tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרל החמישי , שחי בשנים 24 בפברואר 1500 – 21 בספטמבר 1558, היה מלך ספרד בשנים 1516–1556 (שם כונה קרלוס הראשון) וקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנים 1519–1556. אביו היה פיליפ "היפה", בנם של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומארי, דוכסית בורגונדיה.
אמו הייתה חואנה "המשוגעת" מקסטיליה, בתם ויורשתם של "המלכים הקתוליים", פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
קרל ירש מהם נחלות רבות, ובתקופתו כונתה ממלכתו "האימפריה בה השמש אינה שוקעת לעולם".
קרל נולד ב-24 בפברואר 1500, בגנט שבפלנדריה, וחי עד 1517 בארצות השפלה.
מורהו באותן שנים היה אדריאן מאוטרכט, לימים האפיפיור אדריאנוס השישי.
קרל ירש את ארצות השפלה ואת פראנש-קונטה ב-1506, לאחר מות אביו.
ב-1516, לאחר מות סבו מצד אמו, פרננדו השני, ירש קרל את אראגון, נווארה, נאפולי, סיציליה, סרדיניה ואמריקה הספרדית, ובנוסף הפך למלך קסטיליה במשותף עם אמו חואנה.
למעשה, ירש קרל את ממלכת ספרד המאוחדת (אף כי השם ספרד התייחס באותה תקופה לכל חצי האי האיברי, כולל פורטוגל שלא הייתה בשליטתו) ואת מושבותיה.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון עורר קרל מורת-רוח בקרב אצילי קסטיליה.
הללו התנגדו לאילוצם להשתתף במימון מלחמותיו של מלכם הרחק מספרד, וכן להעדפתו לאייש את המשרות הבכירות בספרד בפלמים, במקום בבני האזור.
בעקבות זאת התמרדו האצילים נגד קרל, במלחמת הקהילות של קסטיליה.
ב-18 באוגוסט 1518 חתם קרל החמישי על צו מלכותי המאשר הובלת עבדים ישירות מאפריקה לאמריקה.
החלטתו של קרל לאפשר סחר ישיר מאפריקה שיפרה במידה ניכרת את מצבם הכלכלי של סוחרי העבדים, ושינתה באופן דרמטי את טיבה ושיעורה של תעשיית סחר העבדים האטלנטי.
ב-1519, לאחר מות סבו מצד אביו, מקסימיליאן הראשון, ירש קרל את נחלות בית הבסבורג שבאוסטריה, וב-28 ביוני באותה שנה נבחר להיות קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל נשא לאישה את דודניתו, איזבלה, נסיכת פורטוגל, שאחיה, ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל, נישא זמן קצר לפני כן לקתרינה, אחותו של קרל.
אחד מהסכסוכים הבולטים של קרל היה נגד צרפת ושליטיה, פרנסואה הראשון ובנו, אנרי השני.
המלחמות גבו משאבים רבים מקרל החמישי ומממלכתו, אך בסופו של דבר הובילו להצלחה, לא מעט בשל עוצמתו של הטרסיו הספרדי ומדיניותם של שריו מרקורינו גטינרה ופרנסיסקו דה לוס קובוס אי מולינה.
קרל נלחם בצרפת פעמים רבות במסגרת המלחמות האיטלקיות, שהראשונה שבהן הייתה ב-1521 בצפון איטליה.
ב-1525 כבש מידי הצרפתים את מילאנו ואת פראנש-קונטה, לאחר ניצחונו בקרב פאביה.
הוא הכריח את פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שאותו שבה במלחמה, לחתום על הסכם מדריד, שבו נכתב כי צרפת מוותרת על תביעותיה לצפון איטליה.
עם זאת, לאחר שחרורו הורה מלך צרפת לפרלמנט לחזור בו מההסכם, כיוון שחתם עליו תחת לחץ.
הצרפתים מצידם חתמו על ברית עם האימפריה העות'מאנית.
הסולטאן סולימאן הראשון הצליח אכן במהלכיו הצבאיים נגד האימפריה הרומית הקדושה וכבש את הונגריה לאחר קרב מוהאץ'.
ההתקדמות העות'מאנית נעצרה רק עם כישלונם במצור על וינה ב-1529. באותה שנה חתם קרל על הסכמים עם מלך צרפת ועם האפיפיור, לפיהם צפון איטליה ייוותר ברשותו.
ב-1527, במסגרת המלחמות האיטלקיות, השתלט קרל על רומא, ובעקבות זאת הפך האפיפיור קלמנס השביעי לעושה דברו.
כך, בין היתר, גרם לאפיפיור להתנגד לגירושיו של הנרי השמיני, מלך אנגליה, מקתרין מאראגון, שהייתה דודתו של קרל.
קרל זימן את מרטין לותר לוועידת וורמס , שם נצטווה האחרון לחזור בו מדעותיו.
לאחר שסירב, הוציא קרל אותו ואת מאמיניו מחוץ לחוק, אך לא הצליח להכחיד את הפרוטסטנטיזם.
ב-1546 החלה מלחמת הדתות בגרמניה, הקרויה המלחמה השמלקלדית.
קרל ובעלי בריתו הקתולים נלחמו כנגד אנשי ברית שמלקלדן הפרוטסטנטית, בראשות הקורפירסט יוהאן פרידריך מסקסוניה והרוזן פיליפ מהסן, אשר נסתיימה בניצחונו של קרל ב-1547.
במשך כמה שנים נלחם קרל נגד סולימאן המפואר, סולטאן האימפריה העות'מאנית ובעושי דברו.
כך למשל נלחם בשודד הים ח'יר א-דין "ברברוסה" שכבש את תוניסיה והשתלט על מרחבי הים התיכון.
ב-1536 פלש קרל לתוניסיה באמצעות צי ספרד ואיטליה בפיקוד האדמירל של ג'נובה, אנדריאס דורייה, וזכה לניצחון מוחץ.
כמה שנים מאוחר יותר התמקם ח'יר א-דין באלג'יריה וב-1541 כאשר יצא קרל להילחם בו שם, התחוללה סערה גדולה בים אשר שמה לאל את המסע.
קרל נאלץ לחזור לאיטליה עם אבדות כבדות ומבלי שהשיג מטרה כלשהי.
אחת הסיבות המשוערות לפרישתו היא מחלת השיגדון ממנה סבל.
את האימפריה הספרדית הוריש לבנו פיליפ, ואת האימפריה הרומית הקדושה הוריש לאחיו פרדיננד.
הוא נפטר ב-1558 כתוצאה ממחלת המלריה.
קשה להצביע על הלאום אליו השתייך קרל החמישי.
מצד אביו, השתייך קרל לבית הבסבורג הגרמני, אך לא ראה את עצמו כגרמני.
אמו הייתה ספרדייה, וספרד הייתה חלק עיקרי מממלכתו, אך תמיד ראה את עצמו בספרד בתור זר, שאינו חלק מהמקום.
השפה הצרפתית, שפת האצולה בארצות השפלה בהן גדל, הייתה שפת אמו.
בצעירותו, שהה פעמים רבות בפריז, שהייתה העיר הגדולה ביותר במערב אירופה, וטען כי "פריז אינה עיר, אלא עולם ומלואו".
אמירה ידועה אחרת שלו הייתה: "אני מדבר ספרדית לאלוהים, איטלקית לנשים, צרפתית לגברים וגרמנית לסוס שלי".
עם זאת, היה קרל אויבו של מלך צרפת במשך שנים רבות.
ככל הנראה, חש קרל משויך יותר לארצות השפלה, שם חי בצעירותו.
קרל החמישי היה קתולי אדוק, ולא חש אהדה ליהודים.
הוא הנהיג אחדות אמונה בכל ארצותיו והנהיג את האינקויזיציה בארצות השפלה.
כאשר השתלט על נאפולי, דאג לגרש גם משם את היהודים.
בשנת 1532 הוא העלה את שלמה מולכו על המוקד, וכלא את דוד הראובני עד למותו.
מאידך, בגרמניה התייחס קרל בחסד ליהודים, ואת זאת יש לייחס להשפעתו של רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים, שמצא חן בעיניו כבר בביקורו הראשון אצלו בספרד (1520) תוך סיכון נפש.
הוא הוציא כמה כתבי חסות ליהודים בגרמניה, הראשון שבהם ב-1530, ולאחר מכן מדי פעם, ובעיקר בזמן המלחמה השמלקלדית שאז היו זקוקים היהודים להגנה מיוחדת.
ב-1543 הוא הוציא צו האוסר על עלילות דם.
עם זאת, לקראת סוף תקופת מלכותו (1551) הסכים לגירוש היהודים מוירטמברג.
קרל החמישי נישא ב-10 במרץ 1526 לאינפנטה איזבלה, נסיכת פורטוגל, בת דודו ואחותו של ז'ואו השלישי, מלך פורטוגל.
היחיד מבניו שהגיע לבגרות, פיליפ, ירש מאביו את ספרד ונודע בשם פליפה השני, מלך ספרד.
אחת מבנותיו, מריה נישאה לדודנה מקסימיליאן, לימים מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בת נוספת, חואנה, נישאה לז'ואאו, יורש העצר של פורטוגל, והייתה אמו של סבשטיאו, מלך פורטוגל.
היא משלה בספרד בפועל לזמן-מה, במהלך היעדרותו של אחיה.
דודתו קתרינה, בת פרדיננד ואיזבלה, נישאה להנרי השמיני מלך אנגליה.
אחיו פרדיננד, שנשא לאשה את יורשת ממלכות בוהמיה והונגריה, היה למלך שתי המדינות.
כמו כן נולדו לקרל החמישי מספר ילדים מחוץ לנישואין.
מבין הללו הפכו שניים לשליטי הולנד מטעם שושלת הבסבורג: מרגרטה מפרמה, בתה של המאהבת יוהנה מאריה ון דר חיינסט; וחואן מאוסטריה, בנה של המאהבת ברברה בלומברג, שהתפרסם אחר כך בקרב לפנטו.
קָרְל הַיִינְץ רוּמֵנִיגֶה הוא כדורגלן גרמני, לשעבר קפטן נבחרת גרמניה המערבית.
הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004. כיהן בין השנים 2002–2009 כיו"ר מועצת המנהלים של מועדון הכדורגל באיירן מינכן, בו שיחק מ-1974 עד 1984. לאורך הקריירה היה מלך השערים בבונדסליגה במהלך ארבע עונות.
כיום הוא יו"ר ה-ECA, ארגון המועדונים האירופיים.
רומניגה גדל בקבוצת הנוער של בורוסיה ליפשטאט, ובשנת 1974 עבר לשחק בקבוצה הבוגרת של באיירן מינכן.
כבר בעונתו הראשונה היה בורג משמעותי בקבוצה, שזכתה שלוש פעמים ברציפות בגביע אירופה לאלופות, בין השנים 1974–1976, כאשר הוא היה שותף לשתי הפעמים האחרונות, ואף שיחק במשחק הגמר נגד סנט אטיין בשנת 1976, בה זכתה באיירן מינכן גם בטורניר הגביע הבין-יבשתי, לאחר ניצחון בגמר על קרוזיירו.
רומניגה היה מבקיע שערים מחונן, וזכה בתואר מלך השערים שלוש פעמים.
רומניגה נודע בשיתוף הפעולה שלו בקבוצה עם פול ברייטנר, כאשר זכו שניהם לכינוי "ברייטניגה", הלחם של שמות המשפחה שלהם, והכינוי אף הפך לכינוי למועדון כולו, פ.צ.
צמד זה הפך לאימת הבונדסליגה בתחילת שנות ה-80, אך לא יכול היה לאסטון וילה בגמר גביע אירופה לאלופות 1982, בו הפסידה באיירן מינכן 1:0.
בשנת 1980 נבחר רומניגה לכדורגלן השנה בגרמניה ולכדור הזהב, כשבאחרון זכה גם בשנת 1981. אלה תארים אישיים המצטרפים לשלל תארים קבוצתיים להם היה שותף רומניגה בעשר השנים בהן שיחק בבאיירן מינכן.
לבד משתי הזכיות שלו בגביע אירופה לאלופות והזכייה בטורניר הגביע הבין-יבשתי, זכה רומניגה בשתי אליפויות הבונדסליגה, שני גביעים מקומיים, וסופר קאפ אחד.
רומניגה כבש 162 שערים ב-310 הופעות בבונדסליגה, ונכון לשנת 2015, הוא ממוקם במקום השני בטבלת המבקיעים של באיירן מינכן בכל הזמנים, אחרי גרד מילר.
בשנת 1984 נמכר רומניגה לאינטר מילאנו תמורת סכום גבוה.
רומניגה סייע לאינטר לזכות באליפות בעונתו הראשונה בקבוצה, אך סבל מפציעות רבות בהמשך, ובשנת 1987 עבר לסרבט ז'נבה, בה סיים כמלך השערים של ליגת העל השווייצרית וזכה בתואר הכדורגלן הזר של השנה בשנת 1989, שהייתה עונתו האחרונה כשחקן פעיל.
רומניגה לקח חלק בשלושה מונדיאלים ושני טורנירי יורו.
במונדיאל 1978 הודח עם נבחרת גרמניה המערבית בשלב הבתים השני, אך בשני המונדיאלים הבאים הפסיד רק בגמרים.
במונדיאל 1982 נוצחה נבחרת גרמניה המערבית על ידי נבחרת איטליה, ובמונדיאל 1986 נוצחה על ידי נבחרת ארגנטינה.
לרומניגה הייתה גם זכייה בטורניר גדול עם נבחרת גרמניה המערבית, ביורו 1980, בו ניצחה הנבחרת המערב גרמנית בגמר את נבחרת בלגיה.
בטורניר יורו 1984 כשלו רומניגה והנבחרת, והודחו כבר בשלב הבתים.
רומניגה שיחק בנבחרת גרמניה המערבית במשך עשר שנים, צבר 95 הופעות, הבקיע 45 שערים, ופרש ממנה לאחר מונדיאל 1986, כשבשנותיו האחרונות בנבחרת שימש כקפטן.
רומניגה שימש כפרשן כדורגל בטלוויזיה הגרמנית בין השנים 1990–1994. בשנת 1991 הוזמן על ידי באיירן מינכן לשמש כסגן נשיא המועדון, יחד עם אגדת עבר אחרת, פרנץ בקנבאואר.
את התפקיד הזה מילא עד לשנת 2002, אז מונה ליושב ראש מועצת המנהלים ואחראי קשרי החוץ של המועדון, תפקיד אותו מילא עד לשנת 2009. נכון לשנת 2015, רומניגה הוא יושב ראש ה-ECA, ארגון המועדונים האירופיים.
בנוסף, משמש כמנהל עסקי בקבוצת בת של באיירן מינכן.
רומניגה נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004.
רומניגה הוא אחיו הגדול של הכדורגלן מיכאל רומניגה, שגם לו הייתה קריירה מוצלחת בבאיירן מינכן, וגם בבורוסיה דורטמונד.
רומניגה נשוי למרטינה, ולהם שלושה בנים ושתי בנות.
גביע העולם לקבוצות בכדורגל: 1976
מלך השערים בגביע אירופה לאלופות: 1980/81
מלך השערים בליגה השווייצרית: 1988/89
הנבחרת המצטיינת של יורו 1980
נעל הכסף של המונדיאל: 1982
כדור הארד של המונדיאל: 1982
הנבחרת המצטיינת של המונדיאל: 1982
נולד כז'אן ברנדוט, ולאחר מכן קיבל את השם המלא ז'אן-בטיסט ז'ול ברנדוט, ועם אימוצו על ידי מלך שוודיה נוסף לו השם קרל.
בהיותו בשוודיה הוא לא השתמש בשם ברנדוט, אך הקים את השושלת המלכותית הנושאת שם זה.
ברנדוט היה צרפתי מלידה, והייתה לו קריירה ארוכה כקצין בצבא צרפת.
הוא מונה להיות מרשל צרפת על ידי נפוליאון למרות שבין השניים היו יחסים סוערים.
שירותו בצרפת הסתיים ב-1810, כאשר הוא התמנה כיורש העצר לכתר השוודי, מאחר שלמשפחת המלוכה השוודית לא היה יורש לאחר קרל השלושה עשר.
ברנדוט היה איש גבה קומה ועל הפרש הגובה שבינו לבין הקיסר נרקמו סיפורים רבים.
מיתוס פופולרי, שלא זכה לאישור, טוען כי לאחר מותו ב-1844 נמצאה על גופו כתובת הקעקע "Mort aux rois" ("מוות למלכים"), מזכרת מימי המהפכה.
ז'אן ברנדוט נולד בפו שבצרפת, כבנם של ז'אן אנרי ברנדוט, שהיה תובע בפו, ושל אשתו, ז'אן דה סנט וינסנט, אחייניתו של אב המנזר של סירקס שבדרום צרפת.
ברנדוט התגייס לצבא צרפת כטוראי בנחתים המלכותיים ב-3 בספטמבר 1780, ותחילה שירת בקורסיקה לאחר כיבושה בידי צרפת.
במהלך הזמן הוא היה מוצב בקוליקור שבדרום צרפת ולאחר שמונה שנים קודם לדרגת סמל.
לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית, הקנו לו כישוריו הצבאיים קידום מהיר.
ב-1792 הוא קודם לדרגת קולונל וב-1794 לדרגת בריגדיר.
לאחר ניצחונו של בפלר, ביוני 1794, הוא היה לגנרל של דיוויזיה.
ב ב-1796 היה ברנדוט זה שתרם באופן הבולט ביותר לנסיגה המוצלחת של צבא צרפת מעבר לריין, לאחר שהובס על ידי הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
במערכה באיטליה ב-1797 הוא העביר בהצלחה תגבורת מאזור הריין דרך האלפים לטובת צבאו של נפוליאון באיטליה.
ב-1798 הוא כיהן כשגריר בווינה, אך התפטר מתפקידו בשל המהומות שנגרמו במחאה על כך שהניף את דגל צרפת על גבי בניין השגרירות.
מיולי ועד ספטמבר 1799 כיהן ברנדוט בתפקיד שר המלחמה, תפקיד בו הוא הפגין יכולת גבוהה.
הוא דחה את בקשת הסיוע של נפוליאון בהפיכה שזה ביצע בנובמבר 1799 ומאפריל 1800 ועד אוגוסט 1801 הוא פיקד על הצבא הצרפתי במחוז ונדה.
עם הקמתה של הקיסרות הראשונה, מונה ברנדוט לאחד מ-18 המרשלים של הקיסרות ומיוני 1804 ועד ספטמבר 1805 הוא שימש כמושל הנובר שנכבשה לא מכבר.