tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"תהיה בנאדם" הוא סינגל של הזמר הישראלי מ' המסתערב, שיצא לאור ב-25 באוגוסט 2025. השיר פורסם תחילה בסרטון ברשתות החברתיות, שצבר למעלה ממיליון צפיות, ובהמשך יצא כסינגל רשמי.
את השיר כתבו מ', ליעם חכמון, אור כהן והצמד של אלירן אליהו ועומרי דהאן, שגם הפיקו אותו מוזיקלית.
מילותיו עוסקות במסרים ערכיים וחברתיים, ובמרכזן קריאה להעדפת התנהגות אנושית והוגנת.
הצלחת הסרטון המקדים תרמה לחשיפת השיר לציבור הרחב.
"תהיה בנאדם" שולב בהשמעה בתחנות רדיו והופץ בפלטפורמות דיגיטליות.
השיר מהווה חלק מהפעילות המוזיקלית של מ' המסתערב בתקופת שירותו הצבאי, במהלכה הוא שומר על זהותו חסויה.
מ' המסתערב, אשר זהותו אינה נחשפת בשל שירותו הצבאי המסווג, החל לעסוק ביצירה מוזיקלית בשנים שקדמו ליציאת השיר.
לצד שירותו, הוא הקליט מספר שירים וביצע הופעות פומביות בארץ ומחוצה לה.
"תהיה בנאדם" נוצר במסגרת פעילות זו והופץ לראשונה ברשתות החברתיות.
כתיבת השיר הייתה פרי שיתוף פעולה בין מ' המסתערב לבין היוצרים ליעם חכמון, אלירן אליהו, עומרי דהאן ואור כהן.
על ההפקה המוזיקלית היו אחראים דהאן ואליהו.
השיר הוקלט באולפן והופק בעיבוד עכשווי.
השיר מציב במרכזו מסר ערכי פשוט וברור: זהותו, בגדיו, מעמדו או מצבו הכלכלי של אדם אינם העיקר, אלא הדרך שבה הוא מתנהג כלפי סביבתו.
החזרה על השורה "קודם תהיה בן אדם" מדגישה את הרעיון כי אנושיות, יושר וחברותיות קודמות לכל הישג חיצוני או חומרי.
במילות השיר משולבים תיאורים מחיי היומיום בישראל: ארוחות משותפות, "לחיים" עם חברים, שירות מילואים, לצד אזכורים לעיסוקיו האישיים של המספר, בין נגינה בגיטרה לבין ירי בנשק.
תהילים כ (מכונה גם לַמְנַצֵּחַ מִזְמוֹר לְדָוִד, או לַמְנַצֵּחַ, על שם מילות הפתיחה של הפרק) הוא הפרק העשרים בספר תהילים.
המזמור מיוחס לדוד על פי הכותרת, והוא תפילה להצלחת המלך ולישועה בשדה הקרב.
המזמור נאמר בתפילת שחרית בין אשרי לקדושה דסידרא.
מקבילה ארמית פוליתאיסטית לקטע מהמזמור נמצאה בכתב דמוטי.
פסוקים ב-ז: הבטחה או תפילה שה' יענה את דוד בזמן צרותיו, בזכות צדקתו וקורבנותיו.
הישועה משויכת לציון, ומובטחת למשיח ה' - ביטויים הרומזים לדוד.
פסוקים ח-ט: השוואה בין הגויים הבוטחים בכוחם, לישראל הנלחמים בשם ה' ומנצחים.
פסוק י: חתימה - תפילה שה' יושיע את המשורר.
החל משנות השמונים של המאה העשרים זוכה המזמור לתשומת לב מחקרית רבה, בעקבות גילויה של מקבילה חוץ מקראית קדומה, בקטע מתוך פפירוס הכתוב כולו ארמית בכתב דמוטי (, טור 12, שורות 11–19), המתוארך, ככל הנראה, למאה ה־2 לפנה"ס.
הפפירוס, לקט של טקסטים דתיים, התגלה בלוקסור (תבאי העתיקה) שבמצרים כבר בסוף המאה ה-19, אך במשך עשרות שנים לא הצליחו החוקרים לפענחו בשל שיטת הכתב החריגה.
ההערכות לגבי זמנו של הטופס נעות בין המאה הרביעית למאה השנייה לפני הספירה, אך הטקסטים עצמם כנראה קדומים יותר.
הקטע הארמי מכיל קטעים מקבילים, בתוכן ואף במילים עצמן, לרוב הפסוקים במזמור המקראי, מכיל כמה פסוקים נוספים שלא מופיעים בגרסה המקראית, ומתייחס לאל חור (הורוס) ולא ליהוה.
ישנן הצעות שונות לאופן שבו התגלגל המזמור עד לשתי צורותיו המוכרות לנו כיום (המקראית והארמית); לפי רוב ההצעות, אף אחת מהצורות שבידינו איננה המקור – שתיהן מהוות גלגול של מזמור קדום יותר, כנעני או ארמי.
הקטעים המקבילים בין המזמור המקראי והמזמור הארמי נראים כך:
+המזמור המקראיהמזמור הארמיתרגום המזמור הארמילמנצח מזמור לדודיענך יהוה ביום צרה, ישגבך שם אלהי יעקביעננ חר במצורין, יעננ אדני במצוריןיעננו חור בצרותינו, יעננו האדון/אדני בצרותינו.הי־קשת בשמין זהרהו, קַשָּת בשמים, זרח!
המזמור נאמר בתפילת שחרית של יום חול, בין אשרי לקדושה דסידרא (אף שאינו מופיע בסדר רב עמרם גאון וגם לא בסדר התפילה של הרמב"ם).
מכיוון שפרק זה מכיל בתוכו את המילים , נוהגים שלא לאמרו בימים מסוימים.
בקהילות אשכנז, נוהגים שלא לאומרו בראש חודש, חול המועד, חנוכה, פורים ושושן פורים, י"ד וט"ו של אדר א' בשנה פשוטה (פורים קטן), תשעה באב, ערב יום כיפור וערב פסח, ובקצת קהילות גם בערב ראש השנה, ערב סוכות, ערב שבועות ואסרו חג.
בקהילות הספרדים כמו גם בחסידויות מסוימות (כגון חסידות חב"ד) נהוג להימנע מאמירת "למנצח" בכל יום שאין אומרים בו תחנון.
כמו כן נהוג שלא לאומרו בעיתות צער (כדוגמת בית האבל).
למרות זאת, בחסידות חב"ד נהוג שבשבתות ובימים שאין אומרים בהם תחנון ולא אומרים אות המזמור בתפילה משלימים אותו לאחר התפילה במסגרת שיעור התהילים היומי.
בנוסח איטליה נאמר המזמור כחלק מתחנון של שני וחמישי, ובנוסח זה הוא לא נאמר בין "אשרי" ל"ובא לציון".
בקצת קהילות הוא נאמר גם לפני או אחרי סליחות של יום כיפור קטן.
הפסוק האחרון של המזמור נאמר בתפילה במקומות רבים, כולל בפתיחת תפילת ערבית של חול, והוא נאמר בהבדלה לפי חלק מהמנהגים.
יש הרואים באמירת מזמור זה סגולה ללידה קלה.
במאה ה-18 היו שנהגו לומר מזמור זה באוזני יולדת תוך שהם מחליפים את הפנייה (בזכר) לפנייה (בנקבה), אך רבי יעקב עמדין והחיד"א התנגדו לכך.
על המילים "המה כרעו ונפלו ואנחנו קמנו ונתעודד" שר הזמר אברהם פריד באלבומו רצוננו לראות את מלכנו בלחנו של ליפא שמלצר.
על המילים "יענך" שר הזמר מרדכי בן דוד באלבומו משיח במהרה יבוא.
תהילים כ"ג הוא המזמור ה-23 בספר תהילים (על פי המספור של תרגום השבעים ותרגום הוולגטה, זהו המזמור ה-22 במספר).
בדומה לתפיסה המקראית בכללה, מבטא המזמור את האמונה כי האל משגיח על מעשי האדם ומגן עליו בעת צרה; וכן כי האל מספק לאדם את כל מחסוריו הגשמיים והרוחניים.
המשורר מבטא את געגועיו ואת רצונו לשים על האל את כל יהבו, ולהדבק בו.
ניתן להבחין במזמור במספר דימויים של האל.
מספר חוקרים רואים במזמור כולו ציור אחד – ה' כרועה אשר מולו עומד דוד, המכנה אותו .
אחרים מחלקים אותו לשתי תמונות – דימוי הרועה בפסוקים א'–ד', ודימוי ה' כבעל בית, אשר מארח את אורחו, דוד – (פסוקים ה'–ו').
יש המחלקים את המזמור לשלושה חלקים: (א) הרועה וצאנו (א'–ג'); (ב) ה' כמורה דרכו של מחבר המזמור (פס' ד'); (ג) בעל בית ואורחו (ה'–ו').
פרשנויות שונות ניתנו לנושא המזמור; הפרשנות המקובלת היא שמדובר במזמור אישי, המתאר את ביטחונו של האדם באל.
לעומת פרשנות זו מציג המלבי"ם את המזמור כעוסק בחייו האישיים של דוד לפני שהיה למלך, ומפרט כיצד חלקיו השונים של המזמור מקבילים לחיי דוד.
פרשנות נוספת מוצגת במדרש תהילים: חז"ל מציגים את המזמור כסמל לקורות עם ישראל במדבר.
בליטורגיה היהודית, על פי נוסח ספרד ונוסח עדות המזרח, בתפילת ערבית של שבת נהוג לומר את המזמור לאחר ברכת מעין שבע ולפני עלינו לשבח.
לפי מנהג הספרדים ועדות המזרח, נהוג לשיר את "מזמור לדוד" לפני הקידוש בסעודה השנייה (סעודת היום) מסעודות השבת וכן נוהגים אצל החסידים, ויש חסידים שנוהגים לאומרו לאחר הקידוש בסעודה זו.
במקומות רבים נוהגים לזמרו בסעודה שלישית של שבת.
לפי חלק ממנהגי הספרדים נוהגים לאומרו אף לפני הקידוש בסעודה הראשונה, בליל שבת.
בנצרות האורתודוקסית נהוג לשיר את המזמור כחלק מהתפילות הנאמרות במהלך האוכריסטיה.
בארצות דוברות האנגלית נהוג לאומרו בעת הלווית המת למנוחת עולם.
מנהג זה חדש יחסית, ומקורו מראשית המאה ה-20.
למזמור עשרות לחנים, מהמפורסמים שבהם הוא לחנו של בן ציון שנקר שבהרבה מקומות מקובל לשיר אתו בשבת בעיקר בסעודה שלישית.
בשנת ה'תשנ"ה הוציא בן ציון שנקר, תקליט חדש שבו הופיע השיר "מזמור לדוד" בלחן חדש.
במוזיקה הקלאסית הולחן המזמור על ידי פרנץ ליסט ואנטון ברוקנר, והוא נכלל גם במזמורי צ'יצ'סטר של ליאונרד ברנשטיין.
ג'ון ראטר כלל אותו עם מזמור תהילים נוסף (שיר המעלות ממעמקים, מזמור ק"ל) ברקוויאם שלו.
Du Hirte Israel, höre, רי"ב 104, קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג.
הקנטטה נפתחת בפסוק מתהילים פ': "רֹעֵה יִשְׂרָאֵל הַאֲזִינָה!
החלק האחרון בקנטטה הוא פרפרזה על מזמור כ"ג.
בנוסף, בשיר של קוליו, Gangsta's Paradise, נפתח בפסוק המתורגם "As I walk through the valley of the shadow of death" (במקור: "גַּם כִּי אֵלֵךְ בְּגֵיא צַלְמָוֶת" (תהילים כ"ג, ד) ששונה ל"בעודי הולך בגיא צַלְמָוֶת")
אביתר בנאי גם הוא הוציא גרסה משלו לשיר תחת הכותרת "מזמור לדוד" בשנת 2019 כסינגל, וכלל את השיר הזה באלבום החיים מתחילים לנגן שיצא בשנת 2021.
נשמה קרליבך ביצעה גרסה זו, כדואט עם אביה שלמה קרליבך, תחת השם "Gam Ki Elech", אשר נכלל באלבום "The Best of Neshama Carlebach".
ישי ריבו בשירו "גם כי אלך" וביני לנדאו בשירו "מי מנוחות" מתבססים על מילות המזמור.
"מִזְמוֹר לְדָוִד הָבוּ לַה' בְּנֵי אֵלִים" הוא המשפט הפותח בספר תהילים פרק כ"ט, הוא מזמור שבח לה'.
המזמור מצא מקום חשוב בליטורגיה היהודית.
חוקרים משערים כי הוא שאוב משירת עמי המזרח הקדום ומצויים בו שרידים למיתולוגיה כנענית קדומה.
למזמור זה מקבילים תהילים צ"ו ו.
המזמור עוסק בכבוד ובכוח של האל המקראי ובהתגלותו בעולם.
המזמור נפתח באמירה לאספת האלים לתת כבוד לאל (פסוקים א-ב), ממשיך בתיאור קולו של ה' (פסוקים ג-ט) כאשר הוא מתגלה בעולם, ומסיים בהמלכת ה' בעולם (פסוקים י-יא).
לתוכן מזמור זה זיקה לקטעי הפרוזה מתוך ולספר חזון עזרא פרק י"ג (מתוך הספרים החיצוניים).
בעקבות דמיון רב מאוד לשירה האוגריתית, חוקרים רבים סבורים שמקורותיו של מזמור זה הוא במזמור כנעני קדום.
לפי סברה זאת, כוון המזמור במקורו לבעל אלוהי הסערה.
עדות לכך היא בשבח לקול הרעם של האלוהות המהוללת במזמור.
בין זיקות נוספות ניתן למנות את הביטוי המוכר מהספרות הכנענית "בני אלים".
במזמור מופיעים מקומות צפון־לבנטיניים: לבנון, שריון ומדבר קדש (כנראה מדבר בסוריה המודרנית).
המילה "שריון" מופיעה במקרא רק עוד פעם אחת (ומצוין כשם צידוני: ()), והזוג לבנון־ושריון נמצא גם בשירה האוגריתית, בכתבים חתיים ובטקסטים אמוריים.
הסיומת ־ם במלה "וירקידם" (שמשמעותה "וירקיד אותם", בריבוי) בפסוק "וירקידם כמו עגל לבנון / ושריֹן כמו בן ראמים" איננה הגיונית, אך אין לפרש אותה כטעות סופר (שכן היא נמצאה לפני המתרגמים הקדמונים), ויש לפרשה לאור סיומת ־ם החיזוק (שאין משמעותה ריבוי) המצויה רבות באוגריתית.
אזכור המים במזמור מהדהד את הסיפור המיתולוגי על אל הסער הנלחם באל הים ומביסו.
המזמור בתהלים נגמר בתיאור האל המלך יושב על כסאו, מוטיב חוזר בכתבי אוגרית.
פסוקים אחדים במזמור בנויים במבנה "קטל / יקטל" ("יהוה למבול ישב / וישב יהוה מלך לעולם"), המשותף למקרא ולכתבי אוגרית.
אברהם מלמט הצביע על זיקות בין המזמור לספרות מהתקופה הבבלית הקדומה, בין היתר ספרות אמורית: ההגעה ללבנון ושריון, כריתת הארזים והרעדת ההרים משותפות למזמור התהילים, לעלילות גילגמש ולטקסט של יעדון־ליאְם האמורי, מלך מרי.
במזמור ובטקסטים של יח'דון-לים מופיע גם מוטיב ההתייחסות למים הקדמונים.
המזמור, עלילות גילגמש והטקסטים של יעדון־ליאם נוצרו שלושתם לשם שבח הגיבור ומעלליו.
חז"ל מציינים את ייחודו של המזמור בכך שהמילים "קול ה'" חוזרות שבע פעמים במזמור, ושם ה' חוזר בו שמונה עשרה פעמים (ואם מונים גם את 'אל הכבוד' מגיעים ל-19 אזכורים), שכנגדם תיקנו בתפילת העמידה של יום חול שמונה עשרה ברכות ועוד אחת.
מפסוקים א–ב מצאו חז''ל מקור לברך הברכות אבות, גבורות, וקדושת השם בתפילת העמידה.
לפי רש"י, "בני אלים" הם אנשים מכובדים.
לפי התלמוד, בבית המקדש, מזמור זה הוא המזמור שהושר בשירת הלויים בעת הקרבת קרבן מוסף ביום הראשון של חול המועד סוכות, וכן בעת הקרבת קרבן תמיד של בין הערבים בראש השנה.
מזמור זה מקדים את הפיוט לכה דודי בתפילת קבלת שבת, וקהילות רבות נוהגות לעמוד בעת אמירתו.
המקובלים נתנו חשיבות מיוחדת לכך שבמזמור מוזכר קול ה' שבע פעמים, ולכן אומרים אותו בקבלת שבת, משום ששבעת הקולות הם כנגד שבעת ימי השבוע.
את המזמור נוהגים לשיר בקצת קהילות בהקפות של שמחת תורה, וקהילות ספרדיות ואשכנזיות מלוות בשירת מזמור זה את החזרת ספר התורה לארון הקודש (בקהילות אשכנז שרים את המזמור רק בשחרית של שבת ואילו בחגים ובימות החול נוהגים ללוות עם "לדוד מזמור").
במקצת מקהילות אשכנז, הוא נאמר גם בסוף תפילת "מעריב בזמנו" (כלומר כשמתפללים ערבית אחרי צאת הכוכבים) בימות החול.
בהתאם לדברי הגמרא לעיל, הגר"א סובר שמזמור זה הוא שיר של יום ביום הראשון של חול המועד סוכות, ובנוסף הוא גם שיר של יום לשבועות, משום דברי חז"ל שפירשו אותו על מתן תורה, וכך היה גם מנהג הפרושים בימי בית שני.
למזמור לחן של הרב שלמה קרליבך, ובוצע בביצועים רבים בין היתר על ידי יצחק מאיר הלפגוט, ישראל אדלר ויעקב יהודה דסקל.
תנועת "עוז ושלום" שאבה את שמה מן הפסוק האחרון בפרק.
תהלים ל' הוא המזמור ה-30 בספר תהילים (המזמור ה-29 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה).
המזמור מיוחס לדוד ופותח במילים "מזמור שיר חנוכת הבית לדוד".
המזמור נקבע בתפילה היהודית כחלק מפסוקי דזמרה הנאמרים מידי בוקר בתחילת תפילת שחרית.
המזמור הוא מזמור 'הודאת יחיד', בו המשורר מודה לה' על שחילץ אותו מסכנת מוות, וכן הוא כולל תפילה להצלה מסכנת מוות זו, שהוצעו מספר דרכים להסביר את משמעותה.
ההצלה הגיעה למשורר באופן מהיר ביותר, וכך תחושת המצוקה שלוותה אותו בשעותיו הקשות, "בערב ילין בכי", התחלפה בעליצות ושמחה בבוא המרפא והישועה: "הפכת מספדי למחול לי".
המזמור נחתם בתובנה שמי שכמו קם לתחיה וזכה במתנת החיים, הרי זה כדי שיביע תודה לה' על הישועה שזכה בה מידיו, והצהרה של המשורר בפני ה' אלוהיו, שהוא יודה לו לעולם.
יש שלמדו מן הביטוי "וַתִּרְפָּאֵנִי" בפסוק ג', שהצרה ממנה ניצל המשורר היא מחלה קשה, אך אחרים העירו שלא ניתן לקבוע זאת בוודאות, שכן בכמה מקומות במקרא השורש רפ"א משמש גם במשמעות מטפורית של תיקון, שיפור, הצלה כל סוג של צרה.
רש"י, למשל, פירש ביטוי זה במשמעות של "סליחת עוון".
מכותרת המזמור, , עולה כי המזמור חובר על ידי דוד המלך, לכבוד חנוכת בית כלשהו.
לא מבואר במזמור על איזה בית מדובר, ולכן רוב המפרשים הניחו שהוא בית המקדש, המכונה במקרא "הבית" סתם.
לכאורה, קביעות אלו סותרות זו את זו, שכן על פי המסופר בתנ"ך, בית המקדש נבנה ונחנך רק לאחר מותו של דוד, על ידי שלמה בנו.
בעיה נוספת בכותרת זו היא, שמלבד הבטוי "הַרְרִי" (=ההר שלי) בפסוק ח', שיכול להתפרש כרומז להר הבית, אין במזמור רמז לחנוכת בית או לבית המקדש, והוא כלל לא עוסק באירוע מעין זה.
הפרשנים העלו דרכים שונות ליישב קשיים אלה.
לפי אחד הפרשנים, הכתוב מייחס את חנוכת הבית לדוד בגלל הקשר שלו לבית המקדש.
הקשר בא לידי ביטוי בהעלאת ארון הברית לירושלים ובהכנת חומרי הבניה לבניית המקדש.
לפי מקור אחר, סיבת ייחוס המזמור לדוד היא בשל המוכנות של דוד להיפטר מן העולם טרם זמנו על מנת לזרז את תחילת בניית הבית, זאת לאחר שהנביאים מסרו לו שבניית בית המקדש תחל רק לאחר מותו.
במדרש תהילים מבואר, ש"הבית" הוא אכן בית המקדש, והוא מיוחס לדוד, כיון שהוא תכנן לבנותו, והצטער רבות למען מטרה זו.
המדרש מסביר ייחוס זה על פי שני עקרונות:
לפי פרשנות זו, ניתן לקרוא את המילה 'לדוד' כנסמכת למילה 'הבית' הקודמת לה, כלומר "חנוכת הבית לדוד" פרושה חנוכת ביתו של דוד (הבית שבנה דוד), ולא כציון שמו של מחבר המזמור.
ואכן, במדרש אחר נזכר במפורש, שמחבר המזמור אינו דוד אלא שלמה, שאמרו לכבוד חנוכת בית המקדש הראשון.
פרשנויות והסברים נוספים שניתנו לייחוס בניית בית המקדש לדוד הם:
האבן עזרא פירש, שבעת שדוד בנה את בית הארזים שלו, הוא חלה במחלה קשה ונתרפא ממנה, ולאחר שהשלים את בניית ביתו וחנכו, הוא כתב מזמור הודאה על הצלתו ממוות.
יש מפרשים שדוד כתב המזמור וציווה את שלמה בנו שיאמרו אותו לכשיחנכו את בית המקדש.
בדומה לכך, יש שפירשו שדוד כתב את המזמור בתור נבואה על חנוכת בית המקדש השני או בית המקדש השלישי כך שהמזמור מתייחס לגלות ולגאולה העתידה.
המלבי"ם כתב ש'הבית' המוזכר בכותרת המזמור הוא מטאפורה הממשילה לבית את נפשו וגופו של המשורר (דוד).
לדעת הרב ראובן מרגליות, דוד חיבר את המזמור בתור הודאה על הצלתו והצלת עמו מהמגפה לאחר הקמת המזבח בגורן ארוונה.
הבית במזמור הוא כינוי למזבח, שדוד אמר עליו: , והקמתו נחשבה בעיני דוד לחנוכתו הראשונית של המקדש.
בדרשות למועדים שבמדרש פסיקתא רבתי מיוסדת כל דרשת החנוכה על מזמור זה.
במדרש אחר, נדרש מזמור זה בתוך סיפורו של נס הפורים, כאשר פסוקים מהמזמור מוטמעים בתוך השיח.
וכך מסופר על מרדכי היהודי עם תחילת המהפך בעלילת מגילת אסתר כאשר אחשוורוש מאלץ את המן האגגי להרכיב את מרדכי על סוסו האישי, ולצעוד לפניו:
ברוב נוסחי התפילה היהודיים, המזמור נאמר מדי יום בתפילת שחרית, בתחילת פסוקי דזמרא.
בנוסח אשכנז, המזמור פותח את פסוקי דזמרא, ובנוסח ספרד ועדות המזרח, קודם לו פרק 'הודו', ולאחריו נאמרת ברכת ברוך שאמר.
בחלק מעדות אשכנז המזמור כלל לא נאמר בתפילת שחרית.
מקור אמירתו הוא, כנראה, בנוסח עדות המזרח, בו הושמט פסוק הכותרת "מזמור שיר חנוכת הבית לדוד".
משם חדר המזמור לנוסח ספרד, בו נאמרת גם כותרת המזמור.
בסידורי האשכנזים לא נמצא המזמור לפני שנת תקמ"א, ולא ברור לחלוטין מתי מנהג זה חדר לנוסח אשכנז המזרחי, בעוד שברוב קהילות אשכנז המערבי המזמור לא נתקבל עד היום.
בנוסח איטליה ובתכלאל מזמור זה אינו מופיע עד היום, וגם לפי מנהג הגר"א אין אומרים אותו, אם כי המזמור מופיע בסדור "אשי ישראל" על פי מנהגי הגר"א.
יש הסבורים כי אמירת "מזמור שיר חנוכת הבית" לפני תפילת השחר בכל ימות החול, הוא מנהג טעות שחדר לתפילה בעקבות מנהג אמירת המזמור בימי החנוכה.
בתפילת שחרית בימי חנוכה, בקהילות גאורגיה, ואף בחלק מקהילות הספרדים, נהוג להוסיף את הפסוק הראשון, המושמט בשאר השנה, אך בקהילות אחרות לא נהוג כך, לפי פסיקתו של הבן איש חי, על פי תורת הסוד.
בין הסיבות לאזכורו בפסוקי דזמרא, היא מפני שנאמר בו "ולבוקר רינה".
במסכת סופרים נאמר, שמזמור ל' הוא שיר של יום של חנוכה, שאותו היו אומרים הלויים בבית המקדש, וגם לאחר החורבן נהגו העם לאומרו בחנוכה.
על פי מנהג הגר"א ומנהג יהודי תימן, אומרים בחנוכה את המזמור כולו במקום השיר של יום הרגיל, מפני שבזמן שבית המקדש היה קיים, היו הלוויים משנים את השיר היומי הרגיל, לשיר המתאים לתאריך המיוחד, כאשר בחנוכה היה זה מזמור שיר חנוכת הבית.
בקהילות הספרדים ובקצת קהילות אשכנז נוהגים להוסיף אותו בחנוכה בנוסף לשיר של יום הרגיל.
ישנן קהילות המוסיפות בתפילת ערבית לפני אמירת עלינו לשבח את אמירת המזמור, במקום אמירת מזמור - "שיר למעלות אשא עיני אל ההרים" הקבוע.
בקהילות רבות מקובל לשיר או לומר את המזמור בטקס הדלקת נרות חנוכה.
הקשר של מזמור ל' לחנוכה הוזכר במקורות רבים:
עוד על התאמת מזמור זה לימי החנוכה כתב הרב החיד"א על דרך הרמז:
חסידים דרשו בפתיחת המזמור מדרש ראשי תיבות, המבאר את זיקתו של המזמור לימי שמחה: "מזמור שיר חנוכת הבית - תחיליות בחילוף אותיות שמחה.
בהבאת ביכורים: בזמן שבית המקדש היה קיים, בעת שהיו ישראל מביאים את הביכורים לבית המקדש היו אומרים הלוויים את המזמור כולו, או לחלק מהדעות, לפחות את הפסוק הראשון.
וכך מובא במשנה במסכת ביכורים:
הרחבת העיר ירושלים: לירושלים יש דינים מיוחדים בשל קדושתה.
בזמן שבית המקדש היה קיים, היו עורכים טקס מיוחד בעת שהחליטו להרחיב את גבולות העיר ואיתם את קדושתה.
גם בטקס זה שימש המזמור או הפסוק הראשון כתוכן מרכזי של השירה באירוע:
הטבת חלום: בטקס הטבת חלום, אשר נהוג לעשותו במידת הצורך, לאחר תפילת שחרית, אחד ההיגדים שאומר החולם מול אוהביו שקיבץ להטבת חלומו, הוא את הפסוק "הָפַכְתָּ מִסְפְּדִי לְמָחוֹל לִי, פִּתַּחְתָּ שַׂקִּי וַתְּאַזְּרֵנִי שִׂמְחָה".
הנצרך לאכול לפני תפילת שחרית: על הפסוק , דרשו חז"ל: .
לפי זה נאמר בהלכה שמשעה שעלה עמוד השחר, אין לטעום דבר בטרם יתפללו שמונה עשרה.
אולם בשעת הדחק אפשר לצאת ידי חובה בתפילה קצרה כלשהי.
על כך מובא בספר "עולת ראיה" לראי"ה קוק, שטוב לומר לשם כך את הפסוק: "מה בצע בדמי ברדתי אל שחת" ושבשעת הדחק, גם אמירת מילים מועטות אלו נחשבות כתפילה לצורך העניין הנ"ל.
כך נהג גם הרב שלמה זלמן אוירבך כששתה קפה עם חלב לפני תפילת שחרית.
תפילה על החולה - מזמור ל' הוא אחד המזמורים אותם קוראים לצד מזמורי תהילים נוספים, בסדר התפילה על החולה.
חנוכת הבית - יש הקוראים את המזמור, יחד עם אמירת סדר חנוכת הבית בעת שחוגגים את שמחתם הפרטית על כניסתם לבית חדש.
בשנת 1952 חיבר דוד זכאי ריקוד עם לזוגות על פי לחן של משה בן מוש.
הריקוד היה נפוץ באותה תקופה ובכך הוא דוגמה להשפעת התנ"ך על ההוויה הישראלית המתחדשת.
בחצרות חסידיות רבות מושר המזמור, בלחנים שונים בעיקר בימי החנוכה.
ביניהן חסידות רופשיץ המייחסת את הלחן למגיד ממעזריטש, חסידות סלונים שלחנה מיוחס ליעקב טליכאנער, מהמלחינים החסידיים המפורסמים באזור רוסיה-ליטא, וכן בחסידויות ברסלב, מודזיץ, באבוב, נדבורנה, סאטמר, סדיגורה, ויז'ניץ ובעלז.
קיים למזמור לחן מסורתי של יהדות אלזס.
בקרב עדות המזרח ישנה הטעמה מיוחדת לקריאת מזמור זה, ולכל עדה נוסח משלה, בהן ידועים נוסחים של יהדות אלג'יר, בבל, פרס-האמדאן, תימן-תעז, ספרד-ירושלים, איטליה-ליבורנו.
בחסידות חב"ד לחן על המילים "כי רגע באפו" ואילך, בוצע גם על ידי הזמרים החבדיי"ם שמחה פרידמן, מנדי ג'רופי, נמואל הרוש, ויוני שלמה.
הרב שלמה קרליבך הלחין את המילים "אליך ה' אקרא"
"הפכת" - לחן וביצוע, יונתן רזאל ומשפחת חוטר, 2010. הלחן נכתב בעקבות התמודדות משפחת חוטר עם אובדן האח גבריאל בפיגוע בישיבת עתניאל ב-2002.
ארוממך - שלוימי ברנשטיין בלחן של ראובן סירוטקין.
"הפכת מספדי למחול לי" כביטוי
הביטוי "הפכת מספדי למחול לי" משמש לעיתים רבות כהיגד המבטא בקצרה גישת הסתכלות על החיים.
הוא מוזכר בצורה שונות כגון ככותרת לעיסוק בנושאים הקשורים להתמודדות עם אובדן ומצבים קשים אחרים.
תהלים ט"ז (מכונה גם "מִכְתָּם לְדָוִד" על שם מילות הפתיחה שלו) הוא המזמור השישה עשר בספר תהילים, והוא מיוחס לדוד המלך.
מזמור זה נוהגים לומר בבית האבל, בבית העלמין ובתפילות אזכרה לנפטרים, והוא חלק מתיקון הכללי.
במזמור מתאר דוד את ביטחונו בה', מודה לו על כך ששמר עליו תמיד, ומביע אמונה כי ה' יגן עליו גם בעתיד ברגעים קשים.
לשונו של המזמור קשה, ורבו הפירושים על ביטויים מסוימים בו.
המזמור מתחיל במילה "מכתם", המתארת את רמת חשיבותו של המזמור (ומופיעה בכותרת של מספר מזמורי תהילים).
אבן עזרא משווה את המזמור לזהב, ואומר: , כתם הוא כינוי לזהב, במקרא.
לדעת רש"י מכתם, הוא אחד משמות נעימות הזמר, על פיו ידעו הלוויים באיזו מנגינה לשיר את המזמור בבית המקדש.
יש הרוצים לומר כי מכתם עוסק בחטא בת שבע, ודוד מבקש כי לאחר שחזר בתשובה שלמה, לא יישאר לו כל כתם מעוון זה.
במסכת סוטה מביאים חז"ל שני הסברים:
מאחר שדוד המלך נולד כשהוא מהול, הרי שהמקום שהיה ראוי למכה, נותר תם ושלם.
דבר אחר מכתם כשם שבקטנותו (מך = תם) הקטין עצמו אצל מי שגדול ממנו ללמוד תורה, כך בגדולתו (גם היה תם).
על פי מנהג יהדות ג'רבה ותוניס, מזמור זה הוא אחד המזמורים הנאמרים בשירה בבית הכנסת, לפני תפילת ערבית של מוצאי שבת, ומשמשים כהקדמה לתפילה.
עם השנים המנהג התפשט גם לחלק מיהדות לוב ומרוקו.
מכתם לדוד הוא הראשון מעשרת המזמורים המרכיבים את התיקון הכללי.
זהו אחד הפרקים הנאמרים בסדר הטקס הדתי של אזכרה שנתית לנפטר, בבית העלמין.
בקצת קהילות נוהגים לומר מזמור זה בבית האבל, ויש נוהגים לומר "שמעו זאת כל העמים" (מזמור מט) בימים שאומרים תחנון, ו"מכתם לדוד" בימים שאין אומרים תחנון.
פסוק ח של המזמור הפך לביטוי ביהדות, שמדגיש את חובת האמונה ותפיסת ה' כנוכח בכל רגע.
רמ"א מצטט את המשפט בפתיחת הגהותיו לשולחן ערוך, והוא נפוץ כקישוט לבתי כנסת.
הפסוק האחרון במזמור: "תודיעני אורח חיים שובע שמחות את פניך נעימות בימינך נצח" משמש לפי נוסח חב"ד ונוסחים נוספים כנוסח האר"י כאחד מפסוקי הרחמים שאומרים בקריאת שמע על המיטה.
השורות הפותחות של המזמור נחשבים בין הקשים ביותר לפירוש, ולפי סברות שונות של רבים מהחוקרים, משמשת כדוגמה לביטויים מקראיים של אלילים המשמשים לצדו של האל היחיד, או להחלפת האמונה באלילים לאמונה ב"מלאכים".
הפירוש על פי פשוטו, ובהסתמך על חלק מהפרשנות בתרגום השבעים, הוא כך: המשורר פונה לקב"ה ומודה על כך שהוא יודע שאין האל זקוק כלל לטובה ולקרבן של המשורר.
הקדושים הם קרבנות המוקדשים לאל, ואדירים הם הצאן.
קרבנות אלו מצויים לרוב בטקסי פולחן של עצבים, ריגוש, ניסוך יין ודם, וקרבנות מן החי, המוקרבים לאלילים שהמשורר מעדיף לא להזכיר אפילו בשמם.
ולגבי קרבנות קדושים, בספר ויקרא:
אך רבים נתקשו בדברי הפיסקה.
משמעותה של הפתיחה מוסכמת על רוב הפרשנים, במשמעות של אהדה לאל והסתמכות בלעדית רק עליו.
סיומה של פיסקה זו גם היא מוסכמת כסלידה מאלילים, שאת שמותיהם המשורר אף לא רוצה להעלות על דל שפתיו.
השאלה היא היכן היפוך המגמה קורה, ומיהם הקדושים והאדירים, האם הם מתוארים באופן חיובי או שלילי, מהו "עצבותם" ומהי פעולת "מהרו" שהם עשו.
לפי מיטשל דאהוד קדושים ואדירים הם אלילים כנעניים, כדרך שהתנבא חבקוק, וכשירת הים בספר שמות:
ולפי זה, לדעתו, יש לשנות את כל חפצי בם, לבל חפצי בם - במשמעות: אינני מעוניין בהם.
לפי הסבר זה הביטוי "אשר בארץ" הוא מצבם של אלילים מתים אלו הנקברים באדמה, לעומת הקב"ה הנותר בשמים.
יש המפסקים כשאלה רטורית: למי תהיה טובתי נתונה?
ולאלים האדירים שאני כביכול מעוניין בהם?
יש הנעזרים בדברי קהלת המוקשים גם הם:
לפי דברי קהלת, קדוש הוא ביטוי, אולי בלשון סגי נהור, העוסק ברוחות טמאות - ריח סירחון המתים, רוחות שבדברי קהלת חוזרות אל העיר בו הם עשו את הרישעה.
אינך צריך את הטובות שלי, כי אתה מקבל את השירות של האלילים שתחתיך, שליחיך הקדושים, האדירים, אשר רק הם דרושים לך, ואתה אינך זקוק לעזרתנו.
הביטוי "חפצי בם" מתפרש כסמיכות ולא כשייכות.
בַּל אַסִּיךְ נִסְכֵּיהֶם מִדָּם, וּבַל אֶשָּׂא אֶת שְׁמוֹתָם עַל שְׂפָתָי!, מתפרש על פי דברי ישעיה השני ודברי ירמיהו כפולחן להם - לאותם קדושים ואדירים, דרך התרגשות ואולי בכי, וכן בטקסי ניסוך: שתיית ומזיגת דם או יין על גבי מתקן הנקרא "מסיכה".
אם כן, סוף הפיסקה מדבר על כוחם המוחלש והמבולבול של שליחים אלו, שאת קיומם אין המשורר רוצה לזכור, ובוודאי שלא לקיים עבורם טקסי פולחן.
חז"ל במדרש תהלים רבה על כתוב זה גם הם הסבירו את הביטוי קדושים על מתים, אך דווקא מתים כאלו שבחייהם היו צדיקים, ולכן הם נקראים "קדושים".
ובהתאם לכתוב על אהרן הכהן:
לפי התלמוד הבבלי, אלו הם דברי הקב"ה אל עם ישראל.
הקב"ה מסביר שהטובה שהוא עושה, הוא רק לטובת הקדושים שבעם ישראל, קבוצה הכוללת את האבות והמנהיגים הצדיקים.
היפוך המגמה במשפט המתחיל בריבוי "עצבותם" משמעו משפט תנאי: אם עם ישראל ירבה פסלים (הנקראים על שם הפולחן: עצבים), הרי שיענש על כך, והקב"ה הוא זה שממשיך ואומר שאינו רוצה להזכיר אפילו במי מדובר.
הפרק מוקרא בידי הרב הצבאי הראשי בטקסי זיכרון רשמיים, כמו הטקס הממלכתי ביום הזיכרון בהר הרצל לחללי מערכות ישראל, ובטקס הממלכתי ביום זה לנפגעי פעולות האיבה, הטקס ביום ירושלים לזכר הרוגי עולי אתיופיה, ולעיתים גם בטקס יום השואה ביד ושם.
תהילים כ"ד (לְדָוִד מִזְמוֹר לַה' הָאָרֶץ וּמְלוֹאָהּ), הוא שיר של יום ראשון, מספר תהילים (פרק כ"ג במיספור של תרגום השבעים), הפותח במילים אלה ומיוחס לדוד המלך.
המזמור הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לדָוִד'.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמועילה לפרנסה טובה.
המזמור פותח בהצהרה שכל היקום כולו נברא על ידי הקב"ה, והוא הבעלים היחידי של העולם ומה שיש בו.
עם זאת, אין נוכחותו של הקב"ה מורגשת בכל מקום בשווה, אלא ישנו מקום מיוחד (גאוגרפי או לחלופין רוחני-תודעתי) שבו ניתן כביכול "לפגוש" את ה' באופן מורגש יותר, ואל המקום הזה אין להיכנס ללא השגת דרגה רוחנית ראויה מבחינת התנהגות טובה וישרה, לב טהור ודבקות באמת.
אדם כזה יכול להביא ברכה אל העולם כתוצאה מהמפגש.
המחצית הראשונה (א-ו) מסתיימת בהצהרה שעם ישראל כולו ("יעקב") שואף להגיע לפגישה זו עם ה', ובמחצית השנייה (ז-ח) נאמר שיש אפשרות לעולם להיפתח אל נוכחות ה', ומדובר כביכול על תנועה של ה' כלפי העולם, מלמעלה למטה, הפוך מהמתואר במחצית הראשונה.
כיוון שנוכחותו של ה' קשורה במקרא לארון הברית, יש שפרשו (כגון ר' מנחם המאירי) שמדובר באירוע כניסתו של ארון הברית לבית המקדש, וה' מתואר כגיבור מלחמה בהתאם לנוהג להוציא את הארון עם החיילים לשדה הקרב.
אחרים (כגון ראב"ע) פירשו שמדובר בנוכחות הרוחנית של ה' בעולם, המכונה במקרא "כבוד ה'" (ולכן נכתב כאן "מלך הכבוד"), השבה לשכון בעם ישראל ובכך נותנת להם בין השאר כוח לנצח במלחמה.
מזמור זה נאמר על ידי הציבור בבית הכנסת בהזדמנויות רבות.
נאמר כשיר של יום ראשון עם סיום תפילת שחרית, כזיכרון לשירת הלוויים בשעת ניסוך היין בבוקר ובערב בבית המקדש.
בקהילות האשכנזים, נאמר במהלך הובלת ספר התורה להיכל, לאחר סיום קריאת התורה בימי חול ובימים טובים, וכן במנחה של שבת.
בשבתות בשחרית אומרים את פרק כ"ט.
ארבעת הפסוקים האחרונים של המזמור, הם חלק מקבוצת פסוקי המלכויות בתפילת מוסף של ראש השנה, המפארים את ה' כמלך על כל הארץ, ועוסקים במלכותו במהלך הדורות.
בקהילות הספרדים, נאמר לאחר תפילת ערבית ותפילת מוסף בראש השנה וביום הכיפורים, כאשר ארון הקודש פתוח, כחלק מתפילה על הפרנסה.
על פי קבלת האר"י, נאמר בכוונה, פסוק פסוק, על ידי החזן, כשהציבור חוזר אחריו, בסוף תפילת ערבית של שני לילי ראש השנה, וליל כל נדרי.
מנהג זה נתקבל בקהילות נוסח ספרד, ונתקבל בתקופה המאוחרת גם בהרבה קהילות נוסח אשכנז, אבל יש קהילות אשכנז שלא קיבלו את התוספת.
נאמר אף ביחידות, על ידי מי שמתעורר לומר תיקון חצות, בחלקו השני של התיקון, המכונה תיקון לאה.
בקצת קהילות אשכנז, הוא נאמר בסוף תפילת "מעריב בזמנו" (כלומר כשמתפללים ערבית אחרי צאת הכוכבים) בימות החול.
מדרשי חז"ל רבים, מסתמכים על הפסוק הראשון של מזמור לדוד.
הסבר: מזמור זה הוא אחד מארבעה מזמורים, שכבר אדם הראשון, היה צריך לאומרם, ובדיעבד אמרם דוד המלך, בשמו של אדם הראשון.
והסיבה לכך שאדם הראשון היה צריך לומר מזמור זה, היא שהעולם ומלואו, המוזכר במזמור, נברא בשביל אדם הראשון.
הסבר: על פי ההלכה הפורמלית רק רכוש שהוקדש לה' נחשב "בבעלותו", כך שאסור למעול בו, ושאר הדברים בעולם הם במעמד של "חולין" ויש רשות לאדם לעשות בהם כרצונו.
אך הפסוק מלמד שזוהי תפיסה מקלה מאוד, בעוד שהחוויה האמיתית של האדם צריכה להיות שכל המציאות נחשבת בבעלותו של ה' וכולה "הקדש", שכן "לה' הארץ ומלואה".
על מנת שיותר לאדם פשוט להנות מההקדש יש צורך לפדות אותו, וזהו תפקידה של הברכה, כך שמי שאוכל דבר מה מבלי שיברך עליו, הרי הוא כמי שמעל בהקדש.
הסבר: כספי הקדש נחשבים כביכול בבעלותו של ה', המכונה "גבוה" (דבר מה מורם), ולעומתם כספים רגילים, בבעלות אנושית, מכונים בהקשר זה כספים של "הדיוט" (בעל מעמד פשוט).
בעוד שכסף רגיל קונה רק אם יש בנוסף לתשלום, גם מעשה קניין, הרי כספי הקדש קונים באמירה בלבד.
הסבר: גם כאשר אין אנו עושים עוולות, אלא מתנהגים באופן רגיל כבני אדם, עלינו להתבייש, כשאנו משווים את מעשינו למעשיו של הקב"ה, שהם בגדר צדקה.
לארבעת הפסוקים האחרונים במזמור, הולחנו מספר לחנים, בהם לחנו של לואי לבנדובסקי, קטע חזנות מאת שמואל נאומבורג, לחן חב"די, לחנו של עוזי חיטמן, לחנו של אלי ליפסקר, לחן של חסידות ויז'ניץ ולחן שבוצע על ידי פרחי לונדון.
בנוסף בחסידות חב"ד ישנן נעימות איטיות לפסוקים אלו.
הלחנים הקצביים של ליפסקר ושל חב"ד, התפרסמו בכלל הציבור הדתי, ומושרים בעיקר בהכנסת ספר תורה, בשמחת תורה (בפרט בעת הכנסת ספרי התורה לארון הקודש) וקבלת פני רב חשוב.
שאו - שמילי אונגר באלבומו מדריגות בלחן של הרשי ויינברגר.
ישא ברכה - אייזיק האניג בלחן של האדמו"ר מפיטסבורג, עיבוד של מונה רוזנבלום באלבום אמת ניגוני חסידי פיטסבורג 11.
במוזיקה הקלאסית הולחן המזמור על ידי צ'ארלס אייבס, לילי בולאנז'ה וסמיואל אדלר.
בשירה העברית זכה המזמור למחווה בשיר "רמי לוי בתלפיות" של המשורר עמיחי חסון
פתיחת הפרנסה - מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
לדוד ה' אורי וישעי הוא מזמור מ.
נהוג לקרוא אותו מדי יום מתחילת חודש אלול עד יום הושענא רבה.
ברוב קהילות ישראל נוהגים לאומרו בסיום תפילת שחרית ומנחה ולפני ערבית של חול.
הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לדָוִד'.
בחציו הראשון מביע המזמור ביטחון בהשגחתו של ה' ורצון להימצא תחת השגחתו תמיד.
בחציו השני מופיעה תחינה בפני ה' שלא ינטוש את המתפלל כדרכם של בני אדם, והבעת תקווה לחזות בטובו.
יש שפירשו שהמזמור מבאר כי השגחת ה' על האדם היא לפי ביטחונו בטובו של ה'.
המשאלה המרכזית היא לזכות להיות תמיד בבית ה' (להאמין בטובו תמיד).
לסיום מתפלל המשורר שיזכה לביטחון זה, ויסיר ה' מעליו את המונעים מזה.
המזמור מחולק לשני חלקים: בחלק א' (פסוקים א–ו) מתאר דוד המלך את הביטחון הגדול שיש לו באל, כאשר הוא חש שה' אורי וישעי, בשעה זו הוא יודע, שכל מה שה' עושה זה לטובתו.
להשיג ביטחון כזה היה משאלת ליבו כל חייו, ביטחון זה מגן עליו מכל צרה.
בחלק ב' (פסוקים ז–יג) מבקש דוד המלך: א.
שלא יפסיד את הביטחון הגדול הזה אם יסתיר ה' פניו ממנו.
שילמד את הדרך להיות דבוק בה'.
שיעזור לו נגד המפריעים מהשגת הדבקות בו.
המשאלה המרכזית - בית ה'
יש מסבירים שבית ה' הוא בתוך לבו של אדם, בו הוא מרגיש את טובו ואהבתו של בורא עולם, שזו היא מצוות הדבקות בה' - להרגיש כל הזמן את אהבתו של בורא עולם.
המרגיש את אהבת ה' בליבו כל הזמן (דבק בו), זוכה שבורא עולם משגיח עליו ושומר אותו מכל פגע רע, וזהו שאמר בפסוק ג "בְּזֹאת אֲנִי בוֹטֵחַ" בזה שאני חי את אהבת ה' בכל ליבי.
במנהג אשכנז נהוג, ברוב הקהילות, להוסיף מזמור זה בתפילה, מראש חודש אלול ועד הושענא רבה (ובחו"ל, נוהגים בהרבה קהילות לאומרו עוד יום, עד (ולא עד בכלל) שמחת תורה).
המזמור נאמר פעמיים ביום, בבוקר בתפילת שחרית לאחר אמירת עלינו לשבח בסוף התפילה (ויש שנהגו לאחר אמירת שיר של יום), וכן בתפילת מנחה לנוסח ספרד, ולנוסח אשכנז המזרחי בתפילת ערבית.
לפי מנהג הפרושים, הוא לא נאמר בשבת.
המנהג התקבל בכמה מקהילות צפון אפריקה.
טעמים מספר נאמרו בסיבת אמירתו בימי חודש אלול ותשרי:
יש שכתבו שבמזמור יש רמז לחגי תשרי החלים בתקופת אמירתו, וכך נכתב במדרש שוחר טוב על פסוקו הראשון של הפרק: ויש שהוסיפו רמז נוסף: "כי יצפנני בסוכו" (פסוק ה) שרומז לחג הסוכות.
טעם נוסף נכתב בסידור רבי שבתי "שבמזמור הלז יש בו הכוונה של הי"ג מידות של רחמים, ולכך יש בו י"ג שמות הוי"ה, ולכך אומרים אותו מראש חודש אלול, כי מראש חודש אלול נפתחו הי"ג מקורות מי"ג מידות הרחמים".
עוד טעם לאמירת מזמור זה בימים אלו כתב רבי צדוק הכהן מלובלין בספרו 'פרי צדיק' :
אחת שאלתי - אברהם פריד יחד עם ילד הפלא שלום בראדט.
לשיר התפרסמו שתי גרסאות כיסוי: הראשונה של מקהלת הילדים יונגערליך, והשנייה של משפחת רזאל.
אחת שאלתי - אברהם פריד, לחן של יוסי גרין באלבום אדרבה.
אחת שאלתי - אייזיק האניג בלחן של האדמו"ר מפיטסבורג, עיבוד של מונה רוזנבלום באלבום אמת ניגוני חסידי פיטסבורג 11.
אחת שאלתי - פרחי מיאמי.
אחת שאלתי - משפחת רזאל.
המילים "ה' מעוז חיי" משולבים בשירו של הזמר חיים שלמה מאייעס איך בין גוט.
אם תחנה - שמילי אונגר באלבומו מאך א ברכה.
לולא - שמילי אונגר בלחן של משה לאופר באלבומו שמואלי-2.
לדוד - (בשילוב עם מילים מפרק כ"ג בתהלים) יעקב שוואקי בלחן של שי יצהר ווינברג, מענדי ווארש ואיצי וולדנר
למנצח על אילת השחר הוא מזמור בתהילים (מזמור כ"א בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה), הקרוי על שם הפסוק הפותח אותו.
המשורר מקונן על צרותיו בפני האל, ומבקש את עזרתו.
בפרט, מוטיב חוזר במזמור הוא הקריאה להשגחה פרטית שתציל את המחבר, ואז הוא יוכל לחזור ולהלל את האל.
חז"ל מייחסים את התפילה לדוד המלך (המופיע כמחבר המזמור במפורש), ואולי גם לאסתר המלכה
לדעת הגר"א ולמנהג הפרושים, הוא נאמר כשיר של יום בפורים.
על פי ספר "קב הישר", נוהגים לומר אותו בתענית אסתר כסגולה לישועה מפורענות, .
בספר שימוש תהילים נאמר שטוב לומר אותו כדי להינצל מכמה מיני צרות, וכן ל"פתיחת הלב".
כמה פסוקים מתוכו שובצו בתפילת שחרית של כל יום.
פסוק ד' משולב בקדושה דסידרא.
פסוק כ"ט נאמר לאחר אמירת שירת הים.
בברית החדשה הרמזים רבים למזמור, בעיקר במהלך צליבת ישו, שם דורש הכתוב את הנאמר במזמור כמוסב על הצלוב:
תחילת פסוק ב' מצוטטת מפי ישו כ ()
סוף פסוק ח' ("יַפְטִירוּ בְשָׂפָה יָנִיעוּ רֹאשׁ") נרמז בהתייחסות העוברים והשבים לישו (פסוק 29; בתרגום דליטש: )
פסוק ט' נאמר בלעג מפי ראשי הפרושים (פסוק 43)
פסוק י"ט מתאר הטלת גורל על בגדי המשורר, ותיאור דומה מסופר על ישו (פסוק 35).
פסוק כ"ג מצוטט מפיו של ישו באיגרת אל העברים: .
את חלקו האחרון של פסוק י"ז, "כָּאֲרִי יָדַי וְרַגְלָי", מפרשים הנוצרים בתור רמז מפורש לצליבתו של ישו, בשינוי קל של המילה "כָּאֲרִי" ל"כָּאֲרוּ", שמזכירה במעט את המילה "כָּרוּ" (אך אינה נחשבת מילה בשפה העברית).
על המילים "אֱלֹהַי אֶקְרָא יוֹמָם וְלֹא תַעֲנֶה, אֵ-לִי אֵ-לִי לָמָה עֲזַבְתָּנִי" שר הזמר יעקב שוואקי לזכרם של הרוגי האסון במירון בלחן של איצי וולדנר.
על המילים "אלי אלי למה עזבתני" שר החזן יוסלה רוזנבלט מתוך האלבום שירי אידיש מובחרים.
על המילים "אלי אלי למה עזבתני" שר הזמר מרדכי בן דוד.
על המילים "א-לי א-לי למה עזבתני רחוק מישועתי דברי שאגתי, אלקי אקרא יומם ולא תענה ולילה לא דומיה לי, ואתה ה' אל תרחק אילותי לעזרתי חושה" שר הזמר אהרון רזאל שיר פורים מתוך אלבומו משלוח מנגינות לפורים בלחן שלו עצמו.
על המילים "אלי אלי למה" שר הזמר גלעד פוטולסקי מתוך הנשמה לך 8.
בחסידות חב"ד מנגנים על המילים "בך בטחו אבותינו" - מקור הניגון הוא בחסידות דאקשיץ והגיע לחב"ד אחרי שהרב יוחנן גורדון שר אותו בפני הרבי, לניגון אף ביצוע של שולי רנד מתוך סדרת צמאה בעיבוד של נאור כרמי ועקיבא תורג'מן.
אילך זעקו.." שיר של יואלי קליין, שייע גרוס, אהרלה סמט ומנדי וייס, עיבוד של אלי קליין ואיצי ברי.
על המילים "בך בטחו" שיר של הרב שלמה קרליבך, ללחן זה של קרליבך ביצוע של יצחק מאיר ועקיבא תורג'מן באלבום המניין של יצחק מאיר.
על המילים בך בטחו שיר של ליפא שמלצר מתוך אלבומו געוואלדיג.
על המילים "כי לה' המלוכה" שיר באלבום הנשמה לך 8 של גלעד פוטולסקי.
בך בטחו - נפתלי קמפה באלבום כמלאך.
הקיבוץ איילת השחר נקרא על שם מזמור זה.
תהילים ח' הוא המזמור השמיני בספר תהילים, הפותח במילים: לַמְנַצֵּחַ עַל הַגִּתִּית מִזְמוֹר לְדָוִד.
זהו מזמור שבח לאלוהים על נפלאות הבריאה, יחד עם התבוננות על מקומו של האדם בתוך הבריאה.
פסוקים ב'-ג': פתיחה - גדולת ה' מתגלית בכל העולם ודין הרשעים להאבד.
פסוקים ד'-ט': אפסות האדם למול השמים והארץ ושאר מעשי ידי ה', והשתוממות על כך שה' נתן לאדם את השלטון בעולם.
פסוק י': סיום המעוצב ברוח הפתיחה.
לתחושת משורר המזמור, תהילת ה' עולה מכל מרכיב בבריאה, הן מהשמיים ומהארץ והן ממלמוליהם של תינוקות.
אולם ההתבוננות הקיומית של האדם במצבו מביאה אותו לראיית דבר והיפוכו - מחד גיסא, הוא חש פעוט וחסר ערך ביחס לפלאי הבריאה כולם ובייחוד למול צבא השמיים, ומאידך גיסא האדם מושל בבעלי החיים השונים ואף בחלקים מן הים.
משמעות המילה גיתית איננה ברורה בהקשר זה.
לפי חלק מהדעות מדובר על כלי נגינה שנקרא גיתית, לפי דעות אחרות מדובר על שיר שהיו שרים בעת דריכת הענבים בגת, ויש הסבורים כי מדובר במזמור ששורר על ידי בני עובד אדום הגתי.
נחשבים לפסוקים קשים בקרב פרשני וחוקרי המקרא וניתנו להם מספר הסברים.
הצירוף ובעיקר המילה "תנה" עשויים להיות מובנים בשני אופנים שונים.
האחד, צורה מקוצרת של המילה "אתנה", השני, שם פועל "תנה", כמו "רדה".
לגבי פסוק ג' מציעים הפרשנים והחוקרים שלל אפשרויות.
ראב"ע מציע שתי אפשרויות - מדובר על פעולת היניקה, המבטאת את השגחת ה' בפרטים הקטנים בעולם, או שמדובר בפעולת הדיבור האנושי שמאפשרת לשבח את האל.
וייס מציע שמלמול התינוקות הוא מעין ביטוי אמוני מלא החסין לכל דבר כפירה.
בין הפרשנים והחוקרים ניטשת מחלוקת לגבי המסר המרכזי שאותו ביקש המשורר להעביר במזמור.
יש מי שמוצא איזון ושוויון בשני הנושאים המרכזיים בו: גדולת ה' ושלטון האדם, אולם יש מי שרואה בדברי ההלל לאלוהים את הנושא המרכזי שבפרק.
גישה פרשנית אחרת מתמקדת בקוטביות במעמדו של האדם בלבד ולא עוסקת בקשר המיוחד שבינו ובין האלהים.
כיוון נוסף, ובו נוקט מלבי"ם, הוא שהמזמור נוצר על רקע התמודדות עם עמדה פילוסופית שכפרה בהשגחה האלוהית על הארץ בכלל ועל האדם בפרט, ודחתה גם את תפיסת הגמול.
מלבי"ם סבור שבעל המזמור מתפלמס עם העמדה הפילוסופית הזו, וטוען כלפיה שהאדם הוא נזר הבריאה שממלא תפקיד ושליחות אלוהית, לפיכך נמצא האדם בהשגחת האל שנתן לו מצוות ודן אותו על פי מעשיו.
בניגוד לכך טוען ג'פרי טיגאי כי אין מדובר בפרק פולמוסי וכי יש במזמור תהייה אמיתית של המשורר לגבי הניגוד שבין תפקידו של האל כמושל ומכתיב הקוסמוס אך גם משגיח ודואג לאדם הפרטי.
מ"צ סגל ואחרים סבורים כי החלק השני של פסוק ב' ופסוק ג' - - הם תוספת מאוחרת לפרק שלא הייתה קיימת בנוסחו המקורי.
לטענת סגל, הפסוקים הללו פוגעים ברצף שבין תחילת פס' ב' לבין פסוקים ד' ואילך.
לדידו, הנושא המרכזי של הפרק הוא "גבורתו של הבורא, והגדולה והממשלה בתבל שנתן הבורא לאנוש החלש".
בניגוד לכך, מאיר וייס סבור כי המזמור הוא אחדותי.
הוא מסביר זאת הן באמצעים סגנוניים והן באמצעים תוכניים ספרותיים.
נראה כי מבחינת ביצוע המזמור - פסוקי הפתיחה ופסוק הסיום נאמרים על ידי המקהלה, כמעין פזמון חוזר.
יתר הפסוקים נאמרים על ידי המשורר עצמו, בלשון יחיד.
למנהג הגר"א משמש מזמור זה כשיר של יום לשמחת תורה בחו"ל (יום טוב שני של גלויות).
פסוק ג' של המזמור, "מִפִּי עוֹלְלִים וְיֹנְקִים יִסַּדְתָּ עֹז", הפך לביטוי על כוח תפילתם של תינוקות של בית רבן.
במדרש מובאים הפסוקים הראשונים כנימוקם של המלאכים לכך שהתורה אינה מתאימה לבני אדם: .
לאחר מכן השיב להם משה בעידוד ה' מדוע התורה דווקא שייכת לבני אדם והמלאכים קיבלו את דבריו ובירכו אותו.
תהילים א' הוא המזמור הפותח את ספר תהילים ונפתח בפסוק .
בלטינית מכונה המזמור "Beatus vir" ("אשרי האיש").
עיקר עניינו של המזמור הוא בשאלת דרך החיים הרצויה לאדם והגדרת דמויות הצדיק והרשע.
המזמור משולב בליטורגיה היהודית ובליטורגיה הנוצרית (אצל הקתולים, הפרוטסטנטים והאנגליקנים) בהזדמנויות שונות.
במזמור זה אין תפילה הפונה לה' בלשון נוכח, לא בקשה ולא שבח או תלונה.
על כן, מבחינת שיוך המזמור לסוגה, יש חוקרים הטוענים כי יש לשייך את המזמור לסוגת מזמורי חכמה מאחר שהוא מעמת בין הטיפוס של הרשע לטיפוס של הצדיק, בדומה למזמורים נוספים בסוגה זו (כמו תהילים ע"ז).
חוקרים אחרים מסווגים את המזמור כמזמור ברכה בשל הברכה המופיעה בראש המזמור וזיקתה לברכה בראש נבואת ירמיהו:"בָּרוּךְ הַגֶּבֶר".
יש הסוברים כי זהו מזמור תורה המבוסס על אזכורה של התורה ודרכם של הצדיקים במזמור זה כמו גם אוצר המילים המאפיין מזמורי תודה.
למזמור קווים מקבילים בלשון ובסגנון עם הנבואה ב וב.
מהדמיון בין הכתובים הללו יש שסברו כי ירמיהו ויהושע הכניסו קטעים מתוך המזמור לדברים, או שמא בעל המזמור שאב השראה מנבואות ירמיהו ומספר יהושע.
כמו כן, קיימת אפשרות כי השניים - ירמיהו ומשורר המזמור הכניסו לטקסט דימויים מאותו מקור.
ייתכן אף שמשורר תהילים שילב את שני הטקסטים במזמורו.
מכאן סברו חוקרים כי זמן חיבורו זהה לזמן חיבורם של ספר ירמיהו, ויהושע.
במדרש תהילים נכתב שמחבר המזמור הוא דוד המלך.
כבר בתקופת הגמרא נחשבו שני המזמורים הראשונים של ספר תהילים לפרק אחד קדום (כמובא בהמשך הערך), וניתן לראות שבין תהילים א' ותהלים ב' קיים קשר תוכני ולשוני.
כמו כן קיים קשר בין השניים הללו לבין תהילים מ"א, הסוגר את הקובץ הראשון מבין חמשת הקבצים שמרכיבים את ספר תהילים..
אולם לדעת החוקרים קשה להניח ששני הפרקים הללו היו מלכתחילה חלק מן הקובץ הראשון של תהילים.
עדות לכך יש בעובדה ששם מחבר הפרקים הללו לא צוין, להבדיל משאר פרקי הקובץ הראשון, המיוחסים לדוד.
סביר יותר שכאשר תהילים ב' התפרש באופן משיחי ונקשר לדמותו של דוד המלך, צורפו שני המזמורים הללו לקובץ המזמורים המיוחסים לו.
יש הסוברים שלאחר שהושלם חיבורו של ספר תהילים, נוסף מזמור א' כמבוא לספר כולו.
הבחירה במזמור זה כפתיחה לספר נעשתה לאור מכלול של שיקולים.
השיקול הראשון במעלה הוא השיקול התאולוגי: המזמור משקף תפיסה שבעולם שולטים סדרי מוסר המתקיימים ופועלים מכוח הצו האלוהי, ומכאן שההשגחה האלוהית מפליאה לפקח על הברואים כולם.
כך המזמור מבטא את הנחת היסוד המקראית שבלעדיה לא ייתכן קשר של ממש עם האל.
בנוסף מביע המזמור את הגישה שעומדת ביסוד ראיית העולם של הפרושים, שהעיסוק בתורה ובמצוות הוא היענות האדם לדרישות האל, ובכך המזמור יוצר את הזיקה ההדדית בין לימוד תורה לחסידות ולצדקה.
שיקול נוסף, משני, לבחירה לפתוח במזמור זה את ספר תהלים הוא שיקול ספרותי-צורני.
גם הרעיון המובע בפתיחת המזמור, על הדרך הראויה עבור הצדיק ועל העימות בין דרכו לבין דרכו של הרשע, קושרת בין המזמור (שמהווה פתיחה לא רק לספר תהילים אלא לחטיבת הכתובים כולה), לבין התורה וספרות הנביאים, בהן מודגשת חשיבות קיום המצוות ותורת ה'.
אחד הפסוקים האחרונים בספר מלאכי החותם את חטיבת הנביאים הוא .
גם בפרשנות המסורתית נומק מיקומו של המזמור בשל מרכזיות נושאיו התאולוגיים: .
עמוס חכם הציע כי המזמור עומד בראש ספר תהילים בתור אזהרה: כיוון שספר תהילים כולו הוא ספר תפילות, המזמור הראשון מדגיש שכדי שהתפילה תהיה רצויה, על המתפלל להתרחק מדרכם של הרשעים ולהרבות בעיסוק בתורת ה'.
המזמור הוא בן שישה פסוקים ומחולק לשלושה חלקים שווים, שני פסוקים לכל חלק.
בפסוקים א'-ב' מתואר ההבדל שבין מעשי הצדיקים למעשי הרשעים.
בפסוקים ה'-ו' מתואר הגמול הצפוי לצדיקים ולרשעים.
בתווך, בפסוקים ג'-ד', מתואר הניגוד שבין דמותו של הצדיק לבין דמותו של הרשע באמצעות הנגדה בין עץ לבין מוץ.
קיימת סימטריה הבאה לידי ביטוי בהצגת הדמויות, דמות הצדיק ודמות הרשע.
המזמור בנוי ממבנה כיאסטי המבליט את הניגוד בין הצדיקים לרשעים וגמולם.
במזמור נאמרים דברי מוסר וחכמה על אודות ההבדל שבין הצדיקים ומעשיהם לבין הרשעים ומעשיהם.
בתחילה, מתוארים מעשי הצדיקים על דרך השלילה: ובהמשך מובעים הדברים על דרך החיוב: .
הן מעשי הצדיקים והן מעשי הרשעים מתוארים באופן כללי ונרחב ביותר: הרשע הולך בניגוד לצדיק שחפץ .
ייתכן, שהכוונה היא לרמוז על כך שכל המתרחק ונוטה מתורת ה' סופו לחטוא.
מקור הביטוי "מושב לצים", שמשמעותו חברה שלילית, הוא בפסוק א' של המזמור.
מקור הביטוי "דרך רשעים תאבד" הוא בפסוק ו' במזמור.
בכתוב נאמר כי רשעים לא יזכו להגנתו של ה' ולכן הם נידונים למוות.
הביטוי "דרך רשעים תאבד" שגור בעברית המודרנית ופירושו משאלת לב מוצדקת.
בפסוקים ג'-ד' מתואר על דרך המשל הצדיק ואילו הרשע מתואר .
יש אומרים שהמשל נועד לתאר את הגמול הטוב לו זוכה הצדיק ואת העונש בו לוקה הרשע.
אחרים אומרים כי המשל מתאר את דרך החיים של הצדיק לעומת דרך החיים של הרשע.
משל דומה למשל זה נמצא ב.
המכנה המשותף לשלושת איברי הדימוי של הצדיק הוא שהצדיק "חי" עם סדרי הטבע, הוא נהנה ממה שהטבע מעניק, ועל כן, בהתאם לסדריו הוא יכול להעניק מעצמו בתמורה.
הרשע לעומתו, נפגע ונדחה על ידי הטבע .
פסוק ו' בנוי מתקבולת כיאסטית.
ההקבלה מביעה את הניגוד בין דרכו של הצדיק לבין דרכו של הרשע:
הפרק (ביחד עם תהילים ב', ג' וד') נאמר במקצת קהילות לאחר תפילת ערבית של ליל יום כיפור, והוא נחשב כסגולה להנצל מטומאת קרי ביום הקדוש.
הפרק נחשב כסגולה למניעת הפלות.
לדעת התלמוד הבבלי, שני המזמורים הראשונים בספר תהילים, הם מזמור אחד ('חדא פרשה').
רבי שמואל בר נחמני הצביע על כך שמחלוקה זו יוצא שהמזמור הראשון בספר תהילים נפתח ונחתם באותו ביטוי - בפתיחה 'אשרי האיש' (), ובחתימה 'אשרי כל חוסי בו' ().
לדעתו, הדבר נובע מכך שפרשה זו הייתה חביבה במיוחד על דוד, מחבר המזמור, שכן .
בדומה לכך, מובאת במדרש תהילים התבטאותו של רבי יודן על מזמור זה, שהוא .
במסכת אבות מובא, שרבי חנינא בן תרדיון למד מהפסוק הראשון של הפרק, ש.
המשורר ג'ון מילטון תרגם את תהילים א' לאנגלית בשנת 1653. המשורר הסקוטי רוברט ברנס כתב בשנת 1781 פרפרזה על המזמור שנפתחת במשפט: .
הזמר קים היל הקליט ביצוע מודרני למזמור.
ביני לנדאו הלחין את הפסוק "אשרי האיש" בשיר בשם זה מתוך אלבומו "משכן".
חלק ממילות הפרק מופיעות בשיר אשרי האיש מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
אשרי האיש - מרדכי בן דוד באלבומו צעקה בלחן של ברוך שלום בלסופסקי
וכל אשר יעשה יצליח - גלעד פוטולסקי באלבום הנשמה לך 6, בלחן של אליעזר קאליש
וכל אשר יעשה יצליח - ירמיה דמן, ניגוני חסידי בעלזא
תהילים ל"ד הוא המזמור השלושים וארבעה בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-33).
מזמור זה הוא אחד משלושה עשר המזמורים המשלבים בכותרתם אזכור לאירועים הקשורים בחייו של דוד.
המזמור הוא אחד מעשרה מזמורים הפותחים במילה 'לדוד'.
המזמור בנוי מאכרוסטיכון אלפביתי והחל מפסוק ב' ועד פסוק כ"ג - כל פסוק נפתח באות אחרת מהאלפבית לפי הסדר.
המזמור נפתח בכותרת 'לְדָוִד' שלא כדוגמת מזמורים אחרים הפותחים בכותרתם ב-'מִזְמוֹר לְדָוִד'.
מזמור זה נכלל בפסוקי דזמרא של שבת ויום טוב ונאמר לפני ברכו של תפילת שחרית.
שלושה פסוקים מסוף המזמור: הפכו למטבעות לשון ואף הולחנו על ידי ברוך חייט וזכו למגוון רחב של ביצועים.
המזמור בנוי מאקרוסטיכון ופסוקיו, מלבד הפסוק הפותח והחותם, מסודרים בסדר האל"ף-בי"ת.
לאחר הכותרת מזמין בעל המזמור את קהל השומעים להצטרף אליו בדברי שבח לה'.(ב' - ד') בחלקו הבא של המזמור מתאר המשורר כיצד ניצל (ה - ח') החלק הרביעי של המזמור הוא תיאור עיקרה של יראת ה'.(ט' - ט"ו).
מכאן עובר המשורר לתיאור תורת הגמול.(ט"ז-כ"ג)
החוויה שמתאר מחבר המזמור יוצאת מתוך האסון האישי והפרטי ומזמנת את הכלל לתוכה.
המצב הספציפי שבו נמצא המשורר נלמד רק מרמזים ואין בו עדות לצרה קונקרטית.
דברי המשורר בפסוק ה': עוברים בהמשך טרנספורמציה ומכלילים את הציבור כולו:.
המעברים הללו מעידים שבעיני המשורר הצלתו האישית לא הייתה בגדר חסד אישי וחד פעמי, שכן זו דרכו של ה', להיענות לצדיקים, מתוך השגחתו המתמדת עליהם ועל מעשיהם: אם כך, ניתן לומר שהמתפלל איננו חווה את ישועתו והצלתו כמהפך, אלא כדרך התגלות נוספת של האל.
זהו מזמור שבח חכמתי, שבו מבוססות המסקנות החכמתיות על ניסיונו האישי של המשורר, אולם אין הניסיון האישי עיקר, כי אם החוויה הדידקטית.
אבימלך מלך גרר ידוע מסיפור ירידת אברהם לגרר ואינו קשור באירועים מחיי דוד, ואף אבימלך בן גדעון חי כמה דורות לפני דוד.
פרשנים מזהים את אבימלך שבמזמור זה עם אכיש מלך גת, והפסוק רומז לסיפור מספר שמואל על התחזותו של דוד לשוטה כדי להינצל מידי אכיש, רש"י מפרש: "לפני אבימלך - כך כל מלכי פלשתים נקראים, וכל מלכי מצרים -פרעה ואף על פי ששמו אכיש קוראים לו אבימלך."
אבן עזרא דורש כי 'לאכיש היו שני שמות וכמוהו רבים'.
על הקושי עונה גם מדרש תהילים לפסוק: "וכי אבימלך היה והלא אכיש היה, ולמה נקרא שמו אבימלך, שהיה צדיק כאבימלך"
במזמור כמה תקבולות ביניהן: בפסוק ב' יש תקבולת נרדפת וצולבת.
ייחודה של תקבולת זו שהיא תקבולת של שם ופועל.
פסוק ג' מעוצב על דרך תקבולת משלימה.
בפסוק הדובר אומר שהוא ישמח בה'.
בצלע השנייה של הפסוק "ענווים" ישמעו את ה' והם ישמחו בו גם הם.
משורר תהילים משתמש בדימוי הכפירים כאנשים כוחניים המנצלים את החלשים.
כך מביע המשורר את ייראת האל וכבודו{{הערה|1=מאיר גרובר, עולם התנ"ך: תהילים א, תל אביב, דוידזון עתי, 1996, עמ' 157-156}}.
פסוק ב', זכה ללחן המושר מאת הזמרת אריאלה סביר.
פסוק ד', זכה לכמה לחנים אחד מהם ללחן המושר בכל רחבי העולם בעת הוצאת ספר תורה בבתי כנסת הספרדים שמקורו מהמנון מדינת מצרים בלחנו של האמן האיטלקי ג'וזפה ורדי ועוד לחנים נוספים.
פסוק ז' ח' ט', זכה ללחן המושר מאת הזמר מאיר חדד.
פסוק ט', זכה ללחן המושר מאת הזמר החסידי האמריקאי בני פרידמן ומאת הזמרים הישראלים יהונדב ועמית.
פסוק י', זכה ללחן המושר בפי קהילות חסידי באבוב גם במנהג המצווה טאנץ אצלם.
פסוקים י"ב – ט"ו, פסוקים אלו במזמור זה זכו לשני לחנים באלבומים של פרחי לונדון.
פסוקים י"ג – ט"ו, מי האיש החפץ חיים וכו' פסוקים אלו במזמור זכו ללחנו של הרב ברוך חיים חייט ראש ישיבת מערבא.
השיר נכלל באלבומה של חוה אלברשטיין, החיטה צומחת שוב.
השיר זכה לביצועים נוספים והידועים שבהם מפי הגבעטרון, נחמה הנדל, שולי נתן, וצמד רעים.
פסוקים י"ג – ט"ו, הוקלטו בשנת 2018 על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
ההקלטה נעשתה לקראת מצעד הגאווה השבעה-עשר בירושלים; היא נבחרה על ידי עמותת הבית הפתוח בירושלים ומיקרוסופט.
את השיר מלווים חמישים נגני סימפונט רעננה בניצוחו של דוד זבה.
בריאיון לאתר WDG סיפרה: .
פסוק י"ט, זכה ללחן וסקיצה מאת ש.
צעקו - אייזיק האניג בלחן של ישראל באדאנסקי באלבום טביעת אצבע.
מי האיש''' - מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
המזמור נאמר כחלק מפסוקי דזמרא של שבת ויום טוב.
תהילים ז הוא המזמור השביעי של ספר תהילים.
מכונה גם שִׁגָּיוֹן לְדָוִד על שם מילות הפתיחה שלו.
המזמור עוסק במאבקיו של דוד באויביו, וביטחונו בה'.
המשורר מתפלל שה' יושיע אותו מכל אויביו.
הוא נשבע שלא עשה את הדברים הרעים שבהם הוא מואשם בפי רודפיו (ולא מפורטים במזמור), ומביע את ביטחונו שה' יפיל את אויביו, והם ייפגעו כתוצאה מהניסיון לפגוע בו.
בחתימת המזמור מודה המשורר לה' על צדקתו.
המילה "שִׁגָּיוֹן", מופיעה בצורתה זאת בפעם היחידה בכל התנ"ך (בספר חבקוק מופיעה המילה בהטיית רבים - "שִׁגְיֹנֽוֹת").
ישנם מספר פירושים למילה זו:
מנחם פירש ששיגיון הוא כלי נגינה, בדומה ל"מָחֲלַת", "הַשְּׁמִינִית" או "הַגִּתִּית".
רש"י ופרשנים נוספים פירשו ששיגיון הוא לשון מִשְׁגֶּה - שְׁגָגָה (רש"י מביא מספר אפשרויות לאיזה חטא של דוד מתייחס המזמור).
מלבד המילה שיגיון, מופיע בפסוק הראשון גם שם לא מוכר "כּוּשׁ בֶּן יְמִינִי".
אדם בשם זה אינו מופיע בספרי התנ"ך העוסקים בתקופתו של דוד המלך (שמואל, דברי הימים).
על פי המדרש, כוונתו של המשורר בשם זה היא למלך שאול, וכנאמר בתלמוד: .
על פי מסכת סופרים, מזמור זה נאמר בפורים.
תהילים י"ט הוא המזמור ה-19 בתהילים (מזמור י"ח בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה).
המזמור חתום בידי דוד, והוא עוסק בשני נושאים: כבודו של האל המשתקף במעשה ידיו, הם השמיים והשמש, שבחי התורה ותפילת השתוקקות לקיימה בשלמות.
בלטינית ידוע מזמור זה בשם: "Caeli enarrant gloriam Dei" (הַשָּׁמַיִם מְסַפְּרִים כְּבוֹד אֵל).
המזמור מחולק לשני חלקים, העוסקים בנושאים שונים, וכל חלק מחולק אף הוא לשני בתים, העוסקים בנושאים דומים.
הבית הראשון בחלק זה (פסוקים ב'-ה'), עוסק בסיפור מעשיו של האל על ידי השמיים, המתפשט ללא מילים בכל הארץ.
בית זה בנוי משני חרוזים בעלי ארבע צלעות (ב'-ג'; ד'-ה').
מבחינה תוכנית, כל אחד מארבעת פסוקיו בנוי משתי צלעות המקבילות זו לזו בתקבולת נרדפת או משלימה.
התקבולת בפסוק הראשון היא תקבולת כיאסטית, ושאר התקבולות הן תקבולות ישרות.
הבית השני (פסוקים ו'-ז') עוסק בפעולתו של השמש המקיף את העולם מקצה לקצה, ועושה זאת בשמחה, כחתן וגבור.
בתי זה בנוי משני חרוזים, האחד בעל שתי צלעות והשני בעל שלוש צלעות (ו'; ז').
צלעותיהן של שני החרוזים מקבילות זו לזו בתקבולת משלימה, החרוז הראשון בתקבולת ישרה, והשני בתקבולת כיאסטית, שייתכן שבאה לבטא כיצד השמש מקיפה את השמים מקצה לקצה.
בין שני הבתים נמצאת הצלע (ה'), שאף על פי שמבחינת חלוקת הפסוקים היא שייכת לבית הראשון, מבחינה עניינית היא שייכת לבית השני.
בהתאם, יש הרואים אותה כשייכת לחרוז שבפסוק ו', ולכן לדעתם שני החרוזים בבית השני הם בעלי שלוש צלעות.
לעומת זאת, יש הרואים צלע זו כעומדת בפני עצמה, בתור כותרת לבית הבא, וחולית מעבר בין הבתים, שכן היא מבהירה את הקשר בין השמים לשמש.
הסיבה לכך שצלע זו מחוברת לבית הראשון ולא לשני אינה ברורה מספיק, וייתכן שחלוקה זו נעשתה כדי למנוע קישור בין הפועל 'שׂם' המוסב על הבורא, לבין הכינוי 'והוא' המוסב על השמש, והבנה מוטעית שהשמש הוא הבורא.
בשני הבתים מוזכרות המילים 'שמים' (המשמשת כמסגרת לחלק זה של המזמור) ו'קצה', ופעלים מהשורש יצ"א, ובכך מתבטא הקשר ביניהם גם ברובד המילולי.
אך בעוד בבית הראשון קצה תבל משמש כמרחב בו יוצא קַוָּם של השמים (סיפורם על כבוד האל), בבית השני קצה השמים משמש כמרחב בו השמש יוצא להאיר על הארץ.
הבית הראשון (פסוקים ח'-י"א) עוסק בשבחה של תורת ה' ומצוותיה, והיא כוללת שישה חרוזי שבח דו-צלעיים המקבילים בתקבולת משלימה, המרבים בתיאור מהותם ופעולתם של התורה והמצוות, וחרוז דו-צלעי נוסף, שגם שתי צלעות מקבילות, המעיד שהם נחמדים ומתוקים יותר מזהב ונופת צופים.
הבית השני (פסוקים י"ב-י"ד) הוא תפילה אישית של המשורר על קיום מצוות התורה.
המשורר פותח בהצהרה שהוא נזהר במצוות התורה בגלל השכר הרב שמבטיח קיומן, ולאחר מכן מבקש מהאל שיעזור לו להינצל מן העוונות והפשעים הרבים שהוא עלול להיכשל בהם, תוך התנצלות על הקושי לקיים את המצוות בשלמות: .
בית זה כולל שני חרוזים בעלי שתי צלעות, וחרוז אחד בעל שלוש צלעות.
הפסוק החותם של המזמור הוא חרוז בעל שלוש צלעות, בו המשורר מבקש שאמרי פיו, ואף הגיון ליבו - המחשבות והרעיונות שלא הצליח לבטאם במילים - יהיו לרצון לפני ה', המכונה .
אזכור זה של ה', הוא השביעי בסדרת אזכרות שלו בחלק השני של המזמור, לעומת החלק הראשון, בו שם ה' לא מוזכר כלל.
שתי צלעותיו הראשונות של הפסוק מקבילות זו לזו באופן כיאסטי.
רוב הפרשנים רואים פסוק זה כחתימה לתפילה שבסוף החלק השני של המזמור.
לעומתם, יש הרואים בפסוק זה חתימה למזמור כולו.
ראיה לדבריהם הם מוצאים בכך שהמילה , המוזכרת פעמיים בחלק הראשון של המזמור, מוזכרת גם בחתימתו, בהטיה .