tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא פוגש בכפר את מריה (איווט מימיו) שמחוזרת על ידי הקצב מרסל (ברנרד וורינגר) שגם הוא אינו מרוצה מנוכחותו של הנק.
כדי לאסוף את הזיתים רוכש הנק ארבע שימפנזות - מדלין, מוניק, דלפין וסלסט ששימשו מקודם בניסוים של חיל האוויר האמריקאי ומאמן אותן באיסוף זיתים.
מריה מגיעה אליו ומגלה זאת והוא מבקש ממנה לשמור זאת בסוד.
השמועה מתפשטת בכפר ומרסלו ואמיל מארגנים את החקלאים נגד האמריקאי הקפיטליסט שרוצה לשבור את מטה לחמם בעזרת השימפנזות.
הם יוצאים בהפגנה עם שלטים "קופים, חזרו הביתה!".
רק הכומר האב סילביין (מוריס שבלייה) פועל למענו ומשתדל להנמיך את הלהבות.
הנק לא נכנע וממשיך לטפל בכרם.
אמיל הערמומי שולח אליו את יולנדה (איבון קונסנט) עם מסמכים שזייף כאילו היא בת דודה רחוקה ומגיע לה חצי מהנחלה.
הנק מיואש אבל מריה שולחת בלילה את השימפנזות למיטתה והיא נמלטת מהמקום בבהלה ומגלה כי זאת הייתה מזימה של אמיל.
הנק מתעמת ביחד עם השימפנזות בכיכר הכפר ומתחוללת שם קטטה גדולה.
לבסוף מפסיק זאת הכומר וקורא לכולם להירגע וכי הנק לא גוזל את פרנסתם אלא מוכן להלוות להם את השימפנזות שלו.
מתחילה לנשב רוח מיסטרל שמורידה את הזיתים מהעצים והתושבים מגיעים לכרם לראות איך השימפנזות מלקטות את הזיתים.
הפעולה מופרעת כאשר מריה מביאה למקום "הפתעה" להנק בדמות שימפנזה זכר והשימפנזות מפסיקות לעבוד ורודפות אחריו.
התושבים צוחקים בלעג אבל האב סילביין משכנע אותם לעזור להנק שהיה מוכן להשאיל להם את הקופות.
כל התושבים מתחילים לאסוף את הזיתים וכולם שמחים וצוהלים והנק ומריה מתחבקים לקראת עתיד משותף.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדין ג'ונסהנק דוסארדמוריס שבלייההאב סילבייןכומראיווט מימיומריה ריסרוברנרד וורינגרמרסלקצבקלמנט הרריאמיל פוריליסמתווך נדל"ןאיבון קונסטנטיולנדה
הקוסם מארץ עוץ (במקור ברוסית: Волшебник Изумрудного города, "הקוסם מעיר הברקת") הוא סרט פנטזיה רוסי שיצא לאקרנים בשנת 2025 בכיכובם של יקטרינה צ'רבובה, יורי קולוקולניקוב, יבגני צ'ומאק, ארתור ואחה, דמיטרי צ'בוטארב וסבטלנה חודצ'נקובה.
הסרט מבוסס על "הקוסם מארץ הברקת" מאת אלכסנדר וולקוב, המהווה עיבוד לספר "הקוסם מארץ עוץ" מאת ליימן פרנק באום.
עלילת הסרט מתארת את קורותיה של אלי סמית', נערה שבמהלך סופת טורנדו שיצרה המכשפה גינגמה, מגיעה לארץ אגדות צבעונית ויוצאת למסע יחד עם חבריה שמצאה בדרך, שלכולם, בדיוק כמוה, יש מטרה להשיג: הדחליל שצריך שכל, איש-הפח שצריך לב, האריה שצריך אומץ ואלי שרוצה להגיע הביתה.
באוקטובר 2024 הושק קדימון רשמי ראשון ונודע כי הסרט מהווה סרט ראשון בטרילוגיה והוא נקרא במלואו "הקוסם מעיר הברקת.
סרט ההמשך מתוכנן לצאת לאקרנים ב־2027 ונקרא "הקוסם מעיר הברקת.
ילדה בשם אלי גרה בעיר מרוחקת.
יום אחד, המכשפה המרושעת גינגמה, במטרה להשמיד את האנושות, העלתה סופת טורנדו שנשאה את אלי וכלבתה טוטושקה לארץ אגדות.
כדי לחזור הביתה, אלי, יחד עם חבריה - הדחליל, איש הפח והאריה הפחדן - יצאו לדרך בכביש הלבנים הצהובות לעיר הברקת בחיפוש אחר קוסם שיגשים את משאלותיהם העמוקות ביותר.
הפקת הסרט החלה עוד באפריל 2022, כאשר הפרויקט הוצג בפני בכירים במשרד התרבות של רוסיה, במטרה לעניין אותם במימון הסרט והסרט זכה במימון ממשלתי.
לבמאי הסרט מונה איגור וולושין ועל הפקת הסרט עמלו חברת Kinoslovo בבעלות המפיק פיוטר אנורוב.
חברת סנטרל פרטנרשיפ חתמה על חוזה הפצה.
לתפקיד אלי לוהקה ב-2023, הילדה יקטרינה צ'רבובה, שחקנית-ילדה, שזה היה תפקידה הקולנועי הראשון.
לצוות הצטרפו בהמשך ואסילינה מאקובצבה בתפקיד המכשפה הרעה, יורי קולוקולניקוב כאיש הפח, יבגני צ'ומאק בתור הדחליל, ארתור ואחה שדובב את האריה הפחדן, שנעשה כולו בעיבוד ממוחשב ודמיטרי צ'בוטארב בתפקיד אורפין ג'וס.
סבטלנה חודצ'נקובה גילמה את בסטינדה, אחותה של המכשפה המרשעת.
הסרט צולם בקיץ 2023 באזורים שונים בדאגסטן שבדרום רוסיה.
הקוסם מארץ ים (ביפנית: ゲド戦記; באנגלית: Tales from Earthsea) הוא סרט פנטזיה אפית יפני בסגנון אנימה משנת 2006 אשר בוים ונכתב על ידי גורו מיאזאקי והונפש על ידי סטודיו ג'יבלי.
הסרט מבוסס באופן רופף על שילוב של אלמנטים מארבעת הספרים הראשונים בסדרת הספרים "ארץ ים" מאת אורסולה לה גווין ואלמנטים מהרומן הגרפי "המסע של שונה" מאת הייאו מיאזאקי.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-29 ביולי 2006 ביפן.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים ששיבחו את האנימציה, המוזיקה והוויזואליה, אך מתחו ביקורת על הנרטיב, הקצב וההבדלים מסדרת הספרים.
לה גווין עצמה ציינה שעלילה הסרט "שונה לחלוטין" מעלילת סדרת הספרים.
בישראל הסרט הופץ לראשונה באופן רשמי עם תרגום עברי בשירות הסטרימינג נטפליקס ב-1 בפברואר 2020, יחד עם תכנים נוספים של חברת ההפקה.
לאחר מספר אירועים מוזרים ואפלים שהתרחשו בארץ ים, יוצא גיבור סדרת הספרים, המכשף רב העוצמה נץ, למסע למען הצלתה.
במהלך המסע הוא פוגש את ארן, נסיך ממלכת אנלד בן ה-17, אשר מצטרף אליו להרפתקה.
ביחד השניים פוגשים מספר דמויות, ביניהן ת'רו שהוצלה על ידי ארן ומתאהבת בו לאחר שחשבה שהוא מפלצת.
נץ (שמו גם גד) - המכשף רב העוצמה (רב מג), החכם והאצילי של ארץ ים.
מנסה לפתור את התעלומה מדוע האיזון העולמי קורס.
הוא מתנהג כדמות אב עבור הנסיך ארן.
ארן (שמו האמיתי לבאנן) - נסיך בן שבע עשרה שאחריו מגיע צל, עקב פחדו ממוות והחושך שבליבו שנגרם כתוצאה מקריסת מאזן העולם עצמו.
דקר את אביו המלך עקב השפעה כנראה של מאגיה שחורה.
ת'רו (בשמה האמיתי טהאנו) - נערה בת שבע עשרה שעברה התעללות וננטשה על ידי הוריה הביולוגים עד שאומצה על ידי טנר.
בהתחלה חשבה שארן מפלצת, אך בהמשך התאהבה בו.
היא גם דרקון ואלמותית (בעלת חיי נצח).
טנר - חברתו הוותיקה של נץ.
היא גידלה את ת'רו לבדה.
קוב - קוסם מטורף שהפר את האיזון העולמי כדי לנסות לזכות בחיי נצח.
הארה - העבד הראשי של קוב.
אף על פי שהוא קצת מביך ופחדן, הארה מאוד נאמן לקוב ולוקח ברצינות את עבודתו.
מלך אנלד - אביו של ארן שדואג לממלכתו ולרווחתה.
מלכת אנלד - אימו הקפדנית של ארן.
מוכרת גלימות - אישה בגיל העמידה שלדבריה הייתה בעבר מכשפה, וכיום עקב קריסת האיזון העולמי היא מוכרת גלימות.
סוחר האזיה - סוחר שניסה למכור לנסיך ארן חומר שגורם להזיות.
"הקוסם מארץ ים", הספר הראשון בסדרת הספרים "ארץ ים" מאת אורסולה לה גווין, יצא לאור בשנת 1968 וזכה להצלחה רבה.
מאז יציאתו, ניסו במאים רבים להפיק סרט אנימה שישמש לו כעיבוד, אך המחברת סירבה לכך.
אחד הבמאים הוא הייאו מיאזאקי, אחד ממייסדי סטודיו ג'יבלי שנוסד בשנת 1985, כשלה גווין סירבה לו מפני שלא הכירה אף אחד מסרטיו.
בשנת 2003 מיאזאקי קיבל אישור להפיק עיבוד אנימה לסרט, לאחר שזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-75 עבור סרטו "המסע המופלא".
כמו כן, לאחר שלה גווין צפתה בסרט "השכן הקסום שלי טוטורו" שביים וכתב.
כשקיבל את האישור, מיאזאקי היה עסוק בביום הסרט "הטירה הנעה", לכן הוחלט על ידי טושיו סוזוקי שיביים את הסרט בנו, גורו מיאזאקי.
האב לא היה מרוצה מהחלטה זו, מפני שהוא חשב שלבנו אין את הניסיון הדרוש, ולכן הם לא דיברו זה עם זה במהלך הפקת הסרט.
גם לה גווין הייתה לא מרוצה מבחירה זו, מפני שהעריצה את יצירותיו של האב.
הסרט הוקרן לראשונה ביפן ב-29 ביולי 2006 בהפצת טוהו.
בארצות הברית הסרט הוקרן בדיבוב אנגלי בהפצת סרטי אולפני וולט דיסני, כאשר הוא הוקרן באופן מוגבל בחמישה בתי קולנוע נבחרים החל מ-13 באוגוסט 2010. בין המדבבים באנגלית של הסרט נכללים טימותי דלטון, מאט לוין, מרישקה הרגיטאי ווילם דפו.
פסקול הסרט הולחן על ידי טמיה טראשימה, והוא יצא לאור על ידי טוקומה שוטן ו-Studio Ghibli Records כ-SACD-CD היברידי רב-ערוצי ב-12 ביולי 2006. הפסקול כולל 21 רצועות, כשאחד עשר מתוכן נוגנו על ידי קרלוס נונס שהשתמש באוקרינה, משרוקית ו-Galician gaita.
שתי רצועות מתוך הפסקול הן השירים המקוריים "Therru's Song (Acappella)" ו-"The End and the Beginning - Song of Time (Theme Song) - Ending" שבוצעו על ידי אוי טשימה, המדבבת של ת'רו בסרט.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים, אשר שיבחו את ההנפשה, המוזיקה והוויזואליה, אך מתחו ביקורת על הנרטיב, הקצב וההבדלים מסדרת הספרים.
בקופות הסרט הרוויח ביפן 7.84 מיליארד ין יפני, שם הוא גם נחשב לסרט הרוויחי ביותר של שנת 2006. ברחבי העולם הסרט הרוויח כ-75.5 מיליון דולר.
הסרט זכה בסוף שנת 2006 ב-Bunshun Kiichigo Awards עבור הסרט הגרוע ביותר, ובשנת 2007 הוא היה מועמד לפרס האקדמיה היפנית לקולנוע לסרט המונפש הטוב ביותר, אך הפסיד לסרט "הנערה שקפצה בזמן" שהופק על ידי Madhouse.
במהלך הקרנה פרטית שהתרחשה לפני יציאת הסרט לאקרנים, אביו של הבמאי נשאל מה דעתו עליו, והוא אמר "הסתכלתי על הילד שלי.
לה גווין הביעה חיוביות עבור האסתטיקה של הסרט, וכתבה ש"חלק גדול ממנו היה יפה".
היא ציינה שהעלילה חרגה כל כך מסיפורה, והורגש שהיא "צופה בסיפור אחר לגמרי, שהוחק באופן מבלבל על ידי אנשים עם אותם שמות כמו בסיפור שלי".
תגובתה הראשונית לבמאי הסרט הייתה "זה לא הספר שלי.
הקוף העירום - מחקרו של זואולוג על בעל החיים הקרוי אדם הוא ספר מדע פופולרי משנת 1967 מאת הזואולוג והאתולוג האנגלי דזמונד מוריס, הבוחן את בני האדם כמין בעולם הטבע ומשווה אותם לבעלי חיים אחרים.
הספר היה לרב-מכר מיד עם הוצאתו לאור.
התרגום לעברית נעשה על ידי יעקב שרת ויצא לאור ב-1969, בהוצאת רשפים.
"גן החיות האנושי", ספר המשך של מוריס, הבוחן את התנהגותם של אנשים בערים, יצא לאור ב-1969.
"הקוף העירום" מציג את ההתנהגות האנושית ככזו שהתעצבה על מנת לעמוד באתגרי החיים של האדם כמין צייד.
שם הספר נובע מהיות האדם המין היחיד מתוך 193 מינים של קופים והומינידים שאינו מכוסה בשיער.
לדברי מוריס, ששימש כאוצר היונקים בגן החיות של לונדון, הוא שאף להפוך את המדע לנגיש יותר ולהסיר את מעטה המסתורין מעל ההתנהגות האנושית.
בספרו כותב מוריס כי לבני האדם יש לא רק את המוח הגדול ביותר מבין הפרימטים הגבוהים, אלא גם היחס הגבוה ביותר בין גודל הפין למסת הגוף – תוצאה של הברירה המינית באבולוציה האנושית .
הוא גם מעלה את השערתו כי אונות האוזניים האנושיות התפתחו כאזור ארוגני נוסף, מה שמסייע למיניות הרחבה יותר שדרשה האבולוציה לצורך קשר מונוגמי.
עוד טוען מוריס כי הצורה המעוגלת של שדי הנשים התפתחה בעיקר כסימן מיני ולא רק לאספקת חלב לתינוקות.
הוא מסביר שכאשר בני האדם עברו ליחסי מין בתנוחה קדמית, חל שינוי באנטומיה הנשית: נשים עם חזה מעוגל הזכירו לגברים קימורים אחרים בגוף, וכך זכתה התכונה לעדיפות והשתרשה.
מוריס תיאר מאפיינים שונים בהתנהגות האנושית מנקודת מבט אבולוציונית, בתקופה בה ההסברים התרבותיים היו שמרניים יותר.
כך, למשל, הוא טוען שהקשר הזוגי נוצר כדי לאפשר לגברים היוצאים לצוד לסמוך על נאמנות בת זוגם.
הוא אף מציע כי שיער גוף דליל התפתח כיוון שעור חשוף מגביר את התחושתיות בקשר הזוגי.
כחמישית מהספר מוקדשת לנושא המיניות.
שאר הספר עוסק בגידול ילדים, באלימות ומלחמה, בתזונה ובנוחות, ובדמיון והשוני בין האדם לבין בעלי חיים אחרים.
סרט משנת 1973 בבימויו של דונלד דרייבר, המבוסס בצורה רופפת מאוד על הספר, נעשה בכיכובם של ג'וני קרופורד וויקטוריה פרינציפ.
בשנת 2006, הופק סרט עצמאי, המבוסס באופן רופף על הספר, שנכתב וביים על ידי דניאל מליץ, בכיכובם של ג'וש וייז, צ'לס סוויין, שון שאנקס, אמנדה מקדונלד, טוני לת'אן וקורבין ברנסן.
מעבר לכך שהתסריטים שלהם מבוססים באופן רופף על ספרו, מוריס לא היה מעורב באף אחד מהסרטים.
עם זאת בשנת 1981 שימש מוריס יועץ להפקת סרט ההרפתקאות ניצוץ החיים, שביים ז'אן-ז'אק אנו על פי תסריט מאת ז'ראר בראש.
הסופרת איליין מורגן , כותבת כי הספר "שינה את חייה באופן קיצוני".
בספרה רב המכר "מוצא האישה" (1972), שנכתב בעקבות ספרו של מוריס, טענה שהתיאוריות של מוריס על גוף האישה הן פשוט תולדה מצערת של הפנטזיה הגברית, כאילו העולם נברא לספק את צרכיו של הגבר, ובייחוד את צרכיו המיניים.
לטענתה השדיים לא נועדו לגברים, אלא למטרתה האמיתית של האבולוציה, מזון לתינוק.
השדיים מייצרים מזון תינוקות אידיאלי - מזין, קל לעיכול, מלא ויטמינים וחומרי חיסון טבעיים - ושומרים עליו שיהיה סטרילי ובדיוק בטמפרטורה הנכונה בכל רגע שהתינוק זקוק לאוכל.
עיתונאית המדע אנג'לה סייני כתבה במאמר כי "כישלונו העקבי להבין את השפעת הפטריארכיה ודחיקת הנשים גובל במוזר".
היא מציינת שהוא בחר להתעלם בניתוח שלו מחברות ציידים-לקטים מודרניות (למרות שהחברות הללו הן הקרובות ביותר כיום לאופן שבו בני האדם התפתחו), וכי טענתו שנשים היו בעיקר "עקרות בית" במשך כל ההיסטוריה ועבודת כפיים היא בעיקר עיסוק גברי אינה נכונה.
הביולוג בן גארוד כתב במאמר כי "הרעיון הזה שאנחנו תוצר לוואי של מיליוני שנות אבולוציה ולא לבד כפסגה של איזו בריאה מיטיבה היה גילוי שכזה, שכשהספר יצא לאור הוא זעזע רבים.
הוא שולח אותך לתרגיל אקדמי, מסנן טיעונים משכנעים כדי לברור את השביב המפתה של ראיות אמפיריות."
הגנטיקאי אדם רתרפורד , כינה במאמר את הספר "קצת יותר ממדע פנטזיה אירוטי" ו"ספר מלא ברעיונות מלהיבים אך יש להם מעט תוקף מדעי".
הקונצרטהאוס של ברלין הוא אולם קונצרטים בברלין.
משכנה של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין.
האולם ממוקם בכיכר ז'נדארמנמארקט ברובע מיטה, והוא נבנה במקור כאולם תיאטרון.
הוא פעל לראשונה בין השנים 1818 ל-1821 תחת השם "שפילהאוס ברלין", ואז כ"תיאטרון ז'נדארמנמארקט".
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך המקום לאולם קונצרטים, ושם המקום שונה לשם הנוכחי בשנת 1994.
בכל קיץ האולם מארח גם את פסטיבל "Georg Christian Unger", שהוא פסטיבל בינלאומי לתזמורות נוער סימפוניות.
הבניין שקדם לו, התיאטרון הלאומי בפרבר פרידריכשטדט, נשרף ב-1817. הוא תוכנן על ידי קרל גוטהארד לאנגהנס, ונהפך לפעיל ב-1 בינואר 1802.
האולם החדש תוכנן על ידי קארל פרידריך שינקל בין השנים 1818 ל-1821. התיאטרון המלכותי החדש הושק ב-18 ביוני 1821 עם הבכורה המוערכת של האופרה "הקלע החופשי" מאת קרל מריה פון ובר.
יצירות נוספות שעלו לראשונה בתיאטרון זה כוללות את "אונדינה" מאת א.ת.א.
הופמן ב-1816. במהלך מהפכת 1848, האולם המרכזי שלו שימש מקום מושבה של האספה הלאומית הפרוסית במשך מספר שבועות בספטמבר, כאשר כיכר ז'נדארמנמארקט הייתה זירה מרכזית לאירועים פוליטיים.
בכורות בולטות בתקופה זו כללו את "פנטזילה" מאת היינריך פון קלייסט ב-1876, ואת "עלייתה של האנל הקטנה" מאת גרהרט האופטמן ב-1893.
הבניין נפגע קשות בהפצצות של בעלות הברית ובקרב על ברלין.
לאחר שבניתו שוחזרה בשנת 1977. הוא נפתח מחדש בשנת 1984 עם קונצרט גאלה.
האולם הגדול מצויד בעוגב מרשים בעל ארבעה מנועים שנבנה על ידי חברת "יהמליך אורגלבאו דרזדן" ב-1984. העוגב כולל ארבעה מנועים ודוושות, 74 סטופים ו-5,811 צינורות.
בשנת 1994 שונה שם המקום ל"קונצרטהאוס של ברלין".
נכון לשנת 2004 נחשבה האקוסטיקה של האולם לאחד מחמשת אולמות הקונצרטים הטובים ביותר בעולם למוזיקה או אופרה.
"הקוף" הוא סרט קומדיית אימה אמריקאי שנכתב ובוים על ידי אוזגוד פרקינס, המבוסס על הסיפור הקצר בעל אותו שם משנת 1980 מאת סטיבן קינג.
מככבים בו תיאו ג'יימס, טטיאנה מסלני, אלייז'ה ווד, כריסטיאן קונברי, קולין או'בריאן, רוהאן קמפבל ושרה לוי.
ב-20 בפברואר 2025 הוא עלה לאקרנים בישראל, וב-21 בפברואר 2025 בארצות הברית.
ב-4 באפריל 2025 הסרט יצא לסטרימינג ב־Amazon Prime, Apple TV ועוד.
בשנת 1999, פיטר שאלבורן מנסה למכור לחנות ענתיקות קוף צעצוע שמנגן על תוף.
הוא מסביר לבעל החנות שהצעצוע הזה מקולל ושהוא צריך להיפטר ממנו.
לפני שהוא מספיק לעשות זאת, הקוף מתחיל לנגן בתופים שלו, ושורה של אירועים מפעילה רובה צלצל שהיה על פסל של צוללן בחנות ויורה צלצל לתוך הבטן של בעל החנות.
לאחר מכן הצלצל חוזר לרובה ומוציא את האיברים הפנימיים של בעל החנות.
פיטר מנסה לשרוף את הקוף וזמן קצר לאחר מכן נעלם, ומשאיר את אשתו לויס לגדל את ילדיהן התאומים, האל וביל.
התאומים מגלים את הקוף בארון שבו החפצים של אביהם ומסובבים את המפתח.
לאחר מכן, התאומים הולכים עם הבייביסיטר שלהם, אנני, למסעדת היבאצ'י, לא לפני שהם מגלים את הקוף שהופיע בצורה מסתורית במושב האחורי של הרכב.
כשהם במסעדה, השף היפני מנסה להרשים את אנני, כשבאותו הזמן הקוף מתחיל לנגן במושב האחורי של האוטו.
כשהוא מסיים לנגן, השף היפני נסחף עם פעלולי הסכין שלו ובטעות עורף את הראש של אנני, והוא נופל על הגריל.
היחסים בין האל לביל מתדרדרים כשביל מתחיל להתנהג להאל בבריונות, וצוחק עליו שהוא רוצה לשמור את הקוף.
אחרי שהוא חוזר עצבני מבית הספר, האל מחליט שנמאס לו, והוא מסובב את הקוף בתקווה שהוא יהרוג את ביל.
במקום זאת, כשביל מגיע הביתה, לויס מקבלת מפרצת פתאומית ומתחילה לדמם מהאוזניים, וכשהקוף מנחית את המכה האחרונה על התוף, לויס מתמוטטת ומתה מול ביל.
לאחר הלוויה, האל מתגבר על האשמה וחותך את זרועותיו של הקוף, ונפטר ממנו.
האל וביל עוברים למיין כדי לגור עם דודתם אידה ודודם צ'יפ.
כשהקוף מופיע באופן מסתורי בבית החדש שלהם, ביל מגלה על הכוח של הקוף ומחליט לסובב אותו בעוד האל מנסה למנוע מביל לעשות את זה.
זמן קצר לאחר מכן, צ'יפ נהרג בזמן שישן בשק השינה שלו, כאשר עדר סוסים פרועים רומסים אותו ודורסים אותו למוות.
אחרי זה האל וביל זורקים את הקוף לבאר סמוכה, בתקווה שלא יחזור.
25 שנה לאחר מכן, האל נהיה מנוכר גם לביל, וגם לבנו פיטי, שאותו האל רואה רק פעם בשנה מחשש שהקוף יחזור ויהרוג אותו.
בנוסף, מספרים לו שגרושתו ובעלה החדש מתכננים לאמץ את פיטי באופן מלא, ולמעשה להעלים אותו מחייו של האל.
בינתיים, דודה אידה מתעוררת באמצע הלילה ושומעת רעש שהוא למעשה המוזיקה שנובעת מהקוף, והולכת לחקור את הרעש עם אקדח.
היא יורדת למרתף ואחרי שהיא לא מוצאת כלום, בדרכה למעלה אחת המדרגות שדרכה עליה התמוטטה, ואידה נופלת לארגז שהיה מתחת למדרגות, ונפצעת מקרסי דיג שהיו בקופסה ונתפסו על פנייה.
היא מחטאת את פצעיה עם אלכוהול לחיטוי, ומריחה משהו שרוף מהמטבח.
היא בוחנת את הכיריים מקרוב והם נדלקים ומציתים את ראשה המצופה באלכוהול לחיטוי.
היא צורחת בבהלה ויוצאת מהבית.
רגלה נתקעת בתוך אגרטל שמונח במדרגות הכניסה שלה והיא מועדת במורד גבעה תלולה ובסופו של דבר משופדת על ידי הקצה החד של שלט שמספר על מכירת בית ונהרגת.
ביל מתקשר להאל, שנמצא במוטל, ומספר לו על הבשורה ומבקש ממנו שייסע לביתה כדי לבדוק אם הקוף חזר ומישהו סובב את המפתח שלו.
בזמן שהאל וביל מתווכחים בטלפון, מזגן נייד נופל על הרצפה שליד האל ומחשמלת שלולית שהייתה על הרצפה ומובילה לבריכה.
זה קורה בדיוק כשאורחת במלון קופצת לבריכה ומתפוצצת לחתיכות.
כשהאל נוסע לבית של אידה עם פיטי, הוא מבקש ממנו ומתעקש שיישאר במכונית, בגלל שהוא לא רוצה לסכן אותו.
לעומת זאת, פיטי מתעקש להיכנס לבית של האל ובסוף משכנע את האל שייתן לו לבוא איתו.
סוכנת הנדל"ן ברברה, שקבעה איתו את הפגישה מופיעה ובשיחה שלהם, ורק אז פיטי מגלה שלהאל יש אח תאום שהוא הסתיר מפיטי.
האל וברברה עולים לקומה העליונה בזמן שפיטי מסתובב בקומה התחתונה.
ברברה מספרת להאל שמאז המוות של דודה שלו, שורה של אירועים ומקרי מוות קרו בעיירה.
ביום שני, דודה שלו היא זו שמתה.
ביום שלאחר מכן זה היה בחור בשם מיטש מקדונלד שנטחן על ידי מכסחת דשא.
ביום אחרי שמיטש מקדונלד מת, איש בשם ברט בורגרסון מת בגלל בעיה במכונת האספרסו שלו, שהתיזה עליו מים בלחץ גבוה ומהירות גבוהה והמיסה את הפנים שלו.
וביום שאחרי ברט בורגרסון, שחקנית גולף בשם ננסי ריזולי נהרגת אחרי שהיא הלכה להחזיר את כדור הגולף שלה מתוך החור ונחש קוברה ששהה בתוך הבור תקף אותה ונשך אותה בצוואר.
ברברה מנסה לפתוח דלת ארון נעולה בבית ביחד עם האל, והוא שומע את המוזיקה של הקוף מבעד לדלת.
הוא מנסה להזהיר את ברברה לא לפתוח את הדלת והיא לא מקשיבה.
אחרי שהיא פותחת את הדלת, שוטגאן טעון שעמד בארון נופל ויורה בברברה, והיא מתפוצצת.
לאחר מכן האל מגלה שביל גר בעיר, וכעת הקוף אצלו.
הוא שכר מקומי בשם ריקי כדי שיחזיר את הקוף עבורו, בגלל שהוא חשד שהמוות של אמא שלהם הוא תוצאה של ניסיון של האל להרוג אותו, אז הוא חיכה שנים עד שישיג את הקוף בחזרה רק כדי להשתמש בו כנקמה על האל.
אבל הקוף הרג רק אנשים אקראיים במקום האל במהלך השבוע האחרון.
ביל חושב שמי שמסובב את המפתח של הקוף למעשה מקבל חסינות למוות הבא, והוא אומר להאל שהוא יאפשר לפיטי לסובב את המפתח כדי לשמור עליו, ואם לא, הוא ימשיך לסובב את המפתח שוב ושוב עד שהאל ימות, לא משנה כמה אנשים הוא יהרוג עד שהוא ישיג את מטרתו.
האל מסרב עד שריקי, שפיתח אובססיה לקוף, מכריח את פיטי באיומי אקדח להחזיר לו את הקוף מהבית של ביל, בזמן שהוא מחופש לשוטר.
כשהם מגיעים לבית של ביל, פיטי נכנס לבית של ביל.
בזמן שריקי והאל נמצאים במכונית, ריקי מבחין בקן צרעות שתלוי על העץ קרוב למכונית שלהם.
ריקי מספר לביל שהוא שונא שוטרים בגלל שאבא שלו היה שוטר והוא עזב אותו.
בינתיים, פיטי מסתובב ברחבי הבית של ביל ומגלה שלל מלכודות שהוא הניח בו.
אחרי שפיטי פוגש את ביל, ביל מציע לו לסובב את המפתח בגב של הקוף.
אחרי שהקוף מתחיל לנגן, הענף שעליו נמצא קן הצרעות מתחיל לרדת למטה לאט לאט, לכיוון השמשה של הרכב.
ריקי מנסה להוריד את כובע השוטר שלו עם האקדח שלו ביד, והאקדח פולט כדור בפתאומיות, ושניהם נלחצים.
אחרי ששניהם נרגעו, וכשהקוף כמעט מסיים את המוזיקה, ריקי והאל מבחינים בחור בשמשה שנגרם כתוצאה מהקליע, ומבחינים בחור בקן הצרעות.
צרעה אחת עפה לכיוון ריקי וכשהקוף מנחית את המכה האחרונה, נחיל צרעות שלם עף לעבר ריקי.
הצרעות נכנסות לפה שלו והוא נהרג.
אחרי שכל הצרעות נכנסו לפה שלו, הן מתחילות לצאת מהפנים שלו ומנתקות את הלסת שלו מהמקום.
האל יוצא מהרכב ונכנס לבית של ביל, ואחרי שביל רואה שהאל לא נפגע, הוא מכריח את הקוף לתופף במקום לסובב את המפתח, בניסיון אחרון להרוג את האל.
אחרי שביל עף לקצה השני של החדר, הקוף מתחיל לתופף ללא המוזיקה.
לאט לאט קצב התיפוף שלו נהיה מהיר יותר, עד שהקוף מתופף באגרסיביות ובמהירות גבוהה.
אחרי שהקוף מסיים לתופף הוא גורם למקרי מוות בכל העיר.
מטוס מתפוצץ בשמי העיר והריסות שלו וקורבנות של הפיצוץ עפים לבית של ביל.
ביל סוף סוף מוותר, והתאומים משלימים אחד עם השני ומתנצלים, אבל הקוף מנחית מכה אחרונה על התוף שלו, ומפעיל מלכודת שביל הפעיל שבסופה כדור באולינג נורה מתוך תותח ועורף את ראשו של ביל.
למחרת בבוקר, האל ופיטי נוסעים ברחבי העיר ורואים גופות בכל מקום.
האל ופיטי מבינים שהם הבעלים של הקוף עכשיו והם יעשו הכל כדי למנוע מהמפתח שלו להסתובב שוב.
כשהם עוצרים ליד מעבר חצייה, הם רואים גבר חיוור, רוכב על סוס לבן ומוקף בערפל שחור, שעובר מלפניהם ומסתכל עליהם.
האל, אשר נחוש לחזק ולחדש את הקשר עם בנו, מציע לו ללכת לרקוד היות שזה היה הדבר האהוב על אמו, ופיטי מסכים.
הסרט נגמר כשאוטובוס מלא במעודדות עובר בכביש, וכשהמעודדות עם הראש מחוץ לחלון משאית עוברת ועורפת את הראשים של כולן.
צוות השחקנים והדמויות ומקרי המוות בסרט
+להלן רשימה:דמותתיאור דמותשחקןסטטוס (חי או מת)סיבת מוות (אם מת)הערות מיוחדותהאל שאלבורןהדמות הראשית בסרט.
יוצא למסע חיפוש אחרי הקוף כדי למנוע ממנו להרוג עוד אנשים.
שונא את אחיו התאום ביל.תיאו ג'יימסחיהוא שרד ולכן אין סיבת מוותתפקיד כפול של תיאו ג'יימס
שמשחק גם את בילביל שאלבורןהדמות המשנית בסרט.
הוא לא מציק לאף אחד ולא פגע באף אחד.
סובל מבריונות מחבורה של ילדים בעקבות היעלמותו של אביו אבל בעיקר מאחיו ביל.כריסטיאן קונבריחיהוא חי ולכן אין סיבת מוותתפקיד כפול של כריסטיאן קונברי שמשחק גם את ביל בצעירותוביל שאלבורן בצעירותוביל הוא הילד הפחות נחמד מבין השניים.
תפקיד כפול של כריסטיאן קונברי שמשחק גם את האל וצעירותו.לויס שאלבורןאמם של האל וביל.
מתנהגת אליהם פחות בחום מאז שאביהם נעדר אבל עדיין מתייחסת אליהם בחמימות ומסבירה להם כל מיני דברים.טטיאנה מסלנימתהסובלת ממפרצת פתאומית במוח כאשר האל מסובב את הקוף בניסיון להרוג את ביל, ומתמוטטת ומתה מול ביל שבדיוק הגיע הביתה מבית הספר.פיטי שאלבורןבנו של האל.
ההורים שלו גרושים, והוא רואה את האל אביו רק פעם בשנה, היות שהאל מפחד שפיטי יהרג כשהוא בסביבתו.
לא יודע בכלל שלהאל יש אח תאום.
נשלח בסוף הסרט להחזיר את הקוף ומסובב את המפתח אחרי שביל הציע לו והוא לא ידע מה יקרה אם הוא יסובב את המפתח.קולין אובריאןחישרד ביחד עם האל אביוריקיבחור שביל שכר כדי למצוא עבורו את הקוף ולהביא לו אותו.
לאחר המוות שלו הן יצאו מהפנים שלו ויצרו בהם חורים והלסת שלו יצאה מהמקום.אידה צימרדודתם של האל וביל.
נראית אישה מאוד חמימה שאוהבת את האל וביל ושמחה לטפל בהם אחרי שאמם מתה, על אף שהיא ובעלה לא רצו ילדים.
מחייכת הרבה.שרה לוימתהמתעוררת באמצע הלילה מהמוזיקה של הקוף ויורדת למרתף.
כשהיא עולה חזרה היא נופלת לתוך קופסה של קרסי דיג שמנקבים לה את הפנים.
אחרי שהיא מחטאת את הפצעים היא מריחה משהו שרוף מהמטבח וכשהיא מקרבת את הראש לכיריים כדי לבדוק ראשה עולה בלהבות.
היא בורחת מחוץ לבית ורגלה נתפסת באגרטל.
זה הקליפ הכי ארוך ששוחרר מהסרט לפני שהוא הוקרן.פיטר שאלבורן האבאביהם של האל וביל.
מנסה להיפטר מהקוף ולמכור אותו אבל אחרי זה מחליט לשרוף אותו.
נעדר זמן קצר לאחר מכן.אדם סקוטנעדרלא נודע אם פיטר שאלבורן חי או מת, והוא מוגדר כנעדר.טדבעלה החדש של גרושתו של האל.
מתכנן לאמץ ביחד עם אשתו את פיטי וככה הוא יעלם מהחיים של האל.אלייז'ה וודלא ידועלא ידוע אם הוא שרד או לאצ'יפ צימרדודם של האל וביל, ובעלה של אידה.
נראה הרבה פחות חם לילדים מאשר אשתו.אוזגוד פרקינסמתנדרס ונמחץ על ידי עדר סוסים דוהר בטיול ציד כאשר הוא ישן בשק שינה.
התוצאות הגרפיות של המוות נראות שנייה לאחר מכן כאשר פותחים את שק השינה שלו על שולחן הניתוחים וכמעט ולא רואים עצמות או זכר לבן אדם בכלל, ושק השינה ממולא במה שנראה כמו בשר שנטחן.אוזגוד פרקינס ביים את הסרט וכתב את התסריט.
אוזגוד פרקינס הוא בנו של אנתוני פרקינס ששיחק את נורמן בייטס בסרט פסיכו משנת 1960.ברברהסוכנת נדל"ן שפוגשת את האל בבית של אידה.טס דגנסטייןמתהכאשר היא מנסה לפתוח דלת ארון נעולה באמצעות צרור המפתחות שיש לה, האל שומע את המוזיקה של הקוף מבעד לדלת.
הוא מנסה להזהיר אותה אבל היא לא מקשיבה לו ופותחת את הדלת.
שוטגאן טעון שעמד בארון נופל כאשר היא פותחת את הדלת ויורה בה.אנניהבייביסיטר של האל וביל.
דלוקה על השף במסעדת ההיבאצ'י.דניקה דריירמתהכשהאל, ביל ואנני נכנסו לאוטו כדי לנסוע למסעדת ההיבאצ'י, האל שם לב לקוף שישב במושב האחורי של הרכב.
לאחר מכן במסעדה, השף היפני נדלק על אנני ואנני נדלקה עליו בחזרה, וכאשר הוא ניסה להרשים את אנני עם פעלולי הסכינים שלו, הקוף התחיל לנגן במושב האחורי של הרכב.
כשהוא הנחית את המכה האחרונה השף היפני הניף את הסכין גבוה מדי וראשה של אנני נערף ונופל על הגריל.בזמן הלוויה, הקהל מגלה ששמה המלא של אנני הוא אנני ווילקס.
זהו רפרנס ברור לספר שאחר כך הפך לסרט, מיזרי, אשר נכתב על ידי סטיבן קינג, שכתב גם את הסיפור הקצר עליו התבסס הסרט.אשתו לשעבר של האל (לא צוין שם)גרושתו של האל.
אמו הביולוגית של פיטי, שמתכננת לאמץ אותו אליה ואל בעלה.לורה מנללא ידועלא ידוע אם היא שרדה או לאכומרהכומר בכנסייה.
מופיע ברוב סצנות הלוויות בסרט.
נוהג לזרוק בדיחות כשהוא נושא נאום בלוויות.ניקו דל ריולא ידועלא ידוע אם הוא שרד או לא
בשוק הסרטים של פסטיבל הקולנוע בקאן 2023 הודיעה חברת ההפקה "Black Bear Pictures" כי עיבוד קולנועי לסיפור הקצר של סטיבן קינג "הקוף" נמצא בפיתוח ועומד למכירה למפיצים.
נמסר כי אוזגוד פרקינס יכתוב ויביים את הסרט ואף ג'יימס ואן יפיק תחת החברה שלו "אטומיק מונסטר".
לאחר מכן לוהק תיאו ג'יימס לגילום התפקיד הראשי.
במרץ 2024 לוהקו טטיאנה מסלני, אלייז'ה ווד, כריסטיאן קונברי, קולין או'בריאן, רוהאן קמפבל ושרה לוי למצבת השחקנים.
במקור, הקוף בסרט היה אמור להיות הקוף הקלאסי עם המצילתיים, אבל התברר ליוצרים של הסרט שעל העיצוב הזה של הקוף עם המצילתיים יש לדיסני זכויות יוצרים, מכיוון שהם קנו את הזכויות לעיצוב הזה כשהם השתמשו בקוף בסרט צעצוע של סיפור 3, ולכן יוצרי הסרט החליפו את המצילתיים בתוף.
ב-5 בפברואר 2024 החלו צילומי הסרט והתרחשו בוונקובר והסתיימו ב-22 במרץ 2024.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-21 בפברואר 2025, וב-20 בפברואר 2025 בישראל.
זהו שיתוף פעולה שני רציף בין פרקינס לניאון לאחר הפצת הסרט "לונגלגס".
כחלק מקמפיין ההפצה של הסרט בבתי הקולנוע, הסתובב בהוליווד אוטובוס מלא בבובות של מעודדות ללא ראש, כמו שקרה בסוף הסרט.
הסרט דורג במקום השישי ברשימת סרטי האימה הטובים ביותר לשנת 2025 של מגזין "וראייטי".
הקוסם מהקרמלין הוא רומן הביכורים של ג'וליאנו דה אמפולי.
הוא פורסם בצרפתית באפריל 2022 בהוצאת גלימאר וזכה ב-2022 ב-Grand prix du roman de l'Académie française וכמו כן היה מועמד לגמר ב־פרס גונקור, אשר הוענק ל- "Vivre vite" מאת בריז'יט ז'ירו.
המחבר מספר על פגישתו המדומיינת, לילה אחד במוסקבה, עם ואדים ברנוב המסתורי, אמן, ומפיק תוכניות ריאליטי בעברו, ויועץ הסתרים של ולדימיר פוטין, שזכה לכינוי "הצאר".
כמי שבזמן הסיפור כבר פרש מעסקים, ברנוב מספר על נעוריו, על חייו ברוסיה של שנות התשעים, על תרומתו לעלייתו הפוליטית של "הצאר" מ-1999 ועל חווית הכוח שלו, שהיא הנושא המרכזי של הספר.
ואדים ברנוב, הדמות הראשית בעלילה, הוא אמנם דמות בדיונית, אך גם כזו שחולקת תכונות משותפות רבות עם הפוליטיקאי הרוסי ולדיסלב סורקוב, שהפרופיל הלא טיפוסי שלו - כחובב ראפ, במאי תיאטרון אוונגרד, סופר ואיש עסקים - גרם "ל" לכנות אותו אחת "הדמויות המסקרנות ביותר של רוסיה".
כמו ברנוב, סורקוב היה איש הצללים של ולדימיר פוטין, "משורר בין זאבים", לפי "מריאן".
המחבר דה אמפולי הכיר את דמותו של ולדיסלב סורקוב תוך כדי מחקר עבור עבודתו הקודמת, "מהנדסי הכאוס" , חיבור שהוקדש ליועצי מנהיגים פופוליסטים.
כבר אז הבין שהוא רוצה להקדיש לו רומן.
הסופר שהודה גם שמעולם לא פגש אותו באופן אישי הסביר "הוא כל כך רומנטי שהוא שחרר אותי ודחף אותי להפוך לסופר".
הרומן נשען על עובדות היסטוריות רבות, שרבות מהן מציגות את ולדימיר פוטין, אחת הדמויות המרכזיות ברומן.
עלייתו והגעתו של פוטין מוסברת על רקע דרישות למנהיגות סמכותית שהתעוררו בעקבות הכאוס של שנות ה-90 ברוסיה.
באמצעות דמותו של ברנוב, טוען ג'וליאנו דה אמפולי כי "[רוסים] גדלו בכפר ופתאום מצאו את עצמם בסופרמרקט".
"דמותו של ולדימיר פוטין מתוארת דרך עיניו של ואדים ברנוב, המספר הבלעדי של הרומן מפרק 3. " "בקוסם מהקרמלין", אנחנו עוקבים אחר המטמורפוזה של פוטין", מסכמת העיתונאית לור אדלר .
בהמלצתו של ברנוב, "הצאר" מגיב לדרישה זו לסמכות במהלך אירועים היסטוריים כמו מלחמת צ'צ'ניה השנייה, הבחירות לנשיאות בשנת 2000, טביעת הצוללת "קורסק", לקיחת בני הערובה של תיאטרון מוסקבה ב-2002 או אפילו המהפכה הכתומה ב-2004. " " ציור פרסקו בעל פה הנמשך משנות ילצין ועד תחילת המלחמה הנוכחית באוקראינה ".
מכנה את הרומן של דה אמפולי מארק למברון.
דמויות אמיתיות אחרות הנוכחות ברומן
מלבד פוטין, גיבורים נוספים בסיפור מבוססים על דמויות מציאותיות.
בוריס ברזובסקי, איש עסקים ואיל טלוויזיה, הוא המעסיק של ברנוב.
הוא מציג לו בפעם הראשונה את פוטין, אז סגן אלוף של ה־FSB (לשעבר KGB), במטה לוביאנקה .
גם הדיכאון והתאבדותו של ברזובסקי בעקבות חרפתו והשפלתו מתוארים בסיפור.
דמות נוספת שמופיעה ובולטת בשלבים שונים של הרומן היא של האוליגרך מיכאיל חודורקובסקי: הוא מחזר אחר פילגשו של ברנוב ומתחתן לפני שנעצר בגין הונאה ב-2003, בהתאם למציאות ההיסטורית.
ברנוב פוגש אישים היסטוריים נוספים במהלך הסיפור: את פקיד הממשל הנאמן של פוטין, איגור סצ'ין, את השחמטאי בדרגת רב-אומן ויריב פוליטי גארי קספרוב, את האידאולוג אדוארד לימונוב, ואת הנשיא האמריקני ביל קלינטון, שמבקש חדשות על "חברו בוריס ילצין".
במהלך פגישה עם תלמידי תיכון במסגרת פרס תלמידי תיכון גונקור, ציין דה אמפולי, "את הספר הזה הכנתי כמאמר.
מלבד החיים הפרטיים של הדמות הראשית, כל העובדות אמיתיות.
פגשתי הרבה אנשים, ונסעתי הרבה ברוסיה.
התוצאה היא שחזור נאמן מאוד למקור של מה שהמדינה הזו הייתה בעשרים השנים האחרונות.
אבל בלב העצמה, ובפרט העצמה הרוסית, יש אלמנטים של פרדוקס, סתירה קבועה, וחוסר הגיון שרק ספרות יכלה לתמלל."
ז'רום גרסין אמר כי "חלק מהנוסחאות המעוצבות היטב של הספר מזכירות את אנשי המוסר והזיכרון הצרפתים של המאה ה-17", בפרט את לה רושפוקו .
ברומן, הכוח הוא סוג של ביטוי אמנותי, כמו תיאטרון אוונגרד, עבור דמותו של ברנוב.
סורקוב, שהדמות היא בהשראתו, הוא המייסד של מושגי מפתח באידאולוגיה של הקרמלין, כולל דמוקרטיה ריבונית ו"אנך הכוח".
המחבר, שהיה בעצמו יועץ של מתאו רנצי, נשיא המועצה האיטלקית לשעבר, טוען ש"כוחו של פוטין בנוי על בסיס מיתולוגי".
"מנקודת מבטי, לב הכוח הוא ליבו של האי-רציונלי".
"הספר שלי רווי ממש בסוג מסוים של ספרות צרפתית, אשר נמצאת כבר באקדמיה זה זמן רב, ואשר מנתחת את הכוח, ומתבוננת בו", אמר דה אמפולי לעיתונות במהלך הצגת ה־Grand Prix du roman de l'Académie française.
המספר ברנוב, מעיר על עקשנותו של ברזובסקי, שהוא מודה באינטליגנציה שלו: "אבל האינטליגציה אינה מגינה מפני שום דבר, אפילו לא מפני טיפשות".
באותה מידה, הוא מפתח את האסטרטגיה הדיגיטלית של הקרמלין ברמה הבינלאומית על סמך הרעיון הזה: "אין דבר חכם יותר מאשר להמר על טירוף הגברים".
"הקוסם מהקרמלין" מתאר את היחסים בין רוסיה ואוקראינה מאז המהפכה הכתומה ומספק מספר מפתחות להסבר הסכסוך.
טוען בהקשר לכך: "היה לי יותר קשה להזדהות עם דמות שכזו היום.
בתקופה ההיא, טרם נראו המסקנות והמשמעויות האיומות של משטר פוטין במלוא התפתחותן.
אז הצלחתי להיכנס לראש של רוסי.
אני לא יודע אם הייתי מסוגל, או רוצה, לכתוב את הספר הזה אחרי המלחמה באוקראינה...".
"הרומן הזה ללא ספק שופך אור חודר על המצב הגאופוליטי הנוכחי.
אבל הוא ימשיך להיות רלוונטי לאחר שהמצב ישתנה בשל הבהירות הבלתי פוסקת וסגנונו הנוצץ".
פוסקת מאצ'ה סארי ב"לה מונד", ולכן להערכתה הספר בכל זאת חורג מהאקטואליה של פרסומו.
- "Le Masque et la Plume" ב־France Inter, פטרישיה מרטין משבחת "רומן יוצא דופן לחלוטין, רומנטי מאוד.
בעת קריאתו נדמה לנו שאנחנו יושבים על ספה ליד פוטין, שאנחנו למעשה בתוך ראשו של פוטין דרך סיפורו של ואדים שאת הווידוי שלו אנחנו קוראים", ומוסיף ד פרדריק בייג'בדר שאומר, "זה הרומן הראשון הטוב ביותר שקראתי מאת ג'ונתן ליטלנטה מאז "Les Bienveillante" ".
פול ואקה שכותב עבור "Les Echos", רואה "רומן קפוא ובוער בעת ובעונה אחת.
[…] מונע על ידי רלוונטיות בוערת, לספר המודרני ובעל החזון הזה יש גם את החן הנצחי של קלאסיקה.
המלומדות, היכולת הסיפורית והסגנון של ג'וליאנו דה אמפולי מביאים את המחווה הגולמית והאכזרית הזו לרמה של טוהר מטפיזי".
בעוד שגיום גובר מ"לה קרואה'' מכנה אותו "כובש" וחדור ב"אמינות מטרידה", עבור מארק למברון, הספר הוא "רומן של חדירה מעודנת ומשעממת".
"לא ניתן להרפות מהספר הזה", מאשרת אורלי מרסירו מ"לייר".
גרצין מלא שבחים לדה אמפולי ולרומן שלו: "יש שיגידו שהסופר הזה הוא איש חזון, אחרים יטענו שהוא מכיר את נושאו טוב יותר מכולם.
שתי התכונות אינן סותרות זו את זו.
הוסף להן סגנון כתכונה שלישית, והנה יש לך ספר נהדר".
לפי אנטואן ניקול, חוקר בלימודי רוסיה, בטור שכתב "ב"לה מונד", הרומן שנמצא במחצית הדרך בין סיפורת לניתוח פוליטי מגיש חזון אקזוטי וסטריאוטיפי של "רוסיה האמיתית", ו"שרק קורא בעל ידע רחב יצליח להבחין בין עובדות להמצאות בדיוניות".
"הקוסם מהקרמלין" קיבל את הפרס הגדול לרומן של האקדמיה הצרפתית ה־Grand prix du roman de l'Académie française, עם 9 קולות מול 5 עבור "אלה שנשארים" "Ceux qui restent" מאת ז'אן מישלן ו-3 קולות עבור "השקרנית הקטנה" "La petite menteuse" מאת פסקל רוברט-דיארד.
הספר גם זוכה ב-2022 בפרס אונורה דה בלזאק Prix Honoré de Balzac.
הרומן של ג'וליאנו דה אמפולי היה כפסע מלהשיג את פרס גונקור Prix Goncourt, שהוענק לבסוף ל- "Vivre vite" מאת Brigitte Giraud, בסיבוב הארבעה עשר וב-5 קולות מול 5, כאשר נשיא גונקור , דידייה דקוין, מכריע בקולו את ההחלטה הסופית.
תוצאה זו גרמה לכמה אכזבות, ולכך שפאריס "מאץ"' פרסם מאמר שטען ותיאר מדוע הרומן היה "יוצר פרס גונקור אדיר".
טהר בן ג'לון, חבר חבר השופטים של גונקור שהצביע עבור הספר, אמר על הזוכה: "זה ספר קטן, ללא כתיבה".
ב-17 במאי 2024, הוכרז כי החלה העבודה על עיבוד קולנועי לספר.
הביום הוטל על אוליבייה אסיאס ולדמויות העיקריות שובצו פול דאנו, אלישיה ויקנדר, ג'וד לאו, זאק גליפיאנקיס וטום סטארידג' עם דנו שמגלם את ברנוב.
הציור "הקוף" הוא ציור משנת 1912 מאת הצייר הגרמני פרנץ מארק.
הציור משקף את המעבר הסגנוני של מארק מהנטורליזם אל אקספרסיוניזם מופשט, תוך שימוש בצבעים בוהקים וצורות דינמיות.
היצירה מתארת קוף אפור הכורע על ענף אלכסוני, מוקף בצמחייה צבעונית המשווה לציור אווירה של יער טרופי קסום.
הציור זכה להתייחסות רבה מצד מבקרי אמנות, ונחשב לאחת הדוגמאות הבולטות לחיפושו של מארק אחר עומק רגשי והרמוניה בטבע.
הציור ממחיש שוב את השינויים הבולטים שעברה אמנותו של פרנץ מארק, מהנטורליזם המתון של מחקרי הסוסים והאיילים שצייר בשנת 1910 בלנגגריס ועד לסגנון האקספרימנטלי של יער קסום טרופי עם היצור האקזוטי הקטן משנת 1912, במהירות יוצאת דופן.
גם בציורים המאוחרים יותר עבד מארק כמעט תמיד מול הטבע, הוא הציב את עצמו "מול ה'מוטיב' שלי", כפי שכתב לאוגוסט מאקה, אך יצר את יצירותיו מתוך כוח הדמיון בלבד.
הקוף האפור כורע עם ראשו המופנה לאחור וזנבו הארוך המעוקל על ענף אלכסוני במרכז הציור.
מאחורי גופו העדין נצבעות צורות צמחיות משוננות וזוהרות בצבעים עזים של הג'ונגל, חמות ונוצצות כמו חלקי קליידוסקופ המשתנים במהירות.
גם כאן, בעל החיים וסביבתו יוצרים יחידה אחת, אך בניגוד ל"מנדריל" העוצמתי שנוצר שנה לאחר מכן (הגלריה המדינתית לאמנות מודרנית, מינכן) וקרוב יותר ל"פריז הקופים" משנת 1911 (הקונסטהאלה של המבורג), החיה מודגשת בבירור.
ראשו המעוגל והעדין והבעת פניו, שמשדרת זהירות דרוכה, מעוטרים בתווים כמעט אנושיים.
הפרחים הזוהרים הבוקעים מהירוק הכהה מהווים מחווה ליצירותיו של פול גוגן, שניתן למצוא גם ביצירות אחרות של מארק, כגון פרסקו גן העדן שיצר יחד עם מאקה בשנת 1912 (המוזיאון הלאומי של וסטפאליה, מינסטר), והם מעניקים ליצירה מראה זר ומלכותי.
בעומק וברגש – זו הנקודה!
הנראות החיצונית, הצורה החיצונית, הדיוק החיצוני של הטבע – הם אינם חשובים לו כלל!
אך הניחוש העמוק, החיים הפנימיים, דופק הלב של הטבע – אלו הם הכול עבורו!
כאן יוצר פרנץ מארק נפלאות של רגש וגדולה בעיצוב!"
עם זאת, אסור שהתבטאויות מסוג זה, הקרובות מאוד לשפתו של מארק עצמו, יטשטשו את העובדה שבציוריו דווקא האדם הוא זה שמעלה את החיה אליו, מעניק לה תווים אנתרופומורפיים ורגש פנימי, שמקורם בצורך עמוק להרמוניה ובבריחה מהחומרנות של העולם המודרני.
הקוף והדולפין הוא אחד ממשלי איזופוס, ומספרו 73 בסיווג פרי.
בשל הופעתו בין משליו של לה פונטיין, הוא תמיד היה פופולרי בצרפת, אך בבריטניה היחס למשל היה נדיר יותר עד המאה ה-19.
לאחר שנטרפת ספינה מול חופי יוון, קוף מחמד השייך לימאי ניצל מטביעה על ידי דולפין, משום שחשב בטעות שהוא בן אדם.
כשהוא נשאל אם הוא מאתונה, הקוף משקר ומתגאה שהוא שייך לאחת המשפחות החשובות ביותר בעיר.
לאחר מכן הדולפין שואל אם הוא מכיר את פיראוס (הנמל האתונאי), אך הקוף חושב שפיראוס הוא אדם, ומשיב שכן, ושהם חברים טובים.
כשהוא מסתכל מקרוב על הנוסע שלו, הדולפין מבין שהוא לא הציל בן אדם ושוחה משם, משאיר את הקוף לגורלו.
המשל מסתיים בהבטחה שהסיפור מתאים לשקרנים.
הגרסאות הלטיניות של המשל החלו בהסבר כי היה זה מנהג ימי לקחת חיות מחמד במהלך מסעות, ודוגמה לכך הלכה בעקבותיהם במהלך הרנסאנס על ידי גבריאלה פארנו ב"סימיוס ודלפוס", השיר שחיבר עבור הקובץ שלו "" (1563).
אחריו בצרפתית הגיע ז'אן דה לה פונטיין, שכלל את הסיפור בין "המשלים" שלו (1668) תחת הכותרת "Le singe et le dauphin", בתוספת הבחנה שעל פי היסטוריון הטבע פליניוס הזקן הדולפינים ידידותיים למין האנושי.
תיאורי פרוזה של המשל החלו להופיע זמן קצר לאחר מכן בבריטניה, כולל ב-"" (1689) של פיליפ איירס , שגם הוא חוזר על הבחנתו של פליניוס ומכנה את הסיפור "הקוף והדולפין".
כך עשה גם רוג'ר ל'אסטרנג' באוסף המשלים של איזופוס כמה שנים מאוחר יותר, כשסיכם בסוף הרפלקציה שלו על הסיפור ש"יש לנו קופים בהיסטוריה, כמו גם בסיפורת, ולא עניין חשוב הוא אם הם הולכים על ארבע רגליים, או על שתיים".
המדקדק לואי שאמבו מרחיק לכת בספרו "" (1692), ומסיים את יחסו שלו למשל בשאלה אם טביעה אינה סוף הולם גם לשקרנים אנושיים.
הקונצרט (בהולנדית: Musicerend gezelschap) הוא ציור שמן על קנבס מאת הציירת ההולנדית יודית לייסטר.
היצירה מתוארכת בקירוב לשנת 1663 ונמנית עם ציורי הז'אנר המאוחרים שלה.
הציור מציג שלישיית נגנים בעת הופעה מוזיקלית משותפת.
במרכז הסצנה נראית אישה המזמרת מתוך ספר שירים פתוח, ולצידה שני נגנים: כנר וגבר הפּוֹרֶט על לָאוּטָה בזווית חדה לעבר הצופה.
לייסטר תיארה במדויק את כינור הבארוק, המוחזק ללא משענת סנטר ונתמך על החזה, וכן את מבנה הלאוטה.
הדמויות ממוקמות על רקע מונוכרומטי אחיד, ללא פרטים נוספים שיסיחו את הדעת, וכל אחת מהן נראית בעיצומה של פעולה – זימרה, פריטה או קביעת הקצב.
הצבת הדמויות בזוויות שונות ובכיווני מבט מגוונים מעניקה לקומפוזיציה עומק ודינמיות.
הדמויות המוצגות כאן הן כנראה דיוקנאות.
בהתבסס על אנשים דומים בתמונות אחרות של לייסטר, חוקרים זיהו בהיסוס את הזמרת כאמנית עצמה, את הכנר כבעלה ואת נגן הלאוטה כידיד משפחה.
המונח "קונצרט" מרמז הן על ההתרחשות המוזיקלית והן על סמל להרמוניה משפחתית או שותפות.
לייסטר שבה ונקטה בעקרונות קומפוזיציה דומים גם ביצירות אחרות, והיצירה מבטאת שילוב בין ציור דיוקן, ז'אנר וטבע דומם.
הקוף הוא סיפור אימה קצר משנת 1980 מאת סטיבן קינג המציג צעצוע קוף עם מצלתיים מקולל.
סיפור פורסם לראשונה כספרון שנכללה במהדורה של מגזין גלריה
בשנת 1980. הוא שונה באופן משמעותי ופורסם באוסף של קינג Skeleton Crew בשנת 1985.
"הקוף" היה מועמד לפרס הפנטזיה הבריטי לסיפור הקצר הטוב ביותר בשנת 1982 ולפרס סיפורת האימה הטובה ביותר באותה תקופה.
"הקוף" עוקב אחר האל שלבורן, אדם שנרדף במשך חייו על ידי צעצוע קוף מקולל שגורם למוות.
הסיפור מתחיל כאשר בנו של האל, פיטי, מגלה את הקוף בקופסה בזמן שהוא חוקר את עליית הגג של בית ילדותו של האל.
האל מגיב באימה, ונזכר בחוויות הילדות שלו עם הצעצוע.
בפלאשבקים, האל נזכר שמצא את הקוף בין חפציו של אביו בארון אחסון.
כילד, האל הבחין בדפוס מטריד: בכל פעם שהקוף מחא את מצילותיו, מישהו שהוא או משפחתו הכירו, מת.
אירועים אלה כללו את מות השמרטפית שלו ושל אחיו בירייה, או דריסה של חבר של אחיו, מות אמו, נפילתו הקטלנית של חבר ילדותו של האל, מבית עץ, מות הכלבה של דודו בצורה מחרידה, ומותו של החתול של דודתו אידה, שנדרס על ידי מכונית.
האל הצעיר האמין שהקוף מקולל, והשליך אותו לבאר יבשה ליד ביתו.
עשרות שנים לאחר מכן, הקוף צץ מחדש באופן בלתי מוסבר.
הופעתו המחודשת מטרידה את האל, שחושש לביטחון משפחתו.
נחושים להשמיד את הצעצוע, האל ופיטי הולכים לאגם קריסטל עם הקוף בתיק טיסה עם אבנים.
האל חותר לחלק העמוק ביותר של אגם קריסטל, שם הוא זורק את התיק למים.
כשהתיק שוקע, האל שומע את הצליל העמים של מחיאות המצילתיים של הקוף.
במהלך הסילוק של הבובה, הסירה מתחילה להתפרק, אך האל מצליח לשחות לחוף בבטחה אל פיטי.
הסיפור מסתיים בגזיר עיתון המראה שמאות דגים באגם מתו מסיבה לא ברורה.
בשנת 2022 הופק עיבוד רשמי של הסיפור תחת תנאי חוזה King's Dollar Baby.
הסרט הקצר בן השעה, שנכתב ובוים על ידי יוצר הקולנוע ספנסר שרי וצולם באזור הבירה של מדינת ניו יורק, הוקרן לראשונה במאי 2023.
במאי 2023 הוכרז כי אוסגוד פרקינס יכתוב ויביים עיבוד באורך מלא עם תיאו ג'יימס בכיכובו של הסרט.
ג'יימס וואן הפיק את הסרט באמצעות הבאנר שלו Atomic Monster.
יצא לאקרנים בארצות הברית ב-21 בפברואר 2025.
הקוסם מהקרמלין הוא מותחן פוליטי אמריקאי-צרפתי בבימויו של אוליבייה אסאיאס על פי תסריט שכתב יחד עם עמנואל קארר.
הסרט מבוסס על רומן באותו השם מאת ג'וליאנו ד'אמפולי משנת 2022.
בכורת הסרט התקיימה במסגרת התחרות הראשית של הפסטיבל ה-82 של ונציה, ב-31 באוגוסט 2025.
עלילת הסרט עוקבת אחר ואדים ברנוב, אמן צעיר בשנות ה-90 של ברית המועצות, ההופך בהדרגה לדמות מפתח בממשל הרוסי – יועץ תקשורת בכיר ו"איש הצללים" העומד מאחורי הקלעים של מוקדי הכוח בקרמלין.
פול דנו – ואדים ברנוב
ג'וד לאו – ולדימיר פוטין
ויל קין – בוריס ברזובסקי
טום סטארידג' – דמיטרי סידורוב
הסרט בוים על ידי אוליבייה אסאיאס ונכתב על ידו יחד עם עמנואל קארר, בהתבסס על הרומן "הקוסם מהקרמלין" מאת ג'וליאנו ד'אמפולי, שראה אור בצרפתית באפריל 2022. ההפקה נעשתה על ידי חברות ההפקה "Curiosa Films" ו-"Gaumont".
במאי 2024 פורסם כי פול דנו, ג'וד לאו, אליסיה ויקנדר, זאק גאליפנאקיס וטום סטארידג' יובילו את צוות השחקנים, כאשר דנו מגלם את יועץ התקשורת הרוסי הבדיוני ואדים ברנוב.
בינואר 2025 נחשף כי לאו יגלם את דמותו של ולדימיר פוטין.
הצילומים נערכו במרץ 2025 בעיר ריגה שבלטביה.
הקוף שראה את העולם הוא ציור משנת 1827 מאת הצייר הבריטי אדווין לנדסייר.
היצירה משתייכת למסורת אמנותית ותיקה המכונה סינרגי, ז'אנר חזותי שבו דמויות אנושיות מוחלפות בקופים, הלבושים בבגדי אדם או מוצגים כשהם מבצעים פעולות אנושיות.
הציור עושה שימוש בדימוי הקוף כדי לבחון התנהגויות אנושיות ותפיסות של תרבות, ציוויליזציה והבחנה בין טבע לחברה.
המונח סינרגי מקורו בצרפתית ומשמעותו המילולית היא תעלול קופים.
הז'אנר מתייחס ליצירות אמנות חזותית שבהן קופים מחליפים בני אדם, לעיתים כשהם לבושים בלבוש אנושי ולעיתים כשהם מתוארים בפעולות המזוהות עם חיי חברה אנושיים.
שורשיו של הזאנר נטועים באלגוריות ובמשלים מן העת העתיקה ומימי הביניים.
הוא התגבש בראשית המאה השבע עשרה והגיע לשיאו בתקופת הרוקוקו, כאשר האמנות האירופית ובייחוד הצרפתית עסקה בנושאים של משחקיות, עונג ואקזוטיקה.
דימויי סינרגי הופיעו לא רק בציור אלא גם בטקסטיל ובפורצלן.
הם היו פופולריים במיוחד בקרב בני המעמד הגבוה, שראו בהם פרודיה מתונה ולעיתים משועשעת על חולשות אנושיות ועל אורחות חיים דקדנטיים.
הציור מתאר קוף הלבוש במעיל אדום, פאה מאובקת וכובע תלת קרן, העומד ביער לצד קבוצת קופים עירומים המצוירים באופן טבעי יותר.
הניגוד בין הקוף הלבוש לבין הקופים העירומים מדגיש הבחנה ברורה בין הופעה תרבותית מלאכותית לבין טבעיות גולמית.
הקוף הלבוש מוצג כמי שרואה עצמו מתורבת ומעודן יותר מבני מינו, ועמידתו לצד הקופים האחרים מדגישה את תחושת העליונות שהוא מייחס לעצמו.
במסורת הסינרגי קופים משמשים לעיתים כסמל לשפלות, פרימיטיביות וחוסר מוסריות.
בהקשר זה הם מייצגים את כישלונו של האדם לרסן נטיות טבעיות כגון תאווה, גרגרנות וחמדנות באמצעות התבונה.
הציור מציג לעג לתפיסה שלפיה לבוש, תרבות או מעמד חברתי מבדילים מהותית בין האדם לבין בעלי החיים.
הדימוי החזותי ממחיש את הפתגם שלפיו קוף הלבוש במשי נותר קוף, ובכך מדגיש את הפער בין מראית עין תרבותית לבין מהות שאינה משתנה.
היצירה משתלבת במסורת רחבה של שימוש בקופים כראי ביקורתי להתנהגות אנושית.
במסגרת זו, קופים מוצגים כמי שמחקים את האדם ובכך חושפים את חולשותיו, יומרותיו והפער שבין אידיאלים תרבותיים לבין דחפים טבעיים.
לצד מסורת זו מתקיימת גם תפיסה אמנותית המכונה ars simia naturae, שפירושה אמנות היא קוף הטבע, ולפיה חיקוי הטבע נתפס כעיקרון יסודי של היצירה האמנותית.
הקֻרְאַן , נקרא גם "הקוראן הגדול" (בערבית : القُرْآن العَظيمْ), הוא ספר הקודש העיקרי של דת האסלאם.
הקוראן מחולק ל-114 פרקים (סוּרות; ביחיד: סוּרָה) המסודרים ככלל לפי אורכם: הפרקים הארוכים מופיעים בתחילתו, והם הולכים ומתקצרים ככל שמתקרבים לסוף.
לעיקרון זה ישנן חריגות לא מעטות, הבולטת שבהם היא הסורה הראשון, המכילה 7 פסוקים בלבד.
הסורות מחולקות לפסוקים (אַיוֹת, ביחיד: אַיַה).
לפי האסלאם, הקוראן הוא ספר אלוהי מושלם שירד לידי מוחמד מהשמים, בשפה ערבית טהורה.
לכן, לא ניתן לחקותו ואין זה ראוי לקרוא או לתרגם אותו לשפה אחרת שאינה שפת המקור, בצורה שבה בחר האל להעביר את המסר, משום שהערבית מכילה ביטויים מיוחדים, וניסיון תרגום יוביל לעמעום או שינוי המסר שרצה האל להעביר.
העורך הראשי של הקוראן היה זייד אבן ת'אבת.
הוא נולד בעיר מדינה, הצטרף לקהילתו של מוחמד ושימש כמזכירו.
על פי המסורת המוסלמית, מוחמד הכתיב לזייד אבן ת'אבת את דברי הקוראן.
בהתאם לכך, הרמב"ם, באיגרת תימן, מכנה את הקוראן - "כתבי זיד".
לפי התפיסה המופיעה בקוראן, גם התנ"ך וגם הברית החדשה הם ביסודם ספרים מקודשים - ספרים שמקורם אלוהי.
בהתאם לכך, אברהם, משה וישו מוצגים כנביאים וכשליחי האלוהים.
עם זאת, על פי הקוראן במרוצת הדורות נפלו שיבושים או זיופים מכוונים בתנ"ך ובברית החדשה.
בהתאם לתפיסה זו מופיעים בקוראן סיפורים וחוקים דתיים או חברתיים בגרסה שונה מזו שמופיעה בתנ"ך ובברית החדשה.
מוחמד נישא לסוחרת ערבייה עשירה ולאחר מותה הוא ירש את מרבית הונה.
אחר כך הוא החל להפיץ את הרעיונות החברתיים והדתיים שלו בקרב הקהילות שהוא בא איתם במגע בערב הסעודית של ימינו.
בתקופת החליף (ח'ליפה) עות'מאן אוגדו כלל הכתבים אודות נאומיו של מוחמד ומסקנותיו ממה שלמד ממורו.
לאור זאת, בסיוע כמה מלומדים ויודעי כתב ולשון אוגד הקוראן כ-20 שנה לאחר מות מוחמד, וכונה "מצחף עות'מאן".
המסורת מספרת שעות'מאן מחק, שרף וגנז את כל יתר הכתבים שלא היו לרוחו.
לכן ייתכן כי הקוראן והכתבים הכתובים בו אינם שלמים ואינם כפי שהתכוון מוחמד בדבריו.
ככל הנראה קשורה המילה "קוראן" לשורש השמי ק.ר.א, הנקשר עם קריאה.
דומיננטית היא הקרבה בין מילה זו למילה העברית "מקרא", אשר אף היא מכוונת לקאנון דתי עליון – היהודי, הוא התנ"ך.
כתוצאה מכך, באחד התרגומים של הקוראן הוא אף נקרא "המקרא".
יש טענה שלפיה השם "קוראן" איננו ערבי במקורו, אלא שאול מן הארמית הסורית.
על פי המסורת המוסלמית, הקוראן הוא ההתגלות האחרונה של דברי אללה לבני האדם.
הוא הורד אל מוחמד, נביא האסלאם, פסוקים-פסוקים (אַיַא֫ת) במהלך תקופה של 22 שנה, בידי המלאך ג'יבריל (جبريل – המזוהה בדרך-כלל עם המלאך גבריאל במסורת היהודית-נוצרית).
מעמדו של הקוראן באסלאם הוא דברי אלוהים בעצמם, ולא עלילה שנכתבה בידי אדם.
כמו דברי הנביא בשם אלוהים, גם הקוראן הוא מחשבה, אמירה וציווי אלוהי ואין עליהם עוררין.
במהותו הקוראן הוא אסופת האמירות של אלוהים אל האנושות באמצעות הנביא והערבים.
בתחילת הציטוט מן הקוראן נהוג לומר: "אמר אללה הנעלה", או "אמר לשליח" (=לנביא מוחמד).
הקוראן נישא בצורת נאומים מפי מוחמד למאמיניו, והועלה על הכתב בנוסחו הסופי רק בשנת 650 לספירת הנוצרים (תאריך משוער), בימי הח'ליף השלישי עות'מאן בן עפאן (عـُثْمان بْن عَفَّان).
מוחמד עצמו נפטר בשנת 632 לספירה.
עד לימי עות'מאן הועבר הקוראן בעל-פה לפי כמה מסורות שזכרו כמה מתלמידיו של מוחמד.
עות'מאן חשש כי מעבירי הקוראן לא יספיקו להעבירו לדור הבא לפני מותם, וכמו כן התעורר חשש כי ריבוי המסורות יעורר מחלוקות.
לפיכך, בזמנו של הח'ליף עות'מאן קובץ נוסח אחיד ויצאה פקודה להשמיד את כל הנוסחים האחרים.
במקורות המוסלמים, בעיקר בפרשנות, נשמרו קריאות שונות של מילים ופסוקים בקוראן, שהופיעו כביכול בנוסחים הלא-עות'מאניים.
הנוסח העות'מאני של הקוראן הוא הנוסח המקובל.
הקוראן כתוב בעיקרו בפרוזה, אולם חלקים גדולים ממנו כתובים בסגנון המכונה בערבית "סג'ע" (سجع).
ניתן לתאר את הסגנון הזה כ"פרוזה מחורזת", כלומר פסוקים הכתובים בלא משקל, אבל מתחרזים זה בזה.
משערים שזה היה סגנון הנאום המקובל באותה תקופה.
יש גם כמה סורות הכתובות כפיוטים.
יש בקוראן תופעות דקדוקיות שאינן קיימות בערבית הספרותית המקובלת היום, ומקורן כנראה בניב הערבי של העיר מכה באותה תקופה.
הקוראן מורכב מ-114 פרקים, כל פרק נקרא סורה (سُورَة).
כל פרק מורכב מפסוקים הנקראים איאת (ביחיד אַ֫יַה (آية)).
פרוש המלה איה בערבית "נס" או "מופת".
ישנן כמה חלוקות לפסוקים, לכן מספר הפסוקים בקוראן אינו מוחלט.
בגרסה הפופולרית ביותר של הקוראן, גרסת כופה, ישנם 6,236 פסוקים.
בנוסף בראש כל פרק (למעט התשיעי) מופיע פסוק הפתיחה "בשם אלוהים הרחמן והרחום" ויחד עם פסוקי הפתיחה כולל הקוראן 6,349 פסוקים.
הקוראן כולו כולל 77,430 מילים.
בנוסף, הקוראן כולו מחולק ל-30 חלקים, כל חלק כזה נקרא גֻ'זְא (ברבים אג'זאא) (אנ').
החלוקה לאג'זאא אינה חופפת את החלוקה לפרקים (סורות), ולעיתים חלק מפרק שייך לגֻ'זא אחד ואילו חלקו האחר של אותו פרק לגֻ'זא אחר.
ישנם אג'זאא המשתרעים על יותר מפרק אחד, וישנם אג'זאא קצרים הכוללים רק חלק מפרק ולא את כולו.
כל גֻ'זא מחולק לשני חלקים, שכל אחד מהם נקרא חִזב (ברבים אחזאב) (ער').
לכל סורה ניתן שם, שבדרך-כלל אינו מעיד על תוכנה.
סידור הסורות המקובל הוא טכני – מהסורה הארוכה ביותר עד הסורה הקצרה ביותר, אם כי יש חריגות משיטה זו.
במסורת המוסלמית נהוג גם סידור חלופי, על פי המועד שבו הורדה כל סורה אל מוחמד, מועד שנקבע על-פי פרשנות חכמי האסלאם בדורות שונים.
נהוג לחלק את הסורות בקוראן לשתי תקופות מבחינת זמן הופעתן: סורות של מכה (مكـّيـّة) וסורות של אל-מדינה (مدنية).
הראשונות נכתבו בעת שמוחמד התגורר במכה, ואילו האחרונות לאחר שהיגר לאל-מדינה (אם כי חלק מהאחרונות נישאו כנאומים במכה לאחר כיבושה בידי מוחמד ומאמיניו, ראו בערך מוחמד).
הסורות של מכה, שהן המוקדמות יותר מבחינה כרונולוגית, נמצאות בדרך-כלל בסוף הקוראן, כיוון שהן קצרות יותר ונושאות אופי פיוטי ("לשון סג'ע").
הסורות של מדינה, שהן ארוכות בדרך-כלל, נושאות אופי יותר משפטי, וכוללות חוקים, דינים, פולמוסים גלויים עם דתות אחרות, וגם אזכורים לסיפורי התנ"ך והברית החדשה .
לפני כל הסורות, למעט הסורה התשיעית, מופיעה ה"בסמאללה", ביטוי שפירושו "בשם אללה הרחמן והרחום" (بسم الله الرحمن الرحيم).
ביטוי זה אינו נמנה כפסוק, למעט בסורה הראשונה, שבה הוא נחשב לפסוק הראשון.
מוסלמי שמצטט מן הקוראן מקדים את הביטוי הזה לציטוט (אף כשאינו מצטט סורה שלֵמה), בדרך כלל בתוספת "אללה יציל מהשטן הארור" ("أعوذُ بالله منَ ٱلشيطان ٱلرّجيم") ומסיים את הציטוט במילים: "דברי אללה העצום הם אמת" (صدّق الله العظيم).
יש מוסלמים הנוהגים להקדים גם לדברים של חול (נאומים חשובים וכו'...) את ה"בסמלה" או אפילו את כל הסורה הראשונה, "סורת אל-פאתחה".
הסורה הראשונה, המכונה "סורת אל-פאתחה" (سورة الفاتحة, קרי: סורת הפתיחה), נמצאת בראש הקוראן מפאת חשיבותה, אף על פי שהיא קצרה יחסית ושייכת לסורות של מכה.
סורה זו משמשת כבסיס לתפילה המוסלמית (צלאת).
בסורה זו שבעה פסוקים, ועניינה דבקות באללה וביום הדין.
הסורה השנייה בקוראן, שהיא הארוכה ביותר, מכונה "סורת אל-בקרה" (سورة البقرة, קרי: סורת הפרה).
זוהי סורה מהסורות של אל-מדינה, ובה 286 פסוקים.
הסורה הזאת כוללת את הדינים העיקריים של הדת המוסלמית.
היות שהקוראן אינו מסודר על פי סדר ההתגלות, אלא לפי סדר טכני, נוהגים המפרשים (مفسرون, "מוּפַסירוּן") לומר כי הפסוק המאוחר מבטל (תעתיק: נאסח') את המוקדם, המבוטל (מנסוח'), וכך גם יש בידם כלי נוח לפתרון סתירות בין פסוקים (אַיַא֫ת) ופרקים (סֻוַר) בקוראן.
לטענתו של חנא זכריאס, הקוראן מורכב משני חלקים נפרדים: הראשון, חיבור המכיל לקט של סיפורי תורה בערבית שנכתב ותורגם על ידי המורה של מוחמד.
לגביו אמר מוחמד: "הקוראן שלוח אליך מעם חכם ויודע", לפי המוסלמים ה"חכם ויודע" שהוריד ברוח הקודש את הקוראן היה המלאך גבריאל או אללה עצמו.
החלק השני הוא יומן המכיל כתבים על מוחמד.
מוחמד עצמו מעולם לא ראה את החלק השני על חייו, שחובר רק מאוחר יותר.
מאחר שבתקופה המדוברת היו רק מעטים שידעו והכירו את "הקוראן", ישנן שתי השערות לגבי זהותו של מורו של מוחמד: או שהיה רב יהודי או שהיה כומר נוצרי; או שהיו למוחמד שני מורים כשאחד מהם בעיר מכה היה יהודי, והאחר בעיר מדינה היה נוצרי או יהודי מומר.
בראש עשרים ותשע סורות מופיעים צירופי אותיות חסרי-פשר (למשל: الم, يس, طه, كهيعص, ص ועוד), הנקראים מֻקַטַּעָאת (مقطعات) או פַוָאתִח (فواتح).
חלק מן הסורות נקראות על שם הצירוף הפותח אותן.
כמה מצירופים אלה משמשים כשמות מוסלמים, למשל טאהא (צירוף האותיות طه) ויאסין (צירוף האותיות يس).
המסורת המוסלמית רואה בהן "אותיות מסתוריות", ויש מוסלמים הטוענים כי הן מרמזות על מועד "יום הדין".
חוקרי האסלאם משערים כי מדובר בסימני עריכה שנעשו בשעת העלאת הקוראן על הכתב, או שאלה ראשי התיבות של שמות המוסרים או העורכים, אולם אין הוכחה חד-משמעית להשערות אלה.
לאור הטענה כי עורך הקוראן אבן ת'אבת היה יהודי, ישנם המפרשים כי אותיות אלה מהוות סימני רמז המיועדים לקוראים היהודים, כשחלקם מסמנים לא להתייחס לכתוב בפסוקים המדוברים, חלקם מסמנים כי חלקים אלו נכונים וכו'.
בשנת 1974 טען ביוכימאי מצרי בשם רשאד ח'ליפה כי גילה את צופן הקוראן, צופן מתמטי המבוסס על המספר 19 שחבוי בקוראן, ומתבסס בין היתר על המקטעאת.
על פי התפיסה האסלאמית, הקוראן הורד פעמיים:
ההורדה הראשונה: הורדת הקוראן בבת אחת בלילת "אל-קדר" (ליל הגורל), מהלוח השמור ברקיע השביעי אל הרקיע התחתון.
אללה אמר בפסוק אחד בסורת אל-קדר, ליל הגורל, פרק 97 "אנו הורדנוהו בליל הגורל".
ההורדה השנייה: הורדת הקוראן טיפין טיפין, פרקים פרקים, על מוחמד, מהרקיע התחתון במשך 23 שנים, בהתאם לצורכי האסלאם ולהתפתחויות.
החוכמה שבהורדת הקוראן פרקים פרקים, על פי התאולוגיה האסלאמית: