tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יסודות ההלכה - מחקר על השתלשלות ההלכה מימי קדם עד זמן התלמוד, תל אביב, 1967
צא ולמד - מורה דרך במצוות עמנו / מאת אליעזר לוי, ירושלים, תש"ל
הגדה של פסח - תולדותיה ופירושה מאת אליעזר לוי, מחבר ספר "יסודות התפלה", בתוספת תמונות מהגדות עתיקות, תל אביב, תש"י
הפטרה מפורשת - פירוש עממי על פרקי ההפטרה הנקראים בשבתות ומועדים, הוצאת סיני, תשי"ח
אבות ומידות - פרקי זכרונות ומאורעות מימים לא רחוקים, הוצאת אברהם ציוני תל אביב, תשכ"ג
תורה מפורשת - פירוש עממי על חמישה חומשי תורה
פירוש עממי על רוב ספרי הנ"ך
רבי אליעזר ליפמן פיליפ פרינץ (רא"ל פרינץ, ט"ו באדר תקצ"ה, 16 במרץ 1835, ארנהם - י"ג בחשון תרע"ו, 21 באוקטובר 1915, פרנקפורט דמיין) היה איש ספר ביבליוגרף ואספן ספרים, כתב מאמרים רבים ופירושים תורניים, וכן ההדיר והוציא לאור ספרי קודש.
אליעזר ליפמן פרינץ נולד בט"ו באדר תקצ"ה (16 במרץ 1835) לרבי רפאל ומעהרלא בארנהם שבהולנד.
הוא למד אצל חכמי עירו רבי יואל פרנקפורט ובנו רבי נפתלי.
חלק מזמנו הקדיש לסייע לאביו ולסבו אברהם אליעזר במסחר בשטיחים ובדים.
בי"ז בתשרי תרי"ז (16 באוקטובר 1856) נישא להנרייטה יעקבזון להם נולדו שמונה ילדים.
בשנת תרל"ו (1876) עבר עם משפחתו לגור באמשטרדם, שם נבחר לכהן בראשות חברת "פקידים ואמרכלים" שפעלה למען היישוב היהודי בארץ ישראל.
ברשותו עמדה ספרייה בת אלפי ספרים.
לאחר שנפטרה אשתו עבר לגור בפרנקפורט דמיין, שם נישא שנית לשרה לאב.
להם נולדו שלש בנות ובן אחד.
שם הוא הקים ארגון "חבורת מוהלים".
לאחר שנפטרה אשתו השנייה בפרנקפורט דמיין נישא בשלישית ליעני עפשטין.
רא"ל סייע למדפיסי הש"ס דפוס וילנא, וב"אחרית דבר" שבסוף התלמוד בבלי נכתב לו הבעת תודה "לכבוד הרה"ג השוע הנדיב מוהר"ר אליעזר ליפמן פרינס מאמשטרדם".
נפטר בי"ג בחשון תרע"ו (21 באוקטובר 1915) בפרנקפורט דמיין, ונקבר במיידרברג () שבאמסטרדם.
בין נכדותיו, אלס בנדהיים וג'ני ברויאר (אשתו של ד"ר יצחק ברויאר).
לאחר פטירתו העלה נכדו ר' משולם אליעזר פרינץ מלונדון את ספריתו, שכללה כ-8000 כותרים בהם כרכים נדירים ועתיקים, לירושלים לבית המדרש למורים מזרחי שברחוב הלל.
בשנת תר"ס הדפיס בברלין את ספר תשלום אבודרהם על פי כתב יד עם הגהות והערות שכתב.
בשנת תר"ע הדפיס בפרנקפורט את הספר סדר ברכות של רבי יחיאל מוראפטשיק.
קונטרס דמשק אליעזר, בתוך סידור "אוצר התפילות", נדפס לראשונה בווילנא תרע"ה.
רא"ל עסק רבות בכתיבת חידושים והגהות.
הגהותיו למסכת חולין נדפסו בתלמוד בבלי דפוס וילנא (סמוך לפירוש המשניות להרמב"ם).
את חידושיו פרסם בעברית גרמנית והולנדית, בין היתר בכתבי העת התורניים תל תלפיות, כנסת חכמי ישראל, יגדיל תורה, וילקט יוסף, דער איזראעליט, Israelietische Letterbode, Weekblad voor Israelietische Huisgezinnen.
השלים את פירוש מאיר נתיב שכתב מחותנו רבי מאיר להמן למסכת אבות (פרקים ה-ו), שנפטר באמצע העבודה.
כתב גם הערות לפירוש הרמב"ן לתורה ולסידור עבודת ישראל.
הגהותיו ומאמריו הודפסו תחת השם "פרנס לדורות – הגהות ומאמרות".
הרב אליעזר כהנמן (נולד ב-י"ג בתמוז תש"ז, 1 ביולי 1947) הוא נשיא ישיבת פוניבז', תפקיד שמשמעותו בעלות על הישיבה ונושאים מנהלתיים וייצוגיים.
סבו הוא מייסד הישיבה וראשה הראשון - הרב יוסף שלמה כהנמן.
בשנת ה'תשכ"ט (1969) נפטר סבו, ואביו הפך לנשיא הישיבה.
נשא את אלישבע, בתו של רבי מרדכי שלמה ברמן ונכדתו של הרב יעקב ישראל קניבסקי.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבה.
עם השנים החל לסייע לאביו, בעיקר בעניינים מנהלתיים.
הוא מונה למגייס הכספים העיקרי של הישיבה מחוץ לישראל ולאחראי על הנדל"ן שברשות הישיבה.
אחרי פטירת אביו ב-2009 מונה במקומו לנשיא.
הוא עורך מספר ערבי גיוס כספים בשנה שבהם הוא הנואם העיקרי.
כנשיא ישיבת פוניבז' הוא גם הנשיא והבעלים של מוסדות נוספים השייכים לה, כמו ישיבת גרודנא באר יעקב, הישיבה הספרדית אהלי אברהם, ישיבה קטנה פוניבז' ומוסדות בתי אבות.
הוא מחזיק את כולל פוניבז', אחד הכוללים הגדולים בישראל, שבראשו עמד הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, ואת כולל פוניבז' במודיעין עילית, שבראשו עומד חתנו הרב אהרון פרג.
הרב כהנמן עומד בראשות קהילה באשדוד ומנהל את מוסדותיה, הכוללים תלמוד תורה, ישיבה קטנה, כולל ובית כנסת.
הוא אינו מוסר שעורים תורניים קבועים בישיבה, אלא בעיקר שיחות ודברי קבלת-פנים בעת פתיחת "זמן" או בתחילת שנה.
לעיתים הוא מעביר שיעורים בהיכל הישיבה בשעות הצהריים של יום שבת.
במסגרת ירחי כלה שנערכים בישיבה, הוא מעביר שיעורים תורניים ושיעור יומי בספר "ארחות חיים" המיוחס לרא"ש.
הוא בוחן בלימוד את הבחורים המבקשים להתקבל לישיבה שבנשיאותו ומכין לדפוס במשך שנים את כתביו של סבו הרב כהנמן.
חידושי תורה פרי עטו התפרסמו בעיקר במאספים שיש להם זיקה למוסדות הישיבה וכן יוצאים על ידי מכון יכהן פאר להוצאת ספריו.
עורך גם כן את כתבי חמיו של סבו הרב אריה ליב רובין, רב העיר וילקומיר.
בח' באייר תשע"ה (אביב 2015) נפטרה אשתו.
במרץ 2018 נישא לחנה שטרנשוס.
היה נשוי לאלישבע (לבית ברמן), ולהם 14 ילדים.
הרב יוסף - מרבני הישיבה.
הרב אריה לייב - ממנהלי הישיבה.
הרב משה - ר"מ בישיבת גרודנא באר יעקב.
בתו - אשת הרב אהרון פרג, ראש כולל פוניבז', מודיעין עילית.
בתו - אשת הרב ישראל ברלין, משיב בישיבת גרודנא באר יעקב.
בשנת ה'תשנ"ח (סוף 1997) חלה האב אברהם, והתגלע סכסוך בינו לבין גיסו הרב שמואל מרקוביץ על הנהלת הישיבה והבעלות עליה.
בהמשך התפתח סכסוך זה גם לוויכוח על הנהגת הישיבה בתחום התורני וקבלת בחורים חדשים לישיבה.
לאחר שהמאבק התדרדר למעורבות של בחורי הישיבה והופרע מהלך הלימודים, פנו השנים לבוררות בבית הדין של הרב נסים קרליץ ולאחר מכן לצוות בוררים בראשות הרב חיים גדליה צימבליסט.
ראשי הישיבה, הרבנים ירחמיאל גרשון אדלשטיין וברוך דב פוברסקי הודיעו שהם אינם רואים עצמם מחויבים לכתב הבוררות והם תומכים בכהנמן כמנהיג הישיבה בפועל.
לאחר התערבות הרב יוסף שלום אלישיב, חתמו גם הם עם הרבנים אלישיב, אהרן יהודה לייב שטינמן ומיכל יהודה ליפקוביץ על כתב הבוררות ונקבע מנגנון החלטה במקרה של סכסוך אחרי החלטת הבוררות.
בבוררות נקבע הסדר שנתן יתרון ממוני לכהנמן ויתרון בתחום התורני לרב מרקוביץ, בניסיון להביא להרגעת השטח.
בהמשך הופרו החלטות הבוררים פעמים אחדות, כשכל צד טוען שיריבו הוא שהפר אותן.
לאחר אחת ההפרות שבאה מצדו של כהנמן, לדבריו כאמצעי התגוננות בפני הפרות אחרות, כתב הרב יוסף שלום אלישיב מכתב חריף נגד המזלזלים בבוררות והדנים בערכאות (ביטוי לבית משפט חיצוני).
מאידך, הוא זכה לגיבוי בכתב של הרבנים מיכל יהודה ליפקוביץ, נסים קרליץ וחיים קניבסקי.
שניים מאנשי צוות הישיבה, הרבנים אשר דויטש ויונה זלושינסקי עמדו לצד הרב מרקוביץ.
הסכסוך בין כהנמן וגיסו מתעורר מעת לעת, בעיקר בעניינים ממוניים, וממשיך להיות נידון בבתי המשפט.
הסכסוך הארוך הביא לכך שמשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 מתקיימות במתחם ישיבת פוניבז' שתי ישיבות נפרדות, האחת בנשיאותו והשנייה בראשות גיסו.
אליעזר ליף (ליפניצקי; 1922 – דצמבר 1993) היה חבר בהגנה ובפלמ"ח, עסק בהעלאת יהודים, שרת בצה"ל במגוון תפקידי פיקוד והדרכה, השתחרר בשנת 1972 בדרגת אלוף-משנה.
נולד בשנת 1922 בפולין, ועלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1925. אביו, יעקב, עבד כאופה, ואמו, יפה (לבית קורצ'אק) הייתה עקרת בית.
המשפחה גרה מאז עלייתה בתל אביב.
אליעזר למד בבית הספר העממי "בלפור" ובגימנסיה "גאולה".
הוא היה פעיל בתנועת הצופים בשבט "גורדון".
בשנת 1937 והוא בן 15, התנדב ל"הגנה", ליחידת הנוער בתל אביב.
ב-1939 עבר קורס מ"כים בג'וערה ובשנת 1941 התנדב לפלמ"ח.
במהלך שנת 1943 פיקד על מחלקת עין חרוד במסגרת פלוגה ד' של הפלמ"ח (הפלוגה העירונית).
בין השנים 1943 ל-1945 הדריך בקורסי המ"כים של הפלמ"ח שנערכו בג'וערה, רמת יוחנן, איילת השחר, חניתה וגבע.
בסוף שנת 1945, לאחר שהציע ליגאל אלון להקים פלוגות ותיקים כגיבוי לפלוגות ה"סדירות", השתחרר מהפלמ"ח והחל בהקמת "פלוגת הרזרבה" של הפלמ"ח בתל אביב.
פיקד על מבצעים שונים (ביניהם "ליל הרכבות").
בשנת 1947 גויס מטעם הפלמ"ח לשליחות העפלה במזרח אירופה.
הוא שהה ברומניה במשך למעלה משנה, ארגן קבוצות יהודים לקראת ההעפלה וניהל את העברת היהודים, דרך בולגריה, על גבי אוניות המעפילים "פאן קרסנט" (עצמאות) ו"פאן יורק"(קיבוץ גלויות), מסע הידוע בשם "מסע הפאנים".
משנת 1948 ועד 1972 שירת בצה"ל במגוון תפקידי פיקוד ומטה.
בין השאר פיקד על גדוד חי"ר בפיקוד המרכז, והיה מפקד בסיס האימונים של פיקוד הדרום, קצין אג"ם של פיקוד הדרום, קצין המטה של מטכ"ל/מה"ד וראש ענף מודיעין קרבי באמ"ן, והדריך בקורסי פו"מ ומג"דים.
במאי 1966 מונה לראש מחלקת הממשל הצבאי במטכ"ל והועלה לדרגת אל"ם (באותה עת, דרגה אחת מתחת לאלוף.
דרגת תת-אלוף הונהגה בצה"ל החל מיולי 1968) .
בנובמבר 1967 מונה לנספח צה"ל לאמריקה הלטינית.
כמו כן סיים במסגרת שירותו את בית הספר לפו"מ והמכללה לביטחון לאומי.
במהלך שנות ה-60 השלים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית.
לאחר שחרורו מצה"ל, עסק כעצמאי בעריכת דין והיה פעיל בגופים התנדבותיים שונים.
בשנת 1980 עבד באגף התכנון במשרד הביטחון.
בשנת 1982 היה עוזרו של אברהם טמיר במשרד הביטחון.
נפטר בשנת 1993, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
היה נשוי למלכה ליף ולהם שני בנים.
הברון אליעזר "אלי" סילאס כדורי היה מפקד במסדר האימפריה הבריטית, נדבן, בן למשפחה יהודית עשירה מבגדאד, שהייתה בעלת עסקים שונים במזרח הרחוק.
אחיו הבכור היה הברון אליס כדורי.
משפחתו הייתה משפחה יהודית-עיראקית מבגדאד, שהיגרה לבומביי (מומבאי) שבהודו באמצע המאה ה-18.
כדורי הגיע לשאנגחאי מבומביי ב-1880 כאחד העובדים של החברה היהודית-ספרדית דוד ששון ובניו.
לאחר כמה שנים הוא צבר סכום גדול של כסף ופתח חברות גם בשאנגחאי וגם בהונג קונג.
הוא הפך לבעל המניות הגדול ביותר בחברת ייצור החשמל ההונג-קונגית, China Light and Power - CLP.
בשני העשורים שלאחר מכן התעשרו האחים כדורי והצליחו בתחומי הבנקאות, במטעי גומי, שירותי כוח חשמלי, ובנדל"ן, והחזיקו בחלק גדול מהמניות של מלונות הונג קונג.
האחים גם תרמו מכספם לקהילה היהודית בהונג קונג ולמספר מוסדות יהודיים ולא יהודיים ברחבי העולם.
כדורי סייע להעברת כספי עזבונו של אחיו אליס כדורי למען הקמת בית הספר החקלאי כדורי בארץ ישראל.
נישא ללורה כדורי לבית מוקטאי, בת למשפחה יהודית עשירה מלונדון ששורשיה ביהודים שגורשו מפורטוגל.
בניהם הם הברון לורנס כדורי והברון הוראס כדורי.
ב-1942, כדורי נלקח מביתו בשאנגחאי למחנה ריכוז לאזרחים זרים.
הקברים של כדורי ושל אשתו, לורה כדורי, ממוקמים ב-"Song Qingling Memorial Park" שבשאנגחאי ופתוחים למבקרים.
המצבה של קברם נמצאת בין 4 קברים יהודים בשאנגחאי שנשארו שלמים ולא נהרסו בזמן מהפכת התרבות בסין.
אליעזר לדרמן (1946 – 7 ביוני 2025) היה פרופסור בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, דקאן הפקולטה בשנים 1995–2000.
נולד בברית המועצות (כיום קזחסטן) בשנת 1946. ב-1949 עלה לישראל.
השלים תואר ראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות.
לאחר מכן הצטרף למסלול הישיר לדוקטורט במשפטים באוניברסיטה העברית, אותו השלים בשנת 1978. את מחקר הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת מישיגן.
ב-1976 הצטרף כחבר סגל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בתחילה כיהן כמרצה, מרצה בכיר ופרופסור חבר.
בשנת 1996, לאחר מותו של הדקאן המכהן אריאל רוזן-צבי, החל לכהן כדקאן הפקולטה למשפטים עד לשנת 2000. ב-2001 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
תחום מחקרו העיקרי הוא המשפט הפלילי.
הרצה וחקר בתחומים רבים: משפט פלילי, ההליך הפלילי, המשפט הישראלי ומוסדות החוק הישראלים, אחריות תאגידית וניהולית, הגנות פליליות ודיני מידע ומחשבים.
בנוסף, הרצה במכון להשתלמות שופטים בתחומי המשפט הפלילי, עבירות צווארון לבן ועוד.
כיהן כמרצה בקורסים לפרקליטים צבאיים ולקצינים בכירים בגופי אכיפת החוק של ישראל.
כיהן, בין היתר, כחבר בסנאט אוניברסיטת תל אביב וכנשיא בית הדין לערעורים של סטודנטים לנושאים משמעתיים.
הרב אליעזר ליפמן גרעץ (ה'שפ"ה 1625 - ז' בסיוון ה'תנ"ד 1694 בערך) היה רב וראש ישיבה אשכנזי בבוהמיה במאה השבע עשרה.
היה חותנו של הרב אברהם ברודא.
נולד לרב בנימין וואלף שי"ק נישא לשָׂרְל בת הקצין ר' זיסקינד בומסלא, שהיה פרימוס בפראג ודרשן בבית הכנסת 'קלויז אחרונה'.
כיהן כאב בית דין טעפליץ וקעלין בשנת תל"ח או תל"ט, הגיע לכהן כאב"ד ור"מ בומסלא (כיום Mladá Boleslav והגליל).
לאחר מכן מונה לדיין בבית הדין הגבוה בפראג.
אחרי השריפה הגדולה בפראג, בשנת ה'ת"ן (1690), סגרו השלטונות את בית הכנסת הישן בפראג (המכונה אלטשול), אשר נותר לפליטה מהשריפה כמעט ללא היזק.
יהודי פראג לא היו מוכנים להשלים עם גזירה זו, ובחורף תנ"ג פתחו שוב את ביהכ"נ בלי רשות השלטונות, ומינו רב חדש.
לפי השערה, היה זה רבי אליעזר ליפמן, אב"ד בומסלא.
צעד זה הרגיז את מושל העיר העתיקה של פראג, האנטישמי הרוזן פון גוטנשטיין (Graf Heinrich Friedrich von Guttenstein
) והוא השליך לכלא את הרב ליפמן, שנפטר שם כשנה לאחר מכן בז' בסיוון ה'תנ"ד (1694) ונקבר בבומסלא.
אחרי פטירתו, מונה הרב אורי שרגא פייביש חלפן ליכטנשטאט, כממלא מקומו בבומסלא.
אשתו בסוף ימיה התגוררה בפראג, שם גרו חלק מילדיה, נפטרה ונקברה בי"ח באייר ה'תס"ח.
ר' ליפמן מוזכר בספרו של רבי דוד גרינהוט "מגדול דוד".
גם ידועות ארבע הסכמות ממנו.
לרבי ליפמן ושָׂרְל גרעץ נולדו לפחות שלשה בנים ושלש בנות.
נפטר בפראג הושענא רבה תע"ד.
שמחה, נפטר בחיי הוריו בבומסלא.
רייק אשת רבי אברהם ברודא, נפטרה בעיר ליכטנשטאדט כיום הרוזנצין שבצ'כיה, י"ב באייר ה'תנ"א.
חוה אשת רבי ישעיה פאפרש סג"ל הורוויץ, נפטרה כסלו תע"ה.
מרים אשת ר' בנימן ואלף ב"ר יאקב פולאק יאקרלס מק"ק סאברטן שהיה אחר כך אב"ד פרעסבורג.
אליעזר משה כלב (בבולגרית: Елиезер Моше Калев; 1815, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 1889, פלובדיב, נסיכות בולגריה) היה איש ציבור, נדבן ובנקאי יהודי, מנכבדי יהדות פלובדיב, חבר מועצת מחוז פלובדיב ותומך בתנועות התחייה הלאומית הבולגרית.
כלב תמך כספית במאבק הפטריארכיה של פלובדיב לעצמאות, ובהמשך בעת מרד אפריל הבולגרי והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הציל מעלייה לגרדום עשרות אזרחים בולגרים, ראשי הכנסייה, ראש העיר ופרנסיה, וזאת בשל קשריו הטובים עם השלטון העות'מאני.
אליעזר כלב נולד בפלובדיב למשפחת נוֹטָאבֶּלִים ותיקה אשר בניה נודעו כסוחרים ובנקאים אמידים.
הוא היה חבר מועצת מחוז פלובדיב ובעל קשרים ענפים עם חברי מנגנון השלטון העות'מאני.
במקביל לקשריו הענפים עם העות'מאנים תמך בתנועות התחייה הלאומית הבולגרית.
בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 ניהל ראש הכנסייה של פלובדיב המטרופוליט פאיסי מאבק לקבלת עצמאות הלכתית של הפטריארכיה של פלובדיב.
אליעזר כלב תמך כספית בראש הכנסייה ובמאבק לעצמאותה וב-1860 היא זכתה למעמד עצמאי.
במהלך מרד אפריל הבולגרי והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) הותקפו ראשי הכנסייה, ראש העיר של פלובדיב ופרנסיה בידי החיילים העות'מאנים, שאיבדו כל רסן.
בני הקהילה היהודית נרתמו לעזרתם, אליעזר כלב הגדיל לעשות ובזכות קשריו עם השלטון העות'מאני הציל עשרות רבות של אנשי כנסייה ואזרחים בולגרים מעלייה לגרדום העות'מאני, בטרם נסוגו העות'מאנים מפלובדיב.
לאחר המלחמה וכינון נסיכות בולגריה זכה אליעזר כלב להוקרה רבה ונחשב גיבור לאומי בבולגריה.
ב-1910 נקרא על שמו רחוב בפלובדיב כאות הוקרה על פועלו.
לימים, בתקופת מלחמת העולם השנייה ניצבה הפטריארכיה של פלובדיב בראש המאבק נגד גירוש יהודי בולגריה למחנה ההשמדה טרבלינקה וראש הכנסייה המטרופוליט קיריל אף זכה לעיטור חסיד אומות העולם מארגון יד ושם.
דונה, בתו של אליעזר כלב נישאה ליצחק סולומון פאסי שהיה סוחר אמיד מפלובדיב.
בניו של יצחק, אליעזר ונסים היו יבואנים והנציגים הראשונים בבולגריה של חברת זינגר המייצרת מכונות תפירה.
בן נוסף של יצחק פאסי, סולומון פאסי היה עורך דין נודע בפלובדיב אשר כיהן גם כסגן הקונסול הדיפלומטי של ממלכת ספרד בעיר.
בנו של סולומון פאסי היה פרופסור איסאק פאסי.
איסאק פאסי היה מגדולי הפילוסופים בבולגריה המודרנית, ובנו של פרופסור איסאק פאסי הוא סולומון פאסי אשר כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של סימאון סקסקובורגותסקי בראשית המאה ה-21.
אליעזר "לייזר" כגן (נולד ב-14 באוגוסט 1958) הוא שחקן כדורעף ישראלי, חבר נבחרת ישראל בכדורעף ושחקן הפועל המעפיל.
כגן הוא בעל מספר ההופעות הבינלאומיות הרב ביותר (120).
כגן הוא גם צ'לן מקצועי שניגן בתזמורת הקאמרית הקיבוצית.
כגן נולד וגדל בקיבוץ המעפיל.
בגיל 11 הוא החל ללמוד לנגן בצ'לו בעקבות אחיותיו שניגנו בפסנתר ובויולה.
הוא למד ארבע שנים בהדרכתו של עוזי ויזל.
כגן בוגר האקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב וניגן בתזמורת הקאמרית הקיבוצית.
הוא עבד כמטפל בפעוטות והיה לגבר הראשון בקיבוץ שעבד בעבודה זו.
כגן החל לשחק כדורעף בקבוצת הפועל המעפיל בעונת 1973–1974, ושיחק בקבוצה במשך חמש עשרה עונות (לא רצופות).
בעונת 1985–1986 הוא שיחק עשרים ושניים משחקים בקבוצת ואלי זאבן פירנצה באיטליה בליגה השנייה.
בעונת 1992–1993 הוא שיחק בקבוצת הפועל תל אביב וסיים את קריירת המשחק שלו בליגה השנייה בקבוצת הפועל העוגן בעונת 1993–1994. בסך הכל כגן שיחק כדרועף במשך עשרים ואחת עונות.
ביחד עם קבוצת הפועל המעפיל, כגן זכה בחמישה תוארי אליפות המדינה, בארבעה גביעי המדינה ובשלושה דאבלים.
נוסף על כך, הוא הגיע שלוש פעמים למקום השני בליגה, ופעמיים למשחק גמר גביע המדינה.
כגן נשוי, אב לשניים ומתגורר במושב אומץ.
כגן הוביל את תהליך השיקום של סרגיי קוחטין, שחקן כדורעף בינלאומי ששיחק בישראל והתדרדר לשימוש בסמים קשים, ובעזרתו של כגן עבר תהליך גמילה ארוך.
אליעזר לובראני (10 בפברואר 1898 – 29 במאי 1965) היה איש רדיו, פעיל ושליח של התנועה הציונית, עיתונאי, סופר, מחנך ואיש הנחלת הלשון.
המנהל הראשון של השעה העברית בקול ירושלים.
אליעזר לובראני נולד בוולוצלאווק שבפולין, על גדות הנהר ויסלה.
אביו, דוד לובראניצקי, היה בעל מפעל לשמרים ואמו, ברכה לבית ורטהיים, הייתה משכילה, הוגת-דעות, ציונית וסוציאליסטית.
בשנת 1904, כשאליעזר הגיע לגיל 6, החליטו ההורים לשלוח אותו ואת אחיו הבכור אהרון לארץ ישראל.
הם עלו עם אמם בדרך שארכה שלושה חודשים, מפולין דרך יפו.
האם שהתה בארץ ישראל לתקופה קצרה וחזרה לפולין והאחים נשארו ללמוד בגימנסיה "הרצליה".
שני האחים התגוררו בפנסיון הוז (פנסיון לילדים שהיה שייך להוריו של דב הוז) בתל אביב תמורה 120 פרנקים שהאם שלחה.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסק המימון עבור המגורים בפנסיון הוז, ואליעזר הצטרף לקבוצת "העבודה" שהתארגנה במקווה ישראל וסייע בבניית בתיה הראשונים של תל אביב.
בשנת 1915, כאשר יוסף לישנסקי הקים את ארגון המגן, הוא הציע ללובראני להצטרף לארגון, והוא נענה לקריאתו של יוסף והצטרף לשמירה במושבות עקרון, גדרה ובאר טוביה ובקיבוץ רוחמה.
בשנת 1917, לאחר שיוסף לישנסקי נאסר על פעילותו בניל"י, התפרק ארגון המגן ולובראני יצא צפונה והגיע לקואופרציה במרחביה.
ז'נדרמים טורקים לכדו אותו שם.
הוא נחשד בפעילות ריגול כנגד הטורקים במסגרת ניל"י, נאסר על ידי אנשיו של חסן בק במשך שישה שבועות, בכלא נצרת.
למזלו של לובראני אביו שלח לו דרכון גרמני והוא שוחרר מהכלא ומיד גויס לצבא הגרמני ליחידה בפיקודו של ד"ר ארתור בירם, שחנתה בצמוד לתחנת הרכבת בעפולה, לעזרת הטורקים.
במהלך שירותו כחייל גרמני סייע לובראני לקואופרציה במרחביה במוצרים חיוניים כגון: דלק, סוכר, סיגריות ואחרים.
בשנת 1918, בתום מלחמת העולם הראשונה, יצא לובראני ללימודים באוניברסיטת וינה ומשם עבר לאוניברסיטת הומבולדט של ברלין לפקולטה לפילוסופיה.
בשנת 1924 קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, בספרות ובמדעי התיאטרון.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופסור מכס הרמן, עסקה ב"מוטיבים תנכיים בתיאטרון הגרמני".
בין השנים 1925–1927 לובראני, שידע תשע שפות ברמה גבוהה, הוזמן יחד עם מנחם אוסישקין ואריה לייב יפה בשליחויות של התנועה הציונית, במסגרת הסוכנות היהודית, קרן היסוד והקרן הקיימת לקהילות היהודיות בארצות הבלטיות, פולין, גרמניה, קולומביה, ונצואלה ופנמה .
בשנת 1927 התגורר בחיפה, התחיל לפרסם כתבות בעיתונים "הארץ" ו"דבר" בנושאי ביקורות תיאטרון וספרות
במקביל כתב גם בעיתונות הזרה כגון "ברלינר טאגבלאט", "פוסישא צאיטונג", "וואלט ביהנא" ועוד.
בסוף שנת 1929 הוזמן על ידי הוועד המרכזי של קרן היסוד בפולין למשך שלושה חודשים ובמקביל יצא בשליחות העיתון "דבר" לגרמניה.
בתקופה זו התפתח בגרמניה הרדיו הציבורי.
בסתיו 1930, הכריז הרדיו הגרמני על תחרות לבחירת שני עובדים לשורותיו.
לובראני נגש לתחרות וזכה במשרה ברדיו הגרמני.
בשנת 1933 גורש מגרמניה בגלל מכתביו לעיתון "דבר" וחזר להיות חבר במערכת העיתון בארץ, וכתב את מדור התיאטרון.
חיים נחמן ביאליק הציע לשנות את השם לובראניצקי ללובראני, וכך עשה אליעזר.
בסוף שנת 1935, לאחר שמספר מועמדים לשירות הרדיו המנדטורי נפסלו על ידי ממשלת המנדט, הציע ד"ר אברהם קצנלסון (ניסן) את לובראני כמועמד.
ב־1 בינואר 1936 חתם הנציב העליון הבריטי סר ארתור ווקופ על מספר מינויים ברדיו המנדטורי ולובראני קבל את המינוי להיות המנהל הראשון העברי בקול ירושלים.
התוכניות בעברית נקראו השעה העברית בקול ירושלים וכך היה לובראני למנהל השעה העברית בקול ירושלים.
ביולי 1943 עזב את קול ישראל עקב חילוקי דעות אידאולוגיים.
בשנת 1945, לאחר סיום עבודתו, משפחת לובראני עזבה את ירושלים וחזרה לחיפה.
בחיפה האחים אליעזר ואהרון לובראני הקימו וערכו את העיתון "צהרים", שבין היתר הגיש לציבור את ההוראות והצווים של ממשלת המנדט בעברית, בנוסף, הוא התפרנס ממתן הרצאות באירועי תרבות שבועיים ועסק בהוראה.
בעשר השנים שלפני מותו היה מורה בבית הספר החקלאי "כפר גלים" שליד חיפה ועסק בהוראה של תנ"ך, ספרות וחינוך באמצעי לימוד ייחודיים.
כמאה מכתבים ששלח לובראני במהלך חייו הועלו לאתר אוצרות – אוסף המכתבים הלאומי.
שמו הרשמי של שירות השידור המנדטורי בארץ ישראל היה שירות השידור של פלשתינה (א"י).
הוא הופעל ב-30 במרץ 1936. מיומו הראשון פעל בשלוש שפות: עברית, אנגלית וערבית.
בערבית ובאנגלית שידורי התחנה שודרו במשך שש שעות ביממה בכל שפה, ובעברית השידורים נמשכו במשך שעתיים בלבד.
אחרי משא ומתן ממושך, הסכימו השלטונות שהשידור בעברית יזהה עצמו בשם "קול ירושלים".
האולפנים היו רועשים והציוד היה ברמה נמוכה והצוות העברי מנה שני גברים ואישה.
לא הייתה מסורת שידור ולא היו מונחים בעברית בתחום השידור.
לא אחת לובראני היה צריך לחדש מילים בשיתוף עם ועד הלשון ולהחדיר לאנשי הצוות דפוסי שידור מניסיונו בשידור הציבורי הגרמני.
בין המילים שלובראני חידש היו תסכית, אולפן, משדר, קריין, מונחים לענייני ספורט ועוד.
בשנת 1933 התחתן אליעזר לובראני בגרמניה עם עליזה (ליצי) לבית כהן, שלאחר עלייתם לארץ ישראל עבדה במשך שנים רבות במכון הרנטגן בבית החולים אלישע בחיפה.
לאליעזר לובראני היה אח בכור בשם אהרון ואחות צעירה בשם פרניה.
בנו של אהרון הוא אורי לוברני.
אליעזר לובראני נפטר ב-29 במאי 1965 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
ספר מרחביה: הקואופרציה - מרכז ויץ לחקר ההתיישבות 334.62E, 1961,
הספר "דרכו של אדם: קובץ לזכרו של יעקב פת" אודות איש הרכש של "השומר" ו"ההגנה" יעקב פת.
תסכית בפינת הנוער בקול ירושלים "נצח ישראל".
"טרור בימינו" 1943, תרגום מאנגלית
"ניצחון על ידי חיל האוויר" 1944,
נוסח עברי לאגדת הילידים "ננסי הפלא".
אליעזר ליזר לנדסהוט (נכתב גם לאנדסהוטה; בגרמנית: Elieser Landshuth; ) היה חוקר הליטורגיה היהודית (התפילה והפיוט), וחוקר תולדות יהדות ברלין.
אליעזר נולד בעיר לשנו (ליסא) בדוכסות הגדולה של פוזן.
קיבל חינוך מסורתי ולמד תורה בבתי המדרש בעיר הולדתו, אך למד גם גרמנית והתוודע לשירתו של שילר.
בהיותו בן 18 נסע לברלין כדי ללמוד תורה מפי רבי יעקב יוסף אטינגר, ושם התוודע גם לליאופולד צונץ ולאברהם גייגר, ששהה אז בעיר כדי להתאזרח בפרוסיה.
עד מהרה ויתר לנדסהוט על כוונתו להיות רב, כדי שלא יצטרך להסתיר את דעותיו הליברליות.
הוא נעזר ביו"ר אגודת מוכרי הספרים בגרמניה, מוריץ וייט, שסייע לו להתבסס כמוכר ספרים יהודי.
בשנת 1845 נדפס חיבור בשם "מקור ברכה" שחיבר לנדסהוט על מקורות התפילות כנספח לסידור "הגיון לב" שהוציא .
הסידור נודע בכינוי "ספר התפילה של לנדסהוט".
אליהם התווספו חיבורו על ההגדה (נדפס בברלין, 1855) וההקדמה למעבר יבוק של אהרן ברכיה ממודנה, ספר על מנהגי ההלוויה ביהדות.
עבודתו העיקרית של לנדסהוט הייתה בפרסום הספר "עמודי העבודה: רשימת ראשי הפייטנים ומעט מתולדותיהם", על שירה ליטורגית עברית.
לא פחות חשובות הן יצירותיו המתייחסות לתולדות הקהילה היהודית בברלין, שחלקים מהן שולבו ב-"Geschichte der Juden in Berlin" של , חלקים אחרים פורסמו ב-Die Gegenwart ובכתבי עת אחרים.
הוא פרסם גם את "תולדות אנשי השם ופעולתם בעדת בערלין", הסוקר את תולדות רבני ברלין בשנים 1671–1871. רשימות רבות של כתבי יד יקרי ערך מאת לנדסהוט עברו לידיו של הרופא היהודי-גרמני סלומון נוימן; ועניין אחר נדפס מחדש על ידי שמעון ברנפלד מתוך הערותיו של לנדסהוט בהמליץ, תרמ"ו (1886).
לנדסהוט גם העתיק וסידר את הארכיון הקהילתי הקדום של ברלין ואת הכתובות של בית הקברות הישן בעיר זו, שנסגר ב-1827.
האדמו"ר רבי אליעזר ליפא וייסבלום היה אדמו"ר חסידי בעיירה חמיילניק ובנו השני של האדמו"ר רבי אלימלך מליז'ענסק בעל נועם אלימלך.
נולד בשנת ה'תק"ג לאביו רבי אלימלך מליז'ענסק (בעל נועם אלימלך) ולאימו מרת שפרינצא ונקרא על שם סבו (מצד אביו).
התגורר בעיירה חמיילניק, החל משנת ה'תקמ"ו החל לכהן כאדמו"ר והתפרסם כבעל מופתים.
הסבא קדישא מראדושיץ היה משמשו.
החוזה מלובלין אמר עליו שבשל התלהבותו בתפילה הוא צריך 9 מלאכים למניין.
בשושן פורים ה'תקס"ו הכין לבושים וקיטל לפטירתו, הכין סעודה לחסידיו ובירך כל אחד מהם, לאחר מכן נסע לעירו של אביו (ליז'נסק (בפולין)) ובכ"ו אדר תקע"ג נפטר ומנוחתו כבוד בליז'ענסק בחדר החיצון שבאוהל אביו.
את דברי תורתו השאיר בכתב יד וחלקם נדפסו על ידי נכדו.
ספר אורח לצדיק, נדפס מכתב יד על ידי נכדו.
ביאור על פרקי אבות, לא נדפס - נשאר בכתב יד
אליעזר יצחק הכהן הֶרְבַבְסְקִי (גרבבסקי) (כ"ב באדר ה'תרי"ט, פברואר 1859) – 19 בנובמבר 1947, ו' בכסלו ה'תש"ח) רוקח במקצועו שהיה מכונה גם "פלדשר".
עסק ברוקחות עוד טרם עלייתו ארצה ובהמשך עם עלייתו ארצה, כרוקח הראשון במושבה רחובות.
כמו כן היה חבר מועצה במועצת העיר הראשונה של רחובות.
אליעזר יצחק הכהן הרבבסקי נולד בוולוז'ין שבליטא.
לאברהם שבתי ומאשה רחל (לבית וויסבורד) גערבאווסקי.
היה חבר בוועד של אגודת חובבי ציון בעיר פינסק, יחד עם אהרן אייזנברג לימים ממקימי המושבה רחובות.
עוד בתקופת מגוריו בפינסק, השתלם במקצוע הרוקחות, ואף שימש כרוקח בעיר.
לבקשת אהרן אייזנברג, שהיה דמות מרכזית בקהילת יהודי פינסק, הרבבסקי הוזמן להיות רוקח בבית המרקחת שבראשון לציון, ובעקבות כך הזוג הרבבסקי עלו לארץ בשנת ה'תר"ן (1890) ב.
כעבור שנתיים הוזמן על ידי שמעון רוקח מייסד בית החולים היהודי "שער ציון" ביפו, לעבוד שם כחובש ורוקח.
הרבבסקי הצטרף לבני ברית והיה ל'אח' בלשכת בני ברית 'שער ציון' ביפו.
(המילה 'אח' היא התואר אותו נשאו חברי בני ברית עד לשנת 2010).
בשנת תרנ"א נבחר כחבר בלשכת "שער ציון" של ארגון "בני ברית", והיה ממייסדי ספריית "שער ציון", כיום "ספריית שער ציון - בית אריאלה" בתל אביב.
לפני שעבר לרחובות, עבד כרוקח בשכונת בית וגן בירושלים.
ובתפקידו זה חתם על כרוזים שפורסמו על ידי רבני ירושלים, במסגרת מלחמתם נגד מוסדות רפואה מסיונרים.
לאחר הקמת המושבה רחובות, עבר אליעזר יצחק הרבבסקי למושבה ושימש בה כרוקח הראשון.
משנת 1892 ועד 1910 מילא גם תפקיד של רופא במושבה.
ולמרות שלא נשא בתואר דוקטור, באותן שנים לא היה במושבה רופא קבוע, והרוקח שימש כ'רופא' המושבה, ואף ייסד מעין 'בית חולים' לפועלים במושבה.
הרבבסקי עבד במושבה עד לשנת 1912.
הרבבסקי עסק בעניינים ציבוריים במושבה, והיה חבר במועצה המקומית הראשונה, וכן ב"מועצה הארצית למלחמה בחינוך הזר" שנתמכה על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ובשנת ה'תרצ"ד אף חתם על 'קול קורא' מטעמה, כנציג העיר רחובות.
היה ממייסדי תלמוד תורה תחכמוני במושבה רחובות.
אליעזר יצחק הכהן הרבבסקי נפטר ברחובות ב- ו' בכסלו ה'תש"ח (19 בנובמבר 1947) ונקבר בבית הקברות שבעיר.
בכסלו ה'תר"ם (1879) נישא לחסיה (חשקה) בת קלמן גינצבורג, ילידת פינסק.
נפטרה בערב ראש חודש כסלו ה'תרצ"ח.
להם היו שלשה ילדים, חיה ליבע (נישאה ליצחק דוד מן), מרדכי וחיים עשבי.
שני התרשימים הבאים מביאים עצי משפחה (מצומצמים):
העץ הראשון מתאר את משפחתו הקרובה של הרבבסקי.
ביתו חיה ליבע נשאה ליצחק דוד מן, בנם פרופסור קלמן יעקב מן היה מאושיות עולם הרפואה בארץ.
העץ השני מתאר את משפחת אחותו - פסיה פולק שעלתה ארצה עם ביתה הצעירה ריינה, (לימים פודביילסקי) בשנת 1906 למושבה פתח תקווה, שם היא פתחה בית אוכל (מסעדה) ליד השוק (לימים רח' גוטמן).
ובסמוך לכך הצטרפה אליהן הבת הגדולה, חיה-ליבע, שעלתה ארצה כבר בשנת 1904 אך התגוררה עד אז בביתו של דודה אליעזר יצחק הכהן הרבבסקי.
בשנת 1908 נישאה חיה ליבע ליצחק צבי, בנו של שמואל יוסף גינזבורג מוותיקי פתח תקווה.
כמה שנים אחרי מותו, עיריית רחובות הנציחה את שמו, בשם הסמטה המחברת בין רחוב 'יעב"ץ' לרחוב 'אחד העם' ברחובות, כ- "סימטת הרבבסקי" החובש הראשון ברחובות.
רב- סרן אליעזר כספי זילברברג (י"ד בטבת ה'תש"ד, 10 בינואר 1944 – כ' בתשרי ה'תשל"ד, 16 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שלחם ונהרג במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור העוז על גבורתו בזירה הדרומית בקרב החווה הסינית.
אליעזר נולד ב-1944 לפנינה ומשה בלודז' שבפולין, בשנת 1957 עלתה משפחתו והשתקעה בבני ברק.
הוא למד בפנימייה שבכפר סילבר.
הוא התגייס באוגוסט 1963 לחטיבת גולני שם השלים קורס מ"כים וקורס קצינים, לאחר מכן מונה למפקד מחלקה וסמ"פ בגדוד ברק.
בסוף תקופת השירות הסדיר חתם על שירות קבע, הוא מונה למ"פ כממלא מקום בהכשרות של גולני.
במהלך מלחמת ששת הימים תפקד כמ"פ בגדוד ברק.
לאחר מלחמת ששת הימים מונה לקצין מבצעים במפקדת עזה וצפון סיני, תפקידו הבא היה כסגן מפקד נפת צפון סיני.
בשנת 1970 התחתן עם חברתו זיוה.
בשנת 1971 עבר הסבה לחיל השריון שם מונה למ"פ חרמ"ש ולאחר מכן מונה למ"פ שריון.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים היה מן הראשונים שניסו לבלום את ההתקפה המצרית.
בימים הראשונים נלחם עם פלוגתו באזור גשר פירדאן במהלך הקרב על תעוז "טלוויזיה" נהרג המג"ד ואליעזר לקח את הפיקוד על הגדוד, שחלקים רבים ממנו נהרגו או נפצעו בקרבות.
לאחר שרוב פלוגתו נאבדה, הרכיב אליעזר פלוגה חדשה, וב-15 באוקטובר 1973 הוביל את פלוגתו החדשה לקרב על החווה הסינית, בקרב נהרג אליעזר על גבורתו בקרבות עוטר בעיטור העוז.
חיבר ספרים והידוע שבהם היה ספר המוסר - "פלא יועץ", ולכן הרב מכונה לעיתים על שמו.
שימש רב הקהילה הספרדית של סיליסטרה שבבולגריה ועמד תקופה מסוימת גם בראש הקהילה הספרדית בבירת ולאכיה, בוקרשט.
חיבר גם את הספרים "אלף המגן", "חסד לאלפים" ו"בית תפילה".
נולד ליצחק ובלאנקה פאפו, אחת המשפחות הוותיקות של יהדות סרייבו בבוסניה (אז סראי-בוסנה, באימפריה העותמאנית).
למד בישיבות ורבותיו היו רבי אליהו חיון ורבי משה דנון.
הוא רכש בקיאות רבה בתורה ובסרייבו כתב גם את ספרו הראשון "חודש האביב".
אחרי שהתחתן עבר לגור בסיליסטרה, והיה לראש הקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1819 הגיע לבוקרשט וניהל וארגן שם מחדש את קהילת היהודים הספרדים בעיר, על בסיס התקנון המקורי שנקבע ב-1811. הוא עצמו היה לראש הקהילה.
כעבור זמן קצר חזר לסיליסטרה.
רבי אליעזר פאפו ביקש לעלות לארץ ישראל, אך בשנת 1826 - תקפ"ז הוא חלה.
לרפואתו הוסיפו לו את השם יחזקאל אך ביום כ' תשרי תקפ"ח, והוא בן 42 שנה, נלקח לבית עולמו ונקבר בסיליסטרה.
בנו הרב יהודה פאפו עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
על דמותו של רבי אליעזר פאפו כתב בנו יהודה פאפו בהקדמה לספרו חסד לאלפים:
סביב דמותו הילכו סיפורי אגדה שקשרו אותו בניסים.
כך לדוגמה, בהגיעו לגיל 24 החל לכהן כאב בית הדין הרבני בסיליסטרה, והוא עשה את הדרך לעיר בקפיצת הדרך.
דוגמה נוספת היא לגבי מותו מדבר בחול המועד סוכות, כ' תשרי, 1827 שנקשר באופן סגולי להפסקת המגפה בעיר סיליסטרה.
טרם פטירתו בשנת ה'תקפ"ח, הודיע כי כל המשתטח על קברו אחר טבילה, אמירת תהילים, ותפילה בכוונה, ייפקד בדבר ישועה ורחמים.
תלמידו הרב יהודה אלקלעי, (אחד ממבשרי הציונות) סיפר שבקהילתו של רבי פאפו היה יהודי שנידון למוות על ידי הרשויות ואפשר היה לפדותו בסכום כסף גדול.
ראשי הקהילה סירבו והרב פאפו ציווה למכור את כל ספרי התורה וכלי הקודש כדי לפדותו, בנימוק שהתורה ניתנה לישראל, ואם אין ישראל אין תורה.
רחוב "פלא יועץ" בשכונת ימין משה בירושלים מנציח את זכרו.
פלא יועץ - ספר מוסר לפי סדר אלפבית
אורות אלים - ספר מנהגים והלכות, על פי סדר הש"ס, הזוהר וספרי הרב חיד"א
שו"ת פלא יועץ - שו"ת הלכתי
בית תפילה - אוסף תפילות ותחינות בנושאים שונים.
אלף המגן - פירושים על המקרא
חסד לאלפים - קיצור שולחן ערוך על אורח חיים ויורה דעה הכולל גם דברי מוסר
יעלזו חסידים - על ספר חסידים
חודש האביב - ספר חידושים על מסכתות ברכות, שבת ועירובין
דן ידין - פירושים ודרשות על התורה.
אֱלִיעֶזֶר, המכונה גם דַּמֶּשֶׂק אֱלִיעֶזֶר, הוא דמות מקראית, עבדו של אברהם אבינו.
אליעזר נזכר בשמו במקרא פעם אחת בלבד בספר בראשית, לפני ברית בין הבתרים.
עם זאת, לפי הפרשנות המקובלת, הוא גם גיבור הסיפור המופיע מאוחר יותר בפרק כ"ד, העוסק בחיפוש אחר כלה ליצחק בנו של אברהם.
מדרשי חז"ל שונים עוסקים בסיפור זה.
המילים דמשק אליעזר אינן ברורות דיין.
ניתנו הצעות שונות לפירושן, כגון: הדמשקי אליעזר, בן משק ביתי הוא [בן] דמשק אליעזר, דמשק, כלומר אליעזר, העיר דמשק של אליעזר יורשת אותי, לפי משה דוד קאסוטו הפירוש הפשוט הוא שם כפול כמו שניתן למצוא במקרא מספר פעמים.
בתרגום השבעים הפסוק הבא - "ובן משק ביתי" תורגם ובן ילידת משק, כלומר ששם אמו של אליעזר היה משק.
בסיפור מציאת הכלה ליצחק נזכר אדם בשם "עבד אברהם" אשר נשלח בידי אברהם אל משפחתו בחרן כדי למצוא אישה ליצחק, משום שלא רצה שבנו יינשא לנערה כנענית.
אליעזר לקח עמו מתנות רבות, תכשיטים וכלי כסף וזהב.
הוא יצא לארם נהריים והגיע לחרן, שם העבד חיפש מקום בו יוכל ללון, לאכול ולשתות.
העבד החליט להמתין ליד הבאר שמחוץ לעיר, משום שביקש לראות מי תהיה האישה שתשקה אותו ואת גמליו, שתהיה לשידוך מתאים ליצחק.
לאחר שהמתין זמן מה ליד הבאר נגשה לשם נערה יפה שהסכימה לעזור לו בשאיבת המים והשקיית הגמלים, העבד החליט כי היא מתאימה להיות אשתו של יצחק.
כאות תודה, נתן לה אליעזר רבקה הציגה את עצמה ואת משפחתה לפניו והזמינה אותו ללון בביתם.
רבקה הזדרזה לשוב לביתה ולהודיע לבני משפחתה על האורח.
משראה אחיה, לבן, את הזהב שהביאה, יצא למצוא את העבד וללוותו לביתם.
העבד סיפר לבני ביתה של רבקה על מטרת בואו ועל אדונו וביקש את רבקה בשביל יצחק.
בני ביתה של רבקה הסכימו לתת אותה כאישה ליצחק בתנאי שהנערה תסכים: .
משהסכימה רבקה להינשא ליצחק, יצאה לדרך עם העבד ועם מינקתה.
לפני לכתה, בירכו אותה בני ביתה: .
חז"ל במספר מקומות מזהים את העבד עם אליעזר.
בתלמוד נאמר כי אף שבקשתו הייתה שלא כהוגן אך הוא נענה כהוגן: .
חז"ל למדו מסיפורו של אליעזר בכך שביקש לדעת את האישה המתאימה על פי סימן שקבע, (וכן למדו מסיפור יהונתן במלחמת מכמש) את הגדרת איסור הניחוש:
הרמב"ם במשנה תורה הבין את דברי הגמרא כמגדירים את האיסור ההלכתי, וכך קבע שאסור לאדם לקבוע סימנים לא-רציונליים לעצמו:
אולם הראב"ד בהשגותיו על הלכה זו, תוקף את הרמב"ם בצורה חריפה, ומפרש את דברי הגמרא בצורה אחרת:המהר"ל מפרש שבשני המקרים לעיל אין איסור ניחוש משום שהמעשים לא היו שרירותיים, אלא היו ראויים מצד עצמם גם בלא הניחוש: במקרה הראשון, , ובמקרה השני גם .
המהר"ל מסכם שהניחוש אסור .
על פי המדרש אליעזר היה אחד מאלה שנכנסו בחייהם לגן עדן.
כן נאמר עליו במדרש כי שליטתו ביצרו כאברהם.
על פי חז"ל הוא אחד משני הנערים שליוו את אברהם ויצחק לעקידת יצחק.
בתלמוד בבלי מסופר שאליעזר ביקר בעיר סדום והצליח בתחכום רב להינצל מחוקיהם המושחתים ואף להשתמש בהם לטובתו.
כשאברהם יצא להציל את לוט במלחמת ארבעת המלכים את החמישה, נאמר "וירק את חניכיו...
לפי דרשת חז"ל לא היה זה אלא אליעזר בלבד, ושמו בגימטריה: 318.
רבי חמא בר חנינא אמר: , ופירש רבי אלעזר ; כמו כן את הפסוק (בראשית טו, ב) "הוא דמשק אליעזר" פירש רבי אלעזר .
בפרקי דרבי אליעזר ובמסכת סופרים מזוהה אליעזר עבד אברהם עם עוג שעתיד היה להיות מלך הבשן, ומסופר שאברהם קיבלו במתנה מנמרוד לאחר שניצל מאור כשדים, ואברהם שחררו לאחר שטרח למצוא כלה ליצחק.
בדעת זקנים לבעלי התוספות חתרו ליצירת הרמוניזציה בין אגדה זו, שעל פיה אליעזר הוא עוג שנהרג במלחמה עם ישראל, ובין המדרש הגורס שאליעזר עלה לגן עדן בחייו, וביארו ש"עוג" הוא תוארם של שושלת מלכי הבשן (בדומה לתואר פרעה של מלכי מצרים), ואליעזר אינו עוג שנהרג על ידי משה.
במדרש רבה נאמר שאליעזר הוא כנען, שנתקלל על ידי נח להיות עבד.
המדרש מוסיף שעל ידי זה שנתגלגל להיות עבד לאברהם, יצא מקללת נח.
על פי המדרש מסופר כי אליעזר חשק שיצחק ישא את בתו, ורמז על כך לאברהם, אך אברהם סירב בתוקף בתואנת קללת נח לכנען.
הרב אליעזר מלמד (נולד בי"ד בתמוז ה'תשכ"א, 28 ביוני 1961) הוא רב דתי לאומי המשמש רב היישוב הר ברכה וראש ישיבת הר ברכה.
הרב מלמד חיבר את סדרת ספרי ההלכה פניני הלכה, והוא בעל טור קבוע בעיתון בשבע.
זוכה פרס כץ לשנת התשע"ט ופרס הרב קוק לשנת תשפ"א.
נולד בירושלים, לרב זלמן ולשולמית מלמד (בתו של פרופ' יוסף ולק).
בנערותו למד אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, ולאחר מכן למד בישיבת חורב ובישיבה לצעירים.
לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב כשש שנים.
את שירותו הצבאי עשה ברבנות הצבאית במשך 4 חודשים במסגרת שלב ב', וכיהן כרב צבאי זמני של חטמ"ר שומרון.
הוסמך לרבנות בתמוז תשמ"ח על ידי רבו, הרב אברהם שפירא, והרב חיים כ"ץ.
לימד שנה אחת בכולל לבעלי תשובה בשכונת מאה שערים של הרב יצחק גינזבורג (במהלך שנה זו התקרב לרב גינזבורג ולמד עמו בחברותא), ולאחר מכן עוד כחמש שנים בישיבת בית אל.
כיהן במשך כשני עשורים כראש ישיבת הר ברכה, ובשנת תשע"ו הודיע על התפטרותו באופן רשמי.
בשנת ה'תשע"ט חזר לתפקיד ראש הישיבה.
הקים את סניף בני עקיבא הראשון ברובע היהודי בירושלים שהיה בהפרדה מגדרית, והדריך בו.
לאחר מכן היה מראשי הקבוצה שהקימה את תנועת הנוער אריאל, שיש בה הפרדה בין בנים לבנות, והיה המזכ"ל הראשון שלה.
בתקופת הסכמי אוסלו שימש כמזכיר ועורך העלון של ועד רבני יש"ע וחבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
הרב מלמד פעיל במוסדות ערוץ שבע שהוקמו על ידי הוריו, והעביר את פינת ההלכה היומית ברדיו של הערוץ.
חלק מפינות ההלכה ששודרו עובדו וראו אור בכרכים הראשונים של ספרי 'פניני הלכה'.
על סדרת פניני הלכה שכתב קיבל את 'פרס היצירה היהודית' על שם הרב צבי יהודה הכהן קוק מאת 'הקתדרה לתורה ולחכמה' בגבעת שמואל.
זכה גם בפרס הרב קוק על הסדרה.
בשנת 1982 נישא לענבל, בתו של הצייר טוביה כץ, ולהם 13 ילדים.
על פי שיטת ההוראה של הרב מלמד, יש לחשוף ראשית את העיקרון או העקרונות שביסוד הסוגיה ולהגדירו במדויק מתוך עיון בגמרא ובדברי הראשונים והאחרונים.
יסוד הסוגיה הוא הכלל העומד בתשתית הפרטים ההלכתיים והוא תנאי הכרחי להבנת הנושא.
על פרטי ההלכה להיבחן לאור אותו כלל, וממנו נגזרת גם פסיקה בנושאים חדשים שעל הפרק.
הרב מלמד רואה בהלכה היהודית מקור וביטוי לערכי המוסר היהודי ולקשר בין האדם לבוראו.
הן בשיעוריו והן בספריו הוא מדגיש את הקשר שבין טעמיה הרוחניים של ההלכה לבין הפרטים ההלכתיים.
חשיפת הקשרים הללו מסתייעת בהגדרת כלל היסוד של הסוגיה.
בהצגת טעמי ההלכה הוא עושה שימוש במקורות מגוונים מן ההגות היהודית, כמו ספרות המדרש, המהר"ל, כתבי הראי"ה קוק והקבלה והחסידות,
סדרה זו מבטאת את שיטתו ההלכתית של הרב מלמד, הבאה לידי ביטוי גם במאמריו בטור "רביבים" בעיתון "בשבע" וגם בשיעוריו בעל פה.
בשבט התשע"ו, 2016, ציינו את הגעת תפוצת הספרים הנמכרים לחמש מאות אלף, ובשנת התשפ"א (2021) נמכרו כבר למעלה ממיליון עותקים של הסדרה.
הסדרה יוצאת על ידי מכון הר ברכה.
בנוסף להצגת ההלכה מן הכלל אל הפרט ובקישור ההלכה לטעמיה הרוחניים, מאופיינים הספרים בהתייחסות למנהגי כל העדות.
דרכו כפוסק הלכה היא שרק באותם המקומות שבהם יש מנהג עדתי מובהק יש להציג את הדבר כמחלוקת.
פסיקתו ברוב המקומות (בהם אין מנהג מובהק) תתייחס למנהג האשכנזים והספרדים.
הרב דוחה את הטענה שכל עדה צריכה לנהוג על פי פסיקות של רבנים בני העדה בלבד, גם במקומות שאין מנהג עדתי מובהק.
הרב מלמד רואה בשילוב תורה ומדע ערך חשוב, ודוגל בהכנסת לימודי החול בבתי הספר ובבחינות הבגרות – ומנמק זאת בשאיפה להציג את חכמת התורה בכל תחום מתחומי המציאות, ולהפוך אותה ל"תורת חיים" שאיננה מצומצמת בין כותלי בית המדרש בלבד.
לדבריו הנושא הוא חלק מחזון הגאולה לתיקון עולם, וגישה זו באה לידי ביטוי במוסדות הר ברכה.
עם זאת, הוא נוקט עמדה ביקורתית מאוד כלפי השיח האקדמאי הישראלי ומבקר מה שהוא מכנה "כפיפות" ו"ההתבטלות" של מוסדות חינוך לתוכניות לימודים של משרד החינוך, עליהן יש לו ביקורת חריפה.
הרב מלמד עושה שימוש במונח "תורני" לתיאור הזרם החרדי לאומי בקרב הציבור הדתי לאומי, זרם שהוא משתייך לו.
לדבריו, ישנו ניגוד מובהק בין ציבור זה לבין הציבור החרדי, וזרם זה אינו תת-זרם לא של הציבור החרדי ולא של הציונות הדתית הישנה, מאחר שלדעתו הוא נבדל משניהם במאפיינים עיקריים.
לפי הרב מלמד ההבדל בין הציבור התורני לבין החרדיות מתבטא באחריות הלאומית של ציבור זה ובחשיבות שהוא מייחס ללימודי חול, לשירות הביטחוני והלאומי ולהימנעות מהתפרנסות מלימוד תורה.
מנגד, לפי הרב מלמד, הזרם התורני אף אינו חלק מהציונות הדתית הישנה היות שבסיס המוטיבציה של הציבור התורני איננו הרצון להשתוות לציבוריות הישראלית החילונית או לקבל לגיטימציה בקרב הציבור החילוני (מאפיינים שהוא מזהה עם הציונות הדתית הישנה), אלא המחויבות ההלכתית למצוות השירות בצבא ולמצוות יישוב הארץ בהקשר הרחב שלה.
השאיפה ליטול חלק משמעותי בקביעת סדר היום הלאומי, הפוליטי והציבורי, לרבות הנהגת המדינה, מבדילה את הזרם התורני מהציונות הדתית הישנה, וזאת אף על פי שהמאפיינים המעשיים של זרמים אלו דומים מאוד זה לזה.
אחוזים גבוהים מפעולות ההסברה של הרב מלמד מוקדשים לחידוד ייחודיות הדרך התורנית, והוא אמר מספר פעמים שמדובר בתופעה חברתית משמעותית, שהיקפה גדול יותר מן המצטייר בתקשורת.
במדיום הפובליציסטי הרב מלמד מרבה להתייחס לסוגיות אקטואליות ולהציג את עמדתו ביחס אליהן.
בדרך זו מנסה הרב מלמד לשקף על פי הבנתו את השקפת העולם של הציבור התורני, במובדל מן הציבור החרדי ומחלקים בציונות הדתית הישנה.
שש שעות לימוד תורה בשבת
לדעת הרב מלמד ישנה חובה ללמוד תורה בשבת ובחול המועד במשך שש שעות לפחות.
הוא למד זאת מהגמרא () שלפיה צריך לחלק את זמן השבת, חציו לה' בלימוד תורה בבית המדרש וחציו לעונג שבת של אכילה, שתייה ושינה.
הוא מביא ראיות בעניין גם משורת פוסקים.
לימוד זה, לדעתו מהווה גם מענה לבעיות חינוך של הנוער.
בשנת ה'תש"ף השתתף בפגישת זום, בה השתתפה גם הרבה דלפין הורווילר, ובעקבות כך ספג ביקורת.
בתגובה לביקורת פרסם הרב מלמד במדור "רביבים" שבעיתון בשבע מספר טורים שבהם ביאר את עמדתו ונתלה בדעת הרב הראשי לשעבר וראש ישיבת מרכז הרב הרב אברהם אלקנה שפירא.
בעקבות כך הרב יעקב שפירא ראש ישיבת מרכז הרב יצא להגנת אביו והבהיר עמדה נחרצת כנגד המפגש.
בחשון ה'תשפ"א (2020) התפרסם מכתב של הראשון לציון הרב יצחק יוסף במחאה על הפגישה, שבו טען כי הרב מלמד "פרץ גדר שגדרו בו ראשונים" ושכל גדולי הדורות הרחיקו את הרפורמים, וציטט מדברי הרא"ש שהורה שיש לנדות רב שלא מציית לדברי גדולי הדור.
למחאת הראשון לציון הצטרפו רבנים נוספים, בהם הראשון לציון לשעבר הרב שלמה משה עמאר.
קבוצת רבנים, בהם הרב דב ליאור והרב צבי ישראל טאו, חתמו על מכתב המוחה על פריצת "גדרים שגדרו גדולי עולם" ביחס לרפורמים, מבלי להזכיר במפורש את הרב מלמד.
להגנת הרב מלמד יצאו בין היתר ארגון רבני צהר, הרב רא"ם הכהן, הרב יעקב מדן, הרב חיים נבון והרב אורי שרקי.
לאחר שבתשעה באב ה'תשפ"א (2021) היו עימותים ברחבת "עזרת ישראל" ליד הכותל, פרסם הרב מלמד במדור רביבים את עמדתו לפיה יש לאפשר לבני הזרמים השונים שאינם מעוניינים בתפילה ברחבת הכותל, להתפלל בעזרת ישראל.
הרב מלמד אף קרא לרב הכותל להעמיד לרשות זרמים אלו ספרי תורה לקרוא בהם.
ימים ספורים לאחר מכן נערך ביקור של מנכ"לית התנועה המסורתית בישראל, רקפת גינסברג, אצל הרב מלמד ורעייתו הרבנית ענבל, שלדברי הראשונה נועד לחיזוק אחדות העם היהודי.
פמיניזם וקריירה מול ערכי המשפחה
הרב מלמד רואה בפמיניזם תנועה שטרם הבשילה לתפיסת עולם מאוזנת, דבר שלדבריו יוצר עיוותים, כדוגמה הוא מביא את התקנה המחייבת מינוי אישה לדירקטור כאשר כל חברי הדירקטוריון האחרים הם גברים.
הוא מצדד בקידום נשים בשוק העבודה על ידי מתן אפשרות הולמת לעבודה בתנאים שיאפשרו להשאיר את המשפחה בראש סולם הערכים, כגון: עבודה במשרה חלקית ובשעות המתאימות לאימהות.
יחד עם העמדה הביקורתית העקרונית של הרב מלמד כלפי הפמיניזם המודרני, הוא מתיר לכל אישה המעוניינת ללמוד תורה לשם שמיים, ללמוד גמרא בעיון.
מנגד הוא ממליץ לנשים שאין להן חשק מיוחד להתעמק בתורה, ללמוד ספרי הלכה מעשיים ולהעמיק ביסודות האמונה והמוסר.
לדעתו עם התפתחות ההשכלה הכללית וההתמחות המקצועית של נשים בתחומים שונים בזמן המודרני, נשים צריכות ללמוד תורה הרבה יותר מכפי שלמדו בעבר.
הרב מלמד אינו שולל אפשרות שאשה תשמש בתפקיד מורת הלכה או אף כדיינית, אולם לשם כך דרושה לדעתו הקמת מערך לימודי מתאים להצמחת נשים שתעמודנה בקריטריונים הנדרשים לכך, ובאופן מתון והדרגתי שלא יעורר התנגדות או יסב נזק לתהליך זה, שביסודו מבורך.
לגבי מידת ההיתר ההלכתי למניעת היריון, מצדד הרב מלמד בחשיפת המידע ובהשארת רוב מרחב שיקול דעת לבני הזוג.
במאמר בנושא נמנע הרב מקביעה מפורשת שיש איסור הלכתי במניעת היריון, ומקפיד להשאיר פתח רחב להתייעצות.
בהמשך דבריו הוא כותב שבלא מעט מקרים דחיית היריון היא האפשרות העדיפה לכתחילה.
סוגיית הפלות עוברים החולים במחלה קשה מצויה במחלוקת עמוקה בין פוסקי ההלכה.
הרב מלמד פוסק כי מותר לבני זוג לבחור לשאול רב המקל במקרים אלה.
בטור "רביבים" כתב כי היו רבנים שהתרעמו על שפרסם את הדעה המקילה בהבלטה והורה שאפשר לסמוך עליה.
בעמדתו זו הוא מסתמך על מה ששמע לדבריו מהרב אברהם שפירא.
בעמדתו בנושא הפלות נעשה שימוש אף בין כותלי בית המשפט.
ישיבת הר ברכה, שבראשה עמד הרב מלמד, היא ישיבת הסדר.
הוא רואה בשירות צבאי במסגרת ישיבת הסדר דרך לכתחילה ולא רק דרך ברירת מחדל, זאת ללא תלות במשימות הצבא ובפיקודו.
הוא מנמק זאת בכך שיש מצווה להגן על חייהם ושלומם של יהודים ומשום מצוות יישוב ארץ ישראל.
עם זאת יש לו ביקורת רבה על דרגי הצבא הבכירים.
בעת תוכנית ההתנתקות, לאחר שהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא קרא לחיילים לסרב לפקודה של פינוי יישובים, חתם הרב מלמד על כרוז התומך בו.
הרב מלמד רואה בשאלת סירוב הפקודה הרבה מעבר לשאלה הלכתית.
העצמאות הבאה לידי ביטוי במוכנות ללכת נגד הזרם ואף לשלם על כך מחיר אישי של הליכה לכלא או הדחה משירות קרבי וקצונה, היא זו שתאפשר את הצבתו ומימושו של חזון אלטרנטיבי לזה של התרבות החילונית-ליברלית השלטת.
מסיבה זו תומך הרב מלמד גם בהתעקשות של חיילים על עמדתם בעניינים נוספים, כמו הוצאת הציציות, וקבלת זמנים ותנאים ראויים לתפילה.
בפולמוס סביב "שירת נשים בצבא", תומך הרב מלמד, בניגוד לעמדת הרבנות הצבאית, ביציאתם של חיילים דתיים מאירועים שבהם מופיעה זמרת, גם כאשר מדובר בטקס רשמי וממלכתי, ואף אם יקבלו פקודה מפורשת להישאר.
כנגד הטענה שסירוב פקודה יפגע באחדות הצבא ואף עשוי להוביל להתפרקותו, טוען הרב מלמד שההפך הוא הנכון.
רוב גדול של עם ישראל – כולל החרדים והמתנחלים – יזדהה הרבה יותר עם הצבא, אם יהיה ברור שפקודותיו אינן סותרות את ההלכה וסמכותו אינה מנסה להתחרות בסמכותה.
גם רוב המשרתים בצבא שאינם שומרי מצוות, מזדהים הרבה יותר עם ערכי השמירה על העם והארץ ועם מורשת ישראל שביסודו של הצבא, מאשר עם החובה הפורמלית לציית.
רק מיעוט שמאלני קטן איננו מזדהה עם הערכים הללו ואין צריך לחשוש כל כך מתגובתו.
אדרבא, סירוב הפקודה ישיב את הצבא לערכיו המקוריים של נאמנות למורשת ישראל והתמקדות במלחמה באויבי ישראל, ולא בניסיון למצוא חן בעיני הגויים.
אין צורך לחשוש מ"מדרון חלקלק" בעניין זה, מפני שאין מדובר על סירוב לפקודה בעת לחימה (שאז יש לציית גם במצבים של חוסר הסכמה), אלא לוויכוח עקרוני בין עמדות שהתבררו היטב בזירה הציבורית.
כמו כן, הכל מבינים שיש הבדל בין סירוב לפעול כנגד יהודים או כנגד ההלכה, לבין סירוב להילחם באויבי ישראל.
כפי שאין דואגים מן הכפיפות של הצבא לבג"ץ אף על פי שהוא מייצג עמדה רחוקה מאוד מזו של מורשת ישראל, ואף שהוא מתערב בפעילותו של הצבא ולא רק בשמירת זכויותיהם של חיילים פרטיים, כך אין צורך לדאוג מ"כפיפות" של הצבא לרבנים".
בתגובה לעמדותיו בנושא סירוב פקודה ביטל שר הביטחון אהוד ברק את מסלול ה"הסדר" מישיבת הר ברכה.
בתמוז ה'תשע"ג חידש מחליפו של ברק, משה יעלון, את המסלול בישיבה.
ביקורת כלפי פוליטיקאים וקציני צבא
הרב מלמד מותח לעיתים בטוריו בעיתון "בשבע" ביקורת על חלק מגורמי השלטון במדינת ישראל.
כך למשל, לאחר מלחמת לבנון השנייה האשים את הנהגת המדינה ואת ראשי הצבא בשחצנות, בהטעיית הציבור ובהעדפת הקידום האישי, גורמים שהובילו לדבריו למחדל המדיני-צבאי.
בטור אחר ציין כי אף על פי שהוא בטוח כי ברמה העקרונית ראש הממשלה ושר הביטחון (נתניהו וברק) חשים מחויבות לביטחונה של מדינת ישראל ואף היו מוכנים למסור את נפשם עבור קיומה של המדינה, יש לחשוש שגם מניעים אישיים מדרבנים אותם לפעול נגד איראן.
עוד כתב שהרבנים הצבאיים הראשיים לאחר הרב שלמה גורן אינם בגדר "מרא דאתרא", משום שהם תלויים במפקדיהם ואם יפסקו שלא לפי דעתם הם עלולים להיות מודחים.
ביולי 1994, בהיותו מזכיר ארגון רבני יש"ע, ביקר את ממשלת ישראל בראשות יצחק רבין בשל מדיניות ענישה קולקטיבית שנקטה כלפי האוכלוסייה הפלסטינית.
הרב מלמד קורא לחשיבה מחודשת בנושא ההליכה לשירות הלאומי לבנות, שירות שנפוץ מאוד בקרב בנות דתיות כתחליף התנדבותי לשירות צבאי.
לדברי הרב מלמד, מול התרומה הציבורית בשירות הלאומי, ישנם גם חסרונות, כגון: פגיעה בבנות למשפחות עניות המתקשות לממן השכלה גבוהה לאחר נישואיהן, הקטנת הסיכויים להשלמת לימודים גבוהים ולמיצוי כישרונות והגשמה עצמית של הבנות וכן דחיית גיל הנישואין ודחיית הולדת ילדים.
לדעתו כתוצאה ממשך הזמן של השירות הלאומי, בנות רבות מוותרות על קריירה משמעותית.
נוער הגבעות, פעולות מחאה מרובות מוקדים ותג מחיר
הרב מלמד מתנגד לפעולות נקם פרטיות וסובר שיש לנהל את המלחמות של עם ישראל במסגרת צה"ל.
בשנת 2015, לאחר הצתת בית משפחת דוואבשה בדומא, שיוחסה לפעילי 'תג מחיר', כתב:
במאמר בעיתון "בשבע" הביע הרב מלמד אהדה לנוער הגבעות:
באדר ב' ה'תשע"א נשאל, באתר ישיבה, האם הביע תמיכה בפגיעה בערבים במסגרת "מדיניות תג המחיר", מושג שכלל באותה תקופה פעולות מחאה מרובות מוקדים.
הוא השיב כי הביע תמיכה בהפגנות כאלה שארגנו ועדי המתיישבים בצמתים, שנועדו להעסיק כוחות צבא רבים ככל האפשר, אך אמר כי מעולם לא הביע תמיכה בפגיעה של אנשים פרטיים בערבים או ברכושם.
הרב מלמד תומך בעלייה להר הבית בטהרה ובמקומות המותרים, בנימוק שיש בכך תועלת לשמירת הריבונות הישראלית במקום.
תלמידי הישיבה ותושבי היישוב בראשם הוא עומד עולים בקביעות להר הבית.
הוא עצמו עלה להר לראשונה ביום ירושלים ה'תשנ"ז ומאז ביקר בו מספר פעמים.
בשנת התשע"ה, לאחר שמועצת הרבנות הראשית ניסתה להפסיק את כהונתו של הרב שלמה ריסקין, רבה של אפרת, בשל דעותיו, התנגד לכך הרב מלמד.
הוא כתב על כך בטורו: לעיתים רבנים אחרים, ואף אני בכללם, מעדיפים פתרונות אחרים [...] חילוקי הדעות והמנהגים הם בעיקר בשאלות חינוכיות וחברתיות, ולא בשאלות הלכתיות מובהקות.
הזמן ילמד אותנו מה המעלה והיתרון שבכל דרך.
בכל אופן, אסור לנו לבטל את דרכו של הרב ריסקין, שהיא אחת מהדרכים החשובות לגילוי התורה בדורנו [...] פגיעה ברבנותו של הרב ריסקין כמוה כעקירת פרשיות שלמות בתורה.
בטור נוסף הגיב על טענות בדבר יחס לא ראוי של הרב ריסקין לנצרות וקרא לאנשים להזהר מקבלת טענות לא בדוקות נגדו.
כך גם קרא שלא להחרים את נציגי הרפורמים.
סדרה בת עשרים ושניים כרכים בשם פניני הלכה בנושאים הלכתיים שונים.
מטרת סדרה זו לכלול את כל ההלכות הנצרכות לימינו והסדרה טרם הושלמה.
לסדרת זו נספחת סדרה נוספת ששמה 'הרחבות לפניני הלכה', ובה הוספות להלכות, יסודותיהן והטעמים המחשבתיים שלהן.
בסדרה זו יצאו חמישה ספרים: ברכות, שבת, ימים נוראים, מועדים-סוכות, ושמחת הבית וברכתו.
טור קבוע בשם "רביבים" בעיתון בשבע, שעוסק בעניינים שונים מנקודת מבט תורנית והלכתית.
מסקר שנערך ב-2009 עולה כי מספר הקוראים כ-270,000, שהופכים אותו למדור הנקרא ביותר בציבור הדתי.חלק מן המאמרים נקבצו לאחר עריכה והרחבה בסדרת ספרים בת אותו שם.
החלק הראשון עוסק בענייני חינוך, משפחה, נישואין וקריירה; החלק השני בענייני מדינה וצבא; והחלק השלישי מאגד בתוכו מאמרים על גדולי ישראל ודמויות מופת.
ההדיר מהדורה חדשה של ספר השל"ה, ירושלים: עוז והדר, תשנ"ג (5 כרכים).
ערך את שני הכרכים הראשונים בסדרת ספרי רבי צדוק הכהן מלובלין במהדורה החדשה, וסייע בהשלמת הסדרה כולה, הר ברכה: מכון הר ברכה, תשנ"ח–תשס"ט (8 כרכים).
ערך את ספרו של אביו נתיבי אמונה – ביאור יסודות באמונה ועבודת ה', לאור דרכם של הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה.
רבי אליעזר בן שמואל ממיץ (הרא"ם), (1140 לערך – 1237), נתפרסם בעיקר בשל חיבורו "ספר יראים".
היה תלמידם של רבנו תם והרשב"ם, ורבם של רבי אלעזר מוורמס בעל "ספר הרוקח", הראבי"ה - רבי אליעזר בן יואל הלוי מבון ומקלן, רבי ברוך בן שמואל ממגנצא ורבי שמחה בן שמואל משפירא.
כיוון שלמד מרבני צרפת ולימד את גדולי חכמי אשכנז בדור הבא, הוא חוליה חשובה בקשר שבין מרכזי התורה בשתי הארצות.
ישב בדין כבר בפני רבו רבנו תם, לפני שעבר לעיר מץ.
עסק תקופה מסוימת גם בהלוואת כספים, כפי שנראה מתשובתו בעניין, ומסופר שהיה גבאי צדקה.
בנותיו מתו עליו בחייו ובנים כנראה לא היו לו, כפי שהוא כותב בסוף ספרו:"ספר יראים יהיה לי לזיכרון, כי גדול חרון.
ומתו בנותי, ואספו וכלו טובותי.
ונשארתי לבדי ואין מחזיק בעדי"אין לזהותו עם רבי אליעזר בן שמואל החתום על תקנות משנת תתק"פ ותתקפ"ג.
חיבר תוספות למסכתות ברכות, שבת, פסחים, נדרים, זבחים, חולין ונזיר.
בתוספות הנדפסות למסכת שבת נשמרו הקושיות שהקשה לרבו הרשב"ם והתשובות שענה לו.
אחד מספריו החשובים שנתפרסמו הוא "ספר יראים".
הספר כולל את דיני המצוות, על פי מניינו של רבי יהודאי גאון, וכן קצת ענייני מוסר ודרך ארץ.
הוא חילק את המצוות לשבעה "עמודים" שכל אחד מהם כולל סוג אחד של מצוות.
אליעזר שרון סודיט (ט"ו בשבט 9 בפברואר 1925 – 5 בפברואר 2011) היה לוחם אצ"ל, אשר כינויו בארגון היה "קבצן", ולאחר הקמת המדינה, איש שירותי הביטחון בישראל.
סודיט נולד בבסרביה שברומניה (היום במולדובה), עלה ארצה בשנת 1936 יחד עם משפחתו מהעיר אודסה שבאוקראינה.
הוא השתתף ופיקד על מבצעים רבים במסגרת הארגון.
ב-13 בספטמבר 1946, בעת שפיקד על מבצע שדידת בנק "עותומן", הוא נתפס על ידי השלטונות הבריטים ונשפט ל-15 שנות מאסר.
לאחר תשעה חודשים בבית הסוהר במגרש הרוסים בירושלים, הצליח להימלט כשהוא מחופש לשוטר בריטי.
כמומחה חבלה באצ"ל, אליעזר סודיט שרון היה שותף בתכנון הכנת הרימון שהוסלק בתפוז, שבעזרתו הנידונים למוות מאיר פיינשטיין ומשה ברזני התאבדו בכלא הבריטי לפני הוצאתם להורג.
בשל כך, לימים, ובדומה למנחם בגין, ביקש להיקבר בסמיכות אליהם בהר הזיתים.
בתחילת מלחמת העצמאות סודיט השתתף במבצעים שונים של האצ"ל.
בהמשך, הוא לחם בקרבות כיבוש יפו והיה זה שהציע את שיטת ההתקדמות דרך קירות הבתים, באמצעותה נכבשה מנשייה.
אחר כך לחם בקרבות האצ"ל ברמלה.
בקרבות אלה סודיט עמד בראש הכוח אשר כבש את מפקדת חסן סלאמה.
בהמשך הוא נפצע בעת חילופי ירי עם הערבים, פונה לטיפול רפואי, וחזר לחזית רמלה לאחר זמן קצר.
אחרי מספר ימים, נחתם הסכם לצירוף האצ"ל לצה"ל, שהוקם בעצם אותם ימים.
סודיט הועבר עם יחידתו מחזית רמלה לגדוד 57 של חטיבת גבעתי, במסגרתו נטלו חלק במבצע פלשת.
לאחר פרשת אלטלנה, הצטרף לכוחות האצ"ל ששמרו על קיומם העצמאי בירושלים, ופיקד על גדוד יוצאי אצ"ל שכבש את הכפר מלחה.
בתקופת המלחמה התחתן עם דרור גוריון, חברת אצ"ל ושדרנית ברדיו המחתרתי, בתם של ציפורה ויצחק גוריון, מוותיקי התנועה הרוויזיוניסטית.
את חתונתם על גג-בית בירושלים ערך הרב אריה לוין שהיה מקורב לאנשי המחתרות.
לאחר פירוק האצ"ל בירושלים, הצטרף שנית לצה"ל, ובמהלך קורס קצינים במסגרתו, נפצע.
זמן מה עסק סודיט בעסקים פרטיים.
ב-1952 כמחאה על "הסכם השילומים" בין ישראל לגרמניה, שלח סודיט מצרפת מעטפת נפץ לראש ממשלת גרמניה, קונראד אדנאואר.
הפצצה התפוצצה בעת שחבלן גרמני ניסה לנטרלה וגרמה למותו.
סודיט נעצר בצרפת כשברשותו אמצעי לחימה שונים.
הוא נשפט לארבעה חודשי מאסר וגורש מצרפת.
ביוני 2006 פורסם יומנו של סודיט ובו הוא טוען כי ראש ממשלת ישראל לשעבר, מנחם בגין, היה מעורב באופן אישי בניסיון לרצוח את אדנאואר.
על פי הכתוב ביומן, סודיט עצמו הציע לבגין את הפעולה במטרה למנוע את הסכם השילומים עם גרמניה, ובגין הביע את הסכמתו "לכל תגובה שתיעשה ובלבד שיימנע הסכם השילומים".