tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חששותיה נתאמתו ושלדה הפך למוצג מוזיאוני בבריטניה למשך כשבעים שנה עד שנת 1947, אז נכנע המוזיאון ללחץ הציבורי והעביר את השלד לחדר סגור אליו הורשו להיכנס רק מדענים.
בשנת 1976 הוחזר השלד לטסמניה.
ביובל המאה למותה, ולאחר לחץ ציבורי כבד, נשרף השלד שלה ופוזר בים כבצוואתה.
כיום, דעות האוסטרלים הלבנים על רצח העם הטסמני חלוקות.
הממשלה והציבור נוטים להזדהות ולאהוד את הנרצחים, אולם ישנם חלקים באוכלוסייה הלבנה המתכחשים לאחריות המתיישבים הראשונים לרצח.
בשנת 1982 אף פרסם עיתון מרכזי באוסטרליה, מכתב של אישה לבנה, אשר טענה כי המתיישבים הראשונים היו שוחרי שלום שהגנו על עצמם מפני הילידים הרצחניים.
כיום חיים אלפים מהצאצאים שלהם באיים פלינדרז, איי קבוצת פורנו (Furneaux) ובשאר חלקי טסמניה.
כיום חיים כ-16,900 אבוריג'ינים שהם בעיקר כנראה מהמוצא של שאר יבשת אוסטרליה עצמה, גם בטסמניה.
רצח המוני הוא מעשה של רצח בו אדם או בני אדם הורגים מספר אנשים, בדרך כלל בו זמנית או בפרק זמן קצר מאוד ובקרבה גאוגרפית קרובה.
הקונגרס מגדיר רצח המוני כרצח שלושה אנשים, או יותר, במהלך אירוע אחד, ללא "תקופת צינון" בין הרציחות.
לעיתים קרובות, מתייחסים למקרים של רצח המוני כאל מעשי טבח ולהפך, ללא הבדלה בין המונחים.
אין הגדרה אובייקטיבית למה מהווה "טבח".
ארגונים בינלאומיים שונים הציעו הגדרה רשמית של המונח פשעים נגד האנושות, אשר עם זאת תכלול מקרים של רדיפה או התעללות שאינם גורמים למוות.
לעומת זאת, "טבח" אינו בהכרח "פשע נגד האנושות".
מונחים חופפים אחרים כוללים פשע מלחמה, פוגרום, רצח המוני, הרג המוני והרג ללא משפט.
מעשי הטבח והרציחות ההמוניות הגדולות בהיסטוריה היו הניסיונות להשמיד קבוצות אוכלוסייה שלמות או קהילות של אנשים, בדרך כלל על בסיס השתייכותם האתנית או הדתית - חלק מהרציחות ההמוניות הללו נחשבים לרצח עם ואחרים לפשעים נגד האנושות, אך לעיתים קרובות פשעים מסוג זה הובילו להרשעות אחדות או לשום הרשעות.
רצח המוני עשוי להיות מבוצע על ידי יחידים הפועלים על דעת עצמם או על ידי פעילים בארגוני טרור או כתות שונות.
רצח המוני עשוי להתבצע על ידי יחידים או ארגונים, בעוד שרצח מתפרץ (Spree Killing) על ידי אדם אחד או שניים.
רוצחי המונים שונים מרוצחים מתפרצים, שהורגים בשני מקומות או יותר כמעט ללא הפסקת זמן בין רצח ואינם מוגדרים לפי מספר הקורבנות, ורוצחים סדרתיים, שעלולים להרוג אנשים לאורך תקופות זמן ארוכות.
לעיתים קרובות הרוצחים מתאבדים, והדבר מונע התחקות מדויקת אחר הסיבות הישירות והמצב הנפשי שהניע אותם לפעול כפי שפעלו.
רוצחי המונים עשויים להיכלל במספר קטגוריות או סוגים שונים של רצח, כולל רצח בתוך המשפחה, רצח של עמיתים לעבודה, רצח של סטודנטים או רצח של זרים אקראיים.
המניעים שלהם לרצח משתנים, אם כי בולט ביניהם הוא ככל הנראה נקמה ו"תסכול כרוני".
מניעים אחרים כוללים את הצורך בתשומת לב ובתהילה.
מקרים של ירי המוני ממשיכים לגדול.
מחקר מ-2018 טוען כי לפחות שליש מהמקרים מסוג זה מתבצעים על ידי אנשים עם הפרעות נפשיות קשות שלא קיבלו טיפול מתאים.
מעבר לזאת, רוצחים המוניים רבים סובלים מאובדנות, ופועלים בדרך שדומה ל"התאבדות זועמת".
הדבר מצביע על כך שמניעת התאבדות יכולה למנוע גם מקרים של רצח וירי המוני.
מומחים אחרים, עם זאת, מצביעים על כך שבריאות הנפש הוא רק גורם סיכון אחד מתוך רבים אחרים שחשוב לשים לב אליהם.
חלק מהיחידים המבצעים רצח המוני הם טרוריסטים מסוג שנקרא "זאבים בודדים", פועלים מתוך אידאולוגיה, אך מבצעים זאת לבד, מחוץ למסגרת של תנועה או ארגון טרור ומבלי לקבל סיוע וחומרים מכל קבוצה שהיא.
ארגוני טרור רבים משתמשים בטקטיקה של הריגת קורבנות רבים כדי להגשים את מטרותיהם הפוליטיות (ביצוע פיגועים).
אירועים כאלה כוללים לדוגמה את טבח התלמידים בפשאוור ואת אסון התאומים.
במסגרת טבח שבעה באוקטובר, ביצעו מחבלים מארגון הטרור חמאס רצח המוני במספר רב של קיבוצים ומושבים, והגדול שבהם במסיבת הטבע ליד רעים, שנחשב לפיגוע הטרור הגדול ביותר בתולדות מדינת ישראל.
כתות מסוימות, במיוחד כתות דתיות, ביצעו מספר רציחות המוניות, במיוחד מסוג של רצח והתאבדות.
אירועים כאלה כוללים לדוגמה את הכת "התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים" או את הכת "שער גן עדן".
על פי גרסתה הרשמית של הודו, שהייתה צד לסכסוך ופלשה לשטח פקיסטן המזרחית כדי להגן על אוכלוסייתה, מספר הקורבנות ברצח העם עומד על 3 מיליון נפש.
עם זאת, פקידים הודים שהיו מעורבים בסכסוך, נקבו ב-1991 במספר של 300–500 אלף קורבנות.
קיימת גם טענה כי חלק גדול מהקורבנות נרצחו על ידי הכוחות והמיליציות שנלחמו לשחרור בנגלדש; אם בשל התנגדותם לפרישה מפקיסטן ואם בשל השתייכותם למיעוטים אתניים שונים.
בשנת 1947 יצאה בריטניה מתת-היבשת ההודית, והשאירה את השטח מחולק בין מדינת הודו והמדינה המוסלמית פקיסטן.
שטחה של פקיסטן כלל את מערב פקיסטן, צפונית-מערבית להודו (פקיסטן של ימינו), ואת מזרח פקיסטן או מזרח בנגל (כיום בנגלדש).
רוב האוכלוסייה התגוררה בחלק המזרחי, כ-42 מיליון במזרח וכ-34 מיליון במערב.
המשטר הצבאי השליט עצמו גם על מזרח המדינה במטרה לטהר את האוכלוסייה המזרח-בנגלית מהשפעות הינדיות, ואסר על שימוש בשפה ההינדית.
יצוין כי בראשית שנות ה-70 התגוררו במזרח פקיסטן (בנגלדש של ימינו) כ-75 מיליון איש, ואילו במערב פקיסטן (פקיסטן של ימינו) כ-55 מיליון איש.
בשנת 1969 הופל שלטונו הצבאי של איוב ח'אן במערב פקיסטן, ובבחירות דמוקרטיות נבחרה מפלגת "הליגה האוומית" שתמכה בהתנתקות של מערב פקיסטן ממזרחה.
ראש הצבא הגנרל יחיא ח'אן (Yahya Khan) ביצע הפיכה נוספת ועל מנת למנוע הישנות עליית הכוחות הקוראים להפרדת המדינות החליט לבצע טיהור נרחב במזרח.
ב-22 בפברואר 1971 הורה יחיא חאן לגנרלים שלו "להרוג 3 מיליון מהם (אזרחי מזרח המדינה), והשאר יאכלו ישר מידנו".
מושל צבאי חדש מונה למזרח בנגל – הגנרל אשר הכריז על כוונתו לחסל 4 מיליון אזרחים תוך 48 שעות.
הוא כונה בעיתון טיים בשם "הקצב מבנגל".
הצבא הפקיסטני החל במסע טיהורים בערים נגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי מפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים.
כל מי שידע קרוא וכתוב נחשב למשכיל, ונרצח על ידי הצבא, החל ממורים בבית הספר היסודי ועד לשופטים ואנשי אקדמיה.
המטרה הייתה לפגוע בבנגלדש ולהכניע אותה.
פעילות הצבא בערים גרמה למותם של אלפים נוספים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל הכפרים, ועוד כ-10 מיליון שברחו להודו.
בלאד העריך מחיר דמים של אלפים בשבעת השבועות מאז ה-25 במרץ.
בלאד דיווח גם שבשיחות נוספות עם חיילים פקיסטנים הם ציינו כי הגיעו למזרח בנגל "להרוג הינדים".
בשבוע שלפני הפלישה, ביצע הצבא הפקיסטני מבצע חיסול אחרון, שבו שרפו כפרים, ורצחו אינטלקטואלים.
מספר הקורבנות המוערך בכל תקופת רצח העם במזרח בנגל – 3 מיליון איש.
הקבוצות הפוליטיות ששלטו בפקיסטן בעת הרצח מוסיפות לשלוט בה גם עתה, ופושעי המלחמה לא הובאו לדין.
ביקורת על אתוס רצח העם
ב-2006 הכחיש איימן א-זוואהירי, שהיה בשעתו המשנה למנהיג ארגון אל-קאעידה, את רצח העם הבנגלי, וטען כי פקיסטן הייתה קורבן של מלחמת האזרחים במזרח.
ב-2011 פרסמה סרמילה בוס , חוקרת באוניברסיטת אוקספורד (מוצאה ממשפחת אליטה הודית), ספר בשם: "Dead Reckoning: Memories of the 1971 Bangladesh War".
הספר הוא תוצאה של מחקר שטח ארוך שערכה ושכלל ראיונות רבים עם קצינים פקיסטנים ועם עדי ראייה בנגלדשים לגבי המאורעות בהם נטלו חלק.
מסקנותיה הן כי מדובר במלחמת אזרחים בין שני זרמים פוליטיים לגיטימיים שבמסגרתה נעשה שימוש, על ידי שני הצדדים, באלימות רבה ובוצעו פשעים נגד האנושות.
לטענתה, סיבות פוליטיות הביאו את בנגלדש והודו להגזמה רבה במספרי הקורבנות ובתיאורי הפשעים שבוצעו על ידי הפקיסטנים ותומכיהם.
האומדן של בוס למספר הקורבנות עומד על 50–100 אלף נפש.
ספרה זכה לביקורות נוקבות מצד חוקרים בנגלדשים והודים, בייחוד על רקע הסתמכותה, בין היתר, על ראיונות עם קציני צבא פקיסטנים.
רצח הלורד מוין הייתה התנקשות פוליטית בשר לענייני המזרח התיכון בממשלת בריטניה, הלורד מוין, שמקום מושבו היה בקהיר.
בוצעה על ידי שני לוחמי הלח"י אליהו בית-צורי ואליהו חכים (בהמשך כונו "שני אליהו") ב־6 בנובמבר 1944.
בשנים 1941–1942 שימש הלורד מוין, שהיה ידידו הטוב של וינסטון צ'רצ'יל, כשר המושבות ונחשב לאנטי ציוני.
ביולי 1941 נפגש עם דוד בן-גוריון ואמר לו כי ארץ ישראל לא תוכל לפתור את בעיית היהודים מאחר שהיא קטנה מדי לקליטת מיליוני יהודים.
הוא הציע להקים מדינה יהודית במערב אירופה ואף נקב בפרוסיה המזרחית כארץ שתוכל לשמש למטרה זאת, לאחר המלחמה ולאחר שיגורשו ממנה התושבים הגרמנים.
כמו כן סירב להקמת בריגדה יהודית נפרדת של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי.
לפי הוראותיו של מוין, התערב הציר הבריטי בטורקיה אצל השלטונות הטורקיים ודרש לגרש את אוניית המעפילים סטרומה למימי הים השחור, מקום שבו טובעה על 768 אנשיה בטורפדו סובייטי ב־24 בפברואר 1942.
הלורד מוין, מונה לסגן מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון ב־1942, במסגרת תפקידו פעל לקידום הרעיון של הקמת קונפדרציה עצמאית של "המדינות הערביות הצפוניות", סוריה ולבנון, כולל עבר הירדן ופלשתינה (א"י).
במסגרתה יכלו יהודים להתיישב בכל השטח, אך לא להקים מדינה עצמאית.
מוין ניסה לאזן בין הרצון לאפשר המשך העלייה היהודית, בעיקר על רקע הרדיפות באירופה, עם ההתנגדות הערבית להקמת מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל.
שני המתנקשים, חכים ובית-צורי, שהו בקהיר שבועות אחדים בעת שהתכוננו להתנקשות, בהם עקבו אחר שגרת יומו של מוין ותכננו את המבצע.
ב־6 בנובמבר 1944 ארבו השנים למכוניתו של מוין בסמוך לביתו.
כשהגיעה המכונית, פתח אליהו חכים את דלתה, ירה 3 יריות בלורד מוין והרגו, וירה גם בשומרו.
הם נמלטו ממקום ההתנקשות באופניים, בדרכם אל השוק העירוני הומה האדם.
שוטר זיהה אותם והצליח לירות באליהו בית-צורי.
אליהו חכים חזר לעזור לחברו וכך נתפסו שניהם על ידי המצרים.
ב־10 בינואר 1945 הועמדו חכים ובית-צורי לדין בפני בית דין צבאי מצרי ונדונו למוות.
הם הוצאו להורג בקהיר בח' בניסן ה'תש"ה, 22 במרץ 1945.
כמו כן, לאחר ההתנקשות, הבריטים פתחו בגל מעצרים של חברי הלח"י וניסו לתפוס כל אדם שהיה חשוד בקשר לרצח.
בין העצורים נעצרה עדה אריאל, שהייתה פעילה בארגון שעזרה לבצע את המעשה.
בית-צורי, הכנעני, הפתיע את הנוכחים במשפט בדברים שהיו לא רק אנטי בריטיים, אלא גם בלתי־ציוניים:
התוכן האנטי-בריטי והבלתי-ציוני של דברי בית-צורי מצאו חן בעיני הציבור המצרי, ושני הנשפטים זכו לתמיכה רבה ברחובות קהיר, אשר ראו בהם לוחמים נגד השלטון הבריטי השנוא.
חכים ובית-צורי נקברו בבית העלמין היהודי בקהיר.
ב־22 ביוני 1975. ביוזמתו של חבר הכנסת יצחק שמיר, שהכיר את השניים ושלח אותם למשימה, הועלו גופותיהם של חכים ובית-צורי לישראל במסגרת הסכם חילופי שבויים עם מצרים, והם נקברו בטקס צבאי בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל.
פרקי חייהם הונצחו בכמה ספרים, בהם "המעש" למ.
פרנק; "ספר עולי הגרדום" לי.
בדצמבר 1982 הוציא השירות הבולאי של מדינת ישראל בול לזכרם, וכן נקראים על שמם רחובות, כיכרות וגנים במקומות שונים בארץ.
חלק מהרחובות קרויים "שני אליהו", כפי שכונו חכים ובית-צורי בפי חבריהם למחתרת.
ההתנקשות עוררה ביקורת קשה בקרב הנהגת היישוב, וכמו כן בבריטניה, גם בקרב גופים שתמכו ביישוב היהודי.
באותם ימים בריטניה הייתה עדיין בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, והיו שראו בפגיעה בה כפגיעה במאבק מול גרמניה.
הנשיא לעתיד חיים ויצמן אמר כי מותו של הלורד מוין כאב לו יותר ממות בנו (שנהרג בעת מילוי תפקידו כטייס בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה בשנת 1942).
בעקבות ההתנקשות, הודיע וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אחד התומכים היחידים בממשלה הבריטית במפעל הציוני (ומי שמינה את לורד מוין, שהיה ידידו הקרוב, לתפקידו) על סדק שנפער בתמיכתו בציונות ואמר:
ההגנה והאצ"ל גינו את ההתנקשות ובעקבות הלחץ נאלץ הלח"י לעצור את פעולות הגרילה ופעילויות הטרור נגד גופים בריטיים, עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בקרב חלק ניכר מהיישוב העברי הפעולה הוגדרה כטרור.
דוד בן-גוריון ומשה שרתוק שיגרו מברק לראש הממשלה המצרית, אחמד מאהר, ובו כתבו:
זמן קצר לאחר הרצח פרסמו רוב תנועות הנוער העבריות עצומת גינוי להתנקשות ולארגוני 'הפורשים': "מלחמה לנוער העברי בטרור ובמבצעיו.
יש לבער את הבוגדים, להרחיקם מספסלי הלימודים ומן הסדנאות".
נתן אלתרמן פרסם במסגרת הטור השביעי שיר בשם "פוליטיקה של ", ובו מתח ביקורת חריפה על הפעולה.
הביקורת הקשה על ההתנקשות הביאה להרחקת אנשים הקשורים לאצ"ל וללח"י מבתי ספר וממקומות עבודה, והיוותה את אחת הסיבות לסזון.
ברנרד וסרשטיין כתב על האפשרות כי הרצח עיכב את הקמת מדינת ישראל: .
צמד המתנקשים זכו לאהדה רבה במצרים והרצח נחשב על ידי היסטוריונים כהשראה להתנקשות בחייו של ראש ממשלת מצרים, אחמד מאהר פאשא (שנחשב פרו־בריטי), על ידי טרוריסטים מצריים.
מאז הרצח קיימת מחלוקת לגבי הצדק והחכמה שבבחירה להתנקש בלורד מוין.
למעשה, בשלב המכריע של הטיפול הרשמי בפרשת 'סטרומה' הייתה זאת התערבותו האישית של מוין שהטתה את הכף נגד כל הקלה במדיניות הבריטית לטובת הפליטים שעל סיפון האניה".
באותה שנה נאם בפרלמנט הבריטי ואמר כי את יהודי אירופה יש ליישב במקומות מבודדים ובמדגסקר.
ב־1956 טען ברנד כי ייתכן ולא היה זה הלורד מוין שאמר את הדברים אחרי הכל אלא פוליטיקאי בריטי אחר.
ההיסטוריונים כיום חלוקים בדעותיהם לגבי העובדה הזאת וחלקם סבורים ששניהם מעולם לא נפגשו.
בעקבות עובדות שנחשפו בשנים שלאחר מכן, עלתה סברה כי בדעותיו של הלורד מוין חל מפנה בתקופה שלפני ההתנקשות, והוא החל לתמוך בתוכנית החלוקה ובהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, בניגוד למדיניות של משרד המושבות.
רצח העם בקמבודיה היה רדיפה והרג שיטתיים של אזרחים קמבודים על ידי הקמר רוז' בהנהגתו של ראש ממשלת קמפוצ'יאה הדמוקרטית, פול פוט.
רצח העם הסתיים רק לאחר ההשתלטות הצבאית של וייטנאם על קמבודיה.
ב-1997 פנתה ממשלת קמבודיה לאו"ם בבקשה לסייע בהקמת בית דין מיוחד לפושעי רצח העם בקמבודיה.
בית הדין הוקם ב-2003 והחל את פעולותו ב-2006. תשעה ממנהיגי הקמר רוז' הועמדו לדין.
בפשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות ורצח עם.
לדוגמה, בשנת 2018, הרשיע בית דין משותף לאו"ם ולקמבודיה שני בכירים ממשטר הקמר רוז' בביצוע רצח עם והשופטים קבעו כי הקמר רוז' נקט מדיניות של פגיעה מכוונת בבני הצ'אם ובווייטנאמים כדי ליצור "חברה אתאיסטית והומוגנית".
מזה כאלף שנה שלטה בקמבודיה מלוכה העוברת בירושה.
ב-18 במרץ 1970 הודח שליטה של קמבודיה, הנסיך נורודום סיהאנוק, ולשלטון עלה גנרל פרו אמריקני בשם לון נול.
ההפיכה התקיימה ביוזמתו ובחסותו של ה-CIA.
האינטרס של ארצות הברית בשלטונו של לון נול נבע מהאינטרסים שלהם במלחמת וייטנאם.
במהלך המלחמה נהרגו כחצי מיליון קמבודים (כ-8% מהאוכלוסייה), חלק ניכר מהם מתו בהפצצות אמריקאיות חסרות הבחנה שביקשו להשמיד את נתיבי האספקה של הכוחות הווייטנאמים שחצו מקמבודיה אל וייטנאם.
בשנים אלה ידעה קמבודיה מלחמת אזרחים אכזרית בין כוחות משטרו הצבאי של הגנרל לון-נול שנתמך על ידי ממשלת ארצות הברית לבין תנועת הגרילה הקומוניסטית הקמר רוז'.
בשנות ה-70 אימצה המפלגה את השם "המפלגה הדמוקרטית של קמפוצ'יאה" (קמפוצ'יאה הוא איות אלטרנטיבי לקמבודיה), אך כונתה קמר רוז' ("הקמרים האדומים" בצרפתית).
צבא הקמר רוז' אשר נעזר בצבא צפון וייטנאם ונתמך על ידי סיהאנוק, אשר גלה בבייג'ינג, התקיף את צבאו של לון נול וזכה עד מהרה, בתחילת שנת 1975, להישגים משמעותיים ולשליטה ברובה של קמבודיה.
האידאולוגיה של הקמר רוז' שילבה רעיונות קומוניסטים ומאואיסטים עם רגשות אנטי-קולוניאליסטים שרווחו בשמאל האירופי, כאשר רבים ממנהיגי התנועה התחנכו בפריז.
כאשר עלו לשלטון החליטו לבצע צעדים דרסטיים באופן מיידי, והחלו בניסוי חברתי, שכלל העברה כפוייה של כל תושבי הערים לחוות קולקטיביות באזורי הכפר.
לאחר העברת האוכלוסייה העירונית לכפרים נוצר מצב קשה ביותר בקמבודיה.
נוסף אליהם הוצאו להורג כל האנשים בעלי תואר אקדמי, יודעי שפה זרה, מרכיבי משקפיים, גונבי מזון, נוהגי אבלות וכדומה.
כמו כן אנשי הקמר רוז' היו צריכים לעמוד במכסה מסוימת של הוצאות להורג, וכשלא עמדו במכסה זו, הוציאו אנשים להורג ללא כל סיבה.
כל האליטה השלטונית הקודמת חוסלה, וכל קשר (טלפוני, טלגרפי, דואר, רדיו וכו') עם העולם החיצון נותק.
קמבודיה נסגרה בתוך עצמה הרמטית.
פול פוט ניתק את קמבודיה משאר העולם תוך איסור על דיבור בשפות זרות ותקיפת המדינות השכנות, ובהן לאוס, וייטנאם ותאילנד, במטרה להשיב למדינתו את ה"טריטוריה האבודה" ולהשיב את טוהרתו של "הגזע הקמרי".
סחר חוץ מסוים התקיים עם מדינות קומוניסטיות מסוימות (בעיקר סין) וכמעט כולו התבסס על מכירה של אורז מקמבודיה (שתושביה מתו ברעב במאות אלפיהם) וקנייה של נשק בתמורה.
אין הסכמה באשר למספר הקורבנות של מדיניות זו.
גורמים אחרים מעריכים את מספר הקורבנות בפחות משני מיליון, פרויקט רצח העם של אוניברסיטת יל מעריך את מספר ההרוגים ב-1.7 מיליון, ארגון אמנסטי הבינלאומי נקב במספר 1.4 מיליון ומחלקת המדינה של ארצות הברית נקבה במספר 1.2 מיליון.
פול פוט עצמו נקב במספר 800,000, אך ברור כי היה לו אינטרס להמעיט במספר הקורבנות.
מדובר באומדן של כעשרים אחוז מאוכלוסיית קמבודיה שאיבדו חייהם בתקופה זו.
צבא וייטנאם שלט בקמבודיה עד לשנת 1989. ביוני 2011 נפתח בבית הדין לפשעי מלחמה ולפשעים נגד האנושות בקמבודיה משפטם של ארבעה מבכירי הקמר רוז'.
הלשכות המיוחדות בבתי המשפט של קמבודיה
הלשכות המיוחדות בבתי המשפט של קמבודיה (ECCC) החלו לפעול בינואר 2006, 9 שנים לאחר שראש ממשלת קמבודיה פנה למזכ"ל האו"ם בבקשה להקים בית דין בינלאומי לפושעי רצח העם בקמבודיה.
מאז הועמדו לדין תשעה חברים לשעבר בצמרת השלטונית של הקמר רוז'.
בית המשפט, הואשם מתחילת דרכו בשחיתות, התערבות פוליטית ופזרנות.
הוא סיפק רק הרשעה בשמונה השנים הראשונות לפעילותו, הרשעתו של מפקד מחנה ההשמדה S-21 קאינג גואק איב , "התליין של הקמר רוז'".
קאינג בן ה-69 נידון למאסר עולם בגין מותם של יותר מ-14 אלף בני אדם.
במהלך הדיונים בבית הדין בעניינו הוא חזר ואמר כי "רק מילא פקודות" שניתנו לו ושהוא בסך הכול היה פקיד בדרג נמוך של המשטר.
בהמשך הועמדו לדין, בתיק הידוע בכינוי "תיק 002", חברי המעגל הפנימי של מנהיג הקמר-רוז' ובניהם פול פוט, שמת בשנת 1998. האידאולוג הראשי של המשטר ומספר 2 אחרי פול פוט, נון צ'י ראש המדינה קיו סאמפן .
בספטמבר 2022 סיים בין הדין את עבודותו לאחר שהרשיע רק שלושה נאשמים.
"דמעות של שתיקה" הוא סרט משנת 1984 אודות צלם ה-New York Times הנמצא בקמבודיה בתקופת שלטון הקמר רוז' ומתעד את רצח העם בקמבודיה כאשר הוא מנסה להימלט מהמוות על ידי כך שהוא מסתיר את עצם היותו עיתונאי ודובר אנגלית.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר נוספים ב-1985.
"בהתחלה הם הרגו את אבא" ("First They Killed My Father") הוא סרט קולנוע משנת 2017 בבימויה של אנג'לינה ג'ולי על פי ספרה האוטוביוגרפי של הסופרת הקמבודית לאונג אונג.
הסרט מגולל את סיפורה של אונג כילדה בת 5, שנאלצה לעבור הכשרה כלוחמת-גרילה צעירה, בעת שבני משפחתה נשלחו למחנות עבודה, לאחר עלייתם של הקמר רוז' לשלטון בקמבודיה.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ב-2018, וזכה במספר פרסים בינלאומיים אחרים.
רצח העם בגואטמלה היה רצח עם מכוון ושיטתי שהתבצע על ידי צבא גואטמלה נגד צאצאי המאיה במהלך מלחמת האזרחים בגואטמלה (1960–1996) ובמיוחד תחת שלטונו של אפראין ריוס מונט בין השנים 1981–1983.
גואטמלה הייתה מרכז ממלכת המאיה בעבר, ועד היום מרבית תושביה מזהים עצמם כבני המאיה.
מאז שכבשו הספרדים את מרכז אמריקה במאה ה-16 שלטו צאצאיהם באוכלוסייה הילידית.
גואטמלה זכתה בעצמאותה מספרד בשנת 1821. מאז הייתה גואטמלה אחת מהמדינות העניות ביותר ביבשת אמריקה.
בשנת 1944 התקיימו לראשונה בחירות חופשיות בגואטמלה, ובהן זכה הסופר והמורה חואן חוסה ארֵוָאלוֹ.
מדיניותו הסוציאליסטית ספגה ביקורת קשה מהמעמד העליון ומבעלי האדמות אשר כוחם ירד בשנים אלה.
בשנת 1954 הממשלה הדמוקרטית הוציאה צו שהפקיע שטחי אדמה נרחבים מידי חברות אמריקאיות.
האליטה הלטינית, שהורכבה מבעלי הון, אנשי צבא לשעבר והכנסייה, ביצעו הפיכה שלטונית בעזרת ה-CIA.
הקולונל קרלוס קסטִיוֹ הוכתר כנשיא וכיהן בתפקיד זה שלוש שנים.
ביולי 1957 התנקש בו אחד משומרי ראשו.
בבחירות הבאות נבחר הנשיא מיגל אידיגורס פואנטס, שניהל משטר אוטוקרטי, גזעני במיוחד, הפלה את המאיה ודיכא את הנשים במדינה.
כתגובה למדיניותו הגזענית והמפלה של פואנטס ניסתה קבוצה של קצינים זוטרים לבצע הפיכה בשנת 1960. משכשלו, ירדו חלקם למחתרת ויצרו קשרים עם קובה.
קבוצה זו היוותה את הגרעין הקשה של ההתקוממות המזוינת נגד המשטר במשך 36 השנים הבאות.
בשנת 1960 החלו כוחות הביטחון הגואטמליים להילחם נגד ארגוני גרילה שרבים מחבריהם זיהו עצמם כבני מאיה.
קבוצות המורדים ראו עצמם כנציגי העם והאמינו בסוציאליזם.
לטענתם, השלטון הלטיני בגואטמלה משעבד את כל משאביה האנושיים והחומריים לטובת מעמד צר של בעלי הון.
ההמונים מודרים מהמרחב הציבורי, והאליטה השולטת מנהיגה מדיניות גזענית.
ארבע קבוצות גרילה ביצעו פעולות חבלה כלכליות ותקפו כוחות ביטחון ממשלתיים: "צבא הגרילה של העניים" (EGP), "הארגון העם החמוש" (ORPA), "הכוחות החמושים המהפכניים" (FAR) ו"מפלגת העבודה הגואטמלית" (PGT).
בשנת 1982 התאחדו ארגונים אלה והקימו את "האיחוד המהפכני הלאומי הגואטמלי" (URNG).
החל מתחילת שנות השישים האדיר השלטון במתכוון את האיום של ארגוני המרד מהמאיה.
השלטון הכליל את כל כוחות ההתנגדות תחת קורת גג אחת, דמוקרטיים ואחרים, כוחות פציפיסטיים וכוחות גרילה, ארגונים חוקיים ולא חוקיים, קומוניסטיים וליברליים, כולם נאשמו בבגידה והוגדרו כאויבים.
הממשל השתמש באידאולוגיה גזענית שלפיה בני מאיה הם בני תרבות נחותה.
הם טענו כי צאצאי הממלכה שנכבשה בראשית המאה ה-16 על ידי הספרדים נחותים מהלטינים, עצלנים, ברברים ופרימיטיביים, ולכן הם אשמים בעוניה של המדינה.
הנחותים ביותר לפי אידאולוגיה זו היו "יושבי ההרים" אשר חיו בפריפריה.
ראיה לאידאולוגיה זו ניתן לראות בספר הדרכה של המודיעין הממשלתי משנת 1972 שבו נכתב: "לאויב אותם מאפיינים סוציולוגיים כמו לאוכלוסיית יושבי ההרים".
אל מול האופוזיציה הנרחבת שהורכבה ברובה מבני המאיה, נקט השלטון במבצעים צבאיים שמטרתם הייתה השמדה פיזית ועיקור מוחלט של האופוזיציה באמצעות תוכנית דיכוי שהופעלה על ידי הצבא וכוחות הביטחון.
הצבא הגואטמלי שחט את בני עמו.
הרוב המוחלט של הקורבנות לא היו לוחמי גרילה, כי אם מנהיגים בקהילה ובאיגודים המקצועיים, מורי דת, איכרים, מורים ותלמידים באוניברסיטה ובתיכון.
במקביל החלו להתארגן בסיוע הממשלה קבוצות אזרחיות חמושות של לטינים כגון "הצבא הסודי האנטי-קומוניסטי", ה-ESA ו"היד הלבנה".
ארגונים אלו עינו ורצחו סטודנטים, חברי איגודים מקצועיים ואיכרים.
ההשמדה השיטתית של בני המאיה הגיעה לשיאה בין השנים 1981–1983. בתקופה זו אירעו למעלה ממחצית מקרי הטבח ומרבית מעשי העקירה.
בשנים אלה מרבית מעשי הטבח כוונו נגד חמישה שבטי מאיה תושבי האזורים ההרריים.
את רוב מעשי הטבח ביצעה יחידה צבאית מיוחדת שחייליה כונו "הקייבלים".
שיטת ההשמדה הייתה בטבח ישיר באוכלוסייה שלמה של כפר.
626 מעשי טבח כאלו של צבא גואטמלה תועדו.
ב-18 ביולי 1982 צוטט הנשיא אפראין ריוס מונט שאמר לקהל של בני מאיה: "אם אתם איתנו, נאכיל אתכם; אם לא, נהרוג אתכם".
באותו היום ביצע הצבא ובני-בריתו טבח בכפר פְּלַאן דה סאנְצֵ'ס במחוז באחה וראפאס, שבו נרצחו כ-250 בני מאיה משבט אָצִ'י, מרביתם נשים וילדים.
בנוסף למעשי הטבח, השלטון הנהיג מדיניות "אדמה חרוכה" שכללה עקירה של בני מאיה מאדמותיהם תוך טענה כי הם אינם מעבדים את האדמות כראוי.
מדיניות זו, שבה נעקרו בין חצי מיליון למיליון וחצי בני אדם מבתיהם, לוותה בתעמולה גזענית שתיארה את בני מאיה כפרימיטיביים שפוגעים ביבול ואשמים במחסור.
כל זאת תוך כדי החרמה של כל התוצר החקלאי שלהם.
מדיניות העקירה גרמה למותם ברעב ובמחלות של אלפי בני מאיה והפיכת שבטי המאיה לחסרי כול.
בסך הכול נמצאו ראיות לרציחתם של 42,275 גברים, נשים וילדים מבני המאיה.
מבין הקורבנות שניתן היה לזהות בביטחון, 83 אחוזים הם בני המאיה ו-17 אחוזים מעורבים.
מספר האנשים שנהרגו או נעלמו כתוצאה מרצח העם מגיע ליותר מ-200,000. בין הקורבנות ניכר מספר רב של ילדים שנרצחו על ידי כוחות הביטחון וכן ילדים רבים נותרו יתומים ונטושים, במיוחד בקרב אוכלוסיית המאיה.
בנוסף נאנסו יותר מ-100,000 נשים, רובן המוחלט בנות המאיה.
בשנת 1994 התקיימו שיחות שלום באוסלו בהובלת האו"ם בין הממשלה לבין "האיחוד המהפכני הלאומי הגואטמלי" (URNG).
במרץ 1994 נחתם באוסלו הסכם בנושא זכויות בני גואטמלה.
ההסכם כולל סעיף בדבר חזרתם של בני מאיה עקורים לאדמותיהם.
ביוני 1994 נחתם הסכם בדבר "חשיפת העובדות ההיסטוריות", לפיו תוקם ועדת חקירה ממלכתית בחסות האו"ם אשר תחקור את רצח בני המאיה בתקופת מלחמת האזרחים (1960–1994).
במרץ 1995 נחתם הסכם נוסף בדבר זכויות בני מאיה ולאחר מכן הסתיימה מלחמת האזרחים.
"הוועדה לחשיפת העובדות ההיסטוריות" (CEH) בחסות האו"ם דיווחה על ממצאיה בשנת 1999 וקבעה כי "האלימות מצד המדינה הייתה מכוונת בראש ובראשונה נגד המבודדים, העניים, ומעל הכול כנגד בני גואטמלה".
בשנת 1999 הוגשה בספרד תביעה נגד אפראין ריוס מונט, נשיא גואטמלה בשנים 1982–1983, אוסקר מג'יה, נשיא גואטמלה בשנים 1983–1986, ושישה בכירים נוספים, הם הואשמו ברצח עם ופשעים נגד האנושות.
ספרד לא הצליחה לעצור את הנאשמים ששהו בגואטמלה ובוונצואלה.
בינואר 2012 נעצר מונט בגואטמלה והואשם בידי התובע הכללי של גואטמלה ברצח עם.
משפטו של מונט נפתח ב-19 במרץ 2013 בגואטמלה סיטי.
המשפט קיבל מעמד פומבי והעידו בו 140 ניצולים בני גואטמלה.
מונט הורשע ונידון לשמונים שנות מאסר.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה פושע רצח עם הורשע במדינתו.
רצח העם בבורונדי היה רצח עם מכוון ושיטתי שהתבצע על ידי ממשל בורונדי (טוטסי) כנגד בני ההוטו בשנת 1972 ובו נרצחו כ-200,000 - 300,000 בני אדם.
בורונדי היא מדינה קטנה באפריקה, ענייה וצפופה אשר רוב תושביה חיים בכפרים ועוסקים בחקלאות.
בורונדי הייתה במשך מאות שנים ממלכה מאוחדת שבה חיו שלוש קבוצות אתניות עיקריות – ההוּטוּ (84%), הטוּטסִי (15%) והטוּוָה (1%).
שלוש הקבוצות האתניות חלקו שפה שנקראת קִירוּנדי, תרבות ומנהגים משותפים, ואף התקיימו ביניהן לא מעט נישואי תערובת.
ממלכת בורונדי נוסדה לקראת סוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18, והורכבה משלוש קבוצות אתניות ששכנו במרחב – הטוּטסִי, ההוּטוּ והטוּוָה.
הטוטסי נקראים גם וָטוּסִי – עם של נוודים, רועי בקר, גבוהים, החיים בשבטים לוחמים ושייכים כנראה לשבטים הנילוטיים שהגיעו מאזור אתיופיה בסביבות המאה השש-עשרה.
ההוּטוּ נקראים גם בָהוּטוּ – עם של חקלאים, נמוכים, מצאצאי הבָנְטוּ, שהגיעו לאזור בין המאה השישית למאה השתים עשרה.
מיסיונרים וחוקרים שעברו שם במסעותיהם תיארו את צורת הארגון של הממלכה הקטנה כדומה לאימפריה היוונית.
הטוּטסִי ברובם היו רועי בקר והיוו את הרוב במעמד השליט בממלכה.
עובדי האדמה (רובם הוּטוּ ומיעוט טוּטסִי) השתייכו למעמד נמוך יותר.
הבעלות על הבקר, שהיוותה כאמור את "כרטיס הכניסה" למעמד השליט, נאסרה בחלק מהמקרים על בני ההוּטוּ.
ההוּטוּ סיפקו את תוצרתם החקלאית לבעליהם הטוּטסִי ובתמורה קיבלו את הגנתם.
כן היו נהוגות עבודות כפייה בממלכה שחלו על ההוּטוּ בלבד.
עד היום חלוקים החוקרים באשר לדמותה האתנית של בורונדי הקדם קולוניאלית – האם ההוּטוּ, הטוּוָה והטוּטסִי היו בני שבטים שונים שהרכיבו יחד כל אחד מהקלנים והממלכות באזור, או שמא היו אלה שמות למעמדות כלכליים שונים בתוך הקלאנים ולא הייתה להם כל משמעות אתנית.
בכל סברה שהיא, מוסכם כי הטוּטסִי היוו את המיעוט השליט שנהנה מזכויות יתר לעומת המוני העם, שהיו בעיקר מבני הוּטוּ וטוּוָה.
בין כה וכה, החוקרים האירופאיים הראשונים שהגיעו לאזור בסוף המאה ה-19 מצאו חברה שבה בני שלוש הקבוצות מחזיקים בלשון ותרבות משותפת, משרתים בצבא משותף וחולקים אזורי מחיה משותפים.
חרף החלוקה, בבורונדי הקדם-קולוניאלית התקיים גורם מאחד אחד והוא המלך, שמוצאו על פי האמונה הוא אלוהי, ועל סמכותו אין מערערים.
כבר בתקופות קדומות אלה, רובם המוחלט של הצ'יפים (ראשי הקלאנים) הם מבני הטוּטסִי.
בשנת 1899 הפכה בורונדי לחלק ממזרח אפריקה הגרמנית, אחת משלוש הקולוניות הגרמניות באפריקה, ושטחה העצום כלל את בורונדי, רואנדה, טנזניה ועוד.
הכובש הגרמני היה ידוע באכזריותו כנגד ניסיונות מרד.
הגרמנים גבו מיסים בעזרת המערכת המקומית של המלוכה וראשי השבטים.
בתחילה התנגד המלך בבורונדי להשפעה האירופאית, ושלא כמו שכנו ברואנדה סירב לשלם מס וללבוש בגדים אירופאים.
בתגובה הגרמנים השתמשו בכוח וארגנו מרד נגד המלך שבסופו של דבר קיבל על עצמו את השלטון הגרמני.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חולקה מזרח אפריקה הגרמנית בין האנגלים לבלגים.
הטריטוריה, שנקראה רואנדה-אורונדי עברה לידי הבלגים.
בשנות השלושים של המאה ה-20, הגדירו הכובשים הבלגיים קריטריונים גופניים להבחנה בין בני טוּטסִי לבני הוּטוּ תוך שימוש ב"אנתרופולוגיה פיזיולוגית" – שיטה בה נמדדו גולגולותיהם של האנשים והוחלט מי משתייך לאיזו קבוצה, בדומה לשיטות שרווחו בתקופה זו באירופה והיוו את המסד התיאורי "המדעי" לתורת הגזע של הנאצים.
הטוּטסִי זוהו כגבוהים יותר, יפים יותר, אינטליגנטים יותר, בעלי אף עדין יותר ומצח פחות רחב מזה של בני ההוּטוּ שהיוו את הרוב.
הבלגים השתמשו בשונות זו כדי לאשרר את תפיסתם כי בני הטוטסי חכמים יותר ו"עליונים" על פני ההוּטוּ, וראו בהם גזע עליון.
הבלגים התייחסו לטוּטסִי כשותפים מקומיים לשלטון למרות היותם מיעוט באוכלוסייה.
הבלגים הנהיגו מדיניות של עבודות כפייה, בעיקר במטעי קפה, תחת פיקוח של בני טוּטסִי.
כדי להשתייך לאליטה השלטונית היה צורך להשתייך לכנסייה.
פעילות מיסיונרית הובילה להתנצרות המונית של האוכלוסייה האפריקאית בקולוניות.
בשנת 1929 החליטו הבלגים על איחוד תפקידי הצ'יפים וצמצום במספרם ובהזדמנות זו פוטרו רוב הצ'יפים מבני ההוּטוּ, כך שבשנת 1945 לא נותרו צ'יפים מבני הוּטוּ.
מהלך זה תרם לריכוזו של יותר ויותר כוח בידי פחות אנשים.
בשנת 1948 הפך האזור למנדט בלגי בחסות האו"ם ובשנת 1962 קיבלה בורונדי עצמאות.
בסוף שנות החמישים ובראשית שנות השישים עזבו הבלגים את האזור וברואנדה השכנה התרחשה מהפכת ההוּטוּ.
המוני בני שבט ההוטו הדיחו את שלטון המלוכה של הטוּטסִי ובתמיכת הבלגים ערכו בחירות דמוקרטיות.
ההוטו שנבחרו לשלוט ברואנדה טבחו בעשרות אלפי טוּטסִי.
בתקופה זו שרר חוסר יציבות שלטוני בממלכת בורונדי.
באוקטובר 1965 לאחר ניסיון הפיכה כושל של קציני הוטו, החלו פרעות בבני ההוטו בבורונדי.
בתגובה חיילים בני ההוטו רצחו מאות אזרחים מבני הטוטסי.
הטוּטסִי החליטו לעשות הכול כדי שגורלם לא יהיה דומה לגורלם של הטוּטסִי ברואנדה, על כן החלו להוציא להורג עשרות קצינים בני ההוּטוּ והשתלטו כליל על הצבא והמשטרה.
בשנת 1966 התקיימה במדינה הפיכה צבאית כנגד המלוכה, בראשות קולונל מיקוֹמְבוּרוּ.
המשטר הצבאי החדש והקשוח, שהונהג בידי קציני טוּטסִי, החל במדיניות של אפליה מחמירה כנגד ההוטו.
כל ניסיון התקוממות של ההוּטוּ הוביל למעשי טבח נרחבים באזרחים בני הוּטוּ.
בספטמבר 1969 התבצע במדינה ניסיון הפיכה נוסף שנכשל.
תגובתו של השלטון הייתה אכזרית במיוחד: כ-50,000 בני הוּטוּ, שזוהו עם הקבוצות הפוליטיות שניסו לבצע הפיכה, נטבחו בידי כוחות הביטחון; כל ההנהגה הפוליטית של ההוּטוּ הוצאה להורג.
בשנת 1971 החל פילוג בשלטון הצבאי של בורונדי, הנשיא מיקוֹמְבוּרוּ טוּטסִי מקְלֶן הימבה, מינה לממשלתו ולתפקידים בכירים בצבא את בני הקלן שלו והדיח אנשי טוּטסִי מקלן בניארוגורו.
ביולי 1971 אנשי בניארוגורו הואשמו בניסיון הפיכה כנגד ההימבה.
בית דין צבאי הורה להוציא להורג תשעה קצינים בכירים ולכלוא למאסר עולם אחד עשר נוספים, כולם בני בניארוגורו.
המשטר הצבאי היה חלש מתמיד והגביר את השימוש באלימות.
ב-29 באפריל 1972 השתלטה קבוצת מורדים מבני ההוטו שנוסדה בטנזניה ורוב חבריה ילידי טנזניה, על העיר רוּמוׂנְג שבמערב בורונדי.
עוד באותו היום הותירה הכנופיה לבני ההוטו באזור לרצוח ולבזוז את בני הטוּטסִי.
מעשי טבח רבים דווחו על ידי עדים.
בעיירה בּוּרוּרִי הסמוכה נרצחו כל האזרחים, החיילים ונציגי השלטונות הטוטסי.
לאחר שהשתלטו המתקוממים על רצועה של 70 ק"מ על חוף אגם טנגניקה במערב בורונדי, מרוּמוׂנְג ועד אגם נְִיאַנְזָה שבדרום מערב, הצהירו כי יהרגו כל טוּטסִי וכל הוּטוּ שלא יצטרף אליהם.
באזור זה הוכרזה עצמאות של "רפובליקת מָרְטיאַזוֹ" שנשלטה בידי מיליציית מורדי ההוטו הקיצונית.
במרד השתתפו לכל היותר אלפים בודדים של בני הוּטוּ, רובם מטנזניה, ונהרגו כאלף בני טוּטסִי.
ביוני 1972, בשיאו של רצח העם, עתידה ממשלת הטוטסי של בורונדי לטעון כי 25,000 הוּטוּ השתתפו במרד ו-50,000 טוּטסִי נרצחו.
המנהיגים מקלן הִימְבַה ניצלו שעה זו, עת שרר כאוס פוליטי בשלטון בורונדי, לשינויים רדיקלים במבנה השלטון.
שעות ספורות לפני פרוץ המרד, ב-29 באפריל, הורה הנשיא מיקוֹמְבוּרוּ לפזר את ממשלתו והרחיב את סמכויותיו.
בערבו של יום פרוץ המרד, ב-29 באפריל 1972, שב מלך בורונדי, נְטָרֶה החמישי, לראשונה מגלות של שש שנים באירופה, כי חשב שבשעה זו הוא יוכל להועיל.
עוד באותו הלילה הוא הוצא להורג בארמונו בהוראת הנשיא.
למחרת, ב-30 באפריל, קבוצה של קצינים בכירים ממוצא טוּטסִי-הִימְבַה, המקורבים לנשיא, התחילו לתכנן את ההשמדה של כל ההוּטוּ בבורונדי.
לאחר פרוץ המרד הורה הנשיא להרחיב את סמכויותיו של שר החוץ סִימְבָנְייה והוא מונה להיות גם שר הפנים.
ב-12 במאי נתן השר סִימְבָנְייה "יד חופשית" לתנועת הנוער הקיצונית של הטוּטסִי 'בריגדות הנוער המהפכניות' (JRR).
כל בני ההוּטוּ בתנועת הנוער הושמדו עוד באותו היום.
מנהיגי תנועת הנוער הונחו להגיש לצבא רשימות של כל ההוּטוּ הלומדים בבתי ספר ובאוניברסיטאות.
מרד ההוּטוּ הוכרע תוך ימים ספורים בראשית מאי.
מרגע שהוכרע המרד החלה ההשמדה המאורגנת של האזרחים בני ההוטו בבורונדי.
תחילה הורו למפקדי הצבא והמשטרה להרוג את כל הפקודים שלהם בני הוטו, ו-750 חיילים וכ-300 שוטרים נרצחו.
הבאים ברשימה היו המורים והתלמידים בבתי הספר התיכוניים והמקצועיים.
משאיות ורכבים צבאיים הגיעו לבתי הספר וחיילים ציוו על תלמידים ומורים בני ההוטו לעלות למשאיות, שהובילו אותם לבורות הריגה, לבתי כלא ולמתקנים צבאיים בהם הוצאו להורג.
חברי תנועת הנוער (JRR) השתתפו גם הם בהוצאות להורג ובמעשי הטבח ושימשו ככוח איכותי לזיהוי הקורבנות.
גם לבתי הספר היסודיים הגיעו חיילים, תחילה אספו את המורים בלבד ולאחר מכן גם את התלמידים.
בחודש יוני דווח כי לא נותרו מורים בני הוטו בבתי הספר התיכוניים ובבתי הספר היסודיים נותרו רק 45% מהם.
אלפי תלמידים נחטפו מבתי הספר התיכוניים ומהאוניברסיטאות והוצאו להורג.
בעיר בוג'ומבורה לבדה, 4,000 תלמידים הועלו על משאיות והובלו לבורות הריגה.
אלפי עובדי מדינה וכמרים בני הוּטוּ הוצאו להורג.
ברדיו הממלכתי שודרה תעמולה מוסווית הקוראת להרג הוטו, "לצוד את הפיתון שבדשא".
במקרים רבים הגיעו החיילים עם רשימות קורבנות שהוכנו מראש.
בני טוּטסִי מתונים נרצחו גם הם.
עד סוף אוגוסט דווח כי יותר מ-200,000 נרצחו ומאות אלפים נמלטו למדינות שכנות, וכי לא נותרו בבורונדי בני הוּטוּ מלומדים.
סכסוך ההוטו והטוטסי לאחר רצח העם
בשנת 1976 קולונל ז'אן-בפטיסט בגאזה הדיח את הנשיא מיקוֹמְבוּרוּ מכיסאו וביצע רפורמות רבות בשלטון.
שלטונו של בגאזה היה מתון יותר מקודמו.
בשנת 1987 הדיח פייר בוּיוֹיָה את בגאזה בהפיכה צבאית נוספת.
לאחר שעלה לשלטון גברו שוב המתחים בין הרוב ההוּטוּ במדינה למיעוט הטוטסי השליט.
האלימות הציפה שוב את הרחובות ועשרות אלפים נהרגו במה שהפך למלחמת אזרחים של ממש.
ביולי 1993 נבחר הנשיא ההוטו הראשון בבורונדי.
הרצח היה לטריגר למאורעות דמים נוספות, אלפי איכרים בני הוטו החלו להתמרד בבני הטוּטסִי שהיוו האליטה של המדינה ועדיין שלטו בה.
הטוטסי וההוטו הרגו זה בזה בפורענות איומה, יותר מ-100,000 אזרחים נהרגו באותה שנה ויותר מחצי מיליון נמלטו למדינות שכנות.
מלחמת האזרחים הרצחנית הזו הייתה גורם מכריע להתפרצותו של רצח העם ברואנדה באפריל 1994 בו רצחו בני הוטו קרוב למיליון בני טוּטסִי בשלושה חודשים.
המלחמה נמשכה לאורך שנים רבות אך ככל שנמשכה פחתו מעשי הטבח כנגד אוכלוסייה אזרחית.
כ-300,000 בני אדם נהרגו במלחמת האזרחים עד ראשית שנות ה-2000.
בדו"ח משותף של האו"ם ושל ממשלת ארצות הברית שפורסם ביוני 2002 נטען כי הפשעים בשנת 1993 היו פשעי רצח עם וכי יש לחקור את ההתרחשויות בשנת 1972 שכן ניכר כי התבצע שם רצח עם שיטתי ומאורגן ויש לתת על כך את הדין.
בשנת 2010 הידרדרה המדינה שוב לאלימות פוליטית ברוטלית בין הוטו לטוּטסִי.
הוועדה לא הגישה דו"ח וכנראה גם לא פעלה.
דוח של Human rights Watch משנת 2012 מתאר מספר מעשי טבח שהתבצעו בבורונדי בשנים האחרונות וקובע כי עשרות מנהיגים ופעילים פוליטיים נרצחו בידי הממשלה מאז 2010. הדו"ח מזהיר מפני תנועת נוער המחומשות ומאומנות על ידי הממשלה.
בינואר 2012 דווח כי ממשלת הטוטסי השחיתה באמצעות דחפורים בורות הריגה, בהם נרצחו יותר מ-430 בני הוטו בשנת 1995. נראה כי במצב הנוכחי קיימת סכנה כי רצח עם נוסף יפרוץ בבורונדי וכן כי כל הראיות לרצח העם שהתרחש בשנת 1972 יושמדו, עד כי רצח עם זה לא יוכר לעולם.
רצח העם היווני-פונטי היה רצח עם מכוון ושיטתי שביצעה האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, באוכלוסייה דוברת היוונית לחוף הים השחור.
רצח העם היווני-פונטי התאפיין במעשי טבח המוניים, בגירוש המוני בכפייה שכלל צעדות מוות, בהוצאות להורג שרירותיות, ובהחרבה של מונומנטים תרבותיים, היסטוריים ודתיים של כלל האוכלוסייה הנוצרית-אורתודוקסית.
ההערכה הרווחת היא כי בין 450,000–900,000 יוונים-פונטים נספו.
קבוצות אתניות נוצריות אחרות כמו הארמנים והאשורים נטבחו אף הן באותה תקופה בשטחי האימפריה העות'מאנית, כחלק ממדיניות שיטתית של טיהור אתני של האוכלוסייה הנוצרית באנטוליה במלחמת העולם הראשונה ולאחריה בשנים 1914–1923.
רוב הפליטים והניצולים נמלטו ליוון (יותר מרבע מהאוכלוסייה הקודמת של יוון), ורוב הפליטים מהמחוזות המזרחיים בעיקר, מצאו מקלט באימפריה הרוסית השכנה.
עד סוף המלחמה, חלק גדול מהיוונים שחיו באסיה נהרגו או נמלטו; ואילו אלה שנשארו הועברו מאוחר יותר ליוון כחלק מחילופי אוכלוסין בכפייה בין יוון וטורקיה.
החילופים הללו למעשה הפכו את הגירוש למעוגן בחוק, ואף חסמו את שיבת הפליטים לאחר מכן.
בשנת 2007, חוקרים מהאיגוד הבין-לאומי לרצח עם הכירו במדיניות האימפריה העות'מאנית נגד מיעוטים נוצריים (כמו גם נגד היוונים) כרצח עם.
הנוכחות היוונית באסיה החלה כבר בשנת 800 לפנה"ס.
היוונים כינו את הים השחור Εὔξεινος Πόντος (Euxinos Pontos, כלומר "הים הידידותי" או "הים מסביר הפנים", כנראה לשון נקייה המתייחסת לשבטים העוינים שלחופיו), וכבר אז החלה התיישבותם לאורך חופו; כאשר הבולטות בערים היווניות באזור זה היו: טרביזונד (Trabzon בטורקית), סאמפסונטה (Samsun), סינופה (Sinop), והראקליה-פונטיקה (Karadeniz Ereğli).
בתקופה ההלניסטית (334 לפנה"ס) שבאה בעקבות כיבושיו של אלכסנדר מוקדון, התרבות והשפה היווניות החלו לשלוט באסיה הקטנה.
ההתייוונות של האזור הואצה תחת השלטון הרומי-ביזנטי.
לפני כיבושי האימפריה העות'מאנית הייתה קבוצת הנתינים היוונים-ביזנטים הקבוצה הגדולה ביותר של עמים ילידים שחיו באסיה הקטנה.
היוונים היו רוב באזור, עד הכיבוש הסופי של העיר טרביזונד על ידי הטורקים העות'מאנים בשנת 1461.
ערב מלחמת העולם הראשונה, היה באסיה הקטנה מגוון אתני רחב אשר כלל טורקים, אזרים, יוונים-פונטים, ארמנים, כורדים, זאזא, צ'רקסים, אשורים, יהודים ולאזים.
אחת הסיבות לטבח הטורקי באוכלוסייה הנוצרית בכלל והיוונית בפרט הייתה החשש שהאוכלוסייה הנוצרית תסייע לאויבי האימפריה העותמאנית.
לכך נוספה האמונה כי כדי ליצור מדינת לאום מודרנית יש צורך לטהר מהשטחים של מדינת הלאום קבוצות שעלולות לאיים על שלמותה של מדינת לאום טורקית מודרנית.
היוונים-הפונטים (כמו גם שאר קבוצות לא-מוסלמיות כאמור) היוו בעיה מדאיגה בעיני הטורקים הצעירים, שכן כחלק מהסכם קוצ'וק קאינרג'ה (מטורקית Küçük Kaynarca Antlaşması) אישרו העות'מאנים את מעמדו של הצאר הרוסי כממשיך האימפריה הביזנטית, וכן כמגן הנוצרים בתחומי האימפריה.
בשל כך, ראו הטורקים הצעירים את היוונים-הפונטים כבוגדים שכל רצונם הוא להצטרף לכוחות הצבא הרוסי באופן טבעי, והחליטו לגרשם מתחומי האימפריה.
על פי נספח צבאי גרמני, הכריז שר המלחמה העות'מאני איסמעיל אנוור בשנת 1915 שהוא רוצה באוקטובר "לפתור את הבעיה היוונית בתקופת המלחמה [...] באותו אופן שהוא פתר את הבעיה הארמנית."
בפועל ההחלפה לא הושלמה בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
החל משנת 1913 העות'מאנים החלו ליישם תוכנית של גירוש והגירה בכפייה, תוך התמקדות ביוונים באזור הים האגאי ותראקיה המזרחית, שנוכחותם באזורים אלה נחשבה איום על הביטחון הלאומי.
בעוד הדיונים על חילופי אוכלוסין עדיין מתנהלים, יחידות צבאיות מיוחדות החלו במתקפה על כפרים יווניים כאשר הם מאלצים את תושביהם לנטוש את בתיהם ולהגר ליוון, כאשר בו בזמן הם מוחלפים בפליטים מוסלמים.
ביוני 1914 החלו הטורקים בסגירת כנסיות ובתי ספר יוונים, החרמת מוצרים יוונים ואף ביזת בתיהם של היוונים.
כחלק מהפעולה שנועדה לעודד את היוונים לעזוב, החלו כוחות טורקים לטבוח בתושבי העיר היוונית פוקאהי אשר סירבו לנטוש את בתיהם.
המעטים ששרדו את הטבח ברחו ליוון.
בתגובה ללחץ בין-לאומי ומקומי, ועל מנת לנסות ולהרגיע את הרוחות, טען טלעת פאשה כי לא ידע על האירועים ולא הייתה לו יד בהם.
למרות שהתיימר להוציא עצמו מהעניין, נפגש טלעת פאשה עם ראש מבצע ה"טיהור" במהלך סיור שלו ואף ביקש ממנו להיות זהיר ופחות "גלוי".
באותו הקיץ אילצו אנשי הכוחות המיוחדים של האימפריה העות'מאנית את הגברים היוונים להצטרף למחנות עבודה, שבהם מתו אלפים תוך כדי עבודות פרך, התעללות והרג שרירותי בידי השומרים העות'מאנים.
בחודשים שלאחר מכן התרחב הטבח לאזורים נוספים באימפריה בהם פונטוס, קפדוקיה וקיליקיה.
בתגובה לאירועים הללו, הפציר ראש ממשלת יוון אלאפטריוס וניזלוס מהטורקים לעצור את מעשיהם, ואף איים לנהוג באותה הצורה באוכלוסייה המוסלמית המתגוררת ביוון.
בינואר 1915 הצליחו הרוסים להביס את הטורקים בקרב סאריקאמיש; אזור שבו התגוררו יוונים רבים; מה ששוב גרם לטורקים להאשים את היוונים בבגידה לטובת הרוסים.
בינואר 1917 שלח טלעת פאשה מברק המורה לגרש את היוונים ממחוז סמסון מבלי לפגוע באיש, אך בפועל הגירוש בוצע תוך ביזה, אונס נשים, חטיפת נשים וילדים וגיוס בכפייה של גברים למחנות עבודה.
באותו החודש שלח שגריר שוודיה לקונסטנטינופול מברק לממשלתו ובו ציין כי "כל השיטות ההרסניות אשר גרמו למוות בעקיפין, כגון גירוש הכרוך בצעדות מוות, רעב במחנות העבודה ובמחנות הריכוז, אינן אלא 'טבח לבן'."
לפי המסמכים העות'מאניים, בינואר 1919 אפשרה הממשלה העות'מאנית את חזרתם של חלק מהיוונים שגורשו, העניקה להם סיוע כספי והחזירה להם את רכושם.
כמו כן, באותן שנים בית המשפט הטורקי העמיד לדין מפקדי צבא טורקים על כך שלקחו חלק במעשי הטבח שבוצעו נגד העם היווני והארמני כאחד.
באוקטובר 1920 ציין קצין בריטי בדו"ח שכתב כי מחוץ לעיר איזניק שבאנטוליה נמצאו כ-100 גופות מושחתות של גברים, נשים וילדים בתוך מערה גדולה, כחלק מאותו טבח נוראי.
דיפלומטים גרמנים ואוסטרו-הונגרים סיפקו ראיות לסדרה של מעשי טבח שיטתיים וטיהור אתנית של היוונים באסיה קטנה (כמו גם את התזכיר מ-1922 שנערך על ידי ג'ורג רנדל על "הטבחים הטורקים והרדיפות").
הרשומות מתארות מעשי טבח, אונס ושריפת כפרים יווניים בצורה שיטתית, ומייחסות את התכנון לפקידים העות'מאנים כלומר ראש הממשלה העותמאנית מחמוד סבקט פאשה, ראפאת ביי, טלעת פאשה ואנוור פאשה.
בנוסף הופיעו בעיתונות הזרה אזכורים נרחבים לאירועים, הקלטת מעשי טבח, גירוש, הרג ילדים, אונס, שריפת כפרים יווניים בשלמותם, הרס כנסיות יווניות אורתודוקסיות ומנזרים, טיוטות ל"מחנות עבודה", ביזה, טרור ופשעים שבוצעו נגד יוונים, ארמנים וגם נגד אזרחים בריטים, אמריקאים ופקידי ממשלה.
לגבי קורבנות הטבח, ישנן הערכות שונות לגבי מספר הנספים כאשר המנעד הוא רחב במיוחד.
על פי מקורות שונים מניין ההרוגים היוונים רק באזור פונטוס של אנטוליה נע בין 300,000 ל-360,000. צוות של חוקרים אמריקאים מצא מיד לאחר המלחמה, כי המספר הכולל של יוונים שנהרגו עשוי להגיע ל-900,000 אנשים.
חוקר בשם רודולף רומל ליקט מידע מספרי מחקר שונים לצורך הערכת התמותה בין השנים 1914–1923. הערכותיו נעות בין 289,000 ל-459,000 מקרי מוות ברצח העם היווני בתקופה זו.
על פי נתוני הממשלה היוונית, מספר כולל של מיליון אנשים נספו בטבח.
על פי הליגה הבין-לאומית לזכויות וחופש האדם, בין 1916–1923 נהרגו למעלה מ-350,000 יוונים-פונטים באמצעות רדיפה, מעשי טבח וצעדות מוות.
אדוארד הייל בירסטאדט טען כי על-פי עדות רשמית של הטורקים, מאז 1914 נטבחו בדם קר 1,500,000 ארמנים, ו-500,000 יוונים, גברים נשים וילדים, ללא כל ההתגרות.
בוועידת לוזאן בסוף שנת 1922 שר החוץ הבריטי לורד קרזון אמר כי "מיליון יוונים נהרגו, גורשו או מתו".
עד היום אין מספר מדויק של הערכות, וכאמור המנעד די רחב; החל ממאות אלפים בודדים וכלה במיליון נספים.
בהסכם סוור (הסכם השלום שנחתם לאחר המלחמה בין האימפריה העות'מאנית ומדינות ההסכמה בסוור שבצרפת) כונו מעשיו של המשטר הטורקי "טרור" ואף צוינו הוראות "לתקן ככל האפשר את העוולות שנגרמו לאנשים כחלק ממעשי הטבח שבוצעו בטורקיה בתקופת המלחמה".
בסופו של דבר הסכם סוור לא אושר על ידי הממשלה הטורקית ואף הוחלף מאוחר יותר בהסכם לוזאן, אשר לא צוין בו אילו עונשים יינקטו נגד מי שביצע פשעי מלחמה.
משפטים שנערכו מיד בעקבות המלחמה בוטלו, והנאשמים לא נענשו.
בשנת 1923, חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה כבר הביאו לחיסול כמעט מוחלט של הנוכחות היוונית בטורקיה ושל הנוכחות הטורקית ביוון.
המונח "ג'נוסייד" (genocide) או רצח עם, לתיאור רצח עם לסוגיו, נטבע בשנת 1944 על ידי רפאל למקין, יהודי אמריקאי ממוצא פולני, כחלק ממאמציו להגדרת רצח עם כפשע בחוק הבין-לאומי.
הוא הגשים מטרה זו כאשר ב-9 בדצמבר 1948 אישרה העצרת הכללית של האו"ם את האמנה למניעת פשע של רצח עם ולהענשת מבצעיו.
אמנה זו נכנסה לתוקף בינואר 1951.
בדצמבר 2007, אישרה האגודה הבין-לאומית למחקר רצח-עם (IAGS) כי המעשים שביצעו הטורקים בשנים 1914–1923 כנגד היוונים (כמו גם הארמנים והאשורים), הם רצח עם.
במהלך השנים, נולדו דיונים רבים לגבי ההכרה במעשיהם של הטורקים כרצח עם, והיו חוקרים כמו מארק מאוזר ומאנוס מידלארסקי שטענו כי מטרתם המקורית של העות'מאנים לא הייתה רצח-עם, לעות'מאנים לא הייתה תוכנית סופית מסודרת כמו זו של גרמניה הנאצית, וכי מדובר בהתנהלות פזיזה ללא מחשבה.
רצח העם היזידי הוא רצח עם שביצע ארגון "המדינה האסלאמית" (דאעש) ברחבי עיראק וסוריה בין השנים 2014–2017. רצח העם כלל טבח, אונס המוני והתאסלמות בכפייה.
העם היזידי הוא עם יליד כורדיסטן הדבק בדת היזידית, שהיא דת איראנית שמקורה במסורת ההודו-איראנית.
במשך שלוש שנים, סחרו לוחמי "המדינה האסלאמית" באלפי נשים ונערות יזידיות ורצחו אלפי גברים יזידים.
האו"ם דיווח כי "המדינה האסלאמית" רצחה כ-5,000 יזידים.
וסחרה בכ-10,800 נשים ונערות יזידיות במסגרת "מערכה של כפיה דתית".
עד שנת 2015, למעלה מ-71% מכלל האוכלוסייה היזידית בעולם נעקרה מבתיה, ורוב הפליטים היזידים נמלטו לאזור כורדיסטן בעיראק ולרוג'בה שבסוריה.
רדיפת היזידים, לצד מיעוטים דתיים אחרים, התרחשה לאחר מתקפת "המדינה האסלאמית" בצפון עיראק ביוני 2014.
בתוך הזוועות הרבות שביצע ארגון המדינה האסלאמית, רצח העם היזידי זכה לתשומת לב בינלאומית ודרבן את ארצות הברית להקים את כוח המשימה המשותף - מבצע נחישות טבועה, קואליציה צבאית גדולה שכללה מדינות מערב, לצד טורקיה, מרוקו וירדן.
בנוסף לאו"ם, מספר מדינות וארגונים הכריזו על רצח ההמוני של היזידים על ידי המדינה האסלאמית כרצח עם: מועצת אירופה והאיחוד האירופי, ארצות הברית, קנדה, ארמניה ועיראק.
בשנת 2017, ממשלת עיראק הכריזה על יום 3 באוגוסט כ"יום זיכרון לרצח העם היזידי".
בין התאריכים 1–15 באוגוסט 2014, המדינה האסלאמית של עיראק וסוריה (דאעש) הרחיבה את השטח שבשליטתה בצפון עיראק.
באזור שמצפון ומערב למוסול כבשה המדינה האסלאמית את הערים זומאר, סינג'אר, סכר מוסול, קרקוש , תל כפיפה , בטניה וישובים נוספים.
בדרום ומזרח מוסול נכבשו ארבע עיירות.
בבוקר 3 באוגוסט 2014, פשטו כוחות המדינה האסלאמית על העיירה סינג'אר והכפרים היזידים הסמוכים, כוחות המגן הכורדים של צפון עיראק, הפשמרגה, שהגנו על האזור בעשור שקדם לטבח נטשו את עמדותיהן בסינג'אר ובכך סללו את הדרך להשתלטות מהירה של כוחות המדינה האסלאמית וכיבוש האזור כולו.
ידיעות על התאסלמות בכפייה או הריגה ללא משפט של נוצרים ובני קבוצות אחרות הובילו, כ-280,000 יזידים תושבי העיירה סינג'אר והכפרים שסביב לרכס סינג'אר לברוח להר סינג'אר.
הם ונלכדו בהר ואחרים נפלו בידי המדינה האסלאמית.
ב-7 באוגוסט 2014, החלו ארצות הברית ובריטניה לספק סיוע הומניטרי ליזידים הנצורים על ההר ובנוסף, העניקו סיוע אווירי ללוחמי ארגון ה-PKK ולוחמי היחידות להגנת העם (YPG).
האחרונים נשבעו להשמיד את היזידים בשל היותם עובדי השטן.
נשים, נערות וילדות נתפסו ואילו הגברים הוצאו להורג.
אלימות נגד נערות ונשים יזידיות
אלפי נשים ונערות נחטפו באופן שיטתי ונמכרו כשפחות מין.
נערות מגיל שמונה נאנסו, עברו התעללות מינית ואף נאלצו, במקביל, לעבוד בייצר רקטות.
חלק מהנערות נישאו בכפייה ללוחמי דאעש.
דאעש פיתח מערכת מאורגנת של חטיפה, הובלה ומגורים לנשים יזידיות לקראת מכירתן באמצעות אתר אינטרנט.
נשים ונערות הורחקו מבנות משפחה אחרות שנחטפו ולנערות צעירות, בעיקר בתולות, היה ערך גבוהה במכירתן.
בכוונה למנוע הריונות, נכפה על הנערות והנשים יזדיות להשתמש באמצעי מניעה ואילו שהתעברו, עברו הפלה כפויה.
בשנת 2014, החלו המאמצים להציל את הנשים והנערת ששועבדו על ידי המדינה האסלאמית, כולל תשלום כופר.
חלק מהנשים שוחררו על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים בעת הלחימה לשליטה בצפון סוריה.
כמה מאות נערות ונשים שוחררו על ידי מבריחים ערבים וכורדים עד אמצע 2016.
ב-3 באוקטובר 2024, במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, נחשף כי מספר ימים לפני כן חולצה מרצועת עזה פאוזיה אמין סידו צעירה יזידית בת 21, על ידי כוחות הביטחון הישראליים, זאת לאחר שנחטפה ונלקחה מעיראק לסוריה, שם נקנתה על ידי מחבל חמאס תומך דאעש עשור לפני כן.
המחבל חוסל במהלך מלחמת חרבות ברזל, והיא נמלטה למקום מסתור.
צוות החוקרים, בראשו של עורך הדין הבריטי כרים קאן, קבע שעדויות היזידים "ברורות ומשכנעות" וכי לפעילי המדינה האסלאמית מוטלת האחריות הבלעדית לביצוע פשע רצח העם כנגד העם היזידי.
בנובמבר 2014 הצליחה מוראד להימלט מהבית בו היא הוחזקה, דרך דלת שנשארה לא נעולה ונעזרה באנשים שהבריחו אותה אל מחוץ למוסול, והיא הצליחה להגיע למחנה פליטים יזידים בדוהוק שבכורדיסטן העיראקית, ומשם לגרמניה.
רצח העם האשורי (בסורית: ܩܛܠܐ ܕܥܡܐ ܣܘܪܝܝܐ, קטלא דעמא סורייא), הידוע גם כסַיְפָא (ܣܝܦܐ, "הסיף"), הוא הכינוי למעשי הטבח ההמוניים באוכלוסייה האשורית בתחומי האימפריה העות'מאנית ובפרס, על ידי חיילים עות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה, במקביל לרצח העם הארמני ולרצח העם היווני-פונטי.
המשלחת האשורית להסכמי לוזאן דיווחה על כ-275,000 מקרי מוות, ושהמספרים עלולים להגיע עד 300,000 בשל האזורים האשוריים המיושבים שלא נספרו.
חוקרים אחרים מעריכים את המספרים בכ-150,000.
בדומה לרצח העם הארמני ולרצח העם היווני, טורקיה של ימינו מכחישה גם את רצח העם האשורי.
האוכלוסייה האשורית מנתה כמיליון בני אדם בתחילת המאה העשרים, והייתה מרוכזת בעיקר באזורי איראן, עיראק וטורקיה של היום.
כמו אוכלוסיות נוצריות אחרות, גם לאשורים התייחסו כאזרחים מסוג ב' ומנעו מהם לעבוד במשרות ציבוריות חשובות.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה הופעלה כלפי אשורים רבים אלימות על ידי שבטים מקומיים, בעיקר כורדים, שבמקרים מסוימים אף הכריחו אותם להתאסלם, כדוגמת טבח באדר חאן ב-1840 וטבח דיארבקיר ב-1895. כוחות ההאמידיה (הכפופים לצבא העות'מאני) קיבלו אישור מהסולטאן להרוג אשורים וארמנים בחופשיות, ואלו היו פעילים בעיקר באורפה ודיארבקיר.
האימפריה העות'מאנית החלה לטבוח באשורים בסוף המאה ה-19, תקופה בה הייתה במערכת יחסים טובה עם הבריטים, שהגנו עליה מפני מאמצי האימפריה הרוסית להעביר לחסותה קהילות אורתודוקסיות עות'מאניות.
ב-1914 האימפריה העות'מאנית החלה בגירוש וטבח של אוכלוסיות ארמניות ואשוריות, ולאחר שהתקיפה את רוסיה והכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת, האימפריה גם הכריזה על "מלחמת קודש" נגד הנצרות.
גרמניה, בעלת בריתה של האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה, תמכה במלחמת הקודש, ומימנה את המלחמה באימפריה הרוסית.
האוכלוסייה האשורית של צפון מסופוטמיה גורשה בכוח ונטבחה בין השנים 1914–1920 בידי הצבא המוסלמי-עות'מאני יחד עם קבוצות חמושות מוסלמיות אחרות, כולל קבוצות כורדיות, צ'צ'ניות, וצ'רקסיות, וקבוצות ערביות מקומיות לא חמושות.
בניגוד לרצח העם הארמני, לרצח העם האשורי היה אופי פחות מתוכנן ויותר ספונטני, מבלי שהייתה פקודה מיוחדת לביצועו.
בערים מסוימות כל הגברים נשחטו והאחרים נשלחו לגלות, ובמסעותיהם מבתיהם רבים נהרגו מרעב, ממחלות, ומהתנכלויות של שבטים מקומיים.
באזורים מסוימים נשים סבלו מניצול מיני המוני.
לפי ההיסטוריון דייוויד גאנט, האפיון המרכזי היה התמקדות באוכלוסייה האשורית הכפרית, ובשבטי האשורים המורדים בהרים, שם מקרי ההרג היו נרחבים יותר, בעוד שממקרי הטבח בערים עצמם יש מספר גדול יותר של ניצולים.
גאנט מסיק מכך שהמטרה הייתה השתלטות והחרמה של הקרקעות.
כפרים שלמים, רכוש וחוות הושמדו לחלוטין כדי למנוע את חזרתם של האשורים הביתה.
יחידות צבא עות'מאניות קיבלו משימה לגרש את האשורים מהאקארי (אזור באימפריה העות'מאנית, כיום חלק מטורקיה ועיראק) ומהחלקים הפרסיים של האימפריה.
מעשי ההרג בוצעו בדקירות, בעריפות ראשים, בהטבעות, ביריות ובסקילות.
עדי ראייה טוענים כי קצינים מקומיים החזיקו "אוסף" של חלקי גוף כמו אוזניים, אפים, ו"חלקי גוף נשיים".
באזורים מסוימים רק הגברים נטבחו והנשים נאנסו או נמכרו.
כ-65,000 אשורים מתו מרעב ומחלות בדרכם הרגלית לפרס.
במרץ 1918, חיילים כורדים מהצבא העות'מאני התנקשו באחד המנהיגים האשורים החשובים של אותה תקופה, מר שימון בנימין.
האשורים הגיבו בהתקפות מוצלחות נגד חיילים עות'מאנים, שכללו בין השאר השתלטות על מבצר שעליו פיקד סימקו שיקאק, המפקד העות'מאני שהיה אחראי על ההתנקשות בשימון בנימין, אם כי סימקו עצמו הצליח להימלט.
אשורים היו מעורבים בהתנגשויות נוספות בטורקיה, בעיקר נגד כוחות כורדיים וצ'רקסיים הנאמנים לאימפריה, אך התנגשויות אלו נשארו במספרים נמוכים ולא תמיד הביאו לתוצאות חיוביות עבור האשורים.
איליא פטרוס, שהיה אחד המנהיגים של ההתנגדות הצבאית, פעל לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה להכרזת אוטונומיה לאשורים, אך ללא הצלחה.
באפריל 2001, מושל ניו יורק, ג'ורג' פטאקי, טען כי מעשי האימפריה היוו רצח עם נגד אשורים נוצרים.
בדצמבר 2007, האיגוד הבין-לאומי לחוקרי ג'נוסייד הכיר באופן רשמי ברצח העם האשורי יחד עם רצח העם היווני.
באפריל 2008, מושל ניו יורק, דייוויד פטרסון, הכיר ברצח העם.
במרץ 2010, בית הנבחרים של שוודיה (הרשות המחוקקת) הכיר ברצח העם האשורי, יחד עם רצח העם הארמני ורצח העם היווני.
במאי 2013, רצח העם הוכר על ידי הפרלמנט של מדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה.
במרץ 2015, ארמניה הכירה ברצח העם האשורי.
באפריל 2015, הפרלמנט של הולנד ושל אוסטריה הכירו ברצח העם האשורי והיווני.
רצח העם הסרבי, היה רצח עם מכוון ושיטתי שערכה ממשלת האוסטאשה של המדינה העצמאית של קרואטיה, בהנהגתו של אנטה פאבליץ' במהלך מלחמת העולם השנייה.
רצח העם שהיה מכוון כנגד הלאום הסרבי וקבוצות מיעוט נוספות הוביל למותם של קרוב ל-900,000 בני-אדם, מתוכם כ-700,000 מבני העם הסרבי.
האוסטשה נוסדה כמדינה קרואטית עצמית, מדינת חסות של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנשי האוסטשה היו אחראים לרצח שיטתי ומכוון של סרבים, יהודים וצוענים, באמצעות מחנות ריכוז ומחנות השמדה אשר במפורסם מביניהם, מחנה יאסנובץ', נרצחו מאות אלפי בני אדם.
נכון לתחילת המאה ה-21, רצח העם הסרבי לא מוכר באופן רשמי בידי אף מוסד או גוף מוכר בתור רצח עם, מלבד בסרביה וקרואטיה.
לאחר נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה התאחדו העמים הסלבים של הבלקן למדינה פדרטיבית בשם יוגוסלביה; ארצם של העמים הסלבים הדרומיים.
הפדרציה הורכבה משש רפובליקות: סרביה, קרואטיה, סלובניה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו ומקדוניה.
לאחר שבשנת 1928 פוליטיקאי סרבי לאומני, בשם פונישה ראצ'יץ', רצח צירים קרואטים בפרלמנט, הגביל המלך אלכסנדר הראשון את הזכויות הדמוקרטיות במדינה בשורה של תקנות וחוקים.
קבוצות קיצוניות מקרב הקרואטים החלו לפעול להקמת מדינה קרואטית עצמאית, והקימו בשנת 1930 את מפלגת "האוסטשה" בהנהגתו של אנטה פאבליץ'.
בשנת 1932 כתב פאבליץ' כי "הפגיון, האקדח, המקלע ופצצת הזמן, הם הפעמונים שיכריזו על שחר חדש ועל תחייתה של מדינת קרואטיה העצמאית".
אנשי האוסטשה רצחו את המלך אלכסנדר הראשון, בעת ביקורו בצרפת בשנת 1934. האידאולוגיה של האוסטשה נשענה בעיקר על הפאשיזם האיטלקי ועל עקרון המנהיג והמדינה.
הם ביקשו להקים מדינה קרואטית שתפעל כמו איטליה הפשיסטית; כל הפעילות, הכללית והציבורית אמורה הייתה להיות כפופה למדינה.