tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין כתובות אלה ניתן למצוא תובת הלל יוונית מבית המועצה המקומי, ובה כתוב:הכתובת מעידה על יחסים מצוינים בין העיר לבין רומא, שהייתה מרכז העוצמה והסמכות באותה תקופה.
קיר פסיפס של האמן שלום סבא
בתוך המתחם בולט קיר פסיפס גדול (2X12 מטרים) העשוי מלבנים של האמן שלום סבא (1975-1897).
הקיר (שחלקו השמאלי נראה בצדה הימני של התמונה לעיל) נעשה על ידי האמן בשנת 1954 ומתאר את שמשון ממוטט את מקדש דגון על ראשי הפלשתים.
הגן הבוטני-זואולוגי בנהריה הוא גן חיות וגן בוטני קטן, שהוקם בנהריה בשנת 1994. שיטחו כ־16 דונם, בלבו מדשאה גדולה, ועופות הגן משוטטים בו באופן חופשי.
המבקרים במקום יכולים לצפות במגוון גדול של צמחים ובעלי חיים מכל רחבי העולם.
בשנת 1963 רכש את השטח אריך דויטהקום, נוצרי גרמני אשר שירת בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה והחליט לאחריה להגר לישראל במטרה להקים את בית המקדש השלישי כסמל של שלום.
דויטהקום, אשר עברת בארץ את שמו לגדעון גינטר, הקים במתחם אוהל גדול אותו כינה 'אוהל מועד' ונטע במקום מגוון צמחים שחלקם קיימים בו עד היום.
גינטר הזמין את תושבי שכונת רסקו הצמודה לנטוע בשטח הגן חלקות קטנות, מעין 'גינה קהילתית'.
באוהל שבנה נהג להקרין סרטים לילדי השכונה שאף הגיעו למקום לשמוע מוזיקה.
בשנת 1968 עבר לגוש שגב, ורכש חלקת אדמה בהר בעל חצור בדרום השומרון במטרה להגשים בה את שאיפתו להקמת המקדש השלישי.
בפברואר 1973 נרצח על ידי מחבלים ונקבר בבית לחם.
בשטח הגן שהקים בנהריה, הוקם בשנת 1994 הגן הבוטני-זואולוגי.
הגן מחולק לחצר דרום אמריקאית, חצר אפריקאית, חצר אוסטרלית וחצר ארץ ישראלית.
בכל אחת מהחצרות צמחים ובעלי חיים האופייניים לאזור אותו היא מייצגת:
הגמד (בשוודית Dvärgen) הוא רומן אלגורי מ-1944 מאת הסופר השוודי זוכה פרס נובל, פר לגרקוויסט.
הספר כתוב בצורת יומן, שמתאר את נקודת המבט של גמד, יד ימינו של נסיך מקיאוויליסטי בעיר-מדינה איטלקית בימי הרנסאנס.
הגמד שותף לכלל התככים וההרג שהנסיך מבצע, ופרשנותו האוהדת למעשי שליטו, מציגים את הרוע האנושי והמניעים האנוכיים של בני אדם כערכים חיוביים.
הגמד מהלל את המלחמה והרצח, ובז לחמלה ואמפתיה כל אימת שאלו מוצגים בפניו.
עם יציאתו של הספר, הוא נתפס בהקשר התקופתי, כביקורת על הנאציזם.
במרוצת השנים, ההקשר של גרמניה הנאצית התרופף, והיצירה נלמדת ונחקרת בעיקר על האופן שבו לאגרקוויסט מבקר את האופי האנושי.
בזכות ספר זה, והספר הבא של לגרקוויסט, "בר-אבא", זכה לגרקוויסט בפרס נובל לספרות ב-1951. "הגמד", נחשב לספרו הראשון של לגרקוויסט שהקנה לו הכרה בינלאומית, והטביע את שמו כאחד מהסופרים השוודים המודרניים הנחשבים של תקופתו.
הסיפור מתרחש בחצר המלוכה של נסיך השולט בעיר-מדינה באיטליה של תקופת הרנסאנס.
כמו כן, במהלך הספר יש התייחסויות ליצירות של ברנארדו, שמתארות בדיוק את היצרות הנודעות של דה וינצ'י הסעודה האחרונה והמונה ליזה.
ההתייחסויות הרבות לדמויות ומקומות אמיתיים בהיסטוריה עם שמות שונים, נותנות לקורא תחושה אותנטית של קריאה על התקופה והלך המחשבה של אנשי התקופה, אף על פי שהיצירה היא בבירור כולה בדיונית.
הגמד - משרתו של הנסיך ליאונה, גר בדירת מגורים המותאמת לגודלו.
הגמד לא רואה את עצמו כחלק מגזע בני האדם.
מהלל את הרוע והאכזריות ומתעב את האמפתיה והמוסר האנושי.
הנסיך ליאונה - בן דמותו של הנסיך המקייאוויליסטי, שאפתן, חסר מעצורים וערמומי.
הגמד משרת אותו ומבצע את הוראותיו.
ברנארדו - האמן ואיש האשכולות אשר נמצא תחת חסותו של הנסיך ליאונה, ומסייע לו בהמצאת מכשירים ללחימה במקביל לעבודות יצירה אחרות.
מהווה מחווה ברורה ללאונרדו דה וינצ'י.
הנסיכה תיאודורה - אשתו של הנסיך, אשר בוגדת בו ומהווה לקראת סוף הספר את המודל לציור של ברנארדו, אשר מתואר באופן שאין לטעות בו כציור המונה ליזה המפורסם של דה וינצ'י.
הגמל המעופף הוא סרט קומדיה ישראלי בבימויו של רמי נעמן שגם כתב את התסריט.
עם גדעון זינגר, סלים דאו ולורנס בוברד בתפקידים הראשיים.
העלילה היא אלגוריה ליחסי אנשים בני דתות שונות לפעול למטרה אחת והפעם היא כדי לשחזר את פסל הגמל המעופף בתל אביב שהיה סמל להתחדשות העיר בשנות ה-30 כדי למחות נגד הריסת בתים ישנים לטובת קבלני נדל"ן.
סלים דאו היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
הרברט באומן (גדעון זינגר) הוא פרופסור להיסטוריה מודרנית בגמלאות.
המשוטט בתל אביב ומחפש גרוטאות בעלות עניין לדעתו.
הסרט נפתח בבית העומד להריסה ובאומן עוצר את הדחפור ומתווכח עם הקבלן גולדשטיין (מוסקו אלקלעי) ולבסוף הוא עולה לגג ומתיישב על המעקה ונושא נאום בעד שימור העיר היות שהוא מתנגד להריסת מבנים ישנים.
למקום מוזעקים ראש העיר (משה טימור), קצין משטרה (שבתאי קונורטי) וגאולה (גילת אנקורי), תלמידתו לשעבר של באומן ומעריצה שלו.
באומן מורד מהגג ולאחר אשפוז קצר בבית חולים חוזר לביתו.
הוא גר בצריף שנבנה על ידי אביו על פרדס ערבי נטוש.
חצרו מלאה בגרוטאות ואישה מוזרה (דבורה ברטונוב) נוהגת לחטט שם ולאסוף ניילונים.
במקום עובדים פועלי זבל ערביים וביניהם פארס (סלים דאו), לו נודע על כך שאביו בנה את צריפו של באומן ולכן החליט להתגורר שם משך אשפוזו של באומן.
באומן שב לדירה ולאחר קטטה קצרה בין השניים לוקה בהתקף אפילפטי.
בחיטוט מקרי במטען המשאית שלהם, מגלה באומן חלק מפסל - ראש של גמל.
באומן מתרגש למראהו ומבקש מפארס להביא לו עוד ממצאים, אבל פארס מביא לו גרוטאות חסרות ערך.
פארס מטפל בו ו"מתנחל" בצריף למורת רוחו של באומן שלא סובל אותו מבחינת תרבות (מוזיקה קלאסית לעומת מוזיקה ערבית), אוכל ומשחקים (שחמט לעומת ששבש) ורצונו לנטוע במקום פרדס בשטח שהיה שייך לאביו לפני 1948.
לחצר מגיעה בקרוון נייד ג'ינה, נזירה לשעבר (לורנס בוברד) שהגיעה מאיטליה לארץ הקודש לעשות טוב עבור אנשים ולכפר על חטאיה לאחר שנזרקה מהמנזר בו שהתה.
באומן ופארס מתלהבים מיופייה ומפסיקים את המריבה כתוצאה מכך.
פארס מוצא גם את הגוף של הגמל אך הכנפיים חסרות.
בינתיים מתכנן ובונה פארס שהוא "כמעט אינג'נר" את המגדל עליו הם מניחים את הפסל.
ג'ינה מביאה להם כנפיים מאחד המנזרים אך הן לא מתאימות.
לבאומן ידוע שהכנפיים המקוריות על סמלה המסחרי של "מסעדת אנג'ל" - פסל מלאך מכונף.
הם מבקשים אותן מבעל המסעדה ישראל (גבי עמרני) ומבניו רפאל (יגאל עדיקא) וגבריאל (גדי רבינוביץ) אבל נענים בשלילה.
בפעולה משותפת הם גונבים את הכנפיים בלילה ומרכיבים אותן על הגמל.
כעת יש להם גמל מעופף מושלם על מגדל והם חוגגים.
ראש העיר מגיע למקום ומבקש לקנות את הפסל כדי שיוכל להציבו לפני בית העירייה, אך באומן מגרש אותו וכן את הקבלן גולדשטיין שרוצה לשלם לו סכום גדול כדי להרוס את הצריף והחצר לשם בניית מגדל מגורים.
בלילה מגיעים למקום ישראל ובניו ודורשים בחזרה את הכנפיים.
באומן ופארס איתנים בסירובם ועולים על המגדל.
בניו של ישראל שופכים דלק מסביב לבנין אך לאחר שמגיעה למקום משטרה הם בורחים והסיגר של ישראל נופל ומצית את המקום.
המגדל עולה באש, באומן ופארס קופצים ובאומן רואה את הלהבות אופפות את הגמל שמתחיל להתרומם ולעוף מעל בתי תל אביב.
שחקןתפקיד גדעון זינגר פרופ' באומן סלים דאו פארס לורנס בוברד ג'ינה גילת אנקורי גאולה מוסקו אלקלעי הקבלן גולדשטיין גבי עמרני ישראל גדי רבינוביץ גבריאל יגאל עדיקא רפאל משה טימור ראש העיר שבתאי קונורטי שוטר דבורה ברטונוב אוספת ניילוניםגלית ברמןנאוה
הגן האנגלי הוא פארק עירוני ציבורי במרכז העיר מינכן, מדינת בוואריה, גרמניה.
הגן המשתרע ממרכז העיר ובכיוון צפון מזרח, נוצר בשנת 1789 על ידי סר בנג'מין תומפסון, על פי הזמנה של קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה, והוא הורחב ושופר בשנים הבאות על ידי ממשיכי דרכו.
שטחו הכולל של הפארק הוא כ-3.7 קמ"ר, והוא נחשב לאחד הפארקים הציבוריים-עירוניים הגדולים בעולם.
הגן קיבל את שמו על בסיס המאפיינים הנופיים שלו, המתבססים על מסורת הגננות של גן אנגלי כלומר נוף פראי, בלתי מסודר לכאורה, כפי שהיה מקובל באנגליה מאמצע המאה ה-18 ועד לתחילת המאה ה-19.
לאחר מותו של מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, שליט בוואריה האחרון לבית ויטלסבאך כשהוא חשוך ילדים, עבר הכתר לקארל תיאודור הנסיך הבוחר מפפאלץ אשר העדיף להישאר במקום מושבו במאנהיים על פני המעבר לבוואריה ואף ניסה להעביר את השליטה עליה.
הדבר לא התקבל בעין יפה על ידי תושבי מינכן, והנסיך ביקש לפייס אותם באמצעות השקעה ושיפור פני העיר.
בין היתר בנה גלריה לאמנות בחלקו הצפוני של גן ארמון רזידנץ (הופגארטן), ופתח אותם לציבור.
בנוסף לכך ביצע הנסיך שורה של רפורמות צבאיות בהשראת יועצו בנג'מין תומפסון בוגר מלחמת העצמאות האמריקנית.
תומפסון שנכנס לתפקידו כיועץ הנסיך ב-1784, הציע כי בעת שלום יש לשלב את החיילים בעבודות לתועלת הציבור כגון חקלאות וגינון.
בשנת 1789 קיבל הנסיך את ההחלטה לבנות גנים בקרבת בסיסים צבאיים אשר ישמשו להכשרת החיילים למקצוע נוסף, וכן יהיו פתוחים לשימוש האזרחים.
השטח שהוקצה לגן מצפון לשער שוואבינג, שימש מאז ימי הביניים כאזור ציד של משפחת ויטלסבאך וכונה "פארק הצבאים", כלל חלק מיוער, ואזור פתוח שהיווה חלק ממישור ההצפה של נהר האיזר.
פיתוח הגן כלל מספר אזורי משנה כגון: גן לימודי, חוות גידול בקר, חוות גידול כבשים, ובית ספר לוטרינריה.
בתחילה נקרא הפארק בשם "פארק תיאודור" אך זה הוחלף במהירות בשם התיאורי המוכר כ"גן האנגלי".
הוא נפתח באופן רשמי בשנת 1792 בהשתתפות של כ-40,000 מאזרחי העיר.
בשנים הבאות המשיך שטח הגן להתרחב ונוספו לו נופים נוספים.
פרידריך לודוויג שקל (Sckell) שהתמנה לאחראי על פיתוח הגן בשנת 1804 ושימש בתפקיד עד 1823, ערך שינויים משמעותיים באפיוני הגן ותפקידיו.
הוא זנח את התפקידים החקלאים של השטח והתרכז יותר בפיתוח המאפיינים הנופיים.
כך למשל הוא ביטל טחנות מים ובנה מפל מים מלאכותי.
מחליפיו המשיכו במסורת הפיתוח הזו, וערכו שינויים מועטים בלבד אשר הבולט בינייהם הוא הוספת גבעה מלאכותית אשר עליה הוקם מבנה דמוי מקדש יווני עגול.
במהלך המאה העשרים הורחב הפארק משטחים נוספים שסופחו אליו אך עם זאת, חווה נזקים כתוצאה מהפצצות במלחמת העולם השנייה וכתוצאה ממחלות טבעיות של הצמחייה ובעיקר העצים הבוגרים.
נזקים נוספים לפארק נוצרו כפועל יוצא מחצייתו על ידי כביש המהווה חלק ממערך התחבורה של כביש הטבעת הפנימית של העיר, וסלילת דרכים לשימוש התחבורה הציבורית בעיר.
המגדל הסיני- מבנה עץ בגובה של כ-25 מטרים.
נבנה לראשונה בשנת 1790 בהשראת הפגודה הגדולה של גני קיו.
המגדל בן חמש קומות, כאשר קוטר הכיפה בקומת הקרקע הוא כ-19 מטרים ובקומה העליונה כ-6 מטרים.
המגדל המקורי נשרף כתוצאה מהפצצות בשנת 1944 ונבנה מחדש בשנת 1952 בהתאם לתוכניות המקוריות.
מונופטרוס- מקדש עגול בסגנון יווני ובגובה 16 מטרים הממוקם על גבעה מלאכותית שנוצרה משיירי פסולת חומרי הבנייה של ארמון רזידנץ.
הוא תוכנן על ידי האדריכל לאו פון קלנצה והושלם בשנת 1836.
בית התה היפני – הוקם בשנת 1972 לכבוד המשחקים האולימפיים שנערכו בעיר בשנה זו.
האתר הוקם בחלקו הדרומי של הפארק מאחורי המשכן לאמנות במינכן, על אי מלאכותי קטן וכולל גם גן יפני .
כרי הדשא (Schönfeldwiese)- משתרעים בעיקר באזור שבין בית התה היפני וגבעת המונופטרוס, ולאורך הפלגים.
מתאפיינים במרחב פתוח של דשא מכוסח אשר נחצה ביוונים שונים על ידי שבילי הליכה.
משמשים כשטחי התכנסות חברתית, משחק, התרגעות, ושיזוף בימי הקיץ.
אתר הגלישה" גלי אייזבאך"- מצוי בחלקו הדרומי של הפארק.
נוצר כתוצאה מזרם מלאכותי של נהר אייזבאך הזורם בפארק.
השינוי באופן הזרימה יוצר גל מלאכותי שעליו מזנקים הגולשים משתי הגדות.
ניתן לצפות בגולשים גם מגשר הרחוב שעובר מעל הנחל.
גן הבירה - בסמוך למגדל הסיני הוא השני בגודלו בעיר.
ראשיתו בסוף המאה ה-19 כמקום מפגש לפועלים חיילים וסטודנטים בסופי השבוע.
פארק הצבאים (Hirschau)- זהו כינויו של חלקו הצפוני של הפארק המופרד מחלקו הדרומי על ידי כביש הטבעת הפנימי.
מתאפיין בנוף טבעי ופראי יותר ואינו עמוס במבקרים.
בחלק מן השטח ניתן לראות גידולי עשב ללא כיסוח המשמש לרעיית כבשים.
בחלק זה של הפארק הוקם אמפיתיאטרון טבעי המשמש להופעות בתקופת הקיץ.
אורך כולל של הדרכים: כ-75 קילומטר (26 ק"מ סלול, 49 ק"מ שבילים).
אורך כולל של פלגי המים: 8.75 ק"מ
מספר מבקרים בשנה : כ-3.5 מיליון
הגן, הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1977 בבימויו של ויקטור נורד, עם תסריט של יוסף אבישר.
בתפקידים ראשיים מופיעים שייקה אופיר, שושנה דואר ומלאני גריפית שמופיעה בסרט בעירום ואינה מוציאה מילה מפיה.
הסרט צולם בשכונת ג'ורת אל ענב הנטושה, בגיא בן הינום, למרגלות מלון המלך דוד, בשטח עליו נמצאים כיום חוצות היוצר ופארק טדי.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן אך לא נכנס לתחרות, והוא זכה לביקורות שליליות.
אברהם (שייקה אופיר) ואשתו שרה (שושנה דואר) הם זוג קשישים שמעבדים גן עצי פרי למרגלות חומת העיר העתיקה.
הם מגדלים שם ענבים ותפוחים ואברהם יוצא מדי פעם לשווק אותם בירושלים ברכב המיושן שלו.
אברהם משוכנע שקדושה שוכנת בגן הזה ששרד את היריות וההפגזות של מלחמת העצמאות.
משה הוא קבלן עשיר שרוצה לקנות את שטח הגן ולבנות עליו מגדל מגורים.
משה שולח את עוזרו לואיס (לואיס רוזנברג) לשכנע את אברהם למכור את השטח עבור 1.5 מיליון ל"י "מזומן ביד" אך הוא מסרב.
משה מדבר איתו בנועם וגם זה לא עוזר.
הם מחליטים לדבר עם הבן יצחק.
יצחק (טוביה טבי) נשוי לרינה (אהובה יובל), להם שני ילדים ומצבם הכלכלי לא טוב.
משה ועוזרו מדברים איתם ורינה לוחצת על יצחק לשכנע את אביו למכור את הגן.
אך גם זה לא עוזר ומביא למריבה קשה בין שני בני הזוג.
בחורה תמהונית (מלאני גריפית) משוטטת במרכז ירושלים, לוקחת תפוח מדוכן של ירקן (זכריה טובי) שרודף אחריה אך היא מתחמקת.
היא מוצאת חן בעיני שלושה אופנוענים צעירים, רמי (צחי נוי), אבי (רן קובלנץ) וניסים (יגאל דניאל).
היא נמלטת מהם ונכנסת לחורבה ליד הגן.
כשהם מנסים לתקוף ולאונס אותה היא נמלטת במערומיה לגן, וכאן אברהם מגרש אותם.
למחרת מתעורר אברהם ומגלה בגן בחורה עירומה שהוא מחשיב למלאך שאלוהים שלח אליו.
הוא מכין לה אוכל בתור "מנחה לשליח אלוהים" ומסתיר זאת מאשתו שרה.
הוא מגלה זאת ל"חכם יפרח" (סעדיה דמארי) ומבקש ממנו לשמור זאת בסוד אך החכם מוסר זאת לזקני בית הכנסת.
הם מגיעים "להציץ" ואברהם מגרש אותם ונוזף בחכם, אך לבסוף סולח לו ומכניס אותו לצפות ב"מלאך".
החכם פורץ בצחוק ואומר שזו פשוט בחורה עירומה.
הוא מפיץ זאת בבית הכנסת וכולם מנדים את אברהם שמנהל לדעתם בית זונות בגנו.
יצחק מגיע לגן לאחר ריב עם אשתו ומגלה את שלושת האופנוענים שפרצו לגן.
הוא מגרש אותם ופוגע באופנועים, אך רמי זורק עליו אבן והוא נפגע בראש ומאבד את הכרתו.
כשהכרתו חוזרת הוא רואה בחורה עירומה גוחנת לידו ומנסה לטפל בו.
הם נכנסים לבקתה קטנה בגן ומתעלסים.
למחרת בבוקר מוצא אברהם את בנו העירום בבקתה ושומע צעקת אישה.
יצחק אומר לו שאין עוד מישהו בבקתה אבל אברהם מבין הכל.
הוא מתפכח, נושא עיניו לשמים ומודיע כי החליט למכור את הגן.
שחקןתפקיד שייקה אופיר אברהם מלאני גריפית בחורה שושנה דואר שרה טוביה טבי יצחק אהובה יובל רינה ראובן אדיב משה סעדיה דמארי חכם יפרח צחי נוי רמי יגאל דניאל נסים רן קובלנץ אבי אדי מוכתר פועל לואיס רוזנברג לואיס זכריה טובי ירקן
הגן האקולוגי בטכניון הוא גן בוטני המשתרע על פני 22 דונם, בלב הקמפוס של הטכניון על מדרונו הצפון מזרחי של הכרמל.
בתחום הגן עובר ערוץ הניקוז של נחל בן דור המתחבר לנחל קישון.
הגן הוקם בשנת 1982 ביוזמתו של זאב נאווה, ובתמיכתו של נשיא הטכניון דאז, עמוס חורב, השטח עליו משתרע הגן שימש ברובו כאתר פסולת.
רון לובינגר תכנן את שיקומו של השטח בגן.
ב-2011, קיבל הגן הכרה של "גן בוטני" על ידי "מועצת הגנים הבוטניים" מטעם משרד החקלאות.
גן מעבדה – גן דינמי שבו מתבצעים מחקרים שימושיים בצמחים לצד תצוגה של מיני צמחים חסכוניים במים, שימושיים לחקלאות, שימושיים לעיצוב קרקע ומדרונות ועוד.
גן לחינוך סביבתי – גן השם דגש על חינוך, העשרה והדרכה למבקרים בגן.
גן לצמחי הכרמל – גן לתצוגת צמחי הכרמל, המהווה גם מרכז לשימור מינים נדירים של הכרמל ומקום מקלט במקרה הצורך למינים אחרים ומשמש לריבוי והפצה של מיני הבר כצמחים לגינון.
הגמדים העליזים הוא סרט הנפשה קצר, החמישי בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הוא הופץ לראשונה ב-16 בדצמבר 1929.
תושבי כפר גמדים רוקדים תוך כדי עיסוקם (טיטוא הרצפה וכו').
בזמן שכמה גמדים יוצרים מוזיקה.
חלקם מנגנים בפטישים ברגליהם (המכוסות בנעליים) של פרוקי רגליים (לדוגמה מרבה רגליים וחגב), בעוד שאחרים מנגנים בכלים כמו סקסופונים או תופים.
כמה קבוצות של גמדים אפילו רוקדות עם חביות (מעליהן הם קופצים) וכוסות בירה.
הריקודים נמשכים לאחר שהגמדים שתו את כוסות הבירה שלהם.
הסרט הקצר מסתיים כאשר צמד גמדים, רוקדים על פרח, ונופלים לתוך חבית בירה שנמצאת מתחת לפרח.
הגמדים יוצאים מהחבית שיכורים וממשיכים לרקוד במצב הזה.
המוזיקה המשמשת בסרט כוללת את מקהלת הסדן מהאופרה "הטרובדור" של ג'וזפה ורדי משנת 1853.
הסרט היומי (15 בדצמבר 1929): "סרט הנפשה מצמרר: הנה אחד מסרטי סימפוניות טיפשיות שתנהל את התהילה ממספר מאפיינים.
בסנכרון נפלא, התמונה מציגה את הגמדים העליזים בסדרה של צעדי ריקוד שמטפטפים לאורך עם קצב מרגש.
אל תחשיבו את זה כמילוי למרות שהקיצור שלו עבור רבים הם הצחוקים שהוא ירשום עם כל סוג של קהל בכל מקום.
באמת בידור לילדים מגיל שש עד גיל שישים."
וראייטי (25 בדצמבר 1929): "באותן קווים של ריקוד השלדים וזמן אביב.
לא כל כך טוב, אבל כמעט.
הסרט מספיק חכם ומשעשע לכל בית סאונד רק על החידוש וההקלה מזרם תמונות השירה הבינוניות שהיוצרים הקצרים, ככלל, הציגו.
תלבושת מונפשת כנראה מרגישה את הקושי למצוא שגרות חדשות שיתאימו לציונים המסנכרנים הקלאסיים האלה, אבל ביקור בכל מופעי במה או בית תמונה צריך לספק את החומר הרצוי דרך הפרסות, הרקדניות האקרובטיות וצוותי האדג'יו.
רישומי האנימציה האלה עדיין לא צחקו על זמרי הפופ-דה-אופ, או שגרות ה'מרפק' של מקהלות הריקוד הלוהטות שהפכו לסטנדרטיות על ידי חזרות.
להתעמק בעידן המודרני ובמנגינותיו עשוי להיות הימור, אלא אם כן תמלוגים לשימוש במנגינות מונעות.
שום דבר לא קשור לסדרת הדיסני הזו שסרטי קולומביה משחררת.
הקבלה שלהם עולה תמיד על כל שני רולרים מהסוג הוואודי."
Motion Picture News (28 בדצמבר 1929): "מקיים את תקן דיסני: סרט ההנפשה הזה של דיסני סוטה משביל המכות בכל הנוגע לדמויות.
הוא הראשון בסדרה שבו מציגים בני אדם, הסרט מתאר להקה מתגלגלת של גמדים מלאה ברוח המוזיקה והריקוד.
הם מתפתלים ומסתובבים לצלילי מנגינות מוכרות.
הסרט הופץ למדיה ביתית ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב' בקטע "מהכספת" של ה-DVD, בגלל שהסרט כולל דמויות רבות ששותות בירה.
הגמריים האזוריים של ה-NBA הם סדרות האליפות של שני אזורי ה-NBA, המזרחי והמערבי.
בסדרת הטוב מ-7 משחקות שתי הקבוצות שעברו את שני הסיבובים הקודמים של פלייאוף ה-NBA.
שתי האלופות האזוריות משחקות בסדרת שבעה משחקים בגמר ה-NBA.
לקבוצות הזוכות באליפות האזור הוענקו גביעים החל משנת 2001. בשנת 2022 ניתנו להם שמות על שם שחקני NBA בעבר: גביע בוב קוזי לאלופת המזרח וגביע אוסקר רוברטסון לאלופת המערב.
כמו כן, באותה שנה החלה הליגה להעניק את פרסי ה-MVP של סדרות הגמרים האזוריים ב-NBA למצטיינים בסדרות בכל אזור.
גם פרסים אלה נקראים על שם כדורסלני עבר: פרס לארי בירד לשחקן המצטיין במזרח ופרס ארווין "מג'יק" ג'ונסון לשחקן המצטיין במערב.
בתחילה היו קבוצות ליגת ה-BAA (הליגה שקדמה ל-NBA) מחולקות לשני בתים, המזרחי והמערבי.
גמר הבית שוחק לראשונה ב-, העונה השלישית של הליגה.
בשתי העונות הראשונות הונהגה שיטת פלייאוף בה קבוצות מהבית המזרחי והמערבי מתמודדות זו מול זו לפני גמר ה-BAA, ולכן לא היו גמרים אזוריים.
בעונת עברה הליגה למתכונת של שלושה בתים, עם הוספת הבית המרכזי.
עם זאת, השיטה הונהגה רק עונה אחת והליגה חזרה לפורמט של שני בתים ב-1951. מתכונת שני הבתים נשארה עד שנת 1970, אז ה-NBA הנהיגה שני אזורים עם שני בתים כל אחד, מה שהוביל לשינוי השם לגמר האזור.
הגמרים התנהלו בפורמט סדרת הטוב מ-3 מ-1949 עד 1950, סדרת הטוב מ-5 מ-1951 עד 1956, וסדרת הטוב מ-7 מאז 1957. נכון לעונת 2023/2024 ב-NBA, הגמרים האזוריים משוחקים בפורמט סדרת הטוב מ-7 כמו הפלייאוף וגמר ה-NBA.
הסדרות משוחקות בסוף מאי בכל שנה אחרי הסיבוב הראשון והשני של הפלייאוף ולפני הגמר.
בסיום הגמר, הזוכים מקבלים גביע כסף, כובעים וחולצות טריקו, והם עולים לגמר ה-NBA.
לגביעים היה בסיס מעט שונה עבור כל כנס כדי לעזור להבחין אחד מהשני; כדור הכסף בגביע המזרח יושב על שלושה עמודי זהב, ואילו בגביע המערב הוא יושב על טבעות עגולות מצטלבות.
ה-NBA החלה להעניק גביעי אליפות אזורית לראשונה בשנת 2001. בשנת 2022 עוצבו הגביעים מחדש, וגביעי האזור המזרחי והמערבי נקראו על שמם של בוב קוזי ואוסקר רוברטסון (בהתאמה), שהיו מרכזיים בפיתוח וקידום ארגון שחקני ה-NBA.
לוס אנג'לס לייקרס זכתה במספר הגדול ביותר של אליפויות אזוריות, עם 19. הם עשו זאת ב-23 הופעות בגמרים האזוריים, יותר מכל קבוצה אחרת.
בוסטון סלטיקס זכתה ב-11 תארים אזוריים, ההישג השני בטיבו.
23 מתוך 30 המועדונים הפעילים זכו לפחות באליפות אזורית אחת.
מינסוטה טימברוולבס, אטלנטה הוקס, סקרמנטו קינגס, ממפיס גריזליס ולוס אנג'לס קליפרס שיחקו כל אחת לפחות בגמר אזורי אחד (אטלנטה, מינסוטה וסקרמנטו שיחקו בשניים), אך לא זכו באליפות אזורית.
שני מועדונים אחרים, שארלוט הורנטס וניו אורלינס פליקנס, מעולם לא הופיעו בגמר אזורי.
אלופת ה-NBA, ניצחה בגמר ה-NBA*קבוצה עם מאזן העונה הסדירה הטוב ביותר
שנהאלופהמאמןתוצאהסגניתמאמןוושינגטון ויזארדסג'ין שוניו יורק ניקסרד הולצמןניו יורק ניקסרד הולצמןבוסטון סלטיקסטום היינסוןניו יורק ניקסרד הולצמןבוסטון סלטיקס*טום היינסוןבוסטון סלטיקסטום היינסוןניו יורק ניקסרד הולצמןוושינגטון בולטס*קיי.
ג'ונסבוסטון סלטיקס*טום היינסוןבוסטון סלטיקסטום היינסוןקליבלנד קאבלירסביל פיץ'פילדלפיה 76'ג'ין שויוסטון רוקטסטום ניסאלקיוושינגטון בולטסדיק מוטהפילדלפיה 76'בילי קנינגהםוושינגטון בולטס*דיק מוטהסן אנטוניו ספרסדאג מופילדלפיה 76'בילי קנינגהםבוסטון סלטיקס*ביל פיץ'בוסטון סלטיקס*ביל פיץ'פילדלפיה 76'*בילי קנינגהםפילדלפיה 76'בילי קנינגהםבוסטון סלטיקס*ביל פיץ'פילדלפיה 76'*בילי קנינגהםמילווקי באקסדון נלסוןבוסטון סלטיקס*קיי.
ג'ונסדטרויט פיסטונסצ'אק דיילידטרויט פיסטונסצ'אק דייליבוסטון סלטיקסקיי.
הכי הרבה מפגשים בקרב קבוצות פעילות
הגן הבוטני באילת הוא גן בוטני אורגני אקולוגי המורכב מיער גשם, גן בוטני ומשתלה.
שטח הגן הוא כ-30 דונמים והוא הוקם על ידי יורם נדל, איל ארנן ורצון כהן.
הגן הוקם ב-1998 על גבעה ששימשה מוצב של צה"ל המשקיף על גבול ירדן.
הגן הוקם כחלק ממתחם החווה האורגנית במטרה להיות הראשונה בישראל לגידול צמחי נוי.
בשנת 2010 הוכר המקום כגן בוטני מיוחד.
ייחודו באופן פעילותו המבוסס על פי התפיסה האורגנית כך שמערכת הניהול הסביבתית מבוצעות ללא חומרים כימיים או חומרי הדברה.
המקום מיועד לקהילה ומכיל פינות ישיבה, מצפורים וטרסות עם פרחים ונחל העובר ביניהם.
ברחבי הגן ממוקמות שלוש נקודות תצפית המשקיפות על מפרץ אילת, ים סוף והרי אדום.
הגן מחולק למספר אזורים שונים:
יער הגשם הבנוי בסגנון אקזוטי לגידולים טרופיים בהם מושקים הצמחים מידי מספר דקות.
משתלת הגן ובה גידולים אורגניים, צמחים הגדלים באזור מדברי לקניה בתור מזכרת.
במתחם נמצא בית קפה למבקרי הגן.
הגן הבוטני במכללת אורנים הוא הגן הבוטני הגדול ביותר בצפון ישראל, המשתרע על שטח של כ-80 דונם בתחום שטחה של מכללת אורנים לחינוך ובבעלותה, סמוך לקריית טבעון, בתחומה של מועצה אזורית זבולון.
הגן מכיל כ-1,400 מינים, כאשר שני שלישים מקורם באזורים שונים בישראל והשאר צמחי תרבות נפוצים.
בגן ישנן 18 חלקות בוטניות שונות מחולקות לפי אזורים ביוגאוגרפיים שונים בישראל האופייניות לצמחים הגדלים בהם וגם על פי מאפיינים בוטניים של הצמחים.
בנוסף, הגן כולל 9 אתרים ייחודיים, בהם "קיר האומנים", וקברו החצוב בסלע של יהושע מרגולין, אשר המליץ על הסמינר להכשרת מורים במדעי הטבע בחורשת האורנים (מכאן שם המכללה והגן הבוטני) ומצבה לזכר מלך יוגוסלביה הממוקמת בסמוך לגן, למרגלות יער אלכסנדר.
הגן מאופיין בשלוט מאיר עיניים, שניתן לקרוא את הכתוב בו ממרחק ובשני מסלולים ייחודיים.
היסטוריית הגן הבוטני קשורה בקשר הדוק עם מכללת אורנים.
מכללת אורנים הוקמה בשנת 1951 כיישוב מוסדי " אורנים" בתחומה של מועצה אזורית זבולון, בו מתגוררים כ-116 תושבים.
יישוב מוסדי הוא מוסד עם מאפיינים של יישוב, שאינו כלול בתחום המוניציפלי של יישוב אחר, בדומה למכללת בית ברל.
התמיכות הכספיות בכל הגנים הן נמוכות מאוד ובפועל מימון תפעולו של הגן הבוטני נותר באחריות מכללת אורנים.
שטחו של הגן הוא 80 דונם מהם 40 דונם חורש, והשאר מחולק לארבעה מתחמים עיקריים, שבכל אחד מהם מספר חלקות ייעודיות:
מתחם גינון לימודי: מתחם בו נערכים קורסים והכשרות לסטודנטים לחינוך ולטיפול, וכן לציבור הרחב, בנושא הקמת גינה מקיימת וטיפול בצמחים.
מתחם עולם הצומח והאדם: מתחם זה עוסק בקשרים השונים בין האדם לצמחים הסובבים אותו, ומציג שימושים שונים כמו נוי, רפואה, תבלין, מלאכות קדומות, וטיפול באמצעות גינון.
מתחם אזורי צומח בישראל: חלקות המייצגות צמחייה באזורים שונים בישראל, עם התמקדות בקרקעות ואקלים מגוונים – החרמון והגולן, צמחי בתה, גריגה (שיחים), מדבר, מקווי מים, קרקעות כבדות ועוד.
מתחם החורש הים-תיכוני: אזור נרחב שבו נטועים עצים מגוונים מהחורש הים-תיכוני, עם רשת שבילים ונקודות לימוד ותצפית.
בגן הבוטני במכללת אורנים קיימים שני שבילים מיוחדים המשלבים ידע בוטני עם תחומי עניין אחרים:
שביל השירה – הוכשר בשנת 2009 בשיתוף פעולה בין הגן הבוטני למחלקות האמנות והספרות במכללת אורנים.
המסלול כולל 19 שירי משוררים, המוצבים בנקודות שונות בגן, ועוסקים ביחס שבין האדם לטבע.
כל שיר מקושר לצמחים המוצבים באותו מקום, וקריאתו מושפעת מהקשרו לצמחייה הסובבת אותו.
שביל הביומימיקרי – הוכשר בשנת 2012 בשיתוף עם אגודת הביומימיקרי הישראלית.
המסלול מתאר בשורה של תחנות תופעות טבע מעולם הצומח והחי, המשמשות השראה לפיתוחים טכנולוגיים המסייעים לאדם.
הגן הבוטני במכללת אורנים הוא חלק ממכללה אקדמית לחינוך, והוא מציע פעילות חינוכית מגוונת למגוון גילאים.
בגן מבקרות קבוצות של תלמידי גני ילדים, בתי ספר יסודיים ותיכוניים.
קורסים רבים הנלמדים במכללה נערכים בגן הבוטני, או כוללים ביקורים בו כחלק מתוכניות הלימוד.
בנוסף, בגן מתקיימים קורסים ופעילויות פתוחות לקהל הרחב.
בגן מתבצעים מחקרים של חוקרים ממכללת אורנים ואוניברסיטת חיפה, המתמקדים בגידול צמחים, חורש ים-תיכוני והאבקה.
היסטוריה – הקמת הגן ופיתוחו
רעיון ייסודו של הגן הבוטני באורנים נזרע על ידי יהושע מרגולין, אשר המליץ על הקמת סמינר אורנים (כיום מכללת אורנים) בצפון ישראל, בנוסף לסמינר למורים בתל אביב בחורשת האורנים.
יהושע מרגולין היה אחד ממייסדי גן בוטני ארץ ישראלי על יד בית תיאטרון הבימה, שלימים הפך לגן הבוטני של אוניברסיטת תל אביב.
התוכניות להקמת הסמינר החלו להתגשם ונרכש שטח להקמתו, אולם מרגולין לא זכה לראות את השלמתן.
בצוואתו ביקש להיקבר בשטח הסמינר.
ביום השלושים למותו, ב-10 באוקטובר 1947 הונחה אבן הפינה לסמינר אורנים ובשנת 1951 הוקמה מכללת אורנים ובמסגרתה המכון לטבע ע"ש מרגולין.
ומיד ב-11 ביוני 1951 הוגשה תוכנית מפורטת להקמת מחלקה בוטנית במסגרת המכון לטבע, שתכלול גינה בוטנית על שטח מינימלי של 10 דונם.
מאז, נעשו צעדים רבים להגשמת התוכנית, ששיאם בשנת 1957 בה הוכרז על הקמת הגן.
התהליך כלל סיקול ודירוג טופוגרפי של הגן, ברוא האורנים וחידוש יער האלונים.
הקמת הגן הלכה למעשה הייתה פרי עמלו של אליהו אלמן, חבר קיבוץ שריד ומורה לטבע, שעבד במכללת אורנים במשך כ-25 שנה והיה המנהל הראשון של הגן הבוטני.
אלמן היה הדמות המרכזית שהניעה את מימוש החזון, יחד עם שותפו הפעיל שמואל אושרוב.
אושרוב, מורה לבוטניקה במכללה, פעל להכנת היסודות הבוטניים לגן, בעיקר על ידי איסוף זרעי צמחים, בצלים ופקעות מהבר ומהתרבות.
רוב האיסוף נעשה במהלך סיורי טבע שערך עם הסטודנטים בסמינר, ובכך תרם רבות להקמתו של גן בוטני עשיר ומגוון.
בתקופה זו השתרע הגן על שטח של כ-20 דונם וכלל 850 מיני צמחים.
קווי היסוד בתכנונו היו, ונשארו עד היום, שילוב בין בתי הגידול וחלקות אקולוגיות שונות המייצגות את נופי הבר של ישראל.
בגן נכללים צומח החורש, הגריגה והבתה, צמחי מדבר ונאות מדבר, צמחי חולות חוף הים, וגדות נחלים.
המטרה הייתה לשקף את המגוון הביולוגי הייחודי של ישראל תוך יצירת פינות אקולוגיות המותאמות ללימוד, מחקר והנאה.
במרוצת השנים התרחב הגן, והתווספו לו גם צמחי תרבות הקשורים לנוף בית הספר, למטרות לימוד ולנוי.
פינות נוספות שנוסדו בגן כוללות פינות צמחי צל, צמחי כיסוי, צמחי תבלין ורפואה, וכן גן סלעים.
פינות אלו מעניקות ערך חינוכי נוסף, ומאפשרות לסטודנטים ולמבקרים להתנסות ולהכיר צמחים המשמשים בתחומים שונים, מהוראה ועד גינון ושימור.
באותה שנה, במלאת 20 שנה לגן, מרב הצומח בו היה מורכב מהחורש הטבעי, שעובה על ידי נטיעת עצים ושיחים מן הכרמל והגליל העליון.
באותה שנה פורסמה חוברת עם רשימת מיני הצמחים בגן הבוטני.
בנוסף לגן הבר, הוקמו גם פינת סוקולנטים, פינת צמחי-צל, וגינות לימודיות לצורך לימודי חקלאות.
גם חממה לצמחי בית ובית זכוכית בו התבצעו ניסויים בנושא ריבוי צמחים.
בשנת 1982, במלאת 25 שנה לגן, הוקמה חלקת תצפית ארצית לאקלום עצים (הארבורטום), בפיקוחו של ד"ר ישראל גלאון עובד משרד החקלאות.
יותר מ-120 מיני עצים נטעו במדרון הצפון-מערבי של הגן, בשיתוף פעולה עם קק"ל, המחלקה לעיצוב פני הכפר של משרד החקלאות, ומשתלות חוות הנוי של עמק חפר, יגור, עין המפרץ ועוד.
עם פרישתו של אליהו אלמן בשנת 1986, חלה ירידה בפעילות הגן, והתנהלותו לא עמדה ביחס למטרות שהוגדרו, ולא ביחס לפוטנציאל החינוכי, הלימודי, התצוגתי והמחקרי הגלום בו.
בשנת 1987 החל יוסי סיוון לנהל את הגן, והשלים את בניית התשתית בתמיכת קק"ל.
ביוזמתו נטעה חלקת הדקלים ונבנתה מערכת תעלות לאיסוף מי גשמים, שהובילו לברכה גדולה, ומשם דרך תעלה פתוחה לבריכות קטנות ולשלולית חורף.
ליד קיר השרכים נוספו ארבע בריכות קטנות.
בשנת 2007, בעקבות קשיים תקציביים, החליטה הנהלת המכללה להפסיק את תקצוב הגן, והעובדים פוטרו.
עם זאת, התנגדות נמרצת של מורי הביולוגיה הובילה לחידוש הפעילות בהדרגה.
ד"ר מיכל (מוקי) גרוס לקחה על עצמה את ניהול הגן ופיתחה בו שורה של פרויקטים בתחומי הבוטניקה, הסביבה וניהול הגן.
שינוי מרכזי היה שבשנת 2008 הוכר הגן באופן רשמי, יחד עם החוק מאפשר קבלת תמיכה ממשרד החקלאות, מה שאפשר את המשך פיתוחו של הגן.
עם עוד גנים מרכזיים בארץ, כגן בוטני במסגרת חוק הגנים הבוטניים.
החוק אפשר את המשך פיתוחו של הגן.
בפועל, מימון הגן הבוטני ותפעולו נותר באחריות מכללת אורנים.
נכון להיום (ספטמבר 2024), זהו הגן הבוטני המוכר הגדול ביותר בצפון הארץ, המשתרע על שטח של כ-80 דונם וכולל כ-1,400 מיני צמחים, רובם צמחי ארץ ישראל והוא מנוהל על ידי ד"ר מתן בן-ארי.
גלריית האמנות של אוסטרליה הדרומית היא מוזיאון וגלריה לאמנות המהווים מוסד תרבותי חשוב שנמצא בעיר אדלייד, בירת אוסטרליה הדרומית.
הגלריה נוסדה בשנת 1881 ונחשבת לאחת הגלריות המובילות באוסטרליה, הן מבחינת האוספים והן מבחינת התערוכות המוצגות בה.
המוזיאון מחזיק באוסף של מעל 35,000 יצירות אמנות, והוא נחשב לאוסף האמנות השני בגודלו באוסטרליה, אחרי הגלריה הלאומית של ויקטוריה.
המוזיאון ממוקם בקרבת מוסדות תרבות נוספים, כולל הספרייה של דרום אוסטרליה ואוניברסיטת אדלייד.
הגלריה נוסדה במטרה לקדם את האמנות ולשמור על יצירות אמנות חשובות.
בשנת 1900 נבנה הבניין הנוכחי בסגנון נאו-קלאסיציזם צרפתי, והוא עבר שיפוצים והרחבות רבות מאז הקמתו.
גלריית האמנות של אוסטרליה הדרומית מחזיקה באוסף רחב של אמנות אוסטרלית ובינלאומית, כולל יצירות מהמאה ה-19 ועד המאה ה-21. בין האמנים המפורסמים המיוצגים בגלריה נמצאים נורמן לינדזי, סידני נולאן וטום רוברטס.
הגלריה מארחת תערוכות מתחלפות רבות, כולל תערוכות של אמנות עכשווית, אמנות קלאסית, ועבודות אמנות מקומיות ובינלאומיות.
תערוכות אלו מושכות מבקרים רבים ומספקות פלטפורמה לאמנים חדשים.
הגלריה מציעה מגוון תוכניות חינוכיות, סדנאות, והרצאות לקהל הרחב.
המטרה של תוכניות אלו היא לשפר את ההבנה וההערכה של אמנות בקרב הציבור.
הכניסה לגלריה היא בחינם, והיא פתוחה לקהל כל יום.
המוזיאון מציע גם חנויות, מסעדות ואזורי מנוחה, מה שהופך אותו ליעד פופולרי עבור משפחות ומבקרים.
הגלריה משחקת תפקיד מרכזי בתרבות המקומית ומהווה מקום מפגש לאמנים, חוקרי אמנות וחובבי אמנות כאחד.
הגנב מבגדאד הוא סרט קולנוע בהפקתו של אלכסנדר קורדה, שיצא לאקרנים בשנת 1940. הסרט היה אמור להיות חידוש לגרסה קודמת של דאגלס פיירבנקס משנת 1924, אך למרות זאת השוני בין שני הסיפורים הוא ניכר: בגרסה זו פוצלו הנסיך אחמד והנער הגנב אבו לשתי דמויות נפרדות, ולעלילה התווספו דמויות מפתח חדשות.
בזמן יציאתו נחשב הסרט ליקר ביותר שהופק אי פעם.
הצילומים החלו בצפון אפריקה, אך עקב מלחמת העולם השנייה שהתפשטה לכיוון אפריקה עברו הצילומים לארצות הברית.
עלילת הסרט מתרחשת בבגדאד בתקופת הח'ליפה והיא לקוחה מסיפורי אלף לילה ולילה.
הנסיך אחמד, המלך החוקי של בגדאד שהודח על ידי הווזיר הרשע ג'עפר בעל הכוחות המאגיים, משוטט ברחבות כמקבץ נדבות.
ג'עפר זורק אותו לכלא ושם הוא פוגש בנער אבו, הוא "הגנב מבגדד", הטוב בגנבי העיר.
בעזרת הגנב מצליח הנסיך להימלט לעיר בצרה שם הוא מתאהב בבתו היפה של הסולטאן אותה יעד ג'עפר לעצמו.
ג'עפר מגיע לבצרה ובכוחותיו המיוחדים גורם לעיוורונו של אחמד והופך את אבו לכלב.
כשהנסיכה שוקעת לתרדמה ממנה תוכל להתעורר רק אם תראה שוב את אחמד אהובה, משיב ג'עפר לאחמד ואבו את דמותם ומביא את אחמד לנסיכה המתעוררת מתרדמתה, אך אינה זוכה להתאחד איתו כי ג'עפר חוטף אותה ומפליג עמה לים בספינה.
אבו ואחמד יוצאים בעקבותיהם ועוברים הרפתקאות רבות נוספות בטרם יבוא הסרט לסיומו הטוב, מפלתו של ג'עפר ושובה של הנסיכה לזרועותיו של אחמד.
את גיבור הסרט, הנער אבו הגנב מבגדאד, גילם נער הודי בשם סאבו שהסרט הפך אותו לכוכב קולנוע.
את תפקיד ג'עפר, הווזיר האכזר, גילם קונרד ויידט, גרמני אנטי נאצי, שברח מגרמניה בשנת 1933 והופיע בסרטים אנגליים ואמריקאים, שלאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה תרם את מרבית רכושו לטובת מאמץ המלחמה הבריטי.
תפקידו הזכור ביותר, היה המיור הנאצי, המתאנה לגיבוריו החיוביים של הסרט קזבלנקה משנת 1942.
הסרט הגנב מבגדאד, שצולם בצבעים, כלל פעלולים טכניים שהיו חדשניים בזמנו: השד היוצא מן הבקבוק, השטיח המעופף, העין "הרואה הכל", הבובה הרצחנית, הסוס המכני המעופף ועוד.
בשנת 1941 זכה הסרט בשלושה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ופרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר.
הגן הבוטני בפדובה (באיטלקית: Orto botanico di Padova) הוא הגן הבוטני של אוניברסיטת פדובה.
זהו הגן הבוטני האקדמי העתיק ביותר בעולם שלא הועבר מעולם ממקומו.
הגן, ביחד עם האוניברסיטה שלידו, משתרע על פני שטח של 20,000 מ"ר, והוא ידוע בשל האוספים המיוחדים והעיצוב ההיסטורי שלו.
בשנת 1997 העניק אונסק"ו לגן הבוטני מעמד של אתר מורשת עולמית.
הגן בפדובה נבנה לפי הוראה של סנאט הרפובליקה הוונציאנית.
ייעודו היה מקום גידול לצמחי מרפא שכונו "צמחים פשוטים" (באיטלקית: Orto dei semplici), ומהם הופקו תרופות טבעיות, וכדי לאפשר לסטודנטים ללמוד כיצד להבדיל בין צמחי מרפא אמיתיים לצמחים הדומים לצמחי מרפא אך אינם כאלה.
למעשה, הגן הבוטני הישן של אוניברסיטת פדובה הוא הגן הבוטני בפיזה (Orto botanico di Pisa) שהוקם בשנת 1544. הגן הזה הועבר פעמיים ומיקומו הסופי נקבע ב-1591
מסביב לגן נבנתה חומה סגורה על מנת להגן עליו מפני גנבים שחדרו אליו למרות העונשים הכבדים שנקבעו בחוק (קנס, מאסר והגליה).
הגן הבוטני קלט מספר הולך וגדל של צמחים מרחבי העולם, ובייחוד ממדינות שקיימו קשרי מסחר עם ונציה.
בעקבות זאת מילאה פדובה תפקיד משמעותי בהשגת וחקירת מינים אקזוטיים רבים של צמחים, ובהדרגה הוספו לגן עשבייה, ספרייה ומעבדות רבות.
כיום, הנהלת הגן הבוטני מאפשרת לקיים בו פעילות חינוכית נרחבת, וזאת בנוסף למחקרים מתקדמים בעלי חשיבות.
הנהלת הגן אחראית גם על שימור המינים הנדירים המצויים בו.
הגן נותר במקומו מאז אותה תקופה.
במהלך השנים הוספו לו כמה תוספות: בשלהי המאה ה-17 הוספה משאבת מים על מנת לספק מים לעשר מזרקות, ובשלהי המאה ה-18 והמאה ה-19 נבנו חממות חדשות.
באותה תקופה גם נבנה גם ארבורטום ותלולית קטנה הידועה בשם בית הקיץ.
בשנת 2014 נחנך אגף חדש בגן, הקרוי "גן המגוון הביולוגי" (il giardino della Biodiversità) ובה 5 חממות המייצגות את המגוון הביולוגי של הצמחים בעולם.
עיצוב הגן הבוטני היה מיוחס לאנדראה מורוני, שיצר בתחילת המאה ה-16 כמה מהאנדרטאות הציבוריות החשובות ביותר בפדובה כגון בזיליקת סנטה ג'יוסטינה, היכל העיר והאוניברסיטה.
למעשה, האדריכל היה דניאל בארבארו, אציל ונציאני שהיה המלומד שתרגם את על אודות האדריכלות מאת ויטרוביוס.
בארבארו חיקה את הדוגמה של ההורטי קונקלוזי (Horti Conclusi, בעברית: הגנים הסגורים) מימי הביניים, באשר המאפיין העיקרי של בנייתו היה דוגמה מושלמת של ריבוע בתוך עיגול המחולק לארבעה חלקים באמצעות שני שבילים שנבנו לפי שושנת הרוחות.
הגן נחנך ב-1545, ושימש כמתקן לימוד עבור אוניברסיטת פדובה בשנה שלאחר מכן.
המראה הנוכחי של הארמון הראשי מתוארך למאה ה-17 והמאה ה-18. בשלהי המאה ה-16 נבנו בגן כמה מזרקות שהוזנו על ידי צינור ההשקיה הראשי.
ב-1704 נבנו ארבעה שערים ומעברים עם אקרוטריונים מאבן אדומה שקושטו בצמחים עשויים מברזל מחושל.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-18 הוסף מעקה מאבן איסטריה על מנת לחזק את החומה, ועליו הוצבו כדים ודיוקנאות קטנים של אישים חשובים.
ליד הדלת המערבית נבנה פסל של תאופרסטוס, כמו גם פסל של שלמה, שהיה נקודה חשובה ליד הדלת המזרחית ומזרקת ארבע העונות, ובמהלך המאה ה-18 קושט בדיוקנאות שהוכנו משיש קרארה.
הקרניז של החממות והתיאטרון הבוטני מקושט בדיוקנאות של בוטנאים ידועים כגון קארולוס ליניאוס.
באחת מהחממות אף נשמרים עד היום הקשתות ועמודי הברזל הללו.
בגן שלושה שעוני שמש: קובייתי, מעגלי וגלילי.
בחלק הפנימי של הגן נבנו ארבע חלקלקות המשמשות כמצע לגידול פרחים.
במרכז הגן נבנתה בריכת מים המיועדת לגידול צמחי מים.
את הבריכה מזין זרם רצוף של מים חמים ממאגר מי תהום בעומק 300 מטרים.
עד לשנת 1984 היה בגן עץ מסוג Vitex agnus-castus שתוארך לשנת 1550. הצמח הוותיק ביותר מאז הוא דקל שנשתל ב-1585 ונקרא בשם "דקל גתה" כיוון שהמשורר התייחס אליו בחיבורו "המטמורפוזות של הצמחים"; העץ הזה נמצא בחממה בתוך הכדור הבוטני (Ortus Sphearicus).
בתוך מבנה זה גדלים גם גינקגו דו אונתי ומגנוליה המתוארכים לאמצע המאה ה-18 ונחשבים לעתיקים ביותר מסוגם באירופה.
עץ דולב ענק הנמצא מחוץ לארבורטום מתוארך לשנת 1680; לעץ יש גזע חלול בעקבות מכת ברק.
בארבורטום נמצא גזע של עץ בוקיצה שמת ב-1991, ועליו ניתן לראות את טבעות הגיל.
בעקבות מחסור במבנים מחוממים, הצמחים נמצאים בעיקר באוויר הפתוח.
בגן גדלים 6,000 סוגים של צמחים המסודרים לפי טקסונומיה, תועלת, היסטוריה וערך אקולוגי-סביבתי.
האוסף הסיסטמטי מרוכז בארבע ערוגות פרחים גדולות.
צמחי המרפא הם החשובים ביותר מבין האוספים השימושיים.
הללו מסווגים לפי טקסונומיית אנגלר המבוססת על הניתוח הפילוגנטי של היחסים בין המשפחות השונות.
כל צמח נושא תג עם שמו המדעי ותכונותיו הרפואיות.
לאחרונה הוקם אוסף צמחים רעילים למטרות לימודיות: רוב הצמחים הרעילים נמצאים ביחד עם צמחי המרפא, כיוון שבמינון הנכון גם להם יש סגולות ריפוי חשובות.
צמחים הניזונים מחרקים נמצאים בקרקע דלת חנקן, והם חייבים להשתמש בחלבונים של חרקים קטנים הנתפסים בעלים שלהם על מנת לשרוד.
צמחים מגבעות ורונה ואזור צפון איטליה: אוסף מייצג של צמחים מהאזור המקיף את הגן.
בנוסף, יש אגף נפרד המוקדש לאיסוף, שימור ומחקר של צמחים המצויים בסכנת הכחדה.
הגן הבוטני של שיקגו או הגנים הבוטניים של שיקגו הוא אוסף של עשרים ושלושה גנים ושל חממות ומבני שירות בשטח של 1.56 קילומטרים רבועים בגלנקו (Glencoe), פרוור חוף צפוני בשיקגו.
הגן שייך למנהל היערנות של מחוז קוק שבאילינוי והוא מנוהל על ידי החברה ההורטיקלית של שיקגו (Chicago Horticultural Society).
הגן מהווה אטרקציה תיירותית רבת מבקרים, בסיס ללימודי ולחקר מדעי הצמח, עיצוב נוף וגננות ומקום לקבלת טיפול פסיכולוגי בעזרת יצירה וגינון.
בית הספר על שם ג'וזף רג'ינגסטיין השני ממוקם בגן ונותן קורסים בנושאים אלה.
בין התלמידים יש אחוז גבוה של מורים מבתי ספר ממלכתיים ותלמידי הוראה.
הגן מארח גם טיולי הוראה מבתי ספר.
הגן מקדם גם יוזמות שונות לשמירת טבע.
בחודשי הקיץ מופעל במקום גם מתחם של דגמי רכבות, שנוסעים בין דגמי עץ, של הבניינים והאתרים המפורסמים בארצות הברית .
הגן הבוטני של אוניברסיטת אילינוי בשיקגו (Atkins Garden)
הגן הבוטני של ברלין או, בשמו הרשמי, הגן הבוטני והמוזיאון הבוטיני ברלין - דאהלם הוא גן בוטני ששטחו 430 דונמים ומוצגים בו כ-22,000 צמחים שונים.
גן זה נחשב לאחד מהגנים הבוטניים הגדולים והידועים בעולם.
הגן ממוקם בשכונת דאהלם ברובע שטגליץ-צלנדורף של ברלין, בירת גרמניה.
הגן הוקם בין השנים 1897–1910 על פי תוכניות של האדריכל אדולף אנגלר, במטרה לשכן בו את הצמחים הרבים שהובאו ממושבותיה של גרמניה, ומתוך רצון לחקות גנים בוטניים דומים באנגליה (גני קיו) ובצרפת (הז'רדן דה פלנט).
כיום מנוהל הגן והמוזיאון הבוטני על ידי האוניברסיטה החופשית של ברלין.
הגן כולל מספר ביתנים וחממות ששטחן הכולם 6,000 מ"ר.
בין הביתנים ניתן למנות את ביתן ויקטוריה, בו מוצג אוסף של סחלבים, צמחים טורפים וויקטוריה מלכותית (צמח ממשפחת הנופריים); ביתן הקקטוסים; והפביליון הגדול (Das Große Tropenhaus) - החממה הגדולה בעולם - מבנה שגובהו 25 מטרים בו נשמרת טמפרטורה קבועה של 30 °C ומוצגים בו צמחים טרופיים.
תערוכת הקבע במוזיאון הבוטני סגורה עד סוף 2022 עקב עבודות מודרניזציה.
עדיין ניתן לבקר בתערוכות מיוחדות ובגן.
הגן הבוטני של פוטסדאם (גרמנית: Botanischer Garten Potsdam) הוא גן בוטני וארבורטום, המשתרע על פני 85 דונם דרומית-מערבית לארמון אורנז'רי שבפארק סנסוסי בפוטסדאם.
הגן מתוחזק על ידי אוניברסיטת פוטסדאם.
הגן הוקם ב-1950 על שתי חלקות קרקע סמוכות: חלק מפארק סנסוסי וגן פרדייז המשתרע על פני 25 דונם בקירוב.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשלט פארק סנסוסי על ידי הצבא האדום, ולמשך זמן מה היה זרוע של הגן הבוטני של האקדמיה למדעים במוסקבה.
ב-1950 הוקם הגן המודרני בקצה הצפוני של סנסוסי, ורחוב מולביראלי סימן את הגבול בין שתי החלקות.
גן פרדייז, בצפון, שימש כגן תצוגה ולימוד, ואילו החלק שבסנסוסי שימש כמקום מושבו של בניין ההנהלה, החממות והאזורים הפתוחים.
כיום גדלים בשטחי הגן כ-9,000 טקסונים, ובהם אוסף נרחב של סוקולנטים (880), לופיים (250 בקירוב), חיעדיים (260 בקירוב), שרכים (230), סחלביים (320), כימרות, מינים פולשים וצמחי מרפא מסין.
בשטחי הגן הפתוחים גדלים כ-4,000 טקסונים, כולל 50 מינים מאזור ברנדנבורג הנתונים בסכנת הכחדה.
האזורים החיצוניים העיקריים הם הארבורטום, אוספים ממזרח אסיה והערבה האירואסייתית, היערות הנשירים של מרכז אירופה, ערבות צפון אמריקניות, גן אלפיני, רודודנדרון, פרחי בר, גן ורדים, צמחי מים ואדמת ביצה, גנים מורפולוגיים לתיאור חלקי צמח כגון עלים ושורשים, צמחים שימושיים, צמחים בעלי תכונות רפואיות וארומטיות, וצמחים מוגנים הנתונים בסיכון ברחבי גרמניה.
החממות של הגן, המשתרעות על פני 3,000 מטרים רבועים בקירוב, מכילות כ-4,600 מינים טרופיים וסובטרופיים בבית הדקליים, בית האפיפיטים, בית הסחלביים, בית השרכים, בית הצבריים, בית האקווריום, בית ויקטוריה וכדומה.
בחממות הללו גדלים גם עצי קפה וקקאו, קנה סוכר, כותנה, מניהוט מצוי, גויאבה, וצמחים טורפים.
הגן של פינצי קונטיני (באיטלקית: Il giardino dei Finzi-Contini) הוא סרט קולנוע איטלקי מ-1970 שהפיק ארתור כהן וביים ויטוריו דה סיקה, המהווה עיבוד קולנועי לספרו האוטוביוגרפי של ג'ורג'ו באסאני מ-1962, "גן פינצי-קונטיני".
הסרט מתאר את מערכות היחסים של המספר (המגולם בידי לינו קפוליקיו) עם ילדי משפחת פינצי-קונטיני, בתקופה שבין עלייתו של מוסוליני לשלטון לתחילתה של מלחמת העולם השנייה.
שם הסרט מתייחס לגן גדול ומוקף בחומה הצמוד לביתה של משפחה יהודית אמידה בפרארה שבאיטליה, בתקופת עלייתו של הפשיזם באיטליה.
הגן מהווה מעין מקדש של תמימות עבור ילדי המשפחה מיקול ואלברטו, המגן עליהם מפני ההתפתחויות הקשות שבעולם החיצוני.
ג'ורג'ו, נער יהודי המשתייך לבני המעמד הבינוני בעיר, הוא אחד מבני העיר הבודדים הזוכים להיכנס לאחוזה ולבלות עם ילדי המשפחה בגן.
ג'ורג'ו מאוהב במיקול הגחמנית וקלת הדעת, שיחסיה עם אחיה אלברטו עלולים להתפרש כקרובים מדי.
אלברטו מצידו נמשך אל מלנאטה יפה התואר, אורח קבוע אחר בגן שהופך לחברו של אלברטו רק לשם התקרבות אל מיקול.
הסרט מדגיש את הניגודיות שבין האווירה החופשית והמתירנית שבגן לבין ההפרה השיטתית של זכויותיהם של יהודי העיר.
כך למשל לג'ורג'ו המוכשר לא מתאפשר ללמוד באופן מסודר והוא נאלץ לעשות שימוש בספרייתם העשירה של בני משפחת פינצי-קונטיני, בעוד שברור כי לימודיו לא יישאו פרי והוא בין כה וכה ייאלץ לעזוב את המדינה.
הסרט מסתיים בהצגת דמויותיהם של בני המשפחה וחבריהם המשחקים בגן, כאשר ברקע נשמעת תפילת "אל מלא רחמים".
בסרט, שנחשב בדרך כלל ליצירתו הגדולה האחרונה של דה סיקה,
חזר הבמאי לשיטת העבודה שנקט בסרטיו הנאו-ריאליסטיים המוקדמים, כאשר ליהק לסרט בעיקר שחקנים ללא ניסיון משחק קודם, שחלקם היו תושבי העיר פרארה במציאות.
הסרט צולם בפרארה, והקרנת הבכורה שלו הייתה בישראל, בנוכחות נשיא המדינה, זלמן שזר.
בדומה לספרו של באסאני, הסרט סייע רבות בהנצחתה של שואת יהודי איטליה.
"הגן של פינצי קונטיני" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין, והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
זהו הסרט הרביעי והאחרון בבימויו של דה סיקה שזכה בפרס אוסקר.
הגן הטכנולוגי מלחה הוא פארק היי-טק בשכונת מלחה בירושלים, בסמוך לקניון מלחה, אצטדיון טדי ותחנת הרכבת ירושלים מלחה.
שטחו הבנוי הכולל הוא כ־73 אלף מ"ר.
את הגן הטכנולוגי יזמה הרשות לפיתוח ירושלים וראש העירייה טדי קולק, בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. הקמתו נעשתה באמצעות חברת "ג.ט.י.
– הגן הטכנולוגי ירושלים בע"מ" שהוקמה לצורך כך על ידי הרשות.
החברה תכננה את גן והשלימה את אישור התב"ע שלו ב-1993. באפריל 1993 התקשרה הרשות, לאחר שזכתה במכרז בין לאומי, עם חברת הנדל"ן ישרס בהסכם לפיו רכשה ישרס 74% מזכויות הבעלות והשליטה בחברת הגן הטכנולוגי.
ממשלת ישראל הגדירה את ירושלים כאזור עדיפות לאומית א' להיי-טק.
הפרויקט זכה למעמד של "מפעל מאושר" על פי חוק לעידוד השקעות הון וזכה למענק ממשלתי.
האכלוס ההדרגתי של הגן הטכנולוגי החל ב-1996. עד סוף שנת 1997 הושלמה בנייתם של ארבעה מבנים בני חמש קומות.
בשנת 1998 החלה הקמתו של מגדל המשרדים בן 17 הקומות בגן.
עבודות חפירה ודיפון להקמת בניינים 6 ו-7 במתחם.
ביולי 2002, הקפיאה את הקמת הבניינים עקב הירידה החריפה בביקוש לשטחי היי-טק בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום..
מאז פעלה לשינוי התב"ע המאושרת למתחם במטרה להגדיל את זכויות הבנייה ולא הקימה את הבניינים.
עד שנת 2004, היקף ההשקעה של "חברת ג.ט.י." בפרויקט עמד על סך של כ-339 מיליון ש"ח, מתוכם כ-75 מיליון ש"ח, היו מענק ממשלתי.
על פי תנאי מרכז השקעות למענק לפרויקט, על 70% משטח הגן לשמש עבור תעשייה עתירת ידע ולהיות מיועד למפעלי היי-טק, ורק יתרת השטח למשרדים ושירותים נלווים.
ביוני 2004 ,בעקבות ביקורת שערך משרד מבקר המדינה, פנה מינהל מקרקעי ישראל לג.ט.י., בטענה כי היא משכירה את שטחי הגן הטכנולוגי בניגוד להוראות הסכם החכירה,
לפיו הוחכר השטח למטרות "תעשייה ומלאכה" בלבד.
לפיכך דרש המינהל מהחברה להפסיק כל שימוש בשטחי הגן הטכנולוגי המנוגד למטרת החכירה אך הדבר לא בוצע ורוב שטחי הגן אינם משמשים לחברות טכנולוגיה.
בין השוכרים במתחם גופי תקשורת הבין לאומיים: BBC, רויטרס ובלומברג, רשות החברות הממשלתיות, רשות הפטנטים, האוניברסיטה הפתוחה מכללת ג'ון ברייס והסניפים הראשיים של הבנקים לאומי ופועלים בירושלים.
הפרויקט הפך לאחד הרווחיים של חברת ישרס, ושוויו מוערך, נכון לשנת 2014, ביותר מ-600 מיליון ש"ח.
בנובמבר 2019, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה תוכנית להרחבת הגן הטכנולוגי, בחלקו המזרחי של המתחם שבנייתו הוקפאה בתחילת שנות ה-2000. במסגרת התוכנית יוקמו שני מגדלים בני 30 קומות ותבנה דופן עירונית מסחרית אשר תחבר את הגן הטכנולוגי עם קניון מלחה מצד אחד ועם תחנת רכבת ישראל מהצד השני.
ב-16 במאי 2018 נחנכה שגרירות גואטמלה בישראל באופן רשמי בשטח הפארק, לאחר שעברה ממתחם השגרירות בתל אביב.
ב-24 ביוני 2021 נחנכה גם שגרירות הונדורס בגן הטכנולוגי.
בספטמבר 2023 נוספה אליהם שגרירות פפואה גינאה החדשה.
הפארק כולל 60 אלף מ"ר להשכרה לשלושה ייעודים: היי-טק, תומכי היי-טק (נותני שירותים כגון סוכנויות ביטוח ובתי השקעות, סוכנויות נסיעות ומשרדי עורכי דין), וכ־13 אלף מ"ר המושכרים באופן חופשי.
המגדל המרכזי בגן הוא בן 17 קומות.
מתחם הפארק כולל גן פסלים, המציג פסלים סביבתיים.
בין החברות והארגונים הידועים בעלי משרדים במתחם:
גופים ממשלתיים – רשות החדשנות, רשות החברות הממשלתיות, רשות הפטנטים, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
חברות היי טק – מרכז פיתוח של IBM, חברות התכנה FreigtOS ואקס ליבריס וחברות היי-טק נוספות.
גופי תקשורת ישראליים – מערכת מקור ראשון, ובינלאומיים (BBC וסוכנויות הידיעות רויטרס ובלומברג).
מוסדות אקדמיים ולימודיים – האוניברסיטה הפתוחה, קמפוס של הקריה האקדמית אונו, ומכללת ג'ון ברייס.
פיננסים – בפארק פועלים סניפים של הבנקים הגדולים בישראל.
נציגויות דיפלומטיות – במאי 2018 נפתחו במתחם שגרירויות פרגוואי וגואטמלה בישראל, אך בספטמבר 2018 הודיעה פרגוואי שתחזיר את השגרירות לתל אביב.
ביוני 2021 נפתחה במתחם שגרירות הונדורס.
בספטמבר 2023 נפתחה במתחם שגרירות פפואה גינאה החדשה בישראל.
היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים המיועדת לילדים בגילאי שנה עד 6. הסדרה נוצרה והופקה על ידי אן ווד ואנדרו דוונפורט, יוצרי הסדרות "טלטאביז" ו"בובה".
הסדרה עלתה לשידור לראשונה בשנת 2007 עם תקציב של 14 מיליון לירות שטרלינג, וזכתה בפרס באפט"א בשנים 2007 ו-2008 בקטגוריית סדרת הילדים הטובה ביותר.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ הופ!, וכיום משודרת בערוץ לולי.
עלילת הסדרה מתארת קבוצת יצורים צבעוניים שגרים בחורשה עם מדשאות רחבות ידיים המלאות בפרחים.
הגן שטוף שמש וצבעוני, והדמויות מדברות במשפטים קצרים, בהברות, בצלילים ובתנועות גוף, דבר היוצר מסרים פשוטים, ומאפשר לפעוטות שאינם מדברים עדיין, לעקוב אחר העלילה.
הפרקים בנויים במתכונת קבועה, על פי העקרונות של סיפור לפני השינה, ומטרתם להוות שגרה קבועה ומרגיעה לקראת השינה.
כל פרק עובר בין הדמויות השונות, כשלדמויות הראשיות יש סיפור עלילה פשוט המשתנה בכל פרק, לדוגמה: מקה פקה שוטף פנים, איגל פיגל תתעורר ומהר יותר טומבליבונים והדמויות המשניות מקבלות קטעי קישור קצרים וחזרתיים.
הדבר מאפשר לצופים לשמור על קשב לאורך העלילות הקצרות, ולשמוח כשהדמויות המשניות מופיעות בתבנית חזרתית מוכרת.
כל פרק נפתח בסצנה שבה מופיעים שמי לילה וכמה כוכבים ואז צילום של ילד שוכב במיטה בעוד המספר מציג את הפרק.
המצלמה עוברת לדמות הראשית, "איגל פיגל", היושב בסירתו הקטנה ומפליג בים חשוך אל הגן הקסום.
בסיום כל פרק, נפרד הצופה מכל הדמויות השוכבות במיטתן, והגן מסתובב והופך לכוכבים ואילו איגל פיגל נראה ישן בסירתו בזמן שהקרדיטים מופיעים.
איגל פיגל (Igglepiggle): יצור דמוי דובי כחול שראשו בצורת שעועית עם אף דמוי בובה ומוהיקן אדום, אקטיבי ואנרגטי שרץ ומקפץ ברחבי הגן.
הוא אוחז בשמיכה אדומה שבתוכה פעמון.
הוא סקרן וחקרן, אך גם נבהל בקלות וזקוק לעידוד מפעם לפעם.
נוהג ליפול אחורנית בכל פעם שהוא בהלם ממשהו.
הוא ישן בסירה כי הוא מבקר בגן את חבריו.
אופסי דייזי (Upsy Daisy): בובת סמרטוטים.
חברתו הטובה, כהת העור, של איגל פיגל.
היא אופטימית ושמחה ואוהבת לרקוד.
לאופסי דייזי יש מיטה בעלת רצונות משלה שתכופות רודפת אחריה ברחבי הגן, והיא אינה מאפשרת לאחרים לישון עליה מלבדה, כמו כן יש במיטה מגירה שבו היא מאכסנת דברים.
בבעלותה גם רמקול שעמו היא שרה למרחק רב ובקולניות.
היא אוהבת פרחי חיננית וכך קרויה על שמם (Daisy שפירושה חיננית בעברית).
מקה פקה (Makka Pakka): יצור דמוי סלע שגר בתוך מערה, וחובב אבנים (גם מיטתו בנויה מאבנים).
הוא מטייל ברחבי הגן עם התלת-אופן שלו (אוג-פוג) ועליהם סבון וספוג לרחיצת אבנים, פני חבריו וחפצים שונים, חצוצרה כתומה ומפוח (אוף-אוף).
את הדרך למערתו של מקה פקה חוסם גשר מיוחד וברגע שעוברים עליו, תתנגן מוזיקה והאורות ידלקו ויתכבו.
טומבליבונים (Tombliboos): חבורה של שלוש בובות העונים לשמות "אוּ", "אִי" ו"אוּן".
הטומבליבונים אוהבים לשחק באוויר הפתוח או בתוך השיח המשמש כביתם, ותמיד יופיעו יחד.
יש להם קוביות וכלי נגינה כמו תופים ואורגן.
הם גרים בשיח מיוחד המכונה: "שיח הטומבליבונים".
פונטיפינים (Pontipines) וווטינגרים (Wottingers): שתי משפחות בנות עשר נפשות של אנשים קטנים הדומים לבובות יתד.
הפונטיפינים הם אדומים והווטינגרים הם כחולים.
הם מתקשרים באמצעות צלילים מיוחדים המכונים "מי, מי, מי, מי".
הם גרים בשכנות בבית דו משפחתי מתחת לעץ גדול.
הפונטיפינים משתמשים בטלפון מיוחד בשם "הגרובליפון" על מנת לתקשר עם שאר הדמויות שגדולות מהם במידתם.
כמו כן, לאם המשפחה יש משקפת שעמה היא סוקרת את מה שנקרה בדרכם, ולאב יש שפם מלאכותי, שבאחד הפרקים עף לו.
בכל פעם ששתי המשפחות נפגשות באמצע טיולי השדה שלהן, הן מנופפות זו לזו לשלום.
האוסים (Haahoos): חמש כריות ענקיות המרחפות ברחבי הגן יחדיו.
כל כרית מעוצבת בצורה ייחודית.
טיטיפרים (Tittifers): קבוצת ציפורים טרופיות ובה ארבעה סוגים והם: ארבע ציפורים כחולות (חוחית ארוכת זנב), שלוש ציפורים ורודות (דוכיפת), שתי ציפורים ירוקות (טוראקו לבן לחיים) וציפור אחת בכמה צבעים (שחור, כחול, סגול, אדום, כתום וצהוב) (טוקן).
הטיטפרים הם בעלי החיים האמיתיים היחידים בסדרה.
נינקי נונק (Ninky Nonk): רכבת המורכבת מקרונות בצורות ובצבעים שונים הנוסעת במהירות ברחבי הגן.
על אף שהיא נראית ככלי תחבורה כלפי חוץ היא בעלת רגשות, כמו בפעם ההיא שאופסי דייזי לא נשקה אותה, ומרוב עלבון היא לא הסכימה להמשיך בנסיעה.
פינק פונק (Pinky Ponk): ספינת אוויר בצבע ציאן עם נקודות בצבעים שונים, המרחפת לאיטה בשמי הגן, והדמויות נוהגות במהלך הנסיעה לשתות בה מיץ מיוחד המכונה: "מיץ פינק פונק".
כמו נינקי נונק, גם הוא בעל נפש משלו.
הכדור (The Ball): הכדור הוא החפץ היחיד בגן הקסום שיותר מדמות אחת משתמשים בו.
זונק (Zonk): דמות דמוית ארנבת, הופיעה בסדרת הספין אוף לתוכנית "הגן הקסום - לילה זונק".
הביתן (The Gazebo): ביתן צהוב ותכלת, שועליו מצוירים כל תושבי הגן, והוא מספר סיפור מונפש.
הגשר (The Bridge): גשר צהוב ותכלת עם אורות מיוחדות, אבל מקה פקה צריך לעבור מתחת לגשר וגם לפונטיפינים עוברים למעקה של הגשר.
טיידל (Tiddle): ממטרה שעימו משחק איגל פיגל ומקה פקה שוטף את ספוגו.
הופיע רק בפרק אחד בשם: "הטיידל של איגל פיגל".
הדיבוב העברי בוים על ידי אפי בן ישראל, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב.
הערהː אין לדמויות מדבבים, וקולם הוא אותו הקול מהדיבוב האנגלי.
המספר הוא הדמות המדובבת היחידה.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתהמספרדרק ג'קוביאבי עברי
סדרת אתחול וספין אוף בת שישה פרקים, הנקראת "הגן הקסום - לילה זונק" , החלה את שידוריה בערוץ ABC Kids באוסטרליה ב-10 בספטמבר 2022, ובישראל בערוץ הופ!
ובערוץ לולי כמו הסדרה המקורית שמונה ימים לאחר מכן, ב-18 בספטמבר.
בשונה מסדרת הטלוויזיה המקורית, סדרה זו היא בעלת הנפשה ממוחשבת הדמויות כגון נינקי נונק פינק פונק והטיטפרים לא מופיעות.
הסדרה מופיעה בפרק 13 של הסדרת מערכונים בובו וזץ.
כמו כן, ביולי 2010 הסדרה עובדה למופע אנגלי בשם "!In The Night Garden...
מקומו של המופע, להבדיל מהצגות ילדים שהופיעו באולמות למיניהם, היה בתוך כיפה אקוסטית מתנפחת שעברה מליברפול לבקינגהאם, לונדון, גלאזגו וברמינגהאם.
ההצגה טסה אל ארצות הברית לסיבוב הופעות כל שנה בקיץ.
עד לשנת 2018 בה הקונספט של ה"כיפה" ירד מהפרק עקב ירידה במספרי הכרטיסים שנרכשו.
מאז 2019, המופע עבר למתכונת של אולם תיאטרון.
הגן הבוטני מינכן-נימפנבורג הוא גן בוטני וארבורטום בן 220 דונם שנמצא ברחוב מנצינגר 65 במינכן, בוואריה, גרמניה.
הגן הבוטני הראשון במינכן, שנקרא כיום "הגן הבוטני הישן", הוקם ב-1809 לפי תכנונו של פרידריך לודוויג פון סקל (Friedrich Ludwig von Sckell) ליד קרלספלץ, שם ניתן עדיין לראות את שנותר ממנו.
הגן הבוטני שקיים כיום הוקם ב-1914 בפאתי מינכן, בנימפנבורג, לפי תכנונו של אדריכל הנוף הולפלד (Holfeld).
ב-1966 אוחד הגן הבוטני עם העשבייה ומרכז המחקר המדעי Botanische Staatssammlung München, שנמצא בתחומיו, ועם המכון לבוטניקה שיטתית של אוניברסיטת מינכן.
כיום הגן מחזיק בצמחים מכ-14,000 מינים שונים, הפרושים על כ-180 דונם.
הוא משמש לחינוך הציבור הרחב, לצד הכשרה מקצועית לתלמידי אוניברסיטת מינכן, ושימור צמחים נדירים ומיני דבורים אירופיים.