tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי הביניים, האישה נחשבה כנחותה ביחס לגבר.
בתקופה זו הכתיבו את התודעה הכנסייה, שראתה באישה את התגלמות הגשמיות ושכבת האצולה, שראתה באשה נספח לנחלה.
נשים ניהלו את משק הבית וסייעו בעבודת הגבר, אך לא נטלו כלל חלק בתפקידי הנהגה ושלטון חוץ מבמקרים יוצאי דופן.
בימי הביניים באירופה נהוג היה לחלק את החברה לשלושה מעמדות: הלוחמים, המתפללים, והעמלים.
בתיאור זה אין התייחסות נפרדת לנשים, אך החל במאה ה-12 התחיל תיאור חדש של החברה כמחולקת למעמדות חברתיים - מקצועיים, בספרות זו ישנה חלוקה למעמדות משנה חברתיים מקצועיים ובה באופן עקבי מופיעות הנשים כמעמד נפרד.
בחלוקות אלו מושם דגש על מצבן המשפחתי והכלכלי של האישה.
היחס לאישה בימי הביניים נבדל בהתייחסות אליה מבחינה תאורטית, מבחינה חוקית ובחיי היום יום, ומעמדה האמיתי נגזר משלושתם.
האישה בימי הביניים באירופה, הנשלטת על ידי הנצרות, נחשבה כנחותה ביחס לגבר וזכויותיה הוגבלו.
ההצדקה החילונית לכך הייתה קלות הדעת, העורמה ותאוות הבצע של האישה, ההצדקה התאולוגית הייתה מקומה המשני בבריאה וחלקה בחטא הקדמון.
היחס התאורטי לאישה עוצב בעיקר על ידי הכנסייה והאצולה, ולכן הרעיונות הוכתבו למעשה על ידי שכבת שלטון צרה שצד אחד שלה התנזר מנשים וראה באשה גורם חטא, וצד שני ראה אותה כנספח לנכס העיקרי שלו, הנחלה.
לעומת ההשקפה על נחיתות האישה, במאה ה-12 וה-13 בעת הפריחה התרבותית של ימי הביניים עלו פולחני הבתולה מריה ומרים המגדלית בכנסייה ובמקביל שירת האהבה החצרונית בשכבת האצילים, שרוממו את דמות האישה.
למרות זאת, לא נראה שבפועל הייתה לכך השפעה מעשית על חיי הנשים, פולחן הבתולה בכנסייה העלה רק את מעמדה של הנזירה הבתולה המקדישה את עצמה לאל, ושירת האהבה החצרונית הייתה פופולרית רק בקרב אליטת אצולה צרה.
בנוסף לכך השירה החצרונית התייחסה רק למערכות יחסים לא ממומשות.
חלק מתפיסת עולמה הייתה שאהבה מושלמת יכולה להתקיים רק ללא יחסים פיזיים, ואהבה במסגרת הנישואים היא כמעט בלתי אפשרית.
למרות ההשפעה הדלה של שירת האהבה החצרונית בימי הביניים עצמם, היא הייתה למקור השראה לעיצוב היחסים בין גבר לאישה בתקופות מאוחרות יותר.
לאישה לא ניתנה בימי הביניים רשות חוקית להחזיק במשרות שלטוניות ודתיות.
במערכת המשפט, נאסר על אישה לשמש כשופטת או עורכת דין וכנציגה של צד במשפט מלבד בעלה.
נשים לא יכלו אף לשמש כעדות, מלבד במקרים בהם לא הייתה ברירה אלא לקבל את עדותה של אישה.
זכותה של האישה לתבוע גם כן הייתה מוגבלת, רווקה יכלה לתבוע בעניינים אזרחיים ונשואות יכלו לעשות זאת רק בהסכמתו של בעלן.
בדין הפלילי יכלו נשים לתבוע רק על פגיעה גופנית, אונס והטחת עלבון שבוצעו בהן עצמן.
אישה נשואה יכלה גם לתבוע על רצח בעלה.
בממסד הדתי לא יכלו נשים לשמש ככומר או כמטיפה, זאת בהתאם לתפיסה הנוצרית הרואה בכומר ממלא תפקיד סמלי של ישו, שהיה גבר.
רוב הנזירות בימי הביניים חיו בקהילות נזיריות, היו גם כאלו שחיו בהתבודדות ליד כנסייה או קאפלה.
גם במנזרי נשים לא יכלו אמהות המנזר לשרת בתפקיד כהן ולכן נזקקו לשירותם של גברים על מנת לקדש אישה לנזירות, לקבלת וידוי ולברכות.
סמכותן של אמהות המנזרים הייתה סמכות ארגונית והן יכלו לאכוף את המשמעת ואת תקנון הכנסייה.
היו בתי מנזר מעורבים בהם חיו הגברים והנשים בבתים נפרדים.
היחס כלפי הנישואים בתאולוגיה הנוצרית ונתפס כ"רע במיעוטו" למי שלא יכול לעמוד בפני תשוקתו ולהיות פרוש, גם בשכבה המלומדת התמסרות לאישה נחשבה כהסחת דעת מהעיסוק בידע לטובת התמסרות לתשוקה ולארציות.
התנזרות מנשים לא הייתה מנת חלקם רק של אנשי הכנסייה, אלא גם של מלומדים ואנשי האוניברסיטה.
ההצדקה העיקרית לנישואים לפי הכנסייה הייתה מניעת חטא, העמדת צאצאים וחברות.
בספרות החילונית הנישואים תופסים מקום מרכזי בחיים, אולם רק מעט מהן הן מתוארים כמקור לאושר וכמתבססים על אהבה.
רוב הנשים בימי הביניים, כמו בכל התקופות, היו נשואות.
נשים התחתנו בדר"כ בגילאי 15–18, ולעומתם הגברים בדרך כלל לא התחתנו לפני גיל 25. לנשים הנשואות הייתה חובה לשמוע לבעליהן והן נחשבו ככפופות להם, לבעל אף הייתה זכות להכות אשתו במידה.
לעיתים קרובות אינטרסים כלכליים ומעמדיים הכתיבו את הנישואים, דבר זה בולט במיוחד בחברת האצולה בה הייתה לנישואים חשיבות מדינית, כלכלית וגאוגרפית, בשכבת האצולה היה ייחוד נוסף בכך שהסניור יכול היה להתערב בהסדר הנישואים של בתו של ואסל שתחת מרותו.
כיוון שירושת נחלה הייתה כרוכה בסמכויות הקשורות לנחלתו, הוא רצה לוודא שאדם מתאים לתפקיד יינשא ליורשת, נישואים ליורשת הייתה גם אחת מהדרכים שבהן יכל סניור לגמול לווסל על תפקידו ונאמנותו לכן לעיתים הסדר נישואים נעשה לא רק בניגוד לרצונה של הנערה אלא אף בניגוד לרצון משפחתה.
כאשר אשה התאלמנה, היו שבחרו להמשיך לחיות כאלמנות, יש שהצטרפו למסדרי הנזירות ורבות גם נישאו בשנית.
הכנסייה קידשה נישואים שניים והם לא נחשבו לחטא.
עד המאה ה-14 אלמנות היו נשפטות תחת בית הדין הכנסייתי, הן היו תחת חסותו כיוון שהכנסייה נתפסה כבעלת סמכות על המדוכאים והחלשים בחברה.
לאחר המאה ה-14 שיפוטן עבר בהדרגה לבתי דין חילוניים.
למרות שאלמנות נתפסו כשייכות לקטגוריית המדוכאים בעיני הכנסייה, ניתן לומר שאלמנות זכו למרב הזכויות שיכלה אישה לקבל בימי הביניים, האלמנה לא הייתה כפופה לבעלה או למשפחתה והובטחו לה אמצעי קיום ביחס לגודל נכסיו של בעלה.
רכישת השכלה בסיסית קיבלה עידוד גם מצד הכנסייה, ההשכלה עבור אישה בימי הביניים נחשבה כאמצעי לטיפוח הצניעות והחסידות הדתית והיא גם העלתה את ערכה של האישה בנישואים.
למרות זאת מוסדות ההשכלה הגבוהה והאוניברסיטאות היו סגורים בפני נשים, דבר שיצר פער ביכולת ההתקדמות המקצועית של האישה.
בדרך כלל נשי האצולה קיבלו השכלה ראשונית.
הן למדו לקרוא ולעיתים אף לכתוב.
הן יכלו לקרוא בספר תפילה וקראו שירה וסיפורי מעשיות על פי עצתם של מחברי ספרות ההדרכה לנשים.
בנות למדו אצל מורים פרטיים, בתי הספר של המנזרים ובתי הספר לילדי האצילים בעיר.
השכלה לשם מילוי תפקיד הועלתה רק באופן יוצא מן הכלל כאשר האישה הייתה עתידה לשלוט בחלק מנחלה.
בעיר בשכבות הנמוכות לא קיבלו הנשים השכלה (כמו גם הבנים בשכבות אלו).
בנות הסוחרים ובעלי המלאכה קיבלו הכשרה מקצועית וייתכן שחלק מהן נשלחו לבתי ספר בתקופה זו.
ידוע על קיומם של בתי ספר מעורבים לגילאי 6–12 שבהם למדו בנים ובנות קריאה.
בכל השכבות החברתיות היו הנשים אחראיות על ניהול משק הבית.
במעמד האצולה לא עשו את מלאכות הבית בעצמן אלא היו אחראיות לניהול צוות המשרתים.
בנוסף שימשו האצילות כעוזרות לבעליהן והיו אחראיות לניהול ענייני הנחלה בהיעדרם.
לנשים העירוניות היה חלק מרכזי בכלכלה בעיר שהקנה לה מקום גם בגילדות המקצועיות.
נשים עסקו בעבודות שונות כחלק מבית המלאכה המשפחתי וכעזרה לבעליהן.
היו גם נשים שלמדו מקצוע מילדותן, יש שנישאו בהמשך לאותו בעל מקצוע ויש שנישאו לבעל מקצוע אחר והמשיכו במקצוען.
ב"ספר המקצועות" שחובר בידי אטיין בואלו במאה ה-13, מתוארים כל הגילדות המקצועיות בעיר ומתואר בו שנשים עבדו ב-86 מתוך 100 מקצועות ושש מלאכות בלבד היו בלעדיות לנשים.
בין המקצועות הבלעדיים לנשים היו: טווית משי, ייצור כיסויי ראש מהודרים וייצור חריטים.
רבים מהמקצועות בהם עסקו נשים היו קשורים לתחום ייצור מלבושים ומלאכות עדינות הדורשות מיומנות רבה כמו צורפות, הכנת כלי עבודה ועוד.
למרות מעורבותן הרבה בחיים העירוניים, גם בעיר נאסר על נשים ליטול חלק בהנהגה ולעומת זאת, נשים רבות נמנו על שכבת המשרתים שהייתה הנמוכה שבשכבות העובדים בעיר.
נשים עבדו גם בזנות שלא נאסרה בעיר והוכרה כמקצוע, אך נחשבה לבזויה ושפלה.
בכפרים לקחו הנשים חלק בכל העבודות כולל בעבודות החקלאיות.
רק בכריתת עצים ובנייה עסקו גברים בלבד.
שכרן של הנשים היה נמוך משל הגברים.
בקבינט של ארצות הברית כיהנו 32 נשים בתפקידים שונים (נכון ל-2019).
אף אישה לא החזיקה בתפקיד כלשהו בקבינט לפני אשרור התיקון התשעה עשר לחוקת ארצות הברית בשנת 1920, האוסר על מדינות ארצות הברית ועל הממשלה הפדרלית למנוע מאזרח כלשהו את זכות הצבעתו בשל מינו.
פרנסס פרקינס הייתה האישה הראשונה שכיהנה בקבינט כאשר מונתה למזכירת העבודה של ארצות הברית ב-1933 בידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
אחריה, אובטה קאלפ הובי הפכה לאישה השנייה שכיהנה בקבינט, לאחר שמונתה למזכירה הראשונה של מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה בשנת 1953. מחלקה זו פוצלה ב-1979 לשתי מחלקות: מחלקת החינוך ומחלקת הבריאות ושירותי האנוש.
פטרישה רוברטס האריס, שהייתה מזכירת מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה (לפני פיצול המחלקה), וששימשה בעבר כמזכירת השיכון והפיתוח העירוני בשנת 1977, הפכה למזכירה הראשונה של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש לאחר הפיצול בשנת 1979. האריס הייתה גם האישה האפרו-אמריקאית הראשונה לכהן בקבינט.
הסנאטורית לשעבר מקרוליינה הצפונית, אליזבת דול, היא האישה הראשונה שכיהנה בשני תפקידים שונים תחת שני נשיאים שונים.
היא מונתה בידי הנשיא רונלד רייגן למזכירת התחבורה ב-1983, והוסיפה לכהן כמזכירת העבודה בממשלו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ילידת צ'כוסלובקיה, מדליין אולברייט, הפכה לאישה הראשונה שלא נולדה בארצות הברית שכיהנה בקבינט כאשר מונתה למזכירת המדינה של ארצות הברית ב-1997 מינויה היה הבכיר ביותר לאישה באותה התקופה קונדוליזה רייס מונתה גם היא למזכירת המדינה ב-2005, ובכך הפכה לאישה הבכירה ביותר בסדר הירושה של הנשיא בהיסטוריה של ארצות הברית.
בשנת 2006, ננסי פלוסי החליפה את רייס בתור האישה הבכירה ביותר לרשת את הנשיא כיושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 2009, הנשיא ברק אובמה מינה ארבע נשים לקבינט: מושלת אריזונה ג'נט נפוליטנו למזכירת לביטחון המולדת, הגברת הראשונה של ארצות הברית לשעבר והסנאטורית ממדינת ניו יורק הילרי קלינטון למזכירת המדינה, נציגת קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית הילדה סוליס למזכירת העבודה, ומושלת קנזס קתלין סבליוס למזכירת הבריאות ושירותי האנוש.
הילרי קלינטון הפכה לגברת הראשונה היחידה שכיהנה בקבינט וכאישה השלישית (והאחרונה, נכון ל-2026) לכהן בתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית.
עם מינויה לתפקיד, הפכה נפוליטנו למזכירה הראשונה של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
ברק אובמה מינה שמונה נשים לתפקידים בקבינט שלו במהלך נשיאותו, יותר מכל נשיא אחרת בתולדות ארצות הברית, ובכך עקף את השיא של ג'ורג' ווקר בוש, שמינה 6 נשים.
במחלקת העבודה של ארצות הברית כיהנו שבע נשים - המחלקה בה כיהנו הכי הרבה נשים כמזכירות.
במחלקת הבריאות ושירותי האנוש כיהנו חמש נשים ובמחלקות המדינה, התחבורה, המסחר, החינוך כיהנו שלוש, ובמחלקות השיכון והפיתוח העירוני והמשפטים כיהנו רק שתי נשים.
במחלקת הבריאות, החינוך והרווחה לשעבר כיהנו גם שתי נשים.
מחלקת ההגנה והמחלקה לענייני חיילים משוחררים הן המחלקות הקיימות היחידות שבראשן לא עמדו נשים אף פעם.
עם היבחרו של לנשיאות ארצות הברית ב-2020, הרכיב הנשיא הנבחר של ארצות הברית ג'ו ביידן קבינט מגוון מבחינה אתנית ומגדרית, ו-46% מחברי הקבינט בראשותו הן נשים.
בראשן ניצבת קמלה האריס, האישה הראשונה בתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית.
הסדר המספרי מייצג את מקומה של המזכירה בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית כחברת קבינט.
נשים באפריקה הן נשים שנולדו, או מתגוררות או במקור הן מיבשת אפריקה.
התרבות, האבולוציה וההיסטוריה של הנשים האפריקאיות קשורה לאבולוציה ולהיסטוריה של היבשת האפריקאית עצמה.
מרבית הנשים האפריקאיות נושאות באחריות על רווחת ילדיהן.
הן מנהלות את משק הבית, מספקות מזון, תזונה, מים, בריאות, חינוך ואחראיות לתכנון המשפחה במידה רבה יותר מאשר במדינות מתפתחות אחרות בעולם.
למרות התפתחויות כגון שיפור הטכנולוגיה החקלאית, זמינות אמצעי מניעה ושינויים במעמד החברתי-כלכלי של נשים, שניתן היה להסיק כי יקלו על חייהן, עומס העבודה שלהן גדל עם המצב הכלכלי והחברתי המשתנה באפריקה.
יכולתן הכלכלית של נשים, ובייחוד יכולתן לנהל את רווחת המשפחה נמצאת תחת איום.
"המודרניזציה" שינתה את מאזן היתרון נגד נשים.
מערכת המשפט, החברה המודרנית ושירותים שפותחו על ידי מדינות אפריקאיות שונות לא משפרות את מעמד האישה באפריקה.
ישנם מחקרים רבים על ההיסטוריה של נשים במדינות אפריקה.
ההיסטוריה של מחקר הנשים באפריקה
המחקר שעוסק בהיסטוריית הנשים באפריקה קיבל הכרה כתחום מחקרי מיד לאחר ההיסטוריה האפריקאית הכללית והפך לנושא אקדמי מכובד.
היסטוריונים כמו יאן ואנסינה (Jan Vansina) וולטר רודני (Walter Rodney) אילצו את האקדמיה המערבית להכיר בקיומן של חברות אפריקניות ומדינות אפריקניות, בעקבות תנועות העצמאות האפריקאיות של שנות ה-60, אם כי הן התמקדו בעיקר בהיסטוריה של הגברים.
אסתר בוסרופ (Ester Boserup), כלכלנית דנית, עוררה גלים בקרב ההיסטוריונים בספרה משנת 1970 "תפקידן של נשים בפיתוח כלכלי", שהראה את התפקיד המרכזי שהנשים מילאו במשך מאות שנים בהיסטוריה האפריקאית כיצרניות כלכליות, וכיצד נקטעו מערכות אלה על ידי הקולוניאליזם.
בשנות השמונים חקרו חוקרים ואקדמאים את ההיסטוריה של נשים אפריקניות ברחבי היבשת.
עם הזמן דנו ההיסטוריונים בתפקידן ובמעמדן של הנשים בחברה הפרה-קולוניאליסטית לעומת הקולוניאלית.
הם בחנו מספר גורמים- כיצד נשים עסקו בשינוי צורות דיכוי, איך הופכות תופעות כמו ניהול משק בית למגדריות, חשפו את תפקידי הנשים במאבקים הלאומיים לעצמאות, ואף טענו כי הקטגוריה של "אישה" במקרים מסוימים אינה יכולה להיות מיושמת בהקשרים פרה-קולוניאליים.
נשים אפריקאיות הוכיחו שהן חלק חיוני מההיסטוריה, הכלכלה והחברה במרבית האזורים של אפריקה במשך אלפי שנים.
מסורות הן חלק בלתי נפרד מהתרבות האפריקאית.
בתרבויות רבות הן מסמנות מעמדות חברתיים וטקסי מעבר מנערות לבגרות באמצעות שינויי גוף קיצוניים, הכוללים הרחבת איברי הפנים, צילוק הגוף, חיתוך איברי המין ועוד מסורות שונות.
נישואים הם פרקטיקה של בני אדם על מנת לשמר את הצאצאים ולהבטיח את ההישרדות של אותו המין והשושלת.
בחלקים רבים באפריקה ילדים הם ברכה והשאיפה היא להביא כמה שיותר ילדים לעולם.
אישה שאינה נשואה באפריקה וללא ילדים, לרוב נחשבת כמישהי שאינה תואמת את הנורמה ואף פוגעת באמונה המקומית.
בנוסף, הסיכוי של אישה אפריקאית למצוא בעל מעל גיל 30 הוא נמוך, ולכן ניתן למצוא באפריקה נישואים פוליגמיים רבים, כי נשים מעדיפות להיות בנישואים פוליגמיים במקום להיות לבד.
פוליגמיה היא תופעה בה אדם אחד נישא למספר בני זוג.
זאת בניגוד למונוגמיה - בן זוג אחד בלבד.
מרבית סוגי הפוליגמיה המוכרים בעולם הם פוליגיניה - גבר שנישא למספר נשים.
תופעה זאת נפוצה יותר משום שרוב החברות האנושיות הן חברות בהן הגברים הם השולטים.
בדתות המונותאיסטיות - ביהדות ובנצרות שוללים את תופעת הפוליגמיה, לעומת זאת, באסלאם מותר לגבר אחד לשאת עד 4 נשים, בתנאי שהגבר יעניק שוויון מלא ומוחלט לכולן.
למרות זאת, באפריקה הפוליגמיה היא תופעה חברתית ואינה תלויה בדתו של אדם.
באסלאם גבר יכול להודיע לאשתו שבכוונתו להתחתן עם אישה נוספת, אם האישה הראשונה לא מרוצה היא יכולה להתגרש ממנו אך עליה לעזוב את ביתה ואת ילדיה.
מסיבה זו הנשים בדרך כלל בוחרות להישאר נשואות.
בטוגו אחוז הנשים אשר נמצאות בנישואי פוליגמיה הוא הגבוה ביותר עם 52%.
אזורים נוספים בעלי אחוזים גבוהים הם בורקינה פאסו, גינאה, סנגל, מאלי ועוד.
המדינה בעלת 4% בלבד ובעלת האחוזים הנמוכים ביותר היא מדגסקר.
מעמד הנשים בנישואים פוליגמיים הוא בעייתי, משום שחלקן בוחרות להיכנס לתוך נישואים פוליגמיים כאישה שנייה או שלישית על מנת לדאוג למצבן הכלכלי או בשל גילן המאוחר, לרוב הנשים שכבר נשואות לגבר לא יהיו מרוצות שבעליהן ייקחו נשים נוספות, מהפחד שלא יוכל לכלכל את כולן.
השחתת איבר המין הנשי הוא מנהג מסורתי שבו מבצעים חיתוך מלא או חלקי של איבר המין הנשי - העורלה, הדגדגן, השפתיים החיצוניות והפנימיות.
בכל חברה המנהג שונה, בחלק מהמקומות קיים היום איסור לבצע מילה.
לאחר ביצוע החיתוך האישה לא תוכל ליהנות מיחסי מין.
לדעת תומכי המנהג, המטרה היא טקס מעבר והוכחה לבגרות, המציג את גבורתה וחוזקתה של האישה, ואת היכולת של האישה לשאת סבל.
בנוסף לטענתם, המנהג יוצר איחוד ו"אחוות אחיות" בין כל הנשים, נותן תחושה של טוהר ומחזק את חיי הנישואים מכיוון שאישה שמעולם לא קיימה יחסי מין עם אדם אחר, נמנעת ממחשבות על מין ומפיתוי לאונן.
ישנם סיבוכים רבים שנגרמים בעקבות התהליך- דימום, זיהום מקומי וזיהום כולל שעלול להוביל אפילו למוות.
בבגרותן הנשים עלולות לסבול מהפסקה של הווסת, דלקות חוזרות באיבר המין, כאבים בזמן קיום יחסי מין, בעיות בלידה, ליקויים ברצפת האגן, עד כדי אי שליטה קבועה בהטלת צואה ושתן.
בנוסף, אחוז ניכר של נשים אשר עברו מילה נתקלות בקושי להרות וסובלות מבעיות פוריות.
הקבוצות האתניות האחרונות באפריקה שבהן נשים עדיין נוהגות ללבוש חרס גדול או דיסקים מעץ או "צלחות" בשפתיים התחתונות נקראות- מורסי, חי וטרמה.
צלחת השפתיים הפכה למאפיין הראשי הבולט של מורסי והפכה אותם לאטרקציה לתיירים.
שפתה התחתונה של הילדה נחתכת, על ידי אמה או על ידי אישה אחרת מהיישוב שלה, כאשר היא מגיעה לגיל 15 או 16. החתך נשמר פתוח על ידי חתיכת עץ עד שהוא מחלים, ההחלמה לוקחת כ-3 חודשים.
ההחלמה תלויה באישה וכמה היא מחליטה למתוח את שפתייה.
חלק, אבל בהחלט לא כולן, מתמידות בהרחבה עד שהשפתיים שלהן יכולות להכניס צלחות של 12 ס"מ או יותר בקוטר.
על מנת להכניס את הצלחות עוקרים את שתי שינייה התחתונות הקדמיות של הנערה על מנת לפנות מקום.
הצלחות בשפתיים יכולות לפגוע באורח החיים, בדיבור של הנשים ויכולות להאט את ההליכה שלהן.
מבחינת אנשי השבט, צלחת השפתיים שעונדות הנשים במורסי מסמלות יופי ומעמד חברתי בכיר.
ככל שהצלחת של האישה תהיה גדולה יותר ומרשימה כך יצטרך הגבר שירצה בה כאישה לתת לאביה יותר בהמות תמורתה.
זכויות ומעמדן של נשים באפריקה
ברמה האזורית והארצית נעשים מאמצים רבים כדי לקדם את זכויות הנשים ולהבטיח שוויון בין המינים ביבשת.
עם זאת, ישנם אתגרים רבים, הפערים שנותרו מאיימים על מימוש זכויותיהן של הנשים באפריקה.
אמנם ישנם הבדלים בין המדינות השונות, אך מרבית הנשים האפריקאיות לא זכאיות לזכויות אדם בסיסיות ושיווין מלא לצד המין השני.
דוגמאות לזכויות נשים במדינות אפריקאיות שונות:
אלג'יריה נחשבת לאומה ליברלית יחסית ומעמדה של האישה משקף זאת.
בניגוד למדינות אחרות באזור, השוויון לנשים מעוגן בחוקים האלג'ירים ובחוקה.
הן יכולות להצביע ולהתמודד לתפקידים פוליטיים.
ברפובליקת בנין השתפר מצב זכויות הנשים במידה ניכרת מאז החזרת הדמוקרטיה ואישור החוקה, ועם המעבר לתקנון האישי והמשפחתי בשנת 2004, שבאמצעותו שינו מנהגים מסורתיים שונים שהתייחסו באופן שיטתי ולא שוויוני לנשים.
עם זאת, אי השוויון והאפליה נמשכים.
פוליגמיה ונישואין כפויים הם בלתי חוקיים, אך עדיין מתרחשים במדינה.
ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו לא השיגו מעמד של שוויון מלא כמו לגברים, המאבק שלהן נמשך עד עצם היום הזה.
ממשלתו של מובוטו ססה סקו (Mobutu Sese Seko) נשיא המדינה בין 1965 עד 1997, העניקה לנשים זכויות משפטיות מסוימות (למשל, הזכות לקניין והזכות להשתתף במגזר הכלכלי והפוליטי),אך עדיין ישנן מגבלות אישיות ומשפטיות שמצמצמות את ההזדמנויות שניתנות להן.
לוב, מאז הכרזתה על עצמאות, מנהיגיה מחויבים לשיפור מצבן של הנשים במדינה, אך זאת במסגרת הערכים הערביים והאסלאמיים.
נושא מרכזי במהפכה של 1969 היה העצמת כוחן של הנשים במדינה ומחאה נגד מעמדן הנחות.
אך בכל זאת נשים עדיין נותרו מודרות מהתחומים הפוליטיים והכלכליים במדינה.
בשנת 2011, למרות השתתפותן הפעילה של הנשים בלוב בהפיכה נגד מועמר קדאפי, המצב התדרדר והנשים נותרו חסרות זכויות בסיסיות ולא ניתנה להן גישה להשתתפות פוליטית ולעבוד במוסדות רשמיים של המדינה.
ברפובליקה של ניז'ר 98% מהאוכלוסייה היא מוסלמית.
רבים מהחוקים שאומצו על ידי ממשלת הרפובליקה של ניז'ר נועדו להגן על זכויותיהן של נשים ניז'ריות במסגרת האמונות אשר לקוחות מהאסלאם.
אך לצד החוקים שאומצו ישנם חוקים שנדחו מתוך דבקות בדין האסלאמי.
רואנדה, החוקרים קלייר ואלאס (Claire Wallace), כריסטיאן הארפר (Christian Harper) ופמלה אבוט (Pamela Abbott) כותבים שלמרות העובדה של יש את הייצוג הגבוה ביותר של נשים בפרלמנט מבין כל המדינות באפריקה, ישנן שלוש בעיות מגדריות עיקריות בחברה הרואנדית: עומס העבודה של נשים, נגישות לחינוך ואלימות מגדרית.
הם מסיקים כי היחס לנשים במוסדות הפוליטיים של רואנדה לא חלחל לשאר החברה הרואנדית.
בסיישל נשים נהנות מאותן זכויות משפטיות, פוליטיות, כלכליות וחברתיות כמו גברים.
החברה בסיישל היא חברה מטריארכלית.
אימהות נוטות להיות דומיננטיות במשק הבית, שולטות ברוב ההוצאות השוטפות ובדאגה לרווחתם של הילדים.
אימהות לא נשואות הן תופעה מקובלת בחברה והחוק מחייב את האבות לתמוך בילדיהם.
נשים מבוגרות יכולות בדרך כלל לסמוך על תמיכה כספית של בני משפחה המתגוררים בבית או מההכנסות של הילדים הבוגרים.
ברפובליקה של דרום סודאן נשים לקחו חלק במאבק לשחרור המדינה, על ידי אספקת מזון ומקלטים לחיילים, על ידי טיפול בילדים ועל ידי טיפול בפצועות ופצועים.
בנוסף הקימו את "גדוד הנשים" - "קטיבא בנאת" (Katiba Banat).
סודאן היא מדינה מתפתחת העומדת בפני אתגרים רבים בנושא אי-השוויון בין המינים.
הארגון Freedom House דירג את סודאן בדירוג הנמוך ביותר בין המשטרים המדכאים בשנת 2012. דרום סודאן דורגה מעט גבוה יותר, אך היא גם הוגדרה כ-"לא חופשית".
סודאן היא אחת המדינות המעטות שאינן חתומות על האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה נגד נשים (CEDAW).
יחד עם זאת, יש לציין שחלו שינויים חיוביים ביחס לשוויון בין המינים בסודאן.
נכון לשנת 2013, נשים מהוות 24.1% מכלל חברי האספה הלאומית של סודאן.
באוגנדה למרות האחריות הכלכלית והחברתית הניכרת של נשים באגודות מסורתיות רבות ב התפקידים שמילאו היו נחותים בבירור לעומת תפקידיהם של הגברים.
נשים חונכו להיענות לרצונם של אבותיהן, אחיהן, בעליהן ולפעמים גם לגברים אחרים.
דוגמה לכך, בשנות השמונים, הייתה ציפייה מנשים באזורים הכפריים של אוגנדה לכרוע ברך כאשר דיברו עם גבר.
יחד עם זאת, נשים נטלו על עצמן את האחריות העיקרית לטיפול בילדים ובמאה העשרים תרמו נשים תרומה כלכלית משמעותית לחקלאות במדינה.
בעוד נשים נרשמו יותר מאשר גברים ברחבי העולם במוסדות להשכלה גבוהה בשנת 2005 על פי האינדקס לשוויון מגדרי (GPI), באפריקה שמדרום לסהרה, הממוצע של אינדקס השוויון המגדרי להשכלה גבוהה החמיר בין השנים 1999 ו-2005. פערים מגדריים גדלו באופן משמעותי במשך התקופה בקונגו, בגמביה, לסוטו וניגריה.
לעומת זאת, רישום נשים למוסדות ההשכלה גבוהה השתפר משמעותית בבורקינה פאסו, אתיופיה, מלאווי, הרפובליקה המאוחדת של טנזניה.
בחמש עשרה מדינות שיעורי האוריינות של נשים היו פחות משני שלישים מאלה של הגברים.
בגאנה למרות ששיעור הנשים גבוה יותר, שיעורי רכישת ההשכלה של גברים גבוהים ב-10%.
בשנים 2001–2008, שיעור האוריינות הארצית בקרב נשים צעירות בגילאי 15–24 היה 83.2%, נמוך במעט מזה של גברים בני אותה קבוצת גיל 88.3%.
באוכלוסיית משקי הבית, כ-50% מהגברים ורק ל-29% מהנשים יש השכלה תיכונית או גבוהה יותר.
העלאת המודעות בנושא חשיבות ההשכלה גרמה למספר להתאזן, בכך שבנות צעירות נוהגות ללכת יותר לבית הספר היסודי ובכך ימשיכו ללימודי תיכון.
החינוך היסודי במאלי היה מוגדר כחובה עד גיל 12, אך רק 49.3% מהבנות (64.1% מהבנים) למדו בבית הספר היסודי במהלך שנת הלימודים 2005–2006. ההרשמה של בנות לבית הספר הייתה נמוכה יותר מאשר בנים בכל הרמות, בעיקר בגלל פערי העוני.
הנטייה התרבותית היא להשקיע בחינוך הבנים ואת הנישואין המוקדמים לבנות.
בקניה מרבית החינוך שקיבלו נשים לפני הקולוניזציה האירופאית, עסק בעבודות שנשים ביצעו במהלך ההיסטוריה כגון עקרת בית, מטפלת, לידת ילדים וניהול משק הבית.
תפקיד זה נתן לנשים קנייתיות רבות תחושת זהות שרוב הנשים שוות.
בתקופה הפוסט קולוניאלית הקניית השכלה לנוער הפכה למטרה חשובה יותר.
למרות שהייתה גישה לחינוך, היה קשה לילדים הקנייתים, בעיקר לבנות, לקבל חינוך פורמלי רק משום שההורים לא הכירו בצורך לשלוח את בנותיהם לבית הספר.
החינוך שקיבלו בנות צעירות היה דומה לזה של מה שהן ילמדו מהאימהות שלהן לפני הקולוניזציה.
זה כלל מיומנויות כגון טיפול בילדים ותפירה, ואם הבנות היו בנות מזל, הן למדו כיצד לקרוא ולכתוב.
בשלהי המאה התשע-עשרה נעשתה הנערה הקנייתית יותר משכילה כיוון שזכתה להשכלה יסודית, אך גברים, לעומת זאת, למדו לתארים ויצאו לשוק העבודה, בעוד שנשים נשארו בבית.
שיעור האלימות המינית באפריקה הוא אחד מהגבוהים בעולם.
ישנה הערכה כי כ-40% מהנשים בדרום אפריקה ייאנסו במהלך חייהן וששיעור הדיווח הוא 1 ל-9 מקרים.
בשנת 1997 אלימות נגד נשים הפכה לאחד מהפשעים בעדיפות עליונה, כחלק מהאסטרטגיה הלאומית למניעת פשעים, אולם שיעורי הדיווח אודות אונס, ניצול מיני של נשים וילדים ואלימות מקומית המשיכו לעלות.
בדרום אפריקה, פורסם דו"ח לחיסול אפליה נגד נשים שחושף את אחד המקורות לבעיה זו; חוסר אמון הציבור, גברים ונשים, ברשויות אכיפת החוק ובעובדי הממשלה.
הדו"ח מציין כי בשנת 2003–2004 דווחו רק 55,000 מקרי אונס למשטרה, שיעור של 114 לכל 100,000. הסיבה לכך, לטענת חוקרים, היא בשל חוסר האמון במערכת המשפט הפלילי והסטיגמה השלילית המאפיינת נשים המדווחות לרשויות.
חוסר האמון נוצר כנראה, כתוצאה מתהליך האפרטהייד שהביא בהדרגה לנידויה של דרום אפריקה, והותיר ציבור פגוע וביקורתי כלפי הרשויות.
הדעה הקדומה שהתפתחה על רשויות החוק ועל המשטרה בפרט, צמצמה את היקף הדיווחים על מקרי אפליה ואלימות, וכתוצאה מכך נפגעה יכולת האכיפה וההגנה על האזרחים והנשים בפרט.
בנוסף הדו"ח מצביע על חוסר הנגישות לרשויות וחוסר יעילותן, בעיקר באזורים כפריים.
אי-יעילות המשטרה גורמת למרבית העבירות המיניות להיות מופחתות לעוונות, והרשויות נמנעות מלהתערב במה שנחשב בדרך כלל לעניינים פרטיים.
ההערכה היא כי העלייה במספר מקרי האונס המדווחים ב-10 השנים האחרונות היא כי יותר נשים היו מוכנות לפנות למשטרה.
אבל עדיין מרבית מהאוכלוסייה לא רואים באונס כבעיה, וישנה אמונה מתמשכת כי הנשים הנפגעות, כלומר הקורבנות, הן הנושאות באשמה.
מחקר נפרד שנערך בשנת 2005 על ידי המועצה למחקר רפואי מצא כי בדרום אפריקה נרצחת אישה בכל שש שעות על ידי שותפה האינטימי, השיעור הגבוה ביותר שדווח אי פעם בכל מקום בעולם.
במאלי נשים שוות בפני החוק אך עם זאת האלימות במשפחה נגדן, כולל התעללות זוגית, נסבלת ושכיחה.
התעללות בין בני זוג מוגדרת כפשע, אך המשטרה לא רצתה לאכוף חוקים נגד או להתערב במקרים של אלימות במשפחה.
על תקיפה ניתנים עונש מאסר של שנה עד חמש שנים וקנסות כבדים.
נשים רבות סירבו להגיש תלונות נגד בעליהן משום שלא יכלו לפרנס את עצמן מבחינה כספית.
המשרד לקידום נשים, ילדים ומשפחה הוציא מדריך על אלימות נגד נשים לשימוש של ספקי שירותי בריאות, משטרה, עורכי דין ושופטים.
המדריך מספק הגדרות לסוגי האלימות, והנחיות כיצד לטפל בכל אחד מהם.
ארגונים לא ממשלתיים ופעילים לקידום זכויות נשים הפעילו מקלטים אך החוק אינו מתייחס במפורש להטרדות מיניות שהתרחשו בתדירות גבוהה.
במצרים בסקר שנערך בשנת 2010 על ידי המרכז המצרי לזכויות נשים, 98% מהנשים הזרות ו-83% מהנשים אזרחיות המדינה דיווחו על הטרדה מינית במצרים, ושני שלישים מהגברים אמרו כי הם הטרידו נשים.
גם נשים שענדו לבוש שמרני, כיסוי ראש מוסלמי או ניקאב, חוו אף הן הטרדות.
בשנת 2013, שלוחת האומות המאוחדות לשוויון בין המינים והעצמת נשים דיווחה כי 99.3% מהנשים המצריות חוו צורה כלשהי של הטרדה.
במדינת צ'אד, הממוקמת במרכז אפריקה, מספר הנשים עולה על מספר הגברים שמהוות את עמוד התווך הכלכלי של המדינה, שמבוססת בעיקר על חקלאות.
בשל תפקידן המרכזי, צ'אד חתמה ואשררה אמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה נגד נשים, האמנה נגד עינויים ונגד יחס או ענישה אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים.
עם זאת, נשים עדיין נאלצות להתמודד עם אפליה ואלימות.
מקרים של הטרדה, אונס, טקס השחתת איבר המין הנשי (על אף שנחשב לא חוקי אך עדיין נהוג במקומות מסוימים) ואף רצח, לא מטופלים על ידי הרשויות.
גם באוגנדה, לנשים ישנה אחריות כלכלית חברתית ותפקידים משמעותיים בחברות המסורתיות, ולמרות זאת האלימות במשפחה ותקיפות מיניות נפוצים.
דיווחי משרד זכויות הנשים ורווחת המשפחה במאוריציוס מצביעים על כך, כי אלימות נגד נשים היא תופעה רווחת בקרב האוכלוסייה במדינה.
בעקבות הדיווחים הממשלה נקטה בצעדים לקידום השוויון בין המינים על ידי ביטול חוקים מפלים העוסקים בירושה והגירה, ובמקביל יצרה מודעות לכבודה של האישה וגופה.
ב-2016 לדוגמה ביקש משרד השוויון לבטל פרסומת של קוקה-קולה שנחשבה לסקסיסטית בעקבות תלונה של יועץ מגדרי.
באפריקה החופש והזכות לנשים להתמודד לתפקידים פוליטיים ולקחת חלק בתהליכי בחירות, משתנים בין המדינות ואף בתוך כל מדינה בין קבוצות אתניות שמתגוררות בה.
לדוגמה בניגריה, לנשים בדרום ניגריה ניתנה זכות ההצבעה כבר בשנת 1950 והן התמודדו על המושבים בבחירות בשנת 1959, בעוד שנשים בצפון ניגריה לא יכלו להצביע או להתמודד עד שנת 1976. זאת מכיוון שבצפון, בעיקר באזורים הכפריים הנחשלים יותר, השכלה וקידמה לא היו בראש סדר העדיפויות החברתיות.
אלן ג'ונסון-סירליף הייתה הנשיאה האישה הראשונה של אפריקה בליבריה.
במאלי מספר מצומצם של נשים הגיעו לדרגה הגבוהה ביותר בתחומי העסקים, האקדמיה והממשל, הנשים ממלאות בעיקר תפקידים אדמיניסטרטיביים שונים בממשלה ובאסיפה הלאומית של מאלי.
אחת הנשים הידועות במאלי היא, אמינאתה דראמנה טראורה, סופרת ופעילה פוליטית, אשר כיהנה כשרת התרבות והתיירות של מאלי, כרכזת תוכנית הפיתוח של האו"ם וכחברה בהנהלת שירות העיתונות הבינלאומי.
במרוקו ייצוג הנשים בפרלמנט גדל באופן דרמטי, מ-1% בשנת 2003 ל-17% ב-2015; קוד המשפחה של מרוקו הוא אחד מהמתקדמים בעולם הערבי; ב-1993, אושר במרוקו הסכם בינלאומי בדבר שוויון בין המינים, אשר סיפק מנוף להמשך ההתקדמות בחקיקה המקומית.
מאז ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, לנשים בלוב יש זכות להצביע ולהשתתף בחיים הפוליטיים.
ניתנת להן הזכות לרכוש ולנהל את רכושן ללא תלות בבעליהן, אך לפני המהפכה במדינה ב-1969 נשים מעטות בלבד מימשו זכויות אלו.
מאז המהפכה, הממשלה עודדה נשים להשתתף בבחירות ובמוסדות פוליטיים לאומיים, אך ב-1987 רק אישה אחת התקדמה למשרה בקבינט הלאומי, כעוזרת המזכיר למידע ולתרבות.
מ-1989 עד 1994 פאטימה עבד אל-חפיז מוכתאר כיהנה כשרת החינוך.
ד"ר סלמה שבאן עבד אל ג'אבר החלה לכהן כמזכירה לענייני נשים ב-2009.
בקניה, נשים אינן ממלאות תפקידים של קבלת ההחלטות בממשלה.
למרות שקניה לא נחשבת מתקדמת בשוויון הזדמנויות לנשים, יש מספר נשים מאוד משפיעות שקיבלו מושבים בממשלת קניה.
קניה מחולקת ל-47 מחוזות, ולכל מחוז יש ממשל מקומי משלו, בראשות מושל.
רק לאחרונה (בבחירות 2017) אפשרו לנשים להצביע בפעם הראשונה בבחירות למושל המחוז.
צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה (Chimamanda Ngozi Adichie) נולדה בשנת 1977, היא סופרת ופמיניסטית ניגרית, שכותבת ספרים באנגלית.
בשנת 2007 זכתה בפרס אורנג' הבריטי.
פרס זה מוענק לנשים הכותבות ספרי עלילה באנגלית, ואדיצ'יה היא הסופרת האפריקאית הראשונה שזכתה בפרס ב-12 שנותיו הראשונות.
אדיצ'יה נולדה למשפחה מבני איגבו בדרום ניגריה.
היא החלה לימודי רוקחות ורפואה באוניברסיטה של ניגריה, אך במהלך שנת הלימודים השנייה היגרה לארצות-הברית, שם קיבלה מלגה ללימודי תקשורת.
בשנת 2001 סיימה את לימודיה בהצטיינות והמשיכה לתואר שני בכתיבה יצירתית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור.
הרומן הראשון שכתבה היה "היביסקוס סגול" שזכה לשבחים רבים עם פרסומו.
הרומן השני שפרסמה; "חצי שמש צהובה", עוסק במלחמת האזרחים בניגריה, וזיכה אותה בפרס אורנג'.
בשנת 2008 השלימה אדיצ'יה תואר שני בלימודי אפריקה באוניברסיטת ייל, ובאותה השנה פרסמה אוסף סיפורים קצרים בשם "כרוך סביב צווארך".
ספרה הרביעי "אמריקנה", שיצא בשנת 2013 נבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר של השנה על ידי הניו יורק טיימס.
ארבעת ספריה, שזכו לשבחי הביקורת, פורסמו ברחבי העולם, תורגמו לכ-30 שפות (כולל לעברית).
ואריס דירי (בסומלית: Waris Diiriye) נולדה בשנת 1965, היא דוגמנית, סופרת ופעילת זכויות אדם סומלית, הפעילה בעיקר במלחמה נגד השחתת איבר המין הנשי.
פעילותה ההומניטרית זיכתה אותה במספר פרסים יוקרתיים.
דירי שנולדה לשבט נוודים בסומליה, עברה בגיל 5 תהליך של השחתת איבר המין הנשי.
בגיל 13 ברחה ממשפחתה שרצתה להשיאה לגבר מבוגר וכך הגיעה לבסוף לדודתה בלונדון, אשת השגריר הסומלי.
דירי החלה לעבוד בסניף מקדונלד'ס בלונדון ושם פגשה את צלם האפנה טרנס דונובן.
דונובן הציע לה לעבוד בדוגמנות ודירי החלה לעבוד עבור חברות אופנה כמו שאנל, לוי'ס, לוריאל ורבלון, להופיע על שעריהם של כתבי עת נחשבים ולדגמן בתצוגות אופנה ברחבי העולם.
בשנת 1997, בעת ריאיון למגזין האופנה "מארי קלייר", סיפרה דירי לראשונה על מילת הנשים שעברה בילדותה.
כך הפכה דירי לשגרירת האו"ם בנושא המאבק נגד השחתת איבר המין הנשי.
דירי כתבה מספר ספרים, שפורסמו בעולם והפכו לרבי מכר, ביניהם "פרח המדבר" שיצא לאור בשנת 1998. הספר תורגם לשפות רבות ואף נעשה עליו סרט מצליח מאוד.
במהלך שנות ה-2000 דירי הקימה קרנות וגופים רבים שמטרתם להעלות את המודעות לנושא, לגייס כספים ולהעניק זכויות וכבוד לנשים.
בשנת 2010 מונתה על יד האיחוד האפריקאי כשגרירת שלום בנושא שלום וביטחון.
כיום דירי היא בעלת אזרחות אוסטרית ומתגוררת בווינה.
שרה סארטי בארטמן (Sarah "Saartjie" Baartman) נולדה בשנת 1789 בכפר גמטוס בדרום אפריקה.
בגיל 20 היא נחטפה, ונמכרה לקרקס לונדוני על ידי אלכסנדר דנלופ, חוקר סקוטי, שהתמחה במכירת פריטים אקזוטיים למוזיאונים.
במשך ארבע שנים היא הוצגה לראווה באירופה בגין ישבנה הגדול.
במהלך הופעותיה, היא נכלאה בכלוב, ותמורת תשלום נוסף, הצופים הורשו למשש ולצבוט את ישבנה.
היחס המשפיל שקיבלה, עורר את תשומת לבם של פעילי התנועה לביטול העבדות.
הם ניסו לחלץ אותה באמצעות פניה לבית המשפט, אך בארטמן טענה כי היא הגיעה ללונדון מרצונה החופשי והתביעה נדחתה.
בארטמן נפטרה ב-29 בדצמבר 1815 ממחלה לא מזוהה.
לאחר מותה הועברה למוזיאון הטבע בצרפת.
חוקר טבע בשם ז'ורז' קיווייה ביתר את גופתה והציג לראווה את איבר המין שלה, את המוח שלה ואיברי גוף נוספים, אותם שימר בפורמלין.
איבר מינה, המוח שלה, השלד שלה ויציקת גבס של גופה הוצגו במוזיאון האדם בפריז עד לשנת 1976.
לאחר ניצחון הקונגרס הלאומי האפריקאי בבחירות בדרום אפריקה בשנת 1994, הנשיא נלסון מנדלה ביקש באופן רשמי מצרפת את החזרת גופתה של בארטמן לארצה.
ב-6 במרץ 2002, לאחר תקופה ארוכה, נעתרה האספה הלאומית של צרפת לבקשה והיא נקברה בטקס הלוויה מלכותי ב-9 במאי 2002 – כמעט 200 שנה לאחר מותה.
אתר קבורתה הפך למוקד עלייה לרגל.
השתתפות נשים במשחקים האולימפיים החלה באולימפיאדת פריז (1900), ומאז שיעור ההשתתפות שלהן באולימפיאדה הולך וגדל.
כיום, נשים מתחרות באותן תחרויות כמו הגברים בכל ענפי הספורט, למעט מספר קטן של ענפי ספורט נשים, שהם דווקא ייחודיים לנשים (שחייה צורנית והתעמלות אמנותית).
ישנם ענפי ספורט בודדים שלא מתקיימת בהם הפרדה מגדרית בתחרויות (רכיבה).
לראשונה, באולימפיאדת טוקיו (2020) התקיימו במספר ענפי ספורט (אתלטיקה, שחייה, בדמינטון, חץ וקשת, טניס, טניס שולחן, טריאתלטון ושיט מפרשיות) תחרויות משולבות של נשים וגברים ביחד.
האישה הראשונה שזכתה לכבוד להדליק את הלפיד האולימפי הייתה אנריקטה בסיליו (מקסיקו סיטי 1968), ומאז ועד היום זכו להדליק את הלפיד 13 נשים (רק 6 נשים זכו לכבוד להדליק לבד את הלפיד), לעומת 42 גברים (28 גברים זכו להדליק את הלפיד לבד או עם גברים נוספים, ללא נשים).
נשים לא הורשו ולא הוזמנו להשתתף באולימפיאדה הראשונה שנערכה באתונה (אתונה 1896).
פייר דה קוברטן, מייסד המשחקים האולימפיים המודרניים, חשב שנשים לא אמורות להשתתף בספורט.
השייטת הלן דה פורטאלה () התחרתה בקטגוריית סירת מפרש 1–2 טון ביחד עם בעלה הרמן דה פורטאלה ואחיינה ברנד דה פורטאלה, ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שהשתתפה במשחקים האולימפיים וכן האישה הראשונה שזכתה במדליית הזהב האולימפית.
בשני ענפי ספורט נערכו תחרויות נפרדות לנשים במשחקים אלה, בטניס (7 משתתפות) ובגולף (10 משתתפות).
שרלוט קופר (), 3 פעמים אלופת וימבלדון זכתה בשתי מדליות זהב בטניס, בטורניר ליחידות ובטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם רג'ינלד דוהרטי, 4 פעמים ברציפות אלוף וימבלדון.
במשחקים אלה, לא נערך טורניר לזוגות נשים.
מרגרט אבוט () זכתה במדליית זהב בטורניר הגולף ליחידות.
כפרס קיבלה אבוט קערת פורצלן מוזהבת במקום מדליה.
מרי אבוט, אמה של מרגרט, השתתפה אף היא בטורניר וסיימה במקום שביעי ולמעשה הן האם והבת היחידות בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שהשתתפו באותה תחרות באותו הזמן.
מרגרט לא ידעה שהיא זכתה במשחקים האולימפיים והיא הייתה בטוחה שהיא ניצחה באחד הטורנירים שבהם השתתפה.
הידיעה על זכייתה נודעה לילדיה לאחר מחקר שערכה פרופ' פאולה וולץ' מאוניברסיטת פלורידה.
שלוש נשים נוספות השתתפו בתחרויות בקרוקט ושתי נשים התחרות בתחרויות הרכיבה.
6 הנשים התחרות ב-3 תחרויות נפרדות בחץ וקשת.
6 הנשים התחרות בטוניר ליחידות ובטורניר זוגות מעורבים בטניס.
25 נשים השתתפו בתחרויות בחץ וקשת, 10 נשים בטניס, 7 נשים בתחרויות החלקה אמנותית על הקרח, 1 בשיט ו-1 בתחרות בסירת מנוע.
לראשונה נערכות תחרויות שחייה וקפיצה למים לנשים
לראשונה נערכו תחרויות שחייה וקפיצה למים לנשים.
27 נשים השתתפו בתחרויות השחייה, 14 נשים השתתפו בתחרויות קפיצה למים ו-13 נשים השתתפו בתחרויות הטניס.
פאני דוראק () הייתה לאישה הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית בשחייה וגרטה יוהנסון () הייתה לאישה הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית בקפיצה למים מפלטפורמה של 10 מטר.
לראשונה השתתפה אשה אחת לעומת 10 גברים בתחרות לאמנות.
24 נשים השתתפו בתחרויות השחייה (3 תחרויות לנשים לעומת 7 תחרויות לגברים), 23 נשים השתתפו בתחרויות הטניס (לראשונה נערך טורניר בזוגות נשים), 18 נשים השתתפו בתחרויות קפיצה למים (2 תחרויות לעומת 3 תחרויות), 12 נשים השתתפו בתחרויות החלקה על הקרח, אשה אחת לעומת 100 גברים השתתפה בתחרויות השיט.
לראשונה נערכה תחרות סיף לנשים
לראשונה השתתפו נשים (25) בתחרויות הסיף (תחרות אחת לנשים לעומת 6 תחרויות לגברים), אלן אוסייר () זכתה להיות האלופה האולימפית הראשונה ברומח לנשים.
51 נשים השתתפו בתחרויות השחייה (5 תחרויות לנשים לעומת 6 תחרויות לגברים), 35 נשים השתתפו בתחרויות הטניס, 21 נשים השתתפו בתחרות לאמנות, 26 נשים השתתפו בתחרויות קפיצה למים (2 תחרויות לעומת 3 תחרויות), אשה אחת לעומת 64 גברים השתתפה בתחרויות השיט.
לראשונה נערכו תחרויות אתלטיקה והתעמלות לנשים
לראשונה השתתפו נשים (95) בתחרויות אתלטיקה (5 תחרויות לנשים לעומת 22 תחרויות לגברים).
הלינה קונופצקה () הייתה לאלופה האולימפית הראשונה באתלטיקה לאחר שזכתה בזריקת דיסקוס.
הוועד האולימפי הבינלאומי קבע שריצת 800 מטר שנערכה באולימפיאדה זו היא קשה מדי לנשים ולכן היא לא נערכה ב-5 האולימפיאדות הבאות וחזרה שוב באולימפיאדת רומא (1960).
לראשונה השתתפו נשים (56) בתחרויות התעמלות (תחרות אחת קבוצתית לנשים לעומת 7 תחרויות לגברים).
נבחרת הנשים של הולנד () בהתעמלות זכתה במדליית הזהב.
הנבחרת כללה חמש מתעמלות יהודיות (הלנה קלוט-נורדהיים, סטלה בליץ-אחסטריבה, אנה דרזדן-פולק, יודיק טיימנס-סימונס ואלקה דה לוי), אף המאמן חריט קלירקופר היה יהודי.
ארבע מהן והמאמן נספו בשואה (קלוט-נורדהיים, דרזדן-פולק ותמנס-סימונס והמאמן קלירקופר בסוביבור.
72 נשים השתתפו בתחרויות השחייה (5 תחרויות לנשים לעומת 6 תחרויות לגברים), 38 נשים השתתפו בתחרות לאמנות, 23 נשים השתתפו בתחרויות קפיצה למים (2 תחרויות לשני המגדרים), 27 נשים השתתפו בתחרויות סיף (תחרות אחת לנשים לעומת 6 תחרויות לגברים) ושתי נשים לעומת 125 גברים השתתפו בתחרויות השיט.
ענף הטניס שמספר התחרויות שלו בין המגדרים היה זהה (2 לכל מגדר וזוגות מעורבים) הוסר מאולימפיאדה זו וחזר לאחר 13 אולימפיאדות באולימפיאדת סיאול (1988).
54 מהספורטאיות השתתפו באתלטיקה (6 תחרויות לנשים), 44 בשחייה, 17 בסיף, 11 בקפיצה למים ו-75 באמנות.
תחרות הקבוצתית בהתעמלות נשים שנערכה לראשונה באולימפיאדה הקודמת, באמסטרדם (1928), הוסרה ממשחקים אלה.
98 נשים השתתפו באתלטיקה, 94 בשחייה, 64 בהתעמלות, 41 בסיף, 30 בקפיצה למים, 3 בשיט ו-31 באמנות.
תחרות הקבוצתית בהתעמלות נשים חזרה למשחקים אלה, לאחר הפסקה של 4 שנים באולימפיאדה הקודמת (לוס אנג'לס 1932).
144 נשים השתתפו באתלטיקה (9 תחרויות לנשים לעומת 24 לגברים), 88 בשחייה, 88 בהתעמלות, 39 בסיף, 24 בקפיצה למים ו-53 באמנות.
לראשונה נערכה תחרות לנשים יחידות בקיאק למרחק של 500 מטר, בהשתתפות 10 נשים, לעומת 8 תחרויות לגברים כשהמחרחק הקצר עמד על 1000 מטר.
187 נשים השתתפו באתלטיקה, 118 בשחייה, 134 בהתעמלות (7 תחרויות לנשים לעומת 8 לגברים), 37 בסיף, 25 בקפיצה למים, 13 בקיאק ו-3 בשיט.
לראשונה השתתפו 4 נשים בתחרות רכיבה, אך בשלב זה רק ברכיבה אומנותית.
ליס הרטל מדנמרק, זכתה במדליית כסף.
לראשונה, מספרן של הנשים, בענף ההתעמלות גדול יותר (65) מזה של הגברים (63) אף על פי שמספר התחרויות לנשים היה 7 לעומת 8 בגברים.
204 נשים השתתפו באתלטיקה (נוספה תחרות אחת לנשים, ריצת 800 מטר), 144 בשחייה, 124 בהתעמלות (הורדה תחרות אחת לנשים), 78 בסיף (נוספה תחרות אחת לנשים), 26 בקפיצה למים, 28 קיאק (נוספה תחרות אחת לנשים והורדו 3 תחרויות לגברים) ו-8 נשים ברכיבה ב-3 תחרויות ללא הבדל מגדרי.
236 נשים השתתפו באתלטיקה (נוספו 2 תחרויות לנשים, ריצת 400 מטר וקרב חמש), 162 בשחייה (נוספה תחרות אחת לנשים ולגברים במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ולגברים משחה שליחים 4x100 מטר חופשי), 83 בהתעמלות, 56 בסיף, 34 בקפיצה למים, 27 קיאק, 13 נשים ברכיבה ו-1 בשיט.
לראשונה נכנס טורניר כדורעף כענף למשחקים האולימפיים הן לנשים והן לגברים.
6 נבחרות השתתפו בטורניר הנשים שבהן שיחקו 68 שחקניות.
הלפיד האולימפי נישא באצטדיון על ידי, שש ספורטאיות אוסטרליות מהגדולות בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים באתלטיקה ובשחייה, לציון 100 שנים להשתתפותן של נשים במשחקים האולימפיים: האתלטית בטי קאת'ברט (בכיסא גלגלים), מלווה על ידי האתלטית רלין בויל, השחיינית דון פרייזר, האתלטית שירלי סטריקלנד, השחיינית שיין גולד והאתלטית דבי פלינטוף קינג.
הייצוג הגרפי של השתתפות נשים וגברים במשחקי הקיץ האולימפיים
אצל הגברים, בוטלה קטגוריית משקל נוצה, כך שמספרן ירד לעשר.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) הייתה הפעם הראשונה שבה התקיימו תחרויות אתלטיקה גם לנשים.
נערכו 5 תחרויות לנשים לעומת 22 תחרויות לגברים.
מאולימפיאדת בייג'ינג (2008) יש 23 תחרויות לנשים לעומת 24 לגברים.
בחלק מהתחרויות קיים הבדל בין נשים לגברים.
בתחרויות שבהם יש שימוש במכשירים, הוא נמוך יותר אצל נשים לעומת גברים.
קיים הבדל בגובה המשוכות והמכשולים בריצת 400 מטר משוכות ובריצת 3000 מטר מכשולים (76.2 ס"מ לעומת 91.4 ס"מ).
נוסף לכך, נשים מתחרות בקרב שבע וגברים בקרב עשר.
אולימפיאדת מוסקבה (1980) הייתה הראשונה בה נערך טורניר הוקי שדה לנשים, בהשתתפות 6 נבחרות.
בטורניר הראשון, השתתפו 6 נבחרות בשיטת ליגה.
באולימפיאדת סיאול (1988) השתתפו 8 נבחרות ומאולימפיאדת אטלנטה (1996) עלה מספר הנבחרות המשתתפות ל-12 בטורניר הנשים כמו טורניר הגברים.
בטורניר הכדורעף הראשון שנערך באולימפיאדת טוקיו (1964), השתתפו שש נבחרות של נשים (10 לגברים).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) כלל טורניר הנשים 8 נבחרות (12 לגברים).
מאולימפיאדת אטלנטה (1996) עלה מספר הנבחרות המשתתפות ל-12 בטורניר הנשים כמו טורניר הגברים.
טבלת כניסת נשים למשחקים האולימפיים לפי ענף ספורט
נשיכת כלב היא נשיכת אנשים או בעלי חיים הנגרמת על ידי כלב.
כלבים עלולים לנשוך כאשר הם חשים איום עליהם או על קרוביהם או מתוך הגנה על טריטוריה וכן כאשר פוגעים בהם או כשהם מזהים מצוקה.
כלבים מסוימים כמו כלבי שמירה, תקיפה או משטרה מאולפים לתקוף במסגרת תפקידם ע"פ פקודה או זיהוי איום.
היבטים של מסוכנות בנשיכת כלב
נשיכות כלבים אינן גורמות בדרך כלל לפציעה או לפציעה חמורה, אבל ישנם מקרים שבהם הן עלולות לגרום לזיהום, לעיוות, לנכות (זמנית או קבועה) ואף למוות.
החשש העיקרי במקרה של נשיכת כלב הוא ממחלת הכלבת שבה עלול הכלב לחלות ולהעביר הלאה בנשיכה.
על פי ארגון הבריאות העולמי, כ-59 אלף בני אדם מתים מדי שנה מנשיכות כלבים הלוקים בכלבת, מרביתם בהודו ובאפריקה (נתוני 2018).
במדינות מפותחות המחלה נדירה, בעיקר בשל מדיניות חיסון מערכתית.
אחד הסימפטומים של מחלת הכלבת בחיות היא תוקפנות יתר.
מסיבה זו, כל כלב שדווח על כך שנשך, מוכנס להסגר של 10 ימים כדי לוודא שאינו חולה.
כאמור, עוצמת הנשיכה אצל מרבית הכלבים חלשה יחסית לרוב היונקים (נשיכת חתולים, למשל, חמורה בהרבה).
עם זאת, הכלבים מקבוצת הפיטבול ודומיהם פותחו לנשיכה עוצמתית בהרבה משל רוב הכלבים והיא יכולה אף למעוך איברים ועצמות.
ישנן טענות לפיהן מספר מצומצם של גזעי כלבים מועדים יותר לתוקפנות ויש להם יכולת לגרום נזק משמעותי במקרה של נשיכה.
בהתאם לכך ישנן החרגות בחוקי מדינות שונות לגבי מספר גזעים.
כך גם לגבי כל סוג של כלב בוגר במידה והתרחשה תוקפנות קיצונית ופגיעה חמורה על ידו אך כאמור במקרה של רוב הכלבים הביתיים מדובר במצב חריג.
להקות של כלבי פרא בטבע וכן להקות כלבים חסרי בית (כמו למשל כלבי הרחוב של מוסקבה) עלולות לתקוף אנשים, בדומה לזאבים בטבע.
ישנם כלבים שאומנו לביצוע תפקידים שונים לצורכי שמירה, שיטור, או לוחמה.
לשם כך מאולפים הכלבים להגיב באמצעות קבלת פקודה או למוכנות לתגובה עצמאית מצידם למצבים ייעודיים.
האימונים מלמדים את הכלבים, בין היתר, לשפר את יכולת השימוש שלהם בנשיכה.
בעוד שכלבי לוחמה מאומנים בין היתר לפצוע ואף להרוג מטרה עוינת.
הרי שכלבי שיטור מאומנים לאחוז במטרות יותר מאשר לפצוע אותם.
מחקר משנת 1975 שנערך בארצות הברית הראה כי לפחות 10% מהכלבים שנשכו בני אדם קיבלו אימוני תקיפה בשלב כלשהו.
תופעה לא חוקית אשר מתבצעת במקומות מסוימים היא שימוש בכלבים לצורך קרב כלבים בהם מאומנים כלבים מסוכנים לתקוף באכזריות.
חקיקה למניעה והתמודדות עם נשיכות כלבים
הגופים המחוקקים במדינות המפותחות, חוקקו חוקים שנועדו להקטין את האפשרות לנשיכת כלבים.
בהם: החובה לרישוי של הכלבים, קשירתם ברצועת הולכה כשהם בשטח ציבורי וחסימת פיהם באמצעות זמם (בגזעים מסוימים).
ב-1934 נחקקה פקודת הכלבת המנדטורית, הקובעת בין השאר כי כלב שנשך יועבר להסגר למשך עשרה ימים.
בשנת 1992 נוספו לפקודת הנזיקין סעיפים העוסקים בהיזק על ידי כלב, לפיהם על בעלי הכלב לפצות את מי שהכלב גרם לו נזק גוף, בין אם הייתה או לא הייתה התרשלות מצדו של הבעלים.
ב-2002 נחקק החוק להסדרת הפיקוח על כלבים, שעוסק בדרכים למניעת נשיכת כלבים.
כמו כן ישנה התייחסות בדיני נזיקין להיזק על ידי כלב.
נשים במוזיקה הוא אירוע שנתי שמקיים מגזין בילבורד.
הפרס המרכזי באירוע נקרא "אשת השנה", שהוקם כדי להכיר "נשים בתעשיית המוזיקה שתרמו תרומות משמעותיות לתחום ואשר באמצעות עבודתן והצלחתן המתמשכת מעוררות דורות של נשים לקחת על עצמן אחריות גוברת בתחום", על פי המגזין.
טיילור סוויפט היא האישה שזכתה בפרס זה מספר הפעמים הגבוה ביותר, עם שלושה פרסים (שני פרסי אשת השנה ופרס אשת העשור).
טיילור סוויפט זכתה בפרס אשת העשור הראשונה אי פעם, על היותה "אחת האומניות המוזיקליות המוכשרות ביותר בכל הזמנים במהלך שנות ה-2010".
בשנת 2007, ריבה מקנטייר הייתה לאישה הראשונה לה הוענק הפרס.
טיילור סוויפט היא האישה הראשונה והיחידה שזכתה לכבוד יותר מפעם אחת.
בילי אייליש היא האמנית הצעירה ביותר שזכתה בפרס אי פעם.
הזוכה האחרונה היא קרול ג'י, האמנית הלטינית הראשונה שזכתה בפרס.
בשנת 2008, קולבי קאליי התכבדה בפרס "הכוכבת העולה" הראשון.
בשנת 2010, ליאה מישל זכתה בפרס "האיום המשולש" בפעם הראשונה.
פרס "שוברת החוקים" מכיר אמניות המשתמשות במוזיקה ובפלטפורמה שלהן כדי להתריס נגד ציפיות התעשייה המסורתיות ולקדם מסרים רב עוצמה לצעירים.
דמי לובאטו הייתה הראשונה שזכתה בפרס בשנת 2015.
פרס Trailblazer מוענק לאמנית שפועלת כחלוצה בתעשיית המוזיקה על ידי שימוש בפלטפורמה שלה כדי להאיר קולות בלתי נשמעים ולפרוץ מחסומים לדורות הבאים של מבצעים.
היילי ויליאמס הייתה הראשונה שזכתה בפרס בשנת 2014.
פרס אייקון מוענק לאמנית בעלת הישגים יוצאי דופן, אשר תרמה תרומות היסטוריות לתעשייה ולאמנות המוזיקלית.
אריתה פרנקלין הייתה הראשונה שזכתה בפרס בשנת 2014.
פרס האימפקט הוענק לראשונה לסולאנג' נואלס בשנת 2017.
פרס היטמייקר מוענק לפזמונאית שלחניה השפיעו משמעותית על התרבות.
פרס החדשנות מכיר באמניות שקוראות תיגר על המוסכמה המוזיקלית, יוצרות שינוי חיובי ותורמות רעיונות חדשים בעבודה היצירתית ומחוצה לה.
פרס Powerhouse מוענק לאמנית שהמוזיקה שלה שלטה בשנה החולפת באמצעות סטרימינג, מכירות ורדיו.
פרס ה-Game Changer הוענק לראשונה לניקי מינאז' לאחר שהפכה לאישה הראשונה שהופיעה 100 פעמים שונות בבילבורד הוט 100.
2016: בוזומה סנט ג'ון, ג'ולי גרינוולד, קמיל האקני
2018: דניאל אגויר, ז'קלין צ'ארלסוורת', סוזן ג'נקו ודינה לפולט
2020 : בריאנה אגימנג' וג'מילה תומאס
נשיכות קטנות הוא סרט אימה על-טבעי רומנטי קומדיית נעורים אמריקאי משנת 1987, בבימויו של ג'ואל שומאכר, והופק בידי הארווי ברנרד לפי תסריט שנכתב בידי ג'פרי בואם בהתבסס על הסיפור שיצרו ג'ניס פישר וג'יימס ג'רמייס.
הסרט מכיל אנסמבל שחקנים כגון; ג'ייסון פטריק, קורי היים, קיפר סאת'רלנד, ג'יימי גרץ, קורי פלדמן, דיאן ויסט, אדוארד הרמן, בילי וירת', ברוק מקרטר, אלכס וינטר, ג'יימיסון ניולנדר וברנרד יוז.
שם הסרט הוא אזכור לילדים האבודים בסיפורי פיטר פן וארץ לעולם לא.
הסרט עוקב אחר שני אחים נערים מייקל וסם העוברים עם אמם לעיירה קטנה בצפון קליפורניה.
בעוד סם הצעיר פוגש זוג נדיבים דומים כמוהו אצל חובבי הקומיקס החנון אדוארד ואלן, מייקל נופל בקסמו על נערה יפה בשם סטאר שמחוברת לדייוויד, שמסתבר כי הוא מנהיג חבורת ערפדים מקומית כחלק מכת ומייקל נהפך לאחד מהם.
סם וחבריו החדשים חייבים להציל את מייקל וסטאר מהאלמותיים.
הסרט יצא לאקרנים ב-31 ביולי 1987 בידי האחים וורנר שגם הפיקו את הסרט.
אל מול תקציב הפקה זעום של כ-8 וחצי מיליון דולר, הסרט הכניס למעלה מ-32 מיליון דולר ונחשב להצלחה בקופות.
הסרט זכה לביקורות משבחות בעיקר עבור נושאיו, שילוב עם הומור ואימה, הסגנון הוויזואלי, הבימוי, המוזיקה והמשחק.
הצלחת הסרט הולידה זיכיון שכולל בתוכו שני סרטי המשך ישירות לווידאו שלא הצליחו כמו הסרט המקורי, 2 סדרות קומיקס, וכן סדרת טלוויזיה אשר נמצאת בשלבי פיתוח מאת רשת ה-The CW.
מייקל אמרסון ואחיו הצעיר סם נוסעים עם אמם הגרושה לאחרונה לוסי לעיירת החוף הקטנה סנטה קרלה, קליפורניה כדי לחיות עם אביה התמהוני.
מייקל וסם מתחילים להסתובב בטיילת, שמצוידת בעלונים של נעדרים, בעוד שלוסי מקבלת עבודה בחנות וידאו, שהבעלים שלה, מקס מתחיל לחזר אחריה.
מייקל מוקסם מסטאר, אישה צעירה שהוא מזהה על הטיילת, אם כי נראה שהיא נמצאת במערכת יחסים עם דייוויד המסתורי, מנהיג צעיר של כנופיית אופנוענים קשוחה.
בחנות הקומיקס המקומית פוגש סם את האחים אדגר ואלן פרוג, אשר מחשיבים עצמם כציידי ערפדים, שמעניקים לו קומיקס אימה שילמדו אותו על האיום שלטענתם הסתנן לעיירה.
לבסוף מייקל מדבר עם סטאר וניגש אליו דייוויד, שמצרף אותו לעקוב אחריהם באופנוע לאורך החוף עד שהם מגיעים לצוק מסוכן, עליו מייקל כמעט עובר.
בבילוי הכנופיה, מלון יוקרה שקוע מתחת לצוק, יוזם דייוויד את צירופו של מייקל לקבוצה.
סטאר מזהירה את מייקל לא לשתות מהבקבוק המוצע לו, ואומרת לו שזה דם, אך מייקל מתעלם מעצותיה.
מאוחר יותר, דייוויד והאחרים, כולל מייקל, פונים לגשר רכבת שם הם תלויים בקצה מעל ערוץ נחל ערפילי; בזה אחר זה הם נופלים, מייקל נופל אחריהם.
מייקל מתעורר בבית למחרת, לא מודע איך הגיע לשם.
עיניו רגישות לאור השמש והוא מפתח צמא פתאומי לדם, מה שמוביל אותו לתקוף בצורה אימפולסיבית את סם.
הכלב של סם, נאנוק, משיב לו, וגורם לסם להבין שמייקל הופך לערפד על ידי ההשתקפות השקופה למחצה של אחיו במראה.
סם נבהל בתחילה אך מייקל משכנע אותו שהוא עדיין לא ערפד ושהוא זקוק מאוד לעזרתו.
מייקל מתחיל לפתח כוחות על טבעיים, הוא מבקש מסטאר עזרה, ומקיים איתה יחסי מין זמן קצר לאחר מכן.
סם מסיק שמכיוון שמייקל לא הרג אף אחד, הוא רק חצי ערפד והוא יכול להחלים ממצבו עם הערפד הראשי יומת.
סם והאחים פרוג בודקים אם מקס הוא הערפד הראשי, במהלך ארוחת ערב שהוא מתארח בה בביתם, אך מקס עובר את כל הבדיקות שהם עורכים לו והם מסיקים מכך שהוא אינו ערפד.
כדי לעורר אותו בהריגה, דייוויד לוקח את מייקל לעקוב אחר קבוצת צופי חוף ומעורר טירוף האכלה.
סטאר מגיעה בעקבותיו ומתגלה אף היא כחצי ערפד שרוצה להירפא ממצבה.
מתברר כי דייוויד תכנן שמייקל יהיה ההריגה הראשונה של סטאר, ועל מנת להפוך אותה לערפדית מלאה, אולם היא לא הייתה מסוגלת להרוג אותו
למחרת מייקל מוביל את סם והאחים פרוג למאורת הכנופיה.
הם משפדים את אחד הערפדים, מרקו, עם יתד עץ בלבו, ומעירים את דייוויד ואת שני האחרים, הם נמלטים, תוך שהם נוטלים עמם את סטאר הישנה במערה ואת ולדי, ילד שגם הוא ערפד למחצה ובן לווייתה של סטאר.
באותו ערב, בעוד לוסי יוצאת לארוחה בביתו של מקס, החבורה שיודעת שהערפדים יגיעו בלילה לביתה על מנת לנקום, מתבצרת בבית, תוך שהיא דואגת להתחמש במים קדושים, קשת ארוכה ורובי חיצים.
עם רדת הלילה, חבורתו של דייוויד תוקפת את הבית.
האחים פרוג וננוק מצליחים להרוג את הערפד פול כשהם דוחפים אותו לאמבטיה מלאה שום ומים קדושים.
סם מותקף על ידי הערפד דוויין, אך מצליח לירות חץ בלבו, דיווין נהדף לתוך הסטריאו שמאחוריו ומתחשמל למוות.
לאחר מכן מייקל מותקף על ידי דייוויד, ומכריח אותו להשתמש בכוחות הערפדים שלו.
הוא מצליח להתגבר על דייוויד ולדחוף אותו על סט קרניים.
למרות כל זאת מצבם של מייקל, סטאר ולאדי לא משתנה והם נותרים ערפדים.
החבורה מסיקה מכך, שדייוויד לא היה הערפד הראשי ומדובר במישהו אחר.
בינתיים לוסי חוזרת הביתה בלוויית מקס, שמתגלה כערפד הראשי.
הוא מודיע לנערים כי הזמנת ערפד לביתו של אדם, גורמת למארחים להיות חסר אונים מולו וחסרי יכולות לנצל את "החולשות הערפדיות" שלו בזמן שהותו בביתם (וזו הסיבה, כפי הנראה, שהוא עבר את כל המבדקים שסם וחבריו ערכו לו בעת שהתארח אצלם בארוחת הערב).
מקס מגלה שהוא הורה לדייוויד להפוך את סם ומייקל לערפדים כדי שלוסי, אימם, תסכים בעקבות זאת להפוך לערפדית בעצמה ולבת זוגו ותשמש אם לילדיו הערפדים, הלא הם דייוויד וחבורתו.
הוא מכריז שהוא עדיין מעוניין בהפיכתה לערפדית ולצורך כך תופס את סם ומאיים עליו, מה שגורם שלוסי, על מנת להציל את בנה, מסכימה לכך שמקס ישך את צווארה ויהפוך אותה לערפד.
מקס מושך אליו את לוסי, במטרה לישוך את צווארה, אך נהרג כשאביה חודר עם הג'יפ שלו דרך קיר הבית ומשפד את מקס על עמדת גדר מעץ, שחיבר אליו וגורם לו להתפוצץ.
עם מותו של מקס, מייקל, סטאר ולאדי חוזרים למצב הרגיל.
בין הקטל והפסולת הזו, סבא מוציא כביכול משקה מהמקרר ומכריז: "דבר אחד לחיות בסנטה קרלה שמעולם לא יכולתי לסבול: כל הערפדים הארורים." ובזה הסרט נגמר.
ג'ייסון פטריק – מייקל אמרסון, הגיבור הראשי.
קורי היים – סם אמרסון, אחיו של מייקל.
קיפר סאת'רלנד – דייוויד, הנבל המשני-הראשי של הסרט.
ערפד חזק שעומד בראש קבוצת ערפדים אופנוענים השייכים למקס.
ברוק מקרטר – פול, אחד מערפדיו של דייוויד.
בילי ווירת' – דוויין, אחד מערפדיו של דייוויד.
אלכס וינטר – מרקו, חבר בכנופייתו של דייוויד וערפד.
דיאן ויסט – לוסי אמרסון, אמם של מייקל וסם שהתגרשה לאחרונה.
ג'יימי גרץ – סטאר, ערפדית למחצה בה מתאהב מייקל.
אדוארד הרמן – מקס, הנבל הראשי של הסרט.
ערפד חזק מאוד ,"אביו" של דייוויד וחבריו וכן המייסד הראשי של קבוצתו.
ברנרד יוז – סבם של מייקל וסם.
צ'אנס מייקל קורביט – לאדי, ערפד נער ובן לווייתה של סטאר.
שם הסרט הוא אזכור לילדים האבודים בסיפורי פיטר פן וארץ לעולם לא שכמו הערפדים לעולם לא גדלים או מזדקנים מהיותם בני אלמוות.
הסרט היה אמור במקור להיות מבוים בידי ריצ'רד דונר והתסריט עצמו מדוגם בהתבסס על "הגוניס" שאותו ביים דונר ב-1985 בעוד דמותה של סטאר הייתה נער צעיר ולא נערה.
כאשר דונר התחייב לפרויקטים אחרים ,ג'ואל שומאכר קיבל הצעה לביים את הסרט ואף הוא רצה כי הסרט יהיה "סקסי יותר ומבוגר יותר" והוא זה שהביא את התסריטאי ג'פרי בואם לשכתב את התסריט המקורי כדי להפוך את הערפדים מנערים בני 13–14 למבוגרים יותר.
הליהוק החל ב-1986. הבמאי ג'ואל שומאכר סיפר כי הוא היה עם צוות השחקנים "אולי אחד הגדולים בעולם.
הם אלה שעשו את הסרט", ורוב שחקניו הצעירים היו לא מוכרים.
שומאכר לאחר מכן שינה את דמות סטאר לנערה יפה ובלונדינית הדומה למג ראיין אך שוכנע בידי פטריק לקחת את ג'יימי גרץ שעבדה עמו בסרט "תינוקות סולאריים" (1986).
שומאכר התרשם ממנה ,אך רק אחרי התעקשותו של פטריק, ליהק את גרץ.
שומאכר הופתע בידי פטריק באומרו כי בחירתו הראשונה לתפקיד האמא, לוסי, היא דיאן ויסט שזכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור "חנה ואחיותיה" של וודי אלן מ-1986.
לאחר שראה את הופעתו של קיפר סאת'רלנד בתפקיד טים בסרט "בטווח קצר" (1986), יצר פגישה שומאכר עם קיפר שבה הם קראו יחד את תסריט בדיוק כשסאת'רלנד השלים את עבודתו לסרט "אני והחבר'ה" (1985) כשהוצע לו תפקידו של הנבל דייוויד.
הצילומים החלו זמן קצר אחרי הליהוק ב-1986. הסרט נעשה בתקציב זעום של 8 וחצי מיליון דולר ורוב צילומי הסרט נערכו בסנטה קרוס, קליפורניה והריה של העיר.
צילומים אחרים של הסרט נעשו במחוז לוס אנג'לס, עמק בסנטה קלריטה ליד הר מג'יק.
סט הסרט נבנה בסטודיו 12 של האחים וורנר כמערת הערפדים.