tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בערך באותה תקופה סמית' אמר שהוא רוצה לשפר את השירה שלו, הפוך מהמטרה עליה הצהיר בשנת 1984: בסרט הדוקומנטרי Ten Imaginary Years הוא סיפר כי הוא במכוון ניסה לשיר גרוע באלבום The Top.
סמית' היה מעורב בפרויקטים מוזיקליים רבים, ביניהם עבודה עם "סוזי והבאנשיז" ופרויקט צדדי עם סטיבן סרבין בלהקה שנקראה "The Glove".
בשנת 1998 תרם סמית' את קולו לפרק בסדרה סאות' פארק בו הוא מציל את העולם מפני ברברה סטרייסנד שהפכה למפלצת ענק המחריבה את העיירה.
בשנת 2000, סמית' שיתף פעולה עם דייוויד בואי וריבס גבריאל בשיר "Yesterday's Gone" מתוך האלבום "Ulysses (Della Notte)".
בשנת 2003, סמית' שיתף פעולה עם להקת הפופ פאנק, בלינק-182, בשיר "All of This" מתוך אלבומם "Blink-182"
ב-2004, סמית' תרם את קולו ברמיקס של להקת "Blank & Jones", "A Forest".
באותה שנה הוא גם השתתף בלהיט המועדונים של ג'וניור ג'ק, "Da Hype".
בנובמבר אותה שנה, הוא הצטרף להופעות של פלסיבו כדי לשיר איתם את השיר "Without You I'm Nothing".
ב-2005, סמית' שיתף פעולה עם בילי קורגן, והם ביצעו גרסת כיסוי לשיר של בי ג'יז, "To Love Somebody".
השיר נכנס לאלבום הסולו הראשון של קורגן שנקרא "The Future Embrace".
בשנת 2006 סמית' שיתף פעולה עם להקת פיית'לס באלבומם "To All New Arrivals" וביצע איתם שיר בשם Spiders, Crocodiles & Kryptonite (עכבישים, קרוקודילים וקריפטונייט) בו שולבו סמפלים מהשיר המצליח "Lullaby" של הקיור.
בדצמבר אותה שנה, סמית' הופיע עם קורן ב-MTV Unplugged עם השיר "Make Me Bad / In Between Days".
ב-2007, סמית' השתתף בסינגל של פול הארטנול, "Please" מתוך אלבומו " The Ideal Condition".
ב-2010 השתתף בסינגל Not in love של קריסטל קאסלס.
רוברט סמית' היה מדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית, שר המשפטים והשר הממונה על הצי האמריקני.
בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא שירת בצבא הקונטיננטלי.
בשנת 1781 סיים סמית' את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון והחל לעסוק בעריכת דין במדינת מרילנד.
בשנת 1789 נבחר סמית' כנציגה של מרילנד בחבר האלקטורים ובשנים 1793–1795 כיהן בסנאט המדינה.
לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים התחתון של מרילנד וכיהן בו עד 1800. לאחר בחירתו של תומאס ג'פרסון לנשיא ארצות הברית, מונה על ידיו סמית' למזכיר הצי של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד זה בשנים 1801–1809. תקופה קצרה (מרץ - אוגוסט 1805) הוא כיהן, במקביל, כשר המשפטים.
בממשלתו של הנשיא ג'יימס מדיסון מונה סמית' לכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
כהונתו בתפקיד נמשכה שנתיים (1809 - 1811), לאחריהן דרש מדיסון את התפטרותו לאור השקפותיהם השונות בנוגע לניהול מדיניות החוץ.
עם פרישתו מהחיים הפוליטיים היה סמית' נשיאה הראשון של אגודת התנ"ך האמריקנית (1813) ומייסד האגודה החקלאית של מרילנד (1818).
הוא נפטר בבולטימור בשנת 1842.
אחיו, סמואל סמית', כיהן כסנאטור מטעם מרילנד.
המשחתת USS Robert Smith נקראת על שמו.
רוברט ל' ספיצר (Robert L.
Spitzer; 22 במאי 1932 – 25 בדצמבר 2015) היה פסיכיאטר יהודי-אמריקאי, פרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת קולומביה, ויושב ראש כוח המשימה שהכין את המהדורה השלישית של המדריך למחלות נפשיות (DSM) של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, שיצאה בשנת 1980. הוא נחשב לאחד מאבות השיטה המודרנית לקטלוג מחלות נפשיות בקטגוריות בדידות עם קריטריוני אבחון ספציפיים.
בנוסף נודע בשל מחקרו על שינוי נטייה מינית.
רוברט ליאופולד ספיצר (Robert Leopold Spitzer) נולד למשפחה יהודית בווייט פליינס שבניו יורק וגדל בניו יורק.
סיית תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קורנל והמשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת ניו יורק, ובמהלך לימודיו פרסם מאמרים על סכיזופרניה בילדים וליקויי קריאה.
הוא הוסמך כרופא בשנת 1957, והחל לעבוד כמתמחה במרכז לפסיכואנליזה של אוניברסיטת קולומביה.
הוא הצליח לסיים את התמחותו, על אף שהרגיש שהוא לא ממש יודע מה לעשות ואיך לסייע למטופלים.
בשנת 1966 פגש את יושב ראש הוועדה של DSM-II שהציע לו את משרת מזכיר הוועדה.
בהמשך, קודם לתפקיד בכיר יותר בוועדה.
בשנת 1973, בעקבות לחץ של הקהילה ההומוסקסואלית כנגד קטלוג הומוסקסואליות כמחלת נפש, הוא הציע פשרה על פיה ההומוסקסואליות הוצאה מרשימת המחלות, אך השאיר ברשימה סיווג עבור הומוסקסואלים שהיו מדוכאים בגלל נטייתם ורצו להשתנות (גם סיווג זה הושמט במהדורות הבאות של DSM).
בשנת 1974 הוא מונה להוביל את כוח המשימה להכנת המהדורה השלישית של ה-DSM, תפקיד שלא נחשב בעל חשיבות באותו זמן.
לאחר שש שנות עבודה מאומצת על DSM-III הוא אושר על ידי אספה של פסיכיאטרים במאי 1979 וזכה באופן יוצא דופן לתשואות בכנס האשרור בשיקגו.
המהדורה השלישית של ה-DSM נחשבה מדעית הרבה יותר מקודמותיה ושימשה את חברות הביטוח בארצות הברית, הגם שיש לה גם מבקרים.
מחקר ספיצר לגבי שינוי נטייה מינית
ספיצר פרסם ב-2001 מאמר בו טען ששינוי בנטייה מינית אפשרי, בהתבסס על מחקר שערך בנושא.
ספיצר הבהיר שמעבר למסקנה זאת לא ניתן להסיק הרבה מהמחקר שלו, בגלל קבוצת המרואיינים המוגבלת ושיטות המחקר.
הוא הבהיר שעל אף שהוא מאמין שנטייה מינית ניתנת לשינוי, הוא מאמין שמספר ההומוסקסואלים שחוו שינוי של נטייה מינית לנטייה הטרוסקסואלית הוא די קטן וכי "נראה שטיפולי המרה יכולים להביא למשיכה למין השני (בעוצמה שחש מי שאין לו משיכה לאותו המין) רק לעיתים נדירות, אם בכלל".
הוא העריך שאחוזי ההצלחה בשינוי התנהגות ונטייה מינית נמוכים מה-30% עליהם מדווחים הפעילים בתחום, למרות שברור לו שהאחוז אינו 0%.
במחקר השתתפו 200 מרואיינים, שדיווחו שבעבר הם היו בעלי נטייה הומוסקסואלית ועברו טיפול בניסיון לשנות את נטייתם המינית.
כ-60% מנחקריו של ספיצר היו דו מיניים לפני תחילת הטיפול (אך משיכת כל הנחקרים הייתה מעל 60 בסולם של 0 - 100 בתחילת הטיפול).
רוב המרואיינים היו מרקע דתי מאוד.
על פי המחקר, 66% מהגברים ו-44% מהנשים דיווחו על שינוי ניכר במשיכה המינית (ממשיכה הומוסקסואלית למשיכה הטרוסקסואלית); ספיצר דירג את המשיכה המינית בסולם של 0–100, כאשר 100 מייצג משיכה הומוסקסואלית בלבד ו-0 מייצג משיכה הטרוסקסואלית בלבד.
השינוי המדווח בקרב הגברים היה מ-91 ל-23 ובקרב הנשים מ-88 ל-8 בסולם זה.
הקריטריונים שספיצר חקר היו: משיכה מינית, מחשבות רומנטיות-מיניות על בני אותו המין, פנטזיות על בני אותו המין ועל בני המין השני בזמן אוננות, שימוש בפורנוגרפיה, הרצון לאינטימיות רומנטית-רגשית עם בני אותו המין ותדירות קיום יחסי מין עם בני אותו המין ועם בני המין השני.
11% מהגברים ו-29% מהנשים דיווחו על אפס משיכה לבני אותו המין על פי קריטריונים אלה אחרי השינוי.
לא נעשה שימוש במדדים רפואיים לבדיקת עוררות מינית למראה אובייקטים בני המין השני, והמחקר התבסס על דיווחי הנחקרים בלבד.
המחקר בירר את נטייתם הקודמת של המשתתפים בראיונות שהתבססו על זיכרונם של המשתתפים במחקר לגבי נטייתם הקודמת, בנקודת זמן שהייתה בממוצע 12 שנים קודם לראיון.
מחקרו של ספיצר ספג ביקורת קשה.
נטען כנגדו שהמחקר בוצע בקרב מדגם של פעילי טיפולי המרה ולא בקרב אוכלוסייה אקראית וחסרת נטאי , וכי חלק מהמשתתפים במחקר הופנו אל ספיצר על ידי ד"ר ניקולוסי הפעיל למען טיפולי המרה.
ספיצר השיב לטענות נגד מחקרו בריאיון לסרט תיעודי שבו אמר כי מטרת מחקרו מלכתחילה לא הייתה לבדוק את אחוזי ההצלחה של טיפולי ההמרה אלא לבדוק האם זה נכון שאף אחד אינו יכול להשתנות, שהרי מראש הנחקרים היו כאלה שטענו ששינו את נטייתם המינית.
לטענתו, הראיונות שלו מבוססים מתודולוגית מאשר במחקרים קודמים משום שהיא הכילה 9 קריטריונים שונים למדידת משיכה הומוסקסואלית והטרוסקסואלית, וכי כאשר הקשיב לסיפורי המרואיינים הוא הרגיש מבחינה קלינית שהם מספרים את האמת.
בנוסף, הוא מאמין שסיפוריהם אמינים משום שרבים מהנחקרים דיווחו שהם היו רוצים להשתנות במידה גדולה יותר ושרובם לא דיווחו על שינוי מוחלט.
לטענתו, אילו הנבדקים היו מעוניינים לשקר הנחקרים היו מדווחים על שינוי מוחלט, אך רק 11% מהגברים ו-29% מהנשים עשו זאת.
בנוסף, ספיצר ריאיין גם נשים של מרואיינים שהתחתנו לאחר שינוי הנטייה שלהם ונשותיהם דיווחו על מידות שביעות רצון מנישואיהם שדומות מאוד לאלה של כלל האוכלוסייה.
בנוסף, המקרים בהם הנחקרים האמינו כי כוח עליון התערב בשינוי הנטייה שלהם היו בודדים.
ב-2012 חזר בו ספיצר ממסקנות המחקר, ואמר כי "במבט לאחור, עלי להודות כי אני חושב שמבקרי צדקו במידה רבה - הממצאים יכולים להיחשב כראיה למה שחושבים על תרפיה רפראטיבית אלו שעברו אותה, אבל לא יותר מכך".
הוא פירט את הבעיות המתודולוגיות במחקר ואמר כי הוא חייב התנצלות לקהילה ההומוסקסואלית.
תומכי השיטה טענו כי צעד זה של ספיצר, כשהוא בן 80 וחולה פרקינסון, נובע מכך שבמשך עשור הותקף קשות בידי מתנגדי השיטה.
רוברט ספנסר, הרוזן השני מסנדרלנד היה מדינאי ואציל אנגלי.
ספנסר נולד בפריז להנרי ספנסר, הרוזן הראשון מסנדרלנד.
כשהיה גיל שלוש נפטר אביו, והפעוט ירש את תוארי האצולה של אביו והפך לברון ספנסר מוורמלייטון ורוזן סנדרלנד.
כשבגר הצטרף לצבא הבריטי, והגיע לדרגת קפטן ברגימנט הפרשים "הנסיך רופרט".
אן ספנסר (1667–1690): נישאה לג'יימס דאגלס, הדוכס הרביעי מהמילטון
אליזבת ספנסר (1671–1704): נישאה לדונו מקארתי, הרוזן הרביעי מקלאנקארטי
צ'ארלס ספנסר (1674 בקירוב - 1722): ירש את תואר הרוזנות של אביו.
לאחר נישואיו עבד בשירות החוץ האנגלי וכיהן כשגריר במדריד (1671–1672), בפריז (1672 - 1673) וברפובליקה ההולנדית (1673).
הוא כיהן בתפקיד השמש האישי של המלך (Gentleman of the Bedchamber) בין 1673 ל-1679, אז הושבע כחבר במועצה המלכותית ומונה לכהן כמזכיר המדינה למחלקה הצפונית; באותה תקופה כיהן גם כשגריר הכללי לפריז, שתפקידו היה לקיים קשרים גם עם מדינות נוספות מלבד צרפת.
לורד סנדרלנד כיהן גם כלורד לוטננט של סטפורדשייר עד שלורד שרוסברי הפך לבגיר מבחינת החוק ב-1681. באותה שנה הוא פוטר על ידי צ'ארלס השני כיוון שהתנגד לכך שדוכס יורק יירש את הכתר, אך זכה מחדש באמון המלך באמצעות קשריו עם פילגשו, הדוכסית מפורטסמות'.
בין 1682 ל-1688 מילא את תפקידי מזכיר המדינה למחלקה הדרומית, לורד לוטננט של ווריקשייר והלורד נשיא המועצה.
ב-1687 הפך לקתולי על מנת לרצות את המלך, ובאותה שנה הוענק לו תואר אבירות במסדר הבירית.
אולם, בתקופה זו הוא חש חוסר נוחות הולך וגובר תחת המלך החדש ג'יימס השני, ובאוקטובר 1688 פוטר מתפקידיו.
סנדרלנד ברח לאוטרכט שבארצות השפלה, וכתב לסר ג'ון צ'רצ'יל, מדינאי אנגלי בולט, וביקש את עזרתו.
בהתחלה התנגד המלך ויליאם השלישי להכללתו של סנדרלנד בחוק החנינה של 1690, אך ב-1691 התרצה והתיר לו לשוב למדינה.
סנדרלנד החל לכהן בבית הלורדים וזמן קצר לאחר מכן ביקר אותו המלך באחוזת הבית שלו, אלת'ורפ, על מנת לדון בנושאים ציבוריים.
סנדרלנד ייעץ למלך לבחור את כל שריו ממפלגה יחידה, והביא בסופו של דבר לפיוס בין המלך לבין גיסתו, לימים המלכה אן.
הוא היה אחד היועצים הדומיננטיים בתקופת ויליאם, והשפיע עליו לקבל רק ויגים לממשלתו.
הוא התמנה ללורד צ'מברלין של משק הבית באפריל 1697, ולשופט ערעורים למשך תקופה קצרה.
אולם, האווירה החשדנית כלפיו הרתיעה אותו, ובדצמבר אותה שנה הוא פרש לחיים בבדידות באחוזת אלת'ורפ.
ב-1702 הוא מת באחוזה, ומי שירש אותו היה בנו היחיד ששרד, צ'ארלס.
רוברט סטיוארט, שנודע יותר בתוארו, לורד קאסלרֵיי, המרקיז השני של לונדונדרי , אז בקנט, וכיום רובע של לונדון, ב-12 באוגוסט 1822), היה מדינאי בריטי ממוצא אירי.
כמזכיר ראשי בפועל לענייני אירלנד, היה אחראי לדיכוי המרד האירי של 1798. כיהן כשר החוץ הבריטי בסוף תקופת המלחמות הנפוליאוניות בממשלת הלורד ליברפול, והיה לו תפקיד מרכזי בעיצוב הקואליציה שהביאה למפלתו של הקיסר הצרפתי.
קודם לכן כיהן בשתי כהונות נפרדות כשר המלחמה, וקידם רפורמה רחבה בצבא האימפריה הבריטית.
בהמשך לכך ייצג את בריטניה בקונגרס וינה והיה מאדריכלי הקונצרט האירופי והברית הקדושה נגד הסנטימנט המהפכני שהופרח ברחבי אירופה וערער על המשטרים האבסולוטיים השמרנים והריאקציונרים לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית.
סדר הכוחות האירופי החדש שהקים החזיק מעמד במשך כמאה שנים, עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. משנת 1812 ואילך, קאסלריי היה מנהיג בית הנבחרים (Leader of the House of Commons), התואר השני במעלה בממשל הבריטי לאחר ראש הממשלה.
ללורד קאסלריי היה חלק משמעותי במאבק לביטול סחר העבדים האטלנטי, והוא הביא לסדרת הסדרים בין בריטניה להולנד, צרפת, ספרד ופורטוגל שלפיהם הסכימו אותן המדינות להגביל את סחר העבדים.
לצד הלורד פלמרסטון נחשב למדינאי הבריטי שתרם יותר מכל אחר לביטול עבדות.
מעמדו הציבורי התערער לאחר המלחמות, לנוכח שפל כלכלי שהכה את בריטניה, תסיסה אזרחית שנגרמה עקב חקיקת חוקי הדגן, ודיכוי ממשלתי כפי שנראה בטבח פיטרלו.
הוא חשד שנרדף בידי מתנגדיו ובריאותו הנפשית התערערה עד אשר התאבד ב-1822 בגיל 53. ירש אותו בתפקיד שר החוץ יריבו משכבר הימים ושנוא נפשו, ג'ורג' קנינג.
פעילותו המדינית והפוליטית ביססו אותו כמעין "נמסיס" בעבור התנועות המהפכניות שקמו ברחבי אירופה והעולם כולו, בהשראת המהפכה הצרפתית ובעקבותה.
רוברט סטיוארט נולד ב-18 ביוני 1769 (שהייתה גם שנת הולדתם של נפוליאון ושל הדוכס הראשון מוולינגטון) בדבלין, ממלכת אירלנד (אשר הייתה כפופה לריבון, ממלכת בריטניה הגדולה) למשפחת אצולה אנגלו-אירית רמת מעלה.
משפחת סטיוארט היו במקור מתיישבים סקוטים באירלנד וחברים בכנסייה הפרסבטריאנית ולא הכנסייה האנגליקנית הממוסדת.
משפחתו הייתה משפחה רבת השפעה, שרבים מבניה נשאו משרות מפתח מדיניות.
כבר מעת הולדתו נדמה היה, כי מקצועו והדרך שאליה יפסע בחייו קבועים לפי מוצאו.
אמו, שרה פרנסיס, מתה בעת לידה בהיותו כבן שנה.
חמש שנים לאחר פטירתה של אמו, אביו, רוברט סטיוארט האב, נישא בשנית, לפרנסיס פראט.
סטיוארט עצמו חווה ילדות נוחה כאשר גם אביו וגם אמו החורגת קידמו וטיפחו אותו לקראת קריירה מדינית.
היו לו אחד עשר אחים ואחיות למחצה, מתוכם הוא שכל שניים במלחמת חצי האי.
הדמות שהשפיעה עליו יותר מכל בעת ילדותו היה סבו החורג, צ'ארלס פראט, לימים הרוזן קאמדן.
פראט היה מדינאי, עורך דין, שופט ופוליטיקאי מטעם המפלגה הוויגית.
בעידוד סבו החורג נרשם ללימודים בקולג' סנט ג'ון אשר באוניברסיטת קיימברידג', ב-1786. סטיוארט עצמו, בדומה לאימו, סבל מבריאות לקויה, ובעטיה גם הפסיק לבלי שוב את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' שנה לאחר שהחל בהם, ב-1787, אף על פי שהפגין במהלכם מוטיבציה רבה והישגיו בהם היו גבוהים.
ב-1790 נבחר רוברט סטיוארט לפרלמנט האירי כציר עצמאי מטעם מחוז דאון היושב באלסטר (לחופי הים האירי), אך במקביל היה מקורב למפלגה הוויגית.
משפחתו השקיעה כספים רבים לממן את התמיכה בו בבחירות, ומאמצים אלו צלחו, והביאו לניצחונו בבחירות ולבחירתו לפרלמנט היושב בדבלין.
בתפקידו זה לא השקיע מאמץ רב, ואף לא בלט ביותר.
משפחת קאסלריי התחרתה מספר פעמים על המושב הפרלמנטרי של דאון מול משפחת דאונשייר, שהייתה בעלת אדמות וחלקות רבות במחוז.
ב-1791 ערך מסע לאירופה היבשתית וביקר בממלכת צרפת החוקתית, וכך עמד נוכח שלביה המוקדמים של המהפכה הצרפתית וחזה בנאומים בתוך האספה הלאומית הצרפתית.
הוא התפעם מכישרונם הרטוריים של חברי האספה, זאת בהתחשב בקשייו שלו בנאומים לאורך כל חייו.
אף על פי כן, הכאוס השלטוני שהמהפכה הביאה לה, כפי שהוא עצמו צפה בה במסעו לצרפת, הובילה את סטיוארט להתחיל לחזור בו מדבקותו ומשיתוף הפעולה שלו עם המפלגה הוויגית, שהייתה בעלת סנטימנט מהפכני-למחצה.
בחזרה באירלנד הוא פעל באופן פרגמטי במטרה לחזק את השפעתו שלו ולעלות בשדרת ההנהגה: הוא תמך בממשלה כל עוד הביעה סלידה מן המהפכה בצרפת, ובמקביל תמך בקידום רפורמות חברתיות למניעת תסיסה דומה בארצו שלו, כולל אמנציפציה חלקית ומוגבלת לקתולים.
ב-1793 הוקמה באירלנד מיליציה כדי להתמודד מול אפשרות של פלישה צרפתית לאי כ'דלת אחורית' לבריטניה, ורוברט סטיוארט התגייס אליה כקצין בדרגת לייטננט קולונל (סגן-אלוף בקירוב).
בשנת 1794 נישא רוברט סטיוארט לאמיליה הוברט (Hobart), שהייתה אף היא בת למשפחת אצולה אנגלו-אירית רמת מעלה.
לזוג לא נולדו ילדים, אך נישואיהם היו מוצלחים ושמחים.
לאורך הקריירה של סטיוארט אמיליה תמכה בו וחיזקה אותו.
באותה שנה, הודות לזכאותו למועמדות בשל קשרים משפחתיים, נבחר לפרלמנט הבריטי.
בהדרגה התקרב סטיוארט למפלגה הטורית, בעיקר עקב נאמנותו האישית לויליאם פיט הבן, עליה זכה לימים לתגמולים לא מעטים.
סטיוארט תמך במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה לבלימת המהפכה הצרפתית אך לעיתים ביקר את אופן התפעול והביצוע שלה.
היה זה דרך עמדותיו התקרב יותר ויותר לתחום השפעתו של ראש הממשלה ויליאם פיט הבן.
ב-1794 נענה להצעתו של פיט וניתן לו מושב בפרלמנט הבריטי היושב בווסטמינסטר (לונדון) במקביל למושב הפרלמנטרי שאחז בו בדבלין.
לצד זאת, באותה העת עדיין ריכז את עיקר פעילותו הפוליטית בתוך אירלנד כך שנמנע עקרונית מלהתערב בנושאים הנוגעים לכלל האיים הבריטיים.
ב-1796 ניתן לאביו תואר האצולה "המרקיז הראשון של לונדונדרי" ובעקבות כך ניתן לסטיוארט הבן תואר האצולה "ויקונט קאסלריי".
ב-1795 נתמנה דודו של רוברט סטיוארט, הרוזן השני מקמדן (Camden) ללורד לויטננט (Lord Lieutenant, מעין משנה למלך) של אירלנד.
בשל חוסר ניסיונו של קמדן, שסבל גם מחוסר פופולריות, הפך רוברט סטיוארט, שחזר לאירלנד, ליועצו, וכוחו ככזה גדל בהדרגה, כאשר גם סמכויותיו באירלנד גדלו בהתאם: שומר חותם המלך באירלנד (Keeper of the King's Signet for Ireland, מעין שר בלי תיק וחבר הקבינט) ואחר כך שר האוצר.
בשל היעדרויות תכופות של המזכיר הראשי לענייני אירלנד (Chief Secretary for Ireland), האחראי לניהול היום יומי של הארץ, הפך סטיוארט, הלורד קאסלריי, למזכיר הראשי בפועל בשנת 1798 וכיהן כשני לדודו, הרוזן מקמדן.
התסיסה האזרחית באירלנד לאורך שנות ה-90 של המאה ה-18 הביאה אותה לסף מהפכה של הרוב הקתולי נגד המיעוט הפרוטסטנטי השלט.
קאסלריי הטיף מזה שנים כי יש לערב את הרוב הקתולי בפרלמנט האירי כדי להימנע מתסיסה אזרחית רפובליקנית וקתולית.
לצד זאת הוא התנגד נחרצות לתנועה המהפכנית של חברת 'האירים המאוחדים'.
יום לאחר מינויו למזכיר הראשי פרסם הצהרה נגד שיסוי והסתה והרשויות החלו לרדוף אחר מנהיגי 'האירים המאוחדים'.
בעקבות כך ובהשראת המהפכה הצרפתית פרץ המרד האירי של 1798. בתפקידו היה ללורד קאסלריי חלק חשוב בדיכוי המרד.
הוא התמקד ברדיפת מנהיגי המרד תוך הצעת חנינה נרחבת לתומכים במורדים.
צרפת מצידה שלחה צי לתמוך במהפכנים הרפובליקנים האירים אך צי זה הושמד כליל בסופה בעת ששט דרך תעלת למאנש.
מבחינה גאוגרפית, אירלנד לא מתאימה למלחמת גרילה, וכך, מרגע שהמורדים ניסו להילחם בקרבות סדורים או להשתלט על שטח, ידם הייתה על התחתונה.
עם כישלון המרידה כשל ניסיונה של צרפת המהפכנית להשיג דריסת רגל בתוך האיים הבריטיים.
חוק האיחוד בין בריטניה לאירלנד
בעקבות המרידה האירית הרפובליקנית, הרוזן מקמדן הוחלף בתפקיד הלורד לויטננט בצ'ארלס קורנווליס, גנרל נודע מימי מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קורנווליס כקודמו העריך את סגולותיו ומיומנותו של קאסלריי, כמו גם נאמנותו לאימפריה.
שניהם ניסו לעתור לממשלת פיט בווסטמינסטר שתחון את עיקר המורדים ותומכיהם, אך ללא הצלחה נרחבת.
לאחר שבמאי החל ראש הממשלה פיט לקדם את תהליך האיחוד, בדצמבר 1798 הוזמן קאסלריי ללונדון להתדיין על האפשרות של איחוד בין ממלכת אירלנד לבין ממלכת בריטניה הגדולה (בנוסח דומה לחוקי האיחוד של 1707 בין ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד).
משנת 1799 החל קאסלריי לפעול למען איחוד רשמי של אירלנד עם בריטניה, בעוד מעמדה של אירלנד עד אז היה של מלוכה נפרדת תחת הכתר הבריטי.
הוא פעל מתוך אמונה שהדבר עשוי להרגיע את אי השקט המתמיד באי, כמו גם לחזק נקודת תורפה בהגנה על בריטניה שלחמה באותה עת כנגד צרפת (שהיוותה בעצמה איום על ארץ מולדתו כפי שהתברר במהלך המרד האירי).
קאסלריי עבד יומם ולילה ושקד על שכנוע חברי הפרלמנט האירי בדבלין למעשה שיפזרו את עצמם – שכן משמעות האיחוד הייתה שיתקיים רק פרלמנט אחד בממלכה המאוחדת, וזה ישב בווסטמינסטר.
כאשר כשל בשכנוע דרך נאומיו לעיתים העביר שוחד לחברי פרלמנט איריים כדי שישנו את עמדתם.
לנוכח מאמציו להביא לאיחוד הממלכות עמד קאסלריי לנוכח ביקורת עזה מבית כאשר מתנגדים שונים לאיחוד איימו עליו בניסיון להביא לסחיטה ויריביו הפוליטיים תקפו אותו ופרסמו ברבים את העובדה שאין לו ילדים כדי להשמיצו ולפגוע במוניטין שלו.
בהדרגה התחזק מעמדם של תומכי האיחוד, עד שאכן התקבל חוק האיחוד של 1800, ונכנס לתוקף בתחילת השנה שאחריה, כאשר ב-1 בינואר 1801 הסתיים קיומה של אירלנד כישות מדינית עצמאית והיא התאחדה עם ממלכת בריטניה הגדולה לכדי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
כיוון שלא נלוותה לאיחוד אמנציפציה לקתולים ובפרט, רשות לישיבתם בפרלמנט המאוחד, כפי שקאסלריי הבטיח באופן לא רשמי, הוא התפטר במחאה, ביחד עם כל הממשלה בראשות פיט.
עם זאת, קאסלריי נחשב בעיני קתולים רבים כמפר של ההבטחה האמורה.
האמנציפציה לא ניתנה עקב התנגדותו העזה של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, שהחשיב מהלך שכזה כבגידה בשבועת ההכתרה שלו ובעקרון היותו ריבון פרוטסטנטי וראש הכנסייה האנגליקנית.
על אף ההתנגדות לפעולותיו מבית, קאסלריי האמין כל חייו כי פעל לטובתה של אירלנד ותמיד הגדיר עצמו אירי ולא בריטי.
מזכיר המלחמה והדו-קרב מול קנינג
קאסלריי תפס את מושבו בפרלמנט המאוחד בווסטמינסטר.
תחילה לא הוצעה לו משרה בקבינט אך הוא נחשב לכוכב פוליטי עולה.
בהמשך, בדומה לקאסלריי עצמו, גם פיט התפטר מתפקידו, בהיותו ראש הממשלה, בעקות סירוב המלך להביא לאמנציפציה.
לאחר 17 שנים בשלטון נפלה ממשלת פיט ולפי בקשתו של זה מינה המלך את הנרי אדינגטון (חבר ילדות של פיט), לראש הממשלה החדש.
פיט שכנע את קאסלריי, שבנקודה זאת פנה לשורות המפלגה הטורית בעקבות התנגדותו לזיקה המהפכנית של הוויגים, לפעול להשיג משרת קבינט בממשלת אדינגטון.
ב-1802 נכנס לקבינט כנשיא הוועד המפקח (President of the Board of Control), הממונה מטעם הממשלה לפיקוח על חברת הודו המזרחית הבריטית (האחראית על הודו הבריטית).
בתפקידו זה הצליח להרגיע את המחלוקות הקשות שבין החברה לבין המושל הכללי של הודו, ריצ'רד ולזלי.
עוד באותה השנה ניכר קרע זמני ביחסיו עם פיט בעקבות תמיכתו בשלום הזמני של ממשלת אדינגטון עם צרפת בהנהגת נפוליאון בונפרטה.
ב-1803 התחדשה המלחמה כנגד צרפת, וב-1804 התמנה ויליאם פיט הבן לראש ממשלה בשנית.
קאסלריי שב לתמוך במלחמה לנוכח ההפרות הממושכות של ההסכם בידי נפוליאון והאיום שהטיל על השליטה הבריטית במלטה, הנושאת חשיבות אסטרטגית מרכזית מעצם היותה יושבת בלב הים התיכון.
בנוסף, ב-1804 נפוליאון הכתיר עצמו לקיסר הצרפתים והקים את הקיסרות הצרפתית הראשונה, צעד שהיווה קריאת תיגר על מלכי אירופה והשפיע על פרוץ מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
קאסלריי התמנה לשר המלחמה והמושבות (Secretary of State for War and the Colonies) בממשלתו החדשה של פיט, ולמעשה היה יד ימינו.
פיט היה אחראי על הקמתה של הקואליציה נגד צרפת בעוד קאסלריי השקיע את רוב זמנו ברה-ארגון ורפורמה נרחבת של צבא האימפריה הבריטית.
בחזית הימית, ב-1805 קרב טרפלגר הוכיח אחת ולתמיד את העליונות הימית הבריטית וקטל כל סיכוי של התעלות צרפתית על הצי הבריטי.
במקביל, בחזית היבשתית, הקואליציה השלישית התמוטטה בקרב אוסטרליץ וזמן קצר אחריה גם הקואליציה הרביעית נפלה בקרב ינה-אאורשטדט.
הגרנד ארמה הצרפתי בפיקודו של נפוליאון הוכיח עצמו במערכות אלו כצבא היבשה הגדול והחזק באירופה.
חיל המשלוח שקאסלריי מיהר לארגן לתמיכה בממלכת פרוסיה לא שינה את המצב בשטח ופרוסיה, כמו גם האימפריה האוסטרית, הושפלו ונפוליאון הטיל עליהן פיצויי מלחמה כמו גם ויתורים טריטוריאליים חריפים.
רוסיה המשיכה במלחמה נגד הצרפתים עד אשר חוזה טילזיט ב-1807 פורר סופית את הקואליציה הרביעית והביא לפנייתה של האימפריה הרוסית לברית עם צרפת נגד בריטניה.
בשל בריאותו הרופפת של פיט, שהובילה למותו ב-1806, נטל ממנו קאסלריי יותר ויותר סמכויות.
לאחר מותו של פיט התפטר קאסלריי מהממשלה, אך נתמנה שוב לאותו תפקיד ב-1807, בממשלתו החדשה של ויליאם קוונדיש, הדוכס פורטלנד.
ב-1808 ניסה נפוליאון להפוך את ספרד למדינת חסות צרפתית נוספת דרך הכתרת אחיו למלך עליה ובמקביל נאבק בממלכת פורטוגל שלא נענתה לדרישותיו ושמרה על קשריה עם בריטניה.
המהלך הוביל לפרוץ מלחמת חצי האי שבמהלכה התמודד הצבא הצרפתי מול גרילה ספרדית, הצבא הפורטוגזי כמו גם חיל משלוח בריטי שקאסלריי הורה לשלחו למערכה.
קאסלריי ראה את הצבא מוכן למערכה לנוכח השלמת הרפורמה ומינה את הקצין הצעיר, ארתור ולסלי, לימים הדוכס הראשון מוולינגטון, לפקד על חיל המשלוח שנועד לשחרר את ליסבון מידי הצרפתים.
קאסלריי הפך לפטרון של ולסלי ותמך בקידומו לתפקידי מפתח בצבא לאורך המשכן של המלחמות הנפוליאוניות.
לאחר ניצחון בקרב וימיירו ב-1808, ולסלי הוחלף בפיקוד על צבא המשלוח וחילות הברית נחלו מפלה נוספת בידי הצרפתים.
הנסיגה הבריטית-פורטוגזית ביישה את ולסלי ואת קאסלריי ופגעה במוניטין של שניהם.
ב-1809, בהמשך למדיניותו של פיט למימון ממלכות אירופה למלחמה בצרפת, קאסלריי תמך במימון הכלכלי של אוסטריה למערכה נוספת שהוביל לפתיחת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית.
הקואליציה החמישית, כקודמותיה, הסתיימה בכישלון, אך היא דרשה מנפוליאון להסיט חלק ניכר מכוחותיו הרחק מהמערכה בחצי האי האיברי.
עוד ב-1809 הסתכסך קאסלריי עם שר החוץ, ג'ורג' קנינג, באשר לשיגור חיל משלוח לוולכרן (Walcheren) שבארצות השפלה כדי לתמוך במאמץ המלחמה האוסטרי.
משלחת זאת נראתה לקנינג כפיזור כוחות אשר יפגע במאמץ העיקרי, שהיה באותו זמן בחצי האי האיברי, מה גם שהתוכנית נראתה לו כחסרת סיכוי (ואכן נכשלה).
קאסלריי וקנינג שניהם היו אירים שנולדו בהפרש של שנה.
בעוד קאסלריי נולד למשפחת אצולה, קנינג נולד למשפחה מוכת עוני והיה תלוי בכספי דודו למימון לימודיו.
כמו כן, קנינג נחשב לרטוריקן המוצלח של העת בעוד קאסלריי התקשה בנאומיו.
קנינג ניסה להביא להדחתו של קאסלריי מן הקבינט ונעזר בעובדה שראש הממשלה הישיש, הדוכס מפורטלנד, התקשה להביא להסדר בין שריו.
הדוכס מפורטלנד הסכים תחילה לדרישת קנינג לפטר את קאסלריי, אך נמנע מלפעול במשך מספר חודשים ובסופו של דבר אפשר לפרשה לזלוג לידיעת הציבור הרחב.
כשגילה קאסלריי שקנינג פעל להדחתו מהממשלה קרא את קנינג לדו-קרב.
קנינג, שלא ירה מעודו באקדח, נענה, ירה, והחטיא.
קאסלריי, מצידו, ירה ופצע את קנינג בירכו.
הדו-קרב הפך לשערורייה לאומית כאשר עיקר דעת הקהל צידדה בעמדתו של קאסלריי, מעצם כך שהיה זה קנינג שזמם להביא לפיטוריו ומכאן שקאסלריי היה הקורבן של הפרשה.
ויליאם פיילי (William Paley) תאולוג נוצרי ופילוסוף רב השפעה כתב: .
לנוכח הביקורת על כך ששני שרים בכירים בחרו באמצעי מרחיק לכת זה ליישוב המחלוקות שביניהם, שניהם התפטרו.
במשך שלוש השנים שלאחר הדו-קרב מול קנינג, גם הלה וגם קאסלריי נותרו מחוץ לקבינט.
ב-1812, לאחר רצח ראש הממשלה ספנסר פרסיבל, ירש אותו רוברט ג'נקינסון, הלורד ליברפול, שהציע לקאסלריי את משרת מזכיר המדינה לענייני חוץ.
קאסלריי נענה להצעה ושב לעמדת סמכות והשפעה.
את תפקיד שר החוץ מילא בעשר השנים הבאות, עד מותו, וכן היה מנהיג בית הנבחרים במקביל.
קאסלריי מונה לתפקיד כאשר הגלגל של המלחמה התהפך לטובתה של בריטניה: באותה השנה פלשה צרפת בהנהגת נפוליאון לתוך רוסיה.
הצבא הצרפתי הושמד כליל לנוכח האקלים הקיצוני ואסטרטגיית האדמה החרוכה של הצבא הרוסי.
בעקבות כך נסוג נפוליאון מרוסיה כאשר הרוסים אחר זנבו והוא כמעט נלכד בידיהם.
נסיגתו ומפלתו הצבאית הובילה להתמוטטות דוכסות ורשה (מדינת חסות צרפתית), להתגייסות פרוסיה חזרה אל המלחמה נגד צרפת בדמות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ולהתערערות התמיכה בנפוליאון מבית (היה עליו לשוב מהמערכה לפריז לנוכח ניסיון הפיכה כושל נגדו).
במקביל, במלחמת חצי האי שב ארתור ולסלי לפיקוד על חיל המשלוח הבריטי והוביל עוד לאותה השנה לסדרת ניצחונות שהביאו לשחרור מדריד מידי הצרפתים ולנסיגת הצבא הצרפתי לצפון-מזרח ספרד.
לקאסלריי היה חלק מרכזי בהקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, שבסופו של דבר כללה את רוסיה, פרוסיה, בריטניה, ממלכת שוודיה ובשלב מאוחר יותר גם אוסטריה, ממלכת סרדיניה וממלכת סיציליה.
לאחר הניצחון המכריע של הקואליציה על נפוליאון בקרב לייפציג הצטרפו לקואליציה מספר נסיכויות גרמניות וצבאות הקואליציה החלו לסגור על צרפת עצמה בחציית נהר הריין ובתחילת המערכה על צרפת בתחילת 1814. קאסלריי פעל לשימור הקואליציה בשלמותה.
על כן הוא הוביל לחתימה על הסכם שומון (Chaumont), בין אוסטריה, רוסיה, פרוסיה והממלכה המאוחדת, לפיו כל הארצות החתומות יחתרו להסדר שלום כולל עם צרפת ולא סדרת הסכמים נפרדים לנוכח הצעותיו של נפוליאון.
ההסכם בהמשך היווה את הבסיס עבור הברית הקדושה.
קאסלריי תרם ליחסי שלום בין בריטניה לרפובליקה האמריקנית החדשה של ארצות הברית.
בשנת 1812 הוא הסיר, במטרה למנוע מלחמה, את גורמי המחלוקת העיקריים בין שתי המדינות, אלא שבגלל קשיי תקשורת, הידיעה על כך הגיע במאוחר לאמריקה, ומלחמת 1812 כבר פרצה.
במהלך המלחמה קידם ניסיונות להביא להסדר מדיני.
ב-3 בינואר 1814, נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון נענה להזמנה של קאסלריי למשא ומתן ישיר לשלום.
לאחר המלחמה הוא פעל שוב, הפעם במועד ובהצלחה, לשיפור היחסים בין מדינות אלה, ולריכוך מחלוקות שונות.
ב-31 במרץ 1814 הושלם הקרב על פריז ונפוליאון הודח לאי אלבה.
בסיומה של המלחמה חלק גדול מהסדר השלום נקבע בידי קאסלריי.
צרפת שבה לגבולותיה טרם המהפכה כפי שהיו ב-1792 ובית בורבון הושב לשלטון בדמות לואי השמונה עשר, מלך צרפת במסגרת רסטורציה.
לא הוטלו על צרפת פיצויים כבדים וכל זאת כדי להביא לייצוב יחסי המעצמות באירופה שלאחר המלחמה.
כשר החוץ הבריטי היה לו חלק מרכזי בקונגרס וינה שלאחר המלחמה, אשר במידה רבה עיצב וייצב את אירופה בעשורים שלאחר מכן ('הקונצרט האירופי').
מטרת הקונצרט הייתה להביא לסדר כוחות שוויוני משהו בין המעצמות שימנע את פריצתה של מלחמה נוספת בקנה מידה רחב.
דרך כך החלה תקופת "השלום הבריטי", שנמשכה מאה שנה.
במטרה לשמור על ריבונותן של ארצות השפלה הוקמה הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה וקאסלריי וידא שתועבר לידיה מחדש מושבת איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
עבור בריטניה עצמה קאסלריי שמר את השליטה במושבות המפתח של מלטה בים התיכון ומושבת הכף בקצה הדרומי של יבשת אפריקה.
דרך שימור מעמדה של צרפת כמעצמה והימנעות מהשפלה מוחלטת שלה, קאסלריי ייצב את סדרי הכוחות ווידא כי אף מעצמה אירופית אחרת לא תפנה נגד בריטניה אלא תשתף פעולה עימה במקרה של התחזקות צרפתית מחודשת.
בעת קונגרס וינה היה קאסלריי ציר מטעם המשלחת הבריטית ומנהלה.
העיר וינה, בירת אוסטריה, הייתה מלאה בחגיגות ניצחון ואופוריה.
נגד קאסלריי הופנתה ביקורת מבית על שהותיר למעשה את עיקרה של איטליה (מלבד ממלכת סרדיניה) בחסות האימפריה האוסטרית.
משהו מיציבות זו החזיק מעמד אף עד מלחמת העולם הראשונה, מאה שנים אחר כך.
כל אותן מאה שנים לא ידעה אירופה אף מלחמה בקנה מידה רחב בין המעצמות (הכי קרוב למלחמה שכזו היו מלחמת קרים ומלחמת צרפת–פרוסיה).
בשנים הראשונות שלאחר הקונגרס פעל 'הקונצרט', שבמידה רבה היה פרי תכנונו, על פי שיטה ולפיה, בין היתר, נפגשו ראשי המעצמות הראשיות החתומות על תוצאות הקונגרס לעיתים מזומנות, ודנו על הנושאים שעל סדר היום האירופי, על מנת לפתור את הבעיות המתעוררות מתוך הסכמה רבה עד כמה שאפשר.
שיטת ה'קונצרט', שתולדה שלה הייתה מעורבות בריטית עמוקה יחסית, ובלתי אופיינית לתקופה, בענייני אירופה, קרסה בתחילת שנות העשרים.
שיטה זו גם גונתה לא פעם מבית, כיוון שתולדה של היציבות מתוך הסכמה, הייתה תמיכה במשטרים ריאקציונריים מדכאים, ופנייה עקיפה כנגד כוחות ליברליים.
גם בבריטניה עצמה נקטה הממשלה, שקאסלריי היה אחד מחשובי השרים בה, באמצעים קשים יחסית כנגד כוחות רפורמיסטיים, והדבר עורר עליו ביקורת קשה.
עוד ב-1815 ברח נפוליאון מגלותו באי אלבה ושב לצרפת, שם הוכתר מחדש לקיסר והמלך לואי השמונה עשר ברח לארצות השפלה.
כל המעצמות האירופיות הכריזו פעם נוספת על מלחמת קואליציה (השביעית במספר) נגד צרפת המהפכנית של נפוליאון ובכך החלה מלחמת "מאה הימים".
קאסלריי הגן בפרלמנט על ההחלטה לצאת למלחמה נוספת נגד צרפת על בסיס הגנה עצמית וצורכי ביטחון ולא פעולה אנטי-מהפכנית ריאקציונרית.
הלכה למעשה, קאסלריי סלד מבית בורבון וטען כי היו אלו פעולותיו בתוך צרפת שהובילו למהפכה לכתחילה.
מאמציו נשאו פרי ומהר מאוד נפגש צבאו של נפוליאון בצבאות הקואליציה במערכה על ארצות השפלה.
בקרב ווטרלו היה זה ארתור ולסלי, הדוכס מוולינגטון, שעמד בראש חיל המשלוח הבריטי, לצד מפקד הכוחות הפרוסים גבהרד לברכט פון בליכר.
לאחר קרב ווטרלו איבד נפוליאון את התמיכה מבית והוגלה פעם נוספת, הפעם נשלח הרחק מאירופה אל האי סנט הלנה בלב האוקיינוס האטלנטי,שם נותר תחת פיקוח בריטי עד מותו.
הסדר שקדם למאה הימים שב עם רסטורציה שנייה של הבורבונים בהנהגת לואי השמונה עשר בהנהגת צרפת.
הסכם השלום החדש כלל סדרת פיצויים וויתורים מצידה של צרפת, אך נותר בעיקרו בעל אותו אופי כקודמו שנה קודם לכן.
הצעד החריף ביותר של ההסכם החדש היה כיבוש חלקי של צרפת בן שלוש שנים שנמשך עד 1818.
קאסלריי התנגד לעמדה הפרוסית כי יש לנטרל את צרפת מכוחה כמעצמה דרך ויתורים טריטוריאליים חריפים והפיכתה למעצמה מדרגה שנייה.
בהקשר לשאלת הפיצויים והעונשים הקלים שהטיל על צרפת, קאסלריי כתב לראש הממשלה, הלורד ליברפול: לאחר "מאה הימים" הוסדרה הברית הקדושה בין פרוסיה, רוסיה ואוסטריה על בסיס הצעתו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ועל בסיס הסכם שומון.
קאסלריי נמנע מעירוב בריטניה בברית ודרך כך הביא לשלב מוקדם ב"בדידות המזהרת" של בריטניה מהמאבקים הפנים-אירופיים.
קאסלריי היה אחד מהמתנגדים הנחרצים ביותר לעבדות בכלל ולסחר העבדים האטלנטי בפרט.
חוק סחר העבדים 1807 שהונהג בידי ויליאם וילברפורס הביא לאיסור על מסחר בעבדים בתוך שטחי האימפריה הבריטית.
באותה העת בריטניה גם אסרה על קיום עבדות בשטחה ופחות משלושים שנה לאחר מכן, חוק ביטול העבדות 1833 ביטל את העבדות בכל רחבי האימפריה הבריטית.
דעת הקהל הבריטית התנגדה נחרצות למוסד העבדות, וממשלות בריטיות שונות פעלו להביא גם לביטול העבדות ברחבי העולם.
מתוך כך, על קאסלריי הורעפה הערכה ותמיכה נרחבת מבית על בסיס הצלחתו בהבאת המעצמות להבטיח בקונגרס וינה כי יגבילו את סחר העבדים.
קאסלריי וידא כי לואי השמונה עשר ישמור על האיסור הצרפתי על סחר העבדות כפי שהוסדר בימיו של נפוליאון.
על אף ירידת התמיכה הציבורית בו ולקותו בסדרת מחלות לאחר סיום המלחמה, קאסלריי המשיך לפעול כדי להביא להסדר דיפלומטי בשאלת סחר העבדים.
עבור ביטול סחר העבדים בידי ספרד ופורטוגל (מלבד אפשור קיום מינורי שלו באזורים מסוימים בלבד), קאסלריי העביר לכל אחת מהן 700,000 פאונד, סכום עתק באותם הימים.
בהמשך נקבע הסדר עם צרפת שאפשר לצי המלכותי הבריטי לעצור לפי דרישתו כל ספינה צרפתית ולחפש עבדים על סיפונה.
ארצות השפלה נענו לקריאה של קאסלריי לבטל את סחר העבדים והסכימו ללא כל תנאים.
לאחר המלחמה מצא עצמו קאסלריי מעורב ממושכות בנושאי מדיניות פנים דרך תפקידו כמנהיג בית הנבחרים.
האהדה הציבורית כלפי הממשלה בכלל וכלפי קאסלריי בפרט התהפכה עם השפל הכלכלי שפרץ לאחר סיומן של המלחמות הנפוליאוניות.
הצגת ניסיון חקיקת מס הכנסה הביאה לתסיסה אזרחית וחקיקת חוקי הדגן הותירו את מחירי הדגנים גבוהים באופן מלאכותי.
התמיכה בקאסלריי צנחה לאחר שב-1817 נעשה ניסיון התנקשות בחייו של ג'ורג', נסיך ויילס ויורש העצר, שבעקבותיה הושעו כל צווי ההביאס קורפוס ונעשה דיכוי ממשלתי מטעם לורד ליברפול על כל תנועות הרפורמה הפנימיות שאיימו על הסדר המדיני-חברתי-ופוליטי הקיים בבריטניה.
יתרה מזאת, שאלת האמנציפציה לקתולים צפה מחדש מעל פני השטח, במיוחד לנוכח מחלתו של המלך ג'ורג' השלישי, שנפטר בסופו של דבר ב-1820.
ב-1819 הגיע הדיכוי הממשלתי לשיאו כאשר בוצע טבח פיטרלו, שבו דוכאה באלימות קשה הפגנה במנצ'סטר נגד מדיניותה הכלכלית של הממשלה ובעד ייצוג הוגן בבחירות לפרלמנט.
כל המאמצים הללו של ממשלת ליברפול נבעו ממאמץ לבלום את התפשטות האידיאלים המהפכניים של המהפכה הצרפתית והרפובליקניזם שהביאה עימה וגרמו להפיכה חלקית של בריטניה למדינת משטרה.
הממשלה לעומת זאת שיבחה את דיכויהּ האלים של ההפגנה, וחוקקה שורת חוקים ("ששת החוקים" – six acts) במטרה להגביל את חופש הדיבור, ההתארגנות וההתאספות.
קאסלריי תמך בחקיקות אלו, דבר שרק החמיר את הוקעתו במעגלים חברתיים שונים בציבור.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות היוונית בדמות מרד נגד השלטון העות'מאני, דעת הקהל בבריטניה תמכה ביוונים.
לצד זאת, קאסלריי התנגד להתערבות צבאית נגד העות'מאנים, אפילו לנוכח מעשי הטבח שביצעו באוכלוסייה היוונית.
הוא התנגד להתערבות במשבר פנימי של האימפריה העות'מאנית.
קאסלריי טען שאם יתערבו האירופאים בעד היוונים על רקע מוסרי והומניטרי, או אפילו לשם הגנת הקהילה הנוצרית באימפריה המוסלמית, "הרי קבלת עיקרון זה יפתח את הצוהר לאינספור פלישות עתידיות לטורקיה".
לנוכח הריחוק בין המלך החדש ג'ורג' הרביעי לרעייתו קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל ניסה קאסלריי להיענות ב-1820 לדרישת המלך החדש ולהביא לביטול חוקי של הנישואים, מהלך שדעת הציבור התנגדה לו בחריפות.
מספר פעמים קם המון זועם על ביתו של קאסלריי, יידה אבנים וניפץ את חלונות הבית.
מותה של אשת המלך ב-1821 הובילה לסגירת הפרשה מעצמה, אך הפרשה הותירה כתם נוסף בדעת הציבור על קאסלריי.
אף על פי כן, נדמה היה כי גם המלך החדש וגם הלורד ליברפול ראו אותו כיורש הנחוץ לראשות הממשלה.
מספר פעמים הרהר ליברפול לפרוש ולהעביר את התפקיד לקאסלריי.
בסופו של דבר, ליברפול האריך ימים יותר מאשר קאסלריי ונותר בראשות הממשלה עד לפרישתו באופן סופי ב-9 באפריל 1827, כאשר הוא סבל מדימום מוחי וביקש מהמלך לאתר לו מחליף.
ביולי הוא סבל מאירוע מוחי נוסף וב-4 בדצמבר 1828 הוא מת.
הלחץ הציבורי לרפורמה, שטבח פיטרלו היה אחת מביטויו המובהקים, הוביל כעבור כ-13 שנים מאירוע הטבח לחקיקת חוק הרפורמה של 1832, שביטל את מרבית העיוותים בייצוג הבוחרים בבחירות לפרלמנט, ובהמשך לתיקונים נוספים במשטר.
לנוכח המשברים הרבים שעמד נגדם, קאסלריי לקה בדיכאון, הוא שתה שתייה חריפה באופן כבד, סבל מעודף משקל ולקה בגאוט.
נוהג העבודה שלו תואר ככזה שיכול להביא גם ל"התמוטטות בריאותו אפילו של הרקולס".
לצד התערערות בריאותו הגופנית, הביקורת וההוקעה הציבורית שלו, כמו גם הרגלי העבודה שלו ותשישותו, הובילו לכך שבריאותו הנפשית נפגעה גם כן.
בשנת 1821 הפך קאסלריי, בעקבות מות אביו, למרקיז השני מלונדונדרי.
מצבו הגופני החמיר, וב-1822 הוא החל לסבול מבעיות נפשיות, כמו פרנויה והתמוטטות עצבים.
ב-9 באוגוסט נפגש עם המלך ג'ורג' הרביעי והביע בפניו את הפרנויה שלו כי שוטרים מחפשים אחריו מתוך חשדות שהוא הומוסקסואל וביצע מעשה סדום, דבר שהיה אסור בחוק באותה העת.
אין אף הוכחות לחשדות ולהאשמות אלו ובמשך כל חייו נותר קאסלריי נאמן לאשתו אמיליה.
המלך הורה לו לעצור מעיסוקו הבלתי פוסק בעבודה, להירגע ולנוח.
מאוחר יותר באותו היום, חברו הקרוב הדוכס מוולינגטון פגש אותו וקאסלריי שאל את הלה האם ידוע לו על איזשהן עלילות קונספירציה על מנת להדיחו.
ולינגטון השיב בשלילה ואמר לו כי עליו לפגוש רופא בדחיפות.
קאסלריי החל לחשוד באנשים הקרובים אליו, ואז התוודה בפניהם "אני מטורף".
אשתו, שהייתה מודעת למצבו הנפשי הקפידה להרחיק מהישג ידו חפצים חדים, כמו תערים לגילוח.
בכל זאת, ב-12 באוגוסט, כאשר בבוקר היום הגיע רופא לביתו, הוא התאבד כשחתך את גרונו שלו בסכין לפתיחת מכתבים, עליו הצליח להניח את ידו.
האומה הוכתה בהלם בעקבות התאבדותו של קאסלריי.
אפילו יריבו הפרלמנטרי המר מן המפלגה הוויגית, הנרי ברוגהאם , התאבל על מותו: "(אם) תשים את כל האנשים האחרים שלהם (הטורים) יחד בצד אחד (של המאזניים), ואת קאסלריי המסכן בצד השני – הוא גדול מהם בבירור".
גורמים רפורמים ורדיקליים ברחבי הממלכה חגגו את מותו.
ארון קבורתו נישא בפרלמנט והוא נקבר במנזר וסטמינסטר.
בהלווייתו נכחו ראש הממשלה לשעבר הנרי אדינגטון, ראש הממשלה המכהן הלורד ליברפול, ושני ראשי ממשלה עתידיים: פרדריק רובינסון וארתור ולסלי, הדוכס מוולינגטון.
לורד ביירון נתבקש להכין כתובת על קברו של קאסלריי.
בסופו של דבר, יריבו מר הנפש ג'ורג' קנינג ירש אותו בהנהגת בית הנבחרים ובתפקיד שר החוץ, ומאוחר יותר, בעקבות פרישתו של הלורד ליברפול, גם עלה לראשות הממשלה.
במותו של רוברט סטיוארט ירש אחיו צ'ארלס את התואר של 'הלורד קאסלריי'.
רוברט סנט ג'ון היה סופר, עיתונאי ושדרן רדיו אמריקאי.
למרות שלא היה יהודי, חלק גדול מיצירתו נסב סביב מדינת ישראל, הקמתה, אישים בתוכה, אויביה ומלחמותיה, מנקודת מבט פרו-ישראלית מובהקת.
סנט ג'ון נולד בשיקגו, אילינוי, ב-9 במרץ 1902, להוריו ג'ון (רוקח במקצועו) ואמי (ארצ'ר לפני הנישואין) (אחות במקצועה).
ב-1904 נולד אחיו ארצ'ר (1904-1955), לימים עיתונאי מוכר בזכות עצמו ומי שייסד ב-1947 את "הוצאת סנט ג'ון" הניו יורקית (מנהטן).
המשפחה עברה ב-1910 לאוק פארק - פרבר אמיד במערב שיקגו.
בין חבריו של סנט ג'ון לבית הספר היה גם ארנסט המינגוויי, ואביו של המינגוויי אף היה רופא המשפחה.
לימים סיפר סנט ג'ון שהמורה לאנגלית שלו ושל המינגוויי אמר להם בהזדמנות מסוימת, כי "אף אחד מכם לא יידע לכתוב כהלכה".
ב-1917 נפטר אביו של סנט ג'ון מסרטן וזמן מה אחר כך נישאה האם מחדש.
סנט ג'ון בן ה-16, שיקר לשלטונות צבא ארצות הברית באשר לגילו, התגייס לצי ולחם במלחמת העולם הראשונה, לחופי צרפת.
סנט ג'ון חזר לשיקגו בתום המלחמה, החל ללמוד בטריניטי קולג' בהארטפורד, קונטיקט, תוך שהוא משמש ככתב בעיתון "הארטפורד קוראנט", אך סולק משם במהרה בשל חשיפת צנזורה שניסה נשיא הקולג' להטיל על אחד המורים לאנגלית שם.
לאחר מכן היה כתב ב"שיקגו דיילי ניוז" וב"שיקגו אמריקן".
ב-1923 יסד יחד עם אחיו את העיתון "קיקרו טריביון", בקיקרו, פרבר של שיקגו.
בכך הוא הפך בגיל 21 לבעלים והעורך הצעיר ביותר של עיתון כלשהו בארצות הברית.
זמן קצר אחר כך ייסד אחיו ארצ'ר עיתון משלו "ברווין טריביון", בברווין, עיר סמוכה לקיקרו.
העיתון של סנט ג'ון נתפס כעיתון-חוקר חודרני מדי, עד כי ב-6 באפריל 1925 הוא הוכה נמרצות על ידי בריוניו של אל קאפונה, שליטו הבלתי מעורער באותה עת של העולם התחתון של שיקגו ואחיו ארצ'ר אף נורה ונפצע.
כשסנט ג'ון הגיש תלונה במשטרה על התקיפה הוא הופגש למחרת היום עם "פני צלקת" עצמו.
קאפונה הציע לסנט ג'ון פיצוי כספי על ההכאה (סנט ג'ון סירב לקבל) והתנצל עליה באומרו שבדרך כלל הוא שמח על תחקירים מהסוג שפרסם סנט ג'ון בעיתונו, בהיותם מעין פרסומות עבורו.
למרות כל זאת, זמן מה אחרי כן קנה קאפונה את העיתון וסנט ג'ון נאלץ להתפטר ועבר לתקופה קצרה לברווין, לעבוד שם עם אחיו בברווין טריביון.
ב-1927 נפרדו דרכי האחים סנט ג'ון, כאשר האח הגדול קיבל מישרה של עורך משנה בעיתון בעיר רוטלנד בורמונט.
סנט ג'ון נישא לראשונה לאידה גואריארי, אך הנישואין הותרו.
בראשית שנות השלושים הצטרף סנט ג'ון לסוכנות הידיעות Associated Press (AP) ובמסגרת תפקידו "כיסה" ב-1932 את מערכת הבחירות של פרנקלין רוזוולט.
ב-1939 נסע סנט ג'ון לאירופה, בשליחות עיתונאית לקראת המלחמה החדשה שעמדה בפתח.
הוא שהה בראשית מלחמת העולם השנייה בבולגריה, רומניה ויוגוסלביה וסיקר עבור AP את התקדמות הצבא הגרמני הכובש בשלוש המדינות הללו.
הוא אף נפצע בהפצצה אווירית גרמנית על הרכבת בה נסע ונותר לאחר מכן, עד יום מותו, עם רסיסים ברגלו הימנית, שריד מאותה פציעה.
היה זה במהלך אותה תקופה, בפוגרום שערכו הפשיסטים הרומנים ביהודי בוקרשט ב-1941, שהוא נתקל לראשונה באנטישמיות רצחנית, שהפכה אותו לציוני ואוהד ישראל לשארית ימי חייו.
170 יהודים עונו ונרצחו באותו פוגרום והוא עצמו הציל משפחה יהודית מציפורני הפורעים.
סנט ג'ון עזב את אירופה לקהיר, בתום שנתיים של סיקור עיתונאי עבור AP, כשהנאצים כבשו את הבלקן ומשם חזר לניו יורק וכתב את ספרו הראשון על הרפתקאותיו ביוגוסלביה - (From the Land of Silent People" (Doubleday, Doran & co.
משסיים את כתיבת הספר והיות ו-AP התנגדה לכך שעובדיה יכתבו ספרים, עבר סנט ג'ון לרדיו NBC, שם פיתח קריירה כשדרן רדיו.
בין השאר הוא היה זה ששידר לאמריקה בעת ה-D day, 6 ביוני 1944, יום הנחיתה של צבאות הברית בנורמנדי.
הוא אף זכה להיות הראשון שבישר לאומה האמריקאית על כניעת יפן לארצות הברית ב-14 באוגוסט 1945, סיום מלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העצמאות ב-1948 החל בסיקור עיתונאי של מדינת ישראל ומאבקיה, ומאז נחשב למומחה לענייני המזרח התיכון.
ספרו השני של סנט ג'ון על יוגוסלביה, "The Silent People Speak", שיצא לאור ב-1948, בהוצאת "דבלדיי" הביא לסילוקו מ-NBC ומארצות הברית.
סיירוס ליאו סלצברגר, הכתב המוביל לענייני חוץ של הניו יורק טיימס באותן שנים טען ב"ניו יורק טיימס בוק רוויו", שהשימוש של סנט ג'ון במקורות קומוניסטיים לצורך כתיבת ספרו הפך אותו לתומך, מבלי להתכוון אולי, בתעמולה הקומוניסטית.
אף שמעולם לא היה חבר במפלגה הקומוניסטית ואף לא אהד את מטרותיה, הוא הוקע ב-1950 על ידי אנשי ג'וזף מקארתי, כקומוניסט, פוטר מעבודתו ב-NBC ונאלץ לבלות את חמש עשרה השנים הבאות של חייו בשווייץ.
עם זאת, הפיטורין הללו אפשרו לסנט ג'ון להפוך לסופר במישרה מלאה.
הוא כתב לא פחות מ-23 ספרים לאורך חייו, מרביתם התרכזו במזרח התיכון מנקודת מבט פרו-ישראלית מובהקת, בשנת 1949 פרסם ספר על תולדות מלחמת העצמאות, "שלום פשוטו כמשמעו", באנגלית ובעברית.
בין השאר גם כתב ביוגרפיות מוערכות על דוד בן-גוריון, אליעזר בן יהודה, אבא אבן וגמאל עבד אל נאצר.
בן-גוריון עצמו כינה אותו ה"גויישר הציוני שלנו".
מרבית ספריו הם ספרי עיון, אך ניתן למצוא ביניהם גם ספרות יפה, כמו "האיש ששיחק בתפקיד אלהים" (הוצאת דבלדיי, 1962), המבוסס באופן חופשי על סיפורו של רודולף קסטנר ועוד.
בנוסף לספריו הוא כתב גם מספר רב של מאמרים, שחלקם התפרסמו בנפרד או כחלק מאסופות מאמרים, בספרונים או בחוברות.
ב-1963 הוענקה לסנט ג'ון אזרחות כבוד של אבו גוש.
סנט ג'ון נישא בשנית ב-1965 לרות באס.
את ספרו האחרון, אוטוביוגרפיה, הוא הוציא לאור ב-2002, בהיותו בן 100. הוא נפטר ב-6 בפברואר 2003 בוולדורף, מרילנד.
דוד בן-גוריון: ביאוגרפיה, פרשת חיים בלתי שכיחה (עברית: יצחק א.
עבאדי, הוצאת אחיאסף, 1959) (תורגם גם ליידיש, הוצאת מנורה, 1960)
שפת הנביאים: ספור־חייו של אליעזר בן־יהודה (עברית: אפרים קרליץ, הוצאת רשפים, 1962)
ה"בוס": סיפורו של גמאל עבד אל־נאצר (עברית: אריה חשביה, הוצאת מערכות משרד הביטחון, 1962)
שלום פשוטו כמשמעו (בהוצאת אחיאסף, 1949)
רוברט סָטְלוֹף הוא סופר, עיתונאי, פובליציסט והיסטוריון יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, המתמחה בחקר המזרח התיכון.
סטלוף הוא בוגר אוניברסיטת דיוק, שבצפון קרולינה, ארצות הברית, מוסמך אוניברסיטת הרווארד, קיימברידג' (מסצ'וסטס) ובעל דוקטורט מאוניברסיטת אוקספורד, שבאנגליה.
הוא מתגורר עם אשתו ג'ני איילין ליטבק, סופרת בזכות עצמה וכלכלנית בבנק העולמי ועם שלושת בניו, בצ'בי צ'ייס, מרילנד וכן בניו יורק.
סטלוף נחשב למומחה לפוליטיקה ערבית ואסלאמית ולמדיניות המזרח תיכונית של ארצות הברית.
הוא משמש מאז ינואר 1993 כמנכ"ל מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב - WINEP, שנוסד ב-1985 על ידי איפא"ק - American Israel Public Affairs Committee, הלובי הפרו ישראלי בארצות הברית ועל ידי מרטין אינדיק, לימים שגריר ארצות הברית בישראל בתקופת הנשיא ביל קלינטון ובראשית תקופת הנשיא ג'ורג' בוש (הבן).
אינדיק היה מנכ"ל המכון במשך שמונה שנים עד החלפתו על ידי סטלוף.
בנוסף, סטלוף הוא חבר המערכת של הרבעון הנאו-קונסרבטיבי Middle East Quarterly, שנוסד ב-1994 על ידי דניאל פייפס ומוצא לאור על ידי ה-Middle East Forum.
עורכו הנוכחי של הרבעון הוא אפרים קארש ולפניו ערך אותו הסופר דניס מק'יואן.
סטלוף מופיע בקביעות כפרשן ברשתות הטלוויזיה הראשיות ובתחנות הרדיו הארציות של ארצות הברית, לרבות הרשת הציבורית - NPR.
יצר ומנחה את תוכנית החדשות והראיונות השבועית "דחיל וושינגטון" (בתוך וושינגטון), באל־חורה, ערוץ לוויין טלוויזיוני ערבי בתמיכת הממשל האמריקני, ששידוריו מכוונים למזרח התיכון ולאירופה.
זכה בכמה פרסים יוקרתיים על תרומה לקידום הסובלנות, בכללם פרס דניאל פרל מטעם "הליגה נגד השמצה", פרס סנדרה ברנד מטעם מרכז ויזנטל ופרס השופט ג'ורג' אלכסנדר טייץ מטעם בית הכנסת טורו.
נוסף על כך הוא חתן פרס הרברט קצקי מטעם ארגון הג'וינט לחיבור היסטורי מעולה.
סטלוף מפרסם מאמרים בעיתונים רבים ומגוונים כמו: הניו יורק טיימס, וול סטריט ג'ורנל, וושינגטון פוסט ולוס אנג'לס טיימס.
חיבר או ערך לפחות תשעה ספרים עד כה, שלפחות אחד מהם תורגם לעברית.
הספר האחרון הזה, Among the Righteous: Lost Stories from the Holocaust's Long Reach into Arab Lands, מ-2006, שתורגם לעברית בשם "בין צלב הקרס לסהרה" (אפריל, 2010), עוסק ביחסם של הערבים אל שכניהם היהודים, בתקופת השואה במדינות ערב שנכבשו על ידי הנאצים ועוזריהם.
הספר נכתב אחרי עבודת מחקר שערכו סטלוף ואשתו במשך ארבע שנים.
לצורך כך התגוררה משפחת סטלוף כולה, כל אותה עת, במרוקו.
הם מצאו שהערבים אמנם סייעו לעיתים קרובות לנאצים ולעוזריהם וכי גם כיום קיימת אצלם תופעה נפוצה של הכחשת השואה, אבל מאידך, גם היו בקרבם מקרים רבים בהם ערבים הצילו יהודים ממוות.
ממצאיו של סטלוף עזרו לשכנע את ממשלת גרמניה להעניק פיצויים ליהודים ניצולי מחנות הכפייה בצפון אפריקה והספר עצמו הצליח מאוד ואף זכה לביקורות חיוביות ביותר:
"לי, כמוסלמי המחויב לדו־שיח בין־דתי, הוא (הספר) עשה שירות עצום.
מבחינתי, רוברט סטלוף הוא גיבור אמיתי." אכבר ס' אחמד, ראש הקתדרה ללימודי האסלאם ע"ש איבן ח'לדון, אמריקן יוניברסיטי.
"רוברט סטלוף ביצע פריצת דרך מדהימה בידע ההיסטורי שלנו.
ספרו נקרא כמו סיפור בלשי." סר מרטין גילברט.
" (היסטוריונים) ספורים, אם בכלל, בחנו את גורלם של חצי מיליון היהודים שחיו בארצות ערב בתקופת מלחמת העולם השנייה.
עתה עשה זאת רוברט סטלוף, שספרו יגרום בהכרח לכתיבה מחדש של תולדות השואה." ניו יורק פוסט.
"סטלוף מביא סיפורים אישיים מעוררי השראה ושוברי לב של אנשים ששרדו את הפרק הזה בשואה שכמעט לא נחקר....ומעלה את השאלות הקשות על אודות המסע הנאצי שגרם לקרע ביחסי שכנות של מאות שנים בין הקהילות היהודיות למארחיהן המוסלמים במזרח התיכון." ג'ודית מילר, ניו יורק סאן.
"רוברט סטלוף הוא אדם ממוקד משימה...
מאמציו לספר את סיפור ההתנהגות הערבית - הן גבורה, הן שיתוף פעולה - בתקופת השואה, חשובים מאוד.
יש להאיר את סיפורם של מצילי היהודים מכל הדתות ומכל האומות.
לא זו בלבד שהם מעלים על נס את חלקם האמיץ בהיסטוריה של השואה, אלא שהם מאירים את שקריות טענתם של הצופים מנגד, שלא היה אפשר לעשות מאומה." דבורה ליפסטדט, וושינגטון פוסט
Public Diplomacy in the Middle East, מ-2004, עסק בדרכים להגביר את המלחמה האידאולוגית באסלאם הרדיקלי.
רוברט סטלוף, בין צלב הקרס לסהרה - יהודים וערבים בצפון אפריקה בצל השואה, תרגום מאנגלית: עמוס כרמל, הוצאת דביר ו"יד ושם", אפריל 2010
רוברט ספנסר , הוא סופר, היסטוריון ומבקר אסלאם אמריקני.
פרסם למעלה מעשרים ספרים מהם לפחות שניים נכנסו לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
ספריו עוסקים באסלאם ובמלחמה באסלאם הרדיקלי, או כפי שהוא מגדיר זאת: "בחקר הגזענות האסלאמית והעלאת המודעות הציבורית לאידאולוגיה של הג'יהאד".
הבלוג שלו "Jihad Watch", אשר נוסד ב-2003, נחשב רב השפעה ואחד הבלוגים המרכזיים של מתנגדי האסלאם הרדיקלי בעולם.
על פי עדות מתנגדיו, ספנסר הוא אחד מעשרת האנשים המסוכנים ביותר למוסלמים בארצות הברית.
הורי הוריו של ספנסר היו נוצרים קתולים (הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית), תושבי טורקיה.
מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה הם הועמדו על ידי השלטונות של טורקיה החדשה בפני ברירה - להתאסלם או שיגורשו.
הם בחרו באופציה השנייה וכך הגיעו לארצות הברית.
אביו של ספנסר עבד ב"קול אמריקה" בתקופת המלחמה הקרה.
ספנסר עצמו הוא קתולי מאמין, יליד ארצות הברית, בעל תואר שני בלימודי דת מאוניברסיטת צפון קרוליינה (1986).
הוא גר כיום בניו אינגלנד.
האתר spencerwatch, שהקימו מתנגדי ספנסר במיוחד לצורך מלחמתם בו ובדעותיו ולהגנת האסלאם, מגלה עוד כמה פרטים ביוגרפיים אודותיו.
ביניהם, לטענת האתר, ספנסר היה בתחילת הקריירה שלו מורה ללימודי דת בבית ספר תיכון Aquinas, בית ספר קתולי לבנות ברובע הברונקס בניו יורק.
ועובדה נוספת, יש לו כיום לטענתם 6-8 ילדים.
בנוסף לספריו הרבים ספנסר כתב גם מעל ל-300 מאמרים בנוגע לאסלאם והג'יהאד, בין השאר בניו יורק פוסט, וושינגטון טיימס, הגרדיאן הבריטי, נשיונל פוסט הקנדי, Dallas Morning News, New Criterion, Middle East Quarterly,
כמו כן, הוא כותב ועורך את הבלוג Jihad Watch, בעל טור שבועי קבוע ב-FrontPage Magazine (מגזין אינטרנטי בעריכת דייוויד הורוביץ), מנהל משותף של היוזמה להגנת החירות בארצות הברית - American Freedom Defense Initiative, מרצה מעל במות אקדמאיות שונות, פרשן פוליטי והיסטורי ברשתות טלוויזיה ורדיו רבות, ועוד.
ספנסר גם מנחה סמינרים על האסלאם והג'יהאד למפקדי צבא ארצות הברית, לכוח המשימה האמריקאי המשותף למלחמה בטרור, לאנשי ה-FBI, לקהיליית המודיעין האמריקאית, ולגופים ממשלתיים אמריקאים אחרים.
ספריו של ספנסר תורגמו לשפות רבות, לרבות ספרדית, איטלקית, פינית, קוריאנית, ניב אינדונזי ועוד.
שניים מהם היו ברשימת רבי המכר של העיתון ניו יורק טיימס', ב-2006, שניהם יצאו לאור בהוצאת רגנרי - Regnery Publishing, הוצאה לאור שמרנית שמקום מושבה בוושינגטון:
The Truth About Muhammad: Founder of the World's Most Intolerant Religion - הספר עוסק בדברי ובמעשי נביא האסלאם מוחמד, על פי הקוראן ועל פי חוקרי האסלאם הראשונים, סמוך לתקופתו.
לאחר מכן, הספר מתאר כיצד חלק מהמדינות המוסלמיות המודרניות, יחד עם ראשי האסלאם כיום, כמו יוסוף אל קרדאווי הנחשב לאיש הדת המוסלמי המשפיע ביותר בעולם כיום, ואחרים, מחקים מעשים ודיבורים אלה וקובעים אותם כסטנדרד לחייהם של המוסלמים בימינו.
סמוך ליציאתו של הספר לאור, בספטמבר 2006 הוחרמו כל עותקיו בפקיסטן והוא נאסר שם להפצה.
גם ה"חמאס" זעם על פרסום הספר ותקף אותו כחלק מ"שערוריות" כדוגמת פרשת קריקטורות מוחמד, הסרט ההולנדי "פתנה" ועוד.
ספנסר טוען בו, כי מסעי הצלב היו חלק ממלחמה בלתי פוסקת זו, תגובה מאוחרת של הנצרות לג'יהאד המוסלמי ולפלישות המוסלמיות מאסיה ומאפריקה אל אירופה, החל מימי מוחמד.
הספר עוסק גם באווירה התרבותית בעולם כיום, המונעת דיון כן בסוגיות אלה והופכת טיעונים כנגד האסלאם ל"בלתי נכונים מבחינה פוליטית" - Politically Incorrect.
בין שאר ספריו של ספנסר:
רוברט סטרואס היה שחקן קולנוע אמריקאי, מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1953 על תפקידו בסרט "סטלאג 17".
לפני שזכה להצלחה כשחקן עבד סטראוס כאיש מכירות וכמלצר מזמר.
סטראוס החל את דרכו בתעשיית הסרטים בקומדיות "היזהר מלח" "ג'ק המקפץ" לצד הצמד הקומי המצליח מרטין ולואיס (דין מרטין וג'רי לואיס), לצידם הופיע גם בסרט "כסף מהבית".
סטראוס זכה לפריצה הגדולה שלו בשנת 1953 בזכות הופעתו בדרמת המלחמה של בילי ויילדר "סטלאג 17" בתור אסיר המלחמה סניסלאס קסאבה, תפקיד עליו היה מועמד סטראוס לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
המועמדות לאוסקר לא הזניקה את סטראוס למעמד של שחקן מוביל לאורך שנות ה-50 והוא השתלב בתפקידי משנה בסרט המלחמה של רוברט אולדריץ' "התקף!" בתור סמל ברנסטיין ובדרמות "הגשרים בטוקו- רי" בתפקיד ביר בארל, "האיש בעל זרוע הזהב" בתור זירו שאוויפקה לצידו של פרנק סינטרה, ו"חטא על סף ביתך".
את הופעותיו האחרונות כשחקן קולנוע ערך סטראוס בסרט הבדיוני אפוקליפטי "הנוח" בפקיד נח, בסרטו של ג'רי לואיס "תכשיטי המשפחה" ובסרטיו של אלביס פרסלי "נערות!
לסטראוס היו שישה ילדים מגרושתו השחקנית אודרי סטראוס ומאשתו השנייה דב ורג'יניה.
סטראוס מת ב-20 בפברואר 1975 משבץ בביתו שבניו יורק כשהוא בן 61.
רוברט מוריס סַפּוֹלסקי הוא נוירואנדוקרינולוג יהודי אמריקאי, פרופסור לביולוגיה, מדעי המוח ונוירוכירורגיה באוניברסיטת סטנפורד, חוקר וסופר.
בנוסף הוא יועץ מחקרי במוזיאונים לאומיים של קניה.
ספולסקי נולד בשנת 1957 בברוקלין שבניו יורק, למהגרים יהודים מברית המועצות.
גדל כיהודי אורתודוקסי והעביר את זמנו בקריאה ומחשבות על חיים עם גורילות.
בגיל 12 כבר כתב מכתבי הערצה לפרימטולוגים.
ספולסקי למד בתיכון ג'ון דיואי (John Dewey High School) ובזמנו קרא ספרים בנושא פרימטים ולימד עצמו את השפה הסוואהילית (Swahili).
ספולסקי הגדיר עצמו כאתאיסט מגיל 13.
בשנת 1978 ספולסקי סיים בהצטיינות יתרה תואר ראשון באנתרופולוגיה ביולוגית באוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן נסע לקניה כדי לחקור התנהגות חברתית של בבונים בטבע.
לאחר זמן מה כשחזר לניו יורק, למד באוניברסיטת רוקפלר ,שם קיבל את תואר Ph.D.
בנוירואנדוקרינולוגיה בזמן עבודה במעבדתו של ברוס מקאיוון - Bruce McEwen, אנדוקרינולוג בעל שם עולמי.
לאחר המחקר הראשון של ספולסקי באפריקה הוא נהג לחזור לשם כל קיץ במשך כעשרים וחמש שנים על מנת לחקור את אותה להקת בבונים, זאת החל משנות ה-70 המאוחרות ועד שנות ה-90 המוקדמות של המאה הקודמת.
במשך ארבעה חודשים בכל שנה הוא הקדיש 8-10 שעות ביום לתיעוד התנהגותם של אותם בבונים.
בטקס קבלת פרס "המלך הוא עירום" מטעם הקרן למען חופש מדת , שהתקיים בשנת 2002, הצהיר ספולסקי: "גדלתי בבית יהודי דתי-אורתודוקסי וחונכתי בחינוך דתי אדוק עד גיל 13 לערך.
בשנות בגרותי, אחד הדברים המגדירים ביותר בחיי היה עזיבת הדת ואמונות דתיות למיניהן".