tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משם נסעו ברכב אחר לכיוון הרצליה בחיפוש אחר מקומות הומי אדם.
משלא מצאו בהרצליה מקום להרוג בו אנשים רבים הם נסעו לתל אביב וגם שם התאכזבו.
במשך כ-4 שעות הם חיפשו יעד לביצוע הפיגוע ולא היו מודעים לכך שבאותו יום חל ליל הסדר, שכן מרבית הישראלים חוגגים את החג בקיום ליל הסדר בביתם.
בדרך סיפר עודה לפתחי ח'טיב כי הוא מכיר את נתניה מאחר שהרבה לעבוד בה בעבודות מזדמנות כשוהה בלתי חוקי, והשניים נסעו לשם.
הם פנו בנתניה לכיוון מערב וירדו מהרכב סמוך למלון "פארק".
המקום, שהמה אנשים שסעדו בליל הסדר, התאים למטרתם.
הפיגוע בוצע ב-27 במרץ 2002, שבו נחוג ליל הסדר ה'תשס"ב.
מלון פארק בנתניה ערך כמדי שנה סדר פסח ל-250 אורחים בחדר האוכל שבקומת הקרקע של המלון.
רוב האורחים היו קשישים שלא יכלו לקיים את הסדר בביתם.
המחבל נכנס למלון סמוך לשעה 19:15 מבלי שנבדק על ידי המאבטח שהיה בכניסה למלון, וחצה את הלובי לכיוון חדר האוכל.
עדי ראייה סיפרו שהמחבל הסתובב בתוך הלובי של המלון כשהוא מחופש לאישה בכך שהוא היה לבוש מעיל שלושת רבעי שחור פתוח, נעל נעלי נשים, וחבש פאה של שיער בלונדיני ארוך, ועל עיניו היו משקפיים צהובים, וידיו בכיסים כאילו הוא מאוד נינוח.
בעיני חלק מהעדים הוא נראה חשוד משום שהיה לבדו, בעוד מרבית האורחים היו עם משפחות.
לאחר שהגיע למרכז האולם שלח ידו למתג ההפעלה והפעיל את המטען.
הפיצוץ היה רב עוצמה וגרם להרס רב בחדר האוכל ובבית המלון, וחלקים מהתקרה האקוסטית קרסו.
19 בני אדם נהרגו במקום ו-160 נפצעו.
מאוחר יותר מתו מפצעיהם אחד עשר אנשים נוספים.
ההרוגה הצעירה ביותר הייתה בת 20 והמבוגרת ביותר בת 90. בפיגוע נרצחו מספר זוגות נשואים, וכמו כן אב ובתו.
כשליש מהנרצחים היו תושבי נתניה.
אחת ההרוגות הייתה יהודייה משוודיה שבאה להתארח בארץ לרגל החג.
11 מהנרצחים היו ניצולי שואה.
מנהיגי העולם גינו את הטבח כאקט טרוריסטי.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, אמר כי "הרציחות האכזריות שנעשות בדם קר חייבות להפסק, אני קורא לך מר יאסר ערפאת ולרשות הפלסטינית לעצור את הרציחות, משום שישנם אנשים במזה"ת שיעדיפו לרצוח מאשר לחיות בשלום".
מזכיר המדינה קולין פאוול אמר כי "זה זמנו של ערפאת לדבר עם עמו".
מזכ"ל האו"ם קופי אנאן אמר שהמתקפה חסרת הלב היא דוגמה מזעזעת במיוחד לטרור, והיא פוגעת באינטרס הפלסטיני.
בישראל נתפס הטבח במלון פארק (שהיה פיגוע ההתאבדות מספר 53 של האינתיפדה השנייה) כשיאו של חודש עקוב מדם, שבו נרצחו למעלה מ-135 ישראלים בפיגועים, ונקרא "מרץ השחור".
בעקבות הפיגוע החליטה ממשלת ישראל על גיוס חירום של 20,000 חיילי מילואים (באמצעות "צו 8") ופתיחת מבצע חומת מגן, שהיה מבצע רחב היקף של צה"ל בשטחי יהודה ושומרון שהתרחש בין 29 במרץ ל-10 במאי 2002. מטרתו העיקרית של המבצע הייתה לפגוע ב"תשתיות הטרור" הפלסטיני ולעצור את גל הפיגועים שהתעצם.
בפועל צה"ל הרס גם את רוב התשתית הארגונית של הרשות הפלסטינית באיו"ש.
במסגרת המבצע גויס סדר כוחות רחב היקף של יחידות חי"ר, שריון והנדסה קרבית במילואים, סדר כח מגויס שלא היה כמוהו מאז תום מבצע שלום הגליל.
המבצע הוכתר בהצלחה וסימן נקודת מפנה באינתיפאדה השנייה, נקודה שלאחריה פחתו מאוד פיגועי הטרור ומספר האבדות הישראלי.
בשנת 2003 מימנה הרשות הפלסטינית טורניר כדורגל בשם "טורניר השהידים של טולכרם בכדורגל - אליפות השהיד עבד אל-באסט עודה".
בסקר שנערך, 71% מהנשאלים הפלסטינים אמרו שזה "דבר טוב" שהטורניר נקרא על שמו של המחבל.
נוסף לכך, שלט רשמי, חגיגי, הוענק למשפחת המחבל עבאס א-סייד, לרגל יום השנה לטבח במלון פארק.
השלט ניתן על ידי עיסא קראקע, השר לענייני אסירים ברשות הפלסטינית, בעת ביקורו בביתם ב-28 במרץ 2011.
על פי ממשלת ישראל הדבר מהווה הפרה בוטה למחויבות הפלסטינית להפסיק את האדרת המחבלים וההסתה לאלימות.
ישראל פעלה ללכידת מתכנני הפיגוע והשותפים להוצאתו אל הפועל.
חלקם נלכדו ונדונו למאסר, וחלקם נהרגו:
קייס עדואן, אחד משני מתכנני הפיגוע הראשיים, נהרג ב-5 באפריל 2002 במהלך מבצע חומת מגן, לאחר שימ"מ, צנחנים ונח"ל צרו על ביתו שבשכם ופרצו אליו, עדואן וחמישה מחבלים נוספים פתחו באש על כוחות הביטחון.
בהמשך הקרב המחבלים נהרגו כולם: צלפי הימ"מ הרגו 2 מחבלים והשאר נהרגו בידי הכוחות שפרצו אל הבית.
בשעות הערב דחפור D9 משוריין הרס את הבית.
המתכנן הראשי השני, עבאס א-סייד, נעצר במאי 2002 והועמד לדין על הפיגועים שביצע.
משפטו נפתח בספטמבר 2003. א-סייד הורשע בספטמבר 2005 ונידון ל-35 מאסרי עולם.
פתחי חטיב, שהורשע בהסעת המחבל, מוהאנד שרים, שהורשע במימון הפעולה והסתרת המתאבד לקראת הפיגוע, מועמר אבו שייח, שהורשע בגיוס המתאבד לחמאס ונאסר יתאימה, שהביא למתאבד את חגורות הנפץ משכם הורשעו יחד באפריל 2003, ונדונו ל-29 מאסרי עולם.
נאסר יתאימה שוחרר במסגרת עסקת שליט, באוקטובר 2011.
מוהנד טאהר, מכין המטען ושותף גם הוא לפיגוע, נהרג בהיתקלות עם לוחמי שייטת 13 ביוני 2003.
עומר ג'באר, ראש החמאס בטולכרם, שהיה מעורב בשליחת המחבל לפיגוע, נעצר בעירו ב-26 במרץ 2008 על ידי חיילי גדוד נחשון.
במרץ 2013 הוא הורשע במעורבות בפיגוע, בכך שקישר בין עבאס א-סייד, לנהג, פתחי חטיב, שהסיע את המחבל ונדון ל-30 שנות מאסר.
מוחמד חַרוויש, שהיה אחראי לשליחת המחבל לפיגוע, נעצר ב-15 בספטמבר 2009 על ידי הימ"מ בטולכרם.
ב-17 בינואר 2025 החליטה ממשלת נתניהו השישית לשחרר את חַרוויש במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
חוסאם בדראן, מפקד הזרוע הצבאית של החמאס בשומרון, נחשב על ידי ישראל לאחד המעורבים בפיגוע כמו גם בפיגועים אחרים.
הוא נעצר באפריל 2002, אך לא הועמד לדין על מעורבות בפיגוע אלא נדון ל-17 שנות מאסר על עבירות קלות יותר.
באוקטובר 2011, במסגרת עסקת שליט, הוא שוחרר מהכלא.
זיד בסיסה שסייע למחבל המתאבד נידון למאסר עולם.
ב-17 בינואר 2025 החליטה ממשלת נתניהו השישית לשחרר את בסיסה במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
ברמת השרון, ששניים ממייסדיה, אליעזר ויהודית קורמן, נספו בפיגוע, הוקמה אנדרטה בשם "הזעקה לשמים", לזכר חללי הפיגוע.
למרגלות האנדרטה מונחות 30 אבנים, לזכר 30 חללי הפיגוע.
בלובי של מלון פארק יש פינת זיכרון קטנה לסמנכ"ל המלון עמירם חממי שנהרג בפיגוע.
הפיגוע במסעדת מקסים היה פיגוע התאבדות שביצע הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ביום שבת, 4 באוקטובר 2003, ב"מסעדת מקסים" בחיפה.
מסעדת מקסים נמצאת במבואות הדרומיים של חיפה, ליד חוף הים.
המסעדה, בבעלות משותפת של יהודים וערבים-נוצרים, מגישה תפריט ים-תיכוני הכולל בשר ודגים.
למסעדה יש קהל סועדים קבועים נרחב, והיא מלאה בעיקר בימי שבת.
שני הצדדים האשימו זה את זה בהפרת ההודנה – ישראל ציינה את הפיגוע בקו 2 בירושלים באותו יום (23 הרוגים, ביניהם 7 ילדים, ו-130 פצועים) ואילו הפלסטינים את חיסולם של מוחמד סידר ב־15 באוגוסט ושל אסמאעיל אבו שנב ב-20 באוגוסט.
בעקבות קריסת ההודנה חידשה ישראל את מדיניות הסיכולים הממוקדים והחלה בסדרת פעולות ממושכת (אוגוסט–נובמבר) בחברון.
הפיגוע תוכנן על ידי הג'יהאד האסלאמי בג'נין.
אמג'ד עבידי הכין את חגורת הנפץ.
סאמי ג'רדאת איתר את הנאדי ג'רדאת, עורכת דין בת 29 מג'נין, שארוסה ואחיה, חברי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, נהרגו כמה חודשים לפני כן בפעולה של צה"ל בג'נין וגייס אותה להשתתף בפיגוע כמחבלת מתאבדת.
כמו כן צילם אותה לפני הפיגוע בסרט וידאו.
ביום שבת, 4 באוקטובר 2003, בשעה 14:10, נכנסה המחבלת למסעדה.
המחבלת עברה את הקו הירוק בברטעה והוסעה על ידי מסיע של שוהים בלתי חוקיים לחדרה ומשם לחיפה, לטענתה כדי לבקר את אביה בבית חולים רמב"ם.
בדרך עצרו המסיע והמחבלת לאכול במסעדה ולאחר סוף הארוחה המתאבדת פוצצה את עצמה בלב המסעדה.
מעוצמת הפיצוץ נרצחו 15 אנשים ונפצעו עשרות סועדים.
מאוחר יותר מתו מפצעיהם 6 אנשים נוספים, ובכך עלה מניין הנרצחים ל-21.
בפיגוע נרצחו בין השאר שתי משפחות בנות 5 נפשות כל אחת שכללו שלושה דורות, לרבות זקנים, ילדים ופעוטות.
גם צוות המסעדה, שכולו היה ערבי-ישראלי, נפגע; 4 מעובדי המסעדה נרצחו, בהם המאבטח ואחד מבעליה.
בפיגוע נפצעו קל גם שלושה מאנשי קבוצת הכדורגל מכבי חיפה.
מסיע המחבלת נעצר בלילה שאחרי הפיגוע.
הוא נדון ל-10 שנות מאסר על גרימת מוות ברשלנות, לאחר שזוכה מהאשמות של ניסיון רצח והריגה, כאשר בית המשפט קיבל את טענתו שלא ידע שמדובר במחבלת.
שני מתכנני הפיגוע, סאמי ג'רדאת ואמג'ד עבידי נשפטו וכל אחד משניהם נידון ל-21 מאסרי עולם.
ב-17 בינואר 2025 החליטה ממשלת נתניהו השישית לשחרר את סאמי ג'רדאת, אחד האחראים לפיגוע ומראשי הג'יהאד האסלאמי בג'נין במסגרת עסקת החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
מנהיגים ברחבי העולם, בהם נשיא ארצות הברית, גינו את הפיגוע.
הנשיא האמריקאי דאז, ג'ורג' ווקר בוש, כינה את הפיגוע "אקט מרושע של טרוריזם" והדגיש שמדובר במעשה מתועב שכוון כנגד משפחות שבסך הכול ביקשו לאכול ולנפוש בשבת.
גורמים במערכת הביטחון בישראל אמרו שהפיגוע בוצע תחת הכוונה סורית, ושההוראה ניתנה ממטה הג'יהאד האיסלאמי בדמשק.
בתגובה, מטוסי חיל האוויר הישראלי הפציצו מחנה אימונים של מחבלים בעין-צאחב.
כתוצאה מכך הורה בשאר אל-אסד להנהגת ארגון חמאס בסוריה, ובכלל זה ח'אלד משעל, לעזוב את סוריה.
לאחר הפיגוע הגישו חלק מהפצועים ובני משפחה של נרצחי הפיגוע תביעה משפטית שהתבררה בבית המשפט המחוזי בחיפה בתיק 57066-01-16 נגד הרשות הפלסטינית, אש"ף, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ושותפים לפיגוע.
השופטת פסקה פיצוי של כ-90 מיליון ש"ח לטובת המשפחות שנפגעו.
בסמוך למקום הפיגוע, ליד המסעדה, הוקמה אנדרטה הצופה אל הים, ועליה חקוקים שמות הנספים.
האנדרטה נחנכה ב-2007 ועפר שטייר שאיבד את בנו בפיגוע הסביר:
ב-2005 פרסם העיתון אל-איאם שירי הלל לזכרה של המחבלת הנאדי ג'רדאת.
ב-13 באוקטובר 2012 העבירה משלחת של ארגון מצרי בשם "איגוד עורכי הדין הערבים" למשפחתה של ג'רדאת את העיטור הגבוה ביותר על ביצוע הפיגוע, לציון גאוות עורכי הדין הערבים על הפיגוע.
בראיון ב-8 באוקטובר 2019 בערוץ אל-קדס אל-יום שיבחו בני משפחתה של המחבלת את הפעולה.
בינואר 2004 עמד הפיגוע בלב של תקרית דיפלומטית-אמנותית בין ישראל לשוודיה בעקבות מיצב אמנותי של האמן הישראלי לשעבר, דרור פיילר ושל רעייתו גונילה חולד-פיילר, שהוצג במוזיאון ההיסטורי הלאומי בסטוקהולם בתערוכה "עושים שינוי", שליוותה כינוס בינלאומי בנושא מניעת רצח עם.
ביצירה, שנקראה "שלגיה ושגעון האמת", צפה סירה ועליה תמונת המחבלת בתוך בריכה מלאה בנוזל אדום, בליווי מוזיקה, וטקסט המשלב מעין אגדה על שלגיה עם סיפור הפיגוע, ממניעיה של המחבלת לנקמה על מות אחיה וארוסה, דרך ביצוע הפיגוע, ועד אזכור הנרצחים הישראלים.
שגריר ישראל בשוודיה, צבי מזאל, זעם על המיצג ופגע בו פיזית (על ידי ניתוק החשמל, והשלכת זרקור לבריכה) בטענה שהוא מפאר את הטרור ופוגע במשפחות השכולות.
במיוחד הוא הביע את זעמו על הופעת המיצב דווקא בהקשר של מניעת רצח עם.
ממשלת ישראל ואריאל שרון בראשה גיבתה את השגריר והוא זכה לתמיכה רבה בקרב הציבור הישראלי והמשפחות השכולות.
לעומת זאת, עוררה החבלה ביקורת בשל הפגיעה בחופש הביטוי ובחופש האמנותי על ידי נציג רשמי של מדינת ישראל.
הפיגוע במסגד אל-עסכריה היה פיגוע טרור שהתרחש ב-22 בפברואר 2006 במסגד אל-עסכריה, הנמצא בעיר סאמרא שבעיראק, כ-100 קילומטרים צפון-מערבית לבגדאד.
הסברה היא שהפיגוע במסגד, שנחשב לאחד מהאתרים הקדושים ביותר לאסלאם השיעי, בוצע על ידי ארגון "אל-קאעדה בעיראק" הסוני.
על אף שאיש לא נפגע מהפיצוצים, המבנה ניזוק באופן קשה.
להתקפת הטרור קדמה מתיחות ארוכה מאוד בין השיעים לסונים בעיראק ובכלל, וכן המתח שנוצר כתוצאה משליטת ארצות הברית בעיראק בעקבות מלחמת עיראק.
ב-22 בפברואר 2006, ב-6:44 לפי השעון המקומי, אירעו הפיצוצים שהרסו את הכיפה המוזהבת של המסגד וגרמו לנזקים כבדים.
כמה גברים שלבשו מדי צבא נכנסו מוקדם יותר למסגד, אזקו את השוטרים והניחו את המטענים.
שתי פצצות הופעלו על ידי חמישה עד שבעה אנשים שהתלבשו כאנשי כוחות מיוחדים עיראקיים, שנכנסו למסגד במהלך הבוקר.
בפיגוע עצמו לא היו נפגעים, אך הקיר הצפוני של המבנה ניזוק, מה שגרם לקריסת הכיפה ולהרס של שלושה רבעים מהמסגד כתוצאה מכך.
מיד לאחר הפיגוע, כוחות ביטחון עיראקיים וכוחות מצבא ארצות הברית סרקו את האזור בחיפוש אחר חשודים וחמישה קציני משטרה שהיו אחראים על הגנת המתחם נלקחו למעצר.
תיקון הכיפה הסתיים באפריל 2009 והמסגד נפתח מחדש למתפללים ולמבקרים.
אף אחד מארגוני הטרור לא קיבל על עצמו את האחריות להתקפת הטרור.
אבו קודאמה הודה כי השתתף בתקיפת המסגד וסיפר בצורה מפורטת כיצד הפיגוע יצא לפועל.
א-רביעי אמר אז כי כוחות הביטחון לא הצליחו לשים את ידם על מתכנן הפיגוע במסגד אל-עסכריה, היית'ם אל-בדרי.
במהלך מסיבת עיתונאים שכינס נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש במהלך חודש אוגוסט טען כי "זה די ברור – על כך לפחות הראיות מצביעות – כי הפיגוע במסגד היה תוכנית של אל-קאעידה, הכל במטרה ליצור אלימות עדתית".
לפני מותו, ציין מנהיג "אל-קאעידה בעיראק", אבו מוסעב א-זרקאווי, כי אחת ממטרותיו היא להצית מלחמת אזרחים בין סונים לבין שיעים בעיראק.
אל-בדרי חוסל בתקיפה אווירית ב-2 באוגוסט 2007.
נשיא איראן דאז, מחמוד אחמדינז'אד, האשים את ארצות הברית ואת ישראל בפיגוע.
הוא טען כי "מעשים אכזריים אלו בוצעו על ידי חבורה של ציונים וכוחות שכשלו אל מול ההיגיון והצדק האסלאמיים".
הוא הזהיר כי ארצות הברית "לא תינצל מזעמן ומכוחן של המדינות המחפשות צדק" בביצוע פיגועים כמו זה שאירע במסגד אל-עסכריה.
מזכ"ל החזבאללה, חסן נסראללה, חזר בנאום בביירות, בירת לבנון, על דבריו של אחמדינז'אד והאשים את ארצות הברית בפיצוץ המסגד במטרה ליצור מתיחות בין סונים לשיעים במזרח התיכון.
כתוצאה מהפיגוע, החלו גלי אלימות גדולים מאוד בעיראק.
לפי הממשלה העיראקית, נכון ל-23 בפברואר 2006, 168 מסגדים סוניים הותקפו, התפוצצו או נפגעו עקב פגיעה מכוונת של שיעים שביקשו נקמה.
לפי הממשלה, נרצחו גם עשרה אימאמים ועוד חמישה עשר נחטפו מאז הפיגוע.
בנוסף, כומר אחד נחטף ונרצח.
בעקבות המתחים הקודמים בין סונים לשיעים, התעורר חשש שהמצב בעיראק יידרדר עד כדי מלחמת אזרחים בין הפלגים הסונים והשיעים.
בניסיון להרגיע את הרוחות, הכריז מנהיג השיעים בעיראק, האייתוללה עלי סיסתאני, על שבעה ימי אבל וקרא לקיים הפגנות מחאה, אך ללא אלימות.
ראש ממשלת עיראק, איברהים אל-ג'עפרי, הכריז על שלושה ימי אבל וקבע כי זוהי התקפה על כל המוסלמים באשר הם.
למרות זאת, הקריאות להרגעה לא עזרו, ואלפי שיעים יצאו להפגנות אלימות בכל רחבי עיראק, ובפרט בסאמרא, מנופפים בשלטים בגנות הסונים והאמריקאים וקוראים לנקמה.
בנג'ף נסגרו חנויות רבות, ורבים התגודדו להפגנה גדולה.
ברחבי עיראק דווח על תקיפות סונים בידי שיעים, ושלושה סונים נרצחו.
ביום שלאחר הפיגוע כ-60 מסגדים הותקפו על ידי מאמינים שיעים, מתוכם 50 בבגדאד.
כשלושה מסגדים נהרסו עד היסוד.
בימים הבאים, נהרסו בעיראק עוד מסגדים רבים.
ברחבי עיראק התקבלו דיווחים על בריחת סונים כתוצאה מפרעות שמבצעים השיעים בהם.
בסך הכול, נרצחו כ-500 אנשים בפרעות ובמהומות שלאחר הפיגוע.
תושבים עיראקים החלו לאגור מזון כהכנה למהומות אפשריות ולמצב שבו לא יהיה ניתן לצאת אל הרחובות.
שלושה עיתונאים מוסלמים-סונים מרשת אלג'זירה נחטפו ונרצחו לאחר מכן, ועשרות אנשים מתו כתוצאה מאלימות המשטרה העיראקית וכוחות צבא ארצות הברית שניסו לדכא את ההפגנות.
ארצות הברית החליטה להטיל עוצר לילה בעיר שבה עומד המסגד, ולאחר מכן גם בבגדאד עצמה, כדי למנוע את המשך המהומות, אולם ללא הצלחה יתרה.
בעיר בצרה, אחד עשר גברים חמושים לבושים במדי משטרה חטפו 11 גברים סונים, כמה מהם ממוצא סעודי ומצרי, מבית הסוהר המקומי.
מאוחר יותר, נמצאו הגברים מתים וככל הנראה הם עונו.
הפוליטיקאי העיראקי-כורדי ג'לאל טלאבני אמר כי עיראק נמצאת על סף מלחמת אזרחים.
בהמשך, חבורות שיעים חמושות החלו לירות בעוברים ושבים במקומות רבים.
ב-23 בפברואר, יום לאחר הפיגוע, חבורת חמושים רצחה 43 סונים והשליכה את גופותיהם לנהר.
בהמשך, ב-24 בפברואר, יום שישי, המצב בעיר הבירה בגדאד היה רגוע יותר והמהומות שככו מעט, אולם בהמשך נערכו מספר קרבות ירי בין מיליציות חמושות בעיר, ואף נחטפו מספר ילדים של איש סוני בעל מעמד.
ב-25 בפברואר החלו מיליציות אלימות לפעול בבגדאד למרות עוצר היום, וטבחו בכעשרה אנשים, כולל התקפה על הלוויה של אחד העיתונאים שנרצחו.
בעקבות כך, הוחמר העוצר לרוב שעות היום ואף נאסרה תנועת מכוניות בעיר.
ב-26 בפברואר המשיכו האלימות והמהומות ביתר שאת.
ביום זה, יותר מ-100 איש נרצחו בפרעות, וזאת למרות פעולות צבא ארצות הברית והממשלה העיראקית להרגעת הרוחות, ולמרות העוצר.
התקבלו דיווחים מרחבי עיראק, ובעיקר בבגדאד ופרבריה, על בריחה של סונים למקומות מסתור בשל האיומים על חייהם.
מנהיגים סונים רבים ירדו למחתרת והסתתרו בבתי ספר ובמקומות מסתור ארעיים אחרים.
בסוף יום זה, התפוצץ מטען חבלה באוטובוס.
חמישה אנשים נרצחו ושלושה נפצעו.
בימים הבאים נמשכו המהומות ברחבי עיראק והאלימות גברה.
ממשלת עיראק אמרה כי אם המהומות לא ישככו, היא תפעל בכוח רב הרבה יותר, ולא תהסס להשתמש בכלים צבאיים רציניים הרבה יותר כנגד הפורעים, ואף בטנקים.
ב-3 במרץ נהרגו כ-25 בני אדם בידי חוליה חמושה בעיירה חרוואן, הנמצאת דרום-מזרחית לבגדאד.
ראש ממשלת עיראק אבראהים אל-ג'עפרי האיץ בעם העיראקי להישאר מאוחד ושוחר שלום, באומרו כי מתקפת הטרור הייתה מבצע אלים ומלא הסתה.
בעקבות האירוע, הוא גם הצהיר על שלושה ימי אבל לאומיים בעיראק.
בעקבות ההתקפה, נפסקו שיחות המשא ומתן בין שיעים לפלגים סונים בעיראק באשר לצירופם לממשלה, והחל מעין חרם על סונים.
סונים רבים מחו על הפרעות שביצעו בהם שיעים בכל רחבי עיראק ועל עשרות המסגדים שהועלו באש בשל הפיגוע.
למרות החרם והריחוק בין הסונים לשיעים, נשיא עיראק ג'לאל טלאבאני דחף לקיום פגישות בין אנשי דת סונים ושיעים בניסיון למנוע את הידרדרותה של עיראק למלחמת אזרחים.
שר ההגנה העיראקי, סעדון א-דוליימי, התריע מפני סכנת מלחמת אזרחים בעיראק, ואמר כי עיראק לא תחשוש לשלוח טנקים וכוחות צבא גדולים כדי לדכא את המפגינים ולהשליט ביטחון בעיראק כולה.
בריטניה כינתה את הפיגוע "מעשה נפשע וחילול הקודש", ודחקה בעיראקים לרסן את עצמם ולא לצאת לפעולות תגמול.
טוני בלייר אף אמר כי בריטניה תתרום ותסייע לבניית המסגד מחדש.
נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, גינה גם הוא את הפיגוע ואמר כי היה זה מעשה נפשע שמטרתו להוביל למלחמת אזרחים.
פיגוע ההתאבדות במסעדת סבארו התרחש בצהרי יום חמישי ב-9 באוגוסט 2001, כ' באב תשס"א, בלב ירושלים, כשמחבל מתאבד פלסטיני פוצץ מטען חבלה שנשא במסעדת סבארו שברחוב יפו (צומת האיקסים).
בפיגוע נרצחו 16 ישראלים, (8 מתוכם ילדים) וכ-140 נפצעו, והוא אחד הפיגועים הקטלניים ביותר של האינתיפאדה השנייה.
הפיגוע בוצע על ידי חמאס.
באותם הימים של האינתיפדה השנייה אזרחי ישראל ספגו רצף של פיגועים והכוננות הביטחונית בישראל הייתה גבוהה.
החמאס מצדו עשה מאמצים ניכרים לבצע פיגוע גדול בתחומי ישראל.
יום לפני הפיגוע, שבוצע על ידי תשתית החמאס בצפון השומרון, נהרג פעיל חמאס שפוצץ מכונית ממולכדת במחסום צה"ל ממזרח לשכם, אשר גם הוא היה בדרכו לפיגוע בתחומי הקו הירוק.
ההתראות לפיגוע הגיעו ארבעה שבועות קודם.
במהלך תקופה זו כוחות גדולים של צבא ומשטרה היו פרושים במוקדים חמים במערך מעובה, אך לא הצליחו למנוע את הפיגוע.
המחבל המתאבד היה עז א-דין אל-מסרי (24) מהכפר אל-עקבה שמדרום-מזרח לג'נין, פעיל חמאס, בן לבעל מסעדה מצליחה ולמשפחה עשירה בעלת קרקעות רבות.
את המתאבד גייס מוחמד דגלס, והוא הובל למקום על ידי אחלאם תמימי (20), סטודנטית באוניברסיטת ביר זית ועיתונאית במשרה חלקית שהתגוררה ברמאללה.
תמימי, בעלת אזרחות ירדנית, עסקה גם באיסוף המודיעין לקראת הפיגוע יחד עם חברה לחוליה, דגלס, והתחפשה לתיירת יהודייה.
תמימי ודגלס החלו לפעול יחדיו לצורך ביצוע פיגועים.
בין היתר הניחה ביולי 2001 מטען חבלה בסופרמרקט ברחוב קינג ג'ורג' בירושלים.
תמימי רגזה בשל כישלון ניסיון הפיגוע והודיעה לשותפה דגלס כי מעתה יש "לבדוק את כל המטענים מראש", כדי שהפגיעה בנפש תהיה ודאית.
חוסאם בדראן, מפקד הזרוע הצבאית של החמאס בשומרון, היה אף הוא מעורב בתכנון הפיגוע.
תכנון הפיגוע וייצור המטען נעשה על ידי עבדאללה ברגותי, פעיל בכיר בגדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס.
המטען, אשר הוטמן בתוך גיטרה, שקל בין 5 ל-10 קילוגרם והכיל מסמרים, ברגים ואומים רבים (אשר נפוצים לכל עבר בעת הפיצוץ וגורמים לפגיעות בנפש גדולות יותר).
מסעדת סבארו נמצאה ברחוב קינג ג'ורג' פינת רחוב יפו (צומת האיקסים) בלב המרכז המסחרי בירושלים.
המחבל נכנס למסעדה דקות לפני השעה שתיים בצהריים, כשהוא מנצל את שעת העומס כשהיא צפופה בלקוחות, והרחוב מלא בהולכי רגל.
על פי עד ראייה, המחבל נכנס לבוש בחולצה לבנה, הביט בתפריט ושאל את המוכר כמה זמן ייקח לו להכין ספגטי.
בזמן שהמוכר ענה לו, הכניס ידו לתיק והפעיל את הפצצה.
תוצאות הפיגוע היו קשות, 16 נרצחו (8 מתוכם ילדים) וכ־140 נפצעו.
בפיצוץ, המבנה בירושלים בו שכנה מסעדת סבארו נהרס כליל, חלונות הראווה הגדולים הועפו, חלקם בשלמותם, לעבר הכביש וציוד רב הועף מהמסעדה אל הרחוב.
כתוצאה מהפיצוץ נפלה גם תקרת המסעדה, מסוג תקרת רביץ, על הנפגעים.
כוחות גדולים של משטרה, הצלה ישראל, זק"א ומגן דוד אדום הגיעו למקום תוך רגעים ספורים ופינו הנפגעים לארבעת בתי החולים בירושלים: הדסה עין כרם, הדסה הר הצופים, ביקור חולים ושערי צדק.
בין הרוגי הפיגוע היו חמישה בני משפחה אחת, משפחת סחיווסחורדר (אבי המשפחה מרדכי, רעייתו, ושלושה מילדיהם.
שני ילדים נוספים מהמשפחה נפצעו קשה).
חנה טובה פיינר-נחנברג נפצעה באורח קשה בפיגוע ושקעה בתרדמת.
פטירתה נקבעה בבית החולים איכילוב ב-31 במאי 2023, קרוב ל-22 שנה לאחר הפיגוע.
בתגובה לפיגוע, משטרת ירושלים סגרה את האוריינט האוס יום למחרת הפיגוע, וכן תשעה מבנים פלסטיניים אחרים.
כמו כן צה"ל השתלט על מפקדות פוליטיות וצבאיות פלסטיניות שבאבו דיס כבר מוקדם בבוקר שישי שלמחרת.
יאסר ערפאת גינה את הפיגוע, אך למרות הגינוי פרצו חגיגות ברצועת עזה שכללו חלוקת ממתקים והאדרת המחבלים.
על פי מערכת הביטחון הישראלית, לרשות הפלסטינית אחריות ישירה לפיגוע.
ערפאת גם החליט שלא לבצע מעצרים, אף לאחר שהועברו שמות של מתכנני הפיגועים מהחמאס לידי הרשות.
במהלך השנים שלאחר הפיגוע, התקשורת הפלסטינית חילקה כבוד ושבחים למבצעי הפיגוע, דגלס ותמימי.
החמאס הילל את הפיגוע והצהיר כי "הפעולה בסבארו פתחה דף חדש בספרי הגבורה".
משפחת המחבל המתאבד גם הביעה "שמחה וגאווה" לפיגוע הבן.
ב-23 בספטמבר 2001, לציון שנה לאינתיפאדה השנייה, סטודנטים באוניברסיטת א-נג'אח בשכם פתחו תערוכה חגיגית, שכללה שיחזור של הזוועה בפיגוע ההתאבדות שבמסעדת סבארו.
בכניסה לחדר התערוכה, דגל ישראל ודגל ארצות הברית שימשו כמחצלת, ושלט של סבארו התנוסס למעלה.
בתוך החדר התערוכה כללה פיזור משולשי פיצה וחלקי גופות הנרצחים ברחבי החדר.
הטרוריסטים שעמדו מאחורי הפיגוע קיבלו עד ליולי 2019, 910,823 דולר מהרשות הפלסטינית, כך על פי דיווח של מבט לתקשורת הפלסטינית.
נשיאות האיחוד האירופי, המזכירות הכללית של האו"ם, וכן נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, פרסמו גינויים נגד הפיגוע.
ב-24 בפברואר 2002, ביקרה הסנטורית הילרי קלינטון יחד עם ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט באתר הפיגוע.
בביקור אמרה קלינטון כי ערפאת הוא האחראי לטרור והאחראי לכישלון שיחות השלום עם ממשלת ברק בוועידת קמפ דייוויד (2000).
היא גם ביקרה פצועים מהפיגוע שעדיין החלימו בבית החולים הדסה.
מוחמד דגלס ואיל מוחמד – מחבל מהכפר בורקא.
נעצר ב-4 בספטמבר 2001 על השתתפותו בתכנון ובביצוע הפיגוע.
במשפטו טען כי הוא מצטער שלא הצליח לרצוח מספר גדול יותר של יהודים.
הורשע בגרימת מוות בכוונה, קשר לגרימת מוות, ועוד.
נגזרו עליו 15 מאסרי עולם.
ב-18 באוקטובר 2011 שוחרר במסגרת השלב הראשון של עסקת שליט.
אחלם תמימי עארף אחמד – נעצרה ב-14 בספטמבר 2001 על השתתפותה בתכנון ובביצוע.
באוקטובר 2003 נגזרו 16 מאסרי עולם על תמימי.
תמימי הפכה לגיבורת הסרט הישראלי "הביטחוניים" שצולם בבתי הכלא בו מוחזקים הרוצחים של פת"ח וחמאס.
לעיתון הניו יורק טיימס אמרה הרוצחת: "איני מצטערת על מה שעשיתי.
אנחנו נשתחרר מן הכיבוש ואחר כך אשתחרר מן הכלא".
ב-18 באוקטובר 2011 שוחררה תמימי לירדן במסגרת השלב הראשון של עסקת שליט.
אחלם תמימי זכתה לכבוד והערצה בחברה הפלסטינית, וניתנה לה משרת הנחיית תוכנית טלוויזיה המשבחת את המחבלים וקוראת לביצוע פיגועים וחטיפות.
נמצאת ברשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI החל מ-14 במרץ 2017.
חוסאם בדראן עטאף עלי – נעצר ב-18 באפריל 2002 על מעורבות בפיגוע בדולפינריום, בפיגוע במסעדת סבארו, בפיגוע במלון פארק, בפיגוע במסעדת מצה ועוד.
הוא לא הורשע בעבירות אלה, אלא בעבירות קלות יותר, כחברות בארגון בלתי חוקי, ונדון ל-17 שנות מאסר.
ב-18 באוקטובר 2011 שוחרר בדראן במסגרת השלב הראשון של עסקת שליט.
עבדאללה ברגותי נעצר במרץ 2003, וב-30 בנובמבר 2004 נגזרו עליו 67 מאסרי עולם.
ברגותי היה המהנדס והמרכיב של מטעני החבלה בפיגועים בסבארו, בקפה מומנט ועוד רבים.
ב-2014 הועברו שרידי גופתו של המחבל המתאבד לידי הרשות הפלסטינית.
הפיגוע במלון סבוי היה פעולת טרור שביצעו שמונה מחבלים מארגון הפת"ח בתל אביב בלילה שבין 5 ו-6 במרץ 1975. מטרת המחבלים הייתה תפיסת בני ערובה שישוחררו בתמורה לשחרור מחבלים.
בפעולה נרצחו 7 אזרחים זרים ואזרח ישראלי אחד, נהרגו שלושה חיילי צה"ל ושבעה מהמחבלים.
הפיגוע תוכנן על ידי אבו ג'יהאד כפיגוע מיקוח לשם שחרור מחבלים פלסטינים שהיו כלואים בישראל וכנקמה על מבצע אביב נעורים, שבו נהרגו שלושה מבכירי אש"ף.
על פי התכנון המקורי, הייתה הפעולה אמורה להתבצע בנהריה, כחודשיים מוקדם יותר, אולם החוליות שניסו לבצע אותה לא הצליחו לאתר את העיר מן הים והביצוע בוטל.
לאחר מכן המחבלים תכננו להשתלט על מועדון נוער בשכונת מנשייה בתל אביב ועל בית האופרה.
תוכנית הגיבוי הייתה להשתלט על מבנה מאוכלס כלשהו.
המחבלים הונחו לבקש את שחרורם של אסירים והטסתם לסוריה.
במקרה של סירוב ישראלי הונחו המחבלים להרוג את בני הערובה ולהתאבד.
ואם יתפס מי מהם בשבי הונחו למסור לישראלים שהגיעו ממצרים.
זאת במטרה לפגוע במשא ומתן על הסכמי הביניים בין ישראל למצרים.
המחבלים הפליגו בספינת אם קטנה שיצאה מלבנון.
כאשר הגיעו לאזור שממערב לתל אביב ירדו מספינת האם בשתי סירות גומי והפליגו בהן לכיוון תל אביב.
בשעה 23:15 בערך נחתה חוליית מחבלים בחוף תל אביב.
סיור משטרה שגרתי שחלף במקום הבחין בדמויות המחבלים ופתח לעברם באש שגרמה לפיצוץ אחת הסירות שהייתה עמוסה באמצעי לחימה.
המחבלים רצו אל השטח הבנוי, בסמוך לקרן הרחובות הרברט סמואל-יונה הנביא תוך שהם משאירים בסירות חלק גדול מאמצעי הלחימה.
המחבלים חצו את רחוב הרברט סמואל תוך ירי מנשק קל על כלי רכב חולפים והשליכו רימוני יד.
לאחר שהגיעו לצידו המזרחי של הרחוב ניסו לפרוץ לתוך בית הקולנוע "סינמה 1" באמצעות ירי צרורות על הדלת.
משלא הצליחו, המשיכו דרומה לאורך הרחוב כשהם תופסים בדרכם עוברי אורח כבני ערובה.
המחבלים פנו מזרחה לרחוב גאולה ופרצו למלון סבוי הסמוך שהיה מבנה בן שלוש קומות.
המחבלים הרגו את פקיד הקבלה של המלון, השליכו את בני הערובה שתפסו קודם לכן ואספו את אורחי המלון כבני ערובה והובילו אותם לקומה העליונה.
טוראי משה דויטשמן, חייל גולני ששהה בחופשה בביתו, שמע את היריות מכיוון המלון ורץ אליו עם נשקו האישי.
דויטשמן נתקל במחבלים שהתכוונו לצאת מהמלון ליעד אחר ונפצע בקרב היריות שהתפתח.
מאוחר יותר מת מפצעיו ועל פעולתו הוענק לו עיטור המופת.
המחבלים התמקמו בקומה העליונה של המלון, ריכזו את עשרת בני הערובה בחדר אחד בסמוך אליהם ומלכדו את החדר.
בשעה 01:00 בערך הגיע לאזור המלון כוח של סיירת מטכ"ל.
המחבלים איימו להרוג את בני הערובה אם לא תשחרר ישראל 20 מחבלים ובהם הארכיבישוף הילריון קפוצ'י ותספק מטוס לשם כך בתוך ארבע שעות.
את המשא ומתן עם כוחות הביטחון ניהלו המחבלים באמצעות כוכבה לוי, אחת מבנות הערובה ששימשה כמתווכת משום שידעה ערבית.
במהלך התיווך, שנמשך מעל שעתיים וחצי, סיפקה לוי לכוחות הביטחון בצורה סמויה מידע מפורט על המחבלים ובני הערובה.
בשלב מסוים, לבקשתה של כוכבה לוי, הסכימו המחבלים כמחוה להוציא אזרח גרמני בן 60 ששכב פצוע קשה וקטוע רגל בכניסת המלון.
לוי התנדבה לגרור בעצמה את הפצוע הכבד, ובשעה 04:15 הוציאה אותו אל הרחוב ומסרה אותו לשני אזרחים, ובמקום לברוח בעצמה – בחרה לשוב בחזרה אל שאר בני הערובה, כפי שהבטיחה לחוטפים.
בשעה 05:15 לערך פרצו למלון ארבע חוליות מכוח סיירת מטכ"ל אל המלון, בפיקודם של עמירם לוין, נחמיה תמרי, עמר בר-לב ואלון ש'.
עם הפריצה הפעילו המחבלים את חומר הנפץ בחדר שבו הוחזקו בני הערובה.
מעוצמת הפיצוץ נהרס חלק מהקומה העליונה של המלון ונהרגו כל שבעת בני הערובה שהיו בחדר.
בהשתלטות המחלצים נהרגו שבעה מהמחבלים ונתפס מחבל אחד.
שלושה בני ערובה נותרו בחיים, בהם כוכבה לוי שלא הייתה בחדר הממולכד ועם הישמע הירייה הראשונה השתטחה מתחת למיטה והמתינה עד שוך האש.
שניים מלוחמי הכוח הפורץ נהרגו, אל"ם עוזי יאירי, מח"ט הצנחנים לשעבר (וקודם לכן מפקד סיירת מטכ"ל) שהצטרף אל הכוח, וסמל , לוחם סיירת מטכ"ל.
הסירות הורדו במרחק רב מהחוף ולא התגלו על ידי תצפיות חיל הים.
מפקדת חיל הים הוזעקה על ידי משטרת תל אביב בתחילת האירוע.
סא"ל מיכה רם נשלח לחוף לבדוק את הסירות.
לדרישת המפקד התורן הוזנק מטוס הרקולס עם קצין ימי כצופה, שגילה אונייה קטנה במרחק רב מהחוף.
ספינות שייטת ספינות הטילים אח"י געש (סער 3) ואח"י מזנק (סער 2) בפיקוד אלי רהב שהיו באימון הופנו אל הנקודה ולכדו את האונייה שממנה הורדו סירות המחבלים, מספר שעות לאחר תחילת הפיגוע, כ-70 מייל מערבית לחדרה, וצוותה נאסר.
שניים מאנשי הצוות שהיו מצרים, שוחררו, אחד נדון לעונש מאסר עולם ושלושה אחרים נדונו ל-5 עד 10 שנות מאסר.
המחבל היחיד שנתפס חי, מוסא ג'ומעא, הועמד לדין בבית משפט צבאי ונדון למוות, גזר דין שהומתק לאחר מכן למאסר עולם.
אחד מאורחי המלון שנהרגו היה מהנדס גרמני בשם יוהאנס גסאן, מומחה לעיבוד שבבי שלקח חלק בפיתוח טנק המרכבה.
מותו פגע בקצב הפיתוח של הטנק.
לאחר הפיגוע נהרס המלון ובמקומו נבנה מלון חדש באותו שם שנפתח בשנת 1987. בחזיתו נקבע שלט זיכרון שעליו הוטבעו שמות הנרצחים.
ב-31 במאי 2012 הועברו גופות המחבלים על ידי ישראל לרשות הפלסטינית.
בעקבות החזרת הגופות, עיריית רמאללה החליטה להקים אתר הנצחה למחבלים.
בשנת 2022 נוצר הסרט התיעודי "סבוי" בבימויה של זהר וגנר, ששודר בערוץ כאן 11, המציג את הפיגוע ואת גבורתה של כוכבה לוי, אותה מגלמת בסרט השחקנית דאנה איבגי.
הפיגוע במייק'ס פלייס היה פיגוע התאבדות שאירע בכניסה לפאב "מייק'ס פלייס" שבטיילת על חוף תל אביב ב-30 באפריל 2003. הפיגוע תוכנן כ"מגה פיגוע" על ידי ארגוני טרור פלסטיניים והוצא לפועל על ידי שני בריטים מוסלמים ממוצא פקיסטני.
המחבל הראשון פוצץ עצמו בכניסה לאחר שהמאבטח מנע ממנו כניסה והמחבל השני נמלט מהזירה.
3 בני אדם נהרגו בפיגוע ולמעלה מ-50 נפצעו.
ארגוני הטרור חמאס וגדודי חללי אל-אקצא נטלו אחריות משותפת לפיגוע.
מאוחר יותר שוחררה הקלטת וידאו מטעם החמאס של המחבלים במדים ונשק תחת דגל חמאס.
הפיגוע תוכנן כ"פיגוע איכות" וכ"פיגוע המוני" ובוצע על רקע פרסום תוכנית מפת הדרכים לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
תוכנית אותה הציג נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן בנאומו ב־24 ביוני 2002.
הבחירה ב"מייק'ס פלייס" נבעה ממספר סיבות: הן ממיקומו – בשכנות למבנה שגרירות ארצות הברית, הן בגלל ריבוי האזרחים הזרים שבו והן בגלל היותו פופולרי ועמוס באנשים.
הכוונה הייתה להשתמש בשני מחבלים מתאבדים ממוצא בריטי עם חומר נפץ פלסטי תקני.
השימוש באזרחים זרים נועד להערים קשיים על מנגנוני הביטחון הישראליים לגילוי החוליה, שימוש בשני מחבלים להגדלת מספר הנפגעים וחומר נפץ פלסטי תקני כדי להקשות על גילויו ואיתות על יכולותיו של הארגון השולח.
ביום האירוע בשעה 00:45 הגיעו אסיף מוחמד חניף, ועומר חאן שריף, שני מחבלים מתאבדים בריטים ממוצא פקיסטני אל המועדון.
אסיף מוחמד חניף ניסה להיכנס אל המועדון אך עורר את חשדו של אבי טביב המאבטח שסירב להכניסו אל המועדון.
לאחר ויכוח קצר בו הבין המחבל כי המאבטח מתעקש על אי כניסתו, זז מעט הצידה כדי לחשב את צעדיו, כשבאותו הזמן דומיניק הס שעבדה במקום ניגשה לשוחח עם המאבטח.
המחבל שחשב כי אבי המאבטח אינו משגיח על מעשיו ניסה לפרוץ פנימה אל המועדון.
אבי חסם את דרכו של המחבל ודחף אותו מדלת הכניסה לעבר הכביש.
תוך כדי המאבק עם המאבטח מחוץ למועדון המחבל פוצץ עצמו על המאבטח.
ינאי וייס, בן 47, נשוי ואב לשני ילדים, מוזיקאי ואיש מחשבים שהנחה את הערבים המוזיקליים בפאב.
קרוליין דומיניק הס, בת 29, עולה חדשה מצרפת שעבדה במקום כברמנית ובאותו הערב החליפה מלצרית שלא יכלה לעבוד.
רן ברון, בן 22, בנה של השופטת ענת ברון, צעיר שהגיע לערב המוזיקלי בפאב.
אבי טביב המאבטח בתחילה הוגדר כהרוג ואחר כך התברר כי נפצע אנושות אך שרד את הפיצוץ.
המחבל הנוסף נשא על גופו חגורת נפץ, אך זו לא התפוצצה.
נראה שהנפץ התפוצץ אך חומר הנפץ העיקרי לא הופעל.
מחבל זה, שייתכן כי נפגע, השליך את החגורה באחד מפחי האשפה ונמלט רגלית דרומה.
הוא הגיע למלון דייוויד אינטרקונטיננטל, ונאבק עם המאבטח בכניסה אליו, אולי בניסיון לחטוף את תעודת הזהות שלו, אך הדבר לא עלה בידיו.
גופתו של המחבל נפלטה אל חוף העיר ב-12 במאי 2003, וזוהתה ב-19 במאי 2003. לא ברור כיצד מצא את מותו.
המועדון נפתח מחדש לאחר כשבוע.
אבי טביב, המאבטח שמנע אסון כבד יותר ונפצע אנושות בפיגוע, התאושש במהירות יחסית והוגדר כ"נס רפואי", ואף חזר לעבוד כמאבטח במועדון לאחר כחצי שנה.
לאירוע קדמה התרעה לא ממוקדת, אך כוחות הביטחון לא הצליחו למנוע את כניסתם של המחבלים מרצועת עזה לישראל ב-29 באפריל 2003, ואת הגעתם לתל אביב.
בחדר המלון בו שהו השניים לפני הפיגוע התגלו חגורה אלסטית, חומר נפץ ומפת העיר שבה סומנו מספר מקומות הומי אדם ובהם מועדון מייק'ס פלייס.
שני המחבלים הגיעו לישראל מירדן דרך מעבר גשר אלנבי ב-12 באפריל 2003. הם שהו בגדה המערבית, ברצועת עזה ובירושלים, ולנו בתל אביב גם ב-21 באפריל.
הם השתתפו בטקס האזכרה לרייצ'ל קורי, ונפגשו עם פעילי תנועת הסולידריות הבינלאומית, גורמים ברשות הפלסטינית ועם עיתונאים זרים, וזכו לסיוע מהם.
השניים הגיעו מעזה לתל אביב במכוניתה של עיתונאית איטלקייה, שלא הייתה מודעת לכוונותיהם, תוך ניצול העובדה שכלי רכב של עיתונאים זרים אינם נבדקים בקפידה.
בניגוד לרבים מפיגועי ההתאבדות הקודמים, חומר הנפץ בו השתמשו המחבלים היה חומר נפץ פלסטי תקני ולא מאולתר אשר הוברח על ידם מרצועת עזה.
לא בוצע שימוש ברסיסים או כדוריות ברזל אולי מחשש לגילוי מוקדם או מתוך הנחה כי איכות חומר הנפץ ואופי הפיצוץ של חומר נפץ פלסטי יגרמו ממילא לקורבנות רבים.
כוונתם הייתה להוציא פיגוע איכות שישיג מטרה כפולה, קרי, גביית קורבנות יהודים/ישראלים וכן גביית קורבנות מערביים מאחר ש"מייק'ס פלייס" אירח עובדי שגרירויות רבים ושכן בצמידות לבניין השגרירות האמריקאית בתל אביב.
בפיגועים בלונדון ב-2005 נעשה שימוש בחומר נפץ דומה.
בכניסה ל"מייק'ס פלייס", הוקמה אנדרטה בצורת גיטרה עם 3 מיתרים קרועים המסמלים את חייהם שנגדעו של שלושת הנרצחים בפיגוע.
מתחתיה יש לוחית זיכרון ובה שמות הקורבנות וכתובת באנגלית: "הזמן ישנה הכל, אבל זה לא אומר שנשכח אתכם".
הסרט הדוקומנטרי "בלוז על החוף" (Blues by the Beach) עוסק במועדון, בפיגוע ובקורבנותיו.
יוצרי הסרט החלו בהפקתו לפני הפיגוע, במטרה להציג בפני הקהל המערבי, באמצעות הווי המועדון, זווית שונה על החיים בישראל, שאינם מורכבים רק ממלחמות ופיגועים.
מטבע הדברים, שינה הפיגוע את אופי הסרט.
בשנת 2015 יצא לאור רומן גרפי בשם "מייק'ס פלייס: סיפור אמיתי על אהבה, בלוז, וטרור בתל אביב" (MIKE'S PLACE: A True Story of Love, Blues, and Terror in Tel Aviv) מאת הקומיקסאי קורן שדמי המבוסס על הפיגוע והאירועים שקדמו לו.
הפיגוע במסעדת מצה בחיפה היה פיגוע התאבדות שאירע במסעדה בעיר סמוך לגרנד קניון ב-31 במרץ 2002, חול המועד פסח.
בפיגוע נרצחו 16 ישראלים, בהם שלושה אבות עם ילדיהם.
פיגוע זה היה חלק מגל פיגועים גדול של האינתיפאדה השנייה.
ימים אחדים קודם לפיגוע נערך גיוס חירום של אלפי חיילי מילואים למבצע חומת מגן, שהחל יומיים לפני הפיגוע, במטרה למגר את גל הטרור.
המחבל שאדי זכריה טובאס ממחנה הפליטים ג'נין הגיע לחיפה במטרה לבצע פיגוע התאבדות.
לפי התוכנית הוא היה אמור להתפוצץ בגרנד קניון, אך מאחר שהמאבטח לא הניח לו להיכנס לקניון, הוא הלך למסעדה, אליה הגיע זמן קצר לפני השעה שלוש בצהריים.
באותו רגע שהו במסעדה עשרות אנשים.
אז הפעיל המחבל את מטען החבלה שנשא.
הפיגוע גבה 14 קורבנות מיידיים וכ-40 פצועים, אחד מהם מת מפצעיו למחרת, ופצוע נוסף מת לאחר 7 שנים.
בין ההרוגים היה אל"ם (מיל.) אביאל רון, חתן פרס ביטחון ישראל.
הפיצוץ גרם גם לשרפה גדולה ולהרס רב במבנה.
הזרוע הצבאית של חמאס קיבלה על עצמה אחריות על הפיגוע.
קייס עדואן, שהיה מעורב בתכנון, באיתור המחבל המתאבד ובהוצאה לפועל, נהרג ב-5 באפריל 2002, במהלך מבצע חומת מגן, ביחד עם פעילי טרור נוספים.
כשנה וחצי לאחר הפיגוע הרס צה"ל את ביתו של המחבל המתאבד.
למרות הפיגוע במלון פארק, שהתרחש ימים ספורים קודם לכן בנתניה, ולמרות מבצע חומת מגן, שהחל אף הוא יומיים קודם לכן, לא הציב בעל המסעדה מאבטח בכניסה למסעדה.
בעקבות הפיגוע קרא ראש עיריית חיפה, עמרם מצנע, שלא להיכנס לבתי עסק ללא מאבטח.
הפיגוע במלון גרנד בברייטון שבבריטניה התרחש ב-12 באוקטובר 1984, כאשר פצצת השהיה שהניח איש ארגון הצבא האירי הרפובליקני הזמני התפוצצה במלון.
היה זה ניסיון התנקשות בחייה של ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר ושרי ממשלתה, ששהו במלון לרגל ועידת המפלגה השמרנית שנערכה בעיר.
תאצ'ר לא נפגעה, אך 5 אנשים נהרגו בפיגוע ו-34 נפצעו.
חבר הצבא הרפובליקני האירי הזמני פטריק מגי (Patrick Magee), בן 33, התאכסן במלון בסוף השבוע של 14 עד 17 בספטמבר 1984 תחת השם הבדוי רוי וולש.
הוא שהה בחדר מס' 629 ובמהלך שהותו שם הטמין מטען חומר נפץ תחת אגן האמבטיה בחדר.
לטענת חפרפרת בריטית באותו ארגון היה המטען במשקל של תשעה קילוגרמים.
הוצמד אליו מתקן השהיה שהותקן מרכיבי מכשיר וידאו טייפ.
המטען התפוצץ ב-12 באוקטובר בשעה 02:54 לפנות בוקר, ערב יומה האחרון של הוועידה בת השבוע.
חלקים משלוש קומות בחלקו המרכזי של הבניין קרסו והותירו חור פעור בחזיתו.
חלק מהנפגעים נפלו מהקומה השישית דרך ההריסות.
לדברי מכבי האש ניצלו חיי רבים כאשר הבניין הבנוי היטב בסגנון הוויקטוריאני נותר עומד על תילו.
חמישה אנשים נהרגו בפיגוע – חבר הפרלמנט אנתוני ברי מהמפלגה השמרנית, פעיל אזורי בכיר של המפלגה ושלוש נשים – נשותיהם של פעילים במפלגה.
אחת ההרוגות ובעלה לנו בחדר שבו הוטמנה הפצצה.
34 אנשים אחרים נפצעו ואושפזו, וביניהם שר המסחר נורמן טביט.
מרגרט תאצ'ר, ששהתה בסוויטה בקומה הראשונה של המלון, הייתה עדיין ערה בעת ההתפוצצות ועסקה בהכנת נאומה לוועידת המפלגה.
ההתפוצצות גרמה נזק חמור לחדר הרחצה שלה, אך חדר השינה וחדר הישיבה שלה לא נפגעו.
תאצ'ר ובעלה, שלא נפגעו, הובלו דרך ההריסות אל מחוץ למלון והוסעו לתחנת המשטרה בברייטון.
זמן קצר לאחר ההתפוצצות, בשעה 04:00, נתנה תאצ'ר ריאיון לכתב ה-BBC והודיעה שהוועידה תתקיים כמתוכנן.
אחד מיועציה שכנע את מפעילי חנות מרקס אנד ספנסר בעיר לפתוח אותה בשעה מוקדמת, כדי שאלו שאיבדו את כל חפציהם בפיגוע יוכלו לקנות לעצמם בגדים חדשים.
בהמשך היום נשאה תאצ'ר את נאומה בוועידה, כמתוכנן.
היא השמיטה ממנו את רוב הדברים שתכננה להגיד נגד מפלגת הלייבור.
היא גינתה את ההתקפה והכריזה שהניסיון להרוס את הדמוקרטיה הבריטית באמצעות טרור לא יצלח.
לאחר נאומה בוועידה נסעה תאצ'ר לבית החולים לבקר את הפצועים.
למחרת נטל הצבא האירי הרפובליקני אחריות להתקפה.
חקירת המשטרה איתרה את מוקד הפיצוץ בחדר 629 וחשפה את מעורבותו של פטריק מגי בפיגוע, לאחר שטביעות אצבע שלו נמצאו על טופס הרישום למלון וזוהו.
ב-24 ביוני 1985 הוא נעצר בגלאזגו וביוני 1986 הורשע במשפט מושבעים בלונדון בחמישה מעשי רצח ובמעורבות בפיגוע אחר.
נגזרו עליו שמונה מאסרי עולם.
ארבעה פעילים נוספים של הצבא האירי הרפובליקני נדונו לעונשי מאסר בגין מעורבות בפיגוע.
מגי שוחרר מהכלא ב-1999, לאחר 14 שנות מאסר, במסגרת תנאי הסכם השלום בין העדות בצפון אירלנד (הסכם יום שישי הטוב).
עיתונאי הטלגרף דייוויד יוז כתב כי הפיגוע היה ההתקפה הנועזת ביותר על הממשלה הבריטית מאז מזימת אבק השרפה.
משם ואילך הוחמרו מאוד אמצעי הביטחון שננקטו במסגרת ועידות פוליטיות בבריטניה.
הפיגוע במעבורת סופרפרי 14 התרחש ב-27 בפברואר 2004. בעת ששייטה במפרץ מנילה שבפיליפינים התפוצצה פצצה במעבורת, חוללה בה שרפה וגרמה למותם של 116 מנוסעיה.
המעבורת, בעלת תפוסה של 10,192 טון, הפליגה מנמל מנילה בדרכה ליעדים באיים נגרוס, פאנאי ומינדנאו, כשעליה 744 נוסעים ו-155 אנשי צוות.
בשעה 23:00 נמצאה המעבורת ביציאה ממפרץ מנילה.
אז התפוצץ באחד מסיפוניה התחתונים מטען חבלה במשקל של 3.6 קילוגרמים, שהוסתר בתוך מקלט טלוויזיה.
כתוצאה מכך פרצה דלקה, שהתפשטה ואחזה במעבורת.
יושבי האונייה נטשו אותה לסירות הצלה או קפצו למים.
בסך הכל נספו בפיגוע 116 איש.
גופות 63 בלבד מהם נמצאו, מתוכן 16 שחולצו מתוך המעבורת על ידי צוללנים.
בין הנספים היו 15 ילדים עד גיל 16.
למרות שמספר ארגוני טרור פרסמו הודעות נטילת אחריות לאסון, סברו בתחילה חוקרי האסון שהשרפה אירעה במעבורת כתוצאה מדליפת גז ולא מחבלה.
בהדרגה, נוכח עדויות של ניצולים, התחזק החשד כי נעשתה חבלה במעבורת.
חמישה חודשים לאחר האסון, לאחר שהמעבורת נגררה למים רדודים יותר ויושרה, מצאו צוללנים בתוכה ראיות להתפוצצות.
בהמשך נעצר לטענת משטרת הפיליפינים חבר בתנועה האסלאמית המקומית רג'ה סולימאן והודה כי הטמין את מטען החבלה, הפעיל קוצב זמן שיפעיל אותו וירד מהמעבורת לפני הפלגתה.
לדבריו נעשתה הפעולה עבור קבוצת הטרור האסלאמי הפיליפינית אבו סיאף, החשודה בקיום קשרים עם ארגון אל-קאעידה.
ב-11 באוקטובר 2004 הודיעה נשיאת הפיליפינים גלוריה מקפגל ארויו כי חוקרי האסון במעבורת הגיעו למסקנה שהמדובר בפיגוע.
לדבריה זוהו שישה חשודים הקשורים בפיגוע, ששניים מהם נעצרו.
חוקרי המשטרה היו סבורים שהפיגוע נעשה לאחר שהחברה בעלת המעבורת לא נענתה ב-2003 לדרישה מאת קבוצת אבו סיאף לשלם לה דמי חסות של מיליון דולר.
ביולי 2008 נעצר בבחריין רובן עומר פסטנו לווילה (Ruben Omar Pestano Lavilla), מייסד קבוצת רג'ה סולימאן והחשוד כמארגן הפיגוע, והוסגר לפיליפינים בחודש שלאחר מכן.
הפיגוע במסעדת אל דסקנסו היה פיגוע תופת ב-12 באפריל 1985 במסעדת אל דסקנסו במדריד.
מעוצמת הפיצוץ נהרגו 18 ונפצעו 82, בהם 11 חיילים אמריקנים, שכנראה היו היעד במתקפה.
חיילים אמריקנים שעבדו בבסיס אווירי סמוך פקדו את המסעדה.
שר הפנים הספרדי האשים את ארגון הג'יהאד האסלאמי, שנטל אחריות לפיגוע.
עם זאת, תיק החקירה נסגר ב-1987 בשל חוסר מעצרים.
ב-2005 ביקשה ספרד את הסגרתו של פעיל אל-קאעידה בשם מוסטפא סתמרים נאסר מפקיסטן בשל מעורבותו לכאורה בפיגוע.
ב-3 בדצמבר 1996 התפוצץ מטען חבלה על מסילה בתחנת רכבת של RER במטרו של פריז בצרפת.
ארבעה אזרחים - שני צרפתים, מרוקאי וקנדי נהרגו, ו-170 נפצעו.
בעקבות הפיגוע הופעלה תוכנית אבטחה ארצית, של פטרולים של צבא ומשטרה באזורים ציבוריים רגישים ובדיקות פתע ברחבי המדינה.
הקבוצה האסלאמית החמושה (GIA) נחשדה בביצוע הפיגוע בעקבות סדרה של פיגועי תופת בצרפת ב-1995 שבוצעו על ידה.
הפיגוע במסעדת ג'ו גולדנברג היה פיגוע תופת וירי ב-9 באוגוסט 1982 במסעדה יהודית בפריז, בו נהרגו שישה אזרחים.
הפיגוע בוצע על ידי ארגון אבו נידאל.
ב-9 באוגוסט 1982, בשעה 13:30, שני מחבלים קפצו ממכונית שהגיחה מקצה הרחוב ברובע המארה היהודי בפריז, והחלו לפתוח באש לעבר חנויות ועוברי אורח.
בהגיעם אל המסעדה היהודית ג'ו גולדנברג, הם חדרו לתוכה, השליכו רימון ופתחו באש לעבר הסועדים.
2 מלצרים, קופאית ובן-דוד של בעל המסעדה נהרגו במקום.
לאחר הירי יצאו המחבלים מהמסעדה, תוך שהם יורים לכל עבר בלי הבחנה.
אחרי מטח היריות הם עלו על מכונית משטרתית ונמלטו.
בסך הכל הם רצחו שישה אזרחים, ביניהם שני אמריקנים, ופצעו עוד 9 באורח קשה, ו-13 באורח קל.
ביזנסוויק הגדיר את המתקפה כ"מחיר הכבד ביותר שסבלו היהודים מאז מלחמת העולם השנייה".
למרות שארגון אבו נידאל נחשד לאורך זמן בביצוע הפיגוע, רק לאחר 32 שנים נתפסו חשודים מהארגון, בעדות שנגבתה על ידי שני חברי הארגון לשעבר בעילום שם על ידי שופטים צרפתיים.
במרץ 2015 שלטונות צרפת אמרו כי צו מעצר בינלאומי הופק בקשר לתיק חקירת הפיגוע לוואליד עבד א-רחמן, תושב אוסלו בן 56, מחמוד חאדר עאבד, תושב רמאללה בן 60, ומוחמד חליד אל-חסן עבאסי, תושב ירדן בן 64, בחשד לתכנון הפיגוע.
מוחמד חליד אל-חסן עבאסי נעצר ב-1 ביוני אותה שנה בירדן, וצרפת ביקשה את הסגרתו.
באוגוסט 2019 התפרסם בצרפת ריאיון עם בכיר במודיעין הצרפתי בזמן הפיגוע שבו הוא אישר כי בעקבות הפיגוע, הרשויות בצרפת הגיעו להסכם בלתי כתוב עם ארגון אבו נידאל, כי לא יבצעו יותר פיגועים בצרפת בתמורה לחופש תנועה במדינה.
הפיגוע במנצ'סטר ארנה הוא פיגוע התאבדות שאירע ב-22 במאי 2017 בכניסה לאולם ההופעות "מנצ'סטר ארנה" שבמנצ'סטר שבממלכה המאוחדת, בתום הופעה של הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה.
נהרגו בו 22 אנשים ונפצעו למעלה מ-100.
כשברקע הפיגוע בווסטמינסטר במרץ 2017 בו נהרגו 5 אנשים, הפיגוע במנצ'סטר ארנה התרחש בסביבות השעה 22:30 בכניסה לאולם ההופעות "מנצ'סטר ארנה", בתום הופעתה של זמרת הפופ אריאנה גרנדה שבה נכחו כ-20 אלף צופים.
הפיגוע בוצע על ידי סלמאן רמדאן עבידי, אזרח בריטי ממוצא לובי.
ארגון המדינה האסלאמית נטל אחריות לפיגוע.
בשנת 2019 חשם אבידי, אחיו של סלמאן רמדאן עבידי, נעצר בלוב והוסגר לבריטניה.
הוא נשפט ל-55 שנות מאסר לאור עזרה לאחיו בארגון הפיגוע.
זה היה הפיגוע הגדול ביותר בממלכה המאוחדת מאז הפיגועים בלונדון (2005), בהם נהרגו 52 בני אדם בסדרת פיצוצים במטרו ובאוטובוסים של לונדון.
בעקבות הפיצוץ הושבתה תחנת ויקטוריה הסמוכה, וכוחות הביטחון סגרו את הכניסות והיציאות מהתחנה.
בחקירת המשטרה עלה חשד שהמחבל המתאבד היה חלק מרשת טרור, ונעצרו 14 חשודים אחרים בחשד שסייעו לפיגוע על ידי הרשויות בבריטניה, כאשר 2 מתוכם שוחררו תוך זמן קצר ללא אישומים, בנוסף לאחיו של המחבל שנעצר על ידי כוחות מקומיים בלוב.
הדלפת שמו של המחבל ותמונת הפצצה בה השתמש לתקשורת האמריקאית, זמן קצר לאחר הפיגוע, עוררה מתחים בין הממשלה הבריטית למקבילתה בארצות הברית.
ראשת ממשלת בריטניה תרזה מיי אמרה לאחר הפיצוץ כי "מחשבותינו עם הקורבנות, הפצועים, ועם בני משפחותיהם", והוסיפה כי "אנחנו עושים את מרב המאמצים כדי לקבל את המידע המלא של מה שנחקר על ידי המשטרה כאירוע טרור".
המפלגה השמרנית שבראשותה הודיעה כי היא משעה את קמפיין הבחירות בעקבות הפיגוע.
בעקבות הפיגוע החליטה הזמרת אריאנה גרנדה לבטל את ההופעות שתוכננו לה בסיבוב האירופי שלה.
זמן קצר לאחר הפיגוע, מוחמד תווחידי, אימאם שמתגורר באוסטרליה הצהיר בריאיון טלוויזיה שתעמולה איסלמית גורמת לצעירים להאמין שביצוע פעולות טרור תביא אותם לגן עדן.
One Love Manchester (בתרגום לעברית: אהבה אחת מנצ'סטר) היה מופע צדקה וספיישל טלוויזיוני בריטי שנערך ב-4 ביוני 2017 (שבועיים לאחר הפיגוע) ואורגן על ידי גרנדה בתגובה לפיגוע, המופע התקיים באצטדיון הקריקט באולד טראפורד במנצ'סטר ושודר ב-BBC One עם המנחים הבריטיים שרה קוק ואורה אובודה.
בין הזמרים האורחים נכללו ג'סטין ביבר, הבלאק אייד פיז, קולדפליי, מיילי סיירוס ממפורד אנד סאנז, נייל הורן, ליטל מיקס, קייטי פרי, טייק ד'את, אימוגן הייפ, פארל ויליאמס, רובי ויליאמס וליאם גלאגר.
הפיגוע במפגש השרון ג'מיל בהרצליה היה פיגוע התאבדות שנערך ב-11 ביוני 2002 במסעדה בהרצליה, ובו נרצחה נערה אחת ונפצעו 15 אנשים.
ב-11 ביוני 2002, בשעה 19:45 בערך, הגיע עומאר זאיידה, מחבל מתאבד פלסטיני, למסעדת מפגש השרון ג'מיל שברחוב סוקולוב בהרצליה המחבל ביקש כוס מים ואז הפעיל מטען צינור קטן שנשא על גופו, במסעדה ישבו כ-30 אנשים.
הפיצוץ גרם למותה של נערה, הדר הרשקוביץ, ולפציעה של 15 אנשים.
אחד מעובדי ההצלה טען כי למחבל היה מטען צינור נוסף, שלא התפוצץ.
לפי הרשויות, המטען היה מלא במסמרים ובמסבים כדוריים.
בעקבות הפיגוע הגישה ישראל תלונה למועצת הביטחון של האו"ם בטענה שמתרחש מסע טרור פלסטיני נגד אזרחים ישראלים.
גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של פת"ח קיבל אחריות על פיגוע הטרור.
הדובר של הארגון דיווח כי המחבל הוא פלסטיני בן 30 בשם עומאר זאיידה שגר בכפר הפלסטיני מאדמא שבגדה המערבית.
הרשות הפלסטינית פרסמה הודעה רשמית בה גינתה את הפיגוע, בהודעה נאמר "הרשות הפלסטינית הנתונה עם העם הפלסטיני במצור אכזרי, מגנה התקפות נגד אזרחים בתוך ישראל.
פיגועים כמו הערב פועלים לטובת ישראל, ונותנים לה הזדמנות להמשיך בפשעיה.".
עם זאת, בכפר מאדמא הוצבה אנדרטה לזכר המחבל שביצע את הפיגוע הנושאת את תמונתו לצד תמונתו של יאסר ערפאת.
הפיגוע במסגד א-ראודה שבצפון סיני הוא פיגוע טרור משולב אשר התרחש ב-24 בנובמבר 2017 בזמן תפילות יום השישי במסגדים, כ-32 ק"מ ממזרח לעיירה ביר אל-עבד וכ-45 ק"מ ממערב לאל עריש.
הפיגוע, שכלל פיצוץ מטעני חבלה וירי, נחשב לקטלני ביותר בהיסטוריה של מצרים - לפחות 309 אנשים נרצחו, מתוכם 27 ילדים, ולפחות 128 נוספים נפצעו.
בפיגוע השתתפו כ-25–30 מחבלים, שהגיעו למקום בארבעה רכבי שטח מסוג טויוטה לנד קרוזר ונשאו עמם דגלים של המדינה האסלאמית.
המחבלים הציתו כלי רכב בסמוך למסגד, כדי להקשות על פעולות החילוץ, וירו לעבר המתפללים במסגד מכלי נשק אוטומטיים.
כאשר הגיעו למקום אמבולנסים לטיפול בנפגעים, ירו המחבלים גם עליהם.
על פי הדיווחים, רבים מהנפגעים בפיגוע הם מבני שבט א-סווארכה הבדואי, המתנגד למדינה האסלאמית, ולפיכך יש להניח כי המניע לפיגוע הוא נקמני.
כמו כן, לא מן הנמנע שהפיגוע בוצע גם ממניע דתי - הג'יהאדיסטים הסלפים בכלל, ואנשי המדינה האסלאמית בפרט, מחשיבים את הסופים, שעליהם נמנים רוב הנפגעים, ככופרים.
עם זאת, המדינה האסלאמית לא קיבלה אחריות לפיגוע ואף הכחישה את מעורבותה בו, אך לפי הערכת מרכז המידע למודיעין ולטרור, הכחשה זו שקרית.
לאחר הפיגוע תקפו מטוסים ללא טייס של צבא מצרים את כלי הרכב של המחבלים, שניסו להימלט, והצליחו לחסל כ-15 מהם.
חיל האוויר המצרי ביצע תקיפות נוספות באזור ביר אל-עבד.
פתיחתו של מעבר רפיח, שתוכננה לשבת, נדחתה.
במצרים הוכרזו שלושה ימי אבל.
בית עיריית תל אביב-יפו, ספריית ברמינגהאם, ומגדל סי אן הוארו בצבעי דגל מצרים כאות הזדהות.
הפיגוע במלון קנאל היה פיגוע משאית תופת בבגדאד, עיראק, בשעות אחר הצהריים של 19 באוגוסט 2003. בפיגוע נהרגו לפחות 22 בני אדם, כולל הנציג המיוחד של האומות המאוחדות בעיראק סרז'יו ויירה דה מלו ונפצעו יותר ממאה, בהם עורך הדין הבולט לזכויות אדם והפעיל הפוליטי אמין מקי מדאני.
הפיצוץ כוון נגד משימת הסיוע של האו"ם בעיראק שנוצרה רק חמישה ימים קודם לכן (האו"ם השתמש במלון כמפקדה בעיראק מאז תחילת שנות ה-90).
הפיגוע ב-19 באוגוסט הביאה לנסיגה תוך שבועות של מרבית 600 אנשי הצוות של האו"ם מעיראק ושינוי מדיניות.
לפיגוע הייתה השפעה עמוקה ומתמשכת על נוהלי הביטחון של האו"ם ברחבי העולם.
לאחריו בוצע פיגוע נוסף של מכונית תופת ב-22 בספטמבר 2003 ליד מטה האו"ם בבגדאד והרג מאבטח ופצע 19 אנשים.
אבו מוסעב א-זרקאווי, מנהיג ארגון הטרור ג'מעת אל-תוהיד וול-ג'יהאד, באפריל 2004 נטל אחריות על הפיגוע.
בספרו "נסיך הביצות" מספר הפוליטיקאי והסופר הבריטי רורי סטיוארט את חוויותיו במלון קאנאל ביום הפיגוע: "עברתי על פני נקודת האבטחה מבלי שאיש ניסה לחפש אותי או לשאול לענייניי.
העיראקים שנכנסו והתחלפו במתחם היו בעלי אופי טוב.
אמרתי לחברתי שהדברים נראו די רגועים.
היא ענתה כי הנציג המיוחד גאה בכך שהעיראקים יכולים להתקרב לבניין האו"ם; שלא כמו באזור הירוק, שהמחסומים שלו היו במרחק של חצי קילומטר מהמשרדים הראשיים....
הלכתי למזנון, שם ישבתי מעשר עד שתיים אחר הצהריים, ושוחחתי עם צוותים לא ממשלתיים מקומיים שנכנסו לאכול ולהשתמש באינטרנט.
אהבתי במיוחד יועץ ביטחוני תוניסאי ששירת בבלקן וחששתי מפני טרוריסטים ששמו את האו"ם למטרה.
יצאתי בשתיים, מתוך כוונה לחזור מאוחר יותר אחר הצהריים להשתמש באינטרנט.
אבל כשחזרתי בשעה 4:30, עמוד עשן עבה עלה משני קצות הבניין, משפחות צעקו ודחפו לעבר פלוגה של חיילים אמריקאים והאישה שהגישה לי את הסלט שלי בקפיטריה רצה לעברנו.
בתקופה הקצרה שלי הרחק מהבניין, מחבל מתאבד הסיע את משאיתו מתחת לחלון המשרד של דה מלו."
הפיצוץ אירע בזמן שמרטין בארבר, מנהל שירות המוקשים של האו"ם (UNMAS), קיים מסיבת עיתונאים.
הפיצוץ פגע במרכז לטיפול בבית החולים הסמוך ובמרכז הפעולות האזרחי-צבאי של הצבא האמריקני שנמצא בחלק האחורי של מלון קנאל וגלי ההלם הורגשו במרחק של קילומטר וחצי משם.
הפיצוץ נגרם על ידי מחבל מתאבד שנסע במשאית תופת.
הרכב זוהה כמשאית קאמאז גדול משנת 2002 (מיוצר במזרח אירופה וחלק מהצי של הממסד העיראקי לשעבר).
החוקרים בעיראק חשדו שהפצצה נעשתה מתחמושת ישנה, כולל פצצה אווירית אחת במשקל 500 קילו, מהארסנל של עיראק לפני המלחמה.
מרכז המידע ההומניטארי של OCHA (HIC) לעיראק (UNOHCI) היה ממוקם ממש מתחת למשרדו של סרז'יו ויירה דה מלו, הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם וספג מכה ישירה.
מבין שמונה צוותים ומבקר אחד במשרד באותה העת, שבעה נהרגו באופן מיידי, אך סרז'יו ויירה דה מלו ועוזרו נפצעו אנושות ונלכדו מתחת לחלל שלתוכו קרס הבניין.
חייל אמריקאי - סמל ראשון ויליאם פון זהל - זחל למטה דרך הבניין שהתמוטט ועבד כדי לחלץ את שני הגברים.
מאוחר יותר הצטרף אליו חייל אמריקני אחר - סמל אנדרה ולנטיין - ושני הגברים בילו את שלוש השעות הבאות בניסיון לחלץ את שני הניצולים ללא תועלת בהיעדר ציוד הצלה.
עוזרו של דה מלו חולץ לאחר שהחיילים קטעו את רגליו שנמחצו מתחת לבטון, אך ויירה דה מלו מת לפני שהיה ניתן לחלצו משם.
בבניין הייתה גם זוגתו האזרחית של סרז'יו, קרולינה לריירה, שבזמן הפיגוע עבדה במשרדה באותו בניין, כמה מטרים ממשרדו של סרז'יו, שנהרס לחלוטין ממשאית תופת שהופעלה.
תמונות שהוקלטו על ידי רשתות הטלוויזיה מיד לאחר הפיגוע מראות את קרולינה נואשת, זועקת לשמו של סרז'יו בהריסות.
סרז'יו עדיין הצליח ליצור קשר עם קרולינה וצוותי ההצלה באמצעות הטלפון הנייד, אך מת כעבור כמה שעות.
לדברי אבו מוסעב א-זרקאווי, דה-מלו היה מטרת הפיגוע.
הסיבה שנתן א-זרקאווי היא משום שדה-מלו היה זה שעזר למזרח טימור להיות מדינה עצמאית.
זרקאווי אמר כי דה מלו השתתף בהוצאת שטח שלא כדין מידי שליטת הח'ליפות האסלאמית ולכן היה גנב ופושע.
בעקבות הפיגוע הגיעה ב-22 בספטמבר 2003 מכונית תופת נוספת מחוץ למלון קאנאל.
הפיצוץ הרג את המחבל ושוטר עיראקי ופצע 19 נוספים, כולל עובדי האו"ם.
הפיגוע השני הוביל לנסיגתם של כ-600 עובדים בינלאומיים של האו"ם מבגדאד יחד עם עובדי סוכנויות סיוע אחרות.
באוגוסט 2004, מחליפו של דה מלו, אשרף קאזי, הגיע לבגדאד יחד עם מספר מועט של אנשי צוות.
מרילין מנואל, חברת הצוות של ויירה דה מלו מהפיליפינים, נרשמה במקור כנעדרת ותוארה כמתה מאחר ששהתה בחלק הבניין שהתמוטט.
עם זאת, היא פונתה לבית חולים עיראקי שלא הודיע לאו"ם על נוכחותה.
היותה חיה אושר רשמית ארבעה ימים לאחר מכן.
באודיו שפורסם ב-6 באפריל 2004 ותואר כ"כנראה אותנטי" על פי ה-CIA, אבו מוסעב א-זרקאווי לקח אחריות על מספר פיגועים, כולל פיגוע זה ב-19 באוגוסט 2003 על משרדי האו"ם בבגדאד.
בדצמבר 2004, גם קרן ג'יימסטאון ראתה את אבו מוסעב א-זרקאווי וג'מעת אל-טוהיד וול-ג'יהאד כאחראים למתקפה זו.
בפברואר 2006, תוכנית הטלוויזיה FRONTLINE הציגה קלטת שמע של זרקאווי - אולי הקלטת באפריל 2004 - בה תיאר זרקאווי את פיצוץ בניין האו"ם: האו"ם = "מגיני היהודים (נתנו להם את פלסטין כדי שיוכלו לאנוס את הארץ ולהשפיל את עמנו) וידידי המדכאים (האמריקאים)".
בינואר 2005, יצרן פצצות בכיר בארגונו של זרקאווי, אבו עומר אל-כורדי, נלכד על ידי הקואליציה וטען כי מקורביו יצרו את הפצצה לפיגוע זה.
ב-16 בדצמבר 2005 פרסמו הרשויות העיראקיות צו מעצר למולה הלגורד אל-חביר, מפקד אנסאר א-סונה, בקשר לתקיפה.
בעיתון האיטלקי קוריירה דלה סרה זיהו את המחבל המתאבד כאלג'ירי בשם פהדל נאסים.
חשודים אחרים כללו בעת'יסטים, מיליטנטים סונים וארגונים שונים.
עארז עבד עזיז מחמוד סעד, המכונה אל-כורדי, הודה בסיוע לתכנון הפיגוע עבור אבו מוסאב א-זרקאווי.
אל-כורדי נלכד על ידי כוחות ארצות הברית בשנת 2005, נשפט ונידון למוות על ידי בית משפט עיראקי והוצא להורג בתלייה ב-3 ביולי 2007.
הפיגוע במכינה בעצמונה הוא פיגוע ירי שהתרחש בליל 7 במרץ 2002 (כ"ד באדר ה'תשס"ב) במכינה הקדם צבאית עֹצֶם בעצמונה שבגוש קטיף, ובו נרצחו חמישה מתלמידי המכינה, ועשרים ושלושה נפצעו.
הפיגוע התרחש במהלך חודש מרץ 2002. במהלך חודש זה אירעו פיגועים רבים בכל רחבי ישראל ונרצחו 135 ישראלים.
חודש זה כונה בפי רבים "מרץ השחור".
ריבוי האירועים הביטחוניים בו, שבמרכזם עמד הפיגוע במלון פארק, הוביל ליציאה למבצע חומת מגן למיגור קיני הטרור בשטחי יהודה ושומרון.
המכינה הקדם צבאית עצם הוקמה בעצמונה שבגוש קטיף בשנת תשנ"ב (1991), בידי תושב היישוב הרב רפי פרץ, (לימים הרב הראשי לצה"ל, ולאחר מכן שר בממשלת ישראל).
היא שכנה במתחם מגודר בשולי היישוב, בסמוך לתלמוד תורה המקומי.
בשנת 2002 למדו במכינה 120 תלמידים.