tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
N325F הוחכר מחברת Flying Tiger Line בחודשים אוגוסט-דצמבר 1968
4X-BYM הוחכר מהתעשייה האווירית בשנת 1977
N792FA הוחכר בחודשים מרץ-נובמבר 1978
G-AYBJ הוחכר מחברת British Midland בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1972
PP-VJB הוחכר מחברת ואריג בחודשים דצמבר 1960 - מאי 1961.בואינג 7202—מטוסי בואינג 720 שמשו בחברת אל על בתקופה שבין מרץ 1962 לאוקטובר 1980.
4X-EKD נמסר לאל על ב-14 בדצמבר 1999, עזב את אל על בדצמבר 2015, נמכר לחברת ליסינג אמריקאית ונגרט.בואינג 747-1002מטען4X-AXZ נרכש על ידי אל על ב-21 יוני 1977 כמטוס מטען.
הוצא משרות במרץ 1999 ונגרט חודשים ספורים אחר כך.
N801FT הוחכר מחברת פלינג טייגרס (Flying Tigers) ב-21 באוגוסט 1977 ושירת באל על עד לשנת 1980. תקופה מסוימת היה צבוע בצבעי אל על ופלינג טייגרס יחד.בואינג 747-20011—מטוסי בואינג 747-200 שרתו בחברת אל על בין מאי 1971 עד נובמבר 2011 עת הוצא משרות אחרון המטוסים מדגם זה, 4X-AXL.
4X-AXF קבע ב-24 במאי 1991 שיא עולמי כללי למטוסים, כאשר המריא עם 1,086 נוסעים מאדיס אבבה לישראל במסגרת מבצע שלמה.
עקב לידתם של שני תינוקות בעת הטיסה, נחת המטוס כשהוא נושא לא פחות מ-1,088 נוסעים.
4X-AXG התרסק ב-4 באוקטובר 1992 בשכונת מגורים באמסטרדם באסון בַּיִילְמֶר.
4X-AXM ניצב דומם מאז שנת 2008 בשטח נמל התעופה בן-גוריון.
4X-AXA יצא משירות בסוף שנת 1999, שימש לאימוני השתלטות של הימ"מ, ונזנח בנתב"ג במשך שנים ארוכות.
4X-ELB נמסר ב-27 במאי 1994. יצא משירות ב-9 ביולי 2019 ונגרט באוקטובר אותה שנה.
4X-ELC נמסר ב-31 במאי 1995. יצא משירות ב-3 בנובמבר 2019, ומאז עומד ברחבת התמך המערבי בנתב"ג.
4X-ELE נרכש על ידי אל על מחברת סינגפור איירליינס באוקטובר 2008, ויצא משירות ב-28 בדצמבר 2017. נגרט ב-30.6.19
4X-ELH פעיל בחברות שונות מאז מרץ 1996, נרכש על ידי אל על במרץ 2011. יצא משירות ב-13 ביוני 2017.
4X-EBL החל שרותו באל על ב-25 בנובמבר 1987. הוחכר מספר פעמים לארקיע.
4X-EBM החל שרותו באל על ב-17 בדצמבר 1987. הוחכר מספר פעמים לארקיע וב-25 במרץ 2001 החל שרותו בישראייר, זאת עד 2007.בואינג
4X-EAA נכנס לשירות ביולי 1983, יצא משרות בנובמבר 2008 ונגרט בשנת 2011.
4X-EAB נכנס לשירות בספטמבר 1983, נמכר באוגוסט 2008 ואוחסן.
4X-EAC נכנס לשירות במרץ 1984, הוצא משרות בספטמבר 2011 ונגרט.
4X-EAE נרכש כמשומש מאייר-פראנס על ידי אל על בשנת 1999, נמכר לפירוק במאי 2013.
4X-EAF נרכש כמשומש מאייר-פראנס על ידי אל על בשנת 1999, הוצא משרות בשנת 2013 ומשמש לתרגולי חירום בנתב"ג.בואינג 767-300ER74X-EAJ יוצר בשנת 1991, נחכר על ידי אל על מחברת ולס פארגו ב-27 בפברואר 2004. היה האחרון לצאת משירות, הוא יצא ב-3 בפברואר 2019.
4X-EAK - יוצר בשנת 1997, נקנה על ידי אל על ביוני 2010. במרץ 2018 התנגש מטוס של גרמניה איירליינס בכנף המטוס בנתב"ג.
כתוצאה מהתאונה המטוס הוצא משירות והועבר לאחסנה.
4X-EAN יוצר בשנת 1996, נקנה על ידי אל על מאתיופיאן איירליינס באוקטובר 2015. יצא משירות ב-22 בנובמבר 2018.
4X-EAP יוצר בשנת 1991, הוחכר לאל על במאי 2006. ביצע טיסה אחרונה בשרות אל על ב-15 בספטמבר 2018 ונשלח לגריטה בארצות הברית.
צִיבָא הוא דמות מקראית, המתוארת בספר שמואל כעבד שאול המלך, ולאחר מכן כעבד לנכדו מפיבושת.
נראה שמוצא שמו של ציבא הוא מן הלשון הארמית, מהמילה, סיב, שפירושה: לשון ענף.
משה צבי סגל מפרש משורש צ-ב-ה, כלומר - רצה, הזדקק לדבר, או שהשם ציבא הוא קיצור של השם ציביהו.
רד"ק בפירושו לשמואל ב', ט' דורש בעקבות רז"ל: .
ברשימת היחס של שבט בנימין בספר דברי הימים א', ח', ט' מופיע השם: צִבְיָא, אך לדעת מיכאל קוכמן חוקר המקרא מדובר במשפחה או קבוצה נבדלת מבני בנימין.
הקורא נפגש לראשונה עם דמותו של ציבא ב.
הסיפור המסופר במרכזו של פרק ט' הוא החסד, שעשה דוד למפיבושת בן יהונתן.
עיקרו של סיפור זה הוא החסד וקיום ההבטחה, שעושה דוד עם הנותרים בבית שאול.
דוד מבקש לברר אם יש עוד צאצא לבית שאול על מנת לעשות עמו חסד.
לשם כך הוא מזמן אליו את ציבא, עבד שאול.
ציבא מספר לדוד כי ליהונתן נשאר בן נכה רגליים הנמצא בבית מָכִיר בֶּן עַמִּיאֵל בעיר לִדְבִר.
דוד בתגובה קורא למפיבושת ומודיע לו על החסד שיעשה עמו: הוא ישיב לו את הנחלה שירש מפיבושת משאול אביו - וכמסתבר הוחרמה ממנו - וישים אותו בין אוכלי שולחנו.
בין מפיבושת וציבא נערו קיים ניגוד.
המחבר המקראי מספר כי נכדו של שאול הוא נכה וחסר כל ויש לו ילד אחד ואילו נערו ציבא, הוא בעל מעמד ורכוש.
לציבא חמישה עשר ילדים ולרשותו עומדים עשרים עבדים.
דוד מכנה את ציבא 'עבד' או 'נער'.
על דרך הניגוד מכונה מפיבושת בפי דוד כ'בן אדוניך'.
דוד מצווה על ציבא ועבדיו לעבוד את האדמה אשר למפיבושת.
תשובת ציבא מנומסת והיא ביטוי להכנעה: .
בשמואל ב', ט"ז מסופר על דוד הבורח מירושלים מפני אבשלום.
נערו של שאול אשר לאחר מותו של שאול 'עובר בירושה' למפיבושת בא לקראת דוד וברשותו אספקה לדוד ולצבאו.
בהיותו ממונה על רכושו של מפיבושת, יש ביכולתו לספק לדוד וצבאו מזון.
חשיבות פירוט המזון בשמואל ב' ט"ז א'-ד', היא בהבלטת המחווה של ציבא.
לשאלתו של דוד עונה ציבא בפירוט רב.
מתוך נימוס לדוד הוא אומר, שהתוצרת ברשותו מיועדת לבית המלך ולנעריו, כלומר לצבאו.
שאלתו של המלך נועדה לברר את סיבת העדרו של מפיבושת.
ציבא עונה כי אדונו נמצא בירושלים והוא מוסיף את הסיבה כך שתצטייר כנאמרה בפי מפיבושת עצמו: כִּי אָמַר, הַיּוֹם יָשִׁיבוּ לִי בֵּית יִשְׂרָאֵל אֵת מַמְלְכוּת אָבִי.
בתגובה זו בולטת צורת הדיבור המנומסת של ציבא.
ייתכן כי סיפור משני זה בצד מרד אבשלום משקף אנטגוניזם, שהיה קיים בקרב שבט בנימין, שבטו של שאול, שאיבד את המלוכה.
בשמואל ב' י"ט, מסופר המעשה מנקודת מבטו של מפיבושת.
הוא טוען בפני דוד, כי ציבא שיקר.
יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים מתאר את דברי מפיבושת בפירוט רב, ואילו פסיקתו של דוד באה אצל בן מתיתיהו בצורה שונה מן הכתוב במקרא, מפיבושת על פי יוסף בן מתתיהו מקבל את דברי דוד בהכנעה: 'יהי הכל לציבא דיי שהוחזרה לך המלכות'.
הערכת דמותו של ציבא תלויה בשאלה אם הדברים שסיפר לדוד על אודות מפיבושת היו נכונים, או שציבא שיקר, ודברי מפיבושת הם הנכונים.
אם ציבא סיפר לדוד את האמת, משמע שהיה אחד מתומכיו הנאמנים ביותר של דוד, שסייע לו בשעתו הקשה.
לעומת זאת אם שיקר לדוד - וכך סבורים רוב המפרשים - הרי שהיה תככן ואופורטוניסט, המוכן לבגוד באדונו ברגע שהוא סבור שיש ביכולתו להפיק מכך תועלת, ובוודאי לא הנאמנות לדוד היא שהניעה אותו.
בסיפור עצמו אין תשובה חד-משמעית לשאלה זו, והיא נמסרת להכרעתו של הקורא.
הפרשנים הקלאסיים סבורים שציבא שיקר לדוד.
רוב הפרשנים סבורים, כאמור, שציבא שיקר, אך חלק מהם מאמינים שהוא דיבר אמת ומפיבושת הוא ששיקר.
יש הסבורים שהטקסט מעורפל במתכוון ומאפשר את שתי הפרשנויות הסותרות.
הפרשנים הסבורים שציבא שיקר מסתמכים בעיקר על עדות הכתוב שמפיבושת נהג מנהג אבלות: "ולא עשה רגליו ולא עשה שפמו ואת בגדיו לא כבס" למן היום, שדוד נמלט מירושלים בשל המרד ועד שובו.
הם טוענים, שלמפיבושת לא הייתה סיבה לנהוג כך אם קיווה לנפילת בית דוד והעובדה שעשה זאת, מעידה על צערו הכן.
ציבולווקה (באוקראינית: Цибулівка, ציבוליבקה; בפולנית: Cybulówka, ציבולובקה; ברוסית: Цибулевка) הוא כפר במחוז ויניצה שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הכפר, השוכן על גדות נהר, נזכר מהמאה ה-18, ובשנת 1772 נבנתה בו כנסייה.
הכפר מחולק לשני חלקים - המכונים "הישן" ו"החדש".
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב בתחום ברית המועצות.
ביולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים והרומנים, ואלו רצחו בו תוך מספר ימים את אלפי תושביו היהודים.
עם סיפוח אזור הכפר לאזור הכיבוש הרומני בטרנסניסטריה, הובאו ליישוב כ-2,470 יהודים שגורשו מבסרביה ומבוקובינה, ואלו רוכזו בגטו מוקף גדר תיל שהוקם ברפתות בו.
בשל מגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו, מתו בו תוך שלושה חודשים כ-2,000 מהיהודים שהובאו אליו, ואלו נקברו בשלושה קברי אחים.
עד ינואר 1942 נותרו בחיים בגטו כ-200 יהודים בלבד.
אוכלוסייה זו נלקחה מדי יום לעבודות כפייה מפרכות, בתנאי רעב והתעללות.
בהמשך הובאו לגטו כמה מאות מגורשים יהודים נוספים גם ממקומות אחרים שהמצב בהם היה גרוע אף יותר.
האוכלוסייה המקומית, למרות האהדה והרחמים שרחשה למגורשים, נמנעה מלעזור להם מפחד הגרמנים שהוצבו במפקדה הגרמנית במקום.
לאחר שהחל להגיע לציבולווקה סיוע מוועדת העזרה היהודית בבוקרשט, ארגן הוועד היהודי שהוקם במקום בית תמחוי.
על-פי רשימות של ועדת העזרה היהודית (האוטונומית) בבוקרשט במרס 1943 היו בציבולווקה 490 מגורשים.
לפי הנתונים של מיפקדת הז'נדרמריה בטרנסניסטריה, בספטמבר 1943 היו במקום 390 מגורשים, 373 מהם מבוקובינה ו-17 מבסרביה.
ציאנוגן (Cyanogen) הוא התרכובת הכימית עם הנוסחה (CN)2. נוסחת המבנה שלו היא: N{\equiv}C-C{\equiv}N זהו גז רעיל, חסר צבע, עם ריח חריף.
גז זה מגיב עם מתכות אלקליות כגון אשלגן ויוצר מלחים ציאניים.
בהתרכבותו עם מימן הוא יוצר את החומצה הפרוסית.
בהתרכבו עם ברום ייווצר ציאנוגן ברומיד.
ציאנמיד הסידן (CaCN2) הוא מלח הסידן של האניון ציאנמיד (CN22−).
ציאנמיד הסידן הוא תרכובת אי-אורגנית חסרת צבע המתגבשת במבנה של מערכת גבישית הקסגונלית.
ציאנמיד הסידן התעשייתי כולל בתוכו 60-70% ציאנמיד הסידן, כ-20% CaO, 10% פחמן חופשי ועוד חומרים אחרים בכמויות קטנות.
בחיפוש אחר דרכים לייצר ציאנידים לצורך טיהור זהב מתוך עפרות עם תכולת זהב נמוכה, גילו אדולף פרנק וניקודם קארו, שקרביד אלקלי סוחף נתרן בטמפרטורות גבוהות.
בשנת 1898 הצליח פריץ רות, עמית של פרנק וקארו, לחמם סידן קרביד ל-1100 מעלות צלזיוס והתוצר שקיבל היה ציאנמיד הסידן, ולא סידן ציאנידי.
מייצרים את ציאנמיד הסידן מתגובה של סידן קרביד עם חנקן.
סידן קרביד מחומם ל 1000°C בכבשן בו מוזרם גז חנקן לכמה שעות.
ציאנמיד הסידן משמש בעיקר כדשן, הודות לפעילותו הכפולה בעת פרוקו.
בעקבות התפרקותו ממגע עם נוזלים ועל ידי בקטריות בקרקע, משתחרר ציאנמיד, הפועל כקוטל עשבים, לשכבה העליונה של הקרקע, וחנקה הנמצא יותר עמוק בקרקע המספק תזונת נתרן לגידול הרצוי ששורשיו עמוקים יותר.
ציאנמיד הסידן גם יעיל נגד מגוון של מחלות צמחים וכן נגד מזיקים.
ציאנורמפוס (שם מדעי: Cyanoramphus) הוא סוג תוכים ממשפחת הדרראים הכולל שמונה מינים, השוכנים בניו זילנד ובאיי האוקיינוס השקט הקרובים לה.
אלההם התוכים היחידים מקבוצת התוכיים החיים בניו זילנד בטבע.
שאר התוכים במשפחה שייכים למשפחה תוכיי ניו זילנד ולעיתים נדירות גם כמה קקדואיים נמצאים בה.
רק שלושה מינים חיים על האי עצמו והם מכונים במאורית: "Kākāriki" או "תוכוני ניו זילנד".
שאר המינים חיים באיי החברה, קלדוניה החדשה, מקווארי, טהיטי ועוד איים באזור.
תוכים מסוג זה הם בעלי נוצות ירוקות, מקור אדום בולט וזנב ארוך.
הם קטנים יחסית באורך 20–30 ס"מ והזכרים גדולים מהנקבות.
הם ניזונים על הקרקע או בין העצים בעיקר מזרעים אך גם מפרחים, פירות וחסרי חוליות קטנים.
מינים רבים מצויים בסכנת הכחדה עקב פגיעה באיים, כניסת מינים פולשים תוקפניים ופגיעה ביערות בהם הם חיים.
ציגאנד (בהונגרית: Cigánd; ביידיש: צוגאנדע) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים הגיעו לציגאנד בשנת 1812 אז רצה בעל אחוזה מקומי לפתח את המקום ועודד התיישבותם של איכרים ושל יהודים.
רוב היהודים היו סוחרים ששיווקו תוצרת חקלאית, בעלי מלאכה ובעלי משקים קטנים.
בשנת 1920 בנתה הקהילה בית כנסת ובמקום היו בית ספר, "תלמוד תורה", שוחט ורב.
בשנת 1938 חוקי אפליה שהגבילו את היהודים חברתית וכלכלית גרמו לסגירת בתי מרזח שהיו בבעלות יהודים.
בשנת 1942 נלקחו 30 גברים יהודים מציגאנד.
במאי 1944 רוכזו יהודי ציגאנד בחצר בית הכנסת, ובלילה הובלו לגטו שהוקם בשאטוראליאויהיי ומשם שולחו לאושוויץ.
לאחר השואה, חזרו למקום 28 יהודים, שיפצו את בניין בית הכנסת ואף ניסו לחדש את חיי הקהילה.
איבת התושבים כלפיהם הניעה את רובם לעזוב את המקום, ובשנת 1960 נותרו בציגאנד רק ארבעה יהודים.
בעיירה קיים בית קברות יהודי בו מעל 60 מצבות
ציאלינגוזאורוס (שם מדעי: Chialingosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת סטגוזאוריים, שחי במשך היורה העליון שלפני 160 מיליון שנה באסיה.
המאובנים שלו התגלו בתצורת ששימיאו שבסצ'ואן שבסין.
הוא תואר בידי החוקר יאנג ג'ונגג'יין ונקרא על שם הנהר ג'יאלינג (המכונה "Chialing River") שהוא יובל של הנהר יאנגצה הגדול.
הסוג הוגדר ב-1959 ונכלל בו מין יחיד - Chialingosaurus kuani.
סטגוזאור זה דמה בצורתו לקנטרוזאורוס, וכמה מהחוקרים הכלילו אותו באותו הסוג, אך מבנה הלוחיות ועצמות הזנב עזרו להכלילו כסוג נפרד לבסוף.
סוג זה הוא אחד מהמוקדמים שבסטגוזאורים, כשישנם חוקרים שסוברים שהוא שייך למשפחה דומה, אך לבסוף הניחו שהוא קרוב מספיק לשאר הסטגוזאוריים.
כמותם היה זה יצור אוכל צמחים שניזון בעיקר מציקסיים ומשרכים למורדות הנהרות הקדומים.
בדומה לקנטרוזאורוס היו לו זיזים בולטים מעל כתפיו שנועדו להגנה.
על פי הממצאים החלקיים שנמצאו (לשרידים המקוריים חסרה הגולגולת, אך היא נמצאה בשרידים מאוחרים יותר מהאזור) הגיע הסטגוזאור לאורך 4 מטרים, והיה בעל שורות לוחיות משולשות כשעל הגב התחתון והזנב בלטו בעיקר זיזי עצם מחודדים.
הזנב הסתיים בדוקרים ארוכים, איתם הוא היה יכול לפגוע קשה בטורפים אפשריים כמו היאנגצ'ואנוזאורוס והסינרפטור.
ציאנוסיטה (שם מדעי: Cyanocitta; מילולית: "עורבני כחול כהה") הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת העורביים, החיים רק באמריקה הצפונית.
הסוג מכיל שני מינים: עורבני כחול ועורבני שטלר.
מינים אלה דומים לעורבני החי בעולם הישן אך בעלי נוצות כחולות, ציצה זקורה בקצה ראשם והם שוכני יערות מחטניים ברובם.
הם אוכלי כל הניזונים בעיקר מזרעים ובלוטים וכן מחרקים ויצורים קטנים נוספים.
סוג זה קרוב בעיקר לסוג Aphelocoma ולמין יחיד בסוגו Gymnorhinus cyanocephalus האמריקאים.
ציאנואקרילטים (כינוי מדעי: Cyanoacrylate או בקיצור CA) הם משפחה של דבקים חזקים ומהירי פעולה לשימושים תעשייתיים, רפואיים וביתיים.
הם מופקים מאתיל ציאנואקרילט ואסטרים קשורים.
קבוצת הציאנואקרילט במונומר מתפלמרת במהירות בנוכחות מים ליצירת שרשראות ארוכות וחזקות.
ציאנואקרילטים ספציפיים כוללים מתיל 2-ציאנואקרילט (MCA), אתיל 2-ציאנואקרילט (ECA, נמכר בדרך כלל בשמות מסחריים כגון "סופר גלו", או טאוגוסיי), n-BCA, אוקטיל ציאנואקרילט.
ו-2-octyl cyanoacrylate (המשמש ביישומים רפואיים, וטרינרים ועזרה ראשונה).
אוקטיל ציאנואקרילט פותח כדי להתמודד עם בעיית הרעילות וכדי להפחית גירוי בעור ותגובה אלרגנית.
דבקי ציאנואקרילט ידועים לעיתים באופן כללי בתור "דבקים מיידיים" (בישראל נפוץ בכינוי "דבק 3 שניות", "דבק כוח" או "סופר גלו").
הקיצור "CA" משמש בדרך כלל בעגה המקצועית עבור ציאנואקרילט בדרגה תעשייתית.
הפטנט המקורי על ציאנואקרילט הוגש ב-1947 על ידי חברת BF Goodrich כפועל יוצא של חיפוש אחר חומרים המתאימים לכוונות פלסטיק שקוף של רובה למאמץ המלחמתי.
ב-1942, צוות מדענים בראשות הארי קובר ג'וניור נתקל בתרכובת שדבקה בכל מה שבאה איתו במגע.
הצוות דחה את האופציה לישימות החומר בזמן המלחמה, אך בשנת 1951, בזמן שעבדו כחוקרים עבור איסטמן קודאק, קובר ועמית, פרד ג'וינר, גילו מחדש את הציאנואקרילטים.
השניים הבינו את הפוטנציאל המסחרי, וצורה של הדבק נמכרה לראשונה ב-1958 תחת הכותרת "Eastman #910" (לימים "Eastman 910").
במהלך שנות ה-60, איסטמן קודאק מכר ציאנואקרילט ל-Loctite, אשר בתורה ארזה מחדש והפיץ אותו תחת שם מותג אחר "Loctite Quick Set 404".
בשנת 1971, Loctite פיתחה טכנולוגיית ייצור משלה והציגה קו משלה של ציאנואקרילט, הנקרא "סופר בונדר".
Loctite צברה במהירות נתח שוק, ובסוף שנות ה-70 אנליסטים העריכו שהיא עלתה על נתח השוק של איסטמן קודאק בשוק הציאנואקרילט התעשייתי בצפון אמריקה.
חברת National Starch and Chemical Company רכשה את עסק הציאנואקרילט של קודאק ושילבה אותו עם מספר רכישות שבוצעו במהלך היווצרות Permabond בשנות ה-70. יצרנים אחרים של ציאנואקרילט כוללים את LePage (חברה קנדית שנרכשה על ידי הנקל ב-1996), חטיבת Permabond של National Starch and Chemical, שהייתה חברת בת של יוניליוור.
ביחד, Loctite, Eastman ו-Permabond היוו כ-75% משוק הציאנואקרילט התעשייתי.
נכון ל-2019 Permabond המשיכה לייצר את נוסחת ה-910 המקורית.
בצורתו הנוזלית, ציאנואקרילט מורכב ממונומרים של מולקולות אסטר ציאנואקרילט.
למתיל 2-ציאנואקרילט (CH2 =C(C≡N)COOCH3 ) יש מסה מולקולרית של 111.1 גרם/מול, נקודת הבזק של 79°C, וצפיפות של 1.1 גרם/מ"ל.
לאתיל 2-ציאנואקרילט ((CH 2 =C(C≡N)COOCH2 CH3 )) יש משקל מולקולרי של 125 גרם/מול ונקודת הבזק של יותר מ-75°C.
כדי להקל על טיפול קל, דבק ציאנואקרילט מיוצר לעיתים קרובות עם מרכיב כגון סיליקה מוקצפת כדי להפוך אותו לצמיג יותר או דמוי ג'ל.
לאחרונה, תצורות זמינות עם תוספים המגבירים את חוזק הגזירה, ויוצרים קשר עמיד יותר.
תוספים כאלה עשויים לכלול גומי, כמו ב"אולטרה ג'ל" של Loctite, או אחרים שאינם מצוינים.
באופן כללי, קבוצות האקריל עוברות במהירות פילמור צמיחת שרשרת בנוכחות מים (במיוחד יוני הידרוקסיד), ויוצרות שרשראות ארוכות וחזקות, המחברים את המשטחים הצמודים זה לזה.
מכיוון שנוכחות של לחות גורמת לדבק להתקבע, חשיפה לרמות הלחות הרגילות באוויר גורמת לעור דק להתחיל להיווצר תוך שניות, מה שמאט מאוד את התגובה; לפיכך, ציאנואקרילטים מיושמים כשכבות דקות כדי להבטיח שהתגובה תתפתח במהירות להדבקה.
לדבקים של ציאנואקרילט יש חיי מדף קצרים - כשנה מהייצור אם הם לא נפתחים, וחודש אחד לאחר הפתיחה.
צי סיירות המערכה, (BCF), הידוע מאוחר יותר ככוח סיירות המערכה, מערך ימי של סיירות מערכה מהירות של הצי המלכותי, פעל בין השנים 1915 ל-1919.
הצי הוקם ב-11 בפברואר 1915 כאשר האדמירליות הורתה לפרוס את סיירות המערכה המהירות יותר שלה בפיקוד רוזית' ולקבץ אותם יחד כצי סיירות המערכה החדש.
השם 'צי' נשאר עד 1916 למרות שהוא היה כפוף רשמית למפקד העליון, הצי הגדול .
הצי הכיל בתחילה את שייטות סיירות המערכה הראשונה, השנייה והשלישית, אך זו צומצמה לשייטות סיירות המערכה הראשונה והשנייה ביוני 1916. היא כללה גם שתי שייטות סיירות קלות ושתי שייטות משחתות, בנוסף שייטת אוניות המערכה החמישית החדשה שכללה את אוניות המערכה המהירות החדשות מסדרת המלכה אליזבת שפעלו עם הצי.
ב-29 בנובמבר 1916 שונה שמו לכוח סיירות המערכה.
דרגה דגל שם טווח פיקוד תת-אדמירל, צי/כוח סיירות המערכה 1 תת-אדמירל סר דייוויד ביטי 8 בפברואר 1915 2 תת-אדמירל סר ויליאם פאקנהאם 29 בנובמבר 1916 3 תת-אדמירל סר הנרי פ.
צי התעלה , שנקרא לפני כן שייטת התעלה (Channel Squadron), היה יחידת אוניות מלחמה של הצי המלכותי הבריטי שהגנה על מימי התעלה האנגלית (תעלת למאנש) מ-1854 עד 1909 ומ-1914 עד 1915.
שייטות להגנת מימי המולדת (Home waters) היו קיימות בכל תולדותיו של הצי המלכותי הבריטי.
אחת הראשונות הידועות לנו, שפעלה מפלימות, נקראה "השייטת המערבית" (Western Squadron), והיא המבשרת של "שייטת התעלה" (Channel Squadron) שנקראה לימים "צי התעלה" (Channel Fleet).
ב-1650 נמסרה האחריות להגנת מימי התעלה מביצ'י הד ועד לנדס אנד לידי קפטן ויליאם פן , ולפקודתו הועמדו שש אוניות.
אוניות אלה הוסיפו לפעול גם לאחר הרסטורציה, ומיחידה זו נוצרה "השייטת המערבית".
מ-1690 ולמשך רוב המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 פעלה השייטת בתקופות מלחמה מבסיס הצי בפלימות'.
ב-1854 הוקמה "שייטת התעלה", שנקראה לעיתים גם בשם Particular Service Squadron.
שייטת התעלה נעשתה ליחידה קבועה בצי ב-1858.
במאה ה-19, כאשר הכשירו הצרפתים נמל לאוניות קיטור מלחמתיות בשרבור, בנה הצי המלכותי את נמל פורטלנד כבסיס לאוניותיו.
הנמל ושובר הגלים שלו נבנו בשנים 1849–1872.
לקראת 1900, עם התהדקות היחסים בין בריטניה לצרפת ולנוכח התעצמותה הימית של גרמניה, לא היה עוד צורך בצי שיגן על מימי התעלה, משום שזירת ההתגוששות הימית האירופית העיקרית עברה לים הצפוני.
אדמירל ארתור וילסון נשא באופן רשמי בתפקיד "מפקד שייטת התעלה" מ-1901 עד 1903. סגנו פיקד על יחידה של אוניות מערכה.
שייטת התעלה של השנים 1858–1903 נקראה לעיתים בטעות "צי התעלה".
ב-17 באפריל 1903 מונה סגן-אדמירל צ'ארלס בֶּרֶספוֹרד למפקד שייטת התעלה.
ב-6 במאי 1903 הודיעה לו האדמירליות כי "שייטת התעלה" תיקרא מעתה "צי התעלה".
ב-14 בדצמבר 1904 הוחלף שמו של צי התעלה ל"צי האטלנטי" (Atlantic Fleet) , וזה של צי מימי המולדת (Home Fleet) ל-"צי התעלה".
ב-24 במרץ 1909, במסגרת ארגון מחדש של יחידות הצי המלכותי, נעשה "צי התעלה" ל"פלגה השנייה של צי מימי המולדת" (2nd Division of the Home Fleet).
צי פני הים של הצי המלכותי הוא אחת מחמש הזרועות הלוחמים של הצי המלכותי.
צי פני הים כולל את כוח הלחימה הימי העיקרי של הצי המלכותי ומתחלק לשתי שייטות; האחת מוצבת בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' והשנייה בבסיס הצי המלכותי דבונפורט (שתיהן בחופה הדרומי של בריטניה).
לצד צי פני הים (שכלי השיט בה מסומלים HMS; 'אניית הוד מעלתו', אה"מ), גם זרוע הסיוע לצי כולל כלי שיט אך בתפקידי סיוע (מסומלים RFA; 'צי העזר המלכותי' (צע"מ) במקום HMS), כאשר כוח הצוללות של הצי נמצאות בפיקוד שירות הצוללות של הצי המלכותי (מסומלים צה"מ; 'צוללת הוד מעלתה').
תפקידי צי פני הים כוללים סיור לאורך חופי בריטניה והטריטוריות מעבר לים ומשימות אבטחת דייג, בנוסף כלי השיט מוצבים ברוטציה במספר מוקדים סביב העולם כחלק ממבצעים שונים כולל משימות של נאט"ו וכוחות משימה רב-לאומיים.
נכון לינואר 2024, צי פני הים כולל 54 כלי שיט, בהם נושאות מטוסים, משחתות, פריגטות, נחתות, שולות מוקשים וספינות סיור מסוגים שונים.
סדרה כמות כניסה לשירות הערות נושאות מטוסים סדרת קווין אליזבת 2 2017 אה"מ קווין אליזבת (R08) ואה"מ פרינס אוף ויילס (R09ׂ).
צי העזר המלכותי הוא צי המספק שירותי סיוע ולוגיסטיקה ל וחיל הנחתים המלכותי.
המשרתים בצי העזר הם אזרחים המועסקים על ידי משרד הביטחון של בריטניה או חיילי מילואים של הצי.
אוניות צי העזר מסומלות בתחילית צע"מ ("צי העזר המלכותי"; RFA) במקום התחילית אה"מ ("אוניית הוד מלכותו"; HMS) הנהוגה באוניות הצי המלכותי.
צי העזר כולל מספר אוניות מסוגים שונים האמונות על תדלוק ואספקה של אוניות הצי המלכותי, טיפול ופינוי פצועים, ביצוע סקרים, מיפוי וסיור, והנחתה אמפיבית של כוחות נחתים.
לצד משימות סיוע לצי, צי העזר מבצע משימות הומניטריות ברחבי העולם באופן עצמאי מהצי המלכותי.
צי העזר המלכותי נוסד בשנת 1905 כאשר האימפריה הבריטית התפרסה ברחבי העולם ואוניות הצי המלכותי הוצבו, סיירו ולחמו כמעט בכל פינה בעולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה צי העזר פעל באופן ניכר בסיוע לצי הבריטי שגדל משמעותית לאורך המלחמה, בנוסף צי העזר סייע בין היתר בתובלה של נפט מאצות הברית לבריטניה.
לאחר המלחמה צי העזר סייע בין היתר למאמצים ההומניטרים במהלך רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו (1923) ורעידת האדמה והצונאמי בקורינתוס (1928).
במהלך מלחמת העולם השנייה, הצי המלכותי גדל ללמעלה מ-1,400 אוניות שהתפרסו ברחבי העולם.
לצד זאת, שרשרת האספקה היבשתית נפגעה עם מספר תחנות אספקה שנפלו לידי האויב, בנוסף אוניות הצי נאלצו לפעול במרחק גדול מתחנות האספקה ולתקופות ארוכות יותר, כל אלו הגבירו משמעותית את החשיבות של צי העזר בתמיכה לוגיסטית בכל המערכות.
מאז סוף מלחמת העולם השנייה ממשיך צי העזר להעניק סיוע לוגיסטי לצי המלכותי ולחיל הנחתים ברחבי העולם, הוא לקח חלק בכל מערכה של הצי המלכותי כאשר אוניות צי העזר מצטרפות לכוחות משימה ימיות ומאפשרות לאוניות הצי המלכותי לפעול באופן מלא.
במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982, אונייה של צי העזר הנחתת הלוגיסטית צע"מ סיר גלהד (L3005) טובעה לאחר שהופצצה על ידי חיל האוויר הארגנטאי, נחתת נוספת צע"מ סיר טריסטם (L3505) נפגעה קשה ונגררה חזרה לבריטניה שם שוקמה.
אף על פי שצי העזר הוא חלק מהצי המלכותי הוא כולל מערכת דרגות שונה מעט ומצומצמת מהנהוג בצי המלכותי.
דרגות חוגרים סמל דרגה מתלמד ימאי דרגה שנייה ימאי דרגה ראשונה עזר ראשי קצין זוטר קצין זוטר ראשישם באנגליתApprenticeSeaman Grade 2Seaman Grade 1Leading HandPetty OfficerChief Petty Officer
(*) דרגות החוגרים כוללות סמל המבטא תפקיד מקצועי או הצבה בצוות הספינה.
בדרגות המופיעות פה מוצגים התפקידים קשר וסיפון.
ציד מכשפות הוא רדיפה של בני אדם שנחשדו כעוסקים בכישוף.
מקובל לומר שהנאשמים היו בעיקר נשים שהואשמו בהיותן מכשפות, אך בחלק מהארצות גברים הם שהיוו את רוב הנאשמים, ובמקרים שונים גם ילדים עמדו למשפט באשמת כישוף.
אנשים רבים שהואשמו בכישוף עונו, הודו בביצוע כשפים והוצאו להורג.
לעיתים קרובות המורשעים נדרשו לגלות שותפים נוספים, שגם הם עונו ונמצאו אשמים.
בהשאלה, הביטוי 'ציד מכשפות' משמש מונח המתאר רדיפה אחרי בני אדם, בהאשמות חסרות ביסוס.
כאשר בחלק מהמקרים יש האשמות לפגיעה בחברה דרך מנגנון לא ברור ולא מבוסס או אף דרך מנגנון על-טבעי.
דוגמאות לכך כוללות חלק מסוגי ההומופוביה, פרשות הנוגעות לאנטישמיות, הטיהורים הגדולים של סטלין ומקארתיזם.
התורה אוסרת על כישוף, ואף גזרה דין מוות בסקילה על העוסקים בו, כנאמר: "מכשפה לא תחיה" ().
לפי היהדות מכשף הוא אדם שעושה מעשים שנראים כחורגים מגדר הטבע הפיזיקלי, ומייחס את זה לכוחות מיוחדים שיש בו ושאין לאנשים רגילים או ללחשים וכדומה שעשה.
בתנ"ך נכתב על הרג המכשפות שנעשה בידי שאול המלך, עליו מסופר בביקורו אצל בעלת האוב בעין דור ().
ה מזכירה את שמעון בן שטח שחי המאה ה-1 לפנה"ס ותלה שמונים נשים באשקלון ביום אחד.
דבר זה בוצע בניגוד לכלל האומר שאין תולים אישה שמתה בבית דין, ובניגוד לכלל שאין בית דין דן שני אנשים ביום אחד.
הגמרא במסכת סוטה מזכירה מכשפת יהודיה בשם יוחני בת רטיבי, אשר לפי הפרשנים, הייתה מעכבת לידות של נשים בעזרת כישופיה.
הוגי הדעות ביהדות נחלקו האם יש ממש בכישופים המשנים את הטבע הפיזיקלי או לא.
חלק מן ההוגים – רס"ג, רמב"ם, רלב"ג ועוד – שללו את יכולת ההשפעה של כישופים על המציאות וגורסים כי מכשף הוא אדם אשר גורם לאנשים לחשוב שעושה מעשה פלא בעוד אינו עושה דבר החורג מגדר הטבע.
חכמי ישראל אחרים (ביניהם גם חכמי הקבלה) – רש"י, רמב"ן, מהר"ל ועוד – סברו שישנם כישופים היכולים להשפיע על המציאות הפיזיקלית, ורק אלו הם האסורים ומחייבים עונש מיתה.
ציד מכשפות במאה ה-15 וה-16
בניגוד לדעה הרווחת ציד המכשפות היה קטן יחסית בימי הביניים.
קרל הגדול אסר העלאת מכשפות על המוקד בשל היותו אקט פגאני.
בין שנת 900 ל-1400 הכנסייה הקתולית הוקיעה את האמונה בקיומן של מכשפות וסירבה לשפוט מישהו על כך שעסק בכישוף, אף על פי שהאמונה בכישוף הייתה נפוצה באירופה של ימי הביניים.
ב-1258 האפיפיור אלכסנדר הרביעי הוציא צו שאוסר על רדיפת מכשפות.
מקרה חריג לתקופה זו הוא הרשעתה של רגנהילד טרגאגס בכישוף בנורווגיה של תחילת המאה ה-14.
הרדיפה האמיתית תפסה תאוצה בתחילת המאה ה-15, תום ימי הביניים, תחילת הרנסאנס.
בתקופה זו שבה האמונה במכשפות לשגשג בחברה האירופית, אך העונשים בעוון כישוף היו עדיין זניחים למדי.
חוקרים רבים מייחסים את ראשית ציד המכשפות הממוסד לבולה שהוציא אינוקנטיוס השמיני, שצורפה בשנת 1487 לספרו של הנזיר אינקוויזיטור הגרמני היינריך קרמר, "פטיש המכשפות".
כמה שנים לפני משפטי המכשפות המפורסמים בעיר במברג בגרמניה באותה עיר עצמה הוצא להורג גבר בשם פיטר סטאמפ.
הוא הואשם שהיה אדם-זאב שטרף ילדים, ביניהם את בנו.
הוא הודה בכך לאחר עינויים רבים, גופו רוסק לחתיכות קטנות כדי שלא יוכל לקום לתחייה.
הוצאו להורג גם בנו וביתו מהחשש שהם יהיו אדם-זאב כמוהו.
"פטיש המכשפות" זכה לתפוצה רחבה תוך זמן קצר, ובין השנים 1487 ל-1520 ראו אור 13 מהדורות שלו.
שני גורמים מרכזיים תרמו לפופולריות הרבה של החיבור: הראשון הוא מהפכת הדפוס באמצע המאה ה-15 והשני הוא התסיסה הדתית והמאבקים הדתיים שנלוו לרפורמציה הפרוטסטנטית ולקונטרה-רפורמציה שבאה בעקבותיה.
ב-1600 פורסם חיבור אקדמי ומפורט יותר מאת הישועי מרטינוס דלריוס, "Disquisitionum magicarum libri sex" ("מחקרים אודות הכישוף בשישה כרכים"), אך "פטיש המכשפות" נותר ספר פופולרי ונפוץ.
בראשית העת החדשה החל היפוך מגמה בעמדה הוותיקה והרשמית של הכנסייה כלפי מכשפות.
אם הכרזות רשמיות של הכנסייה בימי הביניים הגדירו את האמונה בקיומן של מכשפות כדברי מינות וכפירה, הרי שהחל מסוף המאה ה-15 ההכרזות טענו שמי שמסרב להכיר בקיומן של המכשפות כמשרתות השטן – הוא האשם במינות.
ציד המכשפות החל בגרמניה ובאיטליה והתפשט ברחבי מערב אירופה וזלג ליבשות אחרות.
בשוודיה, לדוגמה, הוצאו להורג כ-400 נשים בתקופה זו.
בשנת 1597 בסקוטלנד הועמדו לדין 400 נשים.
בעקבות משפט המכשפות בנוגרדו הוצאו להורג 8-10 נשים.
שיאה של הרדיפה היה בשנים 1668–1676 ותקופה זו מכונה "הרעש הגדול".
בין המוצאות להורג באותה תקופה הייתה אנה זיפל.
משפט המכשפות האחרון בשוודיה נערך בשנת 1704.
מחקר של כלכלנים משנת 2018 טוען כי אחת הסיבות האפשריות להתפרצות ציד המכשפות היה מאבק על "שוק המאמינים", בין הכנסייה הקתולית לבין הרפורמיסטים בהפרוטסנסטים.
לפי טענתם, קיום המשפטים נועד להפגין את כוחם וסמכותם של אלו שביצעו אותם, בדומה, לדוגמה, למשפטי הראווה של סטלין.
באימפריה הרומית הקדושה (כיום גרמניה) היו ארבעה משפטי מכשפות המוניים – משפטי הכישוף בבמברג, משפטי המכשפות בטרייר , משפטי המכשפות בפולדה ומשפטי המכשפות בוירצבורג .
משפטי הכישוף בבמברג היו בין משפטי המכשפות הגדולים ביותר בתקופה המודרנית המוקדמת.
זו הייתה סדרה של משפטים המוניים והוצאות להורג המוניות שהתרחשו ברובם בשנים 1626–1632 בבישופות במברג.
במשך התקופה כ-1,000 בני אדם הוצאו להורג לאחר שהואשמו בכישוף, כ-900 מהם הוצאו להורג בשנים 1626–1632. אנשים מכל הגילים, המינים והמעמדות נשרפו על המוקד, לפעמים לאחר שראשם נערף, ולפעמים בעודם בחיים.
במסגרת המשפטים הוצאו להורג כל בני משפחת האן - הפקיד גאורג האן רעייתו, בתו ובנו.
כאשר התחדשו הרדיפות בשנת 1626, הפכו האן ומשפחתו למטרה עבור ועדת המכשפות וזאת בשל העובדה שהאן היה ידוע בהתנגדותו לרדיפות מכשפות, והביא להפסקת הרדיפות הקודמות בשנת 1622.
בן זוגה נמלט למושבת הפליטים של במברג בנירנברג והגיש תלונה על מעצרה לקיסר.
באפריל 1630 דרש הקיסר מהנסיך-הבישוף הסברים בנוגע להאשמות שהועלו נגדו והורה לו להפסיק לאלתר את המשפט נגד דורותיאה פלק, אך זה התעלם מהקיסר.
הנסיך-הבישוף דורנהיים ברח מהעיר לאוסטריה.
בשנת 1692 התרחש ציד המכשפות בסיילם שבמסצ'וסטס – אשר אף על פי שממדיו היו קטנים מרדיפות אחרות ומאפייניו שונים מאלו שהיו נפוצים בדרך כלל – התקבע בתרבות כמזוהה עם תופעת ציד המכשפות.
במהלך חצי שנה נידונו 14 נשים ו-5 גברים למוות בתלייה על ידי בית המשפט המקומי, לאחר שהורשעו במעשי מאגיה שחורה וכישוף.
מאות אחרים, שלא הורשעו, נכלאו, לעיתים לזמן ממושך, לאחר שנחשדו כעוסקים בכישוף.
בשני מקרים הומתו גם כלבים, לאחר שבית המשפט השתכנע כי סייעו למעשי הכשפים.
עצם הדיון וההרשעה בבית משפט אזרחי על עבירות הכישוף וההוצאות להורג בעוון כישוף, בהיקף כה גדול בתקופה של מספר חודשים, היה תופעה יוצאת דופן, ייחודית לעיירה סיילם ולשנת 1692, והיא תופעה חריגה בהיסטוריה של ארצות הברית.
רוב המתיישבים במקום היו פוריטנים המחויבים לשלטון הדת בכל תחומי חייהם, והתגלו חילוקי דעות רבים הנוגעים לדת.
חילוקי דעות אלה התגברו ככל שרבו האסונות, כגון אובדן יבול ומִקְנֶה, מחלות ומוֹת ילדים, ואסונות טבע שונים, שפורשו באופן ישיר כמעשי שמיים בעקבות זעם האל.
לפי אמונתם של הפוריטנים, נקבע עם לידתו של כל אדם אם הוא נדון לגן עדן או לגיהנום, והם נהגו לחפש רמזים וסימנים, שאותם נתן האל, לתכליתו של כל אדם.
לפי אמונתם, במקביל לעולם הנראה, התקיים עולם הבלתי נראה, המנוהל על ידי האלוהים ושליחיו – המלאכים והשטן.
ברקע התקופה עמד ספר פופולרי שיצא לאור בשם, "השגחות אלוהיות חקוקות בזיכרון", מאת קוטון מאת'ר, אשר תיאר מקרה של עיסוק בכישוף מאותה התקופה וכלל תיאור תסמיני חולי הנגרמים בשל מכשפות.
תחילת האירועים היה בכך שמספר נערות חלו.
רופא שניסה ללא הצלחה לטפל בנערות החולות סבר כי ייתכן והגורם לבעיה הוא על-טבעי.
בפברואר נעצרו שלוש הנשים הראשונות בחשד למעשה כישוף.
הדבר קרה לאחר ששתיים מהנערות הצביעו על הנשים הללו כאחראיות למחלתן וציד המכשפות החל.
בהמשך גם נערות אחרות סיפרו על כך שראו מכשפות עפות בשמיים, וכפועל יוצא של האשמות אלו החלו החשדות לקבל תמיכה רבה יותר.
שלוש הנידונות הראשונות שהורשעו היו נשים משולי החברה: טיטובה, שפחה אינדיאנית; שרה גוד, שהייתה קבצנית ללא משפחה; ושרה אוסבורן, שהייתה קשישה רגזנית ולא אהובה בעיירה.
בתחילת המשפטים לא היה מובן מאליו כי ייגזר על הנאשמות עונש מוות.
אך לאחר עינויים כבדים, טיטובה הודתה באשמה תוך פירוט האופן שבו הגיע אליה השטן בעצמו כשהוא מופיע לעיתים ככלב או כחזיר.
היא והצהירה כי היא וארבע מכשפות אחרות ביצעו מעשי כישוף, ובכך קשרה את הנאשמות האחרות לעדותה.
טענותיהם של המאשימים אותה בכישוף נשמעו אמינות מאוד מפני שהשפחה הייתה ממוצא אינדיאני, ואינדיאנים נתפשו בעיני הקהילה הנוצרית כבעלי אמונות המבוססות על כישוף ומאגיה שחורה.
לפי טענתו של דוגלס לינדר, וידויה של טיטובה הצליח להפוך אותה משעיר לעזאזל אפשרי לדמות מרכזית בתביעות המתרחבות.
וידויה תרם גם להשתקת רוב הספקנים, ואיפשר את תחילתו של ציד המכשפות הקנאי.
לאחר מספר חודשים החלו לעלות ספקות בדבר העובדה כי דווקא בעיירה סיילם קיים מספר כה גדול של אנשים העוסקים בכישוף.
כמו כן ספקות הועלו ביחס לכך שאנשים מכובדים רבים כל כך עשויים להיות אשמים.
הפרשה החלה להגיע לסיומה לאחר שאפילו הכומר בורוז, שהיה כומר העיירה בעבר, נידון למוות.
בתפילה שנשא לפני מותו בפני הציבור, ציטט פסוקים מהתנ"ך, דבר שלכאורה לא היה ביכולתו לעשות אילו היה נציגו של השטן ועוסק בכישוף.
הדבר החל לעורר את אנשי העיירה למחשבות שניות והצית את הספק בדבר "האמת".
משפטי המכשפות נמשכו עוד שלושה חודשים, והמשיכו לעורר ספקות נוספים בציבור, כולל בעיתונות.
בכתבה אחת, "מקרים של מצפון", נטען ש"עדיף כי עשר מכשפות חשודות יימלטו על פני הרשעתו של אדם אחד חף מפשע".
במשך מספר חודשים נוספים הוגשו למושל העיירה מאמרים וגילויי דעת של אנשי ציבור ושל כמרים בעניין, דבר שהביא בסופו של דבר לסיום המשפטים.
החל מנובמבר 1692 התערבות מושל המדינה הובילה לפיזור בתי הדין ולאחר מכן לחנינה של כל העצורים.
בשנת 1631 פרסם הגרמני פרידריך שפה את 'Cautio Criminalis' (בעברית: 'אמצעי זהירות לתובעים'), המציגה את משנתו הסדורה לתביעות נגד כישוף.
שפה לא טען שאין מכשפות, וגם לא צידד בביטול מיידי של משפטי המכשפות, אולם תיאר בסרקזם את הניצול של הליכים משפטיים בתביעה נגד מכשפות.
במספר מדינות דעך ציד המכשפות במהלך המאה ה-17. ההוצאה להורג האחרונה של מכשפה ברפובליקה ההולנדית הייתה כנראה ב-1613. בדנמרק, זה התרחש ב-1693 עם הוצאתה להורג של אנה פאלס.
ובנורווגיה הוצאת המכשפה האחרונה להורג הייתה של יוהאן נילסדטר ב-1695, ובשוודיה אנה אריקסדוטר ב-1704.
בשוודיה בשנת 1669 נערך משפט המכשפות במורה אך בהמשך שלטונות סירבו להמשיך במשפטים ונתנו הוראה להקפיד בתפילות.
ברוב מדינות אירופה האשמות בדבר כישוף דעכו במהלך המאה ה-18. באנגליה ובסקוטלנד בין השנים 1542 ו-1735, סדרה של מעשי כישוף עיגנה בחוק את הענישה (לעיתים קרובות עונש מוות, לפעמים כליאה) של אנשים שמתרגלים או מתיימרים לעסוק בכישוף וקסם.
ההוצאות להורג האחרונות בגין כישוף באנגליה התרחשו ב-1682, כאשר 3 נשים הוצאו להורג באקסטר.
ב-1711 פרסם ג'וזף אדיסון מאמר בכתב העת המכובד The Spectator (מס' 117) שביקר את חוסר ההיגיון והעוול החברתי בהתייחסות לנשים מבוגרות וחלשות (שזכו לכינוי "מול ווייט") כמכשפות.
ג'יין וונהאם הייתה בין הנאשמות האחרונות במשפט מכשפות טיפוסי באנגליה בשנת 1712, אך קיבלה חנינה לאחר הרשעתה ושוחררה לחופשי.
ג'נט הורן הוצאה להורג בגין כישוף בסקוטלנד בשנת 1727. היא הייתה האישה האחרונה שהוצא להורג בבריטניה בגין כישוף.
חוק איסור הכישוף מ-1735 בבריטניה, הוביל להעמדה לדין בגין הונאה ולא כישוף מאחר שלא האמינו עוד שליחידים יש כוחות על טבעיים או יכולת ביצוע עסקאות עם השטן.
חוק 1735 המשיך לשמש עד שנות הארבעים של המאה ה-20 כדי להעמיד לדין אנשים כמו מגידי עתידות, צוענים ומדיומים.
בחלקים אחרים של אירופה, ציד המכשפות נפסק מאוחר יותר.
בצרפת האדם האחרון שהוצא להורג על כישוף היה לואי דבארז ב-1745. בגרמניה גזר דין המוות האחרון היה זה של אנה שוגלין בקמפטן ב-1775 (אם כי לא בוצע).
בקרואטיה האדם האחרון שנידון על כישוף לעונש מוות היה מגדה לוגומר בשנת 1758. היא זוכתה על ידי מריה תרזה באותה שנה, ובכך שמה קץ למשפטי המכשפות בקרואטיה.
בקטלוניה נמשך ציד המכשפות גם במאה ה-18.
בפורטוגל בשנים 1626–1744 818 נשים הואשמו במשפטי מכשפות.
בשנת 1760 הוחלט להפסיק את המשפטים.
משפט המכשפות הרשמי האחרון הידוע היה משפט המכשפות דורוצ'וב בפולין בשנת 1783. תוצאת המשפט מוטלת בספק על ידי פרופ'.
לא נמצאו מקורות אמינים המאשרים הוצאות להורג כלשהן לאחר המשפט.
ב-1793 הוצאו להורג שתי נשים ללא שם בהליכים של חוקיות מפוקפקת בפוזנן, פולין.
אנה גולדי הוצאה להורג בגלרוס, שווייץ בשנת 1782 וברברה זדונק בפרוסיה בשנת 1811. שתי הנשים זוהו כנשים האחרונות שהוצאו להורג על כישוף באירופה, אך בשני המקרים, פסק הדין הרשמי לא צוין כישוף, שכן זה חדל להיות מוכר כעבירה פלילית.
בברזיל, שהייתה תחת שליטה של פורטוגל המשפטים נמשכו עד לסוף המאה ה-18, כאשר מריה דה קונסייסאו נשפטה בשנת 1798.
על רקע מלחמת העולם השנייה השלטונות בממלכה המאוחדת החלו לפעול נגד נשים שטענו שהן מדיום וערכו סיאנס.
בינואר 1944 הלן דאנקן שהייתה סקוטית שעבדה כמדיום, נעצרה על רקע ביצוע סינאנס.
לאחר בחינת מספר עבירות של מרמה היא נשפטה לבסוף באפריל של אותה שנה באשמת כישוף על רקע חוק איסור הכישוף מ-1735. השלטונות שמו לב לפעילותה על רקע חשיפת פרטים על טביעת אוניה בריטית HMS Barham, ב-1941, בזמן שהצי המלכותי הבריטי ניסה להסתיר דבר זה מידיעת האויב והציבור.
ג'יין יורק הייתה מדיום נוסף בממלכה המאוחדת והיא הייתה האישה האחרונה שהורשעה בכישוף בספטמבר 1944. היא נקנסה ב-5 דולר והבטיחה לא לעסוק יותר בסיאנסים.
אופים של העוסקים בכישוף תואר בספר המרכזי באותה תקופה, פטיש המכשפות, מהמאה ה-15. איתור המכשפות והמכשפים, העמדתם למשפט והוצאתם להורג נעשתה ברוחו של ספר זה, שהציג את מלאכת הכישוף כמציאותית, כשטנית וכמאיימת על שלטון האל.
גם מרכזיותן של נשים כחשודות תוארה בספר זה, ואכן רוב הקרבנות בארצות מסוימות של צייד המכשפות היו נשים.
במהלך הזמן השתנו והשתכללו האופנים בהן נמצאו העוסקים בכישוף והוכחה אשמתם.
ראיות לכישוף היו קשורות בעיקר להשתתפות בטקסים, אך אלו היו נדירות.
ראיות מקובלות יותר היו השפעות עקיפות על אחרים, כמו גרימת חולי, שתוארו ככישוף.
כל אלו דרשו הסתמכות על עדויות מהימנות, ומכאן שהעיסוק בעדויות, בעדים ובאמינותם היה מרכזי.
גם החזקת חיית מחמד נחשבה לרמז מחשיד, או אמצעי כישוף (כמו חפץ ששייך לאדם שכושף).
היו גם מבחנים מורכבים יותר, להלן הבולטים שבהם.
מבחן המים הקרים: רגליהם וידיהם של החשודים נקשרו, והם הושלכו למים קרים.
אם הם צפו, הרי שזוהי ראייה לכך שעסקו בכישוף.
אם הם שקעו, נחשבו לזכאים ונמשו מהמים.
סימן השטן: חיפוש אחר "פטמה" לא טבעית (לדוגמה יבלת בולטת או שומה), שנחשבה לסימן שהשטן מותיר במכשפות.
סימן השטן אינו רגיש לכאב ואינו מדמם, לכן במקרים כאלו נהוג היה לדקור את גופה של החשודה על מנת לזהותו.
עם זאת, הדרך המרכזית היא באמצעות הודאה של הנאשמים.
הודאה זו חולצה, לרוב, בעינויים או באיומי עינויים.
היחס בין סוגי הראיות השונות היה שונה בתקופה ובמקום, והמשמעות המשפטית שונה.
מבחן המים הקרים נחשב לעממי, ובחלק מהמקומות נפסל במשפטים רשמיים.
סימן השטן נחשב למקצועי יותר, ופותח על ידע מומחים.
הוכחה באמצעות וידוי (שכאמור הושג בעינויים) נחשבה להוכחה הרציונלית ביותר, והפכה לכלי הרשמי העיקרי.
לפעמים מבחנים אחרים נעשו רק כדי לבסס חשד, והחשודים נשלחו לעינויים על מנת לחלץ הודאה.
באנגליה, שהתבססה על המשפט המקובל בניגוד לשאר ממלכות אירופה, עינויים במסגרת משפט היו בניגוד לחוק, וייתכן שמסיבה זו גם הואשמו הרבה פחות אנשים בכישוף בהשוואה לאזורים שכנים.
מספר ומאפניים של הקורבנות שהורשעו בכישוף
הערכות מדעיות מודרניות מציבות את המספר הכולל של הוצאות להורג בגין כישוף בתקופת 300 השנים של ציד מכשפות אירופי בעשרות אלפים, לרוב בין 35,000 ל-50,000. רוב הנאשמים היו מהמעמדות הכלכליים הנמוכים בחברה האירופית, אם כי במקרים נדירים יותר הואשמו גם אנשים רמי דרג.
על בסיס הראיות הללו, סקאר וקאלאו טענו כי "המכשפה האופיינית הייתה אשתו או אלמנתו של פועל חקלאי או חקלאי חוכר קטן, והיא הייתה ידועה באופייה מתלהם ותוקפני".
לפי ג'וליאן גודאר, באירופה, השיעור הכולל של נשים שנרדפו כמכשפות היה 80%.
היו מדינות ואזורים כמו אסטוניה, נורמנדי ואיסלנד, שהתמקדו יותר בגברים.
למשל: באיסלנד, 92% מהנאשמים היו גברים, ובאסטוניה 60% מהקרבנות היו גברים, לרוב איכרים בגיל העמידה שעסקו ברפואה עממית.
במשפטי הכישוף שנערכו במוסקבה, שני שלישים מהנאשמים היו גברים.
באיים הבריטיים גברים היוו כ-60% מהנאשמים בציד הכישוף, ובאזור שווייץ היו גבוהים יותר ועמדו על כ-80% מהנאשמים.
בגרמניה גברים בעלי מעמד חברתי גבוה היו מוקד להאשמות, בהמשך בין השנים 1500–1650, היו אלו גברים צעירים שהיו בסיכון גבוה למצוא עצמם נאשמים בעוון כישוף.
ברוב המקרים ילדים היו המאשימים ולא הנאשמים, אך גם ילדים עמדו למשפט לעיתים באשמת כישוף.
למשל: במשפטי וורצבורג בשנת 1629, ילדים היוו 60% מהנאשמים, ואף על פי שהמספר פחת ל-17% בהמשך אותה שנה.
מספר עשורים מאוחר יותר, בסוף שנות השישים של המאה ה-17, ילדים בשוודיה טענו באופן פומבי שמבוגרים לקחו אותם למפגש מכשפים.
כתוצאה, 15 נערים מעל גיל 16 הוצאו להורג, וכ-40 נערים צעירים יותר הולקו כעונש.
קיימת טענה, שניתן למצוא לפעמים בספרות פופולרית לכך ש"מיליוני מכשפות" (לעיתים קרובות: "תשעה מיליון מכשפות") נהרגו באירופה, אך טענה זו היא מזויפת, והיא נובעת מחוברת משנת 1791 מאת גוטפריד כריסטיאן וויגט .
בפברואר 2022 החליט הפרלמנט של קטלוניה להעניק חנינה לכאלף בני אדם, רובן נשים, שהואשמו בכישוף במאה ה-17 ובמאה ה-18. ההחלטה התקבלה לאחר שהחלטות דומות התקבלו גם בסקוטלנד, שווייץ ונורווגיה, ולאחר שיותר ממאה היסטוריונים אירופאים חתמו על גילוי דעת תחת הכותרת "הן לא היו מכשפות, הן היו נשים".
המכשפה מאגם הקיכלים מאת אליזבת' ג'ורג' ספיר.
ציד המכשפות מאת ארתור מילר.
מחזה על ציד המכשפות בסיילם, המהווה אלגוריה לרדיפת הזרים והקומוניסטים שהונהגה על ידי סנאטור ג'וזף מקארתי בשנות ה-50 של המאה ה-20 בארצות הברית.
המכשפה מקשטיליה מאת שלום אש.
נערה יהודייה מואשמת בכישוף ונשרפת על ידי האינקוויזיציה.
אייבנהו מאת סר וולטר סקוט.
בהשאלה, ציד מכשפות הוא מונח המתאר באופן כללי רדיפה כלפי קבוצת בני אדם, כאשר ההאשמות מולם לא מבוססות.
במהלך ההיסטוריה התקיימו עוד מצבים של רדיפת קבוצות מיעוט או קבוצות חלשות והאשמתם בגרימת אסונות.
לעיתים קרובות על ידי חטא נגד "רצון האל", פעולות "נגד הטבע" או מנגנון על טבעי.
חלק מסוגי ההומופוביה במיוחד מול הומוסקסואלים גברים דומים לציד מכשפות במספר מובנים כמו האשמות בגרימת נזק לחברה על ידי עירוב של כוח על-טבעי, חקיקה דרקונית וענישה אכזרית.
במסכת סוכה בגמרא מפורש ליקוי חמה כסימן לכעסו של האל.
הגמרא טוענת גם כי משכב זכור ו-3 חטאים אחרים אחראים לליקוי חמה.
פרשנים דתיים אחרים טענו כי משכב זכר גורם לכתמי שמש.
הסבר זה עומד בניגוד לתאוריה המדעית, לפיה ליקוי חמה וכתמי שמש הן תופעות טבעיות שאין בהן כל רע, ואשר התרחשו באופן מחזורי וטבעי במשך מאות מיליוני שנים לפני קיום האדם.
אנשי דת יהודים טוענים כי לפי הכתוב בפרק 9 במסכת ברכות בתלמוד הירושלמי, הומוסקסואליות גורמת לרעידות אדמה.
במאה ה-5 הקיסר יוסטיניאנוס הראשון תיקן את קוד החוקים של האימפריה הביזנטית.
באופן תקדימי יוסטיניאנוס פרש כי יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, הם בעצם מעשי סדום וכי "פשעים אלה" מביאים לרעב המוני, לרעידות אדמה ולמגפות.
הנובלות של יוסטיניאנוס בישרו על שינוי בפרדיגמה המשפטית הרומית בכך שנקבע מושג לפיו קיימת לא רק ענישה חילונית אלא גם אלוהית על התנהגות הומוסקסואלית.
התייחסות זו קבעה את היחס להומואים במדינות רבות למשך מאות שנים.
לדוגמה באנגליה הוצאות להורג בגלל "מעשי סדום" נמשכו עד 1835, עם משפטם של ג'יימס פראט וג'ון סמית'.
גם לאחר החלשות גישה זו המשיכו רדיפות אחר הומואים בטענה שהם בעלי מחלת נפש ונכפו עליהם טיפולי המרה שהיו לעיתים קרובות אכזריים וללא בסיס מדעי.
רבנים, חברי כנסת ותנועות דתיות חוזרים על הטענה כי הומוסקסואליות גורמת לרעידות אדמה גם במאה ה-21, ואף משייכים לפעמים רעידות אדמה ספציפיות להומוסקסואליות.
הטענה משמשת יהודים אורתודוקסים כנימוק מדוע אסור לקדם חוקים בעד זכויות להט"ב.
בחלק מסוגי האנטישמיות – יהודים הואשמו באסונות שונים לעיתים בביצוע פעולות על-טבעיות.
לאורך ההיסטוריה התקיימו מקרים רבים של עלילות דם נגד יהודים.
עלילת דם נפוצה היא שיהודים שהם רוצחים תינוקות נוצריים ומשתמשים בדמם לפולחן דתי, במיוחד נפוצה העלילה בדבר שימוש בדם ילדים נוצרים לשם אפיית מצות לפסח.
עלילות הדם הביאו לביצוע פוגרומים, רציחות, שריפות ספרי תלמוד, בריחת יהודים והתנכלויות שונות כלפי יהודים.
עלילות הדם לא רק גררו אלימות, אלה מחזרו שוב ושוב את הרעיון לפיו יהודים זקוקים לדם נוצרים לצורכי פולחן, דבר שהפך לאמונה נפוצה ותרם לאנטישמיות ולנכונות להאמין לעלילות דם נוספות, במיוחד על רקע "הוכחות" תודות להודאות בעינוים, ו"שחזור" העלילות על ידי אנטישמים בשנים שלאחר מכן.
כך נוצרה דעה קדומה שמחזקת את עצמה.
בדומה לציד מכשפות יהודים רבים "הודו" בקיום העבירות תחת לחץ של עינויים קשים.
כך ב-1475 בעלילת הדם בטרנטו הודו יהודים ברצח ילד עקב עינויים, 13 יהודים הוצאו להורג באכזריות.
דפוס פעולה זה חזר על עצמו לפחות עד 1840 שבה התרחשה עלילת דמשק.
לעיתים כללו עלילות הדם היבטים על-טבעיים שונים.
לדוגמה ב־1491, ערב גירוש ספרד, הואשמו יהודים מלה גוארדיה ברצח פולחני אכזרי של ילד, שכלל את עקירת לבו מגופו.
העדר הגופה תורץ בעלייתו של הילד הישר השמיימה, והילד הוכרז קדוש.
חלק מעלילות הדם הן "עלילת חילול לחם הקודש" שבהן טענו כי יהודים רצו לחלל את לחם הקודש שבכנסיות.
החמורה בעלילות לחם הקודש, ארעה בעיר רויטיגן שבבוואריה בקיץ 1298, בכי תינוק שנשמע מבית יהודי ויוחס ליבבת לחם הביאה להתאספותם של כנופיות פורעים מוסתות בהנהגת האציל רידנפלייש.
רדיפת יהודים בעקבות המוות השחור
לפני פיתוח תאוריית החיידקים כגורמי מחלות אנשים היו חסרי אונים כלפי מחלות ומגפות וחיפשו דרכים שונות ומשונות להינצל מהן.
חלק מן המחלות יוחסו לגורמים על טבעיים כמו כוכבי שביט או התנהגות לא מוסרית, ולעיתים יוחסו המחלות להרעלת מים או למיאזמה – אוויר רע.
בזמן התפרצות המוות השחור התפתחה לאחר התפרצות המגפה האשמה, ובעיקר לאחר התבררות ממדיה האדירים, הואשמו היהודים בכך שהרעילו את הבארות ובכך גרמו לפריצת המגפה.
לאחר שיהודים אולצו בעינויים, להודות בהרעלת הבארות, ההמון האמין שאלו הם פני הדברים.
בקהילת בזל שמנתה כשש מאות יהודים, נשרפו למוות כל בני הקהילה, בתוך בניין עץ שנבנה במיוחד לצורך זה.
בטבח שטרסבורג הם נשרפו בבית הקברות היהודי.
בכל הערים שעל נהר הריין נשרפו יהודים למוות ולעיתים, כמו במקרה של קהילת פרנקפורט דמיין, הקדימו היהודים והעלו את עצמם באש, כדי לא ליפול בידי הנוצרים.
במיינץ, התאגדו היהודים כדי להגן על עצמם, אספו נשק והצליחו להרוג 200 אנשים מן האספסוף שבא להורגם.
אלו ששרדו, העלו את עצמם באש בבתיהם.
ההערכה היא כי ב-24 באוגוסט 1349, מתו כ-6000 יהודים במיינץ.
קהילת ארפורט שמנתה כ-3,000 יהודים, הושמדה כליל.
הרציחות, המגפה ובריחת תושבים יהודים גרמה לכמעט השמדה של קהילות יהודיות במדינות מערב אירופה ולכך שיהודים רבים היגרו למזרח אירופה.
קיימות מספר דוגמאות ל"ציד מכשפות" גם במאה ה-20.
תחת שלטונו של יוסיף סטלין היה חיפוש אינטנסטי של אויבים, כליאתם על רקע האשמות קלושות ולעיתים קרובות עינויים ורצח.
דבר זה התקיים לדוגמה בטיהורים הגדולים ומשפט הרופאים.
אגדת תקיעת הסכין בגב בה טענו גרמנים לאומנים כי יהודים, קומוניסטים ובונים חופשיים גרמו לתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
מקארתיזם מהווה דוגמה מפורסמת ל"ציד מכשפות" בחברה דמוקרטית.
הסנאטור ג'וזף מקארתי, האשים אמריקאים רבים בהיותם קומוניסטים ודאג להחרמתם.
צַיִד הוא פעילות לתפיסה והריגת בעלי חיים לא מבויתים אשר אינם כלואים.
הציד נעשה לרוב לשם ניצול בשרם, פרוותם, עורם, שומנם או חלקים אחרים של בעלי החיים הניצודים , אך לעיתים גם לשם הנאתו של הצייד בלבד.
לפני ביות בעלי חיים על ידי האדם, בחרו לעיתים בני האדם בציד כאחת הדרכים להשגת מזון, ביגוד או צרכים אחרים שנזקקו להם, וייתכן שאף לשם הנאה, כפעילות חברתית או טקסי חניכה או בגרות שבטיים.
השגת המזון העיקרית של בני האדם התבצעה על ידי איסוף גרגרים, עלים ופירות ובשלב התפתחותי מאוחר יותר, גם על ידי ציד של בעלי חיים.
לאחר פיתוח החקלאות במסגרת המהפכה הנאוליתית ובעקבות ביות בעלי חיים, נחלש הצורך של האדם לצוד לשם השגת חלבונים, שהכרחיים לתזונתו של האדם.
בתקופה הפרה היסטורית סיפק הציד את עיקר תזונתו של האדם.