tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביה הזכיר אותה בצוואתו ואמר שאם היא לא תתחתן עם פדרו דה אראגון אז היא תירש את אוראוניה.
פדרו היה המרקיז מוויאנה (1362 - 1385) ובנו של אלפונסו דה אראגון אי פואה.
אביה לא הזכיר את שם אמה.
כשכתב את הצוואה ב-1374, היא הייתה מאורסת לאינפנטה דניס, אדון סיפואנטס (1354–1397).
עם זאת היא נישאה לבסוף לאחיו, אינפנטה חואן, דוכס ולנסיה דה קמפוס (1349–1387).
היא ירשה את אלבה דה טורמס.
אביו מתאר אותו כבנה של ביאטריס פרננדס.
מריה דה קסטיליה (1375–1393 לערך), בתה של ביאטריס פרננדס.
היא נישאה לדייגו הורטאדו דה מנדוזה (אדמירל קסטיליה), לורד מנדוסה, וראש עיריית מאיורדומו של חואן השני, מלך קסטיליה.
פדריקה דה קסטיליה (1360–1394), בנה של ביאטריס פונס דה לאון אי חריקה.
הוא נקרא על ידי אביו דוכס בנאוונטה, ומת בכלא באלמודובר דל ריו ב-1394. הוא התחתן עם לאונור סאנצ'ס דה קסטיליה, בתו הבלתי חוקית של סנצ'ו אלפונסו, הרוזן הראשון של אלבורקרקי.
ביאטריס דה קסטיליה (?-1409), בתם של ביאטריס פונס דה לאון אי חריקה וגברת ניבלה.
היא נישאה לחואן אלונסו דה גוזמן ב-1370 או 1371. הוא היה הלורד של סנלוקאר דה ברמדה והרוזן הראשון של ניבלה.
מאוחר יותר היא הפכה לנזירה במנזר סן קלמנט בסביליה, שם נקברה.
אנריקה דה קסטיליה (1378–1404), בנה של הגברת מקורדובה חואנה דה סוזה, בתו של ואסקו אלפונסו דה סוזה, ראש עיריית קורדובה, התחתן עם מריה גומז קאריו, הדוכסית ממדינה סידוניה והרוזנת מקברה.
אנריקה קבור קתדרלה של קורדובה.
איזבל אנריקס דה קסטיליה (?-בערך 1419), בתה של חואנה דה קרקמו.
היא נישאה לגונסלו נונייס דה גוסמן, אולם נישואים אלה הופסקו על ידי האפיפיור קלמנס השביעי.
מאוחר יותר היא נכנסה למנזר סנטה קלרה לה ריאל דה טולדו שם הפכה לאפ המנזר שלו ונקברה בו.
אינס אנריקס דה קסטיליה (?-סביבות 1443), בתה של חואנה דה קרקמו, גם היא אם המנזר בסנטה קלרה לה ריאל דה טולדו, שם נקברה.
חואנה אנריקס דה קסטיליה, בתה של דה חואנה, הגברת מסיפואנטס ואשתו של אינפנטה דניש, אדון סיפואנטס (1354–1397), בנם של פדרו הראשון, מלך פורטוגל ואינש דה קסטרו, היא קבורה בסנטה מריה דה גואדלופה.
אנריקה יופיס דומנק (בספרדית: Enrique Llopis Doménech; נולד ב-15 באוקטובר 2000) הוא אתלט ספרדי, סגן אלוף אירופה (רומא 2024) בריצת 110 מטר משוכות.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום 14 בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.87 שניות.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ סיים במקום 13 בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.74 שניות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיים במקום 30 בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.76 שניות.
מדליית ארד במשחקי הים התיכון
במשחקי הים התיכון שנערכו באוראן שבאלג'יריה ביוני-יולי זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.47 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום 16 בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום שביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.81 שניות.
בשלב חצי הגמר קבע שיא אישי חדש של 13.30 שניות.
במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין ביוני זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.44 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום תשיעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.30 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום רביעי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.53 שניות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.16 שניות, אחרי לורנצו סימונלי מאיטליה (13.05 שניות) ולפני ג'ייסון יוזף משווייץ (13.43 שניות).
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.20 שניות.
אנריקה אדולפו חימנס ברין (בספרדית: Enrique Adolfo Jiménez Brin; 8 בפברואר 1888 – 28 באפריל 1970) היה נשיא פנמה בין 15 ביוני 1945 ל-7 באוגוסט 1948, כנציג המפלגה הליברלית הלאומית.
חימנס ברין מונה למזכיר הפרטי של הנשיא בליסריו פוראס בראונה בגיל 25, וכיהן בהמשך כסגן שר המדינה, נשיא הבנק הלאומי של פנמה ושגריר פנמה בוושינגטון הבירה, בארצות הברית — תפקיד בעל חשיבות רבה בשל ההשפעה הרבה שהייתה לארצות הברית על פנמה בזכות בעלותה על תעלת פנמה.
הוא נבחר לשמש כממלא מקום לנשיאות הראשון על ידי האספה הלאומית של פנמה לתקופות 1924–1926 ו־1934–1936.
ביוני 1945 מונה לנשיא פנמה על ידי האספה המכוננת הלאומית, וכיהן בתפקידו עד 7 באוגוסט 1948.
במהלך כהונתו כנשיא, בלטו כמה מהישגיו המרכזיים של חימנס:
הקמת נמל התעופה הבין-לאומי טוקומן
ייסוד אזור הסחר החופשי קולון
בית הספר פליקס אוליברס במחוז צ'יריקי ובית הספר אבל בראוורו בקולון נוסדו.
הקמת בית הספר לאמנויות מכניות של המטבע
נבנו מבנים חדשים לבית הספר לאמנויות ומשרדים
חקיקת חוקים לקידום חינוך ואוטונומיה אקדמית
קידום פרויקטי פיתוח כלכלי ומסחר, כגון עיר האוניברסיטה ומלון אל פנמה (שהפך מאוחר יותר למלון פנמה הילטון)
For History and Memories – "לשם ההיסטוריה והזיכרונות"
הוא פטריארך של אחת המשפחות המכובדות והמוכרות ביותר בפנמה, שצאצאיה שומרים עד היום על מעורבותם הפוליטית.
נמל התעופה אנריקה אדולפו חימנס בקולון, פנמה, נקרא על שמו.
אֶנְרִיקוֹ פֶרְמִי (באיטלקית: Enrico Fermi; 29 בספטמבר 1901 – 28 בנובמבר 1954) היה פיזיקאי איטלקי-אמריקאי, הידוע בשל עבודתו בנושא התפרקות בטא, פיתוח הכור הגרעיני הראשון ופיתוח תורת הקוונטים.
פרמי הוא חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1938.
אנריקו פרמי נולד ב-29 בספטמבר 1901 ברומא, לאלברטו פרמי, מבקר ראשי במשרד התעבורה, ולאידה דה גטיס.
הוא החל להתעמק בלימודי פיזיקה בנעוריו, בניסיון להתגבר על הכאב שחש עקב טרגדיה משפחתית שבה אחיו ג'וליו, שהיה גדול ממנו בשנה ושאליו היה קשור עמוקות, מת כתוצאה מניתוח פשוט בגרון בשנת 1915.
חבר של המשפחה, אדולפו אמידי, סייע בלימודיו של פרמי בתחומי אלגברה, טריגונומטריה, הנדסה אנליטית ומכניקה.
אמידי היה זה שייעץ לפרמי לא לנסות להתקבל לאוניברסיטת רומא אלא לפנות ל-"Scuola Normale Superiore", המוסד האוניברסיטאי היוקרתי לתלמידים מחוננים שבעיר פיזה.
הבוחן של Scuola Normale Superiore, שקרא את מאמר הכניסה שהכין פרמי, העריך שהוא באיכות של עבודת דוקטורט, ולכן זימן את פרמי וחזה כי יהיה מדען גדול.
פרמי למד ב-Scuola Normale Superior בין השנים 1922-1918 וסיים לימודי תואר דוקטור.
בשנת 1923 ניצל מלגה שקיבל מממשלת איטליה כדי ללמוד באוניברסיטת גטינגן (שהייתה המוסד המוביל בתחום תורת הקוונטים באותה תקופה) אצל פרופסור מקס בורן.
הוא לא היה שבע רצון משיטת הלימוד הפורמלית מדי במקום ועזב כעבור שישה חודשים.
בשנת 1924 עבר לליידן שבהולנד כדי לעבוד עם פאול ארנפסט ופגש שם את אלברט איינשטיין.
בהמשך אותה שנה עבר לפירנצה ולימד שנתיים פיזיקה מתמטית ומכניקה באוניברסיטת פירנצה.
בשנת 1926 גילה פרמי את חוקי הסטטיסטיקה הידועים כיום כ"סטטיסטיקת פרמי".
חוקים אלה מתארים את התנהגות משפחת החלקיקים שכלל האיסור של וולפגנג פאולי חל עליהם, חלקיקים הידועים כיום כפרמיונים.
פרמי עבר לאוניברסיטת רומא בשנת 1927 ולימד בה כפרופסור בקורס הראשון לפיזיקה תאורטית, קורס שנוצר עבורו על ידי הדיקן של המכון לפיזיקה, פרופסור אורסו מריו קורבינו .
קורבינו עזר לפרמי לבחור את צוות המדריכים והעוזרים שכלל בין השאר את אדוארדו אמלדי, ברונו פונטקורבו, פרנקו רזטי ואמיליו סגרה.
הצוות קיבל את הכינוי "הבחורים מוויה פניספרנה" (על שם הרחוב שבו שכן המכון).
בקבוצה זו כונה פרמי "האפיפיור" בשל העובדה שמעולם לא טעה.
בשנת 1928 נישא פרמי ללאורה קפון שהייתה ממוצא יהודי.
לזוג נולדו שני ילדים, ג'וליו ונלה.
בשנת 1933 פיתח פרמי את התאוריה להסבר התפרקות בטא.
הוא הניח שהנייטרון, שהתגלה שנה לפני כן, מתפרק לפרוטון תוך כדי פליטת אלקטרון וחלקיק שטרם התגלה ושלו הוא קרא נייטרינו.
התאוריה פותחה על מנת להסביר את הפעילות שאחר כך הוכרה ככוח הגרעיני החלש.
הקבוצה שסביב פרמי חקרה ביסודיות את נושא הנייטרונים.
הם הפציצו בנייטרונים את מרבית היסודות שבטבלה המחזורית.
הם האטו נייטרונים באמצעות מעבר בפרפין, וגילו שבכך הנייטרונים היו אפקטיביים יותר לתהליכי הפגזת היסודות.
בין השאר ייצרו מוצר מוזר חדש כשהפציצו אורניום בנייטרונים, שאחר כך הוכר כביקוע אטומי האורניום.
החל משנת 1935 החלה הקבוצה להתפרק.
רזטי עזב לקנדה, פונטקורבו לצרפת וסגרה העדיף ללמד בפלרמו.
פרמי נשאר ברומא עד 1938.
בשנת 1938 זכה בפרס נובל לפיזיקה עבור "הוכחות לקיומם של יסודות רדיואקטיביים חדשים באמצעות הקרנה על ידי נייטרונים, ועבור התגלית הקשורה לכך של תגובות גרעיניות עקב נייטרונים איטיים".
פרמי ומשפחתו נסעו לשוודיה לטקס קבלת הפרס, וניצלו את ההזדמנות לעזוב את איטליה לצמיתות בשל חששם מהמשטר הפשיסטי (כאמור אשתו של פרמי, לאורה קפון, הייתה יהודייה).
הם היגרו לארצות הברית, ופרמי קיבל משרה כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
ביקוע הגרעין התגלה בתחילת 1939 על ידי אוטו האן, פריץ שטרסמן וליזה מייטנר, ופרמי ראה מיד את האפשרות לפליטה של נייטרונים משניים ולתגובת שרשרת.
לאחר שאלברט איינשטיין שלח את מכתבו המפורסם לנשיא רוזוולט שבו העלה את האפשרות לייצורה של פצצת אטום, מימן חיל הים האמריקאי ניסיונות ליישום אנרגיה אטומית באוניברסיטת קולומביה.
פרמי וליאו סילארד תכננו ביחד את הכור הגרעיני הראשון.
פרמי, שלא ידע אנגלית היטב, כינה את המתקן "ערימה" (PILE).
מכיוון שמרכז המחקר המדעי של פרויקט מנהטן לייצור הפצצה האטומית היה במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו, עזב פרמי את אוניברסיטת קולומביה, שהתמקדה בהפרדת איזוטופים, ועבר לאוניברסיטת שיקגו, שם הוביל את בניית ה"ערימה" במגרש הסקווש שמתחת ליציע המערבי של אצטדיון הפוטבול הנטוש של אוניברסיטת שיקגו, סטאג פילד.
ב-2 בדצמבר 1942 הופעל הכור הגרעיני הראשון בהצלחה, ובוצעה תגובת השרשרת הגרעינית המבוקרת הראשונה בהיסטוריה האנושית.
היה זה השלב הראשון בפיתוח הפצצה, והידיעה הועברה למרכז בוושינגטון בטלפון במשפט הצופן המפורסם "יורד הים האיטלקי הגיע לעולם החדש".
בהמשך, היה לפרמי תפקיד משמעותי בפתרון בעיות הקשורות בפיתוח פצצת האטום הראשונה, כאחד הפיזיקאים המובילים בצוות פרויקט מנהטן, שעסק בפיתוח אנרגיה אטומית ופצצת האטום.
בשנת 1944 קיבל פרמי אזרחות אמריקאית, ועם סיום המלחמה (1946) התמנה לפרופסור במכון ללימודי הגרעין שבאוניברסיטת שיקגו (כיום המכון ע"ש פרמי), משרה שהחזיק בה עד מותו ב-1954. שם הוא הפנה את עיקר מרצו לחקר התגובה שבין נוקליאונים לפאיונים.
בשנים האחרונות לחייו, עסק פרמי בבעיית המקור המסתורי של הקרינה הקוסמית, ופיתח תאוריה לפיה שדה מגנטי אוניברסלי הפועל כמאיץ ענקי מסביר את האנרגיות העצומות הגלומות בחלקיקי הקרינה הקוסמית.
פרמי היה בין היוזמים להקמת מאיץ הסינכרוטרון באוניברסיטת שיקגו.
אנריקו פרמי מת בשיקגו בגיל 53 ממחלת סרטן הקיבה ב-29 בנובמבר 1954, שהתפתח כנראה כתוצאה מהקרינה הרדיואקטיבית לה נחשף במהלך ניסיונותיו, ונקבר בבית הקברות "אוק וודס" שבשיקגו.
כפי שכתב אחר כך חברו ושותפו בפרויקט מנהטן יוג'ין ויגנר: "עשרה ימים לפני שנפטר אמר לי פרמי 'אני מקווה שזה לא ייקח זמן רב'.
הוא השלים לחלוטין עם גורלו".
פרמי היה אדם מבריק, בעל יכולת שכלית מופלאה והגיון בריא.
הוא היה תאורטיקן מוכשר וכפי שהתאוריה שלו על התפרקות בטא הוכיחה, הוא היה מוכשר גם לעבודה במעבדה.
פרמי ייחס תמיד את זכייתו בפרס נובל לזריזותו במעבדה, באומרו שגם אחרים היו מגיעים לתגליותיו, הוא פשוט היה זריז יותר.
כשהוא הציע את עבודתו המפורסמת על התפרקות בטא לביטאון היוקרתי "Nature", סירב העורך לקבלו משום ש"המאמר מכיל ספקולציות שאין קשר בינן למציאות".
לכן הודפס המאמר של פרמי באיטלקית ובגרמנית לפני שהודפס באנגלית.
הוא מעולם לא שכח את החוויה של להיות מוקדם לזמנו, ונהג לומר לבני חסותו "אף פעם אל תהיו ראשונים, נסו להיות שניים".
אנריקו פרמי זכה לשלל הנצחות:
פרמיון - חלקיק בעל ספין לא שלם המציית לעקרון האיסור של פאולי.
פרמיום - יסוד כימי שמספרו האטומי 100.
פרדוקס פרמי - כשנשאל בנוגע לאפשרות של חיים תבוניים אחרים ביקום (ראה פרויקט סט"י) שאל "אם כן, היכן הם?"
על שמו נקראת הפרמילאב, מעבדת מאיץ החלקיקים הלאומית של ארצות הברית.
על שמו נקרא מכון פרמי באוניברסיטת שיקגו.
פרס אנריקו פרמי לפיזיקה (הוא היה ראשון מקבליו).
התפלגות פרמי-דיראק - התפלגות שמתארת את ההתנהגות הסטטיסטית של פרמיונים.
פרמי - יחידת אורך המאפיינת את גודלו של גרעין האטום.
אנרגיית פרמי - רמת האנרגיה המרבית בפיזיקה קוונטית המאוכלסת על ידי אלקטרונים.
ארכיטקטורה של מעבדים גרפיים בשם Fermi, תוצרת אנבידיה, אותם ניתן למצוא בכרטיסי GeForce 400 ו-500, וכן בכרטיסי Quadro ו-Tesla.
מחשב-על פרמי - מחשב-על תוצרת Nvidia, שבלבו מעבדים גרפיים הבנויים בארכיטקטורה זו.
טלסקופ החלל פרמי - לווין המשמש לאיתור התפרצויות גמא מהחלל
בית ספר לפיזיקה - בעיירה וארנה (איטליה) בה עשה סמסטר קיץ לפני מותו ביחד עם ג'ק שטיינברגר, נפתח בית ספר קיץ על שמו, ב"וילה מונסרטו".
בבית הספר מתקיימים בכל שנה שלושה מחזורים של קורסי קיץ בפיזיקה, בנושאים מגוונים של פיזיקה מתקדמת.
בווילה מונסרטו יש חדר מיוחד שהוקדש לזכרו של פרמי.
תרמודינמיקה, תרגם מאנגלית: יונתן ברוידא, הוצאת יחדיו, תל אביב, 1963.
אנרכיה או אַל-מִשְטָר, במובנה הרחב, היא מצב בו חברה אנושית מתקיימת ללא ממשלה או שלטון ריכוזי.
רוב המשתמשים במילה אנרכיה מניחים שמצב של אנרכיה הוא שלילי, ומשתמשים במילה לציון אי-סדר ו"איש הישר בעיניו יעשה".
במיוחד משמשת המילה "אנרכיה" בפיהם לציין מצב שבו החברה מתמודדת עם אתגר כמו מלחמה (במיוחד מלחמת אזרחים) או אסון טבע, ואין גורם מרכזי המכוון את התמודדות החברה עם האתגר.
אולם תומכי התאוריה הפוליטית של "אנרכיזם", המכונים לרוב "אנרכיסטים", גורסים שהאנרכיה היא חיובית ועדיפה על מצב של שלטון.
המילה אנרכיה באה מהמילה היוונית העתיקה "ἀναρχία", לא, ללא - (אנ) ἀν, שליט - (ארכוס או ארכון) ἀρχός, כלומר "היעדר שליט".
השתמשו במונח זה לתאר תקופה שבה לא הצליחו לקיים את הליך הבחירה למשרת הארכונטים באתונה, והעיר התנהלה ללא שליט.
המילה ἀρχός קשורה למילה αρχή (ארכה), שמשמעותה 'ראשית', 'עיקרון בסיסי', 'מקור'.
אנרכיזם לרוב מוגדר כפילוסופיה פוליטית שטוענת שקיום המדינה הוא לא מוסרי, או טוענת שסמכות במערכות יחסים בין בני אדם היא לא מוסרית.
תומכי האנרכיזם (אנרכיסטים) מצדדים בחברה לא היררכית ומבוססת על עמותות התנדבותיות.
ישנם סוגים רבים של אנרכיזם, רובם שונים משמעותית אחד מהשני.
הזרמים האנרכיסטים יכולים להיות שונים אחד מהשני בבסיסם, אחדים תומכים באינדיבידואליזם ואחדים בקולקטיביזם מוחלט.
צורותיו השונות של האנרכיזם לעיתים מסווגות לפי מידת האינדיבידואליזם והקולקטיביזם שלהם.
הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט הגדיר אנרכיה בספרו אנתרופולוגיה מנקודת מבט מעשית כ"חוק וחופש ללא הכרח".
אם כך, מנקודת מבטו של קאנט, אנרכיה לא באמת נחשבת כמדינה משום שהחוק הוא רק "המלצה ריקה" אם כוח לא נכלל כדי לגרום לחוק להיות שימושי.
בשביל שתהיה מדינה, כוח חייב להיות כלול בזמן שהחוק והחופש פחותים.
למדינה שכזאת קאנט קורא רפובליקה.
ככלל קאנט מיין ארבעה סוגים של ממשלות:
אנרכיה: חוק וחופש ללא אלימות
עריצות: חוק ואלימות ללא חופש
ברברים: אלימות בלי חוק וחופש
רפובליקה: אלימות עם חופש וחוק
אנריקו מסיאס הוא זמר צרפתי יהודי-אלג'יראי שזכה לפרסום עולמי.
מסיאס נולד בעיר קונסטנטין באלג'יריה בשם גסטון גרנאסיה למשפחה יהודית-ספרדית.
אביו היה כנר בתזמורת של שיח' רימונד, וגסטון הלך בעקבותיו והיה לגיטריסט.
את הנגינה בגיטרה למד מחברים צוענים שהדביקו לו את הכינוי "אנריקו", שלימים הפך לחלק משם הבמה שלו.
כשבגר עסק בפיקוח הוראה, ובמקביל ניגן בגיטרה כתחביב, בין היתר בתזמורת של שיח' רימונד בה ניגן גם אביו.
כשהחלה מלחמת הגרילה של מחתרת ה-FLN האלג'יראית לעצמאות מהקולוניאליזם הצרפתי, חש שחייו בסכנה.
הסכנה קיבלה עבורו משמעות מוחשית במיוחד ב-1961, עם הירצחו של שייח' רימונד בידי מוסלמים.
ב-1961 הצטרף, יחד עם אשתו סוזי (בתו של רימונד), לרבבות צרפתים ויהודים שעזבו בשברון לב את אלג'יריה לחיים חדשים בצרפת.
לימים כתב את השיר "Adieu mon pays" ("להתראות, מולדתי") שהפך לסמל עבור הצרפתים הגולים.
בפריז החל בקריירה מוזיקלית, ותוך התאמת הרפרטואר שלו לטעם הצרפתי יצר בתוכן אישי שהתבסס על ניסיונו וגעגועיו למולדתו.
בשנת 1962 קיבל חשיפה טלוויזיונית ראשונה, שבישרה את תחילת תהילתו.
בשם הבמה אנריקו מסיאס החל בסיבובי הופעות וזכה להצלחה אדירה, תחילה בצרפת ובהמשך ברחבי העולם.
הופעותיו מילאו אולמות, מה"אולימפיה" בפריז, דרך אצטדיון "דינמו" במוסקבה, "קרנגי הול" בניו יורק ו"אלברט הול" בלונדון, ועד יפן, קנדה, ספרד, איטליה, ישראל וטורקיה.
בשנת 1978 הזמין אותו נשיא מצרים אנואר סאדאת לשיר בפני קהל של 20,000 איש לרגלי הפירמידות.
הוא שר ונשא מסר של שלום, בתקופה בה התנהל המשא ומתן לשלום בין מצרים וישראל.
בשנת 1981 הכתיר אותו מזכ"ל האו"ם קורט ולדהיים בתואר "זמר השלום", לאחר שתרם ליוניצ"ף את תמלוגי שירו "Malheur à celui qui blesse un enfant" ("גנאי לפוצע ילד").
באותה שנה חיבר את השיר "Un berger vient de tomber" ("רועה נפל") לזכרו של אנואר סאדאת שנרצח.
ב-1985 העניק לו ראש ממשלת צרפת לורן פביוס את "אות לגיון הכבוד", וב-1997 היה מועמד לתואר "שגריר עולמי למען שלום והגנת ילדים" מטעם מזכ"ל האו"ם קופי אנאן.
במקביל, המשיך לאורך כל התקופה בסיבובי הופעות ברחבי העולם והוציא עשרות אלבומים.
לצד תמיכתו בשלום ובשמאל, מסיאס הוא תומך מובהק של ישראל ושל צה"ל ובשנת 2006 אף קיבל משר הביטחון שאול מופז ומשמעון פרס עיטור מיוחד על תמיכתו בחיילי צה"ל.
בצד הצלחתו הבינלאומית כנושא מסר אוניברסלי של שלום ואחווה בין העמים, מסיאס מוכר בצרפת בעיקר כקולם ונציג תרבותם של ה"פייה-נואר" (pied-noir) – יוצאי הקולוניות הצרפתיות בצפון אפריקה.
למרות שיצירתו של מסיאס רווייה באהבה ובגעגועים למולדתו אלג'יריה, הוא נחשב בה אורח בלתי רצוי בשל תמיכתו הבלתי-מסויגת בישראל, ובהזדמנויות אחדות נמנעו ביקורים שלו במדינה.
בשנת 2008 הפסיד סך 20 מיליון יורו, בעקבות הנפילה הפיננסית באיסלנד.
הוילה שלו בסן טרופה הייתה משועבדת לבנק האיסלנדי (Landsbanki).
בשנת 2014 נקנס בסך 30 מיליון יורו, והיה עליו להעביר את הווילה לבעלות הבנק.
אך הוא התנגד לשעבוד מתוקף החוק האירופאי.
בדצמבר 2008 נפטרה רעייתו סוזי.
בשנת 2014 אמר "ישראל אינה יכולה להרשות לעצמה להפסיד במלחמה משום שהיא נאבקת על קיומה".
בהמשך דבריו אלה, הוסיף הזמר: "הפלסטינים מוחזקים כבני ערובה לא רק בידי צה"ל אלא גם בידי חמאס עצמו שמשתמש בבתי ספר ובתי חולים כמקומות מסתור, חמאס משתמש בילדים כבני ערובה.
בשנת 2019 שיחק מסיאס בתפקיד עצמו בקומדיה של נטפליקס "עסק משפחתי".
בשנת 1971 הופיע כאורח ב-פסטיבל הזמר המזרחי.
בשנת 1973, הקליט עם הזמרת אילנית את השיר "הישארי נאמנה לאהבה".
הלחן של השיר "מרלן" בביצועו של זוהר ארגוב (מילים של עוזי חיטמן), לקוח משירו של מסיאס "Le violon de mon père" (כינורו של אבי).
הלחן של השיר "הללויה" בביצועו של אבי פרץ (מילים של דני שושן) לקוח משירו של מסיאס "Alléluia".
להקת טיפקס מחשיבה את מסיאס כאחד ממקורות ההשראה שלה, וכמחווה הוא מוזכר בשיר "שיר התקווה של מסייה רונסיה".
השיר הקרואטי "זינגרלה", הידוע בגרסה הצרפתית של מסיאס, הושר לפני כן על ידי להקת הפסגות בתרגום שרית בר נס.
אנרכו-קומוניזם היא אידאולוגיה פוליטית הקוראת לביטול מוסד המדינה והקפיטליזם, לטובת רשת אופקית של התארגנויות התנדבותיות, מועצות עובדים או מועצות ציבור, באמצעותן כל אחד יהיה חופשי לספק את צרכיו.
אנרכו-קומוניזם נקרא גם "אנרכיזם קומוניסטי", "קומוניזם אנרכיסטי", "אנרכיזם אדום" ולפעמים גם "קומוניזם ליברטריאני".
אולם, בעוד כל האנרכו-קומוניסטים הם קומוניסטים ליברטריאנים, ישנם קומוניסטים ליברטריאנים, כגון "קומוניסטים של מועצות", שהם אינם אנרכיסטים.
מה שמבדיל את האנרכו-קומוניזם מזרמים אחרים של קומוניזם ליברטריאני הוא ההתנגדות לכל סוג של כוח פוליטי, היררכיה ושליטה.
למרות זאת, חלק מהכותבים משתמשים במונח "קומוניזם ליברטריאני" ו"סוציאליזם ליברטריאני" כביטוי נרדף לאנרכו-קומוניזם או אפילו לאנרכיזם באופן כללי.
ז'וזף דה-ז'אק היה אנרכו-קומוניסט מוקדם, והאדם הראשון שתיאר את עצמו כ"ליברטריאן".
בניגוד לפייר-ז'וזף פרודון, הוא טען ש"הזכות של העובד היא לא לתוצר העבודה שלו, אלא לסיפוק צרכיו, יהיו אשר יהיו".
האנרכיסטים הקולקטיביסטים תמכו בעבודת שכר, אבל לקחו בחשבון את האפשרות של מעבר פוסט-מהפכני למערכת קומוניסטית של חלוקה על פי צורך.
כפי שהשותף של מיכאיל באקונין, ג'יימס גיום, ניסח זאת בחיבור שלו, "רעיונות על ארגון חברתי" (1876), "כאשר...הייצור עולה על הצריכה...כל אחד ייקח מה שהוא יצטרך מהמלאי החברתי השופע של סחורות, ללא פחד מהתרוקנות...והרגש המוסרי, שיהיה מפותח יותר בקרב עובדים חופשיים ושווים, ימנע, או יפחית באופן משמעותי, ניצול ובזבוז."
האנרכו-קומוניזם נוסח לראשונה כפילוסופיה כלכלית-פוליטית עקבית ומודרנית, במחלקה האיטלקית של האינטרנציונל הראשון על ידי קרלו קאפיירו, אריקו מלטסטה, אנדריאה קוסטה ואחרים.
מתוך מתן כבוד למיכאל באקונין, המחברים לא הבדילו מפורשות את האנרכו-קומוניזם מהאנרכיזם הקולקטיביסטי עד למותו של באקונין.
האנרכיסטים הקולקטיביסטים ביקשו לבצע קולקטיביזציה של הבעלות על אמצעי הייצור, ולשמור על עבודת השכר, ואילו האנרכו-קומוניסטים ביקשו להחיל את הרעיון של בעלות קולקטיבית גם על תוצרי העבודה.
בעוד שתי הקבוצות התנגדו לקפיטליזם, האנרכו-קומוניסטים נבדלו מפרודון ובאקונין (שגרסו שליחיד יש זכות על תוצרי עבודתו וזכות לתשלום עבור עבודתם) בטענה שליחיד צריכה להיות גישה חופשית לסחורות, על פי צרכיו, וללא קשר למאמץ שהשקיע בעבודה.
ב-1876, בוועידה של הפדרציה האיטלקית של האינטרציונל בפירנצה (אשר נערכה למעשה ביער מחוץ לפירנצה, עקב פעילות משטרתית), הוכרזו עקרונות האנרכו-קומוניזם, אשר התחילו כך:
פיוטר קרופוטקין, שלעיתים קרובות נחשב התאורטיקן החשוב ביותר של האנרכו-קומוניזם, תיאר את רעיונותיו הכלכליים בספריו "כיבוש הלחם", ו"שדות, מפעלים ובתי-מלאכה".
קרופוטקין גרס ששיתוף פעולה יעיל יותר מתחרותיות, ובספרו "עזרה הדדית: גורם באבולוציה", הראה את ההדגמה של טענה זו בטבע ובעולם החי.
הוא תמך בביטול הבעלות הפרטית באמצעות "הפקעה של כל העושר החברתי" על ידי האנשים עצמם, ובכלכלה שתנוהל על ידי תיאום באמצעות קשת אופקית של התארגנויות התנדבותיות, בה הסחורות יחולקו על פי צרכים פיזיים של היחיד, במקום על פי עבודתם.
בהמשך הוא טען שעם התקדמות החברה, "צרכים" אלו לא יהיו צרכיו הפיזיים בלבד אלא ש"ברגע שרצונותיו החומריים יסופקו, צרכים אחרים, בעלי אופי אומנותי, ידחפו את עצמם קדימה בלהט.
מטרות החיים משתנות עבור כל אחד ואחד, וככל שהחברה יותר מתורבתת, כך האינדיבידואליות תהיה יותר מפותחת, והרצונות יהיו מגוונים יותר."
הוא אמר ש"האיכר שבבעלותו בדיוק גודל האדמה שאותו הוא יכול לעבד", ו"המשפחה שגרה בבית שיש בו מספיק מקום...בהתחשב במספר האנשים" ו"הפועל המיומן שעובד עם הכלים שבבעלותו" ימשיכו באין מפריע, בעודו טוען ש"בעל האדמה חייב את הונו לעוני של האיכרים, ועושרו של הקפיטליסט מגיע מאותו מקור".
אנרכו-קומוניזם שם דגש על ערך השוויוניות, ועל ביטול ההיררכיה החברתית וההפרדה המעמדית הנובעות, על פי ההשקפה האנרכו-קומוניסטית, מחלוקה לא שוויונית של ההון.
כמו כן, אנרכו-קומוניזם תומך בביטול הכסף והקפיטליזם.
במקומם, הוא מציע ייצור קולקטיבי וחלוקת ההון על ידי שימוש באמצעים של התארגנויות חופשיות.
בחברה אנרכו-קומוניסטית, מוסד המדינה והרכוש הפרטי יחדלו מלהתקיים.
כל יחיד וקבוצה יהיו חופשיים לתרום לתהליכי הייצור ולספק את צורכיהם, על בסיס בחירה אישית.
מערכות של ייצור וחלוקה ינוהלו על ידי אלו שלוקחים חלק בתהליכים.
ביטול עבודת השכר הוא עקרון מרכזי באנרכו-קומוניזם.
הטענה היא שכאשר חלוקת ההון תהיה מבוססת על צרכים שהוחלט עליהם בשיתוף, אנשים יהיו חופשיים לעסוק בכל פעילות שתראה להם המספקת ביותר, ולא יאלצו לעבוד בעבודות שאין להם את הרצון או היכולת לעבוד בהן.
אנרכו-קומוניסטים טוענים שאין דרך הגיונית למדידת הערך של התרומה הכלכלית של כל אחד, מכיוון שכל ההון הוא תוצר משותף של הדורות הנוכחיים והקודמים.
לדוגמה, לא ניתן למדוד את ערך התוצר היומי של עובד מפעל מבלי לקחת בחשבון כיצד התחבורה, האוכל, המים, קורת הגג, אמצעי בידור, יעילות המכונות, מצב רוח רגשי וכו', תרמו לתהליך הייצור.
על מנת לספר ערך כלכלי אמיתי לכל דבר, יהיה בצורך בכמות בלתי נתפסת של נתונים על עלויות חיצוניות וגורמים תורמים - במיוחד כאשר מדובר בתרומה של עבודה שנעשית כרגע או בעבר, לעבודות עתידיות.
אנרכו-קומוניסטים טוענים שמערכת כלכלית המבוססת על עבודת שכר ורכוש פרטי, דורשת מערכת מדינתית כופה שתאכוף את זכויות הקניין ותנציח יחסים כלכליים לא שוויוניים הנובעים, באופן בלתי נמנע, מפערים בשכר או מכמות הרכוש.
בנוסף לכך, הם טוענים ששווקים כלכליים ומערכות כספיות מחלקות את העבודה למעמדות ומייחסות ערכים כמותיים מלאכותיים לעבודתו של היחיד, ומנסות להסדיר את הייצור, הצריכה והחלוקה.
הם טוענים שהכסף מגביל את יכולתו של היחיד לצרוך את תוצר עבודתו, על ידי הגבלת הצריכה שלהם באמצעות מחירים ומשכורות.
אנרכו-קומוניסטים תופסים את הכסף כמדד כמותי מיסודו, ולא איכותני.
הם מאמינים שייצור צריך להיות עניין איכותני, ושצריכה וחלוקה צריכים להיקבע על ידי כל אחד, ללא ערך שרירותי שמוטבע על עבודות, סחורות ושירותים, על ידי אחרים.
מרבית האנרכו-קומוניסטים גורסים שאת מקומו של השוק, צריכה להחליף כלכלת מתנה ללא כסף, בה סחורות ושירותים ייצורו על ידי העובדים ויחולקו בחנויות קהילתיות בהן כל אחד (כולל העובדים שייצרו את המוצרים) רשאי לצרוך כל דבר שהוא רוצה או צריך, כ"תשלום" על עבודתם בייצור סחורות או שירותים.
כל הגבלה על הייצור או החלוקה תקבע על ידי היחידים בתוך הקבוצות המעורבות, במקום על ידי בעלי עסקים, משקיעים, בנקים וכו'.
האנרכו-קומוניזם תומך בבעלות משותפת על אמצעי הייצור והחלוקה ובבעלות אישית על דברים שימושיים.
היחסים המופשטים בין "בעל בית" ל"דייר" יחדלו מלהתקיים, מאחר שתארים אלו משמשים לתיאור של מצב חוקי כופה, ואינם הכרחיים לאכלוס של בתים או מרחבים (זכויות קניין רוחני גם כן יחדלו מלהתקיים).
בנוסף לאמונה ששכירות היא נצלנית, אנרכו-קומוניסטים מרגישים גם שתשלומים כגון אלו הם לחצים שרירותיים שגורמים לאנשים לבצע פונקציות לא רלוונטיות.
לדוגמה, הם מטילים ספק בכך שאדם צריך לעבוד מספר שעות מסוים בשבוע, רק במטרה שיוכל להרשות לעצמו מגורים במקום כלשהו.
לכן, במקום לראות את העבודה כתנאי להרוויח משכורת, הם מאמינים שהעבודה צריכה להתבצע במטרה ישירה לבצע את אותה עבודה.
עקב כך, הם מאמינים שבמקום שאדמה או מבנה פנוי יעמדו למכירה או להשכרה, הם יאוכלסו בצורה חופשית, ללא קשר למצב הכלכלי של אדם או למצב התעסוקתי שלו (כך, למשל, השלט "למכירה" יוחלף בשלט "פנוי").
אם כך, בתאוריה האנרכו-קומוניסטית, חלקת אדמה שיחידים או משפחות משתמשים בהם למטרותיהם האישיות, או רכוש יצרני שמשמש לייצור עבור האנשים שמפעילים אותו (כגון חווה חקלאית קטנה), ייחשב רכוש אישי, ולא רכוש ציבורי.
ליחיד תהיה את האפשרות ליצור דבר מה ולהשאירו ברשותו הפרטית, כל עוד דבר זה אינו אמצעי ייצור הכרחי לקהילה או לציבור הכללי.
כך, למשל, מברשת הציור של אמן לא תצטרך אישור חיצוני לשימוש בה, ואותו עקרון ייושם לכל חפץ אישי כגון מברשת שיניים, ביגוד, כלי נגינה, או אוסף ספרים.
אולם, אם הרכוש כרוך בייצור עבור החברה (כגון מפעל שמייצר מברשות שיניים, ביגוד, כלי נגינה או ספרים), הוא ייהפך לרכוש ציבורי, שינוהל על ידי כל העובדים באותו מקום וכל הצרכנים של אותו מוצר.
במובן זה, אפשר לראות באנרכו-קומוניזם כפשרה בין בעלות קולקטיבית לבעלות פרטית.
אנרכו-קומוניזם מדגיש את החוויה הקולקטיבית כייחודית וחשובה במרדף אחר חירות האדם.
כל סוגי האנרכיזם מכירים בחוויה של זהות קולקטיבית במידה מסוימת, אך האנרכו-קומוניסטים, מפיוטר קרופוטקין ועד אלכסנדר ברקמן, נסטור מאכנו ורבים אחרים, מכירים בכך שיש בחוויות שהם פחות אינדייווידואליסטיות יותר מהנראה לעין.
באופן מרומז, האנרכו-קומוניסטים אימצו סכמה קאנטית של סיווג: כמו קאנט הם חילקו את החיים לחלקים אינדיבידואליסטים, שמקבילים לתבונה הטהורה של קאנט, ולחלקים הפחות ברורים בחיינו המתאפיינים ביחסינו האחד עם השני, שמקבילים לתבונה המעשית של קאנט.
באופן בוטה יותר: אין זה משנה כמה עצמאיים אנחנו עלולים להיות כשאנחנו לבדנו, ברגע שאנחנו מתחילים לתקשר עם העולם ועם אנשים אחרים, הנסיבות המשתנות דורשות נקודת מבט שונה.
ניתן להסיק זאת מהביולוגיה שלנו.
החלקים בחיים שקאנט הגדיר בעבודתו כתבונה מעשית אינם די ברורים.
מהי באמת החוויה של עבודה?
מה אנחנו באמת חושבים כשאנחנו עובדים?
עקב מגבלה ביולוגית כלשהי, כאשר אנשים מדברים על חלקים אלו של החיים, הם נוטים להשתמש במטפורות מופשטות ומעורפלות ובאנלוגיות על מנת להסביר את עצמם.
כאן ניתן לראות בצורה הברורה ביותר את ההבדל בין אנרכיזם לבין אנרכו-קומוניזם: האנרכו-קומוניסטים לקחו את החלקים הקשים להסברה האלו של החיים, חשקו להבינם, ויצרו אסטרטגיות של שחרור הכוללים את החלקים האלו של החיים בנקודת המבט הכללית שלהם.
העניין עם חלקים אלו של החיים הוא בכך שבעוד ששחרור מנטלי יכול להיות מדהים, יצירת המודעות לתת-מבנה הקולקטיבי של החיים ושל החברה, מובילה לשחרור עמוק יותר מאשר היה ניתן לתאר בתחילה.
לכן במובן זה, האנרכו-קומוניסטים רואים עצמם כרודפים אחר הגדרה מלאה יותר של שחרור מאשר אנרכיסטים אחרים.
חלק מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטים המוקדמים האמינו שאלמנטים מסוימים של האנרכו-קומוניזם אינם תואמים את העקרונות האנרכיסטים.
בנג'מין טאקר מכנה את האנרכו-קומוניזם "פסאדו-אנרכיזם".
למרות זאת, אנרכיסטים אינדיבידואליסטים רבים של אותה תקופה, חשו כי יש להם הרבה במשותף עם האנרכו-קומוניזם, או שניסו לשלב את רעיונותיו יחד עם אלו שלהם.
בימינו, כמעט כל האנרכיסטים האינדיבידואליסטים מאמינים שאנרכו-קומוניזם הוא צורה לגיטימית של אנרכיזם, אף שרובם עדיין דוחים את רעיון הכלכלה הקולקטיבית.
אנרכו-סינדיקליזם הוא ענף של התאוריה האנרכיסטית המתמקד בתנועת העובדים, ומכאן המונח סינדיקליזם.
אנרכו-סינדיקליסטים רואים באיגודי עובדים כוח פוטנציאלי לשינוי חברתי מהפכני, בכך שיחליפו את הקפיטליזם והמדינה בחברה חדשה שתנוהל בצורה דמוקרטית ועל ידי ניהול עצמי של עובדים.
אנרכו-סינדיקליסטים שואפים לביטול מערכת השכר ורוב צורותיו של הרכוש הפרטי, המובילים להבדלי מעמדות.
עקרונות הבסיס של האנרכו-סינדיקליזם הם:
סולידריות עובדים משמעה שאנרכו-סינדיקליסטים מאמינים שכל העובדים, ללא הבדלי מין וגזע, נמצאים במצב דומה ביחס למעסיקיהם (תודעה מעמדית).
יותר מכך, משמעה שבתוך החברה הקפיטליסטית, כל הפסד או רווח של עובדים על או למעסיקיהם, ישפיע, בסופו של דבר, על כלל העובדים.
לכן, על מנת לשחרר את עצמם, על כל העובדים לתמוך האחד בשני בחיכוכים מעמדיים.
אנרכו-סינדיקליסטים מאמינים שרק פעולה ישירה תאפשר לעובדים לשחרר את עצמם.
פעולה ישירה היא פעולה שמציבה את האדם באופן ישיר אל מול הבעיה על ידי כך שהוא פועל בעצמו להעלאת הבעיה אל פני השטח בצורה כזו שאי אפשר להתעלם ממנה, זאת בניגוד לשיטות לא ישירות כמו בחירת נציגים אשר מבטיחים לספק פתרונות בעתיד הלא ידוע.
בנוסף, אנרכו-סינדיקליסטים מאמינים שארגוני עובדים – הארגונים הנאבקים נגד מערכת השכר, שעל פי התאוריה האנרכו-סינדיקליסטית, ייצרו בסופו של דבר את הבסיס לחברה החדשה – צריכים להתארגן בניהול-עצמי ללא היררכיה.
אסור שיהיו בהם "בוסים", ובמקום זאת, העובדים צריכים להחליט בעצמם את כל ההחלטות שמשפיעות עליהם.
רודולף רוקר היה אחד מן הקולות הפופולריים בתנועה האנרכו-סינדיקליסטית.
במנשר שלו משנת 1938 אנרכו-סינדיקליזם הוא סיפק מבט על מקורות התנועה, השאיפות שלה, והסביר מדוע היא חשובה לעתיד העבודה.
הרברט לגרדל כתב שפייר-ז'וזף פרודון הניח את התאוריה הבסיסית של האנרכו-סינדיקליזם, בשלילתו את המדינה והקפיטליזם, בזלזולו בממשלה הפוליטית, ברעיונותיו על קבוצות כלכליות חופשיות ועצמאיות, ובראייתו את המאבק, ולא את הפציפיזם, כליבת האנושות.
נועם חומסקי מזהה את עצמו עם הפילוסופיה של אנרכו-סינדיקליזם, ויש האומרים שהוא מייצג את עורק הביקורת העכשווית על הטענות של איגודים ראקציוניים, כמו האיגוד המקצועי הגדול ביותר בארצות הברית – ה־Teamsters, על תמיכה במאבקים למען זכויות עובדים, בניגוד ל־IWW, שהוא איגוד אנרכו-סינדיקליסטי טיפוסי.
"איגוד העובדים הבינלאומי" הוא ארגון אנרכו-סינדיקליסטי בינלאומי המאגד בתוכו איגודי עובדים שונים ממדינות שונות.
ה־CNT מילא ועודנו ממלא תפקיד חשוב בתנועת העובדים הספרדית.
הוא גם היה כוח חשוב מאוד במלחמת האזרחים בספרד.
איגוד אנרכו-סינדיקליסטי ספרדי נוסף הוא ה־CGT, שהוא כרגע איגוד העובדים השלישי בגודלו בספרד, והאיגוד האנרכיסטי הגדול ביותר, המונה עשרות אלפי חברים.
העובדים התעשייתיים של העולם היה בעבר ארגון בעל השפעה רבה, והוא עודנו איגוד פעיל התומך בגישה של "איגוד אחד גדול" בהתארגנות מהפכנית.
הארגון נוסד באופן מפורש כאיגוד תעשייתי מהפכני על ידי אסופה של סוציאליסטים ואנרכיסטים, והוא שואף לביטול עבודת השכר ולייסוד הון תעשייתי משותף.
כיום, רוב חברי הארגון הם אנרכו-סינדיקליסטים.
קבלת ההחלטות ושיטות ההתארגנות של הארגון – בנוסף למספר מצומצם של הצהרות פוליטיות – מקבילים לאלו של הסינדיקטים האירופאיים.
האוריינטציה האנרכו-סינדיקליסטית של איגודי עובדים אמריקניים רבים, מילאה תפקיד חשוב בצורתה של הפוליטיקה האמריקאית.
ארצות הברית היא המדינה המתועשת היחידה ללא מפלגה פוליטית גדולה המתבססת על האינטרסים של העובדים.
רודולף רוקר כתב במנשר אנרכו-סינדיקליזם: "זכויות פוליטיות לא נוצרות בפרלמנטים; הן נכפות על הפרלמנטים מבחוץ וגם המיסוד שלהן בחוק, כבר זמן רב אינו מהווה ערובה ליישומן.
הן אינן קיימות מכיוון שהם נכתבו באופן חוקי על פיסת נייר.
רק כאשר הן יהיו טבועות באנשים, וכאשר כל ניסיון להחלישן יתקל בהתנגדות אלימה של האוכלוסייה – רק אז הן יהיו קיימות"
יש האומרים שהחברה המתוארת בספר המדע בדיוני "המנושל" מאת אורסולה ק.
לה גווין היא חברה אנרכיסטית המושתתת על עקרונות אנרכו-סינדיקליסטים.
הספר מספק נקודות ביקורת וגם נקודות זכות על חברה שכזו.
אנרכה-פמיניזם, הידוע גם כאנרכו-פמיניזם וכאנרכיזם פמיניסטי, משלב ערכים אנרכיסטים עם פמיניזם.
המונח הוטבע, והפילוסופיה נוצרה במהלך הגל הפמיניסטי השני בשנות ה-60 של המאה ה-20.
הפילוסופיה האנרכה-פמיניסטית רואה בפטריארכיה התגלמות של היררכיה כפויה, ולכן רואה אותה גם כבעיה בסיסית בחברה, ומאמינה שהמאבק נגד הפטריארכיה הוא חלק אינטגרלי ממלחמת המעמדות ומהמאבק האנרכיסטי נגד המדינה והקפיטליזם.
על פי אידאולוגיה זו, המאבק האנרכיסטי מרכיב הכרחי לפמיניזם, ובמאבק הפמיניסטי מרכיב הכרחי לאנרכיזם - שמכיוון שאנרכיזם מתנגד לכל סוג וצורה של היררכיה ויחסי כוחות, הוא במהותו פמיניסטי, וכי אנרכיזם שאינו מכיר ביחסי כוחות מגדריים נופל מהאידיאל וסופו להיכשל.
התנועה האנרכה-פמיניסטית אינה בהכרח מיליטנטית, אלא היא אנטי-סמכותנית, אנטי-קפיטליסטית, אנטי פילוסופיות דכאניות מכל סוג, ומטרתה לבנות חברה בה כל חבריה עומדים על "קרקע שווה".
אנרכה-פמיניזם קיבל את השראתו מהוגי דעות ותאורטיקנים של תחילת המאה ה-20 כדוגמת אמה גולדמן.
במלחמת האזרחים בספרד, התארגנה קבוצה אנרכה-פמיניסטית בשם "מוחרס ליברס" (נשים חופשיות) על מנת להגן על רעיונות אלו.
אנרכה-פמיניסטים מבקרים את ראיית העולם של אנרכיסטים מסורתיים רבים כגון פייר-ז'וזף פרודון ומיכאל באקונין.
אלו ראו בפטריארכיה כבעיה מינורית שקיימת רק כחלק מהקפיטליזם וצפו שתעלם יחד איתו.
פרודון אף תמך בפטריארכיה, בראייתו את המשפחה כיחידה הבסיסית ביותר של החברה ואת הנשים, כבעלות האחריות למלא את תפקידן המסורתי בתוך המשפחה.
אמה גולדמן הייתה אנרכיסטית ותומכת נלהבת בזכויות נשים ובפמיניזם.
היא נחשבת למייסדות הזרם האנרכה-פמיניסטי, הקורא להתנגדות למעמדות ולפירוק הפטריארכיה וההיררכיה.
בשנת 1897, אמה גולדמן כתבה:
בישראל פועלת קבוצה בשם "אנרכה-פמיניסטיות לזכויות בעלי חיים", הפועלת למען שחרור בעלי חיים ומאבק בסקסיזם בתנועה לזכויות בעלי חיים.
בין השאר ארגנו פעילות הקבוצה אירועי מסה קריטית, סדנאות להתמודדות עם הטרדה מינית ומיצגים שונים.
אנרכו-פרימיטיביזם הוא זרם באנרכיזם המבקר את מקורות והתפתחות הציוויליזציה.
פרימיטיביסטים טוענים שהמעבר מצייד וליקוט לחקלאות מסורתית גרם להיווצרות המעמדות, לכפייה ולניכור.
הם תומכים בחזרה לצורת החיים שלפני הקמת הציוויליזציה על ידי ביטול התעשייה, ביטול חלוקת העבודה וההתמקצעות, ונטישת הטכנולוגיה.
עם זאת, ישנו מספר רב של זרמים פרימיטיביסטים שאינם אנרכיסטים, ולא כל האנרכו-פרימיטיביסטים מצביעים על אותה התופעה כמקור הבעיות של התרבות המודרנית.
חלקם, רואים רק את המהפכה התעשייתית כבעיה, אחרים מצביעים על פיתוחים שונים בהיסטוריה כגון הדתות המונותאיסטיות, המצאת הדפוס, הפטריארכיה, השימוש בכלי ברזל ועוד.
האנרכו-פרימיטיביסטים מהווים מיעוט בקרב הזרמים האנרכיסטים המסורתיים, אשר דוחים ביקורת שכזו על הציוויליזציה, בעוד אחרים מאמצים אותה אך אינם מגדירים את עצמם כפרימיטיביסטים.
אנרכו-פרימיטיביסטים ייחודיים בדגש שהם שמים על הפרקסיס שבהשגת מצב פראי (שחרור מביות).
חלקם גם יתמכו בחזרה מוחלטת לטבע, בו ביגוד הוא אפשרות בלבד.
האנרכו-פרמיטיביסטים מצביעים על כך שלפני המצאת החקלאות, בני האדם חיו בשבטים קטנים ונודדים שהיו שוויוניים מבחינה חברתית, פוליטית וכלכלית.
עקב כך ששבטים אלו חיו ללא היררכיה, הם נראים לעיתים כתקדימים לאנרכיזם.
בנוסף, הם מחזיקים בדעה שכתוצאה מהחקלאות, חברות נעשו מחויבות להתקדמות טכנולוגית ומבני כוח מופשטים שקמו עקב חלוקת העבודה ויצירת ההיררכיה (לדוגמה, פיאודליזם).
כמו כן, הם טוענים שחקלאות וביות של צמחים ובעלי חיים מובילים ליצירתו של רכוש פרטי ולהרס כדור הארץ.
הפרימיטיביסטים חלוקים בדעתם על רמת עיבוד האדמה שתהיה בחברה אנרכיסטית, כאשר חלקם מציעים שיטות של פרמהקלצ'ר וחזרה לקיום פרה-תעשייתי, בעוד אחרים תומכים בחזרה מוחלטת לסגנון חיים של ציידים-לקטים.
פרימיטיביסטים מסתמכים רבות על אנתרופולוגיה תרבותית ועל ארכאולוגיה.
ב-50 שנה האחרונות, חברות שבעבר נחשבו לברבריות, הוערכו מחדש על ידי אקדמאים, אשר רבים מהם מחזיקים כעת בדעה שבני האדם הקדמונים חיו בשלום ושגשוג יחסי.
לדוגמה, פרנק הול, מומחה לחקלאות קדמונית וקנט פלאנרי, מומחה לתרבות מסו-אמריקאית, ציינו ש"אין קבוצה על כדור הארץ שנהנתה מיותר זמן לפנאי מאשר הציידים-לקטים.
את זמן זה בילו בעיקר במשחק, שיחה והרגעות".
אקדמאים אחרים תארו את השיטה הכלכלית של חברות פרימיטיביות ככלכלת מתנות בה העריכו את הסחורה על פי מידת השימושיות שלה ועל פי יופייה, ולא על פי עלות.
סחורות הוחלפו על בסיס צורך, ולא על בסיס הערך שלהן בשוק.
הסחורה חולקה בחברה ללא התייחסות לעבודה שהשקיעו בה חבריה.
העבודה התבצעה ללא הרעיון של שכר או רווח אישי, ולמעשה ללא המושג "עבודה" בכלל.
אנריקו קארוזו (באיטלקית: Enrico Caruso; 25 בפברואר 1873 – 2 באוגוסט 1921) היה אחד הטנורים המפורסמים ביותר בתולדות האופרה.
מחלוצי המוזיקה המוקלטת על תקליטי גרמופון שיוצרו לראשונה בייצור המוני ובהפצה כלל־עולמית.
תקליטיו הפופולריים של קארוזו וקולו המיוחד במינו, שנודע במנעד הגדול שלו, בעוצמתו וביופיו, עשו אותו לאחד הכוכבים הנודעים ביותר של זמנו.
במהלך הקריירה שלו ביצע קרוב ל-260 הקלטות והרוויח מיליוני דולרים ממכירת תקליטי ה-78 שלו.
אף כי שר ברבים מבתי האופרה הגדולים בעולם, ביניהם לה סקאלה במילאנו ובית האופרה המלכותי, קובנט גארדן בלונדון, שמו הלך לפניו בעיקר כזמר המוביל במטרופוליטן אופרה בניו יורק במשך שבע-עשרה שנים.
קארוזו, שנולד בנאפולי, איטליה, החל את הקריירה שלו בעיר זו בשנת 1894. התפקיד הראשון החשוב שגילם היה ב"פדורה" של אומברטו ג'ורדאנו (מילאנו, 17 בנובמבר 1898).
בשנת 1903, בעזרת סוכנו, הבנקאי פסקואלה סימונלי, נסע קארוזו לניו יורק לשיר במטרופוליטן אופרה.
בשנה שלאחריה התחיל קארוזו בקשר שנמשך לכל אורך חייו עם חברות הגרמופון הראשונות (דויטשה גרמופון, ברלינר גרמופון וויקטור טוקינג משין); יחסי הכוכב שלו הן עם המטרופוליטן והן עם חברות הגרמופון נמשכו עד 1920.
קארוזו היה אחד הראשונים מבין כוכבי הווקאליות שהוקלט על גבי מספר גדול של תקליטי גרמופון בהפצה כלל-עולמית.
הוא והגרמופון עשו רבות לקידומם ההדדי בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20. הקלטתו משנת 1902 ל־Vesti la giubba מתוך "ליצנים" של רוג'רו ליאונקוואלו נתנה לעולם את תקליט הגרמופון הראשון שנמכר במיליון עותקים.
בחלק מהקלטותיו עשה קארוזו טרנספוזיציה כלפי מטה לתפקידיו (ב"יהודיה" של הלוי, למשל) כדי להימנע מלשיר דוֹ גבוה, הנמצא בקצה העליון של המנעד של הקול הגברי ומהווה אתגר פיזי קשה גם לזמרי טנור.
אנריקו קארוזו מת בשנת 1921, כנראה מסיבוך של דלקת האדר.
חייו היו נושא לסרט קולנוע הוליוודי, בדיוני ברובו, "קארוזו הגדול", משנת 1951 בכיכובו של מריו לנצה.
מאז מותו, נאספה עבודתו באלבומים רבים מספור.
אנרכו-קפיטליזם היא פילוסופיה פוליטית אינדיבידואליסטית במסורת הליברטריאנית השואפת לחברה קפיטליסטית חופשית, ללא ממשלה כגוף המחזיק במונופול על הכוח.
האנרכו-קפיטליזם גורס כי מוסדות פרטיים וקהילתיים המבוססים על זכות הקניין יכולים לספק את כלל השירותים – לרבות בוררות סכסוכים, שיטור וביטחון.
על פי האנרכו-קפיטליזם ביזור הכוח בחברה יוביל לחברה שלווה, עשירה ובעלת קודקס חוקים ליברלי ומוסרי בהרבה.
הממשלה נתפסת כגוף לא מוסרי ולא יעיל המחריג עצמו מכללי המוסר הרגילים, בכך שהוא פועל לגניבת רכוש על ידי מיסוי, כליאתם של "חפים-מפשע" בגין פשעים ללא קורבן וחקיקת חוקים באופן המוטה לטובת קבוצות עניין מיוחד ולטובתו.
אנרכו-קפיטליסטים תומכים ביישום עקבי של עקרון האי-תוקפנות העומד בבסיס הליברליזם הקלאסי.
בשל היות האנרכו-קפיטליזם זרם ליברלי הוא נבדל ממרבית זרמי האנרכיזם.
האנרכו-קפיטליזם נהגה לראשונה על ידי גוסטבו מולינארי שהיה מתלמידיו של כלכלן והוגה תקופת הנאורות פרדריק בסטייה.
אנרכו-קפיטליסטים שונים איפוא ממינארכיסטים; אלו תומכים במדינת שומר לילה מצומצמת, אשר מוגבלת למספר פונקציות ייעודיות כגון שמירה על האינדיבידואל באמצעות צבא ומשטרה.
אנרכו-קפיטליסטים חולקים גם על שאר האנרכיסטים, אשר מחפשים לאסור או לאסדר הצטברות רכוש או זרימה חופשית של ההון, על ידי המדינה והמנגנון השלטוני.
ישנם מספר נימוקים בהם מחזיקים תומכים שונים באנרכו-קפיטליזם, בהם:
תפיסה דאונטולוגית המבוססת על זכויות טבעיות על פיה יזימת אלימות כנגד אדם פסולה מיסודה.
גישה זו בולטת בהגותו של רות'בארד והטנהילים.
תפיסה תועלתנית הגורסת כי בהיעדר מדינה מוסדות פרטיים יספקו באופן יעיל בהרבה את השירותים המסופקים כיום על ידי המדינה, ובכך יגדל סך העושר בחברה לכמות מרבית של אנשים.
גישה זו בולטת בהגותו של דייוויד פרידמן.
תפיסה המבוססת על תאוריית "האתיקה של שימוש בטיעונים" של הנס-הרמן הופה, הגורסת כי טענה כנגד עקרון האי-תוקפנות כרוכה בסתירה פרפורמטיבית – מצב בו תוכן הטענה סותר את עצם פעולת טעינת הטענה (למשל הטענה "אני לא יודע לטעון טענות" היא סתירה, כיוון שעצם טעינת הטענה מעידה בהכרח על ידע בטעינת טענות).
תפיסה הגורסת שזכויות האדם מוענקות לו על ידי אלוהים/הטבע ובכך לא ניתנות לשלילה על ידי כל קבוצת אנשים אחרת.
התאוריה האנרכו-קפיטליסטית, כפי שניסח אותה מארי רות'בארד, נאמנה בתקיפות לעקרון האי-תוקפנות הליברטריאני:
הגנתו של רות'בארד על ריבונות היחיד מתבססת על פסילה של שאר החלופות, ובייחוד את האפשרויות שקבוצה אחת של בני-אדם תהיה בבעלותה של קבוצת בני-אדם אחרת, או שום אדם לא יהיה הבעלים המלאים של עצמו.
רות'בארד מתנגד לשתי האפשרויות האלה בטענה שהן לא יכולות לשמש מקור למוסר אוניברסלי, זאת אומרת למשפט טבעי צודק שידריך את כל בני-האדם ללא קשר לתרבותם או תקופתם.
לדעת רות'בארד, החלופה היחידה שנותרת היא ריבונות היחיד.
הוא מאמין שהזכות לריבונות זו היא אכסיומטית ואוניברסלית.
באופן כללי עקרון האי-תוקפנות מתייחס לאיסור על ייזום של הפעלת כוח או על איום להשתמש בכוח נגד בני-האדם (איום באלימות, תקיפה, רצח) או רכושם (הונאה, פריצה, גנבה, מיסוי).
לפי עיקרון זה, ייזום של הפעלת כוח היא תוקפנות או כפייה אסורה.
ההבדל בין אנרכו-קפיטליסטים לשאר הליברטריאנים נעוץ במידת ההקצנה של העיקרון האמור.
ליברטריאנים בעלי נטייה מינארכיסטית (כמו רוב הפעילים במפלגות פוליטיות ליברטריאניות) היו מסכימים להשאיר את הממשלה על כנה באיזושהי מתכונת מצומצמת ובלתי-פולשנית, כאשר היא אחראית לפחות על משטרה, בתי-משפט וצבא; ליברטריאנים אחרים אף היו מאפשרים יישום של תוכניות ממשלתיות נוספות.
אנרכו-קפיטליסטים, לעומתם, דוחים כל מידה של התערבות ממשלתית ומגדירים את המדינה כמונופול כפייתי וכישות היחידה בחברה האנושית, שזוכה בהכנסות מתוקפנות חוקית.
לדעתם, ההתנגדות לעיקרון הליברטריאני המרכזי – האי-תוקפנות – היא תכונה שטבועה במדינה מעצם מהותה.
אנרכו-קפיטליסטים כמו רות'בארד משתיתים את עקרון האי-תוקפנות על בסיס מהות המוסר או המשפט הטבעי.
רות'בארד הגדיר את האנרכיזם במונחים של אי-תוקפנות: "אנרכיזם הוא מערכת, שלא מעניקה שום הרשאה חוקית לתוקפנות כזאת [נגד היחיד או רכושו]".
לדבריו, "מה שהאנרכיזם מציע זה ביטול המדינה, זאת אומרת ביטול המוסד השגור לכפייה תוקפנית".
בריאיון ל-New Banner, רות'בארד הצהיר: "קפיטליזם הוא הביטוי המלא ביותר של אנרכיזם, ואנרכיזם הוא הביטוי המלא ביותר של קפיטליזם".
בשונה ממנו, פרידמן ואחרים נוקטים בגישה תוצאתנית – במקום לעמוד על כך שכל תוקפנות היא בלתי-מוסרית במהותה, הם מתמקדים ברמה המעשית; לטענתם, קיימת בה חפיפה בין יישום עקרון האי-תוקפנות לאכיפת חוזים בין בעלי אינטרסים אנוכיים שונים, שמסכימים להימנע מנקיטת צעדי כפייה אחד כלפי השני.
בנוסף לעקרון האי-תוקפנות, התפיסות המרכזיות באנרכו-קפיטליזם הן ריבונות היחיד והזכות להיאחזות במשאבים על ידי השמשתם, כפי שניסח אותן הנס-הרמן הופה:
התפישות האמורות מהוות את הבסיס להשקפות אנרכו-קפיטליסטיות על זכויות הקניין.
הן נבדלות מדעותיהם של האנרכיסטים הקולקטיביסטים, שלפיהן תוצרי העבודה הם קניין שיתופי, המתחלק בין בני-האדם "על פי צורכיהם".
אנרכו-קפיטליסטים תומכים בבעלות פרטית על תוצרי העבודה, ללא קשר למה שהאדם "צריך" או לא.
כפי שרות'בארד אומר, "אם לכל אדם יש זכות בעלות על עצמו ואם הוא חייב להשתמש בדברים החומריים הטבעיים ולהחליף אותם כדי לשרוד, אזי יש לו זכות להיות הבעלים של מה שייצר".
אחרי שהרכוש יוצר באמצעות עבודה, הוא יכול להחליף בעלים בצורה לגיטימית רק על ידי מסחר או העברתו כמתנה.
העברה כפויה של בעלות נתפשת על ידי אנרכו-קפיטליסטים כבלתי-מוסרית.
זכות ההיאחזות מאפשרת ליחיד לתבוע כל רכוש בלתי-מנוצל, כולל אדמה, ואילו הכנסת שיפור או כל שימוש אחר בו הופכים את האדם לבעלים של אותו רכוש באותה "זכות מוחלטת", שיש לו על גופו.
ברמה המעשית, אנרכו-קפיטליסטים מכירים בעובדה, שישנן על-פני כדור הארץ מעט מאוד חלקות-אדמה (אם בכלל), שבעליהן לא התחלפו מתישהו כתוצאה מכפייה, בדרך-כלל על ידי השתלטות של מדינה מכל סוג שהוא.
עם זאת, אלא-אם-כן קיימים רשומות או תארי-בעלות מוכרים שיאשרו את דבר הגנבה או את זהותו של היחיד שהיה הבעלים המקוריים, רוב האנרכו-קפיטליסטים לא מאמינים שהיסטוריה כזאת שוללת את הלגיטימיות של הבעלות הנוכחית על האדמה; לדעתם, בהיעדר ראיות שיוכיחו אחרת, מוטב להניח שהבעלות הנוכחית היא תוצאה של חליפין-מרצון.
באשר לעבדות, רות'בארד אומר, שבמקרים רבים "המטעים הישנים, יורשי בעליהם וצאצאי העבדים לשעבר ניתנים לזיהוי ושאלת הפיצויים יכולה לקבל אופי ספציפי בהחלט." לדעתו, זכות ההיאחזות במשאבים על ידי השימוש בהם הופכת את העבדים לבעלים החוקיים של כל חלקת-אדמה, שבה אולצו לעבוד.
אם האדמה מוחזקת על ידי המדינה, לטענת רות'בארד יש להחרימה ולהשיבה למגזר הפרטי: "כל רכוש בידי המדינה הוא בידי הגנבים ויש לשחררו מהר ככל שניתן." לדוגמה, הוא מציע שהאוניברסיטאות הממלכתיות יעברו לבעלות הסטודנטים והסגל על בסיס זכותם של המשתמשים במשאבים לתבוע עליהם בעלות.
הוא גם תומך בהפקעת "רכוש פרטי" לכאורה, שנצבר – כתוצאה מהפעלת כוחה של המדינה – בידי העסקים שנהנים ממענקים ומסבסוד של מוצריהם.
הוא מציע שהעסקים, אשר הממשלה מממנת לפחות מחצית מהוצאותיהם – יופקעו על ידי עובדיהם.
הרבה מרכוש זה הוא גנוב.
רבים הם התארים המפוקפקים [המעידים על בעלות].
כל זה שזור באופן הדוק עם מערכת המדינה הבלתי-מוסרית והכפייתית." על ידי קבלת ההגדרה האקסיומטית לרכוש פרטי ולזכויות הקניין, אנרכו-קפיטליסטים פוסלים את המדינה באופק עקרוני, כפי שכתב הופה:
החברה שבחזונם של אנרכו-קפיטליסטים נקראת לעיתים קרובות חברה חוזית – "חברה שהיא על טהרת הפעילות הרצונית, לא מוגבלת כלל על ידי אלימות או איום באלימות" (מארי רות'בארד).
לטענת אנרכו-קפיטליסטים, שיטת ההתנהלות בחברה זו תתבסס על הסכמים מרצון (חוזים) בין יחידים, כמסגרתה החוקית.
קשה לחזות כיצד חברה כזאת תיראה לפרטיה בגלל הפרטים והמורכבויות של החוזים; עם זאת, לדעתם יש לצפות שחברה כזאת תשיג תמימות דעים רחבה יותר מאשר מדינת-רוב, משום שחוזים אישיים מבוססים מטבעם על תמימות דעים בין הצדדים.
אחד המרכיבים החשובים בתפיסת החברה החוזית הוא העברת סחורות ושירותים הנעשית מרצונם החופשי של שני צדדים להסכם, כאשר שום גורם חיצוני לא יוכל להכריח את האדם לקבל או לדחות דבר מה במסגרת של חליפין-מרצון.
באשר ליחסי עובד-מעסיק: ישנם מעסיקים, לדוגמה, אשר יתחייבו בהסכם העבודה, שבן-זוגו של העובד, ולו בהתאם לחוזה נישואים חד-מיניים, יקבל עם מות העובד מענק פטירה וכספי ביטוח שנצברו עבור המועסק; מעסיקים אחרים עשויים לא להכיר מראש בתוקפו של כל איחוד זוגי, שאינו תואם את אמונתם.
על פי התפישה האנרכו-קפיטליסטית, כל אחד צריך להיות חופשי להסכים או לסרב להיקשר בחוזה, שכן כל תנאי החוזה צריכים להיות מקובלים על שני הצדדים.
אנרכו-קפיטליסטים מסרבים להכיר בלגיטימיות של כל ארגון בחברה, שתובע לעצמו יותר זכויות חוקיות מאשר היחידים המרכיבים אותו זכאים להן בנפרד.
הדוגמה הטובה ביותר לארגון כזה היא המדינה, אך בימינו גם התאגיד קיבל צורה כזאת, כי הוא מוגדר כישות חוקית המתקיימת על פי קודקס נפרד מזה שחל על היחידים, זאת במטרה להגן על בעליה ומפעיליה מפני ההשלכות החוקיות האפשריות של פעולות התאגיד.
יש לציין, שרות'בארד מציע הגדרה צרה (וחיובית) יותר לתאגיד: "התאגידים אינם כולם ישויות הנהנות מזכויות-יתר מונופוליסטיות; הם איגודים חופשיים של יחידים שמאחדים את הונם.
בשוק חופשי לחלוטין, אנשים אלה פשוט היו מודיעים, שאחריותם מוגבלת להון שמושקע באופן ספציפי בתאגיד..." עם זאת, ההגדרה הצרה של רות'בארד פוטרת את בעלי התאגידים רק מחובות הנושים שהסכימו מראש להסדר כזה; היא אינה פוטרת אותם מאחריותם לעבירות או למעשים פסולים אחרים שהם יכולים לבצע.
על פי כמה פירושים לאנרכו-קפיטליזם ישנם גבולות מסוימים לזכות לקשור חוזים.
רות'בארד מדגיש שזכות זו מתבססת על זכויות האדם הטבעיות ולכן חוזה שמפר בעליל זכויות אלה הוא בר-ביטול ללא תנאים מוקדמים (כמו חוזה שלפיו אדם מוכר את עצמו לעבדות תמידית, שלא נלווית לה כל תמורה).
פרשנים אחרים של אנרכו-קפיטליזם סבורים שאיסור על קשירת חוזים כאלה הוא התערבות בלתי-נסבלת בזכות לקשור חוזים – התערבות שפוגעת גם בזכויות הטבעיות שבבסיסה של הזכות האמורה.
למותר לציין, שחוזים מן הסוג שרות'בארד ביקר נדירים ביותר.
אנרכו-קפיטליסטים רבים מסכימים עם מוריס ולינדה טנהיל, שבספרם "שוק למען החירות" מתנגדים לכל חוק מדינה באשר הוא.
לדעתם כל שיש לעשות כדי לקבוע אם מעשה מסוים צודק או פסול, הוא להשיב על השאלה אם יש בו משום תוקפנות של איש כלפי רעהו.
לעומתם, רות'בארד תמך גם בקודקס חוקים ליברטריאני מרוכז, אף על פי שהוא היה בעד איסור "טבעי" בלבד על כפייה והונאה.
בניגוד לטנהילים ולרות'בארד, שמבחינתם מידות טובות ומוסר הם דרישות אידאולוגיות, דייוויד פרידמן סבר ש"מערכות החוקים ייווצרו לשם רווח בשוק הפתוח, כמו שספרים וחזיות מיוצרים בימינו.
יכולה להיות תחרות בין סוגים שונים של החוק, כפי שישנה תחרות בין סוגים [או מותגים] שונים של מכוניות." לדבריו, ההנחה ששיטה זו תוביל לחברה ליברטריאנית "עודנה טעונה הוכחה." לדעתו, בדרך זו יכולים להיווצר גם חוקים לא-ליברטריאניים כלל, כגון חוקים נגד סמים.
עם זאת, הוא חושב שחוקים כאלה יהיו נדירים משום ש"אם ערכו של החוק בעיני תומכיו יהיה נמוך מעלותו עבור קורבנותיו, חוק זה...
לא ישרוד בחברה אנרכו-קפיטליסטית." מובן שחזון זה מתנגש עם גישתו של רות'בארד כלפי קודקס החוקים הליברטריאני, שלא אמור להיות נתון למיקוח או להשתנות על פי כללי היצע וביקוש.
הם מביאים כדוגמאות את מוסדות הבוררות העצמאיים, חברות האבטחה והמשמר הקהילתי.
בגלל טבעם הרצוני/התנדבותי, מוסדות משפטיים ומשטרתיים אלה יהיו לדעת האנרכו-קפיטליסטים שונים מאוד מבתי-המשפט והמשטרה הממלכתיים, שאופיים פולשני.
מימון ההגנה על אלה, שאינם מסוגלים לשלם לגופים פרטיים יכול לבוא מארגוני צדקה המתבססים על תרומות מרצון, במקום שיגיע ממוסדות המדינה המבוססים על מיסוי כפוי.
פתרון אחר שאנרכו-קפיטליסטים מציעים לבעיה זו הוא עזרה-עצמית שיתופית של קבוצות יחידים (אבטחה עצמית בהתנדבות קבוצתית).
בדומה לליברליזם הקלאסי, ובניגוד לפציפיזם, אנרכו-קפיטליזם מאשר שימוש בכוח אם הוא נועד להגנה על יחידים או על רכושם.
היקף השימוש בכוח הגנתי הוא נקודת מחלוקת בקרב אנרכו-קפיטליסטים.
רבים מהם סבורים, שתפיסת צדק בנוסח מידה כנגד מידה, זאת אומרת אפשרות להפעלת כוח שיגמול לעבריין על פי מידת החומרה של פשעו, תהיה הקו המנחה בחוזים שייקשרו בחברה אנרכו-קפיטליסטית.
חלק מהאנרכו-קפיטליסטים מאמינים שבתי-סוהר או עבדות חוזית הם מוסדות מוצדקים עבור ענישתם של אלה, שמפרים את כללי היחס אל רכושו של הזולת בחברה אנרכו-קפיטליסטית; אחרים היו מסתפקים בעונש הגליה או בהכרחה של מי שמפר חוזה לשלם לצד הנפגע את הרווחים שנעשו על חשבונו (מעבר לפיצוי על נזקים).
אחד ההיבטים השנויים במחלוקת של השימוש ההגנתי בכוח הוא מהפכנות אלימה נגד משטרים רודניים.
אנרכו-קפיטליסטים רבים מעריצים את המהפכה האמריקאית ורואים בה מעשה לגיטימי של יחידים שפעלו יחד נגד הגבלות רודניות של חירויותיהם.
למעשה, לדעתו של רות'בארד, המהפכה האמריקאית היא המלחמה היחידה בהשתתפות ארצות הברית, שאפשר להצדיקה.
אנרכו-קפיטליסטים אחרים, כמו סמואל אדוארד קונקין, חושבים שמהפכות אלימות פוגעות במטרותיהן המוצהרות ושהינתקות מרבית של יחידים מן המערכת הכלכלית הממלכתית עדיפה עליהן.
לליברליזם קלאסי הייתה ההשפעה החשובה וארוכת-הטווח ביותר על התאוריה האנרכו-קפיטליסטית.
מאז שהוצגה על ידי ג'ון לוק, בתאוריה הליברלית היו שני נושאים מרכזיים: חירות האדם והגבלת כוחה של המדינה.
חירות האדם בוטאה בתפיסה זו במונחים של זכויות טבעיות, בעוד הגבלת המדינה התבססה (לדידו של לוק) על הסכמת האזרחים לכל סמכויותיה.
במאה ה-19, הליברלים הקלאסיים הובילו את המתקפה על הממלכתיות (הלגיטימיות של המדינה).
אחד החשובים מהם, פרדריק בסטייה, כתב בספרו "החוק": "המדינה היא פיקציה גדולה, שכולם רוצים לחיות באמצעותה על חשבונם של כל האחרים." הנרי דייוויד תורו כתב: "אני מסכים מכל הלב עם המימרה 'הממשלה הטובה ביותר היא זו המושלת פחות ככל האפשר' והייתי רוצה לראותה מיושמת במהירות ובשיטתיות רבה יותר.
אם ניישם אותה עד סופה, הרי היא תסתכם במימרה הבאה, שגם בה אני מאמין: 'הממשלה הטובה ביותר היא ממשלה שאינה מושלת כלל'; וכשבני-אדם יהיו מוכנים לכך, זוהי הממשלה שתהיה להם."
אנריקו לוי (6 באפריל 1918, קרמונה – 24 בינואר 2007, חיפה) היה ימאי מקצועי שהחל דרכו באיטליה.
סייע ל, השיט ספינת מעפילים ושימש רב חובל לאניית הנוסעים הראשונה של צים.
ניהל את בית הספר לקציני ים עכו בשלב התבססותו.
ניהל את נמל אילת והיה המנהל הראשון של נמל אשדוד.
משפחת לוי יוסף וג'מה (לפני נישואין ריאטי) התגוררה בעיר פדובה האב יוסף כתב ספרי לימוד למתמטיקה ולימד בבתי ספר תיכוניים בערים שונות בצפון איטליה.
בשנת 1913 נולדה הבת הבכורה עדה.
בסוף מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה באופן זמני לקרמונה ושם נולד בן – אנריקו, כילד שני במשפחה.
המשפחה חזרה לפדובה עשר שנים מאוחר יותר נולדה האחות אנה.
המשפחה לא הייתה קרובה ליהדות אך בהשפעת הרב של קהילת פדובה גוסטוו קסטל-בולוניזי, חגגו לאנריקו בר מצווה.
הרב הציע את שמו היהודי משה אך לא נעשה שימוש בשם זה.
האחות עדה שהייתה מורה הייתה פעילה במחנות קיץ והכשרה לנוער יהודי במגמה לעלייה לארץ ישראל.
אף כי שאפה לעלות נדרשה להמשיך בפעילותה הציונית.
כתוצאה מהקשר עם הרב של פדובה החל להתענין ביהדות.
שליח של הקרן הקיימת שהגיע לאיטליה סיפר על החיים בארץ ישראל ושכנע בצורך ללמוד עברית והכניס את הרעיון שאולי יום אחד יצטרכו להגיע לשם.
אנריקו הצעיר אהב סקי, אופנועים, בחורות ומכוניות מרוץ, בשנת 1934 מת האב יוסף באופן פתאומי.
האחות עדה נישאה בשנת 1938 בפדובה לרב פאולו שאול נסים.
בעקבות כך התפתח אנריקו להיות בעל אופי עצמאי כמו גם קשר חזק למשפחת נסים.
אביו יוסף שאף שבנו יהיה מהנדס אזרחי, אך הנער שאף להיעשות ימאי.