tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצחק ברוקמן (28 באוגוסט 1926 – 28 בדצמבר 2018) היה קבלן עבודות מיוחדות, תושב חיפה וקצין חיל הים בדרגת סא"ל.
השתתף בטיבוע אל-אמיר פארוק במלחמת העצמאות ובכל מלחמות ישראל.
הקים את יחידת הנצלה ימית עם אנשי מקצוע במילואים, וטיפל באירועי הנצלת כלי שיט רבים.
אביו, שמשון ברוקמן עזב בשנת 1920 את משפחתו בכפר אופוצ'נה ליד לודז' בפולין ועלה לארץ ישראל.
עבד בסלילת כביש צמח טבריה, בבריכות המלח בעתלית ובמוסך הרכבת במפרץ חיפה.
התמחה בבניית משאבות מים בנומופעלות במנועי דיזל.
לאחר שנים אחדות חזר שמשון ברוקמן לבקר את משפחתו בפולין שם פגש את פרידה ממשפחת רייזווינג יחד הגיעו לארץ ישראל ובשנת 1924 נישאו.
באוגוסט 1926 נולד יצחק בן בכור למשפחת ברוקמן.
האב עבד מפעל נשר והמשפחה התגוררה במגורי העובדים.
בגיל שנתיים עשה ברוקמן את טבילתו הראשונה כשנפל למימי נחל הקישון.
בגיל חמש הפליג עם האם באנייה לביקור בעיירת משפחתה ואחרי כמה חודשים חזרו לארץ ישראל.
במרץ 1935 נולד בן נוסף למשפחה גד ברוקמן.
האב נעשה קבלן עצמאי ובנה את קו הדלק בין בתי הזיקוק למפעל נשר.
נכנס לעסקי בניית ובנה בתים בחיפה.
ברוקמן צורף לנבחרת האופניים של הפועל חיפה וב-1 במאי 1938 הצטרף לקבוצת הכדורגל.
ובשנת 1940 הצטרף לתנועת הנער המחנות העולים המדריך היה עזריה אלון.
בשנת 1941 החל ברוקמן ללמוד בבית הספר הימי שליד הטכניון במגמת מכונה.
בשנת 1942 הצטרף לקבוצת הכדורסל של הפועל חיפה.
עם אופניו החל להפיץ את ביטאון המחתרת "אשנב".
בשנת 1943 הצטרף לימיה של הפועל בחיפה ובמסגרתה עבר קורס מדריכי ימאות בשדות ים ובנמל העתיק של קיסריה.
בשבתות יצאו להפלגות מבסיס במערב הנמל.
בתחילת 1944 יצא ברוקמן עם תלמידי בית הספר הימי בספינה 'ארלוזורוב' לפורט סעיד משם המשיכו את הטיול ברכבת לאלכסנדריה.
בשנת 1944 עזב ברוקמן את בית הספר בעודו בכתה י"א והתגייס לפלי"ם.
צורף לקורס מכונאים ימיים בפיקוד אברהם זכאי שנערך בקיבוץ יגור.
מטרת הייתה להכין מכונאים להפלגה באוניות מעפילים.
עם סיום הקורס הצטרף ברוקמן כעוזר מכונאי בספינת הדיג "נקדימון" כדי לרכוש ניסיון.
בשנת 1945 לקח ברוקמן פסק זמן מהשירות בפלי"ם ומונה על ידי גב' גוסטה רכב, מנהלת מחלקת הדיג של הסוכנות למדריך ימאות ודיג במושב מכמורת.
בסוף השנה החל לעבוד כמכונאי במכלית בריטית "ריפאסט" שהובילה בנזין בין נמלי הים התיכון.
בשנת 1946 עבד ברוקמן שמונה חודשים באוניית הנוסעים הראשונה של חברת צים "קדמה".
בשנת 1947 חזר ברוקמן לפעילות בפלי"ם והדריך שני קורסי ימאים בקיסריה.
בנוסף היה ממונה על השטת סירת מנוע ה"פלוקה הלבנה" ששימשה להעברת נשק, תחמושת, מזון ואנשים מהבסיס בקיסריה לנווה ים ולסידנא עלי ליד הרצליה.
אחת המשימות הייתה להעביר מנווה ים את גופותיהם של שני לוחמי פלמ"ח שנהרגו בעת כיבוש כפר ג'אבע לקבורה בקיסריה.
בדרך היה הכפר הערבי טנטורה שטרם נכבש.
בפברואר 1948 הפך ארגון ההגנה לצה"ל.
ברוקמן גויס לחיל הים ועל סמך הלימודים בבית הספר הימי והיותו מדריך ימאות ותיק קיבל דרגת סגן.
ברוקמן מונה לימאי הבכיר והאיש הטכני של יחידת החבלה הימית של הפלי"ם בשייח מוניס.
במסגרת זו שוקם טורפדו ה"כריש".
בהמשך מונה ברוקמן למפקד כלי השיט הראשון של היחידה.
סירת מנוע שהייתה שייכת בעבר למשטרת המכס של נמל חיפה.
בסיס הספינה היה נמל תל אביב, והשם שנתנו לה
בתפקיד זה יצא ב-18 ביולי 1948 לחלץ גופות של אנשים שנרצחו בחוף הים של נבי רובין - כיום פלמחים.
הנרצחים היו נוסעי מטוס פייפר שהגיע מבית הערבה, ונחת נחיתת אונס בגבעות בקרבת חוף הים.
באוגוסט 1948 הגיעו שש סירות נפץ מאיטליה.
יוחאי בן-נון חזר לפיקוד יחידת החבלה.
ברוקמן עלה עם היחידה שהתמקמה בטיילת בטבריה לצורך אימוני הפעלה.
לצורך כסוי נקראה היחידה "סירות הצלה" וכאילו לחיזוק הכיסוי במהלך האימון נחת בדרום הכנרת מטוס ימי ישראלי.
הסירות יצאו לחילוץ אך המטוס שקע והטייסים טבעו.
עם סיום האימונים תוכננה היחידה לעבור לנמל יפו.
ברוקמן נשלח למספנת חיל הים בחיפה להכשיר אנייה שתוכל לקלוט על סיפונה את הסירות ולהתקין אמצעי הרמה והורדה עבורן.
האנייה שנבחרה אח"י מעוז (ק-24) התאימה ליחידת החבלה, היות שהיה לה סיפון ירכתיים גדול ונמוך שאפשר להעמיס ולהוריד את הסירות בקלות יחסית.
ב-10 באוקטובר התקבלה הוראה להעביר את הסירות מטבריה ליפו ולהכינן לפעולה.
ב-21 באוקטובר התקבלה הוראה לחמש את סירות הנפץ ולהעלותן לאח"י מעוז (ק-24).
בעת הפלגה דרומה התגלו שתי אוניות מצריות.
ברוקמן היה בין חמשת הלוחמים שבחר יוחאי בן-נון לביצוע הפעולה.
עוד לפני שהספיקו להוריד את הסירות לים התקבלה הודעת ביטול עקב ההפוגה שנכנסה לתוקפה ב-22 באוקטובר בצהריים.
אבל מאוחר יותר התקבלה הוראה לתקוף את האניות בגלל הפרת ההפוגה על ידי המצרים.
בפעולה השתתפו 3 סירות נפץ וברוקמן נהג את סירת האיסוף.
זלמן אברמוב וזאב ורדי תקפו את אל-אמיר פארוק ויוחאי בן-נון יצא לעבר שולת המוקשים כאשר ברוקמן בסירת האיסוף שט בעקבותיו.
בסירת האיסוף היה גם יעקב ריטוב שתפקידו להרים בלולאת חבל תוך כדי נסיעה את הלוחמים מהמים.
הלוחמים הראשונים פגעו בפארוק, והאנייה החלה לטבוע, ואולם משולת המוקשים כוונו זרקורים לכיוון סירת החילוץ ונפתחה ממנה אש מקלעים.
הסירה של יוחאי בן-נון פגעה בשולת המוקשים והתפוצצה ותוך כמה שניות נאסף בן-נון וסירת האיסוף פנתה לכיוון הלוחמים
שולת המוקשים שהייתה בנויה מעץ סירבה לשקוע והמשיכה לירות לעבר שובל הסירה.
ברוקמן שייט בזיגזגים והצליח להגיע
אל שני הלוחמים האחרים, שהיו מוקפים כבר במאות חיילים מצריים שקפצו למים מהפארוק.
המצרים חשבו שזו סירה שבאה לאסוף גם אותם והחלו לקרוא לעברם.
ברוקמן השיט את הסירה עם כל הלוחמים לאח"י מעוז (ק-24) שהמתינה במקום ההורדה.
קורס סירות שני - בנובמבר 1948 מונה ברוקמן למפקד הקורס השני של לוחמי יחידת החבלה.
גם הקורס הזה נערך בטבריה ונמשך חודשיים.
בתחילת 1949 הגיעו עוד שש סירות מאיטליה, ועם סיום הקורס הוטל על ברוקמן לקלוט אותן ולהכין אותן לפעולה.
בסיס בעתלית - בחודשים יוני יולי 1949 התחילו לבנות ליחידה את הבסיס המרכזי בעתלית.
ברוקמן מונה לקצין הטכני של יחידת החבלה.
עם הצטרפות יחידת הצוללים קיבלה היחידה את שמה שייטת 13,.
ברוקמן קיבל על עצמו את התיאום של כל עבודות הבינוי לפי הצרכים המיוחדים של היחידה בבסיס שנבנה בעתלית וכן את הרכש בישראל ומחוצה לה ואת האחזקה השוטפת.
במסגרת אחריותו על רכש אמצעי לחימה, יצא ברוקמן בקיץ 1950, לאיטליה באניות חיל הים שיצאו להספנה ולתיקונים ורכש עבור הצוללים מכשירי צלילה דיסקרטיים מדגם קְרסי.
מכשירים אלה שימשו שנים רבות את צוללי השייטת.
בשנת 1951, בנוסף לכל תפקידיו האחרים, עסק גם בהדרכת הלוחמים החדשים והוותיקים בימאות ושימש כמפקד ספינת האימונים אח"י דרור (מ-21).
בספינה זאת ערך הפלגות אימון בחופי ישראל.
ב־2 ביולי 1951, השתחרר ברוקמן מהצבא בדרגת רב-סרן.
עלה כעובד מכונה על אחת מאניות צים שהפליגה לאנגליה במחשבה לראות שם את תערוכת הענק הבינלאומית אקספו.
אך לפני הפלגת האנייה פרצה שביתת הימאים (1951) הגדולה בהנהגתם של רבי החובלים אייק אהרונוביץ' ונמרוד אשל, אנשי ההעפלה לשעבר.
הימאים אפשרו לברוקמן לרדת בכבוד ולהגיע בזמן לחתונתו.
בשנת 1952 עבד ברוקמן כשנה בהחבל הימי לישראל כרכז ימי מקצועי בכל הארץ.
הדריך כיתות בבתי הספר ובאגודות הספורט הימיות ונעזר במדריכים מקצועיים בשכר שהדריכו בהשטת סירות משוטים ומפרש.
בסוף 1952 ביקש שמשון ברוקמן את יצחק ברוקמן להצטרף ולעבוד יחד איתו.
כקבלן עסק שמשון ברוקמן בהקמת מתקני דלק גדולים ובבניית מבנים למשרד הביטחון.
בין היתר בנה אתמגדל הצלילה בבסיס השייטת בעתלית.
שמשון ברוקמן בנה גם בתי מגורים שבאחד מהם גרה המשפחה.
באחת השבתות באוגוסט 1953, כשהיה ברוקמן בהפלגת אימונים במסגרת שירות מילואים, טבע אביו שמשון ברוקמן, כשניסה להציל בחורה שטבעה בחוף דדו בחיפה.
הבחורה נצלה אך שמשון ברוקמן טבע בגיל 51 .
מפקד חיל הים שלח טרפדת בפיקודו של יוסף יריב כדי להחזיר את ברוקמן לישראל.
אחרי מות אביו לקח על עצמו ברוקמן את עול הפרנסה.
המשיך את העבודות שהיו באמצע, טיפל בנכסים של אביו ובכל העניינים המשפחתיים.
במקביל לעבודותיו פעל גם בשייטת 13 כמדריך לוחמים ונקרא למילואים כל שנה למשך ארבעים יום וכשהייתה מתיחות שירת גם תקופות ארוכות יותר.
ברוקמן עבד בכל חלקי הארץ בעבודות שפוץ מכלי דלק גדולים ובעבודות בינוי אחרות
בשנת 1956 עבד בהקמת מתקני מפעל הפוספטים ליד מצפה רמון, ובין העבודות שביצע הייתה הרמתה והצבתה של ארובה בגובה חמישים מטר ומשקל שישים וחמישה טון.
אמצעי ההרמה של אז היו דלים ביותר והצריכו תכנון מדויק ותושייה רבה.
בשנת 1958 התחילו לבנות את מתקני מסוף פי גלילות.
ברוקמן ושותפו פסח בילו בנו את אחד המכלים הראשונים עם גג צף במסוף.
בשנים שלאחר מכן המשיך בעבודות שונות כולל בניית תחנות דלק ומתקני דלק לחברות דלק שונות ולמשרד הביטחון.
ב־15 בדצמבר 1960 במסגרת שירות המילואים קיבל ברוקמן כתב מינוי למפקד המחנה הקטן בשייטת 13.
כאשר פרצה מלחמת ששת הימים.
גויס ברוקמן למילואים בשייטת 13 ונשלח לאילת, שם קיבל ספינת ברטרם, חוליית לוחמים מהשייטת התמקמו על ציודם בספינה.
היו התרעות שמשחתות מצריות עומדות להגיע לעקבה או להפגיז את אילת.
בסירה סיירו הלוך ושוב, עם שלוש סירות נפץ, מאילת עד הגבול ירדני סעודי וחזרה.
לקראת סוף המלחמה הצטרף לכוח בפיקודו של אל"ם אברהם בוצר ונכנס ראשון לשארם א-שייח'.
ברוקמן נשאר מגויס כחודשיים וסייר עם סירת הברטרם בפיקודו בעיקר באזור שארם א-שייח'.
באוגוסט 1967, לאחר שחרורו מהמילואים, הציעו לברוקמן מנהלי נתיבי נפט, החברה שהפעילה את השדה באבו רודס, לעבוד שם כקבלן בשיקום והפעלת מכלי הדלק שנפגעו בידי חיל האוויר בזמן המלחמה.
ברוקמן ושותפו פסח בילו עם צוות עובדים שיקמו ארבעה מכלים גדולים, שיכלו לקלוט את תחילת הזרמת הדלק מהשדות הימיים והיבשתיים למכלים.
לאחר שיקום המכלים הציע המנכ"ל פרידמן לברוקמן הישאר בתפקיד סגן מנהל השדה והמנהל הטכני.
המנהל הראשי של השדה היה אלישע רואי.
בניהול שדה הנפט באבו רודס ראה ברוקמן את השיא של עבודותיו הקבלניות.
השדה היבשתי והימי מציב כל הזמן אתגרים טכניים קשים.
בזכות עבודתו עם אביו שמשון ברוקמן בבניית מכלים, קווים ומתקני דלק, נעשה בעל ניסיון עשיר, שגם העובדים האיטלקים והאמריקאים המנוסים ידעו להעריך.
ברוקמן הוסמך על ידי חברת הביטוח לויד להעביר דוברות מקידוח לקידוח.
ידע להעביר דוברות זו ליד זו במרחק של חמישה מטר זו מזו, כדי שאפשר יהיה להניח משטח הליכה ביניהן ולעבור.
הכניס לעבודה בשדה את שותפו ואנשיו מהחברה הקבלנית.
באוגוסט 1968 סיים ברוקמן את עבודתו בנתיבי נפט וחזר להפעיל את החברה הקבלנית הפרטית.
ב-5 בפברואר 1970 חדרו צוללנים מצריים שיצאו מעקבה לנמל הצבאי באילת והצמידו מוקשי עלוקה לשתי אוניות וחמקו לעקבה בלי שיתגלו.
אחת האניות הייתה הנחתת אח"י בת שבע והשנייה אניית האספקה אח"י בת גלים (ת-81).
ברוקמן שבאותה העת הייתה לו עבודה קבלנית בחברת קו צינור אילת אשקלון באילת.
לתכנון החילוץ גויסו מהנדסי אניות מקרב מערך המילואים.
את אח"י בת שבע הושטה על ידי צוותה לחוף הצפוני הרדוד.
שם באמצעות מערכת גלגלות וכבלים ובעזרת ציוד מכני כבד.
החילוץ ארך כחודשיים, וכל זאת במסגרת המילואים.
אח"י בת גלים (ת-81) שהייתה טבועה כליל והפוכה על צדה לא הסכים לחלץ במסגרת המילואים, אלא כקבלן של משרד הביטחון בשיטת .
עבודת החילוץ של אח"י בת גלים (ת-81) ארכה למעלה משישה חודשים.
במהלך עבודת החילוץ, ב-15 במאי 1970 פעלו החבלנים המצרים שוב באילת.
הניחו מטעני חבלה בקרבת האונייה הטבועה עם מנגנוני השהיה.
כשירדו הצוללים לעבודה, אירעו שני פיצוצים.
צולל שהיה בקרבת המטענים נהרג ו-2 הצוללים שהיו בבטן האנייה נפגעו קל.
אחרי האירוע נמשכה עבודת ההנצלה לאטום את אח"י בת גלים (ת-81)
לא היה במקום מבדוק כדי להחזיר את האנייה לכשירות וראש מחלקת הים בנימין תלם הורה לגרור אותה ללב ים להטבעה.
מאמצע שנת 1968 עד 1979 ' ביצע ברוקמן עבודות בינוי בהיקף גדול מאוד עבור משרד הביטחון.
בשארם א-שייח' לשם כך צורף שותף שלישי, מוטי גולדברג, שעסק בעבודות מהסוג הזה.
בין העבודות הגדולות שביצענו היו מזח לאניות בשארם א-שייח', מבני מגורים בבסיס חיל הים, מתקן תקשורת גדול שהגיע בחלקים מארצות הברית והורכב במקום ובריכת מים מבטון בגודל של אלף מ"ק שלאחר אישור הטכניון שיצקו אותה בבטון עם מי ים.
ב־1971 נקרא ברוקמן אל מפקד חיל הים האלוף אברהם בוצר אותו הכיר עוד כשהוקמה
בשייח' מוניס יחידת החבלה בשייח' מוניס.
כמפקד חיל הים התרשם בוצר מחילוץ
בוצר הטיל על ברוקמן להקים יחידה מבוססת על מתנדבים במסגרת המילואים, שתפקידה היה חילוץ כלי שיט ומטוסים צבאיים הטבועים בים בכל הארץ כולל בזירת ים סוף.
היחידה תוכל לפעול גם להצלת כלי שיט אזרחיים שיוחלט לחלצם באמצעות צה"ל.
היחידה גם שמשה כיחידת איסוף כלי שיט ימיים, צבאיים או אזרחיים, בזירה הימית.
שאנשי היחידה יהיו ממערך המילואים של חיל הים, על כל יחידותיו, מתנדבים בלבד.
המקצועות שדובר בהם היו קציני ים בתחום מבצעים, פיקוד ושליטה, רבי חובלים בצי
הסוחר, קציני מכונה עם תעודות של מהנדסרגעים, קצינים עם תעודות בודקים מוסמכים,
צוללים, מכונאים, מסגרים, חשמלאים ובעלי מקצועות אחרים.
היחידה הייתה כפופה ישירות למפקד חיל הים.
מיקום היחידה נקבע בבסיס חיפה; אבל הניהול המעשי שלה היה בבית משפחת ברוקמן כשרוחמה ברוקמן קיבלה את ההודעות על הצורך בהפעלת היחידה.
הפיצה ישירות לאנשים וכינסה את אנשי היחידה למקום הנדרש.
היחידה כללה כ-50 מתנדבים ממילואי חיל הים שכל אחד חתם על הסכמה להתייצבות בתוך יממה מרגע קבלת הודעת החילוץ.
למחרת יום הכיפורים גויס כל צוות היחידה, ונשארו מגויסים 180 יום.
כל העת בזירת סיני וים סוף.
במהלך המלחמה חילצו את גשר התמסחים ששקע בתעלת סואץ.
חילוץ אחר נעשה בים התיכון את אח"י חנית (סער 3) שעלתה על החוף.
יחד עם כלי השיט של זירת ים סוף הגיעה היחידה לנמל אל-אדביה שנכבש שעות אחדות קודם לכן בידי גדוד הטנקים 195 .
כאן נעשתה עבודת הנצלה והשתלטות על טרפדת מסדרת קומסומולץ (K-123) שהובאו לישראל.
כהערכה להישגי היחידה העלה ב-7 במאי 1974 הרמטכ"ל מרדכי גור את ברוקמן לדרגת סא"ל כמפקד יחידת הנצלה ימית.
בחודש מאי 1991 חגגה יחידת הנצלה ימית את שחרורו של ברוקמן משירות מילואים.
במסיבה נכחו כל אנשי היחידה ומפקד חיל הים מיכה רם ומפקדי החיל בעבר בנימין תלם ואברהם בוצר.
השרפה במתקן הקידוח - במרץ 1974 נקרא ברוקמן אל השדה באבו רודס לעזרה בכיבוי שרפה שפרצה במתקן הקידוח בים F-10 מפגיעת טיל שירה צה"ל בסוף מלחמת יום כיפור.
פעולות כיבוי השרפה בוצעו בידי מומחה אמריקני בשם רד האדום שהגיע עם חלק מהצוות שלו, וברוקמן ואנשיו השלימו את הנדרש בכלי השיט במתקני אבו רודס.
ספינת דיג בכנרת - בסוף יוני 1974 פנה חיים ענתר, דייג מטבריה שהיה איש יחידת ההנצלה לברוקמן, וסיפר שאחת הספינות שלהם טבעה במעגן בכנרת.
ברוקמן גייס מתנדבים מאנשי היחידה, שיצאו למקום וחילצו את הספינה.
בריכה סולרית בשנת 1982 בנתה חברת ברוקמן בריכת אנרגיה סולרית בים המלח.
במימון משרד האנרגיה במגמה לקבל חשמל מחום השמש.
לברוקמן היו השגות על התכנון בשלב הבניה.
לאחר השלמת הבנייה ועוד לפני המסירה ללקוח התרחשה סערה מזרחית תופעה רגילה בים המלח.
הרישום המסודר של העבודה כולל ההצעות לשיפור שלא התקבלו סייעו להימנע מתביעה.
המתקן סבל מפגמים תכנוניים ולא הוקם מחדש.
דוברת חפירה בשנת 1987 קיבל ברוקמן לשפץ את דוברת חפירת הטין בביצת חברת נשר בחיפה.
כולל הוצאתה ליבשה ובנייה מחדש.
מתקן מילוי גז של חברת פזגז בחיפה עבר שרפה בשנת 1988 .
ברוקמן קיבל את חידוש המתקן כולל הרצת המתקן המחודש למשך שנה.
פירוק מבנה בוער באוגוסט 1988 ארעה שרפה במפעל הקרטון י.מ.א.
היה צורך לפרק את המבנה כולו תוך כדי שקרטון ממשיך להישרף בו.
המתקן בשטח כשלושה דונם בגובה 30 מטר.
תחנת מלט – הקמת תחנת מלט מס' 9 במתקן חברת נשר בחיפה.
מבנה פלדה במשקל 350 טון בגובה 30 מטר.
העבודה נעשתה בשתי משמרות והסתיימה תוך 10 חודשים.
צינור דלק – באפריל 1995 בנתה חברת ברוקמן צינור דלק מבתי הזיקוק למפעל נשר מרחק כשלושה ק"מ.
המיוחד בעבודה שהצינור היה צריך לחצות את נחל הקישון בוצעה חפירה ולפי עצתו של ברוקמן הושקע כל הקטע החוצה את הנחל במעטפת יציקת ביטון.
כך בהשקעה ראשונית נוספת נמנעו תקלות וקורוזיה.
מפעל וישיי באותה שנה 1995 קבל ברוקמן את כל מערכות הצנרת במפעל וישיי במגדל העמק.
העבודה הסתיימה לשביעות רצון הלקוח.
הגדלת מפעל אלקו בפברואר 1995 נכנס שי ברוקמן לפעילות מלאה בחברה.
וניהל את הגדלת מפעל אלקו ברמת השרון.
צינור דלק ימי – בשנת 1997 בנה ברוקמן במפרץ חיפה עבור בתי זיקוק לנפט צינור דלק ימי בקוטר 32 אינץ' באורך 1 ק"מ להעברת דלק ממכליות.
פירוק טקסטיל דימונה - במאי 1998 קיבל ברוקמן את המשימה לפרק את מפעל הטקסטיל שנסגר בדימונה.
עבור החברה המצרית שקנתה אותו.
נדרשה עבודה זהירה ומדויקת כדי שניתן יהיה להפעיל את המערכות מחדש.
בשנת 1949 הכיר ברוקמן את רוחמה ממשפחת פסלוב מעפולה ששירתה כחיילת בבית חולים צבאי בחיפה ונעשו חברים.
ב-4 בדצמבר 1951 נשאו רוחמה ויצחק ברוקמן בחיפה במלון וינדזור במושבה הגרמנית.
ברוקמן שנמצא על אנייה בנמל חיפה כשפרצה שביתת הימאים (1951) קבל אישור מיוחד ממארגני השביתה לצאת לחתונה.
לחתונה הגיע אורח כבוד מאיטליה, פיורנצו קפריוטי, המדריך האיטלקי שאימן את יחידת הסירות בתחילת דרכה.
לאחר חתונתם עברו לגור ברחוב חורב בחיפה בדירה בבית שנבנה על ידי שמשון ברוקמן.
ב־12 בדצמבר 1954 נולדה לזוג בתם הבכורה אורנה.
ב-22 בדצמבר 1956 נולדה בת שנייה מיכל.
ב-8 ביולי 1965 נולד שי בן הזקונים.
באוגוסט אותה שנה עברה המשפחה לביתם שנבנה בשכונת דניה בחיפה.
אורנה ברוקמן גויסה כמקצוע קשר במפקדת חיל הים ונעשתה פקידה ראשית בשייטת 13 בתקופת גדי שפי.
מיכל ברוקמן עברה קורס קצינות שליטה ושירתה כקצינה באונית האימונים אח"י נגה.
שי ברוקמן גויס לחיל הים במקצוע כוון בספינת טילים.
עבר קורס קצינים ואחר תקופה קצרה בשלישות נעשה קצין חבלה בשייטת 13.
בשנת 1995 השתחרר מחיל הים נכנס לעבודה בחברת הבנייה.
החל לבצע כמנהל פרויקטים באופן עצמאי ומשנת 2001 נעשה מנהל בפועל.
יצחק בראלי (אייזיק ברודני) (19 באוקטובר 1887 – 13 באפריל 1956) היה פעיל ציוני, בנקאי, מנהל משותף של בנק הפועלים (1929–1950), יו"ר בנק הפועלים (1951–1955), ממעצבי דמותם של מוסדות הכלכלה והמשק של תנועת הפועלים בארץ ישראל.
נולד בשם אייזיק ברודני ב-א' בחשוון, תרמ"ח, לשינה ומאיר בעיר סמרגון שבליטא.
בראלי קיבל חינוך מסורתי וכללי, בחדר, בישיבת סלובודקה, בין השנים 1908–1909 למד בקולג' האמריקאי בביירות, ובין השנים 1910–1914 למד באוניברסיטת ברן בשווייץ (כלכלה מדינית, פילוסופיה ומזרחנות).
בזמן לימודיו בברן נתמנה בראלי ליושב-ראש האגודה האקדמית הציונית בברן.
בראלי היה ממיסדי "החבר" וחבר המרכז הראשון שלו, וממייסדי "צעירי ציון" וראשיה ברוסיה ובליטא.
בין השנים 1917–1919 היה בראלי מנהל הבנק העממי וסגן יו"ר ועד הקהילה בחרקוב.
בהמשך דרכו בראלי היה בין מייסדי המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס).
בין השנים 1921–1926 היה מנהל הבנק היהודי המרכזי בקובנה (ליטא).
בראלי התחתן עם ד"ר חוה לבית יהלום (1889–1965), רופאה במקצועה.
ב-5 במאי 1926 עלה לארץ ישראל מלווה ברעייתו ובנו.
בשנת 1927 נתמנה בראלי לחבר הנהלת בנק הפועלים.
בראלי נתמנה לחבר ההנהלה של "המשביר" עד שנת 1929.
בשנת 1950 כיהן כמנהל משותף של "בנק הפועלים בע"מ" (עם אברהם זברסקי).
בין השנים 1951–1955 כיהן כיו"ר בנק הפועלים.
בין השנים 1921–1931 היה בראלי חבר וסגן חבר הוועד הפועל הציוני.
בראלי היה ציר הקונגרסים הציוניים מה-11 עד ה-19.
בראלי היה מעסקני ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל ומפא"י וחבר ההנהלה במוסדות הכלכליים של הסתדרות העובדים.
בראלי מונה לשופט עירוני בתל אביב.
בראלי מונה לחבר הנהלות : בנק אנגלו-פלשתינה בע"מ, הבנק האופותיקאי הכללי של א"י בע"מ.
נפטר ב-13 באפריל 1956, נטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
אביו מאיר שהיה בנקאי היה בנו של הרב שלמה מרדכי, ואימו שינה בת בן-ציון לבית סוחר (ספיר).
בנו מאיר בראלי היה עיתונאי, עורך "אשמורת", ביטאון הנוער של מפא"י, חבר מערכת "דבר".
משנת 1961 חבר מזכירות מערכת "דבר" בתל אביב
נכדיו: נאווה והפרופ' אבי בראלי.
על שמו של בראלי קרוי רחוב בראלי בשכונת למד בצפון תל אביב.
בשנת 2000 הוציא לאור בנו, מאיר בראלי את הספר "נבון לב" מחייו של יצחק בראלי במחברות לספרות.
יצחק ברעם (במקור בוּרקוֹ, 15 במאי 1945 – 11 באפריל 2019) היה אלוף-משנה בצה"ל, שירת כמפקד חטיבת אלכסנדרוני ועמד בראש מפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים (משמ"מ).
נולד בפירנצה, איטליה, כשאימו, ניצולת שואה פרידה קלאוזנר, ילידת פינסק, בלרוס, הייתה בדרכה מאירופה לישראל.
כתינוק בן יומו עלה בזרועות אימו על אוניית המעפילים מורדי הגטאות, האוניה נתפסה על ידי הבריטים והם נעצרו במחנות המעצר בקפריסין.
ב-13 במאי 1948 קיבלה אמו אישור להיכנס לישראל, הם עלו והשתקעו בקיבוץ גבת, שם עברה ילדותו.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964 התנדב לצנחנים לגדוד 890. בצנחנים עבר ברעם מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב ברעם לצנחנים כמפקד מחלקה.
לאחר מכן השתחרר ושב לקיבוץ גבת.
בשירות המילואים לחם ברעם כמפקד מחלקה בחטיבה 55 בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים, ולאחר המלחמה שב לשירות קבע בצנחנים.
במלחמת יום הכיפורים לחם כסגן מפקד גדוד חי"ר.
בין השנים 1975–1977 פיקד על גדוד 906, ובין השנים 1983–1984 על חטיבת אלכסנדרוני.לאחר מכן הקים את מפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים (משמ"מ) ופיקד עליה.
נפטר ב-11 באפריל 2019, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ גבת בו גדל.
אחד מבניו הוא אמיר ברעם, לימים אלוף בצה"ל, סגן הרמטכ"ל ומנכ"ל משרד הביטחון.
הרב יצחק ברנד (נולד בכ"ד בכסלו ה'תש"ט, 26 בדצמבר 1949) הוא רב חרדי, מחבר ספרי "בריתי יצחק".
נולד בציריך לזאב ברנד ולרחל בת הרב מרדכי הופמן.
לאחר שעלה לארץ למד בישיבת פוניבז'.
לאחר נישואיו התקרב לגדולי תלמידי החזון איש ולמד במשך תקופה ארוכה בכולל פוניבז'.
באותה תקופה הקים את סמינר בית יעקב "באר מרים", שמטרתו הייתה לשים דגש על הלכות הצניעות.
לאחר מכן נסע לצרפת והקים באקס-לה-בן כולל "אליבא דהילכתא".
בהמשך חזר לישראל, והתגורר בערד.
בשנת 1980 התחיל לשמש כראש ישיבת עוד יוסף חי בשכם, לצד הרב גינזבורג.
לאחר שהישיבה עברה ליצהר המשיך ללמוד במוצב הצבאי באזור.
באותו הזמן התגורר ביישוב עמנואל כדי לחזק את ההתיישבות ביהודה ושומרון.
בשנת 2021 עבר להתגורר בשכונת מאה שערים בירושלים.
הרב ברנד בולט בדעותיו הימניות הקיצונית, החריגות בציבור החרדי.
בין השאר היה שותף בכולל "תועה בשדה" הסמוך לחטיבה המרחבית שומרון בכניסה לשכם, שהוקם זמן קצר לאחר נטישת הצבא את קבר יוסף שבעיר.
עודד ותמך באנשי ארגון 'חלמי"ש', ארגון חרדי ליישוב ארץ ישראל, שהקים מאחז ליד קריית ספר.
כן תומך ב"אגודת קדושת ציון".
הוא נוהג לעלות להר הבית ומתבטא רבות בנושא.
הוא טוען שקיימת בימינו חובה הלכתית לבנות את בית המקדש השלישי ולחדש את עבודת הקורבנות.
תומך בהתפקדות למפלגות חילוניות, במטרה להשמיע דרכן את דעת התורה בכל תחום.
לדעת הרב ברנד אסור להתגייס לצה"ל, כי הוא צבא מקולקל שמטרתו להפוך את האדם הדתי לחילוני.
הרב ברנד מתנגד באופן חריף לפאות נכריות, משתי סיבות: עבודה זרה וצניעות האישה.
הוא מפרסם חוברות ועלונים בעניין.
הוא מתנגד גם למכירת חמץ הנהוגה, לטענתו המוכר והקונה לא מתכוונים לכך באמת והמכירה לא חלה.
לדעתו יש לאכול אך ורק חמץ שנאפה לאחר הפסח, והחמץ שנמכר אסור בהנאה כדין חמץ שעבר עליו הפסח.
ביום הראשון תשביתו, על מכירת חמץ.
גרמא כמעשה, על השימוש במכשירי "גרמא" בשבת.
יצחק ברקת (איז'ו; 10 בדצמבר 1923 – 30 ביוני 2018) היה שחקן תיאטרון ובמאי ישראלי יליד רומניה.
מזכיר אגוד השחקנים והבמאים בהסתדרות.
נולד בשם איזק ברוקמאייר בעיר בקאו שבמולדובה.
למד משחק אצל ביאטה פרדנוב, מתלמידותיו של מקס ריינהרדט, באקדמיה לאמנויות התיאטרון בבוקרשט (1942–1944).
שיחק על במת התיאטרון היהודי באראשאום, בבוקרשט (1942–1946).
עלה לארץ-ישראל ב-1946, באניית המעפילים אנצו סרני.
עם עלותו ארצה, הצטרף לקיבוץ גת.
את שרותו הצבאי התחיל בצ'יזבטרון – הלהקה הצבאית של הפלמ"ח, בהמשך הצטרף ללהקת הכרמל (1947–1950).
בשנת 1951 הצטרף לתיאטרון "הבימה".
את עיקר פעולתו האמנותית עשה, במשך כעשרים שנה, בתיאטרון הלאומי הבימה.
בנוסף שיחק גם בהפקות בתאטרונים המטאטא, זווית, השדרה, גיורא גודיק, תיאטרון חיפה, אורנה פורת לילדים ולנוער, שמונה וחצי, צוותא, המרתף.
ב-1970 העלה הצגת יחיד - "יצחק ברקת שמח בחלקו".
עליזה מזרחי" (1967), "לנה" (1982) ובסדרת הטלוויזיה עברית בסימן טוב.
ביים את ההצגות "מר בטטה" (באמצע שנות ה-60 במסגרת תיאטרון "שמונה וחצי" (בית הספר לאמנויות הבמה של "סמינר הקיבוצים") ו"יוצאי דופן" – ערב מערכונים ופזמונים, בתיאטרון.
בשנת 1962 ביים עבור להקת פיקוד מרכז את התוכנית "חיילים יצאו לדרך".
ביים עשרות הצגות בחוגים דרמטיים לנוער.
כתב את המחזה "בעוד שבועיים בכנרת", והעלה אותו בגימנסיה הרצליה בתל אביב, שבה גם ניהל את החוג הדרמטי.
שימש כמזכיר אגוד השחקנים והבמאים של הסתדרות העובדים הכללית במשך 14 שנה.
עם פרישתו נבחר ליושב-ראש האגוד.
כאשר הוקמה "אשכולות" בשנת 1983, התבקש על ידי המנכ"ל, אילי גורליצקי, להצטרף להנהלתה, תפקיד בו שימש במשך כעשרים שנה.
הוציא לאור שני ספרי שירה דו-לשוניים (עברית-רומנית) וספר שירה ברומנית.
יצחק ברקת נפטר ב-2018 ונטמן בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
יצחק שמואל הלוי ברקוביץ (נולד ב-1953) הוא רב יהודי אורתודוקסי ישראלי יליד ארצות הברית, ראש ישיבה, ראש כולל ופוסק.
הוא שימש כמשגיח בישיבת אש התורה ופוסק ב-EYAHT , המכללה ללימודי יהדות של אש התורה לנשים.
הוא בנה לעצמו מוניטין של נואם במשפט העברי ובנושאים פילוסופיים, ומורה דרך למאות צעירים וצעירות בעלי תשובה דוברי אנגלית.
בשנת 2001 הקים את כולל ירושלים , תוכנית הסמכה והכשרה לרבנות המכינה את התלמידים לתפקידי תנועת קירוב ברחבי העולם.
בשנת 2019 מונה לראש ישיבת אש התורה בירושלים.
כמו כן, הוא משמש כראש כולל של רשת כוללי ערב בינלאומית המנוהלת על ידי לינת הצדק: המרכז לערכי היהדות בישראל ובארצות הברית, המפיץ את המודעות להלכות מצוות שבין אדם לחברו.
ברקוביץ' נחשב ל"פוסק הלא רשמי" של עולם הקירוב.
הוא מוכר לקהל בינלאומי בזכות השיעורים שהוא מוסר בטלפון וספרי שמירת הלשון שהוציא עבור הקרן למורשת חפץ חיים .
יצחק שמואל הלוי ברקוביץ הוא בנם היחיד של אריה לייב הלוי וחנה ברקוביץ, שניהם ניצולי שואה.
אבותיו הן מצד אביו והן מצד אמו היו חסידים, ובהם סבא רבא מצד אביו, רבי פנחס צימטבוים, אב בית דין אוראדיה.
הוא גדל בשכונת בורו פארק בברוקלין, ניו יורק, שבה היו אז מיעוט ישיבות חסידיות, ובשל כך נרשם ברקוביץ לישיבת תורת אמת-קמיניץ , ישיבה בעלת אוריינטציה ליטאית.
בגיל 20 עלה לארץ ישראל ללמוד בישיבת מיר בירושלים, שם למד אצל רבי נחום פרצוביץ.
הוא יצר קשרים עם הפוסקים הירושלמיים רבי יוסף שלום אלישיב ורבי ישראל יעקב פישר.
לאחר עשר שנים בישיבת מיר, בשנת 1983, התבקש ברקוביץ על ידי הרבנית דינה וינברג ללמד הלכה בסמינר החדש שלה, EYAHT , מכללת אש התורה למדעי היהדות לנשים.
בעלה של וינברג, הרב נח וינברג, מינה אותו לתפקיד משגיח בישיבת אש התורה בעיר העתיקה.
במהלך 16 שנות עבודתו באש התורה, פיתח ברקוביץ את תוכנית ההסמכה לרבנות של הישיבה, אותה סיימו בהצלחה מאות תלמידים.
בשנת 2001 עזב ברקוביץ' את אש התורה כדי לייסד את כולל ירושלים , תוכנית הסמכה והכשרה לרבנות הנמשכת שלוש שנים ומכינה רבנים ומדריכי קירוב לשרת קהילות בפזורה היהודית.
מאות מתלמידיו ממלאים תפקידים בולטים ברחבי העולם.
בערבים הופך הכולל לבית מדרש לתלמידים מבוגרים מישיבות מיר ובריסק הרואים בברקוביץ סמכות הלכתית.
בשנת 2017 חזר ברקוביץ לאש התורה ושימש כסמכות הלכתית בישיבה.
באוגוסט 2019 הוא מונה לראש הישיבה, לאחר שראש הישיבה הקודם הרב הלל וינברג בנו של המייסד ראש הישיבה הרב נח וינברג עזב את תפקידו.
בשנת 2019 היו בישיבה למעלה מ-600 תלמידים, ומבקרים בהיקף של קרוב ל-200,000 בשנה.
ברקוביץ מעביר שיעורי תורה יומיים לכל הרמות ועוסק בשינוי מבנה תוכנית הלימודים בישיבה.
בשנת 2001 החל ברקוביץ לשמש כראש כולל לינת הצדק, כולל המוקדש ללימוד הלכות בין אדם לחבירו.
התלמידים שסיימו תוכנית הדו-שנתית בכולל הקימו כולל ערב בנושא.
הכולל, שהוקם והובל על ידי הרבנים פסח פרידמן וצבי מילר, המשיך להתרחב והתפתח ל"לינת הצדק: המרכז לערכים יהודיים", המפיץ חומרי לימוד שונים בנושא עבור כוללים, בתי ספר, בתי כנסת, ארגוני הסברה ויחידים ברחבי הארץ והעולם.
ברקוביץ משמש נשיא וראש הכוללים של רשת הכוללים הבינלאומית של לינת הצדק ושאר תוכניות הלימוד שלה.
בנוסף, הארגון פרסם תשעה כרכים מכתביו של ברקוביץ על הלכות בין אדם לחבירו.
בשנת 2009 הפך ברקוביץ לנשיא ארגון הצדקה 'תורה לייב' שבסיסו בבריטניה.
הוא גם הנשיא של הארגון הבינלאומי Jewish Futures , פלטפורמה שנוצרה כדי לאחד ארגונים ויוזמות חינוכיות מגוונות, כדי להבטיח עתיד יהודי והמשכיות יהודית.
ברקוביץ הוא סמכות מובילה בהלכות בין אדם לחברו.
ידוע במומחיותו בהלכות איסור לשון הרע והיה שותף לכתיבת "חפץ חיים: שיעור יומי" (כרך ב').
הוא הקליט אלפי הרצאות מוקלטות במגוון עצום של נושאים הלכתיים ותלמודיים.
הוא עונה בקביעות לשאלות הלכתיות מרחבי העולם, ומתייחס לנושאים "מכשרות ועד גיור הלכתיות הנובעות מבעיות אורח חיים אלטרנטיבי ".
ברקוביץ הוא המרא דאתרא של שכונת סנהדריה המורחבת בירושלים, בה הוא מתגורר.
ועדת פיקוח על שכר דירה
בשנת 2007 הקים ברקוביץ ועדת פיקוח על שכר דירה בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים בתגובה להפקעת מחירים מצד בעלי דירות המשכירים למשפחות חרדיות שאינן תושבות המקום.
שכונות נוספות הלכו בעקבותיו, ומדיניות זו ננקטה על ידי רבי אהרן יהודה ליב שטינמן ורבי ישכר דב רוקח.
מאמץ זה שימש לשמירה על מחירי שכירות סבירים לזרים המתגוררים בירושלים.
יצחק ברקוביץ (16 בפברואר 1933 – 1 באפריל 1982) היה קצין בדרגת ניצב משנה במשטרת ישראל, בעל עיטור השירות במשטרה.
שימש מפקד מרחב נגב וראש צוות הקמת מרחב לכיש.
לאחר שירותו במשטרה שימש יו"ר מטה שעת חירום במד"א ומ"מ מנהל מחוז דרום של מד"א.
נולד ברומניה, בן זקונים למשפחה בת שמונה ילדים.
עבר את מוראות השואה בגטו שבעיר פלטיצ'ן ברומניה.
ב-1946 נשלח לחוות הנוער הציוני בעיר אפלדורן שבהולנד, באמצעות ארגון הג'וינט היהודי.
משם עלה בגיל 15 לישראל ב-1948 במסגרת עליית הנוער, באוניית המעפילים "נגבה", ונשלח לקיבוץ גבעת השלושה.
בשנת 1949 הצטרף לאחיו בבאר שבע.
ביקש להתקבל לעבודה בסולל בונה אך נדחה.
דוד טוביהו, שהיה מנהל סולל בונה, ולימים ראש העיר הראשון של באר שבע, שלח אותו בחזרה לקיבוץ גבעת השלושה בדרישה שיסיים את לימודיו בקיבוץ, ורק לאחר מכן יקבלו לעבודה.
ברקוביץ התגייס לצה"ל ושירת כסמל ביחידה מיוחדת בעוג'ה אל-חפיר ליד גבול מצרים.
במהלך שירותו הצבאי התחתן עם שרה לבית זיסמן.
לאחר שהשתחרר מהצבא התגייס באוגוסט 1953 למשטרת ישראל.
ב-13 ביולי 1977 קיבל את "עיטור השירות" של משטרת ישראל מידי מפכ"ל המשטרה חיים תבורי.
בתיאור הנימוקים לקבלת העיטור נכתב: "סגן ניצב יצחק ברקוביץ משרת במשטרת ישראל החל משנת 1953. בתקופת שירותו פעל סגן ניצב ברקוביץ רבות בתחום החקירות.
הוא ניהל חקירות רבות וסבוכות והביא לגילוי עבריינים.
בין חקירות אלו, גילוי מביימי שוד מלטשת יהלומים בקריית מלאכי בשנת 1964, גילוי מבצעי השוד בבנק לאומי בבאר שבע ורצח מנהל הסניף בשנת 1964, וגילוי רוצחו של נער בירוחם בשנת 1975."
הרצח בבנק לאומי, ב-6 בדצמבר 1964 היה מקרה הרצח הראשון שאירע במהלך שוד בנק בארץ.
האירוע הכה בהלם את מערכת הבנקאות במדינה, והנהלת בנק לאומי החליטה להקציב פרס של 10,000 לירות למי שיביא לגילוי הרוצחים.
יצחק ברקוביץ עמד בראש צוות החקירה שפיענח את תיק הרצח.
ב-1 בספטמבר 1981 פרש ברקוביץ מן השירות במשטרה והחל את לימודיו באוניברסיטת בן-גוריון, בחוג להיסטוריה.
באוקטובר 1981 התמנה כיו"ר שעת חירום מד"א במחוז הדרום.
בדצמבר של אותה שנה נתבקש על ידי מד"א לסייע כממלא מקום מנהל המחוז הדרומי של מד"א, תפקיד שמילא עד מותו באפריל 1982.
הובא למנוחות בבית העלמין הישן בבאר שבע .
יצחק ברלוביץ (בר-לביא) (22 בדצמבר 1892 – 20 במרץ 1951) היה מראשוני האורזים בארץ ישראל וממייסדי אגודת "האורז" – אגודת האורזים העבריים בארץ ישראל.
אביו של ברלוביץ הוסיף לשם משפחתם את השם "בר-לביא" עם עלותם לארץ, בשנת 1894.
יצחק ברלוביץ נולד בפריז ליוסף ברלוביץ (יליד לינקובה, ליטא, 1859), ולדינה (ילידת ציטוביאן, ליטא, 1861).
אמו הייתה אחותו של זרח ברנט, ממייסדי פתח תקווה ונווה שלום.
על פי סיפור משפחתי, אימו של יצחק התקשתה ללדת, ורב העיירה הציע לבני הזוג לשנות את מקום מגוריהם.
ההחלטה המיידית הייתה לעלות לארץ ישראל.
בדרכם לארץ ישראל, התעכב הזוג בפריז אצל האח יעקב ברנט, שם התמחה יוסף, שהיה קדר במקצועו, בייצור רעפי מרסיי וכלי חרס.
בפריז הצליחה דינה להביא לעולם ילד ראשון – את יצחק.
בשנת 1894, משסיים האב, את ההתמחות, המשיכו בני הזוג בדרכם כמתוכנן, ועלו לארץ ישראל יחד עם בנם התינוק יצחק, שהיה כבן שנה.
עם הגיעם ארצה, הם התיישבו בפתח תקווה, שם המתין להם אחיה של דינה, זרח ברנט, אשר נתן להם חלקת אדמה ששימשה לבניית ביתם ומפעלם.
זמן קצר לאחר שעלו לארץ ישראל, נולדו לזוג שני ילדים נוספים - בן ובת.
יצחק החל את לימודיו המוקדמים בתלמוד תורה מסורתי ולאחר מכן למד בבית הספר היסודי "בית ספר הברון" שהוקם בסיועו של הברון אדמונד ג'יימס רוטשילד.
יוסף, האב, ביקש להקים בפתח תקווה תעשייה למוצרי קרמיקה.
הוא סייר בארץ על מנת למצוא אדמה מתאימה.
בינתיים נתקל בבעיות קשות של אספקת מים ומחירים גבוהים מנשוא, ואף על פי כן החל בייצור.
בשנת 1903, אחרי מספר שנים של עבודה בלתי אפשרית והפסד הממון שהביא איתו לארץ, נדרש יצחק לצאת לעבודה ולסייע בפרנסת המשפחה, והאב החל לעבוד כפועל חקלאי במשק הגדול של אחוזת לחמן, שם המשיכו לקרוא לו, יוסף דער טעפער (יוסף הקדר).
יצחק התקשה למצוא עבודה כלשהי, ורק לאחר חיפושים מאומצים נודע לו כי יהושע סמואל, מפקח אגודת 'פרדס', מחפש נערים שיוכלו לנַיֵיר את תיבות ההדרים.
יצחק פנה לסמואל, והתקבל לעבודה, ומכאן נפתחה בפניו הדרך להיות מראשוני האורזים העבריים בפרדסים.
לימים נישא יצחק ברלוביץ לברכה גרשמן, האישה הראשונה שהשתלבה בעבודות הפרדס, נפטרה בגיל צעיר.
ברלוביץ נשא בשנית את איטה אסתר לבית פוצ'טר.
בתם של יצחק ואיטה אסתר, היא פרופ' יפה ברלוביץ-בלוך, שמרבה לעסוק במחקריה במורשת אביה: תקופת העלייה הראשונה, ותרבות המושבות.
יצחק ברלוביץ נפטר בי"ב באדר ב' תשי"א 20 במרץ 1951, והובא למנוחות בבית העלמין סגולה בפתח תקווה .
הברון אדמונד ג'יימס רוטשילד, שסייע רבות למושבות שהוקמו, הביא לארץ גננים מקצועיים אשר המליצו לעבור מגידולי הפלחה לגידול מטעים וביניהם מטעי פרי הדר - פרדסים.
סביב נטיעת הפרדסים ועיבודם התפתחו מיומנויות מקצועיות שנבעו מן העבודות בפרדס, כאשר המקצוע המוביל היה אריזת הפרי, לאחר שמויין ונועד להישלח אל מחוץ לארץ.
עד שנת 1904, נעשתה עבודת האריזה בידי קבוצות פועלים ערבים מיפו.
בשנת 1904 החליט האגרונום פרץ פסקל, ממייסדי 'אגודת פרדס', לשבור את המונופול של הקבוצות הערביות בפרדסי המושבה פתח תקווה, ולהתחיל לשלב בהן פועלים יהודים.
כאשר לקח לעבודת אריזת הפרי בפרדס שלו קבוצה ערבית-יפואית כמקובל, דרש בתוקף שהנער יצחק ברלוביץ ישתלב בעבודה כמנייר (מרפד).
יצחק למד ישירות מהפועלים הערבים, ולאחר תקופה כמנייר ועוטף התקדם לגולת הכותרת המקצועית - האריזה.
לאחר שעבד זמן מה כאורז, החל יצחק ללמד פועלים יהודים נוספים את מלאכת האריזה.
בחורף 1907, בעיצומה של תקופת הקטיף, עזבה הקבוצה הערבית את עבודתה בפרדסים למשך שלושה ימים על מנת לחגוג את חג המולד.
במקביל, התקבלה הזמנה גדולה ודחופה למשלוח פירות הדר מאנגליה.
כאשר אונייה המתינה בנמל במטרה להפליג בהקדם האפשרי.
עקב המחסור בידיים עובדות, התקבלה ההחלטה ב'אגודת פרדס' לנקוט בצעד חדשני: לקבץ ולהקים קבוצה של פועלים יהודים שכבר עבדו עם הקבוצות הערביות, על מנת לעמוד בלוח הזמנים הצפוף של ההזמנה הדחופה.
המשלוח שאופיין בדחיפות ובחשיבות רבה, בוצע, בהצלחה.
יצחק ברלוביץ תיאר את האירוע בזיכרונותיו:
"קבוצתנו עמדה אז בסימן של תקווה ופחד...
אבל אחרי 21 יום נתקבלה טלגרמה מאנגליה שהפרי הנארז על ידינו נמכר במחירים טובים, ועמדנו במבחן לקורת רוח מצדדינו, ולשמחנו לא היה גבול".ההצלחה דרבנה את הקמתה של הקבוצה העברית הראשונה לאריזה, כשחבריה הראשונים היו משה שילביץ, צבי ודוד שמואלביץ ויצחק ברלוביץ, אשר היו ידועים בשם "אורזי פתח תקווה".
יהושע שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה ובעל הפרדס הראשון באזור, פעל רבות על מנת לשכנע את פרדסני המושבה להעסיק את בני הקבוצה הראשונה, שלא היו בעלי ניסיון רב בתחום.
חלק מאיכרי פתח תקווה נענו לבקשתו של שטמפפר, והקבוצה הוזמנה לעבוד בפרדסים שלהם.
עבודתם המקצועית הקנתה להם מוניטין רב, ושימשה מקור השראה לעובדים עבריים נוספים ללמוד את מקצוע האריזה.
בשנת 1908, הוקמה קבוצה נוספת של אורזים יהודים, מתוך כוונה להקים קבוצות נוספות.
ב-1909, בעקבות המוניטין הטוב שצברה הקבוצה, החלו להזמינם לעבוד גם במושבות הדרים אחרות, כמו נס ציונה, זכרון יעקב, ורחובות.
על תקופה זו כתב ברלוביץ: "זה היה הצעד הראשון לכיבוש עבודת האריזה העברית מחוץ לפתח תקווה".
הצלחת קבוצות האורזים היהודים עוררה התנגדות והתנכלויות מצד הקבוצות הערביות, והמשיך ברלוביץ וכתב: "כשראו הערבים כי המונופול שלהם נתבטל...
הכניסו בגניבה תפוחי זהב קלופים לכמה תיבות שנשלחו לאירופה וכל יתר הפירות שבתיבות הגיעו רקובים.
אך ועדת החקירה של הפרדסנים גילתה את סיבת הרקבון ואת המזימה...".
עם קבוצת האריזה הראשונה בפתח תקווה, נפתחו האפשרויות להעסקת נשים בעבודות בפרדסים, בעיקר בעבודות קטיף, בירור ומיון הפרי.
ב-1907 הצטרפה לקבוצה זו ברכה גרשמן צעירה ילידת פתח תקווה.
הצטרפותה לקבוצת האריזה הביאה לפריצת דרך בהסרת המחסום המסורתי שראה בענף הפרדסנות תחום עיסוק גברי בלבד, ומכאן ואילך הפכו הנשים לחלק בלתי נפרד מעבודות האריזה השונות בענף זה.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה והחזרה אל הפרדסים הנטושים ב-1919, כתב ברלוביץ ביומניו: "מתחילה שוב התקווה למשלוח פרי לאנגליה, ושאלת האריזה עולה שוב על הפרק.
חמש שנות המלחמה השאירו את סימני חורבנם על משק הפרדסנות...
ויש חשש שחלק מהקבוצות העבריות תשארנה בלי עבודה".
עקב האיום הכלכלי, כשאורזים יהודים מצאו את עצמם מתחרים בשוק העבודה מול אורזים יהודים אחרים, העלה ברלוביץ הצעה לייסד אגודה שתכלול את כל העובדים בענף.
ברלוביץ יזם אספה כללית, שהתקיימה בעין גנים, שבה נבחר ועד מוביל של שלושה חברים, ונקבעו עקרונות יסוד לפעילות משותפת.
באספה הוענק לארגון השם אגודת "האורז".
עם זאת, הוועד, שהיה חסר ניסיון התקשה להגן על חברי האגודה, ובשל התחרות הגוברת בענף, התפרקה האגודה וחבריה חזרו כל אחד לעבוד באופן עצמאי, עד לשנת 1929.
לאחר שהניסיון הראשון בהקמת אגודת "האורז" לא צלח, המשיך ברלוביץ בעבודת האריזה כאורז עצמאי.
הוא לקח חלק בהתפתחות שפקדה את עבודת האריזה בארץ, כשהוא מתמחה בשיטות אריזה חדשניות, מתוודע אל זני פירות הדר חדשים, ומשמש אורז-מנהל בפרדסים ובחברות פירות הדר.
אחד מהישגיו המקצועיים היה מינויו כאורז ראשי אצל איש עסקים בשם מוחמד תאופיק אבו חוסיין אל-ע'וסיין שנודע בכינוי תאופיק בק, ובפרדסיו פעלו שלושה בתי אריזה והם היו ממוקמים בוואדי חנין.
מינויו של ברלוביץ היהודי לניהול האריזה בפרדסיו של פרדסן ערבי היה מינוי חריג ומסוכן שהתרחש בימים של מאורעות דמים.
ברלוביץ ניהל את האריזה בפרדסיו של אל-ע'וסיין במשך שנתיים, בין השנים 1927–1929. הוא הדריך את הקבוצות הערביות בפרדסיו של אל-ע'וסיין, והגדיל את ביקוש ההדרים שלו בשוקי אירופה.
תאופיק בק אל-ע'וסיין העריך את מיומנותו המקצועית של ברלוביץ והרבה להודות לו במתנות ובתעודות הערכה.
עם זאת, היחסים עם הפועלים הערבים, ובעיקר עם האורז הראשי, היו מתוחים, ובעקבות הצקות חוזרות ונשנות לברלוביץ, פיטר אל-ע'וסיין את ברלוביץ, האורז הראשי שלו.
בעונת 1929/30 שוב הציע אל-ע'וסיין לברלוביץ לנהל את העבודה בפרדסיו, אולם ברלוביץ סירב ובחר לחזור ולעבוד בפתח תקווה, כאורז ראשי בפרדסי הברון אדמונד ג'יימס רוטשילד.
בשנת 1929 שגשג מאוד ענף הפרדסנות.
המטעים התרחבו במושבות ההדרים, מספר האורזים היהודים גדל, והתחרות בין האורזים החריפה כשהיא מכרסמת בשכר.
האורזים הערבים הוזילו את מחיר עבודתם במטרה לשדל את הפרדסנים היהודים להעדיף את עבודתם.
האורזים הוותיקים, וביניהם ברלוביץ, חששו שפועלים יהודים יתייאשו ויעזבו את עבודות הפרדס.
לכן דרש ברלוביץ כי יוקם גוף שתפקידו לפתור את הבעיה, והציע להקים מחדש את אגודת "האורז".
על אף שרבים לא תמכו במהלך אחרי כישלון האגודה ב-1920, התארגנה בכל זאת ועדה מצומצמת שיצרה קשר עם האורזים בכל הארץ.
פעם נוספת נערכה אספה רבת משתתפים בעין גנים, כשהפעם נבחרה הנהלה שהצליחה להניח את העקרונות הכלכליים והמקצועיים לפעילותה של האגודה.
בראש האגודה עמד מרדכי בן דרור, אדם בעל ניסיון בארגון, שניהל אותה במשך 30 שנים, בשנים 1929–1959. בכל אותן השנים פעלה אגודת "האורז" כארגון פועלים עצמאי, ששמר על אי תלות פוליטית, וקבע את תקנותיו המקצועיות באופן דמוקרטי.
בין השנים 1930–1951 כיהן יצחק ברלוביץ כחבר בהנהלת אגודת "האורז", והיה המפקח על האריזה במושבות ההדרים.
כמו כן, הוא עמד בראש מחלקת ההדרכה שארגנה קורסים ללימוד ולהשתלמות בעבודות הפרדס, במטרה לשפר את איכות רמת האריזה בארץ.
קורסים אלו שבו והתחדשו גם אחרי מלחמת העולם השנייה, ובעיקר עם הקמת מדינת ישראל והעליות הגדולות.
ברלוביץ לימד והדריך עשרות עולים חדשים ללא שפה משותפת, מתוך רצון ודאגה להקנות להם מקצוע ושורשים בארץ החדשה.
ברלוביץ היה מעורב בחייה הציבוריים של המושבה פתח תקווה.
הוא לקח חלק פעיל בגדוד מתנדבים של מכבי אש שהוקם כנגד פיגועי השריפות שהוצתו על ידי השכנים הערבים; השתתף במקהלת המושבה בניצוחו של המוזיקאי שלמה קפלן; היה חבר ההנהלה ב"אגודה לבעלי בתים ובעלי רכוש", וכן היה חבר הוועדה המפשרת בסכסוכי דירות ודיירים שליד העירייה.
זכרונות לבית אבא, בכתב יד, 17 עמודים.
זכרונות לבית אבא, בכתב יד, 29 עמודים, ארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני, אא-102, 1948-1940. (נמסר על ידי יצחק ברלוביץ, ט אייר תש"ו, 5 במאי 1946).
יומי הראשון בעבודת פרי הדר, בכתב יד, 11 עמודים (נערך ופורסם בכתב העת "עתמול", ראו הערה 10).
יסוד אגודת "האורז:" 1919, 1929, בכתב יד, 10 עמודים (חלקים ממנו נערכו על ידי אלעזר טרופה, והובאו במאמר "ראשיתה של האריזה העברית בארץ ישראל", "ראשית", הערה 15, ללא שם המחבר).
שלושה סיפורים מימי ילדותי, בכתב יד:
בשנת 1997 הנציחה עיריית פתח תקווה את מפעלותיו ברחוב הקרוי על שמו בשכונת הדר גנים, בדרום-מזרח פתח תקווה.
בשנת 1932 הוענק לברלוביץ פרס 'אגודת פרדס' על האריזה היפה ביותר.
בשנת 1938 הוענקה לברלוביץ תעודת הצטיינות על אריזת פרי הדר, במסגרת תערוכת הפירות הקיסרית בלונדון.
בדצמבר 2010, במסגרת אירועי "הנצחה וזיכרון בפתח תקווה", קיים מנהל התרבות בעיריית פתח תקווה (יחד עם מוזיאון ראשונים והארכיון לתולדות פתח תקווה ע"ש עודד ירקוני) יום עיון לזכרו ולפועלו, תחת הכותרת "יצחק ברלוביץ האורז הראשון וממייסדי אגודת "האורז" בפתח תקווה".
רבי יצחק בר ששון היה פוסק הלכה ודיין בתקופת הראשונים, במאה ה-12. כיהן כדיין בבית דינו של הרמב"ם בפוסטאט שבמצרים.
פעל במצרים בבית דינו של הרמב"ם שהיה אב בית הדין.
רבי יצחק בר ששון היה הדיין השני, לצד רבי שמואל בן סעדיה (הדיין השלישי), ורבי מנשה בר יוסף (דיין רביעי).
בית הדין תיקן תקנות לכל ארץ מצרים.
למשל, בשנת ד'תתקמ"ז (1186) תיקן שכל ענייני הנישואין והגירושין ייעשו על פי רבני המקום שבקיאים בדינים אלו.
כמו כן, בית הדין חיזק את הנשים לטבול במקווה לאחר ימי הנידה, כהלכה.
בית הדין עסק גם ביחס לקראים.
השתמרו מעל עשרה פסקי דין מהרמב"ם שרבי יצחק בר ששון מצטרף לדעתו.
יש הסבורים כי רבי שמואל בן עלי חיבר את השיר 'בלבו תבונות' לשבחו של רבי יצחק בר ששון.
בשנת תתקנ"ו (1196) החרים את רב שר שלום נגיד מצרים וראש ישיבת גאון יעקב בפוסטאט.
בנו רבי מנחם שימש כנגיד יהודי מצרים לאחר פטירת הרמב"ם, עקב גילו הצעיר של רבי אברהם בן הרמב"ם.
רבי יצחק בר ששון התבטא על הרמב"ם וכן וייתכן שהיה תלמידו.
יצחק בשביס-זינגר (בכתיב יידי: יצחק באַשעוויס-זינגער; באנגלית: Isaac Bashevis-Singer 11 בנובמבר 1903, ורשה – 24 ביולי 1991, מיאמי) היה מגדולי סופרי היידיש; סופר יהודי אמריקאי יליד פולין.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 1978.
יצחק זינגר נולד בתחילת המאה ה-20 בכפר לאונצין שבפולין הקונגרסאית וגדל ברחוב קְרוֹכְמַלְנָה 10, ברובע יהודים עני בוורשה הבירה.
הוא הציג את 14 ביולי 1904 כתאריך הולדתו, אך ההערכה היא שהוא נולד מוקדם יותר, ב-11 בנובמבר 1903.
הוריו היו חרדים: אביו ר' פנחס מנדל היה רב וראש ישיבה ואמו בת שבע הייתה בתו של הרב מבילגוריי, רבי יעקב מרדכי זילברמן; אך אֶחָיו, ישראל יהושע זינגר ואסתר קרייטמן, עזבו את הדת והיו סופרים יידישאיים בזכות עצמם.
לוורשה עבר זינגר עם הוריו בגיל שש, אך בשל מצוקת הרעב עזב בגיל 16 עם אמו לבילגוריי, עיר הולדתה של האם, בה שימש אבי האם ברבנות.
עד גיל 12 לא קרא כלל ספרות חול, אך בשנותיו הראשונות בוורשה גברה ספקנותו הדתית והחלה התעניינותו במדעים, בפילוסופיה ובספרות העולמית.
בגיל 20 שב זינגר לוורשה בהזמנת אחיו, הסופר ישראל יהושע זינגר, שהציע לו לגזוז את פאותיו ולהחליף את הקפוטה בלבוש מודרני.
את סיפוריו הראשונים כתב בעברית, אך עד מהרה עבר ליידיש - השפה שרוב העם היהודי במזרח אירופה ובארצות הברית הבין וקרא באותה תקופה.
לאחר מכן החל זינגר לעבוד בהגהות בעיתון ספרותי ובתרגום ספרים מגרמנית ליידיש.
בזכות אחיו הסופר, בשנת 1923, נכנס זינגר לסביבת איגוד הסופרים והעיתונאים היהודיים ברחוב טְלוֹמֵצְקְיֶה 13 שכונה בפי חבריו "המלונה" ("די בודע").
על רקע המחסור והרעב שידע בוורשה, מצא באיגוד מעין "בית שני" באותה עת התקבצו שם מגוון סופרים ועסקנים "יידישיסטים והבראיסטים, רוויזיוניסטים וטריטוריאליסטים".
איגוד הסופרים נותר מרכזי כל כך בחיי זינגר, עד ששני רומאנים קרא על שמו, ואת ידידיו הקרובים הכיר ממנו, בהם אהרן צייטלין וי"י טרונק, זינגר חבר לצייטלין בשנת 1932 לעריכת כתב העת היידי "גלובוס", והיה מושפע מהאפיקורסיות של טרונק.
ג'נט האדה, ביוגרפית של בשביס-זינגר, מוסיפה שהוא רצה גם להתרועע עם הנשים המנוסות שפגש במועדון, בעיקר מפני ששכנע את עצמו שהמגע הזה נחוץ לו כסופר יידיש מודרני; עם זאת, חש מגושם ומתוח, והחשש כי הן מביטות בו "בצחוק כבוש" ריפה את ידיו.
בוורשה היה זינגר מגיה של מוסף ספרותי וכן עסק בתרגום ספרים מגרמנית לשפת היידיש, שהחשוב ביניהם הוא הר הקסמים מאת תומאס מאן.
בשנת 1935 היגר אחיו הגדול לאמריקה ויצחק הצטרף אליו, שם עבד עם אחיו בעיתון היידי "פארווערטס".
את השם "בשביס" אימץ לעצמו כדי להנציח את שם אמו בת-שבע שנספתה בשואה.
כן השתמש בשמות עט בנוסף לבשביס-זינגר – ורשבסקי (ביידיש: וואַרשאַווסקי) וד.
ספריו תורגמו לעשרות שפות וכמה מהם הפכו למחזות וסרטים, כמו "העבד", הסרט "שונאים, סיפור אהבה" על פי "שונאים – סיפור אהבה" ו"ינטל" על פי סיפורו "ינטל בחור ישיבה".
שנים רבות גר באפר איסט סייד במנהטן שבניו יורק.
יצחק בשביס-זינגר נפטר במיאמי שבפלורידה ב-24 ביולי 1991, ונקבר בבית קברות קטן בצפון ניו ג'רזי.
במיאמי נקראה שדרה על שמו לאחר מותו.
בחודש ינואר 2008, כסלו תשס"ח, לאחר מאבק רב שנים של בנו, ישראל זמיר, במטרה להנצחת שם אביו, נחנך רחוב על שם בשביס זינגר בשכונת הגוש הגדול בתל אביב.
בשביס-זינגר הכריז שהמטרה שלו הייתה, ותמיד תהיה, לספר סיפור.
לדבריו בשיחה עם ריצ'רד בורגין "הסיפור הוא המסר".
הוא חזר ואישר כי הוא יכול לאהוב ספרות בלי לחפש מסרים וסמלים בכל ספר שהוא קורא, ומודה שחייו-שלו נמצאים בכל ספריו בדרך זו או אחרת.
"הצרה היחידה במחצית השנייה של המאה העשרים היא שאין בה די סיפורים, ובאין סיפור, המילים נעשות קלישאות חסרות משמעות".
בכתיבתו באה לידי ביטוי דמותו כאיש מאמין אף על פי שעוד מילדות לא הקפיד על שמירת מצוות.
אחד המוטיבים החוזרים הנפוצים בכתביו הוא התהייה של הדמויות על קיום האלוהים וכן שאלות על מהות הבריאה והקיום האנושי.
בספריו, לעיתים קרובות הגורם לתהיות הוא השטן ממש, שמנסה לפתות בדרכים שונות יהודים שומרי-תורה לחטוא, להאמין כי "אין דין ואין דיין" או להתנצר.
התהיות האלה גורמות לדמויות לפתח סטיות ושיגעונות.
בשביס-זינגר הרבה לתבל את כתיבתו בתערובת של אמונות יהודיות, כשפים ומושגים מהקבלה, כולל גלגולי נשמות ושמות של מלאכים ושדים כגון קטב מרירי, כל זאת על רקע חיים יהודיים פשוטים.
תיאור של קיום מצוות יומיומיות כגון תפילות, תפילין, כשרות ושבת תופס לרוב חלק מהעלילה.
השכלתו הרחבה של בשביס-זינגר שבסיסה ספרות קלאסית שקרא בילדותו "תחת השולחן", כגון ספריהם של טולסטוי ודוסטויבסקי, יחד עם ספרי פילוסופיה, ניכרת בכתיבתו שמצטיינת בעומק מחשבה השזורה בעלילה.
הוא הושפע רבות משופנהאואר, מברוך שפינוזה, מעמנואל קאנט ומפרידריך ניטשה, והדבר ניכר ביצירותיו הספרותיות.
בכתיבתו מתקיים מוטיב מרכזי של מאבק אידאולוגי בין אמונה ודת לרציונליות, והתייחסותו לדת היהודית היא מזווית של אדם מודרני, אך עם קורטוב של געגוע לחיים יהודיים ישנים על-פי התורה.
כך הוא מוצא את עצמו מתריס נגד אלוהים על חוסר הצדק בעולם ועל האכזריות השלטת בו.
הוא מגדיר את עצמו כיהודי מרצון ולא מכורח גורל, והתשובה לשאלה "מיהו יהודי?" קשורה למה שכל אינדיבידום חש ולאיזו לאומיות ברצונו להשתייך.
בכתיבתו של בשביס-זינגר יש מקום נרחב לתאורים ארציים מאוד של תשוקות מיניות עזות.
דוגמה מייצגת מאוד לכך, היא הסיפור "המכשפה", בתוך ספרו "תאוות".
בשיחתו עם בורגין על כתיבתו הוא אומר: "הייתי אומר כי הקשר הטוב ביותר עם האנושות הוא דרך המין.
כאן אתה לומד דברים רבים על החיים, כיוון שביחסי מין ובאהבה נחשף האופי האנושי, יותר מאשר בכל דרך אחרת".
חלק מספריו של בשביס-זינגר אוירו על ידי אמנים ידועים, ביניהם רפאל סויר, מוריס סנדק, אריק קרל, רות צרפתי ואיירין ליבליך.
ב-1935 נפרד בשביס-זינגר מבת זוגו רוניה פונטץ' ומבנו ישראל זמיר.
הוא היגר מפולין לארצות הברית, ואילו פונטץ' עזבה עם בנם (1929–2014) למוסקבה ומשם לישראל.
השלושה נפגשו שוב רק עשרים שנה מאוחר יותר.
זמיר חי בקיבוץ בית אלפא, והיה עורך המוסף השבועי של העיתון "על המשמר".
בשביס-זינגר היה נשוי במשך יותר מחמישים שנה לאלמה היימן וסרמן, פליטה ילידת גרמניה.
כותבת הביוגרפיה אודותיו, ג'נט האדה, מציינת: "בשביס לא היה יכול למצוא לו אישה שיהיו לו עמה פחות במשותף...
היא לא ידעה מילה ביידיש, היא נולדה בבית מתבולל במינכן - בקיצור, לא היה לה שום מושג על הסוגיות והקונפליקטים שהטרידו והלהיבו אותו".
הם נפגשו לראשונה בשנת 1937 כאשר הייתה אלמה נשואה לאחר.
בשנת 1939 התגרשה; אף על פי כן לא מיהר בשביס-זינגר להתחתן עמה, ומצב זה גרם לקטטות ופרידות ביניהם.
בסופו של דבר נישאו ב-1940. חייהם היו רוויי מתחים.
בין השאר, לא ייחס בשביס-זינגר שום חשיבות לנאמנות כלפי אשתו: "רווק אני, רווק בנשמתי.
אף אם אשא הרמון מלא נשים - אתנהג כרווק".
בשיחתו עם ריצ'רד בורגין הוא אומר: "לא נשאתי אישה עד גיל שלושים וחמש.
הייתי מושפע מן הסופר היהודי הדגול אוטו ויינינגר שהיה סבור כי הנשים ומוסד הנישואין עומדים בדרכו של איש הרוח.
אך את ההחלטות של אנשים צעירים מפרים החיים.
במועד מסוים בחיי, חשתי שבלי בית אין עתיד לקריירה הספרותית שלי.
אז פגשתי את אשתי אלמה, וידעתי שהיא האדם שהועיד לי הגורל.
אנו נשואים יותר מארבעים שנה ומימי לא התחרטתי.
הרשה לי לצטט סופר אשר נשאל אם חשב אי פעם להתגרש מאשתו והשיב: 'פעמים רבות חשבתי להרוג אותה - אך לא להתגרש ממנה'".
בשביס-זינגר הקיף את עצמו בנשים כמתרגמות, מעריצות ומקורות השראה.
שתי הנשים שהצליחו למשוך את ליבו היו דובה גרבר, ניצולת שואה ודוברת יידיש מהבית, ועליזה שבריין, אחת המתרגמות של בשביס-זינגר.
לדעתה של כותבת הביוגרפיה שלו, "המכנה המשותף בין דובה דבורה ואלמה היה נכונותן לטפל בבשביס, לראות בו מאהב וילד גם יחד.
בתקופות שונות שימשה כל אחת מהן מזכירה, וכל אחת הצטרפה אליו לנסיעותיו".
קשה שלא לראות באורח חייו הדהוד של יצירתו "שונאים סיפור אהבה".
בהקשר של דמותו של הרמן ברודר בספר זה הוא אומר: "אני סביל במידת מה, מעולם לא חיזרתי אחרי נשים.
הן נאלצו לבוא אלי, כיוון שהייתי ביישן".
על יחסיו עם אחיו ישראל יהושע, בשביס-זינגר אמר: "אף שכל תוכניותי היו קשורות באחי יהושע, שישלח לי 'אפידוויוט' לבוא לאמריקה באשרת תייר ויעזור לי להישאר שם, עניתי על מכתביו לעיתים רחוקות", ובשיחתו עם רוצ'רד בורגין אמר: "למעשה אחי היה המורה שלי לספרות...
לעיתים רבנו, כדרך אחים, אך הסברה שאחי עמד בדרכי ועיכב את התפתחותי היא שגויה לחלוטין.
הרגלי התזונה של יצחק בשוויס־זינגר השתנו במהלך חייו.
המעבר לצמחונות התרחש בתקופה מאוחרת יחסית בחייו, כאשר היה כמעט בן שישים.
הצמחונות גם קיבלה ביטוי בספריו.
בסיפורו "כותב המכתבים", מספיד גיבור הסיפור, הרמן, את העכברה שחלקה עמו פרק מחייה ומתה בגללו: כך בספרו הידוע, "העבד", כותב בשביס:
זאת לעומת אם-בנו, רוניה פונטץ' ובנו ישראל זמיר, שעלו לארץ-ישראל ב-1938.
בשביס-זינגר ביקר במדינת ישראל באוקטובר-נובמבר 1955 כתייר.
באותה שעה שהה ישראל זמיר בניו-יורק, כך שביקורו של בשביס-זינגר לא כלל כמעט זיקה אישית.
את רשמי ביקורו פרסם בשורת מאמרים בעיתון היידי האמריקאי "פארווערטס".
על אף גישה מסויגת בראשית הביקור, נשבה בשביס-זינגר בקסמי המדינה הצעירה, ברוח החלוצית, בחיי הקיבוץ ובשילוב שבין מודרניות וקדושה בירושלים ובצפת.
כן התרשם עמוקות מהחיילים והחיילות הצעירים, השונים כל כך מן הצעירים היהודים בגלות.
הוא קיים שיחות רבות עם ישראלים, על פי עדותו, בעברית בהברה ספרדית, ונפגש עם סופרי יידיש ומכרים.
בסופו של דבר התרשמותו מהארץ הייתה נלהבת, אך בדבריו הביע חשש ודאגה הן מפני האנטישמיות של מדינות העולם והן מפני עוצמתן של מדינות ערב.
במהלך שנות השבעים ביקר בישראל מספר פעמים, עם מזכירתו דובה גרבר.
מטרת הביקורים הייתה קידום ספריו ורקימת קשרים עם אנשי תרבות.
מדבריו בנאום פרס נובל, 1978
בשנת 1978 זכה בשביס-זינגר בפרס נובל לספרות.
בנימוקי חבר השופטים נכתב, בין השאר, כך: "בסיפוריו מעוררי הרגש הנעוצים בשורשיו בתרבות היהודית-פולנית, בשביס-זינגר מעורר לחיים את מצביו של האדם באשר הוא".
הוא התלבט באיזה שפה ינאם בעת קבלת הפרס.
תמיד חש כי הוא חב את הצלחתו לשפה האנגלית.
ביידיש, אמר, ספר מוכר 2,000 עותקים, במקרה הטוב, ואילו באנגלית הוא רב מכר.
עם זאת, דבר לא יכול היה להחליף את חיבתו ליידיש.
הוא סבר שעל הספרות להביא שמחה, לברוא עולם אחר לקורא, ועם זאת, היא יכולה - ואולי אף חובתה - לתעד ולשמר עולמות שנכחדו.
כפשרה, החל את הנאום ביידיש והמשיכו באנגלית.
העבד – סיפורו של תלמיד חכם שנמכר לעבדות לאחר גזרות ת"ח ת"ט ומתאהב באישה גויה, תרגם חיים פלג, הוצאת עם עובד, תשכ"ו 1966; תרגם שנית אברהם יבין, הוצאת עם עובד, תשס"ב 2002
האחוזה – רומן מחיי היהודים בפולין בסוף המאה ה-19, תרגמה אביבה גור, הוצאת ספרית פועלים, 1972
הנחלה – רומן (המשכו של האחוזה), תרגמה אביבה גור, הוצאת ספרית פועלים, 1976
שושה – סיפור על סופר המתאהב בנערה לא בוגרת, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, תשל"ח 1978
שונאים – סיפור אהבה – רומן על ניצול שואה בארצות הברית שמנהל שלוש מערכות יחסים עם נשים בתחושה שאיננו שולט על גורלו, תרגם ישראל זמיר, הוצאת ספרית פועלים, 1979
עושה הנפלאות מלובלין, תרגם ברוך קרוא, הוצאת ספרית פועלים, 1970; תרגמה שנית בלהה רובינשטיין בשם הקוסם מלובלין, הוצאת ספרית פועלים, 2008
תאוות, תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה ביתן, תשמ"ג 1983
מורשה עד ניו-יורק – פרקי אוטוביוגרפיה, תרגם צבי ארד, הוצאת עם עובד, תשמ"ד 1984
יום של עונג – סיפור ילדותו של הסופר בוורשה של תחילת המאה ה-20, תרגם אברהם זינגר, הוצאת אדם, 1985
הגולם – סיפורו של הגולם מפראג, ספרית פועלים, 1985, מאנגלית, יעקב שביט
החוזר בתשובה, תרגם ישראל זמיר, הוצאת ספרית הפועלים, תשמ"ו 1986
מותו של מתושלח, תרגם משה זינגר, הוצאת מעריב, תשמ"ט 1989
ינטל בחור הישיבה – ספר זה עובד למחזות ולסרט (ינטל), תרגם שלמה צוקר, הוצאת עם עובד, תשנ"א 1990
חלאה, תרגמה עופרה עופר, הוצאת מעריב, תשנ"א 1991
משפחת מושקאט: רומאן, תרגם מיידיש יעקב אליאב (קויפמן), 3 כרכים, תל אביב, עם עובד, תשי"ג
משפחת מושקאט, תרגם צבי ארד, הוצאת זמורה ביתן, תשנ"א 1991 (תרגום שני)
מלך השדות – הרומן האחרון של זינגר, תרגם משה זינגר, הוצאת זמורה ביתן, תשנ"ב 1992
הסרטיפיקט, תרגמה עופרה עופר, הוצאת מעריב, תשנ"ג 1993
משוגע – סופר יהודי אמריקאי המסתבך במערכות יחסים מטורפות עם נשים וגברים יהודים, תרגמה מאירה לבנת, הוצאת מעריב, תשנ"ה 1995
בית הדין של אבא – אוסף סיפורים אוטוביוגרפי
המפתח – סיפורים בתרגומו של ישראל זמיר, בנו של יצחק בשביס-זינגר
שפינוזה מרחוב השוק – סיפורים, תרגם אורי בלסם, הוצאת הד ארצי, תשנ"ט 1998
אנשים בדרכי – סיפורים, תרגם אריה אהרוני, הוצאת ספרית פועלים, תש"ס 1999
צללים על ההדסון – רומאן המתאר את חייהם של פליטים יהודים בניו-יורק בסוף שנות הארבעים, תרגם מאנגלית יובל קשדן, הוצאת הד ארצי, תש"ס 2000
השטן בגוריי, תרגמה בלהה רובינשטיין, הוצאת כרמל, תשס"א 2000
חורבן קרשב, תרגמה בלהה רובינשטיין, הוצאת כרמל, תשס"א 2000
יארמה וקיילה, תרגמה מיידיש בלהה רובינשטיין, ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2011