tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וואורינן נפטר ב-11 במרץ 2020 בגיל 81 כתוצאה מפציעות שנגרמו בנפילה בספטמבר הקודם.
צ'ארלס אורמונד איימס, ג'וניור וברניס אלכסנדרה "ריי" איימס היו מעצבים אמריקאים שהשפיעו רבות על האדריכלות ועיצוב הריהוט המודרני.
הם פעלו גם בתחומים נוספים: עיצוב תעשייתי, עיצוב גרפי, אמנות וקולנוע.
הם נישאו ב-1941 ועבדו יחד עד מותם.
איימס הוא אחיינו של האדריכל ויליאם ס.
בגיל 14, בעת לימודיו התיכוניים, עבד בחברת הפלדה "Laclede" כפועל במשרה חלקית, שם עשה את צעדיו הראשונים בהנדסה, ציור ואדריכלות.
למד באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס וקיבל מלגת אדריכלות.
לאחר שנתיים עזב את האוניברסיטה.
יש הטוענים כי סולק ממנה בשל תמיכתו בעבודתו של פרנק לויד רייט והתעניינותו הרבה באדריכלות מודרנית, תחת הטענה כי דעותיו והשקפתו "מודרניים מדי".
מקורות אחרים טוענים כי הוא עזב בשל ירידה בהישגיו האקדמיים בעקבות העומס הרב שחווה לאחר שהחל לעבוד עוד בתקופת לימודיו כאדריכל במשרד האדריכלים "Trueblood and Graf".
בעת לימודיו באוניברסיטת וושינגטון, הכיר את אשתו הראשונה, קת'רין וורמן (Catherine Woermann), לה נישא ב-1929. שנה לאחר מכן נולדה בתם, לוסיה.
ב-1930 החל איימס בעבודתו המעשית כאדריכל בסנט לואיס יחד עם צ'ארלס גריי (Charles Gray).
בהמשך הצטרף אל השניים שותף שלישי, וולטר פאולי (Walter Pauley).
צ'ארלס איימס הושפע רבות מעבודתו של האדריכל הפיני אליאל סארינאן (Eliel Saarinen).
ב-1938 הוזמן על ידי סארינן למישיגן, כדי להמשיך בלימודי האדריכלות באקדמיית קראנברוק (Cranbrook) לאמנויות, לשם עבר יחד עם אשתו ובתו.
לימים הפך למרצה באקדמיה ולראש המחלקה לעיצוב ניסיוני.
במטרה להגיש מועמדות לתוכנית לאדריכלות ותכנון אורבני, בחר איימס להתמקד באזור הבנוי על קו המים של סנט לואיס.
יחד עם ארו סארינן (Eero Saarinen) בנו של אליאל סארינאן, ומרלי ארמן (Marli Ehrman), עיצבו כיסא ייחודי שהיה פרי פיתוח של הרעיון לשלב את משענת ומושב הכיסא לכדי יחידה אחת.
הרהיט זיכה את השלושה בפרס הראשון בתחרות שערך המוזיאון לאמנות מודרנית (MOMA) בניו יורק, "עיצוב אורגני של ריהוט".
בעבודתם, נעשה שימוש בטכניקות מתקדמות דוגמת ריתוך עץ ומתכת וכיפוף עץ לבוד (טכניקה שפותחה במקור על ידי אלבר אלטו).
בהמשך השתמש איימס בטכניקות דומות, כשהתבקש לייצר עבור הצי האמריקני סדים, אלונקות, כיסאות ורהיטים אחרים, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1941 התגרש מאשתו הראשונה, ונישא לעמיתתו להוראה באקדמיית קראנברוק, ריי קייזר.
הזוג עבר להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, שם המשיכו להתגורר עד מותם.
בשנות הארבעים המאוחרות לקח הזוג חלק בפרויקט #8 שיזם מגזין האמנות והאדריכלות "Case Study", במסגרתו עיצבו ובנו את המבנה הייחודי ופורץ הדרך בו עברו בהמשך להתגורר.
המבנה ממוקם על צוק המשקיף אל עבר האוקיינוס השקט ובנייתו ארכה מספר ימים בלבד.
הוא הוקם תוך שימוש יוצא דופן בחלקי פלדה שהיו מיועדים לבנייה תעשייתית.
המבנה, הידוע גם בשמו "Eames House", מוכר גם כיום כציון דרך באדריכלות המודרנית.
איימס מת מהתקף לב ב-21 באוגוסט 1978, בעת ששהה בסנט לואיס.
כיום, יש לזכרו כוכב בשדרת התהילה של סנט לואיס.
ריי ברניס אלכסנדרה קייזר איימס (15 בדצמבר 1912 - 21 באוגוסט 1988) היא אמנית אמריקאית, מעצבת ויוצרת סרטים, שיחד עם בעלה צ'ארלס, אחראית לכמה מהעיצובים הקלאסיים והאייקוניים של המאה העשרים.
נולדה בסקרמנט, קליפורניה, כבתם של אלכסנדר ועדנה בור קייזר (Burr Kaiser) ואחות למוריס.
במהלך נעוריה התגוררה במספר ערים שונות וב-1933 סיימה את לימודיה במכללת בנט לנשים, במילברוק (Millbrook).
היא עברה לניו יורק, שם למדה ציור אקספרסיוניסטי מופשט, אצל האנס הופמן.
ב-1936 לקחה חלק בהקמת קבוצת אמני אבסטרקט אמריקאים והציגה את ציוריה במסגרת התערוכה הראשונה של הקבוצה, כשנה לאחר מכן, במוזיאון ריברסייד (Riverside) במנהטן.
אחד הציורים שלה נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
בספטמבר 1940 החלה לעבוד באקדמיית קראנברוק לאמנות, בבלומפילד הילס (Bloomfield Hills), מישיגן.
שם פגשה את צ'ארלס איימס, בעת שעבדו יחד על הכנת שרטוטים ומודלים עבור התחרות "עיצוב אורגני של ריהוט".
שנה לאחר מכן, ב-1941, נישאו בני הזוג, התיישבו בלוס אנג'לס, ויצרו קריירה משותפת פורה ופורצת דרך בתחום העיצוב והאדריכלות.
בשנים 1943, 1944 ו-1947, עיצבה ריי איימס מספר שערים עבור המגזין "Landmark".
בשנות הארבעים המאוחרות יצרה מספר הדפסי טקסטיל, אשר שניים מתוכם, "Crosspatch" ו-"Sea Things", הודפסו על ידי חברת "שיפר" (Schiffer), המדפיסה בין השאר גם עיצובי טקסטיל של סלבדור דאלי ופרנק לויד רייט.
דוגמאות מקוריות להדפסי הטקסטיל של איימס מצויות כיום באוספים של מוזיאונים רבים לאמנות.
חברת "מהרם" (Maharam), מחברות הטקסטיל הידועות והגדולות בעולם, כוללת את הדפסי הטקסטיל בעיצובה של איימס באוסף "עיצובי המאה העשרים" שלה.
איימס נפטרה בלוס אנג'לס ב-21 באוגוסט 1988, בדיוק עשר שנים לאחר מותו של בעלה.
בשנות החמישים המשיך הזוג איימס בפועלם בתחום האדריכלות והריהוט המודרני.
כחלוץ של טכנולוגיות חדשניות, יצר איימס עיצובים אשר התבססו על שימוש בפיברגלס, פלסטיק ותייל עבור חברת הרמן מילר.
הזוג איימס גם יזם ויצר מספר תערוכות המהוות גם כיום ציון דרך.
הראשונה שבהן, "מתמטיקה: עולם מספרים...
ומעבר" (1961) מומנה על ידי חברת IBM, והיא היחידה מבין אותן תערוכות, שעדיין קיימת.
תערוכת המתמטיקה עדיין נחשבת מודל לתערוכות העוסקות בנושאים הנוגעים לפופולריזציה של המדע.
לאחריה יצרו את התערוכה "פרספקטיבת מחשב: רקע לעידן המחשב" (1971) ואת "עולמם של פרנקלין וג'פרסון" (1975-1977), לצד תערוכות נוספות.
בנוסף יצרו השניים את ה-Do-Nothing Machine (1957), בו נעשה שימוש ניסיוני באנרגיה סולארית.
החל משנות החמישים ניתבו בני הזוג את התעניינותו של צ'ארלס בצילום, לכדי יצירת סרטים קצרים.
סרטם הראשון היה "Unfinished Traveling Boy", ויצירתם יוצאת הדופן האחרונה הייתה "Powers of Ten".
עבודתם הקולנועית היא מכלול של רעיונות ומהווה דוגמה לחדשנות.
בני הזוג יצרו לעיתים קרובות סרטים קצרים, במטרה לתעד את עשייתם ותחומי התעניינותם, כגון איסוף צעצועים וחפצי נוי שאספו במהלך טיולים.
חלק מהסרטים תיעדו את תהליך הקמת התערוכות שלהם ואת תהליך יצירתם של כמה מעיצוביהם הקלאסיים.
סרטים אחרים שלהם עוסקים בנושאים רוחניים יותר.
לדוגמה, סרט המלווה את "מסעו" של גוש סבון על פני חניון.
בסרט "Powers of Ten" (אותו מקריין הפיזיקאי פיליפ מוריסון), ניסו בני הזוג להמחיש באופן דרמטי את סדרי הגודל העצומים של היקום, באמצעות צילומי תקריב של כדור הארץ, שלאחריהם מתרחקת המצלמה במהירות אל קצה היקום כביכול, ואז שוב התקרבות מיקרוסקופית לתוך גרעין של אטום פחמן.
זמן קצר לפני מותו של צ'ארלס איימס ב-1978, עסק הזוג בתכנון "ספת איימס" , שנכנסה לייצור החל משנת 1984.
בתחילה, הרהיטים בעיצובם נרשמו תחת שמו הבלעדי של צ'ארלס איימס.
בקטלוגים של הרמן מילר, מהשנים 1948 ו-1952, מופיע רק שמו של צ'ארלס, אולם ברור שלריי היה חלק בלתי נפרד מהתהליך והיא הייתה שותפה שווה ליצירה.
הדפסי הטקסטיל של איימס, אותם ניתן להשיג גם היום, עוצבו ברובם על ידי ריי.
מקריאת ספרים שונים על יצירתם של הזוג וצפייה בתמונות המתעדות את תהליך הפיתוח והיצירה של הרהיטים, ניכר כי מעורבותה של ריי הייתה רבה.
בשנת 1979 העניק המכון המלכותי לאדריכלות מדליית זהב לצ'ארלס וריי איימס, כהוקרה על פועלם.
ב-17 ביוני 2008 פרסם שירות הדואר האמריקאי את "בולי איימס", סדרה בת 16 בולים שנועדה להנציח את פועלם ותרומתם של הזוג איימס לעולם העיצוב.
צ'ארלס תומפסון וינטרס היה איש עסקים אמריקני שעזר לישראל במלחמת העצמאות.
לבקשת ידידו אל שווימר, וינטרס עזר להבריח לישראל שלושה מפציצים כבדים מסוג B-17 שהיוו את טייסת 69 של חיל האוויר הישראלי ותרמו לניצחון ישראל במלחמה.
וינטרס נשפט והורשע בהפרת חוקי הנייטרליות של ארצות הברית, ונדון לקנס של 5,000$ ולמאסר של שנה וחצי.
בשנת 2008 קיבל חנינה לאחר המוות מאת הנשיא ג'ורג' בוש הבן.
קבור בבית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית בירושלים.
צ'ארלס ואדי היו צמד זמרים אמריקניים, שזכו במצעד הסינגלים הבריטי ב-1990. הלהיט הידוע שלהם הוא "האם אשקר לך?" (Would I Lie to you?), שהתפרסם באלבומם השני שיצא ב-1992. השיר זכה במקום השלישי בפרסי אייבור נובלו.
צ'ארלס פטיגרו ואדי צ'אקון הכירו בניו יורק.
צ'אקון החל בגיל 12 לנגן ביחד עם חבריו קליף ברטון (מטאליקה) ומייק בורדין (פיית' נו מור).
לאחר מכן צ'אקון עבר ללוס אנג'לס, מיאמי, לונדון וקופנהגן והקריירה שלו הפכה לכתיבת שירים והפקתם.
הוא כתב מספר להיטים, את רובם כתב באירופה.
פטיגרו, אומץ בפילדלפיה וכשגדל החל ללמוד קולות ג'אז במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
1992: Duophonic (album), זכה במקום ה-19 במצעד האלבומים הבריטי
צ'ארלס הארד טאונס היה פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1964 על עבודתו במכניקת הקוונטים שהובילה לפיתוח המייזר ובהמשך ללייזר.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת פורמן בקרוליינה הדרומית, את תואר מוסמך אוניברסיטה בפיזיקה קיבל ב-1936 מאוניברסיטת דיוק ואת תואר הדוקטור קיבל ב-1939 מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה (קל-טק).
בין 1933 ל-1947 עבד במעבדות בל ובעת מלחמת העולם השנייה עבד בתחום המכ"ם ואף רשם מספר פטנטים.
עבודתו בתחום המיקרוגל הובילה אותו לתובנה לפיה הקרנת חומרים בגלים אלקטרומגנטיים יכולה לשמש כלי רב חשיבות להבנת המבנה המולקולרי ולפיכך פנה לתחום הספקטרוסקופיה.
בשנת 1948 היה לפרופסור באוניברסיטת קולומביה והמשיך לחקור את הריאקציות בין גלים בתחום המיקרוגל למבנים מולקולריים, למולקולות בודדות, לאטומים ולגרעין האטום.
ב-1954 הצליח ליצור עם תלמידיו מתקן ליצירת זרם מכוון של קרינה אלקטרומגנטית באמצעות פליטה מאולצת בגז אמוניה.
הוא טבע למכשיר את השם מייזר, ראשי תיבות של "הגברת [קרינת] מיקרוגל על ידי פליטה מאולצת של קרינה" (Microwave Amplification by Stimulated Emission of Radiation = MASER).
ב-1958 הראה בעבודה שחיבר יחד עם גיסו, ארתור שולוב (זוכה פרס נובל בפיזיקה בשנת 1981) כי עקרון המייזר ניתן להפעלה להגברת קרינה מכוונת גם בתחום הספקטרום הנראה ובתחום התת-אדום.
פעילותו המדעית של טאונס התרחבה לשטחים נוספים.
הוא ועוזרו היו הראשונים שגילו מולקולות מורכבות בחלל החיצון.
כן היה טאונס הראשון שמדד וחישב את המסה של החור השחור במרכז גלקסיית שביל החלב.
ב-1955 ו-1956 קיבל מלגת פולברייט ומלגת גוגנהיים וחקר באוניברסיטת פריז ואוניברסיטת טוקיו.
בשנת 1961, לאחר שכיהן כיועץ לממשל ארצות הברית, עבר למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כפרופסור לפיזיקה וסגן נשיא (פרובוסט).
ב-1967 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
צ'ארלס ווטסון-ונטוורת, המרקיז השני מרוקינגהם היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשתי תקופות כהונה.
הוא היה פטרונם של רבים מחברי מפלגתו שהיו ידועים בכינוי "הוויגים של רוקינגהם" (Rockingham Whigs) ונחשב לאחת הדמויות המובילות במפלגה.
במהלך חייו הוא כיהן רק בשתי משרות רמות, ראש הממשלה ומנהיג בית הלורדים, אך הוא היה מנהיג בעל השפעה מרובה במשך השנה וחצי שכיהן בהם.
כצאצא של תומאס ונטוורת, הרוזן הראשון מסטפורד, גדל רוקינגהם בבית משפחתו שליד רותרהם (Rotherham) שבמחוז דרום יורקשייר.
הוא התחנך בבית ספר וסטמינסטר שבלונדון.
במהלך המרד היעקוביטי של 1745, הוא מונה כקולונל וארגן מתנדבים שילחמו בצ'ארלס אדוארד סטיוארט, "הטוען לכתר הצעיר" וזכה לתשבחות על תפקודו מהמלך ג'ורג' השני.
מסעו של הצבא היעקוביטי גרם לסגל האחוזה של רוקינגהם להימלט והוא רכב מביתו לקרלייל (Carlisle) שבמחוז קאמבריה שבצפון אנגליה, כדי להצטרף לדוכס קמברלנד במרדף אחר סטיוארט.
הוא עשה זאת ללא הסכמת אביו שקיבל מכתב מקמברלנד המשבח את פעולתו של בנו.
באפריל 1746 הוענק לאביו של רוקינגהם התואר מרקיז ולבנו הוענק התואר הרוזן ממלטון.
תוארי כבוד אלה הוענקו להם בהשתדלותו של ראש הממשלה הנרי פלהם.
באותה תקופה סייר רוקינגהם ברחבי אירופה בהדרכתו של ג'ורג' קווארם (Quarme), שכן אביו החליט שלא לשלוח אותו ללימודים בקיימברידג'.
בהיותו בהנובר הוא פגש בג'ורג' השני שציין שמעולם לא ראה איש צעיר בעל אופי מבטיח כל כך.
ב-13 במאי 1751, יום הולדתו ה-21, ירש רוקינגהם את אחוזותיו של אביו.
ההכנסה מהקרקעות שבבעלותו אפשרה לו לקבל הכנסה שנתית של 20,000 ליש"ט.
ביולי אותה שנה הוא מונה כלורד לוטננט וכאחראי על הרשומות הציבוריות של ווסט רידינג שביורקשייר ושל העיר יורק.
בין השנים 1751-1752 הוא הצטרף לארגונים חברתיים מכובדים ולחברה המלכותית.
בנאום הבכורה שלו במרץ 1752 הוא תמך בחוק שעסק במעמדם של קרקעות שהוחרמו בזמן המרד היעקוביטי.
דודו של רוקינגהם סבר כי עליו להשלים את השכלתו והוא ביקש מקווארם לשמש כמורהו הפרטי.
במשך ארבעה חודשים הוא למד את כתבי דמוסתנס ואת ההיסטוריה של האימפריות של אשור, פרס, יוון ורומא וכן היסטוריה מודרנית.
שאיפתו של דודו של רוקינגהם הייתה שאחיינו ילך בדרכו של וולטר ראלי.
באותה שנה מונה רוקינגהם ללורד חדר המשכב (Lord of the Bedchamber) של ג'ורג' השני ונשא לאישה את מרי ברייט.
ב-1755 מינה אותו המלך כתת-אדמירל של שייטת צפון האוקיינוס האטלנטי ואיי הודו המערבית.
בזמן החשש מפלישה צרפתית ב-1756 הוא הקים מיליצית מתנדבים על חשבונו וכאשר פרצו מהומות כנגד הגיוס לצבא, הוא השיב את הסדר על כנו מבלי להזדקק לשימוש בכוח.
ב-1760 הוענקו לו תואר אביר מסדר הבירית.
ב-1760 מת המלך ג'ורג' השני ונכדו ג'ורג' השלישי עלה לכס המלכות במקומו.
רוקינגהם היה מבעלי בריתם של הדוכס מניוקאסל ושל תומכיו, בה בשעה שהמלך החדש העדיף את הלורד ביוט.
רוקינגהם סבר שביוט וחסידיו מעוניינים לקחת לידיהם את השלטון והוא האמין שהמהפך הפוליטי שחל בעקבות עלייתו לשלטון של ג'ורג' השלישי יסב נזק למדינה, מאחר שבעקבותיו איבדו הוויגים את כוחם והם היו אלה שהשיגו את היציבות החוקתית והבטיחו את שלטונו של בית הנובר על כס מלכות בריטניה.
יחד עם חברי המפלגה הוויגית שהיו מקורבים לניוקאסל, התפטר רוקינגהם מתפקידו כלורד חדר השינה במחאה על מדיניותו של המלך.
חודש לאחר מכן הדיח אותו המלך מכל תפקידיו הציבוריים.
במשך השנים הבאות נעשה רוקינגהם מנהיגם של קבוצת תומכיו של ניוקאסל שסירבו להיות חלק מהממשל של ביוט ושל יורשו ג'ורג' גרנוויל.
עקב חוסר החיבה של המלך לגרנוויל ועקב חוסר התמיכה של הפרלמנט כלפי זה האחרון, הוא נאלץ להתפטר ב-1765. בעקבות משא ומתן בתיווכו של דודו של המלך הדוכס מקמברלנד, מונה רוקנגהם כראש ממשלה.
תוארי הכבוד שנשללו ממנו שלוש שנים קודם לכן הושבו לו.
הוא מינה את בעלי בריתו הנרי סימור קונוויי (Henry Seymour Conway) ואת אוגוסטוס פיצרוי (Augustus FitzRoy) כמזכירי המדינה.
כמזכירו האישי הוא מינה את המדינאי והסופר האירי אדמונד ברק, שהיה ידידו, בעל בריתו הפוליטי ויועצו עד למותו של רוקינגהם.
הנושא שהעסיק ביותר את ממשלתו של רוקינגהם היו המושבות באמריקה.
הוא ביקש לבטל את חוק הבולים וזכה בהצבעה על כך בבית הנבחרים.
יחד עם זאת הוא העביר חוק שקבע כי זכות החקיקה במושבות יהיה אך ורק בידי הפרלמנט הבריטי.
ב-1766 גרמו חילוקי דעות פנימיים בממשלה להתפטרותה.
את 16 השנים הבאות בילה רוקינגהם באופוזיציה.
הוא היה תומך נלהב בזכויותיהם החוקתיות של תושבי המושבות בצפון אמריקה.
הוא סבר כי המלחמה כנגדם תהיה חסרת תוחלת ותהווה סכנה לעתידה של בריטניה.
ב-1769 הוא קיבל את האחריות לתפיסתם של כנופיית זייפני מטבעות.
ב-1782 מונה רוקינגהם כראש ממשלה בפעם השנייה.
הוא מינה את צ'ארלס ג'יימס פוקס ואת ויליאם פטי כמזכירי המדינה.
מיד עם כניסתו לתפקיד הוא דחף להכרה בריטית בעצמאותה של ארצות הברית ולסיום מעורבותה של בריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עקב העלייה באבטלה, דאגה ממשלתו של רוקינגהם בכהונתו השנייה לחקיקתו של חוק הסיוע לעניים (Relief of the Poor Act 1782).
כהונתו השנייה של רוקינגהם כראש ממשלה הייתה קצרה.
14 שבועות לאחר מינויו לתפקיד מת רוקינגהם משפעת.
תחתיו מונה ויליאם פטי שקיבל באי רצון את עצמאותה של ארצות הברית ונטה יותר להציע מעמד של דומיניון.
בסופו של דבר נחתם באפריל 1783 הסכם שלום עם ארצות הברית שהיה ההישג של מורשתו של רוקינגהם.
לורד רוקינגהם נקבר בקתדרלת יורק.
צ'ארלס ויליאם וולאס מידגלי היה כדורגלן אנגלי ששיחק כחלוץ בעשור הראשון והשני של המאה ה-20. נודע בשל תקופתו במדי ברצלונה.
וולאס נולד וגדל באנגליה אך עבר בצעירותו עם משפחתו לברצלונה, בירת קטלוניה.
ב-1905 החל לשחק כדורגל בעיר, תחילה בקבוצה המקומית אינטרנסיונל למשך שנה, ולאחר מכן לשנה נוספת בקטלה.
ב-13 במאי 1906 לקח חלק במשחק ידידות בין ברצלונה לריאל מדריד כשחקן ברצלונה.
וולאס כבש צמד וברצלונה ניצחה 5-2, במה שהיה המשחק השני בהיסטוריית המפגשים בין הקבוצות, שנודעו לימים בשם "הקלאסיקו".
רק ב-1907 הצטרף באופן רשמי לברצלונה, בתקופת נשיאותו של ז'ולי מריאל.
בברצלונה בילה במשך רוב הקריירה שלו והוא אף היה קפטן הקבוצה.
בעונת 1908/1909 זכה עם הקבוצה בתואר ראשון, באליפות קטלוניה.
בעונת 1909/1910 זכה עמה באליפות קטלוניה שנייה ברציפות, וכן בתואר הבינלאומי הראשון בתולדות המועדון, גביע הפירנאים.
במאי 1910 הצטרף לברצלונה אחיו הצעיר של צ'ארלס, פרסיבל.
בגמר הגביע הספרדי, שנערך ב-26 במאי 1910 נגד אספניול מדריד, פתחו שני האחים במשחק.
צ'ארלס כבש שער, קרלס קוממלה וחוסה רודריגס הוסיפו שערים משלהם, ברצלונה ניצחה 3-2 וזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע הספרדי.
בעונת 1910/1911 היה שותף לזכייה שלישית ברציפות באליפות קטלוניה וכן לזכייה נוספת בגביע הפירנאים.
ב-1911, בשל שינויים כלכליים במועדון, עזבו מספר שחקנים את ברצלונה, ובהם האחים וולאס.
השניים עברו ליריבתה העירונית אספניול.
השניים נשארו בקבוצה זמן קצר, אך הספיקו לקחת חלק בזכייתה של אספניול באליפות קטלוניה.
משם עברו לקזואל, קבוצה נוספת מהעיר ברצלונה, יחד עם שחקני עבר של ברצלונה נוספים כקוממלה וחוסה קירנטה.
ב-1913 התפרקה הקבוצה, והאחים וולאס שבו לברצלונה.
ב-1 בנובמבר השתתף וולאס במשחק בקרר אינדוסטריה בו הביסה ברצלונה את ריאל מדריד 7-0, הניצחון בהפרש הגבוה ביותר בתולדות ברצלונה על ריאל מדריד.
בסך הכול הבקיע וולאס 105 שערים ב-102 הופעות במדי ברצלונה.
צ'ארלס מקמוראן וילסון, ברון מוראן הראשון (Charles McMoran Wilson, 1st Baron Moran; 10 בנובמבר 1882 - 12 באפריל 1977) היה רופא בריטי, שכיהן כנשיא הקולג' המלכותי לרופאים וכחבר בית הלורדים.
הוא התפרסם גם בשל שירותו הממושך כרופאו האישי של וינסטון צ'רצ'יל במלחמת העולם השנייה ואחריה.
הוא עצמו למד רפואה בבית הספר לרפואה של בית החולים סנט מרי (כיום בית הספר לרפואה של אימפריאל קולג') וסיים את לימודיו שם ב-1908. במלחמת העולם הראשונה התגייס לחיל הרפואה, שירת בצרפת והגיע לדרגת רב-סרן.
בשל שירותו בקרב על הסום עוטר בעיטור הצלב הצבאי ובעיטור צבאי איטלקי וכן צוין לשבח פעמיים.
בשלהי המלחמה ניהל מחקר בנושא ההשפעות של גז חרדל.
בעקבות ניסיונו המלחמתי חקר את השפעתם של תנאי מלחמה על חוסנם הנפשי של חיילים, נשא בשנות השלושים שורה של הרצאות בנושא וב-1945 פרסם את ספרו "האנטומיה של האומץ" (The Anatomy of Courage).
מוראן שימש כדיקן בית הספר לרפואה בבית החולים סנט מרי משנת 1920 ועד 1945 ופיקח על בנייתו מחדש.
במקביל ניהל מרפאה פרטית בלונדון.
ב-1938 ישב בראש ועדה שהקים משרד הפנים לשם הכנת תוכנית אשפוז בבתי החולים בלונדון לקראת המלחמה שהייתה צפויה באירופה.
בשל השם שעשה לעצמו כחוקר רפואי נבחר ב-1941 לנשיא הקולג' המלכותי לרופאים.
הוא שב ונבחר לתפקיד מדי שנה עד 1950, ואז פרש מכהונתו.
ב-1938 העניק המלך למוראן תואר אבירות, וב-1943 היה לברון מוראן ממנטון שבוילטשייר והצטרף לבית הלורדים.
בשנים שלאחר מכן היה מעורב מאוד בדיונים אודות הקמת ופעולת שירות הבריאות הלאומי של בריטניה ורפורמות נוספות בענף הרפואה.
הוא הפגין מיומנות רבה במגעים בין האגודה הרפואית הבריטית לבין משרד הבריאות, וזו הקנתה לו את הכינוי "צ'רלי חולץ פקקים" (Corkscrew Charlie).
ב-1950 דחה הצעה להתמנות לאביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית.
ב-1919 נשא מוראן לאשה את דורותי דפטון (Dorothy Dufton), פיזיולוגית שמונתה לחברת מסדר האימפריה הבריטית על שירותיה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לורד מוראן מת ב-1977 בגיל 94 בכפר ניוטון ואלאנס שבהמפשייר ושם גם נקבר.
בנו הבכור ג'ון, דיפלומט שכיהן כשגריר בריטניה בהונגריה, בפורטוגל ובקנדה, ירש את תוארו.
במאי 1940 החל וילסון לשמש כרופאו האישי של ראש הממשלה החדש וינסטון צ'רצ'יל.
הוא ליווה אותו במסעותיו המרובים במהלך המלחמה והזמין רופאים מומחים לייעץ לו לפי הצורך.
הוא ראה את צ'רצ'יל כאנגלי הגדול ביותר אחרי ויליאם פיט האב.
למרות שהליווי לצ'רצ'יל הכביד על עיסוקיו האחרים החשיב מוראן את הליווי כמילוי של חובה מלחמתית.
מוראן היה רופאו של צ'רצ'יל עד למותו ב-1965.
שנה ורבע לאחר מות צ'רצ'יל פרסם מוראן את ספרו "המאבק לשרוד" (The Struggle for Survival) ובו תיאור מפורט של בריאותו של צ'רצ'יל במהלך המלחמה ואחריה.
הספר עורר מחלוקת רבה וטענות כי בפרסומו הפר מוראן את החיסיון הרפואי בינו לבין צ'רצ'יל.
מוראן טען שהוא חיבר את הספר בידיעתו של צ'רצ'יל.
ספרו של מוראן תיאר בין השאר את "הכלב השחור" - הכינוי שנתן צ'רצ'יל להתקפי הדיכאון שמהם סבל במהלך שנים רבות, בעקבות מפלות צבאיות ומשברים אחרים.
הספר הכיל גם תיאורים ורשמים משיחותיו האינטימיות של מוראן עם צ'רצ'יל, לרבות אמירות שמוראן שמע מפי צ'רצ'יל, למשל הצעתו מ-1946 שארצות הברית תתקוף את מוסקבה בנשק גרעיני לפני שברית המועצות תספיק להתחמש בנשק שכזה (צ'רצ'יל העלה את ההצעה בפני נשיא ארצות הברית טרומן, ללא הצלחה).
צ'ארלס ויין (1680 - 29 במרץ 1721) היה פיראט אנגלי, שפעל בבהאמה בסוף תור הזהב של הפיראטיות.
ויין ככל הנראה נולד באנגליה בסביבות שנת 1680. אחת מיוזמות הפיראטיות הראשונות שלו הייתה בהנהגתו של הנרי ג'נינגס, בתקיפתו של ג'נינגס את מעגן ההצלה של צי האוצר הספרדי ההרוס בשנת 1715 מול חופי פלורידה.
עד 1717 פיקד ויין על כלי השיט שלו והיה ממנהיגי רפובליקת הפיראטים בנסאו.
בשנת 1718 נלכד ויין והסכים להפסיק את מעשיו הפליליים וקיבל חנינה של המלך.
אולם חודשים ספורים לאחר מכן הוא ואנשיו, כולל אדוארד אנגלנד וג'ק רקהאם, חזרו לפיראטיות.
בניגוד לכמה ממפקדי פיראטים בולטים אחרים באותו הזמן כמו בנג'מין הורינגולד וסמואל בלמי, ויין היה ידוע באכזריותו, והכה לעיתים קרובות, עינה והרג מלחים מספינות שתפס.
בפברואר 1719, נתקל ויין בסערה באיי המפרץ ועגן באי לא ממוגן.
לאחר שהתגלה על ידי ספינה בריטית חולפת, הוא נעצר והובא לפורט רויאל שם הועמד בסופו של דבר למשפט ונתלה במרץ 1721.
מעט ידוע על ראשית חייו של ויין.
הוא גר בפורט רויאל לפני שהפך לפיראט, אך סביר להניח שהוא לא נולד שם.
ויין עבד עם הנרי ג'נינגס במהלך מתקפתו של ג'נינגס על מחנה ההצלה של צי האוצר הספרדי הפגוע בשנת 1715. ויין פעל לראשונה כקברניט עצמאי בקיץ 1717. בחורף של אותה שנה היה ממנהיגי הפיראטים שפעלו מנסאו.
כאשר הגיעה הידיעה לפיראטים כי המלך ג'ורג' הראשון הרחיב את הצעת החנינה לכל הפיראטים שרצו להיכנע, הנהיג ויין את הפיראטים שהתנגדו לקבל את החנינה, שכללה רבים בעלי נטיות יעקוביטיות.
ב־23 בפברואר 1718 הגיע קפטן וינסנט פירס לנסאו בספינה "פניקס", בניסיון לגרום לפיראטים באי להיכנע.
ויין נלכד יחד עם הספינה שלו, ה"לארק".
בנג'מין הורינגולד, תומאס ניקולס ואחרים דחקו בפירס לשחרר את ויין כמחווה של טוב לב, מה שהוא עשה.
ויין לאחר מכן קיבל את חנינת המלך.
אולם ב־21 במרץ, ויין ואנשיו (כולל אדוארד אנגלנד וקליקו ג'ק רקהאם) הפכו שוב לפיראטים וכבשו ספינה ג'מייקנית.
ויין הפליג חזרה לנסאו והטריד את פירס שוב ושוב.
ויין עזב את נסאו ב -4 באפריל, ארבעה ימים לאחר מכן פירס עזב עם אוניית הצי הבריטי "פיניקס", ונסאו נשלטה שוב על ידי הפיראטים.
לאחר שעזב את נסאו, ויין פשט על ספינות ברחבי איי בהאמה.
הוא צבר מוניטין של אדם אכזרי.
לעיתים קרובות הוא וצוותו הכו או עינו מלחים שנלכדו כדי לאלץ אותם למסור את חפצי הערך שלהם.
בערך באותו הזמן צוותו של ויין שינה את שם הספינה מלארק, וקראו לה ה"ריינג'ר".
ויין שייט שוב במאי וביוני וכבש, בין היתר, ספינה צרפתית בת עשרים תותחים שהפכה לספינת הדגל החדשה של ויין.
ויין חזר לנסאו ב 22 ביולי 1718, כאשר וודס רוג'רס הגיע לנסאו לתפקידו כמושל החדש.
ספינותיו של רוג'רס לכדו את ויין בנמל.
הספינה של ויין הייתה גדולה מכדי לעבור באחת משתי הכניסות לנמל, והשנייה נחסמה על ידי הצי רוג'רס.
באותו לילה הפך ויין את הספינה הצרפתית לספינת אש, הצית אותה והיא הפליגה לעבר ספינותיו של רוג'רס.
ספינת האש לא הצליחה לפגוע בצי של רוג'רס אך הספינות נאלצו להתרחק, תוך חסימת המעבר הימי.
ויין פתח מעבר קטן עם 24 התותחים, ונמלט מהכניסה הקטנה יותר עם ספינתו "הקתרין".
ויין שדד ספינות מהבהאמה ביולי, ועבד עם צ'ארלס ייטס, קברניט "הקתרין" המקורי.
הספינה "בריגנטינה" שכבש אותה ויין, הפכה לספינת הדגל החדשה שלו.באוגוסט הפליג לצ'ארלסטון ותפס שם שמונה אוניות.
לאחר שתפס את ספינת העבדים, העביר את העבדים אל סיפונה של ספינת ייטס.
ייטס הפליג עם העבדים ונכנע למושל דרום קרוליינה בתמורה לחנינה.
סוחרי צ'ארלסטון לקחו שתי ספינות בפיקודו של וילאם רט, כדי לצוד את ויין.
רט לא הצליח למצוא את ויין, אך ספינותיו איתרו וכבשו את אוניית הפיראטים "סטדה" שהסתתרה.
באוגוסט ויין טיפל בספינתו ליד אבקו, שם השותף שלו ניקולס וודאל הבריח לו אספקה ותחמושת.
הורניגולד, שהפך לצייד של הפיראטים יחד עם מקורבו ג'ון קוקראם עקבו אחרי ואן, שנמלט.
הורניגולד וקוקראם תפסו את וודאל, שנכלא על ידי רוג'רס.
ויין חזר לנסאו בספטמבר להתחתן, ואיים לכבוש את העיר מחדש.
באוקטובר הפליג לעבר אוקטראקוק ושם פגש את שחור הזקן.
אולי ניסה לשכנע אותו לאחד כוחות.
שני הצוותים חגגו במשך מספר ימים, אך התפצלו לאחר מכן.
באוקטובר ויין פשט על הספינה "אלוטורה", תוך שהוא שודד משקאות ובעלי חיים.
ב־23 בנובמבר הבחין ויין בפריגטה גדולה, אך כשהניף את הדגל, ענתה הפריגטה בהעלאת דגל חיל הים הצרפתי ופתחה באש.
הספינות הנוספות שלו נעלמו, ולכן הוא הורה על נסיגה.
צוותו של ויין ראה בכך מעשה של פחדנות.
הצוות הצביע על העברת הפיקוד לטובת קליקו ג'ק רקהאם.
ויין ושש עשרה אנשים נוספים שתמכו בו, כולל בן זוגו הראשון רוברט דיל, הורדו לסירה.
ויין הפליג לאיי המפרץ וכבש ספינות בדרך שעל אחת מהן קיבל את הפיקוד רוברט דיל.
בפברואר 1719 נתקלו ויין ודיל בהוריקן ונפרדו.
ויין נזרק לאי לא מיושב.
כאשר הגיעו אוניות אנגליות לשאוב מים ליד האי, ויין ניסה להצטרף לאחד הצוותים שלהם בשם כוזב.
אבל הוא הוכר על ידי אחד מאנשי הצוות ונעצר.
ויין נלקח לעיר ספרדית בג'מייקה והוחזק בכלא זמן מה.
ב־22 במרץ 1721 הוא נשפט בגין פיראטיות ונמצא אשם.
לוויין נודע כי גם דיל נשפט, הורשע ונתלה זמן מה קודם.
ויין נידון למוות, וב־29 במרץ הוא נתלה בפורט רויאל.
צ'ארלס וילסון פיל היה צייר, חייל, מדען, ממציא, פוליטיקאי וחוקר טבע אמריקאי.
הוא זכור בעיקר בזכות ציורי דיוקן של דמויות מרכזיות במהפכה האמריקאית, והקים את אחד המוזיאונים הראשונים בארצות הברית.
פיל נולד בשנת 1741 בין קווינסטאון המודרנית לסנטרוויל, מרילנד, בנם של צ'ארלס פיל ואשתו מרגרט.
הוא היה גיסו של נתנאל רמזי, ציר בקונגרס של הקונפדרציה.
צ'ארלס הפך לחניך אצל יצרן אוכפים כשהיה בן ארבע עשרה.
כשהגיע לבגרות הוא פתח חנות אוכפים משלו והצטרף לארגון "בני החירות".
עם זאת, הוא לא הצליח בעסקי האוכפים.
לאחר מכן ניסה לתקן שעונים ולעבוד עם מתכות, אך גם שני ניסיונות אלה נכשלו.
לאחר מכן הוא התחיל לצייר.
כשגילה כי היה לו כישרון לציור, במיוחד דיוקנאות, למד פיל במשך תקופה אצל ג'ון הסליוס וג'ון סינגלטון קופי.
חבריו גייסו בסופו של דבר מספיק כסף כדי שיוכל לנסוע לאנגליה כדי לקבל הדרכה מבנג'מין וסט.
פיל למד עם וסט במשך שלוש שנים החל משנת 1767, לאחר מכן שב לאמריקה והתיישב באנאפוליס, מרילנד.
שם, הוא לימד ציור את אחיו הצעיר, ג'יימס פיל, שהפך עם הזמן לאמן ידוע.
ההתלהבות של פיל מהממשלה הלאומית המתהווה הביאה אותו לבירה, פילדלפיה, בשנת 1776, שם צייר דיוקנאות של נציגים אמריקאים ומבקרים מעבר לים.
(עדיין ניתן לבקר באחוזתו, שנמצאת בקמפוס של אוניברסיטת לה סאלה בפילדלפיה.) הוא גם הקים כוח צבאי למלחמת העצמאות ובסופו של דבר לאחר שהשתתף בכמה קרבות, זכה לדרגת סרן במיליציה של פנסילבניה בשנת 1776.
בעודו בשטח, הוא המשיך לצייר, ויצר דיוקנאות זעירים של קצינים שונים בצבא.
הוא צייר גרסאות מוגדלות של ציורים אלה בשנים מאוחרות יותר.
הוא שירת בעצרת המדינה בפנסילבניה בשנים 1779–1780, ואחריה חזר לצייר במשרה מלאה.
הוא צייר דיוקנאות של עשרות דמויות היסטוריות (כמו ג'יימס ורנום, בנג'מין פרנקלין, ג'ון הנקוק, תומאס ג'פרסון ואלכסנדר המילטון), הוא ככל הנראה נודע בעיקר בזכות דיוקנאותיו של ג'ורג' וושינגטון.
הפעם הראשונה שבה וושינגטון ישב לציור דיוקן, הייתה עם פיל בשנת 1772, והיו להם שש ישיבות נוספות.
באמצעות שבע טיוטות אלה, הפיק פיל בסך הכל קרוב ל-60 דיוקנאות של וושינגטון.
(בינואר 2005, דיוקן באורך מלא של וושינגטון בפרינסטון משנת 1779 נמכר תמורת 21.3 מיליון דולר, וקבע שיא למחיר הגבוה ביותר ששולם עבור דיוקן אמריקני.)
לפיל היה עניין רב בחקר הטבע, והוא ארגן את המשלחת המדעית האמריקאית הראשונה בשנת 1801. שני תחומי העניין העיקריים הללו השתלבו בייסודו של דבר ברעיון להקים מוזיאון בפילדלפיה, לימים כונה המוזיאון האמריקני של פיל.
היה בו אוסף מגוון של דגימות בוטניות, ביולוגיות וארכאולוגיות.
המוזיאון הכיל מגוון גדול של עופות אותם רכש פיל, ובמקרים רבים חנט אותן בעצמו, לאחר שלמד את השיטה.
בשנת 1792 יזם פיל התכתבויות עם תומאס הול, ממוזיאון פינסברי, פינסברי, לונדון, והציע לרכוש פריטים חנוטים בריטים למוזיאון שלו.
בסופו של דבר נוצר סחר חליפין בין השניים, לפיו שלח פיל ציפורים אמריקאיות להול בתמורה למספר שווה של ציפורים בריטיות.
הסדר זה נמשך עד סוף המאה.
מוזיאון פיל היה הראשון שהציג שלד של מסטודון שפיל מצא במדינת ניו יורק.
פיל עבד עם בנו כדי להרכיב את השלד לתצוגה.
הצגת עצמות "הממותה" (מסטודון) הביאה את פיל לוויכוח רב שנים שהיה בין תומאס ג'פרסון לז'ורז דה בופון.
בופון טען כי אירופה עדיפה על אמריקה מבחינה ביולוגית, כפי שהודגם באמצעות גודל בעלי החיים שנמצאו בה.
ג'פרסון התייחס לקיומן של "ממותות" אלה (שלדעתו עדיין שוטטו באזורים הצפוניים של היבשת) כעדות למגוון ביולוגי גדול יותר באמריקה.
הצגת השלד במוזיאון על ידי פיל משכה תשומת לב באירופה, וכך גם השיטה שלו להרכיב מחדש דגימות שלד גדולות.
המוזיאון עבר כמה בעלויות במהלך קיומו.
בתקופות שונות הוא היה ממוקם במבנים בולטים כולל היכל העצמאות והבית המקורי של האגודה הפילוסופית האמריקאית.
המוזיאון נכשל בסופו של דבר, בחלקו הגדול מכיוון שפיל לא הצליח להשיג מימון ממשלתי.
לאחר מותו, המוזיאון נמכר וחולק.
בשנת 1762 נשא פיל את רייצ'ל ברואר (1744–1790), אשר ילדה לו עשרה ילדים, שנקראו בעיקר בשמות האמנים האהובים על פיל.
בין בניהם ובנותיהם, שחלקם למדו לצייר, היו:
רפאל פיל (1774-1825), שיש הרואים בו את הצייר האמריקני המקצועי הראשון של טבע דומם.
אנג'ליקה קאופמן פיל (1775–1853), שנקראה על שם אנג'ליקה קאופמן (הציירת הנשית האהובה על פיל) ונישאה לאלכסנדר רובינסון.
רמברנדט פיל (1778–1860), שהיה צייר פורטרטים מפורסם ובעל מוזיאון בבולטימור, וממציא ואיש עסקים מדעי.
הוא היה אביה של האמנית רוזלבה קרירה פיל.
סופוניסבה אנגוסיקולה פיל (1786–1859), שנישאה לקולמן סלרס (1781–1834) בשנת 1805. היא הייתה אמו של קולמן סלרס השני.
לאחר מותה של רייצ'ל בשנת 1790, נישא פיל לאליזבת דה פיסטר (1765–1804), צאצאית של יוהנס דה פיסטר, בשנה שלאחר מכן.
עם אשתו השנייה נולדו לו שישה ילדים נוספים, כולל:
צ'ארלס לינאוס פיל (1794–1832), שנקרא על שם צ'ארלס לינאוס, הבוטנאי והזואולוג השוודי.
טיצ'יאן רמזי פיל (1799-1885), שהפך לצייר, חוקר טבע, מאייר מדעי וחלוץ בצילום.
גם אשתו השנייה נפטרה בגיל צעיר, ב-1804. אחריה התחתן עם חנה מור, קוואקרית מפילדלפיה, בשנת 1804, והפכה לאשתו השלישית.
היא עזרה לגדל את הילדים הצעירים משני נישואיו הקודמים.
העבד של פיל, מוזס ויליאמס, הוכשר גם הוא באומנויות כשהוא גדל במשפחת פיל ובהמשך הפך לאמן צללים מקצועי.
בשנת 1810 רכש פיל חווה בג'רמנטאון שם התכוון לפרוש.
הוא כינה את האחוזה הזו 'בלפפילד', וטיפח שם גנים נרחבים.
לאחר מותה של חנה בשנת 1821, פיל התגורר עם בנו רובנס ומכר את בלפילד בשנת 1826.
פיל נפטר ב־22 בפברואר 1827, ונקבר בכנסייה האפיסקופלית של פטרוס הקדוש בפילדלפיה לצד אשתו אליזבת דה פייסטר.
כאיש רנסאנס, התמחה לא רק בציור אלא גם בתחומים רבים ומגוונים, כולל נגרות, רפואת שיניים, אופטומטריה.
בשנת 1802, ג'ון אייזק הוקינס רשם פטנט על מכשיר לציור מכני, ושיתף פעולה עם פיל כדי לשווק אותו לקונים פוטנציאליים.
פיל שלח סקיצה של צבעי מים של המכשיר, יחד עם הסבר מפורט, לתומאס ג'פרסון.
בסביבות 1804 השיג פיל את זכויות הפטנט האמריקאיות לפוליגרף (פנטוגרף?) מממציאו ג'ון אייזק הוקינס, בערך באותה עת לרכישתו של תומאס ג'פרסון.
פיל וג'פרסון שיתפו פעולה עם שיפורים למכשיר הזה, מה שאיפשר להפיק עותק של מכתב בכתב יד במקביל למקור.
צ'ארלס פיל כתב מספר ספרים.
סר צ'ארלס ויטסטון היה מדען אנגלי, בן התקופה הוויקטוריאנית, שהמצאותיו השאירו חותם עמוק על עולם הפיזיקה והמדע.
מבין רעיונותיו ופיתוחיו הרבים בתחום הפיזיקה, נודע במיוחד בהמצאת הטלגרף החשמלי יחד עם ויליאם פות'רגיל קוק וכן בתרומתו לביסוס מעמדה של הנוסחה המתמטית לחישוב התנגדות חשמלית, "גשר ויטסטון".
ויטסטון נולד במחוז גלוסטרשייר שבאנגליה.
אביו היה מוכר כלי נגינה ובהמשך הפך למורה לנגינה בחליל.
כבר בגיל צעיר מוריו של ויטסטון נדהמו מיכולותיו הדידקטיות והוא הסתמן כתלמיד מחונן.
ב-12 בפברואר 1847 הוא נישא לאמה ווסט, שהייתה בחורה נאה ממשפחה אמידה.
בשנת 1866נפטרה אשתו והוא נותר אחראי לגידול ילדיו.
בשנת 1868, לאחר שהמציא את הטלגרף, הוענק לו תואר אבירות על ידי מלכת אנגליה.
בנוסף זכה לתואר אביר מטעם לגיון הכבוד הצרפתי, וכן נבחר לכהן כחבר באקדמיה השוודית המלכותית למדעים.
במהלך ביקורו בצרפת בשנת 1875 הוא חלה בשפעת ובעקבות סיבוך של המחלה הוא נפטר מספר חודשים לאחר מכן באוקטובר 1875.
בשנת 1843 דיווח ויטסטון לחברה המלכותית על פריצת דרך בניסיון להסביר את התאוריה לחישוב קבוע המעגל החשמלי.
גשר ויטסטון הוא מעגל חשמלי הנועד לחשב התנגדות (או עכבה חשמלית) במקרה שמדובר ברכיב שלא ניתן למדוד בצורה ישירה (על ידי מיכשור).
על אף שהראשון שתועד משתמש בשיטה היה סמואל האנטר כריסטי , למעשה, השיטה לא הייתה מקובלת בקרב החוגים המדעיים עד שויטסטון פעל לביסוס מעמדה.
מסיבה זו השיטה נקראה על שמו, "גשר ויטסטון", ושם זה נפוץ ומקובל עד היום.
גשר ויטסטון מאפשר למדוד תכונות פיזיקליות שונות והשפעתן על חומרים שונים.
למעשה הגשר מורכב מארבעה נגדים המוזנים על ידי זרם חשמלי.
שימוש בחומרים שונים להרכבת הגשר מאפשר למדוד את השפעתן של תכונות החומרים.
הפרש המתח בין הנגדים מלמד על הפרש התכונות של החומרים השונים.
בציור משמאל, ניתן לראות כי על ידי שימוש בגשר ויטסטון ניתן לחשב את ההתנגדות Rx על ידי הבאת הגשר לאיזון, כלומר על ידי איפוס המתח בין הנקודות B ו-C לאחר שינוי אחד הנגדים הידועים.
כך ניתן, למשל, למדוד טמפרטורה כאשר הנגדים עשויים מחומר שהתנגדותו משתנה כפונקציה של טמפרטורת הסביבה באפיון ידוע (ליניארי, או אחר).
לצורך מדידה כזו יונח צד אחד של הגשר בטמפרטורה ידועה.
הפרש המתח שיתקבל בין שני צדדי הגשר יהיה פרופורציונלי להפרש הטמפרטורות.
על עבודתו וכתביו בתחום זה, זכה ויטסטון למדליית כבוד מטעם החברה המלכותית.
אחת מהמצאותיו החשובות של ויטסטון שאף זיכתה אותו בתואר אבירות מטעם המלכה, הייתה המצאת הטלגרף החשמלי.
הטלגרף מאפשר שידור הודעות כתובות מבלי שההודעה נישאת על גבי עצם פיזי (כך לדוגמה, פקס או דואר אלקטרוני הם אמצעים טלגרפיים).
ויליאם פות'רגיל קוק וויטסטון היו הראשונים שבנו מכשיר טלגרף לצורכי שימוש מסחריים.
הטלגרף נכנס לשימוש בשירות הרכבות האנגלי בשנת 1838.
המנגנון הפיזיקלי על פיו פועל מכשיר הטלגרף, כולל הפעלת קודים של פעימות זרם חשמלי שנעים על גבי חוטי חשמל ומשדרים אינפורמציה למרחקים ארוכים.
הטלגרף המקובל מעביר את המידע באמצעות קוד מורס.
לאחר שהאלקטרומגנט הומצא בשנת 1825, ניתן היה באמצעות זרם חשמלי ליצור תנועה מכנית.
רעיון התקשורת החשמלית היה שניתן באמצעות סגירה ופתיחה של המפסק הסוגר את המעגל החשמלי להפעיל את האלקטרומגנט הנמצא רחוק.
המפסק, הנקרא מפתח הטלגרף, מאפשר תרגום המידע המקודד לאותות חשמליים.
הזרם החשמלי המועבר למרחקים גדולים נחלש, כתוצאה מאיבודי אנרגיה הנובעים מהתנגדותו החשמלית של התיל המעביר את הזרם.
אולם, אלקטרומגנט המורכב עם סליל בעל מספר רב של ליפופים, יכול לפעול גם בזרם נמוך, וכך פותח הממסר, המאפשר סגירת מעגלים חשמליים בדרך והוספת אנרגיה לאות המתקדם.
כתוצאה מכך, הממסר מאפשר להגביר את האות המועבר בקו החשמלי, ולהעבירו למרחק גדול יותר.
הטלגרף הפשוט דרש מפעיל מיומן בצד המשדר, ומפעיל מיומן בצד הקולט.
קצב השידור המקסימלי של מידע באמצעות הטלגרף היה של כ-30 מילים בדקה.
רק לאחר המצאת הטלפרינטר, ניתן היה להגדיל בצורה משמעותית את קצב העברת המידע, ולהוריד את רמת המיומנות הנדרשת מהמפעיל.
האיש המשדר יכול היה להקליד את המידע באותיות האלף בית, והמכשיר היה מתרגם בצורה אוטומטית את המידע לקוד מורס.
גם בצד הקולט היה המכשיר מתרגם את המידע מקוד מורס למילים כתובות.
את המידע ניתן היה לנקב על סרט עם חורים לפני המשלוח.
בשנת 1838 תכנן ויטסטון את אחת הגרסאות הראשונות של הסטריאוסקופ – מכשיר המכיל שתי עדשות צפייה, כל אחת מהן מציגה שני דימויים כמעט זהים המוצבים זה לצד זה.
המצאה זו והתובנות שעומדות מאחוריה המשיכו לעצב את תחום המציאות המדומה גם בשנים הבאות.
בשנת 1848 הוצג לראשונה השעון הפולארי בפני חברי הוועדה הבריטית למדעים.
ההמצאה התבססה על תגליתו של דייוויד ברוסטר.
ברוסטר גילה כי אור המאיר בשמיים עובר פולימריזציה על גבי משטח מישורי בזווית של 90 מעלות ביחס לשמש.
בהתבסס על הנחה זו, הצליח ויטסטון לייצר מכשיר שיכול למדוד את מיקומה של השמש בכל רגע נתון ועל ידי כך למדוד את השעה.
השעון הכיל זכוכית בעלת עדשה כפולה, ולוחית של סלניט.
כאשר השעון פנה לקוטב הצפוני, זווית המחוגים הייתה משתנה ומורה על השעה המתאימה.
צ'ארלס ויליאם ברטלט היה צייר ומדפיס תחריטים אנגלי, שהתיישב בהוואי.
ברטלט למד מטלורגיה ועבד בתחום זה מספר שנים.
בגיל 23 הוא נרשם לאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, שם למד ציור ותחריט.
לאחר שלוש שנות לימוד בלונדון, הוא נכנס לבית הספר הפרטי אקדמיה ז'וליאן בפריז, שם למד אצל ז'ול ג'וזף לפבר (1836–1911) וגוסטב בולנגר (1824–1888).
בשנת 1889 שב לאנגליה והתחתן עם אמילי טייט, אך זמן קצר לאחר מכן נפטרו אשתו ובנו התינוק בזמן הלידה.
לאחר מכן נסע ברטלט לאירופה, ובילה כמה שנים בהולנד, בריטני ובוונציה יחד עם חברו ועמיתו האמן פרנק ברנגווין (1867–1956).
נראה כי ברנגווין הציג לברטלט הדפסים יפניים.
ברטלט הפיק כמה מעבודותיו המוקדמות החשובות ביותר ביבשת, במיוחד עבודות על איכרים שצוירו בציורי צבע גדולים.
הוא הוזמן להצטרף לאגודת האמנים הצרפתית בשנת 1897. בשנת 1898 שב לאנגליה והתחתן עם קתרין "קייט" מיין.
ברטלט חזר ליבשת עם אשתו.
כמה מוזיאונים באירופה רכשו את ציוריו אחרי תערוכות בפריז.
ברטלט ערך מספר נסיעות לבריטני והולנד עם הצייר ההולנדי ניקו וילהלם יונגמן (1872–1935), אשר סיפק לו חוויות לציורים עתידיים של איכרים ופשטות חייהם.
בשנת 1913, בגיבוי כספי ממשפחת אשתו, הם נסעו להודו הבריטית ואזורים אחרים באסיה - ציילון, אינדונזיה, סין ויפן.
הוא הגיע ליפן בשנת 1915, שם פגש את מו"ל הדפסי העץ ווטנאבה שוזאבורו (1885–1962), שהיה דמות מרכזית באמנות היפנית של תחילת המאה העשרים.
בשנת 1916 פרסם ווטנאבה 21 חריטות עץ בעיצובו של ברטלט, כולל שישה הדפסים של נופים יפניים.
בשנת 1917 עזבו ברטלט ואשתו את יפן לאנגליה.
הם עצרו בהוואי ושם נשארו - מעולם לא חזרו לאנגליה.
הוא ביקר ביפן שוב בשנת 1919, שם יצר שש-עשרה הדפסים חדשים עבור ווטנאבה.
אנה רייס קוק (1853–1934), שהקימה את מוזיאון הונולולו לאמנות , נעשתה תומכת ופטרון של ברטלט.
באותה תקופה פעלה בהונוללו הציירת האמריקאית הלן תומאס דרנגה, שעבודותיה הוצגו במוזיאון הונלולו לאמנות.
בשנת 1928 עזר ברטלט בהקמת סדנאות ההדפסים של הונולולו יחד עם האמנים המקומיים אלכסנדר סמואל מקלאוד, ג'ון מלוויל קלי והוק-מזלט לוקווינס.
ברטלט נפטר בהוואי בגיל 79 ב־16 באפריל 1940.
המוזיאונים והגלריות של ברדפורד (מערב יורקשייר, בריטניה), מוזיאון העיר בריסטול וגלריה לאמנות (בריסטול, אנגליה), מוזיאון קליבלנד לאמנות, מוזיאון הונולולו לאמנות, ספריית הקונגרס (וושינגטון הבירה) ומוזיאון שניצר לאמנות (אוניברסיטת אורגון), הם בין האוספים הציבוריים המחזיקים עבודותיו של ברטלט.
צ'ארלס אנדרסון ויקליף היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קנטקי, כיושב ראש בית המחוקקים של קנטקי, כמושל קנטקי וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ון טיילר.
אף על פי שהוא היה מזוהה בעקביות עם המפלגה הוויגית, הוא היה עצמאי מבחינה פוליטית ולעיתים קרובות היו לו חילוקי דעות עם מייסד המפלגה, בן מדינתו הנרי קליי.
ויקליף זכה לחינוך טוב בבתי ספר ציבוריים וממורים פרטיים.
הוא למד משפטים והיה חלק ממועדון דיבייטינג שעל חבריו נמנו מי שלימים היה התובע הכללי של ארצות הברית, פליקס גראנדי, ומי שלימים היה מושל פלורידה, ויליאם פופ דובאל.
ב־1812 הוא נבחר לבית המחוקקים של קנטקי.
כתומך נלהב של מלחמת 1812 הוא שירת לזמן קצר כשליש האישי של שני גנרלים במלחמה.
ב־1823 הוא נבחר בפעם הראשונה מתוך חמש פעמים רצופות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב־1833 הוא שב לבית הנבחרים של מדינתו וב־1836 הוא נבחר כסגן מושל קנטקי.
באוקטובר 1839 נפטר מושל קנטקי, ג'יימס קלארק וויקליף החליפו למשך שנת כהונתו האחרונה של קלארק.
לאחר תום כהונתו כמושל, מינה הנשיא ג'ון טיילר את ויקליף לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ב־1844, כאשר היה בהפלגה על אוניית קיטור, הוא נדקר על ידי אדם שבהמשך נמצא בלתי שפוי.
ב־1845 מינה אותו הנשיא ג'יימס פולק לשליחות סודית כדי שידווח על כוונותיהם של הבריטים והצרפתים בנוגע לסיפוח טקסס ושיעריך את הייתכנות של נקיטת פעולה זו על ידי ארצות הברית.
פעילותו זו של ויקליף הרחיקה אותו בהמשך מהוויגים.
ב־1861 נבחר ויקליף שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית ושירת בו תקופת כהונה אחת.
הוא היה בין אלו שניסו למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים כאשר שימש כנציג הן בוועידת השלום ובוועידת מדינות הגבול ב־1861. לאחר פרוץ המלחמה הוא צידד במטרתו של האיחוד.
ב־1863 הוא ניסה להיבחר שוב כמושל קנטקי, אך כוחות הצבא הפדרליים התערבו בבחירות וכתוצאה מכך הוא נוצח על ידי תומאס א.
בהמשך חייו נפצע ויקליף בתאונת כרכרה שגרמה לו לנכות והוא גם לקה בעיוורון.
ויקליף נפטר ב־1869, כאשר היה בביקור אצל בתו במרילנד.
צ'ארלס ויקליף נולד בבקתה ליד ספרינגפילד שבקנטקי.
הוא היה הצעיר מבין תשעת ילדיהם של צ'ארלס ולידיה (לבית הרדין) ויקליף.
המשפחה היגרה לקנטקי מווירג'יניה ב־1784.
חינוכו של ויקליף החל בבתי הספר המקומיים בספרינגפילד ומשם הוא המשיך לאקדמיית וילסון בברדסטאון.
במשך שנה הוא למד אצל המורה הפרטי ג'יימס בליית', הנשיא בפועל של אוניברסיטת טרנסילבסניה שבלקסינגטון, ולאחר מכן למד הוא משפטים בהנחייתו של מרטין ד.
הרדין, בן דודו מצד אמו.
ב־1809 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בברדסטאון.
יחד עם עוד חמישה עורכי דין בולטים בברדסאטון הוא הקים מועדון דיבייטינג שנקרא "מועדות הפליאדות".
בצעירותו נודע ויקליף בשל הרגלו להמר במשחקי קלפים.
ידידיו סברו שהרגל זה היה מופרז ושניים מהם, דובאל והשופט ג'ון פופ אולדהאם, תכננו תוכנית לגמול אותו מהרגלו.
השניים ידעו שוויקליף עומד למשוך סכום כסף גבוה במושב המתקרב של בית המשפט של מחוז בוליט.
הם תכננו להזמין אותו לשחק עמם וסיכמו על שיטה סודית של סימנים ביניהם בנוגע לקלפים שהיו בידיהם.
באופן זה הם קיוו לזכות בכל כספו של ויקליף, ואז להחזיר לו אותו תמורת הבטחה לחדול ממנהגו.
בערב בו התקיים המשחק היה זה ויקליף שזכה בכל הכספים של השניים, זאת על אף שיתוף הפעולה ביניהם.
מאוחר יותר כאשר נודע לוויקליף על תוכניתם של חבריו הוא הסכים לוותר על ההימורים.
ב־1813 נשא ויקליף לאישה את מרגרט קריפס.
לזוג נולדו שלושה בנים וחמש בנות.
המפורסם מבין ילדיהם היה רוברט ויקליף, שלימים היה מושל לואיזיאנה.
בתם ננסי נישאה לדייוויד לוי יולי הסנאטור היהודי הראשון.
בני הזוג ויקליף חתמו חוזה עם ג'ון רוג'רס, האדריכל שתכנן את קתדרלת סנט ג'וזף שבברדסטאון, כדי שיבנה את מעונם, שלו הם קראו "ויקלנד" .
לימים נקרא הבית "בית שלושת המושלים".
בנוסף לויקליף ובנו רוברט שכאמור היה מושל לואיזיאנה, התגורר בבית גם נכדו, ג'ון בקהאם, שכיהן כמושל קנטקי בראשית המאה ה-20. המקום רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הקריירה הפוליטית של ויקליף החלה כאשר הוא נבחר לייצג את מחוז נלסון בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1812–1813. במהלך כהונתו שם הוא תמך בהתלהבות במלחמת 1812. בתחילה הוא שירת כשלישו האישי של הגנרל ג'וזף וינלוק וב־24 באוגוסט הוא התגייס כטוראי בפלוגתו של מרטין ה.
ב־2 בספטמבר הוא נבחר לשרת כשלישו האישי של גנרל סמואל קלדוול ובתפקיד זה הוא שירת בקרב התמז ב־5 באוקטובר.
ב־1816 הוא החליף את בן הרדין בתפקיד התובע המדינתי במחוז נלסון.
בשנים 1822–1823 שב ויקליף לבית הנבחרים של קנטקי.
בתקופה זו התחוללה בקנטקי מחלוקת שנודעה כ"מחלוקת בית המשפט הישן-בית המשפט החדש" .
כתוצאה מהתנודות הכלכליות שנבעו מהפאניקה של 1819 דרשו רבים מאזרחי קנטקי הקלות בחובותיהם.
כאשר אמצעים שונים להקלות שהועברו בבית הנבחרים הוכרזו כמנוגדים לחוקה על ידי בית המשפט לערעורים של קנטקי, ניסה בית הנבחרים לפזר את בית המשפט ולהחליפו בבית משפט אוהד יותר.
למשך זמן מה טענו שני בתי המשפט להיותם הערכאה העליונה בקנטקי.
ויקליף תמך בבית המשפט הישן, שבסופו של דבר היה זה שגבר במחלוקת.
ב־1823 נבחר ויקליף לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו חמש תקופות כהונה רצופות.
גם פה הוא ירש את בן דודו וידידו בן הרדין.
אף על פי שהוא היה מזוהה עם המפלגה הוויגית, הוא חלק על רבות מעמדותיו של מייסד המפלגה הנרי קליי.
כאשר אף מועמד לא זכה ברוב של חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1824, נקבע על פי חוקת ארצות הברית שהבחירות יוכרעו בבית הנבחרים.
ויקליף סירב להצביע עבור קליי ותחת זאת הוא הצביע לאנדרו ג'קסון, שהיה בחירתו של בית הנבחרים של קנטקי.
ההיסטוריון רוברט פאוול סבר שניתן להסביר את השבר בין ויקליף לבין המפלגה בכך שהוא לא מונה לשום ועדה בראשית ימיו בבית הנבחרים.
בכל אופן, החל מ־1829 הוא ישב בראש ועדת הקרקעות הציבוריות של הבית.
בתפקיד זה הוא תקף את תוכניתו של קליי לחלק עודפי הכנסות בין המדינות כצעד שלא יהיה הוגן כלפי המדינות החדשות.
הוא גם היה חלוק עם קליי על רצונו של זה האחרון להגביל את העבדות.
הוא כתב לקליי בנוגע לאיטיות התגובה שלו לבעיית חוק העבד הנמלט.
קליי מעולם לא השיב לו.
מצד שני ויקליף לא היה גם נאמן למצעו של ג'קסון.
במכתב לאחיו, הוא הלין על ההתקפות של ג'קסון על .
הוא עודד בפומבי את תושבי קנטקי לחזק את הוויגים, זאת על אף המחלוקת שלו עם קליי.
ב־1830 נבחר ויקליף על ידי עמיתיו כאחד מחברי הבית שינהלו את הליך ההדחה כנגד שופט בית המשפט המחוזי במיזורי, ג'יימס ה.
ב־1831 הוא היה אחד המועמדים שהוצעו על ידי האספה הכללית של קנטקי להחליף את ג'ון רואן בסנאט.
מתוך 69 הקולות שנדרשו לאשר את הבחירה, קיבל ויקליף, רק 49. שאר המועמדים היו ג'ון קריטנדן (שקיבל 68 קולות), ג'ון בריטהיט (שקיבל 66 קולות), וריצ'רד ג'ונסון (שקיבל 64 קולות).
לאחר שלושה ימי של סבבי הצבעה, עדיין לא עלה בידה של האספה להגיע לידי הכרעה והמושב בסנאט נותר פנוי עד למושב הבא של האספה.
ויקליף לא הציג את מועמדותו מחדש לבית הנבחרים של קנטקי ב־1833.
לאחר סיום כהונתו בסנאט ועד 1835 כיהן ויקליף שוב בבית הנבחרים של קנטקי.
ב־1834 הוא הביס את דניאל ברק ואת ג'ון הלם בבחירות ליושב ראש הבית.
ב־1836 הוא נבחר כסגן מושל קנטקי, כאשר הביס את הדמוקרט איליז'ה הייס ברוב של קצת יותר מ־3,300 קולות.
עם פטירתו של המושל ג'יימס קלארק ב־5 באוקטובר 1839, היה ויקליף למושל במקומו וכיהן בתפקיד במשך שנת כהונתו האחרונה של קלארק.
כמושל, הייתה דאגתו העיקרית של ויקליף הפאניקה של 1837 .
הוא תמך בהעלאת מיסי הרכוש כדי לפצות על הגרעון בתקציב שטיפס ב־1839 ל־42,000 דולר, אך תחת זאת בית הנבחרים אישר לקיחת הלוואות כדי לכסות על הגרעון.
התחומים היחידים בו הוא קרא להגדלת ההוצאות היו השיפורים בתעבורת הנהרות, שימור הארכיון של המדינה והחינוך הציבורי.
לצד דאגותיו אלו, הוא הוצף בבקשות חנינה.
ויקליף לקח חלק במערכת הבחירות של המפלגה הוויגית ובמועמדיה לתפקיד הנשיא וסגן הנשיא ויליאם הנרי הריסון וג'ון טיילר בבחירות לנשיאות של 1840. ויקליף וטיילר היו מיודדים עוד קודם לכן, כאשר הם חלקו לשכה בעת כהונתם בבית הנבחרים.
כאשר היה טיילר לנשיא בעקבות מותו הפתאומי של הריסון, הוא מינה את ויקליף לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, בחירה שהכעיסה את תומכיו של קליי במפלגה.
ויקליף שירת בקבינט של טיילר עד תום נשיאותו ב־1845.
ב־1 באוגוסט 1844 עלה ויקליף עם שתיים מבנותיו לאוניית הקיטור "ג'ורג'יה" להפלגה מהמפטון שבווירג'יניה לבולטימור.
בעת ההפלגה הוא נדקר בחזהו על ידי אדם שהחזיק באולר.
האולר פגע בעצם החזה של ויקליף מבלי לגרום לנזק לאברים פנימיים וקצין צי ארצות הברית שנכח במקום מנע ממנו לדקור את ויקליף פעם נוספת.
מקלין גרדנר, נוטרל מנשקו ונעצר.
מאוחר יותר באותו לילה הוא כתב לוויקליף מכתב התנצלות.
ויקליף לא נפצע באופן רציני ושב לביתו שלושה ימים לאחר המקרה.
גרדנר נשפט ונמצא בלתי שפוי.
בהמשך הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
ויקליף תמך בסיפוחה של טקסס לארצות הברית, סוגיה ששמה את החותם על תבוסתו של קליי בבחירות לנשיאות של 1844. ב־1845 מינה הנשיא ג'יימס פולק את ויקליף כשליח מיוחד במשלחת סודית לרפובליקת טקסס.
מלכתחילה מטרתו הייתה לסכל ניסיונות של בריטניה וצרפת למנוע את סיפוחה של טקסס על ידי ארצות הברית, אך בהמשך הוא הצטרף לקומודור רוברט סטוקטון בשכנוע מנהיגי הרפובליקה להורות לכוחותיהם הצבאיים לפלוש למקסיקו דרך ריו גראנדה.
סטוקטון וויקליף האמינו שאם יעלה בידם לגרום לפלישה טקסנית למקסיקו, אזי יהיה לארצות הברית צידוק טוב יותר לסיפוחה של טקסס.
בסופו של דבר, לא עלה בידם לשכנעה את הטקסנים לפלוש, אך הם הצליחו לקבץ תמיכה לסיפוח.
הן עמדתו של ויקליף בעד הסיפוח, והן הסכמתו לבצע את המשימה שהוטלה עליו על ידי הנשיא פולק, הרחיקו אותו עוד יותר מהמפלגה הוויגית.
ב־1861 נבחר ויקליף לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, שנמשכה עד 1863. הוא התנגד לפרישתן של מדינות הדרום והיה נציג גם בוועידת השלום וגם בוועידת מדינות הגבול שנערכו ב־1861 בניסיון למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים.
באפריל 1861 הוא נכח בפגישה סודית במלון קפיטול בפרנקפורט, שם תכננו המשתתפים לחמש את תומכי האיחוד באזורי מפתח במדינה.
ב־18 במאי שלח הנשיא לינקולן רובים שכונו "רובי לינקולן" לטובת המיזם.
לאחר שכוחותיו של ברקסטון ברג הרסו את גשר הרכבת ליד ברדסטאון, שכר ויקליף באופן אישי את ג'וזף ז.
אוז לשאת את הדואר של האזור באמצעות כרכרה פרטית.
הגשר נבנה מחדש בפברואר 1863.
לקראת תום כהונתו בבית הנבחרים, היה ויקליף מעורב בתאונה בה הוא נפל מכרכרה ונגרמה לו נכות תמידית.
על אף פציעתו הוא המשיך להיות פעיל פוליטית.
ב־1863 הוא התמודד על משרת המושל כאיש הסיעה במפלגה הדמוקרטית שהתנגדו למלחמה ולנשיא לינקולן.
עם זאת, השלטונו הצבאיים התייחסו אליו כאל חתרן והתערבו בבחירות.
ויקליף הובס על ידי תומאס א.
ויקליף היה ציר לוועידת הדמוקרטית הלאומית של 1864 שהתקיימה בשיקגו והצביע בעד ג'ורג' מקללן.
בשנותיו האחרונות הוא התעוור לחלוטין.
צ'ארלס ויקליף נפטר כאשר עשה בביקור אצל בתו ליד אילצ'סטר שבמרילנד.
ב־31 באוקטובר 1869. הוא נטמן בבית הקברות של ברדסטאון.
צ'ארלס ויליאם ג'פריס היה צייר, מאייר, סופר ומורה קנדי, הידוע בעיקר כמאייר היסטורי.
הוא עבר עם משפחתו תחילה לפילדלפיה, אחר כך להמילטון, אונטריו, ולבסוף לטורונטו בסביבות 1880. שם למד בבית הספר ועבד בחברת הליתוגרפיה של יורק בין השנים 1885–1890.
בין השנים 1889 - 1892 עבד ג'פריס ב"גלובוס טורונטו" כמאייר ואמן.
הוא הפיק יצירות אמנות עבור כמה חברות דפוס.
בשובו לטורונטו, הפך למאייר ספרים.
ג'פריס יצר סדרת איורים ומאמרים עבור שבועון הכוכבים של טורונטו, אשר פורסמו בשנת 1920 כפרקים דרמטיים של סיפורה של קנדה.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר על ידי ממשלת אונטריו לאיור ספר לימוד היסטוריה בבתי הספר הציבוריים של אונטריו בקנדה, שנכתב על ידי ג'ורג' רנג.
יחד עם אייבור לואיס ואמנים אחרים, ג'פריס הקים את מועדון האמנות הגרפית (שלימים נקרא החברה הקנדית לאמנות גרפית), שהפכה בשנות הארבעים לאחת מקבוצות האמנים העיקריות בקנדה.
כמו כן, בין השנים 1912 עד 1939 לימד ציור ורישום במחלקה לאדריכלות באוניברסיטת טורונטו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הוזמן על ידי מחלקת תיעוד המלחמה בקנדה לצייר חיילים מתאמנים.
לג'פרי היה עניין בהיסטוריה והוא הפיק תיאורים מדויקים ומוקפדים של חיי קנדה המוקדמים.
האוסף הידוע ביותר של ציוריו ההיסטוריים הוא של שלושת הכרכים "גלריית התמונות של ההיסטוריה הקנדית" (1942-1960).
בשנת 1926 הוא הצטרף לחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא גם היה חבר באגודת האמנים אונטריו ובאגודת ציירי צבעי מים הקנדיים.
זמן קצר לאחר מותו של ג'פריס בשנת 1952, יותר מ -1,000 מציוריו נמכרו לחברת הנפט המלכותית, אשר תרמה את האוסף בשנת 1972 לספרייה ולארכיונים בקנדה.
ג'פריס קיבל פרסים רבים, כולל תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים מאוניברסיטת קווינס בשנת 1934. בית ספר תיכון ציבורי בטורונטו, נקרא על שמו.
עבודות שלו נמצאות באוסף האמנות של הקולג' הצבאי המלכותי בקנדה הגלריה הלאומית של קנדה, ובגלריה לאמנות של אונטריו.
בפארק יורק מילס ואלי הותקן פסל של ג'פריס, שיצר אדריאן אליסון.
צ'ארלס וורן איטון ( באנגלית: Charles Warren Eaton; 1857 – 1937) היה אמן אמריקאי הידוע בנופיו הטונליסטים.
הוא זכה לכינוי "צייר עצי האורן" בזכות תיאוריו הרבים של עצי האורן הלבן.
איטון נולד באולבני, ניו יורק למשפחה דלת משאבים.
הוא החל לעבוד בגיל תשע, ועבד בחנות לממכר מוצרים יבשים עד לבגרותו המוקדמת.
כשהיה איטון בן עשרים ושתיים, עבודות של חבר עורר את התעניינותו באמנות.
הוא עבר לניו יורק בשנת 1879 לעבוד במהלך היום ולהשתתף בשיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב וליגת הסטודנטים לאמנות בלילה.
הוא גם ניצל את חופשתו כדי לתרגל רישומים.
הכניסה של איטון לעולם האמנות חפפה עם השינוי העמוק בסגנון האמנותי הרווח באמריקה.
בסוף שנות ה -70 של המאה ה -19, הריאליזם המפורט ביותר של אסכולת נהר ההדסון, ששלטה בסגנון האמנות האמריקאית במשך למעלה מארבעים שנה, פינה את מקומו לסגנון יותר חופשי שהאמנים הצעירים הביאו מאירופה.
סגנון חדש זה, שלימים נקרא טונליזם, הדגיש צבעים נקיים ונטה לתאר מצבים אינטימיים יום יומיים ולא סצנות של פאר.
איטון אימץ את הסגנון החדש הזה בניו יורק והתיידד עם שני אמנים טונליסטים אחרים, לאונרד אוכטמן ובן פוסטר.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 החל איטון לזכות בהכרה מקצועית יחד עם מכירותיו הראשונות.
הוא הציג את שני הציורים הראשונים שלו באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1882, והמשיך להציג שם באופן קבוע בהמשך הקריירה שלו.
על ציוריו בתערוכה בשנת 1884 דיווחו בניו יורק טיימס.
הוא הציג גם עם אגודת האמנים האמריקאית שהוקמה בשנת 1884. בשנת 1886 הוא עזב את עבודתו והקדיש את כל זמנו לאמנות.
איטון העריך במיוחד את עבודתו של רוברט סווין גיפורד, כמו גם את ג'ורג' איננס.
איטון ואיננס עבדו באותו בניין בניו יורק בשנת 1889, ואיננס התפעל מנופי איטון שצייר מחוץ לסטודיו שלו, ורכש את הציור, והשניים התיידדו.
אולם איטון, שכבר התבסס כאמן מצליח, היה מעריץ של איננס יותר מאשר חסיד.
איטון הגיע לבגרותו כאמן בשנות ה-1890 וה- 1900 עם שני נושאי נוף מובהקים.
הנושא הראשון, בסגנון הטונאלי, היה נוף המכיל בדרך כלל מרעה, עצים ולעיתים חלקת מים קטנה או גדר אבן.
מצב הרוח הכללי בציורים אלה הוא של אינטימיות.
הנושא השני, ממלכתי יותר, היה נוף עם עצי אורן גבוהים, המוארים לעיתים קרובות בזוהר השמש השוקעת.
הוא פיתח את הנושא השני בכמה מיצירותיו הגדולות ביותר, והצליח מאוד איתם עד שנודע בכינוי "צייר עצי האורן".
איטון כמעט אף פעם לא כלל דמויות אנושיות או חיות בנופיו.
איטון עבד בעיקר בשמן ובצבעי מים.
הוא היה חבר מייסד של האגודה האמריקאית לצבעי מים.
הוא הציג בגלריית מקבת הידועה בניו יורק במשך למעלה משלושים שנה, בפריז ובתערוכות וירידים בינלאומיים חשובים.
הוא שימש גם כשופט בכמה תערוכות.
מסיבות שאינן ברורות אך אולי בעלות אופי פוליטי, איטון מעולם לא זכה לחברות מלאה באקדמיה הלאומית (אף שהוא נבחר לאקדמיה כעמית ב־1901) וגם לא באגודה לאמנים אמריקאים.
למרות הצלחתו בטונאליזם, איטון עזב בהדרגה את הסגנון הזה והחל לצייר בצבעים בהירים במיוחד לאחר 1910. איטון מעולם לא היה אימפרסיוניסט אמיתי, צייר בסגנון ריאליסטי רופף.
עבודות רבות מהקריירה המאוחרת שלו תיארו סצנות אירופיות, בהן טייל איטון באופן קבוע כמבוגר.