tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום אחראית חברת מקורות על אספקת המים אל העיר, וחברת 'הגיחון' על אחזקת מערכת המים בתוך העיר והפצתם לתושבים.
ירושלים היא מהעתיקות שבערי ארץ ישראל.
כאשר נוסדה, לפני למעלה מארבעת אלפים שנה, נתקלו תושביה בקשיים באספקת המים ובשימוש בהם, כמו הקושי לנצל את מי הגשמים או לגשת למי התהום.
בירושלים יורדים כ-550 מילימטר גשם בשנה בממוצע, אך את מרביתם לא ניתן לאגור.
בשל מיקומה הגאוגרפי של ירושלים בסמוך לקו פרשת המים הארצי של ארץ ישראל, מי הגשמים היורדים אל הקרקע ניגרים ממנה במהירות מזרחה או מערבה, ואינם מספיקים לחלחל אל תוך הקרקע.
מי התהום כמעט ואינם נגישים ליושבי ירושלים משתי סיבות עיקריות:
עומק מי התהום – ירושלים העתיקה שוכנת בגובה של כ-700 מטרים מעל פני הים, מאות מטרים מעל מפלס מי התהום.
עומק כה רב אינו מאפשר חציבה של בארות.
מיעוט מקורות מים – בתחומי ירושלים ישנם מעיינות מעטים, אשר מספיקים אך בקושי ליושבים בקרבתם.
אף לא אחד מן המעיינות בירושלים נובע בתחומה (בגבולותיה הקדומים), ועל תושביה היה לצאת אל מחוץ לחומות העיר כדי להגיע אל מקורות המים.
ההיסטוריון והגאוגרף אברהם לונץ תיאר את הבעיתיות שבאספקת המים לירושלים:
בירושלים נובעים שני מעיינות קדומים: עין רוֹגֵל ומעיין הגיחון, השוכנים שניהם בקרבת עיר דוד.
עין רוֹגֵל התייבש בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך מעיין הגיחון פעיל זה אלפי שנים, והוא שימש במשך דורות כמקור המים החשוב של ירושלים.
הספיקה הממוצעת של מעיין הגיחון הייתה כחמישים מטרים מעוקבים ביום, שהיא ספיקה גבוהה למדי, אך היא לא הייתה יציבה כלל: לעיתים הוא סיפק כמות גדולה של מים ולעיתים כמות זעומה בלבד.
תושביה הקדומים של ירושלים לא יכלו להסתפק במעיין זה בלבד, וחיפשו מקורות מים נוספים.
תקופת הברונזה וימי בית המקדש הראשון
ירושלים הוקמה על ידי הכנענים לפני למעלה מ-4,000 שנה, ובתחילה הייתה עיר קטנה בת פחות מאלף איש.
גם שטחה היה קטן למדי, וכלל גבעה קטנה בלבד, היא עיר דוד של ימינו.
עם בניית החומה סביב 'עיר יבוס' המיוחסת ליבוסים המקראיים, התעוררה בעיה קשה: מקור המים היחיד של העיר - מעיין הגיחון - נבע בעומק נחל קדרון שלמרגלות העיר, ולא ניתן היה להגן עליו או אף להגיע אליו בעת מצור.
בשל כך חצבו הכנענים מנהרה תת-קרקעית, שהובילה מתוך העיר, תחת החומה, אל המעיין.
המעיין עצמו הוסתר במערכת ביצורים, כדי למנוע מהאויב לשתות ממימיו או להרעילם.
ייתכן שאנשי דוד המלך, שכבשו את ירושלים מידי הכנענים, חדרו אליה דרך מערכת המים, כנרמז בספר שמואל ב: ().
מערכת המים הכנענית השתמרה היטב באתר "פיר וורן" שבעיר דוד, והיא נקראת על שם צ'ארלס וורן, החוקר הבריטי שחשף אותה במאה ה-19.
בתקופת בית ראשון, לפני כ-2,700 שנה, מרד המלך חזקיהו בסנחריב מלך אשור וסירב להעלות לו מס, כפי שסוכם ביניהם קודם לכן.
העימות היה בלתי נמנע, ובשל כך, בהוראת חזקיהו בוצרה ירושלים (נבנתה החומה הרחבה) לקראת קרבות ומצור ממושך.
בנוסף לכך, שופצו בהוראתו החומות הישנות, והוא החליט להעביר את מי הגיחון פנימה אל תוך העיר באופן מלאכותי, כדי שלא ייפלו בידי האויב: .
לשם כך, נחצבה בהוראת חזקיהו נקבה באורך של כ-500 מטרים, אשר עוברת תחת בתי עיר דוד מצפון-מזרח לדרום-מערב, ומנקזת את מי הגיחון לתוך בריכת השילוח.
בריכה זו נקראה כך מפני שהמים נשלחו אליה ממרחק.
בסופו של דבר נכשל המצור האשורי, ואחרי חודשי מצור ארוכים שב סנחריב לאשור כלעומת שבא.
הבריכה הייתה אזור חשוב ביותר בירושלים כבר מתקופת בית הראשון.
בתקופת בית שני הייתה ירושלים מרכז שלטוני ודתי, והיא התפתחה במהירות, בהתאם לטכנולוגיה הרומית.
רמת החיים בעיר עלתה מאוד, ותושביה נזקקו למים רבים לשתייה, לרחצה, לטהרה ועוד.
תפעול בית המקדש דרש אף הוא כמות רבה של מים לניקיון ולפולחן.
מעיין הגיחון לא הספיק, ומצוקת המים בירושלים הייתה קשה.
הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בימי שלוש הרגלים – פסח, שבועות וסוכות - שבהם פקדו את ירושלים מאות אלפי מבקרים, שנצרכו לכמות מים עצומה.
מושלי העיר ופרנסיה דאגו לאיסוף מים בבורות, וברשימת נושאי התפקידים בבית המקדש מופיע "נחוניה חופר שיחים".
הצורך הגדול בימי הרגלים, בא לידי ביטוי במקורות חז"ל:
החשמונאים (37-167 לפנה"ס) היו הראשונים שפתרו את בעיית אספקת המים לירושלים באמצעות הבאת מים ממרחקים.
הם איתרו את עין עיטם, מעיין הנובע במרחק של כעשרה קילומטרים מירושלים, והזרימו את מימיו לבריכת אגירה סמוכה.
מבריכה זו יצאה אמת מים ארוכה, שהוליכה אלפי ליטרים של מים ביום לירושלים.
כדי להבטיח שהמים יזרמו באמת המים בלי קושי, הקפידו הבונים על שיפוע מתון ביותר של כפרומיל (מטר עומק לכל 1000 מטרים אורך), ויצרו אמה ארוכה ומפותלת, שהקיפה את ההרים בדרך בין בית לחם לירושלים.
בשני מקומות בלבד נכרו מנהרות: האחת סמוך לבית לחם, והשנייה ברכס ארמון הנציב הסמוך לירושלים.
הסיבה לכריית המנהרה הראשונה הייתה להימנע ככל האפשר מהלאמת שדות חקלאיים של יושבי בית לחם, וכן למנוע פגיעה וגנבת מים על ידי חקלאים מקומיים.
המנהרה השנייה נועדה לחסוך עבודה רבה בהקפת הרכס הגבוה באמה, ובמקומה לכרות מנהרה באורך של כ-400 מטרים בלבד מדרום לצפון.
מרכס ארמון הנציב עברה האמה לאורך הגדה הדרומית של גיא בן הינום, חצתה את העמק הרדוד בגשר סמוך לבריכת הסולטאן, והמשיכה לאורך הגדה הצפונית של הגיא.
סמוך לשער ציון נכנסה האמה אל תוך העיר, והסתיימה בבית המקדש.
כמה עשרות שנים לאחר מכן גדלה ספיקת האמה, בעקבות אמה נוספת שיזם הנציב הרומי, פונטיוס פילאטוס (36-26 לספירה).
אמה זו, המכונה 'אמת הערוּבּ' על שם מעיין המוצא שלה המרוחק כחמישה קילומטרים דרומית לעין עיטם, הזרימה מים לבריכה שנבנתה מעל בריכת האגירה הראשונה, ושתי הבריכות גם יחד מילאו עתה את האמה התחתונה.
בימי הורדוס, שמלך כמאה שנה לאחר בניית "האמה התחתונה", לא הספיקו עוד מימיה של זו, והיה צורך באמה נוספת.
יש הסוברים כי הורדוס עצמו יזם את הקמתה של אמה חדשה, ויש הסוברים שהייתה זו פעולה מאוחרת בהרבה של הלגיון העשירי בסוף המאה הראשונה לספירה.
בניית האמה העליונה התאפשרה עם כרייתה של אמת אספקה נוספת, הנקראת 'אמת הבּיאָר' על שם מעיין המוצא שלה, הנובע לא רחוק מעין ערוּבּ, בנקודה גבוהה יותר.
מי 'אמת הבּיאָר' הוזרמו לבריכה שלישית, שנחצבה מעל שתי הבריכות הקודמות לה.
האמה העליונה יצאה מהבריכה העליונה.
הבריכות שופצו והורחבו, וכונו ברבות השנים בכינוי השגוי בריכות שלמה.
האמה החדשה הייתה משוכללת בהרבה, ועברה דרך מנהרות רבות, שחסכו פיתולים סביב ההרים, ולכן הייתה קצרה בהרבה מקודמתה.
ניצולם של מעיינות נוספים באזור, שנבעו בנקודה גבוהה יותר מן הערוב והביאר, איפשר לאמת המים להתחיל מנקודה גבוהה יותר מבחינה טופוגרפית, ולכן היא נקראת "האמה העליונה".
אמת מים זו זרמה לאורך תוואי דרך חברון של ימינו, והגיעה עד חלקו העליון של גיא בן הינום, סמוך לשער יפו.
נראה ששם נכנסה אל העיר, מילאה את "בריכת המגדלים" (היא בריכת חזקיהו שברובע הנוצרי), עברה דרך ארמון הורדוס (שברובע הארמני), מילאה את המקוואות ובורות המים בעיר העליונה, מקום מושב הכוהנים, ונכנסה להר הבית דרך הגשר הגדול.
המים שהגיעו לירושלים דרך אמות המים נאגרו בבורות ובבריכות אגירה, אך לבריכות אלו היו שני חסרונות: המים התאדו מהן במהירות, והמים העומדים התלכלכו והתעפשו.
בשל כך שימשו בריכות האגירה בעיקר להשקיה ולניקיון, ואילו בורות המים שימשו לשתייה.
עד היום קיימות בירושלים כמה בריכות אגירה ששרדו מהעת ההיא, ובהן בריכת הסולטאן, בריכת ממילא, בריכת ישראל ועוד.
עבודת המקדש, ובפרט הקרבת הקורבנות, דרשו כמויות גדולות של מים.
לשם כך נאגרו מימי נחל בית זיתא שזרם מצפון להר הבית בבריכות הצאן (נקראות גם בריכות ישראל ובית חסדא).
מים אלה שימשו ככל הנראה להשקיה ולניקוי בעלי החיים שנועדו לעלות לקורבן, לנקיון רחבת המקדש וכן עבור עולי הרגל שהגיעו מצפון.
בברית החדשה (הבשורה על-פי יוחנן, פרק ה', 9-1) מוזכרות הבריכות בהקשר של סגולות הריפוי שיוחסו למימיהן.
מפעל נוסף להולכת מים אל בריכת אגירה באזור הצפון-מערבי של הר הבית, נקרא כיום "המנהרה החשמונאית" או "מוביל המים החשמונאי" (כיום נמצא בקצה מנהרות הכותל).
תקופת כרייתו לא הובררה, ויש המקדימים את זמנו אף לימי בית ראשון, אך ודאי שהוא מוקדם לימיו של הורדוס.
מפעל זה ניקז את מימי נחל בית זיתא והגיא המרכזי אל בורות בשטח מצודת הבירה או הר הבית.
אורך המנהרה 80 מטר, רוחבה כ-1.20 מטר וגובהה בשיאה 12 מטר.
המנהרה נחשפה בחפירות משרד הדתות ב-1985.
חשיבותם הרבה של המים בעיר מעוטת המים, הייתה כנראה הסיבה שבימי בית המקדש נערכה בירושלים מדי שנה בחג הסוכות חגיגת מים מיוחדת שנקראה שמחת בית השואבה.
היא לוותה בטקסים גדולים: הלויים שאבו מים ממעיין הגיחון והעלו אותם על המזבח במקדש.
העם הודה לאל על הגשמים שירדו בשנה הקודמת והתפלל לגשמי ברכה בשנה החדשה.
שמחת בית השואבה הייתה גדולה כל כך, עד כי המקורות היהודיים מלאים בתיאורי השירים, הריקודים והחגיגות הסוערות:
על כך אמרו חכמי ישראל: "מי שלא ראה שמחת בית השואבה - לא ראה שמחה מימיו" (שם, שם).
בראשית תקופת השלטון הרומי הוקמה מצודת אנטוניה, ובעקבות זאת נוספה למערכת אספקת המים הצפונית בריכת הסטרותיון שנועדה לספק מים למצודת השלטון.
ככל הנראה בשלב ראשון התמלאה הבריכה ממי גשמים, ובשלב מאוחר יותר הוסדרה אמת מים שניקזה את מי הטירופיאון אל הבריכה.
בימי הקיסר אדריאנוס (שבהם הוקמה איליה קפיטולינה על חורבות ירושלים), הייתה אספקת המים לירושלים אחת ממשימותיו של הלגיון העשירי פרטנסיס, שהיה מוצב בעיר.
על חלקים רבים מאמת המים העליונה נמצאו שרידי כתובות של הלגיון, אשר תחזק ושיפר אותה.
האמה העליונה והאמה התחתונה שימשו את ירושלים במשך מאות שנים, ותוחזקו על ידי שליטי העיר הנוצרים והמוסלמים.
בחלוף השנים נזנחו האמות ונהרסו; במקומות רבים התפורר הטיח, העמודים נסדקו והאמה נפלה.
בחלק מהמקרים פגעו חקלאים מקומיים באמה, כדי ליהנות ממימיה להשקיית שדותיהם.
לבסוף התייבשו האמות, ושליטי ירושלים חיפשו פתרונות אחרים לבעיית אספקת המים לעיר.
הפתרון היה בדרך כלל חפירת בריכות אגירה ובורות מים בעיר ובסביבותיה, כמופיע בתיאורו של הגאוגרף המוסלמי אל-מֻקַדָּסִי בשנת 985 לספירה:
שפע המים שתיאר אל-מֻקַדָּסִי לא האריך ימים: שנות בצורת שפקדו את הארץ והזנחת ניקיון הבורות והבריכות, יצרו מחסור חמור במים בירושלים.
לעיתים היו הבורות והבריכות מתייבשים כבר באמצע הקיץ, ותושבי העיר נאלצו לקנות מים במחיר מופקע מתושבי הכפרים הסמוכים.
אלה היו שואבים מים ממעיינות מרוחקים ומביאים אותם בנאדות עור אל תושבי העיר הצמאים.
מחיר המים יכול היה להאמיר כל כך, עד כי בשנות בצורת קשות מתו עניי ירושלים בצמא, מפני שלא יכלו לממן את המים שלהם נצרכו.
הראשון בתקופה הממלוכית שהסדיר אספקה סדירה של מים להר הבית היה עלאא' א-דין, הממונה על ההקדשים וחברו לגדוד של ביברס.
ב-1266 הקים מערכת הובלת מים להר הבית לצורכי טהרה.
ב-1327 שיקם המושל תנכיז את אמת המים התחתונה, ששימשה עוד מימי הרומאים להובלת מים ממעיינות אל-ערוב ומבריכות שלמה.
הוא בנה את תעלות הסביל של בריכת הסולטאן והעביר אמה לאורך רחוב השלשלת להובלת מים אל ה"כוס" (אל-כאס), מבנה הטהרה שבנה על הר הבית.
מפעל מים זה סיפק גם את המים הדרושים לבית המרחץ בשוק הכתנים.
בחודש מרץ 1483 נערכה פעולת השיפוץ האחרונה של אמת המים בתקופה הממלוכית.
הסולטאן קאיתבאי הקציב סכום גדול לשיקום בריכות שלמה ואמת המים.
סופה של האמה, העוברת גם היא ברחוב השלשלת, בסביל קאיתבאי שנבנה מול מדרסת האשרפייה על הר הבית.
זהו הסביל המפואר ביותר בירושלים, ולו כיפה מעוטרת בתחרת אבן.
הנוסע פליקס פברי, שביקר בירושלים ב-1480, ראה את הפועלים חוצבים בהר תוואי לתעלת המים, וכתב שמעשה התעלה עולה על מעשה הנקבה שחצב חזקיהו.
הפולחן המוסלמי בהר הבית דרש מים זורמים רבים לשתייה, לטהרה ולרחצה.
העות'מאנים, שכבשו את ארץ ישראל ב-1517, שיפצו בהשקעה כספית עצומה את אמת המים התחתונה מבריכות שלמה, כדי לחזק את אספקת המים להר הבית.
אולם במהלך השנים התקלקלו הצינורות ונסתמו עקב חוסר תחזוקה ועקב מנהגם של תושבי בית לחם ליטול להם חלקי צינור לצורכיהם, עד כי "מכל הדרת בניינם לא נשארו רק שרידי עמודי פאר וכתובות שונות".
עם זאת, בשלהי המאה ה-19, לקראת ביקורו בארץ ישראל של וילהלם השני, קיסר גרמניה, החלו עבודות שיקום נרחבות.
עדות לכך אפשר למצוא אצל ישראל דב פרומקין, בעיתון החבצלת:
המאמץ נשא פרי, אך הושלם רק ב-1902, כחמש שנים לאחר ביקור הקיסר.
בתוך תעלת האבן העתיקה הונח צינור ברזל, שהזרים מים לירושלים, ואלה חולקו בנדיבות ליושבי העיר באמצעות סַבִּילים רבים שפוזרו בכל העיר.
המים הגיעו דרך האמה המשופצת, נוסף על מי הבורות ובריכות האגירה המקומיים, וזרמו בשפע בבתי המרחץ, בבתי ההארחה ובמוסדות הדת בעיר.
אולם ימי רווחה אלו היו מעטים: במהרה חוררו חקלאים את הצינורות בדרך מבית לחם לירושלים כדי להזרים מים לשדותיהם ולהשקות אותם, ולא פעם שאבו נוודים ממדבר יהודה הסמוך ממי הצינורות ופגעו באספקה השוטפת לירושלים.
גם ספָּקי המים בירושלים התנכלו לאמות המשופצות וחיבלו בהן, משום שהאמות פגעו בפרנסתם.
השליטים העות'מאנים התקשו להתמודד עם המפַגעים, ואפילו חיילים ושומרים שהוצבו לאורך האמות לא הצליחו להבריח אותם.
השלטון אף הציע הקלות ופטור ממס לתושבי הכפרים והעיירות הסמוכים לאמות המים בתמורה לשמירה עליהן מפני מתנכלים, אך ללא הצלחה יתרה.
הדבר הביא לנטישת אמות המים, וירושלים נאלצה להסתפק בבריכות ובבורות המקומיים.
בורות המים תפסו את מקום אמות המים, והיו לאמצעי אספקת המים העיקרי של ירושלים בדורות הבאים.
בורות אלה היו חללים תת-קרקעיים שנחצבו בדרך כלל באזורים הנמוכים, כדי שהגשמים יזרמו אליהם בכוח הכבידה דרך תעלות ומרזבים.
הבורות טויחו היטב כדי למנוע חלחול בסלע הגיר האופייני להרי ירושלים, ותושבי העיר דאגו לנקותם מדי קיץ.
פתח הבור - החוליה - היה סגור על פי רוב כדי למנוע התעפשות או זיהום המים, והוא נפתח רק כדי לשאוב מים מהבור.
כשהחלה היציאה מהחומות הקפידו בוני הבתים לחצוב עבור כל בית או לכל חצר משותפת בור מים, שבלעדיו לא ניתן היה לנהל חיים תקינים.
לאחר מסעו השלישי לארץ ישראל, רשם הרופא השווייצרי ד"ר טיטוס טובלר:
הקושי בתחזוקה ובשימוש בבורות המים הוביל להמצאת פתרונות להקלה על מלאכת השאיבה.
חלק מהשכונות היהודיות הראשונות מחוץ לחומה התהדרו במשאבות, כמתואר, למשל, בעדותו של העיתונאי היהודי משה ריישר על משכנות שאננים משנת 1868: "ושם בורות חצובים, ושלח (משה מונטיפיורי) מלונדון פלומפי, לבל יטריחו לשאוב בדלי." בעיתונות העברית בשלהי המאה ה-19 הופיעה מודעת פרסומת בזו הלשון:
החסרון העיקרי בשיטת הבורות היה התלות בגשם שימלאם.
בהיעדרו, החלופה היחידה הייתה לקנות מים מהשקאים, בני הכפרים סילואן, ליפתא ומוצא, רובם ערבים ומקצתם תימנים, שהיו מוכרים את מימי המעיינות בעיר, בעיקר בשנים שחונות שגשמיהן לא הספיקו למלא את הבורות העירוניים.
בשנים שחונות במיוחד, נשקלה ברצינות האפשרות לעזוב את העיר.
מנחם מנדל קמניץ, יהודי תושב ירושלים, תיאר בספרו "קורות העתים" אירוע המלמד על מצוקת המים בירושלים באותן שנים שחונות: בקיץ של שנת 1853 נתקלו ג'יימס פין, הקונסול הבריטי של ירושלים, ורעייתו אליזבת, באב ובנו שעמדו על אם הדרך מירושלים לטלביה, כשהבן ממרר בבכי.
התברר כי הילד צמא מאוד, אך לאביו לא היה די כסף לשלם למוכרי המים (ה"שקאים") בעבור כוס מים.
הזוג פין מיהר להזמין את השניים לבית הקיץ שלהם בטלביה והשקו אותם מבור המים שלהם, שהיה מלא.
השמועה עשתה לה כנפיים, ובתוך שעות ספורות גדשו את הבית מאות מקומיים צמאים, שהתחננו למים.
לאחר שחילקו את כל המים שעמדו לרשותם, נאלצו בני הזוג פין לקנות בעצמם מים עד סופו של אותו קיץ.
ראש מחלקת המים בעיריית ירושלים בתקופת המנדט.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בסוף 1917, חנו בעיר כוחות צבא גדולים שניצלו את כל המים שהגיעו מברכות שלמה ותושבי העיר נאלצו להשתמש אך ורק במי הבורות.
היה צורך במציאת פתרון מהיר להספקת מים נוספים לעיר, והבריטים התקינו בתוך חצי שנה, עד יוני 1918, משאבה וצינורות שהביאו מים ממעיינות אל ערוב.
לאחר כינון השלטון האזרחי, הבריטים שיפצו וניקו את שרידי אמות המים העתיקות והצינורות ששולבו בהם, והביאו מים ממעיינות העָרוּבּ והבִּיאָר עד ירושלים.
הוזרמו לעיר מדי יום כאלף מטרים מעוקבים מים, תוך שימוש במשאבות מודרניות.
במקביל, הביאו הבריטים לסגירת בורות המים בירושלים, משום שהם היו מפגעים בריאותיים, במטרה להפוך אותה לעיר מודרנית.
בעקבות גידול אוכלוסיית העיר ועליית רמת החיים בה, עלתה גם הדרישה למים ומצוקת המים בעיר נמשכה לאורך שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1925 הוציא הנציב העליון צו שהפקיע את מי המעיינות העודפים של כפר ארטאס לטובת אספקת מים לירושלים.
תושבי הכפר פנו לבית הדין העליון וזה ביטל את הצו בטענה שהוא נוגד את כתב המנדט, האוסר פגיעה בתושבי הארץ לצורך הקמת הבית הלאומי היהודי.
בתחילת 1926 ביטל בית המשפט לערעורים בלונדון את פסק הדין והתיר לממשלה להפקיע ממימי הכפר, אולם הכוונה להשתמש במים ממעיינות הכפר, הומרה בהחלטה להביא מים מעין פואר שבנחל פרת, ולצורך כך הונח צינור מים ממעיינות הנחל לירושלים באמצעות חברת "John Ezra & sons" של יוחנן אבן עזרא, יוזם הפרויקט.
זו התבררה כהחלטה בעייתית, שכן המעין יבש בקיץ.
בשנת 1931, לאור מיעוט הגשמים, הוכנו תוכניות להבאת מים ברכבת לירושלים.
בשנת 1931 הגיעה צריכת המים בירושלים לכ-800,000 גלון ביממה.
כבר באמצע שנות ה-20 עלו קולות שטענו שאין מנוס מהבאת מים ממעיינות ראש העין למרות המחיר הגבוה.
הצינורות הונחו לאורך הדרך לירושלים במחצית הראשונה של 1934 ובשנת 1935 נחפרו תעלות והצינורות הוכנסו לתוך האדמה וחוברו זה לזה.
משאבות רבות עוצמה עם בריכות אגירה, נבנו בשלוש תחנות לאורך הדרך: בלטרון, שער הגיא וליד סאריס.
על פי התוכנית, הקו היה אמור להתחיל לפעול ב-1 באוקטובר 1935, אולם התפקעות של צינורות רבים הביאה לעיכוב בהעברת מים בקו עד ינואר 1936. ב-16 בינואר 1936 דווח שצינור המים עבד שלושה ימים רצופים בלי תקלות.
אולם הפעילות לא המשיכה לאורך זמן ולמשך חודשים נוספים הקו סבל מתקלות חוזרות ונשנות.
על כן, מפעלי המים מואדי קלט ואל ערוב המשיכו לפעול גם בקיץ 1936. בהמשך, החל הצינור לעבוד באופן סדיר, ומאז, מעיינות ראש העין היו למקור המים העיקרי והחשוב ביותר של ירושלים.
הם סיפקו 13,000 מטרים מעוקבים של מים ביממה, כמות שהספיקה לכל ירושלמי למלא אמבטיה שלמה בכל יום.
תוואי הצינורות הבריטיים משמש עד היום את חברת "מקורות", המספקת מים לירושלים.
אולם גידולה של ירושלים והתיישנות מכונות השאיבה הביאו לכך שהמים מראש העין לא הספיקו לתושבי ירושלים.
בשנת 1942 חודשה השאיבה מעין פארה, שסיפקה כ-1000 קוב ליום (220,000 גלון), וביחד עם המעיינות מראש העין הגיעה אספקת המים לירושלים בשנת 1947 ל-2.5 מיליון גלון ליום.
בחודשי הקיץ הורגש מדי פעם מחסור במים בעיר והתושבים נקראו לחסוך במים.
בניגוד לאמות המים הקדומות שהזרימו מים להר הבית, הזרימו הצינורות הבריטיים את המים לשתי בריכות אגירה גדולות בנקודות גבוהות בעיר המורחבת, ומשם הם חולקו בין השכונות באמצעות מערכת צינורות מסועפת.
ביוני 1940 החזיקו שתי בריכות האגירה מים המספיקים לצריכה של 3–4 ימים.
בריכת האגירה הראשונה נבנתה בשכונת רוממה שבמערב העיר, ממנה הוזרמו המים בצינורות קטנים יותר אל שכונות ירושלים העתיקה והחדשה, ואף אל הכפרים שסביב העיר.
בכל שכונה הותקן ברז ציבורי, ואליו הגיעו התושבים כדי למלא את כדיהם.
בתחילה המשיכו רבים מתושבי ירושלים להשתמש בבורות המים שברשותם, על אף מערכת הצינורות החדשה, ורק בסוף הקיץ, כשרוב הבורות התייבשו, פקדו את הברזים השכונתיים.
"גם היום יש עוד חלקים חשובים של העיר ושכונות שלמות שרק ממי הגשמים הנאצרים בבורות במשך החורף הם מספקים את כל צורכיהם לשתייה, לרחיצה וכביסה.
רוב הבורות אוצרים מים כדי הצורך מסוף עונת הגשמים עד התחלת העונה וכשזו מתאחרת, מצוקת המים היא גדולה."
בחלוף השנים שכללו הבריטים את מערכת אספקת המים וחיברו מאות בתים פרטיים לצנרת המרכזית.
תושבי ירושלים חדלו אט אט להשתמש בבורות ועברו להשתמש במערכת המים המודרנית.
יעקב יהושע, אביו של הסופר א"ב יהושע, תיאר את עוגמת נפשו מסגירת הבורות:
בדצמבר 1947 היו בעיות באספקת המים בעיר, בגלל עבודות תחזוקה של הצנרת.
בחודשי המלחמה הראשונים לא הורגש מחסור מיוחד במים בעיר ותשומת הלב הופנתה בעיקר אל העיר העתיקה בה הושמשו בורות המים ובמהלך החורף התמלאו במים.
לגבי שאר העיר הצהיר דב יוסף בתחילת 1948 שהוכן מלאי מספיק של מים שיספיק לחודשים אחדים.
ב-8 באפריל 1948 הודיע יושב ראש הוועדה העירונית הממונה שתצומצם אספקת המים לירושלים מראש העין ועין פארה בגלל מחסור בדלק, וקרא לחסכון מקסימלי בצריכת המים.
אולם בעיתונות העברית היו שטענו שההצהרה נועדה לצורכי תעמולה ולא בגלל בעיה אמיתית באספקת המים.
אף על פי שאזור ראש העין הוחזק על ידי כוחות עיראקיים, המשאבות המשיכו להזרים מים לירושלים, ותופעלו על ידי מהנדס יהודי שהגיע בליווי צבא בריטי לשם תחזוקה שוטפת.
ב-7 במאי 1948 הפסיקו העיראקים את פעילות המכונות והודיעו שלא יסכימו להפעלתן.
הבריטים הודיעו על הפסקה זמנית של 2–3 ימים וביקשו לחסוך במים.
לאחר שהצינור לא הופעל מחדש, הונהג קיצוב מים בעיר.
עיריית ירושלים הבריטית הממונה חדלה באותם ימים לפעול והעירייה היהודית החלה בחלוקת מים.
כל הבורות, ואפילו הקטנים והמוזנחים ביותר, נבדקו, נמדדו ומולאו במים.
התברר כי בבתי היהודים בירושלים היו קצת יותר מאלף בורות, שהכילו יחד כמה מאות אלפי מטרים מעוקבים מי שתייה.
כמות המים שנאגרה יכלה להספיק בתנאים מסוימים לכמה חודשים.
"גדוד מחלקי המים" של ארגון משמר העם פעל לחלוקה מסודרת של המים.
הם עברו מדי יום משכונה לשכונה בירושלים, רכובים על משאיות ועגלות עמוסות בחביות, ובמרכז כל אזור חלוקה עצרו וחילקו מים לכל משפחה לפי הכמות שהוקצבה לכל נפש במשפחה.
פועלם של מחלקי המים הונצח בקריאת שם רחוב בשכונת קטמון על שמם של "מחלקי המים".
במקביל חולק לתושבי העיר תרשים המסביר כיצד לחסוך ולנצל את המים ביעילות, על ידי שימושים חוזרים, שכן לכל משפחה הוקצתה כעשירית מכמות המים בימים רגילים.
תחנת "הרדיו העברי" של ירושלים שידרה מדי יום הוראות והמלצות לתושבים כיצד להשתמש במים שימוש חכם וחסכוני.
יש להשתמש באותם המים לבישול, כביסה, שטיפת רצפה והדחת בית הכסא.
יש להתרחץ לתוך קערה באמצעות זרם מים איטי.
את המים המשומשים יש לשמור.
יש לסנן מים מלוכלכים ומשומשים, כדי שאפשר יהיה להשתמש בהם שוב לצרכים אחרים.
במים מלוכלכים במיוחד - יש לעשות שימוש חוזר לשטיפת בית הכסא.
ביטוי למצוקת המים בזמן המצור נתן המשורר דן אלמגור בשירו "כוס אחת של מים":
באמצע יוני 1948 הוזכר המחסור במים כבעיה העיקרית של העיר.
בהיעדר אפשרות לכבס בגדים אזל מלאי הבגדים מהחנויות ורבים הסתובבו בבגדים מלוכלכים.
בתחילה הועמדה מנת המים לנפש על 2 גלון.
בתחילת יוני, לאחר מיפוי מלאי המים בשכונות הערביות שננטשו, הועלתה קצבת המים ל-10 ליטר לנפש ליום.
עם צאת הבריטים מארץ ישראל, הועברו תחנות השאיבה בסריס ובשער הגיא לידי כוחות ההגנה.
אולם לטרון הוחזקה בידי הלגיון הערבי, וראש העין בידי כוחות עיראקיים, ומים לא זרמו בצינורות לירושלים.
לאחר פריצת דרך בורמה הועברו לירושלים חביות מים.
במהלך ההפוגה הראשונה הסכימו הערבים לחידוש אספקת המים, וטכנאים יהודים הורשו לעשות תיקונים בצינור, אולם הפעלת המשאבות התעכבה ובישראל טענו שהעיכובים מכוונים וכי ירדן מונעת אספקת מים לירושלים.
בתחילת יולי 1948 הודיע הרוזן ברנדוט שהושג הסכם עם הירדנים על אספקת המים לירושלים, אולם אז התברר שהעיראקים המחזיקים את תחנת השאיבה בראש העין אינם מסכימים לכבד הסכם זה והם דורשים משא ומתן נפרד.
בדיווח למועצת הביטחון מסר ברנדוט שהירדנים הפרו את תנאי ההפוגה הראשונה בכך שמנעו אספקת מים לירושלים.
ב-13 ביולי 1948 נכבש מפעל המים בראש העין וכשהעיראקים ראו שצה"ל עומד לכבוש את המקום הם העלו את מכון המים באש.
נעשו עבודות להשמשת פעולות המכונות בתקווה שבמהרה יהיה ניתן לחדש את אספקת המים לירושלים בצינור ראש העין - ירושלים.
לאחר כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה, הוסכם על הזרמת המים לירושלים והעברת השמירה על המשאבות בלטרון לידי כוח של האו"ם שיתן גישה חופשית לטכנאים יהודים להפעלת המשאבות.
בתחילת אוגוסט 1948, ישראל הסכימה להשבת כמה מאות פליטים לכפריהם בסביבת לטרון, תמורת הפעלת תחנת השאיבה בלטרון.
אולם ב-12 באוגוסט 1948 פוצצה תחנת השאיבה בלטרון והתקוות להחזרת קו המים לפעולה במהרה, נגוזו.
מועצת הביטחון קיבלה את הצעת ההחלטה הסובייטית הקוראת לברנדוט לדאוג לאספקת מים לירושלים.
במקביל למשא ומתן על חידוש אספקת המים בקו הישן, תוכנן על ידי המהנדס שמחה בלאס צינור מים חלופי, שנקרא קו השילוח והונח על ידי חברת מקורות.
הצינור הוליך מים מאזור חולדה (לשם הגיעו המים מבארות באזור רחובות ונען שהיו אמורים מלכתחילה לספק מים לנגב) לתחנת השאיבה בשער הגיא ומשם בצינור הישן לירושלים.
מאות אנשים גויסו למבצע הנחת הצינור והתקנת המשאבות בדרך.
בתוך 28 ימי עבודה מאומצת ביום ובלילה זרמו מים חיים לירושלים המיובשת.
את השמחה הגדולה על שפע המים החיים שהגיעו לפתע תיאר יונה כהן, מתושבי העיר, בספרו "ירושלים במצור": "ב-22 ביולי 1948, בשעה ארבע אחר הצהריים, התחילו מים חיים זורמים בכל מטבח בירושלים".
קו השילוח סיפק כ-4000 קוב מים ביממה, כמות שלא הספיקה לכלל תושבי ירושלים.
רמז לקיומו של קו המים החלופי הופיעו בדבריו של יושב ראש ועדת המים של ירושלים שאמר שהעירייה תוכל לספק מים לתושבים גם בלי הסדרת הזרמת המים דרך לטרון.
לאחר כמה ימים יצאה הצהרה ירדנית שבניית צינור מים חדש לירושלים מפירה את תנאי ההפוגה.
ב-19 באוגוסט 1948 תואר המצב בירושלים בדבר: "חלוקת המים עדיין נעשית כמקודם, ועדיין אין לעשות מקלחת, ויש לשמור על כל טיפה.".
אספקת המים מאז קום המדינה
בתחילת 1950 הוחל בהקמת "מפעל אילון" לאספקת מים לירושלים.
המפעל כלל הנחת צינור מים מכפר אוריה לשער הגיא באורך 10 קילומטרים וחיבור של כפר אוריה, לכ-19 בארות באזור רחובות וחולדה.
כבר ביולי 1950 הגיעה אספקת המים לירושלים ל-7000 קוב ביממה ובנובמבר 1950 הגיעה כמות המים המסופק ל-12 אלף קוב ביממה.
השלב הראשון של מפעל המים הושלם בינואר 1951. בעקבות הפעלת מפעל איילון התייתר קו השילוח ובתחילת 1953 הוא שימש רק להשקיית שטחים בפרוזדור ירושלים.
במקביל להקמת מפעל איילון, תוכנן בשנת 1950 להניח את "הקו המקביל", קו שני לאספקת מים לירושלים ליד הקו משער הגיא לירושלים מימי המנדט הבריטי.
הקו המקביל הונח כמעט כולו עד דצמבר 1952, אולם חסרו לו 1.5 קילומטר ושתי תחנות שאיבה.
באוקטובר 1953 היה הקו המקביל לקראת השלמה, אך הבאת המשאבות דרשה זמן רב והקו, שקוטרו "24, הופעל ב-15 באוגוסט 1954. בעקבות חניכת קו זה, הושבת ופורק קו השילוח.
למרות עבודות הפיתוח והנחת צינורות המים, סבלה ירושלים מאי סדרים באספקת המים, בגלל בעיות תקציביות ולוגיסטיות.
בקיץ 1951 היו בעיות באספקת המים לירושלים, בגלל בעיות באספקת החשמל לתחנת השאיבה בשער הגיא שקבלה את החשמל שלה מחברת החשמל המזרח ירושלמית.
עלות הקמת מפעל איילון והקו המקביל הושתה על עירית ירושלים שהתקשתה לשלם את חובותיה למרות מחיר המים היקר יחסית לשאר חלקי ישראל שגבתה מהתושבים.
מקורות טענה בקיץ 1955 שהשיבושים באספקת המים אינם באחריותה שכן היא מספקת לתחנת כפר אוריה כל כמות מים שהעירייה דורשת ומתחנת כפר אוריה לירושלים קו המים באחריות העירייה.
בפברואר 1956 החליטה עירית ירושלים להעביר את הפעלת צינור המים בכפר אוריה לירושלים לידי מקורות.
קו המים השלישי הושלם ב-1979 וקוטרו "36. קו המים הרביעי נחנך ב-1994 וקוטרו "50-"42. העבודות על מערכת המים החמישית לירושלים החלו ב-2009, והקו נחנך ב-2022.
חברת "מקורות" אחראית היום לאספקת המים לירושלים ולכל הארץ.
לשם כך שואבת "מקורות" מי תהום בשפלה ומובילה אותם בתוואי קרוב לתוואי הצינור הבריטי מראש העין לירושלים, באמצעות ארבעה צינורות.
כן נכללים במים המסופקים לירושלים מי המוביל הארצי, שמקורם בכנרת, ומים ממתקני ההתפלה.
מקורות אחראית רק לאספקת המים לעיר, אך לא לאגירתם ולחלוקתם לתושבים.
בשנת 1996 הקימה עיריית ירושלים את חברת 'הגיחון', עליה הוטל לאגור את המים, לחלק אותם ולהחזיק את מערכות המים והביוב של העיר (עד אז טיפלה בכך העירייה).
חברת הגיחון היא האחראית היום לפיתוח, להרחבה, להפעלה ולאחזקה של שלוש מערכות המים החשובות בעיר:
מערכת אספקת המים - אגירת המים של חברת "מקורות" והזרמתם לברזים בעיר.
מערכת הניקוז - איסוף מי גשמים ושיטפונות במערכות תת-קרקעיות, כדי למנוע הצפה ונזקי גשמים בחורף.
מערכת הביוב - איסוף שפכים מרחבי העיר והולכתם אל מחוץ לעיר.
בעיר פועלות 12 בריכות אגירה למים בנקודות גבוהות, כדוגמת מאגר המים בשכונת רוממה ובשכונת בית וגן.
החל משנת 2005 מופסקת בפסח הזרמת מים שמקורם בכנרת לירושלים, מכיוון שבמי הכנרת קיים בפסח חשש חמץ, ואספקת המים לעיר ניזונה רק ממי בארות, שבהם לא קיים חשש זה.
מגדלי המים בירושלים הוקמו על מנת לווסת את לחץ המים בשכונות עיר המתרחבת אבל מהווים גם סמלים היסטוריים, מונומנטים אדריכליים, נקודות תצפית אסטרטגיות וחלק מהמאבק בשליטה על קו הרקיע.
הגבוה מבין מגדלי המים בירושלים הוא מגדל המים בהר הצופים, שנמצא בתוך קמפוס האוניברסיטה העברית וגובהו 55 מטרים (גובה טופוגרפי 820 מטרים) ונבנה בשנת 1974.
מגדל המים בגבעת שאול מגיע לגובה 40 מ' (גובה טופוגרפי 815 מטרים), מגדל המים של קריית מנחם לגובה 34 מטרים (גובה טופוגרפי 825 מטרים) ומגדל המים ברוממה לגובה 32 מטרים (גובה טופוגרפי 825 מטרים).
מבין מגדלי המים בירושלים, מגדל המים בהר הצופים היווה יותר מכולם סמל לשליטה בקו הרקיע, כחלק משורת המגדלים ברכס שממזרח לעיר העתיקה, ביניהם אוגוסטה ויקטוריה וכנסיית העלייה הרוסית.
בראש המגדל בהר הצופים מתנוסס סמל האוניברסיטה העברית.
עד שנת 2006, המגדל שימש את צה"ל לצורכי תצפית.
מגדל המים בקרית מנחם הוא ססגוני ועגול ונמצא בסמל השכונה.
בראש המגדל מתנוסס סמל עיריית ירושלים.
סביב המגדל מתקיימות פעילויות קהילתיות שונות, וביום ירושלים תושבי השכונה עולים אליו לתצפית.
מגדל המים ברוממה, נבנה בימי המנדט הבריטי ליד בריכת אגירה גדולה.
המגדל ברוממה שוכן מאחורי גדר גבוהה ואינו נגיש לתושבים.
מגדל המים בגבעת שאול עבר בשנים האחרונות שיפוץ פנימי ומשמש כבית כנסת.
אַסְפֶּסֶת מְצוּיה (שם מדעי: Medicago polymorpha) היא מין צמח בסוג אספסת.
הצמח אכיל ומשמש כירק במטבח הסיני.
אספנדיאר רחים משאי (בפרסית: اسفندیار رحیم مشایی; נולד ב-16 בנובמבר 1960) הוא פוליטיקאי איראני שכיהן כראש המטה של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד.
מינויו לסגנו הראשון של הנשיא אחמדינז'אד עורר מחלוקת פוליטית בקרב המחנה השמרני בשל ביטויים פרו-ישראליים ופרו-אמריקניים שהשמיע בעבר: "איראן ידידת העם בארצות הברית ובישראל, העם האמריקני הוא אחד הנעלים בעולם".
משאי למד הנדסת חשמל ובעל תואר ראשון מאוניברסיטת אספהאן לטכנולוגיה.
ב-31 בדצמבר 2007 מונה למנהל הגוף החדש שזה עתה נוסד - המרכז הלאומי למחקר הגלובליזציה.
בעבר כיהן גם כראש ארגון התרבות והמורשת של איראן, וכן שירת תקופה קצרה כסגן שר הפנים האיראני.
בתו נשואה לבנו של נשיא איראן לשעבר, מחמוד אחמדינז'אד.
ב-2007, באופן שנוי במחלוקת באיראן, השתתף משאי בטורקיה בטקס שבו הופיעו נשים בריקוד מסורתי.
פרשנות שמרנית לאסלאם באיראן אוסרת על ריקודי נשים.
ב-2008 הוא הנחה בטקס בטהראן, אשר בו כמה נשים ניגנו בתופי מרים-טמבורין, בעוד כמה אחרות נשאו את הקוראן לפודיום על מנת לדקלם בו פסוקים מספר קדוש זה למוסלמים.
השמרנים ראו בחגיגה זו חוסר כבוד לקוראן.
משאי גם השמיע כמה ביטויים פרו-ישראליים בפומבי, כאשר אמר כי "האיראנים הם ידידים של כל העמים בעולם - אפילו הישראלים", וכי כל קונפליקט הוא עם ממשלת ישראל בלבד.
משאי ספג ביקורת לא מעטה על ביטויים מסוג זה מצד אנשי דת באיראן, חברי פרלמנט שמרנים וכן המנהיג העליון האייתוללה עלי ח'אמנאי, אשר כינה את אמירותיו של משאי בנוגע לישראל "בלתי הגיוניות".
למרות זאת, משאי מעולם לא חזר בו מאמירות אלו על ישראל.
הקידום לסגן ראשון לנשיא איראן
ב-17 ביולי 2009 הודיע הנשיא אחמדינז'אד כי הוא ממנה את משאי כסגן ראשון לנשיא איראן.
לאיראן יש 12 סגני נשיא, אך הסגן הראשון הוא החשוב בהם, מכיוון שהוא המנהל את ישיבות הקבינט בהיעדרו של הנשיא.
ההודעה הציתה ביקורת מצד שמרנים איראניים, כולל המיליציה הממשלתית של הבסיג'.
האייתולה אחמד ח'אתמי אמר כי זהו מינוי "לגמרי לא ייאמן" אשר "שם ללעג את הסמכות הדתית הגבוהה ביותר".
אחד העיתונים המשפיעים באיראן, "כיהאן", כתב כי שהמינוי היה "טעות" אשר "ללא ספק מעוררת התנגדות".
איגוד הסטודנטים האסלאמיים הצהיר כי "החדשות על מינוייך על ידי הנשיא החוקי היו הפתעה גדולה למספר רב של סטודנטים אידיאליסטים אשר סבלו מהגל המתפשט של ההשמצה שמשגרת האופוזיציה למר אחמדינז'אד, אשר גיבה את מועמדותך"...
"בעוד אנו כאן מאשרים מחדש את תמיכתנו במר אחמדינז'אד, הבחירה הטובה ביותר כנשיא, אנו מאמינים כי התפטרותך המיידית מתפקיד סגן ראשון לנשיא תהיה הדרך היחידה לשרת את הפונדמנטליזם"...
"אתה תחוש בתוצאות הבלתי נעימות של התוצאות העגומות של מינוי זה".
המחוקק הרפורמיסטי דארוויש גהאנברי תיאר את המינוי כ"הכרזת מלחמה" על הפרלמנט, היות שאחמדינז'אד התבקש קודם לכן להיוועץ עם הסגנים בטרם ימנה את הקבינט שלו.
יו"ר הפרלמנט האיראני, השמרן עלי לאריג'ני, אמר כי היה "המום" לשמוע על המינוי.
סוכנות הידיעות האירנית PANA דיווחה ב-19 ביולי 2009 כי משאי התפטר מתפקידו, אולם רשת החדשות הממשלתית "אל-אלאם" סתרה מאוחר יותר ידיעה זו.
ב-21 ביולי 2009 דווח כי המנהיג העליון עלי ח'אמנאי הורה למשאי להתפטר מהממשלה.
הסגן השני ליו"ר הפרלמנט, מוחמד חסן אבוטראבי צוטט כאומר כי "העלמת משאי מתפקידי מפתח ותפקיד הסגן הראשון, הוא החלטה אסטרטגית של המשטר.
דעתו של המנהיג העליון בנוגע להדחתו של מר.
משאי מתפקיד הסגן הראשון לנשיא הוגשה לנשיא [אחמדינז'אד] בכתב.
ללא עיכובים, הוראת ההרחקה או התפטרותו של משאי חייבת להיות מוכרזת בידי הנשיא".
למרות זאת, עוזרו הבכיר של אחמדינז'אד צוטט כאומר כי "לא ראיתי שיש בידי אף אחד כל סיבה ברורה ומשכנעת שתהפוך את המינוי [של משאי] למשרת הסגן הראשון לבלתי אפשרי.
יש אומרים שהוא שגה בכמה מההצהרות שלו.
עוד אמר כי "ההחלטה למנות את משאי לא תבחן מחדש", אף על פי שמאוחר יותר נסוג מעמדה זו.
שרים רבים, וביניהם שר המודיעין האיראני ע'ולאם חוסיין מוחסייני אז'האי ושר התרבות וההכוונה האיסלאמית מוחמד חוסיין ספאר הרנדי התפרצו במהלך ישיבת קבינט, במהלך ויכוח עם הנשיא אחמדינז'אד על עניין מינויו של משאי.
ב-22 ביולי אחמדינז'אד דיבר נחרצות לטובת משאי, במהלך אירוע, בעוד משאי התפטר מתפקידו כסגן ראשון לנשיא בענייני תיירות, על מנת להתמנות לתפקידו החדש, "אני מחבב את משאי בשל 1,000 סיבות.
אחד מהדברים הגדולים ביותר ככבוד בחיי ואחד הטובות הגדולות ביותר שניתנו לי מאלוהים, הוא זה שהכרתי את רחים משאי."...
"הוא כמו מקור מים טהור.
אחת הסיבות לחבב אותו היא בשל זה שכשאתה יושב איתו ומשוחח, אין מרחק איתו.
לצערי הרב, לא רבים מכירים אותו."
ב-24 ביולי 2009, היה כבר ברור כי מינוי זה של משאי הפך לבלתי נסבל מבחינה פוליטית.
משאי התפור מתפקידו כסגן נשיא ראשון, בהתאם להוראה של המנהיג העליון, עלי חמיאי.
ישנם פרשנים שסוברים כי השמרנים התנגדו למשאי בשל הערותיו בנוגע לישראל.
אחרים טענו כי הוא חבר בכת הסודית הוג'טיה, אשר מייסד המהפכה האיסלמית, האייתוללה ח'אמנאי, הוציא מחוץ לחוק, ואשר שמו של אחמדינז'אד גם נקשר בו.
עוד טעו פרשנים, כי על ידי הדחתו של משאי, חמנאי הצליח באופן אפקטיבי להקצות לעצמו תפקיד חדש ביחסי הכוח, מאחר שבאופן נורמלי המנהיג העליון לא מתערב באופן גלוי בהדחת בכירים בממשל.
המינוי לראש המטה של הנשיא
הרנדי התפטר לפני שיוכלו לפטר אותו.
בשנת 2011 הוא פוטר מתפקיד ראש המרכז הנשיאותי אך המשיך לבצע את התפקידים האחרים.
"כיום איראן היא ידידה של העם הישראלי והאמריקאי"
"שום אומה בעולם אינה האויב שלנו, איראן היא ידידה של האומה בארצות הברית וישראל, וזה כבוד.
אנו רואים באומה האמריקנית כאחת האומות הנעלות ביותר בעולם"
"העמדה שתמיד נקטתי בה הייתה שהפלסטינים חייבים להמשיך להילחם על זכויותיהם והשבת אדמותיהם"
"שום איש ממשל איראני לעולם לא יכיר במשטר הציוני...
אנו מתנגדים למשטר הציוני, אבל אין לנו שום בעיה עם האנשים המתגוררים באדמות הכבושות"
"אני אומר 'מוות לישראל' אלפי פעמים"
אַסְפֵּקְט (בעברית: הֶבֵּט) הוא מונח בבלשנות וקטגוריה דקדוקית המתאר את יחסו של הדובר לפעולה שעל אודותיה הוא מדבר בקשר לזמן שעליו מדובר; היינו, האם מבחינת הדובר מדובר בפעולה מתמשכת, חד-פעמית או כזו הנשנית ומתרחשת, וכיוצא בזה.
האספקט מתבטא בדרכים שונות, לעיתים באמצעות שינויים מורפולוגיים בפועל עצמו (כמו ברוב השפות הסלאביות), ועתים באמצעות מילים מיוחדות לכך.
ישנן גם שפות בהן אין לאספקט יצוג בפני עצמו, והוא מיוצג בעזרת צורות זמן שונות.
לרוב, קיים בלבול מסוים בין מושג האספקט למושג הזמן הדקדוקי.
אך בעוד הזמן מציין את מיקום הפעולה על גבי ציר הזמן (לרוב, ביחס לזמן הדיבור), הרי שהאספקט מתאר את איכות זמן הפעולה והיחס אליו.
דוגמה לכך ניתן לראות במשפטים הבאים באנגלית: "I eat", "I am eating", "I have eaten", "I have been eating" כולם משתייכים בצורה כזו או אחרת לזמן הווה, אך נבדלים ביניהם בתיאור זמן הפעולה, ומכאן - באספקט.
לאספקט צורות רבות, מהן המבטאות פעולה נמשכת, או פעולה הקורית-לעיתים ("מדי שבת אני הולך לבית הכנסת" למרות שהפועל הולך מופיע כאן בזמן הווה, הכוונה היא לפעולה הקורית מדי פעם), ועוד רבות.
אך השכיחות שבהן ברוב השפות ובעיקר בסלאביות (ראה להלן) הן צורות הפרפקט (-מושלם) ואימפרפקט (בלתי מושלם) בנוסף לאספקט דורטיבי (ממושך).
הפרפקט מתייחס לתוצאת הפעולה המושלמת, כמו במשפטים הבאים בצ'כית וברוסית (בהתאמה):
משמעותו של משפט זה מתייחסת לתוצאה, לאמור, הדלת כעת פתוחה.
לעומת זאת האימפרפקט מתייחס לפעולה עצמה שנעשתה, ולא לתוצאתה.
המשפט הזה נבדל מקודמו בכך שהפועל בו הוא בצורת האימפרפקט, וע"כ משמעותו מתייחסת לפעולת הפתיחה ("עסקתי בפתיחת דלת").
ישנן שפות בהן קיימת הבחנה ברורה וחדה בין האספקט לזמן.
כך למשל במנדרינית קיימות תוספות ייחודיות לציון פועל מתמשך או מושלם (了, 过), אך לעומת זאת הפעלים אינם נוטים כלל בזמן, והזמן מצוין בלעדית בעזרת ציוני-זמן (אתמול, מחר וכדומה).
לעומת זאת, בשפות ההודו-אירופיות (למעט השפות הסלאביות) התאחדה מערכת האספקטים לחלוטין עם מערכת נטיות הזמן והיא מבוטאת בעזרת צורות זמן שונות, או מובנת מההקשר הכללי של המשפט.
קיימים גם אספקטים המורים על "הכנה לקראת" פעולה, (האספקט הפרוספקטיבי.
קיים באנגלית (I am going to do it), בצרפתית (Je vais le faire demain), ובערבית ועברית מדוברות, בהשפעת השפות האירופיות).
כמו גם האספקט האינספטיבי המורה על תחילתה של הפעולה (למשל התחילית ek- באספרנטו: Mi ekmanĝas - אני מתחיל לאכול), ועוד רבים.
אספרגינאז (בלועזית: asparaginase) הוא אנזים המשמש כתרופה וכן בתעשיית המזון.
כתרופה הוא משמש לטיפול בלוקמיה מיאלואידית חריפה (AML), לוקמיה לימפוציטית חריפה (ALL) ולימפומה שאינה הודג'קין.
התרופה יכולה להינתן דרך הוריד, השריר או מתחת לעור.
קיימת גם גרסת pegylated של התרופה.
בתעשיית המזון אספרגינז משמש להפחתת אקרילאמיד.
תופעות לוואי נפוצות במתן אספרגינז כוללות תגובות אלרגיות, פנקראטיטיס, הפרעות קרישה, רמות סוכר גבוהות בדם, בעיות בכליות וכשל כבדי.
שימוש בתרופה זו בזמן היריון עשוי לפגוע בעובר.
אספרגינז פועל על ידי שבירת חומצת אמינו בשם אספרגין שבלעדיה תאי הסרטן אינם יכולים לייצר DNA.
אספרגינאז אושר לשימוש רפואי בארצות הברית בשנת 1978. הוא נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
אספסיה מנוס הייתה אשתו של אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון ואמה של אלכסנדרה מיוון, מלכת יוגוסלביה.
אספסיה נולדה באתונה ב-4 בספטמבר 1896. היא הייתה בתם הבכורה של פטרוס מנוס, קולונל בצבא המלכותי היווני ואשתו הראשונה הלנה ארגירופולוס.
היא נקראה על שם סבתה מצד האם.
הייתה לה אחות צעירה בשם רוקסנה, שמאוחר יותר נישאה לספורטאי כריסטוס זלוקוסטאס.
מנישואיו השניים של אביה לסופי טומבזי-מבורקורדו, הייתה לה אחות למחצה בשם רלו, לימים כוריאוגרפית, רקדנית מודרנית ומורה למחול.
משפחת מנוס הייתה משפחה עתיקה, ולאספסיה היו קרובי משפחה מפורסמים רבים.
עם זאת, היא לא נמנתה על מעמד האצולה היוונית.
לאחר שהוריה התגרשו, אספסיה עזבה את יוון והשלימה את לימודיה בצרפת ושווייץ.
ב-1915 היא חזרה ליוון וגרה עם אמה.
היא נחשבה לאישה יפה מאוד.
במהלך אותה שנה, היא פגשה במסיבה את הנסיך היווני אלכסנדרוס, בנם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה.
היא הכירה אותו עוד בילדותם.
על פי תיאוריהם של עדי ראייה, אספסיה עשתה על אלכסנדרוס רושם מידי, והדבר היחיד שהוא רצה במשך זמן רב היה לכבוש את לבה.
אספסיה דחתה בתחילה את חיזוריו של הנסיך, הן בגלל הבדלי המעמדות ביניהם, והן כיוון שהוא נודע כלא מהימן וכבר ניהל רומנים עם נערות רבות.
אולם אלכסנדרוס לא ויתר, ובסופו של דבר הצליח לגרום לאספסיה להתאהב בו.
הם התארסו בחשאי ב-1915. אלכסנדרוס לא סיפר על כך להוריו, כיוון שהם דבקו במוסכמות חברתיות, ולא העלו על דעתם שנסיך יווני ינשא לאישה שאינה ממשפחות המלוכה של אירופה.
באותה תקופה, כבר החלה מלחמת העולם הראשונה לגלוש ליוון.
הקיסרות הגרמנית, שבשיתוף פעולה עם האימפריה האוסטרו-הונגרית ובולגריה, כבשה את סרביה ומונטנגרו, ובריטניה צרפת איטליה והאימפריה הרוסית שלחו כוחות לעזרתן.
עד מהרה גלשה הלחימה אל יוון.
המלך קונסטנטינוס הראשון היה גיסו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, ולפיכך פרו-גרמני מובהק.
עובדה זו הביאה לחיכוכים רבים בינו לבין ראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס, שאהד את מדינות ההסכמה.
ב-1917, בתמיכת הבריטים והצרפתים, הודח קונסטנטינוס מהשלטון.
המועמד הטבעי למלוכה היה הדיאדוכוס גאורגיוס, אולם הוא נודע גם כן כפרו-גרמני ולפיכך דילגו עליו ובחרו באחיו אלכסנדרוס כמלך החדש.
ב-10 ביוני 1917 הוכתר אלכסנדרוס כ"אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון".
ביום ההכתרה, הוא סיפר לאביו על אירוסיו לאספסיה וביקש רשות להתחתן אתה.
אביו טען שאין זה ראוי לערוך חתונה מלכותית במהלך מלחמה, וביקש מאלכסנדרוס להמתין עד אחר המלחמה.
בתמורה, הוא הבטיח להיות עד בחתונה.
אלכסנדרוס הסכים, ובאותו היום עזב קונסטנטינוס את אתונה לכיוון אורופוס, ואז יצא לגלות.
הייתה זו הפעם האחרונה בה היה אלכסנדרוס בקשר עם משפחתו.
אלכסנדרוס הפך לשליט בובה בידי וניזלוס, והיה למעשה אסיר בארצו שלו.
מרבית אנשיו של אביו הודחו, ואלכסנדרוס נאלץ לפטר מתפקידיהם רבים מחבריו.
אפילו דיוקנאות של בני משפחתו סולקו מהיקרות.
לא אחת כינו אותו אנשי וניזלוס בפניו "בן הבוגד".
כל המכתבים שכתב לבני משפחתו, הוחרמו.
נחמתו היחידה באותה תקופה הייתה אספסיה.
חרף המלצתו של אביו, אלכסנדרוס החליט להתחתן אתה בכל מחיר.
וניזלוס, אף על פי שהיה חבר טוב של אביה של אספסיה, התנגד לנישואים כיוון שחלם לשדך את אלכסנדרוס עם מרי, הנסיכה המלכותית וכך להדק את הקשרים בין בריטניה ויוון.
עם זאת, בהדרגה שינה וניזלוס את טעמו כיוון שגילה שלאספסיה יש השפעה חיובית על המלך הצעיר, והיא מעניקה לו כוח להישאר בשלטון.
גם הבריטים הביעו תמיכה לא רשמית ברעיון.
במרץ 1918 ביקר באתונה הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן.
הוא נפגש עם אספסיה, והצהיר בפני אלכסנדרוס שהוא עצמו מוכן להתחתן אתה.
עם זאת, הממשלה ומשפחת המלוכה היוונית עיכבו את מתן האישור לנישואים, ואלכסנדרוס ואספסיה נישאו בחשאי ב-17 בנובמבר 1919. הכומר שהשיא אותם נשבע לשמור על כך בסוד, אולם מיד לאחר הטקס סיפר על כך לשלטונות.
על פי חוקי משפחת המלוכה היוונית, בן המשפחה הרוצה להינשא צריך לקבל את אישור המונרך (במקרה הזה אלכסנדרוס עצמו) ואישור הכנסייה היוונית.
כיוון שהכנסייה היוונית לא אישרה את הנישואים, הם לא הוכרו בידי משפחת המלוכה ולא נחשבו לחוקיים.
וניזלוס כעס על החתונה שנעשתה ללא ידיעתו, אולם הסכים לאספסיה ואמה להתגורר בארמון יחד עם אלכסנדרוס בתנאי שישמרו על כך בסוד.
עד מהרה התפרסם הסיפור ברחבי יוון, ואספסיה נאלצה לעזוב את הארץ כדי להימלט מהשערורייה.
היא התיישבה ברומא ואז בפריז.
חצי שנה לאחר מכן נסע אלכסנדרוס לבקר אותה בפריז.
רשמית במסגרת ביקור רשמי, בפועל בתור מעין תחליף לירח דבש.
בקיץ 1920 הם קיבלו אישור לחזור ליוון יחד.
אספסיה התגוררה בתחילה בבית אחותה, ולאחר מכן עברה לארמון עם אלכסנדרוס.
בתקופה זו נודע להם שאספסיה בהריון, ידיעה ששמחה מאוד את בני הזוג.
ב-2 באוקטובר 1920, כאשר אלכסנדרוס טייל עם כלבו בגנים המלכותיים של אתונה, הותקף הכלב על ידי קוף.
קוף נוסף הצטרף למתקפה, ובעת הניסיון להרחיקו ספג המלך נשיכה נוספת אשר שרטה בלוטה.
בתוך ימים פיתח המלך דלקת קשה, ולמרות סימנים ראשונים של התאוששות, ב-12 באוקטובר מצבו התדרדר.
הממשלה רצתה להחזיר לשלטון את קונסטנטינוס, אולם הריונה של אספסיה גרם לפחד, שכן אם היא הייתה יולדת בן זכר (שהיה אמור להיקרא פיליפוס), הוא היה צפוי להיות מתחרה לקונסטנטינוס ולגרום למשבר ירושה ביוון.
למרבה ההקלה, ב-25 במרץ 1921 נולדה בת שקיבלה את השם אלכסנדרה.
המלך קונסטנטינוס ואמו אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה הסכימו לשמש כסנדקיה.
למרות זאת, מכיוון שנישואיה עם אלכסנדרוס נחשבו לנישואים מורגנטיים, הם לא זכו להכרה בידי משפחת המלוכה היוונית, ואספסיה ובתה לא נחשבו לחלק ממשפחת המלוכה היוונית וזכו להטבות מעטות בלבד.
לדוגמה, אספסיה לא החזיקה בתואר "מלכת ההלנים" וכונתה בחצר "מאדאם מנוס".
המצב השתנה ביולי 1922 בהתערבות חמותה המלכה סופיה, הוכרו הנישואים בדיעבד, ואלכסנדרה התינוקת קיבלה את התואר "נסיכת יוון ודנמרק".
מאוחר יותר באותה שנה ניתנו זכויות דומות גם לאספסיה.
אולם מצבן של אספסיה ובתה לא השתפר בפועל.
תבוסות יווניות במלחמת טורקיה-יוון אילצו את חמיה של אספסיה, המלך קונסטנטינוס, להתפטר לטובת בנו גאורגיוס השני.
ב-1927 אספסיה ובתה עקרו לברקשייר שבבריטניה.
אספסיה ניסתה לשלוח את בתה לבית ספר עם פנימייה, אולם הריחוק מאמה היה קשה מאוד עבור אלכסנדרה והיא הפסיקה לאכול ונעשתה חולה.
בשל כך, עברו השתיים לפריז, שם השלימה אלכסנדרה את השכלתה בבית ספר שהיה צמוד למלון בו התארחה אספסיה.
ב-1935 בוטלה הרפובליקה, וגיסה של אספסיה, גאורגיוס השני חזר לשלטון.
אלכסנדרה קיבלה אישור לחזור ליוון, אולם אספסיה עדיין נחשבה למנודה ונאסר עליה לחזור.
-28 באוקטובר 1940 פרצה מלחמת איטליה–יוון, ואלכסנדרה ואספסיה נאלצו לעזוב את איטליה.
היוונים אמנם הדפו את הפלישה האיטלקית, אולם בהדרגה הובסו בידי בת בריתה של איטליה - גרמניה הנאצית.
ב-6 באפריל 1941 עזבה משפחת המלוכה את אתונה ועברה לכרתים.
אלכסנדרה ואספסיה קיבלו אישור מיוחד מג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת להתגורר בבריטניה.
בלונדון, נפגשה אלכסנדרה עם פטר השני, מלך יוגוסלביה, שכמוה שהה בגלות בבריטניה בגלל הנאצים.
לאחר סיום המלחמה בעוד אלכסנדרה נודדת עם בעלה ממקום למקום, אספסיה החליטה לחזור אל אחוזתה בוונציה.
היא גילתה שהמקום נהרס חלקית, והחלה לשפץ אותו.
מצבה הכלכלי התדרדר עד שבסופו של דבר היא לא יכלה יותר לגור באחוזה ועברה להתגורר במלונות.
בהמשך היא נאלצה למכור חלק מרהיטיה כדי לפרוע את חובותיה.
במקביל, גם המצב המשפחתי והפיננסי של אלכסנדרה הלך מדחי אל דחי, ונישואיה עלו על שרטון.
אספסיה נאלצה להוציא את בנה של אלכסנדרה, אלכסנדר מחזקת הוריו.
ב-1970 עברה אלכסנדרה להתגורר עם אספסיה לאחר שפטר מת.
מצבה הבריאותי של אספסיה הלך והדרדר, וב-1 ביולי 1972, לא יכלה להשתתף בחתונת נכדה אלכסנדר עם מריה דה גלוריה, נסיכת אורליאן-ברגנזה ממשפחת המלוכה של האימפריה הברזילאית.
זמן קצר לאחר מכן ב-7 באוגוסט, נפטרה אספסיה בוונציה והיא בת 75.
אספקת האנרגיה העולמית מתייחסת לייצור העולמי של דלק וחשמל ולהובלה של אנרגיה.
אספקת האנרגיה היא חלק חשוב בכלכלה העולמית.
למעלה מ-10% מהתקציב העולמי מושקע בתחום האנרגיה.
80% מכל מקורות האנרגיה העולמית מבוססים על דלק מאובנים.
מחצית מאנרגיה זו מיוצרת על ידי סין, ארצות הברית והמדינות הערביות של המפרץ הפרסי (איחוד האמירויות הערביות).
מדינות מפרץ אילו ורוסיה מייצאות את רוב תוצריהן, בעיקר למדינות האיחוד האירופי ולסין בהן לא מיוצרת מספיק אנרגיה עבור כל האזרחים.
ייצור האנרגיה גדל ב-1% עד 2% בשנה, מלבד אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח, שייצורן גדל ביותר מ-20% בכל שנה.
ערך זה מציג סקירה קצרה של אספקת האנרגיה וצריכתה במקומות שונים בעולם, כלולה נתונים סטטיסטיים של מדינות השולטות בתחום האנרגיה, ובמיוחד באנרגיית מאובנים, באנרגיה גרעינית ובאנרגיה מתחדשת.
כמו כן, מובא בערך זה מידע על עיבוד האנרגיה המיוצרת, לדוגמה, נפט גולמי, כדי להפוך אותה למתאימה לצריכה עבור צרכנים מסוימים.
שרשרת האספקה בין הייצור לצריכה מערבת המרות רבות, מסחר והובלה בין מדינות, דבר העלול להביא לאיבוד של רבע מהאנרגיה לפני שהיא נצרכת.
נוסף על כך, מובאים נתונים על המדינות והאזורים שבהם רוב האנרגיה נצרכת, במיוחד דלק וחשמל.
ארגונים כמו סוכנות האנרגיה הבינלאומית ומנהל המידע של מחלקת האנרגיה בארצות הברית אוספים, מנתחים ומדי פעם מפרסמים נתונים מקיפים על אנרגיה.
נתונים אלה מוצגים ברשימת המדינות למטה.
הפליטה העולמית של פחמן דו-חמצני משריפת דלק היה 36 ג'יגטון ב-2021. בהתאם למדיניות האנרגיה הנוכחית של מדינות העולם, סוכנות האנרגיה הבינלאומית צופה שצריכת האנרגיה הבינלאומית ב-2040 תגדל ב-30% ושהמטרה העולמית, שהוצבה בהסכם פריז, לא תושג.
יצור אנרגיה ראשונית הוא הייצור הגלובלי של האנרגיה המופקת או מתקבלת ישירות ממקורות טבעיים.
אנרגיה ראשונית נחשבת לשלב הראשון של האנרגיה, שבו היא נכנסת לשרשרת האספקה ועדיין לא עוברת עיבוד או תהליך מלאכותי.
תהליך יצור האנרגיה מסווג לשלושה סוגי תהליכים:
אנרגיית מאובנים - ייצור אנרגיה בעזרת פחם, נפט גולמי וגזים טבעיים
אנרגיה גרעינית - ייצור אנרגיה בעזרת אורניום
אנרגיה מתחדשת - ייצור אנרגיה בעזרת ביומסה, מים (הידרואלקטרית), רוח, אנרגיית גלים, אנרגיה סולרית ועוד.
ליצור אנרגיה ראשונית יש חוקים שנועדו להקל על מדידות והשוואות בין סוגים שונים של אנרגיה.
לפי חוקים אלו אורניום אינו נחשב כאנרגיה ראשונית אלה כמשאב טבעי של אנרגיה גרעינית ראשונית.
בדומה לאורניום, גם מים שמסובבים טורבינות ליצור חשמל, אור השמש שפוגע בלוח סולרי ותנועת הרוח שמניעה טורבינות רוח לא נחשבים כאנרגיה ראשונית אלא כמשאבים לאנרגיה ראשונית.
הטבלה שלמטה מייצגת את היצור העולמי של האנרגיה הראשונית ואת המדינות/אזורים המייצרים את רובה (76%) נכון לשנת 2021. הכמויות בטבלה הן במיליוני טונות של שמן שמיוצר בשנה (1 Mtoe = 11.63 TWh, 1 TWh = 109 kWh).
אנרגיה מתחדשת מתייחסת לביומסה יחד עם חום יחד עם ייצור אנרגיה חשמלית מתחדשת.
אנרגיה גרעינית מתייחסת לאנרגיה חשמלית שאינה מתחדשת (ניתן ללחוץ על ראשי העמודות כדי לסדרן לפי סוג האנרגיה):
חלק קטן מהאנרגיה המתכלה גדל הרבה יותר, לדוגמה אנרגיה סולרית.
באפריקה 32 מתוך 48 המדינות מוכרזות כמדינות עם בעיית אנרגיה על ידי הבנק העולמי.
אנרגיה ראשונית מומרת בדרכים רבות לספקי אנרגיה, המכונה גם אנרגיה משנית.
פחם בעיקר הולך לתחנות כוח תרמיות.
קוק נגזר על ידי זיקוק הרסני של פחם ביטומני.
נפט גולמי הולך בעיקר לבתי זיקוק נפט, וגם משמש לייצור .
גז טבעי הולך למפעלי עיבוד גז טבעי כדי להסיר מזהמים כגון מים, פחמן דו-חמצני ומימן גופרתי, וכדי להתאים את ערך החימום.
הוא משמש כגז דלק, גם בתחנות כוח תרמיות.
חום התגובה הגרעינית משמש בתחנות כוח תרמיות.
ביומסה משמשת ישירות או מומרת לדלק ביולוגי.
גנרטורים חשמליים מונעים על ידי:
קיטור או טורבינות גז במפעל תרמי, או
טורבינות מים בתחנות הידרואלקטריות, או
טורבינות רוח, בודדת או טחנות רוח.
בשנת 1954 החל ייצור חשמל על ידי פאנלים סולאריים שמחוברים לממיר מתח.
בסביבות שנות ה-2000 הייצור ההמוני של הפאנלים הסולאריים הפך למשתלם כלכלית.
רוב האנרגיה העולמית מועברת על ידי כלי תחבורה גדולים, כגון ספינות תובלה, משאיות, רכבות משא ועוד.
32% מהאנרגיה העולמית משמשים להמרה והובלה, ו-6% עבור מוצרים שאינם אנרגיה כמו חומרי סיכה, אספלט ופטרוכימיה.
62% הנותרים משמשים עבור משתמשי הקצה.
כמויות גדולות של אנרגיה ראשונית והאנרגיה המומרת ממנה נסחרות בין מדינות, בערך 5350 Mtoe/a ברחבי העולם, בעיקר נפט וגז.
הטבלה שלהלן מפרטת את כמויות ייצור האנרגיה במדינות המובילות בייצור אנרגיה בעולם.
הכמויות מובאות ב-Mtoe/a והנתונים נכונים לשנת 2021.
להלן מוצגים נתוני הצריכה הגלובלית של אנרגיה על ידי משתמשי הקצה.
הטבלאות מציינות כמויות במיליוני טונות של נפט בשנה (1Mtoe = 11.63 TWh).
הטבלה שלהלן מציגה את הצריכה העולמית הסופית ואת המדינות/אזורים שצורכים הכי הרבה (83%).
במדינות מתפתחות צריכת הדלק של כל אדם נמוכה ומבוססת יותר על אנרגיה מתחדשת.
קנדה, ונצואלה וברזיל מייצרות את רוב החשמל שלהן מאנרגיה הידרואלקטרית.
בהתבסס על מחקרים שנערכו במדינות שונות, סוכנות האנרגיה הבינלאומית צופה שצריכת האנרגיה העולמית תגדל ב-30% עד שנת 2040 כתוצאה מהפיכת הודו, דרום-מזרח אסיה וסין למדינות תעשייתיות.
צריכת הגז הטבעי צפויה לגדול ב-45% והשימוש בפחם אינו צפוי לגדול.
סוכנות האנרגיה הבינלאומית צופה שמדינות העולם לא יצליחו לעמוד ביעד שנקבע בהסכם פריז.
עוד תרחישים חמורים של דיקרבוניזציה כוללים את אופציית ההתפתחות בת הקיימא.
בתרחיש זו, מקורות אנרגיה דלי-פחמן (גרעיניים ומתחדשים) יגדלו ב-40%, גז טבעי יגדל ב-25%, פסגת השימוש בנפט תגיע בקרוב והשימוש בפחם ירד מיד.
יותר מ-60% מהאנרגיה שצפויה להיות מיוצרת בשנת 2040 תגיע מאנרגיה מתחדשת ו-15% מאנרגיה גרעינית.
הנפח של טכנולוגיית האנרגיה הירוקה וניצול האנרגיה יהיה 69 טריליון דולר בהשקעה מצטברת בתרחיש זה אבל גז יישאר רכיב חשוב במערכת ייצור האנרגיה הבטוחה.
רוסיה: אספקת מים שימוש במים עירוני ממוצע (ליטר לנפש/יום)248 ליטר (2004) מוסדות ביזור לעיריות חלקי חברת מים ותברואה ארצית אין רגולטור מים ותברואה אין מתווה מדיניות המשרד למשאבי טבע מספר נותני השירות העירוניים כ-2,800
ברוסיה, כ-70 אחוז ממי השתייה מגיעים ממי שטח וכ-30 אחוז ממי תהום.
בשנת 2004 היו מערכות אספקת מים בעלות קיבולת כוללת של 90 מיליון קוב ביום.
השימוש הממוצע במים למגורים היה 248 ליטר לנפש ליום.
רבע מהמים המגיעים מעל פני השטח הטרי ומי התהום בעולם נמצאים ברוסיה.
תחום שירותי המים הוא אחד הענפים הגדולים ברוסיה המשרתים את כלל האוכלוסייה הרוסית.
הגוף העיקרי המפקח על אספקת המים ברוסיה הוא המשרד למשאבי טבע.
בשנת 2012 קיבולת מפעלי הטיפול בשפכים הייתה 743.8 מיליון מ"ק ליום, שזה בערך כמו הרמה שהייתה ברוסיה בשנת 1995. אורך רשת הביוב היא 118,000 ק"מ, כאשר כמות השפכים העוברים במפעלים בשנת 2002 ייצגה 98.2 אחוז מכלל מי השפכים שנפלטו.
מתוכם, רק 1.8 אחוזים מטופלים בהתאם לתקנות שנקבעו על ידי הממשלה הפדרלית, בעוד שהיתר משוחרר, בטיפול לא מספיק, לנהרות, אגמים ולים.
60 אחוז מהמתקנים לטיפול בשפכים עמוסים ובמצב של עומס יתר ו-38 אחוז מהם פועלים מזה 25 עד 30 שנה והם זקוקים לשיפוץ.
הגירעון בקיבולת מערכות הביוב כיום הוא יותר מ-9 מיליון קוב ביום שיכול היה להיות מסופק למשקי הבית השונים.
9,616 מערכות ביוב פועלות, אך רק ל-73 יישובים (4 אחוז) ו-103 יישובים מהסביבה העירונית (13 אחוז) עדיין לא הייתה מערכת ביוב מרכזית בשנת 2012.
נכון לשנת 2014 היו לפחות 23 חוזים עם חברות פרטיות לניהול כלי מים או מפעלים בהתחייבות להשקעה של כמעט 2 מיליארד דולרים.
18 חוזים מכסים שירותים שלמים בעוד 5 חוזים מכסים מפעלים בודדי בלבדם.
המתחרה הרוסית שלה היא חברת "החזקות מערכות אנרגיה" (IES) המחזיקה בארבעה חוזי שכירות.
המשקיע הזר הגדול ביותר בתחום המים ברוסיה הוא קבוצת EVN האוסטרית, המחזיקה בשלושה חוזים למפעלי טיפול שפכים וטיהור.
אלה כוללים גם את חוזה המים הגדול ביותר ברוסיה עבור מפעל מי השתייה בדרום מערב מוסקבה, שנחתם בשנת 2004 בהתחייבות להשקעה של 220 מיליון דולר.
חברת המים הצרפתית Veolia עובדת גם היא ברוסיה, זאת באמצעות חוזה למפעל לטיפול בשפכים בדרום שנחתם בשנת 2005. בעוד שחלק מהחוזים הללו הוענקו באמצעות הצעות מחיר תחרותיות ומכרזים, רובם הוענקו לאחר משא ומתן ישיר מול הממשלה הפדרלית.
בשנת 2003, העיר סנקט פטרבורג חתמה על הסכם זיכיון למפעל לטיפול בשפכים בדרום מערב העיר עם קונסורציום שוודי-פיני.
הפרויקט נתמך בהלוואות מהבנק האירופי לשיקום ופיתוח (EBRD) ובנק ההשקעות האירופי (EIB).
הרעיון להצעת מכרז זיכיון לכל מערכת המים והביוב של העיר סנקט פטרבורג צף לראשונה בשנת 2005. במקביל, דגלה מושלת העיר ולנטינה מטווינקו ביישום תוכנית מכרז לבניה תפעול והעברה של מפעל לטיפול בשפכים, באופן כזה שכלל העבודות יבוצעו על ידי מיזם פרטי ללא תלות בתמיכה ממשלתית.
באותה השנה הודיע מושל העיר גאורגי פולטבצ'נקו על כוונתו לחתום על הסכם זיכיון למשך 25–30 שנה הכולל השקעות של 3 מיליארד דולר, כאשר המכרז היה צפוי לצאת לדרך בשנת 2014 "לכל המוקדם".
עם זאת, מכרזים כמו זה שתוכנן לסנקט פטרבורג לא יושמו בפועל מאחר מכיוון שנשיא רוסיה ולדימיר פוטין הטיל הקפאה על תעריף המים הלאומי ובכך הוריד את הכדאיות של חברות פרטיות להשקיע בתחום.
באוקטובר 2014 העיר וולגוגרד הודיעה כי תפתח הצעה למתן זיכיון למשך 25 שנים הכוללות השקעות של 500 מיליון דולר על מערכות המים שלה.
רוסוודוקנאל - פעילה בעיקר בדרום רוסיה (Rosvodokanal.ru)
Ekoton - פועלת במגוון מחוזות ברוסיה (Ekoton.com)
מוסוודוקנאל - ספקית המים של העיר מוסקבה, נחשבת לספקית המים הגדולה ברוסיה (Mosvodokanal.ru)