tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכתיבת סימן הטעמה עילי כפול בשילוב עם אות (כלומר לכתוב את האות ללא סימן ההטעמה הראשי הכפול ואחריה לכתוב את סימן ההטעמה הראשי הכפול), יש לכתוב את האות (U/u/O/o), וללא מרווח לכתוב 030B כטקסט רגיל, וללחוץ במקלדת Alt+X.
סימן הדולר ($) הוא סמל המשמש בעיקר כדי לציין יחידות שונות של פסו ודולר במטבעות לאומיים ברחבי העולם.
השימוש הראשון בסימן תועד בשנות ה-70 של המאה ה-18 במטבע הפסו הספרדי-אמריקאי, הידוע גם בשם "דולר ספרדי", זאת בעסקים שבוצעו על ידי בריטים, אמריקאים, קנדים ומקסיקנים בתחומי המושבות הספרדיות באמריקה.
קיימות סברות שונות באשר למקור הסימן $:
מקורו של הסימן, על-פי הסברה הרווחת, הוא בפסו או הדולר הספרדי – ה-Real de a Ocho ("מטבע של שמונה ריאל"), שהיה במחזור במושבותיה של ספרד באמריקה ובאסיה, ושהיה להילך חוקי גם במושבות האנגליות באמריקה הצפונית.
יש ראיות כי הדולר הספרדי סומן בצירוף Ps, או ps, וכן ישנן ראיות לכך שאף הדולר האמריקני סומן בצורה זו, אך כשה-p נכתבת "בתוך" ה-s.
חיזוק לגרסה זו ניתן למצוא עד ימינו בכך שהפסו המקסיקני מסומן אף הוא ב-$.
תאוריה נוספת היא כי סימן הדולר נגזר או יוצר בהשראת סימן המטבעה על הספרה שמונה.
כך במטבעה בפוטוסי (בוליביה של היום), הוטבע סימן המורכב מהאותיות "PTSI", דומה לסימן הדולר אשר הופיע במטבעות הכסף שיוצרו בפוטוסי בין השנים 1573–1825 והיו מוכרים במושבות צפון אמריקה במהלך התקופה הקולוניאלית.
גם על פי גרסה זו, מקורו של הסימן הוא במטבע הדולר הספרדי – ה-Real de a Ocho ("יחידה של שמונה ריאל"), שהיה במחזור במושבותיה של ספרד באמריקה ובאסיה, ושהיה להילך חוקי במושבות האנגליות באמריקה הצפונית, אזור שהפך מאוחר יותר לארצות הברית וקנדה.
על מטבע זה היה מוטבע סימן שלט האצולה של בית המלוכה הספרדי – שני עמודי הרקולס (העמודים של גיברלטר) שעיטור דמוי האות S מחבר ביניהם.
על עיטור ה-S נכתב במקור "Non Plus Ultra" (מלטינית: שום דבר מעבר לכאן).
בשנת 1492, אימץ פרננדו השני, מלך אראגון את הסמל של עמודי הרקולס, והוסיף את הביטוי בלטינית (Plus ultra), ששונה כאשר כריסטופר קולומבוס הגיע לאמריקה ל-"Plus Ultra" (יש עוד מעבר).
הסמל אומץ על ידי קרל החמישי והיה חלק משלט האצולה שייצג את השליטה הספרדית באמריקה.
הסמל הוטבע מאוחר יותר על מטבעות זהב וכסף.
מטבעות אלה, המתארים את עמודי הרקולס ומצידיו שתי ההמיספרות וסרט בצורת האות S סביבו, היו מפוזרים ברחבי אמריקה, אירופה ואסיה.
למען הפשטות, סוחרים כתבו סימנים, במקום לכתוב פסו או דולר, ואלה התפתחו ל-S פשוטה עם שני קווים אנכיים.
על פי גרסה נוספת, סימן דולר עם שני קווים אנכיים הוא ראשי התיבות של U.S.
קיים שימוש בסימן על שקיות כסף שהונפקו על ידי המטבעה הראשית בארצות הברית.
האותיות U ו-S דומות לסימן ההיסטורי הכפול של הדולר: הקו התחתון של האות 'U' נעלם לתוך העקומה התחתונה של 'S', מה שמשאיר שני קווים אנכיים.
תאוריה זו אינה מביאה בחשבון את העובדה כי הסמל היה כבר בשימוש לפני הקמתה של ארצות הברית.
מקורה של תאוריה אחרת במיתולוגיה היוונית, לפיה, ייתכן ומקור הסימן הוא מהרמס, האל היווני של הבנקים, הגנבים והשליחים, ובנוסף לעגור, אחד מסמליו היה מטה הרמס - מטה מכונף, שעליו כרוכים שני נחשים, זה לעומת זה, כדוגמת הספרה 8.
סברה נוספת היא כי מקורו של סימן הדולר במטבע הרומאי החשוב ביותר – ססטרטיוס, אותו סימנו בעזרת האותיות "IIS".
חיבור של האותיות יוצר סימן דולר בו הקווים האופקיים של האותיות 'II' מתמזגים עם האות 'S'.
גרסה אחת מתייחסת לספרה 8 כשהיא חתוכה, כך שהסימן מציין חלוקה לשמונה.
מילון אוקספורד האנגלי, טרום שנת 1963, קבע כי זהו ההסבר הסביר ביותר, אולם המהדורות המאוחרות יותר מציבות אותו בספק.
יגאל ידין בספרו "תורת המלחמה בארצות המקרא" ציין שהאות S הרומית מקורה בסמ"ך הכנענית (פיניקית) שצוירה כשלשה קווים אופקיים עם קו אנכי.
האות קוצרה לצורת S עם קו אנכי דרכה, בדומה לסימן הדולר בחלק מן הארצות.
סימן מטבע (¤) הוא סימן כתב המשמש לסמל של מטבע, כאשר הסימן המסוים של אותו המטבע אינו זמין.
השימוש נפוץ במיוחד במקום סימנים, כדוגמת מטבע ה„קולון" (Colón) שסימונו ₡ ומופיע במדינות אל סלוודור וקוסטה ריקה.
זאת בשל היעדר הסימן ממרבית ערכות התווים והגופנים.
הסימן הוא מעגל עם ארבע זרועות קצרות היוצאות בזוויות 45° (צפון מזרח), 135° (דרום מזרח), 225° (דרום מערב) ו־ 315° (צפון מערב).
סימן המטבע היה בעבר חלק ממערכת התווים של מחשבי מקינטוש, אבל חברת אפל שינתה את התו המקושר לערך זה לסמל האירו (€) ב־Mac OS 8.5. במערכת התווים של Microsoft Windows, וכן בתקן יוניקוד שבו תומכות מערכות הפעלה מודרניות, לכל אחד משני הסמלים יש נקודת קוד נפרדת.
הסמל זמין במקלדות של כמה שפות, כגון: צרפתית, דנית, נורווגית, שוודית ופינית.
הסמל קודד לראשונה עבור מחשבים בשנת 1972, כתחליף לסימן הדולר בגרסאות (ISO 646) של ASCII.
הוא הוצע על ידי איטליה כדי לאפשר חלופה לקידוד סימן הדולר.
כאשר ISO 8859 הפך לסטנדרט הוא הושם ב־0xA4 בלטינית, ערבית, ועברית.
אולם לא היה לו מקום במקלדת הקירילית והוא לא נכלל בכל המקלדות הלטיניות שנוספו מאוחר יותר.
¤ – סימן המשמש כשסימן המטבע המקורי אינו זמין
€ – אירו, אירופה / גוש האירו
£ – פאונד (לירה שטרלינג), בריטניה
₪ – שקל חדש, ישראל
₿ – ביטקוין, מטבע מבוזר וירטואלי ברשת האינטרנט
؋ – מטבע אפגני, אפגניסטן
₹ – רופי הודי, הודו
בתורת המספרים, סימן יעקובי (על שם המתמטיקאי היהודי-גרמני קרל גוסטב יעקב יעקבי) הוא הכללה של סימן לז'נדר.
שימושו העיקרי הוא בפירוק ובדיקת ראשוניות של מספרים שלמים, בעיקר בשביל יישומים שונים בתחום הקריפטוגרפיה.
לסימן יעקובי יש הכללה רחבה יותר הנקראת סימן קרונקר
עבור מספר שלם ומספר טבעי אי־זוגי , סימן יעקובי מוגדר כמכפלת סימני לז'נדר המתאימים לפירוק של לגורמיו הראשוניים:
עבור כל זוג סימן לז'נדר מוגדר על ידי:
התכונות של סימן יעקובי נובעות ישירות מהקשר שלו לסימן לז'נדר.
אם ראשוני אי־זוגי, סימן יעקובי הוא פשוט סימן לז'נדר.
משפט ההדדיות הריבועית: אם מספרים אי־זוגיים זרים, אזי מתקיים:
בדומה לסימן לז'נדר, אם אזי שארית אי־ריבועית מודולו .
אם הוא שארית ריבועית מודולו אזי .
בשונה מסימן לז'נדר, אם אזי לא בהכרח שארית ריבועית מודולו .
ולכן סימן יעקובי אינו מגלה אם 33 הוא שארית ריבועית מודולו 5045.
סימן סלאמתק, הידוע גם בשם "היה רגוע" , הוא מחווה גופנית המתבצעת באמצעות יד אחת.
היא נפוצה בעיקר באיי הוואי בארצות הברית, אך ניתן לראותה לרוב כברכה אילמת, המקובלת בין גולשי גלים וגולשי רוח ובעיקר בקרב הצוללים בכל העולם.
סימן סלאמתק נוצר על ידי כף היד, כשהאגודל והזרת נמתחים לצדדים בכיוונים הפוכים, ושלוש האצבעות האחרות מכופפות כלפי פנים כף היד.
לעיתים, מסובבים את היד סביב צירה הלוך וחזור, לצורך הדגשה.
אין ודאות באשר למקורו של הסימן.
הסבר אחד גורס, שתנוחת האצבעות נוצרה כאשר תושבים מקומיים ענדו "לאי" , שהיא שרשרת של פרחים, על כתפי אורחיהם, כסימן לאווירת האלוהה המקומית; כדי להשחיל את השרשרת מעבר לראש האורח ביד אחת, שימשו שלוש האצבעות המרכזיות לאחיזת השרשרת, ואילו האגודל והזרת נפסקו לצדדים כדי להרחיב את טבעת הזר.
על פי גרסה אחרת, דייג מקומי בשם האמאנא קאלילי, שאיבד את שלוש אצבעות כף ידו בתאונת עבודה, נהג לנפנף בידו ובה אגודל וזרת בלבד; ילדים שחיקו את תנועתו יצרו את ה"שאקה".
גרסאות אחרות טוענות שמתיישבים ספרדים יצרו את התנועה כהזמנה למשקה; וגרסה אכזרית במיוחד טוענת, שאחד מראשוני גולשי הגלים נופף בידו לעזרה בתנועה דומה לסימן השאקה, אחרי שכריש נגס באצבעותיו האמצעיות.
הסימן החל להיות נפוץ לראשונה בהוואי בשנות השישים בקרב גולשים בים, ובמסגרת תרבות הגלישה, ולאחר מכן חדר לתרבות הכללית ונעשה לסימן נפוץ של ידידות באיי הוואי.
תושבי מדינת הוואי בארצות הברית נוהגים להשתמש בסימן השאקה כהמחשה לרוח האלוהה, כלומר כאות לידידות ולאחווה בין הגזעים השונים (לבנים, פולינזים, סינים ועוד) המתגוררים באיים.
על כן אין לסימן תרגום מילולי מדויק.
בהתאם להקשר, הסימן יכול לבטא הבעת תודה, קריאת "שלום", או סתם נפנוף לברכה.
מחוץ להוואי, הסימן נפוץ גם בקרב ספורטאי גלישה אווירית בארצות הברית, וכן בחופי ברזיל; אך הוא מוכר בקרב חובבי ספורט אתגרי בכל העולם.
בהקשרים אחרים, או בתרבויות אחרות מאשר במערב, ביצוע סימן זהה בידיים עשוי להתפרש באופן שונה לחלוטין:
כאשר האגודל קרוב לאפרכסת האוזן, והזרת מונחת מול הפה, משמעות הסימן היא: "התקשר אלי!..."
בשפת הסימנים האמריקאית, כאשר כף היד פונה קדימה, הסימן מייצג את האות Y.
צורה דומה מאוד, עם אצבע מורה זקורה, מהווה את הסימן "אני אוהב/ת אותך" .
באיים הקריביים, הסימן עשוי לייצג הצעה לקיום יחסי מין: כאשר האגודל פונה אל גוף המציע/ה, והזרת פונה אל יעד ההצעה, והיד מתנענעת קדימה ואחורה.
בסין הסימן מבטא את הספרה 6.
ברוסיה הסימן מייצג הזמנה לשתיית אלכוהול.
באוסטרליה ובניו זילנד הסימן עשוי להתפרש כהזמנה לעשן מריחואנה: כאשר האגודל מאוזן כלפי הפה, והזרת מאונכת באוויר, בתנוחה המזכירה מקטרת.
באיטליה הסימן מייצג בגידה של האישה בבעלה מאחורי גבו וכולם יודעים על כך.
רבי סימן טוב מלמד היה משורר ופילוסוף יהודי-פרסי-אפגני בן המאה ה-18. ידוע גם בשם העט "טוביה".
סימן טוב מלמד נולד בעיר יזד שבמרכז איראן במחצית הראשונה של המאה ה-18. כנראה בצעירותו עבר להתגורר בעיר הראת שבאפגניסטן, שם שירת כרב ודיין.
בהראת חיבר את חיבורו הפילוסופי "חיאת אל-רוח" ("חיי הנפש").
בסביבות שנת 1793 היגר שוב, מהראת למשהד, ושירת במשהד כראש הקהילה היהודית וכמנהיג הרוחני שלה.
ידוע שבתקופה זאת הוא נכנס לוויכוחים עם יהודים מומרי דת ומוסלמים, כדי לסכל את נסיונותיהם לשכנע יהודים נוספים להתאסלם.
בעודו במשהד פגש את ר' יוסף מאמאן, שד"ר מצפת, וסייע רבות להמשך מסעותיו של ר' מאמאן לכיוון בוכרה.
ככל הנראה ר' מלמד נפטר במשהד ונקבר בבית הקברות היהודי המקומי.
יש שוני רב בין ההערכות על שנת פטירתו, והן נעות בין השנים 1800-1828.
ר' מלמד נזכר כאחד המשוררים והמלומדים הדתיים החשובים ביותר בקרב הקהילות היהודיות דוברות הפרסית.
הוא כתב בעיקר בפרסית יהודית, אך לעיתים גם בעברית וארמית.
חיבורו החשוב ביותר הוא החיבור הפילוסופי "חיאת אל-רוח" שנכתב בפרסית יהודית באלפבית עברי.
החיבור כתוב ברובו כפרוזה, אך לעיתים מצוטטים פסוקי שירה של מלמד עצמו או של משוררים פרסים קלאסיים.
החיבור מוקדש בעיקר לפרשנות על 13 עיקרי האמונה היהודית על פי הרמב"ם.
כתיבתו של ר' מלמד הושפעה מהחיבור חובות הלבבות של אבן פקודה (1050–1156), מכתביו של ר' יוסף אלבו (1380-1444) ור' סעדיה גאון (882-942), ובאופן מוצהר גם מהשקפות עולם צופיות.
הספר הוא גם חיבור דידקטי, המטיף לבני הקהילה לרכוש ידע ומעשים טובים לשם טיהור הנפש.
הספר ראה לראשונה דפוס בירושלים בשנת 1898.
חיבור נוסף של ר' מלמד הוא מאמר תפסיר (פרשנות) בפרסית יהודית על פרקי אבות, שנלמד באופן נפוץ בקרב הקהילות היהודיות דוברות הפרסית.
הוא גם חיבר שירה בעברית ובפרסית-יהודית על מגוון נושאים.
את חלק משיריו העברים מלמד תרגם בעצמו לפרסית-יהודית, וחלק אחר משיריו היו מורכבים מעברית ופרסית-יהודית משולבות יחדיו.
אנתולוגיה אחת של שיריו כללה שירי אזהרות רבים שכתב בשתי השפות.
סימן טוב מלמד, חייאת אל-רוח, ירושלים, תרנ"ח (1898).
סימן טוב מלמד, ספר אזהרות, ירושלים, תרנ"ו.
סימן הטעמה משני כפול ( ̏ ) הוא סימן דיאקריטי המשמש באלפבית הלטיני והאלפבית הקירילי.
באלפבית הלטיני, בשפות הסלובקית והסרבית, סימן ההטעמה המשני הכפול משמש לציון טון יורד במקצת, תפקיד שאותו ממלא גם סימן ההטעמה המשני.
סימן ההטעמה המשני הכפול יכול להופיע מעל האותיות Aa Ee Ii Oo Rr Uu, ומעל האותיות המקבילות להן באלפבית הרוסי Аа Ее Ии Oo Pp Уу.
באלפבית הלטיני, קיים תו מסוים לכל אות (גדולה וקטנה) שהוא האות וסימן ההטעמה המשני הכפול.
באלפבית הקירילי, יש צורך לכתוב את האות ולהוסיף מעליה תו נוסף, שהוא הסימן המתחבר שיופיע מעל האות, שממוקם ביוניקוד ב-U+030F.
סימן מים (באנגלית, "Water Mark" ומקובל גם כמילה בודדת – "watermark") הוא אמצעי לזיהוי זיופים המוטבע בשטרות כסף, ניירות ערך ובבולים.
במקורו נוצר על ידי יצירת סימון שלא נראה במבט ראשון ויצירתו מצריכה טיפול בנייר לפני הדפסתו.
סימני המים דומים במראה שלהם לעבודות אמנות של צורפים העובדים עם חוטים דקים מאוד של מתכת יקרה, עבודות הנושאות את השם פיליגרן ומשום כך דבק השם פיליגרן גם בסימני המים המוטבעים בנייר.
סימני מים בנייר נוצרו לראשונה בבולוניה, ב-1242. קיימים שני סוגים של סימני מים, סימני מים המוטבעים במהלך ייצור הנייר ומכונים "סימני מים אמיתיים" וסימני מים המוטבעים בנייר לאחר שתהליך ייצורו הושלם ומכונים "סימני מים מלאכותיים".
סימני המים האמיתיים נוצרים על ידי הפעלת לחץ על נקודות מסוימות בעיסת הנייר לפני התייבשותה (ומכאן מקור השם סימן מים).
לאחר התייבשות הנייר, המקומות שנלחצו דקים יותר ומאפשרים חדירה טובה יותר של קרני אור.
את סימני המים המלאכותיים יוצרים על ידי צביעת הנייר בצבע לבן או לקה מבריקה.
את סימני המים המלאכותיים רואים רק בצד אחד של הנייר, בניגוד לסימני המים האמיתיים, שאפשר להבחין בהם משני צדי הנייר.
בשנות האלפיים, המונח "סימן מים" משמש גם כמונח המתייחס לכיתוב ובו פרטי הצלם, שחלק מהצלמים המקצועיים נוהגים לשבץ על גבי תמונה דיגיטלית, על-פי רוב בתחתיתה, כדי לוודא שהקובץ שיצרו יישאר מקושר אליהם.
סימן V (וי) או סימן הניצחון היא מחווה גופנית הנעשית באמצעות כף יד המופנית קדימה, שבה האצבע המורה ואצבע האמה מתוחות ומופרדות אחת מהשנייה, בעוד האצבעות האחרות קמוצות, המחווה נועדה ליצג את האות הלטינית V.
שפות סימנים רבות עושות שימוש במחווה של סימן הניצחון (270C + U ✌ יד ניצחון ביוניקוד) על מנת לייצג את האות V.
יש לסימן זה משמעויות שונות, תלוי בהקשר התרבותי ובסיטואציה בה הוא מוצג.
בין היתר נעשה שימוש בסימן ה־v כדי לייצג את המילה "ניצחון" (באנגלית ובשפות אירופיות נוספות האות הראשונה במילה ניצחון, Victory, היא V), אחד הגורמים העיקריים להפצת המחווה בציבור הרחב הוא השימוש בה על ידי כוחות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ומנהיגיהן.
כאשר המשתמש במחווה מפנה את גב היד קדימה, בבריטניה ובתרבויות הקשורות לאימפריה הבריטית המחווה נתפסת כמחווה התקפית וכעלבון.
מאז שנות ה-60, כאשר "סימן V" אומץ באופן נרחב על ידי תרבות הנגד של ילדי הפרחים, הוא משמש גם סמל לשלום (בדרך כלל עם כף יד כלפי חוץ).
במחווה נעשה שימוש גם בתמונות מצולמות, בעיקר ביפן.
סימן A ויפט היה טנק בינוני בריטי שפותח במהלך מלחמת העולם הראשונה ושירת עד שנות ה-30. הוויפט פותח על ידי ויליאם טריטון אשר עיצב גם את הסימן 1, והיה מיועד לסייע לסימן 1 שהיה איטי ומאסיבי הרבה יותר.
הטנק כונה על שם גזע כלבי הציד "ויפט".
עם הצלחת הטנק הכבד סימן 1 והדגמים שבאו אחריו, ויליאם טריטון הציע לפתח טנק מהיר יותר לסייע לטנקים הכבדים ובכך לנצל באופן מוצלח יותר את נקודות ההבקעה במערך האויב.
רעיון זה התקבל ואושר על ידי משרד המלחמה בנובמבר 1916, והעבודה על הטנק החלה ב-21 בדצמבר כאשר שמו הראשוני היה "טריטון צ'ייסר" (הצ'ייסר; רודף, של טריטון).
בפברואר 1917 אב הטיפוס הראשון היה מוכן ולאחר ניסויים בטנק, הוזמנו 200 טנקי ויפט (אב הטיפוס כלל צריח מסתובב בדומה לרנו FT-17, אך לבסוף הוחלט על צריח מקובע בגרסת הייצור).
באוקטובר 1917 טנקי הויפט הראשונים יצאו מהמפעל והחלו להישלח לחזית, כאשר זוג ראשון נשלח לגדוד 6 של רגימנט הטנקים המלכותי.
טנקי ויפט הופיעו לראשונה בשדה הקרב במרץ 1918 במהלך מתקפת האביב, ב-24 באפריל בקרב השריון הראשון בהיסטוריה, טנק ויפט אחד הושמד על ידי טנק A7V גרמני.
באותו היום פלוגה של שבעה טנקי ויפט הצליחו לכתר גדוד חיל רגלים גרמני, כאשר הם הורגים כ-400 מחיילי האויב.
התוכנית המקורית הייתה לשלוח טנקי ויפט לחמישה גדודי טנקים (קלים) כאשר בכל אחד 36 טנקים.
האבדות בצבא הבריטי היו כל כך רבות, שלבסוף רק שני גדודים עשו שימוש בטנקים אלו (גדוד 3 ו-6 של רגימנט הטנקים תחת פיקוד חטיבת הטנקים השלישית) עם 48 ויפטים בכל אחד.
טנקים אלו לקחו חלק בקרב אמיין באוגוסט 1918, טנקי ויפט הצליחו לחדור את קווי הגרמנים במספר אזורים ולהסב נזקים ואבדות רבות בעורף הגרמני, כוח של ויפטים אף הצליח להשמיד מספר סוללות ארטילריה באחת מגזרות הלחימה ובכך לסייע רבות למאמץ בחזית.
אחד מטנקי הויפט המוכרים ביותר שכונה 'תיבת נגינה' (Musical Box), התקדם לעומק העורף הגרמני ונותק מכוחותיו.
במשך מספר שעות הטנק השמיד סוללות ארטילריה, בלוני תצפית, מחנה עורפי של גדוד רגלי ואף שיירת אספקה של דיוויזיה 225. לאחר תשע שעות של לחימה בעורף האויב, פגז ארטילרי פגע בטנק והצוות נאלץ לנטוש, כשבמהלך הנטישה נהרג אחד מאנשי הצוות מאש גרמנית והשניים הנותרים נלקחו בשבי.
הגרמנים הכניסו לשירות מספר ויפטים שנלקחו שלל על ידיהם.
בשירות הגרמני נקרא הטנק "רכב משוריין שלל A".
לאחר המלחמה, ויפטים שירתו במהלך המלחמה האנגלו-אירית באירלנד כחלק מגדוד 17 של רגימנט הטנקים.
מספר טנקים נשלחו לסייע לכוחות התנועה הלבנה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, מתוכם 12 נפלו שלל בידי הצבא האדום, אלו נותרו בשימוש עד תחילת שנות ה-30. גם האימפריה היפנית קיבלה מספר בודד של ויפטים ששירתו בין היתר בחבל מנצ'וריה.
סימן חיים הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2017 אותו כתבו רהט ריס ופול ורניק וביים דניאל אספינוזה בכיכובם של ג'ייק ג'ילנהאל, רבקה פרגוסון, ראיין ריינולדס, הירויוקי סנאדה ואריון בקר.
הסרט עוקב אחר צוות של שישה חברים בתחנת החלל הבינלאומית, אשר חושף את מה שנראה בתחילה כסימן הראשון לחיים על מאדים.
עם זאת, הצוות מגלה כי התגלית הראשונית שלהם היא לא מה שזה נראה.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הסרטים South by Southwest ב-18 במרץ 2017, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-24 במרץ 2017, על ידי סרטי קולומביה.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים והרווחים ממנו הסתכמו בכ-100 מיליון דולר ברחבי העולם.
שישה אנשי צוות על סיפון תחנת החלל הבינלאומית מבצעים לכידה מוצלחת של גשושית, בשובה ממאדים עם דגימות קרקע.
על הצוות מוטלת המשימה לנתח ולחקור את הדגימה, שעשויה להיות ההוכחה הראשונה לקיום חיים מחוץ לכדור הארץ.
לאחר הפרדת תא בודד מהדגימה, הביולוג הבריטי יו דרי (אריון בקר), מומחה לאקסוביולוגיה, מצליח להחיות את האורגניזם הרדום באמצעות ביצוע התאמות באטמוספירה המלאכותית שבתוך המעבדה שלו, וכן באמצעות הזרקת גלוקוז לתא.
מהר מאוד התא גדל והופך ליצור רב-תאי המגיב לגירויים.
הצוות מגלה כי כל תא באורגניזם הוא בו-זמנית גם תא שריר, גם תא עצב וגם תא קולט אור.
קצינת ההסגר ד"ר מירנדה נורת' (רבקה פרגוסון) מעירה כי האורגניזם הוא "כולו שריר, כולו מוח, כולו עין".
האורגניזם, הנקרא עכשיו "קלווין", ממשיך להתפתח ולצמוח במהירות, אך לאחר תאונה במעבדה, הוא הופך לרדום.
יו מנסה להחיות את קלווין באמצעות זרם חשמלי קל.
קלווין מתעורר, הופך עוין, תופס בחוזקה את ידו הימנית של יו ומוחץ אותה כאשר יו נאבק להשתחרר ממנו.
יו מוצא עצמו נעול בתוך המעבדה ביחד עם קאלווין.
בעוד קאלווין בולע עכברוש מעבדה ומיד מתפתח וגדל בממדיו, המהנדס האמריקאי רורי אדמס (ראיין ריינולדס) נכנס למעבדה על מנת להציל את יו.
רורי מצליח לחלץ את יו מתוך המעבדה, אך בטרם הוא מספיק לצאת בעצמו - קלווין נאחז ברגלו.
קצין הרפואה ד"ר דייוויד ג'ורדן (ג'ייק ג'ילנהול) נועל את רורי בתוך המעבדה, על מנת לשמור על קאלווין תחת בידוד.
רורי מצליח להסיר את קאלווין מרגלו ומנסה להשמידו באמצעות להביור.
קלווין מפגין עמידות יוצאת דופן לאש ומתחמק מהתקפותיו של רורי.
קלווין תוקף את רורי ונכנס בכוח אל תוך גופו דרך פיו של רורי, והורג אותו מבפנים.
קלווין, גדול אף יותר עם צאתו מגופו של רורי, מצליח לברוח אל מחוץ למעבדה, דרך אחד מפתחי המערכת לכיבוי אש.
יו משער כי חוסר אוויר לנשימה על פני מאדים הוא הסיבה לכך שעד כה האורגניזם היה רדום.
הצוות מגלה כי הקשר שלהם עם כדור הארץ התנתק, ומפקדת המשימה קתרינה גולובקינה (אולגה דיווצ'ניה) יוצאת מחוץ לתחנת החלל לבצע פעילות חוץ-רכבית כדי לחדש את התקשורת.
קלווין, שעד כה צרך את נוזל הקירור של התחנה כמקור תזונה, נצמד כעת לגופה של קתרינה, על מנת ליזון מנוזל הקירור של חליפת החלל שהיא לובשת.
כתוצאה מכך, מערכת הקירור של החליפה נקרעת, וטיפות מים מתחילות לחסום את ראייתה.
עד מהרה הקסדה מתמלאת במים, מטביעה את קתרינה בתוך החליפה.
במקום לנסות ולהציל את עצמה, ולחזור אל תוך התחנה דרך מנעל האוויר, היא מקריבה את עצמה, בניסיון לשמור על קאלווין מחוץ לתחנה.
קלווין מנסה להיכנס חזרה אל תוך התחנה דרך מערכת הפליטה.
הצוות מנסה להשתמש בכך על מנת לשגר את קלווין אל עבר החלל, אך ניסיונם נכשל וגורם לצוות לאבד יותר מדי דלק ולהיסט התחנה ממסלולה במסלול כבידתי סביב כדור הארץ ולכניסתה לאטמוספירה של כדור הארץ.
הטייס היפני שו מוראקאמי (הירויוקי סנאדה) מודיע לצוות כי הם צריכים להשתמש בדלק הנותר כדי לחזור למסלול סטנדרטי, ובכך לאפשר לקלווין לחזור לתחנה.
הצוות מגבש תוכנית חדשה - לנסות ולגרום לקלווין להיכנס לתרדמת על ידי כך שיסתגרו בתוך מודול אחד של התחנה, וירוקנו את האוויר מכל שאר חלקיה.
כאשר יו חווה לפתע דום לב, הצוות מצליח להחיות אותו ומגלה שהסיבה לדום הלב הייתה שקלווין נצמד לרגליו של יו (המשותק בשתי רגליו) וניזון ממנו.
כעת, לאחר שגדל ליצור גדול הרבה יותר, קלווין תוקף את שאר אנשי הצוות.
שו רץ לעבר חדר המגורים, וקלווין בעקבותיו.
מירנדה ודייוויד מבחינים שקלווין בלע את אחד מחיישני התנועה שהיו בחליפתו של יו, ומתחילים לעקוב אחר תנועותיו של קלווין באמצעות המוניטורים.
הם משתמשים בגופו של יו כפיתיון, ומפתים את קלווין להתרחק משו ומצליחים לכלוא אותו בתוך מודול ריק, על מנת למנוע ממנו חמצן לנשימה.
אל תחנת החלל מתקרבת החללית סויוז, שנשלחה מכדור הארץ לאחר קבלת הודעת SOS מהתחנה ולפני שהתקשורת נותקה.
על פי נוהלי החירום שנקבעו על ידי מירנדה, ושכעת היא חושפת את קיומם לדייוויד, מטרת החללית היא לדחוף את תחנת החלל אל עבר החלל, על מנת למנוע סכנה אפשרית לכדור הארץ.
החללית עוגנת בתחנה, ומתחילה לדחוף אותה לחלל.
שו, המניח שמדובר בניסיון הצלה, עוזב את חדרו וממהר להגיע אל החללית, אולם ברגע שהוא פותח את הצוהר - קלווין תוקף אותו.
דייוויד ומירנדה מנסים להציל את שו, אך נכשלים והוא נהרג.
דייוויד ומירנדה, הניצולים היחידים, מבינים שהתחנה שינתה מסלולה והיא נמצאת כעת במסלול התנגשות עם כדור הארץ, וששניהם לא ישרדו את החדירה לאטמוספירה.
בהיותם מודעים לכך שקלווין עלול לשרוד ולמצוא את דרכו אל כדור הארץ, דייוויד נזכר בשתי חלליות מילוט עם טייס אוטומטי, כל אחת מהן בגודל המתאים לאדם אחד בלבד.
דייוויד מתכנן לפתות את קלווין להיכנס לאחת מהן, ואז לנווט אותה לתוך החלל, בעוד מירנדה תימלט עם החללית השנייה ותשוב לכדור הארץ.
אחת מחלליות המילוט מבצעת חדירה לאטמוספירה מוצלחת ונוחתת בים בשטחה של וייטנאם.
שני דייגים וייטנאמים מתקרבים אל החללית, ומבחינים בדייוויד בתוכה, עטוף בחומר דמוי קורי עכביש.
בינתיים, מערכת הניווט של מירנדה נכשלת והחללית שלה סוטה אל עבר החלל.
דייוויד, עדיין בחיים, מנסה להזהיר את הדייגים שלא לנסות להציל אותו, אך הם פותחים את צוהר החללית, בעוד ספינות דיג נוספות מתקרבות למקום.
ב-18 בנובמבר 2015 מגזין הבידור דדליין דיווח כי דניאל אספינוזה יביים את הסרט "סימן חיים" על פי תסריט מאת פול ורניק ורט ריס, וחברת ההפקות Skydance Media תממן את הסרט ותפיק אותו יחד עם דייוויד אליסון, דנה גולדברג, בוני קרטיס וג'ולי לין.
על פי דיווחים שלא קיבלו אישור, חברת סרטי פרמאונט הייתה בעלת זכויות ההפצה של הסרט.
ב-28 בינואר 2016 רבקה פרגוסון הצטרפה לפרויקט על מנת לככב בו בתפקיד ראשי, ובעקבותיה ראיין ריינולדס הצטרף לסרט ב-16 בפברואר 2016. ב-10 במרץ 2016 ג'ייק ג'ילנהול לוהק לסרט.
ב-15 במרץ 2016 חברת סרטי סוני רכשה את זכויות ההפצה ברחבי העולם ונכנסה כמשקיעה נוספת, יחד עם Skydance.
ב-23 ביוני 2016 הירויקי סנאדה לוהק לסרט, לגלם את אחד מחברי צוות תחנת החלל הבינלאומית.
ב-19 ביולי 2016 ההוליווד ריפורטר דיווח כי אולגה דיווצ'ניה ואריון בקר לוהקו לשחק אנשי צוות בתחנת החלל הבינלאומית.
שלב הצילומים של הסרט החל ב-19 ביולי 2016, באולפני שפרטון שבלונדון.
"סימן חיים" עלה לאקרנים ב-24 במרץ 2017, בהפצת סרטי קולומביה, לאחר שהוקדם מהתאריך המקורי שתוכנן, ה-26 במאי 2017, כדי למנוע תחרות עם שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר והנוסע השמיני: קובננט, שמועד שחרורם הוקדם אף הוא.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה במסגרת פסטיבל הסרטים South by Southwest ב-18 במרץ 2017.
בארצות הברית ובקנדה, הסרט יצא לאקרנים לצד פאוור ריינג'רס, תרגיל לשוטרים מתחילים ווילסון, והיה צפוי להכניס 12–17 מיליון דולר מ-3,146 אולמות קולנוע במהלך סוף השבוע הראשון להקרנתו.
בפועל, הסרט הכניס 12,501,936 דולר, והיה לסרט הרביעי הרווחי ביותר באותו סוף-שבוע, אחרי היפה והחיה, פאוור ריינג'רס וקונג: אי הגולגולת.
בסוף השבוע השני של הסרט הוא הכניס 5.5 מיליון דולר, וירד למקום השמיני.
באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, "סימן חיים" קיבל דירוג של 67% המבוסס על 177 ביקורות, וממוצע דירוג של 5.9 / 10. על פי הדעה הרווחת: "סימן חיים הוא די מרגש, מתוחכם למדי, וצולם בקפידה מספיק כדי להתגבר על אי-יכולת לתרום משהו חדש לז'אנר".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון 54 מתוך 100, בהתבסס על 44 מבקרים, רובן מעורבות או ממוצעת.
קהל הגולשים של האתר CinemaScore העניקו בסקר ציון ממוצע של "+C" לסרט, בסולם של +A עד F.
עם זאת, עלינו לשאול את עצמנו האם יש מקום לסרטי מדע בדיוני בינוניים - ואני מאמין שכן, יש, אך האם זה באמת צריך לכלול סרט כל כך לוקה בחסר כמו סימן חיים?"
על פי ציידי מכשפות, בעיקר בתקופת השיא של צידי המכשפות במאה ה-17, סימן המכשפה, הקרוי גם סימן השטן או תו השטן, היה סימן על גוף הברייה המצביע על היותה מכשפה.
האמונות לגבי הסימנים השתנו בהתאם למיקום המשפט וההאשמה המופנית נגד המכשפה-לכאורה.
ההתייחסות המוקדמת ביותר לקיום סימן כזה היא מהמאה ה-16. עדויות באשר לסימני מכשפות הגיעו לשיאן בשנת 1645, ועד שנת 1700 כבר נעלמו כמעט כליל.
האמונה לגבי סימן המכשפה הייתה שזהו סימן קבוע בו מסמן השטן את חניכיו כדי לכבול אותם בצייתנות ושירות אליו.
את הסימן הוא יוצר על ידי שריטה בטלפיו על בשרם, או על ידי צריבה בברזל חם.
היו מקרים בהם נטען שהסימן הושאר כאשר השטן ליקק את האדם המדובר.
בדרך כלל הסימן יוחס לחלק מטקסי חניכה ליליים.
סימן נוסף שיוחס לקשר בין מכשפות לשטן הוא פטמת המכשפה - בליטה המצויה איפשהו על גוף המכשפה, ולאו דווקא שד או פטמה.
תואר לפעמים כבעל מראה של יבלת.
המונח "סימן מכשפות" שימש גם לסימנים שהוצבו על בתים ומבנים כדי להרחיק מהם מכשפות, בדרך כלל על דלתות, עמודים וקירות.
פטמת המכשפה מזוהה עם עיוות של הכוח האמהי על ידי מכשפות, בתקופה המודרנית המוקדמת באנגליה.
על פי האמונה, מכשפות הזינו בעזרת פטמתן המיוחדת שדונים או רוחות מלווים; המלווים (לעיתים קרובות חיות מבויתות, דוגמת חתולים) סייעו למכשפה בקסמיה בתמורה למזון (דם) מקרבנות שהקריבה או מיניקה מפטמת המכשפה.
פטמת המכשפה גם משמשת את השטן עצמו, היונק ממנה כשהוא מבקר בלילות במיטותיהן של משרתותיו הנאמנות, ולפעמים אף מפרה אותן בזרעו.
היצורים שנולדו מזיווג זה גם ינקו מפטמה זו.
בפולקלור האנגלי, יצורים אלו נקראו "קמביון", והיו סיפורים לפיהם ביום השביעי של השבוע השביעי של הזנה מפטמת המכשפה, היה הקמביון גדל ומגיע לבגרות, ויוצא אל העולם לזרוע הרס באמצעות כוחות דמוניים שירש מאביו העל-טבעי.
על פי האמונה, סימני המכשפה יושמו במקומות מוסתרים בגוף: תחת העפעפיים, בבתי השחי, או בחללים בגוף.
כאשר נמצא סימן כזה, הוא נחשב להוכחה חותכות להיותה של המואשמת מכשפה.
בהתאם, על פי האמונה, לכל מכשפה יש כזה סימן, וחיפוש גופני קפדני היה חלק מתהליך משפט של מכשפה.
כל סימן על הגוף היה יכול להיחשב כסימן מכשפה: שומות, צלקות, כתמי לידה, סרחי עור, "פטמה שלישית", גיוון בצבע העור, וכדומה.
המומחים, או האינקוויזיטורים, האמינו שהם יכולים להבדיל בנקל בין סימן מכשפה לבין פגם טבעי בעור, ולכן גם התעלמו מכל טענה מצד מואשמות שסימן שנמצא הוא טבעי.
הרשויות בציד המכשפות באופן שגרתי הפשיטו את המכשפה הנאשמת מבגדיה, וגילחו את כל שיער גופה, כך ששום סימן פוטנציאלי לא יישאר מוסתר.
הם תקעו סיכות לתוך צלקות, יבלות, אזורים של עור מעובה או כהה.
היה נהוג לערוך את הבדיקות לעיני קהל גדול.
מכיוון שהאינקוויזיטורים גם האמינו כי השטן משאיר סימנים בלתי נראים, אם לא הצליחו למצוא סימן לאחר הפשטה וגילוח, הם פשוט התחילו לדקור את הנאשמת בסיכות בכל חלקי גופה עד שמצאו אזור לא רגיש.
בדיקות אלו פסקו עד שנת 1700.
האלימות שהופנתה כנגד מכשפות-לכאורה על מנת לגלות את סימניהן כללה עינויים.
עינויים אלה בדרך כלל כללו נדבך של אלימות מינית, אפילו עד אינוס המואשמת, אפילו שאונס לא נחשב ככלי להשגת מידע.
כאשר אישה הולקתה, היא הוכרחה להתפשט בחלקה העליון ולהציג את שדיה לציבור.
כדי לאלץ אותה להתוודות, מרח כומר שומן רותח על עיניה, בתי השחי, בטנה, ירכיה, מרפקיה ו'דאן סה נאטור', בווגינה, של קתרין בוראיון.
היא מתה בכלא, ללא ספק מפצעיה".
במהלך ציד המכשפות הועסקו אנשים כדי לסייע במציאת והרשעת מכשפות.
אנשים אלו קיבלו את התואר "מגלי המכשפות".
אולי המפורסם מביניהם היה מת'יו הופקינס (בסביבות 1620–1647), אשר טען לתואר "מגלה המכשפות הכללי".
כתביו של הופקינס הגיעו לשיא הפופולריות שלהם במהלך מלחמת האזרחים האנגלית (משנת 1645), וכתבים אלה תרמו רבות לשימוש בתו השטן כראיה במשפטי המכשפות ולאמונה בו.
בסקוטלנד באותה תקופה היו שתי נשים שהתחזו לגברים, וכינו את עצמן "מר דיקסון" ו"מר פיטרסון", כדי שגם הן יוכלו להיות למגדי מכשפות.
האנתרופולוגית מרגרט מארי התייחסה לנושא סימני המכשפות בספריה Witchcult in Western Europe ו-The God of the Witches שיצאו בתחילת המאה ה-20. היא טענה שאכן היו סימנים, שלמעשה היו קעקועים של חברים בדת פגאנית מאורגנת.
שהיה מדובר באנשים שנטלו חלק בפעילות שלא התקבלה בחברה בעין יפה, אך שלא היה בה מן העל-טבעי.
אחרי צאת הספרים, מארי התפרסמה כמומחית למכשפות וכישוף, ויש הזוקפים לזכותה את העניין המחודש בדתות ופרקטיקות פגאניות, כמו דת הוויקה.
עם זאת, רבות מטענותיה שהיו שנויים במחלוקת נדחו בין היתר בשל חוסר ראיות.
גישה נוספת רואה את האמונה והחיפוש אחר סימן המכשפה כמונע מגדרית.
אן ברסטו, בספרה Witchcraze: A New History of the European Witch Hunts, מנתחת את ציד המכשפות של אירופה כניסיון לשלוט בנשים, ואת סימן המכשפה כתירוץ לשלוט בגופן של נשים דרך אלימות וסדיזם.
היא מתארת את המציאות של נשים בחברה במהלך הזמן הזה: "כאשר בן אצולה היה מגן על 'אישה חביבה על הבריות ואדוקה' הדוקר [בסיכות] טען כי, לאחר שהואשמה, היא חייבת להיבדק בכל מקרה".
ברסטו את האלימות בעלת האופי המיני שרווח בציד המכשפות כראיה נוספת כי ציד מכשפות היה, למעשה, ציד נשים.
ההיסטוריונית דבורה ויליס טוענת כי ציד מכשפות נבעה בפחד חברתיו מהכוח האימהי.
ויליס טוענת כי ברחבי אירופה של התקופה המודרנית המוקדמת ישנם גילויי פחד מאמהות מרושעת, המוצאת ביטוי במגוון דרכים, ביניהם סיפורי אגדות ואמונות לגבי מכשפות, ושפטמת השטן היא ביטוי ישיר של פחד זה.
ויליס רואה בפטמת המכשפות עיוות של הכוח הנשי להזין ולחזק צעירים.
דריימון הציע תאוריה לפיה באזורים המושפעים ממחלת ליים, יש בסיס הן לזיהוי מכשפות על פי התנהלות מוזרה, שכן המחלה משפיעה על הלוקים בה מבחינה נוירולוגית, והן לבדיקה לגילוי שכן נשיכת קרציות משאירה סימנים על העור, ויכולה להיות במקומות נסתרים בגוף.
הוא מציין שהתפתחות התאוריה ביחס לתו השטן באירופה הגיעה רק אחרי מגעיו של קולומבוס עם "העולם החדש" בשנת 1492, והיא עשויה להיות התוצאה של העברת הזיהום הגורם לליים מאמריקה לאירופה, במיוחד באזורים תחת שליטת האימפריה הספרדית, כולל חלקים של עמק נהר הריין (היום חלק מגרמניה).
נושא זה הוא הנושא של עבודה האחרונה במחקר של כישוף.
תאוריה זו היא הרחבה של הרעיון שהוצע במקור על ידי לורי וין קרלסון, לפיו המכושפים-לכאורה בסיילם סבלו ממחלת דלקת המוח.
סימן הוא פזמון שכתבו רון נשר ואליעד נחום והלחין אליעד נחום.
השיר יצא לאור ב-7 בפברואר 2014, כסינגל מתוך אלבום הבכורה של אליעד סימן.
השיר יצא כסינגל בשנת 2014 ונכלל באלבום הבכורה של אליעד, סימן, השיר נבחר להיות שיר הנושא של האלבום.
השיר יצא זמן קצר לאחר הפרידה של נחום מחברתו, חגית יאסו, זוכת "כוכב נולד".
ברפואה, סימן גורלין הוא היכולת לגעת בקצה האף עם הלשון.
בין שמונה לעשרה אחוזים מהאוכלוסייה הכללית יכולים לבצע מעשה זה, והוא נפוץ הרבה יותר אצל אנשים שסובלים מפגיעה תורשתית ברקמות החיבור, תסמונת אהלרס-דנלוס (הוא קיים בקרב כמחצית מבעלי התסמונת).
הסימן יכול להעיד גם על תסמונת מרפן.
אף ששמו של הסימן כולל את השם "גורלין", אין לו קשר לתסמונת גורלין ; שני המונחים קרויים על שמו של רוברט ג' גורלין .
סימן הטעמה משני (` – ידוע באנגלית בתור grave accent) או סימן הטעמה משנית הוא סימן דיאקריטי המשמש ברמות שונות באנגלית, צרפתית, הולנדית, איטלקית ושפות רבות אחרות במערב אירופה.
הוא משמש גם בשפות אחרות המשתמשות באלפבית הלטיני, כמו מוהוק ויורובה, ובמערכות כתיבה לא-לטיניות כמו האלפבית היווני והקירילי.
אין לו משמעות יחידה, אך הוא יכול להצביע על גובה הצליל, הלחץ או תכונות הגייה אחרות.
הסימן כפי שהוא מופיע כסימן דיאקריטי על גבי כתב:
סימן הטעמה משני הופיע לראשונה באורתוגרפיה הפוליטונית של יוונית קדומה כדי לסמן גובה צליל נמוך יותר מגובה הצליל הגבוה שמסומן בסימן הטעמה עילי.
בפרקטיקה המודרנית הוא מחליף את סימן ההטעמה העילי בהברה האחרונה של מילה כאשר אחרי המילה באה מיד מילה אחרת.
סימן ההטעמה המשני והגג הוחלפו בסימן הטעמה עילי באורתוגרפיה המונוטונית המודרנית.
הסימן נקרא ביוונית βαρεῖα (באריה), צורת הנקבה של שם התואר βαρύς (בארוס), שפירושו "כבד" או "בטון נמוך".
מיוונית הגיע בתרגום שאילה ללטינית gravis - כבד, ומשם למילה האנגלית grave ובשם האנגלי המלא grave accent.
סימן ההטעמה המשני מסמן את ההטעמה של מילים במלטית, קטלאנית, איטלקית והונגרית.
בסידור המקשים המסורתי של מכונת כתיבה (QWERTY) היה מקש ייעודי לסימן ההטעמה המשני, ומכיוון שסידור זה התקבע כנפוץ ביותר, תוקנן הסימן בתקן ASCII (0x60), ותקן יוניקוד (U+0060).
מקלדות המחשב קיבלו את התו בירושה והמקש ייעודי עבורו נכנס לתקן למקלדות מחשב, אולם כיוון שהשימוש בתו למטרת דיאקריטיה דעך עם השנים מערכות הפעלה, שפות תיכנות ותוכנות רבות מיפו את התו לשימושים אחרים.
שמות נפוץ לתו המיצג את הסימן הם backquote, backtick, או גרש הפוך.
רבות ממעטפות הפקודה למערכות Unix ושפות התכנות פרל, PHP ורובי משתמשות בזוגות תווים עם התו כדי לציין החלפת פקודה, כלומר החלפת הפלט הסטנדרטי מפקודה אחת לשורת טקסט המגדירה פקודה אחרת.
לדוגמה, שורת הקוד: שוות ערך, לאחר החלפת הפקודה, לפקודה:
במערכת ההפעלה חלונות, הלוכסן השמאלי משמש כמפריד נתיב; לכן, בדרך כלל לא ניתן להשתמש בו כתו מילוט.
PowerShell משתמש במקום זאת בסימן הטעמה משני (`).
משתמשים בסימן לפעמים בהערות כדי לציין קוד, למשל,
תקן ECMAScript 6 הציג את תו "backtick" כמסמן תבנית מילולית.
היישום שלה כולל בין היתר אינטרפולציה של מחרוזת ומחרוזות מרובות שורות.
בדוגמה הבאה, הערך של המשתנים name ו-pet מוחלף במחרוזת המוקפת בתו:
בשלד התוכנה אנגולר אין תמיכה בתבנית מילולית, למרות התמיכה הכללית בתקן ECMAScript 6. המנתח המילולי של אנגולר זורק שגיאה: ובכך מודיע על חוסר התמיכה בסימן הטעמה משני.
סימן אישור הוא סימן (✓, ✔ וכו'), המשמש לציון המושגים "כן", "נכון", "אושר" וכו'.
"כן; התשובה אומתה", "כן; זו התשובה הנכונה", "כן; זה אושר", או "כן; זה חל עליי").
לעיתים נעשה שימוש בסימן ה-X לשם אותן מטרות (משל בבפתקי הצבעה בממלכה המאוחדת), אך לרוב הסימן מסמן המשמעויות מנוגדות: "לא", "שגוי", "שלילי" או "כישלון".
ברוב מדינות העולם, בעיקר במדינות אנגלו-סקסיות, הסימן ✓ הוא בעל קונוטציות חיוביות, כנראה בשל הקלות היחסית שביצירתו ובשל פשטותו.
אולם, במספר מדינות הסימן מייצג משמעויות שונות ושליליות:
בשוודיה מקובל כי ✓ (בשוודית "Bock") מציין שתשובה שגויה, לעומת הסימן R המציין את האות הראשונה במילה "Rätt" כלומר: "נכון".
בפינלנד ✓ מייצג את המילה הפינית "Väärin" כלומר "לא נכון" בשל קרבתו לצורת האות V.
לעומת זאת "נכון", מסומן ב, קו אנכי משופע עם שתי נקודות מצדדיו.
ביפן, נעשה שימוש בסימן O במקום, ואילו הסימנים X או ✓ מסמלים בדרך כלל טעות.
הניגוד בין X לבין O משמש גם במשחק איקס עיגול.
הקטגוריה "Symbol, Other" של Unicode מספקת סימני אישור שונים:
סימני דרך הוא משחק ילדים המיועד לשני משתתפים לפחות ומצריך גיר, אף כי השימוש באבן גיר נפוץ יותר.
המשתתפים מתחלקים לקבוצה בורחת וקבוצה רודפת, כאשר אם יש מעט משתתפים מספיק שחקן אחד בקבוצה הבורחת.
הקבוצה הבורחת מתחילה לנוע, בעוד הקבוצה הרודפת ממתינה (נותנת "פור").
הקבוצה הבורחת מסמנת חיצים על המדרכה, אשר מסמנים את נתיב הבריחה שלה.
על הקבוצה הרודפת לאתר את החצים ולהשיג את הקבוצה הבורחת.
ניתן לראות משחק זה, כגרסה מפושטת של משחק "חפש את המטמון".
בתרבות האנגלו-סקסית מכונה המשחק "תפסו את השועל", ואופן סימון הדרך הוא באמצעות פתיתי נייר צבעוני ולא באמצעות סימני גיר.
לפי חוקי המשחק אסור מרחק של יותר מאשר 6 רגל בין סימני הדרך.
המשחק מוזכר בצורתו זו בספרה של ג'ין ובסטר, אבא ארך רגליים, שיצא לאור בשנת 1912, ואשר מתרחש בארצות הברית של תחילת המאה העשרים, וכן בספרה של אדית נסביט, ילדי המסילה, המתרחש באנגליה ויצא לאור בשנת 1906.
סימן קריאה היה כתב עת ספרותי, שהציג עצמו כ"רבעון מעורב לספרות".
העורך והמייסד הוא מנחם פרי (תחילה יחד עם מאיר ויזלטיר שפרש לאחר הגיליון הראשון).
החוברת הראשונה של "סימן קריאה" יצאה לאור בסוף שנת 1972. תוך זמן קצר הפך הרבעון לשנתון, אך המשיך להיות כתב-עת מרכזי לספרות ולחקר הספרות עד לשנת 1991, עת פורסמה החוברת האחרונה, ה-22. בכתב העת נדפסו שירים וקטעי פרוזה במקור ובתרגום, וכן מסות מחקריות בענייני ספרות ותורת הספרות.
בחלק משנותיו שימשו בו כעורכי משנה נילי מירסקי, משה רון (עבודות התרגום הראשונות של השניים פורסמו בכתב העת), דן צלקה ונסים קלדרון.
ליד הרבעון הוקמה גם הוצאת ספרים בשם "ספרי סימן קריאה".
הספר הראשון שראה אור במסגרתה היה המחזה "חפץ" של חנוך לוין (1972).
בהוצאה ראו אור בעיקר ספרי היוצרים מחבורת "סימן קריאה": ספרי שירה ומחזות, אך גם סיפורת, כדוגמת "זיכרון דברים'" של יעקב שבתאי, והיא פרסמה גם תרגומים שונים, בהם "גטסבי הגדול" של פיצג'ראלד (1974) ו"המבנה של מהפכות מדעיות" של תומאס קון (1977).
בשנת 1983, לאחר שהתפרסם שירו של יצחק לאור "המנון לגוש", בו השורה "ובמצותינו דם נערים פלסטיניים כי בלאו הכי הכל עלילות עכו"ם", הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב החליט להפסיק את תמיכתו בכתב העת.
במקביל התעוררה סערה על כך שפורסם נאום של מנחם בגין.
בשנת 1985 ייסדה ההוצאה, יחד עם כתר הוצאה לאור והוצאת הקיבוץ המאוחד, את "הספרייה", סדרת ספרים לפרוזה מקורית ומתורגמת, ובשנת 1990, בשיתוף עם הוצאת הקיבוץ המאוחד, את סדרת הספריה החדשה.
לאחר כשלושים-ושלוש שנים אמר על "סימן קריאה" העורך והמייסד, מנחם פרי:
סימן שאלה ("?") הוא סימן פיסוק דקדוקי המחליף בסוף משפט את הנקודה (.) ומעמיד את המשפט המצוין בגדר של שאלה (בקשת מידע).
השימוש בסימן זה יהיה בסופו של משפט שאלה ישיר, היינו משפט שאלה בו אדם אחד פונה ישירות לאחר.
הוא שאל: "איפה אתה נמצא?"
במשפט שאלה עקיף לא נהוג לסמן סימן שאלה.
"הוא שאל אותי איפה אני נמצא."
על מנת לציין תמיהה של הקורא, מקובל לציין סימן שאלה בתוך סוגריים.
בשפה האנגלית ניתן להשתמש בסימן השאלה גם בסדרה של שאלות:
בספרדית מקובל שיש לסמן הן את תחילתה של השאלה והן את סופה.
החל מהמאה ה-18 מקובל לסמן את תחילת השאלה בסימן שאלה הפוך "¿" ואת סופה בסימן השאלה הרגיל "?".
לאחר תחילת השימוש הנפוץ במחשבים בהם סימן השאלה ההפוך אינו נגיש על המקלדת החלו להשתמש בסימן השאלה הרגיל גם בתחילת משפט.
ביוונית מקובל להשתמש בסימן נקודה פסיק ";" בסוף המשפט על מנת לסמן שאלה.
בערבית מקובל להשתמש בסימן שהוא תמונת ראי של סימן השאלה המקובל: "؟"
בארמנית מקובל לסמן סימן שאלה ככה: "՞ " מעל האות האחרונה שבסוף המשפט כדי לסמן שאלה.
מקורו של סימן השאלה במילה הלטינית quæstio שפירושה "שאלה".
בתחילה כתבו את המילה במלואה, לאחר מכן קיצרו אותה לאות הראשונה והאחרונה של המילה "Qo" הנכתבת על ידי האות Q גדולה ומתחתיה האות o קטנה.
סימן זה הוא למעשה סימן השאלה המודרני.
לפי הסבר אחר למקורו של סימן השאלה, במאה התשיעית לאחר שסיימו משפט שאלה בנקודה, הוסיפו מעל הנקודה סימן של טילדה "~" על מנת להראות שיש להרים את הקול בסוף המשפט כדי ליצור משפט של שאלה.
מסימן זה, לפי סברה זו, התפתח סימן השאלה.
סימן השאלה משמש במספר שפות מחשב.
בשפת C ובשפות דומות לה הוא מהווה חלק מהאופרטור ?:(האופרטור הטרינרי) המשמש ליצירת משפטים בוליאניים.
בשפה Ruby נהוג להשתמש בסימן שאלה בשמות של פונקציות שמחזירות ערך בוליאני.
בגרסאות הראשונות של BASIC, כל בקשת קלט מהמשתמש הייתה מסומנת על ידי סימן שאלה.
בדפדפן משמש סימן השאלה כסימן מקדים לפרמטר הבקשה (POST/GET).
הסימן "?" מייצג, ברישום מבואר של תנועות משחק שחמט, שגיאה.
משמעו שגיאה חמורה וצירוף ?!
במתמטיקה "?" מייצג את פונקציית סימן השאלה של הרמן מינקובסקי.
סימן קריאה ("!") הוא סימן פיסוק המסמן את סופו של משפט, לרוב משפט קריאה או ציווי.
במקלדת הסימן נמצא על אותו המקש עם הספרה 1, ומתקבל על ידי .
סימן הקריאה מסמן את סופו של משפט קריאה או ציווי.
סימן קריאה יופיע גם כאשר מציינים דיבור ישיר, לדוגמה:
סימן קריאה הנתון בסוגריים בתוך משפט משמש להדגשת הנאמר, או להבהרה שהכותב אכן התכוון לכתוב כפי שכתב ושאין מדובר למשל בשגיאת סופר או בפליטת קולמוס, לדוגמה:
"עמדה זו מקובלת על לא פחות מ-75% (!) מן הנשאלים."
מקורו של הסימן במילה הלטינית "io" – שהיא קריאת שמחה.
הסימן התהווה כשהאות "i" החלה להיכתב מעל האות "o".
לעיתים מסיימים משפט בסימן שאלה ולאחריו סימן קריאה, דבר הנקרא "סימן תמיהה".
תפקידו של סימן התמיהה הוא להבהיר שהשאלה שהוא בסופה היא שאלה רטורית.
בספרדית יש להתחיל משפט קריאה או ציווי בסימן קריאה הפוך ולסיימו בסימן קריאה רגיל.
אותו הדבר נכון לגבי סימן שאלה.
המטרה היא שהקורא יוכל לזהות את סוג המשפט בטרם יקרא אותו.
שימושים לא נכונים בסימן הקריאה
הפיסוק התקין כולל שילוש של סימן הקריאה; הצורות "!" ו־"!!!" הן תקינות.
עם זאת, לעיתים סימן קריאה מופיע פעמיים – "!!", או ארבע פעמים ויותר ברצף.
לרוב העניין נעשה לשם הקצנת רגשות ודעות.
הכפלה שגויה של סימני הקריאה הפכה לסמל לכתיבה עילגת.
במקלדת הסימן נמצא על אותו המקש עם הספרה 1, ומתקבל על ידי לחיצה על כפתור ה־shift ועל המקש הנ"ל, ולכן הכפלת סימן הקריאה גורמת לעיתים לכתיבת הספרה 1 בטעות, כמו בביטוי שולת!!!1.
השימוש בסימן קריאה נפוץ בפרסום, לדוגמה: בשמו של האתר "וואלה!".
באנגליה קרויה עיר בשם וסטוורד הו!
על שמו של הספר בשם זה של צ'ארלס קינגסלי.
בקוויבק ישנה עיירה הקרויה בשם סן לואי דו הא!
הא!, אשר בשמה הרשמי שני סימני קריאה.
במספר שמות של מחזות זמר, ובהם המחזות הידועים "אוקלהומה!" ו"הו!
סימן קריאה נמצא גם בשם האלבום של הביטלס, "Help!", שקרוי על שם שיר הנושא שלו, ואף מהווה את הפסקול של סרט בשם זה; וכן בשמו של העיתון ישראל הי!ם – שבו סימן הקריאה מחליף את האות ו בשל דמיון בצורתם.
באלפבית הפונטי הבינלאומי סימן הקריאה מציין עיצור בתר מכתשי, מצוץ בשפות חויחוי ובושמנית.
סימן קריאה משמש לסמל סכנה.
תמרור המסמל סכנה בלתי צפויה הוא משולש המכיל בתוכו סימן קריאה.
בארצות הברית נפוץ תמרור צהוב ועליו סימן קריאה שחור.
באירופה ובישראל משולש אדום ובו סימן קריאה שחור על רקע לבן.
במתמטיקה משמש סימן הקריאה כסימן פונקציית העצרת.
בלוגיקה המתמטית, כאשר הוא סמוך לכמת 'קיים', שסימנו , סימן הקריאה מציין 'קיים ויחיד'.
לדוגמה, במערכת פאנו, הפסוק "קיים מספר יחיד שקטן מ־2" ייכתב כך: , או בקיצור .
בשפות תכנות שמקורן בשפת C, משמש בדרך כלל סימן הקריאה לציון ביטוי בוליאני של שלילה, לדוגמה:
משמעו A אינו שווה ל־B.
בספרי הנפשה (קומיקס) נוהגים לצייר סימני קריאה לצדי ראשה של דמות כלשהי לציון הפתעה.
במשחק השחמט, סימן קריאה אחד: "!" מסמן מהלך טוב, ושני סימני קריאה ("!!") מסמנים מהלך מצוין.
גם לסימן התמיהה יש שימוש בשחמט (לפירוט נוסף ראו רישום מהלכים בשחמט).
בכתוביות לכבדי שמיעה (בעיקר ב־DVD) נוהגים לעיתים להשתמש בסימן קריאה בתוך סוגריים (!) בסוף משפט שנאמר באירוניה (עבור מי שאינו שומע את האינטונציה ועלול לפרש אותו מילולית).
בסדרה "סיינפלד", בפרק "The Sniffing Accountant", איליין בניס כעסה על חברה ג'ק על כך שכשהוא הודיע לה בעזרת פתק (הוא עזב לאחר שההודעה התקבלה) שחברתה מירה בהריון, הוא לא שם סימן קריאה ("מירה ילדה" ולא "מירה ילדה!").
עניין זה מדגים את הרגש שסימן הקריאה מסמל.
לאחר מכן, העורך של הדברים שהיא כתבה (היא כותבת ב"קטלוג ג' פיטרמן") כעס עליה על שימוש מוגזם בסימני קריאה, ויצירת משפטים בסגנון: "הכנסתי כסף למכונה אבל החטיף לא יצא!".
בישראל קיים כתב עת בנושא ספרות הנקרא "סימן קריאה".
סימנור הוא מתקן איתות לרכבות, הדומה בחזותו לרמזור אך שונה ממנו מהותית באופן פעולתו.
מקור המילה הוא הלחם של המילים סימן ואור.
תפקידו הכללי של הסימנור הוא לסמן לנהג הרכבת האם קטע המסילה אליו הוא נכנס פנוי.
בשונה מרמזור הנמצא על הכביש, הסימנים בסימנור אינם מחולקים לכיווני תנועה שונים בכל פרק זמן, אלא הסימון מציין האם אותו קטע מסילה תפוס בפועל על ידי רכבת כלשהי או לא.
הצורך בהתקנים שיוודאו שעל כל קטע מסילה תהיה בכל רגע אך ורק רכבת אחת ברור - על מנת למנוע התנגשות אפשרית בין רכבות.
הסימנור הוא אמצעי טכנולוגי מתקדם יחסית למימוש מטרה זו, ופתרונות פרימיטיביים יותר שמשו רכבות לאורך ההיסטוריה.
אמצעי דומה לסימנור אך מיושן מעט יותר הוא הסמפור - מתקן איתות הנע באופנים שונים בהתאם למסר אותו הוא צריך לשדר.
אמצעים פרימיטיביים הרבה יותר היו בשימוש בעבר ולמעשה עדיין נמצאים בשימוש ברשתות רכבות מיושנות יותר כמו זו של הודו.
לפי שיטה זו נעשה שימוש בעצם פיזי כלשהו (לרוב דגל, אך זה יכול להיות כל פריט אחר כמו שרביט או טופס).
אותו פריט פיזי מציין "בעלות" של הנהג או הפקח המחזיק בו על אותו קטע מסילה, וכך מובטח שנסיעה על אותו קטע תתבצע תמיד על ידי רכבת אחת בלבד בכל פעם.
פריט המייצג קטע מסילה מסוים קיים תמיד בעותק אחד בלבד בכל אותה רשת רכבות.
שיטת השימוש באמצעים פיזיים לחלוקת קטעי המסילות הוכיחה עצמה אמנם כאפקטיבית במניעת התנגשויות (כאשר הקפידו על הנהלים כמובן), אך היא שיטה מאוד בזבזנית ולא יעילה בחלוקת קטעי המסילה מכיוון שהיא מאלצת את הרכבת הזקוקה לקטע מסילה להשיג פריט פיזי.
כך לדוגמה אם רכבת עברה מנקודה A לנקודה B, יהיה צורך להחזיר את ה"דגל" של קטע מסילה זה על ידי רכבת שתעשה קודם כל את המסלול ההפוך, ורק לאחר מכן יהיה ניתן לשלוח רכבת נוספת מנקודה A לנקודה B.
פתרון שהוצע לבעיה זו הוא מעין "תיבה" בה נמצאים מספר עותקים של אותו "דגל" הממוקמת בתחנה A, כאשר רכבת יוצאת מנקודה A לנקודה B מוציאים את אחד העותקים והתיבה ננעלת.
רק כאשר מגיעה הרכבת לנקודה B היא "מפקידה" את אותו דגל שקיבלה לתיבה אחרת, המאשרת את פתיחת התיבה בתחנה A.
הסימנור המודרני הוא למעשה גלגול טכנולוגי של שיטת איתות זו.
קיימים סוגים רבים של סימנורים לאורך המסילה.
סימנור ראשי: סימנור בסיסי המורה לנהג הרכבת לעצור (מסומן לרוב באמצעות אור אדום), או להמשיך (מסומן לרוב באמצעות אור ירוק).
סימנור מוקדם: מוצב במרחק כלשהו לפני סימנור ראשי ונועד ליידע את הנהג מבעוד מועד על מצבו, ולאפשר לו לדוגמה להאט במידת הצורך.
סימנור עיתוק: סימנור בעל שני אורות, אדום ולבן, שמטרתו לסמן לנהג הקטר האם ניתן להתקדם עם הרכבת לצורך עיתוק בלבד (מיוצג על ידי אור לבן) או לא (אור אדום).
עיתוק משמעותו "הזזה" של הרכבת מנקודה לנקודה לפי הצורך (כמו מרציף אחד לרציף אחר).
אופן השימוש בסימנורים ברכבת ישראל
ברכבת ישראל משתמשים בסימנורים שצוינו לעיל באופן הבא:
סימנור ראשי יסמן "עצור" באמצעות אור אדום, "סע" באמצעות אור ירוק ו"סע במהירות מוגבלת" באור כתום.
הגבלת מהירות במסילה שמעבר לסימנור יכולה לנבוע מתנאי הדרך או בדרך כלל עקב מעבר ממסילה אחת לאחרת באמצעות מסוט.
המהירות המותרת בקטע ידועה לנהגי הרכבת או מצוינת מעל הסימנור בקמ"ש מחולק ב-10 (כלומר "4" משמעו 40 קמ"ש).
סימון המהירות יכול להיות קבוע או משתנה.
סימנור מוקדם יסמן "הסימנור הראשי הבא במצב עצור" באמצעות שני אורות כתומים, "הסימנור הראשי הבא במצב סע" באמצעות שני אורות ירוקים ו"הסימנור הראשי הבא במצב סע אבל קיימת הגבלת מהירות" באמצעות אור אחד ירוק ואור אחד כתום.
סימנור משולב - סימנור ראשי (עם או בלי הגבלת מהירות) ומתחתיו סימנור מוקדם המציין את מצב הסימנור הראשי הבא.
סימן תמיהה או סימן שאלה קריאה הוא סימן פיסוק המופיע בשפות רבות.
סימן זה נוצר משילוב של סימן שאלה שלאחריו סימן קריאה: ?!
סימן זה יכול להעביר הרגשה של זלזול, זעם, בהלה או הלם.
שימוש בסימן זה בא להעיד על תמיהה, או על שאלה רטורית, לדוגמה:
האומר משפטים אלה מביע שאלה בגוון הקול שלו, אולם אינו מצפה לקבל תשובה מאחר שהתשובה ברורה לו.
סימני פיסוק רבים בסוף משפט
סופרים רבים עשו שימוש בריבוי סימני פיסוק בסוף משפט על מנת להביע רגשות שונים.
בדרך כלל ריבוי סימנים בא לאחר סימן השאלה על מנת להביע רגש נוסף על השאלה, לרוב התרגשות כללית, אולם הסימנים הנוספים נחשבים אמצעים ספרותיים המביעים רגשות ולא סימנים מוסכמים המקובלים על פי כללי הדקדוק.
לסימן זה יש גם צורה מאוחדת, ‽, הנוצרת על ידי הצבה של שני הסימנים אחד מעל השני.
סימן נומרו או № הוא סמל טיפוגרפי המשמש, בשפות אירופיות רבות, לסמן מיספור, בדומה לסימן הסולמית, שמקורו בארצות הברית.
דהיינו: בית מס' 10 ברחוב דאונינג, ביתו של ראש ממשלת בריטניה.
מקורו של הסימן בשפה הלטינית - שילוב של האות "N" עם סימן הדומה לאות o שתחתיה קו תחתון.
מאחר שסימן זה לא היה קיים במכונות כתיבה רבות, הוא הוחלף ב- "".
במחשבים בהם הסימן אינו נמצא, הסימן נכתב כאשר האות "O" מוחלפת בסימן המעלה.
סימן קוסמאול הוא מצב בו לחץ הדם הוורידי מוגבר ועולה עוד יותר בזמן שאיפת אוויר (לקיחת אוויר לריאות, inspirium).
ורידי הצוואר (jugular veins) ייראו גדושים ונפוחים במצב זה, בגלל קושי במילוי הלב בדם.
ניתן למדוד עליה בלחץ על ידי מדידת ה- JVP- jugular venous pulse: במצב נורמלי, יש ירידה בלחץ הדם הוורידי בזמן לקיחת אוויר, ואולם כאן תימדד עליה.
באופן נורמלי, ה-JVP יורד בזמן לקיחת אוויר כתוצאה מכך שיש ירידה בלחץ בית החזה אשר מתרחב במהלך לקיחת האוויר.
הסימן ע"ש קוסמאול יכול להעיד על בעיה במילוי החדר הימני של הלב - או כתוצאה למשל מהצטברות של נוזלים בפריקארד (השק העוטף את הלב), או כתוצאה מהיענות נמוכה של שריר הלב (מיוקרד) או הפריקארד.
הסיבות לנוכחותו של הסימן ע"ש קוסמאול:
פריקרדיטיס קונסטריקטיבי (ראה- מחלות פריקרדיאליות)- מצב בו הקרום העוטף את הלב (הפריקארד) מצטלק כתוצאה מפתולוגיות שונות, וחוסם את יכולתו של הלב להתמלא כראוי.
אוטם החדר הימני של הלב.
אי ספיקה של החדר הימני.
סטנוזיס (היצרות) של המסתם הטריקוספידלי (המסתם התלת-פסיגי)
סימן קוסמאול נקרא על שם רופא גרמני אשר תיאר זאת לראשונה ד"ר אדולף קוסמאול, (1822-1902), גם "נשימת קוסמאול" (kussmaul breathing) נקראת על שמו, מצב בו החולה נושם נשימות עמוקות מאוד כתוצאה מבעיה במאזן חומצה ובסיס בגוף- חמצת מטבולית ובעיקר חמצת קטוטית סוכרתית.
בהלכה סימני כשרות בעלי חיים הם סימני היכר המובאים בתורה, שעל פיהם נקבע איזה בעל חיים מותר באכילה ואיזה אסור.
סימני ההיכר מתחלקים לשלוש קבוצות:
סימני היכר לבהמה או חיה המותרת באכילה: מעלה גרה ומפריסה פרסה שסועה.
סימני היכר לדגים המותרים באכילה: סנפירים וקשקשים.
וסימן היכר לחגבים המותרים באכילה: מציאות כרעי ניתור.
חז"ל הוסיפו סימנים נוספים לזיהוי חגבים טהורים.
לגבי עופות, התורה מונה את מיני העופות הטמאים, וחז"ל למדו מהם את סימני טהרה של עופות.
התורה מונה שלושה מיני בהמות ושבעה מיני חיות המותרים באכילה, היות שהם מעלים גרה, מפריסים פרסה ושוסעים שסע.
לעומת זאת, מונה התורה ארבעה מיני חיות שיש להם רק חלק מהסימנים: ארנבת, שפן וגמל, שמעלים גרה אך לא מפריסים פרסה ולא שוסעים שסע.
וחזיר, שמפריס פרסה ושוסע שסע, אך אינו מעלה גרה.
התורה נתנה שני סימני כשרות לבהמות וחיות וכל חיה ובהמה אשר שני הסימנים מופיעים בה - כשרה
חכמים רצו להסביר שהחיות הכשרות הן דווקא חיות ובהמות אוכלי-צמחים בעלי מזג יותר נוח מאחרות שכך ראוי לאדם להיות.
וכך גם הסבירו את סימני הכשרות
העלאת גירה - מאחר שמדובר באוכלי עשב, והעשב מכיל תאית מרובה הוא קשה לעיכול ולכן צריכים החיות אפשרות להעלות גרה כדי להמשיך וללעוס את המאכל לצורך עיכולו.
הפרסת פרסה - במקום טפרים המזוהים עם טורפים יש להם פרסות שסועות שאיתם יכולים לטפס על סלעים שם מוצאים את העשב לאכילה.
הפוסקים כתבו סימנים נוספים המשמשים כמעין "כללי אצבע", אך חלקם נתונים במחלוקת:
חיה או בהמה ללא שיניים בחלקה הקדמי של הלסת העליונה - מבטא את זה ששיניהם נועדו ללעיסת עשב כי הם לא טורפים.
שימוש בסימן זה מותנה בגמרא בידיעה שהחיה אינה גמל, שאף שהוא טמא, יש בו סימן זה.
חיה או בהמה שהבשר מתחת לעצם הזנב שלה מסודר בשתי וערב.
(ויש יוצאי דופן שיש להם סימן זה והם טמאים)
חיה או בהמה שהחָלָב שלה יכול להתגבן לגבינה.
כל חיה או בהמה שיש לה קרניים.
זאת מאחר שהקרניים נועדו להגן על חיות צמחוניות גם מפני חיות טורפות.
סימן זה נמצא במחלוקת פוסקים ואינו מוסכם על הכל כסימן מובהק.
ישנן ארבע חיות שזכו להתייחסות פרטנית שאינן כשרות מאחר שלהן רק סימן כשרות אחד: הגמל, הארנבת והשפן - מעלות גירה ואינן מפריסות פרסה (על הגמל והארנבת, ראו התייחסות בהמשך).
החזיר - מפריס פרסה אבל לא מעלה גירה.
חז"ל למדים מכך שהתורה פירטה דווקא 4 סוגי חיות אלו, שאין בנמצא עוד חיות שיש להם רק סימן טהרה אחד (או מפריסי פרסה או מעלי גרה) מלבד ארבע חיות אלו שהתורה פירטה: הגמל, הארנבת והשפן - אין עוד חיות שמעלות גירה ואינן מפריסות פרסה.
החזיר - אין חיה נוספת שהיא מפריסה פרסה בלבד ואינה מעלת גירה.
בעקבות דברים אלו נאמר בתלמוד כי אדם שמצא בהמה שלא ניתן לזהות האם היא מעלת גירה הוא לא, כגון שפיה חתוך.
אם הוא מבחין שהיא מפריסת פרסה, והוא יודע שהיא אינה חזיר, בהכרח הדבר שהיא גם מעלת גירה והיא בהמה המותרת באכילה.
כמו כן אמרו בתלמוד בשם רבי ישמעאל:
התייחסות נוספת לכך הובאה בספרי בשם רבי עקיבא:
הגמל מוזכר בתורה כבהמה שאין לאוכלה, מאחר שיש לו סימן טהרה אחד בלבד, העלאת גרה, אך איננו מפריס פרסה ():
"אך את זה לא תאכלו ממעלי הגרה וממפרסי הפרסה, את הגמל כי מעלה גרה הוא ופרסה איננו מפריס, טמא הוא לכם".
פסוק זה עורר תמיהה, שכן מבחינה אנטומית הגמל אכן מפריס פרסה ואף שוסע שסע פרסות, כמו כל בעלי החיים מסדרת מכפילי פרסה.
רש"י פירש את העניין בפירושו לפסוק זה בקובעו: "מפרסת פרסה ושסע איננה שסעת - כגון גמל שפרסתו סדוקה למעלה אבל למטה היא מחוברת".
בעלי התוספות שם תמהו על פירושו של רש"י לסוגיה: "פירש רש"י: 'למעוטי גמל שפרסותיו סדוקות למעלה ומלמטה הם מחוברות', וצריך עיון, דאם כן היה לו למעט גמל מדין שוסע ולכתוב 'ושסע איננו שסע'".
ולא כך כתבה התורה, אלא כתבה 'פרסה איננו מפריס'.
רד"צ הופמן כתב על הדברים, לאחר הבאת דברי רש"י:
המחקר המדעי, לעומת זאת, הראה כי הארנבת אינה מעלה גרה, אם כי היא מרבה ללעוס ונראית כזו.
יש המסבירים שאין הכוונה לארנבת המוכרת לנו כיום, כשם שישנם שמות שונים במקרא לחיות ולצמחים בני זמננו.
בהקשר זה יש להזכיר כי על פי תרגום השבעים המילה ארנבת מתארת את הארנבת המוכרת לנו כיום, אך ייתכן שאירע שיבוש עוד לפני תרגום זה.
יש הטוענים שהתורה מתייחסת אל הארנבת כפי שהיא נראית לבני אדם, ולא לפי נתונים שאינם נראים לעין אנושית, וכוונתה היא להדגיש שהארנבת טמאה על אף שהיא נראית כמעלת גרה ובעלת סימן טהרה.
הרמב"ם כותב בנוגע להגדרת בהמה "מעלה גרה", כי בהמה מעלת גרה היא בהמה חסרת שיניים עליוניות.
כמו כן הוא מציין שהבהמה היחידה שהיא מעלת-גרה ואינה מפרסת פרסה היא הגמל בלבד, ואינו מציין את שני הנוספים בתורה: ארנבת ושפן.
יש מי שהסביר בדבריו מאחר שאינם בהמות ואין חשש שיבואו לאוכלם.
בנוסף נמנו בתורה () שבע חיות טהורות שבמפורש הותרו באכילה, והן: אייל, צבי, יחמור, אקו, דישון, תאו וזמר.
זיהוים של התאו והזמר המותרים באכילה איננו מוסכם.
חלק מהחוקרים מזהים את הזמר כג'ירף.
זיהויו המסורתי של ה"אקו" הוא היעל, ויש לזיהוי זה חיזוק מחקרי.
מותרים באכילה רק דגים בעלי סנפיר וקשקשת.
כמו כן אמרו חז"ל שמספיק קשקש אחד וסנפיר אחד כדי להכשיר את הדג.
ישנם סוגי קשקשת שאינם מתירים את הדג באכילה כגון שאינם יורדים בקלות אלא שכדי להוריד אותם צריך לפצוע את העור שאז הם לא נחשבים בעיני חכמים כקשקשים אלא כחלק מעור הדג.
בתורה לא ניתנו סימני כשרות לעופות אך ניתנה רשימה של כעשרים עופות אסורים באכילה.
חז"ל במשנה ובתלמוד למדו מן העופות הטמאים מהם סימני זיהוי הקובעים את כשרותו של העוף.
לדעת רוב הפרשנים, הסימנים רק מסייעים לברר האם עוף נתון שייך לאחד המינים הטמאים.
כל עופות הדורסים - טמאים.
קיימת מחלוקת הלכתית בפירוש המונח 'דורס'.