tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכותרת הספר יש הד לחיבור "הפוליטאה" של אפלטון, שבתרגומו ללטינית נקרא "הרפובליקה".
מור עצמו ביאר את השם אוטופיה, וכתב שגזר אותו משורשים יווניים באופן שאפשר יהיה לפרשו בשני אופנים: Eutopia – "מקום טוב", או "Outopia" – "שום-מקום" ("מקום שאינו קיים").
הספר כולו מתאר את החברה האידיאלית על האי הדמיוני.
התיאור הוא ספק-רציני ספק-סאטירי, והוא כולל רמזים והתייחסויות סמויות לכתבים קלאסיים (יווניים ולטיניים), שעסקו בתיאור החברה האידיאלית, ושנפוצו בין המשכילים במערב אירופה בימיו של מור.
בספרו, מתאר תומאס מור חברה המסודרת באופן רציונלי.
את הסיפור מביא כביכול מגלה הארצות שגילה אותה – רפאל היתלודיאוס (שם שגזור מיוונית ואפשר לתרגמו כ"פטפטן" או "קשקשן").
אוטופיה היא רפובליקה שבה כל הרכוש מוחזק במשותף.
בנוסף, קיימים בה מעט חוקים, ואילו אין בה עורכי דין.
כמעט ואין היא שולחת את אזרחיה להילחם, אך היא שוכרת שכירי חרב מאזרחי המדינות הקרובות בכדי להתגונן.
יש להניח כי מור, אדם נוצרי קתולי דתי שהתלבט פעם האם להצטרף לכנסייה ככומר, קיבל השראה מחיי הנזירים כשהוא תיאר את אופייה של החברה האוטופית.
מור חי בתקופה שבה השראתו של הרנסאנס החלה לפעול באנגליה, והאידיאלים של ימי הביניים הישנים – כולל האידיאל הנזירי – החלו להיסדק.
כמה מרעיונותיו של מור משקפים נוסטלגיה לעבר ימי-ביניימי זה.
ספרו היווה השראה לרדוקסיונים שנוסדו בידי הישועים על מנת לנצר ו"לתרבת" את הגואראנים.
בתחילת המאה ה-19 עלו כמה רעיונות אוטופיים, בדרך כלל כתגובה להתפוררות החברתית שנוצרה בעקבות התפתחותם של המסחר והקפיטליזם.
בין האוטופיסטים הכלכליים נמנים פוריה, קאבה וסן סימון ואדוארד בלאמי ורבים אחרים, אשר רעיונותיהם עמדו ביסוד התנועה "אוטופית-סוציאליסטית".
זאת דגלה בחלוקה שווה של הרכוש, ובביטול הכסף.
פעיליה פעלו למען עבודה שממנה יהנו הפועלים, אשר מועילה לכלל האזרחים, ושמותירה להם פנאי להתעסקות באמנויות ובמדעים.
דוגמה קלאסית לאוטופיה שכזו היא "הסתכלות אחורה" (Looking Backward) של בלאמי.
אוטופיה סוציאליסטית אחרת היא "חדשות משום מקום" (News from Nowhere), של ויליאם מוריס, שנכתב גם כתגובה לאופי הבירוקרטי של האוטופיה של בלאמי, שמוריס ביקר.
אך ככל שהזמן עבר והתנועה הסוציאליסטית התפתחה, הרעיונות האוטופיים ננטשו.
סוציאליסטים ביססו את משנותיהם באופן מוצק יותר על המציאויות של דורם; בין התנועות הסוציאליסטיות, המרקסיזם נעשה למבקר החריף ביותר של האוטופיה הסוציאליסטית – ועבורם אוטופיה פירושה תיאוריות חברתיות לא מדעיות.
בכל זאת, בתקופת חרוצ'שוב איוון אפרמוב חיבר ספר בשם 'אנדרומדה', שעוסק באוטופיה הסוציאליסטית.
הקולוניאליזם האירופאי זימן ניסיונות לחפש ציוויליזציות אוטופיסטיות מעבר לים או לפחות להגשים שם חברה אידיאלית.
המושבות בצפון אמריקה הושפעו בעת הקמתן מרעיונות אוטופיסטיים – וזאת בין היתר, בהשראתו של הפילוסוף האנגלי ג'יימס הרינגטון.
ניסיונות כאלו להקים קומונות כאלו נערכו גם באוסטרליה ובניו זילנד בידי אדוארד גיבון ווייקפילד.
בשנות ה-60 של המאה העשרים הוקמה בארצות הברית קומונה בשם 'קליפלאואר', אשר שרדה כעשור – וזאת ניסתה להתקיים שלא על פי הנורמות החברתיות האמריקאיות הקיימות.
קהילה דתית הנקראת בשם 'תריסר השבטים' קמה בארצות הברית בשנות השבעים ורעיונותיה התפשטו במקומות מסוימים.
אוטופיות הומצאו גם בצד השני של הקשת הפוליטית.
לדוגמה, "עריצה היא הלבנה" (The Moon is a Harsh Mistress) של רוברט היינליין היא אוטופיה אינדיבידואליסטית וליברטנית.
אוטופיות קאפיטליסטיות מסוג זה בדרך כלל מבוססות על כלכלת שוק מושלמת, שבה אין נפילה של הכלכלה – או שלא עוסקים בנושא זה כלל.
במאה ה-21 מדינות סקנדינביה נתפסות כאילו הם מגשימות רעיונות אוטופיסטיים – וזאת בשל הישגיהן החברתיים – גם בתחומים המגדרי, הטכנולוגי והאקולוגי – וכן העובדה שהן מדורגות גבוה במדד האושר העולמי.
טכנו-אוטופיה היא תאוריה עתידנית של חברה אוטופית שבה השוויון מושג באמצעות התפתחויות טכנולוגיות (במיוחד בתחום הרובוטיקה) ומדעיות אשר יאפשרו רמת חיים גבוהה.
דוגמאות לרמת חיים זו הן העדר מוחלט של סבל, חיי נצח ושינויים בטבע ובתנאים האנושיים.
במקום מושלמות סטטית וקבועה יש הומניסטים שמדמיינים לעצמם "אקסטרוטופיה", חברה פתוחה ומשתנה המאפשרת ליחידים ולקבוצות ליצור את המוסדות והתצורות החברתיות שהם מעדיפים.
דוגמה ידועה של ציוויליזציה עתידנית אנרכו-קומוניסטית היא "התרבות" (The Culture) של הסופר הסקוטי איאיין מ.
כנגד האופטימיזם הזה יש להציב את התחזית כי המדע והטכנולוגיה המתקדמים יביאו, על ידי תאונות או שימוש מכוון, להכחדתה של האנושות.
פסימיסטים אלה אומרים כי יש להיזהר מפני אימוץ כולל של טכנולוגיות חדשניות וניסיוניות.
בניגוד למשמעות הראשונית של המילה 'אוטופיה' (שום-מקום), ביהדות 'אוטופיה' בדרך כלל מצויה בארץ ישראל – וליתר דיוק בירושלים.
יחד עם זאת, 'גן העדן', 'הארץ המובטחת' (בראשית, י"ב, ז'), החזרת עטרה ליושנה והחזון המשיחי הם רעיונות אוטופיסטיים האינהרנטיים ליהדות, וחלק חשוב מתרבותה.
רעיונות אלו אומצו בידי נדכאים מבני דתות אחרות, וכן עברו חילון, באמצעות תנועות ליברליות ורדיקליות הדוגלות במגוון רחב של השקפות.
בתקופה המודרנית, האוטופיה באה לידי ביטוי ברעיון הקיבוצי, ובעיקר ברעיון הציוני, שמלווה את עם ישראל בכל הדורות, והוא עניין לייחול – בתפילה היהודית – לפחות שלוש פעמים ביום:
על פי רוב, האוטופיה היהודית קשורה בקשר הדוק באדמת ארץ ישראל ובהחזת העטרה ליושנה.
עיתויה העתידי לוטה בערפל, העתיר בערכים נעלים שהגשמתם באה לידי ביטוי במציאות היומיומית.
הגשמה זו מתקיימת בזמן הגאולה – שהוא אירוע דרמטי והרה אסון, ולא תוצר של שינוי אבולוציוני איטי.
האב טיפוס של הגאולה הוא יציאת מצרים (ירמיהו טז, יד–טו) ותוצאתה היא שלטונו הישיר של אלוהים על עם ישראל באדמתו.
ולא רק זאת אלא אף זאת, והוא ישלוט בציון, שבירתה ירושלים, הנשלטת בידי מלכים מזרע בית דוד, השופטים בצדק ובמשפט (בבלי, סוכה נב:ע"א).
בחזונו המשיחי של ישעיהו סה כב:
חזונות משיחיים נוספים מתוארים בזכריה ג, ולמעשה פרושים בכל התנ"ך, וכן בתושב"ע ובכל הספרות הרבנית לדורותיה – ואין הם מתייחסים לעם ישראל בלבד (אבות דרבי נתן, פרק לה).
החזונות האוטופיים המקראיים קשורים בדרך כלל לאיש – משיח ה', אשר אמנם יהיה בן תמותה, אבל ישנה סדרי בראשית, וימלא את הארץ דעת האל:
בימי הביניים חלה נסיגה בגישה האוטופית, וכך כותב הרמב"ם (משנה תורה, הלכות מלכים יב:א):
הרמב"ם למעשה רק חושף כמה השקעה הייתה מצד הממסד הרבני למתן את התקוות המשיחיות, ולקרבן למציאות.
לדוגמה, לגישתו, חזונות הנביאים אינם אלא משל.
למסורת זו שורשים כבר בהתקפתו של ר' תורתא על ר' עקיבא, אשר תמך במרד בר כוכבא.
עוד בימי קדם, נאסרה פעילותם של מחשבי קיצין.
בתקופה החדשה התנועה השבתאית נרדפה, וברבות הימים חיצי הביקורת הופנו אל עבר הציונות – למשל בידי ר' יוסף רוזין, הרבי מרוגצ'וב.
מבשרי הציונות והוגיה הם רבים; ובין הכתבים המייסדים של 'האוטופיה הציונית' נמנים 'מסע לארץ ישראל בשנת ת"ת' של אלחנן לייב לוינסקי (1892) ואלטנוילנד של בנימין זאב הרצל (1902).
בעוד שהרצל התבסס בעיקר על הלכי הרוח האוטופיסטים האירופאיים, לוינסקי נתן את דעתו גם למסורת היהודית (טהרת המשפחה, כשרות).
כך מתאר הרצל את מדינתם החדשה נושנה של היהודים, כחמישים שנה לפני הקמתה:
הפוליטאה של אפלטון (400 לפנה"ס), היא, לפחות במישור מסוים, תיאור של אוטופיה פוליטית שנשלטת בידי אליטה של מלכים-פילוסופים.
עיר האלוהים של אוגוסטינוס איש היפו (413–426), מתארת את העיר האידיאלית, ירושלים ה"נצחית", הארכיטיפ של כל האוטופיות הנוצריות.
אוטופיה (1516) של תומאס מור
בהאנטומיה של המלנכוליה (1621), מאת רוברט ברטון, מתוארת חברה אוטופית בהקדמה.
עיר השמש (1623) מאת תומאסו קמפנלה
אטלנטיס החדשה (1627) מאת פרנסיס בייקון
אוקיאניה (1656) מאת ג'יימס הרינגטון.
החלק הרביעי במסעי גוליבר (1726) מאת ג'ונתן סוויפט הוא פרודיה על אוטופיות, המתארת את החברה השלווה והרציונלית של ההוינהמים דמויי הסוס כמנוגדת לחברה של היאהו, שמייצגים את הגרוע ביותר שהגזע האנושי יכול להיות.
מסע באיקרי (1840) מאת אטיין קאבט
אראוון (1872) מאת סמיואל באטלר
פריילנד (1890) מאת תיאודור הרצקה
חדשות משום מקום (1891), מאת ויליאם מוריס
אוטופיה בעירבון מוגבל (1893) היא אופרטה של גילברט וסאליבן, שבה אומת אי קטנה עושה מהפכה בהתאם לתרבות הבריטית, בהצלחה מדהימה.
אלטנוילנד (1902), מאת בנימין זאב הרצל, מתאר חזון אוטופי בו יישוב יהודים בארץ ישראל הופך אותה למרכז של חדשנות ותרבות.
העיר תל אביב נקראת על שם הספר, שתורגם בשם זה על ידי נחום סוקולוב.
מספר רב של ספרים מאת ה.
ולס, כולל אוטופיה מודרנית (1905)
ארצן (1915), מאת שרלוט פרקינס גילמן, המתאר חברה אוטופית של נשים בלבד.
ירושלים הבנויה (1918) מאת בוריס שץ – חזון אוטופי עתידי המתאר את מדינת ישראל ובמרכזה ירושלים כמרכז אמנותי-תרבותי מתועש ואידאי.
עולם חדש מופלא (1932) של אלדוס האקסלי הוא דוגמה של פסאודו-אוטופיה סאטירית.
אחד מהספרים האחרים שלו, אי (1962), מציגות אוטופיה חיובית.
איילנדיה (1942), מאת אוסטין טאפאן רייט.
ענן מגלן (1955) מאת סטניסלב לם
נבולת אנדרומדה היא אוטופיה קומוניסטית קלאסית מאת איוואן אפרמוב.
צד שמאל של החושך (1969), מאת אורסולה לה גווין, מתאר כאוטופיה עולם.
לה גווין מתארת אוטופיה גם בספרה המנושל (1974).
אשה בקצה הזמן (1976) מאת מארג' פיירסי היא רומן מדע בדיוני פמיניסטי שבו על הגיבור לפעול על מנת להביא לעתיד אוטופי על פני עתיד דיסטופי.
אקוטופיה (1975) מאת ארנסט קלנבאך
הטרילוגיה של שלושת הקליפורניות (במיוחד הקצה הפציפי (1990)) וטרילוגיית מאדים של קים סטאנלי רובינסון.
המעניק (1993) רומן מאת לויס לוורי מתאר חברה "מושלמת" בעתיד הרחוק, שבה הסילוק של המלחמה, המחלות, הפחד וכו' בא במחיר של הדחקה של הרגשות האנושיים, אינדיבידואליזם ובחירה חופשית.
רוב הסיפורים בהפרימיטיבי העתידי – האקוטופיות החדשות (1994), ערוך בידי קים סטאנלי רובינסון
הציווי ההדוניסטי (1996), מניפסט מקוון מאת דייוויד פירס, מתאר כיצד הנדסה גנטית וננוטכנולוגיה ימנעו את כל הייסורים בחיי האנושות.
משחק המחשב ביושוק (2007), מציג אוטופיה תת-ימית שערכיה מבוססים על תורת האובייקטיביזם של איין ראנד.
אוטוסוגסטיה (סוגסטיה עצמית) או בעברית השאה עצמית היא תהליך פסיכולוגי שבו בני אדם יכולים לשנות את דעתם, עמדותיהם, רגשותיהם, ואמונותיהם על ידי שכנוע עצמי והשפעה תת-מודעת על מרכיבים אלה.
התופעה מתרחשת במגוון תחומים והיא אופיינית לתחומים של קריירה, בריאות ונפוצה מאוד בתחום הזוגי והרומנטי.
אוטוסוגסטיה נעשית בדרך כלל במטרה לשכנע את התת מודע בדברים חיוביים ואו במטרה לשנות התנהגות מסוימת.
אחת הדרכים המקובלות לאוטוסוגסטיה היא חזרה על אמירות מחזקות כגון "אני אוהב את עצמי", ועל ידי כך לגרום לתת מודע להאמין בנכונות הדבר.
בדומה לכך, אנשים רבים גורמים לעצמם נזק בלא יודעין על ידי כך שחוזרים על משפט שלילי כלשהו כגון "אני מכוער" ובכך גורמים לתת מודע להאמין בנכונות הדבר.
המילה סוגסטיה נובעת מהמילה הלועזית suggestion שמשמעותה "הצעה" וכך למעשה פועלת הסוגסטיה – היא מציעה לאדם דרך פעולה מסוימת.
הסוגסטיה יכולה להיעשות בצורה מילולית, באמצעות שיחה, או בצורה פיזית, באמצעות שפת גוף.
אוטוסטראוגרמה (Autostereogram) הוא אשליה אופטית הגורמת למוח האנושי להבחין בצורה תלת-ממדית אשר מסתתרת בתוך תמונה דו-ממדית אחת.
את אותו האפקט של צפייה בצורה תלת-ממדית ניתן גם להשיג על ידי סטריאוסקופיה, אולם שם הוא מושג על ידי שימוש בשתי תמונות דו־ממדיות.
הסוג הפשוט ביותר של אוטוסטראוגרמה, המכונה "Wallpaper autostereogram", מורכב מתבניות החוזרות על עצמן.
כאשר מביטים בתמונה מסוג זה עם מיקוד נכון בעיניים, נדמה כי התבניות באזור בו מופיעה הצורה התלת-ממדית צפות באוויר מעל הרקע.
בסדרת ספרי "העין המופלאה" נעשה שימוש בסוג נוסף של אוטוסטראוגרמה המכונה "Random dot autostereogram" .
בסוג זה בדרך כלל ניתן יהיה להבחין בצורה התלת-ממדית רק אם מביטים בתמונה בטכניקה הנכונה.
ישנן שתי טכניקות לצפייה בתמונות אוטוסטראוגרמה כדי לראות את הצורה התלת-ממדית הנסתרת:
הטכניקה הראשונה, הנפוצה יותר (כמו בתמונות המוצגות בערך זה), מכונה "wall-eyed" מכיוון שיש להתבונן בתמונה במבט בוהה שממוקד במישור מרוחק.
כלומר, כדי לראות את הצורה התלת-ממדית יש למקד את העיניים בנקודה רחוקה יותר ממישור התמונה.
כדי לתרגל את העיניים מומלץ להניח את התמונה מאחורי זגוגית ולהביט בהשתקפות העצמית, מכיוון שההשתקפות נמצאת מאחורי מישור התמונה (באותו מרחק מהתמונה, רק מצידה השני).
הטכניקה השנייה מכונה "cross-eyed", וכדי לראות תלת-ממד בתמונות שנוצרה בה יש למקד את הראייה בתמונה באופן בו העיניים פוזלות.
בשנת 1792 צ'ארלס וולס תיאר את מיזוג התמונות משתי העיניים לתמונה תפיסתית אחת, הנתפסת כממוקמת באמצע הדרך בין שתי העיניים הפיזיות.
בשנת 1838 תכנן צ'ארלס ויטסטון את אחת הגרסאות הראשונות של הסטריאוסקופ – מכשיר לצפייה בשתי תמונות המציגות שני דימויים כמעט זהים המוצבים זה לצד זה.
פיצול הראיה נעשה על ידי מראות.
פעולת המכשיר מבוססת על ההבנה שכאשר העיניים מביטות באובייקט מזוויות מעט שונות, נוצרת חווית צפייה תלת־ממדית.
מחקרו של ויטסטון התבסס על עיקרון זה והוביל ליצירת הסטריאוסקופ, שחווית השימוש בו מעניקה אשליה של צפייה בתמונות תלת־ממדיות בעלות עומק.
הפופולריות של הסטריאוסקופ צברה תאוצה במחצית השנייה של המאה ה-19, ושמשה בין היתר בתערוכות גדולות שבהן הוצבו מכשירי צפייה סטריאוסקופים.
בשנת 1844 גילה דייוויד ברוסטר את "אפקט הטפט" (Wallpaper effect).
הוא הבחין שכאשר הוא בוהה בדוגמאות חוזרות ונשנות בטפטים תוך כדי שינוי במיקוד הראיה, הוא יכול היה לראות את הדוגמאות מאחורי הקיר או לפני הקיר עליו מודבק הטפט.
זהו הבסיס של אוטוסטריאוגרמות בסגנון טפט (Wallpaper Autosterogram).
בשנים 1849-1850 שכלל דייוויד ברוסטר את הסטריאוסקופ הגדול ומסורבל של ויטסטון ובנה סטריאוסקופ קטן ונייד מבוסס על עדשות.
בשנת 1939 פרסם בוריס קומפנייסקי (Boris Kompaneysky) את הסטריאוגרמה הראשונה, בעלת נקודות אקראי (Random dot), המכילה תמונה מצוירת ביד של פניה של ונוס שנועדה לצפייה בסטריאוסקופ.
בשנת 1959, יצר בלה ז'ולס , על ידי תכנת מחשב, סטריאוגרמות נקודות אקראיות שכללו זוגות של דפוסי נקודות אקראיים שהיו זהים למעט הבדלים קלים במיקום האופקי של תת-קבוצה מסוימת.
כאשר התבניות הללו נצפו - אחת לכל עין - באמצעות סטריאוסקופ, ניתן היה לראות בהן תבנית תלת־ממדית.
בשנת 1962 בלה ז'ולס וג'ואן מילר פיתחו אלגוריתם איטרטיבי לקידוד בו-זמני של שני משטחים בלתי תלויים בסטריאוגרמה של תמונה כפולה.
בשנת 1979, המציא כריסטופר טיילר , תלמידו לשעבר של בלה ז'ולס, את האוטוסטריאוגרמה, היוצרת את אותו אפקט באמצעות תמונה אחת במקום שתיים ומאפשר לראות תמונה תלת־ממדית ללא שימוש בסטריאוסקופ.
בשנת 1991, המתכנת טום באצ'י (Tom Baccei) והאמנית צ'רי סמית (Cheri Smith) יצרו את האוטוסטריאוגרמות הצבעוניות הראשונות של נקודות אקראיות.
בשנת 1993 פורסם הספר הראשון בסדרת "העין המופלאה" (Magic Eye): "מבט חדש אל העולם" מאת טום באצ'י, צ'רי סמית' ובוב סליצקי.
אוטומציה החדשה (לשעבר: החברה לאוטומציה במנהל השלטון המקומי) היא חברה לשירותי מחשוב שנוסדה בשנת 1967 על פי החלטת ממשלת ישראל, על מנת לפתח וליישם מערכות ממוחשבות לשימוש הרשויות המקומיות.
כמו כן משמשת החברה כמוקד לייעוץ לרשויות בנוגע למערכות עירוניות ממוחשבות וכן להכשרת עובדים בתחומים אלו.
במרץ 2014 החלה הפרטת החברה עם מכירת 51% ממנה לחברת וואן טכנולוגיות, וביולי 2017 הושלמה ההפרטה עם רכישת יתרת הבעלות בחברה על ידי וואן טכנולוגיות.
בהיווסדה החזיקה ממשלת ישראל ב-40% ממניות החברה, ומרכז השלטון המקומי החזיק ב-60% הנותרים.
החברה הוקמה תחת ההבנה שראוי לספק לרשויות המקומיות בישראל פתרון מחשובי אחיד וזול בשיטה של לשכת שירות.
החברה פועלת ברוב הרשויות המקומיות בישראל ומספקת פתרון כולל לצורכי לקוחותיה בתחום המחשוב ובכלל זה מערכות גבייה, מערכות ניהול פיננסי, ניהול משאבי אנוש, ניהול גאוגרפי ועוד.
החברה גם מתמחה במתן פתרונות תשתית ללקוחותיה וכן משווקת מגוון מוצרים בתחום הניהול המוניציפלי.
לחברה שתי חברות בנות: קומפלוט - בית תוכנה המתמחה במתן פתרונות GIS לרשויות מקומיות ולוועדות תכנון ובניה וקומפיי - חברה המתמחה במתן פתרונות מחשוב לניהול משאבי אנוש ולהפקת תלושי שכר.
משה אלקסלסי, לשעבר ראש המועצה המקומית גן יבנה, שימש יו"ר החברה משנת 2003 ועד למכירת השליטה בה בשנת 2014. במהלך כהונתו התחלפו כ-10 מנכ"לים.
החברה לאוטומציה ספגה ביקורת בנוגע לליקויים ואי-סדרים בהתנהלותה.
בשנת 2004 חשף דו"ח מבקר המדינה חריגה משמעותית בשכרו של מנכ"ל החברה.
בשנת 2008 פרסם מבקר המדינה דוח חריף על אופן התנהלות החברה.
בפברואר 2005 הוגשה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים, דרור שטרום, המלצה לכתב אישום נגד החברה בגין הסדרים כובלים שביצעה יחד עם חברת חילן טק.
בשנים 2009-2008 ידעה החברה סכסוכי עבודה רבים שהביאו לשביתות חוזרות ונשנות של העובדים.
גם מעמדה המקצועי של החברה הוטל בספק, ונטען כי היא אינה מתחדשת משום שהיא מונופול בתחום המחשוב בקרב הרשויות המקומיות.
בעקבות זאת, ולאור העובדה שמשרד הפנים קבע שעל רשויות מקומיות לבחור את ספק המחשוב שלהן במכרז, החליטו רשויות מקומיות לנתק את קשריהן עם החברה ולפנות לספקים אחרים.
בשנת 2011, לאחר תהליך ארוך, מכרה ממשלת ישראל את החזקותיה למרכז השלטון המקומי.
במרץ 2014 זכתה חברת וואן טכנולוגיות במכרז לרכישת 51% ממניותיה של החברה לאוטומציה תמורת 12 מיליון ש"ח, ושינתה את שמה ל"אוטומציה החדשה".
באפריל 2017 השלימה One1 את רכישת יתרת מניות החברה.
אתר "city4u" משמש כפורטל העיריות של החברה לאוטומציה, ובו ניתן לצפות ב"תיק תושב", פלטפורמה וירטואלית המאפשרת לתושבי הערים השונות לקבל מידע על תשלומים שביצעו ולבצע פעולות שונות כגון תשלום חובות, קנסות ועוד.
ההרשמה לאתר היא חובה רק אם רוצים לקבל גישה לתיק התושב, אך אין חובה להירשם לאתר כל עוד מעוניינים לבצע תשלום חד-פעמי של חשבון מים או ארנונה.
בנוסף למידע שמקבל האתר מהרשות המקומית, מקבל האתר מידע ממשרד הפנים, הנוגע לו ולבני משפחתו המתגוררים באותה הרשות המקומית, לרבות מספר תעודת הזהות שלהם, כתובת המגורים שלהם והקרבה שלהם למשתמש הרשום לאתר (למשל: אח, בן/בת זוג, הורה), זאת גם מבלי שמי מהם יירשם לשירות האינטרנט.
גם אם אדם לא נרשם ישירות לאתר, בעת ביצוע תשלום חשבון ארנונה או מים לרשות המקומית, פרטיו מועברים על ידי הרשות לאתר לצורך ביצוע התשלום.
אוטונה אורסאולו (באיטלקית: Ottone Orseolo; 992 לערך - 1032) היה הדוכס ה-27 של ונציה.
אוטונה היה בנו השלישי של פייטרו אורסאולו השני, שכיהן כדוג'ה.
אוטונה ירש את כיסאו של אביו בגיל 16, והיה לצעיר הדוג'ים מאז ומעולם בהיסטוריה של לה סרניסימה.
עוד בתקופת כהונתו של פייטרו, בעת שהקיסר אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהה בוורונה, והסכים להעניק זכויות מסחר לרפובליקת ונציה, הוא ביקש מפייטרו לשלוח את בנו השלישי לוורונה.
בזמן שהותו בוורונה תמך הקיסר באוטונה כיורשו של פייטרו.
החל משנת 1006 החל פייטרו להכין את בנו לתפקיד דוג'ה, ומינה אותו לדוג'ה משנה לצידו, וזמן קצר לאחר מכן הוריש את רכושו לעניים ולכנסייה, ופרש למנזר.
לאחר פירשתו המשיך אוטונה לשלוט בוונציה לבדו.
זמן קצר לאחר מות אביו, בשנת 1008, נשא אוטונה לאישה את מריה, בתו של גזה ואחותו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה.
בשנת 1017 נפטר ויטאלה קאנדיאנו, פטריארך גראדו, ואוטונה מינה את אחיו, אורסו, (בנו השני של פייטרו), אשר כיהן באותה עת כבישוף של טורצ'לו לתפקיד הפטריארך, ואת אחיו הצעיר ויטאלה אורסאולו לתפקיד הבישוף שנתפנה.
מינויים משפחתיים נוספים הביאו להדחתו של אוטונה בשנת 1026 מכיסאו.
אוטונה גולח, והוגלה לקונסטנטינופוליס, בה קיבל אותו הקיסר קונסטנטינוס ה-8 בזרועות פתוחות, והעניש את ונציה על ההדחה בביטול זכויות המסחר שהוענקו לעיר בתקופת פייטרו.
בשל קשריו הטובים של אוטונה עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה, גם הקיסר קונראד השני, מיהר לבטל את זכויות הסחר של הסוחרים הוונציאנים, וגיסו של אוטונה, אישטוון הראשון מלך הונגריה תקף את ערי החוף באזור דלמטיה שהיו בשליטת ונציה וכבש חלק מהן.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1032 אולץ הדוג'ה אשר נבחר לאחר הדחת אוטונה, פייטרו בארבולאנו להתפטר, וויטאלה נשלח לקונסטנטינופוליס לקרוא לאחיו הבכור לשוב לוונציה (בינתיים שלט אורסו, ארכיבישוף גראדו בעיר).
עם הגעת ויטאלה לקונסטנטינופול הוא גילה כי אחיו על ערש דווי, ואוטונה נפטר זמן קצר לאחר מכן מבלי ששב לוונציה.
עם הגעת החדשות בדבר מותו של אוטונה לוונציה, התפטר אורסו מכס הדוג'ה, וקרוב משפחה רחוק, דומניקו אורסאולו (לפי היסטוריון אחר מדובר באח צעיר של אוטונה ואורסו), ניסה את כס הדוג'ה.
ההמון הוונציאני התנגד לכך, ובחר את דמוניקו פלאבאניקו לדוג'ה.
בנו של אוטונה, פטר אורסאולו ירש את אישטוון כמלך הונגריה.
אוטונומיה לאומית פרסונלית היא סוג תאורטי של אוטונומיה מדינית שיכולה להינתן למיעוטים לאומיים ללא קשר למסגרת טריטוריאלית אלא על יסוד השתייכות אישית של פרט לאותו מיעוט.
הצעה לאוטונומיה מסוג זה הופיעה לראשונה בסוף המאה ה-19 בדבריו של קרל רנר שפרינגר, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
הוא שאף לפתור את בעיית הקיסרות האוסטרו-הונגרית רבת הלאומים על ידי כך שטען שלאומים אלו אינם קשורי טריטוריה אלא קבוצות אישיות אוטונומיות, אתניות.
על כן, ניתן לספק אוטונומיה למיעוטים אלו מבלי לפרק את הקיסרות.
תורה זו פורסמה על ידו בשנת 1899 במאמר בשם "Staat und Nation".
ההיסטוריון היהודי שמעון דובנוב היה הראשון שהטיף לסוג זה של אוטונומיה לגבי יהדות הגולה (אוטונומיזם) והשקפתו זו נתקבלה על ידי המפלגה היהודית העממית, פאלקס-פארטיי שקמה בהשפעתו.
מפלגה יהודית אחרת - מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת, קיבלה אף היא עיקרון זה ודרשה להקים פרלמנטים יהודיים שאינם מוגבלים טריטוריאלית ולהם תהיה סמכות החלטה בעניינים מדיניים וכלכליים הנוגעים ללאום היהודי.
מאידך, פרלמנטים אלו יעסקו גם בחינוך וריכוז נושא ההגירה היהודית לטריטוריה לאומית יהודית עתידית, אם וכאשר זו תקום.
היות שזו הייתה השקפה דו-שלבית שבסופה הקמת ישות מדינית-טריטוריאלית יהודית, היא לא עמדה בסתירה לציונות ועל כן גם התקבלה על ידי חלק מהארגונים הציוניים כמו פועלי ציון.
אוטונומיה מסוג זה הוקמה באוקראינה ב-1918 שבה מונה גם שר לענייני היהודים אך זה לא מנע את הפרעות הקשות ביהודים והיא בוטלה כעבור כשנה וחצי.
ב-1924 הוקמה אוטונומיה דומה בליטא, עם שר לענייני יהודים ומועצה לאומית יהודית (נאציונלראט).
לאחר פירוק ברית המועצות התייחסות למיעוט לאומי במדינות שהוקמו מבוססת על עקרונות אוטונומיה פרסונלית.
בסיס חוקתי לכך אושר בליטא בשנת 1989, בלטביה בשנת 1991, באוקראינה בשנת 1992, באסטוניה והונגריה בשנת 1993 וברוסיה בשנת 1996.
אוטונה ויסקונטי (באיטלקית: Ottone Visconti; 1207 – 8 באוגוסט 1295), ארכיבישוף מילאנו, שליט העיר ומייסד שושלת שליטי מילאנו מבית ויסקונטי, ששלטו בעיר ובלומברדיה עד 1450.
בנו של אובלדו ויסקונטי, שליטן של שלוש ערים קטנות בצפון איטליה (מאסינו, אלביצטה ובסנאטה).
התקדם בתפקידי פקידות כנסייתית והיה פודסטה של נובארה.
ב-22 ביולי 1262 נבחר על ידי האפיפיור אורבנוס הרביעי לארכיבישוף מילאנו.
משפחת דלה טורה (טוריאני, לאמור "מן המגדל"), המשפחה הגואלפית החזקה בלומברדיה ושליטי מילאנו מאז המאה ה-12, נלחמה בעלייתו לגדולה של בית ויסקונטי הגיבליני.
ב-1276 הוביל בן דודו של אוטונה, תאובלדו ויסקונטי, צבא שהתנגש בצבאו של נפולאון דלה טורה וניגף ליד העיירה אנג'רה.
אולם ב-21 בינואר 1277 ניצח אוטונה את צבאו של נפולאון דלה טורה בקרב דסיו (באיטלקית: battaglia di Desio) והיה לשליט מילאנו ולומברדיה.
אוטוסטרדת המידע הוא מונח שהיה בשימוש פופולרי לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, המתייחס לתוכנית להקמת רשת תקשורת דיגיטלית לאומית בארצות הברית.
את המונח טבע הסנאטור וסגן הנשיא האמריקאי אל גור.
את המונח אוטוסטרדת המידע טבע אל גור בתחילת שנות ה-90, כשם לפרויקט שהציע ועליו עבד ביחד עם נשיא ארצות הברית דאז, ביל קלינטון.
הרעיון היה להקים מערכת תקשורת לאומית אליה יקושרו כל אזרחי ארצות הברית, ללא קשר לרמת הכנסתם, ובה יועבר מידע במהירות גבוהה, כאשר כל האזרחים המחוברים לרשת הם גם צרכני מידע וגם יצרני מידע פוטנציאליים.
בתחילת שנות ה-90, האינטרנט, שהיה בשימוש בעיקר בשדה האקדמי ובמשרדי הממשלה, שימש כמודל ליישום תוכנית זו.
אולם עם הזמן ומהפכת ה-World Wide Web, הפך האינטרנט בעצמו להיות אוטוסטרדת המידע.
היום, המונח אוטוסטרדת המידע נחשב למונח המתאר את רשת האינטרנט.
על פרויקט אוטוסטרדת המידע הכריז אל גור בתחילת שנת 1994 והיא תוכננה להיות אחד הפרויקטים המתקדמים ביותר שתוכננו אי פעם בתחום התקשורת בארצות הברית.
מדובר בתוכנית שאפתנית של הממשל האמריקני להקים תשתית רשתות תקשורת מחשבים שתחבר כל בית וכל אתר ציבורי ופרטי למאגרי מידע לאומיים.
אוטוסטרדת המידע תאפשר העברה של מידע מילולי וחזותי בין כל המחשבים המחוברים לרשת.
חזונו של אל גור היה כי אוטוסטרדת המידע תפרק את המחיצות בין התקשורת הטלפונית, הטלוויזיה, הרדיו והעיתונות ותהווה מערכת אחת אשר תכלול את כל אמצעי התקשורת הקיימים.
המשתמש יוכל לבצע באמצעות המערכת שיחות טלפון, שיחות וידאו, לשלוח דואר אלקטרוני ועוד.
הפרויקט לא מסתכם בהקמת תשתית לערוצי התקשורת, אלא ממשיך לקידום יוזמות ופרויקטים שיעשו שימוש מיטבי בתשתית זו.
המידע שיעבור ברשת ישרת רשתות שיווק, מרכזי קניות, מוסדות רפואיים, בנקים, סוכנויות ממשלתיות ועוד – קהל הצרכנים יוכל להגיע אל גופים אלה דרך המחשבים האישיים שלהם ולבצע פעולות שונות מרחוק.
תחום הבידור תופס גם הוא מקום בפרויקט באמצעות טלוויזיה אינטראקטיבית אשר תתחבר לכ-500 ערוצי שידור.
מקלט הטלוויזיה יהיה חכם ויוכל להמליץ לכל צופה על ערוצים שונים לפי טעמו האישי.
בנוסף, תוכל הטלוויזיה להתחבר למאגרי מידע רחבים ולמשל לרכוש עבור הצופה סרט מחנות סרטי וידאו, או כרטיסים להצגות תיאטרון.
בעת הכרזתו של אל גור על הפרויקט, רשת האינטרנט הייתה קיימת אך משתמשיה היו בעיקר חוקרים בעולם האקדמי.
רשת האינטרנט של ראשית שנות ה-90 נתפסה כלא מפותחת, איטית, חסרת ריכוזיות ופיקוח ולמעשה רק שימשה כמודל מוקטן למה שתהיה בעתיד אוטוסטרדת המידע.
עם התפתחות טכנולוגיית ה-World Wide Web, הפצתה בעולם וקצב גידולה המהיר, הפך האינטרנט עצמו להיות אוטוסטרדת המידע ולכלול בצורה כזו או אחרת את כל המרכיבים שתוכננו בפרויקט אוטוסטרדת המידע.
בעקבות כך, השימוש במונח אוטוסטרדת המידע, מתייחס היום לתיאור רשת האינטרנט.
היו שהשתמשו במונח אוטוסטרדת המידע בהקשר למערכות טלקומוניקציה מוקדם יותר מאל גור:
ברודרטון בספרו "מייזרים ולייזרים: איך הם עובדים, מה הם עושים" בעמוד 5 כתב על קרני לייזר והשתמש במונח אוטוסטרדות לתיאור תקשורת.
ב-1974, נאם ג'ון פייק השתמש במונח אוטוסטרדה בהתייחס למערכות טלקומוניקציה, מה שהעלה את האפשרות שהוא זה שהמציא את המונח אוטוסטרדת המידע.
אוטומציה של בניית תוכנה או אוטומציית בנייה היא התהליך של אוטומציה ויצירת סקריפטים לבניית תוכנה וביצוע של מגוון משימות אחרות שמפתחי תוכנה עושים בעבודה היום-יומית שלהם, והיא כוללת פעולות כגון:
הידור קוד מקור לקוד בינארי
אריזה של קוד בינארי לחבילות תוכנה
פריסת תוכנה לסביבות ייצור (production)
יצירת תיעוד (דוקומנטציה) ומסמכי הפצה (release notes)
בין היתרונות של אוטומציית בנייה לפרויקטי פיתוח תוכנה ניתן למנות:
זירוז העיבוד של תהליכי ההידור והקישור
ביטול ביצוע כפול של אותן משימות
הפחתה של כמות הבניות הכושלות
ביטול התלות בצוות ייעודי לבנייה
שמירה של היסטוריית הבניות והשחרורים לצורך חקירה של תקלות
חיסכון בזמן וכסף בזכות היתרונות שפורטו למעלה
אוטומציה על פי דרישה (on-demand): לדוגמה, משתמש המריץ סקריפט משורת הפקודה.
אוטומציה המופעלת על ידי אירועים (triggered): לדוגמה, שרת continuous integration שמבצע בנייה עם כל commit למערכת ניהול גרסאות.
היסטורית, מתכנתים השתמשו באוטומציה לבניית תוכנה כדי לקרוא למהדרים ולמקשרים (linkers) מתוך סקריפט במקום לעשות זאת משורת הפקודה.
זה לא קשה להשתמש בממשק שורת הפקודה כדי להעביר מודוּל אחד של קוד מקור אל המהדר ואז אל המקשר על מנת לקבל את התוצר הסופי.
אולם הניסיון להדר ולקשור הרבה מודולים של קוד מקור, לפי סדר מסוים, הוא אינו פתרון מעשי על ידי שימוש בממשק שורת הפקודה.
שפת הסקריפטים Make הציעה אלטרנטיבה טובה יותר.
היא אפשרה לכתוב סקריפט בנייה שקורא לפי הסדר לשלבי ההידור והקישור כדי לבנות את היישום.
גרסת ה-GNU Make הציעה גם אפשרויות נוספות כדוגמת makedepend שאפשרה גם ניהול מסוים של תלויות בקוד המקור (dependency management) ובנייה אינקרמנטלית.
זאת הייתה ההתחלה של אוטומציית בנייה והיא התמקדה באוטומציה של הקריאות למהדרים ולינקרים.
ככל שתהליך הבנייה הפך מורכב יותר, מפתחים החלו להוסיף פעולות לפני ואחרי הקריאות למהדר, כגון הוצאה של קוד מקור ממערכת ניהול גרסאות (check-out) והעתקה של האובייקטים המוכנים לפריסה לסביבת הבדיקות.
כיום המושג "אוטומציית בנייה" כולל את הניהול של פעולות ההידור והקישור עצמן, כמו גם הפעולות שבאות לפני ואחרי פעולות אלה.
בשנים האחרונות, כלים לניהול בנייה סיפקו אפילו יותר תמיכה באוטומציה של תהליך הבנייה.
קיימים הן כלים מסחריים והן כלים בקוד פתוח לביצוע בנייה אוטומטית ועיבוד של שלבי העבודה השונים.
חלק מהכלים מתמקדים באוטומציה של השלבים שבאים לפני ואחרי הקריאה לסקריפט הבנייה, בעוד שמטרת כלים אחרים היא לפשט ולייעל את קריאות ההידור והקישור עצמן, מבלי שיהיה צורך בהרבה קידוד ידני.
כלים אלה שימושיים במיוחד לבנייה במסגרת continuous integration, שם נדרשות קריאות תכופות לתהליך ההידור ונדרש עיבוד לבנייה אינקרמנטלית (incremental build processing).
אוטומציית בנייה מתקדמת מאפשרת לבצע בנייה ו/או עיבוד עיבוד מבוזר באמצעות סוכן (agent) מרוחק.
משמעות המושג "בניות מבוזרות" (distributed builds) היא שהקריאות למהדר ולמקשר יכולות להשלח למספר מקומות שונים על מנת לשפר את מהירות הבנייה.
לעיתים קרובות מבלבלים מושג זה עם המושג "עיבוד מבוזר" (distributed processing).
עיבוד מבוזר היא היכולת לשלוח כל שלב בתהליך העבודה לביצוע על גבי מכונה אחרת.
לדוגמה, ייתכן שבשלב הבא אחרי בניית התוכנה נרצה להריץ תסריטי בדיקות על גבי מספר מכונות שונות.
עיבוד מבוזר יכול לשלוח את תסריטי הבדיקה השונים למכונות שונות.
בנייה מבוזרת היא לא עיבוד מבוזר.
עיבוד מבוזר אינו יכול לקחת סקריפט Ant, Make או Maven, לפרק אותו לחלקים ולשלוח אותו למכונות שונות לביצוע הידור וקישור.
על מנת שתהליך הבנייה המבוזר יוכל לשלוח את שלבי ההידור והקישור השונים למכונות שונות, עליו להיות בעל "אינטליגנציית מכונה" שתאפשר לו להבין את התלויות (dependencies) שבקוד המקור.
הכלי לאוטומציית בנייה צריך להיות מסוגל לנהל תלויות אלה על מנת שיוכל לתמוך בבנייה מבוזרת.
חלק מכלי הבנייה יכולים לגלות תלויות אלה תכנותית (programmatically), בעוד שכלים אחרים דורשים קונפיגורציה של התלויות על ידי המשתמש.
אוטומציית בנייה שיודעת להבין את יחסי התלויות בקוד המקור ניתנת להגדרה כך שתוכל גם להריץ את פעילויות ההידור והקישור בצורה מקבילית.
המשמעות של כך היא שהקריאות למהדר ולמקשרים יכולות להתבצע מתהליכונים שונים ובכך לנצל את היכולות של מכונה שיש לה מספר ליבות.
לא כל הכלים לאוטומציית בנייה יודעים לבצע בניות מבוזרות.
רובם תומכים רק בעיבוד מבוזר.
בנוסף, רוב המוצרים שתומכים בבנייה מבוזרת יודעים לטפל רק בקוד בשפות C ו-++C.
מוצרים לאוטומציית בנייה שתומכים בעיבוד מבוזר בדרך כלל מבוססים על Make, ורובם אינם תומכים ב-Maven או Ant.
אוטונומיזם יהודי הוא אידאולוגיה המבקשת לקיים אוטונומיה לאומית-יהודית (כלומר לא בהכרח על בסיס דת, ולפי תפיסות מסוימות, בניגוד לדת) במדינות מושבם של היהודים.
האוטונומיזם שואף לא רק למתן אמנציפציה ליהודים כפרטים, אלא להכרה מדינית ותרבותית בקהילה יהודית המקיימת שלטון עצמי.
תפיסה זו נשענה על העובדה שברוסיה התקיימו זו לצד זו 194 קבוצות לאום למיניהן.
בהקשר היהודי התפיסה האוטונומיסטית נוסחה לראשונה על ידי ההיסטוריון שמעון דובנוב.
השקפתו של דובנוב הייתה שהיהודים הם "עם שכל העולם הוא מקומו" – ולכן פתרון הבעיה היהודית הוא הענקת אוטונומיה ליהודים בגולה.
דובנוב ראה את הגולה כמציאות ההיסטורית וסבר שהיהודים התפתחו לעם ללא-טריטוריה; עדות לכך היא המרכזים היהודיים הגדולים בארצות הגולה, ובהם המרכז הרוחני בבבל (בין המאה ה-4 והמאה ה-11), המרכז בספרד (מן המאה ה-11 ועד גירוש ספרד ב-1492) ועוד.
באותה מידה, סבר דובנוב כי לאף עם אחר אין זכויות לאומיות בלעדיות על טריטוריה כלשהי.
בהשפעתו של דובנוב הוקמה באימפריה הרוסית המפלגה העממית, הפאלקס-פארטיי.
מפלגה יהודית אחרת, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת, קיבלה אף היא עיקרון זה ודרשה להקים פרלמנטים יהודיים שאינם מוגבלים טריטוריאלית ולהם תהיה סמכות החלטה בעניינים מדיניים וכלכליים הנוגעים ללאום היהודי.
הצעות אוטונומיסטיות הוגשו לוועידת הלסינגפורס לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אוטונומיה על בסיס פרסונלי (כלומר הגדרתו העצמית של יהודי ככזה) הוקמה באוקראינה העצמאית ב-1918, שבה מונה גם שר לענייני היהודים, אך זה לא מנע את הפרעות הקשות ביהודים, והאוטונומיה נגוזה עם נפילת הרפובליקה.
ב-1924 הוקמה אוטונומיה דומה בליטא, עם שר לענייני יהודים ומועצה לאומית יהודית (נאציונלראט), אף היא בוטלה כעבור זמן קצר.
גישת מתנגדי האוטונומיזם, הנקראת טריטוריאליזם, שאפה להשיג טריטוריה ליהודים, לאו דווקא בארץ ישראל (כפי שדורשת הציונות) וסברה שלא ייתכן קיום אוטונומי יהודי אמיתי ללא טריטוריה.
ככלל נטו האוטונומיסטים לכיוון הסוציאליסטי, ומפלגות יהודיות-סוציאליסטיות שפעלו ברחבי רוסיה ופולין (לפני עצמאותה וגם אחריה), נחלקו ביניהן לגבי שלוש שאלות: "אופיו הכל-עולמי של העם היהודי, סמכותה של האוטונומיה היהודית ושאלת ההגירה".
אוטונומיזם מרקסיסטי (או בקיצור: אוטונומיזם) היא קבוצה של תאוריות ותנועות פוליטיות אנטי-סמכותניות ואנטי-קפיטליסטיות מהשמאל הרדיקלי.
בניגוד לצורות אחרות של מרקסיזם, האוטונומיזם מדגיש את היכולת של מעמד הפועלים לכפות שינויים במערכות הקפיטליסטיות ללא מעורבות המדינה, האיגודים המקצועיים מסורתיים או מפלגות פוליטיות.
האוטונומיסטים מודאגים פחות עם מהתארגנות פוליטית מאשר מרקסיסטים אחרים, ומתמקדים בפעולה עצמית מאורגנת מחוץ למבנים הארגוניים המסורתיים.
האוטונומיסטיזם הוא אפוא תאוריה "מלמטה למעלה": הוא ממקד תשומת לב לפעילויות העצמאיות היום-יומיות בהן מביע הפרולטריון התנגדות לקפיטליזם, כמו היעדרות, שביתה איטלקית, סוציאליזציה במקום העבודה, סבוטאז', ופעילויות חתרניות אחרות.
כמו מרקסיסטים אחרים, האוטונומיסטים רואים במלחמת מעמדות כמרכז התפיסה שלהם.
עם זאת, יש לאוטונומיסטים רבים הגדרה רחבה יותר של מעמד הפועלים מאשר למרקסיסטים אחרים: כמו עובדים המשתכרים שכר (הן הצווארון הלבן והן הצווארון הכחול), האוטונומיסטים גם כוללים בקטגוריה זו לא מועסקים (סטודנטים, מובטלים,עקרות בית, וכו'), אשר באופן מסורתי לא מיוצגים בשום איגוד.
תאורטיקנים מוקדמים (כמו מריו טרונטי, אנטוניו ניגרים, סרג'יו בולוניה, ופאולו וירנו) פתחו את המושג "עבודה חברתית" כהרחבה של התפיסה המרקסיסטית לגבי "מעמד הפועלים" לכל החברה.
הם טוענים כי העושר של החברה המודרנית הופק על ידי מכלול העבודה הקולקטיבית בה, וכי רק חלק קטן ממנו חולק מחדש לעובדים בצורה של שכר.
האוטונומיסטים מדגישים את החשיבות של הפמיניזם ואת ערך העבודה הנשית שלא תוגמלה באופן מספק, לטענתם, בחברה הקפיטליסטית.
הרעיונות האוטומניסטים החלו להופיע לראשונה באיטליה ב-שנות השישים של המאה ה-20 בקרב חוגים קומוניסטים, והתחזקה במקביל להחלשות התנועות הפרו-סובייטיות האיטלקיות בשנות השבעים של המאה ה-20.
כיום יש קבוצות המזוהות עם התפיסה האוטונומיסטית המרקסיסטית באיטליה, צרפת, גרמניה, הולנד ובמידה פחותה בארצות דוברות אנגלית.
התפיסה החברתית של אלה אשר מגדירים עצמם אוטונומיסטים נעה לרוב בין מרקסיסזם לאנרכיזם בהקשר של מעורבות המדינה בחיי הפרט.
אוטופיה הוא משחק וידאו אסטרטגי שפותח בשנת 1981 על ידי דון גלוו (Don Daglow).
אוטופיה היה מהמשחקים הראשונים של סימולציות ניהול ובנייה ו-God game אשר עליהם התבסס הג'אנר של משחקי אסטרטגיה בזמן אמת.
ביולי 2010 המשחק שווק מחדש בחדר המשחקים של מיקרוסופט (Microsoft's Game Room) עבור קונסולות Xbox 360 ולGames for Windows Live.
אוטופיה הוא משחק לשני שחקנים, שבו כל אחד מהם שולט באחד משני האיים של המשחק.
אין בו אפשרות לשחקן של אינטליגנציה מלאכותית, אבל שחקן יחיד יכול לשחק כדי להשיג ניקוד גבוהה תוך התעלמות מהאי השני.
בתחילת המשחק השחקנים יכולים להחליט מה האורך של כל תור (60 שניות הן ברירת המחדל), ולמשך כמה תורות יהיה המשחק (15 תורות כברירת מחדל).
המנצח הוא השחקן עם מרבית הנקודות בתום המשחק.
כל שחקן שולט באי שלו ומשתמש בלחצנים כדי להזיז את הסמן על גבי המסך.
שני השחקנים משתמשים במטילי זהב כדי לבנות בנינים שונים (בתים, בתי ספר, מפעלים, בתי חולים ומבצרים) על האיים שלהם, לבנות סירות מסוגים שונים או לממן פעילות של מורדים באי של היריב.
ככל שהאוכלוסייה של כל אי גדלה, השליט אחראי לשיכון אנשיו, האכלתם ושמירה על מצב הרוח שלהם כדי להימנע ממרידות אשר מורידות מהניקוד של השחקן ועלולות להרוס מבנים.
ההכנסה נוצרת כאשר עננים רנדומליים עוברים מעל השדות של השחקן, כאשר סירות דיג תופסות דגים ובסוף של כל תור בהתאם לתוצרת של השחקן.
רוב התורות כוללים בנייה של בניינים ותמרון של סירות הדייג.
השחקן יכול גם לנסות להטביע את הסירות של היריב.
האלוגריתם של המשחק יוצר את הפעילות של מזג האוויר, הדגים וספינות הפירטים.
GameSpy כללה את אוטופיה בהיכל התהילה שלה בשנת 2004. Gamespot כללו את אוטופיה בסדרה Unsung Heroes.
אוטופגיה (או אוטופאגוציטוזיס) היא המנגנון הטבעי שגורם להרס ופירוק של מרכיבים תאיים לא מתפקדים או לא נחוצים, בתהליך מבוקר.
אוטופגיה מאפשרת דגרדציה (הפחתה) מסודרת ומִחזור של מרכיבים תאיים.
במהלך תהליך זה, מרכיבים ציטופלזמטיים מבודדים משאר התא בתוך וזיקולה שעשויה מממברנה דו-שכבתית שנקראת אוטופאגוזום.
לאחר מכן, האוטופאגוזום עובר איחוי עם ליזוזום ותוכנו עובר פירוק ומחזור.
ישנן שלוש צורות שונות של אוטופגיה – מקרואוטופגיה, מיקרואוטופגיה ואוטופגיה מתווכת חלבון סוכך.
בהקשר של מחלות, אוטופגיה נראית כתגובה נרכשת ללחץ שמעודדת שרידות, בעוד במקרים אחרים התהליך מעודד מוות תאי.
במקרה הקיצוני של רעב, פירוק מרכיבים תאיים מעודד הישרדות של התאים על ידי שמירה על רמות אנרגיית התא.
השם "אוטופגיה" נטבע על ידי הביוכימאי הבלגי, כריסטיאן דה דוב בשנת 1963. אחת מפריצות הדרך הגדולות בתחום זה נעשתה על ידי יושינורי אושומי.
הוא גילה את המנגנון שעומד מאחורי התהליך באמצעות שימוש בשמרים.
ישנם שלושה מסלולי אוטופגיה והם מתווכים בעזרת גנים קשורי-אוטופגיה ואנזימים.
מקרואוטופגיה היא המסלול הראשי, שמשמש בעיקר לחיסול אברונים פגומים בתאים, וחלבונים שאינם בשימוש.
מסלול זה כולל יצירה של אוטופגוזום, העשוי מממברנה כפולה, בקרבת האברון שסומן להרס.
לאחר מכן, האוטופגוזום נע בציטופלזמת התא לעבר ליזוזום ושני אלה עוברים איחוי.
בתוך הליזוזום תכולת הפאגוזום עוברת פירוק על ידי הידרולאזות ליזוזומאליות חומציות.
מסלול המיקרואוטופגיה כולל בליעה ישירה של חומר ציטופלזמטי לתוך הליזוזום.
התהליך מתרחש על ידי שקיעה פנימה של ממברנת הליזוזום או התבלטות ממברנת התא.
אוטופגיה מתווכת חלבון סוכך היא מסלול ספציפי, שכולל הכרה על ידי קומפלקס חלבונים מיוחד.
במסלול זה החלבון המועמד לפירוק חייב להכיל אתר הכרה לקומפלקס זה כדי שיוכל להיקשר אליו.
תהליך האוטופגיה מתחיל בעזרת קומפלקס הקינאז ULK1 שמכיל את ULK1, ATG13, ATG17 ומקבל אותות לחץ מקומפלקס mTOR1. כשפעילות הקינאז mTOR1 מעוכבת, מתרחשת יצירת האוטופגוזום.
זה מערב את Vps34 שיוצר קומפלקס עם Beclin 1 לאחר קשר עם AMBRA1, Bif-1 ו-Bcl-2 שמבקרים את תכונות הקשירה שלו.
ההיקשרות ל-Vps34 חיונית בגלל פעילותו של קינאז ליפידים.
מחקרים אחרונים מציעים ש-ULK1 מזרחן את Beclin-1 שמאתחל את פעילות קומפלקס VPS34 שמכיל את ATG14L, ובכך מעודד השראת אוטופגיה.
יצירת האוטופגוזום גם מצריכה Atg12 ו-LC3, מערכת איחוד חלבונים שדומה לאוביקוויטין.
מערכת ה-LC3 חשובה להבשלת והעברת האוטופגוזום.
ברגע שאוטופגוזום מבשיל, הוא מאחה את הממברנה הפנימית שלו עם ליזוזומים כדי לפרק את תכולתו.
בתלות במיקום חלבון מדכא הגידולים p53, זה לוקח תפקיד אחר בבקרה על אוטופגיה.
כאשר הוא ממוקם באזור הגרעין, p53 מתפקד כגורם שעתוק כדי לשפעל את DRAM1 ואת Sestrin-2 שמשפעלים את תהליך האוטופגיה.
לכן, כדי לגרום לאוטופגיה, p53 מפורק בפרוטאזומים.
לאוטופגיה יש מספר תפקידים בפעילויות תאיות שונות.
דוגמה אחת היא בשמרים, שהרעב לחומרי המזון מוביל לרמות גבוהות של אוטופגיה.
זה מאפשר לחלבונים לא נחוצים להיות מפורקים וחומצות האמינו ממוחזרות כדי לייצר חלבונים הכרחיים להישרדות.
באאוקריוטים מפותחים יותר, אוטופגיה מושרה בתגובה למחסור בחומרי מזון שמתרחש בבעלי חיים בלידה, בעת ההתנתקות מאספקת המזון מהשליה, כמו כן ברעב של תאים בתרביות וברקמות.
תאי שמרים מוטנטים שיש להם יכולות אוטופגיה מופחתות, מתים מהר בתנאים של מחסור מזון.
קסנופגי (פירוק על ידי אוטופגיה של חלקיקים זיהומיים)
למנגנון האוטופגיה התאי יש גם תפקיד חשוב במערכת החיסון המולדת.
פתוגנים תוך-תאיים, למשל כמו Mycobacterium tuberculosis (החיידק שאחראי למחלת השחפת), מיועדים לפירוק על ידי אותם מנגנוני בקרה תאיים שמסמנים לפירוק את המיטוכונדריה של המאכסן.
תהליך זה מוביל, באופן כללי, להרס האורגניזם הפולש, אף על פי שמספר חיידקים יכולים לחסום את הבשלת הפאגוזומים לאברונים מפרקים שנקראים פאגוליזוזומים.
עידוד אוטופגיה בתאים מודבקים יכול לעזור להתגבר על תופעה זו ולהחזיר את פירוק הפתוגן.
חושבים שהווירוס Vesicular stomatitis נלקח מהציטוזול אל האוטופגוזום ומועבר אל האנדוזומים, שם מתרחש זיהוי בעזרת רצפטורים מיוחדים, שמאתרים RNA חד-גדילי.
לאחר שפעול רצפטורים אלו, מתחילה שרשרת אותות תוך-תאיים שמובילה להשראת יצירה של אינטרפרון וציטוקינים אנטי-ויראליים נוספים.
תת-קבוצה של וירוסים וחיידקים מנצלים את מסלול האוטופגיה כדי לקדם את החלוקה שלהם.
Galectin-8 שלאחרונה זוהה כ"רצפטור סכנה" תוך-תאי, מסוגל להתחיל את תהליך האוטופגיה כנגד פתוגנים תוך-תאיים.
כאשר galectin-8 קושר וקואולה פגומה, הוא מגייס מתאם אוטופגיה (כמו NDP52) ומוביל ליצירת אוטופגוזום ופירוק של חיידקים.
אוטופגיה מפרק אברונים, ממברנות תאים וחלבונים פגומים, וכישלון של אוטופגיה נחשב כאחת מהסיבות העיקריות לצבירה של נזק והזדקנות תאית.
אחד מהמנגנונים של מוות תאי מתוכנת מקושר להופעת האוטופגוזום ותלוי בחלבונים של האוטופגיה.
אחת השאלות שעולות היא האם האוטופגיה מסייע או מנסה למנוע את המוות התאי.
מחקרים מורפולוגיים והיסטוכימיים עד היום לא הוכיחו קשר סיבתי בין תהליך האוטופגיה לבין מוות תאי.
למעשה, יש ויכוחים שפעילות האוטופגיה בתאים גוססים היא בעצם מנגנון הישרדות.
מחקרים פרמקולוגיים וביוכימיים חדשים הציעו שאוטופגיה השרדותי וקטלני יכול להיות מאופיין על ידי סוג ורמת אותות בקרה במהלך לחץ, בעיקר לאחר זיהום ויראלי.
אך מחקרים אלה לא נבדקו במערכות לא ויראליות.
מחקרים מציעים שאוטופגיה נחוצה לאפקט של הארכת תוחלת החיים כתוצאה מהגבלה קלורית.
מחקר צרפתי משנת 2010 על נמטודות, עכברים וזבובים, מראה שעיכוב של אוטופגיה חושף את התאים ללחץ מטבולי.
רסברטרול והגבלה על הדיאטה מאריכים את תוחלת החיים של נמטודות בעלות יכולת לאוטופגיה, אך לא אצל נמטודות שהאוטופגיה עוכבה אצלן.
אוטופגיה נחוצה לשמירה על הומאוסטאזיס בסיסי.
בנוסף, התהליך גם חשוב מאוד בשמירה על ההומאוסטאזיס של השרירים במהלך אימון גופני.
הרמה המולקולרית של תהליך האוטופגיה מובנת רק באופן חלקי.
מחקר על עכברים מראה שאוטופגיה חשובה לדרישות המשתנות באופן מתמיד של חומרי מזון ואנרגיה, בעיקר דרך המסלולים המטבוליים של קטבוליזם של חלבון.
במחקר שנעשה באוניברסיטת טקסס בדאלאס בשנת 2012, עכברים מוטנטיים (שהוחדרה להם מוטציה באתר הזרחון של BCL2 כדי לייצר עכברים בעלי רמות תקינות של אוטופגיה בסיסית אך בעלי רמה לקויה של אוטופגיה מושרית-לחץ) נחקרו כדי לבדוק תאוריה זו.
התוצאות הראו שבהשוואה לקבוצת ביקורת, עכברים אלו המחישו ירידה בסיבולת ושוני במטבוליזם של גלוקוז במהלך פעילות מאומצת.
מחקר אחר הדגים שסיבי שריר שלד של עכברים עם מוטציה בקולגן 6 הראו סימני ניוון כתוצאה ממחסור באוטופגיה שהוביל לצבירת מיטוכונדריות פגומות ולמוות תאי מוגבר.
אך כשאוטופגיה הושרתה באופן מלאכותי לאחר אימון, נמנעה ההצטברות של אברונים פגומים בסיבי השריר עם מוטציה בקולגן 6, וההומאוסטאזיס התאי נשמר.
שני המחקרים הדגימו שהשראת אוטופגיה יכולה לתרום לאפקטים המטבוליים המועילים של התעמלות, ושאוטופגיה הכרחית לשמירת ההומאוסטאזיס של השריר במהלך אימון, במיוחד בסיבי קולגן 6.
היות שאוטופגיה פוחתת עם הגיל, וגיל הוא גורם סיכון עיקרי לדלקת מפרקים ניוונית, עלתה ההשערה שלאוטופגיה יש תפקיד בהתפתחות מחלה זו.
חלבונים שמעורבים בתהליך האוטופגיה פוחתים עם הגיל במפרקים סחוסיים בבני אדם ובעכברים.
גם פגיעות מכניות בסחוס בתרביות מפחיתות את רמות חלבוני האוטופגיה.
אוטופגיה משופעלת באופן מתמיד בסחוס נורמלי, אך היא נפגעת עם הגיל ובעקבות זאת מתרחש מוות של תאי סחוס, ופגיעות מבניות.
תוצאות אלו מציעות שאוטופגיה היא תהליך רגיל ומגן במפרק.
לעיתים סרטן מתרחש כאשר יש הפרעה למספר מסלולים שונים שמבקרים התמיינות תאית.
לאוטופגיה תפקיד חשוב בסרטן – הן בהגנה מפני סרטן והן בתרומה האפשרית שלה להמשך גדילת הגידול הסרטני.
אוטופגיה יכולה להגן מפני סרטן על ידי בידוד אברונים פגומים, סיוע להתמיינות תאית, הגברת קטבוליזם של חלבונים ואפילו עידוד מוות תאי של תאים סרטניים.
אך אוטופגיה גם יכולה לתרום לסרטן על ידי עידוד הישרדות של תאי גידול שהורעבו, או על ידי פירוק מתווכים אפופטוטיים.
במקרים של מניעת אפופטוזה, שימוש במעכבים של השלבים המאוחרים של אוטופגיה בתאים שמשתמשים באוטופגיה כדי לשרוד, מעלה את מספר תאי הסרטן שמתים בעקבות תרופות אנטי-נאופלזטיות.
התפקיד של אוטופגיה בסרטן נחקר רבות.
קיימות ראיות שמדגישות את תפקיד האוטופגיה כמדכאת גידולים וגם בשרידות תאי סרטן.
אך מחקרים אחרונים הצליחו להראות סבירות גדולה יותר שאוטופגיה תשמש כמדכאת גידולים לפי מספר מודלים.
כדי לשמור על מצב של הומאוסטאזיס, אסור שתהיה הפרעה לאוטופגיה.
אם יש הפרעה למנגנון חשוב זה, גדילת גידול יכולה לקרות.
התפקיד המרכזי של אוטופגיה בדיכוי גידולים הוא היכולת שלה להסיר חלבונים ואברונים פגומים וכך להגביל אי יציבות גדילת תאים.
מחקרים הראו שאוטופגיה מגבילה גם נקרוזה ודלקת כרונית, וכך עוזרת להגן מפני היווצרות של תאי גידול.
מצד שני, מחקרים הראו גם שלאוטופגיה יש תפקיד חשוב בהישרדות של תאי גידול.
בתאים סרטניים, אוטופגיה משמשת כדרך התמודדות עם לחץ בתא.
ברגע שגנים קשורי אוטופגיה היו מעוכבים, מוות תאי היה מוגבר.
לתאי גידול יש דרישות מטבוליות גבוהות בעקבות העלייה בפרוליפרציה התאית.
העלייה באנרגיה המטבולית מפוצה על ידי אוטופגיה.
לחצים מטבוליים אלו כוללים היפוקסיה, מחסור בחומרי מזון ועלייה ברמות הפרוליפרציה.
לחצים אלו משפעלים אוטופגיה על מנת למחזר ATP לשמור על הישרדות תאי הסרטן.
מחקרים הראו שאוטופגיה מאפשרת המשך גדילה של תאי גידול בעזרת שמירה על רמות ייצור האנרגיה בתא.
על ידי עיכוב הגנים של אוטופגיה בתאי הגידול, נמצאו נסיגה של הגידול והארכת הישרדות האיברים שמושפעים מהגידול.
יתר על כן, עיכוב אוטופגיה נראה כמגביר יעילות של טיפולים אנטי-סרטניים.
תאים שנמצאים בלחץ רב עוברים מוות תאי דרך אפופטוזה או נקרוזיס.
פעילות אוטופגיה ממושכת מובילה לתחלופה מהירה של חלבונים ואברונים.
קצב גבוה, מעל סף ההישרדות, יכול להרוג תאים סרטניים בעלי סף אפופטוטי גבוה.
טכניקה זו יכולה לשמש כטיפול לסרטן.
התפתחויות חדשות במחקר מצאו שאוטופגיה מכוונת יכולה להיות מוצא טיפולי בר-ביצוע נגד סרטן.
כמתואר למעלה, לאוטופגיה יש תפקיד גם כמדכאת גידולים וגם בהישרדות של תאי סרטן.
לכן היא יכולה לשמש כטיפול מניעתי.
האסטרטגיה הראשונה היא להשרות אוטופגיה ולהגביר את המאפיינים מדכאי הגידולים שלה.
האסטרטגיה השנייה היא למנוע אוטופגיה ועל ידי כך לעודד אפופטוזה.
האסטרטגיה הראשונה נבדקה על ידי התבוננות על השפעות אנטי סרטניות בתלות למינון במהלך טיפולי השראת אוטופגיה.
טיפולים אלו הראו שפעילות האוטופגיה גוברת באופן תלוי-מינון.
זה קשור ישירות גם לגדילה של תאי סרטן באופן תלוי-מינון.
מידע זה תומך בהתפתחות טיפולים שיעודדו אוטופגיה.
האסטרטגיה השנייה מבוססת על הרעיון שאוטופגיה הוא מערכת של פירוק חלבונים שמשמשת לשימור הומאוסטאזיס ועל הגילוי שדיכוי של אוטופגיה מוביל לעיתים קרובות לאפופטוזה.
באסטרטגיה של דיכוי אוטופגיה יש סיכון גדול יותר מכיוון שהיא עלולה להוביל לשרידות של תאים במקום למותם המיוחל.
אוטונואה (Autonoe; נקרא גם Jupiter XXVIII) הוא אחד מירחיו של כוכב הלכת צדק אשר התגלה בשנת 2001 על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי בהדרכתו של האסטרונום סקוט שפרד.
לאחר גילויו קוטלג הירח בשם S/2001 J 1.
קוטרו של אוטונואה הוא 4 קילומטרים ומהירותו בעת הקפתו את צדק היא 2.20 ק"מ לשנייה.
רדיוס מסלולו של אוטונואה סביב צדק הוא 24,264,000 ק"מ ומשך זמן הקפתו סביב צדק הוא 772.168 יממות.
אוטונואה בעל בהירות נראית של 22.
אוטונואה בעל אלבדו של 0.04 ואקסצנטריות של 0.334.
הוא נקרא על שם אוטונואה, בתו של קדמוס ואמו של אקטיון לפי המיתולוגיה היוונית.
אוטונואה משתייך לקבוצת הירחים פסיפאה, קבוצת ירחים זו קרויה על שמו של הירח פסיפאה, ירחיה של קבוצה זו מקיפים את צדק ממרחק של 22.8 עד 24.1 מיליון ק"מ, לקבוצה זו משתייכים הירחים: פסיפאה, סינופה, קלירואי, מגאקליטה, ספונדה, יורידמה והגמונה.
אוטונומיות היא מיני-סדרה מסוגת דרמה דיסטופית, שעלתה לשידור ב-HOT 3 ב-6 בספטמבר 2018 והסתיימה ב-11 באוקטובר לאחר 6 פרקים.
הסדרה עוסקת במציאות חלופית, בה יש מלחמה תוך-ישראלית בין מדינת המגזר החילוני לבין אוטונומיה של המגזר החרדי.
יוצרי הסדרה הם יהונתן אינדורסקי ואורי אלון (יוצרי הסדרה שטיסל) ומככבים בה בין היתר אסי כהן, רותם סלע ושולי רנד.
הסדרה היא הפקה משותפת של HOT וקשת באמצעות אולפני הרצליה, ובתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
בנובמבר 2018 זכתה הסדרה בפרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בז'נבה.
הסדרה מתארת היסטוריה חלופית ובה מדינת ישראל התפצלה לשתי טריטוריות, מדינה חילונית שבירתה בתל אביב, ואוטונומיה חרדית שבירתה בירושלים.
הסדרה מתרחשת בהווה מקביל ב-2018, כשלושים שנה אחרי מאורעות תשמ"ט (1989) העקובים מדם, שגרמו בסופו של דבר, להקמתה של פדרציה חרדית בתחומי ירושלים וגלילותיה הפועלת לפי חוקי ההלכה היהודית.
בני-ברק הפכה לפרוור של תל אביב החילונית.
כדי לעבור בין שתי הישויות יש צורך בבידוק ואשרה.
הכלכלה המקומית באוטונומיה נמצאת בקשיים.
כמו כן השלטון מנוהל על פי הלכה היהודית והפרשנות החרדית שלה הכולל איסור להחזיק מוצרי מזון שאינם כשרים.
במדינה האוטונומית פועלת משטרה מקומית, ששוטריה מכונים "שומרים", והם לבושים במעין מעילים חסידיים שעליהם מונחים הדרגות וסמלי המדינה.
תפקידם מתבטא בשמירה על הסדר ועל חוקי הדת והצניעות באוטונומיה.
במרכז העלילה נמצא "מאכער" חרדי בשם יונה בְּרוֹידֶא (אסי כהן), המתפרנס מהברחות קטנות ואסורות בין המדינה החילונית והאוטונומיה החרדית, תוך העלמת עין מידי השלטון, ואף שימוש בשירותיו.
ברוידא מתאהב באנה בלום, בחורה מהמדינה החילונית.
לאלקה וחיליק ריין, בתו וחתנו של הרבי מקרייניץ מנהיג האוטונומיה, הייתה בת שנחשבה למתה, אולם בהמשך מתברר שהיא גודלה בידי הזוג החילוני, בתיה ואשר לוצאטו, ועונה לשם "גוני".
ברוידא, הנמצא בקשרים מול הרבי ומארגן עבורו ספרים מוברחים, מקבל מהרבי הצעת עבודה, בה הוא נדרש לבצע חטיפה של הילדה עליה מתנהל מאבק משפטי על משמורת בין שתי משפחות – חרדית וחילונית.
כאשר הוא מסרב ליטול על עצמו את התפקיד, מופעל עליו לחץ כבד מצד הרבי מקרייניץ ועושי דברו.
בסופו של דבר הוא ניאות לעשות זאת רק אחרי שהוא נעצר באשמת רצח והרבי נותן לו את האפשרות, לקבל את התפקיד ובכך לא לעמוד למשפט.
תוך שהוא דורש מהרבי להתחייב לדאוג למשפחתו במקרה שהוא נפגע, וכן להשאיר גט גירושין לבלומי אשתו, והרבי נענה לדרישותיו.
ברוידא יוצא למשימה ויחד עם אנה, מכרה מהמדינה החילונית, הם חוטפים את הילדה ומבריחים אותה לאוקראינה כשבמהלך המסע ברוידא מקצץ את זקנו ופאותיו ומתכנן לאחר סיום המשימה, להתחיל בחיים חדשים באירופה יחד עם אנה.
במהלך ההתרחשויות מאשימה אלקה את אביה בארגון החטיפה למטרה פוליטית של השפעה על דחיית האיחוד עם המדינה החילונית בהצבעה המתוכננת.
על דעת עצמה היא משתפת פעולה עם בתיה מה שגורם לביקורת על אביה ולדחיית עמדתו בהצבעה, מה שגורם לרבי להידרדרות רפואית ולהעברת קהילתו לעיירה קרייניץ באירופה.
בקרייניץ מתכנן הרבי לאחד את הילדה עם הוריה הביולוגיים אך לאחר שביתו מוותרת עליה מול המצלמות, הוא מורה לה להשיב את הילדה להוריה המאמצים.
שני זוגות ההורים יוצאים לאירופה במטרה לקבל את הילדה מהחוטפים.
בינתיים מאבדת הילדה את אמונה בחוטפיה וחומקת מהם.
בסופו של דבר היא נפגשת בתחנת המשטרה המקומית עם הוריה המאמצים והביולוגיים, כאשר ההורים המאמצים לוקחים אותה עמם.
בינתיים הרבי מקרייניץ מת, וברוידא ואנה ממשיכים בדרכם באוקראינה בלי הילדה.
השניים נקלעים יחד עם הלך נוסף, לתאונת רכבת קטלנית שבמהלכה אנה וההלך מתים, וברוידא נפצע קשה.
גופתו של ההלך מזוהה בטעות כגופת יונה ברוידא ומועברת על כך הודעה לאשתו לשעבר הנישאת ללייביש, חברו של ברוידא.
ברוידא עצמו נכנס לקומה למשך כחצי שנה, כשבסופה הוא חווה מעין מוות קליני שבו הוא נפגש עם הרבי המת, לכאורה בעולם הבא, ונענה לבקשת המחילה שלו.
לאחר מכן הוא מתעורר וחוזר לאוטונומיה.
שם הוא נוכח לראות שהוא נחשב כמת ושאשתו לשעבר נישאה ללייביש, מה שגורם לו לוותר על הפגישה המחודשת אתה.
תחת זאת הוא נכנס לבית מדרש של ישיבה ונקלע למאבק בין הלומדים המסרבים להתגייס לצבא, לכוחות הביטחון הישראלים שכחלק מסיפוח האוטונומיה דורשים גיוס חרדים לצה"ל.
במהלך ההתרחשויות האלו מוצג זיכרון הילדות הטראגי של ברוידא ממות אביו במהלך הפגנה על גיוס חרדים.
הסדרה מסתיימת כשברוידא מצית עצמו למוות תוך כדי לימוד תורה, לכאורה כגיבוי לסרבני הגיוס.
יונה ברוידא (אסי כהן) - חרדי העובד בחברה קדישא ומבריח חפצים מהמדינה החילונית לחרדית.
נשוי לבלומי ואב לילדים אך מפתח יחסים במקביל עם אנה בלום (אותה הוא מכנה "חנה'לה").
הרבי מקרייניץ מטיל עליו את התפקיד להשיב את נכדתו לאוטונומיה והוא מסכים מכיוון שהברירה האחרת בשבילו, היא עמידה למשפט על הרצח (בשוגג) של בבצ'יק.
הוא יוצא למשימת חטיפה עד אוקראינה שבמהלכה הוא עובר תהליך עמוק של מאבקי זהות פנימיים.
בסוף הסדרה מצית עצמו למוות כמחאה על גיוס חרדים לצה"ל.
בלומי ברוידא (רותם סלע) - אשתו של יונה.
תומכת בבעלה אך לאחר לחץ שמפעילים השוטרים עליה ועל ילדיה היא מתחילה להתנגד לפעילותו.
יונה משאיר לה גט, מה שמאפשר לה לאחר מכן להינשא ללייביש.
רבי אלכסנדר מקרייניץ (שולי רנד) - מנהיג האוטונומיה החרדית.
לאחר שנודע לו על נכדתו הגדלה אצל זוג חילוני במדינת ישראל, מורה על מאבק חסר פשרות על מנת להשיב את הילדה להוריה ולשם כך גם מפעיל לחץ על יונה ברוידא שייאות להבריח את הילדה אל תוך האוטונומיה.
למפרע מסתבר שעשה זאת, לכאורה, על מנת להשפיע על מועצת החכמים לדחות את הצעת האיחוד עם מדינת ישראל.
לאחר שהמהלך נכשל, מצבו הרפואי מתדרדר ולאחר כמה ימים הוא נפטר.
לאחר מותו, ברוידא הנמצא בקומה רואה אותו בחיזיון/חלום, שם הוא מבקש ממנו מחילה על כל מה שקרה ביניהם ונענה, ככל הנראה לפני עלייתו לבית דין של מעלה.
אנה בלום (דניאלה קרטס) - אמנית ג'אז תל אביבית שמפתחת יחסים עם ברוידא לאחר שהגיע לקבור את גבריאל, בן זוגה שנפטר מסרטן כבד.
בסופו של דבר נהרגת בתאונת רכבת באוקראינה.
בתיה לוצאטו (דאנה איבגי) - אמה המאמצת של גוני, נשואה לאשר ומעוניינת להתגרש ממנו.
אך משעה אותם לאחר דרישת בני הזוג ריין לקבל את הילדה לידיהם.
מוצאה כמו מוצא בעלה צרפתי.
אשר לוצאטו (יעקב זדה דניאל) - אביה המאמץ של גוני, הנשוי לבתיה ונמצא בהליכי גירושין ממנה.
בני הזוג הם צרפתים ונוהגים לשוחח ביניהם גם בצרפתית, בעיקר כשהם מעוניינים להסתיר את נושא השיחה מבתם הנמצאת על ידם.
גוני לוצאטו (ניר די-נור) - בתם הביולוגית של בני הזוג ריין ונכדתו של הרבי מקרייניץ.
לאחר לידתה, הוחלפה ללא ידיעת הוריה בבית החולים עם התינוקת המקורית של בתיה, אשר מתה, והיא גדלה אצלם כביתם.
בעוד הוריה עומדים להתגרש משפחת ריין דורשת לקבל אותה לידיהם.
לבסוף היא נשארת עם הוריה המאמצים.
היא חובבת מוזיקה, עובדה המסייעת לאנה לקנות את אמונה.
אלקה ריין (טלי שרון) - בתו של הרבי מקרייניץ ואשתו של חיליק.
בתה הוחלפה בלידתה בתינוקת המתה של אשר ובתיה והיא מנסה להשיבה חזרה.
בהמשך מוותרת על רצונה, למען טובת הילדה.
יחיאל "חיליק" ריין (דן קסטוריאנו) - בעלה של אלקה, חתנו וגם תלמידו של הרבי מקרייניץ ומקשיב לו יותר מאשר לאשתו, לטענתה כתוצאה מרצונו לרשת את אביה.
יצחק "איצ'ה" (דב נבון) - המשמש והשליח של הרבי מקרייניץ.