tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפעלת האתר "מעין" להנגשת ידע מבוסס מחקר על ילדים ונוער מגווני מגדר.
ייעוץ והכשרת צוותים רפואיים למתן טיפולי התאמה מגדרית (טיפולים הורמונליים, ניתוחים וכדומה) ומענים ייעודיים לקהילה הטרנסג'נדרית.
איסוף והנגשת מידע לקהילה ולאנשי מקצוע באמצעות מדריכים, הרצאות, ימי עיון ואירועים פתוחים.
נציגות בוועדה להתאמה מגדרית במרכז הרפואי שיבא.
הפעלת המרכז הטרנסי בשיתוף עם האגודה למען הלהט"ב
"טרנס דולה" - ייעוץ אישי וליווי קבוצתי לנשים טרנסג'נדריות בתהליכי התאמה מגדרית.
ייעוץ משפטי בנושאים הקשורים בהדרה על רקע שונות מגדרית.
הפעלת רשת בלתי פורמלית של פתרונות דיור ארעיים ברחבי הארץ.
סיוע בחיפוש מקומות עבודה טרנס-פרנדליים.
בשנת 2022 יזם הארגון בשיתוף גוגל ישראל קמפיין הקורא למעסיקים ללמוד כיצד להעסיק, לשמר ולקדם עובדות ועובדים הנמנים עם הקשת הטרנסית.
ליווי אישי למיצוי זכויות מול גופים ממשלתיים דוגמת ביטוח לאומי, משרד הפנים, או הוועדה לשינוי מין בתל השומר.
נקודות מפגש - פגישות שבועיות שעורכים מתנדבי הפרויקט עם הפונים והפונות בבתי קפה טרנס-פרנדלי בחמישה אזורים בארץ - צפון, חיפה, מרכז, ירושלים ודרום.
בפגישה ניתן מענה ראשוני ומיפוי צרכים.
הגברת הנראות והמודעות לקהילה הטרנסית בישראל, לקשיים עימם מתמודדים חבריה ולצרכיהם.
בשנת 2015 פרסם הארגון נייר עמדה, בשיתוף ארגון מעברים, בנושא הקהילה הטרנסית ומערכת החינוך.
מתן סוכנות הקהילה הטרנסג'נדרית להיות מקור המידע המרכזי על עצמם, ולהיות מעורבים ביצירת המענים והנהלים הנוגעים לחייהם.
קידום והפצת ידע מבוסס מחקר על הקהילה הטרנסג'נדרית, שנוצר על ידי ובשיתוף הקהילה, כחלופה לנראטיבים סנסציוניים, פטרוניים או מעוותים המופצים על ידי גורמים חיצוניים לה.
יצירת פתרונות מערכתיים ורוחביים לאתגרים השונים שהקהילה מתמודדת איתם, שיאפשרו שינוי ארוך טווח ובר קיימא.
מאבק בטרנספוביה באמצעות הזמנה לדיאלוג ישיר עם הקהילה, תקשורת ושיתוף פעולה.
הנגשת ידע, שירותים והזמדנויות לקהילה, באופן שיאפשר לחבריה לממש את עצמם ולקבל את המענים הנחוצים להם, ללא תלות במעמד סוציואקונומי, מיקום גאוגרפי, רמת השכלה או חסמים אחרים.
הכרה במגוון הדיכויים המופעלים על חברות הקהילה מעבר לדיכוי מגדרי, ובמורכבויות ובקשיים שנגרמים מהשילוב ביניהם, למשל במקרים של נשים טרנסיות מזרחיות או גברים טרנסים בעלי מוגבלות.
פרויקט אתנה הוא המיזם הלאומי לקידום ספורט הנשים בישראל אשר הוקם בשנת 2007 לפי החלטת שרת החינוך התרבות והספורט, הגברת לימור לבנת.
החזון הוא ליצור שינוי חברתי ומגדרי בתרבות הספורט בישראל בדרך אשר תבטיח את השתתפותן המלאה של ילדות, נערות ונשים בכל תחומי הספורט ובכל הרמות.
בשנת 2018 עם החלת "חוק וינגייט התשע"ז, 2017" הוגדרה אתנה כתוכנית הלאומית לקידום ספורט הנשים בארץ – כחלק ממכון וינגייט.
חינוך ושינוי עמדות בחברה באשר לחשיבות הספורט כגורם משמעותי והכרחי בהכשרתה ועיצובה של כל ילדה ונערה: ללא שינוי תפיסתי, חברתי מהותי בכל הקשור לנשים וספורט, לא ניתן יהיה להביא לשינוי יסודי ואמיתי בהיקף הפעילות של ילדות, נערות ונשים בספורט.
יש לפעול לשינוי עמדות באופן שהחברה תבקש לעודד את הילדות לעסוק בפעילות ספורטיבית, להתמיד ולהצטיין בה מתוך הכרה וקבלה של היתרונות הגלומים בעיסוק בספורט כמנוף להצלחה, המעניק סיפוק עצמי וכישורי חיים גם לנשים וכפועל יוצא מזה מעודד לחברה שוויונית יותר, בה גם נשים לוקחות חלק במשחק.
יצירת מנהיגות נשים בספורט: ייצוג הולם של נשים בקרב מקבלי ההחלטות ומובילי המדיניות בספורט, מהווה תנאי הכרחי לקידום נשים בספורט, המבטיח כי צרכיהן הייחודיים של נשים בספורט, לרבות בעניין תקצוב, השקעת משאבים וניהולם יקבל ייצוג הולם ויבוא לידי ביטוי שוויוני בקרב מקבלי ההחלטות.
בנוסף, יש חשיבות רבה בעידוד ומתן הזדמנות לנשים לעסוק במקצועות השונים הקשורים בספורט ובכלל זה אימון, ניהול, שיפוט וכדומה, מקצועות אשר מאפשרים המשכיות ואופק תעסוקתי לספורטאיות גם לאחר הפרישה מעיסוק פעיל בספורט.
הקמת תשתית כמותית איכותית של ספורטאיות בפריסה ארצית: מאז שנת 2008, מתקצב הפרויקט הלכה למעשה פעילויות לקידום ספורט ילדות, נערות ונשים.
מאז ועד היום הונחה תשתית רחבה לפעילות ספורט נשים ביחס לזה שהיה קיים טרום פעילות הפרויקט.
בשנים אילו ניכר גידול משמעותי במספר הספורטאיות הן בספורט הקבוצתי והן בספורט האישי.
בנוסף, הורחבו סגלים והוקמו סגלים ייחודיים.
הפרויקט הביא לעלייה משמעותית בהשתתפותן של ספורטאיות תחרותיות בהמשך לפעילויות הבאות: סיוע לקבוצות חדשות בשנה ראשונה ושנייה, מעגלי איתור שבהם לקחו חלק אלפי ילדות, "ניידות אתֶנה" בענפים השונים אשר פעלו ברשויות המקומיות לחשיפת ענפים לשם הבאת ילדות רבות לפעילות.
פרויקטים במועדוני ספורט ורשויות בצורה ממוקדת ובקרב המגזר הערבי ועוד.
בהתאם למתווה הפרויקט שגובש על ידי המועצה, עד שנת 2011 שיתף הפרויקט פעולה עם 13 ענפי ספורט וחמישה גופים רוחביים, עם כל אחד מגופים אלה נבנתה תוכנית ייחודית לקידום ספורט נשים.
במהלך השנה ניתן סיוע וכן התנהל מעקב ובקרה על ביצוע תוכניות העבודה, על ידי היחידה המקצועית, במטרה להביא ליישומן של התוכניות.
2010–2011 – במהלך תקופה זו פעלה המועצה הציבורית לרפורמה בחלוקת תקציבים.
2012 – לאחר מהלך של רפורמה בפרויקט הלאומי, פועלת "אתנה" בתוכניות מקצועיות בשמונה איגודי ספורט, בשישה גופי ספורט, בשמונה פרויקטים במועדוני ספורט בשיתוף הרשויות ובסיוע בהקמת קבוצות חדשות בשנה הראשונה והשנייה להקמתן.
בנוסף, בשנה זו פרסום "קול קורא" לאיגודים ואגודות להגשת הצעות לפרויקטים באחד משני הנושאים הבאים:
קידום הספורט ההישגי בתחום ספורט הנערות והנשים;
פרויקט יישובי רב משתתפים, המסייע להגדלת תשתית הילדות, נערות ונשים העוסקות בספורט;
הפועל משגב – פרויקט רב ענפי (טריאתלון, שחיה, טניס, כדורעף, אופניים, התעמלות) מנוהל על ידי מחלקת הספורט.
הפועל כאוכב/אעבלין/שפרעם/טמרה – ארבעה יישובים חברו יחדיו לפרויקט רב יישובי בכדורסל לילדות ונערות, מנוהל על ידי ראשי מחלקות הספורט ביישובים.
הישגי כרמיאל – פרויקט דו ענפי (טניס שולחן וכדורסל) באגודת "הישגי כרמיאל" להרחבת התשתיות בענפים אלה בעיר כרמיאל.
איגוד הכדור מים – פרויקט תשתיות באיגוד הכדור מים לילדות צעירות וגיוסן של ילדות חדשות.
2013- מובילה המועצה הציבורית לקידום ספורט הנשים בישראל תוכנית רב שנתית כהמשך לתהליך הרפורמה הנדרשת לצורך השגת מטרות העל של הפרויקט, אשר תעמודנה בהלימה לכלל המטרות והיעדים שנקבעו במסגרת החלטת הממשלה.
באמצעות תקציבי הפרויקט ופעילותו מתקיימות פעילויות רבות:
נערכו פעילויות ממוקדות לאיתור ספורטאיות צעירות
הוענקו מלגות לקידום ספורטאיות, מאמנות ומאמנים
הוענקו מלגות לקורסי אימון והדרכה
הוקמו מרכזי מצוינות בדגש על הפריפריה
נערכו מחנות אימונים בישראל ובחו"ל
הורחבה המעטפת הרפואית לספורטאיות תחרותיות
"אתנה Top Team" בוועד האולימפי – היחידה לספורט הישגי קידום וטיפוח ספורטאיות עילית להיכללותן במסגרת הסגל האולימפי
השקעה בעתודה הצעירה (TOP TEEN)
ליגות "אתנה" שהפכו למסורת במספר ענפים
נערכו סדנאות והשתלמויות ייחודיות לספורטאיות למאמנים ומאמנות
"ניידות אתנה" נדדו ברחבי הארץ והעניקו לילדות חוויית ספורט ייחודית
נערכו כנסים ייחודים בינלאומיים ומקומיים
התקיימו פעילויות שיווק ועידוד לפתיחת קבוצות חדשות ולשינוי עמדות בכל הקשור לפעילות ספורטיבית ותחרותית אצל ילדות ונשים
תוכנית "הפסקה פעילה אתנה" חשיפת התלמידות לפעילות ספורטיבית בענפים השונים בהתאם לסדרי העדיפויות של מחלקת הספורט ברשות ומתאמות הענפים ב"אתנה".
קהל היעד תלמידות כיתות ג'-ח'.
תוכנית אתנה כישרונות – מטרת הפרויקט היא הקמת קבוצות חדשות בכיתות ד'-ה'-ו' כתוצאה מפרויקט "זוזו"/ הפסקה פעילה/ מעגלי איתור וחשיפת ילדות לענפי ספורט שונים ברשות/ באגודה.
אירועי אתנה הולכות רחוק – האירועים מעלים על נס ערכים של אורח חיים פעיל ובריא, טיפוח המצוינות וקידום נשים.
מטרת האירוע להעביר את המסר של הנאה בספורט דרך פעילות חווייתית, ייחודית ומהנה, ללא אלמנטים תחרותיים ותוך דגש על תחושת ה"ביחד" ומקסום העברת המסרים דרך יצירת עניין תקשורתי.
בתוך תהליך לשינוי עמדות וקידומן של נשים בספורט יש לראות בתוכנית "שגרירות אתנה" חלק בלתי נפרד בפעילות לשינוי עמדות בקהלי היעד השונים וכמו כן, חלק יישומי של יצירת מנהיגות נשים בעולם הספורט התחרותי.
עם סיומה של קריירה ראשונה ומעבר לקריירה שנייה חוזרת הספורטאית ל"קהילה" כחלק מקידום ושיווק השיח החברתי ש"אתנה" מקדמת.
הספורטאיות – שגרירות הן ספורטאיות עילית פעילות או לקראת סיום פעילותן טרם פרישתן, הן מהוות את "הקו הקדמי" – בדיבור ישיר של צוות ההסברה של אתנה "להיות ספורטאית".
"שגרירות אתנה" נן ספורטאיות אשר ישפיעו לאורך זמן במעגל ההשפעה הקרוב והרחוק גם יחד בהתאם להתפתחות התוכנית המקצועית הכוללת.
החל מתוכניות האיגודים והפרויקטים לתוכניות ברשויות, בקורסי אימון והדרכה, כמודל לחיקוי במחנות אימונים, באירועי ספורט ואף במגזר הציבורי המהווה קהל חדש ואינו חלק מעולם הספורט.
שינוי עמדות וקשר לקהילה כחלק מקידום שיח חברתי
יצירת מנהיגות נשים בעולם הספורט
יצירת מודלים לחיקוי בספורט הנשים בישראל
הסרת חסמים העומדים בדרכן של ילדות, נערות ונשים בדרך לעיסוק בספורט
סביבה חיובית ותומכת עבור נשים העוסקות בספורט
יצירת ערוץ תקשורת ישיר בין השגרירות לשטח ולאתנה
תלמידות ותלמידי בתי הספר- יסודי, חט"ב ותיכון
אגודות ומועדוני ספורט- ימי גיבוש, ערבי סיום, שילוב במחנות אימון – ספורטאיות, ספורטאים והורים
מדיה- טלוויזיה, אינטרנט, עיתונים ורדיו
פורומים שונים בעיריות ומועצות (מנהלת נשים וכו')
אנשי עסקים וקהלים חדשים- מגזר ציבורי רחב
המסרים שיועברו על ידי שגרירות אתנה מותאמים לגיל ולאופי של קהל היעד.
המסרים מתמקדים בשבירת חסמים שונים שהתגלו בסקרים שנעשו המונעים מילדות לעסוק בספורט ומהוריהן לשלוח אותן לפעילות ספורטיבית.
בין החסמים, לדוגמה: תובענות עולם הספורט ופציעות בספורט.
יש התייחסות לאספקטים חברתיים, בריאותיים, מנטליים וניתן דגש על ערך המוסף של עיסוק בספורט לילדות תוך דגש על חיים מאוזנים ומלאים – ספורט בשילוב לימודים, חברה וחיי משפחה וכן ניהול זמן הנכון והאפשרי לספורטאית תחרותית.
פרויקט אזוריאן היה מבצע חשאי בשנת 1974 של סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית למשיית הצוללת הגרעינית הסובייטית K-129, אשר טבעה באוקיינוס השקט בשנת 1968. אף על פי שהסוכנות הצליחה למשות רק חלק מהצוללת הטבועה נחשב המבצע לאחד משיאי הביון של המלחמה הקרה.
באפריל 1968 הבחינה ארצות הברית בפעילות מוגברת של כלי שיט וכלי טיס סובייטיים בצפון האוקיינוס השקט.
הפעילות התמקדה באזור שהיה ידוע כנתיב שיט של צוללות טילים בליסטיים סובייטיות מדגם גולף II.
בעקבות זאת עלתה ההשערה שהסובייטים עורכים חיפושים אחרי צוללת משלהם שאבדה באזור זה.
נתונים מציוד האזנה תת-מימי של ארצות הברית שהיה פרוס על קרקעית האוקיינוס השקט נבדקו כדי לנסות ולאתר את רעשי הקריסה הצפויים בעת טביעתה של צוללת (כלומר הקול המתקבל כאשר הצוללת מנמיכה מעבר לעומק הצלילה הבטוח שלה ודפנותיה קורסים תחת לחץ המים).
ניתוח הנתונים העלה קול אפשרי שכזה שהתרחש ב-8 במרץ בקרבת קו התאריך הבינלאומי (180 מעלות מערב) וברוחב גאוגרפי של 50 מעלות צפון.
לאחר מספר שבועות של חיפושים שבה הפעילות הסובייטית בצפון האוקיינוס השקט לממדיה הרגילים.
ביולי 1968 נשלחה לאזור הצוללת האמריקנית הליבוט, שהייתה מצוידת בציוד חיפוש ייחודי במים עמוקים, לרבות מצלמות.
אזור החיפוש שנקבע לה על סמך נתוני ההאזנה התת-מימיים מחודש מרץ היה נרחב - כ-3,100 קילומטרים מרובעים.
חרף זאת איתרה הצוללת לאחר שלושה שבועות של חיפושים את הצוללת הסובייטית הטבועה - K-129, צוללת דיזל מדגם גולף II, הנושאת שלושה טילים בליסטיים גרעיניים.
הצוללת נמצאה במרחק של 2,890 קילומטרים מצפון-מערב להוואי, בעומק רב של כ-4,900 מטרים מתחת לפני הים.
בשבועות הבאים צילם הציוד המיוחד של הצוללת האמריקאית כ-20 אלף צילומים של הצוללת הטבועה.
על סמך צילומי הצוללת הטבועה גיבשו מזכיר ההגנה של ארצות הברית מרווין ליירד והיועץ לביטחון לאומי הנרי קיסינג'ר ב-1970 תוכנית למשיית הצוללת.
מטרתה הייתה בדיקת רכיבי הטכנולוגיה הגרעינית הסובייטית שנמצאו בצוללת כמו גם טכנולוגיה וחומרי הצפנה שעשויים להימצא בה.
נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון אישר את התוכנית וביצועה הוטל על סוכנות הביון המרכזית.
התוכנית למשיית הצוללת התבססה על בניית אונייה מיוחדת, שתישא את ציוד החילוץ המתאים.
האונייה, בעלת הדחק של 50 אלף טון ובאורך של 189 מטרים נבנתה במספנה אזרחית ליד פילדלפיה לפי חוזה שנחתם עם חברת Global Marine Development, שהתמחתה בפעילות כרייה תת-מימית בעומק רב.
סיפור הכיסוי שנבנה לפעילות האונייה היה כי היא מיועדת לכרות נודולות מנגן מקרקעית האוקיינוס.
המיליארדר הווארד יוז ניאות לתת את שמו לפרויקט על מנת לבסס את סיפור הכיסוי.
האונייה, יוז גלומאר אקספלורר, צוידה במתקן ייעודי דמוי מלקחיים, שנועד להיות מונמך אל קרקעית האוקיינוס, לאחוז בגוף הצוללת ולהעלות אותה אל גובה פני הים ולתוך בטן האונייה.
המתקן נועד להיות מונמך עד למטרתו - ולהפך - באמצעות שרשרת של צינורות באורך של 18 מטרים כל אחד, זהים לאלו ששימשו באסדות קידוח לצורך כריית נפט.
בדרך זו קיוו המתכננים לבצע את חילוץ הצוללת הטבועה מתחת לפני המים, הרחק מעיני צופים בכלי שיט וכלי טיס וממצלמות לוויני ריגול סובייטיים.
האונייה נדרשה לשמור במהלך פעולת המתקן על עמדה קבועה על פני המים, ולצורך כך פותח עבורה ציוד מיוחד.
הגלומאר אקספלורר הגיעה לאתר המבצע ב-4 ביולי 1974 ועסקה בו במהלך החודש שלאחר מכן.
מבחינה טכנית הוכתר המבצע בהצלחה חלקית: מתקן הצבת הצליח לאחוז בחלק הקדמי של הצוללת הטבועה, באורך של 42 מטרים, שניתק מחלקה האחורי.
עקב כשל מבני נשברו כמה משיני המתקן וכ-30 מטרים מהחלק שנתפס בו נשמטו ממנו וצללו בחזרה אל קרקעית האוקיינוס.
בכל זאת מצאו האמריקאים בחלק שהצליחו למשות שני טורפדות גרעיניים כמו גם פריטי ציוד צוללות אחרים וספרי צופן.
האמריקאים מצאו בחלק שמשו את גופותיהם של שישה ימאים סובייטים שנספו.
הם נקברו בים בטקס צבאי בתוך ארונות מתכת מחשש לזיהום בקרינה רדיואקטיבית.
פעולת החילוץ כולה תועדה על ידי צוות צילום של סוכנות הביון המרכזית.
המבצע נחשב לאבן דרך בתולדות מבצעי החילוץ התת-מימיים.
עלותו הגיעה ל-800 מיליון דולר (3.8 מיליארד דולר במחירי 2015).
עלות בנייתה של הגלומאר אקספלורר בלבד הגיעה ל-350 מיליון דולר.
ב-1975 נדונה בארצות הברית תוכנית להפעיל שוב את הגלומאר אקספלורר כדי למשות את יתרת שרידי הצוללת בשם מבצע מטדור, אך היא לא הוצאה לפועל.
ברית המועצות הייתה מודעת לפעילות האונייה ולכך שארצות הברית מנסה לערוך מבצע חילוץ של הצוללת הטבועה, אך מומחים צבאיים בה קבעו שהדבר הוא בלתי אפשרי מבחינה טכנית.
מאוחר יותר שינו המומחים הסובייטים את הערכתם בעקבות אזהרות רבות ששלח שגריר ברית המועצות בארצות הברית אנטולי דוברינין.
כלי שיט סובייטים באזור הצטוו לדווח על כל פעילות יוצאת דופן ושניים מהם גם הגיעו לאזור וצפו בגלומאר אקספלורר.
אי ידיעת מיקומה המדויק של הצוללת הטבועה הקשתה אף היא על הסובייטים לסכל פעולת חילוץ שלה.
ב-1992 נמסר לרוסיה חלק קטן מהתיעוד המצולם של הפעולה, שהתייחס למציאת גופות הימאים הסובייטים וקבורתם בים (יתרת הסרט נותרה חסויה עד היום).
פעמון הצוללת, שנמשה אף הוא, נמסר גם הוא לרוסיה.
האונייה גלומאר אקספלורר שימשה בשנים שלאחר המבצע לשימושים מסחריים והיא כשירה לשיט עד היום.
למרות הרצון לשמור על חשאיות המבצע הוא הגיע לידיעת הציבור כבר ב-1975. פרסום הידיעה הראשונית אודותיו נזקף לזכות העיתונאי ג'ק אנדרסון, אשר סירב לפנייה של מנהל סוכנות הביון המרכזית ויליאם קולבי להימנע מהפרסום.
דווח כי מנהל הסוכנות הבא, ג'ורג' בוש, תידרך את הנשיא פורד מספר פעמים אודות הניסיונות לשמור על חשאיות המבצע.
ב-1981 הגישה העיתונאית הרייט אן פיליפי דרישה לסוכנות לפי חוק חופש המידע למסור את המסמכים שברשותה אודות המבצע.
הסוכנות סירבה לאשר את קיומם של מסמכים אלו או להכחיש אותו.
ב-1998 שודר בערוץ דיסקברי קטע סרט הצילום שתיעד את מציאתם וקבורתם של הימאים הסובייטים.
ב-2009 שודר סרט תיעודי אודות המבצע, אשר כלל עדויות של אישים שונים שהיו מעורבים בו, לרבות עדויות מצולמות של שלושה מהנדסים שהשתתפו בפיתוח ציוד החילוץ ונמצאו על סיפון הגלומאר אקספלורר.
בשנת 2010 פורסמו שני ספרים אודות המבצע שחשפו מידע נוסף אודותיו.
באותה שנה שחררה סוכנות הביון המרכזית לפרסום חלקי מאמר אודות המבצע, שפורסם ב-1985 בכתב עת פנימי של הסוכנות.
הוא נכתב על ידי אחד ממשתתפי המבצע, שזהותו לא נמסרה.
החשיפה נעשתה אף היא בעקבות דרישה לפי חוק חופש המידע.
ב-2010 שוחרר לפרסום גם פרוטוקול של ישיבה שניהל הנשיא פורד במשרדו במרץ 1975 אודות מבצע מטדור בהשתתפות מזכיר ההגנה, מנהל סוכנות הביון המרכזית ואישים נוספים.
התהודה שלה זכה המבצע באה לידי ביטוי במספר רב של ספרי מתח וסרטים שפורסמו והופקו אשר התבססו עליו או אזכרו אותו או את אוניית הגלומאר אקספלורר.
שתי תאוריות קשר פורסמו עם השנים אודות טביעת הצוללת והמבצע למשייתה:
בספר שפורסם ב-2005 נטען כי הצוללת K-129 נתפסה על ידי צוות של הק.ג.ב.
שנמצא על סיפונה ואשר תכנן לירות ממנה טיל גרעיני לעבר פרל הארבור, אך טיפול כושל של הקושרים בטיל הוביל להתפוצצותו ולהשמדת הצוללת.
לפי תאוריה זו נשלח הצוות על ידי מספר בעלי הקו הנוקשה בק.ג.ב.
ובידיעתו של יושב ראש הארגון יורי אנדרופוב.
מטרת הפעולה כפי שנטען הייתה להציג את ירי הטיל כפעולה של סין העממית בניסיון להביא להתנגשות מזוינת בינה לבין ארצות הברית, וזאת במטרה לסיים את הדטאנט ביניהן (שהתרחש במקביל לפיצול הסיני-סובייטי), אשר נתפס כמזיק לאינטרסים הסובייטים ברחבי העולם.
באותו ספר נטען כי סוכנות הביון המרכזית הצליחה למשות את הצוללת כמעט בשלמותה.
מגזין טיים העלה את הטענה כי מבצע החילוץ כולו נועד להוות כיסוי לפעולות תת-ימיות חשאיות אחרות שערכה ארצות הברית באזור, כמו האזנה לקווי קשר תת-מימיים והתקנת ציוד מעקב אחרי כלי שיט ומטוסים סובייטים.
F/A-XX הוא שמה של תוכנית לפיתוח ורכישה של מטוס קרב מהדור השישי.
הוא מתוכנן להחליף את מטוסי ה-F/A-18 סופר הורנט, החל מתחילת שנות ה-30 של המאה ה-21.
ביולי 2009 חשפה בואינג קונספט למטוס קרב מהדור השישי, ה-F/A-XX.
הרעיון תיאר מטוס נטול זנב, בעל שני מושבים, שני מנועי סילון וכנף גוף מעורב .
אף על פי שלמטוס תא טייס בתצורת טנדם, טוענת בואינג כי המטוס יכול להיות מאויש או לא מאויש, בהתאם למשימה.
מטוס ה-X-47B של נורת'רופ גראמן, שנבחר לתוכנית UCAS-D , הוצע אף הוא לענות על דרישות F/A-XX.
במאי 2011 בעת הצגה לקונגרס טען משרד ההגנה האמריקני שהוא מתכנן לרכוש עוד מטוסי F-35C כדי להחליף את 556 מטוסי F/A-18 סופר-הורנט הקיימים.
באפריל 2013 הציגה בואינג גרסה מעודכנת של מטוס העונה על דרישות F/A-XX.
פרויקט בבל (; תעתיק מדויק: מַשְׁרוּעְ בָּאבְּל) המכונה גם תותח העל של סדאם חוסיין היה פרויקט שאפתני במימונה של עיראק לבניית תותח על עצום ממדים במטרה לאפשר לסדאם חוסיין יכולת לפגוע בעומק השטח של שכניו במזרח התיכון.
הפרויקט תם לאחר ההתנקשות בג'רלד בול בפתח ביתו בבריסל בשנת 1990, התנקשות שיוחסה למוסד הישראלי.
ג'רלד בול (9 במרץ 1928 - 22 במרץ 1990) היה מהנדס קנדי שהתמחה בארטילריה ארוכת טווח.
פרויקט חייו היה ניסיון לשיגור לוויין לחלל באמצעות שימוש בתותח-על.
לשם כך, הוא פנה לממשלות ארצות הברית וקנדה, בשיאו של המרוץ לחלל, והציע כי יעמוד בראש פרויקט שאפתני שמטרתו תהיה בנייתו של תותח-על שיהיה בעל טווח ארוך דיו כדי לשגר לוויינים לחלל.
הפרויקט נקרא HARP וקיבל את מימונן של ממשלות ארצות הברית וקנדה.
שיאו של הפרויקט היה ירי של פגז-מדמה-לוויין במשקל 180 ק"ג לגובה 180 ק"מ.
לאחר הניסוי, טען בול, כי באמצעות חימוש התותח בטיל בעל מנוע דלק מוצק, יוכל לשגר טיל במשקל 90 ק"ג למרחק של 4,000 ק"מ, או לרום של 250 ק"מ.
על פי טענה זו, יכולותיו של התותח שקולות לאלו של טיל בליסטי לטווח בינוני.
הפרויקט בוטל זמן קצר לאחר הצלחה זו, בשל רצונה של קנדה להיבדל מארצות הברית, שהייתה מסובכת במלחמת וייטנאם.
לאור ביטולו של פרויקט HARP חש בול תסכול, אך עדיין דבק במטרתו ובחזונו לשגר לוויין לחלל באמצעות תותח על.
בשנת 1970 הוא בנה את התותח GC-45, תותח הוביצר בעל טווח של 40 ק"מ אשר הציג יכולת מצוינת.
הוא מכר תותחים כאלו לכל מי שהיה מוכן לקנותם: הוא מכר תותחים לדרום אפריקה שהייתה תחת אמברגו נשק של האו"ם וכן מכר כ-200 תותחים לעיראק, אשר נזקקה נואשות לכלי נשק מאחר שהייתה שקועה במלחמת איראן–עיראק.
לאחר שימוש מבצעי בתותחים, נוכחה ההנהגה העיראקית אודות יכולותיהם של התותחים בשדה הקרב.
לאור הצלחה זו של התותחים, החל סדאם חוסיין לגלות עניין בבול, פיתוחיו וחזונו.
לאור הרושם שנוצר בהנהגה העיראקית אודות התותחים שרכשו מג'רלד בול, נענתה דרישתו של האחרון והוא נפגש עם סדאם חוסיין.
חוסיין היה מתוסכל מהעובדה כי ישראל עומדת לשגר לוויין לחלל, ובול ראה בכך הזדמנות להגשים את חלומו.
הוא הבטיח לסדאם חוסיין תותח-על ענק, שיוכל לשגר לוויינים לחלל, ולירות פגזים למרחק של מעל ל-1,000 ק"מ.
מבחינת בול, זו הייתה הזדמנות להגשמת פרויקט חייו לבנות תותח שיוכל להגיע לחלל.
ואילו סדאם חוסיין ראה בתותח כלי שבעזרתו יוכל לפגוע בלב מדינת ישראל ובעומק ערי שכניו.
בול קרא לתוכניתו פרויקט בבל וסיפר לסדאם חוסיין על ממדיו המתוכננים של התותח: אורך קנה עצום של 156 מטרים לפחות, קוטר של מטר ומשקל עצום של 2,100 טון.
לפני שהחל בבניית תותח הענק, החליט בול לבנות אב טיפוס "מוקטן" שאורכו היה כ-45 מטרים.
אב-טיפוס זה היה מוצלח בצורה יוצאת דופן.
לאחר הצלחה זו, בול קיבל שטח ניסויים ענק בעיראק, והחל להרכיב את התותח ממתכות שיוצרו במדינות אירופה, והוסוו בחלקים לצינורות נפט, וזאת כדי לעקוף את האיסור על מכירת נשק לאזורי מלחמה.
נטען, כי הממשלות שסיפקו את המתכות, ובראשן סקוטלנד, ידעו כי מדובר בחלקי תותחים אך החליטו להעלים עין, בשל הרווח הכלכלי.
בזמן הרכבת התותח, ביקשו העיראקים מבול, בשל העובדה כי היה מומחה בעל שם עולמי לארטילריה, לתכנן תותחים עבור הצבא העיראקי שהיה במצב קשה מאוד לאחר מלחמת איראן–עיראק ועבר תהליכי סטנדרטיזציה מהירים.
בול נענה לבקשה ותכנן עבור הצבא העיראקי שני תותחים מתנייעים שנחשבו למתקדמים: "אל מג'נון" ו"אל פאו".
הראשון הוכנס באופן מיידי לשירות פעיל בצבא העיראקי.
לאחר תכנון התותחים, ביקשו העיראקים מבול גם להגדיל את טווחם של טילי הסקאד העיראקיים.
בול ערך שינויים בטילים אלו והגדיל את טווחם על חשבון ראש קרב והדיוק.
לפי עדות שמסר בנו של בול, מדינת ישראל ראתה בדבר חציית גבול, וסוכנים ישראלים הזהירו אותו לחדול ממעשיו, אך בול התעלם מהם והחליט להמשיך בעבודתו עבור סדאם חוסיין.
סוכני המוסד הזהירו אותו פעם נוספת: הפכו את ביתו והשאירו סימנים ברורים, במטרה להזהיר אותו, אולם בול החליט להתעלם פעם נוספת.
לאחר שבול לא נענה לאזהרותיהם של סוכני המוסד, הוא חוסל בחמש יריות בגבו ובעורפו על ידי מתנקש בפתח ביתו בבריסל בשנת 1990. פעולה זו יוחסה למוסד וגרמה לסופה של התוכנית השאפתנית.
בשנת 1991 פרצה מלחמת המפרץ לאחר שסדאם חוסיין החליט לכבוש את כווית השכנה.
במהלך המלחמה ירתה עיראק 39 טילי סקאד משופרים לעבר ישראל, ו-46 לסעודיה.
לאחר ניצחון כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ והפסדה של עיראק, נדרשה המדינה לפתוח את שעריה עבור פקחי האו"ם שעליהם היה להשמיד כל מה שחשבו שקשור לפיתוח ושיגור של נשק להשמדה המונית.
פקחי האו"ם גילו את מיזמו של בול, השמידו את אב הטיפוס המוקטן ואת חלקיו של תותח בבל הגדול יותר.
לאחר מותו של ג'רלד בול לא נעשה ניסיון לבנות תותח-על ארוך טווח, זאת בשל העובדה כי הטכנולוגיה של בול לא התאימה לזמנה; בארצות הברית נערכו ניסויים בתותחים קטנים בהרבה, שהדפו קליעים באמצעות מימן למרחקים של מאות קילומטרים.
כמו כן, התפתחות הטילים והמפציצים הכבדים שיכלו לשאת פצצות ענק, בנוסף לאפשרות השימוש בנשק גרעיני טקטי במטרה לגרום נזק רב, ייתרו את הצורך בתותחי על גדולי ממדים.
פרויקט אודרי לורד הוא ארגון למען אנשים של צבע קווירים המבוסס בברוקלין, ניו יורק.
הארגון מתרכז בארגון קהילתי ופעילות בלתי-אלימה רדיקלית בסוגיות פרוגרסיביות בניו יורק, בעיקר כאלה שמשפיעים על קהילות קוויריות וטרנסג'נדריות, אקטיביזם בנושא איידס ו-HIV, תמיכה במהגרים, רפורמת בתי כלא, וארגון בקרב בני נוער של צבע.
המרכז קרוי על שמה של הפעילה והמשוררת הלסבית-פמיניסטית אודרי לורד ונוסד בשנת 1994.
הפרויקט נולד מתוך הכרה "בצורך באסטרטגיות קהילתיות מאוחדות וחדשניות לטיפול בסוגיות הרבות המשפיעות על קהילות LGBTST (לסביות, הומואים, ביסקסואלים, Two-Spirit, וטרנסג'נדרים) של צבע".
הפרויקט שם לו למטרה לשמש כבסיס עבור אנשים קווירים ממוצא אפריקני/שחור/קריבי, ערבי, אסיה-פסיפיק, לטיני וילידי, ממנו יוכלו לקדם מאבק נגד אפליה וצורות אחרות של דיכוי.
מבנה קבלת ההחלטות בפרויקט שואף לדמות את מבנה הקהילות שהפרויקט מייצג, ופועל לקדם פעילים וארגונים אחרים של אנשים של צבע.
עקרון בסיס של הפרויקט הוא לפעול באופן פמיניסטי ואנטי-סקסיסטי, מתוך אמונה שמנהיגות נשית "ממשיכה להיות מוערכת פחות מדי, וידיה מורפות על ידי ארגונים אחרים בקהילת הלהט"ב".
במרחב הציבורי, הפרויקט מקיים פעולות של התנגדות אזרחית בלתי אלימה.
הקולקטיב הוא ארגון אנטי-אלימות המתמקד באלימות הומופובית, טרנספובית וקווירפובית נגד אנשים של צבע, בעיקר באזור בדפורד-סטייווסנט בברוקלין.
הקולקטיב מתארגן מחוץ למערכת השיפוט/שיטור הרשמית, בהצהירו כי "אסטרטגיות שמגבירת את נוכחות המשטרה ואת ההפללה של הקהילות שלנו לא מייצרות ביטחון."
הקבוצה התחילה בפעולתה ב-1997 בתגובה לעלייה הטרדות משטרתיות ואלימות ברחובות, אשר הארגון האמין היה קשור למדיניות "איכות החיים" של ראש העיר דאז, רודולף ג'וליאני.
הקבוצה עזרה להקים את הקואליציה נגד אלימות משטרתית ואת ארגון צדק עממי 2000 זמן קצר לאחר ששוטרים הרגו שני גברים של צבע לא חמושים, אמאדו דיאלו ואבנר לואימה.
הם התחילו גם את האירוע השנתי "ימי צדק גזעי", בהם מקדמים עתירות של משפחות של צבע שחוו אלימות מצד משטרת ניו-יורק.
הקולקטיב מנהל את התיק המשפטי על ג'ייליה למוט, אישה טרנסג'נדרית שנעצרה והוכתה על ידי המשטרה.
הקולקטיב משתף פעולה עם ארגונים פרוגרסיביים אחרים.
בעקבות האסלאמופוביה הגוברת מאז מתקפת הטרור של 2001 בניו יורק, רבים משיתופי הפעולה סובבים צדק למען נפגעי רדיפה, וכן קיום שיח לגבי איך מדיניותה של ארצות הברית במלחמה בטרור כוללת בחובה גם הומופוביה וטרנספוביה.
בעקבות תחילת המלחמה בעיראק ב-2003, SOS עזר לתאם את "מבצע התנגדות במולדת", פרויקט אי ציות אזרחי במחאה על המלחמה.
TransJustice הוא ארגון שהוקם על ידי, ופועל למען, אנשים טרנסג'נדרים ולא-בינריים של צבע.
הקבוצה מתמקדת בפרקטיקות המשפיעות על קהילות היעד שלה בנושאי דיור, תעסוקה, ושירותי בריאות, כולל קיום תוכניות הכשרה לתעסוקה, התנגדות לאלימות טרנספובית, ושירותי בריאות לנשאי HIV ונושאים אחרים המשפיעים על אנשים טרנס.
קבוצת הפעולה למען זכויות מהגרים כוללת מתנדבים שהם קווירים של צבע שנולדו מחוץ לארצות הברית.
הקבוצה מקדמת במיוחד בניית מנהיגות בקרב מהגרים לא רשומים, עובדים בשכר נמוך, ומהגרים שהם טרנס, two-spirit וממגדרים לא-בינריים.
הקבוצה ממקמת את עצמה בתוך התנועה הגלובלית לצדק ושלום, ופועלת מתוך סולידריות עם מאבקי שחרור ברחבי העולם.
על פי עקרונות הקבוצה: "אנו דוחים את דיכוטומיות 'אנחנו/הם' שמחלקת בין אזרחים לזרים, ופועלים למען מדיניות חוץ אמריקאית בלתי אלימה, המושתתת על רעיונות של חלוקה צודקת וצדק חברתי.
אנחנו גם מכירים בכך שהמלחמה נגד הטרור היא גם מלחמה בחו"ל וגם מלחמה בבית, המחילה דיכוי על הקהילות שלנו במקומות רבים בו זמנית."
בשנת 2004, הקבוצה פרסמה דו"ח, "קהילות בצומת דרכים: מדיניות ימנית בארצות הברית, ומהגרים לסביות, הומואים, ביסקסואלים, two-spirit, טרנסג'נדרים של צבע בעיר ניו יורק".
פרויקט אודרי לורד פועל כדי "לבנות מרחבים ולתמוך בהתפתחות ארגונית" של ארגוני להט"ב של צבע, ומספק את המרחבים הפיזיים של הפרויקט למען אסיפות ומפגשים, משרדים, הדרכות ותשתיות בנוסף לתמיכה טכנית ובניית קשרי קהילה וקואליציות.
בשנת 2000, מנכ"לית העמותה דאז, ג'ו-יון קאנג, זכתה בפרס יוניון סקור מטעם קרן העיר ניו יורק.
לדברי הקרן, פרויקט אודרי לורד הוא "מרכז תרבותי חשוב" של העיר ניו יורק.
פרויקט X , או פרוג'קט X, הוא סרט קומדיית נעורים אמריקאי משנת 2012 בכיכובם של תומאס מאן, אוליבר קופר וג'ונתן דניאל בראון.
עלילת הסרט סובבת אחרי ארבעה נערים צעירים שמנסים להיכנס לחברה על ידי ארגון מסיבה גדולה.
המסיבה הופכת להיות מסיבה בקנה מידה עצום ויוצאת מכלל שליטה.
תקציב הסרט עמד על כ-12 מיליון דולר, והוא זכה להצלחה גדולה כשהכניס למעלה מ-102 מיליון דולר.
הסרט עלה לאקרנים ב-2 במרץ 2012.
סגנון צילום הסרט הוא כתיעוד האירועים מתוך מצלמה ביתית של אחד מהנערים.
הוריו של תומאס קוב, נער תיכון מתבגר, יוצאים מביתם לסוף השבוע, ומשאירים את הבית בידיו של בנם.
הוא, יחד עם חבריו קוסטה, ג'יי בי ודקס מתכננים בביתו מסיבת יום הולדת, על מנת להעלות את הפופולריות שלהם.
תומאס מתכנן מסיבה למספר מצומצם של אנשים, אך קוסטה מפיץ את הידיעה על המסיבה לכמות גדולה מאוד של אנשים.
מאות אנשים מגיעים לביתו של תומאס, ואחד השכנים מזמין משטרה.
כשהמשטרה מופיעה הקהל משתתק ומחכה עד שהשוטרים ילכו, ומיד לאחר מכן המסיבה נמשכת.
המסיבה יוצאת מכלל שליטה, והמשתתפים השיכורים משחיתים את הבית של תומאס.
רשתות החדשות שומעות על המסיבה ההולכת וגדלה, ומסוקי חדשות מרחפים מעל הבית.
השוטרים שמגיעים בהמוניהם נתקלים באלפי המשתתפים במסיבה ומגיעים להחלטה שהמצב לא בשליטה, ושיש להמתין לפיזור המסיבה בצורה עצמאית.
בינתיים, סוחר סמים שממנו קנו החברים סמים מגיע עם להביור למסיבה, ומתחיל לשרוף עצים ומכוניות ברחוב, בטענה שהחברים גנבו ממנו סמים.
כל הבתים, העצים והמכוניות ברחוב מתחילים לעלות באש, והשוטרים יורים בסוחר הסמים.
כל האנשים בורחים מהמסיבה, ומכבי האש משתלטים על השריפה.
כשהוריו של תומאס חוזרים הם מענישים אותו בחומרה, אך נהנים מכך שהצליח לארגן את המסיבה הגדולה בהיסטוריה.
כל תלמידי התיכון מריעים לתומאס, וקרבי ידידתו הופכת לבת-זוגו.
תומאס מאן – תומאס קוב.
המסיבה מתרחשת בביתו לרגל יום הולדתו.
אוליבר קופר – קוסטה, חברו הטוב של תומאס, מארגן את המסיבה ואחראי על האלכוהול והסמים.
ג'ונתן דניאל בראון – ג'יי בי, חברו החנון של תומאס.
דקס פלאמס – דקס, חברו של תומאס.
הצלם שמסריט את כל הסרט.
קרבי בליס בלנטון – קרבי, ידידה קרובה של תומאס.
אלכסיס נאפ – אלכסיס, נערה מתבגרת המחזרת אחרי תומאס.
מיילס טלר – נער קולג' פופולרי.
ריק שפירו – סוחר סמים.
פטר מקנזי – אביו של תומאס.
קייטלין דולאני – אימו של תומאס.
מרטין קלבה – שכן של תומאס.
לאחר שחרורו של הסרט נערכו אירועים רבים בהשפעתו וכמחווה אליו, מהם:
"פרויקט M": תלמיד תיכון בשם מיקי וסובסקי פרסם כי הוא מתכנן מסיבת ענק במישיגן ב-9 במרץ 2012. ההזמנה זכתה לתפוצה רחבה מאוד בטוויטר, ואף פורסמה בקרייגסליסט.
אנשים התחילו להתאסף בכתובת היעודה כבר ב-9 בבוקר, אך המסיבה בוטלה רשמית ב-11 בבוקר, לאחר שהשוטרים החלו ללוות באופן רשמי את המשתתפים במסיבה.
"פרויקט קריס": ב-10 במרץ 2012 אורגנה מסיבה על ידי סטודנט קנדי.
תוך 24 שעות צפו באתר המסיבה למעלה מ-900,000 אנשים.
"Project X House Party 2": ב-13 במרץ 2012 הוזמנו אלפי בני נוער למסיבה בבית מעוקל בפלורידה, בכדי ליצור את הסרט "פרויקט X–2".
המשטרה שהגיעה לשם נאלצה לפנות למעלה מ-2,000 בני נוער, ויוזם המסיבה נקנס ב-19,000$.
יוסטון: ב-13 במרץ 2012 נערכו ביוסטון 2 מסיבות ענק:
13 בני נוער נעצרו לאחר ששהו במסיבת ענק שנערכה בבית ריק.
בני הנוער טענו שהמסיבה נערכה בהשפעת הסרט.
כשהגיעו שוטרים לפזר את המסיבה, אחד המשתתפים פתח בירי אקדח, ואדם אחד נהרג.
"Project X Haren ": ב-6 בספטמבר 2012 בהולנד, נערה צעירה מהעיר הרן שלחה הזמנה למסיבת יום הולדת ל-78 חברות וחברים.
אחד החברים העביר את ההודעה ל-500 איש נוספים, ותוך יומיים הוזמנו לאירוע למעלה מ-16,000 אנשים.
הנערה ביטלה את האירוע, אך מספר אנשים ברשתות החברתיות החליטו לארגן בכל זאת מסיבה באותו תאריך ובאותה עיר.
בתוך שבוע ההזמנה הגיעה ל-24,000 אנשים, ולמעלה מ-2,400 אישרו את הגעתם.
השמועות הגיעו לתקשורת המקומית ולמשטרה, אך עד 18 בספטמבר ההזמנה הגיעה ל-55,000 אנשים, ו-6,000 אישרו את הגעתם.
ב-21 בספטמבר, יום המסיבה, הגיעו אלפי בני נוער לעיר, לבושים בחולצות טריקו עם הכיתוב "Project X Haren", והשחיתו בתים, מכוניות, חנויות ועוד.
24 אוטובוסים הגיעו מטעם המשטרה לפנות תושבים מהעיר, אך 12 מתוכם ניזוקו בידי המפגינים.
36 מפגינים ו-15 שוטרים נפצעו בהפגנה, ועשרות רבות של מפגינים נעצרו.
הנזק נאמד בכ-1.32 מיליון דולר.
בעקבות האירוע ראש העיר התפטר מתפקידו.
"Proyecto X": בעיר פילאר שבארגנטינה, התאספו למסיבת ענק למעלה מ-4,500 אנשים.
"Project P": ב-2014, נערכה במישיגן מסיבת ענק כמחווה לסרט "פרויקט X", שנקראה "Project P".
למעלה מ-2,000 משתתפים היו במסיבה, כשעשרות מהם התפנו לבתי חולים באזור בשל צריכת יתר של סמים ובשל תקיפות מיניות.
סוכנים פדרליים מ-7 סוכנויות השתתפו בפינוי האירוע בשל הסכנה מצד מאות הנהגים השיכורים במקום.
נגד שלושת מארגני המסיבה הוגשו תלונות רשמיות במשטרה.
קניה: בקניה אורגנה מסיבת "פרויקט X" ענקית תחת הסיסמה: "אף אחת לא חוזרת הביתה בתולה".
המסיבה הוכרזה כלא חוקית על ידי המשטרה והממשלה.
פרויקט האי היווני הייתה תוכנית לרציפות תפקודית של ממשלת ארצות הברית ששכנה במלון גרינברייר בווירג'יניה המערבית.
השימוש במתקן הופסק בשנת 1992 לאחר שנחשפה התוכנית על ידי הוושינגטון פוסט.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, פנתה ממשלת ארצות הברית לאתר הנופש גרינברייר וביקשה את עזרתו ביצירת משכן חלופי לשעת חירום עבור הקונגרס של ארצות הברית, בשל החשש שיצרה המהפכה הקובנית וזמן קצר לאחר משבר הטילים בקובה.
המתקן הסודי הוקם במקביל לאגף וירג'יניה המערבי, תוספת על-קרקעית למלון, בשנים 1959–1962. במשך 30 שנה קיימו בעלי גרינברייר הסכם עם הממשלה הפדרלית, כי במקרה של משבר בינלאומי, אתר הנופש יועבר לשימוש ממשלתי כמרכז לשעת חירום של הרשות המחוקקת.
המתקן התת-קרקעי הכיל חדרי שינה, מטבח, בית חולים ומרכז שידור לשימוש חברי הקונגרס.
במרכז השידור היו תפאורות מתחלפות כדי לאפשר לחברי קונגרס להופיע כאילו הם משדרים מוושינגטון הבירה.
לטובת שידורים אלו הותקן מגדל רדיו בגובה 30 מטר במרחק של כ-7.2 ק"מ.
החדר הגדול ביותר הוא "אולם התצוגה" (27 על 57 מטר), גובהו 6.1 מטר והוא נתמך על ידי 18 עמודי תמיכה.
בסמוך אליו שני אולמות קטנים יותר, האחד מיועד לכ-470 איש ואמור לארח את בית הנבחרים המונה 435 אנשים, והשני קטן יותר עם שטח ישיבה המיועד לכ-13 משתתפים ומתאים לשמש כחדר סנאט זמני.
אולם התצוגה עצמו יכול לשמש לישיבות משותפות של הקונגרס.
במתקן הייתה אספקת מזון עבור שישה חודשים אשר הוחלפה ורועננה מעת לעת.
החדרים ששימשו את אורחי מלון גרינבייר לטובת פגישות עסקים היו מרחבי העבודה שנועדו לשמש את חברי הקונגרס במקרה הצורך.
המרחבים הללו מוגנו ב-4 דלתות מוגנות הדף שחלקן היו בגודל שאפשר תנועת כלי רכב פנימה והחוצה מן המרחב המוגן.
קירותיו המעובים של הבונקר היו עשויים בטון מזוין שתוכנן לעמוד בפני פיצוץ גרעיני קרוב.
המרכז תוחזק על ידי עובדי ממשלה שהתחזו לעובדים במלון, ופעלו תחת חברת דמה בשם Forsythe Associates, שבסיסה בארלינגטון, וירג'יניה.
סיפור הכיסוי של עובדי החברה היה תחזוקת 1100 מכשירי הטלוויזיה של המלון.
המנהל הראשון של החברה היה ג'ון לונדיס, מומחה קריפטוגרפי לשעבר בחיל האיתות בצבא.
רבים מאותם עובדים מועסקים כיום במלון, ובמשך זמן מה עשו סיורים מודרכים.
המתחם עדיין מתוחזק על ידי גרינברייר, והמתקן נותר ממש כמו שהיה בשנת 1992, עת נחשף הסוד בעיתונות הלאומית.
בעוד שכמעט כל הריהוט הוסר לאחר השבתת הבונקר, יש במתקן ריהוט דומה לאופן שבו נראה הבונקר בזמן שהוא עדיין היה בפעולה.
שניים מהדרגשים המקוריים במעונות נותרו.
הבונקר תוכנן להשתלב בחללים הציבוריים של המלון כדי לא למשוך תשומת לב.
חלק ניכר מחלל הבונקר היה גלוי לקהל הרחב, אך לא התגלה במשך שנים, כולל אולם התצוגה באגף וירג'יניה המערבית, השונה מחללים ציבוריים אחרים במלון בגלל עמודי בטון גדולים שנמצאו לחיזוק.
בסמוך לכניסה לאולם התערוכות נמצאת אחת מדלתות ההדף המקוריות, שכעת ניתן לראותה בגלוי לצד המסך המקורי שהסתיר פעם את נוכחותה.
AT&T סיפקה שירותי טלפוניה הן למלון גרינברייר והן לבונקר.
כל השיחות שיצאו מהבונקר נותבו דרך מרכזיית המלון כדי להראות כאילו הגיעו מהמלון.
המרכז לתקשורת בבונקר היום מכיל נציגי שלושה דורות של טכנולוגיות טלפון שנעשה בהם שימוש במרכז.
הבונקר הוחזק במצב הכן במשך 30 שנה.
הוא מעולם לא שימש כאתר חירום, אפילו לא במהלך משבר הטילים בקובה.
קיומו של הבונקר לא היה ידוע לציבור עד שהוושינגטון פוסט חשף אותו בסיפור משנת 1992; מיד לאחר הפרסום בתקשורת, הבונקר חדל לשמש למטרתו.
המתקן שופץ מאז ומשמש גם כמתקן לאחסון נתונים עבור המגזר הפרטי, וכן כאטרקציה תיירותית בה המבקרים יכולים לסייר במתקנים שסיווגם בוטל, המכונה כיום "הבונקר".
כדי להסתיר את הפרויקט, עשו הקבלנים שימוש בחומר שמוצא מתוך המנהרה הנחפרת ומשמש ליצירת אתר אחר.
החומר שהוצא מהקרקע שימש להרחבת מסלול גולף וכחומר מילוי בפרויקט הרחבת מסלול בשדה התעופה העירוני המקומי.
דבר זה מנע את פרסום הפרויקט ברבים.
פרויקט אמאד (בפרסית: پروژه آماد) הוא המיזם האיראני לייצור נשק גרעיני שהחל בשנת 1992 ובשנת 2003 השתנה, לטענת ישראל, לפרויקט ספאנד ().
מטרת הפרויקט לייצר חמש פצצות גרעיניות במשקל 10 קילוטון כל אחת ולהרכיב אותן על טילי שיהאב 3.
הצמרת האיראנית המליצה להתחיל בפרויקט שאושר על ידי שר ההגנה, עלי שמח'אני, המועצה לטכנולוגיות מתקדמות, המועצה העליונה לביטחון לאומי, ונשיא איראן, חסן רוחאני.
המלאכה הוטלה על המהנדס מוחסן פח'רי-זאדה ומהנדסים משניים שבהם דוקטור עבאסי-דוואני ראש הפקולטה לפיזיקה באוניברסיטת אימאם חוסיין שבטהראן ועמיתו מג'יד שהריארי מאוניברסיטת שהיד בהשתי, שנהרג (לפי פרסומים זרים) על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בהצמדת פצצה לרכב שבו ישבו שהריארי ודוואני, אך דוואני ניצל.
פרויקט אמאד עלה לשולחן הצמרת האיראנית כבר ב-1979 לאחר המהפכה האיראנית, אך המנהיג העליון, רוחאללה ח'ומייני, התנגד כיון שחשב שהרעיון אינו עולה בקנה אחד עם האסלאם.
לאחר מותו החליטה איראן להתחיל בפיתוח של פרויקט אמאד ובייצור נשק גרעיני במסווה של מטרות אזרחיות.
בשנת 1992 החליטה איראן להתחיל בפרויקט אמאד.
בשנת 2003, לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק, חשפו מיליציות אופוזיציה את התוכנית.
איראן הודיעה שהיא מפסיקה את תוכנית אמאד לנשק גרעיני צבאי ובמקומה הגיעה פרויקט ספאנד שאיראן הודיעה שהוא רק לצורך מחקר אבל מחשיפת הארכיון הגרעיני האיראני עולה כי פרויקט ספאנד מתחלק לשניים: החלק הראשון הוא למחקר ורפואה וכולי והשני ממשיך את פרויקט אמאד כמתכונתו.
פרויקט ספאנד פועל עד היום.
ב-30 באפריל 2018, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו חשף את פרויקט אמאד כדי לטעון שאיראן ממשיכה לקדם תוכנית לפיתוח נשק גרעיני.
בהתבסס על 100,000 מסמכים שהוברחו על ידי המוסד מאיראן, הוא טען כי "המשימה של פרויקט אמאד הייתה לתכנן, לייצר ולבדוק חמישה ראשי נפץ, כל אחד עם עוצמה של עשרה קילוטון TNT לשילוב בטיל".
שר החוץ של איראן מוחמד ג'וואד זריף צייץ שהראיות הן "חזרה על טענות ישנות" שכבר טופלו על ידי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
2015: איראן ומעצמות העולם חותמות על הסכם לעצירת הפרויקט הגרעיני
2017: המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים פורץ לארכיון הגרעין האיראני וגונב חצי טון חומר מודיעיני וחושף כי על אף ההסכם איראן המשיכה בפרויקט הגרעין.
מיד לאחר חשיפת מידע זה, ארצות הברית פרשה מההסכם.
2020: איראן פורשת כמעט מכל סעיפי ההסכם לאחר חיסולו של מפקד כוח קודס קאסם סולימאני בידי ארצות הברית.
פרויקט אנה ניקולאייבנה הוא סדרה קומית מדע-בדיונית רוסית שמשודרת בפורטל Kinopoisk.ru.
העונה הראשונה זכתה להצלחה רבה והוזמנה עונה שנייה ששידורה מתוכנן ל-16 בספטמבר 2021.
מדענים מקומיים יצרו שוטרת אנדרואיד.
היא מושלמת מכל הבחינות, סרן אנה ניקולאייבנה קורולקביץ' נשלחת לשרת בעיר פרובינציאלית כדי לראות את החיים האמיתיים, כדי להידמות לאדם.
עמיתיה חושבים שהיא בתו של סגן שר הפנים עד שטיבה האמיתי נחשף.
מחלקת המשטרה בעיירה המחוזית קורצ'מה מקבלת לידיה מגויסת חדשה: השוטרת היפה, הזריזה והנועזת, אנה ניקולאייבנה קורולקביץ'.
עמיתיה חושבים שאנה ניקולאייבנה היא בתו של סגן השר ורק הבוס הישיר שלה ויקטור סרגייביץ' גלוזו יודע שבמציאות היא רובוט אנדרואיד בשווי 11 מיליון יורו.
כלפי חוץ אי אפשר להבדיל בין אנה ניקולאיינה לאישה רגילה.
אבל היכולות שלה חזקות מאלה האנושיות: היא חמושה בנשק וטכניקות לחימה יד ביד, יש לה גישה לכל מאגרי המידע, מה שמאפשר לה לאתר מידע בשבריר שנייה, היא בעלת ידע אנציקלופדי נרחב בכל דבר בעולם ויכולה לנהל כל שיחה.
אם כי הדגם שלה אינו חף מבעיות.
משימתו של גלוזו היא לשמור בסוד על מקורה של אנה ניקולאייבנה כשתפקידה בשיפור המאבק בפשיעה, נועד להיות מקרה מבחן להכנסת דגמים נוספים שלה.
אנה ניקולאיינה מחשבת באומנות רבה את העבירות הזעירות ביותר, אף ששיטת העבודה הכנה במיוחד שלה לפעמים לא תואמת את האופן שבו שוטרים אנושיים מאתרים עבריינים.
לכן בהתחלה הם נזהרים מהעובדת החדשה במחלקה, אך עם הזמן, עמיתיה מבינים שלבלונדינית המקסימה, אכן יש יותר מהנראה לעין...
אחרי חוויית השירות בפרברים, סגן אלוף גלוזו והחוקרים ראטוב וליאפין נשלחים לעבוד במשטרת מוסקבה.
כאן מצטרפת אליהם אנה ניקולאייבנה ויהיה עליהם להיאבק לא רק בפושעים, אלא גם בשחיתות במוסקבה.
זויה ברבר - אנה ניקולאייבנה, אנדרואיד בשירות משטרת רוסיה
סרגיי גרמש - ויקטור סרגייביץ' גלוזו, שוטר במשטרת רוסיה
אנטון פיליפנקו - מייג'ור אנדריי מראטוביץ' פוז'ארסקי
ניקיטה טראסוב - בוריס נזימוב
דמיטרי פודנוזוב - דניס שגאלוב, מדען, יוצרה של אנה
יוליה אאוג - טטיאנה, רעייתו של גלוזו
פאבל דרביאנקו - הופעת קמע
מיכאיל פורצ'נקוב - פולז'אנב, מאמן
קסניה סובצ'ק - הופעת קמע
פרויקט דיוק הטילים הוא מיזם צבאי משותף לארגון חזבאללה ולהנהגת איראן, שייעודו פיתוח וייצור טילים מדויקים, בשטח לבנון, לצרכים צבאיים.
פרויקט הדיוק התחיל בשנת 2013 בשני צירים: הסבת טילים לא-מדויקים למדויקים וייצור מאפס של טילים מדויקים.
תחילה, פעל ארגון חזבאללה בניסיונות להבריח טילים מדויקים בשלמותם מאיראן דרך סוריה ללבנון, אך רבות מפעולות אלו סוכלו, ולאור כך, בשנת 2016 החליטו בארגון שלא להעביר יותר טילים שלמים.
באותה העת מתרחשת פעילות במרכז סרס בסוריה של הסבת טילים לא-מדויקים למדויקים, פעילות שגם כן משובשת, ולכן החליט הארגון להבריח בנתיבים יבשתיים, ימיים ואוויריים את רכיבי הדיוק לתוך שטח לבנון ושם להתקין אותם על טילים לא-מדויקים שכבר נמצאים ברשותו.
ב-27 בספטמבר 2018 בנאומו בפני עצרת האו"ם, חשף ראש הממשלה בנימין נתניהו שלושה אתרים בשכונת אוזעאי בביירות בהם הארגון מקים תשתית להסבת טילים למדויקים יותר:
אתר בתוך אצטדיון "אלעהד" של קבוצת הכדורגל של נבחרת חזבאללה;
אתר בסמוך לנמל התעופה הבין-לאומי רפיק אל-חרירי;
אתר במעגנה, בלב שכונת מגורים ובסמוך למבניים אזרחיים, במרחק של כ-500 מטרים בלבד ממסלול הנחיתה של נמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי.
לפי צה"ל, בעקבות החשיפה נמנעה הקמתם של המפעלים, אולם במקביל התחיל חזבאללה בניסיון להקים מפעלים לייצור טילים מדויקים בשטח לבנון.
בשנים 2016–2018, איראן וחזבאללה התקשו ליישם את הסבת הטילים באתרים כמתוכנן ולא עמדו ביעדים שהציבו לעצמם.
ב-29 באוגוסט 2019 חשף צה"ל לראשונה מידע על היקף הפרויקט.
במהלך מבצע חיצי הצפון בשנת 2024, החל צה"ל לתקוף ולהשמיד אתרים רבים ששימשו את חיזבאללה במסגרת הפרויקט.
ב-3 בספטמבר 2019 חשף צה"ל את האתר המיועד לייצור והסבת טילים מדויקים, שהוקם בהובלת איראן וחזבאללה וממוקם בבקאע, בסמוך לכפר א-נבי שית.
האתר מחולק למספר מתחמים: מתחם ייצור המנועים, מתחם בקרת איכות, מתחם ייצור חומרי נפץ לראשי קרב ומתחם לוגיסטי.
עלי ח'אמנאי, המנהיג העליון של איראן
מג'יד נואב, המוביל הטכנולוגי של הפרויקט מטעם איראן
עלי אצע'ר נורוזי, ראש אגף הלוגיסטיקה של משמרות המהפכה האסלאמית
קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס לשעבר, שנהרג בידי ארצות הברית בינואר 2020
מוחמד חג'אזי, האחראי לשעבר על פעילות איראן בלבנון, ולאחר מכן סגן מפקד כוח קודס שמת מהתקף לב באפריל 2021
פואד שוכר, מפקד הפרויקט מטעם חזבאללה, שנהרג בידי ישראל ביולי 2024
חסן נסראללה, מזכ"ל חזבאללה לשעבר, שחוסל בידי ישראל בספטמבר 2024, כחלק ממבצע סדר חדש
ישראל, שלפי פרסומים זרים פועלת במשך שנים בניסיון לסכל את יישום הפרויקט, רואה בו קו אדום ועילה למלחמה.
פרויקט אדם הוא סרט פעולה-מדע בדיוני אמריקאי שבוים על ידי שון לוי ונכתב על ידי ג'ונתן טרופר, טי.
נולין, ג'ניפר פלאקט ומארק לוין.
בסרט מככבים ראיין ריינולדס, ג'ניפר גארנר, זואי סלדנה, מארק ראפלו, קתרין קינר, אלכס מלארי ג'וניור ו-ווקר סקובל.
הסרט עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-11 במרץ 2022.
לאחר שהוא נוחת בטעות בשנת 2022, אדם ריד, טייס המתמחה בנסיעה בזמן, מגייס לעזרתו את עצמו בן ה-12 אל משימה להציל את העתיד ממנו הוא הגיע.
ווקר סקובל – אדם, בצעירותו.
מארק ראפלו – לואיס ריד, אביו של אדם
ג'ניפר גארנר – אלי ריד, אמו של אדם
קתרין קינר – מאיה סוריאן
אלכס מלארי ג'וניור – כריסטוס
באוקטובר 2012, נמסר לראשונה אודות תסריט ספקולטיבי לסרט פוטנציאלי בשם "שמנו הוא אדם" , שנכתב על ידי טי.
נולין; בהמשך נמסר כי סרטי פרמאונט החלה להתעניין ברכישת זכויות הפקת הסרט, ואף נמסר על ליהוקו של טום קרוז.
ביולי 2020, נמסר כי הפקת הסרט עברה לידיה של נטפליקס, תחת בימויו של שון לוי ובכיכובו של ראיין ריינולדס.
את הטיוטה האחרונה לתסריט כתב ג'ונתן טרופר, על בסיס טיוטות קודמות של נולין, ג'ניפר פלאקט ומארק לוין.
בנובמבר 2020, נמסר על ליהוקם של ג'ניפר גארנר, זואי סלדנה, מארק ראפלו, קתרין קינר, אלכס מלארי ג'וניור ו-ווקר סקובל.
הצילומים החלו בנובמבר 2020 בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה; והסתיימו במרץ 2021.
על הלחנת המוזיקה עבור הסרט היה אמון המלחין רוב סימונסן.
הסרט עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה של "נטפליקס" ב-11 במרץ 2022.
פרויקט גבעות האבן (בטורקית: Taş Tepeler Projesi) הוא פרויקט של חפירות ארכאולוגיות ב-12 אתרים מהתקופה הנאוליתית, המרוכזים ב בדרום מרכז טורקיה.
מטרת הפרויקט היא לחשוף את האזור שבו התרחשה המהפכה הנאוליתית וחל השינוי מאורח חיים של ציידים-לקטים לחיי חקלאים.
במסגרת הפרויקט נערך מחקר רחב היקף המבקש להבין את התהליכים החברתיים, התרבותיים והכלכליים שהתרחשו באזור שהיה גבול בין תרבויות קדומות.
הפרויקט מדגיש שימוש בגישה רב-תחומית ובטכנולוגיות מחקר מתקדמות, ומתמקד בשאלות של מגע בין עמים, היווצרות זהות תרבותית והתארגנות חברתית מוקדמת.
סבורים שחפירות אלה יחשפו את הדוגמאות הראשונות ליישובי קבע ולקהילות חברתיות בעולם, שיעידו על המציאות שהייתה לפני 12 אלף שנה, יעלו תובנות חדשות על יישובים אנושיים פרהיסטוריים, ויענו על שאלות רבות על האופן שבו בני אדם חיו ועבדו יחד, לרבות הטקסים שלהם, לפני תחילת ההיסטוריה האנושית הכתובה.
גבעות האבן הוא השם שניתן לגבקליטפה, האתר הראשון שנחקר (החל מ-1995) ומתואר כ'נקודת האפס של ההיסטוריה', וכן ל-11 אתרים ארכאולוגיים סביבו.
12 האתרים המדוברים הוקמו על גבעות גבוהות על פני רמה המקיפה את מישור חרן, המשתרעת על פני 200 קילומטרים ממרגלות הרי הטאורוס המזרחיים, וביניהם: גבקליטפה, קרהנטפה, (Harbetsuvan Tepesi), (Gürcütepe), קורט טפסי (Kurt Tepesi), (Taşlıtepe), (Sefertepe), איאנלר (Ayanlar), יוגונבורץ' (Yogunburç), (Sayburç), צ'קמקטפה (טו') (Çakmaktepe) וינימהלה (Yenimahalle).
הפרויקט התרחב בהדרגה ועד שנת 2021 הוא כלל 125 אתרים.
בניגוד לאתרים נאוליתיים אחרים בדרום-מערב אסיה, יישובי גבעות האבן בולטים בזכות הארכיטקטורה המונומנטלית וההישגים האמנותיים שלהם.
ממצאי החפירות באתרי גבעות האבן מצביעים על מאפיינים דומים (כמו עמודים בצורת "T") והם שימשו בית לקהילות המיושבות העתיקות ביותר של אנטוליה ומסופוטמיה עילית.
הממצאים שנחשפו הם הדוגמה המתועדת הראשונה לציוויליזציה; חברה מרובדת בעלת יכולת לבצע מסחר בסיסי למרחקים ארוכים, חברה שעשתה ניסויים בביות בעלי חיים, בחקלאות, ובעבודות קדרות, הקימה את הכפרים הראשונים ובנתה מבנים מונומנטליים.
המבנים המונומנטליים שנמצאו נחשבים למרחבים קהילתיים שבהם אנשים התכנסו לפעילויות רוחניות, ככל הנראה, לצורכי פולחן ומכונים מקדשים בפי החוקרים.
הם גם מהווים את העדויות הראשונות לארגון חברתי שכלל חלוקת עבודה והתמחות מקצועית לצורך הקמתם.
מקומות יישוב אלו נמצאו גם כאזורים אידיאליים לציד.
בנוסף למטרותיו הארכאולוגיות, פרויקט גבעות האבן שם דגש על הגנה, שימור והנגשת האתרים לציבור הרחב.
הוא גם שואף לתעד ולשמור על הארכיטקטורה המסורתית והמורשת התרבותית של אזור שנלאורפה.
לכן, במסגרת הפרויקט תוכננו גם פרויקטים נלווים בתחום התחבורה, התשתיות והפיתוח הנופי באתרים ובסביבתם.
ממצאים רבים שנחשפו במהלך החפירות באתרים השונים מוצגים ב.
הפרויקט הארכאולוגי של גבעות האבן מעורר עניין מדעי רב אך גם ביקורת הנוגעת להיבטים פוליטיים ותיירותיים.
יש הטוענים שהפרויקט משמש ככלי לקידום תיירות ופוליטיקה, במיוחד על רקע המשבר הכלכלי והשלכות מגפת הקורונה.
הביקורת מתמקדת בכך שהחפירות המואצות עשויות להעדיף רווחים תיירותיים על פני מחקר מעמיק, ושמדיניות ההשתלטות על החפירות על ידי מוסדות טורקיים, תוך דחיקת משלחות זרות, מעוררת שאלות אתיות ומקצועיות.
בנוסף, השימוש בדימויים כמו 'נקודה האפס בהיסטוריה' נתפס כניסיון ליצור נרטיב לאומי מחודש סביב הזהות הטורקית הקדומה.
פרויקט דניאל היה פרויקט ישראלי משנת 2003, שהוקם כדי להעריך את האיום על עם ישראל ממדינות אחרות במזרח התיכון, במיוחד מאיראן ותוכנית הגרעין האירנית.
הוא הוכן על ידי צוות של מומחי מדיניות חוץ וצבא ישראלים.
הדו"ח הוגש לראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, ונדון בין ישראל, ארצות הברית ונאט"ו.
לפי ההמלצות שהוגשו "האיום הקיומי העיקרי על ישראל כיום הוא מלחמה קונבנציונלית נגדה על ידי קואליציה של מדינות ערב או איראן".
לאור זאת "על ישראל להמשיך במדיניות העמימות הגרעינית שלה.
אולם, אם במועד עתידי כלשהו, מדינות מזרח תיכוניות, ובמיוחד אירן, יפתחו טכנולוגיה גרעינית שבעיני ישראל תיראה כאיום, אז רצוי שישראל תעבור לחשיפה מוגבלת של יכולותיה הגרעיניות, כאמצעי הרתעה".
ששת חברי מועצת המנהלים של פרויקט דניאל היו פרופסור לואיס רנה ברס ודוקטור רנד ה.
פישביין (עוזר מיוחד לענייני ביטחון לאומי לסנאטור דניאל אינווי) מארצות הברית, נעמן בלקינד "עוזר לאמצעים מיוחדים" של שר הביטחון הישראלי, האלוף פרופסור יצחק בן ישראל, דוקטור אדיר פרידור, מתמטיקאי, סא"ל (במיל) בחיל האוויר הישראלי שבו מילא תפקיד של מתכנן מערכות בכיר ולשעבר ראש מערכת הניתוחים הצבאיים ברפא"ל, ואל"ם יואש צידון.
הפרויקט דן בסכנה מ'נשק להשמדה המונית', כולל נשק גרעיני, כימי וביולוגי.
המלצות הדו"ח היו שישראל תעשה כל שניתן כדי למנוע את הקמת קואליציה אנטי-ישראלית.
הוא הציע לישראל לשמור על האופציה לבצע מכה מקדימה.
התקיפות יהיו שילוב של תקיפות אוויריות ופעולות חשאיות סלקטיביות של כוחות קרקע במקומות קריטיים.
היא גם המליצה שישראל תשמור על מדיניותה הנוכחית של עמימות בנוגע לתוכנית הגרעין.
אם, במועד מאוחר יותר, מדינות אחרות במזרח התיכון (בעיקר איראן) ירכשו טכנולוגיה גרעינית שישראל תתפוס כאיום, אזי פרויקט דניאל המליץ על חשיפה מוגבלת של יכולת הנשק הגרעיני של ישראל, כגורם הרתעה.
ההמלצה הסופית הייתה שישראל תספק תמיכה בונה למלחמה של ארצות הברית בטרור, במיוחד במלחמה בטרור.
ההמלצות המפורטות של "פרויקט דניאל" הוגשו לראש הממשלה אריאל שרון ב-16 בינואר 2003.
פרויקט דינה הוא יוזמה שהוקמה על ידי צוות של מומחיות מובילות בתחומי המשפט והמגדר בישראל, בעקבות האלימות המינית של מחבלי חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר בו פתח ארגון הטרור חמאס ב-7 באוקטובר 2023, ובפרט במהלך הטבח בפסטיבל נובה.
חברות הפרויקט הן פרופ' רות הלפרין-קדרי, השופטת המחוזית בדימוס, נאוה בן-אור, אל"ם (מיל') עו"ד שרון זגגי־פנחס, נורית יעקבס-ינון ואיטה פרינץ-גיבסון.
מטרתו העיקרית של הפרויקט היא להביא הכרה וצדק לנפגעות ולנפגעי האלימות המינית שבוצעה במהלך אירועי ה-7 באוקטובר ובמהלך שהות החטופים שנחטפו לרצועת עזה והוחזקו בשבי חמאס.
הפרויקט פועל להנכיח את האלימות המינית שתועדה במהלך הטבח ולהציע פתרונות משפטיים שיאפשרו את העמדת האחראים לזה לדין.
שמו של הפרויקט, "דינה", נקרא על שם דינה בת יעקב ולאה, מהסיפור המקראי על אינוסה על ידי שכם, כסמל לחשיבות מתן מבע וקול למקרים של אלימות מינית, כחלק מתהליך חברתי של צדק והכרה.
הפעילויות המרכזיות של פרויקט דינה כוללות:
איסוף ותיעוד: בניית בסיס יֵדע מקיף ואיסוף עדויות על האלימות המינית שבוצעה במהלך הטבח.
העלאת מודעות בין-לאומית: הפרויקט פועל להביא את הנושא לתשומת לב בין-לאומית, בין היתר באמצעות שיתופי פעולה עם גורמים באו"ם ופרסום דוחות.
קידום צדק משפטי: חיפוש פתרונות משפטיים שיאפשרו העמדה לדין של האחראים למעשי האלימות והאונס.
תמיכה בנפגעים: הפרויקט שואף להבטיח את הנצחת המעשים.
כמו כן הפרויקט רואה בהכרה במעשים אלו כפשעים, שלב חיוני בתהליך ההחלמה של הנפגעות והנפגעים.
הפרויקט פועל תחת חסותו של "המרכז לקידום מעמד האשה ע"ש רות ועמנואל רקמן", באוניברסיטת בר-אילן, וכולל ועדה מייעצת בין-לאומית.
"למען האמת, המאבק לצדק – השבעה באוקטובר ומעבר לו"
ב-6 ביולי 2025 פורסם בסאנדיי טיימס כי דו"ח מקיף על האלימות המינית בטבח שבעה באוקטובר שנאסף על ידי פרויקט דינה צפוי להתפרסם יומיים לאחר מכן.
בדו"ח נאספו ראיות רבות המצביעות לכאורה על מעשים שיטתיים ומתוכננים של אונס, אונס קבוצתי, ופגיעות מיניות אחרות במהלך הטבח, בעיקר בטבח בפסטיבל נובה, בכביש 232, במוצב נחל עוז, ובקיבוצים רעים, ניר עוז וכפר עזה, וכן במהלך החזקת החטופים בשבי.
זאת על סמך עדויות של 15 חטופים שהשתחררו משבי חמאס, שורדת ניסיון אונס בטבח בפסטיבל נובה, 17 עדי ראייה או שמיעה של מעשי האונס, ועוד.
ב-8 ביולי הוגש הספר "למען האמת, המאבק לצדק – השבעה באוקטובר ומעבר לו" שבו פורסם הדו"ח המלא לרעיית נשיא המדינה, מיכל הרצוג.
, הדווחית המיוחדת מטעם האו"ם לנושא האלימות נגד נשים וילדות, הגיבה לדו"ח ואמרה שאכן יש ראיות לאירועי אלימות מינית נגד נשים ישראליות בטבח שבעה באוקטובר, אבל הדו"ח אינו מספיק על מנת לקבוע שנעשה שימוש שיטתי באלימות מינית כנשק.
לדבריה, לקביעת טענה זו נדרש לאמת את הראיות שהוצגו בדו"ח על ידי גורם נוסף בלתי-תלוי.
אלסאלם הוסיפה כי האו"ם פנה לישראל בבקשה לאפשר בדיקה כזו אך לא נענה.
ב-14 בנובמבר 2025 הבהירה שוב שנדרשת חקירה עצמאית על מנת לקבוע שחמאס ביצע מעשי אונס שיטתיים בטבח שבעה באוקטובר.
דבריה גונו על ידי שגריר ישראל באו"ם.
הספר כולל דימויים מתוך הסרט "זעקות ואז שתיקה" ועל הכריכה מופיעה העבודה "הפיגוע בפסטיבל המוזיקה נובה" של האמנית זויה צ'רקסקי.
העורכת הוויזואלית היא נורית יעקבס־ינון.
פרויקט דיבייטר הוא פרויקט בינה מלאכותית של חברת IBM, שנועד להשתתף בדיבייט (ויכוח פומבי) מלא בשידור חי מול דוברים אנושיים מומחים.
הפרויקט מהווה המשך לפרויקט ווטסון, שלקח חלק במשחק הטלוויזיה ג'פרדי!.
פרויקט דיבייטר פותח במעבדת IBM בחיפה.
הפרויקט הוצע על ידי נעם סלונים בשנת 2011 כאתגר הגדול הבא של IBM Research, לאחר כחול עמוק וניצחונו של ווטסון בג'פרדי!.
הפרויקט נחשף לראשונה באירוע תקשורתי סגור שנערך ב-18 ביוני 2018 בסן פרנסיסקו, בהובלת רנית אהרונוב ונעם סלונים – שניהם ממעבדת המחקר של IBM בחיפה.
טכנולוגיית הבינה המלאכותית העמידה לדיון שני דוברים אנושיים, נועה עובדיה, אלופת ישראל בדיבייט לשנת 2016, ודן צפריר.
השניים התעמתו על הנושאים "האם עלינו לסבסד חקר חלל?" ו-"האם עלינו להגביר את השימוש בטלרפואה?".
הדגמה של פרויקט דיבייטר שודרה גם בערוץ דיסקברי ביוני 2018, ובה נדונה השאלה "האם יש להתיר הימורי ספורט?".
ב-11 בפברואר 2019, נחשף פרויקט דבייטר לעולם בעימות חי בסן פרנסיסקו.
ארגון התקשורת הלא מפלגתי, Intelligence Squared US Debates (כיום ידוע בשם Open to Debate), אירח את העימות בהנחיית העיתונאי ג'ון דונבן.
העימות התקיים בין פרויקט דיבייטר לבין הריש נטאראג'אן, המחזיק בשיא העולם במספר הניצחונות בתחרויות דיבייט.
נושא הדיבייט היה "עלינו לסבסד גני ילדים".
פרויקט דיבייטר הוצג בסדרת הטלוויזיה "That's Debatable", שהופקה על ידי Intelligence Squared US Debates ובלומברג תקשורת.
בכל פרק של "That's Debatable" סיפק פרויקט דיבייטר תובנות בנושאי דיון שונים, כגון חלוקה מחדש של עושר, תיאוריה מוניטרית מודרנית ומרוץ החלל בין ארצות הברית לסין.
יותר מ-5,000 טיעונים הוגשו באינטרנט מרחבי העולם בנוגע לשלושת הנושאים, וטיעונים אלו נותחו וזוקקו לנקודות מפתח שהודגשו בתוכנית ונדונו על ידי דיבייטרים אנושיים.
כדי לפתח את פרויקט דיבייטר, צוות המחקר של IBM היה צריך להעניק למערכת את יכולות הבינה המלאכותית הבאות: