tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-29 באוגוסט 2019 רכשה חברת בלאמהאוס הפקות את הזכויות למחזמר "Merrily We Roll Along" (בעברית: "מתגלגלים"), כאשר לינקלייטר נבחר לביים את העיבוד הקולנועי ולהפיק אותו יחד עם ג'ייסון בלאם, ג'ונתן מארק שרמן וג'ינג'ר סלדג'.
בן פלאט, ביני פלדשטיין ובלייק ג'נר לוהקו לככב בסרט.
הוכרז כי הפקת הסרט תתחיל אחת לשנתיים במהלכן השחקנים הראשיים מתבגרים בדומה לדמויות אותן הם מגלמים, בדומה לאופן בו נעשה בסרט "התבגרות" (שכתב וביים לינקלייטר).
הסרט מבוסס על המחזמר משנת 1981 של סטיבן סונדהיים.
בשנת 2022 החל לעבוד על סרט אנימציה, אותו ביים, כתב והפיק "אפולו ½10: הרפתקה בעידן החלל" בהשתתפותם של ג'ק בלאק, גלן פאוול, זאקרי לוי וג'וש ויגינס.
הסרט עלה לפלטפורמות של נטפליקס ב-1 באפריל 2022.
סרטו הבא, קומדיית האקשן "היט מן" הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-5 בספטמבר 2023.
ריצ'רד שמעון לוי-הארשר (ד' בסיוון ה'תרע"ז 25 במאי 1917 - ח' בחשוון ה'תש"ו 15 באוקטובר 1945) היה הארץ ישראלי הראשון שהתנדב לחיל האוויר המלכותי.
סיים קורס טיס ושירת כטייס בדרגת לוטננט טיסה (flight lieutenant) בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה.
נולד בקושטא שבטורקיה, לשם גורשו הוריו, ד"ר יצחק לוי ומטילדה (מוד) לוי-הארשר בשל פעילותם הציונית, שלא מצאה חן בפני המושל הטורקי ג'מאל פאשה.
עם שובם של הוריו לארץ ישראל ב-1919 וחזרתם לפעילות ציונית, חזרו גם הוא ואחיו הבכור אברהם.
ב-1942, לאחר נפילתו בקרב בטוברוק של אחיו אברהם שהיה בין מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, התנדב ריצ'רד, שלמד אז חקלאות באוניברסיטת רדינג באנגליה, לחיל האוויר המלכותי, נשלח לקורס טיס ברודזיה והיה הארץ ישראלי הראשון שסיים קורס זה (מחזור לפני עזר ויצמן).
הוא הוצב כטייס בטייסת 230 של חיל האוויר המלכותי והטיס מטוס סיור ותובלה סירה מעופפת מסוג סנדרלנד , כשאת מרבית שירותו עשה בדרום-מזרח אסיה.
באוקטובר 1945, לאחר סיום המלחמה ובדרכו חזרה, התרסק מטוסו על צלע הר באזור ג'והור שבדרום מאלאיה והוא, יחד עם שבעת אנשי צוותו ו-15 שבויי מלחמה משוחררים, נהרגו.
מקום קבורתו בשורה 438 בבית הקברות בקררנג'י שבסינגפור שם קבורים חללי בנות הברית ממלחמת העולם.
שמו הונצח על גבי אנדרטת סינגפור.
על-פי בקשת אביו, נוסף לוח אבן על קברו של אביו בבית העלמין קריית שאול שעליו נוספו שמות בניו ריצ'רד ואברהם, שנקבר במצרים.
ריצ'רד טאקר היה חזן וזמר אופרה יהודי-אמריקאי.
טאקר נולד כראובן טיקר בברוקלין, ניו יורק למשפחה יהודית דתית.
בגיל צעיר בלט כישרונו המוזיקלי, והוא החל לשיר כאלט במקהלת בית הכנסת שליוותה את החזן שמואל וויזר במנהטן.
החזן וויזר היה למורו ורבו בחזנות.
בתיכון הצטיין באתלטיקה, ושילב בין הספורט לשירה.
מגיל 14 ועד גיל 18 מיעט בשירה בעקבות חילוף קולו.
קצת לפני גיל 18 חזר לשיר במקהלת בית הכנסת, הפעם במקהלה שליוותה את החזן המפורסם יוסף רוזנבלט, ואף השתתף בהקלטות של רוזנבלט.
בגיל 22 התקבל כחזן בעצמו בבית כנסת בניו יורק וכיהן בשנים הבאות בכמה בתי כנסת (כטמפל עמנואל בניו ג'רזי, טמפל עדת ישראל ברובע הברונקס).
בשנת 1936 נשא לאישה את שרה פרלמוטר, בת למשפחה שהייתה בעלת אולם אירועים כשר בלואר איסט סייד של מנהטן.
באותו זמן, אחיה הגדול של שרה, יעקב, שהיה כנר ג'אז וטנור לירי, נכנס לתחום השירה הקלאסית, התפרסם כ"כוכב" ברדיו הלאומי, והתכונן לקראת קריירה אופראית.
בשנת 1941 לאחר אודישן מרשים, התקבל יעקב פרלמוטר למטרופוליטן אופרה, ומאז התפרסם בשם יאן פירס.
באותו זמן התגוררו הזוג טאקר אצל משפחת פרלמוטר, וראובן ניסה את מזלו בעסק של מצעי משי, בשילוב עם משרת החזן.
על אף שלא האמין בהצלחת גיסו באופרה, ואף ניסה לצנן את שאיפותיו (מה שבהמשך הביא לסכסוך בין הגיסים ומשפחותיהם), היה ליאן פירס תפקיד בסלילת הדרך של טאקר לאופרה, בהציגו לפני המנצח והמלחין היהודי זאבל זילברטס.
זילברטס אימן והכשיר את טאקר, והציג אותו לפני הטנור פאול אלטהאוס מהמטרופוליטן, שהחל להכשיר אותו והיה למורו היחיד.
בתקופה זו שילב בין משרתו בבית הכנסת לבין הכנה אינטנסיבית לקראת קריירה באופרה.
בשנת 1941, ברגע נדיר בו התעלם מעצת מורו, פנה לאודישן במטרופוליטן, אך לא הצליח להותיר רושם מיוחד.
הציעו לו תפקיד קטן באופרה אביר הוורד וכמה תפקידים כ"זמר כיסוי".
טאקר, בקורטוב חוצפה, סירב להצעה זו, ואמר כי יכנס לבית האופרה רק מהדלת הראשית, ולא בכניסה צדדית.
טאקר חתם על חוזה הופעות בתוכניות רדיו, ובשנת 1943 קיבל משרת חזן יוקרתית ב"במרכז היהודי של ברוקלין", שם החל שיתוף הפעולה הפורה עם המלחין והמפיק המוזיקלי שלום סקונדה, ששיתף אותו בהפקות יהודיות וכתב עבור טאקר לחנים ליטורגיים.
בסופו של דבר, הוזמן לאודישן נוסף במטרופוליטן לאחר שהמנהל המוזיקלי של בית האופרה, אדוארד ג'ונסון, הגיע לשמוע את טאקר בבית הכנסת.
לאחר האודישן, שעלה יפה הפעם, הוחתם טאקר על חוזה, והופיע בהופעת בכורה, מהמוצלחות שידע המטרופוליטן, באופרה לה ג'וקונדה מאת אמילקארה פונקיילי.
היה זה פתיח מוצלח לקריירה בת 30 שנים, בהן היה טאקר לאחד מגדולי הטנורים באמריקה.
שנתיים לאחר פריצתו לעולם האופרה, הוזמן טאקר לורונה לשחזר את הצלחת לה ג'וקונדה.
לתפקיד הסופרן הראשי בהפקה זו לוהקה זמרת
לא ידועה אז, בשם מריה קאלאס.
מהדיווחים מ-1947, למדים כי הצלחתו של טאקר עלתה על זו של קאלאס.
בשנת 1949 הוזמן טאקר על ידי המנצח האגדי ארטורו טוסקניני לשיר את תפקיד רדמס באופרה אאידה של ורדי בהפקה של NBC, אשר שודרה ברדיו והייתה האופרה הראשונה ששודרה באורך מלא בטלוויזיה.
על אף שטאקר הופיע גם בבתי אופרה אחרים, הן בארצות הברית והן באירופה, הקריירה שלו התרכזה במטרופוליטן.
בתקופה בה עלו וירדו מבמת המטרופוליטן זמרים גדולים כיוסי ביירלינג, ג'וזפה די סטפנו, מריו דל מונקו ויאן פירס, נשאר טאקר תמיד הטנור הדומיננטי ותר אחר אתגרים חדשים.
בכל שנות פעילותו הופיע טאקר עם המטרופוליטן אופרה 724 פעמים, והרפרטואר שלו כלל מעל ל-30 תפקידים.
לפני ואחרי כל עונה במטרופוליטן הופיע טאקר בקונצרטים ברחבי ארצות הברית, והופיע תקופה בקונצרטים "לילות פוצ'יני", קונצרטים אלו נערכו תחת כיפת השמים ומשכו קהל עצום של מאזינים, לעיתים אף 13,000.
עם השנים, קול הטנור ה"לירי מלא" של טאקר, הפך ל"ליריקו ספינטו" .
חלק מהניואנסים המיוחדים לסגנון של טאקר, בפרט חיבתו ל"יפחות איטלקיות", לא ענו ביותר על טעמם של המבקרים, אבל הגוון המובהק של קולו החם המצלצל, הטכניקה הבטוחה שמעולם לא אכזבה אותו, הדיקציה המושלמת והמבטא האותנטי, קצרו שבחים בכל תפקיד ששר.
לעומת שירתו, המשחק של טאקר נחשב לאדיש במידת מה, אך כאשר שר בינואר 1970 את תפקיד קאניו באופרה ליצנים בבימויו של פרנקו זפירלי, הותיר רושם עז על ותיקי המבקרים בהופעתו הדרמטית.
טאקר נודע בעיקר בזכות שירת אופרות איטלקיות, אופרות של ורדי בפרט, אך הוא שר גם תפקידים באופרות גרמניות, ובסוף חייו הוסיף לרפרטואר שלו גם את תפקיד אלעזר באופרה הצרפתית היהודיה מאת הלוי.
אחד הקולגות שטאקר הרבה להופיע עמו, הן באופרות והן כצמד בקונצרטים היה זמר הבריטון רוברט מריל.
מריל, גם הוא יהודי יליד ברוקלין (נולד כמשה מילר) שעשה את דרכו אל האופרה בדומה לטאקר והגיע לפרסום רב, השניים היו לחברים.
טאקר, שהיה בעל נטייה למעשי קונדס, הטמין, לפני ביצוע של האופרה "כוחו של גורל" ששודרה בשידור חי, תמונת עירום בתוך קופסה, אותה היה אמור מריל לפתוח על הבמה במהלך האופרה.
מריל הגדיר את טאקר כמי שהיה "דמות אורגינלית הישר מדפי סיפור של דיימון ראניון, ועבורי - הטנור הגדול ביותר בעולם".
טאקר הופיע בעשרות תוכניות רדיו, גם בשידורים חיים של אופרות מלאות.
לטאקר היה שנים רבות חוזה הקלטות עם חברת קולומביה, והוא הקליט לעיתים עם חברת RCA-ויקטור.
הוא אמנם הקליט לא מעט, אך ביחס לקריירה המפוארת והארוכה שלו, לא מדובר בהקלטות מסחריות מרובות, ויש הטוענים, כי ההקלטות אינן משקפות את היקף ועוצמת הקול של טאקר.
קיימות בשוק גם הקלטות לא מסחריות של רסיטלים קונצרטים ואף אופרות, חלקן עברו עריכה דיגיטלית.
הצלחתו הגדולה, והקריירה האינטנסיבית באופרה, הביאה את טאקר לעזוב את בית הכנסת בו כיהן כחזן קבוע, אך הוא המשיך כל השנים להתפלל בימים הנוראים ובחגים בבתי כנסת שונים.
טאקר ידע איך לשלב טכניקות משירת אופרה לחזנות, אך לא פגם בטעמה האותנטי היהודי של החזנות.
נאמר בשמו כי גם לביצוע האופרה וגם החזנות "נחוצים דם ואומץ".
אמנם נהג לשיר כנער וחזן צעיר, בבר מצוות ובחתונות יהודיות, אך גם כשהיה כבר לכוכב אופרה עולמי, לא התבייש לערוך טקס חופה, במגבלות הזמן שאפשרה הקריירה.
טאקר תרם את קולו למטרות יהודיות, כך למשל בסיור שעשה בסייגון בזמן מלחמת וייטנאם, ערך את הסדר לחיילים יהודיים.
טאקר הקליט מספר תקליטי חזנות, שירי יידיש ואף שירים עבריים בהפקתו ובליווי תזמורת בניצוחו של שלום סקונדה.
סקונדה אף כתב 2 קנטטות על נושאים יהודיים, וטאקר היה הסולן בהן כאשר בוצעו ושודרו ברדיו.
גם המלחין מארוין דוד לוי כתב בשנת 1973 עבור טאקר אורטוריה ארוכה על "מצדה", אך הוא לא הספיק לבצע אותה.
טאקר ביקר בישראל לראשונה ב-1959 בעקבות הזמנה מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
עד 1967, הוא הוזמן שוב מדי שנה.
בקיץ 1967, כאשר חזר מסבב הופעות בפני חיילים אמריקאים בסייגון (תקופת מלחמת וייטנאם), עצר בישראל, לסבב קונצרטים.
הקונצרט האחרון תוכנן למוצאי שבת ה-3 ביוני, הייתה זו שיאה של תקופת ההמתנה, האווירה בארץ הייתה מתוחה מאוד כאשר כל צבאות ערב התאגדו להשמיד את ישראל.
השגרירות האמריקאית בישראל, הפצירה בפני טאקר לעזוב לאלתר את הארץ הנתונה בסכנה, אך טאקר סירב בטענה כי לא נוטשים אחים בשעה כזו, ואף התעקש לקיים את הקונצרט.
בשבת התברר כי אין מנצח שינצח בקונצרט, לכך התגייס ברגע האחרון המנצח הרומני-ישראלי סרג'יו קומיסיונה.
טאקר סיפר מאוחר יותר, כי על אף שהוא נחשב לאמן שאינו מחצין את רגשותיו, ומסוגל "להכניס דמעה בקול אך להשאיר עין יבשה", בקונצרט זה הוא התקשה להחזיק את עצמו.
בשירו שירי שבת וקטעי חזנות כ"הדרנים", תיאר את כי התחושה לעמוד בשעה כזו, בישראל, לפני קהל ישראלים ולשיר את המילים בעברית וביידיש, כמעט והכריעה אותו.
הוא החליט לסיים ב"שיר החירות" שיר הלל לחלוצים העבריים, אך הוא לא אבה ללכת, והקהל לא פסק ממחיאות הכפיים.
על אף שהעיד כי לא היה מסוגל, עלה בכל זאת לבמה ושר את התקווה.
על פי התוכנית המקורית היה אמור לחזור לארצות הברית דרך פירנצה, לשיר שם אנדראה שנייה (מאת המלחין אומברטו ג'ורדאנו).
טאקר נסע, ומיד חזר לישראל, וניצל את הזמן לביקור יחד עם אשתו שרה, אצל פצועים מהמלחמה.
טאקר סיפר כי המראות שראה השפיעו עליו עמוקות למשך שארית חייו.
ב-8 בינואר 1975, היה טאקר באמצע סבב הופעות בארצות הברית יחד עם רוברט מריל.
בזמן מנוחה לקראת הופעה בערב, בעיר קלמאזו במישיגן, מת טאקר מהתקף לב.
טאקר הוא האדם היחיד שההלוויה שלו התקיימה באולם המטרופוליטן אופרה.
את תפילת אל מלא רחמים נשא תלמידו זמר הטנור והחזן הרמן מלמוד.
בסיום הטקס נותר ארונו במרכז הבמה והמסך ירד עליו בפעם האחרונה.
לאחר מותו הקדישה לכבודו עיריית ניו יורק פארק קטן בשדירות ברודוויי בואכה לינקולן סנטר, כ"פארק ריצ'רד טאקר", שם מוצב פסלו.
מיד לאחר מותו הקימו אלמנתו, בניו וקולגות, את "קרן המוזיקה על שם ריצ'רד טאקר" (Richard Tucker music foundation), במטרה "להנציח את זכרו של גדול הטנורים באמריקה, על ידי פרויקטים לעזרתם של זמרים צעירים ומחוננים".
מאז ועד היום, הקונצרט השנתי של הקרן הוא אחד האירועים הנוצצים באופרה באמריקה, ומשודר בטלוויזיה.
בקונצרטים הופיעו גדולי זמרי האופרה, ורבים מהזמרים המובילים בעולם כיום נעזרו בקרן.
ריצ'רד לורנס היה צבעי אמריקאי שניסה להתנקש בחייו של אנדרו ג'קסון, ובכך הפך למבצע ניסיון התנקשות הראשון בהיסטוריה בנשיא ארצות הברית.
ריצ'רד לורנס נולד באנגליה בשנת 1800 או ב-1801. לורנס עבד כצבע וקיימת הערכה כי החשיפה הממושכת לכימיקלים שבצבעים תרמה להפיכתו לבעל הפרעה נפשית.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 היה משוכנע לורנס בהיותו ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה.
בנקודה זו השתנתה אישיותו בצורה דרמטית; הוא החל להתלבש באופן ראוותני ומצועצע וגידל שפם.
הוא ויתר על עבודתו בטענה שהוא לא צריך לעבוד כיוון שהממשל האמריקני חייב לו הון גדול, אך הנשיא אנדרו ג'קסון מונע ממנו את שמגיע לו.
בנוסף טען כי כשיקבל את הכסף, יוכל לתפוס את מקומו החוקי כמלך אנגליה.
כמו כן, האשים לורנס את הנשיא ג'קסון ברצח אביו ב-1832, אף על פי שאביו מת תשע שנים לפני כן, ומעולם לא ביקר בארצות הברית.
לורנס החליט כי עליו להרוג את ג'קסון.
הוא רכש שני אקדחים והחל לעקוב אחרי ג'קסון.
במשך מספר שבועות לפני ניסיון ההתנקשות, כמעט כל יום, נראה לורנס באותה חנות צבע, מדבר לעצמו וצוחק.
ב-30 בינואר 1835 הגיע ג'קסון להלווייתו של וורן דייוויס, חבר קונגרס מקרוליינה הדרומית.
ב-11 באפריל 1835 הובא לורנס למשפט.
התובע במשפטו היה פרנסיס סקוט קי, מחבר המנון ארצות הברית.
לאחר דיון שארך חמש דקות בלבד, מצא אותו חבר המושבעים זכאי עקב אי-שפיות.
בשנים שלאחר מכן, אושפז לורנס במספר מוסדות ובתי-חולים.
ב-1855 הוא הועבר לבית החולים הפסיכיאטרי שנפתח בוושינגטון הבירה, שם שהה עד למותו ב-1861.
כמו בנוגע לניסיונות התנקשות מאוחרים יותר, הועלתה סברה כי לורנס היה חלק מקונספירציה.
אף על פי שלא שללו את מעורבותו של לורנס עצמו, רבים וביניהם הנשיא ג'קסון, האמינו כי ייתכן שלורנס הסתייע בידי אויביו הפוליטיים של הנשיא.
הסנאטור ג'ון קלהון, בו חשד ג'קסון, הודיע מעל בימת הסנאט שאינו קשור לניסיון ההתנקשות.
חשוד אחר בעיניו של הנשיא היה הסנאטור ג'ורג' פוינדקסטר, ששכר את לורנס מספר חודשים קודם לכן לצביעת ביתו.
פוינדקסר לא הצליח לשכנע את תומכיו במיסיסיפי שלא היה מעורב ובשל כך נכשל בניסיון להיבחר פעם נוספת.
ריצ'רד ייטס היה סופר אמריקאי אשר כתב רומנים וסיפורים קצרים.
הוא נחשב לאחד מגדולי הסופרים האמריקנים בכל הזמנים.
ייטס תיאר את דרמת החיים של מעמד הביניים האמריקאי באמצע שנות העשרים.
מבחינה ספרותית הוא נחשב כמי שסגנונו עומד בין ג'רום דייוויד סלינג'ר לג'ון צ'יוור.
ריצ'רד ייטס נולד ביונקרס, ניו יורק.
הוריו התגרשו כשהיה בן שלוש ורוב ילדותו עברה עליו במגורים בערים שונות ורבות.
הוא התעניין לראשונה בעיתונאות ובכתיבה כאשר היה מועמד לפנימייה באייבון, קונטיקט.
לאחר שעזב את אייבון, הצטרף לצבא ושרת בצרפת ובגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
באמצע שנת 1946 שב לניו יורק, שם עבד כעיתונאי, פרילנס, "סופר צללים" (כתב נאומים קצרים עבור רוברט קנדי) ובאופן פומבי כתב בעבור איגוד רמינגטון רנד – מפעל מכונות עסקי.
הקריירה שלו ככותב רומנים החלה ב-1961, עם פרסום רומן החלוץ הרחב שלו, "חלון פנורמי".
("דרך המהפכה", בשמו המקורי, על דרך האירוניה).
לאחר מכן לימד כתיבה באוניברסיטת קולומביה, בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק, באוניברסיטת בוסטון (שבה מצוי ארכיון עבודותיו), הנחה סדנאות סופר באוניברסיטת איווה, באוניברסיטת ויצ'יטה בקנזס, ובתוכנית המיוחדת לכתיבה מקצועית באוניברסיטה של דרום קליפורניה.
ב- 1962 הוא כתב תסריט קולנועי על פי "למטה בחשכה" של ויליאם סטורון.
ייטס ב-1969 כתב את התסריט ל-"הגשר על הרמגאן",סרט מלחמה בינוני למדי, בבימויו של ג'ון גילרמין.
התגרש פעמיים והיה אב לשלוש בנות.
ב-1992 הוא נפטר בברמינגהאם שבאלבמה מנפחת הריאות.
בשנת 2003 נתפרסמה הביוגרפיה שלו, מאת בלייק ביילי, וזכתה לשבחים רבים,מסייעת בשיקום מעמדו והתעניינות חדשה בספריו.
הרומן הראשון של ייטס, "חלון פנורמי", היה מועמד סופי ל"נשיונל בוק אוורד" היוקרתי, בין היתר, לצד "מלכוד 22" של ג'וזף הלר.
ייטס שובח בידי סופרים מגוונים כגון קורט וונגוט, דורותי פארקר, ויליאם סטורון, טנסי ויליאמס וג'ון צ'יוור.
הריאליזם החדש שלו היה בעל השפעה ישירה על סופרים כמו אנדרה דובוס, ריימונד קארבר, וריצ'רד פורד.
ב-1962 ראה אור קובץ סיפורים קצרים מאת ייטס בשם "אחד עשר סוגים של בדידות" ושבע שנים נוספות חלפו עד שהתפרסם ב-1969 הרומן השני שלו, "ההשגחה עליונה".
הרומן האחרון שלו, עליו עבד שש שנים עד יום מותו, "זמנים לא בטוחים", לא ראה אור מעולם.
ייטס היה גם סופר של סיפורים קצרים.
למרות זאת, רק סיפור אחד שלו הופיע במגזין "ניו יורקר" לאחר דחיות רבות.
הסיפור "התעלה" פורסם מחדש באותו המגזין תשע שנים לאחר מותו וציין את פרסומו של אוסף הסיפורים הקצרים מאת ריצ'רד ייטס שיצא באותה השנה (2001).
בימי חייו אף אחד מספריו לא מכר יותר משנים עשר אלף עותקים בכריכה קשה במהדורה הראשונה.
עם זאת, בשנים האחרונות הוא זוכה להתעניינות רבה, ספריו מודפסים מחדש ו"חלון פנורמי" הפך בסיס לסרט הוליוודי בבימויו של סם מנדס ובכיכובם של לאונרדו דיקפריו וקייט וינסלט.
חלון פנורמי, אחוזת בית, 2008
ריצ'רד גרין "דיק" לוגאר היה פוליטיקאי אמריקאי, כיהן כסנאטור מטעם מדינת אינדיאנה בשנים 1977–2013. היה חבר המפלגה הרפובליקנית ושימש כראש עיריית אינדיאנפוליס בין השנים 1968–1976.
לוגאר היה הסנאטור הרפובליקני הבכיר ביותר בוועדת החוץ בסנאט, ונחשב לאחד האישים הבולטים בתחום מדיניות החוץ האמריקאית, בעיקר בתחום הפצת הנשק הגרעיני.
ריצ'רד לוגאר נולד באינדיאנפוליס לברת'ה גרין ומרטין לוגאר.
בשנת 1954 סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת דניסון שבגרנוויל, אוהיו.
לאחר מכן נסע לאנגליה ולמד באוניברסיטת אוקספורד ובשנת 1956 סיים את לימודי התואר השני.
בשנים 1968–1976 שירת כראש עיריית אינדיאנפוליס.
בשנים 1977–2013 שירת בסנאט מטעם מדינת אינדיאנה.
לוגאר היה הסנאטור הרפובליקני הבכיר ביותר בוועדת החוץ של הסנאט.
הוא שימש כיושב ראש ועדת החוץ בין השנים 1985–1987 ו-2003–2007. רוב עבודתו בסנאט האמריקאי התמקדה בנושאי ביטחון, פיקוח על נשק ופירוק נשק גרעיני בארצות הברית ומסביב לעולם.
מאז 3 בינואר 2009, עם ההפסד בבחירות של הסנאטור טד סטיבנס והפרישה של הסנאטור פיט דומניצ'י הפך לוגאר לסנאטור הבכיר בקרב המפלגה הרפובליקנית.
במאי 2012 הפסיד את מועמדות המפלגה הרפובליקנית למושבו בסנאט, לאחר שהפסיד בפריימריז לאיש מסיבת התה, ריצ'רד מורדוק, שהפסיד לבסוף בבחירות הכלליות לדמוקרט ג'ו דונלי.
הדחתו של לוגאר בפריימריז הרפובליקנים לוותה בזעם שחש הזרם השמרני כלפיו, בין היתר עקב גישתו המתונה ותמיכתו ביוזמות כגון חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008, וכן בהצבעתו למען המינויים של הנשיא ברק אובמה לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
באוגוסט 2015 הביע תמיכה בהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
נפטר בווירג'יניה ב-28 באפריל 2019.
ריצ'רד ולנטיין מוריס היה קצין בצי של ארצות הברית.
ריצ'רד מוריס נולד במוריסניה, אז במחוז וסטצ'סטר, כיום ברובע הברונקס בעיר ניו יורק.
אביו, לואיס מוריס, היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא מונה לקפטן בצי האמריקני ב־7 ביוני 1798. במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת פיקד על הפריגטה (28 תותחים) "אדמס", ותפס בשבי כמה אוניות צרפתיות.
עם צמצום הצי לאחר המלחמה שוחרר מוריס מן השירות והוחזק בעתודה.
ב־1802, כשפרצה המלחמה הברברית הראשונה, נקרא לעמוד בראש שייטת בת שבע אוניות, שמשימתה לשים קץ להתקפות הקורסארים הברברים מטריפוליטניה ואלג'יריה על אוניות סוחר אמריקניות.
מוריס, שהניף את דגל מפקד השייטת (קומודור) על הפריגטה "צ'סאפיק" (38 תותחים), הטיל עם אוניותיו הסגר מן הים על טריפולי.
ההסגר נכשל והאוניות עשו את רוב זמנן בנמל גיברלטר.
מוריס שוחרר מתפקידו, והפיקוד על השייטת הועבר לידי אדוארד פרבל.
הוא נקרא לשוב לארצות הברית, עמד בפני ועדת חקירה והודח מן הצי ב־14 במאי 1804.
מוריס היה חבר במפלגה הפדרליסטית ונציגה בבית הנבחרים של מדינת ניו יורק ב־1814.
ריצ'רד טיילור היה פיזיקאי קנדי, חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1990.
למד פיזיקה באוניברסיטת אלברטה שבאדמונטון.
שהה גם באקול נורמל סופרייר ובמעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
המחקרים שלו עסקו בתחום החלקיק האלמנטרי.
קיבל פרס נובל לפיזיקה בשנת 1990 (ביחד עם ג'רום פרידמן והנרי קנדול).
ריצ'רד (ריק) לבוי Lavoie) הוא איש חינוך, מרצה וסופר אמריקאי בתחום החינוך.
מתמחה בהיבטים הקשורים למוטיבציה והתנהגות במסגרת מערכת החינוך, במיוחד עבור לקויות למידה וחינוך מיוחד.
הוא מכהן בעשורים האחרונים כאחראי על פרויקטים אזוריים למען ילדים עם צרכים מיוחדים, ומשמש כיועץ בתחום זה עבור מספר ארגונים ארציים.
לבוי למד במסצ'וסטס לתואר ראשון (1972) ושני (1975) בצרכים מיוחדים.
קיבל תואר שני בחינוך באוניברסיטת פורדהם בניו יורק ב-1980. עבד כמורה בבתי ספר מ-1972, ובהמשך היה מנהל בבתי ספר לחינוך מיוחד.
לבוי הרצה במספר אוניברסיטאות בעולם, בהן אוניברסיטת הרווארד, ג'ורג'טאון, סירקיוז ומלבורן.
הופיע בטלוויזיה האמריקאית במספר תוכניות, בהן Today show, חדשות הערב של ABC, בוקר טוב אמריקה, ותוכנית הבוקר של CBS.
קיבל שני תוארי דוקטור לשם כבוד, מאוניברסיטת מסצ'וסטס (2003) ומקולג' מיטשל (2007).
ב-2009 זכה בפרס ארגוני לקויות הלמידה של ארצות הברית ע"ש סמואל קירק.
כשהאסימונים נגמרים - הרצאה על ההתמודדות עם הפן הרגשי-התנהגותי של לקויות למידה
הרצאה על שימוש בתחרותיות בהוראה - תקציר ההרצאה
Motivation Breakthrough - הרצאה על יצירת מוטיבציה בכיתה: חלק 1, חלק 2, חלק 3, חלק 4, חלק 5, חלק 6, חלק 7, חלק 8, חלק 9
קשה כל-כך להתיידד אתך: איך לעזור לילד הסובל מליקויי למידה להשיג הצלחה חברתית, אמציה, 2006.
פריצת דרך במוטיבציה: 6 סודות שיעוררו מוטיבציה אצל ילדכם, אמציה, 2008.
ריצ'רד (ירחמיאל) כהן הוא היסטוריון, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
עד פרישתו עמד בראש הקתדרה לחקר יהדות צרפת ויצירתה ע"ש פולט וקלוד קלמן באוניברסיטה העברית.
עוסק בחקר היהודים במערב ובמרכז אירופה בעת המודרנית, במיוחד ביהודים בצרפת, בהיסטוריה אמנותית, בהיסטוריוגרפיה יהודית, ובשואה.
ריצ'רד כהן נולד ב־1946 במונטריאול שבקנדה.
עשה תואר ראשון באוניברסיטת מקגיל, שם למד היסטוריה וסוציולוגיה עד שעלה לישראל בשנת 1967. את התואר השני סיים בשנת 1972, ודוקטורט סיים ב־1981, שניהם באוניברסיטה העברית.
כהן היה חבר בוועדה הבינלאומית לכתיבת "האנציקלופדיה של השואה" שפורסמה בשנת 1990 במהדורה אנגלית ובמהדורה עברית על ידי יד ושם.
כיהן כמנהל פרויקט המחקר "דעת המקום" באוניברסיטה העברית.
עבודתו מ־1998, "Jewish Icons: Art and society in Modern Europe", היא תוצאה של שיתוף פעולה בן 15 שנה עם עמיתו באוניברסיטה העברית, עזרא מנדלסון, לעודד מחקר בתרבות החזותית ובחברה היהודית המודרנית.
עזרא מנדלסון (עורך), תמונת עבר – שי לירחמיאל (ריצ'י) כהן, מרכז זלמן שזר, תשע"ז 2017
ריצ'רד טרקלד קוקס היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הוא ידוע בעיקר בגלל המשפט הקרוי על שמו משפט קוקס ועוסק בהסתברות.
ריצ'רד קוקס נולד בעיר פורטלנד שבמדינת אורגון.
אביו, שהיה עורך דין, נפטר ואמו נישאה בשנית לפרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
קוקס החל ללמוד באוניברסיטה זו פיזיקה בשנת 1915. הוא גויס לצבא במלחמת העולם הראשונה ונאלץ להפסיק את לימודיו.
הוא סיים תואר ראשון בשנת 1920 ודוקטורט בשנת 1924. לימד באוניברסיטת ניו יורק מ-1924 עד 1943 ואז חזר ללמד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הוא נישא בשנת 1926 לשלי שאקלפורד, אמנית שאיירה את ספרו.
ריצ'רד ג'יימס לומסדן הוא שחקן, סופר, מלחין ומוזיקאי אנגלי.
הוא שיחק בתפקיד נתן בדרמה "שוגר אהובתי" של ערוץ 4, ומופיע בתפקיד ריי בתוכנית הרדיו "Clare in the Community".
לומסדן נולד במחוז לנקשייר שבאנגליה.
הוא למד בתיכון ליידי מנרס שבעיר בקוול במחוז פיק.
אחר כך למד בבית הספר למשחק גילדפורד, וסיים את לימודיו בשנת 1986.
בטלוויזיה הופיע לומסדן בתפקיד קולין בשלוש עונות של הסדרה , בתפקיד הנרי בסדרה "Wonderful you" (שתיהן של רשת ITV), פוגי בשתי עונות של הסיטקום "First of the Summer Wine", צ'ארלס בסיטקום "All About Me", נאטר ב-"The Sharp End" ורוג'ר ב-"The House That Jack Built" (כולם עבור ה-BBC).
הוא הופיע בתפקיד מרטין בעונה השלישית של התוכנית "המופע של קתרין טייט", ובתפקיד ארנולד, חבר לשעבר של קלייר בייטס, באופרת הסבון "איסטאנדרס".
בקולנוע שיחק לומסדן בסרט "על תבונה ורגישות" בתפקיד רוברט פררס, ובסרטים "הנוקמים", "חדר להשכיר", "Silent Cry", "הבשורה על-פי יוחנן", "אטילה ההוני" וכן השתתף בסדרה "Life of Riley".
התוכנית השנייה בסדרה נכתבה על ידי השחקנית רבקה פרונט ואחיה ג'רמי פרונט.
הסיפור נסוב אודות אירוע בו פרונט הייתה עדה לטביעתו של אביה באגם.
לומסדן שיחק בתפקיד האב, וסמנתה ספירו שיחקה בתפקיד אמה של פרונט (שילה).
ב-2004 שיחק לומסדן בהצגת יחיד מוזיקלית "We Could Be Heroes" בתיאטרון בריידוול.
הוא הופיע בתיאטרון רפרטוארי בסטוק-און-טרנט ובבייסינגסטוק במחזה "Master Harold & The Boys", בתפקיד הראשי ב"המלט", במחזה "כטוב בעיניכם", ב"המלך ליר", ב-"A Trip To Scarborough", במחזה "אמדאוס", ב"יונו והטווס", במחזה על פי הרומן "הרחק מהמון מתהולל" ובמחזה "Having A Ball".
הוא שיחק בתפקיד רוץ' במחזה "Rat in the Skull" בתיאטרון אקסצ'נג' במיניאפוליס, ובתפקיד ג'ון ת'ורפ בעיבוד לרומן "מנזר נורת'אנגר" בגריניץ'.
בפברואר 2016 שיחק בתפקיד קרטרייט (טלגין) במחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב בבימויו של רוברט איק בתיאטרון אלמיידה.
לומסדן השתתף בסרט הבריטי העצמאי "Downhill", קומדיה על אודות ארבעה גברים המנסים ללכת מחוף לחוף בעקבותיו של אלפרד ויינרייט .
בסרט השתתפו גם נד דנהי, קארל ת'אובלד וג'רמי סוויפט.
את הסרט ביים ג'יימס רוס ואת התסריט כתב טורבן בטס .
לומסדן כתב את התסריט לסדרת הדרמה "Wonderful you" יחד עם כריס ניל עבור רשת ITV, וגם כיכב בסדרה.
עוד כתב מחזות עבור רדיו 4 של ה-BBC, המחזה "John Dodd Gets Taken for a Ride", שהיה מועמד לפרס "BBC's Imison" ליצירה חדשה, המחזה "A Good Place For Fishing" שבו כיכבה אן ריד, והמחזה "Man in the Moon" שבו כיכב טום קורטני.
לומסדן הלחין מוזיקה לסרטי קולנוע וטלוויזיה ולתיאטרון בהם פסקול לסרט "Morris: A Life with Bells On" מ-2009, מוזיקה למחזה "אליס בארץ הפלאות" שהועלה בתיאטרון ניו ויק בסטוק, מוזיקת הפתיחה לתוכנית "The Morning Show" של ה-BBC, ומוזיקה לתוכנית הדוקומנטרית של גיסו גרג וייז על חייו של ג'ק גוד.
הוא הוציא שני תקליטורים עם הלהקה "Henry Kissing Her" ב-1996 את התקליט "A Little of Who You Fancy" וב-2006 את התקליט "Fancy".
ב-2001 הוציא לאור תקליט של מוזיקה לפסנתר "Concert From The Eyrie".
ב-2012 הוציאו לומסדן וג'ון דיפר אלבום בשם "Sunshine Takes You".
לומסדן התחתן עם השחקנית סופי תומפסון ב-1995. בני הזוג חיים בלונדון ולהם שני ילדים ארני ג'יימס (יליד 1997) ווולטר אריק (יליד 2000).
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1988–1989 First of the Summer Wine פוגי דיוהרסט 1995–1998 Is It Legal?
ריצ'רד ורנון היה שחקן אנגלי.
הוא הרבה להופיע בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה, לרוב בדמויות של אריסטוקרט או אדם מתנשא.
כיוון שהקריח והאפיר בטרם עת, החל כבר בשנות השלושים שלו לשחק בדמויות של לורדים ואנשי צבא בגיל העמידה.
ורנון נולד בעיר רדינג שבמחוז ברקשייר באנגליה.
הוא התחנך בבית הספר רדינג ובבית הספר לייטון פארק (שניהם ברדינג).
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בצי המלכותי.
ב-1960 הופיע ורנון בעיבוד לרומן "המצודה" מאת ארצ'יבלד ג'וזף קרונין.
ב-1961 שיחק בתפקיד האב בסדרה "Stranger on the Shore" המפורסמת בזכות שיר הנושא של אקר בילק שהיה ללהיט.
אחד מהתפקידים הראשיים הראשונים בהם שיחק היה הסוכן אדווין אלדנשו בסדרת הטלוויזיה "The Man in Room 17" ששודרה בשנים 1965–1966, ובסדרת ההמשך "The Fellows" משנת 1967. ב-1964 הופיע בתפקיד קטן וגילם את קולונל סמית'רס בסרט "גולדפינגר" מסדרת סרטי ג'יימס בונד בכיכובו של שון קונרי.
ורנון זכור מהופעתו בדמות ללא שם של "ג'נטלמן מהסיטי" שבחוסר רצון בולט חולק תא רכבת יחד עם הביטלס בסרט "לילה של יום מפרך".
הוא שיחק בתפקיד סלארטיברטפאסט, מעצב העולמות, בתסכיתי הרדיו ובסדרת הטלוויזיה על פי "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה".
הוא גילם את סר ג'יימס גרינלי ("C") בסדרה "המובחרים", ושיחק בתפקיד לורד סולסברי במיני סדרה "אדוארד השביעי".
בסדרת הדרמה "הדוכסית מרחוב דיוק" הופיע בתפקיד מייג'ור טובי סמית'-ברטון.
הוא שיחק בתפקיד הדוכס מברוטון בסדרה "נני", והופיע מדי פעם בדמות סר דזמונד גלייזברוק בסדרה הקומית "כן, אדוני השר" ובסדרת ההמשך "כן, אדוני ראש הממשלה".
בסרט "Sammy's Super T-Shirt" שיחק בתפקיד מר בקט.
ב-1965 הופיע ורנון בסרטם של מורקמב ווייז "The Intelligence Men" בתפקיד סר אדוארד סיברוק, פטרון האמנויות.
עוד שיחק בתפקיד לורד ברטלשאם בסדרה "Ripping Yarns", וסקווייר דייל בעיבוד של רדיו 4 של ה-BBC לספר "The Small House at Allington" מאת אנתוני טרולופ.
ב-1971 הופיע בתפקיד אדמירל קרופט בעיבוד של ה-BBC לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן.
ב-1986 השתתף בסדרת הדרמה "Paradise Postponed" ובשעשועון "The Giddy Game Show" היה קולו של פרופסור גאס.
ב-1992 הופיע בתפקיד ליונל לירינג בפרק האחרון של הסדרה "רמפול", וב-1994 שיחק בעונה האחרונה של הסדרה "לאבג'וי" בתפקיד גיסו של טינקר.
ב-1978 שיחק ורנון ברדיו בתפקיד טארנט בעיבוד של "BBC World Service" לספר "Last Day in Limbo" מסדרת "מודסטי בלייז".
בין השנים 1985 ו-1992 כיכב בתפקיד לורד אמסוורת' בתסכיתי רדיו מסדרת "Blandings" ברדיו 4 של ה-BBC.
הופעתו האחרונה של ורנון בסרט קולנוע הייתה בתפקיד קמע בסרט "לוך נס" שיצא לאקרנים ב-1996.
ב-1955 התחתן ורנון עם בנדיקטה הוסקינס.
לבני הזוג נולדו בן אחד ובת אחת.
ורנון נפטר ב-4 בדצמבר 1997 ממחלת פרקינסון.
ריצ'רד טארוסקין היה מוזיקולוג, היסטוריון מוזיקה ומבקר מוזיקה יהודי-אמריקאי.
חתן פרס קיוטו לשנת 2017.
כתב על תאוריית ביצוע, מוזיקה רוסית, מוזיקה של המאה ה-15, מוזיקה של המאה ה-20, לאומיות, תאוריית המודרניזם וניתוח.
כמנצח מקהלות הדריך את הקולגיום מוזיקום של אוניברסיטת קולומביה.
ניגן בויולה דה גמבה עם הרכב אאולוס מסוף שנות ה-70 עד סוף שנות ה-80.
קיבל תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1965, תואר מוסמך בשנת 1968 ודוקטורט במוזיקולוגיה היסטורית בשנת 1976, כולם מאוניברסיטת קולומביה.
טארוסקין קיבל פרסים שונים למלגת הלימודים שלו, בהם פרס נוח גרינברג (1978) מן האגודה האמריקאית למוזיקולוגיה, פרס אלפרד איינשטיין (1980), מדליית דנט (1987), פרס דימס טיילור-ASCAP (1980, 2005) ופרסי קינקלדיי לשנים 1997 ו-2006 מן האגודה האמריקאית למוזיקולוגיה.
עד 1986 כיהן בסגל המרצים של אוניברסיטת קולומביה, ואחר כך עבר לקליפורניה לכהן כפרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטת ברקלי, שם החזיק ב"קתדרת מחזור 1955".
הוא פרש מברקלי בסוף 2014.
עבודת המחקר המקיפה של טארוסקין משנת 1996, "סטרווינסקי והמסורות הרוסיות: ביוגרפיה של היצירות עד מאוורה" מלמדת, כי הסתמכותו של איגור סטרווינסקי על הפולקלור הרוסי הייתה משמעותית בהרבה משסברו קודם לכן, ומנתחת את המגמות ההיסטוריות, שגרמו לסטרווינסקי לשמור לעצמו כמה מן השאילות הללו.
טארוסקין הרבה לכתוב גם לקהל קוראים שאינם אנשי מקצוע, לרבות מאמרים רבים מספור בניו יורק טיימס, שרבים מהם כונסו ב"טקסט ומעשה" (Text and Act) (שם הוא כתב כמבקר רב-השפעה על ההנחות המוקדמות של תנועת "הביצוע המיודע היסטורית" במוזיקה קלאסית), "הסכנה של מוזיקה ושאר מסות אנטי-אוטופיות", ו"על מוזיקה רוסית".
כתביו עסקו במקרים רבים בסוגיות חברתיות, תרבותיות ופוליטיות בקשר למוזיקה - למשל, שאלת הצנזורה.
דוגמה ספציפית היא הדיון על האופרה של ג'ון אדמס, "מותו של קלינגהופר" , pp.
297–339; המאמר המקורי של טארוסקין משנת 2001 בניו יורק טיימס" מודפס שם מחדש ועם הערת שוליים ארוכה, ב-The Danger of Music).
טארוסקין נפטר ב-1 ביולי 2022.
ריצ'רד לורנס מילינגטון סינג' היה ביוכימאי בריטי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1952 (במשותף עם ארצ'ר ג'ון פורטר מרטין), "על המצאת שיטת הכרומטוגרפיה למקוטעין."
נולד בליברפול שבאנגליה ולמד תחילה בקיימברידג'.
בהמשך למד בלידס, בלונדון, באברדין ובנוריץ'.
בשנת 1952 זכה בפרס נובל לכימיה, יחד עם ארצ'ר ג'ון פורטר מרטין, איתו החל לעבוד בזמן לימודיו בלידס, על המצאת שיטת הכרומטוגרפיה למקוטעין.
בשנים 1968–1984 שימש סינג' כפרופסור למדעי הביולוגיה באוניברסיטת מזרח אנגליה.
ב-1977 העניקה לו אוניברסיטת מזרח אנגליה תואר דוקטור לשם כבוד בתחום המדע.
ריצ'רד ורניק היה מלחין אמריקאי.
ורניק נודע בעיקר ביצירותיו הקאמריות והווקאליות.
על יצירתו "Visions of Terror and Wonder" ("חזיונות אימה ופליאה") זכה בפרס פוליצר למוזיקה.
הוא החל את לימודי המוזיקה בנגינת פסנתר בגיל 11. המורה שלו לתאוריה של המוזיקה בבית הספר התיכון שם לב ליכולותיו והציג אותו לפני אירווינג פיין, שהיה אז פרופסור להלחנה באוניברסיטת הרווארד.
ורניק המשיך את לימודיו לתואר ראשון אצל פיין באוניברסיטת ברנדייס.
בברנדייס למד ורניק גם אצל הרולד שפירו, ארתור ויקטור ברגר וליאונרד ברנשטיין.
לימודיו בטנגלווד כללו עבודת הלחנה אצל ארנסט טוך, אהרן קופלנד ובוריס בלכר וניצוח אצל ליאונרד ברנשטיין וסימור ליפקין.
ורניק למד גם במיסל קולג' אצל לאון קירשנר.
במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, עבד ורניק כמלחין לתיאטרון, סרטים, טלוויזיה ומחול.
תפוקתו בתקופה זו כללה את פסקול סרט הקומדיה הקצר "קערת דובדבנים".
בשנת 1983 בחר ריקרדו מוטי בוורניק לכהן כיועץ למוזיקה חדשה לתזמורת פילדלפיה.
תפקידו כיועץ היה לסייע למוטי בזיהוי יצירות חדשות לביצוע בתזמורת פילדלפיה, בדגש מוצהר על מלחינים אמריקאים.
ורניק זכה בפרס פוליצר למוזיקה לשנת 1977 על יצירתו Visions of Terror and Wonder ("חזיונות אימה ופליאה").
הוא זכה בפרסי פרידהיים של מרכז קנדי, בשנת 1986 על הקונצ'רטו לכינור שלו (מקום ראשון, יחד עם ברנרד רנדס), ב-1991 (מקום ראשון, על רביעיית מיתרים מס' 4) וב-1992 (מקום שני, על קונצ'רטו לפסנתר).
כמו כן קיבל מענקים מקרן פורד, קרן גוגנהיים וקרן נאומבורג.
ורניק נפטר ב-25 באפריל 2025. התגורר בעיבורי פילדלפיה עם אשתו, נגנית הבסון ביא ורניק.
בנו, אדם ורניק, הוא מלחין תיאטרון, שזכה בכמה פרסי הלן הייס.
גם בנו השני, לו ורניק, הוא מוזיקאי.
ורניק תיאר את סגנונו ככזה, המשתדל למצוא מכנה משותף עם הקהל:
בתור שכזה, מבקרים הגדירו לעיתים את סגנונו כנגיש יותר למאזין, בייחוד בהשוואה למלחינים מחמירים יותר בסריאליזם מן המאה ה-20. בתקופה מאוחרת יותר, שמו כמה מבקרים דגש על המאפיינים המודרניסטים של סגנונו, וכינו אותו "מוצב מודרניסטי בפני מגמות עכשוויות לעבר מוזיקה מוחה יותר לאוזניים".
ניתוח הרמוני של המוזיקה של ורניק מביא למחשבה, שסגנונו התייחס להרמוניה טונאלית, אבל היה מבוסס בדרך כלל על תאים קבועים של מרווחים.
הוא השתמש מדי פעם ברצפים של שנים-עשר טונים ובהיפוכיהם השונים, אבל הטכניקה הזאת לא הגדירה בהכרח את מכלול יצירתו.
ורניק גם הרבה להשתמש בטכניקות קונטרפונקטיות, בייחוד ברביעיות המיתרים שלו.
ביצירות ווקאליות ותוכניתיות, בחירת הטקסטים של ורניק שיקפה לא אחת מסר אידאולוגי.
"קדיש רקוויאם" מתאבל על "קורבנות הודו-סין," בהתייחסו הן למלחמת וייטנאם והן לאלימות הקשורה אליה בכל האזור.
בדומה לכך, פרק הסיום של ה"דואו לצ'לו ופסנתר" שלו הוא יד זיכרון לאסון התאומים ב-11 בספטמבר 2001. אחדות מיצירותיו, בייחוד "קדיש רקוויאם" ו"חזיונות אימה ופליאה", משלבות טקסטים דתיים ממסורות שונות.
בין המבצעים שורניק הרבה לעבוד עמם: רביעיית ג'וליארד, רביעיית אמרסון, דייוויד סטארובין, מסטיסלב רוסטרופוביץ', ז'אן דה גטאני, למברט אורקיס וגרגורי פולקרסון.
רוב יצירותיו של ורניק יצאו לאור בהוצאת תאודור פרסר.
רוב כתבי היד שלו שמורים באוספים המיוחדים של ספריית ואן פלט באוניברסיטת פנסילבניה.
האוסף מכיל גם פרטיטורות מסומנות מביצועי הבכורה של יצירות מלחינים אחרים שוורניק ניצח עליהן.
יצירותיו של ורניק מוצגות על כמה מן ההקלטות המוקדמות של "תקליטי ברידג'", חברה שהקים הגיטריסט דייוויד סטארובין.
יצירותיו הוקלטו גם בחברות ההקלטה "דויטשה גרמופון", "נונסאץ' רקורדס", "סנטאור רקורדס", "התאחדות קומפוזרס רקורדינגס" ו"אולבני רקורדס".
מוזיקה של ריצ'רד ורניק, "תקליטי ברידג' 9303"
חמישייה לקרן ורביעיית מיתרים, ויליאם פרוויס, קרן, רביעיית ג'וליארד
רביעיית מיתרים מס' 6, רביעיית קולורדו
"שם המשחק", דייוויד סטארובין, אינטרנשיונל קונטמפוררי אנסמבל, קליף קונלנוט, מנצח
דואו לצ'לו ופסנתר, סקוט קלוקסדאהל, צ'לו, נורין קאסידי-פולרה, פסנתר, סנטאור רקורדס 2765: "כלי צליל"
"תפילה לירושלים" למצו סופרן וכלי הקשה, ז'אן דה-גטאני וגלן סטיל.
קומפוזרס רקורדינגס (ניו וורלד רקורדס) s-344
"שירי זיכרון": ארבעה שירים לשאום, קרן אנגלית, אבוב ומצו סופרן, ז'אן דה-גטאני ופיליפ וסט, נונסאץ' רקורדס CD 71342
קדנצות ווריאציות II לכינור סולו, גרגורי פולקרסון.
ניו וורלד רקורדס CD 80313 "קדנצות ווריאציות II"
קדנצות ווריאציות III לצ'לו סולו, סקוט קלוקסדאהל.
(ניו וורלד רקורדס) CD 762 "קווים לצ'לו סולו"
"מוזיקה פטולמיקה" לחמישיית כלי נשיפה ממתכת, צ'סטנאט בראס קומפני.
אולבני רקורדס TROY 233: "מוזיקה עכשווית לחמישיית כלי נשיפה ממתכת"
רביעיית מיתרים מס' 4, רביעיית אמרסון.
דויטשה גרמופון 2–437537: "יצירות עכשוויות אמריקאיות"
ברידג רקורדס CD 9084: "ניודאנס: 18 ריקודים חדשים לגיטרה סולו"
סונאטה לפסנתר מס' 1: "השתקפויות של אור אפל", למברט אורקיס.
ברידג' רקורדס CD 9003: "למברט אורקיס מנגן מוזיקה של קראמב וורניק"
"ריצ'רד ורניק" ברידג' רקורדס CD 9082
קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת, למברט אורקיס, פסנתר; ריצ'רד ורניק, ניצוח
קונצ'רטו לכינור ותזמורת, גרגורי פולקרסון, כינור; לארי רכלף, ניצוח
"נגני מוזיקה קאמרית עכשווית", אוניברסיטת שיקגו, קומפוזרס רקורדינגס (ניו וורלד רקורדס) s-379 (גם CD 817)
"הייקו של באשו" לסופרן, חליל, קלרינט, כינור, קונטרבס, שי כלי הקשה, פסנתר וסרט הקלטה
"שירי ירח מיפנית" לסופרן ושני פסקולים מוקלטים מראש של קול סופרן, או שלוש זמרות סופרן סולניות
"קדיש-רקוויאם: טקס תפילה חילוני לקורבנות הודו-סין", אנסמבל מוזיקה קאמרית עכשווית, ארתור וייסברג, מנצח, ז'אן דה-גטאני, מצו סופרן, נונסאץ' רקורדס CD 79222: "ספקטרום: מוזיקה אמריקאית חדשה"
"עץ רעל" לחליל, קלרינט, כינור, צ'לו, פסנתר וסופרן, קונסורט המאה ה-20, כריסטופר קנדול, מנצח, לוסי שלטון, סופרן, אוסף סמיתסוניאן מס' 27
"עץ רעל" לחליל, קלרינט, כינור, צ'לו, פסנתר וסופרן, "אנסמבל סירקוז למוזיקה חדשה", נווה פילגרים, סופרן, ספקטרום רקורדס SR-183
קונצ'רטו לויולה: "דומם אל נא תלך", וולטר טרמפלר, ויולה, התזמורת הקאמרית פרו ארטה של בוסטון, לאון בוטשטיין, מנצח.
קומפוזרס רקורדס (ניו וורלד רקורדס) CD 618
2006: "פרס מלחין השנה" (קרן הקלטות קלאסיות)
1992: פרס פרידהיים מרכז קנדי, מקום שני
1991: פרס פרידהיים מרכז קנדי, מקום ראשון
1986: פרס פרידהיים מרכז קנדי, מקום ראשון
1982: מענק הלחנה מקרן מענקים לאומית לאמנויות
1979: מענק הלחנה מקרן מענקים לאומית לאמנויות
1976: פרס המוזיקה מן המכון הלאומי לאמנויות ולספרות
1975: מענק הלחנה מקרן המענקים הלאומית לאמנויות
1962-64: מענקי הלחנה מקרן פורד
ריצ'רד צ'ארלס לינטרן הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת דרהאם, וקיבל מלגת לימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
ללינטרן יש קריירה נרחבת בתיאטרון, והוא הופיע בתיאטראות וסט אנד ובתיאטרון המלכותי הלאומי.
הוא הופיע ברחבי בריטניה בתפקידים ראשיים עם התיאטרון הלאומי, הלהקה השייקספירית המלכותית, ותיאטרון רויאל קורט.
לינטרן שיחק במחזה "הסוחר מוונציה" בווסט יורקשייר פלייהאוס, ובמחזה "המלט": בתיאטרון בריסטול אולד ויק.
ב-1998 גילם את דמותו של מוחמד עלי ג'ינה הצעיר בסרט "ג'ינה", ושיחק בתפקיד שוטר אמריקאי בסרט הטלוויזיה "Lost Souls".
ב-2007 כיכב לינטרן בדרמה של ערוץ 4 "צומת קלפהאם" בתפקיד ויל שחי באיחוד אזרחי עם בן זוגו גאווין.
ב-2008 השתתף בסרט "הג'וב הבריטי" בתפקיד סוכן MI5 האחראי על הפעילות המביכה של שוד הבנק בלונדון בשנות השבעים של המאה העשרים.
עוד בקולנוע שיחק לינטרן בסרטים "סוריאנה", "Page Eight", "ג'ינה", "Malaventura", ו-"The Calling".
לינטרן השתתף בעונה השלישית של סדרת הדרמה התקופתית "בית אליוט".
ב-2011 הופיע בסדרה של ה-BBC "קו אפל ודק".
ב-2012 שיחק בסדרת הדרמה "Hunted" של ערוץ BBC One ו-HBO בתפקיד הקטור סטוקס.
החל משנת 2014 הוא מופיע בסדרת הטלוויזיה "עדות אילמת" של ה-BBC בתפקיד מנהל מרכז לייל.
לינטרן מופיע בתפקידי קריינות ודיבוב שונים, בין השאר בפרסומות עבור ג'ילט, פררו רושה, מרצדס-בנץ וערוץ הטלוויזיה "Film4".
הוא הקריין בתוכניות דוקומנטריות נודעות כולל בסדרה זוכת הבאפט"א "Between Life and Death".
לינטרן נשוי ואב לשלושה בנים.
ריצ'רד טוד היה שחקן תיאטרון וקולנוע בריטי.
טוד נולד בדבלין ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לדבון והחל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט לקראת קריירה צבאית, אך עזב אותה והחל ללמוד משחק.
הוא החל להופיע במספר הצגות ובתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע.
ב-1941 התגייס לצבא הבריטי, קיבל דרגת קצונה, ושירת כצנחן בדיוויזיה המוטסת השישית.
ב-6 ביוני 1944 הוא השתתף כקפטן בפלישה לנורמנדי (מבצע אוברלורד).
הגדוד בו שירת צנח בלילה בנורמנדי ונע לעבר גשר פגסוס.
שם חבר לכוח בריטי בפיקוד מייג'ור ג'ון הווארד, וביחד הם הדפו מספר התקפות של הצבא הגרמני.
בסרט היום הארוך ביותר הוא שיחק את תפקידו של מייגור ג'ון הווארד.
הוא השתחרר מהצבא ב-1946. ב-1993 הוענק לו עיטור מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ב-1949 הופיע בסרט המלחמה "הלב הנמהר", לצידם של רונלד ריגן ופטרישה ניל והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הקריירה שלו פרחה ועד סוף שנות ה-60 הוא היה אחד השחקנים המצליחים בבריטניה.
ב-1950 הופיע בסרטו של אלפרד היצ'קוק "פחד במה", לצידן של מרלן דיטריך וג'יין ויימן.
הוא הוזמן להוליווד ושיחק בסרט "הברק מכה פעמיים".
ב-1952 שיחק בסרט "רובין הוד ואנשיו" של אולפני דיסני.
ב-1953 שיחק בסרט רוב רוי הפרחח בתפקיד רוב רוי.
ב-1955 שיחק בסרט "אדם בשם פיטר" בבימויו של הנרי קוסטר.
סרטו המוצלח ביותר הוא פורצי הסכרים משנת 1955, בו שיחק את התפקיד הראשי של מפקד מבצע נזיפה להפצצת סכרי הרוהר, גאי גיבסון.
ב-1955 השתתף בסרט המלחמה "השישה ביוני" לצידם של רוברט טיילור ודנה ווינטר, לפי ספרו של ליונל שפירו.
בשנת 1958 שיחק בסרט "כוונה להרוג".
ב-1961 השתתף בתפקיד ראשי בסרט המלחמה "הארוך השמן והגוץ" לצידם של ריצ'רד האריס ולורנס הארווי.
ב-1962 השתתף בסרט היום הארוך ביותר בו שיחק את תפקידו של מייגור ג'ון הווארד בקרב בו השתתף עצמו במלחמת העולם השנייה בפלישה לנורמנדיה.
לקראת סוף שנות ה-60 דעכה הקריירה שלו, והוא הופיע בעיקר בסדרות טלוויזיה ובתיאטרון.
טוד היה נשוי ארבע פעמים והיו לו חמישה ילדים.
שניים מהם התאבדו והוא נקבר ביניהם.
ריצ'רד פיליפ לואיס היה סטנדאפיסט ושחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי יהודי.
לואיס נודע בשנות ה-80 כקומיקאי המתמחה בהומור עצמי לפני שפנה לתחום המשחק.
הוא נודע בשל כיכובו בסדרה Anything but Love בשנים 1992–1989 והשתתפותו בסדרה הקומית "תרגיע" בתפקיד עצמו, ששודרה החל משנת 2000.
לואיס נולד בברוקלין, ניו יורק וגדל באנגלווד, ניו ג'רזי.
אביו עבד בענף הקייטרינג ואמו הייתה שחקנית.
לואיס למד שיווק באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בתחילת שנות ה-70 החל דרכו כסטנדאפיסט.
הוא עבד כקופרייטר בחברת פרסום בשעות היום, בעוד שבלילות הופיע בסטנדאפ.
בשנות ה-80 זכה לפרסום רב בעקבות עשרות הופעות בתוכנית הלייט נייט של דייוויד לטרמן ובעקבות השתתפות בתוכניות ספיישל ב־HBO.
לבוש בצבע שחור הפך לסימן המוזהה איתו.
בשנת 1979 השתתף בסרט הטלוויזיוני Diary of a Young Comic בתפקיד המבוסס על חייו, כקומיקאי שמגיע ללוס אנג'לס מניו יורק.
הוא כיכב בסדרה Anything but Love ששודרה משנת 1989 עד 1992 ובסדרה Daddy Dearest, ששודרה בשנת 1993. הוא שיחק בתפקיד משני בסדרה הבוקר שאחרי בכיכובה של שרילין פן.
בשנת 2007 ביצע הופעת קמע בסדרה "ג'ורג' לופז".
בנוסף ביצע הופעות קמע בסדרה "כולם שונאים את כריס" ובסדרה "שני גברים וחצי" כרואה החשבון של צ'ארלי שין.
לואיס שיחק גם בסרטי קולנוע.
הוא גילם את תפקיד ג'ון, מלך אנגליה בסרט רובין הוד: גברים בגטקעס, כרופא בחזית בסרט frontier, כשחקן מובטל בסרט Once Upon A Crime, ובתפקיד עצמו בסרט The Wrong Guys.
כן גילם את התפקיד הראשי בסרט Drunks וב-Game Day.
על אף שרוב תפקידיו הם תפקידים קומיים, גילם לואיס גם תפקידים בדרמות "לעזוב את לאס וגאס", Hugo Pool ו-The Maze.
משנת 2000 שיחק בסדרה הקומית "תרגיע" שיצר לארי דייוויד, בתפקיד עצמו כחברו של דייוויד.
לואיס ודייוויד היו חברים גם בחיים עצמם.
בשנת 2001 הוציא לאור את ספרו The Other Great Depression שכתב בעקבות התמכרותו לאלכוהול.
ריצ'רד צ'ארלס לוונטין היה ביולוג אבולוציוני, מתמטיקאי, גנטיקאי ופרשן חברתי יהודי אמריקאי.
לוונטין הוביל את פיתוח הבסיס המתמטי של גנטיקה של אוכלוסיות ותאוריית האבולוציה, והיה חלוץ ביישום טכניקות מהביולוגיה המולקולרית, כגון אלקטרופורזה בג'ל, לשאלות של שונות גנטית והתפתחות.
בשני מאמרים מכוננים משנת 1966 שחיבר יחד עם ג'ון לי האבּי בכתב העת Genetics לוונטין תרם לפיתוח התחום המודרני של האבולוציה המולקולרית.
בשנת 1979 טבע עם סטיבן ג'יי גולד, במאמרם "הספנדרלים של סן מרקו והפרדיגמה הפנגלוסית", את המונח "ספנדרל" בתיאוריה האבולוציונית.
בין השנים 1973–1998 היה ראש הקתדרה ללימודי זואולוגיה וביולוגיה באוניברסיטת הרווארד, ומשנת 2003 עד מותו בשנת 2021 היה שם פרופסור למחקר.
לוונטין נולד בעיר ניו יורק.
הוריו היו צאצאים של יהודים שהיגרו ממזרח אירופה בסוף המאה ה-19. הוא למד בבית הספר התיכון "פורסט הילס" וב"בית הספר החופשי ללימודים גבוהים" בניו יורק.
בשנת 1951 סיים תואר ראשון בביולוגיה בהרווארד.
בשנת 1952 קיבל תואר שני בסטטיסטיקה מתמטית, ואחריו דוקטורט בזואולוגיה בשנת 1954, שניהם מאוניברסיטת קולומביה, שם הוא היה תלמידו של תאודוסיוס דובז'נסקי.
מילא תפקידים בפקולטה באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, באוניברסיטת רוצ'סטר ובאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1973 מונה לוונטין אגאסיז לפרופסור לזואולוגיה ופרופסור לביולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
לוונטין עבד על גנטיקה של אוכלוסיות הן ברמה התאורטית והן בצורה ניסויית.
סימן היכר בעבודתו היה עניין בטכנולוגיה חדשה.
הוא היה הראשון שעשה סימולציה ממוחשבת של התנהגות לוקוס של גן יחיד.
בשנת 1960 הוא וקן-איצ'י קוג'ימה היו הראשונים שהציגו משוואות לשינוי בתדירות של הפלוטיפ עם ברירה טבעית אינטראקטיבית בשני לוקוסים.
ובכך תרמו לפיתוח המחקר התאורטי בשנות השישים והשבעים בנושא ברירה של שני לוקוסים.
בשנת 1966, לוונטין והאבּי פרסמו מאמר שחולל מהפכה בגנטיקה של אוכלוסיות.
הם עשו אלקטרופורזה בג'ל לחלבון כדי לסקור עשרות לוקוסים בזבוב הפירות דרוזופילה פסאודובסקורה, ודיווחו כי חלק גדול מהמקרים היו פולימורפיים, וכי בממוצע היה סיכוי של כ-15% שהפרט הוא הטרוזיגוטי.
מחקרים קודמים אמנם מצאו שונות בלוקוסים בודדים, אך לא לא היה ידוע עד כמה השונות הנפוצה.
עבודה על מגוון גנטי אנושי
במאמר מכונן משנת 1972 זיהה לוונטין שרוב השונות (80–85%) בקרב אוכלוסיות אנושיות נמצאות בקבוצות גאוגרפיות מקומיות וההבדלים המיוחסים לקבוצות "גזע" מסורתיות הם חלק קטן מהשונות הגנטית האנושית (1–15%).
במאמר משנת 2003 מתח אנתוני אדוארדס ביקורת על מסקנתו של לוונטין כי גזע הוא מושג טקסונומי פסול, וכינה אותו "הכשל של לוונטין".
לטענתו, ההסתברות של סיווג שגוי של אדם על בסיס שונות במיקום גנטי יחיד היא כ-30% וההסתברות של סיווג שגוי מתקרבת לאפס אם נחקרים מספיק לוקוסים.
הביקורת של אדוארדס זכתה בתורה לביקורת משלה מצד ביולוגים כמו ג'ונתן מארקס , שטענו כי "העניין של תורת הגזע היה לגלות מקבצים גדולים של אנשים שהם הומוגניים בתוך הקבוצה, והטרוגניים בין קבוצות מנוגדות.
הניתוח של לוונטין מראה שקבוצות כאלה אינן קיימות במין האנושי, וביקורתו של אדוארדס אינה סותרת את הפרשנות הזו".
ביקורת על הביולוגיה האבולוציונית המסורתית
בשנת 1975 יצא לאור הספר "Sociobiology: The New Synthesis" של אדוארד וילסון שהציע הסברים אבולוציוניים להתנהגויות חברתיות אנושיות.
ביולוגים, וביניהם לוונטין, ועמיתיו מהרווארד, סטיבן ג'יי גולד ורות האברד, מתחו על הספר ביקורת חריפה.
לוונטין וגולד הטביעו את המונח ספנדרל בביולוגיה האבולוציונית, בהשראת המונח האדריכלי "ספנדרל", במאמר רב השפעה משנת 1979, "The Spandrels of San Marco and the Panglossian Paradigm".
ספנדרלים תוארו כתכונות של אורגניזם הקיימות כתוצאה הכרחית של מאפיינים אחרים (אולי סתגלניים), אך אינן משפרות באופן ישיר את הכשירות (ולכן אינן בהכרח סתגלניות).
התדירות היחסית של ספנדרלים לעומת אדפטציות ממשיכה לעורר מחלוקת בביולוגיה האבולוציונית.
לוונטין היה ביקורתי מאוד כלפי גישות נאו-דארוויניסטית מסורתיות להסתגלות.
הוא הדגיש את הצורך לתת אפיון הנדסי של הסתגלות בנפרד ממדידת מספר הצאצאים, ולא לצאת מנקודת הנחה שאיברים או אורגניזמים נמצאים בהסתגלות אופטימלית.
לדברי לוונטין, הביקורת הכללית והטכנית שלו על גישות פונקציונליות להסתגלות צמחה מההכרה שהכשלים של הסוציוביולוגיה נובעים הנחות יסוד שגויות לגבי הסתגלות של כל התכונות, בחלק גדול מהסינתזה האבולוציונית המודרנית.
לוונטין מתח ביקורת על תומכי הסוציוביולוגיה והפסיכולוגיה האבולוציונית כמו אדוארד וילסון וריצ'רד דוקינס, המסבירים התנהגות של בעלי חיים ומבנים חברתיים במונחים של יתרון אבולוציוני או אסטרטגיה.
לדבריו, כשגישה זו מיושמת על בני אדם, מדובר בדטרמיניזם גנטי.
בכתביו, לוונטין הציע השקפה של האבולוציה עם יותר ניואנסים, הדורשת הבנה מדוקדקת יותר של ההקשר של האורגניזם כולו כמו גם את הסביבה.
הביקורת של לוונטין על פשטנות יתר של הגנטיקה הניעה אותו לחיים פעילים כאינטלקטואל ציבורי.
הוא הרצה רבות כדי לקדם את דעותיו על ביולוגיה אבולוציונית ומדע והשתתף בתדירות רבה בדיונים.
בספרים כמו "Not in Our Genes" ובמאמרים רבים, לוונטין הטיל ספק בטענת התורשתיות של תכונות התנהגות אנושיות, כמו אינטליגנציה כפי שנמדדה במבחני מנת משכל.
אנשי אקדמיה שונים טענו כי הביקורת של לוונטין על הסוציוביולוגיה נבעה מסיבות לא מדעיות.
אדוארד וילסון, למשל, אמר שאמונותיו הפוליטיות של לוונטין השפיעו על השקפתו המדעית.
לוונטין הזדהה לפעמים כמרקסיסט, וטען כי השקפותיו הפילוסופיות חיזקו את עבודתו המדעית.
לוונטין כתב על כלכלת תעשיית החקלאות.
לטענתו, התירס ההיברידי פותח והופץ לא בגלל איכותו המעולה, אלא משום שהוא אפשר לתאגידי העסקים החקלאיים להכריח את החקלאים לקנות זרעים חדשים בכל שנה במקום זרעי הצמחים המיוצרים על ידי יבול התירס הקודם שלהם (לבונטין 1982).
לוונטין היה עד בתביעה בקליפורניה שערערה על מימון מחקר בידי המדינה לפיתוח קוטפי עגבניות אוטומטיים, וטען כי בכך ניתן תיעדוף של רווחי התאגידים החקלאיים על פני העסקת העובדים.
סר ריצ'רד ג'וליאן לונג (נולד ב-2 ביוני 1945) הוא פסל אנגלי ואחד מאמני האדמה הבריטיים המפורסמים ביותר.
לונג הוא האמן היחיד שנמנה ארבע פעמים כחלק מרשימת המועמדים לפרס טרנר היוקרתי.
לונג חי ועובד בבריסטול, העיר בה נולד.
עבודותיו של לונג כוללות עבודה עם מדיה שונים, הכוללים פיסול, צילום וטקסט.
כאמן, לונג הרחיב את רעיון הפיסול כך שיהיה חלק מאמנות פרפורמנס (מיצג) ומאמנות מושגית.
יצירותיו בדרך כלל עשויות מאדמה, סלעים, בוץ, אבנים וחומרים אחרים מהטבע.
בתערוכות, עבודתו מוצגת בדרך כלל עם החומרים עצמם או באמצעות צילומים דוקומנטריים של מיצגיו.
עבודותיו מוצגות כיום במוזיאון הטייט ובמוזיאון וגלריית האמנות של בריסטול שבבריטניה וכן, בגלריות באמריקה, בשווייץ ובאוסטרליה.
לונג הוא חתן פרס וולף לאמנות לשנת 2023.
לונג נולד בבריסטול, בדרום מערב אנגליה.
בין השנים 1962 ל-1965 למד בקולג' לאמנות של מערב אנגליה.
לאחר מכן, מ-1966 עד 1968, בבית הספר לאמנות של סיינט מרטין בלונדון, שם למד אצל הפסלים אנתוני קארו ופיליפ קינג והפך גם לידידו של האמן הבריטי, החמיש פולטון.
כמה מיצירותיו של לונג מתבססות על טיולים רגליים שערך, ובנוסף לפיסול מבוסס אדמה וחומרים טבעיים, הוא משתמש במדיומים של צילום, טקסט ומפות של הנוף שבו צעד.
לונג עשה את הטיולים הללו מאז אמצע שנות ה-60, והוא טייל במקומות כמו מדבר סהרה, אוסטרליה, איסלנד ובסביבת ביתו בבריסטול, בריטניה.
עבודתו נחשבת מהפכנית שכן היא שינתה את האופן שבו החברה רואה את מדיום הפיסול.
באמצעות יצירותיו דחף את גבולות המדיום כך שלא יצומצם לחומרים "מסורתיים" בלבד אלא יוכל להביא לידי ביטוי גם חומרים אלטרנטיביים.
בתוך כך, לונג גם שינה את התפיסה של מהי אמנות, שכן בעבודותיו, יצירת האמנות עצמה יכולה גם להיות תהליך היצירה.
בעבודתו, שתוארה לעיתים קרובות כתגובה לסביבות שבהן טייל, הנוף הטבעי ישתנה באופן מכוון בדרך כלשהי, כמו ביצירה A Line Made by Walking (1967), ולעיתים, בדרך של עיצוב פסלים בתוך הנוף, מסלעים או חומרים דומים, שלאחר מכן צולמו.
יצירות אחרות של האמן מורכבות מתצלומים או ממפות של נופים שלא עברו שינוי, בליווי טקסטים המפרטים את מקום ושעת ההליכה בהם.
היצירה שלו Delabole Slate Circle שנרכשה מה-Tate Modern ב-1997, היא יצירה מרכזית במוזיאון ובגלריה לאמנות של בריסטול.
קוטר היצירה הוא כמעט 2 מטרים והיא מורכבת מ-168 חתיכות של סלע הצפחה שהגיעו ממחצבה בקורנוול, בריטניה.
ניתן להרכיב את היצירה בכמה דרכים, אבל לונג ציין כללים הנוגעים לאופן הצגתה.
כל פיסות האבן חייבות להיות מעוגנות אחת לשנייה וכולן יחד צריכות לייצר צורה של מעגל.
החיבור בין פיסות הצפחה והצורה הגאומטרית המעגלית שהן מייצרות יחד מדגימים נושא נפוץ בעבודותיו של לונג, הנוגע ליחסים שבין האדם לטבע.
בנוגע לעבודה זו הסביר לונג:
במבנה בהוטון הול בנורפוק, בריטניה, המרקיז של צ'למונדלי הזמין פסל על מנת שיעמוד ממזרח למבנה.
היצירה מורכבת מעיגול של צפחה בקצה שביל במדשאת האחוזה.
מיצבים קבועים נוספים של האמן כוללים את היצירה Riverlines (2006) שממוקמת במגדל הרסט בניו יורק, ארצות הברית (וממדיה הם 11X15 מטרים), והיא הייתה בזמנה עבודת הקיר הגדולה ביותר שיצא האמן; היצירה Planet Circle (1991) שממוקמת במוזיאון דה פונט, טילבורג, הולנד; והיצירה White Water Falls (2012) במכון Garvan בסידני, אוסטרליה.
ב-2009 הוצגה במוזיאון הטייט הבריטי תערוכה רטרוספקטיבית מעבודותיו של לונג, בשם "שמים וארץ".
בשנת 2015, תערוכת יחיד גדולה של לונג נערכה במרכז ארנולפיני לאמנויות, שבעיר הולדתו של לונג, בריסטול, תחת השם Richard Long: Time and Space.
לונג יצר מספר עבודות שחוזרות ליצירתו המקורית משנת 1967, A Line Made by Walking.
זהו פסל סביבתי שנוצר כאשר לונג הלך בקו ישר בתוך שדה עשב באנגליה, ולאחר מכן צילם את התוצאה.
העבודה נחשבת לעבודה מרכזית בהיסטוריה המוקדמת של אמנות האדמה והאמנות המושגית, והיא אחת העבודות הידועות של האמן.
עבודות ההמשך שנעשו על ידו כוללת שבילים שנוצרו בשלג, באבק ואפילו בעשב חרוך.
לדוגמה, היצירה Walking a Line in Peru משנת 1972 מתעדת הליכה בשביל צר בתוך מישור רחב ידיים, שמוביל למרגלותיהם של הרים רחוקים.
דוגמה נוספת היא היצירה Dusty Boots Line משנת 1988, שהיא צילום בו מתועד ציר ארוך שלאורכו אדמה בהירה מתבלטת מתחת לפני השטח הכהים שסביב, המורכבים מאבנים כהות באזור מדבר סהרה.
בשנת 1976, ייצג את בריטניה בביתן הבריטי בביאנלה בוונציה.
זוכה פרס טרנר לשנת 1989, גלריית טייט, לונדון, בריטניה.
אביר מסדר האמנויות משנת 1990, מטעם משרד התרבות הצרפתי.
בשנת 2001 נבחר לאקדמיה המלכותית לאמנויות.
בשנת 2009 זכה בפרס פרמיום אימפריאל לפיסול מיפן.
בשנת 2015 זכה בפרס אייקון האמנות מטעם Whitechapel Gallery.
בשנת 2023 זכה בפרס וולף בקטגוריית אומנות.
כמו כן, לונג מונה למפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE) בפרסי השנה החדשה של שנת 2013, וקיבל תואר אבירות בפרסי השנה החדשה בשנת 2018 על שירותו בתחום האמנות.
היצירה של לונג, Whitechapel Slate Circle (1981) נמכרה עבור 209,000 דולר בסות'ביס ניו-יורק במכירה פומבית בשנת 1992. זהו מחיר שיא עבור יצירותיו של האמן.
במכירה פומבית אחרת בשנת 1992, מחירה של היצירה הוערך באופן הרבה יותר צנוע, בסכומים של 120,000 עד 160,000 דולר, אך ההצעות שהגיעו עבורה לא עלו על 110,000 דולר; בסופו של דבר, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה רכשה את העבודה ב-1994 דרך הסוחר אנתוני ד'אופיי.
ריצ'רד זייר (בשם מלא באנגלית: Richard Neil Zare; נולד ב-19 בנובמבר 1939, קליבלנד) הוא כימאי יהודי אמריקאי, פרופסור להנדסה כימית באוניברסיטת סטנפורד, מומחה בתחום טכנולוגיית לייזר, זוכה פרס וולף לשנת 2005 ופרסים נוספים.
זייר נולד בקליבלנד למשפחה יהודית.
למד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת הרווארד בה סיים בשנת 1964 תואר שלישי בהדרכת דאדלי הרשבאך.
לאחר סיום הלימודים הוא נקלט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנים 1966–1969 הוא עבד באוניברסיטת קולורדו ובשנת 1969 מונה לפרופסור באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1977 הוא התחיל לכהן כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
בשנים 1990–1996 זייר פעל במסגרת הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
הוא היה מייסד ועורך של כתב עת Annual Review of Analytical Chemistry והיה חבר מערכת של כתבי עת מדעים נוספים.
התרומה העיקרית של ריצ'רד זייר למדע היא בתחום של טכנולוגיית לייזר.
כמו כן הוא פיתח שיטות חדשות לחקר תגובה כימית.
זייר היה שותף לפיתוח טכנולוגיה של HPLC.
הוא שיתף פעולה עם NASA בתחום אסטרוביולוגיה.
זייר היה חבר בצוות חוקרים שבדקו מטאוריט ALH 84001 והגיעו למסקנה שייתכן והוא כולל שרידים של חיים ממאדים.
ריצ'רד זייד פרסם מספר ספרים וכ-1,000 מאמרים מדעים.