tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהנשיא גרנט ניסה למצוא מחליף למזכיר המלחמה במקום ויליאם בלקנאפ שהתפטר ב-1876, הוא פנה לאלפונזו טאפט.
טאפט שירת בתפקיד עד שהפך לתובע הכללי.
בתפקידו הקטין את ההוצאות הצבאיות והוביל לכך שתפקידי סוחרים בתחנות הצבאיות יינתנו רק לאנשים אמינים.
גרנט מינה את טאפט לתפקיד התובע הכללי.
בבחירות של 1876, נפגש טאפט עם דמוקרטים בניסיון להגיע לפתרון המחלוקת, והקים את הוועדה לתוצאות הבחירות.
ב-1875, הייתה שחיתות במחלקת הפנים, שהובילה להתפטרותו של קולומבוס דלאנו, שלכאורה לקח שוחד.
ב-19 באוקטובר, מונה זכריה צ'נדלר לתפקיד, ואושר בסנאט בדצמבר.
צ'נדלר פיטר את הפקידים במשרד הפטנטים, שמעלו בכספים והרוויחו כסף ללא עבודה.
צ'נדלר פישט את רישום הפטנטים והוריד הוצאות.
צ'נדלר פיטר גם את כל הפקידים המושחתים בלשכה לענייני אינדיאניים, ואסר על הופעת "עורכי הדין האינדיאניים" שקיבלו שמונה דולרים ליום והוצאות על ייצוג, לכאורה, של השבטים.
ג'ון קרסוול, המנהל הכללי של הדואר, ביצע רפורמה במחלקה שלו.
הוא קיצץ בהוצאות והגדיל את נתיבי הדואר.
הוא ביטל את זכות חברי הקונגרס לשלוח דואר על חשבון הממשלה.
לאחר עזיבת תפקידו, נשארו גרנט ובני משפחתו עם פיש בניו יורק במשך חודשיים לפני שיצאו לטיול ברחבי העולם.
הם הגיעו לפילדלפיה ב-10 במאי 1877, כדי לחגוג את עזיבתם.
ב-16 במאי, יצאו גרנט וג'וליה בספינה לאנגליה.
ממשל הייז, שהיה מודע לאהדה כלפי גרנט, עודד אותו לנסוע ברחבי העולם בשם המדינה, מעשה חסר תקדים לנשיא לשעבר.
גרנט הגיע לליברפול במאי והתקבל באהדה.
הוא סעד עם המלכה ויקטוריה בטירת וינדזור, ונאם בלונדון.
לאחר מכן, ביקר גרנט בסקוטלנד, ואת בתו נלי בסאות'המפטון, כיוון שהיא נישאה לבריטי במהלך נשיאותו של גרנט.
גרנט וג'וליה נסעו לפריז וביקרו את לאון גמבטה, שאותו החשיב גרנט לאחד מהאנשים הגדולים שפגש בטיולו.
לאחר מכן נסעו לאיטליה, לנאפולי, פומפיי ולהר וזוב.
את חג המולד של 1877 בילו על ספינה אמריקנית שעגנה בפלרמו.
לאחר שחצו את הים התיכון, נפשו בחורף במצרים ובארץ ישראל.
בארץ ישראל, זכור במיוחד ביקור המשפחה בירושלים המושלגת בחודש פברואר 1878, בה הודרכו על ידי מורה הדרך האמריקאי הנודע, רולה פלויד.
בזיכרונותיו מתוארת התרגשותה של ג'וליה, רעייתו של גרנט מהאתרים הדתיים של עיר הקודש מול אדישותו של גרנט עצמו.
לאחר המסע בא"י, הגיעה המשפחה אל קונסטנטינופול ב-3 במרץ 1878, עם החתימה על חוזה סן סטפנו.
לאחר מכן ביקרו ביוון, ונפגשו עם האפיפיור לאו השלושה-עשר בוותיקן.
ב-1878 ביקרו בהולנד, ואז עברו לגרמניה, שם דיבר גרנט על נושאים צבאיים עם הקאנצלר אוטו פון ביסמרק, ואמר לו שלקראת סוף מלחמת האזרחים, נלחם צבא האיחוד כדי לשמור על האיחוד ולחסל את העבדות.
ברוסיה, שאל הצאר אלכסנדר השני את גרנט בנוגע לעתידם של האינדיאנים.
לאחר טיול בספרד, חזרו הגרנטים לאנגליה, דרך פריז.
משם, נסעו בספינה פרטית לים התיכון ועצרו במרסיי, ואז לאלכסנדריה כדי לבקר במצרים ומשם דרך תעלת סואץ להודו.
גרנט טען בתחילה שהמושבה הבריטית בהודו הייתה אנוכית, אולם לאחר מכן הכיר בחשיבותה.
לאחר מכן ביקרו בבורמה סיאם (שם פגש במלך), סינגפור ווייטנאם הצרפתית.
לאחר שעזבו את הונג קונג, ביקרו בשנגחאי, ובפקינג, שם ביקר את הגישה של המערביים כלפי הסינים, שהשווה לבעלי עבדים לפני המלחמה.
הוא התנגד להיפגש עם המלך הסיני שהיה ילד בן שבע, אולם דיבר עם ראש הממשלה ועם הגנרל.
הם שוחחו בנוגע לסכסוך עם יפן, וגרנט הסכים לשמש כמתווך ביניהם.
לאחר מכן נסע ליפן על ספינה אמריקנית ופגש את הקיסר מייג'י, וניסה לשכנע את היפנים להשלים עם הסינים.
יפן, בעלת העליונות הצבאית, סיפחה את האיים שהיו במחלוקת בין שתי המדינות לאחר שגרנט עזב את המדינה.
משפחת גרנט הפליגה אל סן פרנסיסקו בספטמבר 1879. לאחר ביקור בפארק הלאומי יוסמיטי, חזרו לפילדלפיה ב-16 בדצמבר 1879. המסע בן השנתיים שלהם זכה להתלהבות ציבורית, והרפובליקנים ראו בגרנט מועמד לכהונת הנשיא ב-1880.
סיעת "האיתנים" במפלגה, שהונהגה בידי רוסקו קונקלינג, חשבה שגרנט יסייע לסיעה שלהם להשיג כוח.
מתנגדיהם דחו את הניסיון להחזיר את גרנט לכהונה שלישית.
גרנט לא אמר שום דבר בציבור, אולם רצה את התפקיד, אף על פי שרצה שג'ון שרמן או ג'יימס בליין יבחרו לנשיאות.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1880 ביוני בשיקגו, היו יותר צירים שהיו מחויבים לגרנט מאשר כל מועמד אחר, אולם הוא עדיין לא השיג רוב.
בוועידה, העמיד קונקלינג את גרנט לבחירה.
גרנט השיג 304 מתוך 370 קולות נחוצים, כשבליין משיג 284 ושרמן 93. בסיבובים הבאים המצב לא השתנה.
לאחר שלושים ושישה סיבובים, החליטו הצירים של בליין לשתף פעולה עם צירים של מועמדים אחרים כדי לבחור במועמד פשרה: ג'יימס גרפילד מאוהיו.
גרנט השיג רק 306 קולות בסיבוב האחרון ולא הצליח להיבחר.
לאחר מכן הצירים הביעו תמיכה פה אחד בגרפילד.
גרנט נאם ותמך בגרפילד, אולם לא ביקר את המועמד הדמוקרטי, וינפילד סקוט הנקוק, ששירת תחתיו בארמיית הפוטומאק.
גרפילד ניצח ברוב דחוק בקרב המצביעים, אולם השיג 214 אלקטורים לעומת 155 להנקוק.
לאחר הבחירות, תמך גרנט בגרפילד, וביקש ממנו לכלול את סיעת האיתנים בממשלו.
ב-2 ביולי 1881, נורה גרפילד בידי מתנקש ומת ב-19 בספטמבר.
גרנט בכה כששמע על מותו של גרפילד.
כשגרנט חזר לאמריקה, רוב חסכונותיו חוסלו והוא נאלץ להשיג כסף חדש לבית.
חבריו קנו לו בית באפר איסט סייד, וגרנט החליט להשקיע בבניית מסילת רכבת דרומית למקסיקו.
גרנט לחץ על צ'סטר ארתור, שהחליף את גרפילד כנשיא ב-1881, להגיע להסכם סחר חופשי עם מקסיקו, אולם הסנאט דחה את ההסכם ב-1883. מסילת הרכבת נפלה לאחר מכן.
בנו של גרנט, יוליסס, פתח בית השקעות בניו יורק.
הפירמה הצליחה בהתחלה, וגרנט הצטרף אליה והשקיע בה 100,000 דולר.
המשקיעים קיבלו ריבית גבוהה על ההשקעות, אולם החברה נפלה במהירות.
גרנט איבד את כל כספו, ונאלץ למכור נכסים.
כדי להחזיר את ההכנסה שלו, כתב גרנט כתבות על הקרבות ממלחמת האזרחים תמורת תשלום.
הכתבות זכו לביקורות מצוינות, והעורך הציע לגרנט לכתוב ספר זיכרונות.
בקיץ 1884, התלונן גרנט על גרון כואב אולם ראה רופא רק בסוף אוקטובר, וגילה שחלה בסרטן עקב עישון סיגרים.
גרנט לא גילה על כך לאשתו, שגילתה על כך מהרופא.
לפני האבחון, נכח בכנסייה ליוצאי מלחמת האזרחים, וזכה לקבלת פנים חמה.
הייתה זאת הופעתו הפומבית האחרונה.
במרץ כעבור שנה, הכריז הניו יורק טיימס שגרנט גוסס מסרטן, והמדינה החלה לדאוג לנשיא לשעבר.
הקונגרס החליט להחזיר אותו לדרגת גנרל צבאי ולשלם לו דמי פרישה.
כשגרנט הפך לנשיא הוא נאלץ להתפטר מהצבא.
למרות מחלתו, עבד גרנט על ספר זיכרונותיו, וגמר אותו כמה ימים לפני מותו.
בנו פרד עזר לו בהגהה.
זיכרונותיו לא הכילו מידע רב על התקופה לפני מלחמת האזרחים.
גרנט החליט לפרסם את הספר בעזרת ידידו, מארק טוויין, תמורת תמלוגים של שבעים וחמישה אחוזים.
ג'וליה גרנט קיבלה 450,000 דולרים מהתמלוגים.
הציבור, מבקרי הספרות וההיסטוריונים הצבאיים נתנו ביקורות טובות לספר.
גרנט הציג את עצמו כגיבור מערבי מכובד, שכוחו היה בכנותו ויושרתו.
הוא תיאר את הקרבות שלו מול הקונפדרציה בפירוט.
טוויין קרא ליצירה "יצירת מופת ספרותית".
האוטוביוגרפיה המוצלחת של גרנט הייתה הראשונה שנשיא כתב על עצמו.
לאחר מאבק בסרטן, מוקף במשפחתו, מת גרנט בשמונה בבוקר ב-23 ביולי 1885, בגיל 63. הנשיא גרובר קליבלנד הכריז על חודש אבל.
משמר הכבוד שם את גופו של גרנט ברכבת והסיע אותה אל וסט פוינט.
רבע מיליון אנשים עברו לידה לפני הקבורה.
עשרות אלפי אנשים, רבים מתוכם שירתו בצבא תחת גרנט, צעדו עם ארון הקבורה במהלך הלוויה.
בלוויה נכחו הנשיא קליבלנד, הנשיאים לשעבר הייז וארתור (שהיו הנשיאים החיים היחידים), כל הקבינט של הנשיא, ושופטי בית המשפט העליון.
גופתו של גרנט נטמנה בקבר זמני, וב-27 באפריל 1897, נחנך קבר גרנט, המאוזוליאום הגדול ביותר בצפון אמריקה.
בעיתונות, הושווה גרנט לוושינגטון וללינקולן.
בניגוד לנשיאים רבים, מורשתו של גרנט השתנתה באופן דרמטי.
בצפון, הוא נחשב לגנרל מוצלח ולמועמד ודאי לנשיאות.
החקירות והשחיתות בממשלו הובילו לירידה באהדה כלפיו, וגם תבוסתו של קסטר בקרב ליטל ביגהורן.
ב-1877, זכה גרנט לתמיכה משתי המפלגות על טיפולו במשבר הבחירות, והאהדה כלפיו עלתה במהלך הטיול העולמי שלו.
עם מותו, נחשב גרנט לסמל הזהות האמריקנית, ומיליונים חלקו לו כבוד אחרון ונכחו בחשיפת הקבר שלו ב-1897. האהדה כלפיו עלתה, אולם חוקרים טענו שממשלו היה המושחת ביותר בתולדות ארצות הברית.
כשהאהדה לקונפדרציה גברה בתחילת המאה העשרים, החלו להתייחס לגרנט באופן שלילי.
מבקריו של גרנט טענו שהיה שיכור ומושחת.
רבים טענו שהסיבה לכך הייתה שמבקריו של גרנט ידעו לכתוב טוב יותר מחבריו.
היסטוריונים העריכו את הקריירה הצבאית שלו, אולם העריכו פחות את הקריירה הפוליטית שלו, בעיקר מפני שלא בחר טוב בבעלי תפקידים.
התדמית של גרנט הגיעה לשפל חדש כשנתפש כנשיא לא מוצלח וכגנרל בר מזל בלבד.
בשנות השישים החלו לחקור את גרנט, והגיעו למסקנה שלא ניצח בעזרת כוח אלא בעזרת טקטיקות חכמות.
לאחר מלחמת וייטנאם, ההערכה כלפי גרנט צנחה.
תקופת כהונתו הראשונה של גרנט, שבמהלכה נאכפו זכויות האזרח בדרום, בוצעו רפורמות אצל האינדיאנים ובשירות הציבורי, והושגו הישגים במדיניות החוץ, נחשבת לטובה.
לעומת זאת, הפילוג במפלגה הרפובליקנית, המשבר הכלכלי והתנערות הצפון מהשיקום החלישו את גרנט, אף על פי שמדיניות החוץ שלו נותרה יציבה.
היסטוריונים העריכו את מדיניותו של גרנט כלפי השחורים, ואת תגובתו התקיפה כנגד הקו קלוקס קלאן, וגם את מדיניותו כלפי האינדיאנים.
בנוסף נטען שגרנט תמך באיכות הסביבה, שכן היה הנשיא הראשון שחתם על חוק שהקים פארק לאומי.
ההיסטוריונים מדרגים את גרנט כנשיא גרוע וכגנרל טוב מאוד.
הישגיו כנשיא נחלשים עקב השחיתות בממשלו.
תקופתו של גרנט הייתה מלאה בשחיתות, והכילה הצלחות וכישלונות.
למרות זאת, תמיכתו בזכויות האזרח והעברת תיקונים לחוקה ברוחן העלתה את התמיכה בו.
בנוסף, הסכם וושינגטון עם בריטניה נחשב להישג שלו.
מבחינה כלכלית תמך בבנקאים מהמזרח, אולם הואשם בשפל הכלכלי בין 1873 ל-1877. גרנט היה הנשיא הראשון שביקש מהקונגרס אפשרות לקבל וטו על סעיפים ולא על חוקים שלמים.
הנפוטיזם היה חזק במהלך תקופת גרנט.
גרנט היה מגונן מאוד כלפי חבריו, ולא היה מוכן לקבל שטעו.
הוא ראה בהם חברים כנים ואף נתן להם חנינות.
הקשרים שלו איתם פגעו במעמדו כנשיא.
למרות זאת, חברי הקבינט שלו ניקו את רוב השחיתויות.
היחס הנדיב שלו לגנרל רוברט אדוארד לי זיכה אותו בנקודות זכות בדרום.
הרפובליקנים, לקראת סוף כהונתו, החליטו לעבור מהתמקדות בזכויות האזרח להתמקדות במדיניות פיסקלית שמרנית.
התגובה החלשה שלו למשבר הכלכלי פגעה בכלכלה ובמפלגתו, שהפסידה ב-1874.
למרות זאת, בזמן האחרון, מוצגת נשיאותו של גרנט בצורה חיובית.
הוא מוצג כנשיא חזק, נחוש והחלטי, ומוצג יותר טוב מאשר שהוצג בתחילת המאה העשרים.
דיוקנו של גרנט מופיע על שטר של 50 דולר אמריקני.
על שמו נקרא עץ הסקוויה השני בגודלו בעולם, גנרל גרנט.
יוליסס הוא רומן פרי עטו של ג'יימס ג'ויס, אחד הרומנים החשובים במאה ה-20. יוליסס מהווה פריצת דרך חשובה בספרות ומהווה את אחת מאבני הפינה לרומן המודרני.
חלק נכבד ממנו כתוב בסגנון זרם התודעה – בו מחשבותיו של הגיבור משתרעות על פני חלק ניכר מהעלילה.
כל המקומות המוזכרים בספר הם אתרים אותנטיים בעיר דבלין.
"יוליסס" מהווה מעין הקבלה פארודית לסיפור האודיסיאה, ושמו הוא הגרסה הלטינית של השם "אודיסאוס".
הרומן מתאר את קורותיהם של אחדים מתושבי דבלין ביום אחד, 16 ביוני 1904. חלקו הראשון, בו מתוארת ראשית יומו של סטיבן דדאלוס, הוא המשך משלים לספר אחר של ג'ויס "דיוקן האומן כאיש צעיר".
החלק השני מתאר את מסעו של לאופולד בלום, המקביל הפארודי לאודיסאוס, ברחבי דבלין, שעה אחר שעה.
החלק השלישי של הספר, המתאר את חזרתו של בלום לביתו כשהוא מלווה בסטיבן דדאלוס, נחתם במונולוג מפורסם ושנוי במחלוקת של אשתו, מולי בלום, שעורר סערה בקרב חוגים שמרנים בעת הוצאתו לאור של הספר במדינות מסוימות, שכן הספר ערער על מוסכמות חברתיות.
בארצות הברית ובממלכה המאוחדת יצא הספר לאור רק לאחר שנים של מאבק משפטי קשה.
הספר נחשב קשה לקריאה ונחלתם של מעטים, ועם זאת, זכה ליום חג בין לאומי ב־16 ביוני, היום שבו מתרחשת כל עלילת הספר.
יום זה נחגג בדבלין ובמקומות אחרים בעולם כבלומסדיי (יומו של בלום), שחלק מחווייתו היא הקראת קטעים מהספר.
הספר תורגם לעברית בידי יעל רנן במשך 12 שנים, ויצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן החל מ 1985.
"יוליסס" יצא לאור ב-1922, לאחר עבודה רבת שנים של ג'ויס, שראה בספר את פסגת יצירתו.
היצירה, הכוללת 841 עמודים (במהדורה העברית), כבדה וקשה לעיכול עבור רוב הקוראים.
ה"מסע" שעובר לאופולד בלום ברחבי דבלין עד שבסופו הוא חוזר לביתו, מקביל למסעו של אודיסאוס באודיסיאה.
על בחירת הנושא לספר אמר ג'ויס לאחד מידידיו: "הנושא היפה והמקיף ביותר הוא זה של אודיסאוס.
הוא אנושי יותר מאשר המלט, דון קישוט, דאנטה או פאוסט.
על אודיסאוס אמר: "יוליסס הוא בן ללארטס, אב לטלמאכוס, בעל לפנלופה, מאהב לקאליפסו, חבר לנשק ללוחמים היוונים הצרים על טרויה, מלך לאיתקה.
ניסיונות רבים עברו עליו, אבל בחוכמה ובאומץ עמד בכולם."
ב"יוליסס", כמו ב"דיוקן האומן כאיש צעיר", בחר ג'ויס בסטיבן דדאלוס, שהוא גם המקבילה לטלמאכוס, בנו של אודיסאוס, לייצוג דמותו שלו.
יש קווים מקבילים רבים בין סטיבן לבין ג'ויס, לרבות גילם ומאפייניהם המשפחתיים, וכן באירועים בחייהם.
בין היתר, חזרתו של סטיבן מפריז על רקע גסיסת אימו מקבילה לחזרתו של ג'ויס לדבלין על רקע דומה, והטענה שג'ויס סירב להתפלל כאשר אימו מתה, מיוחסת גם לסטיבן על ידי באק מאליגן, בן דמותו של אוליבר סיינט ג'ון גוגארטי.
ב-21 בספטמבר 1920 שלח ג'ויס לחברו קרלו לינאטי מכתב ובו כתב, בין היתר:
הוא צוטט באומרו: "הטמנתי (בספר) אניגמות וחידות כה רבות, עד כי הוא יעסיק פרופסורים במשך מאות שנים בדיונים על כוונתי, וזוהי הדרך היחידה להבטיח נצחיות."
לידידו פרנק באדג'ן אמר ג'ויס, בתשובה לשאלה כמה זמן הוא כותב את "יוליסס": "5 שנים בערך, אבל במובן מה כל ימי חיי".
ב-16 ביוני, היום שבו מתרחשת עלילת הרומן, מוזכר בספר 3 פעמים כבדרך אגב.
פעם אחת בפרק הקיקלופים – "ובהגיע היום השישה עשר לחודש האלה בעלת עיני-השור", – ופעמיים נוספות מפורשות בפרק "הסלעים הנודדים" ובפרק "שורי השמש" .
תאריך זה לא נבחר במקרה.
זמן קצר לפני שעזב את אירלנד לצמיתות, בגיל 22, התאהב ג'ויס בנורה ברנאקל, חדרנית לא משכילה, שהפכה לבת זוגו ומאוחר יותר לאשתו.
הפגישה הראשונה בין השניים אירעה ב-16 ביוני 1904, וג'ויס בחר להנציח תאריך זה.
יש הסבורים כי ג'ויס התבסס על בארנקל כמקור השראה לדמותה של מולי בלום.
באותה שנה, בהיותו רק בן 22, גלו ג'ויס ושותפתו מאירלנד מרצון, ואת רוב שנותיהם בצוותא חיו באיטליה, שווייץ וצרפת.
הספר יצא לאור ב-2 בפברואר 1922, יום הולדתו ה-40 של ג'ויס.
הרעיון לכתיבת ספר על שיטוטיו של יהודי בדבלין צץ בראשו של ג'ויס ככל הנראה בזמן כלשהו בשנים הראשונות של המאה העשרים.
אפשר שהיכרותו השטחית עם אלפרד האנטר, דבלינאי שג'ויס חשב ליהודי, שחילצו ככל הנראה מקטטה בה נחבל בסנט סטיבנס גרין ביוני 1904, היא שהביאה אותו לידי הרעיון לכתוב את הספר.
בפברואר 1905 הגיעו ג'ויס וזוגתו לטריאסטה, שם החל ללמד אנגלית.
באותו הזמן התקדם מאוד בכתיבת ספרו "Stephen hero"' שהיה הבסיס ל"דיוקן האומן כאיש צעיר" בעל היסודות האוטוביוגרפיים.
ב"דיוקן האומן" התכוון ג'ויס להגיע עד לתיאור התקרית שהייתה לו ב-1904 עם ידידו אוליבר סנט ג'ון גוגארטי במגדל מרטלו, אך בסופו של דבר החליט להכליל את סיפור התקרית בפתיחת "יוליסס", בפרק "טלמאכוס".
בספטמבר 1906, בעת שהותו הזמנית ברומא, כתב ג'ויס לאחיו סטניסלאוס כי "יש לי סיפור חדש ל"דבלינאים", הוא עוסק במר האנטר." חודשיים מאוחר יותר חשף את השם: "יוליסס", שבסופו של דבר הפך לספר.
לאחד מידידיו אמר ג'ויס: "...ברומא, לאחר שכתבתי כמחצית הספר "דיוקן האמן כאיש צעיר", הבנתי שיוליסס יוכל לשמש לו המשך וסיום".
בטריאסטה החל ג'ויס להכיר יהודים היכרות של ממש.
אטורה שמיץ, שנודע יותר כסופר איטלו זבבו, אליו התוודע ג'ויס ב-1907, היה אחד מהם, ונטען לרוב כי הוא אחד ממקורות ההשראה לדמותו של בלום.
שמיץ גם היה מקור עיקרי לג'ויס בהשגת מידע על יהודים ועל מנהגי היהדות.
ב-1921, כאשר עמד לפני סיום כתיבתו של "יוליסס", כתב ג'ויס כי "ראשי מלא בחלוקי נחל, גפרורים שבורים, אשפה ושברי זכוכית שנאספו כמעט מכל מקום שניתן להעלות על הדעת".
ואכן, הוא עמל רבות על איסוף החומרים לספר.
כך למשל ב-1909, בהגיעו לביקור מולדת בדבלין, פגש בחבריו וינסנט קוסגרייב וג'יי.
ביקורו בביתו של ביירן, שגר בבית ברחוב אקלס 7, שימש לג'ויס חומר גלם לספר.
במהלכו איבד ביירן את המפתח ונאלץ לטפס על גדר הבית.
כמו ביירן, גם בלום מתגורר ברחוב אקלס מספר 7. סצנת איבוד המפתח והטיפוס משוחזרת במדויק ב"יוליסס".
ואז לצנוח משם בלי פגע."
במסגרת תפקידו כעיתונאי (ג'ויס כתב בעיתון המקומי של טריאסטה, "פיקולו דלה סרה") ביקר בבניין ה"איבנינג טלגרף", וסיור זה סיפק לו חומר לפרק אחר ביוליסס, "אאולוס".
מלאכת הכתיבה עצמה החלה בשנת 1914, אך ג'ויס הפסיקה כדי להשלים את מחזהו היחיד "גולים".
באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, וג'ויס נקלע למצב בעייתי – נתין זר (בריטי) בארץ אויב (אוסטריה).
באמצע 1915 עברו הוא ונורה להתגורר בציריך.
באותו זמן היה ג'ויס טרוד בהוצאה לאור של "דיוקן האומן כאיש צעיר", והסתייע לשם כך בהארייט שו ויבר, שנטלה אותו תחת חסותה ופרסמה את הספר בהמשכים בכתב העת 'האגואיסט', עד שיצא לאור כספר ב-1916, וג'ויס התפנה לכתיבת "יוליסס".
הוא כתב לסטניסלאוס אחיו כי הספר יורכב משלושה חלקים שיכללו 22 פרקים
בדצמבר 1917 סיים את החלק הראשון "טלמאכיה", הכולל שלושה פרקים המהווים המשך ישיר ל"דיוקן האומן".
הוא עבד על הספר באובססיביות, והצטייד מראש במפות של רחובות דבלין, ברשימות של חנויות, ובכל מידע אפשרי אחר, שיאפשר לו לרדת לפרטי פרטים; הוא התעדכן באירועים שקרו באותו יום, 16 ביוני 1904, בו מתרחשים האירועים הבדיוניים; והטריד את חבריו ומכריו בבקשות למידע מדויק על העיר.
החל מקיץ 1918 ליווה אותו במהלך הכתיבה פרנק באדג'ן, צייר אנגלי ויורד ים בעברו, שתיעד את התהליך (בעת שהותם בציריך) ואף כתב ספר על כתיבת "יוליסס".
גם ממנו שאב ג'ויס מידע, במקרה זה על אודות ימאים וחייהם, ששימש אותו בפרקים הרלוונטיים.
באדג'ן ציין בספרו כי "לראות את ג'ויס עובד על הסלעים הנודדים היה כמו לראות מהנדס עובד עם מצפן וסרגל חישוב...
ג'ויס כתב את הסלעים הנודדים כשלפניו מונחת מפה של דבלין שבה סומנו בדיו אדום מסלוליהם של הרוזן דאדלי והאב קונמי.
הוא חישב בדקות את הזמן הדרוש לדמויות שלו כדי לעבור מרחק נתון בתוך העיר."
במאי 1918 הודיע ג'ויס לוויבר, שהתכוונה לפרסם גם את פרקי "יוליסס" בהמשכים, כי הוא צופה שהספר יהיה גמור בקיץ 1919. ברם, עיכובים שונים הביאו לדחיית המועד עד לתום שנת 1921. ג'ויס מצא כי כתיבת מקצת הפרקים קשה משציפה.
את הפרק "נאוסיקה" השלים רק במרץ 1920, לאחר שקיבל מדודתו בדבלין משלוח של חוברות ספרות זולה מסוגת הרומן הרומנטי, אותן קרא לשם כתיבתו.
הרומן הופיע לראשונה בהמשכים החל ממרץ 1918 במגזין האמריקאי "The Little Review", אך הופסק לאחר פרסום הפרק "נאוסיקה" ביולי 1920, בשל הגשת תביעה משפטית נגד המגזין בגין פרסום דברי תועבה .
ביוני 1920 עקרה משפחת ג'ויס מטריאסטה לפריז, שם השלים ג'ויס את כתיבת הפרקים האחרונים.
בפרק "שורי השמש", מרובה הסגנונות הספרותיים, שהיה בעיניו הקשה ביותר לכתיבה, השקיע ג'ויס לפי חישוביו כאלף שעות עבודה.
את "קירקי", הפרק הארוך ביותר (174 עמודים), השלים רק בדצמבר 1920, לאחר כתיבת 8 טיוטות מקדימות.
אז נותרה לו כתיבתם של שלושת הפרקים האחרונים, הפשוטים יחסית, "אמאוס", "איתקה" ו"פנלופי", שכתיבתם ארכה כשנה.
רק ב-1922 יצא הספר לאור בפאריס, וג'ויס נתפנה למאבק על הוצאתו לאור בממלכה המאוחדת ובארצות הברית, מאבק שהגיע לסיומו המוצלח כעבור 14 שנים.
לאופולד בלום הוא הגיבור הראשי ביוליסס.
הוא נעדר מהחלק הראשון, הקצר יחסית, אך נוכח במרבית הפרקים האחרים.
בלום הוא בן 38, מוכר מודעות פרסום במקצועו, ממוצא יהודי.
הוא נשוי למריון (מולי), ואב למיליסנט (מילי).
לזוג היה בן נוסף שמת בהיותו תינוק.
אביו של בלום התאבד בצעירותו.
שני אירועים אלה משמעותיים מאוד עבור בלום.
במהלך היום בלום משוטט ברחובות דבלין, משתתף בלווייתו של חברו פאדי דינגאם, מבקר בחוף הים, ומסתובב עם בן-לווייתו, סטיבן דדאלוס הצעיר ממנו ב-16 שנים, ברובע הזונות, בעוד אשתו מתנה אהבים עם מאהבה, וחוזר לביתו רק בלילה.
בספר מתוארות בהרחבה חולשותיו של בלום.
אשתו בוגדת בו, והוא מבליג ומקבל את רצונותיה ושגיונותיה.
בלום ואשתו לא קיימו יחסי מין זה כעשור, וכתחליף הוא מתכתב בשם בדוי עם נשים, ומחפש דרכים אחרות כדי להגיע לסיפוק מיני.
במהלך הספר נחשפת נטייתו של בלום למציצנות, וחיבתו הבלתי מוסתרת לתחתוני נשים, אותה חושפת גם מולי בלום במונולוג המסיים את הספר.
מנגד מצטייר בלום כאדם אנושי, בעל חמלה, כפי שהדבר מתבטא בסצנת בית החולים ליולדות בפרק "שורי השמש", בה הוא נזכר בלידת בנו רודי.
מכריו האירים מתארים אותו כאדם הגון ושקט, כזה שאפשר לסמוך עליו.
הוא נחשב לאאוטסיידר בקרבם, אחד שאינו מפריז בשתייה, נמנע מניבולי פה, סולד מאלימות, ונמנע ככל האפשר מעימותים.
מוצאו היהודי של בלום מהווה נדבך חשוב בספר.
לאופולד בלום הוטבל לנצרות שלוש פעמים, ואימו הייתה נוצרייה, כך שאינו יהודי לפי ההלכה.
למרות זאת, יהדותו מוזכרת פעמים רבות בעלילת הספר.
יחסו למוצאו היהודי הוא אמביוולנטי.
מחד, הוא אינו יהודי בדתו, ומאידך, הוא נרתם להגן על מוצאו היהודי, גם במחיר של חשיפתו לאלימות.
גם לאומיותו של בלום עומדת למבחן.
ג'ויס מעמיד את גיבורו בקונפליקט מתמשך בין מוצאו היהודי ללאומיותו האירית.
בתשובה לשאלה - לאיזו אומה הוא משתייך, עונה בלום כי התשובה היא אירלנד, אך כאשר הוא שר המנון - הוא שר את "התקווה".
סטיבן דדאלוס הוא הגיבור השני של הספר.
שלושת הפרקים הראשונים (הטלמאכיה) עוסקים רק בו, ומהווים למעשה המשך משלים לספר "דיוקן האומן כאיש צעיר", בו סטיבן הוא הגיבור הראשי.
מבחינות רבות סטיבן דדאלוס הוא בן דמותו של ג'ויס עצמו, האלטר אגו שלו.
אחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, התנגד לשם דדאלוס מפאת היותו שם לא-אירי, אך ג'ויס הכריע לטובת השארתו, וכפשרה שינה אותו מדיידלוס (Daedalus), כפי שהוא מופיע ברומן הביכורים שלו "סטיבן הירו", נוסחו הראשון של "דיוקן האומן כאיש צעיר", לדדאלוס (Dedalus) ב"דיוקן האומן" וב"יוליסס".
סטיבן דדאלוס הוא מורה בבית ספר פרטי בפרבר של דבלין, משרה שבה שימש ג'ויס עצמו בקיץ 1904. הוא הדמות המקבילה לטלמאכוס, בנו של אודיסאוס, וגם להמלט.
סטיבן הוא בנו של סיימון דדאלוס, אחד מידידיו של בלום.
הפרק הראשון ב"יוליסס" נפתח באפיזודה במגדל מרטלו בחוף סנדיקוב שבה דדאלוס מתארח אצל ידידו באק מאליגן.
השניים מתעמתים בעקבות זלזולו של מאליגן בכבודה של אימו של דדאלוס שזה עתה נפטרה, באומרו כי היא "מתה כמו בהמה".
מאליגן טוען להגנתו כי לא הייתה לו כל כוונה לפגוע באימו של סטיבן, ואף תוקף את סטיבן על שסירב למלא את בקשתה האחרונה של אימו ולהתפלל בעבורה.
מוטיב חשוב שמופיע ב"יוליסס" הוא חיפושו של סטיבן אחר דמות אב, מוטיב שהופיע גם בדיוקן האומן כאיש צעיר, ומציאתו של לאופולד בלום, שבעצמו איבד בן.
המבקר יו קנר כתב: "מה שמאחד את דיוקן האומן הוא המאמץ בן עשרים השנים של סטיבן להחליף אב אחד באחר".
בפרקים האחרונים של הספר סטיבן מתלווה לבלום, המבוגר ממנו ב-16 שנים, עד שהם מגיעים לביתו של האחרון.
מריון (מולי) בלום היא אשתו של לאופולד בלום.
היא בת 34, ילידת גיברלטר, בת לקצין צבא אירי ולאם ממוצא יהודי-ספרדי.
בלום היא זמרת בעלת-שם בדבלין, אך אינה משכילה.
היא משמשת כמקבילה הפארודית לפנלופי, אשת אודיסאוס.
בעוד שזו האחרונה היא סמל הנאמנות, מולי מוצגת כבוגדנית, במיוחד בשל הרומן עם אמרגנה, יו (עזאזל) בוילאן.
נטען כי ג'ויס ביסס את דמותה של מולי על זו של שותפתו לחיים, נורה ברנקל.
מקור אפשרי נוסף הוא אמליה פופר, תלמידה של ג'ויס בטריאסטה, שעל יחסיו עימה כתב ב"ג'אקומו ג'ויס".
לאורך הרומן מולי היא דמות משנית באופן יחסי, במובן שהספר אינו עוסק כמעט בעלילותיה, אלא במחשבותיו של בלום לגביה.
הפרק היחיד שבו היא מככבת בבלעדיות הוא הפרק החותם את הספר, פנלופי, שכולו (46 עמודים) מוקדש למונולוג המפורסם שלה, שבו היא מבטאת את מחשבותיה ותשוקותיה בעודה שוכבת במיטה לצד בעלה.
הרומן מהווה מעין יומן מסע של גיבוריו, לאופולד בלום וסטיבן דדאלוס, בעיר דבלין.
אין בספר עלילה במובנה המקובל.
הרומן כולל 18 פרקים (אפיזודות) שהקשר ביניהם רופף למדי, בשלושה חלקים.
שמות הפרקים לא הופיעו במהדורה המקורית של הספר, אלא ברשימות ששלח ג'ויס לידידיו, קארלו לינאטי וסטיוארט גילברט, כדי לסייע להם בהבנת הספר.
כל פרק (או אפיזודה בלשונו של ג'ויס) מקביל לסצנה הלקוחה מהאודיסיאה, לעיתים קרובות באופן פארודי.
כך למשל, השתתפותו של בלום בלוויה של חברו בפרק "האדס", המתרחשת בבית הקברות גלאסנווין, מקבילה לירידתו של אודיסאוס אל השאול.
בפרק "הקיקלופים" מגלם את הקיקלופ פוליפמוס אדם המכונה "האזרח", שאינו אלא אנטישמי שמתרתח כאשר בלום מזכיר לו שישו היה יהודי, ותוקף אותו.
עם זאת, סדר הפרקים אינו תואם את זה שבאודיסיאה.
במכתבו לאחיו סטניסלאוס כתב ג'ויס כי "יוליסס" יכיל 22 פרקים, ויחולק לשלושה חלקים.
בסופו של דבר הסתפק ב-18 פרקים בלבד.
החלוקה הפנימית של הספר היא ברורה וסימטרית.
18 פרקי הספר מחולקים לשלושה חלקים: שלושת הפרקים הראשונים מהווים את המבוא, ובהם נפקד מקומו של לאופולד בלום.
לחלק זה קרא ג'ויס טלמאכיה.
הוא מקביל לחלק באודיסיאה המתאר את קורותיו של טלמאכוס, בנו של אודיסאוס, ומהווה מעין המשך משלים ל"דיוקן האומן כאיש צעיר".
גיבורו הוא סטיבן דדאלוס, האלטר-אגו של ג'ויס.
בחלק זה, המצומצם יחסית בהיקפו, אין לאופולד בלום נוכח כלל.
הספר פותח בשעת בוקר, שבה סטיבן וחבריו, המתגוררים במגדל לחוף מפרץ דבלין, מתחילים את יומם (הפרק "טלמאכוס").
בסופו מחליט סטיבן לעזוב את המגדל בכעס.
הפרקים הבאים הם "נסטור" ו"פרוטאוס".
העלילה בחלק זה מתרחשת כולה באתרים השוכנים לחופי מפרץ דבלין.
החלק המרכזי של הספר - האודיסיאה - המתאר בעיקר את קורותיו של לאופולד בלום לאורך היום, כשמדי פעם מגיחה דמותו של סטיבן דדאלוס.
הוא מתחיל בשעה 08:00 בבוקר בביתו של בלום ומסתיים בחצות ברובע הזונות של דבלין.
חלק זה כולל שנים עשר פרקים: שישה פרקים ראשונים (4–9) שהפרק התשיעי, החותם אותם, ("סקילה וכריבדיס"), מהווה את אמצע הספר, יחד עם הפרק שאחריו, "הסלעים הנודדים".
ג'ויס אף שקל לכתוב פרק ביניים שיפריד בין שני הפרקים, ובכתב היד ציין, בשולי העמוד בו מסתיים הפרק התשיעי, כי סיים את המחצית הראשונה של הספר.
שני החצאים אינם סימטריים בגודלם - המחצית הראשונה מהווה רק שליש מנפחו של הספר.
החצי השני מתחיל בפרק העשירי - הסלעים הנודדים - וזוהי גם תחילתה של המחצית השנייה של האודיסיאה - מהפרק העשירי ועד הפרק החמישה עשר.
"קירקי"|}החלק השלישי הוא הנוסטוס, או "השיבה הביתה", והוא מתאר את "מסעם" של בלום וסטיבן דדאלוס מרובע הזונות המתואר ב"קירקי" לביתו של בלום.
כלולים בו שלושה פרקים: "אמאוס", "איתקה", ו"פנלופי".
סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס הן רשימות שנוצרו על ידי ג'ויס עצמו על מנת לסייע לידידיו קרלו לינאטי וסטיוארט גילברט להבין את מבנה הספר.
ג'ויס ציין שהטמין בספר אניגמות במספר כה רב עד כי חוקרי כתיבתו יעמלו מאות שנים במאמץ להבין את כוונותיו.
הסכמה של לינאטי נוצרה ב-1920. במכתבו המצורף לסכמה כתב ג'ויס:
סכמת גילברט ליוליסס נוצרה בשנת 1921, ופורסמה על ידי גילברט ב-1930. שתי הסכמות כוללות את שמו המקביל לאודיסאה של כל פרק (שמות הפרקים לא נכללו בספר המקורי), תיאור פרטני של הסצנה, זמן התרחשות, צבע, סמל, מדע או אומנות קשורים, טכניקת כתיבה, איבר גוף וסמלים.
סכמת לינאטי מקיפה מעט יותר וכוללת גם דמויות מקבילות מהמיתולוגיה היוונית ומשמעות.
בסכמה של לינאטי חסר תיאור מפורט של שלושת הפרקים האחרונים משום שהם היו בשלבי כתיבה ראשוניים באותה עת.
יהדות אירלנד התפתחה בעיקר בסוף המאה התשע-עשרה.
ב-1904, בעקבות גלי הגירה ממזרח אירופה, הגיע מספרם לכ-4,800, מרביתם בדבלין ובקורק.
בשנת 1904 יזם כומר מקומי בעיר לימריק, האב ג'ון קריג, חרם קתולי על הסוחרים היהודים בעיר.
בשל החרם נטשו היהודים את לימריק לקורק, שם התקבלו בסבר פנים יפות.
פרט לכך לא עוררה הקהילה היהודית באירלנד גלי אנטישמיות בולטים, בעיקר עקב היותה אחוז זניח באוכלוסייה.
למרות זאת, התקיימה באירלנד אצל חלק מהאנשים אנטישמיות סמויה.
ב-1902, בעת לימודיו בפריז, היה ג'ויס עד לאירועי פרשת דרייפוס, שמיאנה לדעוך.
ג'ויס כמעט ולא הכיר יהודים באירלנד.
חברו של ג'ויס, פדריג קולום, העיד על כך, וטען כי ג'ויס ביקשו להכיר לו יהודים כאשר חיפש בשנת 1902 מקורות למימון עיתון יומי חדש שרצה להקים.
לאחר שקרא את המאמרים הביע ג'ויס את זעמו.
אחד מהם היה אטורה שמיץ, שנודע יותר כסופר איטלו זבבו, אליו התוודע ג'ויס ב-1907. זבבו, יהודי מומר, היה אחד ממקורות הידע של ג'ויס על יהודים ויהדות, ונטען לרוב כי הוא אחד ממקורות ההשראה לדמותו של בלום.
בין זבבו לג'ויס התפתחו יחסי ידידות עמוקים, למרות הבדלי הגיל ביניהם, וג'ויס נהג להגיע לבית משפחת זבבו כדי ללמד את בני המשפחה אנגלית.
ביתו של זבבו, לטיציה, שלמדה אף היא אצל ג'ויס, טענה כי אביה היווה עבור ג'ויס את מקור ההשראה לדמותו של בלום.
היא ציינה גם כי אימהּ הייתה דמות שהשפיעה על חלק מהדמויות הנשיות ברומן.
עם זאת אמרה, בריאיון שנערך עימה לשם הפקת סרט דוקומנטרי, כי נחישותו של ג'ויס בדליית פרטים על היהדות גרמה לאביה אי נוחות.
זבבו עצמו צוטט כמי שביקש מאחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, כי יגלה לו סודות על אירים - שכן "אחיך שאל אותי שאלות כה רבות על יהודים, עד כי הייתי רוצה להשתוות עימו."
ב"יוליסס" ג'ויס מרבה להשתמש במוצאו היהודי של בלום.
אף על פי שאימו של בלום הייתה נוצרייה, הוא קיבל לפחות בתחילת חייו חינוך יהודי, והשתתף בליל הסדר.
משפחה יהודית אחרת שגם את ילדיה לימד ג'ויס אנגלית הייתה משפחתם של לאופולדו ולטיציה פופר.
לאופולדו פופר היה איש עסקים ויחד עם שותפו לואיס בלום נהל סניף של החברה המשפחתית לשילוח, יבוא ויצוא מטענים ששמה היה אדולף בלום ופופר.
לזוג היו שתי בנות ובן: אמליה , אליזה וג'וזפה.
אמליה הייתה מקורבת לג'ויס ועל פי כותב הביוגרפיה של ג'ויס, ריצ'רד הלמן, הייתה אחד ממקורות ההשראה לדמותה של מולי בלום.
"יוליסס" גדוש גם בהתבטאויות של אנשים אנטישמיים .
ג'ויס מעמיד את גיבורו בקונפליקט מתמשך בין מוצאו היהודי לבין לאומיותו האירית.
קודם העימות עם "האזרח" האנטישמי, שואל אותו "האזרח" לאיזו אומה הוא משתייך, ותשובתו של בלום היא: "אירלנד...
עם זאת, בהמשך הוא מוסיף: "גם אני שייך לגזע שסבל משנאה ומרדיפות.
בהמשך הפרק שואל אחד מהנוכחים, "אחרי הכול, למה שיהודי לא יוכל לאהוב את ארצו כמו כל אחד אחר?", ונענה: "בתנאי שהוא יהיה בטוח קודם איזו ארץ היא ארצו".
בפרק "איתקה", בתשובה לשאלה "איזה המנון זימר בלום?", מוזכרות שתי השורות הראשונות של "התקווה" (והיחידות שבלום זוכר מההמנון), ולא המנון אירלנד:
גם בהשוואה לידידו סטיבן דדאלוס האירי, בלום הוא היהודי.
בפרק "איתקה" מדקלם דדאלוס בלדה אירית עממית, ובלום מדקלם כנגדו קטע משיר השירים.
בפרק "איתקה" בלום מייצג את היהודים וסטיבן את האירים.
על השאלה "אלו נקודות-מגע התקיימו בין השפות האלו (עברית, אירית) ובין העמים שהשתמשו בהן?" אחת התשובות היא "שיקום ציון בכנען והאפשרות של הענקת אוטונומיה פוליטית או האצלת סמכויות לאירלנד."
הוצאת הספר לאור והמאבקים המשפטיים בארצות הברית והממלכה המאוחדת
הוצאת "יוליסס" לאור הייתה כרוכה בשורה של מאבקים משפטיים.
הרומן הופיע לראשונה בהמשכים במגזין האמריקאי "The Little Review", בעריכתן של מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, החל ממרץ 1918. משרד הדואר האמריקאי החרים שלושה גיליונות של המגזין והעלה אותם באש, בתואנה ש"יוליסס" כולל דברי תועבה.
עורך דין שביתו נחשפה לטקסט התלונן, והביא להגשת תביעה נגד המגזין על ידי "האגודה הניו-יורקית נגד תועבה" בגין פרסום דברי זימה.
המהדורה הראשונה של הספר באנגלית יצאה לאור ב-1922, בפריז, על ידי סילביה ביץ', בעלת חנות ספרים ובית הוצאה פריזאי קטן בשם "שייקספיר אנד קומפני".
ביץ' הכירה את ג'ויס בנסיבות חברתיות, בביתו של המשורר הצרפתי יהודי אנדרה ספיר, ושאלה את הסופר אם יאות לתת בידיה את מלאכת ההוצאה לאור.
הסופר, שבע אכזבות ממאבקי ההוצאה לאור של ספרו "דבלינאים", הסכים.
ביץ' החליטה להוציא את הספר באלף עותקים ובמחירים גבוהים.
מתוכם, 100 הודפסו על נייר משובח במיוחד ונמכרו בחתימת הסופר במחיר של 350 פרנק לעותק - מחיר יקר מאוד באותם הימים.
מרבית העותקים נמכרו ב-150 פרנק לעותק, מחיר לא זול לזמנו.
תאריך יציאתו של הספר לאור, 2 בפברואר, היה גם יום הולדתו הארבעים של ג'ויס, לא מעט בשל התעקשותה של ביץ' להעניק לג'ויס את העותק הראשון ביום הולדתו.
היא השקיעה מאמצים רבים בתהליך, שהיה כרוך בתיקונים והגהות רבות של מאות עמודי הספר.
ההוצאה נתקלה בשלל בעיות: כתב ידו הבלתי קריא של ג'ויס גרם לאחת הכתבניות לבוא לביתו ולהשליך את הדפים על הרצפה; בעלה של כתבנית אחרת החליט לשרוף חלק מדפי הפרק "קירקי" בשל תוכנם, ולמזלו של ג'ויס הצליחה הכתבנית להצילם.
את צבע הכריכה - כחול ולבן - בחר ג'ויס עצמו על פי צבעי דגל יוון.
המאבק המשפטי לאחר הוצאת הספר לאור
ברם, דווקא בשתי הארצות המובילות של דוברי האנגלית, ארצות הברית והממלכה המאוחדת, נתקל הספר בהתנגדות עזה של חוגים שמרניים.
חלקים מסוימים ברומן, ובמיוחד הפרק האחרון, פנלופי, בו מופיע המונולוג של מולי בלום, כללו טקסט שעלול היה להיתפס בחוגים מסוימים כפורנוגרפי.
בממלכה המאוחדת עשה עורך הדין השמרן ארצ'יבלד בודקין, ששימש כתובע הכללי החל מ-1920, כל אשר לאל ידו כדי למנוע את הפצת הספר והוצאתו לאור.
499 עותקים ממוספרים של המהדורה השלישית, שהובאו לאנגליה מצרפת ב-1923, נשרפו בנמל פוקסטון.
בודקין עצמו אישר כי לא קרא את הספר, אלא רק את המונולוג של מולי בלום, המסיים אותו:
ב-1926, כאשר מרצה בעמנואל קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', ביקש להכניס את הספר לשיעוריו, שלח בודקין מכתב לבכירי האוניברסיטה ובו פירט את עמדת ממשלת הממלכה המאוחדת בנדון.
הניסיונות לקרימינליזציה של ג'ויס ויצירתו איימו להתרחב גם ליצירות אחרות שלו, עד שב-1933 הפכה פסיקת בתי המשפט בארצות הברית את הקערה על פיה.
באותה שנה ניסה בית ההוצאה "רנדום האוס" להכניס לארצות הברית עותק של הספר.
בממלכה המאוחדת נדרשו עוד שלוש שנים של מאבק משפטי וציבורי, עד שבנובמבר 1936 אישרו השלטונות את פרסום הספר.
היחס ליוליסס נע בין שבחים נלהבים לשלילה מוחלטת.
קרל יונג, שטיפל בבתו חולת הנפש של ג'ויס, לוצ'יה, שלח לג'ויס מכתב הערכה על הספר:
בורחס אמר על יוליסס כי: "יש משפטים, יש פסקאות שאינם נופלים מהקטעים המזהירים ביותר של שייקספיר או של סר תומאס בראון".
טי אס אליוט התבטא כי "ג'ויס גילה דרך המחייבת יוצרים אחרים ללכת בעקבותיו.
בזאת לא יחטאו בחקיינות יותר מאשר המדען המשתמש לצורך מחקריו בתגליות של איינשטיין." ולדימיר נבוקוב כתב כי "יצירות המופת של המאה ה-20 הגדולות בעיניי הן בסדר זה: 'יוליסס' לג'ויס, 'הגלגול' לקפקא, 'פטרבורג' לאנדריי ביילי והמחצית הראשונה של 'בעקבות הזמן האבוד' לפרוסט."
פאולו קואלו התבטא כי "יוליסס" הוא אחד מהספרים שגרמו לנזק רב לסופרים.
בין היתר אמר כי 'יוליסס' "הוא רק סגנון.
כשמפשיטים אותו, יוליסס הוא טיפש".
לפי מחקר מ-2007, רבים מקוני הספר לא מסיימים אותו.
ב-16 ביוני, היום שבו מתרחש "יוליסס", נחגג מדי שנה בדבלין, ובמספר גדל והולך של ערים בעולם, בלומסדיי, יום חג חילוני המציין את זכרו של ג'ויס.
ב-1954, במלאת 50 שנה לאותו יום, החליטה חבורה של אומנים ויוצרים בדבלין לכבד את זכרו של ג'ויס בטקס ובמסע בעקבות לאופולד בלום, והאירוע נקרא בלומסדיי, על שמו של בלום.
בצירוף מקרים, מת אחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, ביום זה ב-1955. ביום זה נוהגים מעריצי ג'ויס לצאת לרחובות דבלין בלבוש מהתקופה האדוארדיאנית, לאכול ארוחת בוקר בסגנון לאופולד בלום, ולערוך סיורים באתרים הנזכרים ב"יוליסס" ולאורך מסלולי הליכתו של בלום.
שלושת גיבורי הספר נבחרו במקומות גבוהים ברשימת "100 הדמויות הבדיוניות הטובות ביותר" במשאל שנערך על ידי המגזין Book בשנת 2002. לאופולד בלום נבחר למקום הרביעי, מולי בלום למקום השמיני וסטיבן דדאלוס למקום התשיעי.
מספר סרטים הופקו סביב "יוליסס".
אף לא אחד מהם זכה להצלחה קופתית בולטת.
ב-1967 הופק הסרט "יוליסס" בבימויו של ג'וזף סטריק ובהשתתפות ברברה ג'פורד בתפקיד מולי בלום.
הסרט מציג את עלילת "יוליסס" תוך נאמנות גבוהה למקור, ומשתמש גם במשפטים הלקוחים מהספר.
הסרט לא אושר להקרנה באירלנד עד שנת 2000.
ב-2003 הופק באירלנד הסרט "בלום" בבימויו של שון וולש, ובכיכובם של סטיבן ריאה ואנג'לין בול.
בסרט מושם דגש על העברה לפסים קולנועיים של זרם התודעה המאפיין את הספר.
באלבומה של קייט בוש "The Sensual World" (העולם החושני) הכולל שירים על אהבה נכזבת, מתבסס השיר "The Sensual World", ממנו לקוח שם האלבום, על דמותה של מולי בלום.
בוש ציינה שהפסקה שחותמת את הרומן, הכלולה במונולוג המפורסם של מולי בלום, התאימה למוזיקה שהיא יצרה.
לאחר שבוש לא קיבלה אישור מבעלי הזכויות של "יוליסס" להשתמש בטקסט עצמו, כתבה בוש מילים המתארות את יציאתה של בלום מבין דפי הספר, העולם הדו-ממדי בו היא חיה, אל העולם האמיתי, תוך היסחפותה בפרץ של חושניות.
בספרו של הסופר זוכה פרס נובל לספרות ג'ון מקסוול קוטזי, "אליזבת קוסטלו", מוזכר ספר בדיוני בשם "הבית ברחוב אקלס" - ביתם של לאופולד ומולי בלום, שנכתב מנקודת מבטה של מולי בלום.
יולנדה באלאש (ברומנית: Iolanda Balaş, בהונגרית: Balázs Jolán; 12 בדצמבר 1936 – 11 במרץ 2016) הייתה קופצת לגובה רומנית (ממוצא הונגרי).
הייתה פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (רומא 1960 וטוקיו 1964), פעמיים ברציפות אלופת אירופה (סטוקהולם 1958 ובלגרד 1962), פעמיים ברציפות אלופת אוניברסיאדה (טורינו 1959 וסופיה 1961) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
נחשבת לאחת הקופצות לגובה הטובות בכל הזמנים.
ב-14 ביולי 1956 שברה לראשונה באלאש את השיא העולמי והעמידה אותו על 1.75 מטר.
במשך חמש שנים שיפרה את שיאה העולמי עוד 13 פעמים והעמידה אותו לבסוף, ב-16 ביולי 1961, בתחרות בסופיה, על תוצאה של 1.91 מטר.
שליטתה בקפיצה לגובה לנשים הייתה מוחלטת.
בין השנים 1956 ו-1967 ניצחה ברציפות ב-150 תחרויות ובעת שקבעה את שיאה העולמי האחרון ב-1961, התוצאה הטובה ביותר שהושגה עד אז על ידי קופצת אחרת הייתה נמוכה ב-7 סנטימטר.
שיאה העולמי החזיק מעמד 10 שנים ונשבר על ידי הקופצת האוסטרית אילונה גוזנבאואר ב-1971 (1.92 מטר).
באולימפיאדת מלבורן (1956), בעת שהחזיקה כבר בשיא העולמי, היא סיימה רק במקום החמישי (הפסדה האחרון לפני רצף הניצחונות).
באולימפיאדת רומא (1960) היא כבר זכתה במדליית הזהב בשיא אולימפי חדש של 1.85 מטר, בהפרש של 14 ס"מ מהמקום השני ושחזרה את ניצחונה גם באולימפיאדת טוקיו (1964) בשיא אולימפי חדש של 1.90 מטר, בהפרש של 10 ס"מ מהמקום השני.
באלאש התנשאה לגובה של 1.85 מטר והייתה בעלת רגליים ארוכות במיוחד אותן ניצלה לסגנונה הייחודי שהיה סגנון מספרת משופר.
בשנים 1988–2005 הייתה באלאש נשיאת הפדרציה הרומנית לאתלטיקה.
יולנדה איבט גריפית' היא כדורסלנית עבר אמריקאית ששיחקה בליגת ה-WNBA.
בשנת 2014 הוצגה בהיכל התהילה של כדורסל הנשים, ובשנת 2021 הוצגה בהיכל התהילה של הכדורסל.
גריפית' למדה בתיכון "ג'ורג' וושינגטון קארבר" הנמצא באזור עיר הולדתה, שיקגו.
בשנתה האחרונה בתיכון (1988-1989), היא נבחרה כחלק מנבחרת ה-All-American של המגזין פרדה.
לאחר מכן, קיבלה גריפית' מלגת לימודים באוניברסיטת איווה, אבל ביטלה אותה לאחר שילדה את בתה הראשונה, קנדיס.
אחר כך, היא הצטרפה לפאלם ביץ' גוניור קולג' הנמצא בקליפורניה, שם זכתה במספר פרסים.
לאחר מכן, היא עברה לאוניברסיטת פלורידה אטלנטיק, שם סיימה את לימודיה ב-1993.
בשנת 1997, הצטרפה גריפית' לליגת הכדורסל האמריקאית, כאשר נבחרה במקום הראשון בדראפט, על ידי לונג ביץ' סטינגרייס.
אחרי עונת 1997-1998, היא עוברה בטרייד לשיקגו קונדורס.
בקונדורס שיחקה גריפית' שתי עונות.
בשנת 1998, נבחרה גריפית' לשחקנית ההגנה של הליגה והייתה חלק מחמישיית העונה הראשונה.
בנוסף, היא סיימה במקום השני בקרב על תואר ה-MVP של הליגה, לאחר שהפסידה לנטליה ויליאמס.
כשעזבה גריפית' את הליגה בדצמבר 1998 היא דורגה חמישית בנקודות (17.2 נקודות), ראשונה בריבאונדים (12.3), שנייה בחטיפות (3.3) ושנייה בחסימות (1.3).
בדראפט ה-WNBA של 1999, נבחרה גריפית' במקום השני, על ידי סקרמנטו מונארכס.
באותה השנה, היא זכתה גם בתואר ה-MVP של העונה הסדירה וגם בתואר שחקנית ההגנה של הליגה.
בנוסף, גריפית' השתתפה בארבע משחקי ALL-STAR, וב-2004, אף זכתה בתואר ה-MVP של ה-ALL-STAR.
בשנת 2005, זכתה קבוצת סקרמנטו מונארכס באליפות, לאחר ניצחון על קונטיקט סאן.
זו הייתה האליפות הראשונה בתולדות המונארכס, וגריפית' זכתה בתואר ה-MVP של הגמר.
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודיה בקולג', עברה גריפית' לשחק כדורסל מקצועני בגרמניה.
היא שיחקה בגרמניה משנת 1993 ועד 1997, ובשנתה האחרונה בקבוצה, היא סיימה כמלכת הנקודות (24.7 בממוצע) וכמלכת הריבאונדים (16.0 בממוצע) של יורוליג.
בפגרות ה-WNBA של 2003 ושל 2004, שיחקה גריפית' בקבוצה יקטרינבורג הרוסית.
גריפית' הייתה חברה בסגל נבחרת ארצות הברית שזכתה במדליות הזהב באולימפיאדת סידני ובאולימפיאדת אתונה.
יולנד דה דרה הייתה המלכה הרעיה של מלך סקוטלנד אלכסנדר השלישי.
יולנד הייתה בתם של רוברט הרביעי, רוזן דרו ושל ביאטריס דה מונפור.
משפחתה של יולנד הייתה מצאצאיו של בית קאפה, אשר מלך בצרפת, ואביה היה אחד מצאצאיו של לואי השישי, מלך צרפת.
סבתה מצד אימה של יולנד הייתה מארי דה בורבון, בת דודו של גי דה דמפייר, רוזן פלנדר.
יולנד הייתה אשתו השנייה של אלכסנדר השלישי.
אלכסנדר נישא לה לאחר מות בניו שנולדו לו ממרגרט מאנגליה, ולאחר מותה של מרגרט, על מנת שיוולד לו בן יורש.
נישואי יולנד ואלכסנדר היו נישואים פוליטיים, שמטרתם לקרב בין סקוטלנד וצרפת מחד, ולהרחיק את סקוטלנד מהשפעת ממלכת אנגליה (מרגרט הייתה בתו של הנרי השלישי, מלך אנגליה) מאידך.
יולנד ואלכסנדר היו קשורים בקשרי משפחה - שניהם היו צאצאי בית קושי - משפחת אצולה בעלת השפעה רבה בצרפת.
אלכסנדר ויולנד נישאו ב-15 באוקטובר 1285 במנזר ג'דבורג.
אלכסנדר השלישי נפטר זמן קצר לאחר הנישואים, ב-18 במרץ 1286 בעת שרכב מאדינבורו לבקר את רעייתו ששהתה בקינגהורן.
באותה זמן הייתה יולנד בהריון, ובכינוס הפרלמנט הסקוטי שנערך במנזר סקון ב-2 באפריל 1286 או ב-28 באפריל נבחרו עוצרים לשלוט עד להולדת הילד ולהגיעו לבגרות.
יולנד הפילה את הילד, או, לפי מקורות אנגלים מאותה תקופה - כלל לא הייתה בהריון, או הייתה בהריון מדומה, ונכדתו של אלכסנדר השלישי, מרגרט, העלמה מסקוטלנד נבחרה כיורשת העצר.
בשנת 1292 נישאה יולנד לארתור, דוכס בריטני ונולדו להם שישה ילדים:
ג'ון הרביעי, דוכס בריטני (נולד ב-1294)
ביאטריס (נולדה ב-1295), שנישאה לגי העשירי מלבאל
ז'ין (נולדה ב-1296), שנישאה לרוברט, בנו של רוברט השלישי, מפלנדרס
אליס (נולדה ב-1297 לערך), שנישאה לבושאר השישי מונדום
בלאן (נולדה ב-1300 לערך), שנפטרה בינקותה
מארי (נולדה ב-1302 לערך), שהפכה לנזירה
ארתור נפטר בשנת 1312, וירש אותו בנו ג'ון השלישי, דוכס בריטני (בנו מנישואיו הראשונים).
יולנד נפטרה ב-2 באוגוסט 1330, ובנה הבכור ג'ון, ירש ממנה את התואר רוזן מונפור.
יולנדה הארמר (1913 – 16 בפברואר 1957) הייתה עיתונאית יהודיה-מצרית שריגלה במצרים עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ועבור מדינת ישראל בשנים 1945–1951, וזכתה לכינוי "מאטה הארי הישראלית".
נולדה בשם יולנדה גבאי באלכסנדריה, לאם שהייתה במקור מטורקיה.
התגוררה ולמדה בסנט ז'רמן-אן-לה (St.
Germain-en-Laye) בצרפת ושבה עם תום לימודיה בגיל 17 למצרים כדי להתחתן עם איש העסקים ונציג של חברת נפט, ז'אק דה בוטון, אך התגרשה ממנו כאשר בנם היחיד, ז'ילבר, היה בן שלוש או ארבע.
ז'ילבר גדל עם סבו וסבתו, הוריה של יולנדה.
להארמר היו קשרים טובים עם הצמרת המצרית במסגרת עבודתה כעיתונאית בפלסטיין פוסט.
בזכות הרצאה של אנצו סרני בקהיר בתחילת שנות ה-40 החלה לגלות עניין בציונות.
היא גויסה בקהיר בשנת 1945 בידי אליהו ששון, ראש האגף הערבי של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וקיבלה את הכינויים "ניקול" ו"פאלקור".
היא יצרה קשרים גם עם המזכ"ל הראשון של הליגה הערבית עבד א-רחמן עזאם, עם מדינאים ערבים שביקרו בקהיר וכן עם בכירים בריטיים במצרים וכך השיגה מידע רב ערך.
הצלחתה הגדולה ביותר הייתה השגת תוכניות הפעולה של צבא ההצלה לקראת מלחמת העצמאות.
בינואר 1948 הגיעה בטיסה ללוד ומסרה מסמכים סודיים על פלישה מתוכננת של הצבא הסורי והצבא והמצרי לארץ ישראל.
את התוכניות תפרה מזכירתה, אורה שוויצר, מתחת לכותפות המעיל של הארמר.
בעקבות הקמת מדינת ישראל במאי 1948 ביצעו שלטונות מצרים גל מעצרים בקרב פעילים ציוניים, ובינם הארמר, אולם היא שוחררה כעבור זמן לא רב בשל מחלת הסרטן שבה לקתה.
בספטמבר 1948 עזבה עם בנה לפריז, שם הייתה חברה במשלחת ישראל לאו"ם.
היא גם נפגשה עם ששון ועם ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, משה שרתוק, והכינה דו"ח שמסקנתו הייתה כי מצרים היא המדינה הערבית היחידה המעוניינת בהסדר עם ישראל.
עקב מחלתה הייתה מאושפזת כחמישה חודשים.
בסוף 1949 חזרה למצרים, והתגוררה שם עד לעלייתה לישראל עם בנה היחיד בשנת 1951 והתגוררה בדירה קטנה בירושלים.
היא עברתה את שמה להַרְמוֹר, והצטרפה לסגל משרד החוץ.
כהוקרה על תרומתה למדינה העניק בן-גוריון לבנה, ז'ילבר, מלגת לימודים צנועה באוניברסיטה העברית.
בהמשך היגר לשווייץ ולבריטניה, עבד בבנק רוטשילד והתעשר.
נכדה הוא הסופר אלן דה בוטון ונכדתה היא מיל (Miel) דה בוטון, זמרת, מלחינה, אספנית אמנות ונדבנית.
הארמר נפטרה מסרטן בירושלים ב-1957. נטמנה בהר המנוחות.
פרטים רבים עליה התגלו ביומנים ותמונות שמצאו נכדיה לאחר פטירתו של ז'ילבר בשנת 2000.
בשנת 2010 ביים דן וולמן סרט תיעודי בשם "יולנד: גיבורה אלמונית" (Yolande: An Unsung Heroine) המנציח את פועלה של הארמר.
הסרט הופק בידי נכדתה, מיל דה בוטון.
על שמה כיכר בשכונת קטמון בירושלים.
יוליסס הוא רומן פרי עטו של ג'יימס ג'ויס, הנחשב לאחד הרומנים החשובים במאה ה-20. הרומן נחשב לספר קשה לקריאה ולנחלתם של מעטים, הן בשל אורכו, הן בשל סגנונות הכתיבה הייחודיים, והן בשל היעדר עלילה במובנה המקובל.
יוליסס הוא מעין יומן מסע של גיבוריו, לאופולד בלום וסטיבן דדאלוס, בעיר דבלין.
הקשר בין הפרקים השונים רופף למדי.
כל המקומות המוזכרים בספר מבוססים על מקומות אותנטיים בדבלין.
הספר, המשתרע על פני 841 עמודים, כולל 18 פרקים בשלושה חלקים.
שמות הפרקים, הלקוחים מהאודיסיאה, לא הופיעו במהדורה המקורית של הספר, אלא ברשימות שהכין ג'ויס לידידיו, קארלו לינאטי וסטיוארט גילברט, כדי לסייע להם בהבנת הספר.
לכל פרק נושא מרכזי, ומאפיינים נוספים כמו צבע, איבר גוף, מדע/אמנות, טכניקת כתיבה, ולדמויות בו קשר לדמויות בסצנה המקבילה באודיסיאה.
עם זאת, סדר הפרקים אינו תואם את זה שבאודיסיאה וההקשר למקור של הומרוס לא תמיד חד משמעי ומחייב.
לעיתים ההקשר פארודי, ולעיתים כלל לא נראה לעין ונתון לפרשנות של הקורא.
סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס הן רשימות שנוצרו על ידי ג'ויס על מנת לסייע לידידיו קרלו לינאטי וסטיוארט גילברט להבין את מבנה הספר.
ג'ויס עצמו התבטא כי הוא הטמין בספר חידות ואניגמות במספר כה רב עד כי חוקרי כתיבתו יעמלו מאות שנים במאמץ להבין את כוונותיו.
הסכמה של לינאטי נוצרה על ידי ג'ויס ב-1920. במכתבו המצורף לסכמה כתב ג'ויס:
סכמת גילברט ליוליסס נוצרה על ידי ג'ויס בשנת 1921, ופורסמה על ידי גילברט בשנת 1930. שתי הסכמות כוללות תיאור פרטני של כל פרק, ובכלל זה שמו המקביל לאודיסאה (שמות הפרקים לא נכללו בספר המקורי), זמן התרחשות, צבע, סמל, מדע או אמנות קשורים, טכניקת כתיבה, איבר, סמלים ותיאור הסצנה.
בית הדואר ב"וסטלנד רואו" - פרק 5 ("אוכלי הלוטוס").
בית המרקחת של סוויני, לינקולן פלייס (בו קונה בלום סבון).
מערכת העיתון פרימן'ז ג'ורנל, ליד רחוב או'קונל (פרק 7: "אאולוס").
וכן - לא הרחק משם - חנות הממתקים של גרהאם, בה מתחיל פרק 8: ("לסטריגונים").
הפאב של דיווי בירן - פרק 8: לסטריגונים.
הספרייה הלאומית של אירלנד - (פרק 9: סקילה וכריבדיס").
מלון אורמונד - על גדת הליפי - (פרק 11:"הסירנות").
הפאב של בארני קירנן, בפרק 13: ("הקיקלופים".)
בית החולים ליולדות, (פרק 14: "שורי השמש").
רובע הזונות, בו ממוקם בית הבושת של בלה כהן (פרק 15: "קירקי")
עלילת שלושת הפרקים הראשונים ופרק 12 ("נאוסיקה") מתרחשת בחופי מפרץ דבלין, מחוץ למפה.
פרק 6 ("האדס") כולל נסיעה בכרכרה מביתו של פאדי דיגנאם המת לבית הקברות, חלק מהמסלול מופיע במפה בצבע כתום.
פרק 10 ( "הסלעים הנודדים") מתרחש באתרים שונים ברחבי העיר, שאינם מפורטים במפה.
חלק ממסלול נסיעתו של המשנה למלך, מפארק פיניקס לגני התערוכה בבולסברידג', החותמת את הפרק, מופיע כאן בצבע כחול.
פרק 17 (איתקה) - המסלול של בלום וסטיבן מופיע באדום.
החלוקה הפנימית של הספר היא ברורה וסימטרית: הוא כולל 18 פרקים, שמתוכם שלושה פרקים מהווים את המבוא, הטלמכיאדה, ובהם נפקד מקומו של לאופולד בלום.
החלק המרכזי של הספר - האודיסיאה - כולל שנים עשר פרקים: שישה פרקים ראשונים (4–9) שהפרק התשיעי, החותם אותם, סקילה וכריבדיס, מהווה את אמצע הספר, יחד עם הפרק שאחריו, הסלעים הנודדים.
שני חצאי הספר אינם סימטריים בגודלם - המחצית הראשונה מהווה רק שליש מנפחו של הספר.
מחציתו השנייה של הספר מתחילה בפרק העשירי - הסלעים הנודדים - וזהו גם תחילתה של המחצית השנייה של האודיסיאה - מהפרק העשירי ועד הפרק החמישה עשר.
שלושת הפרקים האחרונים, שהם ה"נוסטוס" - השיבה הביתה של בלום, חותמים את הספר.
לכל פרק שעה מדויקת בה הוא מתרחש במהלך היום, צבע, סמל, אמנות או מדע, איבר בגוף האדם, וטכניקה ספרותית.
כל אלה פורטו בסכמות של גילברט ולינאטי.
החלק הראשון של הספר כולל שלושה פרקים: טלמאכוס, נסטור ופרוטאוס.
חלק זה נקרא טלמאכיה, או טלמכיאדה, על שם טלמאכוס, בנו של אודיסאוס, ובכך מתקיימת הקבלה לאודיסיאה, מכיוון שגם שם בפתיחה מופיע טלמאכוס.
בית משפחתו של טלמאכוס נתפס על ידי מחזריה של אימו, שמפעילים עליה לחץ כבד לבחור באחד מהם.
טלמאכוס פוגש באתנה, שמעונינת להחזיר את אודיסיאוס לביתו, והיא מייעצת לו להתייעץ עם נסטור מלך פילוס ועם מנלאוס מלך ספרטה.
לפני כן היא שואלת אותו האם הוא בנו של אודיסאוס.
למשפט זה משמעות רבה ב"יוליסס" - אף על פי שלסטיבן דדאלוס יש אב - סיימון - הוא עסוק בחיפוש אחר דמות אב, ומוצא את לאופולד בלום.
הטלמכיאדה ב"יוליסס" היא המשך משלים לספרו של ג'ויס, "דיוקן האמן כאיש צעיר".
סטיבן הוא בחור צעיר, בן 22, מבוגר בשנה אחת מטלמאכוס ההומרי.
העלילה בחלק זה מתרחשת במקומות שונים לאורך חופו של מפרץ דבלין.
איבר: ג'ויס מציין שבטלמאכיה אין ציון לאיבר משום שטלמאכוס עדיין אינו מודע לגופו.
מגדל מרטלו בחוף סנדיקוב, הצופה אל מפרץ דבלין.
שלושה בחורים צעירים התעוררו לא מזמן ומתחילים את שגרת יומם: מלאכי (באק) מאליגן, סטודנט לרפואה, סטיבן דדאלוס, מורה בתיכון, והיינס, סטודנט אנגלו-אירי.
מאליגן, המארח, שוכר את המגדל ממשרד המלחמה הבריטי.
דמותו של מאליגן מבוססת על אוליבר סנט ג'ון גוגארטי (1878-1957), עמו התגורר ג'ויס שישה לילות בספטמבר 1904 במגדל מרטלו, עד לעימות שהביא להיפרדות דרכיהם.
דמותו של היינס מבוססת על זו של סמואל טרנץ', סטודנט אנגלו-אירי מאוקספורד, שהתארח אף הוא במגדל אצל חברו גוגארטי.
כך מתאר ג'ויס את החדר המרכזי של המגדל:
בלילה שעבר סבל היינס סבל מסיוטי שינה, והזה כי הוא יורה בפנתר שחור.
הוא הפריע גם את שנתו של סטיבן, שמתאונן על כך באוזני מאליגן, ומודיע לו כי יעזוב את המגדל אם היינס יישאר.
סטיבן, המתאבל על מות אִמו, מתעמת עם מאליגן על רקע זלזולו של האחרון בכבודה, באומרו על סטיבן "זה שאמו מתה כמו בהמה".
בתגובה, מאליגן אומר כי לא הייתה לו כל כוונה לפגוע באמו של סטיבן, ומתקיף את סטיבן על כי סירב למלא את בקשתה האחרונה של אמו ולהתפלל בשבילה.
מאליגן מכין לשלושתם ארוחת בוקר, במהלכה מגיעה חלבנית זקנה, המביאה חלב.
היינס (סמואל טרנץ' היה לאומן אירי ודובר אירית שוטפת), מדבר אליה באירית, שפה שאינה מבינה, מה שפותח דיון בדבר השפה הרצויה לאירים.
לאחר מכן שלושתם יורדים אל חוף ארבעים הרגל שלמרגלות המגדל.
מאליגן לועג לסטיבן על שאינו נוהג להתקלח אלא פעם בחודש, בשל רתיעתו ממים.
הוא מדקלם מתוך "הבלדה על ישו המשתעשע".
מאליגן נכנס לים לשחות, והיינס וסטיבן משוחחים ביניהם, שיחה במהלכה חושף היינס את דעותיו האנטישמיות.
סטיבן עוזב את המגדל שלא על מנת לחזור.
במציאות, עזב ג'ויס את המגדל משום שבליל 15 בספטמבר ניעור טרנץ' משנתו, מלמל דבר מה על פנתר שחור וירה באקדחו לעבר הקיר.
לאחר מכן חזרו סיוטי השינה שלו, וגוגארטי ירה או חבט בסירים שמעל מיטתו של ג'ויס.
צד זה של הסיפור לא מופיע ביוליסס.
למחרת חזר ג'ויס ברגל אל דבלין.
פרק זה מקביל לשיר הראשון באודיסאה.
כפי שטלמכוס נפגע מיחסם של המחזרים, ובראשם אנטינואוס, לאמו פנלופי, כך נפגע סטיבן מיחסו של מאליגן לאמו שמתה.
סטיבן דדאלוס, המבוסס על דמותו של ג'ויס, מייצג את טלמאכוס, בנו של אודיסאוס.
באק מאליגן מייצג את אנטינואוס, האגרסיבי מבין מחזריה של פנלופי.
מחלקת-החלב הזקנה, מייצגת את מנטור (ראש ביתו של אודיסאוס, המכין את טלמאכוס למסעו).
מאפיינים:: צבע: חום, שאחרי הירוק הוא צבעה הלאומי של אירלנד.
בית הספר הפרטי קליפטון, בפרברי דבלין.
נושאו של הפרק הוא ההיסטוריה.
בסכמות שחיבר ג'ויס הוא ציין זאת במפורש.
סטיבן מתבטא כי: "ההיסטוריה היא סיוט שממנו אני מנסה להתעורר".
הפרק כתוב בסגנון של קטכיזם אישי - שאלות ותשובות.
סטיבן דדאלוס הוא מורה להיסטוריה בבית ספר פרטי בדולקי, שעל חוף הים, במרחק הליכה מהמגדל של מאליגן.
הוא מלמד על פירוס מלך אפירוס.
בתום השיעור הוא עוזר לתלמיד בשם סיריל סרג'נט בפתרון בעיות במתמטיקה, ותוך כדי כך עולה בדעתו שלמרות כיעורו של סרג'נט, אימו אהבה אותו.
סטיבן מהרהר בכך שאהבת-אם היא אולי הדבר האמיתי היחיד בחיים, ושוב נזכר באימו שלו.
אחר-כך הוא נפגש עם מנהל בית הספר, מר דיזי, כדי לאסוף את שכרו.
דיזי, הפרוטסטנטי והאנטישמי, מתנגד לעצמאותה של אירלנד ותומך באיחוד עם בריטניה.
דיזי מבקש מסטיבן לסייע לו בפרסום בעיתונות של מכתב העוסק במחלת הפה והטלפיים, לרגל כינוס של אגודת סוחרי הבקר בדבלין, ומטיף לסטיבן על הצורך לנהל את כספו בצורה מסודרת.
דבריו של דיזי רצופים בטעויות היסטוריות, שג'ויס שם בפיו במתכוון, ככל הנראה.
בהמשך מדבר דיזי בגסות נגד היהודים ("אנגליה נתונה בידי היהודים […] נוכחותם היא הסימן לשקיעתה של אומה […]") ונגד נשים ובוגדנותן, ומזכיר את הלנה מטרויה, את מאהבתו של מלך לנסטר, דרמוט מק'מורו - האישה שבגללה פלשו האנגלים לאירלנד - ואת קייט או'שיי, פילגשו של צ'ארלס סטיוארט פרנל.
הקבלה לאודיסיאה: הפרק מקביל לשיר השלישי באודיסיאה.
המנהל דיזי הוא נסטור מהאודיסאה, אליו מגיע טלמאכוס לחפש מידע על אביו הנעדר, אודיסאוס.
כמו נסטור, גם דיזי הוא טרחן ודברן בלתי-נלאה.
התלמיד סארג'נט מייצג את בנו הקטן של נסטור, פייסיסטרטוס.
היפהפייה הדבלינאית קיטי או'שיי, פילגשו של צ'ארלס סטיוארט פרנל ולאחר מכן אשתו, המוזכרת על ידי דיזי כמי שגרמה למפלתו של פרנל, היא הלנה הטרויאנית.
הפרק, המקביל לשיר הרביעי באודיסיאה, נקרא על שם האל הימי פרוטאוס, הלובש ופושט צורות ללא הרף.
גאות ושפל, המים והחול, צבע הים וצבע השמיים - כל אלה משתנים ומשתלבים במחשבותיו של סטיבן.
ג'ויס התבטא כי נושא הפרק הוא "שינוי.
הכל משתנה - הים, השמים, האדם, חיות.
הפרק נחשב לקשה לקריאה ודורש פרשנות צמודה.
הוא כתוב בסגנון זרם התודעה, כמונולוג פנימי של סטיבן, המשוטט בחוף סנדימאונט, צופה בעוברי אורח ובנוף, בזוגות המתהלכים לאורכו, במלקטי צדפות ובכלבים, ומהרהר על חייו, על בני משפחתו ועל אמו המתה.
הוא נזכר בימיו בעת שהותו בפריז, עת קיבל מברק מאביו ובו ביקש ממנו לחזור לדבלין, שכן אמו גוססת.
בהקבלה, באודיסיאה, מנלאוס מלך ספרטה מספר לטלמאכוס כי כאשר חזר ממלחמת טרויה, הוא עבר באי פארוס, ותפס שם את האל פרוטאוס.
הוא מוסר לטלמאכוס מידע שקיבל מפרוטאוס, על גורלו של אביו, אודיסאוס.
קווין איגן, חברו של סטיבן מימי פריז, מייצג את מנלאוס.
דמותו מבוססת על זו של ג'וזף קייסי, אירי גולה שג'ויס פגש בעת לימודיו שם.
חלק זה מהווה את עיקר הספר, והוא מתאר את מסעו של לאופולד בלום, מקבילו הפארודי של אודיסאוס, ברחבי דבלין.
השעון מוחזר אחורנית, לשעה שמונה בבוקר.
ביתם של לאופולד ומולי בלום, ברחוב אקלס 7, דבלין.
הבניין עומד בשכונה של מעמד הפועלים, ולו שתי קומות.
מטבחה של משפחת בלום נמצא בקומת המרתף, שם בלום טורח בהכנת ארוחת בוקר לאשתו מולי, המתכרבלת במיטתה בקומה שמעל.
הפרק פותח בתיאור העדפותיו הקולינריות של בלום:
בהמשך הולך בלום לאטליז הסמוך לקנות כליות חזיר, הנמנות עם המאכלים האהובים עליו, ומביא לאשתו דואר ממאהבה.
באטליז הוא קורא באקראי מודעה מטעם אגודת נטעים המציעה לקורא לקנות אדמה בארץ ישראל, רמז ראשון למוצאו היהודי של בלום, וטקסט בעל אופי אוריינטלי.
אודיסאוס שהה במחיצת קליפסו שבע שנים, עד שאולצה לשחררו על ידי האלים מחמת געגועיו לאשתו פנלופי.
שם הפרק הרביעי, קליפסו הוא ביטוי לאופי הפארודי של הספר: שהרי בלום נמצא בביתו שלו, במחיצת אשתו, שהיא המקבילה לפנלופי, ומשם הוא מתחיל את מסעו.
פרק זה עומד בסימן פרחים.