tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב המיומנות של קציר נכון היא לשמור את הלהב קרוב לקרקע, אך לא קרוב מידי, ולחתוך במכות שוות.
כיסוח דשא נעשה בדרך כלל על ידי חיתוך דשא שלא נחתך, כאשר הקוצר זז לאורך קצה הקצירה עם הדשא הלא קצוץ לימינם.
הדשא הקצוץ מונח בערמות מסודרות בצד שמאל, מעל הדשא הקצוץ.
כל רצועה של דשא שנקצר על ידי חרמש נקראת "swathe" (מתחרז עם bathe) או "swath" (מתחרז עם Goth).
ניתן לבצע את כיסוח הדשא או הקציר בצוותים, בדרך כלל מתחילים מקצה השדה ואז ממשיכים בכיוון השעון ומסיימים באמצע השדה.
כיסוח דשא הוא קל יותר כאשר הדשא לח, כך שקציר תבואה מתחיל בדרך כלל עם עלות השחר ומסתיים מוקדם יחסית, ובשאר היום עוסקים באיסוף הקציר שנקצר ובסידורו בערמות.
הקציר באמצעות חרמש היא משימה הדורשת מיומנות: היא מבוצעת בקלות יחסית על ידי קוצרים מנוסים, אך לעיתים מבוצעת גרוע ותוך מאמץ רב על ידי קוצרים מתחילים.
חרמשים מסורתיים עם להב ארוך ומוט מעוקל הם קשים יותר לשימוש בהתחלה, אך ברגע שהקוצר תופש את הטכניקה ושולט בה, הם יעילים יותר ונוחים יותר לשימוש לפרקי זמן ממושכים יותר.
חרמשים בעלי להב קצר הם קלים יותר למתחילים.
קוצר מנוסה משתמש בדרך כלל בחרמש להב ארוך ויכול לחתוך גם דשא נמוך מאוד, וכך מדשאות נשמרו נמוכות ומסודרות לפני המצאת מכסחת הדשא.
בנוסף לקצירת תבואה וכיסוח הדשא, החרמש יכול גם לקצור קנים או צמחים ממשפחת הגמאיים (Cyperaceae), כאשר גם כשהלהב מתחת למים הקציר נשאר יעיל.
לפי "המילון לעתיקות יווניות ורומיות" מאת סר ויליאם סמית', החרמש, שידוע בלטינית כ-falx foenaria (בניגוד למגל: falx messoria), היה בשימוש החקלאים ברומא העתיקה, ומראה איור בו נראה סטורן מחזיק חרמש.
לפי ג'ק הרר ו"בשר האלים" (Emboden, W.A., Jr., Praeger Press, NY, 1974.) הסקיתים העתיקים גידלו קנאביס וקצרו אותו עם מקצרה ידנית הדומה מאוד לחרמש.
החרמש הופיע באירופה במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13. בתחילה, הוא שימש בעיקר לכיסוח דשא, אך החליף את המגל ככלי לקציר יבול עוד במאה ה-16. החרמש מאפשר לקוצר לעמוד זקוף ולא שפוף ובכך יתרונו.
בסביבות 1800 נוספו לחרמש מעין אצבעות מעץ מעל הלהב שנועדו לאסוף את התבואה הנקצרת ולסדר אותה, דבר שהוליד חרמש שנקרא Cradle.
חרמשי קריידל החליפו את החרמש הפשוט בקציר תבואה ובכיסוח צמחייה גבוהה כמו קנים.
במדינות המפותחות החרמש הוחלף בידי קומביין (בעברית: "קצרדש עצמונע" או "מקצרה משולבת") ובמכסחות דשא.
מפעל Abbeydale Industrial Hamlet בשפילד באנגליה הוא מוזיאון למפעל שייצר חרמשים שפעל מסוף המאה ה-18 עד שנות ה-30 של המאה ה-20. מפעל זה היה חלק מהמחוז המייצר חרמשים של דרבישייר, שנמשך גם אל עבר אקינגטון.
יצרני חרמשים אנגליים אחרים כוללים את המחוז בלברואוטון.
קציר באמצעות חרמש נשאר נפוץ שנים רבות גם אחרי מיכון רוב פעולות הקציר, שכן מכונת קצירה עם מקצרה בצד ועם רשת אצבעות (בין אם נמשכת על ידי סוס או על ידי טרקטור) לא יכולה לקצור לפני עצמה.
על כן, חרמשים שימשו "לפתוח" שדה - לקצור את האלומות הראשונות, ובכך לתת למקצרה המכנית להשלים את הקציר.
החרמש אלן הוא מכונת כיסוח דשא הממונעת בבנזין, שלמרות שמה לא דומה לחרמש במראה.
המנוע של המכונה מניע להב משונן קדימה ואחורה על גבי שיניים נייחות כדי להפיק אפקט גזירה דמוי מספריים.
בנוסף, המנוע מניע שני גלגלים גדולים.
ישנן ידיות כדי לאפשר לקוצר לשלוט במכונה.
היא יוצרה בשנים 1935–1973 באוקספורד, אנגליה.
גם כיום מייצרים מכונות דומות, לפעמים כתוספת למכונות אחרות הנשלטות על ידי המפעיל ההולך מאחוריהם.
קיים גם חרמש מוטורי שעובד על ידי חוטים שמסתובבים במהירות וחותכים, משמש בדרך כלל לכיסוח קוצים.
למרות שחרמש מוטורי פשוט יותר לתפעול ודורש פחות מאמץ גופני הוא לא בהכרח מהיר או יעיל יותר מחרמש מסורתי בידיו של קוצר מיומן.
החרמש הוא עדיין כלי חיוני לחקלאים במדינות מתפתחות ובאזורים הרריים.
ברומניה, לדוגמה, בתוואי ההררי של הרי אפוסני, קציר בחרמש מדי שנה היא פעולה חשובה מאוד הלוקחת כשבועיים-שלושה להשלמה בחווה רגילה.
מאחר שקציר בחרמש היא פעילות מאוד מעייפת וקשה ללמדה, חקלאים נעזרים אחד בשני ויוצרים צוותים.
בסוף כל יום קציר, החקלאים חוגגים לעיתים קרובות במשתה קטן בו הם רוקדים, שותים ואוכלים - אך בו בעת מתנהגים בזהירות כדי להיות בכושר ליום נוסף של עבודה קשה.
בקרב הבסקים, תחרויות קציר בחרמש הן עדיין ספורט פופולרי, שנקרא "segalaritza".
בספורט זה מתחרים הקוצרים מי יסיים לקצור חלקת דשא ראשון.
בקהילות ויישובים רבים, בעיקר כאלה הקשורים לחקלאות וגידול דגן, החרמש מופיע על סמל היישוב.
למשל: על סמל היישוב הנורווגי הורנינדל מופיעים שלושה להבי חרמש.
חרמש מופיע גם על הסמל של תנועת הנוער הדתית-לאומית "בני עקיבא" כסמל לחקלאות.
פסל הנפת חרמש משלב בין הסמליות של החרמש ככלי חקלאי לבין הסמליות שלו ככלי נשקו של מלאך המוות.
בשל היותו של החרמש כלי חד, הוא שימש גם ככלי נשק, הן כנשק מאולתר בידי פשוטי העם והן כנשק תקני בצבאות.
אם הלהב של החרמש מוזז כך שיהיה זקוף למוט, ניתן להשתמש בו ככלי נשק הדומה לחנית הקדומה, או ל"פושארד" (Fauchard).
נשק מוט זה נקרא "חרמש צבאי" או "חרמש מלחמה" בעברית ו-"War Scythe" באנגלית.
האיכרים הפולנים הרבו להשתמש בו במאות ה-18 וה-19. בחרמש ניתן היה להשתמש גם בצורתו המקורית, ללא שינוי, כנשק המשסף וחותך.
בשמושו כנשק, החרמש יכול היה להיות קטלני (נגד אויבים ללא שריון) אך עם זאת מסורבל לתפעול, שכן קשה היה לחזות את המסלול המדויק של תנועת הלהב.
מדריך הסיף הגרמני פאולוס הקטור מייר , שאסף וחיבר מדריכי לחימה מאוירים (Fechtbüch), תיאר בספרו Arte De Athletica דו-קרב באמצעות חרמשי קציר בליווי איורים.
במשחקי תפקידים ומשחקי מחשב מז'אנר הפנטזיה, דמותו של השחקן יכול להשתמש בחרמש מיוחד שהותאם ללחימה ככלי נשק ומזכיר בעיצובו "חרמש מוות" מסוגנן.
אחת ההתאמות העיקריות היא החלפת הלהב החד והעדין ללהב עבה, כבד וחזק יותר שעמיד יותר לפגיעות בעצמים קשים כגון שריון גוף.
במיתולוגיה ובפנטזיה, החרמש משמש גם כנשקו של מלאך המוות ("הקוצר הקודר"), אך אצלו מדובר בחרמש על-טבעי בו הלהב חד באופן אינסופי, בלתי שביר ויכול לחדור דרך כל בשר וחומר, כולל שריון גוף.
להבי חרמש הותקנו גם על צירי הגלגלים של מרכבות קרב בעת העתיקה, ויצרו "מרכבות חרמש" (כמו בסרט "בן-חור").
למרות הפחד שעוררו, יעילותן הייתה נמוכה בגלל יכולת התמרון הגרועה.
החרמש ממלא תפקיד חשוב במסורת ובמיתולוגיה, כאשר לעיתים קרובות הוא מופיע ככלי נשק של ישויות מיתיות, כגון: מלאך המוות, הקוצר הקודר (The Grim Reaper, גרסה עממית של מלאך המוות), מוות של עולם הדיסק, כרונוס (אל הזמן), אב הזמן (גרסה עממית של כרונוס) ושל אחד מארבעת פרשי האפוקליפסה.
מסורות אלה נובעות בעיקר מהמסורת הנוצרית שמתארת את מלאך המוות כ"קוצר הנשמות".
במסורת זאת, שנהפכה לנפוצה מאוד בעקבות המוות השחור, מלאך המוות מתואר כשלד הלבוש בגלימה וברדס שחורים ומשתמש בחרמש לקצור את נשמות החיים.
במאה ה-20 חדרה מסורת זו גם אל התרבות הפופולרית, דבר שהפך את החרמש למזוהה עם מלאך המוות בד בבד עם ירידת השימוש בחרמש בחקלאות.
קאלי, אלת המוות של ההינדו משתמשת גם היא בחרמש.
כמו כן במיתולוגיה היוונית האלה גאיה נותנת לבנה הטיטאן קרונוס מגל על מנת שיברח מהכלא טרואטרס.
ככלי נשקו של מלאך המוות ("הקוצר הקודר"), החרמש שלו מתואר לעיתים ככלי על-טבעי בו הלהב חד באופן אינסופי, בלתי שביר ויכול לחדור דרך כל בשר וחומר, כולל שריון גוף.
באמנות פנטזיה אפלה (כגון עטיפות אלבומי מטאל) האמנים נוטים לעיתים לסגנן את החרמש שלו ומוסיפים לו מגוון עיטורים אפלים או מפחידים כגון חודים ודוקרנים, גולגולות ועצמות (למשל החלפת מוט העץ של החרמש במוט שמורכב מעמוד שדרה).
סדרת הפנטזיה "להב החרמש" מאת ניל שוסטרמן עוסקת בעולם מושלם לכאורה בו בינה מלאכותית התגברה על בעיות הרעב, המחלות, הזקנה והמוות אך כדי למנוע פיצוץ אוכלוסין קם מסדר בשם ה"חרמשוּת" (Scythedom) שתפקידו להרוג בני אדם באופן מבוקר.
חברי המסדר מכונים "חרמשים" ו"חרמשוֹת" ונקראים על שם כלי הנשק המיתולוגי של מלאך המוות.
מספר עופות קרויים על שם החרמש, בעיקר חרמשון וחרמשית ממשפחת החרטומניים.
פירוש שמו של הדינוזאור תריזינוזאורוס הוא "לטאת חרמש".
שם זה נובע מטפריו הארוכים (כ-70 ס"מ אורכם), דמויי החרמש, ששימשו לגריפת עלים מהעצים וקירובם לפיו, וייתכן ששימשו אותו גם להתגוננות מפני טורפים.
הפרח סגולית חרמשית מכיל אף הוא את המילה "חרמש" בשם המין.
חרסית היא מילה המתארת שני מונחים בגאולוגיה:
גרגרים המרכיבים סלע או קרקע שגודלם קטן מ-0.004 מ"מ.
קבוצת מינרלים מסוימת הקרויה מינרלי חרסית.
מינרל חרסית הוא מינרל יציב מאוד המתפתח בתנאי בליה מתוצרי פרוק כימי של פלדספטים (פצלות השדה) ורוב המינרלים האחרים פרט לקוורץ.
המינרל מאופיין בגביש זעיר הבנוי מסיליקה (SiO2) ואלומינה (Al2O3) ובנטייה לספוח מים.
נוהגים להבדיל בין חרסית אלוכטונית, כלומר כזו שהוסעה על ידי נהרות לים, לבין חרסית אוטיגנית, שהיא חרסית שנוצרה בים.
סלע חרסית שהוא סלע משקע מחבר בין שני המונחים שלעיל, שכן בהגדרתו הוא בנוי ברובו (מעל ל-75%) מגרגרים הקטנים מ-0.004 מ"מ, ורוב מינרליו (מעל ל-75%) הם מינרלי חרסית.
סלע החרסית מורכב מגרגירים זעירים מאוד.
מקובל לחלק את סוגי הקרקע לשלושה סוגים עיקריים על פי גודל הגרגרים: חול (בין 2 מ"מ ל-0.063 מ"מ), טין (0.063 מ"מ ל-0.004 מ"מ) וחרסית (קרקע המורכבת מגרגרים הקטנים מ-0.004 מ"מ).
קרקע חרסיתית מאופיינת בנוכחות של מינרלי חרסית יחד עם כמויות משתנות של חומרים אורגניים וחומרי בליה שהמינרל קוורץ הוא הבולט שביניהם.
ההבדל בין גרגרי החרסית לבין גרגרים זעירים כדוגמת הטין הוא בצורתם המלבנית, ביכולתם לספוח מים וברמת גמישות גבוהה (חרסית היא המרכיב העיקרי בחומר).
קרקע חרסיתית רטובה היא בוצית מאוד בשל יכולת ספיחת המים של המינרלים.
בעת התייבשותה מתכווצת קרקע חרסיתית ומתפוררת באופן טבעי לגושים קטנים, ובכך מתאפשרת חדירה של שורשים, מים ואוויר.
קרקע חרסיתית היא קרקע נוחה לגידול של כמעט כל סוגי הצמחים בשל תכונותיה: נקבוביות, אוורור וספיחת מים וכמו כן בהיותה מאגר של תחמוצות אשלגן, תחמוצות סידן ואפילו חנקן.
סלע חרסית הוא סלע משקע קלאסטי (הנוצר מבליה) לוּטיטי (שגודל חלקיקו קטן מ-1/16 מ"מ).
זהו הסלע הנפוץ ביותר בין סלעי המשקע.
במדידות סטרטיגרפיות (של שכבות) נתגלה שסלע חרסית מהווה 50% בין סלעי המשקע הנפוצים, אחריו באים אבן חול (30%) וגיר (20%).
מקובל לחשוב שבישראל קיימת "פירמידה הפוכה", שכן לכאורה בארץ סלע המשקע הנפוץ ביותר הוא גיר.
אך קידוחים עמוקים במישור החוף, למשל באזור תל אביב, מגלים שכבות חרסיתיות שעוביין 1,000–1,500 מטר מתחת לשכבה של 200 מטר חול.
אנליזה של סלעי חרסית מגלה עושר של מינרלים.
מלבד חרסית וקוורץ נמצאו בסלעים פצלת השדה, קלציט ולימוניט.
כמו קרקע חרסיתית כך גם סלע חרסית הוא גמיש מאוד, ולכן הוא נוטה להתקמט ולשנות את עוביו כשהוא נלחץ בין שכבות קשות.
בארץ ניתן לראות תופעה כזו במקומות כמו נחל רחם או נחל שני, כאשר סלע החרסית נלכד ונלחץ בין סלעי הגיר הקשים מהטורון (גיל בתקופת הקרטיקון העליון) ויצר צורות דמויות אצבעות שקיבלו את הכינוי "יד השטן".
לסלע החרסית צבעים רבים בהתאם לסוג המינרלים והחומרים האורגניים שבו.
לבן, שחור (חומרים אורגניים או תחמוצות מנגן), אדום (ברזל תלת־ערכי) וירוק (ברזל דו־ערכי).
סלע חרסית חשוף שצבעו אדום (כלומר הוא מחומצן) או אפור דהה יתגלה בקידוח עמוק כירוק־כהה.
למרות שסלעי החרסית נקבוביים (כ-50%), המים אינם חודרים דרכם כי הנקבוביות קטנות מאוד וגם בשל כושר ספיחת המים של החרסית.
בשל אטימותם, סלעי החרסית הם הסלעים שעל גביהם נקווים מי התהום.
מעיינות הרי יהודה (במוצא, עין כרם וכסלון) פורצים מעל השכבה הקרויה "חוואר מוצא" שהיא שכבה חרסיתית־חווארית.
החוואר הוא סלע מעורב המורכב מכמויות שוות (בין 25% ל-75%) של אבקת קירטון וחרסית.
החרסית היא אחד החומרים הטבעיים החשובים ביותר לאדם.
חשיבותו הגדולה כקרקע פורייה הוזכרה לעיל.
חקלאות – קרקע חרסיתית עשירה בתחמוצות אשלגן וסידן והיא סופחת מים ולכן היא קרקע נוחה לגידול צמחייה.
חומרי בניה – לבנים שהוכנו מאדמת חרסית שנאפתה שימשו לבנייה כבר בזמנים קדומים.
חרסית שאינה טהורה שימשה להכנת לבנים ורעפים.
חרסינה – מקורה בחרסית טהורה מסוג קאולין.
תעשיית הנייר – ציפוי הנייר בקאולין מספק את הברק לנייר ומגדיל את אטימותו.
חומרים חסיני אש – קאולין הוא תוסף חשוב ליצירת לבנים חסינות אש ולדוודים בהם ממיסים זכוכית.
תוסף לגומי – הוספת חרסית לגומי מגדילה את עמידותו לבליה ומונעת בעיות של עובש.
מרככי מים – לאחר טיפול בחומצה ניתן להשתמש בחרסיות כמרכך מים.
החרסית מסלקת את הסידן והמגנזיום מהתמיסה.
תוסף לתערובת מזון לעופות – חרסית הקרויה בנטוניט משמשת כחומר משני ונוספת בהכנת תערובת מזון לעופות.
צמנט – חומרי הגלם העיקריים של הצמנט הידוע בכינוי "צמנט פורטלנד" הם גיר וחרסיות שאינן טהורות.
סכרי עפר ותעלות מים – הוספת חרסית לעפר הופכת את העפר לעמיד בפני מים, לכן מקובל להשתמש בתערובת זו בבניית סכרי עפר ולדיפון תעלות.
בוץ קידוח – חרסית מסוג בנטוניט היא חלק מהתערובת המכילה גם תוספים כימיים שנמצאת בשימוש בקידוחים.
קדרות עתיקה – חרסית היוותה חומר גלם לקדרות עוד בפרהיסטוריה, בשל תכונתה להתקשות בשריפה.
חרסית שאינה טהורה שימשה להכנת כלי חרס גסים כדוגמת כלי בישול.
כלי חרס קדומים מספקים מידע על תרבויות קדומות.
קדרות מודרנית – החרסית משמשת ליצירת חפצי אומנות, כלי נגינה כדוגמת האוקרינה, כלי נוי, כלי אחסון ועוד.
להימצאות חרסית באדמת גידול גפנים יש השפעה משמעותית ביותר על אופי היין המופק מן הענבים.
החרסית מעניקה ליין טעם 'מינרלי' ולרוב גם רמת חמיצות גבוהה.
ניתן למוצאה בין השאר על אדמת בורדו, ובעיקר בגדה הימנית של הגירונד.
ככלל, על קרקע חרסיתית עדיף לגדל ענבים מזן מרלו על פני זן הקברנה סוביניון.
חָרָן (בטורקית: Harran; בערבית: حران; בסורית: ܚܪܐܢ; בכורדית: Herran/حەڕان, תעתיק מדויק: חראן) היא עיר עתיקה בנפת שנלאורפה במחוז דרום-מזרח אנטוליה שבדרום-מזרח טורקיה.
העיר שוכנת במעלה נהר הבליח ומתקיימת עוד מהתקופה השומרית והאכדית.
היא נזכרת בתעודות אשוריות מהמאה ה-19 לפנה"ס, ומתעודות ממארי מהמאה ה-18 לפנה"ס, כמרכזם של שבטים נודדים בשם בני ימין.
כיום יש בעיר אתר ארכאולוגי, ופוקדים אותו תיירים רבים אשר רוצים להתרשם מצורת החיים הקדומה ומבתי הבוץ.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה 98,999 בני אדם.
בין המאה ה-16 לפנה"ס ועד המאה ה-13 לפנה"ס נשלטה העיר בידי ממלכת מִיתָנִי והיא הייתה העיר המרכזית והחשובה בצפון מסופוטמיה .
בתקופה זו ישבו בחרן השֵׁמִים-המערביים.
כמו אור, גם חרן הייתה בתקופה זו מרכז דתי גדול, ובו התקיים פולחן לאל הירח סין.
היא הייתה ידועה גם כעיר מסחר בציר הסוחרים נינוה-חרן-כרכמיש-חלב-דמשק-כנען.
בסביבות שנת 1270 לפנה"ס נכבשה העיר בידי שלמנאסר הראשון מלך אשור.
בתקופת דעיכת ממלכת אשור נשלטה העיר בידי האֲרָמִים, ועם התחזקות ממלכתם שבו האַשׁוּרִים והשתלטו עליה.
בשנת 612 לפנה"ס, העביר המלך האשורי האחרון אשור-אובליט השני את עיר הבירה לחרן, וזאת לאחר שהבירה הקודמת נינוה נכבשה על ידי הבבלים.
לאחר נפילת ממלכת אשור הייתה העיר תחת שלטון בבל, ועם נפילתה של זו במאה השישית לפני הספירה עברה העיר לשלטון המַדִים והכַּשְׂדִים.
בסביבות חרן נשתמר זכר לתקופת המקרא בשמות היישובים: תל תרח, תל נחר, שרג.
בתל נחר עמדה, כנראה, עיר נחור, ואילו בתל תרח נשאר זכר למשפחת תרח, שככל הנראה הייתה מהמשפחות הידועות בסביבה ההיא.
לפי רשימות בבליות מתקופת האבות מסתבר, שדרך חשובה הוליכה מדרום מסופוטמיה, מסביבות אור כשדים, עד לחרן, וממנה דרך כרכמיש וחלב לדמשק ולחצור שבארץ כנען.
על פי ספר בראשית, תרח, אביו של אברהם, השתקע בחרן לאחר שיצא מאור כַּשְׂדִּים.
אברהם ראה בחרן את מולדתו, ולשם חזר עבד אברהם, כדי לחפש אישה ליצחק ושם נשא יעקב את נשותיו לאה ורחל, בנות לבן, נכד נחור, ואילך.
בשפה החתית פדן (pēdan) פירושו 'מקום', מכאן ייתכן כי פדן-ארם פירושו מקום-ארם, כלומר מקום מושבם של הארמים, בני מולדתו של אברהם.
יש המזהים את מקום מוצאו של אברהם בחורן ליד רמת הגולן המבוטא חַוְרָן ומסבירים את הבלבול בדמיון הפונולוגי של השמות.
חרסינה היא חומר קרמי עשיר בקאוליניט, אשר עבר שרפה לאחר ייבושו.
צבעה הטבעי הוא לבן, אך אפשר לקשטה ולגוונה בשלל צבעים.
חרסינה היא גם שם גנרי לכלי אוכל ופרטי נוי העשוים מחומר זה.
שמה של החרסינה בעברית הוא הלחם של המילים חרס וסין, מכיוון שהומצאה בסין.
גם בשפות רבות אחרות חרסינה קרויה על שם סין.
למשל, באנגלית היא מכונה China.
המילה פורצלן הגיעה ללשונות אירופה מאיטלקית, Porcellana, שם היא מופיעה לראשונה במאה ה-13, וזה השם בו תיאר מרקו פולו את הכלים שראה בסין.
במקור, המילה מתייחסת לצדף מסוג "פי-הכושי", והקשר לחרסינה הוא כנראה בשקיפות המזכירה את הצדף.
בניגוד לכלי חרס מחומרים אחרים, שהם כבדים, עבים, אטומים לאור ובעלי נקבוביות, את החרסינה ניתן לעבד למוצרים דקים ביותר, שקופים למחצה, קלים ואטומים לנוזלים.
הסינים היו הראשונים שייצרו כלי חרסינה.
ההתחלה הייתה כבר בתקופת שושלת טאנג במאה ה-7, תודות לפיתוח תנורים שהגיעו לטמפרטורה של 1,350 מעלות צלזיוס.
באותה תקופה היה ידוע רק פיגמנט אחד בו היה ניתן להשתמש מתחת לגלזורה, והוא היה מבוסס על תחמוצת קובלט.
לאחר השרפה התקבל הצבע הכחול המוכר מכלי חרסינה סיניים מסורתיים.
חרסינה באיכות גבוהה פותחה בתקופת שושלת יואן, במאה ה-13. כלי החרסינה הסיניים נחשבו למוצרי יוקרה והיו מבוקשים ביותר בקרב האצולה האירופית.
בשלב מאוחר התפתח סגנון פופולרי נוסף, סגנון סנקאי (סגנון שלושת הצבעים).
הוא השפיע על עיצוב כלי הקרמיקה במזרח התיכון, ביפן ובאיטליה.
הסינים שמרו בקפדנות על סוד ייצור החרסינה, שהיה נעוץ בערבוב החרסית הלבנה הסינית עם פגמטיט, ושרפה בטמפרטורות גבוהות.
באמצע המאה ה-17, עקב מלחמת האזרחים בסין, נפסק יצוא כלי החרסינה.
הסוחרים ההולנדים, אשר קיימו יחסי מסחר הדוקים עם יפן, עודדו את תעשיית החרסינה היפנית למלא את החסר בשוק האירופי.
בתקופה זו, יצור חרסינה יפנית עשה את צעדיו הראשונים והתבסס על ידע שנרכש בקוריאה ושימש בתעשייה מסורתית של קרמיקה.
המעבר מיצור קרמיקה ליצור חרסינה התאפשר בשל גילוי חרסית לבנה, דומה לזו הסינית, ביפן עצמה.
מוצרי חרסינה אלה היו בעלי עיטורים כחולים על הכלי הלבן, כדי להתאים לקהל שהיה מורגל לעיטורים הסיניים בצבעים אלה.
בשל הביקוש הנרחב והמחיר הגבוה, נמשכו באירופה הניסיונות לחקות את החרסינה הסינית.
בסקסוניה המאמצים הללו היוו משימה לאומית, בהובלת השליט המקומי, אוגוסט השני, חובב אומנות מושבע.
ב-1708 הציעו ויוהאן פרידריך בטגר לערבב חרסית (קאולין) עם פצלת השדה (פטונטס).
מרשם זה אומץ ואיפשר לראשונה ייצור חרסינה באירופה, בעיר מייסן, בסקסוניה (כיום בגרמניה).
בראשית המאה ה-19, באנגליה, הוסיף אפר עצמות לתערובת החרסינה והתקבל מוצר עמיד יותר, שהועדף באנגליה ובארצות הברית.
כלי החרסינה הראשונים היו לרוב לבנים וחסרי עיטורים, אך עם הזמן פותחו טכניקות עיטור שונות.
האמנים הוסיפו את העיטורים מתחת לזיגוג, בין השרפה הראשונה לשנייה.
לפעמים, הכלי צופה בגלזורה שקופה ואז עבר גם שרפה שלישית, בטמפרטורה נמוכה יותר, 740–820 מעלות צלזיוס.
כיום, כדי לייצר חרסינה מערבבים יחד קאוליניט ופצלת השדה מותכת, וטוחנים אותם לאבקה עדינה.
לתערובת זו מוסיפים מים ומעצבים את הצורה.
את הפריטים שורפים בתנור, בטמפרטורה גבוהה במיוחד בת כ-1,160 מעלות צלזיוס.
לאחר השרפה מושחים זיגוג על המוצר ושורפים אותו בשנית, כדי להעניק לו את הברק הסופי.
קיימים סוגים שונים של חרסינה והשוני ביניהם נובע מהיחס בין מרכיבי החומר וטמפרטורת השרפה.
ככל שהחרסינה עוברת שרפה בטמפרטורה גבוהה יותר, כך המוצר שמתקבל חזק ועמיד יותר, שקוף, דק ואיכותי יותר.
שינוי ריכוז המרכיבים קאולין ופטונטס או הוספה של מרכיבים נוספים כמו גיר, קוורץ או אפר עצמות משפיעים על תכונות המוצר הסופי כגון שקיפות, גוון וגמישות.
לדוגמה, תוספת של אפר עצמות מעניקה לחרסינה את גוון לבן נקי ותורמת לחוזקה.
באופן מסורתי, כלי הפורצלן הסיניים עוטרו בציורי עלים, פרחים או דמויות מיתולוגיות.
בתחילה היה שימוש בצבע כחול בלבד, על רקע לבן, ורק בתקופות מאוחרות יותר הוחל בעיטור בצבעים מרובים.
צביעת החרסינה בתוספת עיטור ייחודי לכל כלי מהווה לעיתים מעין חותם אישי של בית המלאכה.
חרסינה היא שבירה, אטומה לנוזלים, אינה סובלת משיתוך, עמידה לרוב הכימיקלים.
רוב סוגי החרסינה לא מעבירים גם גזים.
חרסינה היא בעלת כושר בידוד חשמלי גבוה ומוליכות חשמלית נמוכה.
, גרמניה - נפתח בשנת 1879 בעיר זלב בגרמניה
מייסן, פורצלן דרזדן, גרמניה, הייצור התחיל בשנת 1708
חֶרסוֹן (באוקראינית: Херсо́н) היא עיר בדרום אוקראינה, מרכז מחוז חרסון.
חרסון היא עיר נמל חשובה לחופי הים השחור ונהר הדנייפר.
עד 1774 האזור של חרסון היה שייך לחאנות קרים.
במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1735–1739 הקימו הרוסים במקום מבצר בשם אלכסנדר-שנץ.
לאחר המלחמה האזור חזר לח'אנות.
במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774 האזור עבר לשליטת רוסיה סופית, וכדי לחזק את השלטון הרוסי ב-1778 הקים המרשל גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין בהוראתה של יקתרינה הגדולה במקום עיר.
שמה של חרסון נגזר משמה של עיר יוונית עתיקה על חצי האי קרים בשם חרסונסוס.
בשנת 1901 הושלמה בניית נמל בעיר ובשנת 1902 הושלמה העמקת אחד מיובלי הדנייפר שאפשרה כניסת אניות גדולות לאורך הדנייפר אל חרסון.
בשנת 1918 נכבשה העיר על ידי כוחות גרמניה ואוסטריה שכבשו חלקים נכבדים של אוקראינה.
תחילה הגיעה לעיר חיל חלוץ קטן של כמה מאות חיילים ואלו נהדפו על ידי הגנה מקומית של בני העיר.
לחימה זאת הייתה אחד מסיפורי הגבורה של ברית המועצות.
בהמשך נכבשה העיר על ידי כוחות גדולים בהרבה שנסוגו רק עם קריסת הכוחות הגרמנים במלחמה.
העיר סבלה קשות במלחמת האזרחים הרוסית ובתחילת 1923 דווח שאוכלוסייתה ירדה מ-150,000 לפני המלחמה ל-40,000 נפש ושבתים רבים מתרוקנים ונהרסים לצורכי ביזה והסקה.
ב-19 באוגוסט 1941 נכבשה העיר על ידי הגרמנים.
במהלך הכיבוש הגרמני התפתח בחרסון תא של לאומנים אוקראינים בהנהגתו של סטפן בנדרה, שנלחמו בגרמנים למען עצמאות אוקראינה.
בתחילת נובמבר 1943 כבשו הרוסים את אלשקי וחרסון נכנסה לטווח התותחים של הצבא האדום.
ב-13 במרץ 1944 כבשו הרוסים את העיר מידי הצבא הגרמני.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, ב-24 בפברואר 2022 החל קרב חרסון, שבזכותו הוכרזה העיר כעיר גיבורה.
ב-2 במרץ 2022 הכריז צבא רוסיה שהשלים את כיבוש העיר.
מאוחר יותר, ממשלת אוקראינה הכריזה גם היא כי העיר נכבשה במלואה על ידי רוסיה.
עם זאת, המודיעין הבריטי פרסם ב-3 במרץ 2022 שהמצב בחרסון "עדיין לא ברור".
ראש העיר לא התחלף ודגל אוקראינה לא הורד מבניין העירייה.
ב-5 במרץ התקיימה בעיר הפגנה מול כוחות הצבא הרוסי, בה האזרחים נשאו את דגלי אוקראינה וקראו קריאות "חרסון היא אוקראינה".
ב-8 במרץ מסר ראש העיר הודעה דרך פייסבוק, בה הוא מבקש מעסקים ותושבי העיר לחזור למקום עבודתם ובכך לעזור לחזור לשגרה.
ב-30 ספטמבר רוסיה סיפחה את העיר וסביבתה, אך כוחותיה החלו נסוגים מהעיר בתחילת חודש נובמבר.
ב-10 בנובמבר הודיעה רוסיה כי אנשיה יצאו באופן סופי מחרסון, ודגלי אוקראינה הונפו מעל בניין העירייה בצהרי היום שלמחרת.
לפני הנסיגה, כוחות הצבא הרוסי הרסו את מתקני התשתית של העיר (תקשורת, מים, חום, חשמל, ומגדל טלוויזיה), בזזו שני מוזיאונים עיקריים (מוזיאון להיסטוריה מקומית והמוזיאון לאמנות), העבירו את הפריטים שלהם למוזיאונים של קרים, ולקח מספר אנדרטאות לדמויות היסטוריות.
בעיר יש קווי אוטובוסים וטרולייבוסים רבים, וכן תחנת רכבת אחת.
נמל התעופה הבינלאומי של חרסון ממוקם בקרבת העיר.
הקהילה היהודית בחרסון נוסדה עם הקמת העיר, בשנת 1774. במשך השנים שימשה העיר כמרכז כלכלי ליהודי המושבות החקלאיות שהוקמו בדרומה של אוקראינה.
בשנת 1869 כיהן המלבי"ם כרב העיר למשך זמן קצר.
בסוף המאה ה-19 התקיים בעיר תלמוד תורה שלימד עברית בעברית.
בשנת 1902 היו היהודים כשליש מתושבי העיר.
בשנת 1919 היו היהודים כחמישית מתושבי העיר.
הם ארגנו פלוגות הגנה יהודיות שהגנו על היהודים מפני פוגרומים וחרסון הייתה אחת הערים המעטות באוקראינה שבהם לא פרעו ביהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-16,000 יהודים, ובתקופה הסובייטית פעלו בה מספר בתי ספר ביידיש.
טרם כיבוש העיר בידי הגרמנים באוגוסט 1941, הספיקו להימלט ממנה כמה אלפי יהודים מזרחה.
לאחר הכיבוש נצטוו יהודי העיר לענוד טלאי צהוב, למסור דברי ערך לשלטונות ולהתייצב לעבודות כפייה.
עד תחילת ספטמבר רצחו הגרמנים כ-600 מיהודי העיר.
ב-7 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו מגודר שהוקם בה, לאחר שהופצו בקרבם שמועות כי הם עתידים להיות מועברים לארץ ישראל.
בשבועות הבאים, הם הוכרחו לעבוד בפרך והושפלו על בסיס יומי.
מתחילת הכיבוש, כוחות גרמנים הוציאו להורג בכמה הזדמנויות קבוצות של יותר ממאה יהודים.
ב-24 עד ה-25 בספטמבר 1941 הובלו כ-8,500 יהודי הגטו לכפר הסמוך זלנובקה, ובו נרצחו כולם.
בינואר 1942 רצחו הגרמנים כ-400 בני משפחות מעורבות מהעיר.
בתחילת שנות ה-90 חודשה פעילות הקהילה הדתית, בתחילה על ידי הרב אברהם וולף ובהמשך על ידי רב העיר המכהן גם כשליח חב"ד הרב יוסף יצחק וולף.
משה שרת, ראש הממשלה השני של מדינת ישראל, נולד בחרסון.
רבי הלל מפאריץ' קבור בחרסון.
בין רבני העיר לפני השואה נמנו:
הרב משה גולדשטיין (סביבות 1800)
הרב אברהם אבלי מקיוב (סביבות 1830) - מחבר "בית אברהם" (סדילקוב תקצ"ז)
הרב יצחק יהודה דייטשמאן (סביבות 1850)
הרב מאיר ליבוש מלבי"ם (סביבות 1868)
הרב אהרן לנדא - רבן של באלטה וחרסון
הרב שלמה זלמן פינסקר (סביבות 1880)
הרב אברהם צבי קרלינסקי (קארהלינסקי; סביבות 1890)
הרב בצלאל קלמנסקי (סביבות 1925)
חרמש היא התנחלות ויישוב קהילתי בצפון-מערב השומרון בין העיירות יעבד וקפין, היישוב שייך למועצה אזורית שומרון.
חרמש הוקמה ב-1983 כהיאחזות נח"ל, ובאפריל אותה שנה אוזרחה, למרות התנגדותו של רענן ויץ, שטען שאין במקום מספיק קרקעות ואין גרעין התיישבותי מתאים לאזרוח המקום.
בנובמבר 1983 הוחל בבניית בתים במקום.
התנועה המיישבת של חרמש הייתה תנועת חרות-בית"ר.
שמו של היישוב הוא על שם כלי העבודה החקלאי חרמש.
תושבי המקום כללו עולים מברית המועצות יחד עם ילידי ישראל.
באוקטובר 2002, נרצחו בפיגוע ביישוב שלוש מתושבות היישוב, אורנה אשל, הדס תורג'מן ולינוי סרוסי.
במהלך הכנת תוכנית ההתנתקות הוצע לפנות את היישוב ואת מבוא דותן יחד עם ארבעת היישובים שפונו בצפון השומרון (גנים, כדים, שא-נור וחומש), אך לבסוף הוחלט שלא לפנותם.
ב-30 במאי 2023 נרצח בפיגוע ירי בכניסה ליישוב מאיר תמרי בן 32 תושב היישוב.
ביישוב בריכת שחיה, גן ילדים, גן שעשועים, מגרש ספורט, מקווה ומועדון נוער.
ביישוב מתוכננת תוכנית "חרמש צפון" להכפלת היישוב בבניית יחידות דיור בצידו הצפוני של היישוב.
אתר ארכאולוגי חורבת פרסין נמצא כקילומטר מערבית מחרמש.
בן היישוב הוא גיבור ישראל רב"ט מתן אברג'יל אשר נפל בשבעה באוקטובר 2023 בהגנה על קיבוץ ניר עם.
מתן קפץ על רימון שהושלך לתוך הנמ"ר בו לחם, כדי להציל את ששת חבריו.
חרס הוא תוצר של עיבוד חומר קרמי.
העיבוד כולל עיצוב (כיור), ייבוש ושריפה להקשייתו של המוצר.
עם התפתחות החברה האנושית, תהליך השריפה עבר לכבשן.
כאשר פריט החמר עבר רק ייבוש, הוא התפרק במגע עם מים.
השריפה גורמת לשינוי כימי בחומר, והופכת אותו לעמיד במגע עם מים.
כלים וחפצי אמנות יוצרו מחרס, ובחברות מסוימות גם פריטי פולחן.
המילה חרס היא מילה עתיקה, שמופיעה במקרא (בכתיב חרשׂ) וכן במשנה ובתלמוד.
בעברית מודרנית היא משמשת לצידה של המילה קרמיקה, למרות ההבדל ביניהם.
כלי החרס עשויים מחומר (היום מקובלת יותר המילה חימר).
פריטים עשויים חרס יוצרו כבר בתרבויות התקופה הפלאוליתית העליונה של אירופה, לפני כ-30,000 שנים, כמו הצלמיות באתר דולני וייסטוניצה.
כלי החרס הקדומים בעולם יוצרו על ידי ציידים-לקטים נוודים בסין לפני כ-20,000 שנים, יובשו בשמש ושימשו כנראה לבישול.
כ-6,000 שנה לאחר מכן השתמשו בכלי חרס גם בתרבות הג'ומון של יפן.
בפרהיסטוריה של המזרח הקדום מופיעים כלי חרס בכפרים החקלאיים של התקופה הנאוליתית, לפני כ-8,000 שנה, ומסמנים את המעבר מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית לתקופה הנאוליתית הקרמית.
בארץ ישראל, הופעת תעשייה של כלי החרס בהיקף נרחב אירעה בתרבות הירמוכית של התקופה הנאוליתית הקרמית.
הכלים האופייניים לאותה תקופה עוטרו במגוון עיטורים מוטבעים וצבועים.
כאלף שנה מאוחר יותר, במהלך התקופה הכלקוליתית, החל השימוש באבניים.
כלי החרס היו זולים לייצור, כי חומר הגלם היה זמין.
מצד שני, כלי חרס שנשבר אינו ניתן להתכה ולשימוש חוזר.
שתי תכונות אלו גרמו לכך שאתרים ארכאולוגיים מניבים שפע רב של חרסים המשמשים את הארכאולוגים בטיפולוגיה על פי סגנונם המשתנה של הכלים.
חרסים שימשו גם כמצע כתיבה, ועליהם נכתב בכתב היתדות, בכתב החרטומים וסוגי כתב עתיקים נוספים.
ביוון במאה ה-5 ובמאה ה-4 לפני הספירה, שברי כלי חרס שימשו אפילו כ"פתקי הצבעה".
דוגמה לכך היא הצבעה להגלית אזרח אתונאי, במהלך שנקרא אוסטראקיזם.
באזורים שונים קיימים סוגי חימר שונים, המשפיעים על התוצר הסופי.
גם טמפרטורת השריפה משפיעה על סוג החרס המתקבל.
מוצר העשוי חומר חרסיתי הנשרף בטמפרטורה של 600–800 מעלות צלזיוס ואינו עובר שום טיפול נוסף, חוץ מעיטור חיצוני, קרוי בפשטות "חרס", זהו הסוג הנפוץ ביותר, והוא אינו אטום לנוזלים.
תכונה אחרונה זו היוותה בעיה בתקופות קדומות.
חימר לבן עדין הנשרף בטמפרטורות גבוהות יותר ועובר תהליך של כמעט-התכה נקרא בעברית חרסינה ובלועזית פורצלן.
הוא אטום לנוזלים וכאשר דופן הפריט דקה, הוא שקוף למחצה.
חרס דה לה פרונטרה (ובקיצור: חרס; בספרדית: Jerez de la Frontera; בתעתיקים מוקדמים יותר נקראה גם Xerez ו-Xeres) היא עיר במחוז קדיס, בקהילה האוטונומית של אנדלוסיה שבדרום ספרד.
בעיר, החמישית בגודל אוכלוסייתה באנדלוסיה, היו בשנת 2015 212,876 תושבים.
התואר "דה לה פרונטרה" פירושו "של הגבול", והוא מתייחס לתקופה בה עבר הגבול בין הנוצרים למוסלמים בקרבת העיר במהלך הרקונקיסטה.
ארמון המשנה למלך לסרנה הוא בין אתרים החשובים בעיר.
העיר היא מקורו של יין השרי (וחומץ השרי) ואחד ממרכזי הפלמנקו המקוריים.
העיר היא גם מקום מושבו של מסלול הספורט המוטורי Circuito de Jerez, ביתה של אליפות אופנועי הגרנד פרי, ואחד מהמקומות החשובים לצוותי פורמולה 1 לאימונים מחוץ לעונה.
המסלול שימש למרוצי הגרנד פרי של ספרד בשנים 1986–1991 וכן למרוצי הגרנד פרי האירופאי בשנים 1994 ו-1997.
חרס הדרייני בלשון התלמוד, הוא חרס שספג יין והיה בשימוש חיילי צבאו של אדריאנוס קיסר, להפקה חוזרת של יין מהחרס, בעת הימצאם במסעות רחוקים ברחבי הקיסרות הרומית.
החרס ליין נוצר על ידי שבירתו לשברים של כד שהכיל קודם לכן יין, וחלוקת השברים לחיילים הרומאים.
כאשר שברי החרס הושרו במים הופק מהם יין מעולה.
ההלכה אוסרת שימוש בחרס היין מטעמי הנאה ואפילו אינה מתירה שימוש בשבר החרס לצורך יצוב מיטה או שולחן.
מסכת עבודה זרה בתלמוד הבבלי מספרת על השיטה המיוחדת שהייתה נהוגה בתקופה הרומאית להפקת שברי החרס ספוגים ביין (כעין תרכיז).
שלבי הכנתו של החרס ההדרייני:
נטעו גפנים על אדמה שלא עובדה מעולם.
את היין שהופק מהכרם אחסנו בחביות חדשות לבנות.
שברו את החביות לחרסים קטנים.
חתיכות החרס חולקו לחיילים לקראת יציאתם למסעות.
כאשר החיילים ביקשו לשתות יין, הם השרו את חתיכות החרס במים וקבלו נוזל של יין בטעם המקורי.
הגמרא מציינת כי גם לאחר שלוש פעמים שהחרס הושרה במים, התקבל עדיין יין שטעמו כמו היין הרגיל.
להלן שלבי ייצור החרס בלשון הגמרא עם פרוש רש"י והבהרות הרב עדין אבן ישראל בסוגריים:
סיכום הדיון בתלמוד היה כי היין שנוצר מחרס הדרייני, אסור אפילו בהנאה.
כך נאסר להשתמש בחרס אפילו כדי להביא ליציבות המיטה, באמצעות הנחת החרס בין רגלי המיטה לבין הרצפה.
המיטה שימשה בימי קדם גם בתור שולחן לסעודה.
ומסכם את ההלכה התלמוד הירושלמי:
השולחן ערוך פסק כדברי המשנה: חרס דרייני אסור בהנאה.
וכתב הש"ך שאסור לסמוך בו כרעי המיטה, וכל שכן להניח בו דבר.
ודבר זה מובא גם במסכת עבודה זרה
חֶרְמְשׁוֹן קָטָן (שם מדעי: Numenius phaeopus) הוא עוף מים ממשפחת החרטומניים.
החרמשון הקטן הוא בעל מקור ארוך וכפוף המאפשר לו לתפוס חרקים, עכבישים, תולעים וחלזונות אותם הוא צד על גדות נהרות וביצות.
החרמשון הקטן דוגר בטונדרה הארקטית וחורף באפריקה, באמריקה הדרומית ובדרום אסיה.
חולף וחורף נדיר למדי בישראל.
אורכו 40 ס"מ, נוצותיו חומות מנומרות וקודקודו כהה ובמרכזו פס לבן.
צווארו ארוך וגמיש ומקורו ארוך גם הוא וכפוף, שני דברים העוזרים לו לצוד את טרפו.
באביב, עונת החיזור והרבייה, הזכר מבצע מעוף ראווה איטי בניסיון למשוך את הנקבה אליו.
הנקבה בונה קן העשוי מצמחי מים, מטחב ומחזזיות.
הנקבה מטילה 3–5 ביצים כחלחלות-אפרפרות עם כתמים חומים ודוגרת עליהן בזמן שהזכר מביא לה מזון.
לאחר כשבועיים של דגירה הביצים בוקעות ולעולם מגיחים אפרוחים קטנים בעלי פלומה רכה.
כשבועיים לאחר מכן האפרוחים מתבגרים ועוזבים את הקן.
חרסי שומרון הם שתי קבוצות של אוסטרקונים הכתובות כתב עברי עתיק שנמצאו בעיר שומרון, בירת ממלכת ישראל, ומעריכים כי שימשו כתעודות משלוח לתוצרת.
התאריך המקובל לתעודות הוא ימי ממלכת ישראל, אך יש הסבורים כי הם מן התקופה הפרסית, כאשר שומרון שימשה בירת פחווה (מחוז).
חלק מהכתובות התפרסמו וסומנו כ־KAI 183–188.
קבוצה ראשונה מונה 102 אוסטרקונים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות שנערכו בשומרון בשנת 1910 על ידי אוניברסיטת הרווארד.
החרסים נמצאו בשכבת הרס של בית המחסנים.
מתוך 102 אוסטרקונים של הקבוצה הראשונה רק כ-76 ניתנים לקריאה חלקית, ו-63 מהם מכילים טקסט בעל משמעות.
התיארוך המקובל של החרסים הוא בין 850 ועד 750 לפנה"ס, הזמן בו נחרב בית המחסנים בו נמצאו.
גם התיארוך על פי סגנון הכתב הוא לאמצע המאה השמינית לפני הספירה.
רוב החרסים שימשו תעודות משלוח של שמן ויין מנחלת שבט מנשה לעיר שומרון.
נוסח התעודות כמעט קבוע והוא מכיל את שנת המשלוח, התוצרת, כמות התוצרת, שם מקום ושם אדם.
החוקר אריה בורנשטיין סידר את החרסים על פי השנה בה נשלחו, מוצא המשלוח, שם המקבל וסוג המשלוח.
מסקנותיו הן שבכל שנה היה צריך יישוב מסוים לספק תוצרת לשר הממונה על המחוזות בשומרון.
בכל שנה כל יישוב מספק תוצרת רק לפקיד אחד.
לדוגמה - בשנה התשיעית אלו היו המשלוחים: גת פארן לשמריו, קצה לגדיו, גבע ויצת לאדניעם, ושפתן לבעל-זמר.
מסקנה נוספת היא שהיו כרמים שהיו מחוץ לחשבון המחוזות, אולי כרמים סמוכים לארמון המלך.
ברנשטיין מציין גם כי כמות היין היא פי שלושה מכמות השמן.
החרסים מלמדים גם על שמות נפוצים בממלכת ישראל, שכללו שמות תאופוריים, בעיקר עם הרכיבים "יו" (הקיצור הנפוץ בישראל לשם יהוה, בעוד ביהודה הקיצור הנפוץ היה "יהו") ו"בעל".
"שת" היא "שנה" בניב הישראלי.
המלה מצויה גם בניב המואבי, ודומה לצורה הארמית "שתא" והאכדית šattu.
הצורה היא תוצאה של הידמות האות נ' לתוך האות ת'.
השנה היא שנת מלכותו של מלך, ששמו לא מוזכר בחרסים.
שנת המשלוח היא 9, 10, 15, ו-17 שנה למלכות המלך, והפרשנות הרווחת היא שמדובר במלך אחאב.
ישנם חוקרים שמפרשים שהכוונה היא לירבעם השני, כדי להתאים עם התיארוך ע"פ סגנון הכתב.
התוצרת: בחרסים משנים 9 ו־10 מצוין האם התוצרת היא "ין (יין) ישן" או "שמן רחץ", וישנן אף הגדרות איכות - נבל יין ישן (משובח), נבל שמן רחץ (מזוקק, או מיועד לסיכה).
יין מופיע עם "י" אחת, כמו במילה "קץ" - כלומר קיץ, המופיעה בלוח גזר.
כמות התוצרת היא לרוב "נבל" (ככל הנראה נבל חרס, כמו ב).
שם היישוב או בית האב מופיע כ: "מ(שם מקום/בית אב ידוע) ל(שם נמען)".
שמות המקומות הם מנחלת מנשה באזור השומרון, וחלקם ידועים מן המקרא וממקורות אחרים.
אביעזר - מקום משפחתו של גדעון וממשפחות מנשה;
אזה - ייתכן זואתא בשומרון;
אלמתן - ייתכן הכפר אימאתין שבשומרון;
בארים - מקום לא ידוע;
גבע - כנראה הכפר ג'בע שבשומרון;
גת פראן - כנראה הכפר ג'ית ליד קדומים;
חגלה - מבנות צלפחד שבשבט מנשה;
חצרת - ייתכן הכפר עצירה א-שמאלייה בשומרון;
יצת - כנראה הכפר יאציד בשומרון, אשר נזכר גם בפסיפס כתובת רחוב מתקופת התלמוד כעיירה בתחום סבסטיה;
ישוב - כנראה הכפר יאסוף שבשומרון;
נעה - גם היא מבנות צלפחד שבשבט מנשה;
ספר - ייתכן הכפר ספארין שבמערב השומרון;
קִצֹה - ח'רבת קוצין שבשומרון;
שמידע - ממשפחות מנשה (למשל );
שׂפתן - ייתכן הכפר שופה שבשומרון;
שׂראל - כנראה אשׂריאל, ממשפחות מנשה;
תול וכרם התול - כנראה הכפר תל שבשומרון.
הנמענים היו ראשי מחוזות שישבו בסמוך לארמון המלך, והיו ממונים על גביית המיסים מן הנישומים וקבלת המשלוחים.
חלק מן השמות המופיעים כנמענים או כנישומים הם:
שמריו, גדיו, אדניעם, בעל-זמר, אשא אחימלך, ידעיו, עוזא, אחז, חלץ אחמא, אחמא אסא, אלישע, אפער, חנן בערא, גמר, בדיו, נמשי.
השמות המופיעים לעיתים ברצף הם שם אדם ושם אביו.
היעדר המלה "בן" בין שם הבן לאביו איננה חריגה, ונפוצה במיוחד על חותמות.
לא ידוע מה פירוש המונח 'רחץ' או אף כיצד יש לנקד מילה זו.
מרטין נות הציע לקרוא "שמן רָחֻץ" (כשם סביל), וזהר עמר סבר ששם זה השתמר בכמה מקורות שנכתבו בערבית בספרי רפואה ורוקחות (מאות 10 – 12 לספירה), המציינים לשבח את שמן הזית האיכותי שיוצר בארץ-ישראל, בשמו הערבי "זית אלמע'סול", דהיינו שמן השטוף, הרחוץ.
על פי הכתובים העתיקים, שמן הזית עבר תהליך שטיפה במים בתוך כלים עם פתחי ניקוז בתחתיתם, על מנת להסיר את ריחו וטעמו על מנת להפכו לשמן בסיס, כשמן נושא נייטרלי, לצורך ערבובו בבשמים או בשמנים ארומטיים אחרים.
במסגרת המחקר נערכו אף ניסיונות שיחזור על פי ההנחיות המפורטות שבטקסטים הקדומים, ובסופם התקבל בתהליך האמולסיה "שמן רחוץ", בעל צמיגות משחתית, לבנבנה וחסרת ריח לוואי.
עמר הציע שהדבר מסביר את כלי החרס הגדולים המנוקבים בתחתיתם שנמצאו באתרים שונים בארץ ישראל בתקופת הברזל, כמו במגידו, בית שמש, בחצור, בלכיש, בתל מקנה ובתל גורן – שם נמצא כלי כזה כחלק ממכלול תעשייתי ששימש להפקת בשמים.
עם זאת, הפרשנות נתקלת בקושי בשל הפער בין המשמעות המקראית של השורש ר־ח־ץ – לשטוף לכלוך במים – לבין המשמעות המוצעת – לנקות בעזרת שקיעת חומרים לא רצויים.
הקבוצה השנייה מונה שבעה אוסטרקונים נמצאה בחפירות שנערכו במקום בשנים 1931–1935 על ידי משלחת חפירות מאוחדת, המורכבת מאוניברסיטת הרווארד, הקרן האנגלית לחפירות בארץ ישראל, האקדמיה הבריטית, בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים, והאוניברסיטה העברית.
ניהל את החפירות ג'ון וינטר קרופוט.
בקבוצה השנייה של החרסים בולט אוסטרקון השעורים, וגם הוא מתוארך למאה השמינית לפני הספירה.
אוסטרקון נוסף (מסומן: c2101) מכיל רשימת שמות, בשבר האוסטרקון שנמצא רשומים 5 שמות ב-5 שורות, כל השמות מוכרים לנו בצורתם מהמקרא, והם מתאפיינים בכתיבה הישראלית המקוצרת (בה שם ה' נהגה ונכתב יהו , והתוספת התאופורית יהו לשמות אנשים נהגת ונכתבת "יו" ).
זמנו של האוסטרקון הוא המחצית השנייה של המאה השמינית לפני הספירה (750 - 700 לפנה"ס).
חרסינת דינג (בסינית: 定瓷) היא סוג של חרסינה שיוצרה באזור דינגז'ו החל משלהי תקופת שושלת טאנג ועד שושלת ג'ין, והפופולריות שלה הייתה בשיאה בתקופת שושלת סונג.
חרסינה זו מאופיינת בצבע הלבן דמוי הפנינה שלה, והיא כוללת כלים מסוגים שונים ומרמות מוצר שונים (מוצריה כוללים הן כלי חרס עדינים עבור החברה הגבוהה, ואף עבור החצר הקיסרית והן כלי חרס פשוטים).
כלים אלה היוו השראה לכלי החרסינה שיוצרו מאוחר יותר בג'ינגדז'ן והיוו מקור לחיקוי לכלים שיוצרו בתקופות שושלת מינג ואף שושלת צ'ינג.
חרסינת יו (בסינית: 越器 או 越州窯) היא סוג של כלי קרמיקה שמקורו בסין.
כלים אלה זוגגו לרוב בזיגוג וכונו לעיתים גם "חרסינה ירוקה" (בסינית: 越州青瓷 או 青瓷) בשל צבעם האפרפר-ירקרק.
לפי ההגדרה המערבית, המתייחסת לשקיפות ומשקל נמוך, אלה אינם באמת כלי חרסינה, אלא כלי קרמיקה.
בתחילה, זיגוג הסלדון היה עשוי אפר עצים וחימר, וכן מעט אבן גיר, והכלים עברו שריפה בחום של כ-1,000 מעלות צלזיוס.
סגנון היו התפתח בדרום מערב סין, באזור ג'ג'יאנג ובאזור פוג'יין .
מקור השם "יו" בכלי פולחני מתכתי בשם זה,
והכלים הקרמיים שנועדו לחקותו התפתחו במאה הראשונה לספירה, בערך בשנת 950. צבע הכלים נועד לדמות את הברונזה של כלי היו, שהתגלו בקברים באזור נאנג'ינג.
בהמשך התפתח הסגנון והפך לסגנון אמנותי עצמאי, ובהתאם השתנה גוון הגלזורה מגוון ברונזה לגוונים בהירים יותר, בעיקר גוונחם של ירוק וכחלחל.
הכלים יוצרו באיכות גבוהה, והיו הראשונים שהגלזורה שלהם לא הייתה רעילה.
העדר הרעילות אפשרה את ראשית השימוש בכלי קרמיקה מעודנים להגשת אוכל ולשתית תה ויין בסין.
בשלב מסוים פותח צבע של גלזורה אשר דימה את צבע הירקן (ג'ייד), שהיה מוערך מאד בסין.
במהלך המאה התשיעית, כלים כאלה אף ניתנו כמתנות לחצר הקיסרית ולמקדשים.
כמו כן, הם יוצאו לאורך דרך המשי למזרח התיכון, והשפיעו על כלי קרמיקה שיוצרו בסאמרא שבעיראק.
במאה ה-9, בתקופת ממלכת , כלי היו הפכו לסגנון הנפוץ ביותר בקוריאה.
צבע הזיגוג היה כחול ירקרק והגוון נקבע על ידי ריכוז תחמוצת הברזל שבגלזורה.
בנוסף, הגלזורה הכילה גם תחמוצת מנגן וחלקיקי קוורץ.
הידע להכנת הגלזורה המיוחדת ותנורי השריפה ברמת חמצן נמוכה יובאו מסין, בתקופת שושלת סונג.
במאה ה-12, קרמיקת הסלדון הקוריאנית הייתה בעלת רמה אומנותית גבוהה יותר אפילו יותר מזו הסינית.
כלי סלדון נמצאו בקברי מלכים בקוריאה ועובדה זו מעידה על ההערכה הרבה לה הם זכו.
הפלישה המונגולית וההרס המכוון של הסדנאות הפסיקו את יצורם של כלים אלה, אשר התחדש בסוף המאה ה-13 ובמאה ה-14, אך לא חזר לרמתו הקודמת.
בימינו, בקוריאה מייצרים שוב, ובהצלחה, כלי סלדון.
חֶרְמְשׁוֹן (שם מדעי: Numenius) הוא סוג של עוף ממשפחת החרטומניים.
הסוג מאופיין במקור ארוך, דק ונטוי כלפי מטה הנראה כמו חרמש, ומכאן שמו העברי.
עיקר הנוצות של כל המינים בצבע אפור עם שינויים קטנים בהתאם לעונות השנה.
הם ניזונים מתולעים וסרטנים שהם מוצאים ליד מקורות מים ואותם הם שולים מהאדמה בעזרת מקורם.
מין זה כנראה נכחד בשנות השישים.
מין שפוצל מהחרמשון הקטן על-ידי חלק מהרשימות.
מין זה ככל הנראה נכחד בתחילת המאה ה-21.
מחוז חרסון (באוקראינית: Херсонська область) אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן בדרום המדינה, ובירתו העיר חרסון.
שטח המחוז כ-28 אלף קמ"ר, השביעי בגודלו במדינה - 4.71% משטחה.
בשנת 2014 התגוררו במחוז 1,070,567 תושבים, ריכוז האוכלוסייה ה-22 בגודלו באוקראינה.
המחוז גובל בצפון במחוז דניפרופטרובסק, במזרח במחוז זפוריז'יה, בדרום בים אזוב, רפובליקת קרים, ובים השחור, ובמערב במחוז מיקולאייב.
החל מסוף המאה ה-19 ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה הייתה במחוז התיישבות יהודית חקלאית .
פארק הטבע הלאומי אזוב-סיבאש נמצא בשטח המחוז.
המחוז נכבש על ידי צבא רוסיה בימי הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בימי הכיבוש מונה וולודימיר סלדו לראש המינהל האזרחי-צבאי של חרסון.
רוסיה נסוגה לבסוף משטחי המחוז מצפון לנהר הדנייפר ב-10 וב-11 בנובמבר, ונכון ל-11 בנובמבר היא שולטת רק בחלקו הדרומי של המחוז.
לאחר הנסיגה הרוסית, אוקראינה הודיעה כי מצאה 63 גופות עם סימני התעללות בחרסון.
שר הפנים של אוקראינה אמר כי החיפושים במחוז, שנכבש בתחילת המלחמה, רק החלו, אך הרשויות כבר מצאו עדויות ליותר מ-400 פשעי מלחמה.
לדבריו, בחרסון נמצאו 11 מתקני מעצר שהפעילו הרוסים - וראיות להתעללות באזרחים שנעצרו בארבעה מהם.
מיולי 2020, לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז חרסון מחולק ל-5 מחוזות משנה כדלהלן:
שם בעברית שם באוקראינית שטח(קמ"ר) אוכלוסייה2020 מרכז מנהלי מחוז משנה בריסלב Бериславський 4760 99,100 בריסלב מחוז משנה הניצ'סק Генічеський 3008 122,400 הניצ'סק מחוז משנה חרסון Херсонський 3649 464,400 חרסון מחוז משנה סקדובסק Скадовський 5244 127,000 סקדובסק מחוז משנה קחובקה Каховський 6395 224,700 נובה קחובקה
חרסונסוס (ביוונית Χερσόνησος) היא מושבה יוונית עתיקה בדרום-מערב חצי האי קרים.
המושבה נוסדה במאה ה-6 לפנה"ס על ידי מתיישבים מהרקלאיה פונטיקה (Heraclea Pontica).
המושבה ממוקמת על חופי הים השחור בפאתי העיר סבסטופול והיא מכונה לעיתים "פומפיי האוקראינית" או טרויה הרוסית".
פירוש המילה חרסונסוס ביוונית הוא "חצי אי" ובכך מתאר את מיקומה של המושבה.
בזמן רוב התקופה הקלאסית היה בחרסונסוס שלטון דמוקרטי על ידי מספר שליטים (ארכונטים) שנבחרו ומועצה נבחרת בשם דמיורגי (Demiurgi).
במשך הזמן הממשל נעשה יותר אוליגרכי והכוח התרכז בידי השליטים.
שבועת נאמנות שנשבעו כל אזרחי העיר שרדה מהמאה ה-3 לפנה"ס עד היום.
בשנת 2013 חרסונסוס הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
חרמש ממונע (מוטורי בלועזית) הוא שם כללי למספר כלי עבודה דומים המשמשים למטרות גינון וחקלאות.
תפקידם הכללי של כלים אלו הוא גיזום מדשאות, עשבים שוטים ושיחים, וכן עיצוב שיחים.
החרמש המוטורי הוא פיתוח מאוחר של החרמש; לרוב הוא ממונע על ידי מנוע חשמלי או מנוע בנזין בעל צילינדר אחד.
כלים אלו מורכבים ממוט ארוך אליו מחובר בצד אחד מנוע ובצד השני להב מסתובב או מסור נע.
על המוט יש ידית אחיזה אחת, ובצמוד למנוע ישנה ידית נוספת; על ידי אחיזת ידיות אלו ניתן להשתמש בכלי.
החרמש המוטורי הנפוץ יותר הוא בעל להב מסתובב עשוי כבל ניילון קשיח, שמפאת המהירות הגבוהה בה הוא מסתובב עם הפעלת הכלי - הוא קוצץ עשבים שוטים, דשא ושיחים קטנים אותם לא ניתן לקצוץ עם מכסחת דשא בגלל שהם נמצאים בצמוד למדרכות, אבנים או מכשולים אחרים.
חרמש מוטורי בעל מסור נע משמש לגיזום שיחים וענפים קטנים, בעיקר לצורך עיצוב.
בעבר החרמשים המוטוריים היו כלים יקרים ששימשו בעיקר בעלי מקצוע.
כיום כלים אלו זולים יותר, וניתנים גם לשימוש ביתי בבתים פרטיים.
חרסי גִּבְעוֹן הם קבוצה של 61 ידיות של קנקני יין, שעליהן כתובות בעברית, אשר נמצאו בשפכים שסתמו את מפעל המים הקדום בתל גבעון שבבנימין.
הכתובות מתוארכות למאה השישית לפני הספירה, ומוזכרים בהן בכתיב חסר שמות שונים של יישובים, משפחות ואנשים מסביבת העיר המקראית גִּבְעוֹן, ובהם שמה של גבעון עצמה, באופן שחיזק את זיהוי התל שבכפר אלג'יב עם גבעון המקראית.
בין שמות האנשים הנזכרים בחרסים מופיעים "עזריהו", "אמריהו", "חנניהו" ו"נרא" (צורה מקוצרת של "נריהו", כאשר "נר" היה אחד מראשי שבט בנימין).
בכתובות רבות מבין החרסים נזכר לצד שמה של "גבען" השם "גדר" (בכתיב מלא – גְדוֹר).
שם זה נזכר בתנ"ך הן כשמו של אחד מראשי שבט בנימין, והן כשם יישוב בנחלת שבט בנימין.
שם קדום זה השתמר בשם ח'רבת אל־ג'דירה שמדרום־מזרח לתל גבעון, הבנוי על תל עתיקות.
חרסוניסוס , מבוטא [xerˈsonisos]), היא עיירה ורשות מקומית בצפון כרתים, השוכנת לחוף הים האגאי שבים התיכון.
העיר ממוקמת כ-25 ק"מ מזרחית להרקליון ומערבית לעיר אגיוס ניקולאוס.
הרשות המקומית כוללת את חצי האי והנמל.
מושבה של הרשות המקומית הוא בכפר גורנס, והיא כוללת גם את היישובים חרסוניסוס, אפיסקופי, גובס ומאליה.
העיר העתיקה הייתה חשובה עבור הפרובינקיה הרומאית כרתים וקירנאיקה, ואף מוסדה בה בישופות.
שמותיהם של חלק מהבישופים מתועדים במספר מסמכים עתיקים מהמאה החמישית עד השמינית לספירה.
לאחר הכיבוש הוונציאני של כרתים ב-1212, התנהלה בחרסוניסוס בישופות של הכנסייה הלטינית.
היא הופסקה עם כיבוש כרתים על ידי העות'מאנים ב-1669.
מ-1787 ועד היום מתנהלת באזור חרסוניסוס בישופות טיטולרית (שאינה אחראית על דיוקסיה) של הכנסייה הקתולית.
האתר החשוב בעיר הוא נמל מתקופת יוון הקלאסית והביזנטית, שנבנה על שרידי הנמל מהתקופה הרומית.
ברחוב הסמוך לים ניצבת מזרקה בצורת פירמידה רומית, המעוטרת בפסיפסים המתארים סצנות מעולם הדיג.
בראש הגבעה הסלעית שמאחורי הנמל ניצבים חורבות בזיליקה נוצרית עתיקה, שרצפתה מעוטרת בפסיפסים.
באזור חרסוניסוס קיימים גם מספר אתרים ארכאולוגיים פרה-היסטוריים.
אחד מהם הוא מקדש עתיק שהוקדש לאלה בריטומאריס, הממוקם כקילומטר מזרחית לעיר.
בימינו מהווה חרסוניסוס מוקד תיירותי, המציע פעילויות כגון צלילה, רכיבה על סוסים, טיולי הליכה, מצנחי רחיפה ופארקי מים.
בנוסף, מצויים בה מוזיאונים להיסטוריה ותרבות עתיקה.
חֵרמן אנדרס קונטי (; נולד ב-3 ביוני 1994 בסנטה פה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בחימנסיה לה פלאטה מליגת העל הארגנטינאית.
קונטי החל את דרכו בקבוצת הנוער של אתלטיקו קולון מעיר הולדתו סנטה פה.
הוא התקדם לקבוצה הבוגרת, במדיה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-8 בדצמבר 2013, מול קבוצת אולימפו, כשהיה בן 19. תוך זמן קצר היה קונטי לשחקן הרכב קבוע, ובהמשך לקפטן קולון.
בחמש שנים במדי הקבוצה, צבר קונטי 115 הופעות ליגה, בהן כבש ארבעה שערים.
ב-25 במאי 2018 עזב לראשונה את קולון, וחתם במדי בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
הוא ערך רק ארבע הופעות במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, בטרם יצא לסדרת השאלות באטלס המקסיקנית ובבאהיה ואמריקה פוטבול קלוב הברזילאיות.
בינואר 2023 עזב את בנפיקה ועבר ללוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית, בחוזה לשנתיים וחצי.
חרמשון גדול (שם מדעי: Numenius arquata) הוא מין של עוף ממשפחת החרטומניים.
החרמשון הוא החופמאי הגדול ביותר באזור המזרח התיכון, ארכו עד 57 ס"מ ויש לו מקור ארוך וכפוף בצורת קשת.
צבעו חום בהיר וראשו וצווארו של החרמשון הגדול בהירים ומקושטים בפספוס כהה.
אברות היד כהות ומנוגדות לגוף החום-אפרפר.
על חלקיו העליונים דוגמה יפה של מעוינים כהים ושוליים בהירים.
כמעט תמיד לנקבת החרמשון הגדול מקור ארוך יותר משל הזכר.
צעיר החרמשון הגדול דומה לבוגר, אבל מקורו קצר יותר, ונוצות גבו וראשו כהות יותר.
מזונותיו של החרמשון הגדול הם חרקי מים, תולעים, סרטנים ורכיכות.
החרמשון הגדול מקנן באזורים החמימים יחסית של אירואסיה, באזורי אחו לחים, בחופים ובמאגרי מים יבשים למחצה.
הוא מבלה את חודשי החורף באפריקה ובדרום אירואסיה, לעיתים במהלך החורף חורג מאזורים המוכרים לו (למשל, נצפה בנובה סקוטיה- קנדה).
בישראל החרמשון הגדול חולף לאורך חופי הים התיכון ובאילת.
לעיתים רחוקות יותר, בחורף ובעונות המעבר נצפה בעמקים בפנים הארץ.
כאשר מתצפתים על החרמשון הגדול, ברור שלא מדובר בעוף אחר.
החרמשון הקטן, שדומה לו, קטן ממנו בהרבה ובעל ראש בולט.
בזמן מעופו, אי אפשר שלא להתפעל מגודלו וממקורו העצום של החרמשון הגדול.
מעופו כבד ואיטי, בדומה לשחף גדול, ותוך כדי מעופו אפשר להבחין במפרקי יד ואברות יד כהים.
מספרם של החרמשונים הגדולים מתמעט, בעיקר באוכלוסיות שמקננות באסיה.
הרס בתי גידול וציד פוגעים בחרמשונים, וייתכן שגם שינויי אקלים באזוריהם.
אויביו הטבעיים העיקריים של החרמשון הגדול הם שחפים שחורים, שועלים, ועורבים שחורים.
כשאויב נמצא בנחלה של החרמשון, הוא משמיע קריאות אזהרה רמות, חובט בכנפיו ומנענע את מקורו מצד אל צד, כדי לנסות להבריח את האויב.
"חרסה" היה מפעל קרמיקה ישראלי שנוסד בשנת 1946 בחיפה ופעל בבאר שבע עד לשנת 2019.
מפעל "חרסה" הוקם בשנת 1946 במפרץ חיפה כמפעל לייצור כלי סניטריה עשויים קרמיקה כגון אסלות או כיורים.
היה זה אזור בו הוקמו מספר מפעלים של תעשיית הקרמיקה בישראל.
בית החרושת שהוקם על ידי "סולל בונה", שביקשה לענות על הדרישה למוצרים אלו שיבואם היה במחסור בשל מלחמת העולם השנייה.
בראשיתו מנה המפעל כ-40 עובדים.
והוא עשה שימוש במרבצים של קאוליניט (קאולין) מעבר הירדן, שהתגלו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. המאבק על הקמת המדינה הפסיק את השימוש בחרסיות אלו.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 החליטה הנהלת המפעל להקים בית חרושת חדש בבאר שבע.
הדבר נבע מן הרצון לקרבה למחצבי הנגב, שהמדינה פיתחה באותה תקופה, באמצעות חברה ממשלתית וגם הרצון לספק פרנסה לעולים החדשים שיושבו על ידי המדינה בנגב בשנים אלו.
כ-50% מחומרי הגלם של המפעל בשנות ה-50 הופקו בנגב.
שאר החומרים, שכללו פצלת השדה וחרסית יובאו מחוץ-לארץ.
השימוש בחרסית שנחצבה בישראל היה בעייתי.
הדבר נבע הן מחוסר אחידות בייצור והן בצורך לעיבוד יקר של החומר.
ב-1 בנובמבר 1954 הפעילה חרסה במפעל שני תנורים חדשים באורך של 34 מ' (כ"א) ובשנת 1955 הוקמו מחלקה לקרמיקה שימושית ומחלקה לייצור אריחי קיר, שהורחבה בשנת 1957. בשנת 1957 בקירוב נסגר המפעל בחיפה ועובדיו הועברו למפעלים אחרים של "סולל בונה".
הקמת בית החרושת "לפיד" בשנת 1951 גרמה לתחרות בין שני המפעלים ולירידה בתפוקות הייצור.
בשנים 1957–1958 נרכשה הבעלות על "לפיד" על ידי חברת "כור", בעלת השליטה ב"סולל בונה" ו"חרסה".
הדבר יצר מונופול בתחום הייצור הקרמי בארץ.
בהדרגה אוחדו קווי היצור של "לפיד" עם אלו של "חרסה".
במקביל החלה "כור" גם בייבוא של כלי סניטציה, במטרה לענות על הביקוש לתוצרת חוץ שיובאה על ידי מתחרים שונים.
בשנת 1970 אוחדה "חרסה" עם מפעל "חסין אש", שייצר לבני בניין, תחת הנהלה אחת.
המפעל המאוחד כלל כ-340 עובדים שייצרו מוצרים בשווי של כ-11 מיליון ל"י.
היה זה חלק מתהליך ייעול שעשתה חברת כור בכלל מפעליה וכלל איחוד מפעליה השונים תחת חברות-בת על פי תחומי העיסוק.
בסוף שנת 1970 הוקמה "כור קרמיקה וזכוכית בע"מ".
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, במקביל למשבר של חברת "כור" ולהרעה ביחסי העבודה במפעל, הוחלף צוות ההנהלה של המפעל כמה פעמים.
יחד עם זאת, בתקופה זו הושקעו במפעל כספים, שייעלו את פס הייצור ואפשרו להגיע לייצור של כ-700 אסלות למשמרת, אך גם צמצמו את כמות העובדים בו.
בנוסף, נסגרו קווי ייצור הפסדיים כגון קו הייצור של אריחי הקרמיקה, שעמד בתחרות עם קו הייצור של מפעל "ברבור" (אף הוא בבעלות "כור"), עם מפעל "נגב קרמיקה" ועם הייבוא.
במסגרת מהלכי ארגון מחודשים של חברת "כור", הוקמה חברת הבת "מרחב-מרכז חומרי בניה וקרמיקה", שריכזה את הבעלות על מפעלי כור השונים בתחום הבנייה ובהן "חרסה".
בתחילת 1993 הנפיקה "כור" את "מרחב" בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובשנת 1999 מכרה "כור" את יתרת החזקותיה ב"מרחב" לחברת ליפסקי.
החל משנות ה-2000 עברה הבעלות על "חרסה" מספר פעמים, כתוצרה מהעברת השליטה בחברת "מרחב".
ב-2006 רכשה קרן פימי מניות "מרחב".
רוכשת נוספת באותה עת הייתה חברת "כתר פלסטיק".
בשנת 2008 מיזגה את החברה עם חברת "אורלייט", העוסקת בייבוא מוצרים לבנייה, ובהם גם מוצרי קרמיקה סניטרית.
בשנת 2011 רכש יואב גולן 47% ממניות "מרחב" מידי קרן פימי.
בשנת 2013 שונה שמה של קבוצה זו ל"קבוצת חמת".
השקעותיו של גולן בשוק הטורקי ב-2015, כמו גם ההאטה בשוק הבניין בשנים 2017–2018, הובילו ב-26 באפריל 2019 לשליחת מכתבי פיטורין לעובדים ולסגירת המפעל.
בין השנים 1955–1965 פעלה בבית החרושת ה"מחלקה האמנותית", שייצרה כלי בית וכלים דקורטיביים.
את הקמת המחלקה יזם אהרן רמז, למנהל החטיבה התעשייתית ב"כור".
אחד מן השיקולים בהקמתה היה הרצון לנצל שטחי תנור ריקים ובכך להגביר את יעילות המפעל.
לראשות המחלקה התמנה נחמיה עזז, שעיצב את פעולתה.
לאחר פרישתו של עזז מניהול המחלקה, בשנת 1960, התמנתה פנינה עמיר זמיר למחליפתו.
בשנת 1957 היווה תוצרת המחלקה כ-4 אחוז ממחזור המכירות של המפעל ותוכנן כי המחלקה תעבור לאולם חדש בבית החרושת ותצויד בתנור מותאם לשרפה בטמפרטורה גבוהה.
מרבית הקרמיקה האמנותית של חרסה נוצרה בטכניקה של יציקה לתבנית.
כל דגם נוצק במהדורה בת 150 יחידות, וכל חמישה פריטים זכו לעיטור של דגם זהה, שבוצע על ידי ציירות.
הקו האמנותי שהנהיג עזז היה מודרניסטי.
הדגמים שנוצרו הושפעו מן האמנות והעיצוב המודרניסטים באירופה, אך גם מן הארכאולוגיה והפולקלור הארצישראלי.
הכלים של "חרסה" הוצגו במגוון תערוכות שונות במשך השנים.
כבר בשנת 1956 הציג עזז כלים שעיצב עבור בית החרושת בתערוכה בגלריה "מקרא סטודיו" בתל אביב-יפו.
בשנת 2007 התקיימה בבית אהרון כהנא תערוכה של קדרות חרסה.
חַרְסוּסִית (חרסוסית: חֶרְסִײֵת , בערבית: لغة حرسوسية לֻע'ה חַרְסוּסִיּה) היא אחת משפות דרום-ערב החדשות, בענף הדרומי של משפחת השפות השמיות.
היא מדוברת בעומאן בפי 600 דוברים בלבד (נכון ל-2011), אנשי חראסיס, החיים בג'ִדַּת אל-חראסיס, מדבר סלעי בדרום-מרכז עומאן.
על כן היא מסווגת כשפה בסכנת הכחדה קשה, על סף מוות.
חרסוסית קרובה מאוד למהרי, ולעיתים נחשבת ניב שלה.
חרסוסית הוזכרה לראשונה במחקר מחוץ לאזור ב-1937, על ידי ברטרם תומאס בספרו "ארבע לשונות זרות של דרום ערב".
רוב החוקרים מסכימים כי חרסוסית היא שפה בפני עצמה, אף על פי שהיא קרובה מאוד למֵהְרי, הנפוצה יותר, וכי שתי השפות נפרדות אם כי בעלות מובנות הדדית.
לעומתם, מיעוט של חוקרים טוען כי חרסוסית היא ניב של מהרי, אך כתמיד, השאלה אם להג הוא ניב או שפה היא יותר פוליטית מבלשנית.
לחרסוסית, כמו לכל שפות דרום-ערב החדשות, אינה נכתבת, אם כי במאה ה-21 היו מאמצים ליצור לה כתב המבוסס על הכתב הערבי.
כיוון שאנשי חראסיס היו במשך מאות שנים התושבים היחידים בגִ'דַּת אל-חראסיס, שפתם התפתחה בבידוד יחסי.
עם זאת, מאחר שרוב ילדי חראסיס לומדים כיום בבתי ספר בשפה הערבית ויודעים קרוא וכתוב בערבית, שפת אמם חרסוסית מדוברת פחות גם בבית ולא מועברת לדורות הבאים.
למרות שגילוי הנפט ופרויקט שיקום עדרי הראמים באזור סיפקו הזדמנויות עבודה רבות לגברים חרסוסים, באותו זמן אותם הגורמים דחפו בני קהילה רבים להשתמש בערבית ובמהרי – בנוסף או במקום שפת אמם חרסוסית.
לחצים אלה גרמו לחוקר אחד להסיק ב-1981 כי "תוך כמה דורות תוחלף חרסוסית בערבית עומאנית סטנדרטית", אולם נבואה זו עדיין לא התממשה.
אונסק"ו סיווג את השפה החרסוסית "בסכנת הכחדה ודאית".
+העיצורים בחרסוסית שפתיים שינִיים צידיים בתר- מכתשיים
/חכיים וילוניים לועיים סדקיים לא שורקים שורקים אפיים סותמים אטומים קוליים מסודקים חוככים אטומים קוליים () מסודקים רוטטים מקורבים
העיצור הלועי // נמצא בשימוש רק בהשפעתה של ערבית עומאנית.
יש בשפה חמש תנועות (u, i, o, e, a) המובחנות באורכן, וכן תנועת שווא, טיפוסי לשפה שמית.