tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהדרגה, הופכת דאינריז מכלי משחק בידיו של אחיה לשליטה עצמאית, אינטליגנטית ואהובה.
במקביל לכך שהיא מגלה את עמידותה לאש, סגולה של מלכי בית טארגאריין, שלושה דרקונים (ששוער כי נכחדו מהעולם) בקעו מביצים שקיבלה כמתנת חתונה, משמשים אותה כנשק מטיל אימה, ומעצימים את כוחה כמצביאה לאין שיעור.
ספרים בסדרה "שיר של קרח ואש" מתפרסמים בשפה האנגלית לראשונה בכריכה קשה, ובהמשך יוצאים מחדש במהדורות כריכה רכה.
בבריטניה פרסמה "הארפר וויאג'ר" מהדורות מיוחדות עם שרוול ייעודי.
כל סכומי העמודים המפורטים להלן מיועדים למהדורות הראשונות בארצות הברית באנגלית.
חמשת הספרים הראשונים של הסדרה עובדו לסדרת הטלוויזיה לאורך 6 עונותיה הראשונות, לפי הסדר המתואר בטבלה.
מרטין חווה כמה חורפים קשים כשגר כמה שנים בדביוק, איווה במהלך שנות השבעים, וחושד שלחורפים אלו הייתה השפעה על כתיבתו; "אני חושב שהרבה דברים ב"משחקי הכס", השלג, הקרח, והקפיאה מקור, נובעים מהזיכרונות שלי מדביוק".
הרקע המסורתי לספרי פנטזיה אפיים הוא עולם ימי-ביניימי.
כששתי גישות אפשריות לבניית הרקע של הסיפור הן: כתיבה של רומנים היסטוריים על אירועים ותקופות שקרו באמת, המאפשרים לקוראים הבקיאים ברקע לדעת את מראש את התוצאה ההיסטורית, ומנגד, כתיבה של עולם ימי-ביניימי עם דמויות מקוריות ותרחישים מדומיינים שלא קרו מעולם.
היתרון של הגישה השנייה היא בכך שהיא עשויה להגביר את המתח והאמפתיה של הקוראים לסיפור, כיוון שאין ידע מקדים שיכול לרמוז על התפתחות האירועים.
מרטין חש שלמרות היתרונות של עולם עם דמויות והתרחשויות מקוריות, לרומנים היסטוריים ובמיוחד כאלו הממוקמים בימי הביניים, יש התרגשות, מתח ואותנטיות שנעדרת פעמים רבות מפנטזיה עם רקע דומה ודמויות מקוריות לחלוטין.
לפיכך, הוא רצה לשלב את הריאליזם של רומנים היסטוריים עם אלמנטים של קסם ספרי פנטזיה מקוריים, כשמרטין מעדיף להנמיך את הדגש על קסם, לטובת קרבות ותככים פוליטיים.
הוא גם החליט להימנע מתבנית ה"רע" לעומת "טוב" האופיינית לז'אנר, כשהוא משתמש במאבק בין אכילס והקטור באיליאדה של הומרוס, בה אף אחד לא מתבלט במיוחד כגיבור או כנבל, כדוגמה למה שהוא רוצה להשיג בספריו.
מרטין טוען שרוב האנשים הם אפורים ומתמודדים עם מאבק בין טוב לרע בתוך עצמם, וזה מה שמעניין אותו להראות בדמויות שלו.
מרטין נחשב לנציג הבולט מבין סופרי פנטזיה עכשוויים שהכניס לז'אנר תוכן שמתאים יותר לקוראים מבוגרים כגון אלימות ומיניות מפורשות, בהציגו בספריו גילוי עריות, פדופיליה וניאוף.
אמבר טיילור מ"האטלנטיק" העריכה את הרומנים כ"פנטזיה קשה" עם דמויות פגיעות אליהן הקוראים נקשרים רגשית.
רשת CNN טענה בשנת 2000 כי התיאורים הבוגרים של מרטין היו "כנים בהרבה מאלה שנמצאו ביצירותיהם של מחברי פנטזיה אחרים".
מרטין עצמו העריך כי ז'אנר הפנטזיה נעשה מחוספס יותר כעבור עשור וכי עבודות של כמה סופרים לקחו צעד אחד רחוק יותר מהנושאים הבוגרים של הרומנים שלו.
אדם רוברטס כינה את הסדרה של מרטין כ"דוגמה המצליחה והפופולרית ביותר לתת-ז'אנר המתהווה בשנים האחרונות של פנטזיה קודרת".
מרטין תכנן לכתוב משהו בקנה מידה אפי.
בתחילת העבודה שלו על הסדרה הוא שיער שיכתוב 3 ספרים בני 800 עמודים כל אחד.
בחוזה המקורי שלו עם המו"ל שלו משנות התשעים מרטין נאלץ לעמוד בדדליין של שנה להגשת ספר, אך מרטין הבין במהלך תהליך הכתיבה, שספריו החדשים ארוכים יותר ולכן דורשים יותר זמן כתיבה.
בשנת 2000 לאחר צאת הספר השלישי סדרה, תכנן מרטין להשקיע 18 חודשים עד שנתיים לכל אחד מספרי ההמשך של הסדרה וציפה להגיש את הספר האחרון מבין ששת הספרים שתכנן, חמש או שש שנים לאחר מכן.
אולם ככל שסדרת "שיר של אש ושל קרח" התפתחה לסיפור גדול ושאפתני מרובה דמויות ועלילות משנה בקנה המידה הגדול ביותר שאי פעם ניסה מרטין לכתוב, תהליכי הכתיבה הפכו למורכבים יותר, ומרטין עדיין לא הגיש את שני הספרים האחרונים בסדרה נכון ל-2021.
מרטין אומר שהוא צריך להיות במשרד שלו בסנטה פה, ניו מקסיקו כדי לטבול את עצמו בעולם הבדיוני ולכתוב.
נכון לשנת 2011, מרטין עדיין כתב את יצירותיו במחשב עם מערכת הפעלה של DOS עם תוכנת WordStar 4.0. הוא מתחיל כל יום בשעה 10 בבוקר בשכתוב ושיוף של עבודת היום הקודם, ועשוי לכתוב כל היום או להתאמץ לכתוב כל דבר שעולה בראשו.
חומר שנגזר החוצה וגרסאות ישנות נשמרים, כדי להכניסם מחדש במועד מאוחר יותר.
מרטין משתדל לעבוד לפי תכנון הכתיבה שלו, וכותב לפי סדר שקבע מראש את הפרקים בסדר כרונולוגי של כתיבה.
אולם, אם הוא נכנס לקצב כתיבה מספק עם אחת הדמויות, הוא יכול להמשיך ולכתוב את הפרק הבא שלה ולא להמשיך עם הפרק הכרונולוגי הבא שתכנן, וכך עד שהוא מגיע לנקודה בה הוא צריך לדעת מה קורה עם שאר הדמויות, בשלב זה הוא יחזור אחורנית לפרק הבא שהוא צריך לכתוב.
בתהליך העריכה הסופי מרטין מתלבט על סדר הפרקים ומשנה אותם תדיר כדי שיציגו את הסיפור באופן שיהיה מותח ומהנה.
מרטין אינו מתייחס ל"שיר של אש ושל קרח כ"סדרה" אלא כסיפור אחד גדול שפורסם בכמה ספרים.
מרטין הציב את הסיפור של "שיר של אש ושל קרח" ביקום בדיוני בהשראת כתיבתו של טולקין.
בניגוד לטולקין, שיצר שפות שלמות, מיתולוגיות והיסטוריות עבור היקום הבדיוני שלו, הארץ התיכונה, הרבה לפני שכתב את היצירה החשובה שלו שר הטבעות, מרטין מתחיל בדרך כלל עם סקיצה גסה של העולם הבדיוני שהוא משפר ומוסיף לעיצוב שלו תוך כדי התפתחות הכתיבה של הסיפור.
הוא תיאר את כתיבתו כנובעת ממצב תת-הכרתי שמזכיר כמעט חלום בהקיץ, וסיפוריו, שליבתם נובעת ממקור מיתי ולא מדעי, נובעים מרגש ולא מרציונליות.
מרטין מתאר את הגישה שלו למלאכת הכתיבה דומה לזו של "גנן", בניגוד ל"גישת הארכיטקט".
הארכיטקט, יודע מראש את כל פרטי הסיפור אותם הוא תכנן בקפידה, ומלאכת הכתיבה היא פיתוח של מהלכים אלו.
לעומת זאת "הגנן" יודע אמנם מה הוא רוצה לשתול, אבל לפעמים נאלץ להתמודד עם הפתעות ושינויים בתוואי ותפקידו הוא יותר לעצב ולהתכנס לסיפור אחד.
מרטין נעזר במפות ורשימת דמויות שמנתה לפחות 60 עמודים נכון לעבודתו על הספר הרביעי, אך הוא מחזיק את רוב המידע בראשו.
עד לפרסום, היקום הבדיוני שלו נתון לשינויים, ורק מה שפורסם בספרים נחשב כקאנון.
מרטין ציין בראיון שהוא אינו מתכוון לפרסם את הפתקים וההערות שצבר לאורך הכתיבה, אחרי סיום הסדרה.
מרטין שאב השראה רבה מההיסטוריה האמיתית לסדרה, יש בבעלותו מספר כונניות מלאות בספרי היסטוריה של ימי הביניים לסייע לו במחקר על התקופה והוא אף ערך ביקורים באתרים היסטוריים באירופה.
עבור אמריקאי שמדבר אנגלית בלבד, ההיסטוריה של אנגליה הייתה המקור הנגיש ביותר להיסטוריה של ימי הביניים עבורו, וכך הסדרה קיבלה גוון היסטורי בריטי ולא גרמני או ספרדי.
לדוגמה, נד ורוב סטארק דומים לריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, ובנו אדוארד הרביעי, והמלכה סרסיי דומה למרגרט מאנז'ו ולאליזבת וודוויל.
מרטין שקע במחקר בנושאים רבים ומגוונים של ימי הביניים כמו בגדים, אוכל, סעודות וטורנירים כדי לדעת כיצד לתאר אותם נאמנה במהלך הכתיבה.
הסדרה הושפעה במיוחד ממלחמת מאה השנים, ממסעי הצלב, ממסע הצלב האלביגנזי וממלחמות השושנים, אם כי מרטין נמנע מלעשות עיבוד ישיר לאחד מהאירועים.
מרטין קיבל השראה גם מהרומנים ההיסטוריים הצרפתיים המלכים הארורים מאת מוריס דרואון, העוסקים במלכי צרפת במאות ה-13 וה-14.
מרטין שאב השראה גם מההיסטוריה של רומא העתיקה, והשווה את סטאניס באראתיאון לקיסר הרומי טיבריוס כפי שזה גולם על ידי ג'ורג' בייקר בסדרה אני, קלאודיוס.
מרטין נקב בשמם של המאורעות ההיסטוריים טבח גלנקו (1689) וארוחת הערב השחורה (1440) כהשראה ל"חתונה האדומה", אירוע דרמטי בספר השלישי בסדרה "סופת החרבות".
הסיפור נכתב על פי נקודות עיקריות ויעד סופי ברור, אך משאיר למרטין מקום לאלתור.
לעיתים, פרטים מאולתרים השפיעו משמעותית על הסיפור המתוכנן.
כשהגיע לכתוב את הספר הרביעי, מרטין נאלץ לעקוב אחר יותר ויותר פתקים ורשימות מאי פעם, כדי לשמור על קווי העלילה של עלילות המשנה הרבות בספר, שהפכו למפורטות ונרחבות כל כך עד הגיעו לספר החמישי, עד שהן כבר הפכו למסורבלות למעקב.
העורכים של מרטין, המגיהים וקוראי הבטא שלו עוקבים אחר טעויות של חוסר עקביות בספרים לפני פרסומם, אם כי שגיאות מסוימות חמקו והגיעו לפרסום.
לדוגמה, מרטין התייחס באופן לא עקבי לצבעי העיניים של דמויות מסוימות (הוא מספר בראיונות על הדוגמה של רנלי בארתיאון שתואר בספר הראשון תחילה כבעל עיניים כחולות, ומאוחר יותר כבעל עיניים ירוקות שמתאימות לצבע המדים שלו.
לאחר שמעריצים הצביעו על אי עקביות זו, מרטין תיאר את רנלי בספר השני כבעל עיניים ירוקות-כחולות שמשתנות לפעמים), ותיאר סוס באופן לא עקבי כזכר ונקבה.
הספרים מחולקים לפרקים, כל אחד מהם מסופר בידי דמות בעלת נקודת מבט, כאשר כל פרק מתחלפת הדמות דרכה אנו רואים את האירועים, גישה שמרטין לימד את עצמו כסטודנט צעיר לעיתונאות.
החל מתשע דמויות בעלות נקודת מבט במשחקי הכס, מספר הדמויות בעלות נקודות מבט גדל לסך כולל של 31 עד לספר החמישי ריקוד עם דרקונים.
דמויות בעלות נקודת מבט החד פעמיות ולרוב בעלות תוחלת חיים קצרה, מוגבלות בעיקר לפרולוגים ולאפילוגים.
דייוויד אור מ"ניו יורק טיימס" חילק את קבוצות הדמויות השונות לפי "הסטארקים (החבר'ה הטובים), הטארגאריינים (לפחות בחור אחד טוב, או בחורה), הלאניסטרים (תככנים), גרייג'ואים (בעיקר תככנים), הבאראתיאונים (תערובת לא אחידה), הטיירלים (לא ברור) והמארטלים (כנ"ל), שרובם מנסים בקדחתנות לקדם את שאיפותיהם ולהרוס את אויביהם, רצוי עד מוות".
עם זאת, כפי שציין לב גרוסמן בטיים, הקוראים "חווים את המאבק על ווסטרוז מכל עבר בבת אחת", כך ש"כל קרב הוא גם ניצחון וגם טרגדיה [...] וכולם גיבורים ונבלים בו זמנית ".
הסיפור של סדרת "שיר של אש ושל קרח" מתחיל לפי המודל של שר הטבעות, עם התמקדות בקבוצה קטנה של דמויות שכולן מתכנסות במקום אחד (בווינטרפל, למעט דאינריז) ואז מתפזרות לקווי עלילה נפרדים המתרחקים אחד מן השני.
קווי עלילה אלו אמורים להתכנס שוב יחדיו, אך מציאת נקודת המפנה לשלבם שוב יחד בסדרה מורכבת זו, הייתה קשה עבור מרטין והאטה את כתיבתו.
מרטין משנה את טיעוניו בראיונות שונים, כאשר לפעמים הוא טוען שהגיע לנקודת הכינוס בספר החמישי ריקוד עם דרקונים, ולפעמים הוא טוען שעדיין לא ממש הגיע לנקודה זו בספרים.
מרטין קיבל את ההשראה לכתיבה מנקודות מבט מרובות בעקבות פעילותו כעורך הראשי וכותב בסדרת ספרי Wild Cards, המונה 28 ספרים שנכתבו בידי יותר מ-40 סופרים.
בעבודתו על "שיר של אש ושל קרח", מרטין מתחיל כל ספר חדש בסידור מתווה סדר הפרקים ונקודות המבט שלהם מתחילתו ועד סופו, ועשוי לכתוב כמה פרקים עוקבים מנקודת מבט של דמות אחת במקום לעבוד כרונולוגית על פי המתווה שקבע.
הפרקים והסדר שלהם נערכים ומאורגנים מאוחר יותר כדי לייעל את שיבוש הנרטיב בקפיצה בין הדמויות שייצור מתח וישמור על כרונולגיה של ציר הזמן.
בהשפעת הרקע של מרטין בכתיבת תסריטים לטלוויזיה ולקולנוע שלו, הוא מנסה לשמור על הקוראים מתוחים על ידי סיום כל פרק של "שיר של אש ושל קרח" בגילוי, טוויסט או סיום-מותח (קליף האנגר), בדומה לסיום תוכניות בטלוויזיה.
כתיבת התסריט לימדה אותו גם את הטכניקה של צמצום ודיוק התוצר הסופי או "חיתוך השומן", שהוא השלב האחרון להשלמת ספר.
טכניקה זו הורידה את מספר העמודים הסופי של "ריקוד עם דרקונים" כמעט בשמונים עמודים.
חלוקת הסיפור הארוך של "שיר של אש ושל קרח" לספרים נפרדים קשה עבור מרטין יותר מששיער.
כל ספר מייצג שלב אחר של המסע, המסתיים בסיכום הקשת הנרטיבית של מרבית הדמויות לשלב זה של המסע.
חלק קטן יותר של דמויות נותרות בסיום עם סיום מותח, כדי לוודא שהקוראים יחזרו לספר הבא, אם כי מרטין הודה של"ריקוד עם דרקונים" היו יותר קליף האנגרים מכפי שהוא התכוון במקור.
לכל דמויות נקודות המבט, הן החד-פעמיות והן הקבועות, מתוכננות לפי קשת נרטיבית המסתיימת בטרגדיה או ניצחון, והן נכתבות כדי לעניין את הקוראים בסיפורן מבלי לדלג עליהן בקריאה.
הדמויות הראשיות נהרגות במהלך הסיפור כדי שהקורא לא יסמוך על הגיבור שיעבור הכל ללא פגע, ותחת זאת ירגישו את הפחד של הדמות בכל עמוד שהם הופכים.
הקשת הנרטיבית הגדולה שלא נפתרה מעודדת ספקולציות לגבי אירועי סיפור עתידי.
לדברי מרטין, חלק ניכר מהמפתח לנחש מה יהיה בהמשך הסיפור של "שיר של אש ושל קרח" טמון 12 שנים אחורנית בהיסטוריה הבדיונית של הסיפור, שככל שהספרים מתקדמים יותר ממנה נחשף.
האירועים שתוכננו מההתחלה נרמזים במהלך הסיפור, אם כי מרטין נזהר שלא להפוך את הסיפור לצפוי.
דמויות המבט, המשמשות כמספרים לא אמינים עשויות להבהיר או לספק נקודות מבט שונות על אירועי העבר.
לכן, מה שהקוראים סבורים שהוא נכון הוא לא בהכרח נכון.
אף על פי שפנטזיה מודרנית עשויה לעיתים קרובות לאמץ חריגות מהמציאות בדמות קסם או יצורים בדיוניים, סדרת "שיר של אש ושל קרח" זוכה לרוב לשבחים על התיאור הריאליסטי שלה של חיים בסגנון ימי הביניים.
מרטין כיוון לתת לסיפור תחושה שקרובה יותר לבדיה היסטורית מאשר מפנטזיה עכשווית, עם פחות דגש על קסם וכישוף ויותר דגש על קרבות, תככים פוליטיים והדמויות עצמן בהתאם לתפיסתו כי יש להשתמש בקסם במתינות בז'אנר הפנטזיה האפית.
אף על פי שכמות הקסם גדלה בהדרגה לאורך הסיפור, הסדרה עדיין אמורה להסתיים כשכמות הקסם קטנה יותר מרוב ספרות הפנטזיה העכשווית.
בעיני מרטין, קסם אפקטיבי בספרות צריך לייצג כוחות זרים ומסוכנים מעבר לתפיסת בני אנוש, ולא טכנולוגיות מתקדמות זרות או לחשים תבניתיים.
אי לכך, הדמויות שלו מבינות רק את ההיבטים הטבעיים של עולמן, אך לא את האלמנטים הקסומים בו דוגמת ה"אחרים".
מאחר שמרטין התבסס על מקורות היסטוריים לבניית העולם הבדיוני של "שיר של אש ושל קרח", מבקרים רבים ציינו השפעות אלו.
דוגמת דמיאן וולטר מ"הגרדיאן" אשר ראה דמיון עז בין ווסטרוז לאנגליה בתקופת מלחמות השושנים".
אדם סרבר מהאטלנטיק ראה ב"שיר של אש ושל קרח" "יותר סיפור של פוליטיקה מאשר אחד של גבורה.
סיפור על האנושות שנאבקת עם האובססיות המרושעות של אופייה מאשר ניסיון להגשים פוטנציאל אפשרי", איפה שמאבק הכוחות המתפתח נובע מהדיכוי של המערכת הפיאודלית את השחקנים הפועלים בה, ולא מהמאבק בין טוב לרע.
מרטין לא רצה רק לשקף את החיכוכים בין המעמדות השונים של ימי הביניים בספרים, אלא גם לחקור את ההשלכות של החלטות המנהיגים, שכן כוונה טובה אינה הופכת מנהיג באופן אוטומטי לכשיר או בעל יכולת, ולהפך.
נושא נפוץ בז'אנר הפנטזיה הוא הקרב בין טוב לרע, אותו מרטין דוחה כיוון שאינו משקף לדעתו את העולם האמיתי.
מרטין בניגוד נמשך לדמויות אפורות ותומך בגישתו של ויליאם פוקנר כי רק לב האדם העומד בסתירה לעצמו הוא משהו ששווה לכתוב עליו.
מרטין בוחן את שאלות הגאולה ושינוי דרך הדמויות בסדרה "שיר של אש ושל קרח".
מבנה נקודת המבט המרובות שמספרות את הסיפור, מאפשר לו לחקור את אותן דמויות מצדדים רבים, כך שגם ה"נבלים" לכאורה יוכלו לספק את נקודת המבט שלהם על המאורעות והדמויות.
אף על פי שפנטזיה מגיעה מממלכה דמיונית, מרטין רואה צורך כנה לשקף את העולם האמיתי שבו אנשים מתים לפעמים מוות מכוער, אפילו אנשים אהובים.
הדמויות הראשיות נהרגות כדי שהקורא לא יצפה מהגיבור כביכול לשרוד, ובמקום זאת ירגיש את אותו המתח והפחד מהלא נודע שהדמויות עצמן חוות.
הספרים משקפים גם את שיעורי התמותה המשמעותיים במלחמה.
למותם של ניצבים או אורקים בכמויות גדולות אין השפעה משמעותית על הקוראים, בעוד שלמותו של חבר, יש הרבה יותר השפעה רגשית.
מרטין מעדיף הקרבה של גיבור כדי לומר משהו עמוק על טבע האדם.
לדברי מרטין, ז'אנר הפנטזיה ממעט להתמקד במין ובמיניות, במקום זאת לעיתים קרובות מתייחס הז'אנר מתייחס למיניות בצורה ילדותית או מזניח אותה לחלוטין.
מרטין, לעומת זאת, רואה במיניות כוח מניע חשוב בחיי האדם שאין להוציאו מהנרטיב.
התפיסה הלא קיימת של גיל ההתבגרות בימי הביניים שימשה מודל לפעילותה המינית של דאינריז בגיל 13 בספרים.
הרומנים רומזים גם למנהגי גילוי עריות שהיו בשושלת בית תלמי של מצרים העתיקה כדרך לשמור על טוהר הדם שלהם.
מרטין נשאל פעמים רבות בראיונות על דמויות הנשים בספריו, שכוללים מגוון רחב של דמויות נשיות חזקות ומשמעותיות בסיפור, שאינה אופיינית בז'אנר הפנטזיה.
ובפרט מרטין נשאל כיצד הוא מצליח לכתוב אותן בצורה מאוד אותנטית.
על כך מרטין משיב שהוא מתייחס לנשים כבני אדם.
וככאלו, יש להן לדעתו את אותן שאיפות ודחפים כמו לגברים.
הן רוצות כבוד, עוצמה, עושר, הן חולמות ושואפות להצליח.
הן רוצות להגן על הילדים שלהן, להיות נאהבות - כל אלו שאיפות שקשורות לאופי האנושי של החברה האנושית.
הנשים בספריו מתמודדות עם מגבלות של החברה הפטריארכלית שהן חיות בו.
חלקן מקבלות את חוקי העולם, וחלקן מתנגדות לו.
זה קונפליקט שבעיני מרטין משרת את הסיפור אצל נשים כמו אצל גברים, כיוון שהעיקר של כתיבה טובה בעיניו, היא דמות שמתמודדת עם השאיפות הסותרות שבליבה
בשנת 2007 תיאר המגזין Weird Tales את הסדרה כ"סדרת פנטזיה מעולה" ש"העלתה את מרטין לרמה חדשה לגמרי של הצלחה".
אנדרו לאונרד, כותב טורים באתר Salon.com, כתב: .
Publishers Weekly ציין בשנת 2000 כי "מרטין אולי לא מתחרה בטולקין או ברוברט ג'ורדן, אך הוא הרוויח את מקומו עם כותבי פנטזיה ימי-ביניימית נודעים כמו פול אנדרסון וגורדון דיקסון".
אחרי יציאתו לאור של הספר הרביעי בסדרה "משתה לעורבים", לב גרוסמן כתב עליו במגזין טיים שמרטין הוא "כוח משמעותי באבולוציה של ז'אנר הפנטזיה" והכריז עליו כ"טולקין האמריקני".
גרוסמן הסביר כי למרות שמרטין לא היה "הידוע ביותר מבין סופרי הפנטזיה הפעילים של אמריקה" באותה תקופה והוא "לעולם לא יזכה בפרס פוליצר או פרס הספרים לאומי...
כישוריו כאומן בבניית נרטיב, עולים על אלו של כמעט כל סופר מכל סוג שכותב בימינו".
העיתונאי ג'ון ברבר מעיתון "הגלוב אנד מייל" טוען כי מרטין מצליח בו זמנית לשלוט ולהתעלות על הז'אנר כך ש"מבקרים מוחאים כפיים לעומק אפיון הדמויות שלו וחוסר הקלישאות בספרים שבכל זאת מלאים בגמדים ודרקונים".
Publishers Weekly העניקו ביקורות חיוביות לשלושת הרומנים הראשונים של "שיר של אש ושל קרח" בזמנם פרסומם.
עם זאת, "משתה לעורבים" לא קיבל ביקורות דומות ונטען בביקורת עליו כי בתור הפרק הרביעי "הוא חסר מאוד את החצי השני שלו.
יש מעט חומרים מספקים, אבל הספר בכללותו אינו מספק כלל." הספר החמישי, "ריקוד עם דרקונים" תואר כ"ספר בעל תחושה דומה לחגיגה", "מרטין שומר על רעננות הסיפור על ידי התמקדות בדמויות פופולריות שנעדרו במיוחד מהספר הקודם."
על פי העיתון "לוס אנג'לס טיימס", "סימן ההיכר של מרטין הוא יצירת אווירה דרך תיאורים מבריקים, כך שהרקע לסיפור הוא הרבה יותר מסתם תפאורה ואביזרים על במה", הספרים שלו שובים את הקוראים על ידי "סיפורים מורכבים, דמויות מרתקות, דילאוגים נהדרים, קצב מושלם ונכונות להרוג אפילו את הדמויות המרכזיות שלו".
בין הקולות הביקורתיים ביותר היו סם ג'ורדיסון ומייקל האן, שניהם מ"הגרדיאן ".
ג'ורדיסון פירט את חששותיו לגבי משחקי הכס בביקורת משנת 2009 וסיכם "זה טיפשי.
ובכל זאת, לא יכולתי להפסיק לקרוא ....
אבסורד ארכאי בצד, הכתיבה של מרטין מצוינת.
הדיאלוגים שלו זריזים ולעיתים קרובות שנונים, במיוחד כשמדובר בבניית תחושה של אופל ממשמש ובא".
האן לא חושב שהספרים שונים משמעותית מכללי ז'אנר הפנטזיה.
למרות השינויים שמרטין הכניס לכללים המקובלים בספרות הפנטזיה.
ביקורת ספרות אקדמית עדיין אינה ממהרת לעסוק בסדרה; ככל הנראה תהיה הרבה יותר ביקורת אקדמית אם וכאשר הסדרה תושלם.
המונוגרפיה המלומדת הראשונה שיצאה מהאקדמיה על הסדרה היא הספר ג'ורג 'ר' מרטין וצורת הפנטזיה'' ("George R.
Martin and the Fantasy Form") מאת המלומד הניו זילנדי ג'וזף רקס יאנג, שמנסה להסביר באמצעות שימוש בכלים של ניתוח ספרותי, שסדרת "שיר של אש וקרח" היא בפועל סדרת פנטזיה סטנדרטית שלא חורגת מגבולות הז'אנר, כפי שמרטין ומבקריו האוהדים מציעים בקוראם לסדרה "פנטזיה ריאליסטית".
נתוני המכירות המדווחים של סדרת ספרי "שיר של אש ושל קרח" אינם תמימי דעים על המספר הסופי של הספרים שנקנו, אולם כולם מתארים באופן זהה כיצד המכירות עלו באופן משמעותי מרגע שהעיבוד הטלוויזיוני "משחקי הכס" שודר לראשונה ב-2011 והוסיף לפופולריות העצומה של הסדרה.
מגזין העסקים פורבס העריך כי מרטין היה הסופר ה-12 המרוויח ביותר ברחבי העולם בשנת 2011 עם סך הכנסות של 15 מיליון דולר ממכירת הספרים בלבד.
המו"לים של מרטין צפו בתחילה כי הספר הראשון בסדרה "משחקי הכס" יהיה רב מכר, אך עם פרסומו ב-1996, הספר לא הצליח להתברג ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במקומות הגבוהים או הנמוכים.
מרטין לא היה מופתע מהביצועים הפושרים של הספר עם פרסומו, מכיוון שלדידו "לשער שמשהו יצליח או לסמוך על זה בטרם עת - זה משחק של אווילים".
יחד עם זאת, הספר זכה אט אט להמלצות נלהבות של מוכרי ספרים עצמאיים ופופולריות הספר גדלה מפה לאוזן.
הפופולריות של הסדרה זינקה בכרכים הבאים, כאשר הכרך השני "עימות המלכים" והשלישי "סופת החרבות" הגיעו עם צאתם לרשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס בשנת 1999 ובשנת 2000, בהתאמה.
הסדרה זיכתה את כתביו הישנים של מרטין בתשומת לב חדשה, וההוצאה האמריקאית של מרטין, באנטם ספקטרה, הדפיסה מחדש את ספרי היחיד הקודמים שלו שאזלו דאז ממחסני ההוצאה.
הכרך הרביעי בסדרה, "משתה לעורבים", היה הראשון בסדרת הספרים שהפך לרב מכר מיידית עם צאתו בשנת 2005, עת הוא הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר הבדיוני "הניו יורק טיימס" בכריכה קשה, 27 בנובמבר 2005.סדרת הטלוויזיה של HBO, כצפוי, גרמה להתעניינות רבה יותר בספרים עוד לפני שבכלל הוקרנה.
בתחילת 2011 ארבעת הכרכים הראשונים של הסדרה ("משחקי הכס", "עימות המלכים", "סופת החרבות" ו"משתה לעורבים") הופיעו מחדש ברשימות רבי המכר של ספרים בכריכה רכה ברבעון השני של 2011, עם מכירות כוללות מדווחות של כ-4.5 מיליון עותקים מארבעת הכרכים הראשונים של הסדרה שהודפסו.
בנקודת פרסומו ביולי 2011, ריקוד עם דרקונים היה בהדפס השישי שלו עם יותר מ-650,000 עותקים קשיחים בדפוס.
כמו כן, הספר נמכר עם נתון המכירות הגבוה ביותר ביום הראשון של ספר חדש שפורסמה בשנת 2011 באותה תקופה, עם 170,000 עותקים קשיחים, 110,000 ספרים אלקטרוניים ו-18,000 ספרי שמע שנמכרו ביום הראשון.
כל חמשת הכרכים וערכת כל הספרים בסט קופסה אחד, היו בין מאה הספרים הנמכרים ביותר בארצות הברית בשנים 2011 ו-2012.
סדרת הטלוויזיה תרמה לשיפור משמעותי במכירות הספרים והאספנות כמו ערכות קופסאות, מרצ'נדייז ופריטים אחרים.
סדרת הטלוויזיה תרמה גם להגדלת הכיסוי הגאוגרפי של הספרים, והציגה לקוחות חדשים במדינות מתפתחות כמו הודו וברזיל לסדרת הספרים.
כל זה הגדיל משמעותית את מכירות הספרים הכוללות.
נכון לאפריל 2019, סדרת הספרים נמכרה בכ-90 מיליון עותקים ברחבי העולם.
במהלך שנות השמונים ותחילת שנות התשעים הספרים של מרטין זיכו אותו למוניטין הולך וגובר בחוגי חובבי מדע בדיוני, אם כי לפי דבריו הוא קיבל מעט מכתבי מעריצים בשנה בימי טרום האינטרנט.
יציאתו לאור של משחקי הכס גרם לעלייה משמעותית במספר העוקבים של מרטין, כאשר אתרי מעריצים מתחילים לצוץ וקהילה עם מאפיינים דומים לזו של חובבי מ"מסע בין כוכבים" מתפתחת באופן קבוע ונפגשת.
בשנת 1999 נוצר האתר "Westeros.org" על ידי מעריצים שוודים בשם אליו מ.
גרסיה ג'וניור, ולינדה אנטונסון, שהציגה בפני אליו את הסדרה.
מרטין מנהל אתר רשמי, וכן מנהל בלוג תוסס בעזרתו של טיי פרנק.
הוא גם מקיים אינטראקציה עם פאנדום המעריצים שלו על ידי מענה למיילים ומכתבים, אם כי הצהיר בשנת 2005 כי מספרם העצום של הפניות עשוי להשאיר אותם ללא מענה במשך שנים.
מכיוון שישנם סוגים שונים ורבים של כנסים המוקדשים לספרות פנטזיה ומדע בדיוני בימינו, מרטין מקפיד ללכת לשלושה או ארבעה כינוסי מדע בדיוני בשנה, כדי לחזור לשורשים ולפגוש חברים.
הוא לא קורא יותר לוחות מודעות, כך שכתיבתו לא תושפע מהמעריצים שחזו פיתולים ופירוש דמויות שונה ממה שהתכוון.
בעוד שמרטין מכנה את רוב מעריציו "נהדרים", ונהנה לקיים אינטראקציה איתם, חלקם פנו נגדו בגלל שש השנים שנדרשו עד לפרסומו של "ריקוד עם דרקונים".
תנועה של מעריצים לא מרוצים בשם GRRuMblers הוקמה בשנת 2009, ויצרה אתרים כמו Finish the Book, George ו-Is Winter Coming?.
מרטין השיב למעריצים אלו ברשומה בבלוג שלו שנקראה "למלעיזיי" וזכתה לתשומת לב תקשורתית.
ה"ניו יורק טיימס" ציין כי זה לא נדיר שמרטין ימצא את עצמו במהלך אירוע חתימה על ספרים מול קהל שהוא גם משולהב וגם כועס.
הניו יורקר כינה זאת "מאמץ מדהים להקדיש לגינוי מחבר הספרים שאדם מתיימר לאהוב.
מעטים המחברים העכשוויים שיכולים לטעון שהם עוררו תשוקה כזו".
בנוסף לספרי הסדרה, יצאו לאור מספר נובלות המתרחשות עשרות או מאות שנים קודם לאירועי משחקי הכס.
סדרת סיפורי דאנק ואג, שלוש נובלות שמתרחשות 90 שנה לפני אירועי "שיר של אש ושל קרח", מציגות את הרפתקאותיהם של סר דנקן הגבוה ועוזרו אג, שלימים יהפוך למלך אאגון החמישי לבית טארגאריין.
לסיפורים אין קשר ישיר לעלילת "שיר של אש ושל קרח", אם כי שתי הדמויות מוזכרות ב"סופת החרבות" וב"משתה לעורבים", בהתאמה.
הנובלה הראשונה, "האביר הלא-משוח", פורסם באנתולוגיה "אגדות" משנת 1998, אליה מרטין הצטרף בשל בקשתו של רוברט סילברברג שהיה העורך של האנתולוגיה ורצה לפרסם עשרה סיפורים מקוריים שמעולם לא פורסמו קודם, מאת סופרי פנטזיה ידועים.
העבודה על הנובלות התחילה לאחר פרסום הספר הראשון "משחקי הכס" בסדרה ולפני השני "עימות המלכים", כשמרטין עוד לא היה מוכר מאוד מחוץ לקהילת חובבי הפנטזיה, ולכן היה לו חשוב להיכנס לאנתולוגיה בה השתתפו שמות גדולים בעולם הפנטזיה כמו טרי פרצ'ט, אן מק'קפרי, סטיבן קינג ועוד.
"החרב המושבעת" פורסמה אף היא ב-2003, באגדות II.
מאוחר יותר עובדו שתי הנובלות לרומנים גרפיים.
הנובלה השלישית, "אביר המסתורין", פורסמה לראשונה באנתולוגיה לוחמים בשנת 2010, ובשנת 2017 אף היא עובדה לגרסה של רומן גרפי.
בשנת 2015 התפרסמו שלוש הנובלות כאוסף אחד, בספר בשם "האביר משבע הממלכות" שיצא לאור בעברית, בהוצאת אופוס, במאי 2015.
הנובלה "הנסיכה והמלכה" או, "השחורים והירוקים" הופיעה באנתולוגיה של טור ספרים "Dangerous" ב-2013 ומסבירה כמה מסיפורי הרקע של בית טארגאריין מאתיים שנה לפני אירועי הסדרה.
"הנסיך הנוכל", או, "אח המלך", שפורסם באנתולוגיה Rogues בשנת 2014, היא הסיפור שקודם לאירועי הנובלה "הנסיכה והמלכה".
הנובלה "בני הדרקון", שפורסמה באנתולוגיה "ספר החרבות" ב-2017, היא סיפורם של שני בניו של אאיגון הכובש, אאיניז הראשון ומאיגור הראשון "האכזר".
כל שלושת הסיפורים הללו שולבו כחלקים מהספר "אש ודם", ספר המתאר את ההיסטוריה של בית טארגאריין.
כחלק מקידום הספרים 1, 3 ו-4, מרטין חיבר יחדיו פרקים מהספרים לרצף נרטיבי אחיד, ופרסם אותם כנובלה עצמאית לפני יציאת הספר ממנו הפרקים נלקחו.
שלוש הנובלות שיצאו לאור בין השנים 1996–2003 פורסמו במגזין "המדע הבדיוני של אסימוב":
דם הדרקון (יולי 1996), לקוח מפרקי דאינריז במשחקי הכס
נתיב הדרקון (דצמבר 2000), לקוח מפרקי דאינריז סופת החרבות
זרועות הקראקן (מרץ 2003), המבוסס על פרקי איי הברזל מתוך משתה לעורבים
הנסיכה והמלכה The Princess and the Queen 2013 107 הספר לא תורגם הנסיך פורע החוק The Rogue Prince 2014 832 הספר לא תורגם בני הדרקון The Sons of the Dragon 2017544הספר לא תורגם
"אש ודם" הוא ספר (עתיד להתפרסם בשני כרכים), המתאר את ההיסטוריה המלאה של בית טארגאריין; החל מיציאתם לעבר ווסטרוז ועד לאחיזתם את השלטון בה.
הספר הראשון יצא ב-20 בנובמבר 2018, והספר השני מתוכנן לצאת לאור לאחר "רוחות החורף".
עם צמיחת הפופולריות של סדרת הספרים, רשת HBO בחרה לעשות עיבוד טלוויזיוני לשיר של אש ושל קרח בשנת 2007. פרק פיילוט הופק בסוף 2009, והרשת חתמה על התחייבות לסדרה בת תשעה פרקים נוספים במרץ 2010. הסדרה, שכותרתה "משחקי הכס", הוקרנה בבכורה באפריל 2011 וזכתה לשבחים ודירוגים גבוהים באתרי דירוג שונים.
הרשת נתנה "אור ירוק" להפקת התוכנית לעונה שנייה שתעקוב אחר אירועי "עימות המלכים" יומיים לאחר מכן.
זמן קצר לאחר סיום העונה הראשונה, התוכנית קיבלה 13 מועמדויות לפרס אמי, כולל סדרת הדרמה המצטיינת, וזכתה בסוף בפרסים עבור בעיצוב ראשי מצטיין, ושחקן משנה מצטיין בסדרת דרמה לשחקן פיטר דינקלג' עבור גילום דמותו של טיריון לאניסטר.
HBO הודיעה על חידוש התוכנית לעונה שלישית באפריל 2012, עשרה ימים לאחר הצגת הבכורה של העונה השנייה.
בשל אורכו של "סופת החרבות", העונה השלישית הציגה רק בערך את המחצית הראשונה של הספר.
זמן קצר לאחר הצגת הבכורה של העונה השלישית במרץ 2013, הרשת הודיעה כי משחקי הכס תחזור לעונה רביעית, שתכסה את המחצית השנייה של "סופת החרבות" יחד עם תחילת "משתה לעורבים" ו"ריקוד עם דרקונים".
משחקי הכס הייתה מועמדת ל-15 פרסי אמי עבור העונה השלישית.
יומיים לאחר הצגת העונה הרביעית בבכורה באפריל 2014, HBO חידשה את משחקי הכס לעונה חמישית ושישית.
העונה החמישית הוקרנה בבכורה ב-12 באפריל 2015 וקבעה שיא גינס לזכייה במספר הגבוה ביותר של פרסי האמי לסדרה בעונה אחת בשנה, כשהצליחה לגרוף 12 פרסי אמי מתוך 24 מועמדויות, כולל הפרס עבור סדרת הדרמה הטובה ביותר.
בפרקים אלו צפו בממוצע 8 מיליון צופים, וקבעו צפיית שיא לסדרה.
העונה השישית הוקרנה לראשונה ב-24 באפריל 2016. פרקים אלה קיבלו את המועמדות הגבוהה ביותר לטקס פרסי האמי ה-68, עם 23 מועמדויות ו-12 זכיות, כולל הפרס לסדרת הדרמה הטובה ביותר פעם שנייה ברציפות.
העונה השביעית הוקרנה בבכורה ב-16 ביולי 2017. העונה השמינית והאחרונה הוקרנה בבכורה ב-14 באפריל 2019 כששתי עונות אלו זוכות אף הן בפרסי האמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר שנה אחר שנה (2018, 2019).
סדרת "שיר של אש ושל קרח" הולידה תעשייה של מוצרי ספין-אוף.
חברת המשחקים האמריקנית "משחקי מעוף הפנטזיה" הוציאו משחק קלפי אספנות, משחק לוח, ושני אוספי יצירות אמנות בהשראת הסדרה.
מגוון מוצרים של משחק משחקי תפקידים יצאו לשוק על ידי חברות "שומרי הסדר" ו"גרין רונין".
חברת "Dynamite Entertainment" עיבדו את משחקי הכס לקומיקס חודשי בעל שם זהה בשנת 2011. מספר משחקי וידאו זמינים או בהפקה, כולל "משחקי הכס: בראשית" (2011) ו-"משחקי הכס" (2012) מאת ציאניד; קיבלו שניהם דירוגים בינוניים מצד המבקרים.
משחק רשת חברתית שכותרתו "משחקי הכס: עלייה" (2013) מאת Disruptor Beam מאפשר לשחקנים לחיות את חיי האצילים במהלך התקופה שהסדרה מתרחשת.
הוצאת "Random House" הוציאה ספר מפות רשמי בשם "ארצות הקרח והאש", הכולל מפות ישנות וחדשות של עולם שיר של אש ושל קרח.
הפופולריות של סדרת HBO הפכה את כס הברזל לסמל של כל המוצרים הקשורים לעולם של שיר של אש ושל קרח.
זכיות ומועמדויות בפרסי ספרות ספר לוקוס נבולה הוגו פנטזיה גפן 1 משחקי הכס זכייה מועמדות מועמדות 2 עימות המלכים זכייה מועמדות 3 סופת החרבות זכייה מועמדות מועמדות זכייה 4 משתה לעורבים מועמדות מועמדות 5 ריקוד עם דרקונים זכייה מועמדות מועמדות זכייה
ארבעה מספרי הסדרה זכו בפרס לוקוס לספר הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 1996 (משחקי הכס), 1998 (עימות המלכים), 2000 (סופת החרבות) ו-2011 (ריקוד עם דרקונים).
מכל הסדרה, רק "משתה לעורבים" הספר הרביעי בסדרה שהיה מועמד לפרס לוקוס ב-2006, הפסיד את הזכייה לבני אנאנסי של ניל גיימן.
למעט פרסי לוקוס, ספרי הסדרה היו מועמדים לכל הפרסים החשובים של הספרות הספקולטיבית העולמית:
משחקי הכס (1996) - היה מועמד לפרס הפנטזיה העולמי, ומועמד לפרס נבולה, 1997
סופת החרבות (2000) - היה מועמד לפרס הוגו, ומועמד לפרס הנבולה, 2001
משתה לעורבים (2005) - היה מועמד להוגו, ומועמד פרסי הפנטזיה הבריטית, 2006
ריקוד עם דרקונים (2011) - היה זוכה פרס לוקוס, פרס הוגו ומועמד לפרס הפנטזיה העולמי, 2012
בישראל, באוקטובר 2018 זכה התרגום לעברית של סדרת שיר של אש ושל קרח בפרס רטרו גפן, שחולק לכבוד 20 שנה לפרס גפן, בקטגוריית ספר הפנטסיה המתורגם.
שיר של יום הוא מזמור תהילים הנאמר בכל יום לקראת סיום תפילת שחרית.
המזמור נבחר בהתאם לשירת הלויים בבית המקדש בשעת הקרבת קרבן התמיד.
העדות הקדומה ביותר לנוהג זה מופיעה בספר תהילים עצמו בפתיחה למזמור תהילים צ"ב - מזמור שיר ליום השבת.
עדות נוספת לנוהג זה מצויה בתרגום השבעים מופיעה בצורת כותרת לתרגום של חלק מהמזמורים (במזמורים של יום ראשון, שני, רביעי, שישי ושבת) ומציינת שהם היו השיר ליום מסוים בשבוע.
רשימת המזמורים המלאה, לפי ימי השבוע מופיעה במשנה ():
המקור לומר שיר של יום גם לאחר חורבן בית שני מצוי בתלמוד הירושלמי, ():
כמה הסברים הוצעו לבחירת המזמור לכל יום ויום.
הגמרא משווה בין כל מזמור לפעולת ה' יום המתאים של ששת ימי בראשית.
ספר הזוהר משווה בין המזמורים לבין תקופות של 1000 שנים בהיסטוריה, החל מבריאת העולם, עד לתקופה משיחית שצפויה לקרות בין השנים 6000 ל-7000.
במרבית נוסחי התפילה כיום, שיר של יום נאמר בימי חול בסוף התפילה לפני פיטום הקטורת ועלינו לשבח (כך בנוסח הספרדים, נוסח ספרד ותימן).
לפי נוסח איטליה, הוא נאמר לאחר פיסקת ה"שיר שהיו הלוים אומרים בבית המקדש" שבפיטום הקטורת.
בנוסח איטליה הוא נאמר גם בתפילת מנחה ולפני ברכת המזון.
לפי נוסח אשכנז, שיר של יום נאמר בסוף התפילה לאחר "עלינו לשבח".
בשבתות ובימים בהם אומרים תפילת מוסף, נוהגים בנוסח ספרד לומר את שיר של יום בין תפילת שחרית לקריאת התורה, בעוד על פי נוסח אשכנז אומרים את שיר של יום בסוף התפילה לאחר תפילת מוסף.
בתשעה באב, יש נוהגים שלא לומר שיר של יום כיוון ששיר הוא דבר משמח.
לפי מנהג אשכנז נוהגים לומר את שיר של יום בתפילת מנחה ולא בתפילת שחרית.
לפי מנהג הספרדים יש שאין אומרים אותו כלל ויש שאומרים כרגיל בתפילת שחרית, וכך גם מנהג תימן הבלדי.
בראש חודש אומרים ברוב הקהילות את "ברכי נפשי" (); ברוב הקהילות של נוסח אשכנז בא"י ובכמה קהילות ספרדיות, במקום השיר של היום בשבוע; ביתר הקהילות הספרדיות וכן בנוסח ספרד וברוב קהילות נוסח אשכנז בחו"ל בנוסף לשיר הקבוע.
אם חל ראש חודש בשבת, יש נוהגים לומר גם את מזמור השבת וגם את "ברכי נפשי".
בקהילות אחרות מקפידים לא לומר "ברכי נפשי" בשבת בשל הפסוק "יצא אדם לפעלו ולעבודתו עדי ערב" () שאינו מתאים ליום השבת.
סיבה נוספת לא לומר את המזמור בשבת היא שהמזמור דן בטבע ובבריאה ויום השבת בתפיסה היהודית הוא מעל הטבע.
לפי מנהג הגר"א אומרים בראש חודש ובחגים מזמורי תהילים אחרים, לפי שירת הלויים בזמן הקרבת קרבן מוסף ולא אומרים את השיר של היום בשבוע.
עם זאת, שיר של שבת דוחה שיר של יום טוב.
טבלת מזמורי שיר של יום
בימי הסליחות קודם ר"ה אומרים משכיל לאיתן האזרחי, בערב ראש השנה - "מזמור שירו לה' שיר חדש".
ביום שמחת כהן: – "רצית ה' ארצך" – "מזמור שיר ליום השבת" - "לך דמיה תהלה".
בנוסף, בכל נדרי אומרים "ה' מלך יגרזו עמים", ובערב יום כפור אומרים הדו לה כי טוב ...
בשבת זכור - "למנצח לדוד מזמור א-להי תהלתי אל תחרש".
בשבת פרה - "למנצח מזמור לדוד בבוא אליו נתן הנביא".
בשבת החדש - "למנצח על ידותון לאסף מזמור".
בשבת הגדול - "לכו נרננה לה' נריעה לצור ישענו".
תענית אסתר – "למנצח על איילת השחר" – "למנצח על אילת השחר" פורים – "שגיון לדוד" – "למנצח על אילת השחר" – "שגיון לדוד" – "למנצח על איילת השחר" – "למנצח על אילת השחר" או מנהג הבלדים: – "שיר מזמור לאסף" – "שגיון לדוד".
ביום טוב שני: – "למנצח שיר מזמור".
בחול המועד: - "משכיל לאסף האזינה עמי תורתי".
בז' של פסח: - "למנצח לעבד ה' לדוד".
בח' של פסח: – "בצאת ישראל ממצרים" שבועות – "הבו לה' בני אלים" - "למנצח השמים מספרים" ביו"ט שני: - "למנצח לדוד מזמור שיר" – "יקום אלוהים יפוצו אויביו" – "למנצח השמים מספרים" – "יקום אלוהים יפוצו אויביו".
ביום טוב שני - - "הבו לה' בני אלים".
לפי רוב עדות ישראל (למעט חלק מהאשכנזים) אומרים שיר של יום מיוחד לרגל הפורים (יש האומרים במקום השיר הרגיל ויש שבנוסף).
הספרדים וגם האשכנזים ההולכים בשיטת הגר"א אומרים את מזמור בתהילים.
לפי סדר עבודת ישראל אומרים , ובשושן פורים .
האיטלקים אומרים את מזמור , והתימנים אומרים את מזמור .
רוב עדות האשכנזים (חוץ מהנוהגים לפי מנהג הגר"א וסדר עבודת ישראל, כאמור לעיל) לא אומרים מזמור מיוחד לפורים.
אין אומרים שני מזמורים ביום אחד.
שיר של ראש חודש דוחה שיר של שבת ושל חנוכה.
שיר של שבת דוחה שיר של חנוכה ושל יו"ט ושל חול המועד.
אם חלה שבת באחד מששת הימים הראשונים של פסח או באחד מימי חוה"מ של סוכות, נדחה שיר של אותו יום מפני שיר של שבת ולמחר מתחילים משיר שפסק, ואומרים בכל יום כסדר (ושיר יום אחרון של חוה"מ נדחה).
בראש השנה אומרים את מזמור פ"א בתהילים – "למנצח על הגיתית לאסף"
ביום הכיפורים אומרים את מזמור ל"ב בתהילים – "אשרי נשוי פשע כסוי חטאה".
בחג הפסח אומרים את המזמורים הללו:
מזמור – "בצאת ישראל ממצרים".
מזמור – "משכיל לאסף האזינה" (וגם אומרים זה ביו"ט שני בחו"ל).
מזמור – "למנצח אל שושנים".
מזמור – "הודו לה' קראו בשמו".
מזמור – "הללויה, הללו את שם ה'".
מזמור – "למנצח שיר מזמור".
מזמור – "למנצח לעבד ה'".
ביו"ט אחרון בחו"ל אומרים את מזמור "הודו לה' כי טוב".
בשבועות אומרים את מזמור בתהילים - "למנצח השמים מספרים".
וביו"ט שני בחו"ל אומרים את מזמור "למנצח לדוד מזמור שיר".
בחג הסוכות אומרים את המזמורים הללו:
מזמור - "למנצח בנגינות מזמור לאסף".
ביו"ט שני בחו"ל אומרים את מזמור "למנצח משכיל לבני קרח", ואומרים שם מזמור צ"ד ביום אחד.
מזמור - "מזמור לדוד הבו לה'".
מזמור – "מזמור לאסף אל אלוהים ה'".
מזמור – "מי יקום לי" עד סוף הפרק.
מזמור – "אל נקמות ה'" עד "כל ישרי לב".
מזמור – "למנצח על הגיתית".
מזמור – "מזמור לאסף אלוהים ניצב".
בשמיני עצרת אומרים את מזמור – "למנצח על השמינית", ובשמחת תורה בחו"ל אומרים את מזמור - "למנצח על הגיתית"
בחנוכה אומרים את מזמור בתהלים – "מזמור שיר חנוכת הבית לדוד".
בפורים אומרים את מזמור בתהילים – "למנצח על אילת השחר".
בראש חודש אומרים את מזמורים – "מזמור שירו לה' שיר חדש", ו - "ה' מלך ירגזו עמים".
מנהג התימנים הבלאדים לומר את מזמור פ"ג - "שיר מזמור לאסף".
מזמור פ"ג נאמר גם בצום גדליה, עשרה בטבת ושבעה עשר בתמוז.
בשבועות אומרים את מזמור בתהילים – "למנצח השמים מספרים".
ביום הכיפורים אומרים את מזמור – "מזמור שיר ליום השבת".
ביום הראשון של חג הפסח אומרים את מזמור – "בצאת ישראל ממצרים".
בבית האבל נוהגים לומר את מזמור מ"ט בתהלים, בדומה לעדות המזרח.
בבית חתנים נוהגים לומר את מזמור מ"ה - "למנצח על ששנים".
לפי מנהג עדות המזרח נוסף שיר של יום הן בחגים והן בתעניות.
ביום טוב שיר של יום נאמר לפני תפילת ערבית (בדומה ל"ברכי נפשי" שאומרים בראש חודש) ובין המזמורים שמוסיפים בתפילת שחרית בין "ה' מלך" ל"ברוך שאמר" – בין "יושב בסתר עליון" ל"מזמור שירו לה' שיר חדש".
בראש חודש וחול המועד נחלקו המנהגים, המנהג הקדום היה שלא לומר שיר של יום, והבן איש חי הנהיג שיר של יום מפוצל: השיר של יום החול (ראשון, שני וכו') נאמר אחרי תפילת שחרית והשיר הנוסף של המועד נאמר לאחר תפילת מוסף וכך נוהגים היום בירושלים.
בשבת אומרים את שיר של יום (מזמור בתהילים - מזמור שיר ליום השבת) לאחר עלינו לשבח בלי המשפט "השיר שהיו הלוויים אומרים".
בראש השנה אומרים את מזמור בתהילים – "למנצח על הגיתית לאסף".
בצום גדליה ובעשרה בטבת אומרים את מזמור בתהילים – "שיר מזמור לאסף".
בנוסף נאמר שיר של יום מיוחד בי"א בתשרי (יום לאחר יום הכיפורים) שהוא מזמור בתהילים – "רצית ה' ארצך".
בחג הסוכות (וחול המועד) אומרים את מזמורים ו בתהילים – "כאייל תערוג על אפיקי מים" ו"שפטני אלוהים וריבה ריבי".
בשמיני עצרת ושמחת תורה אומרים את מזמור בתהילים – "למנצח על השמינית מזמור לדוד".
בחג החנוכה אומרים את מזמור בתהילים – "מזמור שיר חנוכת הבית לדוד".
בתענית אסתר ובחג הפורים אומרים את מזמור בתהילים – "למנצח על איילת השחר".
בחג הפסח (וחול המועד) אומרים את מזמור בתהילים – "הודו לה' כי טוב".
בחג השבועות אומרים את מזמור בתהילים – "יקום אלוהים יפוצו אויביו".
בשבעה עשר בתמוז אומרים את מזמור בתהילים – "אלוהים באו גויים בנחלתך".
בבית האבל אומרים את מזמור בתהילים – "שמעו זאת כל העמים".
בסדר עבודת ישראל מופיע רשימת פרקי התהלים לשיר של יום הנאמרים בימים מיוחדים.
מזמורים אלו נאמרים לפי סדר זה בקצת קהילות אשכנז המערבי, בדרך כלל בנוסף לשיר של יום הרגיל.
שיראז או סירה הוא זן ענבים המשמש להפקת יין.
מקור הזן בהכלאה בין שני זנים צרפתיים: דורזה ומונדוז בלנש.
יין השיראז הוא בעל גוף מלא, ומוגש בטמפרטורה גבוהה של כ-18 מעלות צלזיוס.
יש הנוטים לבלבל זן זה עם זן פטיט סירה, שהוא הכלאה בין זני הסירה והפלורסין.
במרבית המדינות בעולם המערבי נקרא הזן בשם "סירה", אך במקומות כמו אוסטרליה, קנדה ודרום אפריקה הוא קרוי "שיראז".
על פי האגדה, שלא נמצא לה ביסוס היסטורי, הזן נקרא על שם העיר שיראז באיראן, הסמוכה למקורות ייצור היין במדינה זו, והוא נטבע לפני כ-7000 שנים.
לפי אחת הגרסאות של האגדה, הובא הזן משיראז לדרום צרפת על ידי פיניקים (צידונים) שהגיעו למרסיי בערך בשנת 600 לפני הספירה.
על פי גרסה אחרת, הוא הובא על ידי אביר ששב ממסעות הצלב, בשם גספר דה סטרימבר (Gaspard de Stérimberg), שהפך לנזיר וגידל את כרמו על גבעה תלולה במקום מגוריו, בעמק נהר הרון; משם שמו הנוסף של הזן: הרמיטאג' (Hermitage, Hermit), שמשמעו נזיר.
במחקר שנערך באוניברסיטת קליפורניה ב-1998, נתגלה כי גפן השיראז המודרנית תורבתה באזור נהר הרון מהכלאה של זני הדורזה והמונדוז בלאנש.
בשנת 2001 איששה בדיקת סמני DNA מחקר זה.
שיראז משמש עד היום כזן העיקרי לייצור יין בצפון הרון.
שמו נקשר ביינות קלאסיים כגון הרמיטאג', קורנאס וקוט רוטי.
בדרום הרון משמש זן זה להפקת יין בעירוב זנים.
שיראז נחשב לזן המתאים לעירוב יין (בְּלֵנְדּ) ברחבי העולם, בשל בשרנות הענב והחך הדומיננטי שלו, המשלים בטעמו זנים אחרים בעלי טעם פחות דומיננטי.
שיראז () היא בירת פרובינציית פארס בדרום איראן.
העיר שוכנת במרכז הפרובינציה כ-685 ק"מ דרומית לבירה טהראן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 התגוררו בעיר מעל מיליון וחצי בני אדם והיא העיר החמישית בגודלה במדינה.
העיר מוזכרת בלוחות חרס מעילם, המתוארכים לשנת 2000 לפנה"ס בקירוב, ונמצאו ביוני 1970 בעת חפירות בפינה הדרום מערבית של העיר.
הלוחות, שנכתבו בעילמית מזכירות עיר בשם "טיראזיס" (שם זה הפך בפרסית עתיקה ל/širājiš/).
לאורך ההיסטוריה הייתה העיר מרכז מסחרי אזורי, והיא שימשה מספר פעמים כבירה ראשית או כבירה מחוזית.
בשנים 1750–1781, בתקופת שושלת זנד , היא שימשה כבירתה של פרס.
כלכלתה של העיר נשענת על גידולי גפן, פירות הדר, כותנה ואורז הגדלים בסביבתה.
העיר מפורסמת בזכות הגנים המרובים (למשל גן אראם) ובזכות עצי הפרי הפזורים בה.
כן היא נחשבת כ"עיר המשוררים, היין והפרחים".
מבחינה תחבורתית, העיר משורתת על ידי נמל התעופה שיראז.
בקרבת העיר נמצא אגם מהארלו.
שרידים להתיישבויות בסביבת שיראז נמצאו בחפירות ארכאולוגיות ומצביעים על קיום התיישבות באזור במאה ה-6. ממצאים מתקופת האימפריה הסאסאנית נמצאו ממזרח לשיראז בברמדלכ (برمدلک), בצפון מערבה בג'וים (گويم) וכן שרידי מבצר בקסר אבו נסר (قصر ابو نصر) ממזרח.
שיראז הוקמה או נוסדה מחדש ב-693 על ידי מחמד בן יוסף אלת'קפי (محمد بن يوسف الثقفي).
על פי המסורת שיראז שימשה כמקום מסתור לבני משפחתו של עלי א-רידא לאחר מותו ב-817/18. בסוף המאה ה-9 השושלת הצפארית בהנהגתו של יעקוב בן לית' הפכה את שיראז לבירה של המדינה האוטונומית שלהם.
אחיו עמר בן לית' הקים בעיר את המסגד הגדול הראשון.
השושלת הבויהית בהנהגתו של עמאד א-דוולה הדיחה את השושלת הצפארית מהשלטון ב-933, ובהמשך אחיינו עצ'ד אל-דולה פאנה ח'וסרו ירש אותו והנהיג את פארס בשנים 949 עד 983, כשב-987 הוסיף לתחום השפעתו את עיראק, בירת הח'ליפות העבאסית, שהפכה להיות ממשלת בובות של שיראז.
שיראז התפתחה להיות העיר המשגשגת והגדולה בפארס ומרכז תרבותי וכלכלי חשוב בח'ליפות.
עצ'ד אל-דולה החזיק בספרייה גדולה, בית חולים, מספר מסגדים, בזארים, חאנים, מבצרים וגנים בשיראז ומדרום לעיר החזיק במבצר וכוחות.
בתקופה זו התקיימו בשיראז גם שני מקדשי אש זורואסטרים, עבור פרסים שלא המירו את דתם לאסלאם.
תחת הבויהים חולקה שיראז ל-12 רבעים והיו לה שמונה שערים.
בתקופה זו שגשגה העיר כלכלית ונהנתה ממסחר בתוצרת החקלאית.
בתקופה זו יין, דגנים, כסף וזהב יוצאו דרך ערי הנמל הפארסיות.
עצ'ד אל-דולה השקיע במחקר מדעי, רפואי ואסלאמי בשיראז.
כאשר פלשו המונגולים לפרס, השליט המקומי שילם לג'ינגיס חאן כדי שייחוס על העיר.
ב-1382 השליט המקומי, שאה שג'אע (شاه شجاع) נכנע למרותו של טימור, ואף הציע לו את לשאת את נכדתו.
לפני מותו הבטיח שאה שג'אע לטימור את נאמנותם של בניו אליו.
בהמשך מינה טימור את בנו לשלוט בשיראז.
במאה ה-13 ידעה העיר שגשוג תרבותי ואמנותי ופעלו בה משוררים ופילוסופים חשובים כדוגמת סעדי שיראזי, חאפז, רוזביהאן בקלי ומולא סדרא.
ב-1504 נכבשה שיראז על ידי כוחות של אסמאעיל הראשון מייסד האימפריה הספווית.
בתקופת שלטונה של האימפריה (1501–1722) הייתה שיראז בירה מחוזית.
אימאם קולי ח'אן (امامقلی خان) תחת עבאס שאה הראשון הקים בעיר מבצרים רבים.
ב-1617 נציגי חבר הודו המזרחית פתחו משרדים בה ובאספהאן.
במאה ה-18 לאחר תקופה די ארוכה של שלום בין שתי האימפריה העות'מאנית והאימפריה הספווית, החלה האימפריה הספווית לקרוס.
מרד במזרח המדינה הביא את הפשטונים להכריז על מדינה אפגנית בשם האימפריה ההותכית אשר עם היווצרותה החלה לכבוש את הספווים.
תחילה נכבשו סיסתאן ובלוצ'סתאן, כמו גם ח'וראסאן, ומאוחר יותר גם שיראז נכבשה.
השליט המקומי מרד בנאדיר שאה, ששלח לעיר את כוחותיו והטיל עליה מצור במשך חודשים עד להבקעתה.
בזמן הירצחו של השאה ב-1747 רוב הבניינים ההיסטוריים של העיר נהרסו או נפגעו, ומספר התושבים בעיר צנח ל-50 אלף.
העיר חזרה לשגשוג תחת שלטונו של כרים ח'אן זאנד (محمدکریم خان زند) שקבע אותה כבירתו ב-1762. הוא העסיק 12,000 איש במיזמי בנייה בעיר.
בתקופה זו הוקם חפיר סביב העיר, הוקמו מערכות השקיה ונבנו מחדש חומות העיר.
כאשר אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, אבי השושלת הקאג'ארית, עלה לשלטון הוא תקף את העיר והרס את מבצריה.
בתקופתו נקבעה טהראן כבירה, ולמרות ירידת מעמדה של שיראז היא עדיין הייתה עיר חשובה, ובתקופה הקאג'ארית הוקמו בה מבנים וגנים מפורסמים.
ב-1821 סבלה העיר ממגפת הכולרה הראשונה.
ב-1844 חווה עלי מוחמד שיראזי, הבאב שהיה סוחר משיראז התגלות והכריז על עצמו כמהדי ובעקבותיו קמה התנועה הבאבית.
מסיבה זו שיראז היא מקום קדוש לבהאים ומשמשת כאתר עלייה לרגל.
בשל היחס העוין לבהאים באיראן נהרס ביתו של הבאב בשיראז.
ב-1891 בתקופת השושלת הקאג'ארית פרצה בשיראז מחאה שהתפתחה למרד הטבק באיראן, בעקבות מתן זיכיון בלעדי ל"חברה הקיסרית לטבק" הבריטית למכירה ולשליטה על הטבק ומוצריו באיראן.
ב-1910 נערך פוגרום ביהודי העיר בעקבות עלילת דם שבה הואשמו יהודים בחטיפה והריגה של ילדה לצורכי פולחן.
ב-1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה השתלטו כוחות פרסיים שתמכו במעצמות המרכז ואסרו נתינים בריטיים.
במהלך מלחמת איראן–עיראק ירו העיראקים על שיראז טילי סקאד.
ב-2009, בעקבות הבחירות לנשיאות איראן שבהן גבר מחמוד אחמדינז'אד על מיר-חוסיין מוסאווי, שזכה לתמיכה מצד צעירים רבים במדינה, עלו טענות לזיוף התוצאות והחלה מחאה מצד תומכי מוסאווי, שהפגינו בשיראז ובמקומות נוספים ברחבי איראן.
ב-2011, בהשראת האביב הערבי, התקיימו בשיראז כמו גם בערים נוספות באיראן הפגנות המוניות.
כיום העיר משורתת תחבורתית על ידי נמל התעופה שיראז.
שער הקוראן – שער הכניסה לעיר מצפון
קבריהם של חאפז, סעדי, ח'אג'ו כרמאני, שאה שוג'אע
מאוזוליאום הפת תנאן – בו קבורים שבעה מיסטיקנים סופים
קברו של כרים ח'אן זנד – בתוך מתחם מוזיאון פארס
המסגד העתיק של שיראז – נבנה במאה התשיעית
מסגד וכיל – נבנה במהלך שלטון שושלת זנד; שוקם בתקופה הקאג'ארית
מסגד נסיר אל-מולכ – ידוע גם בכינוי "המסגד הוורוד"
מצודת ארג-י כרים ח'אן – נבנתה תחת שלטון שושלת זנד; כיום משמשת כאכסניה למוזיאון מטעם הארגון למורשת תרבותית באיראן
באג-א אראם – הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו
מתחם המפרץ הפרסי – קניון שני בגודלו במדינה
באזאר וכיל - מבנה ישן שהוכרז אתר מורשת של איראן.
ב-1946 הוקמה בעיר מכללה ללימוד רפואה, שהפכה בהמשך לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת שיראז (נודעה בעבר כאוניברסיטת פהלאווי).
מוסדות מוכרים נוספים בשיראז או בסמוך אליה הם אוניברסיטת אזאד האסלאמית, האוניברסיטה הטכנולוגית של שיראז, ואוניברסיטת שיראז למדע שימושי וטכנולוגיה.
בעיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי שהיד דסתע'יב שיראז, שהוא אחד מנמלי התעופה הגדולים באיראן.
בעיר מופעלת מערכת הרכבת התחתית של שיראז, הכוללת מספר קווים ואשר בנייתה החלה ב-2001.
בכתב משנת 981 הוזכר שיהודים הגיעו להלווייתו של מנהיג מוסלמי מקומי.
לפי עדות של בנימין מטודלה בשנת 1162 היו בעיר כ-10 אלף יהודים.
יהודי העיר נאלצו להתאסלם אחר שהקצב אבד אלחסם הלשין עליהם לפני השלטון שהם קיללו את דת האסלאם, כדי לנקום על שהודח מתפקידו על חשד שמכר בשר טרף בערב ר"ה.
אותו היום עשאוהו יו"ט לדורות לאכול ולשמוח.
קוג'ה יעקב אהרון, בנקאי יהודי מאנגליה וסוכן של חברת הודו המזרחית הבריטית בבצרה ביקר בעיר בתקופת הכיבוש הפרסי של בצרה בשנת 1777. במהלך המאה ה-19 רוב יהודי העיר היו צורפים או בעלי חנויות.
בהמשך חלק מהם התאסלם מסיבות שונות ונותרו רק 500. מוחמד רזא ג'דיד אל-אסלאם שהיה בין ראשי הקהילה התאסלם ואף כתב ספר נגד יהדות.
בשנת 1904, כתגובת לפעילותם של המיסיון הנוצרי ושל התנועה הבהאית בקרב יהודי הקהילה, נוסד בעיר בית ספר של רשת אליאנס, שפעל עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
ב-30 באוקטובר 1910 הותקף הרובע היהודי של שיראז בעקבות האשמות שווא שהיהודים הרגו ילדה מוסלמית לצורכי פולחן.
מספר יהודים נהרגו והרובע כולו נשדד בידי המון הפורעים.
באפריל 2000, הובאו למשפט בשיראז 13 יהודים שנאשמו בריגול לטובת ישראל.
בלחץ הקהיליה הבינלאומית שיזם ג'אק מאהפר הם שוחררו לבסוף, האחרונים בשנת 2003. בסוף אותו עשור מספר היהודים בשיראז נאמד בכ-5,000. על אף שלא התגורר שם רב, פעלו בעיר 15 בתי כנסת לפחות.
סיבויה – בלשן, המאה ה-8
סעדי שיראזי – משורר, המאה ה-13
קוטב א-דין שיראזי - מדען ומשורר, המאה ה-13
חאפז – משורר, המאה ה-14
אל-וצאף – היסטוריון, המאה ה-14
מולא סדרה – פילוסוף ואיש דת מוסלמי, המאה ה-17
מוחמד כרים ח'אן זנד – מייסד השושלת הזנדית, מושל איראן בשנים 1751 -1779
סיד עלי מוחמד שיראזי, הבאב – מייסד הדת הבאבית ומבשר הדת הבהאית, המאה ה-19
שיראל ביתן הוא השם העברי ושם הבמה של ג'ניפר ג'ין ג'אווי , זמרת ושחקנית צרפתייה-ישראלית.
ביתן נולדה בצרפת לזמרת האמריקנית ג'ין מנסון ומפיק הקולנוע הצרפתי-יהודי אנדרה ג'אווי, ובילדותה חיה בין צרפת לבין ארצות הברית.
ב-1996, בגיל 18, הגיעה לישראל בחיפוש אחר שורשיה היהודיים, ונרשמה ללימודי עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן למדה מוזיקה בבית הספר רימון.
היא עברה ללונדון להמשך הקריירה המוזיקלית, שם קיבלה ב-2001 את תפקיד אסמרלדה במחזמר "הגיבן מנוטרדאם".
בתפקיד זה הופיעה בצרפת, בלגיה, שווייץ וסין.
ב-2003 הוציאה את אלבומה הראשון – "All the Ways" ("כל הדרכים").
ב-2004 קיבלה תפקיד ראשי במחזמר בהפקה צרפתית "Les enfants du Soleil" ("ילדי השמש").
אלבומה השני, "Under the Tree" ("תחת העץ"), יצא ב-2006. באותה שנה גם קיבלה תפקיד בסרט הקולנוע "ירושלים, ירושלים" בבימויו של הבמאי היהודי-צרפתי אלי שוראקי, העוסק במלחמת העצמאות של ישראל.
ב-2006 החלה ביתן לעבוד על עיבוד לאנגלית של המחזמר הצרפתי "Le Sel et le Miel" ("המלח והדבש") שעלילתו מעוגנת בהיסטוריה היהודית, השואה והתקומה.
במהלך העבודה על המחזה התאהבה במפיק הצרפתי-יהודי ברנאר ביתן, והשניים נישאו בירושלים בדצמבר 2006. ביוני 2008 עלתה הצגת הבכורה של המחזמר בגרסתו האנגלית בשם "Salt & Honey" ובכיכובה של ביתן.
מפברואר ועד מאי 2012 השתתפה בגרסה הצרפתית של המחזמר "אבניו קיו" שהועלתה בפריז.
בפברואר 2013 יצא לאור אלבומה השלישי, "Old Things" ("דברים ישנים").
ביתן עברה תהליך גיור (אימה ג'ין מנסון אינה יהודייה), ומחזיקה באזרחות ישראלית, צרפתית ואמריקנית.
היא מתגוררת לסירוגין בפריז ובתל אביב, ואמא לשני ילדים.
ב-2014 התמודדה, עברה את שלב האודישן והתקבלה להשתתף בעונה השלישית של תוכנית הריאליטי "The Voice ישראל" מבית "רשת מדיה".
היא הגיעה עד לשלב רבע הגמר.
ב-2015 השתתפה כאחת מהמתחרות בשעשועון "לעוף על המיליון".
שירה הוא רומן בלתי גמור שכתב הסופר הישראלי שמואל יוסף עגנון.
במרכזו של הרומן עומדת דמותו של ד"ר מנפרד הרבסט, מרצה להיסטוריה ביזנטית באוניברסיטה העברית בירושלים, עולה מגרמניה, הקרוע בין נאמנותו וחיבתו לאשתו, הנריאטה, לבין אהבתו לאחות שירה.
עלילת הרומן מתרחשת בירושלים של ימי המרד הערבי הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20, ושזורים בה אירועי אותה תקופה (ובפרט הטרור הערבי ועליית יהודי גרמניה) והווי האוניברסיטה.
דב סדן סיפר שטרם כתיבת "שירה" סיפר לו עגנון כי "אמר לכתוב סיפור גדול, ושמו: ביצנץ, ומרכזו מעשה בפרופיסור, שבא לשמש בהוראה באוניברסיטה העברית בירושלים, כששמו הולך לפניו בזכות קונטרס שחיבר על קצת מנהגות, שנהגו בקיסרות ההיא.
אבל חיבור זה היה לו כשירה יתומה, שבינתיים נשתקע בעסקי האוניברסיטה, תכסיסיה, תככיה ונכליה, עד שבאו אחרים ושמטו אותה עשייה־של־תוהו מידו, ולכרחו חזר לתלמודו".
סדן הוסיף שתוכניות אחדות ששמע מפי עגנון לא התגשמו, ולכן סבר שגם תוכנית זו לא תתגשם.
משהחלו פרקי "שירה" להתפרסם, כתב סדן, "לא נפלאתי על המרחק שבין מה שעלה בדעתו תחילה ובין מה שנתקיים לו למעשה, שכבר ידעתי כזה וכזאת".
פרקים נוספים התפרסמו בשנת 1966 (ה'תשכ"ו) לכבוד יובלו של חוקרו הגדול, הפרופסור ברוך קורצווייל.
עגנון שב לכתיבת הספר בשנותיו האחרונות והיה זה הספר האחרון בו עסק לפני שחלה, אך הספר לא הושלם.
על נסיבות פרסום פרקי הספר כתב עגנון לקורצווייל:
לעניין שירה (אגב אין זה המשך של 'תמול שלשום') זהו סיפור גדול בכמות, ועם סיום השנה סיימתי את החלק הראשון, ושלושה חלקים יש בו.
כתבתי את הסיפור לפני שמונה תשע שנים בימות החמסינים הגדולים וכתבתיו בלא הפסקה ולבסוף הנחתיו מידי ולא רציתי אפילו לקרות בו ואין צריך לומר לפרסמו ברבים, לא כולו ולא מקצתו, מפני שהוא ארוטי יותר מדי, דבר שאני רחוק ממנו בתכלית הריחוק.
אבל להפצרות מר גרשום שוקן הוכרחתי ליתן ללוח משהו מן הסיפור, שהוא דחק עליי והעמיד עליי נוגשים ולוחצים וכן אמר בפירוש, אם איני נותן לו דבר ללוח לא יוציא את הלוח, ומשום שסיפור אחר לא היה בידי נטלתי מן הפרקים הראשונים והכשרתים לדפוס ולא הספקתי להגיהם ולתקנם מדוחק הזמן.
לאחר מותו של עגנון בשנת 1970 ערכה בתו, אמונה ירון, את כלל פרקי הספר שמצאה - אלה שנדפסו בעבר ואלה שטרם נדפסו - והוציאה אותם לאור בשנת 1971, כראשון בכתבי עגנון שיצאו לאור לאחר מותו.
בנספח בסוף הספר ציינה ירון את המקורות, בדפוס ובטיוטות, ששימשו אותה לשם ההוצאה לאור של הרומן.
בנספח הציגה ירון את שיקולי העריכה שלה, ובין השאר מציינת אי התאמות בין פרטים שונים בספר, עליהן היא אומרת: "דברים אלה היה בוודאי אבי מתקן.
אני לא רציתי לשנות דבר." והוסיפה: "גם בענייני לשון תיקנתי רק במקרים נדירים שלא היה לי בהם ספק שיש כאן פליטת קולמוס."
לאחר פרסום המהדורה הראשונה של הספר פורסמו בעיתון "הארץ" שני פרקים שלא נכללו בספר.
הפרקים, "אצל הפרופיסור בכלם" ו"פרק אחרון", צורפו כנספחים למהדורה השנייה של הספר, שיצאה לאור ב-1974. מהדורה שלישית, שאותה תיאר המו"ל כ"מהדורה מחודשת, עם תיקונים שנמצאו בעזבונו של המחבר", יצאה לאור בשנת 1999. פרקים נוספים שלא נכללו בספר פורסמו בידי אמונה ירון בספר "קובץ עגנון".
מנפרד הרבסט: הדמות העיקרית ברומן.
דוקטור להיסטוריה, חוקר תולדות ביזנטיון ומלמד באוניברסיטה העברית.
הנריאטה הרבסט: אשתו של מנפרד הרבסט, עקרת בית.
זהרה: בתם הבכורה של מנפרד והנריאטה, בת 19, חברה בקבוצה החלוצית "כפר אחינועם".
תמרה: בתם השנייה של מנפרד והנריאטה, בת 17, לומדת בסמינר למורים.
שרה: בתם התינוקת של מנפרד והנריאטה, נולדה בתחילתו של הרומן.
גבריאל, המכונה גבי: בנם התינוק של מנפרד והנריאטה, נולד לקראת סוף הרומן.
ארנסט וולטפרמד: פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, מומחה לפטרולוגיה.
יוליאן וולטפרמד: בן דוד של ארנסט וולטפרמד.
טגליכט: דוקטור שאינו מלמד באוניברסיטה, מסייע לארנסט וולטפרמד בהכנת הרצאותיו.
ליאוניד ווכסלר: פרופסור באוניברסיטה העברית.
פרופסור בכלם: פרופסור באוניברסיטה העברית, בעל השפעה על קידומו האקדמי של הרבסט.
שירה: אחות בבית חולים, אהובתו של מנפרד הרבסט.
ליסבט ניי: קרובת משפחה של פרופסור אלפרד ניי, מורו המובהק של מנפרד הרבסט.
אניטה בריק: משוררת העובדת כמלצרית.
אברהם וחצי: חבר בקבוצה החלוצית "כפר אחינועם", בן זוגה של זהרה.
שכרסון: יהודי מומר, שכנם של בני הזוג הרבסט.
פירדאוס: משרתת בבית משפחת הרבסט.
לודמילה: אחות בבית החולים, ידידתה של הנריאטה.
על שלוש הדמויות שבמרכז הרומן - מנפרד הרבסט, הנריאטה הרבסט ושירה - כתבה חוקרת הספרות זיוה שמיר:
שירה היא גם אשת זדון שׂטנית וגם דמות מלאכית ואלטרואיסטית המביאה פרחים ליולדת ואוכל ופרחים למשוררת החולה אניטה בריק.
מנפרד הרבסט הביא לבית החולים את אשתו הנריאטה, הכורעת ללדת את ילדם השלישי, לאחר שתי בנות בוגרות, זהרה בת 19 ותמרה בת 17 וחצי.
האחות שירה, המתוארת כ"גבוהית, גברית" מגיעה לטפל בה.
בזמן שהנריאטה ילדה את הבת השלישית, שרה, נעזר מנפרד באחות שירה ולאחר מכן שהה עמה בביתה "מתחילת הלילה ועד לאחר חצות לילה".
לאחר תיאור מפורט של השיחה בין שירה למנפרד כותב המספר: "אפסיק באמצע ואדלג על דברים שבינו לבינה" - לשון נקייה לתיאור יחסי מין.