tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין המחצבים השכיחים ביותר נמצאים תרכובות של צורן וחמצן, לדוגמה: חול וקוורץ (מהמינרלים הנפוצים ביותר בכדור הארץ), המשמשים לייצור זכוכית, וכן אבן גיר, אבני בזלת, עפרות של מתכות שונות ועוד.
בעברית תקנית המילה "מַחְצָב" נהגית בבי"ת רפה, ואילו בנטייה היא נדגשת: מַחְצַבִּים, מַחְצַבֵּי־.
ישנם מיונים שונים של סוגי מחצבים, המבוססים על הרכבם, על השימוש בהם או על אופן היווצרותם:
מחצבים מתכתיים - נחושת, מנגן, ברזל, אלומיניום וכדומה.
מחצבים שאינם מתכתיים - אבן גיר, דולומיט, חרסיות וכדומה.
מחצבים לתעשיית הבנייה - אבן גיר, קירטון, חרסיות, גבס, בזלת, גרניט ועוד.
חומרי גלם לתעשייה - זרחה, אשלג, חול זך לזכוכית, חרסיות, פצלת השדה ועוד.
חומרי גלם להפקת אנרגיה - כבול, ליגניט, פחם, פצלי שמן.
אופן ההיווצרות או הסלעים המארחים
מחצבים שמקורם בסלעי משקע - אבן גיר, אבן חול, תחמוצות ברזל מסוגים שונים, מינרלי נחושת, אורניום, פחם ועוד.
מחצבים ממקור געשי - סולפידים של נחושת ומתכות אחרות, זהב, יהלומים, טוף, חרסיות, גופרית ועוד.
מרבצים ממקור פלוטוני - נחושת, זהב, וולפרם, אורניום ועוד.
מחצבים שמקורם בסלעים מותמרים שעברו תהליכי התמרה בתנאים של טמפרטורה ולחץ גבוהים.
מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל היא מצווה מהתורה על כל איש בישראל לשלם מדי שנה כופר נפש להקדש.
חיוב זה חל רק בזמן שבית המקדש קיים, אך יש קהילות הנוהגות גם כיום לתת צדקה 'זכר למחצית השקל' קודם חג הפורים.
מנהג נוסף הקשור למצווה הוא קריאת פרשת שקלים בשבת שקודם ראש חודש אדר.
במקרא נזכרה תרומת מחצית השקל בתחילת פרשת כי תשא: .
חז"ל דרשו מהפסוקים שהיו שלושה סוגי תרומות במחצית השקל, לקרבנות, לאדנים ולבדק הבית.
לדעת התלמוד ירושלמי יש כח ביד חכמים לקבוע את השימוש שיעשה בשקלים.
בפרשת כי-תשא נזכרת תרומת מחצית השקל כאמצעי למימון בניית המשכן.
בהמשך נאמר שם שבאמצעות מחצית השקל יצרו את האדנים במשכן.
מלבד המצווה לתת מחצית השקל לצורך בניית המשכן, נהגה מצווה נוספת שאף בה התחייבו עם ישראל בזמן המשכן ובית המקדש לתת 'מחצית השקל' - כל אדם היה מצווה לתרום בכל שנה למקדש מחצית השקל לצורך קניית קרבנות ציבור.
במצווה זו התחייבו כל הזכרים בישראל מגיל 20 ומעלה.
כספי מחצית השקל היו נגבים מדי שנה בחודש אדר, לקראת השנה החדשה, המתחילה בניסן, ושימשו לתרומת הלשכה, המיועדת לרכישת קרבן התמיד וקורבנות ציבור נוספים שהוקרבו על גבי המזבח באותה שנה.
בשל המצווה להקריב קורבנות מכספי השנה החדשה, היו חייבים לאסוף את כספי מחצית השקל אל בית המקדש עד א' בניסן.
לפיכך ביום א' באדר שבכל שנה היה בית דין שולח שליחים להזכיר כי הגיע זמן מצוות מחצית השקל.
החל מיום ט"ו באדר, שלושים יום לפני חג הפסח, היו עומדים גובים בכל קהילות ישראל, כפי המתואר במשנה במסכת שקלים:
בפירוש על אחד מפסוקי מגילת אסתר המופיע בתלמוד הבבלי, מוזכרת גביית מחצית השקל כחלק מנס פורים:
במשנה מבואר שהסכום הנגבה השתנה במהלך הדורות:
לדעת הרמב"ם סיבת השינוי נעוצה בשינוי במטבע המקובל.
לדעת הראב"ד הגזברים היו קובעים את הסכום בהתאם לגודלו של העם.
עם זאת, הסכום היה אחיד לכולם, כמבואר בתורה:
לזכר המצווה, תקנו חז"ל לקרוא את פרשת שקלים בשבת הקודמת לראש חודש אדר.
גם ההפטרות הנהוגות בשבת זו בקהילות ישראל השונות עוסקות בתרומת כסף לבית המקדש.
בתלמוד הירושלמי מבואר שישנן שלוש דרגות בתחילת גיל החיוב: מתחת לגיל י"ג שנים - אינו חייב כלל; קטן שאביו נתן עבורו מחצית השקל, נתחייב מכאן ואילך; בן י"ג עד עשרים שנים - חייב במחצית השקל, אבל לא ממשכנים את נכסיו לצורך זה.
נשים פטורות ממצוות מחצית השקל.
במשנה בשקלים מובא שהכוהנים רצו לפטור עצמם ממצוות מחצית השקל, לאחר שהצביעו על סתירה בין הדין שקרבן מנחה המובא על ידי כהן איננו נאכל, והעובדה שקורבן העומר, הנקנה בדמי מחצית השקל נאכל, לפיכך ביקשו לפטור את עצמם מתשלום מחצית השקל.
ואכן דעת רבי יהודה כך היא שהכוהנים פטורים, אמנם דעתו שכהן שרוצה להשתתף במצווה, הרשות בידו.
אמנם לדעת רבן יוחנן בן זכאי, חז"ל לא הסכימו עם פטור זה, בטענה שאינו דומה קורבן ששותפיו כוללים כהנים לקורבן ציבור המהווה ישות בפני עצמו.
עם זאת, מפני דרכי שלום לא כפו את התשלום על כהנים שלא שילמו ().
שני אנשים ששקלו יחד שקל שלם למחצית השקל, נתחייבו להוסיף מטבע 'קולבון'.
תוספת זו נועדה למנוע מההקדש הפסד עבור העמלה לפרוט את המטבע.
בתלמוד ירושלמי הובאה דעת רבי מאיר שסבור שתוספת הקולבון היא חיוב מהתורה, ואינה שייכת כלל לעמלת פריטה (לדעתו במקרה שהיה צורך בפריטה, חייב ב' קולבנות אחד מהתורה והשני לפריטה).
חז"ל (בבלי מגילה דף כט ע"ב) דרשו מהפסוקים שהיו שלושה סוגי תרומות במחצית השקל, לקרבנות, לאדנים ולבדק הבית.
בירושלמי (שקלים א,א) נאמר שיש כח ביד חכמים לקבוע את השימוש שיעשה בשקלים.
בימי הבית השני כספי מחצית השקל שימשו לקניית קורבנות ציבור, כגון קרבנות התמיד ומוספין עם הנסכים, וכן מנחת העומר, שתי הלחם, ולחם הפנים, וכן קטורת הסמים, שהיו מקטירים בכל יום וביום הכיפורים.
מאחר שקורבנות אלו נחשבים קורבנות ציבור, חייבה התורה לכל אחד מישראל שישתתף בקרבנות אלו.
הכספים שנותרו מהשנה הקודמת שימשו לקניית קורבנות עולה שהוקרבו כאשר לא הייתה פעילות רבה במקדש, וזאת כדי שבכל עת יהיו קרבנות שקרבים על גבי המזבח.
בזמן משה רבנו שם המטבע השלם היה שקל, והמצווה הייתה לתת מחציתו, הנקרא גם בקע (על שם שהשקל נבקע לשני חצאים).
בזמן בית המקדש השני המטבע השלם נקרא סלע, וערכו מחצית שקל של זמן משה רבנו.
משקל "מחצית השקל" בזמן משה רבנו והמשכן, היה כסף במשקל של 160 שעורות, שהוא מחצית ממטבע השקל במשקל 320 שעורות.
כל שעורה מוערכת ב-0.05 גרם, מה שעולה ל-16 גרם לשקל.
בימי בית שני, הוסיפו חכמי ישראל 20% למשקל השקל, והוא שקל 384 שעורות (19.2 גרם), ומחצית השקל עמד על כסף במשקל 192 שעורות.
מחצית השקל למקדש הייתה כ־2.3 אחוז מהשכר החודשי הממוצע בתקופת התלמוד.
החישוב מבוסס על כך ששכר יומי ממוצע של פועל חקלאי היה בין 3 ל-4 דינרים, שהם בממוצע 672 פרוטות (בבא מציעא עז א).
בחישוב חודשי, משכורת ממוצעת הייתה כ־87.5 דינרים (25 ימי עבודה בחודש, 6 ימי עבודה בשבוע) נמצא לפי זה שמחצית השקל השווה ל־384 פרוטות הייתה כ־ 2.3 אחוז מהשכר החודשי הממוצע בתקופת התלמוד.
מחצית השקל שווה למשקל של 192 שעורים כסף צרוף.
משקל השעורה המקובל בהלכה הוא 1/20 (0.05) גרם.
שווי גרם כסף נכון לכ"ט בשבט תשפ"א הוא 2.84 ש"ח.
החישוב לפי מחיר סיטונאי וללא מע"מ הוא 27.26 ש"ח.
עם זאת יש שכתבו לחשב בתוספת המע"מ, שעולה ל-31.9 ש"ח.
בתקופת בית שני, החל מ־126/125 לפנה"ס, הטביעה העיר צור מטבע שהפך למטבע החשוב בלבנט ב־180 השנים הבאות: השקל הצורי.
צור הייתה המקור העיקרי למטבעות כסף בארץ ישראל כמה מאות שנים קודם לשקל הצורי, אך השקל הצורי הפך המטבע הבלעדי לתשלום חובות בבית המקדש השני בתקופת הטבעתו.
המטבע היה כה חשוב בעיני היהודים, אולי בזכות טהרת מתכתו ודיוק משקלו, שקביעתו כסטנדארט לתרומות קודש למחצית השקל העלימה עין מהסמלים הפגניים שעליו כגון האל הכנעני מלקרת והנשר הסלאוקי.
במשנה מוזכר שכל השקלים המוזכרים בתורה הם שקלים צוריים: .
בתקופת המרד הגדול הוחלף השקל הצורי בשקל ישראלי – עם פרוץ המרד בשנת 66 לספירה (לא קיימים שקלים צוריים מאוחרים משנת 65) הוטבעו מטבעות יהודיים בירושלים, שמשקלם ותכולת מתכתם שווים לשקל הצורי, ואף הכיתוב "ירושלים הקדושה" עליהם מקביל לכיתוב "צור הקדושה" ביוונית על מטבעות צור.
בשל השימוש בשקל הצורי רבו באזור המקדש חלפנים, שהמירו את מטבעות עולי הרגל מהכסף המקובל בארצם למחצית שקל צורית.
בחפירות הכותל נמצאו מטבעות כסף צורי ששימשו למס מחצית השקל.
אף שמצוות מחצית השקל בטלה מיום שחרב בית המקדש, יש קהילות שנהגו לתת תרומה 'זכר למחצית השקל'.
המנהג נזכר בספר המרדכי, והרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך, הביא אף הוא מנהג זה והוסיף שהזמן לתת את מחצית השקל בכל שנה הוא ביום תענית אסתר, קודם תפילת המנחה.
בערים מוקפות חומה כגון ירושלים, שפורים נחוג בהן ביום ט"ו אדר, נהוג לקיים מנהג זה בתפילת מנחה של יום י"ד באדר.
בספרי אחרונים נחלקו מאיזה גיל יש לנהוג במנהג זה.
יש שסוברים שרק מגיל כ' (20) שנה, ויש אומרים מגיל י"ג (13).
גם בחיוב הנשים נחלקו הדעות.
יש שכתבו שאף שהיו פטורות מהמצווה בזמן בית המקדש, מכל מקום בזמן הזה יתנו, שהרי אף בזמן בית המקדש נשים נותנות את הזכר למחצית השקל משום שיש בזה כפרה לנפש.
מנהגים שונים קיימים בדבר הסכום שנהוג לתרום "זכר למחצית השקל":
יש הנותנים חצי מיחידת המטבע הבסיסית שבאותה מדינה (חצי ש"ח, חצי דולר וכו').
יש הנותנים שלושה מחציות של מטבעות אלו (למשל 3 מטבעות של חצי שקל) – מכיוון שבפרשת מחצית השקל מופיעה המילה "תרומה" שלוש פעמים.
כך נוהגים כיום רוב האשכנזים.
מאחר שנהוג לאסוף את מטבעות "זכר למחצית השקל" בקופות שמונחות בבתי הכנסת במנחה של תענית אסתר, ומאחר ובימינו קופות אלה מיועדות לצורכי מצווה, לימוד תורה וגמילות חסדים, לכן נוהגים התורמים להוסיף כפי אשר ידבם ליבם בנוסף לשלושה המטבעות, הגם שהתרומה הנוספת איננה חלק ממנהג זכר למחצית השקל.
יש הנותנים את השווי המוערך של מחצית השקל המוזכרת בתורה, כ-10 גרם של כסף טהור, וכך נוהגים הספרדים.
ללא מע"מ הסכום נכון לכ"ג שבט תשפ"ו הוא 73-74.5 שקל.
בזמן בית המקדש מחצית השקל הייתה ניתנת על מנת לקנות בה קרבנות ציבור.
את כספי "זכר למחצית השקל", נפסק במשנה ברורה שיש ליתן כצדקה לעניים, אולם פוסקים בני זמננו קבעו שעדיף לתת את מחצית השקל לבניית בתי כנסת, או למוסדות תורה.
לכתחילה אין לתת זכר למחצית השקל ממעות מעשר כספים.
גופים שונים, ביניהם מכון המקדש, מוכרים מטבעות מכסף בעלי משקל של מטבע מחצית השקל.
הרווחים ממכירת המטבעות על ידי מכון המקדש הולכים למטרות המכון, ובכך נתינה זו מזכירה את מצוות נתינת מחצית השקל המקורית.
לדעת הרב ישראל אריאל מאז כיבוש ירושלים, התחדשה מצוות בנין המקדש.
מאחר שמחצית השקל נועדה ביסודה לשם בנין המשכן והמקדש, הרי שבימינו חוזרת תרומת מחצית השקל לרמה של חיוב דאורייתא.
על כן יש לייעד את תרומת מחצית השקל להכנת כלי המקדש והתכוננות לחידוש עבודת הקורבנות.
מחצבה היא סוג של מכרה בור-פתוח דרכה סלעים ומינרלים מוצאים מהאדמה.
מחצבות משמשות, בדרך-כלל, להפקת חומרי בנייה מהאדמה, כגון אבני בניין.
מחצבות לרוב עמוקות פחות ממכרות הבור-הפתוח.
סוגי סלעים נפוצים המופקים במחצבות:
במחצבות הסמוכות למאגרי מים או למי תהום, מתמלאת לעיתים תחתית המחצבה במים לכדי מעין בריכה.
במחצבות אלו נדרש פיתוח הנדסי מתאים כדי לאפשר ניקוז של המים מהמחצבה (השפלת מי תהום).
במחצבות שננטשו והמים בהם לא נוקזו, עשוי להיווצר עם הזמן מעין אגם.
מחצבות נטושות אחרות הופכות לעיתים למטמנות לפסולת.
גורמי ציבור ותושבים המתגוררים בסמוך למחצבות, מתנגדים לעיתים קרובות לפעילותן, בשל הרעש והאבק הנוצרים במהלך העבודות בה, הפגיעה בנוף ובאיכות הסביבה, וזיהום האוויר והלכלוך בכבישים הנגרם בשל המשאיות הנכנסות ויוצאות תכופות מאזור המחצבה לשם העברת האבן שנחצבה.
מָחַצְ'קָלָה היא עיר ברוסיה, בירת הרפובליקה של דאגסטן.
היא שוכנת לחופו המערבי של הים הכספי, באזור הקווקז שבדרום-מערב המדינה.
העיר והשטחים הסובבים אותה משתרעים על פני יותר מ-70 ק"מ מחופו המערבי של הים הכספי.
שטחה של העיר עצמה הוא כ-470 קמ"ר, המחולקים מנהלית לשלושה מחוזות: לנינסקי, סובצקי וקירובסקי.
ב-2017 התגוררו במחצ'קלה ובסביבותיה 726,654 תושבים שמוצאם נאמד בכ-60 לאומים שונים.
אוכלוסיית העיר לבדה מנתה באותה שנה 592,976 תושבים.
בשנת 2023 מתגוררים בעיר 662 אלף תושבים.
קודמתה ההיסטורית של מחצ'קלה הייתה העיר טארקי (Тарки́), שהייתה קיימת כבר במאה ה-15 ואולי אף מוקדם יותר.
העיר הנוכחית נוסדה ב-1844 כמבצר בשם פטרובסקויה, על בסיס מבצר "אנז'י-קאלה".
מבצר פטרובסקויה נקרא על שם הצאר פטר הגדול שביקר במקום ב-1722 בזמן מלחמה עם פרס.
האזור סופח לאימפריה רוסית בשנת 1813 בהתאם להסכם גוליסטן.
בין השנים 1861–1869 נבנה הנמל הימי ושם העיר שונה לפורט פטרובסק.
בין השנים 1892–1894 נבנתה מסילת הברזל, מה שגרם לכך שחשיבותה של העיר גדלה בתחילת המאה ה-20 החלו להתפתח בעיר תעשיות שונות: נפט, נייר, חביות, טבק ובתי חרושת לקרונות.
במסגרת המהפכה הסובייטית, שונו שמות מקומות הקשורים למונרכיה או לדת, וכך ב-14 במאי 1921 שונה שמה של פטרובסק למחצ'קלה, על שם המהפכן הדגסטני מגומד-עלי מחץ' דחדאייב (Махача Дахадаева).
ב-15 בדצמבר 1923 הוכרזה העיר כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של דאגסטן.
ב-14 במאי 1970 נפגעה העיר קשה ברעידת אדמה, אך השתקמה במהירות הודות לסיוע מהממשלה.
כיום (2011) רוב אוכלוסיית העיר היא אוכלוסייה מוסלמית.
על אף המצב הביטחוני הבלתי יציב בחבל קווקז, גדלה אוכלוסיית העיר בקצב מהיר.
הקהילה היהודית בעיר, לעומת זאת, מצטמקת והולכת.
התעשייה החשובה ביותר בעיר היא בתי הזיקוק לנפט, וכן מפעלי הנדסה וייצור מכונות ומפעלי טקסטיל.
בהיותה עיר בירה של דגאסטאן, יש בה מוסדות אדמיניסטרטיביים וחינוכיים רבים ובכלל זה מרכז מחקר אזורי של האקדמיה הרוסית למדעים, עם כ-20 מחלקות מחקר.
נמל התעופה נמל התעופה אויטאש (Уйташ): שדה תעופה אזורי על שם גיבור ברית המועצות אמט-ח'אן סולטן (Амет-Хана Султана), מספק קישורים לערים אחרות ברוסיה.
תחנת הרכבת: תחנה (סופית) על מסילת הרכבת הצפונית של הקווקז.
מאפשרת תעבורת מטענים ונוסעים ממחצ'קלה וממנה.
נמל אויטאש: נמל הסחר הימי הבינלאומי של מחצ'קלה, הוא הנמל היחיד ללא קרח ברוסיה, על הים הכספי.
מאפשר שינוע נפט גולמי, נפט, חומרי בנייה, תבואה, מטען ועצים ופועל 24 שעות ביממה.
מהנמל יוצאים כלי שיט אל נמלי ים אחרים ברוסיה, בבלארוס, באוקראינה, באיראן, וטורקיה.
ענף הספורט הפופולרי ביותר הוא אמנויות לחימה והיאבקות.
תחרויות היאבקות שונות נערכו לעיתים קרובות כדי לחפוף עם חגים מסוימים ומתאבקים החלו להשתתף בזירה הבינלאומית עוד משנות ה-50. היכל הספורט עלי אלייב בפרברי העיר מכיל 5,000 מושבים ומשמש כאולם ספורט לענפים כמו כדורסל וכדורעף ומשמש כביתה של קבוצת הכדורעף "דגסטן".
ב-2018 ההיכל אירח את אליפות אירופה בהיאבקות.
אחריו מגיע ענף הכדורגל ומועדון הכדורגל הבכיר בעיר הוא מועדון הכדורגל הוותיק דינמו מחצ'קלה, שנוצר בשנת 1927 ומתמודד בליגת העל הרוסית בכדורגל מאז עונת 2024/2025.
בעבר ייצג את העיר בליגה הבכירה במדינה מועדון הכדורגל אנז'י מחצ'קלה שהיה בבעלות האוליגרך סוליימאן קרימוב והתקיים בשנים 1991–2022, כשהישג השיא היה מקום שלישי (בעונת 2012/2013) והעפילה פעמיים לשלב שמינית גמר הליגה האירופית ובעונת 2001 אף העפילה לגמר הגביע הרוסי בכדורגל, אך הפסידה ללוקומוטיב מוסקבה.
מועדון כדורגל נוסף הוא מועדון לגיון מחצ'קלה המתמודד ב.
מועדון כספיום, הוא מועדון קטרגל המייצג את העיר בליגת המשנה הרוסית בקטרגל.
מתקני הספורט הגדולים ביותר הם אצטדיון אנז'י ארנה שנחנך בשנת 2001 ומכיל 26,200 מושבים ואצטדיון דינמו שנחנך בשנת 1927 ובו 15,200 מושבים.
אצטדיון טרוד (עם 5,600 מושבים) משמש את קבוצת לגיון.
מגדלור מחצ'קלה: מגדלור פטרובסקי (Петровский).
נבנה בשנת 1852 והוא אחד מסמלי העיר.
כ-5.5 ק"מ ממחצ'קלה, על הר טארקי-טאו (Тарки-Тау), נמצא הכפר טארקי (Тарки), שבו, על פי האגדה, התקיימה בין המאות 7–10 - העיר הכוזרית סמנדר (Семендер), שעד 723 לערך הייתה בירת המדינה.
בשנות ה-70 במאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית במַחַצְ'קַלָה כ-5,000 איש, ובראשם עמד הרב בנימין בר רבי.
מחצבות הגופרית בבארי הן מחצבות גופרית נטושות הנמצאות כשלושה קילומטרים מערבית למקום שבו נמצא כיום קיבוץ בארי, ליד שמורת בתרונות בארי.
המחצבות הופעלו בזמן המנדט הבריטי על ידי "החברה הארץ-ישראלית למחצבות גופרית בע"מ".
המחצבות פעלו מ-1933 עד 1943 והופקו מהם קרוב ל-8,800 טונות גופרית.
אדמות המחצבות נקנו בשנת 1944 על ידי חברת תנובה אקספורט, ועליהן הוקם קיבוץ בארי.
לאחר הקמת מדינת ישראל בדקה ממשלת ישראל את כדאיות הפקת הגופרית, הוחלט שההפקה אינה כדאית, והמחצבות ננטשו.
במהלך חודשי ההכנות לכיבוש עזה על ידי הצבא הבריטי בנובמבר 1917 (לאחר שני ניסיונות כושלים), סייר ליאונרד לויד וויליאמס, גאולוג, מהנדס מכרות וקצין מודיעין בריטי, באזור בתרונות בארי (נחביר) בעקבות ריח גופרית שעלה מהאדמה.
בסיוע בדואים מקומיים, איתר מרבצי גופרית.
עם תום המלחמה, חזר ויליאמס לארץ ובסוף שנת 1929 סיים לערוך סקרים גאולוגיים בשטחים שחכר מחמולת אבו מועליק.
לאחר שמצא כי באדמה ישנם מרבצים בעלי ריכוז גבוה של גופרית, השיג זיכיון הפקה מממשל המנדט בשטח של מאות דונמים ל-26 שנה (עד 1966).
ויליאמס הקים בשנת 1930 את "החברה הארץ-ישראלית למחצבות גופרית בע"מ" (חברת Palestine Sulphur Quarries Ltd) בהון של 37,500 לא"י.
55% מהמניות נמכרו לבריטים ו-45% לערבים – רובם מעזה.
בשנת 1930 הוחל בבניית המבנים ובפתיחת המחצבות.
הפועלים היו מעזה ובדואים מהסביבה והפקת הגופרית בוצעה בדרך פרימיטיבית.
התנאים הירודים גרמו לכך שהערבים המקומיים סירבו לעבוד בהפקה והחברה נאלצה להביא בדואים מסיני ואחר כך חורנים מהגולן לבצע את עבודות הכרייה.
סך הכל הופקו מהמחצבות 8,800 טונות.
הגופרית נמכרה מקצתה בארץ לשימוש חקלאי, וברובה למצרים, לטורקיה, לסוריה וליוון.
בשנת 1938 פסקה הכרייה לזמן קצר מסיבות כלכליות, וחודשה במסגרת מצומצמת במלחמת העולם השנייה, בין השנים 1941–1943. המחצבות נסגרו סופית ב-1946.
הכרייה נערכה עד לעומק של 10 מטרים.
בעומק זה נמצא ריכוז של כ-20% גופרית.
בעומק רב יותר ריכוז הגופרית ירד מאוד ולא הייתה כדאיות בכרייה לעומק.
בין פירי הכרייה עברו קרונות קלים על גבי מסילה, והעבירו את העפרה למבנה בית החרושת בו היה כבשן הייצור.
שרידי בית החרושת והמסילה עדיין נמצאים בשטח.
עם הזמן תפס ה-TNT את מקום הגופרית בייצור אבק שרפה, ולגופרית נותר שימוש רק בחקלאות.
המחצבות נעזבו וליאונרד ויליאמס עבר לעבוד באזור אילת.
אדמות המחצבות נקנו בשנת 1944 על ידי חברת תנובה אקספורט והיא העמידה אותן לרשות קרן קיימת לישראל.
על אדמות אלה הוקם קיבוץ בארי, שהיה אחד מאחת עשרה הנקודות שהוקמו במוצאי יום הכיפורים ה'תש"ז.
האומדן המשוער של כמות הגופרית היה בתחילה מיליון טון.
אומדן זה הופחת מאוחר יותר ל-200,000 טון.
אומדן ישראלי הפחית את הכמות ל-100,000 טון.
לאחר הקמת מדינת ישראל, בדקה ממשלת ישראל את כדאיות הפקת הגופרית.
לאחר בדיקות אחדות הוחלט שההפקה אינה כדאית, והמחצבות ננטשו.
במהלך השנים הועלו מספר השערות על נסיבות היווצרות הגופרית בבארי.
בשנת 1930 הניחו כי המוצא הוא געשי אולם ריכוז הגופרית והשכבות בהן היא נמצאת אינו תואם מקור כזה.
ויליאמס טען כי הגופרית עלתה מותכת מעומק האדמה אך קידוחי נפט שנערכו באזור לא תמכו בהשערה זו.
הועלתה גם השערה על מעיינות עשירים בגז גופריתי העולים ומתרכבים למינרל, אך היא לא נתמכה בממצאים.
התגלה רק ריכוז קטן של גז כזה.
ההשערה המקובלת כיום היא שבתקופות קדומות נסתם מפעם לפעם קניון באר שבע-עזה ונוצרו לגונות, בהן נוצרה הגופרית ממקור של סולפט ימי, כפי שרואים גם ביחס האיזוטופים של הגופרית והימצאות הגופרית על פני השטח.
ואולם כדי שהגופרית תישאר יציבה היא צריכה להתרכב עם ברזל או חומר אורגני, מחוזרת על ידי פטריות אורגניות או לבוא במגע עם גז מתאן, אחרת היא נעלמת.
לחלק מתהליכים אלה נמצאה תמיכה.
תרכובות עם מתאן ומימן סולפידי ממעמקי האדמה וחימצון על פני האדמה.
המבנה הטקטוני בשטח מצביע על תהליכים של הרמה שחסמה את המערכת, ירידת גוש בארי, עליית גוש בארי, ושוב ירידה ועלייה.
פעילויות טקטוניות אילו בצירוף הגורמים לעיל, יצרו את הגופרית.
מחצבות מגדל צדק הן מחצבות הפועלות באזור שבין הערים ראש העין ואלעד, בסמוך לקיבוץ נחשונים.
מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 מספקות המחצבות חומרי בניין כאבנים, חצץ וסיד לאזור גוש דן.
שמן של המחצבות, וכן של כפר החוצבים שהתקיים במקום בעבר, נקרא על שמו של הכפר הערבי מג'דל צאדק שהתקיים בסמוך בשנותיה הראשונות של המחצבה.
בשנת 1924 הקימה חברת סולל בונה את המחצבה הראשונה במקום.
קבוצת הפועלים הראשונה מנתה 11 גברים ונשים, כולם בני העלייה השלישית, חברי "החלוץ" מוורשה שבפולין.
מטרת הקבוצה הייתה התיישבות במגדל צדק והקמת כפר של חוצבים ושל חקלאים.
עם הגעת הקבוצה למגדל צדק נבנו שני צריפי עץ, אחד למגורים והשני לחדר אוכל.
בשנת תר"ץ 1929 הוקמה במקום על ידי שרגא קרצ'מר, יעקב סלונים ואשר ברלוי מחצבה נוספת ונוסדה "חברת מפעלי מגדל צדק לסיד וחצץ בע"מ" ביחד עם "תעשיית אבן וסיד בע"מ" (חברת בת של סולל בונה).
במקום הוקמו כבשנים וטחנות חצץ בשותפות של ההסתדרות עם בעלי קרקע ערביים.
בשנת 1933 הוקם במקום כבשן סיד חדיש של סלונים וברלוי.
תוצרת החברה הועברה לאזור תל אביב על ידי משאיות של "קבוצת המניע" שהוקמה באותה תקופה.
בפברואר 1933 הותקף צריף סלונים במקום בידי שישה ערבים במהלך שוד ושני יהודים ושני ערבים נפצעו.
עד 1936 עבדו במחצבות מאות פועלים ערבים וכמה עשרות פועלים יהודים (בשנת 1933 כ-90 ובשנת 1935 כ-40–50).
ניסיונות ההסתדרות להגדיל את מספר הפועלים היהודים במקום נתקלו בהתנגדות מצד הפועלים הערבים.
מעל דפי העיתונות התנהל ויכוח לגבי מספר הפועלים היהודים העובדים אצל סלונים וברלוי.
במסגרת השביתה הכללית והתלהטות הרוחות במאורעות 1936 הושבתו המחצבות.
עם זאת המחצבות עצמן לא נפגעו במהלך המאורעות, אולי משום שהערבים ראו בהן מקור הכנסה חיוני בעתיד.
פניות אנשי היישוב לשלטון בבקשה להפעיל את המחצבות באמצעות פועלים יהודים נדחו על ידי הבריטים.
לאחר ניסיון לחדש את העבודה במאי 1936 פינו בעלי המחצבות את ציודם מהמקום בתחילת יוני 1936. בעקבות המחסור בחומרי בנין הוחלט לחדש את העבודה בהן, על טהרת העבודה העברית, למרות הסירוב הבריטי.
ביולי 1936 נוהלו מגעים עם השלטונות על הפעלת המחצבות במגדל צדק.
שלטונות המנדט דרשו שיסלל כביש למקום מראש העין ושבמחצבות יתנהלו רק עבודות חציבה שיתקיימו עד 12 שעות ביום ואלו יאובטחו על ידי פלוגה של הצבא הבריטי.
עבודות הסלילה נעשו בידי ערבים מכיוון מגדל צדק ויהודים מכיוון ראש העין, אך התקדמו באיטיות בגלל התנכלויות של הכנופיות הערביות.
לאחר תום סלילת הכביש חודשו העבודות במקום בידי פועלים יהודים.
באוגוסט 1936 החלה העלייה למגדל צדק בסלילת כביש המחבר את פתח תקווה אל המחצבות על ידי פועלים יהודים.
הפעולה עוררה את התנגדות ערביי הסביבה, שהחלו לחבל במחצבות בלילות, וכן את השלטונות הבריטים שלא אישרו הגנה מזוינת על המחצבות.
מרכז ההגנה הטיל על יצחק שדה את ארגון כוח הביטחון שבמקום.
ב-13 בינואר 1937 עלתה למשמר על המחצבות קבוצת המתנדבים הראשונה שכללה חברים מפתח תקווה, גבעתיים ורמת גן.
לצד רובי הציד החוקיים שהביאו עימם, נשאו המתנדבים גם נשק בלתי-לגאלי, ובמהלך חודשי שמירתם הראשונים תיקנו את הריסות המגדלים ואפשרו את עלייתם של פועלי המחצבות.
הפועלים היהודיים, שרבים מהם היו חברי קיבוץ גבעת השלושה הסמוך, גויסו על ידי אליהו בן חור שעתיד היה לרשת את תפקידו של יצחק שדה במחצבות.
עם עלייתם של הפועלים, תחת פיקודו של יצחק שדה, שגשג המקום כמחנה אימונים לשימוש בחומר נפץ להכנת מוקשים ורימונים.
בחצר המחצבה אף הוקם בור ששימש לניסיונות בשימוש בחומרי הנפץ, תחת המסוה של פעולת המחצבה.
באביב 1937 נקרא יצחק שדה חזרה למרכז ההגנה, ומחצבות מגדל צדק נותרו כעמדת שמירה בחזית היישוב.
העלייה למגדל צדק הוכיחה כי כוח יהודי קטן ומאורגן מסוגל לחדור לליבה של סביבה ערבית עוינת, ואף להיאחז בה ולאפשר את עבודתם של מאות פועלים יהודים.
הניסיון שרכשו היישוב היהודי וההגנה במהלך העלייה למגדל צדק תרם לעיצוב התפיסה החדשה של ההגנה, תפיסת ה"יציאה מן הגדר" ושימוש בהגנה פעילה.
בין היתר השפיע האירוע גם על תפיסת חומה ומגדל שהחלה בשלהי 1936 וכן על הקמת פלוגות השדה על ידי שדה.
פעולת המחצבות נמשכה עד פרוץ מלחמת העצמאות, אז ההגנה עליהן ועל עובדיהן וכן אבטחת הציר פתח תקווה-מגדל צדק, ריתקו כוחות גדולים מהניתן.
כל אלה הביאו את ההגנה ב-5 במרץ 1948 לפנותן.
בשל האיום על פתח תקווה הסמוכה ניסו לוחמי האצ"ל כבר ב-30 במאי 1948 לכבוש את האזור, אך אלו נעצרו בראש העין ונסוגו כעבור יום תחת התקפת נגד קשה.
במסגרת מבצע בתק, לפנות בוקר ה-12 ביולי 1948, כבשו לוחמי גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני את המחצבות מידי הכוחות העיראקיים.
לאחר המלחמה חודשה החציבה במקום והיא נמשכת מאז.
החל מ-1974 מנוהלת החציבה על ידי חברת "הנסון מוצרי מחצבה (ישראל) בע"מ" שקיבלה את הרישיון לחציבה במקום.
מחצבות חפציבה היו מחצבות לרגלי הר הגלבוע שסיפקו חומרי גלם לחברת אבן וסיד.
מדובר בשני אתרי חציבה, אחד שסיפק שיש בין השנים 1942–1952, והשנייה, מחצבת סוגי סלע שונים שנחנכה ב-1950 על ידי גבריאל רפפורט ("גברוש"), איש בית אלפא, שעדיין פועלת בחלקה.
המחצבה הוכרה כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נפסק ייבוא השיש מאיטליה, שהפכה למדינת אויב.
במקביל, סיור של אנשי "אבן וסיד" גילה בגלבוע מחשוף שיש אמיתי.
הצוות, בראשות זאב פל, יצא להשתלמות באיטליה לחציבת שיש.
באותה עת איטליה היתה אחת ממדינות "הציר", בת בריתה של גרמניה נאצית.
הצוות חזר מאיטליה עם מכונת חיתוך המבוססת על כבל פלדה בעובי 4 מ"מ הנע על מערכת גלגלות 24 שעות ביממה וחותך את הסלע תוך חיכוך מוגבר הנוצר על ידי שפיכה מתמדת של חול רטוב על מקום הניסור.
הנתחים הוסעו על גבי קרוניות, שנעו על גבי מסילה.
בנוסף הוקמו במקום מבני-שירות כמגדל מים, מתקן להובלת חול ומתקן לאספקת חשמל.
המחצבה היתה ענף של קיבוץ חפציבה.
העבודה במחצבה היתה עבודה פיזית קשה במיוחד.
החוצבים נהנו בחדר האוכל ממזון יותר עשיר מאשר שאר החברים.
המחצבה פעלה עד שנת 1952, בה הפכה לבלתי-כלכלית עם חידוש הייבוא מאיטליה.
המחצבה ננטשה ובאתרה נותר רק קידוח-מים המספק עד היום שפע מים מליחים לבריכות דגים באזור.
יוסי חצור ויעקב מימרן תיארו מבחינה גאולוגית את תופעת הופעת השיש במקום:
לאחר שמחצבות השיש הפסיקו לתפקד וננטשו, לקחה על עצמה הקרן לשיקום מחצבות את פעילות השיקום הנופי.
אתר למבקרים נפתח לציבור במרץ 2009 והוא מיוחד לתצוגה גאולוגית.
בכך היו המחצבות לגן גאולוגי ומצפורים לנוף עמק יזרעאל (אחד מהם, "מצפה גברוש" על שם גבריאל רפפורט).
האתר הוא המקום היחיד בארץ בו נחשפו שכבות שיש אמיתי.
במסגרת שיקום האתר נחנכה עמדת הכבל שהניעה את המכונות לחיתוך השיש – ששוחזרה ביוזמת המועצה לשימור אתרים.
מחצבת בית אלפא בצוק הגלבוע, שוכנת בעמק יזרעאל המזרחי לא רחוק מגן השלושה, מייצרת ומספקת מגוון מוצרים לבנייה משנת 1968. המגוון כולל אגרגטים וחומרי מחצבה שונים מאבן גיר קשה גרוסה לגדלים שונים לתעשייה ולתשתיות, חול, בזלת ועוד.
המחצבה נוסדה כפתרון להרחבת ענפי משק בית אלפא מיד לאחר מלחמת העצמאות, ביוזמת גבריאל רפפורט, והתרחבה גם אל אזורי גן השלושה ורמת יששכר.
ב-15 באוגוסט 2013 הופסקה החציבה ב"מחצבת הבזלת", וב-17 באוקטובר המחצבה פונתה.
בשטח המחצבה ישנו מאגר מים בקוטר של עשרות מטרים, המוקף במצוקים שנותרו מהחציבה משלושה כיוונים.
אך הנהלת המקום איננה מאפשרת כניסה למטיילים.
מחצבות קדומים היא מחצבה קדומה של אבן גיר מהתקופה הרומית-ביזנטית הנמצאת על הר הכרמל.
המחצבה שוכנת בצד פיתול חד של כביש 721 העולה מעתלית לבית אורן לאורך אפיקו של נחל אורן ובצמוד לאפיק נחל דמון.
באתר נותרו סימני חציבה קדומה בצורת מדרגות רבות בגדלים ובכוונים שונים.
בשטח ניתן לראות את עקבות עבודת החוצבים בצורת חריצים אלכסוניים ורדודים.
בתוך המחצבה הותירו החוצבים קיר זקוף מעוגל שבמרכזו גוש סלע בצורת קובייה.
השערות החוקרים בעבר היו שמדובר במזבח, כיום משערים שבמקום נחצבו עמודים מעוגלים.
בצד המערבי של המחצבות נמצאת מערת קבורה גדולה חצובה בסלע.
פתח המערה נפגע במהלך השנים.
בתוך המערה נמצאו שני קבורה, אחד בצידה הימני והשנייה בפאתיה.
בצד המזרחי של המחצבות חצובה מערה בעלת פתח גדול מעוגל.
ליד המחצבות נמצא גם חלק מבית בד המכונה "ים".
זוהי האבן הראשונה עליה הונחו הזיתים לכתישה.
הים חצוב על דרגש מוגבה בצורת עיגול בקוטר 1.8 מטר ובגובה 0.5 מטר עם שפה בולטת.
במרכז הים בליטה עם חור מרובע.
כ-30 מטר ממזרח לכביש יש מרפסת תצפית מגודרת במעקה המשקיפה על נחל אורן.
על הקיר, באזור מרפסת התצפית חצובה מערת קבורה נוספת.
אזור מחצבות קדומים משמש כאחד מאתרי גלישת מצוקים בישראל.
מחקר אמפירי הוא מחקר המשתמש בראיות אמפיריות ודרך להשיג ידע באמצעות תצפיות או ניסיון ישירים או עקיפים.
אמפיריות מעריכה מחקרים מסוימים יותר מסוגים אחרים.
ראיות אמפיריות (תיעוד של תצפיות או חוויות ישירות של אדם) ניתנות לניתוח כמותי או איכותני .
באמצעות כימות הראיות או ניתוח איכותני שלהן, חוקר יכול לענות על שאלות אמפיריות, אשר צריכות להיות מוגדרות בבירור וניתן לענות עליהן באמצעות הראיות שנאספו (הנקראות בדרך כלל נתונים).
תכנון המחקר משתנה בהתאם לתחום ולשאלה הנחקרת.
חוקרים רבים משלבים ניתוחים איכותניים וכמותיים על מנת לענות טוב יותר על שאלות שלא ניתן לחקור במעבדה, במיוחד במדעי החברה ובחינוך.
בתחומים מסוימים, מחקר כמותי עשוי להתחיל בשאלת מחקר אשר נבדקת באמצעות ניסויים.
(שאלת מחקר שכזו יכולה להיות למשל, "האם האזנה למוזיקה ווקאלית במהלך למידת רשימת מילים משפיעה על הזיכרון המאוחר יותר של מילים אלו?").
בדרך כלל, לחוקר יש תיאוריה מסוימת בנוגע לנושא הנחקר.
בהתבסס על תיאוריה זו, יוצעו הצהרות או השערות (למשל, "האזנה למוזיקה ווקאלית משפיעה לרעה על למידת רשימת מילים").
מהשערות אלו נגזרות תחזיות לגבי אירועים ספציפיים (למשל, "אנשים הלומדים רשימת מילים תוך כדי האזנה למוזיקה ווקאלית יזכרו פחות מילים במבחן זיכרון מאוחר יותר מאשר אנשים הלומדים רשימת מילים בשקט").
תחזיות אלו ניתנות לבדיקה באמצעות ניסוי מתאים.
בהתאם לתוצאות הניסוי, התיאוריה עליה התבססו ההשערות והניבויים תיתמך או לא תיתמך, או שיהיה צורך לשנות אותה ולאחר מכן לעבור בדיקות נוספות.
השיטה הניסויית התפתחה לאורך הדורות, כאשר מדענים רבים תרמו לייסודה ולפיתוחה.
בימי קדם, פילוסופים יוונים, כמו אריסטו, הסתמכו על תצפית והסקה רציונלית במחקריהם.
אריסטו, למשל, דחה את ההסתמכות הבלעדית על הסקה לוגית, והדגיש את חשיבות התצפית בהבנת הטבע.
במהלך ימי הביניים, מדענים מוסלמים קידמו משמעותית את השיטה הניסויית.
ג'אבר אבן חייאן, המכונה אבי הכימיה, הכניס את המתודולוגיה הניסויית לכימיה ופיתח תהליכים כימיים כגון התגבשות, קלצינציה וזיקוק.
הוא גם גילה חומצות חשובות כמו חומצה גופרתית וחומצה חנקתית, מה שהרחיב את אפשרויות הניסויים הכימיים.
מדען האופטיקה המפורסם אל-חזן (אבן אל-חיית'ם) היה בין הראשונים שהסתמכו על ניסויים בחקר אור וראייה.
בספרו "ספר האופטיקה", הוא השתמש בשיטה מדעית המבוססת על תצפית, ניסויים והוכחה מתמטית, מה שהפך אותו לחלוץ השיטה המדעית המודרנית.
גישות מדעיות אלו הועברו לאירופה באמצעות תרגומים, והשפיעו על התפתחות המתודולוגיה המדעית המודרנית.
מדענים אירופאים, כמו פרנסיס בייקון, קיבלו השראה מעבודותיהם של מלומדים מוסלמים בשיפור השיטה הניסויית.
החוקר רוברט בריפוט, בספרו "יצירת האנושות", קבע (תרגום חופשי): "תחת יורשיהם בבית הספר אוקספור למד רוג'ר בייקון ערבית ומדעים ערביים.
לרוג'ר בייקון וליורשיו מאוחר יותר אין כל זכאות להיחשב כמציגי השיטה הניסויית.
רוג'ר בייקון היה לא יותר מאחד משליחי המדע והשיטה המוסלמית באירופה הנוצרית".
המונח אמפירי שימש במקור להתייחס לכמה רופאים יוונים קדמונים שדחו את העקרונות הדוגמטיים המקובלים באותה תקופה, והעדיפו להסתמך על תצפיות ותופעות כפי שהן נתפסות בניסיון.
מאוחר יותר המונח אמפיריציזם התייחס לתאוריית ידע בפילוסופיה הדוגלת בעיקרון שידע נובע מניסיון ומראיות שנאספו במיוחד באמצעות החושים.
בשימוש מדעי, המונח אמפירי מתייחס לאיסוף נתונים באמצעות ראיות הניתנות לצפייה בלבד על ידי החושים או במקרים מסוימים באמצעות מכשירים מדעיים מכוילים.
המשותף לפילוסופים המוקדמים שתוארו כאמפיריציסט ולמחקר האמפירי כיום הוא התלות בנתונים נצפים כדי לנסח ולבחון תיאוריות ולהגיע למסקנות.
החוקר מנסה לתאר במדויק את האינטראקציה בין המכשיר או החושים האנושיים לבין הישות הנצפית.
אם במחקר מעורב מכשור, מהחוקר מצופה לכייל את המכשיר על ידי יישומו על עצמים סטנדרטיים ידועים ותיעוד התוצאות לפני יישומו על עצמים לא ידועים.
במילים אחרות, הוא מתאר מחקר שלא נערך בעבר ואת תוצאותיו הצפויות.
בפועל, צבירת ראיות בעד או נגד כל תיאוריה מסוימת כרוכה בתכנון תוכניות מחקר לאיסוף נתונים אמפיריים, כאשר קפדנות אקדמית משחקת תפקיד חשוב בשיפוט יתרונותיו של תוכנית המחקר.
ישנן מספר הצעות טיפולוגיות לתוכניות כאלה, אחת הפופולריות שבהן מגיעה מקמפבל וסטנלי.
הם אחראים לפופולריות ההבחנה המצוטטת באופן נרחב בין תוכניות קדם-ניסוייות, ניסוייות וקוואזי-ניסוייות, והם תומכים נלהבים בתפקיד המרכזי של ניסויים אקראיים במחקר חינוכי.
ניתוח מדויק של נתונים באמצעות שיטות סטטיסטיות סטנדרטיות במחקרים מדעיים הוא קריטי לקביעת תוקפו של מחקר אמפירי.
נוסחאות סטטיסטיות כגון רגרסיה, מקדם אי-ודאות, מבחן t, כי בריבוע וסוגים שונים של ניתוחי שונות הן בסיסיות לגיבוש מסקנות לוגיות ותקפות.
אם נתונים אמפיריים מגיעים לכדי חשיבות סטטיסטית תחת הנוסחה הסטטיסטית המתאימה, השערת המחקר נתמכת.
אם לא, השערת האפס נתמכת (או, ליתר דיוק, לא נדחית), כלומר לא נצפתה השפעה של המשתנים הבלתי תלויים על המשתנים התלויים.
תוצאת מחקר אמפירי המשתמשת בבדיקת השערות סטטיסטית לעולם אינה נחשבת הוכחה.
היא יכולה רק לתמוך בהשערה, לדחות אותה, או לא לעשות אף אחת מהן.
שיטות אלו מניבות רק הסתברויות.
בקרב חוקרים מדעיים, ראיות אמפיריות (בניגוד למחקר אמפירי) מתייחסות לראיות אובייקטיביות שנראות באופן זהה ללא קשר לצופה.
לדוגמה, מדחום לא יציג טמפרטורות שונות עבור כל אדם שצופה בו.
טמפרטורה, כפי שנמדדת על ידי מדחום מדויק ומכויל היטב, היא ראייה אמפירית.
לעומת זאת, ראיות לא אמפיריות הן סובייקטיביות, בהתאם לצופה.
בעקבות הדוגמה הקודמת, צופה א' עשוי לדווח בכנות שחדר חם, בעוד שצופה ב' עשוי לדווח בכנות שאותו חדר קריר, אם כי שניהם צופים באותה קריאה במדחום.
השימוש בראיות אמפיריות מבטל את השפעות החוויה האישית (כלומר, סובייקטיבית) והזמן.
התפיסות השונות של אמפיריציזם ורציונליזם מבטאות את המתח סביב גבולות התלות בחוויית החושים כאמצעי להשגת ידע.
על פי הרציונליזם, קיימות דרכים שונות שבאמצעותן ניתן להגיע לידע ולמושגים באופן שאינו תלוי ישירות בחוויה חושית.
לעומת זאת, האמפיריציזם רואה בחוויה החושית את המקור המרכזי לכל ידע ומושג.
באופן כללי, הרציונליסטים נוקטים בשתי דרכים עיקריות: הדרך הראשונה – הצגת טענה שלפיה במקרים מסוימים תוכנם של הידע או המושגים חורג מן המידע המסופק על-ידי החוויה החושית (Hjørland, 2010, 2).
הדרך השנייה – פיתוח תיאורים והסברים המראים כיצד כוחה של ההיגיון מאפשר השגת ידע נוסף, בין אם ביחס לנושא מסוים ומוגדר ובין אם ביחס להיקף רחב יותר של תחומים.
לעומתם האמפיריציסטים נוקטים בשתי הדרכים הבאות: ראשית, מתארים כיצד ניסיון חושי יכול לספק את המידע שעליו טוענים הרציונליסטים, אך רק כאשר יש לכך בסיס אמפיר.
בהיעדרו, נוקטים לעיתים בעמדה ספקנית או שוללת כלפי קיומם של אותם מושגים (Pearce, 2010, 35).
שנית מבקרים את תיאורי הרציונליסטים, ועם זאת רואים גם בהיגיון מקור משמעותי לידע ולמושגים.
באופן כללי מחלוקתם של האמפיריציסטים והרציונליסטים נסובה סביב האופן שבו ידע מושג ביחס למקורות הידע והמושגים.
המחלוקת משפיעה גם על שאלת ההצדקה האפיסטמית.
האמפיריציסטים שוללים ידע מולד וטוענים שכל ידע נגזר מן הניסיון הנקלט בחושים ומעובד בשכל (Bernard, 2011, 5).
לעומתם, הרציונליסטים טוענים לקיומו של ידע מולד, אך חלוקים ביניהם לגבי מהו תוכנו ומהם אובייקטיו.
כדי לדבוק ברציונליזם יש לאמץ לפחות אחת משלוש טענות יסוד: דדוקציה או אינטואיציה, קיום ידע מולד וקיום מושגים מולדים.
ככל שמפחיתים תלות בניסיון חושי ובעיבוד נפשי כדי להסביר מושגים, כך גוברת הנטייה לראותם כמולדים.
האמפיריציזם, לעומת זאת, דוחה טענות אלו, ומייחס את מקור הידע לניסיון החושי.
כאשר מכירים במושגים ובידע בתחום כלשהו, הם נשענים בעיקר על מה שנקלט באמצעות החושים האנושיים (Weiskopf, 2008, 16).
המחזור האמפירי של אדריאן דה גרוט (אנ'):
תצפית: התבוננות בתופעה ובחינת סיבותיה.
אינדוקציה: ניסוח השערות - הסברים כלליים לתופעה.
דדוקציה: ניסוח ניסויים שיבדקו את ההשערות (כלומר, יאשרו אותן אם הן נכונות, ויפריכו אותן אם הן שגויות).
בדיקה: ההליכים שבאמצעותם נבחנות ההשערות ואוספים נתונים.
הערכה: פירוש הנתונים וניסוח תיאוריה - טיעון חטיפה המציג את תוצאות הניסוי כהסבר הסביר ביותר לתופעה.
מחצבת פורבס היא מחצבה הממוקמת בצידו הצפוני של צוק גיברלטר.
המקום נחצב במהלך המאה ה-19 במטרה לספק אבנים לתיקון ובנייה מחדש של תשתיות המתקנים הצבאיים והביצורים בגיברלטר, ונתפרסם כאשר במהלך החציבה נתגלתה מערת אבן גיר ובה גולגולת של נקבה ניאנדרטלית בוגרת.
המחצבה נקראת על שמו של מתקן צבאי מהמאה ה-18 הממוקם ישירות מעל המערה וידוע בשם סוללת פורבס.
הגולגולת נמצאה על ידי קפטן אדמונד פלינט (Flint) מהצי המלכותי הבריטי ב-1848. בהיותו מזכיר החברה המדעית של גיברלטר, הציג פלינט את הממצא בכינוס של החברה ב-3 במרץ 1848. היה זה המאובן הניאנדרטלי השני בלבד שנתגלה עד אותו הזמן.
לפי שחיקת השיניים המוגברת וגידול גרמי על עצם המצח נקבע שהגולגלות שייכת לאישה בוגרת שהייתה כבת 40 בעת מותה.
היא תוארכה לתקופה שבין 50,000 ל-30,000 שנים לפני זמננו.
במכתב שכתב לידידו הקרוב, הבוטנאי והחוקר ג'וזף דלטון הוקר, כתב דרווין לאחר מכן: "פאלקונר הביא לי את הגולגולת הנפלאה מגיברלטר".
מחקר אקולוגי הוא מחקר תצפיתי שבו היחידה הנחקרת היא אוכלוסייה או קבוצה של אנשים, ולא פרטים בודדים.
הקבוצה במחקר אקולוגי בדרך כלל מתייחסת לאזור גאוגרפי מוגדר (מדינה, מחוז, עיר, וכו') וההשוואה נעשית בין קבוצות שונות או בין זמנים שונים עבור אותה הקבוצה.
זהו סוג מחקר מקובל באפידמיולוגיה, אשר נועד לבחון האם קיים קשר בין גורם סיכון אפשרי לתוצא מוגדר.
במחקר אקולוגי נעשה שימוש במשתנים מקובצים (כגון ממוצע או שיעור באוכלוסייה), במשתנים סביבתיים או במשתנים גלובליים של גורם הסיכון, והתוצא הנבדק הוא בדרך כלל שיעור תחלואה (הימצאות או היארעות) או שיעור תמותה.
לעיתים קרובות מחקרים אקולוגיים מתבצעים על בסיס נתונים קיימים המכילים מידע על אוכלוסיות גדולות, ולכן מחקרים אלו יחסית זולים ומהירים יותר ממחקרים שבהם היחידה הנחקרת היא פרטים בודדים.
בשיטת מחקר אקולוגית ניתן לעיתים להשיג מטרות מסוימות שלרוב לא ניתן להגיע אליהן בסוגי מחקר אחרים.
עם זאת, ייתכן שמידע על משתנים שונים (כגון התנהגויות, עמדות והיסטוריה רפואית) לא יהיה נגיש ברמה האקולוגית.
בשל מאפייניו, מחקר אקולוגי הוא בעל מגבלות שונות שאינן קיימות במערכי מחקר אחרים והוא חשוף למספר סוגי הטיות העלולות לגרום להסקת מסקנות מוטעית.
הנפוצה מבין הטיות אלו נקראת הטיה אקולוגית, ומשמעותה היא שקשר בין משתנים ברמת האוכלוסייה לא בהכרח מתקיים ברמת הפרט.
מחקר אקולוגי יכול לסייע ביצירת השערות ולהצביע על קשר בין גורם סיכון לתוצא, אך לא ניתן להסיק ממנו על סיבתיות ויש לבחון את תוצאותיו במחקרים קפדניים יותר המבוצעים ברמת הפרט.
אחת הדוגמאות הראשונות למחקר אקולוגי הוא מחקרו של ד"ר ג'ון סנואו, שניסה לאתר את המקור להתפרצות מחלת הכולרה בלונדון בשנת 1854. מחקרו של סנואו בוצע בזמן שבו תיאורית החיידקים כמחוללי מחלות עדיין לא הייתה נפוצה.
סנואו מיפה את האזורים השונים בלונדון והראה את הקשר בין איכות מקור המים ומספר מקרי הכולרה באזורים שונים בעיר.
מחקרו של סנואו הראה כי במקומות שאליהם סופקו מים בלתי-מזוהמים, כולרה נצפתה בעיקר באזורים צפופים שבהם חיו אנשים עניים וממעמד הפועלים.
לעומת זאת, באזורים הסמוכים למשאבת מים ספציפית שסיפקה מים מזוהמים, מחלת הכולרה פגעה בעשירים ועניים בצורה שווה.
במחקר אקולוגי לפחות אחד המשתנים הוא משתנה אקולוגי.
משתנים אקולוגיים הם מאפיינים שונים של הקבוצה או הקבוצות הנחקרות.
ניתן לסווג את המשתנים במחקר אקולוגי למשתנים מקובצים, משתנים סביבתיים ומשתנים גלובליים.
משתנים מקובצים מסכמים ומתמצתים את המאפיינים של הפרטים בקבוצה, תוך שימוש בממוצע או שיעור (יחס).
משתנים מקובצים הם הנפוצים ביותר במחקר אקולוגי.
דוגמאות למשתנים מקובצים: שיעור המעשנים מול שיעור תחלואה ריאתית, ממוצע הכנסה למשפחה, ממוצע קבוצתי של צריכת שומן מול שיעור תחלואה קרדיו-וסקולרית.
דוגמה למחקר אקולוגי עם נתונים מקובצים הוא מחקר שבחן את ההשערה כי חשיפה לכימיקלים רעילים גורמת למגפת ההשמנה.
במחקר נבדק הקשר בין כמות הכימיקלים הרעילים ושיעור ההשמנה בארצות הברית במהלך המאה ה-20. במחקר נמצא כי ככל שרמת היצור של כימיקלים אורגניים סינתטיים הייתה גבוהה יותר, כך אחוז האנשים הסובלים מעודף משקל (נתון מקובץ) היה גבוה יותר.
משתנים סביבתיים הם מאפיינים פיזיקליים של האזור הגאוגרפי או מקום העבודה שבו נמצאת קבוצת המחקר, כגון: רמת זיהום אוויר, מספר שעות אור יום וחשיפה לרעש.
הנחת המוצא היא שחברי הקבוצה חשופים במידה דומה למשתנים הסביבתיים, אם כי קיימת שונות במידת החשיפה בין הפרטים שלרוב אינה מבוטאת במחקר.
מאחר שאין מידע על ההתפלגות המשותפת של גורם הסיכון והתוצא הנבדק ברמת הפרט, אלא רק ברמת הקבוצה, מחקר מסוג זה עלול להוביל להסקת מסקנות מוטעית.
תוקף הנחת המוצא תלוי בגודל הקבוצות, בהטרוגניות שלהן ובגורמים נוספים.
דוגמה למחקר אקולוגי עם משתנים סביבתיים הוא מחקר שש הערים של הרווארד (Harvard Six Cities Study), שבדק את השפעת זיהום האוויר על בריאות התושבים בשש ערים שונות בארצות הברית.
במחקר נמצא קשר ישיר בין רמות זיהום האוויר לבין שיעור התמותה (ככל שזיהום האוויר היה גבוה יותר גם שיעור התמותה היה גבוה יותר).
משתנים מסוג זה משקפים תכונות גלובליות של הקבוצה הנחקרת, אשר אינן ניתנות למדידה פרטנית.
כגון: צפיפות האוכלוסייה, השטח הכולל של מרחבים ירוקים, סוג המשטר הפוליטי, סוג המערכת הרפואית וקיומו של חוק מסוים.
דוגמה למחקר אקולוגי עם משתנים גלובליים הוא מחקרם של החוקרים Chung ו-Muntaner שפורסם בשנת 2006. המחקר בדק נתונים של 19 מדינות עשירות החברות ב-OECD והראה כי יש קשר בין סוג המשטר ומדיניות הרווחה לבין מדדי בריאות של תינוקות וילדים.
ניתוח הנתונים במחקר אקולוגי יכול להתבצע ברמת הפרט, ברמת הקבוצה, או באופן משולב.
בכל רמה, המידע על המשתנים מקובץ ומנותח:
מחקר ברמת הפרט: הנתונים קיימים וזמינים עבור כל אחד מהפרטים השייכים לקבוצה הנחקרת וניתן להשתמש בהם לצורך ניתוח הנתונים.
מחקר אקולוגי טהור: כל המשתנים במחקר הם אקולוגיים ואין מידע על ההתפלגות המשותפת של גורם הסיכון והתוצא הנבדק ברמת הפרט.
ניתוח הנתונים מתבצע ברמת הקבוצה.
מחקר סמי-אקולוגי: קיים מידע על ההתפלגות המשותפת של חלק מהמשתנים, אולם אין מידע אודות ההתפלגות המשותפת של כל המשתנים בתוך כל קבוצה.
לדוגמה: מדידת גורם הסיכון ברמת הקבוצה ומדידת שאר המשתנים ברמת הפרט.
קיימים גם מחקרים מעורבים הכוללים שילוב בין רמות שונות של נתונים.
לדוגמה מחקר הכולל ניתוח נתונים ברמת הפרט בכל קבוצה ולאחר מכן ביצוע ניתוח אקולוגי של כל הקבוצות המתבסס על הניתוח שנעשה ברמת הפרט.
קיימות שתי רמות עיקריות של הסקת מסקנות במחקרים אקולוגיים:
הסקת מסקנות ביולוגיות אודות גורמים המשפיעים על הסיכון ברמת הפרט.
לדוגמה: מחקר הבוחן האם הסיכון לתמותה נמוך יותר בקרב אופנוענים שחובשים קסדה לעומת אילו שאינם חובשים קסדה ומשווה את הנתונים בין מספר מדינות.
הסקת מסקנות אקולוגיות אודות גורמים המשפיעים על השיעורים ברמת הקבוצה.
לדוגמה: מחקר הבוחן האם יש הבדלים בשיעורי התמותה בקרב אופנוענים במדינות בעלות מדיניות שונה בנוגע לחבישת קסדה.
חלק מהמחקרים אינם מקפידים על התאמה בין אופן הסקת המסקנות לבין ניתוח הנתונים, כך שניתוח הנתונים מתבצע ברמה אקולוגית אך הסקת המסקנות מתבצעת ברמת הפרט.
במצב זה תוצאות המחקר יכולות להיות מוטות.
למרות בעיות מתודולוגיות שונות המאפיינות מחקרים אקולוגיים, קיימות מספר סיבות לשימוש הנפוץ בהם באפידמיולוגיה:
עלות ונוחות: באופן יחסי למערכי מחקר אחרים, מחקר אקולוגי אינו יקר והוא מהיר לביצוע.
יתרונות אלו נובעים מכך שמרבית הנתונים כבר קיימים במאגרי מידע שונים וברמה המקובצת ניתן יחסית בקלות לקשר בין הנתונים השונים.
כאשר חסר מידע ברמת הפרט: במקרים שונים קשה או לא ניתן כלל לבצע מדידה מדויקת של החשיפה לגורמי הסיכון או של מינון החשיפה ברמת הפרט עבור מספר גדול של אנשים.
קושי זה יכול להיות קושי טכני במדידות (כגון חשיפה לזיהום אוויר ברמת הפרט), או בשל מחסור בזמן או משאבים אחרים.
סיבה זו נפוצה במחקרי אפידמיולוגיה סביבתית, אשר בוחנים השפעות סביבתיות שונות על מצב הבריאות של האוכלוסייה.
מגבלות במערכי מחקר ברמת הפרט: כאשר באזור הנבדק במחקר יש רק שינוי קטן ברמת החשיפה לגורמי הסיכון, הערכת החשיפה ברמת הפרט אינה אפשרית.
לעומת זאת, מחקרים אקולוגיים המכסים אזורים נרחבים יותר, יכולים להראות שינויים משמעותיים במידת החשיפה בין הקבוצות, ובכך מאפשרים להעריך את השפעת החשיפה.
עניין באפקט האקולוגי: כאשר מעוניינים להבין השפעות ברמה הקבוצתית (כגון הבנת השינויים בשיעורי מחלה בין אוכלוסיות שונות), וכן כאשר השלכות המחקר רלוונטיות מבחינת מניעה או התערבות ברמת האוכלוסייה או הקבוצה הנחקרת.
פשטות יחסית של ניתוח הנתונים והצגתם: במחקרים גדולים ומורכבים שבוצעו ברמת הפרט, ייתכן שיהיה קל יותר מבחינה רעיונית וסטטיסטית לבצע ניתוח נתונים אקולוגי מאשר ניתוח של כל הנתונים ברמת הפרט.
דוגמה לכך היא ניתוח אקולוגי המתייחס לשנה, אזור ושיוך דמוגרפי כיחידה הנחקרת, מתוך סקרי בריאות תקופתיים המבוצעים ברמת הפרט וכוללים נתונים רבים.
עם זאת, פישוט מעין זה עלול ליצור בעיות מתודולוגיות שונות במחקר.
מחקר אקולוגי יכול לסייע ביצירת השערות ולהצביע על קשר בין גורם סיכון לתוצא, אך לא ניתן להסיק ממנו על סיבתיות.
לפיכך, מחקר אקולוגי יכול לשמש כבסיס למחקרי המשך קפדניים יותר המבוצעים ברמת הפרט.
ניתן לבצע מערכי מחקר אקולוגיים מסוג: מחקר חתך, מחקר מקרה-ביקורת ומחקר עוקבה.
ניתן לסווג מערכי מחקר אקולוגיים גם בדרכים נוספות, כמפורט:
סיווג לפי גורמי סיכון (משתני חשיפה)
מחקר גישוש (exploratory): זהו מחקר אקולוגי שבו לא הוגדר עניין בגורם סיכון ספציפי, או שאין מדידה של גורם הסיכון העיקרי.
מטרתו של מחקר גישוש היא להעלות השערות אודות מנגנונים שונים העלולים לגרום לתופעה מסוימת כגון תחלואה או תמותה.
דוגמה למחקר גישוש ניתן להביא ממחקרי מהגרים המשווים שיעורי תחלואה או תמותה של מהגרים וילדיהם ושל מקומיים בארץ המוצא ובארץ היעד.
במידה ושיעורי התחלואה או התמותה שונים בין הקבוצות הנחקרות, תוצאות המחקר יכולות להצביע על קיומם של גורמי סיכון מסוימים (סביבתיים, התנהגותיים או גנטיים).
מחקר אטיולוגי (שמטרתו למצוא סיבה לתופעה הנצפית): זהו מחקר אקולוגי שבו מודדים את ערכי החשיפה לגורם הסיכון העיקרי וכוללים את הערכים בניתוח הנתונים.
מטרתו של מחקר אטיולוגי היא להעריך את הקשר בין רמת החשיפה לבין שיעור התחלואה או התמותה בקבוצות שונות או בזמנים שונים.
דוגמה למחקר אטיולוגי הוא מחקר הבוחן קשר בין ממוצע ארצי של צריכת שומן רווי לבין שיעור תמותה ארצי ממחלת לב כלילית בקרב מדינות שונות.
בפועל, מאחר שמרבית המחקרים האקולוגיים נועדו לבחון יותר מהשערת מחקר אחת, סיווג זה אינו מוחלט, אלא ממוקם על רצף.
סיווג לפי אופן קיבוץ הנתונים
שיטת קיבוץ הנתונים יכולה להיות לפי מקום, לפי זמן, או כשילוב של מקום וזמן:
מערך רב-קבוצתי (multiple group design): השוואת התוצא (למשל שיעור התחלואה) בין אזורים שונים באותה תקופת זמן.
דוגמה למערך זה הוא מחקר שהשווה נתונים מ-21 מדינות עשירות והראה כי קיים קשר בין השמנה ואי-שוויון כלכלי (הוגדר כיחס בין ההכנסות הגבוהות ביותר להכנסות הנמוכות ביותר).
מערך סדרות עיתיות (time-series analysis / time-trend design): השוואת התוצא לאורך זמן באותה אוכלוסייה.
מדידות התוצא מתבצעות במספר זמנים, לפני ואחרי החשיפה לגורם הסיכון שנבדק במחקר.
ניתוח הנתונים יכול להתבצע באמצעות הצגה גרפית פשוטה של התוצא בנקודות זמן שונות, או באמצעות רגרסיה של סדרות עיתיות.
דוגמה קלאסית לשימוש בסדרות עיתיות ניתן למצוא במחקר שתיאר את אירוע הערפיח שהתרחש בלונדון בשנת 1952. ערפיח כבד שרר בלונדון במשך ארבעה ימים במהלך חודש דצמבר 1952. אירוע זה הוביל לתמותה של 4000 איש ולתחלואה רבה.
במהלך האירוע בוצעו מדידות יומיות של ריכוז עשן, דו-תחמוצת הגופרית וזיהום האוויר הכולל באזור.
מדידות יומיות אלו הושוו למדידות יומיות של מקרי המוות במהלך אותו חודש.
במחקר נמצאה התאמה בין הריכוז היומי הממוצע של עשן ודו-תחמוצת הגופרית לבין המספר הכולל של מקרי המוות באותם הימים.
מחקר זה היה בין המחקרים החלוצים שהצביעו על קשר בין זיהום אוויר לתמותה.
דוגמה נוספת לשימוש בסדרות עיתיות הם מחקרים מסוג "גיל-תקופה-שנת לידה".
במחקרים אלו נאסף מידע רטרוספקטיבי של 20 שנים ומעלה על אוכלוסיות גדולות, לצורך הערכת ההשפעות הנפרדות של שלושה משתנים תלויי-זמן (גיל, תקופה בשנה ושנת לידה) על שיעור התחלואה.
תצורת מחקר זו מאפשרת להגיע לתובנות אודות מגמות בזמן הקשורות לתחלואה, אשר ייתכן ויובילו להשערות מחקר חדשות.
מערך משולב (mixed design): השוואת התוצא באזורים שונים בזמנים שונים (שילוב שתי השיטות הקודמות).
דוגמה לשילוב כזה הוא מחקרם של קרואופורד ועמיתיה (1971), שהשווה את השינויים בשיעורי התמותה ממחלות קרדיווסקולריות בין השנים 1948-1964 ב-83 ערים בריטיות, לפי השינוי במים קשים, גיל ומגדר.
מטרת המחקר הייתה לבחון את השערת המחקר כי מים קשים (המכילים יותר מינרלים) הם גורם מגן בפני מחלות קרדיווסקולריות.
הערכה כמותית של החשיפה לגורמי סיכון
מחקרים אקולוגיים רבים מבקשים להעריך את ההשפעה הכמותית של החשיפות לגורמי הסיכון על הופעת מחלות באוכלוסייה המוגדרת כאוכלוסייה בסיכון.
מאחר שחסר מידע אודות ההתפלגות המשותפת של המשתנים בתוך הקבוצות, לא ניתן לבצע הערכה של הסיכון היחסי באמצעות השוואת שיעורי התחלואה בחשופים ולא-חשופים.
במקום זאת, מבצעים רגרסיה של שיעור התחלואה והחשיפות בכל קבוצה.
המודל הנפוץ ביותר לניתוח מידע אקולוגי הוא המודל הליניארי.
ניתן גם להשתמש במודל לוג-ליניארי לצורך ניתוח הנתונים.
למרות יתרונותיהם החשובים של מחקרים אקולוגיים, הם חשופים לבעיות מתודולוגיות שונות, אשר עלולות לפגוע ביכולת להסיק מסקנות מתוצאות המחקר.
אחת הבעיות העיקריות במחקר אקולוגי היא הטיה אקולוגית.
קשר בין שני משתנים הנצפה ברמת האוכלוסייה לא בהכרח מתקיים ברמת הפרט.
למרות שברמת האוכלוסייה נראה כי שני משתנים קשורים זה לזה, ייתכן שהפרטים הסובלים מתוצא בריאותי מסוים אינם הפרטים שנחשפו לגורם הסיכון שנבדק במחקר.
הטיה זו הנה אחת הבעיות העיקריות במחקר אקולוגי, והיא מקשה מאוד על הסקת מסקנות מהמחקר.
מחקרו של דוד אמיל דורקהיים הוא דוגמה להטיה אקולוגית.
דורקהיים, יהודי-צרפתי, היה סוציולוג, פסיכולוג חברתי ופילוסוף.
באחד ממחקריו ביקש להראות את הקשר בין דת ושיעורי התאבדות באזורים שונים בפרוסיה, בין השנים 1883-1890. דורקהיים ביצע ניתוח אקולוגי של הנתונים והראה כי שיעורי ההתאבדות בקרב פרוטסטנטים היו גבוהים יותר כמעט פי 8 מאשר בקרב לא-פרוטסטנטים.
אולם, בשל הטיה אקולוגית, מסקנה זו הייתה שגויה והתברר כי שיעורי ההתאבדות ברמת הפרט אינם דומים לממצאי המחקר.
למעשה, אף אחד מהאזורים שנבדקו לא היה לגמרי פרוטסטנטי או לא-פרוטסטנטי.
שיעורי ההתאבדות הגבוהים ביותר היו דווקא בקרב לא-פרוטסטנטים שגרו באזורים שבהם התגורר רוב פרוטסטנטי.
הסבר אפשרי לכך יכול להיות שאנשים המשתייכים למיעוט דתי נוטים לבחור את דרכם באופן עצמאי, בשונה מאלו המשתייכים לרוב דתי.
המשמעות של הסבר אפשרי זה היא שלמגורים באזור שהוא פרוטסטנטי ברובו, יש השפעה על שיעור ההתאבדות בקרב לא-פרוטסטנטים.
כלומר קיימת אינטראקציה ברמת הפרט בין דת וההרכב הדתי באזור המגורים של הפרט.
ערפלן (confounding): משתנה שעלול לגרום למיסוך קשר קיים, להצגת קשר שאינו קיים באמת, או לשינוי עוצמת הקשר בין המשתנים הנחקרים.
במחקר אקולוגי, התנאים להגדרת משתנה כערפלן שונים ומורכבים יותר מאשר במחקרים אחרים, וקשה יותר לבצע בקרה ולנטרל את השפעות הערפלן.
סיווג מוטעה בתוך הקבוצה: בשונה ממחקרים אחרים בהם הטיה לא-דיפרנציאלית גורמת להחלשת הקשר בין המשתנים, במחקר אקולוגי הטיה מסוג זה גורמת להעצמת הקשר.
מחסור בנתונים: חלק מהמידע אינו מופיע בצורה מקובצת (לדוגמה היסטוריה רפואית של נבדקים).
כמו כן חלק מהמידע יכול להיות לא זמין, לא שלם, או לא אמין.
עוד ייתכן כי המידע קיים, אך לא ניתן לבצע השוואה בנתונים בשל הבדלים בהגדרות בין מקומות שונים.
לדוגמה, ייתכן כי שיעורי מחלה מסוימת שונים בין מדינות מכיוון שמדינות אלו מגדירות באופן שונה את המחלה או מבצעות אבחנה בצורה שונה.
עמימות בזמנים: עקרונות ברדפורד היל לקביעת סיבתיות במחקרים קובעים כי חייב להיות קשר זמנים בין המשתנים הנבדקים במחקר, כך לדוגמה, החשיפה לגורם הסיכון צריכה להיות קודמת בזמן להופעת המחלה.
בחלק מהמחקרים האקולוגיים אין מידע אודות קשר הזמנים בין המשתנים ולכן לא ניתן לקבוע סיבתיות.
קו-ליניאריות: במחקר אקולוגי חלק מהמשתנים המנבאים (כגון משתנים סוציו-דמוגרפי וסביבתיים) נוטים להיות בקורלציה גבוהה יותר, מאשר הקורלציה שקיימת ביניהם ברמת הפרט.
משמעות הדבר היא שקשה להבחין באופן סטטיסטי בין ההשפעות הנגרמות על ידי כל אחד מאותם משתנים.
הגירה בין קבוצות עלולה לגרום להטיית בחירה.
יש לציין כי קיימות שיטות מתודולוגיות וסטטיסטיות שונות אשר יכולות לסייע להקטין חלק מהבעיות המאפיינות מחקרים אקולוגיים.
מחצבת יסמק (בטורקית: Yesemek Taş Ocağı) הוא מוזיאון פתוח ואתר ארכאולוגי בנפת גזיאנטפ בטורקיה.
האתר שימש כמחצבה לסירוגין, החל מהתקופה החתית (המאה ה-14 לפנה"ס) ועד הכיבוש האשורי במאה ה-8 לפנה"ס.
שטח המחצבה השתרע על כ-100 דונם וחלקו שימש כסדנת סיתות, מה שהפך אותה לסדנת הסיתות הגדולה ביותר מהעת העתיקה במזרח הקרוב.
באתר נמצאו מעל 300 פסלים ואורטוסטטים (אבני ריבוד) עתיקים.
המוזיאון שוכן מדרום לכפר יסמק, על המורדות המערביים של האזור ההררי וממזרח למאגר המים של סכר טהטלי .
מרחקו מהכפר הוא כ-1.5 ק"מ, הוא שוכן 23 ק"מ דרומית מזרחית לאיסלהיא , על הגבעות המערביות של קאראטפה ו-113 ק"מ מגזיאנטפ.
שטח הסדנה משתרע על 400X20 מ"ר, והוא מתחיל באפיק נחל יסמק ועולה למעלה לגובה של 90 מטר.
הסלע באזור מורכב מסלע בזלת געשי שנמצא על פני השטח ממישור איסלהיא עד למישור אמוק מצפונו.
האזור שימש כמחצבה וסדנה ככל הנראה בשל הזמינות והאיכויות הגבוהות של בזלת נקבובית ודקה.
השרידים הארכאולוגים באתר נחשפו חלקית על ידי הארכאולוג האוסטרי פליקס פון לושאן (Felix von Luschan), בעת שביצע ב-1890 חפירות בזינג'ירלי הויוק, שנמצא מצפון לאזור מחצבת יסמק.
בין השנים 1957–1961 בוצעו באתר חפירות נוספות על ידי הארכאולוג הטורקי בהאדיר אלקים .
הוא חשף כ-200 פסלים ומצבות.
החפירות האחרונות בוצעו בין השנים 1989–1991, על ידי אילחאן טמיזסוי (İlhan Temizsoy), מנהל המוזיאון לתרבויות אנטוליה.
הוא חשף 100 מצבות ופסלים נוספים.
ב-2004 האתר הפך למוזיאון פתוח המנוהל על ידי המוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ.
האתר שימש בעת העתיקה כסדנת פיסול.
הוא נוסד על ידי המלך החתי שופילוליומש הראשון (1358 - 1323 לפנה"ס).
לאחר נפילתה של האימפריה החיתית, בסביבות שנת 1178 לפנה"ס, העבודה בסדנה כנראה פסקה.
במאה ה-9 לפנה"ס התחדשה העבודה בסדנה, בעת שיסמק הפכה להיות חלק מממלכת שמאל הארמית.
בפסלים מתקופה זאת ניכרת השפעה ארמית ואשורית.
סביר להניח שבתקופה זאת הפסלים יוצרו עבור בירת ממלכת שמאל והמחוזות המשניים של הממלכה.
במאה ה-8 לפנה"ס נכנס האזור לתחום שלטונה של אשור והאתר ניטש שוב.
לא ידוע אם האמנים הפסיקו לעבוד או שהם הועברו לבירה האשורית.
האזור שסביב למחצבה מכוסה בבזלת ששימשה חומר גלם ליצירת הפסלים.
השטח הכולל של המחצבה הוא 100 דונם.
בין 300 הפסלים שנחשפו ומפוזרים על פני השטח אפשר לראות ספינקסים, אריות, מרכבות, פסלי אלים ועוד.
הפסלים שנמצאו באתר מחולקים למספר טיפוסים בסיסיים.
הרוב הם דמויי ספינקס עם ראש של אישה וגוף של אריה, או של אריות שחלקם מכונפים.
השערת החוקרים היא שפסלי הספינקס והאריות נועדו לאזור השער של הערים החתיות, המקדשים והארמונות.
הם מאוד דומים לפסלי השער שנמצאו בחתושש עיר הבירה החתית ואלג'הויוק.
בנוסף נמצאה קבוצת פסלים של אלי הרים עם ידיים משולבות על חזם.
תבליטים של סצנות ציד ודמויות של דוב-אדם.
לפסלי אלי ההרים יש דמיון לאותם פסלים ששימשו כתמיכה למקדש המעיין באפלטון פינאר.
הפסלים שנחשפו באתר הם בשלבים שונים של פיסול.
אחד הפסלים הידועים שנמצאו בזינג'ירלי, מוצג במוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ.
פסלי האריות המוצגים באתר, דומים בעיצובם ליצירות שנוצרו בהתאם לאמנות בתקופת האימפריה החתית, ומכאן שמסורות אלה נמשכו עד ימי ממלכת שמאל.
תהליך העבודה במחצבה כלל שבירת גושים גדולים של בזלת אדומה על ידי הכאה בפטיש ואזמל לתוך סדקים בגושי הבזלת.
לתוך הסדקים הוכנסו טריזי עץ.
על הטריזים שפכו מים שהביאו להתרחבותם, ובכך הביאו להרחבת הסדקים ולפיצול גושי האבן לגושים נפרדים.
גושים אלה פוסלו בעיצוב גס תוך שימוש באזמל, והשטח החיצוני של פני הפסל הוחלק.
לאחר מכן נעשה גילוף מעודן יותר של הפסל והחלקה סופית.
הפרטים הסופיים לא עוצבו בסדנה עצמה בשטח, אלא באתר היעד אליו הפסל נשלח.
מחצבת וסדנת יסמק נרשמו כאתר לשימור ב-1988 על ידי "המועצה האזורית של אדנה לשימור נכסי תרבות וטבע" ובהתאם לכך האתר נמצא תחת הגנה על פי החוק להגנת התרבות וערכי טבע בטורקיה.