tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקם סברו כי אין לשלב כלל את חלילו של אנדרסון בסצנת הבלוז, והעדיפו כי הגיטריסט, מיק אברמס, שהיה חובב בלוז מובהק, יתפוס את עמדת המפתח בקדמת הבמה.
לבסוף הוחלט כי אברמס ואנדרסון ישתפו פעולה במידה שווה, נוסחה שהוכיחה את עצמה.
אנדרסון בהופעתו האקסצנטרית, שכללה לבוש בלוי ועמידה על רגל אחת תוך כדי נגינה, הצליח למשוך את תשומת לבו של הקהל, וגם של התקשורת, שהחלה להביע עניין בלהקה.
ב-29 ביוני 1968 הופיעה ג'ת'רו טאל כלהקת החימום לפינק פלויד, במופע חינם שהתקיים בהייד פארק בלונדון.
בסופו של אותו קיץ חתמה הלהקה על חוזה עם חברת התקליטים Island, ובאוקטובר יצא אלבומם הראשון, This Was.
איאן אנדרסון הפך לדמות הדומיננטית בלהקה, ומיד לאחר צאת האלבום הראשון, עקב חילוקי דעות מקצועיים, עזב אותה הגיטריסט מיק אברמס שהוחלף במרטין באר.
בספטמבר 1969 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, Stand Up.
אלבום זה סימן את תחילת פרסומה של הלהקה מחוץ לגבולות בריטניה, והתקבל בהתלהבות על ידי הקהל האמריקאי.
אלבום זה כלל גרסה של הלהקה ליצירה מאת יוהאן סבסטיאן באך בשם Bouree .בקיץ 1969 ניגנה הלהקה במספר פסטיבלים, בהם פסטיבל הג'אז של ניופורט.
בנובמבר אותה שנה הוציאה הלהקה לאור את הסינגל Sweet Dream, שהיה הסינגל הראשון שפורסם ב-Chrysalis, חברת התקליטים החדשה שהקימו מנהלי הלהקה, טרי אליס וכריס רייט.
שנות השבעים (רוק מתקדם וטרילוגיית הפולק)
הסינגל הבא של הלהקה, The Witch's Promise, הגיע בינואר 1970 למקום הרביעי במצעד האנגלי.
אלבומם השלישי מאותה שנה, Benefit, סימן את סופו של עידן הבלוז בלהקה ואת תחילת עידן הרוק המתקדם.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד האנגלי, ולמקום ה-11 במצעד האמריקאי.
Benefit גם התווה את הדרך והשפיע על סגנון הופעתה העתיד לבוא של הלהקה בעשור החדש של שנות השבעים.
לאחר סיבוב הופעות בארצות הברית בעקבות האלבום, עזב את הלהקה הבסיסט גלן קורניק, והוחלף בנגן הבס ג'פרי המונד.
ב-4 ביולי 1970 הופיעה הלהקה בפסטיבל הפופ של אטלנטה לצד אמנים כגון ג'ימי הנדריקס, בי בי קינג וג'וני וינטר, ובאוגוסט השתתפה בפסטיבל האי וייט.
בסתיו 1970 החלו חברי הלהקה לכתוב חומרים חדשים לאלבום חדש, שלדעת רבים הוא אלבומה הטוב ביותר של הלהקה מאז ומעולם, Aqualung.
האלבום יצא במרץ 1971, והיה רציני ושונה בתכלית מקודמיו.
אנדרסון, שכתב את כל שירי האלבום, התעמק בו ביחסים שבין האדם לאל, והתייחס גם לצביעותה של הדת.
באלבום זה, נגעה הלהקה לראשונה בז'אנר הרוק הכבד, כאשר גם הרוק המתקדם תופס נתח נכבד ממנו.
Aqualung הגיע למקום השביעי במצעד האמריקאי, ולמקום הרביעי במצעד האנגלי, וזכה להצלחה כבירה בעקבותיה יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף ומוצלח ביותר בארצות הברית.
לאחר חזרתה של הלהקה לבריטניה, עזב המתופף קלייב באנקר, והוחלף על ידי המתופף בארי בארלו שכונה 'בארימור בארלו' על גבי עטיפות האלבומים, להגברת האפקט הקומי שאפיין את העטיפות.
בשלהי 1971 החלו חברי הלהקה בעבודה על אלבום חדש ושאפתני יותר מקודמיו.
האלבום המדובר, Thick as a Brick יצא במרץ 1972, והיה ציורי וסוריאליסטי למדי.
הוא הורכב כולו משיר אחד ארוך (אשר חולק לשני חלקים בגלל סיבות טכניות) וכלל ביקורת חברתית נוקבת על צביעותה של החברה האנגלית.
מסע הפרסום של האלבום כלל עטיפה עשויה מעיתונים בעלי כתבות דמיוניות ומפוברקות.
האלבום הגיע למקום ה-5 במצעד הבריטי, ולמרבה ההפתעה הגיע למקום הראשון בארצות הברית.
הייתה זו הפעם הראשונה בה אלבום של הלהקה זכה לפופולריות רבה יותר בארצות הברית מאשר באנגליה.
בין לבין הוציאה הלהקה ב-1972 גם את האלבום Living in the Past, אסופת שירים הן מהאלבומים הראשונים, הן גרסאות שונות לשירים והן קטעים מהופעות חיות.
הלהקה הייתה עתה בשיאה, וביולי 1973 הוציאה לאור את האלבום A Passion Play האלבום הורכב למעשה מיצירה ארוכה ומורחבת שנגעה במחוזות ציוריים של פנטסיה ודת, והייתה אף מורכבת וסמיכה יותר מ-Aqualung.
למרות שהתקבל בהתלהבות על ידי המעריצים, קטלו מבקרי המוזיקה את האלבום בנחרצות.
באוקטובר 1974, לאחר כמעט כשנה וחצי מצאת האלבום, שוחרר אלבומה הבא של הלהקה, War Child.
המוזיקאי הבריטי, דייוויד פאלמר, בוגר האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון שהצטרף ללהקה בשלב מאוחר יותר, תרם לאלבום עיבודים תזמורתיים מורכבים שהיוו ניגוד מעניין לגיטרה של מרטין באר.
הציפיות סביב אלבום זה היו גבוהות ביותר, והמכירות המוקדמות העידו על הצלחתו הקרבה.
היה זה גם אלבום הפלטינה האחרון בו זכתה הלהקה.
במהלך הקריירה שלה זכתה ג'ת'רו טאל בכ-11 אלבומי זהב, וב-5 אלבומי פלטינה.
אלבום זה זכה שוב להצלחה בארצות הברית והגיע למקום השני במצעד האמריקאי.
בבריטניה היו התגובות צוננות יותר, והאלבום הגיע רק למקום ה-14 במצעד הבריטי.
אנדרסון החל להיות מושפע יותר ויותר מזרם הפולק רוק, והחל לעבוד במקביל גם כמפיק עם להקת הפולק הבריטית Steeleye Span.
כתוצאה מהשפעה זו שתלווה את אנדרסון גם בשנים הבאות, עבר האחרון להתגורר באמצע שנות השבעים באזור כפרי של בריטניה.
בספטמבר 1975, יצא אלבומם הבא של ג'ת'רו טאל, Minstrel in the Gallery שהיה עירוב של פולק עם צליל חשמלי.
האלבום הגיע למקום ה-7 במצעד האמריקאי, וזכה לביקורות בינוניות.
בתחילת שנת 1976 עזב את הלהקה נגן הבס ג'פרי המונד, והוחלף על ידי ג'ון גלאסקוק.
האלבום הורכב בחלקו מקטעים שנכתבו בעבר, אך לא הופקו מעולם.
בפברואר 1977 הוציאה הלהקה לאור את אלבום הפולק הייחודי ביותר מאז ומעולם בקריירה שלה, Songs from the Wood.
אלבום זה הביע באופן עמוק את אהבתו של איאן אנדרסון לפולק האנגלי.
בעקבות האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בבריטניה, כאשר דייוויד פאלמר, שתרם להפקתו של War Child, הצטרף אליה כחבר מן המניין, ותרם רבות לצליל העשיר של הלהקה בהופעותיה.
אלבומה הבא של הלהקה, Heavy Horses, יצא באפריל 1978. היה זה אלבומו האישי ביותר של אנדרסון מזה מספר שנים.
שיר הנושא היה למעשה קינה על עדרי סוסי הבר במרחביה הכפריים של אנגליה, שהלכו ונעלמו כתוצאה מן התיעוש והמודרניזציה שהלכו ותפסו תאוצה.
באוקטובר אותה שנה, הוציאה הלהקה לאור אלבום כפול שהוקלט בהופעה חיה באירופה, Bursting Out שזכה להצלחה צנועה יחסית, ולווה בסיבוב הופעות נוסף בארצות הברית.
בספטמבר 1979 יצא אלבומה הבא של הלהקה, Stormwatch.
האלבום עסק בחלקו בנושאים הקשורים באיכות הסביבה, ובחלקו בנושאים חברתיים.
היה זה גם אלבום שסימן את סופו של עידן בלהקה, שנפרדה מכמה מחבריה המרכזיים, ביניהם בארימור בארלו, ג'ון אוונס ודייוויד פאלמר.
בנובמבר 1979 נפטר נגן הבס של הלהקה, ג'ון גלאסקוק כתוצאה מסיבוכים בעת ניתוח לב שעבר.
את מקומו תפס דייב פג, נגן הבס לשעבר של להקת Fairport Convention.
שנות השמונים (רוק אלקטרוני והארד רוק)
באוגוסט 1980, הוציא איאן אנדרסון אלבום סולו בשם A.
בסופו של דבר יצא האלבום בשם ג'ת'רו טאל, עובדה שלא סייעה להצלחתו.
לצורך הפקת האלבום, נעזר אנדרסון באדי ג'ובסון, מוזיקאי רב תחומי שעבד בעבר עם רוקסי מיוזיק ועם קינג קרימזון.
כשהיא חמושה בהרכב חדש, יצאה הלהקה שוב לסיבוב הופעות.
באפריל 1982 שחררה הלהקה את אלבומה הבא, The Broadsword and the Beast.
האלבום התאפיין בשימוש נרחב בסינטיסייזר ובמוזיקה אלקטרונית, וזכה להצלחה רבה בגרמניה.
ב-1983 הוציא אנדרסון אלבום סולו, Walk Into Light, שהיה לראשונה כולו שלו, הפעם ללא עזרת הלהקה.
באלבום בלט שוב צליל הסינטסייזר המנוכר, בניגוד לצליל הפולק החם שכה התחבב על אנדרסון בשנים הקודמות.
האלבום לא זכה להצלחה יוצאת דופן.
בספטמבר 1984, הוציא אנדרסון, הפעם עם ג'ת'רו טאל את האלבום Under Wraps, שנחשב לאלבומה הכושל ביותר של הלהקה אי פעם בחנויות התקליטים ובמצעדים.
האלבום הגיע למקום ה-76 בלבד במצעד האמריקאי.
אחת הסיבות לכישלון האלבום הייתה דלקת גרון חריפה בה לקה אנדרסון באותה תקופה, שהשפיעה קשות על יכולתו הווקאלית.
עקב כך נאלצה הלהקה לבטל חלק ניכר מהופעותיה המתוכננות, וכמו כן נדחו פרויקטים חדשים של הלהקה שכללו הפקת אלבום חדש.
עקב הנסיבות, וכדי למלא את החלל שנוצר עקב חוסר פעילותה של הלהקה בתקופה זו, הוציאה חברת התקליטים Chrysalis בנובמבר 1985 אלבום אוסף של הלהקה, Original Masters.
בפברואר אותה שנה יצא אלבום ייחודי ומעניין, A Classic Case, בו ניגנה הלהקה מיצירותיה במשותף עם התזמורת הסימפונית של לונדון.
הלהקה חזרה לפעילות ב-1987, ובספטמבר אותה שנה יצא אלבומה הבא, Crest of the Knave, שהתקבל בחום הן על ידי המעריצים והן על ידי המבקרים.
האלבום הגיע למקום ה-19 במצעד האנגלי, ולמקום ה-32 בארצות הברית, ולווה במסע הופעות עולמי.
ב-Crest of the Knave היה הצד הרוקיסטי של הלהקה הדומיננטי באלבום, ולווה גם בעוצמת נגינה רבה יותר מבכל אלבום אחר של ג'ת'רו טאל בעבר.
בפברואר 1989 זכתה הלהקה בפרס גראמי היוקרתי עבור אלבום זה בקטגוריות הרוק הכבד והמטאל.
הלהקה שקיבעה עתה את מעמדה בהצלחה לא מבוטלת בנישה החדשה של הרוק הכבד, רכבה על גל ההצלחה הרוקיסטי והוציאה באוגוסט 1989 אלבום בעל מתכונת זהה למדי, Rock Island, שהגיע למקום ה-18 בבריטניה ולמקום ה-56 בארצות הברית.
שנות התשעים וההווה (השפעות של מוזיקת עולם)
בספטמבר 1991 הוציאה הלהקה את אלבומה הבא, Catfish Rising, שזכה להצלחה מוגבלת ולביקורות בינוניות, זאת לאחר שני אלבומים מוצלחים שביססו מחדש את מעמדה בצמרת הרוק העולמי.
בקיץ 1992 הקליטה הלהקה את האלבום A Little Light Music, שהוקלט בהופעה חיה בגרסה אקוסטית (Unplugged).
למרות ירידת מה בערכה של הלהקה, עקב האלבום Catfish Rising הבינוני, המשיכו חברי ג'ת'רו טאל להקליט ולהופיע בתדירות גבוהה, ובאפריל 1993 שחררה Chrysalis קופסה מהודרת שכללה 4 דיסקים המכילים גרסאות ערוכות (Remixed) של להיטי הלהקה מכל הזמנים, הופעות חיות, וחומרים חדשים שכתבה הלהקה.
איאן אנדרסון ממשיך לכתוב ולהופיע עד עצם היום הזה, ואף קיים מספר הופעות בישראל.
הלהקה הודיעה על רפורמציה שלהם בספטמבר 2017 ומתכננת סיור וגם מתכננת לשחרר אלבום חדש בשנת 2018 כדי לציין את יום השנה החמישים הראשון שלהם, זה היה (1968).
ג'ת'רו טאל הופיעו בישראל עשר פעמים.
הופעתם הראשונה נערכה ב-30 ביוני 1986 בפארק הירקון בתל אביב כחלק מאוסף של מופעי קיץ בפארק הירקון.
הלהקה שבה לישראל ב-1992 לשלוש הופעות ב-19 במאי בבריכת הסולטן בירושלים, ב-20 במאי באוניברסיטת בן-גוריון וב-23 במאי באמפיתיאטרון קיסריה.
ביקורם השלישי התרחש בנובמבר 2000, וכלל שלוש הופעות נוספות בסינרמה ב-10 ו-12 בנובמבר, ובאודיטוריום חיפה ב-11 בנובמבר.
ב-2004 הופיע הלהקה בקיסריה ב-30 באוגוסט.
הביקור החמישי, באוגוסט 2007, כלל הופעות במתחם הרכבת הישנה בירושלים ב-23 באוגוסט, אמפי שוני בבנימינה ב-24 באוגוסט ואמפי קיסריה.
באוגוסט 2010 הופיעו שוב באמפי שוני ב-6 באוגוסט, ב-7 באוגוסט באמפי קיסריה ובמתחם הרכבת הישנה ב-9 באוגוסט, שם הופיעו יחד עם שלמה גרוניך.
בספטמבר 2012 ביקרו בפעם השביעית לשלוש הופעות במתחם הרכבת הישנה ב-6 בספטמבר, במרכז הקונגרסים בחיפה ב-7 בספטמבר וב-8 בספטמבר בהאנגר 11 בנמל תל אביב, שבמקור תוכנן להיות באמפיתיאטרון בפארק רעננה.
בפברואר 2016 ערכו שלוש הופעות בהיכל התרבות בתל אביב ב-24 ו-25 בפברואר, ובמרכז הקונגרסים בחיפה ב-26 בפברואר.
באוקטובר 2018 הופיעו בפעם התשיעית במרכז הקונגרסים בחיפה ב-25 באוקטובר, 26 ו-27 באוקטובר היכל התרבות בתל אביב ובבנייני האומה בירושלים ב-28 באוקטובר.
הופעתם העשירית והאחרונה שלהם התקיימה באפריל 2022 במרכז הקונגרסים בחיפה ב-19 באפריל, וב-20 באפריל בהיכל התרבות בתל אביב.
ג'ת'ו הוא אחד מאיי התעלה.
האי נמצא דרומית להרם ושטחו כ-180 דונם.
משני צידי האי, ממזרח וממערב לו ישנם שני איונים קטנים.
על פי תעודות מימי הביניים, האי היה מחובר ברצועת אדמה לאי הרם אולם סופה חזקה בשנת 709 סחפה רצועת אדמה זו.
בשנת 1416 הפך האי לחלק מאחוזתו של הנרי החמישי, מלך אנגליה, והרצועה הייתה בבעלות בית המלוכה הבריטי עד המאה ה-20 - עת האי נרכש על ידי ממשלת גרנזי.
נכון ל-2020, מתגורר באי רק תושב קבע אחד.
יפית גרינברג (מוכרת בשמה המסחרי: ג.
יפית; 9 באוגוסט 1951 – 30 בנובמבר 2021) הייתה פרסומאית ואשת עסקים ישראלית.
הייתה הבעלים של קבוצת הפרסום: "ג.
יפית תקשורת", המאגדת תחתיה את החברות: "ג.
יפית בע"מ", "Gkids&young", "גלעד תדמית", "TRM" ,"Gimalaya", Big Big light" ,"G Conversation" (העוסקת בקידום מכירות) ושליש ממשרד הפרסום ענבר מרחב ג'י.
יו"ר קבוצת G תקשורת ומבעלי סטימצקי לשעבר.
גרינברג זכתה לפרסום במיוחד בזכות כתבות וקמפיינים פרסומיים בהם המליצה לרכוש מוצרים, בהתבסס על מחקרים ובדיקות שערכה.
היא נחשבה למותג חזק בתחום הצרכנות והתמחתה בניהולם של מהלכי שיווק אתגריים: מינוף מותגים, שינויים בהרגלי הצריכה, שינוי ההתנהגות הצרכנית ומיצוב מחדש.
גרינברג נולדה בשם יפה מימון בבני ברק כאחת מחמשת ילדיהם של נגר ומטפלת, יוצאי טריפולי.
היא גדלה במשפחה מסורתית, למדה בבית ספר תיכון עירוני דתי בני ברק ושימשה מדריכה בתנועת "בני עקיבא".
גרינברג הייתה בעלת תואר ראשון בחינוך וגאוגרפיה מאוניברסיטת בר-אילן.
בגיל 21 עברה לתל אביב ועבדה במדור הפרסום של עיתון העבר "להיטון" ולאחר מכן כתקציבאית במשרד פרס.
עד 1977 עבדה כתקציבאית במשרד הפרסום פלד.
החל מ־1980 עד לעליית ערוצי הטלוויזיה המסחרית בישראל, הייתה ידועה במדורים הפרסומיים שכתבה בעיתונות, בין היתר בעיתוני לאשה, ידיעות אחרונות, מעריב, הארץ וחדשות תחת הכותרת "כדאי" ובחתימתה "ג.
יפית", בהם פרסמה מוצרים ושירותים בכתבות תחקיר אינפורמטיביות, שהוסיפו לקורא ערך מוסף על הנושא אותו סקרה, ונכתבו ממשרדה בכיכר המדינה, שנקרא "יפית ג.
– כתבות אינפורמטיביות בסגנון עיתונאי".
עם תחילת השידור המסחרי בטלוויזיה, זיהתה גרינברג נישה בתחום הפרסום ושכפלה את אותו קונספט פרסומי שיצרה לטלוויזיה.
נטען על ידה בפרסום מוצרים שונים, כי בדומה לעיתונות, גם בפורמט הטלוויזיוני היא בודקת, משווה ורק אז ממליצה על המוצר.
הקמפיינים שלה זכו להצלחה מסחרית, וכן הופיעו במדדי האפקטיביות של גלובס ודה-מרקר.
עם השנים, צירפה גרינברג לעסקיה הפרסומיים את כלתה, מאיה ישעיהו, והן הופיעו יחד בפרסומות.
עם לקוחותיה נמנו מן החברות הגדולות בישראל: סנו, הוט, תנובה, שטראוס עלית, ישראכרט, שירותי בריאות כללית, סופר פארם, טרה ועוד.
יפית גם לעסקי נדל"ן ועסקי השקעות.
חברות בבעלותה בנו את פרויקט "אנטוקולסקי" בסגנון ה"באוהאוס", אחד הפרויקטים היוקרתיים בתל אביב.
יפית מגעים עם רון לאודר כדי לרכוש את חלקו בערוץ 10 (30%).
ביוני 2014 עמדה בראש קבוצת משקיעים שרכשה את רשת חנויות הספרים סטימצקי.
הום בשיתוף דנית ציון-דואן, בעלת משרד עו"ד בתחום הנדל"ן, ויוסי שניידר, מומחה במיסוי ונדל"ן.
מטרת המיזם היא להקל על התאגדות של קבוצות רכישה.
בשנת 2010 הרשיע בית משפט השלום בתל אביב את אתר "GetIT", השייך לקבוצת ג.
יפית, בעבירה של הטעיית צרכנים לפי חוק הגנת הצרכן.
על פי כתב האישום, אשר הוגש על ידי משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, הנאשמים "לא סיפקו את המוצרים כפי שהתחייבו, עיכבו ביטול עסקאות ולא החזירו כסף במועד הקבוע בחוק לגבי מכר מרחוק".
גרינברג הייתה נשואה בשנית לד"ר בנימין ארד, מנהל רפואי בבתי זיקוק, ואם לבן אחד מבעלה הראשון.
נפטרה ב-30 בנובמבר 2021, בגיל 70, ממחלת הסרטן, והובאה למנוחות באותו יום בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
באמצע שנות ה-90 זכתה גרינברג לחיקוי בתוכנית "הקומדי סטור", שם גילם אסף אשתר את בת-דמותה שנקראה "מ.
כוערת", שהופיעה לאחר מכן בפרסומת של גרינברג לבורגראנץ'.
בשנות ה-2000 חיקה אותה אלי פיניש בתוכנית "ארץ נהדרת", יחד עם חיקוי של כלתה, מאיה ישעיהו שאותה חיקתה עלמה זק.
בשנת 2005 השתתפה בתפקיד אורח בעונה השנייה של "השיר שלנו", שם גילמה את עצמה והובילה פרסומת למתחם המגורים סאן אן ביץ' יחד עם זוהר (רן דנקר) ונינט (נינט טייב).
עיטור היה שם העט של עיטור גֶלבֶּץ (נכתב גם: גלביץ; 1932 – מאי 1993), כתב הבידור הראשון בישראל, אשר כתב בעיתונים והמגזינים "עולם הקולנוע", "להיטון", "העולם הזה" ו"חדשות" וסיקר את הקולנוע הבין-לאומי ואת חיי הבוהמה של תל אביב.
עיטור גלבץ נולד ב-1932 בעפולה, הצעיר משני בניהם של וירה לבית ברדיצ'בסקי ושמעון גלבץ (גלביץ), זוג רופאים שעלו לארץ ישראל מרוסיה והתגוררו בקיבוץ תל יוסף.
אביו, פעיל ציוני ומראשי תנועת החלוץ ברוסיה, נאסר בשל פעילותו הציונית וב-1924 הומר מאסרו בגירוש.
בארץ היה פעיל במפא"י וחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, והיה יוזם הקמתו של הקיבוץ העירוני אפעל.
בילדותו עברה משפחתו להתגורר בתל אביב, שם שימש אביו כרופא ראשי של קופת חולים כללית.
הוא נפטר כשגלבץ היה כבן 13. בתיכון למד בגימנסיה הרצליה עם אילנה רובינא, שהייתה חברתו הטובה.
עם סיום לימודיו ושירותו הצבאי יצא ללמוד יחסים בין-לאומיים בסורבון שבפריז.
כהכנסה צדדית שלח כתבות עיתונאיות על חיי כוכבי הקולנוע ואנשי הבוהמה של פריז ל"עולם הקולנוע", שעליהן חתם בשם "ג.
הוא בילה במסיבות ואירועים שונים והכיר אישית חלק מהכוכבים שעליהם כתב.
הראיון הראשון שערך היה עם ויוויאן לי, כוכבת הסרט "חלף עם הרוח", הוא התגלה ככשרון, התאהב במקצוע והמשיך בכך גם בישראל.
באמצע שנות ה-50 חזר לישראל, מבלי שסיים את לימודיו, אך לאחר שקשר קשרים בתעשיית הבידור באירופה.
הוא קיבל שני טורים בעיתון "עולם הקולנוע": "מה נשמע בתל אביב", שהיה בעיקרו מדור רכילותי, אך כלל גם ידיעות הקשורות בהפקות סרטים וליהוק; ו"רומא-פריז-לונדון", שכלל ידיעות מן העולם שהתבססו על חומרים שהתפרסמו במגזינים ועל קשריו האישיים של ג.
הוא נסע לפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם וצולם עם רבים מכוכבי התקופה בהם ג'ינה לולובריג'ידה, ז'אן-פול בלמונדו, אלן דלון, אינגריד ברגמן, איב מונטן, מייק ברנט, בריז'יט ברדו ועוד.
הוא היה מעיתונאי הבידור הבולטים בארץ באותה תקופה, וטוריו היה בכוחם להכתיר נערת זוהר.
בשנת 1957 תרגם מצרפתית את המחזה "שלושה על אי אחד" של אנדרה רוסן, שביים מנחם גולן.
אחר כך היה מיודד עם גולן ובן דודו יורם גלובוס והוא סייע לשניים לפרוץ לתעשיית הסרטים של הוליווד באמצעות קשריו.
ב-1969 נוסד המגזין "להיטון", שבספטמבר 1976 התמזג עם "עולם הקולנוע".
בשבועון הממוזג התפרסמו כתבותיו של ג.
עיטור, והוא פרסם מדי שבוע את תצלומיו עם מושאי הכתבות שלו, שנשאו את הכותרת "ג.
במקביל החל לשמש גם ככתב המגזין האמריקאי "הוליווד ריפורטר" בישראל.
עיטור קיבל במשך השנים הצעות לעבור לעבוד בעיתונים אחרים, אך הוא נשאר נאמן ל"להיטון", עד שהמגזין נסגר בדצמבר 1989. אחר כך הזמין אותו גל אוחובסקי, שהיה עורך מדור התרבות של העיתון "חדשות", להמשיך לכתוב את הטור שלו, שב"חדשות" קיבל את השם "הטור של ג.עיטור".
עיטור הוא דודם של הסופרת תמר גלבץ והמוזיקאי שמעון גלבץ.
עיטור נפטר ב-12 במאי 1993 מדום לב, שעות אחדות לפני שעמד לטוס לפסטיבל קאן, ולסקר אותו בפעם ה-30 ברציפות.
הוא נקבר בבית העלמין ירקון.
ארכיון הצילומים שלו, הכולל מאות צילומים של ידוענים מהארץ ומהעולם, נמסר לרשות מכון גנזים.
לדברי מכריו כג'וזי כץ, תמר גלבץ (אחייניתו), ארייה רייכמן (שהיה עורך "להיטון") ולביאה הון, עד להגיעו של עיטור לארץ לא עסקו העיתונים כמעט בתעשיית הקולנוע בעולם או בישראל והוא שהקים תחום עיתונאי זה.
סיקורו היה אמפתי ומעריץ והוא לא מתח ביקורת על מושאי כתבותיו או התייחס אליהם באופן ציני.
תכונות אלה גרמו לכך שלא מצא את מקומו בתקשורת הצינית והביקורתית של שנות ה-80 ואילך.
ג'ררדו ביק (נולד ב-10 בספטמבר 1961) הוא כימאי ישראלי, פרופסור חבר לכימיה באוניברסיטת בר-אילן.
חרארדו ביק נולד ב-1961 בארגנטינה ועלה לישראל בשנת 1979. בישראל נודע כג'ררדו ביק.
הוא סיים תואר ראשון, שני ודוקטורט (בהצטיינות יתרה בהנחיית פרופ' חיים גילון) במחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודי הפוסט דוקטורט עשה במכון פסטר בליון, צרפת.
כשחזר לארץ הוענקה לו מלגת יגאל אלון למדענים צעירים.
בשנת 1999 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן ובשנת 2003 מונה לפרופסור חבר.
משנת 1992 הוא חוקר עמית בחברת התרופות Rhone-Poulenc והיה שותף בפיתוח תרופות נגד סרטן העושה שימוש בריפוי גנטי.
הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת פריז 5 במהלך שנת 2010. הוא חבר בוועדת העורכים של כתב העת Journal of Combinatorial Chemistry.
ג'ורג' אדוארד מוּר היה פילוסוף בריטי, ממייסדי הפילוסופיה האנליטית (לצידם של לודוויג ויטגנשטיין, ברטראנד ראסל וגוטלוב פרגה).
תרם רבות לאתיקה, אפיסטמולוגיה ומטאפיזיקה.
מור נולד בשנת 1873 בפרוור של לונדון, חמישי מתוך שמונה ילדים.
את השכלתו האקדמית קיבל בקיימברידג' (ראשית ב"טריניטי קולג'" ולאחר מכן באוניברסיטת קיימברידג'), שם החל להעמיק בפילוסופיה.
הוא קיבל מלגה לאוניברסיטת קיימברידג' בעקבות מאמר שכתב על האתיקה של עמנואל קאנט.
בשנת 1903, בגיל שלושים, פרסם את ספרו המפורסם ביותר, ה"פרינקיפיה אתיקה".
שמונה שנים לאחר מכן חזר מור לאוניברסיטת קיימברידג' על מנת להרצות שם, ובשנת 1925 קיבל תואר פרופסור לפילוסופיה.
הוא נשאר בתפקיד במשך 14 שנים, עד פרישתו בשנת 1939. מור מת בקיימברידג' בשנת 1958, והוא קבור שם.
מור היה נשוי, ושניים מבניו התפרסמו, האחד כמשורר (תימות'י מור) והשני כמלחין (ניקולס מור).
מור ידוע כמי שלקח את הלוגיקה האנליטית של פרגה וראסל, הרחיב אותה לתחומי האתיקה, וכך יצר את האתיקה האינטואיטיבית.
הוא ידוע במיוחד בשל ספרו "הפרינקיפה אתיקה", מאמריו "הוכחה בדבר קיומו של עולם חיצוני" ו"הפרכת האידיאליזם", והפרדוקס הקרוי על שמו.
האתיקה של מור מתבססת, בראשיתה, בשלילת האתיקה הנטורליסטית, שעל פיה ניתן להגדיר את המושג "טוב" על פי תכונות שמאפייניות מעשים טובים (הוא מכנה את טעות זו בשם "כשל נטורליסטי").
מור מסכים עם הגישה הבסיסית, על פיה מטרת האתיקה היא לגלות איזה תכונות מאפייניות מעשים טובים, אולם הוא שולל את הגדרת המושג "מעשה טוב" על פי תכונות אלו.
למשל, על פי מור, ניתן להגיד שמעשים שגורמים אושר הם מעשים טובים, ואפילו שכל המעשים הטובים גורמים אושר, אולם לא ניתן להגדיר את המושג "מעשה טוב" כ"מעשה שגורם אושר", שכן זהו ערבוב בין סיבה ותוצאה- המעשה גורם אושר בגלל שהוא מעשה טוב, ולא טוב בגלל שהוא גורם אושר.
את המושג "טוב" מגדיר מור באמצעות טיעון השאלה הפתוחה.
על פי טיעון זה, כל ניסיון של הגדרת מושג אתי באמצעות מושגים שאינם אתיים נועדה לכישלון.
ה"טוב" אינו מונח אבסלוטי הניתן להגדרה, אלא "אקסיומה לשונית".
מטרת האתיקה אינה להגדיר את ה"טוב" אלא להגדיר מעשים ספציפיים כ"טובים" או "לא טובים", ולאחר מכן להגיע להכללות לגבי תכונות המאפיינות מעשים טובים.
את הגדרתו של מעשה ספציפי כ"מעשה טוב" או לא מגלים באמצעות מה שמור מכנה "אינטואיציה מוסרית".
מור מדגיש שהכוונה אינה לאינטואיטיזם במובן המקובל של המושג, כמילה נרדפת לדאונטולוגיה, שמגדירה חובות מוסריות על פי אינטואיציה, ולא על פי תוצאותיהם.
על פי מור, חובתו הראשונה של העוסק באתיקה היא לשפוט את המעשה על פי השלכותיו, ולנסות לגלות את השלכות אלו באמצעות ניתוח אנליטי.
אולם לאחר ניתוח תוצאות המעשה עדיין נשארת השאלה מה מגדיר את התוצאות כ"טובות" או "רעות".
לשאלה זו, על פי מור, אין תשובה אבסולוטית, והתשובה מוגדרת על ידי אינטואיציה.
גישה זו, שלקוחה מגישתו התועלתנית של הנרי סידג'וויק, מהווה את הבסיס לאתיקה אינטואיטיבית.
חלק מרכזי ביותר בפילוסופיה של מור הוא התנגדותו לאידיאליזם ולספקנות שרווחו בפילוסופיה האנגלית בתקופתו.
לטענתו, הפילוסופיה הספקנית צמחה על ידי הטלת ספק בהנחות יסוד כמו קיום ומציאות אובייקטיבית, אך קיבלה את הנחות היסוד של הלוגיקה, לגבי הסקת מסקנות וכדומה.
על פי מור, אין סיבה להניח שהנחות היסוד שלהם נכונות יותר או פחות מאשר הנחות היסוד של הריאליזם, שכן יסודן (כמו יסודן של הנחות יסוד כמו "העולם קיים") באינטואיציה.
על כן, מור תמך במה שכונה על ידו "ריאליזם של השכל הישר".
המחשה מפורסמת של ריאליזם זה: כשנתבקש להוכיח את קיומו של עולם חיצוני הרים מור את ידיו ואמר "זו יד אחת, וזו יד נוספת.
מכאן שיש לפחות שני אובייקטים חיצוניים בעולם.
מכאן נובע שעולם החיצוני קיים".
מור זכור גם כמי שהמציא פרדוקס מפורסם בפילוסופיה של הלשון המכונה, על שמו, "הפרדוקס של מור".
הפרדוקס מדבר על אמירת טענה כגון: "יורד גשם, אבל אני לא מאמין שיורד גשם".
הפרדוקס הוא בכך שטענה זו יכולה להיות נכונה לגבי כל אדם מסוים אם המלה "אני" מוחלפת בשם כלשהו, נניח "משה": "יורד גשם, אבל משה לא מאמין בכך" (אין בכך כל סתירה, כי משה עשוי לטעות לגבי מזג האוויר).
לכאורה, אין שינוי בטענה אם היא נאמרת בגוף ראשון או שלישי, אבל למעשה הטענה הופכת לבעייתית ברגע שמישהו אומר אותה בלשון "אני".
כאשר אני טוען שיורד גשם, מן הסתם מובלעת ההנחה שאני מאמין שאכן יורד גשם, ולכן אם אני מוסיף שאיני מאמין בכך, נוצרת סתירה שאינה קשורה למצב בעולם (יורד או לא יורד גשם), אלא לאמונה שלי.
כאשר "אני" יוחלף ב"משה" באותה טענה בדיוק, תיעלם הסתירה.
האמירה השפיעה רבות על לודוויג ויטגנשטיין והוא טען שזו התובנה הפילוסופית המרשימה ביותר של מור.
אומרים שערב אחד, כשוויטגנשטיין שמע את הפרדוקס לראשונה, הוא מיהר לביתו של מור, העיר אותו משנתו, ודרש שמור ירצה לו על הפרדוקס.
מחוז ג'רש הוא אחד משנים עשר המחוזות של ירדן.
הוא ממוקם בצפון-מערב המדינה ובירתו היא העיר ג'רש.
מחוז ג'רש הוא בעל השטח הקטן ביותר מבין 12 המחוזות של ירדן, אך הוא בעל צפיפות התושבים השנייה בגובהה בירדן אחרי מחוז אירביד.
מחוז ג'רש מדורג במקום ה-7 מבחינת אוכלוסייה.
במאה הראשונה לספירה, חוותה העיר הלא-משמעותית הזו (אז גרסה) עלייה מהירה תחת שלטון רומא ו"פקס רומנה" (שלום רומאי).
העיר הפכה לחלק מהדקפוליס וצמחה להיות תחרותית יותר ויותר מול פטרה הוותיקה כעיר מסחר.
התושבים חצבו עפרת ברזל מהרי עג'לון הסמוכים.
החל מאמצע המאה ה-1, התנופה הזו הובילה לפעילות בנייה נרחבת ולמספר רב של מונומנטים אדריכליים, שעדיין מרשימים גם כיום.
במאה ה-2, מלחמות ההתרחבות הרומיות באסיה הובילו לרווחים נוספים.
נבנו דרכים מתוחזקות היטב לפלה, פילדלפיה (כיום עמאן), דיון ולבירת הפרובינציה בוסטרה.
הקיסר אדריאנוס ביקר בעיר בחורף של שנת 129–130. בשנים שלאחר מכן השתנה באופן מהותי המצב הפוליטי באזור, ואמצעיה הכלכליים של העיר דעכו.
במהלך תקופה זו גם הנצרות הייתה בעלייה, ונבנו כנסיות רבות.
המתמטיקאי ניקומכוס מגראסה הגיע מהעיר הזו.
מחוז ג'רש הוקם בשנת 1994 מחלק ממחוז אירביד.
המחוז גובל במחוז אירביד מצפון, במחוז עג'לון ממערב, במחוזות מפרק וזרקא ממזרח, ובמחוזות עמאן ובלקה מדרום.
המשקעים השנתיים הממוצעים במחוז נעים בין 400 ל-600 מ"מ, ונחשבים לאחד הגבוהים ביותר במדינה.
טווח הגובה במחוז נע בין 300 ל-1,247 מטר מעל גובה פני הים, עם נחלי מים מתוקים ונהר זרקא הזורמים דרכו.
המחוז הוא אזור הררי עם אקלים ים תיכוני נוח.
המחוז מורכב מנפה אחת בלבד – נפת ג'רש.
מלבד הבירה, במחוז 22 כפרים ושני מחנות פליטים פלסטינים.
ג'רש, בירת המחוז ובה שרידי עיר הלניסטית-רומית המהווים את אתר התיירות השני בחשיבותו בירדן (אחרי פטרה)
תולול אל-ד'הב, שני תלים קדומים המזוהים עם הערים המקראיות מחניים ופנואל
אַרְיוֹךְ, הייתה מתרגמת ישראלית שתרגמה מאנגלית לעברית.
ברוידא הייתה הבכורה משני ילדיהם של סוניה לבית זק ודניאל לייבל (אלכסנדר) (1891–1967), עיתונאי ועורך, סופר, משורר ומתרגם, בלשן ופעיל ציוני-סוציאליסטי, ממנהיגי פועלי ציון שמאל בפולין ובישראל.
בני הזוג היו הורים לבת, דינה.
לאחר גירושיהם ב-1956, נישאה בשנות ה-50 לאפרים ברוידא (1912–1994), עורך, מסאי ומתרגם, העורך-המייסד של כתב העת "מולד".
התגוררה בירושלים, בשדרות בן-מימון שבשכונת רחביה.
עבדה במערכת "דברי הכנסת" מראשיתם.
ברוידא תרגמה מאנגלית לעברית יותר מארבעים ספרים, החל בסוף שנות ה-50 וכלה בתחילת שנות האלפיים.
את הספרים תרגמה מאנגלית, גם כששפת המקור הייתה אחרת.
רוב תרגומיה היו לספרות יפה.
הספר הראשון בתרגומה היה הרומן "אש בעמקים" מאת הסופר היפני שוהיי אוקא.
הספר, שראה אור במקור ביפנית ב-1951, הופיע בעברית בשנת תשי"ט-1959 בסדרת "ספריה לעם" של עם עובד, הוצאת הספרים של ההסתדרות.
(בן-זוגה, אפרים ברוידא, שהיה עורך בעם עובד, הציע ב-1957 לראש ההוצאה משה שרת שאשתו תתרגם את הספר.)
ג'נטילה ברוידא נפטרה בשנת 2010, בגיל 85. נקברה בבית העלמין פרדס חנה.
יוסף טננבוים, מלכות הגזע והרשע: הרייך השלישי ומעלליו; תרגמה: ג'נטילה ברוידא; ערך: יעקב בוקסנבוים, ירושלים: יד ושם, תשכ"א 1960.
קתלין מ' קניון, חשפנו את יריחו: פרשת החפירות 1952-56; תרגמה: ג' אריוך, תל אביב: דביר, 1961. (Digging Up Jericho)
ווילארד מוטלי , השוחרים לטרף: רומן; עברית: ג' אריוך, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), תשכ"ב.
ג'ורג' פאלושי-הורוות' , חרושצ'וב: הדרך אל השלטון; תרגמה: ג' אריוך, ירושלים: קריית ספר, 1963.
לואיס ברומפילד , גיבור בן זמננו: רומן, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1963. (A Modern Hero)
אדוארד קרנקשו , דו קרב מוסקבה-פקין; תורגם מאנגלית בידי ג' אריוך, תל אביב: עם עובד, תשכ"ד 1963. (Moscow vs.
דפנה דה-מורייה, הפרידה האחרונה: רומן; עברית: ג.
מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), תשכ"ד.
פייר לה-מור, אור הירח: סיפור חייו של קלוד דביוסי: רומן; עברית: ג.
דאצ'ה מאראיני , דור חסר נחת; תורגם מאנגלית בידי ג.
אריוך, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ה.
דיטריך זאקל , אמנות הבודהיזם: צמיחתה, התפשטותה וגלגוליה; עם חמישים ושמונה תמונות צבעוניות; תרגמה: ג' אריוך, תל אביב: דביר ועם עובד ('אמנות העולם'), תשכ"ו.
ג'והן או'הרה, אשליות: רומן; עברית: ג.
טיילור קולדוול, נצחונה של אשה: רומן; עברית: ג' אריוך, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1967. (Never Victorious, Never Defeated)
נתנאל הותורן, סיפורים מופלאים מספורי אנגלווד; מאנגלית: ג' אריוך; ציורים: ואן אבה, ירושלים – תל אביב: מ' ניומן, תשכ"ט 1968. ()
ריצ'רד יוז , רוח עזה בג'מאיקה; תורגם מאנגלית בידי ג' אריוך, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תש"ל 1970. ()
מרי סירקין ,אבי, נחמן סירקין: בלווית ארבעה מאמרים מאת נחמן סירקין; חיבורה של מרי סירקין תורגם בידי ג' אריוך; מאמריו של נחמן סירקין תרגמו בידי אפרים ברוידא, ירושלים: הספריה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תש"ל.
ג'ורג' אורוול, 1984: רומן; תורגם מאנגלית בידי ג.
אריוך, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"א.
מארגרט מיצ'ל, חלף עם הרוח: רומן; עברית: ג.
הלדור לכסנס, תחנת האטום; תורגם מאנגלית בידי ג' אריוך, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ב.
ד"ה לורנס, השועל; תורגם מאנגלית בידי: ג' אריוך, תל אביב: עם עובד, תשל"ד 1973. (שלושה סיפורים)
אלן בולוק, היטלר: אנטומיה של רודנות; תורגם מאנגלית בידי ג' אריוך; הביא לבית הדפוס: ש' דרך, 2 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; בית לוחמי הגטאות ע"ש יצחק קצנלסון, תשל"ד.
אייריס מרדוק, חלומו של ברונו; תרגום מאנגלית: ג' אריוך, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ה.
הלדור לכסנס, גם הדג ישיר; [תרגמה מאנגלית: ג.
עמוס אילון, הרצל; נוסח עברי: ג.
אריוך ועמוס אילון, תל אביב: עם עובד ('ספרית אפקים'), תשל"ז 1976.
מוריס סמואל, ואנכי לא ידעתי; תרגום: ג' אריוך, ירושלים: הספריה הציונית, תשכ"ח.
עמנואל נוימן, בזירת המאבק הציוני: פרקי זכרונות; תרגמה: ג' אריוך, ירושלים: הספריה הציונית, תשל"ח.
דוריס לסינג, מחברת הזהב; תרגמה מאנגלית: ג' אריוך, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ח.
גרהם גרין, הגורם האנושי; תרגמה מאנגלית: ג' אריוך, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), 1979. ()
הנרי רידר הגרד, טבעת מלכת שבא; עברית: ג' אריוך, ירושלים: כתר ("ספרי כתרי": סדרת תרגומים חדשים לנער ממיטב ספרות העולם), 1979.
ויליאם סטיירון, הווידויים של נט טרנר; מאנגלית: ג.
דוריס לסינג, שיקאסטה; תרגמה מאנגלית: ג.
אנדרה ברינק, עונת יובש לבנה; מאנגלית: ג.
אריוך, תל אביב: ספרית מעריב, 1984. (A Dry White Season)
ג'ורג' אליוט, מידלמארץ'; תרגום: ג'נטילה ואפרים ברוידא, תל אביב: דביר, תשמ"ה.
כריסטינה סטד, האיש שאהב ילדים; תרגמה מאנגלית והוסיפה אחרית דבר: ג.
מרגרט אטווד, מעשה השפחה; מאנגלית: ג.
אריוך, תל אביב: כרם ('ספרות מודרנית'), תשמ"ו 1986. (The Handmaid's Tale)
פטריק וייט, גולת המאנדלה; מאנגלית: ג.
אוולין וו, חרב של כבוד: טרילוגיה; מאנגלית: ג.
בן אמס וויליאמס , אשה זרה: רומן; עברית: ג.
אריוך, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1987. (The Strange Woman)
בן הלפרן, היהודי האמריקני: ניתוח ציוני; תרגמה מאנגלית: ג' אריוך, ירושלים: הספריה הציונית ('סדרת ספרים על העם היהודי והציונות בדורנו'), תשמ"ח 1988. (The American Jew: A Zionist Analysis)
סיגפריד ששון, זכרונות של צייד שועלים: פרקי זכרונותיו של ג'ורג' שרסטון; תרגמה מאנגלית וצירפה הערות ואחרית דבר: ג' אריוך, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"א 1990. ()
דוד ויטל, המהפכה הציונית, כרך ג: "שלב ההכרעה", תל אביב: עם עובד והספריה הציונית על יד ההסתדרות הציונית העולמית, תשנ"א 1991.
איסק דינסן, צללים על העשב; מאנגלית: ג.
אריוך, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"א 1991. (Shadows on the Grass)
רוברט ניי , גברת שקספיר: כל הכתבים; תרגמה מאנגלית: ג.
יונתן סויפט, מסעי גוליבר; [תרגמה מאנגלית וערכה את המבוא וההערות: ג' אריוך ; ציורים מאת גראנוויל], ירושלים: שוקן, תש"ס 2000.
פטריק וייט, עין הסערה; מאנגלית: ג' אריוך בהשתתפות רימונה די-נור, לוד: זמורה-ביתן, תשס"א 2001. ()
גֶ'רַרְד פִּיטְר קַאיפֶּר בהולנדית: Gerrit Pieter Kuiper (נהגה "חריט פיטר קויפר"); 7 בדצמבר 1905 – 24 בדצמבר 1973) היה אסטרונום, מדען פלנטרי, סלנוגרף, סופר ופרופסור.
נחשב בעיני רבים כאבי המדעים הפלנטריים בעת החדשה.
על שמו קרויה חגורת קויפר.
קאיפר נולד ב-7 בדצמבר 1905 בטוויטנהורן שבצפון הולנד, בנם הבכור של אנטיה (דה פריס) וחריט קויפר.
בילדותו הצטיין בלימודים, אך נאלץ ללמוד בבית ספר תיכון בהארלם להכשרת מורים.
על אף שלא למד בבית ספר ייעודי להשכלה גבוהה, התקבל קאיפר ללימודי אסטרונומיה באוניברסיטת ליידן.
הוא החל את לימודיו בספטמבר 1924, ולמד אצל איינר הרצשפרונג, וילם דה סיטר, יאן אורט ואחרים.
ב-1927 סיים את לימודי התואר הראשון, והמשיך ללימודי דוקטורט בהנחיית הרצשפרונג.
ב-1933 סיים את התזה שלו, שעסקה בכוכבים כפולים, ונסע לארצות הברית שם שימש עמית מחקר במצפה הכוכבים ליק.
ב-1935 עבר למצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, שם הכיר את שרה פרקר פולר, וביוני 1936 נישאו השניים.
ב-1936 עבר קאיפר למצפה הכוכבים ירקס ומונה למרצה בכיר באוניברסיטת שיקגו.
ב-1937 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת שיקגו וקיבל אזרחות אמריקנית.
ב-1943 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1947–1949 שימש מנהל מצפה הכוכבים מקדונלד במערב טקסס.
ב-1949 יזם את סקר האסטרואידים ירקס-מקדונלד, שהתקיים בשנים 1950–1952 ותוצאותיו פורסמו ב-1958. בשנים 1957–1959 שימש בשנית כמנהל מצפה הכוכבים מקדונלד.
קאיפר היה המנחה לדוקטורט של קרל סייגן.
בשנת 1958 השתתפו השניים במחקר סודי של חיל האוויר של ארצות הברית שעסק בפיצוץ פצצת ביקוע גרעיני על הירח.
בשנת 1960 עבר קאיפר לטוסון שבאריזונה, שם הקים את מרכז המחקר LPL באוניברסיטת אריזונה, אותו ניהל עד מותו.
קאיפר נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-24 בדצמבר 1973 בעת ששהה בחופשה במקסיקו סיטי.
קאיפר גילה שני ירחים במערכת השמש - מירנדה, ירחו של אורנוס ונראיד, ירחו של נפטון.
כמו כן, גילה קאיפר כי ישנו פחמן דו-חמצני באטמוספירה של מאדים וכן את קיומה של אטמוספירה הכוללת מתאן סביב טיטאן, ירחו של שבתאי.
בשנת 1951 הציע את קיומה של חגורת קויפר הקרויה על שמו.
בשנות ה-60 היה מחלוצי צפיית הכוכבים בקרינת תת-אדום באופן מוטס.
הרצאת הנרי נוריס ראסל (1959) לאגודה האסטרונומית האמריקנית.
מדליית קפלר (1971) מטעם ה-AAAS ומכון פרנקלין .
כמו כן, קרויים על שמו כוכב לכת מינורי, מכתשים בירח, במאדים ובחמה וכן מדרון קאיפר באנטארקטיקה.
כמו כן, נקרא על שמו מצפה כוכבים מוטס שפעל בשנים 1974–1995.
פרס קאיפר, הקרוי על שמו, הוא הפרס המכובד ביותר שמעניקה האגודה האסטרונומית האמריקנית בתחום המדע הפלנטרי.
גרטרוד אליזבת מרגרט אנסקום הייתה פילוסופית אנליטית בריטית.
היא הייתה מתלמידותיו הבולטות של לודוויג ויטגנשטיין והפכה לפרשנית המובילה בפילוסופיה של ויטגנשטיין, היא אף ערכה ותרגמה ספרים רבים המתבססים על עבודותיו.
עבודותיה הפילוסופיות הן בתחום פילוסופיית הרוח, פילוסופיית הפעולה, הפילוסופיה של הלוגיקה, סמיוטיקה, הפילוסופיה של השפה, תאולוגיה ואתיקה.
מאמרה, משנת 1958, שכותרתו "פילוסופיה מודרנית של המוסר" הציג לראשונה את המונח "תוצאתנות" (consequentialism) לשיח האנגלי.
מאמרה זה ומאמרים שבאו בעקבותיו היו מן המשפיעים ביותר בתחום השיח המודרני בתורת המידות (virtue ethics).
אנסקום נולדה לגרטרוד אליזבת אנסקום ולאלן וולס אנסקום ב-18 במרץ 1919 בעיר לימריק שבאירלנד (שם הוצב אביה כקצין בצבא הבריטי).
היא סיימה את תיכון סידנהם בלונדון בשנת 1937 והמשיכה בלימודיה בתחום שפות קלאסיות, היסטוריה עתיקה ופילוסופיה בקולג' סנט היו באוניברסיטת אוקספורד וסיימה שם תואר ראשון בשנת 1941. בשנת לימודיה הראשונה היא המירה דתה לדת הקתולית ונותרה קתולית אדוקה לשארית חייה.
אנסקום ספגה ביקורת בשל התנגדותה להשתתפות בריטניה במלחמת העולם השנייה, אף שאביה היה קצין צבא ואחיה השתתף מאוחר יותר כחייל במלחמה.
אנסקום התחתנה עם פיטר גיץ', תלמיד של ויטגנשטיין ופילוסוף בריטי ידוע בזכות עצמו, שאף הוא המיר דתו לנצרות הקתולית.
יחד הם גידלו משפחה ובה שלושה בנים וארבע בנות.
עם סיום לימודיה באוקספורד קיבלה אנסקום מלגת מחקר ללימודים מתקדמים בקולג' ניונהאם בקיימברידג', זאת לשנים 1942–1945. בעודה לומדת בקיימברידג' החלה להשתתף בהרצאותיו של לודוויג ויטגנשטיין.
היא הפכה לתלמידתו הנלהבת וחשה כי שיטתו התרפויוטית של ויטגנשטיין עזרה לה לשחרר עצמה מן הסבך הפילוסופי שאליו חשה שנקלעה, בדרכים שלא הכירה בעת לימודי הפילוסופיה המסורתיים באוקספורד.
לאחר שהסתיימה מלגת המחקר שקיבלה לצורך לימודים בקיימברידג', הוענקה לה מלגת מחקר בקולג' סומרוויל באוקספורד, אולם בשנת הלימודים 1946–1947 היא המשיכה לנסוע לקיימברידג' אחת לשבוע, יחד עם חברה לספסל הלימודים וו.א.
חיג'אב, לצורך לימוד בהנחייתו האישית של ויטגנשטיין בתחום הפילוסופיה של הדת.
אנסקום הפכה לאחד התלמידים החביבים ביותר על ויטגנשטיין ואחת מידידותיו הקרובות ביותר, והוא נהג לכנותה "האדם הזקן".
אף לאחר שסיימה את לימודיה בקיימברידג', בשנת 1947, המשיכה לבקר את ויטגנשטיין לעיתים תכופות ואף נסעה אליו בחודש אפריל 1951, כאשר שכב על ערש דווי.
ויטגנשטיין נקב בשמה של אנסקום לצד ראש ריס ויאורי הנריק פון וריקט כמנהלי עזבונו הספרותי.
היא נשאה באחריות לעריכת, תרגום ופרסום רבים מכתבי היד שהותיר אחריו ויטגנשטיין.
אנסקום נותרה בקולג' סומרוויל החל משנת 1946 ועד לשנת 1970. היא התפרסה אף בזכות נכונותה לספוג ביקורת ציבורית קשה בשם אמונתה הקתולית.
בשנת 1956, בעודה עמיתת מחקר באוניברסיטת אוקספורד, מחתה כנגד החלטת שלטונות האוניברסיטה לתת תואר לשם כבוד לנשיא ארצות הברית, הארי ס.
טרומן, שאותו כינתה רוצח המונים, בגלל הוראתו להטיל פצצות אטום על הירושימה ונגסאקי.
היא אף עוררה עליה את חמתם של עמיתיה הליברלים בצאתה להגנת עמדת הכנסייה הקתולית המתנגדת להפלות מלאכותיות ולשימוש באמצעי מניעה ונעצרה בשתי הזדמנויות כאשר השתתפה בעצרות מחאה שנערכו מול מרפאות בהן ביצעו הפלות בבריטניה, לאחר שהפלות הפכו חוקיות באי הבריטי.
לימים המשיכו אף ילדיה בדרכה ונעצרו לא פעם בהפגנות דומות.
בשנת 1970 נבחרה אנסקום לשמש כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג', שם עבדה עד לפרישתה בשנת 1986.
בשנות חייה המאוחרות סבלה אנסקום ממחלת לב ובשנת 1996 כמעט ונהרגה בתאונת דרכים.
את שנות חייה האחרונות בילתה בחיק משפחתה בקיימברידג'.
ב-5 בינואר 2001, היא נפטרה, בת 81, כאשר לצד מיטתה ניצבו בעלה ושבעת ילדיה.
רבים רואים באנסקום את הבולטת בפילוסופיים הבריטיים בתקופת עבודתה, ואחת מגדולי הפילוסופים של המאה העשרים.
עוד בהיותה מתרגלת צעירה לפילוסופיה נודעה אנסקום כיריבה נכבדה לוויכוחים פילוסופיים.
בשנת 1948 היא זכתה בעימות פילוסופי נגד ק.ס.
לואיס בחוג הסוקרטי של אוקספורד.
באותו עימות הראתה את הכשלים בטיעון של לואיס כי גישת הנטורליזם מכילה סתירה עצמית (כפי שפירט בפרק השלישי של המהדורה המקורית של ספרו "ניסים").
כמה מעמיתיה, אשר היו עדים לוויכוח, העירו כי התבוסה בוויכוח הייתה כה משפילה עבור לואיס עד כי נטש את תחום הפילוסופיה והפנה מרצו לספרות ילדים.
כתוצאה מן החולשות שעליהן הצביעה אנסקום בוויכוח, כתב לואיס מחדש את הפרק השלישי בספרו, תיקון המופיע במהדורות מאוחרות יותר.
לאחר שהייתה תלמידתו של ויטגנשטיין בעת לימודיה בקיימברידג', הפכה אנסקום לאחת מפרשניותיו המובילות.
בשנת 1959 חיברה הקדמה מקפת לספרו "מאמר לוגי-פילוסופי" (טרקטטוס לוגיקו-פילוסופיקוס).
תרגומה לחיבורו הבולט, "חקירות פילוסופיות" (1953), נותר עד היום התרגום המקובל לאנגלית של עבודה זו ולעיתים אף מצוטט כאילו היה החיבור המקורי, אף שבמקור הספר נכתב בגרמנית.
אנסקום אף תרגמה מספר חיבורים אחרים, פחות ידועים, של ויטגנשטיין.
ספריה שלה כוללים את הספר "כוונה" (1957) וכן קובץ מאמריה בשלושה כרכים, אשר פורסם בשנת 1981: "מפרמנידס ועד ויטגנשטיין"; "מטפיזיקה ופילוסופיה של הרוח"; "אתיקה, דת ופוליטיקה".
דברים לזכרה לאחר מותה בעיתון הגארדיאן הבריטי
גילברט קית' צ'סטרטון היה עיתונאי, סופר, משורר, מחזאי, מאייר, מבקר, פילוסוף ותאולוג אנגלי.
כתב קרוב ל-80 ספרים ופרסם כמאתיים סיפורים קצרים, אלפי טורים עיתונאיים ומספר מחזות.
בשנת 1922 קיבל על עצמו את הנצרות הקתולית, והפך לאחד מהוגי הדעות המקוריים והחריפים ביותר שנחלצו להגנת האמונה.
יכולת הכתיבה המיוחדת שלו והשימוש בפרדוקסים ובדימויים מקוריים בביקורת האתאיזם והמטריאליזם גרמו לכך שכתביו ההגותיים נחשבו ליצירות מופת.
הגדר של צ'סטרטון היא טענה הקובעת כי אין לבצע רפורמות עד להבנת הסיבות שהביאו למצב העניינים הקיים.
רגליים מוזרות, תרגום - ראובן אלקלעי, ידיעות אחרונות, 1940.
תמימותו של האב בראון, תרגום - משה דור, מעריב לעם, 1960.
תמימותו של האב בראון, תרגום - אסף שור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
האיש שהיה יום חמישי, תרגום - משה דור, הוצאת בבל, 2009.
אדם בלתי מעשי, תרגום - עודד וולקשטיין, מבוא - אסף שגיב, הוצאת שלם, 2014.
רצח באחוזת העמודים הלבנים, תרגום - סמדר גונן, נהר ספרים, 2023.
המנהל הפוליטי הממלכתי או הג.פ.או.
היה שירות הביטחון של ברית המועצות בין השנים 1922 ו-1923.
הוא החליף את הצ'קה כשהוקם ב-6 בפברואר 1922 ופעל כמנגנון דיכוי מודיעיני עד 1923, אז הפך לאו.ג.פ.או.
– המנהל הפוליטי הממלכתי המאוחד , שלא המשיך להתקיים זמן רב וביולי 1934 התאחד עם משרד הפנים שנקרא הנקוו"ד: הקומיסריון העממי לענייני פנים.
בשנת 1922 בראש הארגון עמדה ועדה שכללה אישים כדוגמת:
יוסף אונשליכט, סגן ראש הארגון, הוצא להורג בשנת 1938
פיליף מדבד, ראש הארגון במוסקבה, הוצא להורג בשנת 1937
סטניסלב מסינג, ראש הארגון בלנינגרד, הוצא להורג בשנת 1937
ויאצ'סלב מנז'ינסקי, ראש מנהל מבצעי, נפטר בשנת 1934. לאחר דזרז'ינסקי עמד בראש הארגון.
גנריך יגודה, ראש המנהל המיוחד, הוצא להורג בשנת 1938. אחריו מנז'ינסקי היה בראש הארגון.
גלב בוקי, ראש המינהל לנושאים מיוחדים, הוצא להורג בשנת 1937
יאקוב פטרס, ראש האגף המזרחי, הוצא להורג בשנת 1938
ג'יילס פרי (ג.פ.) ריצ'רדסון (Jiles Perry "J.
P." Richardson Jr.) שכונה "ביג בופר" (The Big Bopper);(24 באוקטובר 1930 – 3 בפברואר 1959) היה מוזיקאי, זמר, פזמונאי ותקליטן אמריקאי.
שיריו המוכרים ביותר היו "" ו-"", שהפך מאוחר יותר ב-1959 ללהיט בביצועו של ג'ורג' ג'ונס .
ב-3 בפברואר 1959, נהרג ריצ'רדסון בתאונת מטוס קל במדינת איווה יחד עם באדי הולי וריצ'י ואלנס.
יום התאונה התפרסם מאוחר יותר בתור "היום שבו מתה המוזיקה".
למד במכללת לאמאר , שם היה D.J.
הוא הפסיק את לימודיו והועסק בתחנת רדיו מקומית.
ב-1955 גויס לצבא ארצות הברית ושימש כמדריך מכ"ם.
ב-1957 סיים את שירותו, חזר לרדיו ואימץ את הכינוי "The Big Bopper".
במאי 1957 הוא שבר את שיא השידור הרציף כששידר במשך חמישה ימים, שעתיים ושמונה דקות ברציפות והשמיע 1,821 תקליטים.
ב-3 בפברואר 1959 נהרג ריצ'רדסון בתאונת מטוס קל, לאחר שלא היה כלל אמור להיות בטיסה והחליף בה את ויילון ג'נינגס, שוויתר למענו על מקומו במטוס.
הותיר אישה, בת, ובן שנולד חודשיים אחרי מותו.
גרופו דשפורטיבו דה שאביש (בפורטוגזית: Grupo Desportivo de Chaves; לעיתים מכונה ג.ד.
שאביש או בקיצור שאביש; נהגה: [ˈʃavɨʃ] ), הוא מועדון כדורגל מהעיר שאביש שבפורטוגל, אשר נוסד בשנת 1949. המועדון משחק בליגה הפורטוגלית השנייה, ומארח את משחקיו באצטדיון העירוני אנג' מנואל ברנקו טשיירה המכיל 8,400 מקומות.
ב-27 בספטמבר 1949, לאחר זכייתה של פלביה ספורט קלוב (בפורטוגזית: Flávia Sport Clube) באליפות המחוזית, אליפות שזיכתה אותה בכרטיס לליגה ה-3, התקיים מיזוג בין שני המועדונים היריבים בעיר שאביש, אתלטיקו קלוב פלאביאנסה (בפורטוגזית: Atlético Clube Flaviense) ו-ופלאביה ספורט קלוב, מיזוג שיצר את גרופו דשפורטיבו דה שאביש של ימינו.
המועדון ידע עליות ומורדות בשלושת העשורים הראשונים לקיומו והעפיל לראשונה לליגה הבכירה בסיום עונת 1984/1985. כבר בעונתו הראשונה בליגה הבכירה הצליח המועדון להתברג בצמרת, ואת עונת 1985/1986 סיים המועדון במקום השישי בטבלה מתוך 16 מועדונים.
גם בעונה הבאה עונת 1986/1987 הצליח המועדון להישאר בצמרת, וסיים במקום ה-5 בטבלה, מיקום שזיכה אותו בכרטיס לסיבוב הראשון של גביע אופ"א בעונת 1987/1988 שם הודח בסיבוב השני על ידי בודפשט הונבד מהונגריה.
בשנים שלאחר מכן המועדון ידע עליות ומורדות בליגה הבכירה אך הצליח לשרוד בה ואף לשחזר את הישג השיא שלו, המקום החמישי בסיום עונת 1989/1990. העונות הבאות היו מוצלחות פחות, ובסיום עונת 1992/1993 לאחר 8 עונות בליגה הבכירה ירד המועדון לליגה השנייה לאחר שסיים במקום ה-18 והאחרון בטבלה.
עונה אחת בלבד בליגה השנייה הספיקה לשאביש שסיימה במקום השלישי ושבה לליגה הבכירה.
שם נאבקה בתחתית במשך 5 עונות, עד שבסיום עונת 1998/1999 ירדה שוב לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום ה-17 האחד לפני אחרון.
עונת 2012/2013 הייתה העונה ממנה התחילה מגמת השיפור של המועדון, בסיום העונה זכה המועדון באליפות הליגה השלישית, אליפות שזיכתה אותו בעלייה לליגת המשנה.
בעונה הבאה בליגת המשנה עונת 2013/2014 סיים המועדון במקום השמיני, עונה לאחר מכן במקום ה-3 ועונה לאחר מכן עונת 2015/2016 סיים המועדון במקום ה-2 שהוביל אותו לחזרה לליגה הבכירה לאחר 17 שנה של היעדרות.
בעונת החזרה לליגה הבכירה עונת 2016/2017 סיים המועדון רק במקום ה-11 אך בגביע הצליח להגיע עד חצי הגמר.
בעונה לאחר מכן עונת 2017/2018 הצליח המועדון להתחרות בצמרת וסיים את העונה במקום ה-6. אך בעונה לאחר מכן סיים המועדון במקום ה-16 מתוך 18 בטבלה ונשר לליגה השנייה.
בעונת 2019/2020 שיחק המועדון בליגה השנייה, ב-12 במרץ 2020 כשהמועדון ממוקם במקום ה-12 בליגה לאחר 24 מחזורים, הופסקה הליגה עד להודעה חדשה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה.
ב-5 במאי 2020 הודיעה הנהלת הליגה, שהליגה לא תחודש.
בעונת 2020/2021 סיימה שאביש במקום ה-6 בליגה השנייה, אך בעונה שלאחר מכן עונת 2021/2022 הצליחה שאביש לסיים במקום ה-3 בליגת המשנה, מיקום שזיכה אותה בכרטיס לפלייאוף העלייה לליגה הבכירה, בו התמודדה נגד מוריירנסה שסיימה במקום ה-15 בעונת 2021/2022 בליגה הבכירה.
שאביש ניצחה 2–0 בבית הפסידה רק 0–1 במשחק הגומלין בחוץ, ושבה חזרה לליגה הבכירה לעונת 2022/2023. בעונת החזרה שלה לליגה הבכירה סיימה שאביש במקום ה-7. בעונת 2023/2024 שבה לליגת המשנה.
אצטדיונו הביתי של המועדון הוא האצטדיון העירוני על שם מנואל ברנקו טשיירה, שהוא אצטדיון רב תכליתי המשמש כיום בעיקר למשחקי כדורגל.
האצטדיון מסוגל להכיל 12,000 איש (8,400 מקומות ישיבה).
מלבד משחקיו הביתיים של המועדון, מארח האצטדיון בדרך כלל את משחקיה של נבחרת הנוער של פורטוגל וכן אירח האצטדיון מספר משחקים של נבחרת פורטוגל עד גיל 21, ומספר בודד של משחקי הנבחרת הבוגרת.
באצטדיון זה ערך כריסטיאנו רונאלדו אחד מגדולי השחקנים הפורטוגלים בכל הזמנים את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות מול נבחרת קזחסטן שנערך ב-20 באוגוסט 2003.
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של שאביש מוצג ראשון.
עונה תחרות סיבוב מועדון בית חוץ תוצאה 1987/1988 גביע אופ"א סיבוב ראשון אוניברסיטת קראיובה 2–1 2–3 4–4 ( ח )סיבוב שני בודפשט הונבד1–21–32–5
גאבור "איקטארי" בתלן (1580–1629) היה נסיך טרנסילבניה, ומנהיג הקלוויניסטים המקומיים כנגד בית הבסבורג הקתולי במהלך מלחמת שלושים השנים.
גאבור בתלן נולד ב-1580 כבכור מבין שני בנין של האציל ההונגרי פרקש בתלן מאיקטאר ושל דרוזיאנה לאזאר משארהג', ממוצא סקלרי.
הוא נולד באחוזת אביו, במרוש-אייה (כיום איליה בטרנסילבניה ברומניה).
בעקבות הכיבוש העות'מאני במרכז ממכלכת הונגריה, האב, פרנץ בתלן, איבד את אחוזתו המקורית באיקטאר (כיום הכפר איקטאר - בודינץ בקומונה טופולובצול מארה, במחוז טימיש ברומניה) .
הנסיך סטפאן באטורי העניק לו אחוזה חדשה במרוש-אייה ומינה אותו קפטן-ג'נרל של הנסיכות.
שני ההורים, פרנץ בתלן ודרוז'יאנה לאזאר מתו ב-1591 והשאירו את שני בניהם יתומים.
גאבור נשלח לחצרו של שליט טרנסילבניה זיגמונד באטורי, אשר אותו ליווה במהלך מסע המלחמה הוואלאכי.
לאחר מכן סיע לאישטוון בוצ'קאי להפוך בשנת 1605 לנסיך טרנסילבניה, והיה לעוזרו הראשי.
בתלן סייע אף ליורשו של בוצ'קאי, גאבור באטורי, אך זה נתקנא ביכולותיו המדיניות של בתלן, ובתלן נאלץ לבקש מקלט אצל הטורקים.
בתקופה זו הייתה נחלות הכתר ההונגריות מחולקות לשלושה חלקים.
טרנסילבניה הייתה נסיכות אוטונומית למחצה, הנתונה להשפעה טורקית, כאשר הטורקים שלטו ישירות באזורים נרחבים בהונגריה, ואזורים אחרים היו תחת שליטת בית הבסבורג האוסטרי והקתולי.
בשנים אלה חדרה הרפורמציה אל הונגריה, ורבים קיבלו עליהם את הדת הקלוויניסטית, ביניהם בתלן.
הטורקים לא התעניינו במאבקים שבין הפרוטסטנטים והקתולים, וככלל העניקו לתושבי השטחים שבשליטתם חופש הדת.
בני הבסבורג, לעומתם, היו אויבים מרים של הפרוטסטנטים, וניהלו מדיניות פעילה של קונטרה-רפורמציה, באמצעותה השיבו הונגרים רבים אל חיק הדת הקתולית.
ב 1613 שב בתלן בראש צבא גדול לטרנסילבניה, ולאחר רציחתו של גאבור באטורי הפך לנסיך טרנסילבניה, בתמיכתם של העות'מאנים, וזאת למורת רוחם של שליטי בית הבסבורג, אשר העדיפו נסיך שייטה יותר אל הנצרות הקתולית ואל וינה, מאשר אל הטורקים והפרוטסטנטים.
שלטונו של בתלן היה עריצות נאורה, שנמנעה ממעשי האכזריות של רבים מקודמיו בנסיכות טרנסילבניה.
בתלן פיתח את התעשייה והמכרות, את סחר החוץ, אשר הכניס לו הכנסה נאה, ואפשר בניית ארמון חדש, והחזקת חצר מלכותית.
בתלן היה לפטרון האומנויות בממלכתו, וקידם את האמונה הקלוויניסטית.
הוא ייסד אקדמיה קלויניסטית, וקידם את הקשרים עם מדינות פרוטסטנטיות אחרות באירופה כאנגליה, ארצות השפלה ומדינות פרוטסטנטיות בגרמניה.
בתלן גם החזיק צבא של שכירי חרב, שבאמצעותו ניהל מדיניות חוץ אמביציונית.
בשנת 1618 פרצה מלחמת שלושים השנים כסכסוך דתי בין הפרוטסטנטים בבוהמיה (חלק מצ'כיה של ימינו).
בתלן הוביל את צבאו אל חלקי הונגריה שתחת שליטת הבסבורג באזור סלובקיה של ימינו, על מנת לתמוך במורדים הבוהמים כנגד בית הבסבורג.
באוקטובר כבש את ברטיסלאבה, חבר אל הכוחות הבוהמים המורדים, והטיל מצור על וינה, כאשר הקיסר פרדיננד השני לבית הבסבורג נמלט אל העיר גראץ.
שמועה כי טרנסילבניה נפלשה על ידי כוחות פולין גרמה לבתלן להסיר את המצור על וינה ולשוב לברטיסלבה, ולקיים משא ומתן עם הקיסר, בסיומו קיבל בתלן לשליטתו שני שלישים מן השטח שהחזיקו האוסטרים בהונגריה, וזאת בהסכם מחודש ינואר 1620.
תבוסתם של הבוהמים לצבאותיו של פרדיננד בנובמבר 1620 הביאה למפנה בגורלו של בתלן, והקיסר החל לכבוש מחדש את האדמות שאיבד לבתלן בתחילת השנה.
ב-31 בדצמבר 1621 נחתם הסכם חדש בעיר הבוהמית ניקולשבורג, לפיו ויתר בתלן על התואר "מלך הונגריה" בתנאי שפרדיננד יאשר את "חוזה וינה" משנת 1606 אשר העניק עצמאות לטרנסילבניה, וחופש דת להונגרים בשטחי האימפריה.
בתלן שמר על תארו כנסיך טרנסילבניה, ולשטח המדינה הטרנסילבנית צורפו שבעה מחוזות נוספים באזור הנהר טיסה.
מטרת מהלך זה הייתה לנסות ולקבל את הכתר הפולני, אך הוא מת ב-15 בנובמבר 1629 בטרם הספיק להשלים מהלכים אלו.
גא"ז היא יצרנית רכב רוסית, שראשיתה בתקופה הסובייטית.
גא"ז הם ראשי התיבות ברוסית של "מפעל כלי הרכב על שם גורקי" (Горьковский автомобильный завод, ГАЗ) והוא אחד ממפעלי הרכב הגדולים ברוסיה, המתמקד היום בייצור אוטובוסים ומיניבוסים.
היסטוריה מוקדמת (עד סוף מלחמת העולם השנייה)
במאי 1929 חתמה ברית המועצות על הסכם עם חברת פורד, על פי תנאיו, הסכימו הסובייטים לרכוש מכוניות וחלקי חילוף בשווי 13 מיליון דולר, בעוד שפורד הסכימה לתת סיוע טכני עד 1938 לבניית מפעל משולב לייצור רכב בניז'ני נובגורוד.
המפעל הוקם ב-1 בינואר 1932. בין השנים 1932–1936 יוצרו הדגמים: פורד מודל A, פרוד מודל AA ופורד מודל B תחת השמות GAZ-AA ,GAZ-A ו־GAZ-M1 בהתאמה.
כדי שהיה אפשר לתמוך טכנית במכוניות שיוצרו על ידי המפעל, הוקם באותה תקופה מפעל נוסף בעיר פבלובו.
בשנת 1952 המפעל בעיר פבלובו עבר הסבה למפעל אוטובוסים נפרד "פבלובו"
בתקופה הסובייטית ייצרה החברה כלי רכב מכל הסוגים - כלי רכב פרטיים, רכבי שטח, משאיות ואוטובוסים.
לאחר התפרקות ברית המועצות סבל המפעל מקשיים כלכליים משמעותיים ורק עם תחילת המאה ה-21 החל המפעל להתייצב ולייצר כלי רכב חדישים, תוך שיתוף פעולה עם יצרניות רכב זרות.
דוגמה לכך ניתן לראות בייצור רכב הוולגה סייבר החל משנת 2008, שנעשה בשיתוף פעולה עם חברות אמריקניות ואירופאיות.
ייצור מכונית מדגם זה הופסק בשנת 2010, מאז לא חודש ייצור מכוניות פרטיות.
בשנת 2012 החל ייצור מכוניות של פולקסווגן מדגמים שונים.
בשנת 2023 דווח על תוכניות לחידוש ייצור מכוניות תחת מותג "וולגה".
הדגם החדש הוצג ב-2024, בשם וולגה C40 עם ייצור סדרתי שמתוכנן לצאת לדרך ב-2025.
ייצור טנדרים נמשך בכל התקופה ללא הפסקה.
דגם "גא"ז סובול" נמצא בייצור משנת 1998.
גאבור באטורי או גבריאל באטורי (בהונגרית: Báthory Gábor, 15 באוגוסט 1589 נאג'ווארד (אוראדיה) - 27 באוקטובר 1613 היה שליט טרנסילבניה בשנים 1613-1608. התפרסם באופיו הרודני והגחמני, ועל כן כונה "המלך המשוגע" (Deli Kıral) על ידי הטורקים.
היה השליט האחרון מבית באטורי.
גאבור באטורי נולד בעיר נאג'ווארד, (ברומנית - אוראדיה), בטרנסילבניה, (בימינו ברומניה) כבן בכור מתוך תשעה ילדים של אישטוואן באטורי (1553- 1601), פרפקט (פה-אישפאן) של קרסנה, נציג הענף שומיו של בית באטורי ההונגרי, ושל אשתו הראשונה, ז'וז'אנה בבק מפלשץ.
אחרי מות אמו ב-1595, נשא אביו של גאבור לאישה את אנה קוסטקה.
האב נפטר בשנת 1601 כשגאבור היה בן 12. יחד עם אחיו עבר לחסותו של קרוב משפחה, אישטוואן באטורי אצ'די, שופט עליון, שהעביר אותו מהנצרות הרומית-קתולית לנצרות הרפורמית.
דודיו היו בולדיז'אר באטורי והקרדינל אנדראש באטורי, שניהם שלטו לפרקי זמן קצרים בנסיכות הטרנסילבנית.
סבו, אנדראש, היה אחיהם של סטפאן באטורי, נסיך טרנסילבניה ומלך פולין, ושל שליט טרנסילבניה קרישטוף באטורי.
כשנולד גאבור, בן דודו, ז'יגמונד באטורי, עלה על כס השלטון בטרנסילבניה.
שלטונו של ז'יגמונד הופסק ארבע פעמים עד שבסופו של דבר, ב-1601 עברה טרנסילבניה לניהול הבסבורגי ישיר, באמצעות המושל הצבאי האכזר ג'ורג'ו בסטה.
כאשר אישטוואן בוצ'קאי הרים את נס ההתקוממות נגד ההבסבורגים, גאבור באטורי הצטרף אליו.
בוצ'קאי הצליח לגרש את בסטה מטרנסילבניה ובשנת 1605 נבחר לנסיך על ידי הדיאטה ההונגרית.
ההבסבורגים הכירו בבוצ'קאי בשנת 1606 במסגרת הסכם וינה, אך הנסיך נפטר באותה שנה.
על רקע ייחוסו המשפחתי וכישוריו כלוחם, נראה גאבור באטורי בהתחלה מועמד טבעי לרשת את בוצ'קאי.
אך השליט המנוח מינה כיורש את , אציל צעיר וגם הוא איש צבא מיומן.
גאבור כתב לווזיר הגדול העות'מאני, קויוג'ו מורד פאשה:
"אני רואה עצמי ראוי למלא את מקומו של המלך אישטוואן (בוצ'קאי) מיום מותו, כמלך של טרנסילבניה והונגריה".
חברי אספת המעמדות הטרנסילבניים - הדיאטה - טענו שהם לבדם רשאים לבחור חופשית בשליט החדש והעדיפו לדחות את שתי המועמדויות.
את הומונאי דרוגט מפני שהיה מועדף על בוצ'קאי ועל האימפריה העות'מאנית שכבר נתנה את הסכמתה למינוי, בעוד שאת גאבור באטורי פסלו בגלל השתייכותו לשושלת באטורי, שנודעה בשאיפתה להשכין בית מלוכה שושלתי ותורשתי.
בזמן שהמועמדים נסעו לפגוש את תומכיהם מחוץ לגבולות המדינה, שמו חברי האספה את יהבם במועמד חלופי, ז'יגמונד ראקוצי, ששימש כמושל בימי בוצ'קאי ונחשב לאיש בעל כישורי ניהול, אך ללא תמיכה מחוץ לאספה.
הפרלמנטרים תכננו בחירות לאחר הלווית בוצ'קאי, אבל הארכידוכס האוסטרי מטיאס שלח איגרת שבה הורה לחכות שהקיסר רודולף השני יקבע את התקנות הדרושות בהתאם להסכם וינה.
מפני שההסכם לא כלל תקנות כאלה, אספת המעמדות הזדרזה להתכנס וב-9 בפברואר 1607 בחרה כשליט בז'יגמונד ראקוצי.
מהלך חד צדדי זה עורר זעם אצל העות'מאנים וגם אצל הבסבורגים אך שתי המעצמות לא יזמו פעולה צבאית.
בסופו של דבר העות'מאנים השלימו עם הבחירה, בעוד שהאוסטרים ניהלו משא ומתן בתקווה לשכנע את ראקוצי להתפטר מרצון.
ז'יגמונד ראקוצי ורוב האצילים הטרנסילבנים דחו בהתחלה את הניסיונות האלה, אך לבסוף נאלצו לשאת ולתת בגלל התפרצות מרד החיילים ה"היידוקים" (בהונגרית:"היידו") שלחמו בזמנו תחת פיקודו של בוצ'קאי ודרשו את שכרם.