tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זידה, שביטל בהתחלה את החוקה משנת 1991, החזיר אותה על כנה ב-16 בנובמבר 2014 עקב מחאות מבפנים ומחוץ.
הוא השתתף בהמשך במאמצי הפיוס שהביאו לאימוץ אמנת מעבר של המדינה והעביר את ראשות המדינה לנשיא הזמני, מישל קפאנדו.
קפאנדו מינה אותו לראש ממשלה ב-21 בנובמבר 2014.
ב-15 ביולי 2015 נדרש זידה לוותר על תיק הביטחון בממשלת המעבר שהנהיג.
ב-16 בספטמבר 2015, יומיים אחרי שהוועדה לפיוס לאומי ורפורמות המליצה על פירוק המשמר הנשיאותי ("הרגימנט לביטחון נשיאותי" RSP), חברי RSP עצרו את הנשיא הזמני מישל קפאנדו ואת ראש
יאקובה איזאק זידה נולד ביאקו, במחוז פאסורה.
הוא משתייך לעדה נוצרית פרוטסטנטית והוא מדבר שוטף את השפות מורה, דיולה, צרפתית ואנגלית.
למד לימודי אנגלית באוניברסיטת ואגאדוגו עד שנת 1989 ולאחר מכן נרשם ב-1993 לאקדמיה הצבאית ז'ורז' נמואנו ביישוב פו שבדרום המדינה.
הוא סיים תואר שני למנהל בינלאומי ב-IAE באוניברסיטת ליון 3.
זידה בחר בקריירה צבאית ושירת והתאמן במקומות רבים בעולם:מקנס במרוקו, טאיוואן, קנדה, יאונדה (קמרון).
בשנת 1996 שובץ במשמר הביטחון הנשיאותי RSP של הנשיא בלז קמפאורה והפך לסגן מפקד היחידה עם דרגת לוטננט קולונל.
בימי המשבר בחוף השנהב, בשנים 2011-2001 היה קצין קשור במסגרת מאמצי התיווך של קמפאורה במדינה השכנה.
בשנים 2009-2008 שימש כפקח במסגרת "הקסדות הכחולות" של האו"ם ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 2012 לקח חלק באימונים ללוחמה אנטי-טרור באוניברסיטת הכוחות המיוחדים בטמפה, פלורידה.
בימי ההתקוממות העממית ב-2014 הגן על ארמון הנשיא בקוסיאם, המבצר האחרון של הנשיא.
אחרי שמפקד הצבא הורה לירות במפגינים עבר זידה לצד המרד.
ב-17 בספטמבר 2015 נעצר על ידי יוזמי הפיכה צבאית בראשות הגנרל ז'ילבר דיאנדרה.
ב-23 בספטמבר 2015 עקב כישלון ההפיכה השתחרר וחזר לראשות הממשלה.
ב-6 בינואר 2016 הגנרל זידה מסר את השלטון לראש הממשלה החדש, פול קאבה טייבה.
בספטמבר 2016 ,אחרי נסיעתו של זידה לחו"ל, הורה נשיא בורקינה החדש, רוק מרק כריסטיאן קאבורה לבית המשפט לפתוח נגדו הליכים בגין "עריקות".
זידה הואשם גם בשחיתות בעת עמידתו בראש ממשלת מעבר ועל דיכוי המרד מאוקטובר 2014 בתוקף היותו ראש מלחקת המבצעים של RSP.
בינואר 2017 סילק אותו הנשיא קאבורה משורות הצבא הלאומי.
זידה הוא אב לשלושה ילדים.
נהר יאקי (בספרדית: Río Yaqui) הוא הנהר הארוך ביותר הזורם במדינת סונורה במקסיקו.
אורכו כ-410 קילומטרים, ושטח אגן הניקוז שלו 72,540 קילומטרים רבועים.
כיוונו הכללי של הנהר כלפי דרום ודרום-מערב.
הוא מתחיל במפגש בין הנחלים בוויספה (Bavispe) ופאפיגוצ'י (Papigochi) ברכס סיירה מדרה אוקסידנטל דרומית לגבול מקסיקו-ארצות הברית ונשפך למפרץ קליפורניה סמוך לעיר סיודד אוברגון, ב-.
הנהר משמש להשקיה, בייחוד בעמק יאקי (Valle del Yaqui).
סכרים על הנהר יוצרים כמה מאגרי מים לאורך מסלולו: אגם נובייו (Presa El Novillo), לאסרו קרדנס (Lázaro Cárdenas) ומאגר אלוורו אוברגון (Presa Álvaro Obregón, ידוע גם כאגם אויאצ'יק).
כבר במאה השישית לספירה חיו ילידים בני שבט היאקי בקבוצות משפחתיות לאורך הנהר יאקי.
היאקי השתמשו בטכניקות השקיה פשוטות לגדל תירס, שעועית ודלעת והשלימו את התזונה באמצעות ציד וליקוט צמחים וזרעים.
היאקי סחרו במזון, פרוות, קונכיות, מלח וטובין אחרים עם עמים ילידים רבים אחרים במרכז אמריקה הצפונית.
בני היאקי היו עצמאיים פחות או יותר עד שלהי המאה ה-19, כשרבים מהם גורשו מאדמותיהם סביב הנהר יאקי על ידי הצבא המקסיקני, ונאלצו להימלט לאזורים מרוחקים יותר.
בני יאקי עזבו את אזור הנהר יאקי על מנת להילחם בהרי ואקאטטוו (Vakatetteve), בעוד שאחרים עקרו לקהילות היאקי באריזונה.
בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19, נהרגו רבים מבני שבט היאקי, כך שנותרו רק 4,000 מבני היאקי באזור הנהר יאקי.
בתחילת המאה ה-20, לאחר סדרה של עימותים עם הצבא המקסיקני נאסרו רבים מבני היאקי שנותרו ונשלחו לעבוד במטעים בחצי האי יוקטן.
אלו שהצליחו לשרוד המשיכו להילחם עד שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר השלטונות המקסיקנים התגברו על ההתנגדות באמצעות שימוש בארטילריה כבדה ובמטוסים על מנת להפציץ ולהפגיז את כפרי היאקי.
כמו כן בתחילת המאה ה-20, הגיע למקסיקו מייג'ור פרדריק ראסל ברנהאם (Frederick Russell Burnham; 1947-1861), סייר אמריקני נודע, בחיפוש אחרי משאבי טבע.
בהיותו שם פגש בחוקר הטבע הד"ר צ'ארלס פרדריק הולדר (Charles Frederick Holder; 1915-1851), והשניים נהיו מעורבים במיזם השקיה מוקדם ממימי הנהר יאקי.
ברנהאם טען כי סכר יכול לספק מים בכל ימות השנה לאדמות הסחף העשירות בעמק, ויהפוך את האזור לאחד מהמקומות הפוריים בעולם וגם ייצר את החשמל הכל כך נדרש.
הוא קנה את זכויות המים וכ-1,200 דונם קרקע ויצר קשר עם המהנדס ג'ון הייז האמונד (John Hays Hammond; 1936-1855), שהיה חבר ותיק מימיו באפריקה, שערך בעצמו מחקרים ואז רכש 3,600 קילומטרים רבועים.
הוא נהיה שותף לעסקיו של האמונד ופיקד על צוות בן 500 איש שהגנו על רכוש המכרות של האמונד, ג'יי.
מורגן, ומשפחת גוגנהיים במדינת סונורה.
ב-1912 כאשר מיזמי ההשקיה והכרייה התקרבו להשלמתם, שיבשה תחילת המהפכה המקסיקנית את תוכניותיהם.
המהלומה הסופית לתוכניותיהם ניחתה ב-1917 כאשר מקסיקו העבירה חוקים האוסרים מכירת קרקעות לזרים.
ברנהאם והאמונד החזיקו ברכושם עד 1930 ואז מכרו אותם לממשלת מקסיקו.
במחקרו על תוכנית ההתיישבות האמריקנית של ברנהאם, סיכם פרופסור ברדפורד (Richard H.
Bradford) כך: "השילוב בין בעיות עם האינדיאנים, המורכבויות של התהליך המהפכני המקסיקני המתפתח ותמיכה רופפת מוושינגטון סייעו למוטט את המושבה".
ברנהאם יחד עם הולדר היו אחראיים לכמה תגליות ארכאולוגיות באזור של מה שהאמינו כי הם שרידים מתרבות המאיה, כולל אבן אספרנסה (Esperanza Stone), שהתפרסמה כשמספר כותבים טענו כי היא הוכחה לקיומם של חיים מחוץ לכדור הארץ.
בנהר יאקי שכן בעבר התנין האמריקני (Crocodylus acutus).
והוא היה לאחד מהמקומות הצפוניים ביותר בו שכן מין זה.
עשרות שנים של פגיעה במרקם הסביבתי באזור הביאו להיעלמותו של התנין מהאזור.
האזור היה גם הגבול הדרומי של דוב גריזלי מקסיקני (Ursus arctos).
טרוטה מקסיקנית (Oncorhynchus mykiss nelsoni) ו-34 מיני דגים אחרים הצליחו לשרוד.
יאקיב מיכאלוביץ' חאמו (באוקראינית: Яків Михайлович Хаммо; נולד ב-11 ביוני 1994) הוא ג'ודוקא אוקראיני המתחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג, מחזיק בשתי מדליות ארד מאליפות העולם בשנים 2015 ו-2021.
במאי 2015, זכה חאמו במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית זהב בגראנד פרי זאגרב, לאחר שניצח בגמר את ולאדוט סימיונסקו הרומני.
ב-27 ביוני התחרה חאמו באליפות אירופה שנערכה במסגרת המשחקים האירופיים בבאקו וזכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
בקרב הראשון הוא ניצח את בנג'מין הרמגניס הבלגי, בשמינית הגמר הוא גבר באיפון על ולאדוט סימיונסקו הרומני וברבע הגמר הפסיד בעונשים לרנאט סיידוב הרוסי.
חאמו נשר לקרבות בית הניחומים שם ניצח את רוי מאייר ההולנדי ועלה לקרב על מדליית הארד מול מריוס פאסקביסיוס הליטאי אותו ניצח בניקוד ווזארי ושתי יוקו.
באליפות העולם באותה השנה שנערכה באסטנה, חאמו התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד.
בקרב הראשון חאמו גבר באיפון על אל מחדי מלקי המרוקאי לאחר ריתוק מוצלח, בקרב השני הוא ניצח בניקוד ווזארי את רנאט סיידוב הרוסי ובשמינית הגמר ניצח בעונשים את עבדולו טנגרייב האוזבקי.
ברבע הגמר חאמו הפסיד באיפון לריו שיצ'ינוהה היפני ונשר לקרבות בית הניחומים שם גבר באיפון על סוון היינלה הגרמני ועלה לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה חאמו התמודד מול קים סונג-מין הדרום-קוריאני וכ-40 שניות מפתיחת הקרב חאמו הטיל בהצלחה את הקוריאני וקיבל ניקוד איפון.
ב-1 בנובמבר 2015, השתתף חאמו בגראנד סלאם אבו דאבי וזכה במדליית הכסף כאשר הגיע עד לגמר והפסיד לקים סונג-מין הדרום-קוריאני.
בפברואר 2016, הוא זכה במדליית זהב בגראנד פרי דיסלדורף לאחר שגבר בגמר על אסלאם אל שהאבי המצרי.
ב-8 במאי זכה חאמו בגראנד סלאם באקו לאחר שניצח ברבע הגמר את רפאל סילבה הברזילאי, בחצי הגמר את דויד מורה הברזילאי ובגמר את רוי מאייר ההולנדי.
ב-18 בנובמבר 2018, חאמו זכה במדליית זהב בגראנד פרי האג כאשר ניצח בגמר את ולדוט סימיונסקו הרומני.
ב-26 בינואר 2019, חאמו זכה במדליית כסף בגראנד פרי תל אביב לאחר שהגיע עד שלב הגמר בו הפסיד לאורי ששון הישראלי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, חאמו סיים במקום החמישי.
לאחר ניצחון מוקדם על ולאדוט סימיונסקו הרומני, הוא הפסיד בשלב רבע הגמר להיסאיושי הראסווה היפני ונשר לקרבות בית הניחומים.
לאחר ניצחון על בקמורוד אולטיבוייב האוזבקי, הוא הגיע לקרב על מדליית הארד בו הפסיד לטמרלן בשייב הרוסי.
אסטנה 2015: מדליית ארד בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג
באקו 2015: מדליית ארד בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג
גראנד פרי זאגרב 2015: מדליית זהב
גראנד סלאם אבו דאבי 2015: מדליית כסף
גראנד פרי דיסלדורף 2016: מדליית זהב
גראנד סלאם באקו 2016: מדליית זהב
גראנד פרי זאגרב 2018: מדליית ארד
גראנד פרי תל אביב 2019: מדליית כסף
גראנד פרי טשקנט 2019: מדליית ארד
גראנד פרי תל אביב 2020: מדליית ארד
יאקובלב יאק-130 (קוד דיווח נאט"ו: Mitten) הוא מטוס אימון ותקיפה קל סילוני דו-מנועי מתקדם המשמש כמטוס האימון העיקרי של טייסי הקרב בחיל האוויר הרוסי.
המטוס פותח בתחילת דרכו בשותפות עם חברת אלניה איירמאקי.
פיתוח המטוס החל בשנת 1991 עקב דרישה של הממשל הסובייטי למטוס אימון סילוני המיועד להחליף את מטוסי ה-L-29 דלפין וה-L-39 אלבטרוס המזדקנים.
חמישה משרדי תכנון הגישו הצעות, מתוכם יאקובלב ומיג נבחרו.
התפרקותה של ברית המועצות השאירה את התוכנית ללא ממון ולכן שתי החברות חיפשו שותפים אירופאים.
בשנת 1993 יאקובלב חתמה יחד עם חברת אלניה איירמאקי על הסכם פיתוח משותף של המטוס בשם Yak/AEM-130. טקס גלילת המטוס התקיים ביוני 1995 והמטוס המריא לטיסת הבכורה שלו ב-25 באפריל 1996.
בשנת 2000 הבדלים בין שתי החברות הביאו לפירוק השותפות.
חברת אלנייה איירמאקי שילמה 77 מיליון דולר לשרטוטים של המטוס, אשר העיצוב האווירודינמי שלו בוצע על ידי יאקובלב.
אלניה איירמאקי המשיכה לפתח את גרסתה שהפכה ל-M-346 מאסטר.
ב-10 באפריל 2002 חיל האוויר הרוסי הכריז שה-יאק-130 זכה בתחרות על מטוס האימון המתקדם של חיל האוויר, חלקית בגלל היכולת של היאק לשמש כמטוס תקיפה קל.
חיל האוויר האלג'יראי - 16 מטוסים בשירות.
חיל האוויר הבנגלדשי - 16 מטוסים בשירות.
חיל האוויר של בלארוס - 12 מטוסים בשירות החל ממאי 2019.
חיל האוויר של צבא השחרור העממי של לאוס - 10 מטוסים מוזמנים, 4 בשירות.
חיל האוויר המיאנמרי - 12 מטוסים בשירות.
חיל האוויר הרוסי - 105 מטוסים בשירות מתוך 200 מוזמנים.
חיל האוויר הסורי - 36 מטוסים הוזמנו אבל אספקתם הוקפאה עקב מלחמת האזרחים הסורית.
חיל האוויר הווייטנאמי - 6 מטוסים בשירות נכון ל-2022
חיל האוויר האיראני - 2 מטוסים בשירות נכון ל-2023
יאקופו סנסובינו (באיטלקית: Jacopo Sansovino; 1486, פירנצה – 1570, וונציה) היה פסל ואדריכל איטלקי.
יאקופו נולד בפירנצה בשם יאקופו טאטי, התמחה אצל אנדריאה סנסובינו והחליט לאמץ את שמו של המורה שלו.
סנסובינו משך את תשומת ליבם של דונטו ברמנטה ושל רפאל ברומא ויצר מודל שעווה של הורדת ישו מהצלב לשימושו של פייטרו פרוג'ינו.
בשנת 1511 חזר סנסובינו לפירנצה, שם קיבל הזמנה ליצור פסלי שיש של יעקב בן זבדי עבור סנטה מריה דל פיורה ופסל של בכחוס אשר נמצא היום במוזיאון במוזיאון הלאומי ברג'לו.
הצעתו ליצירת חזית בזיליקת סן לורנצו נדחתה על ידי מיכלאנג'לו שהיה אחראי על התכנון, וסנסובינו כתב לו מכתב מחאה ממורמר בשנת 1518.
בשנים 17–1510 היה שותף באותו סטודיו עם אנדריאה דל סרטו והם שיתפו מודלים.
כמו אדריכלי המאה ה-16 עסק סנסובינו ביצירת חללים זמניים לחגיגות וטקסים.
כניסתו המלכותית של לאו העשירי לפירנצה בשנת 1515 הייתה מבין הטקסים הבולטים, בהמשך חזר סנסובינו לרומא, שם שהה תשע שנים,
ועזב לוונציה בזמן ביזת רומא.
בשנת 1529 הפך סנסובינו לאדריכל הראשי והאוצר של הפרוקורטור של סן מרקו.
סנסובינו נפטר בוונציה ונקבר בבזיליקת סן מרקו.
ג'ורג'ו וזארי מקדיש לו מקום נפרד בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
יאקופו דה ברברי (באיטלקית: Jacopo de' Barbari; בקירוב 1460/70 – לפני 1516), מכונה לעיתים דה'ברברי, ברברו, ברברינו, ברבריגו או ברבריאגו, היה צייר, אמן דפוס ומיניאטורות איטלקי בתקופת הרנסאנס בעל סגנון ייחודי לתקופה.
הוא עבר מוונציה לגרמניה בשנת 1500, ובכך הפך לאמן הרנסאנס האיטלקי המפורסם הראשון שפעל בצפון אירופה.
ציוריו המעטים ששרדו (כשנים עשר) כוללים את הדוגמה הידועה הראשונה לטרומפ-לויל מאז העת העתיקה.
עשרים ותשעה תחריטים שלו ושלושה חיתוכי עץ גדולים גם הם היו בעלי השפעה רבה.
מקום ותאריך לידתו אינם ידועים, אך הוא תואר כוונציאני על ידי בני זמנו, כולל אלברכט דירר ("ואן ונדיג גפורן"), וכ-"זקן וחלש" בשנת 1511, כך שמשוער כי נולד בין 1450 ל-1470. היו שסברו שהיה יליד גרמניה לפני שהיגר לאיטליה.
אולם אמונה זו אינה חד משמעית ונשארת בגדר השערה עבור חוקרים.
טווח תאריכים מוקדם יותר יצביע על פריצה פתאומית בגיל קרוב לחמישים, לכן טווח תאריכים מאוחר מזה יהיה סביר יותר.
דה ברברי חתם על רוב תחריטיו במטה הרמס או בסימן מרקורי ואת הציור טבע דומם עם חוגלה וכפפות חתם עם: "Jac.o de barbarj p 1504" (שמו באיטלקית ותאריך הציור) על פיסת הנייר המצוירת.
הוא כנראה לא היה ממשפחת ברברו הוונציאנית החשובה, שכן הוא מעולם לא היה רשום בשושלת היוחסין של משפחה זו.
שום דבר לא ידוע על העשורים הראשונים שלו, אם כי קיימת סברה שהיה תלמיד של האמן אלוויסה ויוריני.
הוא היגר מוונציה לגרמניה בשנת 1500, ולאחר מכן קיים תיעוד טוב יותר.
שם עבד אצל הקיסר מקסימיליאן הראשון בנירנברג במשך שנה, אחר כך במקומות שונים אצל פרידריך השלישי מסקסוניה בשנים 1503–5, לפני שעבר לחצרו של הנסיך יואכים הראשון מברנדנבורג בערך בשנים 1506–1508. בגרמניה הוא היה ידוע לעיתים קרובות כ-"יאקופ וולך", כנראה מ-"וולש" שפירושו זר, מונח המשמש במיוחד לתיאור איטלקים.
ייתכן שהוא חזר לוונציה עם פיליפ הראשון מבורגונדי, עבורו עבד מאוחר יותר בהולנד.
עד מרץ 1510 הוא עבד עבור היורשת של פיליפ הארכידוכסית מרגרט בבריסל ובמכלן.
בינואר 1511 חלה וערך צוואה, ובמארס הארכידוכסית נתנה לו קצבה לשארית חייו בשל גילו וחולשתו.
עד שנת 1516 הוא מת, והותיר את הארכידוכסית עם עשרים ושלושה לוחות חריטה.
מכיוון שרבים מלוחותיו היו כנראה חקוקים משני הצדדים, ייתכן שחלק מהתחריטים לא שרדו.
מפת ונציה וחיתוכי עץ אחרים
יצירתו המתועדת המוקדמת ביותר היא חיתוך עץ ענקי (1.345 x 2.818 מטרים, משישה לוחות עץ) המציג נקודת מבט אווירית על ונציה, מפה זו עברה הדפס ופורסמה בשנת 1500, היצירה נמשכה שלוש שנים.
מודדים רבים נדרשו ליצירתה של עבודה זו, אך בכל זאת היה זה הישג מרהיב עבור דה ברברי, והיצירה עוררה סערה ניכרת מהראשון.
מאוחר יותר תוקן חיתוך העץ על ידי אחרים כדי לשקף פרויקטי בנייה חדשים גדולים במהדורה השנייה של ההדפסה.
מלבד מפת ונציה, הוא הפיק שני חיתוכי עץ נוספים, הן של גברים והן של סאטירים, שהיו חיתוכי העץ הפיגורטיביים הגדולים והמרשימים ביותר שיוצרו עד אותה עת, ואשר ביססו את המסורת האיטלקית של חיתוכי עץ משובחים וגדולים לעשורים הבאים.
ייתכן שגם אלה יוצרו לפני 1500; ניכרת השפעה חזקה בהם מאנדראה מנטניה.
ניצחון הגברים על הסאטירים, שהושלם בתחילת המאה ה-16, היה הדפס עץ רב-לוחות בולט נוסף של דה ברברי, המדגיש נושאים שונים הקשורים למיתולוגיה היוונית.
הדפס זה הבנוי משלוש לוחות מייצג סצנות מיד לאחר קרב - גברים ונשים עירומים צועדים לעבר מקדש, מציגים את הסאטירים המובסים כבולים כאסירים ונושאים אותם בסלים.
חוקרים רבים כמו יורגן שולץ ודייוויד לנדאו הציעו את הקשר עם חיתוך עץ אחר שכותרתו, "קרב בין סאטירים וגברים", שבו אחת הכרזות ביצירה המאוחרת בעלת דמיון רב לסצנת הקרב של דה ברברי.
קשרים בין הארכיטקטורה של ונציה ברקע ההדפס מתייחסים לציורים אחרים באותה תקופה כמו "התהליך בכיכר סן מרקו", שהושלם על ידי ג'נטילה בליני ב-1496.
בזמן שפורסמה מפת ונציה כבר יצא דה ברברי לגרמניה, שם פגש את דירר, שאותו אולי כבר פגש בעבר ממסעו הראשון של דירר באיטליה (קטע במכתבו של דירר אינו חד משמעי).
הם דנו בפרופורציה האנושית, שהיא לא מחוזקותיו הניכרות של דה ברברי, אבל דירר היה מסוקרן ממה שהיה לו לומר, אף על פי שהוא רשם שדה ברברי לא סיפר לו את כל מה שידע:
עשרים שנה מאוחר יותר ניסה דירר ללא הצלחה לגרום לארכידוכסית מרגרט, יורשת העצר ההבסבורגית של הולנד, לתת לו ספר כתבי יד שהיה לה על הנושא מאת דה ברברי, שעד אז נפטר; הספר לא שרד.
דה ברברי שהה שנה בנירנברג, שבה חי דירר, בשנים 1500–1501, והשפעות זרמו לשני הכיוונים בינו לבין דירר במשך מספר שנים.
אף אחד מהתחריטים שלו אינו מתוארך, ולכן חלק ניכר מהתיארוך שלהם תלוי בדמיון להדפסים מתוארכים של דירר; קיים חוסר ודאות במקרים מסוימים לגבי מי השפיע על מי.
חמישה מתחריטיו היו באלבום של הרטמן שדל, שנקשר בדצמבר 1504, מה שנותן עדות נוספת לתיארוך.
דה ברברי כנראה עשה כמה תחריטים לפני שעזב את איטליה, אבל התחריטים הטובים ביותר שלו (ואולי כולם) נעשו כנראה לאחר מעברו לגרמניה בשנת 1500.
כמה מציוריו מתוארכים: 1500, 1503, 1504, 1508. מסמכים הנוגעים להעסקתו על ידי מקסימיליאן מראים שעבודתו הייתה לכלול כתבי יד מאירים, אבל שום עבודה בסדר גודל זה לא יוחסה לו בדרך כלל.
הרישום היחיד המקובל על פי רוב שנעשה על ידו הוא של קלאופטרה ומוצג במוזיאון הבריטי, שנעשה ככל הנראה כמחקר לחריטה שלא שרדה.
סגנונו קשור למורה האפשרי שלו, אלוויסה ויוריני ולג'ובאני בליני, אך בעלת פחות ייחודיות.
מלבד דירר, השפעת הטכניקה של מנטניה מופיעה גם בתחריטיו המוקדמים יותר ככל הנראה, שנעשו בסביבות תחילת המאה, עם שבר מקביל.
התחריטים שלו קטנים ברובם, מציגים רק כמה דמויות.
לוחמים סאטירים מופיעים במספר הדפסים; ישנם מספר נושאים מיתולוגיים, כולל שני קורבנות לפריאפוס.
ההדפסים המוקדמים יותר מציגים דמויות בעלות "ראשים קטנים וגופים חסרי צורה ברורה, עם כתפיים משופעות וחזה עבה הנתמך ברגליים דקות" - בדומה לציוריו.
כנראה מתקופת הביניים שלו מגיעות מספר יצירות עירום, המפורסמת שבהן היא אפולו ודיאנה, סבסטיאן הקדוש, ושלושת השבויים הכבולים.
יצירות אלו שיפרו מאוד יכולות הקומפוזיציה שלו.
בעתו האחרונה, סגנונו הופך לאיטלקי יותר, והקומפוזיציות מורכבות יותר.
לאלה יש אווירה מסתורית, רדופה וטכניקה מעודנת מאוד.
לבנסון הציע שהם מתקופתו בהולנד והושפעו מלוקאס ואן ליידן הצעיר.
ההשפעה בין הולנד לוונציה בתקופה זו גם הייתה בולטת שכן שני האזורים היו ערי נמל משגשגות במסחר.
כתוצאה מכך, לא רק הכלכלות היו קשורות זו לזו, אלא גם האמנות.
ציוריו הם בעיקר דיוקנים או דמויות דתיות בחצי אורך.
הוא צייר נץ חי (הגלריה הלאומית, לונדון), שהוא כנראה שבר של יצירה גדולה יותר.
בגמלדה-גאלרי, בברלין, מוצג דיוקן גבר גרמני ורקע דתי.
בלובר יש קבוצת דמויות דתית, ובפילדלפיה זוג דמויות.
יצירה שנויה במחלוקת אך מפורסמת, דיוקן לוקה פאצ'ולי, נמצא במוזיאון קאפודימונטה בנאפולי.
דיוקן זה מראה את המתמטיקאי הפרנציסקני ומומחה הפרספקטיבה מדגים חישובי גאומטריה בשולחן שעליו עבודתו של אוקלידס.
הוא מלווה בתלמיד לא מזוהה.
ליאקופו דה ברברי מיוחסת ברכת ישו המוצגת במוזיאון סניטה לאמנות באוניברסיטת נוטרדאם, אינדיאנה.
יאקוב שיקנדר (בצ'כית: Jakub Schikaneder; 27 בפברואר 1855 – 15 בנובמבר 1924) היה צייר מבוהמיה.
יאקוב שיקנדר נולד למשפחה של פקיד מכס גרמני בפראג.
אהבת המשפחה לאמנות אפשרה לו להמשיך את לימודיו, למרות נסיבות כלכליות קשות.
הוא היה צאצא של אורבן שיקנדר, אחיו הבכור של השחקן והבמאי עמנואל שיקנדר.
לאחר שסיים את לימודיו בפראג ובמינכן (1871–1879), בהדרכתו של גבריאל פון מקס, שיקנדר, יחד עם עמנואל קרשנץ לישקה, היה מעורב בריהוט התא המלכותי בתיאטרון הלאומי בפראג.
עם זאת, יצירה זו אבדה בשריפה ב-1881
בעקבות עבודתו בתיאטרון הלאומי, נדד שיקנדר באירופה - הוא ביקר בגרמניה, אנגליה, סקוטלנד, הולנד, שווייץ, איטליה וצרפת.
שיקנדר נמנה עם אלה שהעריכו את בית הספר במינכן של סוף המאה ה-19.
שיקנדר ידוע בציוריו הרכים לעיתים קרובות הציג בדידות.
ציוריו מציגים דמויות עניות ומנוודות ו"משולבים דחפים נאו-רומנטיים ונטורליסטים." מוטיבים נוספים שחביבים על שיקנדר היו הסתיו והחורף, פינות וסמטאות בעיר פראג וגדות הוולטאבה - לעיתים קרובות בשעות הערב המוקדמות.
הגלריה הלאומית של פראג קיימה תערוכה של ציוריו ממאי 1998 ועד ינואר 1999.
הוא נפטר ב-15 בנובמבר 1924 ונקבר בבית הקברות בפראג.
בילי יאקובה אואטרה הוא כדורסלן גנאי-צרפתי המשחק בעמדת הקלע במונקו מהליגה הצרפתית והיורוליג.
אואטרה החל את הקריירה המקצועית שלו בצרפת במדי אלאן שאלון מליגת העל הצרפתית בשנת 2012, כשהיה בן 20. הוא שיחק עם הקבוצה במשך שתי עונות לפני שחתם על חוזה לשנה עם דניין-וולטייר מהליגה השנייה.
באותה עונה הוא עזר לקבוצה להעפיל לגמר הליגה, שם הפסיד ליר-טולון.
ב-24 ביולי 2015 חתם אואטרה במונקו, וחזר ל-Pro A.
בעונתו השנייה במונקו, ב-2017, נבחר למשחק האולסטאר ועזר למונקו לזכות בגביע הליגה הצרפתית בכדורסל על חשבון אסוול ליון-וילרבאן.
ב-21 ביולי 2017 חתם אואטרה על חוזה דו כיווני בברוקלין נטס מה-NBA, והפך לשחקן יליד-החוץ הראשון שחותם על הסכם דו כיווני בליגה.
על פי החוזה הוא היה אמור לחלק את זמנו בין ברוקלין לבין קבוצת ליגת הפיתוח שלה, לונג איילנד נטס.
עם זאת, עקב פציעות במהלך השנה הוא מעולם לא שיחק במדי ברוקלין, ושיחק רק במשחק אחד בליגת הפיתוח.
ב-17 בדצמבר 2017 נחתך אואטרה על ידי הנטס, אך ב-17 בינואר 2018 הוא נרכש מחדש על ידי לונג איילנד נטס.
ב-17 ביולי 2020 הוא חתם בריאל בטיס מליגת ה-ACB הספרדית.
ב-20 ביולי 2021 הוא חזר למונקו מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
בגלל חוסר הזמינות של נבחרת גאנה בכדורסל, הוא היה חבר בנבחרת צרפת, ושיחק במדיה במוקדמות טורנירי גביע העולם בכדורסל 2019, יורובאסקט 2022 וגביע העולם בכדורסל 2023.
ירוסלב מיקולאיוביץ' קרפוק (באוקראינית: Ярослав Миколайович Карпук; נולד ב-4 במאי 2005), ידוע בשם הבמה שלו יאקטאק (מעוצב כ-YAKTAK), הוא זמר-יוצר אוקראיני.
לאורך ילדותו טיפחו סבו וסבתו של יאקטאק את אהבתו למוזיקה.
סבתו מצד אמו מלמדת בבית הספר למוזיקה על שם סטארה ויז'יבקה, ואלו סבו עובד באותו תחום בפקולטה למוזיקה בתיכון המקומי.
במרוצת השנים סיים את לימודיו בגימנסיה בכפר הולדתו.
בשנת 2019 השתתף יאקטאק בעונה החמישית של תוכנית הטלוויזיה האוקראינית Holos.Dity.
בשנת 2020 דורג בין המקומות הראשונים באליפות העולם לאמנויות הבמה בלוס אנג'לס.
מאז 2021 החל ליצור מוזיקה משלו.
באותה שנה זכה בפסטיבל Chornomorski ihry.
בפברואר 2022 השיק את פרויקט הסולו שלו בקייב.
לאורך השנים הוציא כמה יצירות עם ג'רי הייל, קולה, דובי, סובול, מאמאריקה וגולובנקו.
בשנת 2023 זכה בפרס "תגלית השנה" בטקס פרסי מוזבאר 2023. בשנת 2024 השתתף בקדם האוקראיני לאירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Lalala".
יאקושה-אה (ביפנית: 役者絵, בתרגום מילולי: ציורי שחקנים) הם הדפסי עץ יפניים או, לעיתים רחוקות, ציורים, של שחקני קבוקי, בסגנון האוקיו-אה הפופולרי במהלך תקופת אדו (1603-1867) ועד ראשית המאה ה-20.
הדפסים אלה תיארו שחקנים מפורסמים, סצנות דרמטיות מהצגות, ולעיתים קרובות הדגישו תנועות גוף, הבעות פנים, ותלבושות ססגוניות כדי ללכוד את הדרמה והכריזמה של הבמה.
סגנון היאקושה-אה שימש לא רק כאמנות אלא גם ככלי פרסום להצגות.
פרטים ריאליסטיים, כתובות, זמינות של שלטי תדמית מהתקופה ומספר מקורות אחרים אפשרו ניתוח וזיהוי של הדפסים רבים בפירוט רב, המחזה, התפקידים והשחקנים המתוארים ואף יותר מכך.
התיאורים הראשונים של תיאטרון הופיעו כחלק ממסכי ז'אנר מתקופת מורומאצ'י המאוחרת ותחילת תקופת אדו.
ככל שהקבוקי הפך לפופולרי יותר, עלה העניין של הקהל בשחקנים הבודדים, ובסוף המאה ה-17 החלו להופיע הדפסי יאקושה-אה.
במהלך תקופת אדו, ככל שהאוקיו-אה בכללותו התפתח והשתנה כז'אנר, גם היאקושה-אה עבר מספר שינויים.
הדפסים רבים, במיוחד מוקדמים יותר, מתארים שחקנים באופן כללי, ובבהירות רבה, ומראים במובן מסוים את טבעם האמיתי כשחקנים שמשחקים רק תפקידים.
הדפסים אחרים, נוקטים בגישה הפוכה, הם מציגים שחקני קבוקי וסצנות בצורה מורכבת מאוד, תוך טשטוש מכוון של ההבדל בין המחזה לאירועים בפועל שהוא מבקש לתאר.
טוריי קיונובו (1664–1729) היה ככל הנראה אחד הראשונים שיצרו הדפסי שחקנים בסגנון האוקיו-אה המרכזי.
קיונובו, אמן מאסכולת טוריי שצייר שלטי תיאטרון, לא היה זר לתיאטרון או לתיאורים אמנותיים שלו.
בשנת 1700 הוא פרסם ספר של דיוקנאות באורך מלא של שחקני קבוקי בתפקידים שונים.
למרות שהוא שאב הרבה, מבחינה סגנונית, מסגנון אסכולת הטוריי בכללותו, ישנם אלמנטים משמעותיים בסגנונו שהיו חדשניים וחדשים.
ייתכן שההדפסים שלו אף השפיעו על הקבוקי עצמו, שכן שחקנים ביקשו להתאים את הופעותיהם לתנוחות הדרמטיות של היצירות.
האיורים של אסכולת טוריי היו בדרך כלל מונוכרומטים או עם צבע מועט וקווי מתאר חזקים.
מה שלא סייע בזיהוי השחקן.
הדגש ניתן על התפקיד ולא השחקן.
במקביל, אמנים מאסכולות אחרות ציירו יאקושה-אה בסגנונות משלהם.
אוקומורה מסאנובו התבלט בסגנון אוקי-אה, הוא צייר סצנות שלמות מתוך התיאטרון.
בשנות ה-1760 עם הופעתו של שונשו קצוקאווה, החלו שחקנים אינדיבידואלים להיות מתוארים באופן שניתן היה לזהותם.
שונשו התמקד בתווי הפנים ובייחודית של השחקנים השונים., ותיאר את חייהם אף מחוץ לבמה.
גם טכינקת הנישיקי-אה שהתפשטה אז סייעה לתאר את השחקנים בצורה ריאליסטית יותר.
שינוי דרסטי זה בסגנון זכה לחיקוי על ידי תלמידיו של שונשו באסכולת קצוקאווה ועל ידי אמני אוקיו-אה רבים אחרים מאותה התקופה.
הסגנון הריאליסטי והאינדיבידואלי החליף את הסגנון האידיאליסטי, הדרמטי, ובעיקר את הסגנון של אסכולת טוריי, אשר שלט במשך שבעים שנה.שאראקו הוא אחד ממדפיסי היאקושה-אה המפורסמים והמשפיעים ביותר יחד עם קיונובו.
השניים שפעלו בהפרש של כמאה שנה, נחשבים לעיתים קרובות כמייצגים את תחילתם ושיאם של תיאורי הקבוקי בהדפסים.
עבודותיו של שאראקו נועזות ואקספרסיביות מאוד, ומפגינות סגנון ייחודי.
סגנונו האישי לא זכה לחיקוי על ידי אמנים אחרים, וניתן לראותו רק ביצירות שיצר שאראקו עצמו, בתקופה הקצרה בה ייצר הדפסים, בין השנים 1794 ו-1795. שאראקו גם התבלט ביצירות האוקובי-אה שלו.
אוטגאווה טויוקוני מאסכולת אוטגאווה, פעל באותה תקופה עם שאראקו.
הדפסי השחקנים הידועים ביותר שלו פורסמו בשנים 1794–1796, באוסף בשם "מבטים של שחקנים על הבמה" (役者舞台の姿絵).
טויוקוני ותלמידו קוניסאדה, הוסיפו דרמה ועניין לציורים באמצעות הבלטת האיפור, התלבושות ותנועות הגוף של השחקנים.
למרות שהפופולריות של הדפסי השחקנים החלה לדעוך באופן משמעותי בסביבות תחילת המאה ה-19, דיוקנאות תקריב המשיכו להיות מיוצרים.
אמנים מאסכולת אוטגאווה, שחיקו את סגנונו של טויוקוני, יצרו תיאורים מאופיינים מאוד של אמנים, אשר אמנם לא היו ריאליסטיים במיוחד, אך היו אינדיבידואליים מאוד.
בשנים 1841/42, הפקת היאקושה-אה חווה נסיגה עקב רפורמות הטנפו - חוקי צנזורה מחמירים שמטרתם לצמצם את מה שנתפס כמותרות ראוותניות, ותיאורים של שחקנים וקורטיזנות נאסרו.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19, הגבלות הצנזורה הוקלו, והאכיפה הפכה רפה.
בסביבות השנים 1860–1875 היאקושה-אה חווה סוג של תחייה.
בתקופה זו הופקו הדפסים רבים של אמני קבוקי וירטואוזיים, לעיתים במספרים העולים על כמות ההדפסות הרגילה.
תקופת הפריחה הזו של היאקושה-אה – שהיו למעשה דיוקנאות של ממש, ולא סתם קריקטורות מוצלחות – שימשה כפרסומת להצגות ולעיתים חולקו גם כמזכרות מההופעה.
יָאקוֹפּוֹ פּוּצִ'ינִי (באיטלקית: Jacopo Puccini), או גם גָ'אקוֹמוֹ פּוּצִ'ינִי (Giacomo Puccini; ), היה מלחין איטלקי בן המאה ה-18, שחי ופעל בעיקר בלוקה, הרפובליקה של לוקה.
הוא היה הראשון מתוך חמישה דורות של מלחינים, המפורסם שבהם הוא חימשו (בן נינו), מלחין האופרה הנודע ג'אקומו פוצ'יני.
פוצ'יני התייתם מאביו, אנטוניו פוצ'יני, בילדותו המוקדמת.
החל משנת 1719, זכו הוא ואחיו מיקלה פוצ'יני (1782–1714) לחינוך מוזיקלי בלוקה אצל מוזיקאי וכומר שפרש את חסותו על שני הילדים המחוננים.
למד בבולוניה אצל ג'וזפה קארטי (Giuseppe Carretti), שהיה מאסטרו די קפלה בבזיליקת פטרוניוס הקדוש בבולוניה.
במהלך שהותו בעיר, התיידד פוצ'יני עם האב מרטיני.
משנת 1739 ועד מותו, שימש פוצ'יני כמנהל המוזיקלי של ארמון הרפובליקה (Cappella di Palazzo) בלוקה.
החל משנת 1740 שימש גם כנגן עוגב ב, וכן כמאסטרו די קפלה וכנגן עוגב בכנסיות מרכזיות נוספות בעיר.
פוצ'יני היה חבר באקדמיה הפילהרמונית של בולוניה והיה מורה מיומן.
תמונה חיה של פעילותו הענפה כמלחין וכמארגן אירועים מוזיקליים בלוקה ובסביבתה עולה מתוך יומנו האישי, ה-Libro delle musiche annue ed avventizie ("ספר המוזיקה השנתית והמזדמנת", 1758–1748).
סגנונו המוזיקלי שילב יסודות מתקופת הבארוק ומתחילתה של התקופה הקלאסית.
פוצ'יני נודע כנגן עוגב מצטיין.
הוא כתב יצירות דרמטיות ודתיות רבות, בהן טה דאום לארבעה קולות ולכלי נגינה, "דומינה" (Domine) לארבעה קולות, מיסות ועיבודים למזמורי תהילים.
בין השנים 1733 ל-1780, כתב פוצ'יני 31 "שירותים כנסייתיים" (servizi ecclesiastici) עבור החג השנתי של רוממות הצלב הקדוש (Festa della Esaltazione della Santa Croce).
חלק מיצירותיו, כולל מוטט תהלוכתי לשמונה קולות, המשיכו להיות מבוצעות לפחות עד תחילת המאה ה-19.
רקוויאם לשמונה קולות מאת פוצ'יני בוצע בתערוכה המוזיקלית של וינה בשנת 1892, לצד יצירות מוזיקליות של בנו אנטוניו, נכדו דומניקו ונינו מיקלה.
תלמידו הידוע ביותר היה מלחין האופרה .
כוללת את הפרקים קיריה, גלוריה וקרדו.
מתוזמרת לשני כינורות באוניסונו, צ'לו, בס, באסו קונטינואו ומקהלה בת שלושה קולות (סופרן-סופרן-אלט או סופרן-אלט-אלט).
מיסת רקוויאם לשמונה קולות, כלי קשת וקונטינואו.
השושלת המוזיקלית של משפחת פוצ'יני
חמישה דורות של משפחת פוצ'יני היו מלחינים בעיר לוקה:
יארד (באנגלית Yard; בראשי תיבות yd) היא יחידת מידה לאורך הנהוגה בארצות הברית ובמדינות נוספות.
יארד אחד שווה באורכו לשלוש רגל, ל-36 אינצ'ים או ל-91.44 סנטימטרים.
בעבר, ערכו של היארד היה מעט שונה אך משנת 1959 הוחלט שערכו יעוגל ל-0.9144 מטרים.
ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה הסכימו לאמץ פשרה זו שהוצעה על ידי קנדה.
ביארד נעשה שימוש במדינות שלא אימצו את השיטה המטרית להבדיל ממרבית מדינות אירופה או אסיה.
מדידה ביארדים נעשית בעיקר כדי למדוד אורך של חלקות אדמה או מגרשים.
איגודי ספורט שונים בארצות הברית ובבריטניה עושים בו שימוש רב, דוגמת איגודי כדורגל, קריקט וכן מועדוני גולף שונים.
בנוסף נעשה שימוש ביארד למדידת שטח (יארד רבוע) וגם נפח (יארד מעוקב).
נהוג לציין את המילה יארד ברבים עבור מידות אלה, כאשר לא נעשה שימוש במילים רבוע או מעוקב שמושמטות.
כך למשל על מערבל בטון קנדי או אמריקאי יהיה כתוב שתכולתו היא 11 יארדים (רבועים) או 1.5 יארדים (מעוקבים).
בצדי דרכים, מופיעים שלטי הנחיה ביארדים למרחקים הקצרים ממייל בארצות הברית ובבריטניה.
2 יארדים שקולים לפאתום אחד.
רבע יארד נקרא ספאן (Span).
מחוז יֶארבה (באסטונית: Järva maakond), הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה.
המחוז ממוקם בחלקה המרכזי של המדינה וגובל במחוז לאנה-וירו ממזרח, מחוז ייגבה מדרום-מזרח, מחוז ויליאנדי מדרום, מחוז פרנו מדרום-מערב, מחוז ראפלה ממערב ומחוז האריו מצפון.
מועצת נפת יארבה-יאני הציעה בינואר 2016 לצרף אליה את הנפות אלבו, אמבלה, אימאוורה, קארדה, קוארו, רוסנה-אליקו וקויגי.
השתיים האחרונות פרשו במהלך הדיונים.
נפת קוארו צורפה למרות זאת בהחלטת הממשלה מיוני 2017 ועתירתה לבית המשפט המנהלי בנושא נדחתה.
מאז 2004 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי אולאר ואכטראמה (Üllar Vahtramäe).
בעקבות הרפורמה המנהלית באוקטובר 2017, המחוז מחולק ל-3 נפות.
ישנן נפה עירונית (linn, עיר) אחת ו-2 נפות כפריות (vallad):
עד שנת 2005 מנה המחוז 16 נפות - 2 עירוניות והשאר כפריות.
טירי (נפה כפרית - Türi) - הנפות הכפריות קאבאלה (Kabala), אויסו (Oisu) והנפה העירונית טירי התאחדו לנפת טירי אחרי הבחירות המוניציפליות באוקטובר 2005
פאידה (נפה כפרית - Paide)
יאקירמא הוא מונח בו השתמשו מספר אנתרופולוגים תוך העמדת פנים של ריחוק אתנוגרפי כדי לתאר אספקטים שונים של התנהגות חברתית של תושבי ארצות הברית.
מדובר בהיפוך אותיות של המילה "אמריקאי", שנשמע כמו שם של שבט (באנגלית משתמשים במונח Nacirema).
יאקירמא מתוארת כחברה אקזוטית בעלת מנהגים מוזרים ולא רציונליים.
הריחוק האתנוגרפי שמשתמשים בו במקרה זה הוא טכניקה ספרותית של הזרה, כך שהקורא האמריקאי (או המערבי, או בכלל) לא יבחין לכאורה שמדובר בחברה האמריקאית.
גילוי "האמת" אמור ללמד את הקורא פרק ביחסיות תרבותית, היינו בראייה פחות היררכית ופחות שיפוטית של התרבויות השונות; בקרבה הרבה, יותר מאשר נדמה לנו, שישנה בין החברה המערבית לחברות "אקזוטיות" ו"רחוקות"; ובמהירות הרבה שבה אנו מתייגים את האחר, ובבעייתיות שבתיוג זה.
עם הזמן, ככל שהאנתרופולוגים החלו לעבור ממחקר של חברות רחוקות לחקר החברה שהם חיים בה, טכניקת ההזרה הפכה לכלי מתודולוגי.
ביאקירמא ניתן גם לראות את הניצנים של משבר הייצוג, שהתפתח בדיסציפלינה האנתרופולוגית בשנות ה-90.
טבע לראשונה בשנת 1956 את המונח, במאמרו "פולחן הגוף של היאקירמא".
לפי תיאורו, ל"יאקירמא" כלכלת שוק מפותחת מאוד ובני השבט מקדישים חלק גדול מזמנם לפעילות כלכלית.
עם זאת, משאבים רבים מושקעים בפעילות פולחנית וטקסית.
הגוף עומד במוקד הפעילות הפולחנית הזאת.
בני השבט מאמינים שמראה הגוף ובריאותו חשובים מאוד.
לפי אמונתם, הגוף חלש, מכוער ונוטה למחלות, והדרך היחידה לשיפור מצבו היא באמצעות השפעתם החזקה של טקסים ופולחנים שונים.
בכל בית מצוי מקדש אחד לפחות ובו נעשים טקסים ופולחנים כאלה.
בבתי האח"מים ניתן למצוא כמה מקדשים כאלה.
למעשה, הרווחה של בית מסוים נקבעת על-פי מספר המקדשים הללו.
יותר מקדשים – יותר רווחה.
הטקסים אינם מתנהלים באופן משפחתי, אלא באורח פרטי וסודי.
לא מקובל לדבר על טקסים אלו, אלא רק עם ילדים קטנים הנזקקים להדרכה מתאימה לגביהם.
אנשי ה"יאקירמא" מרבים לעסוק ב"ענייני הפה".
הם מאמינים כי למצבו של הפה השפעה רבה על יחסיהם החברתיים, וכי ללא ביצוע "טקסי הפה" היומיים עשויות שיניהם לנשור.
פולחן הפה היומי – שייראה לזר דוחה ביותר – כולל הכנסה לפה של אוסף שערות קטן עם חומרים מאגיים מסוימים, והנעתו בתנועות טקסיות מוכתבות מראש.
נוסף על פולחן הפה היומי, בני השבט נוהגים לבקר כמה פעמים בשנה אצל "איש הפה הקדוש".
לכוהנים אלו יש מערכת מרשימה ביותר של אביזרים, הכוללת מחטים שונות, מקדחות ואזמלים.
הם נוהגים להרחיב את החורים בשיני בני השבט ולמלא אותם בחומרים מאגיים שונים המוֹנעים, לפי אמונתם, ריקבון.
מובן שתהליך הריקבון נמשך, אבל בני השבט ממשיכים לבקר אצל הכוהנים ואף לתת להם מתנות יקרות ערך.
זהו פולחן מכאיב ביותר, המצביע על הנטיות הסדיסטיות והמזוכיסטיות של בני השבט.
הגברים בשבט נוהגים לשרוט מדי יום את פניהם עד זוב דם באמצעות מכשיר חד.
בחדר המקדש ישנה קופסת קסמים ובה עשבי מרפא, שאיש אינו יודע ממה הם מורכבים.
האדם הולך לאיש מרפא והוא כותב לו משהו על נייר, בכתב סתרים.
האדם הולך למומחה לעשבי מרפא וזה מספק לו את הכתוב.
את השאריות אין מסלקים, אלא שומרים בארגז קסמים אשר בלב המקדש מתוך אמונה שהן מגִנות על בני השבט.
אגן הטבילה – שמימיו מגיעים מכלל הקהילה ובהם טובלים את כל המשפחה בזה אחר זה.
הנשים אופות ראשיהן בתנור פעם בכמה זמן, והן מאמינות שהיופי בא דרך השֵׂער.
מקדש מילוח-תיב – אדם חולה באופן רציונלי מנסה לרפא את עצמו.
אך שם, ברגע שאדם חולה עוזב את בני משפחתו ונכנס למקדש כלשהו - כל המוסכמות החברתיות מחיי היום-יום משתנות.
כמו למשל, חשיפת הגוף לפני הכוהנים ונעיצת מחטים בו.
המטפלים בו הם כוהנות וכוהנים, ואיש אינו מתווכח אִתם.
מטרת אותו מקדש היא לרפא אנשים, אך חלק גדול מהאנשים הבאים בשעריו יוצאים ממנו ללא רוח חיים - ואף-על-פי-כן, אנשי השבט מתמידים באמונם בו.
המקשיבים – אנשים מיוחדים שלהם מספרים את כל הסודות והבעיות.
אנשים אלה אמורים להביא מרפא לכל הבעיות מבלי לגעת בחולה.
הם רק מקשיבים, והחולה ככל שיזכור יותר מידע מימי ילדותו – כך יֵקל על המקשיב לפתור את בעיותיו.
הנשים בשבט הן מוזרות ביותר.
אף על פי שהנורמה היא צניעות, אישה החושפת כמה שיותר חלקים מגופה, מושכת תשומת לב ואהדה יותר מן הנשים הצנועות.
מאמרו של הורס מינר תורגם לעברית על ידי דניאלה רוט-הלר וד"ר יעל אנוך בשם "טקסי הגוף בקרב היאקירמא".
מאוחר יותר הוא הופיע במקראה, שערכו דניאלה רוט-הלר וניסן נווה, עבור תלמידי המגמות הסוציולוגיות בבתי-הספר התיכוניים בישראל.
במהלך השנים נלמד המאמר על ידי אלפי תלמידי תיכון ועל ידי סטודנטים רבים בקורסים "מבוא לסוציולוגיה" ו"מבוא לאנתרופולוגיה" באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
יארה צימרמן (בצ'כית: Jára Cimrman, גרמנית: Jára Zimmerman) הוא דמות בדיונית בפולקלור הצ'כי.
יארה צימרמן, שהוא קיצור של יארוסלב צימרמן, נולד כביכול בשנות ה-50 של המאה ה-19, בווינה ונעלם בהרים במלחמת העולם הראשונה.
הוא מוצג כמדען, מחזאי, מגלה ארצות ואף אסטרונאוט שביקר על הירח בשנת 1914. צימרמן נבחר על ידי העם הצ'כי כ"צ'כי הגדול ביותר בכל הזמנים" בתוכנית טלוויזיה לאומית בשנת 2005. הוא כביכול ייעץ לצ'כוב, לגוסטב אייפל, לאלברט איינשטיין לתומאס אלווה אדיסון ולאחרים.
הוא דמות של "מפסידן" (לוזר) נצחי, מכיוון שכביכול, לא נרשם שמו בספרי ההיסטוריה.
זדנייק סווייראק (Zdeněk Svěrák), מחזאי, תסריטאי (בין היתר השחקן הראשי בסרט קוליה, שביים בנו יאן סווייראק, ושזכה בפרס אוסקר ב-1997) ואיש רדיו צ'כי, יליד 1936 יצר ושידר בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20, עם חבריו, תוכנית רדיו סאטירית שיועדה לחיילים בשירות חובה.
במסגרת תוכנית זו התקיימה פינה ששודרה כביכול ממועדון בדיוני בפראג.
השדרים תיארו הופעות המתקיימות כביכול במועדון, השמיעו מוזיקת ג'אז שכביכול נוגנה בהופעה חיה ועוד.
באחת התוכניות, רואיין מוזיקולוג כביכול שסיפר בהתרגשות על גילויו של ה"גאון הצ'כי הנשכח", שעבר באורח פלא בכל התחנות ההיסטוריות החשובות ועמד לצד הממציאים והאמנים החשובים של שלהי המאה ה-19 אך לא נרשם מעולם בדפי ההיסטוריה.
במהלך השידורים, הדמות, יארה (יארוסלב) צימרמן קיבלה נפח והועשרה בפרטים ביוגרפיים.
נאמר שהוא נולד ב-1853 (אף ששנת לידתו שונתה עם השנים ל-1859, וננקבו גם מועדים אחרים), בן לאם שהייתה שחקנית אוסטרית ולאב שהיה חייט צ'כי.
הוא נולד כביכול בעיר וינה ועבר עם משפחתו לפראג.
הוא התחנך, כנהוג אז, בגרמנית.
לשאלות שנשאלו ענה סווייראק, יוצר הדמות, ש"ייתכן שהוא היה יהודי".
דמותו של צימרמן מלווה את התעוררות הלאומיות הצ'כית.
הוא שינה, למשל, את שם משפחתו מ-Zimmerman הגרמני ל-Cimrman הצ'כי.
מקצועות ועיסוקים של הדמות הבדיונית
סיפור המסגרת הוא שצימרמן היה מחזאי, הוא כתב מחזות ושלח אותם לתיאטראות שונים בצ'כיה.
אך קיבל ממנהליהם תגובות בסגנון "אל תכתוב אלי, ואם אפשר, אל תכתוב בכלל!" לכן קיבץ חבורת שחקנים והציג את מחזותיו בתיאטרון נודד.
עם תאטרונו הגיע למשל לרוסיה, שם פגש את המחזאי הנודע אנטון צ'כוב ואמר לו ש"שתי אחיות זה לא מספיק למחזה באורך מלא, לפחות שלוש" (ברומזו למחזה שלוש אחיות של צ'כוב).
הוא נסע ככתב עיתון הכבאים של וינה לשיקגו כדי לסקר שרפה שפרצה שם אך איחר את המועד.
הוא נדד לדרום אמריקה ולצפונה, נפגש עם אסקימואים ועם אינדיאנים ועם ממציאים כדוגמת תומאס אלווה אדיסון אותו לימד כיצד עובד פטיפון (מכשיר שהומצא במציאות על ידי אדיסון).
עם חזרתו לאירופה ייעץ לגוסטב אייפל שמגדל אייפל יהיה יציב יותר אם יהיו לו ארבע רגליים.
יארה צימרמן כמעט והגיע לקוטב הצפוני, אך חזר שבעה מטרים לפני שהגיע ולכן לא זכה בתהילה.
הוא טס לירח וביקר שם ב-1914 אולם הדבר לא נודע עד אשר האמריקאים מצאו את עקבותיו, כביכול (במשימת אפולו 11 לשליחת אדם לירח) ועוד.
הסיפורים שהתחילו במסגרת תוכנית הרדיו המשיכו במחזות תיאטרון שהוצגו על ידי אותה חבורה שהפיקה את תוכנית הרדיו.
תחת שמות הכותבים נרשם צימרמן/סווייראק.
הן תוכנית הרדיו והן המחזות זכו להצלחה גדולה בצ'כוסלובקיה שהייתה תחת שלטון הקומוניזם.
דמותו ה"הירואית" המוגזמת של צימרמן שהיה פטריוט תמים ובעל מחשבה ישרה ומקורית נתפסה כחתרנית וכדמות עמה יכלו רבים מאזרחי המדינה להזדהות.
הפרובוקציה נגד השלטון הקומוניסטי לא הייתה בוטה אלא מרומזת.
צימרמן הגחיך בין היתר את הגישה הסובייטית לנכס כל המצאה וכל גילוי לרוסים וקומוניסטים.
כל המחזות כתובים בסגנון אחיד.
החלק הראשון נקרא "סמינר" והחלק השני "קומדיה".
ב"סמינר", השחקנים עולים בזה אחר זה על הבמה ומנתחים את משנתו של צימרמן, כפי שהיא משתקפת בהצגה שתתקיים בחלק השני.
הסמינרים עוצבו בכוונה כך שיזכירו לצופים, במיוחד לוותיקים, את הרטוריקה והדמגוגיה ששלטה באסיפות החברים של המפלגה הקומוניסטית.
הטקסטים הם אוסף מהיר של שורות מחץ ובדיחות שנאמרו בפנים חתומות בדרך כלל וברצינות תהומית כביכול, בעוד הקהל צוחק.
עד 2005 נכתבו 14 מחזות של צימרמן/סווייראק ולפי דיווחים עיתונאיים הם זוכים להצלחה רבה גם בקרב בני הדור הצעיר, שלא הכיר את תוכנית הרדיו ולא חווה חיים תחת השלטון הקומוניסטי.
הדמות של צימרמן הופקעה מידי יוצריו המקוריים על ידי ציבור המעריצים.
פורסם למשל ששמו האמיתי הוא "יארה דה-צימרמן" והוא צאצא של לאונרדו דה וינצ'י.
אנשים הכתירו עצמם כ"צימרמנולוגים" ויצאו מספר ספרים המספרים את ההיסטוריה הבדויה שלו ומנתחים את משנתו ופעולותיו ומנסים להתחקות על אחריתו, לאחר ש"נעלם" בהרים.
"משום מה" אין בידנו תמונה של האיש, אך הדבר לא מנע מקבוצות של מעריצים ליצור תמונות ופסלים שלו ואף פוסל פסל "רשמי" המתאר כביכול את דיוקנו של האיש.
בשנת 2005 שודרה בערוץ הממלכתי של הטלוויזיה של צ'כיה תוכנית לבחירת "הצ'כי הגדול ביותר בכל הזמנים", על פי פורמט של רשות השידור הבריטית, ה-BBC.
בשלב המקדים של הגשת המועמדויות הגישו אזרחים רבים את שמו כמועמד, כאשר הוא עוקף מדינאים דגולים כתומאש מסריק ו-ואצלב האוול או אמנים כאנטונין דבוז'ק, קארל צ'אפק ומילן קונדרה ואף ספורטאי לאומי כאמיל זטופק.
הוא גם זכה ליותר קולות מאשר דמות בדיונית פופולרית אחרת, החייל האמיץ שווייק.
ערוץ הטלוויזיה סירב להכיר במועמדותו בטענה שהוא דמות בדיונית שאינה עונה על התנאי "המועמד חייב להיוולד בתחומי צ'כיה" כיוון שלא נולד.
לאחר שנשלחה עצומה ונאספו 38 אלף חתימות להכללת יארה צימרמן ברשימת המועמדים, נתן ה-BBC את אישורו להוספת קטגוריה נפרדת לדמויות בדיוניות, והערוץ הממלכתי גם התחייב להפיק ולשדר סרט תיעודי אודותיו נוסף על הסרטים שיוקדשו לעשרת הזוכים שהתקיימו במציאות.
"אני אתאיסט מוחלט כל כך, שאני מפחד שאלוהים עוד יעניש אותי".
"הכלי החזק ביותר בשחמט הוא המלך" (מסקנתו של יארה צימרמן אחרי שלימד את עצמו במשך חודשיים את יסודות השחמט, 19 באפריל 1896).
"הקיום לא יכול לא-להתקיים" (התזה הפילוסופית העיקרית של יארה צימרמן, מתוך "המהות של הקיום", 1886).
יארוסלאב או יארוסלאב החכם, היה נסיך קייב בתקופת הזהר של רוס של קייב.
בהתאם לבדיקת עצמות שבוצע בשנים 1939–1940 שנת הלידה שלו בין 983 לבין 986. חלק מההיסטוריונים אף חולקים על כך שהוא היה בן של רוגנדה ולדעתם הוא היה בן של הנסיכה הביזנטית אנה.
בתחילת המאה ה-11 הוא היה נסיך רוסטוב.
בהתאם למסורת, בתקופה זו הוא יסד את העיר ירוסלבל.
עם פטירת האח הגדול וישסלאב, בשנת 1011 הוא מונה להיות נסיך נובגורוד.
בשנת 1014 הוא התחיל במאבק עם נסיך קייב, ולדימיר הראשון, שהיה אביו והפסיק את תשלום המיסים לקייב.
משערים שהסיבה לכך היה רצון אביו למנות את אחיו בוריס לתפקיד נסיך קייב.
עם מות ולדימיר, סוויאטופולק הוכתר כנסיך קייב.
המאבק בין האחים על השליטה נמשך 4 שנים.
יארוסלאב התבסס על הכוחות של נובגורוד והורנגים.
סוויאטופולק נתמך על ידי הפולנים.
המאבק הסתיים בשנת 1019 עם מות סוויאטופולק במהלך קרב.
גם 3 אחים נוספים (בוריס, גלב וסוויאטוסלאב) נהרגו במהלך המאבק.
החל משנה זו יארוסלאב נשא בתואר נסיך קייב, אך הוא לא עזב את נובגורוד עד לשנת 1036.
בשנת 1019 הוא התחתן עם אינגריד אולופסדוטר משוודיה, בתו של אולוף סקטקונונג, מלך שוודיה.
בשנת 1020 בריאצ'יסלאב, נכד של ולדימיר הראשון, נסיך פולוצק החל במערכה נגד נובגורוד.
יארוסלאב ניצח אותו בקרב ובמסגרת חתימת חוזה שלום הרחיב את השטחים שבשליטתו.
בשנת 1023 מסטיסלאב, אח של יארוסלאב, נסיך תמוטרקן החל במתקפה על השטחים בשליטת יארוסלאב וכבש את העיר צ'רניגוב ושטחים נרחבים בגדה השמאלית של נהר דנייפר.
בקרב מכריע כוחות יארוסלאב הובסו והוא נמלט לנובגורוד.
בשנת 1026 נחתם חוזה שלום, לפיו רוב השטחים שנכבשו על ידי מסטיסלאב נשארו בשליטתו.
בשנת 1030 התחיל מערכה בצפון והקים את העיר טרטו.
בשנת 1031, שני האחים יארוסלאב ומסטיסלאב החלו במערכה נגד פולין.
במערכה זו הם כבשו מספר ערים והרחיבו את השטחים שבשליטתם.
בשנת 1034 הוא מינה את הבן שלו ולדימיר להיות נסיך נובגורוד.
בשנת 1036 באופן פתאומי, במהלך הצייד, נהרג מסטיסלאב.
בשלב זה יארוסלאב עבר לקייב.
החל משנה זו הוא הפך לשליט של רוב המוחלט של השטחים המאוכלסים על ידי הרוסים, למעט נסיכות פולוצק.
בשנת 1036 הוא ניצח את הפצ'נגים בקרב מכריע ולציון ניצחון זה יסד את קתדרלת סופיה הקדושה בקייב בשנת 1037.
בשנת 1043 יארוסלאב שלח כוחות צבא בראשות בנו ולדימיר לקונסטנטינופול.
אף על פי שהצי הרוסי הובס, חוזה השלום היה מוצלח והביא לחתונת בנו, וסבולוד, עם בתו של קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
משערים שבמקביל לתקיפת הצי הייתה מערכה יבשתית בחצי האי קרים והיא גרמה לביזנטים להסכים לחוזה שלום.
הוא נפטר בשנת 1054, 4 שנים לאחר אשתו ושנתיים לאחר מות ולדימיר, הבן הבכור.
הוא הוטמן בקתדרלת סופיה הקדושה בקייב.
בתקופת ברית המועצות וברוסיה צולמו כמה סרטים על חייו.
הוא היה במרכזה של סדרת היסטורית של נטפליקס "ויקינגים -ולהלה" השעוסקת במנהיגים הסקנדינבים במאה ה-11 לאחר הספירה.
מגלם אותו השחקן הפולני Marcin Dorocinski
סוויאטוסלאב השני, נסיך קייב - נסיך צ'רניגוב
אליזבטה, התחתנה עם האראלד השלישי, מלך נורווגיה
אנסטסיה מקייב, התחתנה עם אנדראש הראשון, מלך הונגריה
אן מקייב, התחתנה עם אנרי הראשון, מלך צרפת
יארוסלאב השני בנו של וסבולוד הקן הגדול, היה נסיך ולדימיר בתקופת הפלישה המונגולית.
יארוסלאב נשלח על ידי אביו למשול בתור נסיך בפרסלאבל, אך גורש מהעיר על ידי נסיכים אחרים בשנת 1206. בשנת 1208 השתתף במערכה נגד נסיכות ריאזן והתחיל לשלוט בנסיכות כנציג אביו.
בשנת 1209 נשלח על ידי אביו למשול בנובגורוד.
במהלך מספר שנים היה מאבק על נסיכות זו עם נסיכי סמולנסק.
עם פטירת אביו, תמך באחיו יורי השני, אך הם הובסו בקרב ליפיצק בשנת 1216. בשנת 1222 חזר לנובגורוד.
בתקופה זו הוא ניהל מספר מערכות צבאיות נגד הליטאים והמסדר הליבוני.
בשנת 1236 הוא עבר לקייב וקיבל את הנסיכות.
כתוצאה מכך שתי נסיכויות מרכזיות של רוסיה (נסיכות ולדימיר ונסיכות קייב) היו בשליטת האחים ששיתפו פעולה.
בשנת 1238 לאחר פלישת המונגולים לרוסיה וכיבוש ולדימיר הוא הגיע לעיר.
מאחר שכל משפחתו של יורי השני נהרגה הוא קיבל את הנסיכות.
בשנת 1243 הוא הוזמן לאורדת הזהב וקיבל שם הכרה כנסיך ראשי של רוסיה.
למרות הכרה זו נשאר בוולדימיר ובכך סיים את התהליך הארוך של העברת השלטון המרכזי מקייב לוולדימיר.
המונגולים נתנו לו אישור לחזור לרוסיה, אך הוא השאיר את בנו קונסטנטין בחצר החאן.
בשנת 1245 הבן שוחרר, אך באטו חאן דרש שכל משפחת יארוסלאב תבוא לבירתו.
הדברים הסתדרו ורוב משפחתו חזרה לרוסיה.
יארוסלאב בעצמו נשלח לבירת האימפריה המונגולית קרקורום.
הוא היה עד לתחילת שלטון של גויוק חאן וקיבל ממנו אשרור לשלטונו בנסיכות ולדימיר.
לקראת סיום ביקורו יארוסלאב הורעל ונפטר.
הוא היה נשוי פעמיים - לבת אצולה קומנית ולבת של מסטיסלאב, נסיך טורופץ.
פיודור - נפטר בגיל 13
אלכסנדר נבסקי - נסיך ולדימיר
יארוסלב השלישי, נסיך ולדימיר או יארוסלב יארוסלביץ' או ירוסלב מטבר בנו של יארוסלאב השני ונסיך ולדימיר ממשפחת טליאטובסקי, בני שושלת רוריק, היה הנסיך הראשון של טבר (1271-1247) והעשירי בין הנסיכים הגדולים של ולדימיר, הראשון ביניהם שלא ישב בעיר עצמה (1271-1263).
בזמנם של ירוסלב ובנו, מיכאיל, העיר טבר הפכה לאחד ממרכזי הכוח ברוסיה הימי-ביניימית.
יארוסלב השלישי היה אחיו הצעיר של אלכסנדר נבסקי.
הוא ירש אותו כנסיך גדול של ולדימיר, תוך קבלה אישור פורמלי (יארליק) של החאן המונגולי של אורדת הזהב.
ב-1262 הוא ניהל מלחמה נגד מסדר ליבוניה.
ב-1267 ו-1269-1269 שלח כוחות שהשתתפו במסעות צבאיים ברקובור (כיום רקוורה) וברוול (כיום טאלין).
בתקופת שלטון אביו קיבל את נסיכות טבר שהוקמה כנסיכות חדשה בשנת 1247. בשנת 1248 במהלך מאבק בין אחיו אנדרי השני ואלכסנדר נבסקי תמך באנדרי.
בשנת 1252 כאשר אלכסנדר נבסקי נסע לאורדת הזהב הם החלו במאבק מזוין וכבשו אחד המבצרים.
אומנם כאשר כוחות אורדת הזהב כבשו את המבצר מחדש אשתו נהרגה וילדיו נלקחו בשבי.
יארוסלאב נמלט לצפון ובשנת 1255 קיבל כס נסיך נובגורוד.
אלכסנדר נבסקי יצא בראש כח צבאי גדול לנובגורוד ויארוסלאב נמלט.
בשנת 1258 הוא נסע לאורדת הזהב ביחד עם אלכסנדר נבסקי ולאחר פיוס חזר לטבר.
בשנת 1262 בתאום עם אלכסנדר נבסקי עזר לנובגורוד במלחמה נגד כוחות המסדר הליבוני.
בשנת 1263, לאחר פטירת אלכסנדר נבסקי היה מאבק ירושה שבהחלטת חאן אורדת הזהב יארוסלאב קיבל את נסיכות ולדימיר.
כתוצאה מכך הוא היה בראש שתי נסיכויות משמעותיות - נסיכות ולדימיר ונסיכות טבר.
בנוסף לכך, בשנים 1266–1267 הוא היה גם נסיך נובגורוד.
בשנת 1268 הוא תמך בכוחות נובגורוד בקרב רוקבר נגד המסדר הליבוני.
בשנת 1270 החל מאבק חדש נגד נובגורוד.
יארוסלאב בתמיכת נסיכים נוספים וכוחות צבא מאורדת הזהב יצא לכיוון נובגורוד במטרה לכבוש את העיר.
במשך כשבוע הצבאות עמדו זה מול זה ללא קרב ממשי.
בסופו של דבר המנהיגים התפייסו, אך יארוסלאב שלח לנובגורוד נסיך חדש.
בשנת 1271 נסע לאורדת הזהב ונפטר בדרך חזרה לרוסיה.
יארוסלאבנה, התחתנה עם נסיך גליץ'
מיכאל, נסיך טבר, נסיך ולדימיר
יארומיר יאגר (בצ'כית: Jaromír Jágr ; נולד ב-15 בפברואר 1972 בקלאדנו, צ'כוסלובקיה - כיום בצ'כיה) הוא שחקן הוקי קרח צ'כי מקצועני בעמדת חלוץ אגף ימני, המשחק במועדון ההוקי קלאדנו בליגה הצ'כית.
יאגר הוא גם נשיא הקבוצה ואחד מבעליה.
יאגר נחשב לאחד מגדולי השחקנים בתולדות הענף בעקבות קריירה עשירה בהישגים קבוצתיים ואישיים בליגת ה-NHL.
יאגר זכה פעמיים ברציפות בגביע סטנלי במדי פיטסבורג פינגווינס.
כיום יאגר הוא המבקיע השני בטיבו בהיסטוריה של ה-NHL (בנקודות - שערים + אסיסטים), והמבקיע האירופי הגדול בתולדות ה-NHL, כשהוא מוביל את השחקנים האירופים באסיסטים ובנקודות, לאחר ששבר את שיאיו של יארי קורי.
הוא זכה בגביע ארט רוס כמבקיע המצטיין של ה-NHL ב-5 עונות, מהן 4 ברציפות בין 1998 ל-2001. כמו כן זכה בתואר ה-MVP של הליגה ב-1999, תואר שזיכה אותו בגביע הארט, ו-3 פעמים בפרס לסטר פירסון כ-MVP מטעם איגוד השחקנים.
הוא אחד משמונה שחקנים בלבד בהיסטוריה של ה-NHL שכבשו 700 שערים ומעלה בעונה הרגילה של הליגה, וממוקם במקום הרביעי בטבלת מבקיעי השערים בהיסטוריה של הליגה.
בנוסף להצלחותיו בקריירה המקצוענית, נחל יאגר הצלחות גם בזירה הבינלאומית, כשזכה עם נבחרת צ'כיה במדליית זהב באולימפיאדת נאגנו (1998), במדליית ארד באולימפיאדת טורינו (2006) ופעמיים באליפות העולם.
יאגר החל להחליק בגיל 3, וכישרונו בהוקי קרח בלט באופן מיידי.
לאחר שעבר במהירות את קבוצות הגילאים של המועדון ההוקי של עיר הולדתו, הועלה כבר בגיל 16 לקבוצת הבוגרים ששיחקה בליגה הצ'כוסלובקית העליונה.
עם תחילת קריירת הבוגרים של יאגר החל מסך הברזל את נפילתו.
יאגר נבחר בדראפט ה-NHL ב-1990 על ידי פיטסבורג פינגווינס, השחקן הצ'כוסלובקי הראשון שנבחר בדראפט בלא שערק למערב.
לא היה צורך בכך - השערים למערב נפתחו, ויאגר יכל להגיע לקבוצתו החדשה בצורה חופשית וגלויה.
יאגר, שהגיע ל-NHL בגיל צעיר מאוד ולמעשה היה השחקן הצעיר בליגה בתחילת דרכו, החל את דרכו בפינגווינס כשחקן משלים בקבוצה שסבבה סביב כוכבה הגדול מריו למיה.
השילוב של השניים התגלה כמצוין, וכבר בשנתיים הראשונות של יאגר בפיטסבורג - 1991 ו-1992 - זכו הפינגווינס בשני גביעי סטנלי רצופים.
הפופולריות שלו בקרב אוהדי הפינגווינס הלכה ועלתה, בין השאר בזכות נסיונותיו הכבירים והפומביים ללמוד אנגלית, כשבין השאר הקריא במבטא כבד את תחזית מזג האוויר בתחנת רדיו מקומית.
הוא זכה לכינוי "מריו ג'וניור", בהתייחס למריו למיה, לאחר שהאוהדים שמו לב שהאיות של שמו הוא אנגראמה ל-Mario Jr.
יאגר תפס את מקומו ככוכב בקבוצה בעונת 1994/95, שהייתה עונה מקוצרת בשל סכסוך עבודה בין בעלי הקבוצות לשחקנים.
לאחר שחזר מאירופה, שם שיחק במספר קבוצות בזמן השבתת המגן שעיכבה את תחילת העונה, סיים יאגר את העונה עם 70 נקודות כולל 32 שערים ב-48 משחקים בעונה הרגילה, וזכה לראשונה בגביע ארט רוס כמבקיע המצטיין של הליגה.
העונה הבאה, 1995/96, הייתה הטובה ביותר של יאגר מבחינה סטטיסטית.
הוא סיים אותה עם 149 נקודות, שיא NHL חדש לשחקן אירופי.
חלוקת הנקודות הייתה 62 שערים ו-87 אסיסטים - שיאי קריירה אישיים שעדיין מחזיקים מעמד.
השנים הבאות היו שנים של זעזוע בפינגווינס.
מריו למיה, הקפטן והכוכב הגדול שלה, אובחן כחולה בסרטן ופרש ממשחק.
בהיעדרו של למיה הפך יאגר למבקיע העיקרי של הקבוצה, ועשה זאת בהצלחה - את עונת 1997/98 סיים שוב כמבקיע המצטיין של הליגה, עם 102 נקודות, וזכה בגביע ארט רוס בפעם השנייה.
בעונת 1998/99, לאחר שכוכב נוסף בקבוצה והקפטן שהחליף את למיה, רון פרנסיס, עבר לקרוליינה הוריקנס, התמנה יאגר לקפטן הקבוצה.
העומס ההתקפי עליו התגבר עוד יותר עם עזיבתו של פרנסיס, והוא הגיב בעונה אישית מצוינת, שהביאה לו בפעם הראשונה והיחידה בקריירה את גביע הארט - גביע ה-MVP של הליגה, בנוסף לפרס לסטר פירסון בפעם הראשונה ולגביע ארט רוס שני ברציפות.
בשתי העונות הבאות זכה יאגר פעם נוספת בפרס לסטר פירסון ושמר על תוארו כמבקיע המצטיין של הליגה - ובסך הכל השלים 5 זכיות בגביע ארט רוס, מתוכן 4 ברציפות.
עונת 2000/01, למרות הזכייה האחרונה בגביע ארט רוס, סימנה את סוף דרכו של יאגר בפינגווינס.
מריו למיה חזר במפתיע מפרישה, ויאגר שהיה כבר הכוכב הראשי של הקבוצה חזר לנגן לו כינור שני, וודאי בתפיסת האוהדים.
בנוסף, נקלעה הקבוצה למצב כספי קשה, ולמעשה נקנתה על ידי למיה שהציל אותה מפשיטת רגל.
הפינגווינס לא יכלו עוד להרשות לעצמם להחזיק ביאגר, והוא הועבר לוושינגטון קפיטלס בקיץ 2001. הוא סיים את דרכו בפינגווינס כשהוא המבקיע השני בטיבו בהיסטוריה של הקבוצה, אחרי למיה (נכון ל-2020 יאגר הוא המבקיע השלישי בטיבו בהיסטוריה של הקבוצה, אחרי למיה וסידני קרוסבי).
בוושינגטון קפיטלס חתם יאגר על החוזה הגדול בהיסטוריה של ה-NHL עד אז - 77 מיליון דולרים ל-7 עונות, בציפייה לבנות סביבו קבוצה של כוכבים וותיקים שתציב את הקבוצה דרך קבע בצמרת הליגה - אולם הניסיון נכשל.
יאגר גילה יכולת חלשה בשנותיו בקפיטלס, והקבוצה כולה נכשלה איתו.
בעונת 2001/02 הקבוצה כלל לא הגיעה לפלייאוף, ועונה לאחר מכן עלתה אליו בקושי והודחה בסיבוב הראשון.
כבר בסוף אותה עונה החליטו הקפיטלס להעביר את יאגר בעסקה לקבוצה אחרת, כדי לחסוך את משכורתו העצומה.
הניסיונות נמשכו כמעט שנה שלמה, ורק באמצע עונת 2003/04 עלה בידם להעביר אותו לניו יורק ריינג'רס, כאשר הקפיטלס מתחייבים לממן חלק משכרו - מהלך לא מקובל בספורט המקצועני בצפון אמריקה.
יאגר הספיק לשחק בריינג'רס עד סיום עונת 2003/04, ובעונה שלאחר מכן חזר לאירופה כאשר סכסוך עבודה בין ה-NHL לאיגוד השחקנים השבית את הליגה וביטל לבסוף את העונה כולה.
יאגר חזר בתחילה לצ'כיה, לקבוצת נעוריו קלאדנו, ולאחר מכן עבר לאוונגרד אומסק, אלופת רוסיה.
יאגר סייע לקבוצה לזכות בגביע אירופה לאלופות באותה עונה, כשכבש את שער הניצחון במשחק הגמר מול אלופת פינלנד, אך בזירה המקומית נכשלה הקבוצה ולא הצליחה להגן על תואר האליפות שלה.
בעונת 2005/06, עם סיום השביתה, חזר יאגר לריינג'רס והפיק עונה מצוינת.
מאוחר יותר עבר יאגר גם את מיקיטה).
יאגר החמיץ זכייה נוספת בגביע ארט רוס וזכייה גם בגביע מוריס "רוקט" רישאר, גביע מלך השערים של הליגה, בשבוע האחרון של העונה אחרי שהוביל את הליגה במשך רובה המכריע.
עם זאת, הוא זכה בפעם השלישית בפרס לסטר פירסון, פרס ה-MVP מטעם איגוד שחקני ה-NHL.
הציפיות לקראת הפלייאוף היו גבוהות, אולם יאגר פרק את כתפו במשחק הראשון מול היריבה המושבעת ניו ג'רזי דווילס והוגבל בתנועתו למשך שארית הסדרה.
הדווילס הביסו את הריינג'רס ב-4 משחקים והדיחו אותם.
יאגר המשיך ביכולת התקפית מעולה גם בעונת 2006/07, בה התמנה לקפטן הקבוצה במקום מרק מסיה שפרש ממשחק פעיל.
יאגר סיים את העונה עם 96 נקודות.
בדרך השיג את שערו ה-600 ואת הנקודה ה-1500 שלו ב-NHL.
לאחר עונת 2007/08, בה ירד מעט בתפוקתו, הסתיים חוזהו בריינג'רס.
הריינג'רס הודיעו לו שלא יחדשו את החוזה, ויאגר מצא עצמו כשחקן חופשי לראשונה בקריירת ה-NHL שלו.
לקראת עונת 2008/09 השתנה נוף ההוקי קרח העולמי, כאשר ברוסיה קמה ליגת ההוקי הקונטיננטלית (KHL) כיורשתה של הסופרליגה הרוסית.
הליגה הקונטיננטלית לא הסתירה את יומרתה להוות אלטרנטיבה ל-NHL ולפתות את כוכבי ה-NHL, בעיקר אלה האירופים, לעבור אליה.