tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרופאים המייסדים ("ארבעת הרופאים") של בית הספר לרפואה כללו את הפתולוג ויליאם הנרי וולץ' (1850–1934), הדיקן הראשון של בית הספר; סר ויליאם אוסלר (1849–1919) רופא פנימי קנדי המנתח וויליאם סטיוארט הלסטד (1852–1922) והגינקולוג הווארד אטווד קלי (1858–1943).
בית הספר לרפואה חולק קמפוס עם בית החולים ג'ונס הופקינס ומרכז הילדים של ג'ונס הופקינס, בתי החולים ההוראה העיקריים שלו.
בית הספר פועל גם במספר מרכזים רפואיים אזוריים אחרים ובהם המרכז הרפואי ג'ונס הופקינס בייוויו, בית החולים הכללי של מחוז הווארד, בית חולים הפרברי בבת'סדה, בית החולים סיבלי ממוריאל בוושינגטון הבירה; ובית החולים לילדים ג'ונס הופקינס בסיינט פיטרסברג שבפלורידה.
בשנים 1991–2011 המגזין US News & World Report דירג את בית הספר כשני באיכותו בכל ארצות הברית.
בית הספר לרפואה ע"ש מרים ושלדון אדלסון הוא בית הספר לרפואה של אוניברסיטת אריאל בשומרון והשישי בישראל.
בית הספר במתכונתו הנוכחית נוסד בשנת 2019 והמחזור הראשון סיים את לימודיו בשנת 2024. דקאן בית הספר הנוכחי והמייסד הוא פרופסור שי אשכנזי.
בשנת 2014 הוקמה באוניברסיטה המחלקה למדעי הרפואה, אשר הציעה תואר ראשון בקדם רפואה במסלול תלת שנתי.
הקמת המחלקה התאפשרה בזכות תרומה של הזוג אדלסון בסך 5 מיליון דולר.
לצד זאת התחייבו בני הזוג לתרום עוד 20 מיליון דולר לכשתאושר הקמת בית הספר לרפואה.
ביולי 2018, הוועדה לתכנון ותקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה אישרה את הקמת בית הספר לרפואה.
לאחר האישור התברר כי ד"ר רבקה ודמני-שאומן, חברת ות"ת וסגנית יו"ר המל"ג, הצביעה בעד הקמת בית הספר בעת שהאוניברסיטה דנה עימה באפשרות העסקתה, מה שהעלה חשש לניגוד עניינים.
בעקבות זאת, היועץ המשפטי לממשלה הורה על הצבעה חוזרת, שבה בוטל האישור הקודם בין היתר בשל יציאתו לנבצרות של חבר המועצה צבי האוזר בשל הצטרפותו לפוליטיקה.
שר החינוך ויו"ר המל"ג דאז, נפתלי בנט, העביר את הנושא לאישור מל"ג יהודה ושומרון.
בפברואר 2019, יומיים לפני פירוקה, מל"ג יו"ש אישרה את הקמת הפקולטה.
באפריל 2019, המל"ג הכללית אשררה את ההחלטה, והלימודים החלו באוקטובר אותה שנה.
הקמת הפקולטה עוררה התנגדויות פוליטיות מגופים שונים.
עמותת רופאים לזכויות אדם טענה כי קיום הכשרה רפואית בהתנחלות בשטח כבוש עומד בסתירה לערכי מקצועות הבריאות.
בספטמבר 2020 נחתם הסכם בין האוניברסיטה לפקולטה למדעי הרפואה באוניברסיטת תל אביב שבראשו עמד פרופ' אהוד גרוסמן (כיום נשיא אוניברסיטת אריאל) לשיתוף פעולה אקדמאי.
מרצים רבים הביעו התנגדות כמו כן ארגון "אקדמיה לשוויון" הביע חשש שהסכמים בין אוניברסיטאות ישראליות לאוניברסיטת אריאל כופים על מרצים לשתף פעולה עם מוסד הממוקם בשטח כבוש, מה שעלול להפר תנאי קרנות מחקר בינלאומיות.
בית הספר לרפואה מציע תוכנית תלת שנתית לתואר ראשון במדעי הרפואה, (לשעבר קדם רפואה) ותוכנית ארבע שנתית לתואר דוקטור לרפואה.
בנוסף מציע בית הספר תוכנית משולבת בת 7 שנים למסלול רפואה ומחקר (M.D ו-Ph.D).
במסגרת בית הספר לרפואה הקימה האוניברסיטה בשנת 2021 את המרכז הרפואי האזורי ע"ש הלמסלי.
בתחילה סיפק המרכז בעיקר טיפוליים שיקומיים והתפתחות הילד במסגרת בית הספר למדעי הבריאות באוניברסיטה.
בשנת 2025 הכריזה האוניברסיטה על הקמת מרפאות מומחים בתחומים שונים, כאשר החזון הסופי כולל מערך דימות וחדר מיון.
בנוסף, החל מאוקטובר 2021 מסונף לניאדו - מרכז רפואי צאנז אל בית הספר.
בית הספר סדברי ואלי (במקור: Sudbury Valley) נוסד בשנת 1968 בפריימינגהאם, מסצ'וסטס, שבארצות הברית.
כיום קיימים למעלה מ-40 בתי ספר המבוססים על דגם סדברי בארצות הברית, בקנדה, בדנמרק, בהולנד, באוסטרליה, בגרמניה, ובישראל.
לדגם החינוכי של סדברי יש שני עמודי-תווך עיקריים: חופש חינוכי, ושלטון עצמי דמוקרטי.
אספת בית הספר השבועית היא מרכזית בבתי ספר בדגם סדברי, והיא מבוססת על אסיפות העיירה המסורתיות של ניו-אינגלנד.
תלמידים והצוות החינוכי כאחד מוזמנים להשתתף בניהול בית הספר, עם קול שווה לכל.
כך מכריעה קהילת בית הספר לגבי כל תחומי החיים בבית הספר, לרבות ענייני תקציב, חוקים חדשים, ובחירת צוות.
בבית הספר לומדים תלמידים בגילאים 4 עד 19.
אין קביעות בבית הספר סדברי ואלי.
בחירות לצוות מתקיימות מדי שנה.
כמה מהמייסדים המקוריים עדיין נמצאים בבית הספר, וכמה מהם כתבו רבות עליו ועל המודל החינוכי הייחודי שלו: דניאל גרינברג, חנה גרינברג ומימסי סדובסקי.
אין בבית הספר תוכנית לימודים או חובה על התלמידים להשתתף בשיעורים, ולמעשה אין בית הספר מתבסס על שיעורים.
עם זאת, התלמידים בבית הספר חופשיים ליזום או לבקש שיעורים משלהם, ואף ליצור ולהעביר בעצמם שיעורים.
במשך שלושים וחמש השנים האחרונות, פרסם בית הספר שני מחקרים על בוגריו.
התגלה, בין השאר, כי בערך 80% מהתלמידים ממשיכים ללמוד במוסדות חינוך אחרים לאחר שהשלימו את לימודיהם בסדברי ואלי.
רובם התקבלו לאוניברסיטה שהייתה עבורם הרצויה ביותר.
עם זאת, ללא השוואה של נתוני רקע, אי אפשר להסיק מעובדה זו על הצלחת השיטה הלימודית של סדברי ואלי כשלעצמה.
המנהל הראשון והמייסד שלו היה רנן שור.
הוא פרש מניהולו בנובמבר 2019, בתום שלושה עשורים בתפקיד.
עם פרישתו, מנהלת בית הספר היא דנה בלנקשטיין כהן.
בית הספר עבר בשנת 2022 למשכנו החדש בקמפוס ירושלים לאמנויות במרכז העיר ירושלים.
יו"ר הוועד המנהל הוא אסף ויטמן.
בבית הספר לומדים כ-170 תלמידים בשני מסלולים:
המסלול המלא – במסגרת של ארבע שנות לימוד, המכשיר תלמידים לבימוי, תסריטאות, צילום, עריכה והפקה.
מסלול תסריטאות – במסגרת שנתיים, המכשיר תלמידים לכתיבה לקולנוע ולטלוויזיה.
הדיאלוג השוטף עם התלמידים מתנהל באמצעות 75 מורים, 30 חונכים, ועדות סיעור מוחות, עשרות מרצים אורחים ו-23 אנשי צוות.
לפי אתר בית הספר, נכון ל-2025 מעל 1,000 בוגרים סיימו עד כה את לימודיהם בבית הספר.
75% מהם פועלים בתפקידים מרכזיים בתחום ומאיישים את השדרה המרכזית והמובילה של הקולנוע והטלוויזיה בארץ.
מדי שנה מופקים בבית הספר כ-30 סרטים קצרים, עלילתיים ותיעודיים, ומרביתם נשלחים לכ-400 פסטיבלים ברחבי העולם.
סרטיהם של תלמידי בית הספר מוקרנים במסגרת כ-100 פסטיבלים בינלאומיים בשנה, ובהם הפסטיבלים המרכזיים (פסטיבל הקולנוע בקאן, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, פסטיבל הסרטים של ונציה, טורונטו ועוד), פסטיבלי סטודנטים, פסטיבלים לקולנוע להט"בי, פסטיבלי קולנוע יהודי ופסטיבלים לסרטי נשים, ילדים ונוער.
בתחילת 1989 הקים שר החינוך והתרבות דאז יצחק נבון, ועדה ציבורית והחליט, יחד עם ראש מנהל התרבות, אבנר שלו, להקים בית ספר עצמאי, ראשון מסוגו בישראל, לקולנוע ולטלוויזיה שינוהל על ידי יוצרי קולנוע, ולשם כך פנה לראשי ערים מרכזיות בישראל.
ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, ומנהלת הקרן לירושלים, רות חשין, התחייבו להעמיד תקציבים הדדיים מול המדינה, וביוני 1989 הוחלט על הקמת בית הספר בירושלים, בניהול רנן שור.
בתחילת דרכו, בשנים 1991–1992, פיתח בית הספר מסלול לימודי קיץ לכתבי טלוויזיה, בהנהלת חיים יבין ורנן שור.
הקורס פעל במתכונת לימודים של 6 שבועות אינטנסיביים, בתנאי הדמיה למערכת אולפן טלוויזיה, בשיתוף פעולה בין עיתונאים לתלמידי בית הספר, ובשידור יומי של מהדורות טלוויזיה במעגל פנימי.
בדצמבר 1992 סיים המחזור הראשון את לימודיו, ובית הספר הציג לראשונה את סרטי הבוגרים בסדרת ערבי גמר בסינמטק ירושלים, בהם הוקרנו כארבעים מסרטי הגמר של הבוגרים.
רבים מהם זכו לשבח על ידי הקהילה הקולנועית (בתחרות הסרט הישראלי הקצר זכו סרטיו ב-12 מתוך 13 פרסים).
דוד אופק ויוסי מדמוני, בוגרי המחזור הראשון של בית הספר, הוזמנו שנה לאחר גמר לימודיהם ליצור את הסדרה "בת ים ניו יורק" במסגרת "שידורי קשת".
ב-1994 הקים בית הספר מחלקה להפצת סרטיו בעולם, בפסטיבלים ובתחרויות בינלאומיות.
סרטי התלמידים והבוגרים בשנים 1993–2005 הוקרנו בערוץ 2, במשבצת השידור "קצר בחצות" שיועדה במיוחד למטרה זאת.
בנובמבר 1996 זכה בית הספר ברטרוספקטיבה ראשונה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בערב הפתיחה שינה בית הספר את שמו לבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים.
התפתחות בית הספר - פעולות ומיזמים
באמצע שנות ה-90 החליט בית הספר החליט להעמיק בהתמחויות המקצועיות השונות לצד שאיפת מרבית בוגריו לעסוק בבימוי, וכן האריך את משך זמן הלימודים משלוש שנים וחצי לארבע שנים וחצי.
ב-1999 הוקם מסלול לתסריטאים בתוכנית לימודים של שנתיים, המנסה ליצור הדמיה לשיתוף פעולה בין תסריטאים לבמאים, ומדגישה לימוד כתיבה בתחומי הטלוויזיה.
המחזור הראשון של מגמת התסריטאות סיים את לימודיו באוגוסט 2001. בסוף 2003 הוקם מסלול להפקה יוזמת בתוכנית לימודים של שלוש שנים וחצי, שמכשירה מפיקים ליזום פרויקטים בתחומי המדיה השונים בעבודה משותפת עם תסריטאים ובמאים, עד להפצתם בארץ ובעולם.
ב-2004 יצא DVD עשרת הסרטים הנבחרים (1990–2004) בהוצאת גלובוס-יונייטד ובית הספר סם שפיגל.
ב-2005 יצא גיליון מיוחד של "סינמטק", כתב עת לענייני קולנוע בהוצאת סינמטק תל אביב.
בדצמבר 2008 השיק בית הספר את אגף בתי הקולנוע שכלל שני אולמות קולנוע.
ב-2009 יצא DVD עשרים הסרטים הנבחרים (1990–2009) בהוצאת גלובוס-יונייטד.
בדצמבר 2011 ייסד בית הספר את החממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים כדי לקדם יוצרי קולנוע צעירים כך שיוכלו ליצור סרט באורך מלא.
בשנת 2013 יזם בית הספר את הוצאת כתב העת "קשת קולנוע", בהשראת כתב העת "קשת" שערך ב-1968 המשורר אהרן אמיר.
ב-2016 יצא בכתב העת הדני –Short Film Studies, 2016 גיליון מיוחד על סרטי בית הספר, "ליל גיוס" של נעמי לבארי ו"קרב תרנגולים", של סיגלית ליפשיץ.
באוגוסט 2017 נבחר בית הספר לראשונה לרשימת "15 בתי הספר לקולנוע המובילים בעולם" של עיתון תעשיית הקולנוע הוליווד ריפורטר".
באוגוסט 2019, נבחרה דנה בלנקשטיין כהן למנהלת בית הספר במקום המנהל המייסד רנן שור.
ב-2020, במסגרת תפקידה בסם שפיגל יזמה למידה מרחוק בתקופת מגפת הקורונה, ואת מיזם "סיפורים מהבידוד", תחרות סיפורים קצרים שהזוכים בה קיבלו מענק פיתוח כדי להפוך את הסיפור לתסריט.
בשנה זו השיק בית הספר גם את היחידה ללימודי חוץ שמציעה קורסי כתיבה קצרים לקהל הרחב.
בשנת 2021/2 שודרו 100 סרטי בית הספר מכל הזמנים ברצועת שידור ב-Yes הטלוויזיה בלוויין ישראלי.
ביוני 2021 נבחרה שיר שושני לתפקיד ראש המסלול המלא והסגנית של מנהלת בית הספר.
בפברואר 2022 פתח לראשונה סם שפיגל מכינה ללימודי קולנוע לדוברי ערבית, כהכנה ללימודים בבית הספר ליוצרים ומועמדים ללימודי קולנוע ממזרח ירושלים.
המכינה כוללת קורסי מבוא בקולנוע ואמנות וקורס בעברית.
במרץ 2022 השיק בית הספר לראשונה את המחזור הראשון של חממת סם שפיגל לסדרות טלוויזיה, בתמיכת נטפליקס, סרטי פרמאונט ומשרד החוץ.
במסגרת החממה מפתחים 8 יוצרות ויוצרים מישראל תסריטים לסדרות טלוויזיה בליווי מנטורים מקצועיים מובילים בתעשיית הטלוויזיה בארץ ובעולם.
בספטמבר 2022, כעבור 33 שנה להיווסדו, עבר בית הספר ממשכנו המקורי באזור התעשייה תלפיות, למשכן הקבע החדש שלו.
המבנה בן 7 הקומות משתרע על שטח של כ-4,000 מ"ר וממוקם במרכז העיר, כחלק אינטגרלי מקמפוס ירושלים לאמנויות החדש שהקימה עיריית ירושלים במטרה לעודד שיתופי פעולה בין המוסדות הפועלים בו והפיכתו למרכז ארצי ללימודי אמנויות הבמה והקולנוע.
הקמפוס כולל גם את סטודיו למשחק ניסן נתיב, בית הספר לתיאטרון חזותי והמרכז למוזיקה מן המזרח.
בשנת 2023, בעת מלחמת חרבות ברזל, פתח בית הספר את אולמות הקולנוע שלו עבור הציבור הישראלי, ובהם משפחות מהדרום והצפון שמתארחות בירושלים, והקרין בהם סרטים ללא תשלום.
בשנת 2011 יזם בית הספר את הקמת החממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים, המביאה לירושלים בכל מחזור 12 יוצרי קולנוע מהעולם ומישראל לעבודה על סרטם הראשון או השני באורך מלא.
העבודה נעשית בתנאי חממה, מול עורכי תסריט ישראליים ובינלאומיים.
כ-70% מסרטי החממה הופקו, הוקרנו וזכו להשתתף בפסטיבלים מרכזיים ובהם פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, פסטיבל הקולנוע טורונטו, ופסטיבל הסרטים של ונציה.
כ-10 מסרטי החממה הוקרנו עד כה בפסטיבל הקולנוע בקאן, וביניהם: "ראן" של פיליפ לקוט, חוף השנהב, 2013; "הגננת (סרט, 2014) של נדב לפיד, 2013; "הבן של שאול" של לאסלו נמש, 2014; "שבוע ויום", של אסף פולונסקי, 2016 ו"המתמחה" של בו ג'אנפנג.
סרטו של לאסלו נמש, זכה בפרס חבר השופטים של פסטיבל הקולנוע בקאן, בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, ובפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בשנת 2015.סרטה של אנטונטה קוסיאנוביץ, "מורינה" זכה ב-2021 בפרס מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
עם יסודה הצטרפה החממה הירושלמית לחממות נוספות בעולם כמו זו של פסטיבל סאנדנס (ארצות הברית) וטורינו (איטליה).
יוזם החממה הוא המנהל לשעבר של בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה רנן שור.
מנהלת החממה היא מור אלדר.
12 היוצרים הנבחרים זוכים לשתי תקופות כתיבה אינטנסיביות, פיזית בירושלים ואונליין.
בין שתי תקופות הכתיבה ממשיכים משתתפי החממה במלאכת הכתיבה, תוך שמירה על קשר רציף עם עורכיהם.
במהלך תקופות הכתיבה היוצרים זוכים לכיתת אמן עם במאים ויוצרים מרחבי העולם, כמו גם הרצאות העשרה והיכרות מעמיקה של הפרויקטים הנוספים שעמם הם עוברים את החממה.
עורכי התסריט של החממה הם קלייר דאונס (בריטניה), ז'אק אקשוטי (צרפת) תומאס היילר (גרמניה) ושרי תורג'מן (ישראל).
כמו כן, שימשו בעבר עורכי תסריט גם אבי נשר, ערן ריקליס, ג'ינו ונטריליה (איטליה) וקובי גל רדאי (ישראל).
המפגש האחרון מתקיים בירושלים ובמהלכו המשתתפים מציגים את הפרויקט הבשל באירוע פיצ'ינג בפני חבר שופטים בינלאומי ועשרות אנשי מקצוע מהעולם ומישראל, במסגרת ימי התעשייה בשיתוף עם פסטיבל הקולנוע ירושלים.
היוצרים זוכים לפגישות אחד על אחד עם אנשי תעשיית הקולנוע הבינ"ל ולבסוף מתקיים טקס נעילה של החממה, ובו מוכרזים הזוכים.
במרץ 2022 השיק בית הספר לראשונה את המחזור הראשון של חממת סם שפיגל לסדרות טלוויזיה, אותו הקימה דנה בלנקשטיין כהן יחד עם אורית זמיר.
זמיר הייתה המנהלת של המחזור הראשון של חממת הסדרות.
בשנת 2023 נכנסה לנהל את שתי החממות מור אלדר.
חממת הסדרות פועלת בתמיכת נטפליקס, סרטי פרמאונט, חברת ההפקה האמריקאית New Mandate Films, סרטי יונייטד קינג, המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, עיריית ירושלים ומשרד החוץ.
במסגרת החממה מפתחים בכל מחזור 8 יוצרות ויוצרים מישראל תסריטים לסדרות טלוויזיה בליווי מנטורים מקצועיים מהארץ ובעולם, ביניהם: נח סטולמן, רונית ויס ברקוביץ, אוסי נשרי, דרור משעני, דפנה לוין ונציג נטפליקס, המפיק והתסריטאי ג'ו פרצ'יו.
זוהי חממת סדרות הטלוויזיה הראשונה בישראל פתוחה ליוצרות ויוצרים ישראלים בתחילת דרכם, והיא מתקיימת בירושלים ובמשרדי נטפליקס בלוס אנג'לס בשיתוף Scripted Israel של משרד החוץ וכן בפגישות און ליין.
סרטי בית הספר זכו בכ-470 פרסים בפסטיבלי סרטים בינלאומיים.
בשנת 2008 זכה הסרט "המנון" בבימויו של אלעד קידן, בוגר מחזור י"ד, בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות ה-"Cinéfondation", תחרות סרטי הסטודנטים של פסטיבל קאן.
הייתה זו הפעם הראשונה שסרט ישראלי זכה בתחרות זו.
בשנת 2016 זכה גם הסרט "אנה" בבימויה של אור סיני בתחרות זו.
רנן שור, מייסד ומנהל בית הספר הראשון כיהן בין השנים 2004-2000 כנשיא ארגון בתי הספר לקולנוע של אירופה GEECT.
בית הספר יזם כינוסים בינלאומיים בתחומי הוראה שונים של הסרט הקצר בברלין, הלסינקי, פריז וברטיסלאבה.
באוקטובר 2007 החל בית הספר בפרויקט להבאת יוצרי קולנוע חשובים לישראל בשיתוף עם הסינמטקים.
האורח הראשון היה דייוויד לינץ'.
אורחים אחרים היו הבמאי טוד סולונדז (מרץ 2008), הבמאי וים ונדרס (נובמבר 2009), הבמאי היווני תיאו אנגלופולוס והסופר פול אוסטר (מאי 2011), התסריטאי ז'אן-קלוד קארייר (ינואר 2012), הצלם האמריקאי אד לחמן (אפריל 2012), הבמאי מישל גונדרי (אפריל 2014) והמפיק הקבוע של סטנלי קובריק, יאן הרלן (2016).
בשנת 2015, במסגרת חגיגות 25 שנה להקמת בית ספר, הקים בית הספר קרן ייעודית למימוש פיצ'ר (סרט קולנוע באורך מלא) ראשון של בוגריו – קרן סם שפיגל לפיצ'ר ראשון.
בית הספר העמיד – בשיתוף עם חברת ההפקה הצרפתית ARP – סכום של מאה אלף דולר לפרויקט לפיצ'ר ראשון של בוגרי בית הספר במשך 3 שנים.
בשנת 2015 יזם בית הספר בשיתוף "הארץ" וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי את תחרות התסריט הקצר, המתפרסמת מדי סוכות בהארץ ומעמידה סכום של 150 אלף ₪ למימוש הסרט והקרנתו בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
"בית האילמת", סרט הגמר של תמר קיי, היה מבין עשרת המועמדים לפרס אוסקר בשנת 2016 בקטגוריית הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר.
ביוני 2022 ביקר בבית הספר מנכ"ל נטפליקס העולמית, טד סרנדוס, וערך שיחה עם סטודנטים ובוגרים על עתיד היסטוריטלינג.
"וראייטי (מגזין)" קבע ב-2019 כי סם שפיגל הוא אחד מ-50 בתי הספר לקולנוע הטובים בעולם.
בשנים 2017–2023 דירג המגזין האמריקאי "הוליווד ריפורטר" את בית הספר לאחד מבתי הספר לקולנוע הטובים בעולם (מחוץ לארצות הברית) - 7 שנים ברציפות..
בית ספר קשת הוא מוסד חינוכי שלוש-עשרה שנתי (מגן חובה ועד כיתה י"ב) הממוקם בשכונת גוננים שבירושלים.
בית הספר הוקם בידי רותי להבי והחל לפעול בשנת הלימודים התשנ"ו.
בשנת 2009 עבר בית הספר למבנה סמוך שנבנה במיוחד, בעוד שהמבנה הישן נהרס.
כמו כן, נבנו מגרשי כדורסל וכדורגל וכן מסלול ריצה גדול בסמוך למבנה החדש.
בבית הספר לומדים יחד תלמידים ומורים דתיים וחילוניים.
שמו של בית הספר מבוסס על הפסוק .
שעת לימוד ראשונה מחולקת באופן יומיומי לתפילה ולמפגש.
בתפילה, התלמידים הדתיים מבצעים תפילת שחרית כנוהג הדתי המקובל, לרוב באמצעות מורים דתיים.
בכיתות הגבוהות, התלמידים מתפללים בבית הכנסת שבתוך בית הספר, כאשר בכל שני וחמישי מתבצעת הוצאת ספר תורה.
בזמן שהתלמידים הדתיים מתפללים, מועברת שעה חינוכית בכיתה לתלמידים החילוניים, מה שנקרא "מפגש", למשל דיון בסוגיות חברתיות, באקטואליה ובנושאים סביבתיים.
תוכנית הלימוד ב"קשת" כוללת שיעורי תושב"ע, פרשת השבוע, וכן שיעורים שונים הקשורים באזרחות, פוליטיקה ובנושאים חברתיים נוספים.
בכל שכבת גיל קיימות שתי כיתות המונות כ-30 תלמידים.
הכיתות מעורבות בנים ובנות, דתיים, מסורתיים וחילונים.
בית הספר משלב תלמידי חינוך מיוחד בכיתות נפרדות ובשילוב בכיתות האם.
תלמידי החטיבה נדרשים ללימודי אומנויות.
לתלמידים אפשרות לבחור בלימודי תיאטרון, מוזיקה, אומנות, צילום ומחול.
כמו כן, בכיתות ח'-ט' התלמידים יכולים לבחור בין לימודי פיזיקה, גאוגרפיה, תנועה ופסיכולוגיה.
כמו כן, בכיתות ח'-ט' מתקיימת בתוך מערכת השעות של התלמידים מסגרת של מחויבות אישית.
תלמידי החטיבה לומדים שיעורי בית מדרש בארבע קבוצות נפרדות המחולקות על פי מגדר וזהות חילונית או דתית.
כמו כן, בשיעורי תנ"ך מלמדים שני מורים בכל עת, כאשר אחד חילוני והשני דתי.
בנוסף לכך לומדים בחטיבת הביניים מחשבת ישראל.
בכיתה ט' בית הספר מקיים לימוד והוראה רב תחומית במקצועות היסטוריה, ספרות ואומנות.
בסיום השנה התלמידים כותבים עבודה עיונית בנושא אותו הם בוחרים המשלב בין שלושת התחומים הנלמדים.
כלל תלמידי התיכון לומדים תנ"ך בהיקף של 5 יחידות לימוד הכוללות עבודת חקר בנבואה או על ספר בראשית בהיקף של 2 יחידות לימוד המוגשת בכיתה י', יחידת בקיאות הנלמדת בכיתה י"א ושתי יחידות לימוד עיוניות מסכמות הנלמדות בכיתה י"ב.
כמו כן, כל תלמידי התיכון לומדים 3 יחידות לימוד במחשבת ישראל לאורך שלוש שנות התיכון, כאשר בכיתה י' נלמדת יחידה בנושא מעגלי שייכות, בכיתה י"א יחידה בנושא 'האחר בתרבות ישראל' ובכיתה י"ב יחידה בנושא "מקום" בתרבות ישראל.
כמו כן, לתלמידי התיכון אפשרות ללמוד 5 יחידות מחשבת ישראל במסגרת מגמת המקצוע, בה ניתן לבחור בין לימודי תלמוד, פילוסופיה, צדק חברתי ומחול יהודי.
המגמות הנלמדות בבית הספר הן מגמות פיזיקה, ביולוגיה, אומנות, תיאטרון, ספרות, היסטוריה, אזרחות, ערבית, צרפתית, תנ"ך, ומחשבת ישראל.
בית הסראייה הוא מבנה בכיכר השעון שביפו, אשר שימש בית השלטון הטורקי, והיה מושב מוסדות הממשל העירוניים והממשלה הטורקית ששלטה בארץ ישראל.
הבניין הוקם בתרומות של עשירי העיר ונכבדיה, ונחנך בשנת 1897. הוא תוכנן ונבנה על ידי המהנדס ברוך פפירמייסטר, מאיכרי ראשון לציון וראש הוועד של המושבה.
מבנה זה החליף את בית הסראייה הישן ששכן ביפו העתיקה.
בימי המנדט המשיך הבניין לשמש כמרכז מנהלי ושכנה בו המחלקה לשירותים חברתיים של העירייה, אך במקביל שימש גם כמטה פעילות של ערביי יפו.
פעילות זו החלה כפעילות פוליטית, אך לקראת מלחמת העצמאות התמקמה בבניין הוועדה הלאומית הערבית של יפו ששימשה כמפקדת הכוחות הערבים בעיר, וממנה הוכוונו פעילויות הירי על תל אביב.
בבניין שכנה גם עיריית יפו לפני שעברה אל הבניין בבניין עיריית יפו ה-3 בכתובת שדרות ירושלים 45 שנמצאת בכיכר עיריית יפו.
מטה הלח"י החליט לפוצץ את בניין הסראייה.
קדמה לפעולה מלאכת איסוף מידע על ידי אנשי המודיעין של לח"י.
חבר לח"י רחמים חכמוב (בכינויו המחתרתי "ריגולטו") ששלט בערבית והכיר את מנהגי הערבים, חדר ליפו.
הוא הציע להחדיר משאית עם חומר נפץ המוסווית כמשאית פרי הדר, בסמטה בין הסראייה לבנק ברקליס ולהחנות אותה בנסיעה לאחור כך שצידה השמאלי, בו היה חומר הנפץ, יפנה לכיוון הסראייה.
חכמוב הצליח להחדיר את המכונית ליפו אבל גילה שהסימטה בין הסראייה ובנק ברקליס נחסמה.
באין ברירה הוא הסתובב סביב כיכר השעון וחיפש מקום חנייה.
הוא עורר חשד ונהגים ערביים החלו לרדוף אחרי מכוניתו.
חכמוב הצליח להיחלץ מהמקום וברח לעבר שדרות המלך ג'ורג' (כיום שדרות ירושלים).
הזקיפים הערבים ששמרו על מבואות יפו חשבו את בעלי המכוניות הרודפות ליהודים הרודפים אחרי ערבי.
הם עיכבו אותם וחכמוב הצליח לברוח לתל אביב.
ב-4 בינואר 1948 יצא חכמוב, עם חבר לח"י אלישע איבזוב (בכינויו המחתרתי שמואל), לניסיון פיצוץ שני של הסראייה.
גשם ירד והרחובות היו ריקים.
הם החנו את משאית התופת מול הסראייה.
הם נתבקשו על ידי שומר הבניין לפנות את המקום ואמרו לו שהם ניגשים "רק לרגע" לבית קפה סמוך.
לאחר מכן הם הפעילו את פתיל ההשהיה בן שמונים השניות והתרחקו מהמקום במהירות.
כשהגיעו לשדרות המלך ג'ורג' שמעו את הפיצוץ.
דרך הסמטאות המזרחיות של יפו חזרו לתל אביב וכשהגיעו לעמדות "ההגנה" שעל גבול שתי הערים, הזדהו ועברו אותן בשלום.
בפיצוץ נהרגו עשרים ושמונה: עשרים וחמישה גברים, אישה אחת ושני ילדים, אחד ההרוגים היה זכי אל-דרהלי שחקן כדורגל ועובד סוציאלי.
ונפצעו למעלה ממאה, בהם חברי ה"ועדה הלאומית", ובתושבים אחזה בהלה.
בניין הסראייה נהרס ונזק גדול נגרם לבתים סביב הכיכר.
פעולה זו גרמה לדמורליזציה קשה בקרב ערביי יפו.
מטה הלח"י הוציא באותו יום הודעה:
אלישע איבזוב נתפס על ידי ערבים ב-7 במרץ 1948, בניסיון להכניס משאית תופת נוספת, במסווה של משאית תפוזים, לשכם והוצא להורג.
אל המשאית הובאו שני חבלנים לשעבר מהצבא הבריטי, שזמן קצר קודם לכן היו חלק מהחוליה שביצעה את הפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים, וסביבם התאספו המוני סקרנים ערבים, אבל המטען התפוצץ, והרג אותם.
רק כמחצית מהמבנה המקורי שרדה לאחר הפיצוץ (על חלקו הצפוני שנהרס נבנה לימים כביש ראשי, רחוב מרזוק ועזר).
בשנים 2002–2004 בית הסראייה שופץ ושוקם בעלות של כ-4 מיליון ש"ח, על פי תכנון של האדריכל אייל זיו, אם כי הוא לא הוחזר לממדיו המקוריים.
במסגרת השיפוץ שוחזר חלק מהחזית הגבוהה של הבניין.
הבניין המשופץ נשכר על ידי השגרירות הטורקית, כצעד של סגירת מעגל, והוא ישמש כמרכז להפצה וללימוד התרבות הטורקית.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על קיר בית הסראייה.
בית הסראייה ("בית הממשל" בתרגום מטורקית), הוא בית ממשל שנבנה בשנת 1901 בבאר שבע על ידי העות'מאנים.
הבניין ממוקם על גבעה בחלק הצפוני של מדרחוב קרן קיימת לישראל שאז נקרא 'רחוב 20 מטר'.
הוא היה הבניין הציבורי הראשון בעיר, ובתקופה זו ניתן היה לראות אותו מכל מקום בעיר.
הבניין הוא דו-קומתי בעל שלוש קשתות, אולם גדול, והיה לו גג רעפים אדום.
בכך ביטאה הבנייה סגנון אדריכלות טורקי ואירופאי משולב.
הבניין שימש את הממשל המקומי.
המושל הראשון שישב בבניין היה מוחמד ג'אראללה.
ליד הבניין שכנו בניין המשטרה, עירייה, משרד הטאבו ובית המשפט.
לצד הבניין עברה אחת הדרכים המרכזיות בנגב, הדרך מעזה, וכך כל העוברים בה היו נתונים לפיקוח המושל.
כאשר הבריטים כבשו את באר שבע, הפך הבניין לבית המשפט הבדואי, בו נשפטו התושבים הבדואים של האזור על פי החוקים הבדואים.
בשנת 1938, בתקופת המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו – תרצ"ט), הוצת הבניין, וגגו העשוי עץ נשרף כליל.
שלטונות המנדט הבריטי הקימו במקומו גג בטון, ושילבו את הבניין במכלול מבני ממשל, פקידות, משטרה ודואר שנבנו בצמוד אליו.
במלחמת העצמאות תפס חיל המשלוח המצרי את בית הסראייה במאי 1948. במהלך מבצע משה לכיבוש באר שבע ב־21 באוקטובר 1948 נכנעו אנשיו לאחר איום בהפגזה ישירה של תותח שהובא לעיר.
דגל ישראל שהוצב בכניסה הראשית למבנה סימל את כיבוש העיר על ידי ישראל.
עם כיבוש המבנה התבססה במבנה מפקדת חטיבת הנגב, וחלק מגדודיה התמקמו במנים נטושים סביבה.
לאחר תום מבצע חורב בינואר 1949 התבססה במתחם המטה הקרבי של חזית הדרום (לימים פיקוד הדרום).
לאחר איומי שביתה של המשטרה, הוחזר לה חלק ממכלול המבנים של בית הסראייה, וכיום שוכנים בו משטרת באר שבע לצד מפקדת פיקוד הדרום של צה"ל.
בפברואר 2016 נחתם הסכם בין עיריית באר שבע למשרד הביטחון לפינוי מטה פיקוד הדרום מהמתחם לקריית התקשוב, בו סוכם כי מבני הסראייה ישומרו.
בית הסארייה הישן ביפו העתיקה הוא מבנה הניצב ברחוב מפרץ שלמה, אשר שימש בעבר כמקום מושבו של המושל העות'מאני בעיר.
הבניין הוקם בראשית המאה ה-18 בשנת 1724, על שרידיה של מצודה צלבנית, והוא שימש בתחילה כחאן.
בשנת 1811 קבע מושל יפו, מחמוד אגא א-שאמי, את משרדי הממשל בעיר בבניין וזה שימש גם כבית דואר וכבית מעצר.
עוד היו בו באר, מסגד וחמאם.
המבנה חדל מלשמש כבית מעצר בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובית הממשל הועבר ממנו ב-1897, כאשר נחנך בית הסראייה החדש בכיכר השעון הסמוכה.
חלק מהבניין נרכש על ידי משפחת דמיאני הנוצרית, ובמקום החל פועל בית חרושת לסבון משמן זית.
בית החרושת נסגר במלחמת העצמאות והמבנה ננטש.
הוא הוכרז כרכוש המדינה וכמבנה לשימור.
החמאם היה פעיל במבנה עד שנות ה-50 ולאחר מכן שימש כמועדון החמאם, בבעלות דן בן אמוץ.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפתח במקום מוזיאון יפו לעתיקות.
המוזיאון שבו ממצאים מהחפירות הארכאולוגיות ביפו, פעל במשך מספר שנים ונסגר, אך האוסף נותר בבניין וניתן לבקר בו על פי תיאום מראש.
על המוצגים במקום נמנים מזוזות שער העיר יפו המצרית שעליהן שמו של רעמסס השני, צלמיות, כלי עבודה, מכלי אגירה, כלי בית, מנורות שמן ועוד.
חלק מהפריטים יוצרו במקום ואחרים הובאו מערים אחרות לחופי הים התיכון.
כן שמורות במוזיאון מצבות מבית העלמין היהודי ביפו.
בשנת 1998 החל לפעול התיאטרון הערבי-עברי ביפו בחלק אחר של המבנה.
מאפיין ייחודי של המבנה הוא מושבת העטלפים המתגוררים באחד מאולמותיו, והניתנת לצפייה דרך פתחים מסורגים.
בית העולים או בית החלוץ הוא בית דו-קומתי ברחוב יפת 34 ביפו (לשעבר רחוב עג'מי), ששימש לשיכון עולים חדשים בימים הראשונים לאחר עלייתם לארץ ישראל.
המבנה נשכר על ידי ועד הצירים, ונחנך בראשית ספטמבר 1920 ('הצפירה', 6.9.1920).
הוא נוהל בידי יהודה ודֻובה צ'רקסקי.
מיקומו, בין עג'מי ליפו העתיקה, נבחר בשל קרבתו לנמל יפו, ממנו הגיעו העולים.
ב-1 במאי 1921 תקפו ערבים עוברי אורח ובתי עסק של יהודים ביפו, התקפה שסימנה את פרוץ פרעות תרפ"א.
הפורעים הגיעו לבית העולים שסימל עבורם את העלייה היהודית, וניסו לפרוץ אליו.
באותה העת שהו בבית עשרות עולים חדשים שלא היו חמושים.
הניסיון הראשון לחדור לבית נכשל לאחר שהעולים הדפו את הפורעים באמצעות מוטות ברזל שהוצאו מהגדר הפנימית.
הדיירים ציפו לסיוע המשטרה, אך הקצינים והשוטרים הערבים שהגיעו ירו לעבר השער ופרצו אותו.
ההמון שפרץ פנימה החל במסע הרג וביזה, במהלכו נרצחו 14 מיושבי הבית, ביניהם בני הזוג צ'רקסקי שסירבו להצעתו של קצין משטרה נוצרי להתפנות מהבית מבעוד מועד.
דיירים שהתבצרו בקומה השנייה ניצלו, משום שהפורעים לא הספיקו להגיע אליהם.
כעבור כארבעים דקות הגיע למקום הקצין הבריטי מייג'ור ליונל ג'ון שפיזר את המתפרעים ביריית אקדח.
הביא אותו לבית פקיד משרד העלייה בנמל, ניסל רוזנברג, שחשש לגורל העולים.
שלט להנצחתו של מייג'ור ג'ון נמצא בנמל יפו.
אירועי בית העולים מתוארים בספרים "עד הסוף" מאת משה שמיר ו"הנדר" מאת משה גרנות, חתנו של משה צ'רקסקי, שכנער בן 13 היה בבית בעת הפרעות.
לאחר המאורעות ננטש בית העולים, ובית חדש הוקם בקצהו הדרומי של רחוב אלנבי.
מהבית החדש נגזר שמו של רחוב העלייה, המשכו של רחוב אלנבי.
בית הסראייה בעיר נצרת, הוא מבנה שהקים דאהר אל-עומר, שליט הגליל באמצע המאה ה-18, ואשר שימש כמרכז השלטוני בעיר.
הבניין בן שתי הקומות הוקם בסביבות שנת 1740. הוא כלל את דירתו של אל-עומאר, אורוות ובית מעצר, ומאחר שבעת הקמתו טרם היה בעיר מסגד, שימש חלק ממנו כמקום תפילה מוסלמי עד הקמת המסגד הלבן בנצרת.
לאחר דאהר אל-עומר ועד תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, המשיך המבנה ושימש את השליט המחוזי העות'מאני (הקאימקאם).
בתחילת המאה ה-20 הוקם מעל המבנה מגדל שעון, אשר היה אחד משבעה מגדלי שעון שהוקמו ברחבי הארץ לציון 25 שנות שלטונו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני.
לאחר הקמת מדינת ישראל שימש המבנה את עיריית נצרת עד שנת 1991. לאחר מכן נפתחה במבנה מסעדה, ובעתיד הוא מתוכנן להפוך למוזיאון עירוני.
מגדל השעון בנצרת היה אחד משבעה מגדלי שעון, שהוקמו בארץ ישראל לציון יובל 25 שנות שלטונו של עבדול חמיד השני, אם כי יש החולקים על כך.
ששת המגדלים האחרים הוקמו בצפת, בחאן אל-עומדאן בעכו, בחיפה, ביפו, מעל שער יפו בירושלים ובשכם.
סך הכל נבנו כמאה מגדלים כאלה ברחבי האימפריה העות'מאנית כולה.
המגדל בנצרת נמוך באופן משמעותי מיתר המגדלים שנבנו בארץ, ובו קומה בודדת, אם כי גבוהה באופן יחסי.
הוא בנוי בסגנון המזכיר את אדריכלות הרנסאנס, הוא רבוע ועשוי אבן גיר.
בכל אחד מצדדיו קבוע חלון ביפורי שמעליו פתח עגול, ואשר בו ככל הנראה היה קבוע השעון בעבר.
בית הספר תחכמוני היה בית הספר הדתי הראשון בתל אביב.
הוא הוקם תחילה ביפו, בתמיכת תנועת המזרחי ובעידודו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה של העיר, ולאחר מכן עבר לתל אביב.
במשך שנים רבות הוא היה בית הספר הדתי-ציוני היחידי בעיר.
בית הספר נסגר בשנות ה-70.
בשנת ה'תרס"ה (1905) הוקם ביפו חדר מתוקן, על ידי ארגון אחווה ומנהלו יוסף הלוי זליגר.
שלוש שנים מאוחר יותר, הוסב שמו ל"תלמוד תורה תחכמוני".
הרב קוק נטלו תחת חסותו, וכתב בה'תרס"ח (1908) אל חברי המזרחי באירופה:
בשנים תרס"ט-תרע"ז ד"ר יעקב שלום ענגל ניהל את בית הספר.
כשהציבור הדתי בתל אביב נזקק נזקק לתלמוד תורה דתי, הוחלט להעתיק אליה את בית הספר היפואי, תוך כדי הוספת שנות לימוד והרחבת תוכניות הלימודים.
תחילה מוקם בית הספר בבית אהרן שלוש, אך המקום היה צר מהכיל והוחלט להקים מבנה מיוחד, בן שלוש קומות, עבור בית הספר.
יהודה פייסט מפרנקפורט נדב מגרש לבית הספר ברחוב ליליינבלום בתל אביב, ובית הספר פעל בתוכו במבנה קטן.
בשנת 1925 הכריזה תנועת המזרחי על מגבית לאיסוף כספים עבור מבנה גדול לבית הספר ובינואר ה'תרפ"ה (1925) התקיים טקס הנחת אבן פינה.
אולם הבנייה הסתבכה ורק חלק מהתוכנית מומשה.
בנוסף, מבנה בית הספר מושכן על מנת לשלם חובות לפועלים ולספקים ובסופו של דבר נמכר לבנק המזרחי.
בהמשך רכשה עיריית תל אביב את המגרש ואת מבנה בית הספר תוך הבטחה שהמבנה ישמש אך ורק לחינוך דתי.
בית הספר כלל ארבע עשרה שנות לימוד, בחטיבה יסודית ותיכונית.
נלמדו בו מקצועות היהדות, לצד לימודים כלליים.
את בית הספר ניהל מרדכי רזיאל, אביו של דוד רזיאל.
בשנת 1935 הוגדר בניין בית הספר כהקדש למען "חינוך ברוח הדת והמסורת".
בתקופת המחתרות שימש בית הספר כמחסן נשק ומרכז אימונים של ההגנה.
הסליק נמצא על ידי הבריטים בחיפושים שבוצעו לאחר השבת השחורה.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על גדר בית הספר ברחוב לילינבלום 7 לציון המאורע.
בפברואר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, התמלא בית הספר בפליטים משכונות ספר של תל אביב, דבר ששיבש את הלימודים בבית הספר.
תחכמוני נסגר בשנות ה-70 של המאה ה-20, עקב התמעטות האוכלוסייה הדתית בתל אביב.
בבניין בו שכן בית הספר תחכמוני נמצאת היום האולפנית של תל אביב.
בית הספר "תחכמוני" בירושלים, הוקם בשנת 1909 ברחוב החבשים, ביוזמתם של משכילים דתיים שביקשו להקנות לבניהם "תורה עם דרך ארץ", ערכי מסורת בשילוב מדע מודרני ורעיונות ציוניים.
באותה שנה הוקמה גם הגימנסיה העברית רחביה.
הקמת בית הספר עוררה את זעמה של עדת החרדים הפרושים בירושלים, ובייחוד הרבנים ובני הכוללים שראו בו חילול הקודש.
בית הספר תחכמוני הוקם בסתיו 1909 תחת השם "חדר תורה".
בבית הספר למדו תלמידים מגיל 10 ומעלה בעלי "ידיעה כל שהיא בעברית וגמרא".
במודעות של בית הספר נכתב שמטרת בית הספר: "לתת לילדים חנוך עברי דתי לאומי ברחב מובנה של מילה זו.
ואת ההשכלה הנחוצה לפי תנאי המקום".
שפת הדיבור של בית הספר הייתה עברית ולמדו בו גמרא, תנ"ך, תפילה, דינים, עברית ודקדוקה, חשבון, מדעים, היסטוריה של עם ישראל ושל אומות העולם, וידיעת הארץ.
מנהל בית הספר היה ד"ר יהודה מהרשק, והיה בו ארבע שכבות גיל.
בית הספר פעל בשכונת זיכרון משה במבנה ששימש קודם לכן את בית היתומים של אלעזר הלוי גרינהוט.
בשנת תרע"ב למדו בבית הספר 75 תלמידים.
בית הספר קיבל סיוע תקציבי ממנחם אוסישקין.
באפריל 1914 עבר ד"ר מהרשק לנהל את תחכמוני ביפו.
באותה תקופה החדלה חברת עזרה מתמיכתה בבית הספר והוא קיבל סיוע מוועד החינוך בראשות דוד ילין.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה הקשה על פעילות בית הספר.
הוא פעל זמן מה מבית היתומים הספרדי.
לקראת שנת הלימודים תרע"ו שונה שם בית הספר ל"חדר תחכמוני".
בית הספר הורחב לשמונה כיתות ולצד בית הספר הוקם גן ילדים לבנים שבו למדו הילדים קריאה וכתיבה.
מנהל בית הספר סיפר על קורות בית הספר בימי מלחמת העולם הראשונה:
"בסוף ימי המלחמה העולמית ...
נמצא בית הספר בפנה נדחה אשר באחת השכונות בירושלם, מחמת היותו מכרח להסתר מחמת המציק.
את ראשית הכתיבה והחשבון למדו הילדים האלה על ידי כתיבה באצבעות טבולות במים על הספסלים מחוסר אמצעי כתיבה אחרים.
אחרי הכבוש באה עת ההתנדבות לגדוד העברי ובית הספר התרוקן ממוריו אשר נענו לקריאה לעזרת העם.
בימים הקשים, ימי הפרעות שהעיבו את שמי ירושלים נמצא המחנך שוב בין אסירי עכו."
ביוזמת המנהל מרדכי צבי אילן, המורים וועד ההורים, עבר בית הספר בשנת ה'תרפ"ט (1929) לשכונת מקור ברוך לבניינים שאמורים היו לאכלס את בית היתומים דיסקין.
הבניינים שופצו וגם שוכלל אולם בשם "אהל שם" אשר שימש לבית כנסת ולמטרות תרבותיות אחרות.
כיום נקרא אולם זה "אהל מרדכי" על שמו של מנהל המוסד כיובל שנים מרדכי צבי אילן.
בית הספר תחכמוני היה מעוז הפועל המזרחי והציונות הדתית בירושלים, בו התחנכו אלפי תלמידים, בפלורליזם חברתי ודתי, הן בחבר המורים והן בקרב התלמידים, מסורתיים ודתיים כאחד.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 פעל במבנה בית הספר בחודשי הקיץ סניף של תנועת המכבי הצעיר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר המבנה לשימוש בית ספר חרדי והיום הוא משמש את תלמוד תורה המסורה של החרדים-הליטאים.
בית הסראייה הוא מבנה בכיכר העצמאות בצפת, אשר נבנה בימי דאהר אל-עומר ובו היה מקום מושבו של מושל צפת בימי השלטון העות'מאני.
בתקופה זו נבנה מגדל שעון מעל הסראייה לציון 25 שנה לשלטונו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני כחלק מבנייה של שבעה מגדלי שעון בארץ ישראל.
הסראיה בנויה ממבנה בצורת האות "ח" שבו שתי קומות, שהגבוהה ביניהן בנויה מחדרים ומרפסת ארוכה מאוד.
הסראיה בצפת שימשה גם כבית כלא.
בראש הסראיה נמצא שעון גדול ומפואר, הפועל עד ימינו.
במהלך פרעות תרפ"ט כונסו כל היהודים לחצר הסראייה שם נותרו בהסגר עם מזון מועט משך ימים אחדים.
אחד השומרים הערבים במקום ירה לתוך הקהל והרג נערה צעירה וילד.
כיום משמשת הסראייה כמרכז לתרבות של העיר ומתנ"ס ע"ש אייזיק ואדית וולפסון.
יש בו תערוכה על תולדות צפת, חיזיון אור-קולי ומרכז מידע לתיירים.
אחד מחדרי הסראייה משמש כיום גם כבית כנסת קטן.
ברחבת הכניסה לסראייה נערכים מופעים שונים.
בית הספר של הצי ללימודי מוסמכים הוא אוניברסיטה מחקרית מוסמכת הממומנת בידי הצי האמריקני וממוקמת במונטריי.
האוניברסיטה מספקת תוארי מוסמך אוניברסיטה ודוקטור וכן מענקי מחקר לפוסט-דוקטורט.
היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית.
אוכלוסיית הסטודנטים היא בעיקרה קצינים פעילים משלל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וגם אזרחים עובדי ממשלת ארצות הברית וקצינים מצבאות זרים לומדים בה במסגרת תוכניות שונות.
חברי הסגל הם ברובם אזרחים.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1909 ועברה בשנת 1951 למושבה הנוכחי בקליפורניה.
טרם נרכשו בידי ממשלת ארצות הברית, הקמפוס ומתקני האוניברסיטה שימשו כמלון דל-מונטה ועד היום מספר בניינים וגנים נשמרו מתקופה זו.
בשנת הלימודים 2024 למדו באוניברסיטה 1,955 תלמידים בתוארי מוסמך ודוקטור.
91% מתלמידי האוניברסיטה הגיעו מזרועות הצבא האמריקני ומסוכנויות ממשלתיות אחרות.
היתר, 9% מהתלמידים או 172 במספר, הם תלמידים זרים הנשלחים על ידי הצבאות במדינותיהם.
התלמידים הזרים מגיעים מכ-40 מדינות שונות, ובשנת 2009, בלטו במיוחד יוון (40 סטודנטים), טורקיה (32 סטודנטים) וסינגפור (30 סטודנטים).
גם מישראל נשלח נציג אחד.
נכון לשנת 2009, במהלך 100 שנות קיומה 46,000 בוגרים סיימו את לימודיהם במסגרת האוניברסיטה, מתוכם 4,913 קצינים מצבאות זרים, 33 אסטרונאוטים וכ-25% מהקצונה הבכירה של הצי האמריקני.
רבים מבוגרי האוניברסיטה משתלבים ברמות הניהול הבכירות של זרועות הצבא במדינותיהם.
היימן ריקובר - אדמירל אמריקני ו"אבי הצי הגרעיני" של ארצות הברית.
אדמירל מייקל מאלן - יושב ראש המטות המשולבים ה-17 של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ריצ'רד גורדון, יוג'ין סרנן - אסטרונאוטים אמריקנים.
אליעזר שקדי - מפקד חיל האוויר הישראלי
הוקאן סירן - מפקד הכוחות המזוינים השוודיים.
בויאר נישני - נשיא אלבניה.
בית העיר (ידוע גם כ"בית א.
סקורה") הוא בניין הניצב ברחוב ביאליק 27, בצידה הצפוני של כיכר ביאליק בעיר תל אביב-יפו.
מאז בנייתו שימש למטרות שונות, בהן בית עיריית תל אביב-יפו, ארכיון, ומ-1971 שוכן בו המוזיאון להיסטוריה העירונית של תל אביב-יפו.
הבניין, שנבנה ב-1925, תוכנן במקור כבית מלון על ידי האדריכל משה צ'רנר.
הבנאים שבנו את הבניין היו בני משפחת יצחק טגנסקי אשר בנו גם את בית הפגודה ועוד בתים שבהמשך נכללו בתוכנית השימור בעיר.
בעלי הבניין היו איזידור ופיליפ סקורה, ממנהלי בנק אמריקה-פלשתינה.
באותה שנה חיפשה עיריית תל אביב מבנה חדש למשרדיה, לאחר שמשכנם הקודם ב"בית הוועד", מתחת למגדל מים בשדרות רוטשילד, כבר לא יכול היה להכיל את המשרדים.
הבניין, שנקרא על שם בעליו "בית א.
סקורה", הושכר לעירייה עם הקמתו, ובשנת 1928 נרכש על ידה.
משרדי העירייה שכנו במקום, ובבניינים סמוכים, במשך ארבעים שנים, עד שבשנת 1965 העבירה העירייה את מושבה לבניין העירייה בכיכר רבין (אז כיכר מלכי ישראל).
בשנת 1971 נפתח בבניין "המוזיאון לתולדות תל אביב", אך לאחר כעשרים שנה החל מצבו להתדרדר והוא נסגר.
במקום נותר רק הארכיון לתולדות העיר.
בשנת 2001 הועברה מחלקת השכונות והרבעים של עיריית תל אביב-יפו לקומה העליונה בבניין, ובשנת 2002 נסגר גם הארכיון ותכולתו הועברה למוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב.
תחתיו מוקמה בבניין המחלקה לשיפור פני העיר.
מתחם ביאליק כולו נכלל באזורי ההכרזה של העיר הלבנה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2003. במסגרת זאת, הבית שוקם ושוחזר על ידי עיריית תל אביב-יפו בתכנון האדריכלית מאירה קובלסקי.
בשנת 2009, במסגרת חגיגות 100 שנים לעיר תל אביב יפו, הוקם בבניין "בית העיר", מוזיאון ומרכז לתולדות העיר תל אביב.
לאחר שיפוצו מכיל בית העיר שני חללים מרכזיים: אחד שנבנה בחלל בית העירייה הישן תוך שיחזור המבנה ההיסטורי ולשכתו של ראש העירייה הראשון של תל אביב מאיר דיזנגוף, והשני שנבנה כתוספת ומכיל חלל תצוגה לתערוכות וכן מרכז מידע וירטואלי על עברה של העיר העברית הראשונה.
באוגוסט 2022 פרסמה העירייה קול קורא ליוצרים תושבי העיר לקחת חלק בתערוכות שיוצגו במוזיאון.
התכנון היה שכבר בקיץ 2023 יהפוך בית העיר למוזיאון העיר תל אביב, ויציג תערוכות מתחלפות של אמנים תושבי העיר.
בעקבות עיכוב, נפתח המוזיאון באפריל 2024.
בית הסראייה הוא מבנה בטבריה שנבנה על ידי שליט הגליל העות'מאני, דאהר אל-עומר, בשנות הארבעים של המאה ה-18, ושימש ככלא וכבניין ממשל בימי השלטון העות'מאני.
הסראייה בנויה ממבנה מרכזי, בן שתי קומות, ובו גם תאי כלא ותא גרדום, ומרפסת ארוכה, ולצידו חצר גדולה המוקפת בחומה גבוהה.
נבנו בו גם חאן, אורווה ובית משפט.
הבניין מצוי ברחוב דונה גרציה בעיר.
הסראייה נבנתה על ידי דאהר אל עומר בסמוך לבניית חומות טבריה.
כיום משמשת הסראיה את משרד החקלאות ופיתוח הכפר, אך מתוכנן להעביר משרדים אלו למקום אחר ולהפוך את בית הסראיה למוזיאון.
בית העדות להנחלת זיכרון השואה הוא מכון חינוכי במושב ניר גלים, שעל יד אשדוד.
בית העדות הוקם בראשית שנות התשעים על ידי עמותת ותיקי בני עקיבא במרכז אירופה להנחלת זיכרון השואה.
המקום עוסק בעיקר בקהילת היהודים בהונגריה בתקופת השואה.
במקום מתקיימת פעילות חינוכית, המיועדת לתלמידים, חיילים ואנשי כוחות הביטחון, מורים, קבוצות מטיילים וגמלאים.
פעילות זו מתבססת על התפיסה שהנחלת זיכרון השואה היא חלק בלתי נפרד מעיצוב הזהות היהודית והישראלית של אזרחי ישראל.
בבית העדות ניצב בתצוגה קרון רכבת אותנטי ששימש להובלת יהודים בתקופת השואה, זהו אחד הקרונות האותנטיים היחידים המוצגים בארץ ובעולם כולו.
בשנת 2021 הפיק בית העדות פרויקט חדשני וראשון מסוגו בעולם של סיור וירטואלי במחנה בירקנאו באמצעות משקפי מציאות מדומה (VR) ב-360 מעלות.
הפרויקט נפתח לציבור ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
הקו המנחה של הפעילות בבית העדות מדגיש את העמידה היהודית בתקופת השואה לגווניה השונים, ואת הקשר ההדוק שבין השואה לתקומת העם היהודי בארצו.
פעילות זו מוצעת במגוון דרכים:
תוכניות הדרכה לקבוצות מבקרים במוזיאון בית העדות, מפגש עם אנשי עדות ניצולי השואה, סיור במושב ניר גלים וסדנאות חינוכיות שונות.
מסע "משואה לתקומה" – מסע של ביקורים ומפגשים ברחבי הארץ, במהלכו עוסקים התלמידים במגוון נושאים הקשורים לשואה, לתקומה במדינת ישראל ובקשר שביניהם.
למסע זה יוצאים תלמידי כיתות י"א-י"ב מרחבי הארץ, במקום המסע לפולין או בנוסף לו.
ארכיון בית העדות ע"ש יעקב אונגר – עוסק בתיעוד ובהנצחת הפעילות של תנועות הנוער הציוניות-דתיות באירופה עד קום המדינה.
גולת הכותרת של הארכיון היא מפעל "תיק לכל ותיק" על שם יחיאל צבי וחנה מושקוביץ, שבמסגרתו מוקם מאגר מידע על הפעילות והפעילים של בני עקיבא ושל תנועות נוער ציוניות דתיות נוספות.
מיצג בית הזכוכית – בבית העדות פעיל מיצג אורקולי חדשני להנצחת פעולת ההצלה רחבת ההיקף שהתבצעה בבודפשט בשלהי המלחמה.
המיצג נפתח לקהל הרחב בתשע"ד 2014.
טקסים – בית העדות עורך מדי שני טקסים מרכזיים: טקס זיכרון בערב יום הקדיש הכללי והעצרת המרכזית שנערכת בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
טקסים אלו מוקדשים מדי שנה לנושאים שונים.
מבצע דוגו - פעילות ייחודית להנצחת השואה שיזם בית העדות בשנת תשע"ה ומאז מתקיים מדי שנה ב-18 בינואר.
דוגו (דוד לייטנר) היה שורד שואה שהתגורר בניר גלים והיה פעיל בבית העדות.
בפסח 1944 הועבר דוגו עם משפחתו לגטו שהוקם בנירג'האזה ולאחר זמן קצר שולחה המשפחה למחנה אושוויץ.
דוגו נותק ממשפחתו, אך הצליח לשרוד את תלאות המחנה.
בינואר 1945, בעודו צועד בצעדות המוות, שאב דוגו כוחות מסיפוריה של אימו על כך שבארץ ישראל יש לחמניות עגולות ("בילקלך") הצומחות על העצים.
הצעדה שלו הסתיימה במחנה מאוטהאוזן, לאחר מכן הועבר למחנה גונצקירכן משם השתחרר.
כאשר עלה לארץ, טייל בשוק מחנה יהודה בירושלים, וראה כדורי פלאפל מטוגנים בשמן, אשר הזכירו לו את הדמיון על ה"בילקלך" שנתנו לו תקווה וכוח ברגעים הקשים, בעיני רוחו היו כדורי הפלאפל אותם בילקלך.
הוא החליט כי מדי שנה, בתאריך 18.1, יום יציאתו לצעדת המוות, הוא יאכל פלאפל, כדי לחגוג את העובדה שהוא חי, שהוא אינו רעב יותר, שהגשים את חלומה של אמו והגיע לארץ ישראל.
במשך עשרות שנים היה זה המנהג הפרטי של דוגו ובני משפחתו.
בשנת 2016 יזם בית העדות את "מבצע דוגו", ההופך את מנהג אכילת הפלאפל הפרטי למשהו שכל הציבור יכול לקחת בו חלק.
בית העדות הזמין אנשים מכל הארץ והעולם לאכול פלאפל באותו התאריך, 18.1 ולהעלות את התמונות לרשתות החברתיות.
מאז, מצטרפים מדי שנה המונים למנהג הפלאפל של דוגו.
בית הסראייה הישן הוא ארמון אשר שימש כמבנה מנהלי עות'מאני הנמצא סמוך למצודת עכו, בעיר העתיקה של עכו.
הוא הוקם באמצע המאה ה-18, בתקופת שלטונו של דאהר אל-עומר, על חורבות מבנים במצודה שהיו שייכים למסדר ההוספיטלרי ול.
מתחת למבנה נשמרו קטקומבות צלבניות בדרגות שונות.
אלה כוללות שישה אולמות קמורים מקבילים עם שרידי רצפות שיש וכותרות עמודים.
חזית הכנסייה שעמדה במקום שולבה באגף המערבי של הארמון, ומתנשאת כ-13 מטרים מעל מפלס הרחוב הנוכחי.
הסראייה מהווה חלק חשוב בנוף האדריכלי וההיסטורי של עכו, ומשלבת שכבות של אדריכלות צלבנית ועות'מאנית במקום אחד.
יחד עם המצודה והמסגד הסמוכים היא נחשבת לאחד מציוני הדרך הבולטים ביותר של העיר העתיקה.
הארמון נבנה על שרידי בסיס מבנה שהיה חלק מ, כאשר חלקים ממנה שולבו במבנה החדש.
הארמון מורכב משני אגפים המקיפים חצר פנימית, וחזיתו משקיפה על שער אבן גדול המעוטר בדוגמת אבן צבעונית המכונה אבלק.
כתובת אבן מעל הכניסה מעידה על כך שהשער נבנה בשנים 1853–1854.
הסראייה שימשה בתחילה כמטה מנהלי ומגורים עבור המושל המקומי, ובתקופות מאוחרות יותר עברה שינויים, בעקבות התרחבות מבנים שכנים כגון מסגד אל-ג'זאר ומצודת עכו.
במאה ה-19 הוא הפך לחלק ממתחם הממשל של העיר.
בשנת 1998, תחת שלטון מדינת ישראל, הפך המבנה למרכז תרבותי וחברתי המציע פעילויות לנוער, לאמנויות ולקהילה המקומית.
בית הספר היסודי קשת במזכרת בתיה הוא בית ספר שש שנתי השייך לזרם החינוך הממלכתי המשלב.
בשנת 2016 שונה שמו לבית ספר יסודי קשת ע"ש אורי אורבך.
בבית הספר, שנוסד בתחילת שנת הלימודים תשס"ז, לומדים בכיתות מעורבות דתיים לאומיים וחילוניים.
בכניסת תלמיד לבית הספר, הוא ישויך לקבוצת זהות על פי אמונתו הדתית.
הקבוצות קרויות על שם החלוקה בפעילות הבוקר לתפילה ומפגש שיח – קבוצת תפילה וקבוצת מפגש.
קבוצות אלה באות לידי ביטוי לא רק בפעילות הבוקר, אלא גם בחלק משיעורי היהדות בבית הספר.
בחודש נובמבר של שנת 2020 זכה בית הספר להתקבל לבתי הספר המכילים של עמותת אינקולו.
מדי שנה מתקיימים מגוון פרויקטים ואירועים במסגרת בית הספר.
מופע התרמה השנתי המבוצע על ידי תלמידי כיתות ו', במטרה לגייס כספים לעמותות שונות.
בתי מדרש בית ספריים ורב-גילאיים, שבהם תלמידי הכיתות הגבוהות בבית הספר לומדים ביחד עם תלמידי הכיתות הנמוכות.
חגיגות יום העצמאות המאורגנות על ידי שכבת ה'.
טקסי מועדי ישראל המועברים על ידי השכבות השונות.
פרויקט סיום של תלמידי כיתות ו'.
הפרויקטים מיועדים לא רק לתלמידי בית הספר, אלא לכל חברי הקהילה, המשתתפים בארגון ובביצוע.
בית הספר הוקם ביוזמת קבוצת הורים ממזכרת בתיה, בשיתוף המועצה המקומית ומשרד החינוך.
הוא נוסד בתחילת שנת הלימודים תשס"ז.
בתחילת דרכו בית הספר היה מורכב מכיתה אחת בתוך בית הספר בן-גוריון במזכרת בתיה, ורק בשנת הלימודים תשס"ט בית הספר הועבר למבנה נפרד והפך לעצמאי.
בשנת תשע"ג נוסדה חטיבת הביניים קשת, שמונה, נכון לשנת הלימודים תשע"ה, שלוש כיתות ז'-ט'.
בשנת תשע"ט נוסד גם תיכון "קשת", בבנין של חטיבת הביניים.
נכון לשנת תשע"ט, ישנם שני מבנים לבית הספר קשת: יסודי ותיכון.
סביב הקמת בית הספר, נוסדה קהילה המונה כיום (2015) כ-350 משפחות.
הקהילה מפעילה עמותה, ומקיימת מדי שנה מגוון אירועים הקשורים במסורת היהודית, תוך שילוב כל הזרמים בקהילה.
בנוסף, מוציאה הקהילה מדי שבוע עלון בנושא פרשת השבוע, שנכתב על ידי בני הקהילה.
בית הספר משלב בתוכנית הלימודים לימוד מוגבר של מקצועות יהדות, כאשר חלקם נלמדים בכיתות האם וחלקם בקבוצות הזהות השונות (תפילה/מפגש).
בין מקצועות היהדות הנלמדים בבית הספר ישנם תורה, נביאים, תרבות יהודית, מחשבת ישראל, משנה וגמרא.
מעבר למקצועות החובה הנלמדים במסגרת הלימודית הרגילה, מועברים לאחר שעות הלימודים הרגילות שיעורי בחירה במקצועות מגוונים – כל תלמיד חייב ללמוד לפחות מקצוע בחירה אחד בהיקף של 2 שעות שבועיות לאחר שעות הלימודים.
בין השיעורים ניתן למצוא הגברת יהדות (תלמוד), דרמה, ניווט ספורטיבי, קולנוע, רובוטיקה, אומנות, דיפלומטיה ציבורית, גישור, מחול ולעיתים מקצוע נוסף המשתנה בהתאם לדרישה.
בית הספר עהד למצוינות במדעים הוא בית ספר בחורה, המיועד לבני ובנות נוער מחוננים ומצטיינים מהחברה הבדואית בנגב.
בית הספר הוא מוסד מוכר שאינו רשמי, הפועל תחת הנחייתו ופיקוחו של האגף למחוננים ולמצטיינים.
המוסד שייך לזרם הממלכתי והוא הראשון מסוגו במגזר הבדואי.
בית הספר הוקם בשנת 2011, שפת ההוראה בו היא ערבית ב-2020, לומדים בבית הספר כ-450 תלמידים.
מספר אישים יזמו את הקמת בית הספר בתחילת שנות ה-2000, בהם פרופ' ג'יהאד אל-סאנע, מהמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מוחמד אלנבארי ואחרים.
בית הספר זכה לפרסום בעקבות ייחודיותו במגזר הבדואי, וביקרו בו סטנלי פישר בעת היותו נגיד בנק ישראל ונשיא המדינה שמעון פרס.
תלמידי בית הספר משתתפים בתחרויות מדעיות.
התלמידים זכו בפרס "רוקחים עתיד", במקום שני ושני מקומות שלישיים בתחרות של עבודות גמר במחוז הדרום, בתחרות ארצית לפיזיקה בשם "צעד ראשון לפרס נובל בפיזיקה" ובמקום שלישי בתחרות למדענים צעירים במחוז הדרום.
פיתחו את מרכז בקרת המשימה של הלווין דוכיפת-2.
תוכנית הלימודים כוללת תחומי לימוד ממדעי הטבע, הטכנולוגיה, הפיזיקה והמתמטיקה.
בית הספר התיכון השש-שנתי על שם רנה קסין הוא תיכון ממלכתי בירושלים השוכן בשכונת מעלות דפנה, וגובל באתר ההנצחה גבעת התחמושת ובשכונת רמת אשכול.
בית הספר נקרא על שמו של המשפטן רנה קאסן.
בית הספר נוסד בידי חברת אליאנס (כי"ח), והוא נחנך בספטמבר 1974 בנוכחות קאסן, אם כי פעל כבר באותו מקום כשלוש שנים קודם לכן.
בראשית שנות השמונים סופח מבנה בית הספר הישן של שכונת שמואל הנביא שיצא משימוש, בית הספר מוריה, אל בית הספר רנה קסין ולבית הספר הצטרפה שכבת כיתות ז'.
בית הספר התפרסם בסוף שנות ה-90 כאשר אחדים מבוגריו נהרגו בפעולות צבאיות ובפיגועים בתקופה קצרה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התאחד עם חטיבת הביניים במסגרת היערכות לשינויים הדמוגרפיים בירושלים.
רבים מהמורים בו הועסקו כעובדי קבלן המפוטרים כל קיץ, כדי לחסוך בתשלומי שכר.
החל משנת 2013, בית הספר שייך לרשת "דרכא".
במקום לומדים תלמידים חילונים מהשכונות הצפוניות של ירושלים, בעיקר תלמידי ארבע שכונות הבריח, כמו גם תלמידי שכונות שמואל הנביא וצמרת הבירה הסמוכות אליהן.
כמו כן, למדו בו תלמידים משכונות חדשות באזור בטרם נוסדו בהן תיכונים.
בבית הספר היו חטיבת ביניים וחטיבה עליונה.
בחטיבה העליונה היו מספר מגמות, מגמה פיזיקלית, כימית, ביולוגית, ספרותית, סוציולוגית, תיירותית (הכשרת סוכני נסיעות) ומגמה להכשרת עובדי משרד.
חטיבת הביניים מנוהלת על ידי אסף עוז ובית הספר התיכון מנוהל על ידי שגיא כהן.
בבית הספר לומדים כ-480 תלמידים.
בבית הספר מתקיימת תוכנית "יום הפעילות" ובמסגרתו כל תלמידי בית הספר יוצאים בכל שבוע להשתתף בפעילות חברתית-קהילתית-תרבותית, מכיתה ז' ועד י"ב.
בית הספר שלום עליכם הוא רשת של בתי ספר יהודיים ציוניים באמריקה הדרומית, רובם בארגנטינה.
הרשת כוללת את המוסדות צווישא - שלום עליכם שולן (שם הרשת ביידיש), "קינדערלאנד", ו"רמת שלום".
בית הספר הראשון הוקם בשנת 1934, והוא פועל עד היום (2017), ומהווה את רשת בתי הספר היהודיים הגדולה ביותר באמריקה הדרומית.
הוא נחשב בעיני רבים למוסד שפרץ את הדרך בחינוך היהודי החילוני בכל אמריקה הלטינית.
מקורה של הקהילה היהודית בארגנטינה בהגירה מאירופה, שהחלה כהגירת בודדים בתחילת המאה ה-19, עם ההיתר שקיבלו זרים להיכנס למדינה בעקבות המרד נגד האימפריה הספרדית.
ב-1853, כשהחוקה של הרפובליקה החדשה קבעה את החופש להגר לתוך המדינה וליהנות משוויון זכויות אזרחי לזרים, החלה הגירה במספרים גדולים.
הארגון שלקח על עצמו לסייע ליהודים בקליטתם היה "החברה קדישא האשכנזית", שהפך בהדרגה מספק שירותי דת לארגון סיוע רב-תחומי; ובעקבות כך חל בקהילה תהליך של חילון.
יהושפט הרכבי קובע במחקרו, שהתפתחות הקהילה בארגנטינה הייתה תמיד "עם הפנים לאירופה" (מתוך זיקה ברורה למתרחש בארצות המוצא, ולבעיות הפוליטיות שהתעוררו בשל כך), ושקו מנחה דומיננטי בהתפתחות זו היה השאיפה להכין את הקרקע להגירה לארץ ישראל.
ייסודו של בית הספר "שלום עליכם" היה חלק מתהליך רחב של פעילות ציבורית עשירה, כפי שמתאר חוקר תולדות היהודים באמריקה הלטינית, חיים אבני: "מאות רבות של ארגונים דתיים, חברתיים, פוליטיים וכלכליים...
בבירה ובערי הפנים; שני עיתונים יומיים ביידיש...
אשר בהם משתקפות ההתרחשויות הבולטות במדינת ישראל וביהדות ארגנטינה גופא; שבועונים, ירחונים בספרדית וביידיש...
ועל כל אלה, רשת ענפה של בתי ספר עממיים ותיכוניים, סמינרים, ישיבות ומוסד ללימודי יהדות.".
בתחילת המאה ה-20 היה עיקר החינוך בקהילה בעל אופי דתי: לשון עברית, חומש, קריאה בסידור תפילה, מנהגי ישראל, ומעט היסטוריה יהודית.
מעמד המורים בארגון היה נמוך, ובשנת 1917 הם החלו להתארגן, ופתחו בשביתה שהובילה להקמת מועצת החינוך העממית ולייסוד של בתי ספר חילוניים.
פעילי מפלגת פועלי ציון ייסדו את בית הספר הראשון מטעמם ב-6 בינואר 1920, תחת הארגון "הקורטוריון של בתי הספר בורוכוב", בעיר בואנוס איירס.
בית הספר נקרא על שמו של דב בר בורוכוב.
כשהתפלגה המפלגה באותה השנה, פרש הפלג השמאלי שלה, פועלי ציון שמאל, את חסותו על בית הספר.
בהתאם לאופיו החילוני, התנהלו הלימודים גם בשבת, ובשפת היידיש - כדי להרחיק כל השפעה של העברית שנחשבה לשפת המסורת הדתית.
בית הספר פעל במספר מבנים בשכונות של בירת ארגנטינה, שבהן התרכזו משפחות יהודיות: השכונות פלורידה, ויז'ה קרספו, מטדרוס, ועוד.
מספר חודשים לאחר הקמתו עבר בית הספר לדירה אחת גדולה.
הילדים התחלקו לכיתות על פי גילם (וזאת בניגוד לנהוג בבתי הספר הדתיים).
תוכנית הלימודים כללה לשון וספרות יידיש, סיפורי תנ"ך והגאוגרפיה של ארץ ישראל.
בשנת 1924 כבר למדו בבית הספר כ-200 תלמידים.
בשנת 1930 גדל מספר המבנים לחמישה, ומספר התלמידים הגיע ל-300. בשנת 1931 נפתחו בתי ספר נוספים באותו השם גם בערי השדה של המדינה: בלה פלאטה הסמוכה לעיר הבירה, שם לימדו שלושה מורים; בקורדובה (שני מורים), ובשנת 1932 נפתח בית הספר ברוסאריו.
בשנת 1930 פרצה בארגנטינה הפיכה צבאית.
הצבא בראשותו של חוסה פליקס אוריבורו הדיח את הנשיא איפוליטו איריגוז'ן, ותפס את השלטון במדינה.
ההפיכה החלה את התקופה הידועה בארגנטינה בשם "העשור הידוע לשמצה" (Década Infame).
כתוצאה מחילופי השלטון החל גל אנטי-מהפכני, שבשנת 1932 הביא גם לסגירתו של בית הספר, וזאת בעיצומן של הכנות להרחבה של הרשת.
בהודעה רשמית מטעם המשטר החדש נאמר, שהחינוך בבית הספר הוא מהפכני, ונאמן ללנין ולסטלין במקום למדינה.
האשמה זו התבססה על דמיונם של המנהיגים הסובייטיים לדיוקנאות של חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית, ושל הסופר י"ל פרץ, שהיו מודפסות על מחברות התלמידים.
פעילי הקהילה ניסו להתנגד להחלטה ולהביאה לבית המשפט, אך ללא הועיל.
מספר מורים ועסקנים של הקהילה היהודית נכלאו בבית סוהר, ורוב התלמידים נותרו ללא מסגרת חינוכית.
בעקבות סגירת בית הספר בורוכוב, התכנסו פעילי מפלגת פועלי ציון שמאל והחליטו להקים מסגרת חינוכית חדשה.
הם הכירו בכך שלא היה בכוחם לעשות זאת בתמיכת המפלגה לבדה, בגלל היעדר השפעה פוליטית, מחסור במורים והיעדרה של תוכנית לימודים.
על כן הסכימו בלית ברירה לחבור אל הארגונים היהודיים האחרים, והקימו בינואר 1934 את ארגון "צווישא", ראשי תיבות ביידיש של "צענטראל וועלטלעכע יידישע שול ארגאניזאציע" (ארגון מרכזי של בתי ספר יהודים חילוניים).
הם פרסמו בעיתונות המקומית את כוונתם, וקראו לנציגים מכל בתי הספר החילוניים במדינה, וכן למוסדות חינוך יהודיים בעולם (דוגמת ציש"א) לסייע להם.
נציגי המפלגה חיים פינקלשטיין ויונה קובנסקי נפגשו עם אנשי המועצה הלאומית לחינוך וקיבלו את הסכמתו.
לארגון הצטרפו פעילים לא ציוניים, אנשי פועלי ציון ימין, ונציגי בתי ספר חילוניים מחוץ לעיר הבירה, שעד אז פעלו באופן עצמאי.
כך התארגנו במסגרת הארגון חמישה בתי ספר חילוניים.
תוכנית הלימודים כללה את כתביהם של י"ל פרץ ושל שלום עליכם, ולא כללה עוד את כתביהם של מנהיגי הקומוניזם, כדי להתמקד בחינוך בקו הלאומי והיהודי-חילוני.
בית הספר "שלום עליכם" הוקם ב-4 ביוני 1934 בדירה אחת, ברחוב סרמיאנטו מספר 2270 שבשכונת אונסה בבואנוס איירס.
פינקלשטיין וחבריו, שבעבר עבדו לפרנסתם כפועלים, השתתפו במלאכת הבניה בעצמם.
המורים הראשונים היו חיים ווסרשפרונג וחנה טננבאום, שעבדו כמורים עוד בוורשה ולאחר מכן במושבה מוזסוויל.
החוק בארגנטינה באותה עת חייב בתי ספר פרטיים להעסיק מורים ילידי המדינה בלבד, ועל כן גייס פינקלשטיין שתי מורות מבתי ספר ממשלתיים: את לידיה פמוף ואת פאני קרדונר.
פמוף ניהלה מאז את גן הילדים של בית הספר במשך 40 שנה, וקרדונר הפכה לסגניתו של פינקלשטיין, ששימש כמנהל בית הספר עד לעלייתו לישראל ב-1968. לצורך גיוס התלמידים עברו חברי הוועדה ובראשם פינקלשטיין מבית לבית, ושכנעו את ההורים להצטרף.
במחזור הראשון של בית הספר למדו 133 תלמידים בשלוש כיתות ובגן ילדים אחד.
פעולה זו נודעה בשם "מאכן קינדער" - "לעשות ילדים" ביידיש.