tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 1860, התאספו בבולטימור וויגים לשעבר ממורמרים ואישים מתונים מאוכזבים מכל רחבי ארצות הברית, שם הם ייסדו את "מפלגת האיחוד החוקתי" .
מצע המפלגה היה רחב מאוד ולא הוזכרה בו סוגיית העבדות.
אף על פי שהיו כמה מועמדים לנשיאת מטעם המפלגה, שני המועמדים המובילים היו בל וסם יוסטון.
ב-9 במאי הוביל בל את סבב הבחירות הראשוני עם 68 מצביעים בעדו, 59 בעד יוסטון ויותר מתריסר מועמדים אחרים חלקו ביניהם את שאר הקולות.
עברו הצבאי של יוסטון זיכה אותו במוניטין לאומי, אך הוא הזכיר לוויגים של קליי שנכחו בוועידה את יריבם הוותיק אנדרו ג'קסון.
למחרת גרף בל 138 קולות מול 69 הקולות של יוסטון והוא הוכרז כמועמד.
כמועמד לסגן הנשיא נבחר אדוארד אברט.
בעוד שלבל היו תומכים בכל רחבי מדינות הצפון ובמדינות הגבול, רוב בעלי בריתו בצפון העניקו את תמיכתם למועמד הרפובליקני אברהם לינקולן או למועמד הדמוקרטי סטיבן דאגלס.
לבל עצמו הייתה תמיכה מצומצמת מאוד בדרום, שם המועמד המוביל היה הדמוקרטי הדרומי ג'ון ברקינרידג'.
העיתונים הדמוקרטים בדרום תקפו אותו כידיד של מתנגדי העבדות ושל הרפובליקנים.
העיתון Union מנאשוויל, בהתייחסו למצע הבלתי מתחייב של מפלגת האיחוד החוקתי, לעג לבל כ"איש של אף אחד, שלא מחזיק במצע של אף אחד".
בל גם נאבק כדי לקבל את קולות הצעירים על רקע היותו מבוגר מלינקולן בעשר שנים.
בראותו שסיכוייו לנצח בבחירות באופן מוחלט כמעט ואפסו, קיווה בל שאף אחד משלושת המועמדים האחרים לא יזכה מספר הקולות הדרוש ושהבחירה תעבור לבית המחוקקים, שם הוא היה עשוי להיבחר כמועמד של פשרה.
גם הוא וגם אברט לא ניהלו קמפיין אינטנסיבי.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר 1860 הצביעו עבור בל 592,906 מצביעים (13% מכלל המצביעים ו-39% מכלל המצביעים בדרום) והוא זכה ב-39 מכלל חברי חבר האלקטורים (13%).
הוא ניצח את ברקינרידג' בווירג'יניה, קנטקי וטנסי ברוב דחוק, אך הובס על ידי ברקינרידג' על חודם של קולות מועטים במרילנד, קרוליינה הצפונית, ג'ורג'יה ולואיזיאנה ועל ידי דאגלס במיזורי.
בדלאוור, פלורידה, אלבמה, מיסיסיפי, ארקנסו וטקסס הוא נחל מפלה קשה.
בחודשים לאחר בחירתו של לינקולן לנשיאות, נותר בל עקבי בתמיכתו באחדות הברית.
במהלך חודש מרץ 1861 הוא נפגש עם הנשיא לינקולן, שעל פי בל, אמר שאין לו כל כוונה להשתמש בכוח נגד מדינות הדרום.
עם זאת, לאחר קרב פורט סאמטר באפריל, הלין בל (אף על פי שהמשיך להאמין באי-חוקיותה של הפרישה) על כך שהוא חש שהוא הולך שולל על ידי לינקולן.
בעודו ממשיך לתמוך בשימור הברית ככל האפשר, הוא ציין שאם הכוחות הפדרליים יפלשו לטנסי, יש להתנגד להם.
לפיכך, ב-23 באפריל הוא התנגד בגלוי ללינקולן וקרא למדינתו להצטרף אל הקונפדרציה וטען שיש צורך להכין את המדינה לקראת פלישה שכזאת.
עריקתו של בל אל הקונפדרציה הכתה בתדהמה את מנהיגי היוניוניסטים.
פרנטיס, כתב שהחלטתו של בל גרמה ל"השפלה בלתי ניתנת לתיאור, גועל וכעס" לתומכיו הוותיקים.
הוראס גרילי קונן על "הסוף המביש" לקריירה הציבורית של בל.
עורך ה-Knoxville Whig (ולימים מושל טנסי) ויליאם בראונלאו לעג לבל כ"כהן המכהן" במזבח "אלוהי הכזב של הפירוד".
ביוני 1861 נסע בל לנוקסוויל בתקווה לחולל שינוי בגישתם של מנהיגי היוניוניסטים בעיר כלפי הבדלנות ולגרום אולי לשינוי ברגשות במזרחה של המדינה, שם רוב האנשים תמכו בהמשך האיחוד.
ב-6 ביוני נשא בל נאום לפני קהל של תומכי ההיפרדות בבית המשפט של מחוז נוקס.
לאחר הנאום הוא חצה את הרחוב אל משרדו של עורך הדין הוותיק אוליבר פרי טמפל, שם התאספו טמפל ומנהיגים תומכי האיחוד נוספים.
ביניהם היו בראונלאו, פרז דיקינסון וויליאם רול.
בראונלאו תמך בבל במשך יותר משני עשורים והוא קרא לאחד מבניו על שמו.
הוא זכר את המקרה במשרדו של טמפל כאשר ב-1862 הוא ניגש לכתוב את ספרו, בו הוא ציין שהוא מתח ביקורת על בל באותו לילה עם "כאב גדול", ונזכר שהוא ובל "נפרדו בדמעות".
טמפל היה סבור שהחלטתו של בל לתמוך בקונפדרציה הייתה מבוססת על פאניקה, שכן "לא הייתה טיפה אחת של דם בלתי נאמן בעורקיו".
ב-8 ביוני, לאחר שטנסי פרשה מהאיחוד, פרש בל מהחיים הפוליטיים, אם כי בניו וחתניו תמכו באופן פעיל בקונפדרציה.
כאשר כבש צבא האיחוד את טנסי ב-1862, נמלט בל להאנטסוויל, אלבמה ומאוחר יותר לג'ורג'יה.
לאחר המלחמה הוא עבר למחוז סטיוארט שבטנסי, שם הוא ניהל את מפעלי הברזל שבבעלות משפחתו.
ג'ון בל נפטר בדובר שבטנסי ב-10 בספטמבר 1869 ונטמן בבית הקברות מאונט אוליב שבנאשוויל.
בל התחתן עם אשתו הראשונה, סאלי דיקינסון, ב-1818. עד למותה ב-1832 נולדו להם חמישה ילדים.
סאלי הייתה אחותו של חבר הקונגרס דייוויד דיקינסון, נכדתו של הארדי מרפרי שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית ודודתה של הסופרת מרי נואלס מרפרי.
ב-1835 נשא בל לאישה את ג'יין ארווין יטמן, אשת החברה הגבוהה ואלמנתו של איש העסקים האמיד תומאס יטמן.
חבר הקונגרס של הקונפדרציה אדווין אוגוסטוס קיבל, היה נשוי לסאלי, בתו הצעירה של בל.
נינו של בל, שגם הוא נקרא אדווין אוגוסטוס קיבל, היה אדריכל ידוע באזור נאשוויל והמיזם הידוע ביותר שהוא תכנן היה גורד השחקים הראשון בעיר, Life & Casualty Tower.
ג'ון ויליאם בלוק הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1966–1976. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר כשחקן פילדלפיה 76', ולאורך 10 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 11.9 נקודות, 6.6 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים למשחק.
בלוק נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ובין השנים 1962–1966 למד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בעונתו השלישית והאחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1965/1966, העמיד ממוצעים של 25.2 נקודות ו-10.8 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1966 נבחר בלוק בבחירה ה-27 (סיבוב שלישי), על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
שנה לאחר מכן, בדראפט ההרחבה של שנת 1967, נבחר על ידי סן דייגו רוקטס לקראת עונת הבכורה של המועדון.
בעונתו הראשונה עם הרוקטס הוביל את קלעיה עם ממוצע של 20.2 נקודות למשחק, אולם היא סיימה עם המאזן הגרוע בליגה; 15–67. בשלוש העונות הבאות קלע 13.3 נקודות והוריד 7.5 ריבאונדים בממוצע למשחק עבור סן דייגו.
בעונת שיחק במילווקי באקס לצדם של כרים עבדול-ג'באר ואוסקר רוברטסון, והעפיל עם הקבוצה לגמר האזור המערבי בפלייאוף.
בעונה העוקבת השתתף בפעם היחידה בקריירה במשחק האולסטאר של ה-NBA, כשחקן פילדלפיה 76', לאחר שרשם במדיה ממוצעים של 17.9 נקודות ו-9.2 ריבאונדים למשחק.
יומיים לאחר משחק האולסטאר הועבר בלוק בטרייד לקנזס סיטי קינגס, עבורה שיחק במשך כעונה וחצי.
בין השנים 1974–1976 שיחק בניו אורלינס ג'אז ובשיקגו בולס, בטרם פרש ממשחק בסיום עונת .
ערך זה עוסק בבמאי הקולנוע.
עבור שחקן הקריקט, ראה ג'ון בורמן (שחקן קריקט).
סר ג'ון בורמן (באנגלית John Boorman, נולד ב-18 בינואר 1933) הוא במאי קולנוע בריטי.
הוא ביים 22 סרטים והיה מועמד לפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר על הסרטים גברים במלכודת ותקווה ותהילה.
באוקטובר 2024, פורסם כי בורמן עובד על סרט אנימציה בשם The Honey Wars, שהתבסס על סיפור שכתב עבור ילדיו.
חברת ההפקה Kavaleer Productions האירית מפתחת את הסרט כסרט אנימציה באורך של 90 דקות.
השחקנים שצפויים להצטרף לצוות הדיבוב כוללים את ג'יימי לי קרטיס, ונסה קירבי, פטריק סטיוארט, ברנדן גליסון, ריצ'רד אי.
הסרט מוגדר כפנטזיה קומית אפלה, ועוקב אחרי הופ, ילדה בעלת יכולת סודית לראות את הקשרים הבלתי נראים בין העולם הקסום לעולמנו.
ג'ון בל הוא שחקן סקוטי.
הוא שיחק בתפקיד ביין בשניים מסדרת סרטי "ההוביט", איאן מארי הצעיר בסדרת הטלוויזיה "זרה" של ערוץ Starz, אנגוס בסרט "באטלשיפ", הליוס בסרט "זעם הטיטאנים", וגילם את טובי קולמן בתוכנית הטלוויזיה "Tracy Beaker Returns".
הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה ב-2007 כששיחק בתפקי קריט בפרק "אוטופיה" של הסדרה "דוקטור הו".
במרץ 2008 הופיע כזמר מוביל בקדימון לתוכנית הכישרונות "I'd Do Anything" של ערוץ BBC1. ב-2009 שיחק בל בתפקיד ראשי בסרט הדרמה הקצר "Transit".
ב-2009 הופיע בל לראשונה בקולנוע בדמות יתום צעיר בשם תומאס בסרט "A Shine of Rainbows".
בשנים 2009 ו-2010 גילם את אנתוני ויבר בסדרת הטלוויזיה "Life of Riley".
ב-2011 הופיע בסרט הטלוויזיה "הטי" בתפקיד רובין לה מסורייה.
בשנים 2010 ו-2011 כיכב בל בתפקיד טוני קולמן בסדרת הטלוויזיה לילדים, זוכת הבאפט"א, "Tracy Beaker Returns".
ב-2012 שיחק בל בתפקיד הליוס בסרט הפנטזיה "זעם הטיטאנים", ואחר כך הופיע בתפקיד אנגוס בסרט המדע בדיוני "באטלשיפ".
עוד ב-2012 שיחק בתפקיד בילי במפסי במיני-סדרה "Hatfields & McCoys".
ב-2013 ו-2014 גילם את ביין, בנו של בארד הקשת בסרט "ההוביט: מפלתו של סמאוג" ובסרט ההמשך "ההוביט: קרב חמשת הצבאות".
עוד ב-2013 שיחק בפרק בסדרה "רציחות במידסומר" בתפקיד ג'יימי קאר.
ב-2017 הצטרף בל לצוות שחקני הסדרה "זרה" בעונה השלישית, והוא מגלם בה את איאן מארי הצעיר, בנם של איאן וג'ני.
הדמות שלו הופיעה לראשונה בסדרה בפרק "א.
שנה סרט תפקיד הערות 2009A Shine of Rainbows תומאס2012 זעם הטיטאנים הליוס באטלשיפ אנגוס 2013 ההוביט: מפלתו של סמאוג ביין2014 ההוביט: קרב חמשת הצבאות ביין 2017טריינספוטינג 2 ספאד הצעיר
ג'ון בנפילד היה שחקן אופי בריטי.
בנפילד נולד בוונטסטד שבאסקס בשם ג'ון טרנר.
השם "בנפילד" הוא שם הבמה שלו.
במהלך הקריירה שלו שיחק בתפקידי אורח בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה רבות.
ב-1981 החל להופיע בתפקידים קטנים ברשת ה-BBC בעיבודים לטלוויזיה של יצירות כגון "אגדת חורף" ו"יומו של השלוש-רגל".
בנפילד חי באוקספורדשייר עם אשתו ליליאן, והיה לו בן אחד.
ביוני 2020 נפטר מסרקומה בגיל 68.
The Bible Continues יצחק סדרת טלוויזיה (2 פרקים) 2016 Lucky Man ג'ים סטפטון סדרת טלוויזיה (2 פרקים) 2017 Cold Skin קפטן אקסל 2018 מוגלי: אגדת הג'ונגל Mowgli: Legend of the Jungle זאב זקן דיבוב 2019 משחק מחושב The Coldest Game ד"ר פיטר
ג'ון בלייר הבן היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שנמנה עם האבות המייסדים של ארצות הברית.
בלייר היה אחד המשפטים המיומנים בתקופתו.
כחוקר המשפט ההוא נמנע מההמולה הפוליטית, והעדיף לפעול מאחורי הקלעים.
אף על פי כן, הוא היה מסור לרעיון של האיחוד הקבוע של המדינות שקיבלו את עצמאותן ותמך בנאמנות בעמיתיו בני וירג'יניה, ג'יימס מדיסון וג'ורג' וושינגטון בוועידת החוקה.
תרומתו הגדולה ביותר כאחד מהאבות המייסדים הייתה לא בוועידת החוקה בפילדלפיה, אלא מאוחר יותר כשופט בבית המשפט לערעורים של וירג'יניה וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, שם הוא השפיע על פירוש החוקה בכמה פסקי דין חשובים.
בני זמנו של בלייר שיבחו אותו על חוזקותיו האישיות כאדם עדין וטוב לב, ובשל יכולתו לחדור במהירות ללב השאלות המשפטיות שדן בהן.
ג'ון בלייר נולד בוויליאמסבורג שבקולוניית וירג'יניה כבן למשפחה בולטת במושבה.
אביו, ג'ון בלייר האב, היה חבר במועצת המושבה ולזמן מה היה מושל המושבה בפועל.
דוד אביו, ג'יימס בלייר, היה המייסד והנשיא הראשון של קולג' ויליאם ומרי.
ג'ון בלייר הבן למד בקולג' זה וב-1754 קיבל ממנו תואר בוגר אוניברסיטה.
ב-1755 הוא נסע ללונדון כדי ללמוד משפטים במידל טמפל.
עם שובו לווירג'יניה כדי לעסוק בעריכת דין הוא נדחף עד מהרה אל החיים הציבורים, והחל את הקריירה הציבורית שלו זמן קצר לאחר תום מלחמת הצרפתים והאינדיאנים כאשר נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה כנציג קולג' ויליאם ומרי.
בתפקיד זהה הוא שימש בשנים 1766–1770. לאחר מכן ועד 1775 הוא היה פקיד מועצת המושל, שהייתה הבית העליון של בית המחוקקים הקולוניאלי.
בלייר הצטרף בתחילה לאגף המתון של הפטריוטים.
הוא התנגד לעמדותיו הקיצוניות של פטריק הנרי במחאה על חוק הבולים, אך פיזור בית הנבחרים של וירג'יניה על ידי הפרלמנט גרם לשינוי דעותיו.
בתגובה לסדרה של מיסים שהוטלו על המושבות על ידי הפרלמנט, הצטרף בלייר לג'ורג' וושינגטון ולאחרים ב-1770 ושוב ב-1774 כדי לנסח הסכמי אי-יבוא שקראו לתומכיהם להפסיק לייבא סחורות בריטיות עד שהמיסים יבוטלו.
בהמשך השנה הוא הגיב לחוקי הכפייה שהועברו על ידי הפרלמנט בהצטרפות לאלו שקראו לקיומו של הקונגרס הקונטיננטלי ובתמיכה באנשי בוסטון שסבלו מקשיים כלכליים בשל צעדי הפרלמנט.
עם פרוץ המהפכה האמריקאית, נעשה בלייר מעורב באופן פעיל בממשלת וירג'יניה.
הוא היה חבר הוועידה שניסחה את חוקת וירג'יניה של 1776 ושימש כחבר במספר ועדות חשובות, כולל ועדת 28 החברים שניסחה את הצהרת הזכויות של וירג'יניה והמתווה להקמת ממשלה.
הוא שימש כחבר במועצה המייעצת למושל פטריק הנרי בשנים 1776–1778. לאחר מכן בחרה אותו המועצה כשופט בבית המשפט של המדינה וזמן קצר לאחר מכן כשופט בבית המשפט העליון שלה.
ההוא גם נבחר לבית המשפט העליון של וירג'יניה לדיני היושר, שם עמיתו היה ג'ון וית', שבהמשך היה יחד עמו נציג לוועידת החוקה.
מינויים שיפוטיים אלו הפכו את בלייר באופן אוטומטי כחבר בבית המשפט לערעורים של וירג'יניה.
בבית המשפט לערעורים של וירג'יניה, היה בלייר חבר בהרכב שדן בפסק הדין "וירג'יניה נגד קאטון ואחרים" (.The Commonwealth of Virginia v.
Caton et al) מ-1782, שקבע את התקדים שבתי המשפט יכולים להגדיר חוקים כנוגדים לחוקה.
החלטה זו בישרה את החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין מרבורי נגד מדיסון.
ב-1786 הכיר בית המחוקקים בידענותו המשפטית של בלייר, והוא מונה כיורשו של תומאס ג'פרסון בוועדה לשינוי חוקי וירג'יניה.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-24 בספטמבר 1789 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את בלייר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ויומיים מאוחר יותר אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי.
ב-2 בפברואר 1790 הוא נשבע אמונים.
עומס התיקים בבית המשפט העליון במהלך כהונתו של בלייר על כס השיפוט היה קל, כשבמשך שש שנים נפסקו החלטות ב-13 תיקים בלבד.
עם זאת, בלייר היה חבר בצוות השיפוט בפסק הדין "צ'יזהולם נגד ג'ורג'יה" שנחשב לתיק החשוב הראשון של בית המשפט.
הוא התפטר מכהונתו ב-25 באוקטובר 1795.
ג'ון בלייר נפטר בויליאמסבורג ב-31 באוגוסט 1800, בגיל 68.הוא נטמן בבית הקברות האפיסקופלי שבויליאמסבורג.
הוא היה חבר הבונים החופשיים וב-1778 הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של וירג'יניה.
על שמו נקרא רחוב בעיר מדיסון שבוויסקונסין.
ג'ונתן דייוויד בליון הידוע בתור שם הבמה שלו ג'ון בליון (Jon Bellion) הוא זמר-יוצר, ראפר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
בליון נולד וגדל בעיירה לייק גרוב שבניו יורק.
הוא ממוצא איטלקי ומשפחתו מגיעה מנאפולי.
בליון, שהתלבט בין אהבתו לכדורסל ולמוזיקה במהלך התיכון, בחר להמשיך בקריירת המוזיקה שלו.
לאחר התיכון, הוא נרשם לתוכנית המוזיקה בקולג' הפרטי "Five Towns" בניו יורק.
בגיל 19, החליט לפרוש מהלימודים ולהתמקד בכתיבה מקצועית.
הוא עבד תחת הפזמונאית ומנהלת בהאחים וורנר קארה דיוגארדי במשך שנה וחתם על הסכם באמצעות חברת ההוצאה לאור האישית שלה.
באמצעות ניסיון זה למד בליון כיצד לכתוב שירים לאומנים שונים, בז'אנרים כמו רוק והיפ-הופ.
בליון הודיע שהוא נישא בתחילת שנת 2018 בתחילת השנה וכי הוא מזדהה כנוצרי.
1", יצא לאור בתחילת 2011 באמצעות עמוד הפייסבוק שלו והגיע ליותר מ11 אלף הורדות.
בליון חתם בחברת התקליטים "Visionary Music group" והוציא לאור גרסת כיסוי לשיר "The Motto" של הזמר דרייק בדף היוטיוב של חברת התקליטים.
בשנת 2012, בליון כתב את הפזמון של השיר "The Monster", של הראפר אמינם והזמרת ריהאנה.
שיר זה זכה בפרס הגראמי לשנת 2015 על שיתוף פעולה של ראפר וזמרת הטוב ביותר.
הEP השני שלו, אשר נקרא "Translations Through Speakers", יצא לאור ב-20 בפברואר 2013. הEP השלישי שלו, "The Separation" יצא לאור ב-10 בדצמבר 2013 והEP הרביעי שלו, אשר נקרא "The Definition" יצא לאור ב-23 בספטמבר 2014 יחד עם הסינגל "Luxury".
ב-אוקטובר 2014, בליון יצא לסיבוב ההופעות הראשון שלו, שנקרא "The Beautiful Mind Tour" וב-31 במרץ 2015 הכריז על סיבוב ההופעות השני שלו, "The Definition Tour".
בתחילת שנת 2015, בליון הוציא לאור מספר סינגלים הכוללים את "All Time Low" ואת "Woke the F*ck Up" באמצעות חברת התקליטים קפיטול רקורדס.
בליון הופיע גם בסינגל Beautiful Now של הזמר זד, שיצא ב-15 במאי 2015. הוא הופיע גם בסינגל "Violence" של הראפר האמריקאי B.o.B.
ב-10 ביוני יצא לאור האלבום "The Human Condition".
ב-9 בנובמבר 2018 בליון הוציא לאור את האלבום "Glory Sound Prep".
בשנת 2019, בליון לוהק לתפקיד מדבב בסרט דרגון בול סופר: ברולי כפריזה, אך נאלץ לוותר על התפקיד בשל חוסר בזמן.
ב-13 במאי 2019, בליון הוציא לאור שיר יחד עם הדי ג'יי האמריקאי Illenium שנקרא "Good Things Fall Apart".
הוא גם הוציא לאור שיר שנקרא "Crop Circles" ב-30 במאי 2019. בליון יצא בסיבוב ההופעות "The Glory Sound Prep" שהחל ב־12 ביוני והסתיים ב־12 בנובמבר של אותה שנה.
הוא עזר להפיק ולכתוב סינגלים כמו "Stacy" ו-"Life Must Go On" מאת Quinn XCII, "Liar ו-Sameless מאת קמילה קאבלו, Graveyard מאת הלסי, "Memories" מאת מארון 5, "Holy" מאת ג'סטין ביבר, בהשתתפות צ'אנס הראפר.
הוא כתב כ-5 שירים באלבום Justice של ג'סטין ביבר.
הוא גם כתב והפיק יחד את "Vulnerable" מתוך האלבום Rare של סלינה גומז וכתב את הסינגל "Daisies" של קייטי פרי.
בליון הופיע בשירו של לורנס 'False Alarms', שיצא לאור ב-22 ביולי 2021.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאה2017פרסי המוזיקה של MTV אירופהאמן הפוש הטוב ביותר2022פרס גראמיאלבום השנהJusticeפרסי המוזיקה במדיה של הוליוודהשיר המקורי הטוב ביותר בסרט דוקומנטרי"My Mind & Me"2023פרס גראמיאלבום השנהSpecial2024פרס גראמיהקלטת השנה"Worship"אלבום השנהWorld Music Radio
ג'ון בנדה (נולד ב-20 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן מלאווי המשחק בעמדת הקשר במועדון הכדורגל סונגו מליגת העל המוזמביקית ובנבחרת מלאווי.
ג'ון בניטז , הידוע גם בשם הבמה ג'ליבין (Jellybean), הוא מוזיקאי, פזמונאי, די ג'יי, רמיקסר ומפיק מוזיקלי אמריקאים.
הוא הפיק ויצר רמיקסים עבור אמנים כמו מדונה, ויטני יוסטון, מייקל ג'קסון והאחיות פוינטר.
מאוחר יותר, הוא היה המפיק בפועל של רדיו סטודיו 54.
בדצמבר 2016, מגזין בילבורד דירג אותו כאמן הדאנס ה-99 המצליח בכל הזמנים.
שיריו "The Mexican", "Sidewalk Talk" ו-"The Real Thing", דורגו במקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
אלבום האולפן השני שלו, Just Visiting This Planet, נמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים בממלכה המאוחדת בלבד.
בניטז נולד בדרום ברונקס בניו יורק, בן להורים פוארטו ריקנים.
לאחר שהוריו התגרשו, בניטז ואחותו הצעירה דבי גדלו אצל אמם, שעבדה במשרדי ההנהלה של רשת הסופרמרקטים של סלואן.
בניטז גדל ואהב מוזיקה והיה צופה בדי ג'יים במועדונים מקומיים.
בניטז שאל את נגן התקליטים של אחותו והתאמן על שני פטיפונים.
אחותו, כינתה אותו "ג'ליבין" כיוון שראשי התיבות שלו הם ג'יי.
בניטז למד בתיכון דה ויט קלינטון ובתיכון ג'ון פ.
קנדי, אך לא סיים את לימודיו.
בשנת 1976, בניטז קיבל עבודה באחד מסופי השבוע כדי ג'יי במועדון בשם Charlie's in the Bronx.
הוא שכנע את הבעלים לפתוח מועדון ריקודים ללא אלכוהול, וניסה לבצע את הופעת הבכורה שלו כדי ג'יי בפני קהל רב של אנשים.
במרוצת השנים, עבד עם אמנים ולהקות כדוגמת: פול מקרטני, מייקל ג'קסון, בילי ג'ואל, דייוויד בואי, סטינג, Talking Heads, אלביס קוסטלו, פליטווד מק, האחיות פוינטר, זי זי טופ ומדונה (עבורה הפיק מספר להיטים כדוגמת: "Holiday").
בשנת 1983, היה לאחד מהמפיקים הראשיים של אלבום הבכורה של מדונה, Madonna, שנמכר בלמעלה מחמישה מיליון עותקים ברחבי העולם.
עם זאת, לא השתתף בעבודות על אלבום האולפן הבא שלה, Like a Virgin.
ג'ון גרגורי בטיס הוא תמלילן אמריקאי.
במקור הוא היה חלק מלהקת ספקטרום, שבה נכחו גם ריצ'רד וקארן קרפנטר.
הוא כתב את המילים של "Top of the World", של לין אנדרסון והקרפנטרז.
בין היתר, כתב שירים עבור ויטני יוסטון וברברה סטרייסנד.
לבטיס יש כמעט 800 קרדיטים לשירים במסד הנתונים של ASCAP.
בטיס היה מועמד לפרס אוסקר ולפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר עבור "Promise Me You'll Remember" מתוך "הסנדק חלק שלישי" (1990).
מועמדויות נוספות כוללות: מועמדויות לפרס גראמי לשיר ה-R&B הטוב ביותר ("Can You Stop the Rain") והשיר הטוב ביותר שנכתב לסרט קולנוע, לטלוויזיה או למדיה ויזואלית אחרת ("One Moment in Time", שיר הנושא של אולימפיאדת 1988).
בטיס זכה בשני פרסי אמי: "Where There Is Hope" ו-"One Moment in Time" וקיבל מועמדויות לפרס אמי בקטגוריות המנגינה והכתיבה הטובות ביותר ("Swept Away" ו-"As Long as We Got Each Other").
הוא היה מועמד לשיר השנה של איגוד כותבי השירים של נאשוויל.
בשנת 2011, בטיס הוכנס להיכל התהילה של כותבי השירים וגם להיכל התהילה של כותבי השירים של נאשוויל.
ג'ון בטיס מתגורר בנאשוויל עם אשתו מרי וילדיו.
ג'ון בלאהה הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל לשעבר של נאס"א.
ג'ון בלאהה נולד סן אנטוניו שבמדינת טקסס.
לאחר לימודי בית הספר בנורפוק הוא סיים תואר ראשון באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית בשנת 1965. בשנת 1966 הוא קיבל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת פרדו.
לאחר סיום הלימודים, בשנת 1967 הוא סיים קורס טיס והחל שירות בחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא היה טייס ב"מקדונל דאגלס F-4 פנטום", "קונבאייר F-102 דלתא דאגר", "קונבאייר F-106 דלתא דארט".
במהלך שירותו במלחמת וייטנאם הוא ביצע 361 טיסות מבצעיות.
בשנת 1971 בלאהה סיים קורס טייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
בשנים 1973–1976 בלאהה שירת בבריטניה וביצע טיסות ניסוי עבור חיל האוויר המלכותי.
בשנת 1976 הוא הועבר לשירות במטה חיל האוויר.
בשנת 1980 בלאהה נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
במשימת STS-29 בשנת מרץ 1989 הוא היה טייס של מעבורת החלל דיסקברי (מייקל קואוטס היה מפקד צוות).
באוקטובר 1989 הוא היה טייס של משימה STS-33 של מעבורת החלל דיסקברי (פרדריק גרגורי היה מפקד צוות).
בשנת 1991 בלאהה היה מפקד צוות של טיסת STS-43 של מעבורת החלל אטלנטיס.
בין היתר במהלך המשימה הוצבו במסלול מספר לווייני תקשורת.
בשנת 1993 הוא היה מפקד צוות של STS-58 על מעבורת החלל קולומביה.
המשימה הוקדשה למחקרים בתחום מדעי החיים.
בשנת 1994 בלאהה החל ללמוד רוסית.
בהמשך הוא עבר למרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים הרוסי כהכנה לטיסה לתחנת החלל מיר.
הטיסה של STS-79 בוצע בספטמבר 1996 ובלאהה היה בתפקיד של מומחה משימה (ויליאם רדי היה מפקד צוות).
הם התחברו לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 22 בפיקוד ולרי קורזון.
לאחר שהייה בתחנת החלל של כ-4 חודשים בלאהה חזר לכדור הארץ בטיסת STS-81 של מעבורת החלל אטלנטיס (מייקל בייקר היה מפקד צוות).
לאחר הטיסה האחרונה בלאהה כיהן במספר תפקידי ניהול במערכת נאס"א ופרש ממנה בשנת 1997.
לאחר פרישה מנאס"א בלאהה חזר לסן אנטוניו ומונה לתפקיד ניהולי בחברה מסחרית.
איוון "ג'ון" בלבן (ברומנית: Ioan "John" Balaban` 13 באפריל 1924 – 26 באוגוסט 1953) היה רוצח סדרתי רומני אשר רצח חמישה אנשים בצרפת ובאוסטרליה בסביבות שנות ה-50 של המאה ה-20. קורבנותיו האחרונים היו בני משפחתו, ולאחר רציחתם נעצר ונידון למוות.
הוצא להורג בתלייה ב בעודו בן 29.
איוון "ג'ון" בלבן נולד ב-13 באפריל 1924 בכפר שבעיירה , מחוז ארד, ממלכת רומניה.
מעט ידוע על חייו המוקדמים ועל משפחתו, למעט שאמו עזבה את אביו בשל אופיו האלים והאכזרי.
כמו כן נודע כי הלה נהג לשתות לשכרה לעיתים קרובות, ולבסוף תלה את עצמו.
בהיותו בן עשרים החל בלבן להתעניין בפילוסופיה וקרא ספרים רבים העוסקים בנושא, עד שהגיע לידי המסקנה אודות אי קיומו של אלוהים.
על אף כן טען כי כעבור זמן-מה חווה התגלות שמיימית, כאשר הבזק אור בהיר וערפילי פילח את חדרו, ומתוכו הופיעה דמות מרשימה בעלת שיער ארוך וכסוף, אותה זיהה בתור אל כלשהו.
, אמרה לו הדמות בטרם נעלמה.
בלבן נשבע כי חווייתו לא התרחשה בחלום אלא במציאות, ואמר כי .
כעבור שנתיים נקלע לתגרה עם קבוצת קומוניסטים, ובמאי 1946 נשלח לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי בקלוז'-נאפוקה לתקופת זמן בת שלושה שבועות.
באותה העת קיבל תואר אקדמי בפיזיקה ומטלורגיה.
עם שחרורו התגייס לצבא הרומני, בו נותר במשך תשעת החודשים הבאים, אך נמלט לצרפת באוקטובר 1947 על רקע חתימת חוזה פריז והתהדקות האחיזה הסובייטית סביב רומניה, אשר הובילה לסיפוח חלקי של שטחיה.
בליל ה-22 בפברואר 1948 או בשעות הבוקר של היום למחרת רצח בלבן את ריווה קוואס בת ה-32, פולנייה שעבדה בתור כימאית בקרבת מקום, ב שלה שברובע , פריז, לאחר שסירבה לקיים עמו יחסי מין.
בהודאתו המאוחרת טען שנתקף בזעם לאחר שסירבה להצעותיו המיניות וחנק אותה למוות, .
מיד לאחר הרצח שינה בלבן את מקום מגוריו, ומאוחר יותר גם עזב את פריז.
הרצח נותר בלתי מפוענח עד למעצרו של בלבן כעבור מספר שנים בגין הרציחות שביצע בשטחי אוסטרליה.
באפריל 1953 הודיעה משטרת אדלייד ל, מפכ"ל משטרת ויקטוריה והנציג האוסטרלי באינטרפול דאז, כי בלבן הודה שרצח אישה בשם ריווה קוואס בפריז ב-1948. הדיווח הועבר לידי המשטרה הלאומית של צרפת, שאישרה את אמיתותו של הפשע.
חוקריו האוסטרליים של בלבן קיבלו שאלות מידי רשויות החוק הצרפתיות שהתבקשו לשלב בחקירתם, עליהן ענה הלה במסגרת הודאה כתובה בה נקב בפרטים מדויקים כגון שמות רחובות ומספרי בתים אשר סייעו בחשיפת האמת.
בשנים הבאות היגר בלבן לאוסטרליה כחלק מ, והגיע למלבורן, ויקטוריה, על גבי האונייה "נסיך הלניה", בינואר 1951. על הספינה שהו כ-954 נוסעים משמונה עשר לאומים שונים שמוצאם באירופה, מתוכם קבוצה צרפתית קטנה בה נכלל בלבן, אשר נודעה כי התלוננה על תנאי השהות וסירבה לעבוד או לשתף פעולה עם אנשי הצוות.
בעקבות זאת נקלע בלבן לתגרה עם אחד מקציני ההגירה, ונכלא בתאי המעצר של הספינה עד להגעתה ליעדה הסופי.
עד לסוף אותה שנה התמקם בלבן באדלייד, אוסטרליה הדרומית.
בחודש נובמבר פורסם מכתב פרי עטו בעיתונים ו, בו טען כי על מחלקת ההגירה להפיק תקליטי פונוגרף שיעזרו ללמד את השפה האנגלית.
כתובתו מאותה העת נרשמה בתור , אדלייד.
במהלך שהותו באוסטרליה התפרנס בלבן מעבודות כפיים מזדמנות כגון קטיפת ענבים ורתכות.
אף על פי שהוזכר שמו בעיתונים בני אותה העת בתור תעשיין וכימאי בעל התמחות במטלורגיה, לא עלה בידו למצוא עבודה התואמת את תחום התמחותו.
כעבור שנה מהגעתו לאוסטרליה הכיר בלבן אישה גרושה בשם תלמה קאד, בעלת בית קפה קטן בשם "סאנשיין סנאק שופ" ב, אדלייד.
קאד התגוררה בדירה מעל בית הקפה יחד עם בנה בן ה-6, פיליפ, ולעיתים עם אמה בת ה-66, סוזן אקלנד, אשר נהגה לבקרה אותה מעת לעת לתקופות זמן ארוכות, על אף שהתגוררה ברחוב צ'רצ'יל, .
השניים נישאו זה לזה ב-27 בספטמבר 1952 ב שבפרוור .
נישואיהם קצרי הימים לא החזיקו מעמד והתפרקו עד לדצמבר 1952, אז שכר בלבן חדר מגורים ברחוב גובר, צפון אדלייד, בו עבר להתגורר.
בהמשך האשים את חמתו בפרידתם, ובהצהרה שמסר לידי המשטרה לאחר שרצח את שתיהן, טען כי סוזן אקלנד אהבה להתערב ולחטט בענייניהם הפרטיים, .
בשעות הערב המוקדמות של ה-5 בדצמבר 1952 נמצאה גופתה של זורה קוזיק, מהגרת יוגוסלבית בת 29, בתוך בקתת פח מאחורי אכסניה בצפון פרייד, .
גופתה אותרה לראשונה בידי אחת מחבריה, מכר בולגרי בשם איוון ננקינסף שהיה חלק מקבוצת בת עשרה אנשים אשר התגוררה באותה אכסניה.
גרונה שוסע ועשרות חתכים עיטרו את פלג גופה העליון והתחתון.
כמו כן נמצא אולר קטן בתוך קערת מים מלאת דם שנחה מאחורי המיטה.
למחרת היום הגיעו שוטרים למקום מגוריו של בלבן ותשאלו אותו לגבי הרצח.
עותקי עיתונים שדיווחו אודות המקרה נמצאו על מיטתו, וכאשר הוצגה בפניו תמונה של קוזיק המנוחה הכחיש הלה כי הכיר אותה.
הוא נלקח לחקירה בתחנת המשטרה בה דבק בגרסתו, ושוחרר לחופשי.
כעבור יומיים, ולאחר שמצאו הבלשים רמזים נוספים, שבו חזרה לביתו של בלבן ועצרו אותו.
כאשר הוצגו בפניו מספר עדויות שהצביעו על היכרות מוקדמת בינו לבין הקורבן, נאלץ להודות כי פגש את קוזיק באחד המלונות בעיר בזמן שישב בו עם מכר רומני ושתה לשכרה.
לאחר שחברו עזב טען כי הוא וקוזיק עזבו את בית המלון במונית לכיוון בית מלון נוסף בטורנסוויל, אך הכחיש כי עלה עמה לחדרה.
בלבן שוחרר לחופשי ונעצר בשנית כעבור מספר ימים.
מעצרו הוארך בשבועיים בזמן שהמשטרה חיפשה אחר עדויות נוספות, ובהמשך הוארך שוב.
בראשית 1953 התקיים שימוע בדבר אישום הרצח של זורה קוזיק נגד איוון בלבן, הנמשך כחמישה ימים תחת שיפוטו של השופט ל.
בתום הצגת הראיות קבע קלארק כי על אף שהתיק ביסס מעבר לכל ספק את כנגד הנאשם, הוא נכשל בהוכחת אשמה בעניין מקרה הרצח, משמע שלא הוצגו עדויות ראייה או ראיות מכריעות אחרות בדבר הוכחת אשמתו של בלבן.
כמו כן הוסיף כי .
בלבן שוחרר ב-12 בינואר אותה שנה, ונטען כי בכה בזמן שיצא מהאולם.
למחרת היום לשחרורו התראיין בלבן בידי מספר כתבים.
הלה סיפר להם בקול שקט ורגוע, ובאנגלית קלוקלת, כי חש שנולד מחדש, ומעתה כל רצונו היה להשקיע את זמנו בהליכות ארוכות לאורך העיר ולהתרשם מאנשיה.
כמו כן טען כי כאשר ירוויח די כסף ירכוש מכונת כתיבה ויכתוב רומן אודות העליות והמורדות בחייו.
בלבן הודה ברצח של קוזיק רק כעבור מספר חודשים ולאחר שנעצר בגין רציחתן של אשתו וחמתו.
לדבריו, פגש אותה ב-5 בספטמבר 1952 במלון הרויאל אדמירל שברחוב הינדלי, לפני שנסעו במונית יחדיו למקום מגוריה בבקתת הפח שמאחורי אכסניית המהגרים.
לאחר ששתו בירה טען כי ביקשה ממנו קוזיק חמש לירות שטרלינג בתמורה לקיום יחסי-מין עמו.
בחקירתו התעקש על כך שהתנגד לזנות, והוסיף .
הוא מצא אולר קטן בפינת החדר איתו שיסע את גרונה וגופה, ולאחר מכן שטף את ידיו בקערת מים שלתוכה זרק את הסכין.
בתום הרצח עזב את המקום ונסע לבית מלון הצלב הדרומי ברחוב המלך ויליאם.
מקרי הרצח הבאים התרחשו בחודשים שלאחר שחרורו של בלבן, וסדר התרחשותם מבלבל במקצת מאחר שהוא מסתמך הן על ממצאי החקירה הקטועים של המשטרה והן על זכרונותיו של בלבן.
הלה טען כי שב חזרה להתגורר עם אשתו ב-23 בפברואר 1953, והוסיף כי .
כעבור פחות מחודשיים, ב-11 באפריל, נפרד ממנה שוב והלך למצוא מקום בו יוכל לשתות.
בהמשך, לדבריו, פתח מתוך שכרותו במסע קטל אלים לאורך גדות .
תחילה נקלע לתגרה עם אישה צעירה, ולאחר מכן הכה בראשו אדם שישן על אדמת הגדה בעזרת מוט ברזל שמצא בסביבת אוניברסיטת פוטברידג'.
בסמוך לגשר ויקטוריה נתקל באישה לבנת עור ובגבר אבוריג'יני עמם שתה לשכרה במשך זמן-מה, ובטרם התנפל על האיש והכה גם אותו עם המוט.
כאשר התקרב לרחבת מגרשי הטניס של העיר נרדף בידי אלמוני כלשהו, אך לבסוף הצליח להשתלט עליו והכה בו עם המוט.
כאשר נשאל לפשר מעשיו הסביר בלבן, .
מותש ומלוכלך, שב בלבן חזרה לדירתה של אשתו מעל בית הקפה בשעות הבוקר המוקדמות של ה-12 באפריל בעודו פצוע ומגואל בדמו שלו ובדם העוברים ושבים שתקף.
תחילה הלך לחדר הרחצה בכדי להביט במראה ולבחון את עצמו.
באותו הרגע הכתה בו ההבנה והוא גמר אומר בדעתו, כך טען מאוחר יותר, .
בטוח בצעדיו הבאים, תפס בלבן פטיש יד בעל טופר (מעקר) שנח בקרבת מקום והלך לחדר השינה הראשי בו שכבה אשתו, ורצח אותה באמצעות הטחת הפטיש בראשה.
לאחר מכן המשיך לחדר השינה הנוסף, בו ישנה חמותו, סוזן אקלנד, יחד עם בנה של אשתו, פיליפ.
תחילה רצח את אקלנד באותה צורה, וכאשר התעורר הילד רצח גם אותו.
כאשר סיים עם בני המשפחה עבר בלבן למרחב חדרי השינה שיועדו לאורחים, בו ישנה באותה העת ורנה מאני בת ה-24, מלצרית בבית הקפה.
מאני התעוררה זה מכבר בעקבות המהומה, ומבלי לדבר זה עם זה ניגש אליה בלבן והחל להכות אותה בראשה עם הפטיש.
מאני הרימה את ידיה בניסיון להגן על עצמה, כאשר לפתע חדל בלבן ממעשיו ופנה אליה, .
כאשר שמע לפתע תזוזה בחדרי השינה אמר, , והלך לבדוק את מקור הרעש.
מאני ניצלה את ההזדמנות וקפצה מהחלון בצעד נואש אל מדרכת הרחוב, נפילה של חמישה מטרים.
בשובו לחדרי השינה המשיך בלבן להכות את בני משפחתו, לדבריו .
מספר עוברי אורח ברחוב בראון, המרוחק כתשעים מטרים בקירוב מבית הקפה, שמעו את צרחותיה של מאני אשר זעקה לעזרה.
מיד לאחר מכן צפו בה קופצת מתוך חלון המרפסת ומתרסקת על המדרכה, עדיין לבושה בכתונת לילה ומגואלת בדם.
כוחות המשטרה הוזעקו למקום בנוסף לאמבולנס, והגיעו כעבור מספר דקות.
בלבן נצפה באופן חטוף על גבי גג הבניין הסמוך לבית הקפה לאחר שנמלט מהדירה דרך חלון חדר הרחצה וטיפס אל גגות הבתים.
בהמשך הגיע לרחוב תומאס, אשר נגמר במבוי סתום, ונאלץ לשוב לאחור.
אחד השוטרים שהוזעקו למקום, מקלארן, הבחין בו חוזר על עקבותיו ורץ לכיוונו.
לאחר שהבהב לקראתו בפנס ושלף נגדו את אקדחו חדל בלבן מניסיונותיו לברוח ונעצר.
בחיפוש שנערך מעל בית הקפה נמצאה גופתה של תלמה על המיטה הכפולה שבחדר השינה הראשי, ובחדר הסמוך נמצאה סוזן אקלנד בעודה בחיים.
היא נלקחה לבית החולים אך מתה בהמשך אותו יום כתוצאה מהשברים שספגה בגולגולותה.
פיליפ אותר בעודו מחוסר הכרה וסובל משברים רבים בגולגולתו, ונלקח לבית החולים לילדים של אדלייד בו נותר במצב אנוש במשך אחד עשר ימים ומבלי שחזר להכרה, בטרם מת מפצעיו.
ורנה מאני קיבלה טיפול רפואי עבור שני שברים בגולגולת ושבר נוסף בעמוד השדרה, והייתה היחידה לשרוד את הטבח.
בשעות הראשונות למעצרו הודה בלבן בפני חוקריו ברצח זורה קוזיק, שהתרחש בדצמבר 1952, וכן ברצח של ריווה קוואס, אותו ביצע בפריז ב-1948, מה שהוביל את הרשויות המקומיות ליצור קשר עם מקביליהן בצרפת על מנת לבדוק לפשר דבריו.
שני אישומי רצח בגין המקרה של קוזיק ושל אשתו תלמה, עם זאת, הוגשו נגדו עוד באותו היום, ומעצרו הוארך עד לתום ההליכים.
משפט הרצח של זורה קוזיק נפתח ב-22 ביולי אותה שנה בבית המשפט הפלילי של אדלייד, כאשר בלבן טען לחפות מפשע בפני האישום שהועלה נגדו.
בהצהרת הפתיחה מסר התובע הראשי, רג'ינלד צ'יימברליין, שהנאשם כבר מסר הודאה מפורטת אודות הפשעים שביצע וכי .
אחת העדויות הבולטות שנמסרו במהלך המשפט הגיעה מטעם הפסיכיאטר דוקטור ה.
סאות'ווד, אשר טען כי בלבן סבל מהפרעה נפשית , ובנוסף הביע את מוכנותו לסווג את הנאשם בתור .
שאלת שפיותו של בלבן הפכה במהרה למוקד העניינים, כאשר ביום למחרת עלה לדוכן העדים דוקטור ה.
בירץ', המפקח הממשלתי של אוסטרליה הדרומית על מוסדות פסיכיאטריים, כדי להעמיד למבחן את עדותו של סאות'ווד.
הלה טען כי בלבן סבל מאישיות פסיכופתית ותיאר אותו בתור .
כמו כן הוסיף כי מתוך כל הראיות אליהן נחשף, גיבש את הדעה המקצועית לפיה מניע מיני הוא זה שהכתיב את מרבית פעולותיו של בלבן, וביניהן הפשעים.
ביום האחרון למשפט, ה-29 ביולי, מסר חבר המושבעים את פסק הדין בתום דיון קצר, אשר מצא את בלבן אשם.
כאשר נשאל האם הוא מעוניין להצהיר דבר-מה בטרם יימסר גזר הדין הסופי, השיב בלבן: .
השופט, לאחר מכן, גזר עליו עונש מוות בתלייה.
הוצאתו להורג של בלבן נקבעה ל-26 באוגוסט אותה שנה.
ב-7 באוגוסט נמסרה עתירה מטעמו לידי אשר ביקשה להגיש ערעור כנגד הרשעתו.
ערעורו נשמע במהלך שישה ימים בידי בית המשפט לערעורים פליליים, אשר הכיל בהרכבו את כלל השופטים של בית המשפט העליון.
החלטת בית המשפט נמסרה ב-17 באוגוסט, והערעור נדחה.
במהלך השבוע שקדם להוצאתו להורג נטען כי בלבן ניסה לתקוף את אחד הסוהרים בפראות ואף לחנוק אותו למוות, על אף שאותו סוהר או כמה סוהרים אחרים הצליחו להשתלט עליו במהרה ולהכניעו.
בלבן הוצא להורג בתלייה בבית הסוהר אדלייד בשעה 08:00 בבוקר ב-26 באוגוסט 1953. הדרכים המובילות לבית הסוהר נסגרו כשעה לפני כן, והסוהרים החלו לפטרל ברחבי האגפים הפנימיים והחיצוניים של המקום מתוך ציפייה להיתקלות במחאות כנגד עונש המוות, אולם אף מפגין לא הופיע.
חוקר מקרי המוות העירוני ערך בדיקה בגופתו של בלבן, אירוע בו הורשתה התקשורת להשתתף, וקבע כי מת כתוצאה מדבר שכונה באותה העת בשם "תליית משפטית".
הוצאתו להורג חנכה את מגדל התלייה החדש שנבנה בשטחי בית הסוהר.
והוא נקבר ברחבה הנמצאת בין חומותיו הצפוניים של המקום, המשמשת גם כבית קברות.
ג'וֹן בֵּייטְס קְלַארְק היה כלכלן אמריקאי נאו-קלאסי.
הוא היה מחלוצי המהפכה השולית ומתנגד לאסכולת הכלכלה המוסדית.
במרבית הקריירה המקצועית שלו היה קלארק פרופסור באוניברסיטת קולומביה.
קלארק נולד וגדל בפרובידנס שברוד איילנד, וסיים את לימודיו במכללת אמהרסט, במסצ'וסטס, בגיל 25. מ-1872 עד 1875, הוא למד באוניברסיטת ציריך ובאוניברסיטת היידלברג, שם למד אצל (מנהיג ).
הוא לימד כפרופסור לכלכלה ב מ-1875 עד 1881 לפני שעבר מזרחה ללמד במכללת סמית'.
לאחר מכן לימד במכללת אמהרסט, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ואוניברסיטת קולומביה שאליה הצטרף ב-1895 וממנה פרש לגמלאות ב-1923. בתחילת הקריירה שלו כתביו של קלארק שיקפו את הרקע הסוציאליסטי הגרמני שלו והראו אותו כמבקר של הקפיטליזם.
אולם בתקופתו כפרופסור באוניברסיטת קולומביה, דעותיו עברו בהדרגה לתמיכה בקפיטליזם, ומאוחר יותר הוא נודע כתומך מוביל של השיטה הקפיטליסטית.
לאחר שובו, מ-1877 ואילך, פרסם קלארק כמה מאמרים שרובם נערכו מאוחר יותר בספרו "הפילוסופיה של העושר" (The Philosophy of Wealth; (1886).
שם הוא ניסח גרסה מקורית של התועלת השולית, עיקרון שכבר פורסם קודם על ידי ויליאם סטנלי ג'בונס (1871), קרל מנגר (1871) ו (1878).
עד 1886 קלארק היה סוציאליסט נוצרי המשקף את דעתם של מוריו הגרמניים כי תחרות אינה תרופה אוניברסלית - במיוחד לא לקביעת שכר.
הוא קיווה שניתן להילחם בקומוניזם על ידי דיכוי ורפורמה: .
לדברי קלארק רק אם "...ההתאגדות של ההון מחייבת את ההתאגדות של העבודה" שכר הוגן יגיע ועשוי להיות להיקבע בבוררות.
תפיסה זו על שכר הוגן השתנתה ב-1886: "קלארק עצמו, ייזכר שכמי ששר את חורבן התחרות ב"הפילוסופיה של העושר".
הוא הפך את עמדתו ובנה גוף של חוקים כלכליים המבוססים על תחרות" כתב פול הומן (Paul Thomas Homan) (1928).
ג'ון אוורט (John Rutherford Everett) (1946) מגלה: "אך זמן קצר לאחר כתיבת הפילוסופיה של העושר, קלארק התחיל להגן על המערכת התחרותית.
מה גרם לשינוי אינו ידוע.
עד כדי כך אנחנו יכולים לומר.
עד שכתב את "חלוקת העושר" הוא היה משוכנע שהתחרות הטהורה היא החוק הטבעי והנורמלי שבאמצעותו הושג צדק בסדר הכלכלי".
סיבה אחת שהניעה כיוון מחדש זה יכולה להיות מהומות היימרקט (1886) בשיקגו כשכמה שובתים נורו ואחרים נתלו.
בארצות הברית גרמו אירועים אלו זה הביא לטיהור ההשכלה הגבוהה מרפורמטורים סוציאליסטים ולחורבן ארגון אבירי העבודה.
בשנת 1888 כתב קלארק את "הון ורווחיו" (Capital and Its Earnings).
כתב מאוחר יותר על המוטיבציה של בייטס לכתיבת עבודה זו:
הבסיס לעבודתו הנוספת של קלארק היה תחרות: "אם שום דבר לא מדכא תחרות, ההתקדמות תימשך לנצח".
אף על פי שהתהליך היה פראי, ההשקפה שהוא העניק לא הייתה רעה לחלוטין.
הישרדות הכוח הגולמי הייתה, בטווח הארוך, רצויה".
זה היה הבסיס לפיתוח התאוריה שהפכה אותו למפורסם: בהתחשב בתחרות ובגורמי ייצור הומוגניים של עבודה והון, החלוקה מחדש של התוצר החברתי תהיה בהתאם לפריון התשומה הפיזית האחרונה של יחידות עבודה והון.
משפט זה הוא אבן יסוד במיקרו-כלכלה הנאו-קלאסית.
קלארק הצהיר על כך ב-1891 והרחיב יותר ב-1899 בספרו "חלוקת העושר" (The Distribution of Wealth).
אותו משפט נוסח מאוחר יותר באופן עצמאי על ידי (1891) ופיליפ ויקסטיד (1894).
המסר הפוליטי של משפט זה הוא: "מה שמעמד חברתי מקבל הוא, לפי החוק הטבעי, מה שהוא תורם לתפוקה הכללית של התעשייה".
מסקנתו של קלארק נשענת על התרומה היצרנית של יחידת העבודה הפיזית האחרונה – שעת עבודה בלתי מוגבלת – והיחידה האחרונה של ההון הפיזי.
מבחינתו למוצרי הון הטרוגניים יש צורה שנייה, צורה חברתית כהון הומוגני (הקרויה ג'לי – jelly) והפרודוקטיביות של יחידת הג'לי האחרונה קובעת את הרווח.
זה חוזר על דעתו של קרל מרקס שלסחורות יש צורה טבעית הטרוגנית (Naturalform) וגם מנוגדת לה צורת ערך הומוגנית (Wertform), ג'לי.
קלארק אולי הכיר את המבנה המרקסיסטי הזה מתקופתו הגרמנית וננזף על דמיון זה.
ההון של קלארק אינו "אמצעי ייצור מיוצרים" שלכל אחד מהם מבנה ייצור שונה.
זהו כלי מופשט, קיים תמיד ולעולם אינו מתכלה, "כלי אחד גדול בידה של האנושות העובדת" בדומה לשדה או למפל, שנחשבים גם הם להון על ידי קלארק.
הצדדים הניתנים לוויכוח של מושג ההון של קלארק סייעו להוליד את מחלוקת קיימברידג' על ההון בין השנים 1954 עד 1965 בין המחלקות לכלכלה באוניברסיטת קיימברידג', אנגליה, ובין MIT בקיימברידג' במסצ'וסטס.
ספר הלימוד הקלאסי "כלכלה" (Economics) של פול סמואלסון מ-1947, הפיץ את תפיסת ההון של קלארק בכל העולם.
קלארק גם עסק בבעיות של מונופולים וקרטלים ספציפית בשוק האמריקאי בספריו: "שליטה בקרטלים" (Control of Trusts; 1901) ו"בעיית המונופולים" (The Problem of Monopoly; ;1904).
על שמו של קלארק קרוי הפרס מדליית ג'ון בייטס קלארק שמעניקה התאחדות הכלכלנים האמריקאית לכלכלן אמריקאי (או שעיקר עבודתו בארצות הברית) מתחת לגיל 40.
קלארק היה אביו של הכלכלן .
ג'ון ג'יימס בליין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית בוסקובל בשלוש תקופות כהונה בלתי רצופות בשנים 1901–1907, כחבר הסנאט של ויסקונסין בשנים 1909–1912, כתובע הכללי של ויסקונסין בשנים 1919–1920, כמושל ויסקונסין ה-24 בשנים 1921–1926, וכסנאטור מטעם מדינתו בשנים 1927–1933.
ג'ון בליין נולד בעיירה וינגוויל שבוויסקונסין כבנם של ג'יימס פרגוסון בליין ואליזבת (לבית ג'ונסון) בליין, מהגרים מסקוטלנד ומנורווגיה, בהתאמה.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, ולאחר מכן למד במוסד שהיום קרוי אוניברסיטת ואלפראיסו שבאינדיאנה, שם סיים ב-1896 את לימודיו במחלקה למשפטים של האוניברסיטה.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של ויסקונסין, הוא עסק בעריכת דין במונטפורט לפני שעבר לבוסקובל.
בשנים 1919–1921 כיהן בליין כתובע הכללי של ויסקונסין.
לאחר מכן, ועד 1927 הוא כיהן כמושל ויסקונסין ה-24.
ב-1926 הביס בליין את הסנאטור המכהן ארווין לנרוט בבחירות המקדימות של הרפובליקנים.
הוא ניצח בבחירות הכלליות לאחר שזכה ב-55 אחוזים של הקולות כאשר התמודד מול מועמדי המפלגה הדמוקרטית, המפלגה הסוציאליסטית ומועמדים עצמאיים.
בליין כיהן בסנאט ממרץ 1927 ועד מרץ 1933. הוא היה הסנאטור היחידי שהצביע נגד אשרור הסכם קלוג-בריאן, שאושר ברוב של 85 תומכים מול התנגדותו הבודדת.
בליין טען שאשרור ההסכם ייצג את התמיכה באימפריאליזם הבריטי.
בבחירות לנשיאות של 1928 הוא חצה את הקווים ותמך במועמד הדמוקרטי אל סמית'.
בהמשך הוא ניסח את התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, שביטל את התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית.
צ'אפל את בליין בבחירות המקדימות של הרפובליקנים.
לאחר מכן הובס צ'אפל בבחירות הכלליות על ידי פ.
ראיין דאפי, כחלק מסדרה רחבה של ניצחונות של הדמוקרטים באותה שנה.
בליין חידש את עיסוקו בעריכת דין בבוסקובל, ומונה כמנהל תאגיד השיקום הפיננסי על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, תפקיד בו הוא שימש עד מותו.
ב-1904 נשא בליין לאישה את אנה סי.
ג'ון בליין נפטר בבוסקובל ב-16 באפריל 1964, כשבועיים לפני יום הולדתו ה-59, כתוצאה מדלקת ריאות.
הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
ג'ון בירד אלן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מוושינגטון בין השנים 1889 ל-1893. כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן קודם לכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס הכללי של טריטוריית וושינגטון ב-1889.
אלן נולד ב-18 במאי 1845 בקרופורדסוויל שבאינדיאנה.
הוא שירת כטוראי בצבא האיחוד עם מתנדבי אינדיאנה ה-135 במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 1869 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת מישיגן ועבר את בחינות הלשכה.
בשנת 1870 עבר לטריטוריית וושינגטון, והחל לעסוק בעריכת דין באולימפיה.
הוא כיהן כתובע המחוזי של מחוז וושינגטון (1875–1885), וכרשם בבית המשפט העליון בטריטוריית וושינגטון בין השנים 1878 ל-1885.
ב-1889 כיהן כציר רפובליקני בבית הנבחרים של ארצות הברית, ולאחר שוושינגטון קיבלה מעמד של מדינה, נבחר וכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1889 ל-1893. לאחר שבית המחוקקים לא הצליח לבחור סנאטור לקדנציה הבאה, מונה אלן לקדנציה נוספת על ידי מושל וושינגטון, אך לא נכנס לתפקידו בשל התנגדות הסנאט.
לאחר שעזב את תפקידו הציבורי, המשיך בקריירה כעורך דין פרטי בסיאטל שבוושינגטון, שם נכנע בסופו של דבר למחלות לב וכלי דם ב-28 בינואר 1903.
בית הספר היסודי ג'ון ב.
אלן נחנך ב-1904 כחלק מבית הספר של מחוז סיאטל.
בית הספר הפסיק את פעילותו ביוני 1981.
ג'ון סטיוארט בטל היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1930–1934, לאחר מכן ועד 1950 כחבר הסנאט של וירג'יניה, ולאחר מכן ועד 1954 כמושל וירג'יניה ה-56.
ג'ון בטל נולד בעיר ניו ברן שבמחוז קרייבן שבקרוליינה הצפונית, כבנם של הכומר הנרי בטל ושל מרגרט סטיוארט בטל.
סבו מצד אביו, עורך הדין מאלבמה והגנרל בצבא הקונפדרציה קאלן א.
בטל , עבר לקרוליינה הצפונית כאשר נכדו היה נער והיה לעורך עיתון ולראש עיריית ניו ברן.
הוא גם הרצה על תקופת שירותו במלחמה ועל "המטרה האבודה" במקומות שונים בקרוליינה הצפונית ובווירג'יניה.
לאחר מות רעייתו, עבר גנרל בטל עם משפחת בנו מספר פעמים.
הכומר הנרי בטל עבר עם משפחתו מספר פעמים במהלך ילדותו, כולל לפיטרסבורג, וירג'יניה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, נסע ג'ון בטל לאשוויל שבקרוליינה הצפונית, שם הוא סיים לימודי תעודה במארס היל קולג'.
לאחר מכן הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת וייק פורסט, ותואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1929 נבחר בטל לבית הנבחרים של וירג'יניה, תפקיד אליו הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות פעמיים, וכיהן בו בשנים 1930–1934. כחבר במנגנון המפלגתי של הסנאטור הארי פ.
בירד במפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה, נבחר בטל לסנאט של וירג'יניה וכיהן בו מתום כהונתו בבית הנבחרים ועד 1950, כאשר התמודד על תפקיד המושל.
בסיועו של הבוס של אזור החוף של וירג'יניה, סידני קלאם, הביס בטל בבחירות המקדימות של הדמוקרטים למשרת מושל וירג'יניה את מנהיג סיעת מתנגדיו של בירד, פרנסיס פיקנס מילר, כאשר הציג אותו כליברלי וכמי שנשלט על ידי ארגוני העובדים, וכמעט התעלם מיריביו האחרים בבחירות, הוראס אדוארדס ורמי ארנולד.
יריבו הרפובליקני, הנרי וייז, אף דחק בתומכיו להצביע עבור בטל בבחירות המקדימות של הדמוקרטים כדי להדוף את "פלישת הזרים".
בבחירות המקדימות זכה בטל ב-43 אחוזים מקולות הבוחרים, מול 35 האחוזים שקיבל מילר, 15 האחוזים של אדוארדס ו-7 האחוזים של ארנולד.
בבחירות הכלליות זכה בטל ב-70.43 אחוזים מהקולות והביס את הרפובליקני וולטר ג'ונסון ואת הסוציאל-דמוקרט קלארק ט.
בעת כהונתו של בטל כמושל, אישרה האספה הכללית של וירג'יניה מימון של 45 מיליון דולר לבניית בתי ספר, שבקושי עמדו בקצב הגידול של האוכלוסייה.
ההוצאה לתלמיד ושכר המורים נותרו מתחת לממוצע הלאומי, ווירג'יניה דורגה במקום האחרון ברמה הלאומית באחוז הלומדים בבתי הספר התיכוניים, ובמקום הלפני האחרון באחוז הלומדים בקולג'ים.
וירג'יניה גם דורגה במקום ה-40 בתקצוב הטיפול לחולי הנפש.
ב-1956 היה בטל למועמד "דיקסיקרט" למועמדות לנשיאות, ובסופו של דבר הפסיד בהצבעה למושל אילינוי לשעבר עדלי סטיבנסון.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1954 פרש בטל באופן חלקי לשארלוטסוויל, אם כי הוא המשיך לעסוק בעריכת דין, כולל בייצוג בתי הספר הציבוריים של מחוז אלבמארל, שהתמודדו עם התביעות לביטול ההפרדה הגזעית.
שאיפותיו הפוליטיות של בטל נמשכו, זאת על אף הזרקור הלאומי שהוטל על וירג'יניה והכרזות ההתנגדות של הסנאטור בירד לאחר פסיקות בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1954 וב-1955 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
בטל התכוון להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית ב-1958 במקרה שבירד יחליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
למושל לשעבר, ואז חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ויליאם טאק, היו שאיפות דומות, ובירד החליט להתמודד שוב כדי למנוע מאבק פוליטי שעלול היה להסתיים בהתכתשות בין בטל לבין טאק בבחירות המקדימות.
ב-1959 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את בטל כחבר בנציבות זכויות האזרח של ארצות הברית , בציינו את העבר המתון שלו ביחסים הבין-גזעיים.
שני בניו של בטל היו עורכי דין והמשיכו את מעורבותו הפוליטית של אביהם.
בטל היה שגריר ארצות הברית באוסטרליה ונשיא התאחדות הגולף של ארצות הברית, וב-1969 היה מועמד לתפקיד מושל וירג'יניה.
בטל הבן היה אחד ממייסדי מרכז תומאס ג'פרסון לחופש הביטוי, ושירת במשך שמונה שנים כחבר מועצת המבקרים של אוניברסיטת וירג'יניה.
ג'ון בטל נפטר בשארלוטסוויל ב-9 באפריל 1972, בגיל 81. הוא נטמן בפארק הזיכרון מונטיצ'לו שבעיר.
בית הספר התיכון ג'ון ס.
בטל במחוז וושינגטון שבווירג'יניה נבנה ב-1959 וקרוי על שמו.
אולם בטל בבית הספר לחרשים ועיוורים של וירג'יניה קרוי גם הוא על שמו של בטל.
ג'ון פרייס ביוקנן היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טנסי ה-25 בשנים 1891–1893.
ג'ון ביוקנן נולד במחוז ויליאמסון שבטנסי, כבנם של תומאס ורבקה (לבית שאנון) ביוקנן.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, וב-1864 התגייס לצבא הקונפדרציה כטוראי ברגימנט הפרשים הרביעי של אלבמה.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית הוא עבר למחוז רתרפורד שבטנסי, שם הוא עסק בחקלאות ובגידול מקנה.
בשנות ה-80 הייתה החווה שלו בשטח של 325 אקרים (1,315 דונם) אחת המצליחות ביותר בארצות הברית.
ב-1886 הוא נבחר כנציג המחוז שלו בבית הנבחרים של טנסי, ושוב ב-1888. בין צעדי החקיקה שהוא קידם היה החוק לפטור של הקואופרטיבים החקלאיים ממס הסוחרים.
בעשורים שלאחר מלחמת האזרחים, נאבקו החקלאים של טנסי הן עם ירידת מחירי היבולים, והן עם עליית מחירי ההובלה, וקראו לרגולציה של תעריפי הרכבות.
המושל ויליאם בייט הקים במהלך כהונתו את נציבות הרכבות, אך סיעת הבורבונים במפלגה הדמוקרטית ותומכי המגזר התעשייתי ביטלו ב-1885 את החוק להקמת נציבות זו, והותירו את החקלאים פגועים קשות.
חקלאי טנסי הקימו סניף של "ברית החקלאים" , שבחר ב-1888 בביוקנן כנשיאו הראשון.
בשנה שלאחר מכן סייע ביוקנן למיזוג סניף הברית עם הארגון היריב "מעגל החקלאים" , כדי להקים את "ברית החקלאים והפועלים של טנסי".
בסוף שנות ה-80, ברית החקלאים והפועלים ותומכיה הפכו לסיעה משמעותית במפלגה הדמוקרטית של טנסי, ונודעו כדמוקרטים של "זרעי החציר" (Hayseed) או הדמוקרטים של "כובע הצמר" (Wool-hat).
במערכת הבחירות למשרת המושל של 1890, בחר המושל המכהן רוברט לאב טיילור שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת, ובוועידת המפלגה המדינתית של יולי, הציבו כמה סיעות במפלגה את מועמדיהם.
סיעת הבורבונים תמכה בחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'וזאיה פטרסון, סיעת הדרום החדש תמכה באיש ענף הרכבות ג'ר בקסטר, ואנשי המגזר החקלאי בחרו בביוקנן.
לאחר שישה ימים של סבבי הצבעה מרובים, הוכרז ביוקנן כמועמד המפלגה לתפקיד מושל טנסי.
רבים במפלגה דחו את ביוקנן כדמות בלתי מתוחכמת דיה כדי להתמודד כמועמד המפלגה לתפקיד המושל, ועיתונים ברחבי המדינה לעגו לו.
לצד קולות החקלאים, זכה ביוקנן בקולות הפועלים לאחר שהבטיח למנות נציב לענייני עבודה.
הוא הסכים שלבנקים ולבעלי ההון הייתה השפעה פוליטית רחבה מדי, והציע פיקוח על תעריפי הרכבות.
מתוך רצון לחזק את עמדתו בקרב החוואים הלבנים, הוא ניהל מערכה נגד הצעת "חוק לודג'" הפדרלי, שהייתה אמורה לספק הגנה לזכויות ההצבעה של האפרו-אמריקאים בדרום.
ביום הבחירות הכלליות הוא ניצח בקלות, לאחר שזכה ב-113,549 קולות, מול 76,081 הקולות של מועמד הרפובליקנים לואיס בקסטר, ו-11,082 הקולות של מועמד מפלגת האיסור דייוויד קאטו קלי.
לאחר השבעתו כמושל בינואר 1891, הצליח ביוקנן להעביר כמה צעדי חקיקה בשיתוף פעולה עם קואליציית החקלאים והרפובליקנים בבית המחוקקים, שמטרתם הייתה סיוע לחקלאים ולפועלים, כולל חוק לפיקוח על מחירי הדשנים, הכרה ביום העבודה, תקנות בנוגע לחברות זרות שביצעו עסקים בטנסי, וחוק ליצירת תפקיד נציב העבודה המדינתי.
לתפקיד זה הוא מינה את פעיל ארגון אבירי העבודה ג'ורג' פורד.
הוא גם חתם על חוק לתקן אחיד של תוכנית הלימודים בבתי הספר, ויישם צעדים לתשלום פנסיות לוותיקי צבא הקונפדרציה.
ביוקנן חיזק את מערכת גביית מס הגולגולת המדינתי, והפעיל כמה הגבלות בהצבעה בבחירות שמטרתן הייתה הגבלת הצבעתם של האפרו-אמריקאים.
ביולי 1891 פרצה התקוממות גלויה, שנודעה בכינוי "מלחמת ערוץ הפחם" , במזרח טנסי, כאשר חברת כריית הפחם של טנסי (TCMC) ניסתה להחליף כורים שובתים במכרה שלה בברייסוויל באסירים שהוחכרו על ידי המדינה.
הכורים השובתים קיבצו את האסירים ושלחו אותם ברכבת לנוקסוויל, וחברת הכרייה דרשה מביוקנן להפעיל את המשמר הלאומי של טנסי כדי לשים קץ להתקוממות.
מצב זה העמיד בהתלבטות קשה את ביוקנן, שניהל את מסע הבחירות שלו על סוגיות זכויות העובדים, אך כמושל הוא היה מחויב לאכוף את החוק.
יותר מכך, בעוד שברית החקלאים והפועלים שאפה לשים קץ להחכרת עבודתם של האסירים, ביוקנן תמך בה, בטענה שבכך חסכה המדינה מאות אלפי דולרים.
ב-16 ביולי, כשהוא עמד בראש שלוש פלוגות של המשמר הלאומי, ליווה ביוקנן אישית את האסירים מנוקסוויל בחזרה למכלאות באזור כריית הפחם.
הוא קיים פגישה עם מנהיגי השובתים ליד ברייסוויל, והבטיח להם שבעוד שהוא היה ידיד הפועלים, לא עמדה בפניו שום ברירה אלא לשמור על החוק.
אחד ממנהיגי השובתים, כורה בשם יוג'ין מרל, דחה את הצהרותיו של ביוקנן.
הוא טען שאם כוונתו של ביוקנן הייתה לאכוף את החוק, הוא היה תומך בחוקים שידרשו שקילה של תפוקת הפחם האישית של הכורים לצורך קביעת שכרם על ידי גורם עצמאי, ותשלום השכר בכסף ולא בתלושים חלופיים, כפי שעשתה חברת הכרייה באופן תמידי.
ביום המחרת שב ביוקנן לנאשוויל, והותיר את מחנה האסירים תחת שמירתם של 107 אנשי המשמר הלאומי.
ב-20 ביולי, ימים ספורים לאחר שעזב ביוקנן את אזור הכרייה, הכניעו הכורים השובתים את אנשי המשמר בברייסוויל, ושוב שלחו את האסירים לנוקסוויל.
לאחר פגישה עם מנהיגי הפועלים ומנהיגי המגזר העסקי בנוקסוויל, ניהל ביוקנן משא ומתן על שישים ימי שקט עם הכורים, והסכים לכנס מושב מיוחד של בית המחוקקים המדינתי כדי לשקול את חיסול מערכת החכרת האסירים.
הוא גם שלח 12 פלוגות משמר נוספות כדי להגן על אזור הכרייה.
בית המחוקקים התכנס בספטמבר כדי לדון בהפסקת החכרת האסירים ובאירועי השביתה.
ביוקנן הציע שהם יבצעו תיאום של חוזים קיימים כדי להגן על הכורים, וקרא להקמת בית כלא מדינתי.
בעוד שבית המחוקקים אישר את זכותם של הכורים לשקילת התפוקה על ידי גורם עצמאי ולתשלום שכר בכסף, הוא סירב לשים קץ למערכת החכרת עבודת האסירים, והעביר חוק שקבע שהתערבות בפעילות האסירים מהווה עבירה.
כאשר סירב בית המחוקקים לשים קץ להחכרת עבודת האסירים, ניסה נציב העבודה של ביוקנן, ג'ורג' פורד, לסייע לכורים על ידי הגשת תביעה נגד המדינה בשם האסירים, בטענה שלחוכרת הראשית, חברת הכרייה והברזל של טנסי, לא הייתה שום זכות להחכיר את עבודת האסירים בחכירת משנה לחברת הפחם.
באוקטובר פסק בית המשפט העליון של טנסי, בראשות נשיא בית המשפט פיטר טרני, נגד פורד.
מחוסר ברירה נוספת, ביצעו הכורים השובתים סדרה של מתקפות נגד מתקני הכרייה בסוף 1891 ובראשית 1892, ובכמה מקרים שחררו אסירים והעלו באש מתקני כרייה.
באפריל 1892 התפשט המרד למכרות במחוז גרונדי שמדרום.
באוגוסט שיגר ביוקנן את הגנרל סמואל ט.
קיירנס בראש יותר מ-500 אנשי מיליציה, והשקט הושב על כנו.
ביוקנן הושמץ הן על ידי הכורים והן על ידי בעלי חברת הכרייה כבלתי יעיל ובלתי כשיר, והותקף תכופות בעיתונות.
במערכת הבחירות למשרת המושל של 1892 סיכלו סיעת הבורבונים וסיעת הדרום החדש את ניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה, ותחת זאת בחרו בנשיא בית המשפט העליון של טנסי פיטר טרני כמועמד המפלגה.
ביוקנן התמודד בבחירות כמועמד עצמאי, עדיין טען שהוא ייצג את האינטרסים של החקלאים, וזכה לתמיכת המפלגה הפופוליסטית שכוחה עלה.
בכל אופן, בבחירות הכלליות הוא הגיע למקום השלישי לאחר שזכה ב-31,515 קולות בלבד, מול 127,247 הקולות של טרני, 100,629 הקולות של הרפובליקני ג'ורג' וינסטד, ו-5,427 הקולות של מועמד מפלגת האיסור אדוארד איסט.
לאחר תבוסתו בבחירות, שב ביוקנן לחוותו, ולא התמודד יותר על משרה ציבורית.
משפחתו של ביוקנן הייתה ממוצא סקוטי-אירי.
היא הייתה מהמשפחות הראשונות שהתיישבו באזור נאשוויל, והקימה את "תחנת ביוקנן" מדרום לעיר בשנות ה-80 של המאה ה-18. אחיו הצעיר של ביוקנן, ג'יימס ס.
ביוקנן , היה נשיא אוניברסיטת אוקלהומה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
ב-1867 נשא ביוקנן לאישה את פרנסס מקגיל, ולשניים נולדו תשעה ילדים.
נכדו של ביוקנן, ג'יימס מ.
ביוקנן, היה כלכלן בולט, שב-1986 זכה בפרס נובל לכלכלה.
ג'ון ביוקנן נפטר במרפריסבורו ב-14 במאי 1930. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
ג'ון בנט ג'ונסטון הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה בין השנים 1972–1997.
ג'ונסטון נולד ב-10 ביוני 1932 בשריבפורט שבלואיזיאנה, בנם של עורך הדין ג'ון בנט ג'ונסטון האב ורעייתו וילמה (לבית ליון).
הוא למד בבתי הספר הציבוריים שבעיר הולדתו, ולאחר מכן למד באוניברסיטת וושינגטון ולי ובאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
לאחר לימודי משפטים באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה בבאטון רוז', התקבל ג'ונסטון ללשכת עורכי הדין המדינתית בשנת 1956 והחל לעסוק בעריכת דין בשריבפורט.
עם זאת, עד מהרה הוא קטע פעילות זו כדי לשרת בצבא ארצות הברית.
בין השנים 1956–1959 הוצב בגרמניה המערבית, שם שירת במסגרת חיל הפרקליטות הצבאית של צבא ארצות הברית.
לאחר שחרורו מהצבא הצטרף ג'ונסטון אל המפלגה הדמוקרטית, ובין השנים 1964 ו-1968 כיהן כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה ולאחר מכן כחבר הסנאט של לואיזיאנה בשנים 1968–1972. בשנת 1971 הפסיד ג'ונסטון לאדווין אדוארדס בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל לואיזיאנה.
בבחירות 1972 נבחר ג'ונסטון לייצג את לואיזיאנה בסנאט של ארצות הברית.