tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסצנה ממוקמת במרחב אדריכלי המדמה את מרחצאות פומפיי, ומעניקה למסגרת ההיסטורית תוקף חזותי ברור.
הציור עורר עניין רב בזכות האווירה הארוטית המשתמעת ממנו.
תנוחות הדמויות, מבטיהן והקרבה בין הגופים יוצרים תחושה של הרמון.
העת העתיקה מוצגת בגוון אוריינטלי, המשלב אקזוטיקה רומנטית וחושניות צבעונית.
תיאור זה תאם תפיסה רווחת בקרב נוסעים צרפתים בני התקופה, שלפיה מנהגים חושניים מן העולם העתיק המשיכו להתקיים בעולם הערבי של המאה ה־19. תאופיל גוטייה תיאר את היצירה כ"פרסקו עתיק שנגנב מקיר בפומפיי".
ניתנות לזיהוי השפעות אחדות ביצירה.
מבנה הקומפוזיציה הסימטרי והפרספקטיבה הנסוגה נשענים על רפאל, וניכרות הקבלות ליצירות של ניקולא פוסן.
הדגש על הקו, השלמות החלקה של העירום והשליטה ברישום משקפים את הכשרתו של שאסריאו כתלמידו של אנגר.
מנגד, הברק והחיות של הצבעים מבטאים את הערצתו לאז'ן דלקרואה.
בציור זה מתמזגים ציור היסטורי וציור ז'אנר, בהתאם לרוח הקיסרות השנייה, תוך ניסיון ליישב בין אסכולת הרישום לאסכולת הצבע.
טפיריים (שם מדעי: Tapiridae) היא משפחה של יונקים מהסדרה מפריטי פרסה, בה ישנם 4 או 5 מינים מהסוג טפיר (Tapirus), החיים כיום באמריקה הדרומית, המרכזית ובדרום-מזרח אסיה.
עם זאת בעבר תפוצתם השתרעה גם על רוב אירואסיה ואמריקה הצפונית, ממנה נכחדו.
הם הופיעו לראשונה במשך תחילת האוליגוקן לפני כ-34 מיליון שנה מזמננו.
הטפיריים מזכירים מעט חזירים אף הם קרובים יותר לסוסיים והקרנפיים.
הם חיים לרוב ביערות או ביצות והם אוכלי צמחים מובהקים בעלי חדק קצר המשתרע מקדמת לסתם העליונה ועוזר להם לאסוף עלים.
הם גדולים יחסית בגודל של 150 עד 300 ק"ג, אם כי הם הקטנים שבמפריטי הפרסה החיים.
לצעירים מבנה בעל נקודות לאורך גופם העוזר בהסוואתם.
טפיר (שם מדעי: Tapirus) הוא סוג של יונק מהסדרה מפריטי פרסה והוא הסוג היחיד ששרד במשפחת הטפיריים.
כיום בסוג זה נכללים חמישה מינים, מתוכם ארבעה חיים באמריקה הלטינית שמדרום מקסיקו ולאורך אמריקה המרכזית והדרומית עד לדרום ברזיל.
המין החמישי - טפיר מלאי, חי בדרום-מזרח אסיה.
לרוב הטפירים חיים ביערות גשם ויערות ירוקי עד, לרוב בקרבת מקור מים או בביצות, אך גם ביערות הרריים ויערות יבשים.
גופם מעוגל ומתחדד עד לקדמת הגוף, דבר המאפשר תנועה מהירה ביערות הסבוכים, הם גם בעלי זנב קטן.
לטפירים שערות סבוכות על כל גופם, שני מינים אף בעלי רעמה נוכחת.
למינים הדרום אמריקאים עור בגוון חום כהה ואפור, למין האסייתי עור שחור במרבית גופו ומעט גוון לבן קרמי באמצע גופו.
פיהם של הטפירים מאפיין אותם ומייחד אותם.
הוא כעין דבלול עורי הכונס את אפם ואת שפתיהם העליונות.
עייני הטפיר קטנות ובצידי ראשו.
אוזניו אובאליות זקורות וכמעט חסרות תזוזה.
הטפירים מולידים צאצא אחד לאחר תקופת הריון של 14-13 חודשים.
הוולדות מאופיינות בפסים לבנים על גבן הנעלמים לאחר שישה חודשים, הם נגמלים מיניקה לאחר 12-10 חודשים ומגיעים לבגרות מינית לאחר 4-2 שנים.
הטפירים הם אוכלי עשב שקטים וביישנים, היוצאים לחפש מזון בלילות.
הם ניזונים מעלים, עשבים, שורשים ומענפי פרות הצמודים לקרקע.
הטפירים שחיינים מצוינים, הנהנים מהתפלשות בבוץ ומהתזות מים.
הטפיר הוא יצור מתבודד, למעט נקבות עם צאצאים צעירים.
באזורים רבים ניצודו הטפירים לשם מזון וספורט, אולם מספר שבטים אינדיאנים רואים בטפיר חיה קדושה.
באמריקה המרכזית הם ידועים ביכולתם להרוס יבולי תירס אולם לא נחשבים כמזיקים.
חלה ירידה דרסטית במספרם של הטפירים בשל דילול העצים בידי האדם למטרות חקלאות ותעשייה, כל המינים נמצאים בסכנת הכחדה.
לטובת ניסיונות שימורו של הטפיר, נקבע "יום הטפיר העולמי" בתאריך 27 באפריל.
טפלון הוא שם המותג של חברת דופונט לתרכובת פוליטטראפלואורואתן (או פוליטטראפלואורואתילן; Polytetrafluoroethylene, בראשי תיבות: PTFE).
התרכובת נתגלתה בשנת 1938 על ידי רוי פלנקט בעת שעבד בחברת דופונט.
התרכובת הוצגה כמוצר מסחרי בשנת 1946. טפלון, נגזרת של האלקן הפשוט ביותר, אתן, מתאפיין ברמת חיכוך נמוכה במיוחד - השנייה הנמוכה ביותר מכל המוצקים הידועים לאדם (אחרי פחמן דמוי יהלום).
תכונה זו מביאה לשימוש הנפוץ בו לציפוי מחבתות (וכלי בישול נוספים) כך שמתאפשר טיגון ללא שמן וללא הידבקות המזון המטוגן למחבת.
טפלון הוא הידרופובי (דוחה מים) במיוחד; מעט מים הנמזגים למחבת המצופה טפלון מתפצלים ויוצרים טיפות, זאת בשל נטייתם להקטין ככל האפשר את שטח המגע עם הטפלון.
חוזקו של הטפלון מאפשר לו לעמוד גם בפני חומצה פלואורואנטימונית – החומצה החזקה ביותר שידועה.
השימוש הראשון בטפלון נעשה במסגרת פרויקט מנהטן.
טפלון משמש גם לציפוי של קליעי רובה, כך שמעבר הקליע בקנה נעשה תוך חיכוך מזערי.
אחד השימושים הראשונים של הטפלון היה כאמור במסגרת פרויקט מנהטן.
כדי לאפשר ייצור טפלון בכמויות מסחריות הכניסו את חומר הגלם המשמש ליצורו (טטראפלואורואתילן) למים שיקררו אותו.
אולם זה אינו מסיס במים ולכן מתרכז במקום מסוים דבר העלול ליצור פיצוץ.
נוכח הביקורת הציבורית החברה הודיעה כי במקום C8, היא תייצר את הטפלון במאמצעות הוספת חומר אחר, C6, אך ככל הנראה חומר זה גרוע כמעט באותה מידה.
טפילות ) היא סוג של יחסי גומלין בין אורגניזמים שבהם קיים אורגניזם החי בתוך או על אורגניזם אחר הקרוי פונדקאי.
הפונדקאי מספק לו תנאי מחיה ההכרחיים לקיומו התקין ולהתרבותו: מרכיבי מזון, סביבת pH, ריכוז חמצן, מפל חמצון-חיזור , מים חופשיים , טמפרטורה והגנה.
תהליך הטפילות מתאפשר הודות לאבולוציה אקולוגית שעבר הטפיל להתאמתו לאורגניזם של הפונדקאי.
ביחסי טפילות הטפיל פוגע בפונדקאי אשר מפעיל מנגנוני הגנה כנגדו.
כתוצאה מכך נוצרת מחלה טפילית , בניגוד ליחסי הדדיות בין שני אורגניזמים שבהם יש תועלת הדדית בין שני אורגניזמים וביחסי סמוכנות שבהם הטפיל מנצל את תנאי המחיה המסופקים על ידי הפונדקאי ואילו הפונדקאי אינו נהנה מן הטפיל אך גם אינו ניזוק.
סירוס טפילי הוא סוג של טפילות שמטרתו השמדת יכולת ההתרבות של הפונדקאי בדרכים שונות, כגון, שינויים מורפולוגיים או התנהגותיים המשפיעים על ההתנהגות המינית, שינויים הורמונליים המשפיעים על כמות תאי הרבייה, הרס אברי המין.
אלו הן חלק מהאסטרטגיות הנהוגות בעולם החי.
טפילות מגע – contact parasitism עוסקת בהגברת הסיכויים לטפילות על ידי מגע ישיר בין הטפיל לפונדקאי.
לדוגמה, ישנה טפילות הנגרמת עקב מגע ישיר בין מים המזוהמים ביצור החד-תאי Acanthamoeba לבין בני אדם.
האמבה חודרת לתוך העין דרך סדקים שעלולים להיווצר עקב מגע העין עם עדשות מגע וגורמת לדלקת קרנית העין עד כדי עיוורון.
דוגמה נוספת לטפילות במגע היא על ידי מגע מיני אוראלי-אנאלי או אוראלי-גניטלי.
הטפילים החד-תאיים מקבוצות אנטאמבה היסטוליטיקה, קריפטוספורידיום פארבום וגיארדיה למבליה מועברים באופן תדיר על ידי שתייה ומגע עם מים מזוהמים.
העברה של טפילים רבים מקבוצת החיידקים, הווירוסים והחד-תאיים קיימת גם באמצעות יחסי מין גניטליים, כגון עגבת, זיבה, טריכומונס וכלמידיה, וירוס ההרפס (HSV), וירוס ההפטיטיס B, וירוס האיידס, ווירוס הפפילומה (HPV), הגורמים למחלות ויראליות שאינן ניתנות לריפוי.
טפילות על ידי בליעה עוסקת בהגברת הסיכויים לבליעת הטפיל על ידי הפונדקאי תוך ניצול הרגלי ההזנה שלו.
נפוצה בין תולעים וחד-תאיים, כגון טוקסופלסמה, טפיל חד-תאי של בעלי חיים רבים, בפרט משתייכים למשפחת החתוליים.
העברת טוקסופלסמה גונדי Toxoplasma gondii וגרימת טוקסופלזמוזיס מתרחשת על ידי צריכת מזון מזוהם בהפרשות של בעלי חיים אלה, או על ידי מגע עם קרקע מזוהמת עם אואוציסטות שהן חלק ממחזור החיים של חד-תאיים טפיליים.
טפילות באמצעות וקטור הפצה המאפשר העברת המחלה מפונדקאי לפונדקאי על ידי גורם מתווך.
צורה זו נפוצה מאוד בטבע.
דוגמאות לכך הן רבות: העברת מחלות נגיפיות בצמחים על ידי עובשים.
העברת מספר מחלות נגיפיות, למשל, מחלות ויראליות הנגרמות על ידי וירוס הזיקה וגורמות לקדחת דנגי מועברות על ידי יתושים מוצצי-דם.
כך גם העברת מחלת הקדחת על ידי נקבת יתוש השייך בעיקר לשני המינים Anopheles gambiae ו-Anopheles funestus, הנפוצים באפריקה, ארצות הברית ואסיה, שנקבותיהם ניזונות מדם יונקים על מנת לאפשר את התפתחות טפיל הפלסמודיום בדרכי העיכול של היתוש משלב הגמטוציט שהוא שלב מיני של הטפיל, לשלב הזיגוטה.
מיקרו טפילים הם טפילים שאינם נראים בעין בלתי מזוינת.
הם כוללים נגיפים, נגיפונים הקרויים וירואידים, חיידקונים הקרויים מיקופלסמה, חיידקים, שמרים, פטריות חוטיות , אואומיקוטה וחד-תאיים.
גודלם חלקי מיקרון עד מיקרונים אחדים והם נראים בעזרת מיקרוסקופ אלקטרונים ומיקרוסקופ אור.
תכונותיהם הביולוגיות מאפשרות להם להיצמד לרקמות, לפלוש לתוך הפונדקאי ולנצל את משאביו.
הפלישה גורמת לנזקים ברקמות, דלדול משאבים תזונתיים, תהליך דלקתי, הפרשת רעלנים מסוג אנדוטוקסינים או אקסוטוקסינים הפוגעים בגוף הפונדקאי והפרשת אנזימים הידרוליטיים המפרקים את רקמת הפונדקאי, כגון פרוטאזות וליפזות המפרקות שומנים ואנזימים מפרקי DNA, פקטינזות, צלולזות והמיצלולזות המופרשים על ידי עובשים ממשפחת האספרגילוס, טריכודרמה, ופניציליום.
אנזימים הידרוליטיים מפרקים דפנות של תאים צמחיים ומאפשרים חדירת הטפיל לרקמת הפונדקאי וניצול משאביו.
מקרו טפילים הם טפילים נראים לעין השייכים לכמה קבוצות טקסונומיות: חרקים, עכבישאים, תולעים שטוחות ותולעים נימיות.
מקרו טפילים צמחיים שייכים לסדרת הכשות.
זהו טפיל צמחי חיצוני המתפתח על גידולים חקלאיים ויערות.
הכשות נפוץ באירופה, אמריקה והוואי.
הוא שולח שלוחות הזנה המתחברות אל מערכת הובלת המזון והמים של הצמח הפונדקאי וכך מנצל את המשאבים התזונתיים והמים שלו.
צמחים טפילים מתחלקים לשני סוגים: צמחים טפילים מלאים (Holoparasites) שאינם מבצעים פוטוסינתזה אלא קולטים חומרים מוטמעים יחד עם מים ומינרלים מרקמות הצמח הפונדקאי.
לעיתים הטפילים המלאים משתלטים על הפונדקאי ומשמידים אותו.
לעומת זאת, צמחים טפילים למחצה (Hemiparasites) מבצעים פוטוסינתזה באופן עצמאי, אך קולטים מים ומינרלים מהפונדקאי.
עצים גדולים יכולים לחיות זמן רב עם טפילים צמחיים למחצה.
צמח הדִּיבְקוֹן (Viscum) הגדל על ענפיהם של עצים ושיחים גדולים הוא דוגמה לכך.
הדיבקון מנצל את העץ הפונדקאי כדי להשיג מים וחומרי הזנה וכדי להעניק לעצמו בסיס לצמיחה, אך מקיים בעליו שלו פוטוסינתזה עצמאית.
טפיל חיצוני הקרוי גם אקטוזואון או אפיזואון הוא טפיל החי על פני גוף הפונדקאי.
טפילים חיצוניים הם בעיקר חרקים: קרציות, פרעושים וכינים.
הפרעושים והקרציות השייכים לקבוצה זו הם וקטורים להעברת מיקרו טפילים בעת העקיצה.
לדוגמה, חיידקי הדבר Yersinia pestis מועברים על ידי החרק הניזון מדם של חיות מבויתות וחיות בר (מכרסמים).
החיידק אינו גורם לסימני מחלה אצל הפונדקאי.
דוגמאות נוספות: פרעושים מעבירים את תולעת הסרט Dipylidium caninum בחתוליים.
ההדבקה מתרחשת על ידי בליעת רימות המשתכנות בדרכי העיכול של הפונדקאי.
הדבקות בני אדם בטפיל זה הן נדירות.
כינת הראש של האדם, Pediculus humanus capitis, מתאכסנת על הקרקפת ומנצלת את חום הגוף ואת שער הראש כמקום להטלת הביצים.
התועלת שמוצא הטפיל היא בדם הפונדקאי על ידי מציצה וכמקום בטוח להטלה.
האדם הוא הפונדקאי הבלעדי של הטפיל.
בניגוד לכינת הגוף, כינת הראש אינה מעבירה מחלות.
כינת הגוף Pediculus humanus humanus מעבירה שלושה סוגי טפילים חד-תאיים: Rickettsia prowazekii הגורמת למחלת הטיפוס האפידמי, Borrelia recurrentis הגורמת לקדחת החוזרת, ו-Bartonella quintana הגורמת לקדחת החפירות.
טפילים חיצוניים ברקמת העור של יונקים: זחלי זבובים השייכים למשפחת האסטריתיים (המין Dermatobia hominis ).
זהו טפיל של בקר, קופים ואדם.
ביצי הזבוב מועברות באמצעות זבובים מוצצי דם אל עורו של הפונדקאי, שם הן הופכות לרימות החודרות לתוך עור הפונדקאי.
הזבוב נפוץ במרכז ודרום אמריקה: מקסיקו, צ'ילה וארגנטינה.
אלה בוהקנים כגון הבוהקן הירוק Lucilia sericata החי כטפיל בעורם של חיות משק ושחמטניים (Sarcophaga) החיים על בשר חי במצב של ריקבון.
המחלה הנגרמת על ידי רימות הזבובים קרויה מיאזיס והיא גורמת לנזקים בעור ולחדירה של חיידקים לתוך העור הנגוע.
טפילים פנימיים הם טפילים החיים בתוך גוף הפונדקאי.
לקבוצה זו משתייכים כל המיקרוטפילים לסוגיהם: נגיפים, וירואידים, חיידקונים (מיקופלסמה), חיידקים, שמרים, פטריות חוטיות , אואומיקוטה , חד-תאיים ותולעים.
במעי יונקים רבים, כולל בני אדם, יכולות להתקיים תולעים טפיליות, כמו תולעים עגולות (Roundworms) ותולעי סרט (Tapeworms).
הטפילים הפנימיים של בעלי חיים הם טפילי מעיים, טפילים של איברים פנימיים נוספים.
מיעוטם פולש למפרקים, כלי דם, לב וזרם הדם, כגון: חיידקי הברוצלה הגורמים לגרנולומה במקום פלישתם, או טפילי הלשמניה המועברים על ידי עקיצת זבובי חול וגורמים למחלת לישמניאזיס.
הטפילים חודרים לעור ולאברים הפנימיים של הפונדקאי וגורמים לו לפצעים קשים, למורסות ולצלקות.
הטפיל חי ומתרבה בתאי המקרופגים של הפונדקאי.
מבין הטפילים הפנימיים, ישנם כאלה שעברו הסתגלות מוחלטת לתנאים התוך-תאיים והפכו לאובליגטוריים – Obligate intracellular parasites.
לקבוצה זו שייכים הנגיפים והויברואידים המסוגלים להתחלק רק בתוך תאים חיים.
הקוקצידיה הם מיקרואורגניזמים חד-תאיים שחיים ומתרבים רק בתאי מערכת העיכול של יונקים, עופות, זוחלים ודו-חיים.
הסתגלות לחיים תוך תאיים מופיעה גם בקבוצות חיידקים שונות: מינים שונים של חיידקי הסלמונלה המתמקמים בכיס המרה של יונקים, על ידי חדירה לתאי האפיתל של כיס המרה.
השרדותם הממושכת של חיידקי הסלמונלה בפונדקאי גורמת למאחסן לההפך לנשא-carrier.
חלוקה לפי מידת התלות של הטפיל בפונדקאי
טפיל בהכרח הוא טפיל שאינו יכול לחיות ללא הפונדקאי.
רוב הטפילים הפנימיים של יונקים: בני-אדם, צאן ובקר, כלבים וחתולים הם טפילים בהכרח.
הביצים של חלקם, כגון, תולעת עגולה מסוגלות להתקיים בתרדמת מחוץ לפונדקאי, אך אינן יכולות לבקוע מחוץ לפונדקאי, אך עמידות לתנאים חיצוניים ובכך מהוות גורם הפצה יעיל.
טפיל תקופתי – טפיל תקופתי יכול לנוע מפונדקאי לפונדקאי ולעיתים לחיות תקופה קצרה ללא פונדקאי, לדוגמה: הקרצייה שייכת לקבוצת מוצצי דם, אך עוברת מפונדקאי אחד למשנהו במהלך חייה.
טפיל חופשי – טפיל חופשי הוא טפיל שיכול לחיות, לנוח ולהתרבות מחוץ לפונדקאי.
לדוגמה, התולעת Pelodera strongyloides, ממשפחת החיה בבוץ, אך נוהגת לעלות על פרווה של יונקים שונים כולל בני אדם שבאו במגע עם הבוץ ולגרום לזיהומים ודלקות עור.
טפיל חריג הוא טפיל שיכול לחיות רק על סוג פונדקאי ואינו יכול לעבור לסוג פונדקאי אחר.
במקרה של מעבר לסוג פונדקאי אחר, הטפיל יגרום נזק לעצמו ולתגובה חריפה בפונדקאי מלווה במחלה קשה.
טפיל זואונוטי הוא טפיל שיכול לעבור מבעלי חיים לבני אדם, ולגרום לתחלואה זהה בשני סוגי הפונדקאים.
תולעים השייכות לקבוצת הנמטודה, מסוגלות לעבור ממעי אדם למעי כלב או חתול.
התסמינים של הפונדקאים השונים יהיו דומים, כך גם שיטות האבחנה והטיפול לעיתים יהיו דומים.
מחזור חיים ישיר או עקיף
טפיל בעל מחזור חיים ישיר (Direct Life Cycle) שאינו זקוק לשינוי סביבת מחיה או להחלפת נשא כדי לגדל את הדור הבא.
טפיל בעל מחזור חיים עקיף (Indirect Life Cycle) שזקוק לגדל או להעביר את צאצאיו דרך פונדקאי ביניים.
תולעים אלה חיות ביונקים שונים כגון כלבים וחתולים.
אך בשלב המוקדם של חייהן הן חייבות להתפתח בתוך יתושים, ורק לאחר מכן עוברות ל"פונדקאי הסופי" (Definitive Host).
פרזיטואיד הוא טפיל המטיל את ביציו בתוך גוף של חרק אחר המשמש לו כפונדקאי.
הצעירים המתפתחים ניזונים מהפונדקאי, עוצרים את מחזור חייו, ועל ידי כך משמידים אותו.
התופעה מוכרת אצל מספר חרקים כמו כלצידים, צרעות וכמה זבובאים.
גם הברווז שחור-ראש מטיל ביצים תחת מין של דוגר אחר והאפרוחים מתפקדים באופן עצמאי.
טפילות תטולה קיימת גם בדגים המטילים את ביציהם בפיהם של דגים אחרים.
מספר מינים של טפילים רגילים מנצלים את כישוריהם גם למטרות רבייה.
חומסנות היא טפילות של גנבת מזון ממינים אחרים וניצול מזדמן של טרף שנצוד או נאגר על ידי ציידים אחרים, אותם הם דוחקים משללם.
במקרים רבים כלל לא ניזונים מאכילה זו.
מספר חומסנים משתמשים בחומסנות קבועה כדי להטעות טורפים גדולים מהם, כגון, מספר עכבישים קטנים.
קניבליזם היא טפילות של הריגת פרטים בני אותו המין למטרת הישרדות ומתן הזדמנויות רבייה לפריטים השורדים.
כגון, תופעת הקניבליזם הקיים בשימפנזות, וצרעות.
צמחים טפיליים הם צמחים המתקיימים על חשבון פונדקאים צמחיים אחרים.
ישנם שני סוגי צמחים טפיליים בטבע:
צמחים טפילים מלאים (Holoparasites): צמחים שלא מבצעים פוטוסינתזה אלא קולטים חומרים מוטמעים תוצרי הפוטוסינתזה, ומים ומינרלים מרקמות הצמח הפונדקאי וכתוצאה מכך, לעיתים הם משתלטים עליו והורגים אותו.
צמחים טפילים למחצה (Hemiparasites): צמחים טפילים המבצעים פוטוסינתזה באופן עצמאי, אך קולטים מים ומינרלים מהפונדקאי.
עצים גדולים וחזקים יכולים להתקיים זמן רב עם טפילים למחצה.
טְפָסוֹת הן תבנית שלתוכה יוצקים בטון.
תפקידן לתמוך בבטון הנוזלי ולשמור על צורתו בזמן היציקה, עד אשר הבטון יתמצק ויהיה חזק דיו לשאת את משקלו באופן עצמאי.
פרק זמן זה נמשך בדרך כלל 24 שעות.
לאחר שהבטון מתמצק, מפרקים את הטפסות.
טפסות יכולות להיות לוחות או קרשי עץ, תבניות פלדה וקיימים גם חומרים אחרים בהם משתמשים, כגון פח מכופף, פלסטיק ואפילו קרטון (נהוג ביציקה של עמודי בטון עגולים).
לעיתים, חלק מהטפסות הם למעשה רכיבי בטון אחרים, כגון יציקה קודמת, לבני בטון או לבנים מסוגים אחרים.
בתקרת צלעות לדוגמה, משמשות לבני איטונג כחלק מהטפסות התחתונות של התקרה.
סוג הטפסות בהן משתמשים ליציקה כלשהי נבחר לפי כמה שיקולים:
מורכבות הצורה הרצויה של הבטון.
אם מדובר בצורת יציקה אשר חוזרת על עצמה פעמים רבות במבנה, או אפילו במבנים אחרים, רצוי להשתמש בתבניות פלדה המיוצרות במיוחד, בהן ניתן להשתמש פעמים רבות.
בנייה מסוג זה נקראת בנייה מתועשת.
עלות כוח האדם העוסק בטפסנות - אם כוח האדם זול יחסית, משתלם יותר כלכלית לבנות טפסות עץ ולפרקן, במקום להשתמש בטפסות יקרות מפלדה.
מסיבה זו, ברוב אתרי הבנייה בישראל, משתמשים בטפסות עץ.
אם הבטון אמור להישאר חשוף, טקסטורת הטפסות תהפוך לתשליל (נגטיב) טקסטורת הבטון.
בסגנון הבנייה הברוטליסטי, בו הבטון נשאר חשוף, יש משמעות רבה לבחירה של הטפסות.
אם מדובר בטפסות עץ, כיוון הקרשים ואורכם נראה אחר כך על גבי הבטון ולכן נבחר בקפידה.
מלבד מתן צורה לבטון, על הטפסות לעמוד בלחץ הבטון, השואף להישפך כלפי חוץ.
מסיבה זו, כחלק מעבודת הטפסנות, בונים תמיכות המונעות מהטפסות להתפרק לאחר יציקת הבטון לתוכן.
תמיכות אלה יכולות להיות מוטות אלכסוניים (כמו בתמונה) או מוטות פלדה קצרים המחברים את הלוחות דרך חלל היציקה ונמתחים כאשר הלוחות נלחצים כלפי חוץ (לאחר מכן הם נשארים בתוך הבטון הקשה).
פעמים רבות קורה, שהטפסות לא נבנו היטב, ולכן, הקרשים נבקעים מלחץ הבטון.
לעיתים, שלדת העץ צפה למעלה ואז הבטון פורץ מתחת.
במקרים אלו, כסף רב מתבזבז, הן עלות הבטון והן שעות עבודה רבות יורדות לטמיון.
טפיר אסייתי (לעיתים טפיר מלאי; שם מדעי: Tapirus indicus) הוא מין בסוג טפיר אף שלפעמים נחשב למין יחיד בסוג Acrocodia.
זהו הטפיר היחיד שאינו חי באמריקה הדרומית אלא ביערות הגשם של מלזיה, בתאילנד, מיאנמר והאי סומטרה שבאינדונזיה.
גודלו של הטפיר האסייתי נע בין 1.8 ל-2.4 מטרים ולגובה של מטר.
משקלו - בין 250 ל-320 קילוגרמים, כשהנקבות גדולות יותר מהזכרים.
זנבם, בדומה לטפירים האחרים, קצר ועבה, וחרטומם דמוי-החדק ארוך וגמיש.
בכפות רגליהם הקדמיות - ארבע אצבעות, ובאלו האחוריות - שלוש.
ראייתו של הטפיר האסייתי אינה מפותחת, אך חושי השמיעה והריח שלו מעולים.
משך היריונן של הטפירות האסייתיות הוא כ-400 ימים, בסופן הן ממליטות גור אחד במשקל של שבעה קילוגרמים לערך.
בלידתם, גורי הטפיר האסייתי גדולים ממקביליהם במיני הטפיר האחרים, וקצב הגדילה שלהם הוא הגבוה ביותר.
פרוותם של הגורים חומה-אדמדמה, והיא זרועה פסים ונקודות לבנים.
כתמי הצבע עוזרים להסתיר אותו בין הצללים והאור של היער.
צבעיה וכתמיה של הפרווה דוהים במשך הזמן, ונעלמים כליל אחרי ארבעה עד שבעה חודשים.
הגורים נגמלים מיניקת חלב אמם בגיל שישה עד שמונה חודשים, וגודלם באותה עת כבר קרוב לגודלם המלא.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל שלוש שנים.
תהליך הרבייה מתרחש בחודשים אפריל-יוני.
הנקבות ממליטות גור אחד אחת לשנתיים.
תוחלת חייהם של הטפירים האסייתיים היא כ-30 שנה, בבר ובשבייה.
מרבית הטפירים האסייתיים חיים בגפם (בעל חיים סוליטרי), והם מסמנים חלקות אדמה גדולות כטריטוריה שלהם, אף שפעמים רבות טריטוריות של כמה פרטים חופפות זו את זו.
סימון הטריטוריה נעשה לרוב באמצעות הטלת שתן על צמחים.
הטפיר האסייתי ניזון ממזון צמחי באופן בלעדי, באוכלו ענפים קטנים ורכים ועלים של למעלה מ-100 מיני צמחים.
את רוב זמנו מבלה בהליכה איטית במעבה היער, תוך שהוא עוצר בדרכו פעמים רבות כדי לאכול או כדי לחקור את הניחוחות המגיעים לאפו.
למרות התנהלותו האיטית, במקרה שירגיש מאוים יחל לרוץ במהירות, הגם שמשקלו רב.
בנוסף, הטפיר מסוגל להגן על עצמו באמצעות לסתותיו החזקות ושיניו החדות.
הטפירים מעדיפים לחיות בסמוך למקור מים, והם נוהגים להתרחץ במים או לשחות בהם.
הם נוהגים לאכול לאחר השקיעה ולפני הזריחה, תוך שהם לוקחים הפסקה לתנומה קצרה באמצע הלילה.
בעבר היו נפוצים הטפירים האסייתיים ביערות הגשם הטרופיים בשפלה של דרום-מזרח אסיה, ובכלל זה בקמבודיה, באינדונזיה, בלאוס, במלזיה, במיאנמר, בתאילנד ובווייטנאם.
עם זאת, ובדומה ליתר מיני הטפיר, אוכלוסייתו של הטפיר האסייתי הצטמצמה משמעותית, וכיום הוא נמצא בסכנת הכחדה.
רק טורפים מעטים ניזונים מהטפיר בשל גודלו הרב.
הסכנה הגדולה ביותר לטפיר מגיעה מצד האדם.
פעילותו המזיקה מתבטאת בציד בלתי חוקי, ובפעולות שגורמות להידלדלות בתי הגידול שלו, כמו בירוא יערות לצורכי חקלאות והצפה של אזורי מחיה בשל הקמת סכרים.
טַפְּסָן הוא עיסוק במסגרת מקצועות הבנייה, של אומנים מטפסים על צריחים של כנסיות ומטפלים בהם.
בהרחבה, לעיתים מתייחסים גם לכל עובד העובד על פיגומים גבוהים ואחראי על יציקות באזורים אלה של הבניין.
טפסנים עובדים באמצעות סולמות ופיגומים בצריחים של כנסיות, ארובות תעשייתיות, מגדלי קירור, מגדלי שעון וכו'.
הם עובדים עם אמצעי בטיחות שאמורים להבטיח כי הם לא ייפלו מן הגובה הרב בו הם עובדים.
בשלב הראשון, מאבטחים את הסולמות והפיגומים עליהם עובדים הטפסנים.
בשלב הבא, מוסדר מושב מיוחד לטפסן, עשוי לוח עץ, עליו הוא יכול להניע את עצמו.
במקרים אחרים נעשה שימוש בציוד לגלישת מצוקים, שהוא קל יותר מכיסא הטפסן.
טפיר בירדי (שם מדעי: Tapirus bairdii) הוא אחד משלושת מיני הטפיר החיים באמריקה הטרופית.
הטפיר הבירדי קרוי על שמו של חוקר הטבע האמריקאי ספנסר פולרטון בירד (Spencer Fullerton Baird) אשר טייל במקסיקו ב-1843 והבחין בחיות אלו.
עם זאת, הטפיר הבירדי תואר לראשונה על ידי חוקר טבע אמריקאי אחר, ו.
בדומה לטפירים האחרים באמריקה הלטינית, מכונה הטפיר "דנטה" על ידי האוכלוסייה באזור זה.
באזור אואחאקה ווראקרוס מכונה הטפיר הבירדי anteburro.
בקוסטה ריקה, פנמה וקולומביה נקרא הטפיר macho de monte, ובבליז, שבה הטפיר הבירדי הוא החיה הלאומית הוא מכונה פרת הרים.
הטפיר הבירדי חי ביערות עבותים במרכז אמריקה, כולל דרום מזרח מקסיקו, בליז, גואטמלה, הונדורס, קוסטה ריקה, ניקרגואה, פנמה, וייתכן שגם בקולומביה ובאקוודור.
ניתן למצוא את הטפיר הבירדי בגבהים של 3,350 מטרים.
על פניו וצווארו אזור בעל צבע קרם, ונקודה כהה על לחיו, מתחת ומאחורי עינו.
שאר גופו בצבע חום כהה או חום אפרפר.
הטפיר הבירדי הוא הגדול שבשלושת מיני הטפיר האמריקניים, והוא היונק היבשתי הגדול ביותר לאחר היגואר החי באזור שממקסיקו ועד דרום אמריקה.
אורך גופו של הטפיר הבירדי מגיע לשני מטרים, גובהו 1.2 מטר, ופרטים בוגרים שוקלים בין 240 ל-400 ק"ג.
בדומה למיני טפיר אחרים, לטפיר הבירדי זנב קצר ועבה וחוטם ארוך וגמיש.
להם ארבע בהונות בכל אחת מרגליהם הקדמיות, ושלוש בכל אחת מרגליהם האחוריות.
משך ההיריון של נקבת הטפיר הבירדי כ-400 יום, ובסופו נולד גור יחיד (לידת מספר גורים נדירה ביותר).
צבע פרוותו של הגור הצעיר הוא חום אדמדם, עם נקודות ופסים לבנים, צבע המשמש כהסוואה.
במהלך השבוע הראשון לחייו נשאר הגור במחסה, מבודד, בעוד שאמו תרה אחר מזון ושבה אליו מזמן לזמן להניקו.
לאחר מכן מצטרף הגור לאמו בחיפושים אחר מזון.
בהגיעו לגיל שלושה שבועות מסוגל הגור לשחות.
הגור נגמל מיניקה לאחר כשנה, ומגיע לבגרות מינית שישה עד שנים עשר חודשים לאחר מכן.
תוחלת חייהם יכולה להגיע עד שלושים שנה.
הטפיר הבירדי עשוי להיות פעיל במהלך כל שעות היממה, אולם לרוב הוא פעיל בעיקר בלילה.
הוא ניזון מעלים ומפירות שנפלו על הקרקע.
הטפיר הבירדי נוהג להימצא בקרבת מים ונהנה לשחות ולהשתכשך בהם, ובימים חמים במיוחד הם עשויים לשהות במים כשרק ראשם מעל פני המים.
הטפיר הבירדי הוא לרוב סוליטרי (חי בבדידות), אף שאין זה נדיר שמתקיימות קבוצות הניזונות יחד ולעיתים קרובות ניתן לצפות בפרטים, במיוחד בגילאים שונים, הנמצאים ביחד (אמהות עם צאצאיהן, צעירים עם בוגרים).
הטפירים מתקשרים באמצעות שריקות חדות וציוצים.
איגוד השימור העולמי מסווג את הטפיר הבירדי כמין בסכנת הכחדה.
ציד ואיבוד שטחי מחיה מהווים שני גורמים מרכזיים בירידה בגודל האוכלוסייה.
טפיר הרים (שם מדעי: Tapirus pinchaque) הוא הקטן מבין ארבעת מיני הטפיר, והיחיד אשר חי מחוץ ליערות גשם טרופיים בטבע.
טפיר ההרים מצוי ביערות עננים באנדים בקולומביה ובאקוודור.
ישנם דיווחים על נוכחות של קבוצות קטנות של טפירים בצפון מערב פרו, אולם ייתכן כי אוכלוסיות אלו נכחדו.
טפיר ההרים חי באזורים שגובהם 1,950 מטר עד 4,400 מטר מעל פני הים.
את טפיר ההרים קל לזהות בשל פרוותו צמרירית וצבעה הלבן של שפתו התחתונה.
צבע פרוותו שחור-אפרפר או חום, ולעיתים קרובות תלוי במקום שבו הוא חי.
צבע פרוותם באזור הלחיים לרוב בהיר יותר.
אורך גופם של בוגרים כ-1.8 מטר, וגובהם כ-75 ס"מ עד מטר.
הנקבות הן לעיתים קרובות גדולות יותר מן הזכרים, אך לרוב לא ניתן להבחין בזוויג על פי גודל הפרט.
בדומה לטפירים אחרים, לטפיר ההרים יש זנב קצר ועבה וחרטום ארוך וגמיש.
להם ארבע בהונות על כל אחת מרגליהן הקדמיות, ושלוש על כל אחת מרגליהן האחוריות.
ההיריון אורך כ-400 יום ובסופו מומלט לרוב גור יחיד (המלטה של מספר גורים בבת אחת נדירה מאוד).
משקלו של הגור בעת הלידה 7 ק"ג וצבע פרוותו, בדומה לטפירים אחרים, חום-אדמדם עם נקודות ופסים לבנים.
בדומה לבוגרים, גם להם יש פרווה צמרירית המסייעת להם בשמירה על חום גופם.
לאחר כשנה צבע פרוותם של הגורים מתעמעם, ובערך באותו הזמן הם נגמלים מיניקה.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 3 ויכולים לחיות עד 30 שנה.
טפיר ההרים מתקשר באמצעות שריקות.
הזכרים נאבקים על נקבות מיוחמות באמצעות ניסיון לנשוך את הרגל האחורית אחד של השני.
במשך רוב חייהם הטפירים הם יחידאים (סולטירים), כלומר חיים בבדידות, ותרים בעצמם אחר מזונם.
הם פעילים בעיקר מהשקיעה ועד הזריחה, כאשר הם תרים אחר מזון, ובמהלך מרבית היום הם ישנים.
בניסיון להגיע למזון המצוי בגובה, עשוי הטפיר להרים את רגליו הקדמיות כדי להגיע ולתפוס את מזונו באמצעות אפו.
הזכר מסמן את הטריטוריה שלו באמצעות גללים, שתן ושפשוף עצים, לעיתים גם הנקבות מסמנות טריטוריה.
טפיר ברזילאי (שם מדעי: Tapirus terrestris), אחד מארבעת מיני הטפיר החיים בימינו.
הטפיר הברזילאי הוא החיה היבשתית הגדולה ביותר בדרום אמריקה.
הטפיר הברזילאי חי בסמוך למקורות מים ביער האמזונאס ובאמזוניה בדרום אמריקה, מזרחה מההרים האנדים.
תחום תפוצתו של הטפיר הברזילאי הוא הנרחב ביותר מבין תחומי התפוצה של הטפירים.
הוא משתרע מוונצואלה, קולומביה, גיאנה, סורינם וגיאנה הצרפתית מצפון, ועד ברזיל, ארגנטינה ופרגוואי מדרום, ועד בוליביה, פרו ואקוודור ממערב.
צבע פרוותו של הטפיר הבריזלאי חום כהה, ולו רעמה קצרה הגדלה בראשו ובעורפו.
אורך גופו של הטפיר הברזילאי יכול להגיע מ-1.8 עד 2.5 מטר, אורך זנבו 5 עד 10 ס"מ, ומשקל גופו 270 ק"ג.
גובהו של הטפיר הברזילאי 77 עד 108 ס"מ.
הנקבות לרוב גדולות מן הזכרים.
ברגליהם הקדמיות שלוש בהונות, ואילו ברגליהם האחוריות ארבע.
הטפיר הבריזלאי ניזון מעלים, מנבטים, מענפים קטנים, מעשבים ומצמחים מימיים.
הוא יודע לשחות ולצלול היטב.
הוא מסוגל לנוע במהירות באדמה, ואף באדמה סלעית והררית.
תקופת הייחום אורכת יומיים ומתרחשת אחת לתקופה של 50 עד 80 יום.
ההזדווגות עשויה להתקיים במים או מחוץ למים.
ההיריון נמשך 335 עד 439 ימים, שבסופם נולד לרוב גור יחיד.
משקלם הממוצע של גורים בעת הלידה כ-6 ק"ג.
הגור נגמל מיניקה בגיל 289 ימים בממוצע.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל של כשלוש שנים.
הטפיר הברזילאי יכול לחיות 25 עד 30 שנה.
אויביהם הטבעיים של הטפירים הם תנינים וחתולים גדולים כדוגמת היגואר והפומה, כשלצעירים אויבים נוספים.
כאשר הוא מפוחד עשוי הטפיר הברזילאי לרוץ אל המים.
הטפיר הברזילאי ניצוד על ידי האדם לצורך שימוש בבשרו ובעורו.
טפיק (בספרדית: Tepic) היא עיר הבירה, והעיר הגדולה ביותר במדינת נאיאריט שבמקסיקו.
טפיק ממוקמת במרכז המדינה בגובה 915 מטר מעל פני הים, על גדותיהם של הנהרות מולולואה וטפיק, במרחק של כ-225 צפון מערבית ל גוודלחרה ובקרבת הר הגעש הכבוי סאנגאנגוּאֵי, והאגם שנקווה בלוע שלו.
טפיק מהווה מרכז עירוני לאזור החקלאי העשיר בו היא נמצאת, המהווה קרקע טובה לגידול קנה סוכר, טבק ופירות הדר.
רשימת הערים התאומות של טפיק
טֶפְּלִיצֶה (בצ'כית: , הייתה ידועה בעבר בשם הגרמני Teplitz ובכתיב היידי טעפליץ) היא בירת מחוז טפליצה במערב צ'כיה, ועיר הספא והמרפא השנייה בחשיבותה בצ'כיה אחרי קרלובי וארי.
העיר ממוקמת בצפון בוהמיה, בסמוך לגבול סקסוניה שבגרמניה.
המעיינות החמים בעיר טפליצה מוזכרים כבר בכתובים משנת 762. אולם היישוב מוזכר לראשונה בשנת 1158. במלחמת שלושים השנים היוותה חלק מרכזי במרד הבוהמי.
בתקופה זו היגרו אליה תושבים גרמנים, שהיוו את מרבית אוכלוסייתה עד 1945. בימי הביניים נחשבה כעיר קיט ונופש בזכות המעיינות החמים בה.
בהיותה סמוכה לגבול גרמניה ועיר מרכזית בחבל הסודטים, הייתה אוכלוסייתה דוברת גרמנית ואוהדת התרבות הגרמנית.
עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933 זכתה לתמיכה נרחבת בקרב תושבי טפליצה.
בחודש נובמבר 1938 התרחשו בה פרעות ליל הבדולח ויהודים הוכו ונרצחו.
אולם בית הכנסת הגדול בעיר נשרף רק ב-14 במרץ 1939. הקהילה היהודית בעיר הושמדה בשואה.
עם תום מלחמת העולם השנייה גורשו תושבי המקום הגרמנים האתנים ויושבו במקומם חקלאים צ'כים.
העיר ידועה כיום כעיר תיירות.
מלבד אתרי ספא רבים יש בה מועדונים ומקומות בילוי לצעירים.
בטפליצה מספר גנים בוטאניים המהווים אטרקציה תיירותית.
קבוצת הכדורגל אף קיי טפליצה היא קבוצה ידועה בליגת העל הצ'כית בכדורגל.
בטפליצה הייתה קהילה יהודית עתיקה ואמידה.
עם עליית הנאצים עזבו חלק מיהודי הקהילה את העיר.
אלה שלא עזבו הועברו למחנה הריכוז טרזיינשטט ומשם נשלחו לאושוויץ ונרצחו.
העור הוא מעטפת גופם של בעלי החיים.
תפקידו העיקרי של העור הוא הגנה על פנים הגוף של בעל החיים מפני העולם החיצון (חיידקים, וירוסים, טפילים, חום, קור וכו') והחשוב מכל שמירה על סביבתו הפנימית ומניעת אובדן נוזלים.
העור נחלק באופן כללי לשלוש שכבות:
האפידרמיס- תאי אפיתל המתרבים ויוצרים קרטין (החומר הקשה ממנו נוצרים גם הפרווה והציפורניים).
האפידרמיס מורכב מהשכבה החיצונית (שכבה קרנית) ומשכבת הנביטה (אחראית על ייצור תאים חדשים).
הדרמיס- רקמת חיבור עשירה בכלי דם ועצבים.
בשכבה זו מצויים גם זקיקי השיער ובלוטות החלב.
היפודרמיס, תת-העור- שכבה זו מורכבת מרקמת חיבור ושומן ומחברת את העור עם הרקמות שמתחתיו כגון שרירים.
טפילי עור מהווים חלק נכבד ממחלות העור הפוגעות בחיות המחמד שלנו.
מחלות הנגרמות על ידי אקריות
אקריות הן פרוקי-רגליים ממחלקת העכבישנים (כמו גם קרציות).
האקריות הגורמות למחלה הן אקריות טפיליות הניזונות ו/או מתרבות בעור:
דמודקס - נגרם על ידי האקרית Demodex canis / cati.
טפיל השוכן בזקיקי הפרווה וקיים באופן נורמלי על פני עור בעל החיים בכמות מזערית.
מחלה תתרחש אם קיים כשל חיסוני כלשהו על רקע גיל צעיר, מצב גופני ירוד, מחלת רקע או גורם גנטי.
בצעירים, המחלה יכולה להיות מקומית ואז תתבטא במספר מצומצם של קרחות.
כאשר המחלה מפושטת, כשהטפיל מתרבה, היא מופיעה על חלקים נרחבים בגוף בצורת קרחות, קשקשת, עיבוי של העור אדמומיות ועד דלקת קשה של העור ותת העור.
הטיפול כולל זריקות ומתן לפה של חומר הנקרא איברמקטין, הקוטל את הטפילים, ובחפיפות עם שמפו רפואי שתפקידו לשטוף את הטפיל מעל פני הגוף.
עקב התורשתיות המובהקת מומלץ לעקר/לסרס כלבים החולים במחלה.
סקביאס בכלבים - Sarcoptes scabei - נפוץ יותר בחורף.
האקריות מתחפרות בשכבה החיצונית של העור.
מחלה מידבקת ביותר במגע ישיר, גם לבני אדם (אם כי אין התרבות של הטפיל באדם).
בדרך כלל נדבקים בעלי חיים צעירים.
עקב הגירוד העז נוצרות קרחות ודלקות עור קשות.
הטיפול כולל זריקות ומתן לפה של חומר הנקרא איברמקטין, הקוטל את הטפילים, ובחפיפות עם שמפו רפואי שתפקידו לשטוף את הטפיל מעל פני הגוף .יש לטפל בכל החיות כיוון שחלקן יכולות להיות נשאיות.
אינו נפוץ, אך כמו בכלבים- מאוד מדבק ומאוד מגרד.
מופיע בעיקר בראש ובאזניים, אך עלול לערב את כל הגוף.
כליטיאלוזיס - בעיקר בארנבונים בארץ ובחתולים בחו"ל.
מחלה המדבקת חיות בית, חיות בר ובני אדם.
גם אקרית זו פוגעת יותר בצעירים ומאופיינת בקשקשת רבה בעיקר על הגב ובארנבונים- ראש אזניים וצוואר.
הטיפול כולל זריקות ומתן לפה של חומר הנקרא איברמקטין, הקוטל את הטפילים ובחפיפות עם שמפו רפואי (lyme sulfur) שתפקידו לשטוף אותם מהגוף.
אקריות אזניים - (Otodectes cynotis)- אקרית שכיחה בכלבים וחתולים, אך בעיקר נפוצה בגורי חתולים.
מאוד מגרד ולכן נראה פעמים רבות פציעות משניות עקב הגירוד וכן דלקת אזניים.
טיפול- איברמקטין מקומי לאוזן או בהזרקה.
כיום קיים תכשיר הנקרא: Revolution של חברת Zoetis.
החומר הפעיל selamectin, הוא תרכובת חצי-סינתטית ממשפחת האברמקטינים, החומר משתק או הורג את הטפילים על ידי פגיעה בהולכה בתעלות הכלור בפעילות השרירים של פרוקי הרגליים ושיבוש בהעברה העצבית של התולעים.
קוטל את כל שלבי הגלגול ביצים, זחלים ובוגרים.
יעיל כנגד פרעושים, תולעים עגולות, תולעי קרס, ואקריות אוזניים, יעיל גם גרב (סקביאס) ותולעי לב.
מופיע כתכשיר spot-on תמיסה למתן דרמלי (אמפולה שאת תוכנה שמים על עור בעל החיים).
החומר נספג לדם ואחר כך מתרכז בבלוטות החלב.
האקריות הן יצורים מיקרוסקופיים ועל כן האבחון נעשה על ידי מגרדים/משטחים הנלקחים מאזורי הלקות, נבחנים ומזוהים תחת מיקרוסקופ.
הראשונה מדביקה גם בני אדם.
תיתכן גם הדבקה מפטריות מהסביבה לבעל החיים, אך זו נדירה יותר וסימניה קשים יותר.
הפטריות פוגעות בשכבה הקרנית (החיצונית) של העור ובפרווה ולכן נראה בדרך כלל לקות עגולה ללא שיער, קשקשת עדינה, ורק במקרים של זיהום משני נראה גירוד ופצעים.
גם כאן בעלי חיים צעירים או בעלי כשל חיסוני רגישים יותר להדבקה כיוון שבהם מחסום ההגנה העורי פגוע.
בבעלי חיים שנדבקו הסימנים יכולים להיות ממוקדים או מפושטים.
האבחון הטוב ביותר הוא על ידי תרבית פטריות והטיפול הוא בחומרים אנטי-פטרייתיים לזמן ממושך.
יש לטפל גם בנשאים ובסביבה.
2. שמר- Malassezia pachydermatis שוכן קבוע של העור באזור האוזן ופי הטבעת.
כאשר קיימת פגיעה במנגנון החיסוני או במצבים של רגישות יתר (על רקע אלרגיות) השמר מתרבה ואז גורם למחלה.
זיהום משני נוצר לרב בגלל פציעות גירוד.
המקומות האופייניים להתרבות הם פנים, צוואר, בטן, אוזניים, ופי הטבעת.
מאבחנים תחת מיקרוסקופ על ידי משטח שנלקח מאזור נגוע.
טיפול- חומרים אנטי-פטרייתיים (שמפו / תרופה).
טפילי מעי הם טפילים הנמצאים במערכת העיכול אצל בני אדם וחיות אחרות.
הן יכולות להימצא בכל רחבי הגוף אך נמצאות לרוב בדופן המעי.
דרכי החשיפה כוללות עיכול של בשר לא מבושל דיו, שתית מים מזוהמים ומגע בעור.
טפיל מעי עלול לגרום לתחלואה בנשא.
שני סוגים נפוצים של טפילי מעי הם: הלמינת'ס (תולעים טפיליות) ופרוטוזואה (אורגניזם חד תאי).
מהם פרוטוזואה, כולל קריפטוספורידיום, מיקרוספורידיה ואיזוספורה הם הנפוצים אצל נשאי HIV.
טפיר קבומני (שם מדעי: Tapirus kabomani) הוא מין נדיר ומסתורי של טפיר שהתגלה למדע בשנת 2013 והוא מפריט הפרסה החדש ביותר שהתגלה במשך למעלה מ-100 שנה.
הוא נחשב לקרוב לטפיר ברזילאי החי ביערות הגשם הטרופיים כמותו.
הוא מגיע למשקל 100 ק"ג והוא המין הקטן ביותר של טפיר היום.
אורכו 130 ס"מ וגובה בכתפיים 90 ס"מ.
הם בעלי עור כהה יותר מהטפיר הברזילאי וצבעם נוטה להיות חום כהה עד שחור עם רעמת צוואר מרשימה והרגליים קצרות הרבה יותר.
הנקבות שוקלות יותר מהזכרים במקרים רבים.
רוב הרגליהם של טפירים אלה לא ידועים, אך כנראה שהם חיים בבדידות או בזוגות יחידים ומלחכים צמחים שונים בלילה על קרקע היער.
הם נפוצים בטבע בברזיל במדינות: אמזונאס, רונדוניה ומאטו גרוסו וייתכן שגם באמאפה, בקולומביה, בוליביה ובדרום גיאנה הצרפתית.
טפליק (באוקראינית: Теплик; בפולנית: Tepłyk) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
טפליק נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1582 הועברה לבעלות משפחת אוסטרוגסקי.
בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
נוכחות יהודית בטפליק נזכרת לראשונה בשנת 1765, אז התגוררו בעיירה 289 יהודים.
בשנת 1847 התגוררו בה 1848 יהודים ולפי מרשם האוכלוסין של שנת 1897 - 3725 יהודים (52% מכלל האוכלוסייה).
בעיירה היו 2 בתי כנסת גדולים, בתי תפילה, בית ספר מקצועי, בו שפת הלימוד הייתה יידיש.
הקהילה היהודית בטפליק, נתפרסמה על ידי רבנותו של הרב שמשון אהרן פולונסקי ששימש בה רב משנת 1901 במשך 21 שנה.
הוא כונה כל ימיו על שם מקומו זה כ"הרב מטפליק".
בהמשך ימיו הוא עלה לירושלים ושימש רב בשכונת בית ישראל.
בפברואר 1919 נערך בעיירה פוגרום, בו נרצחו כ-200 מיהודיה בידי אוקראינים.
בתקופה הסובייטית התקיימה בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי, ומאות יהודים היגרו מהיישוב.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,200 יהודים, כרבע מתושביה.
ב-26 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו מיד גזירות שונות על יהודיה, ובהן הגבלות תנועה וחובת ענידת סרט זרוע.
זמן קצר לאחר מכן רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו הועסקו בעבודות כפייה, תוך מעשי התעללות מצד הגרמנים.
לגטו שבעיירה לא הועברה אספקת מזון, ועל יושביו הוטלו תשלומי כופר.
במרץ 1942 הוסעו רבים מיושבי הגטו למחנות עבודה, בהם רובם נספו או נרצחו.
ב-27 במאי 1942 נרצחו בבורות ירי ליד העיירה 769 מיהודי הגטו, וכן כ-520 יהודים שגורשו לאזור מבוקובינה.
כ-40 יהודים שהושארו בגטו, יחד עם מגורשים נוספים מבוקובינה שהובאו לעיירה, נרצחו בשנת 1943.
לאחר מלחמת העולם השנייה שבו אל העיירה כמה עשרות יהודים.
הנוכחות היהודית בטפליק נזכרת בפעם האחרונה במרשם האוכלוסין של אוקראינה משנת 2001. אז ציינו 3 מתושבי העיירה כי שפת האם שלהם - יידיש.
טפסי-עצים (שם מדעי: Certhiidae) הם משפחת ציפורי שיר החיים ביערות.
הם מסוגלים לטפס על גזעי העצים בצורה אנכית, ומכאן שמם.
במשפחה זו 9 מינים בסוג יחיד.
תפוצתם בחצי הכדור הצפוני, וכל המינים למעט אחד נצפים בעולם הישן.
לעופות אלה, שאורכם 12–18 ס"מ, יש מקור ארוך וכפוף המותאם לחילוץ חרקים ועכבישים מחורים בעץ.
הם מסוגלים לנוע על העץ בצורה אנכית בעזרת ציפורניהם הכפופות המותאמות לכך במיוחד.
הזנבות שלהם מותאמים להישענות על העץ והם קצרים ונוקשים.
הם מקננים בחורים בקליפות של הגזע או בסיעופי ענפים.
הדגירה נעשית במשך 15 ימים והגוזלים פורחים מהקן לאחר כ-15 יום.
בעבר נכלל במשפחה הסוג Salpornis, אך הוא הופרד למשפחה משלו בעקבות מחקרים גנטיים.
כיום במשפחה סוג יחיד, Certhia - הכולל כיום 9 מינים (השמות העבריים המסומנים ב-* מקורם בתרגום חופשי, שכן עוד אין להם שם רשמי):
טפסי-העצים ממוקמים בעל-משפחה Certhioidea, כאשר הקרבה בין המשפחות בה מתוארת בקליידגרמה הבאה:
טפילי תטולה הם מיני בעלי חיים המשתמשים בחיות אחרות כדי לטפל בביציהם ובצאצאיהם.
התופעה נפוצה במיוחד אצל עופות המטילים את ביציהם בקינים של עופות אחרים.
אצל מרבית העופות הטפילים, הגוזלים והביצים דומים לגוזלים והביצים של המינים שמועדפים עליהם כ"מאמצים" לגוזלים.
העופות הטפילים הידועים ביותר הם הקוקייתיים וכמותם נוהגים גם האלמנתיים, האוביליים, מיני פזאיים שונים וברווז שחור-ראש.
התנהגות נפוצה יותר היא היטפלות למקננים אחרים בתוך אותו המין.
כך נוהגים מספר מיני ברווזים.
בנוסף לעופות ישנם עוד מינים טפילים - סינודונטיס הקוקייה משתמש במיני אמנוניים לטיפול בצאצאיו ובעולם החרקים ידועים סוגי הדבורים Nomada וPolistes כטפילים של דבורים אחרות.
הקוקייתיים היא משפחת העופות טפילי התטולה הידועים ביותר.
השם באנגלית הוא "cuckoo", שם שמזכיר מאוד את השם קוקייה ונובע מאונומטופיה.
אצל חלק ממיני הקוקייה הטפילים, הנקבה יכולה להטיל ביצים בתוך 10 שניות.
בדומה לתרנגולות, נקבות הקוקייה מסוגלות להטיל ביצה אחת ביום, ובין 18 ל-16 ביצים בעונה.
למרות הדימוי הרווח, מרבית הקוקיות (תשעים מינים מתוך 149 מיני הקוקיה ), דווקא מקננות ומטפלות בביציהן ובגוזליהן בעצמן.
רק 56 מינים מן העולם הישן ועוד שלושה מינים מן העולם החדש נטפלים לעופות אחרים.
לכל מין עוף טפיל יש מינים שהם מעדיפים להטיל בקניהם את הביצים שלהם, ולרוב הגוזלים והביצים דומים לגוזלי וביצי המין המארח.
הנקבות של המינים הטפילים מסוגלות להטלה מהירה ביותר, וזאת כדי להטיל את הביצים כאשר בעלת הקן לא שמה לב לכך.
אצל חלק מעופות הטפילים הגוזלים אוכלים או דוחפים מהקן את הביצים של הגוזלים האחרים.
הנקבה המארחת לרוב לא מבחינה בכך שהגוזל הוא לא הגוזל שלה, אם כי לרוב הוא מגיע בסופו של דבר לגודל גדול יותר מאמו המאמצת.
לאחר שהגוזל מגיע לבגרות, הוא עוזב את הקן המארח.
הוא חי לבדו עד שהוא מוצא בן זוג.
סינודונטיס הקוקייה, דג ממשפחת המוקוקיידים, הוא טפיל תטולה של מספר אמנוניים דוגרי-פה.
הביצים נשמרים בפה של הדג המאכסן, ובוקעים לפני הביצים של המאכסן עצמו.
דגי הטפיל שבקעו אוכלים את ביצי המאכסן בעודם בפיו.
הקרפיון Pungtungia herzi הוא טפיל תטולה של המין Siniperca kawamebari ממשפחת הפרקות הממוזגות.
הזכרים של המארח שומרים על הטריטוריה מפני טורפים עד לבקיעת הביצים, ויוצרים חלקה של קנים כעין "קן" באזור ההטלה.
הנקבות (אחת או יותר לאזור) מבקרות במקום כדי להטיל ביצים.
ביצי הטפיל קטנות יותר ודביקות יותר מביצי המארח.
במחקר שנעשה נמצא שבכ-65% מאתרי ההטלה של המארח נמצאו ביצי טפיל.
יש מינים שונים של דבורי קוקייה, כולן מטילות ביצים בתאי קינים של דבורים אחרות, אך בדרך כלל הן מסווגות כחומסנים (קלפטו-פרזיטים), ופחות כטפילי תטולה, משום שבשלבים הלא בוגרים הם כמעט לא ניזונות ישירות על ידי המארח הבוגר.
במקום זאת, הם פשוט לוקחים את המזון שנאגר על ידי המארחים.
טפיר קליפורני (שם מדעי: Tapirus californicus) הוא מין נכחד של טפיר אשר חי באמריקה הצפונית ונכחד לפני 11–13 אלף שנה, בסיומו של עידן הקרח.
מאובני טפיר זה נמצאו בכמה אזורים באמריקה הצפונית, ובעיקר בקליפורניה, ממנה קיבל את שמו.
בחפירות של בור זפת בפארק בלוס אנג'לס נמצאו שלדי טפירים משומרים שנפלו פנימה.
מאובנים שנמצאו באי אלסמיר שבקנדה דמו במראם ומשוער שתפוצת הטפיר הייתה כלל אמריקאית (באותה תקופה האקלים באי הארקטי היה ממוזג ונוח בהרבה).
הטפיר היה דומה למיני הטפיר הרגילים והגיע לאורך 140 סנטי מטרים ולמשקל 225 קילוגרם וכנראה שהוא ניזון מצמחייה טרופית כמו שיחים, פרחים, עלים שונים, פירות וזרעים, תוך שימוש בחדקו השרירי כדי לתלוש את העלים.
הוא עצמו נטרף בידי הטורפים של הפליסטוקן כמו הסמילודון, אריה אמריקני או זאב הבלהות.
טפיר זה לצד מינים נוספים (כמו: Tapirus merriami ,Tapirus veroensis ו-Tapirus copei) היו נפוצים באמריקה הצפונית לפני ההחלפה האמריקאית הגדולה, בה מיני טפירים עברו לאמריקה הדרומית, שם הם נפוצים בימינו.
טפיר זה הופיע בסדרה העולם החדש הפראי.
טפיר כיס (שם מדעי: Palorchestes) הוא סוג של יונק כיס נכחד מסדרת הקנגוראים אשר חי באוסטרליה בסוף תקופת המיוקן ובפלייסטוקן וכנראה שנכחד לפני 10–11 אלף שנה.
במראהו הוא הזכיר מעט טפיר מודרני אך לא היה קרוב והדמיון ביניהם נובע מאבולוציה מתכנסת.
טפיר הכיס התגלה במספר תצורות כמו בתוך הפארק הלאומי מערות נרקורט שבאוסטרליה הדרומית.
מאובנים אלה הובאו ב-1873 לחוקר המפורסם ריצ'רד אוון שנתן לסוג את שמו.
בהמשך התגלו שלושה מינים של טפיר כיס.
טפיר הכיס הגיע לאורך של 2.5 מטר ולמשקל 200 ק"ג.
הוא היה בעל ראש קטן אך בעל חוטם מפותח עם חדק קצר.
הוא נע על ארבע רגליים שהיו מכוסות טפרים גדולות, איתם הוא הוריד עלים מענפי העצים.
בצורתו הוא דמה מעט לדוב אך היה צמחוני איטי, כמו קרובתו החיה - הקואלה.
הוא חי בפאונה האוסטרלית לצד מיני כיסאים ענקיים כמו הפרוקופטודון ומיני הדיפרוטודוניים העצומים.
אויביו היו לטאת המגלניה הגדולה, אריה הכיס ואולי גם בני אדם שייתכן והכחידו אותו.
טפיר אוגוסטוס (שם מדעי: Tapirus augustus) הוא מין נכחד של מפריט פרסה מהסוג טפיר אשר התקיים בתקופת הפליסטוקן והגיע עד לתחילת תקופת ההולוקן בין 1.8-0.01 מיליון שנה מהיום.
מאובני הטפיר התגלו ב-1923 במחוז גואנגשי שבדרום סין וייתכן שבנוסף הוא נמצא באי ג'אווה ווייטנאם.
בעבר השתייך טפיר זה לסוג Megatapirus.
טפיר אוגוסטוס הגיע לאורך 2.1–3.5 מטר ולגובה 0.9–1.5 מטר בכתפיים.
משקלו הגיע ל-500 ק"ג, מה שהופך אותו לטפיר הגדול ביותר שהיה מעולם.
כמו קרוביו, היה טפיר אוגוסטוס בעל חדק שפוף ששימש לליקוט עלים והכנסתם לפיו.
הטפיר חי עד לתחילת ההולוקן בטווח של 10,000–11,000 שנה מהיום ונכחד כחלק מההכחדת ההולוקן.
הטפיר הקרוב ביותר למין נכחד זה הוא הטפיר האסייתי מדרום-מזרח אסיה.
טפניאקי (ביפנית: 鉄板焼き), נקרא בשוגג לעיתים קרובות היבאצ'י (ביפנית: 火鉢, "קערת אש"), הוא סגנון מטבח יפני שהתפתח לאחר מלחמת העולם השנייה, המשתמש במשטח גריל לבישול המזון.
המילה טפניאקי נגזרת מהמילה היפנית טפן (鉄板), שהוא גריל המתכת שעליו נצלה האוכל, ויאקי (焼き), שפירושה צלוי או מטוגן במחבת.
ביפן, טפניאקי מתייחס למנות המבושלות באמצעות טפן, ביניהן: סטייק, שרימפס, אוקונומיאקי, יאקיסובה ומונג'יאקי.
גרילי הטפניאקי נקראים טפן והם בדרך כלל מחוממים באמצעות גז פרופאן, בעלי משטח ברזלי שטוח, עליהם צולה השף את המזון אל מול הסועדים.
בדרך כלל מבלבלים את הטפן עם גריל הברביקיו השולחני היבאצ'י, הנקרא ביפנית שיצ'ירין, הפועל על פחם או גז ומעוצב בצורת רשת פתוחה.
הטפן מסוגל לבשל מרכיבים קטנים או מוצקים למחצה כגון אורז, ביצה, חתיכות בשר דקות וירקות חתוכים דק.
המקור של מסעדת סטייקים בסגנון טפניאקי הוא ככל הנראה השף שיגג'י פוג'יוקה, מרשת המסעדות היפנית מיסונו.
המסעדה טוענת שהיא הראשונה שהציגה את הרעיון של בישול אוכל בהשפעה מערבית על משטח טפן ביפן, בשנת 1945. עד מהרה הם גילו שהמטבח פחות פופולרי בקרב היפנים מאשר בקרב זרים, שנהנו לצפות בתמרונים המיומנים של השפים המכינים את האוכל והן במטבח עצמו, המוכר להם מעט יותר ממנות יפניות מסורתיות.
ככל שהמסעדות הפכו פופולריות יותר בקרב תיירים, רשת המסעדות שיפרה והוסיפה להיבט הביצועי של השף, כמו ייצור הר געש על מערימת בצלים בוערים.
ציוד נוסף באותה משפחה הוא גריל שטוח, המורכב מחתיכת פלדה שטוחה על מבערים עגולים ובדרך כלל קטן ועגול יותר, המזכיר ברביקיו מונגולי.
מרכיבים אופייניים המשמשים לטפניאקי בסגנון מערבי הם בשר בקר, שרימפס, צדפות, לובסטר, עוף ומגוון ירקות.
שמן סויה משמש בדרך כלל לבישול המרכיבים.
טפניאקי בסגנון יפני עשוי להשתמש גם באטריות יאקיסובה, כרוב עם בשר פרוס, פירות ים או אוקונומיאקי המבושלים באמצעות שמן צמחי, שומן מן החי או תערובת.
ביפן, מסעדות "טפניאקי" רבות כוללות בקר קובה או בקר וואגיו.
תוספות של שעועית מש, קישוא (אם כי זה אינו ירק פופולרי ביפן), צ'יפס שום או אורז מטוגן בדרך כלל מלוות את הארוחה.
חלק מהמסעדות מספקות רטבים בהם ניתן לטבול את האוכל.
ביפן, בדרך כלל מוצע רק רוטב סויה.
בארצות הברית, "טפניאקי" (המוכר יותר בשם "היבאצ'י") התפרסם על ידי רשת המסעדות בניהאנה, שפתחה את המסעדה הראשונה שלה בניו יורק ב-1964. אף על פי שבניהאנה מבשלת אוכל בסגנון "טפניאקי", היא מגישים גם מנות כמו סטייק היבאצ'י ועוף.
בניהאנה ורשתות נוספות של מסעדות "טפניאקי" ממשיכות לשים דגש על כך שהשף יבצע מופע לסועדים וימשיך להציג טריקים וסגנונות בישול חדשים.
השף עשוי ללהטט עם כלים, להעיף זנב של שרימפס לכיס החולצה שלו, לתפוס ביצה בכובע שלו, לזרוק ביצה באוויר ולפצל אותה בעזרת מרית, להעיף חתיכות שרימפס פחוסות לפיות הסועדים, או לסדר טבעות בצל לתוך הרי געש היורים אש.
טפנוזאורוס (שם מדעי: Tappenosaurus; מילולית: "הלטאה של טפן") הוא סוג של בעל חיים קדום מקבוצת הסינאפסידה, אשר חי במשך הפרם התיכון שלפני 275 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו בתצורות סן אנגלו שבטקסס והוא תואר למדע ב-1953 בידי החוקרים: אוורסט ס.
הוא ידוע משלוש דגימות שהתגלו באותם ממצאים ואלה רמזו שהיה קרוב לדימטרודון, הספנקודון ושאר פליקוזאורים.
הסוג הכיל מין אחד - Tappenosaurus magnus, שפירושו: ""עצום".
ממצאיו של טורף קדום זה ידועים ממספר שלדים מקוטעים בעלי חלקים שונים מהגולגולת, פיסות של מספר שיניים וצלעות, חוליות שונות, קטעים מעמוד השדרה, חלקי ירך ואגן וחלק מהדגימות ידועות רק מצלעות.
לפי ממצאיו נראה שהיצור היה גדול אף יותר מהדימטרודון ואולי הוא הכיל מפרש גבי לייצוב או לשימור טמפטורה.
לפי ההערכות הוא הגיע לאורך של 5.5 מטרים, גדול כמו הגדולים שבדינוצפאלים המתקדמים והמאוחרים יותר.
ככל הנראה היה זה טורף-על בתקופתו בטקסס הקדומה, אשר ניזון בדומה לדימטרודון מזוחלים קטנים, סינאפסידים אחרים ואולי גם מפגרים.
טפן אדני היה אמן, סופר וצלם אמריקאי-קנדי.
אדווין טפאן אדני נולד באתונה, אוהיו, בנם הבכור של ויליאם הארווי גלן אדני (1834–1885) מוינטון, אוהיו, פרופסור באוניברסיטת אוהיו, ורות קלמנטין שו אדני.
כאשר טפן היה בן חמש, המשפחה עברה לוושינגטון, פנסילבניה, שם אביו לימד בוושינגטון וג'פרסון קולג'.
בשנת 1879, אביו פרש מתפקיד זה מסיבות בריאותיות וקנה חוות טבק ליד פיטסבורו, צפון קרוליינה.
טפן היה תלמיד מבריק ונכנס לאוניברסיטת צפון קרולינה בגיל שלוש עשרה, שם שהה שנתיים.
לאחר מותו של אביו בתאונת בחווה, אמו לקחה אותו ואת אחותו הצעירה מרי רות לניו יורק כדי לקדם את השכלתם.
כדי להתפרנס היא ניהלה פנסיון, שם הכיר טפן את אשתו לעתיד מיני בל שארפ מוודסטוק, ניו ברנזוויק, סטודנטית לפסנתר ושירה, שהייתה אחת מדיירות אמו.
טפן למד בבית הספר טריניטי ולאחר שעזב את בית הספר עבד במשרד עורכי דין.
בערבים לקח שיעורי אמנות בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות בגיל 18 וסיפק 110 איורים ל-The Handbook of the Birds of Eastern North America.
העניין שלו בציפורים נמשך כשהיגר לקנדה.
הוא היה שורק לציפורים והציפורים היו מרפרפות סביבו ולפעמים נוחתות על ראשו.
בשנת 1887, טפן ואחותו ביקרו את משפחתה של מיני בביתה בוודסטוק, ניו ברונזוויק.
אדני התכוון לבלות חודש בוודסטוק בהכנה לבחינת הכניסה לאוניברסיטת קולומביה.
בזמן שהותו בוודסטוק, הוא פגש את פיטר ג'ו, בונה סירות קאנו.
הוא החל להתעניין בשפה ובתרבות הילידית בעזרתו של פיטר ג'ו, הוא בנה את הקאנו הראשון שלו.
בשנת 1890, הוא כתב מאמר על בניית קאנו עבור מוסף של Harper's Young People.
הוא גרם להצלת אמנות בניית הקאנו מעץ ליבנה.
הוא בנה יותר מ-100 דגמים שונים, אשר נמצאים במוזיאון הים בניופורט ניוז, וירג'יניה.
הוא חיבר ספר על הבהלה לזהב של קלונדייק.
לאחר שתיעד את התופעה בצילומיו.
הוא היה אחד מצלמי העיתונות הראשונים שעברו בשלום דרך קולומביה הבריטית.
ככתב ב-Harper's Weekly, הוא נשלח עם מצלמתו ליוקון משנת 1897 עד 1898. ספרו המאויר נוגע לחוויותיו ביוקון, אשר מהדורות רבות שלו הודפסו.
הוא חזר לשם כדי לדווח בקצרה על הבהלה לזהב של Nome בשנת 1900.
הוא פרש תחילה למונטריאול, אחר כך לניו ברונזוויק, המקום שבו נולדה אשתו.
הוא למד את שפת המליסית של הילידים הקנדים בניו ברונזוויק.
אדני נישא למיני בל שארפ ב-12 בספטמבר 1899, בכנסיית סנט לוק בוודסטוק, ניו ברונזוויק.
היה להם ילד אחד, פרנסיס גלן אדני, שנולד בוודסטוק ב-1902. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מקגיל ב-1923 עם תואר ראשון במדעים במתמטיקה.
הוא ניגן בפסנתר עם להקות ריקוד במונטריאול ובארצות הברית.
בשנת 1916, הוא הצטרף למהנדסים המלכותיים הקנדיים.
הוא הפך לנתין בריטי בשנת 1917. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כקצין הנדסה בקולג' המלכותי הצבאי של קנדה בקינגסטון, אונטריו (1916–1919) הוא היה בונה דגמים מוקטנים של ביצורים למטרות אימונים.
בשנות ה-20, הוא צייר כמה ציורי קיר ענקיים, שהציגו סצנות מההיסטוריה הטרום קולוניאלית של קנדה, וראשית דרכי המסחר והשייט באזורי מפרץ הדסון, כולל ציור האוניה הראשונה שהפליגה בנתיב המים הזה.
כמו כן צייר תמונות מאונטריו הכפרית בשנות 1930.
הוא עבר למונטריאול, קוויבק, שם עבד עבור המוזיאון של אוניברסיטת מקגיל כיועץ למסורת האבוריג'ינים, והיה יועץ למוזיאון מקורד בנושא סירות הקאנו.
הוא נקבר בבית הקברות העליון וודסטוק, וודסטוק, ניו ברונזוויק עם אשתו.
טַפְסָן הוא פועל בניין המתמחה בטַפְסָנוּת, מלאכת התקנת טְפָסוֹת מעץ או מחומר אחר ליציקת בטון לקירות או לעמודים.
הטפסן אחראי על כלל העבודות בשלב בניית שלד המבנה.
עבודת הטפסן מצריכה ידע וניסיון רב, תחת אחריותו קריאת תרשימי הבניין וישומם, קביעת מידות הטפסות ובחינת חלוקת המשקל של היציקה, קביעת המידות וגובה המפלסים, חישוב שטחים, הנחה וקשירה של מוטות הזיון, פיזור וריטוט נכון של הבטון ועוד.
בעבודת הטפסות ישנה חשיבות רבה לדיוק, שכן טעות בשלד עשויה לשבש את התכנית האדריכלית ובמקרים חמורים עשויה אף לפגוע ביציבות המבנה.
בישראל ישנן כמה מכללות המציעות קורסים לטפסנות בכמה רמות (החל ברמה 1 ועד רמה 5).
לימודי טפסנות הם השתלמות חובה למעוניינים לעבור הסמכה כמנהלי עבודה או קבלני בניין.
טפס-עצים אירופי (שם מדעי: Certhia familiaris), המוכר באנגלית גם בשם טפס-עצים אירואסייתי או טפס-עצים מצוי , הוא מין של ציפור שיר קטנה.
הוא דומה לטפסי-עצים אחרים, ובעל מקור מעוקל, גב חום מנומר, בטן לבנבה, וזנב ישר וארוך המסייע לו לטפס על גזעי עצים.
ניתן להבחין בינו לבין המין הדומה טפס-עצים קצר-אצבעות לפי אופן שירתם השונה.
לטפס-העצים האירופי ישנם תשעה תת-מינים או יותר, המקננים בחלקים שונים של תחום תפוצתו באזור הפלארקטי.
מין זה מצוי ביערות מכל הסוגים, אך באזורים בהם תפוצתו חופפת לזו של טפס-עצים קצר-אצבעות במערב אירופה, סביר יותר למצוא אותו ביערות מחטנאים או בגבהים רמים יותר.
הוא מקנן בנקיקי עצים או מאחורי קליפות עץ, ומעדיף עצי סקוויה ענקית שהובאו על ידי האדם כאתרי קינון היכן שאלו זמינים.
הנקבה מטילה בדרך כלל חמש או שש ביצים לבנות מנוקדות בורוד בתוך הקן המרופד, אך הביצים והגוזלים פגיעים להתקפות מצד קריים ויונקים, כולל סנאים.
טפס-העצים האירופי הוא אוכל חרקים, ומטפס במעלה גזעי עצים כדי לחפש פרוקי-רגליים, שאותם הוא שולף מסדקי הקליפה בעזרת מקורו הדק והמעוקל.
לאחר מכן הוא עף אל בסיס עץ סמוך בתעופה קופצנית אופיינית.
בחורף הוא חי לבדו, אך בעת קור הוא עשוי להצטרף ללינת-פרט משותפת עם טפסי-עצים אחרים.
כל טפסי-העצים דומים במראה: עופות קטנים בגוון חום מפוספס ומנוקד בגב, עכוז אדמדם-חלוד ובטן לבנה.
להם מקורים ארוכים וכפופים, ונוצות זנב ישרות ומזדקרות המספקות תמיכה בעת הטיפוס על גזעי עצים בחיפוש אחר חרקים.
גבו חום-בהיר ומנומר במעט בשחור, בז' ולבן, וזנבו חום אחיד.
הזוויגים דומים, אך צעירים דהויים יותר בגבם ולבנבנים בגו הגוף עם נקודות עדינות כהות בצדדים.
קריאת המגע שקטה מאוד, דקה וגבוהה; הקריאה הבולטת היא tsree חדה עם איכות ויברטו, לעיתים כרצף צלילים.
שירת הזכר נפתחת עם srrih, srrih, נמשכת בציוצים קצרים, גל יורד ארוך, ואז שריקה שיורדת ועולה שוב.
תחום התפוצה של טפס-העצים האירופי חופף עם אלו של כמה מיני טפסי-עצים אחרים, דבר שמקשה על זיהוי המינים באזורי החפיפה.
באירופה הוא חופף לטפס-עצים קצר-אצבעות.
בהשוואה למין זה, טפס-העצים האירופי לבן יותר בגחונו, חם ומנומר יותר מעל, עם גבת עין לבנה יותר ומקור מעט קצר יותר.
לעיתים זיהוי חזותי קשה אפילו ביד.
שירת זכר מזהה בדרך כלל, משום שלקצר-אצבע סדרת צלילים שווה-מרווחים השונה בבירור משירת האירופי; עם זאת, תועדו מקרים של "שירת-צד" בין המינים.
שלושה תת-מינים הימלאיים של טפס-העצים האירופי מוכרים לעיתים כמין נפרד תחת השם טפס-עצים הודגסון.
אם הם מוחשבים כתת-מינים של האירופי, יש להבחין ביניהם לבין שלושה טפסי-עצים דרום אסייתיים אחרים: הם נבדלים מטפס-עצים מפוספס-זנב בכך שזנבם אחיד בצבע ואילו זנבו מפוספס, וצבע הגרון הלבן שלהם מבדיל אותם מטפס-עצים חום-גרון.
טפס-עצים חלוד-צד דומה מאוד במראה, אבל המותניים שלו בגוון כהה וקינמוני יותר של בז'.
טפס-העצים החום מצפון אמריקה לא תועד באירופה, אבל כתועה מזדמן סתווי הוא קשה לזהוי על סמך הקריאות הדומות שלהם, ולא סביר לזהות את ההבדלים בשירה, מאחר שזו לא עונת החיזור של טפס-העצים החום.
לטפס-העצים החום שיר פחות סדור משל האירופי וקצר ממנו.
השיר של טפס-העצים החום שונה מהותית דיו משני המינים האחרים.
חזותית הוא דומה יותר לקצר-אצבע מאשר לאירופי, ואף על פי כן, קשה יהיה לזהותו בדיוק בשל הדמיון בין שלושתם.