tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1984, קבוצת ההחזקות של בעל ההון סול שטיינברג הכריזו על הצעה להשתלטות עוינת על הפקות וולט דיסני, מתוך רצון למכור את חלק מפעילותה.
וולט דיסני הפקות קנתה את המניות של חברתו של שטיינברג – "Reliance" (11.1% ממניות החברה) כדי למנוע את השתלטותו.
תביעה זו יושבה בשנת 1989 עבור סכום כולל של 45 מיליון דולר מדיסני ו-Reliance.
סיד בס, איש עסקים אמריקאי, רכש 18.7% מכלל דיסני ב-1984. עם רכישה זו, בס והדירקטוריון הכניסו את מייקל אייזנר שעבד אז בחברת סרטי פרמאונט לתפקיד מנכ"ל החברה, ואת פרנק ולס שעבד אז בחברת האחים וורנר לתפקיד נשיא החברה.
אייזנר הכריז כי החל בסרט "היחפן מבברלי הילס" (1985), חברת סרטי Touchstone נכנסת לתקופה של תפוקה מוגברת, בהם הוצאו לאור הסרטים "חטיפה נעימה" (1986), "מזל מזעזע" (1987), "אישה יפה" (1990) ולהיטים נוספים.
בעסקאות אלה הופצו סדרות טלוויזיה מצליחות של דיסני ו-Touchstone כגון "בנות הזהב" ו"שפץ ביתך".
חברת וולט דיסני החלה להפיץ מהדורות מוגבלות של סרטיה בקלטות וידאו בסוף שנות ה-80. דיסני בהנהגתו של אייזנר רכשה את "KHJ" (המוכרת בתור "ערוץ 9"), שהייתה תחנת טלוויזיה עצמאית בלוס אנג'לס.
ב-1985 הוסכם כי עסקת השותפות "מסך כסוף II" ("Silver Screen Partners II") תשמש כמקור פיננסי מוגבל בעבור הסרטים של דיסני עם סכום של 193 מיליון דולרים.
בינואר 1987 עסקת "מסך כסוף II" החלה לממן את סרטי דיסני בסכום של 300 מיליון דולרים שגויסו, הסכום הגדול ביותר שגויס לשותפות מוגבלת דאז.
עסקת השותפות "מסך כסוף IV" ("Silver Screen Partners IV") גם כן שמשה כמקור פיננסי מוגבל בעבור אולפני הסרטים של דיסני.
החל מהסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט" בשנת 1988, אולפני ההנפשה של וולט דיסני נכנסו לתקופת הרנסאנס של דיסני, תקופה שכללה שורה של הצלחות מסחריות וביקורתיות עם סרטים כמו "בת הים הקטנה" (1989), "היפה והחיה" (1991), "אלאדין" (1992) ו"מלך האריות" (1994).
בנוסף, החברה זכתה להצלחה גם בתחום האנימציה בטלוויזיה עם מספר סדרות עתירות תקציב ושבחים, בהן "הגומונים", "אגדות ברווזים" ו"מפלצות".
ב-1989, דיסני חתמה על הסכמה עקרונית לרכישת חברת ג'ים הנסון (שנקראה אז "Henson Associates") ממייסדה, יוצר "החבובות" ג'ים הנסון.
העסקה כללה את ספריית התוכניות של הנסון ואת דמויות "החבובות" (לא כולל החבובות שנוצרו עבור "רחוב סומסום"), וכן יצירות אישיות של ג'ים הנסון.
עם זאת, במאי 1990, לפני שהעסקה הושלמה, ג'ים הנסון הלך לעולמו, ובדצמבר שתי החברות הפסיקו את המשא ומתן ביניהן.
עם זאת, ב-2004 העסקה התחדשה והרכישה התבצעה.
בשנת 2000, פיתח אנדי מוני, מנכ"ל נייקי לשעבר ומי שניהל בזמנו את מחלקת מוצרי הצריכה של החברה, את מותג נסיכות דיסני אשר כולל את סינדרלה, שלגיה, היפהפייה הנרדמת, בל, אריאל ויסמין.
המותג רשם הצלחה מסחרית ועם השנים התווספו אליו פוקהונטס, מולאן, טיאנה, רפונזל, מרידה ובשלב מאוחר יותר מואנה.
טכנית, תוכנן שגם הנסיכות אנה ואלזה יהוו חלק מהמותג, אך בעקבות הצלחת הסרט "לשבור את הקרח" בשנת 2013, הנסיכות נשארו בזיכיון של הסרט אך התארחו במותג לעיתים רחוקות, בדומה לדמויות נוספות כדוגמת אליס ומגארה.
בהתחלה נכללה גם טינקר בל, אך בשנת 2005, נהגה מותג של פיות, אליו הועברה הדמות ובמקביל יצאו סרטים על שמה.
בשנת 2001, מכר חיים סבן את עסקי הטלוויזיה לילדים שלו לחברה, בהם את זיכיון ה"פאוור ריינג'רס".
בעקבות כך, ערוץ פוקס קידס מותג מחדש כג'טיקס ובו שודרו תכנים שסבן יצר או רכש (כדוגמת "דיג'ימון").
כמו כן, נוצרו תכנים בערוץ כדוגמת "ויטץ'" והיווה רצועה טלוויזיונית בערוץ טון דיסני.
בעקבות תלונות רבות של הורים כלפי החברה על התכנים של "פאוור ריינג'רס", החברה מכרה בחזרה את הזיכיון לסבן, ביחד עם הזיכיון של "דיג'ימון".
יתר הזיכיונות שהיו בבעלות סבן נשארו בידי החברה, אם כי זיכיונות של אנימה נמכרו בחזרה לבעליהן.
2005–2020: תקופת בוב אייגר, רכישת פיקסאר, מארוול, לוקאספילם ופוקס המאה ה-20 והשקת דיסני+
ב-2000 איש העסקים האמריקאי-יהודי רוברט "בוב" אייגר התמנה בתור הסמנכ"ל התפעולי של דיסני.
ב-2005 הוא קיבל את תפקיד המנכ"ל של דיסני מקודמו, מייקל אייזנר.
בניגוד לכך, הסרטים שנוצרו בשיתוף פיקסאר (כדוגמת "מפלצות בע"מ" ו"משפחת סופר-על") יצרו תאוצה רבה והצליחו בקופות.
בשנת 2009, הוציאה החברה את הסרט "הנסיכה והצפרדע", אשר שוחרר כסרט באנימציה קלאסית.
הסרט רשם הצלחה נאה וסרטי האנימציה של החברה זכו לתחייה מחודשת של הצלחה בקופות (מבין ההצלחות נרשמו "פלונטר" ו"לשבור את הקרח", אשר החזיר את תהילתה של החברה בתחום האנימציה והפך ללהיט קופתי גדול ואף רשם הצלחה כבירה בתחום המרצ'נדייזינג וכן שיר הנושא של הסרט הפך ללהיט גדול בתחום המוזיקה).
במקביל, החברה החלה לעבד את סרטיה הקלאסיים לגרסאות לייב אקשן, כשהראשון היה שני סרטי "אליס בארץ הפלאות" בעיבודו של טים ברטון.
במקביל, במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000, רשמה החברה הצלחות בערוץ הטלוויזיה, בהם סדרת הסרטים של "היי סקול מיוזיקל" (בעוד שהסרט השלישי שוחרר לבתי הקולנוע), הסיטקומים "האנה מונטנה" ו"החיים היפים של זאק וקודי" וסדרות האנימציה "קים פוסיבול" ו"לילו וסטיץ': הסדרה".
עשור מאוחר יותר, הערוץ רשם הצלחה נוספת מסדרת הסרטים "היורשים".
בעקבות הניסיונות של החברה לפנות לקהל של בנים (שכן דיסני נחשבה בעקבות מרבית ההצלחות האחרונות שלה בשנות ה-2000 כמותג שפונה לבנות בעיקרו), ב-31 באוגוסט 2009, רכשה את אולפני מארוול ב-4.24 מיליארד דולר, הרכישה הושלמה בסוף שנת 2009. בעקבות רכישה זו, נסגר ערוץ Toon Disney ומותג מחדש כערוץ דיסני XD.
הערוץ שידר תוכניות שהיו בבעלות סבן ונותרו בבעלות דיסני, ביחד עם תוכניות אנימציה ששודרו בעבר בערוץ דיסני וכן, גם סדרות שנוצרו בהפקת מארוול.
מאוחר יותר, ב-30 באוקטובר 2012, רכשה החברה את לוקאס פילם ב-4.05 מיליארד דולר אשר כוללת את סדרת סרטי "מלחמת הכוכבים" ובעקבות כך, התווספו לערוץ תכנים של "מלחמת הכוכבים", כולל הסדרה "מלחמת הכוכבים: המורדים".
כמו כן, סרטי היקום הקולנועי של מארוול, אשר הועברו לידי החברה מאז "הנוקמים", רשמו הצלחות כבירות בקופות בעוד ששני סרטי הנוקמים האחרונים, "מלחמת האינסוף" ו"סוף המשחק", רשמו שיאי הצלחה ואף שינו את כללי הצפייה בסרטי קולנוע.
נכון לשנת 2019, "הנוקמים: סוף המשחק" הוא שובר הקופות הנצפה ביותר שאף עקף את "אווטאר" באחוזי הצפייה שלו (לתקופה קצרה).
סרטי "מלחמת הכוכבים" שנוצרו במסגרת החברה לעומת זאת, התחילו בהישגים נאים עם "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר" ו"רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים" בעוד ש"מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי" קיבל דעות מעורבות ואילו "סולו: סיפור מלחמת הכוכבים" קיבל חוות דעת שלילית מהקהל ואף נחל אכזבה.
לקראת סוף 2019 יצא הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 9: עלייתו של סקייווקר" אשר חתם את טרילוגיית הסרטים שהפיקה החברה.
ב-12 בנובמבר 2019, הושק בארצות הברית שירות סטרימינג חדש בשם דיסני+.
2020–2022: תקופת בוב צ'אפק ומגפת הקורונה
ב-25 בפברואר 2020 פרש בוב אייגר מתפקידו, והעבירו לבוב צ'אפק.
באפריל 2020, עקב מגפת הקורונה, הוציא צ'אפק עשרת אלפים עובדי חברה לחופשה ללא תשלום.
בעקבות מגפת הקורונה, נסגרו הפארקים וחברת דיסני איבדה 63 אחוזים מרווחיה ברבעון השני של 2020, מה שהביא להפסד של 1.4 מיליארד דולר לחברה.
נוסף על הפארקים, ההפקות והפעילויות דיווחו על הפסד של מיליארד דולר מהרווחים.
בספטמבר 2020, הודיעה החברה על פיטורי 28 אלף עובדים בפלורידה וקליפורניה.
באוקטובר 2020 הודיעה חברת דיסני כי היא תרכז את עסקי המדיה בארגון אחד שיהיה אחראי להפצת תכנים, מכירת פרסומות ושירותי הסטרימינג דיסני+, החלטה זו התקבלה אחרי עלייה בשירות הסטרימינג ודחיות של סרטים.
במרץ 2021, הכריזה דיסני על חברת אנימציה חדשה בשם "20th Television Animation" אשר תתמקד באנימציה למבוגרים.
בשנת 2022 הצטרפה חברת וולט דיסני למתנגדים להצעת החוק המכונה "אל תגידו גיי", האוסרת על תלמידים ללמוד על זהות מגדרית בבתי ספר.
, אשר נעשתה בעקבות לחץ מצד עובדי החברה, הובילה לסכסוך מתמשך בין מושל פלורידה רון דה-סנטיס לבין חברת וולט דיסני.
באוקטובר 2022 השיקה החברה באירוע בלונדון, את חגיגות 100 שנות קיומה, ופרסמה מבחר אירועים צפויים שיתקיימו ב-2023 תחת הכותרת D100. בישראל מתוכנות: השקת ערוץ יוטיוב לשירי דיסני בעברית, עריכת פסטיבל מארוול באחד מקניוני ישראל, מופע ייחודי של קולולם ופעילויות נוספות.
ב-20 בנובמבר 2022 הודיעה חברת וולט דיסני במפתיע, שצ'אפק סיים את תפקידו, ובוב אייגר חזר לשמש כמנכ"ל החברה.
בפברואר 2023 הודיעה דיסני כי היא תקצץ בעלויות של 5.5 מיליארד דולר, הכוללות ביטול של 7000 משרות המייצגות 3% מכוח העבודה שלה.
דיסני מתכננת להתארגן מחדש לשלוש חטיבות: בידור, ESPN ופארקים, חוויות ומוצרים.
בשנת 2023 החלה דיסני בקמפיין "100 שנות הפלא" שלה לרגל חגיגות מאה שנה להיווסדה של החברה.
זה כלל פתיח מונפש חדש של לוגו למאה שנים לחטיבת וולט דיסני, תערוכה, אירועים מיוחדים בפארקים ופרסומת הנצחה שהתקבלה היטב ששודרה במהלך הסופרבול LVII.
בתחילת פברואר 2026 הכריזה דיסני על מינויו של ג'וש ד'אמרו, ראש חטיבת החוויות שלה, למנכ"ל החברה.
ד'אמרו יחליף את בוב אייגר, שהחליט לעזוב קרוב לשנה לפני תום חוזהו.
אייגר עמד בראש דיסני במצטבר במשך קרוב ל-20 שנה, שהורכבו משתי קדנציות.
להלן רשימה מלאה של סרטי דיסני, כולל שמם הרשמי בעברית.
אם לא צוין שם בעברית – כפי הנראה, הסרט לא הופץ בישראל באופן רשמי.
ייתכנו מקרים בהם יש מספר שמות שבהם הופץ הסרט בישראל, ובמקרה זה תופיע הערה על הסרט עם שמותיו הנוספים.
הרשימה כוללת את כל הסרטים שהופצו תחת חברת בואנה ויסטה, חברת ההפצה של דיסני, וכוללת גם סרטים שיצאו תחת לייבלים שונים שאינם בהכרח תחת המיתוג "דיסני" (כדוגמת סרטי טאצ'סטון, סרטי הוליווד, מירמקס, אולפני המאה ה-20, אולפני מארוול, לוקאס פילם וכו') אך בפועל היו תחת הפצתם הישירה של חברת דיסני.
הסרטים מופיעים לפי שם ההפצה העברי המקורי איתו הופצו לקולנוע בבכורתם, אם שמם שונה, שמותיהם הנוספים מצוינים בעמודה נפרדת
‡ – הסרט יצא ישירות למדיה ביתית או לדיסני+ (ייתכנו מקרים בהם הסרט הופץ ישירות למדיה ביתית בארצות הברית ובישראל לקולנוע ולהפך.
במקרה זה, הדבר יצוין בהערות ולצד שם הסרט).
† – הסרט יצא לרכישה בדיסני+ בבכורה בלעדית.
§ – הסרט הוצג בקולנוע לצד בכורה ברכישה בדיסני+.
– הסרט לא הופק בארצות הברית, כי אם במדינה אחרת.
"נגן את המוזיקה שלי" (הפצה שלישית)
"מצעד הפזמונים של דיסני" (הפצה בקלטות וידאו)שירת הדרום Song of the South 12 בנובמבר 1946 12 בנובמבר 1948אף לי אף לך Fun and Fancy Free 27 בספטמבר 1947 18 בפברואר 1950עולם השעשועים (הפצה שנייה)
חופשי ומאושר (הפצת DVD מתורגמת)
כיף בלי דאגות (דיסני+ בגרסה מדובבת)עת הזמיר Melody Time 27 במאי 1948 28 בפברואר 1953קרוב לליבי So Dear to My Heart 29 בנובמבר 1948 28 בנובמבר 1953הרפתקאות איכבוד ומר טוד The Adventures of Ichabod and Mr.
Toad 5 באוקטובר 1949 25 בינואר 1971הרפתקאות איקבוד ומר קרפד (דיסני+ בגרסה מדובבת)
שם עברי (הפצה מקורית) שם בשפת המקור תאריך יציאה תאריך יציאה בישראלשמות הפצה עבריים נוספים הערותסינדרלה Cinderella 4 במרץ 1950 17 במרץ 1951 אי המטמון Treasure Island 29 ביולי 1950 20 ביולי 1951 עליסה בארץ הפלאות Alice in Wonderland28 ביולי 195122 בדצמבר 1951הופץ גם בשם "עליסה בארץ הנפלאות"
Syn, Alias the Scarecrow22 בדצמבר 19638 בדצמבר 1967הוצג בארצות הברית כסרט טלוויזיה, הופץ בישראל ובאירופה לקולנועהחרב באבןThe Sword in the Stone25 בדצמבר 196318 באוקטובר 1986זהירות!
הסרט המלא לא הוקרן בישראל בקולנוע ויצא לראשונה מדובב לקלטות.A Tale of Two Critters22 ביוני 1977הרפתקאות ברנרד וביאנקהThe Rescuers23 ביוני 1978"ברנרד וביאנקה" (הפצה שנייה)
| rowspan="8" |הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון"
|לא הוקרן בארץ, הופץ לשידור
|הופץ תחת הלייבל "סרטי הוליווד"
|אגדות ברווזים הסרט: אוצר המנורה האבודה || DuckTales the Movie: Treasure of the Lost Lamp|| 3 באוגוסט 1990 || 21 בספטמבר 1991||הפקה בשיתוף עם "Disney MovieToons"
|הופץ תחת הלייבל "סרטי הוליווד", הוצג בארץ בטרום בכורה החל מ-19 באפריל 1991.
|הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון", הוצג בארץ בטרום בכורה החל מ-19 ביולי 1991.
|ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה || The Rescuers Down Under|| 16 בנובמבר 1990 || 12 ביולי 1991||
|שלושה גברים וליידי קטנה אחת
| rowspan="2" |הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון", גרין קארד הוצג בארץ בטרום בכורה החל מ-8 במרס 1991.
|הופץ תחת הלייבל "סרטי הוליווד", לא הוקרן בארץ, הופץ לווידאו
|הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון"
|בשבי הפיראטים|| Shipwrecked|| 1 במרץ 1991 || 13 במרץ 1992||הפקה בשיתוף עם "AB Svensk Filmindustri", לא הוקרן בארץ, הופץ לווידאו
|הופץ תחת הלייבל "סרטי הוליווד"; הופץ באנגליה, אוסטרליה והפיליפינים תחת השם "Too Hot to Handle"
|הרפתקאות רוקטיר || The Rocketeer|| 21 ביוני 1991 || 15 בנובמבר 1991||הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון" מחוץ לארצות הברית וקנדה
|הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון", הוצג בארץ בטרום בכורה החל מ-31 בינואר 1992.
| rowspan="5" |הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון"
| rowspan="3" |הופץ תחת הלייבל "סרטי הוליווד", היד שמנענעת את העריסה הוצג בארץ בטרום בכורה החל מ-23 באפריל 1992.
|נערי העיתונים || Newsies|| 10 באפריל 1992 || לא הוקרן בארץ, הופץ לווידאו||
| rowspan="2" |הופץ תחת הלייבל "סרטי הוליווד"
|העולם על פי קליפורניה מן
| rowspan="4" |הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון"
|האקדח בתיק של בטי לו
|לא הוקרן בארץ, הופץ לווידאו
|מזמור חג המולד של החבובות || The Muppet Christmas Carol|| 11 בדצמבר 1992 || לא הוקרן בארץ, הופץ לווידאו||
|הוגש למועצה לביקורת סרטים תחת השם "ילדי הסווינג" ונאסר להקרנה.
הופץ תחת הלייבל "סרטי הוליווד"
| || A Far Off Place|| 12 במרץ 1993 || לא הוקרן בארץ||הוגש למועצה לביקורת סרטים
|הרפתקאות הקלברי פין|| The Adventures of Huck Finn|| 2 באפריל 1993 || 1 באוקטובר 1993||
|טינה, מה זה בכלל קשור לאהבה
| rowspan="3" |הופץ תחת הלייבל "סרטי הוליווד"
| rowspan="2" |הופץ תחת הלייבל "מירמקס"
|הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון" תחילה, אך החל מ-2006 מופץ תחת דיסני
| rowspan="3" |הופץ תחת הלייבל "מירמקס"
|נזירות בלוז 2: חוזרות למקום הפשע
| rowspan="2" |הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון"
|הופץ לראשונה רשמית בדיסני+ בישראל
| rowspan="6" |הופץ תחת הלייבל "מירמקס"
|לא הוקרן בארץ, הופץ לשידור כפרקים נפרדים ודובב במסגרת הסדרה גרגולים ברצועת זמן דיסני.
|הופץ לטלוויזיה בישראל גם בשם "תרגיל לשומרי משקל מתחילים".
|הפקה בשיתוף עם פיקסאר; הסרט הראשון של אולפני פיקסאר; מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי
|אבודים בסן פרנסיסקו (המסע המופלא הביתה 2)
|בכרזות הקידום נכלל תוספת בסוגריים "המסע המופלא הביתה 2", בעוד לצורכי רישום נכתב חלקו הראשון של שם הסרט בלבד
|רומי ומישל – פגישת מחזור
|קון אייר - טיסה באזיקים
|היפה והחיה: עולמה הקסום של בל|Belle's Magical World
| rowspan="3" |הופץ תחת הלייבל "סרטי טאצ'סטון"
|המרוץ לצמרת של מקס פישר|Rushmore
|החיים על פי דאג - הסרט|Doug's 1st Movie
|10 דברים שאני הכי שונאת אצלך|10 Things I Hate About You
|הופץ לשידור ודובב בערוץ 2 במסגרת רצועת "זמן דיסני" בשנת 2000.
|צעצוע של סיפור 2|Toy Story 2
|הפקה בשיתוף עם פיקסאר; זוכה פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי
|17 באוקטובר 2000, הוקרן באופן בלעדי לפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
תאומיםOld Dogs25 בנובמבר 200921 בינואר 2010הנסיכה והצפרדעThe Princess and the Frog11 בדצמבר 200925 בפברואר 2010
(חלק משמות הסרטים ותאריכי ההפצה עשויים להשתנות.
אם לא מצוין שם בעברית ו/או תאריך הפצה בישראל – עוד לא אושר רשמית אם הסרט יופץ או לא)
חברת ג'ים הנסון והחבובות (סדרת טלוויזיה)
ביקורות על היצירה של דיסני
על אף הפופולריות המתמשכת של סרטי דיסני, יש מבקרים הטוענים שחלק מיצירותיהם הקלאסיות מנציחות תפקידים מגדריים מסורתיים.
הנסיכות המופיעות בסרטי דיסני נוטות להיות פסיביות ולעסוק בעבודות בית.
פעמים רבות מטרתן היא למצוא גבר ולהינשא.
לעומת זאת, גברים מוצגים בתפקידים סמכותיים כתחרותיים ואמיצים, וזה אף על פי שהם נוטים להופיע זמן קצר יחסית על המסך.
מחקרים מסוימים טענו שהנסיכות של דיסני מהוות מודל חיברות בחיי ילדות צעירות.
בנוסף, היו ביקורות שונות על חלק מסרטי דיסני שהציגו לטענת המבקרים סטריאוטיפים גזעניים.
הדוגמה הבולטת ביותר הייתה הסרט שירת הדרום משנת 1946 שהתבסס על סיפורי הפולקלור האפרו-אמריקני, וזכה לביקורות זועמות, וכתוצאה מכך החברה החרימה אותו מאז שנות ה-80.
חברת וילי וונקה היא מותג ממתקים בבעלות פררו.
המותג השתמש ברשות ברעיונות שבספריו של רואלד דאל עבור האריזה והשיווק של מוצריו.
המותג מופץ במגוון רחב של ממתקים וחטיפי שוקולד בארצות הברית, בבריטניה באוסטרליה ובאירופה.
המותג החל את דרכו ב-1971, כאשר חברת הממתקים "Breaker Confections" משיקגו הורשתה להשתמש בשם "וילי וונקה" כאלמנט מסחרי לסרט וילי וונקה ומפעל השוקולד (גרסת הספר הקולנועית משנת 1971).
שמונה שנים לאחר מכן, בשנת 1988, נקנתה החברה על ידי נסטלה.
במרץ 2018 נמכר המותג לחברת פררו.
מוצרי המותג כוללים גרסה מצוירת לדמותו של וילי וונקה, שהושפעה מציוריו של קוונטין בלייק לספרי צ'ארלי והשוקולדה ומגילום דמותו של וונקה בידי ג'ין ויילדר בסרט משנת 1971. הפרסומות של המותג מציגות את דמותו של וונקה מדבר לצופה בצורה ישירה ומזמין אותו למפעל שלו "שם מיוצר כעת ממתק חדש".
הצופה זוכה להצצה בתהליך הייצור של הממתקים במפעל, שמתואר כדמיוני ומשונה, ברוח הספר והסרט.
לאחר מכן וונקה אוחז בממתק בקרבת המסך, ואז מגיח אומפה לומפה שאומר את סיסמת החברה: "מה תהיה המצאתו הבאה?" ("?What will he think of next").
חברת המותג חידשה את פעילותה באוסטרליה, באירופה ובמיקומים אחרים בשנת 2005, לאחר הפסקת פעילות באזורים אלו במשך כמה שנים, בעקבות יציאת הסרט צ'ארלי בממלכת השוקולד לאקרנים באותה שנה.
במסגרת חידוש הפעילות, חטיפי Wonka Bar רבים שווקו על ידי החברה, שניצלה את הבלטת החטיף בסרט.
בדומה לסרט, החברה גם ארגנה תחרות לאיסוף "כרטיס מוזהב", שמוצאיו יכלו לזכות בטיול במפעל שוקולד, כאחד מהפרסים.
חברת מזרח אפריקה הבריטית (באנגלית The Imperial British East Africa Company (IBEAC)) הייתה החברה המנהלת של מדינות מזרח אפריקה הבריטית שהיו תחת השלטון הקולוניאליסטי הבריטי (בערך שטח קניה המודרנית).
חברת מזרח אפריקה הבריטית הייתה התאחדות כלכלית שנוסדה במטרה לפתח מסחר אפריקאי באזורים שתחת השלטון הקולוניאלי של בריטניה.
החברה הוקמה לאחר ועידת ברלין ב-1885 על בסיס חברת המסחר של סר ויליאם מקקינון באזור ובהובלתו האישית.
בסך הכל, החברה פיקחה על שטח של כ-639,000 קמ"ר לאורך החוף המזרחי של היבשת.
העיר מומבסה הייתה מרכז חשוב לפעולות החברה, אשר משרדיה הראשיים מוקמו כ-80 קילומטר דרומה ב.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 האימפריאליזם המערבי החל לחדור לעומק אפריקה ולהשתלט על שטחים רבים ככל הניתן.
אזור מזרח אפריקה וזנזיבר בפרט משכו את עיניהן של הקיסרות הגרמנית והאימפריה הבריטית כאחד.
כתוצאה מהמתיחות, נערכה ועידת ברלין, שבה הוחלטה חלוקת כלל אפריקה למושבות קולוניאליסטיות.
בריטניה עצמה השקיעה רבות בדרום אפריקה, ולכן השלטון תמך בהקמת חברה מסחרית שתשלוט ותפתח את אזור מזרח אפריקה.
החברה הוקמה רשמית ב-4 באפריל 1888 בלונדון וניתן לה צ'ארטר מלכותי על ידי המלכה ויקטוריה ב-6 בספטמבר 1888. מלבד האחריות לשליטה על הייצוא והניהול של סחורות וחקלאות בקולוניה, הופקדה החברה גם לפתח ולבנות קווי רכבת שיחברו את מומבסה לאגם ויקטוריה.
בשנים שלאחר מכן התפתחו מתחים ופילוגים פנימיים רבים, שפגעו בעבודת החברה והביאו אותה לכדי בעיות כלכליות עצומות.
החברה הועברה לניהול משרד החוץ הבריטי ב-1 ביולי 1895, ובוטלה רשמית בשנת 1896. השלטון הוא זה שכבר סיים את בניית קו הרכבת בין מומבסה לאגם ויקטוריה.
חברת חוצה ישראל (עד 2019: חברת כביש חוצה ישראל) היא חברה ממשלתית הממונה על הקמת כביש 6 ועל פרויקטים נוספים בתחום התחבורה.
והיא כפופה למשרד התחבורה והבטיחות בדרכים.
החברה הוקמה על ידי ממשלת ישראל העשרים וחמש בשנת 1993 וייעודה היה הקמת כביש חוצה ישראל (כביש 6).
החברה המליצה לסלול את חלקו המרכזי של הכביש באמצעות זכיין שיפעל בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT), שיסלול את הכביש במימון עצמי, יתפעל אותו תוך כדי גביית אגרה, ויעביר אותו לאחר שלושים שנה לרשות המדינה.
החברה קיימה מכרז, לו ניגשו 4 מתחרות בספטמבר 1996, ההצעות הוגשו לוועדת המכרזים ב-6 במאי 1997. באוגוסט 1997 הודיעה ועדת המכרזים על בחירת קבוצות דרך ארץ ו-ITV כעולות לגמר.
ההיקף המשוער של הפרויקט באותה עת היה כמיליארד דולר.
החברה הייתה גם אחראית להפקעות שטחים של אלפי דונמים לאורך תוואי כביש חוצה ישראל ופיצוי בעלי הקרקע.
ב-26 בינואר 1998 הוכרזה חברת "דרך ארץ", שהוקמה על ידי שותפותיה בשנת 1997, כזוכה במכרז.
ב-16 בפברואר 1998 נחתם הזיכיון בין המדינה לבין החברה, אך תחילת עבודות הסלילה התעכבו מאחר שהקבוצה המפסידה עתרה לבית המשפט.
בנוסף המשא ומתן הפיננסי התנהל במשך שנה וחצי וגרם לעיכוב בביצוע הפרויקט.
ההסכם לסלילת כביש נחתם לבסוף ב-28 באוקטובר 1999 והוחל בסלילת הכביש.
במהלך השנים 2017-2019 שינתה החברה את ייעודה, הרחיבה את היקף פעילותה והכפילה את מצבת כח האדם.
וכיום משמשת החברה זרוע ביצוע מובילה של הממשלה להקמת מיזמים ופרויקטי תשתית לאומיים מורכבים, בפריסה ארצית.
בסוף יולי 2019 שונה שם החברה מ"חברת כביש חוצה ישראל" ל"חברת חוצה ישראל", יחד עם שינוי סמלילה.
היקף הפעילות השנתי של חוצה ישראל נכון ל-2025 עומד על 2.5 מיליארד ש"ח.
חברת חוצה ישראל ממונה מטעם הממשלה על זכייניות כביש 6; חברת דרך ארץ, וחברת כביש 6 חוצה צפון.
במהלך השנים קיבלה החברה אחריות למספר פרויקטים נוספים:
בשנת 2000 קיבלה את אחריות לבדיקת הכדאיות הכלכלית של פרויקט מסילת השרון.
ביולי 2010 קיבלה החברה את תפקיד הרשות הממונה מטעם הממשלה על פרויקט הנתיב המהיר בכביש 1 ועל מנהרות הכרמל.
בעקבות החלטת הממשלה במסגרת תוכנית "נתיבי ישראל" החברה השלימה את הארכת כביש 6 בקטע הדרומי שבין להבים לצומת שוקת, ואת הקטע הצפוני שבין יקנעם לרכסים באמצעות חפירת ארבע מנהרות חדשות (באמצעות זכיין פרטי).
החברה ממשיכה בתכנון הקטע הדרומי, שוקת – נבטים – צומת הנגב (קטע דרומי כ-47 קילומטר), וגם ממשיכה בתכנון הקטע הצפוני, מאזור גבעות אלונים עד שלומי.
במסגרת תוכנית "נתיבי ישראל" הוטל על חברת "כביש חוצה ישראל" לתכנן את מסילת זבולון (נשר - קריית אתא - כפר יאסיף) ומסילת גליל מערבי (כפר יאסיף - כברי - שלומי) בצפון, בדרום החברה מתכננת את מסילת הרכבת עוקף באר שבע (גורל - שוקת - צומת הנגב סמוך לעיר הבה"דים).
בשנת 2016 קיבלה החברה אחריות גם לתכנון וביצוע של פרויקט הרכבת הקלה חיפה–נצרת.
ביולי 2020 קיבלה החברה מספר פרויקטים מידיה של החברה העירונית של חיפה "יפה נוף", וזאת לאחר שמשרד התחבורה החליט להפסיק את ההתקשרות עם החברה.
במסגרת כך קיבלה חברת חוצה ישראל אחריות לתכנון של; 4 מקטעי מטרונית עתידים: מתוכם 2 מקטעים בחיפה, ו-2 מקטעים שמחברים את חיפה לקריית אתא וטירת הכרמל.
חברת מיסיסיפי הייתה חברה צרפתית קולוניאלית, אחת מהראשונות שנסחרה בבורסת פריז.
"חברת מיסיסיפי" של 1684 הפכה ל"חברת המערב" ב-1717, והורחבה ל"חברה של הודו" ב-1719. תאגיד זה, אשר החזיק במונופול עסקי במושבות צרפתיות בצפון אמריקה ובאיי הודו המערבית, הפך לאחת מהדוגמאות המוקדמות ביותר של בועה כלכלית.
באוגוסט 1717, איש העסקים הסקוטי ג'ון לו קנה את "חברת מיסיסיפי", שנוסדה בשנת 1684, ושינה את שמה ל"חברת המערב" (או "חברת מיסיסיפי").
המטרה הראשונית של החברה הייתה לסחור עם המושבות הצרפתיות בצפון אמריקה, שמרביתן היו באגן של נהר המיסיסיפי והמושבה הצרפתית של לואיזיאנה.
עם קניית החברה, קיבל לו מממשלת צרפת מונופול של 25 שנה על הסחר עם צפון אמריקה והודו המערבית.
ב-1719 רכשה החברה את "חברת הודו המזרחית", "החברה של סין" וחברות מסחר צרפתיות אחרות והפכה ל"חברת הודו המזרחית".
בשנת 1720, התמזגה החברה עם ה"בנק רוּאַיַאל" - הבנק הממשלתי, שנוסד על ידי ג'ון לו עצמו כ"בנק ז'נרל" בשנת 1716.
ג'ון לו ניפח את ערכה של לואיזיאנה על ידי שיטת שיווק יעילה, מה שהוביל לבועה ספקולטיבית במניות החברה בשנת 1719.
אז, לואיזיאנה הייתה מחוז שכיסה שטח נרחב שכלל את כל אגן נהר המיסיסיפי והשתרע בין האגמים הגדולים למפרץ מקסיקו, ומהרי האפלאצ'ים להרי הרוקי.
היה זה עידן של התפשטות טריטוריאלית באיי הודו המערבית, מה שהכניס ממון רב לממשלת צרפת ממטעי הסוכר הגדולים.
בשל ציפיות להתפתחות המושבות הצרפתיות בלואיזיאנה, נסק מחיר מניית החברה מ-500 ליברות למניה ל-15,000 ליברות למניה.
בקיץ 1720 איבדה החברה בפתאומיות את אמון הציבור, והמניה צנחה חזרה ל-1,000 ליברות למניה ולבסוף התמוטטה לגמרי.
בסוף שנת 1720 פיטר פיליפ השני, דוכס אורליאן את לו, שנמלט לצרפת, ובשנת 1721 חזר מחיר המניה ל-500 ליברות למניה.
במהלך תקופה זו, החברה איבדה את זכויות הסחר שלה במערב, תוך שמירה על סחר עם המזרח והגדלתו.
מוצרי הסחר העיקריים שלה במהלך תקופה זו היו פורצלן, טפט, צבע ותה מסין, כותנה ובדי משי מסין והודו, קפה מוקה מתימן, פלפל מדרום הודו, זהב, שנהב ועבדים ממערב אפריקה.
חברת מסחור ידע או חברת מסחור טכנולוגיה היא חברה שמטרתה לנהל את הקניין הרוחני של גוף מחקר אליו היא קשורה, הן מבחינת רישומו והן מבחינת מסחורו.
לעיתים במהלך עבודות מחקר של חוקרים באוניברסיטה, הם ממציאים טכנולוגיות שניתן ליישם בתחומים שונים.
חברת מסחור טכנולוגיה היא זרוע של האוניברסיטה אשר מזהה טכנולוגיות אלו ומביאה אותן אל החברות המסחריות.
חברה כזו מלווה את התהליך החל משלב המחקר דרך רישום הפטנט ועד פיתוח עסקי על מנת למסחר את הפטנטים.
עם המוצרים הבולטים שפותחו ומוסחרו באמצעות חברות מסחור ידע נמנים:
התרופה קופקסון לטרשת נפוצה - שיתוף פעולה בין מכון ויצמן למדע לחברת "טבע".
התרופה אזילקט למחלת פרקינסון - שיתוף פעולה בין הטכניון לחברת "טבע".
התרופה רביף - שיתוף פעולה בין מכון ויצמן למדע לחברת "אינטרפארם"
ניהול זכויות דיגיטלי (DRM) והגנה על תוכני טלוויזיה בכבלים ובלוויין מפני פיראטיות - שיתוף פעולה בין מכון ויצמן למדע לחברת NDS
מערכת הגנה לרכב על בסיס ראייה ממוחשבת - שיתוף פעולה בין האוניברסיטה העברית לחברת מובילאיי.
חברת חינוך נערים (בטייטש: יידישע פרייאשולע, בגרמנית: Jüdische Freyschule; "בית-הספר היהודי העצמאי" וגם "החינמי") הייתה מוסד חינוכי שהוקם בקהילה היהודית בברלין ב-1778 ושנועד להעניק הוראה חופשית לילדי עניים.
"חינוך נערים", שהושפע מרעיונות הנאורות וגם מאלו של תנועת ההשכלה בפרט, היה בית-הספר היהודי המודרני הראשון והמסגרת הראשונה בתולדות יהדות אשכנז שנלמדו בה נושאי חול.
הוא התקיים עד 1825. לצד בית הספר פעל גם בית דפוס בשם זה.
במאה ה-18 הסתמן שינוי זוחל באופיים של יהודי גרמניה.
עלייתה האיטית של המדינה המודרנית בדמות שלטון שדגל באבסולוטיזם נאור, לצד השפעת מחשבת הנאורות, כרסמו במסורת הקהילה.
המגמות החדשות חדרו בעיקר דרך יהודי החצר העשירים.
אלה נטו לשכור לילדיהם מורים פרטיים, אמנם לצרכים פרגמטיים כמו ידיעת שפות וחשבון, אך אלה אפשרו גם גישה לרעיונות התקופה.
החינוך היהודי הממוסד נותר מוגבל לתלמודי התורה לילדים ולישיבות; מי שרכש חכמות חיצוניות, כמו רבנים או הסטודנטים המעטים, עשה זאת כאוטודידקט ומחוץ למסגרת הרשמית.
המגידים הוקיעו את העשירים: בעל "קב הישר" התאונן כבר ב-1706 על מבקרים חברתיים, כמו הסוחר יצחק וצלר, התריעו מהפער שנבקע בין הדור הצעיר לערכים הישנים ומסחף אפשרי.
המלמדים יוצאי פולין ששימשו בחדרים (לימוד התורה בגרמניה היה בשקיעה שנים רבות, ולא היה יכול להעמיד די מורים משלו) גונו על ידם כבורים אחוזי אמונות תפלות, שהתקשו לתקשר עם הילדים בשל המבטא היידי השונה.
הפתרון שהציעו היה אימוץ הדגם הספרדי, שכלל לימודי חול בהיקף ניכר ודגש על דקדוק ושליטה טובה בעברית – שהייתה מוזנחת מאוד בקרב האשכנזים – כפי שנהג למשל בישיבת "עץ חיים" באמסטרדם.
בהדרגה, התוודעו היהודים המעורים גם להצלחה של הפילנתרופיניזם, תנועת הרפורמה החינוכית ששללה ענישה גופנית, והטיפה לטיפוח החשיבה העצמאית של התלמידים ברוח הנאורות.
ב-1761 חברו פייטל היינה אפרים ודניאל איציג, שניים מהעשירים הבולטים בקהילת ברלין, ועתרו לשלטונות בבקשה להקים בית-מחסה לילדים יהודים עניים.
הם נימקו את מניעיהם לא באידיאלים של תנועת ההשכלה, שטרם הניצה, אלא במושגים של שילוב הילדים כנתינים מועילים בממלכה, ברוח האבסולוטיזם הנאור.
הרשויות נענו בחיוב, אך היינה ואיציג נטשו את היוזמה מסיבותיהם שלהם.
ב-1775 הקים בנו של היינה, בנימין, בית-חינוך לילדים שעבדו בבית-הטווייה שלו, נוצרים ויהודים כאחד.
ניתנה להם השכלה בסיסית ביותר, קריאה וכתיבה ותו לאו.
גם מוסד זה התבסס על רעיונות הנאורות והקדמה החברתית הכלליים, ללא נגיעה יהודית ספציפית.
ב-1778 החיה יצחק דניאל איציג, בנו של איציג הקודם, את התוכנית שזנח אביו שש-עשרה שנים קודם.
הוא עשה זאת בשיתוף-פעולה עם גיסו דוד פרידלנדר, שהיה לרוח החיה במיזם החדש.
פרידלנדר היה מתלמידי משה מנדלסון ומפעיליה הבולטים של השכלת ברלין העולה, ושילב בדמותו את שני המרכיבים בעלית היהודית של ברלין.
בניגוד ליתר המשכילים, פרידלנדר לא היה הוגה חסר-אמצעים התלוי בפטרון תומך, ובניגוד לשאר העשירים, הוא היה אינטלקטואל מובהק ויוצר פורה.
שלא כמניעים הפרגמטיים גרידא של היינה ואיציג בשעתו, פעל פרידלנדר מתוך הכרה עמוקה.
המוסד החדש ביטא את האידיאלים של ההשכלה: שינוי ותיקון של החינוך המסורתי, הפקעתו מידי המלמדים, הכנסת מקצועות חול ("תורת האדם") בהיקף המשתווה ואף עולה על לימוד התורה ("תורת ה'"), וכל זאת לא רק בשם שיקולי פרנסה אלא גם מתוך השאיפה לעצב אדם מוסרי המשולב בחברה הכללית ומועיל לה.
כפי שציין שמואל פיינר, בניגוד לדגם המסורתי של חינוך להוויה יהודית חובקת-כל, הם ביקשו לגדל את התלמידים להיות הן יהודים, הן נתינים טובים בממלכה האבסולוטית והן בני-אדם משופרים במובן ההומניסטי.
בכך היה 'חינוך נערים' לא רק למוסד הראשון בקרב האשכנזים שהעניק ידיעות בנושאי חול, דבר שלא היה אלא העתקה של המקובל אצל הספרדים, אלא גם בית-הספר היהודי המודרני הראשון בכלל.
אבל למרות הנימה המשכילית, הבכורה ניתנה לרצון לספק את צרכיה של המדינה.
כבמקרים רבים בעתיד, חזונם של התנועה ושל הממשל לגבי תיקון היהודים חפפו בשאיפה לנתץ את הדגם הישן, אולם נבדלו מאוד במה שיחליף אותו.
אם המשכילים שאפו לשמר את היהודים כקבוצה מובחנת היטב בעלת מעמד משלה (בהנהגתם שלהם ולא של הרבנים), הרשויות רצו אך ורק בהפיכתם לנתינים מועילים, ללא התעניינות ואף בליווי עוינות כלפי פרטיקולריזם יהודי.
פיינר עמד על כך שהיזמים מאחורי 'חינוך נערים' היו בסופו של דבר עשירי הקהל, והם נטו הרבה יותר לעמדה השנייה, בתקווה להשתלבות ולשוויון זכויות.
פרידלנדר עצמו כבר הלך והקצין מעבר להשכלה, ופנה בהדרגה לדאיזם ולטמיעה מלאה.
בין היתר, פסל כליל את העיסוק בתלמוד, בניגוד ליתר חבריו לתנועה שדגלו רק בהפחתת הדגש הבלעדי עליו.
הוא גם העסיק מורים נוצרים, ולבסוף הקדיש את מרב תוכנית הלימודים לשפה הגרמנית.
ב-1779 חיבר מקראה לילדים, שהייתה כולה על טהרת השפה הגרמנית, וחלקיה הנוגעים ליהדות (בין היתר, תרגום של י"ג העיקרים לרמב"ם) היו בעלי נימה אוניברסלית במובהק.
משפחות היינה, פרידלנדר, איציג ועוד כתריסר משפחות יהודי החצר העשירים, מימנו את 'חינוך נערים'; איציג האב תרם לו 500 רייכסטאלר מדי שנתיים ומימן את רכישת משכן הקבע שלו.
למרות שאף אחת מהמשפחות לא חדלה מלתרום כספים לבית-המדרש בברלין, והמוסד החדש לא היה אלא השני לילדים בנוסף ל'חברה תלמוד תורה' המרכזית, הנסיגה מתמיכה בלעדית בלומדי התורה הצביעה על מפנה ערכים של ממש.
בנוסף להכנסות מתרומות, נפתח בית-דפוס בצמוד ל'חינוך נערים' שמכר ספרים למימונו.
הרשויות הביעו את שביעות רצונן בהענקת פטור ממס.
לאחר הכנות רבות וניסיונות, בית-הספר נחנך רשמית ב-18 באפריל 1781, ברחוב גרוסה המבורגר ובצמוד לבית הקברות היהודי הישן בברלין.
מעט ידוע על פעילותו, מלבד זאת שתפקד בתחילה כמסגרת משלימה בלבד, אחר הצהריים; כמה מהילדים שהו בבוקר בת"ת ובבית-המדרש, ואחרים עבדו.
בשנים הראשונות היו בו בין 70 ל-80 תלמידים, שמחציתם שילמו שכר סמלי והיתר היו פטורים ונתקבלו ללא תמורה.
פרידלנדר ואיציג הבן ניהלו את 'חינוך נערים', ותחתם פעלו שלושה משגיחים שפיקחו על הכיתות והמורים.
תוכנית הלימודים כללה בפן היהודי רק את הביאור לחומש של מנדלסון ואת השפה העברית.
מקצועות החול מנו צרפתית, גרמנית, חשבון, גאוגרפיה, פנקסנות וציור.
מדי שנה נערכה בחינה פומבית בה הפגינו התלמידים את ידיעותיהם בפני התורמים, נציגי קהילת ברלין ונכבדים נוצרים.
מטרת המוסד הייתה תכליתית מאוד: מעטים הפכו לאינטלקטואלים או פנו ללימודים גבוהים, והרוב הוכשרו לעבודת פקידות בבתי-העסק של היהודים העשירים.
נפתלי הרץ וייזל העיד, מבלי לפרט, שבתחילה התנגדו רבים ל"חינוך נערים" בגלל הפגיעה בדת, אך תוך זמן קצר המוסד נעשה מקובל ואהוד.
ב-1784 עבר 'חינוך נערים' שינוי מקיף, ייתכן שעקב לחציו של אב"ד ברלין הרב צבי הירש לוין.
אין על כך ידיעות מהימנות, מלבד עדויות בעיתונות.
חבר הנאמנים פרסם מודעה בה הצהיר על נכונותו למרכיב יהודי גדול בהרבה בתוכנית הלימודים, כולל גמרא ופוסקים.
מהמלצה פומבית ששיגר המשכיל האיטלקי אליהו מורפורגו, נראה שבית-הספר היה אמור עתה לספק הוראה לאורך כל שעות היום, ולאמץ את החזון המשכילי ברוח 'דברי שלום ואמת' של וייזל: להכליל דקדוק עברי רב, הבנת התפילה וספרות מוסר ופילוסופיה כמו הכוזרי ו"חובת הלבבות".
בהתאם לשיטת וייזל, לימודי הגמרא נועדו להינתן רק מעל גיל בר-מצווה, ורק למוכשרים והמעוניינים בכך.
פרידלנדר הרדיקל התאכזב מהשינוי ועזב את ניהול בית-הספר.
ב-1791 חדל 'חינוך נערים' מלהיות המוסד היחיד מסוגו.
בסיוע הממשל קם בברסלאו 'בית-הספר הווילהלמיני המלכותי' ליהודים, שהיה, בניגוד לקודמו, נאמן לרוח ההשכלה ונוהל על ידי נציגיה המובהקים, יואל ברי"ל ואהרן האלה-וולפסון.
התמורה שנערכה בבית-הספר בברלין לא החזיקה מעמד אלא שנים מעטות, ובמהלך העשור האחרון של המאה ה-18 ידוע שפעל שוב כפי שהיה בהתחלה, עם דגש על חינוך כללי והתמקצעות במסחר.
ב-1800 לא הוקדשו אלא חמש שעות שבועיות לכל נושאי היהדות, כששלום הכהן מועסק כמורה המופקד על כך.
איציג, שנותר מנהלו היחיד, כתב בדיווחיו שהיו בו 72 תלמידים בלבד ב-1804, בעת שרבים פנו למסגרות אחרות, ורובם נאלצו לעבוד לפרנסתם.
איציג מת ב-1806 והוחלף על ידי המשכיל הרדיקלי אלעזר בן-דוד, שהשקפתו הייתה זהה כמעט לזו של פרידלנדר.
הוא ראה את תפקידו כטיפוח נתינים מועילים למלך פרוסיה, והציע לצמצם את הדת למעט יותר מאשר דאיזם.
הוא צירף תלמידים נוצרים וערך תפילות משותפות ברוח אוניברסלית.
את שיעורי היהדות הגביל מאוד, אף כי הוסיף שעתיים של לימוד עברי-טייטש (גם לנוצרים), כדי להקנות את היכולת לתקשר עם יהודי פולין לצורכי מסחר.
השם העברי 'חברת חינוך נערים' חדל מלהיות מוזכר, והדו"חות של המנהל התנהלו רק בגרמנית ורק בציון השם Freyschule, מגמה שחפפה לדעיכת ההשכלה בפרוסיה בכלל.
ב-1810 חזר המוסד להורות מתוך הביאור המנדלסוני, אך במשורה.
תקוותיו של בן-דוד לאמנציפציה ליהודים התגשמו ב-1812, אך לאחר תבוסת נפוליאון והריאקציה שבעקבותיה, הורו הרשויות להוציא את כל התלמידים הנוצרים.
מספר התלמידים ירד עד עשרים בשנים מסוימות, והמסגרת נקלעה לקשיים כספיים ניכרים.
ב-1825 הסכימו פרנסי הקהילה ליטול על עצמם ישירות את התמיכה בבית הספר החופשי, והוא נסגר ומוזג במוסדות החינוך הקיימים.
חברת וולט דיסני - חבר המדינות היא חברה רוסית שנוסדה באפריל 2006 כחברת בת של חברת וולט דיסני, ועוסקת בהפקה והפצת סרטי קולנוע.
החברה הוקמה על ידי חברת וולט דיסני בשנת 2006 ומאז אחראית באופן בלעדי על הפצת תוכני דיסני בחבר המדינות.
בשנת 2007, חברת וולט דיסני והחטיבה הרוסית של Sony Pictures Entertainment יצרו מיזם משותף של וולט דיסני ואולפני סוני בשם Walt Disney Studios Sony Pictures Releasing CIS, שנועדה להפיץ במדינות ברית המועצות לשעבר את הסרטים שהופקו על ידי סוני ודיסני.
החברה מחזיקה ומפעילה את ערוץ דיסני רוסיה שבמקור תוכנן להשיק בשנת 2009, אך המשא ומתן שנוהל מול Media-One Holdings נדחה על ידי הרשויות הרוסיות והשירות הפדרלי למלחמה במונופולים.
בשנת 2011 החברה רכשה את מרבית מניות חברת UTH רוסיה שמחזיקה בבעלות על חברת ההחזקות CTC Media.
חברת וולט דיסני הפיקה את סרט הקולנוע הרוסי ספר האמנים ב-2009. החברה תכננה להפיק שני סרטים חדשים בקיץ 2011, אבל בסופו של דבר הפיקה את סרטה השני הבוגאטיר האחרון ב-2017.
פלייהאוס דיסני (מותג מחדש כדיסני ג'וניור, נכון לספטמבר 2013)
הבוגאטיר האחרון: שורש הרע (2020)
הבוגאטיר האחרון: שליח האופל (2021)
חברת מטעי ארץ ישראל הייתה מיזם עסקי–ציוני, שהחלה את פעילותה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. פעילותה של החברה הובילה לראשית ההתיישבות הציונית בתל מונד.
בשנת 1928 ביקר הלורד אלפרד מונד בישראל, וחיפש דרכים לשלב רכישת קרקעות בארץ ישראל ממניעים ציוניים, עם הקמת מיזמים עסקיים.
מונד ראה בביקורו פוטנציאל כלכלי בפיתוח ענף ההדרים בישראל, ובהמשך אותה שנה הקים יחד עם קבוצת משקיעים לא יהודים את חברת מטעי ארץ ישראל.
החברה הוקמה עם מניות בהון של כ-300 אלף לירה ארץ ישראלית.
בשנת 1929 רכשה החברה שטח של 1,200 דונם כ-10 קילומטרים מצפון לכפר סבא, לימים תל מונד, והקצתה אותם לנטיעת פרדסים והתיישבות חקלאית.
הרכישה בוצעה באמצעות חברת הכשרת היישוב בתיווכו של יהושע חנקין.
חברת מטעי ארץ ישראל לקחה על עצמה את שיווק התוצרת החקלאית שגודלה במקום, ושמה דגש על עבודה עברית.
הפיתוח החקלאי של החברה בתל מונד גם היה למעשה תחילת ההתיישבות הציונית באזור, וגם הייתה החברה הציונית הראשונה ששילבה חקלאות עם טכנולוגיות תעשייה מהמתקדמות לתקופתה.
ב-29 ביולי 1929 החל החריש הראשון של החברה, כאשר 1000 דונם מאדמות החברה נחרשו על ידי מכונות פאולר בעלות 220 כוח סוס שהובאו מאנגליה במיוחד עבור תחילת החריש.
פעילות החברה בתל מונד סייעה להתרחשות היישובית בגוש תל מונד כולו.
אלפרד מונד נפטר בשנת 1930, ובנו הנרי מונד ביקר באותה שנה בישראל והתחייב בפני עובדי החברה להמשיך את פועלו של אביו.
בפועל לא גילה הנרי מחויבות רבה לפעילות החברה, והחברה לא התרחבה כמתוכנן אלא נותרה באותה המתכונת.
בתחילת שנות ה-30 הצטרף הלורד זיו למשקיעים בחברה, וקנה כ-800 דונם בגוש תל מונד.
בשנת 1956 מכר הנרי מונד את כל נכסי המשפחה באזור.
בשנת 1988 פורקה החברה סופית, והמבנה ששימש לניהול החברה נמסר לידי האגודה להיסטוריה של גוש תל מונד, והוסב ל"מרכז התיעוד".
חברת מולדת (נקראה גם סטודיו מולדת והקינו סטודיו מולדת) הייתה חברת סרטים בארץ ישראל, שעסקה בצילום ובהפקת סרטי קולנוע, פרסומת ותעודה.
החברה נוסדה על ידי ירושלים סגל ונתן אקסלרוד בשנת 1927.
בשנת 1927 הקימו סגל ואקסלרוד בשכונת מונטיפיורי את הסטודיו לצילום במטרה להפיק את סרט הראינוע העלילתי העברי הראשון.
המעבדה בה פותחו הסרטים נתקלה בקשיים טכנולוגיים רבים, ובגלל היעדר חשמל נאלצו להשתמש במערכת מסובכת של עדשות ולפתח את הסרטים באמצעות אור השמש.
הסרטים הראשונים שצולמו היו סרטי פרסומות וסרטי תעודה; בחברה הופקו סרטי פרסומת רבים וכן צולמו סרטים דוקומנטריים רבים, בין היתר הקמת נתניה, יסוד תל מונד והנחת צינור הנפט בחיפה, וכן צולמו העדלאידעות של תל אביב.
היומנים שצולמו הוקרנו בראינוע "ביתן" ובקולנוע "עדן".
הסרט העלילתי שאמור היה להיות הסרט הראשון שצולם בישראל היה "החלוץ".
הסרט מתאר את חייו ומצוקתו של חלוץ שחווה קשיים ומעוניין לעזוב את הארץ ולחזור לאוקראינה ממנה הגיע, אך בסופו של דבר מתחרט ונשאר בארץ.
את הסרט החל להפיק אקסלרוד בשנת 1926 בעזרת קואופרטיב שהוקם לצורך הצילומים, אך בגלל בעיות תקציביות הופסקו הצילומים ונגנזו, ונסגר הקואופרטיב.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1928, החל אקסלרוד בניסיון לצלם שוב את הסרט - סגל היה המפיק, אקסלרוד צילם והבמאי היה אלכסנדר פן.
הצילומים החלו אך לאחר זמן מה, גילה סגל, שעסק באותו זמן בעבודות תרגום, כי הצילומים נערכים שלא לשביעות רצונו, וצילומי הסרט הופסקו בשנית.
בשנת 1932 צולם הסרט "ויהי בימי" - קומדיה קצרה בת 18 דקות שצולמה על רקע חגיגות פורים והעדלאידע, בהשתתפות השחקנים משה חורגל ואלינה סטרניצקה, ובהשתתפות שחקנים חובבים, בבימויו והפקתו של חיים הלחמי.
הסרט הציג קומדיה של טעויות הכוללת שלושה זוגות במהלך חג פורים - זוג תיירים, זוג חלוצים וזוג יהודים מהישוב הישן.
לאחר חילוקי דעות מקצועיים, נסגרה החברה בשנת 1934.
חברת התקשורת של איראן (בפרסית: شرکت مخابرات ایران, בקיצור: TCI) היא מפעילת התקשורת הקווית באיראן ומציעה שירותי טלפוניה נייחת, DSL ושירותי נתונים עבור לקוחות פרטיים ועסקיים כאחד, בכל רחבי המדינה.
החברה הוקמה בשנת 1971 עם מבנה ארגוני חדש כאחראית העיקרית לכל ענייני התקשורת.
החברה מחזיקה 30 חברות בנות לפי מחוזות ושני מותגים - חברת הסלולר של איראן וחברת הקווים הנייחים של איראן המספקות שירותי טלפון קווי, שירותי נתונים, שירותים ניידים ואינטרנט מהיר.
כ-99% ממנויי הטלפון הנייחים ו-61% ממנויי הסלולר באיראן שייכים לחברה או למותגיה.
עד שנת 2008 העסיקה החברה 38,000 עובדים קבועים וכ-45,000 עובדים זמניים באמצעות קבלני משנה פרטיים.
החברה עושה שימוש בציוד ושירותים כגון מרכזי מיתוג דיגיטליים, כבלי סיבים אופטיים, טלפונים ניידים, רשתות נתונים, שירותי לוויין ושירותים מיוחדים לטלפון.
משרד התקשורת וטכנולוגיית המידע של איראן יחד עם החברה מפתחים את רשת הטלפון הקווית בעיירות כרבלא ונג'ף בעיראק.
חברת מכרות הפוספט של ירדן היא חברת כרייה שבסיסה בעמאן, ירדן; המפעילה 3 מתקני כרייה של זרחה (פוספט) בירדן ומתחם ייצור כימי בעקבה.
חברת מכרות הפוספט של ירדן היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת עמאן.
מרבצים גדולים של זרחה בריכוז גבוה נתגלו לראשונה ברוסייפה, שליד עמון, בשנת 1908, בעת סלילת מסילת הרכבת החיג'אזית.
ההפקה ראשונית שלהם החלה בשנת 1935.
חברת מכרות הפוספט של ירדן נוסדה בשנת 1949 כחברה פרטית, ובשנת 1953 הפכה לחברה ממשלתית.
חברות מבריטניה סייעו לחברה להקים את תשתית הכרייה ומזח ליצוא בנמל עקבה.
בשנת 1960 התקבלה הלוואה מארצות הברית להרחבת תפוקת המכרה הראשי הרוסייפה, שליד עמון, עד לתפוקה שנתית של 600,000 טונה ובשלב שני עד למיליון טונה בשנה.
כמעט כל תפוקת החברה נודעה לייצוא, בין הלקוחות הראשונים של החברה הייתה הודו.
לקוחות נוספים של החברה היו טורקיה, יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה.
ייצוא הפוספטים הפך לאחד ממקורות ההכנסה החשובים של ממשלת ירדן.
בשנת 1959 הוחל בתכנון והקמת מסילת הרכבת לעקבה, למטרת הובלת הפוספטים לייצוא דרך הנמל באמצעות רכבת משא.
ב-1 בדצמבר 1968 פוצץ צה"ל, בפעולת תגמול - מבצע אירון, גשר רכבת מרכזי על המסילה מדרום לעמאן וגשר סמוך על הכביש הראשי, במטרה לנתק את התחבורה לעקבה⁩.
באוגוסט 1968 חתמה ירדן על הסכם עם סוריה למעבר סחורות בשטחה, שעיקרם מעבר של הפוספטים לייצוא.
אולם ביולי 1971 סגרה סוריה את גבולה עם ירדן, בעקבות אירועי ספטמבר השחור⁩.
החל מ-1971 קיבל הנסיך חסן בן טלאל את האחריות להוביל את התכנון הכלכלי ארוך הטווח של ירדן, כולל פיתוח הפעילות של "חברת מכרות הפוספט של ירדן".
בשנת 1986 רכשה את חברת הדשנים של הירדן.
היא כבר שלטה ב-25% מחברת הדשנים לפני רכישתה המלאה.
החברה מפעילה קומפלקס לייצור כימיקלים ודשנים בעקבה.
בשנת 1987 ייצאה החברה לראשונה כחמישה מיליון טון פוספטים, אשר היוו כמחצית מסך כל היצוא של המדינה.
ירדן דורגה בין חמש המדינות המובילות בעולם ביצור הפוספטים, ובמקום השלישי ביצוא הפוספטים לאחר מרוקו וארצות הברית.
בשנת 2007, החברה חתמה על מזכר הבנות עם קואופרטיב הדשנים לחקלאים בהודו (IFFCO), יצרנית הדשנים הגדולה ביותר בהודו.
בשנת 2013 חודשה השותפות לשנה אחת, והיא התחייבה לספק להודו 2 מיליון טון פוספט בשנה.
בשנת 2011, הוחלט על הפרטת החברה.
ביוני 2013, דודו של מלך ירדן, וליד כורדי, נמצא אשם בניצול רווח בלתי חוקי באמצעות תפקידו כמנכ"ל JPMC.
השופט גזר עליו קנס של 284 מיליון דינר ירדני.
באוגוסט 2017, JPMC הגישה בקשה לצו מעצר של האינטרפול, להסגרתו של וליד כורדי שנמלט מהמדינה.
באפריל 2016, גייסה החברה 82.5 מיליון דינר.
בפברואר 2017, חתמה על מזכר הבנות עם ממשלת בנגלדש לספק למדינה 270,000 טון של פוספט וחומצה זרחתית תוך 3 שנים תמורת 280 מיליון דולר.
במאי 2018, IFFCO וחברת Indian Potash Limited (IPL) רכשו 37% ממניות החברה מסוכנות ההשקעות של ברוניי תמורת 130 מיליון דולר.
על פי אתר האינטרנט של החברה, יותר מ-60% משטח ירדן מכיל מרבצי פוספט בעומק הניתן לכרייה.
החברה היא חברת כריית הפוספט היחידה בירדן.
שלושת מתקני הכרייה שלה ממוקמים ב:
רוסייפה, 15 ק"מ מצפון לעמאן, שם החלה הכרייה בשנת 1935;
אל חסה ואל -עביאד, 135 ק"מ מדרום לעמאן, שם החלה הכרייה ב-1960;
אשדיה, 125 ק"מ צפון-מזרחית לעקבה, של החלה הכרייה בשנת 1989.
קומפלקס עקבה של JPMC מייצר דשנים וכימיקלים, כולל:
חומצה זרחתית - משמשת לייצור דשנים, חומרי ניקוי, תרופות, פלדה וקולה;
דיאמוניום פוספט - דשן DAP;
חומצה גופרתית - שימושים רבים;
אלומיניום פלואוריד - משמש כזרז בייצור אלומיניום ומגנזיום ; משמש לגלזורה (זיגוג לקרמיקה).
החברה הקימה במשך השנים מספר מיזמים משותפים, כולל:
"חברת הכימיקלים ההודו-ירדנית" (Indo-Jordan Chemicals Company Ltd - IJCC), מיזם שהוקם בשנת 1992, וכולל מפעל חומצה זרחתית עם כושר ייצור של 700 טון ליום ומפעל נוסף המייצר 2,000 טון חומצה גופרתית ליום.
החברה הייתה מיזם משותף של שלושה צדדים: Southern Petrochemical Industries מהודו, שהחזיקה ב-34.8%, וחברת ההשקעות הערבית של ערב הסעודית, שהחזיקה ב-13% מהמיזם.
החברה ההודית מכרה את חלה לשותפים האחרים במרץ 2010. בהמשך הפכה לחברת בת בבעלות מלאה של JPMC.
"Nippon-Jordan Fertilizer Company (NJFC)", מיזם משותף עם חברת האשלג הערבית וקונסורציום של חברות יפניות (ZEN-NOH, תאגיד מיצובישי, מיצובישי כימיקלים, אסאהי קאסי) לייצור דשנים.
Petro Jordan Abadi, מיזם משותף עם החברה האינדונזית Petrokimia Gresik שבבעלותו מפעל דשנים באינדונזיה.
חברת מנהטן הייתה בנק וחברת אחזקות ניו יורקית שהוקמה ב-1 בספטמבר 1799. החברה התמזגה עם בנק צ'ייס נשיונל בשנת 1955 כדי להקים את בנק צ'ייס מנהטן .
זהו המוסד הוותיק ביותר מבין המוסדות הקודמים, אשר בסופו של דבר יצר את ג'יי פי מורגן צ'ייס הנוכחי.
חברת מנהטן הוקמה בשנת 1799 במטרה לספק מים נקיים למנהטן התחתונה.
עם זאת, האינטרס העיקרי של החברה לא היה באספקת מים, אלא להפוך לחלק מתעשיית הבנקאות בניו יורק.
באותה תקופה, תעשיית הבנקאות נשלטה על ידי בנק ניו יורק של אלכסנדר המילטון וסניף ניו יורק של הבנק הראשון של ארצות הברית.
"כדי לעקוף את התנגדותו של המילטון להקמת בנק", ובעקבות מגפת קדחת צהובה בעיר, ארון בר ייסד את החברה וזכה בהצלחה בזכויות בנקאיות באמצעות סעיף במגילת הזכויות שלה שהוענק לה על ידי המדינה, שאפשר לה להשתמש בעודפי הון לעסקאות בנקאיות.
החברה גייסה 2 מיליון דולר, השתמשה במאה אלף דולר לבניית מערכת אספקת מים, והשתמשה ביתרת הכסף כדי להקים את הבנק.
החברה ככל הנראה עשתה עבודה גרועה באספקת מים, תוך שימוש בגזעי עצים חלולים לצינורות וחפירת בארות באזורים צפופים שבהם הייתה סכנה של ערבוב ביוב גולמי עם המים.
לאחר מספר רב של מגפות כולרה, הוקמה לבסוף מערכת מים עם בניית אמת המים העתיקה של הקרוטון בין השנים 1837 ו-1842.
ב-17 באפריל 1799, חברת מנהטן מינתה ועדה "לשקול את הדרכים הנכונות ביותר לשימוש בהון החברה", ובחרה לפתוח משרד של ניכיון ופיקדון.
"הבנק" של חברת מנהטן החל את פעילותו ב-1 בספטמבר 1799, בבית בוול סטריט מס' 40.
ביולי 1800 החל הבנק לשלם דיבידנדים, ובשנת 1808 מכרה החברה את מפעל המים שלה לעיר, גרפה לכיסה 1.9 מיליון דולר, ופנתה לחלוטין לבנקאות.
למרות זאת, היא הזדהתה כחברת מים עד שנת 1899. החברה קיימה ועדת מים אשר הבטיחה מדי שנה, שאף בקשה לשירות מים לא נדחתה, וניהלה את פגישותיה עם קנקן מים בהישג יד כדי להבטיח ולהציג את איכותם.
בתחילת המאה ה-20 הפך משרד הבנק ממשרד יחיד ברח' וול-סטריט, לרשת של ארבעים ושמונה משרדים באזורים שונים של ניו יורק, עם משאבים של 300,000,000 דולר.
הוא גם קלט, ברצף, את בנק לונג איילנד , בנק המטרופוליס ובנק מרצ'נטס נשיונל של ניו יורק ב-1 במרץ 1920, בתוקף החל מ-27 במרץ 1920.
חברת מנהטן ומשבר המניות של 1929
במהלך המשבר של אוקטובר 1929, חברת מנהטן, יחד עם בנקים מובילים אחרים בוול סטריט - כולל ג'יי.פי.
מורגן, בנקרס טראסט וצ'ייס נשיונל - הצטרפו לפגישות חירום כדי לייצב את שוקי ניירות הערך המתמוטטים.
הם הקימו מה שהיה למעשה קרטל של ספקי נזילות, שאיגדו הון לרכישת מניות ומכירות פאניקה איטיות - גישה שעוצבה על פי התערבותו של ג'יי.פי.
מורגן בשנת 1907. למרות זאת, זרימות הון מהציבור והלוואות מרג'ין מתמוטטות נמשכו עד סוף אוקטובר.
בדצמבר 1929, השם "בנק מנהטן" ננטש והחברה הפכה לחברת אחזקות תחת השם "חברת מנהטן", תוך הגדלת הונה ל-40,000,000 דולר כדי לאפשר רכישות נוספות.
חברת האחזקות החדשה החזיקה בכל מניות ההון של חברת הנאמנות של בנק מנהטן, בנק הקבלה הבינלאומי וחברת מנהטן הבינלאומית.
אפקטים כלכליים של דומינו פגעו במהרה בבנקים הגדולים של העיר.
אף על פי שחברת מנהטן שרדה את המשבר, היא פעלה בתנאים מוגבלים לאורך השפל הגדול.
חוק גלאס-סטיגל משנת 1933 אילץ את ההפרדה בין בנקאות מסחרית לבנקאות השקעות, מה שהוביל מוסדות רבים כאלה לצמצם את מעורבותם בניירות ערך.
חברת בנק מנהטן צצה מחדש באמצעות קונסולידציה - המשמעותית שבהן הייתה מיזוגה עם בנק צ'ייס נשיונל בנק בשנת 1955 - ויצרה את בנק צ'ייס מנהטן, אחד מענקי הפיננסים האמריקאים של המאה ה-20.
לכן, העסקה נבנתה כרכישה על ידי חברת בנק מנהטן את חברת צ'ייס נשיונל, בכך נמנע הצורך בהסכמה פה אחד של בעלי המניות.
כדי להקים את JPMorgan Chase & Co.Standard Chartered Bank (Hong Kong) Limited ממשיכה, נכון לאוגוסט 2020, להנפיק כרטיס אשראי בשם Manhattan, לאחר שרכשה את עסקי הבנקאות הקמעונאית בהונג קונג של Chase Manhattan בשנת 2000.
חברת עזרה של יהודי גרמניה הייתה ארגון יהודי-גרמני לא ציוני, שפעלה בראשית המאה ה-20 לסיוע פילנתרופי ליהודי מזרח אירופה וארץ ישראל ולקידום התרבות הגרמנית בקרב היהודים מחוץ לגרמניה.
מילאה תפקיד מרכזי במלחמת השפות ובסכסוך שנלווה להקמת הטכניון בחיפה.
החברה נוסדה בברלין בשנת 1901 על ידי ד"ר פאול נתן.
מלבדו עמדו בראשה ג'יימס סימון (שהיה נשיאה עד 1932), אויגן לנדאו ומקס ורבורג.
בראשית המאה העשרים נאבקו ביניהן המעצמות באירופה הן במישור האימפריאליסטי - קולוניאליסטי והן בתחום ההשפעה התרבותית.
יהודים במדינות השונות הזדהו לרוב עם השלטונות ותרמו לשאיפות ההתפשטות של המדינה בה היו אזרחים.
חברת "עזרה" שהייתה ארגון יהודי-גרמני לא ציוני, קמה כחלק מהזדהות זו, במטרה לסייע להתפשטות התרבות הגרמנית בקרב היהודים, ובפרט בארץ ישראל, וזאת בנוסף לרגש הסולידריות והעזרה ההדדית היהודית שהכתיבו לה פעילות סיוע ותמיכה ליהודים באשר הם.
גרמניה כמעצמה ניסתה להתקרב אל הסולטאן העות'מאני כתחליף להשפעה הצרפתית, "עזרה" השתלבה גם בתחום זה בפעילותה והתחרתה ב"אליאנס" של כי"ח.
לחברה היו שני מוקדי פעולה עיקריים:
עזרה ליהודי מזרח אירופה הן על ידי ארגון הגירה לארצות הברית והן בהכשרת הדור הצעיר למקצועות שיפתחו בפניהם מקורות תעסוקה חדשים.
לאחר פוגרום קישינב ארגנה "עזרה" סיוע ליהודי רוסיה.
ב-1905 הגישה סיוע כספי לקבוצות ההגנה של "הבונד" ושל הציונים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עסקה "עזרה" בפעולות סיוע במזרח אירופה.
קידום התרבות הגרמנית אצל היהודים שמחוץ לגרמניה, במיוחד בבלקנים ובמזרח התיכון, כמשקל נגד להפצת התרבות הצרפתית על ידי חברת אליאנס.
מדיניותה המוצהרת של חברת "אליאנס" הייתה להנחיל את התרבות הצרפתית באמצעות לימודים בשפה הצרפתית, דבר שתכופות גרם לתלישות בין החניכים לבין סביבתם.
לעומתה, דגלה חברת "עזרה" בסיוע לחניכים להשתלב בחיי הכלכלה של ארצם, ולפיכך לשון ההוראה בבתי הספר שהקימה "עזרה" לא הייתה הגרמנית אלא שפת המקום.
מרכז פעולתה החינוכית של חברת "עזרה" היה בארץ ישראל והיא הקימה גני ילדים על פי שיטת פרידריך פרבל ובתי ספר לילדים יהודים ברחבי הארץ.
לשון ההוראה בגני הילדים ובכיתות הנמוכות של בתי הספר אלה הייתה בעיקר עברית, בעוד לימודי המדעים והמתמטיקה בכיתות הגבוהות יותר ניתנו בגרמנית.
בחודשים ספטמבר-דצמבר 1907 סייר מייסד "עזרה", ד"ר פאול נתן, בארץ ישראל, כדי לראות את בתי הספר ש"עזרה" הקימה.
בזמן שהייתו עלה בדעתו רעיון להקים "טכניקום" ובית ספר ריאלי לידו - מוסד לימודי עליון במתכונת של בית ספר טכני, שיהיה גולת הכותרת של פעולתה החינוכית של חברת "עזרה".
רעיון זה הוא ראשיתם של הטכניון ובית הספר הריאלי בחיפה, שלחברת "עזרה" חלק עיקרי בהקמתו.
פאול נתן היה זה שהחליט על מיקום המוסד והצליח לגייס תרומות לרכישת הקרקע, חומרי הבנייה והציוד.
בשנת 1913 משהלכו והושלמו כל המבנים העיקריים של המוסד החדש פרץ סכסוך קשה בין הנהלת עזרה לבין המוסדות הציונים שעד אז תמכו במפעלו בהתלהבות.
שורש הבעיה היה שפת הלימוד של המוסד החדש.
על פי תכנונו המקורי של ד"ר נתן, שפת הלימוד של המקצועות שילמדו בבית הספר הטכני הייתה אמורה להיות גרמנית.
הסיבות לכך היו, ששפת ספרי הלימוד היא ממילא השפה הגרמנית, וגם חלקו הגדול של הציוד, איתו יעבדו התלמידים - יגיע מגרמניה.
היישוב היהודי בארץ ישראל, לעומתו, דרש שהלימודים יתקיימו בעברית.
מאבק זה נודע בשם מלחמת השפות.
המריבות על השפה הכשילו את הניסיון למצוא תורמים להמשך הפרויקט, ואנשי חברת עזרה הפסיקו את בניית הטכניון ודחו את פתיחת המוסד.
התוצאה הישירה של מלחמת השפות, הייתה התגברות העוינות כלפי חברת "עזרה" בארץ ישראל.
לאור זאת, נכנעה החברה לדרישות הציונים ובישיבה שנערכה ב-22 בפברואר 1914 הודיעה חברת "עזרה" ששפת הלימוד בטכניקום (שמו של הטכניון באותה עת) תהיה עברית, ולא גרמנית.
פתרון משבר שפת הלימוד לא גרם לסיום משבר המימון של השלמת הטכניקום; שבועיים אחרי ישיבת המוסד האחרונה פרצה מלחמת העולם הראשונה.
חברת "עזרה" דרשה כי מוסד הטכניקום יוכרז כפושט רגל.
לטכניקום היו שני נושים עיקריים, הקרן הקיימת לישראל שהחוב כלפיה התבטל בשל היותה רשומה בארץ אויב (אנגליה), וחברת "עזרה"' שבסיס המטה שלה היה בגרמניה - בת ברית לטורקיה במלחמה.
תוך ניצול ההזדמנות קנתה חברת עזרה את המוסד, אך לא זכתה להפעילו.
הגלגל התהפך עם סיום מלחמת העולם הראשונה.
בסיום המלחמה שבה הובסה גרמניה היה מצבה הכלכלי של חברת "עזרה" בכי רע, וההסתדרות הציונית, ניצלה את ההזדמנות וקנתה את הטכניקום מחברת "עזרה" ב-6 בפברואר 1920.
"עזרה" פורקה רשמית ב-1939, על אף שהמשיכה לפעול עד 1941.
החל משנת 1905 ועד למלחמת השפות, "עזרה" סייעה בהקמת גני ילדים בארץ ישראל ובהכשרת גננות בירושלים.
חברת קש היא חברה הפועלת בחסותה של חברה אחרת במטרה להסתיר פעילויות מסוימות של החברה החוסה.
חברת הקש פועלת ברבים בצורה רגילה לחלוטין, כאשר למעשה היא מבצעת פעילויות שאינן תואמות קו לקו עם מטרת החברה מבחינת הציבור.
את חברות הקש מייסדים לרוב ארגונים שונים המחפשים להסתיר דבר מה.
בין ארגונים אלו נכללים סוכנויות ביון, תאגידים, ארגוני פשיעה וארגונים המצויים בחרם.
חברות הקש מציגות את עצמן כחברות עצמאיות בעוד שלמעשה הן פועלות לסיוע חברת האם.
פעילות זו יכולה להתקיים בפוליטיקה, במסחר, בדת ובתחומים דומים אחרים.
בתחום היחסים הבינלאומיים, ממשלת בובות היא ממשלה הנראית לכאורה כממשלה רגילה, ובה ראש ממשלה ושרים, אך היא אינה השליטה האמיתית במדינה, אלא פועלת על פי הוראות של כובש זר או של מעצמה זרה, כך שגם היא לאמיתו של דבר סוג מסוים של חברת קש.
במידה קיצונית, חברת קש נשלטת לחלוטין על ידי חברת האם שלה, ועובדה זו אינה ידועה לציבור.
אולם, חברות רבות הנחשבות לחברות קש רק מתקרבות למודל זה: השליטה יכולה להיות חלקית, או היחסים בין החברות יכולים להיות גלויים.
חברות קש רבות נמצאות בבעלותם של ארגוני פשיעה, בעיקר למטרת הלבנת הון.
גם סוכנויות ריגול משתמשות בחברות קש כדי לבצע פעולות שאין ברצונן להציג עצמן קשורות לפעולות.
דוגמה לחברת קש כזו היא חברת התעופה אייר אמריקה אשר נוסדה על ידי סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, לכאורה במטרה לספק סיוע הומניטרי.
למעשה, חברת התעופה שימשה את הסוכנות לסיוע במשימות קרב ובאספקת ציוד לשם ביצוע פעולות חשאיות בדרום-מזרח אסיה במהלך מלחמת וייטנאם.
חברות קש אחרות אשר מומנו על ידי סוכנות זו שימשו להפצת תעמולה והשפעה אמריקאית במהלך המלחמה הקרה, במיוחד במדינות העולם השלישי.
ישנם ארגונים דתיים המשתמשים בחברות קש כדי לקדם את האינטרסים שלהם בפוליטיקה, או כדי להציג את ארגונם כארגון כשר יותר.
ארגונים מוחרמים משתמשים לפעמים בחברות קש כדי להציג חזית ציבורית מסוימת, שתסיר מהם את החרם.
לדוגמה, ארגונים דמויי צבא קשורים לעיתים למפלגות פוליטיות הפועלות בצורה גלויה.
ייתכן שמפלגות אלו הן אינן חברות קש במובן הצר, אולם נהוג להחשיב אותן ככאלו.
דוגמאות למפלגות פוליטיות הקשורות לארגונים דמויי צבא הן :
היחסים שבין ה-IRA וארגון השין פיין בשנות ה-80 באירלנד;
היחסים שבין הקבוצה הבסקית אטה לבין המפלגה הספרדית הפוליטית בטסונה.