tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפיגועים בביירות התרחשו ב-12 בנובמבר 2015. שני מחבלים מתאבדים התפוצצו ברובע בורג' אל-ברג'נה, המזוהה עם חזבאללה.
בפיגועים נהרגו 43 בני אדם ונפצעו 239. ארגון המדינה האסלאמית נטל אחריות על הפיגועים.
אלה הפיגועים החמורים ביותר בביירות מאז שהסתיימה מלחמת האזרחים בלבנון.
הם התרחשו כשבועיים לאחר פיצוץ המטוס הרוסי מעל חצי האי סיני, בו נהרגו 224 בני אדם, ויום לפני שהתרחשו הפיגועים בפריז, בהם נהרגו 129 בני אדם.
ארגון המדינה האסלאמית נטל אחריות גם על פיגועים אלה.
בימים שלאחר הפיגועים עצרו כוחות ביטחון הפנים של לבנון כעשרה חשודים, רובם סורים, במחנה פליטים פלסטינים בבורג' אל-ברג'נה וכן בדירה בשכונת אשרפייה, שעל פי החשד שימשה להכנת חגורות נפץ.
התוכנית המקורית הייתה, כנראה, לשלוח חמישה מחבלים מתאבדים לבית חולים בשכונה, אבל האבטחה הכבדה בבית החולים אילצה אותם לשנות את היעד לאזור אחר המאוכלס בצפיפות.
מלחמת האזרחים בסוריה שפרצה בשנת 2011 זלגה ללבנון ויצרה קרעים חברתיים.
חלק מאזרחי לבנון מעורבים בלחימה בסוריה, בעיקר לוחמי חזבאללה המסייעים לכוחותיו של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד.
כמו כן לבנון מתמודדת עם ואקום פוליטי מאז מאי 2014, עקב סיום תקופת כהונתו של נשיא לבנון, מישל סלימאן, מכיוון שלא הושגה הסכמה על בחירתו של נשיא חדש, דבר המעכב גם את הבחירות לפרלמנט הלבנוני.
שני פיגועי ההתאבדות אירעו בסביבות השעה 6 בערב במרכז הקניות של רובע בורג' אל-ברג'נה, שרוב תושביו שיעים התומכים בחזבאללה.
אחד המחבלים ניסה להיכנס למסגד שיעי ונהדף על ידי אחד האזרחים, שנהרג ומנע אסון גדול עוד יותר.
לאחר מספר דקות, בזמן שעוברי אורח נחלצו לטפל בקורבנות הפיגוע, התפוצץ מחבל נוסף במאפייה הסמוכה למסגד.
באזור הפיגועים אותרה גופתו של מחבל שלישי, שלא הצליח לפוצץ את חגורת הנפץ שהייתה עליו.
כוחות הביטחון הלבנוניים ואנשי חזבאללה סגרו את האזור.
בפיגועים נהרגו 43 אנשים ונפצעו 239. בין הנפגעים היו שני אנשי צוות של האוניברסיטה האמריקנית בביירות, וכן בכיר במנגנון הביטחון של חזבאללה, חאג' חוסיין יארי.
החשודים שנעצרו קשרו עצמם גם לפיגוע שבוצע בעיירה ערסאל ב-5 בנובמבר, בו נהרגו ארבעה בני אדם.
ממלא מקום הנשיא וראש ממשלת לבנון, תמאם סלאם, הכריז על יום אבל לאומי ב-13 בנובמבר, וקרא: "לכונן ממשלת אחדות כנגד הניסיון לפלג את החברה הלבנונית".
חוסיין ח'ליל, עוזרו של מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה, אמר: "מה שקרה כאן הוא פשע ...
זו תהיה מלחמה ארוכה בינינו." נסראללה עצמו אמר מאוחר יותר כי אירועים כאלה "רק יגדילו את הנחישות שלנו להילחם." הוא הודה לכוחות הביטחון ולאזרחים שסייעו לקורבנות לאחר הפיגוע.
מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, נשא נאום ב-14 בנובמבר, בו כרך את הפיגוע עם הפיגועים בפריז, וטען כי הפיגוע נעשה בידי שני מחבלים ממוצא סורי וכי בידי מנגנוני הביטחון הלבנוניים מצויים עצורים נוספים שהופעלו על ידי המדינה האסלאמית ואמר כי הפיגוע יגביר את נחישות ארגונו להאבק במדינה האסלאמית.
מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, קרא ללבנון "לא לאפשר למעשה נתעב זה להרוס את השקט היחסי ששרר במדינה בשנה האחרונה." מדינות רבות גינו את הפיגועים, בהן צ'כיה, צרפת, איראן, איטליה, ירדן, כווית, פקיסטן, קטר וארצות הברית.
הפיגועים באנקרה התרחשו ב-10 באוקטובר 2015, בשעה 10:04 על פי שעון טורקיה.
שני מחבלים מתאבדים פוצצו את עצמם מחוץ לתחנת הרכבת המרכזית בעיר אנקרה שבטורקיה.
בפיגועים נהרגו 102 איש ונפצעו 400. הפצצות התפוצצו במהלך עצרת מחאה נגד הסכסוך בין צבא טורקיה למפלגת הפועלים של כורדיסטן.
ההתקפה הייתה הקטלנית ביותר מסוגה בהיסטוריה של טורקיה המודרנית, ראש ממשלת טורקיה, אהמט דבוטאולו, הכריז על שלושה ימי אבל לאומי.
אין ודאות מי עומד מאחורי מבצעי הפיגועים.
גורמים כורדיים מאשימים את ממשלת טורקיה בניסיון לפגוע בהם, בעוד הממשלה הטורקית מטילה את האחריות על ארגון הטרור המדינה האסלאמית.
ב-20 ביולי 2015 התרחש פיגוע קטלני בעיר סורוץ' שבטורקיה.
בפיגוע נהרגו 33 בני אדם.
למחרת היום נטל ארגון הטרור "המדינה האסלאמית" אחריות על האירוע.
יומיים לאחר מכן, נרצחו בשנתם שני שוטרים טורקים בידי פעילים כורדים המזוהים עם מפלגת הפועלים של כורדיסטן.
דובר המפלגה הכחיש את השתייכות הרוצחים אליה, וטען שמדובר בקיצוניים שפעלו על דעת עצמם.
בהמשך בוצעו מספר פיגועים נוספים נגד מטרות טורקיות, לפיכך הגדיל חיל האוויר הטורקי את ההפצצות שלו נגד המדינה האסלאמית בעיראק, והכוחות המזוינים של טורקיה פתחו ב"מבצע מרטיר" נגד המורדים הכורדים במזרח המדינה.
למאבק הצטרפו גם ארגונים כורדים ואסלאמיסטים נוספים, ובין יולי לאוקטובר 2015 נהרגו כ-2,000 חיילים, מורדים ואזרחים.
פרשנים שונים העריכו שהמדינה על סף מלחמת אזרחים.
עוד לפני האירועים הנ"ל הסתמנה ירידה בכוחה של מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), שהייתה במשך 13 שנים המפלגה השלטת באספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
בבחירות שנערכו ביוני של אותה שנה אכן איבדה המפלגה את הרוב בפרלמנט, וזכתה ב-40.9% מהקולות בלבד.
עד הרכבת הקואליציה, מונה אהמט דבוטאולו כראש ממשלה זמני העומד בראש ממשלת ביניים.
באוגוסט, לאחר שנכשלו כל הניסיונות להקמת קואליציה, ביטל הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן את תוצאות הבחירות, וקבע כי יתקיימו בחירות חדשות ב-1 בנובמבר.
מאוחר יותר הודה אזרח טורקי שבהתחשב במצב הפוליטי העדין במדינה, פיגוע טרור היה צפוי למדי.
הפיצוצים התרחשו זמן קצר לפני התחלתה של עצרת שלום שיזמה מפלגת העם הדמוקרטית, כמחאה על פעילות הצבא הטורקי נגד הארגונים הכורדיים.
כמה שעות לפני כן, כבר התאספו מחוץ לתחנת הרכבת המרכזית באנקרה, מאות אנשים ששרו שירי מחאה.
הפצצה הראשונה התפוצצה בסביבות 10:04, כעבור כמה שניות התפוצצה הפצצה השנייה.
זמן קצר לאחר מכן מיהרו כוחות ביטחון לפנות את כל האזרחים מהאזור מחשש להתפוצצויות נוספות, ולשם כך אף ירו באוויר בכיוון המפגינים.
פעיל בכיר במפלגת העם אשר נכח באזור תיאר את רגעי ההתפוצצות:
הגופות כוסו מאוחר יותר בדגלי מפלגת העם הדמוקרטית.
עוד באותו היום דיווחו מקורות טורקיים רשמיים שמספר ההרוגים הוא 86, וכי 186 נפצעו.
למחרת עלה המספר ל-97 הרוגים.
ב-14 באוקטובר הצהיר ראש הממשלה על 99 הרוגים.
המספרים גדלו בהדרגה עקב פצועים שנכנעו למוות.
עוד באותו היום הודיעה הממשלה הטורקית שככל הנראה מדובר בפיגוע התאבדות.
מסגד א-סיידה זיינב, הקדוש לשיעים משום שבו נמצא המאוזוליאום של זיינב בנת עלי , בתו של עלי בן אבי טאלב ונכדתו של מוחמד (דרך אמה פאטמה), שוכן בעיירה א-סיידה זיינב הנמצאת מדרום לדמשק בירת סוריה.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נערכו בסמוך למסגד פיגועים אחדים:
בפברואר 2015 נהרגו בפיגועי התאבדות במסגד זה ארבעה בני אדם ונפצעו 13.
ב-31 בינואר 2016 נאספו ליד הכניסה למסגד עשרות רבות של אנשים ובהם לוחמים שיעים רבים.
בפיצוץ שהתרחש סמוך למסגד נהרגו לפחות 60 אנשים, מהם 25 לוחמים שיעים, ונפצעו 110 אנשים.
ארגון המדינה האסלאמית נטל אחריות לביצוע הפיגוע ודיווח כי בוצע בידי שני מחבלים מתאבדים.
ב-21 בפברואר 2016 אירע במקום פיגוע התאבדות כפול שבו נהרגו לפחות 83 לוחמים שיעים ועוד עשרות נפצעו.
ב-11 ביוני 2016 אירע במקום פיגוע התאבדות כפול שבו נהרגו 20 בני אדם ורבים נפצעו.
הפיגועים בצרפת היו סדרה של פיגועי תופת ב-1995 שבוצעה על ידי הקבוצה האסלאמית החמושה (GIA), שהרחיבו למעשה את מלחמת האזרחים האלג'יראית לצרפת.
בסך הכל שמונה נהרגו בפיגועים ויותר ממאה נפצעו.
ההתנקשות בעבד אל-באקי סחראוי, ממייסדי חזית ההצלה האסלאמית (FIS), הייתה גורם משמעותי בהרחבת הטרור האסלאמי אל תוך צרפת.
ב-25 ביולי בקבוק גז התפוצץ בתחנת רכבת של RER.
ב-17 באוגוסט 17 נפצעו בפיצוץ בשער הניצחון בפריז.
ב-26 באוגוסט התגלתה פצצה גדולה במסילת רכבת של TGV ליד ליון.
ב-3 בספטמבר אירעה תקלה בפצצה בכיכר בפריז.
ב-7 בספטמבר מכונית תופת התפוצצה בבית ספר יהודי בליון.
פצצות נוספות נוטרלו במהלך חיפושים בתחנות מטרו ו-RER, שנמצאו לרוב בחדרי שירותים.
עקב האבטחה המוגברת כתוצאה מהאירועים הוסרו כל פחי האשפה הציבוריים כדי לשלול אפשרות של הימצאות פצצה בתוכם.
ח'אלד קלקאל, טרוריסט שטביעות האצבעות שלו זוהו על פצצות שלא התפוצצו, חוסל ב-29 בספטמבר.
ב-6 באוקטובר בקבוק גז התפוצץ בתחנה במטרו של פריז.
ב-17 באוקטובר בקבוק גז התפוצץ בין תחנות של RER, קרוב למוזיאון ד'אורסה.
הפיגועים בקהיר התרחשו בחודשים יוני ויולי 1948, אז סדרת פיצוצים, מעשי חבלה והתקפות שונות נערכו באזורים היהודיים של העיר קהיר, מצרים.
הפיגועים כוונו נגד יהודי מצרים, ויוזמיהם, ארגון האחים המוסלמים, ביצעו אותם כמעשי נקמה בשל כישלון מצרים במלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל.
על פי הערכות לא רשמיות, בפיגועים נהרגו 70 יהודים ונפצעו קרוב ל-200.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה להשתנות האווירה הציבורית במצרים לרעת היהודים ומיעוטים לא-מוסלמים אחרים.
תעמולה פשיסטית איטלקית וגרמנית ענפה פעלה במצרים, ותנועות כמו האחים המוסלמים והמצרים הצעירים פסלו את היהודים אם משום שאינם מוסלמים ואם משום שלא ראו בהם "מצרים אמתיים".
הסכסוך המתלהט בארץ ישראל והמרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936 החמירו את המצב, וכבר ב-1945 ספגה הקהילה היהודית בקהיר גל אלימות קשה, שהותיר אחריו פצועים רבים וספרי תורה שרופים.
התנכלויות רבות ליהודי קהילת מצרים באו בעקבות החלטת החלוקה של האו"ם.
ב-28 בנובמבר 1947, הזהיר שגריר מצרים באו"ם, יוסף היכל פאשה: "מיליון יהודים חיים בשלום במצרים (וביתר ארצות האסלאם) ונהנים מכל זכויות האזרח.
...אם יחליטו האומות המאוחדות על חלוקת פלשתינה הן תשאנה באחריות לצרות חמורות ביותר ולטבח של מספר רב של יהודים".
במהלך מלחמת העצמאות, ובפרט לאחר תבוסת הצבא המצרי במלחמה ונסיגתו גברו ההתנכלויות ומעשי אלימות כלפי יהודים.
הפיצוץ הראשון היה ב-19 ביוני 1948 ברובע היהודי-קראי של קהיר, "חארת אל-יהוד".
22 יהודים נהרגו ו-41 נפצעו.
ההפצצה התרחשה במהלך ההפוגה הראשונה בין צבאות ערב וישראל במהלך מלחמת השחרור.
בתחילה טענו הרשויות כי הפיגוע נבע מהתפוצצות של זיקוקים שאוכסנו בבתי יהודים, ומלחימה פנימית בין הקראים לבין היהודים הרבניים.
לפי דיווחו של מרדכי קארו (יליד מצרים, 1906) מ-8 בספטמבר על האירוע:
ארבעה שבועות לאחר מכן, ב-15 ביולי, בעקבות עשרות התקפות אוויר של המצרים על תל אביב ובנותיה שגרמו למאות אזרחים הרוגים ופצועים, ניסה בואינג B-17s, לימים מטייסת 69, להפציץ את ארמון עאבדין בקהיר, משכנו הרשמי של המלך פארוק והחטיא.
הפצצות פגעו בשכונות בקרבת הארמון וגרמו להרג של אזרחים ולנזק רב לרכוש.
הפצצה התקיימה בזמן ארוחת שבירת הצום בחודש הראמדן.
מצעד הפגנה ספונטני סמוך לרובע היהודי התקיים בעקבות ההפצצה.
יומיים לאחר מכן, בתאריך 19 ביולי, כנקמה על ההפצצה הישראלית, הושלכו פצצות לעבר חנויות כלבו בבעלות המשפחות היהודיות, 22 איש נהרגו.
בתאריכים 28 ביולי ו-1 באוגוסט חנויות כלבו נוספות, בבעלות משפחות עדס וגטניו, הופצצו אף הן.
ב-22 בספטמבר, חמישה ימים לאחר רצח מתווך האו"ם פולקה ברנדוט בירושלים, נהרגו 19 יהודים ו-62 נפצעו בפיצוץ שאירע אף הוא ברובע היהודי בקהיר.
ב-12 בנובמבר, פצצה הרסה בית ההוצאה לאור Société Orientale de Publicité.
הפיגועים ברובע היהודי גרמו אמנם למספר הרב ביותר של נפגעים והרוגים, אך הן לא היו ההתקפות היחידות שכוונו נגד יהודים (או זרים) בתקופה זו.
מהומות והתפרעויות עממיות ברחבי קהיר הביאו להריגתם ופציעתם של יהודים רבים נוספים ולמעשי ביזה רבים.
העיתון "נציונל צייטונג", שראה אור בבזל, דיווח כי קהיר "הופקרה כליל לאימי האספסוף, שהשתולל ברחובות בצעקות 'יָהוד, יָהוד'.
כל אדם שחזותו אירופית הותקף.
המחזות הקשים ביותר נראו ברובע היהודי, שם פשט האספסוף על בית אחר בית… וטבח מאות יהודים".
אירועים אלו, שהצטרפו לפרעות שהתרחשו בקהיר מספר שנים קודם לכן ולאווירה הכללית העוינת במדינה לאורך כל שנות ה-40, גרמו לחוסר ביטחון אישי חמור עבור יהודי מצרים, והובילו להגירה המונית מהמדינה.
עד 1950 עזבו את מצרים כעשרים אלף יהודים.
תגובת הממשלה לאירועים עומעמה בתחילה והושתקה בשל ההשפעה הגוברת והכוח הרב שצבר ארגון האחים המוסלמים במצרים ולא כי הממשל המצרי עודד פגיעה ביהודים.
בחודש נובמבר 1948, לאחר מספר פיגועים וניסיונות רצח, הממשלה עצרה 32 מנהיגים של "המנגנון הסודי", הענף הטרוריסטי של ארגון האחים המוסלמים ואסרה אותם.
ב-8 בדצמבר 1948, ראש הממשלה מחמוד פהמי נוקראשי הוציא את הארגון מחוץ לחוק, ורכוש הוחרם בידי הממשלה.
במשפט שנערך ב-1950 הואשמו חברי האגודה בביצוע כל הפיגועים ביהודי קהיר מיוני עד נובמבר 1948. לטענת הפרקליטות, ההפצצות היו חלק מאסטרטגיה מכוונת של האחים שנועדה לנצל את סוגיית פלסטין על מנת לערער את המשטר ולחתור תחת קיומו.
הבחירה של הממשלה להגן על הקהילה היהודית בזמן מלחמת 1948 סיכנה את הפופולריות, שלא הייתה גבוהה באותה תקופה, של הממשלה.
בעקבות המשפטים התנקשו אנשי האחים המוסלמים בחייו של ראש הממשלה ב-28 בדצמבר 1948. כחודשיים לאחר מכן נרצח גם מנהיג האחים המוסלמים חסן אל-בנא בידי השלטונות המצריים, כנראה כתגובה על ההתנקשות בחייו של נוקראשי.
הפיגועים בסטוקהולם היו פיגוע מכונית תופת ופיגוע התאבדות שהתרחשו בהפרש של 12 דקות ב-11 בדצמבר 2010 במרכז סטוקהולם, בירת שוודיה.
מלבד המחבל המתאבד, שהיה ההרוג היחידי בפיגועים, נפצעו עוד שני בני אדם באורח קל.
הפיגוע הראשון אירע בשעה 16:48 שעון מקומי, כאשר מכונית תופת מדגם אאודי התפוצצה בצומת רחובות עם רחוב דרוטנינגאטאן.
על פי מכבי אש שהגיעו לזירה, המכונית הכילה מכלי גז בישול, שגרמו לפיצוצי משנה נוספים.
שני בני אדם שנכחו במקום בזמן הפיצוץ נפגעו ופונו לבית החולים במצב קל.
הפיגוע השני אירע בשעה 17:00, 12 דקות לאחר הפיגוע הראשון, בפינת הרחובות דרוטנינגאטאן ובריגרגאטאן.
מחבל מתאבד, שהחזיק בתיקו שישה מטעני צינור, הצליח לפוצץ רק אחד מהם, ונהרג.
על פי עדי ראייה, המחבל "צעק משהו בערבית" לפני שפוצץ את המטען.
כעשר דקות לפני הפיגועים נשלחה הודעת אימייל למשטרה ולסוכנות ידיעות שוודית אימייל בערבית ובה נאמר כי "פעולותינו ידברו בעד עצמן, כל עוד לא תסיימו את המלחמה נגד האסלאם, את השפלתו של הנביא מוחמד ואת התמיכה המטופשת שלכם בחזיר וילקס".
לארס וילקס, אליו מתייחסת ההודעה, הוא מאייר שוודי שצייר את מוחמד כבעל גוף של כלב.
המחבל המתאבד, שהניח גם לפני כן את מכונית התופת, זוהה כתיימור עבד אל-ווהאב.
על פי מידע מחשבון הפייסבוק שלו, הוא נולד בבגדאד ב-12 בדצמבר 1981. בשנת 1992, כשהיה בן 11, הוא הגיע לשוודיה וקיבל אזרחות, והלך להתגורר בעיר טרנס.
לאחר שסיים את בית הספר ב-2001, הוא החל ללמוד באוניברסיטת בדפורדשייר, שם למד עד 2004. באותה שנה הוא התחתן עם אזרחית שוודית.
לזוג נולדו בת ב-2007, בת נוספת ב-2009 ובן ב-2010. אל-ווהאב קרא לבנו "אוסאמה" על שם ראש ארגון אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן.
לפני הפיגועים הוא חי ביחד עם אשתו בלוטון, עיר במחוז בדפורדשייר שבבריטניה, שם גר הזוג כעשור.
דווח שלקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 אל-וואהב הפך להיות דתי יותר וקיצוני יותר.
במהלך חודש הרמדאן של שנת 2007, אל-ווהאב נזרק מהמסגד בעירו, ונאסר עליו לחזור, לאחר שהטיף באוניברסיטה את דעותיו הקיצוניות וניסה לגייס סטודנטים נוספים שחולקים איתו את דעתם הפוליטית.
מתקפת הטרור בתאילנד החלה ב-11 באוגוסט 2016, עת התפוצץ מטען חבלה בעיירת הנופש הואה הין שבמערב תאילנד.
למחרת, התפוצצו מספר מטעני חבלה נוספים, פעם נוספת בהואה הין ובנוסף באתרי הנופש פוקט, תראנג וסוראט טהאני.
בסך הכל נרצחו במתקפה 4 אנשים ונפצעו 30.
ב-11 באוגוסט 2016 התפוצצו שני מטעני חבלה סמוך לשעה 22:30 (UTC+7) בעיירת הנופש הואה הין שבמערב תאילנד.
אזרחית תאילנדית שמכרה פירות ברחוב נרצחה, ו-23 נוספים נפצעו.
בין הפצועים 12 תיירים, ביניהם גרמני, אנגלים, הולנדים, אוסטרים ואיטלקים.
ב-12 באוגוסט 2016 המשיכה מתקפת הטרור, עם מספר מטעני חבלה שהתפוצצו במספר מוקדים בתאילנד.
3 מטעני חבלה נוספים התפוצצו בהואה הין, והביאו למותו של אדם אחד ולפציעתם של לפחות ארבעה.
בסוראט טהאני, מטען חבלה שהוסתר בעציץ התפוצץ מחוץ לתחנת המשטרה המקומית והביא למותו של עובד העירייה המקומית.
בפוקט התפוצצו שני מטעני חבלה, אחד מהם בפארק לומה המושך אליו תיירים רבים, והשני בחוף פאטונג.
אדם נוסף נרצח בהתפוצצות מטען חבלה בתראנג שבדרום תאילנד.
אף ארגון לא לקח אחריות למתקפת הטרור, אך הרשויות חושדות כי בדלנים מפטאני שבדרום תאילנד הם שביצעו את המתקפה.
ב-12 באוגוסט 2016 נעצרו שני חשודים בקשר למתקפה.
ב-10 בדצמבר 2016 התרחשו באיסטנבול שבטורקיה שני פיגועים, הראשון פיגוע מכונית תופת והשני פיגוע התאבדות, ברובע בשיקטש שבעיר.
כתוצאה מהפיגועים נרצחו 45 בני אדם ונפצעו 155. כ-37 מהנרצחים היו שוטרים, 8 היו אזרחים.
במהלך 2016 חוותה טורקיה מספר פיגועי טרור שבוצעו על ידי ארגון המדינה האיסלאמית ומחתרות כורדיות.
הקטלני שבפיגועים היה הפיגוע בגזיאנטפ שהתרחש בחודש אוגוסט, בו נרצחו 51 בני אדם.
הפיגוע הקטלני ביותר שבוצע באיסטנבול שהיה הפיגוע בנמל התעופה איסטנבול אטאטורק, בו נרצחו 45 בני אדם.
הפיצוץ הראשון היה פיצוץ מכונית תופת סמוך לוודאפון ארנה, אצטדיונה של קבוצת בשיקטש המקומית.
בין 300 ל-400 ק"ג חומר נפץ התפוצצו במטרה לפגוע באוטובוס של שוטרים שיצא מן האצטדיון לאחר שאיבטחו את המשחק בין בשיקטש לבורסאספור במסגרת ליגת העל הטורקית, שהסתיים כשעה וחצי לפני המתקפה.
הפיצוץ התרחש בסמוך ליציאה של אוהדי בורסאספור.
בורסאספור פרסמה הודעה רשמית בחשבון הטוויטר שלה, לפיה אף אחד מאוהדיה לא נפגע או בפיגוע.
הפיצוץ השני התרחש כ-45 שניות לאחר הפיצוץ הראשון, כשמחבל מתאבד פוצץ עצמו בפארק מקה הסמוך לאצטדיון.
הפיצוץ לווה בירי מצד המשטרה המקומית.
כתוצאה מפיצוץ זה נרצחו ארבעה שוטרים ואזרח.
אף ארגון לא לקח אחריות על הפיגועים.
סגן ראש הממשלה הטורקי, נומאן קורטולמוש, אמר כי הסימנים מצביעים על כך שמפלגת הפועלים של כורדיסטן אחראית על המתקפה.
הרשות לרגולציית השידור בטורקיה הטילה איסור שידור זמני על פרטי הפיגוע למעט מידע המובא באופן רשמי.
שישה תובעים הופקדו מידית לחקירת התקיפה.
13 אנשים נעצרו בשעות שלאחר התקיפה בחשד למעורבות בה.
מספר דרכים בעיר נסגרו לתנועה לאחר המתקפה.
היום שלמחרת הפיגועים הוכרז בטורקיה כיום אבל לאומי, וגם הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין הצטרפה להחלטה זו.
הפיגועים בבגדאד התרחשו בין אפריל 1950 ליוני 1951 בתקופת מבצע עזרא ונחמיה.
חמישה פיגועים בוצעו נגד מטרות יהודיות בבגדאד בירת עיראק.
הפיגוע הראשון היה פצצה שהתפוצצה בבית-קפה יהודי ב-8 באפריל 1950, וגרמה לפציעתם של 4 יהודים.
הפיגוע הידוע והמשפיע ביותר היה הטלת רימון יד לחצר בית הכנסת "מסעודה שם-טוב" ב-4 בינואר 1951, שהביאה למותם של 4 ולפציעתם של עשרות, מהם 8 באופן קשה.
בחצר עמדו מתפללים רבים וכן אנשים שהמתינו להסעה לשדה התעופה שם חיכה להם מטוס, שאורגן על ידי המוסד, להטיסם למדינת ישראל.
ישראל התקשתה אז לקלוט את המוני היהודים שנרשמו לעלייה לישראל, הרבה מעבר לתחזיות, במקביל לעליה מרומניה ומפולין.
רבים מכרו את בתיהם, ויתרו על אזרחותם העיראקית, נירשמו לעליה לארץ, והמתינו בתור הארוך למטוס שיטיסם ארצה.
הפיגוע היה, כנראה, הגורם העיקרי להחלטת ממשלת ישראל ב-14 בינואר 1951 להכיר רשמית בכך שיהדות עיראק מצויה בשעת חירום.
עד סיומו של המבצע להעלאת יהודי עיראק 6 חודשים לאחר מכן, עלו 124 אלף ארצה, חרף הקשיים בקליטתם.
לאחר הפיגועים עצרו שלטונות עיראק שלושה פעילים ציונים בגין הפיגועים, הם הועמדו לדין והוטל גזר דין מוות על שלום צאלח ויוסף בצרי, ו-10 שנות מאסר על יהודה תג'ר.
לדברי תג'ר, הפיגוע בבית הכנסת מסעודה שם טוב לא בוצע על ידי הישראלים, אלא על ידי האחים המוסלמים; אך נראה כי לפחות פעיל ציוני אחד, יוסף בית חלמי (חבאזה), ביצע מספר פיגועים לאחר שחבריו נעצרו, בתקווה להוכיח לשלטונות עיראק כי העצורים אינם מעורבים בפעולות אלו.
זו הפעם הראשונה שמעורב בפרשה אישר שחברי המחתרת הציונית ביצעו גם פיגועים בבגדד.
בראיון עם תג'ר, שמופיע בספרו של העיתונאי הבריטי ארתור נסלן מצוטט תגר בנוגע לשיחה שניהל עם אלמנתו של בית חלמי: "היא אמרה שהיא שאלה אותו (אם הוא זרק את הפצצות), והוא ענה שאם פצצה נזרקה בזמן שהיינו בכלא - זה מוכיח שאנחנו לא אלו שזרקו את הפצצה בשם טוב.
היא רמזה שהוא פעל מיוזמתו, ולא לפי ההוראות שקיבל מישראל, על מנת להציל אותנו".
אהוד עין-גיל, סגן עורך המוסף שפרסם את הסיפור, התקשר לתגר ואישר את נכונות הגרסה שהופיעה בספרו של נסלן.
אולם, כאשר הופיע תגר בפני ועדת החקירה שהקים המוסד בשנת 1960, הוא לא הציג את הגרסה הזו.
תגר השיב: "לכל דבר יש זמן ותאריך.
באותה תקופה, לומר משהו כזה - החברה לא הייתה מקבלת זאת.
הנסיבות השתנו מאז, וכאן בארץ הסיפור האמיתי כבר ידוע, לפחות בקרב המהגרים העיראקים".
בעשרות השנים שחלפו מאז מתנהל ויכוח סוער על השאלה האם משליכי הפצצות היו יהודים שנשלחו על ידי המוסד לזרוע חרדה על מנת לעודד עלייה יהודית למדינת ישראל שרק נולדה, קבוצת פעילים ציונים מקומית שפעלה מסיבותיה-היא, או פעולה של מוסלמים מקומיים קיצונים אנטי-יהודיים בעיראק.
האירועים עצמם נותרו לא פתורים, והיו נושא לתביעות ובירורים בישראל.
ב־1952, חקר צוות מיוחד של המוסד אם מי מאנשיו היה מעורב בפיצוצים ולא מצא הוכחה לכך.
רבים מיוצאי עיראק המשיכו לטעון שהמחתרת היהודית בעיראק הייתה מעורבת בפיגועים וכי אין זה ראוי שהמוסד יחקור את עצמו.
ב-1960 הורה דוד בן-גוריון, ראש הממשלה דאז, לאיסר הראל למנות צוות חקירה בהרכב אחר.
צוות בן 3 חברים בראשות חיים יערי, בדק שוב את האירועים וגם הצוות הזה לא מצא הוכחות שיהודים היו מעורבים.
ב־1977, פרסם העיתונאי ברוך נאדל כתבה בה האשים את התנועה הציונית בתכנון הפיגוע ובביצועו.
מרדכי בן פורת, שהיה בזמן האירוע שליח בבגדאד מטעם התנועה הציונית, הגיש תביעת לשון הרע נגדו לבית המשפט וזכה בה.
נאדל חזר בו מהאשמה והתנצל.
ביום שישי ה-30 ביולי 2004 אירעו שלושה פיגועי התאבדות בטשקנט שבאוזבקיסטן.
הפיגועים בוצעו בשגרירות ישראל, בשגרירות האמריקאית ובמשרד התובע הראשי של אוזבקיסטן.
שני שוטרים אוזבקיים נרצחו בשגרירות ישראל ועוד תשעה נפצעו בפיגועים.
הפיגועים התרחשו כמעט בו זמנית בסביבות השעה 17:00. שני מאבטחים אוזבקים שעבדו כמאבטחים בשגרירות ישראל נרצחו כאשר המחבל התקרב לכניסה וראה את השומרים.
אחד השומרים שנרצח היה שומרו האישי של שגריר ישראל.
שבעה בני אדם נפצעו בהפצצה במשרד התובע הראשי של אוזבקיסטן ושניים נוספים נפצעו בשגרירות ארצות הברית.
לא היו אזרחים אמריקנים או ישראלים שנפצעו בפיגועים.
הפיגועים התרחשו זמן קצר לאחר ש-15 חשודים בחברות בארגון אל-קאעידה הועמדו לדין על ביצוע סדרה של פיגועים בתחילת 2004, בהם נרצחו 47 בני אדם.
איחוד הג'יהאד האסלאמי נטל אחריות לפיגועים.
הפיגועים נגד הדיפלומטים הישראלים בהודו ובגאורגיה ב-2012 התרחשו ב-13 בפברואר 2012 כאשר מטען נפץ פוצץ מתחת למכונית של דיפלומטים ישראלים בניו דלהי שבהודו וגרם לפציעתו של דיפלומט אחד ושני עוברים ושבים.
פצצה נוספת שהוטמנה במכונית בטביליסי שבגאורגיה לא התפוצצה ונוטרלה בהמשך על ידי המשטרה הגיאורגית.
במהלך החודשים שקדמו לפיגועים חלה החרפה בין ישראל לאיראן.
ב-12 בפברואר 2012 זימן שר החוץ האיראני את השגריר האזרי על מנת להתלונן על דיווח ביומון הבריטי הטיימס שהמוסד השתמש באזרבייג'ן כבסיס לפעולות חשאיות נגד איראן.
אופנוען הצמיד מטען נפץ למכונית של אשת הנספח הצבאי הישראלי בהודו, בשעה שהייתה בדרכה לאסוף את ילדיה מבית הספר.
האישה, טל יהושע קורן, נפצעה באורח בינוני, נזקקה לניתוח לאחר הפיגוע על מנת להסיר מגופה רסיסים, בעוד שנהגה ושני עוברי אורח נפצעו באורח קל.
נהג מכוניתו של דיפלומט ישראלי גילה מטען נפץ שהוטמן מתחת למכונית.
המכונית חנתה במרחק של 200 מטרים משגרירות ישראל בטביליסי הנהג שמע רעש במכונית בעת שהחל לנסוע, עצר בצד הדרך וגילה את המטען.
לאחר מכן הוא פנה על המשטרה הגאורגית שהגיעה למקום וניטרלה את המטען.
צ'ידאמבאראם ציין שלא נעשה שימוש בחומר הנפץ RDX (אשר שימש בעבר בפיגועים שונים בהודו) וכי אף אחד לא יואשם עד תום החקירה.
הוא הוסיף כי מי שביצע את הפיגועים יובא לדין.
משטרת דלהי עצרה חמישה אנשים לאחר האירוע, אך הם שוחררו לאחר חקירתם.
דווח בתקשורת שהרשויות ההודיות בחנו את הצילומים שנלקחו על ידי ממצלמות האבטחה על מנת לנסות ולגלות מי הטמין את מטען הנפץ.
ב-7 במרץ 2012 עצרה משטרת דלהי את העיתונאי ההודי מחמד אחמד קאזמי שטען כי עבד עבור ארגון חדשות איראני.
לטענת המשטרה הוא סייר באזור שגרירות ישראל יחד עם שלושה אזרחים איראנים, וכי אחד מהם הטמין את מטען הנפץ.
הם טענו גם שגילו כי הוא ואשתו קיבלו תשלומים מגורם זר - לחשבון הבנק של אשתו הועברו 26,000 דולרים מחו"ל ולחשבון הבנק של קאזמי הועברו 80 אלף דולרים מחו"ל.
ב-3 באפריל 2012 בקשתו לשלם ערבות על מנת לצאת מהמאסר נדחתה.
ב-31 ביולי 2012 הוגש כתב אישום נגד קאזמי.
הוא הואשם בין היתר בניסיון רצח.
ביולי 2012 דווח בעיתון "טיימס אוף אינדיה" כי משטרת דלהי הגיעה למסקנה שהאחראים לביצוע הפיגוע השתייכו למשמרות המהפכה האיראניים.
על פי הדיווח, ייתכן שמשמרות המהפכה האיראניים תכננו התקפות אחרות נגד מטרות ישראליות ברחבי העולם.
ראש השב"כ יורם כהן ציין בתקשורת שסוכנים איראנים מחפשים לנקום על פעולות חשאיות, כולל חיסולים של מדענים איראנים.
באוקטובר 2012 קאזמי יצא מהמאסר לאחר שאושר לו לשלם ערבות.
בפיגועים נעשה שימוש בחומר נפץ מסוג C-4.
- ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו האשים את איראן בשני המקרים.
"איראן, שעומדת מאחורי ההתקפות הללו, היא היצואנית הגדולה ביותר של הטרור בעולם, וממשלת ישראל וכוחות הביטחון הישראלים ימשיכו לעבוד יחד עם שירותי הביטחון המקומיים נגד פעולות הטרור הללו".
- דובר משרד החוץ האיראני ראמין מהמאנפרסט גינה את הפיגועים שאותם כינה פיגועים "טרוריסטים", דחה את הטענות הישראליות לאחריות האיראנית בפיגועים.
ב-14 בפברואר התפוצץ מטען בבית בבנגקוק, שבתאילנד.
לטענת הרשויות התאילנדיות הפיגועים בוצעו על ידי אזרחים איראנים שניסו להתנקש בדיפלומטים ישראלים.
לאחר הפיגועים מספר איראנים נעצרו בתאילנד והואשמו בביצוע הפיגועים.
הפיגועים בסרי לנקה הם סדרת פיצוצים שאירעו ב-21 באפריל 2019, במהלך חג הפסחא, בערים קולומבו (העיר הגדולה ביותר ומרכז העסקים של סרי לנקה), בטיקלואה , נגומבו ושני פרוורים של קולומבו.
הפיצוצים התרחשו במספר כנסיות ובתי מלון, ונהרגו בהם כ-269 בני אדם וכ-500 נפצעו.
מעט לפני השעה 9 בבוקר התרחשו שישה פיצוצים במקביל, בשלושה בתי מלון בקולומבו (מלון שאנגרי-לה, מלון סינמון גראנד, ומלון קינגסברי), ובשלוש כנסיות: בקולומבו (כנסיית אנטוניוס הקדוש), בנגומבו (כנסיית סבסטיאן הקדוש) ובבטיקלואה (כנסיית ציון), שבאותו זמן צוין בהן חג הפסחא.
ארבע שעות מאוחר יותר התרחשו עוד שני פיצוצים בפרוורי קולומבו, באכסניה ובמתחם דיור.
חלק מהפיגועים נעשו בידי מחבלים מתאבדים.
למחרת סדרת הפיצוצים פרסמה ממשלת סרי לנקה הודעה לפיה ארגון אסלאמי בשם "ג'מאעת א-תווחיד הלאומית" אחראי לפיגועים במדינה, וכי המחבלים שנטלו חלק בפיגועים הם אזרחי סרי לנקה.
מידע המתריע מפני פיגוע אפשרי התקבל מספר שבועות קודם לכן, ב-4 באפריל, ואף ביום שלפני סדרת הפיצוצים וכן שעה לפני הפיצוץ הראשון.
ב-23 באפריל קיבל ארגון המדינה האסלאמית אחריות על המתקפה, ופרסם תמונה של שמונת המחבלים המתאבדים.
מרבית הנרצחים בפיגועים הם אזרחי סרי לנקה, וכ-36 הם זרים.
3 מההרוגים הם שוטרים שפרצו אחרי הפיגועים לאחת הדירות החשודות בפרברי קולומבו, כאשר החשודים פוצצו עליהם מטען.
הפיה לילי היא סדרת ספרים גרמנית לילדות, שנכתבה ואוירה על ידי מוניקה פינסטרבוש.
סדרת הספרים עוקבת אחר לילי, פיית פרחים שבכל ספר עוברת הרפתקה חדשה ולומדת ערכים חדשים יחד עם חבריה בעלי החיים בממלכת ורודיה.
הספר הראשון בסדרת הספרים הופץ בשנת 2004, ונכון לשנת 2021 ישנם 17 ספרים בסדרה.
לכל ספר יש עלילה מקורית משלו, אך יש קשר כרונולוגי בין הספרים.
סדרת הספרים תורגמה למספר שפות, והופצה במעל 25 מדינות, ביניהן צרפת, ארצות הברית, הולנד, יפן וטורקיה.
בישראל, הופצו שבעה ספרים מתוך סדרת הספרים על ידי הוצאת שוקן בתרגום לעברית שנעשה על ידי חגי ברקת, ארנו בר ויעל קליפר בהתאמה.
בהשראת סדרת הספרים, הופצו כ-350 מוצרים נלווים שונים הכוללים מוצרי בית, בובות, צעצועים ומגזינים, כמו כן, הופקו סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ועיבודים לתיאטרון.
הפיה לילי - גיבורת סדרת הספרים.
פיני החזיר - חזיר המחמד של לילי.
ורדית וכלנית - שתי עכברות תאומות שעובדות בארמון של הפיה לילי.
חזי הקיפוד - חבר של הפיה לילי.
קרלוס הצפרדע - צפרדע שגר ליד הארמון של הפיה לילי.
חולם על נסיכה שתנשק אותו ותהפוך אותו לנסיך.
בשנת 2007, הוצג לראשונה בגרמניה מחזמר פופ לכל המשפחה בשם "Prinzessin Lillifee und der Zauber der Rose" ("הפיה לילי וקסם הורד").
בשנת 2012, הוצג לראשונה בגרמניה המחזמר "Prinzessin Lillifee und die verwunschene Insel" ("הפיה לילי והאי הקסום").
בשנת 2009, הופץ לראשונה בקולנוע סרט ההנפשה "הפיה לילי".
הסרט דובב לעברית והופץ בבתי הקולנוע בישראל באותה שנה.
בשנת 2011, הופץ לראשונה בקולנוע סרט ההנפשה "הפיה לילי וחד הקרן".
הסרט דובב לעברית והופץ בבתי הקולנוע בישראל בשנת 2012.
בשנת 2009, שודרה לראשונה בגרמניה בערוץ KiKa סדרת הלייב אקשן "!Tanz mit Prinzessin Lillifee" ("לרקוד עם הפיה לילי!").
באפריל 2012, שודרה לראשונה בגרמניה בערוץ KiKa סדרת ההנפשה "הפיה לילי".
הסדרה דובבה לעברית ושודרה בישראל בערוץ הופ!
הופץ ספר אודיו בגרמנית שהושמע על ידי סיסי פרלינגר.
החל משנת 2006, מופצים מגזינים בהשראת הספרים.
בשנת 2014, לכבוד עשור לסדרת הספרים, הופץ באנדרואיד משחק המבוסס על סדרת הספרים.
הפיגועים בקופנהגן היו פיגועי טרור פלסטיני שהתרחשו ב-22 ביולי 1985 ובמהלכם התפוצצו שתי פצצות בפיגוע שאירע בקופנהגן, בירת דנמרק.
הפצצה הראשונה התפוצצה במשרדי נורת'ווסט איירליינס, והשנייה התפוצצה בסמוך לבית הכנסת הגדול של קופנהגן .
מספר פצצות אחרות לא הופעלו בסופו של דבר, כאשר פצצה אחת תוכננה לפוצץ את משרדי חברת התעופה הישראלית, "אל על", אך לבסוף הוחלט שלא להפעילה, ופצצה שנייה תוכננה להתפוצץ בחצר ארמון כריסטיאנסבורג, בו מתכנס הפרלמנט הדני.
הפיגוע בוצע על ידי זוג הפלסטינים, אבו טאלב ומרטן אימנדי, אשר בגין מעשיהם הם נידונו למאסר עולם בשוודיה.
שני שותפים נוספים נענשו אף הפעם: הראשון מביניהם קיבל שש שנות מאסר והשני שנת מאסר אחת.
הפצצה הראשונה התפוצצה במשרדי חברת התעופה האמריקאית, נורת'ווסט איירליינס ב-22 ביולי 1985, בשעה 10:20. באותם ימים הייתה החברה חברת תעופה האמריקאית היחידה עם משרדים בקופנהגן.
עשר דקות לאחר מכן, בשעה 10:31 התפוצה פצצה בבית הכנסת הגדול של קופנהגן , שהוא בית הכנסת העתיק ביותר בסקנדינביה.
פצצה נוספת אותרה על ידי המשטרה הדנית בטרם הופעלה (ואותרה בניהאון).
שישה זרים הובאו לחקירה קצרה על ידי המשטרה הדנית, חלק מהנחקרים הצליחו לעזוב את דנמרק בעזרת סירה לכיוון שוודיה.
על פי דיווחים של כתבי חדשות נמצאה פצצה נוספת, הפעם זו הייתה בחצר של ארמון כריסטיאנסבורג, שם מתכנס הפרלמנט הדני.
ארגון המזוהה עם המיליציה הלבנונית, חזבאללה התקשר למשרדי סוכנות הידיעות "AP" ולקח את האחריות על הפיגוע, אם כי מומחים רבים סברו כי חזבאללה היה "אופורטוניסטי" באירוע.
אבו טאלב, אחד מהמחבלים שהיו מעורבים באירוע, היה גם חבר בארגון לשחרור פלסטין ובחזית העממית לשחרור פלסטין.
בשנת 2000, במהלך המשפט שנערך בעקבות חטיפת טיסה 103 של פאן אמריקן, טען אבו טאלב, כי גיסתו נהרגה בישראל על ידי ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק, אשר לדברי אבו טאלב ירה בה.
בנוסף לכך, טאלב נחשד בקיום קשרים עם המפקדה הכללית של החזית העממית לשחרור פלסטין, בהתחשב כי כל העצורים גם היו פלסטינים התחזק החשד כי הפיגוע תוכנן בעידודם של מספר תנועות פלסטיניות.
פריצת הדרך בחקירה הגיעה רק ב-1988, אז נעצר מרטן אימנדי בברודביהאבן, לאחר שניסה להבריח שלושה אנשים דרך דנמרק.
משטרת דנמרק לקחה את טביעת האצבע שלו, אשר הייתה תואמת לטביעת האצבע שמצאה המשטרה על המזוודה שתוכננה להתפוצץ בניהאון.
בינתיים, גם המשטרה השוודית עצרה שלושה חשודים נוספים באופסלה.
כל ארבעת החשודים הועמדו לדין בשוודיה.
אחד החשודים, מחמוד מוגרבי נשבר בסופו של דבר בחקירותו, והודה כי היה לו חלק בפיגועים, מוגרבי הצהיר כי הוא ניסה לפוצץ פצצה במשרדי חברת התעופה הישראלית, אל על אך כאשר שם לב שזיהו אותו הוא החליט לנטרל את הפצצה ולהשליכה למי הים הבלטי, באזור נמל ניהאון.
למעשה, עדותו של מוגרבי הייתה העדות המרכזית במשפט של החבורה.
אימנדי ואבו טאלב נידונו למאסר עולם בדצמבר 1989, מוחמד מוגרבי ואחיו מוסטפא נידונו לשש שנות מאסר ושנת מאסר בהתאמה בגין שיתוף הפעולה עם המפגעים.
הפיגועים בכווית ב-1983 היו פיגועים בשישה מתקנים זרים וכוויתים מרכזיים שהתרחשו ב-12 בדצמבר 1983, חודשיים לאחר הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות.
הפיגועים המתואמים ארכו כ-90 דקות והתרחשו בשתי שגרירויות, נמל התעופה הבינלאומי כווית ותחנה פטרוכימית.
הפיגועים ידועים בעיקר בגלל ההרס שהם היו אמורים לגרום, ולא ההרס שנגרם.
מה שהייתה יכולה להיות "האפיזודה הטרוריסטית הנוראית ביותר במזרח התיכון במאה ה-20" הרגה רק שישה אנשים בגלל הנצרות המשובשות של הפצצות.
יוזמי הפיגועים אינם ידועים אך נטען כי היה להם קשרים לאיראן.
המניע של ההפצצות הוא ככל הנראה פגיעה בכווית, ארצות הברית וצרפת בגלל הצבאות והעזרה הפיננסית שלהם לעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק.
ב-12 בדצמבר 1983, משאית לאדן עם 45 צילינדרים גדולים של גז מחוברים לחומרי נפץ פלסטיים פרצה דרך השערים הקדמיים של שגרירות ארצות הברית בכווית סיטי ונכנסה לתוך הסיפוח המנהלי בעל שלוש הקומות של השגרירות, במהלך שהשמידה חצי מהמבנה.
גל הלם פוצץ חלונות ודלתות בבתים וחנויות רחוקות.
רק 5 אנשים נהרגו (2 כוויתים, 2 פלסטינים וסורי אחד), בעיקר מפני שרק רבע מהפצצות ניצתו, ובין השאר מפני שהנהג לא פגע בחלק היותר מאוכלס של השגרירות.
דיפלומט אמריקאי אמר לעיתונאית רובין רייט: "אם כל הפצצות היו מתפוצצות, המקום הזה היה הופך לחניון".
מארגני הפיגוע ניסו לבצע 5 פיגועים נוספים בשעה שלאחר הפיגוע.
כשעה לאחר מכן, מכונית שחנתה מחוץ לשגרירות הצרפתית התפוצצה, והשאירה חור בגודל של כ-10 מטרים בקיר הביטחון של השגרירות.
אף אחד לא נהרג אך 5 אנשים נפצעו.
היעד שנועד להתרחש בו הפיצוץ החזק ביותר היה בית הזיקוק לנפט ומתקן התפלת המים העיקריים של כווית, המפעל הפטרוכימי שואיבה.
150 מכלי גז על משאית שהובילה 200 מכלים התפוצצו כ-150 מטרים מבית הזיקוק מספר 2 ורק מטרים ספורים מערמה דליקה מאוד של כימיקלים מבוססי סולפה.
אילו הפיגוע היה מוצלח, הוא היה פוגם בייצור הנפט של אחד מיצואניות הנפט הגדולות בעולם והיה גורם לסגירת מרבית אספקת המים של המדינה.
מכוניות תופת נוספות התפוצצו במגדל הפיקוח של נמל התעופה הבינלאומי כווית, מרכז בקרת החשמל והמגורים של עובדים אמריקאים בריית'יאון, שעדיין התקינה מערכת טילים בכווית.
שתי פצצות ניצתו בריית'יאון, כאשר מטרתה של הראשונה הייתה להבריח את העובדים מחוץ לבניין ומטרתה של השנייה הייתה להרוג.
ניסיון הפיגוע נכשל מכיוון שהדיירים לא יצאו מהבניין.
טכנאי מצרי נהרג בגלל הפצצה במגדל הפיקוח, אך אף אחד מהפיגועים האחרים לא גרמו להרוגים נוספים.
הפיגוע בשגרירות האמריקאית היה דוגמה מוקדמת לפיגועי התאבדות במזרח התיכון, ביחד עם הפיגוע של חזבאללה בשגרירות האמריקאית והפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות, בו חשוד כי חזבאללה הוא המתכנן, שהתרחשו מוקדם יותר באותה השנה.
לאחר הפיגוע דווח כי ארגון הג'יהאד האסלאמי ומפלגת הדעוה היו מעורבים בפיגועים.
זמן קצר לאחר הפיגועים, הג'יהאד האסלאמי קרא לרשויות הכוויתיות לקחת אחריות על הפיגועים.
הטענה נלקחה ברצינות לאחר שההתרברבות של המתקשרים שישנה "פצצה שביעית" הוכחה כנכונה לאחר הגילוי של מכונית תופת ליד לשכת ההגירה.
הדעוה האסלאמית היה מקושר לפיגועים לאחר ששרידים של אצבע אנושית נמצאה במקום וטביעת האצבע זיהתה כי מדובר באצבע של רא'אד מורטין אייל, עיראקי שיעי בן 25 וחבר של הדעוה.
לבסוף, 21 נאשמים עמדו למשפט (17 נתפסו לאחר מצוד לאורך המדינה ו-4 עברו משפט בהיעדרותם).
לאחר משפט באורך 6 שבועות, 6 נשפטו למוות (3 מהם היו נעדרים), 7 למאסר עולם ו-7 לעונשים בין 5 ל-15 שנים.
אחד מהנאשמים בבית המשפט בכווית בפברואר 2007 היה ג'מאל ג'עפר מוחמד עלי אבראהימי, הידוע יותר בכוניה שלו, אבו מהדי אל-מוהנדס, שהיה חבר בגדודי חזבאללה וב, והיה מפקד צבאי באל-חשד א-שעבי.
מספר נתחנים טוענים כי הפיגועים היו עבודתה של איראן, בשיתוף פעולה עם בני ברית שיעים מעיראק ולבנון.
כווית נתנה תמיכה ניכרת לעיראק במלחמת איראן–עיראק שהתרחשה בין 1980 ל-1988. בין השנים 1983 ו-1984, כווית סיפקה עזרה כלכלית בסך 7 מיליארד דולר, והייתה הראשונה, אחרי ערב הסעודית, שסייעה לעיראק.
הרס עצום ואובדן חיים בכווית היה נותן דוגמה לשאר המונרכיות הערביות במפרץ הפרסי המסייעות לעיראק.
ב-1985 סייעו נסיכויות המפרץ הפרסי לעיראק תרומות כספיות בהיקף של כ-40 עד 50 מיליארד דולר.
על פי החשד, האמריקאים והצרפתים היו מטרות בכווית בגלל סיוען לעיראק והיעדר העזרה שלהן לאיראן.
אמריקה עצרה את כל משלוחי הנשק לאיראן והרחיבה את אשראי הסחר לעיראק ב-2 מיליארד דולר ב"מבצע סטאנץ'" ב-1983.
על פי הדיווחים, הפיצוצים מצאו את ממשלת כווית "לגמרי בהפתעה" והותירו אותה המומה שפעולת טרור מאורגנת כל כך התרחשה מתחת לאף שלהם.
לפי העיתון "מאנדיי מורנינג", האומה הרגועה הפכה ל"מדינת משטרה", עם אסיפות של עובדים זרים, מספר רב של חסימות דרכים, בדיקות זהות ושומרים שפועלים על פי פקודות "לירות במי שסירב לעצור או שיחפשו אותו".
לחץ על כווית לשחרר את המחבלים
מתוך ה"כווית 17", 12 היו עיראקים במפלגת הדעוה ו-3 היו לבנונים.
אחד מהם היה מוסטפא בדר א-דין, שהיה נידון למוות.
הוא היה בן דודו של עימאד מורנייה.
אין ספק שמורנייה וא-דין עזרו לתכנן את הפיגועים בדצמבר 1983 בכווית נגד שגרירויות ארצות הברית וצרפת...".
גם ארגון חזבאללה, הרפובליקה האסלאמית של איראן והמפקדה של הדעוה עזרו לשחרר את חבריהם המהפכנים השיעים בכווית.
בלבנון הוחזקו בני ערובה מערביים, בהם פרנק רג'יר האמריקאי וכריסטיאן ז'וברט הצרפתי, בידי רדיקלים שיעים שדרשו לשחרר את מחבלי אל-דעוה בתמורה שחרור בני הערובה.
ב-27 במרץ 1984, בעקבות הרשעתם של הנאשמים מאל-דעוה, איימו החוטפים להרוג אותם אם ממשלת כווית תמשיך בהוצאתם להורג המתוכננת של אסירי אל-דעוה.
חודש לאחר מכן, האמריקאי בנג'מין וייר נחטף וחוטפיו דרשו את אותו הדבר.
טרי וייט, מנהל המשא ומתן לגבי בני הערובה, ערער לאמיר כווית וניסה להשיג אשרה כדי להגיע לכווית.
כישלונו בהתקדמות בשחרור המחבלים המורשעים נחשב לסיבה שהוא עצמו נחטף ובילה חמש שנים כבן ערובה.
אף על פי שאלו שנידונו למוות היו אמורים להיתלות בתוך כ-30 יום, אמיר כווית לא חתם על עונש המוות שלהם.
ההוצאות להורג נדחו לאורך שנים, עד שהנידונים ברחו.
עבד-אל עזיז חוסיין, הדובר הראשי של ממשלת כווית, קרא לפיגועים "המבצע האיראני המרוכז הראשון לייצוא המהפכה ולערער את יציבות המפרץ הפרסי לאחר שאיראן לא הצליחה לחדור לחזית [המלחמה] העיראקית".
איימו על כווית בפיגועים נוספים אם הנאשמים לא ישוחררו, כאשר רדיו טהראן שידר באופן תדיר אזהרות מהדעוה שכווית תסבול מ"השלכות חמורות" אם ה"גיבורים" העומדים למשפט ייפגעו.
לאורך השנים הבאות, חזבאללה ביצע שורת חטיפות ופיגועים, כאשר המטרה שלהם הייתה להכריח את הממשלה הכוויתית לשחרר את כל אסירי אל-דעוה.
לבן הערובה טרי אנדרסון נאמר כי הוא ושאר בני הערובה נחטפו כדי "להשיג את חירותם של שבעה-עשר חבריהם בכווית".
לאחר מכן, 17 האסירים בכווית שיחקו תפקיד משמעותי בפרשת איראן–קונטראס: המנהלים של איראן-קונטרה הציעו לסחוף את כווית לשחרר את 17 האסירים כאחד מכמה תמריצים לשחרור בני ערובה אמריקאים בלבנון.
עם זאת, כאשר נודע לנשיא ארצות הברית רונלד רייגן על ההצעה הזו, הוא הגיב "כאילו בעטו בו בבטן".
טיסה 221 של כווית איירווייז
ב-3 בדצמבר 1984, טיסה של כווית איירווייז מכווית סיטי לקראצ'י, פקיסטן נחטפה על ידי 4 חוטפים שיעים לבנונים ושינתה מסלול לטהראן.
הדרישה של החוטפים הייתה שחרורם של 17 האסירים, אך דרישה זו לא נענתה.
במהלך העימות שוחררו נשים, ילדים ומוסלמים, ושני פקידים אמריקאים מהסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי, צ'ארלס הגנה וויליאם סטנפורד, נורו למוות והושלכו על רחבת החניה.
כמה עשרות נוסעים שנותרו על הסיפון, במיוחד אמריקאים, אוימו ועונו.
"כל 5 דקות הייתה תקרית מפחידה.
לא הייתה הפוגה כלל", סיפר מהנדס הטיסה הבריטי ניל ביסטון ל-BBC.
באופן פרדוקסלי, החוטפים שחררו הצהרה שבה טענו ש"אין לנו שום איבה כלפי אף אחד ואנחנו לא מתכוונים למנוע את החופש מאף אחד או להפחיד אף אחד...".
ביום השישי של הדרמה, כוחות הביטחון האיראניים הסתערו על המטוס ושחררו את בני הערובה הנותרים.
הרשויות אמרו שהם יובאו למשפט, אבל החוטפים שוחררו והורשו לעזוב את הארץ.
כמה נוסעים וגורמים רשמיים הציעו שאיראן הייתה שותפה לחטיפה ושהחילוץ של בני הערובה היה מבוים.
נוסע כוויתי ושני נוסעים פקיסטנים טענו שהחוטפים קיבלו כלי נשק וציוד נוסף כשהמטוס נחת, כולל אזיקים וחבלי ניילון, ששימשו אותם כדי לקשור נוסעים למושביהם.
מחלקת המדינה של ארצות הברית הכריזה על פרס של 250,000$ למידע שיוביל למאסרם של אלו שהיו מעורבים בחטיפה אבל היא לא ביצעה פעולה צבאית בנושא.
דיווחים מאוחרים יותר בעיתונות קשרו את עימאד מורנייה מחזבאללה לחטיפות.
ב-14 ביוני 1985, טיסה 847 של TWA נחטפה במהלך מסלול מאתונה לרומא.
אחת מהדרישות של החוטפים הייתה שחרורם של 17 האסירים שמוחזקים בכווית.
טיסה 422 של כווית איירווייז
ב-5 באפריל 1988, טיסה 422 של כווית איירווייז נחטפה מבנגקוק לכווית, וכללה 111 נוסעים ואנשי צוות, כולל 3 חברים של משפחת המלוכה הכוויתית.
6 או 7 גברים לבנוניים (כולל חסן עז-א-דין, שהשתתף גם בחטיפת טיסה 847 של TWA) שהיו חמושים ברובים ורימוני יד כפו על הטייס לנחות במשהד, איראן, ודרשו את שחרורם של 17 לוחמי גרילה מוסלמים שיעים שהוחזקו בכווית.
החטיפה נמשכה 16 ימים ועברה יותר מ-5100 ק"מ, ממשהד בצפון מזרח איראן ללרנקה, קפריסין ולבסוף לאלג'יר, וזוהי חטיפת המטוס הארוכה ביותר עד כה.
שני נוסעים כוויתים, עבדאללה חאלידי, בן 25, וחאליד איוב באנדר, בן 20, נורו למוות בידי החוטפים ונזרקו אל רחבת החניה בקפריסין.
כווית לא שחררה את 17 האסירים, והחוטפים הורשו לעזוב את אלג'יר.
הפיגועים בקונסוליה הישראלית ובמועדון הכח בסידני, אוסטרליה אירעו ב-23 בדצמבר 1982. שני הפיצוצים התרחשו באותו יום תוך חמש שעות זה מזה.
הפיגוע הראשון הוביל למעצר בודד, אם כי מאוחר יותר בוטלו האישומים.
בשנת 2011, משטרת ניו סאות' ויילס והמשטרה הפדרלית האוסטרלית פתחו מחדש את התיק, והתקיימו מעצרים חדשים.
זה היה עוד ניסיון לפיגועים נגד שגרירויות ודיפלומטים ישראלים.
ב-23 בדצמבר 1982, בסביבות השעה 14:00, התפוצץ מטען חבלה ליד דלת יציאת החירום של הקונסוליה הכללית הישראלית ברחוב ויליאם 80, סידני.
מעוצמת הפיצוץ נפצעו שני בני אדם ונזק משמעותי נגרם לבניין הקונסוליה.
בסביבות השעה 18:45 באותו יום התפוצץ מטען חבלה שני בתוך רכב שחנה מחוץ למועדון הכח ברחוב הול 61–67, בונדיי, ניו סאות' ויילס.
המטען לא התפוצץ כראוי ובפיצוץ שנגרם לא נפצע איש, עם זאת, שלושה כלי רכב ניזוקו באופן משמעותי כולל זה ששימש לאחסון המטען.
מועדון "הכח" היה מלא באותה עת במספר רב של אנשים.
חקירות ראשוניות של המשטרה הובילו למעצרו של גבר בן 31 שהואשם בגין פיצוץ מועדון הכח.
התיק הועבר לבית המשפט, עם זאת, האישומים בוטלו מאוחר יותר על ידי התובע הכללי של ניו סאות' ויילס.
בשנת 2011, תיק שני הפיגועים נפתח מחדש לאחר שהמשטרה גילתה מידע חדש.
המקרה הוקצה לצוות המשותף ללוחמה בטרור (JCTT) בסידני, במסגרת "מבצע סובלנות".
מהמשטרה נמסר כי הם "מאמינים שעדיין ישנם אנשים בקהילה שמכירים את האחראים לפיצוצים הללו".
החוקרים האמינו כי ראשיד אחראי גם לפיגועים בסידני.
הפיגועים בבנגקוק ב-2012 היו סדרה של פיצוצים שהתרחשו בבנגקוק, תאילנד ב-14 בפברואר 2012, ופצעו חמישה בני אדם.
הרשויות בתאילנד אמרו כי הפיצוצים היו ניסיון של אזרחים איראנים להתנקש בדיפלומטים ישראלים.
כמה איראנים נעצרו והואשמו בגין מעורבות בפיצוצים, אחד מהם נפצע קשה.
הפיצוצים אירעו יממה לאחר המתקפות על דיפלומטים ישראלים בטביליסי, גאורגיה וניו דלהי, הודו.
ישראל אמרה כי ממשלת איראן עומדת מאחורי הפיצוצים, האשמה שאיראן הכחישה.
הפיצוץ הראשון אירע בסביבות השעה 14:00 בבית בטוח ברחוב סוקהומביט 71, אותו שכרו המחבלים, שמוטט חלק מגג המבנה.
לאחר מכן נמלטו המחבלים מהבית.
מוראדי, שנפצע ניסה לעצור מונית.
הנהג, שראה את מצבו, סירב לקחת אותו, והוא השליך רימון לעבר המונית, שגרם נזק לרכב ופצע את הנהג.
שוטרים שהגיעו לזירה בעקבות הפיצוץ ניסו לעצור את מוראדי, שניסה להימלט באמצעות זריקת רימון נוסף לעברם.
הרימון קפץ מעץ וחזר לעברו, התפוצץ וכרת את שתי רגליו, ופצע שלושה אנשים נוספים שהיו באזור.
שלושה מהאיראנים שהואשמו בלקיחת חלק בפיצוצים, מוראדי, חזאאי וזאדה, טסו לפוקט שבדרום תאילנד ב-8 בפברואר.
לאחר מכן הם נסעו לפטאיה, שם נטען כי בילו חמישה לילות בחברת שלוש זונות, לפני שנסעו לבנגקוק.
מפקד היחידה לזיהוי פלילי של המשטרה תיאר את הפצצות כ"אחד מאותם מכשירי רדיו טרנזיסטור שאתה יכול לסחוב, אבל החלק הפנימי הוצא והוחלף ב-C-4, כאשר ראש הפצצה מורכב מבריח, סיכה ונפץ המחובר אליו...
ממה שראינו, ייתכן שהרכיבים יירכשו בתאילנד.
חומר הנפץ לא כל כך מסובך, זה פשוט משהו שלא ממש ראינו במדינה הזו."
גורם רשמי בתאילנד אמר ב-17 בפברואר כי החקירה לא גילתה קשר בין החשודים לקבוצה כלשהי וכי כנראה לא היה ניסיון להרוג את שר הביטחון אהוד ברק, שהיה אמור לבקר במדינה.
סעד מוראדי: איבד את שתי רגליו כשרימון שזרק חזר אליו.
מוחמד חזאי: נעצר בנמל התעופה סוברנבהומי אחרי ההתפוצצות.
מסעוד סדגת זיאד: נמלט למלזיה ביום ההתפוצצות, נעצר בנמל התעופה הבין-לאומי קואלה לומפור ב-15 בפברואר, בעת ניסיון להמלט לאיראן.
לילי רוחיאני: נחשד שנמלטה לטהראן, שכרה את המבנה בו שהו המחבלים.
ג'בד ניקפהאד: נתפס במלצמות האבטחה נכנס ויוצא מבית בו שהו החשודים, נחשב למומחה החבלה של הקבוצה.
עלי עכבר נורוז שאיה: הוצא נגדו צו מעצר באשמת החזקת נשק ותחמושת.
ב-22 באוגוסט 2013 נידון סעיד מוראדי למאסר עולם ומוחמד חזאי נידון ל-15 שנות מאסר וגירוש.
בנובמבר 2020, במהלך "חילופי שבויים", הוחלפו סעיד מוראדי, מוחמד חזאי ומסעוד סדאגאת זאדה תמורת קיילי מור-גילברט , מרצה באוניברסיטה שהוחזקה באיראן במשך שנתיים.
מפקד משטרת תאילנד פריופאן דמפונג הנחה את משרד התחבורה להעמיד את ששת שדות התעופה הבינלאומיים במדינה בכוננות גבוהה.
נטען כי ההנחיה באה בעקבות דיווחים שסיפק המודיעין הישראלי לפיהם קיימת אפשרות למתקפות נוספות.
משטרת תאילנד ביצעה חיפושים מבניין לבניין סביב בית כנסת ברחוב סוקומוויט, סמוך לבית הבטוח.
בית הכנסת כבר היה תחת אבטחה משטרתית 24 שעות ביממה בעקבות מעצרו בינואר של סוכן של חזבאללה.
הלשכה ללוחמה בטרור של הטה לביטחון לאומי פרסמה אזהרת מסע עולמית, המבוססת על מידע לפיו איראן וחזבאללה מתכננות התקפות נוספות נגד ישראלים ויהודים ברחבי העולם.
הפיוס בין עשו ליעקב (בהולנדית: Versöhnung von Esau und Jakob) הוא ציור שמן משנת 1624 מעשה ידי הצייר הפלמי פטר פאול רובנס.
היצירה מתארת את הפיוס בין האחים התאומים יעקב ועשו, לאחר שנים של יריבות ועוינות בעקבות גזלת הבכורה.
הציור היה במקור חלק מהאוסף המלכותי הספרדי, אך מאוחר יותר נשלח לגרמניה על ידי מריה אנה מנויבורג, אשתו של קרלוס השני, מלך ספרד, כמתנה לאחיה יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
כיום, היצירה מוצגת בארמון שלייסהיים ליד מינכן.
הסיפור התנ"כי מתאר את המתיחות בין התאומים יעקב ועשו, שנולדו לרבקה ויצחק.
יעקב, הצעיר מבין השניים, השיג במרמה את הבכורה מעשיו תמורת נזיד עדשים ואף התחזה לעשיו כדי לזכות בברכת אביהם יצחק.
בעקבות זאת, נאלץ יעקב לברוח מחשש שעשיו ינסה להורגו.
לאחר שנים של ריחוק, השניים נפגשו שוב והתפייסו.
במרכז הציור מופיע יעקב, לבוש בגלימה כחולה, כשהוא מוקף בנשים ובילדים.
בהתאם לנרטיב המקראי, יעקב העמיד את אשתו רחל ואת בנו האהוב יוסף מאחור, מתוך חשש שמא עשו יגלה כוונות עוינות.
לציור הסופי הייתה סקיצה ששימשה כדגם אחרון לפני ביצוע הציור הגדול על ידי סדנתו של רובנס.
בעידן הבארוק, סקיצות שמן מסוג זה היו כלי עבודה חשוב בסטודיו של הציירים הגדולים, ולעיתים אף הוצגו לנותן החסות לצורך אישור לפני המשך העבודה על הקומפוזיציה הסופית.
הסקיצה הייתה מוערכת מאוד, שכן היא נעשתה בלעדית על ידי רובנס עצמו, ללא מעורבות עוזריו.
הציור הסופי, שגובהו 3.3 מטרים, מוצג כיום בארמון שליסהיים במינכן.
הפיגועים בעמאן בשנת 2005 הם סדרת מתקפות התאבדות מתואמות שהכו בלובי של שלושה בתי מלון בעמאן, ירדן, ב־9 בנובמבר 2005. ההתפוצצויות במלון גרנד הייאט, מלון רדיסון SAS ובמלון דייז-אין החלו סמוך לשעה 20:50 לפי הזמן המקומי (18:50 UTC) שלושת המלונות היו פופולריים בקרב דיפלומטים זרים.
הפיצוץ ברדיסון SAS אירע באולם פילדלפיה, שבו התקיימה חתונה פלסטינית בהשתתפות מאות אורחים.
במתקפות נהרגו 57 בני אדם ונפצעו 115 נוספים.
אל קאעידה בעיראק מיהרה לקחת אחריות על הפיגוע.
למלון רדיסון SAS (הידוע גם בשם "מלון לנדמרק") נכנסו שני מחבלים מתאבדים — בעל ואשתו עלי חוסיין עלי אל-שמרי וסג'ידה מובארכ אטרוס אל-רישווי - הם נכנסו לאולם הנשפים בשם פילדלפיה, שם חגגו אשרף אחראס (Ashraf Akhras) ונדיה אל-עלמי (Nadia Al-Alami) את חתונתם עם כ-900 אורחים ירדנים ופלסטיניים.
המחבלת אל-רישאווי לא הצליחה להפעיל את חגורת הנפץ שלה.
בעלה עלי אל-שמרי, לכאורה נזף בה ואמר לה לעזוב את החדר.
כשהיא כבר עזבה, כבו האורות באולם, עלה עלי לשולחן אוכל והפעיל את הנפץ שלו.
בין 38 ההרוגים בפיצוץ היו גם אביה של הכלה ואביו של החתן.
הפיצוץ גרם להרס מוחלט של אולם הנשפים, פיצוץ החלונות הגדולים שפנו לרחוב ונפילת לוחות התקרה.
גם לובי המלון נפגע – לוחות תקרה וגופי תאורה קרסו, ריהוט הושמד ודלתות הזכוכית של הכניסה נופצו.
עבודות הניקוי והשיקום החלו זמן קצר לאחר מכן.
המלון היה יעד גם בניסיונות הפיגועים שכונו מתקפת המילניום בשנת 2000, אך המזימה סוכלה בזמנו.
הפיצוץ השני התרחש במרחק של כ-457 מטרים ממלון רדיסון סאס.
הפיצוץ הרס את כניסת המלון והפיל עמודים ולוחות תקרה, וגרם נזק כבד לאזור הקבלה והבר.
המחבל נכנס לבית הקפה של המלון, הזמין מיץ תפוזים, עבר לחדר אחר – כנראה כדי להביא את חגורת הנפץ שלו – ואז חזר ופוצץ את עצמו.
שבעה מעובדי המלון נהרגו בפיצוץ, וכן נהרגו המפיק הסורי-אמריקאי מוסטפא אכאד ובתו, רִימה.
אכאד, שנודע בעיקר כמפיק סדרת סרטי האימה "Halloween", היה גם הבמאי והמפיק של הסרט ""המסר - מוחמד שליח האל" (Mohammad, Messenger of God)''.
ביום מותו אכאד היה בשלבים מוקדמים של הפקת סרט על סלאח א-דין, המנהיג המוסלמי שהדף את הצלבנים מן הלבנט.
לאחר הפיגוע החלה רשת הייאט בעבודות ניקוי ושיקום, והמלון נפתח מחדש ב־19 בנובמבר.
במלון דייז אין (Days Inn) נכנס המחבל למסעדה שבקומת הקרקע של המלון.
הוא ניסה להפעיל את חגורת הנפץ שלו אך התקשה בכך; מלצר הבחין בהתנהגותו החריגה והזעיק את אנשי האבטחה.
המחבל נמלט אל מחוץ למלון והצליח לפוצץ את עצמו, וכתוצאה מכך נהרגו שלושה מחברי משלחת צבאית סינית.
הנזק לרכוש במלון הוערך בכ־200,000 דולר.
+נפגעים הרוגים לפי לאוםמדינהכמות ירדן36 עיראק6 הרשות הפלסטינית5 ארצות הברית4 סין3 בחריין2 ישראל2 סוריה2 אינדונזיה1 ערב הסעודית1סך הכל62
+נפגעים בפיגועי עמאן בשנת 2005 המקום אנשים שנפטרו פצועים רדיסון SAS 36 — גראנד הייאט 9 — דייז אין 3 — בתי חולים 12 — סַך הַכֹּל 60+ 115 + לא כולל את 3 המחבלים המתאבדים
על פי גורם רשמי ירדני, תת-אלוף בשיר אל-דעאג'ה, נקבע כבר בשלבים הראשונים של החקירה כי מקור הפיצוצים היה סדרה מתואמת של פיגועי התאבדות.
סגן ראש ממשלת ירדן, מרואן מועשר, הודיע בתחילה כי נהרגו לפחות 67 בני אדם ונפצעו 300 נוספים, אך בהמשך תוקן המספר הרשמי ל־59 הרוגים ול־115 פצועים.
בין ההרוגים נמנו שלושים ושישה אזרחים ירדנים, רובם משתתפים בחתונה מוסלמית, בהם אבותיהם של החתן והכלה.
שתי המשפחות, של החתן והכלה, היו במקור מן העיירה סילת א-דהר שבגדה המערבית, שממנה הגיעו גם שמונה־עשר מבין חמישים ושבעת ההרוגים.
יתר הקורבנות היו שישה עיראקים, חמישה פלסטינים, ארבעה אמריקאים, שני ערבים אזרחי ישראל, שני אזרחים מבחריין, שלושה נציגים סינים של צבא השחרור העממי, אזרח סעודי אחד ואזרח אינדונזי אחד.
הקולנוען מוסטפא עקאד נהרג בפיצוץ יחד עם בתו רימה.
בין ההרוגים הפלסטינים נמנו תת-אלוף בשיר נאפה, ראש המודיעין הצבאי בגדה המערבית; קולונל עאבד עלון, קצין בכוחות הביטחון המסכל; ג'יהאד פתוח, הנספח המסחרי בשגרירות פלסטין בקהיר; ומוסאב חורמה, בנקאי פלסטיני־אמריקאי ולשעבר מנכ"ל חברת התקשורת "פלטל".
שני ההרוגים מישראל היו ערבים אזרחי ישראל: חוסאם פאתח מחאג'נה, איש עסקים מאום אל-פחם, ותושב נוסף ממזרח ירושלים שזהותו לא נמסרה.
משטרת ירדן הודיעה בתחילה כי בפיגועים השתתפו לפחות ארבעה מחבלים, בהם אישה אחת שנלכדה לאחר מכן, וזוג נשוי.
בין למעלה ממאה החשודים שנעצרו בימים שלאחר מכן נמצאו גם אזרחים עיראקים, והמשטרה טענה כי ברשותם נמצאו מפות ששימשו לתכנון הפיגועים.
ב־12 בנובמבר אישר סגן ראש ממשלת ירדן, מרואן מועשר, כי מבצעי הפיגועים היו עיראקים, וכי בפועל היו רק שלושה מחבלים מתאבדים.
ב־13 בנובמבר הודיע המלך עבדאללה על מעצר אישה שנחשדה כמתאבדת רביעית, שחגורת הנפץ שלה לא פעלה.
שלושת המחבלים המתאבדים שנהרגו זוהו, ושמותיהם הוכרזו על ידי סגן ראש הממשלה מרואן מועשר.
הם היו עלי חוסיין עלי אל-שמרי (מלון רדיסון סאס), ראואד ג'אסם מוחמד עבד (גרנד הייאט) וספאע מוחמד עלי (דייז אין).
האישה שנעצרה זוהתה כסג'ידה מובראק אטרוס אל-רישאווי, שהייתה נשואה לא-שמרי ותכננה לפוצץ את עצמה במלון רדיסון.
מועשר ציין גם כי היא אחותו של עוזר קרוב של אבו מוסעב א-זרקאווי.
רישאווי הוצאה להורג בפברואר 2015 בתגובה לרצח טייס חיל האוויר הירדני מועאז אל-כסאסבה על ידי ארגון המדינה האסלאמית (ISIS).
בהצהרה שפורסמה באינטרנט ביום שלמחרת נטען על ידי כוחות הביטחון כי המחבלים היו אבו חביב, אבו מוז, אבו אומירה ואום אומירה, כולם עיראקים.
אל-קאעידה בעיראק טענה מיד לאחר הפיגוע באתר אינטרנטי, וציינה כי ניסתה לפגוע ב"מוסדות המודיעין האמריקאיים והישראליים ובממשלות אחרות במערב אירופה".
מנהיג אל-קאעידה בעיראק, אבו מוסעב א-זרקאווי, טען כי המלונות הם "מגרשי משחקים של טרוריסטים יהודים".
המלך עבדאללה השני קיצר ביקור מדיני בקזחסטן וחזר לירדן, שם הבטיח כי "הצדק ירדוף את רוצחים" וגינה את הפיגועים.
המלך עבדאללה גם ביטל ביקור מתוכנן בישראל.
מאות בני אדם בעמאן השתתפו בהפגנות נגד הפיגועים, תוך קריאה "תבער בגיהנום, אבו מוסאב א-זרקאוי".
המלך עבדאללה והמלכה ראניה ביקרו מספר נפגעים בבית החולים.
המלך אמר: "הכאב שחשתם על אובדן יקיריכם, שנהרגו ללא שום פשע שעשו, שותף לכל הירדנים, ללא קשר למוצאם או דתם." קרוב של אחד הנפגעים העניק עותק מהקוראן למלך עבדאללה במהלך ביקורו בבית החולים.
בני משפחתו של אבו מוסעב א-זרקאווי, בני שבט אל-חלילה, פרסמו מודעות חצי עמוד בשלושת העיתונים המרכזיים בירדן כדי לגנות אותו ואת מעשיו.
חמישים ושבעה מבני משפחת אל-חלילה, בהם אחיו ובן דודו של א-זרקאווי, חזרו והביעו את נאמנותם למלך.
במודעות נכתב כי הם מתנערים לחלוטין ממעשיו של א-זרקאווי ומהאידאולוגיה שאליה השתייך.
אנו נשבעים לשמור אמונים למלך עבדאללה ולממלכת ירדן היקרה לנו, ומגנים בלשון החריפה ביותר את כל פעולות הטרור שבוצעו בידי האדם המכונה אחמד פד'יל נזאל אל־ח'לאילה, הקורא לעצמו אבו מוסעב א־זרקאווי.
אנו מכריזים, וכל העם עד לכך, כי אנו – בני שבט אל־ח'לאילה – מתנערים ממנו ומכל מעשיו, דבריו והחלטותיו.
אנו מתכחשים לו לחלוטין ומנתקים עמו כל קשר עד קץ כל הימים.
ארגון האומות המאוחדות: מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, תכנן לבקר בירדן ב־10 בנובמבר 2005, אך דחה את הביקור בעקבות הפיגועים.
אנאן פרסם הצהרה שבה גינה "בצורה החריפה ביותר" את ההתקפות, והדגיש את הצורך בנקיטת צעדי ביטחון נוספים למניעת מתקפות טרור ברחבי העולם.
ארצות הברית: דובר הבית הלבן כינה את הפיגועים "מעשה טרור נתעב".
מזכירת המדינה קונדוליסה רייס תיארה את הפיגועים כ"טרגדיה גדולה" הממחישה "את המלחמה הקשה שבה אנו נאבקים".
נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ו.
בוש, אמר כי "הפיצוץ צריך להזכיר לכולנו שיש אויב בעולם שמוכן להרוג חפים מפשע, מוכן לפוצץ חגיגת חתונה כדי לקדם את מטרתו".
מחלקת המשטרה של ניו יורק שלחה את הקצין ברנדון דל פוזו, קצין מודיעין חדש שהוצב בעמאן, לחקור את האירוע מטעם עיריית ניו יורק — ולא מטעם הממשל הפדרלי — כדי לבדוק אילו ליקויים ייתכן שנחשפו באופן שבו העיר מגנה על בתי המלון שלה מפני איומים דומים.
לאחר הפיגועים התחייבה ממשלת ירדן לנקוט צעדי נגד חדשים למאבק בטרור, כדי לוודא שמקרים כאלה לא ישובו ויתרחשו.
הֲפִיכָה היא הפעלת כוח נחרצת פתאומית בפוליטיקה, במיוחד הפלה אלימה או שינוי של ממשלה קיימת על ידי קבוצה קטנה.
התנאי העיקרי להפיכה הוא שליטה בכל הכוחות המזוינים, המשטרה וגורמים צבאיים אחרים, או בחלקם.
שלא כמו מהפכה, שבדרך כלל מושגת על ידי מספר רב של אנשים הפועלים למען שינוי חברתי, כלכלי ופוליטי יסודי, הפיכה מבוצעת על ידי קבוצה בעלת כוח והשינוי עשוי להתבטא רק בהחלפה פתאומית של אנשי ממשל.