tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך כעורך דין.
מאוחר יותר סיים גם תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
מ-1951 היה חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם המפלגה הפרוגרסיבית, ובשנים 1957–1961 עמד בראש המדור לפנסיה ובראש המחלקה המשפטית של ההסתדרות.
בשנת 1961 נבחר יהודה שערי לכנסת החמישית, מטעם המפלגה הליברלית.
עם הצטרפות המפלגה הליברלית לגח"ל פרש עם חבריו והיה ממקימי ליברלים עצמאיים (ל"ע), מטעמה נבחר לכנסות ה-6, ה-7 וה-8, וכיהן כחבר הכנסת וכסגן שר הפיתוח וכסגן שר התיירות.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977, שערי, כנציג הסיעה הרומנית, גיבש עסקה עם אברהם חסון נציג סיעת ההסתדרות וצבי ניר נציג סיעת הצעירים, על פיו הוא ייבחר במקום השני וחסון וניר יהיו במקומות השלישי והרביעי.
אולם בהמשך החליף את חסון בנסים אליעד וחסון התייצב מולו בהתמודדות על המקום השני וניצח.
שערי ניסה אז את כוחו בהתמודדות על המקום השלישי והפסיד לנסים אליעד.
בשלב זה החליט שערי שלא להתמודד שוב ונותר מחוץ לרשימה.
המפלגה זכתה בסופו של דבר למנדט אחד בלבד בבחירות.
יהודה רצהבי (15 במאי 1916 – 24 בפברואר 2009, ל' בשבט ה'תשס"ט) היה חוקר עברית וספרות עברית, מומחה לשירת תימן ויהדות המזרח.
חתן פרס ישראל לחקר לשונות היהודים, פרס ביאליק לחכמת ישראל ופרס הרב קוק לספרות תורנית.
נולד בכפר הקדרים הקטן סעואן שבמרכז תימן, מהלך שעתיים מצנעא.
משפחתו סבלה שכול ומחסור ובילדותו קיבל חינוך קפדני ב"חדר".
רצהבי עלה לארץ ישראל עם בני משפחתו בשנת 1924, כשהיה בן שמונה, והם השתקעו בעיר תל אביב.
למד בבית ספר תחכמוני ובגימנסיה בלפור.
בשנת 1936, בגיל 20, החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ולמד בה במשך ארבע שנים.
הוא למד שפה וספרות ערבית, ספרות עברית, מקרא, לשון וקבלה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נקרא להתנדב לש"י, שירות הידיעות של ההגנה, והפסיק את לימודיו.
בש"י התנדב עד קום המדינה, ובשירותיה האזין לאישים מארצות ערב ואסף ידיעות מהעיתונות הערבית.
לאחר הקמת מדינת ישראל שירת בחיל המודיעין (עד שנת 1962), ובמקביל פרסם מאמרים בתחומי התעניינותו: בספרות ישראל ובתרבות תימן.
כעבור 24 שנה, בשנת 1963, חזר לאוניברסיטה (לאוניברסיטת בר-אילן).
הוא החל בקריירה אקדמית והתקדם עד לדרגת פרופסור מן המניין.
הוא פרסם מחקרים רבים בתחומי הלשון, השירה, ההיסטוריה והמחשבה.
בין פרסומיו החשובים על יהודי תימן:
בואי תימן: מחקרים ותעודות בתרבות יהודי תימן (1967), ספר מחקרים ותעודות על יהדות תימן בעריכתו.
הספר כלל שני חלקים: הראשון מכיל מחקרים בתחומי היסטוריה, הלשון, אגדות־העם, רפואה עממית ועוד ואילו בחלק השני פרסם רצהבי תעודות ומקורות, אשר היה בהם מן החידוש לגבי קבצים קודמים על יהדות תימן.
ילקוט המקאמה העברית : סיפורים בחרוזים (1974), שבו ליקט, פירש והקדים מבוא
אוצר לשון הקודש שלבני תימן (תל אביב 1978), שהוא מילון ללשונות הדיבור והספרות המיוחדות לבני תימן.
מילון שהקדיש ללשון הערבית בתפסיר של רבי סעדיה גאון למקרא, ובו ריכז את הערבית המיוחדת ליהודים.
במעגלות תימן (1988), שבו כינס מבחר ממחקריו בתחומים שונים.
שירת תימן העברית : לקט נבחר (1988), שבו ליקט, פירש והקדים מבוא
פרופסור רצהבי עשה רבות לקירוב חובבי הספרות לשירת תימן ולשירת יהודי המזרח וצפון אפריקה, בפרסום ספרי לימוד וילקוטים לקורא המשכיל והמתעניין.
רצהבי זכה פעמיים בפרס ביאליק לחכמת ישראל, בשנת תשכ"ה על ספרו "ספר המוסר" ובשנת תשל"ט על ספרו "אוצר לשון הקודש שלבני תימן".
כמו כן זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת תש"ן.
ב-1996 קיבל את פרס ישראל לחקר לשונות היהודים.
נפטר ביום ל' שבט תשס"ט, בן 93. היה אב לבן, , שנפל בתקופת שירותו הצבאי בחיל המודיעין, כשהיה בן 22, ולשלוש בנות.
על שמו נקרא רחוב בשכונת המדע בעיר רחובות, ביחד עם רחובות על שם זוכי פרס ישראל נוספים בשכונה זו.
יהודה שפיגל (כ"ט בחשון ה'תרע"ג, 10 בנובמבר 1912 – כ"א באלול ה'תשנ"ה, 16 בספטמבר 1995) היה פעיל ציוני דתי, פעיל למען יהדות הונגריה, עורך דין ופעיל במפד"ל.
בשנות החמישים כיהן כסמנכ"ל משרד הדתות וב-1962 היה סמנכ"ל משרד הבריאות.
שפיגל נולד בעיר אונגוואר שבצפון-מזרח הונגריה (כיום אוז'הורוד, באוקראינה).
אביו, משה יוסף, היה עסקן רב פעלים, ויושב ראש הקהילות האורתודקסיות ברוסיה הקרפטית.
אמו חיה נעכא למשפחת מוסקוביץ, הייתה בתו של יוסף שמואל, ממקימי בית הכנסת האשכנזי באונגוואר ונשיאו.
בצעירותו, למד בישיבות אונסדורף, חוסט וישיבת פרשבורג, וקיבל שם היתר הוראה.
במקביל למד בעצמו לבחינות הבגרות, אותן סיים בהצלחה.
מצעירותו, היה פעיל בתנועת תורה ועבודה, המקבילה בגולה לפועל המזרחי שהיה בארץ ישראל, ומילא בה תפקידים שונים.
שפיגל היה המזכיר הכללי של המזרחי בצ'כיה, וגייס חלוצים להכשרה, והקים סניפים במקומות שונים למטרה זאת.
הוא הקים את תנועת "החלוץ הדתי", שבמשך הזמן הפכה לארגון הציוני החזק ביותר ברוסיה הקרפטית.
נוסף על אלה כתב בקביעות במספר שבועונים ביידיש ובהונגרית.
שפיגל פעל רבות להעלאת יהודים לארץ ישראל במסגרות שונות, לעיתים תוך סיכון עצמי במוסרו את דרכונו האישי לאנשים שעלו לארץ ישראל.
על אף שארוסתו, שרה למשפחת אדלר, אחותו של ברוך אדלר, עלתה עם משפחתה לישראל, נשאר שפיגל בגולה שלוש שנים נוספות כדי לארגן עליות נוספות של יהודים.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל ונשאה לאישה.
בישראל עבד כמורה, והיה חבר הפועל המזרחי.
הוא היה בין מייסדי ארגון המורים הדתיים, ונמנה עם חברי ההנהלה הראשונים.
הוא אף נמנה עם מקימי אליצור, והיה חבר בהנהלתה המצומצמת.
עם הקמת מדינת ישראל והקמת משרד הדתות, נתמנה למזכירו האישי של הרב יהודה לייב פישמן מימון, שר הדתות הראשון.
מתוקף תפקידו, היה מעורב בהחלטות הנוגעות להקמת הרבנות הראשית, הרבנות הצבאית ועוד.
מונה לסמנכ"ל משרד הדתות בתקופת הרב מימון ועבד גם תחת השר חיים משה שפירא, תפקיד בו החזיק עד סוף 1958. עם כניסתו של יעקב משה טולידאנו לתפקיד שר הדתות, עזב את משרד הדתות, והחל לעבוד כעורך דין עצמאי.
עם פרוץ המרד ההונגרי ב-1956, נשלח לאוסטריה, כדי לשכנע את הפליטים לעלות לישראל, ועם בואם לארץ ישראל סייע להם במידת האפשר.
ב-1955 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
ב-1970 קיבל תואר דוקטור למשפטים מטעם אוניברסיטת מינכן.
הוא פרסם מאמרים שונים בהצופה, בעיתון הספרותי במישור ובכתב העת סיני, והיה פעיל למען יהדות הונגריה וכיהן אף כיושב ראש התאחדות עולי הונגריה.
במרץ 1962 מונה לסמנכ"ל משרד הבריאות.
שר הבריאות היה חיים משה שפירא וסגן השר יצחק רפאל.
בינואר 1963 נעצר על רקע פרשת תל גיבורים.
משרד הבריאות תכנן להקים בית חולים בתל גיבורים שבחולון (לימים המרכז הרפואי וולפסון), והאדריכלים והמהנדס יעקב רכטר, משה זרחי ומיכה פרי התלוננו כי נדרשו לשלם שוחד כדי לזכות בתכנון.
שפיגל הואשם בלקיחת שוחד כדי לתת את זכות הבנייה לאנשים מסוימים.
בפברואר 1964 הורשע ונידון לשנת מאסר.
שפיגל ערער על ההרשעה והתביעה ערערה על קולת העונש.
בית המשפט המחוזי הכפיל את עונשו לשנתיים מאסר.
בהתייחס לטענה שהכסף לא נועד לכיסו האישי קבע בית המשפט שבהיותו יו"ר הישיבה לה יועדה התרומה היא מוסיפה יוקרה לשמו.
שפיגל ערער לבית המשפט העליון בטענה שלא היה קשר בין התרומה של יראוני למתן העבודות בבית החולים אך ערעורו נדחה.
הוא השתחרר מבית סוהר מעשיהו בסוף פברואר 1966.
בציבור עלתה ההשערה שיצחק רפאל היה בסוד העניין של קבלת השוחד.
השופט גולן נתבקש לחקור את הנושא ולאחר לחץ רב טען שפיגל שרפאל ידע על השוחד.
על סמך הדברים הועמד רפאל לדין, אך שפיגל סירב להעיד במשפט ורפאל זוכה.
כשדובר על מינוי יצחק רפאל כשר בממשלה בשנת 1974 יצא שפיגל נגד המינוי, אך גם אז סירב בסופו של דבר לדבר.
שפיגל קיבל חנינה מנשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג, בשנת 1988.
הותיר אחריו אישה, שרה, ושלושה בנים.
יעקב שפיגל, פרופסור אמריטוס לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, עורך דין חיים שפיגל והיהלומן משה שפיגל.
כל הספרים יצאו בהוצאת המחבר.
התנ"ך כערש למשפט העמים, תל אביב, תש"ן.
עיונים משפטיים ודקדוקיים בתורה, תל אביב, תש"ן.
תולדות החסידות ברוסיה הקרפטית, תל אביב.
תולדות היהודים ברוסיה הקרפטית, תל אביב, תשנ"ז.
יהודה שפירא (יום הכיפורים ה'תרנ"ד, ספטמבר 1893 – ג' בשבט ה'תשנ"ב, ינואר 1992) היה מראשוני המהנדסים של היישוב היהודי בארץ ישראל.
תרומתו הגדולה ביותר הייתה לעיר ירושלים, שבה התגורר מ-1930.
יהודה שפירא נולד בעיירה שפטובקה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
לאחר שסיים בהצלחה את לימודי ההנדסה באוניברסיטת קייב, עלה לארץ ישראל בשנת 1920 יחד עם אנשי גדוד העבודה שהתיישבו בטבריה.
שם נשא לאישה את חיה רוזנברג, אחת מרופאות השיניים הראשונות ביישוב היהודי בגליל והעמקים.
במסגרת עבודתו בפיק"א, היה שפירא שותף בבניית תחנת הכוח ההידרו-חשמלית בנהריים ובפרויקטים נוספים עד שמוּנה לסגן המהנדס הראשי במחוז-הצפון.
בין עבודותיו: הגשר על הירמוך, גשר בנות יעקב, מגדל הפיקוח בנמל התעופה בן-גוריון (אז "לוד") והשטח המיובש של הנמל בחיפה.
בשנת 1930 הועבר לירושלים, במסגרת עבודתו במחלקה לעבודות ציבוריות.
הוא עמד מאחורי בניית ארמון הנציב, מוזיאון רוקפלר, בית המדפיס הממשלתי, בית הדואר המרכזי, קריית הממשלה בגבעת רם.
כמו כן, השתתף בבניית שכונות "מעונות עובדים א'", שנכללת היום בשכונת רחביה, ובה התגורר.
הוא היה חבר בולט בוועד השכונה ואִרגן פעילויות חברתיות למבוגרים, נוער וילדים עד פטירתו.
היה אב לשתי בנות: רות שפירא, אשת "קול ישראל" (ואשתו של הדיפלומט שמעיה סמילן), וצפורה שר, מורה.
נישא בנישואים שניים ליפה לויצקי.
על שמו נקרא רחוב מעלות יהודה בירושלים.
יהודה רסלר (נולד ב-1939) הוא עורך דין ישראלי שהתפרסם כמי שהביא לשידורי הטלוויזיה בשבת בישראל, וכמי שנאבק עשרות שנים באמצעות עתירות לבג"ץ נגד אי גיוסם של בני ישיבות לצה"ל.
רסלר נולד בגליציה שהייתה בריבונות פולין.
בגיל 3 הגיע ארצה במסגרת עליית ילדי טהראן, לאחר שהוריו נמלטו עמו לסיביר.
משפחתו התיישבה בתל אביב, ואביו פתח שני בתי קפה ידועים - "קפה מילאנו" ו"קפה אוסלו" בצפון תל אביב, שנפתחו מספר שנים לאחר שסגר בית קפה נוסף שהיה ברשותו בשם "קפה רסלר".
רסלר, רב-סרן במילואים, למד משפטים, והוסמך לעריכת דין, בעל משרד עורכי דין בתל אביב.
בריאיון עיתונאי סיפר רסלר כי אביו שפתח את בתי הקפה בשבתות, התמודד במאבקים נגד פקחים שהרבו לקנוס אותו על כך.
מלחמותיו של אביו נגד הפקחים הולידו אצלו את הרצון להיאבק בנושאי דת ומדינה.
העתירה הראשונה שהגיש לבג"ץ הייתה ערעור על פסיקה נגד תחנת הדלק יזראמקס שהייתה פתוחה בשבת, והורשעה על בסיס חוק העזר העירוני לרמת גן.
בג"ץ קיבל את עתירת לקוחו בפסק דין תקדימי שקבע כי תחנת דלק איננה חנות ולכן לא חל עליה חוק העזר העירוני האוסר על חנויות לפתוח בשבת.
מאז נקשר שמו בסדרת מאבקים שניהל בנושאים הקשורים לענייני דת ומדינה:
גיוס בני ישיבות – ב-1981 הגיש בג"ץ ראשון כנגד אי-גיוסם של בני הישיבות לצה"ל.
(הוא לא היה הראשון, וקדם לו בג"ץ בקר מ-1970, שהוגש בעצתו של רסלר על ידי ידיד משפטן).
תביעתו הראשונה נדחתה על הסף, מאז ובמשך 26 שנים עתר מדי כמה שנים לבג"ץ, לפעמים לבד, ולפעמים יחד עם אחרים, כמו התנועה לאיכות השלטון, במטרה להביא לגיוס בני הישיבות.
בעקבות המאבק נחקק חוק טל המסדיר את אי-גיוסם של בני הישיבות לצה"ל, והוא המשיך להילחם בבג"ץ גם נגד חוק זה.
עקב עתירתו לבג"ץ ב-2024, בג"ץ פסק כי חובה על בחורי ישיבות להתגייס וביטול התקצוב לישיבות שתלמידיהן אינם מתגייסים.
טלוויזיה בשבת – ב-1969 שידרה הטלוויזיה (הערוץ הראשון) רק בימי חול, עקב הסכם קואליציוני בין ממשלת גולדה מאיר למפד"ל.
רסלר עתר לבג"ץ בתביעה להורות לרשות השידור לשדר בשבת, אך נדחה בנימוק שאין ברשותו מקלט טלוויזיה ולכן אין הוא נפגע ישירות ממדיניות השלטונות.
הוא צרף אליו את גיסו, אשר היה לו מקלט, וביום שישי בשעות בין הערביים הגיעו לירושלים, לביתו של השופט צבי ברנזון שהיה שופט תורן.
לאחר דיון של שלוש שעות בביתו – הוציא ברנזון צו מניעה כנגד האיסור לשדר בשבת.
שעון הקיץ בישראל - רסלר היה שותף לפחות באחת העתירות לחייב את שר הפנים להפעיל שעון קיץ בישראל.
רסלר מרבה להתמקד במשפטים בעלי אופי ציבורי, אך מוכר בציבור גם בזכות היותו פרקליטם של אישים מפורסמים כמו דוד אפל.
ב-2007 התפרסם כעורך דינה של א', המתלוננת הראשית בפרשת הנשיא משה קצב.
רסלר מנהל את משרדו מבית מגורים בשדרות דוד המלך בתל אביב וגר במגדלי אקירוב ברחוב פנקס בתל אביב.
משנת 2008 הסתבך רסלר בחובות ואף הורשע בהתנהגות שאינה הולמת את מקצוע עריכת הדין, ובעבירות של הפרת חובת נאמנות ומסירות ללקוח, ונגזר עליו עונש של השעיה ל-12 חודשים על תנאי, לתקופה של 3 שנים.
בשנת 2014 הסתבך בחובות, ונדרש לפנות את משרדו לשם כיסוי חובותיו.
בפברואר 2016 הורשע בדין משמעתי בגנבת כספי לקוחות והושעה לארבע שנים.
בהמשך השנה התקבל הערעור שהגיש רסלר על הרשעתו בדין המשמעתי, ובוטל עונש ההשעיה אשר מעולם לא נכנס לתוקף.
בתו, סיגל זכאי רסלר, היא שופטת, שמונתה באוקטובר 2015 לסגנית נשיא בתי משפט השלום מחוז תל אביב.
יהודה שגב (נולד ב-21 ביולי 1951) הוא אלוף במילואים בצה"ל.
יהודה (יוד'קה) שגב נולד בשנת 1951 ברומניה ועלה לישראל באותה שנה.
שגב התגייס לצה"ל בשנת 1969 לנח"ל במסלול בני משקים לפיקוד, במהלך קורס מ"כים שבר את רגלו, ולאחר מכן שירת כפקיד שלישות.
יצא פעם נוספת לקורס מ"כים וסיים קורס קציני שלישות.
במלחמת יום הכיפורים גויס ליחידת איתור חללים, אך עזב אותה לטובת סיוע לגדוד מילואים בגזרה המצרית.
בהמשך שירותו הצבאי שירת כקצין מיון ראשי בבסיס קליטה ומיון וכקצין השלישות של פיקוד מרכז בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שהובהר לו על ידי ראש אכ"א רן גורן, שאין כוונה לקדמו השתחרר משירות הקבע.
שימש בתפקידי ניהול בחברת כמיפל עד שנקרא חזרה לשירות הקבע על ידי ראש אכ"א החדש יורם יאיר.
שירת כראש חטיבת כוח אדם במפקדת חילות השדה (כיום נקראת מפקדת זרוע היבשה).
מ-1996 עד 1998 מילא שגב את תפקיד ראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם באגף כוח אדם.
בשנת 1998 הועלה שגב לדרגת אלוף ומונה לראש אגף כוח אדם.
מעט לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 2001, מונה שגב למנכ"ל התאחדות הקבלנים והבונים בישראל.
הוא החזיק בתפקיד זה עד לפרישתו בדצמבר 2004. ביולי 2005 שב לכהן כמנכ"ל התאחדות הקבלנים.
באוגוסט 2006 מונה למנכ"ל התאחדות התעשיינים, והחזיק בתפקיד עד אפריל 2011.
שגב הוא בוגר תואר ראשון בלימודים כלליים ובינתחומיים מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במשפטים מבר-אילן.
בנוסף הוא בוגר קורס מפקדי חטיבות של צה"ל ובוגר המכללה לפיקוד ומטה.
שגב היה סגן יושב ראש מכון התקנים הישראלי, חבר דירקטוריון במכון היצוא, יו"ר דירקטוריון געש, חבר בדירקטוריון ב.
ב-2013 יצא ספרו "מכתבים דמיוניים לאבא".
בשנת 2015 התמנה למנכ"ל התאחדות התעשיינים ופרש בשנת 2016.
מכהן כיושב ראש דירקטוריון שפיר הנדסה מאז 2015.
ב-2021 יצא לאור, בהוצאת סדן, ספרו "מפת דרכים לעבודת הדירקטוריון" - ספר מקצועי בנושא עבודת הדירקטוריון.
שגב נשוי ואב לשניים, ומתגורר ביבנה.
הוא בעל אזרחות ישראלית ורומנית.
יהודה שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח או כפי שכונה "סקר החירום" הוא הסקר הארכאולוגי המקיף הראשון אשר נערך ביהודה, השומרון והגולן.
מלחמת ששת הימים פתחה לראשונה בפני הארכיאולוגים הישראליים אפשרויות מחקר באזורים האלה.
רק על אזור הגולן היה מידע על אתרים עתיקים מספרו של גוטליב שומאכר שנכתב בסוף המאה ה-19. ביהודה ושומרון, למעט יוצאים מהכלל, לא נבדקו אתרים וזיהויים לא היה מלא.
הסקר בשטח החל להתבצע באוקטובר 1967 או תשרי תשכ"ח.
לסקר הוקצבו ארבעה חודשים בלבד, עקב החשש כי שטחים אלה יוחזרו לירדן, מצרים וסוריה, ודו"ח ראשוני של תוצאותיו פורסם במרץ 1968. הארכיאולוג אברהם בירן שניהל את הסקר כתב: הייתה זו "מעין פעולת בזק אשר גילתה אתרים עליהם לא היה ידוע דבר".
אגף העתיקות והמוזיאונים, צה"ל, משטרת ישראל ומתנדבים רבים הצטרפו לעבודה.
סקרי השלמה בוצעו בגולן, הרי השומרון, צפון סיני ובאתרים היהודיים בדרום הר חברון.
לשם ביצוע הסקר חולק השטח שתוכנן לסקר לחמישה חלקים ולכל אזור מונה ארכאולוג אחראי.
ארץ יהודה - משה כוכבי.
מדבר יהודה ובקעת יריחו - פסח בר אדון
ארץ אפרים ומנשה - רם גופנא ויוסף פורת
הגולן - קלר אפשטיין ושמריה גוטמן
הסקר הקיף 800 קמ"ר הנמצאים מעבר לגבולות שנקבעו בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
בסקר נכללו כמעט כל הרי יהודה, שוליה המזרחיים של השפלה הגבוהה וקצהו הצפוני של הנגב.
על חבל ארץ יהודה היה מעט ידע ארכאולוגי, לעומת זאת היה עליו מידע רב ממקורות מקראיים והיסטוריים.
לפיכך החליטה המשלחת כי הסקר ייערך לפי סדר העדיפות הבא:
בדיקה ארכאולוגית של אתרים אשר לגביהם הוצעו זיהויים היסטוריים.
בדיקת האתרים אשר מסומנים במפה כאתרי עתיקות.
כיסוי רציף של השטח כולו.
בסך הכל נבדקו 208 אתרים.
רובם על גב ההר: תלים כיפתיים ותלים עם שלוחה.
חלק מהאתרים מהתקופה ההלניסטית ועד היום נמצאו הרוסים, עקב הוצאת האבנים לשימוש משני.
אתרים עם אבני גוויל, מתקופות קדומות יותר, נמצאו שמורים.
בחלוקה לפי תקופות, האתרים שקדמו לתקופת הברזל היו מעטים.
ההתנחלות הצפופה החלה בתקופת הברזל על ידי המתיישבים שלימים נודעו כממלכת יהודה.
בתום הסקר אושר הזיהוי של יישובים רבים, ביניהם: ביתר, תקוע, בית צור, חלחול, זיף, כרמל, מעון, דביר, קעילה.
מהתקופה הפרסית נמצאו יישובי פרזות באזור בית לחם.
לאורך הגבול הדרומי של פחוות יהודה התגלו מצודות להגנה מפני פולשים מדרום הארץ.
בתקופה ההלנסיטית יש עליה ניכרת בצפיפות היישוב ובעוצמתו.
צפיפות המזכירה את ראשית ההתנחלות בתקופת הברזל.
רוב היישובים בדרום הרי יהודה, בין השאר, סביב אדוריים שהייתה בירת טופרכיה.
בתקופה הרומית נמשך הגידול במספר היישובים.
נמצאו שרידים מפוארים במקומות אחדים בנוסף לאלה הידועים מהרודיון ומחברון (מערת המכפלה).
הממצאים היו עדות לפריחת השטח בתקופת הבית השני.
מתקופה זו יש גם שרידים לקיום חקלאות מפותחת על גבי מדרגות עיבוד.
חפירה יסודית בוצעה ליד ביתר לאיתור ביצוריה וההגנה על סביבות העיר בימי מרד בר כוכבא.
התקופה הביזנטית היא תקופת שיא של היישוב בכל ארץ ישראל וגם ביהודה יש עליה במספר היישובים.
בסך הכל נמצאו עדויות לקיום 127 יישובים בהר (כפליים מהתקופה הרומית) ועוד 26 - בשפלה הגבוהה.
יישובים אלה יוצרים את "הגשר ההתיישבותי" ליישובים של ימינו, חלקם הגדול מיושב עד היום.
דגש מיוחד ניתן היה למציאת שרידים מהיישובים היהודיים בדרום הרי חברון באזור שכונה דרומא.
עוד נושא שנידון בסקר הוא מערכת הדרכים שנמצאה פרוסה ביהודה.
האזור שנסקר כלל את החלק של מדבר יהודה שלא נכלל בגבולות מדינת ישראל, את ערבות יריחו ובקעת הירדן עד גשר אדם - 1,400 קמ"ר.
עקב הזמן המוגבל של הסקר - ארבעה חודשים, המספר הרב של האתרים והקשיים והמאמץ הכרוך בסקירת המערות בשטח, התוצאות היו חלקיות בלבד.
אתרים מוכרים לפני הסקר היו בקומראן, עין פשחה וואדי מורבעת והמערות שבו.
בסקר אותרו 210 אתרים נוספים.
התברר "כי המדבר שמר על עקבות בולטים של התרחשויות ואירועים היסטוריים, בייחוד בתולדות עם ישראל ובמלחמתו לעצמאות ולחירות".
הסקר לא העלה השערות אשר יסבירו את התופעות הבאות:
אין כמעט שרידי התיישבות במדבר יהודה במשך יותר מאלפיים שנה, בין התקופה הכלקוליתית - 4,000 לפנה"ס עד 3,150 לפנה"ס לבין תקופת הברזל השנייה בין 1000 לפנה"ס - 586 לפנה"ס.
לא ניתן לקבוע את מועדי הקמת אתרי חומות עם מצדים ברחבי המדבר, בשל היעדר שרידים.
מצדים במבנה דומה שנמצאו בנגב תוארכו לתקופה הכנענית התיכונה - 2200 לפנה"ס - 2000 לפנה"ס.
מהתקופה הפרה-היסטורית נמצא אתר על שטח של 25 דונם, דרומית לסרטבה.
הוא היה מרכז לתעשיות כלי צור.
נמצאו בו אבני צור טובות.
על אפשרות הימצאות אתרים מהתקופה הכלקוליתית היה ידוע לאור המטמון המפואר שנמצא בנחל משמר וההמקדש הכלקוליתי בעין גדי.
נמצאו אתרים נוספים במדבר: מתחמים עגולים בקוטר מ-30 מטר עד 50 מטר, עם במה בתוכם.
יש להניח שהיו אלה אתרים פולחניים.
הסוקרים העלו גם את ההשערה כי השם "גלגל" אינו מתייחס למקום מסוים אלא לאתר פולחני בעל מבנה עגול עם במה - כמוהו נמצאו עשרות בסקר.
מהתקופה הישראלית נמצאו מצודות, מצדים וקווי-חומה, האחד באורך של 2.5 ק"מ.
ההנחה שמדובר במערך הגנתי שנבנה בימי ממלכת יהודה.
עורכי הסקר סבורים שמערך ההגנה נועד להגנה על עדרי הצאן, שטחי המרעה, גידולים חקלאיים, בורות המים ושיירות המסחר.
מהתקופה הרומית נמצאו קווי ביצורים ודרכים, באותו תוואי שנבחר על ידי מלכי יהודה.
הרומאים הוסיפו מחנות צבא ומבצרים ומצדים נוספים.
התברר בסקר עד כמה הצבא הרומאי עשה מאמץ לחסום את דרכם של הלוחמים היהודים.
הוא בנה מבצרים ומצדים במדבר מעל פתחי הנחלים ומוצאם על מנת לשימם במצור ולהביאם לידי כניעה.
הושגו גם ממצאים על אמות המים ועל המערות הרבות שהתגלו במצוקים.
המערות, ללא יוצא מהכלל, במדבר יהודה ובמערב יריחו, נמצאו כמעט ריקות מממצאים, הבדואים כנראה הקדימו את חוליות הסקר.
פסח בר אדון מנהל הסקר באזור מסכם: "אין בליבי ספק שהנסתרות עדיין מרובות מהנגלות, וכך בשטח הסקר כולו."
יהודה שרת (שרתוק; 26 בינואר 1901 – 22 ביוני 1979) היה מלחין, מנצח מקהלות ומחנך ישראלי.
נולד בחרסון (כיום באוקראינה), בן ליעקב שרתוק, מאנשי ביל"ו, שבשנת 1882 עלה לארץ עם העלייה הראשונה אך שב לרוסיה.
אחיו הבוגר היה משה שרת, ראש הממשלה השני של ישראל.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1905, וגדל כילד בכפר הערבי עין סיניא.
בהיותו בן 11 עברה המשפחה לשכונת נווה צדק בתל אביב.
יהודה למד בגימנסיה הרצליה ובמקביל למד נגינה בכינור.
כתלמיד בגימנסיה ערך עיתון-תלמידים בשם הקובץ.
בשנות ה-20 הצטרף שרת ל"פלוגת העבודה" בכפר יחזקאל, והקים שם את הרביעייה המוזיקלית הקיבוצית הראשונה.
בשנת 1927 נשא לאישה את צביה והצטרף לקיבוץ יגור.
בהיותו ביגור בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבד במחצבת 4.5 בנשר, ביחד עם כ-40 עד 50 עובדים מיגור שיצאו מדי יום לעבודה במחצבה.
בשנת 1929 יצא להשתלמות בגרמניה, וכששב שימש כמורה לזימרה במוסד החינוכי של יגור.
בשנת 1947 סיים את לימודיו בקונסרווטוריון הארצישראלי למוזיקה בירושלים, שם למד קומפוזיציה אצל יוסף טל.
שרת הלחין שירים רבים והיה שותף ליצירת סדר פסח הקיבוצי, שאומץ לאחר מכן בקיבוצים רבים.
נוסח סדר פסח יצא לאור בשנת 1951, ולחניו שלו זיכו אותו באותה שנה בפרס אנגל.
בין תלמידיו בקיבוץ היה הפזמונאי יורם טהרלב.
בתקופה זו היה שרת קשור בעבודתו המוזיקלית עם טל שאף עיבד מנעימותיו.
על יצירתו המוזיקלית של שרת כתב טל:
אשתו צביה נהרגה בדצמבר 1940 בתאונת דרכים ליד פרדסיה, ביחד עם אחותו רבקה שרת-הוז וגיסו דב הוז (על שמם נקרא קיבוץ דורות).
אחרי התאונה שקע בדיכאון ובשארית חייו היה אדם מיוסר, אך המשיך בעבודתו החינוכית והמוזיקלית.
ליהודה וצביה נולדו 3 ילדים - 2 בנים ובת.
שרת כינס ופרסם את איגרותיו של ברל כצנלסון.
הלחין רבים משירי רחל המשוררת, בהם "לא שרתי לך ארצי", "הן דמה בדמי זורם" ו"ואולי לא היו הדברים...".
בשנת 1953 עזב את יגור והתיישב בנווה ים.
בשנותיו האחרונות חי בקיבוץ אפיקים, ליד בתו, בנו ונכדיו.
עם מותו בשנת 1979 הספיד אותו חברו ישראל גור: "יהודה שרת היה אדם מיוסר.
רעייתו צביה - שעימה ואחריה הלך ליגור - נלקחה ממנו באסון תאונת-הדרכים הידועה של משפחת הוז-שרתוק בשנת 1940. במותה כבה משהו גם ביהודה שרת עצמו".
יהודה נקבר בקיבוץ יגור לצידה של צביה רעייתו.
בשנת 2006 הונחה מצבתה של בתם של יהודה וצביה, הזמרת הלה שרת, שנפטרה ממחלת הסרטן ותרמה את גופתה למדע, בין מצבותיהם של הוריה.
יהודה שומרוני (16 בנובמבר 1900 – 28 בדצמבר 1962) היה ראש המועצה הראשון של המועצה המקומית נשר בין השנים 1952–1957.
שומרוני נולד בחבל טרנסילבניה שברומניה, שם נמנה עם מנהיגי הנוער היהודי במקום.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1925. בארץ עבד כפועל בייבוש ביצות חדרה, היה ממארגני קבוצת העבודה "טל" בחדרה, וכשהקבוצה התפרקה מפאת מחסור בעבודה, המשיך שומרוני בתפקידו כמדריך ומורה דרך לנוער עולה מטרנסילבניה.
בעבודות סלילת כבישים בחיפה, ירושלים.
בשנת 1928 החל לעבוד כפועל בבית חרושת למלט נשר, בפריקת פחם, באריזת מלט, במגרסת הגבס ועוד.
בנוסף מילא תפקידים ציבוריים שונים והיה ממנהיגי השכונה לפני הקמת המדינה.
אחרי מלחמת העולם השנייה טיפל במסגרת אונרר"א (UNRRA) בעלייתם של יהודי אירופה ששהו במחנות באיטליה ופעל להעלתם ארצה במסגרת עלייה ליגלית או במסגרת ההעפלה.
בשנת 1947 לאחר שובו מאיטליה, התגייס לכוחות ההגנה.
לחם במלחמת השחרור ושירת במשך שנתיים בחטיבת גולני.
כשנוסד "שחל" - ארגון שליחים למילוי תפקידים חלוציים ביישובי הנגב, עבר לאילת ושימש כמזכיר הראשון של מועצת פועלי אילת.
במסגרת מפא"י היה בין יוזמי חוג יוצאי הונגריה ופעל לשילובם של יהודי הונגריה בהסתדרות.
במסגרת מפא"י ארגן את תנועת שח"ל.
בשנת 1952 החליט משרד הפנים לאחד את השכונות נשר, גבעת נשר, תל חנן ובן-דור לרשות מקומית אחת.
עד אז התנהלה כל שכונה בנפרד.
לשכונת גבעת נשר ונשר כל אחת בנפרד היה ועד קהילה.
שכונת תל חנן, שראשוניה התיישבו בבתיו הנטושים של הכפר הערבי בלד א-שייח', שהפכו לרכוש המדינה, הייתה בניהולה של "רשות הפתוח" ולא היה לה כל מעמד רשמי כיישוב.
כנ"ל שכונת בן דור שראשוניה התיישבו בבתיה הנטושים של חוואסה בימי מלחמת העצמאות.
על פי המלצת מפא"י מונה שומרוני להיות ראש המועצה המקומית נשר ולארגן את ארבע השכונות ליישוב אחד.
שומרוני פרש מתפקידו בשנת 1957 מסיבות בריאותיות.
לאחר פרישתו ריכז במסגרת מפא"י את בניית בית המפלגה ב"כיכר סולל בונה" חיפה, ופעל כנציג קופת הפקיד שעסקה בביטוח פנסיוני.
לזכרו נקרא הגן סביב בניין עיריית נשר "גן יהודה".
יהודה שטיינברג (נכתב גם שטינברג; בכתיב יידי: שטיינבערג; 26 בפברואר 1863 – 10 במרץ 1908) היה סופר עברי ויידי ופדגוג בתקופת התחייה.
שטיינברג נולד בחורף ה'תרכ"ד בעיירה ליפקאני שבצפון בסראביה, באימפריה הרוסית (כיום Lipcani במולדובה), שממנה יצאו כמה דמויות חשובות בספרות יידיש כמו יעקב שטרנברג ודודנו אליעזר שטיינברג (העיירה כונתה על ידי ביאליק "אולימפוס הבסרבי").
גדל במשפחה יהודית חסידית-קנאית מחסידות סדיגורה.
בבגרותו החל להתמרד כנגד דתיות המשפחה, מה שהוביל לעימותים חריפים עם אביו.
בהגיעו לגיל 17, התעקש אביו להשיאו, על מנת לתקן את דרכיו.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בבית חמיו ברומניה, בכפר סמוך לעיר שטפנשט, שהיוותה מרכז חסידי ידוע.
שטיינברג התקרב לרב המקומי, צאצא לרב ישראל פרידמן מחסידות רוז'ין, וספג ממנו את החוויה החסידית בצורתה הפופולרית-עממית.
במקביל התיידד עם משכיל יהודי מקומי אשר פתח בפניו עולם חדש, אך לא הסיט אותו מהחסידות.
שטיינברג עזב את שולחן חותנו ופתח חנות מכולת באחד הכפרים, אך בשל היעדר כישורים עסקיים מספקים, נאלץ לסוגרה לאחר שנתיים.
לאחר מכן שב בחוסר-כול לבית הוריו בליפקני, שם מצא עבודה כמורה לשפה העברית.
המתיחות בינו לבין אביו גברה וגרמה לו לעזוב לעיירה הסמוכה, יאדינצי, אך קנאי הדת המשיכו לרדוף אותו גם שם, בהתנגדם לחדשנותו הפדגוגית.
בעיירה זו התגורר שמונה שנים והחל את עבודתו הספרותית הוא עסק בהוראה, וחי עם משפחתו בדחקות גדולה עד לשנת 1897.
ב-1888 הוא הכיר ביידניץ את מנשה הלפרן בן למשפחת חוכרים שנישא לבת של אחת המשפחות הנכבדות בעיירה.
ביחד עם נאבקו לטובת מודרניזציה של הקהילה ברוח משכילית.
כך הם לקחו את הגבאות על תלמוד התורה המקומי ושכרו מלמד לילדי העניים.
וכן פעלו בעזרת בעלי המלאכה להדיח את ראש הקהל ובחרו במקומו משכיל.
וכן הם הקימו ספרייה שבה נערים יכלו לשאול ספרים.
נערים אלו היו גם מתקבצים סביבם אחרי ארוחת השבת.
חריצותו ושקדנותו הפדגוגית הביאה אותו לפרסם מכתביו, וספרו הראשון, "ניב שפתיים" (1893), היה צירוף של מקראה וספר לימוד של השפה העברית.
שטיינברג הדפיס ספר זה על חשבונו בברדיצ'ב.
ספרו זה לא זכה להצלחה מיידית ושטיינברג נואש במאמציו למכרו מדלת לדלת.
שטיינברג נואש מייעודו הספרותי והתרכז בעבודת המלמדות.
אך הלפרן חברו קיבץ בלא ידיעתו את המשלים אותם כתב עבור תלמידיו.
לבסוף שטיינברג ניאות לשלוח משלים אלו לוורשה עם עזריאל איידלמן.
שם המשלים הגיעו לדוד פינסקי ובן אביגדור שהחליט לפרסמם בהוצאת תושיה בשם "בעיר וביער" (1896) כשבראש הספר כתב שיר המבטא את הלכי רוחו באותה שעה של התגלות כוחו הספרותי:
פרסום הספר היווה הצלחה גדולה והוא נעשה מיד לספר לימוד.
ספרים אלו השאירו רושם עמוק על הקוראים והובילו להקמת אגודות ספרותיות בערים ורשה ואודסה.
שטיינברג נחשב לכותב פורה והיה מבוקש על ידי העיתונים הספרותיים ביידיש ובעברית, הוא פרסם מאות סיפורי אגדות על עולם החי והצומח, סיפורי חסידים, סיפורי ילדים, ובנוסף מקראות וספרי לימוד.
שטיינברג המשיך ללמד בבסרביה ובין השנים 1897–1905 התגורר בכפר הקטן ליאובו (Liovah), שם עבד כמורה בבתי עשירים, ויצר את מיטב יצירותיו.
מצבו הכלכלי הוטב במקצת, אך מחלת הסרטן קיננה בגופו.
בשנת 1905, עם מינויו ככתב שטח מאודסה עבור העיתון היידי הניו-יורקי "די ווארהייט", עבר לגור באודסה וחדל מלעסוק בהוראה.
שטיינברג התקבל באהדה על ידי עמיתיו הסופרים העברים בעיר אודסה.
בהרגישו כי חייו קרבים לקיצם, כתב ללא לאות, ופרסם את "סיפורי חסידים", "שיחות חסידים", "שיחות ילדים".
כן פרסם את סיפוריו ההיסטוריים – "בימי שפוט השופטים" ו-"בימים ההם" (קורות נער יהודי הנחטף כדי לשרת בצבא הרוסי).
מחלתו הלכה והחריפה, ורעיו באודסה – ובמיוחד חיים נחמן ביאליק, ואלחנן ליב לוינסקי – אספו סכום כסף גדול שאפשר לשלוח אותו לניתוח בברלין, אך ללא הצלחה, ובשנת 1908 הוא נפטר.
ביאליק, לוינסקי ורבניצקי הוציאו את כל כתביו ב-4 כרכים המיועדים למבוגרים, ובשני כרכים לנוער, בין השנים 1910–1913. גם כל יצירותיו ביידיש פורסמו לאחר מותו.
ביצירותיו הוא משתייך לאסכולה הנאו-רומנטית, מיזוג הסיפור הריאלי – ההווי היהודי הממשי, עם הרומנטיות של ספרות התקופה.
עבודותיו ידועות בתחכומן, ובשפה עשירה רבת רבדים.
סיפוריו החסידיים, שהצטיינו בתמימותן בגישתן הרומנטית-עממית, העשירו את הספרות העברית החסידית החדשה.
החסידות שלו הייתה עממית פשוטה בלי עמקות פילוסופית יתרה.
העוסקת בהתחבטויות הנפש של האדם היהודי העומד בצומת עולם הדת מול עולם ההשכלה, אך ללא פריקת עול והמרת דת "להכעיס".
תרומתו המרכזית של שטיינברג היא לעולם ספרות הילדים העברית.
בסיפורים אלה הרחיב הסופר את החומר הסיפורי-דמיוני עם תובנות פנימיות לנפש בני-הנעורים, כאשר הסיפורים עצמם לקוחים מחוויות הילד היהודי, תוך עירוב מוטיבים יהודים היסטוריים עם פלאי הדמיון הפורה.
הוא ראה את הספרות ככלי להוראה וחינוך.
לאחר מותו, חיים נחמן ביאליק, הוסיף למקראה "פסיעות קטנות", שהודפסה בשנת 1914, הקדמה, בעילום שם, בה הוא מהלל את האומן הנפלא של ספרות הילדים.
בדברי ההספד אשר כתב עליו שמואל טשרנוביץ, הוא מסביר את כתיבתו לילדים: .
בנו, ד"ר משה הר-אבן, היה רופא פסיכיאטר, מראשוני תנועת הנוער בית"ר והצה"ר בארץ ישראל, מעורכי העיתון הרוויזיוניסטי "חזית העם".
דודנו, אליעזר שטיינברג (1880–1933) היה משורר וממשיל משלים יידי.
ספר ניב שפתים: או סגנוני הלשון למחלקותיה בספרות הפרוזית והפיוטים בשני חלקים - העיוני והמעשי, ברדיצ'ב: דפוס ח"י שעפטיל, תרנ"ג 1893.
בעיר וביער: ספורי משלים מקוריים לקטנים ולגדולים, ורשה: מאיר יחיאל האלטער ומאיר אייזענשטאדט, תרנ"ו 1896.
שיחות ילדים: קובץ שיחות מקוריות לילדים, פייטרקוב: תושיה, תרנ"ט 1899.
תמרים של חמשה עשר: ב).
גזר הדין: אגדות לילדים, ורשה: תושיה, תרס"ג 1902.
א) שרח בת אשר: ב) צפורה: אגדות לילדים, ורשה: דפוס הלטר, תרס"ג 1903.
א) שכולה: ב) כתב הזבובים, ג) האח והאחות, ד) החסיד והחסידה: מעשיות לילדים, ורשה: תושיה, תרס"ג 1903.
א) חץ תשועה: ב) מלת פלאים: אגדות לילדים, ורשה: דפוס האלטר, תרס"ג 1903.
א) אהבת אם: ב) יחזקאל, ספורים, ורשה: תושיה, תרס"ג 1903.
שיחות חסידים, ורשה: תושיה, תרס"ד 1904.
ספורי חסידים, ורשה: תושיה, תרס"ד 1904.
בימים ההם: ספורו של זקן, קראקוב: י' פישר, תרס"ו 1906.
הצרצור: שיחה, ורשה: תושיה, תרס"ז 1907.
אויסגעוועהלטע שריפטען: אין צוויי טהיילען (נויאָרק: ליטערארישער פערלאג, 1909?)
שפת התלמוד ודקדוקה: ספר למוד לשפת התלמוד ודרכי סגנוניה המיוחדים (שטיינברג ערך ועיבד), ורשה: האור, תר"ע 1910.
חסידישע מעשה'לעך: און ערצעהלונגען, ורשה: וועלט-ביבליאָטעק, תר"ע 1910.
פסיעות קטנות: ראשית קריאה לתינוקות אחרי א"ב אודסה: דפוס מוריה, תרע"ג 1913.
חריסתומתיה: ספר מקרא ולמוד לחדרים, לבתי ספר ולבית, ורשה: צנטרל וש' שרברק, תרע"ג 1913
צוויי חברים: דאס נייע קאפאטקעלע, ורשה: בלומען, 1921.
אין יענע צייטן, ורשה: קולטור-ליגע, 1922
דערציילונגען, ניו יורק: פאָלק-שול, 1926.
עפר הקדש: עבודת העניים, תל אביב: נחום דרימר, 1939.
הסביבון: פני משה, תל אביב: נחום דרימר, 1939.
בימים ההם, שיקגו: ועד החנוך היהודי, תש"ג 1943.
סיפורו של חטוף, מקוצר ומעובד על ידי חיים שלי (איש העלייה השנייה), הוצאת ראובן מס, 1943 (מהדורה נוספת – בהוצאת הסתדרות המורים)
קובץ סיפורים; סודר בידי י' אובסי ומ' פיינשטיין; מבוא: יעקב פיכמן, ניו יורק: קרן ישראל מץ, תש"ז 1947.
למועדים: אגדות וספורי חג ומועד; ציורים: בינה גבירץ, תל אביב: י' שרברק, 1949.
כל כתבי יהודה שטינברג, תל אביב: דביר, תשי"ט 1959.
שבועות: אגדות וספורים, תל אביב: י' שרברק, 1960.
ל"ג בעמר: אגדות וספורים, תל אביב: י' שרברק, 1960.
חנכה - אגדות וספורים, תל אביב: י' שרברק, 1960.
ילקוט סיפורים; ליקט והוסיף מבוא: אליעזר כגן, תל אביב: יחדיו: אגודת הסופרים העברים בישראל, תשכ"ז 1967.
רבי יהודה בן רבי יצחק, המכונה גם רבי יהודה שירליאון או רבי יהודה מפריז (נולד בשנת ד'תתקכ"ו, 1166, נפטר בשנת ד'תתקפ"ד, 1224) היה תלמיד חכם צרפתי בתקופת הראשונים, מחשובי בעלי התוספות.
כונה גם גור אריה או רבינו האריה.
חיבר תוספות על מספר מסכתות בתלמוד, המכונים 'תוספות ר' יהודה מפאריש'.
בשנת ד'תתקס"ב הגיע לפריז, פתח בה מחדש את ישיבת "מדרש הגדול דפריש" שנסגר בשנת ד'תתקמ"ב (1182) עם גירוש היהודים מן העיר, ושימש כראש הישיבה.
רבי יהודה שירליאון היה בנו של רבי יצחק (תלמיד ר"ת), בן רבי יהודה בן רבי יום טוב מפלייזא.
סבו רבי יהודה בן יום טוב היה מבעלי התוספות.
אבי סבו רבי יום טוב מפלייזא היה בנם של ריב"ן (רבי יהודה בן נתן) ושל מרים בתו של רש"י.
דודתו של רבי יהודה שירליאון, אחות אביו רבי יצחק, הייתה נשואה לר"י הזקן (רבי יצחק בן שמואל מדנפירא - כיום דמפייר), גדול חכמי צרפת בדורו.
חותנו היה רבי אברהם בן רבי יוסף בכור שור, מבעלי התוספות ומפרשני המקרא הבולטים בתקופתו.
רבינו יהודה שירליאון היה תלמידו המובהק של דודו ר"י הזקן.
יחד עמו למדו אצל ר"י חכמים רבים כמו רבי ברוך בן יצחק בעל התרומה, רבי שמשון בן אברהם משאנץ, רבי שמשון מקוצי, רבי אלחנן בנו של ר"י, ועוד; רבים מהם הקימו מרכזי תורה גדולים בצרפת לאחר פטירת ר"י רבם, וביניהם היה רבי יהודה שירליאון שייסד ישיבה חשובה בפריז.
תלמידיו היו מגדולי בעלי התוספות בתקופתם, ביניהם רבי יחיאל מפריז שלימים היה ליורשו בראשות ישיבת פריז, רבי משה מקוצי מחבר ספר מצוות גדול, ורבי יצחק בן משה מווינה מחבר הספר "אור זרוע".
רבי יהודה שירליאון כתב קובצי תוספות רבים שהיו מבוססים על תוספותיו של רבו ר"י הזקן.
הוא מזכיר בפירוש 12 מסכתות, וכתב תוספות לפחות ל-20 מסכתות.
תוספותיו עובדו על ידי תלמידיו, ומתורתו נשתייר הרבה בקובצי התוספות שלפנינו.
מלבד התוספות נשמרו תשובות ופסקים שלו בכתבי תלמידיו.
יהודה שביט (11 באוגוסט 1951 - 12 באוקטובר 2013) היה ראש המועצה האזורית מטה אשר.
יהודה שביט נולד בשנת 1951 במעברת כורדני, קריית ביאליק, לפלה ושמואל שבקובסקי.
אביו היה פרטיזן ואמו ניצולת שואה שהכירו בישראל אחרי מלחמת העולם השנייה.
שביט הוא בנם הצעיר לאחר אחיו אריה וחנה.
מגיל צעיר היה פעיל בתנועת המחנות העולים בקריות.
בגיל 15 הצטרף כילד חוץ לקיבוץ כברי בו חי כל שנותיו.
לקראת סוף שירותו הצבאי, התחתן עם נעמי.
שימש כגזבר במחנות העולים ולאחר חזרתו לקיבוץ כברי מילא כל השנים תפקידים מרכזיים בקיבוץ.
במשך השנים שימש כגזבר קיבוצו ובהמשך כגזבר "אגודה שיתופית משקי המפרץ" והמפעלים האזוריים.
בשנים 1988 ועד שנת 1993 שימש כגזבר מפעלי מילואות.
הותיר אחריו אישה, נעמי, ושלושה ילדים.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ מגוריו, כברי.
החל מ-1994, נבחר שביט לראשות המועצה האזורית מטה אשר תפקיד שהחזיק בו עד ליום מותו.
יהודה עסק בפיתוח יישובי המועצה האזורית ובקליטת התושבים החדשים להרחבות.
בראש מעייניו היו מערכת החינוך וחיי התרבות במועצה האזורית.
תחום נוסף בו עסק היה פיתוח תשתיות ושמירה על איכות הסביבה וקידום המודעות להפרדת הפסולת בתחומי היישובים במועצה.
ב-2014 נחנך על שמו "מצפור שביט" ביער חניתה.
פיקד על גדוד 890 ועל חטיבת הבקעה.
במלחמת העולם השנייה לחם בשורות הבריגדה היהודית.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי כמפקד מחלקה.
בחודש מרץ 1948 פיקד על פעולת תגמול על רצח ארבעה פועלים יהודים של חברת החשמל, במהלכה הרג הכוח בפיקודו 15 ערבים והצית משאיות פרי בדרך לעכו.
לאחר מכן עלה בגורלו לצאת בשיירת יחיעם.
רשף הצטרף לגדוד הצנחנים 890 כמפקד פלוגת המילואים של הגדוד.
לאחר מכן הצטרף לסיירת צנחנים והיה מפקדה השני, לאחר מאיר הר-ציון, בין היתר בפעולת קלקיליה.
הסיירת בפיקודו הציבה מחסום ליד עזון למניעת הגעת תגבורת, ובקרב הקשה שהתפתח נפצע.
בהמשך היה סגן מפקד גדוד 88 ומפקד גדוד 28 של הצנחנים.
בשנים 1960–1958 היה מפקד גדוד 890. במלחמת ששת הימים היה מפקד חטיבת יפתח שהשתתפה בכיבוש המוצבים עלי אל-מונטר ואל-קובה ובכיבוש העיר עזה.
לאחר נפילתו בקרב של אריה רגב ביולי 1968, מונה למפקד חטיבת הבקעה, ועסק עם סגנו משה לוי, בשכלול ניהול המרדפים.
לאחר מכן היה ראש מחלקת המבצעים במטה הכללי.
בשנת 1971 מונה למפקד המנהל האזרחי במרחב שלמה, במטרה להניע את הקמת אופירה.
לאחר פחות משנה עזב את התפקיד בביקורת על חוסר העשייה ומונה בידי שמעון פרס למנכ"ל רכבת ישראל.
רשף עסק בגיבוש תוכנית חומש לפיתוח רכבת ישראל, אך לא המשיך בתפקיד זמן רב.
לאחר שנתיים נקרא על ידי שמעון פרס למשרד הביטחון.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויס למילואים הגיע לפיקוד הצפון, שם מונה על ידי חיים בר-לב לקצין אג"ם נוסף בפיקוד הצפון.
יהודה רשף נפטר בשנת 2004 בגיל 78, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ עינת .
יהודה שושני (נולד בשנת 1958) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד חטיבה 833 וכמפקד מתקן אדם.
שושני נשוי ואב לשתיים ולו תואר ראשון במדעי המחשב ואלקטרוניקה ותואר שני במדע המדינה.
שושני נולד ב־1958 בנהריה להורים שעלו לארץ ישראל מאיראן ב־1953. ולמד בכדורי.
באוגוסט 1976 גויס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני.
היה מדריך בבה"ד 1. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק), ונפצע במהלך מבצע מוביל, פשיטה על יעדי מחבלים בדרום לבנון באוגוסט 1980. ששוני עבר שיקום במשך כשנה, ולאחריהם יצא ללימודים באוניברסיטת תל אביב.
עם פריצת מלחמת לבנון הראשונה ביוני 1982 ונפצע בשנית ברגלו.
לאחר תקופת שיקום נוספת מונה למג"ד בא"ח אדם עד 1992. לאחר מכן שימש רמ"ח תורת חי"ר וצנחנים במקחצ"ר בדרת אל"ם, עד יולי 1995. בשנים 1997–2000 שימש כמפקד חטיבה 833 ומתקן אדם ברדגת אל"ם, תפקיד בו נפצע בשלישית.
בשנים 2000–2003 שימש כנספח צה"ל בתאילנד.
בתרופה זו קיבל שושני את אות מראמה התשיעי, מלך תאילנד.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד בחברת טבע כמנהל אזור אסיה והאוקיינוס השקט.
בנובמבר 2010 מונה למנכ"ל חברת "סיטיפס" וכיהן בתפקידו זה עד יוני 2013.
כיום שושני משמש כיו"ר חברת "Floris".
הרב יהודה שפירא (על שמו נקרא בן נינו יהודה אדלר שיחיה)(רבי יודל - בחתימותיו "יהודא") (כ"ד בתשרי תרפ"ד, 4 באוקטובר 1923 - 11 באפריל 2009, י"ז בניסן תשס"ט) היה פוסק הלכה חרדי ליטאי, מרבני חוג חזון איש ומראשי כולל חזון איש.
נולד בירושלים לשמעון זיידל ולאסתר שפירא, משפחה ירושלמית שורשית ממקורבי חסידות קרלין.
למד והתחנך במוסדות עץ חיים.
בבחרותו התקרב אל החזון איש שהתגורר בבני ברק והיה נוסע למשך כל השבוע כדי לעסוק עמו ועם תלמידיו בתורה וחזר לביתו בשבתות.
הוא הפך לאחד מתלמידיו הקרובים של החזון איש, והחזון איש אף התבטא עליו ועל חבריו הרב חיים ברים והרב משה יהושע לנדא, שיש לו שלושה ילדים.
נשא את בלומה בת הרב מאיר כהן, מבתי אונגרין.
גם לאחר נישואיו המשיך בנוהגו לשהות כל השבוע בבני ברק, וחזר לירושלים רק לשבתות.
לאחר פטירת רבו החזון איש, עקר לבני ברק ומונה לאחד מראשי כולל חזון איש ביחד עם עמיתיו הרבנים נסים קרליץ וגדליה נדל.
הרב שפירא מונה על ידי "הסטייפלער" לסמכות ההלכתית העליונה בבית הכנסת לדרמן.
ה"סטייפלער" בעצמו נהג גם הוא לשאול אותו בהלכה.
התגורר יחד עם משפחתו בבית צנוע בן שלושה חדרים ברחוב רשב"ם בשיכון חזון איש ונחשב אחד מפוסקי ההלכה שם.
הרב שפירא היה מעורב בסוגיות ציבוריות שונות והיה בורר בסכסוך שהתגלה בישיבת חברון בשנות השמונים.
המנהיג הליטאי הרב שך כיבד אותו ואף התייעץ עמו בנושאים שונים.
בשנת תשנ"ב תיווך בין אגודת ישראל ודגל התורה.
עסק גם בענייני שלום בית וחינוך.
המחזיר בתשובה הרב אמנון יצחק רואה עצמו כתלמיד מובהק של הרב שפירא, והרב שפירא עמד בנשיאות ארגון שופר.
הרב שפירא הלך לעולמו בי"ז בניסן תשס"ט בימי חול המועד פסח.
בין המספידים בלווייתו היו הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הרב שמואל אוירבך והרב נסים קרליץ.
מספר ימים לאחר מכן נערכו הספדים גם בכולל חזון איש ובו ספדו לו הרב אהרן לייב שטיינמן, הרב דוב לנדו והרב גרשון אדלשטיין ובבית הכנסת לדרמן שם ספדו לו הרב משה הלל הירש והרב אריה פינקל.
נקבר בבית העלמין שומרי שבת בבני ברק.
לאחר פטירתו יצאו לאור כמה ספרים מכתביו ומשיעוריו:
גבורת יהודה שלושה כרכים: על אורח חיים ומועד; על יורה דעה; ועל זרעים ליקוטים וידיים.
יצאו לאור על ידי בני משפחתו.
דעת יהודה (בני ברק ה'תשע"ב) - תשובות קצרות בהלכה ובהנהגה.
בכרמי יהודה (בני ברק ה'תש"ע) - תשובות קצרות בהלכה ובהנהגה.
גיסו הוא הרב יוסף משה סופר, מחבר הספר "מי זהב".
לרב שפירא שלושה בנים ושבע בנות.
כמה מילדיו וחתניו מכהנים כרבנים וכפוסקי הלכה:
בנו הרב צבי, היה ראש כולל טל תורה בירושלים.
בנו הרב חיים ישראל, ראש ישיבת שערי תורה בבני ברק
ביתו מלכה הייתה נשואה לרב רפאל יעקב שמואל שינלזון, מחבר הספר "שערי הלכה" על הלכות ריבית.
ביתו אסתר נשואה לרב אליעזר פישהוף, מייסד עמותת עלה ורב בית כנסת "שבת אחים" בבני ברק
ביתו מרים נשואה לרב אריה פוזן, משגיח בישיבת סלבודקה, בנו של הרב יעקב ישראל פוזן
יהודה שוקרון (נולד ב-1972) הוא שדרן, קריין, חקיין ושחקן חרדי ישראלי.
לאחר שחרורו מצה"ל, החל את לימודיו בבית הספר למשחק בית צבי.
לאחר מכן עבר קורס רדיו ותקשורת ברדיו לב המדינה, בניהולו ובהדרכתו של גדעון לב ארי.
בהמשך שידר ברדיו לב המדינה במשך כשנתיים.
לאחר מכן החל בתהליך של חזרה בתשובה ולמד בישיבת נתיבות עולם בבני ברק.
עם התקרבותו לדת החל להופיע בהצגות ובסרטים במגזר החרדי, וכחקיין וסטנד-אפיסט באירועים ובתוכניות בידור חרדיות.
בשנת 2000 החל לשדר ברדיו קול חי.
במהלך השנים שידר את התוכניות: "מגוון על הבוקר", "שירים כבקשתכם", "המצעד המזרחי-חסידי" ו"מסלסלים", וכן קריין מהדורות חדשות במחלקת האקטואליה.
בשנת 2009 הצטרף לרדיו קול ברמה שנפתח והגיש שם את "המצעד המזרחסידי" וכן קריין מהדורות חדשות במחלקת האקטואליה.
בשנת 2010 שב לרדיו "קול חי" והגיש את התוכניות "שלוש על ישראל", "ילדודס" ובהמשך את התוכנית "שניים בצהריים" יחד עם אלעד כהן.
כמו כן קריין וערך מהדורות חדשות במחלקת האקטואליה של התחנה.
ב-2011 החל להגיש ב"קול חי" את התוכנית היומית "טובים השניים" יחד עם אלעד כהן בשעה 16:00.
בשנת 2012 פתח בקריירת שירה, והוציא לאור את הסינגל "קול ששון", וכן התארח בשיר "שמעה תפילתי" של אלעד שער בשנת 2016 הוציא סינגל שנקרא "לעולם אודך" לקראת נסיעתו לאומן לציון רבי נחמן מברסלב, וכן הוציא דואט עם אייל עובד - 'בלב יודע'.
שוקרון מנחה בערוץ הידברות תוכניות שמחות ואירועים מיוחדים.
שיחק בהצגה "החיים והמוות ביד הלשון" בהשתתפות שלישיית הופל'ה.
משנת 2015 הוא שחקן בחבורת תריג.
שיחק שם דמויות כגון גיגי, עישא, צדוק הגבאי, אבורקיק, פיאד, משולעם, דוקי ברברשבילי ועוד.
יהודה שקד הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד חטיבת שומרון.
בצנחנים עבר שקד מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה.
בשנים 1991–1992 שימש כמפקד גדוד 450 ולאחר מכן שימש כקצין אג"ם אוגדת איו"ש.
בשנים 1998–2000 שימש כמפקד חטיבת שומרון, בין היתר בעת מבצע סימפוניית החיים.
ועדת החקירה שבראשה עמד האלוף שי אביטל קבעה כי לא נמצא דופי בתפקודו באירוע והוא מונה למפקד מחוז בפיקוד העורף.
בהמשך שימש קצין אג"ם פיקוד העורף.
יהודה שהרבני (נולד ב-25 בדצמבר 1945) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
במשך רוב הקריירה שיחק בקבוצת הכח רמת גן, ולזכותו 14 הופעות במדי נבחרת ישראל.
שהרבני החל לשחק בקבוצת הכח רמת גן באמצע שנות השישים, וזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ושני גביעים בין 1965 ל-1973. בגמר גביע המדינה 1970/1971 הבקיע את שער הניצחון מול מכבי חיפה שהעניק לה את הגביע.
בעונת 1971/1972 בליגה הלאומית היה מלך השערים עם 21 שערים.
בעת שכיכב במדי הכח רמת גן, היה שהרבני הבועט הקבוע של כל הבעיטות החופשיות של הקבוצה בחלק ההתקפי: כדורי קרן, כדורי עונשין מוגבהים, כדורי עונשין אל השער ובעיטות 11. התפרסם במיוחד בזכות בעיטות העונשין המדויקות שלו, שכוונו פעמים רבות גם אל הפינות התחתונות של השער.
בשנת 1975 עבר שהרבני להפועל פתח תקווה, אך הקבוצה ירדה לליגה לאומית לראשונה בתולדותיה.
שהרבני כבש באותה עונה 7 שערים והיה מלך שערי הקבוצה.
בתום עונה זו עבר לשחק בבית"ר תל אביב, ובהמשך חזר לשחק שוב בהכח ר"ג.
שהרבני שיחק 14 פעמים במדי נבחרת ישראל.
משחקו הראשון של היה במאי 1966 נגד נבחרת פינלנד, ומשחקו האחרון היה במאי 1973 מול נבחרת קוריאה הדרומית.
במדי הנבחרת הבקיע שהרבני שני שערים, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטרליה בנובמבר 1971.
בשנת 2002 היה בין חברי ועדה מיוחדת לבדיקת מצב הכדורגל בישראל.
בשנת 2010 היה בין ספורטאי העבר שקיבלו עיטורי כבוד על מפעל חיים מהכנסת.
מתחילת שנות ה-80 ועד תחילת שנות ה-10 של המאה ה-21, שימש שהרבני כמנהל מחלקת הספורט בעיריית רמת גן.
שהרבני שימש כפרשן בתוכנית שירים ושערים.
הרב יהודה שביב (כ"א באייר ה'תש"א, 18 במאי 1941 – י"ג בטבת ה'תשע"ט, 21 בדצמבר 2018) היה רב ישראלי ששימש כר"מ בישיבת הר עציון, עורך כתב העת תחומין, מעורכי כתב העת מעלין בקודש, עורך ומחבר ספרים רבים.
למד בישיבת כרם ביבנה אצל רבו הרב חיים יעקב גולדוויכט, ובשנת תשכ"ט הצטרף לישיבת הר עציון, כר"מ מחזור א' של הישיבה.
מאז ועד שנת תשס"ג, כיהן הרב שביב כר"מ בישיבה.
לימד גם עשרות שנים במכון להכשרת מורים שליד ישיבת הר עציון (לימים המכללה האקדמית הרצוג).
הרב שביב ייסד, יחד עם הרב ישראל רוזן, הרב איתמר ורהפטיג והרב אורי דסברג, את כתב העת תחומין בהוצאת מכון צומת, והם שימשו כעורכיו הראשיים.
כמו כן, שימש אחד משלושת עורכיו הראשיים של כתב העת מעלין בקודש.
במשך מספר שנים ערך את כתב העת שנה בשנה.
ההדיר מחדש בשנת תשע"ג את פירוש דון יצחק אברבנאל על התורה.
הרב שביב פרסם מאמרים, שיעורים וספרים רבים במגוון נושאים, מתנ"ך, מחשבה והלכה ועד תלמוד.
מאמריו התפרסמו במשך השנים בכתבי עת רבים, בהם: שמעתין, סיני, המעין, עלון שבות, אמונת עתיך, אור המזרח, תחומין, בית אהרן וישראל, מחשבת, אסיא, נטיעות הארץ, ביכורי הארץ, ברקאי, מורשה, מעלין בקודש, מרחבים וגוילין.
מסיני בא - עיונים בפרשות השבוע.
במקהלות ברכו - לימוד מובנה של מצוות הקהל החל מהמקורות בשילוב מאמרים הגותיים ובירור הלכתי באופן קיומה בימינו.
לחדשיו יבכר - למהותם של חודשי השנה.
הד חוזר - אמרות, רעיונות ופרפראות סביב פרשות השבוע.
בציר אביעזר - עיונים בסוגיות חברה ובמלאכות שבת.
עת לשמוח - דרשות לשמחות.
יסוד המעלה - עיונים בשירי המעלות בתהילים.
בהוצאת המכון להכשרת מורים שליד ישיבת הר ציון הוצאת תבונות.
דורש בציון - דרשות לפרשות השבוע.375 עמ'.
חזון למועד - דרשות למועדים ולימים טובים.
בין הפטרה לפרשה - על הקשרים בין ההפטרות לפרשות השבוע ולמועדי השנה.
תורה ותעודה - חינוך והוראה בתלמוד.
בהוצאת המכון לרבני יישובים קריית ארבע.
בדרך אבות - עיונים במסכת אבות.
להוראת מסכת ברכות - סדר ותבנית במשנה - יחידות לימוד והוראה.
בהוצאת משרד החנוך והתרבות - המחלקה להכשרת עובדי הוראה - המכון לתכנון למודים.
יודוך אחיך - קובץ מאמרים מלוקטים מ"דף קשר", עלון ישיבת הר עציון לתלמידיה בצה"ל, מוגש לרב יהודה שביב במלאת שלושים וחמש שנות חינוך והוראה בישיבת הר עציון.
הוצאת ישיבת הר עציון, תשס"ד.
שיח יצחק - ספר זיכרון לזכר יצחק לביא.
ממלכת כהנים וגוי קדוש - קובץ מאמרים לנשמת דוד כהן.
בצומת התורה והמדינה - מבחר מאמרים מתוך קובצי התורה והמדינה בעריכה מחודשת.
2 כרכים בהוצאת מכון צומת.
דברים שיש להם שיעור - עיונים ובירורים במצות כיבוד אב ואם לע"נ יהונתן דבירי.
באר מים חיים - תלמוד תורה: אסופת מאמרים: זיכרון למרן ראש הישיבה הרב חיים יעקב גולדוויכט.
קומו ונעלה - אסופת מאמרים וקריאות בעניין הר הבית בזמננו.
יהודה שינפלד (נולד ב-14 בפברואר 1948) הוא רופא פנימאי ואימונולוג ישראלי, מכהן כפרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב ופרופסור מן המניין באוניברסיטת רייכמן.
בעבר כיהן כנשיא אוניברסיטת אריאל.
החל משנת 1989 ניהל את המחלקה פנימית ב' ואת המרכז למחלות אוטואימוניות של בית החולים "שיבא" בתל השומר.
פרופסור שינפלד חיבר ספרי לימוד רבים בתחום הרפואה וכן ספרים חשובים בתחום התופעות האוטואימוניות.
הוא עורך ראשי של כתב העת "הרפואה" ועורך ומייסד של "Israel Medical Association Journal ".
שינפלד מכהן גם כעורך הראשי והמייסד של כתב העת "Autoimmunity Reviews ", כעורך שותף של "Journal of Autoimmunity ", כחבר במערכת של "Clinical Reviews in Allergy & Immunology" וב-43 עיתונים אימיניולוגים נוספים.
החל מיוני 2019, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
יהודה יוליוס שינפלד נולד בסלובקיה.
בשנים 1965–1972 למד רפואה במרכז רפואי הדסה המסונף לאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1972 סיים בהצטיינות כדוקטור לרפואה בנושא Osteogenesis imperfecta תחת הדרכת הפרופ' א.
בשנים 1979–1974 תפקד כחוקר ביחידה לאימונולוגיה קלינית בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
בשנים 1978–1980 השתלם בתחום האימונולוגיה וההמטולוגיה באוניברסיטאות בארצות הברית – אצל א.
בויטלר, במרכז הרפואי City of Hope בדוארטה שבקליפורניה, אצל רוברט שוורץ, במרכז הרפואי טאפטס ניו אינגלנד בבוסטון ואצל ר.
נחמן מרכז הרפואי קורנל בבית החולים ניו יורק.
בשנת 1985 התמנה למנהל המחלקה פנימית ד' בבית החולים סורוקה בבאר שבע וכן הקים את מעבדת המחקר בתחום המחלות האוטואימוניות המסונפת לאוניברסיטת בן-גוריון והתמנה לפרופסור.
כעבור ארבע שנים עבר שינפלד לנהל את המחלקה פנימית ב' והקים את המרכז למחלות אוטואימוניות במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא בתל השומר, המסונפים לבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב.
כעבור שנה התמנה לפרופסור מן המניין והחל משנת 2003 היה אמון על הקתדרה לחקר המחלות האוטואימוניות.
הוא ייסד את החברה הישראלית למחלת הזאבת ובהמשך מכהן כיועץ מדעי ראשי לעמותת חולים במחלות אוטואימיוניות ודלקתיות, וכן החל משנת 1992 שימש ליועץ ראשי לאימונולוגיה של חיל הרפואה.
יחד עם הפרופסורים יהושע שמר וגד קרן פרופ' שינפלד היה גם העורך הראשי של האנציקלופדיה הישראלית לרפואה ב-10 כרכים.
כיהן כנשיא אוניברסיטת אריאל בין השנים 2021–2022.
החל משנת 1980 היה שינפלד חלוץ בתחום חקר הנוגדנים העצמיים המונוקלונליים ממקור אנושי ויצר אוטונוגדנים כ-אנטי DNA מונוקלונליים אנושיים.
זמינותם של נוגדנים מסוג זה אפשרה הרחבת תחום המחקרים לניתוח אידיוטיפים פתוגניים
בשנת 1988 דיווחו שינפלד ועמיתיו על יצירת מודלים ניסויים של זאבת אדמנתית מערכתית (SLE) על ידי חשיפה לאוטונוגדנים אידיוטיפיים.
בהמשך חקר באותה שיטה מודלים של תסמונת אנטי-פוספוליפידית (APS), וסקוליטיס, תסמונת גודפסצ'ר ותירואידיטיס.
על סמך מחקרים אלה הציע שינפלד את תיאורית התפשטות האוטו-נוגדנים בהסברת קיומו של מגוון רחב מאוד של נוגדנים אוטואימוניים במחלות ראומטיות אוטואימוניות סיסטמיות.
מחקריו על אידיוטיפים של אוטונוגדנים כתב שינפלד וא.
בשנת 1991 הוכיח הצוות של שינפלד לראשונה את תפקידם הפתוגני של הנוגדנים האנטיפוסופוליפידים.
מודל שיצרו לתסמונת אנטיפוסופוליפידית ניסויית משמש מעבדות מחקר רבות.
המחקרים בתחום הזה הוצגו בספר בעריכתו על התסמונת האנטיפוסופליפידית.
שינפלד הראה את הפעילות האימונוגנית של ביתא – 2 – גליקופרוטאין (β2GPI), וגרם בעזרתו לתסמונת אנטיפוסופוליפידית בעכברים.
על סמך מחקרים אלה חקר שינפלד אסטרטגיות טיפוליות חדשות בתסמונת הנ"ל אצל בני אדם.
הוא חקר גם את האפשרות להעברת מחלות אוטואימוניות בהשתלות מח העצם.
בשנים 1998–2000 פרסם שנפלד בעיתון הרפואי "Circulation" מחקרים במודלים של בעלי חיים לגבי ההסתיידות העורקים כמחלה אוטואימונית
באמצעות חלבוני עקת חום מסוג HSP65 וביתא 2 גליקופרוטיאין I (B2GPI) יצר מודלים של הסתיידות עורקים במודלים ווהראה אפקט מונע של ליפופרוטאין בעל צפיפות נמוכה ומחומצן (oxLDL).
הוא הוכיח הופעת הסתיידות עורקים בעקבות העברה פאסיבית של לימפוציטים.
שינפלד חקר גם את תפקידם הפתוגני של נוגדנים אנטי-אנדותליום AECA ו-ANCA בהיווצרותם של נזקים וסקוליטיים במודלים על בעלי חיים.
עסק גם בפיתוחם של טיפולים על ידי נוגדן תוך ורידי במחלות אוטואימוניות רבות ובמניעת גרורות של גידולים ממאירים.
הוא חקר היבטים של פגיעות אוטואימוניות בעקבות חיסונים מסוימים ואת יחסי הגומלין בין סרטן לאוטואימנויות.
שינפלד חקר גם את תסמונת ההיפרפריטימיה המעורבת בתהליכים אוטואימוניים ובפרוגנוזה גרועה אצל חולים (תסמונת המיוחסת לשמו).
שינפלד פיתח מולקולה שמקורה בתולעים (TPC) לטיפול במחלות אוטואימיוניות.
שיינפלד קיבל את פרס EULAR (אוסטריה, 2005), את פרס נלסון לאנושות ומדע מ־UC DAVIS (ארצות הברית, 2008).
הוא זכה בתואר Doctoris Honoris Causa מאוניברסיטת דברצן (הונגריה, 2009).
ב-2012 הוענק לו פרס לתרומת חיים ברפואה פנימית (ישראל, 2012), וכן את פרס ה־ACR Master (ארצות הברית, 2013).
הוא חבר כבוד של האיגוד ההונגרי לראומטולוגיה, האקדמיה הלאומית למדעים הסלובנית והחברה המלכותית לרופאים (בריטניה).
בשנות ה-2000 תיאר שינפלד תסמונת אוטואימונית הנגרמת על ידי אג'ובנטים (ASIA).
עם האג'ובנטים החשודים בגרימת תסמונת זו נמנו הסיליקון המשמש בניתוחים אסתטיים והאלומיניום המשמש כאג'ובנט בחיסונים.
על רקע זה הביע שינפלד הסתייגויות לגבי הנהגת החיסון לנגיף הפפילומה האנושי.
בשנת 2011 השתתף שינפלד בסרט The Greater Good שקידם את התאוריה לפיה אלומיניום אכן יכול להיות מלווה בתופעות לוואי אימינולוגיות.
בשנת 2015 פרסמו שינפלד ועוד חוקרים ישראלים וקנדים מחקר שבו הוסקה המסקנה כי האלומיניום שהוא אג'ובנט בחיסון HPV גרם לשינויים התנהגותיים אצל עכברים.
על מחקר זה נמתחה בקורת על ידי חוקרים אחרים שטענו שנפלו פגמים בשיטת המחקר ושהמסקנות לא היו נכונות ופורסם מאמר בכתב העת Scientist על כך.
העורך הראשי של כתב העת Vaccine שבו פורסם המחקר הורה להוריד את המאמר ללא נימוק.
המאמר פורסם שוב בכתב העת היוקרתי Immunologic Research
הדים על כך הגיעו לתקשורת.
מחקריו לגבי סיכון החיסונים הכוללים אלומיניום נוצלו על ידי ארגונים השוללים את הצורך בחיסונים ונאבקים למען הפסקתם.
שינפלד לעומת זאת אינו נמנה עם הפעילים נגד החיסונים, אלא מעלה את תשומת הלב אל תופעות הלוואי והסיבוכים האפשריים של כמה מהם.
יהודה שינפלד נשוי ואב לשלושה.
עם תלמידיו של שינפלד נמנים שלמה ברלינר, אילן ועירית קראוזה, מחמוד אבו שקרה, יהודה אדלר, מירי בלנק, ג'ורג' ג'ייקוב, ירון תומר, הווארד עמיטל, דן בוסקילה, אבנר רשף, ג'יזל גודארד ואחרים.
בסה"כ, גידל 65 מתלמידיו שהם פרופסורים ומנהלי מחלקות ומכונים.
2004 – פרס קרול נחמן לראומטולוגיה על מחקר חדשני יוצא מן הכלל בתחום הראומטולוגיה הקלינית והניסיונית.
2005 – פרס EULAR (הליגה האירופית למאבק בקראומטיזם) על המחקר "אטיולוגיה זיהומית של תסמונת אנטי-פוסופוליפידית"
2006 – מדליית זהב של איגוד הרופאים בסלובקיה על תרומתו לשיתוף הפעולה בין ישראל לסלובקיה
2009 – פרס יקיר ההסתדרות הרפואית בישראל
2009 – חבר מתכתב של האקדמיה למדעים ולאמנויות של סלובניה
2012 – הפרס למפעל חיים בתחום הרפואה הפנימית בישראל – הוענק לראשונה (יחד עם שמעון גליק) מטעם האיגוד לרפואה פנימית בישראל
2013 – פרס הקולגיום האמריקאי לראומטולוגיה
2019 – חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
שינפלד הוא דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת דברצן, אוניברסיטת האסלט בהולנד ואוניברסיטת טרנבה בסלובקיה.
במהלך הקריירה המדעית שלו כתב שינפלד מעל ל-2,300 מאמרים מדעיים, 350 פרקים בספרים ו-65 ספרים – לבד ובשותפות:
פרקים בהמטולוגיה, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון 1989
המחלות האוטואימוניות – ירי על כוחותינו, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון 2001
הרב יהודה שטרית (כ"ט בסיוון ה'תרע"ג, יולי 1913, תולאל – ד' בכסלו ה'תשנ"ה, 17 בנובמבר 1994, ירושלים) היה רב הערים אגאדיר ואספי שבמרוקו ורבה של עפולה.
נולד בתולאל שבמחוז תאפילאלת שבמרוקו לרבי מכלוף שטרית.
למד בישיבת אביר יעקב בבודניב אצל הבאבא סאלי, והוסמך לרבנות על ידו.
בשנת ה'תר"ץ נשא לאשה את בת דודו יאקות, ולהם נולדו תשעה ילדים.
התמנה על ידי הבבא סאלי, שישב באותה העת בארפוד לאחראי על הגטין במחוז.
שימש בצעירותו כרב בעיירה גוראמה .