tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים מן הקצינים אשר נולדו בדרום נקרעו בין נאמנותם למדינה בה נולדו לבין נאמנותם לארצם.
תומאס נאבק בהחלטה אך החליט בסוף להישאר בצבא ארצות הברית.
ייתכן שלמוצאה הצפוני של אשתו היה חלק בהחלטה זו.
בתגובה, משפחתו הפכה את תמונתו אשר הייתה תלויה על הקיר, שרפה את מכתביו, ולא דיברה איתו יותר לעולם.
(בזמן המשבר בכלכלי בדרום לאחר המלחמה, תומאס שלח כסף לאחיותיו, אך אלה סירבו בכעס לקבלו, בהצהירן שאין להן אח.)
הישארותו של תומאס באיחוד לוותה בעננת חשד.
ב-18 בינואר 1861, מספר חודשים לפני פורט סאמטר, הוא ביקש להתקבל כמפקד הצוערים במוסד הצבאי של וירג'יניה .
עם זאת, ניתן היה להפריך נטיות לפרישה מהאיחוד כאשר סירב להצעתו של מושל וירג'יניה ג'ון לטצ'ר להיות קצין חימוש ראשי בצבא וירג'יניה הזמני.
ב-18 ביוני 1860, כתב ג'אב סטיוארט עמיתו מווירג'יניה וחניכו לשעבר בווסט פויינט, אשר מונה לקולונל בצבא הקונפדרציה, במכתב לאשתו: "ג'ורג' ה' תומאס הזקן מפקד עכשיו על הפרשים של האויב.
הייתי רוצה לתלות, לתלות אותו, על בגידה במדינת מולדתו".
תומאס קודם במהירות לדרגת לוטננט קולונל (ב-25 באפריל, כמחליפו של רוברט א' לי) ולדרגת קולונל (ב-3 במאי, כמחליפו של אלברט סידני ג'ונסטון) בצבא הסדיר, ולאחר מכן לדרגת בריגדיר ג'נרל (ב-17 באוגוסט) בצבא המתנדבים.
בקרב בול ראן הראשון הוא פיקד על בריגדה באזור עמק שננדואה , תחת מייג'ור ג'נרל רוברט פטרסון .
אולם, כל המשימות הנוספות שלו בהמשך המלחמה היו בזירה המערבית.
תומאס הוצב תחת מייג'ור ג'נרל רוברט אנדרסון בקנטקי, קיבל אחריות על אימון מתגייסים חדשים, ופיקוד על כוח עצמאי במזרח המדינה.
ב-18 ביוני 1862 הוא הביס את הכוחות של בריגדיר ג'נרל ג'ורג' קריטנדן ובריגדיר ג'נרל פליקס זליקופר מן הקונפדרציה בקרב ספרינג מילס .
היה זה ניצחון ראשון חשוב לאיחוד אשר שבר את כוחה של הקונפדרציה במזרח קנטקי והרים את מוראל האיחוד.
ב-2 בדצמבר 1861, מונה בריגדיר ג'נרל תומאס לפקד על דיוויזיה 1 בארמיית אוהיו עליה פיקד מייג'ור ג'נרל דון קרלוס ביואל.
הוא נכח ביום השני של קרב שילה (7 באפריל 1861), אך הגיע אל שדה הקרב אחרי שהלחימה כבר הסתיימה.
המנצח בקרב, מפקד ארמיית הטנסי מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט, ספג ביקורת קשה על כמות הנפגעים בקרב, ומפקדו, מייג'ור ג'נרל הנרי האלק ארגן מחדש את מחלקת המיסיסיפי כך שגרנט הוזז מפיקוד בשדה.
שלוש הארמיות במחלקת המיסיסיפי אורגנו מחדש במבנה של שלושה "אגפים".
תומאס קודם לדרגת מיג'ור ג'נרל ב-25 באפריל, ומונה למפקד אגף ימין, אשר כלל שלוש דיוויזיות מארמיית הטנסי של גרנט ואחת מארמיית אוהיו.
תומאס הוביל בהצלחה את אגף ימין - ארמייה בפועל - במהלך המצור על קורינת'.
ב-10 ביוני חזר גרנט לפקד על ארמיית הטנסי אשר עליה פיקד במהלך קרב שילה.
פריוויל, סטונס ריוור, צ'יקמוגה, צ'טנוגה
תומאס חזר לשרת תחת דון קרלוס ביואל.
בזמן הפלישה של ברקסטון בראג לקנטקי בסתיו 1862, הפיקוד הבכיר של האיחוד החל לדאוג מן הנטיות החששניות של ביואל, והציע לתומאס את הפיקוד על ארמיית אוהיו, אולם זה סירב לקבל את התפקיד.
תומאס שרת כסגנו של ביואל בזמן קרב פריוויל; מבחינה טקטית הקרב לא הוכרע, אולם הוא שבר את פלישתו של בראג אל תוך קנטקי, כשזה בחר לסגת חזרה אל טנסי.
הפיקוד העליון של האיחוד היה מתוסכל שוב מחוסר האפקטיביות של המרדף שניהל ביואל אחר כוחותיו הנסוגים של בראג, והחליף אותו במיג'ור ג'נרל ויליאם רוזקרנס.
תומאס מחה נגד המינוי במכתב למזכיר המלחמה סטנטון, בטענה כי הוא בכיר מרוזקרנס, אולם סטנטון ענה לו שלא כך הדבר (קידומו של רוזקרנס לדרגת מיג'ור ג'נרל תוארך לאחור כדי לגרום לו להיות בכיר מתומאס), והזכיר לו את סירובו הקודם לקבל פיקוד על הארמייה; תומאס משך את מחאתו בעקבות תשובה זאת.
שמה של הארמייה של רוזקרנס שונה ל"ארמיית קמברלנד", ותומאס פיקד בה על האגף "המרכזי" (שהיה גייס בפועל).
תומאס הפגין ביצועים ביצועים מרשימים בקרב סטונס ריוור (31 בדצמבר 1862 – 2 בינואר 1863), כאשר החזיק את מרכז הגזרה במהלך קרב הנסיגה של כוחות האיחוד, ומנע בשנית ניצחון מכוחותיו של בראג.
הוא היה אחראי על חלק מרכזי בתמרון המבריק במהלך מערכת טולהומה (24 ביוני – 3 ביולי 1863), בה דחק רוזקרנס את כוחותיו של בראג אל מחוץ למרכז טנסי, ובצליחה של נהר טנסי.
במהלך קרב צ'יקמוגה (18 – 19 ספטמבר 1893) פיקד תומאס על גייס XIV, וביום השני לקרב החזיק עמדת הגנה חיונית אל מול התקפותיו הקשות של בראג.
תומאס אסף יחידות מפוזרות מכוחות האיחוד המוכים, וארגן אותם להגנה סביב רכס הורסשו רידג', במהלך אמיץ ונחוש אשר מנע תבוסה מוחלטת מכוחות האיחוד, אשר כמחצית מהם נשברו ונסוגו.
ג'יימס גארפילד, נשיא לעתיד, ובאותה עת קצין מטה בארמיית הקמברלנד, ביקר את תומאס במהלך הקרב ונתן לו את פקודת הנסיגה מאת רוזקרנס; תומאס ענה לו שהוא והגייס שלו יישארו מאחור כדי להבטיח את שלומה של הארמייה.
כשפגש שוב את רוזקרנס דיווח גארפילד שתומאס "ניצב כמו צוק".
לאחר הקרב נודע תומאס בשם החיבה "הצוק מצ'יקמוגה", המסמל את נחישותו בהגנה על נקודה חיונית אל מול אויב עדיף מספרית.
תומאס קיבל את הפיקוד על ארמיית הקמברלנד מעט לפני מערכת צ'טנוגה, לאחר שרוזקרנס הודח מן הפיקוד בעקבות תפקודו בקרב צ'יקמוגה.
במערכת צ'טנוגה (23–25 בנובמבר 1863) השיגו כוחות האיחוד ניצחון מזהיר, אשר הודגש על ידי ההסתערות של חייליו של תומאס על קווי הקונפדרציה בקרב מישיונרי רידג' .
לאחק שקיבלו פקודה לכבוש את קו היורים הראשון למרגלות הרכס, ארמיית הקמברלנד המשיכה והסתערה במעלה הר מישיונרי רידג' וניפצה לחלוטין את קווי ההגנה של הקונפדרציה, למרות שלא קיבלה פקודה להמשיך.
גרנט, אשר ניצב היה בעמדת הפיקוד באורצ'רד נוב, שאל את תומאס "מי פקד על ההסתערות?" תומאס ענה, "אינני יודע.
לא אני." גרנט שאל את גריינג'ר מפקד הגייס את אותה שאלה, ונענה: "לא, הם המשיכו ללא פקודה.
כשהחברה האלה מתחילים, גם הגיהנום לא יעצור אותם."
מערכת אטלנטה, בקיץ 1864, הייתה סדרת קרבות בה התקדמה קבוצת הארמיות של מיג'ור ג'נרל ויליאם ט' שרמן החל מסביבת צ'טנוגה דרך ג'ורגיה עד אשר כבשה את אטלנטה.
ארמיית הקמברלנד בפיקודו של תומאס, אשר מנתה כ-60,000 חיילים, הייתה אחראית על הלוגיסטיקה וההנדסה עבור כל קבוצת הארמיות, תפקיד אשר כלל תחזוקה ושמירה על תוואי מסילות הברזל החיוני וגישור על נהרות.
קרב ההגנה שניהל תומאס בקרב פיצ'טרי קריק (20 ביולי 1864), פגעה אנושות בהתקפת הנגד של לוטננט ג'נרל ג'ון בל הוד, בניסיון הראשון שלו לפרוץ את המצור על אטלנטה.
בסתיו 1864 נסוג לבסוף הוד ופינה את אטלנטה, ואיים לנתק את קווי האספקה הארוכים של שרמן אשר התמשכו מטנסי ועד לב ג'ורג'יה.
שרמן בתגובה התנתק מקווי האספקה שלו והחל ב"צעדה אל הים", אשר הסתיימה כמה חודשים אחר כך בכיבוש סאוואנה.
תומאס נשאר מאחור להילחם עם הוד במערכת פרנקלין-נאשוויל.
תומאס, בכוח קטן מזה של הוד, התחרה בצבאו של הוד על מנת להגיע לנאשוויל ראשון, שם היה צפוי לקבל תגבורת.
בקרב פרנקלין, ב-30 בנובמבר 1864, חלק גדול מצבאו של תומאס, בפיקוד מיג'ור ג'נרל ג'ון סקופילד, הנחיל לצבאו של הוד מפלה קשה, והדף אותו מספיק זמן על מנת לאפשר את ריכוז כוחות האיחוד בנאשוויל.
בנאשוויל ארגן תומאס מחדש את כוחותיו, אשר כללו חיילים מכול רחבי זירת המערב, כולל מספר גדול של חיילים צעירים וחסרי ניסיון.
הוא סירב להתקיף עד אשר צבאו יהיה מוכן, ועד אשר ימס הקרח אשר כיסה באותה את הקרקע.
ההשהיה בהתקפה עוררה דאגה וחוסר סבלנות בקרב הפיקוד הבכיר של האיחוד, כולל אצל גנרל גרנט, אשר היה כבר הגנרל המפקד של כל צבאות האיחוד.
מיג'ור ג'נרל ג'ון לוגן נשלח עם פקודה להחליף את תומאס, ומיד אחר כך החל גרנט במסע מערבה על מנת לפקד על הזירה בעצמו.
אולם, לפני שהגיעה הפקודה להחליף את תומאס ליעדה, יצא תומאס למתקפה.
תומאס פתח במתקפה ב-15 בדצמבר 1864, ובקרב בן יומיים אשר נודע בשם קרב נאשוויל, הנחיל לצבאו של הוד מפלה מוחצת אשר חיסלה למעשה את צבאו ככוח לוחם.
כשהידיעות על הניצחון המוחץ הגיעו לבירה, בוטלה פקודת ההדחה, ובמקום זאת קודם תומאס לדרגת מיג'ור ג'נרל בצבא הסדיר, מתוארכת לקרב הניצחון בנאשוויל, וקיבל את תודת הקונגרס:
למיג'ור ג'נרל ג'ורג' ה' תומאס והקצינים והחיילים שתחת פיקודו, בעבור כישרונם ואומץ ליבם הבלתי נילאה, אשר בזכותם הובס צבא המורדים של גנרל הוד תבוסה מוחצת וגורש ממדינת טנסי.
ייתכן שתומאס היה מאוכזב מקידומו המאוחר למיג'ור ג'נרל (אשר תאריכו גרם לכך שהיה זוטר לפיליפ שרידן); בקבלו את המברק שבשר על כך העיר למנתח ג'ורג' קופר: "אני מניח שעדיף מאוחר מאשר לעולם לא, אולם זה מאוחר מדי כדי שאעריך זאת.
בעקבות הניצחון בנאשוויל זכה תומאס לכינוי נוסף: "הקורנס מנאשוויל" (The Sledge of Nashville).
לאחר תום מלחמת האזרחים ועד 1869, שירת תומאס כמפקד זירת קמברלנד בקנטקי וטנסי, ולפרקים גם בווירג'יניה המערבית, ג'ורג'יה, מיסיסיפי ואלבמה.
בתקופת השיקום פעל תומאס על מנת להגן על עבדים משוחררים מניצול ותוקפנות לבנה.
תומאס השתמש בסמכות השלטון הצבאי כדי לאכוף העסקה הוגנת אל מול האפליה במדינות הדרום, ולהגן על מקומות מאוימים על ידי הקו קלוקס קלאן.
בדוח משנת 1868 מתאר תומאס ברוח ביקורתית את הניסיונות מצד חלק מחברי הקונפדרציה לשעבר לתאר את הקונפדרציה בקווים חיוביים:המאמצים הכבירים של המורדים המובסים מאז סיום המלחמה להפיץ את הרעיון כאילו החירות, הצדק, ההומאניות, השוויון ועוד שלל יתרונות החופש סבלו אלימות וחוסר צדק מאז נכשל מאמץ עצמאות הדרום.
בשנת 1869 ביקש העברה לזירת הפסיפיק, אשר מפקדתה שכנה בסן פרנסיסקו.
הוא נפטר שם ב-28 במרץ 1870 משבץ, בעודו כותב מכתב תשובה למאמר ביקורתי שכתב עליו ג'ון סקופילד, יריבו (הפוליטי, מן האיחוד) מתקופת המלחמה.
שרמן, שהיה אז כבר הגנרל המפקד, הביא את הבשורה באופן אישי אל הנשיא גרנט, בבית הלבן.
אף אחד מקרובי המשפחה של תומאס לא נכח בהלווייתו, מכיוון שהם מעולם לא סלחו לו על נאמנותו לאיחוד.
כיכר תומאס בוושינגטון הבירה נקראת על שמו של ג'ורג' הנרי תומאס, ובמרכזה פסל ברונזה של תומאס רכוב על סוס .
ג'ורג' הנרי ויליאמס היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של אורגון, היה התובע הכללי של ארצות הברית ונבחר כסנאטור מטעם אורגון.
כסנאטור, ניסח ויליאמס ותמך בחקיקה שאפשרה לצבא ארצות הברית להיות מועסק בתהליך השיקום במדינות הדרום כדי לאפשר את קיומו של תהליך מסודר של קבלתן בחזרה לאיחוד.
ויליאמס היה חבר הקבינט הראשון שהגיע ממדינה השוכנת על החוף המערבי.
כתובע הכללי בממשלו של יוליסס ס.
גרנט הוא המשיך את ההעמדות לדין של שהובילו לחיסול פעילותו של ארגון הקו קלוקס קלאן.
הוא עמד בפני אתגרים במערכות הבחירות השנויות במחלוקת במדינות הדרום.
הנשיא גרנט ויליאמס העניקו הכרה חוקית לפ.ב.ס פינצ'בק שהיה האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר כמושל מדינה בארצות הברית.
ויליאמס קבע של"וירג'יניוס", ספינת תותחים שנלכדה על ידי ספרד ב, לא הייתה הזכות להניף את דגל ארצות הברית.
עם זאת, הוא טען שלספרד לא הייתה הזכות להוציא להורג את אנשי הצוות האמריקאים של הספינה.
ויליאמס מונה על ידי הנשיא גרנט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך המינוי לא אושר על ידי הסנאט, בעיקר בשל העובדה שויליאמס הדיח את אדיסון קרנדל גיבס מתפקיד התובע הפדרלי באורגון.
ב-1875 התפטר ויליאמס מתפקידו כתובע הכללי על רקע המחלוקת על התשלומים שקיבלה לכאורה אשתו מחברת הסחר "פראט ובוייד" כדי שהוא יסגור תיק משפטי שנוהל נגדם במחלקת המשפטים.
לאחר התפטרותו השתתף ויליאמס בספירת הקולות בפלורידה עבור רתרפורד הייז ביישוב המחלוקת בנוגע לבחירות לנשיאות של 1876. הוא שב לאורגון, חידש את עיסוקו בעריכת דין ובשנים 1902–1905 הוא כיהן כראש עיריית פורטלנד.
בעת כהונתו כראש העיר, הוא הואשם על כך שלא כפה את חוקי ההגבלה של ההימורים.
הוא זוכה והמשיך לכהן כראש העיר עד תום כהונתו.
ב-28 במאי 1905 הוא נשא נאום בטקס פתיחת התערוכה לציון מאה שנה למשלחת לואיס וקלארק.
ג'ורג' הנרי ויליאמס נולד בניו לבנון שבאפסטייט ניו יורק.
כאשר היה בגיל צעיר, עברה משפחתו למחוז אונונדאגה, שם הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ופרטיים, כולל באקדמיית פומפיי.
הוא למד משפטים בהדרכתו של דניאל סקוט וב-1844, בגיל 21, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
באותה שנה עבר ויליאמס מערבה והחל לעסוק בעריכת דין בטריטוריית איווה.
לאחר שאיווה התקבלה כמדינה בארצות הברית, נבחר ויליאמס ב-1847 כשופט מחוזי ושימש בתפקיד עד 1852. ב-1853 ההוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין פירס כנשיא בית המשפט העליון של טריטוריית אורגון.
ב-1857, בוועידה החוקתית של אורגון, טען ויליאמס שהעבדות צריכה להיות חוקית באורגון כתנאי לקבלתה כמדינה.
הוא ניסה לקדם ללא הצלחה החלטה שרכושן של נשים לא יהיו קשור לחובותיהם של בעליהם.
בשנותיו הראשונות של בית המשפט העליון של אורגון, שימשו שלושת שופטיו גם כשופטים נודדים בדרג של בית משפט לתביעות.
כנשיא בית משפט זה, ישב ויליאמס בראש ההרכב בתיק "הולמס נגד פורד" , שבו שוחררה משפחת עבדים בשל העובדה שהעבדות לא הייתה חוקית בטריטוריה.
ויליאמס המשיך לכהן בבית המשפט עד התפטרותו ב-1858. הוא עבר לפורטלנד, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
ויליאמס, שהיה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית, תמך בסטיבן דאגלס בבחירות לנשיאות של 1860. הוא השתתף בוועידת האיחוד של אורגון ב-1862, שם הוא התנגד לעבדות והיה יושב ראש ועדת הבחירות של הוועידה.
ב-1864 העביר ויליאמס את שיוכו הפוליטי למפלגה הרפובליקנית ונבחר מטעמה לסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן בסנאט תקופת כהונה אחת מ-1865 ועד 1871. ב-1865 מונה ויליאמס, שנמנה עם האגף הראדיקלי של המפלגה, כחבר בוועדת הכספים של הסנאט ובוועדה המשותפת לתוכנית השיקום.
ב-1866 ניסח ויליאמס את , שעבר בקונגרס על אף הווטו של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
חוק זה הגביל את סמכות הנשיא לפטר את חברי הקבינט.
החוק היה חיוני עבור המפלגה הרפובליקנית, ומנע את פיטוריהם של רפובליקנים שמונו למשרות בכל רחבי ארצות הברית.
ב-1867 ניסח ויליאמס את חוק השיקום הצבאי, שגם עבר בקונגרס על אף הווטו של ג'ונסון.
חוק זה אישר את סמכות המשטר הצבאי בדרום והשיב את מדינות הדרום לחיק האיחוד באופן שקט ושליו תוך שימוש בכוח הצבאי.
ב-1868 הצביעו ויליאמס ועמיתו הסנאטור השני מאורגון, הנרי ו.
קרובט, בעד הדחתו של הנשיא ג'ונסון.
במשפט ההדחה זוכה ג'ונסון על חודו של קול אחד.
בבחירות של 1870 הובס ויליאמס ולא נבחר לכהונה נוספת בסנאט.
ב-1871 מינה הנשיא יוליסס ס.
גרנט את ויליאמס כאחד מששת החברים האמריקאים של הוועדה המשותפת לדיון בהסכם עם בריטניה על והגבול הצפון-המערבי בין ארצות הברית לקנדה.
שישה נציגים נוספים נבחרו לייצג את האינטרסים הבריטים והקנדים ובסך הכל מנתה הוועדה 12 חברים.
ויליאמס נבחר לצוות האמריקאי של הוועדה בשל ניסיונו באזור הפסיפיק נורת' וסט והוכיח את עצמו כחבר יעיל בוועדה.
בנוסף ליישוב תביעות אלבמה נגד בריטניה על כך שאפשרה לספינות של הקונפדרציה להיות חמושות כאשר עגנו בנמלים בריטים, דנה הוועדה על הגבול הצפון-מערבי של ארצות הברית שעבר דרך מצר רוסריו.
ארצות הברית שאפה שהגבול יעבור דרך מצר הארו, ובכל אופן, סוגיה זו הפכה לסוגיה מתמשכת בין ארצות הברית, בריטניה וקנדה.
לבסוף החליטה הוועדה שוילהלם הראשון, קיסר גרמניה ישמש כבורר בשאלת הגבול.
ויליאמס הצליח לשכנע את חברי הוועדה שהקיסר יצטרך לפרש פירוש צר את ההסכם שנחתם ב-1846 ושהגבול יוגדר על פי המצר שהיה בשימוש הרחב ביותר, מצר הארו.
בזכות מאמציו של ויליאמס, בחר הקיסר בסופו של דבר במצר הארו כגבול הבינלאומי הצפון-מערבי בין ארצות הברית לבין קנדה וארצות הברית קיבלה את השליטה על איי סן חואן.
בדצמבר 1871 מינה הנשיא גרנט את ויליאמס כתובע הכללי של ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 1875. מינויו נועד לספק את דרישותיהם של הפוליטיקאים מהחוף המערבי שהאזור ייוצג בקבינט.
מדיניות השיקום של גרנט הופעלה בעיקר באמצעות מחלקת המשפטים של ארצות הברית בראשותו של ויליאמס ונתמכה על ידי מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ.
ויליאמס המשיך כתובע הכללי ליישם את מדיניות העמדתם לדין של חברי הקו קלוקס קלאן עד דצמבר 1872, כאשר הוא החל לנקוט במדיניות סלחנית יותר כלפי הדרום.
מחלקת המשפטים הייתה שרויה בעומס תיקים נגד הארגון ולא עמד לרשותה כוח האדם כדי לנהל ביעילות את כולם.
עד אביב 1873 סיים ויליאמס לנהל את תיקי התביעה שנותרו.
הוא האמין שהמשך ניהול המשפטים נגד חברי הארגון אינו נחוץ והוא היה מודאג מהתגובה הציבורית השלילית של המשפטים.
דיכוי הקו קלוקס קלאן הוביל למפנה של האפרו-אמריקאים בקלפיות בכל רחבי הדרום וגרנט נבחר מחדש בין השאר בשל הצבעתם הגורפת עבורו.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1872 סייר ויליאמס במדינות הדרום כדי לקדם את מדיניות השיקום של גרנט באמצעות נאומים פומביים.
הערים הראשיות בהן הוא ביקר ונאם כללו את ריצ'מונד, וירג'יניה, סוואנה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
בזכות מאמציו של ויליאמס, הצביעו רבות ממדינות הדרום עבור גרנט, כולל וירג'יניה, קרוליינה הדרומית וארקנסו.
הייתה זו הפעם האחרונה שהרפובליקנים זכו בניצחון בדרום לאחר הדמוקרטים השיגו את השליטה בדרום ב-1877, במהלך שנודע בשם "הדרום המוצק" .
אף מועמד רפובליקני לנשיאות לא ינצח במדינות הקונפדרציה לשעבר באף מערכת בחירות לנשיאות עד ניצחונו של וורן הרדינג בבחירות של 1920 בטנסי והמפלגה הדמוקרטית השיגה רוב במדינות הדרום בכל מערכות הבחירות לנשיאות עד לתמיכת המפלגה בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, שגרמה לעריקת רוב המצביעים הלבנים בבחירות לנשיאות של 1968.
כאשר התעוררו עימותים בבחירות המדינתיות של אלבמה ב-1872, הן הדמוקרטים והן הרפובליקנים במדינה עתרו לויליאמס שיישב את המחלוקת.
הנשיא גרנט ויליאמס קיימו התייעצות יסודית כדי לפתור את המשבר הפוליטי הממושך באלבמה.
ב-12 בדצמבר 1872 יישבו השניים בדרכי שלום את המחלוקת על הבחירות במדינה בין הדמוקרטים לבין הרפובליקנים באמצעות הוצאת חמש החלטות עבור המושל דייוויד פ.
לואיס ובית המחוקקים המדינתי שהיה בשליטת הרפובליקנים הסכימו לחמש ההחלטות שכללו מינוי נציגים משתי המפלגות לספירת הקולות השנויים במחלקות במחוז מרנגו.
ויליאמס עמד על כך שבית המחוקקים המכהן יתפטר ושהבניין שלו יפונה לפני שהמחלוקת על הבחירות תיפתר.
הוא גם פינה את הסנאט של המדינה כאשר נוהל תהליך לפתרון המחלוקת על הבחירות לסנאט.
בנוסף למשבר הבחירות, דאג ויליאמס לפיצוי יומי למחזיקי המשרות.
במהלך הבחירות של 1872, הייתה לואיזיאנה שקועה במהומה פוליטית, כאשר שני פלגים יריבים התחרו על השליטה בבית המחוקקים של המדינה.
מק'הנרי והרפובליקני ויליאם פיט קלוג טענו שניהם לניצחון בחירות למשרת מושל המדינה.
שתי המפלגות היו שקועות בהאשמות על זיופים בבחירות.
הכוחות הפדרליים בפיקודו של ויליאם ה.
אמורי, שהיו אחראים על מחלקת המפרץ, שמרו על הסדר במהלך הבחירות ומיד אחריהן.
ב-3 בדצמבר קבע ויליאמס, לבקשתו של קלוג, שהנשיא גרנט יאכוף כל החלטה של בתי המשפט המחוזיים.
לאחר שוועדות הבחירות לא הצליחו להגיע לידי החלטה, פסק השופט הפדרלי אדמונד ה.
דארל שקלוג הוא המנצח בבחירות.
בינתיים, ב-9 בדצמבר, מרשל ארצות הברית סטיבן פקארד, שהיה מזוהה עם חבורת בית המכס של ניו אורלינס בהנהגת גיסו של הנשיא גרנט, ג'יימס פ.
קייסי, בחר בבית מחוקקים שהדיח את המושל המכהן הנרי קליי וורמות' ומינה את פ.ב.ס פינצ'בק, תומך של קלוג, כמושל הראשון במדינה כלשהי של ארצות הברית ממוצא אפרו-אמריקאי.
ב-14 בדצמבר הודיע ויליאמס לוורמות' שהנשיא גרנט הכיר בקלוג כמושל הנבחר בעל הזכות החוקית של לואיזיאנה.
בחירות אלו הכעיסו מאוד את הסיעה של מק'הנרי, שהאמין שהנשיא גרנט והתובע הכללי ויליאמס נקטו בצד בבחירות המדינתיות.
ב-16 בדצמבר אישר ויליאמס מחדש את בחירתו של קלוג בפינצ'בק כמושל לואיזיאנה והכיר בניצחונם של מועמדים רפובליקנים אחרים ואלקטורים לנשיאות.
באוקטובר 1873 נלכדה ספינת תותחים של פריבטירים שהניפה את דגל ארצות הברית, "וירג'יניוס", שהייתה בבעלות חשאית של מורדים קובנים במהלך מלחמת עשר השנים, על ידי ספינות מלחמה ספרדיות.
בנובמבר נשפטו 53 מאנשי הצוות, כולל אמריקאים ובריטים, והוצאו להורג על ידי שכיר החרב הספרדי, חואן ד.
ב-17 בדצמבר הוחזרה הווירג'יניוס לצי ארצות הברית על פי הסכם בין ארצות הברית לבין ספרד.
קביעתו של ויליאמס על הבעלות של הספינה הייתה תערובת של "העמדת פנים, חוקיות ואחיזת עיניים".
לאחר משא ומתן, 91 אנשי צוות הוחזרו לניו יורק, ומשפחותיהם של האמריקאים שהוצאו להורג פוצו על ידי ספרד ב-1875 בסכום 80,000 דולר.
מועמדותו לנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית
בדצמבר 1873 מינה הנשיא גרנט את ויליאמס כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתחילה קיבל גרנט את תמיכתו של הסנאטור רוסקו קונקלינג במועמדותו של ויליאמס.
עם זאת, ברחבי וושינגטון נפוצו שמועות שהוא עשה שימוש במחלקת המשפטים כאמצעי למימון אורח חייה הבזבזני של אשתו.
הוא משך כספים של מחלקת המשפטים, פרע את התשלומים הללו בהמחאות אישיות שלו, שבסופו של דבר סורבו על ידי הבנקים במהלך המשבר הפיננסי של 1873. קונקלינג הגיע למסקנה שבנסיבות אלו יש למשוך את מינויו של ויליאמס.
ב-9 בינואר 1874 שלח הנשיא גרנט הנזעם מכתב לסנאט על משיכת מועמדותו של ויליאמס.
הרולד קארסוול מפלורידה והרשל פריידי מארקנסו, שניהם מועמדים לבית המשפט העליון שמינוייהם לא אושרו בתקופת נשיאותו הראשונה של ריצ'רד ניקסון, הם שלושת המועמדים היחידים שלא אושרו לבית המשפט העליון ממדינות שנכון ל-2020 לא הגיע מהן אף שופט שמועמדותו אושרה לבית המשפט העליון.
באפריל 1875 אילץ הנשיא גרנט את ויליאמס להתפטר על רקע שמועות שנפוצו בוושינגטון די.
שרעייתו של ויליאמס קיבלה סכום של 30,000 דולר כדי שוויליאמס יסגור תיק משפטי שנוהל נגד פעילויות הונאה של בית הסחר הניו יורקי "פראט ובוייד" (Pratt & Boyd).
נערכה גם בדיקה על כך שרעייתו של ויליאמס, רכשה כרכרה יקרה בוושינגטון, שאוישה ברכב ושרת לבושים בגדי שרד, תוך שימוש בכספים ממשלתיים.
ויליאמס גם יצר ערבוב בין חשבונותיו הפרטיים לבין אלו של מחלקת המשפטים, כך שהוא פרע המחאות פרטיות שלו בכספי המחלקה, אף על פי שבסופו של דבר הוא החזיר את הכספים.
אחד ממובילי הרפורמות בקבינט של גרנט, המנהל הכללי של הדואר, מרשל ג'וול, הודיע לנשיא שהקונגרס מתכנן לפתוח בחקירה רשמית על הנעשה במחלקת המשפטים בניהולו של ויליאמס.
סנאטור רוסקו קונקלינג, בעל בריתו של ויליאמס בסנאט, ביקש מגרנט שוויליאמס יפרוש מתפקידו.
ויליאמס התפטר ובמקומו מינה גרנט את מוביל הרפורמות ועורך הדין הניו יורקי המפורסם, אדוארדס פיירפונט.
פיירפונט ערך חקירה מעמיקה על התנהלותם של התובעים הפדרליים והמרשלים במדינות הדרום, וחשף מעשי הונאה ושחיתות.
הוא הוציא הוראות מיוחדות לרפורמות שנאכפו בקפדנות וביצע ניקוי אורוות במחלקת המשפטים.
בפברואר 1876 היה ויליאמס חלק מצוות ההגנה של שלושת עורכי הדין שהגנו על אורוויל בבקוק, מזכירו הצבאי של הנשיא גרנט, במשפט שנערך בסנט לואיס.
בבקוק הואשם בשיתוף פעולה חשאי עם אנשי טבעת הוויסקי, ובהעברת חוקרים ממשימתם.
חקירת הפרשה החלה על ידי מזכיר האוצר של גרנט, בנג'מין בריסטו למיגור השחיתות במפלגה הרפובליקנית.
בסופו של דבר זוכה בבקוק במשפטו.
לאחר התפטרותו דחה ויליאמס הצעה מגרנט להתמנות כשגריר בספרד.
הוא היה פעיל במסע הבחירות של רתרפורד הייז ללנשיאות ב-1876. במהלך מערכת הבחירות השנויה במחלוקת זו, יצא ויליאמס, שאז היה אדם פרטי, לפלורידה כדי לנהל את ספירת הקולות של הייז במדינה.
לאחר הבחירות שב ויליאמס למשרד עורכי הדין שלו בפורטלנד.
הוא תמך בזכות בחירה לנשים וב"תנועה לממשלה עממית" של אורגון.
ב-1895 הוציא ויליאמס לאור אסופה של נאומים שהוא נשא החל מ-1869, שרובם היו מהשנים 1885–1893. מתוך כוונה שהאסופה תהייה מזכרת לידידיו, לא נכללו בה נאומים מקצועיים ופוליטיים.
בין 21 הנאומים שנכללו בספר היו הספדים שהוא נשא לנשיא גרנט לוויליאם שרמן ולכמה שופטים בולטים, ונאומים שנגעו להיסטוריה של פורטלנד ולהתפתחותה, של המחקר והעיסוק ברפואה, המיליציה ובית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-11 באוקטובר 1901 התכנסה ועידת הכנסייה האפיסקופלית של ארצות הברית בסן פרנסיסקו כדי להחליט אם יותר לאנשי הכמורה שלה לשאת גרושות ועל הצעדים שיינקטו במקרים של כאלו שכבר נישאו.
ויליאמס נכח בכינוס והתנגד למגבלות של הכנסייה על חבריה שנישאו והתגרשו וטען שעניינים כאלו נוגעים למשפט האזרחי שמנוגד לשלטון הכנסייה.
בשנים 1902–1905 כיהן ויליאמס כראש עיריית פורטלנד.
ב-4 בינואר 1905, נחקר ויליאמס על ידי חבר מושבעים גדול של מחוז מלטנומה, שפורטלנד היא מקום מושבו, על כך שלכאורה סירב לאכוף חוקים לפיקוח על הימורים.
הוא הואשם בכך שלא סגר בתי הימורים ב-13 ביולי 1904 שפעלו בתחום של ארבעה מילים מפורטנלד.
חקירה דומה התנהלה נגד מפקד משטרת פורטנלד צ'ארלס ה.
בכל אופן, ויליאמס זוכה ושימש בכהונתו כראש העיר עד סופה.
סגן הנשיא צ'ארלס וורן פיירבנקס היה הנואם המרכזי בטקס.
הנשיא תאודור רוזוולט פתח את התערוכה באופן מכני על ידי לחיצת כפתור בוושינגטון.
ב-1850 נשא ויליאמס לאישה את קייט ואן אנטוורפ מאיווה, ולשניים נולדה בת אחת.
ב-1867 הוא נישא בשנית לקייט יוז ג'ורג', והשניים אימצו שני ילדים.
ג'ורג' הנרי ויליאמס נפטר בפורטלנד ב-4 באפריל 1910 ונטמן בבית הקברות ריבר ויו שבעיר.
הוא היה חבר הקבינט הראשון שהגיע מאורגון וכך ייצג את אמריקה המתרחבת.
ויליאמס היה אחד משני חברי הקבינט של גרנט שבמאה ה-20 עדיין שירתו בתפקיד ציבורי.
חבר הקבינט השני היה המנהל הכללי של הדואר, ג'יימס נובל טיינר, ששימש כעוזר היועץ המשפטי של מחלקת הדואר תחת הנשיאים ויליאם מקינלי ותאודור רוזוולט.
אף על פי שוויליאמס נחל כמה הצלחות כתובע הכללי, הוא לא היה רפורמטור, והוא היה מעורב במעשי שחיתות במהלך כהונתו בתפקיד.
ההיסטוריון ג'ין אדוארד סמית', שמתח ביקורת על ויליאמס, אמר שכאשר "הוא נבחן כתובע הכללי הוא נכשל כישלון חרוץ".
ג'ורג' הנרי הול היה אמן טבע דומם ונוף אמריקאי.
הוא למד אמנות בדיסלדורף ובפריז ועבד וחי בעיר ניו יורק ובאירופה.
עבודותיו נמצאות באוספי מוזיאונים בארצות הברית ובאירופה.
במהלך הקריירה שלו הוא מכר 1,659 ציורים.
ג'ורג' הנרי הול נולד ב-21 בספטמבר 1825 בבוסטון שבמסצ'וסטס וגדל בעיר מנצ'סטר במדינת ניו המפשייר.
אביו היה סוחר עצים מצליח, ואבותיו הגיעו לארצות הברית בתחילת המאה ה-18 מאירלנד.
הול למד בבתי ספר ציבוריים ולמד אמנות מגיל 16. הוא הצטרף לאגודת האמנות של בוסטון, ונפגש עם חבריה כדי לחלוק ביקורת ולקבל עידוד.
הוא גם שלח כמה מיצירותיו לאיגוד האמנות של ניו יורק, שם הן נמכרו.
הול נסע לאירופה עם איסטמן ג'ונסון כדי ללמוד ב-1849, במימון מכירת תמונות עם סצנות מחיי היום היום ודיוקנאות.
הם למדו באקדמיה לאמנות של דיסלדורף.
הם למדו ציור, פרופורציה ואנטומיה.
הול היה שם יותר משנה אחת.
לאחר מכן נסע לצרפת ולמד בפריז במשך שנה, ביקר בשווייץ והיה שנה באיטליה, שם היה לו סטודיו ברומא.
במהלך חייו, התבסס הול במדינת ניו יורק, אך יצא לטיולים ברחבי העולם, במקומות כגון ספרד, ארץ ישראל ומצרים.
להול היו חברים רבים מאסכולת הדסון.
הול פתח סטודיו בניו יורק בשנת 1852. ציוריו הושפעו מהתנועה הפרה-רפאליטית הבריטית.
הם תיארו לעיתים קרובות טבע דומם, סצנות מארצות הים התיכון או חיי היומיום.
מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית מחשיב אותו כ"אחד מציירי הטבע הדומם המוערכים ביותר באמריקה", שעבודתו הייתה פופולרית לאורך כל חייו.
באמצע המאה ה-19 ציורי טבע דומם הפכו פופולריים, וכמה אמנים יצרו "סידורים בוטניים עשירים שבהם היופי והעסיסיות של כל פרח או פרי החליפו את הדגש המוקדם יותר על מבנה הקומפוזיציה".
עבודתו הוצגה באקדמיה הלאומית לעיצוב לראשונה בשנת 1853. עבודותיו הוצגו בתערוכת יחיד בניו יורק בשנת 1856. באותה תקופה נדיר היה שאמן ערך תערוכת יחיד.
הול – יחד עם פרדריק אדווין צ'רץ', ג'רוויס מקנטי, איסטמן ג'ונסון וסנפורד רובינסון גיפורד – היו חברים באגודת המאה בניו יורק.
הם קיוו שאמנים מיומנים יוערכו באותה מידה כמו אנשי עסקים מצליחים.
עד 1874 היה לו סטודיו בניו יורק בבניין הסטודיו של הרחוב העשירי, ועבד משם במשך שנים רבות.
הרי קטסקיל בניו יורק היו מקום מועדף לחיות ולעבוד עבור אמנים רבים מהמאה ה-19, במיוחד אמני נוף.
בהרים הול בנה בית וסטודיו ליד מפלי לה בל לפני 1893.
היה לו סטודיו לאמנות ברומא במהלך חורפים רבים.
שם פגש הול את האמנית ג'ני אוגוסטה בראונסקום.
הם הפכו לבני לוויה והוא היה המנטור שלה.
בקיץ הם חלקו סטודיו בפאלנוויל בהרי קטסקיל בניו יורק, משנת 1908 בערך עד מותו.
הוא השאיר את ביתו ואת רכושו בקטסקיל לבראונסקום,
הוא מכר יותר מ-1,569 מציוריו במהלך הקריירה שלו.
ג'ורג' הנטינגטון היה רופא אמריקני.
על-שם מחקריו הרפואיים קרויה מחלת הנטינגטון.
משפחת הנטינגטון היגרה לאמריקה הצפונית ב-1633 מנוריץ', אנגליה והתיישבה בקונטיקט.
בשנת 1797 התיישב סבו של הנטינגטון, אייבל הנטינגטון , באיסט המפטון שבלונג איילנד שם שימש כרופא.
בשנת 1811 נולד אביו של הנטינגטון, ג'ורג' לי הנטינגטון, אשר שימש כרופא באיסט המפטון לאחר לימודי רפואה באוניברסיטת ניו יורק.
אימו של הנטינגטון, מרי הוגלנד, גדלה והתחנכה במנהטן, ונישאה לאביו בשנת 1833.
הנטינגטון נולד ב-9 באפריל 1850, בנם השני של ג'ורג' לי הנטינגטון ומרי הוגלנד.
הוא גדל באיסט המפטון, ומגיל צעיר היה מתלווה אל אביו בעת שנסע לבקר חולים.
באחרית ימיו תיאר זאת כך: .
הנטינגטון למד והתחנך אצל ג'ון וולאס, בוגר אוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד, אשר לימד אותו, מעבר ללימודים הרגילים, גם גאולוגיה ומינרלוגיה.
בעת זו כבר הייתה קריאתו ממוקדת בעיקר בספרות רפואית, והוא הונחה בקריאתה על ידי אביו; כן הייתה לו גישה לרשומות מעיסוקי הרפואה של סבו ואביו.
בגיל 18 החל בלימודי רפואה מסודרים תחת אביו, ובשנת 1871 סיים תואר במכללה לרופאים ולמנתחים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
לאחר לימודיו שב לאיסט המפטון וסייע לאביו בעיסוקיו.
בשנת 1871, לאחר שסיים את לימודיו, החל לכתוב מאמר אודות הפרכסת (כוריאה/מחולית).
עיקר המאמר התייחס ל של פרכסת סינדהם , ורק בסוף המאמר התייחס הנטינגטון למה שכינה "מוזרות רפואית" שחשב כי קיימת אך ורק בקצה המזרחי של לונג איילנד שבארצות הברית.
במאמר ציין הנטינגטון שלושה מאפיינים מרכזיים של הפרכסת הזו: טבעה התורשתי; השיגעון שהיא גורמת לו, ובתוכו לקות קוגניטיבית ומקרי התאבדות רבים; וכן הופעת התסמינים בשנות השלושים והארבעים לחיי החולים.
כתב היד של המאמר הוער בידי אביו של הנטינגטון.
בשלהי 1871 נסע הנטינגטון לכפר פומרוי שבאוהיו, במטרה להתיישב ולעסוק שם ברפואה, כשכתב היד של המאמר באמתחתו.
ב-15 בפברואר 1872 קרא הנטינגטון בפני אקדמיית מייגס ומייסון לרפואה במידלפורט, אוהיו את כתב היד וזכה להערכה.
בעקבות כך שלח הנטינגטון את כתב היד לעורכי כתב-העת המדעי Medical and Surgical Reporter שישב בפילדלפיה, וב-13 באפריל 1872 פורסם המאמר בכתב העת, תחת הכותרת "על פרכסת" (On Chorea).
ב-1872 הופיע תקציר של המאמר בשנתון הגרמני Jahresbericht, וכך הוצג הנטינגטון אל ספרות הרפואה האירופית.
במאמר ביוגרפי אודות הנטינגטון שפורסם ב-1934 נכתב כי .
בסתיו 1874, בשל ההיצע העודף של רופאים בפומרוי ומשום שהתפרצה אצלו אסתמה עוויתית עבר הנטינגטון ללה גרנג'וויל שבמדינת ניו יורק, שם התיישב ועסק ברפואה כללית.
הנטינגטון טיפל באוכלוסיית איכרים כפרית, ובשל כך היו תעריפיו נמוכים ואף נגבו בסחורה ולא בכסף.
במי שהיה עני מכדי לשלם, טיפל הנטינגטון בלא תשלום.
את המרפאה ניהלה אשתו, ומשפחתם חיה בצמצום בשל הקושי הכלכלי ומחלתו של הנטינגטון.
מעבר לתפקודו כרופא, שימש הנטינגטון ככומר לעת מצוא.
בשנת 1901 נאלץ לעזוב את לה גרנג'וויל בשל הידרדרות בריאותית, והתיישב באשוויל שבקרוליינה הצפונית.
בשנת 1903 חזר לניו יורק והתיישב בהופוול ג'נקשן, מספר קילומטרים מדרום ללה גרנג'וויל, שם המשיך לשמש רופא כללי.
באביב 1915, בעידוד ילדיו, פרש הנטינגטון לגמלאות ועבר לגור עם בנו בקיירו שבניו יורק.
בפברואר 1916 חלה בדלקת ריאות סמפונית, וב-3 במרץ 1916 מת בבית בנו שבקיירו.
הנטינגטון היה חבר פעיל באגודה הרפואית של מחוז דאצ'ס, אליה הצטרף בשנת 1874, שימש כסגן הנשיא שלה בשנת 1887, וכנשיא בשנת 1888. בשנת 1880 הצטרף לאגודה הרפואית של מדינת ניו יורק.
ב-1898 היה לחבר כבוד באגודת הנוירולוגיה של ברוקלין שבעיר ניו יורק.
בשנים 1901–1905 היה חבר באגודה הרפואית בנקומב של צפון קרוליינה.
ב-1905 הצטרף לאיגוד הרפואה האמריקני ולאיגוד הרפואה של מדינת ניו יורק.
בשנת 1908 פורסם גיליון מיוחד של כתב העת Neurographs לכבוד הנטינגטון; הגיליון כלל מאמר ביוגרפי אודות הנטינגטון, הוצאה מחודשת של מאמרו המקורי מ-1872 ומספר מאמרים על הפתולוגיה של הפרכסת.
המחלה שגילה במחקריו הרפואיים, תסמונת הנטינגטון, קרויה על-שמו.
בשנת 1872 הכיר הנטינגטון את מרי אליזבת הקרד, בתו של שופט מפומרוי.
לזוג נולדו חמישה ילדים – שני בנים ושלוש בנות.
מלבד עיסוקו ברפואה, היה הנטינגטון חובב טבע ואמנות, ובין השאר עסק ברישום וציור, וכן בנגינה על חליל.
כמו כן היה בעל עניין בגאולוגיה ומינרלוגיה.
ג'ורג' הודלי היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-36 בשנים 1884–1886.
ג'ורג' הודלי נולד בניו הייבן, קונטיקט, כבנם של ג'ורג' הודלי ומרי אן וסלי הודלי.
שם לידתו היה Hoadley, אך מאוחר יותר הושמטה ממנו האות e.
הוא היה צאצא של ג'ורג' (ג'וריס) וולסי, אחד מהמתיישבים הראשונים בניו אמסטרדם, ושל תומאס קורנל, מראשוני המתיישבים בבוסטון, רוד איילנד והברונקס.
ג'ורג' הודלי הבן סיים את לימודיו בקולג' וסטרן ריזרב והמשיך ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם בין חבריו לספסל הלימודים היו רתרפורד הייז וג'ון לוול.
לאחר מכן הוא למד משפטים בהדרכתו של צ'ארלס קונברס מזיינסוויל, והמשיך להתלמד במשרד עורכי הדין של פלמן בול וסלמון צ'ייס.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, החל הודלי לעסוק במקצוע בסינסינטי, בתחילה בשותפות עם בול וצ'ייס.
בשנים 1851, 1859 ו-1864 מונה הודלי כשופט בבית המשפט הגבוה בסינסינטי.
בשנים 1855–1859 הוא היה הפרקליט העירוני.
הודלי גם לימד בבית הספר למשפטים של סינסינטי ושימש כחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת סינסינטי.
בראשית דרכו הוא היה בעל זיכה למפלגה הדמוקרטית, אך במהלך מלחמת האזרחים הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית בשל התנגדותו לעבדות ותמיכתו באיחוד.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 הוא נטש את הרפובליקנים ושב לחיק המפלגה הדמוקרטית.
ב-1883 התמודד הודלי מטעם הדמוקרטים על משרת מושל אוהיו וניצח בבחירות.
הוא כיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים מינואר 1884 ועד ינואר 1886. במהלך כהונתו כמושל פרצו ב-1884 המהומות בסינסינטי על רקע מקרה בו פסק חבר מושבעים על מקרה של הריגה במקום רצח.
מתוך אמונה שהמקרה היה רצח באופן ברור, וכעס על ההאשמות ארוכות הטווח על שחיתות בממשל המקומי, הגיע הציבור למסקנה שפסק הדין היה מבוים.
המהומות התרחשו לאחר שתושבים בסינסינטי ניסו לאתר את הרוצח ולבצע בו מעשה לינץ', ו-45 עד 50 איש נהרגו במהלך שלושת ימי המהומות עד שכוחות המיליציה השיבו את השקט.
הודלי הואשם על ידי מתנגדיו הפוליטיים ועל ידי משקיפים על כך שהתיר למהומות להתפשט כאשר הגיב באיטיות.
בנוסף למהומות בסינסינטי, עשה הודלי שימוש במיליציה כדי לשים קץ לשביתת הפחם בעמק גרייט הוקלי, וספג ביקורת מהפועלים על כך שהפעיל את המיליציה, וגינוי מצד בעלי המכרה, שטענו שהודלי היה צריך להפעיל את המילציה מוקדם יותר.
כתוצאה מפרשות אלו, לא עלה בידו של הודלי להיבחר לכהונה שנייה בבחירות של 1885.
ב-1887 עבר הודלי לניו יורק, שם הוא המשיך בעיסוקו בעריכת דין.
ג'ורג' הודלי נפטר בכפר ווטקינס גלן שבמדינת ניו יורק ב-26 באוגוסט 1902. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבסינסינטי.
ב-1851 נשא הודלי לאישה את מרי ברנט פרי, צאצאית של דר' ויליאם ברנט, שהיה רופא בצבא הקונטיננטלי.
ג'ורג' המורי (בהונגרית: Hámori György; 1918 – ינואר 1990) היה מעצב גרפי ישראלי-אוסטרלי ממוצא יהודי-הונגרי.
שנודע בשל עיצובי הבולים שלו בישראל, אוסטרליה ופפואה ניו גיני.
וכן כמעצב סמלילים רבים, בהם הסמליל של בנק חבר העמים של אוסטרליה ושטרות כסף של הבנק.
המורי נולד בבודפשט, הונגריה ולמד ציור וגרפיקה בווינה שבאוסטריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עלה לישראל והתגורר בתל אביב.
צייר עטיפות לספרים, ובשנת 1952 החל לצייר בולים למען דואר ישראל.
עד שנת 1956 הונפקו בישראל עשרות בולים שצייר.
ידועים בעיקר בולי השבטים שעיצב (1955–1956), כמו גם בול יום העצמאות השביעי.
בשנת 1954 זכה בפרס ראשון בתחרות בין-לאומית של האו"ם לציור בול אונסק"ו, ובהמשך צייר בולים נוספים עבור האו"ם.
בשנת 1956 היגר לאוסטרליה, שם עסק בציור בולים וכן בעבודות גרפיות עבור חברת התעופה קוואנטס, בנקים וחברות נוספות.
נפטר בשנת 1990 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ג'ורג' הארווי היה צייר סקוטי.
הוא היה בנם של ג'ורג' הארווי, שען, ואליזבת (לבית ג'פרי) הארווי, בכפר קטן ליד סטירלינג.
אחיו, ביילי הארווי, היה פעיל זמן רב בענייני העירייה של גלאזגו.
זמן קצר לאחר לידתו עברו הוריו לסטירלינג, שם למד ג'ורג' אצל מר מקלארן, מוכר ספרים ברחוב באו.
עם זאת, אהבתו לאמנות לא הניחה לו, ובגיל 18 הוא נכנס לאקדמיית הנאמנים בפיקארדי פלייס באדינבורו.
כאן הוא התבלט עד שב-1826 הוזמן על ידי האמנים הסקוטים, שהחליטו לייסד אקדמיה סקוטית, להצטרף אליהם כ"מקורב".
תמונתו הראשונה של הארווי, "בית ספר בכפר", הוצגה ב-1826 במכון אדינבורו, ומרגע פתיחת האקדמיה בשנה שלאחר מכן המשיך להציג מדי שנה.
התמונות המוכרות ביותר שלו הן אלה המתארות אפיזודות בהיסטוריה הדתית מנקודת מבט פוריטנית או אוונגליסטית.
עם זאת, הוא היה פופולרי באותה מידה בסקוטלנד בנושאים שאינם דתיים, ומבטאים אותה יכולת התבוננות אמנותית - תפיסה ועיבוד של פרטים.
ב"דואר הלילה" ו"השחר העולה בעולם החדש" נעשה שימוש בהיבטי הטבע בדרכים שונות.
הוא גם היה צייר נופים ודיוקנאות.
ב-1829 הוא נבחר לעמית באקדמיה הסקוטית המלכותית; בשנת 1864 הוא ירש את סר ג'ון ווטסון גורדון כנשיא, תפקיד אותו מילא עד 1876. הוא זכה לתואר אבירות ב-1867.
הם היו הורים לשתי בנות: אלן הארווי ואליזבת הארווי, שאף אחת מהן לא נישאה.
הוא מת באדינבורו ב-22 בינואר 1876. הוא קבור בבית הקברות ווריסטון.
ג'ורג' הנרי היה צייר סקוטי, מהבולטים באסכולת גלאזגו.
הנרי נולד באירווין, צפון איירשייר, ולמד בבית הספר לאמנות של גלאזגו, ומאוחר יותר בסטודיו של מקגרגור, אך למד בעיקר בעצמו.
שמו של אביו היה הנדרי וג'ורג' הסיר את ה"ד" משם משפחתו כאדם צעיר.
הוא הושפע גם משיתוף הפעולה שלו עם אדוארד אטקינסון הורנל בעבודות כמו "הדרואידים" (1887).
"נוף גאלווי" שלו הפך לדוגמה חשובה בגלאזגו בגלל מפתח הצבע הגבוה שלו ואופיו הדקורטיבי בעיקרו.
בעקבות הנטיות האלה בילו שני החברים שנה וחצי ביפן.
חשיבותו של הנרי מורכבת מהשפעתו באסכולת גלאזגו בכיוון של צבע עשיר ודקורטיבי.
בנוסף לז'אנר ולנוף, הוא גם צייר פורטרטים.
בהן הוא בולט יותר ביכולת הטכנית מאשר בעיבוד הדמות.
תמונותיו של הנרי נמצאים באוספים ציבוריים כוללים את "השמלה הכחולה", מוזיאון קייפטאון, "הכובע האפור" באדינבורו, שני דיוקנאות בגלאזגו ואחד במונטריאול.
הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית הסקוטית (1902) וכחבר באקדמיה המלכותית.
"הכובע השחור", דיוקן זוהר של אישה אדוארדיאנית בעלת ביטחון רב, נכלל ב-Modern Britain, תערוכה משנת 2007 בגלריה הלאומית של מלבורן.
בשנת 1893 הוא נסע ליפן עם אדוארד אטקינסון הורנל, עוד אחד מ"נערי גלאזגו" לסיור לימודי של 18 חודשים.
עבודתו לאחר מכן המשיכה להיות בעלת נושאים יפניים רבים.
כמי שכינה את עצמו "הניבתן הזקן" (Old Walrus), התנשא האנט לגובה של 5 רגל ו-9 אינץ' (1.75 מטרים), משקלו הגיע ל-300 ליברות (140 ק"ג), ראשו היה קרח, ואת פניו עיטר שפם כידון.
בהשקפותיו הפוליטיות הוא שאב היבטים מהמפלגה הפופוליסטית, ומאוחר יותר מהפרוגרסיביזם, תנועות שתמכו ברפורמות כמו מתן זכות בחירה לנשים, הצבעה חשאית, גביית מס הכנסה, הנפקה חופשית של מטבעות כסף וחינוך חובה.
האנט גם התנגד לעונש מוות ותמך בעבודה מאורגנת.
ג'ורג' האנט נולד בהנאטסוויל, מיזורי, כבנם של ג'ורג' וושינגטון ושרה אליזבת (לבית ייטס) האנט.
מלכתחילה הייתה משפחתו משפחה אמידה, ועיר הולדתו נקראה על שם סבו, אך היא איבדה את הונה כתוצאה ממלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר שהתחנך בשילוב של חינוך ציבורי ובתי ספר פרטיים, ברח הנאט מביתו במרץ 1878. במשך שלוש שנים האמינו בני משפחתו שהוא נהרג על ידי אינדיאנים כאשר ערך מסע דרך קנזס וקולורדו ושט ברפסודה במורד ריו גראנדה.
האנט הגיע לעיר גלוב (Globe) שבטריטוריית אריזונה, שהייתה לביתו עד יומו האחרון, עם שני חמורים ועם צורך בעבודה.
עבודתו הראשונה הייתה כמלצר בבית קפה.
לאחר מכן הוא עבד במגוון עבודות, כולל כעובד ניקיון במכרה וכעובד בחוות בקר, לפני שהיה לפקיד בחנות כלבו.
ניסינו המוקדם בעבודה במחלקת המכולת של החנות, הובילה אותו לבצע את רוב הקניות למשק ביתו.
החנות נרכשה על ידי תאגיד גדול, והאנט התקדם לתפקיד נשיא החברה.
לפני השבעתו כמושל, הוא מכר את חלקו בחברה והגביל את השקעותיו לאיגרות חוב ממשלתיות.
ב-1904 נשא האנט לאישה את הלן דואט אליסון.
לזוג נולדה בת יחידה בשם וירג'יניה.
תחומי העניין האישיים של הנאט כללו טיפוח של שיחים ועצים נדירים ואיסוף אומנות של האינדיאנים בדרום-מערב ארצות הברית.
הוא היה חבר הבונים החופשיים.
כניסתו הראשונה של האנט לפוליטיקה הייתה כאשר הוא נבחר ב-1890 כפקיד של מחוז חילה.
לאחר מכן הוא נבחר פעמיים לבית הנבחרים של הטריטוריה ב-1892 וב-1894. במהלך תקופת כהונתו הראשונה כחבר בית הנבחרים, הוא קידם חקיקה שהקציבה פרס על לכידתו של אפאצ'י קיד .
לאחר שתי תקופות כהונה בבית התחתון, התמודד האנט בהצלחה ב-1896 בבחירות על מושב בבית העליון, מועצת הטריטוריה.
במהלך מושב בית המחוקקים של 1897, הוא קידם חקיקה שחייבה ילדים מגיל 8 ועד גיל 14 ללמוד בבית ספר במשך 12 שבועות בשנה לכל הפחות.
במהלך מושב בית המחוקקים של 1907 עלה בידו להעביר חוק שהוציא מחוץ לחוק הימורים בתחומי הטריטוריה.
במושב האחרון של בית המחוקקים של הטריטוריה, שימש האנט שוב כנשיא המועצה והפעם הוא הצליח להעביר את חוק הבחירות המקדימות.
לאחר העברת החוק לקבלתה של אריזונה כמדינה בארצות הברית, התקיימו בחירות לבחירת נציגים לוועידת החוקה המדינתית.
האנט ניצח בבחירות, והיה אחד מחמשת נציגי מחוז חילה.
ביום הראשון לוועידה, נבחר האנט כנשיאה.
אחרון צירי הוועידה שנותר בחיים, ג'ייקוב ויינברגר, נזכר לימים שהאנט היה "המניפולטור שמאחורי הקלעים, שניהל את הוועידה באורח עדין וסטואי של בודהה - אם אפשר לדמיין בודהה עם שפם כידון מרשים".
בין מאפייניה של החוקה החדשה היו היכולת של הציבור להשפיע על הממשלה, וקיומם של בחירות חוזרות ושל משאלי עם.
בספטמבר 1911 הכריז האנט על מועמדותו למשרת מושל המדינה החדשה.
לאחר ניצחון בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, הוא ניצח בהפרש קטן את מועמד המפלגה הרפובליקנית אדמונד ו.
ולס, ונבחר כמושל אריזונה הראשון.
תקופות כהונה ראשונות כמושל אריזונה
האנט הושבע כמושל אריזונה הראשון ב-14 בפברואר 1912. כאשר התכנס בית המחוקקים החדש של המדינה במרץ אותה שנה, קידם האנט צעדי חקיקה שיגבילו העסקת ילדים, שדלנות ואיסור ריבית בדת.
צעדי חקיקה שזכו לתמיכתו של האנט היו כללו דרישה מהעיתונים לחשוף את בעליהם, הקמת מערכת פיצויים לעובדים, והנהגת תשלום גמלאות לקשישים.
עקב פסיקת בית המשפט העליון של אריזונה שלא יתקיימו בחירות לתפקידי הממשל ב-1912, התמודדותו של האנט לבחירה לכהונה שנייה התקיימה רק ב-1914. לאחר שניצח את ראלף ה.
קמרון, תקופת כהונתו השנייה של האנט עמדה בסימן של אירועים שהתרחשו לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו.
אירועי המהפכה המקסיקנית השפיעו על האינטרסים האמריקאים כבר באפריל 1914. בעקבות אלו אירעה ההתקפה על נאקו שבגבול אריזונה-מקסיקו ב-11 באוקטובר אותה שנה.
האנט שקל להורות על שליחת המשמר הלאומי של אריזונה כדי להגן על חיי האזרחים, אך שוכנע על ידי מזכיר המלחמה של ארצות הברית לינדלי גאריסון לאפשר לכוחות צבא ארצות הברית לטפל בעימות.
מקרים של ירי חוצה גבול נמשכו כאשר כוחות הצבא לא יכולו למנוע אותם מבלי לחצות את הגבול.
הבחירות של 1916 הסתיימו בעימות על התוצאות.
התוצאות הראשוניות הראו שיריבו של האנט, תומאס אדוארד קמפבל, ניצח בבחירות בהפרש של 30 קולות, אך האנט ערער על התוצאות בטענה שבכמה מקומות אירעו מקרים של הונאת בחירות.
בתחילה סירב האנט לסיים את כהונתו, אך ב-17 בינואר 1917, בפסיקת בית המשפט העליון של אריזונה שקבע שקמפבל הוא המושל הנבחר דה פקטו, הוא נאלץ לסיים את כהונתו.
הוא עדיין המשיך את מאבקיו בבית המשפט, וב-22 בדצמבר 1917 הוא הוכרז כמנצח בבחירות של 1916 בהפרש של 43 קולות.
ב-25 בדצמבר שב האנט ללשכת המושל והחל את תקופת כהונתו השלישית.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, פעל הנאט למען רווחת החיילים בחזית והביע את רצונו לשרת עם כוחות חיל הנחתים.
עם זאת, קשריו של האנט עם ארגון פועלי התעשייה של העולם, גרמו לנאמנותו לעמוד בספק.
לאחר שאדם מפלגסטף קרא תיגר על נאמנותו, הגיש האנט נגדו תביעת לשון הרע וקיבל פיצוי סמלי של סנט אחד.
ב-1918 החליט האנט שלא להתמודד לכהונה נוספת כמושל, ובינואר 1919 הסתיימה כהונתו.
עד מהרה הוא החליט לחפש אתגרים חדשים.
אחד האתגרים שהוא לקח על עצמו הייתה ניסיונו ללמוד נהיגה.
לאחר שסטה לתעלה מספר פעמים, הוא תיאר את ההתנסות כ: "יציאה בבוקר בשמחה וגרירה הבייתה בערב בבושה".
בראשית 1920 הייתה סברה שהאנט תכנן להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור המכהן מארק סמית'.
כדי להתמודד מול האפשרות הזאת, הופצה שמועה שסמית', בסיועו של הסנאטור השני מטעם אריזונה, הנרי פ.
אשרסט, ביקש מהנשיא וודרו וילסון למנות את האנט למשרה דיפלומטית שתרחיק אותו מאריזונה.
הסיפור ממשיך בכך שוילסון הניח את אצבעו על הגלובוס ושאל, "האם זה יהיה רחוק מספיק?".
ב-18 במאי 1920 אושר מינויו של האנט כשגריר ארצות הברית בסיאם.
בעת שירותו בסיאם, שמר האנט על קשר עם אריזונה באמצעות שליחת גלויות.
בשובו הוא גם הביא עמו מגוון של מזכרות כמתנות לתומכיו.
ב-4 באוקטובר 1921 הוחלף האנט בתפקידו על ידי הנשיא וורן הרדינג.
בשובו, החל האנט לדבר על מגוון של קבוצות באריזונה על חוויותיו מעבר לים.
לאחר זמן קצר, השתנו הנושאים בנאומים אלו לתחום הפוליטי, ובאמצע 1922 כבר היה האנט בעיצמו של מסע הבחירות שלו לכהונתו הרביעית כמושל.
החל מ-1923 כיהן האנט שוב כמושל אריזונה במשך שש שנים רצופות, לאחר שניצח במערכות לבחירות לתקופות כהונה נוספות בתוצאות צמודות ב-1924 וב-1926. הנושא המרכזי בפוליטיקה של אריזונה באותה תקופה היה אשרור הסכם נהר הקולורדו.
האנט התנגד לאשרור ההסכם, שהקצה את זכויות המים של הנהר לשבע מדינות, וטען שההסכם נתן לקליפורניה חלק מזכויותיה של אריזונה באופן בלתי הוגן.
הסוגיה הייתה כה חשובה להאנט, עד שתושבי אריזונה התבדחו אז שבעוד שישו הלך על המים, המושל שלהם רץ על מימי הקולורדו.
בנוסף לעמדתו בנוגע להסכם נהר הקולורדו, אורכה של הקריירה הפוליטית של האנט הייתה מקור להערות נוקבות.
במהלך תקופת כהונתו החמישית, כינו אותו מתנגדיו בכינוי "ג'ורג' החמישי".
לאחר השבעתו לתקופת כהונתו השישית, השתנה כינוי זה ל"ג'ורג' השישי".
בבחירות לתקופת כהונה נוספת למשרת המושל ב-1928 נוצח האנט.
ב-1930 עלה בידו שוב להיבחר לתקופת כהונתו השביעית.
באפריל 1928 נפטרה רעייתו לאחר 27 שנות נישואים.
ב-1932 הוא נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על ידי בנג'מין בייקר מואר.
את ניסיונו האחרון והבלתי מוצלח להיבחר כמושל הוא עשה ב-1934.
ג'ורג' האנט נפטר בביתו כתוצאה מאי-ספיקת לב ב-24 בדצמבר 1934. הוא נטמן בקבר בצורת פירמידה לבנה שהוצב בראש גבעה בפארק פפגו שבפיניקס.
ג'ורג' הנדלי היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-21 בשנים 1788–1789.
ג'ורג' הנדלי נולד בשפילד שבאנגליה.
ב-1752 הוא היגר לסוואנה שבפרובינציית ג'ורג'יה.
במלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא לחם בשורות הגדוד הראשון של ג'ורג'יה והתקדם עד דרגת קפטן.
בספטמבר 1780 הוא נלקח בשבי.
הנדלי כיהן כמושל ג'ורג'יה מינואר 1788 ועד ינואר 1789, והיה פעיל בניסוח חוקת המדינה.
ג'ורג' הנדלי נפטר ליד אחוזת המטעים ריי הול שליד אוגוסטה ב-17 בספטמבר 1793. מקום קבורתו לא ידוע, אך ככל הנראה הוא נטמן בסוואנה.
ג'ורג' הסקרן הוא סרט קולנוע מונפש קומי אמריקאי משנת 2006, המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת הנס ריי ומרגרט ריי.
בסרט זה מדבבים ויל פרל, דרו ברימור, דיק ואן דייק, דייוויד קרוס, פרנק ולקר, יוג'ין לוי, אד או'רוס וג'ואן פלורייט.
טד, האיש בעל הכובע הצהוב, עושה הדרכות במוזיאון לכיתתה של מגי, מורה ומושא אהבתו של טד.
כאשר נודע לו שהמוזיאון בסכנת סגירה, טד שט לאפריקה על מנת למצוא את האליל אשר יציל את המוזיאון, והוא מוצא שם קוף קטן וסקרן בשם ג'ורג' אשר עקב אחריו עד לעיר הגדולה.
ויל פרל - טד, האיש בעל הכובע הצהוב
דרו ברימור - מגי, מורה בבית ספר ומושא אהבתו של טד.
דמותה נקראה על שמה של מרגרט ריי.
דיק ואן דייק - מר בלומסברי, מנהל המוזיאון.
זוהי עבודת הדיבוב הראשונה של ואן דייק.
דייוויד קרוס - ג'וניור, בנו החמדן של מר בלומסברי.
פרנק ולקר - ג'ורג', קופיף קטן וסקרן שהגיע מאפריקה.
יוג'ין לוי - קלוביס, מדען אשר מתמחה בבניית חיות רובוטיות.
אד או'רוס - איוון, השומר בבניין שבו גר טד, הוא שונא את ג'ורג' בטענה שאסור להכניס חיות לבניין, מדבר במבטא רוסי.
ג'ואן פלורייט - גברת פלאשבוטום, זמרת אופרה ושכנה של טד.
עקב הצלחת הסרט, הופקה סדרת הטלוויזיה "ג'ורג' הסקרן" ששודרה במקור בערוץ PBS Kids, ובישראל בדיבוב עברי בערוץ לוגי.
בנוסף יצאו מספר סרטי המשך לזיכיון אשר יצאו ישירות ל-DVD.
ג'ורג' סמיר הלמי הוא יועץ פוליטי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי במשך כחודשיים, בין ספטמבר לדצמבר 2024. הוא מונה בידי מושל ניו ג'רזי, פיל מרפי, על מנת למלא את מקומו של בוב מננדז עד לבחירת המחליף הקבוע בבחירות נובמבר 2024.
הלמי נולד בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי, ב-27 באוקטובר 1979. הוריו היגרו לארצות הברית ממצרים והוא נוצרי קופטי.
את לימודיו התיכוניים השלים בתיכון גלן רידג'.
הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת ראטגרס ותואר שני במימון וניהול מבית הספר להשכלה משלימה של אוניברסיטת הרווארד.
בשלהי ספטמבר 2023 עזב את לשכת המושל והוחלף בידי נציבת התחבורה של ניו ג'רזי דיאן גוטיירז-סקצ'טי.
לאחר שעזב את משרד המושל עבד הלמי כסגן נשיא בכיר ומנהל לענייני חוץ בתאגיד הבריאות "RWJBarnabas Health", וכנציב ברשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי.
עד 2011 היה הלמי בוחר רשום של המפלגה הרפובליקנית, אז הפך לבוחר עצמאי.
ב-2018 היה רשום לקצרה כדמוקרט, במטרה להצביע בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית במחוז הקונגרס ה-11 של ניו ג'רזי.
בסוף שנה זו עזב את המפלגה ונותר עצמאי עד מרץ 2024.
ב-13 באוגוסט 2024 דיווח העיתון "New Jersey Globe" כי הלמי ימונה אל הסנאט של ארצות הברית כממלא מקומו של בוב מננדז, שהתפטר מתפקידו בעקבות הרשעתו בעבירות פליליות.
הוא נכנס לתפקידו ב-9 בספטמבר 2024 והודיע כי יהיה ממלא מקום גרידא וכי אינו מתמודד לכהונה מלאה בסנאט ב-2024. מרפי הודיע על מינויו של הלמי ב-16 באוגוסט, וכי בסוף נובמבר יתפטר מהסנאט משתיקבע זהות המנצח בבחירות 2024 לסנאט בניו ג'רזי.
בנובמבר 2024 נמנה בין 19 סנאטורים דמוקרטים ועצמאים שתמכו בהטלת אמברגו נשק על ישראל במלחמת חרבות ברזל.
ג'ורג' הווארד ויליאמס היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי ממיזורי.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי בין 1925 ל-1926, כאשר השלים את כהונתו של הסנאטור סלדן ספנסר לאחר מותו.
ויליאמס נולד בקליפורניה שבמיזורי, להורים ג'ון מורו ויליאמס ואליס גריי (הווארד) ויליאמס.
אביו היה פעיל מאוד בפוליטיקה המקומית והמדינתית – כיהן כחבר הסנאט של מיזורי, כתובע וכשופט מחוזי.
לאחר שהשלים את לימודיו בתיכון ב-1889, למד בכיתות הכנה באוניברסיטת דרורי בספרינגפילד שבמיזורי, ולאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון ב-1894. אחרי סיום לימודיו בפרינסטון לימד זמן קצר בתיכון קליפורניה, תוך כדי לימודי משפטים ועבודה במשרדו של אביו.
הוא המשיך את לימודי המשפטים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, וקיבל תואר במשפטים ב-1897. באותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של מיזורי ופתח משרד עצמאי בסנט לואיס.
ביוני 1900 התחתן עם הארייט צ'ייס סטיוארט, בתו של עורך הדין הבולט אלפונסו סטיוארט ונכדתו של גנרל הקונפדרציה אלכסנדר פ.
ב-1902 הצטרף למשרד עורכי הדין של חותנו.
ויליאמס היה פעיל זמן רב בפוליטיקה הרפובליקנית של מיזורי.
ב-1906 מונה כשופט בבית המשפט המחוזי של סנט לואיס ושירת בתפקיד זה עד 1912. בתפקידו זה היה שותף מרכזי לפיתוח קוד נוער חדש במדינה והפגין עניין חזק בשיפור חיי הילדים – עניין שנמשך גם לאחר שעזב את בית המשפט.
כיו"ר מועצת שומרי הילדים של סנט לואיס, סייע להקמת Bellefontaine Farms, בית לילדים בעייתיים, יתומים ונטושים.
ב-1922 מונה כנציג לוועידת החוקה של מיזורי, שם היכולות שלו בחוקי עסקים היו מועילות במיוחד.
הקונגרס קידם את שמו ברחבי המדינה, והוא כיהן כיו"ר במספר ועדות חשובות.
ב-1923 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים על ידי Missouri Valley College.
עם מותו הפתאומי של הסנאטור סלדן ספנסר במאי 1925, מינה אותו מושל מיזורי, סם ארון בייקר, להשלים את 18 החודשים הנותרים בכהונת ספנסר עד הבחירות הכלליות ב-1926. כסנאטור, ויליאמס כיהן כחבר בוועדת תביעות קרקעות פרטיות.
ב-1926 התמודד בפריימריז הרפובליקני על מושב הסנאט מול שני יריבים, דייוויד פרוקטור ובלודג'ט פריסט, וזכה ב-56% מהקולות.
אולם בבחירות הכלליות בנובמבר הפסיד לדמוקרט הארי האווס בתוצאה 52% מול 48%.
לאחר הפסדו בבחירות לסנאט חזר ויליאמס לעסוק במשפטים בסנט לואיס עד 1943, אז פרש ועבר למאטסון שבמיזורי.
במשך חייו היה מעורב בשימור היסטוריה מקומית, והוביל את המאמצים לשימור חווה של דניאל בון במחוז סנט צ'ארלס, מיזורי – חווה שהפכה כיום לHistoric Daniel Boone Home and Heritage Center, בבעלות אוניברסיטת לינדנוווד.
ויליאמס תמך בכספים במספר מכללות ואוניברסיטאות, כולל מוסדות לימודיו דרורי קולג' ופרינסטון, וכן Westminster College ו-College of the Ozarks.
ב-1950 עבר לסרסוטה שבפלורידה, שם נפטר ב-25 בנובמבר 1963. הוא נטמן בבית הקברות של הבונים החופשיים בקליפורניה, מיזורי.
ג'ורג' הסקרן היא סדרת טלוויזיה מונפשת לילדים, המבוססת על סדרת ספרים מאת הנס ריי וסרט בעלי אותו השם.
הסדרה החלה את שידוריה ב-PBS Kids בשנת 2006 למשך 15 עונות.
בישראל הסדרה עלתה לשידור בשנת 2008 בערוץ לוגי ובשנת 2024 בערוץ יויו.
ג'ורג' – קוף חסר זנב שהוא גיבור הסדרה.
כפי שהשם שלו מרמז, הוא סקרן יתר על המידה ולעיתים קרובות גורם לבעיות לא מכוונות.
הוא משמש כדמות ה"מלמדת" בתוכנית, והוא זה שאליו מוסברים השיעורים על ידי הדמויות האחרות.
הוא דמות שילדים נהנים לצפות בה ויכולים ללמוד ממנה.
האיש עם הכובע הצהוב (אלי לולאי) – אדם המתיידד עם ג'ורג'.
הוא כמעט תמיד לובש צורה כלשהי של בגדים צהובים, ומתפקד כמורו והמנטור הראשי של ג'ורג'.
בסרט האנימציה, שמו ניתן כטד שאקלפורד.
ג'ורג' הסקרן היא סדרת ספרים אמריקאים שנוצרו על ידי הסופרים והמאיירים מרגרט והנס ריי.
הספרים מספרים על קוף חסר הזנב ג'ורג' שנוהג להיות סקרן בנוגע לדברים שנמצאים בסביבתו.
ג'ורג' הוא קוף סקרן שחי בג'ונגל אפריקאי.
"האיש בכובע הצהוב" פוגש את ג'ורג' ומניח את כובע הקש הצהוב שלו על הקרקע.
ג'ורג' שם אותו על ראשו, וחוסם את ראייתו.
מכיוון שג'ורג' אינו מסוגל לראות, האיש שם אותו בשק ולוכד אותו.
בישראל הספרים תורגמו לעברית בשנות ה־80 אך שלג'ורג' קוראים "חוני" ולאחר מכן היה נקרא גם "גור".
ב־2007 הספרים הופצו מחדש אך ששמו המקורי מופיע על הכריכה.
ג'ורג' פריזבי הואר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מסצ'וסטס בסנאט של ארצות הברית משנת 1877 ועד מותו.
הואר היה בן למשפחה בולטת בפוליטיקה של ניו אינגלנד במאות ה־18 וה־19.
הואר היה מתנגד נחרץ לעבדות והשתייך לזרם הרפובליקנים הרדיקלים.
הוא גדל בבית שהתנגד לגזענות והפר חוקים שנראו לו בלתי צודקים.
הוא תקף את המפלגה הדמוקרטית, אותה כינה "מפלגת בעלי הפונדקים, מזייפי הקלפיות ואנשי הקו קלוקס קלאן", ובקרב ידידיו היה מוכר בשם האמצעי שלו, "פריזבי".
הואר נולד ב-29 באוגוסט 1826 בקונקורד שבמסצ'וסטס, ולמד בבית ספר פרטי בוולתהאם.
ב־1846 סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד וב־1849 השלים תואר במשפטים.
לאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין והשתקע בווסטר שבמסצ'וסטס.
בתחילה היה חבר במפלגת האדמה החופשית, ובהמשך הצטרף למפלגה הרפובליקנית.
ב־1852 נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס וב-1857 נבחר לסנאט המדינתי.
בין השנים 1869–1877 כיהן ארבע קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית, כאשר בין השנים 1873־1875 כיהן לצד אחיו אבנעזר רוקווד הואר, ומ־1877 ועד מותו כיהן בסנאט.
הואר פעל למען ביטול העבדות, השתתף בהקמת לשכת המשוחררים (Freedmen's Bureau), והיה פעיל בחקיקה לשיקום הדרום.
הוא חקר את סקנדל קרדיט מובילייה והשתתף במשפט ההדחה של מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ.
בשנת 1876 היה חבר בוועדה שהוקמה להכריע מי המנצח בבחירות שנערכו לנשיאות, וב-1886 היה שותף בהעברת חוק הירושה של הנשיאות.
בשנת 1880 שימש כיו"ר הוועידה הארצית הרפובליקנית.
הואר נודע כמתנגד לשחיתות פוליטית, והגן על זכויות אפרו-אמריקאים וילידים.
הוא תמך בזכות בחירה לנשים כבר ב־1886, והיה אחד משני סנאטורים רפובליקנים שהתנגדו לחוק אדמונדס–טאקר שביטל את זכות הבחירה לנשים ביוטה.
הואר התנגד למדיניות האימפריאליסטית של ארצות הברית בסוף המאה ה-19. הוא התנגד לסיפוח הוואי, ניהל את Petitions Kūʻē והצליח למנוע ניסיונות לספח את האיים דרך חוזה.