tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיר בלובי הכניסה מוקדש לאוסף התמונות והחתימות של הידוענים שהתארחו במקום, ביניהם וינסטון צ'רצ'יל, טוני בלייר, לורנס איש ערב, מיכאיל גורבצ'וב, לורד אדמונד אלנבי, ריצ'רד גיר, ג'יין פונדה, עומר שריף, פיטר יוסטינוב ורבים אחרים.
בית הקברות של המושבה האמריקאית מצוי בגן הלאומי ע"ש טבצ'ניק בהר הצופים, בסמוך אל הכניסה של האוניברסיטה העברית.
בית קברות נוסף של המושבה האמריקאית נמצא גם בהר ציון.
בית קברות קטן נוסף מצוי בפינת המושבה לצד המלון.
"המורדים" (בספרדית: Rebelde Way, בתרגום חופשי לעברית: "דרך המורדים") היא טלנובלה ארגנטינאית, שהופקה ושודרה בארגנטינה על ידי חברת ההפקה של כריס מורנה בשיתוף עם "דורי מדיה גרופ".
היא שודרה בישראל בערוץ פוקס קידס ובערוץ ישראל 10. כיום הסדרה זמינה לצפייה ב-Cellcom tv, HOT, yes ו-פרטנר TV.
ארבעת השחקנים הראשיים של הסדרה הם פליפה קולומבו, קמילה בורדונבה, בנחמין רוחאס ולואיסנה לופילטו.
שחקני הסדרה הגיעו מספר פעמים לביקורים בישראל, ופעמיים להופעות בהיכל הספורט שביד אליהו (דאז היכל נוקיה, היום היכל מנורה מבטחים).
בניגוד להופעות בשאר המדינות בהן המורדים הופיעו, ההופעות והביקורים בישראל אופיינו בהיסטוריה של מעריצים וזכו לסיקור תקשורתי נרחב.
בעקבות הסדרה הופקה גם הלהקה ארווי.
לסדרה הופקה גם גרסה מקסיקנית בשם "Rebelde" המתרחשת במקסיקו ובעלת קווי עלילה דומים.
סדרה זו הופקה על ידי ערוץ הטלוויזיה "טלוויסה" ושודרה גם בישראל.
לסדרה זו יצאו גם גרסאות בפורטוגל, ברזיל, יוון, צ'ילה והודו.
בנוסף לשתי עונות הסדרה, הופק גם סרט בשם "המורדים: המסע אל החלום" (בספרדית: Cuatro Caminos, בתרגום חופשי: "ארבע דרכים").
מספרת את סיפורם של ארבעה מתבגרים: פבלו בוסטמנטה, בנו של ראש העיר, סרחיו בוסטמנטה, מתבגר עשיר ופופולרי, מיה קולוצ'י, מתבגרת עשירה ומפונקת, יתומה מאמא ואהובת הבנים, מנואל אגירה, אשר מגיע ממקסיקו לארגנטינה על מנת לנקום את מות אביו, ומריצה פיה ספיריטו, אשר גדלה אצל אמה הדוגמנית והשחקנית, סוניה ריי.
ארבעתם, לומדים בכיתה ט' (עונה ראשונה) בבית ספר "אליט וואי סקול", בית הספר העשיר והטוב ביותר במדינה.
מנואל, אשר מגיע לבית הספר פוצח במסע נקמה במיה קולוצ'י, מכיוון שאביה, פרנקו קולוצ'י, בעל מותג עולמי של בגדים, אשם, לדעתו, בהתאבדותו של אביו.
מריצה המרדנית, נשלחת לבית הספר לאחר שאביה מכריח אותה להירשם אליו.
בבית הספר, מתחברים הארבעה אל חבריהם ומתבגרים ביחד איתם.
במהלך העונה הראשונה מתרכזת גם כן העלילה במסדר הפועל בבית הספר שנים רבות, אשר מנסה לגרש ממנו את תלמידי המלגות.
התלמידים (ראשית תלמידי המלגות ולאחר מכן מצטרפים תלמידים אחרים למאבק) מגלים אודות המסדר, מצליחים לגלות את חברי המסדר, ולבסוף להביס אותם.
מספרת על אהבות, התרגשיות, שנאה, כאב ובעיקר מוזיקה (ארווי ממשיכה להופיע).
העונה מתחילה בכך שמיה ומנואל אשר נמצאים במקסיקו בביתו של מנואל בחופשה אך בסוף החופשה מיה ומנואל לא חוזרים לבית הספר וזוכים בכרטיסים לאי האהבה, כשהם מגיעים מנואל מתאכזב שמיה לא מוכנה להתמסר לו...
ובינתיים בארגנטינה פבלו עורך מסיבה לסיום החופשה ותחילת כיתה י' ומזמין את כל השכבה מלבד מריצה, כשמריצה שומעת על המסיבה היא מגיעה כדי להציק לפבלו.
כשפבלו פוגש את מריצה הם מחליטים על הפסקת אש ושהם יתחילו את כיתה י'א ברגל ימין והם היו ידידים (למרות שהם אוהבים).
לעונה השנייה מצטרפים שחקנים חדשים: סול, רוקו, פרנסיסקו, לאורה, לולה (דולורס), ביאנקה, חואן מנואל, מירנדה, מוניקה (המחליפה של גלוריה וחברתה של סוניה), מרטין אנדרדה (אביה של מריצה).
במהלך העונה השנייה מתגלים אויבים ואוהבים חדשים, הלהקה תוססת ומופיעה בכל העולם למרות הניגודים של חלק מההורים של משתתפי הלהקה (מיה קולוצ'י ופבלו בוסטמנטה), נאבקים בהם בגלל האהבה שלהם ללהקה ולמוזיקה.
שם דמות שם שחקן עונות על הדמותמריצה פיה ספיריטו אנדרדה קמילה בורדונבה 1-2 מרדנית הנלחמת למען זכויותיה וזכויות הסובבים אותה.
בתה של שחקנית מפורסמת - סוניה ריי.
מריצה משדרת המון ביטחון עצמי אבל מבפנים היא ילדה שברירית וחסרת ביטחון.
בעונה השנייה, היא מגלה שאמה שיקרה לה ומי שחשבה שהוא אביה הוא לא אביה, ומריצה כועסת ולא מדברת עם סוניה בגלל זה תקופה.
במהלך הסדרה מתאהבת בפבלו אך לא תעז לגלות לו את הרגשות שלה אליו מכיוון שהיא מפחדת שהוא ישבור לה את הלב בסוף בת זוגו של פבלו.
מיה קולוצ'י לואיסנה לופילטו 1-2 חברתן הטובה של ויקו ופלי.
הילדה הכי יפה בבית הספר.
אויבתה של מריצה בעונה הראשונה.
באותה העונה היא מתאהבת במנואל.
מנואל אגירה פליפה קולומבו 1-2 אביו של מנואל התאבד שהיה קטן, ומנואל סבור כי פרנקו קולוצ'י אחראי למותו של אביו, ולכן הוא עובר לאליט ווי (כדי לנקום בפרנקו), אך במהלך העונה מתאהב בבתו של פרנקו, מיה, ולכן הנקמה קשה לו.
מה שמתאר את מנואל הוא שצדק חשוב לו ולכן הוא שונא אי שוויון.
הוא לא מקבל מתנות במהלך העונה השנייה בן הזוג של מיה ושל סברינה בסוף העונה בן הזוג של מיה.
פבלו בוסטמנטה בנחמין רוחאס 1-2 נחשב הילד המבוקש ביותר בבית הספר וכל מי שירצה תיפול לרגליו.
בעל בעיות בהתייצבות מול אביו השתלטן והשוביניסט שאינו מסכים עם בחירת בנו בקריירה מוזיקלית.
פבלו מאוהב במריצה ויעשה הכל על מנת להשיג אותה.
אביו רוצה להשתלט על בית ספר פבלו מעמיד פנים שהוא משתף איתו פעולה אבל בעצם הוא משקר לו והולך נגדו ועוזר להציל את בית ספר.
בעקבות זאת אמו חוזרת להיות איתו והוא משלים עם מריצה ונהפך לבן זוגה.
פליסיטס מיטרה אנחלס באלביאני 1-2 חברתה הטובה של מיה, ילדה מלאה עם הפרעת אכילה השוקעת לעיתים קרובות ברחמים עצמיים מכיוון שמעולם לא היה לה חבר.
נהית חברה של מקסימו בעונה השנייה, ולאחר מכן מתאהבת בללו, עובד המזנון ונכנסת להריון ממנו.
ויקטוריה פס ויקטוריה מאורטה 1-2 חברתה הטובה של מיה עם מוניטין "קלה להשגה".
מתאהבת בגידו בסוף העונה הראשונה אך בתחילת עונה 2, הם נפרדים.
חווה אלימות במשפחתה והורים מזניחים.
מתאהבת ברוקו במהלך העונה השנייה.
לוחן לינרס חסמין בקר וורלה 1-2 דמות שתכליתה הוא להיות "טום בוי" שגדלה בבית יתומים ושכר הלימוד שלה משולם על ידי תומך מסתורי, אך לאט הופכת ה"טום בוי" לילדה רגישה ואוהבת בכך שמתאהבת במרקוס.
חברתה הטובה של מריצה בסוף העונה סוניה ופרנקו מאמצים אותה.
לונה פרננדס ג'ורג'ינה מוז'ו 1 ילדה ביישנית שהיא חברתן הקרובה של מריצה ושל מיה שהן אויבות זו לזו, במהלך העונה הראשונה מתאהבת בניקו ובסופה, מתחתנת איתו.
מרקוס סוריה אגילר דייגו גארסיה 1-2 חנון הסובל מהתקפות חרדה ומשתמש באופן קבוע במשאף.
הוא אינו מסוגל להתמודד עם העובדה שאחיו מת עקב שימוש בסמים ושהוריו, ובעיקר אמו, מתכחשים לכך.
במהלך הסדרה מגלים שאחיו של מרקוס (איגנסיו) היה חבר במסדר ומתאהב קשות במריצה, ובשבילה עוזב את תדמית החנון.
אך לאחר שמגלה שחברותו עם מריצה הייתה תרמית, מתאהב בלוחן העוזרת לו בכל.
בעונה השנייה נפרד מלוחן ומתאהב בלאורה, אך לאחר מכן מבין שהוא אוהב את לוחן והם חוזרים.
ניקו פרובנסה גיז'רמו סנטה קרוז 1 בחור יהודי שהוריו לוחצים עליו שייפרד מחברתו לונה לטובת חברתו מילדות.
ניקו לא מוותר וממשיך את הקשר עם לונה, לבסוף מתחתן עימה.
גידו לאסן דייגו מסגליו 1-2 בחור שלא בא מבית עשיר, המחביא את מוצאו.
בשביל להפוך ל"מקובל" מצטרף ל"מסדר" - החבורה הסודית של בית הספר.
במהלך הסדרה התלמידים מגלים שהוא מהמסדר.
אחרי שהבין את טעותו ונחשף, עזר להפיל את המסדר וסולק מבית הספר.
גידו הוא סטוציונר, ובגלל שלא מתאהב באף אחת, עושה מעשים מאוד פזיזים עם בחורות, אלכוהול ושטויות בכללי.
בן זוגה של ויקו מסוף העונה הראשונה עד תחילת העונה השנייה.
מנסה להשיג את לאורה, הילדה התמימה שלא מעניין אותה כל השטויות שלו מסביב וכל הניסיונות להרשים.
בסוף העונה השנייה, נהפך לבן זוגה של לאורה.
פילר דונוף מיכאלה ואסקס 1-2 שנואה על ידי רוב התלמידים בעיקר משום שהיא בתו של המנהל.
בתחילת העלילה היא כתבה בעילום שם סדרת כתבי עת רכילותיים על הילדים בבית הספר.
בעונה השנייה מתאהבת בתומס והם נהיים זוג.
חברה ב"טופ-גרופ" יחד עם סול.
סנטיאגו מנסיז'ה פרנאן מיראס 1 המורה לאתיקה - פרופסור זר ובוהמייני שתמיד מנסה לפתור את בעיותיהם של כולם.
במהלך הסדרה מתחבב על ידי התלמידים והופך לאהוב המורים.
בעבר הוא למד בבית הספר.
סוניה ריי קתרין פולופ 1-2 אמה הכוכבת של מריצה.
מקריבה את עצמה עבור בתה.
במהלך העונה השנייה מגלה כי ספיריטו אינו אביו של מריצה, אלא אנדרדה ומסתירה זאת ממריצה, מה שגורם למריצה לכעוס עליה לתקופה ארוכה.
עוזרת למריצה ופבלו להפיל את בוסטמנטה יחד עם מרטין.
מתאהבת בפרנקו.פרנקו קולוצ'י מרטין סיפלד 1-2 אביה של מיה, איש עסקים עשיר.
לוקח את מנואל תחת חסותו.
מרסל דונוף ארתורו בונין 1-2 מנהלו השתלטני של בית הספר, אשר לעיתים קרובות שמח לאיד עם צרותיהם של תלמידיו.
בעונה השנייה מפוטר אך חוזר לתפקידו.
אוזר אומץ להתעמת עם בוסטמנטה לטובתה של מריצה.
בלאס הרדיה פבלו הרדיה 1-2 רכז המשמעת של בית הספר.
מטריד באופן משמעותי את לוחן ואת מנואל.
מאוהב במיה, והם אף היו חברים במשך תקופה מסוימת, למרות רוחו של אביה של מיה.
בעונה השנייה הוא נפטר עקב תאונת דרכים שעבר.
תומאס אסקורה חורחה מאחיו 1-2 חברו הטוב של פבלו.
מרבה לקבל ציונים גרועים במקצועות בבית הספר.
תגובות על שידורי הסדרה בישראל
שידור הטלנובלה עמד במרכז סערה ציבורית בישראל.
הורים רבים טענו ש"המורדים" היא חלק מתופעה כוללת במדיה התקשורתית, בטלוויזיה בעיקר, של סרטים אך בעיקר סדרות המעודדות אלימות, קיום יחסי מין בקרב בני נוער, שימוש בסמים ושכרות על בסיס יומי בשידוריהן.
תימוכין לכך נמצאו בחבורות של ילדים ונוער שהתעללו בחבריהם לספסל הלימודים בצורה דומה למה שתואר בסדרה.
טענה נוספת שהושמעה בישראל כלפי סדרה זו, היא השימוש באלמנטים גזעניים לכאורה (הנושא עדיין לא הוברר באופן סופי בערכאה שיפוטית).
המחלוקת הבוערת ביותר הייתה בנושא דמותו של ניקו שמתואר כבחור יהודי שיוצא עם חברתו הנוצריה שנקראת לונה, והוריו לוחצים עליו שייפרד ממנה בשל היותה נוצריה.
טענה נוספת על אפליה היא אפלייתם של תלמידי המלגה בבית הספר על רקע היותם ממעמד סוציו-אקונומי נמוך לעומת זה של חבריהם העשירים, שלימודים ממומנים על ידי הוריהם.
טענה נוספת הייתה שבסדרה צופים ילדים ובני נוער צעירים מדי שהם לא הקהל של הסדרה והם לא מסוגלים לסנן את האינפורמציה שמגיעה ממנה.
במספר הזדמנויות, בעיתונות הכתובה והמשודרת, במספר תוכניות אירוח, הגיב יאיר דורי, מנכ"ל ערוץ ויוה והמפיק השותף בהפקתן של טלנובלות רבות המשודרות בישראל, על טענותיהם של המתנגדים לשידור הסדרה.
תגובתו הייתה שאין לסדרה כל קשר לאלימות הגואה בנוער וילדים בישראל וכי הסדרה עוסקת בענייני היום המעסיקים רבים מבני הגיל הצעיר ובכך למעשה עוזרת להם להתמודד עם מצבים אלה ולא מגבירה אותם.
כפשרה שהושגה בין הורים שפנו לדורי, בעת שידורי הסדרה בערוץ ישראל 10, הוחלט שלאחר כל פרק יוקצב זמן מסוים שבו תופיע פסיכולוגית שתענה על שאלותיהם של ילדים בקשר למצבים בסדרה ושל ילדים הנמצאים במצוקות דומות.
גם לאחר שהושגה הפשרה, הורים רבים חשו עדיין אי נחת ופתחו בניסיון להוריד את הסדרה כליל מהאוויר.
המפיצים והמפיקים של התכנית טענו כי יש לה ערך חינוכי, מכיוון שהמעשים ה"מרדניים" לא ערערו את אפיון הגיבורים כחיוביים מטבעם, ומכיוון שרוב העוולות נתפסו ונענשו או שהיו להן השלכות שליליות.
למרות שהסדרה הכילה מעט אלימות ושפה מגונה, היא לא הייתה גרפית בהרבה מהסרטים והסדרות האחרים ששודרו בערוצי הכבלים הישראליים (כולל אלה אשר כוונו לקהלים הצעירים).
אולם, אולי בגלל הפופולריות הקיצונית שלה, מורים, הורים ופוליטיקאים רבים חשבו שהתכנית מזיקה מאוד.
כפועל יוצא, שר החינוך ביקש מהערוצים ששידרו את התוכנית לצנזר תכנים פוגעניים לפני שידור התוכנית, זאת בתגובה לדיווחים חוזרים ונשנים במדיה הישראלית לגבי אירועים אלימים, לכאורה בהשראת התכנית "המורדים".
כמו כן, המשדרים התבקשו לתייג את הסדרה כלא הולמת עבור צופים צעירים.
לבסוף, בוועדה לזכויות הילד בכנסת נערך דיון מיוחד על התכנית, והמשדרים אימצו את ההמלצות.
בגלל העיסוק הציבורי בתוכנית, נוצרה הזדמנות ייחודית לבחון את ההשלכות ההתנהגותיות של ההשפעה הנתפסת של תוכנית פוגענית ספציפית על נוהלי הפיקוח של ההורים.
מחקר שבחן את האופן בו הורים תפסו את השפעת התוכנית מצא, שהורים תפסו את התכנית כבעלת השפעה רבה יותר על ילדים אחרים מאשר על הילדים שלהם.
בנוסף, מצא המחקר שלהורים שחשבו ש"המורדים" השפיעה על ילדיהם הייתה נטייה לפקח על הצפייה שלהם בטלוויזיה.
לבסוף, הורים שהיו מודאגים מההשפעה של הסדרה על ילדים באופן כללי נטו לפקח ולבחון את החברים של ילדיהם.
כל אלה רמזו שהורים מסוימים מאמינים שגם אם הילד שלהם לא מושפע ישירות מהתכנית, ילדים אחרים כן, ולכן הם צריכים להפעיל מנגנוני פיקוח.
"המורדים" הגיעו לישראל פעמיים להופעות בהיכל נוקיה.
סיבוב ההופעות הראשון קידם את העונה הראשונה והגיעו לישראל כל שחקני העונה הראשונה מלבד המנהל, המורים, לונה וניקו.
סיבוב ההופעות הראשון התקיים ב-2003 וחלו בו כ-21 הופעות.
לאחר הביקוש הרב, ההופעות בישראל עוררו היסטריה רבה בקרב המעריצים והסדרה עצמה נחשבת לאחת הסדרות המצליחות בתקופה ההיא.
בפעם השנייה שהגיעו לישראל, השחקנית והדוגמנית המצליחה מיכל פורס ליוותה את השחקנים בביקורם בארץ לקראת סיבוב ההופעות וקידום העונה השנייה לסדרה.
היא תרגמה את בנחמין רוחאס בתוכנית של יצפאן, ואת שאר החברים בתוכנית אקזיט.
כל השחקנים מהעונה השנייה הגיעו מלבד ניקו, המורים והמנהל.
בנוסף, הצטרפה לונה מהעונה הקודמת.
סיבוב ההופעות התקיים ב-2004 גם הוא כמו הקודם לו, עורר היסטריה רבה בקרב המעריצים והתקשורת.
בחול המועד פסח 2024, כוכבי הסדרה היו צריכים להגיע לישראל למופע איחוד בלייב פארק בראשון לציון, 12 מכוכבי הסדרה יופיעו ופירו סאז (רוקו) הוא המנהל האומנותי והמפיק המוזיקלי של המופע.
המופע נדחה לאור המצב במדינה במלחמת "חרבות ברזל" ועתיד להתקיים בחודש ספטמבר.
המופע נדחה שוב למועד לא ידוע עקב מלחמת "חרבות ברזל".
המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו שוכנת בין שכונת פלורנטין לבין יפו, והיא משתרעת על פני שני רחובות צולבים: רחוב אאורבך ורחוב בר הופמן.
המושבה הוקמה באמצע המאה ה-19 על ידי נוצרים מורמונים מארצות הברית, ולאחר מספר שנים עברה לידי הגרמנים הטמפלרים.
אלה שיפצו את רוב הבתים והפכו את המקום למושבה גרמנית עד שגורשו מארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל תהליך של שימור ושיקום במושבה.
מציינים את ראשיתה של המושבה האמריקנית ביפו ב-22 בספטמבר 1866, עת הגיעה לארץ ישראל קבוצה בת 157 איכרים, נגרים ובעלי מלאכה שונים ממדינת מיין שבארצות הברית, כדי להקימה.
בראש הקבוצה עמד כומר, שחקן לשעבר, בשם ג'ורג' אדמס, אשר שכנע את בני קהילתו כי התיישבותם בארץ תכשיר את הקרקע לשיבת היהודים לארץ ישראל, דבר, שעל פי חזונו, יחזיר את ישו ויביא את הגאולה.
אדמס עצמו סייר שנה קודם לכן בארץ ישראל יחד עם אחד מבני הקהילה, כדי למצוא מקום מתאים להתיישבות.
הם בחרו בפרדס מוזנח שניצב על גבעה צפונית לחומות יפו, על הדרך לשכם, ובסיועו של סגן הקונסול האמריקני בארץ – היהודי המומר הרמן לוונטל – חתמו על חוזה הרכישה.
לוונטל קיבל את פני הבאים בנמל יפו, אך בישר להם כי רכישת האדמה לא התבצעה בסופו של דבר, משום שלא הצליח להשיג רישיון (פירמן) עות'מאני לרישום הקרקע על שם נתינים זרים.
החבורה המאוכזבת הקימה בינתיים מחנה זמני על חוף הים, אליו הועבר המטען הרב שפורק מהספינה, ובו, בין היתר, בתי-עץ טרומיים.
לרוע המזל, המחנה הוקם על קברים נטולי מצבות של נספים ממגפת כולרה שפקדה את יפו שנה קודם לכן, ולכן רבים מהמהגרים חלו — ותשעה מהם, מתוכם שישה ילדים, נפטרו תוך זמן קצר.
לוונטל הצליח בינתיים לרכוש חלקת אדמה סמוכה, אותה רשם על שם נתין עות'מאני כדי לעקוף את בעיית הרישיון הממשלתי.
חלקת אדמה זו היא מקום המושבה כיום.
המושבה הוקמה במתכונת של רחוב ראשי (כיום רחוב אאורבך) ורחוב צולב (רחוב בר הופמן).
עד סוף אוקטובר 1866 הוקמו עשרה בתים, בהם בית העם וחנות, בה אוחסן המטען הרב שהובא מארצות הברית.
חנות זו נוהלה על ידי אדמס, שאף התגורר בה עד השלמת בניית ביתו.
הבתים כולם היו מעץ, ולרובם היו שתי קומות, בסגנון של בית קוטג' אמריקני שהיה מקובל בניו אינגלנד באותה עת.
בית אחד נבנה באבן, הוא "מלון גראנד הוטל", שהוקם על ידי האחים דריסקו, והתנשא לגובה שלוש קומות (כיום מלון ירושלים ברחוב אאורבך 6).
קשיים ביורוקרטים, סכסוכים אישיים בין המתיישבים ויבול מועט, הביאו במהרה את רוב המתיישבים לקשיים כלכליים, לחוסר מוטיבציה ולייאוש.
מרבית המתיישבים שבו למולדתם בין השנים 1867–1868, ובהם אף אדמס עצמו.
המיישבים התמקמו ללא ידיעתם על קבר אחים של מגפה שפשטה ביפו כמה שנים טרם התיישבותם, מה שהוביל להתפרצותן של מחלות רבות בקרבם.
תשעה אנשים נספו עקב המחלות, וביניהם שישה ילדים.
בשנת 1868 עמדה המושבה האמריקנית שוממה, למעט מתיישבים בודדים שכללו את רולה פלויד, שהשכיל להביא עמו כרכרה מאמריקה, ופתח סוכנות משגשגת של תיירות והובלה, ואת הרברט קלארק (לימים סגן הקונסול האמריקאי בארץ ישראל).
פלויד התגורר בבית ברחוב הופמן 17 ביפו ובשנת 1868 עקר לירושלים ביחד עם הרברט קלארק והקבוצה הקטנה שנותרה במושבה.
בסוף שנת 1867 הסופר האמריקני מארק טוויין סיפר על אחריתה של המושבה:
המבנה של בתי המושבה התבסס על המודל האדריכלי של בתים מצפון ארצות הברית.
חומר הבנייה היה עצים שמקורם בצפון מזרח ארצות הברית.
הבתים היו בעלי שתי קומות.
בדרך כלל היו בבית ארבעה חדרים וחדר מיוחד למטבח.
במהלך הבנייה, תושבים רבים הוסיפו לבית מרפסת כדי ליהנות מהסביבה והנוף.
באותן השנים בארצות הברית לא היה נהוג לבנות בתים בעלי מרפסת.
רצפת המרפסת נבנתה על קורות מעוגלות, ואילו המעקות נעשו ממוטות עדינים.
ההשקעה בבניה מרמזת על כך שמורמונים תכננו להתגורר זמן רב בארץ ישראל.
רוב הבתים מתקופת האמריקאים נמצאים בימינו בשלבי התפוררות, אך נלקחו מספר דגימות של עץ מהבתים ששרדו כדי לזהות את מין העצים שאיתם נבנו המבנים, ולגלות אם אכן אותן דגימות עץ שייכות לבתים שנבנו על ידי האמריקאים.
הדגימות נלקחו משלושה בתים, מהבית ברחוב אאורבך 10, מהבית ברחוב אאורבך 4 ומבית מספר 17 ברחוב הופמן.
דגימות העץ כללו חלקי עץ מלוחות הרוחב שבקירות, ממשקופי חלונות והדלתות, מעמוד וקורה בקומת-מרתף בבית אאורבך 10, מקישוט גלוני של מרפסות ומהרעפים.
העצים המרכיבים את הבתים שייכים לשתי משפחות, משפחת האורנים ומשפחת האלונים כאשר מתוכם נעשה שימוש בארבעה סוגי עצים.
העצים ממשפחת האורנים הם ארזית, אורן לבן וצוגה.
העץ השייך למשפחת האלונים הוא אשור.
במשך זמן מה עמדו בתי המושבה נטושים, ומשכו את תשומת לבם של בני הכת הטמפלרית מווירטמברג שבגרמניה, שחיפשו באותה עת דרכים להשתקע בארץ ישראל.
בראש הכת עמדו כריסטוף הופמן ויד ימינו בארץ גיאורג דוד הרדג, אשר בנו ארנסט הרדג רכש כבר בשנת 1870 את "מלון גראנד הוטל" והפכו למלון ירושלים המפואר.
רוב הצליינים שביקרו בארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התאכסנו במלון זה.
בשנת 1871 רכשו הטמפלרים בית נוסף בן שתי קומות וחצר גדולה ליד מלון ירושלים.
לבניין נוספו שני אגפים, כנראה בתכנונו של האדריכל תיאודור זנדל, שאביו היה רופא המושבה, והוא עצמו גדל בה.
בית זה שימש עד 1878 כבית ספר, פנימייה וכבית עם של הקהילה.
לאחר שרכשו את הבתים, פיתחו הטמפלרים את המושבה, והקימו בה מבני ציבור נוספים דוגמת בית חולים, בית מרקחת, מנסרה, בית בד, וטחנת קמח שהופעלה בקיטור.
רוב הבתים "שודרגו" וחוזקו באבן, במקום עץ.
הטמפלרים ביפו התפרנסו בעיקר ממסחר והובלה, וממקצועות חופשיים כמו רפואה, רוקחות וצביעה מקצועית.
בשנת 1878 נמכר בניין בית העם לברון הרוסי פלטון פון אוסטינוב (סבו של השחקן פיטר יוסטינוב), וזה שיפץ אותו והפכו לבית המגורים המפואר שבבתי המושבה.
בשנת 1895 הפך אוסטינוב את ביתו ל"מלון הפארק" (Hôtel du Parc), שנקרא על שם הגינה הגדולה שבה נהגו לטייל רבים מבני יפו.
בבית מלון זה התארחו הקיסר הגרמני וילהלם השני ורעייתו בעת ביקורם בארץ ישראל ב-1898. פמלייתם שוכנה במלון ירושלים הסמוך.
בשנת 1881 היו במושבה הגרמנית 26 בתי מגורים – שמונה מהם בתי-עץ, והשאר מאבן.
היא הוקפה בחומת אבן ונקבעו בה שני שערים, שנסגרו בשעות הלילה.
הטמפלרים פיתחו את מושבתם עד כי הפכה לאחד ממוקדי התיירות הידועים בארץ-ישראל, וכללה שלושה בתי מלון ואת הסניף המרכזי של סוכנות הנסיעות "תומאס קוק".
לקראת ביקורו של הקיסר תוכננה גם הנחת אבן הפינה לכנסיית עמנואל, השוכנת ברחוב בר הופמן 15. הטמפלרים, פלג פיאטיסטי מן הכנסייה האוונגלית, התנגדו עקרונית לבניית כנסיות גדולות, אולם במושבה התגוררו גם כאלה שכן תמכו ברעיון בניית כנסייה כזאת, והברון פון-אוסטינוב, רוסי שהמיר דתו ללותרניזם, תרם למטרה זו את הקרקע.
טקס הנחת אבן הפינה התעכב מספר ימים, ובסופו של דבר הקיסר לא נכח בו.
עם זאת הוא תרם מכספו את פעמון הכנסייה, לאחר שבנייתה נשלמה ב-1904. הכנסייה תוכננה על ידי האדריכלים ארנסט פוגט ופאול גרוט, אך הפיקוח על הבנייה נעשה על ידי בנימין זנדל, בנו של האדריכל תיאודור זנדל.
המושבה הגרמנית ביפו שגשגה וגדלה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, אז גורשו יושביה מארץ ישראל על ידי הבריטים, בדומה לבני המושבות הגרמניות האחרות.
הבתים ננטשו, ובסופו של דבר הועברו לידי מדינת ישראל במסגרת הסכם השילומים עם גרמניה המערבית.
לאחר מאבקים של המועצה לשימור אתרים, זכו רוב בתי המושבה האמריקאית-גרמנית לתוכנית שיקום ושימור.
בתי המושבה האמריקאית-גרמנית שוכנים כיום בשני רחובות מצטלבים: רחוב בר הופמן מצפון-מזרח לדרום מערב ורחוב אאורבך הניצב לו:
בית אקלי נורטוןאאורבך 4 מלון ירושליםאאורבך 6 בית עמנואלאאורבך 8 בית ידידות מייןאאורבך 10 בית אוסטינובבר הופמן 9 כנסיית עמנואלבר הופמן 15 בית רולה פלוידבר הופמן 17 בית עץבר הופמן 19
בשנת 1903 נוסדה על ידי הגרמנים שכונה קטנה בשכנות לשכונת נוה צדק, בין מסילת הברזל ובין הדרך אל יפו הקרובה, כיום בצד רחוב אילת.
השכונה הייתה בעל אופי מעורב - בתי מגורים וגם תעשייה.
המשפחות הגרמניות עסקו במסחר ובמלאכה ביפו.
השכונה נקראה בפי הגרמנים "ולהאלה", כשמו של גן העדן של האלים הגרמניים הקדמונים.
תושבי נווה צדק השכנה קראו לה "שכונת ואגנר".
בשכונה זו היה בית הקונסוליה הגרמנית, בית החרושת "ואגנר", שנקרא על שם בעליו גוטהילף וגנר, ובקרבתו המסעדה ומועדון הלילה קפה לורנץ.
בבית החרושת ואגנר יוצרו אמצעי לחימה לחילות הטורקים והגרמנים שחנו בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 התקרבה אוניית מלחמה צרפתית לחוף יפו והפגיזה את בית החרושת, אך לא גרמה נזק לבתים הסמוכים אליו.
במלחמת העולם השנייה הוצאו הגרמנים מוולהאלה והוכנסו למחנה הסגר.
הבריטים השתלטו על הבתים לצורכיהם.
עדיין נשארו מספר בתים בוולהאלה, באחד מהם נמצא משרד התמ"ת, ובבית אחר שכן עד שנת 2018 בית השאנטי.
המורַה לפסנתר הוא סרט קולנוע דובר צרפתית מאת מיכאל הנקה, שיצא לאקרנים בשנת 2001. זהו עיבוד לספר "הפסנתרנית", מאת זוכת פרס נובל לספרות, אלפרידה ילינק.
אריקה קוהיט (איזבל הופר) היא פרופסור ומורה לפסנתר בשנות השלושים המאוחרות לחייה, המתגוררת עם אמה (אנני ז'ירארדו) בדירה שכורה.
היא מדריכה כיתת אמן בקונסרבטוריון, וכלפי חוץ היא קשוחה ומחמירה.
את וולטר קלמר (בנואה מאז'ימל), בחור צעיר ובלונדיני, פוגשת אריקה ברסיטל פרטי בו שניהם מנגנים.
וולטר מגלה בה עניין ומתחיל לחזר אחריה באמתלת סטודנט עקשן.
אריקה מתגלה כחובבת סאדו-מזוכיזם ואינה מעוניינת לכאורה ביחסים נורמטיבים, מגחכת את ניסיונותיו ומתעללת בו.
בהדרגה משתנים יחסי הכחות בינה לבין התלמיד עד לסצנת הקתרזיס בו וולטר כופה עצמו עליה.
בסופו של הסרט חוזרת אריקה לחייה העצמאים ולשגרת המזוכיזם המבוקר שלה.
איזבל הופר - אריקה קוהיט
בנואה מאז'ימל - וולטר קלמר
אנני ז'ירארדו - אמא של אריקה
סוזנה לותר - מאדאם שובר
3 פרסי פסטיבל קאן: גרנד פרי, השחקן הטוב ביותר - בנואה מאז'ימל, השחקנית הטובה ביותר - איזבל הופר.
פרס ה"סזאר" לשחקנית המשנה - אני ז'ירארדו, מועמדות לשחקנית הראשית - איזבל הופר.
6 מועמדויות לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע, מתוכם זכייה אחת: שחקנית ראשית - איזבל הופר.
המושבה הגרמנית היא שכונה במערב העיר התחתית בחיפה.
המושבה נבנתה על ידי גרמנים חברי כת הטמפלרים בשנת 1868 והייתה הראשונה בגל השני של ההתיישבות הטמפלרית בארץ ישראל.
גבולות השכונה הם דרך העצמאות וחוף הים בצפון, שדרות הציונות – עין-דור ותחנת הרכבת חיפה מרכז במזרח, רחוב הגפן והגנים הבהאיים בדרום ורחוב יצחק שדה במערב.
שדות המושבה השתרעו עד קריית אליעזר של היום.
הטמפלרים, אגודה שנוסדה בגרמניה בשנת 1861 בראשותו של התאולוג הפרוטסטנטי כריסטוף הופמן, הגיעו לארץ ישראל מתוך אמונה כי באמצעות התיישבות בארץ הקודש יצליחו להביא לגאולת העולם ולביאתו השנייה של ישו.
קבוצת הטמפלרים שהגיעה לחיפה שבע שנים אחר כך, הבינה את הפוטנציאל של העיר הקטנה, ואת המעגן שהחל להיבנות במפרץ חיפה באותה עת.
המעגן איפשר הבאת חומרי גלם לבניית המושבה מאירופה וייצוא ממנה לאירופה.
הטמפלרים תכננו את המושבה שבנו בדקדקנות, והחלו לבנות ולפתח אותה בפרט ואת העיר חיפה בכלל, באמצעות הקמת תעשייה מקומית חלוצית ותוך שימוש בכרכרות להובלת סחורות ונוסעים (קודם להגעת הטמפלרים לארץ נעשה המעבר בין ערי הארץ בשיירות).
הטמפלרים ייסדו קווי נוסעים של תחבורה ציבורית ליפו, לעכו ולנצרת, ובכך איפשרו למעשה לראשונה מעבר מסודר של דואר בין הערים.
הכרכרות היו עגלות שחלקיהן יובאו מאמריקה והורכבו במושבה הגרמנית.
הן היו דו-מושביות ומוצלות, ונרתמו לשלושה סוסים.
במשך הזמן נרכשו הכרכרות על ידי תושבים ערבים מחיפה, שקראו להן "חנאטיר" והפעילו את שירות ההסעה מכיכר חמרה.
בתחילת דרכם ניסו הטמפלרים להתפרנס מהחקלאות, כפי שעשו בגרמניה, תוך שימוש בשיטות חקלאיות אירופאיות מודרניות.
כחלק מהעיסוק בחקלאות הם בנו טחנות רוח, אחת מהן, טחנת הרוח הטמפלרית, מחוץ לגבולות המושבה.
לאחר זמן התברר להם כי החקלאים המקומיים הערביים, שקינאו בשיטותיהם החקלאיות, החדשניות לאותה תקופה, נהגו לגנוב ולהרוס את יבוליהם ואף להצית את שדותיהם.
הטמפלרים נטשו את החקלאות והחלו לעסוק בתעשייה ובתיירות, בנו בתי מלון מודרניים ובתי מלאכה מכניים וכן בית חרושת לייצור סבון משמן זית.
המושבה הטמפלרית הייתה למעשה עיירה גרמנית מודרנית – ישות יוצאת דופן בתוך סביבה שהייתה אזור שומם יחסית בקצה האימפריה העות'מאנית.
העיר חיפה של אותה עת הייתה עיירה קטנה מוקפת חומה.
במושבה היה רופא - מהיחידים בכל האזור, וכן מהנדס בניין, יחיד באזור.
המושבה שגשגה והתרחבה, ובסוף ימי השלטון הטורקי כללה כ-750 תושבים, כ-100 בתי מגורים ועשרות מבני משק.
כמו ביתר מושבותיהם, גם הטמפלרים בחיפה תמכו בגרמניה במלחמת העולם הראשונה וסבלו מתבוסתה ומכיבוש הארץ על ידי הגנרל אלנבי.
בעקבות הכיבוש הבריטי השתנה יחסם של הטמפלרים לשלטונות המקומיים, ובשנות ה-30 תמכו חלק מתושבי המושבה בגרמניה הנאצית.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הועברו התושבים למחנות הסגר, ובשנת 1944 גורשו מהארץ והוחלפו ביהודים מהונגריה.
עם היעלמותם של חברי הקהילה, הפכו בתי המושבה לאזור תעשייה נטוש בשולי מרכז העיר.
מספר יוזמות של אבא חושי, ראש העירייה, לשפץ את המושבה הגרמנית לא צלחו.
המושבה שוקמה רק בשנות ה-90, במסגרת פרויקט הקמת הגנים הבהאיים, וכיום מהווים בתיה, ששוחזרו בחלקם, מוקד בילויים ותיירות, לצד שימושים חדשים אחרים.
שדרות דוד בן-גוריון, שחוצות את השכונה, קיבלו את מרבית ההשקעה העירונית של מפנה המאה ה-21. נתיבי הנסיעה הוצרו, על מנת להרחיב את המדרכות, וביניהם נסלל נתיב לתחבורה ציבורית.
תיירים רבים נעמדים על הפס הצר של אי-התנועה על מנת לצלם את המראה המרשים של הגנים ומקדש הבאב, והמושבה היא חלק בלתי נפרד מסיורים מודרכים של קבוצות המגיעות לעיר.
הבתים המשוחזרים משני עברי השדרה משכו אליהם מיד בתי עסק, כבתי קפה וברים, רובם המכריע בבעלות ערבים.
קהל מבקרים מגיע בהמוניו אל הרובע העירוני התוסס והמתחדש, הן מהשכונות החיפאיות וסביבתן ומהארץ כולה.
יותר מכל מקום אחר בחיפה, ולמעשה בישראל, שדרות בן-גוריון הן היום לב תרבות הפנאי, החברה, היצירה וההגירה הפנימית של צעירי המגזר הערבי.
ב-2004 הועברה האקדמיה לעיצוב ויצו ממשכנה הוותיק בהדר עליון למבנה שפינתה העירייה במושבה הגרמנית.
בכך הייתה מכללה זו למוסד האקדמי העברי הראשון שקם בעיר התחתית, ונוכחותם של הסטודנטים באזור, שאחדים מהם עברו להתגורר ברחובות סמוכים, הייתה המנוע לדחיפת קמפוס הנמל שהוקם במהלך אותו עשור מעט מזרחה משם.
בבית העלמין השוכן בצדו הצפוני של רחוב יפו טמונות מספר דמויות מפתח מחיי המושבה הגרמנית ההיסטורית.
במרכזו קבוע אובליסק שמציין את קורבנם של הגרמנים - תושבי המושבה, אך לא רק הם - במלחמת העולם הראשונה.
הטמפלרים הביאו איתם מגרמניה תרבות ספורט וכחלק ממנה הכשירו למרגלות השכונה פיסת חוף לרחצה בים.
לחוף, שנקרא "החוף הגרמני" (בערבית אל-בונד אל-אלמאני) הותרה כניסה רק ללובשי בגד ים מלא (גם גברים נדרשו להסתיר את פלג גופם העליון) והותרה בו רחצה מעורבת.
כאשר ביקר הקייזר וילהלם השני ב-1898 בארץ ישראל, הקימה הקהילה הטמפלרית מזח בחוף, על פי תכנונו של האדריכל גוטליב שומאכר, ואליו נקשרה הסירה שהביאה את הקייזר מאונייתו בהגיעו לארץ.
עם תום הביקור נזנח המזח היות שבחיפה היו כבר שני מזחים פעילים, והחוף שב לשמש כחוף רחצה עד שהחלה בנייתו של נמל חיפה בתחילת שנות ה-30. כתוצאה מבניית הנמל נאלצו הטמפלרים להעתיק את חוף הרחצה שלהם ל"חוף השקט" בבת גלים.
המושבה הגרמנית הייתה הדוגמה הראשונה של תכנון אורבני בארץ ישראל.
מבנה המושבה תוכנן מראש, כאשר במרכזה הרחוב הראשי - שדרות הכרמל, כיום שדרות בן-גוריון, רחוב זה נמתח מצפון לדרום, כשבקצהו הצפוני היה המעגן (כיום, מבנה ממגורות דגון).
הרחוב תוכנן ברוחב של לא פחות מ-30 מטר, ומשני צדיו נסללו שני רחובות מקבילים צרים (כיום: רחוב הגנים ורחוב מאיר רוטנברג), ורחובות אנכיים - ממערב למזרח - חצו אותם (דרך יפו ורחוב אלנבי).
בקצה הדרומי של המושבה, על צלע הר הכרמל, גדלו כרמי המושבה, ומכאן שם הרחוב החוצה אותם – רחוב הגפן.
כרמים אלה השתרעו הלאה במעלה ההר, במקום שבו נמצאים כיום הגנים הבהאיים.
בית העם הטמפלרי, וכן בית הספר של המושבה (כיום: מוזיאון העיר חיפה), שכנו בחלקו הצפון-מזרחי של הרחוב, ומזרחה להם שכן מכון הרדג.
המושבה נבנתה כך שסביב כל מבנה מגורים הייתה גינת נוי, ולאורך הרחוב נשתלו עצים במטרה להצל על העוברים והשבים.
המבנים הראשונים נבנו בסגנון טמפלרי אופייני.
בתקופת המנדט הבריטי החלה ניכרת השפעת הסגנון הבינלאומי על הבנייה הטמפלרית.
חלק מהמבנים במושבה הגרמנית הם מבנים לשימור, והמבנים הוכרזו על ידי המועצה לשימור אתרים כאתרי מורשת:
בית משפחת קלר - שד' בן-גוריון 1, שימש בעבר את משפחתו של פרידריך קלר שהיה סגן הקונסול של גרמניה, לאחר מכן שימש כבית משרדים של חברת מע"צ
בית משפחת שטרובה - שד' בן-גוריון 2–4. המשפחה עסקה בייצור שמן זית וסבון.
בית החרושת שכן בדרך העצמאות 148 / דרך יפו 100.
מלון קרפט - שד' בן-גוריון 5. היה המלון המודרני הראשון בחיפה.
שימש למגורי המושל הצבאי הבריטי ומגורי מושל מחוז חיפה.
בית דיק - שד' בן-גוריון 8. המשפחה עסקה במכירת ציוד חקלאי.
בחזית הבית חלונות גדולים ששימשו לתצוגת הציוד.
בית שומאכר - שד' בן-גוריון 12.
בית ד"ר שמידט - שד' בן-גוריון 15, ביתו של רופא המושבה, היה גם סגן הקונסול של בריטניה.
במבנה קומת מרתף גדולה, המבנה שופץ ובכניסה הונחה רצפת זכוכית המאפשרת לראות חלק מקומת המרתף.
במבנה שכנה בעבר המסעדה "השמורה 1872".
בית אוליפנט - שד' בן-גוריון 16. הבית שוכן ממול לבית בשד' בן-גוריון 15.
המוקטעה (ערבית المقاطعة, תעתיק מדויק: אלמֻקַאטַעַה), הוא מתחם הנמצא בעיר רמאללה, הכולל את בנייני הממשלה של הרשות הפלסטינית וכן את מעונו הרשמי של נשיא הרשות הפלסטינית.
לפני הסכמי אוסלו שימש המבנה את הממשל הצבאי של צה"ל ברמאללה.
המוקטעה הוקמה בשנות ה-30 של המאה העשרים כמצודת טגארט בריטית.
המתחם המשיך לשמש כמתחם צבאי לאחר השתלטות ירדן על האזור ב-1948 והפך למתחם צבאי ישראלי לאחר מלחמת ששת הימים, ושימש את הממשל הצבאי ברמאללה.
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 היא הקימה את בירתה ברמאללה הסמוכה לירושלים, והשתמשה במבנה כמתחם לנשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
במהלך האינתיפאדה השנייה הטילה ישראל מספר פעמים מצור על יו"ר הרשות יאסר ערפאת ששהה במקום.
באפריל 2002, במהלך מבצע חומת מגן, נודע לישראל כי המתנקשים ברחבעם זאבי מסתתרים במתחם.
ישראל דרשה כי הרשות הפלסטינית תסגיר את הרוצחים תמורת הסרת המצור, אך הרשות הפלסטינית סירבה להסגיר את הרוצחים.
בסופו של דבר, בתיווך בינלאומי, ישראל הסכימה להצעה (אשר נודעה בשם "הסכם רמאללה") לפיה רוצחי זאבי יהיו כלואים בכלא יריחו תחת פיקוח של סוהרים בריטים ואמריקאים, ובתמורה ישראל תסיר את המצור על מתחם המוקטעה.
במבצע חומת מגן, באפריל 2002, הרסו דחפורי D9 ומחפרים של צה"ל חלקים מן המבנה ובסריקות במקום נמצא מצבור גדול של כלי נשק בלתי חוקיים, וכן מסמכים רבים המוכיחים כי ערפאת אישר את ביצועם של פיגועי טרור.
מאז הריסתה החלקית במבצע חומת מגן ועד סמוך למותו, היה יאסר ערפאת נצור במוקטעה יחד עם מבוקשים בכירים, רובם מהפת"ח.
כיום מתגורר במוקטעה יושב ראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן.
במוקטעה נמצא קברו הזמני של יאסר ערפאת, אשר על פי צוואתו מיועד להיקבר בהר הבית, וכן מוזיאון יאסר ערפאת.
המוקד לפליטים ולמהגרים הוא ארגון זכויות אדם ישראלי הפועל לעיגון והגנה על זכויות של מבקשי מקלט, מהגרי עבודה, וכן של קורבנות סחר בבני אדם.
הארגון מסייע גם לפליטים מאפריקה השוהים בישראל.
בתחילת דרכו התמקד הארגון בסיוע רק למהגרי עבודה שהיו נתונים בהליכי מעצר וגירוש מאחר שהסתיימה תקופת אשרת שהייתם בארץ, ושמו המקורי אף היה: מוקד סיוע לעובדים זרים במעצר.
אולם כיום המוקד מטפל בקשת רחבה יותר של נושאים ואוכלוסיות נפגעות.
אופני הפעולה של הארגון כוללים ייעוץ וייצוג משפטי, סיוע פרה-משפטי, מתן מידע על זכויות וסיוע פרטני אחר.
המוקד לפליטים ולמהגרים הוא הארגון הישראלי היחיד שלו מותר לבקר בכל מתקני הכליאה המנוהלים על ידי שירות בתי הסוהר מהם מוחזקים מהגרים המיועדים לגירוש ומבקשי מקלט.
כמו כן, המוקד פועל לשינוי מדיניות הממשלה והשפעה על עמדות הציבור.
כל זאת (בלשונו של המוקד) על מנת להביא "למיגור הניצול של מהגרים, להבטחת יחס מכבד והוגן כלפיהם ולגיבוש מדיניות ממשלתית שתבטיח זאת".
המוקד משתף פעולה בעתירות עקרוניות לבג"ץ, עם ארגוני זכויות נוספים, ובמיוחד עם האגודה לזכויות האזרח, קו לעובד, רופאים לזכויות אדם והמרכז לפלורליזם יהודי וכן עם הקליניקות המשפטיות באוניברסיטת תל אביב.
פעילות המוקד מתאפשרת הודות לעבודתם של מתנדבים ולתמיכתם של אנשים פרטיים, נציבות הפליטים של האו"ם וקרנות ממשלתיות ופרטיות.
בשנת 2002 קיבלו מרים דרמוני-שביט וסיגל רוזן, ממייסדות המוקד, את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, "לאות הוקרה על פעילות המוקד למען זכויות עובדים זרים".
בשנת 2007 זכה הארגון באות המופת החברתי מטעם כנס שדרות לחברה.
את האות חלקו עם המוקד עמותת "הלב"- העמותה למלחמה בעוני ומר סעדי זיאד, יו"ר יד לבנים הבדואי.
בספטמבר 2008 קיבל הארגון את העיטור הממלכתי למאבק בסחר בבני-אדם בשנה הראשונה להענקתו.
העיטור הוענק על ידי נשיא המדינה שמעון פרס, במעמד ראש הממשלה ושר המשפטים.
בשנים 2013 ו-2014, בעקבות עתירות שהגיש הארגון, ביחד עם ארגוני זכויות אדם נוספים, בוטלו תיקון מספר 3 ותיקון מספר 4 לחוק למניעת הסתננות.
בשנים 2014–2016 הארגון ייצג את מוטסים עלי במאבקו לקבל מעמד של פליט שהסתיים בהכרה רשמית.
מוטסים הוא האזרח הסודאני היחידי שהוכר בישראל כפליט.
במרץ 2018 עתר הוביל הארגון את עתירת ארגוני זכויות האדם כנגד דרישת המדינה מאזרחי אריתריאה וסודאן לצאת למדינות שלישיות באפריקה (אוגנדה ורואנדה) או לחלופין להיכלא במעצר מנהלי בכלא סהרונים.
הייתה זאת העתירה היחידה כנגד תוכנית הגירוש שנותרה תלויה ועומדת עד לביטול התוכנית והודעתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו על חתימת ההסכם עם נציבות האו"ם לפליטים.
בשנת 2019 עתר הארגון כנגד החלטת רשות האוכלוסין וההגירה להסיר את ההגנה הקבוצתית מעל אזרחי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו השוהים בישראל, בעקבות העתירה החליט שר הפנים, אריה דרעי, להשהות את ההחלטה.
ביוני 2020 לשר הפנים ולמנכ"ל רשות האוכלוסין וההגירה בבקשה שיעניק מעמד הומניטרי מיוחד, לפנים משורת הדין, ל-27 נשים, אזרחיות אתיופיה שנחטפו לישראל וחלקן נמצאו באותה העת בסכנת גירוש.
כל הנשים הוכרו על ידי מדינת ישראל כקורבנות סחר בבני אדם, אך בחלוף השנים חלקן הפכו למועמדות לגירוש.
לפניית המוקד הצטרפו שמונה ארגוני נשים שהוציאו גם הן פניה מיוחדת בעניין לשר הפנים.
לאחר חודשיים שבהם לא התקבלה כל תגובה ממשרד הפנים, שודרה בכאן חדשות כתבה שבה סיפרו הנשים את סיפורן הקשה.
בעקבות שידור הכתבה, למעלה מ-5000 איש שלחו מיילים לשר הפנים בדרישה להיענות לבקשת המוקד.
לבסוף, בינואר 2021, החליט השר דרעי להעניק אישור עבודה ל-27 הנשים.
המוקד ממשיך לפעול על מנת שיקבלו מעמד קבע.
ביוני 2022 פרסם המוקד דוח מחקר אודות מעמדם של ילדי מבקשי מקלט בישראל וברחבי העולם.
הדוח השווה את מעמדם של ילדי מבקשי המקלט החיים בישראל, לאלו החיים בעשר מדינות מערביות אחרות: צרפת, גרמניה, איטליה, בריטניה (לפני ברקזיט), ארצות הברית, אוסטרליה, פינלנד, ניו זילנד, שוודיה וקנדה.
דוח המחקר גילה כי אם ילדי מבקשי המקלט בישראל היו מתגוררים שנים כה רבות בכל אחת מעשר המדינות, רובם כבר היו זכאים לאזרחות או מעמד קבע במדינה הקולטת.
המחקר העלה שמי שהוכר כפליט, שהה תחת הגנה משלימה או חסר אזרחות, יוכל, הוא וילדיו, לזכות במעמד של קבע תוך זמן קצר בקנדה ובניו זילנד; לאחר ארבע שנים בפינלנד; חמש שנים בצרפת ובאיטליה; ושמונה שנים בגרמניה.
ביוני 2024 פנה המוקד, יחד עם ארגון UCI (United Children of Israel) במכתב עליו חתמו 100 תיכוניסטים, ילידי ישראל שנולדו למהגרי עבודה, בבקשה משר הפנים להסדיר את מעמדם.
המורד האלמוני (ידוע גם כ"איש הטנק") הוא סטודנט סיני אלמוני אשר הונצח באחד הצילומים המפורסמים ביותר במאה ה-20 במהלך '''אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989).
עיקר המחאה היה למעשה "כיבושה" של הכיכר על ידי סטודנטים מרחבי סין אשר דרשו לערוך רפורמות דמוקרטיות במדינה.
בתגובה לדרישות הסטודנטים הפעיל הממשל הסיני כוח רב, ושלח כוחות צבא וטנקים לכיכר.
התמונה צולמה ב-5 ביוני 1989 על ידי מספר צלמים מכיוון מלון בייג'ינג ופורסמה בכלי התקשורת.
היא הפכה בין לילה לאחד הסמלים של מחאות הסטודנטים בסין והשפעתה על המאבק למען דמוקרטיזציה בסין הייתה רבה.
על אף שמספר צלמים צילמו את המורד האלמוני, גרסתו של ג'ף ויידנר (Jeff Widener) שצילם במצלמת Nikon Fe2, היא זו שפורסמה לרוב.
האירוע אירע למחרת היום בו החליטה ממשלת סין להשתמש ביתר כוח כנגד ההפגנות שאירעו בעיר הבירה בייג'ינג.
אותו אדם אלמוני ניגש בהליכה אל שורת טנקי Type-59 הסינים ובגופו מנע מהם מלהמשיך בתנועתם.
הטנקים איימו תחילה לדרוס אותו, אך נעצרו לבסוף במרחק קצר ממנו.
המפגין ניצב מול הטנקים כשבשתי ידיו שני תיקים שבהם נופף להם.
לאחר מכן טיפס האיש אל צריח הטנק הקרוב אליו וניהל שיחה קצרה עם החייל שבראשו ועל פי הערכות שאל אותו מדוע הם עושים זאת וקרא להם להסתובב ולחזור בהם.
בהמשך לקחו אותו מפגינים אחרים מהקהל והוא נבלע חזרה בהמונים.
אותו מורד אלמוני השתמש במחאה מסוג אי-אלימות כנגד הטנקים והפך לסמל של שיטת מחאה זו.
מלבד נושא התמונה שהוא אדם בודד מול שורת טנקים, קומפוזיציית הצילום הפכה אותו למיוחד.
העובדה שהתמונה צולמה מגבוה ומרחוק יוצרת מראה של טנקים גדולים וכבדים הניצבים מעל האיש ומגדילים את תחושת האיום.
הקו האלכסוני בקומפוזיציית התמונה, המודגש גם על ידי נתיבי הכביש, מעצים אף הוא את הסיטואציה.
ב-1998 הגדיר מגזין טיים את המורד האלמוני כאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר במאה ה-20, וב-2003 הוכתרה התמונה על ידי מגזין לייף כאחד ממאה התצלומים ששינו את העולם.
על אף שהאיש נשאר אלמוני, הוא הפך לסמל בולט בין השאר בגלל האלמוניות שלו.
קיימות מספר השערות לגבי זהותו.
ביניהן נטען כי מדובר בסטודנט בן 19 בשם וואנג וויילי וכן מספר דיווחים לגבי פעילויות נוספות של האיש אך דיווחים אלו טרם אוששו.
המושבה הייתה להקת רוק ישראלית שהחלה את דרכה בספטמבר 2005.
הלהקה מורכבת מדין כרמל (שירה), אלון לנדא (שירה וגיטרה), רואי דויד (שירה וקלידים), טל כוכבי (תופים) וניצן איזנברג (בס).
ביולי 2008 הוציאה הלהקה את הלהיט המצליח ים שהושמע רבות ברדיו.
בהמשך הוציאה הלהקה את הסינגלים : בוא, חליל (באלבום שונה שמו ל"דרך חדשה") ומחכה לך.
במרץ 2009 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון שנקרא על שמה.
את האלבום הם כתבו והקליטו בעזרת חברים שונים מהדג נחש.
מפיק האלבום היה בן הנדלר.
ב-2011 הוציא סולן הלהקה קליפ בשם "עוזב את העיר".
לאחר מכן הוציא אלבום באותו שם, ובו ניגנו בין היתר ניצן אייזנברג וטל כוכבי חברי להקת המושבה.
המוקיון הוא ספרו של חתן פרס נובל היינריך בל הרומן מתרחש בגרמניה של שנות השישים.
הספר ראה אור בגרמנית בשנת 1963 ותורגם לעברית בשנת 1971 בהוצאת מסדה.
הרומן המתאר את קורותיו של האנס שניר, צעיר גרמני המתפרנס מהופעות כמוקיון ברחבי גרמניה.
דמותו של האנס מעט דחויה מהחברה בה הוא חי.
משפחתו האמידה והמתורבתת הוקיעה אותו מקרבה, חברתו לחיים נטשה אותו לטובת הדת הקתולית, ומעמדו המקצועי בשפל המדרגה.
הזמנות להופעות מתבטלות, מצבו הכספי בכי רע, ופציעה בברכו מעמידה אותו בחוסר אונים פיזי.
עם כל זאת, שומר האנס על חדות מחשבתו והביקורתיות שלו כלפי החברה בה הוא חי והצביעות שבה, כראוי לתפקידו כמוקיון בסגנון חצרות ימי הביניים.
את הקתולים הוא מתעב על ש"גנבו" ממנו את אשתו (על אף שטרם נשא אותה לאישה).
למשפחתו אינו סולח על קרירותה, קמצנותה והתנהלותה במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך היממה בה מתרחש הסיפור, מחדש האנס, ולו לשיחה בודדה, את קשריו עם מכריו הוותיקים ובני משפחתו, וסוגר עם כולם חשבונות ישנים.
האנס משוחח עם מכריו בטלפון.
אינו פוגש אותם פנים אל פנים.
את הוריו הוא מאשים בקמצנות ומותה של אחותו היינרייטה בת ה-16, שנשלחה בעודו בן 10 לשרת שירות אזרחי (במסגרתו נהרגה מהפצצות בעלות הברית),
הוא מאשים את הוריו בצביעות בכל מה שנוגע למפלגה הנאצית.
יותר מכל סופגים מכריו הקתולים, שגזלו ממנו את נערתו, אותם הוא מאשים בצביעות.
הספר הוא ספר אהבה של אדם יחיד.
אהבה אבודה של אדם שמקפיד על ערכים אוניברסלים לאישה שמרנית שדוגלת בדוגמות של הכנסייה.
הסופר מציב מראה מול החברה על היותה חברה צרכנית.
באותה תקופה בה ניכתב הספר היה שגשוג כלכלי בגרמניה.
החברה הגרמנית מתכחשת לעברה שכחה את ההיסטוריה.
משמעות האהבה בספר היא זיכרון של הפרטים של האהובה ושל המולדת.
האוהב רואה את הפגמים ומכיר בהם.
"המורה לאנגלית" הוא מותחן ריגול מאת יפתח רייכר-עתיר שיצא לאור בשנת 2013 בהוצאת כתר ספרים ומספר את סיפורה של לוחמת "המוסד" בארץ אויב, כפי שהוא מסופר על ידי המפעיל שלה, תוך התמקדות ברגשות שלו ושלה תוך כדי המבצעים שבהם השתתפו.
בשנת 2019 ביים יובל אדלר סרט קולנוע המבוסס על הספר, על ידי חברת ההפקה "ספירו" והמפיק בפועל כפיר יונסוף וייס.
הסרט היה מועמד בפסטיבל ברלין וקטף שבחים בביקורות סרטים.
שני פרקיו הראשונים של הספר מציגים את הרקע להתרחשותו: רחל נפרדת בלונדון מבית אביה, עם פטירתו.
כעבור יומיים היא מטלפנת לאהוד, גמלאי של "המוסד" שהיה המפעיל שלה בעת שירותה ב"מוסד", ואומרת לו: "אבא שלי מת, הוא מת בפעם השנייה".
אובדן הקשר עם רחל לאחר שיחה זו מביא להקמת צוות של "המוסד" לאיתורה, מחשש שהיעלמותה תגרום לדליפת סודות חשובים שידעה.
תשעת הפרקים הבאים שהם לבו של הספר, נעים כ-15 שנים לאחור, ומתארים את קורותיה של רחל, בשם הבדוי רייצ'ל ברוקס, כלוחמת מטעם "המוסד" בארץ אויב, העוסקת שם בריגול ובחבלה, בכיסוי של מורה לאנגלית.
קורותיה מסופרות על ידי אהוד, המתמקד ברגשות שלו ושלה תוך כדי המבצעים שבהם השתתפו, והוא מספר זאת לג'ו פלד, מפקד היחידה של "המוסד" באמצע שנות ה-60, וכעת גמלאי אף הוא.
בין היתר מתאר אהוד מבצעים שבהם סייעה רחל במבצע התנקשות בחיי מנהיג מחבלים, ומבצע חבלה נוסף עליו קיבלה צל"ש מראש הממשלה.
מטרתה של השיחה הממושכת בין אהוד לג'ו היא לגלות מניע להיעלמותה של רחל ויעד שאליו יצאה, על מנת לאפשר את החזרתה לישראל לשם מניעת דליפת הסודות שאתה.
ארבעת הפרקים האחרונים של הספר חוזרים להווה, ומתארים את רחל ואת הפעילות לאיתורה.
מחבר הספר, תא"ל (מיל') יפתח רייכר-עתיר שירת בצה"ל כסגן מפקד סיירת מטכ"ל וכמפקד מערך המבצעים המיוחדים באמ"ן בשנים 1984 עד 1990. במסגרות אלה רכש ניסיון רב בתכנון ובביצוע של מבצעי מודיעין בארצות אויב.
גד שמרון העיר על כך:
רייכר־עתיר כותב על נושאים המוכרים לו היטב.
נכון שלא חייבים להיות רפתן כדי לכתוב רומן על תככים במשק החלב, אבל מי ששואף להעביר לקורא מה באמת מתרחש בעולם הפעילות החשאית, רצוי שיתבסס על עובדות וניסיון.
יעיד על כך דייוויד קורנוול, הידוע בשם העט ג'ון לה קארה.
בישראל קדם לרייכר-עתיר בדרך זו איש "המוסד" מישקה בן דוד, שחיבר מותחנים אחדים, ובמידה מסוימת גד שמרון עצמו (בכתיבת ספרי עיון ורומנים).
כדי שלא להותיר ספק בלב הקוראים, מתחיל הספר "המורה לאנגלית" בדף שכותרתו "מכתב לקוראים", ובו הוא מצהיר "שעלילת הספר והדמויות הנזכרות בו הן כולן פרי דמיונו של המחבר", אך מוסיף שטיוטת הספר הוגשה לאישורם של גופי מודיעין למיניהם, והספר אושר לפרסום "אחרי חודשים רבים וחילוקי דעות קשים".
בגופים המאשרים הייתה גם ועדת השרים למתן היתר לפרסומים.
רייצ'ל ברוקס ואנשי "המוסד" הפועלים אתה מכונים בספר זה "לוחמים" (ולא בכינוי הנפוץ יותר, "סוכנים").
גד שמרון הסביר את משמעותה של טרמינולוגיה זו:
"סוכן מוסד", השם השגור בתקשורת לכל מי שקשור לריגול ישראלי, הוא אזרח זר שעובד בשביל המוסד.
למשל, אשרף מרואן, הבכיר המצרי שהעביר את ההתרעה על פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973. "לוחם" הוא אזרח ישראלי, עובד מוסד, שפועל בשטח.
לוחמי "המוסד" בספר זה הם מאוד אנושיים, בעלי אהבות, פחדים ורגשות נוספים.
"רייכר־עתיר יצר סוכני מוסד שדומים יותר לאנשי סמיילי של לה קארה מאשר לג'יימס בונד", תיאר זאת אהרון לפידות.
רונן ברגמן ציטט אדם הבקיא בענייני מודיעין, שטען כי הספר מציף את "ההתבוננות העמוקה והמושכלת ביותר שנכתבה אי פעם בפומבי על אודות הפעלת הלוחמים של המוסד בארצות היעד".
הספר אינו נוקב במפורש בתאריכי ההתרחשויות שבו, אך ניתן לזהותם לפי פרטים המופיעים בו.
רחל נולדה ב-10 באפריל 1965, בגיל 19 עלתה לבדה לישראל, ובגיל 26 הצטרפה ל"מוסד".
פעילותה בארץ האויב נמשכה קרוב לארבע שנים, כלומר התרחשה בחצי הראשון של שנות ה-90. 15 שנים לאחר סיום פעילותה בהנחייתו של אהוד, בהיותה בת 45 (כלומר בשנת 2010), נעלמה.
אף שזהו ספר בדיוני, הוא אפוף חשאיות, המזכירה ידיעה בעיתון בנושא שחל עליו איסור פרסום.
לא נמסר בו שמה של היחידה שבה שירתו אהוד ורחל (היא קרויה "היחידה"), המדינה העיקרית (כנראה סוריה) שבה פעלה רחל קרויה "ארץ האויב", ומקום אחר שבו פעלה מכונה "היעד".
אורית הראל מתחה ביקורת על מאפיין זה של הספר: "סיפורי המבצעים עצמם מובאים באופן מעומעם שרק הופך הכול לתאורטי ותלוש, הרבה פחות מסעיר, מעורר פחד או מתח.
כל המידע שאמור להסעיר ולהפעים, מובא כקטעי דו"ח מצונזרים וזה, כשמדובר במותחן בדיוני, פשוט לא מספק."
המורדים: המסע אל החלום (בספרדית: Erreway: 4 caminos, "ארווי: 4 דרכים") הוא סרט שמשמש כהמשכון לסדרה הארגנטינאית המורדים המתאר את חייהם של לואיסנה לופילטו, פליפה קולומבו, בנחמין רוחאס וקמילה בורדונבה, ארבעת חברי להקת ארווי, לאחר סיום בית הספר.
הסרט הופץ בבתי הקולנוע ביולי 2004 והוקרן גם בישראל.
עלילת הסרט מתרחשת שנתיים לאחר שחברי להקת ארווי סיימו את בית הספר התיכון.
מיה ומנואל עדיין זוג ומריצה ופבלו נפרדו.
ללהקה יש אמרגן חדש וחסר אחריות, ויחד עם תינוקת שנולדה למיה ומנואל החבורה יוצאת בקרוון לסיבוב הופעות כדי לפרסם את הלהקה.
בסופו של הסרט רואים את הבת של מיה ומנואל כשהיא מספרת את כל הסיפור מהתחלה ומסבירה שהלהקה התפרקה וכל אחד המשיך לכיוון משלו לאחר שמיה מתה.
אלבומה השלישי של הלהקה שנקרא "Memoria" משנת 2004 מהווה את הפסקול לסרט.
המורה דרורה לא מפלצת הוא רומן רב-מכר לבני הנעורים מאת הסופר והתסריטאי ינץ לוי.
הספר, שהתפרסם בשנת 2014 בהוצאת זמורה ביתן, מבוסס על חוויות מילדותו של המחבר.
עלילת הספר מתרחשת בשנות ה-80 של המאה ה-20 ומספרת על מיכאל, תלמיד בית ספר מצטיין, שתקן וצייתן, אבל מאוד לחוץ.
מיכאל מוצא את עצמו בוכה פעם אחר פעם בבית ספר מרוב לחץ ומצוקה רגשית.
במהלך החופש הגדול הוא מבטיח לעצמו שבשנה הבאה הוא לא יבכה, אלא שבתחילת השנה הוא מגלה שהמורה שלו היא דרורה, "המורה הכי מפחידה מאז ימי הדינוזאורים".
דמותה הקומית-טראגית של המורה דרורה קשוחה, נבחנית ונוהגת להטיל מורא על תלמידיה.
יש לה קול צרוד וצורמני.
היא חסרת סבלנות ורגישות ונוהגת להשפיל את התלמידים.
אמנם תחילת השנה נראית מאיימת, אך מיכאל אינו יודע מה צופן בחובו העתיד.
בסיפור התבגרות רגיש, מותח ומשעשע, מיכאל עובר תהפוכות מפתיעות, ועלילת הספר נוגעת בהיבטים מרכזיים בחייהם של ילדים ובני נוער - התאהבות, מקובלים ולא מקובלים, לימודים בבית ספר, חברות, יחסי ילדים והורים ועוד.
העלילה הריאליסטית בעיקרה נוגעת גם בחוויות יוצאות דופן הכוללות אוצר, בית נטוש ומסתורי, חבורה שיוצאת למבצע חשאי ועוד.
אף על פי שהרומן הוא תקופתי הוא אינו כתוב בנימה נוסטלגית.
להפך, הקול המספר ברומן - הלוא הוא קולו של מיכאל המבוגר - חוזר ומביט באירוניה ואף בביקורת גלויה על מנהגים ומאפיינים של חיי ילדים ובני נוער בשנות ה-80 בישראל.
הספר היה מועמד בקטגוריית ספר השנה של טקס נבחרי הילדים של ערוץ הילדים לשנת 2016.
"המורה" הוא סרט קולנוע עלילתי רוסי מסוגת הפעולה והדרמה משנת 2015 בבימויו של אלכסיי פטרוחין.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-11 באוגוסט 2015 בעיר ויבורג במסגרת פסטיבל הקולנוע הרוסי "חלון לאירופה", XXIII במספר.
הסרט יצא להפצה מסחרית ב-26 נובמבר 2015.
ב-20 באוקטובר 2017 החלו צילומי סרט המשך בשם "המבחן האחרון".
במתחם בית הספר נורתה ירייה.
אלה ניקולאייבנה היא מורה להיסטוריה בתיכון, נואשת וחשה שנמאס לה מתלמידיה הסוררים.
היא מחליטה לקחת את תלמידיה כבני ערובה על מנת ללמד אותם לקח מוסרי, אבל כעבור זמן קצר היא עצמה הופכת שבויה למצב.
אירוע בני הערובה מדווח לקולונל קאדישב, איש הכוחות המיוחדים במשטרה ובעברו תלמיד של אלה ניקולאייבנה, הוא נרתם לנהל את המשא ומתן — כשהוא חולק עמה את תחושותיה על מצבם המוסרי הירוד של התלמידים המודרניים.
הסרט צולם בבית הספר מספר 7 של העיר קורוליוב במחוז מוסקבה, בו למד בעבר השחקן אנדריי מרזליקין.
הסרט צולם בחודש מרץ 2015.
ב-16 באוקטובר 2015, נמסרה הצהרה מאולפני הפקה כי במהלך בחורף 2015/2016, יתחילו צילומי סרט ההמשך "המורה.
למעשה, הסרט היה אמור להיות מוקדש למשבר בני הערובה בתיאטרון בדוברובקה, אשר התרחש ב-23 וב-26 באוקטובר 2002 במוסקבה.
ב-20 באוקטובר 2017 בעיר מיטישצ'י שבפרברי מוסקבה החלה הפקת הסרט.
אירוע הבכורה נערך ב-4 באוקטובר 2018.
המורה היא סדרת טלוויזיה גרמנית.
הסדרה עוקבת אחר סטפן וולמר - המורה החדש בבית ספר התיכון ג'ורג' שוורטהוף בקלן.
למרות התלמידים המאתגרים שבו, המתמודדים עם קשיים רבים בחייהם, סטפן הופך למורה מצליח ב- "G-Kurs"- הכיתה הקשה ביותר בבית הספר, בזכות שיטות הלימוד יוצאות הדופן שלו.
הסדרה נפרשת על פני תקופה ארוכה בה מתואר סיפור האהבה של סטפן עם המורה קארין כמו גם עניינים אחרים הקשורים בחייהם, בחיי חלק מהדמויות בבית הספר, בחיי התלמידים ובהווי בית הספר.
הסדרה מציגה את הקשיים במערכת החינוך הגרמנית, במיוחד בבתי ספר עם אוכלוסיות מגוונות.
אויגן באודר, מקס פלדר, דייוויד שוטר וז'אן גורסו היו בין השחקנים המשתתפים בסדרה.
הפרקים הראשונים צולמו בשנת 2007, אך הקרנת הסדרה החלה רק בשנת 2009 והופסקה לאחר עונה בודדת.
בשנת 2013 הוקרנה העונה השנייה ומאז היא הוקרנת כל שנה עד 2021.
העונה הראשונה עוסקת במורה, סטפן וולמר, החוזר לעסוק בהוראה לאחר עשר שנים.
סטפן מגלה במהרה כי בית ספרו החדש הוא בעייתי ובעל תלמידים לא ממושמעים.
הוא הופך למורה מצליח ב- "G-Kurs"- הכיתה הקשה ביותר בבית הספר שרמתה בסיסית.
בשיטותיו החדשות והבלתי קונבנציונליות הוא מצליח לחדור לתלמידיו, ולשנות את יחסם כלפי בית הספר.
כשהמורה קארין נוסקה מגיעה לבית הספר בתחילת העונה השנייה, לאט לאט מתפתח רומן בינה לבין סטפן.
בסוף העונה היא רוצה לעבור לבוסטון עם בן זוגה, אך ברגע האחרון היא מחליטה להישאר בגרמניה.
סטפן, שלא יודע על כך, קונה כרטיס למטוס כדי להתוודות בפניה על אהבתו.
בעונה זו סטפן מגלה שיש לו בן הומוסקסואל לא חוקי ששמו ג'ונאס.
בתחילת העונה השלישית, בית ספר תיכון אחר בקלן ששמו Karoliner Gymnasium נשרף, ותלמידיו לומדים כעת גם בבית הספר ג'ורג' שוורטהוף.
בין בתי הספר שוררת יריבות.
הרומן המתפתח בין סטפן לקארין חווה עליות וירידות, ולבסוף הם מתנשקים והופכים לזוג.
במהלך העונה הרביעית העליות והירידות במערכת היחסים של סטפן וקארין נמשכות.
מתגלה שלמנהל בית הספר, גונטר רוזה, יש בת, שלא היה לו קשר איתה במשך שנים רבות בגלל בעיית האלכוהול שלו.
כיתת ה-G-Kurs של סטפן מסיימת בהצלחה את השנה, ואחרי חופשת הקיץ הוא מתחיל ללמד את השכבה העליונה בבית הספר.
בעונה החמישית קארין מתמנה לרקטורית בעיר למגו, וחיה עם בן זוגה מיכאל - חברו הטוב של סטפן.
היא בהיריון אבל לא יודעת אם מסטפן או ממיכאל, מכיוון שקיימה יחסי מין עם סטפן פעם אחת במהלך מערכת היחסים שלה עם מיכאל.
היא חוזרת לעבוד יחד עם סטפן בבית הספר בקלן.
אימה מתחילה מערכת יחסים עם מנהל בית הספר, גונטר רוז.
העונה החמישית מסתיימת בלידת התינוקת של קארין בבית הספר עם שני האבות הפוטנציאלים שאמורים לחתוך את חבל הטבור.
בתחילת העונה השישית מתגלה שהאב הוא מיכאל.
פטריק פצולד (אוגן באודר) מגיע כעמית חדש לבית הספר, ומתאהב בקארין, אולם קארין חושדת שהוא הומוסקסואל.
פטריק אינו יכול לחשוף את רגשותיו בפני קארין בגלל יחסיה עם סטפן.
גם סטפן חושב שפטריק הומוסקסואל ודורש מפטריק להתוודות על כך בפני קארין.
פטריק מוכיח לקארין את ההטרוסקסואליות שלו בנשיקה עימה.
בסוף העונה סטפן וקארין עומדים להתחתן.
דליפת גז המובילה לפיצוץ מתרחשת באוהל החתונה.
לא ברור אם כולם שרדו את האסון הזה.
בתחילת העונה השביעית מתברר שקארין איבדה את הזיכרון לשלוש השנים האחרונות בחייה בגלל הפיצוץ.
ניסיונותיו של סטפן להחיות את זיכרונה על ידי ביקור במקומות משמעותיים מעברה נכשלים.
במהלך נשף הסיום של בוגרי בית הספר נזכרת קארין שהיא יודעת לרקוד טנגו ושהיא אוהבת את סטפן.
בהמשך העונה סטפן מתפייס עם אימו לאחר שהוא מבין שהוא דחף אותה שלא בצדק לאחר מות אביו, איתו היה לו קשר מרוחק.
בניסוי בבית ספר בו נקבעים סוגי הדם של מיכאל ופרידה, מתברר שמיכאל אינו יכול להיות אביה של פרידה.
בדיקה נוספת מאשרת שסטפן הוא האב.
כמו כן מתברר שקארין חולה בסוג חשוך מרפא של סרטן בלוטת התריס ובסוף העונה היא מתה.
כעבור חמש שנים סטפן, ג'ונאס (בנו של סטפן) ופרידה גרים יחד.
ג'ונאס ומורה נוספת בשם אמי מצטרפים לבית הספר.
בהמשך סטפן מוצא במקרה דיסק און קי ובו הודעה מקארין, בה היא מודה לו על הכול.
בעונה השמינית פרידה בת שש ומתחילה כיתה א'.
סטפן ממשיך בהוראה וממשיך להיות קשוב למצוקות תלמידיו.
הוא פוגש צעירה בשם שרה שאיתה יש לו סטוץ, אך עדיין אינו מסוגל להיכנס למערכת יחסים אחרי מותה של קארין.
הוא ממשיך להתאבל על אובדן אהובתו, אך אינו מראה זאת כלפי חוץ.
הוא מגלה שגם שרה חוותה אובדן.
בסוף הפרק השלישי ג'ונאס עוזב את הבית של סטפן ועוזב את הסדרה.
זוג המורים מבית הספר, ברברה וקארל, בהיריון שני.
סטפן מתחיל קשר עם רבקה, מורתה של פרידה, אך גם איתה קשה לו לפתח מערכת יחסים והקשר מתנדנד.
האירוע המרכזי של העונה מתרחש בפרק האחרון.
סטפן נלכד בבית הספר מתחת לפצצה ישנה שלא התפוצצה ממלחמת העולם השנייה.
שרה מגיעה ומצליחה לנטרל את הפצצה.
לאחר מכן סטפן מתחיל לשחרר רגשות לראשונה מאז מותה של קארין.
הוא מתחבק עם פרידה ובוכה.
העונה התשיעית היא העונה האחרונה של הסדרה והיא שודרה ב-2021. לאחר התגלות הפצצה בבית הספר, כל בית הספר נאלץ לעבור זמנית לתיכון היריב Karoliner Gymnasium.
היריבות השוררת בין שני בתי הספר קשה לתלמידים.
סטפן משתדל לעזור לתלמידיו, אך לו בעצמו יש התמודדת נוספת מעברו, עם סיפור מותו של אביו כשסטפן היה נער צעיר.
בפרק 3 לאחר שהשלים עם מותו של אביו מחליט סטפן לעזוב את בית הספר.
חסרונו בבית הספר מורגש עד מאוד וההערכה אליו רבה.
דוד ריטר מצטרף לבית הספר אחרי עזיבתו של סטפן.
תחילה הוא מתקשה להסתגל ולהתמודד הבעיות של התלמידים, אך בהדרגה יוצר קשרים עם התלמידים ונכנס לתפקיד כמחנך אכפתי השונה מסגנונו מסטפן, ומצליח בדרכו הרגועה והפחות מרדנית משל סטפן לעזור ללא מעט תלמידים, כגון אנדראס, קיקו, קונסטנטין ועוד.
בעבר היה לו קשר עם מנהלת בית הספר היריב - מה שמוביל לקונפליקטים בתוך צוות בית הספר.
בנוסף יש לו בעיות עם עם בנו המתבגר, אך הוא מצליח ליצור קשר טוב עם בנו.
העונה מסתיימת אפוא בכך שדוד ריטר ממלא את החלל הרגשי והמקצועי שמשאיר סטפן, והוא נעשה לחלק בלתי נפרד מבית הספר.
המורה לאנגלית הוא סרט קולנוע מסוגת מתח בהפקה בינלאומית של ישראל, ארצות הברית, גרמניה וצרפת בבימויו של יובל אדלר.
הסרט מבוסס של ספרו של יפתח רייכר-עתיר, "המורה לאנגלית".
בסרט משחקים דיאן קרוגר, מרטין פרימן וקס אנבר.