tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחודש יוני 1940 דרשה הנהגת ברית המועצות מממשלת אסטוניה באיומי הפעלת כוח צבאי נגדה לאפשר את כניסתם של כ-10,000 חיילים לשטחה בנוסף לכ-25,000 חיילים רוסים, ששהו באסטוניה בהתאם להסכם הבסיסים.
בנוסף לכך דרשו הסובייטים את התפטרות כל השרים והרכבת ממשלה ידידותית.
האולטימטום לווה באיומי הפעלת כוח צבאי נגד המדינה.
השרים התפטרו, והממשלה החדשה הורכבה מאנשי השמאל, שמועמדויותיהם הוכתבו על ידי אנדריי ז'דאנוב, השליח המיוחד של סטלין אשר היה אחראי על יישום תוכנית סיפוח המדינה לברית המועצות.
לאחר הבחירות, שתוצאותיהן זויפו , הורכבה הממשלה העממית בראשותו של הסופר האסטוני יוהנס וארס.
בהמשך פנה הפרלמנט החדש לסובייט העליון של ברית המועצות בבקשה לצרף את אסטוניה לברית המועצות.
הגירוש ההמוני ב-14 ביוני 1941
ב־22 ביוני, תקפה גרמניה הנאצית את ברית המועצות.
אסטונים רבים בירכו את חייליה כדי לחזור לעצמאות, אך מדינתם הייתה לחלק מ"אוסטלנד".
במלחמת העולם השנייה, סבלה אסטוניה מנזקים עצומים: נמלי-ים הושמדו, ו־45% מהתעשייה ו־40% מהמסילות ניזוקו.
אוכלוסיית אסטוניה קטנה בחמישית (כ־200,000 איש) ו־10% מהאוכלוסייה (מעל 80,000 איש) גלו למערב.
ב־1944, הפצצות אוויר רוסיות השמידו את נרבה, ושליש מאזור המגורים בטאלין הושמד גם הוא.
עד סוף ספטמבר, כוח סובייטי גירש את הגרמנים מאסטוניה.
באותה שנה, ונערכו מעצרים מסיביים של תומכים בפועל בכיבוש הגרמני.
בשנת 1945 השלטון במוסקבה העביר למחוז פסקוב את המחוז פטסרי (כיום נפת פצ'ורסקי) האסטוני שבו רוב התושבים היו רוסים אתניים.
בנוסף סופחו למחוז לנינגרד השטחים בגדה המזרחית של הנהר נרבה, שהיו שייכים למחוז וירו ההיסטורי המחולק היום לשני מחוזות נפרדים - אידה-וירו ולאנה-וירו.
במרץ 1949 במהלך הגירוש הגדול של מרץ הוגלו לסיביר כ-20 אלף אזרחים.
לאחר מות סטלין, המפלגה הקומוניסטית האסטונית, שרוב חבריה היו רוסים, הרחיבה את בסיסה החברתי כדי לכלול יותר אסטונים אתניים, ועד אמצע שנות ה־60, אחוז חברות האסטונים האתניים התייצב על 50%.
ביקום של מלחמת הכוכבים, הרפובליקה הגלקטית או הרפובליקה הישנה היא שמו של גוף ממשל בין כוכבי אשר שלט עד לעליית האימפריה הגלקטית.
למרות הממשל הדמוקרטי שלה, לקראת סוף ימיה הייתה הרפובליקה חסרת יכולת השפעה עקב הבירוקרטיה הרבה שפשטה בה.
"הרפובליקה" כפי שכונתה, התקיימה במשך 25 אלף שנים ונאמר כי ההיסטוריה המלאה שלה "תמלא עשרת אלפים ספריות".
הרפובליקה נוסדה 25,000 שנה לפני קרב יאבין עם חתימת "החוקה הגלקטית" בקורוסנט.
לא ברור אם קורוסנט היה עולמם המקורי של בני האדם או שהיה הכוכב המרכזי באותה התקופה, זאת בגלל מיעוט המידע על נסיבות החתימה, אך ברור שהאירוע עצמו התקיים.
הרפובליקה כללה כמיליון עולמות אשר היו חברים בה.
מלחמות המשובטים אשר התרחשו בין 22 BBY עד ל-19 BBY היו העימות בקנה מידה מלא הראשון שהתרחש ברפובליקה לאחר איחודה מחדש בעקבות קרב רוסאן.
הרפובליקה החלה בתור ברית הגנתית-כלכלית משותפת בקרב מספר מערכות כוכבים באזור ה"ליבה" של הגלקסיה.
כל מערכת שלחה נציג (סנאטור) לגוף המחוקק המרכזי (הסנאט).
הסנאטורים שמשו כשגרירים של עולם הבית שלהם.
כל כוכב אשר היה חבר ברפובליקה הורשה לשמור על צורת הממשל, מבנה החברה, אמונותיו, מנהגיו והמסורות המקומיות.
בתוך הרפובליקה התקיימו ממשלות שונות לצד צורות ממשל שונות כמו מלוכה, ממשל רפובליקאי ואף קומונות שדמו לכוורת.
חלק מהמערכות קיימו בחירות לתפקיד הסנאטור בעוד באחרות הממשלה עצמה היא זו שביצעה את הבחירה.
בנאבו נבחר הסנאטור על ידי המונרך בעוד שבאולדריאן, מועצת הזקנים בחרה את הסנאטור מבין שורותיה.
לאחר שכוחה והשפעתה של הרפובליקה עלו, החלו להצטרף אליה עוד ועוד מערכות ותחומי השפעתה גדלו.
רוב הטריטוריות החדשות אורגנו לקבוצות אשר כונו "סקטורים".
כל סקטור כלל כ-50 עולמות מיושבים אשר שלחו נציג מטעמם.
לאחר שכמות הסקטורים הפכה אף היא לגדולה מדי, אורגנו הסקטורים בקבוצות אשר כללו כאלף אזורים.
כל אזור שכזה יוצג על ידי נציג אחד.
הסנאט שימש בתור הגוף השלטוני של הרפובליקה הגלקטית ואבירי הג'די שימשו בתור מגיני הדמוקרטיה.
זמן קצר לאחר האיחוד, בוסס קורוסנט בתור מרכז השלטון.
במפות צוין מיקומו בקואורדינטות 0-0-0 כדי לסמן את מיקומו בתור המרכז המוכרז של הגלקסיה.
מבין חברי הסנאט נבחר קנצלר שישמש כראש הסנאט ושימש בתור המנהיג דה פקטו ולצדו נבחר משנה לקנצלר אשר נבחר לתפקיד באותו האופן.
אף שחוקים שנחקקו בסנאט היו תקפים לכל העולמות החברים ברפובליקה, רוב החקיקה השוטפת בוצעה בגופים האזוריים, בסקטורים או בכוכבי הבית עצמם.
עקב זאת, עיקר תפקידו של הסנאט התרכז בתיווך ופישור בין צדדים חלוקים, קיום כוח מגן כללי ופיקוח על המסחר.
אבירי הג'די אשר נענו לקריאתו של הקנצלר הפכו לנציגים אשר נעים בין המערכות.
הם שימשו בתור מגיני הרפובליקה ואזרחיה, אך בנוסף תפקידם היה לשמש כנציג מטעם הרפובליקה שישמש כמתווך במחלוקות.
כישלונה של הרפובליקה נבע מתוך המבנה שעליו התבססה.
חלק גדול מפעולותיה היה מבוסס על הסכמים לא מחייבים אשר זכו פעמים רבות להתעלמות מצד פוליטיקאים מושחתים ותאבי כוח, אשר פעמים רבות אף עשו כל שביכולתם כדי לטרפד את ההסכמים.
פעמים רבות ממשלות שונות בעלות אינטרס משותף יצרו גושים בעלי אג'נדה עצמאית משלהם.
ימי גוויעתה של הדמוקרטיה היו מאופיינים בשחיתות רבה.
הסנאט עצמו נחלק לשני מחנות, כאשר בצד אחד היו אלה אשר ניסו לדבוק בערכיה הדמוקרטים של הרפובליקה ומהצד השני ניצבו אלה שביקשו לקדם את מטרותיהם האישיות.
לאחר רצף של קנצלרים חלשים וחסרי השפעה אמיתית והמשבר שנוצר עקב פלישת פדרציית הסחר לנאבו, הבשילו התנאים לעלייתה של הנהגה חזקה.
לאחר עלייתו של פלפטין לשלטון הוא ניצל את תפקידו בתור המפקד העליון של צבא הרפובליקה כדי לרכז עוד ועוד סמכויות בידיו.
סמכויות רבות, ביניהם אף של הסנאט עצמו, בוטלו בשם ביטחון הציבור.
מסכי פרטיות ששימשו את הסנאטורים להתייעצויות פרטיות על סוגיות שונות הוסרו והדבר הוביל לפחד גובר והולך מצד הסנאטורים להשמיע את דעותיהם.
ככל שהקנצלר ריכז בידיו עוד ועוד סמכויות כך גם פחתו המפגשים וההצבעות בסנאט.
לאחר קרב רוסאן ולאורך מרבית שנותיה, הרפובליקה לא החזיקה בצבא למעט כוח סמלי ששימש לתהלוכות צבאיות וטקסי הנפת הדגל.
הדבר ייצג את עקרונות השלום של הרפובליקה, אשר ביקשה לפתור סכסוכים בצורה לא אלימה, בעזרת אבירי הג'דיי אשר שמרו על השלום והסדר.
מספר ארגוני סחר, ביניהם פדרציית הסחר וגילדת המסחר החזיקו בצבאות רובוטים כדי להגן על רווחיהם.
אלו ניצלו את כוחם והשתמשו בצבאותיהם כדי לזכות ברווחים נוספים דוגמת פלישת פדרציית הסחר לנאבו.
בנוסף, סקטורים שונים החזיקו בכוחות אבטחה חמושים שלהם, דוגמת כוח האבטחה של נאבו.
כוחה של הרפובליקה, ויכולתה לאכוף את החלטותיה, נחלשו כיוון שרוב הכוח הצבאי לא היה תחת שלטון מרכזי, כי אם תחת שליטתם של כוחות שונים בתוך הרפובליקה.
עקב כך, הפכה הרפובליקה לתלויה לחלוטין באבירי הג'די שיגנו עליה.
המצב השתנה עם פריצת מלחמות המשובטים.
בתחילתן לא היה ברשות הרפובליקה צבא כלשהו שיוכל להתמודד מול קונפדרציית המערכות העצמאיות.
עקב זאת הועברה קריאה בסנאט להקמתו של צבא חדש לרפובליקה.
הקריאה זכתה להתנגדות חריפה מצד מנהיגיה שוחרי השלום של הרפובליקה דוגמת פאדמה אמידאלה שחששה מיציאה למלחמה ותוצאותיה.
ללא ידיעת המתנגדים, החלו כבר 10 שנים קודם לכן, ההכנות של הקמת צבא משובטים על הכוכב קאמינו.
לאחר שהתברר לרפובליקה שהבדלנים אינם מתכוונים לנהל דיאלוג כלשהו וכי למעשה הם כבר נמצאים במלחמה, אומץ צבא השיבוטים בתור צבאה המרכזי.
בתוך מספר שנים לאחר הקרב על ג'נוסיס גדל צבאה של הרפובליקה לממדים עצומים והפך לכוח הצבאי הגדול ביותר בגלקסיה.
המיליטריזציה המהירה שעברה על הרפובליקה גרמה למספר השפעות, והעיקרית שבהן הייתה ירידת כוחו של הסנאט ועליית הצבא בתור הזרוע החזקה ביותר של הממשלה.
במהלך שנות הלחימה העניק הסנאט לפלפטין סמכויות רחבות ביותר כיוון שהוא שימש בתור המפקד העליון של הצבא.
הפעולות תורצו בשם "הביטחון" ונחשבו להגיוניות ביותר במטרה להגביר את יעילותה של הממשלה בזמן מלחמה.
לקראת סוף המלחמה החזיק פלפטין בסמכויות נרחבות כל כך, עד שלמעשה הוא כבר לא היה זקוק לאישורו של הסנאט ופעל כדיקטטור.
לאורך המלחמה גברו המתחים בין פלפטין למסדר הג'די.
רבים מחברי המסדר חשדו במניעיו של פלפטין וצפו בדאגה בכוחו העולה וירידת הסנאט.
מעט לפני סיום המלחמה חששו הג'די כי פלפטין לא יוותר על סמכויותיו בתום הלחימה.
לחששותיהם היו שותפים גם הסנאטורים פאדמה אמידאלה, בייל אורגנה ומון מות'מה.
לאחר מותו של מנהיג הבדלנים, גנרל גריווס והגילוי כי פלפטין הוא למעשה הסית' לורד דארת' סידיוס יצאו הג'די כנגד הקנצלר בניסיון לעצור אותו, אך ניסיונם כשל ופלפטין שרד.
הוא הורה לכוחות המשובטים ברחבי הגלקסיה לבצע פקודה סודית שהוכנה מראש.
הפקודה שכונתה "פקודה 66" סימנה את אבירי הג'די באשר הם כבוגדים והורתה להרוג אותם.
בסיום המלחמה נאם פלפטין לפני הסנאט וטען כי הג'דיי ניסו לבצע הפיכה כנגד השלטון.
הוא הכריז כי הג'דיי הם אויבי הרפובליקה והכריז על הפיכתה של הרפובליקה לאימפריה הגלקטית ומינה את עצמו בתור קיסר.
האימפריה החדשה, הכריז, תהיה הכוח החזק ביותר בגלקסיה ולעולם לא תאוים שוב על ידי כוח חיצוני.
אף על פי שהסנאט המשיך עוד להתקיים שנים לאחר מכן, הוא נושל למעשה מרוב סמכויותיו ונותר כמועצה מייעצת אשר לא החזיקה בכוח אמיתי.
עשורים לאחר מכן, מעט לפני קרב יאבין, פיזר פלפטין סופית את הסנאט ובכך מחק למעשה את הזכר האחרון לרפובליקה.
כל סמכויות השלטון רוכזו בידי המושלים המקומיים מטעם הצבא ובזאת הסתיים השלטון האזרחי.
לאחר נפילתה של האימפריה וסוף מלחמת האזרחים הגלקטית, הוקמה הרפובליקה מחדש על ידי ברית המורדים ונקרא "הרפובליקה החדשה" ומאוחר יותר שינתה את שמה ל"פדרציה הגלקטית של בריתות חופשיות" לאחר נפילת קורוסנט בידי היוז'אן וונג.
הרפובליקה קמה ב-29 בנובמבר 1920, כשהמפלגה הקומוניסטית בארמניה טענה לשליטה במדינה.
ב-1 בדצמבר 1920 השיג ראש הממשלה סימון וראטיסיאן שליטה במדינה.
מאוחר יותר התקבל השם הרשמי של המדינה והיה "הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית".
היא נקראת לעיתים גם בשם הרפובליקה הארמנית השנייה, אחרי שהרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה כונתה לפעמים הרפובליקה הארמנית הראשונה.
משנת 1828 ועד למהפכת אוקטובר שהתרחשה בשנת 1917, הייתה ארמניה חלק מהאימפריה הרוסית, וגבולותיה עברו במחוז המנהלי העתיק אריבן (אריבן גוברנט).
על פי סעיף 4 בחוזה טורקמנאי, המחוז אריבן (אריבן קאנאט) המהווה היום את מרכז ארמניה ברובו שהיה שייך לפרס עבר לשליטת רוסיה בשנת 1828.
לאחר מהפכת אוקטובר הכריזה מפלגתו של המנהיג ולדימיר לנין שמיעוטים ברחבי האימפריה יהיו זכאים להכרזה עצמית.
עם התמוטטות האימפריה הרוסית, הכריזו ארמניה, אזרבייג'ן, וגאורגיה על עצמן כיישויות מדיניות עצמאיות והחלו בהקמת רפובליקות עצמאיות.
כשהבולשביקים פלשו לרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה בשנת 1920 היא הוכרזה רפובליקה סובייטית.
תחת השלטון הסובייטי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה שינתה את פניה ממדינה שעיסוקה העיקרי היה חקלאות למרכז חשוב בתחום התעשייה.
בדצמבר 1988 התרחשה רעידת האדמה בספיטק בעקבותיה נהרגו 25 אלף תושבים וכחצי מיליון נותרו ללא קורת גג.
ממשלת ברית המועצות הפעילה תוכנית רחבה לשיקום.
ב-23 באוגוסט 1990 שמה שונה חזרה לרפובליקה הארמנית אך היא נותרה חלק מברית המועצות עד להכרזת העצמאות שלה ב-12 בספטמבר 1991.
הרפובליקה הלמקו-רוסינית (ברוסינית: Руська народна републіка Лемків) הייתה ישות מדינית קצרת ימים שהוקמה בתום מלחמת העולם הראשונה לאחר התפרקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית במערב גליציה.
ב-5 בדצמבר 1918 התאספו בכפר פלורינקה שבמחוז גריבוב במערב גליציה כ-500 רוסינים שייצגו 130 כפרים ממערב חבל למקו (Lemkivshchyna).
בפגישה נכחו גם נציגים של הרוסינים מטרנסקרפטיה, (שהייתה אז חלק מצ'כוסלובקיה), רוסינים מארצות הברית ופקיד מחוז גריבוב מהממשל הפולני.
בישיבה הוקמה מועצה לאומית (Ruska Rada) ונבחר ראש המועצה דוקטור ירוסלב קצ'מארצ'יק (Iaroslav Kachmarchyk).
המועצה הלאומית הכריזה על הקמת הרפובליקה הלמקו-רוסינית, הוקם משמר לאומי והוחל בהקמת תשתית חינוכית וכלכלית.
כיוון שהממשלה הפולנית קיוותה לשיתוף פעולה עם הרפובליקה כנגד הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה היא סיפקה מבני ציבור לרפובליקה וחימשה את המשמר הלאומי.
כינוס זה בא בעקבות כינוס דומה במזרח חבל למקו שבו הוחלט על הקמתה של הרפובליקה הקומנצ'ית שהייתה בעלת אוריינטציה פרו-אוקראינית ושאפה לאיחוד עם הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
הרפובליקה הלמקו-רוסינית הייתה בעלת אוריינטציה פרו-רוסית ושאפה לאיחוד כל גליציה תחת ממשל רוסי דמוקרטי (כפי שהיה בחורף 1914-15
ב-13 בדצמבר נערכה ישיבה בסאנוק עם מנהיגים פרו-רוסיים אחרים מגליציה ונחתם מזכר הדוחה כל תביעה זרה על גליציה למעט זו הרוסית.
בגלל מלחמת האזרחים ברוסיה באותה עת נראה היה שסיפוח לרוסיה הוא בלתי אפשרי, לכן עלה הרעיון ליצור איחוד עם חבל למקו המזרחי ועם הרוסינים בקרפטיה.
איחוד זה אמור היה להסתפח לצ'כוסלובקיה.
בינואר ובמרץ 1919 נערכו מספר פגישות מקומות שונים בגליציה ולבסוף הוכן מזכר שהוגש ב-20 באפריל על ידי יושב ראש המועצה הלאומית הקרפטית-רוסינית (דוקטור בסקיד) לוועידת השלום בפריז.
באותה עת נפגש מנהיג הרפובליקה קצ'מארצ'יק עם ראש הממשלה הפולני והשיג ממנו ערבויות שפולין לא תפעל לשינוי המצב בשטח באופן חד-צדדי לפני שוועידת השלום תקבל החלטה בנושא.
למרות זאת הצבא הפולני פיזר הפגנות בחבל למקו.
בסוף אפריל אף נעצר הכומר יורצ'אקביץ' (Iurchakevych) על פעילותו למען איחוד עם צ'כוסלובקיה.
במאי 1919 הכריזו הרוסינים מדרום לקארפטים באוז'הורוד על רצונם באיחוד עם צ'כוסלובקיה.
במהלך שבוע נערכו שיחות המועצה הלאומית הרוסינית במקום ובו הודיעו נציגי למקו על רצונם להצטרף לאיחוד זה.
אבל גרגורי זטקוביץ', שהיה מאוחר יותר המושל הראשון מטעם צ'כוסלובקיה בטרנסקרפטיה התנגד לאיחוד חבל למקו עם הפלך.
ביוני התירה ועידת השלום לפולין לפרוס את צבאה בכל גליציה באופן זמני, עד לקבלת החלטה עקרונית בעניין הגבולות.
בראותו שהזירה הבינלאומית פועלת לרעתו כינס קצ'מארצ'יק ב-12 במרץ 1920 קונגרס בפלורינקה שבו השתתפו כל נציגי חבל למקו.
בכינוס הוקמה רשמית ממשלה ומונו נשיא (קצ'מארצ'יק) ושרי חוץ וחקלאות.
הקונגרס ביקש מהממשלה לפנות לצ'כוסלובקיה ולפעול למען איחוד עם טרנסקרפטיה.
מכיוון שבין פולין וצ'כוסלובקיה היו מספר מחלוקות אחרות בענייני גבולות לא שאפה אף אחת מהמדינות לסבך את המצב עוד יותר, לכן עד סוף מרץ עצרו הפולנים את ממשלת למקו ונשיאה.
בכך הקיץ הקץ על הרפובליקה הלמקו-רוסינית לאחר 16 חודשים בהם התקיימה.
הגבול המזרחי של פולין עם ברית המועצות נקבע בהסכם ריגה ב-18 במרץ 1921.
ביוני 1921 העמידו הפולנים את הנשיא וחברי הממשלה של הלמקו למשפט על בדלנות וחתרנות אנטי-פולנית, אולם כולם זוכו.
במרץ 1923 החליטו מדינות ההסכמה שגליציה כולה תישאר בריבונות פולנית ולא ניתנו כל זכויות אוטונומיות למיעוטים בחבל.
עד היום לא ברור מה היו גבולותיה של הרפובליקה הלמקו-רוסינית ובאיזו מידה שלטה באופן מעשי ומנהלתי בשטח.
הרפובליקה הליגורית (באיטלקית: Repubblica Ligure) הייתה רפובליקה קצרת-מועד, מדינת חסות של צרפת, אשר נוצרה על ידי נפוליאון ב-14 ביוני 1797. היא כללה את שטחי הרפובליקה של ג'נובה אשר כללה את רוב האזור של ליגוריה, באזור צפון מערב איטליה.
החוקה הראשונה שלה הוכרזה ב-22 בדצמבר 1797, עם הצגת מנהיגות הרפובליקה.
בשנת 1800 נבחר הדוג'ה לחמש שנים ובשנת 1802 הוא נבחר לכל ימי חייו.
ביוני 1805 סופחה ג'נובה על ידי הצרפתים.
הרפובליקה עשתה שימוש בדגל המסורתי הגנואזי, עם צלב אדום על רקע לבן.
אחרי העימות שהתרחש במאי 1797 בין התושבים הגנואזים לבין השליטים העשירים שלהם, נפוליון כבש את ג'נובה וכונן סדר משלו.
הצרפתים ששדדו את ג'נובה בצורה מסיבית, הותירו את המדינה חרבה.
נפוליאון הודיע על הקמת הרפובליקה הליגורית ב-6 ביוני 1797. שיתוף הפעולה של התושבים תחת שליטת נפוליאון התקיים ללא ספק על ידי הארכיבישוף ג'ובאני לרקרי, שהראה את תמיכתו בצרפת רק כעבור שלושה ימים.
חוקה ליגוריאנית פורסמה, אשר לא הייתה פרוגרסיבית, אלא רק כמסמך זמני.
בדצמבר אותה שנה החלפה החוקה, ורוב גדול אישר את החוקה באמצעות משאל עם.
ביוני 1798 הובילו שליטי הרפובליקה הליגורית את העם למלחמה נגד פיימונטה לאחר ניסיון של הגולים לפתוח במרד.
בסופו של דבר התערבו הצרפתים במלחמה, וכתוצאה מכך נכבשה פיימונטה על ידי צרפת.
בשנת 1800 הייתה הרפובליקה תחת מצור של הצבא האוסטרי והצי הבריטי.
כ-30,000 נפגעו כתוצאה מהלחימה, והצבא הצרפתי נאלץ לסייע בשיקום הכלכלי.
באותה שנה כבשו לזמן קצר כוחות אוסטריה את הרפובליקה, אבל נפוליאון חזר עד מהרה עם צבאו.
חוקה חדשה פורסמה בשנת 1801, והוקמו מוסדות דומים יותר לאלו של הרפובליקה של ג'נובה, בראשות עם הדוג'ה, אשר היה הנשיא של הסנאט.
בסופו של דבר פנו המנהיגים הליגוריים לנפוליאון וביקשו ממנו לקחת שליטה ישירה על המדינה, והוא קיבל את בקשתם.
ביוני 1805 סופחה הרפובליקה לצרפת, אשר שלטה בה שליטה ישירה.
לאחר נפילתו של נפוליאון ב-1814 הוקמה הרפובליקה מחדש למשך תקופה קצרה, בין ה-28 באפריל ל-28 ביולי.
בעקבות קונגרס וינה הוענק האזור לממלכת סרדיניה, אשר סיפחה אותו ב-3 בינואר 1815.
הרפובליקה הליברלית הוא הכינוי המקובל לתקופה בהיסטוריה של צ'ילה שהחלה בשנת 1861 עם קריסת הרפובליקה השמרנית ואשר נמשכה עד ל-1891, עת הסתיימה מלחמת האזרחים ועלה כוחו של הקונגרס בפוליטיקה הצ'יליאנית והחלה תקופת הרפובליקה הפרלמנטרית.
כהונתו בנשיאות של חוסה חואקין פרס, מועמדה של מפלגת המיזוג הליברלי שמרני, בין השנים 1861 - 1871, הייתה האחרונה בפרק בהיסטוריה של צ'ילה שזכה לכינוי "תקופת העשורים" (Época de los Decenios), על שם משך כהונתן הכפולה, בת 10 שנים, של הנשיאים פרייטו, בולנס, מונט ופרס.
מעט לאחר תחילת כהונתו של פרס, בשנת 1864, השתתפה צ'ילה במלחמת ספרד–אמריקה הדרומית.
במסגרת העימות תמכה צ'ילה בהתנגדותה של פרו לכיבוש איי צ'ינצ'ה (Chincha) העשירים בגואנו בידי ספרד.
חלקה של צ'ילה במשבר החל עם סרובה לצייד ספינה ספרדית בפחם, בנימוק כי המחצב מהווה אספקה צבאית ואינו אפשרי בשם הנייטרליות הצ'יליאנית בסכסוך.
בתגובה הטיל האדמירל הספרדי מצור ימי על צ'ילה, ועל אף שלמעשה היה בכוחו להטיל מצור על נמל ולפראיסו בלבד, הרי ששיתוקו של נמל עיקרי זה הסב לצ'ילה נזק כלכלי משמעותי.
ב-17 בספטמבר, יום לפני חגיגת עצמאותה של צ'ילה, סירבו הצ'יליאנים לכבד ספינה ספרדית בנמל ולפראיסו במטח כבוד ושבוע לאחר מכן, ב-24 בספטמבר 1865, הכריזה צ'ילה מלחמה על ספרד.
עוד בטרם חברו פרו וצ'ילה באופן רשמי הנחיל הצי הצ'יליאני תבוסה צורבת לזה הספרדי בקרב פפודו (Papudo) ב-26 בנובמבר 1865, בעקבותיה התאבד האדמירל הספרדי על סיפון ספינתו.
בתחילת דצמבר נחתם הסכם צבאי בין צ'ילה ופרו ובאמצע ינואר הכריזה גם פרו מלחמה על ספרד.
משם פנו הספרדים לנמל קייאו הפרואני המבוצר.
בו בזמן הצטרפו גם אקוודור ובוליביה לברית כנגד ספרד, והצי המשותף הועמד תחת פיקודו של איש הצבא והנשיא הצ'ילאיני לשעבר בלנקו אנקלדה.
בשנת 1871 נבחר פדריקו ארסוריס סניירטו (Errázuriz Zañartu) לנשיאות.
במהלך תקופת נשיאותו בא הקץ על המיזוג הליברלי שמרני והליברלים באו בברית פוליטית עם המפלגה הרדיקלית (Partido Radical) ביוצרם את הברית הליברלית (Alianza Liberal).
תחת השלטון הליברלי נערכו מספר שינויים בחוקת 1833 שרובם חיזקו את הקונגרס על חשבון הנשיאות, כגון צמצום הקוורום הדרוש בקונגרס, צמצום סמכויות הנשיא, והקלה ביכולת הפיקוח של הקונגרס על השרים.
בה בעת החל הטיפול בסדרה של נקודות חיכוך בין הכנסייה למדינה, שנקראו "שאלות תאולוגיות" (cuestiones teológicas).
לאחר כיבוש אזור אנטופגסטה (Antofagasta) מבוליביה, התמודדה צ'ילה בזירה הימית אל מול פרו ובוליביה, וזכתה גם בטריטוריות הפרואניות של טרפקה (Tarapacá), אריקה (Arica) וטקנה (Tacna).
במאי 1880 פרשה בוליביה מהמלחמה ואילו ב-15 בינואר 1881 כבשו הגייסות הצ'יליאנים את לימה בקרב מיראפלורס (batalla de Miraflores).
המלחמה באה על סיומה בקרב וואמאצ'וקו (batalla de Huamachuco) ב-10 ביולי 1883, וחוזה אנקון (Tratado de Ancón) נחתם ב-20 באוקטובר 1883.
לנוכח ההתרחבות הטריטוריאלית המשמעותית ויתרה צ'ילה על פטגוניה שממזרח להרי האנדים ועל רמת אטקמה (Puna de Atacama) בחוזה 1881 בין צ'ילה וארגנטינה, שהסדיר את הגבולות בין שתי המדינות.
הטריטוריות החדשות שנוספו למדינה עוררו צמיחה כלכלית חסרת תקדים שהונעה, בעיקר, מכריית האשלגן החנקתי, ואשר הביאה להתאוששות מהמשבר הכלכלי של שנות ה-70. חברות אירופאיות שונות, ובעיקר בריטיות, החלו בהפקת האשלגן החנקתי בצפון המדינה ו"הזהב הלבן" היווה כ- 75% מהכנסות המדינה.
בשנת 1886 נבחר חוסה מנואל בלמסדה (Balmaceda) לנשיאות.
בנצלו את ההכנסות הגבוהות מהמכרות בצפון החלה ממשלתו של בלמסדה בפרויקט מודרניזציה רחב היקף של הכלכלה, החינוך, בריאות הציבור ובניית תשתיות, כגון הנחת פסי רכבת ובניית גשר מייקו (Viaducto del Malleco).
על אף מאמציו של בלמסדה לאחד את הליברלים מאחוריו, במהלך שנות שלטונו התרחבו הקרעים בקרבם והפריעו למידת המשילות של הממשלה.
חזון נפרץ היו האשמות של השרים בידי הקונגרס בהתאם לחוקה ששיתקו את התנהלותו התקינה של הממשל.
הצי נשמע לפרלמנט ואילו הצבא נשאר נאמן לנשיא, ושני הצדדים פצחו במלחמת האזרחים הצ'יליאנית של שנת 1891.
ב-12 באפריל הוקם ממשל מקביל לזה הנשיאותי באיקיקה (Iquique) בהנהגת רמון בארוס לוקו (Barros Luco) והאדמירל חורחה מונט (Montt).
עד מהרה הביסו כוחות הקונגרס את אלו הנשיאותיים בצפון המדינה ולאחר קרב קונקון (batalla de Concón) ב-20 באוגוסט וקרב פלאסייה (batalla de Placilla) ב-28 באוגוסט עלה בכוחות תומכי הקונגרס להיכנס לסנטיאגו הבירה.
בלמסדה מצא מקלט בשגרירות ארגנטינה ונטל את חייו בידו ב-19 בספטמבר, יום לאחר סיום כהונתו, ובכך הסתיימה מלחמת האזרחים, שהותירה אחריה כ- 10,000 הרוגים.
עם ניצחון כוחות הקונגרס במלחמת האזרחים עלו כוחות חדשים בפוליטיקה הצ'יליאנית, וכך גם כוחו של הקונגרס, ובכך באה אל סופה הרפובליקה הליברלית.
הרפובליקה הנשיאותית בצ'ילה היא תקופה בהיסטוריה של צ'ילה שראשיתה בשנת 1925 עת עברה המערכת הפוליטית משיטה בה נתונה הייתה ההגמוניה לפרלמנט לדמוקרטיה נשיאותית.
הייתה זו תקופה שהתאפיינה בעלייתן של אידאולוגיות קיצוניות שפילגו חזור ופלג את המערכת הפוליטית, תכונה שהביאה למאבקים פוליטיים קשים ואלימים.
בשנותיה האחרונות של הרפובליקה הנשיאותית עלתה קרנו של השמאל, וצ'ילה הייתה למדינה היחידה בעולם בה נבחר נשיא מרקסיסטי בבחירות דמוקרטיות.
אולם הקיטוב הפוליטי תחת מכבשה של המלחמה הקרה הוביל לטריפת הקלפים ולסיומה של התקופה בהפיכה הצבאית של שנת 1973 וכינונה של דיקטטורה צבאית בצ'ילה
עם המעבר לשיטה של דמוקרטיה נשיאותית התחולל מאבק בין איבניס ואלסנדרי על הנהגת המדינה.
תמיכתם של מספר פוליטיקאים מובילים באיבנייס על אף התנגדותו של אלסנדרי הביאה להתפטרותה של הממשלה כולה, להוציא את איבנייס, שר המלחמה, שנותר שר יחיד בה.
לנוכח המשבר פרסם איבנייס מכתב פומבי לאלסנדרי בו ציין כי בהיותו השר היחיד בממשלה, יכולתו של אלסנדרי למשול ולהעביר חוקים נתונה לחתימתו של איבנייס בלבד.
אלסנדרי לא יכול היה להשלים עם מצב זה ומינה את לואיס בארוס בורגוניו לתפקיד שר הפנים (שבשיטה דאז היה גם סגן הנשיא) והתפטר סופית ביום 2 באוקטובר 1925.
בארוס בורגוניו, שהיה ממלא מקום בלבד, הוחלף בנשיאות בידי אמיליאנו פיגרואה שנבחר כתוצאה מקונצנזוס בין המפלגות השונות כדי לפתור את המשבר הפוליטי שפקד את המדינה.
איבנייס שמר על כוחו הפוליטי והיה לשר הפנים.
כאשר לא יכול היה עוד פיגרואה לשלוט באיבנייס, התפטר ביום 7 באפריל 1927, ואיבנייס, שהיה סגן הנשיא מתוקף תפקידו, עלה לכס הנשיאות.
במהלך כהונתו של איבנייס הוקמה חברת התעופה הלאומית, LAN צ'ילה וכן את הקרביניירוס של צ'ילה, מוסד ביטחוני-משטרתי שאיחד את המשטרה, המשטרות העירוניות ואת חיל הפרשים, ואת חיל האוויר הצ'יליאני.
בנוסף קידם איבנייס את קודקס חוקי העבודה וחתם על חוזה לימה ב-3 ביוני 1929, שהסדיר את סכסוך הגבול עם פרו.
מאות פוליטיקאים, בהם אלסנדרי, יצאו לגלות, על העיתונות הוטלו הגבלות, ואילו איבנייס היה זה שמינה את חברי הקונגרס, שקיבל את הכינוי "קונגרס טרמל" על שם טרמס דל צ'ייאן, המקום בו הסכימו המפלגות הפוליטיות להסדר זה.
ביום חמישי השחור, 24 באוקטובר 1929, קרסה הבורסה לניירות ערך בניו יורק והחל השפל הגדול.
משטרו של איבנייס נקלע גם הוא למשבר כלכלי חסר תקדים ברמה הלאומית הן משום ששילש את החוב החיצוני של צ'ילה על ידי לקיחת הלוואות מארצות הברית של אמריקה, והן על שום הקריסה הבלתי נמנעת של מכרות המלחת בצפון.
לאור המשבר הציע איבנייס את התפטרותו בשנת 1931, והשאיר את רסן השלטון בידי חואן אסטבן מונטרו, נשיא הסנאט.
בבחירות שנערכו באוקטובר ניצח מונטרו את אלסנדרי בהפרש זעום, וזה שב לגלות.
עם איושו את משרת הנשיא נאלץ מונטרו להתמודד מספר ניסיונות הפיכה.
בראשית ספטמבר 1931 התחוללה התקוממות השייטת של צ'ילה, המכונה גם "מרד המלחים", בקוקימבו, שהייתה הראשונה מסדרת התקוממויות דומות שהתחוללו בחודשים הבאים, עד שעלה בידי המתקוממים להפיל את הממשלה ב-4 ביוני 1932. ראשי ההפיכה הצבאית, מרמדוקה גרובה, קרלוס דאבילה, אאוחניו מטה הכריזו על הקמתה של הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה.
הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה התקיימה משך 12 יום בלבד, שכן ב-16 ביוני 1932 הציבה הפיכה פנימית את דאבילה בראש המשטר וזה סילק את הסוציאליסטים מהממשל והגלה את גרובה ומטה לאי הפסחא.
במהלך הימים הספורים בהם התקיימה הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה פוזר קונגרס טרמל, מורדי התקוממות השייטת זכו לחנינה וההלוואות הנוחות במסגרת קופת האשראי העממי, שנודעה בכינוי "הדודה העשירה", חודשו.
דאבילה נשאר בשלטון עוד כשלושה חודשים, עד ל-13 בספטמבר 1932. אחרי מספר נשיאים זמניים שב ונבחר ארתורו אלסנדרי לנשיא הרפובליקה.
לשם כך עשה אלסנדרי שימוש בסמכויותיו הנרחבות כנשיא והצליח בהרחקת הצבא מהפוליטיקה.
בזירה הפוליטית התחרו ביניהם קואליציה של שמרנים וליברלים, המפלגה הרדיקלית שהתמיכה בה הלכה וגברה, ומפלגות השמאל החדשות: המפלגה הסוציאליסטית של צ'ילה שהוקמה בשנת 1933 והמפלגה הקומוניסטית של צ'ילה שהוקמה בשנת 1922, אולם שורשיה מוקדמים יותר).
מצד שני של הקשת הפוליטית אימצו צעירי המפלגה הנציונאל סוציאליסטית של צ'ילה בהנהגת חורחה גונסאלס פון מראס את האידאולוגיה הפשיסטית שגאתה באירופה במדינות כגון ספרד, איטליה וגרמניה.
על אף שבתחילת שלטונו הייתה ממשלתו של אלסנדרי מגוונת למדי, החלו הרדיקלים להתקרב בהדרגה למפלגות השמאל, עד שפרשו מהממשלה באפריל 1934. הפער הפוליטי שבין הממשל הימני ובין הרדיקלים והשמאל הלך והעמיק וכך גם התרבו תופעות של אלימות פוליטית.
דוגמה לכך ניתן למצוא בטבח רנקיל בו נטבחו כ־200 פועלים ואיכרים שהתקוממו בחודשים יוני ויולי של שנת 1934 בדרום המדינה במחאה על ניצולם בידי בעלי ההון, על השימוש בחנות החברה, וכן על גזילת קרקעות מתמשכת.
בפברואר 1936 הכריז אלסנדרי על מצב חירום וסגר את שערי הקונגרס.
בו בזמן פתחו הפועלים בשביתה תחת חסותה של איחוד הפועלים של צ'ילה שנוסד זמן קצר קודם לכן.
על אף האירועים הסוערים שזעזעו את המדינה הצליחו אלסנדרי ושר האוצר גוסטבו רוס סנטה מריה לבלום את ההידרדרות הכלכלית.
מכרות המלחה הפיקו את המינרלים יקרי הערך אולם החלו לשקוע ולפנות את מקומם לעליית מכרות הנחושת, ואילו החקלאות התאוששה במהירות.
החוב החיצוני, שעמד על כ-31%, הופחת באמצעות קניה של איגרות חוב במחירים נמוכים (רוס קנה איגרות חוב בשווי של 139 מיליון פסו במחיר של 15 מיליון בלבד) ועל ידי אספקת כ־70% מצרכי המדינה באמצעות התעשייה המקומית.
הצלחה כלכלית זו אפשרה את בנייתם של פרויקטים לאומיים, כגון האצטדיון הלאומי של צ'ילה והפרבר האזרחי של סנטיאגו, בו מרוכזים בניני ממשל רבים.
לקראת הבחירות לנשיאות של שנת 1938 התאחדו הרדיקלים עם הסוציאליסטים והקומוניסטים, יצרו בשנת 1937 את החזית העממית והעמידו בראשה כמועמד לנשיאות את איש המפלגה הרדיקלית פדרו אגירה סרדה.
מנגד בחרה קואליציית השמרנים והליברלים כמועמד לנשיאות את רוס, שהיה שנוא על האופוזיציה וזכה על ידה לכינוי "שר הרעב".
מועמד הימין היה איבנייס, שנתמך על ידי הברית העממית המשחררת והמפלגה הנאציונל-סוציאליסטית.
לאור חלוקת הכוחות נראה היה כי תעמולה משומנת מחד ופיצול האופוזיציה בין הימין והשמאל הבטיחו את ניצחונו של רוס.
אולם, ניסיון הפיכה מהימין ודיכויו העקוב מדם, שזכה לכינוי הטבח בביטוח הלאומי הביאו לתוצאה שונה מהמצופה: ב-5 בספטמבר 1938, השתלטו כ-30 חברים צעירים מהמפלגה הנאציונל-סוציאליסטית על הבניין המרכזי של האוניברסיטה של צ'ילה וכ-30 נוספים על בניין הביטוח הלאומי, הממוקם מנגד לבנין הנשיאות של צ'ילה, והתבצרו בהם.
לאחר חילופי אש בין המתבצרים לכוחות הממשלה ומספר הרוגים ספורים, הכניעו כוחות הקרביניירוס את המתבצרים בשני המקומות, ריכזו אותם בבניין הביטוח הלאומי, העמידו אותם בשורה ורצחו אותם.
האופוזיציה ייחסה את הרצח להוראה ישירה של אלסנדרי ובעקבות הטבח פרש איבנייס מהמרוץ לנשיאות והורה לתומכיו להצביע עבור החזית העממית.
בבחירות שנערכו ב-23 באוקטובר 1938, זכתה החזית העממית בכ־51% מקולות הבוחרים, ואילו רוס זכה בכ־49%.
הממשלים הרדיקלים: מהחזית העממית לתום הפופוליזם (1938 - 1958)
עם מינויו לנשיא המדינה, החל אגירה סרדה ביישומה של מדיניות שמאלית מתונה בקדמו תיעוש וכרסום בכוחה של האוליגרכיה.
לשם כך, ולאחר רעידת האדמה ההרסנית שפקדה את צ'ייאן ואשר החריבה חלקים נרחבים מדרום המדינה בשנת 1939, ייסד את החברה לקידום הייצור באמצעות "הפרויקט לתחליפי ייבוא" ביקשה החברה להשיג עצמאות כלכלית, בדומה למדינות לטינו אמריקאיות אחרות באותם הימים.
דוגמה לכך ניתן לראות בהקמתה של החברה הלאומית לחשמל בשנת 1943; תחילת ניצול עתודות הנפט בדרום המדינה וחברות נוספות שיחדיו הביאו לצמיחה שנתית של כ־7.5% בין השנים 1940 - 1943.
ההצלחה הכלכלית הביאה לשינויים בחברה הצ'יליאנית ולתהליך עיור מוגבר.
סנטיאגו, למשל, גדלה והגיעה כמעט לכמיליון איש.
תחום התרבות ראה גם הוא פריחה ספרותית לאור פעילותם של אנשי רוח כגון המשורר ויסנטה אואידוברו והסופר אוגוסטו דאלמר נאמן למקצועו הישן כמורה, הרחיב אגירה סרדה את רשת החינוך הציבורית למרבית חלקי המדינה, פעולה שהאמין שהייתה הדרך היחידה להתגבר על העוני.
בזירה הבינלאומית התמודדה צ'ילה עם המשברים העולמיים החריפים.
כתוצאה ממלחמת האזרחים הספרדית הגיעו פליטים ספרדיים לצ'ילה הודות למאמציו של פבלו נרודה, שהיה באותה העת שגריר צ'ילה בספרד, רבים מהם על סיפון הוויניפג.
מספר חודשים לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, בה שמרה צ'ילה על נייטרליות, כמו במלחמת העולם הראשונה.
צ'ילה שמרה על קשרים אמיצים עם איטליה הפשיסטית וחלקים באוכלוסייה הביעו בפומבי את תמיכתם בגרמניה הנאצית.
בו בזמן תכו חלקים נרחבים באוכלוסייה בבעלות הברית.
בסוף שנת 1941 נפטר אגירה סרדה בפתאומיות ממחלת השחפת, ולא סיים את כהונתו.
בבחירות 1942 נבחר בן מפלגתו הרדיקלית חואן אנטוניו ריוס לרשת את מקומו על כס הנשיאות.
תחת שלטונו של ריוס החלו להיקרע קרעים עמוקים בקרב הקואליציה הפוליטית שהביאה אותו לשלטון.
חוסר הסכמה הרחיק מעליו את הקומוניסטים, הסוציאליסטים, חברי תנועות שמאל אחרים ואף חלק מאנשי מפלגתו הרדיקלית, ולאור המשבר דרש הנשיא את פרישתם של הרדיקלים ממשלתו.
בבחירות שנערכו בשנת 1946 ניצח גבריאל גונסאלס וידלה, איש המפלגה הרדיקלית, בזכייתו במעט יותר מ-40% מהקולות.
גונסאלס עמד בראשה של הברית הדמוקרטית בה שיתפו פעולה, בין השאר, המפלגה הרדיקלית וזו הקומוניסטית, תחת הנהגתו של פבלו נרודה.
בבחירות לרשויות העירוניות של שנת 1947 סימנו בצורה ברורה את עליית כוחה של המפלגה הקומוניסטית לנוכח פריצתה של המלחמה הקרה.
לנוכח התחזקות זו הוציא גונסאלס ווידלה את הקומוניסטים ממשלתו, והפך למתנגדם החריף.
בתגובה הכריזו איגודי העובדים במכרות בלוטה וצ'וקיקאמאטה שנשלטו בידי הקומוניסטים, על שביתה, ובסנטיאגו הוכרז מצב חירום של מדינה במצור.
לנוכח המשבר אישר הקונגרס ב-3 בספטמבר 1948 את חוק הגנת הדמוקרטיה, שזכה לכינוי הגנאי "החוק המקולל", אשר הוציא את המפלגה הקומוניסטית אל מחוץ לחוק ושלח את פעיליה למחנות מעצר בפיסאגואה שבצפון המדינה.
בבחירות 1952 התמודדו זה מול זה פדרו אנריקה אלפונסו מטטעם הרדיקלים, ארטורו מטה מטעם המרכז, סלבדור איינדה מטעם הסוציאליסטים ואיבנייס כמועמד עצמאי.
איבנייס, איש הצבא, הצטייר כפתרון למשברים שפקדו את הפוליטיקה המסורתית, ותחת הסיסמאות "גנרל התקווה" ו-"לחם לכולם" וכן סמל המטאטא לניקיון השחיתות, ניצח בבחירות כאשר זכה בכ-47% מהקולות.
הפופוליזם באמצעותו הגיע איבנייס לשלטון הביא לתמיכה רחבה בו, שכללה גם את השמאל, ובמהלך שנות שלטונו הראשונות אפילו סייע להקמת מרכז הפועלים המאוחד, שהיה ארגון גג של כלל ארגוני העובדים בצ'ילה באותה התקופה וכן הצליח להביא לביטולו של חוק הגנת הדמוקרטיה לקראת סיום כהונתו.
בשנת 1957 הסתיימה מחאה רחבה של אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה של צ'ילה כנגד עלית מחירי התחבורה הציבורית במותם של למעלה מ-20 מפגינים ונזקים גדולים ברכוש במרכז סנטיאגו.
על אף מאמציהם של בלוק הטיהור הדמוקרטי, קואליציה של מספר מפלגות בקונגרס ששמו לעצמן למטרה למנוע את היבחרותו של חורחה אלסנדרי לנשיאות, האכזבה משנות הפופוליזם של איבנייס אפשרו את ניצחונו של אלסנדרי, המועמד העצמאי, איש הימין ובנו של הנשיא לשעבר ארתורו אלסנדרי.
אלסנדרי זכה בבחירות של שנת 1958 כ-31.6% מהקולות; סלבדור איינדה, מועמדה של חזית הפעולה העממית שהייתה קואליציית השמאל קיבל 28.9%, ואילו מועמד הנוצרים הדמוקרטיים, אדוארדו פריי מונטאלבה השיג 20.7% מהקולות.
בבחירות אלו החלה המפלגה הרדיקלית, שמועמדה לואיס בוסאי קיבל 15% מקולות הבוחרים, לאבד את בכורתה למען עלייתה של מערכת פוליטית שזכתה לכינוי "שלושת השלישים" (הימין, הנוצרים הדמוקרטיים והשמאל), אשר אפיינה את המערכת הפוליטית הצ'יליאנית משך כ-15 שנים.
מכיוון שאיש מהמועמדים לא הצליח להשיג את הרוב הדרוש על מנת להיבחר לנשיאות, נדרש הקונגרס לבחור מבין המועמדים, ובחר, בסופו של דבר, במועמד הימין.
אלסנדרי, מהנדס בהכשרתו, החליט להשיק תוכנית לייצוב הכלכלה שמרכזה במלחמה באינפלציה.
התוכנית, שהייתה מיושבת וטכנית במהותה, לא זכתה לפופולריות רבה.
אלסנדרי התכוון ליצור מדינה בה קיימת תשתית שתעודד השקעות פרטיות, ובכך דחה את רעיון "המדינה הפטרנליסטית".
לשם כך ייעצו לו מומחים, שרבים מהם היו עצמאיים, דבר שפגה במפלגות הימין שתמכו בו.
מוקד הרעש היה ולדיביה, אולם הרעש החריב את כל נקודות היישוב בין צ'ייאן וצ'ילואה.
מבחינה כלכלית הוקמו בתקופת כהונתו של אלסנדרי מספר חברות ממשלתיות, כגון החברה הלאומית לטלקומוניקציה של צ'ילה, החברה הלאומית לכרייה וכן חברת התעופה הלאומית לדקו.
אלסנדרי הצליח לקבל סיוע מארצות הברית של אמריקה באמצעות הברית למען הקדמה (מבית היוצר של הנשיא ג'ון קנדי.
נוסף על כך החלה ממשלת אלסנדרי ביישומה של רפורמה אגררית, שבעיני אלסנדרי הייתה חיונית לייעל את ניצול הקרקע.
הרפורמה כללה חלוקה מחדש של אדמות המדינה, מבלי לפגוע בנחלותיהם של בעלי הקרקעות הגדולים.
בהתקרב בחירות 1964 כבר התחוללה המלחמה הקרה בשיא עוצמתה, ונראה היה כי התחזקות הסוציאליזם של איינדה אינה ניתנת לעצירה.
או אז עתה תדמיתו של פריי כמי שביכולתו לעצור את חזית הפעולה העממית.
בעזרת סיסמתו: "מהפכה וחירות" הצליח פריי לקבץ תומכים לרפורמות לשינוי פני המדינה מבלי להיכנע להשפעה הסובייטית, כפי שנחשד היה איינדה.
כך, תוך שנתיים בלבד, הפכה מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים לשחקן הפוליטי העיקרי של שנות ה-60.
ההתמודדות בין איינדה, פריי וחוליאן דוראן, מועמדה של החזית הדמוקרטית שאיגדה את הרדיקלים, הליברלים והשמרנים, הייתה צמודה למדי.
היה זה אירוע מקרי, שנודע בשם הנרנחסו, שהכריע את הבחירות.
מותו של הציר הסוציאליסטי מקוריקו, אוסקר נרנחו, הביא לערכת בחירות משנית לציר מחליף, שקדמה לבחירות לנשיאות.
בבחירות אלו ניצח בנו של נרנחו, סוציאליסט גם הוא, בגורפו 39.2% מהקולות, לעומת 32.5% למועמד החזית הדמוקרטית ו-27.7% למועמד הנוצרים הדמוקרטיים.
תוצאות אלו סימנו ניצחון אפשרי לאיינדה והכו באימה את תומכי הימין.
אלו התגייסו מהמוניהם לסייע לפריי, אשר קיבל סיוע גם ממשלת ארצות הברית.
"מצעד המולדת הצעירה", שאורגן על מנת לתמוך במועמדותו של פריי, הצליח מעל למשוער עם הצטרפותם של אלפי בני אדם לאירוע בפארק קאוסינייו והפך למעין תחזית לבחירות העתידות לבוא.
בבחירות שהתקיימו ב-4 בספטמבר 1964 קיבל פריי 56% מקולות הבוחרים, שיעור תמיכה מהגבוהים ביותר בהיסטוריה האלקטוראלית של צ'ילה, בעוד שאיינדה קיבל 40%.
הממשל החל גם בפרויקט "צ'יליאניזציה של הנחושת" ברכישתו את "מכרה אל טניינטה וחלק גדול מהמכרות "אנדינה" ו"אקסוטיקה" .
הממשל ביצע גם מספר עבודות ציבוריות, כגון כריית תעלת לו פראדו ושדה התעופה פודאוואל, ייסוד הטלוויזיה הלאומית של צ'ילה והחל בחפירת הרכבת התחתית של סנטיאגו דה צ'ילה
בשנת 1967 החלה מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים להתפצל סביב השאלה כיצד לנהוג לנוכח דחייתן הן מימין והן משמאל.
בשנת 1968 החלו השביתות להיות תכופות יותר ואילו השינויים בהתאגדויות הפוליטיות של הסטודנטים של האוניברסיטה של צ'ילה והאוניברסיטה הקתולית של צ'ילה הביאו לחיכוכים דחופים ביניהם לבין השלטון.
בשנת 1969 החריף המשבר הפוליטי והחלו שמועות על הפיכה צבאית ממשמשת ובאה.
אלו הגשימו עצמן ב-21 באוקטובר 1969 בניסיון הפיכה שזכה לכינוי טקנאסו בהנהגת הגנרל רוברטו ויאו, במהלכו יצאו לרחובות סנטיאגו חיילים וטנקים מרגימנט "טקנה".
על אף שניסיון ההפיכה לא התממש והסתבר כאזעקת שווא, הוא שיקף את חומרת המצב הפוליטי ממנו צמח ניצחונו הקרב של איינדה.
באותה השנה צמחה תנועת הפעולה העממית המאוחדת, הפלג השמאלי ביותר של מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים המפולגת, והתאחדה עם קואליציית השמאל, האיחוד העממי.
הקואליציה החדשה כללה את הסוציאליסטים, הקומוניסטים, הרדיקלים, הסוציאל-דמוקרטים ומספר קבוצות נוספות שהמחנה המשותף לכולן היה תמיכתם באיינדה לנשיאות.
רדימירו טומיק, המועמד הרשמי מטעם הממשל, לא נחשב כמי שיש לו סיכוי להביס את איינדה, ואילו הימין הכריז על חורחה אלסנדרי כמועמדו.
על אף שבתחילת הדרך זכה אלסנדרי לתמיכה משמעותית, זו החלה להישחק בחלוף השבועות הבאים.
ב-4 בספטמבר 1970 התקיימו הבחירות, בהן זכה איינדה ב-36.3% מקולות הבוחרים, אלסנדרי ב-34.9% ואילו טומיק ב-27.9%.
מכיוון שאיש מהמועמדים לא זכה ברוב הדרוש מוטל היה על הקונגרס להכריע מיהו המנצח.
החל משנת 1946 נהג הקונגרס במצבים אלו לבחור במועמד שזכה במספר הקולות הגדול ביותר (בשנים 1946, 1952, וב־1958), אולם לחץ רב הופעל על מנת לבחור באלסנדרי.
האפשרות הראשונה ירדה מהפרק כאשר טומיק הכריז כי הגיע להסכם עם איינדה כי זה יזכה בנשיאות, אולם יבטיח לכבד את החוקה ואת הזכויות המוענקות בה.
ההסכם עורר את רובוט ויאו ליישם מיידית את התוכנית השנייה ולחטוף את מפקד הצבא, רנה שניידר באופן שירמז כי הצבא מעורב בחטיפה, על מנת למנוע מהקונגרס לבחור באיינדה.
אירוע החטיפה התרחש ב-22 באוקטובר 1970, אולם שניידר התנגד לחוטפיו, נפצע באורח קשה, ונפטר ימים ספורים לאחר מכן.
בהתבססה על חור משפטי שמקורו בחוק משנת 1932 שקבע כי ניתן להלאים חברה המעכבת את הייצור, קבעה ממשלת האיחוד העממי כי עיכובי ייצור שנובעים משביתות הפועלים מאפשרות הלאמות של מפעלים כחוק.
אמצעים אלו נדחו בידי הימין, דבר שלא סייע לפרויקט הממשלתי המרכזי שזכה לתמיכה פוליטית רחבה: הלאמת תעשיית הנחושת.
ב-15 ביולי 1971 אושרה הלאמת הנחושת פה אחד בשני הבתים הציליאניים (בית הנבחרים והסנאט).
כתוצאה הוכרז חרם כלכלי על משטרו של איינדה בהנהגת הנרי קיסינג'ר, ונשללו מצ'ילה הלוואות בינלאומיות.
החל מהשנה השנייה לשלטון האיחוד העממי החלו להופיע תופעות של אלימות, אשר הפריעו ליישומן של הרפורמות.
החברה הפכה מקוטבת יותר ויותר והתנגשויות בין תומכי איינדה ומתנגדיו הפכו תכופות והחלו להופיע הקסרולסוס, הפגנות עממיות בהן מרעישים המפגינים באמצעות הכאה על סירים וכלי מטבח אחרים.
באווירה זו עורר ביקורו של נשיא קובה, פידל קסטרו את אנשי הימין להתחיל במהפכה עממית על בסיס חלוקה מעמדית של החברה, דבר שהיה הפוך לחלוטין מהדרך שבה ביקש איינדה לצעוד.
הייתה זו ההתנקשות באדמונדו פרס סוחוביק, שהואשם בידי השמאל ברצח של 10 בני אדם בטבח פוארטו מונט, אחד מאירועי האלימות הקשים שאירעו תחת שלטון הדמוקרטים הנוצריים שהתרחש בשנת 1969, שעוררה את הנוצרים הדמוקרטיים לפעולה, והם החליטו להתאגד עם המפלגה הלאומית כדי להתנגד למשטרו של איינדה.
כתוצאה מההתנקשות הצליחה האופוזיציה, בחסות החוקה, להביא להדחתו של שר הפנים, חוסה טואה.
איינדה, שחזר ומינה אותו לשר ההגנה, מינוי אשר עורר התנגדות עזה.
ב-19 בפברואר 1972 הצליחה האופוזיציה לאשר בקונגרס רפורמה חוקתית שביקשה להסדיר את הרפורמות של האיחוד העממי.
ב-21 בפברואר הכריז איינדה כי לנוכח הוטו המגביל שהועבר הוא יפתח בחקירה, שהגיעה לסיומה ב-6 באפריל.
בקרב מפלגות השלטון גבר הרצון להקצין את הרפורמות, בעיקר מצידו של מנהיג המפלגה הסוציאליסטית, קרלוס אלטאמיראנו ומצד תנועת השמאל המהפכני שהגבירה את התקפותיה, עליהן הגיבה תנועת הימין הקיצוני מולדת וחירות.
המחסור הביא להיווצרותו של שוק שחור ואילו הממשל נאלץ להקים חונטות לאספקה ולמחירים ניהול אספקת הסחורות לציבור.
בבחירות לפרלמנט של שנת 1973 זכה האיחוד העממי ב-43% מהקולות, ואילו האיחוד הדמוקרטי, קואליציה של מפלגות האופוזיציה שהוקמה בשנת 1972, זכה ב-55%.
איינדה לא הצליח להבטיח את הרוב הדרוש על מנת להניע את הרפורמות ששאף לבצע, ואילו האיחוד הדמוקרטי לא הצליח לזכות בשני שלישים מהקונגרס על מנת להדיח את הנשיא.
על אף שאיינדה ניסה להגיע להבנות עם פטריסיו איילווין, מנהיג הדמוקרטים הנוצריים, סירבה המפלגה הסוציאליסטית להתפשר והמגעים נעצרו.
תפיסתם של ראשי הצבא, רנה שניידר ("כל עוד מתקיים משטר חוקי הכוחות המזוינים אינם חלופה לשלטון") ושל קרלוס פראטס ("כל עוד מצייתת המדינה לחוק על כוחות השיטור לכבד את החוקה"), עמדה בניגוד לפרונונסיאמיינטו צבאי, כלומר לכניסתו של הצבא לפוליטיקה, מה שמנע מחלק גדול מהיחידות מלהתקומם.
על אף שהמפלגה הקומוניסטית התעקשה על שמירת השלום והימנעות ממלחמת אזרחים, הכריז אלטאמיראנו, מנהיג הסוציאליסטים, כי "לא נלחמים בהפיכה בדיבורים, מוחצים אותה בכוחו של העם." בו בזמן התרחש משבר נוסף בין הנשיא לקונגרס על רקע סירובו של זה האחרון לאשר את הרפורמות, ואלו נעצרו.
לפתרון המשבר הביא איינדה את הבעיה לפתחו של בית הדין החוקתי של צ'ילה, אולם זה הכריז על עצמו כבלתי כשיר, ותמך בבית הנבחרים ובסנאט.
כדי להכריע בסוגיה הכריז איינדה על משאל עם, אולם זה לא עבר את ההליך המשפטי הדרוש ובשל כך נחשב בעיני האופוזיציה כבלתי חוקי.
ביום 22 באוגוסט אישר הקונגרס את "הסכם בית הנבחרים על השבר החריף בסדר החוקתי והחוקי ברפובליקה", שנגרם כתוצאה מכך שהקונגרס מנע מהרשות המבצעת להוציא לפועל את הרפורמה החוקתית בתחומי הכלכלה.
ב-22 ביוני, הותקף בעלבונות קרלו ספראטס במקום ציבורי, ובחששו מהתנקשות דומה לזו של שניידר קודם לכן, ירה בתוקף שהסתבר כנערה תמימה.
כתוצאה מכך הציע את התפטרותו, אותה דחה איינדה.
ב-29 ביוני התקומם רגימנט בלינדדו מספר 2 בפיקודו של הקולונל רוברטו סואופר והתקדם לעבר ארמון הנשיאות.
ניסיון התקוממות זה, שנודע בשם טנקטאסו, נבלם בידי כוחות תחת פיקודו של פראטס, והמורדים נסו וביקשו מקלט בשגרירות אקוודור, בהשאירם אחריהם 20 הרוגים, רובם אזרחים.
איינדה הכיר במשבר שבו נמצאת ממשלתו והחליט לקיים משאל עם על מנת למנוע הפיכה צבאית, תוך שהוא נשען על קבוצות המרכז המתונות והפייסניות, ועל אף התנגדותם של החלקים הקיצוניים בממשלו.
על מנת לשכנע את המפלגה הסוציאליסטית להצטרף ולתמוך בו, מינה איינדה את אורלנדו לטלייה לשר ההגנה ב-10 בספטמבר.
למחרת היום, ב-11 בספטמבר 1973 התחוללה הפיכה צבאית שהביאה לסיום שלטונו של האיחוד העממי, למותו של איינדה, ולתחילתן של 16 שנים של דיקטטורה צבאית.
היא הייתה ממשלת בובות סובייטית, שהוכרזה ב-21 ביולי 1940 לאחר הפלישה והכיבוש של לטביה על ידי ברית המועצות.
בספטמבר 1939 מטוסי ברית המועצות החלו לאסוף מודיעין על המדינות הבלטיות.
בקיץ 1940 ברית המועצות כבשה את מדינות אלו, לאחר הצבת אולטימטום.
סטלין רצה לחסל את ההנהגה הפוליטית, ולכן מינה ממשלת בובות.
מאוחר יותר הפכה לטביה לרפובליקה סובייטית שירשה את ממשלת הבובות.
בין 1941 ל-1944 הרפובליקה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, אולם נכבשה בשנית על ידי הסובייטים ב-1944. בתקופת הכיבוש הנאצי כמעט ולא הייתה התנגדות בקרב הלטבים, הלטבים שיתפו פעולה עם ההנהגה הנאצית באזוריהם.
לאחר שחרור השטח מהכיבוש הגרמני על ידי הצבא הסובייטי התחדש שילוב הרפובליקה בברית המועצות.
בשנת 1946 בוצע רפורמה בתחום החקלאות והחל תהליך הקמת הקולחוזים.
עוד בשנת 1940 השלטון החדש החל בגירוש המוני של המעמד המבוסס ופקידות לסיביר.
מדיניות זו חודשה במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20. בתגובה, החל במאבק מזוין של הלטבים נגד השלטון הקומוניסטי.
מאבק זה נמשך במשך כמה שנים והסתיים בתחילת שנות ה-50. במרץ 1949 במהלך הגירוש הגדול של מרץ גורשו לסיביר כ-42 אלף אזרחים.
בשנת 1949 הוגבל השימוש בשפה הלטבית.
תקופת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב התאפיינה בחיזוק משמעותי התעשייה הלטבית.
עקב כך, גדל הצורך הגדול בעובדי כפיים.
לשם מילוי מטרה זו, הועברו פועלים רבים ללטביה לעבוד במפעלים ובשכך ירד אחוז הלטבים האתניים.
בסוף שנות ה-80, עם תחילת מדיניות הפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב עד מהרה קמה תנועה לאומית שדרשה ניתוק הרפובליקה מברית המועצות וחידוש המדינה העצמאית.
בשנת 1988 הוחזר השימוש בדגל הלאומי הישן.
מאבק זה קיבל תנופה משמעותית לאחר בחירות חופשיות שהתקיימו במרץ 1990 וקבלת רוב לתנועות האופוזיציה בסובייט העליון של הרפובליקה.
בחודשים לאחר מכן נערך משאל עם ותוצאותיו הראו רוב ברור בעד עצמאות.
לטביה הכריזה על עצמאותה ב-21 באוגוסט 1991, יום שבו נכשל המהפך בברית המועצות.
הכרזת העצמאות הוכרה על ידי מוסקבה ב-6 בספטמבר של אותה שנה.
במהלך השלטון הסובייטי חלו שינויים מהותיים בהרכב אוכלוסיית לטביה:
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1935, הלטבים היו כ-77% מאוכלוסיית המדינה - כ-1.467 אלף תושבים.
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1979 חלקם ירד ל-52% בלבד, למרות הקטנה מינורית במספרם ל-1.344 אלף תושבים.
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1935, הרוסים היו כ-8.8% מאוכלוסיית המדינה - כ-168 אלף תושבים.
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1979 חלקם עלה ל-34%, תוך גידול במספרם ל-905 אלף תושבים (כמעט פי-6).
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1935, הגרמנים היו כ-3.3% מאוכלוסיית המדינה - כ-62 אלף תושבים.
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1979 חלקם ירד ל-0.1% בלבד (פחות מ-4 אלף תושבים).
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1935, היהודים היו כ-5% מאוכלוסיית המדינה - כ-93 אלף תושבים.
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1979 חלקם ירד ל-0.9% בלבד (כ-22 אלף תושבים).
שינוי זה היה תוצאה של מספר תהליכים:
עזיבת האוכלוסייה הגרמנית בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ובריחה לאחר עזיבת הכוחות הנאצים בשנת 1944.
שואת יהודי לטביה במהלך מלחמת העולם השנייה ועליית היהודים במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
מדיניות מכוונת של השלטון להביא ללטביה אוכלוסייה ממוצא רוסי.
יחד עם אוקראינה הסובייטית היה לבלארוס הסובייטית
הרפובליקה הוקמה עם סוף מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר אזור בלארוס בשליטה רוסית והוקמה הרפובליקה הסובייטית בתחילת 1919. בפברואר אורגנה מחדש כהרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של ליטא ובלארוס והפסיקה להתקיים לקראת קיץ 1919. הוקמה מחדש לאחר סיום המלחמה הפולנית-סובייטית.
הרפובליקה הייתה חלק מברית המועצות במשך תקופה של 70 שנה (למעט כיבוש גרמני בשנים 1941 עד 1944), עד התפרקות ברית המועצות בשנת 1991.
חלקה המערבי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, ובו מחוזות בריסק, הרודנה ווילנה (שהייתה ועודנה עיר במחלוקת), סופחו לפולין בשנת 1919. בשנת 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשו הסובייטים למזרח פולין וסיפחה את חבל הארץ ההיסטורי של מערב בלארוס.
השטח חולק בין הרפובליקה הבלארוסית והרפובליקה האוקראינית, והעיר וילנה נמסרה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ליטא, שסופחה לברית המועצות אף היא.
כתוצאה ממהלך זה שטח הרפובליקה גדל מ-109 קמ"ר ל-223 קמ"ר ואוכלוסייתה גדלה בהתאם.
הסובייטים ביצעו קולקטיביזציה מיידית בשטחים החדשים, והחלו ברדיפות מידיות נגד פולנים, שחלק גדול מהם הוגלה לסיביר ולמרכז אסיה.
כרבע מתושביה, יהודים ולא-יהודים, נספו.
בסיום המלחמה הייתה הארץ עיי חורבות, ונזקקה לשיקום ממושך על ידי השלטונות.
יו"ר מועצת הרפובליקה העממית הבלארוסית:
איוואן סייראדה (9 במרץ-מאי 1918)
יאזפ ליוסיק (יוני-10 בדצמבר 1918)
יו"ר ממשלת הפועלים והחקלאים המהפכנית הזמנית של בלארוס הסוציאליסטית:
זימיצייר ז'ילונוביץ' (1 בינואר-4 בפברואר 1919)
יו"ר ועדת ההוצאה לפועל המרכזית:
אלכסנדר מיאסניקוב (4-27 בפברואר 1919)
מזכירים ראשונים של המפלגה הקומוניסטית של בלארוס הסוציאליסטית:
יעקב יאקובלב (27 ביולי-8 באוגוסט 1937)
מיכאיל זימיאנין (8 במרץ-25 ביוני 1953)
יו"ר הסובייט העליון של בלארוס:
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית (באוקראינית: Украї́нська Радя́нська Соціалісти́чна Респу́бліка; ברוסית: Украинская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת מ־15 הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות.
ואחת משלוש המדינות שהקימו את ברית המועצות בשנת 1922, יחד עם רוסיה ובלארוס.
לרוסיה הסובייטית, לאוקראינה הסובייטית ולבלארוס הסובייטית היה ייצוג נפרד באו"ם.
החלטה זו התקבלה בזמן הקמת הארגון לאחר מלחמת העולם השנייה.
תנועת העצמאות האוקראינית, שהחלה לאחר המהפכה הרוסית ב-1917, הובילה להקמת הרפובליקה העממית של אוקראינה קצרת היומין.
במהרה החלק המערבי של המדינה סופח לפולין, ויתר שטחה עבר תחת שלטון סובייטי.
כתוצאה מתהליך הקולקטיביזציה, התרחש באוקראינה בין מלחמות העולם ההולודומור, רעב המוני במהלכו מתו מיליוני אוקראינים.
לאחר פלישת ברית המועצות לפולין ב-1939, סופחו שטחים נרחבים במערב אוקראינה, כולל העיר לביב, לרפובליקה הפולנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה ספגה אוקראינה אבדות הן בחיי אדם והן בהרס נרחב של ערים.
לאחר סיום המלחמה סופחו שטחים נוספים לרפובליקה הפולנית, ושלטונות ברית המועצות פעלו לשיקום השלטון המקומי שנפגע במלחמה.
בשנת 1954, בעקבות החלטת ניקיטה חרושצ'וב, הועבר חצי האי קרים לשליטת אוקראינה הסובייטית.
בעשור זה התרחש תהליך עיור נרחב ברחבי המדינה.
בשנת 1986 התרחש אסון צ'רנוביל, האסון הגרעיני החמור ביותר בהיסטוריה, שהגביר את ההתנגדות לשלטון הסובייטי.
בסוף שנות ה-80, חלה תחייה בתנועות הלאומיות והדתיות באוקראינה.
בשנת 1991, נערך משאל עם שבו רוב העם האוקראיני הצביע בעד עצמאות.
אוקראינה יצאה מברית המועצות, ובכך סיימה את סיכוייו של המשך קיום הברית, שהתפרקה סופית שלושה שבועות לאחר הכרזת העצמאות.
הרפובליקה נוסדה ב-1940 אחרי פלישת ברית המועצות לשטח ליטא, כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בין 1941 ל-1944 הרפובליקה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, אולם נכבשה בשנית על ידי הסובייטים ביולי 1944 ומאז הייתה תחת שלטון סובייטי עד הכרזת עצמאות מברית המועצות ב-11 במרץ 1990. במרץ 1949 במהלך הגירוש הגדול של מרץ גורשו לסיביר כ-42 אלף אזרחים.
ליטא הכריזה על עצמאותה מברית המועצות ב -11 במרץ 1990, והייתה הרפובליקה הסובייטית הראשונה שעשתה זאת.
במעשה זה ניתקה את קשריה עם ברית המועצות וברית המועצות טענה כי הצהרה זו אינה חוקית.
איסלנד הכירה מיד בעצמאותה של ליטא.
בינואר 1991 התחולל ניסיון מהפך כושל של הקומוניסטים המקומיים בתמיכת כוחות הצבא הסובייטי.
ב-6 בספטמבר של אותה שנה נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הכיר בעצמאותה של ליטא.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית (במולדובנית: Република Советикэ Сочиалистэ Молдовеняскэ) הייתה אחת מ-15 הרפובליקות של ברית המועצות.
מולדובה נכבשה על ידי הצבא האדום ב-2 באוגוסט 1940 בזמן מלחמת העולם השנייה.
כשהתפרקה ברית המועצות הכריזה מולדובה על עצמאותה ב-27 באוגוסט 1991.
הסובייטים הקימו ישות אוטונומית במקום בשנת 1924. לבסוף, מולדובה עצמה נכבשה מידי הרומנים פעם במלחמת העולם השנייה והאוטונומיה הסובייטית חודשה בקיץ 1940. בשנים שלאחר מכן נשלחו עשרות אלפי אנשים שנחשדו כמאיימים על השלטון ל"חינוך מחדש" בסיביר או בקזחסטן.
בנוסף על כך, השלטון הסובייטי רדף את הכמורה וגירש גרמנים אתניים.
בסוף העשור היה רעב כבד ברפובליקה.
עם שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב בשנים 1953–1964 אט אט מולדובנים החלו לחזור לארץ מהגולאגים.
בשנות ה-70 וה-80 הרפובליקה קיבלה כספים רבים מהשלטון על מנת לפתח את האזור.
בשנות שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב חלה תחייה וחידוש התנועה הלאומית במולדובה, לאחר שלטון הדיכוי של ליאוניד ברז'נייב.
בשנים אלו החלו מחשבות על היפרדות מהשלטון המרכזי.
בסוף אוגוסט 1989 השפה המולדובנית אומצה כשפה הרשמית והיא הוחזרה לאותיות הלטיניות, כמו שהיה לפני השלטון הסובייטי.
באביב- סתיו 1991 מולדובה הכריזה על עצמאות וברית המועצות התפרקה, ובכך תמו הימים על הרפובליקה.
במולדובה של ימנו חבל טרנסניסטריה הטוען לעצמאות משתמש באותו דגל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית
לאומים מרכזיים אחרים שישבו במקום היו הרוסים והאוקראינים (13% מכל קבוצה, נכון ל-1989).
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית (באוזבקית: O`zbekiston Sovet Sotsialistik Respublikasi, ברוסית: Узбекская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת הרפובליקות של ברית המועצות.
לאחר פירוק ברית המועצות הכריזה אוזבקיסטן על עצמאותה ב-1 בספטמבר 1991.
מבחינת גודל האוכלוסייה, הייתה זו הרפובליקה השלישית בגודלה בברית המועצות.
בשנת 1989 אוכלוסיית הרפובליקה הייתה כ-19.6 מיליון תושבים, מהם מעל 14 מיליון היו אוזבקים.
הרפובליקה הוקמה בשנת 1924 במסגרת רפורמה מנהלית של ברית המועצות שבמסגרתה מרכז אסיה חולק לרפובליקות אתניות..
עם הקמתה הייתה בירת הרפובליקה סמרקנד, ובשנת 1930 הועברה הבירה לטשקנט.
בשנת 1936 לרפובליקה הועבר אזור קרקלפקיה ששטחו כ-167 אלף קמ"ר (מעל שליש מהשטח הנוכחי).
בשנת 1928 השלטון הסובייטי ביצע תהליך קולקטיביזציה במדינה, תהליך שנמשך גם בשנות ה-30. בזמן הטיהורים הגדולים נרצחו אישים שהואשמו בלאומנות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תעשיות רבות הועברו אל הארץ ממקומות פגיעים באזורים המערביים של ברית המועצות כדי לשמור על ביטחונו.
מספר רב של רוסים, אוקראינים ובני לאומים אחרים שליוו את המפעלים שינו את הדמוגרפיה של הרפובליקה.
המצב הדמוגרפי הוחרף עוד יותר על ידי סטלין שהגלה מספר קבוצות אתניות שנחשדו בשיתוף פעולה עם מדינות הציר מחלקים אחרים של ברית המועצות אל האזור.
השלטון הסובייטי ביער את הבערות ודיכא את האסלאם המקומי.
מאז 1959 ועד ל-1983 בראש הרפובליקה עמד שאראף רשידוב.
בסוף התקופה, כאשר בראש ברית המועצות עמד יורי אנדרופוב, רשידוב הואשם בשחיתות שלטונית.
בעקבות הטיהורים, כל הצמרת השלטונית והכלכלית של הרפובליקה הוחלפה ובחלקה נעצרה.
לאחר קבלת העצמאות, כל הנאשמים שוחררו ממעצר.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית (בטג'יקית: Ҷумҳурии Сотсиалистии Шӯравии Тоҷикистон; ברוסית: Таджикская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת מ-15 הרפובליקות אשר הרכיבו את ברית המועצות.
כאשר ברית המועצות התפרקה הכריזה טג'יקיסטן על עצמאותה ב-9 בספטמבר 1991.
הרפובליקה הוקמה באוקטובר 1924, כחלק מתהליך חלוקת מרכז אסיה לרפובליקות סובייטיות שונות.
עוד מהיווסדה, היה שימוש ברפובליקה בשפה הטג'יקית.
על אף שהושקע כסף בפיתוח המדינה, הרפובליקה הטג'יקית הייתה ענייה יותר משאר המדינות בברית המועצות.
כאשר התפרקה ברית המועצות הכריזה טורקמניסטן על עצמאותה ב-27 באוקטובר 1991.
האימפריה הרוסית כבשה את טורקמניסטן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19. בהמשך האזור סופח לאימפריה.
הטורקמנים היו אדישים לעליית הסובייטים במלחמת האזרחים ברוסיה והיו מעט מרידות.
באוקטובר 1924, עם סוף המלחמה ובכינון ברית המועצות, חולק מרכז אסיה לרפובליקות הסובייטיות השונות.
בשנים שלאחר מכן חל שינוי רחב בתרבות המקומית, שנבע מהשלטון שפיתח עירוניות ותעשייה והתנגד למסורתיות.
בשנים אלו השלטון רדף את הדת - סגר מסגדים ובתי ספר דתיים.
האמונה והמנהגים הדתיים השתמרו בעיקר באזורים כפריים.
דוקטרינה אתאיסטית קיצונית זו בודדה את טורקמניסטן מהקהילה המוסלמית הבינלאומית.
עם שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב, באמצע שנות ה-80 חלו תהליכי הגלאסנוסט והפרסטרויקה שבסופו של דבר הובילו להתפרקות ברית המועצות.
בשנים אלו הרפובליקה הייתה שקטה, כנראה בגלל תלות בברית המועצות.
כשחלו תהליכי עצמאות בשאר הרפובליקות, גם הרפובליקה הטורקמנית הכריזה על ריבונות בקיץ 1990. לאחר משאל עם באוגוסט 1991, שהראה כי 94% מהעם בעד עצמאות ולאחר הצבעה ואשרור של הסובייט העליון, הכריזה טורקמניסטן על היפרדות מברית המועצות.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
היא נעדרה משלוש האולימפיאדות הבאות, ומאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא משתתפת במשחקים ברציפות.
הופעותיהן של המשלחות המרכז-אפריקאיות במשחקים היו סמליות בעיקרן, ואיש מהספורטאים שייצגו את הרפובליקה לא זכה במדליה אולימפית.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.