tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-7 בנובמבר 1859 התארגנה הזמנית, ששטחה חרג במקצת משטחה של מדינת קולורדו הנוכחית.
טריטוריה זו מעולם לא קיבלה הכרה מהממשלה הפדרלית בימים הסוערים אז של ערב פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
במהלך קיומה של טריטוריה זו כיהן בה מושל אחד בלבד, הדמוקרט תומך האיחוד רוברט ויליאם סטיל, שנבחר בבחירות כלליות.
ב-6 ביוני 1861, חודשים מספר לאחר הקמתה של טריטוריית קולורדו ומספר ימים לפני הגעתו של מושל הטריטוריה הראשון, הכריז סטיל על פירוקה של הטריטוריה.
טריטוריית קולורדו הוקמה על חלקים משטחיהן של טריטוריית ניו מקסיקו, טריטוריית יוטה, טריטוריית נברסקה וטריטוריית קנזס.
במהלך שנות קיומה של טריטוריית קולורדו, בשנים 1861–1876, כיהנו בה שבעה מושלים, בשמונה תקופות כהונה, שמונו לתפקידם על ידי נשיא ארצות הברית.
מאז כינונה של קולורדו כמדינה בארצות הברית ב-1 באוגוסט 1876 ועד היום כיהנו כמושלי המדינה 38 אישים, כולם גברים, ב-43 תקופות כהונה נפרדות, כאשר מושל אחד כיהן בשלוש תקופות כהונה בלתי רצופות, ושלושה מושלים כיהנו בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כל אחד.
המושלים שמשך כהונתם היה הארוך ביותר הם ריצ'רד לאם ורוי רומר, שכיהנו בתפקידם 12 שנים בשלוש תקופות כהונה רצופות כל אחד.
מושל קונטיקט הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת קונטיקט שבארצות הברית, והמפקד העליון של הכוחות הצבאיים שלה.
מושל קונטיקט הנוכחי הוא הדמוקרט נד למונט, שהושבע לתפקידו ב-9 בינואר 2019.
המושל אחראי על אכיפות חוקי המדינה, ובידיו הסמכויות לאשר את הצעות החוק שעברו באספה הכללית של המדינה או להטיל עליהן וטו, וכן בסמכותו לכנס את האספה.
שלא כמו עמיתיו ממדינות אחרות של ארצות הברית, למושל קונטיקט אין סמכות להעניק חנינות.
סמכות זו מסורה לידי מועצת החנינות של המדינה והמושל מוסמך רק לעכב ביצוע של גזרי דין.
מתוקף תפקידו המושל חבר ב"מועצת איגרות החוב" (State Bond Commission) של המדינה, ובמועצות הנאמנים של אוניברסיטת קונטיקט ושל אוניברסיטת ייל.
קונטיקט הייתה אחת משלוש עשרה המושבות והתקבלה כמדינה באיחוד ב-9 בינואר 1788. טרם הכרזת עצמאותה הייתה קונטיקט מושבה של ממלכת בריטניה הגדולה.
עד 1818 לא כוננה קונטיקט חוקה משלה, והיא פעלה על פי סעיפי הצ'רטר הקולוניאלי, שקבע שהמושל ייבחר אחת לשנה, ושכהונתו תתחיל ביום חמישי השני של חודש מאי.
הנוכחית, שאושרה ב-1965, קובעת שכהונת המושל תארך ארבע שנים, שיחלו ביום רביעי שלאחר יום שני הראשון של חודש ינואר שלאחר הבחירות.
החוקה הקודמת של 1818 קבעה שהמושל ייבחר אחת לשנה.
ב-1875 הוארכה כהונת המושל לשנתיים, וב-1948 היא הוארכה לארבע שנים.
בחוקת 1875 נקבע מועד השבעת המושל לזה שנהוג כיום.
לפני כן היה המושל מושבע ביום רביעי הראשון של חודש מאי שלאחר הבחירות.
החוקה קובעת שסגן המושל ייבחר למשך אותה תקופת כהונה כמו זו של המושל.
החל מ-1962 נבחרים המושל וסגנו באותו פתק הצבעה.
במקרה של התפנות משרת המושל מושבע סגן המושל כמושל.
עד קבלתה של חוקת 1965, במקרה כזה כיהן סגן המושל רק כמושל בפועל.
לא קיימת הגבלת כהונה מכל סוג שהוא על המושל.
מאז כינונה של קונטיקט כמדינה ועד היום כיהנו בה 68 גברים ושתי שנים ב-74 תקופות כהונה כמושלי המדינה.
ארבעה מתוכם כיהנו בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כל אחד.
תקופות הכהונה הארוכות ביותר היו של המושלים שכיהנו בראשית ימיה של המדינה, כאשר ארבעה מושלים נבחרו ליותר מתשע תקופות כהונה של שנה אחת כל אחד.
תקופת הכהונה הארוכה ביותר הייתה זו של המושל הראשון ג'ונתן טראמבל האב, שכיהן כמושל במשך 14 שנים, אך 7 מתוכן היו כמושל קולוניאלי, טרם קבלת העצמאות.
מושל המדינה שמשך כהונתו הייתה הארוכה ביותר היה בנו, ג'ונתן טראמבל הבן, שכיהן במשך 11 שנים.
תקופת הכהונה הקצרה ביותר הייתה זו של היירם בינגהאם השלישי, שכיהן במשך יום אחד בלבד לפני שהתפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
לוול ויקר בולט בהיותו מקרה נדיר בפוליטיקה האמריקאית של מושל שנבחר מטעם מפלגה שלישית, מפלגת קונטיקט, שמטעמה הוא נבחר ב-1990.
המספור הרשמי של מושלי קונטיקט מתחיל ב-1639 וכולל את המושלים של מושבת קונטיקט.
המושל הקולוניאלי האחרון, ג'ונתן טראמבל האב, נבחר גם כמושל המדינה הראשון לאחר הכרזת עצמאותה, והוא המושל ה-16 למניין מושלי קונטיקט.
מושל קנזס הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת קנזס שבארצות הברית, והמפקד העליון של כוחותיה הצבאיים.
מושלת קנזס הנוכחית היא הדמוקרטית לורה קלי, שהושבעה לתפקידה ב-14 בינואר 2019.
המושל אחראי על אכיפת חוקי המדינה ובידיו הסמכויות לאשר את הצעות החוק שמתקבלות בבית המחוקקים של המדינה או להטיל עליהן וטו, לכנס את בית המחוקקים ולהעניק חנינות.
אחת לשנה נושא המושל את נאום "מצב המדינה" בפני בית המחוקקים של קנזס.
המושל מגיש את הצעת תקציב המדינה, ואחראי לשמירת החוק והסדר.
משך כהונת המושל היא ארבע שנים והיא מתחילה ביום שני השני של חודש ינואר שלאחר הבחירות.
עד 1974 נמשכה כהונת המושל שנתיים, ואז הוארכה לארבע שנים במסגרת תיקון לחוקת קנזס.
סגן המושל נבחר באותה עת כמו המושל.
כאשר מתפנה משרת המושל מכל סיבה שהיא, מושבע סגן המושל כמושל לשארית תקופת הכהונה המתוכננת של המושל.
לא קיימת הגבלת כהונה על מושל קנזס והוא יכול לכהן במספר בלתי מוגבל של תקופות כהונה, אך מושל שכיהן שתי תקופות כהונה רצופות, יוכל להתמודד שוב לתפקיד רק בחלוף תקופת צינון של תקופת כהונה אחת.
הבחירות למשרת המושל נערכות במועד של בחירות אמצע הכהונה.
סגן המושל כפוף לאותן מגבלות החלות על המושל והשניים מתמודדים באותו פתק הצבעה.
החל מכינון חוקת קנזס הראשונה ב-1859 ועד 2018 לא חלה כל מגבלת גיל או תושבות על המועמדים למשרת המושל.
ב-2017 הציגו מספר נערים את מועמדותם לתפקיד.
ב-2018 עבר חוק שיצר מגבלת גיל על פיה המושל וסגנו חייבים להיות בני 25 בעת היבחרם, כלל שייכנס לתוקף בבחירות של 2022.
במקרה בו נבצר מהמושל למלא את תפקידו, מקבל על עצמו סגן המושל למלא את תפקידי המושל.
במקרה בו תפקידי המושל וסגנו מתפנים שניהם, ממשיך סדר הירושה לנשיא הסנאט המדינתי וליושב ראש בית הנבחרים.
בטריטוריית קנזס כיהנו החל מהתאגדותה ב-1854 ועד כינונה של קנזס כמדינה שישה מושלים שמונו לתפקידם על ידי נשיא ארצות הברית וסמכויותיהם היו דומות.
משרת מושל קנזס נוצרה ב-1861 עם קבלתה של קנזס כמדינה ה-34 של ארצות הברית.
מאז קבלתה של קנזס כמדינה בארצות הברית ועד היום כיהנו כמושלי המדינה 45 גברים ו-3 נשים.
המושלים שמשך כהונתם הייתה הארוכה ביותר היו רוברט דוקינג, ג'ון קרלין וביל גרייבס, שכל אחד מהם כיהן שמונה שנים בתפקיד (דוקינג כיהן ארבע תקופות כהונה של שנתיים וקרלין וגרייבס כיהנו שתי תקופות כהונה של ארבע שנים כל אחד).
תקופת הכהונה הקצרה ביותר היא זו של ג'ון מקואיש, שכיהן 11 ימים בלבד בעקבות התפטרותו של פרד הול.
מושל רומי היה כינוי של הנציב שהיה ממונה על הממשל בפרובינקיה הרומית, היחידות המנהליות של האימפריה הרומית מחוץ לחצי האי האפניני (איטליה של ימינו).
בימיה של השושלת הסוורית, מספר הפרובינקיות, שעליהן שלטו המושלים, האמיר לכדי 45. הפרובינקיות הרומיות נחלקו לשניים: פרובינקיות סנטוריות ופרובינקיות קיסריות, שנבדלו ביניהן בדרך שבה בחרו את המושל שלהם.
בפרונביקיות הסנטוריות, המושל הרומי נבחר, בדרך כלל, בהגרלה, וכיהן במשך תקופה של שנה אחת.
כחלק מתפקידם נאסר על המושלים ללבוש מדים צבאיים.
לעומת זאת, בפרובינקיות הקיסריות, המושל מונה על ידי קיסר רומא עצמו.
בשונה מהמושלים בפרובינקיות הסנטוריות, המושלים בפרובינקיות הקיסריות כיהנו ללא הגבלת זמן, כל עוד הקיסר רצה בכך, הותר להם ללבוש מדים, והם אף שימשו כמפקדי הצבא בפרובינקיות שלהם.
בפרובינקיית מצרים, למשל, המושל הגיע בדרך כלל מהפרשים בצבא האימפרייה.
בפרובינקיות הסנטוריות לצד המושל הרומי שירת קוואיסטור, שתפקידו היה ניהול האוצר ופיקוח על גביית המיסים, בנוסף היה כפוף לסמכותו של המושל ומילא תפקידים שהטיל עליו.
לעומת זאת, בפרובינקיות הקיסריות שירת לצד המושל הפרוקרטור, שהיה בעל תפקיד מקביל לשל הקוואיסטור אך מונה ישירות בידי הקיסר.
במרבית הפרובינקיות היה פרוקרטור שהיה אחראי על האוצר והנכסים של הקיסר בפרובינקיה.
בין המאה ה-1 וה-3 צברו הקיסרים הרומיים רכוש ולפיכך תפקידם של הפרוקרטורים התעצם וצוות עובדים גדול, שרובו ככולו מנה עבדים משוחררים.
כחלק מהמנגנון הועסקו נושאי משרה בכירים לצד פקידים ברמות נמוכות יותר, באופן היררכי, כאשר כולם קיבלו משכורות בהתאם לרמת תפקידים.
כך למשל, הנציבים והפרפקטים השתכרו בסכום של בין 60 ל-300 אלף ססטרטיים לשנה.
לשם ביצוע סמכויות אלו, הושאלו מחד אנשי צבא, ומאידך הועסקו קבלנים פרטיים בשירות המדינה.
בנוסף, חלק מהסמכויות, כדוגמת גביית כספים, אספקת מוצרים ומתן שירותים, הוטלו על הערים ועל אנשים פרטיים.
לדוגמה, אספקת התבואה לרומא, באמצעות מערכת התקשורת שפותחה בפרובינקיות, התבצעה כמעט תמיד דרך הים, שכן דרך זו הייתה מהירה וזולה מהובלה יבשתית.
מקורו של מנגנון איסוף התבואה במצרים, שם שלטון האימפריה הרומית הקפיד על שיטת המנהל התלמיית: הארץ חולקה לכ-40 מחוזות, כאשר כל מחוז כלל מספר נפות, ובכל כפר היו יחידות המנהל המקומיות.
המושל הרומי, יחד עם הפקידים בנפות ובכפרים השונים, דאג לאיסוף התבואה ולהובלתה לאלכסנדריה.
כפי שהיה נהוג בחלק מהמקרים, ההובלה נעשתה לרוב על ידי אנשי מקצוע פרטיים שהועסקו בשירות המדינה.
מושל רודזיה הדרומית היה נציג הכתר הבריטי במושבה הבריטית בעלת הממשל העצמי רודזיה הדרומית בין השנים 1923 ל-1980. המושל מונה על ידי הכתר ופעל כראש המדינה דה יורה, וקיבל הנחיות מממשלת בריטניה.
התפקיד נוצר לראשונה ב-1 באוקטובר 1923, עם הענקת ממשל עצמי אחראי לרודזיה הדרומית.
הוא החליף את תפקיד מנהלן רודזיה הדרומית, שהיה קיים תחת שלטון חברת דרום אפריקה הבריטית.
המושל נדרש לתת הסכמה מלכותית לכל החקיקה שעברה באספה המחוקקת של רודזיה הדרומית, אך היה רשאי גם לעכב את ההסכמה או לשמור הצעות חוק "להנאתו של המלך", כלומר, להחלטת משרד המושבות בלונדון.
שימוש בסמכות זו נעשה בפועל מספר פעמים.
בין השנים 1937 ל-1953, לאור מעמדה הייחודי של רודזיה הדרומית כחלק מחבר העמים הבריטי, המושל מונה באופן רשמי כ"מושל ומפקד עליון".
בשנים 1953 עד 1963, רודזיה הדרומית הייתה חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
מושל רודזיה הדרומית נשאר בתפקידו, אך חלק מסמכויותיו הועברו למושל הכללי של הפדרציה.
במהלך תקופה זו, מושל רודזיה הדרומית שמר על האחריות לעניינים הפנימיים של רודזיה הדרומית, בעוד המושל הכללי היה אחראי לענייני הפדרציה.
ב-11 בנובמבר 1965, ממשלת רודזיה בראשות איאן סמית' הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאות.
המושל דאז, סר המפרי גיבס, סירב להכיר בהכרזת העצמאות ופיטר את ממשלת סמית', בהתבסס על כך שההכרזה הייתה מעשה בגידה בכתר.
עם זאת, ממשלת סמית' סירבה לפנות את מקומה, וטענה כי גיבס הודח מתפקידו.
במקומו, מינתה ממשלת סמית' את קליפורד דופונט ל"קצין המנהל את הממשלה" (Officer Administering the Government).
גיבס המשיך להתגורר בבית הממשלה בסולסברי, אך לא מילא תפקידים רשמיים, שכן ממשלת בריטניה לא הייתה מוכנה להשתמש בכוח כדי להשיב את שלטונה.
הוא התפטר סופית ביוני 1969, לאחר שהבוחרים הלבנים ברודזיה הצביעו בעד הפיכתה לרפובליקה.
רודזיה הכריזה על עצמה כרפובליקה במרץ 1970.
התפקיד נותר פנוי עד 11 בדצמבר 1979, כאשר, בעקבות הסכם בית לנקסטר, לורד כריסטופר סואמס מונה למושל על ידי המלכה אליזבת השנייה, במטרה להשיב את רודזיה לשלטון קולוניאלי בריטי זמני, כדי לפקח על קיום בחירות דמוקרטיות ולהוביל את המדינה לעצמאות מוכרת כזימבבואה.
התפקיד חדל להתקיים עם הענקת העצמאות לזימבבואה ב-18 באפריל 1980.
+ מושלי רודזיה הדרומית # דיוקן שם
אליזבת השנייה – סר רוברט טרדגולד (בפועל) 21 בנובמבר 1953 26 בדצמבר 1954 שנה ו-35 ימים אליזבת השנייה גארפילד טוד 7 סגן-אדמירל סר פבריל ויליאם-פואולט 26 בדצמבר 1954 28 בדצמבר 1959 5 שנים ו-2 ימים גארפילד טוד
מות המחבר היא גישה ביקורתית בתורת הספרות המודרנית, שהגה מבקר הספרות רולאן בארת במאמר הקצר "מות המחבר" שפורסם בשנת 1967. טקסט קצר זה הוא אחת מאבני הדרך בשיח הספרותי הפוסטמודרניסטי.
לפי גישה זאת, קיימת לגיטימציה לקורא המודרני לפרש לפי אמונתו והבנתו של כל טקסט כתוב, אף אם לא זו הייתה כוונת המחבר.
העמדה היסודית של המאמר "מות המחבר" היא עמדה אנטי-הגמונית, המנסחת את היעלמות המחבר מן השיח הביקורתי על הספרות ואת החלפתו בקורא עצמו.
משמע, על הקורא להתעלם מקיומו של המחבר בקונטקסט תרבותי והיסטורי מסוים, כדמות המאחדת את יצירת הספרות, כדי שייפתחו לפניו אפשרויות פרשנות בלתי סופיות.
לפי בארת, הקורא החדש של הטקסט הספרותי הוא האחראי על שחרור הפוטנציאל החתרני של הספרות אל העולם.
אליו מועברת החובה להביא אל המציאות את האופי הסרבני והאנטי-סמכותני של הספרות.
הוא טען כי ברגע שיצירה פורסמה, היא התנתקה מכוונותיו של המחבר ופתוחה לפרשנות מחודשת תמידית על ידי קוראים, המשתמשים בקריאתם בהקשרים שונים.
קדם לחיבורו של בארת המאמר כשל הכוונה (The Intentional Fallacy, 1954), שקבע את המונח "כשל הכוונה" על ידי מחבריו, ויליאם קורץ וימסט ומונרו קרטיס ברדסלי, חלוצי ה-anti-intentionalism ("אנטי-התכוונות"), שפרחה במחצית השנייה של המאה ה-20. גישתם שוללת שימוש בביוגרפיית המחבר ובכוונתו בבואנו לקרוא ולפרש טקסט כלשהו.
מוֹת הוא אל המוות והשאול במיתולוגיה הכנענית.
הוא בנו של אל ראש האלים, אחיהם של בעל, ים וענת.
הוא האחראי על מוות, בצורת, עקרות ורעב.
מקביליו הם האדס היווני ופלוטו הרומי.
משמעות שמו היא משורש המילה מוות, הקיים בכל השפות השמיות.
כינוי נוסף של מות, הבא יחד עם הכינוי "ידד אִל" או "ידד בנ אִל" הוא "עֿזר", כלומר עזוז, גיבור מלחמה.
גם פילון איש גבל מתייחס אל מות (Μουθ) כאלוהי המוות והמקביל הפיניקי לפלוטון - מלך השאול.
בשירה האוגריתית, בעלילות בעל וענת, מות מתואר כאחד האלים העוצמתיים ביותר.
כאשר בעל שולח את שליחו למות, הוא מזהיר אותו שלא יתקרב יתר על המידה משום שמות עלול לבלוע אותו.
וכאשר מות מאיים על בעל שיבלע אותו, בעל מפחד ונכנע ללא קרב.
כאשר מות פוגש את ענת הוא מתרברב בפניה שבלע את בעל אחיה כמו גדי.
אך ענת, אלת המלחמה, היא בין האלים היחידים המסוגלים להתמודד עם מות, והיא מצליחה להביסו וזורעת את בשרו בשדות למאכל לציפורים, ומחיה את בעל.
מוֹת מעיד על עצמו שנפשו מתאווה תמיד להמית: גרונו משתוקק לנפשות של בני אדם, והוא לא יכול לבוא על סיפוקו ולהשביע את רעבונו זה.
יש לו תאווה אינסופית לבלוע.
הוא אוכל בשתי ידיו, ובוצעים לפניו שבע מנות ומוזגים לפניו כוס [גדולה] כמו כד.
מות מתואר כמחזיק בידו מטה שכול ומטה אלמון ('בדה חֿט תֿכל בדה חֿט אֻלמנ' - בידו חוטר שכול, בידו חוטר אלמון).
בפולחן ובדת האוגרית לא נמצאו מנהגי תפילה וזבח לכבודו, אולם המואבים עבדו את מקבילו בעל פעור, זבחו לו וקראו על שמו יישובים.
לפי המיתולוגיה הכנענית שוהה האל מות מתחת לאדמה בממלכת המתים, שנקראה המרי (מאותו שורש של המילה מהמורה, שמשעותו כנראה היא "שטף, בלע"), וניתן להקבילה למושג השאול בתנ"ך.
מושבו של מות מתואר "מכ כסאֻ תֿבתה חֿחֿ ארצ נחלתה", כלומר "מך כיסא שבתו, חוח ארץ נחלתו".
כמו ביהדות הקדומה, גם במיתולוגיה הכנענית לא היה קיים המושג "גיהנום" או מקבילה אחרת שלו.
ממלכת המתים הכנענית, שנחשבה כ"עולם שמעבר לחיים" נחוותה כמקום של חירות ושחרור ("בית החופשית", באוגרית "בת חפתֿת").
הראייה הכנענית של המוות הייתה סופית ומוחלטת, בלא מושג המקביל לתחיית המתים, והנשמות הנכנסות לממלכת המתים אינן יוצאות ממנה עוד.
אלא שבניגוד לנשמות בני האדם, היו האלים נכנסים אליה ויוצאים ממנה באופן סדיר.
שפשו, אלת השמש השוכנת בשמים במשך היום, מגיעה לעולם התחתון כל יום אחרי שקיעתה בערב.
"קבר שפש" הוא אחד מן הכינויים שמופיעים בלוחות אוגרית עבור עולם המתים.
ההסבר הכנעני לעונות השנה אף הוא מסתמך על קיומה של חמירי, ממלכת המתים והשאול.
בעל הדד, אחיו של האל מות, מבלה מחצית מן השנה בעולם המתים, משך זמן זה הוא עונת הקיץ החמה והשחונה, שבה אין גשמים.
מדי שנה מגיעה אחותו ענת, אלת המלחמה, כדי להילחם עם האל מות ולהחזיר את בעל הדד, אל החורף הטוב, הנותן חיים.
בספר ירמיה ט' כ' (מצוין בסעיף הבא), מתואר אחד הרמזים הברורים ביותר להכרת מיתוסי כנען הצפוניים בממלכת יהודה.
בלוחות אוגריתיים (CA 3 II, שורות 124–127), נמצאו הקבלות דומות להפליא בסיפור עלילת בעל הבונה את ארמונו, כאשר כושר וחסיס, אל המלאכה והאומנות מקבל הנחיה ברורה: אל לו לכושר וחסיס להקים צוהר או חלון בארמונו של בעל.
חששו של בעל הוא מפני אחיו, מות, אשר על פי תיאורו, נהג לחדור דרך חלונות הבתים בלילות כדי לטרוף את החיים אל ממלכתו, שאול.
הרמזים בפסוק מספר ירמיה מקבילים: "מות", "חלונינו", "ארמנותינו".
וכן, האנשת המות לישות בפני עצמה המכריתה עוללים ובחורים.
קאסוטו סובר שבכמה מקומות בתנ"ך יש התייחסות אל מות כאל ישות פרסונלית בדומה למות הכנעני, רק שלפי ההשקפה הישראלית מות ירד ממדרגה של אל למדרגה של שד ומאוחר יותר למלאך המוות, אף שאופיו נשאר כשהיה.
הוא מתואר כמי כבעל נפש עזה, שאינו יודע שבע, ופיו פעור לבלוע תמיד.
לסברתו, ניתן למצוא בתנ"ך התייחסויות רבות המכוונות כלפיו, כתיאור של ישות פרסונלית המתגנבת לתוך העיר: ; כמקום נסתר בעל שערים: ; כיישות בולענית בעל רצון אינסופי לכלות ולבלוע כל דבר: , ובדומה לכך: .
באיוב הוא מתואר כמי שיש לו בן: – בן שבו יש את התגשמות המחלות.
בפסוק העוקב הוא מתואר כ.
מות הנזיר הוא רומן היסטורי מודרני מאת אלון חילו, שראה אור בשנת 2004 בהוצאת חרגול.
עלילת הרומן, בעריכת אלי הירש, מתרחשת בדמשק בשנת 1840, בתקופת עלילת דמשק.
ספר ביכורים זה התקבל בהפתעה, ובביקורת דו משמעית, אצל מבקרי הספרות.
למרות שהספר אינו תיעודי, הוא מסתמך על אירועים היסטוריים ועל עובדות המתועדות בספרי ההיסטוריה.
הספר זכה לשבחים מפי מבקרי הספרות החדשה, נחשב לרב-מכר, ותורגם לאנגלית, צרפתית, איטלקית, יוונית והולנדית.
הוא נבחר לאחד מתוך חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר 2005, וזכה בפרס נשיא המדינה ליצירת ביכורים, 2006.
הספר יצא במהדורה מחודשת ביוני 2014 בהוצאת חרגול וידיעות ספרים.
"המהדורה המחודשת של 'מות הנזיר' שאתם אוחזים בידיכם יוצאת לאור בסיומה של השנה המטלטלת והמשמעותית ביותר בחיי האישיים", כתב חילו בהקדמה לספר.
"בדיוק לפני שנה, בקיץ 2013, בגיל ארבעים ואחת, החלטתי לשנות את חיי מן הקצה אל הקצה, להתחבר אל האני האמיתי שלי ואל המיניות האמיתית שלי – ולצאת מהארון".
יש הגורסים כי מדובר ביצירה רומנטית.
הוא מהווה את אחד מהדימויים המזוהים ביותר עם המהפכה הצרפתית.
הציור מציג את מותו של ז'אן-פול מארה, רופא ממוצא שווייצרי ומהפכן, שהיה אחד משלושת "הטריומווירים" המונטניארדים לאחר הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 (יחד עם ז'ורז' דנטון ומקסימיליאן רובספייר) והמסיתים הראשיים שהובילו לשלטון הטרור שנפתח לאחר מותו.
מארה נרצח, בעת שטבל באמבט מרפא, על ידי שארלוט קורדה, אוהדת הסיעה הז'ירונדינית הליברלית יחסית.
ההתנקשות במארה עוררה פאניקה וזעם בקרב המונטניארדים והייתה אחד המניעים הראשיים להחלת שלטון הטרור.
קורדה עצמה הוצאה להורג באמצעות גיליוטינה ב-17 ביולי 1793. דויד היה מקורב למארה ותמך ברובספייר.
דויד אף ארגן את הלוויה המפוארת של מארה וצייר את דיוקנו כמרטיר החשוב ביותר של המהפכה.
הציור הוצג באספה המחוקקת כארבעה חודשים לאחר מותו של מארה, והפך מכשיר תעמולה בידי השלטון המהפכני.
תלמידיו של דויד אף יצרו כמה העתקים של הציור בין השנים 1793–1794. לאחר הוצאתו להורג של רובספייר בשנת 1794, סר חינו של הציור בעיני השלטון החדש, ובשנת 1795 הוא הוחזר לרשותו של דויד.
לאחר מותו של דויד נשכח הציור ומשפחתו ניסתה למכור אותו ללא הצלחה.
במחצית המאה ה-19 החלה התעניינות מחודשת ביצירה, בייחוד לאחר שהמשורר ומבקר האמנות שארל בודלר כתב על הציור.
עדות להתעניינות זו ניתן למצוא בציור "שארלוט קורדה" (1860) מאת הצייר הצרפתי פול ז'אק אמי בודרי (Paul-Jacques-Aimé Baudry), המתאר את מחזה המוות מציורו של דויד מזווית ראייה שונה, החושפת את דמותה של קורדה.
במהלך המאה ה-20 שימש הציור השראה לציירים שונים, כדוגמת פבלו פיקאסו, אדוארד מונק והאמן הברזילאי ויק מוניז שצילם בשנת 2008 בהר הזבל הגדול שבריו דה ז'ניירו את סנטוס מראשי מלקטי הזבל כשהוא שוכב בג'קוזי מקולקל שמצא במזבלה.
היצירה "מות מארה" בגרסה של ויק מוניז נמכרה במכירה פומבית בלונדון ב-28 אלף דולר לשיקום תנאי העסקתם של מלקטי הזבל בריו דה ז'ניירו.
בספרות בולט מחזהו של פטר וייס (Peter Weiss) - "מארה סאד" (1963), המשתמש בציור כבסיס מרכזי לעלילת המחזה.
להקת הפוסט פאנק/שוגייז האמריקאית "Have A Nice Life" השתמשה בציור זה לעטיפת אלבומם משנת 2008 "Deathconsciousness", אלבום שנהפך לקאלט בקרב חובבי מוזיקה אינדית.
בתיאור מותו של מארה יצר דויד שילוב בין תיאור ריאליסטי לבין אידיאליזציה של הדמות.
מארה יושב באמבט המכוסה בסדין לבן ובשמיכה ירוקה המסתירים לוח כתיבה מעץ, חפצים אותם ראה דויד בביקור בחדרו של מארה ביום שלפני הרצח.
בידו האחת הוא מחזיק דף נייר ועליו מכתב ואילו ידו האחרת שמוטה על הרצפה ומחזיקה בנוצה.
לצד האמבט, שמימיו אדומים מדם, ניצבת שידה עשויה עץ ועליה קסת דיו, נוצה ונייר כתיבה.
פלג גופו העליון של מארה בולט מן האמבט וראשו העטוף בבד לבן שמוט לאחור.
דויד בחר לא להדגיש את הזוועה שברצח.
פצעי העור של מארה אינם מתוארים ואף חתך הסכין מתואר בצורה מזערית.
גם פניה של הדמות מביעים שלווה, המועצמת על ידי הרקע השטוח של הציור ועל ידי הבדים הלבנים המבודדים את הדמות.
תנוחת הגוף של מארה מזכירה את דמותו של ישו ביצירות כגון פסל ה"פייטה" (1499) של מיכלאנג'לו או הציור "ההורדה מן הצלב" (1602-1603) מאת קאראווג'ו.
בציור דוד מכניס את המכתב שמארה קרא בזמן ששארלוט קורדה התגנבה לבית ובעצם כך יכלה לרצוח אותו.
בנוסף, מכיוון שדוד הכיר את מארה לפני המוות וחש זעזוע מהמוות הלא צפוי, הוא הקדיש לו את הציור וכך אפשר לראות שבשולחן שבתמונה רשום "למארה מדוד".
מות אדוניס הוא ציור שמן על קנבס משנת 1614 לערך מאת האמן הפלמי פטר פאול רובנס.
הציור המונומנטלי במידות של 3.25 מטר לרוחב ו 2.12 מטר לגובה, מתאר את האלה ונוס המבכה את אהובה המת כאשר מצטרפים אליה בצערה שלוש הגראציות וקופידון.
הציור מוצג במוזיאון ישראל בירושלים.
אדוניס הוא דמות מסיפורי האהבה של המיתולוגיה היוונית והרומית ובעיקר בהקשר של הרפתקאותיו המשותפות עם ונוס אלת האהבה והיופי.
על פי הסיפור המיתולוגי היה אדוניס בן אדם ולא בן אלים אך למרות זאת נחשב כאל האחראי על הפריון החקלאי.
אדוניס מתקשר לעולמם של אנשי הטבע והציידים והוא מגלם בדמותו את היופי והעלומים הגבריים.
על פי המיתולוגיה גידלה האלה ונוס את אדוניס כאם והוא הפך למאהב שלה.
באחת מגיחות הציד שלו נפצע אדוניס פציעה קשה בירכו על ידי חזיר בר ומת מפצעיו בידיה של ונוס.
ונוס יצקה את נקטר האלים על הדם הניגר וממנו צמחו פרחי הכלנית האדומים.
ונוס התחננה על חיי אהובה אצל יופיטר והוא התיר לאדוניס לבלות מחצית השנה עם ונוס ואת המחצית השנייה בשאול.
מותו ותחייתו של אדוניס מרמזים על חילופי עונות השנה בטבע.
בציור הושפע רובנס עמוקות מן המיסטיקה הנוצרית אשר דנה בסיפור צליבתו של ישו, קינת הנשים עליו ותחייתו מחדש.
בהשפעת המקורות הנוצריים הקלאסיים ונוס מופיעה כאם ומאהבת אשר מבכה את מות בנה שהיה גם מאהבה.
שלוש הגרציות מסמלות את אלות החן והחסד.
ההקשר המיסטי בא לידי ביטוי בדמו של אדוניס המחלחל לאדמה והופך לפרח, וגורלו שהומתק לבקשתה של ונוס על ידי אבי האלים.
צבעי הבדים העוטים את הדמויות נושאים גם הם בתוכם משמעויות נסתרות: האדום מסמל את המלכות, הכחול מסמל את השמימי והנשגב, והלבן מרמז על הטוהר וצבע התכריכים של המת.
בניגוד לתיאורים הקלאסיים מן המיתולוגיה שבהם בני האדם קמלים ומתכערים ולעומתם האלים נותרים צעירים ויפים לנצח, הרי שכאן מופיעה ונוס האבלה, האלה בת האלמוות המתוארת כמי שיופייה אבד לה ונתכערה, ולעומתה בן התמותה המת נותר צעיר ויפה.
רובנס יוצר בציור קומפוזיציה מורכבת של משולשים הכוללת את רגלו של אדוניס, שלוש הגרציות, והמשולש שנוצר בין אדוניס וונוס הרוכנת מעליו.
הקומפוזיציה גורמת לריכוז מבטו של הצופה לעבר מפשעתו המדממת של אדוניס ומרמזת למוטיב הסירוס המובלע בה.
בניגוד לסיפור המיתולוגי המקורי אשר בו מתוארת פציעתו של אדוניס בירכו, מעדיף כאן רובנס לערוך שינוי קטן המרמז לעובדה כי יש הרואים בחזיר הבר שתקף את אדוניס את התגלמותו של האל מארס שהיה אחד ממאהביה של ונוס ואשר בקנאתו גרם לסירוסו של אדוניס.
יש המציעים את ההקבלה שבין הסירוס לבין פעולת הקציר האופיינית לאדוניס שהיה אל הפריון החקלאי.
הכלבים הם היחידים בציור אשר אינם מפגינים רגשות צער.
בניגוד לוונוס והגרציות, הכלבים מסמלים את הטבע במובנו הרחב ביותר ובעיקר אדישות הנצח שלו לרגשות החיים המוות והאהבה, שאינם משפיעים על מסלולו, לעומת סבלם של האוהבים והחיים.
מוּת הוא שמה של אלה מצרית במצרים העתיקה.
משמעות שמה במצרית קדומה הוא אמא.
מות נחשבה לאלה חשובה הקשורה במים שהכול נברא דרכם.
היא מתוארת כאישה כשעל ראשה היא נושאת את הכתר הכפול של מצרים, הכתר האדום של מצרים התחתונה והכתר הלבן של מצרים העליונה, שני הכתרים גם יחד מסמלים את איחוד מצרים.
שליטי מצרים השונים תמכו בפולחן האלה מתוך רצון להדגיש את סמכותם ואת זכותם לשלוט.
בין תאריה הרבים היו גם "אם העולם", "העיניים של רע", "מלכת האלות", "גברת השמים" ו"אם האלים".
מקום הסגידה העיקרי לאלה היה בכרנך יחד עם בן זוגה האל אמון, ובנם האל ח'וֹנסוּ, המכונים שלישיית תבאי.
במקדש נמצא פסל שלה שנחשב כהתגלות הנשמה.
הטקסים במקדש כללו תפילה יומיומית של פרעה וכוהנות מות.
מות החום של היקום הוא רעיון תאורטי העוסק בגורל היקום, לפיו היקום יגיע לסיומו במצב בו הוא יהיה קרוב לשיווי-משקל תרמודינמי.
כלומר, כאשר רמת האנרגיה החופשית תגיע לרמה מספיק נמוכה, כך שלא יתאפשר יישום תהליכים ספונטניים או תהליכים צורכי אנרגיה.
כמובן, גם חיים לא ייתכנו במצב כזה.
תיאוריה זו מתבססת על תרמודינמיקה.
רעיון זה תואר לראשונה בעבודתו של ויליאם תומסון, בשנות ה-50 של המאה ה-19. בנוסף, רעיון זה הוא הנושא המרכזי בסיפורו הקצר של אייזק אסימוב, השאלה האחרונה.
מוות-החום אליו צופים שהיקום יגיע הוא למעשה שיווי-משקל תרמודינמי.
זה שקול למינימום של האנרגיה החופשית, או המקסימום של האנטרופיה (מתוך החוק השני של התרמודינמיקה – עקרון גידול האנטרופיה).
על-מנת להבין את התהליך שעל-פי מודל זה צפוי לעבור היקום, נבחן מערכות מקרוסקופיות שונות במצב של מוות-חום:
מערכת של גזים שאינם זהים (נבדלים ביניהם בלפחות מאפיין אחד, כגון סוג הגז, טמפרטורה, לחץ ופוטנציאל כימי.
יש להדגיש כי לא מתקיימים תנאי הפרדוקס של גיבס): דוגמה לכך היא בלון (מערכת מבודדת) מחוץ לשדה כבידה, ובתוכו נמצאים שני גזים, המופרדים על ידי מחיצה האטומה למעבר של אנרגיה (חום) ושל חומר (חלקיקים או מולקולות, לצורך העניין).
במצב הנתון, כל אחד מבין שני הגזים במכל נמצא בשיווי-משקל בפני עצמו, במערכת המבודדת (קצותיה הם המחיצה, והחלק המתאים מהדופן הפנימית של הבלון).
מאידך, מייד כאשר נסיר את המחיצה, המערכת הכוללת (הבלון כולו) לא תהיה במצב של שיווי-משקל.
לכן, בהסרת המחיצה, הגזים "יתערבבו" ו"יתמזגו", וכך יגיעו למצב שיווי-משקל משותף, זאת כתוצאה משיקולים תרמודינמיים.
נוסיף כי ישנן מערכות של נוזלים אשר ניתן להכליל תוצאה זו עבורן (גם במערכות אלו לא נתייחס לכבידה), למשל, תרכיז ומים.
מערכת של חומרים בפאזות שונות: באופן דומה לדוגמה הקודמת, מצב שיווי-המשקל הוא מצב בו החומרים "מעורבבים".
מצב זה ינבע ממעברי פאזה של חלק מהחומר (במקרה שהטמפרטורה של החומרים שונה מספיק, כך שאחד החומרים יעבור התכה, הקפאה, המראה וכו'), ותגובות כימיות (כגון יצירת מולקולות או קולואידים).
דוגמה לכך היא מערכת של ברזל, מים וחמצן, בה לאחר זמן רב נקבל מעין תמיסה של חלודה.
באופן כללי, האנרגיה החופשית של המערכת תקטן, עד שלא יהיה משתלם אנרגטית לבצע תגובות כימיות (ולכן, הן לא יבוצעו).
זה שקול לכך שהאנטרופיה של המערכת מרבית.
שני גופים (שלא נוגעים זה בזה) בחלל ריק ומבודד: שיווי-המשקל במקרה זה מורכב משני חלקים.
ראשית, כל גוף בנפרד יהיה במצב שיווי-משקל פנימי.
בנוסף, משיקולי קרינת חום, שני הגופים יגיעו לטמפרטורת שיווי-משקל (אותה ניתן למצוא, למשל, באמצעות חוק סטפן-בוצלמן).
דהיינו, במצב שיווי-משקל, גם הטמפרטורה של שני הגופים נקבעת, וגם כל גוף בפני עצמו נמצא במצב שיווי-משקל.
באופן כללי, מתוך שלוש הדוגמאות הללו, ניתן להבין מהי המשמעות של מוות-חום: "שיתוק" מוחלט של המערכת עקב הגעתה למצב שיווי-משקל.
"שיתוק" משמעו שלא מתקיימות תגובות כימיות במערכת (שכן משיקולים אנרגטיים, כל התגובות המשתלמות אנרגטית כבר התרחשו).
כמו כן, הטמפרטורה נמצאת בשיווי-משקל.
כך, למעשה, אנו מבינים כי מצב שיווי-משקל שקול לאנרגיה חופשית מינימלית, כלומר, לאנטרופיה מרבית.
ההכללה של תוצאות אלו לכל היקום אמנם קשה תפיסתית, אך באופן עקרוני ניתן לדמיין איך יראה היקום במצב של מוות-חום.
נשים לב כי מוות-חום ושיווי-משקל הם שני רעיונות זהים, המבוטאים בדרך שונה – בעוד שיווי-משקל מדבר על הגעה למצב המסתבר ביותר (הגדרה סטטיסטית), מוות-חום מדבר על הגעה למצב שבו אמנם ייתכן וקיימת אנרגיה חופשית במערכת, אך היא קטנה מכדי שיוכלו להתבצע בה תהליכים (הגדרה תרמודינמית).
תומסון הכליל את שני החוקים הראשונים של התרמודינמיקה לכל היקום (נכונות המודל נתונה לוויכוח, ראו בפרק "טענות החולקות על רעיון זה").
היקום הוא מערכת תרמודינמית מבודדת: מערכת תרמודינמית מבודדת היא מערכת שלא יכולה להחליף חומר או חום עם סביבתה (שהיא בפני עצמה מערכת תרמודינמית).
למעשה, היקום מוגדר כך שאין לו סביבה (אם הייתה ליקום סביבה איתה הוא היה מקיים אינטראקציה, אזי היא הייתה חלק ממנו).
לכן, באופן ריק, היקום הוא מערכת מבודדת.
עקרון גידול האנטרופיה תקף למערכות אינסופיות (בפרט היקום): הנחה זו היא הכללה שביצע הפיזיקאי רודולף קלאוזיוס.
שילוב שתי ההנחות הללו, שקול לחוק השני של התרמודינמיקה, עבור היקום כולו.
לכן, נובעת המסקנה כי האנטרופיה תמשיך לגדול עד שתגיע לערכה המרבי, וכאשר תגיע לערכה המרבי (למצב שיווי-המשקל, או ליתר דיוק – לכל מצבי שיווי-המשקל, לפי הנחת הארגודיות, שכן קיים ניוון של המצבים הללו), נקבל את מוות-החום המדובר.
רעיון זה מתואר באופן מפורט בין היתר בעבודתו של צ'ארלס ליינווייבר (Charles H.
נשים לב כי הרעיון של חץ הזמן מבוסס על עיקרון זהה, ומוביל אותנו למסקנה זהה.
נבהיר כי מוות-חום אינו מצריך הגעה לטמפרטורה מסוימת, אלא רק הגעה למצב שיווי-משקל תרמודינמי, או מצב שמספיק קרוב אליו (מצב בו הפרשי הטמפרטורה, או הבדלים אחרים באנרגיה, קטנים מכדי שתהיה האפשרות לבצע עבודה).
דוגמה פשוטה המבהירה את העיקרון הזה היא תה בתרמוס (המשמש כמבודד של התה) – גם תה חם וגם תה קר נמצאים בו בשיווי-משקל.
כלומר, המשקה נמצא בו במצב שיווי-משקל, ללא קשר לטמפרטורה שלו.
נכליל דוגמה זאת לכל מערכת מבודדת, ובכך גם ליקום (תחת הנחה 1).
הזמן המשוער שייקח ליקום להגיע למצב של מוות-חום
בהינתן מודל זה, היקום, בעוד פרק זמן סופי, יגיע למצב של מוות-חום.
לכן, ניתן להסיק שזמן החיים של היקום סופי.
כלומר, לא רק שהזמן שנותר ליקום עד שיגיע למצב של מוות-חום הוא סופי, אלא גם שפרק הזמן שעבר מראשית היקום (בתצורתו המוכרת) ועד עכשיו – גם הוא סופי.
על-מנת לקבל פרופורציה באשר לפרקי הזמן שלוקח למערכות להגיע לשיווי-משקל באופן טבעי, נבחן כמה דוגמאות:
על-מנת להסיר מיקרומטר של גלוון (חם), נדרשת שנה שלמה של בלאי טבעי.
זמן מחצית-חיים של פלוטוניום-238 הוא כ-87.7 שנים.
הזמן שלוקח לבקבוק פלסטיק להתפרק (בהטמנה) הוא כ-450 שנים.
במצרים התגלו שרידי עצמות בקברים מלפני כ-5,200 שנים.
נשים לב כי אלו הן מערכות זניחות מאוד ביחס ליקום.
לכן, גם פרקי-הזמן המתוארים הם זניחים ביחס לפרק הזמן שנדרש ליקום להגיע למוות-חום.
לפי הערכות שונות, ביקום יש כ- כוכבים (מספר זה, לשם אינטואיציה, דומה בסדר-הגודל למספר אבוגדרו).
חישובים שונים שנעשו נותנים סדרי גודל עבור הזמן שלוקח למערכות בסדר-גודל גלקטי להגיע למצב של מוות-חום (נתונים נוספים מרוכזים בעמוד הבא ובספר הבא):
זמן דעיכת מערכות השמש הוא בסדר גודל של שנים.
זמן דעיכת חורים-שחורים מסיביים, עקב תהליכים כגון קרינת הוקינג, הוא בסדר-גודל של שנים.
הזמן שיחלוף עד הגעת היקום למצב של מוות-חום הוא בסדר-גודל של שנים ועד שנים.
טענות החולקות על רעיון זה
ישנן טענות המתעמתות עם הנחות המודל הפיזיקלי שצוינו לעיל.
אין מחלוקת באשר לכך שמן ההנחות הללו נובעת התחזית של מוות-החום של היקום, אלא יש מחלוקת עם ההנחות עצמן.
כלומר, במידה והטענות המנוגדות להנחות הללו הן נכונות, הן שומטות את הבסיס התאורטי תחת הרעיון של הגעת היקום למצב של מוות-החום.
טענות החולקות על הנחה 1: האם אכן היקום הוא מערכת מבודדת?
יש הטוענים כי היקום אינו מערכת מבודדת.
ההכללה של המערכת מבודדת לאינסוף שנויה במחלוקת – יש הסבורים כי ההגדרות המוכרות לא תקפות בגבול לאינסוף.
לדעת רבים, דיון זה הוא בעיקרו פילוסופי.
יש הטוענים כי היקום הוא מערכת פתוחה, אשר בפרט אינה מבודדת.
טענה זו מתבססת בין היתר על תורת הכאוס.
טענות החולקות על הנחה 2: האם אכן מתקיים ביקום עקרון גידול האנטרופיה?
יש הטוענים כי לא מתקיים עקרון גידול האנטרופיה ביקום.
גם לטענה זו שני מישורים:
פיזיקאים רבים חלקו על הנחה זו באופן עקרוני, עקב כך שהיא מבוססת על התייחסות לאנטרופיה של היקום, על אף שלטענתם היא אינה מוגדרת באופן מדויק, ולכן להכללות שמבצעים עבור היקום הקשורות לאנטרופיה הכוללת שלו, אין משמעות.
ביניהן, הכללת עקרון גידול האנטרופיה – עליה מתבסס הרעיון של מוות-החום של היקום.
הבולט מבין הפיזיקאים שנקטו בגישה זו הוא מקס פלאנק.
אריה בן-נאים טוען כי הכללה זו היא "הכללת-יתר".
הפיזיקאי ההונגרי לסלו טיסה (László Tisza) תקף טענה זו מזווית אחרת, באומרו כי עקב כך שהיקום לא נמצא בשיווי-משקל, לא ניתן לייחס לו אנטרופיה.
דעה זו היא חלק מדיון מקיף יותר, על אנטרופיה מחוץ לשיווי-משקל (זהו דיון בתחום תרמודינמיקה מחוץ לשיווי-משקל).
בשנת 2011 פרסם הפיזיקאי ג.
פטין מאמר המתאר מודל אפשרי של המרת קרינה (חלקיקים קוסמיים) למסה.
מודל זה משלים את המודל הידוע של המרת מסה לקרינה, וסותר, לשיטתו, את עקרון גידול האנטרופיה עבור היקום כולו.
מהעיקרון שהוא מבקש לסתור, בשילוב עקרון אוניברסליות האנטרופיה, נובע כי כל יצירת מסה מקרינה תצטרך לבוא על חשבון הפיכת כמות גדולה יותר - של מסה אחרת - לקרינה.
מושצ'יסקה (באוקראינית: Мостиська, מוסטיסקה; בפולנית: Mościska) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיירה נמצאת 15 קילומטר מזרחית לגבול עם פולין.
מדובר בעיירה ציורית, בעלת שפע של מבנים אדריכליים ייחודיים מהתקופה האוסטרו הונגרית ו7התקופה הפולנית.
בעיר ישנם מספר בתי מלון.
מושצ'יסקה נזכרת מהמאה ה-10, ובמאה ה-14 סופחה לממלכת פולין בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין.
בשנת 1404 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי המלך ולדיסלב השני יגיילו.
במהלך השנים נהרס היישוב כתוצאה מפשיטות הוולאכים, הטטרים והטורקים.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל היישוב בשטח גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
ב-22 במרץ 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, נחנך בעיירה בית חולים שדה ישראלי.
בית החולים "כוכב מאיר" הוקם על ידי המרכז הרפואי שיבא בתוך בית ספר.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,300 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה העיירה למספר ימים בידי הגרמנים, ובתקופה זו רצחו אוקראינים מקומיים כמה יהודים בה.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב הועברה העיירה לשליטת ברית המועצות, ובתקופה זו נאסרה הפעילות הציבורית היהודית בעיירה, תוך הגליית מספר בעלי הון יהודים מהעיירה.
ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את העיירה בשנית, ורצחו בה מיד יהודים שהואשמו בקומוניזם.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה, בהן חלק מהיהודים נרצחו.
בסוף שנת 1941 רוכזו כ-3,000 יהודי העיירה וסביבתה בגטו שהוקם בה, בו נספו רבים מהם מקור ומרעב.
כמה מאות גברים יהודים מהגטו שולחו למחנות עבודה באזור.
בין ה-12 ל-13 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים.
כ-2,000 יהודים נרצחו במהלך האקציה, והיתר שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
מושע, משאע, מושה, מושעא או מושאע (בטורקית: muşah, מהמילה הערבית مشاع, מֻשַׁאע) הוא מושג מחוק הקרקעות העות'מאני של 1858. המושג מקובל במדינת ישראל לתיאור בעלות משותפת על נכס מקרקעין על פי חוק המקרקעין (פרק ה'), וגם בנכסים שמנוהלים ברשות מקרקעי ישראל.
פירוש השם משאע הוא "שותפות".
אולם השותפות לא בהכרח מעידה על בעלות.
למשל, בעל אדמה יכול היה להחכיר אותה למשפחה מסוימת וזו החליטה לחלק בינה לבין עצמה את השטח המוחכר לעיבוד משותף כמשאע.
ברבות השנים התגלו מספר שיטות אחזקה משותפת מקרקע מעובדת ועד למרעה משותף.
המשאע הקלאסי שמוזכר בדרך כלל בספרות הוא צורת עיבוד שלכל שותף יש חלק מסוים בקרקע (סהם) אבל אין לו קרקע מוגדרת כשלו משום שכל תקופה מסוימת, בדרך כלל שנתיים, המעבדים החליפו ביניהם חלקות.
למרות שבעיניים מערביות השיטה נראתה לעיתים אווילית, הרי שבפועל, כפי שהציג החוקר עמוס נדן, הייתה זו שיטה מותאמת לצורכי הפלאחים ובמידת הצורך בוטל העיבוד בשיטת המשאע אפילו על ידי האיכרים/פלאחים בעצמם (פעולה שנקראת מפרוז).
פרופסור דוד גרוסמן ופרופסור רות קרק חקרו את נושא המשאע בכלל ובארץ ישראל בפרט וכתבו סדרה מקיפה של מאמרים שהתפרסמו בכתבי עת וספרים בינלאומיים.
במפנה המאה העשרים, כ-70 אחוזים של הקרקעות המעובדות בארץ ישראל-פלשתינה היו אדמות משאע, אדמות שהיו בחזקתן של הקהילות הכפריות, והיו מחולקות מחדש מעת לעת.
הרפורמה האגררית בתקופת המנדט פירקה חלק משותפויות המשאע.
מאז חקיקת חוק המקרקעין ב-1969, פירוק שותפות במקרקעין מתבצע על פי הוראות החוק.
בכניסה לעסקה שכזאת על הקונה לקחת בחשבון שהרכישה היא רכישה על בסיס מזומן ללא הלוואת משכנתא, ובנוסף רכישה כזאת עלולה להוות בעיה במכירת נכס שכזה.
באין הוראה אחרת, כל מחזיק במושע מחזיק בחלק שווה במקרקעין המשותפים.
כל מחזיק במושע רשאי לעשות שימוש סביר במקרקעין ללא הסכמת שאר השותפים.
לבד משימוש סביר זה, הרי שיש לשותף שתי עילות נוספות לעשות שימוש בלא הסכמה.
ראשית, יכול השותף להשתמש בנכס ללא הסכמה כאשר ישנו צורך דחוף ובלתי צפוי מראש להחזקת המקרקעין ולניהולם, וכן כאשר יש צורך לעשות את הדרוש באופן סביר למניעת נזק העלול להיגרם למקרקעין.
בהיעדר הוראה אחרת בהסכם השיתוף, ניתן לנהל את המקרקעין ניהול רגיל באמצעות תמיכה של רוב בעלי המקרקעין.
זכויות ההצבעה מתחלקות לפי החלק היחסי בבעלות.
אך עקרון שלטון הרוב כפוף לעקרון תום הלב על פי פסק דין זול בו בע"מ נגד זיידה.
בהחלטות החורגות מניהול רגיל של המקרקעין, נדרשת הסכמת כלל השותפים.
בפסיקה נקבע כי השכרת נכס שאינו בשימוש תחשב לשימוש רגיל.
לעומת זאת, הפסקת פעילותו של נכס מסחרי לצורך השכרתו לא תיחשב שימוש רגיל.
עוד עולה מהפסיקה כי הקניית חזקה בלעדית בחלקים מסוימים במקרקעין לכל אחד מהשותפים עשויה להיחשב לניהול ושימוש רגילים.
לעומת זאת, בניה חצר המשותפת וכן איסור על שותפי המיעוט להיכנס למקרקעין אינם נחשבים לניהול ושימוש רגילים.
חלקו של כל אחד מהשותפים במקרקעין הוא בלתי מסוים בקרקע.
על השותפים חלה חובה שלא לקפח את השותפים שבמיעוט.
כך, בין היתר, עליהם להתחשב באינטרסים של כלל השותפים, ולשמוע את טענותיהם בנפש חפצה.
אם זכויותיו של שותף קופחו, הרי שפתוחה בפניו הדרך לפנות לבית משפט השלום.
המחזיקים במושע רשאים לרשום את הסכם השיתוף שלהם בלשכת רישום המקרקעין.
כוחו של הסכם השיתוף יפה כלפי כולי עלמא.
שיתוף בנכסים על-פי חזקת השיתוף חל כבר החל מהשלב בו בני הזוג נשואים, ואילו שיתוף על פי חוק יחסי ממון בין בני זוג הוא שיתוף דחוי, אשר משתקלל רק עם הסדר איזון המשאבים.
הסדר האיזון יכול שיכנס לתוקף עם פקיעת קשר הנישואין, או בהתקיימות עילות אחרות על-פי חוק.
למועד היווצרות השיתוף יכולות להיות השלכות בתחרות בין זכויות ובשאלת יכולתם של נושים לרדת לנכסים.
כך, למשל, בעוד שבן זוג הנהנה מחזקת השיתוף יגבר על נושה על-פי הלכת אהרונוב, הרי שבהסדר איזון המשאבים זכותו של הנושה קמה לפני שהשיתוף השתכלל.
בשותפות ישנן שלוש הגבלות קוגנטיות מרכזיות.
ראשית, הגבלה על יכולתו של שותף להעביר את חלקו במקרקעין מוגבלת ל-5 שנים.
הגבלה זו היא מוחלטת, והשותף המעוניין למכור את חלקו בתום 5 שנים יכול לעשות זאת, מבלי לפנות לבית משפט בעניין ומבלי לקבל את הסכמת יתר השותפים (זהו אף המצב בהיעדר התייחסות לכך בהסכם השיתוף).
הגבלה קוגנטית נוספת, לפיה אין בכוחו של הסכם השותפות כדי להגביל את יכולתו של שותף להביא לפירוק השיתוף במשך למעלה מ-3 שנים.
ואולם, הגבלה זו אינה מוחלטת, והשותף המעוניין בפירוק השיתוף יצטרך לפנות לבית המשפט, שיהנה משיקול דעת רחב יותר בהחלטתו האם לפרק את השיתוף.
כך, בעוד שבהיעדר כל התייחסות בהסכם השיתוף שיקול דעתו של בית המשפט מוגבל, הרי שבמצב ובו הסכם השיתוף קובע תקופה ארוכה מ-3 שנים, בית המשפט יאפשר את פירוק השיתוף רק אם הדבר נראה לו צודק בנסיבות העניין.
הגבלה קוגנטית שלישית נוגעת אף היא לזכותו של שותף להביא לפירוק השיתוף בניגוד לאמור בהסכם השותפות.
כך, כאשר שותף בונה/נוטע במקרקעין המשותפים בניגוד להסכם השיתוף, הרי שקמה לו זכות לתבוע את פירוק השיתוף אף בניגוד להסכם השיתוף.
בנוסף, קמות לשותף הזכויות הרגילות בגין בניה ונטיעה במקרקעי הזולת.
בפירוק שיתוף על-דרך של חלוקה בעין, יקבע בית המשפט את השיתוף ככל-הניתן כך שהמחוברים יוותרו בידי המקים.
כל שותף חייב לשאת בהוצאות התחזוקה על-פי חלקו.
שותף שהשקיע יותר מכפי חלקו, זכאי לתשלומי איזון מיתר השותפים.
השותפים זכאים לחלקים בפירות השותפות על-פי חלקיהם.
תשלום שותף בעד שימוש: שותף ישלם ליתר השותפים בעד שימוש בלעדי שעשה במקרקעין.
שימוש יחשב כבלעדי אם הוא מנע שימוש מיתר השותפים.
המבחן הנוהג בפסיקה בעניין זה הוא "מבחן השלילה הבלעדית".
עם זאת, תנאי לקיומה של זכותם של יתר השותפים לשכר ראוי הוא שביקשו להשתמש במקרקעין.
כך, למשל, אם שניים גרים בנכס בבעלותם המשותפת, אך השני עוזב על דעת עצמו, הרי ששימושו הבלעדי של הראשון אינו מקנה לשני זכות לשכר ראוי.
קביעות הפסיקה בדבר זכותו של שותף לפרק את השותפות אינן אחידות.
מחד, נקבע ברע"א 1017/97 רידלביץ' כי זכותו של שותף לפרק את השיתוף כפופה לחובת תום הלב, ועל-כן לא תתקבל דרישה לפירוק השותפות מטעמים קנטגניים.
מנגד, בעניין ע"א 319/74 רובינשטיין בע"מ נ' פיין (1975), נקבע כי כל שותף זכאי לתבוע את פירוק השיתוף באופן מידי ובכל עת, ואילו לבית המשפט אין שיקול דעת בעניין.
לפי קביעת בית המשפט בעניין פיין, בקשה לפירוק שיתוף לא תיחשב לשימוש לרעה בזכות, גם אם פירוק השיתוף אינו יעיל כלכלית.
ברירת המחדל לפירוק שותפות היא בהסכם בין השותפים.
בפירוק על-ידי בית המשפט, הרי שישנה עדיפות לפירוק בעין, ובתוך כך אף לפירוק בדרך של רישום המקרקעין כבית משותף.
המחוקק מבקש להימנע מדרך של הגעה להוצאה לפועל, ומאפשר פתרונות חוקיים עבור חלוקה בעין במקרים מיוחדים.
כך, כאשר המניעה למכירה עניינה בשותף יחיד, ולשותף זה יש מקרקעין הגובלים במקרקעין המשותפים – ניתן להורות על מיזוג המקרקעין של שותף זה עם חלק במקרקעין השווה לחלקו, בהסכמתו.
למשל: לארבעה שותפים יש יחדיו 90% מהמקרקעין, ואילו לשותף אחד יש 10% ממנו.
כ-10% מהקרקע אינה יכולה לשמש את השותף, אך ישנו חלק השווה בערכו ל-10% מהמקרקעין וגובל בחלקה שממילא בבעלותו.
במקרה כזה, ניתן בהסכמתו להביא לאיחוד המקרקעין שבבעלותו עם אותו חלק במקרקעין המשותפים.
כאשר המניעה למכירה עניינה בחלוקה של כל השותפים, אך עבור חלקם החלוקה אפשרית – ניתן לחלק את הקרקע על-ידי כך ששותפים אחדים ייטלו חלקיהם במשותף.
כך, במקרקעין ש-70% מהם שייך לשני אנשים, אך 30% במשותף אצל כמות גדולה של אנשים – ניתן, בהסכמת המחזיקים ב-30%, להקצות 70% מהקרקע לשני השותפים ולהשאיר 30% בבעלות שאר השותפים במשותף.
כאשר המניעה למכירה עניינה בחלוקה למקצת השותפים, נקבע בחוק כי השותפים רשאים לקבוע שהמקרקעין יחולקו ביניהם או יישארו בידם במשותף, ובלבד שישלמו את מה שהיה נופל בחלקם לו המקרקעין היו נמכרים.
כך, בדוגמה הקודמת, הרי ששני השותפים יכלו לחלק את הקרקע ביניהם בחלקים שווים, ולשלם למקצת השותפים את התגמולים שהיו מתקבלים להם במכירה.
על-מנת לקבוע כי החלוקה תהיה במכירה, יש לקבוע כי חלוקה בעין אינה אפשרית או שתביא ל"הפסד ניכר" לאחד השותפים.
לבית משפט השלום יש סמכות לתת צו זמני בדבר סדרי ניהול המקרקעין והשימוש בהם עד לסיום הליכי הפירוק.
כאמור, אם פורקה שותפות בדרך של מכירת המקרקעין, יקבל כל שותף את חלקיו על-פי חלקו בבעלות.
אם שותף הקים מחוברים במקרקעין בניגוד להסכם השיתוף, הרי שהדבר מקים ליתר השותפים עילה לדרוש את פירוק השותפות.
במקרה והפירוק יהיה בדרך של מכירת המקרקעין, הרי שאם המקרקעין הושבחה בעקבות בניית המחוברים, ישלמו השותפים למקים את החזר השקעתו עד לגובה הפרש בין המחירים.
לעומת זאת, אם שווים ירד – הרי שידרש לשלם ליתר השותפים את ההפרש לפי חלקיהם במקרקעין.
כך, למשל, אם עלה שווי המקרקעין ממיליון לשלושה מיליון, אך השקעתו של המקים במקרקעין הייתה מיליון ש"ח בלבד, יקבל השותף את מיליון השקלים שהקים, ויתר הסכום יתחלק בין השותפים.
בעניין ויסמן, נקבע כי פירוק בדרך של מכירה ייעשה במכירת הנכס כולו ולא חלק ממנו.
כך, קבוצת בעלי זכויות בחלקה שביקשו לממש את זכויות הבניה בה ונתקלו בסירובו של הנתבע, הגישו תביעה לפירוק השותפות כך שחלקו של הנתבע בלבד ימכר.
מוּשְׁק או מאסק (מסנסקריט: मुष्क) הוא כינוי כללי לקבוצה של חומרים ארומטיים המשמשים כבסיס לבשמים.
המונח כולל הפרשות מבלוטות של חיות שהבולט שבהם הוא אייל מושק, צמחים רבים הפולטים ניחוחות דמויי מושק, וכן חומרים מלאכותיים עם ריחות דומים אף על פי שהתרכובת האורגנית שלהם שונה לחלוטין.
המונח "מושק" הוא שם שניתן במקור לחומר עם ריח חודר במיוחד שמקורו בבלוטה של זכר אייל המושק.
החומר שימש כמקבע בושם פופולרי מימי קדם, והוא אחד ממוצרי החי היקרים בעולם.
מקורו של השם בשפת הסנסקריט, והוא הושאל לשפות רבות בהתאם למסלול הסחר שלו באסיה ואירופה.
עד המאה ה -19, המושק הטבעי - מושק האייל היה בשימוש נרחב בתעשיית הבשמים, אולם מניעים כלכליים ואתיים הובילו לאימוץ של המושק הסינתטי, אשר משמש כיום כמעט באופן בלעדי בתעשיית הבושם.
ברפואה המסורתית לעומת זאת, עדיין נפוץ שימוש במושק הטבעי - לעיתים קרובות באופן לא חוקי.
התרכובת האורגנית העיקרית שאחראית לריח האופייני של מושק היא מושקון (muscone).
אייל מושק (Moschus) הוא סוג יחיד במשפחת איילי המושק הכולל 7 מינים החיים בנפאל, הודו, בהוטן, פקיסטן, סין העממית, קוריאה, רוסיה (סיביר) ומונגוליה; מספרים קטנים מצויים גם בווייטנאם ואפגניסטן.
על מנת להשיג את תרמיל המושק של הזכר, אשר ממוקם בין הטבור לאברי הרבייה, הורגים את האיילים בעזרת מלכודות או ירי ממארב, ותרמיל המושק שלו מוסר ממנו (הציידים ינצלו גם את עורו ובשרו).
החומר מיובש לרוב כשהוא מונח על אבן חמה בשמש הקופחת, או על ידי טבילה בשמן רותח.
לאחר הייבוש, העיסה החומה-אדמדמה נפתחת ובה מתגלים גרגירים שחורים בריכוז גבוה אשר מכונים "תבואה מושקת", והם מעורבבים עם חומרים אלכוהוליים.
המושק המופק מאיילים אלה מחולק לכמה סוגים בהתאם לאיכותו ומקום הפקתו: מושק טונקין, מושק אסאמי, מושק נפאלי ומושק קאבארדין.
בסין ישנם חוות מיוחדות לגידול איילי המושק על מנת לחלץ מהם את ההפרשה מבלי להורגם.
מחירה של בלוטת מושק אחת הוא כ-250 דולר, והמחיר של קילו מושק מגיע לכ-45,000 דולר.
מושק הבונה הידוע יותר כקסטוריום, הוא הפרשה נוזלית שומנית בצבע חום כהה שמדיפה ריח עז ומופקת בבלוטה של הבונה הקנדי והבונה האירופי; הבלוטה ממוקמת באזור פי הטבעת של הבונה.
ההפרשה משמשת את הבונה לצורך טיפוח פרוותו וכן לצורך סימון טריטוריה.
כיום השימוש בנוזל נפוץ בעיקר כתוסף מזון בתעשיית המזון (תחת הסיווג "חומר טעם טבעי"), ובתעשיית הבשמים.
עד למאה ה-18 החומר היה נפוץ כתרופת פלא לטיפול במחלות שונות בהן כאבי ראש, חום, והיסטריה.
כוורנים בימי ביניים נהגו גם להשתמש בחומר לצורך הגברת ייצור הדבש.
קסטוריום משמש גם לצורך הוספת טעם וריח ייחודיים לסיגריות.
מושק הזבד הידוע בפשטות כבושם זבד, הוא הפרשה שעוונית לבנה-צהבהבה מהבלוטה הפריניאלית של הזבד אפריקאי אשר משמש את הזבד לסימון הטריטוריה שלו.
בלוטות פריניאליות ואנאליות מצויות גם בזכרים וגם בנקבות של הזבד האפריקאי, אך הבלוטות אצל הזכרים גדולות יותר ומפרישות הפרשה חזקה וריחנית יותר.
הזבד האפריקאי מסוגל להפריש שלושה עד ארבעה גרמים של נוזל בשבוע, והוא נמכר בכ-500 דולרים לק"ג.
האונדטרה המכונה גם "חולדת המושק" (Ondatra zibethicus), היא מין של מכרסם יליד צפון אמריקה אשר היה ידוע כבר מאז המאה ה-17 בכך שהוא מפריש מבלוטות חומר עם ריח מושק.
בשנת 1940 התגלתה דרך אפשרית לחילוץ המושק מהאונדטרה באמצעות חומרים כימיים, אך המסחר בה מעולם לא התפשט בשל חוסר כדאיות.
הפרשות ריח מושק מצויות גם אצל בעלי חיים אחרים: זכר ברווז המושק החי בדרום אוסטרליה מפיק ריח בעיקר בעונת הרבייה.
כבש המושק המצוי בקוטב הצפוני בעל ריח עז המגיע מבלוטות בין עיניו; כבש המושק מחכך אותם בגופו ובשילוב עם התזת שתן, לפרווה יש ריח חריף וחזק במיוחד.
אצל תנינים רבים יש שני זוגות של בלוטות מושק: זוג אחד ממוקם בפינת הלסת וזוג אחר בפתח הביב.
בעלי חיים אחרים פחות ידועים שלהם ניחוח מושק הם דלקרן המושק, חזיר המושק, עטלף המושק, התוכי לורי המושק, קנגוריל המושק, זכר האימפלה, וכן ברווז מוסקובי, גירית סמורית סינית, זאב נהרות מושקי (Esox masquinongy) ותמנון המושק (Eledone moschata).
מספר מיני צמחים ופרחים מפיקים ריח מושק.
תרכובות של צמחים אלו נמצאות בשימוש נרחב של בשמים כתחליף למושק האיילים או שמשתמשים בהם כדי לשנות את הריח של חומר מושק אחר.
המושק הסינתטי או המושק המלאכותי משמש כמרכיב נפוץ באבקות כביסה על מנת להסוות את הריח של הכימיקלים וחומרי הניקוי.
מאז שאיילי המושק נאסרו למסחר על ידי האמנה הבינלאומית בסחר במינים נכחדים, כמעט כל המושק בתעשיית הבשמים הוא סינתטי ומכונה "מושק לבן".
המושקים הסינתטיים מחולקים ל-3 קבוצות עיקריות: "מושק נטר-ארומטי", "מושק פוליסיקליק", ו"מושק מאקרוסיקליק".
בשתי הקבוצות הראשוניות נעשה שימוש נרחב בתעשייה החל מקוסמטיקה וכלה בדטרגנטים.
עם זאת, השימוש בשתי קבוצות כימיות אלה מצטמצם בהדרגה לטובת הקבוצה השלישית, בשל ההשפעה האנושית והסביבתית שלהם כמו גם המאפיינים הסרטניים שלהם.
באוסטרליה וניו זילנד ישנם ממתקים פופולריים המכונים מקלות מושק; אלו מורכבים ממקל רך בצבע ורוד בדרך כלל, אשר לו טעם וארומה פרחונית שמזכירה את בושם המושק.
בתקופת התלמוד, נהגו להריח את המושק לאחר הבהובו על האש.
לריחו של המושק המהובהב נודעת ברכה יהודית מיוחדת; וכך נאמר ב: "כל המוגמרות [=הבשמים המהובהבים] מברכין עליהן 'בורא עצי בשמים', חוץ ממושק, שֶׁמִּין-חיה הוא, שמברכין עליו 'בורא מיני בשמים' ".
מקורות אלה אינם מוסיפים ומרחיבים על מהות החיה ומהות החומר המופק ממנה, רש"י המסביר כי "ריח המושג"א נובע מן הרעי (צואה) של החיה".
רבי סעדיה גאון, ואחריו הרמב"ם הסיקו כי המור, שהוא בושם שמשמש להכנת שמן המשחה והקטורת, הוא המושק, ומוסיף הרמב"ם:
מושק האייל הוא חומר בעל ריח חודר וחזק שמקורו בבלוטה של זכרי איילי מושק הממוקמת בין הטבור לאיברי הרבייה שלהם.
חומר זה נועד להפצת ריח חזק לשם משיכת נקבות בעת החיזור.
בחומר זה נעשה שימוש רב בתור בושם, קטורת ורפואה מאז שחר ההיסטוריה, והוא אחד ממוצרי החי היקרים ביותר בעולם.
השם "מושק" או "מוסק" מקורו בסנסקריט ומשמעותו "אשך קטן" בהתייחס למיקום הבלוטה.
החומר מכונה גם "תרמיל מושק" או "בלוטת מושק".
אף על פי שהשם "מושק" מתייחס לרוב עבור חומר זה, המונח מושק עצמו משמש לעיתים קרובות כדי לתאר מגוון רחב של חומרים בעלי ריח זהה המופקים מבעלי חיים אחרים כדוגמת זבד (- "זבד המושק"), או למושק סינתטי ("מושק לבן") - חומר אשר מפגין תכונות דומות למושק האיילים.
האטימולוגיה של השם מושק מקורה בשפת הסנסקריט "मुस्कस्" - מוסקה (muṣká); מילה זאת נלקחה לשפה הפרסית תחת השם "מסק"
(مسک), לאחר מכן חדרה גם ליוונית המאוחרת (μόσχος - Moschos) וללטינית המאוחרת (muscus) ולבסוף גם לצרפתית העתיקה (musc) ולאנגלית של ימי הביניים (muske).
המסלול של השאלת המונח בשפות הללו רומז על נתיב הסחר של המושק מהודו דרך פרס ועד לאירופה.
במערכת הרפואה ההודית העתיקה איור ודה נעשו שימושים שונים במושק למחלות-לב ולמחלות נפשיות במשך מאות שנים.
המושק לא היה ידוע בעולם המערבי בימי קדם, וההתייחסות הראשונה אליו היא במאה ה-5 לספירה כאשר הוא מוזכר בתלמוד () בתור חומר ריחני שמקורו מחיה.
בראשונים יש דיון האם מותר לאכול את המושק כיון שיש ספק אם הוא דם, שאסור באכילה, או לא.
פרשני המקרא המסורתיים שיערו כי הבושם המקראי מור המתואר כמרכיב בשמן המשחה הוא המושק.
החוקר היווני מהמאה-6 קוסמס אינדיקופלאוסטס ציין שמקורו של חומר זה בהודו.
זמן קצר לאחר מכן הערבים גילו את הבושם והחומר רכש לעצמו מוניטין כאפרודיזיאק.
תחת החליפות של בית עבאס, חומר זה זכה להערכה רבה, והח'ליפים בבגדד השתמשו בו בנדיבות.
במאה ה-9, הרופא הערבי אל-כנדי כלל את המושק במספר רב של מתכוני הבושם שלו, והחומר הפך לאחד מפריטי היוקרה החשובים ביותר שהובאו על ידי ספינות ערביות מהמזרח.
מאז גילויו ועד היום, מושק האיילים משמש כמרכיב מפתח של בשמים רבים, וזאת משום שהוא מקבע את ריח הבושם לטווח ארוך.
למרות מחירו הגבוה, תמיסות מושק שימשו כבסיס עיקרי לבשמים עד 1979 - אז איילי מושק הוכרזו כמין מוגן על ידי אמנת וושינגטון.
כיום כמות הסחר המותרת במושק הטבעי נשלטת על ידי CITES אך מתבצע במקביל לכך סחר נרחב לא חוקי ברחבי הודו-קשמיר-סין והמדינות הסמוכות.
מחיר של תרמיל מושק אחד המכיל 25 גרם עומד על כ-250 דולר, והמחיר לקילוגרם עשוי להגיע לכ-45,000 דולר.
המושק הנחשב לאיכותי ביותר, מושק טונקין, מופק באזור וייטנאם ודרום סין, לאחר מכן המושק האסאמי והנפאלי המופקים בהודו ונפאל, בעוד שמושק קאבארדין המיוצר ברוסיה ובהימלאיה נחשב לבעל איכות נמוכה.
אייל מושק הוא סוג יחיד במשפחת איילי מושק הכולל 7 מינים החיים בנפאל, הודו, בהוטן, פקיסטן, סין העממית, קוריאה, רוסיה (סיביר) ומונגוליה; מספרים קטנים מצויים גם בווייטנאם ואפגניסטן.
על מנת להשיג את תרמיל המושק שלהם, האייל נהרג בעזרת מלכודות או ירי ממארב, כשתרמיל המושק שלו מוסר ממנו (הציידים ינצלו גם את עורו ובשרו).
לאחר הייבוש, העיסה החומה-אדמדמה נפתחת ובה מתגלים גרגירים שחורים בריכוז גבוה אשר מכונים "תבואה מושקת" והם מעורבבים עם חומרים אלכוהוליים.
הניחוח של התמיסה הופך להיות יותר אינטנסיבי במהלך אחסון והוא נותן ריח נעים רק לאחר שהוא מדולל באופן משמעותי בשל ריכוזו הגבוה.
לא ידוע כיום על חומר טבעי אחר בעל ארומה מורכבת שניתנו לו כל כך הרבה תיאורים סותרים בקשר לריחו; עם זאת, בדרך כלל הריח מתואר כ"ריח חייתי" "אדמתי" או משהו "הדומה לריח עורו של תינוק".
תרמיל מושק באיכות טובה מתאפיין בתמיסה בצבע ארגמני כהה, הוא חלק למגע ויבש, ומר בטעמו.
התמיסה תהיה בעלת ריח אחיד ללא כל חיסרון במשקלה בעת חשיפה למזג האוויר, והריח שלה יהיה חודר ועקבי במיוחד לעומת כל חומר מבושם אחר שקיים.
בדומה לחומרים מפיצי ריח אחרים, תמיסת המושק מורכבת מאמוניה, כולסטרול, שומן משני, חומר שרף מריר ועוד.
על מנת לקבל קילו אחד של מושק, צריך להרוג בין שלושים לחמישים איילים, מה שמסביר מדוע החומר יקר מאוד.
כך למשל, בתחילת המאה ה-19, מושק טונקין היה לעיתים כפול במחירו מזהב.
מות המשוררת הוא סרט ישראלי משנת 2017 בבימויין של דנה גולדברג ואפרת מישורי, על פי תסריט שכתבו שתיהן.
בסרט מככבות יבגניה דודינה בתפקיד לני שדה, וסמירה סרייה בתפקיד יסמין נאסר.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט, המצולם בשחור-לבן, מתרחש על שני צירים שלבסוף נפגשים.
הציר הראשון עוקב אחר יומה של לני שדה (דודינה), חוקרת בעל שם עולמי, אשר משלימה שורה של מטלות ומפגשים – היא הולכת למספרה, אוספת חלוק שהזמינה מחנות, פוגשת מו"ל בבית קפה ומשאירה בידיו יצירות שלה.
במקביל, יסמין נאסר (סרייה) נחקרת בתחנת המשטרה.
החוקר אינו נראה על המסך, יסמין היא עם פניה לצופה, ורק קולו של החוקר לוחץ עליה במתח גובר.
יסמין היא אחות במוסד סיעודי, ובמהלך החקירה מתגולל סיפורה: היא יצאה מביתה לכאורה ללכת לעבודה במשמרת לילה, אך בעצם פקדה בר על חוף הים.
שם היא פגשה את לני, בסצנת פיק-אפ מתוחה, והשתיים חולקות את הייאוש שלהן; לני על חרטה שיש לה לגבי מישהי שהיא לא מוכנה לדבר עליה, ונאסר שמרגישה שבויה בתפקידי רעיה ואם שאינם מטרותיה אלא הציפיות החברתיות שלא הצליחה להימלט מהן.
המפגש בין הנשים מסתיים במותה של לני, שבדיעבד סידרה במהלך היום את ענייניה, ואז הפקידה עצמה לגלי הים.
נאסר קופצת למים לנסות להצילה.
אך החוקר לא מוכן לקבל שנאסר – שלא עומדת באמות המוסר שלו כאם שהשאירה בעל וילד בבית לפגוש נשים, וכערבייה – אינה אחראית למותה של האקדמאית המכובדת.
הוא מצליף בה בשאלותיו ואיומיו, עד שנאסר נשברת, ולוקחת אחריות על המוות.
בסרט שזורים שירים פרי עטה של מישורי, וגם שתי דמויות הנשים בסרט הן משוררות, שמעולם לא פרסמו את יצירותיהן.
בארץ, הסרט זכה לביקורות מעורבות, שהתמקדו בעיקר על המבנה העלילתי והצילום הבלתי קונבנציונליים של הסרט.