tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוד סולומונוב, בובה בשר ודם: סיפורים, מכתמים ופרפרזות; [עריכה: לאה שניר], חיפה: ד.
סולומונוב, תשס"ו 2006. ('אולגה' – תרגום מכתב יד פולני: רינה נזר; 'שבט קואין-קואין באפריקה' – תרגום מכתב יד פולני: שושנה רצ'ינסקי)
חיים זילברקלנג, מזולקייבקה לישראל; תרגום מפולנית: שושנה רצ'ינסקי, תל אביב: קווים אישיים, 2007.
רות אלדר אבי קלע לי צמה: שירים; [תרגום מפולנית: שושנה רצ'ינסקה], תל אביב: עקד; (בסיוע יד ושם), תשס"ח 2007.
אסתר (ארנה) פרידמן (שפגטנר), מי יחזיר?: שירים וסיפורים; [ערכה: שרה ליפשיץ (פרידמן); תרגמה מפולנית: שושנה רצ'ינסקה], רמת גן: א.
(התרגומים הם מעברית אלא אם צוין אחרת)
Golan, 1994. (מבחר משירי ביאליק)
Awiel, 1998. (אילנה אביאל, כל שעות הרוח)
z żyd.: Szoszana Raczyńska; il.: Mula Ben-Chaim, Tel Aviv: Kontury, 2003. (מיידיש: רבקה בסמן בן-חיים, "אויף א סטרונע פון רעגן" (על מיתר הגשם): מבחר שירים)
do dr.: Sabina Andraczyk, Lublin: Norbertinum, 2007. (מיידיש: תרגום של "א פיש האָט מיך נישט איַינגעשלונגען" (דג לא בלע אותי) מאת צבי כנר)
2, Łódź: Fundacja Anima "Tygiel Kultury", 2009. (שריקת החיים: ספר זיכרונותיהם של רחל (רחלקה) ואליעזר (לולק) גרינפלד)
שושנה צחור-הניגסבר (23 בינואר 1925 - 21 בפברואר 2016) הייתה מפיקת טלוויזיה ישראלית.
צחור נולדה בצ'כוסלובקיה ליעקב ומלוין הניגסבר בשנת 1925. בגיל 16 עלתה לארץ ישראל.
עבדה בתחילת דרכה כגננת, מורה ומפקחת.
מאוחר יותר הצטרפה לטלוויזיה הלימודית (שהפכה לימים לטלוויזיה החינוכית הישראלית), שם שימשה כמנהלת התוכניות.
צחור הפיקה בין היתר את סדרות הטלוויזיה לילדים "פרפר נחמד", "רגע עם דודלי", "הבית של פיסטוק", "מה פתאום?" ו"ציפיטפוט".
צחור היא זו שנתנה לתוכנית "פרפר נחמד" את שמה (כמחווה לשיר הילדים של פניה ברגשטיין), וחלק מספרי הילדים שיצאו לאור בעקבות התוכנית היו בעיבודה ובעריכתה (כגון: "שלושת הדובים", "מי יתלה את הפעמון?" ו"נרקיס מלך הביצה").
מספר חודשים לפני מותה הוציאה צחור את הספר "אנחנו פה", המתאר את קורותיה.
נפטרה ב-21 בפברואר 2016 בגיל 91 בכפר סבא, והובאה למנוחות בבית העלמין נורדאו בעיר .
שושנה (שושי) שרעבי-אביטל (10 בדצמבר 1950 – 1 באוקטובר 2018) הייתה ספורטאית פאראלימפית.
שושנה שרעבי נולדה בגני תקוה.
היא למדה בחינוך הממלכתי בבית הספר היסודי "גני תקוה" ובהמשך בתיכון "מורשת" בתל אביב.
שרעבי למדה קריינות ב"קול ישראל" בירושלים.
לאחר מכן עבדה כפקידה בחברה המרכזית לקופסאות פח ובתדיראן, וניהלה את חנות בגדי ילדים "שושי" בגני תקוה.
בשנת 1963, כשהיא בת 12, הצטרפה שרעבי למרכז הספורט לנכים "ספיבק" רמת גן, בעידוד הוריה.
שרעבי השתתפה ב בה התחרתה במקצועות האתלטיקה (זריקת דיסקוס, זריקת אלה, הדיפת כדור ברזל, הטלת כידון, מרוץ עגלות וסללום).
היא הגיעה להישגים רבים בעשירייה הראשונה, עם שתי זכיות במדליה: מדליית כסף עם נבחרת מרוץ שליחים בעגלות ל-160 מטר, ומדליית ארד אישית בזריקת אלה למרחק 21 מטר.
בנוסף זכתה בשתי מדליות זהב: בתחרות סיוף בכיסאות גלגלים וכחברה בנבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים.
ב זכתה בשתי מדליות בתחרויות הסיף: בתחרות אישית במדליית כסף וכחברה בנבחרת הנשים במדליית זהב.
במירוץ עגלות ל-60 מטר סיימה במקום האחרון.
שושנה שרעבי אביטל נכנסה להיכל התהילה של כדורסל נשים.
שרעבי נישאה ליוסי ולהם שתי בנות.
שושנה לוי-הוכמן (אוגוסט 1913 – אוגוסט 2003) הייתה רופאה ישראלית, מחלוצות הרופאות בארץ ישראל, הרופאה הכירורגית השנייה בארץ.
חברת סגל בית החולים הדסה, בירושלים.
לוי-הוכמן נולדה בירושלים, בת הזקונים של צפורה לבית ארקין ויצחק בעל חנות בגדים בירושלים.
אחיה: אפרים ויהודה ואחותה חיה עזרו בסיוע הפרנסה ועבדו בחנות המשפחתית.
סבה מצד אמה, ישראל ארקין, היה ממשפחות הכורמים הוותיקות, במזכרת בתיה.
לוי-הוכמן סיימה את הגימנסיה העברית בירושלים, התקבלה ללמודי רפואה בפריז וסיימה את לימודיה ברומא.
כשחזרה לארץ ישראל בתום לימודיה, נאלצה לעבוד ללא שכר במעבדה להורמונים בהנהלתו של פרופ' הרמן צונדק בבית החולים ביקור חולים.
הכירורגית הראשונה בארץ ישראל הייתה ד"ר שושנה שקופ-פרנקל שהתקבלה להתמחות בשנת 1937 בבית החולים הדסה (תל אביב) במחלקתו של פרופ' מכס מרכוס, ולוי-הוכמן הייתה כנראה הכירורגית השנייה שהתמחתה בארץ ישראל.
ב-1942 נישאה לד"ר אברהם הוכמן, אותו הכירה מתקופת הלימודים בגימנסיה.
הוכמן מחלוצי האונקולוגיה בארץ, ומאוחר יותר פרופסור לאונקולוגיה ומשנת 1949 ניהל את המכון האונקולוגי בבית החולים הדסה.
ב- 1947 נסעו בני הזוג להשתלם בארצות הברית.
במלחמת העצמאות השתתפה בניתוחים רבים של אזרחים וחיילים פצועים שנותחו במחלקתו של פרופ' ג'וזף.
בהמשך השנים עברה לעבוד ככירורגית בקופת חולים עד לפרישתה ב-1974.
בשנת 2003 נפטרה בשיבה טובה בגיל 90. השאירה בת (רופאת עור), ובן.
שושנה שטרן (א' בכסלו תרס"ו – כ"ב בטבת תש"ח, 29 בנובמבר 1904 – 4 בינואר 1948) הייתה עורכת דין, מראשונות עורכות הדין ביישוב בתקופת המנדט הבריטי.
בלטה בהגנתה על נשים מוכות, בהקמת משמר אזרחי בשכונתה וכחברה פעילה בהגנה.
נולדה בעיר דבינסק בלטביה, להוריה הלל, עורך דין, ורבקה מינקוביץ.
את לימודי בית הספר היסודי והתיכון השלימה בעיר הולדתה.
בשנת 1919 עלתה לישראל ובשנת 1926 נישאה לדוד שטרן דוד היה יזם ואגרונום שעבד עם עקיבא אטינגר.
היה מנהל המחלקה החקלאית בסוכנות ובהמשך הפך למנהל מחלקת ההתיישבות.
לאחר נישואיה המשיכה את לימודיה בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים.
הייתה אחת הראשונות בארץ שהוסמכה כעורכת דין.
בתום לימודיה הצטרפה כשותפה למשרד עורכי הדין של אביה, הלל מינקוביץ.
שמשה כעורכת הדין של ויצו.
במסגרת עבודתה זו הגנה, כאביה הלל, על נשים מוכות ומקופחות.
במקביל הייתה חברה פעילה בארגון התאחדות נשים לשיווי זכויות.
כעורכת דין ופעילה בהגנה, עבדה מול המוסדות המשפטיים של המנדט הבריטי.
בביתה היה סליק ובו הוסתר נשק של ההגנה.
כן הייתה פעילה בוועד השכונה בתלפיות ודאגה לצורכי התושבים בה, הקימה, ארגנה ועמדה בראש שמירה אזרחית, בו התנדבו גם נשים.
טיפלה בחידוש התחבורה הסדירה אל שכונתה וממנה, שרות אשר נפגע בעקבות החלטת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל בכ"ט בנובמבר 1947
ביום 30 בדצמבר 1947 חזרה שושנה לביתה ממרכז ירושלים באוטובוס של חברת המקשר שהיה חלק משיירת אוטובוסים.
ליד בית המדפיס הממשלתי, בקרבת שכונת אבו תור נתקלה השיירה במארב ערבי.
שלושה מנוסעי האוטובוס, ביניהם שושנה, נפגעו.
שושנה מתה מפצעיה כעבור חמישה ימים, בכ"ב בטבת תש"ח (04.01.1948).
היא נקברה בבית העלמין בהר הזיתים.
הותירה אחריה את בעלה דוד ואת שתי בנותיה תמר ורבקה.
שושנה שֶנְקֶר (נולדה ב-1951), הידועה בשם העט שושנה חן, היא עיתונאית חרדית ישראלית, כתבת לענייני צרכנות בעיתון ידיעות אחרונות.
שושנה חן נולדה בתל אביב למשפחה חסידית, בת יחידה לאמה בלה ולאביה מרדכי, ניצולי השואה.
חן החלה את דרכה בעולם העיתונאות ככתבת בעיתון החרדי המודיע בו כתבה בנושאי חברה ופוליטיקה, בשנים 1972–1978. לאחר מכן עברה לכתוב בעיתון ידיעות אחרונות, תחילה כמחליפתה של לאה אתגר, ככתבת צרכנות.
ב-2014 הוציאה את ספרה "את נשארת שם – מכתבים לאחותי שלא הכרתי", שבו כתבה על משפחתה בשואה ועל אחותה הנספית, שעל קיומה נודע לה רק בגיל שמונה.
ב-2017 קיבלה מאגודת העיתונאים בתל אביב פרס על מפעל חיים.
ב-2020 הייתה שותפה בקבוצה שהתמודדה במכרז להפעלת ערוץ רדיו חרדי.
שושנה צינגל (נולדה ב-3 באוקטובר 1953) היא סופרת ישראלית.
בעבר עסקה בתרגום ספרים, בכתיבה עיתונאית ובהוראה.
שושנה צינגל נולדה בשכונת נווה נאמן בהוד השרון לקלרה לבית בראון ולשלמה צינגל, ניצולי שואה שעלו ארצה מפולין ב-1950. אביה היה נצר לשושלת הרבי מקוצק.
למדה בתיכון כצנלסון בכפר סבא וב-Canarsie High School בברוקלין שבניו יורק, שם התגוררה עם משפחתה.
בספטמבר 1971 היא חזרה לישראל והתגייסה לצה"ל.
במלחמת יום הכיפורים שירתה בדובר צה"ל.
שושנה צינגל היא בת הדור השני לשואה, והדבר מתבטא בכמה מספריה, שעוסקים בדור השני והשלישי לשואה.
בעלת תואר שני בספרות אנגלית ותעודת תרגום כתבי מדע מהאוניברסיטה העברית ותואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב .
בשנים 1978–1989 פרסמה רשימות ב"מעריב", ב"הארץ", ב"פי האתון" ועוד.
כן פרסמה רשימות באנגלית במסגרת השירות לעיתונות של ההסתדרות הציונית ותרגמה ספרים.
ספרה "מסע אל תוך עצמנו - בני ניצולי השואה מדברים" הומלץ ב-1986 בחוזר מנכ"ל משרד החינוך.
זהו הספר התיעודי הראשון על הדור השני לשואה שיצא לאור בישראל.
לשושנה צינגל בן יחיד, יובל בורסוצקי, מהנדס תוכנה.
"מסע - בני הדור השני והשלישי לשואה מדברים", אסטרולוג ומשכל, 2017
"מסע אל תוך עצמנו - בני ניצולי השואה מדברים", הוצאת אלישר, 1985
"בעלנות או מימוש עצמי?", אריך פרום (ירושלים: הוצאת אלחנן רובינשטין, 1983)
"הפרנס", סילבאנו ארייטי (ירושלים: אדם מוציאים לאור, 1983)
"אמנות הסיפור במקרא", אורי אלטר (תל אביב: אדם מוציאים לאור, תשמ"ח)
"המלח שחטא לים", יוקיו מישימה (רמת גן: הוצאת כנרת, 1986)
"תסמונת פיטר פן: הגבר שמסרב להתבגר", ד"ר דן קוליי (תל אביב: מודן הוצאה לאור, 1987)
"להישאר בסדר", איימי בז'ורק-הריס וד"ר תומאס א.
הריס (תל אביב: מודן הוצאה לאור, 1987)
"יציאת מצרים כמהפכה", מיכאל וולצר (תל אביב: ספרי עליית-הגג, 1993)
"כרישי וול סטריט: סיפורי הפשיטות הגדולות בבורסה האמריקאית", אריק וו.
אליסון (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1991)
"שליחותו של זיגמונד פרויד", אריך פרום (ירושלים: הוצאת אלחנן רובינשטין, 1987)
שושנון כתום מזויף (מכונה גם דג ליצן כתום מזויף; שם מדעי: Amphiprion ocellaris) הוא מין דג שונית השייך לסוג שושנון שבמשפחת השוניתיים החי בסמוך לשושנות ים.
הוא קיבל את שמו עקב דמיונו למין שושנון כתום או דג ליצן כתום (Amphiprion percula).
בממוצע מגיע אורכו ל-11 ס"מ והוא בעל צבעים כתומים עם פסים לבנים אופקיים מאחורי הלחי ובאמצע הבטן וכן לקראת הזנב.
סנפירי הגב, הזנב והשת מעוגלים וקטנים.
זהו דג בעל פה קטן, עיניים גדולות שחורות וקצוות הסנפירים מודגשים בשחור.
הדג שוכן בשוניות באזור האינדו-פסיפי בדרום-מזרח אסיה, יפן ועד לצפון אוסטרליה בשונית המחסום הגדולה.
הדגים לא שוחים הרבה ומצויים בעיקר בין זרועותיה של שושנת ים גדולה במרכז השונית.
הדגים מתגוננים בין זרועות השושנה ובתמורה מביאים לה מזון מפירורים של אכילתם (בעיקר מפלנקטון ויצורי שונית קטנים) וגם מושכת אליהם דגים טורפים הנטרפים על ידי השושנה.
בנוסף לכך הם מנקים אותם ומרחיקים ממנה דגים אוכלי אלמוגים כמו פרפרוניים וקיסריים שיכולים להרוג את השושנה.
דגים אלה מנהלים חיים מונוגמיים בתקופת הרבייה.
הנקבה מטילה את ביציה לא רחוק משושנת הים.
השושנון הוא הגיבור הראשי של הסרט "מוצאים את נמו" ומופיע גם בסרט ההמשך, "מוצאים את דורי".
ההופעה בסרט גררה אחריה תופעה עולמית של עלייה בביקוש לדג, וזו הביאה בתורה להקטנת תפוצתו בטבע ולהרס שוניות אלמוגים רבות.
שושנון אילתי או שׁוֹשַׁנּוּן יַם-סוּפִי (מכונה גם שושנון דו-פסי; שם מדעי: Amphiprion bicinctus) הוא מין דג שונית השייך לסוג שושנון שבמשפחת השוניתיים החי בסמוך לשושנות ים.
הוא היחיד מהסוג שושנון שחי בישראל, בה הוא נמצא רק במפרץ אילת.
השושנון האילתי מגיע לאורך של עד 12 ס"מ בממוצע והוא מתאפיין בגוף כתום, כשהגב כהה יותר מהבטן, ושני פסים לבנים-כחלחלים אנכיים, אחד ליד הראש ואחד קרוב לסנפיר הגב האחורי.
הדגים מתחילים את חייהם כשהם כתומים בהירים, ומתכהים ככל שהם מתבגרים.
השושנונים מתחילים את חייהם בשוטטות ומציאת מסתור ברחבי השונית, וכשהם מתבגרים הם מוצאים לעצמם שושנה אותה הם הופכים לביתם לחיים.
השושנונים ניזונים מבשר, ואוכלים בעיקר חסרי חוליות ודגים קטנים.
נקבות השושנון גדולות מהזכרים, כך שהנקבות מגיעות לאורך של 14 סנטימטר, והזכרים רק לאורך של עשרה סנטימטר.
בני משפחת השושנונים מפורסמים בזה שהם חיים בסימביוזה עם שושנות ים (ומכאן שמם).
השושנונים מפרישים על גופם ריר בעל אותו הרכב כזה של זרועות השושנה, כך שהשושנה הארסית לא תוקפת אותם.
השושנונים חיים בתוך השושנה, ומטילים בה את ביציהם, כך שהשושנה מגינה עליהם מטורפים.
בנוסף השושנה מספקת להם מזון בצורת שאריות של המזון שלה, ולעיתים זרועות מתות של השושנה עצמה.
בתמורה לתרומת שושנה, נותנים דגי השושנון הגנה לשושנה בכך שהם מרחיקים טורפים של שושנות הים, מנקים אותה ונפטרים מטפילים על השושנות.
השושנונים גם נותנים מזון לשושנה בצורת שאריות מארוחותיהם, ואף יכולים למשוך דגים אחרים שיהוו טרף לשושנה.
השושנון חי באוקיינוס ההודי ובים האדום, בין היתר במפרץ אילת ובישראל.
השושנונים הם שוכני שונית, וחיים ומתרבים בזרועותיהן של שושנות ים, כך שתפוצתם מוגבלת לתפוצת השוניות.
בישראל תפוצתם מוגבלת לשמורת חוף האלמוגים ולשוניות הסובבות אותה.
אוכלוסיית השושנונים נפגעה מאוד במהלך עשרות השנים האחרונות, גם מתוך הפגיעה המסיבית והמתמשכת בשוניות האלמוגים, וגם מתוך תוצר לוואי של הסרט מוצאים את נמו, בו כיכב שושנון ים, שגרם ללכידה וציד מסיבי של שושנונים כחיות מחמד.
בעולם ישנן יוזמות לשיקום אוכלוסיית השושנונים ושושנות הים, וספציפית בישראל המצפה התת-ימי משקם ומתחזק את אוכלוסיית השושנונים באילת.
שושנונים ככל חשובים לשימור ושגשוג שושנות הים, מאחר שסוגים רבים של שושנות ים מתקשים לשרוד בלי הגנת השושנון, ולהפך.
שושנונים חיים בקבוצות קטנות של כמה שושנונים, או בזוגות.
הבוגרים בדרך כלל חיים בזוגות, כאשר כל זוג חי בשושנת ים משל עצמו, בעוד שהצעירים חיים בעיקר בקבוצות קטנות.
השושנונים הם דיכוגמיים, כלומר שהזכר והנקבות משנים את מינם לפי תקופת החיים שלהם.
שושנונים בוקעים מהביצים רק כזכרים, ולאחר שהם מתבגרים, הגדול והדומיננטי ביותר בכל קבוצה משנה את מינו לנקבה.
אם קורה והנקבה נהרגת, בן זוגה (או הזכר החזק ביותר בקבוצה), יהפוך לנקבה.
נקבות השושנון גדולות יותר מהזכרים ומסוגלות יותר להגן על עצמן ועל השושנה.
השושנונים מטילים את ביציהם קרוב לשושנה כך שגם הביצים נהנות מהגנת השושנה.
שושנונים מקיימים אורח חיים מונוגמי, ולאחר שהם מוצאים זוגיות, הם נשארים עם בן הזוג שלהם לכל חייהם.
שושנונים לא מעורבים בגידול הצאצאים שלהם, כמו רוב הדגים, אך הם כן מגינים על הביצים עד שהן בוקעות.
צעירי השושנון חיים את תחילת חייהם במסתורים קטנים בין האלמוגים, עד הגעתם לבגרות ומציאת שושנה משלהם.
שושנון אוכפי (שם מדעי: Amphiprion polymnus) הוא מין דג מסוג שושנון שבמשפחת השוניתיים החי בסמוך לשושנות ים.
אורכו של שושנון זה 13 ס"מ ובניגוד לשאר השושנונים אצלם הנקבות גדולות מהזכרים, אצל דג זה אין דו-צורתיות זוויגית והנקבה והזכר דומים בגודלם.
הדג בעל קשקשים שחורים לאורך הגוף עם פסים לבנים עבים מאחורי הראש, מעל הגב עד לאמצע הבטן ובקדמת הזנב ומסביבו למעט בכתם שחור עליו.
ראשו של הדג (מתחת לעיניו ומטה) וסנפיריו צהובים עד כתומים.
דג זה מצוי בשוניות אלמוגים בימים האינדו-פסיפים בין שושנות הים מהמין Stichodactyla haddoni ומהמין Heteractis crispa.
הדג חי עם נקבה בתוך השושנה ושניהם מטפלים בשיתוף, מנקים את השושנה ומטפלים בצעירים.
הם צריכים להטיל את הביצים במרחק מסוים מהשושנה הארסית אך קרוב מספיק כדי שיוכלו להתחיל להיכנס אליה בצעירותם.
הדג מסתתר בין זרועות שושנת הים המגוננת עליו מדגים טורפים.
בתמורה הוא מגרש ממנה דגים שיכולים לאכול אותה כמו הפרפרוניים.
הוא ניזון מפלנקטון, מאצות ומסרטנים קטנים.
"שושנה שושנה" הוא פזמון שכתב חיים חפר בזמן שירותו בפלמ"ח ללחן עממי איטלקי.
על פי הסברה, הרקע לכתיבת השיר הוא סיפור אוניית המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי", שהצליחה להגיע לחופי ארץ ישראל בשנת 1947, בימי המנדט הבריטי.
כשהגיעה האונייה לחוף ניצנים, פשטו כוחות בריטים על המקום.
יהודים מן הסביבה הגיעו לאזור על מנת למנוע מן הבריטים לזהות את המעפילים שהגיעו עם האונייה.
בסופו של דבר, גירשו הבריטים את המעורבים באירוע למחנה מעצר בקפריסין.
שמה הקודם של האונייה לפני שנרכשה היה "סוזנה", וכינויה המנהלתי במוסד לעליה ב' היה "שושנה".
סביב השיר התהלכו סיפורים רבים וסברות שקישרו בין דמויות בשיר לאנשים קיימים.
גם על השושנה שבשיר התהלכו אגדות.
סברה אחת היא, ששושנה היה שמה של אישה שגרה בימי המנדט הבריטי בצפון תל אביב סמוך לחוף הים.
כשהייתה אוניית מעפילים מגיעה לחוף הייתה משדרת את המידע למטה הפלמ"ח, ושם הקוד היה "שושנה".
סברה אחרת קישרה את השיר לשושנה ספקטור, אלמנתו של צביקה ספקטור, מפקד ספינת כ"ג יורדי הסירה.
הסברות בנויות על עובדות נכונות, אך אין כל הוכחה לקשר ביניהן לבין השיר.
השיר מתחיל בפזמון החוזר, במילים "שושנה שושנה".
שלושת הבתים הראשונים מתארים שיט בספינה של אנשי הפלי"ם, בהם התגברות על סופה בים, מנהג הרמת כוסית בכל 13 לחודש והגעת ספינות משחית של הבריטים.
הבית הרביעי מרמז על הבחורים הארצישראלים שגורשו יחד עם המעפילים למחנות קפריסין ("..עת שמוליק הגוץ לקפריסין הובא"), והבית החמישי מרמז על הורדת המעפילים והזעקת התושבים לספינה כדי למנוע את גירושה ("מסע הימים הגיע לסוף...
ואז אל שושנה כל איש הסתער").
לאורך השנים ביצעו את השיר אורי זוהר, חבורת זמר רן, אריק איינשטיין, שושנה דמארי ויפה ירקוני.
שושנה זובוף היא אשת אקדמיה אמריקאית, מרצה בפקולטה למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד בתחומי פסיכולוגיה חברתית, פילוסופיה וטכנולוגיה.
חיברה מספר ספרי עיון, שהמפורסם בהם הוא "עידן קפיטליזם המעקב" שראה אור בשנת 2018.
במאמריה ובספריה טבעה זובוף מונחים חדשים רבים, המשמשים גם חוקרים אחרים.
בין המונחים שטבעה נמנים "קפיטליזם מעקב", "כוח אינסטרומנטרי", "חלוקת הלמידה בחברה", "כלכלות פעולה", "אמצעי לשינוי התנהגות", "תרבות המידע", "עבודה בתיווך מחשב", "אינפורמטינג" (להבדיל מאוטומציה), "הפשטת עבודה" ו"אינדיבידואליזציה של הצריכה".
זובוף קיבלה תואר דוקטור בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת הרווארד, ותואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת שיקגו.
משנת 1981 היא מרצה בפקולטה למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1988 ראה אור ספרה הראשון של זובוף, In the Age of the Smart Machine: The Future of Work and Power, מחקר על טכנולוגיית מידע במקומות עבודה.
בספר היא מנתחת מצבים במקומות עבודה בהם באים לידי ביטוי הידע, הסמכות והכוח של העובדים, ובין השאר מתארת שימוש בטכנולוגיית מידע לביצוע אינפורמטיזציה (להבדיל מאוטומציה), והבנייה חברתית של הטכנולוגיה.
אחד המונחים המרכזיים המוטבע בספר הוא "אינפורמטינג", תהליך שמתרגם פעילויות, אירועים וחפצים לנתונים (שם אפשרי בעברית הוא "הנתנה"), ובכך מאפשר לארגון לכמת את פעילויות העובדים ואת ביצועי החברה.
לנתונים אלה יש השפעה חיובית ושלילית כאחד.
מצד אחד נתונים אלה משמשים להתייעלות, בכל דרגי הניהול של החברה.
מאידך, נרשמו מקרים בהם השתמשו בנתונים לרעת העובדים בחברה.
הספר הוא פרי מחקר רב-תחומי המשלב היסטוריה, סוציולוגיה, ניהול וכלכלה.
בספר היא מתארת כיצד מודלים עסקיים חדשים המציבים במרכזם את האינדיבידואציה של הצריכה גורמים לקריסתם של עסקים רבים ולאובדן האמון בין הציבור לבין התאגידים המסחריים הגדולים.
על פי התאוריה המתוארת בספר, יידרשו משאבים רבים כדי ליצור "מרחב אינדיבידואלי" המכיל מוצרים ושירותים המותאמים לכל לקוח.
זובוף טבעה את המושג "קפיטליזם מעקב" במאמר משנת 2014. מושג זה מתאר כלכלת שוק שבה ארגונים גדולים אוספים מידע רב על הרגלי המשתמשים שלהם, לעיתים ללא ידיעתם, ולאחר מכן משווקים מידע זה לחברות פרסום.
בספר מובאות דוגמאות רבות לאיסוף מידע מסוג זה, למשל פרשת קיימברידג' אנליטיקה.
לפי זובוף, איסוף נתוני משתמשים הוא פגיעה בפרטיות וביסודות הדמוקרטיה, ונדרשים הגבלים עסקיים ומשפטיים שיגבילו את יכולות האיסוף של החברות ואת יכולתן להשתמש בנתונים שאספו.
בין השאר היא מגדירה בספר את המושג "כוח אינסטרומנטרי", הדומה לכוח טוטליטרי, אך נובע מהיכולת של ארגון טכנולוגיית מידע לבצע פעולות מעקב ואיסוף מידע בקנה מידה גדול, ולאחר מכן להשתמש בו.
במאמר בנושא זה שפרסמה זובוף בשנת 2019 בניו יורק טיימס היא מבקרת בחריפות את קפיטליזם המעקב.
בשנת 1993 הקימה זובוף את פרויקט "אודיסיאה", המסייע לעובדים בתפקידי ניהול לבצע שינויי קריירה בגיל העמידה.
בנוסף לעבודתה האקדמית, השתתפה זובוף במיזמים ציבוריים ופרטיים רבים.
היא עסקה בעיקר בתחום הדיור החברתי, שירותי הבריאות, החינוך והטיפול בזקנים.
פרסמה טורים קבועים בכתבי עת שונים, בנושאי פסיכולוגיה חברתית, כלכלה וטכנולוגיה, משנת 2003 עד 2016.
בשנת 2020 התראיינה לסרט התיעודי "מסכי עשן: המלכודת הדיגיטלית" של נטפליקס.
הייתה נשואה במשך שנים רבות לג'יימס מקסמין, עד למותו בשנת 2016.
שושנה סימון צ'טפילד (נולדה ב-5 באוקטובר 1965) היא קצינה בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית.
כיהנה כנציגת ארצות הברית במועצה הצבאית של נאט"ו, קודם לכן כיהנה כמפקדת מכללת המלחמה של הצי.
והייתה האישה הראשונה הממלאת תפקיד זה.
שושנה צ'טפילד קיבלה את התואר הראשון שלה ביחסים בין-לאומיים וצרפתית מאוניברסיטת בוסטון בשנת 1987.
היא למדה בבית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד וקיבלה שם תואר שני במינהל ציבורי.
בשנת 2009 הוענק לצ'טפילד דוקטורט לחינוך באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
+ דרגות דרגה תאריך תג כתףאדמירל משנה 2015קפטן 2009סגן אלוף 2002רב-סרן 1996
צ'טפילד הוסמכה לקצונה בקורס קציני מילואים של הצי באוניברסיטת בוסטון.
היא הוסמכה כטייסת מסוק ימי בשנת 1989 והטיסה את מסוקי הקרב הימיים הבאים:
בואינג ורטול CH-46 אביר הים
בשנים 2001–2004 הייתה צ'טפילד עוזרת פרופסור למדע המדינה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
צ'טפילד זכתה להכרה מממשלת גואם על מנהיגותה ותרומותיה לאי.
בשנת 2009 היא נבחרה לאחת הבוגרות הבולטות באוניברסיטת בוסטון.
שושנה והזקנים (באיטלקית: Susanna e i vecchioni) היא יצירה בצבעי שמן של הציירת האיטלקייה ארטמיזיה ג'נטילסקי משנת 1610. כיום, הציור מוצג ב-"Schloss Weißenstein" שבגרמניה.
היצירה מתארת את שושנה המתקלחת כאשר שני אנשים אורבים לה באופן שבבירור מפריע לה.
הסיפור המתואר מופיע בתוספות לספר דניאל, וזוהי סצנה שהייתה פופולרית בתקופת הבארוק.
הסיפור המתואר בציור הוא על שושנה ועל שני הזקנים שהטרידו אותו בעת רחצתה.
שושנה הלכה לגינה כדי להתקלח, והעוזרת שלה נתנה לשני הגברים להיכנס לגינה.
הגברים דרשו משושנה לקיים עימם יחסי מין.
הם איימו עליה שאם היא לא תשנה את דעתה אז הם יכתימו את שמה.
הם הוציאו עליה לעז, אך דניאל התערב לעזרתה.
הוא הבחין כי השניים לא עקביים בנוגע לסיפורם.
הוא הציע לתשאל את השניים בנפרד כדי לבדוק אם גרסותיהם מתואמות.
כשחקרו אותם בנפרד, מגלים כי הם אכן שיקרו, ושמה של שושנה הוטהר.
היסטוריונים תהו כיצד הצליחה ג'נטילסקי בגיל כה צעיר לצייר דמות של אישה עירומה בדיוק רב.
ייתכן כי כישרונה נבע או מלימודי אנטומיה או מהיעזרות בדוגמנית של אביה הצייר.
ציירים רבים ציירו את מעשה שושנה, ויצירתה של ג'נטילסקי הושוותה אליהם.
ג'נטילסקי ציירה את שושנה המביעה אי נוחות ורתיעה.
היא יצרה את ההבעות האלו דרך גופה של שושנה, שחלקה העליון נרתע ומסובב מכיוונם של הזקנים.
רבים השוו את עבודתה ליצירתו הדומה של אניבאל קאריסי.
גם בציורו של קאריסי גופה של שושנה נטוי ומסובב, אולם הוא הציג את שושנה כמגיבה לחיזוריהם של הזקנים, כאירוטית וכגברית.
הציור הוא אנכי, והזקנים צוירו בחלקו העליון.
אלמנט זה מדגיש את הלחץ המוטל על שושנה.
ג'נטילסקי ציירת את הסצנה הזאת עוד לפחות פעמיים בחייה.
מכיוון שזו הייתה הפעם הראשונה שבה הציירת ציירה גוף נשי, מומחים רבים סוברים כי אביה סייעה לה ביצירה זאת.
אולם, אביה של ג'נטילסקי היה צייר מסורתי, והיצירה הייתה חדשנית עקב השימוש במוטיבים פסיכולוגיים, לכן ייתכן כי הציירת לא הסתייעה באביה.
ג'נטילסקי ציירה גם את שושנה כקורבן.
ייתכן כי אלמנט זה נבע מכך שהיא הוטרדה מינית במשך שנים על ידי אנשים מקהילתה, וכן היא נאנסה על ידי אגוסטינו טאסי.
ישנם מומחים שסוברים כי הזקנים המתוארים היצירה הם אביה וטאסי.
אולם, לא קיימת הוכחה כי אלו היו מניעיה ביצירה.
ג'נטילסקי לא ציירה רקע בציוריה, ובשושנה והזקנים ניכר שהרקע הוא רק שמיים כחולים.
רק החל מסביבות שנת 1630, היא החלה לצייר רקעים ליצירותיה.
אביה של הציירת, אורזיו ג'נטילסקי, היה מבין הציירים הראשונים באיטליה שצייר בסגנונו של קאראווג'ו.
בתו גם חיקתה את הסגנון הזה.
בעבר, הייתה קיימת מחלוקת בנוגע לשנת השלמת היצירה.
בגלל שהספרה האחרונה של השנים בחתימה הייתה לא ברורה, לא ניתן היה לדעת אם היצירה היא מ-1619, מ-1616 או מ-1610. בסוף, לאחר בדיקת קרני רנטגן נקבע כי היצירה הושלמה ב-1610, ומומחים רבים קיבלו את הקביעה הזו.
שנת השלמת היצירה חשובה מפני הרצון לשייך אותה לתקופה אמנותית רלוונטית.
שושנה קליינר Shoshana Kleiner (לבית מוצ'ן) (30 בדצמבר 1902 - 27 בפברואר 2003) הייתה חלוצה ויזמית בתחום המלונאות בישראל בכלל ובירושלים בפרט.
שושנה (רוזה) קליינר נולדה בשנת 1902 (תרס"ג) בברודי, פולין, להוריה אסתר טייטלבוים-שנזן ודוד מוצ'ן, שהיו סוחרים.
בשנות נעוריה הייתה קליינר חברה בקבוצת ההכשרה הציונית של תנועת "החלוץ" בפולין.
קליינר עלתה לארץ ישראל כחלוצה בדצמבר 1925 אחרי שעברה את הגבול וקיבלה בווינה אישור כניסה לפלסטינה ומשם המשיכה לאיטליה והפליגה עם בני הגרעין בספינת מסע מטריאסטה שבאיטליה לאלכסנדריה שבמצרים ומשם לנמל יפו.
קליינר עלתה לארץ מפולין עם הגרעין הקיבוצי של תנועת החלוץ.
באותם ימים היו התנאים קשים ולבני ובנות הגרעין (לו קראו הקיבוץ) היו מעט מאוד הכנסות, אוכל או תמיכה.
קליינר פעלה לשנות את המצב, עבדה בייבוש ביצות וסלילת כבישים, בפרדסים, בסיוע בבתי התושבים ובמטבח הפועלים.
הגרעין התיישב בהתחלה באוהלים באזור המושבה בנימינה וחברי הגרעין עבדו עבודה עברית קשה בייבוש ביצות כבארה וכן בסלילת כבישים בשנים 1925-1926 ואחרי כשנה בבינימינה עברו לעבוד בהכנת השטח לנטיעת פרדסים ועישוב יבלית באזור פתח תקווה ורמת הכובש.
החלוצה שושנה מוצ'ן (קליינר) וחבר קבוצתה, החלוץ אברהם קליינר, יליד חורוסטקוב שבגליציה, עלו לארץ יחד ונישאו בשנת 1926 בישראל.
הם עברו יחד למושבה הרצליה, שם גרו בחדר שכור בלול, וממנו עברו לצריף קטן בשכירות.
בשנת 1927 שושנה ואברהם רכשו מגרש של 3 דונם במושבה הצעירה הרצליה, אשר נוסדה שלוש שנים קודם (בשנת 1924).
הם בנו משק ובית קטן ברחוב פינסקר 6 בהרצליה, והקימו משק עזר, שכלל פרות, עיזים, עופות, וכן גידלו עצי פרי (בעיקר הדרים), ירקות ועוד.
יחד עם חלוצים אחרים, הם לא נרתעו מעבודה עברית קשה.
אברהם עבד כצבע, ונודע בקרב הקהילה גם בקולו הערב ובשירתו.
שושנה עבדה במטבח הפועלים וכן טיפלה במשק החקלאי, בפרות ובתרנגולות.
מהחלב היא הכינה גבינות, שמנת, חמאה ועוד, אותם מכרה לשכנים במשך שנים רבות ושיווקה לחנויות באזור.
באותה תקופה גם ניהלה קליינר מטבח בהרצליה למחוסרי עבודה, בו הכינה ארוחות לנזקקים ב"חצי גרוש".
מכיוון שהעלות של קניית המצרכים הייתה גבוהה יותר מהמחיר ששילמו מחוסרי העבודה, עשתה קליינר מאמצים להשיג תקציבים נוספים כדי לממן את הוצאות הכנת הארוחות.
בביתם הקטן בהרצליה גידלו שושנה ואברהם את ארבע בנותיהם: נעמי קליינר-שוט, עטרה קליינר-שושני, רות קליינר-קרק ונורית קליינר-יהודה.
בשנות השלושים של המאה העשרים הביאה קליינר לארץ את אחיה שלמה חיים סולומון מוצ'ן (ניצן) ומשפחתו, וכן את הוריה אסתר ודוד מוצ'ן, שעבורם נבנה צריף בחצר המגרש של שושנה ואברהם בהרצליה, וכך הצילה אותם מהשואה.
אחותה הגדולה של קליינר, חיה מוצ'ן ומשפחתה שנשארה בפולין נספו בשואה.
בשנת 1947 עברה קליינר מסיבות בריאות כחלוצת המשפחה לאוויר ההרים של שכונת בית הכרם שבירושלים.
בני המשפחה הצטרפו אליה בשנת 1948, שם גרו בתקופת המצור על העיר.
לאחר החלטת האו"ם על הקמת המדינה בשנת 1947, ובתקופת מלחמת השחרור והמצור על ירושלים בשנת 1948, התנדבה שושנה לטפל בחיילי השיירות שהגיעו לירושלים עם הרכבים המשוריינים וחנו בשכונה.
קליינר הכינה להם אוכל וצידה לקראת המשימות שעשו מהמצרכים המוקצבים שקיבלה.
קליינר הכינה את הסנדוויצ'ים שלקחו עימם חברי הל"ה בדרכם לגוש עציון.
באותה העת עבדה ב"פנסיון ירושלמי" (פנסיון רייך) הקטן ששכן בשכונת בית הכרם.
עם סיום הקרבות החליטו שושנה ואברהם למכור את ביתם בהרצליה ולעבור לשכונת בית הכרם שבירושלים בקביעות.
בשנת 1949 הם שכרו קומה בבית פרטי ששכן ברחוב החלוץ 25 בשכונת בית הכרם, ופתחו פנסיון קטן בשם "מרגוע".
בפנסיון זה, שהיה גם בית הבראה, טיפלה שושנה במשך תקופה ארוכה בפצועים מתקופת המלחמה, שהיו זקוקים להחלמה, בנכי צה"ל ובמחלימים של משרד הביטחון, בין שאר אורחיה המגוונים.
בכל שנות פעילותה של קליינר כמלונאית ועד שנות ה-90 של חייה המשיכה לטפל בנכי צה"ל.
למרות התנאים הפיזיים המוגבלים של הפנסיון הקטן, הצליחו שושנה ואברהם לקיים קשרים ולעזור לאנשים ומוסדות רבים, כגון משרד הביטחון, בית החולים "הדסה" ועוד.
פנסיון מרגוע אירח אורחים רבים במהלך השנים, כולל נכים, פצועים וחולים, עולים ועולות חדשים, וכן קייטנים ונופשים מישראל והעולם שהגיעו לנפוש בשכונת בית הכרם מדי שנה.
שושנה המשיכה לנהל ולהפעיל את הפנסיון לאחר פטירתו המוקדמת של אברהם קליינר בשנת 1960. עם סיום השכירות במבנה המקורי בו שכן הפנסיון, בנתה קליינר בשנת 1965 את פנסיון "מרגוע" ברחוב החלוץ 29 שבשכונת בית הכרם.
תכונות המנהיגות, החריצות והנחישות שלה, יחד עם יחסה האישי והתומך של קליינר לאנשים שהגיעו להתארח בפנסיון ולאורחים אחרים, הפכו למאפיין חשוב ומוכר.
בשנת 1971 נמכר המבנה לארגון הפועל המזרחי ובהמשך שימש כבית אבות.
למרות גילה המתקדם (70), קליינר לא פרשה, אלא המשיכה ביזמות ובמנהיגות שלה.
בשנת 1972 הקימה קליינר מלון דירות בשם "נווה שושנה" ברחוב בית הכרם 5, בסמיכות לסמינר למורים דוד ילין.
במקום שבו היה במקור בניין מגורים קטן.
בנוסף לאורחיה הרגילים מפנסיון "מרגוע", קליינר אירחה במלונה "נווה שושנה" קבוצות נוער ובוגרים מאירופה, צפון ודרום אמריקה, עולים חדשים (כולל עולים מהעלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90) וכן חולים ומחלימים רבים מישראל ומהעולם ותיירים רבים מכל רחבי העולם.
עד גיל 92 קליינר ניהלה קליינר את המלון, הייתה הטבחית הראשית ובעלת מלון "נווה שושנה".
היא התגוררה במהלך השנים בדירה קטנה וצנועה של חדר אחד קטן בקומת הקרקע שבמלון, המשיכה לבשל ולאפות במטבח המלון את המאכלים הידועים לעשרות ומאות אורחים, וכן קיימה ואירחה במלון אירועים רבי משתתפים.
מלון "נווה שושנה" לא שימש כמלון בלבד; הוא היה בית פתוח לאורחים רבים ולחברות וחברים בוגרים משכונת בית הכרם ומהאזור, שהגיעו מדי יום ביומו במשך שנים רבות להיפגש, לשוחח, לשחק קלפים, ולשמוע את העצות והסיפורים של קליינר.
קליינר דיברה מספר שפות (כולל פולנית, יידיש, רוסית, גרמנית, אנגלית, עברית ועוד), הקשיבה לכולם והייתה נכונה לעזור לכל אחד ואחת עם עצה, ארוחה טעימה, פתיחות ונדיבות נדירה.
קליינר פרשה מהמלונאות בגיל תשעים ושתיים, והמשיכה לגור בדירה שרכשה בבית הכרם.
בשכונה גרו גם רוב בנותיה, נכדיה וניניה.
גם לאחר פרישתה המאוחרת נשאר ביתה בית פתוח לבוגרי שכונה רבים וקליינר המשיכה בייעוץ ותרומה למי שנזקק לעצתה ולחברתה בדירתה הקטנה ברחוב התומר, שבבית הכרם.
קליינר חייתה את חייה בצניעות והסתפקה במועט, הצליחה לעזור לאנשים רבים והייתה מודל חשוב לחיקוי של מנהיגות נשית ויזמות.
קליינר, כמו רבים בדורה, העריכה במשך שנים רבות שירים ציוניים שנכתבו על ידי משוררים עבריים, כולל השיר אני מאמין, שכתב המשורר שאול טשרניחובסקי בשנת 1892.
שושנה קליינר הגיעה לגיל מאה וחודשיים בבריאות וצלילות מלאה עד יומה האחרון בדירתה בבית הכרם כשהיא מוקפת בחברים ובמשפחה.
קליינר גרה ופעלה למעלה ממחצית חייה בשכונת בית הכרם, אותה אהבה וטיפחה.
קליינר נפטרה בפברואר 2003, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
קליינר, שהיזמות הייתה אחד מהמאפיינים החשובים שלה, הייתה מחלוצות המלונאות בישראל, בירושלים ובשכונת בית הכרם.
הפנסיון והמלונות שהקימה הפכו למוסדות אירוח לנכי צה"ל, לעולים חדשים שהגיעו לארץ, לבני נוער יהודים מחו"ל וכן לקייטנים מכל רחבי ישראל ותיירים מארצות רבות מחוץ לארץ.
חלקם היו שבים להתארח במלון נווה שושנה מדי שנה בשנה.
במשך שנים רבות קליינר הייתה אחת הנשים היחידות שהיו חברות ופעילות בארגון בתי המלון בירושלים, בו היו כמעט ורק גברים.
קליינר, שהייתה אישה יזמית ובעלת ניסיון רב בתחום האירוח והמלונאות, השתתפה באופן פעיל בדיונים גם ברמה הארצית, ומהווה מודל למנהיגות נשית בתחום המלונאות והאירוח בישראל.
בשנת 2019 החליטה עיריית ירושלים להנציח ולקרוא על שמה של שושנה קליינר כיכר בין בית הכרם ורמת בית הכרם, תוך ציון חלוציותה ויזמותה בהתיישבות וכן בתחום המלונאות בעיר ירושלים ובשכונת בית הכרם.
הכיכר נמצאת בצומת הרחובות אביזוהר ומשה קול, מול "אחוזת בית הכרם" ומרכז הקניות שנמצא ברחוב אביזוהר בירושלים.
כיכר שושנה קליינר נחנכה במעמד ראש עיריית ירושלים ב-20 באוקטובר 2025.
נמנתה עם מייסדי "קבוצת העשרה" – חבורה של עשרה ציירים צעירים שהציגו בתערוכות משותפות בשנות ה-50 של המאה ה-20.
לויסון נולדה בוורשה ליעקב וחנה לויסון, שהיגרו לארץ ישראל ממניעים ציוניים בשנת 1920 והתיישבו בתל אביב כאשר שושנה הייתה בת כחצי שנה.
אב המשפחה עסק ביבוא ומסחר בנייר.
למשפחה היו חמש בנות (שושנה הייתה הבת האמצעית) והם התגוררו בשדרות רוטשילד.
בשנת 1936 סיימה את לימודיה בבית הספר למסחר "ספרא" בתל אביב.
בשנת 1938 למדה בסטודיו של הצייר יצחק פרנקל בתל אביב, ובשנת 1945 ב"סטודיה" של הציירים יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי.
תלמידיהם של שטרייכמן וסטימצקי פנו אל ראובן רובין, יו"ר אגודת הציירים והפסלים, כדי שיאפשר להציג מעבודותיהם בבית האגודה.
ראובן נענה לפנייה ופתח בפברואר 1951 תערוכה קבוצתית בהשתתפות עשרה אמנים שנקראו "קבוצת העשרה".
עם המציגים בתערוכה נמנו: אליהו גת, אלחנן הלפרן, קליר יניב, שושנה לויסון, אפרים ליפשיץ, דן קדר, משה פרופס, שמעון צבר, צבי תדמור וניסן רילוב.
לדברי האוצרת וחוקרת האמנות, פרופסור גילה בלס, ייתכן ושמה של הקבוצה נועד גם למנוע מן הביקורת להטביע "חותם אידאולוגי כלשהו על המציגים.
לאחר תערוכה זאת המשיכו עשרת הציירים שנטלו בה חלק את פעילותם במסגרת "קבוצת העשרה" כקריאת תיגר על האמנות המופשטת של חברי "אופקים חדשים".
במסגרת המאבק נגד הרוח המודרניסטית, כתב בעילום שם, אחד מחברי הקבוצה, במאמר שפורסם בשנת 1953 במוסף הספרות של העיתון דבר - "משא" : "הגיעה השעה שנחזיר לחברה את אשר אנו חייבים לה, שנהפוך את האמנות ממצרך מותרות לסנובים, ליחידי סגולה, למצרך להמונים".
בשנות ה-50, כאשר ציור הנוף איבד את בכורתו ונדחק לשולי העשייה האמנותית המקומית, היו אלה חברי קבוצת העשרה, וביניהם הציירות לויסון, טל ויניב, שניסו להשיב את ציור הנוף המקומי למקומו הראוי.
הקבוצה הייתה פעילה עד שנת 1960 והציגה 12 תערוכות קבוצתיות.
שושנה לויסון השתתפה רק בשלוש התערוכות הראשונות של "קבוצת העשרה".
בין השנים 1956-1952 התגוררה בקיבוץ חפציבה שם ציירה ולימדה ציור.
בשנות ה-70 חדלה לצייר לתקופת ארוכה, אך חזרה לצייר בשנות ה-80 טבע דומם, פרחים ודיוקנאות.
בשנת 1992 השתתפה בתערוכה רטרוספקטיבית של "קבוצת העשרה" שאצרה פרופ' גילה בלס במוזיאון לאומנות ישראלית, רמת גן.
שושנה לויסון נפטרה ב-8 ביולי 1996 ונקברה בבית העלמין ירקון.
לאחר מותה, בשנת 1997, הוצגו 65 מעבודותיה בתערוכת יחיד שסקרה את מהלך שנות יצירתה.
כמו כן, לאחר מותה הוצגו כמה מעבודותיה בתערוכה בלונדון בהצלחה רבה.
לויסון ציירה במשך שנים באופן עצמאי, אך נהגה גם לצייר עם ציירות אחרות.
כבר מראשית דרכה למדה בחברת הציירות קליר יניב ושולמית טל, איתן הייתה שותפה גם לפעילות "קבוצת העשרה".
נהגה לסייר ברחבי הארץ ולעבוד בצוותא עם ציירות חברות ובקבוצות מתחלפות.
1951 – במסגרת "קבוצת העשרה", ביתן הציירים, אגודת הציירים והפסלים בישראל, תל אביב
1951 - במסגרת "קבוצת העשרה", בית האמנים, ירושלים
1951 - במסגרת "קבוצת העשרה", ביתן התערוכות, חיפה
1989 – לאחר השריפה בכרמל, תערוכה קבוצתית בנושא הכרמל, חיפה
1992 – תערוכה רטרוספקטיבית על "קבוצת העשרה", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1997 – תערוכת יחיד רטרוספקטיבית, גלריית הבית הירוק, תל אביב
2013 - תערוכת יחיד, גלריית הבית הירוק, תל אביב
שושנה לויט (נולדה ב-1947) היא ציירת, סופרת ומאיירת ספרי ילדים ישראלית.
הציגה בתערוכות בינלאומיות לאיור וזכתה בפרסים על עבודותיה.
לויט נולדה בעיר וילנה בליטא.
בשנים 1963–1967 למדה בבית הספר לאמנות בווילנה.
ב-1972, בזמן שבעלה שמעון לויט היה כלוא בכלא הסובייטי כמורה לעברית, נאלצה לעלות לישראל בלעדיו.
בישראל למדה עברית והשתתפה בהפגנות למען שחרורם של בעלה ושל חבריו אסירי ציון.
לויט למדה באולפן בת גלים ותוך פרק זמן קצר עברה לעין הוד בה עבדה כדי להרוויח את לחמה ולאפשר לעצמה להמשיך ללמוד וליצור אמנות.
למדה טכניקות ליצור קרמיקה אצל ג'ניה ברנר, רישום והדפסים אצל אורה ויוסף שאלתיאל.
לויט התלוותה לשמעון, שעלה לישראל לאחר שחרורו ב-1973, כשיצא ללימודי פוסט דוקטורט בפיזיקה, בבוסטון, ולמדה שם איור בבית הספר של המוזיאון לאמנות בית הספר לאמנות של ניו-אינגלנד.
לויט איירה את שיריו של הסופר האיטלקי ג'אני רודארי.
האיורים הוצגו גם במוזיאון ישראל ובבית אריאלה.
על בסיס הספר "איך לצייר גמד קטן" הופק ב-2001 דיסק 'סדנת הפלאים' של חברת קומפיוטרס.
הדיסק נמצא במחשבים של גני חובה ברחבי ישראל.
לויט חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים, בסומליון - איגוד סופרים ומשוררים לילדים ולנוער ובאגודת האמנים המקצועיים בישראל.
בנוסף, חברה באגודת SCBWI – האגודה הבינלאומית לסופרים ומאיירים לילדים.
לויט מתגוררת ברחובות, נשואה לשמעון, אם לשלושה וסבתא ל־7 נכדים.
לויט הציגה את יצירותיה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בארץ.
חלק מהתערוכות הקבוצתיות בהן השתתפה מחוץ לישראל היו: אמני בוסטון אקספרימנטל אצ'ינג סטודיו, מוזיאון ברוקטון לאמנות ארצות הברית.
"להציל חיים על כדור הארץ" בוסטון, ארצות הברית שהוצגה גם בבודפשט, ז'נבה, מוסקבה, אוסלו, אסן, קלן, בייג'ינג, טוקיו, הירושימה, צפון אפריקה, מלבורן.
בישראל: "ישראל 2002" רידינג, בתל אביב, מוזיאון יפו לעתיקות, גלריה עמליה ארבל בנמל תל אביב.
תערוכות יחיד בהן הציגה מחוץ לישראל היו: Ernesto Besso Palazzozo רומא, איטליה, גלריית אונסק"ו אלף שמשות, וילנה ליטא.
בתערוכות יחיד שהציגה בישראל היו: גלריה שרה קישון בתל אביב, גלריה יפו העתיקה, מוזיאון ישראל בירושלים, גלריה בית אריאלה בתל אביב, בית דונדיקוב ברחובות, גלריה אשכול פיס ברחובות.
פרס ראשון בתחרות לעיצוב לוגו למשרד אדריכלים, בוסטון, ארצות-הברית, 1984.
מקום ראשון בתחרות בינלאומית לאיור מטעם קרן ארנסטו בסו – איטליה, 1989.
מקום ראשון בתחרות לאיור מטעם המוזיאון לאמנות, בוסטון.
מקום ראשון בתחרות כרזות לחגיגות המאה לעיר רחובות, 1990.
פרס ראשון בעיצוב גלויה לכבוד חנוכה שהוצגה במסגרת תחרות והופצה במוזיאונים בארצות הברית, 1990.
ההפתעה – כתבה ואיירה (תל אביב: ידיעות אחרונות, 1990)
נחום-תקום – כתבה ואיירה (תל אביב: ספרית פועלים, 1991)
גן תמר - כתבה ואיירה (קריית גת: דני ספרים, 1996)
איך לציר גמד קטן (תל אביב: ספרית פועלים, 1999)
מתנה לשי – כתבה ואיירה (הרצליה: ספרי ניב, 2019)
מואיש הספר מספר / מואיש חן (ראשון לציון: באר, 1999)
אינני בוכה אף פעם כמעט / קרן צאיג-מסינגר (ראשון לציון: באר, 2003)
שושנה קרבסי (נולדה ב-28 בדצמבר 1964) היא משוררת, עורכת וסופרת ילדים ישראלית.
בנוסף, היא גם מספרת סיפורים ממורשת הנשים של יהדות מרוקו ומרצה בתחום.
ספרה "נהר ושדים אין בו" בתמיכת מפעל הפיס זכה בפרס שרת התרבות לשנת 2017.
שושנה קרבסי ילידת נצרת עילית (היום נוף הגליל), בת להורים ממרוקו.
שירתה בחיל המודיעין ביחידה 8200. בעלת תואר ראשון בלימודי מזרח תיכון וערבית.
שירים פרי עטה פורסמו בתקשורת, בעיתונות, בכתבי עת ובמרשתת.
חלקם הומלצו בידי ועדת ביטון לתוכנית הלימודים.
חלק גדול מיצירתה הוא שירה חברתית, עולם הפריפריה הישראלי, שירת הגירה, שירת מורשת, זהות מזרחית, נשיות בחברות מסורתיות לצד שירה אישית ושירה אקו־פואטית.
משפחה עם חיות וגם קצת בעיות (ירושלים: שושנה קרבסי – עלה זהב, 2005).
אי הגרבים האבודים (קריית גת: קוראים, 2007).
בלונים וילד על העץ (קריית גת: דני ספרים, 2008).
חנה'לה אופה גדולה והעגה העגלה (תל אביב: ספר לכל, 2011)
גרטה גרבו מקומית (ירושלים: שושנה קרבסי – עלה זהב, 2012)
דבדבנים במדבר (ישראל: צבעונים, 2020)
שרשרת המסירה, שירה (עלה זהב, 2023)
התחדשות שירה (עלה זהב, 2023)
מטליאה פסות שקט: שירים ופואמות / יפה וגנר (יאיר-פור) (ישראל: צבעונים, 2021)
מבין הסדקים יש ויעלה האור: סיפור חייה של רחל בן-שבת לבית משפחת אוחיון: תיזגין-מרקש-ארץ ישראל / כתיבה: רחל בן-שבת (עפולה: רחל בן-שבת, 2019).
עריכה משותפת עם: גלי לירון וחיה פישר לוי.
שושנה רוזוליו (29 במרץ 1926 – 26 ביולי 2023) הייתה אשת חינוך, פעילה חברתית בתחום בעור הבערות ומעמד האישה, וכיהנה כיו"ר ויצו ירושלים ויו"ר ארגון "י.ע.ל הדסה".
נולדה בפורטו אלגרה שבברזיל בשנת 1926, לבת שבע ויעקב מסיס.
אביה יעקב מסיס, היה עורך דין וכיהן כשליח יק"א בארצות שונות ביניהן בברזיל וצרפת.
אמה, בת שבע מסיס לבית נובוגרבלסקי, הייתה רופאת ילדים, שהשלימה את לימודי הרפואה באודסה.
לאחר שהמשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1932 והשתקעה בתל אביב, עבדה האם כרופאה מטעם עיריית תל אביב.
שושנה למדה בבית הספר היסודי בלפור בתל אביב ואחר כך, בגימנסיה הרצליה.
בכיתה ט', במסגרת פעילות הנוער של ההגנה, פגשה את שאול רוזוליו שעימו התחתנה בשנת 1946.
לאחר סיום לימודיה בגימנסיה המשיכה ללימודים גבוהים בסמינר לוינסקי.
היא למדה בו במחזור הראשון, בו שולבו בוגרי הגימנסיה הרצליה, כולל תלמידים בנים.
עם הקמת מדינת ישראל, התגייס בעלה למשטרת ישראל ובני הזוג החליפו מספר מקומות מגורים.
בכללם, קריית חיים, רמת גן ורחובות.
בכל אחד מן המקומות הללו, הצטרפה רוזוליו למוסדות החינוך המקומיים כמורה וכמחנכת, ותרמה מניסיונה לפיתוח וביסוס תוכני הלימודים.
בשנת 1959 עברה המשפחה להתגורר בירושלים עקב מינויו של שאול לפיקוד על המחוז הדרומי של משטרת ישראל ולאחר מכן, למפכ"ל המשטרה.
בירושלים השתלבה שושנה כמורה בבית הספר בדרום שלימים נקרא בית הספר
הממלכתי ע"ש הנרייטה סאלד ובו הייתה מורה, מחנכת וסגנית מנהל בית הספר.
במהלך שנות העבודה כאשת חינוך למדה לתואר שני בקרימינולוגיה ולשון עברית וכן הקדישה זמן רב להתנדבות כמורה לעברית במסגרת המבצע לביעור הבערות.
בשנת 1977 עברה המשפחה למקסיקו לארבע שנים.
כאשת שגריר ישראל במקסיקו הייתה שושנה פעילה בקהילה היהודית וכן שותפה ומתוות דרך בתחומי החינוך ולימודי העברית.
עם חזרתה ארצה השתלבה שוב בבית הספר סאלד כמורה לחינוך מיוחד עד לפרישתה ממערכת החינוך בשנת 1983.
לאחר הפרישה המשיכה בפעילות חברתית והתנדבותית ענפה.
היא שימשה כיו"ר ארגון ויצו בירושלים תפקיד שבמסגרתו בין השאר פעלה נמרצות בנושא קידום מעמד האישה בישראל.
עם סיום הקדנצה כיו"ר ויצו, התמנתה ליו"ר ארגון "י.ע.ל הדסה".
בנוסף לתפקידה כיושבת ראש ארגון זה, ולאור ניסיונה רב השנים בחינוך, שימשה שושנה גם כאחראית על שיתופי הפעולה הרבים שבין ארגון הדסה לבין מוסדות עליית הנוער.
לאחר החלפות תכופות של מקומות מגורים, השתקעה המשפחה בירושלים, בה התגוררה שושנה מעל ארבעים שנה.
בשנת 2002 עברה לכפר סבא, שם התגוררה עד לפטירתה.
במהלך חייה נולדו לה ארבעה ילדים וכן נכדים ונינים רבים.
שושנה (שושי) זונבנד תמרי (נולדה ב-1969) היא מנהלת ישראלית, שמכהנת בתפקיד מנכ"לית מכללת אפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב, מאז שנת 2022.
זונבנד תמרי היא רואת-חשבון מוסמכת בהכשרתה, בעלת תואר ראשון בכלכלה וניהול ותואר שני במנהל עסקים.
זונבנד תמרי מונתה לתפקיד המנהלת הכללית של המכללה, לאחר כעשור בתפקידים שונים במכללת אפקה.
בתפקידה האחרון הובילה כסמנ"כלית את תחומי הכספים, משאבי האנוש, הרכש, רשות המחקר והאדמיניסטרציה של המכללה.
במכללת אפקה לומדים כ-3,500 סטודנטים ב-7 מסלולי לימוד לתואר ראשון בתחומי ההנדסה והמדעים ו-6 מסלולים לתואר שני.
סגל המכללה כ-700 מאות עובדים במקצועות מגוונים כדי לקיים את המארג התשתיתי והאקדמי.
נשיא המכללה מציין שביצועיה של זונבנד כסגנית בשנים האחרונות עד שמונתה כמנכ"לית, הובילו לשורה של הצלחות בתהליכים שהובילה המכללה.
במסגרת תפקידה היא אחראית על הובלת מערך אקדמי רב מקצועי להוראת מקצועות ההנדסה והמדעים כדי להכשיר דור חדש של מובילי ומובילות בתעשייה ובחדשנות.
במסגרת תפקידה היא משקיעה בפיתוח ההון האנושי לצד השמירה על ההובלה והמקצועיות של אפקה.
על מנת להצליח ביעודה של המכללה שבוגריה משתלבים בתפקידי מפתח בתחומי ההיי-טק, הטכנולוגיה, המחקר והפיתוח, הביטחון, האלקטרוניקה, התוכנה, הרפואה, התעשייה, המכונות והניהול.
היא גם אחראית על הקמת מרחבי למידה חדשניים, לטיפוח מיומנויות , ליזמות וחדשנות, וקידום מענים מול הצרכים המתרחבים של המכללה.
כמוכן חלק מהמטלות התפקידה היא השקעה בחוסן ארגוני וניהול משברים, תוך שילוב מענים ללמידה רחוק ובנייה של מעטפת תמיכה כלכלית ורגשית לסטודנטים המשרתים במילואים.
תחום שאינו כלול בפעילות השוטפת של המכללה אך מהווה חלק נכבד בפעילותה הוא תכנון וניהול המעבר העתידי של המכללה לקמפוס חדש ביד אליהו.
כמו כן היא משקיעה גם בחיזוק הקשרים עם בוגרי המכללה המכהנים בתפקידי מפתח בתעשייה על ידי הקמת פורום מנהיגות בוגרים (Alumni Senior Leaders Forum).
טרם הגעה למכללת אפקה, זונבנד תמרי כיהנה בחברות ציבוריות ופרטיות בתפקידים בתחום הכספים: מנהלת תחום בקרת תאגידים עירוניים בעיריית הרצליה, ראש צוות בחטיבה הכלכלית של חברת קומברס ובחברה המרכזית לייצור משקאות קלים, בבית בלב ובעיריית הרצליה.
זונבנד תמרי נשואה ואם לשלוש בנות.
שושנת יריחו (בלועזית: לישמניאזיס, Cutaneous leishmaniasis; נקראת גם מחלת זבובון החול) היא מחלה טרופית וסובטרופית הנגרמת על ידי הפרוטיסט לישמניה (Leishmania), אשר מועבר אל האדם באמצעות עקיצת זבוב החול (בקה) הנושא את המחלה.
ישנם כעשרים מינים של לישמניה שעלולים לגרום לשושנת ירחו.
מחלה זו נחשבת זואונוסיס (מחלה זיהומית המועברת מבעלי חיים לבני אדם), למעט Leishmania tropica - שהיא לרוב מחלה אנתרופונוטית (מחלה המועברת מאדם לאדם באמצעות נוזלי גוף).
לישמניאזיס הוגדרה על ידי ארגון הבריאות העולמי כאחת מתוך 17 מחלות טרופיות מוזנחות שיש למגר מהעולם.
לישמניאזיס בישראל (לישמניאזיס של העולם הישן)
לישמניאזיס של העולם הישן (old world leishmaniasis) מתייחס לטפיל הנפוץ באירופה, אפריקה ואסיה.
לישמניה רבא (Leishmania major) הוא סוג הטפיל הנפוץ בישראל.
נמצא בדרום הארץ, באזורי ספר, בסביבה לחה: בערבה, בנגב ובבקעת בית שאן.
בעל תקופת דגירה של 10–45 יום.
קיים אצל בני אדם ובעלי חיים.
major יהיה מספר גדול של פצעים, כיבים בעור ללא כאב, המלווים בדלקת נרחבת ובהגדלה של בלוטות הלימפה.
גבולות הנגע ברורים והריפוי מלווה בצלקת אצל אנשים עם מערכת חיסון מתפקדת.
הווקטור העיקרי בארץ הוא בקה (Phlebotomus
papatasi) והמארחים הידועים הם מריון מדבר, מריון מצוי, פסמון, נברן השדה ומיני גרביל.
לישמניה טרופיקה (Leishmania tropica) נמצא באזורים אורבניים, ממרכז הארץ וצפונה: ירושלים, מרכז השומרון והגליל.
לטפיל זה תקופת דגירה של 20 יום עד 8 חודשים.
זבוב החול משמש כווקטור והמארח הידוע העיקרי בארץ הוא שפן סלע.
tropica הנגעים יהיו בודדים, כיבים לא כואבים על העור בגודל של מספר סנטימטרים, ללא דלקת בהיקף.
גבולות הנגע ברורים וללא הגדלה של בלוטות הלימפה.
הריפוי הוא ללא צלקות אצל אנשים ללא חולשה של מערכת החיסון.
לישמניה אינפנטום (Leishmania infantum) קיימת במרכז ישראל, שפלת החוף, הגליל ושטחי הרשות הפלסטינית.
אזור הרי יהודה, מודיעין, הגליל התחתון והגליל המערבי.
המאחסן העיקרי הוא כלב הבית בו היא פוגעת אך עלולה גם לפגוע באדם ואף לגרום למוות אצל ילדים או אנשים מדוכאי חיסון.
לישמניאזיס ביבשת אמריקה (לישמניאזיס של העולם החדש)
לישמניאזיס של העולם החדש (New world leishmaniasis) מתייחס לטפיל הנפוץ בדרום ובמרכז אמריקה.
תרמילאים ישראלים מביאים איתם את הטפילים הללו.
שני הטפילים הם לישמניה ברזיליאנזיס (L.brasiliense complex) ולישמניה מקסיקנה (L.mexicana complex).
ברזיליאנזיס אנדמית לאזור הפארק הלאומי מאדידי והוא זה הגורם לנגעים החמורים ביותר.
בדרך כלל מלווה בזיהום נוסף של חיידקים ארוביים ואנארוביים.
מקסיקנה אך מספר חודשים לאחר ריפוי הכיבים מופיעים הכיבים מחדש כשהם מערבים את נקודת המפגש בין העור למוקוזה באף ובהמשך מתפשטים אל תוך האף ומשמידים את הרקמה לאחר מספר שנים.
השם שושנת יריחו קיים בעברית בלבד, ומתייחס לצורת הפריחה המופיעה על עור החולים ולאזור יריחו, בו קיימת סכנת הידבקות.
בשפות אחרות קרויה המחלה על-שם הפרוטיסט המחולל אותה.
באופן דומה, חיילים אמריקאים שנדבקו בה במהלך מלחמת עיראק כינו אותה "פורונקל בגדד".
לאחר כחודשיים בערך, מתפתחת העקיצה לתפרחת עור בצורת שושנה באזור שנעקץ, בשל התפתחות הטפיל.
במקרים שהטיפול מוזנח עלולות להתפתח צלקות אדומות באזורים נרחבים.
זמן העקיצה הוא בעיקר בלילה, ונעשה בגובה של עד כחצי מטר מעל הקרקע (כך ששינה על-גבי מיטות מוגבהות עשויה למנוע הדבקה).
מספר הנעקצים בישראל בשנה מזבוב החול מגיע למאות אחדות.
כדי להימנע מעקיצה יש לכסות את הגוף ולמרוח אותו בחומר דוחה יתושים.
מחקרים שנעשו בשנים האחרונות מראים כי צמח הבוגנוויליה מזן בוגונווילה חלקה עשוי להגן מפני זבובון החול.
במהלך מעקב אחרי הרגלי תזונתו של זבובון החול, נתגלה כי הצמח רעיל לזבובונים וכי תוחלת החיים של זבובונים שאכלו מצמח זה נתקצרה באופן ניכר ולעיתים הוביל למותם בטרם הפיצו את המחלה.
נמצא שקיימים צמחים המושכים את זבובי החול לעיתים עד פי 14 יותר מבוגונוויליה, אולם להבדיל מהבוגונווילה, אינם רעילים לזבובי החול.
על סמך מידע זה ניתן להגביל את תפוצת זבובי החול על ידי דילול צמחים אלה בקרבת יישובים.
כמו כן ניתן לעשות שימוש בצמחים הללו ללכידת והדברת זבובי החול על ידי שימוש בחומרי הריח שלהם או בצמחים עצמם לצד מלכודות דבק פשוטות.
מבין עשרות צמחים שנבדקו, שלושת הצמחים שמשכו זבובי חול במיוחד הם רכפתן מדברי, ינבוט השדה, אשל היאור.
החוקרים פרופ' יוסף שליין וד"ר גונטר מילר מהאוניברסיטה העברית פיתחו והוכיחו את יעילותה של טכנולוגיית הדברת יתושים ATSB (Attractive Sugar Baits) ידידותית לסביבה המבוססת על סוכרים, אשר בטוחה ליונקים אך קוטלת יתושים.
ריסוס סביבת מחייתם של זבובי החול, או צמחים המושכים אותם, הביא להדברה משמעותית ויכול להביא לבלימת התפשטות המחלה, כמדווח בספרות המקצועית ובתקשורת הפופולרית.
להבדיל מעקיצת יתוש רגילה שמגרדת וחולפת בתוך כמה ימים, שושנת יריחו באה לידי ביטוי בהופעת קשריות (גושים) נוקשות.
הקשריות האלה נותרות על פני העור במשך חודשים ארוכים.
דגימה הנלקחת מהגבולות של כיב פעיל, ונצבעת באמצעות צביעת גימזה (giemsa)
עלולה להיות בלתי יעילה בשל דמיון התוצאה לזו שמעידה על חיידק הצרעת (lepromatous leprosy)
משחה מקומית המכילה אנטיביוטיקה, בין עשרה לעשרים יום.
צריבת הנגעים בחנקן נוזלי, אחת לשבוע/שבועיים.
זריקות פנטוסטם תוך-נגעיות שמיועדות להרוג את הטפילים
מריחת משחה המגבירה רגישות לאור על הנגע והארת הנגע.
מתן כדורים או עירוי של סודיום סטיבוגלוקונט, מילטפוסין, ואמפוטריצין B ליפוזומי.
שוֹתָא רוּסתָוֵולִי (בגאורגית: შოთა რუსთაველი) היה משורר גאורגי שחי במאה ה-12 (1165 – 1220 לערך).
רוסתוולי, הנחשב לאחד מן המייצגים החשובים ביותר של ספרות ושירת ימי הביניים של גאורגיה, ואחד מגדולי המשוררים בכל הזמנים, כתב את הפואמה האפית הלאומית הגאורגית, "עוטה עור הנמר", שהפכה לחלק מהתודעה הלאומית הגאורגית.
רוסתוולי היה נסיך גאורגי אשר שימש כשר האוצר של המלכה תמר.
על פי המסורת הגאורגית, נאלץ רוסתוולי לעזוב את גאורגיה בשנת 1185 לאחר שהואשם בפרשית אהבים עם המלכה תמר, אהבה שהייתה בלתי אפשרית.
כך או אחרת, הוא התיישב במנזר המצלבה בירושלים למשך תקופה ארוכה, כתב את הפואמה "עוטה עור הנמר" וצייר ציורי קיר.
על אחד מעמודי המנזר יש פורטרט שסוברים כי הוא דמות פני המשורר, ואם כן זהו כנראה התיעוד המהימן ביותר שלו.
ביוני 2004 הושחת הפרסקו ונמחקו פניו של המשורר, בעקבות כך הגישה גאורגיה מחאה רשמית לממשלת ישראל.
בשנת 2005 קראה על שמו עיריית ירושלים את שם הדרך העוברת בסמוך למנזר המצלבה.
מעבר לכך ידוע מעט מאוד על חייו ואף זמן לידתו ומותו המדויקים אינם ידועים.
בשנת 1960 הגיעה למנזר משלחת שמומנה על ידי האקדמיה למדעים של גאורגיה הסובייטית.
המשלחת גילתה את הפורטרט של רוסתוולי, שנחשב עד אז לאבוד.
משמעות השם "רוסתוולי" היא "אדון רוסתווי" או "איש רוסתווי".
רוסתוולי למד באקדמיית גלאתי, ולאחר מכן ביוון, שם למד את השפות יוונית, ערבית ופרסית.
הפרס הגבוה ביותר שניתן ברפובליקה של גאורגיה בתחומי האמנות והספרות הוא פרס שותא רוסתוולי.
הרחוב הראשי של טביליסי הבירה נקרא "רוסתוולי" גם הוא, ומוסדות רבים נקראים על שמו: התיאטרון האקדמי הממלכתי, המכון ע"ש רוסתוולי לספרות גאורגית, האקדמיה הגאורגית למדעים, תחנת הרכבת התחתית רוסתוולי ונמל התעופה הבין-לאומי טביליסי.
רחוב על שמו נמצא גם במרכז קייב שבאוקראינה, שם (שותא רוסתוולי מס' 13) נמצא בית הכנסת ברודצקי.
על שמו רחוב גם בירושלים, בסמוך לעמק המצלבה.
שושנק הראשון היה מלך מצרים, מייסדה של השושלת ה-22 (הלובית, שושלת בובסטיס).
שושנק הראשון מזוהה בידי רוב החוקרים עם המלך המצרי שישק הנזכר במקרא.
קיים ויכוח על תקופת שלטונו של שושנק הראשון: האגיפטולוג קנת קיטצ'ן (Kenneth Kitchen) קבע את שלטונו בשנים 924-945 לפנה"ס, אך בהמשך התעדכן התיארוך, וכיום מקובל בין החוקרים כי שנות שלטונו היו בין השנים 922-943 לפנה"ס.
תיארוך זה נובע מהערכה שמסעו הצבאי לארץ ישראל נערך בשנת 925 לפנה"ס, ושהוא חי עוד מספר שנים לאחר המסע.
לפני שהומלך למלך, היה שושנק הראשון מפקד בצבא מצרים, ויועץ למלך הקודם פסוסנס השני.
אבותיו היגרו מלוב בתקופת הממלכה החדשה.
דודו אוסרקון הזקן מלך במצרים במשך שש שנים לפחות, כחלק ממלכי השושלת העשרים ואחת של מצרים, לכן לא נחשבה עלייתו לשלטון כהפתעה גמורה.
הוא נישא למאעתקארה בתו של פסוסנס השני, ולאחר עלייתו לשלטון בחר בבנו אוסורקון הראשון כיורשו, ומינה את בנו השני לתפקיד הכהן הגדול של אמון בתבי, מושל מצרים העליונה ומפקד הצבא.
את בנו השלישי מינה כמפקד הצבא בעיר הרקלאופוליס שבמרכז מצרים.
שושנק הראשון שמר על טאניס כעיר בירתו, ולא הכין כל תוכניות לבניית עיר בירה חדשה.
מסעו הצבאי של שושנק הראשון
בתיאור המקראי, כתוב כי שישק מלך בימי המלך שלמה.
נראה כי שני המלכים גילו עניין בפיתוח המסחר עם גְבָל שבפיניקיה, ולכן נעשו במהרה מתחרים על ההשפעה בפיניקיה בכלל ובגבל בפרט.
הואיל ולא היה מסוגל לנקוט בפעולה צבאית ישירה בראשית ימי מלכותו, העדיף שישק פעילות מדינית והעניק מקלט למתנגדו של שלמה, ירבעם בן נבט שברח למצרים, תוך סיכום ביניהם שבזמן המתאים יצאו להילחם על יהודה, ירבעם מהצפון כמנהיג בית יוסף ופרעה מדרום.
לאחר מות שלמה חזר ירבעם ליהודה, מרד ברחבעם והקים את ממלכת ישראל, ולאחר שהבין שרחבעם אינו חפץ להילחם בו התחמק משישק והפר את הסיכום.
כשהבין זאת שישק סבר שהתנאים בשלו לפעולה צבאית.
הוא פלש ליהודה וישראל והחריב ערים רבות (925 לפנה"ס לערך).
מבחינה היסטורית, מסע שושנק מתנהל בתקופה בה קיימת ממלכת ישראל הצפונית, לצד ממלכות צפוניות נוספות, בעוד שישנה מחלוקת לגבי המתרחש באזור ההר - האם התקיימה ממלכה מאוחדת או שמא התיישבות מקומית דלילה באזור ירושלים שלא מתנהלת תחת שלטון מרכזי לצד ישראל.
פרטים על מסע זה נתגלו בכתובת ארוכה ומפורטת על קירותיו של מקדש אמון בכרנך שבמצרים: על הקיר הדרומי של המקדש נמצא תחריט ובו רשימת טופונימים המכילה כ-150 שמות מקומות אותם כבש שושנק בארץ ישראל.
ירושלים לא מופיעה ברשימת השמות.
אמנם ייתכן שירושלים הייתה רשומה באחד החלקים של הכתובת שלא נשתמרו, אולם אם השמות כתובים בסדר גאוגרפי מסוים היינו מצפים למצוא אותה אחרי אזכור בית חורון וגבעון, ושם הכתובת שלמה.
בנימין מזר ניתח את הכתובת ושיחזר את מסעו של שושנק הראשון, שאותו הוא זיהה עם הדמות המקראית שישק.
המסע העיקרי התנהל לכיוון ממלכת ישראל, וחלקו פנה דרומה לנגב.
המסע עבר מעזה לגזר, ומשם דרך אילון, בית חורון וגבעון לירדן.
המשיך בירדן המרכזי, עמק בית שאן, עמק יזרעאל, מגידו, נחל עירון ולאורך השרון.
מזר יחס לשישק חלק מהחורבן באתרים שנחפרו: תל בטש שכבה IV, גזר שכבה VIII, תל אל מזר, תל א-סעידייה, ותל אל חמה שבעמק הירדן, בית שאן, מגידו שכבה VA-IVB, תל אבו הואם שכבה IV, תל מבורך VII, תל מיכל ותל קסילה שכבה VIII.
שבר מאסטלה עם הכרטוש של שושנק הראשון שהתגלה במגידו, פירש מזר כשבר מאסטלת ניצחון שהציב שושנק במגידו לאחר שנכבשה, ובה הוא תיאר את כיבושיו.
בעיר גבל התגלה בסיס פסל עם שמו של שושנק הראשון.
לפי מזר, הערים בכתובת שושנק הן:
עזה, אילון, גבעון, אדמה, פנואל, צפון, תרצה (?), רחוב, תענך, יד-המלך, ערון, יחם, שכה, גזר, קריתים, מגדל, סוכות, מחנים, אדורים, בית שאן,
מגידו, בורים, בית-עלם (או בית-ערם), בית-תפוח, רבת, בית-חורון, צמרים, קדש, שות (?), חפרים, פעמק ("העמק"), שונם, אדר, חנם, גת-פתל, קכרו (?).
שמות של ערים נוספות ברשימה נמחקו/לא ניתנים לקריאה.
שושנק שלט במצרים כ-21 שנה, ולאחר מותו ירש אותו בנו אוסרקון הראשון.
עד היום לא נמצא קברו של שושנק הראשון.
פריט הקבורה היחיד שידוע הוא תיבה קנופית, שנמצאת במוזיאון לאגיפטולוגיה בברלין.
ישנם אגיפטולוגים שסבורים שהוא נקבר בעיר טאניס.
אחרים משערים שהוא נקבר בעיר ממפיס, בגלל מפעלי הבניה שלו בעיר.
זיהוי שושנק הראשון עם שישק במקרא