tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האובדן נגרם על ידי עיור והמרת שטחים לחקלאות, ומהווה גורם מרכזי שכן שטח תפוצתם של מינים אלו קטן ממילא.
עם ייבוש אגם החולה, נכחדו מן העולם מיני הדגים האנדמיים לארץ ישראל, בניהם: לבנון החולה, טברנון חולתי וככל הנראה גם בינון החולה.
הייבוש גרם גם לפגיעה משמעותית מאוד באוכלוסיית עגולשון שחור-גחון, שהיה נחשב במשך זמן מה לנכחד מהעולם.
על מנת לשמר את המינים האנדמיים לארץ ישראל הוזמו פרויקטים שונים על ידי עמותות וארגונים.
לדוגמה, כדי להגן ולשמור על מיני השבלולים: שבלול החרמון האנדמי לאזור הר חרמון וסגורית הארבל האנדמית לאזור הר ארבל, אספו גן החיות התנ"כי ורשות הטבע והגנים פרטים חיים של מינים אלו והקימו גרעין רבייה במטרה לגדל ולהרבות אותם, ולאחר מכן לשחררם ולהגדיל את אוכלוסייתם בטבע.
בקיץ 1999, נחנך פרויקט בשיתוף רשות נחל הירקון, הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב ורשות הטבע והגנים לשיקום אוכלוסיית לבנון הירקון, בשל התייבשות קטעים נרחבים מהנחל.
בסקר שנערך בשנת 2016 נמצא כי הדג שב למרבית חלקי הירקון.
על מנת לשמור על אוכלוסיית צבי השיטים האחרונה בעולם, הקימה רשות הטבע והגנים בשנת 2006, גדר סביב שטח של כ-4 קמ"ר צמוד לחי-בר יטבתה.
השטח המוגדר הוקם על מנת להגן על עדר הצבאים מפני טורפים, דריסות, פריסה רחבה מדי של האוכלוסייה ואיומים נוספים.
כמו כן, מספר הצבאים מנותר מדי שנה על ידי הרשות.
כמו כן, הוחלט לסגור לציבור את מערת איילון, הידועה בעיקר בשל מיני בעלי חיים אנדמיים שהתגלו בה, כדי להמשיך ולשמר את מערכות החיים הקיימות בה.
ב-2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל הוחלט לפנות כ-40 פרטים של עגולשון שחור-גחון משמורת החולה ולהעבירם אל גן החיות התנכ"י על מנת להגן עליהם מפגיעות המלחמה.
בעלי-כנף (שם מדעי: Pterygota) היא תת-מחלקה של חרקים הכוללת את כל החרקים המכונפים וקבוצות שאיבדו אותן באופן משני.
קבוצת בעלי הכנף מהווה 99.9% מכלל החרקים.
הסדרות שלא נכללות בה הן קדומי-הלסת (זנבות זיפים קופצים) והזיגנטומה (זנבזיף כספי ודגי אש), שהן שתי סדרות חרקים חסרי כנפיים באופן פרימיטיבי.
שלא כמו קדומי הלסת והזיגנטומה, לבעלי הכנף אין סטיילוס או שלפוחיות על בטנן (שגם הן נעדרות אצל חלק מהזיגנטומנים), ולמעט רוב זבובי המאי, חסר להן גם את הפילמנט הסופי החציוני הקיים אצל החרקים חסרי הכנפיים הקדמונים.
הנציגים העתיקים ביותר הידועים של קבוצת בעלי הכנף הופיעו באמצע תקופת הקרבון, לפני כ-324–328 מיליון שנה, והקבוצה עברה לאחר מכן גיוון מהיר.
טענות לפיהן מקורן מוקדם משמעותית במהלך התקופה הסילורית או הדבונית, המבוססות על הערכות שעון מולקולרי, אינן סבירות בהתבסס על תיעוד המאובנים, וסביר להניח שהן חפצים אנליטיים.
באופן מסורתי, קבוצה זו חולקה לתת- המחלקות קדומי-כנף ועילאי-כנף.
כיום נוטים להתייחס לראשונים כאל פרפילטיות.
בנוסף, לא ברור כיצד בדיוק קשורים העילאי הכנף זה לזה.
ייתכן שבעלי גלגול חסר הם אוסף דומה של חרקים המימטבוליים עתיקים למדי בקרב עילאי הכנף, בדומה לקדומי הכנף בקרב חרקים בכללותם.
נראה כי בעלת גלגול מלא, ההולומטבולית, היא קרובת משפחה קרובה מאוד, אך בכל זאת מכילה מספר קבוצות של סדרות קשורות, אשר מעמדן אינו מוסכם.
המבנה דלהלן משתמש בחלוקות עדינות יותר מזו שלעיל, שאינן מתאימות באופן מושלם לקבוצות המאובנים שהתגלו.
סדרת פרוטוזיגופטרה או ארכיזיגופטרה (נכחד)
סדרת Psocodea (כיני ספרים, כינים, כינים)
סדרת דבוראים (נמלים, דבורים וכו')
סדרת מגלופטרה (זבובי אלדר וכו')
סדרת נוירופטרה (חרקים בעלי ורידים רשתיים)
סדרת מניפאים (טפילים בעלי כנפיים מעוותות)
סדרת ארוכי-כנף (זבובי עקרבים וכו')
היכחדות מיני בעלי חיים בארץ ישראל מתרחשת כשמין בעל חיים המשתייך לפאונה של ארץ ישראל, נכחד מן הטבע באזור, או כשנחשב למין נכחד בעולם.
ארץ ישראל היא צומת של יבשות ואזורי אקלים שונים, ומכילה מגוון רב של בעלי חיים יחסית לגודלה.
תהליך הכחדה של מינים התרחש לאורך כל ההיסטוריה, אולם הפיתוח האנושי באזור זה במאות השנים האחרונות הביא להגברת ממדי ההכחדה.
תהליך הפגיעה המואץ במגוון הביולוגי באזור הביא להיכחדותם של מינים רבים מנופי ארץ ישראל, ביניהם מינים אנדמיים ולא אנדמיים.
הנתונים לגבי גודל ההכחדה אינם שלמים.
בעוד אלו הנוגעים לחסרי החוליות (שהם ברובם חרקים) חסרים, הנתונים הנוגעים לחולייתנים דווקא שלמים וברורים.
במאה השנים האחרונות נכחדו שני מיני חולייתנים אנדמיים לארץ-ישראל, כמו גם 15 מיני רכיכות ושישה מיני חרקים.
מלבד אלה, בארץ-ישראל נכחדו גם ארבעה תת-מינים אנדמיים אליה.
לבסוף, מהאזור נעלמו גם 22 מינים שעדיין חיים ושורדים בארצות אחרות.
בתקופות קדומות יותר הפאונה של ארץ ישראל הייתה מגוונת בהרבה וכללה בעלי חיים כגון פיל ישר-חט, קרנף סטפנורינוס, ג'ירף, ואף ממותה דרומית שממצאים שלהם נמצאו באתרים שונים בארץ, כדוגמת גשר בנות יעקב,.
בעלי חיים אלו ניצודו על ידי האדם הקדמון, שכבר בתקופות קדומות הוביל לשינויים אקולוגיים ולהכחדה.
אולם, ערך זה אינו עוסק בבעלי חיים שנכחדו בתקופות פרה-היסטוריות, אלא בתקופות בהן קיים תיעוד היסטורי ברור המלווה את הפעילות האנושית ואת הרקע להיכחדותם של המינים.
ציד חוקי ובלתי חוקי הביא להידלדלות של אוכלוסיות מינים רבים.
ציד המוני בישראל החל עוד בימי האדם הקדמון, מאות-אלפי שנים לפני זמננו ותרם להכחדתם של מינים רבים, שעדויות לקיומם נמצאו אך באתרים ארכאולוגיים.
התגברות הציד החלה עם כניסת הנשק החם במאה ה-16, ועם בוא הטמפלרים לארץ ישראל במאה ה-19. בתקופת המנדט הוגבל הציד על ידי חוק מנדטורי בשנת 1924, אולם הוא לא נאכף.
לאחר הקמת מדינת ישראל, נחקק החוק להגנת חיית הבר, תשט"ו-1955 המגן על חיות הבר ואוסר על מגוון שיטות אכזריות לציד בעלי חיים, ומתיר ציד של מיני בע"ח מסוימים בלבד.
הידלדלות חמורה באוכלוסיית המין חוגלת סלעים למשל, הביאה לאישורה של תקנה שצמצמה משמעותית את הציד שלהן.
דוגמה נוספת למצב זה היא מקרה הסנאי הזהוב.
הציד הפרוע של סנאי זה בשנות ה-80 היה אחד הגורמים להיעלמותו של הסנאי הזהוב.
כיום הוא מוגדר כבעל-חיים שנמצא בסכנת הכחדה חמורה, אולם מזה למעלה משש שנים לא נראה בוודאות פרט של סנאי זהוב (ב-2005 נערכה בדיקה בנוגע לכך בעקבות שמועה לפיה נראה הסנאי הזהוב בגליל).
על ידי הרעלות נפגע מעגל רחב של בעלי חיים.
קודם כל נפגע בעל החיים המורעל (פרה, חזיר בר, נברנים ומכרסמים למיניהם, חרקים וכו'), ולאחר מכן מתים כל בעלי החיים שבאים לאכול אותו (תנים, נשרים, עופות דורסים למיניהם וכו').
ההרעלות נעשות במכוון בכמה שיטות, כגון: הרעלת מזון, ריסוס בחומרי הדברה, הרעלת מקורות מים וכדומה, והן נעשות ממספר סיבות.
לפעמים מדובר בסכסוכי שכנים כאשר בוקר מרעיל לבוקר אחר את הפרות שלו, ולפעמים מדובר בניסיון להפטר מבעל חיים המזיק לתוצרת החקלאית, כמו זאבים, חזירי בר ומכרסמים.
תוצאות ההרעלה הן הרסניות בקנה מידה גדול מאוד.
אצל נשרים ואוכלי פגרים חברותיים, אשר אוכלים יחד, יכולים למות כ-60 נשרים מפגר מורעל אחד.
צמצום או אובדן של בתי גידול כתוצאה מפיתוח אנושי ומבנייה הביא להידלדלותן של אוכלוסיות בעלי חיים באופן משמעותי עד מוחלט.
שטחים טבעיים רבים הוסבו לאזורי מגורים ופנאי, לשטחים חקלאיים, שטחים צבאיים, תעשייתיים, מטמנות, כבישים, תשתיות ועוד ועוד.
כך ששיעורם של השטחים שנותרו טבעיים הלך והצטמצם עד מאוד ועודנו במגמת ירידה.
יחד עם זאת, גם השטחים הטבעיים הנותרים נפגעו, והופרו בהם האיזונים הטבעיים שתומכים בקיום של בעלי החיים.
דוגמה בולטת למקרה בישראל היא מקרה ייבוש החולה לצרכים חקלאיים.
מבצע הנדסי גדול זה הביא להכחדתם המוחלטת של מינים אנדמיים (בעיקר של דגים) ולא-אנדמיים לישראל, ביניהם עיטם לבן-זנב.
בנוסף נגרמה פגיעה קשה ואובדן עצום של העושר והמגוון הביולוגי של העופות היציבים והנודדים בעיקר, שאזור זה שימש אותם בדרכם בארץ ישראל.
הערכות גורסות שכאשר 90 אחוזים מבתי הגידול נעלמים, כ-50 אחוזים מן המינים שחיו בו עלולים להיעלם.
בשונה מצמצום של בית הגידול, הבעיה בעניין זה היא חלוקת בית הגידול לתאי שטח קטנים ומצומצמים, שלא תמיד תואמת לצורכי התפקוד והמחייה של בעלי החיים.
כתוצאה מהקמת כבישים, גדרות, או תשתיות אחרות.
גורם להגבלת התנועה של בע"ח, להגבלת הטריטוריה הנדרשת, להפרדה ממקורות מזון ושתייה ולהפרדה בין אוכלוסיות, מה שגורם גם לרביית שארים ולפגיעה במטען הגנטי.
הפתרון לקיטוע של שטחים, הוא הקמת מסדרונות אקולוגיים.
לעיתים מתרחש זיהום של בתי הגידול.
כך למשל, לבנון הירקון (Acanthobrama telavivensis), דג אנדמי לנחלי החוף בישראל, תפוצתו הצטמצמה באופן משמעותי ביותר, וזאת בעקבות הזרמה משמעותית של ביוב ושפכים לנחלי החוף בשנות ה-50 וה-60. כיום, קיימות רק שלוש אוכלוסיות קטנות של הדג, בנחלי הירקון, תות ותנינים.
זיהום יכול להתבטא בדרכים שונות ומגוונות: זיהום אור (שמפריע למחזור הרבייה של צבי הים למשל), זיהום רעש שעלול לגרום לעקה, וכמובן בזיהום שנגרם על ידי השלכת פסולת, שמלבד היותה מטרד בבית הגידול, היא נחשבת לעיתים למזון ועלולה לגרום לנזקים ולחנק.
זיהום של מקורות מים פגע קשות גם באזורי ההתרבות של דו-חיים, אשר נוהגים להתרבות במקווי מים.
דוגמה לכך היא מצבו של טריטון הפסים.
פגיעה קשה באזורי הרבייה שלו כתוצאה מניקוז, זיהום סביבתי ומריסוס לצורכי הדברה הביאה לאובדן של 95 אחוזים לערך משטחי הרבייה שהיו לטריטון ביחס לתקופה של שנות ה-70. כתגובה לכך, הוקמה שמורת עין ארובות, שמגנה על הטריטון באחד ממקומות החיות שלו.
פגיעה ממתקנים כגון פגיעה של עופות מקווי מתח גבוה, טורבינות, "חומות שקופות" וכו'.
גם הציוד המכני הכבד שהביאה עימה החקלאות המודרנית, פוגע באתרי הרבייה של בעלי חיים שנהגו במשך שנים לנצל את האדמות המעובדות של החקלאות המסורתית לצורך רבייה.
פגיעה כזו מתרחשת אצל לטאת עין הנחש (Ophisops elegans), אשר המחרשות המודרניות מגיעות לעומק האדמה, ובכך פוגעות בביצי הלטאה.
שדמית אדומת-כנף, עוף דוגר-קרקע, ששגשג בעבר בשדות המעובדים, נפגע גם הוא קשות כתוצאה מהשינויים שהביאה עמה החקלאות המודרנית.
מעבר לשאר ההשפעות של האדם על הסביבה, גם לפגיעה ישירה מצד אנשים בתוך בתי הגידול, למשל מצד מטיילים בשטח, יש השפעה על בעלי החיים.
איסוף של בע"ח בשטח, רמיסה של בע"ח ושל אזורי מחייתם, פעילות יתר ועומס של אנשים, שמפריעים לפעילותם התקינה של בעלי החיים ודוחקים אותם למקומות מחבוא, כל אלו עלולים להוות גורמים שליליים ליכולת הישרדותם של בעלי החיים.
למשל, מתרחצים בחוף ורכבי שטח דורסים לעיתים צבי ים, וגורמים להרחקת הצבים מסביבת מחייתם הטבעית.
שרפה: שרפות הן בין הפגיעות הקשות ביותר שנגרמות ליערות ולחורש בישראל.
שריפות בישראל אינן טבעיות, והן נגרמות בין היתר מרשלנותם של מטיילים, מפעילות של צה"ל בשטח ואף מהצתות מכוונות על רקע לאומני, בחלקן על ידי "טרור הבלונים".
דריסה: דריסה על ידי אמצעי תחבורה, היא גורם מוות נפוץ מאוד: מטוסים ומסוקים, מכוניות, רכבות, רכבי שטח ועוד - כל אלו פוגעים פיזית בבעלי החיים וגורמים למותם.
תאי שטח מצומצמים שמקוטעים על ידי כבישים רבים, מאיצים בבעלי החיים לנסות ולחצות אותם ותורמים למותם.
ביצוע עבודות בשטח וניצול של משאבים בשטח, עלולים גם הם לפגוע בבתי הגידול.
שאיבת מי תהום לדוגמה, עלולה לייבש מעיינות ומים שקרובים לפני הקרקע ולהפוך בתי גידול לחים ורווי צמחייה לאזורים יבשים.
גם פעילויות לצורך ניקוז ויצירת סכרים עלולים ליצור בעיות דומות.
ניצול משאבי ים המלח לדוגמה והקמת בריכות האידוי, מזרזת את ייבושו של ים המלח ופוגעת בסביבתו על ידי יצירת "בולענים" ופגיעה בבתי הגידול של מים מליחים שבסביבתו.
בית הגידול הייחודי של דג נאווית המלחות לדוגמה, נפגע בשל כך.
באופן כללי, כרייה של משאבי טבע, כגון חול, עץ וכדומה, גורמים לשינויים שפוגעים בסביבה הטבעית.
לאורך ההיסטוריה, שימוש בעץ בארץ ישראל לצורכי בישול, הסקה, בנייה ותעשייה הביא לבירוא כמעט מוחלט של כל יערות ישראל.
בתקופת השלטון העות'מאני, נעשה שימוש מוגבר בעץ לצורך יצירת פחם והפעלת הרכבת הצבאית העות'מאנית, מה שהפך את העץ למשאב נדיר בארץ.
פגיעה בבע"ח אחד עלולה לגרום לפגיעה בבע"ח אחר.
מיני בע"ח שונים תלויים זה בזה, והוצאה של מין אחד מהמשוואה עלולה לגרום לזעזוע של המערכת האקולוגית כולה.
כאשר בעלי חיים חודרים לאזור מחיה שלא חיו בו בעבר, הם עלולים להביא ליצירתה של תחרות ביניהם, המינים החדשים, לבין המינים ה"ותיקים" באזור זה.
אם המינים החדשים חזקים יותר, הם יביאו בהכרח לדחיקת רגליהם של המינים הקודמים, ומכאן שאזורי מחייתם של אלו הוותיקים יצטמצמו.
דחיקה על ידי מינים אחרים עלולה להיגרם גם על ידי חדירתם של מינים מבויתים, אלא שהסכנה שיוצרים מינים אלו היא כפולה.
מצד אחד, המינים המבויתים הם בדרך-כלל רבים יותר, הודות לטיפולו ולמזונו של האדם.
מצד אחר, המינים המבויתים עלולים להזדווג עם מיני הבר המקבילים (חתול הבית עם חתול הבר למשל), ובכך ייטשטש הייחוד הגנטי, ההתנהגותי והאקולוגי של מיני הבר.
דוגמאות לדחיקה משני הסוגים נמצאות בארץ ישראל.
כך למשל, הדלק דחק את הסמור מאזורי המחיה שלו, בעיקר משום שהם מתחרים על אותם אזורי מחיה ועל אותם מקורות מזון.
הדלק גם צמצם את תפוצתו של הסנאי הזהוב, שנטרף גם על ידי חתולי בית משוטטים.
הכחדה טבעית היא סוג של הכחדה, המתרחשת כתוצאה מכמה סיבות אפשריות הנחשבות לטבעיות.
סיבות אפשריות הן תפוצה מוגבלת, תזונה ממין יחיד המוגבל בתפוצתו או תלות במשאב טבע מוגבל.
מינים הנכחדים טבעית הם לרוב מינים שתפוצתם מוגבלת למדי, ולכן גם אירועים חד-פעמיים ואקראיים, כמו שרפה, מגפה או אירוע אקלימי, יכולים להביא להכחדתם של המינים.
בארץ-ישראל נפוצים כמה מינים שנמצאים על סף הכחדה טבעית, או שכבר נכחדו, ביניהם סלעונית הגליל (Pene galilaea), שבלולית פיקרד (Trochoidea picardi), לבנין המרואה (Colotis chrysonome), כחליל הקדד (Tomares nesimachus) ונחושית נחשונית (Chalcides guentheri).
רשימת מינים שנכחדו מארץ ישראל
ב-2007 נעשו ניסיונות לחדש את האוכלוסייה ללא הצלחה.
לא חתוליים טברנון חולתי Tristramella simonis intermedia שנות ה-50 של המאה ה-20 כן (נכחד עם ייבוש החולה) אמנוניים טברנון לסתני Tristramella sacra שנת 1990 כן (נכחד ככל הנראה עם התייבשות הכנרת) אמנוניים יען הנגב Struthio camelus syriacus שנות ה-20 של המאה ה-20 כן, ככל הנראה בשנת 1966 יעניים
רשימת מינים שנכחדו אך הושבו לטבע או נמצאים בגרעיני רבייה
שם שם מדעי זמן הכחדה והשבה לארץ ישראל משפחה אייל הכרמל Capreolus capreolus שנת 1912 אך הושב לטבע 74 שנים אחר כך בשנת 1996. אייליים דישון מקראי Addax nasomaculatus סוף המאה ה-19. הושב לחי בר יטבתה.
פריים יחמור פרסי Dama mesopotamica נכחד בשנות ה-20 של המאה ה-20. לאחר מכן הושב לטבע וכיום קיימת אוכלוסייה יציבה אייליים עז הבר Capra aegagrus לא ידוע.
מספר פרטים הובאו לחי בר כרמל החל משנת 1975. פריים ערוד Equus asinus סוף תקופת הפלייסטוקן אך הושב לחי בר יטבתה בשנת 1972. סוסיים פרא Equus hemionus תת-המין פרא סורי נכחד מהעולם בשנת 1927. לישראל הושבו פראים טורקמנים ופרסיים.
סוסיים ראם לבן Oryx leucoryx נכחד מהטבע בשנת 1962. הושב לטבע בשנת 1978 וכיום יש אוכלוסייה גדלה בחי בר יטבתה.
בעלי כֵֿלֵיצֶרות או מַלְקוֹחָנִים (שם מדעי: Chelicerata) הם תת-מערכה במערכת פרוקי-הרגליים.
עם בעלי החיים בתת-מערכה זו נמנים: זנבות חרב (סרטני פרסה), עקרבאים, עכבישאים, קרציות וקרדיות האבק.
מקורה של תת-המערכה ביצורים ימיים, ככל הנראה מתקופת הקמבריון, אם כי המאובנים הקדומים ביותר של עקרבי מים שנמצאו תוארכו לתקופת האורדוביק המאוחרת, לפני 445 מיליון שנים לערך.
רק ארבעה מינים ימיים שרדו עד ימינו, כולם סוגים של סרטני לימולוס.
עד כה, ידועים מעל 77,000 מינים של בעלי כליצרות נושמי אוויר, אך ייתכן שיש עד 500,000 מינים נוספים שעדיין לא זוהו.
אצל בעלי הכליצרות, בדומה לסרטנאים, ממוזגים הראש וגפי הפה עם החזה וגפי התנועה, לחלק אחד הקרוי ראשחזה, או פּרוֹסוֹמַה (מלטינית: פרו – קדמי; סומה – גוף, כלומר החלק הקדמי של הגוף).
בראשחזה 6 פרקים ו-6 זוגות גפיים.
גפי הפה שמבנם מאפיין את תת-המערכה קרויות כליצרות (chelicerae, מיוונית: χηλή – צבת, κέρας – קרן, בעברית: מַלְקוֹחַיִם), ממלאות את תפקיד הלסתות בחולייתנים ובעזרתן נתפס הטרף ונאכל.
הזוג השני קרוי רגלי בחנין (pedipalpi) ומשמש לרוב להליכה, אך אצל העקרביים אלו הן הצבתות המשמשות לתפיסת הטרף.
4 הזוגות הנוספות הן רגליי הליכה.
הבטן נמצאת בחלק האחורי של הגוף, והיא מכילה את בלוטות הטוויה (אצל העכבישנים), את המסרקיות (רגליים מנוונות) ואת העוקץ (אצל עקרביים).
תת-המערכה של בעלי הכליצרות, נחלקת לשתי קבוצות: קבוצת Euchelicerata (אאוּ-כֶלִיסֵרָטַה, בתרגום חופשי: בעלי כליצרות של ממש) וקבוצת העכבישנים-הימיים (Pycnogonida).
קבוצת בעלי כליצרות של ממש (Euchelicerata)
מחלקת בעלי כליצרות ימיים (Merostomata)
מהרשימה הוצאו קבוצות שנכחדו, והמיון שלהן איננו ברור, כגון עקרבי מים (Eurypterida), Prosomapoda, Planaterga, Dekatriata.
בעלי לסתות (שם מדעי: Mandibulata) היא קבוצה הכוללת מספר מחלקות של פרוקי-רגליים.
אלה מכילים את מרבית פרוקי-הרגליים למעט בעלי הכליצרות.
מבנה הלסתות התחתונות שלהם חזקות יחסית ומותאמות ללעיסת מזון, אשר משותפים לבני הקבוצה.
קבוצה זו קדומה מאוד והתפתחה כבר לפני מעל 500 מליון שנה בתקופת הקמבריון והיא התפצלה למגוון גדול של קבוצות, ביניהן נכללות שתי קבוצות עיקריות: מרבי-רגל, הכוללת את רבי הרגליים ואת הנדלים והקבוצה Pancrustacea, בה נכללים מיני הסרטנאים השונים, החרקים ושאר השש-רגלים ואחרים שנכחדו.
בעלי כליצרות ימיים (שם מדעי: Merostomata) היא מחלקה בתת-מערכה בעלי כליצרות של יצורים פרוקי-רגליים הקרובים לעכבישנים אך חיים בים.
רוב בני המחלקה התקיימו בעידן הפלאוזואיקון ורובם נכחדו, והיום נותרו רק 4 מינים תחת מחלקה זו, כולם במשפחה סרטני פרסה.
עקרבי ים (Eurypterida) - נכחדו.
חיו בתקופת הפלאוזואיקון והיו טורפים גדולים שחיו בים
משפחה סרטני פרסה (Limulidae) - בה 4 מינים קיימים.
בעלי שפיר עוברי (שם מדעי: Amniota) הם בעלי חוליות המשתייכים לקבוצת בעלי ארבע רגליים וכוללים בימינו:
מחלקת יונקים (Mammalia) – אשר התפתחה מן הסינאפסידים.
קבוצת זאורופסידה (Sauropsida) – כוללת את הזוחלים הקיימים והעופות.
בעלי שפיר התפתחו לפני 300 מיליון שנה, כאשר על הביצה נבנתה קליפה, שבתוכה היה העובר מתפתח, עד אשר היה מוכן דיו לבקיעה.
ההתפתחות העוברית של בעלי השפיר
בכל בעלי החיים האמניוטים (בעלי שפיר) מתפתחים העוברים בשלבים המוקדמים באותה צורה, עד שלב מסוים שבו כל מין מתחיל להתפתח בצורה שונה.
חלק מתהליכי ההתפתחות מתרחשים באמצעות קיפולים.
בתחילת ההתפתחות מתרחש שלב הגסטרולציה שבו נוצרות שלוש שכבות הנבט: שכבה שמכסה את העובר מבחוץ הנקראת אקטודרם, השכבה הפנימית שתיצור את המעי הקדמון הנקראת אנדודרם, והשכבה שביניהם הנקראת מזודרם.
שכבת האנדודרם עוברת סדרה של קיפולים שתוביל ליצירת צינור המעי ממנו ינצו בלוטת התריס, הריאות, הלבלב, כיס המרה והכבד.
השלב הראשון בתהליך המורפוגנזה היוצר את המעי הוא הופעת "קפל הראש" בצורת סהר, בחלק שעתיד להפוך להיות האזור הקדמי של הגוף.
קפל הראש מופיע קצת מעל ה-Prechordal Plate) PrCP), אשר לו תפקיד בהכוונת היווצרות המעי הקדמי והאיברים הנגזרים ממנו.
קפל הראש הוא מופע שמור בקרב כל האמניוטים.
בעקבות הופעתו נוצר ה-Anterior Intestinal Portal) AIP) בשכבת האנדודרם הממוקמת בצד הונטרלי של העובר (בצד הבטני), בכך נגלה לעין השינוי הראשוני הקשור ליצירת המעי.
באפרוח ניתן לראות שינוי זה 24 שעות מתחילת ההתפתחות בשלב עוברי 6.
התקדמות ה-AIP נמשכת מהחלק הקדמי של העובר לחלק האחורי וגוררת איתה התקפלות נוספת של אזורים צדדיים אנדודרמליים.
אזורים אלה מחוברים גם לחלק לשכבת המזודרם ונקראים Splanchnic Mesoderm) SplM).
תהליך ההתפתחות מתקדם מהחלק הקדמי לכיוון החלק האחורי בצורת גל.
שני צדדי העובר נפגשים בקו האמצע הוונטרלי ומתאחים ליצירת המעי הקדמי הנמשך מהפה ועד למעי האמצעי.
באותה נקודת מפגש, בקו האמצע הוונטרלי של המעי הקדמי, מנצים האיברים הנגזרים מהמעי.
בהתפתחות האיברים מה-Foregut באפרוחים בשלבים 6 ו-7 של ההתפתחות העוברית מתבצעת התמיינות התאים של איברי ה-Foregut כמו הכבד, הלבלב והריאות.
בעלי סנפירים בשרניים (שם מדעי: Sarcopterygii) היא מחלקה של חולייתנים מהקבוצה בעלי עצם וקרובים למקריני הסנפיר.
אלו דגים בעלי סנפירים גדולים ולחלקם יש ריאות והם מותאמים יחסית לחיים במים דלים בחמצן.
דגים אלה הם אבותיהם של קבוצת בעלי ארבע רגליים (Tetrapoda), המכילה את החולייתנים היבשתיים המודרניים - דו חיים, עופות, יונקים וזוחלים.
למרות שהם נראים קרובים ל"דגים" אחרים, הם קרובים יותר ליונקים ולבני אדם מאשר לרוב סוגי הדגים.
מרבית בני הקבוצה שגשגו בתקופת הדבון והקרבון ברחבי העולם.
חלק מהמינים כמו הריזודוס עלו על אורך 9 מטר.
כיום רוב המינים נכחדו וישנן רק 2 קבוצות ששרדו: בני סדרת הצלקנתאים ודגי הריאות המחולקים לשתי סדרות: דגי ריאות אוסטרליים ובעלי שתי ריאות.
שתי קבוצות אלה נחשבות דוגמה ל"מאובן חי" - אורגנזמים שכמעט ולא השתנו במהלך מאות מיליוני שנות אבולוציה.
במקרה של צלקנתאים - קודם היו ידועים מאובנים של מינים אלה, ורק עשרות שנים לאחר מכן נמצאו גם פרטים חיים.
מיון מדעי של בעלי סנפירים בשרניים
סוג ללא מקור גוייו (Guiyu)
משפחה לטימריים (Coelacanthidae) בתוכה סוג אחד – לטימריה (Latimeria)
משפחה דגי ריאות דרום אמריקנים (Lepidosirenidae)
משפחה דגי ריאות אפריקניים (Protopteridae)
על-סדרה Tetrapodomorpha – ממנה התפתחו בעלי ארבע רגליים
מספר חוקרים משייכים למחלקה גם את הסוג הקדום פסרולפיס, אף שלא ברור אם הוא שייך לקבוצה קדומה יותר.
בעלי עצם (שם מדעי: Euteleostomi) היא קבוצה של מיתרניים מעל-מחלקת חולייתנים לסתניים.
בני קבוצה זו מכילים ברובם הגדול דגים, מקבוצת מקריני סנפיר – שהיא המחלקה הגדולה במערכת המיתרניים.
כמו כן נמצאים בה מיני מחלקת בעלי סנפירים בשרניים, כמו הלטימריה ודגי הריאות וכן קבוצת בעלי ארבע רגליים שיצאו מהמים.
תת-מחלקה דגי גרם עילאיים (Neopterygii)
מחלקה בעלי סנפירים בשרניים (Sarcopterygii)
צמחים בעלי פרחים (שם מדעי: Magnoliophyta) או מְכֻסֵּי זֶרַע (Angiospermae) הם המערכה הגדולה ומהחשובות ביותר של הצמחים העילאיים.
בעלי הפרחים מתאפיינים באיברי רבייה מיוחדים הנקראים פרחים, והזרעים שלהם סגורים בתוך מעטפת המוכרת בדרך-כלל כפרי.
מכאן נובע הכינוי הנוסף למערכת בעלי הפרחים (מכוסי זרע).
רוב מיני בעלי פרחים הם הרמפרודיטיים – מתרבים ברבייה מינית אך מייצרים גם תאי מין נקביים וגם תאי מין זכריים.
עם זאת לכ-6% ממינים אלו מפע נפרד לזכר ולנקבה (דו-אוני) .
עדויות ראשונות לקיומם של בעלי הפרחים מופיעות במאובנים מלפני 140 מיליון שנה, בסוף תקופת היורה.
הקבוצה הקרובה ביותר לבעלי הפרחים היא, ככל הנראה, קבוצת הגנטופיטיים, והן התפצלו מאב קדמון משותף בסוף תקופת הטריאס (לפני כ-202–220 מיליון שנה).
מאובנים בני 150 עד 130 מיליון שנה מכילים צמחים בעלי תכונות אחדות של בעלי הפרחים, אך אלה עדיין מעטים ופרימיטיביים מאוד.
בעזרת ריצוף DNA מגרעיני תא של כ-10,000 מיני צמחים ומחקר של 200 מאובני פרחים זוהתה קפיצה במגוון בעלי הפרחים בעידן היורה המאוחר ובעידן הקרטיקון המוקדם, כשעדיין שוטטו דינוזאורים בארץ – מלפני כ-150 מיליון שנים ואילך.
עלייה תלולה נוספת במספר המינים זוהתה לפני כ-40 מיליון שנים, בזמנים שבהם אירעה צניחה של הטמפרטורות בעולם.
לקראת סוף הקרטיקון בעלי הפרחים הפכו לקבוצה השולטת בממלכת הצמחים, ובמאובנים כבר ניתן היה לזהות צמחים של התקופה המודרנית (כגון אלון ומגנוליה).
המשפחות המגוונות ביותר במערכת בעלי הפרחים הן:
נהוג לסווג כיום את בעלי הפרחים כמערכה בממלכת הצומח, והם שייכים למערכת-העל של צמחי זרע (Spermatophyta), וגם לקבוצת צמחים וסקולריים (Tracheobionta).
בעבר היו מקובלים שמות מדעיים נוספים למערכה, כמו Anthophyta, אך כיום מקובל השם Magnoliophyta, על-פי הסוג האופייני מגנוליה (Magnolia).
בעבר מקובל היה לחלק את בעלי הפרחים לחד-פסיגיים ולדו-פסיגיים (מערכת המיון של ארתור קרונקויסט), אך כיום חלוקה זו זוכה לבחינה מחדש.
ממצאי המחקר הגנטי מצביעים על כך שלמעשה החד-פסיגיים התפתחו מתוך קבוצה עתיקה של דו-פסיגיים קדומים.
בפרט, הנציג העתיק ביותר של בעלי פרחים הוא צמח דו-פסיגי Amborella trichopoda.
שיטת המיון (טקסונומיה) המקובלת כיום היא השיטה שהוצעה על ידי קבוצת APG ב-1998 ועודכנה ב-2003 (APG II).
עדכון נוסף לשיטה פורסם ב-2009 (AGP III).
צמחים בעלי פרחים מספקים חלק גדול ממזון האדם.
בעלת חשיבות גדולה היא משפחת הדגניים שבה נמנים אורז, חיטה, תירס וקנה סוכר, וכן דשא ואספסת המשמשים מספוא.
הזית, עץ בעל חשיבות עליונה בכלכלת המזרח התיכון בעת העתיקה, וגם כיום ברחבי העולם, שייך אף הוא למשפחת הזיתיים שבמערכת בעלי הפרחים.
כן הגפן בעלת חשיבות תרבותית וכלכלית מהעת העתיקה ועד היום.
חשיבות כלכלית נוספת של בעלי פרחים, אך פחותה, היא השימוש בפרחיהם לנוי.
בתקופות מסוימות שימשו רכיבי צמח כגון זרעים כמטבע.
מוכרת במיוחד הדוגמה לבועה הכלכלית שתפחה במסחר פקעות צבעונים בארצות השפלה, שכונתה שיגעון הצבעונים.
תפקיד חשוב נוסף לפרחים הוא בקיום מינים רבים של חרקים הניזונים מצוף הפרחים.
התנ"ך עשיר באזכורים של נופי ארץ ישראל, הצומח והחי בה.
אף על פי שהוא מתאר את קורות עם ישראל ומתמקד בעיקר באדם, הרי שבין דפיו נחשפות לא מעט ידיעות אודות בעלי חיים, בסוגיות הקושרות אותם לאדם: אלה המשמשים את האדם בביתו ובמשקו ואלה המזיקים לו.
בעל החיים הראשון שנזכר בתנ"ך במפורש הוא התנין, כבר בספר הראשון של התורה, ספר בראשית: "וַיִּבְרָא אֱלֹהִים, אֶת-הַתַּנִּינִם הַגְּדֹלִים;" (ספר בראשית, פרק א', פסוק כ"א).
דוגמה לחרק מזיק המוזכר לא אחת במקרא הוא הארבה, וכן, ישנם גם בעלי חיים ספציפיים שהוזכרו בתנ"ך ובתלמוד ואף זכו לפרסום.
בניהם נמצאים: נחש הקדמוני, חמורו של משיח, אתונו של בלעם, גמליו של אברהם אבינו, חמורו של רבי פנחס בן יאיר ועוד.
מקומם של בעלי החיים במקרא
בספר ויקרא () יש רשימה ארוכה של חיות שנאסרו לאכילה, שם מוזכרים גם סימני הטהרה של דגים (סנפיר וקשקשת) ושל חיות (מעלה גרה, שוסע שסע ומפריס פרסה).
ב ישנה רשימה דומה של בעלי חיים אסורים ומותרים לאכילה על פי דיני היהדות, וממנה ניתן ללמוד על עולם החי בתקופת המקרא ועל דפוסי ההתנהגות של חלק מן החיות המוזכרות.
ב אפשר למצוא דימויים רבים המשתמשים במיני הצומח והחי של ארץ ישראל.
מעניק לנו תיאור חזותי מרשים של המערכת האקולוגית בארץ.
במקרא מתוארים גם בתי הגידול והקשר שלהם לבעלי החיים המאכלסים אותם, כגון: נופי מים, הרים סלעיים, מעזבות, חורשים ובמדבר.
בתנ"ך מוזכרים לא מעט אנשים בשמות של חיות.
הבולטים שבהם הם: רחל, חמור אבי שכם (עליו נאמר "נשיא הארץ"), ציפור אבי בלק, נון אבי יהושע (נון = דג), כלב בן יפונה, יעל (אשת חבר הקיני), נחש מלך עמון, ערב וזאב שרי מדין, דבורה הנביאה, חולדה הנביאה, שפן הסופר, ויונה הנביא.
בצד התיאורים של בעלי החיים (שחלקם כבר נכחדו מנופי ארצנו כמו הדובים והאריות), קיימת בעייתיות בתיאור מספר רב של בעלי חיים:
זיהוי שונה של בעל החיים, לדוגמה: התנשמת מוזכרת גם כאחד השרצים; הקיפוד (או הקיפוז) הוא עוף השוכן ליד אגמי מים; העיט מתואר כעוף הניזון מנבלות, שלא כמו העוף המכונה בימינו בשם זה.
אזכור בעל חיים שלא ניתן לזהות כיום בוודאות, לדוגמה: זרזיר המתניים ()
ומנגד קיים חוסר בתיאור בעלי חיים שידוע לנו כי חיו באותה התקופה, אך הם אינם מוזכרים כלל בתנ"ך, לדוגמה: ברדלס, היפופוטם - אם כי יש שטענו שהוא ההשראה לחיה האגדית "בהמות".
בין חוקרי בעלי החיים במקרא נמצאים: יהודה פליקס – חוקר הבוטניקה והזואולוגיה במקרא ובתלמוד, זהר עמר – חוקר מסורות יהודיות בזיהוי צמחים ובעלי חיים, אלישבע דיין - חוקרת מסורות הזיהוי של בעלי החיים הנזכרים במקרא, ונתן סליפקין.
שני מוסדות אשר שמו במרכז את תמת בעלי החיים בתנ"ך הם גן החיות התנ"כי ומוזיאון הטבע התנכ"י.
ייחודו של גן החיות התנכ"י הוא בהצגת אוסף זואולוגי של חיות ארץ ישראליות שחלקן אף הוזכרו בתנ"ך.
מוזיאון הטבע התנכ"י הוא מוזיאון להיסטוריה של הטבע בתנ"ך ומתמקד ברובו בהצגת מגוון של בעלי החיים המוזכרים במקרא ובתלמוד.
רשימה אלפביתית של בעלי חיים בתנ"ך
אוח: אוח, נמייה או אולי תן?
שם פרסי שמופיע רק במגילת אסתר.
יש המפרשים שהכוונה פה לסוסי ריצה.
יש המפרשים שהכוונה לפרדים ויש המפרשים שהכוונה לגמלים.
לפי קליין, שאילה של המילה khshathraāna "שייך למלך", מ-khshathra "ממלכה" בתוספת הסיומת āna.
יש פרשנים כמו רש"י שכותבים שהאי זה חתול.
יש הסבורים שזה התן זהוב, והשם "אי" זו אונומטופיה לצליל היללות שהוא משמיע.
מנחם דור סבור שזה שם של שד.
לדעת קליין מקבילה של واوي (וָאוִי) ו- (אִבְן אַוַי) הערביות, שמשמעותן תן.
רש"י מפרש בעקבות הפסוק שהאיה ראייתה מחודדת מכל העופות.
ובהפלגה אומר שהאיה מעופפת בבבל ורואה נבילות בארץ ישראל.
לזיכרון המאורע תוקעים בשופר של כבש בראש השנה.
האנפה מוזכרת בספר כאחד העופות האסורים למאכל.
בקרב החוקרים המודרניים, מקובל לזהות את האנקה עם השממית בשיטת זיהוי אונומטופאית.
פירוש המילה 'אנקה' הוא גניחה או צעקה.
השממית היא הלטאה היחידה שיכולה להפיק קול, וקולה נשמע "מעין אנחת חולה"
אקו – יש המזהים אותו עם היעל, ויש כאלה שמזהים אותו עם עז בר ככל הנראה יעל בזואר.
אף שאין מלך לארבה הם יודעים להתאחד ולהתאסף ביחד, דבר המהווה את עוצמתם.
הארבה מוזכר בפרשת בא כחלק ממכות מצרים, ידוע בשם מכת ארבה.
בספר יואל מוזכר נחיל ארבה שפלש לארץ באותם ימים.
בנבואות רבות הארבה מוזכר כמשל לנזק אדיר, או לפלישה של עם עוין.
נחילי ארבה נקראים גם ילק, חסיל וגזם.
יש פרשנים שסבורים שאלה שמות של מיני ארבה, ויש פרשנים שסבורים שאלה שלבי התפתחות של הארבה, כשהילק זה השלב הראשון, החסיל השני, לאחריו הגזם ושלב הבוגר זה הארבה.
לפי (אבן עזרא) האריה רובץ על טרפו, ואין טורף אחר שיכול להבריח אותו.
שמות נוספים: ליש, שחל, ארי, לביא וייתכן גם שחץ.
שם נקבת האריה הוא לביאה וגור האריות נקרא כפיר ואף רק גור.
אף על פי שהארנבת מוזכרת כבעל חיים מעלה גרה, המחקר המדעי המודרני עד לפני כמה זמן הראה כי הארנבת אינה כזו, אם כי היא מרבה ללעוס ונראית כזו, ואז גילו שהיא מפרישה חומר דמוי גללים שנוצר מהאוכל שהיא אוכלת, ואז אוכלת אותו, ואז מפרישה צואה.
מהתיאור ברור שזה בעל חיים שלא רואה את השמש, יש להסיק שזה בעל חיים עיוור או תת-קרקעי.
בגמרא כתוב שהאשת זו החולד והרבה פרשנים וחוקרים שמסכימים עם דעה זאת.
ישנם פרשנים כמו רש"י שסבורים שזו התנשמת.
המלבי"ם סבור שזה מין של נחש עיוור.
מנגד יש הרבה פרשנים שסבורים שזה לא שם של בעל חיים, אלא הכוונה לאישה, ובעצם כשהפסוק מתאר "נפל אשת", הכוונה לנפל של אישה.
מתואר כחיה ענקית, ראשית הבריאה, ורובץ בצל צמחי מים.
יש הסבורים שהכוונה להיפופוטם ויש סבורים שזו חיה אגדית.
ככל הנראה הכוונה לחמור או פרד.
עוף שהיו אוכלים, משתמע שהיה נהוג לפטם אותו (אם כי יש ב פירוש שזה עוף המפוטם מטבעו).
העוף שנקרא בימינו "ברבור" לא כל כך נוכח בישראל, לכן הרבה פרשנים מייחסים את השם "ברבור" לחיות אחרות.
רש"י ועוד פרשנים שסבורים שהכוונה לתרנגול.
ישנם פרשנים כמו מצודת ציון שסבורים שאלה עופות שבאים מארץ שנקראת "ברבריא".
רבי סעדיה גאון ועוד פרשנים סבורים שזה האווז, גם חוקרים בימינו כמו יהודה פליקס מסכימים איתו.
בת יענה, לא בטוח שיען.
כמו כן מוזכרת כחיה שחיה באזורים חרבים ושוממים.
ע"פ הגמרא ורוב המתרגמים והפרשנים המסורתיים ומימי הביניים, בת היענה זו היען.
גם זהר עמר סבור שזה ההגדרה הנכונה לבת היענה, אבל הרבה חוקרים מודרניים חלקו על הפירוש המסורתי.
ישראל אהרוני למשל ועוד הרבה חוקרים סבורים שזה האוח.
חיים מויאל חושב שזו כוס החרבות.
מנחם דור סבור שבמקומות בהם בת היענה מוזכרת כשורצת במקומות חורבן, זה בכלל שם של שד, כשהיא מוזכרת כעוף האסור באכילה, הכוונה למין של אוח.
שם לארבה (לפירוט ראה בפסקה "ארבה").
יש פרשנים הסבורים שזה מין של ארבה או מזיק אחר, יש כאלו שסבורים שזה זחל של פרפר.ויש הסבורים שזה השלב הלפני הבוגר של הארבה.
ככל הנראה, שמו מגיע מהפועל "גיזום" היות שהוא אוכל את הענפים שנותרו לאחר שנאכלו העלים.
בפסוק מתוארת עוצמתו הקטלנית של דוב שנהרגו גוריו.
רוב החוקרים מזהים את הדישון המקראי עם הראם הלבן שהיה נפוץ בארץ ישראל והושב בה לטבע.
מעט חוקרים סבורים שהאנטילופה שנקראת היום דישון מקראי חיה בעבר גם בארץ ישראל.
הזבובים מתוארים כחיות שנמשכות לגופות מתים, בשל הרצון להטיל שם את ביציהם.
- על פי תרגום ירושלמי, הדבר מעיד על עוצמתו של השבט.
באגדות רבה בר בר חנה ובמדרשים, מתואר הזיז שדי כעוף ענק שמסוגל לכסות את השמש כשהוא פורס כנפיו.
השם שלו מגיע מצמד המילים "מזה ומזה", היות שיש לבשרו טעמים מגוונים.
לפי זה בספר תהלים פרק נ', משבחים את ה' על כך שהוא שולט אף בענקים שבעופות.
לעומת זאת הרבה פרשנים וחוקרים סבורים שזה שם לשרצים ש"זזים ממקום למקום" בשדה (מכאן שמם), לפי זה השבח על ה' זה שהוא משגיח אף על הקטנים שביצורים.
- ברשימת החיות המותרות לאכילה על ידי יהודים.
פרשנים ומתרגמים רבים הגדירו את הזמר כג'ירף.
הרבה חוקרים בתקופה המודרנית סבורים שזה מין של כבש הבר או עז בר.
מנחם דור סבר שזהו הבובאל איילי.
לא ברור למה הכוונה במקרא.
החזיר מתואר כחיה דחויה שהפוכה למודל היופי.
אהרוני הגדיר אותו כחיה שאנו קוראים לה היום חולד.
אך הרבה חוקרים בימינו סבורים שמדובר על טורף קטן ממשפחת הנמייתיים או הסמוריים.
לפי כמה פרשנים, זה רק משל לעם שאורב לישראל.
ישנם פרשנים כמו האבן עזרא וחוקרים כמו אהרוני שסבורים שזו חייה שיש לה קנים גדולים, ככל הנראה דרבן.
יש חוקרים כמו יהודה פליקס שסבורים שזה ההיפופוטם, שחי בין הקנים.
רש"י על הפסוק מפרש שזה החילזון, ומנחם דור הסכים איתו.
אך הרבה חוקרים בימינו סבורים שמדובר בחיה שנקראת בעברית מודרנית חומט.
על פי רש"י "סובל עול תורה כחמור חזק שמטעינין אותו משא כבד".
() - החמור משמש כבהמת משא.
יָדַע שׁוֹר קֹנֵהוּ וַחֲמוֹר אֵבוּס בְּעָלָיו...() - אף שלא נחשב לבהמה חכמה, הוא מכיר את אבוס הבעלים.
לאתונו של בלעם העניק אלהים באופן זמני את יכולת הדיבור.
היא והנחש בסיפור גן עדן הם בעלי החיים היחידים שמופיעים בתנ"ך המדברים בלשון בני אדם (במדרש רבה מסופר שמשה דיבר עם גדי, אך לא נאמר שהגדי השיב)
פסוק זה מזכיר את נדידת הציפורים, ואת ידיעתן את העיתוי המדויק לנדידה.
החסידה מתוארת כמי שבונה את קינה בצמרות העצים הגבוהים.
שם של ארבה (לפירוט ראה בפסקה "ארבה").
יש פרשנים הסבורים שזה שם של מין של חגב, ייתכן שמין של צלבגב.
ויש מי שסוברים שזה השלב השני במהלך התפתחותו של הארבה.
השם "חסיל" מגיע כנראה מהפועל "חיסול", היות שבשלב הזה הוא אוכל המון ומחסל את היבול סביבו
הרבה פרשנים כמו רש"י והמלבי"ם סבורים ש"חפור פירות" זה שם לחולד (לעיתים הוא מכונה בלשונם חפרפרת, כיוון שבאזוריהם לא היו הרבה חולדים).
גם כמה חוקרים כמו יהודה פליקס מסכימים איתם.
ככל הנראה המילה הראשונה משמה מגיע מהפועל "לחפור", והמילה השנייה זו הטיה למילה פיר (גם בארמית בבלית "פירא" זו מחילה).
עם זאת יש פרשנים כמו המצודות על הפסוק שאומרים שזה פועל של להשליך את האלילים אל החורים של העטלפים.
מנחם דור סבור שזה כינוי לעטלפי פירות בזמן שה"עטלפים" באותו פסוק זה עטלפי חרקים.
היונה מתוארת גם כעוף שאיננו יודע לברוח מהסכנה האורבת לו - וַיְהִי אֶפְרַיִם כְּיוֹנָה פוֹתָה ()
על פי המדרשים, כשענה מצא את הימים הוא בעצם המציא את הפרד.
מנגד יש פירושים אחרים למשמעות הים, הרמב"ן למשל סובר שזה שם של עם מאיים שענה ניצל מהם.
יש פרשנים הסבורים שזה שם של מין של חגב, כנראה חגב נודד.
ויש מי שסוברים שזה השלב הראשוני של הנימפה של הארבה.
כנראה השם "ילק" מגיע מהמילה "ליקוק", היות שבשלב הזה הוא אוכל את העלים הרכים.
רד"ק, "וינשוף - בחול"ם והוא עוף שהוא עף בלילה, או אותו שהוא צועק בלילה, ולפיכך נקרא ינשוף מן נשף."
היעלים מתוארים כמי שחיים במקומות תלולים וגבוהים.
מתוארת כחיה אכזרית החיה במדבריות.
רס"ג תרגם את שם השרץ לחרדון.
הרבה החוקרים בימינו סבורים ששמו קשור למונח כוח גופני.
לכן הרוב הולכים על פי פירושו של סמואל בושאר שהכוונה למי שנקראת היום "כוח".
אך יש חוקרים כמו אהרוני וזהר עמר בעקבותיו שסבורים שמדובר דווקא על הזיקית בגלל קולות הנשיפה החזקים שהיא משמיעה.
מתוארת כעוף שמטיל את ביציו על הארץ, ושאינה חכמה במיוחד.
יש ויכוח לגבי זיהויו של עוף זה.
רש"י סבור שמדובר על הבר יוכני.
מצודת דוד מפרש שזה טווס.
הרבה פרשנים כמו המלבי"ם והרבה חוקרים כמו ישראל אהרוני ויהודה פליקס טוענים שמדובר על היען.
מנחם דור סבור לעומת זאת סבור שזה העפרוני מצויץ.
חיים מויאל טען שזה הכרוון.
לפי רד"ק עוף הצועק בלילה.
הרבה פרשנים סבורים שהכוונה לשור מפוטם, היות שבמשנה משמש הפועל "להמרות" במשמעות של פיטום.
עם זאת, יש חוקרים הסוברים שזה תאו מים, או גזע אחר של בקר מבוית.
על פי רש"י, הנשר אינו נכנס במפתיע לקינו אלא מרחף סמוך לו במטרה להעיר את גוזליו, וכאשר הוא לוקח את גוזליו בניגוד לעופות אחרים, הוא שם אותם על כנפיו, מכיוון שהוא הגבוה ביותר, ואיננו חושש שמישהו יפגע בהם מלמעלה.
הנשר מובא כמשל לשמירה שאלוהים מעניק לבני ישראל, כשם שהנשר נושא את בניו על כתפיו אברתו, מפני שמוטב שיכנס חץ הציד בי, ולא בבני, כך שומר אלוהים על בניו.
הנמלה מתוארת כיצור חרוץ שעושה את תפקידו ללא כפייה מכוחות חיצוניים.
הנמר משמש לעיתים קרובות סמל לסכנה מתקרבת (היות שהנמר יכול להסתובב קרוב למשכנות האדם ביחס לטורפים גדולים אחרים).
ברוב המקרים שבהם מוזכר הנמר, ככל הנראה מדובר על החיה שמכונה היום נמר.
אם כי ייתכן שבפסוק בחבקוק הכוונה דווקא לברדלס (שבהרבה שפות באותם ימים, היה לו שם משותף עם הנמר), היות שהברדלס ידוע יותר בקלות ריצתו ברדפו אחר טרפו, בעוד שהנמר נוטה יותר לתקוף מהמארב.
רד"ק: "הנה הם כמו הסוסים שנתנו להם מזון רב בלילה והם שבעים בתאותם בבוקר יצאו ויצהלו וצהלתם היא נתינת קולם ובשמחה אורי"ליר בלע"ז..."
סוסים מוזכרים לעיתים קרובות כסמל של נשק, כמו כן הם היוו סמל של עוצמה אצל מלכים.
יש מחלוקת בין חוקרים ופרשנים האם זה מי שמכונה בעברית המודרנית "עגור", שהכוונה לסנונית, או גם וגם.
רוב החוקרים סבורים שהכוונה פה למי שמכונה היום "עטלף".
ייתכן שהגמרא סוברת שמדובר פה רק על עטלפי פירות, היות שהיא מתרגמת גם את התנשמת כסוג של עטלף כך שכנראה מדובר על שני סוגים שונים של עטלפים.
- העיט מתואר כעוף שאוכל נבלות - יש מי שמזהה אותו עם הנשר של ימינו.
- העיט מתואר כעוף שמגיע במעופו לפינות הרחוקות והשוממות ביותר.
יש חוקרים הסבורים שהעיט בתנ"ך זה שם קיבוצי להתקהלות של עופות דורסים אוכלי נבלות וגם שם כללי לכל העופות אוכלי הנבלות
העכביש מוזכר בתנ"ך בעיקר בהקשר לקוריו.
קורי העכביש הם משכן חלש הניתן לניתוק בקלות, לכן ביתו של העכביש משמש כמשל לחוסר ביטחון.
כמו כן לא ניתן לארוג מהם בגדים, על כן הקורים מהווים משל לחוסר התוחלת במעשי הרשעים.
כמו כן מתואר כחלק מהמכות שהכו את הפלשתים לאחר גנבת ארון הברית.
יש הסבורים שהעכבר בספר שמואל הוא נברן שדות, והמכה זה תיאור של שנת העכברים.
ישנם הרבה פרשנים שאומרים שהכוונה למין של נחש, היות שהוא מוזכר עם נחש באותו פסוק.
אך יש פרשנים שסבורים שזה עכביש, זה מתאים לכך שהמשורר מתאר את ארסו של העכשוב מגיע מ"שפמו", תיאור שיכול להתאים לצורת הכליצרות של העכביש.
העלוקה שמוצצת דם מתוארת כאן, כשהיא מבקשת עוד ועוד.
ממסכת עבודה זרהמשתמע שאולי בפסוק הזה "עלוקה" זה גם שם לגיהנום.
העקרב מפורסם בתנ"ך כבעל חיים מסוכן ועם עוקץ בזנב.
לפעמים העקרב מופיע כשם למשהו דוקרני, כך למשל באיומיו של רחבעם ב.
אי לכך, ישנם פסוקים שלא ברור אם מדובר בעקרב, או על משהו קוצני כמו העקרב (כך למשל באזכור ביחזקאל).
ידוע בכך שהוא אוכל בגדים, ומוזכר בהקשר הזה בתנ"ך.
לכן ככל הנראה מדובר על עש הבגדים.
מוזכר גם כשם של קבוצת כוכבים (ב).
פרא ראו גם לעיל, ב"ערוד"
- "...רצה לומר, הפרא אשר מאכלו מאכל גרוע, שאינו אוכל רק דשא, היקוץ במאכלו וינהק לאמר, איך אוכל את הדשא שאין בו מלח.." (מלבי"ם)
נאמר בדרך כלל ככינוי לאדם נבזה וחסר חשיבות.
דוד קורא לעצמו ככה פעמיים כשהוא מבקש משאול להפסיק לרדוף אותו.
זה שם קיבוצי לעדרים של בהמות דקות כמו כבשים ועיזים, שהיוו חלק חשוב מהכלכלה של אותם ימים.
הרבה מאנשי התנ"ך החשובים היו רועי צאן (יעקב, משה, דוד וכו').
לפעמים המילה צאן נאמרת כמשל לישראל, במיוחד כשזה נועד להדגיש את תפקידו של ה' או של מנהיגי העם כרועי הצאן.
רש"י פירש שמדובר בכלל על הקרפדה וגם לוינגר ועוד כמה זואולוגים הלכו על פיו.
עם זאת ישראל אהרוני ועוד הרבה פרשנים וחוקרים סבורים שהתנ"ך התכוון לחרדון צב, בזמן שהפירוש המודרני החל מאוחר יותר בעקבות שגיאת תרגום של רש"י שהתפשט בהרבה ספרי זואולוגיה ובסוף התקבע על ידי האקדמיה ללשון העברית.
המקום היחיד שהצבוע מוזכר בתנ"ך זה בשם המקום שנקרא גיא הצבועים, פרשנים רבים סוברים שהגיא נקרא כך כי היו בו הרבה צבועים מפוספסים.
מנחם דור סבור שהמילה "צבוע" בתיאור "הַעַיִט צָבוּעַ נַחֲלָתִי לִי..."() זו לא מילת תואר כפי שרוב החוקרים והפרשנים סוברים, אלא זה בעל החיים צבוע.
כלומר שזה תיאור שגם העיטים וגם הצבועים יסתובבו בנחלתו.
האהוב מומשל לצבי ועופר בשל יופיו הרב ועדינותו של הצבי.
מוזכרת בנבואות כבעל חיים השוכן באזורי חורבן.
סביר ששמה מגיע מהמילה "ציה", שזה "מדבר".
רש"י ועוד הרבה פרשנים סבורים שזו הנמייה.
ויש פרשנים כמו הרד"ק שאומרים שזה שם כללי לבעלי חיים ששוכנים באזורים שוממים.
הוא מתואר כמזיק חקלאות, במיוחד לעצים.
יש פרשנים שמפרשים שהצלצל זה ציקדה.
יש פרשנים שאומרים שזה ארבה, ומסבירים שהשם שלו מגיע מהעובדה שהוא מטיל צל על הארץ.
יש המפרשים שאלה מינים שונים של חגביים.
תרגום ירושלמי אומר שזה חלזון.
יש חוקרים שסבורים שזה הערצב, והשם התנכי שלו זה חיקוי של הצלילים שהערצב משמיע (אונומטופיה).
מנגד הרמב"ן חולק על הגישה שאומרת שהצלצל זה חרק, וכותב שזה בכלל כינוי למחנה של עם אויב.
מוזכרת עוד פעם אחת ב, וגם זה כחלק מתיאור עשר המכות.
הרוב סבורים שזו מי שאנו קוראים לה היום צפרדע, אם כי היו מעט פרשנים שפירשו שהכוונה גם לתנינים או חיות מים גדולות.
הצרעה מוזכרת בדרך כלל כמשהו שיהיה לעזר לניצחון על עמי כנען.
ישנם פרשנים שאומרים שצרעה זה אימה שיוטל על עמי כנען כמו קאסוטו.
חוקרים ופרשנים רבים סבורים שהכוונה ל"צרעה" כפשוטו.
האבן עזרא פירש שזו מחלת הצרעת.
ג'ון גרסטנג ועוד כמה חוקרים מודרניים סבורים שהצרעה הייתה סמל של מצרים התחתונה, משמע שכוונת הפסוקים שמצרים ילחמו ויבזזו את עמי כנען לפני שעם ישראל יבוא לארץ.
ישנם חוקרים שסבורים שהצרעות מסמלות חברה מושחתת, וכוונת הכתובים שעמי כנען יפסידו בגל שחיתותם והמידות הרעות הנפוצות ביניהם.
קאת: לילית או אולי שקנאי?
מוזכר רבות כחיה שנמצאת במקומות חורבן.
משום ששמו מוזכר לעיתים קרובות בסמוך לשמות של דורסי לילה, ומכיוון שמוזכר שהוא חי בסמוך למים, חוקרים מודרניים סבורים שהקיפוד בתנ"ך הוא בעצם קטופה מצויה.
יש סברה שהקורא זו הקוקיה, אך נפוצה יותר היום הסברה שזה הקורא המודרני או החוגלה.
על פי רש"י קיפוז זה הכוס, אך יש הרבה סבורים שגם הקיפוז (בדומה לקיפוד) זה כינוי לקטופה מצויה.
ה"ראם" מתואר כחיה חזקה ומסוכנת, דבר שלא מאפיין את הראם המודרני, הוא גם מוזכר לעיתים קרובות בסמיכות לשור.
לכן יש הסבור שמדובר על שור הבר הידוע בגודלו וחוזקו.
כמו כן שמו של שור הבר בשפות שמיות מקומיות דומה לרים.
למשל באוגרית הוא נקרא ראֻם.
עם זאת המקרא מהלל לעיתים קרובות את קרניו של הראם, אולי בגלל זה הרבה תרגומים ומדרשים הגדירו את הראם כמי שאנו קוראים לו היום ראם.
עם זאת יש חוקרים שמציעים שבשני המקרים מדובר בשור הבר.
הרבה תרגומים ארמיים מתרגמים את הרחם לשרקרק, כך גם אומרת הגמרא.בתרגום אונקלוס קוראים לו "ירקרקא", לא ברור האם הכוונה לעוף ירוק (שרקרק) או צהוב (הרחם של ימינו) שכן באותו הזמן לא תמיד הבחינו בין שני הצבעים.
מוזיאון הטבע התנ"כי מזהה את הרחם עם הכחל.
רוב החוקרים בימינו סוברים שמדובר על העוף שאנו קוראים לו היום רחם, בין השאר מפני שבערבית השם שלו דומה, וגם כי הוא מוזכר עם שמות של עופות דורסים.
מוזכרת בעיקר כחלק מתיאורים של מוות.
שם של סוס, בדרך כלל מתואר כסוס של מלכים.
ייתכן ששמו מתאר שהוא "רכוש" היות ששם זה תמיד מיוחס סוסים מבויתים.
תרגום השבעים מתרגם את השבלול לשעווה.
ישנם פרשנים שסבורים שזה "שבולת הנהר".
אך רוב הפרשנים והחוקרים סבורים שזה מין של חילזון, והתיאור בפסוק להלן מתאר את הרשעים כאנשים שהולכים בדרך "חלקלקות" ("תמס יהלך" – הולך בהינמסות, על ידי נוזלים).
יש סבורים שמדובר על מין של חשופית היות שהיא ידועה יותר כחיה שפועלת בלילה ומתחבאת ביום, כך המשורר מתאר את הרשעים ככאלו הפועלים בחשיכה ומתחבאים ביום כשהם משאירים מאחוריהם שובל ריר.
לפי הגמרא במסכת מועד קטן לבעל חיים זה אין עיניים, לכן הפסוק מתאר אותו כ'בל חזו שמש'.
השועל בתנ"ך מתואר כאוכל נבילות (בפסוק מתהלים סג), תכונה שיותר מאפיינת את התן מאשר את השועל.
מסיבות אלו ואחרות, הרבה סבורים שהשועל מוזכר בתנ"ך גם ככינוי לתן, וגם לשועל מצוי, יש ראיות לכך שבשפות קדומות של העמים באזור לא הייתה הבחנה בין התן לשועל.
יש כאלה שאומרים שזה רק התן בכל המקרים בהם הוא מוזכר.
בגמרא הוא מתואר כ"שולה דגים מן הים" בתרגום השבעים ובתרגום הוולגטה תרגמו את השלך לקורמורן.
גם רש"י על הגמרא מפרש שהכוונה ל"עורב המים" (תרגום מילולי של השם של הקורמורן בלטינית ועוד שפות).
פליקס סבור שמדובר פה על קטופה מצויה מכיוון ששמה מוזכר בין שמות של דורסי לילה.
אשבול גורס שה"שלך" בתנ"ך זה מי שאנו קוראים לו היום "שלך".
כך על פי תרגום יהונתן על , על פי רוב הפרשנים לפסוק שממית היא עכביש.
אך רוב החוקרים בימינו סבורים שזה השרץ שמכונה כיום שממית.
על פי רוב הפרשנים והמתרגמים המסורתיים, מדובר על השיניים של הפילים (כך זה גם על פי העברית המודרנית).
מנגד הרבה חוקרים מודרניים סבורים שהכוונה לפילים עצמם.
בין השאר כי ה"שנהבים" מתואר בלשון רבים כמו החיות שמוזכרים בהמשך הפסוק, ולא ביחיד כמו חומרי הגלם שמוזכרים בתחילתו
טכניקת ההישרדות של השפנים הנחשבות לחיות חלשות וקטנות מתוארת בכמה מקומות.
יש פרשנים סבורים שזה הביזון האירופי, יש כאלה שסבורים שזה הג'מוס, ויש פרשנים וחוקרים שאומרים שזה הבובאל איילי
רוב המתרגמים והפרשנים סבורים שזה הטווס.
תולעת (כנראה הכוונה למה שמכונה היום זחל אמיתי)
נאמרת לעיתים קרובות כדי לתאר את אדם בצורה שפלה (למשל בציטוט למעלה מתהלים), או כדי לתאר מוות בצורה ציורית (למשל בציטוט למעלה מישעיהו), או את האדם כיצור בשר ודם שסופו למות (למשל בציטוט למעלה מאיוב), סביר להניח שבמקרים האלו מדובר על הרימה שנוטה לשרוץ על גופות מתות.
לעיתים קרובות התולעת נאמרת כשם לצבע השני (למשל בציטוט למעלה משמות), לדעת זהר עמר הזחל המוזכר בהקשרים האלה הוא זחל ממשפחת הכרמילים, שממנה הפיקו את הצבע.
לפעמים התולעים באים ומקלקלים אוכל כעונש.
כך למשל עם המן, וכן בקללות בפרשת כי תבוא.
תחש: תחש המשכן, חדשן או ג'ירף?
התן מוזכר לעיתים קרובות כחיה החיה באזורים מדבריים או שוממים מאדם.
מכיוון שתכונות אלו פחות ידועות מיוחסות למי שאנו קוראים לו היום תן (שבדרך כלל דווקא שורץ באזורים עם בני אדם), הרבה חוקרים סבורים שה"תן" המוזכר בתורה זה האוח המדברי או דורס לילה אחר השוכן במדבר.
לפעמים תן משמש כקיצור לשם של התנין, כלומר שם של חיות מים גדולות.
התנין הוא החיה הראשונה הנזכרת בתנ"ך.
בארץ מצרים התנין נחשב לאליל, ולפי הדעה הרווחת עצם אזכורו כיציר האלוהים חושף את זהות האל האחד והיחיד – ומכאן הסיבה להופעתו כבר בספר בראשית.
יש המפרשים את הביטוי "התנינים הגדולים" כמתייחס לדינוזאורים, זוחלי ענק שנכחדו לפני הופעת האדם.
אולם פרשנות זו מתייחסת רק ל"תנינים הגדולים" המוזכרים בספר בראשית, ולא לאזכורים אחרים של תנין בתנ"ך.
בשאר המקומות התנ"ך ברור שהכוונה היא לפעמים לתנין (ובפרט למין תנין היאור שחי בעבר בארץ ישראל ומצרים), ולפעמים לנחש.
פרעה מלך מצרים מומשל לתנין הגדול של ארץ מצרים שהיה אליל באותה תקופה.
יוצא שהתנשמת מוזכרת הן כשם של עוף, והן כשם של שרץ.
כך שסביר שזה שם כללי לבע"ח שיש להם תכונה משותפת.
בתלמוד בבלי כתוב שהתכונה הזו זה "באות", ככל הנראה הכוונה למשהו שמעורר "בעתה".
באותה סוגיה נכתב בסוף שה"תנשמת העוף" זה העטלף וה"תנשמת השרץ" זה החולד, כך גם מפרש רש"י.
רס"ג פירש שה"תנשמת השרץ" זו השממית, שנתפסה כחיה מתועבת בתרבות הערבית של אותם ימים.
בימינו רוב החוקרים סוברים שהתנשמת המוזכרת בתנ"ך נקראת על שם קולות נשיפה שהיא משמיעה.
רוב החוקרים בימינו חושבים שהתנשמת זו מי שמכונה היום בעברית תנשמת, שני עופות אלו ידועים בקולות דמויי נשיפה שהם משמיעים.
יש אבל ויכוח לגבי ה"תנשמת השרץ".
ישראל אהרוני חושב שזה הכוח אפור שיכול לנפח את גרונו ולהשמיע קולות נשיפה.
יהודה פליקס מציג את הדעה שזו הזיקית שידועה בקולות הנשיפה שהיא משמיעה כשהיא חשה מאוימת.
מנחם דור וזהר עמר מסכימים עם פירוש הגמרא שה"תנשמת השרץ" זה החולד, דור הוסיף והעיד שכשתופסים חולד גם הוא משמיע קולות נשיפה חזקים.
רשימה אלפביתית של קבוצות בעלי חיים בתנ"ך
בתנ"ך מצוינים לפעמים גם קבוצות של בעלי חיים.
המיון של בעלי החיים בתנ"ך מבוסס בעיקר על תכונות חיצוניות, בהתאם למיון בעת העתיקה ובניגוד לטקסונומיה המודרנית.
פרסתנים גדולים שבויתו בידי אדם, בעיקר מיני בקר וסוסיים.
ישנה רשימת עופות הנאסרים באכילה בעוד שכל השאר מותרים.
ישנם מי שסוברים שעופות מסדרת דורסי לילה משמשים כמשל לחורבן.
בדרך כלל הכוונה לבני סדרת ציפורי השיר.
מכיוון שנהגו לצודם לעיתים קרובות, הם מהווים לעיתים משל למישהו שנלכד או שמנסים ללכודו.
ככל הנראה השרצים אלה יצורים נמוכים המגיעים לקרקע, רובם נאסרו באכילה וחלקם מטמאים במגע.
הואיל והם ידועים כמתרבים במהירות, המילה שרץ משמשת גם כפועל של התרבות, לדוגמה בציווי לנח: .
חרקים, מכרסמים, אוכלי חרקים ואולי אף סמוריים ונמיות.
אסורים באכילה, ושמונת השרצים אף מטמאים במגע.
שרצי עוף אלה בדרך כלל חרקים מעופפים.
הם לא כשרים מלבד כמה מינים של חגבים.
לפעמים שרצי עוף מתוארים כמטפורה לעמים כובשים הבאים מבחוץ, לדוגמה: .
יש אף האומרים שאף הצרעה שמוזכרת מדי פעם כמי שתעזור לישראל לכבוש את הארץ (למשל ב), היא משל למצרים.
בעלי קשקשים (שם מדעי: Lycopodiophyta) היא קבוצה של צמחים וסקולריים חסרי זרע הכוללת את שתי המחלקות הבאות:
איזוטופסידים (Isoetopsida) - בה הסדרות איזוטינים (Isoetales) וסלגינליים (Selaginellales).
בעלי כרית (שם מדעי: Tylopoda) היא תת-סדרה קדומה בסדרת מכפילי פרסה שנכחדה כמעט לגמרי, למעט משפחת הגמליים החיים בדרום אמריקה ובמדבריות אסיה וצפון אפריקה והופצו גם לאוסטרליה, כשבעבר היו מינים גם בצפון אמריקה ואירופה.
לבני תת-סדרה זו פרסות מעובות ודמויות אצבע במקום רקמה קשה ומחודדת.
למרות שעל פי המיון המדעי, הם נכללים בסדרת מכפילי הפרסה, אין פרסתם נחשבת כפרסה כלל לפי המקרא, כמו גם בבחינה אנטומית, דבר שניתן לזהותו בקלות, וכדברי רד"צ הופמן בעניין הגמל:
לבעלי הכרית 3 מדורים בקיבתם ולא 4 כמו אצל שאר מעלי הגירה, עם זאת הם כולם צמחוניים ולא אוכלי כל כמו דמויי החזיר שהם אכן מכפילי פרסה, אך אינם מעלים גירה כלל.
ההבחנות הקשורות לבעל חיים שמפריס פרסה ומעלה גירה לפי המקרא והפרשנות מקורן בטעמים של כשרות על פי היהדות.
משפחה Anoplotheriidae – בה האנופלותריום
גמליים (Camelidae) – המשפחה היחידה שחיה כיום
על-משפחה מריקואידודונטידה (Merycoidodontoidea) – נכחדה
המשפחות הנכחדות Cebochoeridae ופרוטוצרטיים בעבר נחשבו לשייכים לתת-סדרה זו אך בהמשך הועברו לקבוצה מעלי גירה
במהלך ההיסטוריה בעלי חיים שימשו את האדם לצורכי מלחמה ולוגיסטיקה צבאית.
בני האדם ניצלו את תכונותיהם המיוחדות של החיות (כוח רב, חושים מחודדים) על מנת לבצע דברים שלאדם קשה לבצעם.
בעלי חיים שימשו את האדם בתור בהמות משא ורכיבה החל מהאלף ה-4 לפנה"ס בשומר.
בהמות אלו משכו את מרכבותיהם של השומרים.
בחלק מהצבאות נהגו לתת לבעלי החיים יחס מיוחד ואף מוענקים להם עיטורים ודרגות בטקסים, כחייל מן השורה.
סוסים היו הבהמות העיקריות שמשכו את המרכבות של העולם העתיק.
לאחר מכן, היו הסוסים בהמת הרכיבה העיקרית של העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה.
פרשים רכבו אמנם גם על בהמות אחרות כגון גמלים, אך בשל מזגם הנוח, מהירותם הרבה ואומץ לבם, היו הסוסים לבהמת הרכיבה המועדפת על הפרשים.
גם היום יש שימוש בסוסים בכוחות הביטחון, בעיקר למטרות סיור וכן לשליטה בקהל.
הכלב הוא חיה מבויתת, נוחה לאילוף ונאמנה מאוד לבעליה.
הכלב מצטיין בחוש ריח מפותח ובאינטליגנציה יחסית גבוהה המאפשרת לו ללמוד ולבצע תרגולות שונות.
עקב תכונות אלה הוא שימושי בפעילותם של כוחות הביטחון.
כלבים משמשים כיום ככלי עזר רב ערך לכוחות הביטחון, בהם הצבא והמשטרה (כלב משטרה), במגוון רב של תרחישים:
כלבי שמירה - המגנים על מתקנים צבאיים ומשטרתיים מפני פולשים.
כלבי תקיפה - המתקיפים אויבים ופושעים.
כלבי איתור - כלבים המאומנים בחיפוש חשודים ואיתור סמים.
כלבי גישוש - כלבים המאומנים בחיפוש חשודים באמצעות ריח ומעקב אחרי עקבות.
כלבי חילוץ - כלבים המאומנים בחיפוש בני אדם מתחת להריסות.
ישנם גם כלבי חילוץ זעירים המסוגלים להיכנס לעומק ההריסות.
כלבים לאיתור חומרי נפץ - כלבים המאומנים באיתור חומרי נפץ באמצעות חוש הריח.
כלבי התרעה - ביחידת עוקץ נעשה ניסוי שבמסגרתו הופעלו שני כלבים זעירים שנישאו בתוך אפוד הכלבן שלהם.
הכלב היה מסוגל לזהות אדם מתקרב מטווח עצום ולהתריע מפני התקרבותו וכך להזהיר את הכוח.
כדי שהכלב לא ינבח ויחשוף את המארב נחתכו בניתוח מיתרי הקול שלו והכלב אולף לסמן את ההתקרבות בדרכים אחרות.
הניסוי היה מוצלח מאוד אך לאחר שאחד הכלבים מת לא היה לכך המשך.
כלבים מתאבדים - עוד ניסוי שנעשה בצה"ל הוא לאלף כלבים, שהורכב עליהם מטען נפץ, לרדוף אחרי נקודה של לייזר.
את הלייזר כיוון לוחם של צה"ל על יעד של מחבלים, והכלב היה רץ לשם ומתפוצץ.
המבצע היחיד שבו הניסוי יצא לפועל היה מבצע כחול וחום, שבו הכלבים נשלחו לתוך מערות שבהן הסתתרו מחבלים, אך למרות שהמבצע הוכתר כהצלחה, הניסיון עם כלבי הנפץ נכשל, ומאז לא נעשה ניסיון נוסף להשתמש בכלבים מתאבדים.
את הכלבים מאמנת יחידה הנקראת "כלבנים" האחראית על אילוף והכשרת הכלבים, וכן על הפעלתם בשטח.
גם לצה"ל יש יחידת כלבנים ששמה יחידת עוקץ.
בהמות משא כגון שוורים, חמורים, פרדות, גמלים ואחרים אפשרו את שינוע האספקה לכוחות.
בהמות המשא הבטיחו את התקדמותו של הצבא ושימשו כמזונו בהיעדרו של מזון אחר.
השוורים, בגלל כוחם הרב, שימשו גם לגרירת תותחים כבדים לשדה הקרב.
באזורים הרריים שימשו בעלי חיים, חלקם אנדמיים כגון יאק הבית או למה, כדי לשנע אספקה.
הפרדות נשארו בשימוש צבאי עד עצם היום הזה באזורים הרריים שאליהם לא יכולים להגיע כלי רכב.
יונים שימשו בתור שליחים מהעת העתיקה ועד העת החדשה.
המסרים שהעבירו יוני הדואר היו חשובים לתפקוד הכוחות ולא פעם היו הקשר היחיד של המבצר הנצור עם העולם החיצון.
במלחמת העולם השנייה היה ניסיון להשתמש בעטלפים על מנת לפזר פצצות תבערה מעל יפן, אך רעיון פצצת העטלף נגנז לאחר פיתוח פצצת האטום.
פרויקט מוזר יותר היה פרויקט יונה: פיתוח טיל המונחה באמצעות יונים, אך למרות שזה הצליח יותר מקודמו, גם הוא לא נכנס לשירות מבצעי.
בצה"ל נבחנו אווזים כמתריעים על התקרבות לגדרות בסיסים ובזים כמתריעים על התקרבות אדם לכוח שאורב בשטח.
הניסויים היו מוצלחים מאוד אך לאחר ש"המשוגע לדבר" השתחרר הם הופסקו.
ידוע על שימוש בעופות דורסים למטרות איתור והכוונת מטרות, ובעבר גם כמענה ללכידת עופות שבשרות האויב דוגמת יונים.
ביולי 2018, בז שלרגלו נקשר חוט שבקצהו חומר בעירה, שימש את תושבי רצועת עזה להצתת דליקה בעוטף עזה.
פיל מלחמה הייתה חיית המלחמה האימתנית ביותר של העת העתיקה.
החיה העצומה רמסה את האויב שעמד מולה והטילה מורא בלב חייליו.
הפחד לו גרמו הפילים היה עצום: רוב הצבאות, למעט הממושמעים ביותר, ברחו למראה פילי מלחמה בשורות האויב.
מקרה מפורסם הוא מותו של אלעזר המכבי באחד הקרבות של מרד החשמונאים, על ידי פיל שמחץ אותו למוות.
בעבר השתמשו הרומאים בחזירי מלחמה.
חזירים יכולים להשמיע קולות חזקים מאוד, קרוב לרעש שמפיק מטוס שממריא.
כשהיו צבאות האויב מתקרבים לשדה הקרב יחד עם פילי מלחמה, היו החזירים שבשרות הרומאים מרעישים ומבהילים את הפילים, שבתגובה, רמסו את חיילי האויב.
פליניוס הזקן מתאר זאת בספרו "תולדות הטבע".
בעלי חיים יכולים לאתר חומרי נפץ בזכות חוש הריח המחודד שלהם, הרגיש במידה בלתי רגילה לחומרים כימיים וחזק אלפי מונים מזה של האדם.
השימוש בכלבים לאיתור חומרי נפץ ואמצעי לחימה הוא הנפוץ ביותר מבין בעלי החיים השונים.
יכולות ההרחה של הכלבים, כושרם הגופני ויכולת הביות הקלה יחסית שלהם מהווים סיבות מרכזיות לשימוש בכלבים למשימות איתור חומרי נפץ.
כרגע משתמשים בבעלי החיים הבאים על מנת לרחרח אחרי חומרי נפץ:
חיל הים האמריקני משתמש בדולפינים ואריות ים על מנת לאתר ולפרק מוקשים ימיים.
ידוע בעבר על שימוש בדובים מאולפי בשדה הקרב.
הפעם האחרונה הידוע על שימוש בדוב הוא בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי דוב בשם וויטק.
ידוע על שימושים בפרימטים בשרות הצבא שלא בניסויים מדעים בסין, בשמשו כנשק תבערה.
מקרה חריג לשימוש בתקופה המודרנית היה של הבבון ג'קי בשרות צבא דרום אפריקה בזמן מלחמת העולם הראשונה, עת ששימש בין היתר לזיהוי מוקדם של האויב.
בעלי ניבי חרב היא קבוצה נכחדת של בעלי חיים שהתאפיינו בניבים עליונים ארוכים.
הם היו בעלי חוליות טורפים שהשתייכו לקבוצת הסינאפסידה: רובם יונקים ומקצתם תרפסידים קדומים מהם.