tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 1942 הוסבה יחידתו למטוסי פטליאקוב Pe-2. באותה תקופה עבר סטרטייבסקי לשרת בצוות של מפקד טייסת.
הוא לחם בקרב סטלינגרד, קרב קורסק, מבצע בגרטיון.
עד אוגוסט 1944 השתתף ב־238 משימות קרביות, נטל חלק ב-67 קרבות אוויר, בהם הצליח להפיל 5 מטוסי אויב באופן אישי ועוד חמישה במשותף עם מקלעני אוויר אחרים.
לקראת סוף המלחמה סיים קורס קצינים ומונה לקצין קשר של הטייסת שלו.
לאחר המלחמה למד במכון למתורגמנים צבאיים.
בתום הלימודים שירת כמרצה לאנגלית בבית ספר לנווטים צבאיים בעיר חרקוב.
סיים את השירות בשנת 1956 בדרגת קפיטן.
לאחר סיום השירות הצבאי חזר למוסקבה.
עבד כמנהל בית ספר לשפות ובמקביל עסק בתרגום מאמרים עבור כתבי עת טכניים.
היה חבר בוועדה לקשרי חוץ של ועד ותיקי מלחמת העולם השנייה ברוסיה.
נפטר ב-25 באוגוסט 2003. נקבר בבית העלמין טרויקורובסקויה.
נתן שחם (29 בינואר 1925, ד' בשבט ה'תרפ"ה – 18 ביוני 2018, ה' בתמוז ה'תשע"ח) היה סופר, עורך, מתרגם, מחזאי ומשורר ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות לשנת 2012 (ה'תשע"ב).
שחם נולד בשם נתן שטיינמן בתל אביב הקטנה בשנת 1925, בנם של ורדה לבית בריסמן, גננת, ושל הסופר אליעזר שטיינמן, שעלו לארץ ישראל שנה קודם לכן, בעוד אימו הייתה בהיריון עם נתן, יחד עם אחיו הגדול דוד שחם (לימים סופר אף הוא).
שחם קרוי על שם סבו, הרב נתן שטיינמן.
סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה, ובנעוריו היה חבר ב"" ואחר-כך ב"".
ביוני 1942 התגייס יחד עם חבריו מהכשרת התנועה לפלמ"ח לפלוגה ה', ועד מהרה מונה לקצין ההסברה של הפלוגה.
השתחרר בשנת 1945 והצטרף לקיבוץ בית אלפא.
בעקבות השבת השחורה נכלא על ידי הבריטים במחנה המעצר ברפיח.
ערב מלחמת העצמאות נשלח לאירופה על מנת לסייע בארגון פליטי השואה ובעת המלחמה, מונה כקצין ההסברה של חטיבת יפתח.
לחם במלחמה, בין היתר בפשיטה על סעסע, בהמשך עבר למטה חזית ד' (בימינו פיקוד דרום), ובמסגרתו היה מאנשי הפלמ"ח שכבשו את אילת (אז אום רשרש) והניפו את דגל הדיו במבצע עובדה (1949).
לאחר המלחמה השתחרר ושב לקיבוץ.
בתחילת שנות ה-50, בעזרת מלגה מאונסק"ו, נסע ללונדון ואחר כך לפריז, בעיקר כדי ללמוד תיאטרון.
בשנת 1952, לאחר חזרתו לישראל, נישא לקטינה, אלמנתו של חנוך רוזנברג, חבר בית אלפא שנפל במלחמת העצמאות.
בני הזוג גידלו יחד את בנה מנישואיה הראשונים, בועז, וכן בת ובן, אורית שחם-גובר (סופרת ואוצרת מוזיאונים) ויבין.
השניים היו נשואים עד מותו.
בשנים 1977–1980 שימש נספח תרבות בקונסוליה הישראלית ניו יורק.
כן היה משנה ליושב-ראש רשות השידור ועורך בכיר בהוצאת ספריית פועלים.
שחם זכה במספר פרסים ספרותיים, בהם פרס ביאליק לספרות יפה (1988), פרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש לוי אשכול (2007) ופרס ישראל לספרות (2012).
במקביל לעבודתו כסופר היה גם כנר וויולן חובב וניגן יחד עם קבוצת נגנים חובבים נוספים.
שחם נפטר בשנת 2018 בביתו שבקיבוץ בית אלפא, בגיל 93. הותיר את אשתו וילדיו.
ב-1943 החל לפרסם משיריו ב"על המשמר" ומסיפוריו ב"ילקוט הרעים".
יצירתו כוללת רומנים, מחזות, קובצי סיפורים, ספרי מסע, ספרי ילדים, וגם ספר מוזיקה.
נהוג לזהות את נתן שחם כחלק מקבוצת סופרי דור תש"ח - קבוצה של סופרים ילידי שנות העשרים והשלושים שפעלה בישראל בשנות החמישים ועסקה על פי רוב בהיסטוריה קרובה (מלחמת העצמאות, המאבק בבריטים) ובמציאות יומיומית במדינה המתהווה.
מחזהו "הם יגיעו מחר" (או "המוקש השביעי"), שהועלה בשנת 1950 בתיאטרון הקאמרי, נחשב, ביחד עם "הוא הלך בשדות" של משה שמיר, כאחת מאבני הפינה הבולטות של התיאטרון הישראלי המתחדש.
על אף הצלחתו הרבה של המחזה, כתב שחם עוד שלושה מחזות בלבד ובאמצע שנות החמישים פרש מכתיבה לתיאטרון והוא בן 30 בלבד.
בספרו האחרון, "סיפור הכיסוי של אמא שלי", תיאר את חייו וחיי אחיו בבית האב, הסופר שטיינמן, ואת מסכת ההסתרות וההונאות שחווה שם (בעיקר עקב חייו הכפולים של האב).
אבן על פי הבאר (ספריית פועלים, 1956)
חכמת המסכן (ספריית פועלים, 1960)
גוף ראשון רבים (ספריית פועלים, 1968)
דממה דקה (ספריית פועלים, 1983)
רביעיית רוזנדורף (עם עובד, 1987)
צלו של רוזנדורף (ספר המשך לרביעיית רוזנדורף) (עם עובד, 2001)
פעמון בקיונג'ו (ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2005)
קרן אקסודוס (זמורה ביתן, 2006)
הרחק מטשקנט (זמורה ביתן, 2007)
חשבון רדום (זמורה ביתן, 2013)
סיפור הכיסוי הכפול של אמא שלי (זמורה ביתן, 2015)
דגן ועופרת (ספריית פועלים, 1948)
האלים עצלים (ספורי מלחמה) (ספריית פועלים, 1949)
תמיד אנחנו (ספריית פועלים, 1952)
שיכון ותיקים (סיפורים מהווי הקיבוץ) (ספריית פועלים, 1958)
ריח הדרים (ספריית פועלים, 1962)
ספר הדיוקנאות (ספריית פועלים, 1968)
דבר אל הרוח (ספריית פועלים, 1975)
חוצות אשקלון (עם עובד, 1986)
ארבעה בתיבה אחת (הקיבוץ המאוחד, 1987)
ספר חתום (ספריית פועלים, 1989)
דור המדבר (ספריית פועלים, 1991)
נקניקיות חמות (ספריית פועלים, 1993)
מכתב בדרך (ספריית פועלים, 1999)
שלום חברים (הוצאת דביר, 2004)
פגישות במוסקבה 1957 (מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1957)
הם יגיעו מחר, ביים יוסף מילוא, הוצג בתיאטרון הקאמרי, בשנת 1950.
קרא לי סיומקה, ביים גרשון פלוטקין, הוצג בתיאטרון הקאמרי, בשנת 1950.
יוחנן בר חמא הוצג בשנת 1952 .
חשבון חדש, ביים יוסף מילוא, הוצג בתיאטרון הקאמרי, בשנת 1954.
ארבע עיניים ועיפרון, ביים זיגמונט טורקוב, הוצג בתיאטרון זוטא בשנת 1961.
ההר והבית (ספרית פועלים, 1984)
2007 – פרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש לוי אשכול
נתן (אנטולי) שרנסקי הוא פוליטיקאי, סופר, מתמטיקאי, ופעיל זכויות אדם.
כיהן בעבר כיושב ראש הסוכנות היהודית, חבר הכנסת, ושר בממשלות ישראל.
לפני עלייתו ארצה נודע בעיקר בשל היותו אסיר ציון ומסורב עלייה סובייטי.
חתן פרס ישראל לקליטת עלייה לשנת ה'תשע"ח.
הישראלי הראשון שקיבל את מדליית החירות הנשיאותית וכן את מדליית הזהב של הקונגרס.
נולד בשם אנטולי בוריסוביץ' שצ'רנסקי (Анато́лий Бори́сович Щара́нский) בדונצק שבאוקראינה (אז בברית המועצות) למשפחה יהודית.
הוא גילה כישרון במדעים מדויקים ובשחמט וסיים תואר במתמטיקה שימושית במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
היה ציוני נלהב ועודד יהודים לעלות למדינת ישראל.
בשנת 1973, אחרי שבקשתו לקבל ויזת יציאה לישראל נדחתה בגלל סיבות שהוגדרו "ביטחוניות", החל שרנסקי לעבוד כמתרגם עבור הפיזיקאי הנודע אנדריי סחרוב.
בשנת 1974 נשא לאישה את אביטל (נטליה) שטיגליץ בבית הכנסת במוסקבה.
בני הזוג לא קיבלו אישור עלייה, ואביטל עלתה לישראל לבדה מיד אחרי נישואיהם בתקווה שבעלה יקבל אישור לעלות בהמשך.
שרנסקי הצטרף לארגון זכויות האדם קבוצת הלסינקי בראשותו של יורי אורלוב.
הארגון, שהוקם בשנת 1976, נועד לפקח על יישום ולדווח על הפרות של הסכמי הלסינקי עליהם חתמה ברית המועצות ב-1975, ובהם סעיף המחייב שמירה על זכויות האדם.
באותה העת, שרנסקי גם הפך לדובר העיקרי עבור אסירי ציון ומסורבי העלייה היהודים.
במרץ 1977 נעצר והוגש נגדו כתב אישום לפיו העביר למערב רשימה שמותיהם של 1,300 מסורבי עלייה, שחלקם סורבו בשל החזקה בסודות מדינה, כפי שפורסם בניו יורק טיימס ב-1976. ביולי 1978 הרשיע אותו בית המשפט בבגידה, ריגול למען ארצות הברית, הסתה ותעמולה אנטי-סובייטית וגזר עליו 13 שנות מאסר.
הוא ריצה 16 חודשים בכלא לֶפוֹרְטוֹבוֹ.
על פי ספרו האוטוביוגרפי על התקופה "לא אירא רע", הצליח שרנסקי לשרוד את מחנות המעצר כיוון שבזכות דבקותו בזהותו היהודית ותשוקתו לעלות לישראל נשאר חופשי בנפשו.
מסופר על כך שפעם ישב עם מספר סוהרים בחדר ואמר להם שהם כולם עבדים, והוא האדם החופשי היחיד בחדר.
שכן, כל הסוהרים נתונים לפקודותיהם של מפקדם ואין להם רצון חופשי כלל.
ואילו לו יש חירות נפשית ומחשבתית.
הוא יהודי ובנפשו הוא לא משועבד לאף אחד.
את שנות הישיבה בכלא העביר בין השאר באמצעות משחק ואימונים בשחמט, גם ללא לוח שחמט.
גם במאסר הוא לא הפסיק למחות, ונוספה לזה מחאה על תנאי מאסרו הקשים.
הוא שבת רעב, במצטבר, כ-200 ימים.
במהלך שנותיו בכלא הפך שרנסקי לסמל המאבק על זכויות האדם בברית המועצות ומאבקה של היהדות שם.
כבר בשנת 1978 התפרסמו ידיעות על כוונה להחליף את שרנסקי במרגלים סובייטיים, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בעקבות המאבק לשחרורו שאותו הובילו אשתו אביטל ומטה "שלח את עמי" של תלמידי הרצי"ה קוק, שיצרו לחץ דיפלומטי כבד מצד המערב, החליטה הכנסת לתבוע את שחרורו.
ב-11 בפברואר 1986, לאחר שישב במאסר תשע שנים, שוחרר לבסוף שרנסקי במסגרת עסקה שבה נמסרו לברית המועצות חמישה מרגלים תמורת שלושה מרגלים מערביים, ביניהם שרנסקי.
הסובייטים שיפרו מאוד את תנאי מאסרו בתקופה שלפני השחרור.
הוא הבין שהוא עומד להשתחרר כשלראשונה, נתנו לו פירות טריים.
נשיא ארצות הברית רונלד רייגן דרש ששרנסקי ישוחרר שעה אחת לפני שני המרגלים האחרים בעסקה כדי להבדיל ביניהם, שהרי שרנסקי הואשם לשווא בריגול.
דרישתו התקבלה, ושרנסקי שוחרר ראשון.
החילופים בוצעו בגשר גליניקה שקישר בין גרמניה המזרחית למערבית.
אפילו שם, שרנסקי התעקש לזלזל בברית המועצות ובניגוד להוראה שקיבל מהחייל ששחררו, לצעוד ישר - הוא חצה את הגשר בזיגזג.
מיד לאחר חציית הגשר העניק לו שגריר ישראל בגרמניה את דרכונו הישראלי.
בנמל התעופה בן-גוריון זכה לקבלת פנים נלהבת בהשתתפות ראש הממשלה שמעון פרס ושר החוץ יצחק שמיר.
בהגיעו לישראל ביקש שרנסקי להימנע מלקרוא לו אנטולי, אלא לכנותו בשמו העברי נתן, שבו הקפיד להשתמש בשנותיו הארוכות בכלא.
בשנת 1988 נבחר לעמוד בראש "הפורום הציוני", ארגון גג של מסורבי עלייה מברית המועצות.
בנוסף, היה חבר מועצה של ארגון Peace Watch ועורך בג'רוזלם ריפורט.
בעקבות העלייה הרוסית הגדולה בשנות ה-90 של המאה ה-20, הקים שרנסקי את מפלגת "ישראל בעליה" שמטרתה הייתה לתת ביטוי לצורכיהם ומצוקותיהם של ציבור העולים מברית המועצות לשעבר.
בבחירות לכנסת ה-14 (1996) התמודדה מפלגתו לראשונה, זכתה בשבעה מנדטים ושרנסקי כיהן כשר התעשייה והמסחר בממשלת נתניהו הראשונה.
במסגרת תפקידו, חייב לסמן את מחיר המוצרים על ידי הדבקת מחיר עליהם.
התקנה באה לבטל פטור שניתן לבתי עסק שלפיו מוצרים רבים היו פטורים מחובת הסימון.
הצו שתוקן ביולי 1998 ביטל את רוב הפטורים.
בבחירות לכנסת ה-15 (1999) החליטה מפלגתו להתמקד בנושאים שהפריעו לציבור העולים (בעיקר קושי להינשא ברבנות והכרה ביהדותם של עולים חדשים).
היעד שהציבו לעצמם היה לקבל את משרד הפנים שהיה בשליטת מפלגת ש"ס.
הססמה שנבחרה הייתה - "מ.וו.ד.
פאד נאש קונטרול!" שתרגומה לעברית הוא "משרד הפנים בשליטת ש"ס?
סיסמה זו (שקוצרה לרוב ל"נאש קונטרול") הייתה סיסמת הבחירות המובילה של המפלגה וזכתה להדים רבים.
בבחירות זכתה ישראל בעליה בשישה מנדטים ושרנסקי הצטרף לממשלת ברק כשר הפנים.
שרנסקי התפטר מתפקידו זה ביולי 2000 לפני ועידת קמפ דייוויד.
בעקבות הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בהן נבחר אריאל שרון, הוא הצטרף לממשלתו וכיהן כסגן ראש הממשלה ושר הבינוי והשיכון.
בבחירות לכנסת ה-16 (2003) זכתה ישראל בעליה בשני מנדטים בלבד (שרנסקי ויולי אדלשטיין).
בעקבות הכישלון בבחירות (ירידה מ-6–7 מנדטים ל-2 בלבד) וקשיים כלכליים התמזגה המפלגה בתוך הליכוד.
שרנסקי התפטר מהרשימה עוד בטרם הושבעה הכנסת ומונה לשר לענייני ירושלים, התפוצות והמאבק באנטישמיות.
ב-2 במאי 2005 התפטר מן הממשלה במחאה על תוכנית ההתנתקות.
בבחירות לכנסת ה-17 (2006) התמודד ברשימת הליכוד, בה הוצב במקום ה-11, ונכנס לכנסת.
ב-11 באוקטובר 2006 הודיע על כוונה לפרוש מהחיים הפוליטיים.
התפטרותו מהכנסת נכנסה לתוקף ב-21 בנובמבר ולאחר טקס פרידה בהשתתפות ראש הממשלה אהוד אולמרט.
לאחר התפטרותו מהכנסת, עמד שרנסקי בראש מכון אדלסון למחקרים אסטרטגיים שבמרכז שלם בירושלים.
שימש כעמית במכון לאסטרטגיה ציונית וכחבר בפורום האסטרטגי בו.
ב-25 ביוני 2009 נבחר שרנסקי ליושב ראש הסוכנות היהודית כמועמד של ראש הממשלה בנימין נתניהו, הוא כיהן בתפקיד זה תשע שנים והוחלף בקיץ 2018 על ידי יצחק הרצוג.
במאי 1986 נסע שרנסקי עם אשתו לארצות הברית שם הוענקה לשניהם מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור השני בחשיבותו בארצות-הברית כהוקרה על מאבקם למען זכויות האדם.
ב-15 בדצמבר 2006 קיבל שרנסקי את מדליית החירות הנשיאותית של ארצות הברית מידי ג'ורג' בוש, והיה לישראלי הראשון ולאדם הלא-אמריקני הרביעי (אחרי נלסון מנדלה, האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והאם תרזה) שקיבל את שני העיטורים האמריקניים החשובים ביותר של הנשיא והקונגרס - מדליית הזהב של הקונגרס ומדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 2019 זכה בפרס שומר ציון.
2018 תשע"ח פרס ישראל למפעל חיים
בשנת 2020 זכה בפרס בראשית, המכונה ה"נובל היהודי".
ב-2024 קיבל את פרס בוני ציון בקטגוריית "אות הוקרה מיוחד".
שרנסקי תומך במתן מדינה לפלסטינים על חלק משטחי יהודה, שומרון ועזה, אך רק בתנאי שהמדינה שיקימו תהיה מדינה חופשית עם שלטון דמוקרטי שתפסיק את ההסתה כנגד ישראל ותפרק את ארגוני הטרור.
להסכמי אוסלו, שלטענתו נתנו לרשות הפלסטינית וליאסר ערפאת סמכויות ושטחים בלי לדרוש מהם מחויבות לדמוקרטיה, מלחמה בטרור ושמירה על זכויות אדם, הוא קרא "בגידה בעקרונות הדמוקרטיה".
לטענתו, לא יהיה שלום אמיתי עם מדינות ערב כי כל עוד כל עוד מדינות ערב הן דיקטטורות, יוכלו לעשות איתן שלום רק על בסיס של כוח.
בשנת 2010 פרסם נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, את דעתו על המכשולים להסדר בישראל, ובראשם: העולים מברית המועצות.
ייתכן שתרמה לדעתו זו שיחה שקיים עם נתן שרנסקי בשנת 2000, בזמן השיחות בקמפ דייוויד, שבה הוא שאל אותו מדוע הוא היה השר היחיד שהתנגד להסכם, ושרנסקי ענה: "אני לא יכול לתמוך בזה.
הגעתי מאחת המדינות הגדולות בעולם לאחת מהקטנות ביותר.
אתה רוצה שאני אחלק אותה לשתיים?
שרנסקי פרסם ארבעה ספרים פרי עטו:
"לא אירא רע", בהוצאת ספרית מעריב.
ספר אוטוביוגרפי זה מתאר את מאבקו ושנותיו בברית המועצות.
"Defending Identity: Its Indispensable Role in Protecting Democracy" (ביחד עם שירה וולוסקי) - פורסם ביוני 2008 ועוסק בחשיבותן של זהויות לאומיות, דתיות ואתניות לשמירת אופיין הדמוקרטי של מדינות, בתקופה בה ישנה נטייה גוברת במערב לראות בזהות כמכשול לשלום ודו-קיום.
תורגם לעברית בידי שאול לוין וראה אור תחת הכותר "בזכות הזהות: תפקידה החיוני בהגנה על הדמוקרטיה", בהוצאת מרכז שלם בשנת 2011.
נתן שרנסקי וגיל טרוי (2023) "לא לבד", בכלא, בפוליטיקה ובין בני עמי, ידיעות ספרים, 450 עמודים על הקשר בין ישראל לעם היהודי
בספרו השני "טיעון בזכות הדמוקרטיה: כוחה של החירות לגבור על עריצות וטרור", שכתב עם רון דרמר ויצא ב-2004, מנסח שרנסקי את האידאולוגיה שלו בדבר חיוניותה של הדמוקרטיה לרווחתה, התקדמותה ושגשוגה של האנושות ואת הכרחיותה ליציבות, ביטחון וחירות ברחבי העולם.
שרנסקי מחלק את העולם לחברות חופשיות ("free societies") וחברות-פחד ("fear societies").
בחברות חופשיות, (בתקופתנו - מדינות חופשיות) האדם חופשי ליזום ולבטא את היצירתיות שלו, וכך משיגה המדינה שגשוג כלכלי והתקדמות טכנולוגית, כמו כן - החירות מבטיחה שמירה על זכויות האדם, מניעת דיכוי ובקרה עצמית.
לעומת זאת, בחברות הפחד, האזרחים מפחדים להביע את דעתם ומבצעים את מצוות השלטון בחוסר רצון, דבר הגורם להתפתחות איטית של הכלכלה, עוני ונחשלות טכנולוגית.
משטר הפחד מפני השלטון מדכא יוזמה חופשית וביקורת על השלטון, ובכך פותח פתח לעריצות ושחיתות שמרקיבים את מנגנון המדינה.
כדי להבדיל בין חברת-פחד לבין חברה-חופשית שרנסקי מציע את "מבחן כיכר העיר"- אם אדם יכול לצעוד לכיכר העיר, ולבטא את דעותיו בלי שיחשוש ממעצר, מאסר או פגיעה, הרי שאדם זה חי בחברה חופשית, ולא בחברת פחד.
שרנסקי מסרב להגביל את הדמוקרטיה רק למערב וטוען שהיא חייבת להיות מנת חלקן של כל אומות העולם.
לטענתו, הערבים, הסינים, הקובנים והאפריקנים ראויים לדמוקרטיה לא פחות מאשר אמריקנים, צרפתים ובריטים.
שרנסקי טוען שיציבות בעולם תתאפשר רק כאשר כל אומות העולם יחיו במדינות חופשיות ולא בדיקטטורות עריצות.
לכן הוא תומך בקו תקיף כנגד מדינות טוטליטריות שמטרתו להפיל את העריצים ולהעניק חירות לעמים המדוכאים באמצעות הקמת משטרים דמוקרטיים המחויבים לחירות ושמירה על זכויות אדם.
הספר זכה לתגובות נלהבות מבכירים בממשל האמריקני, ביניהם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש.
אחת מעמדותיו של שרנסקי, כי על הרשות הפלסטינית להיהפך לדמוקרטיה קודם הישיבה איתה למשא ומתן, אומצה על ידי מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס כעמדתו הרשמית של הממשל.
ג'ורג' בוש הזמינו לפגישה בת שעה בבית הלבן, ואף המליץ בריאיון ל-CNN לכל אמריקני לקרוא את הספר:
לאחר סיום תפקידו כיו"ר הסוכנות היהודית, הביע שרנסקי את עמדתו על הצורך לייסד את "מועצת העם היהודי" - שתורכב תחילה מח"כים לצד נציגי התפוצות, ושתהיה "וולונטרית באופיה וייעוצית בפעילותה, ורוחה תהיה רוח של ברית".
בני הזוג שרנסקי מתגוררים בשכונת קטמון הישנה ירושלים ולהם שתי בנות.
אחיה של אביטל שרנסקי, אל"ם מיכאל שטיגליץ, שימש כנספח צה"ל ברוסיה בין השנים 1992–1996 ונפל תוך כדי שירותו, קבור בהר הרצל.
חגג בר מצווה רק בגיל שישים וחמש.
שרנסקי הפקיד את ארכיונו האישי בספרייה הלאומית.
נתן רוזן (באנגלית Nathan Rosen; 22 במרץ 1909 – 8 בדצמבר 1995) היה פיזיקאי אמריקאי-ישראלי ומייסד הפקולטה לפיזיקה בטכניון.
תחומי מחקרו היו מכניקה קוונטית, תורת היחסות, כבידה וקוסמולוגיה.
על שמו קרואים הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן וגשר איינשטיין-רוזן.
בוגר MIT בהנדסה אלקטרוכימית ובפיזיקה.
בשנת 1953 עלה לישראל והיה לאחד מהחלוצים בתחומי מחקרו.
הוא זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס ויצמן ופרס לנדאו.
רוזן נולד בברוקלין, ניו יורק ב-1909, הוריו היגרו מרוסיה שנתיים קודם לכן.
בגיל 13 מת אביו והמשפחה עברה לאזור בוסטון.
רוזן למד ב-MIT לתואר ראשון בהנדסה אלקטרוכימית (סיים ב-1929) ולאחר מכן לתואר שני בפיזיקה (סיים ב-1932).
רוזן שימש כעמית מחקר באוניברסיטת מישיגן בשנים 33–1932 ובאוניברסיטת פרינסטון בשנים 34–1933, שם גם פגש את אלברט איינשטיין והחל לעבוד עמו.
הוא המשיך לעבוד עמו כעוזר במכון ללימודים מתקדמים במשך שנתיים נוספות.
בשנים 38–1936 עבד באוניברסיטת קייב כפרופסור לפיזיקה תאורטית ובשנים 1938–1940 ב-MIT כחוקר.
בשנת הלימודים 1940–1941 כיהן כפרופסור בקולג' ההר השחור בקרוליינה הצפונית ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל שם המשיך עד למינויו כפרופסור מלא ב-1952.
בשנת 1953 עלה לישראל עם משפחתו לאחר שמונה כבר שנה לפני כן לפרופסור בפיזיקה בטכניון.
הוא הקים שם את הפקולטה לפיזיקה והיה דיקן הפקולטה ועמד בראש הפקולטה במשך שש שנים.
לאחר מעצרו של קורט סיטה שהחליף אותו בראש המכון לפיזיקה, הוא שב ומונה לראש המכון.
רוזן היה אחד ממייסדי האגודה הישראלית לפיזיקה, ואף כיהן כנשיאה בין השנים 1953–1955. בשנת 1960 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1977 העניק סנאט הטכניון לרוזן את התואר "פרופסור מחקר".
היה לו תפקיד חשוב בהפיכת הטכניון ממכללה קטנה לאוניברסיטה שהיא היום.
בנוסף רוזן תמך בלימוד ופיתוח מוסדות לימוד כמו בית-הספר ללימודי מוסמכים בטכניון כדיקן לימודי מוסמכים ופיתוח אוניברסיטת הנגב (עכשיו אוניברסיטת בן-גוריון) בבאר-שבע כנציג הטכניון וכדיקן הפקולטה למדעי הטכנולוגיה.
בין תלמידיו, אשר פרס ויהושע זק.
רוזן התחתן עם חנה בלקס ב-1932 ונולדו להם שני בנים, יוסף ודוד.
בנו, ג'ו רוזן, פיזיקאי אף הוא.
הוא גם גילה במשותף את גשר איינשטיין-רוזן בתורת היחסות הכללית, לפי התאוריה הימצאות חור תולעת אפשרית עקב כבידה מספיק חזקה שגורמת לעיקום במרחב הזמן.
1968 - פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים
1980 - דוקטור של כבוד על ידי אוניברסיטת בן-גוריון.
נקרא רחוב על שמו בבאר שבע
נתן (נתי) רביץ (נולד ב-30 בנובמבר 1966) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מדבב וזמר ישראלי.
רביץ נולד באילת וכעבור שמונה חודשים עברה משפחתו לאלבמה שבארצות הברית בעקבות עבודתו של אביו, שחקן התיאטרון לני רביץ.
רביץ הוא אחיו הגדול של השחקן דורון רביץ.
בשנת 1973 חזרה המשפחה לישראל והתגוררה בנוף הגליל (נצרת עילית דאז).
ב-1984 התגייס רביץ לנח"ל ועבר קורס קציני חי"ר.
השתחרר בדרגת סגן ובסיום שירותו הצבאי עזב לאילת ועבד בצוות בידור.
בשנת 1991 השתתף במחזמר "שיער", ובאותה שנה החל ללמוד בבית הספר למשחק בית צבי עד לשנת 1994.
בנוסף לקריירת המשחק רביץ כותב ומלחין, ואף הקים הרכבים מוזיקליים בשם "פיל גוד" ו"נתי רביץ והספירלה".
ב-2003 החל רביץ בתהליך של התקרבות ליהדות והחל בלימודי שיטת ימימה.
הוא חדל להופיע בשבת, והחל מינואר 2010 הוא מנחה את התוכנית "עונג שבת" בערוץ הידברות.
בשנת 2023 בעקבות טבח שבעה באוקטובר, השתתף רביץ כפרזנטור בסדרת סרטונים של ישראל מתעוררת.
ב-1986 גילם את בועז בסרט "מלכת הכיתה".
ב-1998 גילם רביץ את אודי בסרטו של זאב רווח "פעמיים בוסקילה".
בשנת 2000 שיחק לצד דולף לונדגרן בסרט "הסיור האחרון" של יורם גלובוס.
ב-2001 שיחק בסרט "שישה מיליון רסיסים" שביימה ציפי טרופה.
ב-2003 גילם את גורמי בסרט "מתנה משמיים" של דובר קוסיאשווילי.
ב-2004 גילם את המורה אסף דרור בסרט "סוף העולם שמאלה" של אבי נשר.
ב-2006 גילם את אריה בסרט "אביבה אהובתי" של שמי זרחין, וגילם את כרמי בסרט "מלח הארץ" של האחים ברבש.
ב-2007 גילם את דוד בסרט "מתוק ומר" שביים דורון בנבנישתי, וגילם את אבי "פרופי" ליבוביץ המבוגר בסרט "הבוגד הקטן" שביימה לין רות'.
באותה השנה גם גילם את האב בסרט "המלאכים של עומר" שכתב יואב כ"ץ וביימה נוגה גמליאלי.
ב-2009 שיחק בסרט "הזמן שנותר: כרוניקה של נוכח נפקד" שכתב וביים אליה סולימאן.
ב-2011 גילם את איתן בסרט "דוד וכאמל" שביים בישראל הבמאי היפני קיקו קוואסקי.
ב-2015 השתתף בסרט "קאפו בירושלים".
ב-2017 השתתף בסרט "כמעט מפורסמת".
ב-2018 גילם את דמותו של מפקד חיל האוויר בני פלד בסרט "שבעה ימים באנטבה", המבוסס על אירועי מבצע אנטבה.
ב-2019 שיחק בסרטים "מבצע שלאגר", "הרפתקה בשחקים" ובסרט הקצר "בשם הבת".
בשנת 2020 שיחק בסרט פול ספיד של הבמאי קובי מחט, אשר עלה לאקרנים בשנת 2021.
בשנת 2022 שיחק בסרט "אדמה בוערת" בתפקיד עמוס גרונברג.
עסק גם בדיבוב: ב-1998 דיבב לצד אחיו דורון רביץ את דבון הדרקון בסרט "החרב הקסומה".
ב-2006 דיבב את אר.ג'יי הרקון - הדמות הראשית בסרט "מעבר ליער" (במקור דיבב אותו ברוס ויליס).
ב-1993, במסגרת לימודיו ב"בית צבי", זכה להצלחה העיבוד למחזה "נ.ב.
החתול שלך מת!" שבו כיכב לצד חברו לספסל הלימודים ב"בית צבי", ליאור אשכנזי.
ב-1999 שיחק במחזמר "בת הים הקטנה" בהפקת תיאטרון יובל.
בשנת 2000 גילם את גור בהצגה "חיכיתי רק לך" שכתב גיורא יהלום וביים רועי הורוביץ.
ב-2002 שיחק במחזמר "תיבת נח" שכתב וביים מאיר מימון בהפקת לירן הפקות.
בתיאטרון הספרייה: ב-1994 שיחק בהצגה "לשבור את הצופן" מאת יו וויטמור שביימה אתי רזניק.
ב-2000 שיחק בהצגה "טעות ברצח" מאת ג'נט גרין שביים מיטקו בוזקוב.
ב-1996 בתיאטרון באר שבע שיחק בהצגה "פילדלפיה אני בא" שכתב בריאן פריל וביים עידו ריקלין.
בתיאטרון בית ליסין: גילם את מייקל מונטי בהצגה "ריקוד בשישה שיעורים" מאת ריצ'רד אלפיירי שביים אלון אופיר.
ב-1997 גילם את צ'ארלי בהצגה "כחול בוער" מאת דוד מ.
גריר שביים אוהד אשכנזי, וגילם את אילן ברקוביץ' בהצגה "ערפל" מאת מתי גולן שביים שמואל הספרי.
ב-2005 גילם את ריקרדו דומניקו בהצגה "פילומנה" שביים רוני פינקוביץ'.
העלה במשך כארבע שנים, ביחד עם אחיו הסטנדאפיסט דורון רביץ, את הצגת הבידור "אחים חסרי מנוח" בתיאטרון אורות.
ב-1994 גילם את סילבסטר בהצגה "תעלולי סקאפן" מאת מולייר שביים רוני פינקוביץ', גילם את פדוטיק בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביים שחר סגל וגילם את ויטו בהצגה "נ.ב.
החתול שלך מת!" מאת ג'יימס קירקווד שביים עמי דיין.
ב-1998 גילם את דן בהצגה "קרוב יותר" שכתב פטריק מרבר וביים אילן רונן.
ב-2003 גילם את הווארד בהצגה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר שביים רוני פינקוביץ'.
ב-2006 גילם את תום בהצגה "חתונה מושלמת" מאת רובין האודן שביים מוני מושונוב.
ב-2007 גילם את ריצ'רד הנאיי בהצגה "39 המדרגות" שהיה עיבוד תיאטרלי לסרטו של היצ'קוק שביימה מריה אטקין.
ב-2008 גילם את יוגב לצד אדיר מילר בהצגה "החותנת" שעיבד רשף לוי (ע"פ אנדרו ברגמן) וביים אלון אופיר: וגילם את צ'ארלס הקטן בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" מאת טרייסי לטס שביים אילן רונן.
ב-2010 גילם את יוסי פלדמן, בנה הבכור של שרה (סנדרה שדה) בהצגה "לרקוד ולעוף" שכתב רשף לוי וביים אלון אופיר, ושיחק בהצגה "ארוחה עם אידיוט" מאת פרנסיס וובר שביים משה קפטן.
ב-2011 גילם את הברון אלפונסו צ'ייוצ'ייה בהצגה "קוויאר ועדשים" מאת ג'וליו סקארניצ'י ורנלדו טאראבוזי שביים מוני מושונוב, ושיחק במחזמר "סיגל" מאת שלומי מושקוביץ שביים צדי צרפתי.
ב-2012 גילם את אבשלום חסדאי בהצגה "החולה ההודי" שכתב רשף לוי וביים אלון אופיר.
ב-2013 גילם את סרן לוקאש בהצגה "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק שביים משה נאור, בשיתוף עם תיאטרון חיפה.
ב-2015 שיחק בהצגה "פאניקה" מאת רובין האודן שביים אלון אופיר, ובהצגה "עשר דקות מהבית" שביים שי פיטובסקי.
ב-2016 גילם את עו"ד קורצמן בהצגה "פליישר" שביים משה קפטן.
ב-2017 גילם את אד בהצגה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" שביים נתן דטנר.
משנת 2019 מגלם רביץ את שפיגל בהצגה "זרים מושלמים" שביים נתן דטנר.
ב-1994 גילם את צורי, עבריין צעיר שמסתבך בגניבת תכשיטים, בסדרת הטלוויזיה "זהב של שוטים" ששודרה בערוץ 2.
ב-1995 גילם את מייקל בסרט הטלוויזיה "כבשים" – דרמת טלוויזיה ע"פ "ענבלים" מאת אמנון שמוש שביימה ניצה גונן.
בשנים 1996-1999 גילם את שאולי אייזנמן - גבר משכיל ורב לשוני, איש העולם הגדול - באופרת הסבון "כסף קטלני" ששודרה בערוץ 2.
ב-1997 גילם דמויות שונות בתוכנית הטלוויזיה "שערורייה", שהייתה פרודיה על תוכניות תחקיר.
באותה שנה שיחק בסרט הטלוויזיה "בחצות הלילה" שביימה רותי פרס.
באותה השנה גם התארח בתוכנית הבידור "הערב עם אלי יצפאן" שהנחה אלי יצפאן וששודרה בערוץ 2.
בשנים 1996–1998 הנחה את שעשועון ההיכרויות "החצי השני" ששודר בהוט 3 לצד שירלי ברנר (בהמשך החליפה אותה סיגל שחמון).
ב-1998 גילם את אלכס לצד דפנה רכטר בסדרת הטלוויזיה "אנס הבושם" שכתבו אמיר הראל ואבי שמש וביים מנחם בינצקי.
ב-2001 שיחק בעיבוד ל"הלילה ה-12" שכתב חיים אידיסיס ושודר בערוץ הילדים.
בשנים 2001–2002 גילם את יונתן קדמי בטלנובלה "לחיי האהבה" שביים יצחק שאולי.
ב-2002 גילם את רונן, חייל שחזר מלבנון, בסדרה "בנות בראון" שכתבה עירית לינור וגם ביימה לצד רני כרמלי.
ב-2004 גילם את גיא (חי) אקריש, בעלה של מיכאלה בטלנובלה "מיכאלה" שביים יצחק שאולי.
באותה שנה הנחה את התוכנית "ההפסקה הגדולה" שביים אריה בן ציון ושודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 2005–2007 גילם את ג'רי בסדרה "מילואים" של האחים ברבש.
ב-2008 גילם את יוני לצד אורנה פיטוסי וצחי גראד בסדרת הטלוויזיה "כוונות טובות" שביים אורי ברבש, וגילם את נדב, אביה של הגר - הנערה שנעלמה בסדרה "האמת העירומה" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
ב-2010 גילם את סא"ל זוהר תבורי, מפקד הטייסת ב"נשות הטייסים" שביימו אייל סלע ואהרון קפלן, וגילם את אבישי זריהן בסדרת הדרמה של "הוט" "אדמה" שביים רני בלייר.
ב-2011 גילם את אבא של יוני בסדרת הטלוויזיה "יוני והמחוננים" שביים עופר ויצמן.
ב-2012 גילם את בוכריס, ראש העיר בסדרה הקומית "זנזורי", וגילם את אריק מן בסדרה "גאליס" שביים עודד רז.
ב-2013 גילם את זלמן ציוני בטלנובלה "אניגמה" שביים מרקו כרמל ושודרה בYes.
באותה השנה השתתף כפרזנטור בקמפיין "האנשים השחורים" של רשות המיסים למאבק בתופעות העלמות המס ולמלחמה ב"כסף השחור".
ב-2016 השתתף בסדרת הדרמה המצליחה "בני ערובה" ששודרה בערוץ 10.
ב-2020 השתתף בסדרה "פלמ"ח", בתפקיד הקולונל הבריטי.
בשנת 2024 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "בלקספייס" בתפקיד אבי שבת מפקד תחנת המשטרה.
ב-1996 התחתן עם שרי רביץ, ולאחר שלוש שנים הם התגרשו.
ב-2001 התחתן בשנית עם מפיקת הטלוויזיה יעל לשם, ועימה הביא לעולם בן ובת, ולאחר ארבע שנים התגרשו.
בנם הוא השחקן ליאון רביץ.
ב-2012 התחתן בשלישית עם נועה אופרבר, להם שני בנים, והם מתגוררים בבית אריה-עופרים.
נתן שְׁפִּיגֶל (12 בדצמבר 1905 – 4 בספטמבר 1995) היה סופר, חוקר ומתרגם בתחום הלימודים הקלאסיים.
יהודי פולני-ישראלי, פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית בירושלים ומתרגם מיוונית ולטינית.
חתן פרס ישראל במדעי הרוח לשנת תש"ן-1990 על הישגיו בחקר הספרות הקלאסית ובתרגומה לעברית.
נתן שפיגל נולד בניו יורק למהגרים יהודים פולנים.
משפחתו התקשתה להכות שורש בעולם החדש, וכבר בינקותו חזר עם משפחתו לעיירה רוהאטין שבגליציה, אוסטריה, ובה גדל.
אביו נפתלי היה בעל חנות בדים קטנה, והמשפחה חייתה בדוחק.
שפיגל למד ב"חדר", ומגיל 7 (1912) גם בבית ספר יסודי פולני.
במלחמת העולם הראשונה עברה העיירה מיד ליד, ולאחר נסיגת הרוסים ב-1916 עברה המשפחה למוראביה, שם עבד הנער בן ה-11 בכפר דאמבוז'צה.
לאחר מכן שבו לרוהאטין, שהייתה כעת בתחומי המדינה הפולנית החדשה אך תושביה הוסיפו לסבול ממלחמת פולין-אוקראינה והמלחמה הפולנית-סובייטית.
בשנת 1918 החל את לימודיו בגימנסיה הפולנית המקומית, ועסק במתן שיעורים פרטיים כדי לתמוך בפרנסת המשפחה.
ב-1925, כשהיה בן 19, נסע לעיר לבוב ללמוד לימודים קלאסיים: ב-1930 קיבל תואר מגיסטר מאוניברסיטת לבוב, וב-1931 תואר דוקטור מהאוניברסיטה היגלונית שבקרקוב.
לאחר סיום לימודיו קיבל ב-1931 משרת מורה ללימודים קלאסיים בגימנסיה העירונית בעיר קאלוּש.
באוגוסט 1932 נישא לתיאודורה (דוזיה) לבית קוֹרמן.
בגיל 32 חיבר ספר ללימוד לטינית בסיסית לתלמידי תיכון ואוניברסיטה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין על ידי ברית המועצות ב-1939 המשיך לעבוד כמורה בקאלוש תחת השלטון הסובייטי.
בתחילת שנות ה-40 ברח עם אשתו מזרחה לברית המועצות האסיאתית, לטורקמניסטן; בשואה נספו הוריו ובני משפחתו.
לאחר המלחמה חזר לפולין, לביטום (1946) שם לימד את הניצולים היהודים.
אחר כך שימש כמורה ללטינית וחוקר השפה והתרבות של יוון ורומא.
בשנת 1951 מונה לפרופסור לפדגוגיה ולרקטור בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת ורשה, ושימש בתפקיד זה עד 1956.
בשנת 1957 עלה שפיגל לישראל עם אשתו והתיישב בירושלים.
זמן קצר לאחר עלייתו קיבל אותו אלכסנדר פוקס מהאוניברסיטה העברית בירושלים (היסטוריון של יוון העתיקה, יליד פולין) לעבודה כספרן בספרייה לפילוסופיה ולימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית, וכעבור מספר שנים התמנה שפיגל לפרופסור וכיהן כראש החוג ללימודים קלאסיים (1970-74).
בנוסף לכתיבתו בפולנית בראשית דרכו האקדמית (ספרי לימוד השפה הלטינית ומספר עבודות בתחום חקר הספרות היוונית), שפיגל כתב ופרסם בישראל למעלה מ-30 תרגומים, ספרי מחקר והגות בתחומי התמחותו.
על הישגיו בחקר הספרות הקלאסית ובתרגומה לעברית זכה שפיגל בפרס ישראל לשנת 1990. בהחלטת השופטים נכתב בין היתר כי "אין היום בישראל, ולא היה, איש שהעשיר את מדף הספרים של הקורא העברי במספר כה רב של ספרים פופולריים, שנכתבו תוך שליטה מלאה במקורות העולם היווני-הרומי".
נתן שפיגל סעד את אשתו, שבגלל אירוע מוחי הייתה משותקת ללא יכולת דיבור, במשך 17 שנים עד שנפטרה.
הוא נפטר בירושלים בשנת 1995, שלושה חודשים לפני יום הולדתו ה-90. נקבר בהר המנוחות.
לטינית למתחילים: LUDUS LATINO-HEBRAICUS, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים – הפקולטה למדעי הרוח – החוג ללִמודים קלאסיים, תשכ"ד.
גילולה, מילון לטיני-עברי: ל -Elementa ול-Litterae Latinae, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים – הפקולטה למדעי הרוח – החוג ללימודים קלאסיים, תשכ"ז.
ELEMENTA LATINA: לטינית למתחילים, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים – הפקולטה למדעי הרוח – החוג ללימודים קלאסיים, תשכ"ז.
דקדוק רומי, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים – הפקולטה למדעי הרוח – החוג ללימודים קלאסיים, תשכ"ח.
(ספרון תמצית: "עיקרי הדקדוק הרומי", תשל"ב)
תורת הפיוט לאריסטו: מימסיס וקאתארסיס, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ב 1971.
סנקה, האיש ומשנתו, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ד 1973.
סוקראטס: חייו ומשנתו, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ם 1979.
מארקוס אורליוס: קיסר ופילוסוף, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ם.
קיקרו: מדינאי, נואם, סופר, הוגה-דעות, ירושלים: אקדמון, תשמ"א 1981.
אפיקורוס: האיש ומשנתו, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ב.
תולדות הטראגדיה היוונית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('פרסומי הר הצופים'), תשמ"ב 1982.
תולדות הספקנות העתיקה, ירושלים: מוסד ביאליק ואקדמון, תשמ"ג 1982.
הוראטיוס: האיש ויצירתו, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ד.
תולדות האתיקה העתיקה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('פרסומי הר הצופים'), תשמ"ה.
מלחמה ושלום בספרות היוונית העתיקה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('פרסומי הר הצופים'), תשמ"ו 1986. (הופיע בתרגומים לאנגלית ולרוסית, 1990)
הומרוס, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ט.
שביל הזהב: שיחות וזיכרונות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
(הופיע בתרגום לפולנית: Zloty srodek: rozmowy i wspomnienia, בהוצאת המרכז לתרבות יהודית בקז'ימייז', קרקוב, 1992)
מִלים מספרות: מבחר מונחים וגלגולם בתרבות האנושית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ב.
אמנות השכנוע – הנואם וקהלו, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('פרסומי הר הצופים'), תשנ"ג.
חכמת יוון: באנקדוטה, בפתגם ובבדיחה, ירושלים: כרמל, תשנ"ד 1994.
עוד סיפורי מִלים; עריכה: אהובה סתיו; איורים, עיצוב ועטיפה: נעם נדב, ירושלים: כרמל, תשנ"ט 1999. (שפיגל נפטר לקראת סיום העבודה על הספר, והוא הושלם על ידי העורכת ובית ההוצאה לאור)
אודיסאוס והסירנות וסיפורים יוונים אחרים, ירושלים: כרמל, תשנ"ה 1995.
יוסף מודז'ייבסקי, אלכסנדר מוקדון; הקדמה: אלכסנדר פוקס; עברית: בן-ציון תומר; ערך והוסיף הערות: נ' שפיגל, תל אביב: הדר ('ספרי מופת להיסטוריה'), תשכ"א.
נתן שפיגל (ערך והוסיף הערות), תקופת הגראקכים: לאור המקורות, האוניברסיטה העברית בירושלים – הפקולטה למדעי הרוח – החוג ללימודים קלאסיים, תשל"א.
ברוך שפינוזה, מאמר מדיני; תרגמוֹ והוסיף הערות: ח.
וירשובסקי; הוסיף מבוא ומפתחות: נתן שפיגל, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ב.
ברוך שפינוזה, מאמר על תיקון השכל; תרגם מרומית: נתן שפיגל; ערך, הקדים מבוא והוסיף הערות: יוסף בן-שלמה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ג.
פלוטינוס, אנאדות; תרגם מיוונית והוסיף מבוא והערות: נתן שפיגל, 2 כרכים, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), 1978–1981. (התוכן: כרך א: מבוא; פורפיריוס; אנאדות א–ג.
כרך ב: אנאדות ד–ו) (תרגום שלוש האנאדות הראשונות (כרך א) זיכה אותו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת)
האסתטיקה לפלוטינוס; בעריכת טוביה ריבנר; תרגום, הערות ומבוא: נתן שפיגל, תל אביב: ספרית הפועלים ('טעמים: מבחר כתבי-מופת באסתטיקה'), תשמ"ז 1987.
1981 – פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, מדור תרגום דברי מדע, על תרגומו לשלוש האנאדות הראשונות של פלוטינוס.
תש"ן-1990 – פרס ישראל במדעי הרוח, על הישגיו בחקר הספרות הקלאסית ובתרגומה לעברית.
נתן רוטנשטרייך (31 במרץ 1914 – 11 באוקטובר 1993) היה פרופסור לפילוסופיה ורקטור של האוניברסיטה העברית.
ממקימי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
חתן פרס ישראל במדעי הרוח לשנת תשכ"ג (1963).
רוטנשטרייך נולד בעיירה סאמבור שבגליציה.
אביו, אפרים פישל רוטנשטרייך, היה מנהיג מוכר בתנועה הציונית בפולין וכיהן כציר ציוני בפרלמנט הפולני, עד עלייתו לארץ ב-1932. לאחר עלייתו היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית ויזם מפעלים כלכליים.
בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער הציונית-חלוצית "גורדוניה".
חברי התנועה היו מחויבים להגשמה: עלייה ארצה והצטרפות להתיישבות הקיבוצית, אולם הנהגת התנועה החליטה לאפשר לו ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם עלייתו בשנת 1932, בגיל 18, החל את לימודיו, ובחופשותיו עבד בחקלאות בקיבוץ חולדה.
בשנת 1938 קיבל תואר דוקטור.
הוא השתלם באוניברסיטת שיקגו והצטרף לסגל החוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית ב-1950. בשנים 1958–1962 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח ובשנים 1965–1969 כרקטור האוניברסיטה.
נמנה עם מקימי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ובעת פטירתו היה סגן הנשיא שלה.
היה בין הפעילים בהקמת הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, והיה היו"ר הראשון שלה.
פרסם 80 ספרים ויותר מאלף מאמרים בשפות שונות.
בנוסף הרבה לכתוב מאמרים בעיתונות היומית ולהשתתף בשיח הציבורי.
היה מיוזמי ומנסחי מכתב בקשת החנינה עבור אדולף אייכמן, יחד עימו חתמו על המכתב הפרופסורים מרטין בובר, הוגו ברגמן, עקיבא ארנסט סימון ואחרים.
אחיו היה עורך הדין יהושע רוטנשטרייך.
1963 – פרס ישראל במדעי הרוח
1991 – פרס ביאליק לחוכמת ישראל
הוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה ייסדה מפעל מְלַגות לדוקטורנטים מצטיינים במדעי הרוח בכל האוניברסיטאות בארץ הנושא את שמו.
בירושלים ישנה כיכר על שמו ליד תיאטרון ירושלים, בבאר שבע ישנו רחוב על שמו לציון תרומתו לביסוסה של אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
כמו כן ספריית המכון הטכנולוגי בחולון נקראת על שמו.
בין הנחות יסוד למציאות: עיונים בציונות ובמדינת ישראל.
עיונים בדיוקן של עצמנו: סוגיות ותגובות.
ביטויי הזדהות לאומית בקיבוץ היהודי שבארצות הברית.
ירושלים: ספרית שזר, המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית, תשמ"ב, 1982.
עיונים באורחות הזמן והחברה הישראלית.
בין עקרונות לניווט: על מחשבתו החברתית של פנחס לבון.
עיונים במחשבה היהודית בזמן הזה.
אחריותה של מדינת ישראל לתפוצות/ נתן רוטנשטרייך, ש"ד אברמוב, יהודה באואר.
ירושלים: ספריית שזר, המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית, תשל"ח.
מדינת ישראל וגולת ישראל בזמן הזה.
ירושלים: ספרית שזר, המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ה, 1975.
זמן ומשמעות: על קיום האדם ומידותיו; בשלושה שערים.
מרחביה: ספרית פועלים: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תשל"ד, 1974.
על הקיום היהודי בזמן הזה.
תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ב, 1972.
ירושלים: מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשכ"ט, 1969.
עיון ומעשה: על התייחסויותיו של האדם ליקום.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ט, 1969.
גלות ישראל במחשבה היהודית של ארצות הברית.
ירושלים: המכון ליהדות בת זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ז, 1966.
הרוח והאדם: דיון במעמדו של האדם ביקום.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ו, 1965.
תל אביב, הקיבוץ המאוחד, תשכ"ו, 1965.
ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות, תשכ"ד.
על גלגוליו של המושג התנכרות.
עוצמה ודמותה: מסה בפילוסופיה חברתית ומדינית.
ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ג, 1963.
ירושלים: המחלקה לעליית ילדים ונוער- מדור להדרכה, תשכ"ג.
ירושלים: מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשכ"ב, 1961.
ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ך, 1959.
היהדות וזכויות היהודים: פרק בפולמוס האמנציפציה.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ט, 1959.
אמות מידה: ארבעה שערים בענייני חברה, מדיניות וחינוך.
הזעם הלא קדוש: על טוינבי, היהדות והיהודים.
על אחד העם: במלאת מאה שנה להולדתו.
ירושלים: המחלקה לעלית ילדים ונוער, מדורה ההדרכה, עיונים למדריך ולמורה; חוברת 24, תשט"ז.
בין עבר להווה: דרכי ההכרה ההיסטורית.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ו, 1955.
על "גילוי וכיסוי בלשון: לח.נ.
מהדורה שנייה; ירושלים: המחלקה לעליית ילדים ונוער, מדור הדרכה, עיונים למדריך ולמורה, חוברת 2, תשט"ו.
על התמורה: פרקים בשאלת העם והמדינה.
תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
ירושלים: המחלקה לעלית ילדים ונוער, תשי"ב.
יסודות הפילוסופיה של מרכס: בעקבות ההנחות על פויארבך.
תל אביב: מחברות לספרות, תשי"ב.
ירושלים: המחלקה לעליית הנוער, 1946.
ההסתדרות הציונית העולמית: מהותה ומבנה/ מאת נתן אפרתי (=נתן רוטנשטרייך).
ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"ד.
ירושלים: המחלקה לענייני נוער של הנהלת ההסתדרות הציונית ובהשתתפות קרן היסוד, ר.
על השיטה: מחקר במבנה המחשבה.
מחלט והתרחשות במשנתו של רנ"ק.
תפישתו ההיסטורית של רבי נחמן קרוכמל.
בעיית העצם בפילוסופיה מקנט עד הגל.
בעיית בקרת כח המשפט: וספקנותו של שלמה מימון.
שתי תקופות בפילוסופיה של פיכטה.
ירושלים: דפוס ארץ ישראל, תרצ"ז.
האנציקלופדיה העברית, כללית, יהודית וארצישראלית.
ירושלים-תל אביב: חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, תש"ט-תשנ"ה.
ספר דב סדן: קובץ מחקרים מוגשים במלאת לו שבעים וחמש שנה.
המערכת: שמואל ורסס, נתן רוטנשטרייך, חנא שמרוק.
ירושלים; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ז.
דת התבונה ממקורות היהדות/ הרמן כהן; תרגם צבי וויסלבסקי (שערים טו-כב בתרגום חנוך קלעי), ערכו הוסיפו הערות שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך; פרקי מבוא וחתימה סיני אוקו ויוסף בן שלמה.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ב, 1971.
דת ומדע: קובץ מאמרים והרצאות/ יצחק יוליוס גוטמן; תרגם שלום אש, ערכו שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך.
מבחר מאמרים/ אדמונד הוסרל; ערוך בידי שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך.
ירושלים: מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשי"ב, 1952.
הגות: תשורה לשמואל הוגו ברגמן במלאת לו ששים שנה/ עורכים: מרטין בובר ונתן רוטנשטרייך.
הדת בגבולות התבונה בלבד/עמנואל קאנט:תרגם והוסיף מבוא והערות נתן רוטנשטרייך.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ו, 1985.
לשלום הנצחי: שרטוט פילוסופי/ עמנואל קאנט.
תרגמו, הוסיפו מבוא והערות: שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך.
ירושלים: מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשל"ו, 1976.
ביקורת כוח השיפוט/ עמנואל קאנט; תרגמו והוסיפו מבוא והערות שמואל הוגו ברגמן, נתן רוטנשטרייך.
ביקורת התבונה המעשית/ עמנואל קאנט; תרגמו והוסיפו מבוא והערות שמואל הוגו ברגמן, נתו רוטנשטרייך.
ביקורת התבונה הטהורה/ עמנואל קאנט.
תרגמו והוסיפו מבוא ונספחים שמואל הוגו ברגמן, נתן רוטנשטרייך; העריכה הסגנונית: פרופ' דב סדן.
מסה על הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית/ שלמה מימון; מתורגם וערוך בידי שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך.
ירושלים: חברה להוצאת ספרים על-יד האוניברסיטה העברית, תש"א, 1941.
יוסף גלרון-גולדשלגר (עורך), ביבליוגרפיה של כתבי נתן רוטנשטרייך, מוסד ביאליק, 2010.
חתן פרס ישראל לחקר הביוכימיה (1994).
שרון נולד בברסט ליטובסק שבפולין לאברהם ואסתר שטריקמן, אחותו של פנחס ספיר.
בשנת 1934 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
במקביל ללימודיו בבתי הספר "תל נורדאו" וגימנסיה בלפור, הצטרף בשנת 1941 לגדנ"ע ובסיום לימודיו בשנת 1943 התגייס לפלוגה ד' של הפלמ"ח.
במסגרת שירותו היה ברמת הכובש ובמעוז חיים ולאחר מכן הוצב כאפסנאי במטה הפלוגה בקיבוץ בית השיטה.
בשנת 1945 החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמהלך מלחמת העצמאות עסק, במעבדות מכון התקנים, בפיתוח דלק ללהביורים עבור חיל המדע.
בשנת 1950 סיים את לימודיו, ובשנת 1953 הוסמך כדוקטור.
כעבור שנה הצטרף לסגל המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע, בה קודם לדרגת פרופסור בשנת 1968. בין השנים 1973–1990 היה שרון, לסירוגין, ראש המחלקה, ובמהלך שנים אלו כיהן תקופה כדיקן הפקולטה לביוכימיה ופיזיקה והיה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת ברקלי.
שרון שימש גם עורך מדור "עולם המדע" בשידורי קול ישראל, עורך כתב העת "מדע" ועורך מדור מדע וטכנולוגיה בעיתון "הארץ".
פעילותו של שרון זכתה להוקרה בקבלתו את פרס ישראל לחקר הביוכימיה (1994) ופרס ויצמן (1978).
בשנת 1992 הוא נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
אחיו היה הפיזיקאי פרופ' שמואל שטריקמן.
נתן שרון, שמואל שאלתיאל, אופקים חדשים במדע, בהוצאת שוקן, 1974
נתן שטראוס היה איש עסקים יהודי-אמריקאי, מבעלי רשת חנויות הכלבו "מייסיס" (Macy's).
פילנתרופ אשר תרם רבות למטרות ציוניות; ובהן לייסודה של העיר נתניה, הקרויה על-שמו.
נולד באוטרברג (Otterberg) שבריינלנד-פפאלץ (כיום בגרמניה), הבן השלישי לשרה ולזרוס שטראוס.
בשנת 1854, היגרה המשפחה, בעקבות האב שיצא שנתיים קודם לכן לארצות הברית.
תחילה התיישבו בג'ורג'יה, אך בעקבות מלחמת האזרחים עברו בשנת 1865 לניו יורק, והקימו עסק ליבוא חרסינה.
עסקי המשפחה שגשגו, ובשנת 1888 היו נתן ואחיו איזידור לשותפים ברשת חנויות הכלבו מייסיס.
נישא ללינה גוטהרץ שעסקה בנדבנות וכיהנה כסגנית נשיאת הכבוד של "הדסה".
לנתן ולינה נולדו שישה ילדים, בהם נתן שטראוס הבן, שכיהן כחבר בסנאט של מדינת ניו יורק.
שטראוס כיהן בתפקידים ציבוריים שונים בניו יורק, כולל נשיא הוועדה הציבורית לבריאות של עיריית ניו יורק, ואף הוצע לו לרוץ לראשות העיר על ידי המפלגה הדמוקרטית, אך למרות לחץ ציבורי רב לקבל את ההצעה, הוא סירב.
שטראוס פעל רבות בנושא פסטור החלב, קודם בארצות הברית, ומאוחר יותר גם באירופה ובארץ ישראל.
בשנת 1892 התחיל בפעילות למען פסטור החלב, פעילות שכללה תעמולה, קידום הנושא אצל הרשויות וכן חלוקת בקבוקי חלב מפוסטרים במחיר שסובסד על ידו.
בשנת 1898 הקים מפעל להספקת חלב מפוסטר בניו יורק, ובשנים שאחר כך הקים מפעלים דומים בברוקלין, פילדלפיה, שיקגו ובסנט לואיס בארצות הברית, וכן בהיידלברג, קארלסרוהה ובערים נוספות בגרמניה.
השפעתו של שטראוס על משק החלב בארצות הברית הייתה מכרעת, בתקופתו הפך הפסטור לנוהל מומלץ ובהמשך לחובה על פי חוק.
בשנת 1909 25% מהחלב שנמכר בניו יורק היה מפוסטר, ובשנת 1920 הגיע שיעור החלב המפוסטר הנמכר ל-90%.
שטראוס ביקר לראשונה בארץ ישראל בשנת 1904, והוא שב לביקור נוסף בשנת 1912 עם יהודה לייב מאגנס.
מכל מקום, ברור כי מותם של אחיו וגיסתו גרם לו לזעזוע, ואף כי גם קודם לכן עסק רבות בפילנתרופיה, אך לאחר האסון הוא פרש מעסקיו והקדיש את חייו לעזרה וחסד.
ב-1909 נפגש עם אהרן אהרנסון, שהיה פעיל ציוני, בוטנאי ואגרונום, והוא אשר השפיע על שטראוס לתרום למטרות חקלאיות בארץ ישראל.
כך תרם לייסוד החווה החקלאית בעתלית, ועזר לקדם יזמות חקלאיות התיישבותיות אחרות.
שטראוס בחר לחבר בין דאגתו לבריאות תושבי הארץ לבין מפעלו בארצות הברית, כך החל להחדיר את פסטור החלב גם בארץ ישראל.
בבית המרפא שהקים, ייסד גם מכון פסטור ועודד הקמת תחנות בריאות ברחבי הארץ.
כמו כן, תרם רבות לפעילותה של ההסתדרות הציונית הדסה, ובעידודו של ישראל זנגוויל, הניח את היסודות למערכת הבריאות הציבורית בארץ, על ידי הקמת בית הבריאות שטראוס בירושלים (נחנך ב-1929) ובתל אביב ברחוב בלפור 14, (1930).
שני בתי הבריאות נקראו על שמו ועל שם רעייתו לינה.
שני הבתים תוכננו על ידי האדריכל היהודי-בריטי בנימין חייקין.
הוא שב לארץ בשנים 1923–1924 וב-1927. בתחילה נוצר קשר עם אנשי היישוב הישן בירושלים, להם תרם תרומות לבית תמחוי (ברחוב השלשלת ברובע המוסלמי), ויסד מרפאה שהעניקה שירותי בריאות לעניי ירושלים.
בשנת 1928 נפגש שטראוס עם שניים מראשי ההסתדרות "בני בנימין", איתמר בן-אב"י ועובד בן עמי (מי שהיה מאוחר יותר ראש עיריית נתניה), והבטיחו לו כי יקראו את שמה של המושבה החדשה בשרון על שמו "נתן-יה".
שטראוס תרם סכום נכבד להקמת המושבה.
בירושלים נקרא על שמו רחוב מרכזי בעיר: "רחוב שטראוס".
בתקופת המנדט הבריטי הרחוב נקרא "רחוב צ'נסלור", על שם הנציב הבריטי ג'ון צ'נסלור.
מראשוני חוקרי הטבע של ארץ ישראל ויישובה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היה בין הראשונים למחקר רעידות אדמה ואסונות טבע בארץ ישראל.
היה בין מקימי "אגודת משוטטים ארץ-ישראלית".
לאחר קום המדינה, היה מראשוני המכון הגיאולוגי לישראל, שם המשיך במחקריו בתחומי רעידות האדמה, וייסד את המחלקה שלימים, לאחר מותו, הפכה למכון הגיאופיסי לישראל.
נולד בסלוניקי יוון ליהושע שלם, בן למשפחה יהודית מסורתית ממוצא ספרדי.
למד במסגרות חינוך יהודיות שכללו ידיעת השפה העברית, בין היתר אצל יצחק אפשטיין.
הקים ביחד עם חברו דוד בנבנשתי את אגודת דורשי עברית בסלוניקי ב-1910. ב-1914 נשלח עם קבוצת נערים ללמוד בירושלים בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין.
שם הכיר את מי שעתידה להיות אשתו, חווה לבית קומרוב (1895–1963), בת בכורה למשפחה עשירה שהגיעה מחרקוב והתיישבה בנס ציונה.
בתקופת לימודיה של חווה בבית המדרש למורים, המשפחה התגוררה בירושלים.
עם תום לימודי ההוראה, במהלך מלחמת העולם הראשונה יצא ללמד במושבה סג'רה.
ב-1919, לאחר נישואיו, נתן שלם נסע ללימודי גאולוגיה בפירנצה, שם קיבל תואר דוקטור ב-1924, ושם גם נולד בנו הבכור אליהו (1924–1976).
לאחר ארבע שנים נולדה בתו ירדנה (1928).
נכדתו היא זמרת העבר נגה שלם.
לאחר קבלת תואר הדוקטורט באיטליה ב-1925, חזר נתן שלם לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם היה מורה לגאוגרפיה, לכימיה ולפיזיקה בגימנסיה העברית רחביה.
במסגרת זו יצא עם תלמידיו לטיולים רבים בטבע.
היה בין מקימי אמא"י (אגודת משוטטים ארץ ישראלית) ביחד עם חברו דוד בנבנשתי.
בטיוליו ערך תצפיות ומדידות שונות ובהן איסוף דוגמאות סלעים, מאובנים וצמחים.
אהבת השיטוט ברחבי ישראל הייתה אצל נתן שלם מוטיב מרכזי בהוראת הטבע והגאוגרפיה במוסדות השונים בהם לימד במשך השנים.
הוא היה יוצא עם תלמידיו לשטח, בתדירות גבוהה, לפעמים כל שבוע, ודרבן אותם לאסוף צמחים, בעלי חיים וכלי צור.
נתן שלם הקים חדר טבע בגימנסיה העברית, ובו אוספי סלעים, חי וצומח של ארץ ישראל, וקירב את תלמידיו לעולם ידיעת הארץ, התנ"ך והטבע של ארץ ישראל.
תלמידו יהודה האזרחי הקדיש כמה עמודים לתיאורו של שלם ופעלו, בספרו "עיר, אבן ושמים".
על אגודת המשוטטים ועל חיבתו של שלם לטיולים כתב האזרחי:
נתן שלם נחשב מראשוני חוקרי מדעי האדמה בארץ ישראל.
הוא שם דגש רב על הגאומורפולוגיה, אבל לא רק בה, היה חלוץ.
כפי שאפשר לראות מקשת הנושאים שטיפל בהם, וברובם מיוצגים באסופת המחקרים, שהתפרסמו לאחר מותו.
במשך לימודיו בפירנצה התרכז נתן שלם בלימודי המסלע ותורת המאובנים (פלאונטולוגיה) ומהם התפשט לתחומים קרובים.
בין השנים 1925–1929, חזר ונסע בימי חופשת הקיץ אל אוניברסיטאות פירנצה ומודנה, היה אסיסטנט בקורסים למינרולוגיה, ותוך כדי כך השתמש במעבדותיהם ובאוספי מכונים אלה לבדיקת המאובנים שהביא מישראל.
בתקופה זו גיבש את תפיסתו המחקרית שבאה לידי ביטוי בגישה הבין תחומית (ובין נושאית) ובראייה דינמית של הנוף.
בלימודיו הפורמליים התוודע למגוון מקצועות עזר שבלעדיהם לא יכול היה להתמחות בתורות אלה.
הגישה המחקרית הבין תחומית הובילה אותו, כבר במחצית השנייה של שנות העשרים להתמקד במקצוע הגאוגרפיה, אותו העריך עוד מתקופת לימודיו כתלמיד בית המדרש למורים בירושלים, ולאחר מכן בלימודי הגאוגרפיה באנגליה בשנים 1935–1937.
נתן שלם הרבה לעסוק בנושאים הקשורים להתפתחות מהעבר להווה: כגון: עמקי נחלים, תמורות אקלימיות, הקארסט, ורעידות אדמה, סייסמולוגיה וגעשיות.
גישתו לנוף כמכלול דינמי התבטאה בשני היבטים שונים: הראשון – דינמיקה בו-זמנית, יחסי גומלין בין תופעה אחת לשנייה, כמו הקשר בין הטמפרטורה ובין הופעת הטל.
היבט שני הוא כרונולוגי, הנוף כמכלול תופעות המתפתחות ללא הרף, זו אחר זו, כשינויים טקטוניים המביאים לשינויים ברשת הנחלים.
מתוך יומניו עולה כי "צומת הדרכים" המקצועית שלו היה בכנס המדעי בהרי האלפים, בשנת 1928. כנס שהביא להתעניינותו בנושאים מורכבים ומשולבים מנקודת מבט מרחבית, וגם לתובנה של הדינמיקה הנופית.
נתן שלם חידש והתאים מושגים עבריים מהמקורות היהודיים הקדומים, עם המחקר המודרני המתחדש בארץ ישראל, הוא העיר וביקר כותבים אחרים שאינם מדקדקים בשפה או בהגדרותיהם העבריות.
את אהבתו לשפה העברית על גווניה הרבים, הוא קיבל ממורהו בסלוניקי, ד"ר יצחק אפשטיין, שלו הכיר תודה כל חייו על השפה ורזיה ועל הצורך לדייק במילים שאותן בוחרים לכתוב או לדבר, בחיי יום יום, כבכתיבה מדעית.
נתן שלם לא התבייש להצהיר על האידיאה שלו בנושא עברות השפה המדעית.
אפשר לראות תכונתו זו בחיבור על הטל: הוא ריכז רשימה של מושגים והסביר את מקורם העברי, הערבי, הארמי.
לדוגמה: ענן בוקר; עב טל; רסיסי לילה; אגלי טל.
לאחר שהגדיר את מושגיו העבריים, הוא עבר לסעיף מרכזי במחקרו: "הטל בספרותינו העתיקה".
וכך במאמר שאמור לטפל בתצפיותיו הפיזיקליות והביאולוגיות, הוא מצא לנכון להקדים דיון ארוך למדי שמקומו בעבודות שנעשות בתחומי מדעי הרוח כמקרא או לשון.
יוצא איפוא, כי הטקסט של המונוגרפיה התחיל בשפה עברית "חגיגית" וגבוהה, שונה לחלוטין מהשפה המדויקת שהשתמש בה בהמשך כאשר דן בכמויות הטל או בגורמי תפוצתו.
וכך נמשך הדיון על הטל בתלמוד ובספרות היהודית העתיקה.
נתן שלם, למעשה קיבץ את הפסוקים והביטויים המופיעים במקורות האלה, ובעזרתם ניסה להציג מה ידעו אבות האומה על התופעה הנחקרת, ומה מתוך התיאורים הספרותיים העתיקים האלה ניתן ללמוד על התנהגות התופעה.
וכפי שעשה בעברות מושגים במחקר הטל, עשה גם בתחומים אחרים:
שלם חיבר את ממצאיו על תפוצת הרעשים בלבנט, עם מושגים עבריים עתיקים הוא שאב את המונחים שאיתם הגדיר את התופעות הנחקרות.
כאשר הוא תיאר את רעידות האדמה בירושלים, השתמש במושג "רעשים", או "זוועות" בהתאם לתוצאותיהם, היינו יצר הקבלה מסוימת בין סולמות מודרניים למדידת עוצמות רעשות, כסולם ריכטר, ובין מושגים מהספרות העברית העתיקה, כפי שעשה זאת עם הטל.
בעברות המושגים המדעיים, כאידאולוגיה הוא חצה את גבולות הגאוגרפיה.
את גישתו המיוחדת הזאת הציג נתן שלם, לרקטור האוניברסיטה העברית, בדוח"ותיו השנתיים, וכך כתב:
עברות השפה המדעית הייתה משימה חשובה ביותר שהשפיעה על דרך כתיבתו.
כמו כן התייחס ל'ידיעות' מהעולם העתיק וחיפש בהן את הערך מדעי.
שילוב מיוחד זה בכתיבתו עמד לו לרועץ, כאשר נידון גורלו על ידי אנשי האוניברסיטה בוועדותיהם השונות.
באמצע שנות העשרים, פנייתו להתקבל כחוקר באוניברסיטה העברית בירושלים נדחתה והוא מצא פרנסה בהוראה בבתי ספר תיכוניים בירושלים.
בסוף שנות העשרים פנה שוב אל הנהלת האוניברסיטה וביקש למנותו כעובד במדעי הטבע בענף הגאולוגיה, מאחר שהשתלם במקצוע זה באיטליה ופרסם מאמרים מדעיים מקצועיים על סלעי ארץ ישראל והגאולוגיה שלה.
לנוכח המשבר הכלכלי של סוף שנות העשרים, האוניברסיטה הודיעה לנתן שלם כי מצב התקציב לא מאפשר מינוי של עובד מדעי נוסף בגאולוגיה (בנוסף לפרופ' ליאו פיקרד), ואין סיכויים לכך בימים הקרובים.
למרות הדחייה נתן שלם, לא מרפה מחלומו להיות חוקר באוניברסיטה העברית.
במשך שנות השלושים הראשונות, הוא הרחיב את חוג מכיריו בין אנשי האוניברסיטה והחל להתקרב אל הגאוגרפיה בכלל, ואל הגאומורפולוגיה בפרט.
בעצת ידידיו מהאוניברסיטה ומחוצה לה, יצא ללונדון להשתלם בגאוגרפיה בקיץ שנת 1936. מספר חודשים לאחר שהגיע ללונדון, קיבל מכתב מד"ר אייג ידידו באוניברסיטה שכתב כי "ד"ר פיקרד מציג מועמדותו של עוזרו ד"ר דוד עמירן איש צעיר לימים, המבטיח לתפוס עמדה חשובה כאיש מדע".
נתן שלם שלח מכתב לאוניברסיטה והגיש שוב את מועמדותו לתפקיד, וניסה להתחרות עם דוד עמירן.
נתן שלם הבין כי הסיכוי לקבלת מינוי באוניברסיטה העברית קשור להשגת כספים עבורה.
לכן לאחר שחזר לארץ ישראל בסתיו תרצ"ח (אוקטובר 1937), הוא פנה לידידיו בקרב העדה הספרדית בירושלים, להשגת תרומה לאוניברסיטה, שתסייע לו לקבל מינוי במעמד של "חבר מחקר", כפי שקיבל דוד עמירן.
ידידיו הספרדיים ובראשם לאון רקנטי, משה קרסו ומאוחר יותר בכור שטרית, גייסו כסף עבור האוניברסיטה, ונתן קיבל את המינוי הזמני של "חבר מחקר".
הפרשה המשיכה להתגלגל במשך שנות הארבעים, כשנתן נידחה שוב ושוב על ידי מוסדות האוניברסיטה, ולא קיבל את המינוי של מקים המחלקה לגאוגרפיה.
בשנים 7–1946, הוא הועסק זמנית כמורה מהחוץ, ולימד קורסים בגאוגרפיה פיזית, עוד לפני שהוקמה המחלקה לגאוגרפיה.
במשך כל אותן שנים, חקר וכתב כמה מהמחקרים המקיפים שלו, אך למרות חוות דעת מצוינות על חלק מהם, התעלמו מקבלי ההחלטות ממחקריו.
עיון במסמכים בפרשת מינויו באוניברסיטה העברית, העלה כי נשמעו כלפיו לא אחת טענות על אופיו המדעי, ועל טיב מחקריו השונים.
אבל כאשר מנתחים כיום, את דעותיו וגישתו כפי שהוצגה לראשי האוניברסיטה בשנות השלושים והארבעים, אפשר לראות כי נתן שלם היה מדען ייחודי, רחב אופקים ובעל רגישות גבוהה למרחב ולזמן.
בשנים בהן החל לחקור את ישאל, כמות החוקרים והידע שהיה ברשותם על הארץ ישראל ונופיה היה זעום, ונתן שלם חשף עובדות חדשות: נופים, סלעים, אנשים, תרבות, צומח, אקלים, אורחות חיים ועוד.
בפרספקטיבה של ימינו אלה, ומנקודת מבט כוללת של גישתו המדעית שהייתה לצנינים בעיני ראשי האקדמיה באותם ימים.
יש להדגיש את תפיסתו את "אחדות המחקר המדעי" – הרצון לגשר בין מדעים שונים, ולהיות מדען בין תחומי.
היבט נוסף בגישתו המדעית, היא התובנה כי "לימוד העבר מהווה מפתח להבנת ההווה", גישה אותה העביר ממחקריו הגיאולוגיים לתחומים אחרים מחוץ למדעי הטבע.
בנוסף להיותו חוקר טבע ונופים, הדגיש נתן שלם את חובתו לתרום "למדע העברי", ולכן התעקש לכתוב את מאמריו בעברית, לשם חידוש השפה העברית לא רק כשפת "הרחוב" אלא גם כשפת המדע.
גם על רקע זה נמתחה עליו ביקורת חזקה מצד הפרופסורים באוניברסיטה העברית, שדגלו אז (כן עתה) שפרסום חומר מדעי בעברית הוא ברכה לבטלה.
נתן שלם שלט בשפות רבות: עברית, ערבית, צרפתית, אנגלית, גרמנית, איטלקית, יוונית, לטינית.
לכן פרסום בשפה זרה לא הייתה משימה בלתי אפשרית מבחינתו, אך ההתעקשות על "העבריות המדעית", הייתה ציוויו של מורהו הבלשן יצחק אפשטיין.
אפשר להדגים את תפיסתו המדעית בשילוב מקורות שונים, במחקרו החשוב על רעש האדמה של שנת 1927: רעידת האדמה 1927, נחשבת לרעש החזק ביותר במאה העשרים, ונזקיו היו רבים.
נתן שלם היה בין הגאולוגים הבודדים שהיו בישראל בזמן הרעש, ותיעד ביומנו את הרעש בתיאורים מרתקים.
בהמשך יצא לסייר באזורים שנפגעו, צילם וכתב מאמרים בנושא שפורסמו בשנים שונות, כ־1928 ו-1940. נתן שלם אסף עדויות מאנשים באזורים שנפגעו, כן ריכז קטעי עיתונות ערבית מארצות סמוכות שהתפרסמו בדמשק ובביירות.
רשמים אלה והעדויות הכתובות יצרו אצלו תובנה על מהלך הרעש העצום הזה.
על פי מסקנותיו שסוכמו במאמרים מדעיים ובמפות - מוקד הרעש היה בצפון ים המלח.