tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1810 חזר לגרייפסוואלד, אך רק לחודשים ספורים, שכן הוא יצא למסע בשנית וגר במחיצתם של גבהרד לברכט פון בליכר, אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו והיינריך פרידריך קרל שטיין.
האחרון גם הזמין אותו לסנקט פטרבורג לשמש כעוזרו בארגון המאבק הסופי נגד צרפת.
בה בעת, שיריו הפטריוטיים המסעירים, כגון: "מהי המולדת הגרמנית?", "האל שהצמיח ברזל" ו"מה החצוצרות מבשרות?" הפכו לפופולריים.
מלחינים דוגמת פאולינה פולקשטיין התאימו לחנים למילותיו.
כאשר נוסדה אוניברסיטת בון ב-1818 לאחר השלום, מונה ארנדט ללמד מספרו, "רוח הזמן", שבו מתח ביקורת על המדינויות הפרטיקולריסטיות של הנסיכויות הגרמניות.
התעוזה של דרישותיו לרפורמה פגעה בממשלה הפרוסית, ובקיץ 1819 נעצר ומסמכיו הוחרמו.
הגם ששוחרר במהרה, הוא הובא בשנה שלאחר מכן, בהוראת ועדת החקירה המרכזית במיינץ שהוקמה מתוקף תקנות קרלסבאד, בפני בית דין מיוחד.
בבית הדין נמצא זכאי, אך ראו בו דמגוג ונאסר עליו למלא את תפקידיו כפרופסור, אם כי מלגתו נשמרה.
את 20 השנים שלאחר מכן בילה בפנסיה ובפעילות ספרותית.
בשנת 1840 שב למשרתו כפרופסור, וב-1841 נבחר לרקטור האוניברסיטה.
אביב העמים של 1848 הצית מחדש את תקוותיו ואת מרצו הנושנים, והוא נבחר לחבר באספה הלאומית של פרנקפורט.
הוא לקח חלק בנציגות שהציעה את הכתר הקיסרי לפרידריך וילהלם הרביעי, ונוכח סירובו של פרידריך וילהלם להצעה, התאכזב ופרש מתפקידיו הציבוריים, אך המשיך להרצות ולכתוב.
ביום הולדתו ה-90 קיבל ברכות ואיחולים מכל רחבי גרמניה.
נפטר בבון בינואר 1860, ונקבר בבית הקברות הישן בעיר.
ארנדט נישא פעמיים: ב-1800 וב-1817. אשתו הראשונה הלכה לעולמה שנה לאחר נישואיהם.
בנו הצעיר טבע בריין ב-1834.
בדומה לפיכטה ולפרידריך לודוויג יאן, ארנדט שיווה בנפשו את האומה הגרמנית כחברה הומוגנית אתנית, בהתבססו על ההיסטוריה של העם הגרמני, בפרט בימי הביניים.
כתביו חסרו תוכנית פוליטית מסוימת, אלא ציינו אויבים חיצוניים.
בעוד "חופש" מוזכר רבות בכתביו, החופש בחזונו של ארנדט לא היה של חברה פלורליסטית, אלא של קהילה לאומית רומנטית.
הצרפתים מושמצים בכתביו כמוחלשים, נשיים ומושחתים מוסרית, בעוד הערכים הגרמנים לכאורה מואדרים.
תמיכתו של ארנדט ברעיונות המהפכה הצרפתית הגיעה לסיום עם התבררות שלטון הטרור של היעקובינים.
כשנפוליאון החל לכבוש את אירופה, תמורה זו הפכה לסלידה פנימית, עד כי רעיונות אלה הובילו אותו להפיק תעמולה אנטי-צרפתית במהלך כיבושיו של נפוליאון את המדינות הגרמניות.
לארנדט היו גם דעות קדומות נגד פולנים וסלאבים אחרים, והוא פרסם פמפלט אנטי-פולני ב-1831, שבו יצא נגד "הברבריות והפראיות" הפולניות, כפי שהגדירן.
בתקופת אביב העמים, כאשר עניין חידוש המדינה הפולנית הועלה בפרנקפורט, ארנדט הכריז כי "שבטים של סלאבים וונדים מעולם לא יכלו לעשות דבר בר קיימא בנוגע למדינה, למדע או לאמנות", וסיכם כי הפולנים והסלאבים בכלל נחותים מהגרמנים.
ארנדט הזהיר ממגע קרוב עם היהודים, ושאלפי יהודים בחסות העריצות הרוסית יגיעו מפולין בהמוניהם לפתחם של הגרמנים.
עוד הזהיר מקנוניה אינטלקטואלית יהודית, בתואנה כי היהודים נטלו לעצמם חצי מהספרות.
ארנדט גם שילב בין האנטישמיות שלו לדעותיו האנטי-צרפתיות, בכנותו את הצרפתים "העם היהודי", או "יהודים רעים מעודנים".
אני מכנה אותם שוב, לא רק בשל רשימותיהם היהודיות ותאוות הבצע הקמצנית שלהם, אלא אף יותר בשל היצמדותם יחד כשל היהודים".
שיריו הליריים של ארנדט אינם מוגבלים לפוליטיקה.
רבים מתוך ספרו, Gedichte (שירים), הם יצירות דתיות.
Kommt her, ihr seid geladen ("בואו הנה, אתם מוזמנים") – מזמור פרוטסטנטי
Ich weiß, woran ich glaube ("אני יודע במה אני מאמין") – מזמור פרוטסטנטי
Erinnerungen aus dem äusseren Leben ("זיכרונות מחיים אחרים", 1840) – אוטוביוגרפיה והמקור החשוב ביותר על חייו
Pro populo germanico ("עבור העם הגרמני", 1854) – תוכנן תחילה להיות החלק החמישי ב"רוחות הזמן"
לציון יובל המאה להולדתו הוקם מגדל בראש גבעת רוגארד שבאי ריגן אשר נקרא על שמו.
בעיר הולדתו הוקם מוזיאון המוקדש לו.
אוניברסיטת גרייפסוואלד נקראה בשנת 1933 על שמו של ארנדט ביוזמת חבר המפלגה הנאצית ופרופסור באוניברסיטה, ולתר גלאווה, ובתמיכת הרמן גרינג.
בעשור השני של המאה ה-21, לאחר דיונים וויכוחים אם הולם שהאוניברסיטה תישא את שמו, החליט סנאט האוניברסיטה בשנת 2017 להסיר את שמו של ארנדט משם האוניברסיטה הרשמי.
פרט לכך, ישנן אנדרטאות לזכרו בשוריץ שבריגן, באוניברסיטת גרייפסוואלד ובבון.
ארנסט פוֹם רָאט היה דיפלומט גרמני בפריז, שרציחתו ערב מלחמת העולם השנייה הייתה העילה לפרוץ סדרת הפרעות שנודעה כ"ליל הבדולח".
פום ראט נולד בפרנקפורט בשנת 1909 לדיפלומט בכיר.
הוא למד משפטים בפרנקפורט, והצטרף למפלגה הנאצית ב-1932. באפריל 1933 הצטרף לשורות האס אה (SA), וב-1934 התקבל לשירות החוץ כמתמחה במחלקה המשפטית.
בפברואר 1935 נשלח לשמש מזכיר אישי של דודו, רולנד קסטר, שהיה שגריר גרמניה בצרפת.
ב-1936, לאחר שעמד בהצלחה בבחינות הקונסולריות, נשלח לתפקיד בקונסוליה הגרמנית בכלכותה, הודו.
מסיבות בריאותיות נאלץ לחזור מהודו לגרמניה במרץ 1938, וביולי אותה שנה מונה למזכיר זוטר בשגרירות גרמניה בפריז.
ב-7 בנובמבר 1938 נורה בתוך השגרירות ונפגע משלושה קליעים בבטנו, בידי הרשל גרינשפן, פליט יהודי בן 17 ששהה בפריז.
אדולף היטלר שלח שני רופאים בכירים לפריז לטפל בו, בהם רופאו האישי ד"ר קרל ברנדט, אך כעבור יומיים מת פום ראט מפצעיו.
עם הידיעה על מותו העלה אותו היטלר לדרגת מזכיר ראשון בשגרירות.
התאריך היה יום השנה ה-15 לציון הפוטש במרתף הבירה, ובחגיגות שהתקיימו באותו יום במינכן אזכרו היטלר וגבלס את פום ראט כ"מרטיר" וקראו לתגובה כנגד היהודים.
בכך נתנו השלטונות הנאצים את האות להתפרצות "ספונטנית" של סדרת פוגרומים כנגד היהודים ברחבי גרמניה בליל 9 בנובמבר 1938, שנודע מאז בשם ליל הבדולח.
הגרסה הרשמית לרצח היא כי מדובר בהתנקשות פוליטית, וכי בין פום ראט לגרינשפן לא הייתה היכרות קודמת.
גרינשפן ירה בגרמני הראשון שנקרה על דרכו כדרך להביע את מחאתו על היחס ליהודים בגרמניה, וייתכן שאף סבר שהוא מתנקש בשגריר גרמניה בצרפת.
בצד אותה גרסה, קיימת תאוריה נוספת והיא כי בין גרינשפן ופום ראט הייתה היכרות קרובה ואינטימית, שעמדה ברקע הרצח.
פום ראט טופל במכון הרדיולוגי של ברלין כנגד מחלת המין זיבה ועל פי עדויות, היה דמות מוכרת בקהילה ההומוסקסואלית של פריז, והיו שכינוהו "מאדאם אמבסדור" וכן "נוטר דאם דה פארי" ("גבירתנו מפריז" כשם הקתדרלה המרכזית בעיר).
הסופר הצרפתי אנדרה ז'יד, הומוסקסואל בעצמו, מעיד ביומנו שהכיר היטב את פום ראט שהשתעשע עם "היהודי הקטן, רוצחו".
בגרסה זו, נרצח פום ראט בגלל אי עמידתו בהבטחתו להסדיר למאהבו גרינשפן אשרת ישיבה בצרפת.
בשלב מסוים טען פרקליטו של גרינשפן כי מריבת אוהבים הייתה ברקע הרצח, אך ייתכן שעשה זאת כתרגיל משפטי למניעת משפט ראווה שיציג את הרצח כפוליטי.
על פי מקורות אחדים, פום ראט היה אנטי-נאצי, או לפחות נחשד על ידי הגסטפו ככזה, והיה תחת מעקב טרם רציחתו.
במאמר מפורט שפורסם בעיתון הרפואה והתבסס על דו"ח הנתיחה הפתולוגית ומאמרים שפורסמו בנושא זה הועלה החשד כי פום ראט לא מת מהפציעה וכי הנאצים רצו במותו בגלל היותו הומוסקסואל שטופל במחלת מין על ידי רופאה יהודיה ונחשד בשיתוף פעולה עם הביון הצרפתי.
היטלר שלח לפריז את רופאו האישי קרל ברנדט עם הוראה שעל פום ראט למות.
ברנדט נטל את האחריות לטיפול על פום ראט מידי הצוות הצרפתי ונקט במספר פעולות שהביאו למותו לאחר שכבר התאושש יפה מהניתוח.
ב-12 בנובמבר סיכם גבלס את האירועים בעיתון ה"פלקישר באובכטר": "היהודי גרינשפן היה נציג היהדות.
הגרמני פום ראט היה נציג העם הגרמני.
בפריס ירתה אפוא היהדות בעם הגרמני".
גופתו של פום ראט הועברה לגרמניה ב-17 בנובמבר 1938. הלווייתו הממלכתית, שאורגנה היטב כאירוע תעמולתי, התקיימה בדיסלדורף בנוכחות היטלר וראשי המשטר הנאצי.
בהלוויה נאמר כי פום ראט "שילם בדמו את מחיר המלחמה שהכריזה היהדות העולמית על הרייך השלישי".
ארנסט פון שוך (Ernst Edler von Schuch; 23 בנובמבר 1846, גראץ - 10 במאי 1914, דרזדן) היה מנצח אוסטרי, שנודע בעבודתו לצד ריכרד שטראוס באופרת החצר בדרזדן.
שוך למד בגראץ ואחר כך בווינה אצל פליקס אוטו בסוף, ובשנת 1867 התמנה למנצח בתיאטרון בברסלאו (אז בגרמניה, כיום ורוצלב בפולין).
בשנת 1872 חזר לדרזדן, שם כיהן כמנהל מוזיקלי באופרת החצר, לצד יוליוס ריץ ואחריו לצד פראנץ וילנר.
בעקבות מסע קונצרטים בברלין, מינכן, וינה ופריז עלתה קרנה של התזמורת באירופה והיא נחשבה לאחד ההרכבים הטובים בעולם.
לצד רפרטואר של יצירות ריכרד וגנר הציג לקהל אופרות משל ריכרד שטראוס - "כליון האש" (1901), "סאלומה"(1905),"אלקטרה" (1909) ו"אביר הוורד" (1911), וכן הופעות בכורה בגרמניה של אופרות מאת פוצ'יני ומסקאני.
שוך היה נשוי לזמרת הסופרן קולורטורה קלמנטין שוך-פרוסקה (1850–1932).
בתם, ליזל פון שוך, שרה בדרזדן ובווינה.
סר ארנסט אלכסנדר קמבל מקמילן היה מנצח ומלחין קנדי בעל שם עולמי.
כילד פלא, הופיע ברסיטל העוגב הראשון שלו בגיל עשר.
לאחר שלמד בלונדון בקולג' המלכותי לנגני עוגב, למד היסטוריה מודרנית באוניברסיטת טורונטו משנת 1911 עד 1914.
משנת 1931 עד 1956 ניצח על התזמורת הסימפונית של טורונטו.
מקמילן מת בטורונטו בשנת 1973.
העדפתו המפורסמת לקצבים איטיים בניצוח זיכתה אותו בכינוי החיבה "לורד לארגו".
ארנסט פון דוהנאני (בהונגרית: Dohnányi Ernő, ברוב יצירותיו השתמש בצורה הגרמנית של שמו, Ernst von Dohnányi; 27 ביולי 1877 – 9 בפברואר 1960) היה מנצח, מלחין ופסנתרן הונגרי.
דוהנאני נולד בפוז'ון בצפון ממלכת הונגריה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, (כיום ברטיסלאבה שבסלובקיה).
כילד למד מוזיקה אצל אביו, פרופסור למתמטיקה וצ'לן חובב, ואחר התקבל ללימודים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם למד פסנתר והלחנה אצל קרל פורסטנר, נגן עוגב בקתדרלה של בראטיסלבה.
בשנת 1894 עבר ללמוד פסנתר אצל שטפן תומאן והלחנה אצל הנס קסלר.
בין חבריו לכיתה היה בלה בארטוק.
יצירתו הראשונה של דוהנאני שיצאה לאור, חמישיית פסנתר בדו מינור, זיכתה אותו בשבח מיוהנס ברהמס, שקידם את היצירה בווינה.
אחרי שיעורים אחדים אצל אז'ן ד'אלבר, הופיע דוהנאני לראשונה בברלין בשנת 1897 וזכה מיד להכרה כאמן מחונן.
להצלחה דומה זכה גם בווינה ובהמשך בסיור באירופה.
הופעתו הראשונה בלונדון הייתה בקונצרט בניצוח הנס ריכטר בקווינ'ס הול", שם הגיש הופעה מרשימה בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 4 של בטהובן.
במעמדו כמנצח הציג דוהנאני לראשונה את הקליטות ביותר ביצירותיו של ברטוק לעידוד הפופולריות שלהן.
במהלך העונה הבאה, ביקר דוהנאני בארצות הברית.
גם שם ניגן את הקונצ'רטו הרביעי של בטהובן בהופעתו הראשונה באמריקה עם תזמורת סנט לואיס, שקיבעה את המוניטין שלו שם.
שלא כפסנתרנים מפורסמים אחרים בזמנו, לא הגביל דוהנאני את עצמו לרסיטלים ולנגינת סולו בקונצרטים, אלא ניגן גם מוזיקה קאמרית.
יוזף יואכים הזמין את דוהנאני ללמד בבית הספר הגבוה בברלין, שם עבד משנת 1905 עד 1915. בשובו לבודפשט ארגן דוהנאני יותר ממאה קונצרטים בשנה.
בשנת 1919 התמנה למנהל האקדמיה בבודפשט, אבל הוחלף כבר באותה שנה מסיבות פוליטיות.
הוא התמנה למנהל התזמורת הפילהרמונית של בודפשט וקידם את המוזיקה של ברטוק, קודאי ומלחינים הונגרים אחרים, אך לא הרבה לנצח על המוזיקה שלו עצמו.
בין תלמידיו גזה אנדה, אני פישר, ינה זולנאי, גאורג שולטי ופרנק קופר.
ב-1934 התמנה שוב למנהל האקדמיה של בודפשט ובמשרה זו נשאר עד 1941, אז התפטר במחאה על היחס ליהודים.
התקופה שאחרי המלחמה וקריירה באמריקה
בתקופת מלחמת העולם השנייה נשאר דוהנאני בהונגריה הפשיסטית.
על אף התרחקותו לכאורה מנושאים פוליטיים, ניצל את השפעתו ואת הונו האישי להגנה על מוזיקאים יהודים.
אחרי המלחמה, שגבתה את חייהם של שניים מבניו - אחד נהרג בקרב ואת השני הוציאו הנאצים להורג על חלקו בקשר להתנקש בחיי היטלר - היגר פון דוהנאני לארצות הברית בעקבות מערכת השמצות מפה לאוזן, שארגנה נגדו הממשלה הקומוניסטית החדשה בהונגריה.
הוא לא הצליח לשקם את הקריירה שלו כפסנתרן קונצרטים, אבל המשיך להלחין והתחיל לגלות עניין במוזיקה עממית אמריקאית; יצירתו התזמורתית האחרונה, בשנת 1953, הנושאת את השם "רפסודיה אמריקאית", נכתבה ליובל המאה וחמישים של אוניברסיטת אוהיו כוללת חומר עממי כמו On Top of Old Smokey ו-I am a Poor, Wayfaring Stranger.
כמו כן השיג דוהנאני משרת הוראה לעשר שנים בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת מדינת פלורידה בטלאהאסי.
בספריית בית הספר הזה נמצא ארכיב גדול של מסמכי דוהנאני, כתבי יד וחומרים הנוגעים ליצירתו.
פסטיבל בינלאומי על שם ארנסט פון דוהנאני התקיים באוניברסיטת מדינת פלורידה בשנת 2002.
הופעתו הפומבית האחרונה, ב-30 בינואר 1960 התקיימה באוניברסיטת מדינת פלורידה, שם ניצח על תזמורת האוניברסיטה בביצוע הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר של בטהובן.
הסולן היה דוקטורנט שלו, אדוארד ר.
לאחר קונצרט זה נסע דוהנאני לניו יורק להקליט כמה סונאטות לפסנתר של בטהובן ויצירות אחרות על תקליטי סטריאו אריכי-נגן.
קודם לכן הקליט קונצ'רטו של מוצרט, את יצירתו הוא "וריאציות על שיר ילדים", את הפרק השני של "רוראליה הונגריקה" שלו ("אנדנטה צועני") וכמה יצירות סולו (אבל לא סונאטות של בטהובן) בתקליטי 78 ויצירות שונות, ביניהן "סונאטת הסערה" של בטהובן, בתקליטי מונו מוקדמים.
הוא מת עשרה ימים לאחר מכן, ב-9 בפברואר 1960 מדלקת ריאות, בניו יורק.
ה-BBC הוציא תקליט אריך-נגן מהקלטה שנעשתה באחד הקונצרטים האחרונים ובו סונאטות של בטהובן ושוברט.
תקליט זה נחשב לאחד ממייצגיה המובהקים של מורשת הפסנתרנות הרומנטית המפוארת.
ב-1902 נולד לארנסט ולאשתו אליזבת, גם היא פסנתרנית, הבכור בשני בניהם, הנס פון דוהנאני, שגדל גם הוא להיות פסנתרן.
בשנת 1913 נפרדו ארנסט ואשתו והבנים גדלו עם אמם בברלין.
בהמשך התבלט הנס כאחד ממנהיגיה של תנועת ההתנגדות לנאצים בגרמניה, חברו לתנועה וגיסו של הכומר דיטריך בונהופר.
כאחד מיוזמי קשר העשרים ביולי, ההתנקשות הכושלת בהיטלר, נעצר, נשפט והוצא להורג בתלייה.
בנו השני של ארנסט דוהנאני נהרג בחזית הרוסית במלחמת העולם השנייה.
בנו של הנס, כריסטוף פון דוהנאני, היה מנצח תזמורת.
הרב ארנסט נוימן (ברומנית: Ernest Neumann; 12 בינואר 1917, צ'ייקה, טרנסילבניה - 21 באפריל 2004, טימישוארה), היה הרב הניאולוגי ומנהיג הקהילה של יהודי טימישוארה ברומניה במחצית השנייה של המאה ה-20. הוא זכה בפרס שאנדור שייבר.
הוריו, וילהלם וברטה נוימן, עבדו בטחנת קמח שהשתייכה לדוד תושב העיר אוראדיה.
נוימן למד בגימנסיה היהודית אורתודוקסית באוראדיה ואחר כך בתיכון היווני-קתולי הרומני "סמואיל וולקן" בעיר בייוש (Beiuş).
לאחר מכן המשיך ללימודים גבוהים בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובמקביל, בהתאם לדרישות הסמינר, למד גם פילוסופיה ומזרחנות באוניברסיטת בודפשט.
לאחר שהוסמך כרב ועמד בבחינות הדוקטורט עם עבודה בנושא "תולדות הבריאה לאור האגדה", שב בשנת 1940 לרומניה ועמד בבחינות ההסמכה בבוקרשט.
החל מ-3 באפריל 1941 התמנה לרב של בית הכנסת ברובע פבריק, בטימישוארה, משרה שהתפנתה בעקבות מותו של הרב יעקב זינגר וכן שימש כמורה דת בבתי הספר היהודיים בעיר, כולל בתי הספר התיכוניים לבנים ולבנות.
מאוחר יותר, הפך לרבה של כל יהדות טימישוארה, שמנתה כ-12,000 נפש.
הרב נוימן היה אחד ממנהיגי יהדות טימישוארה בתקופת השיא של הרדיפות נגד היהודים והשואה, כשקבוצה של 150 צעירים נלקחה לטרנסניסטריה ורק 25 חזרו, וכשכל הגברים היהודים מגיל 18 ומעלה גויסו לעבודות כפייה.
יחד עם ראש הקהילה שמואל ליגטי ביקר בכל בתי הכנסת והמוסדות היהודיים ונשא דברי עידוד ונחמה.
הרב נוימן הנהיג את הקהילה הניאולוגית גם בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר (אחרי מות הרב מקסימיליאן דרכסלר) נותר הרב היחיד של הקהילה.
בתקופת כהונתו חל תהליך הצטמקות הדרגתית של הקהילה, בעקבות מספר גלי עלייה לישראל וכן הגירה לארצות המערב של מרבית יהודי העיר.
בשנת 1951 הוריו עלו לישראל והתיישבו בראשון לציון.
הרב ואשתו ובתו נשארו אז מעוכבים ברומניה שהפסיקה את העלייה.
בשנת 1958 נפגע הרב עקב נפילה ונשאר עם צליעה בעקבות ניתוח לא מוצלח של שבר בירך.
בשנות ה-60 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20, בתנאים שנוצרו בעקבות השינוי לטובה של מדיניות המפלגה הקומוניסטית ברומניה כלפי ישראל ועליית היהודים, פעל ד"ר נוימן רבות באופן גלוי ובאישור השלטונות להפצת השפה העברית ומורשת ישראל בקרב הצעירים של הקהילה וארגן פעילות תרבותית יהודית עשירה סביב מוסדות הקהילה.
הוא יצר דו-שיח פורה עם נציגי הדתות האחרות באזור, במיוחד עם ראש הכנסייה האורתודוקסית הרומנית המקומית, המיטרופוליט ניקולאיה קורניאנו.
נהג להזכיר לבריות את דברי הנביא עמוס - "דרשו טוב ואל רע למען תחיו".
בשנת 1948 נשא הרב נוימן את אדית, ילידת סיגט וניצולת אושוויץ.
לזוג נולדה בת, ג'טה נוימן, שלמדה פילולוגיה אנגלית ומתגוררת כיום בשווייץ.
היא טיפחה את מורשת יהודי טימישוארה ,ארגנה תערוכות, כתבה בספרים בנושא וניהלה אתר של יהדות טימשוארה באינטרנט.
2000 - יקיר העיר טימישוארה
2000 - חבר כבוד של איגוד הסופרים הרומנים
2002 - העיטור הלאומי "הכוכב של רומניה" בדרגת אביר
2003 - הפרס על שם אלכסנדר שייבר - בהונגריה
אולם האספות של הקהילה היהודית בטימישוארה נושא את שמו
בשנת 2010 רחוב ברובע טורונטל בטימישוארה נקרא על שמו.
ב-2016 הוסב שמו של אותו הרחוב ל"רחוב הרב אופנהיימר" ושמו של הרב נוימן ניתן לרחוב בית הכנסת ברובע פבריק.
ארנסט סטאברו בלופלד הוא דמות רשע דמיונית מסדרת ג'יימס בונד שנכתבה על ידי איאן פלמינג.
בלופלד הוא גאון רשע העומד בראש ארגון הפשע העולמי SPECTRE (ראשי תיבות של SPecial Executive for Counter-intelligence, Terrorism, Revenge and Extortion - הנהלה מיוחדת למודיעין נגדי, טרור, נקמה וסחיטה) ואויבו המושבע של סוכן השירות החשאי הבריטי.
בנסיונותיו להשתלט על העולם, הוא ושליחיו, משתמשים בטרור, סחיטה ונקמנות.
הוא מופיע בתור האנטגוניסט הראשי והעיקרי של כל סדרת ג'יימס בונד של איאן פלמינג וסדרת הסרטים.
הוא מופיע גם בסרט ג'יימס בונד הלא־רשמי "לעולם אל תאמר לעולם לא" (1983).
ריבוי הופעותיו של בלופלד הופך אותו לרשע המתמיד ביותר מכל הרשעים בסרטי ג'יימס בונד ואויבו המושבע של בונד עצמו.
בלופלד ידוע בעיקר כגיבור קירח, אולם הודות לטבען של מזימותיו המרושעות הוא מסוגל לשנות את הופעתו החיצונית.
בלופלד מופיע כמעט תמיד עם חתול פרסי לבן.
לתקופה קצרה הייתה זו כמעט מוסכמה לא להראות את פניו של בלופלד ורק להראות תקריב שלו מלטף את החתול שלו.
מוסכמה זו נשברה בסרט "אתה חי רק פעמיים" ובסרטים שלאחריו.
בלופלד חזר לסדרת הסרטים ב-2015 עם גילומו של השחקן האוסטרי המפורסם כריסטוף ואלץ, שגילם גרסה מודרנית יותר וחדשה יותר של בלופלד הנקראת "פרנץ אוברהאוזר" בסרט "ספקטר".
בלופלד וחתולו שימשו כהשראה לדמויות נבלים רבות (בעיקר פארודיות).
בין היתר בסדרות המצוירות "חוש-חש הבלש" (דוקטור רשע) ו"דיינג'רמאוס" (ברון סילס גרינבק).
פארודיות נוספות לדמותו מופיעות בסדרת סרטי אוסטין פאוורס (Dr Evil), בסרט זולנדר (Mugatu), מר הודו (Mogambo), ספייס וורלד (צ'יף) ואף במערכון מתוך העונה הראשונה של הקרקס המעופף של מונטי פייתון.
פלקזיג חלק מקום שני בתחרות דיסלדורף 1876 (אליפות גרמניה העשירית, ניצח: וילפריד פאולסן), הגיע עשירי בתחרות לייפציג 1877 (ניצח: לואיס פאולסן) וחלק מקום 8–9 בתחרות לייפציג 1879 (ניצח: ברטולד אינגליש ).
פלקזיג סיים בתיקו דו-קרב עם פריץ רימן 5-5 בשנת 1885.
ארנסט פלקבר היה שחמטאי ועיתונאי יהודי-אוסטרו-הונגרי.
פלקבר עבר לווינה כדי ללמוד משפטים, אך לבסוף הפך לעיתונאי.
במהלך המהפכות של שנת 1848 ברח מווינה לגרמניה.
שם שיחק שחמט עם אמנים גרמנים כאדולף אנדרסן וז'אן דיפרן בלייפציג, ברלין, דרזדן וברמן.
הפסיד לקארל המפה בדו-קרב 16-15 בשנת 1850. הנה מניצחונותיו בדו-קרב: וממשחקיו מול אדולף אנדרסן.
בשנת 1853 הורשה פלקבר לחזור לווינה.
שנתיים מאוחר יותר, בינואר 1855 החל בהוצאה לאור של הביטאון האוסטרי הראשון לשחמט Wiener Schachzeitung .
הביטאון שרד חודשים ספורים בלבד עד שנסגר בהוראת הצנזור, ופלקבר נסע ללונדון, שם שיחק שני משחקי דו-קרבות מול הנרי בירד.
בתחרות בירמינגהם 1858 ניצח את פייר סט.
אמאנד +2 -1 אך הפסיד בגמר ליוהאן לבנטל +1 -3 =4 וסיים במקום השני.
הנה מניצחונותיו על יוהאן לבנטל:,
פלקבר ערך את טור השחמט בעיתון The Sunday Times מאפריל 1857 ועד נובמבר 1859. הוא חזר לווינה בשנת 1864, והחל משנת 1877 ועד 1885 כתב טור שחמט בעיתון Neue Illustrierte Zeitung.
פלקבר מפורסם יותר בזכות תרומותיו לתיאורית הפתיחות, מאשר על משחקיו.
הוא פיתח את הגמביט הנגדי פלקבר, שעדיין נחשב לקו עיקרי בגמביט המלך הנדחה.
זיגברט טאראש החזיק בדעה שהגמביט הנגדי פלקבר מפריך לחלוטין את גמביט המלך.
ארנסט פהר (גרמנית: Ernst Fehr; נולד ב-21 ביוני 1956) הוא כלכלן אוסטרי, ראש המכון למחקר אמפירי בכלכלה שבאוניברסיטת ציריך.
פהר ידוע בשל מחקריו הבולטים בכלכלה התנהגותית ובתחום המתפתח של נוירו-כלכלה, בהם שיתף פעולה עם חוקרים מענפים אחרים כגון ביולוגיה ופסיכולוגיה.
פהר נולד בעיר הרד וגדל בעיר הורברנץ שתיהן במדינת המחוז פורארלברג באוסטריה.
את התואר הראשון עשה בקולג' למנהל עסקים שבברגנץ ואת לימודי התואר השני והדוקטורט בכלכלה, אותו סיים ב־1986, עשה באוניברסיטת וינה.
במקביל ללימודי הדוקטורט עבד כעוזר מחקר במכון למימון ציבורי ומדיניות כלכלית וב.
לאחר שנה בה שימש כעמית מחקר בבית הספר לכלכלה של לונדון חזר פהר ב־1989 לאוניברסיטה לטכנולוגיה, סיים את ההביליטציה והתמנה ב־1991 לפרופסור משנה.
מאז 1994 עומד פהר בראש המחלקה למיקרו-כלכלה ומחקר כלכלי ניסויי בפקולטה לכלכלה ומדעי המחשב של אוניברסיטת ציריך.
פהר הוא חבר באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים לאופודינה וחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה האמריקאית לפוליטיקה ומדעי החברה.
ב־2008 כיהן כנשיא ההתאחדות האירופאית לכלכלה.
ב־1999 זכה ב, פרס מטעם אגודת הכלכלה הגרמנית, המוענק לכלכלנים בולטים מתחת לגיל 45 וב־2008 זכה ב, הפרס הוותיק והיוקרתי ביותר למדעים שמוענק בשווייץ.
פהר חבר במועצת העורכים של מספר כתבי עת אקדמיים יוקרתיים, בהם Science וה-Quarterly Journal of Economics.
פהר נשוי ואב לשני ילדים.
במהלך הקריירה האקדמית שלו ועד 2009, פרסם פהר ארבעה ספרים ועשרות מאמרים.
עיקר עבודתו עוסקת בתחומי הכלכלה ההתנהגותית, ובתחום הנוירו-כלכלה, ענף מחקר חדש יחסית, הבוחן את ההשפעות הביולוגיות והפסיכולוגיות על קבלת החלטות בכלכלה.
מחקריו סוקרים ניסויים שערך על מנת לבחון התנהגות אנשים במצבים שונים, זולתנות, נורמות חברתיות, שיתופי פעולה, ועוד.
מאמריו המצוטטים ביותר של פהר עוסקים בנושא ההוגנות ושיתוף הפעולה בין אנשים, בהם מוצגים ניסויים שערך ומראים כיצד מושפעת קבוצת אנשים אלטרואליסטים בטבעם מנוכחותו של אגואיסט ולהפך, וכיצד מנגנון ענישה מביא לשיתוף פעולה יעיל.
במחקריו, משתף פהר פעולה עם חוקרים מענפים אחרים, בהם ביולוגים, חוקרי מדעי המוח, פסיכיאטרים, פסיכולוגים וסוציולוגים.
כך למשל פרסם ב-2005, יחד עם ארבעה חוקרים נוספים, מאמר בביטאון Nature תחת הכותרת: Oxytocin increases trust in humans, בו מתוארים ניסויים שהעלו כי הורמון האוקסיטוצין מגדיל את תחושת האמון בין אנשים.
מחקר אחר הראה כי אנשים יעדיפו להעניש כספית משתתפים שאינם משתפים פעולה להשאת התועלת הקבוצתית, גם אם הדבר כרוך באובדן תמורה כלכלית עבור עצמם, מכיוון שהם זוכים ל"תמורה פסיכולוגית", בניסויים אלו הראו הדמאות PET כי חלק המוח האחראי לתחושת הסיפוק, פעיל יותר כאשר הושגה נקמה על ידי ענישה מעין זו.
ארנסט פון קרבר היה ראש ממשלת ציסלייטניה, החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו הונגרית.
קרבר נולד ב-6 בנובמבר 1850 בטרנטו, אז בתחומי האימפריה האוסטרית (וכיום באיטליה).
הצטרף לשירות הציבורי ב-1875 והצטיין בתפקידים שמילא בצעירותו, בעיקר במינהל הרכבות.
בסוף נובמבר 1897 מונה לשר המסחר, תפקיד בו שימש עד מרץ 1898 ושוב מאוקטובר עד דצמבר 1899. בסוף ינואר 1900 מונה לתפקיד ראש הממשלה בידי הקיסר פרנץ יוזף, תפקיד בו שימש עד שנת 1904. ממשלתו עסקה בעיקר במחלוקות בין הגרמנים לצ'כים שחיו בתחומי האימפריה.
פרש מהחיים הפוליטיים ב-1904, אך נעתר לשמש בתפקיד ראש הממשלה גם מספר חודשים בימי מלחמת העולם הראשונה לאחר הירצחו של קודמו, קרל פון שטירגק.
הוא מונה לתפקיד בסוף אוקטובר 1916 והתפטר בסוף דצמבר אותה שנה, לאחר מותו של הקיסר פרנץ יוזף ועקב חילוקי דעות עם יורשו, קרל.
נפגש פעמים רבות עם בנימין זאב הרצל, בהם 11 פעמים בין פברואר ליולי 1900. הוא התייעץ עם הרצל בנושאים פוליטיים רבים והרצל אף סייע לו בניסוח חוק הבחירות האוסטרי.
ג'יימס ארנסט מנגנול היה מאמן כדורגל אנגלי.
מנגנול התחיל את קריירת האימון שלו בברנלי בשנת 1900, אך ללא הצלחה.
הוא הוחתם כמאמן במנצ'סטר יונייטד בשנת 1903. הקבוצה, ששיחקה בליגה השנייה, עלתה בשנת 1906 לליגה הבכירה בהנהגתו של מנגנול.
בעונת 1907/1908 הקבוצה זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בעונה הבאה סיימה חמישית, אך זכתה בגביע הראשון שלה ועברה לאצטדיון אולד טראפורד.
בעונה שלאחר מכן זכתה באליפות השנייה שלה.
בשנת 1912 עבר מנגנול למנצ'סטר סיטי, היריבה העירונית, עמה לא זכה באף תואר במשך 12 השנים בהן אימן את הקבוצה.
ארנסט מנגנול נפטר ב-13 בינואר 1932 בגיל 66. מנגנול זכור בתור הראשון שהוביל את מנצ'סטר יונייטד הן לאליפות, הן לגביע והן למגן הקהילה.
ארנסט עזרא מנדל (Ernest Mandel, 5 באפריל 1923 – 20 ביולי 1995) היה סופר ופילוסוף יהודי בלגי.
תאורטיקן של המרקסיזם ואחד המנהיגים של האינטרנציונל הרביעי.
אחרי ז'ורז' סימנון הוא הסופר הבלגי הנקרא ביותר בעולם.
הוריו, הנרי ורוזה מנדל, היו מהגרים יהודים מפולין.
כשהיה ילד קטן, עברה המשפחה לאנטוורפן.
ארנסט גדל בבית הומניסטי-סוציאליסטי, ובצעירותו הוא הכיר הרבה גולים, שברחו מגרמניה, ואחר-כך מאוסטריה לבלגיה, שעד 1940 עוד הייתה בטוחה.
מגיל צעיר הוא קרא הרבה ספרות קלאסית ולמד כמה שפות.
דרך אביו הוא הכיר את כל כתבי המרקסיסטים המובילים.
בהשפעת מלחמת האזרחים בספרד הוא סלד הן מהסוציאל-דמוקרטיה והן מהסטליניזם.
משנת 1937 הוא התקרב לקבוצה טרוצקיסטית קטנה שהקימה את האינטרנציונל הרביעי.
בדצמבר 1941, אחרי כיבוש בלגיה על ידי הנאצים, ירד מנדל למחתרת.
הוא נעצר שלוש פעמים והצליח לברוח בשתי הפעמים, ולבסוף שוחרר על ידי כוחות הברית ממחנה הריכוז פלוסנבירג.
כבר בשנת 1943 היה מנדל אחד המנהיגים של האינטרנציונל הרביעי.
בשנות החמישים הוא תמך בטקטיקה של הצטרפות לארגונים סוציאליסטיים וקומוניסטיים, גם אם אינם מהפכנים, כדי למשוך אותם שמאלה.
לכן הוא גם הצטרף בשנת 1950 למפלגה הסוציאליסטית הבלגית.
כחלק מהטקטיקה הוא פרסם בעיתונים ובכתבי עת תחת שמות עט שונים, כמו ארנסט גרמין ופיאר גוסה.
ביחד עם מישל פבלו הוא פעל לקבלת אדמה של האינטרנציונל הרביעי כלפי מדינות הגוש המזרחי.
כחלק מפעילותו הפוליטית הוא עבד בקובה עם צ'ה גווארה, שהתרשם מאוד מספרו "תאוריית הכלכלה המרקסיסטית".
הוא היה פעיל מאוד בהקמת מבנים פדרליים בעולם העבודה בבלגיה, והיה דמות פעילה מאוד בשביתה הכללית בבלגיה בשנת 1960. כמו כן הייתה לו השפעה מכרעת בתנועות הסטודנטים המהפכניות של שנות השישים.
בגלל פעילותו נאסר עליו להיכנס לתחומי ארצות הברית, צרפת, גרמניה המערבית, שווייץ ואוסטרליה, וכן כל ארצות מזרח אירופה.
בשנת 1962 המשיך מנדל את הלימודים האקדמיים שנאלץ להפסיק ב-1941 בגלל המלחמה.
תוך כדי הפעילות הפוליטית הנמרצת שלו הוא סיים את הדוקטורט בברלין בשנת 1972 ולימד עד שנת 1988 באוניברסיטה החופשית של בריסל.
הוא נחשב למומחה מוביל בתחום הכלכלה המדינית.
עיקר עבודתו של מנדל מוקדשת לניתוח הקפיטליזם המאוחר.
הוא חקר את החוקיות של המשברים בשווקים הקפיטליסטיים והנטייה שלו להתמוטט.
אין הכרח שהקפיטליזם יעלם כתוצאה ממשבר זה או אחר, אך יש סיכוי כזה.
לפי קרל מרקס הונו של בעל ההון מופק מהערך העודף, שהוא ההפרש בין ערך העבודה של הפועל לבין מה שבעל ההון משלם לפועל.
כל הקפיטליזם עומד ונופל על הערך העודף.
אם בעל ההון מחליף את הפועל במכונה, וזו ההתפתחות המואצת מאז שנות הארבעים ואפילו עוד יותר החל משנות התשעים, לא יכול בעל ההון עוד לשלשל לכיסו את הערך העודף, והקפיטליזם יקרוס.
לפי התאוריה הזו מתפתח הקפיטליזם על פני גלים ארוכים של צמיחה ומיתון.
כמו לנין ראה מנדל באימפריאליזם מערכת שמעבירה את המוקד המהפכני, בניגוד לדעתו של מרקס, אל העולם השלישי.
החל משנות התשעים הרבה לעסוק בניתוח הבירוקרטיה בקפיטליזם, בסטליניזם ובארגוני העובדים, ובניסיון לשרטט אפשרות, איך בחברה סוציאליסטית עתידית אפשר יהיה להימנע מהיווצרות בירוקרטיה.
ספר שונה לגמרי של מנדל הוא "ההיסטוריה החברתית של רומן המתח".
ארנסט מנדל, ההיסטוריה הכלכלית והמרקסיזם, ספריית פועלים, 1964
ארנסט סטפורד היה קצין במשטרת המנדט בארץ ישראל בתקופת המנדט, שנטל חלק בניהול החקירה של פרשת רצח ארלוזורוב.
ארנסט רוברט סטפורד נולד בבריטניה בשנת 1896. הוא הגיע לארץ ישראל בראשית המנדט הבריטי ושירת בין השנים 1924 ל- 1931 כקצין בריטי בדרגת סגן-אלוף בלגיון הערבי, בתפקיד סגן מפקד הלגיון.
בשנת 1931 הוצב סטפורד למשטרת המנדט.
הוא שירת כסגן ניצב (באנגלית Assistant Superintendent) במשטרת יפו בין השנים 1931 ל- 1934. מחודש ינואר 1934 ועד לחודש מרץ 1936 היה מפקד משטרת תל אביב.
סטפורד היה המחבר של "המדריך לערבית מדוברת" (Manual of colloquial Arabic) שהיה בשימוש שוטרי משטרת המנדט.
בשנת 1936 הועבר סטפורד מטעם משרד המושבות הבריטי למלא תפקיד של עוזר הנציב העליון.
בעת מלחמת העולם השנייה מילא סטפורד תפקיד מנהל הצנזורה במחוז חיפה וכסגן מנהל מחלקת ההגירה בחיפה.
בשנת 1939 הופיע סטפורד כעד הגנה במשפטו של מקס זליגמן.
זליגמן היה עורך-דין, שייצג רבים מחברי האצ"ל והלח"י בתקופת המנדט.
הוא היה מקורב לאנשי צבא, משטרה וממשל בריטים שאף ייצג רבים מהם בבתי המשפט.
באחת מפגישותיו עם מפקח המשטרה בריטי סיפר לו המפקח שקרא מכתב מוצפן ובו דיווח שאוניית מעפילים אמורה להוריד את נוסעיה באותו יום סמוך לחוף הרצליה.
זליגמן העביר את המידע שנמצא חיוני ביותר לפעילים רוויזיוניסטים.
הדבר נתגלה לבריטים והוא הועמד לדין באשמת סיוע להבאת אוניות מעפילים.
משפטו נפתח ב-26 ביוני 1939. כעדי אופי להגנתו הזמין שני קצינים בריטים.
אחד מהם היה מפקד הגזרה הדרומית של משטרת תל אביב, קצין בשם הרינגטון, שהעיד כי אינו זוכר אף מקרה בו ניסה זליגמן לנצל את ידידותו עם קצינים בריטים.
האחר היה ארנסט סטפורד שהעיד כי הוא מכיר הייטב את זליגמן עוד משנת 1933 והוא ידידו האישי וביקר פעמים רבות בביתו ולפי מיטב ידיעתו לא ניצל זליגמן אף פעם את המגע שהיה לו עם קציני משטרה כדי להוציא מהם ידיעות איזה שהן בצורה בלתי הוגנת.
בית המשפט מצא את זליגמן אשם אך דן אותו לעונש קל באופן יחסי של שישה חודשי מאסר עם 'יחס מיוחד' שמשמעותו חדר לחוד, רשות לקרוביו להביא לו מזון, פטור מעבודות הכלא ורשות לקרוא ספרים.
בערעור קוצר עונשו לארבעה חודשי מאסר.
ארנסט סטפורד מילא את תפקיד עוזר הנציב עד לסיום המנדט הבריטי בשנת 1948.
ב-16 ביוני 1933 נרצח על חוף ימה של תל אביב חיים ארלוזורוב ממנהיגי תנועת העבודה.
ב-23 באפריל 1934 החל להתנהל בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים משפט רצח ארלוזורוב.
המשטרה עצרה שני פעילים רוויזיוניסטים, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט כחשודים ברציחתו של חיים ארלוזורוב.
ארנסט סטפורד ששירת אז במשטרת יפו מילא תפקיד חשוב בחקירה.
ההלוויה של חיים ארלוזורוב נערכה ב-18 ביוני 1933. לאחר ההלוויה הוצגו בפני האלמנה סימה ארלוזורוב עשרה צילומים.
תשעה מהם היו מאלבום הפושעים של המשטרה.
תצלומו של סטבסקי נתחב ביניהם.
סימה עיינה בתמונות, בזו אחר זו.
כשהגיעה לתמונתו של סטבסקי התבוננה בה רגע ואמרה כי הפנים בתמונה עשויות להיות פניו של המתנקש הגבוה, הניחה את התמונה על השולחן והמשיכה להתבונן ביתר התמונות.
כשסיימה להתבונן ביתר התמונות אמרה כי אינה מזהה בהן עוד מישהו.
לאחר מעצרו נערכו, בזה אחר זה במשטרת יפו, שלושה מסדרי זיהוי בהם היה כבר זיהוי וודאי.
בראשון הוכנסה סימה, כשהיא נתמכת בגופו של ארנסט סטפורד, למועדון של התחנה, לפניה ניצבה שורה של חמישה עשר גברים.
בראותה אותם היא קרסה וסטפורד אחז לתמוך בה, הושיבה על כיסא וגיש לה מים.
כשהתאוששה עברה על פני המסדר כשהיא נתמכת בזרועו של סטפורדבעוברה על פני סטבסקי הצביעה עליו וקראה: "זה האיש.
אין הוא האיש שירה בבעלי; הוא האיש שהיה אתו".
היא עברה שנית על פני השורה, מסופה לתחילתה וקראה שוב: "זה האיש שהיה עם האיש שירה בבעלי"..
המסדר השני נערך בחצר התחנה.
סימה ישבה על כיסא ולפניה חלפה שורת הגברים, שפסעו על גבי מצע של חול ים, כדי לדמות את אופן הליכת המתנקשים בחוף, ושוב זיהתה סימה את סטבסקי ואמרה כי הליכתו דומה להליכת הברווז של המתנקש הגבוה.
ארבעה גברים הוכנסו לחדר וכל אחד אמר לסימה "כמה השעה", זה היה הביטוי שהמתנקש השתמש בו בעת ההתנקשות, וסימה הכירה את קולו של סטבסקי.
צבי רוזנבלט נעצר כחשוד ברצח ב-23 ביולי 1933. החשד כלפיו התעורר בעקבות הודעה במשטרה של צעירה בשם רבקה פייגין.
שהציגה עצמה כחברת בית"ר המקורבת ל"ברית הבריונים" ויוצאת פלוגת בית"ר בכפר סבא.
לטענתה דבר הרצח קומם אותה והיא פנתה עורף לתנועתה.
לדבריה, העורך הראשי של "חזית העם" גילה לה כי איש פלוגת בית"ר בכפר סבא, צבי רוזנבלט - או חבר אחר מ"ברית הבריונים", צבי שניידרמן, הוא שירה בארלוזורוב, וכי אברהם סטבסקי הוא האיש שהאיר בפנס.
למחרת מעצרו הובא רוזנבלט למסדר זיהוי בפני סימה ארלוזורוב.
היא זיהתה אותו כרוצח, אך הזיהוי לא היה החלטי, חד וחלק, כפי שהיה זיהויה את אברהם סטבסקי.
המסדר נערך ב-24 ביולי 1933. סימה לוותה על ידי ארנסט סטפורד שהסיעה במכוניתו מתל אביב למשטרת יפו בה נערך המסדר.
בפניה הוצגו ארבע קבוצות של אנשים.
צבי רוזנבלט היה השלישי בקבוצה הראשונה.
בקבוצה השנייה היה צבי שניידרמן, כשעמד מולה צבי רוזנבלט הגיבה כי אינו האיש.
בסיימה לסקור את אנשי הקבוצה, ביקשה כי יראו לה שוב את השלישי, את רוזנבלט.
היא סקרה אותו שוב ואמרה כי הוא דומה ליורה אבל אינה יכולה לומר כי היא מזהה אותו בוודאות ומבקשת לראותו בעוד כיומיים כשאינו מגולח למשעי, אלא בעל זיפי שיער כפי שהיה היורה.
בהמשך הוצגו בפניה עוד שלוש קבוצות והיא לא זיהתה איש מאנשיהן.
צבי שניידרמן היה בקבוצה השנייה, וכשעמד למולה, סימה ארלוזורוב הצביעה עליו.
לאחר מכן ביקשה כי יתנו לשניידרמן להחזיק חפץ בידיו, משום שבליל הרצח שמה לב לידיו.
שניידרמן הרים תיק ניירות שהיה מונח שם, פעם בימינו ופעם בשמאלו ואז הודיעה כי הוא אינו האיש.
משיצאה הקבוצה הרביעית הוכנסה לחדר שוב הקבוצה הראשונה.
סימה ארלוזורוב הצביעה הפעם על צבי רוזנבלט ואמרה שהוא היחיד בקבוצה זו הדומה במבנה גופו וארשת פניו ליורה, אך נראה לה כצעיר יותר מן היורה מפני שהוא חיוור ממנו ומגולח.
קצין בכור-שלום שטרית, מי שיהיה לאחר מכן התובע במשפט הרצח, סיכם את המסדר בכותבו כי סימה ארלוזורוב זיהתה את רוזנבלט כיורה, אך במידה מסוימת של הסתייגות.
המשפט עצמו החל ב-23 באפריל 1934 בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים.
במהלך המשפט זוכה אב"א אחימאיר מהאשמה אך נעצר והועמד לדין כמקים הארגון "ברית הבריונים".
ארנסט סטפורד היה אחד מעדי התביעה והעיד על החקירה ועל מסדרי הזיהוי.
העיתונאי אורי קיסרי שנכח במשפט תיאר לימים את דמותו של ארנסט סטפורד כך:
"חובש המשקפיים השחורות, הכהות, שעור פניו שחום ושפמו גזוז, שעבדאלה העניק לו את התואר ביי, ועל כן הערבים קוראים לו סטפורד-ביי."
אב"א אחימאיר נטר לראלף סטפורד גם עשרים שנה לאחר עדותו.
בספרו "המשפט", שנכתב כעשרים שנה לאחר מכן ויצא לאור בשנת 1968, לאחר מותו, הוא מתאר כך את הקצין סטפורד:
"ככל הפקידים הקולוניאליים לא נטה חיבה יתירה ליהודים, כמוהו כשאר תלמידיהם של לורנס ופילבי.
הערבים נוחים יותר מעצם טבעם לשלטון הבריטי...".
בסיומו של המשפט זיכה בית המשפט את רוזנבלט אך הרשיע את סטבסקי ודן אותו למוות.
בערעור זוכה אף סטבסקי בשל העדר ראיה מסייעת לעדותה של סימה ארלוזורוב, ראיה שהייתה דרושה על פי הדין שחל באותה עת.
היינריך ארנסט פיימן (בדנית: Hinrich Ernst Peymann 22 במאי 1737 ממלכת הנובר – 28 בינואר 1823 רנדסבורג) היה איש צבא דני-גרמני ששימש כמפקד העליון של הצבא המלכותי הדני בזמן הקרבות על קופנהגן במהלך המלחמות הנפוליאוניות
נולד למשפחה גרמנית, בעיירה קטנה בממלכת הנובר.
במהלך מלחמת שבע השנים נשלח למערכה מול הצרפתים.
לאחר המלחמה עקר לשלזוויג-הולשטיין, אז בשליטת דנמרק, התגייס לצבא המלכותי הדני וטיפס בסולם הדרגות.
כאשר החלו המלחמות הנפוליאוניות כבר היה פיימן מפקד הצבא הדני.
דנמרק-נורווגיה תמכה בצרפת, והבריטים חששו שהצי הצרפתי ילכוד את הצי המלכותי הדני.
ולכן הצי הבריטי יצא לכיוון הבירה קופנהגן ב-1807 בפיקודו של ג'יימס גמביר.
ומשסרבו הדנים להיכנע הופגזה העיר קשות עד לכניעתה.
פיימן נפצע במהלך ההפגזות, לאחר שהובס נפוליאון בונפרטה נידון פיימן למוות אולם קיבל חנינה ממלך דנמרק.
ארנסט פלאג היה אדריכל אמריקאי המזוהה עם סגנון הבוזאר.
הוא תמך ביצירת רפורמות הקשורות בתכנון אורבני וטען שהאדריכלות היא בעלת השפעה ואחריות חברתית.
ארנסט פלאג נולד בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית.
עזב את בית הספר בו למד בגיל 15 לטובת עבודה משרדית בוול סטריט.
הוא עבד עם אביו ואחיו בעסקי הנדל"ן מספר שנים.
בשנת 1880 תכנן בית דירות תחת האדריכל .
, בן דודו של פלאג עקב נישואיו ל, התרשם מעבודתו ושלח אותו ללמוד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז בין השנים 1889–1891 תחת פטרונותו.
בשנת 1891, החל פלאג בהכשרתו המקצועית בניו יורק.
בשנת 1894 הקים יחד עם , אותו הכיר בפריז, את משרד האדריכלים "פלאג וצ'מברס".
פרויקט בולט שתכננו השניים הוא מוזיאון קורקורן.
בשנת 1908, תכנן את בניין סינגר - הגבוה ביותר בעולם בין השנים 1908–1909.
ארנסט פרודולייה , היה דיפלומט וחסיד אומות העולם משווייץ שהציל יהודים באוסטריה ובאמסטרדם בתקופת הנאציזם.
פעילותו להצלת יהודים בתקופת השלטון הנאצי
פרודולייה היה סגן הקונסול בקונסוליה השווייצרית בברגנץ שבאוסטריה.
לאחר האנשלוס במרץ 1938 ביקשו יהודים רבים להימלט מאוסטריה.
הם הגיעו לגבול בין אוסטריה לשווייץ ובידיהם אישורי הגירה למדינות שונות.
לחלק מהיהודים הייתה ויזה פיקטיבית לשאנגחאי.
פרודולייה הנפיק אישורי כניסה לשווייץ עבור יהודים אלה, במטרה שיהודים אלה יעברו בשווייץ בדרכם למדינות שאישרו את הגירתם של היהודים אליהן.
הוא הנפיק מאות אישורים, בניגוד למדיניות ממשלתו, שהסתייגה מכך עקב העובדה שבמקרים רבים לא היו היהודים מקבלי האישורים עוזבים את שווייץ.
הוא היה בקשר עם פאול גרונינגר שעסק בפעילות דומה.
בתור סנקציה מנהלתית הועבר לאמסטרדם אך גם שם סייע ליהודים.
הוא העביר כסף לפקיד ביודסה ראט פור אמסטרדם, כסף ששימש לפעולות הצלת יהודים.
בנוסף לכך החביא יהודים בביתו.
עקב המשך פעילותו זאת הועבר לברלין ולאחר מכן לפריז.
פרודולייה המשיך לעבוד בשרות הדיפלומטי השווייצרי ואת הקריירה הדיפלומטית שלו סיים בשנת 1968 בבזאנסון.
בשנת 1982 הכיר יד ושם בפרודולייה בתור חסיד אומות העולם.
דמותו, בגילומו של השחקן פטריק רפול (Patrick Rapold), מופיעה בסרט Akte Grüninger המנציח את פועלו של חסיד אומות העולם השווייצרי פאול גרונינגר.
ארנסט פון לייזר , היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה.
היה בין המורשעים במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה שביצע במהלך המלחמה נגד הפרטיזנים ביוגוסלביה.
פון לייזר נולד ב-18 בנובמבר 1889 בשטגליץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית (כיום חלק מברלין).
בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט המשמר ה-5, ולאחר מכן הועבר לרגימנט המילואים של המשמר ה-1, עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
בהמשך מילא פון לייזר תפקידים שונים בחטיבת המילואים של המשמר ה-1, וב-15 ביולי 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון לייזר לרייכסווהר, ובשנת 1921 פרש מהצבא, התגייס למשטרה, ומילא בה תפקידים שונים, ובשנת 1922 הועלה לדרגת מיור.
באביב 1935 הצטרף פון לייזר לורמאכט, והועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-77. ב-6 באוקטובר 1936 מונה פון לייזר למפקד גדוד הנ"ט ה-2, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט.
בפרוץ המלחמה מונה פון לייזר למפקד רגימנט התחלופה ה-6, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-6 בעתודת הארמייה הראשונה, וב-25 באוקטובר 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-169. במהלך המערכה על צרפת לחם פון לייזר עם הרגימנט שבפיקודו, כחלק מהדיוויזיה ה-68 במסגרת הקורפוס ה-7, וב-1 בפברואר 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1941 מונה פון לייזר למפקד הדיוויזיה ה-269, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-18 בספטמבר 1941 קיבל פון לייזר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה ה-11, ולאחר מכן חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-1 בדצמבר 1942 הועלה פון לייזר לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-14 באפריל 1943 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בנובמבר 1943 מונה פון לייזר למפקד הקורפוס ההררי ה-15, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F, ונלחם נגד הפרטיזנים ביוגוסלביה.
ב-20 ביולי 1944 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-21. ב-29 באפריל 1945 פרש פון לייזר מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
לאחר המלחמה נשפט פון לייזר במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוגוסלביה: רצח שבויי מלחמה ואזרחים.
ב-1947 נדון ל-10 שנות מאסר, אך לבסוף שוחרר בשנת 1951. לאחר שחרורו התגורר פון לייזר בגארשטדט עד למותו ב-23 בספטמבר 1962.
ארנסט פון הוינינגן (; 23 בספטמבר 1849 – 11 במרץ 1924), גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון הוינינגן נולד ב-23 בספטמבר 1849, באונקל שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
בשנת 1868 התגייס פון הוינינגן לצבא הפרוסי, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-8 (הרייני ה-1), ולחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון הויניגן מפקד הקורפוס ה-14 שהיה חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית.
הקורפוס בפיקודו נטל חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן.
ב-31 באוגוסט 1914 מונה פון הוינינגן לתפקיד בקורפוס המילואים ה-3, שכבש את העיר אנטוורפן, ולאחר מכן מונה לנספח צבאי בבלגיה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה פרש פון הוינינגן לביתו, וב-11 במרץ 1924 מת בביתו שבדרמשטאדט.
ארנסט פרידריך אוטו פון אופן היה גנרל גרמני אשר פיקד על יחידות צבא שונות במלחמת העולם הראשונה.
אופן נולד ב-3 בפברואר 1859 במחוז הם בממלכת פרוסיה.
כיום באזור מחוז ארנסברג במדינת נורדריין-וסטפאליה.
ב-1878 התגייס כצוער לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט הרגלים ה-91 (אולדנבורג).
ב-14 בפברואר 1880 הועלה לדרגת לויטננט ולאחר שלמד באקדמיה הצבאית הפרוסית הועלה לדרגת אובר-לויטננט והוצב במטה הכללי.
ב-1903 מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-8 (התורינגי), ובהמשך הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט והוצב ברגימנט הרגלים ה-27 (המגדבורגי ה-2 - לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה).
ב-7 באוגוסט 1908 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-38 (שלזיה - גנרל-פלדמרשל גראף מולטקה).
ב-2 באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה למפקד הדיוויזיה ה-21. הדיוויזיה שלו נכללה במסגרת הקורפוס ה-18 אשר היה חלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג.
הוא השתתף בכיבוש לוקסמבורג, בפלישה הגרמנית לבלגיה ובפלישה לצרפת.
ב-27 בינואר 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1916 הוא השתתף בקרב ורדן ובקרב על הסום, ובתחילת 1917 מונה למפקד הקורפוס ה-21 והועבר לחזית המזרחית.
הוא השתתף בבלימת מתקפת אגם נארוץ' ולאחר מכן הוחזר לחזית המערבית.
הקורפוס שלו לחם בקרבות במסגרת פלגת הארמייה A ופלגת הארמייה B.
הוא נפצע במהלך מתקפת מז-ארגון, אולם המשיך לפקד על הקורפוס ועל כך עוטר ב-25 באוקטובר 1918 בעיטור הפור לה מריט.
לאחר שביתת הנשק בנובמבר, הוא הוביל את חייליו חזרה לגרמניה והצטרף לרייכסווהר.
ב-1919 הוא מונה לראש אגף המבצעים והוביל את חיילי הרייכסווהר שהשתתפו בכיבוש הרפובליקה הסובייטית הבווארית.
ב-23 ביוני של אותה שנה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-2 והוצב בגבול עם פולין.
עם המעבר לצבא של 200,000 איש, אשר נכפה על גרמניה לאחר המלחמה, ב-30 בספטמבר פורק הקורפוס ה-2. אופן ויתר על תפקידיו ופרש מהצבא, ובתמורה דרש וקיבל דרגה של גנרל חיל הרגלים.
ארנסט פון ריכל , היה גנרל פרוסי שפיקד על כוחות פרוסיים במהלך המלחמות הנפוליאוניות, אולם נחל מפלה בולטת בקרב ינה-אאורשטדט.
פון ריכל נולד ב-21 ביולי 1754 בציצנף, שהייתה חלק מממלכת פרוסיה, לאדם גאורג פון ריכל שהיה קצין פרוסי, ולאגנס אוגוסטה הדוויג לבית פון שנל.
בשנת 1770 הצטרף ארנסט לצבא הפרוסי, ובשנת 1774 הוסמך כלוטננט ברגימנט הרגלים ה-27. בשנת 1777 מונה פון ריכל לשליש הרגימנט, ובתפקיד זה שימש במהלך מלחמת הירושה הבווארית.
בשנת 1782 הוצב פון ריכל תחת חסותו של גנרל פרידריך כריסטוף פון זאלדרן במטהו של פרידריך הגדול, ובתפקיד זה העביר כמה רפורמות חשובות בצבא.
בתקופת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה איבטח פון ריכל את נסיגת הצבא בשנת 1792 בשמפאן, והוביל את ההסתערות לעבר פרנקפורט.
במהלך המצור של מיינץ פיקד על כוח מעורב תחת פיקודם של היינריך פון קלייסט ופרידריך כריסטיאן לאוקהארד, ובמהלך המצור על לנדאו אף היה מפקד הכוח הפרוסי באופן זמני.
לאחר מכן התקדם פון ריכל בסולם הדרגות בצבא, ויחד עם חבירו גבהרד לברכט פון בליכר נחשב לאחד הטובים ממפקדי הצבא הפרוסי.
בהמשך מילא פון ריכל תפקידים דיפלומטיים במנהיים, קאסל ודרמשטאדט, ולאחר מכן אף שירת בסנקט פטרבורג בחצר אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
לאחר שלום בזל בשנת 1795 הכין פון ריכלתוכניות להקמת צי מלחמתי, ובשנת 1797 מונה על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה למפקד האקדמיות הצבאיות בצבא הפרוסי.
בשנת 1806 מונה פון ריכל למפקד אחד הכוחות שיועדו להילחם בנפוליאון, והוצב עמו בין ינה לויימאר.
ב-14 באוקטובר הותקף כוחו של פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן בינה על ידי הצרפתים, אולם הנסיך הוהנלוהה פנה לפון ריכל בבקשת עזרה מאוחר מדי, ובשל כך לא הצליח פון ריכל לשנות את תמונת הקרב, והצבא הפרוסי נחל מפלה כבדה בקרב ינה-אאורשטדט.
לאחר הקרב נמלט פון ריכל לשטטין ומשם לקניגסברג, שם מונה לתפקיד המושל הכללי.
פון ריכל טיפח יחסים קרובים עם המלכה לואיזה, והיה ממונה על הקמת ה"פרייקור".
בשנת 1813 עם פרוץ המערכה בגרמניה כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ביקש פון ריכל מפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לקבל תפקיד פיקודי, אולם המלך סירב לתת לו כל תפקיד בצבא.
פון ריכל התגורר בפומרניה, ובשנת 1819 היה ממקימי המוזאון הלאומי בברלין, וב-14 בינואר 1823 מת בביתו בהזלאו.
בשנת 1786 התחתן פון ריכל עם קרולינה הנרייטה פון ארנשטדט, בתם של כריסטיאן היינריך וילהלם פון ארנשטדט, שהיה אוברסט פרוסי ושרתו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, והברונית אלברטינה הנרייטה קרולינה פון גוידר לבית רבנשטיינר, אולם אשתו מתה רק שמונה ימים לאחר חתונתה.
לאחר מותה ללא עת, התחתן פון ריכל בשנת 1788 עם פיליפינה יוהנה אליזבת פון ארנסטהאוזן, בתו של ויקטור טוביאס ארנסט פון ארנסטהאוזן ויוהנה אמליה ברייטשפראך.
מנישואים אלו נולדו לו שתי בנות:
אליזבת (1789–1816), התחתנה עם יוליוס פרידריך גוטלוב פון פלמינג.
אלברטינה (1790–1831), התחתנה עם יקוב פרידריך פון רוחל-קלייסט.
ארנסט פרדיננד זאורברוך היה כירורג גרמני, פרופסור לכירורגיה במספר אוניברסיטאות באירופה, נחשב לאחד המנתחים החשובים והמשפיעים במאה ה-20.
אביו שנפטר בגיל צעיר עסק באריגי בד, זאורברוך גדל אצל סבו.
זאורברוך החל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטת מרבורג ובמקביל היה חבר באגודה הפרמצבטית והמדעית "Pharmacia".
בהמשך עבר לפקולטה לרפואה באוניברסיטת גרייפסוואלד ("University of Greifswald" ), אוניברסיטת פרידריך שילר בינה וב-1902 סיים את לימודיו באוניברסיטת לייפציג.
לאחר תקופה קצרה שעבד כרופא כפרי, זאורבוך התמחה בכירורגיה בבתי חולים בקאסל ובארפורט.
בשנת 1902 נתמנה לעוזר ראשון.
ב-1905 התחיל לעבוד ככירורג בכיר בבית החולים האוניברסיטאי של גרייפסוואלד.
ב-1908 מונה זאורברוך לפרופסור חבר באוניברסיטת מרברוג.
בשנת 1910 מונה לפרופ' לכירורגיה באוניברסיטת ציריך.
עד שנת 1928 כיהן זאורברוך כפרופסור מן המנין באוניברסיטת מינכן.
ב-1903 זאורברוך עבר לברסלאו שם פיתח חדר לחץ ("Sauerbruch chamber" ) לתפקוד בית החזה הפתוח.
כשפרסם בשנת 1904 המצאה זו, הייתה זאת פריצת דרך ברפואת בית החזה שאיפשרה פעילות לב וריאה בסיכון מופחת.
כמנתח בשדה הקרב במהלך מלחמת העולם הראשונה בחיל הארמייה ה-15, זאורברוך פיתח כמה סוגים חדשים של תותבות, אשר לראשונה אפשר לבצע תנועות פשוטות עם השריר הנותר של המטופל.
זאורברוך פיתח זרוע תותבת עליונה (זרוע זאורברוך), שבה הוצבה תעלה דרך שרירי הזרוע.
בין השנים 1918–1927 פיתח זאורברוך טכניקות כירורגיות דיאטות לטיפול בשחפת באוניברסיטת מינכן.
כדי לרפא את הריאות של חולי שחפת, זאוורבך שיתק את הסרעפת שלהם.
אם הריאות היו מגודלות, זאורברוך הסיר חלקים של הצלעות לייצר חזה אוויר (pneumothorax) טיפולי.
זאורברוך עשה שיפורים משמעותיים בניתוחי לב, קיבה ווושט.
בשנת 1934 ניהל את ניתוח מפרצת הלב הראשון.
זאורברוך היה אחד הרופאים הראשונים לתאר מתח חריף כגורם למחלת גרייבס, צורה אוטואימונית של בלוטת התריס.
במהלך עבודתו כרופא צבאי במלחמת העולם הראשונה, זאורברוך הבחין בתופעה שכיחה במיוחד של מחלה זו בקרב חיילים לאחר לחץ נפשי קיצוני.
מנהל מחלקה כירורגית בבית החולים שאריטה
בין השנים 1928–1949 כיהן זאורברוך כראש המחלקה הכירורגית של בית החולים שאריטה בברלין, שזכה לתהילה בינלאומית על פעולותיו החדשניות.
בשל ניסיונו ומיומנויותיו הבלתי רגילות זאורברוך הגיע במהירות למוניטין בינלאומי וטיפל במטופלים מפורסמים רבים.
בה בעת היה ידוע במסירותו הבלתי מתפשרת והלהוטה לכל החולים, ללא קשר לרקע החברתי, הפוליטי או האתני שלהם.
במחלקתו של זאורברוך השתלמו כירורגים מכל רחבי אירופה.
רבים מתלמידיו של זאורברוך הגיעו לעמדות מפתח בתחום הכירורגיה, בגרמניה.
בשנת 1933 נבחר זאורבוך חבר האקדמיה לאופולדינה ("האקדמיה הגרמנית לחוקרי הטבע לאופולדינה").
בין השנים 1932–1950 נתמנה זאורברוך ליו"ר, חבר כבוד ונשיא כבוד של החברה הכירורגית בברלין.
משנת 1935 עד 1936 הוא היה יו"ר אגודת נטורליסטים ורופאים גרמנים.
בשנת 1937 זאורברוך היה חבר האקדמיה למדעים הפרוסיים.
עמדתו של זאווארבך כלפי הממשלה הנאצית הייתה דו-משמעית.
הוא תואר על ידי הביוגרף אודו בנצהפר כ"תומך בלב ולב במשטר" אך מעולם לא היה חבר המפלגה הנאצית.
ב-1933 היה בין החותמים על הצהרת שבועת האמונים של הפרופסורים הגרמנים להיטלר.
ב-1937 העניקה הממשלה הנאצית לזאורברוך את הפרס הלאומי הגרמני לאמנות ולמדע (Deutscher Nationalorden für Kunst und Wissenschaft) .
בינואר 1937 הזהיר זאורברוך, כי אדולף היטלר, שאותו הכיר מאז 1920, ותיאר כמקרה גבול בין "גאוניות ושיגעון", עלול להפוך ל"פושע המטורף ביותר בעולם".
ב-1937 זאורברוך היה חבר במשרד המחקר של הרייך, שתמך בפרויקטים מחקריים של האס אס, כולל ניסויים על אסירים במחנות הריכוז.
כראש האגף לרפואה כללית של משרד המחקר, אישר זאורברוך אישית את הכספים שמימנו את הניסויים של פושע המלחמה אוגוסט הירט בגז חרדל על אסירים במחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף בין השנים 1941–1945. מאידך גיסא, מחה זאורברוך על תוכנית רצח חולי הנפש והנכים הנאציונל-סוציאליסטית.
זאווארבך הציע זמנית חדר ל"מועדון יום רביעי" המשטרתי בביתו בואנזה ב-ברלין.
מאחר שחלק מחברי "מועדון יום רביעי" היו בין הקושרים של קשר העשרים ביולי 1944, נחקר זאווארבך שוב ושוב אך לבסוף לא נעצר.
ב -1942 הפך זאורברוך למנתח בשירות הורמאכט.
באמצע ספטמבר 1943, זאורברוך זכה בצלב המלחמה עם חרבות.
חדר הניתוח של זאורברוך הוחרם על ידי הצבא האדום בשנת 1945.
ב-12 באוקטובר 1945 זאורברוך פוטר ממשרד מועצת העיר ברלין באשמת תרומה להגדלת יוקרתה של "הדיקטטורה הנציונל-סוציאליסטית".
ב-12 באוקטובר 1945 הואשם זאורברוך על ידי בעלות הברית על כך שתרם לדיקטטורה הנאצית, אך לא הורשע בהיעדר ראיות.
ב-יולי 1947 בתחילת הוועידה הראשונה של המנתחים בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה טען זאורברוך:
בשנותיו האחרונות המשיך זאורברוך לעבוד כמנתח בשאריטה ובמרפאה פרטית בברלין-גרונוואלד.
היכולות שלו פחתו בהדרגה, כתוצאה מדמנציה פרוגרסיבית שממנה סבל.
בנוסף סבל מטרשת מוחית, וממחלת כלי דם קשה.
זאורברוך נפטר ב-3 ביולי 1951.
מתלמידיו היהודים: הפרופ' מכס מרכוס
בקליניקה האוניברסטאית שאריטה עבד מכס מרכוס בהנהלתו של פרופ' זאורברוך שהבטיח לו - בהיות מרכוס סטודנט מצטיין - משרת עוזר בתנאי שישתלם שנתיים בפתולוגיה וב-מחלות פנימיות.
זאורברוך לא עמד בהבטחתו עקב האנטישמיות שהייתה נפוצה באוניברסיטת מינכן.
בשיחה עם פרופ' זאורברוך על רגל שטוחה, אמר האחרון שזו נפוצה בקרב כושים ויהודים.
מרכוס הגיב: "לבני העם היהודי קיימות סגולות כה רבות שהם יכולים לסבול גם את הפגם הזה...".
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 התגרש מרעייתו הראשונה: אדלין, בתו של "Hugo Paul Friedrich Schulz" אם ארבעת ילדיו.
בהמשך התחתן עם הרופאה מרגוט גרוסמן (1903–1995).
בנו הבכור הנס זאורבך (1910–1996) הפך לצייר, הבן השני היה קרוי פיטר זאווארבך (1913–2010), הבן השלישי, פרידריך זאורברוך, היה כירורג.
הוא סייע לאביו והיה למעשה אחראי על הפסקת פעילותו של אביו אשר הפך מסוכן מדי בגלל מחלתו.
בית ספר תיכון ב-"Großröhrsdorf" ב-סקסוניה נושא את שמו.
בשנת 1954 יצא לאקרנים סרט ספור חייו: "Sauerbruch – Das war mein Leben"
בשנת 1975 הנפיק השרות הבולאי הגרמני בול לזכרו.
בשנת 2014 מינתה העיר הנובר מועצת מומחים מייעצת לבדיקת האם הייתה "השתתפות פעילה במשטר הנאצי או בפעולות אישיות חמורות נגד האנושות" בקרב אנשים ששמם נקרא על שם הרחובות.
מועצת המומחים הציעה לשנות את שמו של הרחוב על שמו של זאורברוך.
על פי המצגת של הוועדה המייעצת הזו, זאורברוך קיבל ביודעין בדיקות רפואיות על בני אדם.
המועצה המייעצת ציינה כי זאורברוך אכן הציג בפני שר המשפטים של הרייך תוכנית נגד המתת חסד.
בקונגרסים לא מחה נגד ניסיונות שבוצעו על אסירי מחנות הריכוז.
ארנסט פון שטרן היה היסטוריון של העת העתיקה ופילולוג קלאסי, גרמני-רוסי.
פון שטרן, בן למשפחה גרמנית בלטית, למד באוניברסיטת טרטו, באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטת אודסה.
לימד באוניברסיטת מוסקבה (1900–1901) והיה חבר מן המניין באוניברסיטת אודסה (1896–1911) ומנהל המוזיאון של החברה הקיסרית להיסטוריה ועתיקות.
בראשית המאה ה-20 ערך חפירות ארכאולוגיות במושבה האיונית באי ברזן שב.
ב-1911 הוזמן לאוניברסיטת האלה ובא ללמד בה.
בין השנים 1923–1924, שימש רקטור האוניברסיטה.
ארנסט פאואר היה פסנתרן, מלחין ומחנך אוסטרי.
פאואר היווה חוליה מקשרת עם המסורות הווינאיות הגדולות: הוא נולד בווינה, אמו הייתה בת למשפחת שטרייכר, בוני הפסנתרים המפורסמים, ובין השנים 1839–1844 למד נגינה בפסנתר אצל בנו של וולפגנג אמדאוס מוצרט, פרנץ קסאפר וולפגנג מוצרט והלחנה אצל סימון זכטר.
לאחר תקופת לימודים נוספת אצל פרנץ לאכנר במינכן (1847-1845) עבד כמנצח ומלחין במיינץ, לפני שעבר ללונדון ב-1851.
בתקופת התערוכה הבינלאומית הגדולה של 1862 בדרום קנסינגטון, נשכר לנגן רסיטלים יום-יומיים בבניין התערוכה.
מראשית הדברים, התקבלה נגינתו של פאואר בהערכה ובהתפעלות בלונדון, והוא פיתח שם סדרת קונצרטים, מלווים במאמרים נרחבים בתוכניות, שתיארו את התפתחות המוזיקה לכלי מקלדת מאז 1600 עד לתקופתו; בשנים הבאות הרצה בנושא זה ובעוד נושאים רבים.
במשך חמש שנים נמנה עם סגל בית הספר הלאומי להכשרת מוזיקאים וב-1876 התמנה לפרופסור ראשי לפסנתר בקולג' מלכותי למוזיקה שאך זה נפתח.
כמו כן היה בקשר עם הפקולטה למוזיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
עניינו של פאואר במוזיקה עתיקה לכלי מקלדת ובביצוע אותנטי השתקף בעריכותיו הרבות מספור.
הוא היה פעיל גם כסופר ומעבד.
בשנת 1896 פרש מעבודתו והשתקע ביוגנהיים שבגרמניה, שם מת בשנת 1905.
בנו, מקס פון פאואר (1945-1866) היה גם הוא פסנתרן בעל שם עולמי.
אלבום של יצירות ווקאליות של שומאן
"היצירות לפסנתר של מנדלסון, בעריכת א.
"זכרונות ממאיירבר", שישה עיבודים לפסנתר, לונדון, 1867
מסע החורף, 24 שירים בליווי פסנתר.
אופנבך s/M אצל ז'אן אנדרה, 1871
הפסנתר המושווה, 48 פרלודים ופוגות מאת יוהאן סבסטיאן באך.
"50 שיעורים בצ'מבלו", בחירה, תיקון ואצבוע מאת א.
"מכלול יצירות הפסנתר של מוצרט", בעריכת א.
"מכלול יצירות הפסנתר של שוברט, בעריכת א.
מכלול היצירות לפסנתר ותזמורת", עם פרטיטורה מצומצמת של ליוויים תזמורתיים לשימוש בפסנתר שני.
(?) "יצירות הפסנתר של שומאן", בעריכת א.
מכלול יצירות לפסנתר סולו (מאת [יוזף היידן]" בעריכת א.
"בטהובן לילדים", קטעים קצרים לפסנתר בעיבוד א.
"מלחינים אנגלים עתיקים לווירג'ינל וצ'מבלו", אוסף של פרלודים, גליארדים, פאוואנים, גראונד, שאקונות, סוויטות, אוברטורות, סונאטות וכן הלאה, מבחר מיצירותיהם של ויליאם בירד, ג'ון בול, אורלנדו גיבונס, ג'ון בלאו, הנרי פרסל ותומאס ארן.
עם הערות ביוגרפיות מאת ו.
"מכלול היצירות לפסנתר סולו מאת ובר", בעריכת א.
"עיבודים לפסנתר מאת ליסט, מותקן בידי א.
יוליוס שולהוף, אלבום, יצירות אהובות לפסנתר", בעריכת א.
"מכלול יצירות הפסנתר של בטהובן", בעריכת ארנסט פאואר.
"50 תרגילי הכנה מיוחדים לפסנתר המיועדים כעזר לביצוע אמנותי בתכלית האמנות לסונאטות של בטהובן".