tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נראה כי הכוונה היא אכן לישו הנוצרי, אך בשל הבלבול שמאפיין את הטקסטים, מטילים החוקרים ספק באמיתות או בזיהוי חלק מהם.
טקסט שנתפס על ידי רוב החוקרים ככזה שאכן עוסק בישו הנוצרי, מופיע במסכת סנהדרין בתלמוד בבלי (בגרסאות שלא עברו צנזורה):
מאחר שלפי הגמרא, הוצא ישו להורג בידי הסנהדרין, נראה שהשימוש במושג התלייה אינו מקרי, שכן תליה בעברית המקראית פירושה צליבה.
זה תואם לדברי התלמוד הנזכרים לפיהם נידון ישו לסקילה, שכך מופיע במשנה:.
ברוח זו כתב גם הרמב"ם:
"ספר תולדות ישו" הוא ספר עברי שנפוץ בימי הביניים.
הוא מספר את קורותיו של ישו בצורה לעגנית, אם כי ההיסטוריונית אורה לימור טענה כי ייתכן שמדובר בפרודיה.
לפי הספר, נלכד ישו בידי הצדיק יהודה, המייצג את יהודה איש קריות.
הוא נקשר והוכה בשוטים, וכתר קוצים הונח על ראשו.
כשביקש מים, נתנו לו חומץ ולעגו לו.
אחרי שפסקה הסנהדרין את דינו, נתלה על קלח כרוב, שכן כל העצים סירבו לקבלו.
על אף שמקורות מהעת העתיקה מספרים על אלפי מקרים של צליבה בידי הרומאים, קיים רק גילוי אחד של גופת צלוב, וברי שאין עדות ארכאולוגית ישירה לצליבת ישו.
מיעוט הממצאים מיוחס, לפחות בין היתר, לנוהג להפקיר את הגופה על הצלב לפגעי מזג האוויר ולעוף השמים.
גופת אדם צלוב בשנות העשרים לחייו התגלתה ב-1 בספטמבר 1968 בגבעת המבתר בצפון-מזרח ירושלים.
היא התגלתה בארון ועליו שמו של הצלוב - יהוחנן בן חגקול.
מסמר בודד היה נעוץ בשתי עצמות העקב של הגופה, ורגליה שוברו.
הגופה, המתוארכת לתקופת המרד הגדול, מספקת אישור לתיאור מנהגי הצליבה כפי שהם באים לידי ביטוי בברית החדשה.
הכתבים הנוצריים מזהים את מקום צליבתו וקבורתו של ישו בגבעת הגולגולתא.
זיהויה של גולגולתא בכנסיית הקבר ברובע הנוצרי בירושלים מיוחס לפאביה איולה הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס.
היא ביקרה בעיר בשנת 326, ולפי המסורת הראה לה מורה דרך מקומי את מקום קברו של ישו ומספר שרידים מהצלב האמיתי.
בעקבות כך קידשה הלנה את המקום, ולימים אף הקימה עם בנה במקום את כנסיית הקבר.
זיהוי האתר כמקום הצליבה נתמך בארכאולוגיה ובמחקר ההיסטורי, שכן אזור זה שימש מחצבה נטושה בשלהי ימי הבית השני ושכן מחוץ לחומות העיר.
גם זיהויו כאתר הקבורה מתקבל על הדעת, שכן "קברי כוכים" יהודיים החצובים בסלע מתקופה זו נראים עד היום במקום.
לא כל הנוצרים מקבלים את הזיהוי, ורוב הפרוטסטנטים מזהים את גבעת הגולגולתא עם גן הקבר - מערת קבורה חצובה השוכנת כקילומטר צפונית לכנסיית הקבר, מחוץ לחומות העיר העתיקה של ירושלים.
רוב הניסיונות לתארך את יום הצליבה הניחו בדרך כלל שהאירוע אכן אירע ביום שישי בשבוע, וחל בחג הפסח (ט"ו בניסן) או בסמוך לו.
עם זאת, היו שטענו כי "ערב שבת" הוא לאו דווקא ערב יום השבת אלא "ערב יום שבתון", דוגמת חג.
מבחינה היסטורית מוסכם על טווח השנים שבין שנת 26 ושנת 36, תקופת משרתו של פונטיוס פילאטוס בארץ ישראל.
לפי יוחנן, הוציא פילטוס את ישו אל ההמון בצהרי ערב הפסח:
לפי גרסה זו, התרחשה הצליבה בערב פסח י"ד בניסן, בין השעות 12:00 ל-15:00, דבר שחפף את שעת התרחשותה לשעת הקרבת קורבן הפסח.
הנצרות אכן רואה את הצליבה כתחליף להקרבת הקורבנות, ואת הצלוב כ"שה האלוהים":
גם ה, אימץ את הגישה לפיה מועד מותו של ישו היה ב"ערב הפסח".
מאידך, תאריך זה לא מתאים לכאורה לגרסת הסינופטים, מהם משתמע שהסעודה האחרונה הייתה סעודת הפסח.
לפי הסינופטים, נצלב ישו ביום החג עצמו ולא בערבו.
מספר טענות הועלו בניסיון ליישב את הסתירה, ועיקרן הוא שהסעודה המדוברת לא הייתה סעודת החג כפי שאנו מכירים אותה כיום, אלא סעודה אחרת.
נטען כי ייתכן שישו והשליחים סעדו מוקדם מהאחרים בגלל הקפדתם על לוח השנה של האיסיים שבו פסח חל תמיד ביום רביעי, או לוח השנה המצרי הירחי שבו החודש מתחיל ביום מולד הלבנה שהוא יום או יומיים לפני ליל הראייה שבו מתחיל החודש העברי.
אולם הטיעון העיקרי הוא, כי באותה עת נהגו שתי סעודות פסח שונות - אחת בערב י"ד בניסן והשנייה בערב הפסח עצמו:
התומכים בגישה זו מציינים, כי לפי מתי ומרקוס עצמם, החליטו הכוהנים הגדולים, הסופרים וזקני העם ללכוד את ישו:
נוסף על כך, אין בתיאור הסעודה האחרונה דבר ממנהגי הסדר.
אדרבא, ישו ותלמידיו אכלו לחם ואין אזכור של אכילת קורבן הפסח.
כך או כך, ברי כי הגרסה לפיה נצלב ישו בצהרי חג הפסח, אחד משלוש רגלים ויום שבתון, אינה מתיישבת עם ההיגיון, ולכן:
לפי חישוביו של אייזק ניוטון, אירעה הצליבה ביום 23 באפריל 34, אולם חישובים שנערכו בשנת 1990 ומאוחר יותר קבעו את מועד האירוע ליום שישי, 3 באפריל 33.
צליבת ישו, על שלביה השונים, כמו הפסיון, ולמעשה כמו כל חייו, היא נושא בעל חשיבות מרכזית בתולדות האמנות הנוצרית והאמנות האירופית והמערבית בכלל.
המעמד זכה לתיאור נרחב בכל האמצעים האמנותיים הוויזואליים כמו ציור ופיסול, וכן במוזיקה ובספרות.
קיימים מספר נושאים פופולריים במיוחד ממעמד הצליבה, החל ב"נשיאת הצלב" דרך "קבוצת הצלב", וכלה ב"הורדה מהצלב" וב"פייטה".
נוכחותה של הבתולה לרגלי הצלב, יחד עם מרים המגדלית ולעיתים גם עם מרים אחות יוסף, הוא נושא בו עסקו אמנים רבים, וכך גם שלב דקירתו של ישו ברומח הקדוש.
העיסוק בנושא לאורך מאות שנים, הביא לכך, שמעבר לערך האמנותי של היצירות השונות, נודע להן ערך דוקומנטרי רב, שכן הן מאפשרות השוואה מעמיקה של התפתחות האמנות וסגנונותיה לאורך מאות שנים, ונותנות מושג אודות נורמות תרבותיות וחברתיות לאורך התקופות השונות.
פעמים רבות כוללים תיאורים אלה התייחסות גם לסביבה הגאוגרפית וכן לגרמי השמים, לעננים ולאיכות האור.
כך או כך, ישו ניצב תמיד במרכז ההתרחשות, ודרך תיאורו התפתחה במשך למעלה מ-1,600 שנות אמנות.
על התיאורים הפלסטיים המוקדמים ביותר של המעמד עליהם ידוע, נמנים קופסת שנהב המתוארכת לעשור השלישי של המאה ה-5, אשר שמורה במוזיאון הבריטי בלונדון, ותבליט על דלת בבזיליקת סנטה סבינה ברומא.
הדלת עשויה עץ ברוש ומתוארכת למועד בניית המבנה במאה ה-5. בדלת 18 משטחים שהשתמרו מתוך 28 משטחים שהיו בה במקור, ואחד מהם מתאר את צליבת ישו באופן ייחודי.
ישו ושני הגנבים ניצבים על הקרקע ורגליהם לא ממוסמרות.
ישו ניצב במרכז והוא גדול בהרבה משני הגנבים שמשני צדדיו.
עיניו פקוחות לרווחה, שיערו ארוך והוא עטור זקן.
הבעת פניו ותנוחת גופו אינם מקרינים סבל.
בניגוד למראה המקובל, ידיהם של כל הדמויות שמוטות מעט מתחת לגובה הכתפיים, בתנוחה קרובה יותר לתנוחת "אורנס" (Orans) מאשר לתנוחת צליבה.
אולם הפרט הייחודי ביותר בתבליט הוא היעדרם של הצלבים.
מרגרט רובין ג'נסין (Jensen), בפרשנותה על דימויי צליבת ישו המוקדמים, טוענת כי בתקופה מוקדמת זו מעידים התיאורים על חוסר מרכזיותם של דימויי הצליבה בתרבות הנוצרית המתפתחת.
בהצגת ישו כסובל, מציינת ג'נסין, יש משום הפחתה בערכו של האל, או שדימוי זה היה טעון רגשות עזים מדי בעבור הנוצרים בני התקופה ולכן הושם דגש על ייצוג חלקי בלבד של הסיפור.
בימי הביניים החל הקרוסיפיקס, צלב שעליו דמותו של ישו בתנוחת צליבה, להופיע יותר ויותר.
תחילתו בציור ישו על הצלב לבדו, ורק עם הזמן הוא הפך לעצם אמנותי ודתי בעל עומק תלת-ממדי.
הקרוסיפיקס הפך בהדרגה לסמלה של הדת הנוצרית, לצדו של הצלב עצמו.
בתחילה רווח תיאור האירוע תוך הצגת צדו האלוהי של ישו, תיאור המכונה "ישו המנצח" (Christus triumphans).
בסגנון זה נראה ישו בוטח, מישיר מבט אל הצופה או נושא את עיניו אל השמים.
עיניו פקוחות וגופו אינו מעוות.
בשני קצות הצלב נוספו לעיתים תמונות של התרחשויות נוספות מהפסיון, והחל מאמצע המאה ה-13 הוקדשו אלה באופן מסורתי לדמויותיהם של הבתולה ושל יוחנן המטביל.
באמנות הביזנטית היה מקובל באותה עת לתאר את הצלוב בעודו על הצלב, אך לאחר מותו (Christus patiens או Χριστος πασχον).
פניו פונות לרוב הצדה או כלפי מטה, עיניו עצומות וגופו רפוי.
צלב גרו בקתדרלת קלן מסוף המאה ה-10, הוא ככל הנראה היצירה העתיקה ביותר במערב המתארת את ישו בסגנון זה.
הסגנון הפך מקובל במערב רק במאה ה-13, ויחד עם התפיסה הפרנציסקנית של האירוע, הביא להיווצרות סגנון "הצלוב המתייסר" (Christus dolens).
סגנון זה שם דגש על הפן האנושי של ישו.
ראשו שמוט אל כתפו, פניו רוויות סבל, עיניו עצומות, פיו מעוקם בצדדיו כלפי מטה, גפיו מדממות, וגופו מעונה ומעוות בכאב.
שרירי גופו וצלעותיו מתוארים בהבלטה.
פעמים רבות נוספה מעל הצלב תמונתו של ישו או של האב.
ג'וטו היה זה שהמשיך ופיתח את הרעיון, ובסוף המאה ה-13 העניק למעמד נופך מציאותי, כאשר תיאר את גופו של הצלוב ככורע תחת משקלו שלו.
הוא ריכך את העווית המוגזמת של הגוף, ועשה שימוש במסמר בודד לכל אחת משתי הרגליים.
מאז סוף ימי הביניים לא חלו שינויים גדולים בדרך תיאורו של ישו על הצלב.
מקובל כי ידיו של הצלוב ישרות ופשוטות לצדדים, רגליו מונחות בדרך כלל זו על גבי זו ומסמר בודד מחבר אותן אל הצלב, וראשו מורכן בהבעת סבל.
עם זאת, מעבר לנתונים קבועים אלה, קיימים שינויים בפרטי תיאור המעמד, ואלה מושפעים מהטכניקה האמנותית ומהרקע הדתי, והם משתנים בהתאם למקום ולתרבות.
החל בימי הביניים ולפחות במאה ה-8, התפתח תחום של מוזיקה דתית נוצרית העוסקת בפסיון.
עיקרו בהלחנת מוזיקה לנוסח הכתוב של אחת הבשורות.
כתבי היד המוקדמים ביותר שהעניקו הנחיות על דרך הביצוע הם מהמאה ה-9. בתחילת המאה ה-11 הופיע השימוש בקולות שונים ששרו את תפקידיהם של דמויות סיפור המעשה, והדבר נעשה למקובל במאה ה-15, כאשר החל נוהג ביצוע פוליפוני של היצירות.
קיימות יצירות העושות שימוש בטקסטים מכל הבשורות, דוגמת הבאת כל הדברים שאמר הצלוב בהיותו על הצלב לפי כל הבשורות.
יצירות אלה אינן אסורות, אך לא נעשה בהן שימוש כנסייתי.
במאה ה-17 החל מתפתח נוהג של כתיבת פסיונים בסגנון של אורטוריה.
ייתכן שהפסיונים הידועים ביותר מסוג זה הם מעשה ידיו של יוהאן סבסטיאן באך, שהוביל את המגמה.
באך כתב יצירה כנגד הנוסח הגרמני של כל אחת מהבשורות - "מתאוס פסיון" (הבשורה על-פי מתי), "יוהנס פסיון" (הבשורה על-פי יוחנן) וכן יצירות לבשורה על פי מרקוס ולבשורה על פי לוקאס.
למעשה היו חמש יצירות (לפסיון על פי מתי נכתבו שתי יצירות שונות), ורק שלוש הגיעו לידינו (אחת מהן לא בשלמותה).
כתיבת פסיונים נמשכת גם במאה ה-20. דוגמאות לכך יש ב"פסיון לוקס הקדוש" של קשישטוף פנדרצקי או ב"פסיון יוחנן הקדוש" מאת ארוו פרט (1982).
ביצירות אחרות העוסקות בחיי ישו, כמו ביצירתו של אנדרו לויד ובר, "ישו כוכב עליון", יש יסודות של תיאור הפסיון.
יצירה מוזיקלית דתית נוספת היא ה"סטאבט מאטר", הלחנה של מזמור קתולי מהמאה ה-13, המתאר את סבלה של הבתולה בעת הצליבה.
מקור שם המזמור בשורתו הראשונה - "Stabat mater Dolorosa" ("עומדת האם מיוסרת").
המזמור הולחן על ידי מלחינים קלאסיים רבים, בהם ז'וסקן דה פרה, אורלנדו די לאסו, אנטוניו ויולדי, ג'ובאני פרגולזי, ג'ואקינו רוסיני, אמנואלה ד'אסטורגה, אנטונין דבוז'אק, קרול שימנובסקי, פרנסיס פולנק וג'וזפה ורדי.
הסרט "הפסיון של ישו" מאת הבמאי מל גיבסון הופק בשנת 2004 ומתאר את הפסיון כולו.
הסרט גדוש בסצנות אלימות רוויות דם והוא נצמד במידה רבה לאמור בבשורה.
סרט המשקיף על חייו של ישו מנקודת מבט הומוריסטית הוא "בריאן כוכב עליון" של קבוצת מונטי פייתון, משנת 1979. הסרט מסתיים במעמד הצליבה, עת ישו ושני הגנבים, בהיותם על הצלב, שרים את השיר האופטימי "Always look on the bright side of life" ("הסתכל תמיד על חצי הכוס המלאה").
ב-1988 יצא הסרט "הפיתוי האחרון של ישו" של הבמאי מרטין סקורסזה.
בסרט, לאחר שישו נצלב, מוריד אותו השטן מהצלב כשהוא מחופש לילדה, ומבשר לו כי אינו בן האלוהים-המשיח.
הוא זוכה בחיים רגילים ומקים משפחה, אך מגלה את האמת לפני מותו.
ישו מגיע למקום הצליבה, מתחנן בפני האל למות כבנו ולמלא את ייעודו כמציל האנושות.
הוא מושב מיד אל הצלב ונופח את נשמתו.
הסרט מבוסס על ספר יווני בשם זהה מ-1951 (Ο Τελευταίος Πειρασμός) שנכתב בידי ניקוס קאזאנצאקיס, ומתאר את חייו של ישו מנקודת מבטו הוא, כאשר הוא נאלץ להתמודד עם הפיתויים הניצבים בפני בני האדם.
הן הסרט והן הספר זכו לביקורת נוקבת.
ספר ידוע נוסף, גם הוא שנוי במחלוקת, הוא "הבשורה על פי ישו" (O Evangelho Segundo Jesus Cristo) מאת ז'וזה סאראמאגו.
לפי הספר, מסרב ישו למות כמשיח ומנסה לסכל את תוכניתו של אלוהים, שמבקש לייסד דת חדשה ולהפוך לאלוהי כל העמים ולא רק של עם קטן.
לפי הספר, בדבריו האחרונים של ישו, כשהוא על הצלב, הוא מבקש את האדם לסלוח לאל שאינו יודע את שהוא עושה (כהיפוך לדבריו של ישו בברית החדשה בהם ביקש את האל לסלוח להמון).
תיאור פיוטי של הצליבה ניתן בספר "האמן ומרגריטה" של מיכאיל בולגקוב.
המדובר בתיאור שהוא סיפור בתוך סיפור, והוא ניתן, לכאורה, על ידי האמן, המדוכא על ידי המשטר הסובייטי האתאיסטי, הכולא אותו בבית חולים פסיכיאטרי.
עם זאת, התיאור משתלב בספר כאילו היה חלק מעלילתו, והגיבורים, כמו גם הקורא, חשים כאילו היה זה חלק מהעלילה, וכאילו הם עצמם נכחו באירועים.
כמו כן, מציג הספר את סיפור משפטו ומותו של ישו, וכל רובדי הרומן השונים מתאחדים לכלל סיפור אחד.
פילטוס מוצג בספר כאדם מר נפש וציני, שאנושיותו של ישו פותחת את לבו, אך חולשתו ופחדנותו מביאים לבסוף למעשה הצליבה, עליו הוא מצטער כל חייו, וגם לאחר מותו.
תיאור חייו של ישו וצליבתו מנקודת ראות יהודית מביא א.
קבק בספרו "במשעול הצר" (מוסד ביאליק, 1936).
צליל סלע (נולד ב-3 במאי 1965) הוא מתמטיקאי ישראלי העוסק בתורת החבורות הגאומטרית.
הוא נודע בשל הפתרון להשערת טרסקי על השקילות האלמנטרית של חבורות חופשיות נוצרות סופית, ובשל הפתרון לבעיית האיזומורפיות של חבורות היפרבוליות חסרות פיתול.
סלע שירת ביחידה 8200 ובשנת 1986 הוענק לו פרס ביטחון ישראל.
בשנת 1991 זכה במלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים.
בשנת 1991 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחייתו של פרופ' אליהו ריפס.
לאחר מכן היה מרצה באוניברסיטת קולומביה ומאז הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
סלע נשוי לשגית בלומרוזן-סלע ואב לשלושה, הוא מתגורר בירושלים.
עבודתו החשובה הראשונה של סלע עסקה בבעיית האיזומורפיזם לחבורות היפרבוליות חסרות פיתול.
בעבודה זו השתמש בכלים של פעולת חבורה על עצים ממשיים שפיתח ריפס.
הפתרון שמצא סלע לבעיית האיזומורפיזם סיפק נציגים קנוניים לאיברים בחבורות היפרבוליות; סלע וריפס פרסמו מאמר המראה את קיומם של אלה ב-1995.
בעזרת הנציגים הקנוניים הצליחו סלע וריפס להראות שאפשר לפתור מערכות סופיות של משוואות בחבורות היפרבוליות חסרות פיתול, באופן אלגוריתמי.
ההוכחה מבוססת על רדוקציה של הבעיה לפתרון משוואות בחבורה חופשית, שבה אפשר להפעיל את אלגוריתם מאקאנין-רזבורוב.
הכלים שסלע פיתח אפשרו לו להוכיח שכל חבורה היפרבולית נוצרת סופית מקיימת את תכונת הופף.
בראשית שנות האלפיים פתר סלע את השערת טרסקי, שלפיה כל החבורות החופשיות הלא-אבליות הנוצרות סופית הן שקולות-אלמנטרית, כלומר, יש להן אותה תורה מסדר ראשון.
סלע המשיך וחישב את התורה מסדר ראשון של חבורות היפרבוליות חסרות פיתול כלליות, ואפיין את אלו שהן שקולות-אלמנטרית לחבורה נתונה מסוג זה.
יוצא מהעבודה שאם חבורה נוצרת סופית שקולה אלמנטרית לחבורה היפרבולית, אז היא היפרבולית בעצמה.
עבודתו של סלע על תורות מסדר ראשון של חבורות היפרבוליות השפיעה במידה משמעותית על התפתחותה של תורת החבורות הגאומטרית, במיוחד בכך שעוררה מחקר של חבורות גבול ושל חבורות היפרבוליות יחסית.
סלע היה מרצה מוזמן בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בשנת 2002
פרס קרול קארפ לשנת 2008, על פתרונה של השערת טרסקי ועל פיתוח קשרים חדשים בין תורת המודלים לתורת החבורות הגאומטרית.
צליל מיתר הוא אלבומו השישי של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-29 באפריל 2001. האלבום הצליח בחנויות וכלל להיטים כ"צליל מיתר" שנהפך לאחד הלהיטים הגדולים של אייל גולן, "מיליון או דולר", "בין הטוב והרע" (שיתוף פעולה ראשון בינו לבין אביהו מדינה), "הריקוד הוא שלך" ו-"לו הייתי".
באלבום נכלל גם השיר "בובים בובות" איתו הופיע ב"צעצוע של פסטיגל" בשנת 2000 וזכה במקום ה-2. בין כותבי השירים באלבום היו יוסי גיספן, אביהו מדינה, ירון כהן ושלומי שבת.
על כל העיבודים (למעט השיר "בובים בובות") הופקד יעקב למאי.
למצעד השנתי תשס"א של רשת ג' נכנסו 3 שירים מתוך האלבום: "מיליון או דולר" (הגיע למקום ה-5), "צליל מיתר" (מקום 11), ו"הריקוד הוא שלך" (מקום 24).
האלבום מכר כ-200,000 עותקים וזכה בתואר אלבום פלטינה.
שיר הנושא של האלבום צליל מיתר הפך להיות אחד מלהיטי הענק של גולן לכל אורך הקריירה ונחשב לאחד הקלאסיקות הגדולות בעולם המוזיקה הישראלית.
לשיר נוספו מאות גרסאות כיסוי וקאברים והשיר זכה במקום השני בתחרות מצעד שירי העשור.
כל העיבודים למעט "בובים בובות": יעקב למאי.
עיבוד לשיר "בובים בובות": שלומי שבת וראובן בן שמעון.
קלידים: יעקב למאי, גילי נרדיה, רובי בן שמעון (בשיר "בובים בובות").
גיטרות חשמליות: יהודה קיסר, אבי סינגולדה.
כלי הקשה: אורן בלבן, אמיר פינטו.
כינורות: סניה קרויטור, ילמז טשצ'שמה, מקסים משעלי, ליאורה מנור, שמעון וולפנזון, דב גורדון.
האלבום זכה להצלחה גדולה עם מכירת של למעלה מ-120,000 עותקים תוך זמן קצר.
באותו זמן, הוא הוכתר כ"אלבום פלטינה כפול" הכי נמכר באותה שנה.
עד היום מכר האלבום מעל לכ-200,000 עותקים, דבר ההופך אותו לאלבום הרביעי הכי נמכר של גולן ולאחד האלבומים הנמכרים ביותר בישראל אי פעם.
הביקורות על האלבום היו חיוביות ורבים מחשיבים את האלבום ואת שיר הנושא כבין היצירות המוצלחות של גולן.
צליבט (מלטינית: caelibatus - רווקות) הוא מושג בתחום הדת שמתאר אדם המחליט, מסיבה דתית, להימנע מנישואין ומיחסי מין בהמשך חייו.
במובנו הייחודי, הצליבט קשור לתפקיד בתחום קהילת אנשי הדת שאותו אדם אמור למלא.
מצב הצליבט הוא מצב של ויתור מתוך שכנוע דתי עמוק ותחת שבועה קדושה ומחייבת בפני האל.
הצליבט מושתת על הדעה שחייהם של משרתי האל שונים מהותית מחיי חברה אנושית רגילה.
שוני מהותי זה הוא ניתוק מטבע האדם עצמו, השואף להקמת משפחה, חיי מין והולדת ילדים.
כהן הדת הוא מתווך, דרך הטקס הדתי, בין הציבור הנזקק לנוכחות האל ובין האל השואף להשפיע מטובו על אותו ציבור.
טקסי תיווך אלו דורשים מהכהן, ריכוז מוחלט וטהר מחשבתי.
על כן, על כהן הדת להתנזר מחיי אישות שהם גורם מטמא ומסיט את הלב מהלהט האמוני, ומחיי משפחה המונעים מהכוהן להשקיע את כל מרצו ומחשבתו בעבודת האל.
הנזיר אינו מנהל טקסי דת ציבוריים ועל כן, לצליבט הנזירי מטרות אחרות.
הצליבט, הוויתור על רכוש והחיים מאחורי חומות המנזר מעניקים לנזיר חופש מעול החומריות, מעול המשפחה ומעול אירועים חיצוניים.
חופש זה מאפשר לנזיר להקדיש את כל כולו להגות רוחנית ולתפילה - התכלית העיקרית של הנזירות.
אצל נשים נזירות, מתווסף לצליבט מרכיב נוסף - הבתוליות (virginity).
בצורה זו, עבודת האל נובעת לא רק מתוך נפש חופשייה וטהורה אלא גם מגוף טהור, בתולי.
בתרבויות העתיקות סביב הים התיכון ניתן לפגוש בפרקטיקות של רווקות והימנעות מיחסי מין.
הבתולות הוסטליות היו כוהנות ששרתו במקדש של האלה וסטה (Vesta) במשך תקופה של כ-900 שנה, מהמאה ה-5 לפנה"ס עד המאה ה-4 אחה"ס.
הן שרתו במקדשה של האלה וחויבו, דרך שבועה, להימנע באופן מוחלט ממגע עם גברים, לתקופה של לפחות 30 שנה.
פגיעה מינית בבתולות אלו נחשבה לחטא חמור.
במקומות שונים במצרים, יוון ורומי התקיים פולחן האלה האם או פולחן האם הגדולה.
במקדשים הקשורים לפולחן זה, שרתו נשים שהתחייבו להימנע מנישואין ומיחסי מין.
במקדשים של האלה איזיס במצרים, שרתו נשים שהתחייבו לבתוליות.
צליבט גברי אנו מוצאים ביוון, בזרמים הדתיים שכללו טקסי מסתורין - מיסטריות.
גברים שהשתתפו בטקסים אלו נדרשו להימנע מחיי נישואין, אך לא מחיי מין.
ביוון אפשר למצוא סוג מיוחד של צליבט המכונה "צליבט הפילוסופים".
הוא מבוסס על הנחה שהימנעות מחיי משפחה ומחיי אישות מביאה לניתוק ואיזון נפשי המאפשר לפילוסוף להתעמק בפעלו ההגותי.
כך גרס פיתגורס אשר יסד קהילה של תלמידים ומעריצים שדגלו בלמידה, צמחונות והימנעות מחיי מין.
פילוסופים מהאסכולה הסטואית, כמו אפיקטטוס, סברו שכדי להגיע להצלחה המרבית בתפקידו, מורה צריך להיות חופשי מדאגות חיי משפחה.
הדת היהודית שוללת בתוקף הימנעות מחיי נישואין.
ראשית, קיים צו האלוהים "פרו ורבו ומלאו את הארץ".
ברוח זו מפרשים את דברי ישעיהו "לֹא תֹהוּ בְרָאָהּ לָשֶׁבֶת יְצָרָהּ", דהיינו העולם נוצר על מנת ליישבו ולא כדי להישאר בתוהו.
שנית, רווקות עלולה להביא אדם להרהורי חטא ולהסיח את דעתו מלימוד התורה.
בימי בית שני, יוצאת מכלל זה הייתה כת האיסיים, אשר בקרבה היו זרמים שדגלו ברווקות ופרישות מינית.
ביהדות, הכהונה עוברת בירושה במשפחות הכוהנים, מאב לבן.
על כן, הימנעות מנישואים לא יכלה להתקבל בקרב מעמד הכהונה ששרת בבית המקדש בירושלים.
זאת, בניגוד לכנסייה הנוצרית, שם הכוהנים ממונים ונסמכים על ידי הבישופים.
מאידך, גם הכוהנים נדרשו לעיתים לפרישות מינית, לתקופות קצרות ובמקרים מסוימים הקשורים לטקסים דתיים ולהקרבת קורבנות.
בימינו, בעדות מסוימות, נמנעים מלמנות רווקים למשרות בית הכנסת - רב, גבאי וכו'.
בהינדואיזם תפקידי הכהונה עוברים בירושה ועל כן, הצליבט אינו מורשה.
יוצאים מכלל זה הם "האנשים הקדושים", הם הסאדהו (sadhu), הבוחרים בוויתור מלא על משפחה ועל רכוש.
הסאדהו (גברים ונשים) מתנתקים מכל התחייבות לחברה, למעמד (casta), למשפחה, לרכוש ולמדינה, וזאת כדי להגיע למוקשה (moksha) שהיא החרות והשלווה המוחלטות.
בג'ייניזם הנזירים נשבעים להימנע מחיי אישות.
לשאר המאמינים, מומלץ להימנע מחיי אישות באופן מלא או לפחות לאחר הולדת הבן הראשון.
הצליבט הוא נושא המופיע כבר בזרם העתיק והשמרני של הבודהיזם, הוא זרם ה-מהאיאנה (Mahayana).
לפי זרם זה, גאוטמה הבודהה עצמו ראה בצליבט חוק עבור הנזירים והנזירות, כדי שיכלו להקדיש עצמם ללימוד.
בודהה עצמו, ויתר על אשתו יאסודהארה (Yasodhara) ועל בנו ראהולה (Rahula) כחלק מוויתורו על הנאות החיים הארציים.
בהמשך, גם הזרם הנוסף של הבודהיזם, זרם הטהרוואדה תמך בגישה זו.
עקב אי קיום גורף של הצליבט בקרב הנזירים הבודהיסטים ביפן, נחקק שם, בשנת 1872, חוק קיסרי הפוטר את הנזירים הבודהיסטים מחובת הצליבט.
בנזירות הטנטרית בטיבט, הנזירים נישאים ומקימים משפחות.
בדאואיזם הסיני ישנם זרמים בהם הנישואים מותרים לנזירים ולכוהני הדת ויש זרמים הדוגלים בצליבט.
בדת העתיקה היפנית, השינטו, היו כוהנות דת שלא נישאו והקדישו את זמנן לאל במקדש בו שרתו.
בשונה מהיהדות, הנצרות ראתה בעין חיובית את ההימנעות מנישואין כבר מראשיתה.
פאולוס מזכיר זאת באיגרתו לקורינתיים - "מי שאין לו אישה דואג לאדון".
מתי מסייג זאת באומרו שהפרישות מנישואים נועדה רק לאנשים מיוחדים: "לא יוכל כל אדם קבל את הדבר הזה כי אם אלה אשר ניתן להם להבין" (מתי יט, 12).
במאות הראשונות לנצרות החלה מתגבשת הדרישה להטיל את הצליבט כחובה (ולא כבחירה) על הכמורה ובעיקר על בעלי משרות הכמורה הגבוהות.
התגברות מגמת האסקטיציזם (asceticism) - מגמה הטוענת שהתגברות על היצר ועל הגוף מביאה לחיי קדושה
הכנסייה שכונתה גם "הכלה הבתולה", "האם הבתולה" ו-"גופו של המשיח", היא ישות טהורה ובתולית וכך חייבים להיות גם משרתיה.
החשש מהתעשרות יתר של מעמד הכמורה על ידי קשרי נישואין עם משפחות עשירות
חשש מהשתלטות הכמורה על הרכוש הרב של הכנסייה והעברתו בירושה לצאצאי הכמרים
היווסדות מסדרי הנזירים כאשר במסדרים אלו, הפרישות והצליבט הן חובה מוחלטת
לאור כל אלו, כבר במאות 4–6 היו אפיפיורים שאסרו על נישואי אנשי כמורה ואף דרשו מהנשואים לגרש את נשותיהם, אך איסורים אלו לא קוימו על ידי רוב הכמרים.
רק במאה ה-11, בשנת 1074, תיקן האפיפיור גרגוריוס ה-7 את תקנת הצליבט והטיל עונשים כבדים מאוד על המפירים את התקנה.
במאה ה-12 הצליבט הפך לנוהג קבוע ולחוק בקרב כל הכמורה הקתולית.
תקנה זו נחשבה לגזרה קשה מאוד ואנשי כמורה רבים (כולל אפיפיורים) לא עמדו בה והחזיקו פילגשים ואף הולידו ילדים.
בוועידות כנסייה שונות (קונסטאנץ 1415, בזל 1432, טרנטו 1545) ניסו כמרים רבים לבטל את התקנה אך ללא הצלחה.
מחלוקת זו בכנסייה הקתולית, מגיעה עד ימינו.
ההסמכה (ordo בלטינית) של אדם לשמש בכהונה היא סקרמנט של הכנסייה הקתולית.
ההסמכה מבוצעת על ידי איש כנסייה בדרגת בישוף שמונה לכך על ידי הוותיקן.
בחלק הראשון של הטקס, המועמד לכהונה, מביע את הסכמתו לוותר (renunciation)על חלק מהחיים החומריים הכוללים נישואין, הולדת ילדים וקיום יחסי מין.
בשלב הבא, הבישוף מסביר לו שוויתור זה הוא חובה (obligation) הנחוצה כדי שיוכל לשרת את אלוהים לפני המזבח.
המועמד מקשיב לדבריו ומסכים לקבל על עצמו חובה זו.
השלב הבא הוא טקס של משיחה בשמן קודש והסמכה לכהונה (ordination).
טקס זה הוא כדין שבועה בפני האל לקיים את ההתחייבות.
אי קיום התחייבות זו הוא חטא של הפרת התחייבות בפני האל וחילול קודש עקב פגיעה בסקרמנט ההסמכה.
בכנסייה האורתודוקסית הכמורה הנמוכה יכולה להתחתן אך לא להתחתן שנית לאחר גירושין או התאלמנות.
בכנסייה הפרוטסטנטית רואים בעין שלילית את הצליבט ולאנשי הכמורה בכנסייה זו מותר להינשא ולהוליד ילדים.
סאקרטוטאליס קאליבאטוס (Sacerdotalis Caelibatus) הוא שמה של אנציקליקה השישית והאחרונה של האפיפיור פאולוס השישי אשר פורסמה ב-24 ביוני 1967 ואשר מתמקדת במסורת הצליבט בקרב הכמרים של הכנסייה הקתולית.
משמעות שמה של האנציקליקה היא "צליבט הכמרים".
האנציקליקה נכתבה בעקבות ועידת הוותיקן השנייה אשר התכנסה במטרה לאפשר לכנסייה להתייחס לנעשה מחוצה לה ולאפשר לאחרים לראות את הנעשה בתוך הכנסייה.
פאולוס השישי כינה את הצליבט - "יהלום יקר מכל של הכנסייה, שיש לשמרו בכל מחיר".
האפיפיור יוחנן פאולוס השני, הביע התנגדות מוחלטת לקולות בקרב הכמורה, שדרשו את ביטול הצליבט.
צליל בירן (נולד ב-7 באפריל 1968) הוא מוזיקאי ישראלי, פסנתרן, מעבד, מלחין ומנחה ערבי שירה בציבור.
כתב מעל ל-800 לחנים ומעל ל-1,000 עיבודים מוזיקליים הרשומים באקו"ם.
בירן, יליד קנדה, הוא בנו של המוזיקאי שלמה (בירן) בידרמן, נשוי לזמרת סלעית פרידמן ולהם שני ילדים.
בשנת 1987 הקים בירן את צוות הווי משטרה צבאית.
והיה מנהלו המוזיקלי עד שנת 2005. בשנים 1995 – 2000 היה המנהל והמעבד המוזיקלי של התוכנית "החרצופים" ובנוסף גם דיבב מספר חרצופים (בהם את החרצוף של אביב גפן, השר רפאל איתן ועוד) והלחין מספר שירים, כגון "כאן משפחת החרג'וקים גרה".
היה נגן הבית בתוכניות "שישי חי", "חכם בלילה", "זאפ לראשון", "משחק מכור" ובתוכניתם של אילנית לוי ואלירז שדה באולפן השקוף בערוץ 24. בשנים 2006 – 2007 הופיע בפינות קבועות עם מתמודדי "כוכב נולד" בערוץ הילדים.
ובתוכנית הבוקר של ערוץ 2. כתב מוזיקה לסרטי מקור בערוץ "נשיונל ג'יאוגרפיק".
הלחין שירים רבים לערוצים הופ!
והטלוויזיה החינוכית, פתיחים, מעברונים, עיבודים ועיטורים מוזיקליים לתוכניות שונות, כגון: פרפר נחמד המחודש, החדר של חני, רחוב סומסום, קישקשתא, דפנה ודודידו, הקונצונים, נחשון כל יכול, יובל המבולבל, חטף פתח ועוד.
כמו כן, כתב עיבודים לשירים רבים ב"הופ!
ילדות ישראלית", ביניהם לקליפ "שלושה דגים" - קליפ שזכה במקום ראשון בתחרות "אסיף".
הפיק מוזיקלית והלחין שירים בקלטות וידאו ודיסקים לילדים.
ודיבב את החיות בתוכנית מי מה מו.
בירן ליווה בפסנתר את הופעותיהם של יהורם גאון, דורית ראובני, חני לבנה, רוחמה רז, היה יד ימינו של המלחין נחום היימן במשך כ־24 שנים, ליווה בפסנתר את הופעותיו ועיבד את שיריו החדשים וכמו כן את שירי "העמותה למורשת הזמר".
כיום מלווה בהופעותיהם של אסף אשתר ומשה להב.
בירן ערך והפיק מוזיקלית מופעים בפסטיבלי ערד והנחה שם ערבי שירה.
ערך והפיק ערב לזכרו של נתן יונתן בהיכל התרבות, ערב שירי תל אביב עם נחום היימן בסינמטק, ערב שירי הלוחמים השנתי בנוה מונוסון ועוד, ברחבי הארץ ובקהילות הישראליות ברחבי העולם.
בירן כתב עיבודים לתזמורת האנדלוסית הישראלית להופעותיה עם דוד דאור, מאיר בנאי, שם טוב לוי, מירי מסיקה ועוד.
צליחה, 60 שעות באוקטובר 1973 הוא ספר שנכתב בידי ההיסטוריון הצבאי, ד"ר עמירם אזוב, אשר יצא לאור בשנת 2011 בהוצאת דביר.
הספר מתאר את מבצע אבירי לב, הקרב לצליחת תעלת סואץ בידי כוחות צה"ל במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בספרו מתאר אזוב את מלחמות הגנרלים במלחמה ואת מהלכי האוגדות של צה"ל שלחמו בקרב הצליחה.
בין היתר מתוארים בספר דוד אלעזר, אריק שרון, אברהם אדן, דני מט, אמנון רשף, יעקב אבן, שמואל גונן וחיים בר-לב.
בין הקרבות שחקר אזוב בספרו מתוארים בין היתר: קרב החווה הסינית, פיתוחו של גשר הגלילים והשימוש בו במהלך המלחמה, כיתור הארמייה השלישית של מצרים, המארב לחטיבה 25 המצרית, קרב סרפאום והפשיטה על בסיסי הטילים במצרים ב-16 באוקטובר 1973. עוד טוען אזוב בספרו כי:
אזוב טוען בספרו כי קרב הצליחה היה הקרב המורכב והקשה בתולדות צה"ל, אשר היווה את התפנית בחזית הדרום ואפשר את הכרעת הצבא המצרי.
כמו כן טען אזוב כי האלוף שרון היה מכריע בחשיבותו למהלך צליחת התעלה בשל היותו יוזם והתקפי אולם לא היה גיבור יחיד של המערכה כפי שהצטייר לאחריה.
המחבר, עמירם אזוב, יליד 1952 וחבר קיבוץ משמר העמק, שירת בצה"ל כקצין בחי"ר ובתותחנים, והוא רס"ן במילואים.
במלחמת יום הכיפורים שירת בפיקוד המרכז.
אזוב הוא בעל תואר דוקטור בהיסטוריה צבאית בתחום רומא העתיקה מאוניברסיטת תל אביב.
אזוב עבד ארבע עשרה שנים במחלקה להיסטוריה של צה"ל ופרסם במסגרת זו מספר מחקרים על מלחמת יום הכיפורים שנותרו חסויים, ובהם המחקר "בלימה" והמחקר "מגננה".
כן עבד אזוב החל משנת 2006 על מחקר הנוגע לצליחת התעלה במבצע אבירי לב.
בעקבות מחלוקת עם ראש המחלקה להיסטוריה בצה"ל, פרופסור אלון קדיש, על הנוסח האקדמי של המחקר החליט האחרון לגנוז אותו.
אזוב פנה בנושא לרמטכ"ל דאז, גבי אשכנזי ולשר משה יעלון ואף למבקר המדינה, אולם לבסוף לא הושגה פשרה והדבר הוביל להתפטרותו של אזוב ולהחלטתו לפרסם את המחקר כספר, ללא מקורות המידע החסויים שברשות צה"ל.
כתגובה החליטה המחלקה להיסטוריה להגיש כנגדו תביעה על הפרת חוזה בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
אזוב טען מנגד כי נעשה ניסיון להגביל את החופש האקדמי והספרותי שלו, וכי החלטת המחלקה להיסטוריה לגנוז את מחקרו אינה רלוונטית לזכותו לפרסם את ספרו.
השופטת יהודית שבח פסקה בשנת 2011 לטובת הנתבע.
צליל-חן זקס (נולדה ב-20 בנובמבר 1985) היא שחקנית ישראלית, במאית ומורה לתיאטרון.
צליל-חן זקס נולדה וגדלה בראשון לציון.
היא הקטנה מבין ארבע אחיות.
במשך שנים רבות למדה קלרינט וניגנה בתזמורת הנוער הייצוגית של ראשון לציון, ובגיל 13 הצטרפה ל"תיאטרון ראשון בצוותא 2" – קבוצת תיאטרון בהנחייתה ובימויה של דבורה מילר, בה שיחקה במשך שמונה שנים (2006-1998).
בצה"ל שירתה זקס כטכנאית שידור ושדרנית בגלגלצ (2004-2006), ולאחר שחרורה שידרה ב-99FM וברדיו תל אביב.
אחרי שנת לימודים במרכז לאימפרוביזציה בהנחיית אלונה פרץ החלה צליל-חן את לימודי המשחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים (2010-2007).
בין מוריה היו טטיאנה קנליס-אולייר, יהושע סובול, יענקל'ה יעקובסון, מיכל בת-אדם, גליה פרדקין, אבי הדרי ומנהל בית הספר איציק ויינגרטן.
במהלך שנת הלימודים האחרונה שיחקה, בין השאר, בהצגות "סינדרום ירושלים", מאת ובבימוי יהושע סובול, שהמשיכה לרוץ בתיאטרון תמונע, ו"היצור" על פי שלום עליכם ובבימוי ירון אדלשטיין וטל ברנר.
ההצגה, שבה שיחקה זקס בתפקיד הראשי של ילדה מוכת שיתוק מוחין, המשיכה לרוץ לאחר מכן בתיאטרון צוותא וזכתה בפרס קיפוד הזהב בקטגוריית הבימוי.
הפקת הסיום שלה בסמינר, "הנער מסביליה" בבימוי טטיאנה קנליס-אולייר, הוצגה בתיאטרון המדיטק.
ב-2011 טסה עם ההצגה "המזוודה של חנה" של תיאטרון הנפש לפסטיבל תרבות יהודית בפראג.
בימים אלה משחקת בהצגה "מי שם?" של עידן זילברשטיין בתיאטרון תמונע, בתפקיד הזונה.
ביוני 2012 טסה זקס לפסטיבל ISDF בשפילד, אנגליה, עם ההצגה "טוב" של ססיל פיליפ טיילור, בבימוי סיוון הנדלסמן.
ההצגה, שהחלה את דרכה בסמינר הקיבוצים, מספרת על תהליך ההתקרנפות של פרופסור לספרות גרמנית בזמן עליית הנאצים לשלטון.
זקס משחקת את אמו, את אשתו ואת המאהבת שלו.
בפסטיבל, שהתקיים כחלק מאירועי האולימפיאדה, זכתה זקס בפרס השופטים לשחקנית הטובה ביותר.
שחקני ההצגה זכו בצל"ש על תפקידיהם ובפרס ה-"Spirit award".
כיום (2020) זקס מלמדת במגמת התיאטרון בחטיבת רעות לאמנויות בחיפה ובמקומות נוספים.
בן זוגה של צליל-חן הוא השחקן יולי סקר מתגוררים בתל אביב ולהם שני ילדים.
הצגה תיאטרון מחזאי במאי תפקיד טוב פסטיבל NSDF 2012, שפילד ססיל פיליפ טיילור סיוון הנדלסמן האם, הלן ואן מי שם?
"UNDO" – סדרת אינטרנט של "וואלה!"
"גולי, כך וצבי" – סדרת סרטונים לילדים באינטרנט
צֶלִיֵה (בסלובנית: Celje ) היא עיר במרכז סלובניה, והשלישית בגודלה במדינה.
צליה משמשת כבירת האזור ההיסטורי שטיריה תחתית, ושל המועצה המקומית צליה.
בתחומי העיר נפגשים ארבעה נהרות: סביניה (Savinja), חודיניה (Hudinja), לוז'ניצה (Ložnica) וווגלאינה (Voglajna).
ההתיישבות הראשונה באזור צליה מתוארכת לתקופת תרבות האלשטאט.
באזור בו שוכנת העיר נמצאו מטבעות קלטיים.
האימפריה הרומית, שכבשה את העיר בשנת 15 לפנה"ס, קראה לה בשם Civitas Celeia.
בשנת 45 לספירה קיבלו תושבי העיר סוג של שלטון עצמי במוניקיפיום שנקרא Claudia Celeia.
בתקופת שלטונו של הקיסר קלאודיוס (41–54) הייתה צליה עיר עשירה, מיושבת בצפיפות, מאובטחת בחומה, ובה ארמונות שיש, וכיכרות רחבות.
בתקופה זו נקראה העיר טרויה סקונדה ("טרויה השנייה", Troia secunda), או טרויה הקטנה.
בעיר עברה דרך רומית שהובילה מאקוויליה לפאנוניה.
צליה הפכה במהרה למושבה רומית משגשגת, מבנים גדולים כדוגמת מקדש מרס נבנו בה, והיא הייתה ידועה בכל רחבי האימפריה.
בתקופת שלטונו של הקיסר קונסטנטינוס, אוחדה צליה למחוז אקוויליה.
בתקופת נדידת העמים נחרבה העיר על ידי שבטים סלאבים, אך נבנתה מחדש בראשית ימי הביניים.
האזכור הראשון לעיר בימי הביניים מופיע בכרוניקה של וולפהולד ואן אדמונט (Wolfhold von Admont), שנכתבה בין 1122–1137. בין השנים 1341–1456 שלטו בעיר רוזני צליה, שהיו צאצאים של בית הבסבורג.
במחצית הראשונה של המאה ה-14 קבלה העיר אוטונומיה מהרוזן פרדריק השני.
לאחר מות אחרון רוזני צליה ב-1456, ירשו בית הבסבורג האוסטרי את העיר, הם מינו את דוכסות שטיריה למנהלים.
החומות והחפיר נבנו ב-1473, והם הגנו על העיר בעת שניסו העות'מאנים לכבשה.
בשנת 1515 במהלך מרד האיכרים הסלובנים, כבשו האיכרים את הטירה העתיקה.
אצילים מקומיים רבים המירו את דתם לנצרות פרוטסטנטית במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, אולם בעת הקונטרה-רפורמציה הם שבו לכנסייה הקתולית.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות הפכה צליה לחלק מהאימפריה האוסטרית.
בשנת 1867, לאחר תבוסת האוסטרים במלחמת שבעת השבועות, הפכה צליה לחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-27 באפריל 1846, עברה בעיר הרכבת הראשונה בקו וינה-טריאסטה.
בשנת 1895 החל בית הספר שהוקם בשנת 1808, ללמד בשפה הסלובנית.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הייתה צליה מרכז לגרמנים, מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1910, גילה כי 66.8% מתושבי העיר היו גרמנים.
במאי 1907 נפתח מרכז התרבות הגרמני הדויטשס האוס (Deutsches Haus).
חלק גדול מתושביה הגרמנים של העיר, קראו לה צֶלֶה (Celle).
קצב גידול האוכלוסין היה יציב בתקופה זו.
בשנת 1900 התגוררו בעיר 6,743 תושבים, ובשנת 1924 גדלה האוכלוסייה ל-7,750. ההיכל הלאומי (Narodni dom) אשר משמש את מועצת העיר נבנה ב-1896, קו הטלפון הראשון הותקן ב-1902, וקו החשמל הראשון ב-1913.
עם קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, הפכה צליה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, במהלך תקופה זו חוותה העיר תיעוש מהיר, וגידול ניכר באוכלוסייתה.
באפריל 1941 נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית, הגסטפו נכנסו לעיר ב-16 באפריל.
בתקופת המלחמה הפציצו בעלות הברית את העיר, במטרה לפגוע בקווי תקשורת ומתקנים צבאיים.
לפני המלחמה התגוררו בעיר ובעיירות שסביבה כ-20,000 תושבים, מהם כ-570 נהרגו במהלך המלחמה, יותר מ-1,500 תושבים גורשו לסרביה ולשאר מדינות הציר.
כ-1,300 נכלאו, מספר לא ידוע גויסו בכוח לצבא הגרמני, וכ-600 ילדים נחטפו ממשפחותיהם על מנת שיתחנכו כגרמנים.
לאחר המלחמה הוקמה אנדרטת "Vojna in mir" (מלחמה ושלום), המנציחה את קרבנות המלחמה בעיר, של הפסל הסלובני ג'ייקוב סבניושק (Jakob Savinšek).
בסיום המלחמה גורשו התושבים הגרמניים מהעיר.
25 תעלות נ"ט שנותרו מזמן המלחמה, שימשו בין השנים 1945–1956 לקברי אחים בהם קברו קרואטים, סרבים וסלובנים ששיתפו פעולה עם הנאצים, כמו גם אזרחים שהתנגדו במהלך המלחמה לפרטיזנים, אזרחים ממוצא גרמני, וחשודים באנטי קומוניזם.
לאחר מלחמת עשרת הימים שנערכה בשנת 1991, הפכה צליה לחלק מסלובניה.
ב-7 באפריל 2006 הוקמה הבישופות הקתולית של צליה, על ידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
במקורות יהודיים מכונה העיר צילי וגם סילי.
ב-1340 מתועדת לראשונה נוכחות יהודים בעיר.
בהמשך, היגרו מספר משפחות ממרבורג ועסקו במתן הלוואות בריבית.
עדויות לפעילות משפחות אלו השתמרו במסמכים שכונו "Judenbuch" (מגרמנית: "ספר היהודים") ובהם רישומי החייבים השונים וסכומי החיוב לבני הקהילה מקרב האוכלוסייה הכללית והאצולה המקומית.
על מסמכי ההלוואה חתמו המלווים בעברית.
בהמשך תועדו יהודים סוחרי יינות, בדים ועצים.
מצוין כי היהודים גרו ברחוב מיוחד בעיר.
ב-1367 מתועדת עזיבה של יהודי העיר וחזרה אליה כעבור שנה.
ב-1370 מתועדות גזירות נגד הקהילה ובמהלכן נאסרו חלק מבני הקהילה והוחרם רכושם.
ב-1410 גורשו יהודי צליה על ידי הרמן השני, דוכס צליה , אך שבו לעיר מספר שנים מאוחר יותר.
ב-1421, במהלך גזירות וינה נערכו פרעות ביהודי צליה וסביבותיה ו-200 יהודים נרצחו.
במחצית השנייה של המאה ה-15 שבו יהודים להתגורר בעיר.
בשלהי המאה פעל בעיר כמלווה בריבית משה איסרלן נכדו של הרב ישראל איסרלן (מתועד במסמכים בשם: Musch Isserlein) ולצידו שותפו חיים בן שבתאי.
ב-1496 גורשו כל יהודי שטיריה על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לא ניתן לאתר בעיר שרידים כלשהם לקיומה של הקהילה.
לאחר כתב הסובלנות שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החלו יהודים לשוב לאזור.
החל משלהי המאה ה-19 מתועדות מספר משפחות יהודיות שהתגוררו במקום.
בעיר לא התקיימה קהילה יהודית ועד מלחמת העולם הראשונה נסמכו יהודי צליה על קהילת גראץ.
מתועד, כי מורה נודד מגראץ ביקר בעיר ולימד את הילדים היהודים בצליה תנ"ך וחגי ישראל.
לאחר יסוד ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים השתייכו רשמית יהודי צליה לקהילת מורסקה סובוטה, אך חלקם נהגו להגיע בחגי ישראל לבית הכנסת בצ'אקובץ.
ב-1939 התגוררו בצליה 66 יהודים, רובם נספו בשואה.
צליל מכוון היא תוכנית מוזיקה ישראלית בהנחיית קובי אוז שבמסגרתה הוא פוגש את גדולי המוזיקה הישראלית במסע אחר שורשי הצליל הישראלי מנקודות מבט שונות: אמונה, הומור, להקות, מחאה, להיטים וקול.
הסדרה שמה דגש באופן על הצליל, ולא רק על הטקסטים של השירים, מתוך תפיסה שמקצב של שיר, ליין גיטרה, הגרוב של הבס או הטאץ' של האקורדיון הם משמעותיים בהחדרה של השיר לקאנון הישראלי.
המסע מורכב ממפגשים אישיים של קובי אוז עם האנשים שמאחורי הצלילים.
זמרים וכותבי מילים, ומוקד השיחה איתם סובב סביב המוזיקה.
צליה (בסלובנית: RK Celje) היא קבוצת כדוריד מהעיר צליה שבסלובניה, שמתחרתה בליגה העליונה של סלובניה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1946 תוך איחוד שתי קבוצות כדוריד של העיר.
תוך מספר שנים היא התקדמה לליגה היוגוסלבית השנייה.
מפעם לפעם היא הייתה עולה לליגה העליונה, אך לאחר מספר עונות חוזרת לליגת משנה.
בשנים 1976, 1978 ו-1980 היא העפילה לגמר גביע יוגוסלביה, אך לא הצליחה לזכות בגביע.
במסגרת האירופית, היא זכתה בליגת האלופות בכדוריד בשנת 2004 ו-6 פעמים הייתה בחצי גמר הליגה.
הליגה הסלובנית בכדוריד: 22 זכיות
גביע סלובניה בכדוריד: 21 זכיות
ליגת האלופות בכדוריד: 1 (2004)
"צליל מיתר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן.
השיר יצא לאור במרץ 2001, כסינגל באלבומו השישי של גולן, הנושא את שמו של השיר, על ידי חברת התקליטים מירו את עדן הפקות.
השיר נכתב והולחן על ידי ירון כהן.
רבים מחשיבים את הסינגל לאחד מבין הלהיטים הגדולים והמצליחים של גולן.
בשנת 2001 נכנס למצעד השנתי לשנת 2001 של רשת ג' וזכה במקום ה-11.
ב-2009, נבחר השיר במקום ה-3, ברשימת 20 השירים הגדולים במצעד "פסקול העשור" של ערוץ 24.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הלהיטים הגדול של אייל גולן באתר מאקו במרץ 2011, במצעד שירי אייל גולן שהפיקה תחנת הרדיו גלגלצ באפריל 2011, וכן במצעד שירי אייל גולן של מאקו ביולי 2016.
בדצמבר 2018 זכה גולן באות יקיר הזמר העברי בכנסת, וביצע את השיר יחד עם חברת הכנסת נאוה בוקר.
נכון לאפריל 2022, עומד מונה הצפיות ביוטיוב של השיר על 10 מיליון, ומונה ההשמעות בספוטיפיי על כ-1.5 מיליון.
במסגרת "מצעד 50 השירים הים-תיכוניים של המדינה" שנערך יום העצמאות ה-76, נבחר השיר במקום ה-12. גולן התראיין על ההצלחה של השיר ואמר: "אני יכול לשיר אלפי שירים, אבל כשאני נוגע ב'צליל מיתר' משהו אחר קורה".
בשנת 2018, במסגרת תוכניתם המשותפת של אייל גולן ואביב גפן, אביב או אייל, הקליט גפן גרסת כיסוי של השיר.
בשנת 2019, במחזמר "זה אני", המבוסס על שירי אייל גולן, נבחר לואי עלי לבצע את השיר בתחילת המערכה השנייה.
בהמשך, ביצע את השיר גם בעונה השביעית הכוכב הבא לאירוויזיון, בה השתתף, בגרסה מיוחדת שכללה חלק בשפה הערבית, והוציא את הביצוע המוקלט שלו לשיר ביוטיוב.
בשנת 2020, כחלק משיתוף הפעולה של אייל גולן ועומר אדם ביום העצמאות של מדינת ישראל ה-72, הקליט אדם גרסת כיסוי של השיר.
בשנת 2020, בתוכנית הטלוויזיה "הזמר במסכה" של קשת, הופיע התרנגול (צחי הלוי) בגרסת כיסוי לשיר זה.
נכון לינואר 2026, עומד מונה הצפיות ביוטיוב בביצועו של גפן על 1.3 מיליון, בביצועו של עלי על מיליון, ובביצועו של אדם על 3.9 מיליון.
"צליבת ישו" הוא פרסקו המתאר את צליבת ישו וצויר על ידי פייטרו לורנצטי בבזיליקת פרנסיסקוס הקדוש בסיינה, איטליה.
"צליבת ישו" הוא חלק ממחזור של פסקאות, שרובם אבדו, ונוצרו על ידי פייטרו ואחיו אמברוג'ו לורנצטי במנזר בסיינה.
בשנת 1857 הועבר הפרסקו ממקומו והוצב באחד מקפלות המזבח בבזיליקת פרנסיסקוס הקדוש בסיינה, כשהוא מוקף במסגרת עיטורית חדשה.
חלקו התחתון של הפרסקו אבד.
תיאור הצליבה מאזכר את הפרסקו ממחזור הציורים של לורנצטי בבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי.
עם זאת, כאן, בחר לורנצטי ליצור תיאור אינטימי יותר של הצליבה, כשהוא משמיט את שני הצלבים הנוספים.
ישו צלוב על גבי צלב עץ פשוט.
מתחת לצלב, בצד ימין עומדת קבוצה של חיילים, ואילו מעברו השני מתוארת מרים, אם ישו, כשהיא מוקפת בחבורת נשים.
בנוסף, לורנצטי הוסיף גם את דמותו של יוחנן בן זבדי, מחבר הבשורה על-פי יוחנן.
צליל דנין (נולדה ב-17 ביולי 1988) היא זמרת יוצרת, מלחינה, פזמונאית ומפיקה מוזיקלית ישראלית.
היא נכדתו של יחיא פנחס דנין, רב היישוב אליקים וממקימיו.
למדה במגמת תקשורת, תיאטרון ומוזיקה בבית ספר תיכון אורט ע"ש יגאל אלון בעיר.
במהלך לימודיה בתיכון, הקימה את להקת הרוק "החצר האחורית", איתם הופיעה במועדון הבארבי.
התגייסה לצה"ל בשנת 2006 ושירתה כמפעילת האמר קרבי.
דנין ניהלה את קהילת האמנים "יפו קריאיטיב" עם היזם והבמאי אמנון רון, שהיה שותף ליצירות המוקדמות שלה.
בשנת 2012 השתתפה באלבום "השלישי" של מטרופולין, בו שרה את השיר "אתה גומר אותי", שהושמע בתחנות רדיו רבות, ואת השיר "לשחק עם הראש", שאותו כתבה והלחינה יחד עם עופר מאירי, היוצר והמפיק של הלהקה.
דנין השתתפה בסיבוב הופעות לרגל ליציאת האלבום.
בשנת 2015 החלה לעבוד על המיני-אלבום, "Tzlil 3.1".
הסינגל הראשון, "City Friends", שהופק על ידי יקיר בן טוב, הקרטל וטונה, פורסם באותה שנה.
בשנת 2016 פרסמה את הסינגל "Oh My Love", שהיה ללהיטה הראשון, הושמע בתחנות הרדיו רבות ונכנס לפלייליסט של גלגלצ.
בשנת 2016 יצא הסינגל "ספרי תמה".
השיר הופיע באלבום המחווה לשושנה דמארי "לשיר איתה" לציון עשור לפטירתה.
סינגל נוסף, "יום אזכרה", נכתב על ידי הרב שלום שבזי.
סבה, הרב יחיא פנחס דנין, הכיר לה שירים מתוך הדיואן.
את מילותיו ערכה והלחינה דנין מחדש.
בשנת 2017 יצא הסינגל "בסיבוב", שאותו שרה עם טונה.
באותה שנה הוציאה את הסינגל "לא עובר לי", שהיה הראשון מתוך אלבום הבכורה "רעבה ועצבנית".
באותה שנה הופיעה במצעד הגאווה בתל אביב עם רמיקס לשיר "Oh My Love".
בהמשך השנה שיתפה פעולה עם הדי.
ג'יי ינון יהל ומור אברהמי בסינגל בינלאומי "Naya", שהוציאו יחדיו וזכה להשמעות בתחנות ובמועדונים ברחבי העולם.
בשנת 2017 הופיעה בטקס פרסי אקו"ם וביצעה גרסת כיסוי לשירה של אסתר עופרים, "שדמתי", שכתב יצחק שנהר.
בשנת 2019 יצא הסינגל "אנא אנחנו" עם להקת הדג נחש שנכלל באלבומם "העשירי".
באותה שנה יצא הסינגל "על הנייר", שיתוף פעולה עם הראפר שקל וטונה.
השיר נכלל באלבומו של "שקל", "ילד פרפר".
בשנת 2019 יצא הסינגל השני, "כל מה שקורה", מתוך אלבום הבכורה, שיתוף פעולה עם הראפר והמפיק עטר מיינר.
את הווידאו קליפ לשיר ביים הראפר טונה.
סינגל שלישי מהאלבום "שיקרת לי" יצא אף הוא באותה שנה ואותו הפיק אריאל טוכמן.
השיר הושמע בתחנות רדיו רבות ונכנס לפלייליסט של גלגלצ.
בשנת 2020 פורסם "העיר הזאת", הסינגל הרביעי מתוך אלבום הבכורה שלה, אותו שרה יחד עם הזמר והשחקן רן דנקר.
דנין כתבה והלחינה את השיר "הקנאה" אותו ביצעה הזמרת נופר סלמאן.
השיר נכלל באחד מפרקי סדרת הטלוויזיה הישראלית "היורשת".
אלבום הבכורה של דנין, ששמו "רעבה ועצבנית", יצא לאור בסוף שנת 2021.
פרחי צליל וזמר הייתה מקהלת ילדים מסוגת המוזיקה החסידית שהוקמה בשנת 1978 במונסי שבניו יורק, על ידי המוזיקאי אברהם רוזנברג.
דרכו המוזיקלית של אברהם רוזנברג התחילה בניו יורק, אז החלו להתגלות כישוריו המוזיקליים כמלחין וכמנצח כאשר ניצח על מקהלת הילדים של תנוער הנוער "צבאות השם" העולמית, בין היתר בפני הרבי מליובאוויטש בעת מעמד חלוקת "כוס של ברכה" במוצאי שמחת תורה.
ב-1978 הקים את מקהלת "צליל וזמר", והתקליט הראשון שלה - "צליל וזמר 1" יצא בשנת (1984).
חלק מבוגרי המקהלה הפכו לזמרים מוכרים ברבות השנים, לדוגמת: הרב מרדכי הכהן, מענדי וולד, שלומי דאקס, זהר אגבשוף ועוד.
חלק משירי המקהלה הפכו ללהיטים המושמעים עד היום כמו: "אור חדש", "כי ניחם", "התעוררי", "ניגון האדרת והאמונה", "אייבשטר" (בתרגום לעברית - ריבונו של עולם), "ושמחת בחגך".
במשך השנים המקהלה הופיעה ברחבי העולם, ב-1992 בחג החנוכה הגיעה המקהלה להופיע בישראל לכבוד הארגון "זכרון מנחם" עם אברהם פריד והמלחין יוסי גרין, במהלכה שרו את מיטב הלהיטים שלהם ואף ערכו הילדים מספר חיקויים לגדולי הזמר החסידי של אותה תקופה.
בשנת 2002, לאחר פיגוע 11 בספטמבר, אז התבטלו מספר הופעות של המקהלה ופטירת אביו של רונזברג - המקהלה נסגרה.
צליל וזמר 1 - ציפור קטנה
צליל וזמר 2 - כאייל תערוג
צליל וזמר 3 - אור חדש
צליל וזמר 4 - כי נחם
צליל וזמר 5 - תן לנו לגדול
צליל וזמר 6 - זה לעולם לא מאוחר
צליל וזמר 7 - תהיה הכי טוב שאתה יכול
צליל וזמר 8 - שמע קולנו
צליל מכוּון הוא שיר של המוזיקאי הישראלי יצחק קלפטר שיצא לאור בשנת 1979. לאחר שהתפרסם ברדיו בחודש מרץ והיה לאחד הלהיטים הגדולים של אותה שנה, נכלל השיר בפסקול הסרט "דיזנגוף 99" בחודש יוני ובשלהי אותה שנה גם באלבום הבכורה של ההרכב, הנושא את שם השיר.
קלפטר כתב, הלחין ועיבד את השיר.
קלפטר כתב את השיר במהלך השתתפותו במופע "שיחות סלון" של יהונתן גפן בשנת 1978. בריאיון לכאן סיפר שהשיר נכתב בעקבות "שנים של חוסר ודאות", שנבעו בין היתר מפירוקה של להקת כוורת והמשבר הכלכלי שאליו נקלע על רקע זה.
"צליל מכוון" היה אחד משלושת השירים שתרם קלפטר לאלבום הבכורה של הסופר-גרופ צליל מכוון, שבו הוא היה חבר לצד שלמה יידוב ושם-טוב לוי.
נוסף לאלבומם של ההרכב, נכלל השיר בפסקול סרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
במרץ 1979 הוצג השיר ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
השיר נכנס למקום ה-25 במצעד שבוע לאחר מכן.
כשמונה שבועות לאחר מכן, טיפס השיר למקום הראשון ושהה למשך שבועיים בצמרת המצעד.
במצעד השנתי של גלי צה"ל, הגיע השיר למקום השביעי.
בביקורת על התוכנית המוזיקלית של ההרכב בחודש אפריל, תיאר מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי את השיר כ"מלודי מאד, רומנטי, פשוט וחד-פעמי [...] שיר שאינך יכול שלא לפזמו עוד ועוד.
שיר שקורץ מכל ה'חומרים' של להיט".
גרסתו של איינשטיין זכתה להתברג במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' במקום ה-36.
צליל אברהם (נולדה ב-1986) היא עיתונאית ומגישת רדיו והסכתים ישראלית.
פעילותה העיתונאית עוסקת בעיקר בכלכלה, ולעיתים בספרות ונושאים נוספים.
כתבה עבור מאקו, כאן 11, ידיעות אחרונות והארץ.
בנוסף, אברהם כותבת ומגישה הסכתים וסרטונים עבור פלטפורמות הדיגיטל של כאן 11, כולל ההסכת הכלכלי חיות כיס.
צליל אברהם נולדה בהוד השרון ב-1986. גרה בתל אביב.
בשנת 2009 התחילה לעבוד ב"ידיעות אחרונות" ככתבת ספרות.
שימשה כסגנית עורכת מדור הספרות של "ידיעות אחרונות" וככתבת במוספים 7 ימים ו-7 לילות
בין השנים 2014 ל-2016 כתבה עבור מאקו, ושימשה כסגנית עורכת מגזין סוף השבוע.
כתבה סדרת כתבות פופולרית על דור ה-Y.
ב-2016 החלה לעבוד בכאן 11. החלה את תפקידה בדסק הכלכלי תחת שאול אמסטרדמסקי, ולאחר מכן מונתה לראשת הדסק הכלכלי, תפקיד ממנו פרשה ב-2018. כתבה והגישה הסכתים, הכוללים את ההסכת הכלכלי "חיות כיס", "בית בקצה המסילה" על מעונות לנערות בסיכון, ו"בנות - יומן צפייה".
כמו כן, כתבה והגישה סרטונים בפלטפורמות הדיגיטל של כאן, שזכו לעשרות אלפי צפיות.
בנוסף, כתבה כתבות טקסטואליות שפורסמו באתר כאן 11. יצרה יחד עם קרן נויבך את ההסכת התיעודי "נחל עוז - המוצב שהופקר" על קרב נחל עוז.
החל מ-2025 היא מגישה את מגזין הרדיו היומי "יום יום" בכאן תרבות יחד עם אלעד ברנוי.
יצרה והגישה את הסדרה התיעודית וואי וואי וואי, העוסקת בדור ה-Y.
הסדרה נכתבה בהשראת סדרת כתבות פופולרית שאברהם פרסמה שנים קודם לכן במאקו.
המשיכה לפרסם בענייני ספרות, כולל כתיבת ביקורת ספרות ב"הארץ" והתארחויות בהסכת הספרות "מה שכרוך" של כאן 11.
ב-2019 הופיעה כמספר 49 ברשימת ה-Power Women של מגזין פורבס ישראל.
צלייה עקיפה היא טכניקת בישול מנגל שבה המזון מונח לצד או מעל מקור החום במקום ישירות מעל הלהבה או הרשת כפי שמקובל יותר.
ניתן להשיג זאת על ידי הדלקת רק חלק מהמבערים של מנגל גז או על ידי הערמת גחלים לצד אחד של בור פחמים.
מגש לטפטוף נוזלים ושומנים מונח מתחת למזון כדי למנוע את התלקחות השומן מהמזון ויצירת להבה ישירה.
צלייה עקיפה נועדה לבישול נתחים גדולים יותר (כגון כתפי חזיר, עוף שלם) או קשים יותר (כגון חזה, צלעות) שיישרפו אם בישולם יהיה באמצעות להבה ישירה.
שיטת בישול זו מייצרת טמפרטורה מתונה יותר (בערך 135–177 מעלות צלזיוס) ומאפשרת החדרה קלה יותר של עשן לטעם.
בעוד הנחת המזון בצד אחד של המדורה (או מקור חום אחר) ממקמת את המזון רחוק יותר ממקור החום ובכך מפחיתה את עוצמת הקרינה, האוכל עדיין חשוף לקרינה ישירה מהאש.
וריאציות אחרות של צלייה עקיפה מציבות מחסום פיזי בין האוכל לבין האש.
שיטה אחת היא להניח קרש או מגש לא מחורר על הגריל כבסיס לבישול.
אם הקרש עשוי מעץ הוא יהיה ספוג מים לפני הצלייה, לאחר מכן ניתן להשתמש בעץ כדי להעניק טעם נוסף לאוכל.
שיטה נוספת של צלייה עקיפה היא הצבת מחסום פיזי כמו אבן שמוט בין האש לבין האוכל.
החום עולה מהאש סביב קצוות המחסום ואז מסתובב סביב האוכל.
לרוב המותגים של כיריים חיצוניות ב"סגנון קמאדו" יש אביזרים הידועים כמסיט חום שניתן למקם מעל האש ומתחת לרשת המזון.
בשנות ה-90 הפך לפופולרי להציב עוף שלם על פחית פתוחה של בירה או משקה משומר אחר שהוכנס לחלל בטן העוף בעת צלייה עקיפה, שיטה זו המכונה עוף פחית בירה.
אף על פי שיש הסבורים שתכולת הפחית מרתיחה ומטעימה את האוכל באדים הנובעים מכך, בדיקות קפדניות עוררו ספקנות בנקודה זו.
בישול על לוחות עץ, המכונה גם "פלקינג", הוא הטכניקה של צלייה או אפיית מזון, בדרך כלל דגים או בשר שתלויים ומוצמדים ללוחות עץ.
מספר תרבויות ברחבי העולם עשו זאת במטבח המסורתי הקדם-מודרני שלהן.
המאכל הפיני loimulohi (סלמון לוהט) הוא דוגמה לכך, בעוד שבאמריקה הצפונית האינדיאנים בחוף הצפון-מערבי השתמשו בעיקר בקרשים של ארז אדום מערבי לבישול מיני סלמון מהאוקיינוס השקט.
ניתן לשים קרשים ישירות מעל להבות פתוחות, או להעמידם על הקצה ולהפנות אותם לכיוון הלהבות (השיטה הפינית), בכל אחת מהשיטות מוחדרים למזון השמנים והלחות הטבעיים שנמצאים בלוחות עץ היער ומוסיפים טעם.
מאז שנות ה-90 שפים מקצועיים בצפון אמריקה התנסו בהרחבת רשימת המזונות המוכנים על קרשים מעבר לסלמון ובשר צייד, כך שיכלול גם מגוון בשרים, עופות, ירקות, גבינות, פירות ואפילו פיצה.
במשך שנים, מסעדות שמרו על המסורת על ידי הגשת סלמון מבושל על קרשים.
אבל לאחרונה, כאשר לוחות חתוכים מראש הפכו לזמינים בהרחבה, טבחים מקצועיים וטבחים ביתיים ברחבי היבשת התנסו בבישול על קרשים.
מלבד צלייה על להבה פתוחה, ניתן להשתמש בקרשים גם בתנור, ללחמים ולמאפים וגם לתבשילים מלוחים.
בישול על לוחות עץ היה נושא גם לפרודיה.
שף הטלוויזיה הקנדי טד רידר הוא חסיד ידוע של בישול על לוחות עץ.
צליל בן ארי (נולדה ב-1986) היא שחקנית, במאית, תסריטאית, ועוזרת מקליט ישראלית.
ארי למדה בתיכון במגמת תיאטרון.
ולמדה גם במכללת ספיר, ולמדה גם משחק מול מצלמה בסטודיו של גלית רוזנשטיין.
בשנת 2004 שיחקה בתפקיד ראשי במשך 2 עונות בסדרת הטלוויזיה "אדומות" ששודרה בערוץ הילדים, גילמה את דמותה של אפי ביטון, בעונה הראשונה הייתה חלוצה ב"אדומות", ורבה הרבה עם נועה.
בשנת 2012 זכתה במקום ראשון בתחרות פיצ'ינג מטעם "קשת" במכללת ספיר על סרט שיצרה ושיחקה בו שנקראה "סירים של לחץ", בנוסף באותה השנה גם יצרה עוד סרט שנקראה "עוד דקה...
דרום" שגם הוא זכה במקום הראשון בתחרות "דקה דרום 2012", כחלק מפסטיבל קולנוע דרום בשדרות.
כמו כן באותה השנה הייתה אחראית סאונד של הסרט "הצוללת".
בשנת 2013 שיחקה בסרט "משתגידי" גילמה את שירן.
באותה השנה הייתה אחראית סאונד של הסרט "הגברת שלידי".
בשנת 2014 כתבה, ביימה, ושיחקה בסרט "מקורקעות" גילמה את צליל.
בשנת 2015 הופיע בסדרת הטלוויזיה "רון" ששודרה ב־Yes Comedy שיחקה בתפקיד פטפטנית בשיעור נהיגה מונעת.
צליבה לבנה הוא ציור מאת מארק שאגאל המתאר את צליבתו של ישו.
הוא צויר בשנת 1938 ונמצא באוסף הקבוע של מכון האמנות של שיקגו.
הציור מדגיש את סבלו של ישו והעם היהודי.
בצדדים מתרחשים מעשים אלימים נגד יהודים כמו שריפת בית כנסת.
במרכז, מוצג ישו צלוב כשהוא עוטה טלית כסמל להיותו יהודי.
היצירה, המציגה את סצנת הצליבה – אחת הסצנות הפופולריות והמתוארות ביותר באומנות המערבית – יוצאת דופן בכך שבמקום לשמש סמל לדיכוי העם היהודי, היא דווקא מציגה את סבלו.
רבים מציוריו של שאגאל מלאי חיים, רומנטיים, הומוריסטיים, דמיוניים ומלאי צבעים בהירים, אך דווקא "צליבה לבנה" מרוקן ברובה מצבע.
שאגאל צייר אותה בשנת 1938 בעת שהתגורר בפריז, בתגובה לאירועי ליל הבדולח, שהתרחש בין ה-9 ל-10 בנובמבר 1938.
עם זאת, ישנה דמות ירוקה נושאת חבילה החוצה בחזית.
דמות זו, המופיעה בכמה מיצירותיו של שאגאל, מפורשת פעמים רבות כנווד יהודי ממסורת היידישקיט או כאליהו הנביא.
שאגאל ביצע שני שינויים ביצירה - שאגאל הוסיף צלב קרס על סרט הזרוע של החייל השורף את בית הכנסת, כמו גם המילים "Ich bin Jude" על שלט סביב צווארו של גבר.
ישנו גם דגל ליטא בחלק הימני העליון של הציור.
שאגאל נולד בוויטבסק, עיר שהייתה באימפריה הרוסית לפני מלחמת העולם הראשונה ומאז 1918 נמצאת בבלארוס.
מכיוון שהיה יהודי מהשטח שהייתה בעבר בדוכסות הגדולה של ליטא, הרקע התרבותי שלו היה של ליטאי.
אף על פי שמעולם לא חי בליטא המודרנית, שהוקמה בפברואר 1918 וכמה שבועות לאחר מכן אימצה את הדגל המוצג בציור, הוא צפה באנטישמיות הגואה בליטא בשנות ה-30. בחלק השמאלי העליון של הציור ישנם דגלים אדומים של הקומוניזם, שהיה אנטי-דתי באופן מיליטנטי והתנגד לשימוש בעברית לכל מטרה.
האפיפיור פרנציסקוס ראה בציור את הציור האהוב עליו.
ציור זה נחשב גם כחילול הקודש על ידי קתולים מסורתיים, משום שהאדם המייצג את ישו הוא יהודי תלמודי ואילו התלמוד והיהדות בת זמננו דוחים את ישו כאלוהים בהתגלמותו, כמושיע וכגואל.
צלילה היא שהייה מתחת לפני המים עם או בלי ציוד צלילה.
העוסק בצלילה קרוי צולל, אמודאי או איש צפרדע.
הצוללים הראשונים עסקו בשליית חפצים מספינות טבועות.
ידוע על לוחות תשלומים לצוללים כבר בשנת 300 לפנה"ס.
אמצעי העזר היחידים שהיו בשימוש בתקופה זו הם אבנים ששימשו כמשקולות והקלו על שקיעת הצולל.
הצולל יכול היה לשהות מתחת למים דקות מעטות בלבד – רק למשך הזמן בו יכול היה לעצור את נשימתו.
צלילה זו נקראת גם "צלילה חופשית" ועד היום היא משמשת שולי פנינים ואף מהווה ספורט ימי אתגרי.
אריסטו מייחס לאלכסנדר הגדול פיתוח של פעמון צלילה פשוט העשוי מזכוכית, בזמן המצור על צור.
התקדמות משמעותית בתחום הצלילה נעשתה במאה ה-19, שבה הומצאו אמצעים חדשים לצלילה: הפעמון והחליפה.
פעמון צלילה היא שיטה שממנה התפתח מאוחר יותר "פוד הצלילה".
כלי אטום גדול בצורת פעמון מושקע במים כאשר תחתיתו פתוחה.
כשצולל או חבורת צוללים נמצאת בתוכו.
האוויר הכלוא בתוכו היה מאפשר לצוללים לנשום.
את החליפה פיתח המהנדס הגרמני אוגוסטוס זיבה ב-1830. מתוך חליפה זו התפתחה חליפת הצלילה המודרנית של היום.
החליפה הייתה עשויה גומי מסוג ניאופרן עטוף בשתי שכבות בד שכיסה את רוב גוף האמודאי (למעט כפות הידיים, כפות הרגליים והראש).
שולי החליפה היו מהודקים לגוף כדי למנוע חדירת מים.
סוליות הנעליים היו עשויות עופרת כדי להגביר יציבות.
על החזה והגב היו משקולות שסייעו לאמודאי לשקוע.
על ראשו הייתה קסדה עגולה סגורה הרמטית אשר הכילה את כל הראש ונסגרה בצוואר.