tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשעים הנחותים, הם שליטים של אזורים שונים בגיהנום, הם אנדריאל (Andariel), גבירת הייסורים; דוריאל (Duriel), נסיך הכאב ותאום רוחני של אנדריאל; בליאל (Beliel), אדון השקרים; ואזמודן (Azmodan), אדון החטאים.
גם גופו של אנו לא נעלם לחלוטין.
עמוד השדרה שלו נסחף למקום כלשהו ביקום, ויצר סביבו את גן העדן, תוך כדי יצירת היצורים החיים בו- מלאכים.
חמשת המלאכים החזקים ביותר, המלאכים העליונים, היוו את הגוף השולט של גן העדן - המועצה האנג'ירית (Angiris Council).
המועצה מונה חמישה מלאכים שמקבלים החלטות עבור כל גן העדן בצורה דמוקרטית.
המפורסם מבין המלאכים הללו הוא טיראל (Tyrael), מלאך הצדק.
בין שני העולמות הללו ניצב 'מישור המהומה' (Realm of Pandemonium).
הוא נקרא כך מכיוון שבמישור הזה גן העדן והגיהנום נלחמים זה בזה מרגע בריאתם כחלק מסכסוך בלתי נגמר בשם 'הסכסוך הגדול' (The Great Conflict).
במרכז המישור הזה ניצבת העין של אנו, אבן קריסטלית בגודל של הר שידועה בשם 'אבן העולם' (Worldstone).
לאבן זו יש את הכוח לעצב את המציאות סביבה והיא מהווה את אחד הדברים עליהם נלחמים גן העדן והגיהנום.
השלטון על אבן העולם עבר מגן העדן לגיהנום ולהפך פעמים רבות מספור במשך אלפי שנות הסכסוך הגדול.
הסיפור מתחיל כאשר סבלנותו של ינאריוס, מלאך היועץ למועצה האנג'ירית תחת פיקודו של טיריאל, פקעה.
המלחמה הבלתי פוסקת בין גן העדן והגיהנום נמאסה עליו ולכן החליט לעזוב את גן העדן כאשר המוני מלאכים הולכים אחריו.
יחד אתו, עזבה את הגיהנום בת-זוגו של ינאריוס, לילית', בתו של מפיסטו, יחד עם המוני שדים מהגיהנום.
ביחד גנבו לילית' וינאריוס את אבן העולם, החביאו אותה בפינה מרוחקת ביקום, ובעזרת כוחה יצרו עולם חדש, עולם ה-Sanctuary.
ינאריוס השתמש בכוחותיה של אבן העולם כדי להסתיר את עולם ה-Sanctuary מגן העדן והגיהנום גם יחד.
במהלך השנים הזדווגו השדים והמלאכים ויצרו בני כלאיים (Nephalem), חצי מלאכים וחצי שדים, אבל חזקים משניהם.
בעקבות היווצרותם התפתחה בלילית' שאיפה להשתמש בכוחם של ה-Nephalem במטרה לכבוש את גן העדן והגיהנום גם יחד.
כאשר הבחין ינאריוס בתשוקתה המסוכנת במלחמה, גירש את לילית' לאבדון.
לפני שהספיק לעשות זאת, הרגה לילית' את כל המלאכים והשדים שנשארו (אבל את ילדיהם - בני הכלאיים - השאירה לילית' בחיים, ביודעה שעתה, לאחר שלא נשארו מלאכים ושדים, ינאריוס לא ישמיד אותם כדי לא להישאר לבד).
מעשה זה גרם ליניאריוס להשאיר את ה-Nephalem בחיים, אך הוא הוסיף לאבן העולם תכונה נוספת שמנעה מהם את התפתחות כוחותיהם.
כל דור שעבר החליש את ה-Nephalem עד שהפכו לבני האדם המוכרים.
עם התגלותו הבלתי נמנעת של עולם ה-Sanctuary, הועלה הרעיון במועצה האנג'ירית להשמיד עולם זה.
המלאך שהעלה את ההצעה היה אמפריוס, מנהיג המועצה האנג'ירית, מלאך עליון אגרסיבי מאוד שראה את בני האדם כשיקוצים שדם שדים זורם בעורקיהם.
הצעתו נפסלה כאשר המלאכית אוריאל והמלאך טיריאל הצביעו נגדו.
הם ראו את בני האדם כבני ברית עוצמתיים אפשריים.
למרות זאת, אמפריוס מחזיק עדיין בדעה גזענית כלפי בני האדם.
שלושת הרשעים הראשיים בגיהנום הגיעו במהירות למסקנה דומה לזו של אוריאל וטיריאל.
אז, נפגש מפיסטו בסתר עם המועצה האנג'ירית וסוכם על הפסקת אש אשר בה יוכלו שני הצדדים לנסות לגייס את עולם ה-Sanctuary לטובתם.
השינוי הקיצוני בגישה של שלושת האחים בקשר למלחמה בגן העדן עוררה את תחושתם של ארבעת הרשעים התחתונים שהאחים פוחדים להמשיך את המלחמה.
אזמודן ובליאל חשו שטמונה פה הזדמנות להפיכה.
בעידודם, ובעזרת אנדריאל ודוריאל פרץ המרד כנגד האחים ושלושתם גורשו מהגיהנום אל עולם בני האדם.
לזכותם יאמר שהאחים השמידו כמעט שליש מאוכלוסיית הגיהנום לפני שגורשו.
הגליה זו כונתה 'ההגליה האפילה' (The Dark Exile).
טיריאל, ששמע על כניסתם של שלושת האחים אל עולם ה-Sanctuary ועל מה שהם מעוללים שם, גייס קבוצה של קוסמים חזקים, בראשותו של תל-ראשה, שנקראה "הורדרים" (Horadrim) כדי להילחם בשלישייה.
כשראו שלא הייתה אפשרות לנצח את האחים, הביא טיריאל להורדרים חפצים לקיבול נשמות שנקראים אבני נשמה (Soulstones).
מפיסטו, נכלא באבן כחולה אשר נקברה במקדש האור בעיר הקדושה "טרווינקל" (Travincal), הממוקמת בתוך עיר גדולה יותר בשם "קורסט" (בדומה לוותיקן שברומא).
דיאבלו, נכלא באבן אדומה אשר נקברה במעמקי האדמה מתחת לעיירה טריסטרם, ומסביב למקום נבנתה קתדרלה.
לפני כליאתו הצליח דיאבלו לשרוט ולפגום את האבן.
כשניסו חברי המסדר לכלוא את בעל, הוא ניפץ את אבן הנשמה שלו וכליאתו התאפשרה רק על ידי כך שתל ראשא (Tal Rasha), החזק מבין ההורדרים ומכל אדם חי בעולם ה-Sanctuary, הסכים להכיל את הרסיס הגדול ביותר של אבן הנשמה בקרבו.
למעשה, גופו של תל ראשא הוא זה שהכיל את בעל, כשהאבן משמשת כסוג של 'מנעול'.
ההורדרים כלאו את תל-ראשה בקבר מתחת לאדמה.
נשמתו של בעל השתלטה על תל ראשא, והשד ספג את כוחו הרב של הקוסם.
למרות זאת, לא היה בעל יכול להשתחרר מהאבן אליה כבלו אותו, כי אבן הנשמה כבלה אותו אליה.
מעט אחרי כליאתו, הצליח מפיסטו להשתמש בכוחותיו המוגבלים ביותר כדי להשתלט על מוחם של כוהני המועצה הגבוהה של מקדש האור שבו היה כלוא.
כולם הפכו למשרתיו, פרט לכהן הגדול ק'הלים (khalim).
שאר הכוהנים, בהוראתו של אדונם החדש, כנראה, הרגו את ק'הלים ופזרו את חלקי גופתו ברחבי היערות של קורסט, בעוד הם מחזיקים את כלי נשקו.
בנוסף, הם יצרו כדור קסום שמכונה הכדור הכובל (Compelling Orb) שקסמו משאיר את הדלת למקדש האור סגורה למי שמפיסטו אינו רוצה בכניסתו.
דרך אחרת להיכנס למקדש היא לאסוף את חלקי גופתו של ק'הלים: העין, הלב והמוח, ולהרוג את חברי המועצה הגבוהה (שהפכו למפלצות רבות עצמה לאחר שמפיסטו תחב לראשם חלקיק מהאבן שלו) לקחת מהם את כלי הנשק שהחזיקו ולשלב את כולם.
רק מכה מהנשק שיצא מהשילוב הזה יכול להרוס את הכדור הכובל ולפתוח את הדלת למקדש.
כוחה של האבן האדומה שכלאה את דיאבלו דעך עם השנים, ואילו כוחו של דיאבלו חזר אליו - באופן מוגבל.
באמצעות כוחות טלפתיים הוא הפך את הארכיבישוף של טריסטרם, לזארוס (Lazarus), לנאמנו.
על מנת שדיאבלו יוכל לצאת מהאבן היה עליו למצוא גוף מארח.
הוא ניסה להשתלט על השליט המקומי - המלך לאוריק, אבל כוחו לא עמד לו.
משראה כי נכשל הוא נטש את הרעיון ושלח את לזארוס לחטוף את בן המלך - הנסיך אלברכט.
לזארוס תקע את אבן הנשמה במצחו של הילד ודיאבלו החל להשתלט על גופו, אבל היה עוד רחוק מלהיות בכוח מלא.
שדים המצייתים לדיאבלו הופיעו בעולם, והתמקמו במעמקי הקתדרלה.
דיאבלו חיכה לשעת כושר - לתקוף.
ניסיונו הכושל של דיאבלו להשתלט על לאוריק גרמו למלך לאבד את שפיות דעתו (אם כי הגרסה המקובלת שנפוצה בטריסטרם הייתה שהמלך השתגע בגלל חטיפת בנו).
כשלזרוס לוחש דברי ארס באוזניו הורה המלך לפתוח במלחמה נגד הממלכה השכנה.
לזארוס וידא כי כל גיבורי המלך הנאמנים יצאו למלחמה ושלח אותם למעשה למשימת התאבדות.
כעבור זמן קצר היה לזרוס היחידי שנשאר לייעץ למלך.
בטירופו הורה המלך להוציא להורג אנשים רבים מנאמניו בהאשימם כי חטפו את בנו.
לזרוס הוביל חבורה של כפריים למעמקי הקתדרלה על מנת לחפש את הנסיך, כשכוונתו למעשה הייתה להוביל אותם אל מותם בידי שדיו של דיאבלו.
כאשר נעלם לזרוס בצללים, טבח את הכפריים שד עושה דברו של דיאבלו שנקרא "הקצב" (The Butcher).
המלך לאוריק הורה להוציא את השורדים להורג.
במקביל, אבירי המלך בראשות סר לאקדנן ניסו להרגיע את המלך, אך כשראו את ייסורי לאוריק, הרגו את מלכם מתוך רחמים.
בנשימת אפו האחרונה קילל לאוריק את כל הקרובים אליו כי ימשיכו לשרת אותו בעולם המתים.
זמן קצר אחרי האירועים האחרונים מגיע הגיבור לעיירה.
מוטל עליו להיכנס לקתדרלה של העיירה, לרדת מקומה לקומה, 16 קומות בסך הכל, ולהילחם במפלצות ובשדים תוך ביצוע משימות שונות בדרך להתמודדות הסופית מול אדון האימה דיאבלו.
בסופו של המשחק הגיבור כולא את דיאבלו בחזרה באבן-הנשמה.
במטרה לכלוא את דיאבלו לנצח הגיבור מנקב את ראשו באבן הנשמה, כך שיוכל להכיל את מהותו של דיאבלו ולמנוע ממנו לצאת לעולם.
לא ברור מה תוצאת מהלך זה אך בסוף המשחק נרמז כי הוא לא השיג את מטרתו.
בסצנה האחרונה נראה הגיבור כשהוא עטוף בגלימה וברדס, ופניו מוצלות.
במשחק ההמשך "דיאבלו 2" מתברר כי דיאבלו אכן השתלט על הגיבור.
דיאבלו הוא משחק תפקידים ופעולה מסוג "Hack and Slash", בו השחקן מגלם דמות בודדת החוקרת את העולם של המשחק (המגולם לרוב במבוך) ויכול להשיג חפצים וציוד, להטיל קסמים, להביס אויבים ומפלצות ולתקשר עם דמויות בלי שחקן (NPC) במהלכו.
מרבית ממשקי השחקן מתבצעים באמצעות לחיצה על העכבר למעט הטלת קסמים ושימוש בשיקויים שמבוצע באמצעות כפתורי המקלדת.
למשחק עיר מרכזית, טריסטרם, בה מרוכזים כל הדמויות בלי שחקן החברותיות במשחק, ודרכו השחקן רוכש ציוד ומידע לקראת משימות במשחק.
מרבית המשחק מתבצע בקתדרלה של העיר המרכזית וב-16 השלבים שמתחתיה, מבוכי צינוק המעוצבים אקראית בכל טעינה של המשחק.
השחקן מקבל מספר אקראי של משימות ממספר שלבים במשחק אותם השחקן יכול לבחור שלא לבצע.
שתי המשימות האחרונות הן חיוניות לסיום המשחק.
המשחק תומך במשחק מרובה משתתפים עד מקסימום של 4 שחקנים.
למשחק שלושה סוגי דמויות מהם ניתן לבחור את המשחק: הלוחם, הנוכלת והמכשף.
לכל דמות יש תכונות מסוימות המתאימות לה ומיומנות ייחודית.
אף על פי שכל הדמויות יכולות להשתמש בכמעט כל החפצים והקסמים הזמינים במשחק, וזאת בניגוד לכותרים אחרים בסדרת משחקי דיאבלו, בהם קיימת הגבלה רבה על החפצים והיכולות של כל סוג דמות במשחק, התכונות הקיימות לדמות משפיעות על יכולתה להשתמש בתכנים אלו באופן יעיל.
לדוגמה, הכמות המקסימלית של קסם שקיימת לדמות הלוחם מונעת ממנו ללמוד את הקסמים במדרג הגבוה יותר במשחק.
הלוחם הוא איש קרבות פנים אל פנים בעל עוצמה פיזית רבה (Strength), המהווה התכונה המרכזית שלו, ולרוב יהיה זה אשר מסוגל לספוג את כמות הנזק הגדולה ביותר.
הלוחם מתחיל עם המיומנות הייחודית של תיקון החפצים שברשותו במחיר של העמידות הכללית (Durability) של החפץ.
בעלילת המשחק, הלוחם מהווה הדמות המרכזית של המשחק הראשון, שמו איידן (Aidan), בנו של המלך לאוריק והנסיך יורש העצר האהוב של ממלכת קונדוראס.
בסופו של המשחק איידן מנסה למנוע את חזרתו של דיאבלו באמצעות אבן הנשמה האדומה על ידי החדרתה לראשו, ניסיונו כושל ודיאבלו משתלט עליו.
במשחק השני איידן הוא הנודד האפל (The Dark Wanderer) אחריו עוקבים גיבורי המשחק, ובסופו הופך בעצמו לדיאבלו בסוף החלק הרביעי במשחק.
הנוכלת היא לוחמת המיומנת בשימוש בקשתות כלי נשק בעלי טווח.
על אף שכוחה חלש מזה של הלוחם, הנוכלת יעילה מאוד בחיסול מפלצות מרחוק באמצעות הקשת שלה.
התכונה המרכזית של הנוכלת היא זריזות (Dexterity) והמיומנות הייחודית שלה היא ניטרול מלכודות.
שמה של הנוכלת הוא מורינה (Moreina), עמדה בראשה של משלחת נוכלות מאחוות העין העיוורת (Sisterhood of the Sightless Eye) שהגיעה לקונדוראס מהמזרח כדי לחקור את התפשטות הרוע בטריסטראם.
לאחר הבסתו של דיאבלו בסוף המשחק הראשון מורינה חוללה על ידי הרוע והתמסרה לרשעית הנחותה מהגיהנום, אנדאריאל, ותוקפת את אחיותיה.
במשחק השני מורינה ידועה כבלוד רייבן (Blood Raven, בעברית: עורבנית הדם) ומופיעה כבוסית בחלק הראשון.
המכשף הוא מטיל כשפים המומחה אומנות הקסם.
המכשף יכול להטיל לחשים בדרגות הגבוהות ביותר ומהווה את הדמות החלשה ביותר פיזית.
התכונה המרכזית של המכשף היא קסם (Magic) והמיומנות הייחודית שלה היא טעינת מטות קסמים במחיר כמות הקסמים המקסימלית של כל מטה יכול לבצע.
שמו של המכשף הוא ג'זרת' (Jazreth), היה חבר בשבט המחשבים ויזג'רי שמספר מחבריו הגיעו לטריסטרם כדי לחקור את התפשטות הרוע בעיר ולחפש ספרי קסמים בקתדרלה שבו.
לאחר הבסת דיאבלו נדד ג'זרת' ללוט גוליין שם פתח בטעות שער לגיהנום דרכו פלשו לעיר שדים שהשתלטו על ארמון המלך.
במשחק השני ג'זרת' ידוע כהמזמן (The Summoner), ומופיע כבוס בחלק השני.
בהרחבת המשחק "Diablo: Hellfire" התווספה דמות הנזיר (Monk), שיכולותיה הם לחימה פנים מול פנים עם מוט.
שתי דמויות נוספות, הזמר הנודד (Bard), שמסוגל להחזיק שני כלי נשק בו זמנית, והברברי (Barbarian), שבעל יכולת ייחודית להילחם עם שני גרזנים, לא הוספו להרחבה משום שלא סיימו להכין אותם לפני פרסומו אך ניתן באמצעות פריצה לקובצי המשחק לאפשר משחק בהם.
במשחק בנק רחב מאוד של חפצים בהם ניתן להשתמש לסייע בלחימה במפלצות.
קשתות, כלי הנשק בעלי הטווח במשחק שבשימוש היעיל ביותר בידיה של הנוכלת.
מוטות, חפצים בעלי יכולות פיזית שנועדו בעיקר להטלת קסמים ללא לימוד הקסם או שימוש במאנא.
קסם שמוטל על ידי מטה הוא בעל כמות הטלות מוגבלת שערכה משתנה ממטה למטה.
חרבות, כלי נשק בסיסיים ללחימת פנים אל פנים.
מרבית החרבות הם באחיזת יד אחת (אף על פי שקיימות במשחק חרבות בעלות אחיזת שתי ידיים), ובכך לרוב מצומדות למגן ביד השנייה.
גרזנים, כלינשק כבדים ללחימת פנים אל פנים כלל הגרזנים במשחק הם באחיזת שתי ידיים.
אלות, כלי נשק ללחימת פנים אל פנים שלהם בונוס של 50% ללחימה כנגד המתים.
מגנים, מאפשרים לחסימת תקיפות כנגד השחקן.
בנוסף השחקן יכול להשתמש בקסדות וכובעים, שתי טבעות ותליון.
החפצים ההגנה (לבוש ומגנים) מחולקים לשלוש קטגוריות: קלים, בינוניים וכבדים.
לחפצים רבים דרישת תכונות מינימליות כדי שהשחקן יוכל להשתמש בהם ביעילות.
חפצים בעלי צבע לבן הם חפצים רגילים, חפצים כחולים הם חפצי קסם וחפצים זהובים הם חפצים ייחודיים.
חפצים שאינם לבנים הם בעלי תכונות קסם מיוחדות המוגדרות באקראי לכל חפץ.
כדי לגלות את תכונות אלו נדרש לזהות את החפצים (identify), אך לפני זיהוי החפץ עדיין ניתן להשתמש בו.
לחפצים עמידות, המיוצגת במספר לכל חפת לו ערך מקסימלי.
עם השימוש בחפצים, ערך העמידות שלהם יורד עד שכשמגיע ל-0, החפץ מושמד.
את החפצים ניתן לתקן באמצעות תשלום לדמות ללא שחקן בעיר הראשית של המשחק או באמצעות מיומנותו הייחודית של דמות הלוחם.
סוג אחרון של חפצים הם חפצים מתכלים, ספרי ומגילות קסמים, חפצים שניתן להטיל באמצעות קסם פעם אחת בלבד, ושיקויים שונים המעניקים בונוסים לשחקן כגון החזרת נקודות קסם ובריאות ושיפור יכולות השחקן.
דיאבלו: להבות הגיהנום היא חבילת ההרחבה למשחק אשר שפותחה על ידי חברת Synergistic Software (דינרג'יק סופטוור) והופצה על ידי חטיבת סיירה און ליין מבית חברת Sierra Entertainment.
ההרחבה מוסיפה למשחק דמות נוספת - הנזיר (Monk), אשר מסוגל להילחם ביעילות ללא נשק ולהשתמש במטה על מנת להכות מספר יריבים בו זמנית.
להרחבה תוכננו דמויות נוספות, הזמר הנודד והברברי שלא הוכנו בזמן לפרסום המשחק.
קובצי דמויות אלו מוכלים בדיסק ההתקנה, כך שניתן לשחק בדמויות אם מעתיקים אותם.
עלילת ההרחבה מתקיימת במקביל למאורעות המשחק המקורי: טריסטרם מותקפת שוב, גם הפעם על ידי יצורים שטניים.
זאת כתוצאה מניסיון של מכשף מקומי לבצע קסם שלמעשה פתח פורטל עבור שד בשם נה-קרול (Na-Krul) שגורש על ידי דיאבלו לריק בעקבות בגידתו באדון האימה.
השד מביא איתו צבא של יצורים המאיימים על טריסטרם בשני אזורים חדשים, הקן המוגלתי (Festering Nest) וקברי השדים (Demon Crypts).
ההרחבה מוסיפה מספר תכנים למשחק המקורי, מספר חפצים חדשים וגרסאות מחודשות לחפצים קיימים במשחק.
מגילות עבור קסמים שהיו קיימים במשחק אך לא בצורת מגילה ומקדשים חדשים בעלי יכולות חדשות.
ההרחבה לא מוסיפה מפלצות חדשות למשחק, אלא משתמשת באותו עיצוב מפלצות במשחק המקורי עם שינוי צבעים.
את הרעיון המרכזי למשחק הגה דייוויד ברוויק בזמן שעבד על פיתוח משחק הלחימה Justice League Task Force בשנת 1995. משחק זה פותח על ידי חברת יפנית בסיוע חברות אמריקאיות, ביניהן משחקי קונדו (Condor Games - אשר עם הזמן תהפוך לבליזרד נורת'), החברה לפיתוח משחקים שהקים ברוויק.
בזמן פיתוח המשחק הכיר ברוויק את חברת בליזארד (שבאותו זמן נקראה Silicon & Synapse) ואת עניינם המשותף בפיתוח משחקי מחשב.
למשחק מוזיקה ייחודית שהולחנה על ידי מאט אולמן, מלחין שעבד רבות עם חברת בליזארד וזכה בפרס למוזיקה הטובה ביותר במשחק מחשב עבור דיאבלו 2 בשנת 2000. הפסקול כולל 6 רצועות.
הפסקול שוחרר אחרי 15 שנים.
הערכות הראשוניות למכירות המשחק נעו בין 100,000 ל-500,000 עותקים, כהשפעה על אהדת התקשורת על המשחק והצלחתו.
הזמנות מקדימות של המשחק הגיעו למעל 450,000 ב-17 בדצמבר 1996, וכששוחרר היה המשחק הנמכר ביותר בינואר 1997, עמדה בה החזיק שלושה חודשים נוספים.
במאי 1997 הודח למקום השני ברשימת המשחקים הנמכרים ביותר על די משחק מסדרת סטאר ווארס, שם נשאר עד ספטמבר, במהלכו הודח למקום החמישי.
דיאבלו יצא מרשימת עשרת הנמכרים ביותר באוקטובר 1997. המשחק חזר לרשימת עשרת הנמכרים ביותר ביולי 1998 והגיע למקום ה-3 באוגוסט.
המכירות העולמיות של המשחק הגיעו ל-500,000 עותקים באפריל 1997, 750,000 ביוני ומיליון עותקים עד סוף נובמבר.
עד סוף שנת 1997 נמכרו 670,155 עותקים מהמשחק בארצות הברית בלבד.
בשנה זו היה המשחק הרביעי הנמכר ביותר בארצות הברית.
מפתחי המשחק ציינו שלדעתם מועד הפרסום של המשחק, 27 בדצמבר, יומיים לאחר חג המולד, היווה חלק גדול מהצלחת המשחק.
באוגוסט 1998 קיבל המשחק את פרס הזהב מ-Verband der Unterhaltungssoftware Deutschland (VUD), פרס המעיד על מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים בגרמניה, אוסטריה ושווייץ.
בספטמבר של אותה שנה הגיעו מכירות העולמיות של המשחק לכ-2 מיליון עותקים.
עד שנת 2000 נמכרו בארצות הברית 1.3 מיליון עותקים, ועד שנת 2001 2.5 מיליון עותקים בעולם כולו.
דיאבלו התקבל בביקורות חיוביות מאוד.
אתר Metacritic מתעד ממוצע של 94/100 למשחק.
רבים העריכו את המשחקיות הממכרת של המשחק, את אקראיות השלבים במשחק, הגרפיקה המתקדמת, מוזיקת המשחק והמבחר הרב של חפצים, מפלצות, שלבים ומשימות.
מבקרים רבים ציינו כי העובדה שאף על פי ששחקן עלול לסיים את המשחק, הוא לא יראה את כלל התכנים הקיימים בו, ובכך שחקנים החוזרים לשחק במשחק בפעם השנייה והשלישית יחוו חוויה שונה.
מבקרים לרוב מציינים את האפשרות לשחק במשחק מרובה משתתפים כאחת מנקודות החוזקה המשמעותיות ביותר של המשחק.
רבים מחשיבים את המשחק לאחד ממשחקי התפקידים הממוחשבים המוצלחים בכל הזמנים, ולמשחק קאלט, כך למשל הוקמו מאות אתרים העוסקים בסדרת משחקי דיאבלו, כמו גם מספר רב של קהילות שחקנים, המאוגדים למשל ל"שבטים" (Clans).
באסטרונומיה, דיאגרמת הרצשפרונג־ראסל היא תרשים הקושר את הבהירות המוחלטת של כוכב לטמפרטורת פני השטח שלו, ובכך גם לצבע שלו.
כשמסדרים את הכוכבים בשמים בדיאגרמה כזו, מתברר שרובם מסודרים לאורכה של עקומה הנקראת הסדרה הראשית.
את הדיאגרמה הציעו ופיתחו האסטרונומים איינר הרצשפרונג והנרי נוריס ראסל בשנת 1910.
חשיבותה של דיאגרמת HR (כפי שהיא נקראת לשם הקיצור) טמונה בכך שהיא ממקדת את תשומת הלב בשני הפרמטרים החשובים ביותר המתארים כוכב מכוכבי השמיים.
הפרמטר הראשון הוא ההארה או הבהירות המוחלטת (המוצגת בציר האנכי) את הבהירות המוחלטת ניתן לחשב מתוך הבהירות הנצפית ומרחקו של הכוכב מאיתנו (שבתורו מחושב משתי תצפיות של הבהירות הנצפית במקומות שונים), ההארה קשורה לשטח הפנים של הכוכב.
הפרמטר השני הוא טמפרטורת פני השטח של הכוכב, זו קשורה לצבעו בהתאם לקרינת גוף שחור.
ציר הערכים של הטמפרטורה מסודר הפוך כך שלקראת ראשית הצירים הטמפרטורה היא המקסימלית.
ישנן שיטות רבות לקביעת ערכים אלו, טמפרטורת הכוכב ניתנת למדידה על ידי ספקטרוסקופיה וכן על ידי מציאת אינדקס הצבע של הכוכב.
מדידת ההארה מסובכת יותר ודורשת ידיעת המרחק אל הכוכב ואת רדיוסו, לכן ישנה חשיבות רבה לדיאגרמות HR של צבירים המספקים מעין סביבת מעבדה בה יש כוכבים רבים שמרחקם מכדור הארץ שווה בקירוב.
הדיאגרמה היא כלי עזר במיון הכוכבים לסוגים שונים.
היא משמשת, בין השאר, להשוואה של מודלים תאורטיים על התפתחות של כוכבים, עם תצפיות בכוכבים כפי שהם.
מיקומו של כוכב על התרשים תלוי בראש וראשונה במסה שלו בהיוולדו, ובגילו.
כוכבים שמסתם ההתחלתית קטנה מ־0.3 מסות שמש יכנסו לדיאגרמה כננסים אדומים מטיפוס M.
כוכב שמסתו קרובה לשל השמש, יתחיל את חייו גבוה יותר, כטיפוס G.
כוכבים כבדים עוד יותר יתחילו גבוה יותר בתרשים.
כוכב טיפוסי כזה ינוע במהלך חייו כלפי מטה לאורך הסדרה הראשית, עד שהוא מסיים את היתוך המימן שלו, חי תקופה קצרה כענק אדום, ומתקרר במהירות.
ככל שמסת הכוכב גדולה יותר, קצב ההיתוך הגרעיני גדול יותר, ולכן חייו קצרים יותר.
לננסים אדומים שמסתם כעשירית ממסת השמש יש משך חיים משוער של 100 מיליארד שנים, בעוד שלכוכב דמוי השמש יש אורך חיים של 10 מיליארד שנים.
לכוכבים בעלי מסה גדולות מ־10 מסות שמש משך חיים קצר מאוד של כ־100 מיליון שנים ועל־ענקים לא ישרדו יותר מ־10 מיליון שנים.
קשר בין גדלים שונים בדיאגרמה
מידת ההארה של כוכב היא למעשה שטף האנרגיה (ליחידת שטח ליחידת זמן) המתקבל מכוכב נתון.
ניתן לחשב גודל זה כך: , כאן הוא קבוע סטפן־בולצמן (קבוע הקרינה) ו־ היא הטמפרטורה בקלווין (K).
כדי לדעת מהי הארת הכוכב, נכפיל את שטף הקרינה בפני השטח שלו: .
כך ניתן לקבוע יחס של הארה מול טמפרטורה, המתאים לדיאגרמה, וכיוון שגם הרדיוס כלול במשוואה, ניתן לחשב את רדיוס הכוכב.
ההארה, , נגזרת מטמפרטורת השטח, , שילוב פרמטרים אלו קובע את הסיווג הספקטרלי של הכוכב.
כיוון שאלמנטים רבים בחיי הכוכב (בהירות, רדיוס, טמפרטורה ועוד) נגזרים מהערכים התרמודינמיים בהם מצויה מסת הכוכב, ניתן לומר שהארת הכוכב פרופורציונלית גם למסתו: .
למשל, אם נציב במשוואה כוכב שמסתו גדולה פי 3 מהשמש, נקבל שהארתו (בהירותו) גדולה פי מזו של השמש, ולכן אורך חייו יהיה קצר יותר, בהתאם, כיוון שהוא "מבזבז" יותר אנרגיה.
יש לזכור כי כלל אצבע זה נכון כאשר הכוכב הנדון נמצא רק בסדרה הראשית, בניגוד לשלבים מוקדמים או מאוחרים יותר בהתפתחותו.
בדיאגרמה אפשר לראות שהרוב הגדול של כוכבי השמיים ממוקמים ברצועה היורדת באלכסון, מן הפינה השמאלית־עליונה שבה כוכבים בהירים וחמים - סיווג ספקטרלי O וטמפרטורה שמעל ל־25,000 קלווין - עד לפינה הימנית־תחתונה, שבה כוכבים קרים וחיוורים יותר - סיווג ספקטרלי M וטמפרטורה מתחת ל־3,500 מעלות.
בפינה השמאלית־תחתונה ממוקמים הננסים הלבנים, ומעל לסדרה הראשית מצויים ענקים ועל־ענקים אדומים.
השמש שלנו, השייכת לקבוצה G2V, ממוקמת במרכז התמונה, עם הארה יחסית 1, וטמפרטורה של 5,400 קלווין.
הקצאת האותיות הנהוגה כיום נותרה כשריד לשיטות סיווג קודמות אשר ננטשו לאחר החלת השימוש בדיאגרמת HR.
עזר ידוע לשינון סיווג זה הוא האקרוסטיכון: Oh, Be A Fine Girl/Guy, Kiss Me.על ידי מחקר ספקטרוסקופי ניתן להבחין בהבדלים משמעותיים בין הטיפוסים השונים ככל שטמפרטורת פני השטח עולה אורך הגל בו נפלטת מרבית האנרגיה קטן (בהתאם לחוק וין).
הבדל נוסף ומשמעותי לא פחות הוא השינוי בקווי הבליעה.
בכוכבים קרים מטיפוס M ניתן להבחין בקווים מולקולריים ואילו בכוכבים חמים מטיפוס O קווים אלו כלל אינם נמצאים, לעומת זאת ישנם קווי בליעה של אטומים מיוננים.
דיאגרמת מודי, , היא תרשים גרפי למציאת מקדם החיכוך בזרימה בצינור.
מקדם החיכוך מתקבל כתלות בחיספוס היחסי של דופן הצינור ומספר ריינולדס.
מקדם החיכוך משמש לחישוב מפל הלחץ בזרימה בצינור לפי משוואת דרסי ויסבך.
השימוש בדיאגרמה הוא כללי ואינו מוגבל לזורם מסוים.
מודי פרסם את הדיאגרמה בנובמבר 1944 בפרסום של איגוד מהנדסי המכונות של ארצות הברית.
הדיאגרמה מראה מספר תחומים בזרימה בצינור והם:
זרימה למינרית, בה מתקיים f = 64 / Re כאשר f הוא מקדם החיכוך ו-Re הוא מספר ריינולדס
אזור קריטי בו הזרימה אינה מוגדרת
אזור מעבר בו מקדם החיכוך מוגדר על ידי החספוס היחסי ומספר ריינולדס
אזור הזרימה הטורבולנטית המלאה בו מוראה מקדם החיכוך כקו אופקי לפי החספוס היחסי של דופן הצינור
דיאגרמת מודי נותנת את מקדם החיכוך בזרימה בצינור לחישוב מפל הלחץ בזרימה לפי משוואת דרסי ויסבך:
hf מפל העומד עקב הזרימה בצינור
f מקדם החיכוך בזרימה בצינור המתקבל בדיאגרמת מודי
L/D אורך הצינור מחולק בקוטר הפנימי של הצינור
מספר ריינולדס הוא מספר חסר ממדים המאפיין את הזרימה בצינור.
vs - מהירות ממוצעת בחתך הצינור
L - אורך אופייני ( L = 2r שווה לקוטר הצינור כאשר החתך של הצינור הוא עגול)
חספוס יחסי של דופן הצינור הוא מספר חסר ממדים המאפיין את השפעת הצינור בזרימה.
החספוס היחסי מתקבל על ידי המנה של החיספוס e בקוטר הפנימי של הצינור D.
משוואת קולברוק מטיבה לתאר את דיאגרמת מודי.
אחד חלקי שורש f מופיע בשני צידי המשוואה ונדרש פתרון נומרי איטרטיבי או על ידי פונקציית W של למברט.
f - מקדם החיכוך בזרימה
e - חיספוס של הדופן הפנימית של הצינור
D - קוטר פנימי של הצינור
e/D- החיספוס היחסי של דופן הצינור
דיאגרמת וֵן היא תרשים המבטא קשרים בין קבוצות.
המצאת דיאגרמת ון מיוחסת לג'ון ון, מתמטיקאי ופילוסוף בריטי בן המאה ה-19, אם כי נעשה שימוש בשיטה זו הרבה לפני כן.
כלל בסיסי לשימוש בדיאגרמת ון הוא שחיתוך מבוטא באמצעות השטח המשותף לשתיים או יותר מהקבוצות ואיחוד מיוצג על ידי כל השטח השייך לפחות לאחת הקבוצות.
בדרך כלל אין קשר בין גודל העיגול (או כל שטח אחר) לבין גודל הקבוצה המיוצגת.
שימוש נפוץ לדיאגרמת ון הוא פישוט של ביטויים לוגיים ארוכים.
ניתן לעשות זאת בקלות באמצעות התייחסות גרפית לקשרים הנתונים ותיאור מחדש של אותו חלק בגרף בצורה פשוטה.
במסגרת הלוגיקה האריסטוטלית, ניתן לוודא תקפות של טיעונים וסילוגיזם באמצעות מעגלי ון בדרך הבאה:
מסמנים על המעגלים את כל ההנחות של הטיעון (טענה כוללת על ידי מחיקת שטח, וטענה יֵשית על ידי סימון X בשטח המתאים) – אם תוכן המסקנה, מצויר כבר, אחרי סימון ההנחות, הרי שהטיעון תקף.
הדיאגרמה משמאל יכולה לייצג למשל את הקשרים בין שלוש הקבוצות הבאות:
B – בעלי עיניים כחולות
בדוגמה זו, קבוצת הג'ינג'ים בעלי שפם שאינם בעלי עיניים כחולות מיוצגת בצבע ירוק.
קבוצת בעלי העיניים הלא כחולות שאינם בעלי שפם ובעלי שיער לא ג'ינג'י, מיוצגת באמצעות השטח הלבן שמסביב.
בתורת הקטגוריות וביישומיה השונים, ובתחומי מתמטיקה אחרים, דיאגרמה היא תרשים גרפי הכולל אובייקטים ופונקציות, שבו מיוצגות הפונקציות באמצעות חצים המוליכים מאובייקט לאובייקט.
דיאגרמה כזו היא דיאגרמה קומוטטיבית אם ההרכבה של הפונקציות לאורך מסלול המוליך מאובייקט X לאובייקט Y נותנת אותה תוצאה בכל המסלולים.
מופיע אובייקט אחד, A, ושני חצים, f,g המייצגים פונקציות מ-A ל-A (או, באופן כללי יותר, מורפיזמים בקטגוריה המתאימה).
במקרה כזה, הדיאגרמה קומוטטיבית אם ורק אם הפונקציות מתחלפות: .
דיאגרמות מאפשרות להציג יחסים מורכבים בין אובייקטים ופונקציות בקלות יחסית, והנחת הקומוטטיביות אורגת לתוך הדיאגרמה אינפורמציה רבת ערך נוספת.
כמעט כל דיאגרמה של אובייקטים ומורפיזמים המופיעה בספרות המתמטית היא דיאגרמה קומוטטיבית.
שתי חבורות G,H הן איזומורפיות אם קיים הומומורפיזם שהוא חד-חד-ערכי ועל.
תכונות אלה של f שקולות לכך שהפונקציה הפיכה; במילים אחרות, קיים הומומורפיזם , בכיוון ההפוך, כך שההרכבות הן העתקות הזהות של H ושל G, בהתאמה.
בשפת הדיאגרמות, ניתן לנסח זאת כך: קיימים הומומורפיזמים f,g כך שהדיאגרמה
היא קומוטטיבית, כאשר סימני השוויון מייצגים את העתקת הזהות.
בדיאגרמות משתמשים גם כדי לציין את קיומם של חצים נוספים, הנובעים ממידע נתון, כאילו היו פתרון למערכת משוואות.
כך למשל, מודול P הוא פרויקטיבי אם לכל הומומורפיזם בין שני מודולים שהוא על, ניתן "להרים" כל הומומורפיזם , להומומורפיזם , באופן כזה שמתקיים .
בשפת הדיאגרמות, הדרישה היא שכל דיאגרמה
(שבה השורה התחתונה היא סדרה מדויקת, המציינת ש-f היא על), ניתן להשלים לדיאגרמה קומוטטיבית
"מרדף דיאגרמה" היא טכניקת חישוב והוכחה מקובלת באלגברה הומולוגית, במקרה שבו מבקשים להוכיח קיום של חץ בדיאגרמה או תכונות שלו.
ההוכחה מתחילה באיבר של אחד האובייקטים, ומנצלת את תכונות הדיאגרמה, כגון הקומוטטיביות או העובדה שהרכבה מסוימת של פונקציות היא מדויקת, כדי לדחוף ולמשוך את האיבר לאורך החצים בדיאגרמה עד לקבלת התוצאה המבוקשת.
דוגמאות מפורסמות לשיטה זו הן ההוכחות של למת החמישה, למת הנחש ולמת התשעה.
דיאב עובייד היה חבר הכנסת ויועץ שר החקלאות למגזר הערבי.
עובייד הוא נצר למשפחה מוסלמית סונית מעיראק.
בתחילת המאה ה-20 השתקעו ענפי המשפחה בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים.
הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי.
הענף הארץ ישראלי של המשפחה התמקם בטייבה, התפרנס מגידול הדרים באזור יפו והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב.
דיאב עובייד נולד ב-1911 בטייבה, וגדל בטולכרם.
מאמצע שנות השלושים דיאב יחד עם אחיו הגדול, כאמל, עסקו במסחר, התיידדו עם יהודים ועמדו בקשר עם גורמי מודיעין ביישוב היהודי.
ב-1936 הצטרף יחד עם אחיו הגדול, כאמל, למרד הערבי הגדול.
ב-1937, במהלך המרד, העביר כאמל את דיאב אל משפחתם בג'בשית.
דיאב גר אז בבית דודו - אביו של המחבל השייח' עבד אל-כרים עובייד לימים פעיל מרכזי בחזבאללה.
ב-1944 שב דיאב עובייד לארץ ישראל, ובמשך השנים המשיך לשמור על קשר עם משפחתו בלבנון, דרך צד שלישי.
באמצע שנות הארבעים, עם שובם לארץ ישראל, הם התגוררו ביפו וקיבלו הנחיות מיהושע פלמון ופעלו נגד החרם הכלכלי על היישוב היהודי שהוכרז על ידי הוועד הערבי העליון ונגד אנשי המופתי.
דיאב עסק במסחר בתוצרת חקלאית, כיהן כחבר מועצת הסוחרים באזור יפו והסביבה, קשר קשרים עם יהודים ולמד עברית.
ב-1948 עבר לטול כרם (אז בשליטת ירדן) לבקשת גורמי מודיעין ישראלים, והעביר משם מידע מודיעיני.
אחד ממפעיליו היה שלמה בן אלקנה.
ב-1949 הוא נעצר על ידי משטרת טול כרם, נחשד בריגול, אך משפחתו הצליחה לשחררו בערבות.
כשהגיע לטייבה התקבל בחמימות על ידי הממשל הצבאי הישראלי וב-1951 התמנה לחבר במועצת הכפר, בה כיהן עד 1958. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית איים עובייד לרוץ לכנסת בראש רשימה נפרדת מזאת של פארס חמדאן, אולם נתרצה לוותר על כוונתו זאת תמורת הבטחה שהוא יהיה המועמד לקראת הכנסת החמישית.
עובייד נחשב לתקיף יותר ממחמוד א-נאשף ועל כן נתמך בידי מפא"י בתקווה שיביא יותר קולות.
ב-1961 נבחר עובייד לכנסת מטעמה של "שיתוף ואחווה", רשימת מיעוטים שפעלה תחת חסותה של מפא"י.
הוא כיהן כחבר בכנסות החמישית, השישית והשביעית (1961 - 1973).
בפברואר 1962 ו-1963, בעת שהכנסת החליטה על חודו של קול על המשך הממשל הצבאי על ערביי ישראל, נמנה דיאב עובייד עם המצדדים בהמשך הממשל הצבאי.
נכדו הוא המחבל קייס עובייד, חוטפו של אלחנן טננבוים.
דיאגוראס ממלוס היה משורר לירי וסופיסט יווני, שנודע כאתאיסט מוצהר.
נולד באי מלוס (אחד האיים הקיקלאדיים), והגיע לאתונה ב-423 לפנה"ס.
אריסטופאנס במחזהו העננות תיאר את דיאגוראס כאישיות מפורסמת.
על פי האנציקלופדיה הביזנטית "סודא" הפילוסוף דמוקריטוס שילם כופר נפש כדי לשחרר את דיאגוראס מן השבי אחרי שב-416 האי מלוס נפל בידי אלקיביאדס במרוצת המלחמה הפלופונסית.
לפי מקור זה, דיאגוראס הפך לתלמידו של דמוקריטוס, אך אין בידינו אישור לכך מכל מקור אחר.
ב"סודה" נכתב גם כי בימי נעוריו דיאגוראס נודע כמשורר לירי.
ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס כתב כי ב-415 נתבע דיאגוראס לדין על ידי המפלגה הדמוקרטית באתונה באשמת כפירה באלים - מה שגרם לו להימלט מאתונה ולמצוא מקום מקלט בקורינתוס.
דיאגוראס נמצא אשם והוטל עליו עונש מיתה.
הובטח פרס לכל מי שיביא את ראשו לאתונה ופרס כפול לכל מי שיביא אותו לשם חי.
על פי ה"סודה" הוא מת בקורינתוס.
דיאגוראס היה אחד הפילוסופים שתקפו את האלים של אתונה.
קיקרו, בן המאה הראשונה לפנה"ס, סיפר כי אחד מידידיו של דיאגוראס ניסה לשכנעו בקיומם של האלים בהציגו בפניו את צלמיהם של אנשים שאותם האלים הצילו מטביעה בים - מה שגרם לדיאגוראס להשיב כי עדיין לא ראינו את צלמיהם של האנשים הרבים שנספו בין שברי אוניות.
קיקרו המשיך וסיפר כי כאשר דיאגוראס היה על ספינה שעמדה לטבוע, המלחים היו משוכנעים כי נוכחותו הביאה עליהם את זעמם של האלים, ודיאגוראס השיב להם כי ספינות רבות שהוא לא נמנה עם נוסעיהן טבעו גם הן.
הסופר הנוצרי אתנגורס מאתונה, בן המאה ה-2 לספירה, האשים את דיאגוראס באתאיזם באומרו כי לא זו בלבד שהכריז כי האלים אינם קיימים, אלא גם ניתץ את פסל העץ של הרקולס והשתמש בעצים כדי להרתיח את הלפת שלו.
בתקופתו של דיאגוראס תורת הספקנות החלה לקעקע את יסודותיה של האמונה העממית באלים.
כעדות לכך ישמשו משפטם של אלה שניתצו את פסליו של הרמס ומחזותיו של אריסטופאנס שמהם השתמע כי הזלזול באלים מזיק לחינוכם של בני הנעורים.
דיאגוראס נמנה עם הפילוסופים הקדם סוקרטיים שניסו להסביר את המציאות הסובבת אותנו בחוקי הטבע ללא צורך בהתערבות אלוהית.
הוא טען כי אין בנמצא אלים כלל, ותמך בגישתה של האסכולה האטומיסטית מייסודם של לוקיפוס ושל תלמידו דמוקריטוס שגרס כי האמונה באלים מקורה בפחד מתופעות הטבע.
דיאגרמת QAPF היא תרשים בצורת מעוין המשמש לסיווג סלעי יסוד על פי המינרלים היוצרים אותם.
האותיות QAPF מייצגות את המינרלים קוורץ, פצלת שדה אלקלית, פלגיוקלז ופלדשפטואידים בהתאמה.
התרשים בנוי באופן המייצג את האחוז היחסי של המינרל בסלע.
בראשית המחקר הפטרולוגי תוארו סלעים על ידי גאולוגים כבעלי מאפיינים שונים מאלה של סלעים שתוארו בעבר, כך שניתן היה לתת להם שם ייחודי.
מאחר שסלעים זהים במוצאם ובהרכבם עשויים להראות סימני בליה שונים, היה נחוץ לבנות מערכת קריטריונים שתאפשר סיווג חד-משמעי של סלעי יסוד.
אחת הדרכים היא מיונם על-פי הרכבם המינרלוגי, ודיאגרמות QAPF מציגות אותם באופן ברור ואחיד.
דיאגרמות QAPF למיון סלעי יסוד נוצרו על ידי האיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה (IUGS – International Union of the Geological Sciences), והפכו למקובלות בקרב גאולוגים בעולם, בעיקר למיון של סלעים פלוטוניים אך גם של סלעים געשיים.
באמצעות תרשימים אלה ניתן לתת שם לסלעים בעלי הרכב מינרלוגי ידוע.
בהנדסת תוכנה, דיאגרמת מחלקה, בשפת UML, היא סוג של תרשים סטטי המתאר את מבנה המערכת על ידי הצגת מחלקותיה, תכונותיהן והקשרים בין המחלקות.
תרשים המחלקה הוא אבן הבניין המרכזית במידול מונחה עצמים.
התרשים משמש לשתי מטרות עיקריות והן:
מידול כללי-תפישתי של רכיבי האפליקציה.
מידול מפורט למען תרגום המודל לקוד מקור.
המחלקות בדיאגרמת המחלקה מייצגות גם את האובייקטים העיקריים וגם את היחסים בין האפליקציה ובין האובייקטים אשר יומרו לקוד מקור.
תרשים המחלקה מציג את המחלקה בתיבות אשר כוללות שלושה חלקים:
חלקה העליון של התיבה יכלול את שם המחלקה
חלקה האמצעי של התיבה יכלול את מאפייני המחלקה
חלקה התחתון של התיבה מכיל את המתודות או הפעולות אשר המחלקה יכולה לבצע
בתרשים עיצוב מערכת, המחלקות מאוחדות יחדיו בתרשים מחלקה אשר מסייע לקבוע את הקשרים הסטטיים בין האובייקטים.
UML מספק מנגנונים לייצוג מרכיבי מחלקה כגון : מאפיינים, מתודות ומידע נוסף לגביהם.
כדי לציין את רמת הראות (Visibility) של מרכיב מחלקה (למשל: מאפיין או מתודה) ישנן דרכי ציון אשר יופיעו לפני שם המרכיב:
היחסים הקיימים בדיאגרמת מחלקה הם:
Association - יחס כלשהו בין מחלקות.
המספרים בקצוות מציינים את מספר (או טווח) העצמים בכל צד של היחס (Multiplicity).
Inheritance - ירושה ממחלקת בסיס.
Dependency - תלות של מחלקה אחת במחלקה אחרת.
Aggregation - יחס הכלה חלש: מחלקה מכילה מצביע לעצם, כאשר העצם המוצבע יכול להתקיים ללא המחלקה המכילה.
Composite Aggregation - יחס הכלה חזק: מחלקה מכילה עצם, כאשר העצם המוכל מתקיים רק עם העצם החיצוני.
שפת UML מגדירה שני סוגי טווחים (Scope) עבור מרכיבי המחלקה: מופע ומסווג (Classifier).
במקרה של מרכיב מסוג מופע, הטווח הוא המופע הספציפי.
עבור מאפייני המחלקה, הכוונה היא כי עריכתם משתנה בין כל מופע למופע.
עבור שגרות הכוונה היא שהכניסה אליהן תלויה במצבן הנוכחי.
לעומת זאת, במקרה של מרכיב מסוג מסווג, הטווח הוא המחלקה.
עבור המתודות, כניסה אליהן אינה משפיעה או מושפעת ממצב האובייקטים.
מרכיבי המסווג לעיתים מוכרים כמשתנים סטטיים בשפות תכנות רבות.
כדי להצהיר על כך שמרכיב מסוים מקבל טווח מסווג שמות יוצג עם קו תחתון.
אחרת, המחלקה תהיה בטווח מופע.
דיאגרמת אופן שימוש, או תרשים תרחישי שימוש (use case diagram) בשפת המידול האחודה (UML) היא סוג של דיאגרמה התנהגותית אשר מורכבת מניתוח תרחישי שימוש.
מטרת הדיאגרמה היא הצגת רקע פונקציונלי של המערכת עם שימוש במושגים: שחקנים, מטרה (אשר תתואר כתרחיש שימוש) והתלות בין תרחישי השימוש.
המטרה הכללית של דיאגרמת אופן השימוש היא הצגת הפעולות המבוצעות על ידי כל שחקן.
דיאגרמת אופן השימוש מופיעה באופן רשמי בשתי שפות מידול אשר יוצאו על ידי ארגון OMG - שפת המידול המאוחדת (UML) ושפת מידול המערכת (SysML).
דיאגרמת הָסֶה היא דיאגרמה המתארת יחס סדר חלקי.
הדיאגרמה בנויה כגרף מכוון שבו הצמתים הם איברים בקבוצה הסדורה, וקשת בין x ל-y, (כאשר y מעליו) מציינת ש-y מכסה את x, כלומר y>x ולא קיים z ביחס כך ש-y>z>x.
דיאגרמה כזאת קובעת את הסדר באופן יחיד.
אם מתקיים a>b, אז קיים מסלול בין a ל-b.
הדיאגרמה נקראת על שם הלמוט הסה, שעשה בה שימוש נרחב, אף על פי שלא היה הראשון שהשתמש בה.
דיאבלרה הוא כפר נופש וסקי הממוקם במחוז אגל ושייך לרשות המקומית אורמון-דסִי (Ormont - Dessus) בקנטון וו, באזור דובר הצרפתית בשווייץ.
הכפר שוכן בגובה של 1,160 מטרים מעל פני הים, בצידו הצפוני של רכס דיאבלרה שבאלפים הברניים.
הגישה לכפר היא דרך כביש אזורי מספר 11 (המחבר בין אגל ושפיץ שעל גדות אגם תון).
קיימות שתי דרכי גישה נוספות, האחת דרך גשטאט (Gstaad) המתחברת גם היא בסופה לכביש מספר 11 או דרך העיירה וילאר-סור-אולון אך דרך זו חסומה בימות החורף.
אל הכפר מגיעה גם רכבת בקו ASD (אגל-ספה-דיאבלרה Aigle-Sepey-Diablerets) היוצא מתחנת הרכבת המהירה באגל, וכן קו אוטובוס יומי מווילאר-סור-אולון.
בכפר פועלת מעלית גונדולה העולה לפסגת איזנו (Isenau) הפעילה גם בימות הקיץ ונחשבת לאחת המעליות הוותיקות בשווייץ.
על כביש היציאה מן הכפר לכיוון גשטאט (Gstaad) נמצא אתר קול-די-פיו (Col-du-Pillon) בו שוכנת התחנה הנמוכה של הרכבל העולה לקרחון 3000 (Glacier 3000) על רכס דיאבלרה.
הכפר מארח את הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע בנושא האלפים בכל שנה מאז 1969.
דיאבלרה (בצרפתית Les Diablerets) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,210 מטר מעל פני הים, וממוקם בגבול הקנטונים וו וואלה בשווייץ.
פסגת ההר היא הנקודה הגבוהה ביותר בקנטון וו.
ההר נמצא בסמוך לעיירת הנופש והסקי דיאבלרה.
פסגת ההר היא קו הגבול הרשמי שבין העיירות קונטה שבקנטון ואלה ואורמון-דסו ובה שבקנטון וו.
בסמוך לפסגת ההר נמצא קרחון דיאבלרה וכן קרחון טסנפלאורון הנקרא גם קרחון דיאבלרה או קרחון 3000.
ההר הוא חלק מאתר הסקי קרחון 3000 הכולל בנוסף את העיירות גריון ווילאר-סור-אולון, בעיירה דיאבלרה השוכנת למרגלות ההר ניתן למצוא בתי מלון רבים מרכז קניות, ובית ספר לסקי.
ניתן להגיע בקלות לפסגת ההר והקרחונים על ידי רכבל העולה מקול דה פיאו (Col du Pillon) (שנמצא בכביש המקשר בין העיירות דיאבלרה וגשטאט), לפסגת טט או שאמו ומשם ברכבל נוסף לפסגת הטט רוז' שם מתחיל אתר הסקי קרחון 3000 הפתוח גם בימי הקיץ וכולל הפעלות ואקסטרים לכל המשפחה.
מסיב דיאבלרה כולל גם את ההרים:
קרחון דיאבלרה (Diablerets Glacier) הוא קרחון יבשתי הנמצא בפסגת ההר דיאבלרה בצידו המערבי של רכס האלפים הברניים שבגבול הקנטונים וו וואלה שבשווייץ.
הקרחון מכסה שטח של קילומטר רבוע בפסגת ההר.
הקרחון אינו מתויר, ורבים מבלבלים אותו עם קרחון טסנפלאורון (קרחון 3000) הסמוך הנקרא גם הוא קרחון דיאבלרה מכיוון שהעלייה אליו היא מהכפר דיאבלרה.
דיאבלוצרטופס (שם מדעי: Diabloceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים - הדינוזאורים בעלי הקרניים.
הדיאבלוצרטופס חי באמריקה הצפונית בקרטיקון העליון בגיל הקמפן, כ-79 מיליון שנה לפני זמננו.
שרידיו נתגלו ביוטה, ארצות הברית והוא תואר ב-2010. פירוש שמו הוא "פנים בעלי קרניים שטניות", כאשר Diablo פירושו שטן ו-Ceratops פנים בעלי קרניים, והוא נקרא כך בשל זיזיו הארוכים הבולטים מהעטרה.
הדיאבלוצרטופס היה דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים.
ראשו היה גדול ועוטר בעטרה (frill) בעלת חלונות בעצם שמקצהה העליון בלטו שני דוקרנים שהזדקרו כלפי מעלה.
בניגוד לרוב בני תת-משפחת הצנטרוזאורים לדיאבלוצרטופס היו קרני גבה מפותחות (אך עדיין קצרות יחסית לקרני הטריצרטופס ושאר בני תת-משפחת הכסמוזאורים).
קרן האף הייתה קצרה ולא השתמרה טוב במאובנים וייתכן שאף הייתה קהה.
בעקבות גילוי צרטופסיים חדשים, בעיקר מתת-המשפחה צנטרוזאורים הסיקו הפלאונטולוגים שכל הצרטופסיים (basal feature) התאפיינו בשתי קרני גבה מפותחות, וצנטרוזאורים מתקדמים יותר איבדו מאפיין זה בעת התפתחותם לטובת דוקרנים על העטרה וקרן אף ארוכה או גדולה.
הדיאבלוצרטופס, שגילו הוא כ-79 מיליון שנה לפני זמננו, הוא אחד הצרטופסיים הקדומים ביותר שנתגלו.
אורכו היה כ- ומשקלו כשל קרנף.
הדיאבלוצרטופס היה צמחוני וניזון מצמחייה נמוכה.
פיו המצויד במקור חזק וסוללת שיניים חותכות היה מסוגל לטפל גם בצמחייה קשה.
הדיאבלוצרטופס חלק את בית גידולו עם הליתרונקס, דינוזאור טורף ממשפחת הטירנוזאוריים.
דיאבלוצרטופס ידוע משתי גולגולות שלמות למחצה שנתגלו ביוטה, ארצות הברית.
הגולגולת הראשונה נתגלתה ב-2002 אך תוארה והוגדרה כסוג חדש רק ב-2010 על ידי קירקלנד ועמיתיו.
דיאג'יו היא חברה בריטית לייצור ושיווק משקאות אלכוהוליים שבסיסה בלונדון.
דיאג'יו היא יצרנית האלכוהול הגדולה בעולם, והמפיקה הגדולה ביותר של בירה ויין.
דיאג'יו הוקמה בשנת 1997 ממיזוג של מבשלת גינס וחברת "גראנד מטרופוליטן".
את הקמתה יזמו מנהלי גינס אנתוני גרינר ופיליפ ייאה יחד עם ג'ורג 'בול וג'ון מקגרת מגראנד מטרופוליטן.
אנתוני גרינר היה יו"ר ההנהלה הראשון.
מניות דיאג'יו החלו לסחור בבורסה בלונדון ב-17 בדצמבר 1997 לפי שווי בורסאי של 24 מיליארד ליש"ט.
ביולי 2000 מכרה את חברת המזון פילסבורי לחברת ג'נרל מילס תמורת 10.5 מיליארד דולר.
בשנת 2000 רכשה חלק ממותגי המשקאות של חברת סיגראם ממשפחת ברונפמן.
ביוני 2017 רכשה תמורת 700 מיליון דולר, משחקן הקולנוע ג'ורג' קלוני ושותפים נוספים את מותג הטקילה קאסאמיגוס שהקימו רק 4 שנים קודם לכן.
בספטמבר אותה שנה גם רכשה מותג ג'ין לא אלכוהולי.
המותגים שבבעלות דיאג'יו הם מהנמכרים בסוגם בעולם, ובהם:
סמירנוף - הוודקה הנמכרת ביותר בעולם
ג'וני ווקר - הבלנדד ויסקי הסקוטי הנמכר ביותר בעולם
בייליס אייריש קרים - הליקר הנמכר ביותר בעולם
בירה גינס - הסטאוט הנמכר ביותר בעולם
גורדונ'ס - הג'ין הנמכר ביותר בעולם
דון חוליו - מותג טקילה מוכר
קפטן מורגן - מותג רום מוכר
דיאג'יו משווקת את מוצריה בלמעלה מ-181 מדינות ברחבי העולם ומפעילה משרדים בכ-80 מדינות.
היא רשומה בבורסה לניירות ערך בלונדון והיא אחת החברות הכלולות במדד FTSE 100.
במתמטיקה, דיאגרמת וורונוי (Voronoi diagram) היא חלוקה של המישור לאזורים המבוססת על מרחק לנקודות השייכות לחלק מסוים של המישור.
קבוצת הנקודות הזו (הנקראות גם זרעים, אתרים או מחוללים) מוגדרת מראש, ולכל זרע יש אזור מתאים, המורכב מכל הנקודות הקרובות יותר לזרע זה מאשר לזרעים אחרים.
אזורים אלה נקראים "תאי וורונוי".
דיאגרמת וורונוי של קבוצת נקודות היא דואלית לשילוש דלוני של אותה קבוצת נקודות.
לדיאגרמת וורונוי שימושים רבים בסטטיסטיקה מרחבית.
היא נקראת על שם גאורגי וורונוי ונקראת גם פסיפס וורונוי, פירוק וורונוי, חלוקת וורונוי או פסיפס דיריכלה (על שם יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה).
לדיאגרמות וורונוי יש יישומים מעשיים ותאורטיים במספר נרחב של תחומים, בעיקר במדע (אלגוריתם לויד-מקס) ובטכנולוגיה, אבל גם באמנות חזותית.
במקרה הפשוט ביותר, המוצג בתמונה הראשונה, נתונה קבוצה סופית של נקודות במישור אוקלידי.
במקרה כזה, כל אתר הוא פשוט נקודה, ותא וורונוי המתאים לו מורכב מכל הנקודות במישור האוקלידי שמרחקן מ-, קטן או שווה למרחקן מכל אחר.
כל תא כזה מתקבל מהחיתוך של חצאי-מרחבים, ולכן הוא מצולע קמור.
המקטעים של דיאגרמת וורונוי הם כל הנקודות במישור שהן שוות-מרחק לשני האתרים הקרובים ביותר אליהן.
קודקודי וורונוי (צמתים) הם הנקודות שוות-המרחק לשלושה (או יותר) אתרים.
יהי מרחב מטרי עם פונקציית מרחק .
יהי קבוצת אינדקסים ויהי n-יה סדורה (אוסף מסודר) של תתי-קבוצות לא ריקות (האתרים) של המרחב .
תא וורונוי, או אזור וורונוי, , המשויך עם אתר , הוא הקבוצה של כל הנקודות ב-, שמרחקן מ- אינו גדול יותר ממרחקן לאתרים האחרים , כש- הוא איזשהו אינדקס השונה מ-.
במילים אחרות, אם מסמל את המרחק בין הנקודה לתת-הקבוצה , אז
דיאגרמת וורונוי היא פשוט ה-n-יה סדורה של התאים .
כעיקרון, חלק מהאתרים יכולים לחתוך או אפילו לחפוף זה את זה , אבל בדרך כלל מניחים שהם נפרדים זה מזה.
בנוסף, יכולים להיות אינסוף אתרים בהגדרה (לסידור כזה יש יישומים בגאומטריה של מספרים וקריסטלוגרפיה), אבל שוב, בהרבה מהמקרים רק מספר גדול סופי של אתרים מובא בחשבון.
במקרה הפרטי שבו המרחב הוא מרחב אוקלידי בעל מספר ממדים סופי, כל אתר הוא נקודה, ישנו מספר סופי של נקודות וכולן שונות זו מזו, אז תאי וורונוי הם גוף גאומטרי קמור והם יכולים להיות מיוצגים בצורה קומבינטורית על ידי הקודקודים, המקצועות, הפאות הדו-ממדיות שלהם וכו'.
לפעמים מתייחסים למבנה הקומבינטורי שנוצר כדיאגרמת וורונוי.
אולם, במקרה הכללי, תאי וורונוי יכולים להיות לא קמורים או אפילו לא מחוברים זה לזה.
במרחב האוקלידי הרגיל, אנו יכולים לשכתב את ההגדרה הרשמית במונחים רגילים.
כל מצולע וורונוי משויך לנקודה מחוללת .
יהי קבוצת כל הנקודות במרחב האוקלידי.
יהי הנקודה שמחוללת את אזור וורונוי , הנקודה שמחוללת את ו- הנקודה שמחוללת את וכו'.
לכן, כמו שביטאו טראן ושות' כל המקומות בתוך מצולע וורונוי, קרובים יותר אל הנקודה המחוללת של אותו מצולע, יותר מאל כל נקודה מחוללת אחרת בדיאגרמת וורונוי במישור האוקלידי.
כדוגמה פשוטה, ניקח את המקרה של קבוצת חנויות בעיר.
נניח שאנחנו רוצים להעריך את מספר הצרכנים של חנות נתונה.
כשכל הפרמטרים האחרים שווים בין החנויות (מחיר, מוצרים, איכות השרות וכו'), זה יהיה הגיוני להניח שהצרכנים יבחרו את החנות המועדפת עליהם פשוט לפי שיקולי מרחק: הם ילכו לחנות הממוקמת הכי קרוב אליהם.
במקרה כזה תא וורונוי של חנות נתונה יכול לשמש בשביל להעריך בצורה גסה את מספר הצרכנים הפוטנציאלי שילכו לחנות הזו (שמיוצגת על ידי נקודה בעיר שלנו).
עבור רוב הערים, המרחק בין הנקודות יכול להימדד באמצעות המרחק האוקלידי המוכר:
דיאגרמות וורונוי המתאימות לכל מטריקת מרחק, שונות אחת מהשנייה.
דיאבלו היא סדרת משחקי מחשב מסוגת משחקי תפקידים פעולה Hack and slash המתרחשים בזמן אמת שפותחו והוצאו לאור על ידי חברת בליזארד האמריקאית.
הסדרה כוללת שלושה משחקי ליבה: דיאבלו 1, דיאבלו 2, דיאבלו 3 ודיאבלו 4. לכל משחק (פרט לרביעי שיצא לא מזמן) הופצה חבילת הרחבה הממשיכה את העלילה של אותו משחק.
תכנים נוספים בסדרה פורסמו בספרים ומשחקים נוספים של חברת בליזארד.
סדרת המשחק מתרחשת ביקום בו מתקיימת מלחמה ארוכת שנים בין גן עדן לגיהנום, המיוצגים בעולם על ידי מלאכים ושדים.
היקום מורכב משלושה עולמות: גן העדן, מושבם של המלאכים, הגיהנום, מושבם של השדים ועולמם של בני האדם הנקרא "סנקטוארי" .
סנקטוארי נוצר על ידי מלאכים ושדים מורדים שמאסו במלחמה הבלתי פוסקת בין גן עדן לגיהנום.
כאשר מלאכים ושדים הזדווגו ביניהם נולדו יצורים חזקים בשם "נפילים", בני האדם, לפי עלילת המשחקים, הם צאצאים של יצורים אלו.
עלילת המשחק מתמקדת באופן בו גם מלאכים וגם שדים מנסים להשפיע על בני האדם ולנצל אותם למטרותיהם.
העולם נשמר בהחבא מכוחות גן העדן והגיהנום באמצעותה של "אבן העולם" (The Worldstone) שהושמדה בסופו של המשחק השני.
רבים מהמושגים והדמויות בסדרת משחקים זו, מבוססים על התנ"ך, וכן מהמיתולוגיה היהודית, הנוצרית, הזורואסטרית, ומהאגדה הגרמנית על פאוסט.
למשל, שמות המלאכים: טיריאל - תירא-אל, מלאך הצדק, אוריאל, ׁמלאכית התקווה; שמות השדים: בעל, בליעל, לילית, אזמודאן > אסמודאוס > אשמדאי, שמקורם מהמיתולוגיה היהודית ושל עממי המזרח הקדום; ומפיסטו, הוא מפיסטופלס מהפולקלור הגרמני.
כלל הקונספט של גן העדן והגיהנום, מלאכי עליון, מלאכים נופלים (Fallen Angles), שדים, נפילים, ועוד.
כמו גם הקונספט של מאבק תמידי בין האור לחושך, המוטיב המרכזי בדת הזורואסטרית.
סנקטוארי הוא עולמם של בני האדם והזירה המרכזית של משחקי הסדרה.
בסנקטוארי מספר רב של ממלכות, ישויות וכוחות מנוגדים ומגוונים.
העולם מורכב משתי יבשות מרכזית - המערבית והמזרחית, ושלושה איים קטנים יותר.
היבשת המערבית היא ביתם של הממלכות המערביות - קנדורס, ווסטמארצ' ואנטסטייג.
ממלכות אלו מבוססות על התרבויות המערביות והאירופאיות של העולם האמיתי, המבנים לרוב מבני אבן אפורה בתצורות של טירות גדולות.
טריסטרם, העיר המרכזית של המשחק הראשון ונקודות ההתחלה של המשחק השני והשלישי, שוכנת בממלכת קונדורס באזור זה.
מדבר אראנוק, שבירתו לוט גוליין היא מרכז החלק השני במשחק השני, שוכן ביבשת זו, כמו גם הדרדלנדס (Dreadlands).
שני אזורים אלו הם אזורים צחיחים וללא חיים רבים.
היבשת המזרחית כוללת את קהיג'יסטן, אימפריה הכללה את הג'ונגלים בדרום היבשת עד המדברים בצפונה.
לקהיג'יסטן שתי ערים מרכזיות - קוראסט, מרכזה הדתי של אמונת הזאקארום, וקלדיום, עיר המכשפים, הגדולה ביותר בערי סנקטוארי.
גן העדן נשלט על ידי מועצת מלאכים אשר מקבלת החלטות עבור כל גן העדן.
מועצה זו נקראת "המועצה האנג'ירית" (the Angiris Council) והיא מונה חמישה מלאכים שמייצגים את חמשת המרכיבים של הבריאה:
מלאך עליון טיריאל, מלאך הצדק , המלאך המרכזי בסדרה, אינו החזק מביניהם אך היחיד שמגיע לסנקטוארי ומתערב בעלילה במשחק.
מלאך עליון אימפיריוס, מלאך האומץ והגבורה , מפקד צבא גן עדן.
מלאכית עליון אוריאל, מלאכית התקווה .
מלאך עליון אית'ריאל, מלאך הגורל .
מלת'יאל, מלאך המוות , לשעבר מלאך עליון החכמה (Archangel of Wisdom), שימש כמנהיגה של המועצה האנג'ירית עד השמדתה של אבן העולם, מיד אחריה נעלם.
עזיבתו את גן עדן הובילה להתפרקות המועצה.
מלת'יאל חזר במהלך הרחבת המשחק השלישי, "קוצר הנשמות" (Reaper of Souls), שם מהווה הנבל הראשי והבוס בסוף חלק 5. של המשחק השני.
הגיהנום נשלט על ידי שבעה רשעים גדולים (שבע הוא מספר של כח בגיהנום).
רשעים אלה מחולקים לארבעה רשעים נחותים (Lesser Evils), אחים השולטים על אזורים שונים בגיהנום: אנדריאל, דוריאל, בליעל ואזמודן, ולשלושה רשעים ראשיים (Prime Evils) בעלי כוח בלתי מוגבל.
שלושת הרשעים הגדולים הם אחים והם מהווים הנבלים העיקריים במשחק:
מפיסטו, אדון השנאה , האח הבכור בשלישייה אך החלש ביותר מביניהם.
למרות זאת, מפיסטו הוא החכם ביותר מבין השלושה, הקיצוני ביותר ברשעותו, וככל הנראה היחיד שיש לו ילדים.
מפיסטו הוא הבוס בסוף חלק 3 של המשחק השני.
הבת של מפיסטו היא לילית, שיצרה את סנקטוארי ויחד עם אינאריוס יצרה את הנפילים הראשונים.
בעל, אדון ההרס , האח האמצעי והשני בכוחו (אף על פי שבמשחק הוא חזק מדיאבלו, בספר הוא חלש יותר).
בעל הוא הנבל הראשי של ההחרבה למשחק השני, אדון ההרס.
דיאבלו, אדון האימה , האח הצעיר והחזק מכולם, הוא גם מנהיג השלישייה והנבל המרכזי והעיקרי בכלל משחקי הסדרה.
שלושת הרשעים הגדולים שלטו בגיהנום עד שגורשו ממנו על ידי הרשעים הנחותים אזמודן ובליעל.
שלושת האחים הגיעו לסנקטוארי, שם שמרו על חלק קטן מכוחם הקודם בגיהנום.
שלושת האחים נרדפו ונתפסו על ידי ארגון מכשפים אנושי, ה"הורדרים", בסיועו של המלאך טיריאל, ונכלאו ב"אבני נשמה" (Soulstones) שנקברו בהחבא ברחבי העולם.
הרשעים שוחררו כאשר דיאבלו יצר קשר עם בני התמותה שחיו בעיר מעל המקום בו נקברה אבן הנשמה שלו, עיר בשם טריסטרם, ופתח שער לגיהנום ממנו פלשו לסנקטוארי שדים כדי לשחרר את האחים ולסייע בהשתלטות על עולם בניית האדם.
לאחר גירוש שלושת הרשעים הגדולים פרצה מלחמת אזרחים בגיהנום בין תומכיהם של שניים מהרשעים הנחותים, אזמודן ובליעל.
אנדריאל, אדונית הכאב ופילגשתו של כל הרוע , אחותם של אזמודן, בליעל ודוריאל והנקבה היחידה ברשעים.
למרות השתייכותה לרשעים הנחותים שגירשו את הרשעים הגדולים, אנדריאל נשארה נאמנה לדיאבלו ועקבה אחריו לסנקטוארי.
אנדריאל היא הבוס בסוף חלק 1 של המשחק השני.
דוריאל, אדון הכאב , אחיה התאום של אנדריאל.
דוריאל הוא הבוס בסוף חלק 2 של המשחק השני.
בליעל, אדון השקרים , הרשע הנחות שיחד עם אחיו, אזמודן, יזם את המרד נגד הרשעים הגדולים וגירש אותם מהגיהנום.
בליעל מופיע במשחק כבוס במהלך חלק 2 של המשחק השלישי.
אזמודן, אדון החטא , הגנרל הראשי של הגיהנום, יזם את המרד נגד הרשעים הגדולים.
אזמודן הוא הבוס בסוף חלק 3 של המשחק השלישי.
תחילת הסיפור היא כאשר אינאריוס, מלאך ויועץ למועצה האנג'ירית, מאס במלחמה הנצחית בין גן העדן והגיהנום והחליט לעזוב את גן העדן כאשר המוני מלאכים הולכים אחריו.
יחד איתו עזבה את הגיהנום בת-זוגו, לילית, ביתו של מפיסטו, יחד עם המוני שדים מהגיהנום.
בשביל להסתיר את דבר קיומו של העולם החדש, גנב אינאריוס את "אבן העולם" (Worldstone) שהסתירה את העולם מכוחות גן העדן והגיהנום.
במהלך השנים הזדווגו השדים והמלאכים ויצרו בני כלאיים, נפילים (Nephalem), חצי מלאכים וחצי שדים, אבל חזקים משניהם.
בעקבות היווצרותם התפתח ויכוח בין לילית, שרצתה להשתמש בכוחם של הנפילים כדי לשלוט גם בגן העדן וגם בגיהנום, לאינאריוס שרצה להשמידם.
בכעסו החליט אינאריוס לגרש את לילית, אך לפני שהספיק לעשות זאת הרגה לילית את כל המלאכים והשדים שנשארו.
מעשה זה גרם לאינאריוס להשאיר את הנפילים בחיים.
אך הוא הוסיף לאבן העולם תכונה נוספת שמנעה מהם את התפתחות כוחותיהם.
כל דור שעבר החליש את כוחותיהם עד שהפכו לבני האדם.
עם התגלותו הבלתי נמנעת של סנקטוארי, הועלה הרעיון במועצה האנג'ירית להשמידו.
המלאך שהעלה את ההצעה היה אימפיריוס, שראה את בני האדם כבני כלאיים טמאים שדם שדים זורם בעורקיהם.
מפיסטו, לורד השנאה, נפגש בסתר עם המועצה האנג'ירית וסוכם על הפסקת אש אשר בה יוכלו שני הצדדים לנסות לגייס את סנקטוארי לטובתם.
בעידודם פרץ המרד כנגד האחים ושלושתם גורשו מהגיהנום אל עולם בני האדם.
טיריאל, ששמע על כניסתם של שלושת האחים אל סנקטוארי, גייס קבוצה של קוסמים חזקים, שנקראה "הורדרים" (Horadrim) כדי להילחם בהם שכלאו את הרשעים באבני נשמה (Soulstones).
באמצעות כוחות טלפתיים הוא הפך את הארכיבישוף של טריסטרם, לזרוס, לנאמנו.
הוא ניסה להשתלט על השליט המקומי, המלך לאוריק, אבל כשל.
דיאבלו נטש את הרעיון ושלח את לזרוס לחטוף את בנו של המלך, הנסיך אלברכט.
לזרוס תקע את אבן הנשמה במצחו של הילד ודיאבלו החל להשתלט על גופו, אבל היה עוד רחוק מלהיות בכח מלא.
החל מרגע זה החל מאבק של גיבורים אנושיים בכוחות הגיהנום והגן עדן במטרה להגן על עולמם.
דיאבלו, המשחק הראשון בסדרה, פורסם ב-31 בדצמבר 1996 למחשב.
סגנון המשחק הוא כמקובל במסגרת משחקי "Hack and Slash": השחקן מגלם דמות בודדת החוקרת מבוך ועוסקת בעיקר זמנה בקטל המפלצות השוכנות בו ובביזת אוצרותיו.
גיבור המשחק נתון לבחירת השחקן: לוחם, מכשף או נוכלת.
למשחק יצאה הרחבה, "Diablo: Hellfire" ב-24 בנובמבר 1997, שפורסמה על ידי חברת Sierra Entertainment שהוסיפה למשחק דמויות ועלילה נוספת.
למרות הצלחת ההרחבה, בליזארד התעלמו לחלוטין מקו העלילה והתכנים בה, למעט דמות הברברי, שאומצה למשחקים מאוחרים יותר בסדרה.
דיאבלו 2, המשחק השני בסדרה, פורסם ב-29 ביוני 2000 למחשב.
במשחק ההמשך העלילה סובבת סביב גיבור הנאבק ברשעים הגדולים אחרי חזרתו של דיאבלו לעולם.
המשחק היה הראשון שהוסיף את תוכן נקודות הציון המאפשרים דילוג בין השלבים השונים למשחק, ואת חלוקת המשחק לארבעה חלקים, כאשר החלק החמישי במשחק התווסף בהרחבה.
פורמט זה אומץ גם בדיאבלו 3. גיבור המשחק נתון לבחירת השחקן: ברברי, קוסמת, פלאדין (אביר-קודש), נקרומנסר (בעל-אוב) ואמזונה.
למשחק יצאה הרחבה רשמית, "Diablo II :Lord of Destruction", שהוסיפה חלק חמישי למשחק ושתי דמויות חדשות, דרואיד ומתנקשת (Assassin).
עלילת ההרחבה סביב הרשע הגדול האחרון שנשאר, בעל, אדון ההרס, וניסיונו לכבוש את סנקטוארי.
דיאבלו 3, המשחק השלישי בסדרה, הוכרז בשנת 2008, ויצא לשוק ב-15 במאי 2012. עלילת המשחק מתחוללת 20 שנה לאחר האירועים המתוארים בהרחבת המשחק השני, אשר בסופם טיריאל, המלאך שליווה את הדמות במשחק השני, השמיד את "אבן העולם" (The worldstone) שהושחתה על ידי בעל.
עלילת המשחק השלישי נוגעת למאבקו של טיריאל במלאך העליון של גן העדן, אימפריוס.
טיריאל מואס באטימות של המלאכים במועצה האנג'ירית כלפי המין האנושי ומחליט להפוך לבן אדם בעצמו.
טיריאל מגורש מגן העדן ונופל אל סקנטוארי בתוך מטאור.
מטאור זה פוגע בקתדרלת טריסטראם.
המשחק מציג לראשונה את גזע הנפילים, אליהם שייכת דמות הגיבור, שמגיע לסביבת טריסטראם לחקור את נפילת המטאור המסתורי.
בנוסף במשחק לראשונה ניתן לשחקן האפשרות לבחור את מין הדמות בה ישחק, זאת אף על פי שבעלילת המשחק לכל דמות יש מין מוגדר.
גיבור המשחק נתון לבחירת השחקן: נזיר, ברברי, ציידת-שדים, מכשף-רופא, ומכשפה.
למשחק הרחבה רשמית, "Diablo III: Reaper of Souls", המוסיפה חלק חמישי למשחק, ואת דמות הקרוסיידר, לוחמת הקודש.
הרחבה נוספת, החזירה את דמות הנקרומנסר (בעל אוב) גם למשחק השלישי.
Diablo Immortal הוא הכותר הרביעי בסדרה שנמצא כרגע בפיתוח כמשחק תפקידים המוני למערכות הפעלה במכשירים ניידים (אנדרואיד ו-iOS).
המשחק הוכרז במהלך בליזקון 2018 ועלילתו צפויה להתרחש באירועים בין סוף הרחבתו של דיאבלו 2 לתחילתו של דיאבלו 3.
דיאבלו 4, המשחק הרביעי בסדרה, הוכרז בשנת 2019, ויצא לאור ב-5 ביוני 2023. עלילתו עוסקת בחזרתה של לילית, מקימת סנקטוארי.
גיבור המשחק יהיה נתון לבחירת השחקן, מתוך חמש דמויות: ברברי, קוסם, דרואיר, נוכלת ומעלה באוב.
העולם של דיאבלו וההיסטוריה שלו מתוארים במספר כותרי ספרים שפורסמו מטעם חברת בליזארד.