tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרומתו לחקר הקהילה בווילנה היא רבה; הוא כתב גם על תולדות הקהילה וגם על תולדות בית העלמין הישן בווילנה, גם על קהילת העברית שם וגם על הגאון מווילנה.
ישראל קלויזנר פרסם כחמישים כרכים של מחקר, ביוגרפיות, היסטוריה, בנושאי יהדות, שואה, ציונות, הלשון העברית ועוד.
הוא גם ערך ספרים ומחקרים שכתב עם אחרים.
בשנת 1963 פורסמו 3 כרכים של "תולדות המאה ה-20" שישראל קלוזנר היה העורך המדעי ביחד עם שארל בלוך.
חלק מספריו מעוררים עניין עד היום, ויש תנועה ערה של סחר בספריו הישנים באתרי האינטרנט העוסקים בכך.
בשנת 1975 הוענק לו תואר "יקיר ירושלים".
אביו של ישראל קלויזנר היה בן דודו של יוסף קלוזנר, וקרוב קצת יותר רחוק של יהודה אריה קלוזנר ובנו, עמוס עוז (קלוזנר).
תולדות הקהלה העברית בווילנה, וילנה תרצ"ה
קורות בית-העלמין הישן בווילנה, וילנה תרצ"ה
וילנא בתקופת הגאון, המלחמה הרוחנית והחברתית בקהלת וילנא בתקופת הגר"א, ירושלים תש"ב
אדם רוזנברג: מחלוצי הגולן, חובב ציון אמריקאי נשכח, מקדה תל אביב, תשי"ח 1958.
אופוזיציה להרצל, אחיעבר ירושלים, תש"ך 1960.
אור באפלה, מחזה מחיי הגולים מפורטוגל, ישראל בן-חיים קלויזנר, ירושלים תשי"ח 1958.
הגאון ר' אליהו מווילנא, תל אביב, הקונגרס היהודי העולמי - ההנהלה הישראלית - תרבות וחינוך, (תשכ"ט) 1969.
וילנה, ירושלים דליטא , דורות ראשונים, 1495-1881, ערך שמואל ברנצ'וק, הביא לדפוס שמוליק בדאור, בית לוחמי הגיטאות, תשמ"ג 1983.
חיבת ציון ברומניה, ירושלים תשי"ח 1958.
מימים ראשונים: תעודות ופרקים בתולדות תנועת התחיה בישראל, מתפרסמים על ידי ישראל קלויזנר, ירושלים תש"א 1941.
רבי חיים צבי שניאורסון: ממבשרי מדינת ישראל, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ג 1973.
התנועה לציון ברוסיה, ירושלים תשכ"ה 1965, (נקרא גם מקטוביץ' עד בזל).
הכתבים הציוניים של הרב צבי קאלישר, מוסד הרב קוק, ירושלים, 1947
'בראשית יסוד המזרחי על ידי הרב י"י ריינס', הציונות הדתית א (תשל"ז) 1977.
'המשבר בסיפרות העברית בשנות המהפכה הראשונה ברוסיה', העבר כב (תשל"ז 1977).
'התנועה הציונית בקאווקאז בראשיתה', שבות 8 (תשמ"א 1981).
'יוסף קלוזנר אחד ממחיי הלשון העברית (15 שנה לפטירתו)', האומה יא (תשל"ד 1974).
'תקומת ישראל בחזונם של חסידי האומות', האומה נב (תשל"ז 1977).
ביאליק בווילנה', בצרון ס (תשכ"ט 1969).
ישראל קצובר (20 ביוני 1946 – 10 באפריל 2025) היה עיתונאי ישראלי, שימש כ-58 שנים ככתב וכפרשן צבאי (בשם העט א.
פאר) ובשל כך זכה לתואר "ותיק הכתבים הצבאיים בישראל".
בעל עיטור יקיר ירושלים על מפעל חיים בתחום העיתונות.
קצובר נולד במחנה-עקורים באוסטריה, להורים ניצולי שואה.
אחיו הבכור שלמה ברוך נעלם ב.
כשהיה בן שנה עלתה משפחתו לישראל באוניית מעפילים והתיישבה בירושלים.
כבר בנערותו גילה כשרון כתיבה יוצא דופן.
ב-1962 החל בכתיבה עיתונאית בעיתון היומי "שערים" ולאחר שירות צבאי מלא כלוחם בנח"ל, שב לעבודתו העיתונאית ככתב צבאי בעיתון.
במלחמת ששת הימים שירת במילואים במסגרת דובר צה"ל.
בתפקיד זה נלווה לכוחות צה"ל שפעלו בירושלים וכתב את ההודעות שנגעו לשחרורה של העיר.
בשנות ה-70 היה מחלוצי וראשי המדור להווי ומסורת יהודית בקול ישראל וערך תוכניות דת ומסורת, בהן בין היתר, "מצעד הזמירות החסידי" ושידוריו ההלכתיים של הרב עובדיה יוסף, אשר שימשו בסיס לסדרת ספריו בהלכה "יחוה דעת".
בשנת 1976, התפרסם כאשר חשף את העובדה כי הטקס לציון הגעתם של מטוסי ה-F-15 הראשונים של חיל האוויר יגרום לחילול שבת של המשתתפים בו.
בשנת 1982 נבחר ליושב ראש אגודת העיתונאים בירושלים, תפקיד בו שימש מספר שנים.
באותה שנה ייסד וערך (יחד עם יצחק נחשוני) את העיתון "ערב שבת", ששינה את שמו בהמשך ל"יום השישי".
ומונה לפרשן הצבאי והמדיני בעיתון היומי "המודיע" תחת שם העט א.
במרוצת השנים פרסם קצובר עשרות אלפי ידיעות, דיווחים ופרשנויות בנושאי ביטחון ומדיניות.
הוא ליווה מקרוב את צה"ל ואת הדרג המדיני בישראל, וקנה לעצמו שם כמומחה בתחומו, הן בקרב עמיתיו העיתונאים והן בקרב גורמי צבא וממשל.
בנוסף, השתתף כפרשן צבאי בפאנלים וראיונות.
הוא ראה חשיבות בהבאת מידע אמין ומדויק מצה"ל לציבור הרבנים והקהילות החרדיות, ומנגד שיקף לצה"ל ולממסד את הרגישויות והערכים של הציבור החרדי.
בריאיון רדיו בשנת 2015 אמר קצובר: ".
חבריו ועמיתיו ציינו כי קצובר הקפיד על כללי הצנזורה הצבאית ובניגוד לעיתונאים אחרים לעיתים, הוא לא פרסם סקופ או ידיעה בלעדית אם סבר שהדבר עלול לפגוע ולו במעט בביטחון המדינה.
במהלך הלווייתו אמר עליו דובר צה"ל לשעבר: "ישראל היה מגויס כולו לביטחון ישראל, גם בלי ללבוש מדים".
עד יומו האחרון כתב ופרסם.
הקריירה העיתונאית שלו על פני שישה עשורים ברציפות, מה שהפך אותו לאחד הכתבים הפעילים הוותיקים בישראל ואולי לכתב הצבאי בעל רצף הפעילות הארוך ביותר בארץ.
בשנת תשע"ט (2019) הוענק לקצובר עיטור "יקיר ירושלים", על עשרות שנים של עבודה עיתונאית שבה סקר את קורותיה של העיר ועל תרומתו הרבה לעיר ולראשיה.
בשנת תשפ"ב (2022) זכה בפרס "בני ברית" לעיתונות, על מצוינות בסקירת התפוצות בתקשורת הישראלית.
האינסיידר (The Insider), נחמן סלצר, 2022
היה נשוי לאיטה (מייזליש), ממנה התאלמן ב-23 בספטמבר 2024. אב לחמישה.
ישראל קרגמן (23 בדצמבר 1906 – 17 בנובמבר 1987) היה אסיר ציון ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י והמערך.
קרגמן נולד בשנת 1906 בברדיצ'ב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
בנעוריו הצטרף לתנועת "החלוץ" הבלתי לגלית והשתתף מטעמה בקבוצת ההכשרה "המשמר" בקרים.
בגין פעילותו הציונית הוגלה בשנת 1925 לסיביר, ממנה עלה ארצה בשנת 1929.
לאחר עלייתו החל קרגמן לעבוד כפועל בעבודות מזדמנות בפתח תקווה, מגדיאל וירושלים.
לאחר התיישבותו בקריית חיים החל בשנת 1938 לעבוד בבית החרושת "אתא", בו נבחר לראשות ועד העובדים.
עבודתו בבית החרושת נמשכה עד השבעתו לכנסת השלישית, בשנת 1956, במקומו של זלמן שזר.
כהונתו נמשכה לאורך 21 שנים, עד הכנסת השמינית.
בשלוש הכנסות הראשונות בהן היה חבר כיהן כחבר ועדת הכספים וחלקית כיו"ר הקואליציה ובתחילת הכנסת השישית נבחר לשמש כיו"ר ועדת הכספי.
כיו"ר הוועדה קידם, בין השאר, את חוק מס ערך מוסף וניסה לקדם חוק להפסקת שידורי טלוויזיה בלילות כדי למנוע עייפות עובדים.
ב-1963 עמד בראש "ועדת קרגמן" לשיפור שיתוף הפעולה בין העובדים להנהלת חברת חשמל.
ב-1977 מונה על ידי שר החינוך זבולון המר ליו"ר ועד הנאמנים של פרס היצירה לסופרים עבריים וב-1981 כהונתו הוארכה בשלוש שנים נוספות.
באותה שנה מונה קרגמן לחבר מועצת המנהלים של "מולר טקסטיל" (חברת האם של "אתא").
ב-1978 מונה לחבר בהנהלת "קרן אדיס דה פיליפ" שחילקה מלגות לזמרים אופראיים.
ישראל קטורזה הוא סטנדאפיסט, שחקן, קומיקאי, מדבב, מנחה טלוויזיה ותסריטאי ישראלי.
קטורזה נולד בשם תיירי קטורזה בנאנטר, הסמוכה לעיר פריז שבצרפת.
קטורזה בן זקונים ולו שתי אחיות גדולות.
כשהיה בן ארבע עלה עם משפחתו לישראל, גדל והתחנך באשדוד.
בגיל 14 החל ללמוד בבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה והמשיך בשנת לימודים בכיתה י"ג, בלימודי טכנאות אלקטרוניקה.
את שירותו הצבאי בצה"ל עשה כטכנאי אלקטרוניקה בחיל האוויר.
הוא המשיך לשירות קבע, שנמשך כשלוש שנים, בבסיס רמון.
עם שחרורו מהצבא, בדרגת רב-סמל, למד משחק ב"בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין", לתואר ראשון בתקשורת וניהול ובנוסף, למד קריינות במכללת גבע לתקשורת ופרסום.
קטורזה נחשב לאחד מאמני הסטנד-אפ המצליחים והמשפיעים בישראל.
הופעותיו הראשונות כסטנדאפיסט היו בבסיס רמון, בו שירת בשירות קבע.
במקביל, הוא החל להופיע כאמן סטנדאפ גם בקאמל קומדי קלאב, יחד עם שותפו דאז, שמעון גז.
בשנת 1993, התפרסם כאשר הופיע בפינת הסטנד-אפ בתוכנית הבידור של דודו טופז, "סופשבוע עם דודו טופז", ששודרה בערוץ הראשון.
מאותה שנה החל להופיע עם מופע הסטנדאפ שלו ברחבי הארץ אשר משלב מערכונים ואינטראקציה עם הקהל.
ב-1999 גילם את ז'אן פספרטו במחזמר "מסביב לעולם בשמונים יום" שכתב וביים ירון כפכפי.
ב-2003 גילם את הדודה, התפקיד הראשי בהצגה "דודתו של צ'רלי" שביים צדי צרפתי בתיאטרון חיפה.
ב-2004 שיחק במחזמר "שיקגו", בהפקה של תיאטרון בית ליסין והאופרה הישראלית, מאת פרד אב, בוב פוסי וקן אולדפילד.
ב-2006 גילם מוכר ספרים ב"פסטיגל 2006 - גיבורי הממלכה האבודה", שביים חנוך רוזן.
ב-2012 גילם את קפטן הוק במחזמר "פיטר פן" שכתבו נועה ברנר וירון כפכפי.
ב-2015 גילם את איש הקש בגרסה השלישית למחזמר "הקוסם" שביים ירון כפכפי.
ב-2016 השתתף באופרטה "העטלף", הפקה הונגרית המלהקת קומיקאי מקומי, בה גילם את פרוש - הסוהר השיכור, בבימויו של מיקלוש גאבור.
באותה שנה, בפסטיגל 2016, גילם את בעל המזנון ב"היי סקול פסטיגל 2" - הגמר הגדול, שביים חנוך רוזן.
ב-2019 גילם את ברמן, בעל חנות התקליטים במחזמר "כמו גדולים" המבוסס על שיריו של אריק איינשטיין, בבימויו של עידן עמית וכתיבה של אילן רוזנפלד.
ב-2021 גילם את מרגלית המאפיונרית בקומדיה "פיפטי פיפטי פיפטי" של תיאטרון דימונה, בבימויו של נתן דטנר.
באותה שנה, בפסטיגל 2021, גילם את מנהל האקדמיה למלאכים שומרים ב"סקיי היי פסטיגל", שביים חנוך רוזן.
בשנת 2025 שיחק בהצגה "הג'יגולו מקונגו" מאת חנוך לוין בתיאטרון הבימה.
בתחילת שנות ה-90 גילם את דמותו הקומית של "צוגה", בתוכנית הרדיו של דידי הררי, "דידי לוקאלי", ברדיו ללא הפסקה.
ב-1997 הגיש פינה קומית בתוכנית "שישי וחצי", בהנחייתה של עינת ארליך, תוכנית ששודרה בערוץ 2.
ב-1998 הנחה בערוץ 2 את התוכנית "כולם שווים".
ב-1999 שיחק בסדרת הטלוויזיה "כל העולם במה" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2004 גילם את יוסי בסרט "סוף העולם שמאלה" שביים אבי נשר.
באותה שנה, הנחה בערוץ 2 את תוכנית הטלוויזיה "משפחת קמיצ'לי" שביים קובי חביה.
ב-2005 גילם דיין בבית דין רבני בסרט "שושלת שוורץ" שכתב אמיר הספרי וביימו אמיר ושמואל הספרי.
ב-2007 שיחק בסרט "התנתקות" - הפקה צרפתית-ישראלית בבימויו של עמוס גיתאי.
בין השנים 2008–2019 השתתף כחבר קבוע בפאנל התוכנית הקומית "מועדון לילה" שמנחה ארז טל בערוץ 2. ב-2011 דיבב לעברית את החתול במגפיים בסרט "החתול במגפיים: הסיפור האמיתי" בבימויים של פסקל הרולד וג'רום דשאן.
ב-2012 גילם את בינו כהן בסרט "העולם מצחיק" שכתב וביים שמי זרחין.
ב-2013 שיחק בסרט "כידון" שכתב וביים עמנואל נקש.
באותה שנה גילם את התפקיד הראשי בסדרה הקומית "ישראל" שאותה יצר קטורזה ושביים רועי פלורנטין, שודרה בערוץ 10 ואף נמכרה לרשת ABC האמריקאית.
ב-2015 הנחה, לצידו של ארז טל, את השעשועון "מי למעלה?", ששודר בערוץ 2.
ב-2016 שיחק בסרט "הלהקה האחרונה בלבנון" בתפקיד אלוף-משנה יעקב מלכה, בבימוים של בן בכר ואיציק קריכלי.
ב-2017 שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "המלון של פיני" ששודרה בערוץ הילדים בבימויו של רועי פלורנטין.
ב-2019 דיבב לעברית את הקוף פינאט בסרט "פלא של פארק" בבימויו של דייוויס פיס.
ב-2020 השתתף בתוכנית "סיפורים מהכורסה" ששודרה בכאן 11.
ב-2021 גילם את ז'אן פייר בקומדיית המצבים "לבד בבית" ששודרה בכאן חינוכית.
באותה השנה החל להגיש לצידו של ארז טל את תוכנית הבידור "זה לא אולפן שישי" ששודרה בקשת 12. בהמשך אותה השנה החל שידורה בקשת 12 של הסדרה "מה שבע" אותה כתב ומבוססת על חייו.
הוא מגלם בה אב לשבעה ילדים, לצידם של מיה דגן ויניב ביטון, ומשחקים בה גם שניים מילדיו הביולוגיים.
ב-2022 השתתף בסדרה הקומית "פשע לא מאורגן" בתפקידי אורח, ששודרה בקשת 12.
בשנת 2001 שימש כפרזנטור של רכבת ישראל.
בשנת 2002 שימש כפרזנטור של חברת "סלקום".
בשנים 2009–2015 שימש כפרזנטור של "בנק דיסקונט".
בשנת 2015 שימש כפרזנטור של חברת "מובילאיי".
בשנים 2019–2020 שימש פרזנטור של חברת הייזום והבניה "פרשקובסקי".
בשנת 2021 שימש כפרזנטור בתשדירים מטעם משרד הבריאות.
בשנת 2022 שימש כפרזנטור של טרקלין חשמל והופיע בפרסומת לתאגיד המחזור תמיר.
בשנת 2024 שימש כפרזנטור של אפליקציית התשלומים "קאשקש".
קטורזה נשוי לסורלה ואב לשבעה ילדים, אחת מהם היא בתה של סורלה מנישואיה הראשונים.
קטורזה ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל מ.ס אשדוד ואף מגיע אל מרבית משחקי הקבוצה.
ישראל קַמַקַוִיווֹאוֹלֶה (בהוואית: Israel "IZ" Kamakawiwo'ole; 20 במאי 1959 – 26 ביוני 1997) היה זמר ומוזיקאי מהוואי.
התפרסם מחוץ להוואי בזכות אלבומו "Facing Future", שיצא ב-1993, ובמיוחד בזכות הרצועות מאותו אלבום ששילבו את השיר "Over the Rainbow" / "What a Wonderful World".
לאחר שהתפרסם, השתתף במספר תוכניות טלוויזיה ובפרסומות.
היה בעל השפעה גדולה על המוזיקה בהוואי.
קמקוויוולה נולד בבית החולים Kuakini שבהונולולו.
הוא החל ללמוד מוזיקה בגיל 15 וניגן על יוקולילי.
דודו היה השחקן והמוזיקאי מו קיל .
קמקוויוואולה התגורר בהוואי עד יום מותו.
לאורך חייו סבל מהשמנה חמורה שבשיאה הגיע משקל גופו ליותר מ-350 ק"ג.
הוא אושפז מספר פעמים ומת בגיל 38 מסיבוכים בדרכי הנשימה ומערכת הלב.
הוא הותיר אחריו את אשתו מרלן ובתו.
ביום מותו דגל מדינת הוואי הורד לחצי התורן.
הוא האדם השלישי בהיסטוריה של הוואי שהוענק לו כבוד זה, והיחיד שלא היה איש ממשלה.
יותר מ-10,000 אנשים השתתפו בהלווייתו.
ארון הקבורה יצא מגבעת הקפיטול של הונולולו.
ב-12 ביולי אפרו פוזר באוקיינוס.
קולס נולד ב-1923 בעיירה מקוב מזובייצקי שבפולין, למשפחה מרובת ילדים שנספתה בשואה.
הוא ברח לרוסיה כאשר היה בן 16, וכך ניצלו חייו.
בטשקנט הכיר את מרים לבית שפניר, ילידת קישינב, ונשא אותה לאישה.
ב-1944 נולד לבני הזוג בנם אליעזר קולס (לימים חבר הכנסת), ובשנת 1946 נולדה אחותו רחל.
ב-1948 עלו בני הזוג לישראל והתיישבו בתל חנן, ביישוב שהיה בו ריכוז מתחלף של עולים חדשים.
קולס החל לעבוד בבתי הזיקוק, ולאחר מכן פתח סנדלריה, שלימים הפכה לבית חרושת לנעליים.
עם הזמן הוסיף לעסק גם הלבשה ומוצרי אלקטרוניקה.
הפעילות הפוליטית והציבורית שלו החלה ב-10 בדצמבר 1959, כאשר התמודד בראש רשימת "הציונים הכלליים" למועצה המקומית נשר, ונבחר כנציגם במועצה.
קולס היה פעיל, בין השאר, במאבק נגד פעילות המחצבה בתוך נשר.
קולס עמד בראש רשימת גח"ל בבחירות בשנת 1969 ובראש רשימת הליכוד בבחירות בשנת 1973.
קולס ייסד והיה עד למותו יו"ר אגודת "מכבי" נשר ודאג למימון משכורתו של המאמן.
ב-4 בספטמבר 1977, לאחר שנים רבות שבהן כיהן כחבר המועצה המקומית וכסגן ראש המועצה, נבחר קולס לראשות מועצת נשר כנציג "הליכוד".
אולם בבחירות שהתקיימו בשנת 1978, שכללו לראשונה בחירה ישירה של ראש הרשות, הוא הפסיד לשמואל ריניש מהמערך.
קסל נולד בקוידנוֹב (קוידענאָוו; כיום דזרז'ינסק, Дзяржынск) שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה "ליטאית" (שרה ואברהם).
למד בפוליטכניקום של דרזדן בגרמניה, ושם התקרב לפעילי ציונות כשמריהו לוין וליאו מוצקין.
לאחר סיום חוק לימודיו, התמחה וחזר למינסק, עיר המחוז של עיירת ילדותו, והקים וניהל שני מפעלים של "יעקובסון את ליפשיץ".
במינסק התחבר עם העסקן הציוני ד"ר צבי ברוק, ודרכו הכיר את אחותו של ברוק, רבקה, ונשא אותה לאישה.
במסגרת פעילותו הציונית בעיר היה פעיל בשורות חברי ההגנה.
ב-1911 ביקר בארץ ישראל ורכש קרקעות בתל אביב על מנת שיוכלו לשמשו כשיעלה.
בשל מלחמת העולם הראשונה עלה ארצה רק ב-1920 והשתקע בחיפה, בבית שתוכנן על ידי ברוולד ברחוב הגיא בהדר הכרמל.
עד מהרה הצטרף לפעילות בוועד השכונה (שהיה מעין מורשון) והיה חבר הקוּרָטוֹרְיוֹן (חבר נאמנים) של בית הספר הריאלי העברי.
קסל תכנן בתל אביב תחנת כוח והמשיך לעזור לפנחס רוטנברג בפיתוחה של חברת החשמל.
מאחר שהתמחה בניצול משאבים טבעיים, יעץ קסל לחברות רבות נוספות כנשר, חברת אשלג ארץ-ישראלית, קק"ל ועוד.
גולת הכותרת של עבודתו הייתה הקמת חברת המלח בארץ-ישראל ביחד עם מרדכי סורדין בעתלית, שם עבד עד מותו ונקבר בה.
שמו של רחוב הגיא, שהסתיים בביתו, הוסב לאחר מותו על שמו.
הזכויות על ספרו "ספר המהנדס" הועברו על ידי משפחתו לטכניון על מנת שיממנו מלגה על שמו.
קסל, תל אביב: דפוס סעדיה שושני, 1932 (מהדורה ב', בשינויים קלים בלבד: תל אביב, מסדה, תש"ה)
ישראל קוֹלָת (קופילוביץ) (Israel Kolatt; 20 בספטמבר 1927 – 29 במרץ 2007) היה היסטוריון ישראלי, חוקר הציונות, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
קולת נולד בעיר וילנה, ובשנת 1935 עלה ארצה כילד עם משפחתו.
המשפחה השתקעה בתל אביב, ובה גדל.
אביו, חיים קופילוביץ, כיהן בווילנה כיו"ר הליגה למען ארץ ישראל העובדת, פועלי ציון צ"ס וראש המשרד הארצישראלי.
בארץ היה למנהל הוצאת "עיינות" של מפא"י, ומשנת 1957, כשהתמזגה עם "עם עובד", היה למנהלה עד 1963, אז הוחלף על ידי אליעזר פרי.
כן היה ממנהלי התאחדות המו"לים וכיהן במשך שנים רבות כיו"ר ארגון יוצאי וילנה בתל אביב.
קולת היה פעיל ומדריך בתנועות הנוער של תנועת העבודה.
למד בחוגים להיסטוריה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1955 קיבל תואר שני.
היה תלמידו של יעקב טלמון.
נושא עבודת הדוקטור שלו, שהוגשה בתשכ"ד (1964), היה: "אידאולוגיה ומציאות בתנועת העבודה בארץ ישראל, 1905-1919".
בשנים 1964–1965 שהה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1965 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית, ולימים פרופסור במכון ליהדות זמננו.
מתלמידיו: אריה מורגנשטרן, יעקב גולדשטיין ואליקים רובינשטיין.
דרכי איש: שלוש מסות על ברל כצנלסון, ביחד עם משה שרת ודב סדן, כינס זאב גולדברג, צופית, בית-ברל, תשכ"ח, 1967.
אבות ומייסדים, ירושלים: האוניברסיטה העברית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1976.
דוד בן-גוריון, ביחד עם גרשון ריבלין, ערכו: נורית ברוורמן, יהואש ביבר, הוצאת מרכז הסברה - שירות הפרסומים, תשנ"ו, 1995.
הציונות וישראל בראי ההיסטוריון: אסופת מאמרים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2008.
ערך את שני הכרכים על התקופה העות'מאנית, בסדרת תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה (עורך: משה ליסק), ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תש"ן 1989-תשס"ט 2009.
ישראל קפלן (ביידיש: קאַפּלאַן; 29 במרץ 1902, כ"א באדר ב' תרס"ב, וולוז'ין, פלך מינסק, האימפריה הרוסית – 4 בספטמבר 2003, ז' באלול תשס"ג) היה מחנך, סופר יידיש והיסטוריון יהודי ליטאי-ישראלי.
ממניחי היסודות לאיסוף השיטתי של עדויות על אודות השואה ולתיעוד הפולקלור וההומור השחור של היהודים בגטאות ובמחנות.
חתן פרס מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (1987).
ישראל קפלן נולד באביב 1902 בעיירה וולוז'ין, פלך מינסק, רוסיה (כיום בבלארוס), בנם של ביילה (ילידת העיירה) והרב יהושע קפלן (יליד מחוז בוברויסק, פלך מוהילב), ואח לחמישה.
התחנך ב"חדר" ובישיבות, ולמד גם לימודי חול.
ב-1919 עבר לעיר קובנה, שהייתה לבירתה בפועל של ליטא העצמאית.
למד בסמינר למורים, והורה בבתי ספר עבריים בעיר.
למד היסטוריה באוניברסיטת קובנה, ואת התזה שלו כתב על האינקוויזיציה הספרדית.
היה פעיל בחוג הסופרים הצעירים "מיר אליין".
נישא ללאה גרינשטיין (ילידת סיאד (Seda) 1903), אחות במקצועה ומשוררת.
חיבר ספרי לימוד בעברית ובליטאית.
עם הפלישה הנאצית בקיץ 1941 וכינון גטו קובנה נכלא בגטו עם אשתו וילדיו.
כבר באוגוסט 1941, בראשית ימי הגטו, התמנה לכתוב ולערוך בחשאי את רשומות הגטו.
בפברואר 1942 גורש לגטו ריגה (וגם משם הצליח להעביר לקובנה דו"ח מפורט על גורל 450 היהודים מקובנה שגורשו עמו).
בהמשך שהה בגטו שאוולי, ובמחנות הריכוז קייזרוואלד (ליד ריגה), פוניבז', שטוטהוף ולבסוף דכאו (בדרום גרמניה).
בכל תקופת השואה התמיד, בחשאי ותוך סיכון עצמי, בתיעוד הפולקלור וההומור השחור של האסירים בגטאות ובמחנות.
במלחמה אבדו גם כל כתבי היד שלו.
לאחר השחרור נותר בגרמניה ועבר לעיר מינכן שבאזור הכיבוש האמריקאי, שם התרכזה שארית הפליטה.
את מחקרו על השואה החל שם.
מיד עם השחרור החל לעסוק בגביית עדויות מהניצולים ובאיסוף תיעוד על השואה.
החומר שנאסף במחנות העקורים רוכז במינכן, ולאחר קום מדינת ישראל נשלח לירושלים והיה אחד מנדבכי היסוד של "יד ושם".
יחד עם משה יוסף פייגנבוים היה מיוזמי ומייסדי הוועדה ההיסטורית המרכזית (צענטראלער היסטאָרישער קאָמיסיע) שליד ועד שארית הפליטה באזור האמריקאי בגרמניה, והיה המזכיר המדעי שלה.
ערך את כתב העת "פֿון לעצטן חורבן" (צייטשריפט פאר געשיכטע פון יידישן לעבן בעתן נאצי-רעזשים; 'מן החורבן האחרון: כתב עת לתולדות החיים היהודיים בתקופת המשטר הנאצי'), שהתפרסם מטעם הוועדה בשנים 1946–1948. בעשרת הגיליונות שלו רוכז לראשונה מידע על השואה, שסוכם באופן מדעי.
כתב וערך בעיתון היידי של שארית הפליטה בגרמניה: "אונדזער וועג" ('דרכנו'), בעריכת לוי שליט.
בעידודו של הסופר היידי ה.
לייוויק, שביקר בגרמניה ב-1946, החל קפלן לפרסם בקובצי "פֿון לעצטן חורבן" את החומר הפולקלורי שצבר על פיסות הנייר שאסף והסתיר במהלך המלחמה ובזיכרונו – מימרות, הלצות והומור שחור מפי יושבי הגטאות והמחנות.
בשנת 1949 פרסם בהוצאת הוועדה ההיסטורית המרכזית במינכן את החומר הפולקלורי כקובץ "דאָס פֿאָלקס-מויל אין נאצי-קלעם: ריידענישן אין געטאָ און קאצעט" ('פי העם בצבת הנאצים: מימרות בגטו ובמחנה הריכוז'.
מהדורה ב' מורחבת הופיע בהוצאת בית לוחמי הגטאות בשנת תשמ"ב-1982).
בהמשך העלה את הכתב חומר נוסף.
בראשית שנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל, עלה ארצה והשתקע בתל אביב.
בארץ המשיך לעבוד בהוראה, ובמשך 14 שנה שימש כמורה להיסטוריה ומחנך בבית הספר ביאליק בעיר.
במקביל התמיד בחקר השואה, פרסם שורת מונוגרפיות על חורבן קהילות ליטא, ועסק בעבודה ספרותית, בעיקר ביידיש, ופרסם סיפורים ומסות.
כתב לעיתונים וכתבי העת היידיים בישראל, בהם "די גאָלדענע קייט, "לעצטע נײַעס".
כן כתב בעיתוני היידיש באפריקה: "אַפֿריקאַנער אידישע צײַטונג", "דרום־אַפֿריקע" (יוהנסבורג).
כן פרסם מאמרים בנושאים ספרותיים גם בעיתונות העברית, והיה עורך בכתבי עת ספרותיים שונים.
היה חבר מערכת ספרי הזיכרון "יהדות ליטא".
הסופר לוי שליט, בביקורתו על ספרו של קפלן "שליאך און אומוועג" ('משעול ולא-דרך'; 1964) ב"מעריב", כתב:
"סיפוריו של קפלן כוללים שטחים שונים מן החיים היהודיים בליטא.
אולם עטו נמשך במיוחד לפרבר, לרחובות ובתים שבירכתי עיר.
בסימטאות העוני מוצא הוא לרוב את נושאיו, וממילא בוקעת ועולה נעימה סוציאלית חריפה ברבים מסיפוריו.
קפלן איננו מביע עמדה לגבי המיבנה הסוציאלי של החברה, אבל האמן שבו הוא כאן "צד" ברור ומוחלט.
עם זאת שזורים סיפוריו של קפלן בנימת ההומור הדק והמיוחד של מחברם...
ספרו של ישראל קפלן תופס מקום מיוחד בסיפורת של ספרות אידיש והוא נכס רב-ערך בספרות על היהדות הליטאית.
יש בו ריאליות של היסטוריון וליריות של מספר-אמן."
ש' דב מ"חרות" קבע כי קפלן "לא רק שולט במכמני שפת האידיש; הוא גם מעשירה ומגוונה בסגנונו המיוחד.
ואנו קוראים דברים בהשתאות רבה.
ראוי הספר שיתורגם לעברית – ולאלתר, כי אין דומה לספר זה מבחינת הידע וצורת ההגשה הספרותית שבו".
יוסף פרידלנדר כתב בביקורת על "געשליידער" (1970) כי
"לשונו של ישראל קאפלאן היא יידיש-ליטאית עסיסית ועממית.
בימים שלפני המבול ניתן היה לומר על לשון זו, כי "טועמיה חיים זכו", שכן היא שימשה את הקיום היהודי והעמידה לרשותו את אוצרותיה הבלתי-מוגבלים כמעט.
לשון זו עצורה בסגנונו של קאפלאן והיא מדובבת בניביה, בדימוייה, ובשלל קולותיה וגווניה הרבים.
חנה העממי של הלשון פרוש על גבורי הסיפורים ועל האווירה המתוארת בהם...
[...] לספר על השואה ועל הניצולים בסגנון משובח ובשפה ברורה וצלולה, שליוותה את המוני בית ישראל בחייהם ובמותם."
מ-1964 ועד מותו פרסם תשעה קבצים ובהם סיפורים ומאמרים ביידיש מפרי עטו.
עבודתו הספרותית זיכתה אותו בפרסים: בשנת 1977 זכה בפרס מטעם אגודת הסופרים היידיים בישראל (יידישן שרייבער-פֿאראיין אין ישראל); ב-1982 – בפרס פּינֶס; בשנת 1987 – בפרס מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש; וב-1995 – בפרס דוד הופשטיין ליצירה ספרותית ביידיש.
ישראל קפלן נפטר בירושלים בספטמבר 2003 בשיבה טובה, בגיל 101.
זמן קצר לאחר פטירתו הופיע ספרו האחרון, "פֿון פֿאָלקסמויל און מיַינס" ('מפי-העם ומשלי').
חומרים מארכיונו שמורים בספרייה הלאומית, במכון גנזים ובבית לוחמי הגטאות.
בנו, ד"ר שלום אילתי, הוא אגרונום, מורה דרך ועורך.
נישא למרים (בת אחיו של הסופר נח שטרן), ספרנית, והיה אב לשלושה.
י[עקב] דומבליאנסקי, בהשתתפות ישר' קפלן, ספר התלמיד – שחר, 4 כרכים, קובנה: א' פטשק, תרצ"ח.
דאָס פֿאָלקס-מויל אין נאצי-קלעם: ריידענישן אין געטאָ און קאצעט, מינכן: צענטראלע היסטאָרישע קאָמיסיע ביים צ"ק פֿון די באפֿרייטע יִידן אין דער אמעריקאנער זאָנע אין דייטשלאנד, 1949.
מהדורה ב מורחבת: דאָס פֿאָלקסמויל אין נאצי-קלעם: ריידענישן אין געטאָ און קאצעט: פֿארברייטערטע אויפֿלאגע מיט הקדמות און ראשי פרקים אין עברית און ענגליש, תל אביב: בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון למורשת השואה והמרד, תשמ"ב 1982.
שליאך און אומוועג: דערציילונגען, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, 1964. ('משעול ולא-דרך') (סיפורים)
געשליידער, תל אביב: אילת, תש"ל.
צייטנשניט: דערציילונגען, תל אביב: המנורה, תשל"ו.
גור ירושלמי: ועוד סיפורים, תל אביב: רשפים, תש"ם 1980.
לעצטער פֿרילינג: היסטארישע דערציילונג, תל אביב: ישראל בוך, תשמ"ה 1985. ('האביב האחרון: סיפור היסטורי')
צייטנטריט: דערציילונגען, דערמאנונגען, תל אביב: ה.
ראנדן: דערציילונגען, סקיצעס, מיניאטורן, תל אביב: ה.
לייוויק פארלאג ביים פאראיין פון יידישע שרייבערס און זשורנאליסטן אין ישראל, תשנ"ב 1992.
אנהאלט: דערציילונגען, פראגמענטען, מיניאטורן, תל אביב: ה.
מוט: דערציילונגען און מיניאטורן, תל אביב: י.ל.
ישראל קאפלאן, מיט דער באטייליקונג פון אברהם זימרני, פֿון פֿאָלקסמויל און מיַינס, תל אביב: ה.
לייוויק פארלאג, תשס"ג 2003. ('מפי-העם ומשלי') (ראה אור לאחר מותו)
ישראל בן ר' פסח הכהן קפלן נולד בדצמבר 1869 (כסלו תר"ל) בעיירה טוּלְצ'ין שבפלך מוהילב, רוסיה (רוסיה הלבנה).
למד ב"חדר" ובישיבה בעיירה ויטקה ואחר-כך בישיבת וולוז'ין, שבה נודע בשם "העילוי מוויטקה" (דער וועטקער עילוי).
פעל להפצת הלשון והספרות העברית בין חניכי הישיבות.
בנוסף השתלם בהשכלה כללית ועברית, ועבר בחינת בגרות אקסטרנית שאליה התכונן בעזרת מורה פרטי.
הצטרף ל"חיבת ציון" ואחר-כך לתנועה הציונית.
בשנת 1893, בעודו חניך ישיבת וולוז'ין, פגש במהלך נסיעה לעיר קרמנצ'וג בעורך הדין והעסקן ד"ר שמשון רוזנבאום, מראשי ציוני מינסק, שהזמינו לעירו.
כעבור שנה נסע קפלן למינסק, ורוזנבאום הכיר לו את ידידו, המורה ועסקן הציבור החובב-ציון והספרות העברית יהודה זאב נופך, שביתו היה בית ועד לחובבי ציון ולציונים וצעירים שוחרי העברית.
בעזרת רעייתו של נופך, פייגה, מצא קפלן חדר מגורים בעיר, וקפלן נמנה עם מבקריו הקבועים של בית נופך, עד שכעבור שנתיים, באביב 1896, נישא לצעירת בנותיו של נופך, בלהה (בלה).
החל בשנת הלימודים תרס"ג-1902 נלמדו בו הלימודים העבריים ב"שיטה הטבעית" – "עברית בעברית".
בסתיו 1900 קיבל רישיון מהשלטונות לפתוח על יד בית ספרו שיעורי ערב, שנועד לתלמידי החדרים המסורתיים (שהיו הרוב) לרכוש השכלה כללית ("לימודי חול").
על רקע היעדר בתי ספר ללימודים עבריים לנערות, בשנת הלימודים תרס"ו-1905 פתחה אשתו של קפלן, בלהה, בית ספר פרטי יהודי לנערות, שבו נלמדו לימודים כלליים על פי תוכנית לימודים של בית ספר יסודי, ולצדם לימודים עבריים מוגברים (כמו ב"חדר המתוקן") בפיקוחו של ישראל קפלן.
ב-1901 ערך ופרסם תוכנית לימודים מפורטת ללימודי קודש, לשש שכבות לימוד, תחת הכותרת "תכנית הלמודים העברים בחדרי ישראל".
בראשית שנת הלימודים תרס"ב-1901 הוחל בלימודים ב"חדר למופת" (או "חדר לדוגמה") על פי תוכנית זו, שהתבססה על עבודתם של ארבעה מורים ממייסדי ה"חדרים למופת" במינסק.
לדברי דניאל פרסקי, קפלן "היה מפיץ השכלה ברבים, כי בימי השבתות היה מרצה ברוב טעם ודעת פרקים בהיסטוריה ובפרקי-אבות בבתי-כנסת שונים ומשך את לב הנוער".
בנוסף, פרסם מאמרים ורשימות בעיתונים העבריים "המליץ" ו"הצפירה" ובעיתונות היהודית (ובפרט הציונית) בשפה הרוסית.
בסביבות שנת 1901 כיהן במשך תקופה כממלא-מקום הרב מטעם במינסק.
בראשית שנת 1904 התמנה למנהל ה"תלמוד תורה" העירוני במינסק.
היה זה מוסד גדול, שבו למדו יותר משש מאות תלמידים לימודי קודש ולימודי חול, ובראשותו עמד ועד מנהל שנבחר מקרב נכבדי הקהילה ולצדו ועד פדגוגי.
בשנת 1906 זכה במכרז מתוך 53 מתמודדים והתמנה לרב מטעם בעיר אסטרחן שברוסיה גופא (על הדלתה של נהר הוולגה בים הכספי) – עיר קטנה יותר, ובה קהילה יהודית לא גדולה.
הוא שימש במשרה זו עד מהפכת 1917.
בשנת 1907 נפתח בעיר בית ספר עברי ציבורי (הפעם במחתרת, ללא אישור השלטונות) ובו שלוש שכבות לימוד לנערים ושתיים לנערות, בניהולו של הרב קפלן.
גם בבית ספר זה נלמדו לימודים עבריים בשיטת "עברית בעברית" לצד לימודים כלליים על פי תוכנית הלימודים של הכיתות הראשונות של הגימנסיה הרוסית.
בסוף שנת 1910, כעבור כשלוש שנים, למדו בבית הספר כמאה נערים ונערות, והוא עבר לבניין חדש, שנרכש עבורו בזכות תרומות בסך של כ-14,000 רובל שהצליח קפלן להשיג בהשתדלותו.
ב-25 במרץ 1911 נעצר עם חותנו בעת ששהו במערכת העיתון היהודי-רוסי "ראזסווייט" בסנקט פטרבורג.
במינסק, כמו באסטרחן, לקח חלק פעיל בפעילות הציונית.
בוועידת מינסק (הוועידה הגדולה של כלל ציוני רוסיה) ב-1902 היה אחד ממזכירי הוועידה.
בהמשך עסק ברוסיה הפנימית בתעמולה למען הציונות ולמען תחיית הלשון העברית.
בוועידה הציונית הכול-רוסית שהתכנסה בפטרוגרד ב-1917 השתתף כציר מאסטרחן.
שפות הדיבור בביתו של קפלן היו עברית ורוסית, והוא אסר על ילדיו לדבר יידיש (שפה שאותה כינה בבוז "ז'רגון").
בקיץ 1912 נסע עם בנו הבכור עוזיאל לביקור בארץ ישראל בעקבות הזמנה שקיבל מהגימנסיה העברית "הרצליה" לבוא לשמש בה מורה לתלמוד, אך העניין התבטל והוא שב לרוסיה.
(בתל אביב התארחו השניים בבית עמיתו המורה יחיאל יחיאלי, שם התיידד בנו עם בתו של יחיאלי; לימים, כעבור כ-12 שנה, לאחר שסיים בנו את לימודי הרפואה בשווייץ, נישאו השניים.)
ב-1919, לאחר המהפכה הרוסית, ביקש לעלות לארץ ישראל.
לפני עלייתו ביקר את חותנו נופך במינסק ונאלץ להישאר בה עקב חילופי השלטון.
אז התמנה למנהל המחלקה לתרבות של הקהילה היהודית במינסק ומנהל הקורסים הפדגוגיים מטעמה.
בשנת 1920-תרפ"א הצליח לצאת את רוסיה ולעלות ארצה, והיה למנהל בית הספר לבנים ולבנות של "המזרחי" בחברון, עד 1925. בנוסף, כיהן כציר לאספת הנבחרים הראשונה מטעם יהודי חברון, ושימש כסופר עיתון "הארץ" בחברון.
בשנת תרפ"ד פרסם בביטאון "המזרחי", "התור", מונוגרפיה על חברון בשם "עיר האבות (בעבר ובהוה)".
בראשית שנת תרפ"ו (1925) התמנה למנהלו הראשון של בית הספר העירוני היסודי הדתי לבנות "תלפיות" בתל אביב, מיסוד "תחכמוני", שנכנס אז תחת פיקוח הוועד המפקח של "המזרחי".
בשנה הראשונה פעל בית הספר בשכונת ברנר (ליד בית החולים הדסה) ולמדו בו 350 תלמידות, ובשנת תרפ"ו-1926 עבר למשכן מרווח יותר ברחוב העבודה שבשכונת מרכז בעלי מלאכה, שנבנה עבורו מספר חודשים קודם לכן, ומספר תלמידותיו עמד על 500. קפלן ניהל את בית הספר עד מותו.
בתל אביב התגורר קפלן בבית שבנה בשנות ה-20 ברח' השומר 8.
נפטר במאי 1927 (אייר תרפ"ז) בתל אביב, בן 57 במותו.
אלמנתו בלהה קפלן (1876–1963) האריכה ימים אחריו.
למרות קשייה הכלכליים, עשתה כדי להקל על צעירים רבים את צעדיהם הראשונים בארץ, וביתה היה פתוח לכול.
קפלן ואשתו היו הורים לארבעה בנים וארבע בנות.
רבקה (פרופסור לפיסול וציור באקדמיה במוסקבה);
עמינדב (פרופסור לכלכלה באוניברסיטת לנינגרד);
עדינה ולבה (1910–1979) (אשתו של המלחין, המוזיקולוג והמורה למוזיקה ד"ר יואל וַלבֶּה);
גיסו של קפלן (אחיה הצעיר של אשתו), ד"ר יצחק נופך, היה משפטן, שהיה מראשוני השופטים היהודים בארץ ישראל המנדטורית, שופט השלום העברי הראשון ביפו, והוא שהנהיג את השפה העברית במשפט והוציא פסקי דין בעברית.
בתו, חמדה נופך-מוזס, הייתה מראשונות עורכות הדין בארץ, המייסדת והעורכת האחראית הראשונה של השבועון "לאשה".
נישאה לראובן מוזס, בנו של יהודה מוזס, מו"ל העיתון "ידיעות אחרונות".
תכנית הלמודים העברים בחדרי ישראל: אשר אִזנו וחקרו מיַסדי החדרים למופת בעיר מינסק; נערכה ונסדרה ע"י ...
ישראל קפלן במינסק, וילנה: דפוס י' פיראזשניקאוו, תרס"א.
עיר האבות (בעבר ובהוה): לתולדות העיר חברון, ירושלים: דפוס רוהלד, תרפ"ד.
קומט נולד בשנת 1912 בווינה, בנו של יזם בענף הבניה ואיש ציבור.
את השכלתו כאדריכל קיבל במכון הטכני של וינה ובתום לימודיו בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והשתקע בחיפה.
שנתיים לאחר עלייתו פתח משרד תכנון בחיפה בשותפות עם המהנדס מנחם ראט.
ב-1958 הצטרף לשותפות האדריכל אבנר קנר ושם המשרד היה "ראט, קומט, קנר אדריכלים".
המשרד פעל עד לפרישתו של קומט בשנת 1985.
קומט, שהיה אדם דתי, עבד בעיקר עם המגזר הדתי.
במסגרת זו תכנן מבני מגורים, תעשייה, חינוך ודת.
בנו, האדריכל יחיאל קומט, ממשיך את דרכו של אביו ומתמחה בתכנון בתי כנסת.
קומט נפטר ב-1987 ונקבר בבית הקברות שדה יהושע.
בית הכנסת המרכזי קריית שמואל
בית הכנסת המרכזי בשדה יעקב, 1952
בנייני ממשל בגאבון שבאפריקה, שנות ה-60
בית הכנסת בישיבת כנסת חזקיהו ברכסים, 1964
בית הכנסת המרכזי הר הכרמל, דרך הים 12, חיפה, 1964
בית הכנסת המרכזי בעכו, 1967
בית הכנסת בכפר הנוער כפר חסידים, 1974
בית הכנסת המרכזי, חדר אוכל, מבני מגורים וחינוך במוסד עליית הנוער "נוה עמיאל" (סמוך לשדה יעקב)
בית כנסת, רחוב צפת, הרצליה
בית הכנסת "מקור ברוך" בשכונת ויז'ניץ, רחוב השילוח, חיפה
בית כנסת בקרית פרוסטיג, קריית אתא
ישיבת "יחל ישראל", רמת ויז'ניץ, חיפה
מוסד אשל לפליטים, כפר אתא
בית ספר תיכון, רחוב ירושלים, עפולה
שכונת מגורי צמודי קרקע בקרית שמואל
בית התאחדות בעלי התעשייה, רחוב הנאמנים 8, חיפה
בית חברה למחסנאות והובלה בע"מ, רחוב הנמל 40, חיפה
בית המועצה הדתית, רחוב העצמאות 98, חיפה
בית ההנהגה היוונית-קתולית, רחוב יפו 21–23, חיפה
בית חרושת ארטיק, אזור תעשייה בת ים
מפעלי בורסקאות "כהנא", כפר חסידים
בית ההסתדרות הכללית, תל חנן
בית אבות "סיני", רחוב סיני 12, חיפה
בית נכים "תקוה", שכונת אחוזה, חיפה
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה צפריר מבכירי הצלמים הישראלים שעסקו בתיעוד יצירות אמנות עבור אמנים ומוזיאונים כגון ספריו של חיים גמזו או הספר "אמנות ישראל" (1963) בעריכת בנימין תמוז.
בפעילותו ליווה צפריר רבים מאמני קבוצת "אופקים חדשים" כגון יוסף זריצקי, יצחק דנציגר, יחיאל שמי ואחרים.
במהלך שנות השישים הציג צפריר מספר תערוכות צילומים של אנדרטאות ופסלים.
במאי 1960 הציג תערוכת תצלומים, המלווים בטקסטים, בבית יד לבנים בפתח תקווה, בספטמבר שנת 1966 הציג תערוכה דומה במרכז הנוער שליד מועצת הפועלים ברמלה.
בשנת 2002 תרם צפריר אוסף של תצלומי יצירות אמנות שנעשו על ידו למרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
האוסף מקיף כ-20,000 תצלומים ותשלילים של ציורים ופסלים של 87 אמנים ישראלים.
מרבית האוסף הוא תצלומי שחור לבן ומיעוטו תצלומי צבע.
בשנת 2014 החל פרויקט רחב היקף של דיגיטציית הארכיון בשיתוף פעולה של מחלקת יודאיקה, ספריית הרווארד, אוניברסיטת הרווארד יחד עם מרכז המידע לאמנות ישראלית.
תצלומיו של צפריר הופיעו בפרסומים רבים ובהם:
גמזו, חיים, חנה אורלוף, מסדה, תל אביב, 1949
גמזו, חיים, ציור ופסול בישראל, אשגול, תל אביב, 1950
קולב, א., פסלים / יעקב לוצ'אנסקי, הקיבוץ המאוחד, תשי"ז (1956)
גמזו, חיים, אמנות הפיסול בישראל, מכלול, תל אביב, תשי"ז (1956)
אורן, ברוך, מספורי בית אחד, מערכות, תל אביב, 1960
רזניק, אריה, מבחר מיצירותיו, אמנים בישראל, תל אביב, תשכ"ג (1962)
הביאנלה לאמנות בוונציה (1966), משרד החינוך והתרבות, ירושלים, 1966
אלישבע כהן, אנה טיכו, המועצה הלאומית לתרבות ולאמנות, ירושלים, 1985
ראשי אשה / מירה ויכסלבאום, עקד, תל אביב, 1986
סיומה ברעם, הקרן להנצחת סיומה ובלה בריזל, רמת השרון, 1986
תמוז, בנימין, אמנות ישראל, מסדה, תל אביב, 1986
נחום גוטמן, עריכה ומבוא : אהוד בן עזר, הוצאת מודן, 1997.
ישראל (סרגיי לזרֶביץ') צינברג (ביידיש: צינבערג; ברוסית: Цинберг; בכתב לטיני: Zinberg; 1873, כפר על יד לנובצי, ווהלין – 1939) היה היסטוריון של הספרות העברית והיידית ופובליציסט יהודי רוסי, מהנדס כימיה במקצועו.
צינברג נולד בכפר סמוך ללאנוביץ (אז בווהלין, כיום באוקראינה).
כבחור צעיר היגר לגרמניה ולמד את מקצוע הכימיה, משם עבר לבזל והשלים תואר דוקטור לפילוסופיה.
ב-1898 חזר לרוסיה ונתמנה למנהל מעבדה כימית בבירה פטרבורג.
בעודו מתפרנס מעבודתו בתחום הכימיה, הקדיש את זמנו הפנוי לכתיבה פובליציסטית וספרותית, יחד עם שמעון דובנוב היה בין מייסדי מפלגת העם היהודית (יידישע פאלקס-פארטיי), והאמין בקיום עצמאי ליהודים כלאום בתוך רוסיה ובאוטונומיה תרבותית יהודית.
הוא לא שלל את הציונות, אך לא הסכים לקבל את עיקרון שלילת הגלות והאפשרות של יהדות עולמית בעלת ישות לאומית חינוכית ותרבותית.
צינברג שימש עורך באנציקלופדיה היהודית הרוסית וכתב בעצמו כ-300 ערכים.
כתב מאמרים רבים ומקיפים בכתבי העת להיסטוריה יהודית בתחום הספרות העברית והיידית.
כן השתתף בעריכת "ספר ההיסטוריה הגדול של יהדות רוסיה" וכתב את הספר "תולדות העיתונות היהודית ברוסיה" (1915).
חיבורו העיקרי הוא "תולדות ספרות ישראל", שנועד להקיף את תולדות ישראל משנת 900 ועד 1900, שמונת הכרכים הראשונים נדפסו בווילנה (1929-37), וכרך נוסף נדפס אחרי פטירתו (ניו יורק 1966).
הספר כתוב בנימה אוהדת כלפי היצירה היהודית, ומגלה חיבה לספרות המסתורין והחסידות, ובפרט לספרות היידית.
צינברג עמד בקשר מכתבים עם סופרים מפורסמים כמו שלום עליכם, חיים נחמן ביאליק ואחד העם.
בתקופה הסובייטית ניסה צינברג להמשיך במחקריו.
חומר היסטורי עוד פורסם מפרי עטו ב-1930, אך המשטר הצר את צעדיו, וב-1938 נאסר והוגלה למחנה ריכוז במזרח הרחוק, שם מת.
אחרי הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית טוהר שמו בשנת 1956.
תולדות ספרות ישראל- מן הפייטנים הראשונים ומשוררי ספרד עד תקופת ההשכלה ברוסיה, (שישה כרכים), הוצאת ש.
כרך א': הפייטנים הראשונים ומשוררי ספרד, יהדות אשכנז וצרפת.
כרך ב': המאבק בין הקבלה והמסורת לבין הפילוסופיה הראציונאליסטית, פילוסופים יהודים בספרד, יהודי איטליה בתקופת הרנסאנס.
כרך ג': המרכז התרבותי בממלכה העות'מאנית.
כרך ד': ספרות יידיש מראשיתה ועד תקופת ההשכלה.
כרך ו': תקופת הזריחה של ההשכלה.
דוקטור ישראל משה קלמי (בבולגרית: Исраэль Калми; 1885, רוסה, נסיכות בולגריה – 1966, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה עורך דין בעיר הולדתו ואחר כך בסופיה.
בהמשך היה חבר הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.
לקח חלק פעיל במאבק להשבת זכויות היהודים, לאחר מלחמת העולם השנייה.
ישראל משה קלמי, נולד ברוסה.
רכש השכלה תיכונית בתיכון על שם חריסטו בוטב אשר בעיר הולדתו.
בהמשך, יצא ללימודי משפטים בפקולטה למשפטים בברלין, גרמניה, באמצעות מלגה ממשפחת רוטשילד, את הלימודים סיים בתואר דוקטור למשפטים, מאוניברסיטת היידלברג.
דר' קלמי, עבד כעורך דין מסחרי.
נטל חלק בפעילות ציבורית, היה חבר בית הדין היהודי לענייני משפחה והיה חבר הנהלת קרן התרומות "מלביש ערומים".
החל מאמצע שנות ה-30, החל הממשל הבולגרי, בפעולות התקרבות לגרמניה, במטרה להשיב באמצעות כך, חלקים מבולגריה, שנגרעו ממנה בעקבות ההפסד במלחמת העולם הראשונה.
כחלק מצעדי התקרבות לגרמניה הנאצית, חוקק ב-23 בינואר 1941, החוק להגנת האומה, אשר הצר מאוד את זכויות היהודים.
כחלק מפעילות אנטי יהודית, ב 1943, התגבש מהלך ממשלתי, לגרוש יהודים מתחומי בולגריה, למחנות ההשמדה בפולין.
בפברואר 1943, נחתם הסכם בין בולגריה לגרמניה, לפיו יגורשו יהודי תראקיה ומקדוניה ("השטחים המשוחררים") לפולין.
במקביל, הוחל בהעברת יהודים למחנות זמניים, דר' קלמי ואחרים, פעלו לצימצום מספר היהודים שהועברו למחנות.
במאי 1943, גורשו יהודי סופיה לעיירות שדה, על מנת להקל את איסופם באמצעות רכבות ושליחתם למחנות ההשמדה.
דר' קלמי ומשפחתו הוגלו לעיירה צ'רביין ברייג (cherven bryag).
הניסיון לגרש יהודים, מבולגריה עצמה לפולין סוכל, בזכות מאבק שנוהל על ידי ראשי יהדות בולגריה בתמיכת דימיטר פשב סגן נשיא הפרלמנט הבולגרי, המטרופוליט סטפן ראש הכנסייה הבולגרית והמטרופוליט קיריל ראש הכנסייה הבולגרית בפלובדיב, וכן בשל התנגדות אישי ציבור בולגרים, סופרים איגוד עורכי הדין איגוד הרופאים ואזרחים מכל גוני הקשת הפוליטית.
ב-1 ביוני 1944, קמה ממשלה חדשה, בראשות איוואן בגריאנוב, שנחשב לפרו מערבי.
בפגישה בין בגריאנוב לאישי ציבור יהודיים, הוחזרה לפעילות הקונסיסטוריה בראשות קולונל אברהם תג'ר.
דר' קלמי התמנה לחבר הקונסיסטוריה.
בגריאנוב, נועד עם חברי הקונסיסטוריה.
הוצע להכין הצעת חוק, לפיה יוחזרו ליהודים, באופן מדורג, זכויותיהם.
בגריאנוב, הודיע על כוונתו לפעול לביטול החוק והתקנות להגנת האומה.
לצורך כך, בגריאנוב בקש להיעזר במשפטן בעל שיעור קומה, וקיבל את המלצתו של קולונל תג'ר, להיעזר בדר' קלמי, שבגריאנוב הכיר כמשפטן מיומן ומוכשר.
הצעתו של פרוטיץ הובאה בהמשך לאישור הפרלמנט.
בהמשך למכתב, נפגשו השניים יומיים או שלושה לאחר 20 ביולי 1944. בפגישה, התבקש דר' קלמי, לנסוע לערים מסוימות, בהן היה ריכוז יהודים, בבולגריה ולהציג את כוונת בגריאנוב לבטל את החוק להגנת האומה, ולקיים את הדרישות להשבת זכויות אזרחיות ליהודים, כפי שהוצגו על ידי דר' קלמי.
הוועדים היהודיים המקומיים בקהילות מאורגנות וביישובים בהם שהו מגורשי סופיה, בפלבן, שומן, ראזגרד, לוקוביט, פרובאדיה ובטרגובישטה, ארגנו אסיפות פומביות, בהן הרצה דר' קלמי.
ב-5 בספטמבר 1944, בוטל החוק להגנת האומה.
ב-9 בספטמבר 1944, נכנס הצבא הסובייטי לסופיה, וכוחות פרו קומוניסטים תפסו את השלטון.
ממשלת חזית המולדת, תנועה שנלחמה בממשלה הפרו גרמנית, הקימה בית משפט עממי.
בגריאנוב, הואשם בפשעים נגד העם הבולגרי, הועמד לדין והוצא להורג.
דר' קלמי, היה נשוי ללאורה לבית קנטי, נכדתו של שלמה אברהם רוזאניס ובת דודתו של הסופר אליאס קנטי, חתן פרס נובל לספרות.
לזוג נולדו שני ילדים; בן משה ובת רחל.
ב-2004, הקימה בתו, לזכרו של אביה שתי ברזיות מים, בתיכון חריסטו בוטב, ברוסה, עיר הולדתו.
הרב ישראל קליינר (כ"א בתשרי ה'תרצ"ז, 8 בספטמבר 1936 – כ"ב בטבת ה'תשע"ו, 3 בינואר 2016) היה ראש ישיבת בית הכרם בירושלים.
נולד בירושלים לרב משה וטויבע אסתר קליינר.
למד בישיבת חפץ חיים בראשות הרב אהרן לייב שטיינמן, שאליו היה מקורב.
בהמלצת ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל עבר ללמוד בישיבת באר יעקב בעת היווסדה, שם היה לתלמידו של הרב משה שמואל שפירא שאף מזכיר חידושים משמו בספרו קונטרס הביאורים.
בתשי"ז (1957) עבר ללמוד בישיבת בריסק אצל רבי יושע בער סולובייצ'יק כשבתקופה זו התקרב אל הרב מבריסק ולדרך לימודו.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים בשכונת בית הכרם, רבי יוחנן טברסקי מטאלנה ביקש ממנו להחליפו במסירת שיעור לצעירים בבית הכנסת בשכונה.
שיעור זה היווה גרעין לישיבת בית הכרם שהקים בבית הכנסת בשנת תשכ"ו (1966) אשר בשיאה מנתה כחמישים בחורים.
בהמשך העביר את הישיבה לרחוב הטורים בשכונת מקור ברוך, ולצדה פתח כולל אברכים.
הוא מסר שיעורים ושיחות אף לתושבי האזור.
בשנת תשנ"ב (1992) נסגרה הישיבה ונותר רק כולל האברכים.
שיעוריו נמסרו כמעט מדי יום כשהוא נוהג למסור שיעור מיוחד בליל הושענה רבה שבו מתאספים עשרות מתלמידי ובוגרי הישיבה.
שיעוריו הודפסו בספרי "נחמת ישורון", מהם יצאו 18 כרכים בהם על מסכתות ברכות, שבת (ב"כ), פסחים (ב"כ) ביצה וחגיגה, ראש השנה וסוכה, יומא ומגילה, גיטין, קידושין, נדרים, יבמות וכתובות, כרך על הלכות תשובה ברמב"ם וכרך על סדר זרעים.
מאמרים שלו התפרסמו בירחונים "הבאר" שיצא על ידי ישיבת באר יעקב, "קול התורה" ועוד.
נודע גם כאיש השקפה ופולמוסן.
בין היתר כתב מאמרי השקפה בירחון "לחושבי שמו" תחת שם העט אליקים געציל שפירא.
התגורר בשכונת כרם אברהם בירושלים והיה אב ל-11 ילדים.
הלווייתו יצאה מישיבתו והוא נקבר בהר המנוחות בירושלים.
לאחר פטירתו ממשיכו בנו הרב אליהו קליינר במסירת שיעורים ושיחות.
בנו הרב יעקב, ראש ישיבת "בית הלוי" של קהילת תורה ויראה בבית שמש
בנו הרב מאיר זאב, ראש כולל בירושלים
בנו הרב חיים, ר"מ בישיבת 'יד הלוי' בירושלים
בנו הרב אליהו, ממשיכו בראשות כולל 'בית הכרם' בירושלים
בנו הרב אברהם ישעיהו, ראש כולל 'אבן ישראל' בירושלים
חתנו הרב מאיר קסלר, רבה של מודיעין עילית
חתנו הרב אריה זילברשטיין, רבה של גבעת זאב החדשה
חתנו הרב אריה וולפא, כיהן כר"מ בישיבת 'תפארת ישראל' בירושלים עד לסגירתה בשנת ה'תשפ"ד
חתנו הרב רפאל קוט, ר"מ בישיבה לצעירים 'משכן ישראל' בירושלים
חתנו הרב אליהו רימר, ר"מ בישיבה הקטנה 'קול אריה' בירושלים
חתנו הרב אברהם נח כהן ר"מ בישיבת 'עטרת שלמה' (סורוצקין) בירושלים
ישראל קליינר הוא מתמטיקאי קנדי וחוקר ההיסטוריה של המתמטיקה.
קליינר קיבל את הדוקטורט שלו ב-1967 באוניברסיטת מקגיל.
המנחה שלו היה יואכים למברק.
קליינר היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת יורק החל מ-1965, ושם היה אחראי על תוכנית הלימודים למורים למתמטיקה.
הוא התפרסם בשל עבודתו בנושא ההיסטוריה של האלגברה, וההיסטוריה של המתמטיקה.
קליינר זכה בפרס קרל אלנדורפר ב-1987 על מאמרו על התפתחות תורת הקבוצות ופעם נוספת ב-1992 על מאמרו הסוקר את ההתפתחות של הוכחות קבילות במתמטיקה.
ב-1990 זכה בפרס ג'ורג' פוליה על מאמרו על התפתחות מושג הפונקציה, וב-1995 זכה בפרס לסטר רנדולף פורד, יחד עם נצה מובשוביץ-הדר.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 היה סגן נשיא של האגודה הקנדית לפילוסופיה והיסטוריה של המתמטיקה.
הרב ישראל (אדוארד) קליי היה מחלוצי הזרם הרפורמי ביהדות.
ממייסדי ההיכל בהמבורג, בית הכנסת הרפורמי הקהילתי הראשון, ממחברי סידור התפילה הרפורמי הראשון ומחבר קטכיזם ("מדריך אמונה") ללימוד עיקרי היהדות.
נולד בשלזיה ולמד באוניברסיטת ברלין אצל יוהאן גוטליב פיכטה ופרידריך שליירמאכר.
קליי היה דרשן בבית הכנסת הפרטי של ישראל יעקבסון בבית אמליה בר בברלין לפני שעבר להמבורג בסביבות 1817 על מנת לנהל את בית הספר היהודי המקומי.
שם חבר לשלמה זלמן (גוטהולד) סלומון, נפתלי פרנקפורטר, יצחק זעקיל פרנקל ומאיר ישראל ברסלאו להקמת היכל תפילה קהילתי ("טמפל") רפורמי ראשון (בשמו הרשמי בגרמנית: Neuer Israelitischer Tempel, "בית-התפילה החדש לבני ישראל").
השינויים העיקריים שהוכנסו בסדרי בית הכנסת היו נגינת עוגב (על ידי גוי) בשבת, קריאת קטעי תפילה בגרמנית, השמטת קטעים שהזכירו את התקווה לשוב לציון כדי לחדש את עבודת הקורבנות בבית המקדש, ביטול טקס בר מצווה ועריכת טקס קונפירמציה לבנים ולבנות במקומו.
עם זאת התקיימה בבית הכנסת עזרת נשים נפרדת.
הראב"ד הישיש ר' ברוך עוזר ודייני העיר אסרו על כניסה אליו וגייסו רבנים מכל אירופה לעזרתם.
רבי ישראל היילפרין (מכונה: רבי ישראל קרדונר, על שם עירו קרדן; תרכ"ז, 1867 בערך – ט' בחשוון תרע"ט, 1918) היה מהרבנים הבולטים בדור הרביעי של חסידות ברסלב, ומוציא לאור של כמה מספרי חסידות זו.
מוכר כרבו של רבי ישראל דב אודסר.
נולד בעיר קרדן שבפולין למשפחה של מתנגדים.
בשנת 1889, בעקבות קריאה אקראית בספר "התיקון הכללי" של רבי נחמן מברסלב, התקרב לחסידות ברסלב.
הוא ביקש לנסוע לברסלב, ובטעות הגיע לעיר בראסלב שבבלארוס, שהייתה עיר של מתנגדים.
לאחר מכן נסע לברסלב שבאוקראינה, ומשם הפנו אותו לרבי נחמן מטשערין, תלמידו של רבי נתן מברסלב.
הוא שהה אצלו כמה ימים ולאחר מכן שלח אותו ללמוד אצל מחותנו רבי משה ברסלבר, אף הוא מתלמידי רבי נתן מברסלב.
רבי ישראל הפך לתלמידו המובהק של רבי משה ברסלבר ושמו התפרסם בקרב חסידי ברסלב.
רבי אלטר מקרימנטשוק אמר עליו: "אם רבי ישראל קרדונר היה בזמן רבי נתן, היה גם כן חידוש".
יחד עם רבי שמשון ברסקי ייסד באומן את ישיבת "אנשי מעמד".
עסק רבות בהדפסת ספרי רבי נחמן מברסלב.
בשנת תרס"ד הוציא לאור לראשונה את החלק השני של הספר ימי מוהרנ"ת, שבו מובא סיפור המסע לארץ ישראל של רבי נתן מברסלב.
בשנת 1902 הדפיס בעיר למברג את הספר "סיפורי מעשיות" עם הרב צבי ווייסלייב.
כשנה לאחר מכן עלה לארץ ישראל.
התגורר לסירוגין בצפת, מירון וטבריה.
בשנת 1905 הדפיס בירושלים את הספר "ליקוטי תפילות".
כן הדפיס את הספר "מתנה טובה" - ליקוט מספר ליקוטי תפילות על שבת, שנועד עבור יהודי ארצות הברית.
ייסד בירושלים בית מדרש לחסידי ברסלב, ובצפת ובמירון ייסד את חברת "קימת חצות לילה".
בין תלמידיו: רבי ישראל דב אודסר, שהחשיבו לרבו המובהק.
רבי ישראל דב אודסר פגש בו לראשונה בשנת תרס"ג 1903, בגיל 17, כשרבי ישראל קרדונר הגיע מצפת לטבריה.
רבי ישראל קרדונר הפך אותו להיות חסיד ברסלב.
הוא התגורר בביתו של רבי ישראל קרדונר אשר גם דאג לנישואיו.
רבי ישראל דב אודסר היה מרבה לספר עליו.
הוא אמר עליו כי הוא הוכחה מה רבי נחמן מברסלב יכול לעשות מילוד אישה: "רבי ישראל קרדונר היה בעולם הזה, אבל לא היה בעולם הזה".
בשנות מגוריו בצפת היה שוהה כל ימות השבוע בקבר הרשב"י במירון ושב לצפת לפני שבת.
הרב אודסר סיפר כי ראה שלולית על הרצפה שנוצרה מן הדמעות שהזיל שם.
גם בתקופת מגוריו בארץ ישראל נהג רבי ישראל קרדונר לנסוע לאומן לראש השנה.
בנסיעותיו נהג לשוטט בכפרים ובעיירות כדי להשפיע על יהודים להתקרב לדרכה של חסידות ברסלב.
בקיץ שנת תרע"ד שב בפעם האחרונה לארץ ישראל, ומאז לא יצא ממנה.
נישא לראשונה באירופה, אך לאחר שלא נולדו לו ילדים התגרש מאשתו.
בארץ ישראל נשא את אשתו השנייה, גיטל, שהייתה אז בגיל 15. את השידוך יזם רבי אברהם בן רבי נחמן, מחבר הספר "ביאור הליקוטים".
בחשוון תרע"ט חלה עם אשתו ושני ילדיו במגפת כולרה.
אשתו הבריאה, שני ילדיו מתו מן המחלה, והוא מת שלושה ימים אחריהם.
נקבר בבית העלמין הישן בטבריה.
על מצבתו המקורית נכתב: "פ"נ ר' ישראל ברסלבר", ועל מצבתו המשופצת הוסיפו את כינויו "ר' ישראל קורדונר".
כמה ממכתביו הובאו בספר "כתבי רבי ישראל".
ישראל מאיר קירזנר (נולד ב-13 בפברואר 1930) הוא כלכלן יהודי בריטי-אמריקאי המזוהה עם האסכולה האוסטרית.
קירזנר לימד במשך שנים רבות באוניברסיטת ניו יורק.
אביו כיהן כרב קהילה והיה מומחה לתלמוד.
בשנות החמישים היגר קירזנר לארצות הברית דרך דרום אפריקה.
קירזנר הוא בעל הסמכה לרבנות אורתודוקסית, בוגר ישיבת רבינו חיים ברלין החרדית-ליטאית בברוקלין (ניו יורק).
למד באוניברסיטת קייפטאון בשנים 1947–1948 ובתוכנית בינ"ל של אוניברסיטת לונדון בשנים 1950–1951. קיבל B.A בהצטיינות יתירה מברוקלין קולג' ב-1954. סיים את המאסטר ב-1955. ב-1957 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ניו יורק, שם ערך מחקר תחת חסותו של לודוויג פון מיזס.
קירזנר הוא פרופסור אמריטוס בכלכלה באוניברסיטת ניו יורק וממשיכו הרוחני באופן החשיבה והמתודולוגיה שהנהיג בחייו לודוויג פון מיזס.
מחקרו בנושא יזמות כלכלית המשלב יזמות עסקית עם תאוריה נאו-קלאסית מוכר ומוערך והתקבל באופן רחב יותר מאשר רוב הרעיונות האוסטרים מסוף המאה ה-20. ספרו "תחרות ויזמות" שראה אור ב-1973 נחשב לאחת היצירות הכלכליות החשובות של המאה העשרים.
בספרו מבקר קירזנר את התאוריה הנאו-קלאסית על עיסוקה במודל של תחרות מושלמת ושיווי משקל של השוק, שמזניח את התפקיד החשוב של היזמות בחיים הכלכליים.
ב-2006, הוענק לקירזנר פרס יזמות מחקר עבור פיתוח התאוריה הכלכלית המדגישה את חשיבות פיתוח היזמות הכלכלית ויעילות הגישה הקפיטליסטית בכלכלה.
בעוד רעיונותיו של קירזנר השפיעו על תחום לימודי היזמות, הוא מזוהה בעיקר עם תאוריית זיהוי ההזדמנויות שפיתח.
בדומה לבן ארצו, הכלכלן ג'וזף שומפטר, ניתן להפריד גם את עבודתו לשני מחקרים שונים: קירזנר-מארק המוקדם וקירזנר-מארק המאוחר, האחד מתמקד בגילוי והשני ביצירה.
עבודתו המרכזית של קירזנר היא אודות כלכלת היזמות ואתיקת השוק.
קירזנר הודה כי הוא מסכים עם הצהרתו של רוג'ר גרייסון כי עבודתו לוקחת את שביל הביניים, בניגוד לעמדה השכיחה והמקובלת של חלק מבתי הספר האוסטרים לכלכלה אשר מתנגדים לרלוונטיות של שיווי משקל השוק במחקר הכלכלי.
אוניברסיטת פרנסיסקו-מרוקין (UFM) העניקה לו תואר דוקטור של כבוד על תרומתו למחקר הכלכלי וכן החליטה לקרוא למכון היזמות שלה על שמו.
קירזנר מוסמך לרבנות וחוקר תלמוד.
הוא ממשיכו של אביו כרבה של הקהילה החרדית בברוקלין שבה כיהן אביו.
הוא היה מתלמידיו של הרב יצחק הוטנר, ראש ישיבת רבינו חיים ברלין בברוקלין, שם למד במקביל להכשרתו האקדמאית.
קירזנר הוא בר סמכא לכתביו של הרב הוטנר ואחד מעורכי כתבי הוטנר שסודרו לספר "פחד יצחק".
ישראל קנדה (ט.ר) בע"מ היא חברת נדל"ן ציבורית.
החברה עוסקת באיתור, ייזום והשבחת נכסים.
החברה נוטלת חלק בפרויקטים למגורים, בנכסים מסחריים, מלונאות, בקבוצות רכישה ובהשבחת קרקעות והיא פעילה בישראל ובמדינות נוספות.
נכון ליולי 2025, שווי השוק של החברה מוערך בכ-5.6 מיליארד שקל.
החברה נמצאת בשליטתם של ברק רוזן, המכהן כמנכ"ל ואסף טוכמאייר המכהן כיו"ר הדירקטוריון.
ישראל קנדה נוסדה על ידי רוזן וטוכמאייר, שהחלו את דרכם בתחום כסוכני נדל"ן במשרד מקומי בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, ובשנת 1995 החליטו לשתף פעולה כדי להקים חברת נדל"ן משלהם.
החברה קיבלה את השם "קנדה-ישראל" לאחר שבשנת 2000 החלו להשקיע בעסקאות נדל"ן בטורונטו.
בהמשך הם ייסדו חברה ציבורית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, בשם "ישראל קנדה".
"קנדה-ישראל" נותרה חברה פרטית ורוב פעילות הנדל"ן שלה מתרכזת בפרויקטים מחוץ לישראל, ביניהם: פרויקט Columbus Bay ברפובליקה הדומיניקנית, פרויקט PLANETOGRAD בסנקט פטרבורג, רוסיה, ופרויקט WEM בלונדון, בעוד רוב הפרויקטים בישראל מנוהלים על ידי החברה הציבורית "ישראל קנדה".
באוקטובר 2015, רכשה מפז חברת הנפט, את החזקתה במניות חברת פי גלילות המחזיקה 164 דונם במתחם הסמוך למחלף גלילות.
בנוסף רכשה 34 דונם במתחם, בשתי חלקות נפרדות, שבהם היא החזיקה ישירות פז וששימשו למחסן לוגיסטי של החברה וכמרכז הפצה, זאת תמורת 237 מיליון שקל בסך הכל.
בפברואר 2018 הצטרפה "ישראל קנדה" למדד ת"א 125.
במאי 2021, דווח כי זרוע ההתחדשות העירונית צפויה ליזום כ-8500 יחידות דיור.
נכון לינואר 2022, שוויה של החברה עומד על כ-6.2 מיליארד שקלים.
דווח ביוני 2021 כי הקבוצה זכתה בעתודת הקרקע הרחבה ביותר במרכז הארץ כ-1000 דירות, בהיקף של יותר מ-2 מיליארד שקלים בצפון ת"א.
נכון לעונת 2021/2022, ישראל קנדה היא נותנת החסות הרשמית של מכבי תל אביב בכדורגל.
דווח נכון לינואר 2022 כי ברק רוזן בעל השליטה העיקרי בקבוצת ישראל קנדה רכש 22.6 אחוזים מחברת נורסטאר, בעלת השליטה העיקרית של קבוצת גזית גלוב חברת נדל"ן המניב הבינלאומי עם צבר נכסים בשווי של כ-40 מיליארד שקלים.
ביום 23.5.2024 דווח כי גיא נתן קנדה סיים את תפקידו כסמנכ"ל הכספים של החברה הועבר לתפקיד משנה למנכ"ל החברה.
סמנכ"ל הכספים הנכנס הוא ניר בודגה בר.
זרועות פעילות נוספות של ישראל קנדה
ישראל קנדה מלונאות (ICH) עוסקת בניהול, פיתוח והשבחה של נכסי מלונאות ותחת ניהולה אלפי יחידות אירוח נכון להיום.
בין המלונות אשר נמצאים בבעלות או בניהול ישראל קנדה מלונאות:
מלון Play מידטאון, תל אביב.
מלון play הירקון, תל אביב-יפו.
באפריל 2021 דווח כי "ישראל קנדה" תקים מלון ראשון בישראל של חברת ארבע העונות בתל אביב-יפו במתחם בו עתידים להיבנות שלושה מגדלים בני 35–45 קומות ובהם מגורים, מלונאות ומסחר.
בספטבר 2024,חתמה החברה על מזכר הבנות לרכישת רשת מלונות בראון, המפעילה מלונות בישראל וביוון.
בנובמבר 2025, ישראל קנדה מלונות הונפקה לבורסה בשווי של מעל 1 מיליארד שקל.
מנכ"ל פעילות זאת נכון לשנת 2025 הוא ראובן אלקס.
זרוע ישראל קנדה מגורים קמה עקב המיזוג של ישראל קנדה עם חברת מנרב פרויקטים, שהייתה חברה ציבורית.
לאחר המיזוג, מנרב פרויקטים נמחקה ממסחר בבורסה והפכה לחברה פרטית, ושמה שונה ל-ICR (ראשי תיבות המייצגות את המיזם המשותף של ישראל קנדה עם ראם מגורים).
עם הרכישה, החלה ישראל קנדה בשיווק פרויקטים של חברת מנרב, לרבות "מנרב בשמורה" בשכונת דניה בחיפה, "מנרב עכו" בעכו, פרויקט הגפן בהרצליה, "מנרב בת ים" בבת ים ועוד.
חברת הביטוח כלל תרכוש 15% מחברת ICR שווי החברה יטפס לאחר העסקה ל-1.72 מיליארד שקל; ICR נקראה בעבר מנרב פרויקטים, ונרכשה על ידי ישראל קנדה תמורת 574 מיליון שקל
מנכ"ל פעילות זאת נכון לשנת 2025 היא דלית רביב.
נורסטאר (בעלת השליטה בגזית גלוב)
נכון ל-2022, חברת ישראל קנדה היא בעלת השליטה (בעלת האחזקה הכי גדולה) בחברת נורסטאר המחזיקה ב-51% מחברת גזית גלוב.
+התפלגות בעלי העניין בחברהבעלי עניין% בבעלותאברהם בן דוד אוחיון19.52%ברק רוזן17.13%אסף טוכמאייר17.13%כלל ביטוח-ק.
ישראל צנג (2 במרץ 1946 – 13 בפברואר 2023) היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב, התמחה בעיקר בחקר ביצועים.
כיהן כדקאן הפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב וכנשיא המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
ישראל צנג נולד בארץ ישראל בשנת 1946. לאחר סיום שירותו בצה"ל התחיל את הלימודים בטכניון וסיים אותו בשנת 1970. בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה Generalized Convex Programming.
לאחר קבלת התואר התקבל לסגל הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 הפך לפרופסור אמריטוס.
בשנת 2006 התמנה לסגן נשיא המכללה האקדמית תל אביב-יפו ובשנים 2008–2011 כיהן כנשיא המכללה.
היה חבר בארגונים מדעיים ונשיא ארגון ישראלי לחקר ביצועים בשנים 1990–1992.
במהלך עבודתו פרסם מאמרים רבים בתחום חקר ביצועים, בחלקם עם עמיתיו מאוניברסיטה תל אביב גבריאל הנדלר, אברהם בז'ה ומרדכי אבריאל.
ישראל קמחי (נולד ב-11 ביוני 1977) הוא די ג'יי, מתופף, מלחין, מפיק ומוזיקאי ישראלי.
נולד לאבא מוזיקאי, אח של מיכל קפטה ושרון לין.
למד בבית הספר היסודי "גולן", חטיבת הביניים "עלומים" ובתיכון "רוטברג".
בשנת 1993 כאשר היה בן 16 החל את לימודיו בבית הספר למוזיקה "רימון".
בתקופה זו ניגן קמחי בין היתר עם עידן רייכל, עילי בוטנר ועוד.
בשנת 1994 החל קמחי לתקלט עם שדרן הרדיו אלי ישראלי.