tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתחשב בכך שחורבות תאי הגזים בבירקנאו נשטפו על ידי מים רבים מאז 1945, מרקוביץ וצוותו לא היו בטוחים אם ימצאו בכלל שרידי ציאניד, אך הם קיבלו רשות לאסוף דוגמיות, ואספו אותן מאזורים מוגנים מפני האקלים באופן יחסי.
לוכטר טען בדו"ח כי הכמויות הקטנות של הציאניד שמצא בתאי הגזים הן שרידים של חיטוי כללי שנערך במחנה, ותו לא.
עם זאת, במחקר שנערך על ידי ה-IFRC נלקחו דגימות בקרה מאזורי המגורים שבהם נעשה חיטוי ב-1942, בעקבות מגפת טיפוס הבהרות שהייתה במחנה.
דגימות הבקרה נמצאו שליליות ולא נמצאו בהם שרידי ציאניד.
מעבר לכך, תאי הגזים והקרמטוריום בבירקנאו נבנו מאוחר יותר, ולא היו קיימים בעת החיטוי האמור.
המחקר של ה-IFRC הראה נוכחות של ציאניד נכח בכל המתקנים שבו ציפו למצוא ציאניד, כלומר בכל חמש המשרפות, במרתף בלוק 11 ובמתקני החיטוי.
מבקריו של לוכטר טוענים שכל ניסיון לטעון שלא ניתן היה לבצע המתות בגז בתאים הסמוכים לקרמטוריום על סמך הטענה שלא נמצאה בהם חשיפה לציאניד.
זאת, משום משום שהתגלתה בהם נוכחות שרידי ציאניד ברמה שאינה ניתנת לערעור.
המבקרים כותבים עוד שלמעשה בכל תאי הגזים הייתה עדות לחשיפה לציאניד ברמה גבוהה לעומת חלקים אחרים של המחנה, שבהם לא נמצאו כלל שרידים של חומר זה.
בנוסף, בדיקות שנערכו במחנה אושוויץ בשנת 1945 חשפו נוכחות של ציאניד בפתחי האוורור של הריסות המשרפה השנייה.
(בדיקות אלה הראו גם כי מחקרו של לוכטר לא היה המחקר הראשון מסוגו שנערך במחנות, בניגוד לטענתו).
אוונס טוען שבורותו של לוכטר באשר להבדל בכמות הציאניד הנדרשת לחיסול מזיקים לעומת הכמות הנדרשת להמתת בני אדם, והכמות הקטנה של ציאניד שנמצאה בהם, מחזקת את הקביעה כי תאי הגזים שימשו להרג, בניגוד לטענתו של לוכטר.
המשרפות ותאי הגזים בבירקנאו נהרסו על ידי אנשי האס אס, בהוראתו של היינריך הימלר, בסוף 1944, עם התקרבותו של הצבא האדום, כדי להשמיד את הראיות לרצח העם שהתבצע בהם.
לאחר ההרס ניתן לראות במקום רק את בסיסי משרפות IV ו-V, הבנויים מלבנים על יסודות בטון, ואת הריסות משרפות II ו-III.
ההיסטוריון והארכיטקט ההולנדי, פרופסור רוברט יאן ואן-פלט, מגדיר את הערתו של לוכטר כי המתקנים בבירקנאו לא השתנו כלל מאז 1942 כ"שטויות".
טענה נוספת של לוכטר היא שציקלון בה הוא נפיץ ולכן לא סביר שהשתמשו בו בקרבה גדולה כל כך למשרפות.
הטענה שציקלון בה נפיץ היא נכונה, אך בעוד מנה קטלנית של ציאניד היא 300 חלקיקים למיליון, ציאניד הופך לחומר נפיץ רק מרמת ריכוז של 56,000 חלקיקים למיליון ומעלה, פי 186 מהרמה שבה השתמשו בתאי הגזים.
מבקרין אחרים מעריכים שהקורבנות שנרצחו בתאי הגזים נחשפו לריכוז של בין 450 ל-1,810 חלקיקים למיליון, שוב שיעור נמוך בהרבה מהרמה הנפיצה.
לוכטר הסיק בטעות שלתאי הגז לא היו מערכות אוורור, מערכת הכרחית כדי לפנות את הגז לאחר ההשמדה ולאפשר את פינוי התא.
העדר מערכת כזו, לדעתו של לוכטר, הצביעה על כך שהמבנה אל נועד לשמש כתא גזים.
למעשה, תאי הגז במרתפי משרפות II ו-III אווררו מכנית באמצעות מנועים שהיו על גג מבנה המשרפה הראשי, שהייתה להם היכולת לשאוב את הגז הנותר וחדש את מלאי האוויר כל שלוש או ארבע דקות.
במשרפות IV ו-V לא הותקנו בתחילה מערכות אוורור (אם כי במאי 1944 הותקנה מערכת כזו במשרפה V) ובהן היו אנשי הזונדרקומנדו חובשים מסכות גז כאשר היו נכנסים לפנות את הגופות.
במהלך המשפט הוצג בפני לוכטר מסמך מאת אס אס שטורמבנפירר קארל בישוף, שהיה האדריכל הראשי של אושוויץ.
לוכטר טעה בהבנת המסמך, וטען שהמדובר במערכת המפוחים למשרפות, בעוד התרגום הנכון מתייחס למערכות אוורור.
מערכות אלה מופיעות בתרשימי המשרפות, וניתן לראות את שרידיהן בקיר המזרחי של משרפה III.
לוכטר הסכים לשמש כעד מומחה בנושא השימוש במשרפות, אף על פי שבחקירה נגדית הודה שאינו מומחה לנושא.
לוכטר העריך שניתן היה לשרוף בקרמטריום באושוויץ עד 156 גופות ביום.
בחקירתו הנגדית הוצג לפני מכתב שנכתב ב-28 ביוני 1943 על ידי משרד התכנון הראשי של אושוויץ (Auschwitz Zentralbauleitung) אל אס אס בריגדפיהרר האנס קאמלר, שהיה קצין אס אס בכיר והיה אחראי, בין השאר, על תכנון מחנות ההשמדה.
במכתב מצהיר ראש משרד התכנון שלחמש המשרפות באושוויץ קיבולת יומית של 4,756 גופות.
לוכטר הודה שלא הכיר מסמך זה ושהנתונים שונים מן הנתונים שלו.
מסמכי בקשת פטנט שהוגשו במהלך המלחמה על ידי יצרני התנורים ושתי עדויות נפרדות אישרו את הנתונים בדבר קיבולת המשרפות.
הנתון, על פי ניתן היה לשרוף בכל יום 4,756 גופות, מעיד על קיבולת המחנה כולו: נתון זה מצביע על היכולת להשמיד 140,000 גופות בחודש.
מחנה בירקנאו יכול היה להכיל כ-125,000 בני אדם, כלומר משרפות המחנה היו בעלות יכולת להשמיד את גופותיהם של כל האסירים במחנה בכל חודש.
נתונים אלה מחזקים את הטענה, ההפוכה מזו של לוכטר, שמטרתו האמיתית של מחנה אושוויץ-בירקנאו הייתה השמדה, ואושוויץ לא היה מחנה ריכוז פשוט.
מעבר לנתונים על קיבולת המשרפות, בזמנים מסוימים היה צורך בשריפת חלק מהגופות בבורות שרפה באוויר הפתוח.
מכאן שקיבולת המשרפות לא הייתה גורם מגביל במספר הנרצחים ביום, ובעזרת בורות השרפה ניתן היה להשמיד מספר בלתי מוגבל של בני אדם.
דו"ח מולר הוא מסמך רשמי של החוקר המיוחד רוברט מולר, לשעבר ראש ה-FBI, המתעד את ממצאי החקירה על מעורבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, את החשדות לקנוניה בין אנשי הקמפיין של טראמפ לרוסיה, וכן את הטענות לשיבוש חקירה מצד הנשיא דונלד טראמפ.
באופן רשמי נקרא המסמך דו"ח על חקירת ההתערבות הרוסית בבחירות לנשיאות לשנת 2016 .
הדו"ח הסופי, שמכיל 448 עמודים, פורסם לציבור ב-18 באפריל 2019 לאחר כ-22 חודשי חקירה.
לדו"ח שני חלקים, האחד עוסק במעורבות הרוסית בבחירות, והשני בטענות לשיבוש חקירה מצד הנשיא טראמפ.
עם זאת, חלקים ממנו צונזרו מטעמי סיווג.
החלק הראשון הוא תיאר את המאמצים של ממשלת רוסיה להתערב בבחירות.
הוא מצא שרוסיה אכן ניסתה להתערב באמצעות קמפיינים ברשתות חברתיות, פריצה למחשבים של המפלגה הדמוקרטית וגניבת מיילים.
לגבי החלק השני, הדו"ח תיאר מספר מקרים פוטנציאליים של שיבוש, אך לא הגיע למסקנה ברורה האם טראמפ ביצע עבירה פלילית, וציין כי הדבר נובע בין היתר מהמדיניות של משרד המשפטים האמריקאי שלא להגיש כתב אישום נגד נשיא מכהן.
בסופו של דבר, הדו"ח לא מצא ראיות מספיקות לקשירת קשר פלילית בין צוות הקמפיין של טראמפ לבין ממשלת רוסיה כדי להשפיע על הבחירות, והשאיר את ההחלטה הסופית לגבי שיבוש החקירה בידי הקונגרס.
הדו"ח קובע חד-משמעית כי רוסיה התערבה בבחירות.
כמו כן, הדו"ח מעלה כי אין אף הוכחה לקשר בין טראמפ לבין התערבותה של רוסיה.
הדו"ח קובע שההתערבות הרוסית בבחירות לנשיאות 2016 הייתה בלתי חוקית והתרחשה "באופן גורף ושיטתי".
מאוחר יותר הצהיר מולר כי מסקנת חקירתו על ההתערבות הרוסית "ראויה לתשומת לב של כל אמריקאי.
הדו"ח הציג שתי שיטות שבהן ניסתה רוסיה להשפיע על הבחירות:
קמפיין במדיה החברתית - השיטה הראשונה של התערבות רוסית נעשתה באמצעות גוף ששמו סוכנות המחקר לאינטרנט (IRA), שניהלה "קמפיין מדיה חברתית שהעדיפה את המועמד לנשיאות דונלד טראמפ ואת המועמדת לנשיאות הילרי קלינטון בזלזול".
הוא גם ביקש "לעורר ולהגביר מחלוקת פוליטית וחברתית בארצות הברית".
עד פברואר 2016, מסמכים פנימיים של ה-IRA הראו הוראה לתמוך במועמדותם של דונלד טראמפ וברני סנדרס, בעוד שחברי ה-IRA היו צריכים "לנצל כל הזדמנות לבקר" את הילרי קלינטון ואת שאר המועמדים.
מיוני 2016, ארגנה ה-IRA אסיפות בחירות בארצות הברית ש"קדמו" לעיתים קרובות את הקמפיין של טראמפ תוך "התנגדות" לקמפיין של קלינטון.
אנשי ה-IRA התחזו לאמריקאים, הסתירו את הרקע הרוסי שלהם, תוך שהם ביקשו מאנשי הקמפיין של טראמפ פליירים וכרזות לעצרות.
הדו"ח של מולר פירט שה-IRA הוציא 100,000 דולר עבור למעלה מ-3,500 פרסומות בפייסבוק, שכללו פרסומות נגד קלינטון ובעד טראמפ.
הדו"ח פירט קבוצות שנוצרו על ידי ה-IRA בפייסבוק כדי לכלול "קבוצות שמרניות לכאורה", "קבוצות צדק חברתי שחורות לכאורה", "קבוצות להט"ב", "וקבוצות דתיות" (למשל 'המוסלמים המאוחדים של אמריקה').
חשבונות הטוויטר של ה-IRA כללו חשבון אשר טען שהוא קשור למפלגה הרפובליקנית בטנסי, ושני חשבונות אשר טענו שהם תומכי טראמפ ולשניהם היו 70,000 עוקבים.
מספר בכירי הקמפיין של טראמפ ניהלו התקשורת אינטרנטית (הפצת תוכן למשל) עם חשבונות אלה.
פריצה לחשבונות ושחרור של חומר - השיטה השנייה של התערבות רוסית בוצעוה על ידי סוכנות הביון הצבאית הרוסית GRU.
היא פרצה לחשבונות דואר אלקטרוני בבעלות מתנדבים ועובדים בקמפיין הנשיאותי של קלינטון, כולל זה של יו"ר הקמפיין ג'ון פודסטה, וגם פרצו ל"רשתות המחשבים של ועדת הקמפיין הדמוקרטית של הקונגרס (DCCC) והוועדה הדמוקרטית הלאומית.
כתוצאה מכך, ה-GRU השיג מאות אלפי מסמכים שנפרצו, וה-GRU המשיך בהסדרת שחרורים של חומר פרוץ מזיק דרך ארגון ויקיליקס וגם הדמויות הכוזבות של "DCLeaks" ו-"Guccifer 2.0".
טענה לקנוניה של טראמפ עם פוטין
הדו"ח קבע שלא נמצאו ראיות לקנוניה בין קמפיין טראמפ לרוסיה, אך כן נחשפו קשרים בין אנשי קמפיין לגורמי ממשל רוסיים.
במקביל, כמה מקורבים הורשעו בעבירות שנבעו מהחקירה עצמה – בעיקר מתן עדות שקר ושיבוש הליכי משפט.
כמו כן נחשף כי הקמפיין של טראמפ ציפה להרוויח מהתערבות רוסיה בבחירות.
בנוסף, הדוח תיאר מקרים של ניסיונות מצד טראמפ להשפיע על החקירה, אך השאיר את ההחלטה האם מדובר בשיבוש הליכים ואת האחריות להמשך הטיפול בכך בידי הקונגרס והתובע הכללי.
הדו"ח מדגיש כי אף שאין קביעה חד־משמעית שטראמפ ביצע עבירה פלילית, הוא גם לא מזוכה.
הדבר נבע מעמדת משרד המשפטים האמריקאי, לפיה נשיא מכהן אינו יכול לעמוד לדין פלילי.
בשל כך, סבר מולר כי אין זה יהיה הוגן להאשים נשיא בביצוע עבירה חמורה, ללא יכולת להעמידו למשפט, תוך שזה עלול להשפיע על המצב הפוליטי ולהביא להדחתו.
הדו"ח מתאר 10 מקרים כנשיא ומקרה נוסף כמועמד, בהם ניסה טראמפ להשפיע על החקירה הרוסית ולהשיג שליטה עליה.
ההכרעה בנוגע לעבירה אפשרית הועברה לקונגרס, שיכול להחליט על הליך הדחה, בעוד ההחלטה הסופית בנוגע להגשת אישום פלילי נמסרה לתובע הכללי ויליאם בר.
דו"ח גרויאנובסקי הוא דין וחשבון של עד ראייה למעשי הרצח במחנה ההשמדה חלמנו.
הדו"ח נכתב בשנת 1942 על ידי יהודי-פולני שברח מהמחנה, שלמה בר וינר (הידוע גם כ"שלאמק ביילר"), בשם הבדוי "יעקב גרויאנובסקי".
שלמה בר וינר הצליח להגיע מחלמנו לגטו ורשה ומסר מידע מפורט על ניסיונו בן השבוע בזונדרקומנדו במחנה ההשמדה לקבוצת "עונג שבת" בגטו ורשה, בראשות ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום.
וינר תיאר את הליך ההשמדה במחנה, כיצד נרצחו אנשים במשאיות גז, כיצד גופותיהם הורדו מהמשאיות על ידי יחידת הזונדרקומנדו, כיצד נוקו החלקים הפנימיים של הטנדרים לאחר הורדת הגופות וכיצד נקברו הגופות בקברי אחים גדולים.
וינר תיאר גם את הטיפול האכזרי באסירי הזונדרקומנדו, שהושארו בחיים כדי להיפטר מהגוויות, וכן את בריחתו מהמחנה.
אנשי קבוצת עונג שבת העתיקו את הדו"ח לפולנית ולגרמנית; הם שלחו את הגרסה בפולנית למדינת המחתרת הפולנית.
ההעתק הגרמני נועד לעם הגרמני, בתקווה שזה יעורר את חמלתם של גרמנים כלפי היהודים, אך זה כנראה לא הגיע לידיים גרמניות.
לאחר מכן נמלט וינר לזמושץ', שם כתב לגטו ורשה על קיומו של מחנה המוות בבלז'ץ.
ימים ספורים לאחר מכן, בסוף אפריל 1942, נעצר וינר, גורש לבלז'ץ ונרצח בתאי הגז שם.
אסיר אחר שנמלט מחלמנו, מרדכי פודכלבניק, שרד את השואה ובשנת 1961 העיד במשפט אייכמן בירושלים.
דו"ח הריסון היה דו"ח שכתב עורך הדין ארל הריסון כנציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים, בנוגע לתנאי מחנות העקורים באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה.
דו"ח הריסון היה חלק מהגורמים להקמתה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית בנוגע לפלשתינה המנדטורית, אז תחת מנדט בריטי, ועדה שנוסדה על מנת להמליץ על מדיניות לשם התמודדות הן עם שארית הפליטה והן עם בעיות ארץ ישראל.
לאחר השלמת הדו"ח שלח נשיא ארצות הברית, הארי טרומן עותק לראש ממשלת בריטניה, קלמנט אטלי, בנוגע לאחריותה של בריטניה לפלשתינה.
טרומן כתב: "על סמך מידע זה ומידע אחר שהגיע אלי, אני סבור ששום עניין אחר אינו חשוב כל כך למי שמכיר את זוועות מחנות הריכוז, כמו גם לגבי עתיד אפשרויות ההגירה לארץ ישראל."
הבריטים הגיבו בשלילה לדו"ח; הם האשימו את הלחץ הציוני בחלק של הדו"ח שדן בארץ ישראל, והציעו כי על ארצות הברית לקלוט חלק מהפליטים.
אטלי רצה שהדו"ח יישמר בסודיות, אך בקשתו לא התקבלה.
הנשיא רוזוולט מינה את הריסון לנציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים ב־15 במרץ 1945.
ב-18 ביוני 1945 שלחה הסוכנות היהודית בארץ ישראל תזכיר מפורט ומנוסח בתוקף לרשויות הבריטיות בבקשת 100,000 אישורי הגירה למען עקורים יהודים באירופה.
ב-22 ביוני, חודשיים לאחר מותו של רוזוולט, ביקש הנשיא טרומן מהריסון לערוך סיור במחנות העקורים באירופה, בעידודו של שר האוצר היוצא, הנרי מורגנטאו הבן.
הריסון התבקש לברר את התנאים בהם שוהים העקורים במדינות מערב אירופה, בגרמניה הכבושה בידי בעלות הברית, וכן באוסטריה הכבושה בידי בעלות הברית, תוך התייחסות מיוחדת לפליטים היהודים שהגיעו לאזורי השליטה של הצבא האמריקאי בדרכי תנועת הבריחה בעיקר מארצות הגיש הצזרחי.
בתחילת יולי עזב הריסון בראש משלחת קטנה, שכללה שני נציגי הג'וינט, ג'ו שווארץ והרברט קצקי (Herbert Katzki), האחרון גם היה חבר בוועד לפליטי מלחמה, וכן פטריק מרפי מלין מהוועדה הבין-ממשלתית למען הפליטים.
הקבוצה התפצלה כדי לבקר בכשלושים מחנות עקורים.
שווארץ נסע למחנות בצפון גרמניה והריסון ביקר במחנות תחת שליטת ארצות הברית באוסטריה ובבוואריה.
בו הייתה האשמה נגד רשויות צבא ארצות הברית שלפי הדו"ח היו אחראים לתנאים שתוארו בדו"ח:
הריסון הנגיד את התנאים הללו עם החיים הרגילים יחסית שניהלו האוכלוסיות הגרמניות הסמוכות ותהה על הניגוד: הריסון כתב שעד אותה עת טיפלו הרשויות האמריקניות בעקורים בדרכים מסורתיות בתור קבוצות לאומיות, אך התנאים וההיסטוריה של האנטישמיות הנאצית מחייבים הכרה בזהותם הייחודית, הלאומית, התרבותית והדתית המובהקת של עקורים אלה:
הריסון המליץ לנשיא כי 100,000 עקורים ממחנות אלו יורשו להתיישב בארץ ישראל.
טרומן העביר את הדו"ח לגנרל אייזנהאואר, מפקד כוחות ארצות הברית באירופה.
אייזנהאואר הגיב מייד בסדרת צעדים שהפרידו את העקורים היהודים מהעקורים האחרים, הכניסו אותם למקומות דיור נפרדים, גם אם פירוש הדבר היה עקירה של תושבי גרמניה הלא יהודים, הגדלת המנות עבורם והעדפתם בתעסוקה.
תוצאה מיידית נוספת של המלצות הריסון הייתה מינוי יועץ לענייני יהודים לצבא ארצות הברית בדרגת אלוף, על סמך המלצת ארגונים יהודיים למזכיר המלחמה.
הרב יהודה ניידיץ' היה הראשון, ואחריו באוקטובר 1945 הגיע סיימון ה.
ריפקינד , שופט בעיר ניו יורק ונציג העירייה.
הדו"ח מיקד את תשומת לבם של טרומן וצבא ארצות הברית בעקורים היהודים.
טרומן כתב לאייזנהאואר ב-31 באוגוסט: הדו"ח הדגיש את ארץ ישראל כפתרון לבעיה, ואת השליטה הבריטית בהגירה לארץ ישראל - כמחסום מכריע לפתרון.
אייזנהאואר השיב לדו"ח האריסון בעדכון ממושך לטרומן באמצע אוקטובר: "המאבטחים הצבאיים שלנו מחליפים כעת כוחות אס-אס".
הוא כתב: הריסון השיב בנאום רדיו למחרת כי מה שאייזנהאואר ראה כשיפורים היה רחוק מהנדרש: "הם לא צריכים להיות בשום מחנות, אלא בבתים.
לא ניתן לומר כי העברתם ממחנה אחד למשנהו הוא שחרור."
לדו"ח הריסון הייתה השפעה על הקמתה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית בנושא ארץ ישראל, ועדה שנועדה להמליץ על מדיניות לשם התמודדות עם פליטי המלחמה היהודיים ועם בעיות ארץ ישראל תחת המנדט הבריטי.
הריסון העיד בינואר 1946 בפני הוועדה האנגלו-אמריקאית.
ב-1946 כינה הניו יורק טיימס את עבודתו של הריסון "ההצעה הרשמית הראשונה ליישוב מיידי של 100,000 יהודים בפלסטין".
דו"ח האריסון היה צעד חשוב בגיבוש תמיכתה של ארצות הברית במדינת ישראל.
ביוני קרא הריסון לאו"ם ליצור סוכנות שתטפל בבעיות העקורים, רבים מהם חסרי מדינה.
הריסון סבר שאמריקה הלטינית עשויה לקבל בברכה רבים מהם.
שר החוץ הבריטי ארנסט בווין התייחס לדו"ח בנאום בפני בית הנבחרים הבריטי, שבוע לאחר כישלון ועידת לונדון בשנים 1946–1947 - הניסיון האחרון של בריטניה לנהל משא ומתן לשלום בפלסטין.
בנאום האשים בווין את דו"ח הריסון בתחושה הרעה שיצר: אולי היינו יכולים לעשות יותר למען היהודים ולהגדיל את שיעור המהגרים באותה תקופה, אם התחושה המרירה הסובבת את בעיית ההגירה הזו לא הייתה מוגברת בלחץ אמריקני להכנסה מיידית של 100,000 [יהודים לארץ ישראל].
אני לא רוצה להרע את היחסים עם ארצות הברית; למעשה עשיתי ככל יכולתי כדי לקדם את היחסים איתם, כמו עם מדינות אחרות, אבל הייתי יותר מאושר אם הם היו מתייחסים לעובדה שאנחנו הכוח המנדטורי, ושאנחנו נושאים באחריות, ולו רק היו שואלים בעצתנו ומתייעצים איתנו לגבי אופן פעולתנו.
היינו יכולים להודיע להם זאת.
אבל במקום זאת, אדם בשם ארל הריסון יצא לאזורם בגרמניה, אסף מידע מסוים והוציא דו"ח.
אני חייב לומר שזה הרס את הבסיס לתחושה הטובה שאנחנו - שר המושבות ואני - השתדלנו לייצר בארצות ערב, וזה דרדר את כל העניין.
דו"ח אירופה הוא סרט מדע בדיוני משנת 2013 בבימויו של סבסטיאן קורדו, בכיכובם של כריסטיאן קמרגו, אנה מריה מרינקה, מיכאל ניקוויסט, דניאל וו, קרולינה ווידרה ושרלטו קופלי.
כסרט פאונד פוטג' הוא מגולל את סיפורה הבדיוני של משימת הצוות הראשונה לירח אירופה, אחד מארבעת הירחים הגליליאניים של יופיטר.
למרות כשל טכני הרה אסון שגורם לאובדן התקשורת עם חדר הבקרה בכדור הארץ וסדרת משברים, הצוות ממשיך במשימתו לאירופה ומגלה עדויות לחיים על ירח זה.
ד"ר אונגר, מנכ"ל אירופה ונצ'רס, מספר את סיפור המשימה "אירופה אחת".
שישה אסטרונאוטים יוצאים למשימה במימון פרטי לירח אירופה של צדק כדי למצוא מקורות חיים פוטנציאליים.
אנשי הצוות הם המפקד ויליאם שו, הטייסת רוזה דסקה, קצין המדע הראשי דניאל לוקסמבורג, קצינה מדעי הביולוגיה הימית קטיה פטרובנה, המהנדס הזוטר ג'יימס קוריגאן והמהנדס הראשי אנדריי בלוק.
לאחר שישה חודשים לתוך המשימה, סערה סולארית פוגעת בספינה ומשביתה את התקשורת עם בקרת המשימה.
בלוק וקוריגן מבצעים פעילות חוץ רכבית לתיקון המערכת מבחוץ אך תאונה קורעת את החליפה של בלוק.
בזמן שהוא מוביל חזרה למנעול האוויר, בלוק מבחין שהחליפה של קוריגאן הייתה מצופה הידראזין והוא לא יכול להיכנס למנעול האוויר, אחרת הוא יזהם את שאר הספינה.
בלוק מנסה להציל את קוריגאן על ידי הוצאתו מחליפתו, אך הוא משחיר מחוסר חמצן.
בידיעה שאין תקווה לעצמו, קוריגאן דוחף את בלוק למנעול האוויר ובכך דוחף את עצמו הרחק מהספינה כשהיא ממשיכה את מסעה לאירופה.
תקוע, הוא מת בחלל; אנשי הצוות ממשיכים במשימה, כשהם מדוכדכים ממותו של קוריגאן.
לאחר עשרים חודשים הספינה עוברת למסלול סביב אירופה והמנחת הירחי שלה נוחת בבטחה על אירופה אך מחמיץ את אזור היעד.
הצוות קודח דרך הקרח ומשחרר בדיקה לים הבסיסי.
בלוק, מחוסר שינה ומעורר דאגה בשאר אנשי הצוות, רואה אור מחוץ לספינה, אך הוא אינו מסוגל לתעד אותו או לשכנע את הצוות באשר להתרחשותו.
הגשושית נפגעת על ידי חפץ מואר לא ידוע והמגע איתו אבד.
פטרובנה מתעקשת לאסוף דגימות על פני אירופה; הצוות מצביע ומתיר לה ללכת.
בניתוח הדגימות, לוקסמבורג מגלה עקבות של אורגניזם חד-תאי.
פטרובנה רואה אור כחול מרחוק ומחליטה לחקור אותו.
כשהיא מתקרבת אל האור נשבר הקרח שמתחתיה והיא נופלת.
המצלמה הצמודה בראשה ממשיכה לשדר, מציגה את פניה המבועתים כשהביולומינסנציה הכחולה משתקפת בעיניה, לפני שהיא נעלמת.
הצוות מסכים לעזוב כדי לדווח על הגילויים לכדור הארץ אך המנועים אינם תקינים.
כשמנחת הירח פוגע בחזרה לפני השטח של אירופה, שו מתפרק ממושבו כדי להשליך מיגון מים על מנת להפחית את מהירות הפגיעה.
הספינה מתרסקת באתר הנחיתה המקורי.
כתוצאה מההשפעה נהרג שו והמנחת הירחי נפגע, מדליף חמצן ומאבד חום ועד מהרה מתחיל לשקוע בקרח.
בלוק ולוקסמבורג מסתדרים בביצוע תיקונים מחוץ לספינה.
לוקסמבורג מנסה לרדת אך נופל בקרח.
בלוק יודע שאין סיכוי שהוא לבדו יצליח לתקן את המנחת הירחי לפני שהוא ישקע.
במקום זאת הוא מצליח לתקן את התקשורת לספינת האם המקיפה, על חשבון כיבוי מערכות התמיכה בחיים, רגע לפני שאותו אור כחול שראתה פטרובנה מתקרב ונראה שהוא נופל גם לתוך הקרח.
דאסק יוצרת מחדש את התקשורת עם כדור הארץ; כל התמונות והנתונים שנאספו שנשמרו מאז סערת השמש מועברים לכדור הארץ דרך ספינת האם, בדיוק כשסדקי הקרח ומנחת הירח מתחילים לשקוע.
לבד וצופה את מותה, פותחת דאסק את מנעול האוויר כדי להציף את הנחתת בתקווה לחשוף את מקור האור.
כשהמים עולים לתא הטייס, היא רואה יצור ביו-אור-גלילי מתרומם לעברה, לפני שהמצלמה נכבית.
באפילוג אונגר מאשר כי צוות אירופה גילה מקור חיים על אירופה ועלה על כל הציפיות, שכן התצלומים מראים מתוך סצנה קדומה יותר של הצוות מול המצלמה.
אנה מריה מרינקה בתפקיד רוזה דאסק
מיכאל ניקוויסט בתפקיד אנדריי בלוק
קרולינה וידרה בתפקיד קטיה פטרובנה
דניאל וו בתפקיד ויליאם שו
שארלטו קופלי בתפקיד ג'יימס קוריגאן
דן פוגלר כד"ר ניקיטה סולוקוב
איסיה וויטלוק כד"ר טריק פמוק
ניל דה-גראס טייסון (מופיע בצילומי ארכיון)
הדו"ח הסופי של ועדת היועץ המשפטי לממשלה לפורנוגרפיה , הידוע גם בשם דו"ח מיס , על שמו של אדווין מיס, הוא דו"ח שפורסם ביולי 1986, ושמכיל 1,960 עמודים.
בדו"ח נכתב את תוצאותיה של ועדת החקירה המקיפה בנושא פורנוגרפיה, שהורה להקים נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן.
חברי ועדת היועץ המשפטי לממשלה לפורנוגרפיה (המכונה בדרך כלל בשם ועדת מיס):
הדו"ח מחולק לחמישה חלקים ו-35 פרקים ומפרט את רוב ההיבטים של תעשיית הפורנוגרפיה, כולל ההיסטוריה של הפורנוגרפיה והיקף ההגנות על התיקון הראשון.
הדו"ח מתעד גם את ההשפעות המזיקות של הפורנוגרפיה, ואת הקשר בין הפורנוגרפיה לפשע מאורגן.
הדו"ח ספג ביקורת רבה מצד תעשיית הפורנוגרפיה ומחוצה לה, שכינו אותו מוטה, לא אמין ולא מדויק.
הדו"ח וטקטיקות התביעה המתוקנות של היועץ המשפטי לממשלה, אדווין מיס, היו יעילים בהפחתת כוח השוק של תעשיית הפורנוגרפיה.
לפני כתיבתו של דו"ח מיס, קדם דו"ח הנשיאים של לינדון ג'ונסון וריצ'רד ניקסון לוועדת הנשיא למעשים מגונים ולפורנוגרפיה , שפורסם ב-1970. אותו דו"ח המליץ על ביטול המגבלות החוקיות על פורנוגרפיה.
לפני יציאתו של הדו"ח, שלח חבר ועדת מיס, אלן סירס , מכתבים של הוועדה לראשי 23 רשתות חנויות נוחות וחברות אחרות, והצהיר כי הוועדה תמצא כי הם אחראים להפצת הפורנוגרפיה, ואיים שאותן רשתות יירשמו ברשימה בדו"ח הסופי.
למעשה, רשימת המפיצים כביכול זוהתה על ידי יו"ר התאחדות המשפחות האמריקאית , דונלד וילדמון .
המכתבים גרמו למספר חברות להסיר מגזינים של פלייבוי ופנטהאוז ממדפי החנויות.
איגוד מוכרי הספרים האמריקאי , המועצה לאיגוד המפיצים התקופתיים, איגוד המגזינים , והמוציאים לאור של פלייבוי ופנטהאוז תבעו את ועדת מיס, וטענו כי המכתבים מהווים הבלגה מוקדמת שאסורים על פי התיקון הראשון.
בית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז קולומביה קיבל את הטענות, נזף בוועדה, והורה לה להסיר את המכתב ואסר על הוועדה להוציא רשימת קמעונאים כלשהי בדו"ח.
דו"ח ההערכה השישי (AR6) של הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC) הוא השישי בסדרת דוחות אשר מעריכים מידע מדעי, טכני וסוציו-אקונומי שנוגע לשינוי אקלים.
שלוש קבוצות עבודה (WG) כותבות על שלושה נושאים שונים:
השפעות, הסתגלות ונקודות תורפה (WGII)
הדוח הראשון ("הבסיס המדעי") פורסם באוגוסט 2021, הדו"ח השני בפברואר 2022, והדו"ח השלישי באפריל 2022. הדו"ח המתכלל אמור להתפרסם בסוף 2022.
WGI פורסם תחת השם: "Climate Change 2021: The Physical Science Basis" ב-9 באוגוסט 2021. כ-234 מדענים מ-66 מדינות תרמו ליצירתו.
הדו"ח מבוסס על למעלה מ-14,000 מאמרים, שתוכללו ל-3,943 עמודים ואחר כך אושרו על ידי 195 המדינות המשתתפות בפאנל.
הסיכום לקובעי המדיניות (SPM) נכתב על ידי המדענים ואושר שורה-שורה על ידי אותן 195 מדינות.
לפי הדו"ח ניתן להימנע מהתחממות של 1.5–2°C רק אם ינקטו צעדים דרמטיים להפחתת גזי החממה.
לאחר הקמת ה־IPCC ב־1988, פורסם דו"ח ההערכה הראשון ב־1990 ועודכן ב־1992. מאז, פורסמו דוחות במרווחים של בערך 6 שנים, תחת השמות AR2 עד AR5.
הדו"ח השישי מורכב למעשה משלושה דוחות (WG I, II, III) וסיכום שיתפרסם בסוף 2022:
הבסיס המדעי שפורסם באוגוסט 2021 (WGI)
השפעות, הסתגלות ונקודות תורפה שפורסם בפברואר 2022 (WG II)
מיתון משבר האקלים שפורסם באפריל 2022 (WG III)
סיכום הדו"ח צפוי להתפרסם באוקטובר 2022
במהלך כתיבת שלוש קבוצות העבודה, קבוצה של מדענים הדליפו חלק מהחומר של WG III דרך ארגון Scientists Rebellion.
המדענים חששו שהפוליטיקאים שמשפיעים על הדו"ח ידללו את הנתונים בסיכום.
לפי המידע המודלף, האנושות צריכה לצמצם את פליטת גזי החממה בחצי עד 2030 ולגמרי עד 2050 על מנת לצמצם את עליית הטמפרטורה רק ל-1.5°C.
גאופוליטיקה נכללה בפעם הראשונה במודלים האקלימיים, בצורה של חמישה מסלולים סוציו-אקונומיים משותפים (SSP): SSP1 "לוקחים את הדרך הירוקה", SSP2 "אמצע הדרך", SSP3 "דרך מטלטלת", SSP4 "דרך מפוצלת" ו־SSP5 "לוקחים את הכביש המהיר".
ה"דרכים" הללו לוקחות בחשבון שיתופי פעולה בינלאומיים ועלייה בתמ"ג כמסייעות לשינוי האקלים.
אחת ההנחות היא שעם מספיק עלייה בתמ"ג וטכנולוגיה שמקורה בדלק מאובנים ניתן להגיע למצב של עלייה ביותר מ5 מעלות בממוצע עד שנת 2100. עם זאת, הדו"ח שמבוסס על קונצנזוס מדעי ונכתב על ידי מאות מדענים, לא נותן הסתברות גבוהה להתרחשות של עלייה כזאת.
234 מדענים מ-66 מדינות תרמו לדו"ח הראשון מתוך שלוש קבוצות עבודה, שפורסם באוגוסט 2021. WGI פרסמה את "הבסיס המדעי".
כותבי הדו"ח הסתמכו על יותר מ-14,000 מאמרים מדעיים כדי להפיק דו"ח של 3,949 עמודים, שאושר על ידי 195 ממשלות.
תקציר קובעי המדיניות (SPM) נוסח על ידי מדענים והוסכם על ידי 195 הממשלות ב-IPCC במהלך חמשת הימים שקדמו ל-6 באוגוסט 2021. הוא פורסם ביום שני, 9 באוגוסט 2021.
הסיכום הטכני (TS) מספק רמת פירוט בין הסיכום לקובעי מדיניות (SPM) לבין הדו"ח המלא.
בנוסף, פורסם אטלס אינטראקטיבי באתר של הפאנל.
34 שאלות פורסמו במסגרת חלק השאלות הנפוצות, כאשר כל אחת מהן קשורה לפרק אחר בדו"ח.
הוכנו דפי עובדות על אזורים גאוגרפיים שונים בעולם, שמראים את השפעת הנתונים על כל אזור בנפרד.
WGI כולל שלושה עשר פרקים ומתמקד בקונצנזוס הבסיסי של מדעי האקלים העומדים מאחורי הגורמים והתוצאות של פליטת גזי חממה אנושיים.
בהשוואה להערכות קודמות, הדוח כלל פירוט רב יותר על ההשפעות האזוריות של שינויי אקלים, אף על פי שנדרש מחקר נוסף בנושא שינויי אקלים במזרח ובמרכז צפון אמריקה.
עליית מפלס הים עד 2100 עשויה להיות מחצי למטר אחד, אך שניים עד חמישה מטרים אינם נשללים, מכיוון שתהליכי חוסר יציבות של קרחונים עדיין אינם מובנים בצורה טובה.
פרסום הדו"ח התקיים במהלך הקיץ בחצי הכדור הצפוני, שם היה אירועי מזג אוויר קיצוני רבים, כגון גל חום בצפון אמריקה, הצפות באירופה, גשמים עזים בהודו ובסין ושריפות בר במספר מדינות.
כמה מדענים מתארים את אירועי מזג האוויר הקיצוניים האלה כפערים ברורים במודלים המשמשים לכתיבת הדו"ח, כשהמציאות הייתה חמורה יותר ממדע הקונצנזוס.
לאחר פרסום דו"ח קבוצת העבודה 1, אמר סגן נשיא האיחוד האירופי, פרנס טימרמנס, כי עדיין לא מאוחר למנוע שינויי אקלים.
ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון אמר כי העשור הקרוב יהיה מכריע לעתיד כדור הארץ.
ריק ספינראד, מנהל המינהל הלאומי לאוקיינוסים ואטמוספירה בארצות הברית, הצהיר כי סוכנותו "תשתמש בתובנות החדשות מדו"ח IPCC בעבודה שהיא עושה עם קהילות על מנת להתכונן לשינוי האקלים".
מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, כינה את הדו"ח "קוד אדום לאנושות".
השפעות, הסתגלות ונקודות תורפה (WG II)
הדוח השני פורסם בפברואר 2022. מסקנות הדוח עסקו באזורים החשפוים יותר לנזקי משבר האקלים.
כל האזורים המאוכלסים בעולם מושפעים מעלייה בטמפרטורות ומתופעות מזג אוויר קיצוניות.
כמחצית מאוכלוסיית העולם חיה באזורים רגישים מאוד לשינויי האקלים.
גם בטמפרטורות הנוכחיות, מיליוני אנשים יסבלו ממחסור במזון ובמים בשל שינויי האקלים.
מתרחשת הכחדה מסיבית של מינים שונים, מעצים ועד לאלמוגים.
טמפרטורות הגבוהות ב־1.5 מעלות מעל לטמפרטורות שהיו לפני העידן התעשייתי, מהוות דרגה קריטית שמעליה משבר האקלים יאיץ במהרה ויהיה בלתי הפיך.
אזורי חוף ואיים קטנים נמצאים בסכנת הצפה, אם הטמפרטורה תעלה ביותר מ־1.5 מעלות.
ישנן מדינות שהסכימו לשמר 30% מהאדמה, אך שימור מחצית מהאדמות נדרש כדי לשקם את יכולת הטבעית של מערכות אקולוגיות להתמודד עם הנזק שנגרם להן.
הקלת משבר האקלים (WG III)
הדוח השלישי פורסם באפריל 2022. הדוח הציג כמה מסקנות עיקריות.
אנרגיה מתחדשת נהיית זולה יותר עם הזמן, ושנכון לשנת 2022, היא אפשרות כלכלית בת קיימא.
העלות של אנרגיית רוח ואנרגיה סולרית ירדו באופן דרמטי בעשור האחרון, והן יכולות להתחרות בשימוש בפחם ובגז המזהמים.
במקרים מסוימים, אנרגיה מתחדשת היא אף זולה יותר מהאנרגיה המזהמת.
כדי להגביל את ההתחממות ל 1.5 מעלות, ואפילו ל־2 מעלות, יש לסיים מהר ככל הניתן את השימוש בדלק מאובנים ליצירת חשמל.
עד שנת 2050, על ייצור החשמל לייצר רק מעט מאוד גזי חממה.
כדי להגביל את ההתחממות ל 1.5 מעלות, יש להפסיק בהדרגה את השימוש בפחם.
יש לצמצם את פליטות המתאן בשליש.
נטיעת עצים ושמירה על אדמות הן פעולות נדרשות, אך הן לא מספיקות כדי לפצות על המשך השימוש בדלקים מאובנים.
ההשקעות במעבר לעולם דל בפחמן נמוכות פי שישה מהנדרש.
כל המגזרים בכלכלה הגולבלית (למשל, אנרגיה, תחבורה, מזון) צריכים להשתנות מהר ובדרמטיות.
יש צורך בהטמעה של טכנולוגיות חדשות כמו דלק מימני ולכידה ואחסון של פחמן.
דו"ח האושר העולמי הוא סקר שבוחן ומדרג את מידת אושרם ורווחתם של אנשים בארצות העולם.
הסקר מתבסס על פרמטרים כמו תמ"ג לנפש, חינוך, תוחלת חיים ושחיתות.
הוא מתפרסם מדי שנה ביום האושר הבין-לאומי, 20 במרץ.
בהפקת הדו"ח ובפרסומו משתפים פעולה המרכז לחקר הרווחה של אוניברסיטת אוקספורד, חברת הסקרים גאלופ, רשת האו"ם לפיתוח פתרונות בני קיימא, וגוף מערכתי עצמאי.
נכון לשנת 2025, פינלנד נמצאת בראש הרשימה מזה שמונה שנים.
הדו"ח סוקר ומשקלל ששה תחומים מרכזיים: הכנסה, תוחלת חיים בריאה, תמיכה חברתית, חירות, אמון ונדיבות, בהתבסס על סקר של מדגם מייצג מכל מדינה.
הנסקרים מתבקשים לדרג את איכות חייהם בסולם של 0 עד 10. הנתונים משתקללים מאוחר יותר עם משתנים נוספים, כגון התמ"ג לנפש ותוחלת החיים בכל מדינה.
על מנת לא לייצר שינויים גדולים בין שנה לשנה, הדו"ח מדווח על דירוג ממוצע בשלוש השנים האחרונות (למשל: דוח 2024 מתבסס על 2022–2024).
ביולי 2011 אימצה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 65/309, "Happiness: Towards a Holistic Definition of Development", שמזמינה את מדינות האו"ם למדוד את אושר תושביהן ולהשתמש בנתונים אלה להובלת מדיניות ציבורית.
באפריל 2012 התקיימה פגישה בנושא בראשות באן קי-מון ו, ראש ממשלת בהוטן - מדינה שבה כבר שימש האושר הלאומי הגולמי כמדד העיקרי של התפתחות ושל הישגי הממשל, במקום התוצר הלאומי.
דו"ח האושר העולמי הראשון פורסם ב-1 באפריל 2012. ב-2013 פורסם דו"ח האושר העולמי השני, וב-2015 השלישי.
מאז 2016 מפורסם הדו"ח על בסיס שנתי.
בדו"ח ששיקף את התקופה שבין 2021 ל-2023 ופורסם במרץ 2024 דורגה פינלנד, בפעם השביעית ברציפות, בראש הרשימה.
בדוח שפורסם במרץ 2025 שמרה פינלנד על המקום הראשון ואפגניסטן הייתה במקום האחרון.
בטבלה מוצג הדירוג של ישראל לאורך השנים וכן המדינה שהגיע לדירוג הראשון בכל שנה.
העלייה הגבוהה ביותר בדירוג ישראל הייתה בשנת 2022 (+5) ואילו הירידה הגדולה ביותר הייתה בשנת 2024 (3-).
דו"ח הפער המגדרי הגלובלי הוא מדד שנועד למדוד את רמת השוויון בין המינים במדינות השונות.
המדד פורסם לראשונה בשנת 2006 על ידי הפורום הכלכלי העולמי, והוא מעריך את הפער בחלוקת משאבים ובמתן הזדמנויות בין גברים לנשים.
לפי דו"ח משנת 2023, התחזית לסגירה מלאה של הפער, עומדת על כ-131 שנים
המדד בוחן את הפערים בארבעה תחומים מרכזיים: בריאות, חינוך, כלכלה ופוליטיקה.
הדו"ח בוחן ארבעה תחומים כלליים ב-146 כלכלות ברחבי העולם, הכוללות בסך הכל למעלה מ-93% מאוכלוסיית העולם:
השתתפות כלכלית והזדמנות – רמת המשכורות, רמת ההשתתפות בשוק התעסוקה, ורמת הגישה לתעסוקה הדורשת מיומנות גבוהה
הישגים חינוכיים – הרמה של ההשכלה, הבסיסית והגבוהה
העצמה פוליטית – רמת הייצוג במבני קבלת החלטות
בריאות והישרדות – תוצאות על תוחלת חיים ביחס למין.
13 מתוך 14 הנתונים של המשתנים המשמשים ליצירת המדד, מקורם באינדיקטורים של "נתונים קשיחים" הזמינים לציבור של ארגונים בינלאומיים, כגון ארגון העבודה הבינלאומי, תוכנית הפיתוח של האו"ם וארגון הבריאות העולמי.
דירוג מדד פערי המגדר העולמי של WEF
הציון הגבוה ביותר האפשרי הוא 1.0, למעט תוחלת חיים (106% ומעלה לנשים) ושוויון מגדרי בלידה (94.4% ומעלה לנשים) והציון הנמוך ביותר האפשרי הוא 0. נתונים עבור חלק מהמדינות אין נתונים זמינים.
שלוש המדינות בעלות הדירוג הגבוה ביותר צמצמו יותר מ-84% מהפערים המגדריים שלהן, בעוד שהמדינה הנמוכה ביותר צמצמה רק מעט יותר מ-50% מהפערים המגדריים שלה.
ישנן ביקורות על כך שהדוח מתמקד בחוסר איזון לרעת הנשים, ואינו מודד את השוויון בפועל בפער בין המינים.
נתונים של חוסר איזון לטובת הנשים לא נלקחים בחשבון במדד.
כך, פערים מגדריים המעדיפים נשים על פני גברים מדווחים כשוויון, למרות שבפועל לא מתקיים שוויון.
באופן תאורטי, ייתכן מצב שבו נשים נמצאות במצב טוב יותר בכל התחומים, ועדיין לפי המדד המדינה תיחשב שוויונית לחלוטין.
בפרסום אקדמי משנת 2010 נמתחה ביקורת על כך שהמדד מוגבל בכך שהוא בוחן אי שוויון רק בהיבטים מסוימים בחייהן של נשים, מה שמהווה חסרון במדד.
בפרסום אקדמי משנת 2019, נטען כי למדד הפערים יש מגבלות כמדד לשוויון בין המינים, בגלל האופן שבו הוא מגביל את הציונים, ובגלל שהוא מתעלם מבעיות נקודתיות, כמו סיכון גבוה יותר בחלק מהעבודות אצל גברים.
דו"ח מיוחד עם ברט באייר היא תוכנית חדשות אמריקאית יומית המשודרת בערוץ פוקס ניוז מאז 1998. התוכנית מתמקדת בסיקור הפוליטיקה הלאומית והבין-לאומית של ארצות הברית ומשלבת דיווחים יומיים, כתבות שטח, ראיונות עם אנשי ציבור ודיונים עם פרשנים.
לאורך שנות שידורה התבססה התוכנית כמהדורת החדשות המרכזית של Fox News בשעות הערב המוקדמות וזכתה לאחוזי צפייה גבוהים ביחס למתחרותיה באותה משבצת זמן.
היא נחשבת למוקד משמעותי עבור צופים המבקשים סיקור מקיף של ההתפתחויות הפוליטיות בוושינגטון ובארצות הברית בכלל.
מבנה התוכנית כולל שילוב של דיווחי חדשות יומיומיים ופרשנות באולפן, כאשר אחד המאפיינים המוכרים ביותר הוא "פאנל העיתונאים" – חלק קבוע בסיום השידור שבו מתכנסים כתבים, אנליסטים ופרשנים כדי לדון בסוגיות המרכזיות של היום ולהציג נקודות מבט שונות.
אלמנט זה הפך לסימן ההיכר של Special Report והוא נתפס כחלק מהותי בזהותה התקשורתית.
התוכנית הושקה בשנת 1998 בהנחייתו של העיתונאי בריט יום, ששימש כמגיש הראשי במשך כעשור.
בשנת 2008 פרש יום מתפקידו, ואת מקומו תפס ברט באייר, המגיש את התוכנית מאז ועד היום.
עם כניסתו של באייר השתמר המבנה הבסיסי של התוכנית, אך היא עודכנה מבחינה סגנונית ונעשו בה התאמות לשינויים בזירה התקשורתית.
ב־14 ביולי 2025 דווח כי במצבה השבועי, Special Report with Bret Baier משכה כ־2.6 מיליון צופים ו־284,000 בדמוגרפיה 25–54 בשידור ה־18:00 בערב.
דּוּ־חַיִּים (שם מדעי: Amphibia) היא מחלקה של בעלי חיים חוליתיים בעלי דם קר הכוללת כ-8,770 מינים של מיתרניים בקבוצת בעלי ארבע רגליים, בעל-מחלקת חולייתנים לסתניים.
הדו-חיים הראשונים התפתחו בתור הדבון מתוך דגים בעלי סנפירים בשרניים שהיו להם ריאות וסנפירים עצמותיים, מאפיינים שהיו שימושיים לצורך התאמה לחיים ביבשה.
בחלוף הזמן הם התפצלו והתגוונו.
הם הפכו דומיננטיים בתורי הקרבון והפרם, אך בסופם תפסו את מקומם הזוחלים ובעלי חוליות אחרים.
במקביל, גודלם הלך וקטן והמגוון פחת, כאשר לבסוף שרדה רק תת-מחלקה אחת: דו-חיים קיימים.
הדו-חיים הם חולייתנים שבצעירותם חיים במים מתוקים, ובבגרותם מסוגלים להתקיים גם מחוץ למים.
למרות זאת, גם בשלב זה זקוקים הדו-חיים ללחות תמידית; את זאת הם מקיימים באמצעות הפרשת ריר על-גבי עורם, השומר על לחות העור.
הריר המכסה את גופם של הדו-חיים הוא אחד מהמאפיינים העיקריים של מחלקה זו, ומשמש בעיקר לצורך נשימה עורית.
לעיתים מכיל הריר חומרים רעילים המשמשים להגנה.
שמם של הדו-חיים מעיד על היותם בעלי החיים הראשונים אשר התפתחו באופן אבולוציוני מהדגים, יצאו מן המים ועברו, באופן חלקי, לחיות בסביבה יבשתית.
חלק מהדו-חיים המשיכו להתקיים באופן זה, וצאצאיהם הקיימים ממשיכים בדרכם (למעט מינים מסוימים של קרפדות אשר חיות במדבר).
גם שמם הלועזי של הדו-חיים, אמפיביה, מתאר מציאות זו (אמפיבי = הקשור למים וליבשה כאחד).
כאמור, הדו-חיים הצעירים, בדרך-כלל ראשנים, חיים במים בלבד.
הסיבה לכך היא שליצורים אלו ישנם זימים בלבד, המאפשרים נשימה רק באמצעות סינון של חמצן מתוך המים.
כאשר הדו-חיים מתבגרים הם מפתחים ריאות, ואז הם מסוגלים לקלוט חמצן מהאוויר, אם כי קיימים גם מינים חסרי ריאות שנושמים דרך עורם בלבד.
הדו-חיים הידועים ביותר הם הצפרדעים, הקרפדות והסלמנדרות.
תנועתן של הסלמנדרות על-גבי הקרקע מזכירה את אופן השחייה של דגים בים (זיג-זג), דבר שתרם להבנת הקשר האבולוציוני בין שתי המחלקות.
קבוצות הדו-חיים הראשונות התפתחו בתור הדבון, לפני כ-370 מיליוני שנים.
הללו התפתחו מתוך דגים בעלי סנפירים בשרניים הדומים לדגי הריאות ה"מודרניים".
דגים אלו פיתחו ברבות השנים סנפירים דמויי-רגליים בעלי מספר מפרקים, עם אצבעות שאיפשרו להם לזחול על קרקעית הים.
חלקם פיתחו ריאות קטנות, שסייעו להם לנשום אוויר בזמן שהבריכות הביצתיות הכילו שיעורי חמצן נמוכים.
הסנפירים החדשים איפשרו להם גם להגיח מהמים אל היבשה, במקרי צורך.
בסופו של דבר, הסנפירים הגרמיים התפתחו לגפיים - ויצורים אלו היו אבותיהם של כל קבוצת בעלי ארבע רגליים - הכוללת את הדו-חיים, היונקים, העופות והזוחלים.
על אף יכולתם לזחול ביבשה, רבים מיצורים אלו המשיכו לבלות את מרבית זמנם במים, ולנשום בעזרת הזימים ולא בעזרת הריאות.
מאובני מעבר רבים התגלו לאורך השנים, שחושפים פרטים חשובים לגבי מעבר הדגים ליבשה.
האיכתיוסטגה (Ichthyostega), אחד מראשוני הדו-חיים, היה בעל נחיריים וריאות יעילות יחסית.
היו לו ארבע גפיים חסונות, צוואר, זנב עם סנפירים וגולגולת הדומה לזו של האאוסתנופטרון.
עם התקדמות האבולוציה, הדו-חיים פיתחו התאמות נוספות שאיפשרו להם להישאר מחוץ למים לזמנים ממושכים יותר.
יעילות הריאות השתפרה; השלד הפך כבד וחזק ויותר - וכך תמך במשקלם הגבוה על היבשה; הם פיתחו כפות-ידיים ורגליים בעלי חמש אצבעות ויותר; עורם שיפר את יכולתו לשמור על נוזלי הגוף ומניעת התייבשות.
עצם ההיומנדיבולה (מצויה במעלה קשת הזימים, מאחורי הלסתות) הלכה וקטנה, והפכה לארכוף, עצם באוזן התיכונה - התאמה הכרחית לשמיעה ביבשה.
בסוף תקופת הדבון, לפני כ-360 מיליוני שנים, הימים, הנהרות והאגמים היו שוקקי חיים.
ביבשה, לעומת זאת, חיו בעיקר צמחים מוקדמים, ולא היו כלל בעלי חוליות - למעט גיחות קצרות של יצורים כמו האיכתיוסטגה.
בתחילת תור הקרבון (לפני 360 עד 345 מיליוני שנים), האקלים הפך חם ולח, ובעקבותיו התרבו והתרחבו הביצות וכן נפוצו מיני צמחים כגון טחבי עלים, שרכנים, קלמיטים ושבטבטיים.
פרוקי-הרגליים פלשו ליבשה, ושימשו כמזון זמין לדו-חיים הטורפים, שהחלו להתאים את עצמם לסביבה היבשתית.
באותה תקופה, לא חיו ביבשה בעלי ארבע רגליים אחרים, ולכן הדו-חיים היו בראש שרשרת המזון.
אורכם הגיע למספר מטרים, והם ניזונו הן מחרקי-ענק והן מדגים גדולים.
עם זאת, הטלת הביצים המשיכה להיות בסביבה מימית, מאחר שהביצים היו חסרות קליפה.
בסופו של דבר, התפתחותה של הביצה האמניוטית, שמנעה מהעובר להתייבש ביבשה, היא זו שאפשרה לזוחלים, ואחרי-כן ליונקים, להתרבות ביבשה ולהדיח את הדו-חיים מעליונותם היבשתית.
מאז שנות ה-80 ניתן להבחין בהידלדלות אוכלוסיית הדו-חיים.
במקומות שונים בעולם נרשמו התמוטטויות של אוכלוסיות שלמות, עד כדי הכחדה של מינים.
הידלדלות זו היא חלק מתופעה כוללת יותר של הצטמצמות אוכלוסיות של בעלי חיים.
אולם הצטמצמות אוכלוסיות הדו-חיים היא איום גדול במיוחד, שכן היא מסכנת באופן משמעותי את המגוון הביולוגי על פני כדור הארץ.
מספר סיבות משוערות הביאו למצב זה, בהן: הרס של בתי גידול, ניצול יתר סביבתי, זיהום, מינים פולשים, התחממות עולמית, קרינת על סגול מוגברת ומחלות.
עם זאת, סיבות רבות שעל פי המשוער גרמו להידלדלות אוכלוסיית הדו-חיים עדיין אינן מובנות דיין, ומחקרים עכשוויים רבים עוסקים בנושא זה.
בישראל שרדו 8 מינים בלבד של דו-חיים בשלולית חורף, בית הגידול העיקרי של המחלקה:
סדרת טמנוספונדילים (Temnospondyli) – נכחדה.
תת-מחלקת לפוספונדילים (Lepospondyli) - נכחדה
סדרת מיקרוזאוריה (Microsauria) - נכחדה
סדרת אדלוספונדילים (Adelospondyli) - נכחדה
משפחת אדלוגירניים (Adelogyrinidae) - נכחדה
סדרת נקטראים (Nectridea) - נכחדה
משפחת קרטרפטונטיים (Keraterpetontidae) - נכחדה
משפחת סקינקוזאוריים (Scincosauridae) - נכחדה
משפחת אורוקורדיליים (Urocordylidae) - נכחדה
סדרת איסטופודה (Aistopoda) - נכחדה
משפחת אוסטוספליים (Oestocephalidae) - נכחדה
משפחת פלגתונטיים (Phlegethontiidae) - נכחדה
משפחת לתיסיים (Lethiscidae) - נכחדה
משפחת פסאודו פלגתונטיים (Pseudophlegethontiidae) - נכחדה
משפחת אופידרפטונטיים (Ophiderpetontidae) - נכחדה
משפחת תולעני זנב אסייתיים (Ichthyophiidae)
משפחת תולעני זנב ניאוטרופיים (Rhinatrematidae)
בארץ ישראל חיים כ-8 מיני דו-חיים, מספר נמוך יחסית הנובע עקב שרירותו בארץ של אקלים צחיח יחסית לאזורים אחרים בהם המגוון הביולוגי של הדו-חיים רב יותר.
מסיבה זו, חסרי הזנב, הזקוקים ללחות מתמדת ולשפע מים, אינם נמצאים בשפע באזור.
לדו החיים ממשפחת הסלמנדריים החיים בארץ, הסלמנדרה הכתומה וטריטון הפסים, מהווה ישראל גבול תפוצתם הדרומי.
בעייתם העיקרית של הדו-חיים החיים בישראל היא מצוקת המים.
בשל תלותם בשלוליות חורף על מנת להתרבות עלולים חורפים יבשים ודלים במשקעים לגרום לירידה חדה בפעילות הרבייה.
מצבן של אוכלוסיות הדו-חיים בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 היה טוב.
התפתחות היישוב בארץ הביאה להפרחת השממה ובין היתר לפעולות אשר היטיבו עם אוכלוסיות הדו-חיים.
בריכות מעשה ידי אדם שימשו את דו-החיים להתרבות, וכן תעלות בצדי כבישים ונתיבי רכבות.
תעלות אלו התמלאו מים בחורף והביאו באופן ישר לגידול באוכלוסיית דו החיים בארץ.
מצב זה נמשך עד סוף שנות ה-40, עת הוקמה מדינת ישראל.
שלוליות החורף (הנקראות לעיתים "בריכות חורף") היוו מאז ומתמיד מוקד להתרבות של יתושים, אולם אם התערבות האדם הייתה מעטה, מנעו חרקים ודו-חיים את התפשטות אוכלוסיות היתושים.
כשהוקמה מדינת ישראל, הורה משרד הבריאות על ריסוס בריכות החורף בחומר חדש, DDT, שהשמיד את אוכלוסיות היתושים, אך גם את אוכלוסיות החרקים והדו-חיים.
אלו האחרונות התאוששו מהפגיעה לאט, היות שהתחדשותן איטית יחסית, בעוד היתושים חזרו להתפשט במהרה.
בסופו של דבר המטרה שלשמה רוססו בריכות החורף לא הושגה ואוכלוסיית הדו-חיים בארץ נפגעה קשות.
בנוסף, תוכניות פיתוח, בנייה וחקלאות הביאו להרס בתי גידול של דו-חיים.
העגולשון שחור גחון, אשר נחשב כבר משך עשרות שנים (עד 2011) כמין נכחד, החפרית המצויה וטריטון הפסים נמצאים בסכנת הכחדה חמורה בישראל.
לצורך שמירה על אחד מבתי הגידול של טריטון הפסים הוקמה באזור השרון הצפוני בשנת 1989 שמורת עין ארובות.
מטרת הקמת השמורה הייתה לשמר בית גידול לח האופייני לאזור רמות מנשה, ושימור בית הגידול של הטריטון.
כמו כן, במרץ 2021, במסגרת מבצע התנדבות מיוחד ברמת השרון, הועברה אוכלוסיית טריטון הפסים יחד עם הקרפדה הירוקה, חפרית עין החתול והאילנית המצויה, מבריכת החורף שלהם לבריכה חדשה בשטחי הכפר הירוק.
זאת, כי על אזור מחייתם האחרון, עומדים להקים שכונת מגורים.
ב-2006 הוכרזה בריכת פסוטה כשמורת טבע ובכך הפכה לשמורת הטבע הקטנה בישראל, כשהיא משמשת אתר רבייה לשלושה מיני דו-חיים - צפרדע הנחלים, אילנית מצויה וסלמנדרה כתומה.
בשנת 2013 נערך מבצע הצלה של חפריות מבריכת חורף באזור הצ'ק פוסט בחיפה, שם נבנה מרכז מסחרי.
החפריות והראשנים שלהן הועברו לגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב.
ראש בית הספר, נגה קרונפלד-שור, וצוות של חוקרים ומתנדבים, גידלו את החפריות במכלים מיוחדים עם קרקע מהאזור בו גדלו החפריות, יחד עם כבול.
בנוסף גידלו עבורן רימות וצרצרים.
לאחר כארבע שנים נותרו 600 חפריות, שהטילו כמות גדולה מאד של ראשנים.
כל חפרית מסוגלת להטיל כעשרת אלפים ביצים.
כמאה חפריות וכאלפיים ראשנים נלקחו לאתרים סודיים בעמק זבולון והושבו לטבע.
הייתה זו הפעם הראשונה שחפריות עברו הרבייה בשבי.
סלמנדרה מצויה (Salamandra infraimmaculata) - גבול התפוצה העולמי הדרומי שלה הוא בצפון ארץ ישראל (בכרמל ובגליל).
הסלמנדרה נתונה בסכנת הכחדה בישראל ומוגדרת מין מוגן.
טריטון הפסים (Ommatotriton vittatus) - גבול התפוצה העולמי הדרומי שלה הוא בארץ ישראל.
חפרית מצויה (Pelobates syriacus) - גבול התפוצה העולמי הדרומי שלה הוא בארץ ישראל.
אילנית מצויה (Hyla savignyi) - תפוצתה בישראל היא מהנגב הצפוני ועד צפון הארץ.
צפרדע נחלים (Pelophylax ridibundus) - הגדולה בצפרדעי ארץ ישראל, ונפוצה מצפון הארץ עד לגבולות הנגב.
קרפדה ירוקה (Bufotes sitibundus) - הקרפדה היחידה החיה בישראל.
עגולשון שחור-גחון (Latonia nigriventer) - מין אנדמי לאגם החולה, אשר נחשב לנכחד מאז שנות ה-50 ועד לגילויו מחדש בשנת 2011. עד לייבוש אגם החולה הייתה תפוצת המין בחוף המזרחי של האגם והביצה, באזור פג'ר ועין נוטרה.
דו-טורית הוא שמה העברי המודרני של ספינת מלחמה ים-תיכונית מן העת העתיקה, שהונעה על ידי שתי שורות של משוטים אחת מעל השנייה.
ביוונית נקראה 'דיארס' (dieres) ובלטינית בירמיס (biremis).
דו-וופ הוא סגנון מוזיקלי ווקאלי בז'אנר הרית'ם אנד בלוז שהיה פופולרי מאמצע שנות החמישים עד לתחילת שנות השישים בארצות הברית.
מקור שמו של סגנון מוזיקלי זה הוא בצמד ההברות חסר המשמעות "דו-וופ" שהיה שגור בשירים קיצביים מאותה התקופה.
שוחרי רית'ם אנד בלוז רבים נמנעים משימוש במונח ומעדיפים להשתמש במונח "הרמוניה ווקלית קבוצתית".
הז'אנר הפך לפופולרי מאוד ב-1953 ולהקות ששמן נקשר עם המונח (ושרובן בחרו לכנות עצמן בשמות של ציפורים) כוללות את הרייבנס, הקרואוס, The Penguins, הסוואלואוס (הסנוניות), הקרדינלס (סוג של ציפורי שיר), הרובינס, הספאניילס, המונגלואוס והפלמינגוס.
דו"ח רטיג (בספרדית: Informe Rettig) הוא השם בו מוכר הדו"ח הסופי מיום 9 בפברואר 1991 של ועדת אמת ופיוס שהוקמה במטרה לתעד ולברר את הפרות זכויות האדם החמורות – רצח וחטיפה על רקע פוליטי – שבוצעו בצ'ילה במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה, ולהמליץ על צעדי תיקון ומניעה.
הוועדה מונתה בידי נשיא צ'ילה פטריסיו איילווין במטרה "לתרום להבהרת האמת על הפרות זכויות האדם החמורות ביותר...
על מנת לשתף פעולה לקראת פיוס בין כל אזרחי צ'ילה ומבלי לפגוע בהליכים משפטיים שעשויים לנבוע מאירועים כאלה".
בראש הוועדה עמד ראול רטיג, שגריר לשעבר מטעם ממשלתו של סלבדור איינדה, על שמו נקרא הדו"ח.
על מנת להבטיח לגיטימציה ציבורית ואובייקטיביות, הוועדה כללה ארבעה חברים ממחנה תומכי משטר פינושה וארבעה חברים ממחנה מתנגדיו.
שמונת החברים היו חיימה קסטילו ולאסקו, חוסה לואיס סאה אגניה, מוניקה חימנס, לורה נובואה ואסקז, חוסה זאלאקט דאהר, ריקרדו מרטין דיאז, וגונסאלו ויאל קוראה (שר החינוך 1978-79).
המנדט התמקד ב"הפרות החמורות" שהובילו למוות: נעלמים, מוצאים להורג ועינויים שהסתיימו במוות; כמו כן התבקשה הוועדה לזהות קורבנות, לברר נסיבות, ולהציע תיקונים מוסדיים וסיוע למשפחות.
המנדט של הוועדה הלאומית נקבע בצו עליון שפרסם איילווין ב-25 באפריל 1990:
ליצור תמונה מלאה ככל האפשר של הפרות זכויות האדם החמורות (רצח פוליטי והיעלמויות כפויות)
לאסוף ראיות שיאפשרו לזהות את הקורבנות בשמם, ולקבוע את גורלם ומקום הימצאם
להמליץ על פיצויים לקורבנות או למשפחותיהם
להמליץ על צעדים משפטיים ומנהליים למניעת הפרות עתידיות
הועדה הוגדרה כגוף ממלכתי, זמני ולא־שיפוטי.
המטרה הייתה לדאוג ליישום של שני מהלכים - צדק לקורבנות, יחד עם פיוס ושלום חברתי שישמרו על שלום המדינה ולא יקרעו אותה בין מחנות שונים.
הוועדה התכנסה משך כתשעה חודשים ודנה באירועים שאירעו בין ה-11 בספטמבר 1973 ו-11 במרץ 1990. הדו"ח שפרסמה קבע כי במהלך שנות הדיקטטורה והשלטון הצבאי של אוגוסטו פינושה נרצחו 2,279 איש ואישה.
164 מתוכם מסיבות פוליטיות, ואילו 2,115 מהפרת זכויות אדם.
כ-30,000 מעצרו ועונו, ורבבות עזבו את המדינה.
הוועדה מצאה שרוב הפרות זכויות האדם בוצעו באופן מתוחכם ושיטתי בשנים מיד לאחר עלייתו של פינושה לשלטון.
רוב ההפרות בוצעו על ידי מינהל הביון הלאומי (DINA), כוח המשטרה החשאית של צ'ילה בין השנים 1973 ל-1977.
הוועדה המליצה על נקיטת מספר צעדים לפיצוי בני משפחות הקורבנות שיושמו בשנים שלאחר הגשת הדו"ח.
הוועדה, שהוגדרה כגוף ממלכתי, זמני ולא שיפוטי, פעלה במשך תשעה חודשים, ראיינה אלפי אנשים, וסקרה את הארכיונים הנרחבים שאספו ארגוני זכויות אדם.
המנדט של הוועדה היה מוגבל במובנים מסוימים.
היא לא יכלה לנקוב בשמותיהם של מבצעי הפשעים, גם כאשר אלה היו ידועים היטב, משום שסברה כי אל לה לגזול את סמכותם של בתי המשפט לקבוע את האחריות, מה גם שהליכים משפטיים היו עלולים לגזול זמן יקר.
במקום זאת, חברי הוועדה ניסו לתת את התמונה הברורה ביותר האפשרית של התנאים שבהם בוצעו הפשעים, כך שזיהוי מוסדי של מבצעי הפשעים נכלל לעיתים קרובות בדו"ח, גם אם שמותיהם לא הופיעו במפורש.
הועדה הגישה לבסוף בפברואר 1991 דו"ח נרחב בשני כרכים אשר תיאר את דפוסי הדיכוי, מוסדות הביטחון המעורבים ושיטות הפעולה.
הפרות זכויות אדם שבוצעו על ידי סוכני ממשלה או אנשים שעבדו עבורם
הפרות זכויות אדם שבוצעו על ידי אזרחים פרטיים מסיבות פוליטיות
תגובות של מגזרים מרכזיים בחברה להפרות זכויות אדם
הפגנות המוניות שבהן נרצחו אזרחים
שימוש בכוח בלתי הולם וניצול לרעה של כוח על ידי בעלי סמכות
תשומת לב מיוחדת נתנה להשפעת הפרות זכויות האדם החמורות ביותר על משפחות ויחסים חברתיים.
בדו"ח נכללו ציטוטים מפי בני משפחותיהם של הקורבנות על פי תמות שונות שהתבהרו מתוך העדויות:
אובדן ואבל: "בני אדם לפעמים הורגים בני אדם..."
עינויים: "אם היו פשוט הורגים אותם, זה לא היה כל כך קשה..."
אי ודאות ממושכת: "הסיוט הארוך הזה שממנו אני לא יודע אם אי פעם אתעורר"
פגיעה בשלמות האישית: "למה הם לקחו ממני את ההזדמנות להיות מאושר?"
פגיעה בחיי המשפחה: "הם לא גזרו רק עליו עונש.
הם גזרו עונש על כל המשפחה"
תחושה שנקודות התייחסות מוכרות השתנו: "הם שינו את המדינה"
להיות מוקע ומנודה: "אנחנו מרגישים כמו מנודים במדינה שלנו"
לצד תמות אלה, נמצאו גם תמות חיוביות, כמו "קיבלתי כוח מאלוהים, מהזיכרונות הנפלאים שלי ממנו, ומהתמיכה שקיבלתי מאנשים רבים כל כך שעברו את אותו דבר".
הנשיא איילווין קיבל את ממצאי הוועדה והתנצל בשידור חי בשם ההמשלה על הפגיעה באזרחים.
הוא דיבר על סליחה ועל נטל החברה כולו:"תחילה יש לציין מי הם הצדדים הנפגעים הנדרשים לסלוח, ומי הם הפוגעים שיש לסלוח להם.
אני איני יכול לסלוח לאחר.
סליחה דורשת חרטה מצד אחד, ונדיבות מצד שני.
כאשר סוכני המדינה היו אלה שגרמו לסבל כה רב, והגופים הרלוונטיים של המדינה לא יכלו או לא ידעו כיצד להימנע ממנו ולהעניש עליו, וגם לא הייתה התגובה החברתית הנדרשת כדי לעכב אותו, המדינה והחברה כולה אחראיות, בין אם במעשה ובין אם במחדל.
החברה הצ'יליאנית כולה חייבת חוב לקורבנות הפרות זכויות האדם".הוא ביקש מן הצבא לנהוג כמותו, אך צמרת הצבא בראשות פינושה דחתה את הבקשה.
פינושה נשאר לעמוד בראש הצבא עוד 8 שנים.
נכון למאי 2012, 76 סוכנים נידונו בגין הפרות זכויות אדם ו-67 הורשעו: 36 בצבא, 27 בקרבינרוס, 2 בחיל האוויר, אחד בחיל הים ואחד במשטרה.
המקרה הבולט ביותר, המכונה "שיירת המוות", עסק בחוליית צבא ידועה לשמצה ששוטטה במדינה בעת השלטון הצבאי והוציאה להורג אסירים ללא משפט ולעיתים בצורה אקראית והקפידה על קבורתם בקברים בלתי מסומנים.
שלושה סוכנים מורשעים מתו ושישה סוכנים קיבלו עונשי מאסר על תנאי.
350 תיקים, הנוגעים לאנשים שנעלמו, עצורים בלתי חוקיים ועינויים, נותרו פתוחים.
ישנם 700 אנשי צבא ואזרחים המעורבים במקרים אלה.
בעוד שחלק מהעבריינים הורשעו, חלק מהאחראים לפשעים לא הועמדו לדין עקב חוק חנינה שחוקק המשטר הצבאי בשנת 1978, המעניק הגנה משפטית מלאה לכל אדם המעורב בהפרות זכויות אדם בין השנים 1973 ו-1978.
נעשו ניסיונות לעקוף את חוק החנינה בייחוד במקרים שבהם לא היה ניתן להוכיח מוות משום שלא נמצאה גופה.
במקרים כאלה הואשמו קציני צבא ב"חטיפה", בטענה כי הם עדיין מחזיקים בשבי את האסירים הפוליטיים.
חריג נוסף לחוק החסינות הוא מקרה שבו היה אינטרס אמריקאי, שאירע בגבולות ארצות הברית.
אורלנדו לטלייה, שכיהן כשגריר צ'ילה בארצות הברית חי בגלות בוושינגטון הבירה כאשר ב-21 בספטמבר 1976, נרצח באמצעות פצצה שהונחה מתחת למכוניתו.
בשנת 1978 חבר מושבעים גדול של ארצות הברית הגיש כתב אישום נגד המנהל לשעבר של DINA, הגנרל בדימוס מנואל קונטררס, ונגד מנהל המבצעים לשעבר של DINA, קולונל בשירות פעיל פדרו אספינוזה.
כחודש לאחר הגשת הדו"ח, ב-4 במרץ 1991 פנה פטריסיו איילווין, נשיא צ'ילה, בשידור טלוויזיה וביקש את סליחתה של האומה הצ'יליאנית כולה.
השלכות על תהליך התיקון החברתי
צ'ילה מייצגת מקרה ייחודי ברחבי העולם ליצירה של אלפי רשומות המתעדות את הפרות זכויות האדם שבוצעו תחת דיקטטורת פינושה בת 17 השנים סמוך לזמן התרחשותן ולא לאחר שנים רבות.
ארכיוני זכויות האדם סיפקו מקורות ראיות שהוכחו כמכריעים בפיתוח מנגנוני צדק מעברי.
שתי ועדות האמת, דו"ח רטיג ודו"ח ואלך יצרו בתורן ארכיונים משלהן, אשר תרמו רבות לתהליכים מאוחרים יותר של תיקון, צדק וזיכרון.
אחת מהביקורות שהושמעו כנגד הדו"ח היא שהוא התמקד רק בהפרות האדם החמורות ביותר שהתרחשו בזמן הדיקטטורה של פינושה - רציחות והיעלמויות וחקירות בעינויים שהסתיימו במוות.
עינויים שלא הסתיימו במוות הוחרגו במפורש מן המנדט – בין היתר משום היקפם הרחב, שכלל עשרות אלפי אזרחים שנחטפו ועונו אך שוחררו לבסוף, כולל נשים וילדים, ותינוקות שנולדו בכלא.
נושא זה טופל בדו"ח שני שהזמינה המדינה בשנת 2003, המכונה דו"ח ואלך .
ביקורת נוספת התייחסה לעובדה שהוועדה דנה באירועים שאירעו בין ה-11 בספטמבר 1973 ו-11 במרץ 1990, בעוד שהיה על החקירה לכלול גם את תקופת שלטונו של האיחוד העממי תחת נשיאותו של סלבדור איינדה (1970–1973), בטענה שהבנת תקופה זו חיונית להבנת האירועים במהלך שנות הדיקטטורה.
ביקורת נוספת שהושמעה הייתה על כך שהוועדה התמקדה במעשה השלטון הדיקטטורי בגבולות צ'ילה ולא התייחסה מספיק להשפעות של התערבות אמריקנית בנעשה בצ'ילה ובמדינות נוספות באמריקה הדרומית כחלק ממבצע קונדור שנועד להסיר את להסיר את האיום הסוציאליסטי והקומוניסטי על ארצות הברית.
דו"ח סמית (מאנגלית: Smyth Report) הוא המסמך הרשמי אשר סיקר את תוכנית מנהטן, תוכניתן של בעלות הברית לפיתוח נשק גרעיני בזמן מלחמת העולם השנייה.
שמו המלא הרשמי הוא "אנרגיה אטומית למטרות צבאיות: הדו"ח הרשמי על פיתוח הפצצה האטומית בחסות הממשל האמריקני, 1940- 1945".
המסמך נכתב במהלך תוכנית מנהטן על ידי הפיזיקאי הנרי דה-וולף סמית (מכאן כינויו) ופורסם ב-12 באוגוסט 1945, ימים ספורים לאחר הטלת הפצצות הגרעיניות על הירושימה ועל נגסאקי.
הדו"ח, אשר נכתב בהוראתו של מנהל תוכנית מנהטן, הגנרל לסלי גרובס, תיעד את תהליך פיתוח הפצצה הגרעינית, כולל תיאור פיתוח המעבדות הסודיות בלוס אלמוס, אוק רידג' והאנפורד, והתהליכים הפיזיקאליים העומדים בבסיס הפעלת הנשק הגרעיני, ובפרט אלה ההכרחיים לתהליך הביקוע הגרעיני ותגובת השרשרת.
כמו כן שימש הדו"ח מדד למדענים המעורבים בתהליך באשר למידת סיווגם הסודי של פריטי מידע, כאשר ברור כי מידע אשר פורסם בדו"ח אינו סודי וניתן לדון בו בפומבי.
מטרת הדו"ח המוצהרת הייתה לספק לציבור האמריקני אינפורמציה מספקת להבנת מהותו של הנשק האטומי, כזו שתאפשר לו קבלת החלטות בנושא, זאת כפי שניתן לקרוא בדברי המבוא לדו"ח:
"האחריות על מדיניות האומה האמריקנית מונחת בראש וראשונה על כתפי אזרחיה, וביכולתם להתנער מאחריות זו בתנאי שניתנת להם אינפורמציה מספקת.
אמנם אין ביכולתו של האזרח הממוצע להבין לעומקם את מבנה ודרך הפעלתו של הנשק הגרעיני, אולם יש בקרבנו קבוצת מדענים ומהנדסים שכן מסוגלים לכך, וביכולתם להסביר את הפוטנציאל הגלום בפצצה הגרעינית לאחרים.
הדו"ח הנוכחי נכתב למען קבוצה מקצועית זו ומהווה דין וחשבון על העבודה שנעשתה בארצות הברית מאז 1939 במטרה לייצר פצצות אלו.
אין זה מסמך היסטורי רשמי ואין זה מסמך טכני המיועד למומחים.
פרטים מסוימים הושמטו ממנו משיקולי שמירה על סודיות."
על אף שעבר בחינה מדוקדקת טרם פרסומו, נמתחה על דו"ח סמית ביקורת מצד פוליטיקאים אשר טענו כי נחשפו בו סודות גרעין חשובים.
עם זאת, רוב הפוליטיקאים לא הבינו דבר וחצי דבר בנשק גרעיני, לא היו מעורבים בתהליך פיתוחו, ומכאן שלא יכלו לדעת איזה מידע סודי לא פורסם בדו"ח ועד כמה "סודי" לכאורה המידע שכן פורסם.
למעשה התמקד דו"ח סמית בעיקר במידע אשר היה כבר זמין במקורות בלתי מסווגים בכל הקשור לפיזיקה גרעינית בסיסית, ובידע אשר היה כבר קיים בקרב הקהילה המדעית, או כזה שניתן היה להסיקו בנקל ממידע קיים.
דו"ח סמית לא הכיל כלל מידע מעשי כיצד לבנות פצצה גרעינית.