tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שפירא נשוי לשחקנית רונית אברהמוף-שפירא ואב לשלושה ילדים.
ב-1 ביולי 2013 היו שפירא ומשפחתו מטרה לפיגוע יידוי אבנים על רכבם.
מחבלים פלסטינים הציבו מחסום אבנים מאולתר על כביש בשומרון ואז יידו אבנים גדולות שניפצו את שמשות הרכב.
שפירא זיהה את המחסום מבעוד מועד, הורה לרונית להתכופף ולהגן על הילדים, והצליח לשמור על שליטה על המכונית למרות ניפוץ החלונות.
הוא הצליח לנהוג את הרכב הפגוע למחסום צה"ל הקרוב, שם קיבלו טיפול מהחיילים.
להציל את טוראי פינקלשטיין, תיעודי, 2001
הסרט של מנוחה, תיעודי, ערוץ 8, 2004
סרוגים, סדרת דרמה טלוויזיונית, שודר ב-yes ב-2008
מקדש מעט, סדרה תיעודית, ערוץ 1, 2015
שטיסל, סדרת דרמה, שודר ב-yes ב-2021
בני מצווה, סדרה לילדים ונוער, שודר בכאן חינוכית, 2023
אליעזר שפר (י' בשבט ה'תרצ"ג, 6 בפברואר 1933 – י"ב בחשוון תשע"ט, 21 באוקטובר 2018) היה איש ציבור ישראלי.
הוא היה דור שישי למשפחה של חסידי קרלין, שעלתה לארץ ישראל בשנת תקל"ז–1777 בעליית החסידים.
סבו, משה לייב, הקים את מלון שפר – האכסניה היהודית הראשונה בטבריה.
אביו, חיים שפר ניהל את חברת "אגד" בטבריה עשרות בשנים.
אבי סבו, רבי יהושע ביין, הקים את הבית היהודי הראשון בכפר מירון, בית שבו שוכנת כיום ישיבת בני עקיבא במירון.
למד בתלמוד תורה ובישיבת "אור תורה" בטבריה, ולאחר סיום לימודיו במחזור הראשון של הישיבה הטכנולוגית בכפר אברהם המשיך ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
בשנת 1953 התגייס לצבא ההגנה לישראל.
את השירות הצבאי עשה בגדוד הראשון (890) של חטיבת הצנחנים.
היה נשוי משנת 1958 ועד למותו לאסתר לבית גרוס.
שפר היה מורה ומדריך בכפר בתיה שברעננה.
למד באוניברסיטת בר-אילן פסיכולוגיה וחינוך.
בתפקידו כיועץ תעסוקה בכיר במשרד הרווחה הקים רשת לייעוץ תעסוקתי והכשרה מקצועית במחוז השרון ובשירות התעסוקה לאוכלוסייה הערבית במזרח ירושלים בשנת 1968.
בשנת 1970 יצא בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית לארצות הברית.
לאחר שובו מהשליחות בשנת 1973, השתתף בהקמת החטיבה לדור ההמשך ופיתוח מנהיגות בהסתדרות הציונית העולמית.
כאשר נבחר לעמוד בראש החטיבה, הקים רשת עולמית של מכונים ללימודי יהדות ולפיתוח מנהיגות קהילתית יהודית ציונית.
בתפקיד ראש המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית היה אחראי על תפעול מפעלי חינוך ותרבות תורנית ועל הוצאה לאור של ספרי לימוד, עיון, הגות וערכות הוראה בשפות שונות.
בתפקידו כראש המרכז לשירותים רוחניים בתפוצות הפעיל רשת של סמינרים לרבנים וראשי קהילות וייסד את "העצרת העולמית של המנהיגות האורתודוקסית" שהתכנסה בירושלים.
שפר החל את פעילותו הציבורית במשמרת הצעירה של המפד"ל, ובחודש ניסן תש"כ (אפריל 1960) עמד בראש כנס היסוד של "חוגי הצעירים" במפד"ל, שהתארגנו על ידי זבולון המר ודניאל ורמוס.
שפר עמד בראש המועצה העולמית לחינוך תורני, היה יו"ר איחוד בתי הכנסת בישראל, יו"ר הארגון העולמי של בתי הכנסת והקהילות האורתודוקסיות ונשיא לשכת בני ציון של בני ברית בירושלים.
כמו כן היה חבר בתוכנית "מלווה מלכה" ששודרה במוצאי שבת ברשת ב'.
משנת 1993 למד בכולל "יום השישי" של ישיבת הכותל.
פרסם מאות מאמרים וסיפורים בעיתון "הצופה".
ספרו "סיפורי הזמן והמקום" יצא לאור בהוצאה עצמית.
נפטר בירושלים בי"ב מרחשוון, תשע"ט, 21 באוקטובר 2018.
"עיטור לוחמי המדינה" של לוחמי חרות ישראל (לח"י)
עיטור הכבוד "יקיר ירושלים" לשנת תשס"ז–2007
עיטור יקיר הרובע היהודי לשנת תשע"ג–2013
אליעזר שמואלי (29 במרץ 1928 – 5 באוגוסט 2018) היה מורה, איש חינוך ומומחה למינהל חינוכי.
כיהן כמנכ"ל משרד החינוך והתרבות בין השנים 1976–1987. יזם את העברת כיתות ז' ו-ח' מבית הספר היסודי אל חטיבת ביניים.
תכנן וביצע את תוכנית האינטגרציה בחינוך בישראל, שהפכה את בתי הספר האזוריים לבתי ספר המשלבים תלמידים מעדות ושכונות שונות.
יקיר ירושלים לשנת תש"ס (2000).
שמואלי עלה לארץ מלריסה ביוון בהיותו בן שבע.
למד בתלמוד תורה בית אהרון ובבית הספר "תחכמוני".
היה חניך ומדריך בתנועת גורדוניה.
משזכה במלגה - עבר ללמוד בבית הספר התיכון בית הכרם (התיכון ליד האוניברסיטה) (1942), ומשם לבית המדרש למורים על שם דוד ילין (המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין) בבית הכרם, שבו הוסמך כמורה (1948).
ערב הקמת המדינה, התמקד בפעילות חינוכית חלוצית בשכונת מזכרת משה בירושלים.
היה זה למעשה המרכז הקהילתי הראשון בישראל, שנוהל כניסוי חינוכי על ידי ד"ר אברהם נדד ופרופ' קרל פרנקנשטיין.
לבקשת מפקד מחוז ההגנה בירושלים הכין נערי שכונות בירושלים לקראת גיוסם ל"הגנה".
לימים התגייסו נערים אלה לצה"ל והצטרפו לגדוד "הסלע" בגדנ"ע, ששמואלי היה יוזמו, מקימו ומפקדו במלחמת העצמאות, שבמהלכה שימש גם קריין בתחנת הרדיו של ההגנה קול המגן העברי.
עם החלת חוק לימוד חובה (1949), יזם הקמת בית ספר לנערים עובדים מילדי השכונות, בשכונת שייח' באדר בירושלים, ושימש כמנהלו מטעם "זרם העובדים"; וב-1951 נבחר להיות מנהל בית הספר "למל" לנערים עובדים בירושלים.
השלים לימודי פסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית, ועם סיום לימודי התואר, הצטרף למחלקה לענייני המזרח התיכון בסוכנות היהודית, בה פעל בטיפוח החינוך הציוני במרכזי חינוך של המחלקה בארצות המזרח.
מטעם המחלקה יצא לשליחות בתוניסיה – להכשרת יחידות המגן של הנוער היהודי באי ג'רבה, וארגון פעילות חינוכית – ציונית.
ב-1956 זכה במלגה של ארגון נשות אמריקה ויצא ללימודי תואר שני במינהל חינוכי באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ועם השלמת התואר ושובו ארצה ב-1957, נקרא על ידי שר החינוך, זלמן ארן, לשמש על ידו בלשכתו.
במשרד, יזם והקים את בתי הספר הדו-שנתיים בעיירות הפיתוח, במגמה חקלאית ומקצועית, תכנן והקים את מערכת בתי הספר המקיפים, שהחלו לפעול בערי הפיתוח ובישובים קולטי עליה, ואשר פעילים כיום כמוסדות חינוכיים מרכזיים בכל רחבי הארץ.
באמצע שנות ה-60 מונה לסמנכ"ל משרד החינוך – הממונה על מינהל החינוך העל-יסודי, ולימים, לראש מינהל החינוך, משנה למנכ"ל וראש מינהל הפיתוח העל-יסודי במדינה, והיה האחראי לביצוע חוק חינוך חובה לגילאי 14–16 (לרבות לימודי חינם לגילאי 16–18).
בהיותו מיומן בנושאי החינוך לילדי "ישראל השנייה", הועמד בראש תוכנית הרווחה במשרד החינוך בעקבות המשבר החברתי (הפנתרים השחורים) באותה תקופה.
בשנת 1976, עם צאת אלעד פלד לחופשה של שנה, נתמנה על ידי השר אהרון ידלין למנכ"ל בפועל של משרד החינוך והתרבות, כאשר הוסכם מראש שפלד לא ישוב לתפקיד ושמואלי יקבל בהמשך גם את התואר.
בהמשך מונה שמואלי למנכ"ל באופן רשמי, תפקיד שמילא בסך הכל במשך כ־12 שנים, ובמסגרתו הוציא אל הפועל את תוכנית האינטגרציה בחינוך, שעירבה תלמידים יהודים משכונות ועֵדוֹת שונות באותם בתי ספר.
עם זאת, הוא המשיך את ההפרדה בין החינוך הממלכתי החילוני לחינוך הממלכתי הדתי ובין בתי הספר של בני הדתות השונות.
כיהן כמנכ"ל תחת השרים אהרון ידלין, זבולון המר ויצחק נבון.
בתפקידו כמנכ"ל שימש גם כיו"ר הוועד הישראלי לאונסק"ו.
נציג ממשלת ישראל בקרן החינוך לישראל, ומרצה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב, שם הכשיר מאות מנהלים למערכת החינוך.
שמואלי התמקד במשך כל תקופת עבודתו במערכת החינוך בקידומם ובטיפוחם של ילדי משפחות מצוקה בשכונות העוני ובעיירות פיתוח, יזם הקמת בתי ספר תיכוניים באזורי פיתוח ומצוקה ודאג לבוגריהם להמשך לימודיהם ולרכישת השכלה, הקים את בתי הספר המקיפים, ונלחם להגברת השילוב הבין-עדתי לשם חיזוקה של החברה בישראל.
שמואלי גם הפריד את כיתות ז' ו-ח' מבתי הספר היסודיים וצירף אותם כחטיבות ביניים אל בתי הספר התיכוניים, חולל שינויים בהכשרת המורים ובתוכניות הלימודים, והיה אחראי על תכנונו ובנייתו של בית הספר המקיף בישראל.
במסגרת פעילות המשרד לקידום בני נוער מן הפריפריה, הגשים את רעיון פנימיות הטיפוח, כשעיקר המשימה היה לאתר תלמידים מבטיחים, בעלי כישרונות, ולרכז אותם בפנימיות ייחודיות שהוקמו לצורך זה (בתי הספר בויאר, עמליה, שטיינברג).
יזם והקים את היחידה לטיפוח "מורשת יהדות המזרח" ולשילובה בתוכנית הלימודים, וביצע קליטה ארגונית של המגזר הערבי במערכת החינוך הכללית.
ממייסדי קרן החינוך לישראל (ליד המגבית היהודית המאוחדת), שמימנה בניה ופיתוח של מאות מבני חינוך לבתי ספר מקיפים וקהילתיים, וממקימי האגודה לקידום החינוך, לעזרה לנערים מוכשרים ממשפחות נזקקות, שבראשה עמד במשך למעלה מ-30 שנה.
עם פרישתו ממשרד החינוך בשנת 1987, בעקבות מחלוקות עם שר החינוך, יצחק נבון, התפנה לעבודה ציבורית: שימש כמנכ"ל בית התפוצות וכיו"ר העיתון דבר והוצאות הספרים עם עובד וספרי.
בראשית שנות התשעים, התמסר לטיפוח המצוינות בחינוך, ובמסגרת זו יזם והקים בירושלים (בשיתוף עם הפילנתרופ בוב אשר) את בית הספר התיכון למדעים ולאמנויות (יאס"א), שנוסד על ידי העמותה למצוינות בחינוך, שבראשה עמד.
באותה תקופה פעל לקידום החינוך במגזר הערבי: הוא הביא לצירוף בתי הספר של הכנסייה האורתודוקסית למערכת החינוך המוכר שאינו רשמי, ודאג לפיתוח המערכת החינוכית הערבית, בעיקר בגליל.
בעקבות פעילותו זו, קיבל בהמלצת הארכיבישוף היווני את הוקרת הכס הקדוש, ואף הוזמן לאפיפיור יוחנן פאולוס השני – שהעניק לו אות הוקרה על כך.
החל משנת 1992 פעל לקידום מערכת החינוך בעיירת הפיתוח נתיבות, ולהחזרתם ללימודים ביישוב של ילדי נתיבות שפרשו מן היישוב ונדדו ללימודים תורניים.
פעל בנתיבות כיועץ לראש העירייה לקידום ולשדרוג מערכת החינוך היישובית.
בשנת 1988 התנדב לעמוד בראש אגודת אכסניות נוער בישראל.
בתקופת כהונתו קמו אכסניות חדשות בבית שאן, בשלומי, במצדה בירושלים (בית הארחה ע"ש רבין) ובעכו.
היה פעיל בהתנדבות בתפקידים רבים נוספים, ובהם: יו"ר האגודה לקידום החינוך (מכינות אקדמיות, פנימיות יום, בתי ספר למדעים ביישובי פיתוח); יו"ר המפעל להכשרת ילדי ישראל; יו"ר מכון הנרייטה סאלד למחקר חינוכי צוות המכון; יו"ר המסלול האקדמי המכללה למינהל; יו"ר מפעל הסטיפנדיות לחינוך בע"מ; ועוד.
לבקשתה של רות אלון, עמד בראש קבוצת חברים שיזמו והקימו את "בית יגאל אלון" בגינוסר.
שמואלי זכה מידי נשיא צרפת פרנסואה מיטראן לתואר עמית מסדר המצוינות של ממשלת צרפת, כן הוענקו לו פרס החינוך של עיריית תל אביב על ידי שלמה להט ותואר "אביר הגליל" - על ידי הארכיבישוף סלום.
בשנת 2000 זכה בתואר יקיר ירושלים.
בשנת 2012 במלאת 100 שנים לייסוד המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, הוענק לשמואלי על ידי יושב ראש הכנסת מר ראובן ריבלין והד"ר אנה רוסו, אות דוד ילין על תרומתו רבת השנים למערכת החינוך בישראל.
היה בעל טור קבוע בהד החינוך של הסתדרות המורים הכללית בישראל וב-"קשר עין" של ארגון המורים העל יסודיים.
בשנת 2017 ראה אור "נתיבות בחינוך", גיליון נד' של כתב העת "דור לדור" בעריכת יובל דרור ואיילת גיל-רונן, ובו לקט רחב ממשנתו החינוכית של שמואלי.
שמואלי נפטר בביתו ב-5 באוגוסט 2018. התגורר בירושלים, היה נשוי לגאולה ואב לשניים: עו"ד חגי שמואלי, שותף מנהל במשרד עורכי הדין ארנון, תדמור-לוי, ותמי שמואלי גריבסקי, המתגוררת בארצות הברית.
אליעזר שושני (15 בדצמבר 1905 – 8 בדצמבר 1987) היה איש ציבור בימי היישוב היהודי בארץ ישראל וראשית ימי המדינה.
היה בין החלוצים אשר לחמו על עבודה עברית במושבות, חבר פעיל ב"הגנה" וממייסדי כפר יהושע.
בשנים 1956–1958 שימש מזכיר תנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים".
בשנת 1967 קיבל עליו את תפקיד המזכיר של "ברית התנועה הקיבוצית".
אליעזר שושני נולד כבן זקונים בבריאנסק שבמחוז אוריול ברוסיה.
להוריו, גדליהו הכהן רוזנרוט ופייגה-מנוחה לבית איתין, נולדו תשעה ילדים, והם (לפי סדר הולדתם): מנחם, סעדיה, נוח[3], יוסף, דבשה, מרים[4], בלה, אהרון ואליעזר.
אחי אמו הוא אהרן איתין, אביהם של סעדיה איתין, נחום איתן ודיבשה אמירה.
בריאנסק הייתה עיר תעשייתית על גדת הדייסנה (יובל של נהר הדנייפר), במחוז אוריול שברוסיה האירופאית, כ-350 ק"מ דרומית מערבית למוסקבה.
באותם זמנים הייתה בריאנסק מחוץ לתחום המושב היהודי ברוסיה.
אבי המשפחה סעדיה איתין, שנולד באוקראינה, היה בעל זכויות בגין שירותו בצבא הצאר ניקולאי השני (הוא נמנה עם הילדים היהודים "החטופים"), ועל כן הורשה להתגורר בבריאנסק.
גדליהו רוזנרוט, יליד פולין, גויס לצבא הצאר, ושימש שם כחייט.
בשהותו עם יחידתו ליד בריאנסק הכיר גדליהו את פייגה-מנוחה והם נישאו בסתר, מאחר שנאסר על החיילים להתחתן.
כשהשתחרר גדליהו משירותו הצבאי הפכו הנישואים המוסווים לרשמיים.
שושני עלה לארץ ישראל בשנת 1912, הוא הגיע עם משפחתו: הוריו, סבתו וכמה מאחיו, באנייה "אלכסנדר".
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, ותושבי הארץ סבלו ממחסור בשל הניתוק מן הארצות שסיפקו לארץ ישראל מזון ומצרכי יסוד.
באפריל 1917 גורשו התושבים היהודים של יפו ושל תל אביב מבתיהם ונדדו למושבות ביהודה ובגליל.
בין המגורשים הייתה גם משפחתו של אליעזר, משפחת רוזנרוט, שהחלה במסע לסג'רה עם הילדים הקטנים (דִבשה, אהרון ואליעזר) והסבתא מעלה (שעִברתה את שמה לעמליה).
הבנים הבוגרים: מנחם, סעדיה, יוסף והבת בלה, נותרו לשמור על נכסי המגורשים ונמנו עם 13 הנשארים בתל אביב.
בערב פסח, לאחר יומיים של נסיעה בשתי עגלות, הגיעו בני המשפחה לסג'רה והוזמנו לשולחן "הסדר" אצל משפחת טפליצקי.
בתום ימי הפסח עברו להתגורר בביתה של האלמנה הגֵרָה שרה ניצָ'יֵיב.
הם שהו אצלה כשנה וחצי, והיא התחלקה עמם במעט שהיה לה.
שושני ואחיו למדו בבית הספר הקטן בסג'רה עם ילדי המקום.
הסבתא עמליה נפטרה בסוף הקיץ ונקברה בסג'רה.
בשנת 1918, לאחר שצבאותיו של הגנרל אלנבי כבשו את הארץ, חזרו בני המשפחה לתל אביב.
שושני חזר ללימודיו בגימנסיה הרצליה ואחיו סעדיה מימן את לימודיו.
בעקבות האח סעדיה שינתה המשפחה את שמה, תחילה ל"שושן אדום" (תרגום מדויק של שמם לעברית) ואחר כך לשושני.
בשנת 1923 סיים את לימודיו בגימנסיה בהצטיינות.
למרות הצעתו המפתה של אחיו סעדיה לממן לו לימודים באחת מהאוניברסיטאות באירופה, פנה אליעזר בן ה-18 לחיי עבודה.
הוא החל כמתלמד במקווה ישראל והצטרף לארגון ההגנה.
בשנים 1925–1927 נדד אליעזר במקומות רבים בארץ.
תחילה עבד בקבוצת מרקנהוף, שישבה על האדמות שהיום הן אדמות קיבוץ מזרע, אחר-כך עבר לרחובות ועבד שם בקטיף תפוזים.
משם עבר לחווה בנחל שורק ועבד שם בעיקר בהכנת שדות הפלחה לזריעת החורף בעזרת צמד פרידות ומחרשה.
תחנתו הבאה הייתה פתח תקווה, שם עבד בעידור בפרדסים, עבודת פרך שקשה היה להתמיד בה.
הוא עבר לבנימינה ועבד אצל האיכר כהנוביץ במשתלת עצי פרי.
בשנת 1927 הקים גרעין א' של המושבים את כפר יהושע בעמק יזרעאל, ואליעזר הצטרף אליו לאחר כמה חודשים.
הוא האמין שבמושב יוכל להגשים את העקרונות שבהם דגל: התיישבות, עבודה עצמית ועזרה הדדית.
אליעזר עסק עם חבריו בעבודות התשתית: סלילת כביש גישה לכפר, הנחת צינור מים והקמת מבני ציבור.
לצד עבודות אלה היה עליו לפתח את חלקתו הפרטית: 100 דונם של אדמת בור שלא עובדה מעולם.
כל רכושו היה סוס, מחרשה, חמש כוורות ומתבן.
בשנת 1931 נישא לדבורה סולצ'נסקי – הגננת הראשונה בכפר יהושע.
אליעזר ודבורה עברו להתגורר במשך חודשים אחדים בחצרה של דבשה, אחותו של אליעזר, בחדרה.
משם עברו לקבוצת גניגר והתקבלו שם לחברות.
בשנת 1933 נולד בנם הראשון רפאל.
שושני פיתח בזמן זה השקפת עולם שדמתה להשקפת העולם של הקיבוץ המאוחד, ודבורה לא מצאה את מקומה כגננת בגניגר.
לכן עזב הזוג הצעיר את המקום ושב לחדרה, ושם התגורר שנים אחדות.
בשנה הראשונה מצא אליעזר את פרנסתו כקבלן גדרות וראה ברכה בעמלו.
כעבור שנה נבחר לכהן כמזכיר מועצת הפועלים של חדרה, אולם הוא לא מצא סיפוק בתפקיד זה ועל כן חזר לעסוק בגדרות.
אף על פי שבני הזוג הגיעו לרמת חיים סבירה, הם הרגישו שאין זה בית ונחלה משלהם (משום שעדיין גרו בחצרה של אחותו דבשה) והחליטו לחזור לקיבוץ.
בהשפעת חבריהם, חיים גבתי ואשתו ליובּה, שגרו בקיבוץ גבת, פנו אליעזר ודבורה בשנת 1937 לקיבוץ זה והתקבלו שם כחברים.
אליעזר השתתף באותו זמן בקורס מא"זים (מפקדי אזור) של "ההגנה", והיה מגיע רק לביקורים קצרים בגבת.
דבורה ילדה את הבת נורית חודש לאחר היקלטותם בגבת, ונדרשה לוויתורים קשים כדי לאפשר לאליעזר את פעילותו בתחומי הביטחון והחברה.
כשאליעזר סיים את הקורס הוא התיישב סופית בגבת ומיד קיבל עליו את תפקיד המא"ז ואת ריכוז ענף תפוחי האדמה.
ארבע שנים לאחר מכן נולדה הבת יהודית וכעבור ארבע שנים נוספות נולדה בת הזקונים מיכל.
גבת שימשה בסיס אזורי של מרכז "ההגנה".
שושני היה אחראי על השמירה במקום, על האימונים ועל הסליקים של "ההגנה" ושל הקיבוץ.
העבודה והביטחון הפכו חלק משגרת חייו.
ביום היה עובד ובלילה עסק בניקוי ובשימור הנשק, שנטה להחליד בשל הלחות הרבה ששררה בסליקים.
שושני הפך להיות דמות מוכרת ומוערכת מאוד ב"הגנה", והוטל עליו לאסוף ידיעות באזור הצפון עבור הש"י (שירות הידיעות של "ההגנה").
לשם כך קשר קשרים עם הקצונה המשטרתית הבריטית, במיוחד עם מפקדי משטרת נצרת ועפולה.
בשנת 1944 מונה שושני בידי לוי אשכול לגזבר הפלמ"ח, והפך לחבר במטה הפלמ"ח.
תפקידו היה קצין מנהלה ראשי.
אליעזר פעל למציאת מקורות מימון לקורסים ולפעילויות נוספות של הפלמ"ח.
הוא גם שימש כאב בית-דין במשפטי שדה, כמפשר בסכסוכים וכאפוטרופוס ללוחמים צעירים.
נוסף על כך היה גזבר הפו"ם (יחידת פעולות מיוחדות נגד הבריטים של הפלמ"ח).
בסוף סתיו 1945 נחתם בין ההגנה, האצ"ל והלח"י הסכם לשיתוף פעולה מבצעי נגד השלטון הבריטי.
שושני שימש גזבר גם למסגרת זו, שכונתה "תנועת המרי".
ועוד עזר שושני בעריכת עלון הפלמ"ח, ויזם הקמת קופת ביטוח שנועדה לעזור, ולוּ במעט, למשפחות הנופלים.
ביום השבת, 29 ביוני 1946, המכונה "השבת השחורה", ערך השלטון הבריטי סדרה של פעולות דיכוי נגד היישוב העברי בארץ ישראל, בתגובה על מאבק היישוב בגזרות "הספר הלבן".
באותו בוקר יצאו לפעולה עשרות אלפי חיילים בריטיים, שוטרים ובלשים.
עוצר חמור הוכרז בכל ארץ ישראל.
אלפי אנשים ונשים הוכנסו למכלאות זיהוי ורבים נעצרו ונשלחו למחנות-מעצר בלטרון וברפיח.
משקים רבים, וביניהם קיבוץ גבת, הוקפו ונערכו בהם חיפושים אחרי נשק.
שושני היה בין העצורים ונלקח למחנה המעצר בעתלית.
אנשי ההגנה החליטו להבריח אותו משם.
הם מצאו כפיל הדומה לו, והכניסו אותו למחנה כסניטר נלווה לנהג אמבולנס יהודי.
הכפיל נשאר במחנה ושושני יצא עם נהג האמבולנס והגיע איתו לחיפה.
שם חיכו לו אשתו דבורה ומפקד הפלמ"ח יגאל אלון.
שושני נלקח לתל אביב והסתתר שם.
שושני נותר בתפקידו עד לפירוק מטה הפלמ"ח בסתיו 1948.
בראשית שנת 1949 חזר שושני לגבת, אך כעבור כמה חודשים נשלח לאיטליה כגזבר הרכש.
הוא עסק במשימה זו במשך שנה, אך לבסוף הכריעו אותו געגועיו למשפחתו.
הציעו לו להחליף את פנחס ספיר (קוזלובסקי – לימים שר האוצר) כאחראי על הרכש באירופה כולה, אך הוא סירב.
שושני דחה גם את הצעתו של שאול אביגור לנסוע למוסקבה ולפעול שם מעבר למסך הברזל, ואת הצעתה של גולדה מאיר למנות אותו לשגריר ברומניה.
אליעזר התעקש וחזר ארצה אל אשתו וילדיו בגבת.
בשנים 1951-1950 החלו מחלוקות בתנועת הקיבוץ המאוחד, שאליה השתייך קיבוץ גבת.
שושני היה ציוני סוציאליסט, ונרתע מנטייתה של מפ"ם אל הקומוניזם.
כאשר הוחלט במועצת הקיבוץ המאוחד בנען להוציא מהתנועה את אנשי מפא"י, חברי אשדות יעקב, התקומם שושני והחליט להיות ראשון החותמים בגבת על פרישה מן הקיבוץ המאוחד.
כתוצאה מהפילוג הוקמה תנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים", שהייתה מורכבת מתנועת "חבר הקבוצות" ומהפלג של מפא"י שפרש מן ה"קיבוץ המאוחד".
לפי הסכם החלוקה של ועדת הבוררות שהוקמה לתנועת הקיבוץ המאוחד, היה על המיעוט בגבת להקים נקודת ישוב חדשה.
האדמות והרכוש של גבת התחלקו, כמעט שווה בשווה, בין שני הפלגים, מפ"ם ומפא"י, משום שההפרש במספר החברים בשניהם היה זעום.
דוד חורן, חבר קבוצת השרון שברמת דוד, שהייתה שייכת ל"חבר הקבוצות" לשעבר, פנה אל שושני ואל חיים גבתי בהצעה לאחד את קבוצת השרון ואת הפלג של מפא"י בגבת ולהקים ביחד קיבוץ חדש.
הצעתו התקבלה וכך הוקם קיבוץ יפעת, לא הרחק מגבת, אך כיחידה יישובית נפרדת.
בשנת 1954 הסתיימה בניית הקיבוץ החדש והחברים עברו לגור בו.
שושני התמנה לגזבר יפעת, וכעבור כמה שנים נבחר כמזכיר המשק.
בקיבוץ עין חרוד סירב המיעוט המפ"מי לעזוב את המשק, והתפתח שם מאבק פנימי מר, שהיה מלווה באלימות.
שושני הציע את עזרתו כבורר מטעם הפלג של מפא"י, ושלום זק נקבע כבורר מטעם הפלג של מפ"ם.
בין שני הבוררים שררו יחסי ידידות ואמון, וכל אחד לחץ על הצד שלו להתפשר.
שושני שכנע את הצד שלו שכדאי לו לעבור לנקודת ההתיישבות החדשה, ובשנת 1953 נחתם בבנק הפועלים בתל אביב ההסכם בין הבוררים.
חלקו של שושני בהסכם זה היה מכריע.
בשנת 1956 פנו לשושני שלושה חברים, בני דור ההמשך של תנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים" ("האיחוד"), וביקשו ממנו לקבל עליו את תפקיד מזכיר "האיחוד".
אליעזר ניאות לבקשה וייצג את תנועתו בגופים רבים.
הוא היה רגיש מאוד בנוגע לכוח המרוכז בידיו כמזכיר התנועה, והקפיד מאוד על טוהר המידות.
בשנת 1958 סיים את תפקידו כמזכיר התנועה ושב אל עבודת הכפיים שאהב.
בשנת 1961 טבעה בנסיבות מסתוריות ספינת המעפילים "אגוז".
הייתה זו ספינה רעועה ומיושנת שכבר עשתה 12 פעמים את דרכה ממרוקו לגיברלטר, כשעל סיפונה עולים ממרוקו.
22 גופות בלבד מתוך 44 נמשו מן הים והובאו לקבורה בבית העלמין היהודי באל חוסיימה.
22 הגופות האחרות ירדו למצולות הים לעולמים.
האסון גרם לזעזוע עמוק במדינת ישראל ובעולם היהודי והחופשי.
איסר הראל, ראש "המוסד" באותו זמן, פנה לשושני והודיע לו שדוד בן-גוריון ממנה אותו לוועדת חקירה בפרשת טביעתה של הספינה "אגוז".
זו הייתה ועדה של איש אחד.
במשך שלושה שבועות עסק שושני בחקירה חשאית.
בתום החקירה הגיש את מסקנותיו לבן-גוריון.
כתוצאה מעבודת מחקר זו נקשרה נפשו של אליעזר בקהילה המרוקאית.
במשך שנתיים טרח על איסוף מסמכים הקשורים לסיפורה של יהדות מרוקו, וקיבץ אותם בספר עב כרס בשם: "תשע שנים מתוך אלפיים".
הספר נדפס במאה עותקים בלבד, ולא הופץ בציבור.
איסר הראל עודד את כתיבת הספר ואף דאג לממן את הדפסתו.
בשנת 1967 נוסדה ברית התנועה הקיבוצית.
אליעזר קיווה שברית זו היא הניצן הראשון לאיחוד בין כל התנועות הקיבוציות.
לכן, משנתבקש לקבל עליו את תפקיד מזכיר "הברית" הסכים מיד.
אולם תקוותו נתבדתה, ושנה לאחר שקיבל את התפקיד ביקש לשחררו ממנו ושב לביתו.
בשנת 1976 צמצמה ארצות הברית את הסיוע לפרויקטים של התעשייה הצבאית.
אליעזר, שכבר עבר את שנת ה-70 לחייו, יזם את התרמתם של אזרחי ישראל לקרן לביטחון ישראל.
ההתרמה, שהחלה בצניעות בתוך קיבוץ יפעת, קיבלה תנופה גדולה לאחר מבצע אנטבה, שהתרחש שבועות אחדים לאחר הקמת הקרן.
הקרן הייתה עממית ובלתי מפלגתית ונאמניה היו מכל קצות הקשת הפוליטית.
כאחראית לקרן מונתה סנטה יוספטל.
אליעזר נפטר ביום הולדתו ה-82, בי"ז בכסלו ה'תשמ"ח.
אליעזר שיין (נכתב גם שין; כ"ט בכסלו תרמ"א, 2 בדצמבר 1880 – י"ג בניסן תרצ"א, 31 במרץ 1931) היה מחנך עברי יליד בוברויסק, איש העלייה השלישית, מורה למתמטיקה ופעיל ציוני סוציאליסטי.
על שמו נקרא סמינר שיין, בית הספר למורים ולגננות בפתח תקווה, במקום פועל כיום בית הספר הארצי לעובדי חינוך נוער.
שיין נולד בכ"ט בכסלו תרמ"א בעיר בוברויסק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (באזור רוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי), בן לנחמיה, סוחר תבואות, ובוניה, מחנכת וממשפחת תלמידי חכמים.
בילדותו למד ב"חדר" ובמספר ישיבות, בהם ישיבות סלוצק ובוברויסק.
בגיל 18 החל בלימודים כלליים, עבר את הבחינות הממשלתיות להוראה בפולטאבה והוסמך להוראה כללית ולמתמטיקה.
לאחר הסמכתו עבד כמורה למתמטיקה בתלמודי תורה בשאוולי וסימפרופול, וכשהחלו הפרעות היה ממתכנני ההגנה העצמית היהודית בבוברויסק.
בשנת 1909 נישא לבתיה ליפשיץ.
בשנת 1914 עלתה בתיה לארץ ישראל; שיין הצטרף אליה רק לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
בארץ הייתה מחברותיה של רחל בקבוצת כנרת.
בין השנים 1915–1919 לימד בקורסים למורים בחארקוב.
עד שנת 1905 היה פעיל בציונים סוציאליסטיים, חבר במפלגת ס"ס (ציונים סוציאליסטים) בעיר הולדתו, ומשנת 1917, לאחר המהפכה הרוסית, לקח חלק בפעילות החלוץ.
בשנת 1919 עלה לישראל על סיפון האונייה "רוסלאן".
בארץ התיישב במושבה פתח תקווה, שם הוזמן ללמד עברית בבית הספר החקלאי.
בשנת 1921 נולד בנו היחיד, נחמיה.
בראשית שנת 1922, לאחר שנסגר בית הספר, עבר ללמד בירושלים בבית הספר לנערים של חברת כל ישראל חברים.
בשנת 1923 הצטרף לוועדת התרבות של ההסתדרות בעיר.
בשנת 1924 לקח חלק בסידור ועריכת ספר הלימוד "מסילה" יחד עם שמואל יבנאלי.
שיין ארגן, בשיתוף עם יצחק שוויגר, "שיעורי נוער" במסגרת הנוער העובד.
באביב 1926 עברה המשפחה יחד עם מרכז ועדת התרבות לתל אביב.
בשנים 1925-1927 כיהן שיין כמפקח בבתי הספר של זרם העובדים.
בשנת 1928, מתוך שאיפה שבנו יתחנך בכפר, עזב את משרת המפקח, עבר עם משפחתו למושב מרחביה שבעמק יזרעאל, וחזר לעבוד כמורה, בבית הספר ברחביה.
כעבור כשנתיים, בשנת 1930, חלה בסרטן, והמשפחה שבה לירושלים.
אליעזר שיין נפטר בירושלים באביב 1931, בן 50 במותו.
הובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על מצבתו נחקקו דבריו של ברל כצנלסון, שהושפע ממנו רבות: .
ברל גם כתב לזכרו את רשימת ההספד "ללא התגלות".
כשנתיים לאחר מותו עברו אשתו ובנו לקיבוץ עין חרוד, והיו לחברי הקיבוץ.
(לאחר הפילוג, נותרה אשתו בעין חרוד איחוד.
בנו נחמיה (1921–1946) היה מפקד בפלמ"ח, ונפל במהלך פיקודו על הפלוגה שפוצצה את גשר א-זיב.
שנה לאחר מותו הוציא הקיבוץ לזכרו את ספר הזיכרון "נחמיה שיין" (עין חרוד: דפוס הקיבוץ המאוחד, תש"ז).
ב-19 ביוני 1952 נקרא על שמו של אליעזר שיין בית הספר למורים ולגננות בפתח תקווה "סמינר שיין", שפעל עד לשנת 1991, ולאחר מכן עבר למכללת בית ברל.
במקום פועל כיום בית הספר הארצי לעובדי חינוך ונוער.
נתיב: קובץ מאמרים, תל אביב: ועד מוסדות החנוך – הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ-ישראל, תרצ"ב 1932.
אליעזר שין: מדבריו ודברים לזכרו, תל אביב: אורים, המרכז לחינוך וארגון עובדיו (ספריה פדגוגית קטנה), תשי"ב 1952.
אליעזר שטיינברג (ביידיש: אליעזר שטיינבאַרג; 22 במרץ 1880 – 27 במרץ 1932 צ'רנוביץ, רומניה) היה מורה רומני, סופר יידיש, משורר יידיש ומחבר משלים.
חלק ניכר מיצירתו היה מיועד לילדים.
שטיינבארג היה דודנו של הסופר יהודה שטיינברג.
שטיינברג נולד בעיירה ליפקאני שבצפון בסראביה, באימפריה הרוסית (כיום במולדובה) ליהושע ורייזל שהיו חסידים.
הוא למד בצורה עצמאית רוסית וגרמנית.
הוא ניהל בית ספר פרטי חילוני בליפקאני שבו שפת הלימוד הייתה עברית.
ב־1919 הוזמן לעמוד בראש החברה לפעילות תרבותית (יידישע קולטור-טעטיקײַט) בצ'רנוביץ.
מאז שהגיע לצ'רנוביץ נעשה שטיינברג אחד האישים המובילים והחשובים בחיי התרבות היהודיים ברומניה.
הוא הקים שם ב־1922 תיאטרון ילדים ביידיש שבמקהלה שלו השתתף גם הטנור לעתיד יוזף שמידט.
הוא נסע ברחבי רומניה כדי להרצות בנושא תרבות יהודית.
ב-1925 תכנן לעלות לארץ ישראל אבל לא עשה זאת.
בשל בעיות כלכליות קיבל הצעה לנהל את בית הספר על שם שלום עליכם בריו דה ז'ניירו ונסע לשם ב-1928 אבל הוא לא אהב את האווירה במקום ואחרי שנתיים חזר לרומניה.
המצב הכלכלי שם הורע והוא החליט, שוב, להגר.
חבריו לחצו עליו שלא יעשה זאת ולחצו עליו שיוציא כרך של משלים.
הספר יצא לאור רק לאחר מותו.
הוא נפטר ב-1932 בצ'רנוביץ אחרי ניתוח לכריתת תוספתן ונקבר בחלקת הילדים בבית הקברות שם לפי הצעה של סופרי יידיש.
בעיר צ'רנוביץ נקרא הרחוב בו הוא גר על שמו ולוח הנצחה מתנוסס על הבית.
שטיינברג התחיל לכתוב שירים ומשלים ב־1902 אבל המשל הראשון שלו די צוויי רויזען פורסם ב־1910.
כשהיה בצ'רנוביץ ערך את כתב העת של "קולטור-פֿעדעראַציע אין רומעניע" (פדרציית התרבות של רומניה).
כמו כן ערך, יחד עם, יעקב בוטושנסקי ויעקב שטרנברג את כתב העת דער ועקער.
הוא כתב שירים וסיפורים לילדים וחלק מהם נכנס לספרי הלימוד בבתי הספר ביידיש.
ביניהם: מעשהלעך פון בראשית, אלף-בית, די מאמע מיט די פינף זין (האמא עם חמשת הבנים), די קו און די קוקאווקע (הפרה והקוקיה), משלים.
הוא המחיז סיפורים מקראיים ואגדות: אברהם אבינו, יוסף מוקיר שבת בארבע מערכות עם מוזיקה.
יצירה זו הייתה אחד הניסיונות הראשונים ליצור אופרה ביידיש.
ההצגות שכתב והעלה בתיאטרון הילדים שהקים זכו להצלחה גדולה בצ'רנוביץ.
ספרו חרוזים ומעשיות נכתב בחלקו בעברית וחלקו תורגם על ידי נתן אלתרמן.
ביאליק מאוד העריך את המשלים שלו ותכנן להוציא את המשלים שלו עוד ב־1911 אבל מלחמת העולם הראשונה שיבשה את התוכניות.
בוטושנסקי כתב עליו שיש הסוברים שהוא אחד הגאונים של ספרות יידיש בעוד שיש כאלה שמכחישים אותו לגמרי...
יש לו משלים שיש להם ערך אמנותי כמו אלה של לה פונטיין וקרילוב.
במשלים של שטיינברג הגיבורים הם לרוב חיות אבל התכונות הניתנות להן אינן שגרתיות.
כך, למשל, החזיר הוא קמצן וחמדן בסדרת המשלים בעלי-בתים.
שטיינברג משתמש באותיות האלף בית ובסימני הניקוד כגיבורים במשלים שלו.
הוא מרבה להשתמש בפסוקים מן המקרא, במובאות מן התלמוד והמדרשים ואפילו במובאות מספרות ההלכה והמנהגים.
מוסר ההשכל שלו הוא מורכב, בדרך כלל ויש לו כמה משמעויות אפשריות.
שמואל ניגר כתב שהמשל של שטיינברג הוא משל המיועד למבוגרים אינטלקטואלים ולא לילדים, עבור האינטליגנציה ולא עבור העם הפשוט.
צ'רנוביץ: דפוס הארניק ובירנבוים, תרפ"א
טשערנאוויץ: קאמיטעט אף ארויסצוגעבן אליעזר שטיינבארגס שריפטן 1932–1936. 2 כר'.
ר' חנינא בן דוסא: פאנטאסטישע קינדערשפיל אין צוויי אקטן.
די מאמע מיט די פינף זין.
מאנטרעאל: פארלאג יידישע שול, 1946
די קו און די קוקאווקע.
תל אביב: עם עובד, תש"ג
הציורים - מאיר בן אורי, תל אביב: עם עובד, תש"ו
מעשיה בתרנגול ותרנגולת : מיצירתו העברית של המשורר, הציורים – ארטור קולניק.
מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1950
משלי אליעזר שטינברג, עברית – חנניה ריכמן ; ציורים – נחום גוטמן.
תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ד
משלי אליעזר שטיינברג, נוסח עברי: חגית בנזימן ; איור: זהבית כרמל.
בעיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל, קיים בית ספר יהודי על שמו, בו לומדים גם עברית.
אליעזר רם (נולד ב-22 בנובמבר 1940 ביאשי, רומניה) הוא איש צבא ישראלי בדימוס, בדרגת תת-אלוף.
רם התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר סיום הקורס נענה לקריאתו של מפקד סיירת שקד, דב סטרליץ, ועבר ליחידה שם סייע להעבירה מפסים "פרטיזנים דמויי כוח לא סדיר" לאלה של יחידת סיור מובחרת.
במלחמת ששת הימים לחם רם, כמפקד פלוגה בגדוד נח"ל שבחטיבת הנגב, בקרב אום-כתף בחזית המצרית.
במלחמת ההתשה שימש רם כסמג"ד בסיירת שקד.
לאחר מכן שימש מפקד גדוד 12 בתקופת הלחימה ברצועת עזה.
במלחמת יום הכיפורים, לאחר מותו של סגן מפקד חטיבת גולני ראובן אליעז, מונה רם למחליפו ולחם בקרבות הבלימה והתקפת הנגד כנגד הצבא הסורי ברמה, ובקרב ההבקעה לרמה הסורית.
לאחר המלחמה, עם התגברות פעילות המחבלים בגבול לבנון, הקים רם, ביוני 1974, את החטיבה המרחבית בירנית ופיקד עליה.
לאחר מכן פיקד על עוצבת אדום.
רם סיים את שירותו בצה"ל בדרגת תא"ל.
אליעזר שולמן (נולד בכ"ה בכסלו תשל"ב, דצמבר 1971) הוא עיתונאי חרדי, עורך משנה של העיתון החרדי "המבשר", בעבר שימש כעורך משנה של עיתון משפחה.
נולד בירושלים ליאירה ולאמיתי שולמן, מזכיר סיעת יהדות התורה ועורך עיתון המודיע.
למד בישיבת סלבודקה, שם כיהן בעבר כראש הישיבה דודו הרב מרדכי שולמן.
שולמן למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, אך לא סיים את התואר.
בנוסף, הוא משמש כפרמדיק במד"א.
בגיל 19 החל לכתוב בשבועון החרדי "ערב שבת", כשהוא משיג במסגרת העיתון את אחד מהישגיו המקצועיים הראשונים - תמליל ישיבת מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, המורה לסיעה כיצד לנהוג עם ממשלת שמיר.
בשנת 1993 החל לכתוב בעיתון "משפחה", תוך שהוא מתמקצע בזירה הצבאית.
לשולמן היו חשיפות בטורו השבועי "שטח אש".
הטור אף זכה לשבחים בעיתון "טיים" שכתב על שולמן: "העיתונאי החרדי שנחשב לבעל מקורות ביטחוניים יוצאי דופן בשב"כ ובמוסד".
פרסם בעיתון כתבות פרופיל וראיונות רבים עם רבנים נודעים.
בין השאר, כתב על הרב נסים קרליץ, כתבה שגרמה להצתה של מאבק נגד עיתון "משפחה".
עוד כתב על הרב משה שמואל שפירא, הרב חיים פינחס שיינברג, והרב יצחק זילברשטיין.
שולמן חסיד חב"ד נשוי למרים, להם שלושה בנים, מתגורר בלוד.
החל משנת 2016 משמש גם כדובר "מרכז רבני אירופה".
שולמן שומר על מקצועיות ועוסק רק בענייני צבא.
הוא חרג מהרגלו פעם אחת בלבד, זה קרה בשנת 2022, כאשר בחברת אסם הודיעו על הימצאות סלמונלה במוצרי חומוס של צבר.
הוא תקף בחשבונו האישי כי שירות הלקוחות של החברה היה סגור בשעות הערב למרות הימצאותו של הווירוס.
בשנת 2023 עזב את עיתון משפחה ועבר לערוך את עיתון המבשר.
רבי אליעזר שמחה רבינוביץ (תקצ"ב, 1832 – תמוז תרע"א, קיץ 1911) היה רב ליטאי, רבה של סובאלק ולומז'ה.
נולד בשנת תקצ"ב (1832) בקובנה לרב מנחם מנדל שכיהן כרבה של העיר.
בילדותו נחשב ילד פלא וגילה ידענות מופלגת בספרות התורנית, לצד בקיאות בשפות ואלגברה וגאונות בשחמט, הוא הוצג בשל כך בהיותו בן 14 בפני משה מונטיפיורי בעת ביקורו בקובנה בשנת 1846 בדרכו חזרה מפטרבורג ללונדון.
בהיותו בן 12 התארס עם שרה גיטל בת הרב לוי יפה מרוגובה וחוה בת רבי יצחק מוולוז'ין, הכלה הייתה בת 11, והחתונה התקיימה לאחר 4 שנים.
בשנים שלאחר נישואיו התגורר אצל חמיו ברוגובה.
כבעל השכלה רחבה ושליטה ברוסית ופולנית, לצד ידע רחב ומעמיק בתחום התורני, הייתה דרכו בעולם הרבנות סלולה: הוא התמנה בגיל צעיר מאוד כרבה של רוגובה עיר מגוריו של חותנו, ושנים ספורות לאחר מכן התמנה כרבה של שדובה.
במקביל הוצעה לו משרת ר"מ בישיבת וולוז'ין, שהוקמה בידי סב-חמותו רבי חיים מוולוז'ין ובנו רבי יצחק עמד בראשה באותה עת; מסיבה לא ידועה המינוי לא התממש.
בשנת תר"ל (1870) התמנה לכהן כרבה של סובאלק במקומו של הרב שמואל מוהליבר, וכיהן במשרה זו במשך שש שנים.
בשנת תרל"ז (1877) עבר לכהן כרבה של לומז'ה.
בעיר זו היה ממייסדי חברת מזהירי שבת שאנשיה היו עוברים בין החנויות ביום שישי ומזכירים לסוחרים שעליהם לסגור את חנויותיהם לפני כניסת השבת.
בלומז'ה שרר מתח בינו לבין אחדים מראשי הקהל, המתח החריף במשך השנים ובשלב מסוים הצליחו יריביו לשכנע את מושל העיר לגרש אותו מן העיר.
הוא עבר לכהן ברבנות העיירה קלווריה ופתח בהליכים משפטיים בפטרבורג נגד שר הפלך וראש העיר של לומז'ה, זכה במשפט נגדם וקיבל את ביטול צו הגירוש שלו ופיטוריו מרבנות העיר, אך לא רצה לשוב לכהן בה.
בקרב יהודי לומז'ה התהלכו אגדות על סופם המר של יריביו.
בשנת תרמ"ח (1888) היה אחד המועמדים למשרת "הרב הכולל" של העיר ניו יורק, לצד רבי יצחק אלחנן ספקטור, אך לבסוף נבחר למשרה זו הרב יעקב יוסף.
בחורף תרנ"ד הוצע לו לשוב לכס רבנות העיר סובאלק, הוא בא לסובאלק למסיבת סיום הש"ס שנערכה בעיר באותה תקופה והתכבד לנאום בה, אך למעשה לא יצא מינויו השני לרבנות העיר לפועל.
שנה וחצי לפני פטירתו עזב את משרותיו הרבניות ושב ללומז'ה כאזרח מן המניין.
הוא נפטר בחודש תמוז תרע"א בלומז'ה ונקבר בה בהלווייה רבת משתתפים
לרב אליעזר שמחה רבינוביץ ולאשתו שרה גיטל, נולדו תשעה ילדים:
הרב יעקב רבינוביץ – רבן של ראדוילישקי (בחבל זאמוט) ואדינבורו, סקוטלנד.
בסוף ימיו בלונדון כרב בית המדרש מונטאגיו רוד בשכונת דאלסטון (לאחר מותו החליף אותו הרב אליהו דסלר).
מחבר "שם יעקב", "בכורי יעקב", "קול יעקב" ו"שבחי יעקב".
מקום קבורתו בבית העלמין אדמונטון בצפון לונדון.
בתו של הרב יעקב מנישואיו הראשונים ליהודית לבית וולפסון, שנפטרה בלידה, היא חנה בן טובים שהגיעה לארץ ישראל כילדה.
בעלה ברוך בן-טובים היה מחלוצי הבנקאות בארץ ישראל.
בנה ד"ר אליהו בן-טובים היה רופא מנתח.
נכדה שמואל בן-טובים כיהן כראש המועצה המקומית כפר שמריהו
תשעה ילדים נולדו לו מנישואיו השניים – של רבי יעקב – לשרה לאה לבית לבקוביץ:
בנו הרב פרופ' לוי יצחק (לואיס) רבינוביץ – אב"ד יוהנסבורג, דרום אפריקה.
היסטוריון ופילולוג של המאה העשרים, יקיר העיר ירושלים.
אשתו הייתה טניה בתו של הרב משה אביגדור עמיאל.
בנו הרב אליעזר שמחה רבינוביץ – רב במנצ'סטר, ומאוחר יותר בפרטוריה, דרום אפריקה.
בנו הרב בנימין רבינוביץ מלונדון ואחר כך בירושלים.
בנו מנחם מנדל, נהרג בעת הבליץ על העיר לונדון בימי מלחמת העולם השנייה.
בתו הינדה – נישאה לרב יהודה ניומן והם התגוררו בלונדון.
בנם הרב יצחק ניומן מלונדון נפטר בירושלים, נכדם הוא הרב אליעזר שמחה וייס, רבו של כפר הרא"ה ורב המועצה האזורית עמק חפר.
נכד אחר הוא הגאוגרף פרופ' דייוויד ניומן, לשעבר דיקן הפקולטה למדעי רוח וחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
בתו ד"ר חנה – נישאה לדוד הילמן, אמן זכוכית שחלונות מעשה ידיו מפארים בתי כנסת בלונדון ובירושלים.
הוא היה בנו של הרב שמואל יצחק הילמן, ואחיה של שרה הרצוג, אשת הרב הראשי לישראל רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בתו ד"ר פאני רבינוביץ, ממיסדי בית ספר לאחיות בבית חולים הדסה בירושלים, ויקירת העיר ירושלים
הרב חיים פישל רבינוביץ – רבה של קרויצברג, לטביה.
בנו ושתי בנותיו נפטרו בברית המועצות אחרי מלחמת העולם השנייה.
בתו תמר נישאה לד"ר ברוך לוין בנו של שמריהו לוין, עלתה לישראל ונפטרה בה
בתו הגדולה נישאה לבנימין דיסקין, עשיר מפורסם, בנו של הרב זרח דיסקין ונכדו של הרב בנימין דיסקין
בתו השנייה חיענה נישאה לרב ישראל יפה, בנו של הרב זלמן משה יפה (חתנו של רבי יצחק מוולוז'ין) ונכדו של רבי לוי יפה מרוגובה
בתו השלישית נישאה לרב בן ציון פיינגולד מקיידאן, ליטא
בתו הרביעית גיטל נישאה לאברהם נביאזסקי מקובנה
בתו החמישית פייגי נישאה ליהודה חיים קסטליאנקר
בתו השישית מיכל נישאה לרב צבי הירש ליכנטנשטיין, רבה של בטוקס, קורלנד.
מחבר "הגיון לבי" (ריגה תרע"א)
בתו השביעית קיילה נישאה לאברהם דובר אפשטיין-איסרליש משקלוב
אליעזר ריבלין (ט"ו באדר תרמ"ט, 16 בפברואר 1889 - י' בסיוון תש"ב, 26 במאי 1942) היה עיתונאי, סופר והיסטוריון.
אליעזר ריבלין נולד בירושלים לעטל זילברשטיין ולבנימין, נצר למשפחת ריבלין המפורסמת.
בכ"ה בכסלו תרס"א נפטר אביו של אליעזר, ומכאן ואילך, גדל הנער בבית דודו - ראובן ריבלין.
את חינוכו קיבל בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים, שם נותר עד גיל 20. בשנת 1909 נשא ריבלין את חוה בת חיים המבורגר לאשה.
ולאחר מכן יצא מן הישיבה ועסק במסחר למשך תקופה מסוימת, עד שהתקבל לעבודה כפקיד במושב הזקנים הכללי המאוחד, שם עבד עד סוף ימיו, בתקופה זו החל לפרסם מאמרים בעיתון היידישאי "מאָרגען זשורנאל".
בעת מלחמת העולם הראשונה הוצא צו גירוש למחזיקי נתינות זרה בירושלים, ואליעזר, בעל הנתינות האמריקאית, גורש לדמשק, חוה, שהייתה נתינה עות'מאנית, בחרה להצטרף אליו, ושם, ב-1918 היא חלתה, מתה ונקברה.
את עת שהותם בדמשק ניצלו הוא ובן-דודו יוסף יואל ריבלין למחקר אודות תולדות הקהילה היהודית ואת פרי עבודתם פרסמו במאמר "לקורות היהודים בדמשק במאה הרביעית לאלף הששי".
בשנת 1920 נשא לאשה את חיה רייזיל שושנה מושקין-שטרנברג, שאף היא התאלמנה בזמן המלחמה.
במהלך השנים פרסם כמה וכמה קבצים שונים - ביוגרפיות של רבנים (מאיר אוירבך, יוסף זונדל מסלנט, משה רבקש ועוד) ושל אישי צבור אחרים (כגון יוסף ריבלין, מרדכי סלומון ועוד), מחקרים בתולדות יהודי ירושלים וארץ ישראל, ההדיר כתבי יד עתיקים, כגון פירוש התורה של רפאל מרדכי מלכי.
גולת הכותרת של מחקריו היא הספר תולדות חכמי ירושלים שכתב אריה ליב פרומקין, וריבלין, שקבל לידיו את כתב היד לאחר מספר שנים, ההדירו, הרחיבו והוסיף את הערותיו הרבות והדפיסו מחדש.
כמו כן, ערך ריבלין את "ספר היחס", המפרט את תולדות משפחת ריבלין, אך בחר שלא להוציאו לאור וציווה שיעשה כן רק לאחר שיוולד נכד של דוד-מטיבו, ראובן ריבלין, ויקרא על שמו; הצוואה קויימה לאחר לידתו של ראובן ריבלין.
במרכז ירושלים קרוי רחוב על שמו.
נולד בקולנה הסמוכה ללומז'ה לצירל ולרב מאיר דוב בן צבי הירש שולביץ.
בהיותו בן 11 נפטרה אמו והוא עבר לגור בבית דודיו, אח אמו הגביר אליעזר וירנצקי ואשתו חנה פייגה שהיו חשוכי ילדים.
בלומז'ה התקרב לרבני העיר: רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין, רבי אליהו חיים מייזל ורבי אליעזר שמחה רבינוביץ.
בגיל 15 נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין והיה תלמידו של הנצי"ב מוולוז'ין.
בגיל 19 חזר ללומז'ה וזמן מה לאחר מכן התארס עם פריידא חיה בתו של ר' יצחק אייזיק טאהל מביאליסטוק.
בהיותו בן 20 התחתן ועבר לגור לצד חמיו בביאליסטוק שבה למד בחברותא עם המקובל רבי נפתלי הרץ הלוי שלימים נעשה רבה הראשון של יפו והמושבות.
לאחר שנים ספורות בביאליסטוק נסע ללמוד ב"קיבוץ הפרושים" באיישישוק.
באיישישוק התוודע לרב שמחה זיסל זיו שנודע לימים בכינויו "הסבא מקלם", ודרכו התקרב לרעיונות תנועת המוסר.
אחרי שלוש שנים חזר לביתו בביאליסטוק ולאחר תקופה קצרה נסע לממל ללמוד אצל רבי ישראל מסלנט והיה חוזר לביתו לחגים.
בשנת ה'תרמ"א, 1881, התפרק ה"קיבוץ" של ר' ישראל מסלנט בממל בעקבות נסיעתו לפריז לשם הקמת רבנות אורתודוקסית בעיר.
בפסח ה'תרמ"ג (1883) הקים בלומז'ה את ישיבת לומז'ה על שמו של רבי ישראל מסלנט, שהייתה מישיבות המוסר הגדולות, בתקופה ממוצעת מנתה הישיבה כחמש מאות תלמידים וכמה עשרות אברכים; ואת ישיבות הלוויין שלה ברחבי פולין.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נמלט מלומז'ה והקים ישיבה גדולה בעיר פרילוקי.
בשנת תרפ"ב, 1922, עלה לארץ ישראל כדי לייסד סניף של הישיבה בפתח תקווה.
הישיבה בפתח תקווה נוסדה בשנת תרפ"ו, 1926, והוא העביר את מוקד פעילותו אליה.
בסניף המקורי בלומז'ה מינה תחתיו את חתניו, הרב יחיאל מרדכי גורדון והרב זליג יהושע רוך.
חתנו השלישי, ר' אלתר אגוז (וילנר) כיהן כר"מ בישיבה.
הרב שולביץ נפטר בתל אביב ביום שלישי ב' בחשוון ה'תרצ"ב, 13 באוקטובר 1931, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים, שם קבורים אביו וסבו.
בנותיו צירל לאה ואיידל דבורה נישאו בזו אחר זו לרב יחיאל מרדכי גורדון, צירל לאה נפטרה בשנה הראשונה לנישואיהם (תרס"ה) ובשנה שלאחריה נישאה לו אחותה איידל דבורה (נפטרה ו' בשבט תרפ"ט)
בתו אסתר נישאה לרב יהושע זליג רוך שכיהן מאוחר יותר כאחד מראשי ישיבת לומז'ה
בת שנישאה לרב אלתר אגוז (וילנר)
בתו רחל נישאה לרב משה אריה עוזר שכיהן כר"מ בישיבה בפולין וכאחד מראשיה בארץ ישראל.
בתו שרה נישאה למרדכי הלפרין
בנו רבי חיים הירש שולביץ, כיהן כרבה של ויאגובה
בנו ר' עמנואל שולביץ, חתנו של הרב מנחם יעקב זלזניק
בנו מנחם שולץ, סייע בביסוס הישיבה בפתח תקווה, נפטר בכ"ג בחשוון ה'תשי"ז
בנו בנימין שולץ, נישא לציפורה, נפטר בארצות הברית בג' אלול ה'תשל"ט
הרב אשר אליעזר כהנא שפירא (ה'תרפ"ט, 1929 – ב' באדר ה'תשמ"ח, 20 בפברואר 1988) היה רב ודיין בבית הדין הרבני הגדול וחבר במועצת הרבנות הראשית.
נולד בירושלים לרב אהרון יהושע פישל, אחיהם הגדול של הרב שמואל שפירא, אב"ד בבית הדין הרבני בירושלים, ושל הרב אברהם שפירא ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל.
הוא נינו של הרב צבי אשר כהנא שפירא.
למד בישיבת תפארת צבי, בישיבת חברון ובישיבת מרכז הרב.
בעת לימודיו במרכז הרב, זכה בפרס משרד הדתות לשנת ה'תשי"ב (1952) שחולק ל-18 "עילויי הישיבות".
לאחר מכן היה חבר במכון הארי פישל, ומשנת ה'תשי"ז שימש חבר בוועדת השופטים לפרס ירושלים לספרות תורנית של שמם של הרב קוק והרב עוזיאל.
היה מקורב לרב הראשי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
באדר ה'תשי"ז (1957), בהיותו כבן 28 בלבד, קיבל כושר דיינות ממועצת הרבנות הראשית בהסדר מיוחד וללא בחינות.
בשנת ה'תשי"ח (1958) התמנה לכהן כדיין בבית הדין האזורי, תחילה בבאר שבע ולאחר כשלוש שנים ברחובות, לצד הדיינים שמואל דביר וזבולון גרז.
בהמשך כיהן כאב"ד בבית הדין הרבני בירושלים וכחבר בית הדין הגדול.
שימש כחבר מועצת הרבנות הראשית משנת ה'תשל"ג (1972) ועד פטירתו.
במסגרת תפקידו במועצת הרבנות, ייצג אותה גם בעניינים פוליטיים.
שימש בבית הדין הגדול לצד רבנים דוגמת הרב שאול ישראלי, יוסף קאפח, אליעזר יהודה ולדנברג, מרדכי אליהו, עובדיה יוסף, ועוד.
כן נבחר לחבר הוועדה לבחינת דיינים.
הרב שפירא נפטר בחטף בהיותו כבן 59 ביום ב' באדר ה'תשמ"ח.
קבור בחלקת גליציה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
הרב שפירא נמנה עם עשרת הרבנים שפסקו להיתר בעילום שמם בפרשת האח והאחות, ושעל חוות דעתם ביסס הרב שלמה גורן את ההיתר בפרשה.
הרב שפירא היה הרב היחיד שבזמן אמת צידד גלויות בהיתר והציג נימוקים הלכתיים לביסוסו.
בתגובה למאמר שפרסם הרב בצלאל ז'ולטי בעיתון המודיע ואשר תקף במילים קשות את ההיתר, את הרב גורן והדיינים שעמו, פרסם הרב שפירא מאמר מקיף בעיתון הצופה שבו הציג בפירוט את נימוקי ההיתר ודחה את שולליו.
בהוראת הרב יוסף שלום אלישיב ותחת פיקוחו, פרסם הרב אליהו גרינצייג פרסם מאמר תגובה חריף כנגד הרב שפירא, בו כינה את דברי הרב שפירא במילים בוטות במיוחד.
על רקע תמיכתו ברב שלמה גורן נתקבלה בביתו של הרב שפירא מעטפת נפץ.
מעטפות נוספות נשלחו לרבנים נוספים.
באוגוסט 1953 נשא לאישה את רחל דויטש.
התגורר בשכונת קריית שמואל בירושלים.
בנו הוא הרב שלמה שפירא, ששימש כאב"ד הרבני בנתניה וכדיין בבית הדין הרבני הגדול.
הרב אליעזר שמחה וייס (נולד בשנת תש"י 1950) הוא חבר מועצת הרבנות הראשית לישראל וממלא מקום רב הערים בני ברק וגבעת שמואל.
כיהן בעבר כרב המושב כפר הרא"ה, וכרב המועצה האזורית עמק חפר.
נולד וגדל בעיר מנצ'סטר באנגליה לרב שלמה וניטה וויס.
למד בישיבת גייטסהד באנגליה, לאחר מכן עלה לארץ ישראל ולמד תקופה קצרה בישיבת מיר, כמו כן למד בישיבת מרכז הרב בירושלים והמשיך את לימודיו במכון הארי פישל.
נסמך להוראה על ידי הרב הראשי הרב איסר יהודה אונטרמן.
הוא חזר לעירו מנצ'סטר לשמש רב קהילה.
באותה תקופה למד משפטים (עריכת דין) באוניברסיטת מנצ'סטר.
לימים שימש גם כמנכ"ל לשכתו של הרב ד"ר עמנואל יעקובוביץ, הרב הראשי של בריטניה, והיה אחראי לענייני ישראל בלשכת הרב הראשי.
הרב וויס שימש גם כרב ומורה רוחני לסטודנטים יהודים באוניברסיטאות לונדון ומנצ'סטר.
בשנת תשמ"ו (1986) התמנה כרבה של כפר הרא"ה ובכלל זה המשקים הקיבוצים והמושבים הסמוכים לכפר.
מאוחר יותר מונה באופן רשמי לכהן כרבה של המועצה האזורית עמק חפר.
בכ"ה באלול תשע"ח (2018) נבחר לחבר מועצת הרבנות הראשית, במקום הרב יוסף גליקסברג.
בשנת תשע"ט (2019) לאחר פטירת הרב שלמה קורח רבה של בני ברק, מונה לשמש כממלא מקום רב העיר בני ברק עד לבחירת רב קבוע לעיר מטעם המדינה.
הרב וייס הוא מן הרבנים העומדים בראש המאבק ברפורמות שר הדתות לשעבר מתן כהנא בכשרות ובגיור.
היה מן העורכים הראשים של הספרים של סבו הרב אליעזר שמחה רבינוביץ רבה של סובאלק ולומז'ה.
ביולי 2024 לאחר פגיעת הרקטה במג'דל שמס הגיע יחד עם ח"כ מתן כהנא למגרש הכדורגל שבו נרצחו 12 הילדים, והם ערכו במקום תפילה לזכרם.
משפטי שכנים – מדריך להלכות שכנים.
הרא"ה – על היישוב כפר הרא"ה, תשנ"א.
באר הטהרה – ספר העוסק בהלכות נדה, תשנ"ד, ירושלים.
ממורשת התורה – שיחות על פרשיות התורה, ספר בראשית וספר שמות, בהוצאת 'דעת', ירושלים, תשנ"ז.
ממורשת התורה - שיחות על פרשיות התורה, ספר ויקרא, ספר במדבר, וספר דברים.
אליעזר רפאל מלאכי (אנגלמן; ז' באדר ה'תרנ"ה, 3 במרץ 1895 - ט"ז בניסן ה'תש"ם, 2 בפברואר 1980) היה ביבליוגרף של הספרות העברית, יהודי-אמריקאי יליד ירושלים.
נולד בירושלים לנחמה ושבתי אליהו אנגלמאן, ונקרא על שם סבו אליעזר רפאל אנגלמן, יליד בריסק.
בהיותו בן שנתיים וחצי נפטרה אמו, ואביו נפטר אף הוא בצעירותו.
הרב ישראל דוד רופמן, ר"מ בישיבת עץ חיים שנודע בכינויו "ר' דוד קובנר" לקח אותו תחת חסותו וגידל אותו בביתו מאז פטירת אביו.
כילד הסתובב לצד חבורות המקובלים הספרדיים של ירושלים והיה מקורבו של המקובל יצחק גאגין שפתח בפניו את ספרייתו.
בהמשך ביקר ב"מדרש אברבנאל" וכבר בגיל 14 ו-15 פרסם מכתבים וכתבות בלוח ארץ ישראל וב"חבצלת".
הוא עשה כחצי שנה בפריז וייתכן שגם בלונדון, אך לבסוף היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
בארצות הברית פעל בחוגי כתבי העת העבריים והיידישאים והחל לפרסם סקירות ואסופות ביבליוגרפיות, שהקנו לו את שמו כאחד הביבליוגרפים החשובים ביותר של הספרות העברית.
אליעזר (לייזר) שפיגל (20 ביוני 1922 – 26 בנובמבר 2017) היה כדורגלן ומאמן ישראלי, אביו של גיורא שפיגל.
שפיגל נולד בפתח תקווה ובגיל צעיר הצטרף לקבוצת מכבי פתח תקווה.
בגיל 18 עבר לבית"ר תל אביב.
הוא היה חבר באצ"ל וכתוצאה מכך הוגלה לאריתריאה, שם שהה במשך שנתיים.
עם שובו לארץ חזר לשחק במכבי פתח תקווה.
ב-1942, במשחק גמר גביע ארץ ישראל, הבקיע שפיגל שמונה שערים בניצחון בית"ר תל אביב 12–1 מול מכבי חיפה.
שפיגל היה שותף פעמיים בזכיית קבוצתו בגביע, פעם עם בית"ר תל אביב ופעם נוספת ב-1952 עם מכבי פתח תקווה.
הוא היה מלך שערי הליגה בעונת 1953/1954 ושיחק שלוש פעמים במסגרת נבחרת ישראל.
מ-1952, בנוסף להיותו כדורגלן מרכזי במכבי פתח תקווה, מונה שפיגל גם לתפקיד מאמן הקבוצה.
ב-1955 פרש ממשחק פעיל והמשיך לשמש כמאמן הקבוצה.
לאחר מכן אימן קבוצות נוספות, בעונת 1970/1971 הוביל את הכח רמת גן לזכייה בגביע המדינה ושנתיים לאחר מכן הוביל אותה לזכייה באליפות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 אימן שפיגל את הנבחרת הצעירה של ישראל.
בין הקבוצות שאימן נמנות גם הפועל ירושלים, הפועל פתח תקווה, מכבי תל אביב, מכבי נתניה, הפועל כפר סבא, הפועל רמת גן, הפועל מרמורק, שמשון תל אביב, מכבי שעריים, מכבי יפו ובית"ר תל אביב.
נבחרת ישראל עד גיל 21
אליעזר שלו (נולד ב-12 בנובמבר 1948) הוא רופא נשים ישראלי, פרופסור מן המניין ודיקן לשעבר של הפקולטה לרפואה בטכניון.
נמנה עם מקימי (GTIIT) בסין.
משמש גם בתפקיד יו"ר המועצה הלאומית לרפואת נשים, נאונטולוגיה וגנטיקה במשרד הבריאות.
ממייסדי תחום האולטרסאונד הגינקולוגי בישראל, בעבר שימש כמנהל מחלקת נשים ויולדות במרכז רפואי העמק וכיו"ר האיגוד הישראלי למיילדות וגינקולוגיה, החל מ-2022 מכהן כנשיא "מכללת תל חי", שהחל מינואר 2026, בעת כהונתו, הפכה לאוניברסיטת קריית שמונה בגליל.
אליעזר שלו נולד בעפולה לחנה (לבית שטרן) ומשה שדלצקי, אחיהם הצעיר של אריק, יונה ונורית.
השלים את לימודיו התיכוניים בעפולה, במגמה ביולוגית, ובנובמבר 1966 התגייס לסיירת גולני בה עשה את כל שירותו הצבאי.
אליעזר שלו החל את לימודי הרפואה בשנת 1970 באוניברסיטת בולוניה באיטליה, והמשיך בשנים 1973–1976 בטכניון בחיפה.
בשנת 1977, לאחר סיום שנת סטאז' בבית החולים העמק, החל את התמחותו ברפואת נשים, מיילדות ופריון וקיבל את תעודת המומחיות בשנת 1983.
בשנת 1982, במהלך התמחותו, נסע להשתלמות בבית החולים ע"ש המלכה שרלוט ובית החולים צ'לסי בלונדון, המשויכים לאוניברסיטת לונדון (כיום לאימפריאל קולג').
בלונדון התמחה בבדיקות דימות מסוג אולטרסאונד במיילדות, תחום שהיה בין מייסדיו בישראל; הוא היה ליו"ר הנבחר הראשון של החברה הישראלית לאולטרסאונד,
ובעודו בעפולה ב-1981 הדגים טכניקה חדשה לזיהוי מין העובר באולטרסאונד.
בשנות התמחותו שלו חקר את הפיזיולוגיה העוברית, ובפרט את התרגלות העובר לגירויי קול.
בנוסף, הוא ביצע בתקופה הזו פעולה חלוצית לדגימת דם מחבל הטבור במהלך היריון,
ניתוח תוך-רחמי במצב של חסימת מוצא שלפוחית השתן,
וטיפולים תוך-רחמיים נוספים בעוברים חולים, כגון מתן טסיות דם לעוברים עם הפרעות בקרישת דם והחייאת עובר בעודו ברחם.
בשנת 1988 הוזמן על ידי פרופסור שלמה משיח מהמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר להקים שם יחידת אולטראסאונד, אך בשנת 1989 חזר לעפולה כדי לקבל את הניהול בפועל של מחלקת נשים ויולדות במרכז רפואי העמק.
בשנים 2003–2010 שלו הרחיב ופיתח את התוכנית לסטודנטים אמריקאים בפקולטה לרפואה בטכניון, ובשנים 2005–2010 שימש גם כמשנה לדיקן הפקולטה לרפואה.
בשנת 2011 נבחר לדיקאן הפקולטה לרפואה בטכניון, תפקיד שאותו מילא עד 2016. כדיקן בין השאר שינה את מבנה הפקולטה לרפואה, ממחלקות הוראה למחלקות מחקר, ופתח תואר של פרופסור מן המניין קליני.
שלו כיהן בתפקידים מקצועיים וציבוריים שונים: יו"ר נבחר ראשון של החברה הישראלית לאולטרסאונד, מיילדות וגינקולוגיה (1995–1999), יו"ר האיגוד הישראלי למיילדות וגינקולוגיה (2005–2008) ויו"ר הוועדה המייעצת למשרד הבריאות בנושא טכנולוגיה ומכשור רפואי (2008–2011).
בשנים 2009–2015 שימש כחבר במועצה האסייתית-אוסטרלית למיילדות וגינקולוגיה, ובשנים 2001–2007 כחבר בוועדות המייעצות הקבועות של הארגון הבינלאומי למילדות וגינקולוגיה, בנושאי אולטרסאונד, רפואת העובר ובריאות האישה.
החל משנת 2013 הוא משמש כיו"ר המועצה הלאומית למיילדות, נאונטולוגיה וגנטיקה במשרד הבריאות (מועצה בה הוא חבר משנת 1996).
בשנת 2017 נחנך (GTIIT) בסין בחסות הטכניון, ועם הקמת המוסד מונה שלו לתפקיד סגן נשיא לאקדמיה ומחקר.
בשנת 2018 שלו החליף את פרופסור אהרן צ'חנובר בתפקיד המשנה לנגיד המוסד.
בשנת 2017 זכה שלו באות מפעל חיים המוענק לעובד העוסק במקצועות הבריאות.
בנימוקים לפרס כתב שר הבריאות יעקב ליצמן, .
שלו גר בבנימינה, נשוי לפרופ' סתוית אלון שלו, רופאה גנטיקאית במרכז הרפואי העמק, ואב לחמישה ילדים.
בשנת 1994 החל אליעזר שלו את המסלול האקדמי כשהקים בבית החולים העמק מעבדה למחקר בסיסי בפריון.
בשנת 2004 מונה לפרופסור מן המניין למיילדות וגינקולוגיה בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון, וקיבל את פרס מיוריאל ודוד ג'קנאו על תרומה לחינוך והוראה בטכניון.
הוא הנחה תלמידי מחקר רבים ופרסם למעלה מ-250 מאמרים מדעיים ופרקים לספרים במגוון נושאים בתחומי התעניינותו המקצועיים, ובכלל זה רפואת העובר ומחקר בסיסי של הפריון (בייחוד השתרשות העובר ומנגנון הלידה).
בעשור האחרון אליעזר שלו מתמקד במחקר מעבדתי בסיסי במנגנונים המעורבים בהתפתחות הלידה, ובהכוונת תאי גזע ליצירת תאי נבט.
משנת 2009 הוא מופקד על הקתדרה האקדמית ע"ש מיני וראובן פינקלשטיין בטכניון.
אליעזר "אלי" שרבטוב (נולד ב-9 באוקטובר 1991, רחובות, ישראל) הוא שחקן הוקי קרח ישראלי-קנדי בעמדת חלוץ אגף שמאלי, שמשחק עבור קבוצת ז'ונקייר מרקיז מליגת ה-LNAH - ליגה מקצוענית הפועלת בפרובינציית קוויבק שבקנדה.
הוא הישראלי הראשון ששיחק בליגת KHL, לאחר ששיחק עבור סלובאן ברטיסלבה.
שרבטוב הוא יהודי שעבר עם משפחתו מישראל ללאוול שבמדינת קוויבק כשהיה בן שנתיים.
הוריו במקור ממוסקבה, רוסיה והיו אוהדי מונטריאול קנדיאנס.
לפי שרבטוב, משפחתו הורשתה להיכנס לקנדה כי אביו אמר שהוא רוצה שהוא יהיה כמו גאי לפלר (שחקן הוקי קרח קנדי מקוויבק).
אליעזר אלכסייביץ' שרבטוב נולד ברחובות למשפחה יהודית רוסית.
אחיו, יוני שרבטוב הוא לוחם מקצועי של MMA.
בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לקנדה, לעיר לאסאל בקוויבק.
אביו היה מעריץ גדול של הקנדיאנס.
לדברי אליעזר, שירות ההגירה אפשר למשפחתו להיכנס לקנדה רק לאחר דברי אביו שהוא רוצה שבנו יהיה כמו מספר 10, גיא לפלר.
החלום של אליעזר היה לשחק באחת הליגות הגדולות בעולם מאז ילדותו ובשנת 2017, הוא הפך לישראלי הראשון ששיחק בליגת ההוקי הקונטיננטלית.
בהיותו בן שלוש עשרה, שרבטוב עשה את הופעת הבכורה שלו בליגת ההוקי הישראלית במסגרת קבוצת "מטולה".
בעונת 2004/05 הוא סיים במקום השלישי עם הקבוצה.
בסך הכל, אליעזר שיחק ב"מטולה" עד 2008.
בשנת 2008, שרבטוב השתתפו במחנה אימונים עם מועדון ההוקי מונטריאול ג'וניור ובילה את עונת 2008/09 בקבוצת לאוול מהליגה הקוויבקית שבה הוביל את הקבוצה כמלך השערים.
הוא עשה 61 (29 שערים + 32 אסיסטים) נקודות ב-45 משחקים והפך לשלישי בליגה בנתון זה.
בפלייאוף, הוא עזר לקבוצה לזכות באליפות בזמן שהוביל את הפלייאוף עם 15 שערים ב-18 משחקים.
שרבטוב החל לשחק הוקי בקנדה בעונת 2009/10 עם קבוצת מונטריאול ג'וניור, ששיחק 62 משחקים ורשם 30 (12 שערים + 18 אסיסטים) נקודות.
הוא שיחק 37 משחקים עם מונטריאול שוב בשנת 2010/11 לפני שעבר לקבוצה אחרת.
שרבטוב בילה את עונת 2011/12 בקבוצת ביסונס דה נויילי-סור-מרן, שבה שיחק בליגת מגנוס הצרפתית.
למרות העובדה שנוי-סור-מרן עזבה את הליגה העליונה לאחר העונה, חתם שרבטוב על הארכה של שנה נוספת במועדון.
העונה השנייה הייתה פרודוקטיבית למדי עבור שרבטוב, שרשם ממוצע של שתי נקודות למשחק.
הוא סיים שישי בליגה בטבלת המבקיעים.
הוא גם סיים ראשון בכמות שערים.
בסוף העונה אליעזר הושא למועדון הנוער "Francais Volants" מפריז.
הוא שיחק שלושה משחקים עבור Volants בפלייאוף, שבו הוא הבקיע 8 (4 שערים + 4 אסיסטים) נקודות.
הוא היה שחקן המפתח לניצחון הקבוצה בפלייאוף.
מעונת 2013/14 עד עונת 2016/17, שיחק שרבטוב באליפות קזחסטן, כשהחל את העונה עם אסטנה שראתה אותו מסיים ראשון בקבוצה במספר הנקודות (ארבעים, 16 שערים ו-24 אסיסטים).
אחרי ירידה ביכולתו בעונה הראשונה שלו עם בייבאריס אטיראו בעונת 2014/15, הוא חזר בעונת 2015/16 להוביל את הקבוצה בנקודות עם 45 וסיים השלישי בכל הליגה במספר אסיסטים (33)במהלך העונה הרגילה, שבה את בייבאריס סיימה במקום השני.
במהלך הפלייאוף, שרבטוב שיחק תפקיד חיוני בניצחון האליפות.
שרבטוב שיחק לראשונה בסלובקיה בעונת 2017/18: הוא חתם בקבוצת סלובאן ברטיסלבה והפך לישראלי הראשון ששיחק ב-KHL.
הוא הבקיע שער ו-3 אסיסטים ב-35 משחקים.
בפברואר 2019, לאחר הופעות קצרות בקנדה (בקבוצת ברלין בלאקג'קס) ולטביה (קורבאדס) והופעה בודדת בקבוצת ארלן הקזחית, עבר שרבטוב לקבוצת קושיצה.
בקיץ 2020 חתם שרבטוב על חוזה לשנה אחת בקבוצת אוניה אושוונצ'ים מהליגה הפולנית.
ב-29 ביולי 2021 חתם בקבוצת מריופול מהליגה העליונה באוקראינה.
עם פתיחת הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022 חולץ מהעיר בעזרת דיפלומטים ופעילי הוקי קרח ישראלים.
בעונת 2022/23 חתם שרבטוב בקבוצת ז'ונקייר מרקיז, המשחקת בליגת ה-LNAH - ליגה מקצוענית מדרג נמוך הפועלת בפרובינציית קוויבק בקנדה.
באליפות השנייה, אליפות העולם בכדורגל 2006 שהתקיימה ברומניה, הבקיע שרבטוב 14 נקודות (6 שערים + 8 אסיסטים), מה שעזר לנבחרת לעלות לדרג השני באליפות על ידי זכייה במדליית הכסף.
לרוע המזל, ההשתתפות הבאה של שרבטוב באליפות העולם 2008, באסטוניה, הסתיימה עם חזרתה של הנבחרת הישראלית לדרג השלישי.