tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סנט ג'ורג' דורגה על ידי פורבס במקום אחד-עשר בין המקומות הקטנים הטובים ביותר לעסקים וקריירה.
סנט ג'ורג' דורגה חמישית כאזור המטרופוליטני הגדל במהירות הרבה ביותר בארצות הברית ב-2015.
סנט ג'ורג' דורגה בין עשרת האזורים המטרופוליטניים הבטוחים ביותר במערב.
האקלים הממוצע של סנט ג'ורג' חם משמעותית יותר משאר מדינת יוטה, ואופייני למדבר הדרום-מערבי.
סנט ג'ורג' שוכנת באזור של אקלים מדברי צחיח (סיווג BWks או BWhs על פי שיטת קפן), הקיצים ארוכים ולוהטים והחורפים קצרים וקרירים.
הטמפרטורה היומית החודשית הממוצעת נעה בין 5.1° בדצמבר ל-31° ביולי.
בממוצע הטמפרטורה עולה על 38° במשך שישים יום, בין 29 ביוני ל-13 באוגוסט, ועל 32° במשך 122 ימים, מסוף אפריל ועד תחילת אוקטובר.
בממוצע יש בסנט ג'ורג' 61 ימים שבהם הטמפרטורה יורדת מתחת לנקודת הקיפאון, בין 12 בנובמבר ל-14 במרץ.
הן הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה - 23.8°-, והן הטמפרטורה המקסימלית הנמוכה ביותר שנמדדה - 8.3°-, נקבעו באותו יום, ה-22 בינואר 1937. הטמפרטורה הנמוכה ביותר נמדדה שוב ארבעה ימים אחר-כך, ב-26 בינואר 1937.
העיר נהנית משפע שמש בכל ימות השנה והממוצע הוא מעל ל-300 ימים בהירים בשנה, וממוצע המשקעים הוא 223.6 מילימטרים בשנה.
המשקעים מפוזרים שווה על פני השנה, למעט התקופה היבשה מאמצע אפריל עד יוני המתרחשת לאחר עונת הסופות, אבל לפני המונסון של אמריקה הצפונית.
מרבית המשקעים מקורם באוקיינוס השקט משלהי הסתיו ועד תחילת האביב.
מסלול הסופות מוסט צפונה בדרך כלל מאמצע אפריל.
המונסון מביא סופות רעמים מקומיות, שלעיתים קרובות הן עזות, מתחילת יולי עד אמצע ספטמבר.
כמות הגשם הגדולה ביותר שירדה תוך 24 שעות הייתה 61 מילימטרים ב-31 באוגוסט 1909. שלג נדיר בעיר, כשבחורפים רבים לא יורדת כמות הנערמת על הקרקע.
הממוצע העונתי הוא 3.5 סנטימטרים.
התאריך המוקדם ביותר שבו ירד שלג בעיר היה ב-29 באוקטובר 1971 והמאוחר ביותר היה ב-11 באפריל 1927. שיא השלג ביום אחד היה 25 סנטימטרים, ב-5 בינואר 1974.
אירוע השלג הגדול האחרון בסנט ג'ורג' היה ב-8 בדצמבר 2013, כאשר העיר נעטפה בשמיכת שלג בעובי שבין 15 ל-20 סנטימטרים, כמות השלג השלישית בגודלה שנמדדה בהיסטוריה של סנט ג'ורג'.
הייתה זו סופה יוצאת דופן במידת ירידת הטמפרטורות ובכך שהן נשארו נמוכות כמה ימים, וגרמו למות מרבית הצמחייה הרגישה שהובאה מבחוץ.
הטמפרטורות באותו שבוע ראשון של דצמבר 2013 היו הקרות ביותר במשך 100 השנים שקדמו, כאשר הטמפרטורה הבלתי רשמית הנמוכה ביותר בלילה הייתה 18.3°-.
את העיר מנהלת מועצה בת שישה חברים, כשראש העיר פועל כחבר במועצה.
המועצה מתכנסת פעמיים בחודש ביום חמישי בלשכת מועצת העיר.
אישים חשובים נוספים בניהול העיר הם מנהל העירייה וסגנו.
בית משפט פדרלי, בית המשפט של מחוז וושינגטון, בית המשפט לנוער ובית המשפט של מחוז 5 שוכנים במרכז העיר.
בית החולים "המרכז הרפואי האזורי דיקסי" (Dixie Regional Medical Center) הוא מוסד רפואי השייך לארגון הרפואי ללא כוונת רווח "Intermountain Health Care" הממומן על ידי הכנסייה המורמונית.
בית החולים מפעיל מרכז טראומה הפועל 24 שעות ביממה ושירותי חירום בסיסיים עבור כל תושבי דרום יוטה, צפון-מערב אריזונה ודרום-מזרח נבדה.
שלוש חברות חשמל משרתות את העיר.
חברת החשמל של סנט ג'ורג' (City of St.
George Utilities), המשרתת את מרבית העיר, דיקסי פאוור (Dixie Power), המשרתת את החלקים הדרומיים של העיר וחברת החשמל של הרי הרוקי (Rocky Mountain Power), המשרתת את הפרוורים.
מטה חברת התעופה סקייווסט איירליינס (SkyWest Airlines) שוכן בסנט ג'ורג', והיא חברת התעופה העיקרית הפועלת בשדה התעופה האזורי של העיר.
לוול-מארט יש מרכז הפצה גדול מחוץ לעיר ורשת חנויות המוצרים הזולים פמילי דולר (Family Dollar) פתחה מרכז הפצה בפארק התעשייתי פורט פירס (Fort Pierce Industrial Park), על מנת לתת שירות טוב יותר לאזור דרום-מערב ארצות הברית.
מעסיקים נוספים הוא הנהלת בתי הספר של מחוז וושינגטון, ורשת מסעדות המזון המהיר הטרי קפה ריו (Cafe Rio) של אוכל מקסיקני שהוקמה בסנט ג'ורג' ב-1997.
חלק גדול של הכלכלה המקומית מתבסס על תיירות, בשל הקרבה לפארק הלאומי ציון ולפארק הלאומי ברייס קניון, כמו גם לכמה פארקים מדינתיים ואזורי נופש.
מעל לתריסר מסלולי גולף שבהם אפשר לשחק במהלך כל השנה, ואירועים המתרחשים בעיר המוכרים ברחבי העולם תורמים גם הם לכלכלת העיר.
הממשל העירוני שם דגש על פעילות גופנית, מגמה גדלה בערים.
בעיר יש מעל ל-80 קילומטרים של שבילים המקושרים ביניהם.
העירייה מוסיפה כל הזמן שבילי אופניים בצמוד לכבישים העירוניים ורכיבה על אופניים הפכה יותר ויותר פופולרית בקרב התושבים כאמצעי תחבורה.
שדה התעופה האזורי סנט ג'ורג' שוכן כ-11 קילומטרים דרומית-מערבית למרכז העיר של סנט ג'ורג' כשהגישה אליו מכביש מדינתי 7 (המכונה גם Southern Parkway).
שדה התעופה נפתח בינואר 2011 והחליף את השדה הקודם, הקטן יותר, ששכן על הר שולחן במרכז העיר ושלא ניתן היה להרחיבו.
אמריקן איירליינס טסה בין שדה התעופה הבינלאומי של פיניקס וסנט ג'ורג'.
דלתא איירליינס טסה בין שדה התעופה הבינלאומי של סולט לייק סיטי וסנט ג'ורג'.
יונייטד איירליינס טסה בין שדה התעופה הבינלאומי של דנוור וסנט ג'ורג'.
הרכבת אינה מגיעה לסנט ג'ורג'.
הקו של יוניון פסיפיק מסולט לייק סיטי ללאס וגאס עובר כ-100 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר.
סנטראן (SunTran – קיצור של "תחבורת השמש") היא מערכת תחבורה ציבורית מקומית המפעילה שישה קווי אוטובוס קבועים עם למעלה מ-140 תחנות, המשרתים את סנט ג'ורג' ואת פרוור איווינס הסמוך.
קווי גרייהאונד עוצרים בסנט ג'ורג' בקו דנוור-לאס וגאס ובקו סולט לייק סיטי-לאס וגאס.
גרייהאונד מקשר עם קו הרכבת קליפורניה זפר של אמטרק בסולט לייק סיטי.
לסנט ג'ורג' מגיעים גם קו האוטובוסים המקסיקני TUFESA וחברות שירותי הסעה של סולט לייק אקספרס (Salt Lake Express) וסנט ג'ורג' שאטל (St.
כביש בין-מדינתי 15 סלול מצפון לדרום ומקשר בין סנט ג'ורג' לסולט לייק סיטי וגבול ארצות הברית-קנדה בצפון, ולאס וגאס ודרום קליפורניה מדרום.
הקצה המערבי של כביש בין-מדינתי 70, כ-200 קילומטרים צפונית לסנט ג'ורג', מקשר בין סנט ג'ורג' לדנוור, קנזס סיטי והחוף המזרחי.
גישה לכביש בין-מדינתי 10 וכביש בין-מדינתי 40 מקשרים את סנט ג'ורג' לפיניקס ואלבקרקי דרך כביש 93, 190 קילומטרים לדרום-מערב.
כביש מדינתי 71 (יוטה) (7-SR המכונה Southern Parkway)
Highway 91), קודם לסלילת כביש בין-מדינתי 15, היה כביש מהיר ראשי יחיד של ארצות הברית ששירת את העיר.
הכביש קרוי כיום "כביש מהיר 91 הישן".
כביש מדינתי 8 (8-SR המכונה Sunset Boulevard – "שדרות סנסט")
כביש מדינתי 34 (34-SR המכונה St.
כביש מדינתי 18 (18-SR המכונה Bluff Street – "רחוב הצוק")
מוסדות החינוך הגבוה בסנט ג'ורג' כוללים את אוניברסיטת המדינה דיקסי, מוסד לארבע שנות לימודים, שבו, נכון ל-2012 למדו 9,000 סטודנטים ואת המכללה הטכנולוגית המעשית דיקסי (Dixie Applied Technology College).
בנוסף למכללות העיר היא משכן למרכזי החינוך של אוניברסיטת פיניקס ומכללת סטיוונס-הנאגר (Stevens-Henager College).
העיר סנט ג'ורג' היא חלק ממחוז בתי הספר של מחוז וושינגטון (Washington County School District), שהנהלתו שוכנת בעיר.
יש בעיר שבע חטיבות ביניים ובתי ספר יסודיים רבים.
ב-2018 וב-2019 יצטרפו חטיבת ביניים ובית ספר תיכון הקרויים שני (Crimson).
באיווינס השכנה שוכן בית הספר התיכון העצמאי (charter high school) הראשון ביוטה, בית הספר התיכון טואקאהן (Tuacahn High School for the Performing Arts), המציע חינוך אלטרנטיבי חינם לכל תושב ביוטה.
בייסבול - שתי קבוצות עצמאיות ששיחקו בליגות זוטרות פעלו בסנט ג'ורג'.
הראשונה, "סנט ג'ורג' פיוניריז" (St.
George Pioneerzz, במקור "זיון פיונירז" - Zion Pioneerzz) שיחקה ב"ליגת הבייסבול המערבית (Western Baseball League) העצמאית מ-1999 עד 2001, וזכתה באליפות הליגה ב-2000. קבוצה שנייה הוקמה על ידי השחקן דארל אוונס (Darell Evans) מהליגה העליונה ב-2007. הקבוצה "סנט ג'ורג' רואדרנרס" (St.
George Roadrunners) שיחקה "ליגת הבייסבול המוזהבת" (Golden Baseball League), לפני שנקנתה על ידי הליגה ועברה להנדרסון בנבדה ב-2010.
התיכונים דיקסי, דזרט הילס, פיין ויו וסנואו קניון משגרים קבוצות של מתחרים לאליפות המדינה.
אוניברסיטת המדינה דיקסי משתתפת בתחרויות מערב הפסיפי (Pacific West Conference) במסגרת דרג ב' של קבוצות ספורט אוניברסיטאיות (NCAA Division II).
כמה מבוגרי קבוצות אלו המשיכו הלאה ושיחקו בליגות של ה-NFL וה-NBA, כמו גם בליגת הבייסבול העליונה.
סנט ג'ורג' מארחת אחת מתחרויות ספורט החשובות ביותר למבוגרים מעל גיל 50 (Huntsman World Senior Games)
בריצת המרתון הנערכת כל שנה בחודש אוקטובר חייבים המשתתפים לעמוד בתנאי הכניסה שנקבעו במרתון בוסטון.
זהו המרתון השלושה עשר בכמות המשתתפים בארצות הברית, ומושך אליו אלפי משתתפים ותיירים.
סנט ג'ורג' מארחת מדי שנה את תחרות הטריאתלון: חצי איש הברזל.
במסגרת פסטיבל האומנויות של סנט ג'ורג' מופיעים אומנים מקומיים, אמריקנים ובינלאומיים.
הפסטיבל מציג מגוון רחב של אמנות עכשווית דרום-מערבית.
העיר סנט ג'ורג' נותנת חסות לאומנות בפארק, ומופעים בסדרת הפארק, המציעים מגוון רחב של הופעות מוזיקליות ודוכני אוכל.
פארק ורנון וורתן (Vernon Worthen Park) משמש בית לתזמורת הסימפונית של דרום-המערב (Southwest Symphony Orchestra) ומקהלת מורשת יוטה (Utah Heritage Choir).
"אמנות מסביב לפינה" (Art Around the Corner) הוא מוסד ללא כוונת רווח המציב מגוון רחב של פסלי חוצות במרכז העיר במטרה לעודד את האמנות ואת האמנים (חלק מהפסלים מוצעים למכירה).
ברחבי מחוז וושינגטון ודרום-מערב יוטה יש שפע גלריות לאומנות
בסנט ג'ורג' שוכנים מספר מוזיאונים ונקודות עניין, רבים מהם ברובע ההיסטורי של מרכז העיר.
"מוזיאון האומנות של סנט ג'ורג'" (St.
George Art Museum) מציג תערוכות אומנות של אומנים מקומיים ובני האזור.
"סנט ג'ורג' ההיסטורית קמה לחיים!" (!Historic St.
George Live) – סיורים בתקופת הקיץ של מרכז העיר ההיסטורי.
"מוזיאון הילדים של סנט ג'ורג'"
ב"אמפיתיאטרון טואקאהן" (Tuacahn Amphitheater) מוצגים מחזות זמר, מרביתם על נושאים של דיסני.
"דיקסי סנבול" (Dixie Sunbowl) היא זירה שבה מארחים את הרודיאו השנתי של סנט ג'ורג', פוטבול בחסות רוטארי ותחרויות כדורגל.
"מרכז הכנסים דיקסי" (Dixie Convention Center) הוא מתקן מודרני הגדול מסוגו בדרום יוטה ומארח אירועים גדולים, קונצרטים ותערוכות אזוריות.
"מוזיאון חיות הבר רוזנברוך" (Rosenbruch Wildlife Museum) – מציג פוחלצים של חיות בסביבתם הטבעית ומציג מידע על בעלי חיים ברחבי העולם.
ב"כיכר האבות הקדמונים ההיסטורית" (Historic Ancestor Square) בלב הרובע ההיסטורי מתנהל שוק האיכרים, וכן יש בו מסעדות גלריות לאומנות ומופעים חיים.
אתר גילוי הדינוזאור של סנט ג'ורג'
בביתו של ג'ייקוב המבלין ובבית החורף של בריגהם יאנג מתבצעים סיורים.
מרכז המבקרים במקדש של המורמונים (Saint George Latter Day Saints Temple) מציע סיורים ומידע.
"חבורת התיאטרון החלל שבין" (The Space Between Theatre Company) פועלת במרכז רואן ב.
דיפיורה לאומנות וחינוך (Roene B.
"פארק החלוצים" הוא פארק נוף טבעי של תצורות אבן חול אדומה ומשכנו של סלע "דיקסי" האייקוני.
זהו אזור טיולים ותצפיות פופולרי השוכן על צוק המשקיף על מרכז העיר.
"גן מדבר הגבעות האדומות" (Red Hills Desert Garden) מתוכנן להציג ולקדם עיצוב נוף שובה עין החסכוני במים, כמו כן יש בו אקווריום המציג מינים מבית הגידול של הנהר וירג'ין.
"מרכז הטבע טונקווינט" (Tonaquint Nature Center) – מציע תוכניות חינוכיות לילדים, גן קהילתי וארבורטום המציג צמחייה מקומית וזרה המתאימים לאקלים של האזור.
"פארק כל היכולות מפגש הרעם" (Thunder Junction All Abilities Park) הוא פארק נושאי מיניאטורי הפונה במיוחד לילדים עם מוגבלויות, אבל הוא גם פארק לכולם.
מצעד הבתים של סנט ג'ורג' שנערך במשך שבוע בכל פברואר מציג בתים מהודרים ומאפיינים ארכיטקטוניים.
סנט ג'ורג' מארחת את המופע האווירי הדו-שנתי "רעם מעל יוטה" (Thunder Over Utah) של טייסת הראווה בלו איינג'לס של הצי האמריקאי.
מדי שנה נערך מופע רודיאו "דיקסי ראונדאפ רודיאו" (Dixie Roundup Rodeo) בדיקסי סנבול.
*במרכז הכינוסים דיקסי נערכים קונצרטים, כנסים, ואירועים גדולים דוגמת הלחימה בכלובים של ה-UFC, תערוכת האביב של בית וגן, תערוכת "מה נשים רוצות" ותערוכת התחבורה האזורית דיקסי ועוד.
"שקיעה בכיכר" (Sunset on the Square) הוא אירוע לכל המשפחה שבו מוצגים בדמדומים סרטים פופולריים על מסך ענק ומופעי בידור בפארק כיכר העיר במרכז העיר.
"פסטיבל רחוב ג'ורג'" (George Street Fest) המתרחש בכל יום שישי הראשון בכל חודש מציע מופעי אומנות ומוזיקה בגן הג'אז, ופועלים בו דוכני אוכל, בירה ויין.
מטרת הפסטיבל להציע אפשרויות לבילוי לילי במטרה להחיות את אזור מרכז העיר
באוניברסיטת המדינה דיקסי יש סדרת קונצרטי ידוענים שנתית וקונצרטים באביב.
במסגרת "פסטיבל הדלק הסתווי" (Fall Fuel Fest) מופיע קרקס הפעלולים קרקס נייטרו (Nitro Circus).
פסטיבל רטרו רוק (Retro Rock Fest) – מופעי רוק במשך יומיים על כמה בימות רחוב שבו מופיעים להקות אמריקניות וזרות כולל דוכני אוכל וגן בירה.
סנטה קלרה השכנה מארחת מדי שנה בקיץ את "ימי שווייץ" (Swiss Days), שבהם היא חוגגת את מורשתה
פרוור וושינגטון סיטי מציע אירועים שנתיים הקשורים למורשתו כדוגמת "ימי הכותנה" (Cotton Days) ו"ימי האפרסק" (Peach Days).
בסנט ג'ורג' יש פארקים רבים, כמה מסלולי גולף עטורי פרסים ואזורי נופש, כמו גם מעל ל-100 קילומטרים של מערכת שבילים עירונית.
פארקים ואתרים ראויים לציון: "מתחם הסופטבול קניונס" (Canyons Softball Complex), "מתחם הסופטבול ליטל ואלי" (Little Valley Softball Complex), "פארק החלוצים" (Pioneer Park), "מרכז הטבע טונקווינט" (Tonaquint Nature Center), "פארק מוטוקרוס של סנט ג'ורג'" (מכונה בקיצור SGMX).
"הפארק האזורי ומרכז הירידים מחוז וושינגטון" (Washington County Regional Park and fairgrounds) שוכן מזרחית לעיר בהוריקן.
"פארק כל היכולות מפגש הרע"ם (Thunder Junction All Abilities Park) הוא הראשון מסוגו במערב ארצות הברית המיועד לילדים בעלי צרכים מיוחדים, ובנוסף גם לכל הילדים האחרים.
באזור סנט ג'ורג' יש כמה מרכזי נופש: "מרכז הנופש של סנט ג'ורג'" (St.
כמו כן יש בעיר כמה גינות כלבים, מזרקות שכשוך, בריכות דיג עירוניות ושני סקייטפארק.
סנט וינסנט והגרנדינים משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מסנט וינסנט והגרנדינים לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מסנט וינסנט והגרנדינים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של סנט וינסנט והגרנדינים למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה וטאקוונדו והשתתפותה היא סמלית.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
המשלחת לא הצליחה להגיע להישגים בענפים אתלטיקה, כדורעף חופים ושחייה.
סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה () היא טריטוריה בריטית מעבר לים הממוקמת בדרום האוקיינוס האטלנטי.
הטריטוריה כוללת את האיים סנט הלנה ואסנשן ואת הארכיפלג טריסטן דה קונה.
עד סוף העשור הראשון של המאה העשרים ואחת האי סנט הלנה היה בעל הממשל היחיד בקרב שלוש הישויות המצויות תחת הטריטוריה, ועם אישור החוקה החדשה בספטמבר 2009, קיבלו כולן סמכויות שוות.
האי התגלה ב-21 במאי 1502 על ידי הנווט הפורטוגזי ז'ואו דה נובה במהלך מסעו חזרה הביתה מהודו.
הוא כינה אותו "סנטה הלנה".
הפורטוגזים לא הקימו בו התיישבות קבע מלבד בודדים שגרו על האי תקופות מסוימות.
מכיוון שהוא היה שולי לפורטוגזים עבר האי לידי ההולנדים לתקופה קצרה ולבסוף נתפס על ידי הבריטים בשנת 1661.
בשנות השלטון הבריטי נשלט האי על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית.
הם בנו את העיר היחידה, ג'יימסטאון, את המבצר שמגן עליה והציבו חיל משמר באי.
ספינות בריטיות רבות עגנו בו בדרכן חזרה הביתה מהודו והשאירו בו חלק מעושרן.
בנוסף הוקמו בו מטעים שעובדו על ידי עבדים שחורים וסינים שנקנו מספינות העבדים שעגנו באי.
בשנת 1815 הובא לאי על ידי השלטונות הבריטיים נפוליאון בונפרטה, כאסיר.
היה זה לאחר שהוא הצליח לחמוק מכלאו הקודם באי אלבה ולשלוט בצרפת בתקופת מאה הימים.
הוא נכלא לאחר תבוסתו בקרב ווטרלו.
נפוליאון חי באי שש שנים, עד למותו.
משנת 1834 החל הכתר הבריטי לשלוט ישירות באי שלא באמצעות חברת הודו המזרחית הבריטית.
אולם בשנות ה-70 של המאה ה-19 החל האי לדעוך בעקבות התפתחות ספינות שלא היו זקוקות לתחנת עצירה, ופתיחת תעלת סואץ.
מאז היה האי התיישבות חסרת חשיבות מיוחדת של בריטניה.
למרות זאת הוא עלה לכותרות פעם נוספת בשנת 1982 כאשר שימש בסיס יציאה בריטי במלחמת פוקלנד.
בשנת 1858 הכריזה ממשלת בריטניה על כך שהיא מעניקה שני אזורים באי לצרפת: שטחו של הבית בו גר נפוליאון בעת גלותו וכן העמק בו נקבר.
מיקום האי במרכז האוקיינוס האטלנטי הפך אותו לנקודת עצירה שימושית של ספינות.
בזמן המלחמה הקרה הושב הבסיס לפעילות.
הוא הורחב ושוכלל, על-מנת שיתאפשר למטוסים גדולים לנחות בו.
הוא המשיך לשמש מטוסים צבאיים גם במלחמת פוקלנד, כבסיס מבצעים וכמקום בטוח ממנו יכלו הבריטים לשלוח את מטוסיהם לשדה הקרב.
התוצאות פורסמו על ידי ההידרוגרפר של הצי המלכותי בשנת 1781. בשנת 1810 הגיע לאיים המתיישב הקבוע הראשון, ג'ונתן למברט מהעיר סיילם שבמסצ'וסטס.
הוא הכריז על האיים כרכושו הפרטי וקרא להם "האיים המרעננים".
דודג'סון, שירת כמיסיונר אנגליקני על טריסטן דה קונה.
בצו מלכותי מ-12 בינואר 1938, הוכרזו האיים כבני חסות של סנט הלנה.
בשנת 2005 קיבל האי מיקוד דואר משלו (TDCU 1ZZ), זאת כדי להקל על תושביו לבצע הזמנות בדואר אלקטרוני.
שטחו של אסנשן 91 קמ"ר, והוא נמצא כ-1,600 ק"מ מחופה של אפריקה (ליבריה), כ-2,250 ק"מ מחופה של דרום אמריקה (ברזיל), וכ-1,000 ק"מ מדרום לקו המשווה.
טריסטן דה קונה, האי המרכזי, שטחו 98 קמ"ר
האי אינאקססיבל ואיי נייטינגייל ממוקמים 35 ק"מ מדרום-מזרח לאי המרכזי, בעוד שהאי גוף ממוקם 395 ק"מ בכיוון דרום-דרום-מזרח לאי המרכזי.
האזור היחיד באי שהוא שטוח יחסית הוא אזור היישוב, אדינבורו על שבעת הימים, השוכן על החוף הצפון-מערבי.
החוקה של סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה אורגנה מחדש בשנת 2009 ונוצרה למעשה חוקה חדשה לחלוטין.
החוקה נכנסה לתוקפה ב-1 בספטמבר 2009. אסנשן וטריסטן דה קונה קודמו לאותו הסטטוס כמו של סנט הלנה, והדבר התבטא בחלוקתה של החוקה לשלושה פרקים, אחד לכל טריטוריה.
לסנט הלנה יש מושל ומועצה מחוקקת, כאשר לטריסטן דה קונה ואסנשן יש מועצת אי ומנהל אי.
החוקה כוללת "זכויות בסיסיות של חירות הפרט" בכל טריטוריה לגופה.
חלק נציגות הכתר הבריטי מועצה מחוקקת סנט הלנה מושל סנט הלנה המועצה המחוקקת של סנט הלנה אסנשן מנהל האי אסנשן מועצת האי אסנשן טריסטן דה קונה מנהל האי טריסטן דה קונה מועצת האי של טריסטן דה קונה
לסנט הלנה יש גם רשות מבצעת.
מושל סנט הלנה הוא נציג הכתר הבריטי הרשמי בטריטוריה.
לשלושת החלקים של הטריטוריה יש את אותו התובע הכללי ואת אותו בית המשפט העליון - השוכן באי סנט הלנה.
מרבית התושבים של סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה שייכים ל.
הם חברים בכנסייה האנגליקנית של אפריקה הדרומית ויש להם דיוקסיה עצמאית שמקום מושבה באי סנט הלנה, הבישופות כוללת גם את האי אסנשן.
את הקתוליים הרומיים משרתת הכנסייה של סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה.
משרד הממונה על הכנסייה ממוקם באיי פוקלנד.
בסנט הלנה מספר קטן של בתי ספר, הגדול שבהם הוא בית הספר על שם הנסיך אנדרו.
באסנשן קיים בית ספר אחד בשם "Two Boats", ובטריסטן דה קונה קיים גם בית ספר אף קטן יותר למיעוט התושבים.
סנט הלנה השתמשה בלירה שטרלינג עד שנת 1976. ב-1976 הוציאה סנט הלנה מטבע משלה - פאונד סנט הלני, ששעריו מוצמדים לשערי לירת השטרלינג.
גם האי אסנשן משתמש בפאונד הסנט הלני, אך טריסטן דה קונה המשיכה בשלה ומשתמשת בלירה שטרלינג בריטית.
אין בנק מרכזי בטריטוריה ובנק סנט הלנה הוא היחיד שקיים בטריטוריה.
ישנו ספק שמספק לטריטוריה את כל צורכי הטלפוניה שלה.
לסנט הלנה קידומת הטלפון +290, שמאז 2006 חולקת עמה טריסטן דה קונה.
מספרי הטלפון בסנט הלנה וטריסטן דה קונה הם בעלי ארבע ספרות בלבד.
גם באי אסנשן מספרי הטלפון הם בעלי ארבע ספרות בלבד, אך הקידומת הבינלאומית של האי היא +247. לאסנשן משדרים המסוגלים לקלוט שידורים מאפריקה ומדרום אמריקה.
לאסנשן, סנט הלנה וטריסטן דה קונה, חותמות דואר נפרדות לכל אחת, והן מהוות חלק גדול מהכנסות האיים.
לאסנשן, סנט הלנה וטריסטן דה קונה גם תיבות דואר נפרדות במסגרת הדואר המלכותי הבריטי:
טריסטן דה קונה: TDCU 1ZZ
בעניינים הנוגעים לכל הטריטוריה נעשה שימוש בדגל הממלכה המאוחדת, לו מעמד רשמי.
עד שנת 2002 השתמשו כל שלושת חלקי הטריטוריה בדגל סנט הלנה, ובשנת 2013 הסתיים באופן רשמי תהליך אימוץ הסמלים באופן נפרד לכל חלק בטריטוריה.
דגל אסנשן הוא נס כחול מוטבע בסמל אסנשן.
נמצא בשימוש מאז 2013. ב-3 במרץ 2009 ממשלת האי החליטה על עיצובו של דגל ייחודי לאי.
דגל טריסטן דה קונה אומץ ב-20 באוקטובר 2002 בהכרזה שנשא מושל סנט הלנה, על פי צו מלכותי שניתן על ידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
קודם לכן, בהיותה שטח חסות של סנט הלנה השתמשה טריסטן דה קונה בדגל סנט הלנה.
בכל אחד משלושת האיים הראשיים המרכיבים את הטריטוריה ישנו נמל הממוקם ביישובים הראשיים (ג'ורג'טאון, ג'יימסטאון ואדינבורו על שבעת הימים).
בנוסף לכך, לסנט הלנה יש מזח באורך 118 מטרים שנבנה כחלק מפרויקט נמל התעופה הבינלאומי של סנט הלנה.
גם למזח מגיעות אוניות נוסעים ומטען.
דרך הים היא הדרך היחידה להגיע אל האי טריסטן דה קונה.
נמל התעופה הבינלאומי של סנט הלנה החל לפעול באופן מסחרי ב-14 באוקטובר 2017. מדי יום שבת יוצאת מנמל התעופה הבינלאומי יוהנסבורג טיסה אל נמל התעופה הבינלאומי סנט הלנה, וטיסה חוזרת באותו היום.
מדי שבועיים ישנה טיסה מהאי סנט הלנה אל אסנשן, ובמקרה כזה, המטוס חוזר ליוהנסבורג ביום ראשון.
באי אסנשן בסיס צבאי אווירי של הממלכה המאוחדת ושל צבא ארצות הברית.
לסנט הלנה יש 138 קילומטרים של כבישים, 118 קילומטרים סלולים ו-20 קילומטרים לא סלולים.
לטריסטן דה קונה יש 10 קילומטרים של כבישים סלולים בקירוב ולאסנשן יש 40 קילומטרים של כבישים סלולים בקירוב.
לכל אי יש לוחיות רישוי משל עצמו וצד הנהיגה הוא צד שמאל כמו בממלכה המאוחדת.
גם בשתי המדינות הקרובות ביותר לאיים, דרום אפריקה ונמיביה, הנהיגה היא בצד שמאל.
סנט גאלן היא עיר שווייצרית ועיר הבירה של קנטון סנט גאלן.
העיר החלה להתפתח במאה ה-7, וכיום מדובר במתחם עירוני גדול, עם כ-167,000 תושבים נכון לשנת 2019 והיא מייצגת את מרכז מזרח שווייץ.
העיירה סנט גאלן צמחה סביב מנזר סנט גאלן במאה ה-8. המנזר החל לשגשג במאה ה-9 והפך לאתר עלייה לרגל ומרכז מסחרי, עם בתי הארחה, אורוות ומתקנים אחרים נוספים.
עד המאה ה-10 צמח ישוב סביב המנזר.
ב-26 באפריל 937 פרצה שרפה במנזר אשר שרפה חלק ניכר מהמנזר והתפשטה גם ליישוב הסמוך.
בערך ב-954 החלו לבנות קיר מגן סביב המנזר אשר סיימו לעבוד עליו עד 975 והמנזר הוקף חומה, וההתנחלות הסמוכה החלה לצמוח לעיירה סנט גאל.
העיר סנט גאלן השתחררה בהדרגה משלטון המנזר.
אב המנזר, וילהלם פון מונטפור, העניק בשנת 1291 הרשאות מיוחדות לאזרחים.
בשנת 1415, קנתה העיר את חירותה מזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה, בילה את שנות חייו האחרונות בסנט גאלן, ומת שם בשנת 1837.
במאה ה-15 נודעה סנט גאלן בייצור טקסטיל איכותי.
באמצע המאה ה-18, חוותה העיר משבר כלכלי כתוצאה מתחרות זרה חזקה ורפורמות בשיטת ייצור הכותנה, אבל סנט גאלן התאוששה ולאחר מכן הגיע עידן משגשג עוד יותר.
בשנת 1910, חמישית מאוכלוסיית מזרח שווייץ עסקה בתעשיית הטקסטיל.
עם זאת, מלחמת העולם הראשונה והשפל הגדול שוב הסבו נזק כלכלי משמעותי לעיר.
רק בשנות החמישים התאוששה תעשיית הטקסטיל במקצת.
בימינו, בגלל התחרות והשכיחות של מכונות רקמה המופעלות על ידי מחשב, שרדה רק מעט מתעשיית הטקסטיל בסנט גאלן, אך בדיה הרקומים עדיין פופולריים בקרב מעצבי הוט קוטור.
אוכלוסיית סנט גאלן נכון ל-31 בדצמבר 2018 מונה 75,833. נכון לשנת 2011 כ-28.7% מהאוכלוסייה היו מורכבים מאזרחים זרים.
נכון לאוקטובר 2009 עמד שיעור האבטלה הממוצע בעיר על 4.5%.
השפה המדוברת העיקרית היא גרמנית שווייצרית.
לעיירה קישורי תחבורה טובים לשאר חלקי המדינה ולגרמניה ואוסטריה השכנות.
זה גם מתפקד כשער לאפנזלרלנד.
מרבית האוכלוסייה (החל משנת 2000) דוברת גרמנית (83.0%), כאשר האיטלקית היא השפה השנייה בשכיחותה (3.7%) והסרבו-קרואטית היא שלישית (3.7%).
כ-4.48% מהאוכלוסייה משתייכים לנצרות אורתודוקסית, 2.07% מהאוכלוסייה משתייכים לכנסייה נוצרית אחרת.
כ-0.18% מהאוכלוסייה בעיר הם יהודים, וכ-4,856 או כ-6.69% מהאוכלוסייה הם מוסלמים, השאר אינם משתייכים לדת מסוימת או שמעידים על עצמם כאתאיסטים.
העיירה היא ביתו של אוניברסיטת סנט גאלן, אחד מבתי הספר הטובים לעסקים באירופה.
סנט גאלן שוכנת בצפון-מזרח שווייץ בעמק בגובה 700 מטר מעל פני הים.
זוהי אחת הערים הגבוהות בשווייץ ובכך יורדים בה כמויות גדולות של שלג.
החל משנת 2006, לסנט גאלן שטח של 39.3 ק"מ, מתוך שטח זה 31.1% משמשים לצרכים חקלאיים ואילו 28.9% מיוערים.
משאר השטח 38.4% מיושבים (בניינים או כבישים) והשאר (1.7%) אינו פרודוקטיבי (נהרות או אגמים).
בשנת 1983 הוכרז המנזר של סנט גאלן על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תרבותי.
לעיר מועדון כדורגל בכיר הנקרא פ.צ.
סנט גאלן המשחק בליגת העל השווייצרית.
זהו מועדון הכדורגל הוותיק ביותר בשווייץ והוותיק ביותר באירופה היבשתית, שנוסד בשנת 1879. בקבוצה משחקת באצטדיון איי.גי.אף., סנט גאלן שתכולתו היא 19,694. למועדון שתי אליפויות, גביע אחד וגביע הליגה אחד.
לעיר קבוצה נוספת, SC Brühl, המשחקת בליגה השלישית בשווייץ.
קרלוס סנט ג'ון פיליפס , הידוע בשם הבמה סנט ג'ון (Saint Jhn), הוא ראפר, זמר ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
הוא הוציא את אלבומו הראשון תחת הכינוי סנט ג'ון, Collection One, במרץ 2018. הוא ידוע בעיקר בזכות הסינגל שלו "Roses", שיצא בתחילה בשנת 2016. רמיקס מ-2019 של השיר מאת הדי ג'יי הקזחי איימנבק עזר לשיר להפוך ללהיט עולמי.
השיר הגיע לחמישייה הפותחת של בילבורד הוט 100 וגיע לצמרת המצעדים באוסטרליה, הולנד, אירלנד, ניו זילנד ובריטניה.
קודם לכן, כתב ג'ון שירים למספר אמנים, בהם ג'ידנה, הודי אלן, אשר וקייסזה, בין היתר.
הוא מקים קולקטיב המוזיקה Gødd Complexx.
לפני אימוץ שם הבמה סנט ג'ון, הוא הופיע וכתב תחת שם הולדתו קרלוס סנט ג'ון.
בשנת 2010 הוא הוציא מיני-אלבום בשם The St.
זמן קצר לאחר מכן, טס ללוס אנג'לס יחד עם מנהל המוזיקה זאק כץ ובמשך חודשיים כתב שירים עבור ריהאנה, אך אף אחד משיריו לא התקבל.
בשנים שלאחר מכן, המשיך לכתוב שירים עבור אמנים שונים.
ב-2016, היה חלק מכותבי שיריו של הזמר אשר, "Crash" ו-"Rivals", שניהם מתוך אלבומו של אשר, Hard II Love.
בנוסף לכך, הוא הוציא את שירו הראשון תחת הכינוי סנט ג'ון, "1999".
אחריו הוציא שני שירים נוספים באותה השנה, "Roses" ו-"Reflex".
באוקטובר 2016 הוכרז כי סנט ג'ון יחמם את הזמר והראפר פוסט מאלון במספר הופעות כחלק מסיבוב ההופעות שלו.
ב-30 במרץ 2018 הוציא סנט ג'ון את אלבום הבכורה שלו, Collection One.
באותה התקופה, השירים שכבר יצאו מתוך האלבום צברו 50 מיליון השמעות בסטרימינג בסך הכל בפלטפורמות שונות.
בנוסף לעבודה המוזיקלית שלו, סנט ג'ון נשכר על ידי גוצ'י כדוגמן עבור הקמפיין "Guilty", לצד אדסווה אייגווי.
באפריל 2020 הגיע הסינגל של ג'ון, "Roses" למקום הראשון במצעד הסינגלים האוסטרלי, כמו גם במצעד הסינגלים הבריטי, וזאת לאחר צאתו של רמיקס בסגנון דאנס לשיר מאת התקליטן הקזחי איימנבק.
בהמשך, קיבל השיר שני רמיקסים נוספים, בהשתתפות פיוצ'ר וג'יי באלווין בהתאמה.
בתחילת אוקטובר 2020 היה סנט ג'ון בין האמנים שהופיעו בשידור חי בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד 2020, בעקבות ההצלחה של "Roses".
ב-20 בנובמבר 2020 הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, While the World Was Burning, הכולל הופעות אורח של ליל עוזי ורט, דה-בייבי, א בוגי ויט דה הודי וקניה וסט.
האלבום הגיע למקום ה-34 במצעד הבילבורד 200.
שנה פרס קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה 2021הווידאו קליפ הטוב ביותר פרס גראמי"Brown Skin Girl"
(ביונסה בהשתתפות סנט ג'ון, ויזקיד ובלו אייבי קרטר)הקלטת הרמיקס הטובה ביותר"Roses" (רמיקס של איימנבק)
אן ארין "אנני" קלארק , המוכרת בשם הבמה סנט וינסנט (St.
Vincent), היא מוזיקאית, זמרת-יוצרת, שחקנית ומפיקה מוזיקלית אמריקאית.
המוזיקה שלה נודעת בעיבודיה המורכבים, תוך שימוש במגוון רחב של כלים.
היא זכתה לשבחים שונים, כולל שלושה פרסי גראמי.
נולדה בשם אן ארין קלארק בטלסה, אוקלהומה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה.
אמה היא עובדת סוציאלית ומנהלת בעמותה, ואביה-החורג עובד כמנהל מס חברות.
הוריה הביולוגיים התגרשו בהיותה בת שלוש, וכילדה בת שבע עברה עם אמה ושתי אחיותיה הגדולות להתגורר בדאלאס, טקסס.
סיפרה שבבדיקת בדיקת DNA גנאלוגית של 23andMe גילתה כי מוצאה האתני הוא כ-80% אירי, וכ-20% יהודי-אשכנזי.
לה ארבעה אחים וארבע אחיות ממשפחותיהם המעורבות של הוריה.
בילדותה, קלארק העריצה את הזמר ריצ'י ואלנס ואת הסרט "La Bamba".
כשהייתה בת חמש, אמה שלה נתנה לה גיטרת פלסטיק אדומה מהחנות טארגט לחג המולד.
היא החלה לנגן בגיטרה אמיתית הראשונה שלה בגיל 12 ועבדה כמה משנות ההתבגרות שלה כאשת במה עבור דודה ודודתה, צמד הג'אז טאק&פאטי.
בשנת 2001, היא סיימה את בית הספר התיכון Lake Highlands, שם השתתפה בתיאטרון ובלהקת הג'אז של בית הספר, והייתה חברה לכיתה של השחקן מארק סאלינג.
היא למדה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, מסצ'וסטס, ולמדה אצל פרופסור לורן פסארלי.
היא עזבה לאחר שלוש שנים, בתחושה שמוסדות אמנות כמו ברקלי מתמקדים לפעמים יותר באסתטיקה של אמנות מאשר באמנות עצמה.
בדיעבד היא אמרה, "אני חושבת שבבית ספר למוזיקה ובית ספר לאמנות, או בית ספר בכל צורה שהיא, חייבת להיות איזושהי מערכת של דירוג ומדידה.
הדברים שהם יכולים ללמד אותך ניתנים למדידה.
אמנם כל זה טוב ויש את המקום שלו, בשלב מסוים אתה צריך ללמוד כל מה שאתה יכול ואז לשכוח את כל מה שלמדת כדי באמת להתחיל לעשות מוזיקה."
סנט וינסנט החלה את הקריירה המוזיקלית שלה כחברה ב-The Polyphonic Spree.
היא גם הייתה חברה בלהקת סיבוב ההופעות של סופיאן סטיבנס לפני שהקימה להקה משלה ב-2006.
אלבום הבכורה שלה Marry Me, יצא ב-2007, ואחריו Actor יצא ב-2009 ו-Strange Mercy יצא ב-2011. ב-2012 הוציאה סנט וינסנט את Love This Giant, אלבום שנעשה בשיתוף פעולה עם דייוויד ביירן.
אלבום האולפן הרביעי שלה, St.
Vincent שיצא ב-2014, זכה להערכה נרחבת ממבקרים.
אלבומה החמישי, Masseduction שיצא ב-2017, זכה לשבחים רבים נוספים.
אלבומו השישי של סנט וינסנט, Daddy's Home, יצא ב-2021 וגם זכה לשבחים רבים.
מלבד מוזיקה, סנט וינסנט כתבה וביימה קטע בסרט האימה האנתולוגי XX משנת 2017. היא גם הייתה שותפה לכתיבה וכיכבה בסרט המתח הפסיכולוגי The Nowhere Inn (2020).
בנובמבר 2024, סנט וינסנט הכריזה על סיבוב הופעות בארצות הברית באפריל 2025 לרגל חגיגות אלבומה מ-2024, All Born Screaming.
סיבוב ההופעות יתחיל בדאלאס ויכלול עצירות באוסטין, יוסטון, ניו אורלינס, אטלנטה, שארלוטסוויל, פיטסבורג וניו הייבן.
חלק מההופעות כוללות השתתפות בפתיחת מופעים של ניק קייב.
היא גם שחררה סינגל חדש בשם "El Mero Cero", גרסה בספרדית לשיר "Big Time Nothing" מתוך האלבום.
Todos Nacen Gritando, גרסה בספרדית של האלבום All Born Screaming, צפויה לצאת ב-15 בנובמבר.
קלארק מתגוררת בדאלאס, בלוס אנג'לס ובניו יורק.
בראיון משנת 2014 סיפרה כי היא מגדירה את מיניותה וזהותה המגדרית כ"נזיל".
בשנים 2014-2016 הייתה בזוגיות עם הדוגמנית והשחקנית הבריטית קארה דלווין.
בשלהי שנת 2016 הייתה במערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית ממוצא יהודי קריסטן סטיוארט.
2012: Love This Giant (עם דייוויד ביירן)
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025ביצוע הרוק הטוב ביותר"Broken Man"שיר הרוק הטוב ביותרביצוע המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר"Flea"אלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותרAll Born Screaming
סנט דייווידס (בוולשית: Tyddewi; "בייתו של דייוויד", באנגלית: St Davids), היא עיר וקהילה בפמברוקשייר, בצפון-מערב ויילס, הממלכה המאוחדת.
סנט דיווידס היא עיר קתדרלה היסטורית חשובה ומקום קבורתו של דייוויד הקדוש שעל שמו היא נקראת.
עם 1,600 תושבים בלבד (נכון ל-2011), סנט דיווידס היא העיר הקטנה ביותר בממלכה המאוחדת מבחינת מספר תושבים ומבחינת שטח בנוי כולל, מעמדה כעיר נקבע במאה ה-12 ובוטל ב-1886 אך הוענק לה שוב ב-1994 על פי צו של המלכה אליזבת.
שטח הקהילה סביב סנט דיווידס נכללת כולה בתחומי השיפוט של העיר, שטח בגודל 46.4 קמ"ר הכולל את חצי האי סביב העיר ומספר איים קטנים לחופי "דיווידס הד" שהגדול בהם הוא האי רמזי (האי דייוויד בוולשית).
בתחומי האי נמצאת גם הנקודה המזרחית ביותר בוויילס (האי סאות' בישופ) וכן הקצה המזרחי של מצר הים תעלת סנט ג'ורג' שבין האי הבריטי לבין אירלנד.
החופים בחצי האי שסביב העיר נכללים כולם בשטחי הפארק הלאומי חופי פמברוקשייר, זאת בשילוב עם ההיסטוריה של העיר וכ-250 הבניינים הרשומים שבה, הפך את האזור בשנים האחרונות ליעד תיירות וטיול פופולרי.
בתקופת הברזל, אזור העיר וסביבתה היו חלק משטחי שבט הדמטאי (Demetae) הקלטי.
במהלך השלטון הרומי בבריטניה ישנן מעט עדויות לאזור זה ולכן נחשב לשקט יחסית לשבטים אחרים, שם השבט הקלטי התגלגל בהמשך לשם האזור "דאווד" ולממלכת דאווד של ימי הביניים.
בתקופה הרומית ובשנים שלאחריה, הגיעו לאזור דאווד מספר גלי הגירה של שבטים אירים, ישנם אפילו אתרים ארכאולוגים בהם התגלו כתובות באירית עתיקה.
טקסטים מימי הביניים מזכירים אתר דתי שהוקם באזור על ידי סנט פטריק סביב שנת 470 לספירה.
מספר שנים לאחר מכן (סביב שנת 500) נולד דייוויד הקדוש בקרווי (Caerfai), כ-1.4 קילמטר דרומית לעיר, במקום בו עומדת כיום קפלה לזכר אימו הקדושה נון (St Non).
דייוויד פעל והטיף ברחבי דרום ויילס והקים כנסייה ומנזר על גדת נהר האלון (Alun) במקום סמוך לקתדרה הנוכחית שסביבה התפתחה העיר.
במהלך הכיבוש הנורמני של ויילס שהחל ב-1084, דרום ויילס נכבשה וסנט דייווידס נכללה בשטחי אדונות הספר החדשה של פמברוק, שמו של אזור "דוויסלנד" שסביב העיר שונה לשם הנורמני "פבידיוג" (Pebidiog) ובראשו מונה בישוף נורמני (ממרכז כוח בסנט דייווידס).
תנועת הרפורמציה באנגליה הביעה לדעיכה בהכנסות מוסדות הדת בסנט דייווידס וכן בתנועת העלייה לרגל עליה, מה שגרם לדעיכה הדרגתית בחשיבותה וכוחה של העיר.
בישופים רבים שעמדו בראש סנט דייווידס בין המאה ה-16 ל-17 היו אדישים לרווחת מוסדות הדת והעיר, הבישופ ויליאם ברלאו אף מכר ב-1536 את מוטות העופרת שהחזיקו את גג בית הבישופ הצמוד לקתדרלה, בהמשך שני בישופים שונים הגישו בקשה להריסה של חלק ממבני העיר ההיסטוריים.
ב דומה כי רק הקדרלה שימרה את הפאר ההיסטורי של העיר, ציקלופדיית פני תיארה ב-1837 את העיר כך:
בעוד שאזורים רבים בוויילס התפתחו רבות במהלך המהפכה התעשייתית והתרחבות תעשיית הכרייה בוויילס, סנט דייווידס המבודדת יחסית על חשיבותה הדתית לא התרחבה רבות במהלך המאה ה-19 ונותרה עיירה קטנה ויחסית מוזנחת.
בשנת 1886 מעמדה ההיסטורי של סנט דייווידס כעיר התבטל כאשר אוכלוסייתה מנתה מעט יותר מ-6,000 תושבים, לאחר תקופת דעיכה משמעותית מגודל שיא של כ-8,000 תושבים ב-1850. בתחילת המאה ה-20 מספר התושבים אף צנח לכ-5,500 תושבים בלבד.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 נהנתה סנט דייווידס שוב מפריחה כלכלית כאשר הפכה ליעד תיירותי חשוב בדרום ויילס, היא יעד מרכזי בתחומי הפארק הלאומי של חוף פמברוקשייר וכוללת 210 מבנים היסטוריים רשומים.
בשנת 1991 עיירת סנט דייווידס הגישה בקשה להחזרה רשמית של מעמדה כעיר לרגל יום השנה ה-40 להכתרת המלכה אליזבת, הבקשה אושרה וב-1994 הוחזרה מעמדה כעיר והיא הפכה כך באופן רשמי לעיר הקטנה בממלכה המאוחדת.
סנט ג'ורג' הייר היה צייר אירי.
הוא היה בנו של ג'ורג' פרדריק הייר, רופא שיניים מאיפסוויץ', ושל אשתו אלה, ממחוז וקספורד.
הוא רכש השכלה רשמית באמנות בבית הספר לאמנות בלימריק, שם למד במשך שלוש שנים בהדרכתו של ניקולס ברופי.
בשנת 1875 קיבל מלגת לימודים ועבר ללונדון, שם למד במשך שבע שנים בבית הספר הלאומי להכשרת אמנים בסאות' קנזינגטון.
הוא זכה במדליית זהב על ציור ההיסטוריה שלו "מותו של ויליאם הכובש", שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1886. לצד עבודתו כצייר, לימד אמנות כדי להבטיח את פרנסתו.
בשנת 1891 היה ממייסדי מועדון האמנויות של צ'לסי.
הוא נבחר כחבר הן במכון המלכותי לציירי צבעי מים והן במכון המלכותי לציירי שמן.
סר יו ליין כלל את עבודותיו בתערוכה של ציירים אירים שנערכה בגילדהול שבלונדון בשנת 1906, ויצירותיו הוצגו באופן קבוע גם בגלריה ווקר שבליברפול ובגלריה העירונית לאמנות של מנצ'סטר.
הייר נתמך על ידי סר הנרי יו ארתור הוֹאר, הברונט השישי, וצייר כמה דיוקנאות של בני משפחת הוֹאר.
סנט ג'ורג' הייר נפטר בלונדון בינואר 1933.
אוסף גדול מציוריו מוחזק על ידי קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי.
סנט לוסיה היא מדינת אי קטנה במזרח הים הקריבי על גבול האוקיינוס האטלנטי.
היא חלק מקבוצת איי וינדווארד שבדרום האנטילים הקטנים.
אינדיאנים משבט אראווק היו הראשונים שיישבו את האי ב לספירה, ואחריהם הגיעו בני שבט הקאריב והשתלטו על האי.
אין מידע ברור בנוגע לגילוי האי בידי מגלים אירופיים, אבל מעריכים שהאי התגלה בסביבות שנת 1500 על ידי המגלה הספרדי חואן דה לה קוסה.
לאחר מספר ניסיונות מוקדמים לא מוצלחים ליישבו, נלחמו על השליטה באי הצרפתים והבריטים בשל הנמל הטבעי הגדול הממוקם באזור קסטריז.
מניחים שהמדינה נקראה על שם לוצ'יה הקדושה מסירקוזה בידי מלחים צרפתים, שספינתם ההרוסה נסחפה אל חופי האי ב-13 בדצמבר 1502, משום שב-13 בדצמבר מצוין מדי שנה (החל מן המאה ה-4) יום סנטה לוסיה לזכרה.
במהלך המאות ה-17 וה-18 עברה השליטה באי מצד לצד 14 פעמים.
בריטניה כבשה סופית את האי ב-1814, והוא הפך לחלק מהאימפריה הבריטית.
בשנת 1967 זכה האי לממשל-עצמי, ובעצמאות מלאה ב-22 בפברואר 1979.
ראש המדינה הסמלי של סנט לוסיה, כמו 15 חברות נוספות בחבר העמים הבריטי, הוא מלך בריטניה צ'ארלס השלישי, המיוצג על ידי מושל כללי.
הסמכויות הממשיות נתונות בידיהם של ראש הממשלה ושריו.
ראש הממשלה הוא בדרך כלל ראש המפלגה הזוכה במרב הקולות בבחירות דמוקרטיות לבית המחוקקים, שבו 17 מושבים.
גוף מחוקק נוסף של הפרלמנט הוא הסנאט, שבו 11 חברים.
האי הקטן של סנט לוסיה מחולק ל-11 מחוזות:
השינויים האחרונים בנוהלי עדיפות הייבוא של האיחוד האירופי, והתחרות הגוברת מצד שוק הבננות של אמריקה הלטינית, הפכו את הגיוון הכלכלי לחשוב יותר ויותר בסנט לוסיה.
מדינת האי הצליחה למשוך עסקים והשקעות זרות, במיוחד בתעשיות הבנקאות ובתיירות.
ענף הייצור הוא המגוון ביותר באזור המזרח קאריבי, והממשלה מנסה להחיות מחדש את גידול הבננות.
התיירות במדינה חיונית לכלכלתה של סנט לוסיה.
חשיבותה הכלכלית צפויה להמשיך ולהגדיל ככל שהשוק לבננות הופך להיות תחרותי יותר.
כמות התיירים נוטה להיות משמעותית יותר במהלך "העונה היבשה"(ינואר עד אפריל).
סנט לוסיה נוטה להיות פופולרית בשל מזג האוויר הטרופי השורר באזור, החופים הרבים ואתרי הנופש.
אטרקציות תיירותיות אחרות כוללות הרי הגעש, הגנים הבוטניים, יערות הגשם, מספר אפשרויות של טיולי סירות והפארק הלאומי.
רוב התיירים המבקרים בסנט לוסיה, באים למדינה כחלק שייט תענוגות.
האי הגעשי של סנט לוסיה הוא הררי יותר מאשר רבים מאיי הודו המערבית, והנקודה הגבוהה ביותר בו היא הר גימי, בגובה של 950 מטר מעל פני הים.
שני הרים אחרים, הפיטונס, יוצרים את ציון הדרך הידוע ביותר של האי.
הם נמצאים ליד סופרייר, בצדו המערבי של האי.
עיר הבירה של סנט-לוסיה היא קסטריז, שבה גרה שליש מאוכלוסיית האי.
ערים גדולות נוספות הן גרוס איסלט, סופרייר וויו פורט.
האקלים המקומי הוא טרופי בעיקר, עם רוחות טרופיות צפון-מערביות.
תקופת ינואר-אפריל נחשבת לעונה היבשה ותקופת מאי-אוגוסט נחשבת לתקופה הגשומה.
האוכלוסייה הקטנה של סנט לוסיה היא בעיקרה (90%) ממוצא אפריקאי.
כ-5% הם מולאטים, צאצאים לאירופים ואפריקאים, ורק אחוז אחד מהאוכלוסייה מקורו מאירופה.
כמו כן קיים מיעוט קטן של 3 אחוזים ממוצא הודי, וכן קהילות קטנות של צאצאי מהגרים מסוריה ומלבנון.
השפה הרשמית במדינה היא אנגלית, אך השפה המדוברת בפי 90 אחוז מן התושבים היא שפה קריאולית המבוססת בעיקר על צרפתית.
מרבית האוכלוסייה היא קתולית (70 עד 90 אחוז, על פי הערכות שונות).
השאר הם פרוטסטנטים מכנסיות שונות, מלבד מיעוט קטן של ראסטפארים.
סנט לואיס הייתה אונייה גרמנית בעלת מנוע דיזל, מתוצרת מספנות ברמן-וולקן, ובבעלות חברת הנוסעים 'המבורג-ארצות הברית', שנועדה להעברת נוסעים בקו חוצה האוקיינוס האטלנטי, אך עם תחילת המשבר הכלכלי של שנת 1929, הוסבה לשיט עינוגים, על מנת לכסות הוצאות.
ב-13 במאי 1939, בעקבות "ליל הבדולח", יצאה האונייה מהמבורג שבגרמניה כשעל סיפונה 937 פליטים יהודים.
היא הייתה מיועדת להגיע אל חופי קובה ושם להוריד את הפליטים, אך עם הגיעם לקובה התברר כי רישיונות הכניסה שנשאו עליהם הנוסעים אינם תקפים.
מגעים נוהלו בעניין עם ראש ממשלת קובה ולאחר מכן עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, בבקשה לאשר לאונייה לחנות בארצות הברית.
ב-5 ביוני הושג הסכם להתיר לפליטים לרדת לחוף ולהיכנס לקובה תמורת איגרת חוב בסך 453,000 דולר (כ-500 דולר לפליט) שתופקד ביום המחרת.
הג'וינט לא הצליח לגייס את הסכום הדרוש במועד שנקבע, וב-6 ביוני הפליגה האונייה לאירופה.
בריטניה, צרפת, הולנד ובלגיה הודיעו על הסכמתן לקלוט את הפליטים בשטחן.
באפריל 2018 ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו הודיע שיתנצל פומבית בבית הנבחרים על סירובה של קנדה לקבל את האונייה.
ב-7 בנובמבר 2018 הוא נשא בבית הנבחרים נאום בו התנצל על כך שמדינתו סירבה לקבל את הפליטים היהודים שהיו על הספינה.
בשבת, 13 במאי 1939 (כ"ד באייר ה'תרצ"ט), הפליגה האונייה מהמבורג, כשעליה 937 נוסעים, רובם יהודים ילידי גרמניה ממעמד גבוה יחסית שהיו יכולים להרשות לעצמם לשלם את עלות ההפלגה.
הנוסעים שאפו להגיע לקובה, ולברוח מגזירות השלטון הנאצי שהלכו והחמירו באותה תקופה.
המטרה הייתה להמתין בקובה עד לאישורי המעבר לארצות הברית עם שחרור המכסות, והגירתם לשם.
רב החובל של האונייה, גוסטב שרדר, שהיה גרמני לא יהודי, אך אנטי-נאצי, דאג לאפשר ליהודים תפילה וצורכי דת, ודרש מצוותו לתת את מלוא השירות והנוחות, כפי שהיו נותנים לנוסעי שֵיט עינוגים.
בכל מהלך המסע לא הסכים שרדר בשום אופן להחזיר את הנוסעים הפליטים לגרמניה, ובשלב מסוים כשחש שאין מוצא, הציע אף להעלות את האונייה על שרטון מול חופי בריטניה.
ברשות 930 מתוך 936 הנוסעים היהודים באונייה היו רישיונות כניסה לקובה.
רק 22 מהפליטים היהודים מילאו אחר הדרישות החדשות של קובה באשר לאשרות כניסה.
בשבת, 27 במאי, הגיעה האונייה להוואנה, אך נשיא קובה פדריקו לרדו ברו הכריז שהנוסעים לא יקבלו מקלט מדיני ושאינם רשאים לרדת לחוף עד שיובהר עניינם.
אחד הנוסעים ניסה להתאבד ורבים אחרים איימו בכך.
ארגון הג'וינט שלח את נציגו לורנס ברנזון להוואנה לשאת ולתת בדבר ירידת הנוסעים לחוף.
ב-30 במאי הגיע ברנזון להוואנה, אך נשיא קובה התעקש שהאונייה תצא מנמל הוואנה לפני שיחלו במשא ומתן.
ברו טען כי חברת הספנות והג'וינט ידעו מראש שתוקף הרישיונות בוטל, וחייבים ללמדם לקח באשר לכיבוד חוקי קובה.
לאחר ויכוח רב גם מצידו של רב החובל, ירדו 29 נוסעים בנמל.
22 מהם היו היהודים בעלי האשרות התקפות וביניהם משפחתו של הרב משה צוריאל, אחד מהנוסעים שנותר בבית חולים לאחר ניסיון ההתאבדות, ועוד שישה לא יהודים.
ב-2 ביוני יצאה סנט לואיס את הוואנה, תוך כדי המשך משא-ומתן.
רב החובל שרדר ניווט את האונייה בזמן זה באזור שבין פלורידה לקובה.
בעת ההמתנה הודיעה ארצות הברית שגם היא מסרבת לקלוט את הפליטים, עקב הוראה ישירה של הנשיא רוזוולט.
האמריקנים טענו שיש לכבד את החוק ואין להכניס את הפליטים באונייה למכסות ההגירה הקיימות למהגרים מגרמניה.
הם חששו שבכך יקפחו את אלה הממתינים בתור בגרמניה עצמה לקבלת ויזות לאמריקה, ביניהם יהודים רבים.
לאחר שסנט לואיס הופנתה מארצות הברית, ניסתה קבוצה של אנשי אקדמיה ואנשי כמורה בקנדה לשכנע את ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג, לספק מקלט לנוסעי הספינה, אך בכיר ההגירה הקנדי, פרדריק בלייר, העוין להגירה היהודית, שכנע את ראש הממשלה הקנדי ב-9 ביוני שלא להתערב.
במאי 2018 הודיע ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו שיתנצל פומבית בבית הנבחרים על סירובה זה של קנדה.
ב-5 ביוני הודיעו נציגים של נשיא קובה שהיהודים יוכלו להיכנס לקובה, בתנאי שישלמו $453,000 (כ-500 דולר לכל נוסע) "מחיר ויזה רגילה" של המבקש להגר למדינה.
ברנזון חשב שהמדובר בתרמית שנועדה לסחוט כספים לאנשי קש נוספים, וסירב להיענות להצעה זו.
הג'וינט לא גייסו את כל הכספים במועד.
הנשיא ברו הודיע למחרת שתמו 24 שעות שהוקצבו לקבלת הכספים – לא הועילו ניסיונות והודעות הסוכנות היהודית שיעמדו בעתיד בכל תנאיו.
לאחר קבלת מברק מטעה על הסכמה לרדת בחוף אחד האיים ליד קובה, וביטולו למחרת, ומתוך מצב מים ואוכל מצטמצמים, האונייה פנתה לשוב לאירופה ב-6 ביוני.
לנוכח מצוקת הפליטים, הודיעו מדינות שונות במערב אירופה על הסכמתן לקלוט את הפליטים היהודים.
לאחר מסע של כחודש בים הגיעה האונייה לנמל אנטוורפן בבלגיה.
ממשלת בלגיה הסכימה לקבל 214 נוסעים, 288 נוסעים המשיכו לבריטניה, 181 נוסעים התקבלו בהולנד ו-224 נוספים המשיכו לצרפת.
ארגון הג'וינט האמריקאי פנה אל הסוכנות היהודית בבקשה לקבלת כמה מאות רישיונות הגירה לארץ ישראל מתוך המכסה השוטפת שלה, אך זו סירבה.
נוסעי האונייה שהיגרו לבריטניה ניצלו.
רבים מאלו שנקלטו בהולנד, צרפת ובלגיה נספו מאוחר יותר בשואה, עם כיבושן של ארצות אלה בידי הגרמנים.
לפי הערכה מוקדמת של חוקרי השואה תומאס ומורגן-ויטס המבוסס על אחוז הניצולים בארצות אלו, כ-217 מתוך כלל הנוסעים, נספו, רובם במחנות ההשמדה.
במחקר מפורט יותר שנערך בשנת 2007 על ידי סקוט מילר ושרה אוגליב ממוזיאון השואה בוושינגטון, עולה כי מספר הנספים גבוה יותר:
"מתוך 620 נוסעי הסנט לואיס שחזרו ליבשת אירופה, מצאנו ש-87 הצליחו להגר עוד לפני שגרמניה פלשה למערב אירופה ב-10 במאי 1940. 254 מהנוסעים שהיו בבלגיה, צרפת והולנד לאחר התאריך הזה מתו בשואה.
רובם נרצחו במחנות ההריגה אושוויץ וסוביבור.
השאר מתו במחנות הסגר, או בניסיונות הסתתרות ובריחה מפני הנאצים.
365 מתוך 620 הנוסעים הללו, שרדו את המלחמה."
לרב החובל שרדר הוענק, לאחר המלחמה, אות כבוד מטעם ממשלת גרמניה המערבית על פועלו זה, והוא הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, על גבורתו ואומץ ליבו בנסותו להציל את נוסעיו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, לנוכח מצוקת הפליטים שהעולם היה עֵד לה בשנות השלושים וגם בימי המלחמה, גברה הדרישה לעגן בחוק הבין-לאומי את זכותם של פליטים הנרדפים מפאת מוצאם, דתם, או דעותיהם הפוליטיות, הנמצאים בסיכון חיים בארצות המוצא שלהם, לקבל מקלט במדינה אחרת.
בשנת 1951 אושרה אמנת הפליטים על ידי האומות המאוחדות.
ישנן טענות לא מבוססות שיוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, לכאורה עמד מאחורי מסע זה.
היטלר השתמש במסע כדי להוכיח את טענתו, שהעולם כולו למעשה מסכים עימו שהיהודים אינם רצויים, וכך התבטא מספר פעמים.
התערבותו של הנשיא רוזוולט בעניין הסנט לואיס גרמה לרבים מיהודי ארצות הברית להשתדל ולהנמיך את הציפיות ואת רמת הדרישה שלהם מהממשל האמריקני בכלל ומהנשיא האמריקני בפרט.
"סנט לואיס" חזרה לגרמניה והפכה לאוניית הובלה מלחמתית החל מ-1940 ועד 1944. היא ניזוקה קשה בהפצצות בנות הברית בעיר הנמל קיל, ב-30 באוגוסט 1944, אך שופצה ושימשה אוניית מלון כבר ב-1946. בסופו של דבר האונייה נגרטה בשנת 1952.
סיפורה של "סנט לואיס" שימש בסיס לסרט הבריטי "מסע הארורים" שיצא בשנת 1976. את הסרט ביים סטיוארט רוזנברג לפי תסריט של דייוויד בטלר, והשתתפו בו, בין השאר, פיי דאנאוויי, מקס פון סידוב ואורסון ולס.
סיפור הספינה היה אחד ממקורות ההשראה למחזה "הילד חולם" של חנוך לוין.
וכן של הספר "הנערה הגרמניה" של ארמנדו לוקאס קוראה.
סנט מרטין בשדות היא כנסייה אנגליקנית בפינה הצפון מזרחית של כיכר טרפלגר בלונדון שבאנגליה, על שם מרטין הקדוש (סנט מרטין).
הכנסייה מוזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1222, בתכתובת בעניין מחלוקת בין אב מנזר וסטמינסטר לבישוף לונדון בעניין הבעלות על הכנסייה.
הוחלט כי הבעלות היא בידי אב מנזר וסטמינסטר, והכנסייה הייתה בשימושם של נזירי מנזר וסטמינסטר.
הנרי השמיני בנה מחדש את הכנסייה באותה עת, "בשדות" בין הסיטי של לונדון לווסטמינסטר.
הכנסייה לא ניזוקה בשרפה הגדולה של לונדון בשל ריחוקה מהעיר.
בשנת 1721 בנה במקום האדריכל ג'יימס גיבס בניין חדש.
תוכנית הכנסייה הייתה חדשנית באותה עת ועוררה מחלוקות רבות, אולם מאוחר יותר הועתקה בעת בניית כנסיות רבות בארצות הברית.
מבנה הכנסייה רבוע, בחזיתה גמלון הנתמך על ידי עמודים בסגנון קורינתי.
הכנסייה היא הכנסייה הקהילתית של בית המלוכה הבריטי.
המלך ג'ורג' הראשון היה שומר הכנסייה, והמלכה מרי התפללה בה בקביעות.
משום היותה קרובה למפקדת הצי המלכותי שימשה הכנסייה את מפקדת הצי ונהגו לצלצל בפעמוניה בעת ניצחון ימי בריטי.
בכנסייה קבורים רוברט בויל, נל גוון, ויליאם הוגארת, הנרי סינגלטון, ג'ושואה ריינולד, ג'ק שפארד ותומאס צ'יפנדייל.
הכנסייה ידועה בכך שדלתותיה פתוחות בכל עת ועל כן היא מספקת מקום מחסה לחסרי בית.
בשעות היום נערכים בה קונצרטים של מוזיקה קלאסית, בהם קונצרטים המבוצעים על ידי האקדמיה של סנט מרטין בשדות, שאחד ממייסדיה והמנצח הבולט שלה היה נוויל מרינר.
בקריפטה מתחת לכנסייה יש בית קפה ומוזיאון ריקועי נחושת.
בשנת 2005 החלו בשיפוץ הכנסייה בעלות של 34 מיליון ליש"ט.
נהר סנט לורנס הוא נהר גדול ביבשת אמריקה הצפונית הזורם מהימות הגדולות לצפון האוקיינוס האטלנטי.
תחילתו בימת אונטריו בין מדינת ניו יורק בארצות הברית לפרובינציית אונטריו בקנדה, הוא חוצה את פרובינציית קוויבק שבקנדה דרך העיר מונטריאול, ובסופו נשפך למפרץ סנט לורנס סמוך לעיר קוויבק.
אורכו מימת אונטריו עד מפרץ סנט לורנס הוא 1,197 ק"מ, אך אורכו מהיובל הרחוק ביותר עד השפך מגיע ל-3,058 ק"מ.
מימת אונטריו ועד האוקיינוס האטלנטי מהווה נהר הסנט לורנס נתיב תחבורה ימי חשוב.
נופיו המרהיבים הם מוקד תיירותי, וחלק גדול מהנהר מוכר כשמורת טבע.
סנט לואיס היא עיר במדינת מיזורי בארצות הברית השוכנת על גדת נהר המיסיסיפי.
העיר נמצאת במזרח המדינה בגבול מדינת אילינוי, מערבית לנהר המיסיסיפי, והיא העיר השנייה בגודלה במדינה אחרי קנזס סיטי והעשירית בגודל אוכלוסייתה במערב התיכון של ארצות הברית.
עד שנת 1673 היה האזור שבו שוכנת כעת העיר מיושב על ידי אינדיאנים והכיל הרבה מאוד תילי קבורה, שכמעט כולם נהרסו.
המפורסם שבהם, אתר מורשת עולמית קהוקיה, הוא אתר שבו שוכנת עיר אינדיאנית עתיקה.
האתר שוכן ליד קולינסוויל שבאילינוי, מעבר לנהר המיסיסיפי.
באתר יש קבוצה של תילי אדמה שנבנו על ידי האדם.
קהוקיה הוא האתר הארכאולוגי הגדול ביותר הקשור לתרבות המיסיסיפי, והמונח קהוקיאני (Cahokian) משמש לעיתים כתיאור של התרבות הזו.
תושבי אזור המיסיסיפי הקימו חברות מפותחות בחלק המזרחי של צפון אמריקה לפני הגעת האדם הלבן.
ב-1673 הגיעו לאזור שני חוקרים צרפתיים לואי ז'ולייה וז'אק מרקט שסיירו בעמק נהר המיסיסיפי.
כעבור 5 שנים הכריז חוקר צרפתי אחר בשם לה סאל שהעמק כולו שייך לצרפת ונתן לו את השם "לואיזיאנה" על שם המלך לואי התשיעי.
הצרפתים החלו להתיישב בכל האזור אך רק בשנת 1763 הגיע אדם בשם פייר לה קלד למצוקי הגיר וב-15 בפברואר 1764 שלח את בנו יחד עם עוד 30 איש לייסד את העיר.
סנט לואיס, על שמו של לואי הקדוש נוסדה רשמית ב-15 בפברואר.
אמנת פריז שנתנה לאנגליה את כל האזור שמזרחית למיסיסיפי גרמה לצרפתים רבים לעקור מהצד המזרחי לצד המערבי וכך צמחה סנט לואיס במהירות, מושבות רבות צמחו סביבה (כיום הן חלק מהעיר) ובשנת 1765 היא הוכרזה כבירת לואיזיאנה הצפונית.
בשנת 1768 הוחלף המושל הצרפתי במושל ספרדי.
השלטון הספרדי בעיר המשיך גם בשנת 1800 כאשר לואיזיאנה הוחזרה לצרפת.
בשנת 1803 רכשה ארצות הברית את אדמת לואיזיאנה מידי הצרפתים ברכישת לואיזיאנה ופירקה אותה לכמה מדינות וב-10 במרץ 1804 החל הממשל האמריקאי בסנט לואיס שהפכה לעיר בשנת 1820. מיקומה של סנט לואיס על גדות המיסיסיפי תרם לכלכלתה.
היא הייתה לנמל הצפוני ביותר שספינות הקיטור הגדולות יכלו להגיע אליו וכן הייתה נקודת מוצא מועדפת לחוקרים שיצאו למערב ואוכלוסייתה צמחה בהדרגה עם הגעת מהגרים מאיטליה, גרמניה ואירלנד.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 נוצר פיצול בנהר המיסיסיפי - פלג שני במזרח הנהר החל להתפתח ויצר שני איים בינו לבין מערב הנהר.
האמריקאים מתוך חשש שצדו המערבי של הנהר יתייבש וימוטט את העיר כלכלית החלו לחפור שוחות שהיטו את מי הנהר לכיוון מערב וייבשו את הפלג הנוסף (יש הטוענים שפעולה זו היא הסיבה להצפות הקשות ב-1927 והשיטפון הגדול של 1993).
בשנת 1849 הכו בעיר מגפת כולרה שקטלה עשירית מהאוכלוסייה וכן שרפה שכילתה חלק נכבד מהעיר וכן כמה ספינות קיטור.
בעקבות אסונות אלה ננקטו מספר צעדים - בתי הקברות הועברו לפרברי העיר, בורות הקרסט נסתמו, הביצות באזור יובשו, הותקנה מערכת ביוב בעיר וכן הוסכם לבנות בנייני לבנים בלבד.
מלחמת האזרחים שפרצה ב-1861 לא השפיעה על העיר מבחינה צבאית אך פגעה קשות בכלכלתה עקב חיסול הסחר עם מדינות הדרום.
בשנת 1896 פגעה בעיר סופת טורנדו קשה שהרגה מאות אזרחים.
בשנת 1954 הוקם בעיר פרויקט "פרואיט איגו" שעם הזמן הפך לאזור פשע ונהרס במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
לשיא הכרתה הגיעה סנט לואיס ב-1904 כאשר אירחה את המשחקים האולימפיים ובאותה שנה גם תערוכה עולמית.
בתקופה זו אוכלוסייתה הייתה הרביעית בגודלה בארצות הברית.
העיר ממוקמת על צוקים וטרסות בגובה 100–200 מטר מעל גדות נהר המיסיסיפי מעט דרומה ממפגש נהר המיסיסיפי ונהר המיזורי, שני הנהרות הארוכים ביותר בארצות הברית.
הקרקע היא ברובה אדמת גיר וקרסט שאופיינית בנקיקים ומערות שרובן נאטמו.
סנט לואיס מרוחקת רק כמה מאות קילומטרים מהעתק ניו מדריד שהוא אזור מועד לרעידות אדמה.
האקלים בעיר מושפע מצד אחד מחזית קנדית קרה ומצד שני מאוויר טרופי חם ממפרץ מקסיקו, הטמפרטורה הממוצעת היא 13.5 צלזיוס כאשר הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה היא 47.2 צלזיוס והנמוכה ביותר 30-.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 980 מ"מ.
כמו בערים אמריקאיות רבות אחרות גם בסנט לואיס נרשמה נדידת אוכלוסין לפרברים באמצע המאה ה-20, בתחילה מתוך דרישה גוברת לדיור לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן כתגובה לשינויים הדמוגרפיים בעיר.
בשנת 2000 הכילה העיר 348,189 איש וצפיפות האוכלוסין עמדה על 2,171 איש לקילומטר רבוע.
בעבר צפון העיר היה מיושב בעיקר על ידי אמריקאים-אפריקאים ודרומה היה מיושב בעיקר על ידי לבנים אך מצב זה השתנה עקב הגירה של רבים מתושבי צפון העיר לדרום העיר או למחוזות אחרים.
מבין משקי בית בעיר 26.2% הן זוגות צעירים ו־47.7% אינן משפחות.
מבין כל משקי הבית 40.3% הם בני נפש אחת בלבד וב-12.9% יש אדם נוסף מעל גיל 65. משק בית ממוצע כולל 2.3 נפשות ומשפחה ממוצעת כוללת 3.19 נפשות.
בית הכנסת הראשון, בני אל, נבנה ב-1855 בפינת הרחובות סיקת' וסרה (Sixth and Cerre).
איזידור בוש היה בין ראשי הקהילה.
העיתון היהודי הראשון בסנט לואיס היה הג'ואיש סנטינל (הזקיף היהודי), שבועון שיצא לאור לראשונה בסביבות 5 או 12 ביוני 1868.
מרכז קהילתי יהודי ראשון בסנט לואיס נבנה ב-1880 בשם "איגוד צעירים עבריים", או בקיצור YMHA (בדומה לאיגוד צעירים נוצרים, YMCA או ימק"א), במרכז העיר.
בית הקברות חסד של אמת - בית קברות יהודי בעיר שהוקם ב-1893. הושחת ב-2017 במה שנראה כאקט ונדליזם אנטישמי.
באוגוסט 2024 פורסם על סגירת החנות הכשרה היחידה בעיר.
בשנת 2018 שכנו בעיר מטות של עשר חברות מתוך 500 החברות בדירוג החברות של כתב העת Fortune, העיר השביעית בארצות בברית בדירוג זה.
כמו כן שוכן בעיר מפעל של בואינג, שם מיוצרים מסוקי קרב מדגם אפאצ'י וכן מטוסי קרב מדגם f 15 e.
כמו כן, בעבר שכן בעיר המטה של ענקית התעופה מקדונל דגלאס עד שבשנת 1996 נמכרה לחברת בואינג.
המוזיאונים הבולטים בעיר הם מוזיאון העיר, מוזיאון ההיסטוריה, מרכז המדע של סנט לואיס הכולל פלנטריום, מוזיאון המוקדש לסופר הילדים יוג'ין פילד ומוזיאון התחבורה.
כנסיות בולטות בעיר הן קתדרלת סנט לואיס המכונה החדשה שבה נמצא אוסף הפסיפסים הגדול בעולם ובזיליקת לואי הקדוש הנקראת הישנה והיא הקתדרלה הרומית-קתולית העתיקה ביותר ממערב למיסיסיפי (בנייתה הסתיימה ב-1834).
אנדרטת קשת השער היא חלק מפארק ההתרחבות הלאומית על שם תומאס ג'פרסון.
הקשת מתנשאת לגובה 192 מטרים, ותוכננה על ידי הארכיטקט ארו סרינן.
היא עומדת במרכז פארק לאומי הכולל גם את בית המשפט הישן ובו נערכים מדי שנה חגיגות הארבעה ביולי.
פארקים בולטים אחרים הם פארק היער - אחד מהפארקים האורבניים הגדולים בעולם, גן החיות של סנט לואיס והגן הבוטני של מיזורי.
ישנם בעיר גם כמה מוזיאונים המיועדים לילדים וכן פארק שעשועים בשם ששת הדגלים של סנט לואיס הממוקם בפרבר מערבי של העיר.