tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך כיהן כיו"ר הוועדה הדמוקרטית של לקוניה ושל מחוז בלנאפק, והיה ציר לוועידה הדמוקרטית הארצית בשנת 1956. כמו כן שימש כמנהל לשכת המסחר של חוף לקוניה־וירס (1960–1963) ושל חברת הפיתוח של לקוניה (1962).
בשנת 1980 נבחר למועצת ההנהלה הארצית של ארגון Common Cause.
ראש עיר ויועץ משפטי עירוני של לקוניה, 1949–1953
כדמוקרטי, כיהן מקינטייר כראש עיריית לקוניה בשנים 1949–1951. במהלך כהונתו פיקח על הקמת מתקן לטיהור שפכים וחוף רחצה עירוני.
הוא סירב להתמודד על תפקיד מושל ניו המפשייר בשנת 1950, ובשנת 1953 שימש כיועץ המשפטי של העיר.
בשנת 1954 זכה מקינטייר במועמדות הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה הראשון של ניו המפשייר.
בבחירות הכלליות התמודד מול חבר הקונגרס הרפובליקני המכהן , שכיהן שבע קדנציות.
הוא הפסיד בפער דחוק של 468 קולות בלבד.
לאחר ספירה חוזרת נותר הפער על 397 קולות.
לאחר מותו של הסנאטור סטיילס ברידג'ס בנובמבר 1961, התמודד מקינטייר ללא התנגדות על המועמדות הדמוקרטית למילוי כהונתו הבלתי־מושלמת.
סיכוייו התחזקו עקב מאבק פנימי חריף במפלגה הרפובליקנית בין ארבעה מועמדים.
לבסוף זכה הרפובליקני במועמדות והתמודד מול מקינטייר בבחירות הכלליות.
במסע הבחירות תמך מקינטייר ביוזמת הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי לסיוע פדרלי לחינוך ובהרחבת שירותי הבריאות לקשישים באמצעות הביטוח הלאומי.
בבחירות המיוחדות שנערכו ב־6 בנובמבר 1962 ניצח את באס בפער של 10,413 קולות.
הוא היה הסנאטור הדמוקרטי הראשון שנבחר מניו המפשייר מאז 1932, והשני בלבד שנבחר בבחירה ישירה במדינה זו.
מקינטייר הושבע רשמית לתפקיד ב־13 בנובמבר 1962. במהלך כהונתו עמד בראש ועדות משנה בסנאט לענייני מחקר ופיתוח בכוחות המזוינים, מוסדות פיננסיים, ורגולציה ממשלתית לעסקים קטנים.
הוא תמך בממשל קנדי בשימור אזורי טבע, בתעסוקת נוער ובהגדלת סיוע לפיתוח אזורים, אך התנגד לתוכנית התחבורה ההמונית.
הוא תמך בתיקון להסרת מימון ממערכת הטילים Nike-Zeus, ובמקביל תמך בהוספת תקציב לצוללות גרעיניות נוספות.
כמו כן יזם חוק שאפשר פתיחת חשבונות עו"ש במוסדות חיסכון.
בשנת 1966 נבחר לכהונה מלאה לאחר שניצח את הריסון ת'ינג, והפך לדמוקרטי הראשון בתולדות ניו המפשייר שנבחר לכהונה שנייה כסנאטור.
בתחילה היה תומך נלהב במלחמת וייטנאם ואף כינה את יריבו הפוליטי יוג'ין מקארתי 'פייסן', אך בהמשך שינה את עמדתו וטען כי 'האומה שלנו קורעת את עצמה מבפנים'.
בשנת 1967 הדגים בניסוי מפורסם כי זריקת חצים אקראית על רשימות מניות הניבה תוצאות טובות מהמלצות של משקיעים מקצועיים.
בשנת 1972 נבחר לכהונה שלישית כשהביס את מושל המדינה לשעבר .
בשנת 1976 עמד בראש ניסיון כושל לעכב את אישור מינויו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש לראש ה־CIA, מחשש לפוליטיזציה של הסוכנות.
בשנת 1978 הפסיד בפער קטן לגורדון האמפרי, כאשר ניסה להיבחר לכהונה רביעית.
בעקבות תבוסתו פרסם בשנת 1979 את הספר 'The Fear Brokers', שנכתב בשיתוף עם ג'ון אוברט, ובו ניתח את התחזקות הימין החדש בארצות הברית, בדגש על ניו המפשייר.
הוא חילק את זמנו בין לקוניה לבין טקסיסטה שבפלורידה.
תומאס מקינטייר נפטר ב-8 באוגוסט 1992 בבית החולים Good Samaritan בווסט פאלם ביץ' שבפלורידה בגיל 77. הוא נקבר בבית הקברות סנט למברט בעיר לקוניה.
מעבר לפעילותו הפוליטית היה הולט פעיל בייסוד אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, ובהקמת כמה חברות רכבות במדינה ובפעילות במחלקת החקלאות שלה.
הוא גם היה אחראי ליצירת הטכנולוגיה במפעל המשפחתי, צביעת אריגי כותנה בדגם "משבצות אלמנס", הפעם הראשונה שיוצרו אריגים בשיטה זו בדרום, פיתוח שהוביל למהפכה בתעשיית הטקסטיל של הדרום.
תומאס מייקל הולט נולד במחוז אלמנס שבקרוליינה הצפונית, כבנם של אמילי וירג'יניה (לבית פריש) ושל אדווין מייקל הולט.
הוא היה צאצא של מייקל הולט, או הולדט, שהיה אחד המתיישבים הראשונים במושבת "גרמנה" שבמושבת וירג'יניה בראשית המאה ה-18. הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל במשך כשנה אחת, ולאחר מכן עבר לזמן קצר לעבוד בבית מסחר בפילדלפיה.
ב-1858 רכשו הולט ואביו את מפעל הטקסטיל שפשט את הרגל של בנג'מין דרולינגר ששכן בהאו ריבר , ושנודע בהמשך כ"טחנת גרניט" (Granite Mill).
ב-1861 הוא רכש את חלקו של אביו במפעל ועבר להאו ריבר כדי לפקח על פעילותו.
כבר ב-1837 הקים הולט האב את טחנת הכותנה אלמנס, וייצר את אריגי "משבצות אלמנס" (Alamance Plaids), מוצרי הכותנה הראשונים שיוצרו בדרום באמצעות נולים מכניים.
ב-1868 נכנס הולט לשותפות עסקית עם גיסו אדולפוס "דולף" מור, שנקראה "הולט ומור".
ב-1876 נרצח מור, והמפעל מוזג כ"חברת הייצור תומאס מ.
לאחר מותו של מור, ניהל בנו, תומאס הבן, את עסקיו והרחיב אותם.
זיקתו הפוליטית של הולט הייתה למפלגה הדמוקרטית, והוא כיהן כשופט שלום וכנציב מחוזי.
ב-1876 הוא נבחר לסנאט של קרוליינה הצפונית, וכיהן בו שנתיים מטעם מחוז הבחירה ה-24. בשנים 1883–1887 הוא כיהן לסירוגין כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
ב-1889 הוא נבחר כסגן מושל קרוליינה הצפונית.
באפריל 1891, כשנפטר בעת כהונתו המושל דניאל גולד פוול, הושבע הולט במקומו כמושל קרוליינה הצפונית, וכיהן בתפקיד עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של פוול ב-1891.
כמושל היה הולט פעיל בהקמת המערכת החדשה של הממשל המקומי במחוזות, בסלילת מסילת הברזל המערבית של קרוליינה הצפונית ושל מסילת הברזל קייפ פיר-עמק ידקין, וכן של מסילת הברזל של קרוליינה הצפונית, שהולט שימש כנשיאה.
הוא גם פעל להגדלת המימון לבתי הספר הציבוריים, האוניברסיטה, ובתי החולים של המדינה.
הוא קידם את הקמת המוסד לכבדי שמיעה במורגנטון.
אחד מהישגיו הבולטים היה לגרום למחזיקי איגרות החוב של חברת הרכבות של קרוליינה הצפונית לשחרר את השעבוד על מניות המדינה בחברה.
מהלך זה חסך למדינה כספים רבים, שכן ערכו של הרכוש היה יותר מ-5 מיליון דולר.
למשפחת הולט היו קשרים ארוכים עם חברת הרכבות, ואלו הועילו במסגרת העסקה של הולט עם מחזיקי איגרות החוב.
לאחר תום כהונתו של הולט כמושל הוא שימש כחבר מועצות המנהלים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית ושל מכללת דייווידסון.
ב-1892 הוא נוצח על ידי אליאס קאר בבחירות המקדימות של הדמוקרטים למשרת המושל.
תומאס מייקל הולט נפטר בהאו ריבר ב-11 באפריל 1896. הוא נטמן בבית הקברות לינווד שבגראהם, מחוז אלמנס.
תומאס סייוורי היה ממציא ומהנדס אנגלי יליד דבון, שהמציא את אחד ממנועי הקיטור הראשונים, אם כי מדובר במכונה לשאיבת מים ולא במנוע במובנו המודרני.
"המנוע של סייוורי" נועד לניקוז מים ממכרות, לאספקת מים למערכות מי שתייה וסניטציה ולהנעת גלגלי מים המסובבים מכונות.
סייוורי היה מהנדס צבאי במקצועו, שהגיע ב-1702 לדרגת קפטן.
את זמנו הפנוי הקדיש לעריכת ניסויים בנושאים מכניים, וב-1696 רשם פטנט למכונה לליטוש זכוכית או שיש.
פטנט אחר משלו הציע דרך "להשיט אוניות בקלות וביעילות יותר מכפי שהשיגו כל האמצעים האחרים עד כה" – משוטות המונעות בכוח השרירים על ידי כנן (capstan) - אך הרעיון נדחה על ידי האדמירליות.
סייוורי עבד גם עבור הגוף האחראי למתן שירותים רפואיים למלחי הצי הבריטי, וחתם עמו על חוזה לאספקת תרופות.
במסגרת עבודתו הגיע אל דרטמות, שם פגש כנראה לראשונה את תומאס ניוקומן, ממציא מנוע הקיטור האטמוספירי הקרוי על שם ממציאו.
ב-2 ביולי 1698 רשם סייוורי פטנט על אחד ממנועי הקיטור הראשונים: "המצאה חדשה לשאיבת מים ולהנעת כל סוגי מכונות חרושת המעשה על ידי כוח ההנעה של אש, ואשר תהיה לרוב תועלת ויתרון לניקוז מים ממכרות, לאספקת מים לערים ולהפעלת טחנות חרושת (mills) שלא מתברכות במקור מים או ברוחות-קבע".
המנוע היה בנוי משני מכלי מתכת, ללא חלקים נעים כלשהם.
שני המכלים חוברו אל צינור יניקת מים משותף בצדם התחתון ואל צינור סניקת מים משותף בצדם העליון, וכל אחד מהם צויד בשסתום יניקה ובשסתום סניקה חד-כיווניים (אוטומטיים).
הקיטור יוצר בדוד כפול, וסופק לסירוגין לכל אחד מן המכלים דרך שסתום בורר שהופעל ידנית.
הפעלת המשאבה נעשתה על ידי אספקת קיטור באמצעות השסתום הבורר.
הקיטור מילא את המכל, והעודף "ברח" דרך שסתום הסניקה אל צינור סניקת המים ודרכו אל מחוץ למכרה.
כשהמכל התחמם די צורכו, נותקה אספקת הקיטור באמצעות השסתום הבורר, והמכל קורר במים מצדו החיצוני.
כתוצאה מכך התעבה הקיטור, והלחץ בתוך המכל נפל אל מתחת ללחץ אטמוספירי.
בשל הפרש הלחצים בין הלחץ האטמוספירי הפועל על פני המים בתחתית המכרה לבין תת-הלחץ במכל, עלו המים בצינור היניקה ומילאו את המכל.
כעת חודשה אספקת הקיטור, ולחץ הקיטור דחק את המים החוצה מן המכל דרך צינור הסניקה אל מחוץ למכרה.
פעולה זו בוצעה לסירוגין בשני המכלים, על ידי סיבוב השסתום הבורר.
כשבמכל אחד התבצעה סניקה, בשני התבצעה יניקה ולהפך.
מי הקירור נשפכו בכוח הכובד מאגן מים קטן מעל המכלים.
אספקה סדירה של מים לאגן נעשתה מצינור הסניקה של המשאבה, כלומר היו אלה המים שנשאבו מן המכרה עצמו.
סייוורי לא חסך כל מאמץ להדגיש עד כמה חזק המנוע שלו, והיה הראשון להשתמש במושג "כוח סוס".
ברם, המנוע סבל משלושה חסרונות חמורים.
ראשית, נצילותו הייתה קטנה מאוד.
בכל פעם שהוזרם קיטור אל המכל, חלק ניכר מאנרגיית החום שלו עבר אל המים הקרים שנשאבו בפעימה הקודמת והלך לאיבוד.
שנית, נחוץ היה קיטור בלחץ גבוה יחסית כדי לדחוק את המים החוצה מן המכל, אלא שהחיבורים המולחמים של המכל עמדו בקושי בלחץ העבודה הגבוה ונזקקו לתיקונים תכופים.
ושלישית, המנוע/משאבה יכול היה להעלות מים לגובה של כ-12 מטרים בלבד, בשל מגבלות לחץ הקיטור, ולכן לא התאים למכרות עמוקים.
זכויות הפטנט המקורי של סייוורי מיולי 1698 קיבלו הגנה ל-14 שנים; שנה אחר כך, ב-1699, אושר בפרלמנט הבריטי חוק, המאריך את זכויות הפטנט ל-21 שנים נוספות, ואשר נודע בשם "חוק מנוע הקיטור" (Fire Engine Act).
חוק של הפרלמנט הסקוטי מ-1701 העניק למר ג'יימס סמית מווייטהיל את הזכות הבלעדית לשווק בסקוטלנד את מנועו של סייוורי, שתואר כ"מנוע או מכונה לשאיבת מים ולהנעת מכונות חרושת (mills) בכוח הקיטור".
זכויות הפטנט אמורות היו לפוג באותו מועד כמו אלו באנגליה.
הפטנט של סייוורי הקיף את כל המכונות לשאיבת מים באמצעות קיטור, וניוקומן נאלץ להיכנס עמו לשותפות.
ב-1712 הסדירו השניים ביניהם את פיתוח מנוע הקיטור המתקדם יותר של ניוקומן, ששווק במסגרת זכויות הפטנט של סייוורי.
מנועו של ניוקומן פעל רק על לחץ האוויר האטמוספירי, ולכן היה פטור מן הסכנות הכרוכות באספקת קיטור בלחץ גבוה יחסית.
זאת ועוד, החלק העיקרי במנועו של ניוקומן הייתה בוכנה, רעיון שהגה עוד ב-1690 הצרפתי דני פפן, והוא מסוגל היה לשאוב מים ממכרות עמוקים יותר.
לאחר מותו, ב-1715, נמסרו זכויות הפטנט לחברה בשם "בעלי הזכויות על האמצאה לשאיבת מים בכוח הקיטור" (The Proprietors of the Invention for Raising Water by Fire).
החברה סיפקה לאחרים רישיונות לבנייה ולהפעלה של מנועי ניוקומן, וגבתה עמלות שגובהן הגיע עד 420 ליש"ט לשנה.
במקרה אחד שילם מכרה פחם לבעלי הזכויות 200 ליש"ט לשנה ומחצית מרווחיו "בתמורה לשירותיהם להמשך פעולתו של המנוע".
חוק "מנוע השריפה" פקע ב-1733, ארבע שנים לאחר מותו של ניוקומן.
עיתון ממרץ 1702 בישר לקוראיו, כי מנועיו של סייוורי מוכנים לשימוש וניתן לראותם בימי רביעי ושבת אחר הצהריים בבית המלאכה שלו בסלזברי קורט (Salisbury Court), לונדון, מעברו של אולד פלייהאוז (Old Playhouse).
אחד ממנועיו נרכש על ידי "יורק בילדינגס קומפני" (York Buildings Company), חברה לונדונית לשאיבת מים מן התמזה ואספקתם לבתים.
על פי תיאורים מאוחרים, המנוע ייצר קיטור "חזק פי שמונה עד עשרה מן האוויר הפשוט" (כלומר 8–10 אטמוספירות), אך הלחץ הגבוה ביקע את חיבורי המכלים, והוא נאלץ להלחימם עם אבץ.
מנוע אחר נבנה כדי להסדיר את אספקת המים להמפטון קורט; אחר, שהותקן בקמפדן האוז בקנסינגטון, פעל משך 18 שנים.
כמה ממנועיו של סייוורי נוסו במכרות.
ניסיון לא מוצלח לרוקן מים מבריכה בוונדסברי (אז בסטפורדשייר) וממכרות פחם סמוכים הסתיים בהתפרקותו של המנוע לחלקיו בשל לחץ הקיטור הגבוה.
הדבר ארע, כפי הנראה, בסביבות 1705.
תומאס פאטן "טום" סטאפורד היה לוטננט גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית (USAF), אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני ובתוכנית אפולו.
קיבל תואר בוגר במדעים מאקדמיית הצי של ארצות הברית (USNA) ב-1952. בנוסף, קיבל מספר רב של תוארי דוקטור לשם כבוד ממוסדות אקדמיים באוקלהומה, במדינות אחרות, ואף מהאוניברסיטה הלאומית של קורדובה בארגנטינה.
בתום לימודיו באקדמיית הצי, הוצב כסג"ם בחיל האוויר האמריקאי, ובשנת 1953 קיבל את כנפי הטייס.
סיים לימודי יירוט מתקדמים, והוצב בטייסת היירוט ה־54 בבח"א אלסוורת' בדקוטה הדרומית.
בדצמבר 1955 הוצב בטייסת היירוט 496 בבסיס האן בגרמניה, שם הטיס מטוסי F-86D.
הדריך באימוני טיסה, והתמחה בנושאים אקדמיים - כתב מספר ספרי הדרכה והנחה את כתיבתם של ספרים אחרים.
בדצמבר 1965 היה הטייס של ג'מיני 6A, שהייתה הפעם הראשונה בה שתי חלליות נפגשו בחלל, ועזר לפתח את התאוריות והפרקטיקה של חבירה בחלל.
ביוני 1966 פיקד על ג'מיני 9A, בה פותחו שיטות מפגש אשר שימשו מאוחר יותר בתוכנית אפולו.
במאי 1969 פיקד על אפולו 10, הטיסה הראשונה של מודול הירח אל הירח, ביצע את החבירה הראשונה סביב הירח, וביצע את כל משימת הנחיתה על הירח, למעט הנחיתה עצמה.
במשימה זו רשם שיא גינס במהירות, כאשר חדר לאטמוספירה במהירות 24,791 מייל לשעה.
ביוני אותה שנה מונה לראש משרד האסטרונאוטים.
בתפקיד זה היה אחראי לתוכנית האימונים של האסטרונאוטים ולשיבוצם במשימות.
ביוני 1971 מונה לסגן מנהל פעולות צוות אוויר במרכז הטיסות המאוישות של נאס"א (לימים מרכז החלל ע"ש ג'ונסון ביוסטון).
בתפקיד זה עזר למנהל בתכנון וביצוע תוכניות עבור קבוצת האסטרונאוטים, פעולות מטוסים, וניהול ואימון צוות האוויר.
בין 15 ל־24 ביולי 1975 פיקד על משימת אפולו-סויוז, שהייתה הטיסה הרביעית שלו לחלל.
לאחר מכן עזב את נאס"א וחזר לחיל האוויר, בדרגת מייג'ור גנרל (אלוף).
תפקידו הראשון בחיל האוויר לאחר שעזב את סוכנות החלל היה פיקוד על מרכז ניסויי הטיסה של חיל האוויר האמריקאי.
במרץ 1978 קיבל דרגת לוטננט ג'נרל וב־1 במאי אותה שנה מונה לתפקיד סגן ראש מטה חיל האוויר לענייני מחקר, פיתוח ורכש במטה החיל בוושינגטון.
בתפקיד זה היה מעורב אישית בהתחלת פרויקט מטוס התקיפה החמקן F-117A.
בתחילת 1979 כתב את המפרט הראשוני שנדרש ממטוס המפציץ החמקן, והתחיל את הפיתוח שלו.
מטוס זה נודע מאוחר יותר בשם B-2. בנובמבר 1979 פרש סטאפורד מחיל האוויר.
לאחר שחרורו מונה ליו"ר חברת גיברלטר אקספלוריישן בע"מ, העוסקת בחיפוש והפקת נפט וגז.
הוא הועסק בחברה זו עד 1984.
בשנת 1982 ייסד עם שותפים את חברת הייעוץ "סטאפורד, בורק והקר", העוסקת בייעוץ טכני.
בין 1984 ל־1986 כיהן כסגן נשיא NL תעשיות, העוסקת במוצרי מתכת וכימיקלים באמצעות שתי חברות בת.
ביוני 1990 מונה לעמוד בראש ועדה שתמליץ כיצד לממש את חזונו של ג'ורג' בוש האב לחזור אל הירח, ולשלוח אדם אל מאדים.
סטאפורד הרכיב צוותים של 40 עובדים במשרה מלאה ו־150 עובדים במשרה חלקית ממחלקת ההגנה, מחלקת האנרגיה ונאס"א, וביוני 1991 הציג את הדו"ח במסיבת עיתונאים עם סגן הנשיא דן קווייל.
תוכנית זו לא בוצעה מעולם, ככל הנראה משיקולי תקציב וסדר עדיפויות שונה של ממשל קלינטון שבא אחריו.
רק לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה, בו נספו שבעה אסטרונאוטים, חזר בנו של בוש, ג'ורג' בוש הבן והעלה תוכנית דומה, הפעם עם מסגרת תקציב מרוסנת הרבה יותר, שהתבססה בעיקר על העברת תקציבים בתוך נאס"א.
בשנת 1994 עמד בראש ועדה לבחינת היעילות של יוזמות המחקר והפיתוח בנאס"א, במסגרת בחינה של כל התקציבים הפדרליים למחקר ופיתוח שהוביל קלינטון.
כיהן בתפקיד יו"ר ועדת הפיקוח על הפעולות למשימת השירות והתיקון הראשונה של טלסקופ החלל האבל שתיקנה את תקלת הייצור בטלסקופ.
על כך קיבל מנאס"א את אות השירות הציבורי.
כיהן כיו"ר הוועדה המייעצת לנאס"א בנושא תפעול תחנת החלל הבין-לאומית (ISS).
היה יו"ר-שותף בקבוצת המשימה להחזרת מעבורת החלל לטיסה, שתפקידה ליישם את המלצות ועדת החקירה לחקר אסון הקולומביה.
היה חבר במועצות מנהלים של מספר חברות בורסאיות, ביניהן בחברת סיגייט טכנולוגיות, המייצרת דיסקים קשיחים למחשבים.
כמו אסטרונאוטים אחרים, קיבל סטאפורד במהלך השנים שלל מדליות ועיטורים מנאס"א, מחיל האוויר האמריקאי, ומגופים אחרים, ממשלתיים וחוץ ממשלתיים.
בין היתר, קיבל בשנת 1969 פרס אמי מיוחד מטעם חבר הנאמנים ואת פרס אלן אמיל בשנת 1980.
תומאס סטיוארט טרייל היה פרופסור לרפואה משפטית באוניברסיטת אדינבורו.
טרייל נולד בקירקוול שבמיינלנד, אורקני, ולמד באוניברסיטת אדינבורו.
במשך כ-30 שנה שימש כרופא בליברפול, ונמנה עם מייסדי המכון המלכותי, מכון המכניקה של ליברפול והאגודה הפילוסופית והספרותית של ליברפול.
הוא הכיר את חוקר הקוטב ויליאם סקורסבי, וכתב רשימה של בעלי חיים שנצפו בגרינלנד המזרחית בעבור "יומן-המסע של ציד הלווייתנים הצפוני" של סקורסבי (1823).
סקורסבי קרא על שמו את האי טרייל בגרינלנד.
כאשר ג'ון ג'יימס אודובון הגיע לליברפול ביולי 1826, טרייל סייע בידו במציאת מוציא לאור לספרו "הציפורים של אמריקה".
אודובון קרא על-שמו את ה-Traill's Flycatcher, סוג של ציפור-שיר ממשפחת הטיראניים, שבשעתו התייחס למין שכלל הן את ה-Empidonax traillii והן את ה-Empidonax alnorum.
טרייל שב לאוניברסיטת אדינבורו בשנת 1833 כפרופסור לרפואה משפטית.
הוא ערך את המהדורה השמינית של האנציקלופדיה בריטניקה (בשנים 1852-1861), שנשלמה שנה בטרם מותו.
תומאס ארתור סטייץ היה פרופסור אמריקאי לביופיזיקה וביוכימיה באוניברסיטת ייל וחוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי שבארצות הברית, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2009, יחד עם ונקטרמן רמאקרישנן ועדה יונת, על מחקריהם שתרמו להבנת מבנה ותפקיד הריבוזום, וזוכה פרס קרן גיירדנר הבינלאומי לשנת 2009.
הוא סיים תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת לורנס ובשנת 1966 קיבל תואר דוקטור בביוכימיה ובביולוגיה מולקולרית מאוניברסיטת הרווארד.
את הפוסט דוקטורט עשה במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית.
סטייץ נפטר ב-9 באוקטובר 2018. הותיר אחריו אישה, ג'ואן סטייץ, גם היא פרופסורית לביופיזיקה וביוכימיה באוניברסיטת ייל.
תומאס סרג'נט הוא כלכלן אמריקאי, המתמחה במקרו-כלכלה, כלכלה מוניטרית וסדרות עיתיות באקונומטריקה.
הוא ידוע כאחד ההוגים הבולטים ב"מהפכת הציפיות הרציונליות" ומחברם של מאמרים חדשניים רבים.
על פי מדדים שונים בתחום הביבליומטריקה סרג'נט הוא אחד הכלכלנים המשפיעים ביותר בעולם בתחילת המאה ה-21. סרג'נט הוא חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2011 יחד עם כריסטופר סימס.
סרג'נט סיים לימודי בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1964. בסיום לימודיו זכה במדליה על היותו התלמיד הטוב ביותר.
בשנת 1968 סיים לימודי דוקטור באוניברסיטת הרווארד.
שירת כקצין בצבא האמריקאי, בלשכת העוזר למזכיר ההגנה.
הוא לימד באוניברסיטת פנסילבניה (1970–1971), באוניברסיטת מינסוטה (1971–1987), באוניברסיטת שיקגו (1991–1998), באוניברסיטת סטנפורד (1998–2002), ובאוניברסיטת פרינסטון בשנת 2009. נכון לשנת 2011 הוא משמש פרופסור לכלכלה ולעסקים באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1983 נבחר סרג'נט כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית וב-1996 זכה בפרס נמרס לכלכלה.
על תלמידיו הרבים נמנה פרופסור צבי אקשטיין, לשעבר המשנה לנגיד בנק ישראל.
תומאס סוּדהוֹף (בשם מלא בגרמנית: Thomas Christian Südhof, בגרמנית נהגה "זידהוף"; נולד ב-22 בדצמבר 1955) הוא ביוכימאי אמריקאי-גרמני המוכר בעיקר בגלל מחקריו על העברה סינפטית.
הוא פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד במחלקות לביולוגיה מולקולרית ולפיזיולוגיה של התא וחוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
ב-2013 קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם ג'יימס רותמן ורנדי שקמן על מחקרו על תנועת בועיות.
סודהוף נולד למשפחה גרמנית בגטינגן, וגדל שם ובהנובר, וסיים ללמוד בבית ספר שלימד בשיטת ולדורף ב-1975. למד רפואה באוניברסיטת אאכן, באוניברסיטת הרווארד ואחר כך באוניברסיטת גטינגן.
הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D.), וכן סיים את התזה שלו לדוקטורט מחקרי ב-1982 במכון מקס פלאנק.
ב-1983 הוא התחיל לעשות את הבתר-דוקטורט שלו במעבדות של מייקל סטוארט בראון וג'וזף גולדשטיין באוניברסיטת טקסס בדלאס.
במעבדות אלה הוא חקר את הקולטן של LDL, ובין היתר מצא את הבקרה של ביטוי הקולטן באמצעות כמות הכולסטרול.
ב-1986 פתח מעבדה במרכז הדרום-מערבי לרפואה של אוניברסיטת טקסס (University of Texas Southwestern Medical Center), והחל לחקור את הנוירון הקדם-סינפטי.
ב-2008 עבר סודהוף לאוניברסיטת סטנפורד, שם הוא ממשיך להיות חוקר בתחום מדעי המוח והמשיך במחקריו והרחיבם גם למרווח הסינפטי.
בניגוד לחוקרים אחרים באותה תקופה, התמקד מחקרו של סודהוף בתפקיד של הנוירון הקדם-סינפטי.
עבודות אלה עזרו להבין את התפקיד של הנוירון הקדם-סינפטי וכך גם להבין את הפעילות הסינפטית, וכן את ההיווצרות של הסינפסות.
כתוצאה ממחקרים אלה, התקדמו המחקרים על מחלות פסיכיאטריות או הפרעות התפתחויות, כגון אוטיזם.
בשעת ירי, הנוירון הקדם-סינפטי משחרר בועית המכילה נוירוטרנסמיטר.
נוירוטרנסמיטר זה עובר למרחב הבין-סינפטי, ומשם נקלט בנוירון הפוסט-סינפטי.
הידע שהיה על הנוירון הקדם-סינפטי היה שתעלות סידן קשורות לשחרור של הנוירוטרנסמיטר.
סודהוף חקר את תהליך האיחוי של הוואזיקולה עם הממברנה, ואת ההשפעה של הסידן על התהליך.
הוא מצא את החלבונים Munc-18 ו-RIM, שהכרחיים לתהליך של אקסוציטוזה ועובדים בשיתוף עם חלבוני SNARE.
את התהליך הזה הוא חקר בנוירונים, אולם התהליך מתקיים גם בתאים אחרים.
סודהוף הראה שסידן נקשר לסינפטוטגמין (Synaptotagmin), וכך גורם לשחרור של הנוירוטרנסמיטר.
הסינפטוטגמין הם משפחה של חלבונים הנמצאים על גבי הוואזיקולה, שקושרים בעזרת קשרים חשמליים סידן.
הסידן נקשר גם לחלבונים על גבי הממברנה הציטופלזמטית, וכך יש קרבה פיזית בין הוואזיקולה לממברנה, המאפשר איחוי ביניהם.
סודהוף גם חקר את חלבוני ה-Neurexin וה-Neuroligin הנקשרים לאורך המרווח הסינפטי.
הסוגים השונים של ה-neurexin וה-neuroligin, יחד עם השילובים השונים מאפשרים ליצור מגוון רחב של מרווחים סינפטיים, המגבירים את השונות במוח והכרחיים לתפקוד נורמלי של המוח.
מחקרים גנטיים הראו שתפקוד לא תקין של חלבונים אלה עלול להוביל לסכיזופרניה או לאוטיזם.
עבודותיו עזרו בהבנת היווצרות והבקרה של החלבונים הללו.
בשנת 2002 נבחר סודהוף להיות חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, וב-2007 נבחר למכון לרפואה (Institute of Medicine).
כמו כן, הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2013 זכה סודהוף בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
באותה שנה זכה גם בפרס לסקר למחקר בסיסי ברפואה.
תומאס סואל הוא כלכלן, מבקר חברתי ופילוסוף פוליטי אמריקאי.
חיבר למעלה מ-30 ספרים וזכה במדליה הלאומית למדעי הרוח.
השקפותיו מתוארות כשמרניות בנושאי חברה וליברטריאניות בתחום הכלכלה, ולעיתים כ"ליברטריאניות-שמרניות" ().
הוא עצמו אמר שהוא סולד מתוויות, אך אולי התווית המתאימה לו ביותר היא "ליברטריאני", אם כי הוא אינו מסכים עם "התנועה הליברטריאנית" בנושאים מסוימים, כמו ביטחון לאומי.
נולד למשפחה אפרו-אמריקנית בגסטוניה שבקרוליינה הצפונית, סמוך לגבול עם קרוליינה הדרומית.
אביו נפטר זמן קצר לפני הולדתו, ולאמו, עוזרת בית בעיסוקה, כבר היו ארבעה ילדים.
דודה-רבה שלו אימצה אותו וגידלה אותו עם שתי בנותיה הבוגרות.
לפי האוטוביוגרפיה שלו, הוא כמעט ולא פגש בלבנים בילדותו.
בגיל תשע עבר עם משפחתו משארלוט שבצפון קרוליינה, להארלם שבניו יורק כחלק מ"ההגירה הגדולה" של שחורים לצפון, על מנת לשפר את מצבם הכלכלי.
הוא התקבל לתיכון המדעי היוקרתי "סטייווסנט" במנהטן (), אך נשר בגיל 17 מבית הספר בגלל קשיים כלכליים ובעיות משפחתיות אחרות.
לאחר מכן שימש כשליח וניסה להתקבל לנבחרת הבייסבול של ברוקלין דודג'רס.
בשנות ה-20 לחייו דגל במרקסיזם, אולם בעקבות התמחות שעשה בקיץ 1960 שינה אידאולוגיה ואימץ את עקרונות השוק החופשי.
לאחר מכן גויס לשירות צבאי ב-1951 ושירת כצלם במארינס במהלך מלחמת קוריאה.
לאחר שחרורו מהצבא עבד כפקיד בשירות הציבורי בוושינגטון די.
הוא החל בלימודי ערב באוניברסיטת הווארד, ולאחר שהצטיין בלימודיו והומלץ על ידי שני מרצים, התקבל ללימודים מן המניין.
שם בשנת 1958 הוא סיים בהצטיינות תואר ראשון בכלכלה.
שנה לאחר מכן סיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה, ובשנת 1968 קיבל תואר דוקטור בתולדות המחשבה הכלכלית מאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1980 פרש מהמערכת האקדמית, והחל ללמד במכון הובר באוניברסיטת סטנפורד.
לימד גם בפקולטות של מספר מוסדות אקדמיים נוספים, בהם אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואוניברסיטת קורנל.
בשנת 2017, בגיל 86, הודיע על פרישה מכתיבה ומעבר לצילום, תחביבו הישן.
מ־1965 עד 1969 היה סואל מרצה עוזר לכלכלה באוניברסיטת קורנל.
סואל לימד כלכלה באוניברסיטת הווארד, אוניברסיטת ראטגרס, קורנל, אוניברסיטת ברנדייס, מכללת אמהרסט, ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בהווארד, כתב סואל, הוצעה לו התפקיד כראש מחלקת הכלכלה, אך הוא דחה זאת.
מ־1980 הוא משמש חוקר בכיר במכון הובר באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא מחזיק במלגה על שם רוז ומילטון פרידמן, שהיה לו למנטור.
המינוי בהובר לא כלל הוראה ואפשר לו לעסוק בכתיבה.
בנוסף, הופיע סואל מספר פעמים בתוכניתו של ויליאם פ.
באקלי ג'וניור "קו יורים", שבה דן בכלכלת הגזע והפרטה.
סואל כתב שהוא איבד בהדרגה את אמונתו במערכת האקדמית, וציין סטנדרטים אקדמיים נמוכים ובירוקרטיה אוניברסיטאית נגד יעילות, והחליט לעזוב את ההוראה לאחר התקופה ששהה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
במסע אישי, הוא מספר: "הגעתי לאמרסט, בעצם, כדי למצוא סיבות להמשיך ללמד.
מה שמצאתי, לעומת זאת, היו עוד סיבות לעזוב קריירה אקדמית."
בראיון אמר סואל שהוצע לו תפקיד של נציב ועדת הסחר הפדרלית על ידי ממשל פורד ב־1976. הוא תחילה התעניין בהזדמנות הזו, אך נסוג מהמועמדות כדי להימנע מהתככים הפוליטיים סביב התפקיד.
הוא אמר בראיון אחר שהוצע לו גם תפקיד מזכיר החינוך של ארצות הברית, אך הוא דחה זאת.
ב־1980, לאחר בחירת רייגן, ארגנו סואל והנרי לוקאס את "ועידת החלופות השחורות" כדי לאחד בין שמרנים שחורים ולבנים; אחד המשתתפים היה קלרנס תומאס הצעיר, אז עוזר בקונגרס.
סואל מונה לחבר בוועדה המייעצת למדיניות כלכלית של ממשל רייגן, אך התפטר לאחר הפגישה הראשונה משום ששהתקשה לעמוד בנסיעות מהחוף המערבי ודיונים ארוכים בוושינגטון; לגבי החלטתו להתפטר ציין סואל את דעתו (והדוגמה האישית) של מילטון פרידמן, ש"יש אנשים שיכולים לתרום יותר על ידי הישארות מחוץ לממשלה".
ב־1987 העיד סואל בעד שופט בית המשפט לערעורים הפדרלי רוברט בורק בדיונים לקראת מינויו של בורק לבית המשפט העליון.
בעדותו אמר סואל שבורק הוא "המועמד המקצועי ביותר בדור זה".
בורק שהעיד על עצמו שהוא כאורגינליסט וטקסטואליסט המתנגד לאקטיביזם שיפוטי שלדברי סואל "לא היה מועיל למיעוטים."
בביקורת על ספרו מ־1987 של סואל, עימות בין השקפות, תיאר לארי ד.
נכמן במגזין קומנטרי את סואל כנציג מוביל של .
נושאי הכתיבה של סואל נעים ממדיניות חברתית בנושאי גזע, קבוצות אתניות, חינוך, וקבלת החלטות, דרך כלכלה קלאסית וכלכלה מרקסיסטית, ועד לבעיות של ילדים שנתפסים כבעלי מוגבלויות.
סואל התייחס לנושאים עכשוויים, ביניהם הטיה תקשורתית ליברלית; אקטיביזם שיפוטי ואורגינליזם; הפלות; שכר מינימום; ביטוח בריאות ממשלתי; המתח בין מדיניות ממשלתית, תוכניות והגנות לבין אוטונומיה של משקי הבית; העדפה מתקנת; ביורוקרטיה ממשלתית; פיקוח על נשק; מיליטנטיות במדיניות החוץ של ארצות הברית, מלחמה בסמים, רב תרבותיות, אוכלוקרטיה; וביטול הזכות החוקתית להפלות.
על פי The Journal of Blacks in Higher Education, סואל היה הכלכלן השחור המצוטט ביותר בין 1991 ל-1995, והשני במצטבר בין 1971 ל-1990.
סואל התארח לעיתים קרובות בתוכנית של ראש לימבואה (תוכנית רדיו שמרנית, The Rush Limbaugh Show), בשיחות עם , שהיה מנחה ממלא מקום של לימבואה.
ב-27 בדצמבר 2016 הודיע סואל על הפסקת כתיבת טורו הקבוע, וכתב כי בגיל 86 "השאלה אינה מדוע אני מפסיק, אלא מדוע המשכתי זאת זמן רב כל כך", וציין גם את רצונו להתמקד בצילום כתחביב.
בתוכנית הטלוויזיה החופש לבחור התארח סואל לצד מילטון פרידמן ומספר מומחים אחרים בדיון על הקשר בין חירות לבחירות כלכליות אישיות.
עד החודשים שלפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1972 סואל היה דמוקרט רשום, לאחר מכן עזב את המפלגה הדמוקרטית והחליט לא להשתייך לשום מפלגה פוליטית שוב.
"נגעלתי כל כך משני המועמדים שלא הצבעתי כלל", אמר.
למרות שהוא מתואר לעיתים קרובות כ"שמרן שחור", סואל אמר, "אני מעדיף לא להיות מתויג, אבל אני חושד ש"ליברטריאני" יתאים לי יותר מאשר לאחרים רבים, למרות שאני חולק על תנועת הליברטריאנים במספר דברים." הוא תואר כאחד ממבקרי הליברליזם הקלאסי העכשוויים הבולטים ביותר לצד פרידריך האייק ולארי ארנהארט.
סואל כתב בעיקר בנושאים כלכליים, תומך בגישה של שוק חופשי לקפיטליזם.
סואל מתנגד לפדרל ריזרב, וטוען כי היא נכשלה במניעת משברים כלכליים והגבלת אינפלציה.
סואל תיאר את התקופה שבה למד את כתבי קרל מרקס באוטוביוגרפיה שלו; כמרקסיסט לשעבר שהתפכח ממנו עוד בראשית הקריירה, הוא מתנגד בתוקף למרקסיזם, ומבקר את התפיסה המרקסיסטית בספרו Marxism: Philosophy and Economics (1985).
בנפרד מהטרילוגיה אך באותו הנושא הוא כתב את הספר המבוסס על עבודתו הקודמת, שבו הוא דן במה שהוא רואה כהיבריס עיוור ואיוולת של אינטלקטואלים בתחומים שונים.
ספרו , זוכה בפרס מרכז החוק והכלכלה לשנת 1980, זכה לשבחים כ"יצירה מונומנטלית", שנבחרה לקבלת הפרס "בגלל התרומה הנוקבת שלה להבנת ההבדלים בין תהליכים בשוק לתהליכים בממשלות".
עד 1954, שיעורי האבטלה השחורים היו כפולים משיעורי הלבנים והמשיכו להיות באותו רמה או גבוהה יותר.
אלו שנפגעו קשה במיוחד מהאבטלה שנבעה מכך היו נערים מתבגרים שחורים."
סואל תומך גם באי-הפללה בנושא צריכה ומכירה של כל סוגי הסמים.
הוא מתנגד לחוקי הפיקוח על החזקת נשק וטוען כי "באיזון כולל, הם אינם מצילים חיים, אלא עולים בחיים."
סואל תומך בעמדות פוליטיות שמרניות בסוגיות גזע, והוא ידוע בביקורת חדה ועוקצנית כלפי דמויות שחורות ליברליות בולטות בתנועת זכויות האזרח.
סואל טוען כי גזענות ממסדית היא השערה לא-בדוקה ומפוקפקת, וכתב: "אני לא חושב שאפילו האנשים שמשתמשים במונח הזה מבינים באמת מה הם אומרים", והשווה זאת לטקטיקות תעמולה שבהן השתמש יוזף גבלס, משום שאם היא "נאמרת שוב ושוב מספיק זמן ובקול רם מספיק", אנשים "נשבים" להאמין לה.
בכמה מכתביו – בהם הכלכלה של פוליטיקה וגזע (The Economics and Politics of Race) (1983), אמריקה האתנית (Ethnic America) (1981), אפליה מתקנת בעולם (Affirmative Action Around the World) (2004) וספרים נוספים – סואל מערער על הטענה שהתקדמות כלכלית וחברתית של שחורים נובעת מתוכניות או מדיניות ממשלתית פרוגרסיבית.
הוא טוען שרבות מהבעיות המיוחסות לשחורים בחברה המודרנית אינן ייחודיות, לא ביחס לקבוצות אתניות אחרות בארצות הברית, ולא ביחס למעמד הפועלים הכפרי המתמודד עם טלטלה בעת שהוא עובר תהליך עיור, כפי שנדון בספרו רדנקים שחורים וליברלים לבנים (Black Rednecks and White Liberals) (2005).
הוא מבקר את האפליה המתקנת ומכסות קבלה מבוססות גזע."כאשר אנשים מתרגלים ליחס מועדף, יחס שיויוני נראה כמו אפליה" סואל דוחה את הרעיון שלפיו הממשלה משמשת כגורם מסייע או מגן על מיעוטים, וטוען שההיסטוריה מלמדת על ההפך.
בספר Affirmative Action Around the World סואל מציע שהאפליה המתקנת משפיעה על יותר קבוצות מכפי שנוטים לחשוב, אם כי השפעותיה מתרחשות במנגנונים שונים וכבר מזמן חדלה להיטיב עם שחורים.
בספרו אינטלקטואלים וגזע (Intellectuals and Race) (2013), סואל טוען שפערי מנת משכל (IQ) בין קבוצות אתניות או בתוכן אינם מפתיעים או יוצאי דופן.
הוא מציין כי הפער בן כ-15 הנקודות בציוני IQ בין שחורים ללבנים בעידן המודרני דומה לפער שבין הממוצע הלאומי לציונים של קבוצות אתניות לבנות מסוימות בעבר, בתקופות שבהן המדינה קלטה מהגרים חדשים.
דיבור בגיל מאוחר ותסמונת איינשטיין
בספרו סינדרום איינשטיין: ילדים מבריקים שמאחרים לדבר (The Einstein Syndrome: Bright Children Who Talk Late) (2001) דן סואל במה שהוא מכנה , המתייחס לתופעת הילדים הלומדים לדבר מאוחר.
ילדים אלה מאובחנים לעיתים קרובות בטעות כסובלים מאוטיזם או הפרעה התפתחותית נרחבת.
הספר מצטט, בין השאר, מחקר של סטיבן קמרטה וסטיבן פינקר.
לטענת סואל תכונה זו השפיעה על דמויות היסטוריות רבות שפיתחו קריירות בולטות, כמו הפיזיקאים אלברט איינשטיין, אדוארד טלר וריצ'רד פיינמן; המתמטיקאית ג'וליה רובינסון; והמוזיקאים ארתור רובינשטיין וקלרה שומאן.
על פי סואל, ילדים מחוננים מתפתחים באופן לא אחיד לתקופה בילדות עקב התפתחות מהירה ויוצאת דופן בפונקציות האנליטיות של המוח.
הדבר עשוי זמנית "לגנוב" משאבים מפונקציות סמוכות כמו רכישת שפה.
בטור משנת 2009 בשם מורשת בוש (The Bush Legacy), סואל העריך את הנשיא ג'ורג' וו.
בוש כ"תערובת", אך "איש מכובד."
סואל אמר שהתקשורת "מסננת ומסובבת" את סיקורה בנושא הפלות ודיבר נגד הפלות על בסיס מין העובר.
בשנת 2018, הוא ציין את ג'ורג' וושינגטון, רונלד רייגן, אברהם לינקולן וקלווין קולידג' כנשיאים שאהב.
סואל ביקר בחומרה את המועמד הרפובליקני לנשיאות דונלד טראמפ ותמך בחוסר רצון בטד קרוז בפריימריז הרפובליקניים ב-2016, תוך ביקורת גם עליו, ואמר: "אנחנו יכולים לבחור רק מבין אלה הזמינים בפועל".
במהלך הפריימריז הרפובליקניים ב-2016, סואל ביקר את טראמפ ושאל האם לטראמפ יש "כלל עקרונות, פרט לקידום דונלד טראמפ?" שבועיים לפני הבחירות לנשיאות 2016, סואל המליץ להצביע לטראמפ על פני הילרי קלינטון, משום שאתו יהיה "קל יותר להדיח".
בשנת 2018, כשנשאל על מחשבותיו לגבי נשיאותו של טראמפ, סואל השיב: "אני חושב שהוא טוב יותר מהנשיא הקודם (ברק אובמה)".
בראיונות בשנת 2019, סואל הגן על טראמפ מפני האשמות בגזענות.
בשנת 2025 ביקר סואל את של טראמפ, והשווה אותם למכסי חוק המכסים סמוט-האולי מתחילת השפל הגדול.
סואל הזהיר שהמכסים עלולים להצית מלחמת סחר גלובלית שתוביל ל"צמצום גדול במסחר הבינלאומי".
הוא הזהיר עוד כי חוסר ודאות במדיניות עלול להוביל לכך שמשקיעים יוותרו על השקעות בעלות סיכון, מה שיגרום להאטה כלכלית ולתופעות כמו אלה שנראו בשפל הגדול.
מועמדותו של ג'ו ביידן לנשיאות
בשנת 2020 כתב סואל שאם המועמד הדמוקרטי לנשיאות בפריימריז הדמוקרטיים ג'ו ביידן ינצח בבחירות לנשיאות 2020, זה עלול להוות נקודת אל-חזור עבור ארצות הברית, נקודת מפנה דומה לשקיעת האימפריה הרומית.
סואל כתב רבות על חינוך לאורך השנים, וטען שיש צורך ברפורמה במערכת בתי הספר בארצות הברית.
בספרו מדוע הם שונאים בתי ספר פרטיים?
(Charter Schools and Their Enemies) (2020), סואל משווה את התוצאות הלימודיות של תלמידי בתי ספר בשיטת השוברים בחינוך לאלו בבתי ספר ציבוריים רגילים.
במחקרו, סואל מסביר תחילה את הצורך, לשיטתו, לבחירת תלמידים דומים – הן אתנית והן מבחינה סוציו-אקונומית – לפני שהוא מפרט את ממצאיו.
הוא מציג את הטענה שבתי ספר שאליהם מגיעים תלמידים בשיטת השוברים מצטיינים באופן משמעותי מבחינת תוצאות לימודיות בהשוואה לבתי ספר רגילים.
סואל טוען שרבים מבתי הספר בארצות הברית מכשילים את התלמידים, טוען כי שטיפת מוח החליפה חינוך ראוי וכי ארגוני המורים מקדמים מדיניות חינוכית מזיקה.
לטענתו, רבים מבתי הספר הפכו למונופולים של ביורוקרטיות חינוכיות.
בספרו חינוך: הנחות לעומת היסטוריה (Education: Assumptions Versus History) (1986), סואל מנתח את מצב החינוך בבתי ספר ובאוניברסיטאות בארצות הברית.
במיוחד, הוא בוחן את חווייתם של שחורים וקבוצות אתניות אחרות במערכת החינוך האמריקאית, ומזהה את הגורמים והדפוסים מאחורי הצלחה וכישלון כאחד.
ליברלים קלאסיים, ליברטריאנים ושמרנים מתחומים שונים קיבלו את עבודתו של סואל באופן חיובי.
בין אלה, הוא זכה להערכה על מקוריות, עומק ורוחב, בהירות הביטוי ועומק המחקר.
פרסומיו של סואל זכו לקבלה חיובית מצד הכלכלנים סטיבן פלאוט, סטיבן ה.
טיילור; הפילוסופים קארל כהן וטיבור מקאן; היסטוריון המדע מייקל שרמר; המסאי ג'רלד ארלי; מדעני מדע המדינה אביגייל ת'ורנסטרום וצ'ארלס מאריי; הפסיכולוגים סטיבן פינקר וג'ונתן היידט, ויוזף יופה, המפיץ והעורך של העיתון די צייט.
בטור משנת 2015, הצהיר סטיב פורבס כי "זוהי חרפה שאיש הכלכלה תומאס סואל לא זכה בפרס נובל.
אין איש חי שפרסם כמות כה גדולה של ספרים מעמיקים שנחקרו היטב."
סטיוארט כתב סקירה ביקורתית על הספר Black Rednecks and White Liberals, וקרא לו "הירייה האחרונה במסעו המתמשך של תומאס סואל לייצג את הנטיות הערכיות וההתנהגותיות לכאורה פגומות של אפרו-אמריקאים כסיבות העיקריות לפערים הכלכליים והחברתיים המתמשכים." הוא גם ביקר אותו על הורדת משקל ההשפעה של עבדות.
בקהילות השחורות בפרט בשנות ה-80 הפך סואל, במילותיו של ההיסטוריון מייקל אונדאטג'ה, לאישיות בלתי רצויה, מישהו הידוע בדיבור על אפרו-אמריקאים, ולא עם אפרו-אמריקאים".
הכלכלנית ברנדט ששירה, הפרופסור למשפטים ריצ'רד תומפסון פורד, והסוציולוגים וילאם יוליוס ווילסון וריצ'רד קופלין ביקרו חלק מעבודתו.
הביקורות נגד עמדותיו של סואל טוענות להתעלמות או הקטנה של אפליה נגד נשים בשוק העבודה בספרו רטוריקה או מציאות (Rhetoric or Reality?), המתודולוגיה בספר גזע ותרבות: מבט עולמי (Race and Culture: A World View), ותיאור התיאוריות שמנגד בספר אינטלקטואלים וגזע (Intellectuals and Race).
הכלכלנית ג'ניפר דולק ביקרה את הספר אפליה ופערים (Discrimination and Disparities), וטענה כי אפליה סטטיסטית קיימת ונפוצה (סואל טוען כי פערים גזעיים קיימים נובעים בעיקר ממיון מדויק על בסיס מאפיינים בסיסיים, כמו השכלה) וכי התערבות ממשלתית יכולה להשיג מטרות חברתיות ולגרום לשווקים לפעול ביעילות רבה יותר.
העיתונאי סטיבן פרלשטיין ביקר את עושר, עוני ופוליטיקה (Wealth, Poverty and Politics).
התחתן בשנת 1964 והתגרש כעבור 11 שנה.
בשנת 1981 התחתן בשנית עם מארי אש, ויש לו שני ילדים.
ארבעה מספריו של סואל תורגמו לעברית.
איש התקשורת וההגות תמיר דורטל מגדיר אותו "ההוגה החי האהוב עליי", מרבה לדון בעמדותיו וכתביו, ואף מנחה קריאה שבועית משותפת בכתביו למנויי הפודקאסט על המשמעות.
עימות בין השקפות, תרגום - אהרן אמיר, הוצאת שלם, 2001
יסודות הכלכלה: מדריך לאזרח, תרגום - יצחק טישלר, הוצאת שלם, 2006
המרדף אחר צדק קוסמי, תרגום - יאיר לוינשטיין, סלע מאיר, 2019
מדוע הם שונאים בתי ספר פרטיים?, תרגום - אור בן צבי רייף, סלע מאיר, 2021
או'די היה סוציולוג של הדתות אמריקאי, כיהן כפרופסור לסוציולוגיה ולחקר הדת ומנהל המכון לחקר הדת באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
או'די נולד במשפחה אירית-קתולית אמריקאית בעיירה איימסברי, במדינת מסצ'וסטס.
אביו היה מהגר מאירלנד ואמו בת דור שני למהגרים מאירלנד.
הוא למד בילדותו בבית הספר הפארוכי הקתולי סנט ג'וזף ובתיכון ביישוב הולדתו.
אחר כך למד דפוס במכון ונטוורת' בבוסטון.
הוא התחיל לימודי מכללה בגיל מאוחר יחסית.
עבד תחילה בתחום המסחר, היה פעיל באיגודים מקצועיים ופוליטי במסגרת המפלגה הסוציאליסטית וברית הנוער הקומוניסטי.
הוא הושפע על ידי מורשת תנועת העבודה האירית והמרד האירי, ורותק על ידי דמויות מנהיגים היסטוריים אירים כמו פטריק פירס וג'יימס קונולי ועל ידי דמותו של ג'ורג' מקניל, מנהיג סינדיקלי בן עירו.
את אשתו הראשונה, ג'ורג'יה סטילמן, פגש או'די במפגש לזכר מרידת שבוע הפסחא האירית שאורגן בבוסטון ב-1936 על ידי המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
בו זמנית קרא בצמא את כתביהם של תורו, אמרסון, וולט ויטמן ותושב עירו, המשורר ויטיאר שנאבק במאה ה-19 למען ביטול העבדות.
ב-1939 מאוכזב על ידי ההסכם בין היטלר וסטלין עזב בהמשך את התנועה הקומוניסטית.
או'די השתתף במלחמת העולם השנייה במסגרת חיל הרגלים וחיל האוויר בחזיתות בצפון אפריקה, אוסטרליה, איי מריאנה, הודו וסין.
בזמן המלחמה, במיוחד בחזית סין-בורמה-הודו, במיוחד בסין, הכיר מלומדים וקרא ספרים רבים שהעניקו לו תובנות בנוגע לתרבויות ודתות שונות במזרח אסיה.
בימי לימודיו באוניברסיטת הרווארד בתקופת המקארתיזם סירב או'די להלשין על סטודנטים בעלי דעות קומוניסטיות
הוא למד שם סוציולוגיה וסיים בהצטיינות יתרה את התואר הראשון בשנת 1949, אחר כך סיים בהרווארד גם את התואר השני (1951) ואת הדוקטורט (1953).
עבודת הדוקטור שלו הייתה חלק ממחקר במעבדה למחקרים חברתיים של אוניברסיטת הרווארד, במסגרת "המחקר ההשוואתי של ערכי חמש תרבויות " בצפונה של מדינת ניו מקסיקו.
היה מדובר בשתי תרבויות של אינדיאנים נאוואחו וזוני, ושלוש תרבויות של מתיישבים - קהילה ספרדית-אמריקאית, קהילה פרוטסטנטית שנקראה "טקסאנים" וקהילה מורמונית שמשכה במיוחד את התעניינותו.
במהלך חייו הצעירים היו לו לבטים רבים סביב האמונה הדתית והחקר שלה.
עוד בשנותיו הראשונות בהרווארד חקר את גלגולי המרכז בנדיקטוס הקדוש
בקיימברידג' (מסצ'וסטס), והיה עד לתהליך שהביא להתנתקות אותו מרכז מהכנסייה הקתולית.
בשנים 1951–1956 עבד או'די ב-MIT בבוסטון, בשנים 1956–1959 באוניברסיטת פורדהם, בשנים 1959–1964 באוניברסיטת יוטה ובשנים 1964–1966 באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בימי עבודתו באוניברסיטת פורדהם עבר משבר בחיי הנישואים שהסתיים בגירושין.
בשנת 1963 עבד כיועץ של חברת עראמקו הסעודית בערב הסעודית.
בהזדמנות זו חקר שינויים חברתיים בממלכה הסעודית, מחקר אותו לא פרסם.
החל מינואר 1967 לימד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה בפרופסור לסוציולוגיה וחרק הדת וכמנהל המכון לחקר הדת שבה ידע את שנותיו הפוריות ביותר.
או'די חקר קודם לכן את הקהילה המורמונית ברמה, ארצות הברית, ובשנים הבאות פרסם שני ספרים על הסוציולוגיה של הדת המורמונית.
רותק על ידי סוגיית הדת הממוסדת והמתחים הכרוכים בממסוד של הדת.
בשנת 1966 כתב את הספרון "הסוציולוגיה של הדת" שתורגם לחמש שפות.
הוא הקדיש את מחקריו הבאים לסוגיות הקשורות לדת הרומית-קתולית בארצות הברית.
ערך מחקר על ועידת ותיקן השנייה ואת השלכותיה על הכנסייה.
הוא פעל גם כסגן עורך כתב העת Sociological Analysis.
או'די היה חבר בארגון פי בטא קפא ובשנים 1955–1956 פעל במרכז לקידום מחקר מדעי ההתנהגות בקליפורניה.
פעל גם במסגרת האיגוד הסוציולוגי הקתולי האמריקאי והאיגוד לסוציולוגיה של הדת.
אחרי התחלת עבודתו באוניברסיטת קליפורניה הוא התחתן עם חוקרת יהודיה, ג'נט שיינדלין (בלידתה - ג'נט לוזי קופלר) ובשנת 1969 נולד בנו.
בשנות ה-1970 התחיל לחקור את היהדות ואת האסלאם.
בשנים 1972–1973 נסע עם אשתו ובנו הקטן לישראל כפרופסור אורח לסוציולוגיה ולדתות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשותפות עם חוקרים יהודים ומוסלמים התכונן להשתתף במחקר משולש של היהדות, הנצרות והאסלאם.
באביב 1973 נישואיו השניים התפרקו והוא חלה בלימפומת הודג'קין.
אשתו, שנודעה בהמשך כג'נט אביעד, ובנם, התאזרחו בישראל כעולים חדשים.
הוא חזר בסוף השנה לארצות הברית לצורך טיפולים.
שב בהמשך לסנטה ברברה ובתחילת שנת 1974, על אף מחלתו, חזר ללמד.
ב-12 בנובמבר 1974 עקב סיבוכים של התפרצות חוזרת של המחלה נפטר בביתו בסנטה ברברה בגיל 59.
חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
כתביו ומכתביו מאוחסנים בארכיב של אוניברסיטת בריגהאם יאנג בפרובו, יוטה.
או'די כתב ספרים ומעל 40 מאמרים בכתבי עת, אנציקלופדיות ואנתולוגיות.
תומאס ארל סטרזל (בשם מלא באנגלית: Thomas Earl Starzl; 11 במרץ 1926 – 4 במרץ 2017) היה רופא כירורג וחוקר אמריקאי, אשר נודע בזכות תרומתו החלוצית והנרחבת לתחום השתלות האיברים.
סטרזל נולד במדינת איווה למשפחה ממוצא אירי-גרמני.
הוא ייעד את עצמו להיות כומר, אך מות אמו ממחלת סרטן השד הביא למהפך בתוכניותיו.
לאחר לימודי תואר ראשון בביולוגיה למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו, שם הוענקו לו תואר שני באנטומיה (1950) ותוארי דוקטור לרפואה ודוקטור (Ph.D) לנוירופיזיולוגיה (1952).
סטרזל התמחה בכירורגיה בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור וב-Jackson Memorial Hospital במיאמי.
משנת 1962 שימש כמנתח וכחוקר באוניברסיטת קולורדו.
בשנת 1981 עבר לאוניברסיטת פיטסבורג, בה כיהן כפרופסור בבית הספר לרפואה.
הקריירה הקלינית והמחקרית של סטרזל התמקדה כולה בתחום השתלות האיברים ותרומתו בו הייתה חלוצית.
נזקפים לזכותו בין היתר הישגים אלו:
הגדרת השימושיות של השתלת איברים כטיפול למחלות מטבוליות
ניסוח ההתוויות והתוויות הנגד להשתלת איברים
ביצוע השתלת הכבד האנושי הראשונה בעולם (1963) וההשתלה המוצלחת הראשונה מסוג זה (1967), שתיהן בקולורדו
פיתוח טכניקות מתקדמות לקצירת איברים, שימורם והשתלתם
הוכחת היעילות הרפואית של התכשירים ציקלוספורין וטקרולימוס למניעת דחיית איברים מושתלים
ביסוס הקשר הסיבתי בין שימוש בתכשירים מדכאי חיסוניות לבין הופעת הפרעות לימפופרוליפרטיביות בעקבות השתלת איבר
ביצוע ההשתלה המשולבת הראשונה בעולם של לב וכבד - בילדה בת השש סטורמי ג'ונס ב-1984
סטרזל שימש כנשיא האגודה האמריקאית להשתלות וכנשיא האגודה האמריקאית של רופאים משתילים.
הוא גם היה חבר המכון לרפואה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1991 פרש סטרזל מעיסוק פעיל כמנתח, אך המשיך לכהן כפרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פיטסבורג ובמרכז הרפואי שלה וקיים בהן פעילות מחקרית פורה במסגרת המכון שנקרא בו על שמו - מכון ההשתלות על שם סטרזל.
פרסומיו של סטרזל כוללים חמישה ספרים ולמעלה מ-120 מאמרים.
פרסומיו היו מהמצוטטים ביותר בתולדות הרפואה - 26,456 ציטוטים בין 1981 ל-1998.
בשנת 1992 פרסם סטרזל את האוטוביוגרפיה שלו תחת השם The Puzzle People.
סטרזל היה נשוי ואב לשלושה ילדים, ששניים מהם מתו לפניו.
לסטרזל הוענקו עשרות פרסים על ידי גופים בארצות הברית ומחוץ לה, וביניהם פרס לסקר (2012), המדליה הלאומית למדעים (2004) ומדליית בנג'מין פרנקלין של החברה הפילוסופית האמריקאית (2016).
הוענקו לו 26 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות במדינות שונות בעולם.
ב-1995 עיטרה אותו פורטוגל באות הצלב הגדול של מסדר ג'יימס הקדוש של החרב.
בשנת 2006, לכבוד יום הולדתו ה-80, קראה אוניברסיטת פיטסבורג על שמו את אחד מבנייניה החדשים - מגדל תומאס א.
בשנה שלאחר מכן שינתה עיריית פיטסבורג את שמו של רחוב ליד המגדל לשמו של סטרזל.
ביוני 2018, לאחר פטירתו, חנכה אוניברסיטת פיטסבורג פסל לכבוד סטרזל בקמפוס שלה, בסמוך לקתדרלת ההשכלה.
תומאס ד'אולי סנואו היה גנרל בריטי במלחמת העולם הראשונה.
סנואו נולד ב-5 במאי 1858 בניוטון ואלנס, המפשייר, והיה בנם הבכור של הכומר של לנגטון לודג', ג'ורג' ד'אולי סנואו ומריה ג'יין, בתו של רוברט ברלו.
הוא למד באיטון קולג' בשנים 1871–1874, ולאחר מכן, עד 1878, במכללת סנט ג'ון, קיימברידג'.
ב-12 בינואר 1897 התחתן עם שרלוט ג'רלדין, בתו של מייג'ור גנרל ג'ון טלבוט קוק מטרוסלי, בקתדרלת סנט ג'ורג' באלדרשוט.
אחד מבניו היה ג'ורג' ד'אולי סנואו, מנהל בית ספר ובישוף ויטבי, סבו של ההיסטוריון ומגיש הטלוויזיה דן סנואו.
בשנת 1879 התגייס סנואו ל, ולחם כלוטננט משנה במלחמת הזולו בדרום אפריקה עם רגימנט הרגלים ה-13 (לימים חיל הרגלים הקל של סומרסט).
במהלך המלחמה המהדית הוא לחם עם גדודו באזור הנילוס התחתון, ואף נפצע קשה במהלך הקרבות.
בשנת 1887 הוא הועלה לדרגת קפטן ובין השנים 1892–1893 למד במכללה לפיקוד ומטה בקימברלי.
בשנת 1895 הוא הועלה לדרגת מייג'ור, ובמאי 1897 הצטרף לרגימנט הפוסילירים המלכותי (העיר לונדון).
בינואר 1898 הוא הפך לעוזרו של לורד קיצ'נר במהלך המערכה בסודאן, ושירת תחת פיקודו של גנרל גאטקר במערכת הנילוס של 1898 והשתתף בקרב אטברה ובמהלך המצור על חרטום.
בשנת 1899 הועלה סנואו לדרגת לוטננט קולונל, ומונה למפקד הגדוד ה-2, רגימנט נורת'המפטון בהודו ולכן לא נטל חלק במלחמת הבורים.
במרץ 1903 הועלה לדרגת קולונל, וביוני מונה קצין אג"ם של הקורפוס ה-4 (לימים פיקוד המזרח).
הוא נשאר שם עד 1905, ובשנת 1906 הצטרף כקצין למטה הכללי.
באוקטובר 1909 הוא מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-11 והועלה לדרגת בריגדיר, ובמרץ 1910 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
במאי 1911 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-4 של פיקוד המזרח בסאפוק, ובשנת 1912 הוא הוביל במסגרת התמרון הצבאי את "הכוח הכחול" תחת סר ג'יימס גרירסון, והשיג ניצחון ברור על "הכוח האדום" בהנהגתו של הגנרל דאגלס הייג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הוביל את הדיוויזיה ה-4 כחלק מחיל המשלוח הבריטי באוגוסט 1914, ולחם עימה בקרב מונס, קרב לה קאטו והקרב הראשון על המארן.
במהלך הקרב הראשון על האן הוא נפגע בתאונת רכיבה קשה, ובשל כך נשלח להחלמה בבריטניה.
לאחר חזרתו לחזית המערבית הוא קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-27 באזור סנט אלואי בחזית בפלנדריה בנובמבר 1914. ב-22 באפריל 1915, היום בו הגרמנים השתמשו לראשונה בגז רעיל בקרב איפר השני בפלנדריה, הושפעה גם אוגדתו ותמכה בקווים הצרפתיים באזור איפר נגד קריסה מוחלטת.
ביוני נמנה עם המועמדים לפקד על הקורפוס הקנדי, יחד עם גנרל ג'וליאן בינג וגנרל אדווין אלדרסון, מפקד הדיוויזיה הקנדית הראשונה.
כהוקרה על הישגיו, הוא קיבל את תואר אביר מפקד מסדר האמבט, וב-15 ביולי 1915 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-7 החדש.
הוא הרשה לעצמו היעדרות של עשרה ימים זמן קצר לאחר פתיחת הקרב על הסום, כאשר כוחותיו (הדיוויזיות ה-46 וה-56) הובילו את ההתקפה בגומקור כחלק מהארמייה השלישית בתחילת יולי 1916. גיסו של סנואו, הגנרל אדוארד דצ'וורל ד'וס קוק, מפקד חטיבת הרגלים ה-169, היה כפוף לסנואו כחלק מהדיוויזיה ה-56 בגומקור.
עמדתו של סנואו החלה להתערער בגלל אופיים הלא מוצלח של מתקפותיו, וגנרל ארתור הולנד, ראש המטה של הארמייה השלישית, ניסה לשכנע את גנרל אלנבי לפטר אותו מכיוון שתכנון ההתקפה שלו נראה יותר חובבני.
סנואו הוביל את הקורפוס שלו בקרבות אראס וקמברה בשנת 1917. הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל וקיבל את תואר אביר מפקד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בהוקרה על שירותיו בחזית המערבית.
אחרי מתקפת הנגד הגרמנית בקמברה, הסתבכו יחידותיו של סנואו בלחימה קשה ביער בורלון החל מה-30 בנובמבר 1917, וב-2 בינואר 1918 פרש סנואו מתפקידו וחזר לאנגליה.
בין אוגוסט 1918 לספטמבר 1919 הוא פיקד על פיקוד המערב ולאחר מכן פרש מהצבא.
הוא היה קולונל הכבוד של רגימנט סאפוק מיולי 1919 עד 1929, וכן היה קולונל הכבוד של חיל הרגלים הקל של סומרסט.
לאחר שעזב את בלנדפורד, עבר ללונדון והקדיש חלק גדול מחייו שנותרו לעבודות צדקה.
הוא נפטר ב-30 באוגוסט 1940 בביתו בקנסינגטון, לונדון, בגיל 82.
תומאס סטארוויט נובל היה צייר אמריקאי וראש בית הספר לעיצוב מקמיקן בסינסינטי, אוהיו.
נובל נולד בלקסינגטון, קנטקי, וגדל בחווה בה גידלו קנבוס וכותנה.
בגיל צעיר גילה התעניינות ונטייה לאמנות.
תחילה למד ציור אצל סמואל ודסון פרייס בלואיסוויל, קנטקי, בשנת 1852 ואז המשיך את לימודיו אצל פרייס, אוליבר פרייז'ר וג'ורג' היילי באוניברסיטת טרנסילבניה בלקסינגטון.
בשנת 1853 עבר לניו יורק, ניו יורק, לפני שנסע לפריז ללמוד אצל תומאס קוטור משנת 1856 עד 1859.
נובל חזר לארצות הברית בשנת 1859 מתוך כוונה להתחיל את קריירת האמנות שלו.
עם זאת, התחילה מלחמת האזרחים, והוא שירת בצבא הקונפדרציה משנת 1862 עד 1865. לאחר המלחמה, שוחרר נובל לסנט לואיס והחל לצייר.
עם ההצלחה בציור הראשון שלו, "המכירה האחרונה של העבדים", הוא קיבל חסות מצד פטרונים עשירים בעיר ניו יורק.
נובל התגורר בעיר ניו יורק בשנים 1866–1869, ובמהלכן צייר כמה מציורי השמן הידועים ביותר שלו.
בשנת 1869 הוא הוזמן להיות ראש בית הספר לעיצוב מקמיקן בסינסינטי, אוהיו, תפקיד אותו מילא עד 1904. בשנת 1887, בית הספר לעיצוב מקמיקן הפך לאקדמיה לאמנות של ימינו בסינסינטי.
במהלך כהונתו בבית הספר לעיצוב, נובל נסע לזמן קצר למינכן, גרמניה, שם למד בין השנים 1881 עד 1883.
הוא פרש בשנת 1904 ונפטר בעיר ניו יורק ב־27 באפריל 1907.
הוא קבור בבית העלמין Spring Grove בסינסינטי.
העבודות הידועות של נובל הן בעיקר תמונות היסטוריות או חברתיות / פוליטיות.
הוא ידוע בעיקר בזכות סדרה של ארבעה ציורים נגד העבדות.
"המכירה האחרונה של העבדים" (1865) תיארה את זירת המכירה האחרונה של העבדים במדרגות בית המשפט בסנט לואיס.
הוא המשיך אחר ציור זה עם הציור "ברכתו של ג'ון בראון " (1866) אשר תיארה את מתנגד העבדות ג'ון בראון שהובל להוצאתו להורג ומברך ילד על מדרגות בית המשפט.
הציור השלישי שלו, "מדיאה המודרנית" (1867), שהציג את האירוע הטרגי משנת 1856 בו מרגרט גרנר, אם של עבד נמלט, רצחה את ילדיה במקום לראות אותם חוזרים לעבדות.
התמונה נודעה בעקבות הזעם של מרגרט גרנר, על כך שבציור נכללו ציידי העבדים הלבנים.
הציור האחרון של נובל, "מחיר הדם" (1868), לא היה מבוסס על אירוע היסטורי ספציפי, אלא תיאר בעל עבדים לבן שמכר לעבדות את בנו החצי לבן של עבד.
בדומה למדיאה המודרנית, ציור זה ייחודי לתקופה עם הכללתם של אנשים לבנים בציור.
נובל רשם גם ליתוגרפיה ידועה למגזין "הרפר" על סמך הציור "ברכתו של ג'ון בראון".
יצירות האמנות של נובל הוצגו בלמעלה מ-70 תערוכות, הן במהלך חייו והן לאחר מותו.
מרבית יצירותיו הראשוניות הידועות הן היסטוריות, המצוירות כדי לעורר פרשנות פוליטית ומוסרית חזקה.
מאוחר יותר בחייו צייר תמונות אלגוריות רבות.
לאחר שלמד במינכן ולקראת סוף חייו, נובל מיקד את עבודתו האמנותית בנופים של כפרי אוהיו, קנטאקי וניו יורק.
תומאס סידני קופר היה צייר נוף אנגלי, שידוע בזכות ציורי הבקר וחיות המשק.
תומאס סידני קופר נולד ברחוב סנט פיטר בקנטרברי, קנט, וכילד קטן החל להראות נטיות אמנותיות חזקות, אך נסיבות משפחתו לא אפשרו לו לקבל הכשרה שיטתית.
כשהיה בן שתים עשרה, הוא עבד בחנות של צייר.
בהמשך השיג עבודה כצייר ועבד בשני העיסוקים האלה במשך שמונה שנים.
הוא עדיין רצה להפוך לאמן, והקדיש את כל זמנו הפנוי לציור בטבע.
בגיל עשרים נסע ללונדון, שהה זמן מה במוזיאון הבריטי והתקבל כסטודנט באקדמיה המלכותית.
לאחר מכן הוא חזר לקנטרברי, שם הצליח להתפרנס מהציורים ומכירת רישומים.
בשנת 1827 התיישב בבריסל והתחתן.
בגלל המהפכה הבלגית הוא חזר ללונדון, והציג את תמונתו הראשונה באקדמיה המלכותית (1833), והחל קריירה ממושכת כמציג באקדמיה.
תומאס קופר קשור בעיקר לתמונות של עדרי בקר או כבשים.
קופר שיתף פעולה בין 1847–1870 עם פרידריק ריצ'רד לי בכמה ציורים, בהם צייר לי את הנופים וקופר הוסיף את בעלי חיים להשלמת הסצנה.
קופר נבחר כחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1845 וחבר מלא ב־22 ביוני 1867. הוא היה החבר הוותיק ביותר באקדמיה המלכותית לאמנויות בעת הכתרתו של המלך אדוארד השביעי בשנת 1901. קופר התקבל על ידי המלך שהעניק לו אות מסדר הוויקטוריאני המלכותי.
הוא היה נדבן גדול בקנטרברי, והשתמש בחלק מעושרו כדי לחלק אוכל ופחם לעניים בחג המולד.
הפעולה הבולטת ביותר שלו נעשתה בשנת 1882 כאשר פיתח את שיעורי האמנות בית ספר לאמנות בקנטרברי, שהיה בביתו ובסטודיו שלו ברחוב סנט פיטר.
בית הספר לאמנות של קופר, מכונה בהווה האוניברסיטה לאמנויות יצירה.
הבין התלמידים הידועים של קופר הייתה מרי טורטל, יוצרת ומאיירת ספרי לילדים.
הוא כתב את זיכרונותיו בספר "חיי" בשנת 1890.
האוסף הציבורי הגדול ביותר של ציורי קופר נמצא בבעלות מועצת העיר קנטרברי.
דוגמאות מעבודותיו מוחזקות גם על ידי גלריית טייט, לונדון, ומוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון, ואוספים ציבוריים אחרים, בעיקר בבריטניה.
תומאס סטות'ארד היה צייר, מאייר וחרט אנגלי.
סטות'רד נולד בלונדון, בנו של פונדקאי אמיד.
הוא נשלח בגיל חמש לקרוב משפחה ביורקשייר, ולמד בבית הספר באקומב, ולאחר מכן בטדקסטר ובאילפורד, אסקס.
כשהוא הראה כישרון לציור, הפך לחניך לציור על אריגי משי בספיטלפילדס .
בזמנו הפנוי ניסה לצייר איורים ליצירותיהם של משוררים שהיו האהובים עליו.
חלק מהציורים הללו זכו לשבחים על ידי ג'יימס הריסון, עורך מגזין.
לאחר שהמעסיק שלו נפטר, הוא החליט להתמסר לאמנות.
סטות'ארד התחתן עם רבקה ווטקינס בשנת 1783. נולדו להם 11 ילדים, מתוכם שישה - חמישה בנים ובת אחת - שרדו מינקות.
הם התגוררו בקובנט גארדן עד לשנת 1794, אז עברו לבית בפיצרוביה, שסטות'רד קנה עליו את החזקה.
אשתו נפטרה בשנת 1825. סטות'ארד נפטר ב-27 באפריל 1834, ונקבר בשטח הקבורה של בונהיל פילדס.
בשנת 1778 הפך סטות'ארד לתלמיד האקדמיה המלכותית לאמנויות, בה נבחר לעמית בשנת 1792 ולאקדמאי מלא בשנת 1794. בשנת 1812 מונה לספרן באקדמיה לאחר ששימש כעוזר במשך שנתיים.
בשנת 1780 הוא הפך לתורם קבוע ל"נובליסט מגזין", עבורו הפיק 148 איורים, כולל אחד עשר האיורים שלו לספר הרפתקאות מאת טוביאס סמולט, ולשני ספרים של סמיואל ריצ'רדסון.
משנת 1786 ייצר תומאס פילדינג, ידידו של סטות'רד, תחריטים בעזרת עיצובים של סטות'ארד, אנג'ליקה קאופמן ושל עצמו.
סצנות ארקדיות זכו להערכה מיוחדת.
פילדינג הכין את אלה בצבע, באמצעות חריטת נחושת, והשיג איכות מעולה.
העיצובים של סטות'ארד היו בעלי אסתטיקה יוצאת דופן.
היסטוריון האמנות ראלף ניקולסון וורנום העריך כי עיצובים של סטות'ארד מונים חמשת אלפים ומתוכם כשלושת אלפים נחקקו.
תמונות השמן שלו בדרך כלל קטנות.
הצביעה שלו עשירה לרוב וזוהרת בנוסח רובנס, שסטות'ארד העריץ.
הציור "וינטאג'," אולי ציור השמן החשוב ביותר שלו, נמצא בגלריה הלאומית.
הוא תרם לגלריית שייקספיר של ג'ון בוידל, אך ציורו הידוע ביותר הוא "תהלוכת עולי הרגל לקנטרברי", בגלריית טייט, והתחריט ממנו היה פופולרי מאוד.
העמלה לתמונה זו הוענקה לסטות'רד על ידי רוברט הארטלי קרומק, שהפך לסיבה למריבה עם חברו ויליאם בלייק.