tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1978 - פרס יצחק בן צבי לאיורים לספר ילדים ישראלי, מוזיאון ישראל: ציון לשבח על האיורים ל"יותם וההיפופוטם" מאת יעקב שביט
1984 - עיטור אנדרסן מטעם המועצה הבינלאומית לספרי ילדים, בזל – ציון לשבח על איורי ספרה "פרק אחד מחייו של אבא והוא הגן"
1990 - פרס האיור המעולה, פרס יצחק בן צבי, מוזיאון ישראל
1992 - פרס ע"ש נחום גוטמן לאיורי ספרים על איורי הספר "הר געש" מאת משה אורן
1971 - גלריה הדסה קלצ'קין, תל אביב
1973 - איורים, ציורים ובובות לילדים, אוניברסיטת חיפה
1980 - איורים וציורים, ספריית "שער ציון", בית אריאלה, תל אביב
1981 - איורים, פסלים ובובות, אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2005 - "תינוקות וילדים אחרים", מוזיאון פתח תקווה
2009 - "דודי שמחה", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
2013 - "חדוות היצירה", המוזיאון לאומנות ישראלית, רמת גן.
1948 ואילך - תערוכות קבוצתיות של אגודת "הציירים והפסלים"
1949 ואילך - תערוכות קבוצתיות של קבוצת "אופקים חדשים"
1958 - "תערוכת העשור בפיסול" המשכן לאמנות, עין חרוד
1959 - "אמני ישראל", מוזיאון תל אביב
1961 - "אמנות חדישה בישראל", מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין
1966 - "עשה לך תיאטרון בובות", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
1973 - "ארץ הבובות", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
1979 - "ציורי הילדות של אמנים ישראלים", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
1981 - "5 מציירים ספרים לילדים", בית אריאלה, תל אביב
1991 - "ראשית הקרמיקה הישראלית", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
1996 - "אופקים חדשים – פיסול", מוזיאון תל אביב
2002 - "משחקים במושבה", מוזיאון פתח תקווה
2005 - "על גדות הירקון", מוזיאון תל אביב לאמנות
דיוקן של משפחה וחברים", המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון
2006 - "קיץ", גלריית האוסף, מוזיאון פתח תקווה
2011 - "בובה של מולדת – על מזכרות וזהות לאומית", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
מבחר תערוכות קבוצתיות מחוץ לישראל
1954 - "הטריאנלה ה-10 למלאכת מחשבת", מילאנו, איטליה
1960 - "אמנות ישראלית בת זמננו", המוזיאון לאמנות מודרנית, פריז, צרפת
1963 - תערוכה בינלאומית למלאכת מחשבת, פירנצה, איטליה
1967 - "אקספו" בביתן הישראלי בתערוכה בינלאומית, מונטריאול קנדה
1975 - "ציור ופיסול מישראל", גלריית "אוהנה", לונדון, אנגליה.
2006 - "כרזות של ספרי ילדים", מטעם משרד החוץ, היריד הבינלאומי בפרנקפורט, גרמניה
אל אי החתולים אשר ביוון, עם עובד, 1980
פרק אחד מחייו של אבא והוא הגן, מסדה, 1982 (זוכה עיטור אנדרסן לאיור לשנת 1984)
תם הפטוט הנמרי, לונה הכלבה וזנב הסמרטוטים, זמורה ביתן, 2000
מסע קרפצון אל העיר הגדולה, ספרית פועלים, 2009
חתן דמים, חיים הזז, מחברות לספרות, 1960
נמנימם, תרצה אתר, הקבוץ המאוחד, 1966
בין אביב לענן, נתן יונתן, ספרית פועלים, 1971
מסיפורי התורה, דבורה עומר, לוין אפשטיין, 1976
אלף מרכבות, נורית זרחי, הקבוץ המאוחד, 1978
שלוש משאלות, יצחק בשביס זינגר, ספרית פועלים, 1981
מה נשקף בחלוני, לאה גולדברג, ספרית פועלים, 1989
אדם חבוי בתוך עצמו, נעה בלאס, הקיבוץ המאוחד, 2007
מדרש נעמי-נעמי שמר, המקורות היהודיים בשירתה, אברהם זיגמן, יד יצחק בן צבי, 2009
רות קדר (נולדה ב-27 בינואר 1955) היא אמנית ומעצבת ישראלית - אמריקאית, שנודעה בעיקר בשל עבודתה על עיצוב הלוגו של חברת גוגל.
קדר נולדה בברזיל ולמדה ארכיטקטורה בטכניון בישראל ועברה לארצות הברית ללימודי מאסטר בעיצוב באוניברסיטת סטנפורד.
נושא התיזה שלה היה עיצוב חפיסות קלפים; חברת אדובי אף ביקשה ממנה לעצב חפיסת קלפים, כחלק ממהלך שיווקי של החברה לאחד ממוצריה.
היא נמנית עם מייסדי האתר Art.Net, שם היא מציגה את הסטודיו המקוון שלה מאז 1994. שימשה כפרופסור יועץ לאמנות במחלקת האמנות של סטנפורד בשנים 1988 עד 1999, באותה העת היא הוזמנה לעצב את הלוגו של גוגל.
רות קדר זכתה במספר פרסים ועבודותיה מוצגות ברחבי העולם.
רות קלדרון (נולדה ב-25 בספטמבר 1961) היא חברת הכנסת לשעבר ממפלגת יש עתיד בכנסת ה-19. חוקרת תלמוד ואגדה, אשת חינוך ותרבות עברית, מייסדת בית מדרש 'אלול' ועלמא בית לתרבות עברית.
רות קלדרון נולדה בתל אביב בשנת 1961. היא השלימה תואר ראשון במקרא, פילוסופיה ומחשבת ישראל במכללת אורנים, ותואר שני באוניברסיטה העברית בתלמוד.
נושא עבודת המוסמך שלה היה "דמויות משנה בסיפור האגדה התלמודי", שם אפיינה את הופעותיהן השונות של דמויות משנה כ'מטרוניתא', 'תינוק', 'תינוקת' ו'כובס'.
את הדוקטורט בנושא 'צפנים קבועים בסיפורת האגדה התלמודית' השלימה בשנת 2007 באוניברסיטה העברית.
במסגרת הדוקטורט מנסה קלדרון ליישם כלים של סטרוקטורליזם על אגדות התלמוד הבבלי, ולחשוף מעין 'שפה' פנימית.
לצד לימודיה האקדמיים קלדרון למדה בבית המדרש של מכון הרטמן בירושלים.
ב-1989 היא יסדה וניהלה יחד עם מוטי בראור את בית מדרש אלול, בית המדרש הראשון המשותף לנשים ולגברים, לדתיים ולחילונים.
בשנת 1997 קיבלה את פרס אבי חי על היוזמה להקמת 'אלול' מטעם קרן אבי חי.
לאחר מספר שנים של ניהול, השתתפה במחזור הראשון של בית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל למנהיגות.
לאחר שסיימה את לימודיה במכון מנדל, חזרה לתל אביב על מנת להקים את עלמא בית לתרבות עברית ב-1995. עלמא היא מרכז המשלב דרכי לימוד מסורתיות של בית מדרש עם לימוד אקדמי של תרבות כללית ולימוד אמנות.
עלמא הוקמה במרכז תל אביב, מתוך שאיפה לחדש את המושג "תרבות עברית" בדרכם של אחד העם וביאליק.
בעלמא פיתחה את אירוע 'תיקון ליל שבועות' שנערך ובשיאו אירח כ-3500 איש ואישה במוזאון תל אביב וכלל לימוד ופעילות תרבותית.
ב-2002 הוקמה עלמא חיפה וב-2003, במהלך שלוש שנות שהות בארצות הברית, הקימה קלדרון את עלמא ניו יורק.
גם בניו יורק קיימה 'תיקון ליל שבועות'.
קלדרון ערכה והגישה את התוכנית "החדר" בערוץ 2, המארחת שני אורחים ללימוד משותף של טקסט קלאסי מהמקורות וממקורות חדשים.
הייתה חברה בוועדה המייעצת של סדרת הספרים "עם הספר" בהוצאת "ידיעות ספרים".
הייתה חברה בוועדת שנהר, שבדקה את החינוך היהודי במגזר הממלכתי.
במרץ 2012 מונתה כראש אגף תרבות וחינוך בספרייה הלאומית.
קלדרון היא ראש 'עלמא', בית לתרבות עברית.
על פועלה זכתה לתוארי דוקטור לשם כבוד מבית המדרש לרבנים באמריקה שבניו יורק, מה-Hebrew College שבבוסטון ומבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת שבפילדלפיה.
בשנת 2018 זכתה בפרס רוטברג לחינוך יהודי של האוניברסיטה העברית.
קלדרון נבחרה לכנסת התשע עשרה במקום ה-13 ברשימת יש עתיד.
עם היבחרה לכנסת מונתה לסגנית יו"ר הכנסת.
כיהנה כחברה בוועדת החינוך, התרבות והספורט ובוועדה לביקורת המדינה.
שימשה כיושבת ראש השדולה להתחדשות יהודית וכן יושבת ראש של השדולה ל"תרבות פרלמנטרית".
שימשה חברה במספר שדולות נוספות, בהן השדולה למען הספרות הישראלית ועידוד הקריאה בישראל והשדולה לקידום הדברות בין חילונים לחרדים.
וכן שימשה כיושבת-ראש משותפת של קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-אוסטרליה.
במהלך כהונתה בכנסת יזמה מספר תיקוני חקיקה: חוק יסוד: מגילת העצמאות והמדינה היהודית ודמוקרטית, ברית הזוגיות האזרחית (יחד עם סיעת 'יש עתיד'), תיקון לחוק ועדת שמיטה ממלכתית בעניין סמכויות הוועדה, הרכב הוועדה וסדרי עבודתה וכן חוק השבת במרחב הציבורי (יחד עם חבר הכנסת אלעזר שטרן).
בנוסף, קלדרון הנהיגה "בית המדרש בכנסת", המתכנס מדי שבוע ודן בנושאים הקשורים לדת היהודית ולמסורתה ומתבסס על לימוד מקורות וטקסטים יהודיים.
בבחירות לכנסת העשרים הוצבה במקום ה-15 ולא נכנסה לכנסת.
בדצמבר 2021 הוגשה מועמדותה לתפקיד יו"ר הסוכנות היהודית על ידי שר החוץ ויו"ר יש עתיד יאיר לפיד.
לבסוף נבחר לתפקיד דורון אלמוג.
(יצא ב-2001, הוצאת כתר) הוא קריאה אישית באגדות תלמודיות.
אלפא ביתא תלמודי: אוסף פרטי, תל אביב: (ידיעות אחרונות, 2014).
אוסף של תובנות, דמויות ורגעים דרמטיים בתלמוד.
סיפור על גשם, סיפור לילדים הוצאת מודן וספריית פיג'מה, 2016. הסיפור מבוסס על סיפור בתלמוד העוסק ברבי חנינא בן דוסא.
הנסיכה והאבן, סיפור ילדים המבוסס על סיפורי מעשיות של רבי נחמן מברסלב.
הוצאת מודן וספריית פיג'מה, 2020.
שקית של געגוע, סיפור לילדים הוצאת ידיעות ספרים וספריית פיג'מה.
ימים ראשונים, ידיעות ספרים, 2023
העלמה בהיכל, הוצאת מודן, 2022
קלדרון היא עורכת ראשית בסדרת טקסי חיים של עלמא, בהוצאת ידיעות אחרונות.
בסדרה יצאו הספרים 'לקראת כלולות', 'קבלת פנים', בת מצווה ובר מצווה'.
"כנפיים של זהב" על 'פונדק הרוחות' לאלתרמן כמדרש אגדה.
"על תלמוד תורה", אלפיים 18.
רות חדווה רזניק (נולדה ב-31 באוקטובר 1932) היא פעילת שמאל פמיניסטית ישראלית, סופרת, מתרגמת וכלת פרס ישראל על מפעל חיים עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 1977 הייתה בין מקימות עמותת ל.א., שעיקר עיסוקה הוא ניהול מקלטים לנשים מוכות, ושימשה מנכ"לית בשכר וחברת ועד העמותה עד שנת 2011, והמשיכה עבודתה כיו"ר ללא שכר לאחר מכן.
רות רזניק נולדה בירושלים ב-1932, בת לישראל מאיר לסק וליובה לבית פבזנר.
היא גדלה לסירוגין בירושלים ובתל אביב.
למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים ובהמשך בבית ספר לדוגמה בתל אביב ותיכון עירוני למסחר בתל אביב.
בגיל 14 הצטרפה לאצ"ל והשתתפה באימונים, אך לא בלחימה.
בגיל 15.5 סיימה את שירותה עקב פירוק האצ"ל.
בגיל 16 עזבה את הלימודים והצטרפה לגרעין בקיבוץ רוחמה.
לאחר שירותה הצבאי בחיל האוויר, עבדה בשגרירות ישראל בלונדון.
רזניק חזרה לישראל בשנת 1956 בעקבות מות אחיה, הנווט .
עבדה בתפקידי ניהול במפעלים שונים והקימה עם בעלה עסק עצמאי לשירותי משרד ולפרסום בו עבדה עד 1978.
ב-1972 נמנתה עם מייסדות התנועה הפמיניסטית הישראלית בתל אביב, ועמדה בראש התנועה באזור השרון.
השתתפה בהפגנות של התנועה, ואף הואשמה בהשתתפות בהפגנה לא חוקית ובתקיפת שוטר.
בשנת 1977 ייסדה יחד עם קבוצה של 19 נשים נוספות, ביניהן שושנה בר, את עמותת "לא לחימה באלימות נגד נשים" (אז אגודה עות'מאנית) שמטרותיה הן "איסוף והפצת מידע על ממדי ותופעות אלימות נגד נשים.
והקמת בתי מקלט לנשים מוכות ולילדיהן".
הייתה מקבלת השכר הגבוה בעמותה עד 2011, שנה שבה פרשה והמשיכה לעמוד בראש העמותה בהתנדבות.
ב-1978 הקימה העמותה את המקלט השני בארץ לנשים מוכות.
בשנת 1993 הקימה העמותה מקלט לנשים מוכות בחדרה, ובשנת 1996 הקימה העמותה מקלט לנשים בראשון-לציון.
בשנת 2011 לא עמדו שניים מהמקלטים של העמותה בקריטריוני הסף של מכרז משרד הרווחה למימון מקלטים לנשים מוכות.
צעד שעורר תרעומת מצד ארגוני הנשים.
כיום העמותה מפעילה שלושה מתוך 14 מעונות לנשים מוכות בארץ.
על פי דברי השופטים במתן פרס ישראל, העמותה הביאה לשינוי במודעות החברה הישראלית לתופעת האלימות בבית.
בשנת 1986 הקימה העמותה קו-חירום עירוני לנשים במצוקה בעיר הרצליה ורזניק הדריכה את מתנדבות הקו.
העמותה גם הקימה קווי חירום לנשים בשלוש שפות, קו חירום לילדים, יחידה משפטית (מרכז עדנה) הנותנת מענה טלפוני, ייעוץ וסעד משפטי לנשים שהן קרבנות לאלימות, ומארגנת סדנאות וימי עיון בנושא אלימות במשפחה
על רזניק נאמר: "במסגרת עבודתה החברתית, תמכה באלפי נשים וילדים הפונים למקלטים, הכירה אותם אישית, סעדה ועודדה נשים שהיו קרבנות לאלימות מבית: נשים יהודיות מכל עדות ישראל, נשים ערביות ודרוזיות, עולות חדשות מברית המועצות ומאתיופיה ואף עובדות זרות.".
בנובמבר 1999 הייתה רזניק ממקימות "פרלמנט נשים", ולאחר מכן חברה בוועדה המייעצת שלו.
רזניק הרצתה בישראל ובחו"ל בתחום אלימות נגד נשים.
במסגרת MEDURBS (Mediterranean Urban Securities) של האיחוד האירופי, משתתפת רזניק כנציגת ישראל כמומחית בתחום אלימות נגד נשים וילדים.
רזניק פעלה לשינוי עמדות המשטרה בתחום האלימות במשפחה, מרצה ומדריכה שוטרים וקצינים בתחום זה.
רזניק הופיעה בפני ועדות הכנסת העוסקות בנושא אלימות נגד נשים בישראל: ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות והוועדה לקידום מעמד האישה.
יחידה להכשרת אחיות ורופאים, להכשרתן של אחיות בחדרי מיון ועובדות סוציאליות בבתי חולים של אחיות טיפת חלב בחשיבות תפקידן באיתור קרבנות אלימות מבית.
בשנת 1973 מילאה תפקיד בהקמת רצ - התנועה לזכויות האזרח זו.
בשנת 1977 הייתה בין פעילות מפלגת הנשים.
ב-1981 הוצבה במקום ה-106 ברשימת רצ בבחירות לכנסת העשירית.
בשנת 1976 הייתה בין מייסדי הארגון "גשר נשים לשלום" בראשותה של רות ליס.
בשנת 1986 הייתה ממייסדות שדולת הנשים בישראל והייתה חברת הנהלתה.
בין השנים 1979–1986 שימשה רזניק כחברת הנהלת הקרן החדשה לישראל.
היא הגתה את הרעיון של שתיל, שרותי תמיכה וייעוץ לארגונים לשינוי חברתי.
באותה שנה ייסדה את עמותת ה"ן ("הרצליה נשים"), עמותה שמטרתה הצבת נשים מועמדות למועצת העיר.
בשנת 1977 נמנתה עם מייסדות מפלגת הנשים בראשות מרשה פרידמן, ומוקמה במקום השני ברשימת המפלגה.
(המפלגה השיגה כשליש מהקולות הנדרשים למעבר אחוז החסימה.)
שימשה בין השנים 1981–1996 כנציגת סיעת רצ ומרצ בנעמת.
תוצאות בפריימריז שנערכו במפלגה לקראת בחירות 1992, הביאו את רזניק לפרוש והקימה מפלגת נשים נוספת בראשותה המפלגה השיגה כעשירית מהקולות הנדרשים למעבר אחוז החסימה, וכמחצית ממספר הקולות של מפלגת הנשים הקודמת.
משנת 1987 פעילה בנל"ד, "נשים לדו-קיום"
ב-2008 מונתה על ידי ראש הממשלה אהוד אולמרט כחברה בוועדה המייעצת ליד ראש הרשות למעמד האשה.
שימשה כיו"ר סניף הרצליה של רצ
בין 1989 ל-1992 שימשה כחברת מועצת עיריית הרצליה וכראש האופוזיציה מטעם מרצ.
שימשה כחברת מועצת עיריית הרצליה והנהלתה במסגרת סיעת "הרצליה שלנו" שבראשה עומד יהונתן יסעור.
היא הקימה את ועדת הבריאות העירונית, הייתה חברה בוועדת המשנה לתכנון העיר, ושימשה כיו"ר ועדות בריאות, רווחה וקשרי חוץ.
רזניק שימשה כחברת מועצת הנשים בעיריית הרצליה וכחברה בשני דירקטוריונים של בתי אבות ציבוריים בעיר.
רות רזניק מחזיקה בתיק הוועדה לקידום זכויות הילדה החל משנת 2013
בן דודה היה המתמטיקאי מיכאל משלר.
נישאה לדניאל, איש מח"ל, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
פרס הוקרה של שדולת הנשים, 1991
השיאה משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל, 2000 (ערב יום העצמאות ה-52 למדינה).
פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, 2009.
ספרה המקלט שהיה לבית, שיצא לאור בהוצאת עם עובד, נועד לילדים, ומספר את סיפורו של ילד בן תשע המגיע עם אמו ואחיו הקטנים למקלט לנשים מוכות.
בשנת 2016 פרסמה שני ספרים בהוצאת סער: ספר אוטוביוגרפי אשר שמו רחוב ללא שם, בית ללא מספר מתכתב עם ספרו של יעקב טימרמן וספר שירה נושא השם "להיות אישה"
הבכור לבית אב"י, מאת דבורה עומר.
שרה, גיבורת ניל"י, מאת דבורה עומר.
הם יגיעו מחר, מחזה מאת נתן שחם
ההצגה חייבת להימשך, מאת אוריאל אופק
סיפורים קצרים, מאת יגאל מוסינזון
פיצפונת והג'ינג'ים, מאת מרגלית בנאי
היה הייתה לי גפן, מאת רפאל ספורטה
שירים עבריים רבים, עבור המכון לתרגום ספרות יפה
רות קנר (נולדה ב-29 באוקטובר 1955) היא במאית ויוצרת תיאטרון; פרופסור מן המניין נלווה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
רות קנר נולדה בחיפה וגדלה בתל אביב.
החלה לעסוק בתיאטרון כבר בגיל הנעורים במסגרת סדנאות משחק בתיאטרון צוותא ובבית צבי.
בגיל 16 שיחקה בסניף התל אביבי של התיאטרון הניו-יורקי La Mama, ובצבא שירתה בתיאטרון צה"ל.
השלימה תואר ראשון במשחק (1983) ושני בבימוי (בהצטיינות) (1994) בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
חלק מהתואר הראשון למדה באוניברסיטת ניו יורק וכן השתלמה בבימוי בסטודיו אייץ' בי לאמנויות הבמה.
במקביל ללימודיה השתתפה בסדנאות של קבוצת Performing Garage בניו יורק, שיחקה בתיאטרון המחתרתי Theater of Light and Shadow וגם יצרה בו הצגה בשם "מחזור המים".
עם שובה לארץ, שיחקה ב"אור ישר, אור חוזר", מאת ערן פרייס בתיאטרון הקאמרי בבימוי חנן שניר ובהצגה "אחרון הפועלים", מאת יהושוע סובול בתיאטרון בית ליסין בבימוייה של נולה צ'לטון.
בשנים 1980 עד 1990 השתתפה כיוצרת ושחקנית בקבוצת תיאטרון עצמאית בחסות "טדי הפקות".
יצרה עם חברי הקבוצה את ההצגות "אגדות המלך שלמה" (על פי סיפורים מאת חיים נחמן ביאליק), "חיות" (רביו מוזיקלי לילדים), "קטעים" ו"ים", בשנים אלה גיבשה קנר לראשונה את תפיסתה הרעיונית והאסתטית כבמאית ואת גישתה המקצועית.
ב-1998 הקימה קבוצת תיאטרון משלה ומאז רוב ההצגות שהיא יוצרת מוצגות על ידי הקבוצה.
קבוצת תיאטרון רות קנר פועלת בחסות להקת בת שבע בתל אביב, ומאופיינת בלהקת שחקנים קבועה ששחקניה מהווים שותפים מרכזיים לתהליך היצירה.
מרבית עבודותיה המופעיות של קנר נשענות על טקסטים ספרותיים עבריים ומתורגמים, או מקורות טקסטואליים וויזואליים, כגון סיפורים קצרים, חומרים תיעודיים ועבודות אמנות פלסטית.
אל עיבוד החומרים לבמה, נוסף מימד תנועתי וקולי כאשר בניית המהלך המופעי נעשית לרוב במשותף בין קנר לחברי הקבוצה, כתהליך אסוציאטיבי.
בשל סגנונה האלטרנטיבי, זכתה קבוצת התיאטרון של קנר להכרה ולהתייחסות, והיא נחשבת לפופולרית בזירת תיאטרון השוליים הישראלי.
לאורך השנים יצאה הקבוצה לסיבובי הופעות רבים בעולם, וכן ייצגה את ישראל בפסטיבלי תיאטרון בסלוניקי, טוקיו, לונדון, וורוצלב, פראג, ניו יורק וניו דלהי.
מאז 2005, קנר משמשת כבמאית בית בתיאטרון קאי בטוקיו ומעבירה בו סדנאות אמן באופן קבוע.
מאז 1990 קנר מלמדת משחק ובימוי בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ועוסקת בחקר אמנות המופע, בעבודת אנסמבל ובסוגת תיאטרון-סיפור.
בשנת 1997 מונתה לפרופסור מן המניין.
לאורך השנים לימדה גם בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, ב, ב ובסדנאות תיאטרון-סיפור ותיאטרון תנועה שנערכו במאסטריכט, טוקיו, קיוטו, ניו דלהי, ורוצלב וניו יורק.
קנר נשואה למלחין שלמה אריאל ואם לשניים.
בתם היא ננה יואלי-אריאל, חוקרת ומרצה באוניברסיטת תל אביב, העוסקת ברטוריקה וקוגניציה.
בנם הוא אבשלום אריאל, מוזיקאי יוצר ומפיק.
2007 – פרס מרגלית לאמנויות הבמה על בימוי ההצגה "אצל הים".
2006 – פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב-יפו על מכלול עבודתה כיוצרת תיאטרון.
2003 – פרס הבימוי מקרן לנדאו לאמנויות הבמה (השייכת למפעל הפיס).
2001 – ההצגה "גילוי אליהו" זוכה בפרס ההצגה הטובה ביותר של פסטיבל עכו.
1999 – ההצגה "איימוס" זוכה בפרס ההצגה הטובה ביותר, הבמאי הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר (טלי קרק) בפסטיבל עכו העשרים.
אחרי כן זכתה ההצגה גם בפרס היצירה מטעם תיאטרון הפרינג' על שם משה שטרנפלד מטעם עיריית תל אביב-יפו.
הצגותיה של רות קנר הן מסוגת התיאטרון האקספרימנטאלי, והן מתאפיינות בשילוב אינטגרלי של תנועה, דימויים חזותיים וטקסט.
רוב הטקסטים לקוחים מיצירות ספרותיות או מחומרים תיעודיים, ומבוצעים כעיבוד בימתי ללא תיווך של מחזה כתוב.
העברת הטקסט לשפת הבמה נעשית באמצעות מגוון רחב של אמצעים בימתיים, המשתלבים יחד לשפה תיאטרונית ייחודית ואופיינית לעבודותיה של קנר: קומפוזיציה רבת פנים של דימויים חזותיים ותנועיים, תזמור מורכב של קולות וצלילים, טרנספורמציות בימתיות המזכירות את שפת החלום.
הטקסטים משקפים ברובם את המציאות הישראלית על נופיה הפיזיים והנפשיים.
התרגום הבימתי של הטקסט חודר אל מתחת לפני השטח וחושף רבדים פסיכולוגיים וחברתיים-תרבותיים סמויים מן העין, ותוך כדי כך בוחן מחדש את הטקסט עצמו, מפרק אותו לגורמים, חותר נגד המשמעות המילונית של המילים ומתבונן על המילים עצמן כתופעה.
עבודה זו שעושה קנר עם טקסטים נשענת על מושגים תאורטיים השאובים מתורות האתולוגיה, הבלשנות והסמיוטיקה.
חלק הארי של הצגותיה של קנר נערכות במסגרת "קבוצת תיאטרון רות קנר" שהוקמה ב-1998, וששחקני האנסמבל שלה הם טלי קרק, שירלי גל, רונן בבלוקי, דפנה הרכבי, עדי מאירוביץ', וגיא סלמן.
ים (1983) שתי בחורות ובחור על שפת הים.
תזמור של שיחות ומחוות יומיומיות לקומפוזיציה בימתית.
את הטקסט כתבה קנר בשיתוף עם פנינה בסכס.
אגדות המלך שלמה (1984) תיאטרון פיוטי לילדים.
פרשנות בימתית מקורית לשלוש אגדות מסורתיות על המלך שלמה שאותן עיבד חיים נחמן ביאליק, ושמוצגות כתיאטרון סיפור בתנועה.
קנר יצרה הצגה זו בשיתוף עם נועה לב ומיקה דני שגם ביצעו את ההצגה יחד אתה ועם המוזיקאי עופר שלחין במגוון עשיר של כלי נגינה.
קטעים (1988) אירועים יומיומיים מצחיקים בסגנון תיאטרלי.
יצירה וביצוע: מיקה דני, נועה לב, רות קנר.
ערב ובוקר (1995) ההצגה מבוססת על מחזה מאת יוסף חיים ברנר.
על במת זירה מופיעים גבר ואשה.
הגבר שהוא בן דמותו של ברנר מיטלטל בין משיכה עזה אל האישה, לבין מחויבות מוסרית שהוא חש כלפי חברו שהוא בעלה של האשה (ונמצא בשליחות בחו"ל).
הם מבלים ערב שלם ביחד - וכלום לא קורה.
ההתרחשות שסוערת מתחת לפני השטח באה לידי ביטוי בתנועות צל סמויות ובקיטעי נגינה של טרומבון סולו.
איימוס (1999) ההצגה מבוססת על סיפור מאת משה יזרעאלי, שזכה במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
זהו סיפור מקומי שמתרחש בשדות הכרמל.
על הבמה נוצר מסלול, ועליו מוצגות התחנות במאבקו של נברן שדה שנלכד במערכת צינורות השקיה, כנגד כוחות הטבע והגורל המתעתעים בו.
זוהי מעין אלגוריה על מאבק קיומי במצב ללא מוצא.
ההצגה הועלתה בפסטיבל עכו ב-1999. היא זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר והבמאי הטוב ביותר.
מאוחר יותר זכתה בפרס היצירה על שם משה שטרנפלד.
היא הוזמנה להופיע בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בטוקיו וקיוטו, יפן, בשנת 2002.
גילוי אליהו (2001) על פי ספרו של ס.
ההצגה הועלתה לראשונה ב-2001 בפסטיבל עכו בהפקת הזירה הבינתחומית וזכתה בו בפרס הראשון.
ההצגה מעלה באוב את רעידת האדמה של מלחמת יום הכיפורים, ובפרספקטיבה של זמן מנסה לשאול את השאלות המוסריות שמבצבצות מבעד.
היצירה הבימתית מביאה מציאות מפורקת, שברי דברים שאיבדו את ההקשרים הרגילים שלהם.
וכך, נוצרים על הבמה פירוק ובחינה מחדש של החלקיקים שמרכיבים את המלחמה.
בהצגה זאת, מנסה קנר להתמודד עם אופני ייצוג חדשים של מלחמה בתיאטרון ליצירת אירוע בימתי שמנסה להגיע אל עומק האימה, אל קו הגבול הדקיק שבין החיים ובין המוות.
ההצגה הועלתה באנגלית בפסטיבל אמנויות הבמה בניו יורק ב-2005.
ילדות (2002) בשיתוף עם יהודית רביץ ובביצועה יחד עם המוזיקאי עופר שלחין.
הוצגה לראשונה בפסטיבל הפסנתר בתל אביב.
ההצגה היא למבוגרים, ונוצר בה מסע מוזיקלי אל עבר קולקטיבי מנקודת המבט של ההווה, על גבי שירי ילדים קלאסיים ושירים על ילדות: שירי ארץ ישראל, שירי ערש, שירי שטות וסיפורי משל מאת נורית זרחי, ח.נ.
ביאליק, יונה וולך, דליה רביקוביץ, פרנץ קפקא ואחרים.
מתרחצות (2003) במשך שבע שנים ליקטה רות קנר שיחות חולין מן החיים, שיחות אקראיות בין אנשים.
שיחות אלו הפכו לטקסט הדוקומנטארי של יצירה שעוסקת במאבקים הסמויים המתרחשים בשעה שעל פני השטח מתנהלות שיחות יומיומיות.
אוסף המגעים היומיומיים נחקר תחת זכוכית המגדלת של הבמה.
שבע שחקניות של קבוצת התיאטרון ושש רקדניות של אנסמבל בת-שבע, מתרחצות במלתחת הנשים.
הן שוזרות את פעולות היום-יום אל תוך שיחות היום-יום תוך שהן מתקלחות ומתנגבות בטקס אישי מוקפד.
דואט פתלתל בין מילים ותנועות חושף מאבקי כוח ושליטה, מנגנוני דיכוי הדדיים, כמיהה לקרבה, אישור לערך עצמי.
המחוות הלא מילוליות של הנשים יוצרות יחד קומפוזיציות בימתיות המדמות תמונות של אמנים אימפרסיוניסטיים כגון פול סזאן, אנרי מאטיס ופייר-אוגוסט רנואר.
לעומת הטקסט התעודי, מבנה היצירה תנודתי.
הסצנות מתרחשות ומתפתחות כמו מין פוגה, תזמור של דימויים, חפצים וג'סטות.
כל סצנה קצרה מקודמתה בדקה אחת, בקצב מואץ עד לסצנה של דקה אחת.
זהו ניסיון לחפש שפה בימתית שתאפשר התבוננות חודרנית באדם בנסיבות שהן יומיומיות וכביכול לא דרמטיות.
דיוניסוס בסנטר (2004) הצגה שיצרה קנר בשיתוף עם ד"ר אבנר בן-עמוס ובוגרים של החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ההצגה מבוססת על ספר בשם זה, פרי עטה של תמר ברגר.
בעקבות הספר, חוקרת ההצגה את המקום הנקרא היום דיזנגוף סנטר מהיבטים שונים: ספרותי, פואטי, מסחרי, ארכיטקטוני, פוליטי וכלכלי.
היא מהווה מעין חקירה ארכאולוגית של האתר בשכבות זמן שונות: כרמים של משפחת חינאווי מיפו שעליהם נבנתה שכונת הצריפים נורדיה על ידי פליטים מאירופה ושעל חורבותיהם נבנה דיזנגוף סנטר.
ההצגה בנויה כתיאטרון, סיפור שמעלה סימפוניה מורכבת של קולות אשר משלימים, מחזקים ולעיתים אף סותרים זה את זה.
המספרים השונים משחזרים את העבר האישי, המשפחתי, הארוג בתוך העבר ההיסטורי, הציבורי, ומנסים לתת לו משמעות משלו.
ההצגה מתרחשת בבמת זירה (arena stage): הקהל יושב סביב הבמה, והשחקנים משחקים במרכז וסביב הקהל.
ההצגה הוצגה בפסטיבל עכו והמשיכה להופעות באירוח להקת מחול בת שבע במרכז סוזן דלל.
Kimotama Oka (2005) ההצגה מבוססת על "אמא קוראז'" מאת ברטולט ברכט.
עלתה בהפקת תיאטרון קאי בטוקיו במסגרת פסטיבל ברכט.
(פירוש הביטוי היפני הוא "אמא של לב אמיץ").
ההצגה יצרה את מסעה של קוראז' עם ילדיה במציאות בימתית מתפרקת, תוך שימוש נרחב במוזיקה ותנועה, ובוצעה בהשתתפות צוות גדול של שחקנים ורקדנים ובליווי תזמורת של שלושה נגנים.
יזהר, בעיבודה ובימויה של קנר ובביצוע קבוצת התיאטרון שלה.
ההצגה כוללת שני סיפורים קצרים: האחד מספר על אדם שנאבק בגלי הים-התיכון והשני על נער ונערה המגששים את דרכם זה אל זו על שפת ים כנרת.
ההצגה חוקרת באמצעות תנועה, דימויים חזותיים, קול, צליל ומשחק, את נופי הים התיכון וים כנרת כפי שכותב עליהם יזהר, ובאמצעותם מנסה המהלך הבימתי לחשוף את נופי הנפש: החרדות, הקונפליקטים הפנימיים, המאוויים הנסתרים.
הסיטואציות הבימתיות חריפות, מתמודדות עם שאלות יסוד קיומיות – ערך הקיום האנושי, רצונותיו של הפרט לעומת הבניות החברה, הטבע הקפריזי לעומת החיפוש האנושי אחרי משמעות וכיוון.
נחקרים בה מנגנונים פנימיים הנחשפים במהלך גיוס של כוחות הגוף והנפש, והדרך לייצגם באמצעות דימויים בימתיים.
Signals (2005) מופע שערכה וביימה רות קנר מתוך חמרי יצירתה של אמנית הקול ויקטוריה חנה.
2025 - מתי זה היה - קברט בשיתוף היוצרות נועה לב ומיקה דני, סטודיו עלילה מקומית, קריית המלאכה.
2024 - מרחב נומג - יצירה קבוצתית בעקבות מתקפת שבעה באוקטובר בישראל, במוזיאון תל אביב לאמנות, קבוצת התיאטרון.
2021 - פעולות דיבור, יצירה קבוצתית בגלריה אלפרד - מכון שיתופי לאמנות ולתרבות, קבוצת התיאטרון.
2019 - קשרי משפחה; עיבודים לסיפורים קצרים, קבוצת התיאטרון.
2016 - ריצה; לפי הסיפור "ריצה אצל הים" מאת ס.
2011 - מעוף היונה; לפי יובל שמעוני, קבוצת התיאטרון.
2010 - Sakura No Sono Nipon; מאת יוקו טוואדה, בהשראת גן הדובדבנים מאת צ'כוב.
2009- האומר כן/האומר לא; לפי ברטולט ברכט, קבוצת התיאטרון.
2008 - בין הספירות; מחזה מאת נעמי יואלי
2008 – פרשות רצח; לפי מנפרד פרנקה, במרכז סוזן דלל ובוורוצלב, פולין.
ב-2009 יצאה ההצגה לסיבוב הופעות בניו יורק.
2007 - Eumenides; לפי מחזהו של אייסכילוס, בתיאטרון "קאי" בטוקיו.
2005 – Signals; בביצוע אמנית הקול ויקטוריה חנה, בתיאטרון הקיצ'ן (Kitchen Theater) בניו יורק.
יזהר, הפסטיבל לאמנויות הבימה, ניו יורק.
2005 – אמא קוראז', לפי ברטולט ברכט, בביצוע תיאטרון "קאי" בטוקיו, ב-2007 סיבוב הופעות בקיוטו, נארה, קנזאווה וטוקיו שביפן.
2004 – דיוניסוס בסנטר; לפי ספר של תמר ברגר, בשיתוף אבנר בן-עמוס ובוגרי החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, הופעות בפסטיבל עכו ובמרכז סוזן דלאל.
2003 – מתרחצות; נכתב ובוים בידי רות קנר, בביצוע שחקניות מקבוצת התיאטרון ורקדניות מלהקת מחול בת-שבע.
2003 – And Only This One Got No Cookie בפסטיבל אמנויות ישראליות בניו יורק.
2003 – Callings; תיאטרון מוזיקלי, בביצוע מריאנה סדובסקה וויקטוריה חנה, ב-JCC, מנהטן בניו יורק.
2002 – ילדות; בשיתוף ובביצוע יהודית רביץ, פסטיבל הפסנתר, תל אביב.
2000 – צריף קטן; שירים לילדים של לאה גולדברג, תיאטרון החאן ירושלים, מוזיקה דורי פרנס, משחק: דורון תבורי.
2000 – Out of Hamlet; לפי שייקספיר, החוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
2000 – קמתי אני לפתוח, ייעוץ אמנותי והדרכת משחק, בביצוע אמנית הקול ויקטוריה חנה, הזירה הבין-תחומית, תיאטרון ירושלים.
1999 – איימוס; לפי סיפור של משה יזרעאלי, בהפקת פסטיבל עכו
1999 – המדיום; אופרה מאת מנוטי, בניצוחו של אורי לשמן, האקדמיה למוזיקה, אוניברסיטת תל אביב.
1998 – ורק לזאת לא נשאר; הצגה על אוכל, מבוססת על טקסטים של דליה רביקוביץ', ג'יימס ג'ויס, איבסן, פרוסט, שלום עליכם, אורלי קסטל-בלום ואחרים, תיאטרון הפרינג', תל אביב.
1997 - אורחים לי בחלון; תיאטרון מוזיקלי, אנסמבל שירולי.
1996 - הברווזון המכוער; לפי אנדרסן, עיבוד: שלמה אריאל.
1996 – נוטות החסד; לפי מחזהו של אייסכילוס, בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב, השתתפה בפסטיבל תיאטרון בינלאומי בסלוניקי.
1995- ערב ובוקר; לפי יוסף חיים ברנר, פסטיבל עכו.
1994 – אמפיטריון; לפי פלאוטוס, החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
1993 – Art Art Art; בהשראת ציור של רוי ליכטנשטיין, מופע מיוחד באכסדרה של מוזיאון תל אביב.
1993 – פולחן חורף; לפי דן צלקה, החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
1992 – השתיקה; לפי אינגמר ברגמן, החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
1992 – עיר שדים ומלאכים; מאת אילן שיינפלד, חניתה הפקות.
1991 – דוד ויונתן; לפי הסיפור המקראי, החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
1990 – לילות לבנים; לפי דוסטויבסקי, הצגה אורחת בפסטיבל עכו.
1988 - קטעים; בשיתוף עם מיקה דני ונועה לב.
1985 – על מבנה האטום; טדי הפקות, בשיתוף עם מחלקת התיאטרון של סמינר הקיבוצים.
1984- שירי קדיה מולודובסקי; תיאטרון המסכה.
1984 - אגדות המלך שלמה; לפי חיים נחמן ביאליק, בשיתוף עם מיקה דני, נועה לב, עופר שלחין.
1983 - ים; מאת: פנינה בסחס ; בשיתוף עם מיקה דני ונועה לב.
1982 - חיות; מאת: שלמה אריאל, בשיתוף עם מיקה דני, נועה לב, עופר שלחין.
ספרה האחרון הוא Gourmet Today – ספר בישול בן 1,008 עמודים המכיל 1,000 מתכונים.
נולדה לארנסט ומרים (לבית ברודנו) ריישל, גדלה בגריניץ' וילג' במנהטן וכנערה למדה זמן מה בפנימייה במונטריאול.
בהמשך למדה באוניברסיטת מישיגן, שם פגשה את בעלה הראשון, האמן דאגלס הוליס.
היא סיימה את לימודיה ב-1970 כשברשותה תואר שני בהיסטוריה של האמנות.
ריישל עברה עם הוליס לברקלי, קליפורניה, שם הוביל אותה עניינה הגובר באוכל להצטרף למסעדת סוואלאו כשפית ושותפה בבעלות.
היא עבדה במסעדה בשנים 1973–1977, ושיחקה תפקיד משמעותי במהפכה הקולינארית שהתרחשה במקום באותה עת.
ריישל ידועה ביכולתה "להעלות או להפיל" מסעדה בתשומת לבה הדקדקנית לפרטים ורוחה ההרפתקנית.
היא מגדירה את משימתה כשאיפה "להפיג את המסתורין האופף את עולם הבישול המשובח" (חדשות CBS אונליין).
היא זכתה בתשבחות הן מקוראיה והן מסופרים בשל כנותה לחשוף היבטים לא מחמיאים של המטבח העילי.
דרך השקפה של מבקר מבחוץ, היא מבקרת בחריפות את הסקסיזם השכיח כלפי נשים בסצנת המסעדנות, כמו גם את טבען השחצני של מסעדות ומסעדני ניו יורק גם יחד.
למרות פרסומה הרב וסיפוריה האנקדוטליים על האופן שבו התחפשה כדי להסוות את זהותה על מנת לכתוב ביקורת בלי שיזהו אותה, היא סיפרה מדוע הפסיקה עם כך: "אני באמת רוצה לשוב הביתה ולבשל עבור בני משפחתי," היא אומרת.
"אני לא חושבת שיש משהו חשוב יותר שאתה יכול לעשות עבור ילדיך מאשר להכין ארוחת ערב." (חדשות CBS אונליין).
כיום נשואה ריישל למייקל סינגר, מפיק חדשות בטלוויזיה, ולהם בן, ניק.
ריישל זכתה בארבעה פרסי ג'יימס בירד: ב-1996 וב-1998 עבור ביקורת המסעדות, אחד ב-1994 עבור עיתונאות ואחד ב-1984 עבור ספרה Who's Who of Food and Beverage in America, וכן זכתה בפרסים נוספים שהעניק לה ארגון עיתונאי האוכל של אמריקה.
היא גם קיבלה את פרס אליזבט קאטר מורו של ימק"א, ששיבח את היותה אישה חזקה ומצליחה.
ריישל הנחתה תוכנית טלוויזיה בת שלושה פרקים בערוץ האוכל (Food Network) בשם "Eating Out Loud", המתארת את המטבח מכל פינה בארצות הברית, בניו יורק ב-2002 ובמיאמי ובסן פרנסיסקו ב-2003. היא מרבה להתארח בתוכנית של לאונרד לופטס (Lopate), שמשודרת פעם בחודש ברשת הרדיו "WNYC" בעיר ניו יורק ועוסקת באוכל.
תורגם לעברית בשם שום וספירים, תרגום מאנגלית: ענבל שגיב-נקדימון, ייעוץ קולינרי: ענבל קליין, גרף הוצאה לאור, 2006.
רות רונן (נולדה בנובמבר 1962) היא שופטת בית המשפט העליון.
לפני כן כיהנה כשופטת במחלקה הכלכלית בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
נולדה בירושלים ב-1962, בת לעיתונאי יורם רונן ולאשת הרדיו רחל רונן לבית שמואלי.
דודה מצד אימה הוא אליעזר שמואלי, שכיהן כמנהל הכללי של משרד החינוך.
גדלה בשכונת קריית שמואל, ולמדה בבית הספר היסודי ע"ש הנרייטה סאלד.
בשנת 1980 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1986 השלימה בהצטיינות תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית.
במהלך לימודיה לתואר ראשון הייתה עוזרת פרלמנטרית של חבר הכנסת יוסי שריד, ושימשה עוזרת משפטית לפרופ' אהרון יורן באוניברסיטה העברית ולפרופ' יוסף גרוס באוניברסיטת ת"א.
התמחתה אצל נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר, לאחר מכן במשרד עורכי-הדין יגאל ארנון, ולאחר תום ההתמחות המשיכה לעבוד כעורכת דין במשרד.
בשנים 1988–1995 עבדה כעורכת דין שכירה.
במהלך תקופה זו שהתה שנתיים בארצות הברית, שם עבדה במשרד עורכי-דין Skadden Arps, ועברה בהצלחה את בחינות לשכת עורכי הדין של מדינת ניו-יורק.
ב-1995 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב.
בשנת 2002 השלימה תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ב-2005 מונתה לשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בשנת 2007 עמדה בראש ועדה לבחינת ייעול ההליך המשפטי שמינה מנהל בתי המשפט.
הוועדה הגישה את הדו"ח למנהל בתי המשפט ביוני 2008.
בין השנים 1998–2006 לימדה בקורס "יחסי בנק לקוח" באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2009 לימדה סמינריון בתביעות ייצוגיות.
באוגוסט 2010 נבחרה רונן לכהן במחלקה הכלכלית של בית המשפט המחוזי בתל אביב שנפתחה בדצמבר 2010, לצד דניה קרת-מאיר וח'אלד כבוב.
בסוף שנת 2016 נכללה ברשימת המועמדים לבית המשפט העליון, אך לא נבחרה.
בשנת 2021 סיימה בהצטיינות יתרה תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בפברואר 2022 נבחרה לכהן בבית המשפט העליון, וב-9 ביוני 2022 הושבעה ונכנסה לתפקידה.
קבלת תובענה ייצוגית נגד דירקטורים של חברה וקבעה שעליהם לפצות את בעלי מניות המיעוט אותם הם קיפחו.
ערעור על פסק הדין נדחה פה אחד בבית המשפט העליון.
חיוב מנהל חברה שקרסה להשיב לקופת הפירוק של החברה את החלק היחסי של התשלום שקיבל עבור התקופה בה לא סיפק שירותי ניהול כי החברה קרסה.
אף על פי שהמנהל קיבל תשלום במניות שהמנהל לא מימש ולאחר הפירוק היו חסרות ערך, רונן פסקה שההחזר יינתן בכסף על פי שווי המניות בעת נתינתן.
בית המשפט העליון הפך פה אחד את החלטתה וקבע שמכיוון שהמנהל לא קיבל כל תמורה הוא אינו חייב לשלם לקופת הפירוק.
קביעה שחברה שהתנהלה במעין שותפות בעת שהשותפים הסתכסכו, הייתה חסרת ערך בעת שצד אחד השתלט על החברה וסילק את בעלי מניות המיעוט.
בהתאם קבעה רונן שבעלי מניות המיעוט אינם זכאים לפיצוי על מניותיהם.
קביעה זו נהפכה על ידי בית המשפט העליון שקבע שאמנם החברה הייתה גירעונית, אך התנהלותה הגירעונית הייתה מכוונת על ידי בעלי מניות הרוב, במסגרת עסקיהם, ועל כן בעלי מניות המיעוט היו זכאים לפיצוי של כמיליון שקלים.
קביעה לגבי היקף תחולה של ערבות על פי אומד דעת הצדדים בהתאם לפסק דין אפרופים שהערבות כוונה רק לעסקאות מסוימות, למרות שהערבות עצמה לא כללה מגבלה כזאת.
הערעור על החלטתה נדחה על ידי השופטים מרים נאור וסלים ג'ובראן בבית המשפט העליון, בניגוד לדעתו החולקת של נעם סולברג.
תחקירים עיתונאיים טענו כי היא פסקה בתיקים בהם היו לה ניגודי עניינים.
תלונה שהוגשה נגדה בעניין זה נדונה על ידי נציב תלונות הציבור על שופטים, אליעזר גולדברג, ובתחילה נמצאה מוצדקת.
ב-8 ביולי 2011 קיבל הנציב את השגתה של השופטת על החלטתו, וחזר בו מהחלטתו הקודמת בעניינה.
בהחלטה המתקנת קבע הנציב כי תחולתה של חובת הבירור, המחייבת את השופט לברר עם הצדדים קיומו של מידע נוסף העלול להשפיע על עמדתם, היא מכאן ולהבא בלבד, ואין להחילה ביחס למקרה מושא התלונה.
לפיכך חזר בו הנציב מהחלטתו.
רונן נשואה לאיש העסקים זאב ברגמן, לשעבר מנכ"ל החברות קומברס ונייס, והיא אם לשלושה.
רות קַרְק לבית קליינר (נולדה ב-28 במרץ 1941 בהרצליה) היא פרופסור אמריטה במחלקה לגאוגרפיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, מומחית בגאוגרפיה ההיסטורית, התרבותית היישובית והקרקעית של המזרח התיכון, ושל ארץ ישראל ומדינת ישראל במאה ה-19 והמאה ה-20 וההתיישבות הציונית.
קרק כתבה וערכה מעל ל-27 ספרים ומעל 200 מאמרים, וזכתה בתואר יקירת ירושלים לשנת 2013, בפרס הרצל לשנת 2014, ובפרס האגודה הגאוגרפית ב-2016. קרק היא בין הנשים הראשונות שקיבלו תואר דוקטור בגאוגרפיה בישראל, והראשונה שקיבלה מינוי אקדמי ותואר פרופסור מן המניין במקצוע זה באוניברסיטאות ישראל.
כלת פרס ישראל בתחום חקר הגאוגרפיה וידע ארץ ישראל לשנת ה'תשפ"ה.
קרק נולדה בשנת 1941 לשושנה קליינר לבית מוצ'ן ואברהם קליינר, שהתיישבו בשנת 1925 כחלוצים בהרצליה, שהייתה באותה עת מושבה חקלאית.
היא חייתה בהרצליה עד גיל שש, ובסוף שנת 1947 עברה המשפחה להתגורר בשכונת בית הכרם בירושלים, לאחר שהוריה עברו לעסוק בעסקי מלונאות.
קרק מתגוררת בשכונה זו עד היום.
למדה בבית הספר היסודי העממי "בית הכרם" שליד המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, ובהמשך למדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה במגמת מזרחנות.
כנערה הייתה חניכה בתנועת השומר הצעיר בגרעין "תמיר" (תל אביב, מרכז, ירושלים, רמתיים), שיועד לקיבוץ שמיר.
בשנת 1958 התגייסה לצה"ל בבט"ר דותן במסגרת הנח"ל, ושימשה שם בתפקידי פיקוד והדרכה.
במהלך שירותה הצבאי עברה קורס צה"לי של מדריכי טופוגרפיה.
בשנת 1964 קיבלה תואר ראשון בחוגים גאוגרפיה והיסטוריה של המזרח התיכון, ואת עבודת התזה שלה לתואר השני כתבה על ההתיישבות היהודית החלוצית בנגב בין 1880 ל-1948. בשנים 1971 ל-1974 שימשה כעוזרת הוראה ומחקר במחלקה לגאוגרפיה, וב-1976 מונתה למרצה בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית.
ב-1977 השלימה עבודת דוקטורט בגאוגרפיה באוניברסיטה העברית שעסקה בירושלים ויפו בשלהי התקופה העות'מאנית.
עם קבלת תואר דוקטור נקלטה קרק כחברת סגל באוניברסיטה העברית.
בשנת 1996 הייתה לפרופסור מן המניין.
במהלך השנים שימשה קרק בתפקידים אקדמיים שונים, ובין השאר התארחה כעמיתת פולברייט באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל במהלך הדוקטורט, והייתה חוקרת אורחת במחלקה לגאוגרפיה של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובאוניברסיטאות הרווארד וסטנפורד בארצות הברית.
כמו כן לימדה בדארטמות' קולג' בניו המפשייר, שם זכתה במלגה.
רות קרק נישאה לג'רמי קרק, שהיה רופא בצנחנים, ראש ענף בריאות הצבא במנהל ובהמשך רופא ופרופסור לאפידמיולוגיה ורפואה חברתית במרכז הרפואי הדסה בעין כרם.
לזוג שלושה ילדים: פרופ' רונית קרק, פרופ' סלעית קרק והמוזיקאי גיא קרק.
פרופ' קרק זכתה במלגות ופרסים רבים, ובהם פרס בנק ירושלים, מענק קרן פולברייט (ארצות הברית-ישראל), קרן הזיכרון ללימודי יהדות בניו יורק, קרן גרונוולד, פרס המכון לחקר תולדות הקק"ל, קרן שיין, קרן אשכול, ועוד.
בשנת 2013 הוענק לה תואר יקירת ירושלים על תרומתה למחקר ולחינוך בעיר.
בשנת 2014 קיבלה את פרס הרצל על פועלה ומחקריה בתולדות ההתיישבות בארץ ישראל, ובדצמבר 2016 זכתה בפרס הוקרה מהאגודה הגאוגרפית הישראלית.
בשנת 2025 זכתה בפרס ישראל לחקר הגאוגרפיה וידע הארץ.
בנוסף קיבלה קרק מספר מענקי מחקר במהלך הקריירה האקדמית שלה, ובהם מענקים יוקרתיים של האקדמיה הישראלית למדעים, מענק קרן נידרזאכסן-פולקסווגן בגרמניה, מענק של אוניברסיטת ברנדייס, מענק קרן פולק, מענקי המכון לגנאלוגיה יהודית ועוד.
קרק כתבה וערכה כ-30 ספרים ופרסמה כמאתיים מאמרים בעברית ובאנגלית בנושא הגאוגרפיה ההיסטורית, התרבותית היישובית והקרקעית של המזרח התיכון וארץ-ישראל ומדינת ישראל במאות ה-19 וה-20. בין הספרים והמאמרים הרבים שכתבה בעברית ובאנגלית נכללים כאלו העוסקים בהיסטוריה, גאוגרפיה היסטורית ותכנון עירוני, בדגש מיוחד על קרקע והתיישבות במזרח התיכון ובארץ-ישראל בעת החדשה.
תולדות ההתיישבות החלוצית היהודית בנגב עד לשנת 1948, רות קרק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974; מהדורה מחודשת, הוצאת אריאל, ירושלים, 2002. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה) באתר "כותר".
שכונות בירושלים: הבניה בירושלים החדשה ותקנות השכונה, רות קרק, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1978, 1981.
קרקע והתיישבות בארץ ישראל: 1830–1990, רות קרק, הוצאת האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1984, 1995.
גאולת הקרקע בארץ-ישראל: רעיון ומעשה, רות קרק, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1990.
יזמים ספרדיים בארץ-ישראל: משפחת אמזלאג, 1816–1918, רות קרק ויוסף גלס, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1993.
ירושלים וסביבותיה: רבעים, שכונות וכפרים, 1800–1948, הוצאת אקדמון, ירושלים.
יהושע חנקין: שתי אהבות, עירית עמית כהן ורות קרק, הוצאת מילוא, תל אביב, 1996.
העבריות החדשות: נשים ביישוב ובציונות בראי המגדר, מרגלית שילה, רות קרק וגלית חזן-רוקם, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2001.
המצפות הראשונות בנגב, רות קרק, הוצאת אריאל, ירושלים, 2002.
שישים שנה למצפות הראשונות בנגב, 1943–2003, רות קרק, הוצאת אריאל, ירושלים, 2003.
משפחת ולירו: שבעה דורות בירושלים, 1800–1948, רות קרק, הוצאת גפן, ירושלים, 2005.
עצמאות ויזמות של נשים ערביות (כפריות ובדוויות) בישראל, אמיר גלילי, תמר פויירשטיין ורות קרק, הוצאת מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, ירושלים, 2009.
מוזיאונים אתנוגרפיים בישראל, נועם פרי ורות קרק, הוצאת אריאל, ירושלים, 2014.
עיר עתיקה חדשה: שימור והתחדשות ברובע היהודי בירושלים, ברכה סליי ורות קרק, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2023.
הנגב והבדואים: נוודות, שטחי מחיה וסוגיית הקרקעות, 1800–1967, רות קרק, 2023.
רות רסיוק (נולדה ב-30 בינואר 1986) היא שחקנית, זמרת ונגנית חלילית ישראלית.
רות רסיוק היא בתם של המלחין משה רסיוק והמוזיקאית שושי רסיוק, שהכירו באקדמיה למוזיקה.
גדלה בהרצליה, בבית שמעה מוזיקה קלאסית, אך נמשכה למשחק והייתה בחוגי דרמה בילדותה, בהם נתנו לה את התפקידים הקומיים.
ניגנה במשך 10 שנים חלילית באנסמבל החליליות של כפר סבא עם המנצחת אורי גולן, ביחד עם ההרכב עשתה רסיטל ויצאה לסיבוב הופעות בדנמרק והולנד ובכנסיות.
בהיותה בת ארבע עשרה הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית "בלבלב" של אפרת רייטן בערוץ הילדים, בה שיחקה במערכון.
רסיוק למדה במגמת תיאטרון של תיכון היובל בהרצליה, ביימה את הפקת הבגרות, וסיימה בהצטיינות.
בתקופת התיכון הייתה ב"על הבמה", הלהקה הייצוגית של הרצליה, בניהולו של שי פישמן והבמאי יניב גוטווירט, איתה הופיעה בגרמניה ולונדון.
בצה"ל שירתה רסיוק במשך שנתיים בלהקת חיל התקשוב, שכללה שלוש בנות ובן.
ביוזמת הסוכנות היהודית טסה הלהקה שלוש פעמים, לחו"ל, להופיע בפני הקהילות היהודיות, שנה אחת היו חודש ברחבי דרום אמריקה, שנה אחר-כך באוסטרליה וניו זילנד ופעם אחת בפריז.
בשנים 2007–2010 למדה רות רסיוק משחק בסטודיו של יורם לווינשטיין.
במסגרת הסטודיו זכתה בשבע תחרויות מונולוגים, מתוך זה שלוש פעמים במקום הראשון ופעמיים במקום השני.
בכיתתה למדו בין השאר נעמה שטרית ודינה סנדרסון.
בין הדמויות גילמה את אדית פיאף וארקדינה מ"השחף" של צ'כוב.
בתום לימודיה שיחקה ושרה במחזמר לילדים "שרק", שהוצג בחופשת הקיץ בהיכל התרבות.
אחר-כך גילמה את לאה גולדברג בצעירותה במסגרת מופע הפתיחה של "פסטיבל חיפה להצגות ילדים", בו גם שרה ושיחקה.
בשנת 2011 השתתפה רות רסיוק בסרט החרדי "הגדר" של טלי אברהמי, שצולם בקייב, אוקראינה.
הסרט מספר על גזרת הקנטוניסטים, חטיפת ילדים יהודים לצורך גיוסם לצבא הצאר.
רסיוק שיחקה בתפקיד אלזה, היהודיה הרעה, שגורמת למשפחתה להתפורר.
רסיוק הופיעה בכמה פרסומות לטלוויזיה.
רות רסיוק השתתפה בסדרות טלוויזיה שונות בתפקידים קומיים: בסדרה "גבוה וגרינבאום", גילמה את דמותה של צליל, ליצנית חובבת סאדו-מאזו.
בסדרה "השועלים" שיחקה ילדה עיוורת שמאוהבת בשמוקלר.
כן שיחקה בסדרות "הצרות שלי עם נשים", "מעצר בית" ו"מטר שבעים".
בשנת 2012 כיכבה רסיוק ב"האודישנים", סדרת האינטרנט של ynet, בתפקיד הראשי לצידו של אמנון וולף.
בשנת 2012 שיחקה רות רסיוק בתפקיד נל גווין בהצגה "פרימה דונה" בתיאטרון גשר.
כמו כן היא גילמה את דמותה של היונה הבלגית בהצגה "יונה ונער" בתיאטרון גשר, המבוססת על ספרו של מאיר שלו.
במסגרת התפקיד היא שרה וניגנה בחלילית, לפי מוזיקה שהלחין אבי בנימין.
רסיוק גם הופיעה בהצגה "בין לילה ובין שחר" בתיאטרון גשר - בתפקיד נעמי - עיבוד של גור קורן לנובלה מאת יהושע קנז.
כמו כן היא השתתפה בהצגה "מרד", הצגת נוער על השואה, בתיאטרון השעה הישראלי.
בשנת 2017 שיחקה ושרה בקומדיה המוזיקלית "הרצל אמר!" בתיאטרון גשר.
בשנת 2019 החלה לשחק במחזה "רווקים ורווקות" מאת חנוך לוין בתיאטרון גשר.
רסיוק גם מופיעה בתיאטרון גשר עם מופע היחיד שלה - "רות סוף-סוף!", הכולל מערכונים פרי עטה, כולל מאלו שיצרה עבור היוטיוב והפייסבוק.
רות רסיוק שרה בכמה הרכבים: האחד ביחד עם אשד אש, השני ביחד עם שלומי בראל, במופע קאברים - מחווה לשנות השישים, בהפקתו של דני קנולר.
השלישי הוא הרכב א-קאפלה בשם "ווקאלינה" - מבית היוצר של "BONAMAZE" של גלעד אבנת וסתיו נחום.
רסיוק הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לתפקיד השחקנית המבטיחה לשנת 2011 בטקס פרסי התיאטרון שנערך במאי 2012, על תפקידה בהצגה "יונה ונער".
רות רסיוק מנהלת ערוץ יוטיוב פעיל, ועמוד פייסבוק תחת השם "שקדייה".
הצגה תיאטרון מחזאי במאי תפקיד(ר)אבולוציהתיאטרון גשריעל רונן, דימיטרי שאדאילן רונן קליעים מעל ברודווייתיאטרון גשרוודי אלןיובל ינאי אוליב נילרווקים ורווקותתיאטרון גשרחנוך לויןעמית אפשטייןבולבה הרצל אמר!
תיאטרון גשר רועי חן ליווי אמנותי: יבגני אריה מספר תפקידים קדוש מעונה תיאטרון גשר מריוס פון מיינבורג לנה קריינדלין תלמידה נופל מחוץ לזמן תיאטרון גשר עיבוד של יחזקאל לזרוב לרומן של דויד גרוסמן יחזקאל לזרוב האישה ברשת הדיבוק תיאטרון גשר רועי חן בהשראת ש.
אנ-סקי יבגני אריה רוחל'ה רוח אשתו של ברוך הלום ושוב תיאטרון הכיכר רועי מליח-רשף וסשה קריינדלין על פי "השיט" מאת אנה יבלונסקי סשה קריינדלין פיניטה לה קומדיה!
שחקנית וזמרת הופעת פתיחה של פסטיבל חיפה להצגות ילדים בימוי: רוני ניניו, מפיק מוזיקלי: רפי קדישזון לאה גולדברג אפס ביחסי אנוש תיאטרון בית ליסין אורן יעקובי בימוי: עידו רוזנברג אירנה
סרט במאי תפקיד שנה העולם מצחיק שמי זרחין המאפרת ההיסטרית 2012 הגדר (למגזר החרדי) טלי אברהמי אלזה 2011האיש שבקיריבגני רומןעדי2015
רותי יצחקי-ריכטר (נולדה ב-1936) היא סופרת ותסריטאית ישראלית.
רותי יצחקי-ריכטר נולדה לדוד ושרה יצחקי וגדלה בקריית חיים.
במסגרת שירותה בנח"ל הייתה חברה וגננית נוי בקיבוץ אורים.
היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון בפקולטה לחקלאות ברחובות ב-1960, וקיבלה את התואר השני בהתמחות בגידול פרחים וצמחי נוי ב-1963.
לאחר לימודיה עסקה בהוראה במשך 40 שנה בבתי ספר תיכוניים ובמכללת גורדון להכשרת עובדי הוראה בחיפה.
היום היא גמלאית ועוסקת בכתיבה ספרותית ובכתיבת תסריטים לסרטים קצרים.
היא חברה פעילה בחוג לטלוויזיה קהילתית בנוה מונוסון-יהוד.
במסגרת זו כתבה והפיקה עשרות כתבות, חמישה סרטים קצרים ושישה קליפים.
הכתבות והקליפים שודרו בערוץ 98 של הטלוויזיה הקהילתית בישראל, והסרטים שודרו בכל ערוצי הטלוויזיה בישראל.
אגדות מקוריות העוסקות בעיקר בצמחי בר בארץ ישראל.
אגדות מקוריות העוסקות בקשר שבין האדם לים בארץ ישראל.
אגדות וסיפורים מקוריים העוסקים בתולדות ירושלים.
בשיתוף עם ד"ר לאה סגל, הוצאת כרטא ירושלים 1996
ספר עיון בשיתוף עם ד"ר לאה סגל, הוצאת מופ"ת 2007
רומן לבני נוער העוסק בשואה, בהעפלה ובעליה ב'.
רומן לילדים בשלב ראשית קריאה המתאר את קשייו ולבטיו של ילד עולה חדש.
רומן לבני נוער המתאר את מאמציו של ילד שמנסה למנוע את גירושי הוריו.
רומן לבני נוער המתאר את חייה של ילדה פסנתרנית הגדלה במשפחה מרובת הורים.
רומן לבני נוער המתאר את חייה של ילדה אמיצה הנלחמת בתופעת החרם החברתי בכיתתה.
רומן לבני נוער המתאר את קשייה של מורה כבדת ראייה.
"אלזה והגנן" מקבץ סיפורים קצרים למבוגרים.
ספר לילדים המתאר התחברות של ילד בשם אור עם אנדי מבקש מקלט מסודאן.
"לחם" (2003) במאית ציפי אילן (20 דקות) בהדרכת טל ברקאי.
בהשתתפות יהודית ירדני וגיל דנינו.
זכה בפרס השני בגמליאדה בחיפה בשנת 2008
"עוד לא זקנה" (2006) במאים מירי שנר ומשה טימור.
(30 דקות) בהשתתפות יבגניה אוקסנגנדלר ומשה טימור.
הסרט זכה במקום השני בפסטיבל מסך הכסף 2006, הוצג פעמים אחדות בערוץ 23 ובערוץ 2, והשתתף בפסטיבל נשים יהודיות בקולנוע בניו יורק בשנת 2008
"תמונה משפחתית" (2008) במאית מרים זכות ובהדרכת הבמאי יצחק חלוצי.
(28 דקות) בהשתתפות אריה מוסקונה, אלכס פלג וטרייסי אברמוביץ.
הסרט זכה בפרס השני בפסטיבל מסך הכסף 2008, הוקרן בערוץ 23 ובערוץ 10, והשתתף בפסטיבל נשים יהודיות בקולנוע בניו יורק בשנת 2008
"טיול מסביב לעולם" (2012) בהדרכת הבמאי יוחנן וולר.
משחקים אסתר ספקטור ומשה טימור.
"קווים מקבילים" (2013) במאי יוחנן ולר (20 דקות) בהשתתפות זוהר איכהולץ, אפריל לבאן, משה טימור ובן סלע.
"מכתב לרחל המשוררת" מילים ולחן רות ריכטר.
הקליפ זכה ב-2008 במקום הראשון בתחרות הקליפים של הטלוויזיה הקהילתית בישראל לרגל מלאת שישים שנה למדינה.
"כליל החורש" מילים ולחן רות ריכטר.
הקליפ הוקרן פעמים רבות בטלוויזיה הקהילתית ערוץ 98
"חלומותי" מילים ולחן רות ריכטר.
הקליפ הוקרן פעמים רבות בערוץ 98
"הפסנתר של לאה" מילים ולחן רות ריכטר.
רות רייכלברג (21 בספטמבר 1942 - 19 במרץ 2006) הייתה פרופסורית ישראלית, ילידת אלג'יר.
הייתה חוקרת ספרות, מחזאית ומתרגמת.
עמדה בראש החוג לספרות השוואתית וכיהנה כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן.
רייכלברג נולדה בערב יום הכיפורים בשנת 1942 באלג'יר בשם דניז חגי, לדוד, דוואר, וללאה, עקרת בית.
עלתה לישראל בשנת 1962 ולמדה לימודים קלאסיים וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המוסמך שלה על זמן ומרחב ביצירתם של פול קלודל ופדרו קלדרון דה לה ברקה נכתבה בהנחייתם של לאה גולדברג וקלוד ויז'ה.
את עבודת הדוקטור שלה כתבה בסורבון בפריז בנושא גלות ישראל במחזותיו וביצירתו הפרשנית של קלודל.
רייכלברג שלטה בשפות אירופיות רבות, והתמחתה בספרות צרפתית, בשירה, בספרות ספרדית ובהרמנויטיקה.
בשנת 1974 נתמנתה למרצה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1988 מונתה בה לפרופ' חבר ובשנת 1997 לפרופ' מן המניין.
בין השנים 1988 - 1992 עמדה בראש המחלקה לספרות משווה, הקימה את התוכנית ללימודים בין-תחומיים והופקדה על הקתדרה על שם סימון וייל.
בין השנים 1994–1998 כיהנה כדיקן הפקולטה למדעי הרוח.
רייכלברג ארגנה כנסים בינלאומיים חשובים והוזמנה לכהן באוניברסיטאות בספרד ובמקסיקו.
בנוסף לימדה במסגרות שונות שיעורים בקבלה ובחסידות.
בשנת 1995 כתבה ויצרה הצגה בת חמישה פרקים על יונה הנביא.
בשנת 2004 כתבה מחזה עם המחזאי פרננדו ארבאל בשם 'קלודל וקפקא', המתאר מפגש דמיוני מתמשך בין השניים.
רייכלברג היא מצאצאיו של רבי יהודה עייאש.
הייתה תלמידתו של הרב יהודא ליאון אשכנזי ויחד איתו תרגמה לצרפתית את ספרו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק אורות.
בין השנים 1970–1982 למדה אצל הרב צבי יהודה קוק.
גלות ישראל בתיאטרון וביצירתו הפרשנית של קלודל, פריז 1976
אלבר קאמי- אל עבר הקדוש, פריז 1983
דון קיחוטה או סיפורו של יהודי במסיכה, פריז 1989
ההרפתקה הנבואית: יונה, שקרן האמת, פריז 1995
ההרפתקה הברוקית אצל קלודל וקלדרון, פריז 1996
ספרות והתנגדות (יחד עם יהודית קאופמן), ריימס 2000
רות קליגר-עליאב הייתה פעילה ציונית, חברה ב ואשת יחסי ציבור ישראלית.
קליגר–עליאב מילאה תפקיד מפתח בארגון הפלגתן של אוניות המעפילים "טייגר היל" ו–"הילדה" כמו גם בפרשת "דריין 2".
על ידי כך סייעה במסגרת תנועת הבריחה בהצלת אלפי יהודים מאירופה בין השנים 1938–1941 שהובאו דרך רומניה, בולגריה וטורקיה לארץ ישראל.
הילדים הועברו לבתי ילדים של הבריחה ובאופן מסודר וטיפולי עברו מארץ לארץ וממחנה עקורים אחד לזה הבא אחריו בדרך לארץ ישראל.
בין השנים 1941–1944 הייתה שליחת המוסד לעלייה במצרים.
אחרי מלחמת העולם השנייה המשיכה לסייע לניצולי השואה במחנות העקורים.
עם הקמת מדינת ישראל השתלבה בחברת הספנות הישראלית "צים", כרבים מאנשי המוסד לעלייה ב'.
רות קליגר נולדה בשנת 1910 כרות פולישוק, הקטנה מבין שמונת ילדים של משפחה יהודית אמידה מקייב.
אביה, סוחר סוסים, נטש את אשתו וילדיו אחרי לידתה ונעלם בטרם הספיקה להכירו.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה שהתה כתינוקת אצל סבתה ודודותיה מצד אמה בעיירה על יד קמניץ-פודולסקי.
בגלל הקרבות באותו אזור לא יכלה לחזור לקייב ונלוותה אל הדודות בנדודיהן מיישוב ליישוב.
באותן שנים הייתה עדה לפרעות פטליורה באוכלוסייה היהודית, שזכרן נחרת עמוק בתודעתה.
קליגר חזרה והתאחדה עם אמה, אחיה ואחיותיה, רק כעבור שבע שנות פרידה בעיר צ'רנוביץ, שהייתה החל משנת 1918 לחלק מממלכת רומניה.
שם השלימה לימודיה בבית הספר היסודי ובתיכון, והפכה לפעילה בתנועת "השומר הצעיר".
בתום מבחני הבגרות, נסעה ללימודי משפטים בווינה, אך עזבה את אוסטריה לפני שסיימה את עבודת הגמר.
קליגר שלטה בשבע שפות: רוסית ויידיש, גרמנית, רומנית, אנגלית, ספרדית ועברית.
מאוחר יותר למדה גם פורטוגזית.
בשנת 1934 התחתנה עם עמנואל קליגר וביחד עלו לארץ ישראל כעבור שנה, והתיישבו בקיבוץ משמר העמק.
ילדה הראשון מת בגיל צעיר מדלקת קרום המוח.
קליגר התקשתה להסתגל לחיי הקיבוץ ומשום כך ב-1936 עברה לתל אביב, בה הועסקה במחלקת יחסי חוץ של ההסתדרות.
בשלהי שנת 1938 אחרי ליל הבדולח הבינה הנהגת היישוב היהודי בארץ-ישראל (פלשתינה) שיהודי גרמניה ואוסטריה בסכנה חמורה.
שניים ממנהיגי ההגנה, אליהו גולומב וברל כצנלסון, התרשמו מכישוריה, ושכנעו אותה להתגייס לשורות התנועה לפעילות באירופה מטעם המוסד לעלייה ב' שבפיקודו של שאול אביגור.
התנגדותה התקיפה של בריטניה לעליית היהודים לארץ ישראל גרמה לכך שפעילי העלייה הבלתי לגלית או "עלייה ב", כפי שכונתה, שנמצאו בחו"ל נאלצו לפעול בחשאי, על מנת להימנע ממעצרים ומשפטים ומסיכון מפעלם.
ביוני 1939 הייתה קליגר האישה היחידה מבין עשרת חברי המוסד לעלייה ב'.
בגלל היכרותה את רומניה ושליטתה ברומנית קליגר נועדה לסייע בתרגום השפה ליוסף ברפל שפעל ברומניה.
בין 1939 ל-1941 היא מילאה תפקיד מפתח בפעילות המוסד לעלייה ב' בבלקן.
רשמית הייתה נציגת קרן קיימת לישראל אך בפועל פעלה לאסוף כספים וליצור קשרים למען ארגון הובלת יהודים לארץ ישראל, כולל רכש אניות, אישורי כניסת הפליטים היהודיים מפולין וארצות הבלקן לרומניה והשגת היתרי ההפלגה.
כל זאת אל מול מאמץ בריטי גלוי וחשאי למנוע את הפלגת האוניות, ענני המלחמה המתקדרים והכאוס הפוליטי ברומניה, האנטישמיות, הרדיפות המתגברות והסיכון האישי.
תוארה כאישה יפה, אנרגטית ובעלת כושר שכנוע, דוברת שבע שפות, ידעה להתוודע לגורמים ממשלתיים, כולל מן החוגים מסביבו של המלך קרול השני, פקידים בעמדות חשובות, נדיבים יהודים ובעלי אוניות, ולעיתים קרובות הצטרכה להשתמש בשוחד.
בין לבין, פגשה את אחיה, גיסותיה, ודודותיה מצ'רנוביץ ווינה, ואת אהוב נעוריה ומשפחתו מצ'רנוביץ, ודברה על לבם על מנת שינצלו את חלון ההזדמנויות ההולך ונסגר לעלות על אחת מהספינות שארגנה ולהמלט מהכליה הצפויה ליהודי אירופה.
אחד ממבצעי ההעפלה שארגנה יחד עם עמיתיה היה של אניית "טייגר היל".
היא הצליחה לגייס מהבנק הרומני למסחר סכום גדול של כסף שדרש בעל הספינה.
הספינה הפליגה מנמל קונסטנצה ברומניה ועל סיפונה 1,417 מעפילים מפולין,ליטא, רוסיה, ועוד ועגנה ב-2 בספטמבר 1939 בנמל תל אביב.
מלחמת העולם השנייה פרצה יום קודם כשגרמניה פלשה לפולין.
בדצמבר 1939 בשיתוף פעולה עם אהוד אבריאל הפליגה מנמל בראילה שעל הדנובה ספינת הנהר "הילדה" שבבטנה הסתתרו פליטים יהודים מגרמניה, דנציג, צ'כיה, אוסטריה, רומניה וכו', שהגיעו קודם על הדנובה לנמל סולינה על ספינות אחרות.
האנייה "הילדה" נתקעה למשך חודש בנמל בלצ'יק בהמתנה לקבוצה גדולה של פליטים יהודים שלבסוף לא הצליחו להגיע ונעצרו בדרכם בנקודת הגבול קלאדובו בין יוגוסלביה ובין רומניה.
בהמשך קפיאת מי הים השחור עיכבה גם היא את המשך המסע.
קליגר נאלצה לעזור לחלץ את המבצע מהמבוי הסתום מול התקוממות חלק מהנוסעים שסבלו מתנאים פיזיים קשים ביותר, מול מחאות צוות האנייה ונכבדי העיירה בלצ'יק ותושביה.
הצליחה בסופו של דבר להרגיע את רוחות המעפילים המיואשים, להשיג אספקה נוספת, לארגן רחצה בחמאם הנטוש שבארמון המלכה מריה, ולהשיג את המשך שיתוף הפעולה של המקומיים.
אחרי תלאות נוספות בדרך, האנייה הגיעה לאיסטנבול, שם הסוכנים הבריטים גילו את מטענה האנושי והשתלטו עליה.
בליווי צבאי בריטי האנייה הגיעה בסופו של דבר לארץ ישראל ב-23 בינואר 1940. הגברים שבפליטים נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
בגלל מעורבותה ברכישת נשק ובבדיקת דרכים לחבלת מאמץ המלחמה הגרמני בשטח רומניה, יחד עם שני שליחים של ההגנה (יצחק הקר ודוד ארנון, ולמעשה גם עם יהודה ארזי שעזב מוקדם יותר), נאלצה קריגר להימלט מארץ זו בסוף שנת 1940, אחרי העלייה לשלטון של המשטר "הלאומי-לגיונרי", בן ברית של גרמניה הנאצית.
היא התיישבה באיסטנבול, משם ארגנה יחד עם יהודה ברגינסקי, שמריהו צמרת ויוסף ברפל את ניסיון הצלתם של חלק מהפליטים מסלובקיה ואוסטריה שנעצרו בקלאדובו והועברו לשאבאץ בהוראת שלטונות יוגוסלביה.
המבצע נעשה על האנייה "דריאן 2" שנרכשה על ידי המוסד לעלייה ב למטרה זו.
אונייה זו הפליגה גם כן מרומניה מערי הנמל סולינה וקונסטנצה (ב-19 בפברואר 1941), עצרה לתחנת ביניים בנמל ורנה והגיעה עם כמעט 800 עולים לנמל חיפה.
בין הנוסעים היו גם 70 ניצולים מן האנייה "סלבדור" שטבעה בים השחור ב-12 בדצמבר 1940 ושהועלו באיסטנבול, וכן חלוצים מרומניה ופולין ובראשם אבא ברדיצ'ב.