tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ללא נוכחות הסיד, חומרים אלה היו נשארים מוצקים, כפי שקורה בהכנת קרמיקה.
בסביבה הנוזלית, התהליכים הכימים מתרחשים בקצב גבוה יותר, והסיד מגיב עם תחמוצות הצורן ליצירת אליט ובליט, שהם מרכיבי הקלינקר העיקריים.
ככל שטמפרטורת הכבשן עולה, כך נוצר יותר אליט.
הבצק הצמיג של הפזות הנוזליות והמוצקות בקלינקר מתכדרר בתנועה הסיבובית של הכבשן.
הקלינקר יוצא מהכבשן בצורת אגרגטים בגודל של מספר מילמטרים עד מספר סנטימטרים.
כשהקלינקר יוצא מהכבשן הוא מקורר במהירות בזרם אוויר חזק, ועובר לאחסון או ישירות לטחינה.
הסיגים הם תוצר לוואי של תעשיית הפלדה.
בתהליך ייצור הפלדה, משתמשים בסיד על-מנת לספוג "מזהמים" מתוך הפלדה המומסת.
הסיד סופג את תחמוצות החמרן והצורן שבפלדה, ומזהמים נוספים.
מכיוון שמשקלו הסגולי של הסיד קטן בהרבה ממשקלה הסגולי של הפלדה, הסיד שספג את המזהמים צף על-גבי הפלדה, וניתן להפרידו בקלות.
תערובת הסיד עם ה"מזהמים" בעלת הרכב אטומים דומה לזה של הקלינקר, אך הרכב מינרלוגי שונה.
תערובת זו היא למעשה הסיגים.
כדי שלתערובת יהיו תכונות של חומר מליטה, יש לקרר אותה במהירות.
לרוב, מרסקים את הסיגים לגודל של מספר מילימטרים ומקררים אותם במים.
הסיגים והקלינקר, כמו שהם, כמעט שאינם מגיבים עם מים.
הסיבה לכך היא שהתגובה עם המים מתבצעת רק על שטח הפנים, ושטח הפנים המתקבל אינו גדול.
על-מנת שיהיה ניתן להשתמש בהם כחומר מליטה, יש לטחון אותם לאבקה דקה.
דקות הטחינה מבוטאת בשטח הפנים הסגולי, כלומר בשטח הפנים ליחידת משקל.
שטח פנים סגולי אופייני של צמנט נע מ 300 עד 600 מ"ר לק"ג.
ככל שדקות הטחינה גדולה יותר, כך העבידות וקצב ההידרציה יהיו גדולים יותר.
צמנט פורטלנד, העשוי ברובו מקלינקר, נטחן לדקות נמוכה מזו של צמנט סיגים.
זאת מכיוון שקצב ההידרציה הסגולי של הסיגים קטן יותר, ויש לפצות על-כך על ידי הגדלת שטח הפנים.
שטח פנים גדול מאוד, גם הוא אינו רצוי, שכן הוא יגרום לצמנט להתקשר מהר מידי.
בשלב הטחינה, ניתן להוסיף תוספים שיטחנו יחד עם הצמנט, או שניתן לטחון אותם בנפרד ולהוסיף אותם לפני האריזה, או אפילו בתהליך ייצור הבטון עצמו.
תוספים נפוצים הם אבן גיר ואפר פחם.
גם לסיגים מתייחסים לעיתים כאל תוספים, כאשר הצמנט מורכב בעיקר מקלינקר.
קיימות שתי טכנולוגיות לטחינת צמנט.
הטכנולוגיה הוותיקה והמצויה יותר היא מטחנת כדורים.
מטחנת כדורים היא גליל, לתוכו מכניסים את חומרי הגלם וכדורי טחינה.
עם סיבוב הגליל, הכדורים עולים, מתחככים ונופלים על חומרי הגלם.
בצורה זו הכדורים טוחנים את חומרי הגלם, שיוצאים מהמטחנה דרך נפה, על-מנת למנוע טחינת יתר.
מטחנה אחרת, שהשימוש בה נהיה יותר נפוץ היא מטחנת הגלילים.
מטחנת הגלילים יותר יעילה מבחינה אנרגטית, ומאפשרת אבטחת איכות טובה יותר, לשליטה על גודל הגרגר של האבקה המתקבלת.
מטחנת הגלילים מורכבת משני גלילים מסגסוגת קשיחה, שניתן לקבוע את המרחק ביניהם בדיוק רב.
חומרי הגלם עוברים במרווח שבין הגלילים תוך כדי תנועה מתואמת של הגלילים.
גרגרים שגודלם גדול מהמרווח שבין הגלילים מתרסקים במעבר.
קיימת מגבלה טכנית הייצור גרגרים דקים מגרגרים גסים.
אם דקות הטחינה של התוצר הרצוי גדולה בהרבה מזו של חומר הגלם, חומר הגלם לא יכנס לחריץ שבין הגלילים, ולא יטחן.
במצב כזה, יש לבצע מספר מעברים במטחנה, כאשר בכול מעבר דקות הטחינה עולה.
בדיקות תקניות של צמנט מופיעות בתקן ישראלי מספר 3. הבדיקות לגביהן התקן מעלה דרישות הן בדיקות תפקודיות: זמני התקשרות, חוזק והגדלת נפח.
בעבר היו דרישות גם לגבי שטח פנים סגולי, אבל הדרישה הוסרה, והיום שטח פנים סגולי נמדד לידיעה בלבד.
משקל סגולי של הצמנט אף הוא נמדד לידיעה בלבד, מכיוון שהוא חיוני לצורך תכנון תערובת בטון.
שיטות המדידה התקניות פותחו, ברובן, במאה ה-19, ואף-על-פי שהן פשוטות ופחות מדויקות משיטות מודרניות, הן עדין הבדיקות התקניות במרבית מדינות העולם.
התקשרות היא התהליך בו העיסה הצמנטית מאבדת את התכונות הפלסטיות והופכת למוצק.
זמני התקשרות חשובים על-מנת להעריך את משך הזמן בו ניתן לצקת את העיסה, ומשך הזמן עד שהעיסה יכולה להחזיק עומס מינימלי.
בהקבלה לבטון, ניתן לומר, שעד זמן תחילת התקשרות ניתן לצקת את הבטון, ואחרי זמן סוף התקשרות ניתן ללכת על הבטון.
יש להיזהר משימוש בזמני התקשרות של צמנט לצורך עבודה עם בטון, שכן זמני התקשרות של בטון מושפעים מגורמים רבים, ואינם מקבילים לזמני ההתקשרות של הצמנט ששימש לייצורו.
כדי לבדוק זמני התקשרות מכינים עיסה בעלת סומך תקני.
כדי לבדוק אם עיסה היא בעלת סומך תקני, מרכיבים מחט דקה על מכשיר ויקה .
משחררים את המחט מעל העיסה שמוחזקת בתבנית תקנית המיועדת לצורך זה.
המחט צריכה לרדת לעומק המוגדר בתקן.
לצורך בדיקת זמן תחילת התקשרות משאירים את המחט ששמשה לצורך בדיקת סומך תקני.
כאשר בשחרור המחט חודרת לעומק קטן או שווה לזה המוגדר בתקן, זהו זמן תחילת התקשרות.
לבדיקת זמן סוף התקשרות מחליפים את המחט במכשיר למחט בדיקת סוף התקשרות.
מחט זו בעלת בליטה קטנה במרכזה, ובעלת בליטה היקפית בצורת טבעת.
הבליטה המרכזית בולטת מעט יותר מהטבעת ההיקפית.
כאשר הבליטה המרכזית משאירה סימן על העיסה הצמנטית, ואילו הטבעת ההיקפית אינה משאירה סימן, זהו זמן סוף התקשרות.
חוזק הצמנט מוגדר כחוזק הבטון התקני שמיוצר ממנו.
חוזק הלחיצה התקני של הצמנט יכול להיות: 32.5, 42.5 ו-52.5 מגפ"ס (מגה-פסקל), חוזק זה נמדד לאחר 28 ימים.
למעשה בארץ מייצרים ומשווקים רק את שני האחרונים.
דרישת החוזק בתקן היא לחוזק מינימלי, כך שחוזק הצמנט עולה על חוזקו התקני.
בטון תקני מוכן על ידי שימוש בתערובת אגרגטים תקנית המיוצרת במיוחד לצורך זה.
התערובת מיוצרת במערבל בחש קטן, דומה למערבל מזון המשמש במסעדות.
מן הבטון יוצקים קוביות לבדיקת חוזק לחיצה ומנסרות לבדיקת חוזק מתיחה.
לאחר מכן הבטון עובר אשפרה תקנית במשך 28 יום.
28 יום לאחר היציקה שוברים את הקוביות במכבש למדידת חוזק לחיצה.
שוברים את הקורות בכפיפה למדידת חוזק מתיחה בכפיפה, ומשתמשים בחצאי הקורות השבורות למדידת חוזק מתיחה עקיפה.
הגדלת נפח העיסה הצמנטית לאחר שהתקשתה עשוי לגרום נזק רב למבנה.
הגדלת נפח העיסה הקשויה עשוי להיגרם מהידרציה מאוחרת של סיד שרוף עד מוות (תחמוצת הסידן C), הידרציה של מגנזיה (תחמוצת המגנזיום M), או היווצרות אטרינגיט עקב עודף סולפטים.
בדיקת הגדלת נפח נעשית על ידי יציקת עיסה צמנטית לתוך מחט לשטליה המונחת על משטח זכוכית .
מכסים את המחט במשטח נוסף ומניחים מתחת למים לאשפרה.
בתום האשפרה מודדים את המרחק בין שתי המחטים .
שטח פנים סגולי הוא שטח הפנים ליחידת משקל.
שטח הפנים הסגולי הוא צורת מדידה של דקות הטחינה.
ככל ששטח הפנים הסגולי גדול יותר, כך יעלה קצב ההידרציה עבור צמנט בעל הרכב כימי זהה.
לשטח הפנים הסגולי ודקות הטחינה השפעה על העבידות של הבטון הטרי.
שטח הפנים הסגולי נמדד בצורה עקיפה, על ידי שימוש במכשיר בליין .
כח הגרר שמפעיל זורם במהירות נמוכה יחסי לגודל שטח הפנים של הגוף.
במכשיר בליין יוצרים הפרש לחץ נמוך על ידי יצירת עומד הידרוסטטי בצינור הזכוכית (עם הנוזל האדום).
מודדים את משך מעבר כמות אוויר ידועה דרך דוגמת צמנט שקולה שנמצאת בראש המתקן.
שורש זמן מעבר האוויר יחסי לשטח הפנים של הצמנט.
משקל סגולי הוא המשקל ליחידת נפח.
כדי למדוד משקל סגולי של צמנט, שוקלים דוגמת צמנט ומכניסים אותה לבקבוק לשטליה הממולא עד קן האפס בנפט.
באמצעות בקבוק לשטליה מודדים את נפח הדוגמה ומחלקים במשקלה.
מרבית החומרים הצמנטים מורכבים מתרכובות של תחמוצות סידן, צורן ואלומיניום שלהן מבנה אמורפי.
לצורך פישוט הכתיבה של הנוסחאות, מקובל ליצג כל תחמוצת באות אחת:
C – תחמוצת סידן CaO
S – תחמוצת צורן SiO2
A – תחמוצת אלומיניום Al2O3
F – תחמוצת ברזל Fe2O3
H – תחמוצת המימן (מים) H2O
הכימיה של החומרים הצמנטים מורכבת ביותר, ולכן מקובל להתייחס למינרליים הראשיים של צמנט פורטלנד (אליט ובליט) כאל מודל מייצג של המערכות הצמנטיות.
התהליך הכימי של התקשרות והתקשות של חומר מליטה הידראולי נקרא הידרציה.
ההתקשרות היא למעשה תוצאה פיזיקלית של ההידרציה.
תהליך ההידרציה מורכב ממספר שלבים ותהליכים.
בחלוקה גסה, התהליכים הם: התמוססות מרכיבי הצמנט במים ושקיעה של ג'ל צמנטי.
הג'ל הצמנטי מורכב מאוליגומרים (שרשראות קצרות) של C-S-H (ע"פ הקיצורים המופיעים למעלה) בעלות שרשרת מרכזית של S העטופה ב-C.
המים (H) מהווים חלק מהמבנה המרחבי של כל שרשרת כזו.
היחס בין המרכיבים אינו קבוע, אבל בג'ל של צמנט פורטלנד, יחס הסיד (C) לסיליקה (S) הממוצע הוא כ-1.7. מכיוון שיחס הסיד לסיליקה באליט ובבליט גדול יותר, בהדרציה שלהם משתחרר סיד עודף (CH).
חומרים שונים יוצרים בהדרציה ג'לים צמנטים בעלי תכונות שונות, ובעלי הרכב כימי שונה.
לדוגמה, יחס הסיד לסיליקה בג'ל המתקבל בתגובה פוצלנית של מיקרו-סיליקה הוא 1.1, בעוד יחס זה בג'ל המתקבל מתגובה פוצלנית של זכוכית טחונה הוא 1.75.
לא הרבה ידוע על הכימיה של ההידרציה של צמנטים מעורבים.
רבים מהחומרים הפוצלנים המשמשים בצמנטים המעורבים עשויים לעבור הידרציה גם שלא בנוכחות סיד, אם ה-pH גבוה דיו.
הג'ל הצמנטי שחומרים אלו יוצרים שונה אף הוא, וכנראה הוא מהווה מפתח לעמידות שלהם בתנאי סביבה קיצוניים.
קצב ההידרציה תלוי בשני גורמים: דקות הטחינה והכימיה.
ככל שהצמנט טחון דק יותר, כך קצב ההידרציה מהיר יותר.
תופעה זו היא תולדה של שני גורמים: שטח פנים ותווך לדיפוזיה.
ההידרציה של הצמנט עם המים מתרחשת על שטח הפנים של גרגרי הצמנט.
ככל שהצמנט טחון דק יותר, שטח הפנים שלו גדול יותר, ויותר צמנט עובר הידרציה בו זמנית.
מוצרי ההידרציה הראשונים שוקעים על-פני גרגרי הצמנט ומונעים את המשך ההידרציה המהירה.
בשלב זה, הדיפוזיה של מרכיבי הצמנט המומסים דרך הקליפה של מוצרי ההידרציה מהווה את הגורם קובע הקצב בהידרציה.
לכן, ככל שההידרציה מתקדמת קצב ההידרציה יורד.
זהו גם העיקרון המעכב את ההידרציה של הטריקלציום אלומינט.
הגבס מתמוסס מיד כאשר הצמנט נוגע במים.
הסולפט מהגבס מגיב מיד עם הטריקלציום אלומינט ויוצר אטרינגיט על-פני הטריקלציום אלומינט, ובצורה זו מעכב את ההידרציה של הטריקלציום אלומינט, שללא עיכוב זה היה מביא להתקשרות של העיסה הצמנטית תוך דקות.
לכל מינרל ממרכיבי הצמנט יש קצב הידרציה משלו.
ללא עיכוב, הטריקלציום אלומינט עובר הידרציה תוך דקות ספורות.
האליט עובר הידרציה תוך שעות.
והבליט עובר הידרציה תוך כיומיים.
חומרים פוצלנים עוברים הידרציה, בדרך כלל, בקצב איטי יותר.
מיקרו-סיליקה עוברת הידרציה תוך יום, בערך, עקב גודלה הקטן.
סיגים עוברים הידרציה בקצב יותר איטי מאשר בליט ולכן צמנט סיגים עובר טחינה דקה יותר מאשר צמנט פורטלנד.
אפר פחם עובר הידרציה בסדר גודל של שבועות וחודשים.
תקן ישראלי מס' 1 מסווג את סוגי הצמנט לפי תקן אירופאי EN:197-1:2000. התקן מחלק את סוגי הצמנט המסחריים לפי הרכבם, חוזק תקני בגיל 28 יום, ומהירות התקשות.
הסיווג לפי הרכב מבחין בחמישה סוגים:
CEM I – צמנט פורטלנד (צ"פ)
CEM II – צמנט פורטלנד מעורב
CEM III – צמנט סיגים
CEM IV – צמנט פוצלני
CEM V – צמנט מעורב
אחוז קלינקר בצמנט מצוין על ידי האותיות A, B, C.
כאשר האות A מציינת אחוז גבוה של קלינקר, האות B מציינת אחוז נמוך של קלינקר, והאות C מציינת אחוז נמוך מאוד של קלינקר (בצמנט סיגים בלבד) בתערובת.
הגדרת המושגים "אחוז גבוה" ו"אחוז נמוך", תלויה בסוג התוסף בתערובת.
לדוגמה, עבור צמנט מעורב עם מיקרו-סיליקה (CEM II/A-D) אחוז גבוה של קלינקר הוא 90–94. בעוד עבור צמנט סיגים, אחוז גבוה (CEM III/A) הוא 35–64, ואחוז נמוך מאוד (CEM III/C) הוא 5–19.
סוג התוסף מצוין על ידי אות המופרדת במקף מהאות המציינת את אחוז הקלינקר.
אבן גיר טחונה – L, ו-LL
סיווג לפי חוזק תקני נעשה על פי דרישה לחוזק מינימלי לחוזק של תערובת בטון תקנית שנעשית מהבטון, וחוזקה התקני נבדק בגיל 28 יום.
סוגי החוזק התקני של הצמנטים הנמכרים בארץ: 42.5 ו-52.5 מגפ"ס.
סיווג לפי מהירות התקשות הוא R עבור צמנט מהיר התקשות (בעל חוזק גבוה בגיל מוקדם), ו-N עבור צמנט רגיל.
מרבית הצמנט בשימוש הוא צמנט פורטלנד וצמנט פורטלנד מעורב.
על-מנת לתת מענה לצרכים מיוחדים, פותחו צמנטים לשימושים ספציפיים.
צמנטים אלו לרוב יקרים יותר מצמנט פורטלנד, או שיש להם מגבלות שימוש.
צמנט זה מכיל תכולה נמוכה של טריקלציום אלומינט, שהוא הרכיב הרגיש לסולפטים בצמנט פורטלנד.
צמנט זה מיועד לשימוש במקומות חשופים למים עם ריכוז סולפט גבוה.
למעשה, בבטון שמיוצר עם יחס מים לצמנט נמוך, צמנט חסין סולפטים לא נותן עמידות טובה יותר מצמנט פורטלנד רגיל או מעורב.
מסיבות אלו ואחרות, צמנט חסין סולפטים אינו מיוצר ונמכר בישראל.
צמנט זה משמש לייצור של אלמנטים ארכיטקטוניים בצבע לבן, או בצבע אחר על ידי הוספת פיגמנט מתאים.
צמנט לבן הוא למעשה צמנט פורטלנד, שאינו מכיל צליט.
הצליט הוא המינרל שמקנה לצמנט את צבעו האפור האופייני.
הצליט הוא תרכובת של תחמוצות סידן, אלומיניום וברזל.
כדי למנוע את היווצרות הצליט בתהליך ייצור הצמנט יש להשתמש בחומרי גלם בעלי דרגת ניקיון גבוהה.
טמפרטורת הבציקה בהיעדר תחמוצות הברזל גבוהה יותר, ולכן יש לקלות את הצמנט בטמפרטורה גבוהה יותר.
גם הטחינה של הקלינקר נעשית על ידי מטחנת כדורים הבנויה מחלקים שאינם מכילים ברזל.
צמנט לבן מכיל תכולה גבוהה של טריקלציום אלומינט (על-חשבון הצליט), ולכן הוא רגיש במיוחד להתקפת סולפטים.
ניתן להבחין בכך בטיילות אבן משתלבת על שפת הים.
לרוב אבן משתלבת לבנה (מצמנט לבן) עוברת בליה רבה יותר מאבנים אדומות ושחורות שנמצאות בסמיכות.
צמנט בעל חוזק מוקדם גבוה משמש כשיש צורך בפרוק מוקדם של הטפסות, מסיבות שקשורות בניהול פרויקט הבנייה.
צמנט בעל חוזק מוקדם גבוה מסומן באות R.
חוזק מוקדם גבוה, מביא בדרך כלל לחוזק מאוחר נמוך יחסית ממה שהיה מתקבל מצמנט בעל הרכב כימי זהה, אבל בעל חוזק מוקדם רגיל.
צמנט מהיר התקשרות מיוצר לרוב מקלינקר רגיל, כדי להאיץ את קצב ההתקשרות, טוחנים את הקלינקר לגרגרים דקים יותר מהצמנט הרגיל.
ניתן ליצור צמנט בעל חוזק מוקדם גבוה גם על ידי הגדלת תכולת האליט על חשבון הבליט בקלינקר.
שינוי כימי כזה דורש טמפרטורת קליה גבוהה יותר ומיקר את הצמנט.
צמנט אלומיניום הוא למעשה צמנט המורכב בעיקר מתחמוצות חמרן וסידן (36 עד 90 אחוז תחמוצות חמרן).
צמנט אלומיניום מיוצר על ידי קליה של באוקסיט עם גיר.
תוצרי ההדרציה של צמנט אלומיניום תלויים בטמפרטורת ההידרציה.
בהמשך תוצרי ההידרציה עוברים מעבר פאזה לפאזה יציבה יותר, בתהליך ממושך, שתלוי בטמפרטורת הסביבה.
צמנט אלומיניום עובר הידרציה מהירה גם בטמפרטורות נמוכות (עד טמפרטורת הקיפאון של המים).
בניגוד לצמנט פורטלנד, זמן תחילת ההתקשרות של צמנט אלומיניום מתארך כאשר הטמפרטורה עולה, עד ל-C°25 לערך.
כאשר מעלים את הטמפרטורה מעל ל-C°40, זמן תחילת היתקשרות חוזר ומתקצר.
שינויי הפאזות בצמנט אלומיניום גורמים למספר תופעות.
ראשית, צמנט האלומיניום מקבל את חוזק גבוה תוך מספר שעות, גם אם יוצקים אותו בטמפרטורות נמוכות.
לאחר מספר ימים, חוזקו יורד, והוא מגיע לחוזק די יציב.
כאשר טמפרטורת הסביבה מעל C°27, והלחות היחסית גבוהה, צמנט אלומיניום מאבד את חוזקו תוך מספר שנים מועטות (בהתאם לתנאי הסביבה).
מסיבות אלו, שימושיו של צמנט אלומיניום מוגבלים.
צמנט אלומיניום משמש בעיקר להכנת מלט לכבשנים, שכן בניגוד לצמנט פורטלנד, הוא עמיד בחום.
בכבשנים המגיעים לטמפרטורות גבוהות, צמנט אלומיניום הופך לחומר קרמי, ושומר על חוזקו המבני.
שימושים נפוצים אחרים של צמנט אלומיניום הם כצמנט מהיר התקשרות וחוזק מוקדם גבוה לתיקונים דחופים, וכמוסף לצמנט פורטלנד.
צמנט אלומיניום משמש כמוסף על מנת לקבל חוזק מוקדם גבוה, או כתוסף מקזז הצטמקות.
צמנטים פוצלנים משופעלים על ידי אלקלים
צמנטים מסוג זה מפותחים על-מנת להוריד את מחירי הצמנט, ולפתור בעיות סביבתיות.
בצמנטים אלו מתבצע שפעול של חומר פוצולני עשיר בסידן, כגון סיגים או אפר-פחם בעל תכולת סידן גבוהה, על ידי סודה קאוסטית.
צמנטים מסוג זה מתקשרים, בדרך-כלל, תוך זמן קצר מכדי שניתן יהיה לעשות בהם שימוש לייצור בטון מובא, ולכן אינם נמצאים בשימוש מסחרי.
קיימים מספר צמנטים מבוססי מגנזיום.
הפשוט מביניהם הוא תחמוצת המגנזיום (MgO) הנקראת גם מגנזיה, שבמגע עם מים מגיב ליצירת מימת המגנזיום (Mg(OH)2).
צמנטים אחרים על-בסיס מגנזיום הם:
צמנט מגנזיה פוספאט, המשמש בכבשנים להתכת מתכות
צמנט מגנזיה אמוניום פוספאט, וצמנט מגנזיה טרי-פולי-פוספאט
צמנט לבארות נפט וגז משמש כדי ליצור בוצה (דייס), שניתן לשאוב אותה לעומק רב, ושמתקשה לאחר שהגיעה למקומה.
התפקוד של החומר המתקבל הוא אטימת המרווח בין צינור השאיבה לבין שכבות הסלע בהן הוא עובר.
בתקינה האמריקאית, יש תקן לצמנטים לבארות נפט, המסווג אותם על פי צורכי השימוש.
מרבית הצמנטים לבארות נפט מורכבים בעיקר מקלינקר.
צמנטים לבארות נפט צריכים לתפקד בתנאים שונים מהותית מצמנטים רגילים, בעיקר טמפרטורה ולחץ גבוהים, בעומק הבאר.
מצד שני, לצורך קידוחים באזורים הארקטיים, הבוצה המיוצרת מהצמנט צריכה לשמור על תכונות ריאולוגיות מספקות כדי שניתן יהיה לשאוב אותה למקומה.
מסיבות אילו ואחרות, התקנים לצמנטים לבארות נפט כוללים מספר רב של דרישות תפקודיות הכוללות בין היתר: הפסד סומך בטמפרטורות גבוהות, תכונות ראולוגיות, התנגדות למעבר נוזלים של העיסה הקשויה, סגרגציה ועוד.
צמנט סיגים מכיל אחוז גבוהה של סיגים ואחוז נמוך של קלינקר.
הקלינקר משמש לקבלת חוזק מוקדם, וכמשפעל של הסיגים.
מכיוון שהמינרלים בסיגים עוברים הידרציה לאט יותר מהמינרלי הקלינקר, צמנט סיגים טחון דק יותר מצמנט פורטלנד.
צמנט סיגים מפתח את חוזקו לאט יותר מצמנט פורטלנד.
צמנט סיגים יוצר בטון בעל עמידות גבוהה לסולפטים וחדירות נמוכה לכלוריד.
תכונות אלו הופכות אותו לצמנט מועדף בעבודות תשתית לחוף הים.
הצמר הוא סיב המופק משיער של בעלי חיים מבויתים, בדרך כלל כבשים.
הסיב המיוצר מכבשים מבויתות שונה משיער או פרווה בכך שיש לו נטייה להתקפל ולהסתובב ובכך ניתן "לתפוס" סיב אחד באמצעות סיב שני וליצור מהם חוטים.
תכונה זו של הסיב מאפשרת לו לשמור על החום, שכן האוויר שנתפס בקפלים מייצר מכשול למעבר חום מצד אחד של הקפל לצידו השני.
הסיב גם משמש חומר מבודד, למשל באוהלי הבדואים ובני הטוארג, הסיבים מבודדים ושומרים על הטמפרטורה באוהל.
צמר גדל במספר צבעים טבעיים: חום, שחור, אפור ולבן.
ניתן לצבוע צמר, בצבענים טבעיים וסינתטיים מבלי לפגוע בגמישותו.
השימוש בצמר החל בעת ביותם של הכבשים, כבר בתקופת הברזל, אף לפני המצאתם של כלי הגז – באותה עת הצמר נתלש ביד או עלי ידי מסרקי ברונזה.
בימי הביניים מרבית הצמר יובא לאירופה מממלכת אנגליה, שהייתה מונופול בייצור הצמר.
הצמר היה מרכיב עיקרי בכלכלת בריטניה.
שק צמר שנמצא עד היום במרכז בית הלורדים מסמל עובדה זו.
חוקים רבים נחקקו באנגליה כדי לשמר על המונופול הזה.
בשנת 1699 אסרה בריטניה על מושבותיה באמריקה לסחור בצמר אחת עם השנייה (שלא דרך אנגליה).
רק בסוף המאה ה-19 החל הצמר המיוצר בגרמניה לתפוס את שוקי הצמר האנגליים.
בשנת 1845 הפכה אוסטרליה ליצרנית הצמר העיקרית בעולם.
כיום, אוסטרליה וניו זילנד הן יצרניות הצמר העיקריות בעולם.
רוב הצמר הוא צמר של כבשים מסוג מרינו.
תעשיית אריגי צמר בצפת במאה ה־16
באירופה של ימי הביניים עסקו רבים מיהודי ספרד ופורטוגל באריגה כמקור פרנסה עיקרי.
לאחר גירוש ספרד, היגרו יהודים לסלוניקי והקימו בה מרכז של תעשיית אריגי צמר, שהתבססה על אספקת צמר מהבלקן וסיפקה אריגים לצבא העות'מאני.
בשנים 1525-1575, קמה ושגשגה גם תעשיית צמר בעיר צפת.
בעקבות הגירוש, יהודים מספרד ופורטוגל היגרו לצפת, חלקם דרך המרכז היהודי בסלוניקי.
הבחירה בצפת הייתה בעקבות רבנים מובילים בתחום ההלכה והקבלה אשר שכנו בעיר, שנהייתה למרכז יהודי רוחני.
באותה התקופה חיו בצפת כ-960 משפחות, ביניהן גם יהודים ממוצא מוסלמי (מוסתערבים) ומתוכן כ-250 משפחות של יהודים.
עם התפתחות תעשיית הצמר בעיר, גדלה האוכלוסייה היהודית בצפת עד שנת 1575, פי חמישה ומספר משפחות יהודים הגיע ל-1175, רובם עסקו בתעשיית אריגי הצמר.
בנוסף להיותו חומר גלם בייצור בגדים, משתמשים בצמר לייצור שטיחים, ריפוד, אוהלים וכדומה.
היוונים הקדמונים והרומאים נהגו לרפד את קסדותיהם ואת שריוניהם בצמר.
הוויקינגים השתמשו במפרש צמר שסיפק לספינה הוויקינגית יכולת תמרון גבוהה ברוח ומהירות אדירה.
מיד לאחר הגז, הצמר עמיד ביותר למים, וניתן לסרוג ממנו סריגים כמעט בלתי חדירים למים.
ניקוי צמר הוא אחד התהליכים בהפקת בדים מצמר, הכולל טיהור הבד משמנים, לכלוך ופגמים אחרים ועיבויו.
את תהליך ניקוי הצמר ניתן לחלק לשניים – צחצוח הבד ועיבויו.
לאחריהם נמתח הבד על מסגרות גדולות הנקראות ממתחים.
בתקופה העתיקה, תהליך הניקוי והעיבוי היה מבוצע באמצעות דריכה על הבד (ולפיכך קיימות שפות שבהן מתארים את מנקי הצמר כ"הולכים"), ובאמצעות מחבטים.
בתקופה הרומית, עבדים היו עומדים בתוך חביות, שהיו מלאות בשתן אנושי (השתן היה רכיב מרכזי בניקוי הבד בזכות מרכיביו – מלח אמוניום, ולפיכך אף הוטל מס השתן).
מתקופת ימי הביניים ואילך נעשתה העבודה באמצעות טחנת מים שנקראת מבטשה ונעשה שימוש ב"אדמת ניקוי הצמר", חומר דמוי חֵמָר, שהוא תצורה נוזלית של אלומיניום סיליקט.
החלק השני של תהליך ניקוי הצמר, העיבוי, נעשה באמצעות השטחת הסיבים למתן כוח.
כאן נעשה שימוש במים, גם כדי לסלק את הריח המבאיש של חומרי הצחצוח.
צמר טבעי (גם צמר רחלים) – צמר העשוי כולו מצמר כבשים.
צמר אנגורה – צמר עדין העשוי משיער ארנבות אנגורה הנתלש מהם.
צמר אקרילי – צמר סינתטי זול המופק מסיבי אקרילן.
מוהר – צמר עדין המופק משיער עיזי אנגורה.
צמר מעורב – צמר המשלב צמר טבעי עם צמר סינתטי אחר ביחס מסוים במטרה להוזיל את מחירו.
קשמיר – הצמר הנדיר והיקר ביותר המופק מעז קשמיר.
צמר למה – צמר המופק באזור האנדים מלמה מצויה.
צמר אלפקה – צמר רך המיוצר באזור האנדים מאלפקות, ונחשב ליקר ואיכותי יותר מצמר הלמה.
צמר בייבי אלפקה – צמר יקר המופק אף הוא באזור האנדים משערם של גורי אלפקה ונחשב לרך ולאיכותי ביותר מכל סוגי הצמר המיוצרים באזור זה.
צמר ויקוניה – צמר המופק מהוויקוניה המצויה, מין ממשפחת הגמליים.
צמר צ'ירו – צמר רך עדין ויקר המופק מהצ'ירו, מין אנטילופה נדירה.
ישנה התנגדות בקרב פעילים למען זכויות בעלי חיים להפקת צמר מכסותן של כבשים, בטענה שמדובר בניצול של בעלי חיים, מה שהוביל באירופה ל.
לטענת המתנגדים גז הכבשים נעשה באופן תעשייתי וחסר רגישות, תוך כפייה ואזיקת בעלי החיים.
פעילים אלו טוענים שיש לעשות שימוש בתחליפים סינתטיים, לצורך מניעת פגיעה, ניצול ושעבוד של כבשים.
צמר גפן מתוק (נקרא גם: "שערות סבתא", או לעיתים מכונה גם "ימבמבם" או "שמבלולו") הוא הכינוי לממתק נפוץ העשוי מסוכר לבן.
הממתק הוצג לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו (1893), ואופן ייצורו לא השתנה מאז באופן משמעותי.
על אף חזותו הצמרירית של צמר הגפן המתוק, הוא דביק למגע, ומרקמו נפגע מלחות.
לממתק אין ריח, אם כי במהלך ההכנה מוסיפים חומרי ריח.
עקב זמן-המדף הקצר שלו הוא לא מיוצר בייצור המוני ונמכר בחנויות, אלא מיוצר במקום ונמכר במסגרת אירועים.
נהוג לחלק צמר גפן מתוק לילדים במסיבות יום הולדת, וכן למכור אותו באירועים כדוגמת חגיגות יום העצמאות או חגיגות פורים, בפסטיבלים, בירידים, ובפארקי שעשועים.
כמות הסוכר הטיפוסית הדרושה ליצור יחידה אחת של סוכר צמר גפן מתוק, היא רבע עד שליש כוס סוכר.
המחיר ליחידה של צמר גפן מתוק עולה באלפי אחוזים על מחיר חומרי הגלם.
דבר זה מאפשר רווח גולמי גבוה מאוד.
ניתן להוסיף צבע מאכל יחד עם הסוכר הלבן למכונת הכנת הממתק, בכדי ליצור "שערות סבתא" בצבעים שונים, ולא רק בצבע לבן כאשר מוספים סוכר בלבד.
מכונת ייצור צמר גפן מתוק, בנויה משלושה חלקים עיקריים:
הצילינדר המסתובב, מחורר בחורים זעירים.
הסוכר מושם במרכז הצילינדר, וכתוצאה מהכוח הצנטריפוגלי, מוצמד בכוח לדפנות הצילינדר.
גוף החימום מחמם את הסוכר הנמצא בצילנדר, עד להתכתו.
עם ההתכה, נזרק הסוכר בכוח דרך החורים בצילינדר, ויוצר שערה.
השערה מתקשה במהירות עקב מגע הסוכר עם האוויר הקר יחסית הנמצא מסביב.
השערות מצטברות על דפנות הקערה ההיקפית, ונאספות על ידי המפעיל באמצעות מקל עץ מחוספס או חרוט נייר צר, ובאמצעות תנועה סיבובית משולבת של המקל ושל היד בדפנות הקערה.
במכונות ביתיות קטנות, מקובל להחליף את הצילינדר המסתובב בשתי צלוחיות המוצמדות אחת לשנייה, כאשר הסוכר נזרק מהחריץ שנוצר ביניהן.
יש הנוהגים להוסיף צבע מאכל מבוסס אבקה, על מנת לצבוע את צמר הגפן בגוונים שונים, כגון ורוד, כחול או צהוב.
פעולת החימום יכולה להתבצע באופן חשמלי, או באמצעות גז בישול.
דבר זה נוח כאשר מדובר במכונה ניידת.
האנרגיה הדרושה לסיבוב אינה גדולה, ויכולה להגיע ממצבר או גנרטור, כאשר נמכר במקום פתוח ללא נקודת חשמל.
בישראל, צמר גפן המתוק ידוע בשם שערות סבתא.
המכונות הראשונות ליצור צמר גפן מתוק בישראל חוממו בגז והונעו על ידי גלגל תנופה.
המוכר הסיע את המכונה על תלת אופן מהסוג המשמש להסעת סחורות, וגלגל התנופה של מכונת הסוכר התחבר לדוושות לצורכי הנעה.
המוכר התנייד לרוב בין בתי ספר והקונים היו ילדים.
בשנות השמונים החלו להגיע לארץ מכונות בהן ההנעה והחימום היו באמצעות חשמל.
מכונות אלה נפוצות בארץ עד היום והן דורשות חיבור לשקע חשמל ביתי או לגנרטור נייד, אך עקב כך ניידות פחות מהמכונות הישנות.
מסיבה זו הממכר היום הוא בדרך כלל בדוכנים קבועים או במקומות בעלי חיבור לרשת החשמל.
כיום בזכות התחרות בענף ירדו מחירי המכונות ומוסדות חינוך רבים קונים לעצמם מכונות אלו לתפעול עצמי.
בשנות התשעים החלו להופיע מכונות קטנות "ביתיות" אותן ניתן להפעיל במסיבות קטנות להנאת המשתתפים.
לקראת סוף שנות התשעים החלו להופיע בשוק מקלות נייר.
אלה מחליפים לאט את מקלות העץ, העלולים לפצוע ילדים.
אך כיום למרות עלותם הנמוכה כמעט ולא ניתן למצוא בישראל מקלות מנייר משום שצמר הגפן המתוק אינו נתפס עליהם היטב ונוטה להחליק מהם.
בשנת 2022 נכנסה מכונה שמייצרת צמר גפן מתוק בתשלום, ויכולה לייצר מספר דוגמאות וצבעים.
צמיתוּת (בצרפתית עתיקה: servage) היא המצב המשפטי של 'צמית' - איכר שמחויב לעבד את נחלתו של השליט המקומי.
צמיתות היה המעמד המשפטי והכלכלי של חלק מהאיכרים תחת המערכת הפיאודלית, ובמיוחד בתוך המערכת הכלכלית המנוריאלית (או הסניוריאלית).
הצמית (מצרפתית עתיקה, serf, ומקודם מלטינית) במערכת הצמיתות היה בעל המעמד הנמוך ביותר בחברה הפיאודלית ומעמדו היה דומה לזה של עבד, אך נבדל ממנו בכך שלא נחשב לרכוש כשלעצמו ולא ניתן היה למכרו בנפרד מהאדמה אותה עיבד.
החוק האזרחי הרומי הכיר רק שני מצבים: אדם היה יכול להיות אזרח חופשי או עבד.
הייתה יכולת מעבר בין שני המצבים - עבד היה יכול להשתחרר ולתבוע לעצמו זכויות של אזרח ואילו אדם חופשי היה יכול להפוך לעבד, למשל, עקב חובות.
אבל בסוף תקופת הקיסרות הרומית נוספו במשפט הרומי אבחנות בין "חזקים" ו"נחותים".
אבחנות אלו היו בסיס ליצירת מעמד האיכרים המשועבדים.
הצמיתות התבטאה בכך שאדם (לרוב איכר) היה כבול לאדמה ולבעליו בצורה שהבחינה אותו מאדם חופשי.
צמית נשאר חופשי ביחסיו עם צד שלישי.
הצמיתות באה למימוש בעבודה הכפויה של הצמיתים בשדותיהם של בעלי האדמות, כשבתמורה נהנו הצמיתים מהגנה מצד בעל האדמות ומהזכות לעבוד בשדות החכורים על־ידם.
הצמיתות כללה עבודה בשדות וכמו כן בעבודות חקלאיות דומות כמו ייעור, בניין דרכים ותעבורה, מלאכות ואפילו ייצור.
הצמיתות התפתחה מן העבדות שהייתה נהוגה בתקופת האימפריה הרומית והתפשטה ברחבי אירופה במהלך המאה העשירית.
הצמיתות רווחה באירופה בימי הביניים ונמשכה בצורות שונות באנגליה עד המאה החמש עשרה, בצרפת עד המהפכה הצרפתית ובשאר מדינות אירופה עד ראשית המאה התשע עשרה.
המדינה האירופית האחרונה שביטלה את הצמיתות הייתה רוסיה בשנת 1861. בחלקים של אירופה, ובמיוחד בסקנדינביה לא כוננה מערכת צמיתות מעולם.
ביפן, סין ובחלקים אחרים של המזרח הרחוק התקיימה מערכת צמיתות פורמלית או פורמלית למחצה עד המאה העשרים.
במערכת הפיאודלית כל האדמה הייתה בבעלותם של בעלי אדמות שונים—הוסאלים, הכנסייה והמלך.
הצמיתים הורשו לעבד חלק מהאדמה כדי להזין את עצמם ומוסו על תנובת האדמה ורווחיהם.
נוסף על כך, נדרשו הצמיתים להקדיש חלק ניכר מזמנם ועמלם לעיבוד חלק האחוזה שהיה נתון לשליטתו הישירה של בעל האדמה ולא שימש אריסים אחרים, חלק זה נקרא אדמת הדמסנה.
הצמית היה איכר, שלרוב עסק בעבודת אדמה, אך לעיתים הועסק גם כבעל מלאכה, למשל כנפח, טוחן או פונדקאי.
גם בעלי מקצוע אלו היו כפותים למקומם ולא היו יכולים לעזבו בלי רשותו של בעל האדמה.
גם עליהם הוטלה חובת עבודה עבור בעל האדמות וניטל עליהם לבצע שירותי עבודה נוספים בהתאם לדרישות בעל האדמה.
המעמד החברתי והחוקי של הצמית היה מוּרש, ובניו ובנותיו אחריו היו צמיתים אף הם.
בתוך מגבלות אלו נהנה הצמית ממידה מסוימת של חירות.
הוא יכול היה לצבור רכוש אישי ולהורישו, ולעיתים היו צמיתים שהפכו עשירים מבעלי האדמות אותן עבדו, הוא היה רשאי להחליט אילו גידולים הוא מעוניין לגדל על אדמתו ולמכור את התנובה העודפת בשוק.
בעל האדמות לא היה יכול לנשל את הצמית מרכושו בלי עילה והיה מחויב בהגנתו מפני פורעי חוק או אדונים אחרים ולתמוך בצמיתים כאשר הגידולים כשלו.
מגבלות החופש של הצמית נאכפו באמצעות נהגים בחצר ובמנהל המנוריאלי.
אופייה של הצמיתות היה שונה במקומות ובזמנים שונים.
בחלק מהמקומות הצמיתות מוזגה או הומרה בצורות שונות של מיסוי.
כמות עבודת הצמיתות עבור האדון לה נדרשו הצמיתים הייתה שונה אף היא ממקום למקום.
בפולין-ליטא של המאה השלוש עשרה הסתכמה עבודת הצמיתות בכמה ימים בשנה, במאה הארבע עשרה היא צמחה ליום עבודה בשבוע, במאה השבע עשרה לארבעה ימים בשבוע ובמאה השמונה עשרה לשישה ימים.
הצמיתות ברוסיה התבססה על העיקרון שבעל האדמות שולט באיכר ויכול לעשות בו כרצונו, כולל הפרדתו מאדמתו.
לעיתים, שימשו הצמיתים כחיילים בעת עימות ואפילו זכו בתוארי אצולה כתמורה על אומץ בשדה הקרב.
במקומות אחרים, יכלו הצמיתים לרכוש את חירותם, לזכות בשחרור על ידי בעלים נדיב, או להימלט לערים או לאדמה שזה עתה יושבה בה לא נשאלו שאלות ביחס למקורם.
החוקים ביחס לצמיתים שנמלטו היו שונים: באנגליה, למשל, צמית שחמק מלכידה במשך שנה ויום זכה בחירותו.
במקרים רבים היה על הצמית לזכות בהיתר מבעל האדמות כדי להנשא לאדם שאינו בן האחוזה.
ניתן היה להטיל עליהם קנסות בעת הורשה, כאשר אדם הפך לנזיר או כומר, או כאשר ילדיהם עזבו את האחוזה ועברו לערים.
יתר על כן, הצמיתים היו צריכים לשלם עבור השימוש בטחנת התבואה של האדון או בתנור הלחם שלו, ונתבעו לשלם עבור שירותים כמו שימוש במריצות האדון להעברת היבול.
מוסדות חברתיים הדומים לצמיתות היו מוכרים כבר בתקופה העתיקה.
מעמדם של ההלוטים בספרטה העתיקה היה דומה לזה של הצמיתים בימי הביניים, וכך גם מעמדם של האיכרים שעבדו על אדמות רומא העתיקה.
איכרים אלו, שכונו קולונאט, היו אולי הדגם שבעקבותיו עוצבה הצמיתות.
השבטים הגרמאנים שפלשו לשטחי האימפריה הרומית לא שינו בדרך כלל את מתכונת האחוזות הרומיות אלא פשוט החליפו את הרומים כבעליהם.
הצמיתות של ימי הביניים התפתחה רק עם התפוררות האימפריה הקרולינגית במאה העשירית, כאשר אירופה התפוררה לשרשרת ארוכה של אחוזות קטנות יחסית, ללא שליט מרכזי חשוב, ללא סחר וקשרים בין האזורים השונים באירופה.
הצמיתות אפשרה לבעלי האדמות לכונן שיטה כלכלית בלתי יעילה, אך מספיקה כדי להזין את עצמם.
התפתחות כלכלה וסחר משוכללים יותר במערב אירופה הובילו להיעלמותה ההדרגתית של הצמיתות.
המערכת הבלתי יעילה בה נכפו צמיתים לעבד באי-רצון את אדמות בעל האדמה ושילמו לו בחלק מתנובת האדמה, נדחקה מפני שיטות יעילות יותר המבוססות על כסף, ובמיוחד שכירים לעונה או שכירי יום.
מערכות המבוססות על עבודה שכירה במקום על אריסות צמיתים זכו לדחיפה משמעותית בעקבות מגפת הדבר באמצע המאה הארבע עשרה, שהיקף התמותה העצום בעקבותיה הביא להתפרקות מערכות הצמיתות בחלק ממדינות אירופה.
הצמיתות הגיעה למזרח אירופה בשלב מאוחר יותר מאשר במערבה והפכה דומיננטית במאה החמש עשרה, בעקבות המוות השחור שהביא לדלדול ניכר באוכלוסיית מזרח אירופה.
בעלי האדמות במזרח אירופה שאפו במצב זה לכפות את האיכרים לאדמתם ובניגוד לכישלון של ניסיונות אלו במערב אירופה המתפתחת, במזרח אירופה שהייתה מפותחת הרבה פחות הצליחו ניסיונות הכבילה.
במדינות כמו פרוסיה, אוסטריה, הונגריה פולין-ליטא, ורוסיה כוננו במהלך המאה החמש עשרה והשש עשרה חוקים לעיגון הצמיתות.
אחוזות צמיתות אלו כוונו בעיקר לייצוא של תוצרים חקלאיים בסיסיים כמו חיטה או שעורה למערב אירופה.
שיטת הצמיתות שרדה במזרח אירופה עד אמצע המאה התשע עשרה.
ב-1861 הצאר אלכסנדר השני שחרר את הצמיתים ברוסיה.
חלק קטן מהצמיתים סירבו להשתחרר ממעמד הצמיתות, כי מעתה היו צריכים לשלם לבעל האדמות דמי שכירות עבור הקרקע, והם העדיפו להישאר צמיתים הזכאים לעבד נחלה.
צמר סלעים הוא כינוי לסיבים מינרליים מלאכותיים (בדומה לפיברגלס), העשוי מבזלת ומסלעים אחרים, שמטרתו לבודד מחום ומרעש.
החומר מיוצר על ידי הזרמת אוויר על פני סלע מותך, או סיבוב הסלע המותך במהירות גבוהה, בדומה לייצור צמר-גפן מתוק.
צמר מינרלי הומצא בשנת 1840, בוויילס, על ידי אדוארד פָּארי.
הוא הוכנס לייצור מסחרי בשנת 1871, בגרמניה.
צמר סלעים הוא חומר פריך, הנוטה להתפורר ולגרום לגירויים בעור, בדרכי הנשימה ובעיניים, וסוגים מסוימים שלו הוכחו כמסרטנים.
עם זאת, הסוג הנפוץ, המשמש לבידוד ביתי אינו נמצא ברשימה זו.
לוחות משמשים לבידוד תרמי ואקוסטי, כחוסמי אש או כמבודדי קול.
שמים אותם בקירות גבס לפי התקן למטרות אקוסטיות ולגגות כדי למנוע איבוד או חדירה של חום, כמו כן באולפני הקלטות משתמשים בהן למטרות אקוסטיות.
מזרנים משמשים לכיסוי צינורות חמים עד כ-750 מעלות צלזיוס, ולבידוד אקוסטי של גנרטורים וכדומה.
תרמילים משמשים כשרוולי בידוד לצינורות בחום גבוה מ-250 מעלות צלזיוס.
בנוסף לשימושו כחומר בנייה, משמש צמר הסלעים כמדיום לגידול צמחים בהידרופוניקה.
צמר גפן הוא מוצר עשוי מכותנה טבעית לא מעובדת ומעוקרת.
בשל היותו מוצר רך, סופג ואוורירי הוא משמש מצד אחד לספיגת נוזלים ותחליבים לצורך מריחתם על העור (בעיקר) ומצד שני, לריפוד ולהגנה על עצמים עדינים או שבירים.
השימוש הראשון נפוץ בעיקר בתחומי הרפואה והקוסמטיקה – למשל, לשם ניקוי אזור של העור מספיגים צמר גפן בחומר חיטוי או במסיר איפור.
השימוש השני נפוץ לריפוד אתרוג או לאריזה ביתית.
צמר גפן נמכר בעיקר בבתי מרקחת בצורה רציפה הניתנת לתלישה או בכדורונים מוכנים מראש, לבנים או צבעוניים (לרוב להסרת איפור).
צמר גפן נמכר גם כ"צמרונים" לניקוי אוזניים.
בשני קצותיו של כל מקלון (עשוי עץ או פלסטיק) מלופף צמר גפן דחוס.
גם את צמר הגפן שבקצה המקלון ניתן להספיג בחומר נוזלי או בתחליב כדי לנקות אזורים קטנים בדיוק מרבי.
השימוש הרפואי הראשון בצמר גפן נעשה במאה ה-19 על ידי ד"ר ג'וזף סמפסון גמג'י, רופא ממוצא איטלקי ששירת כמנתח בבית החולים של המלכה בברמינגהאם, אנגליה.
הוא סלל את הדרך למניעת זיהומים בניתוח, וב-1880 המציא את "גמג'י טישו" (Gamgee Tissue) – תחבושת כירורגית שהורכבה משכבה עבה של צמר גפן בין שתי שכבות של גזה (רשת) סופגת.
המצאתו נחשבת לפיתוח משמעותי במניעת זיהומים בפצעי ניתוח והיא הבסיס לתחבושות מודרניות רבות.
מקור השם הוא שיבוש שמו העברי הקדום של צמח הכותנה – גפן הצמר – שנקרא כך בשל דמיון עליו לעלי הגפן.
הציטוט מתייחס לאיסור כלאיים: אסור לזרוע זרעי כותנה (גפן הצמר) עם זרעי גפנים למרות הדמיון ביניהם.
רוביק רוזנטל ב"מילון הצירופים" תולה את השם העברי למוצר גם בהשפעת המילה המקבילה בגרמנית לכותנה Baumwolle (צמר עץ) ובהשפעת המונח האנגלי ל"צמר גפן" – cotton wool (צמר כותנה).
שימושו של המוצר "צמר גפן" כחומר ריפוד הביא לשימוש בצירוף הלשוני "צמר גפן" כדימוי להגנת יתר, בעיקר על ילדים.
ניבים כגון "לעטוף / לגדל (ילד) בצמר גפן" משמשים להעברת ביקורת על הורות מגוננת יתר על המידה באופן חונק ולא בריא שלא מאפשר לילד להתמודד עם קשיים, להתחסן ולהתפתח.
ניבים כאלה קיימים בכמה שפות אירופאיות:
יידיש: וויקלען עמעצן אין וואַטע
צמר גפן מתוק (מוכר גם בכינויים "שערות סבתא", ס◌ֽוכר, שמבלולו או ימבמבם) הוא כינוי לממתק נפוץ העשוי מסוכר לבן.
שם הממתק נגזר מהדמיון הצורני למוצר – הסוכר המומס לצורת שערות מלופף סביב מקל עץ ונראה כמו "ענן" אוורירי לבן ורך, גוש גדול של צמר גפן.
צמנט פורטלנד הוא הצמנט השכיח ביותר והוא משמש כחומר המליטה העיקרי בבנייה המודרנית, והמרכיב הקושר כימית את מרכיבי הבטון והמלט.
צמנט פורטלנד מיוצר על ידי ערבוב אבקת אבן גיר, חרסית וחול ים קוורצי.
את התערובת מחממים לטמפרטורה של 1,400–1,600 מעלות צלזיוס, עד להיווצרות של גוש אחיד ונוקשה המכונה .
אחרי טחינת הקלינקר מתקבלת אבקה עדינה המתקשה מספר שעות אחרי שהיא נחשפת למים.
צמנט פורטלנד קיבל את שמו מאבן בנייה שנחצבה מחופי , מחוז דורסט, בבריטניה, על-מנת ליצור הקבלה בינו לבין האבן שהייתה ידועה כאבן משובחת בתקופה הוויקטוריאנית.
המפעל הראשון בישראל לייצור "צמנט פורטלנד" היה מפעל נשר חיפה, שהחל לייצר ב-1925.
הקלינקר מכיל ארבעה מרכיבים עיקריים: אליט ו שהן תרכובות על בסיס סיד וסיליקה, שהיא תרכובת מינרלית המכילה ברזל ו שהיא תרכובת סיד ואלומינה.
את הצבע האפור מקנה למלט הצליט שהוא המרכיב היחיד בצמנט פורטלנד שאינו לבן.
כאשר יש צורך לייצר צמנט פורטלנד לבן משתמשים בחומרי גלם שאינם מכילים ברזל, ובמטחנת כדורים עם כדורים קרמיים במקום כדורי ברזל.
צמיחה כלכלית היא גידול בייצור של מוצרים ושירותים במשק.
המושג מתייחס לרוב להתנהגות משק לאומי, כלומר, מכלול הביצועים של כלל ענפי המשק (התוצר המקומי הגולמי, תמ"ג), לעיתים נעשה בו שימוש גם בהקשר צר יותר, לגבי ענף כלכלי מסוים (חקלאות, תעשייה, או המגזר העסקי למשל), ואף לגבי חברה ספציפית.
בחישוב הצמיחה מתחשבים בשיעור התמ"ג לנפש, כלומר, מקזזים מהחישוב את ההשפעה של שינוי בכמות האוכלוסייה, ומתמקדים בשינוי כמות ההון הזמינה בממוצע לאדם.
תוצר המשק יבוא לידי ביטוי בכמות ההון הקיים בו, בגודל הייצוא ממנו, ובכל תפוקה אחרת של המשק.
נתוני הצמיחה הם יחסיים – הם אינם מבטאים את גודל תפוקת המשק, אלא רק את השינוי החל בו.
הנתון מוגדר לרוב לפי אופי שנתי (כשנאמר כי הצמיחה בסין ב-2005 הייתה 10%, למשל, המשמעות היא שתפוקת המשק הסיני בשנת 2005 גדלה ב-10 אחוזים לעומת התפוקה בשנה הקודמת).
צמיחה נמדדת גם בתקופה קצרה יותר של רבעון, אך כדי שלא ליצור הטעיה עקב הבדלים עונתיים (באירופה, למשל, בחודשי הקיץ גדל משמעותית מספר התיירים לעומת חודשי החורף, אך אין הדבר משקף צמיחה), מושווה הרבעון לרבעון המקביל בשנה הקודמת.
פעמים רבות נתוני הצמיחה משמשים כנתון המרכזי לקביעת תפקודו של משק כלכלי – כך, ירידה בתוצר (צמיחה שלילית, או לחלופין צמיחה חיובית נמוכה) תעיד על האטה או מיתון במשק, וגידול בצמיחה יעיד על שיפור כלכלי.
מכאן גם מהווה הצמיחה יעד מדיניות מרכזי.
לכל משק יש משאבים מוגבלים, ועל כן בני אדם נאלצים לבחור בין אפשרויות שונות לשימוש במשאבים, כפי שמבוטא על ידי עקומת התמורה.
צמיחה כלכלית מגדילה את כמות המשאבים שבידי המשק ועל כן מאפשרת להפנותם לצרכים מרובים יותר.
הדבר מתבטא בתזוזה ימינה של עקומת התמורה מעקומת תמורה L לעקומת תמורה H.
צמיחה על כן נחשבת לגורם מרכזי במחקר הכלכלי.
במחקר ההיסטורי יש קושי גדול להעריך את היקף הצמיחה הכלכלית לפני המאה ה-14, בהיעדר נתונים מדויקים על גודל האוכלוסייה, ההכנסה והמחירים.
עם זאת, ההערכה היא שעד סוף המאה ה-10 לא התרחשה באירופה צמיחה כלכלית.
לאחר מכן, במיוחד במאה ה-12 וה-13 ראתה אירופה צמיחה כלכלית משמעותית, אולם בעיקר עקב גידול באוכלוסייה.
דבר דומה קרה בסין במאות שלאחר מכן.
למעשה, לפני המהפכה התעשייתית, שיצרה קפיצות טכנולוגיות ששינו את הכלכלה וגרמו לצמיחה בקנה מידה גדול, צמיחה הייתה צמודה כמעט לחלוטין לגודל האוכלוסייה ולהון.
גלגלי התעשייה באירופה ובעולם שלימים ייקרא המערבי החלו לנוע בקצב הולך וגובר, כשהפעילות החקלאית שהיוותה מאז ומעולם את רובה של הכלכלה מאבדת בקצב גדל והולך את מקומה לתעשייה.
על פי ההערכות המקובלות לשכלול היסטורי של הצמיחה, ניתן לראות את ראשית העלייה במדד החל משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, והתגברות משמעותית יותר בעיקר החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בשנים אלו בלטה בריטניה במידת הצמיחה שלה והייתה בעלת הכלכלה החזקה ביותר במובן זה.
ההגמוניה הבריטית על מידת הצמיחה התטשטשה במפנה המאה ה-20, כאשר היא החלה לחלוק את הפסגה עם ארצות הברית, שזינקה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 והגדילה משמעותית את הפער מהמעצמות האחרות.
השימוש במושג "צמיחה" במובנו המקובל בראשית המאה ה-21, נעשה רק לאחר מלחמת העולם השנייה, בה פותח לראשונה המושג לפיו נמדדת הצמיחה – התוצר הלאומי הגולמי.
בשנים אלו, ובמיוחד שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הייתה הצמיחה בשיאה.
משנות ה-50 זינקו במדדי הצמיחה כל המעצמות המערביות (כולל מדינות דוגמת יפן, שאימצו מוסדות כלכליים מערבים) והצטרפו בנתוני הצמיחה הגבוהים לארצות הברית, שעדיין בלטה בשיעור בצמיחה שלה.
החל משנות ה-90 החלו לזנק במדדי הצמיחה גם בכלכלות לא-מערביות שהיו נחשבות קודם לכן למתפתחות, ובראשן כלכלות סין והודו.
בעשור השני של המאה ה-21 עמד קצב הצמיחה העולמי הממוצע על סביבות 3%.
התפיסה הרווחת לקראת סוף העשור היא שהצמיחה היא יציבה וצפויה להימשך, אולם יש האטה במידת הצמיחה העולמית, ובמיוחד בכלכלות המפותחות, וספציפית במערב אירופה.
גם בשווקים המתעוררים שנהנים מצמיחה גבוהה, ניכרת מגמת ירידה בצמיחה לעומת ראשית העשור.
צמיחה, כשמה, מבטאת גידול בתוצר המשק, אך לעיתים המשק אינו נהנה מגידול אלא מקיטון – מצב זה של ירידה בתוצר הכולל של משק מכונה צמיחה שלילית.
צמיחה שלילית נדירה בדרך כלל, בעיקר בשל גידול האוכלוסייה – מגמת גידול האוכלוסייה ברוב מדינות העולם מביאה עימה יותר כוח בגיל העבודה, המביא עמו תועלת כלכלית, ותורם לצמיחה.
מסיבה זו, צמיחה של 1% בישראל למשל תהווה מיתון, שכן גידול זה בתוצר קטן מגידול האוכלוסייה, ולכן המשמעות היא פחות תוצר לאדם.
חוקרי כלכלה דנו במגוון של גורמים העשויים לתרום לצמיחה.
גידול בפריון העבודה, לעיתים רבות בשל פיתוח טכנולוגי או בשל גילוי ושימוש מקורות אנרגיה חדשים, כגון השימוש בדלקים פוסילים שהוביל לצמיחה כלכלית מהירה כגון השימוש בפחם במהלך המהפכה התעשייתית או בנפט וגז טבעי במהלך המהפכה הטכנולוגית ועד ימינו.
השיטה המשפטית כלכלית הנהוגה באותה מדינה והצורה שבה היא משפיעה על הכלכלה, כפי שנחקר על ידי ענף ניתוח כלכלי של המשפט.
מחקר מדעי – גילויים מדעיים תורמים לצמיחה.
על כן, ישנם כלכלנים הממליצים על מחקר מדעי כמנוע צמיחה.
אחרים מעלים ספקות בעניין ומצביעים על דוגמאות נגדיות, כמו העדר מחקר מדעי בהונג קונג שהראיתה שיעורי צמיחה גבוהים, וצמיחה נמוכה מאוד ביפן בשנות ה-90 של המאה ה-20, למרות השקעה רבה במחקר מדעי.
השקעה בתשתיות – רב הכלכלנים סוברים שהשקעה בתשתיות כמו כבישים, גשרים, מסילות ברזל, חשמל ומים תורמות לצמיחה.
עם זאת, ישנם המפקפקים בחשיבות שיפור התשתיות לצמיחה.
עידוד השקעות, בעיקר של גורמים חיצוניים: עידוד בעלי הון להשקיע בשוק המקומי, עניין זה יתבטא פעמים רבות בבניית מפעלים, ריכוז פעילויות במשק זה או הרחבת פעילויות קיימות.
התרומה של השקעות אלה לצמיחה תתבטא בדרך כלל באמצעות יצירת מקומות עבודה, וכן הזרמת הון למשק והזרמת מטבע חוץ, התורם לייסוף המטבע המקומי, וככלל מהווה סימן להתעוררות המשק (בהודו למשל, הנחשבת לשוק מתעורר במיוחד, נהוג לציין כי השקעות החוץ במגמת עלייה תלולה על מנת להדגים התעוררות זו).
שיעור התעסוקה בכוח עבודה: לשיעור התעסוקה בשוק העבודה השפעה מכרעת על הצמיחה – מספר עובדים גדול יותר משמעותו למשק הכנסה גבוהה יותר.
הגדלת שעות עבודה וקיצור ימי חופשה יגדילו את התוצר, עד לרמה מסוימת.
תיעוש: בנייה מאסיבית של מפעלים, בעיקר של תעשייה כבדה.
כפי שניתן לראות מדוגמאות היסטוריות (צמיחה של מאות אחוזים במשק הסובייטי בתוכנית החומש הראשונה), או צמיחה בשיעור דו ספרתי בסין בשנים האחרונות, תיעוש, ובעיקר כזה בעל אופי אינטנסיבי ומאסיבי, מוביל במהרה לגידול דרסטי בתפוקת המשק.
כמו כן, פעולות תיעוש יובילו בדרך כלל ליצירת מקומות עבודה רבים, שלרוב אף אינם דורשים השכלה או הכשרה מיוחדת, ולכן יתאימו לשכבות נרחבות בחברה, שכבות שבאופן מסורתי לא צלחו בהשגת עבודה.
מדינות מפותחות אל מול מדינות מתפתחות
לצמיחה משמעויות שונות בכלכלות איתנות ומפותחות לעומת משמעותה בכלכלות חלשות הנמצאות ברמת תיעוש ופעילות מסחרית נמוכה.
עבור כלכלה מתפתחת, צעדים קלאסיים שיינקטו, כדוגמת תיעוש מהיר, או ליברליזציה של המשק יביאו עימם לרוב נתוני צמיחה מרשימים.
יש הטוענים כי בכלכלתה של מדינה מפותחת, הנמצאת כבר ברמת תיעוש גבוהה ומצויה בכלכלת שוק יציבה, יש פחות מקום לרפורמות מרחיקות לכת בכלכלה, ופחות מקום לצמיחה – כלומר פוטנציאל הצמיחה שלהן יהיה קטן יותר משל כלכלה מתפתחת.
מסיבה זו הכלכלות בהן קצב הצמיחה הוא הגבוה ביותר הן דווקא אלה של המדינות המתפתחות, בעוד בקרב המדינות המפותחות, קצב הצמיחה יציב ועל פי רוב אינו עולה אל מעבר אחוזים בודדים.
מהצד השני – יש האומרים שירידת קצב הצמיחה נובע ממקור אחר.
במדינות מתפתחות הצומחות במהירות מבוצעות בעיקר רפורמות של תיעוש וליברליזציה, בזמן שבמדינות מפותחות יש תופעה הפוכה של הגברת הרגולציה, התערבות הממשל במשק, ושיפור בשירותי הממשל החורג מהיקף הצמיחה.
מדינות שנמנעות ממגמה זו ממשיכות לצמוח באופן מהיר אף על פי שכלכלתן נחשבת למפותחת.
צמיחה גבוהה יותר תוביל הגדלת הון המדינה, וכן הגורמים הפרטיים הפעילים בה.
גידול זה מוביל בדרך כלל לשיפור השירותים מהמדינה (גידול בתקציבים השונים), והגידול בהכנסות הגורמים הפרטיים עשוי להוביל להגדלת משכורות העובדים ולהאצת יזמותם במשק המדובר, וכל אלה – לעלייה ברמת החיים.
עם זאת, יש רבים המערערים על המעמד הדוגמטי כמעט של נתוני הצמיחה העומד בבסיס מדיניותן הכלכלית של מדינות וארגונים כלכליים רבים.
ז'אק ז'נראו, מחבר המאמר "צמיחה איננה פיתוח".
קליפוד קוב, ממחברי המאמר "אם התמ"ג עולה, למה אמריקה יורדת?"
ג'ון קנת גלבריית, מחבר "חברת השפע" והמדינה התעשייתית החדשה".
מאידך, טענה נגדית היא, כי הצמיחה היא האינדיקציה הטובה ביותר, גם אם לא מושלמת, למצב המשק.
בניתוח הצמיחה יש לשים לב גם למספר פרמטרים המשפיעים על החיסכון הלאומי, ובכמה הם גדלו לעומת התוצר הלאומי:
הצריכה (סך הצריכה הפרטית והממשלתית)
ההשקעות (וליתר דיוק ההשקעה הנקייה = ההשקעות פחות הפחת על ההשקעות).
כאשר אומרים, למשל, כי צמיחה היא מוטת יבוא, הכוונה היא כי היבוא גדל בקצב מהיר יותר מאשר קצב הצמיחה, הוא הדין גם לגבי המדדים האחרים אשר הוזכרו כאן.
בדרך כלל, מקובל להתייחס באופן שלילי לצמיחה מוטת יבוא או צריכה (ובעיקר, כאשר היא מוטת כל אחד משני המדדים הללו, או כאשר סך צירופם יחד גדל בקצב מהיר מקצב הצמיחה).
באותה מידה, מקובל בדרך כלל להתייחס באופן חיובי לצמיחה מוטת יצוא או השקעות (ובעיקר כאשר היא מוטת כל אחד משני המדדים הללו, או כאשר סך צירופם יחד גדל בקצב מהיר מקצב הצמיחה).
הסיבה לכך היא שכאשר סך היבוא והצריכה גדל בקצב מהיר מקצב הצמיחה, אזי שיעור החיסכון הלאומי ביחס לתוצר הלאומי ירד, בעוד ששיעור זה יעלה כאשר סך היצוא וההשקעות הנקיות גדל בקצב מהיר יותר מקצב הצמיחה.
הגדלת היבוא היא גורם המשפיע לרעה על החיסכון הלאומי ואילו הגדלת היצוא וההשקעה הנקייה משפיעים לחיוב על החיסכון הלאומי.
כמו כן, הגדלת הצריכה (ממשלתית ופרטית כאחת) אמורה, בדרך כלל, לגרום לגידול ביבוא ולהקטנת היצוא, אף שהשפעת הצריכה כשלעצמה על החיסכון הלאומי היא נייטרלית.
המשק הישראלי, על אף היותו צעיר יחסית בקרב השחקניות הגדולות בזירה העולמית, ידע כמה וכמה תמורות משמעותיות בטרם הגיע אל מקומו הנוכחי.
ממסד מאורגן יחסית, בסיס כלכלי של כמה עשרות שנים וסיוע בריטי ממושך, הביאו את ישראל לעמדת פתיחה יוצאת דופן ביחס לשכנותיה במזרח התיכון.
אף על פי שהייתה שרויה במלחמת העצמאות, עדיין נהנתה ישראל מצמיחה חיובית, עובדה מפתיעה ויוצאת דופן במיוחד, שחזרה על עצמה מספר פעמים.
בתחילת שנות החמישים, בעקבות הוצאות ממשלתיות גבוהות לצורך קליטת העלייה המאסיבית והצורך בהזרמת כספים לצורכי ביטחון, ידעה ישראל משבר כלכלי חריף (תקופת הצנע), בו המשק סבל ממיתון והאטה כוללת.
מלחמת ששת הימים הביאה עימה פריחה מחודשת לכלכלה הישראלית, שהפיגה לחלוטין את המיתון שקדם למלחמה, ובשנים שלאחריה נהנה המשק מצמיחה גבוהה.
נאמנה למסורת כי ההשפעה הגדולה ביותר על הכלכלה הישראלית באה מהכיוון המדיני-ביטחוני, הביאה עימה מלחמת יום הכיפורים משבר קשה ביותר למשק הישראלי והאטה משמעותית ביותר בהתנהלותו, כשכמעט כל התחומים נפגעו ממשבר זה.
המשק הישראלי המשיך בדשדושו גם בשנות השמונים (נוסף לקיפאון הכולל גם משבר מניות הבנקים הפתאומי).
המשק החל להתייצב רק באמצע עשור זה (שנות ה-80), בעיקר בזכות שורה של שינויים מהותיים בו – שעיקרם היה צמצום ההתערבות הממשלתית.
בעקבות רפורמות אלו, וכן בשל גלי עלייה מאסיביים (ולמרות פרוץ האינתיפאדה הראשונה), המשק הישראלי פרץ לגאות צמיחה אדירה עם תחילת שנות התשעים.
על אף האטה מסוימת באמצע שנות ה-90, חזר המשק הישראלי בשלהי העשור לנתוני צמיחה גבוהים – בעיקר בזכות ענף ההיי טק שזכה לפריחה חסרת תקדים.
פריחה זו קיבלה מכה כואבת בסוף שנת 2000, בעקבות מיתון עולמי, ובעיקר – פרוץ האינתיפאדה השנייה.
לאחר המיתון שעבר המשק הישראלי עם פרוץ האינתיפאדה (הצמיחה ב-2001 הייתה 0% לעומת כשמונה אחוזים ב-2000) חזר המשק הישראלי, יחד עם רוב משקי העולם, להפגין ביצועים חיוביים יותר, כאשר ב המשק הישראלי הוא מבעלי הצמיחה הגבוהה במערב.
צמיד חברות הוא צמיד שניתן לאדם כסמל לחברות.
על אף שהגדרה זו אינה כוללת את האופן בו צמיד נעשה או את החומר ממנו עשוי, לרוב מדובר בעבודת מקרמה (מלאכת יד היוצרת טקסטיל על ידי קשירת חוטים) שנעשית בחוטי רקמה.
צמידים אלו יכולים להיות בכל רוחב, עשויים מכל סוגי החוטים וקשורים בטכניקות שונות.
לעיתים מכילים הצמידים חרוזים וכפתורים, ולעיתים מוצרים אחרים כמו מחזיקי מפתחות, תיקים וחגורות נוצרים בהתבסס על שיטות הקשירה האופייניות לצמידים.
צמידי חברות הם סוג של מקרמה, לכן הכנתם כוללת קשירת קשרים.
ישנם מספר קשרים המשמשים בסיס להכנתם של חלק גדול מן הצמידים, ביניהם קשרי מוט וקשר שטוח.
להלן רשימה של מספר קשרים שימושיים:
קשר מוט (Double Half Hitch) הוא קשר קביעה המבוצע באמצעות חבל על מוט, ומורכב משני קשרי חצי-קביעה (Half Hitch).
במקרה של צמידי חברות, הוא מבוצע באמצעות חוט הנקשר על חוט סטטי.
ישנם ארבעה קשרי מוט אותם ניתן להרכיב בדרך זו, כאשר השוני ביניהם הוא כיוון הקשירה והחוט בו משתמשים (ראה איור מספר 1).
התוצאה הסופית של כל הקשרים נראית זהה בצידו הקדמי של הצמיד, לכן קשה להבחין אילו מן הקשרים נעשו והיכן מבלי להביט בתרשים.
קשר קדימה – מבוצע עם החוט השמאלי על החוט הימני השכן לו, ומורכב משני קשרי חצי-קביעה הנעשים משמאל לימין.
בתום קשירתו החוטים מחליפים מקומותיהם – החוט השמאלי עובר לימין והחוט הימני עובר לשמאל.
קשר אחורה – זהו למעשה היפוך המראה של קשר קדימה.
הוא מבוצע עם החוט הימני על החוט השמאלי השכן לו, ומורכב משני קשרי חצי-קביעה הנעשים מימין לשמאל.
בתום קשירתו החוטים מחליפים את מקומותיהם.
קשר קדימה-אחורה – מבוצע עם החוט השמאלי על החוט הימני השכן לו, ומורכב משני קשרי חצי-קביעה: האחד משמאל לימין והשני מימין לשמאל (עם אותו החוט).
התוצאה היא שהחוטים נותרים במקומותיהם ולא מתחלפים.
קשר אחורה-קדימה – זהו היפוך המראה של קשר קדימה-אחורה.
הוא מבוצע עם החוט הימני על החוט השמאלי השכן לו, ומורכב מקשר חצי-קביעה מימין לשמאל וקשר חצי-קביעה משמאל לימין.
גם כאן החוטים אינם מתחלפים במקומותיהם.
קשר שטוח (Squere Knot) הוא קשר לחיבור בין שני חבלים.
במקרמה קיימות מספר גרסאות שלו כאשר שתיים מהן פופולריות ליצירת צמידים ומורכבות מחצאיו של קשר שטוח.
קשר זה מבוצע באמצעות שני חוטים הנקשרים סביב חוט מרכזי סטטי או מספר חוטים, כשלפעמים מושחלים חרוזים על החוט המרכזי.
חצי קשר שטוח – נניח שבידינו שלושה חוטים הקשורים יחדיו בקצה העליון שלהם; החוט המרכזי אינו בשימוש ואת הקשר נבצע עם שני החוטים האחרים סביבו.
נצליב את אחד החוטים מעל החוט המרכזי ואת החוט הנותר נצליב תחת החוט המרכזי.
נוצרו שתי לולאות שאליהן נכניס את שני החוטים.
חזרה על אותו הקשר תוך כדי הקפדה שהחוט הימני יהיה תמיד מעל המרכזי תיצור מבנה ספירלי המסתובב נגד כיוון השעון, והקפדה שהחוט השמאלי יהיה תמיד מעל המרכזי תיצור מבנה ספירלי המסתובב עם כיוון השעון.
קשר שטוח מלא – בקשר שטוח מלא מבצעים שני חצאי קשרים כאשר באחד מהם החוט השמאלי מעל המרכזי ובשני החוט השמאלי תחת המרכזי, או להפך.
הקפדה על חצאי קשרים המתחלפים לסירוגין תיצור מבנה סימטרי שאינו מסתובב, כפי שניתן לראות באיור מספר 2.
נוסף על צמידים המוכנים באמצעות קשירה, חלק מן הצמידים ניתנים להכנה ללא קשירה.
דרכים נוספות להכנת צמידים כוללות קליעת צמות משלושה חוטים או יותר, ליפוף חוטים סביב חוט מרכזי או מספר חוטים (לדוגמה ליפוף חוט סביב שני חוטים עבים בצורת שמיניות) וקומיהימו.
אופן הכנת צמידי החברות לא הוגדר עד כה מכיוון שאין הגבלה לגבי הדרכים ליצירתם.
משמעות הדבר היא שמספר הדוגמאות שניתן להכין אינו סופי, לכן פרק זה לא יכול לסקור את כולן.
עם זאת, מספר דוגמאות ראויות לציון יוזכרו להלן:
דוגמאות רגילות הן דוגמאות שעושות שימוש בארבעת קשרי המוט, ובהם בלבד (ראה איור מספר 3).
מאפייניו של צמיד כזה הם:
מספר חוטים/צבעים סופי ומוגדר מראש שאינו משתנה.
החוטים נקשרים בזוגות, כשבכל שורה חוט יכול להיקשר על חוט אחד בלבד ששכן לו.
זוג חוטים כזה יוצר קשר.
אם מספר החוטים הקבוע זוגי, אז בשורות שמספרן אי-זוגי (1, 3, 5...) מספר הקשרים זוגי ובשורות שמספרן זוגי (2, 4, 6...) מספר הקשרים אי-זוגי.
הסיבה לכך היא שבשורה הראשונה כל החוטים נקשרים בזוגות, ובשורה השנייה שני החוטים הקיצוניים מימין ושמאל לא נקשרים, ורק יתר החוטים הפנימיים נקשרים בזוגות.
אם מספר החוטים הקבוע אי זוגי, אז בכל שורה אותו מספר קשרים זוגי כשחוט אחד נותר בצד ימין או שמאל לסירוגין.
יש דוגמאות שבלתי אפשרי להכין באופן כזה מכיוון שמספר החוטים מוגבל, ובכל שורה לכל חוט יש חוט אחד בלבד איתו הוא יכול להיקשר.
סוגים ספציפיים ופשוטים של דוגמה רגילה הם דוגמת פסים הכוללת אך ורק קשרי קדימה ודוגמת חצים הכוללת קשרי קדימה במחצית השמאלית וקשרי אחורה במחצית הימנית, כשבין שני החצאים יכול לחבר כל אחד מן הקשרים.
סוגים מורכבים יותר של דוגמאות דורשים בניה ותכנון מראש של התבנית כולה, תהליך שלעיתים נכשל.
בדומה לעבודות יד אחרות, הפתרון למתקשים הוא שימוש בתרשימים שאותם עיצבו אנשים אחרים.
דוגמאות אלפא הן דוגמאות שעושות שימוש בקשרים קדימה ואחורה בלבד, במבנה של שתי וערב.
אופן העבודה על צמיד כזה דומה לאריגה, והשונה בו מאריגה הוא קשירת החוטים זה על זה במקום שזירתם.
להכנת הצמיד מסדרים מספר חוטי שתי ועליהם קושרים חוט ערב אחד בשורות, כשבכל שורה רק קשרי קדימה או רק קשרי אחורה לסירוגין.
על כל שורה להיות ניצבת לחוטי השתי ולא אלכסונית ביחס אליהם.
ניתן להוסיף ולקשור בכל שלב חוט ערב אחר ולעבוד במקביל עם חוטי ערב נוספים כדי ליצור דוגמאות רבות צבעים.
ההשלכה של זה היא שניתן תאורטית ליצור כל דוגמה אפשרית על ידי הוספת חוט ערב בצבע חדש.
ישנה הבחנה בין דוגמאות בעלות שני צבעים לדוגמאות בעלות יותר משני צבעים.
בדוגמאות בשני צבעים ניתן להשתמש גם בחוטי השתי שאותם קושרים על חוט הערב.
נהוג במקרה כזה להכין את חוטי השתי בצבע אחד (בדרך כלל הצבע שמופיע פחות כדי שהחוטים לא יתקצרו יתר על המידה) ואת חוט הערב בצבע אחר.
היכן שצבע חוט הערב מופיע הוא נקשר על חוט השתי, והיכן שצבע חוט השתי מופיע הוא נקשר על חוט הערב נגד כיוון הקשירה.
ניתן לקשור את חוטי השתי על חוטי הערב גם במקרה של צמיד בעל יותר משני צבעים.
התרשימים של דוגמאות האלפא מורכבים מתאים ריבועיים בצבעים שונים ואינם מוסרים מהו סוג הקשר מכיוון שישנה רק אפשרות אחת - קשר קדימה או קשר אחורה המשתנים לסירוגין עם השורה (ראה איור מספר 4).
במקרה של צמידים אלה ניתן להרכיב כל דוגמה באופן עצמאי, כששימוש פופולרי בדוגמאות אלה הוא כתיבת שמות או ביטויים אחרים.
לרוב "צמיד מקרמה" הוא שמו של צמיד שהוכן באמצעות קשר שטוח או קשרים דומים לו, אך גם שני הסוגים שצוינו בפרק קודם לכן הם סוג של מקרמה.
בניגוד לשני הסוגים הקודמים בהם כמעט ואין שימוש בחומרים אחרים מחוטים, בצמידי המקרמה יש שימוש נרחב בחרוזים, כפתורים ותליונים.
לעיתים צמיד מקרמה משולב בחרוזים נקרא בשפה המדוברת "צמיד שמבלה" (Shamballa Bracelet).
מקור השם הוא בחברה ליצור תכשיטים המייצרת צמידים מסוג זה שנענדו על ידי ידוענים.
הכוונה ב"קליעה" היא מלאכת עשיית הצמה.
בנוסף לצמות נפוצות העשויות שלושה או ארבעה חוטים, ניתן לקלוע צמה גם ממספר גדול יותר של חוטים.
קומיהימו (Kumihimo) היא שיטת קליעה יפנית שבאמצעותה ניתן להכין חבלים וצמות שטוחות.
השיטה הנפוצה ביותר היא באמצעות לוח קומיהימו - דסקית עגולה או מרובעת (עבור צמות שטוחות) שבחלקה החיצוני מספר חריצים ובמרכזה חור.
מקבעים כל זוג חוטים בשני זוגות חריצים מנוגדים כשאמצע החוט מונח על אמצע הדסקית, בהתאם למספר החוטים הנדרש ומספר החריצים שבלוח.
דגם נפוץ וקל להכנה של צמיד חברות הוא צמיד ליפוף.
להכנת צמיד כזה מאגדים מספר חוטים יחדיו ומלפפים חוט אחד סביב כולם, כאשר בכל רגע נתון אפשר להחזיר את החוט למרכז ולהמשיך את פעולת הליפוף עם חוט בצבע אחר.
"מדרגות סיניות" דומה לצמיד הליפוף, אלא שבמקום פעולת הליפוף מבצעים קשר קדימה.
התוצאה גם היא דומה לצמיד הליפוף מלבד ספירלה שמקיפה את הצמיד.
מכיוון שמדובר בצמידים, לרוב הם נעשים מחוטי רקמה, והסיבה לכך היא שהם בעובי מתאים להכנת צמיד.