלים בדמות הציוד שהיה בשימוש לוחמי תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה נגד גרמניה הנאצית.
הפסל מייצג את הילדים, הנערים והנערות, רבים מהם חניכי תנועת הצופים בפולין (ולכן מכונה גם "פסל הצופה הקטן"), שנהרגו בעת ששימשו כשליחים, כמובילי נשק ותחמושת, כתצפיתנים וכשדרים, בעת המרד של המחתרת הפולנית בוורשה כנגד הגרמנים הנאצים הכובשים, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה.
הפסל יז'י יארנוצקייביץ' (Jerzy Jarnuszkiewicz) עיצב את האנדרטה כבר בשנת 1946, אולם המשטר הקומוניסטי שראה בלוחמי המחתרת הפולנית תנועה לאומנית, לא אפשר את הצבתו בפומבי.
עותקים מוקטנים של האנדרטה נפוצו ברחבי המדינה כבר בסוף שנות ה-40, והפכו במהרה לסמל למאבקה של פולין לחירות.
מאחורי הפסל חרוטות בפולנית מילות שיר פופולרי מאותה תקופה, המתאר נאמנות למולדת.
פסל האחדות (בהינדי: स्टैच्यू ऑफ यूनिटी; בגוג'ראטית: સ્ટેચ્યુ ઓફ યુનિટી) הוא הפסל הגדול בעולם ומשמש כאנדרטה המוקדשת למנהיג התנועה לעצמאות הודו, ואלאבאי פאטל.
הפסל הוקם במדינת גוג'ראט בהודו.
הוא ניצב על אי בנהר סאדהו בט (Sadhu Bet) סמוך לעיר ראג'פיפלה בגוג'ראט, והוא צופה אל סכר סרדר סרובר המרוחק ממנו כ-3.2 קילומטרים.
אתר האנדרטה משתרע על שטח של 20 דונם והוא מוקף באגם מלאכותי בשטח של 12 קילומטרים רבועים.
זהו הפסל הגדול ביותר בעולם וגובהו 182 מטרים.
קרן מיוחדת, "Sardar Vallabhbhai Patel Rashtriya Ekta Trust", הוקמה על ידי ממשלת גוג'ראט למטרת שיתוף תושבים רבים ברחבי הודו בתרומות להקמת הפסל החל מדצמבר 2013.
ממשלת הודו העריכה בתחילה את העלות הכללית של המיזם ב-30.01 מיליארד רופי הודי (כ-420 מיליון דולר).
באוקטובר 2014 זכתה החברה ההודית לארסן וטוברו (Larsen & Toubro), שהוקמה במקור על ידי צמד דנים, במכרז כיוון שהציעה את העלות הנמוכה ביותר, 29.89 מיליארד רופי לתכנון, בנייה ותחזוקה.
הבנייה החלה ב-31 באוקטובר 2013, והושלמה באמצע אוקטובר 2018.
האנדרטה נחנכה ב-31 באוקטובר 2018 על ידי ראש הממשלה נרנדרה מודי.
המיזם להקמת הפסל הוכרז לראשונה ב-7 באוקטובר 2010. קרן מיוחדת, "Sardar Vallabhbhai Patel Rashtriya Ekta Trust", בראשי תיבות SVPRET, שנועדה לשתף תושבים רבים ככל האפשר בתרומות להקמת הפסל הוקמה על ידי ממשלת גוג'ראט.
הקרן אספה מאיכרים בכפרים בכל רחבי הודו ברזל שמקורו בתרומות של כלים חקלאיים משומשים לשם הקמת הפסל ומבנים אחרים באנדרטה.
SVPRET הקימה 36 משרדים ברחבי הודו על מנת לאסוף מכשירים מברזל אלו.
הצפייה הייתה שכחצי מיליון איכרים יתרמו.
המהלך כונה "תנועת פסל האחדות".
קמפיין לאומי שנמשך שלושה חודשים ונועד לאסוף חתיכות ברזל בלמעלה מ-600,000 כפרים על מנת לבנות את הפסל.
במהלך תקופה זו נאספו 5,000 טון ברזל.
אף על פי שבתחילה הוכרז שהברזל שנאסף ישמש לפסל העיקרי, התברר מאוחר יותר שהברזל שנאסף לא ישמש לבניית הפסל הראשי ובמקום זאת הוא ישמש לחלק אחר של המיזם.
תנועת פסל האחדות ארגנה עצומת "סוראז'" (ממשל תקין בהינדית) שבה כתבו אנשים את רעיונותיהם כיצד צריך להתנהל ממשל תקין.
העצומה נחתמה על ידי 20 מיליון איש, המספר הגדול ביותר של אנשים שחתמו על עצומה בעולם.
ריצת מרתון תחת הכותרת "ריצה למען אחדות" נערכה ב-15 בדצמבר 2013 בכמה מקומות ברחבי הודו.
ריצת המרתון משכה משתתפים רבים.
אנדרטת הפסל מייצגת את מנהיג תנועת העצמאות ההודית וסגן ראש ממשלת הודו הראשון, סרדר ואלאבהבי פאטל.
הפסל הוקם על אי בנהר הקרוי סאדהו באט כשפניו אל סכר סרדר סרובר במרחק 3.2 קילומטרים משם.
הגובה הכולל של הפסל מבסיסו הוא 240 מטרים, כולל בסיס בגובה 58 מטרים ופסל בגובה 182 מטרים.
הוא בנוי משלד פלדה, המחוזק בבטון מזוין ומחופה בלוחות מארד.
בבניית הפסל השתמשו ב-75,000 מטרים מעוקבים של בטון, 5,700 טון של מבנה פלדה, 18,500 טון של מוטות פלדה מחוזקים ו-22,500 טון של לוחות ארד.
בנוסף נבנו בשלב הראשון גשר המקשר בין האנדרטה לחוף האגם, מבני מרכז מבקרים, גן הנצחה, בית מלון, מרכז כנסים, פארק שעשועים ומכוני מחקר.
פסל האחדות תוכנן כייצוג היסטורי וטבעי מדויק של סרדר ואלאבהבי פאטל, כשהוא לבוש בגד מסורתי בתנוחת הליכה.
מעליות מהירות לצמצום זמן הנסיעה של המבקרים.
שלוש קומות בבסיס הפסל: קומת תצוגה, קומת ביניים וגג הכולל גן הנצחה ואולם תצוגה/מוזיאון גדול, הכולל מוצגים הקשורים בחייו ובתרומתו של ואלאבהבי פאטל.
מרפסת תצפית בגובה 150 מטרים מעל לנהר, המסוגלת להכיל עד 200 איש בכל פעם.
מהמרפסת נשקף נוף נרחב של רכסים ההרים של סאטפורה ווינדהייאצ'ה, מאגר המים סרדר סרובר באורך 212 קילומטרים, ומאגר גארודשוור (Garudeshwar Reservoir).
גישה לפסל באמצע שיט של 5 קילומטרים בספינה.
רחבה ציבורית מוצלת גדולה המשקיפה על הנהר נרמאדה והפסל, ובה דוכני מזון, חנויות מתנות, קיוסקים ושירותים נוספים.
הפסל נבנה על ידי מודל של שותפות ציבורית-פרטית, שמרבית הכסף גויס על ידי ממשלת גוג'ראט.
ממשלת גוג'ראט הקציבה מיליארד רופי הודי למיזם בתקציב של 2012-13 ו-5 מיליארד רופי ב-2014-15. באותה שנת תקציב הקציבה ממשלת הודו 2 מיליארד רופי לבניית הפסל.
קונסורציום של טרנר קונסטרקשן (Turner Construction, מנהל הפרויקט של בורג' ח'ליפה), מייקל גרייבס וקבוצת מיינהרדט (Meinhardt Group) פיקח על המיזם.
המיזם ארך 56 חודשים: 15 חודשים לתכנון, 40 חודשים לבנייה וחודשיים למסירת המיזם.
במקור הייתה הערכת העלות הממשלתית של המיזם 20,630 מיליון רופי.
המכרז עבור השלב הראשון פורסם באוקטובר 2013 והוא נסגר למענה בנובמבר 2013.
ראש ממשלת גוג'ראט דאז נרנדרה מודי (ראש ממשלת הודו בשנת 2018) הניח את אבן הפינה לפסל ב-31 באוקטובר 2013, ביום ההולדת ה-138 של סרדר ואלאבהבי פאטל.
חברת תשתיות הודית לרסן וטוברו זכתה במכרז ב-27 באוקטובר 2014 כשהציעה את העלות הנמוכה ביותר, 29,890 מיליון רופי הודי, לתכנון, בנייה ותחזוקה.
הבנייה התחילה ב-27 באוקטובר 2014. בשלב הראשון של המיזם הוקצו 13,470 מיליון רופי עבור הפסל המרכזי, 2,350 מיליון רופי עבור מרכז הכנסים ואולמות התצוגה, 830 מיליון רופי עבור הגשר המחבר את האנדרטה לחוף ו-6,570 מיליון רופי בגין תחזוקת המבנה במשך 15 שנים לאחר השלמתו.
אקסנצ'ר סיפקה את המדיה הדיגיטלית לתוכנית הפנייה לציבור.
את האנדרטה תכנן ראם סוטאר (Ram V.
הפסל הושלם באמצע אוקטובר 2018. הפסל נחנך ב-31 באוקטובר 2018 על ידי ראש הממשלה נרנדרה מודי.
למעלה מ-128,000 תיירים ביקרו בפסל האחדות ב-11 הימים שלאחר פתיחתו לציבור, ב-1 בנובמבר 2018. כמות הביקורים היומית הממוצעת של התיירים בפסל האחדות במהלך נובמבר 2019 הגיעה ל-15,036, ועלתה על כמות הביקורים היומית הממוצעת של פסל החירות (כ-10,000 מבקרים ביום בממוצע).
הפסל נכלל ברשימת '8 פלאי SCO' של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.
בשנת הפעילות הראשונה שלו, בפסל האחדות ביקרו כ-2,900,000 מבקרים, והרוויח 11.64 מיליון דולר בהכנסות מכרטיסים.
חקלאים מקומיים כועסים על ההוצאה הגדולה בהקמת הפסל במקום לסייע להם בטיפול במחסור ההולך וגובר במים.
תושבים מקומיים התנגדו לקניית הקרקע לפיתוח תשתית תיירותית סביב הפסל.
הם גם טענו שסאדהו בט היה קרוי במקור וראטה באווה טקרי (Varata Bawa Tekri), על שם אלוהות מקומית, ולכן יש לו חשיבות דתית.
פעילי איכות הסביבה כתבו מכתב לממשלה המרכזית שהפרויקט הזה התחיל ביישום ללא אישור מהמשרד שאינו מזיק לסביבה.
תושבי הכפרים קוודיה (Kevadia), קוטהי (Kothi), ואגהודיה (Waghodia), לימבדי (Limbdi), נאווגם (Navagam) וגורה (Gora) התנגדו לבניית הפסל ודרשו לקבל בחזרה 3.75 קילומטרים רבועים שנרכשו במקור במטרה להקים סכר.
הם התנגדו להקמת הרשות לפיתוח אזור קוודיה ולבניית סכר העפר גרודשוור (Garudeshwar) שישמש גם ככביש.
ממשלת גוג'ראט קיבלה את דרישותיהם.
כאשר הוקצו 2 מיליארד רופי להקמת הפסל בתקציב 2014 של הממשלה ההודית, כמה אישים ומפלגות פוליטיות ביקרו את ההחלטה להוציא כסף על פסל במקום לטפל בעניינים חשובים יותר כדוגמת ביטחון לנשים, חינוך ותוכניות חקלאיות.
ההחלטה של חברת הבנייה לפנות לחברה סינית לקבלת לוחות הארד שמצפים את הפסל ספגה ביקורת ממפלגת הקונגרס ההודית, מפלגת האופוזיציה באספה המחוקקת של גוג'ראט.
פסל וגה FVS היא מכונית ספורט בתצורת קופה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית Facel Vega אשר יוצרה בין השנים 1954–1962.
תצורות: 2 דלתות קופה, 2 דלתות קבריולה.
דגמי "פסל וגה FVS" בסרטי טלוויזיה
פסל וגה פסל II היא מכונית ספורט בתצורת קופה בסגנון גראן טוריסמו מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית Facel Vega אשר יוצרה בין השנים 1961–1964.
דגם "פסל וגה פסל II" צולם לסרטי הטלוויזיה: "L'Homme à la valise" שיצא לאקרנים בשנת 1967, לסרט "Poor Man, Rich Man" שיצא לאקרנים בשנת 1976 ולסרט "Mes amis, mes amours, mes emmerdes" שיצא לאקרנים בשנת 2015.
פסל וגה פסל III היא מכונית ספורט בתצורת קופה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית Facel Vega אשר יוצרה בין השנים 1963–1964.
יוצרו 625 יחידות (192 יחידות בתצורת קבריולה).
בדגם קופה: נוסעים: 2+2, בדגם קבריולה: 2.
מנוע קדמי 1.8 ליטר מתוצרת וולוו מדגם וולוו 1800 p.
דגם "פסל וגה פסל III" בתצורת קבריולה צולם לסרט הטלוויזיה "Sébastien parmi les hommes" שיצא לאקרנים בשנת 1968.
פסל הנערה הרוקדת הוא פסל ברונזה פרהיסטורי שהתגלה בעיר מואנג'ודארו מתרבות עמק האינדוס (בפקיסטן המודרנית), שהייתה אחת הערים הקדומות ביותר שנחשפו מעולם.
הפסל מתוארך ל-2300 לפנה"ס ונעשה בשיטת השעווה האבודה.
גודלו של הפסל הוא 10.5 סנטימטר ומתאר נערה עירומה עם קישוטים מסוגננים, הניצבת בעמידה חופשית, נטורליסטית.
פסל הנערה הרוקדת נחשב ליצירת אמנות, והוא אחד מחפצי האמנות המפורסמים של תרבות עמק האינדוס.
הפסל התגלה לראשונה על ידי הארכאולוג הבריטי במואנג'ודארו בשנת 1926, והועבר ל, לאחר שהוקצה להודו בחלוקת הודו בשנת 1947.
לאחר החפירה במואנג'ודארו בשנת 1926, הממצאים שנמצאו ואחרים הופקדו בתחילה , אך לאחר מכן עברו למכון הארכאולוגי של הודו בניו דלהי.
הרשויות הפקיסטניות החדשות ביקשו להשיב את הממצאים ממואנג'ודארו שנחפרו בשטחן, אך השלטונות בהודו סירבו.
בסופו של דבר הושג הסכם לפיו הממצאים, המסתכמים בכ -12,000 חפצים, חולקו באופן שווה בין המדינות; במקרה של "שתי הדמויות המפוסלות המפורסמות ביותר", פקיסטן ביקשה וקיבלה את דמותו של , בעוד הודו שמרה על הנערה הרוקדת הקטנה בהרבה.
זוהי אחת משתי יצירות אמנות מברונזה שנמצאו ב-מואנג'ודארו המציגות תנוחות גוף אנושיות יומיומיות בהשוואה לתנוחות רשמיות יותר.
הנערה עירומה, עונדת מספר צמידים ושרשרת ומוצגת בעמידה חופשית עם יד אחת על ירכה.
היא עונדת 25 צמידים על זרועה השמאלית ו-4 צמידים על זרועה הימנית, וחפץ כלשהו שטרם זוהה הוחזק בידה השמאלית, המונחת על ירכה; שתי הזרועות ארוכות במיוחד.
למחרוזת שלה שלושה תליונים גדולים.
שיערה הארוך אסוף ומונח על כתפה.
ג'ון מרשל, הארכאולוג במואנג'ודארו שמצא את הפסל, תיאר את הדמות: הארכאולוג הגיב בהפתעה כשראה את הפסלון הזה יחד עם ממצאים נוספים.
הארכאולוג תיאר את הנערה הרוקדת:
לפי מומחה לתרבות עמק האינדוס , קריאת הדמות כרקדנית "מבוססת על תפיסה בריטית קולוניאלית של רקדנים הודים, אך סביר יותר שהיא מייצגת אישה נושאת מנחה".
מרבית מכוני המחקר כמו המוזיאון הלאומי ניו-הודו, ממשיכים לראות בדמות כרקדנית.
הפסל הוביל לשתי תובנות חשובות אודות תרבות עמק האינדוס: ראשית ההבנה כי בני תרבות זו ידעו להשתמש בטכניקה של מיזוג מתכות, יציקות ושיטות מתוחכמות אחרות, ושנית שבידור, במיוחד ריקוד, היה חלק מהותי מהתרבות.
נערת הברונזה נוצרה בטכניקת יציקת השעווה האבודה ומציגה את המומחיות של האנשים בייצור עבודות ברונזה וארד במהלך אותה תקופה.
פסלון ברונזה דומה נמצא על-ידי הארכאולוג הבריטי ארנסט מקאי במהלך 1930–1931 במואנג'ודרו.
השימור, כמו גם איכות האומנות, ירודים מזה של הנערה הרוקדת הידועה.
הפסל מוצג במוזיאון הלאומי של פקיסטן שבקראצ'י.
פסל החירות (באיטלקית: Statua della Libertà) הוא פסל שממוקם בסן מרינו, עיר הבירה של הרפובליקה השלווה של סן מרינו.
שם הפסל, זהה לשמו של פסל החירות שבניו יורק, שנחנך עשור מאוחר יותר.
הפסל מסמל חופש, שמיוצג כלוחמת עוטה גלימה וחמושה בחרב, שמתקדמת עם יד אחת מושטת קדימה כשהאחרת אוחזת בדגל.
על ראש הפסל, כתר עם שלושה מגדלים, שמייצגים את שלוש מצודות סן מרינו.
הוא עשוי בסגנון נאו-קלאסי, משיש קרארה לבן, וממוקם בין בניין והמרכז השלטוני פאלאצו פובליקו.
הפסל נוצר בידי הפסל סטפנו גאלאטי, ונתרם על ידי הרוזנת אוטיליה היירוט וגנר מברלין לרפובליקת סן מרינו ב-1876, משום שהפכה לרוזנת , שבנפת קמפובאסו.
פסל החירות מופיע על מטבעות ה-2 סנט של האירו שמוטבע בסן מרינו.
פסל דוד בן-גוריון בחוף תל אביב מוצב בחוף הים בעיר תל אביב בין חוף בוגרשוב לחוף פרישמן.
הפסל עוצב בהשראת התמונה המפורסמת שבה עומד דוד בן-גוריון על הראש.
דמותו של בן-גוריון הלבוש בגד ים ורעמת שערו המודגשת, עומד על הראש.
משה פלדנקרייז ממציא שיטת פלדנקרייז, שאחד מתלמידיו היה דוד בן-גוריון, הכשיר את ראש הממשלה לעמוד על הראש כחלק מהטיפול.
התמונה המפורסמת שבה נראה בן-גוריון עומד על הראש צולמה בשנת 1955. התמונה צולמה על ידי צלם העיתונות פאול גולדמן.
עיריית תל אביב היא שיזמה את הקמת והצבת הפסל והצבתו התבצעה על ידי חברת זברה תפאורות ובהפקת אטלינק הפקות.
הפסל מוצב על שפת הים וחורשת דקלים נראית ברקע.
מטרת הקמת הפסל על חוף ימה של תל אביב ובקרבת בית בן-גוריון הייתה לעודד תיירים ומקומיים לבקר בביתו.
ב-15 בספטמבר 2023 הוצת הפסל בידי אלמונים.
בהודעה שפרסמה עיריית תל אביב הבטיח ראש העיר רון חולדאי כי הפסל ישוקם ויוצב מחדש.
ב-7 בפברואר 2024 הוצב הפסל לאחר השיקום מחדש.
פסל מאיר דיזנגוף הוא פסל שיצר האמן דוד זונדלוביץ', המציג את מאיר דיזנגוף, ראש העירייה הראשון של תל אביב, על סוסתו.
הפסל ממוקם בתחילת שדרות רוטשילד בתל אביב ומהווה תחנה בשביל העצמאות, אשר מחבר בין עשרה אתרים היסטוריים הקשורים בראשית תל אביב ובהכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
הפסל עשוי ברונזה הוא מעשה ידיו של האמן דוד זונדלוביץ' שזכה בתחרות מבין עשרה אמנים לעיצוב הפסל.
ב-27 במאי 2009, במסגרת שנת המאה לייסוד העיר תל אביב, הוצב הפסל במקומו בשדרות רוטשילד 20 בתל אביב, בסמוך לביתו ההיסטורי בעיר בנוכחות ראש העירייה רון חולדאי ומשפחות מייסדי העיר.
כראש העייריה, אהב דיזנגוף את עירו, השקיע בטיפוחה ופעל לפיתוחה באופן נמרץ.
הוא עודד בנייה נרחבת והגיע להסכמים עם שכונות סמוכות בכדי שיסופחו לתל אביב.
הוא נהג לרכב על סוסתו ברחבי העיר מדי יום בכדי לפגוש את התושבים ולוודא שהפעולות בעיר מבוצעות בה כנדרש.
הוא אף נהג לרכב בראש העדלאידע בכל חג פורים.
דיזנגוף היה קשור לסוסתו, שלה קרא "מהירה", על אף שהייתה איטית למדי.
כשהסוסה מתה בשנת 1934 הוא אף חיבר ופרסם לזכרה הספד שנכלל בכתבו "שני ספורים קטנים: א-שני רעים, ב- לסוסתי, תל אביב" שיצא לאור בדפוס שושני.
פסל ג'ינגיס חאן על הסוס (במונגולית: Чингис хааны морьт хөшөө) הוא פסל רכוב מנירוסטה, בגובה של , המתאר את ג'ינגיס חאן רכוב על סוס.
פסל זה הוא הפסל הרכוב הגבוה ביותר בעולם.
הפסל ממוקם במרחק של כקילומטר מנהר טול וכ-54 ק"מ מזרחית מאולן בטור, בירת מונגוליה.
הפסל מופנה באופן סמלי מזרחה לעבר מקום הולדתו.
הפסל נמצא על גבי מתחם ומרכז מבקרים בגובה של , עם 36 עמודים המייצגים את 36 החאנים מג'ינגיס ועד ליגדאן חאן.
הפסל, שנבנה על ידי החברה המונגולית The Genco Tour Bureau ותוכנן על ידי הפסל די.
אנקירגאל, הוקם ונפתח בשנת 2008 לכבוד 800 שנים לייסודה של האימפריה המונגולית.
עלות המתחם עומדת על כ-4.1 מיליון דולר אמריקאי.
במוזיאון של המתחם ניתן למצוא תערוכות הנוגעות לתקופת החאן הגדול של המאות ה-13 וה-14 ולתרבויות הארכאולוגיות של מונגוליה בתקופת הברונזה ותקופת השיונגנו.
פסל הראש המסתובב של פרנץ קפקא הוא פסל קינטי העשוי מנירוסטה ומחולק ל־42 שכבות הנעות במעגלים באופן עצמאי ומדי פעם מתלכדות כולן יחד לכדי דמות הראש השלמה של הסופר הצ'כי פרנץ קפקא.
יוצר הפסל הוא האומן דוד צ'רני, והוא מוצב בבירה הצ'כית פראג.
גובה הפסל הקינטי 10.6 מטר ועשוי מ-42 לוחות נירוסטה מסתובבים במשקל של 24 טון בסך הכל.
כל שכבה ממוכנת ומסתובבת בנפרד.
בפנים, ישנם 21 מודולי מנוע וקילומטר אחד של כבלים.
42 שכבות הראש נעות לכיוונים שונים כל שעה, למשך 15 דקות, ויוצרות תצוגה משתנה ורצופה.
בתם 15 הדקות, הפסל חוזר לצורתו המקורית.
הפסל נוצר בשנת 2014. בנייתו עלתה כ-30 מיליון קרונות צ'כיות והצריכה הנדסה מורכבת.