tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אדיפוס או המיתוס התבוני", תרגמה לאה מור, מטעם 16, דצמבר 2008.
ביקורת ומראית-עין [מבחר כתבים על ספרות ותיאטרון כרך ב'], תרגום: טלי קונס, רסלינג, 2015.
פרויקט הפסאז'ים, [מבחר כתבים, כרך ג'] תרגום מגרמנית ומצרפתית: ניר ורוני רצ'קובסקי, רסלינג, 2019.
רדיו בנימין II, תרגם תומר דותן-דרייפוס, הוצאת תשע נשמות, 2023.
ולטר אדולף גאורג גרופיוס (גרמנית: Walter Adolph Georg Gropius; 18 במאי 1883 – 5 ביולי 1969) היה אדריכל גרמני, מייסד בית הספר הבאוהאוס לעיצוב ובנייה ומחלוצי הסגנון הבינלאומי.
ולטר גרופיוס נולד בברלין ב-1883, למד ארכיטקטורה במינכן ובברלין.
ניהל את משרדו של פטר ברנס במשך 3 שנים, שבמהלכן שימש כאדריכל ומעצב ראשי בחברת AEG.
הקים משרד ארכיטקטורה עם אדולף מאייר ויחד איתו תכנן מחדש את מפעל "פאגוס", בית חרושת לאימומים של נעלים באלפלד, בגרמניה.
גרופיוס העניק למפעל חזות חדישה שהפכה אותו לחלוץ בתפיסת העיצוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התבקש גרופיוס לעזור לשיקום גרמניה, הוא ייסד את הבאוהאוס, בית הספר הגבוה לאדריכלות, עיצוב ואומנות.
גרופיוס איחד שני בתי ספר: האחד, בית הספר למלאכת מחשבת ועיצוב והשני בית הספר לאומנות.
בהתאם למטרתו להדגיש את צורכי האדם, נוצר סגנון ארכיטקטוני עיצובי של הבאוהאוס.
סגנון נקי, פשוט, שימוש מרובה בקווים ישרים וצורות בסיסיות.
זאת על מנת להקל על השימוש ועל ייצור האובייקטים.
גרופיוס נישא לאלמה שינדלר לאחר מותו של בעלה גוסטב מאהלר ולהם נולדה בת ב-1916 ששמה מאנון.
כשמאנון נפטרה מפוליו בגיל 18, המלחין אלבן ברג כתב את הקונצ'רטו לכינור ("לזכרו של מלאך") לזכרה.
נישואיו של גרופיוס עם אלמה לא האריכו ימים.
מאוחר יותר נישאה אלמה לפרנץ ורפל.
גרופיוס ואלמה נזכרים בשירו של תום להרר "אלמה".
הנאצים בזו לסגנון הבאוהאוס וכינו אותו בשם הגנאי "כנסייה מרקסיסטית".
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 החליט גרופיוס להגר מגרמניה בשנת 1934.
הוא עבר לחיות ולעבוד בבריטניה, בפרויקט איסוקון, וב-1937 לארצות הברית.
בביתו שבלינקולן שבמסצ'וסטס השפיע רבות להבאת הסגנון הבינלאומי לארצות הברית.
גרופיוס ותלמידו מרקל ברואר באו לקיימברידג', מסצ'וסטס כדי ללמד בבית ספר לעיצוב ושיתפו פעולה עד הפילוג המקצועי ביניהם ב-1941. ב-1944 התאזרח גרופיוס בארצות הברית.
ב-1945 ייסד גרופיוס בשיתוף עם קבוצת אדריכלים צעירים את TAC שהפכה לידועה מאוד עם השנים.
גרופיוס נפטר ב-1969 בבוסטון, מסצ'וסטס בגיל 86.
וָלֵטָה או לה ולטה (La Valletta) היא בירת מלטה והבירה הקטנה ביותר בשטחה (כחצי קמ"ר בלבד) ובאוכלוסייתה באיחוד האירופי.
שמה הרשמי של העיר שניתן לה על ידי אבירי מלטה הוא "Humilissima Civitas Valletta" (בלטינית "העיר הצנועה ביותר ולטה"), אך עם צמיחתה של העיר הוענק לה הכינוי ההפוך "Superbissima", היינו, "הגאה ביותר".
בפי תושביה מכונה העיר לעיתים "איל בלט" (Il-Belt), היינו, "העיר" במלטית.
העיר שוכנת על חצי האי שברס (Sceberras) הגבעי בדרום-מזרחה של מלטה.
היא תופסת כחצי משטחו של חצי האי, אורכה כקילומטר ורוחבה כ-600 מטר.
שטחה הזעיר של ולטה – 0.8 קמ"ר – העניק לה את תואר הבירה הקטנה באיחוד האירופי, ואחת מערי הבירה הקטנות בעולם.
העיר מוקפת בים משלושת צדדיה – מצפון לה נמל מרסמשט (Marsamxett), מדרום הנמל הגדול ובמזרח היא מגיעה עד לים התיכון.
במערב גובלת ולטה בעיר פלוריאנה (Floriana).
העיר בנויה בתבנית שתי וערב ובה שבעה רחובות אורך ושמונה רחובות רוחב.
שלושת רחובות האורך החשובים החוצים אותה מדרום מערב לצפון מזרח לאורך שיא גובהו של הרכס, הם רחוב הרפובליקה (Triq ir-Repubblika) במרכז, רחוב הסוחרים (Triq il-Merkanti) מדרום לו ורח' המאפיה (Triq l-Ifran) מצפון לו.
מצירים אלה משתפלים רחובות הרוחב של העיר בתלילות עד לשפת הים המקיף אותה.
בעיר שלושה גנים קטנים למדי, שניים מהם לאורך החומה הדרומית – גני ברקה העיליים (Il-Barrakka ta' Fuq) שנוסדו כגן פרטי ב-1661, וגני ברקה התחתיים (Il-Barrakka t'Isfel) ובהם אנדרטה למצור הגדול ואנדרטה נוספת לאלכסנדר בול (Alexander Ball) שהיה משליטי האי הבריטים; וכן גן לאורך חלק מהחומה המערבית.
האקלים בעיר, כמו בכל מלטה, ים תיכוני אופייני.
הקיץ שחון ולח, ועיקר המשקעים, כ-500 מ"מ בשנה בממוצע, יורדים בחודשי החורף.
לאחר שהסולטאן סולימאן המפואר הצליח לכבוש את האי רודוס מידי אבירי "מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים" המכונים גם ההוספיטלרים, ולהבריחם לאירופה ב־1522, קיבלו האבירים את השלטון על האי מלטה מידיו של קארל החמישי.
הם ביצרו את האי והחלו להציק לטורקים בשוד ופשיטות על ספינות מוסלמיות תוך שהם מסכנים את נתיבי השיט של הטורקים לצפון אפריקה.
במאי 1565 החליטה האימפריה העות'מאנית לחסל סופית את המסדר והטילה מצור על האי.
לאחר שהמצור הטורקי נכשל, ייסד הגראנד מאסטר (ראש המסדר), זא'ן דה לה ולט (Jean Parisot de la Valette), את העיר ביום 28 במרץ 1566, על חצי האי שיבראס שבקצהו הצפוני כבר ניצב אותה עת מבצר סנט אלמו.
העיר שנקראה על שמו של לה ולט לאחר שמת ב-1568, תוכננה על ידי פרנצ'סקו לפרלי בתבנית שתי וערב, ובמרץ 1571 העתיק המסדר את מיקומו מבירגו (ויטוריוסה) אל ולטה.
העיר סבלה קשות מהפצצות הגרמנים והאיטלקים בעת המצור על האי במלחמת העולם השנייה, ועם עצמאותה של מלטה ב-21 בספטמבר 1964 הייתה לבירת המדינה.
אוכלוסייתה של ולטה מנתה 6,315 תושבים בנובמבר 2005, ובמהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 צנחה באופן קבוע לכשליש משיאה, בעיקר כתוצאה מהגירה אל הפרוורים.
אף שהעיר משמשת כנמל החשוב ביותר במדינה ובשנים האחרונות הוקם בה מעגן לספינות טיולים, 70% מתושביה עוסקים בענפי התיירות, השירותים והממשל; ולמרות גודלה, בעיר עדיין מרוכזת עיקר הפעילות השלטונית והכלכלית במדינה.
רחובותיה של ולטה צרים וצפופים, וחלקם מיועדים להולכי רגל בלבד.
קו אוטובוס מקיף את העיר לאורך חופיה ובשנת 2006 יצאה אל הפועל תוכנית "חנה וסע" המאפשרת להותיר כלי רכב פרטיים מחוץ לחומות העיר, בתחומי פלוריאנה, ולהמשיך אל תוכה בתחבורה ציבורית.
תחנת האוטובוסים הראשית של העיר, שהיא הראשית במלטה כולה, ממוקמת גם היא בתחומי פלוריאנה, בסמוך לשער העיר (City Gate או Bieb il-Belt).
קו מעבורת פנימי למטען מקשר בין העיר לאי גוזו ומהנמל שירותים ימיים בינלאומיים, בעיקר לסיציליה.
נמל התעופה הבינלאומי של מלטה ממוקם מדרום לוולטה בעיר לואה, ומקושר אל העיר בקווי אוטובוס ובמוניות.
בשנת 2015 נחנך בעיר בית הפרלמנט החדש.
קתדרלת יוחנן הקדוש נבנתה על ידי ההוספיטלרים בין 1573 ל-1578 בהוראתו של הגראנד מאסטר ז'אן דה לה קסייר ויועדה להיות בית התפילה העיקרי של המסדר.
הקתדרלה תוכננה על ידי האדריכל המקומי ג'רולאמו קסאר, ואף שחזיתה מזכירה מבצר צבאי, פנים המבנה עשיר בעיטורים בסגנון הבארוק.
האביר והאומן הקלברי, מתיה פרטי (Mattia Preti) אחראי לעיטורי התקרה ולתמונות מחייו של יוחנן הקדוש שעל המזבחים.
העיטורים ועבודות החריטה נעשו אין סיטו על קירות המבנה העשויים מאבן גיר מקומית, ולא הוצמדו אליהם לאחר שהוכנו מבעוד מועד.
בקתדרלה שמונה קפלות, כמעט כולן מוקדשות לאחד משמונת הקדושים הפטרונים של שמונה לשונות המסדר (Langues), וכן קפלה נוספת שאינה משויכת לאף אחת מהן:
פרובאנס – קפלת מיכאל הקדוש
צרפת – קפלת פאולוס הקדוש
איטליה – קפלת קתרינה מאלכסנדריה
אנגלו-בווריה – קפלת תשמישי הקדושה, בה נהגו האבירים לשמור תשמישי קדושה שהגיעו לרשותם
גרמניה – קפלת התגלותו של ישו
אוברן – קפלת סבסטיאן הקדוש
אראגון – קפלת גאורגיוס הקדוש
קסטיליה, לאון ופורטוגל – קפלת יעקב הקדוש יעקב בן חלפי
קפלה נוספת המוקדשת לסקרמנט הקדוש
בקתדרלה מספר יצירות אמנות ידועות, אך החשובה שבהם היא תמונתו של קאראווג'ו מ-1608, המתארת את עריפת ראשו של יוחנן המטביל.
הציור הוא היחיד שנחתם על ידי האומן ונחשב ליצירתו הידועה ביותר.
ב-1816 העניק צו אפיפיור לקתדרלה מעמד זהה לזה של קתדרלת פאולוס הקדוש בעיר מדינה, ומכאן שמה "קתדרלה במשותף" (-Co).
תיאטרון מנואל (Teatru Manoel) ברח' התיאטרון הישן (Triq it-Teatru l-Antik) הוא התיאטרון השלישי בגילו באירופה שעדיין מתפקד, ומשמש משכן לתיאטרון הלאומי ולתזמורת הלאומית של מלטה (Orkestra Nazzjonali).
באולם התיאטרון האליפטי 650 מושבים ויש בו שלוש קומות של יציעים.
המבנה בנוי בסגנון הרוקוקו המצועצע, מתקרתו בצבע התכלת (המטעה לחשוב כי מדובר בכיפה), משתלשלות נברשות וינאיות ויציעיו עשויים עץ ומצופים בזהב.
מתחת לרצפה יש מאגר מים התורם לאקוסטיקה של האולם.
בשנת 1731 הורה הגראנד מאסטר אנטוניו מנואל דה ויליינה (António Manoel de Vilhena) על הקמתו של התיאטרון, ומימן את הקמתו, וזאת "להנאתם של הצנועים" (ad honestam populi oblectationem), סיסמה שנחקקה מעל כניסתו הראשית של המבנה.
ההקמה הושלמה תוך עשרה חודשים והתיאטרון שנקרא אז "התיאטרון הציבורי" (Teatro Pubblico) והיה בצורת פרסה, החל לפעול בחודש ינואר 1732. לאחר הכיבוש הבריטי שונה שמו של התיאטרון ל"תיאטרון המלכותי" (Teatro Reale), וב-1812 הוא הורחב ונוספה לו קומת יציעים נוספת.
ב-1866 חדל התיאטרון את פעולתו בעקבות הקמת בית האופרה המלכותית החדש בעיר, והוא הפך למקלט עבור חסרי בית וחברה שולית.
עם זאת ב-1873 שונה שמו של המבנה לשמו הנוכחי והוא חזר לפעול למשך ארבע שנים.
בית האופרה המלכותית החדש חרב בהפצצת מדינות הציר ב-7 באפריל 1942, ולאחר המלחמה שוקם תיטרון מנואל על ידי ממשלת מלטה ונפתח שוב ב-1960.
ארמון הגראנד מאסטר ששימש בתקופת ההוספיטלרים למגורי הגראנד מאסטר, משמש כיום כבית הנבחרים של מלטה ומשכנו הרשמי של נשיא המדינה.
הארמון ששוכן בכיכר הארמון ברח' הרפובליקה במרכזה של העיר, תוכנן על ידי ג'רולמו קסאר והושלם בשנת 1571. בארמון התגוררו 21 גראנד מאסטרים מ-1575 עד הכיבוש הצרפתי ב-1798, וב-1800 היה למקום מושבו של המושל הבריטי.
חומות העיר ומבצר סנט אלמו
ולטה מוקפת חומה מכל עבירה וחלק ממנה צמוד לשפת הים.
בקצה הצפון מזרחי של העיר שוכן מבצר סנט אלמו השולט על הכניסה לשני הנמלים של העיר.
לפני הגעתם של ההוספיטלרים לאי, שכן במקום מגדל תצפית, וב-1533 החלו עבודות להרחבת המבנה, כך שבעת המצור העות'מאני ב-1565 כבר עמד במקום מבצר.
המבצר ספג הפצצות טורקיות מסיביות, אך 100 האבירים ו-700 חיילים שבו, הצליחו להתנגד לטורקים משך חודש, עד נפילת המבצר ב-23 ביוני 1565. רק 9 חיילים נפלו בשבי ובודדים הצליחו להימלט מהמבצר בשחייה.
למרות שהמבצר חרב במצור, הוא הוקם מחדש לאחר שהמצור הסתיים ושולב בחומת הים של העיר.
כיום משמש המבצר, בין היתר, כבית הספר לשוטרים של משטרת מלטה וכמוזיאון המלחמה, שבו שמור צלב ג'ורג' המקורי שהוענק למלטה על עמידתה במלחמת העולם השנייה.
במצודה צולמו סצנות הכלא בסרט אקספרס של חצות.
בולטה ממוקם שער בכניסה לעיר, שנבנה במאה ה-19 על ידי הבריטים.
יהודים התגוררו במלטה עד שגורשו ממנה לאחר 1492 כחלק מגירוש ספרד.
בתקופת ההוספיטלרים אשר נהגו להתקיף ספינות ולקחת את יושביהן בשבי, היו גם יהודים אשר מצאו את דרכם אל האי בדרך זו, ומאחר שהוחזקו בשבי במתקן כליאה לכל דבר בוולטה, לעיתים במשך שנים, יצא לאי שם של מושבת עבדים בקרב היהודים.
לפי מקור אחד העדיפו ההוספיטלרים לקחת בשבי דווקא סוחרים יהודים שכן אלה נודעו כבעלי ממון ונהגו לבטח את עצמם, והכופר שנדרש תמורתם היה גבוה יותר.
מספרם הגבוה יחסית של היהודים שעסקו במסחר ימי באותה תקופה הביא לכך שמספרם בקרב השבויים היה ניכר.
עובדות אלה הן שהביאו את היהודים ליחל למפלתם של ההוספיטלרים ונראה שאף הולידו את הסברה כי היהודים מימנו את המצור הגדול על מלטה.
יהודים חופשיים אשר ביקשו לבקר באי נדרשו לאישור של הגראנד מאסטר.
תנאי הכליאה ומצבם של היהודים אשר נאלצו לשאת אות קלון צהוב תוארו על ידי האנגלי פיליפ סקיפון (Philip Skippon) ב-1663:
עם זאת, קיימות גם עדויות לכך שבקרב יהודי מלטה היו גם נאמנים לאבירים.
קלייר אליאן אנגל (Claire-Eliane Engel) כתבה בספרה "ההיסטוריה של מסדר יוחנן הקדוש", כי בזמן המצור הגדול:
לפי סיפור אחד היו בין המתנדבים להגיע למבצר סנט אלמו הנצור גם שני יהודים, ומקור אחד מספר על יהודי בשם יוסף כהן אשר סיכל מזימה של עבדים מוסלמים להתנקש בגראנד מאסטר.
לאחר כיבוש מלטה על ידי נפוליאון הגיע מצב זה לסיומו והיהודים שוחררו.
עם בוא האנגלים התיישבו בוולטה יהודים גם מגיברלטר, אנגליה, טורקיה, פורטוגל, דוברובניק וצפון אפריקה.
ב-1846 הוזמן יוסף תייר לשמש כרבה הרשמי הראשון של מלטה בתקופה המודרנית, ובית כנסת הוקם ברחובה הראשי של ולטה.
מאוחר יותר הועבר בית הכנסת לרח' ספורס ושוב לדירה ברח' אורסולה הקדושה.
בית כנסת זה נהרס בשנת 1979 כאשר האזור שוקם ונבנה מחדש.
כיום מונה הקהילה היהודית בוולטה ובמלטה כולה מספר עשרות.
לוולטה יש עיר תאומה אחת, והיא:
ולטר איתן (24 ביולי 1910, י"ז בתמוז ה'תר"ע, מינכן, הקיסרות הגרמנית – 23 במאי 2001, א' בסיוון ה'תשס"א, ירושלים, ישראל; נולד בשם: ולטר אטינגהאוזן) היה המנכ"ל הראשון של משרד החוץ הישראלי; נחשב למייסדה של הדיפלומטיה המודרנית של מדינת ישראל.
ולטר איתן נולד במינכן, גרמניה, ב-24 ביולי 1910, בשם ולטר אטינגהאוזן.
לימים כתב בזכרונות על אותה תקופה על הרגע הנורא שבו נתקל לראשונה בביטוי "הפתרון הסופי" בתשדורת גרמנית מיוון, ושעל אף שנתקל בו לראשונה הבינו מיד.
במקביל, היה פעיל ציוני במסגרת סניף הסוכנות היהודית בלונדון, פעילות קריטית בחשיבותה בתקופה בה היחסים בין התנועה הציונית לבין שלטונות המנדט הבריטי על ארץ ישראל היו בשפל המדרגה.
את השם "איתן" המציא עבורו משה שרת, שגייס אותו לעבודה מדינית, בזמן הפצצת לונדון בשנת 1944.
במרץ 1946 עלה ולטר איתן לישראל, והשתקע בירושלים.
המשימה הראשונה שהופקדה בידיו הייתה הקמת בית הספר לדיפלומטים, במסגרת המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
לאחר אירועי ה"שבת השחורה" ביוני 1946, במהלכה נאסרו רבים מראשי היישוב היהודי על ידי הבריטים, הוטל עליו תפקיד שלא היה קיים עד אותה עת – דובר הסוכנות היהודית.
מדי יום ביומו, בשעה 12 בצהריים בדיוק, היו מתכנסים נציגי תקשורת מישראל ומהעולם, כדי לשמוע מפיו של ולטר איתן את עמדותיה הרשמיות של "המדינה שבדרך".
ב-1947, קיבל איתן את האחריות לקבלת פניה של ועדת החקירה מטעם האו"ם, ועדת אונסקופ, אשר נשלחה במטרה לבחון פתרונות לשאלת החלוקה של ארץ ישראל לשתי מדינות; ואשר הציעה בסופו של דבר את תוכנית החלוקה.
לאחר סיום עבודת הוועדה בארץ, נסע איתן לארצות הברית, והיה חבר המשלחת היהודית בעצרת האו"ם שדנה בתוכנית החלוקה.
בד בבד עם ניהול הקורס לדיפלומטים, תכנן איתן את מבנהו וארגונו של משרד החוץ של המדינה שבדרך; ובסוף ינואר 1948, הגיש את התוכניות אשר שימשו בסיס ומסד להקמתו של משרד החוץ הישראלי.
במרץ 1948 נפצע איתן קלות בראשו, כתוצאה מהתפוצצות מכונית תופת מחוץ לבנייני הסוכנות היהודית.
לאחר שנחבש, הוא מיהר לצאת לתדרך את העיתונאים הזרים.
לאחר סיום התדרוך, הוא פנה לכתב ה-BBC וגילה לו שאמו הזקנה גרה בלונדון, ושהוא חושש שמא היא תיכנס לחרדה עם היוודע לה על הפיגוע.
על כן הוא הפציר בו כי ידאג שייצרו עמה קשר לפני שידור הכתבה, כדי שתדע שלא אונה לבנה כל רע.
אכן, לפני שהכתבה שודרה, קיבלה אמו טלפון אשר בישר לה שבנה חי ושלם.
משרד החוץ של מדינת ישראל
ולטר איתן היה למנכ"ל הראשון של משרד החוץ הישראלי, ושימש בתפקידו זה בין השנים 1948 - 1959, תחת שרי החוץ משה שרת וגולדה מאיר.
דרך מינויו הייתה אופיינית לימיה הראשונים של המדינה: ב-14 במאי 1948, לאחר הכרזת העצמאות, ישב איתן בירושלים הנצורה, והידיעות על הקמת המדינה שהגיעו לאוזניו מתל אביב הרחוקה, נשמעו לו כמתיחה.
בתחילת יוני, משהוסר המצור עם פריצת "דרך בורמה", נקרא איתן לתל אביב על ידי שר החוץ משה שרת, והוא עשה את דרך החתחתים חלקה בג'יפ, חלקה ברגל.
כאשר הגיע לפגישה, אמר לו שרת: "צריך להקים את משרד החוץ, והדבר הראשון זה למנות מנכ"ל".
"יש לך מועמד?", שאל איתן.
בתקופת הנהגתו את שירות החוץ הישראלי, הותוו קווי המתאר של משרד החוץ, ועוצבה דמותה של הדיפלומטיה הישראלית.
ב-1949 עמד איתן בראש משלחת ישראל לשיחות שביתת הנשק ברודוס, ולשיחות עם מדינות ערב בוועידת לוזאן.
בדצמבר 1949 קיבל מכתב מזלמן ליף ובו תוכנית טרנספר שבמהלכה תוכנן לגרש בכוח כ-10,000 ערבים מישוביהם, בעיקר בגליל.
איתן העביר את המידע למשה שרת ואליעזר קפלן, שמנעו את הוצאת התוכנית לפועל.
שנות יחסי החוץ הראשונות של המדינה ידעו נקודות משבר ומפנה לרב, ובהן הסכם השילומים עם גרמניה מ-1952, אשר ולטר איתן צידד בו; "העסק הביש" ב-1954, ומבצע קדש, בשנת 1956.
בין היתר היה אחראי למשוך את מיטב האנשים באותה התקופה אל משרד החוץ, במסגרת זו למשל גייס למשרד את מרדכי גזית, לימים מנכ"ל משרד החוץ ומשרד ראש הממשלה, ואת יעקב הרצוג, שמאוחר יותר כיהן בתפקידים דומים.
איתן התנגד לקשירת קשרים דיפלומטיים עם ספרד של פרנסיסקו פרנקו, וגם כאשר במשרד החוץ הוחלט לפעול ליצירת קשרים דיפלומטיים עם ספרד, דבר שבסופו של דבר לא צלח, היה זה בניגוד לעמדתו של איתן.
איתן הסביר את התנגדותו באומרו: "עבור אנשים מהדור שלי, השנים האלה, 1936–1939, היו ממש טראומה, מלחמת האזרחים בספרד היה דבר שזעזע את כולנו ...
הרי פרנקו נתמך על ידי היטלר ומוסוליני, ובלעדיהם הוא לא היה מגיע לשלטון".
איתן גם פעל לשמירת קשרים עם רפובליקנים ספרדים ממתנגדי משטרו של פרנקו.
בשנת 1960 יצא לשליחות דיפלומטית בצרפת, שם שימש כשגריר במשך עשור, עד לשנת 1970.
במקביל לעיסוקיו המדיניים, התמיד בעבודתו האקדמית, ותחת ידיו יצאו מספר ספרים, בין השאר על מרטין לותר, ועל בלשנות גרמנית.
כמו כן עסק רבות בכתיבה פובליציסטית בישראל ומחוצה לה, והיה בעל תוכנית שבועית ברדיו הישראלי.
עם שובו לארץ משליחותו הארוכה בצרפת, פרש איתן משירותו במשרד החוץ.
בשנת 1972, נבחר לתפקיד יו"ר הוועד המנהל של רשות השידור, תפקיד שמילא עד שנת 1978.
ולטר איתן הלך לעולמו ב-23 במאי 2001, בן 90 היה במותו.
בשנת 2006 נקרא על שמו חדר הדרכה ממוחשב לצוערי משרד החוץ במבנה החדש בירושלים.
בשנת 2022 ראתה לראשונה אור ביוגרפיה מקיפה של ולטר איתן ושמה "דיפלומט ואיש סוד - וולטר איתן, מייסד משרד החוץ הישראלי", מאת ד"ר רפאל ג'.
הספר נכתב בעידודו של דוד, בנו של ולטר איתן.
ולטר איתן, בין ישראל לעמים, תל אביב, מסדה, תשי"ח.
ולטר אולבריכט היה מדינאי מזרח גרמני שהנהיג את גרמניה המזרחית.
אולבריכט נולד בלייפציג כבנו של חייט.
שני הוריו היו פעילים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
אחרי סיום בית ספר העממי, למד נגרות, והצטרף בשנת 1912 למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ונלחם בגליציה ובבלקן.
בשנת 1917 הוא ערק מיחידתו משום שהתנגד למלחמה.
הוא נתפס, נשלח לכלא, ושוחרר מכלאו בשנת 1918 במהלך מהפכת נובמבר.
אחרי הפילוג במפלגה הסוציאל-דמוקרטית בעקבות המחלוקות בנוגע לתמיכה במלחמה אולבריכט שצידד במתנגדיה הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנת 1920. הוא למד בבית ספר של הקומינטרן במוסקבה בשנים 1924–1925. אחרי חזרתו לגרמניה בשנת 1926 הוא נבחר לפרלמנט של מדינת סקסוניה ובשנת 1928 הוא נבחר כחבר הרייכסטאג.
אולבריכט השתתף בארגון מיליציות קומוניסטיות והיה מעורב בכמה מקרי רצח של שוטרים גרמנים.
כאשר המפלגה הנאצית עלתה לשלטון היא החלה ברדיפת המפלגה הקומוניסטית אחרי שריפת הרייכסטאג, רבים מהמנהיגים הקומוניסטים נעצרו, כולל מנהיג המפלגה ארנסט תלמאן.
אולבריכט הצליח לברוח ויצא לגלות בברית המועצות.
בברית המועצות הוא הצליח להפוך למנהיג במפלגה הקומוניסטית, עם תחילת הפלישה הגרמנית הוא השתתף בארגון האופוזיציה הגרמנית לנאצים ותוך שיתוף פעולה עם קצינים ימנים-שמרנים הוא לקח חלק בהקמתו של הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית.
בתום מלחמת העולם השנייה חזר אולבריכט לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הוקמה בשנת 1946 וביולי 1950 הוא הפך למזכיר הכללי שלה מה שבפועל הפך אותו למנהיג גרמניה המזרחית.
בשנת 1960 עם מותו של הנשיא וילהלם פיק הוא מונה להיות יושב ראש מועצת המדינה של גרמניה המזרחית, הגוף שהחליף את מוסד הנשיאות.
ב-1961 היה אולבריכט מעורב בהקמת חומת ברלין.
התנגדותו לדטאנט הובילה להדחתו על ידי אריך הונקר ב-1971 בהפיכה בגיבוי סובייטי, הוא נשאר יושב ראש מועצת המדינה עד מותו משבץ בשנת 1973.
ולטר אולבריכט נקבר בחלקה לגיבורים הקומוניסטים שבבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה.
ולטר יון (ינואר 1879, טורון - דצמבר 1940, ברלין), שחמטאי גרמני.
נולד בטורון, פולין (אז חלק של גרמניה.
יון הגיע שני, אחרי קורט פון ברדלבן בתחרות Cafe Kerkau, והגיע למקום הרביעי בתחרות ברלין 1902 (ניצח: אוסיפ ברנשטיין).
יון ניצח בתחרות הנובר 1902 (דרג ב').
בשנת 1904 חלק מקום 11 - 12 בתחרות קובורג (ניצחו: קורט פון ברדלבן, קרל שלכטר ורודולף סוידרסקי).
בשנת 1905 חלק מקום 7 - 10 בתחרות ברמן (ניצחו: דוד ינובסקי וגזה מארוצי).
בשנת 1907 חלק ג'ון מקום 10 - 11 בתחרות אוסטנדה (ניצחו: אוסיפ ברנשטיין ועקיבא רובינשטיין).
בשנת 1908 הגיע למקום הרביעי בתחרות דיסלדורף (ניצח: פרנק מרשל).
בשנת 1910 הגיע למקום ה-16 בתחרות המבורג (ניצח: קרל שלכטר).
בשנת 1914 חלק מקום 10 - 11 בתחרות מנהיים (ניצח: אלכסנדר אלכין).
ג'ון חלק מקום ראשון-שני בתחרות ברלין 1917 עם פאול יונר.
ג'ון ניצח בתחרות ברסלב 1918, הגיע למקום החמישי בתחרות גטבורג (ניצח: פאול יונר), ניצח בתחרות ברלין 1921 והגיע למקום הרביעי בתחרות המבורג 1921 (ניצח: ארהרדט פוסט).
ג'ון סיים בתיקו דו-קרב עם ז'ק מיזס +1 -1 =3 בלייפציג.
באליפות גרמניה השנייה שהתקיימה בבאד אכן בשנת 1934 סיים במקום ה-11.
לבן: קרל שלכטר שחור: ולטר ג'ון ברמן 1905
במשחק זה עושה שלכטר ניצול של ערוגות ה5, ו6 ו-ח6. בשתי האחרונות הוא ממקם את כליו, ושולט באגף המלך בצורה ברורה, ב-ה5 משתמש שלכטר כנקודת זינוק לכלים שונים, שני הפרשים, המלכה והרגלי.
בסופו של דבר גם המלך הלבן מתקרב לערוגה זו להכרעה הסופית של המשחק.
וַלטר גרָאב (Walter Grab; 17 בפברואר 1919 – 17 בדצמבר 2000) היה היסטוריון ישראלי ממוצא אוסטרי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, חוקר גרמניה וצרפת בעת החדשה ומייסד מכון "מינרבה" להיסטוריה גרמנית באוניברסיטה.
גראב נולד בשנת 1919 בווינה למשפחה יהודית ממעמד הביניים.
בשנת 1938, כשהיה בן 19, נמלטה משפחתו לארץ ישראל בעקבות האנשלוס.
בארץ עסק בעבודת כפיים ובמסחר בארנקים, ובשנות הארבעים לחייו החל בקריירה אקדמית בזכות פרופ' צבי יעבץ שהסכים לקבל אותו ללימודים ללא בגרות.
לבסוף גראב הפך לאחר מבכירי ההיסטוריונים בארץ ובעל מוניטין בינלאומי.
עשה את לימודיו באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1962 סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה ובשנת 1965 סיים דוקטורט באוניברסיטת המבורג בהנחיית פרופ' פריץ פישר.
הוא לימד היסטוריה באוניברסיטת תל אביב, קיבל פרופסורה בשנת 1970, ובשנת 1985 יצא לגמלאות.
נפטר ממחלה בשנת 2000 בתל אביב.
היה נשוי לעליזה ארליך ואב למאיה ולאלכסנדר גראב, כיום פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מיין.
מאז מותו נערך מדי שנה ערב עיון לזכרו בנושא היסטוריה אירופית באוניברסיטת תל אביב.
נפוליאון ותקופתו, האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון, 1990
המהפכה הצרפתית, האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון, 1980
מקורות המהפכה הצרפתית, הוצאת הדר
"קווי-מתאר של מהפכות לאומיות, 1815-1825", מגרמנית: צבי טאובר, מתוך: זמנים: רבעון להיסטוריה, חוברת 48 (אביב 1994).
ולטר בראק היה שחיין גרמני, אלוף האולימפי הראשון בסגנון גב, בעל 2 מדליות ושיאן עולם.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה בראק במדליית זהב ובמדליית כסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 יארד גב בתוצאה של 1:16.8 דקות, לפני חבריו לנבחרת גאורג הופמן וגאורג זכריאס ובמדליית כסף במשחה ל-440 יארד חזה, אחרי חברו לנבחרת זכריאס שקבע תוצאה של 7:23.6 דקות ולפני הנרי ג'יימיסון הנדי מארצות הברית.
בשנת 1919 נפטר בראק בעיר הולדתו.
בשנת 1997 זכה בראק להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ולטר בתה היה שחיין גרמני, אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר חזה.
בתה נולד בפרובשטיין שבשלזיה כיום בפולין.
הוא החל לשחות בגיל 8 במטרה לטפל במבנה החזה שלו, פקטוס קרינטום (חזה יונה).
בתחרות שחייה שנערכה במגדבורג ב-2 באוקטובר 1910 קבע בתה במשחה ל-100 מטר חזה שיא עולם חדש של 1:18.4 דקות.
חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-18 בדצמבר אותה שנה הוא שיפר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 1:17.5 דקות.
בשנת 1970 זכה בתה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ולטר גיזֶקינְג היה פסנתרן ומלחין גרמני יליד צרפת.
ולטר וילהלם גיזקינג נולד בליון, בנו של רופא וחוקר פרפרים.
הוא החל לנגן בפסנתר בגיל ארבע, אך ללא הדרכה פורמלית.
משפחתו הרבתה בנסיעות והוא למד אצל מורים פרטיים.
משנת 1911 עד ראשית 1916 למד גיזקינג בקונסרבטוריון בהנובר שבגרמניה.
מורו בקונסרבטוריון היה המנהל קרל ליימר, שעמו יצר בהמשך שיטה להוראת הפסנתר.
הופעתו הראשונה של גיזקינג הייתה ב-1915, אך הוא גויס לצבא בשנת 1916 ואת שארית מלחמת העולם הראשונה עשה כנגן תזמורת גדודית.
רסיטל הפסנתר הראשון שלו בלונדון התקיים ב-1923 והוציא לו מוניטין של מבצע מעולה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה המשיך גיזקינג להתגורר בגרמניה ולהופיע באירופה.
בגלל הופעותיו במדינות שהיו תחת כיבוש הנאצים, כמו צרפת, האשימו אותו לאחר המלחמה בשיתוף פעולה עם המפלגה הנאצית.
כמו אמנים גרמנים רבים, הוכנס גיזקינג לרשימה השחורה בתקופה שמיד לאחר המלחמה.
ואולם, בינואר 1947 טוהר שמו על ידי הממשל הצבאי של ארצות הברית והתאפשר לו לחדש את קריירת הופעותיו.
אף על פי כן, הביקור החוזר הראשוני שלו בארצות הברית, שנקבע לינואר 1949, בוטל עקב מחאתם של מספר ארגונים כגון הליגה נגד השמצה וועדת ותיקי המלחמה האמריקאים.
על אף מחאות נוספות (באוסטרליה ובפרו, למשל, סיור הקונצרטים האמריקאי שלו מ-1949 היה מקבץ הקונצרטים היחיד שבוטל בפועל בגלל ההתנגדות הציבור.
גיזקינג המשיך לנגן במספר רב של ארצות אחרות, וב-1953 חזר לארצות הברית.
הקונצרט שלו בקרנגי הול התקיים מול אולם מלא עד אחרון המושבים וקצר הצלחה, והפופולריות של גיזקינג הייתה רבה מתמיד.
הודות לכשרונותיו המיוחדים - הוא חונן בטכניקה טבעית, שמיעה מושלמת ויכולת חריפה במידה שאינה מצויה לשינון וזכירה - היה גיזקינג מסוגל להשתלט על רפרטואר בלתי מוכר (קשה ככל שהיה) בהשקעה קטנה יחסית של עבודה ותרגול.
בהתאם לשיטת הלימוד גיזקינג-ליימר, היה לומד על פי רוב יצירות חדשות הרחק מן הפסנתר.
כתוצאה מכך, זכתה לפרסום ניכר העובדה, שבמקרים רבים היה משנן יצירות חדשות בזכרונו אגב נסיעה ברכבת, הפלגה באוניה או טיסה.
לפעמים, כך נאמר בספרו של הרולד ק.
שנברג "גדולי הפסנתרנים" (1963), היה מצליח ללמוד קונצ'רטו שלם בעל פה תוך יום אחד.
לגיזקינג היה רפרטואר רחב מאוד, החל ביצירות שונות מאת באך ויצירות הליבה של בטהובן ועד לקונצ'רטי של רחמנינוב (המלחין התרשם מצליחתו את הקונצ'רטו השלישי) ויצירות מודרניות יותר מאת מלחינים כמו בוזוני, הינדמית, ארנולד שנברג והמלחין האיטלקי הפחות נודע פטראסי.
הוא ניגן את ביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לפסנתר מאת האנס פפיצנר ב-1923. כיום, מכל מקום, הוא זכור בעיקר כאחד מגדולי הפרשנים לשני מלחינים צרפתים: קלוד דביסי ומוריס ראוול.
הקלטתו את היצירות לפסנתר-סולו מאת דביסי הייתה הראשונה מסוגה ויצאה מחדש בתקליטור, כמוה כביצועיו האחרים של מכלול יצירות הפסנתר-סולו של מוצרט וראוול.
הקלטת הביצוע ההיסטורי של גיזקינג משנת 1944 לקונצ'רטו מס' 5 (הקיסר) של בטהובן, שבו אפשר לשמוע אש תותחים נגד מטוסים, היא אחת מהקלטות הסטריאו הראשונות.
מיזם ההקלטות האחרון של גיזקינג היה המחזור המלא של הסונאטות לפסנתר של בטהובן, אלא שגיזקינג חלה לפתע בלונדון, בזמן הקלטת הסונאטה מס' 15 לחברת "קול אדוניו" (HMV).
הוא השלים את שלושת הפרקים הראשונים והיה אמור להקליט את הפרק הרביעי למחרת היום.
הוא מת כמה ימים לאחר זאת מסיבוכים לאחר ניתוח.
חברת HMV הוציאה את ההקלטה הלא-גמורה, ומאז יצאו הקלטות משודרות של גיזקינג מנגן את כל הסונאטות של בטהובן (פרט לאופוס 54).
אף כי באי-אילו מביצועיו - בייחוד בשידור חי - עלולים להופיע צלילים תועים ושגויים, הרי גיזקינג, כשהיה במיטבו, הפגין שליטה טכנית יוצאת מן הכלל.
דקות הגוונים של נגינתו, בשיא עידונה, הפליאה בבואה מגבר גדל-ממדים כמותו.
במקביל לקריירת הנגינה שלו, היה גיזקינג פעיל גם כמלחין, אף כי בכך נודע הרבה פחות.
יצירותיו המקוריות לא היו מוכרות כמעט גם במהלך חייו והוא לא השתדל לפרסם אותן.
אף על פי כן, מעטות מהן הוקלטו על גבי תקליטור בשנים האחרונות.
בדומה לאביו, שהיה חוקר פרפרים במקצועו, הקדיש גם גיזקינג זמן רב לאיסוף פרפרים ועשים במהלך חייו.
האוסף הפרטי שלו שמור באגף ההיסטוריה של הטבע במוזיאון ויסבאדן.
מועדון הכדורגל ולטה (מלטזית: Valletta Football Club) הוא מועדון כדורגל מלטזי מהעיר ולטה, בירת מלטה, המשחק בליגת העל המלטזית.
המועדון נוסד בשנת 1943, ומאחרי 1945 הקבוצה משחקת ברציפות בליגת העל המלטזית, ונחשבת לאחת הקבוצות הטובות במלטה, כאשר באמתחתה 25 אליפויות הליגה הבכירה, 14 גביעי FA מלטזים ומספר שיא של 13 גביעי סופר-קאפ מקומיים.
ההיסטוריה של מועדון הכדורגל ולטה מתחילה בסוף המאה ה-19 אז החלו להקים קבוצות כדורגל בעיר ולטה שהיא בירת המדינה, קבוצות כמו "בויז אמפייר ליג", "ולטה קולג'", "סנט ג'ורג' סקוור", "דוקיארד אלביון" ו"מלטה אתלטיק קלוב" שהיו מאזורים שונים בעיר ולטה.
אליפויות אלו עד היום משוייכות למועדון הכדורגל ולטה כיוון שנחשבת לממשיכת דרכה של ולטה יונייטד.
בנוסף בתקופה זו היו קיימות קבוצות נוספות בעיר כמו "ולטה רוברס" ששיחקה בליגה העליונה ב-1925/1926 וב-1926/1927, ו"ולטה סיטי" ששיחקה בליגה העליונה בעונות 1937/1938 וב-1938/1939.
מועדון הכדורגל ולטה הוקם ב-1943, לאחר מיזוג של שלוש קבוצות כדורגל מהעיר ולטה.
עקב מלחמת העולם השנייה לא התקיימה ליגת כדורגל והקבוצה הצטרפה לליגת העל המלטזית רק שנה אחרי שנוסדה, בעונת 1944/1945. בעונה זו גם זכתה באליפות הראשונה שלה, והציגה אלטרנטיבה לקבוצות השולטות בליגה סלימה וונדררס ופלוריאנה, לראשונה בכדורגל המלטזי.
לאורך שנות ה-50, ה-60 וה-70 הקבוצה הצליחה לזכות בעוד 7 אליפויות, ועד שנת 2000 הצליחה להוסיף עוד 7 אליפויות ולהוות יריבה ראויה.
בעונת 1996/1997 השיגה הקבוצה הישג יוצא דופן, כאשר בעונה אחת הצליחה לזכות הקבוצה בלא פחות מ-5 תארים מקומיים במלטה: אליפות המדינה, הגביע המלטזי, גביע "סופר פייב", גביע "לוואנבראו" ובסופר קאפ המלטזי.
מספר עונות לאחר מכן בעונת 2000/2001 הקבוצה אף הצליחה להרחיב שיא זה ל-6 תארים בעונה כאשר בנוסף לכל אלו זכתה גם ב"גביע המאה" שהיווה בעצם נקודת ציון של 100 שנים לכדורגל המלטזי.
בשנות ה-2000 זכתה הקבוצה בעוד 2 אליפויות ו-2 גביעים.
בעשור שבין 2010 ועד 2020 הקבוצה שלטה בכדורגל המלטזי כאשר זכתה ב-6 אליפויות וב-3 גביעים, לאחרונה בעונת 2018/2019.
גביע המאה של מלטה: 1'''
ולטקו ווּקוביץ' קוסאצ'ה (בבוסנית וסרבית-קרואטית: Vlatko Vuković Kosača, בסרבית בכתב קירילי: Влатко Вуковић Косача, 1392 – ?) היה ווייבוד גדול (vojvoda) סרבי, אחד מטובי מפקדיו של מלך טברטקו הראשון של בוסניה.
הוא שלט כ"גוספודר" על חבל ארץ החצי-עצמאי זחלומיה או חום, שבהרצגובינה, במסגרת ממלכת בוסניה.
ולטקו היה בנו של הוויבוד ווּק קוסאצ'ה, מייסד בית קוסאצ'ה, ומאצילי הצאר דושאן.
חבל חום שבשליטתו היה חלק מבאנות בוסניה ואחרי 1377 מממלכת בוסניה.
שמו מוזכר לראשונה בשנת 1378 כשייצג את המלך טרבטקו במשא ומתן עם הרפובליקה של רגוזה.
היה לו אח, חראן ווקובויץ'.
בשנת 1382 ייצג שוב את מלכו במגעים עם רגוזה בקשר להפקת מלח ומכירתו לידי העיר נובי ולאזור דראצ'וויצה הסמוך, ושוב ב-1388 במו"ם עם הערים בדלמטיה.
בשנות ה-1380 התחיל האיום העות'מאני להתקרב לבוסניה, מכיוון הרצגובינה השכנה.
ב-27 באוגוסט 1388 הוויבוד הגדול ולטקו הצליח להביס צבא פולשים עות'מאני (כוח של 18,000 לוחמים) בקרב בילצ'ה, בשטח חום.
כוח בוסני של פרשים כבדים הצליח לפרוץ אל שורות הכוח העות'מאני ואחר כך לרדוף אחרי הטורקים הנסוגים.
המפקד העו'תמאני לאלה שהין פאשה הצליח להימלט עם קבוצה קטנה של חיילים.
ביוני 1389 השתתף ולטקו ווקוביץ' עם 5,000 חיילים בקרב קוסובו המפורסם לצד הנסיך לזר חרבליאנוביץ', נגד הצבא בעות'מאני בפיקוד הסולטן מוראט הראשון.
ולטקו פיקד על האגף השמאלי של הכוחות הסרבים שהותקף על ידי הנסיך באיזיט.
הוא הביא גם תותח אחד, אותו קיבל משליט רגוזה ושהיה כלי הארטילריה היחיד של המחנה הנוצרי.
בקרב נגרמו אבדות כבדות לשני הצדדים אבל בסופו של דבר הוא נחשב לניצחון גורלי של העות'מאנים.
ולטקו, שהיה אחד ממעטי המפקדים ששרד את הלחימה, חזר לארצו עם בשורת ניצחון הנוצרים, בגלל הנסיגה הזמנית של הטורקים ששורותיהם הידלדלו ובגלל מות סולטנם מוראט.
שמו של ולטקו ווקוביץ' מוזכר גם בנוגע לסוגיית מכירת קונאוולה על ידי ראדיץ' סנקוביץ' לידי דוברובניק.
ולטקו ווקוביץ' ופאבלה רדינוביץ' שהתנגדו למכירה כבשו מאוחר יותר את קונאבלה וחילקו אותה ביניהם.
בשנת 1391 שלט במזרח חום ובדרום קונאוולה.
ולטקו מת בשנת 1392. היה נשוי אך לא היו לו יורשים בנים.
על כן ירש אותו אחיינו סאנדאל חראניץ'.
ולטקו ווקובויץ' נקבר ליד הכפר בוליון, על יד סטולאץ, בהרצגובינה.
על קברו נכתב בסרבית-קרואטית: "פה שוכב גיבור גדול ואדם גדול, ולטקו ווקובויץ'"
ולטר אמסלם הוא פוליטיקאי יהודי-צרפתי, ראש עיריית בווה שבצרפת למשך יותר מ-24 שנים וחבר המועצה העירונית של או-דה-פראנס.
אמסלם נולד וגדל בעיירה מיליאנה שבאלג'יריה.
בנעוריו היגר עם משפחתו לצרפת.
עבד תחילה כרוקח בבווה, וב-1972 נבחר לראשונה למועצת העיר.
פעל במסגרת מפלגות שמאל פוליטי לאורך השנים.
שימש כחבר המועצה העירונית של או-דה-פראנס.
כיהן כראש עיריית בווה בשנים 1977–2001.
בשנת 2012 מונה אמסלם למפקד לגיון הכבוד בצו של ראש הממשלה.
גנרל ולטר גורן (בגרמנית Walter Gorn; 24 בספטמבר 1898 – 10 ביולי 1968), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
גורן נולד ב-24 בספטמבר 1898 בכפר ביגאנין פרוסיה המערבית, שהשתייך לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס גורן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-7 (פרוסיה המערבית ה-2 - וילהלם הראשון, קיסר גרמניה).
בהמשך השנה הועבר גורן למטה הקורפוס ה-5, ובשנת 1917 הועבר לרגימנט המיליציה ה-36, עמו לחם עד סוף המלחמה.
בשנת 1920 פרש גורן מהצבא, והחל לשרת במשטרת ברסלאו.
בשנת 1935 חזר והתגייס לוורמאכט בדרגת האופטמן, ומונה כמפקד פלוגה ברגימנט הממונע ה-3.
ב-1 בספטמבר 1939 מונה גורן לקצין מטה בקורפוס הממונע ה-19 בפיקוד היינץ גודריאן, והשתתף עמו במערכה בפולין.
ב-20 בפברואר 1940 מונה גורן למפקד גדוד ההכשרה של רגימנט הרובאים ה-10, והועלה לדרגת מיור.
ב-15 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרובאים ה-10, ולחם עמו במהלך מערכה בבלקן כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-9. על פעולות גדודו במערכת הבלקן, הוענק לו ב-20 באפריל 1941 עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-20 בפברואר 1942 מונה גורן למפקד הגדוד הממונע ה-59. ביולי 1942 הצטיין גורן בקרב על וורונז', וחודש לאחר מכן בקרב על אורל, ובעקבות כך קיבל ב-17 באוגוסט 1942 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-10, וב-1 במרץ 1943 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
על פעולותיו בקרבות קיבל גורן ב-8 ביוני 1943 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1943 הוא מונה למדריך, ולאחר מכן למפקד בית הספר לשריון II.
ב-21 ביולי 1944 מונה גורן למפקד דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561, ולחם עמה בקרבות בפרוסיה המזרחית.
ב-1 באוקטובר 1944 הועלה גורן לדרגת גנרל מיור, וב-15 באפריל 1945 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-710. גורן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו באוסטריה, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
ב-16 ביוני 1947 שוחרר גורן מהשבי, ולאחר שחרורו התיישב ברוזנהיים, שם גר עד מותו ב-10 ביולי 1968.
ולטר בונדי היה צייר יהודי גרמני, בעל גלריה, אספן ומבקר אמנות, חבר בזצסיון בברלין.
נודע במיוחד בזכות ציור הנוף וחיי הטבע שלו.
ולטר בונדי הגיע ממשפחה תעשייתית יהודית אוסטרית עם שורשים בפראג וגדל בווינה.
ולטר היה הבן הבכור של המשפחה והיו לו ארבעה אחים.
לאחר לידתו של ולטר עברו בני הזוג מפראג לווינה בשנת 1880. בשנת 1882 ייסד אוטו בונדי את מפעל הכבלים שנקרא על שמו בפנצינג שליד וינה, שנמצא בווינה-מיידלינג משנת 1904, וזמן קצר לאחר מכן נודע בשם Kabelfabrik und Drahtindustrie AG Wien (KDAG).
אחיינו הוגו קסירר הגיע אליו לאחר סיום לימודיו, לפני שהפך לשותף במפעל הכבלים קסירר ושות'.
אוטו בונדי היה בעל אוסף אמנות שכלל בשנת 1902 למעלה מ-70 ציורים ופסלים מודרניים בעיקר.
בסביבות 1900 נסע ולטר בונדי לברלין ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות.
הוא היה חבר בחוג האמנים הידוע סביב קפה דו דום.
בונדי בילה את קיץ 1908 במולן על הסן.
שם הוא קנה שני ציורים של וינסנט ואן גוך מבעל פאב: דיוקן של בתו של בעל הבית אדלין רבוק והציור האחרון כביכול מאת ואן גוך, בית העירייה של אוברס ב-14 ביולי.
הוא מכר את שני הציורים זמן קצר לאחר מכן.
בשנים 1911 ו-1913 הציג אצל בן דודו, סוחר האמנות פאול קסירר, בברלין.
בתו רחל אנדרה נולדה בפריז בשנת 1912. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ולטר בונדי התחתן עם אם בתו, והמשפחה עברה לברלין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עבד בונדי גם במשרה חלקית בסחר באמנות עם בן דודו אריך קסירר, שהיה בעל חנות עתיקות קטנה ליד ליצופלאץ בברלין בסביבות 1923. הוא הפך למומחה בהדפסי עץ ופורצלן סיני.
הוא כתב גם כמה ביקורות אמנות במגזין "Kunst und Künstler", שפרסם דודנו ברונו קסירר.
ולטר בונדי התגורר לסירוגין בדירתו המפוארת בברלין ובפריז.
באמצע שנת 1927 הקים ולטר בונדי את המגזין השבועי "Die Kunstauktion" בברלין, מגזין שקדם ל "Weltkunst", והיה העורך שלו עד יולי 1929.
בסתיו 1931, בגלל האנטישמיות הגוברת בגרמניה, הוא העביר את מגוריו לסנרי-סור-מר בדרום צרפת, משנת 1933/34 התגורר שם לצמיתות.
בקיץ 1932 פגש בונדי את קמיל ברטרון, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה.
יחד הם פתחו סטודיו לצילום.
השניים צילמו רבים מהמהגרים הגרמנים והאוסטרים הידועים שהיו בסנרי והסביבה בין השנים 1933–1939. חלק מהתמונות הללו נמצאות בספרייה המקומית.
בסוף 1934, נסעו קמיל וולטר יחד לווינה וב־1935 לפראג, שם צייר ולטר דיוקן של אשתו המנוחה של בן דודו הרברט בונדי פון בונדרופ.
בשנת 1937 התחתנו קמיל וולטר.
לאחר שהכוחות הגרמניים פלשו לצרפת בשנת 1940, ולטר בונדי, שהיה סוכרתי מאז ילדותו, כבר לא השתמש בזריקות האינסולין שלו באופן קבוע.
כ-300 תמונותיו של ולטר בונדי, שעברו מברלין לווינה בשנת 1934, אוחסנו לראשונה במפעל הכבלים.
לאחר ה"אנשלוס" הם הועברו לאחותו אדית ואלר.
ציורים אלה אבדו מאז 1938.
ולטר אנדראס שוורץ היה זמר-יוצר, סופר ומתרגם גרמני ממוצא יהודי.
ולטר נולד לאב יהודי אשר נרצח במחנה השמדה בשנת 1940. ולטר עצמו עבר את השואה בגרמניה והצליח לשרוד שם את השואה.
בשנת 1956, שוורץ זכה בקדם הגרמני לאירוויזיון 1956 עם השיר "Im Wartesaal zum großen Glück" ונבחר לייצג את גרמניה בתחרות האירוויזיון עם הזמר הגרמני, פרדי קווין.
מיקומו הסופי של שוורץ בתחרות אינו ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד.
מעריצי התחרות ברחבי העולם טוענים כי שוורץ סיים במקום השני ולכן אירוויזיון 1957 נערך בגרמניה.
לאחר התחרות, השיר לא הצליח במישור המסחרי, ולכן שוורץ החל לכתוב רומנים מצליחים.
בין השנים 1990–1991, שוורץ פרסם עיבוד חדשני, שזכה להצלחה רבה באירופה, של סדרת הספרים, מדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
בשנת 1985, הוא ומספר נציגי עבר של גרמניה באירוויזיון הופיעו בקדם הגרמני באותה השנה.
שוורץ נפטר ב-1 באפריל 1992, בעיר היידלברג בגיל 78.
ולטר גרמטה היה צייר אקספרסיוניזם גרמני, שהתמחה בריאליזם קסום.
הוא עבד בברלין, המבורג, וברצלונה.
לעיתים קרובות הוא צייר נוף מיסטי של הטבע.
רבות מיצירותיו קיבלו השראה מחוויותיו במלחמת העולם הראשונה ומחלתו.
הוא התגייס בתחילת המלחמה, אך לעיתים קרובות מצבו הבריאותי הלקוי שחרר אותו מתפקיד קרבי.
לימודיו היו בעיקר בבית ספר לאומנות ומלאכה בברלין.
הוא פתח סטודיו משלו בשנת 1917.
בשנת 1920 הוא התחתן עם הפסנתרנית הרוסייה, סוניה פרידמן, והתאגד עם Die Brücke - "הגשר" קבוצת אמני אקספרסיוניזם.
למרות בריאותו הרעועה, הוא נסע רבות, ביקר בצרפת, באיטליה ובספרד.
הוא בילה זמן רב בבתי מרפא ואושפז במספר הזדמנויות ומת ב-9 בפברואר 1929 מדלקת מעיים.
אנדרטת הקבר שלו תוכננה על ידי חברו, קרל שמידט-רוטלוף.
יצירותיו סווגו כ"אמנות מנוונת" על ידי הממשלה הנאצית בשנת 1933 ולא הוצגו שוב רק לאחר המלחמה.
הוא היה ההשראה לדמות הצייר ברומן Die Stadt hinter dem Strom מאת הרמן קסאק.
אשתו, סוניה, נישאה שוב, להיסטוריון האמנות, פרדיננד אקהרדט (1902–1995), וחיה בקנדה כמוזיקאית ומלחינה ידועה.
כדי להנציח אותה ואת בעלה לשעבר, הוקמה "קרן אקהרדט-גרמטה" בוויניפג, קנדה.
המסמכים האישיים של ולטר גרמטה נשמרים במוזיאון הלאומי הגרמני.
תערוכה מיוחדת של ציוריו, שכותרתה "גילוי מחדש: וולטר גראמט 1897-1929," התקיימה בהורנסט ברלאך האוס בהמבורג בין התאריכים 26 באוקטובר 2008 עד 1 בפברואר 2009.
תערוכה זו אורגנה על ידי מוזיאון קירשנר בדאבוס, שווייץ והארנסט ברלאך האוס.
ולטר הוגו אוֹפֵי היה צייר ומעצב גרפי גרמני, בסגנון האקספרסיוניזם.
ולטר אופי נולד ב־25 במרץ 1882 בעיר יופן (Eupen) (בהווה בבלגיה) ללואיז הייבר ולרואה החשבון אמיל אופי.
אביו נפטר בדצמבר 1888 ואמו חזרה לעבוד והעבירה שיעורי מוזיקה.
הוא למד אצל הפסל קרל קראוס (1859–1906) בשנת 1900 הוא למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, אצל פריץ רובר ווילי ספאץ (1861-1931).
בשנת 1912 הצטרף אופי לקבוצת זונדרבונד עם ציירים אחרים מדיסלדורף, יוליוס ברץ, מקס קלרנבך, אוגוסט דויסר, וילהלם שמור והאחים קרלי סון-רטל, אוטו סון-רטל ואלפרד סון-רטל .
בשנת 1919 הוא היה חבר מייסד בעמותת האמנות הצעירה של ריינלנד (דאס ג'ונגה ריינלנד) לצד ורנר הייזר, היינריך נאון, ארתור קאופמן, קרלו מנסה, והאדריכל וילהלם קרייז.
עבודתו האמנותית של אופי מתחילה בצבעי המים "סיפור פנטסטי", היצירה המוקדמת והמשומרת ביותר, משנת 1894. מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 נערכו הרישומים הראשונים של אזור יופן.
בפרט בעמק וסדרה ובכפרים קטנים בין אאכן ליופן, הוא מצא מוטיבים לתמונותיו, בהם השתמש עד לסביבות 1906.
עם הציור Beim Brandts Jupp, מוטיב החורש, טען אופי כי השיג את פריצתו האמנותית באביב 1905. התמונה המרובעת מציגה שני גזעי ערבה ועץ ערבה שלישי בצד ימין במרכז התמונה, שגזעו נוטה לכיוון ימין בתמונה.
לראשונה אופי תיאר את המוטיב שלו באור שמש, והמריחה של הצבע הופכת את הציור לחופשי ואינטנסיבי יותר מאשר בעבודות הקודמות.
אופי כינה את הציור על שם מסעדה המוצגת ברקע.
מבחינת המוטיבים, הטכניקה והצבע בעבודותיו, אופי היה הצייר הראשון של דיסלדורף שהשתחרר מהמודל הוותיק של ציור הנוף ההולנדי.
שלב של הציור באוויר הפתוח החל בשנת 1908, והתמונה "שמש אביבית" משנת 1908 היא אחת התמונות החדשניות ביותר של שנת 1908 בסגנון עבודה זה – צבעיה בהירים במיוחד וסגנון הציור הוא פוינטליסטי.
שיאו של שלב אמנותי זה התפתח במסעו הראשון לאיטליה בשנת 1910.
אופי בנה "את כל צבעי התמונה על גוני לבן ושחור, חום, אדום-חום וצהוב-ירוק הבהיר בלבן."
תערוכת האמנות "וולטר אופי, הצג את צבעיך!" הוצגה בשנים 2018–2019 במוזיאון קונסטפלאסט, ובשנת 2019–2020 בוירצבורג.
ולטר אַלוָוה (בספרדית: Walter Alva, או גם Walter Alva Alva; נולד ב-28 ביוני 1951) הוא ארכאולוג פרואני שהתפרסם בעולם בזכות גילוי קבר המומיה המכונה "" (Señor de Sipán).
הוא מוכר ברחבי העולם כמומחה מוכר לתרבות מוצ'ה, שאותה חקר בפירוט.
ולטר אלווה נולד בעיר קחאמרקה, שהיא בירת המחוז באותו שם.
בשנת 1987 גילה את התגלית שהפכה אותו למפורסם בעולם – קברו של הנסיך המפורסם מסיפאן, הידוע כיום בשם "", באתר הארכאולוגי .
תגלית זו היא אחד הממצאים הארכאולוגיים המשמעותיים ביותר במאה העשרים, ולעיתים קרובות משווים אותה לתגליותיהם של הווארד קרטר או היירם בינגהאם השלישי.
אלווה אבטח את האוצר שנמצא תוך סיכון חייו, שכן הממצא התגלה גם על ידי שודדי קברים שחמדו את האוצר.
בשנת 2007, בחפירה אחרת, גילה אלווה קבר נוסף בסיפאן, הפעם של אדם שלא היה ממוקם גבוה כל כך בחברה.
משלחת זו מומנה על ידי חברת ההפקה של פדרו אלמודובר.
באותה שנה גילה ציורי קיר במקדש פרואני בן 4,000 שנה בוונטרון (Ventarron).
ציורי הקיר, המציגים אייל שנלכד ברשת, נחשבים לציורי הקיר העתיקים ביותר ביבשת-העל של אמריקה.
(אלווה קבע את גילם בתיארוך פחמן-14.) חומרי הבנייה ששימשו במקדש לא היו פרימיטיביים, ועל בסיס זה הצליח אלווה להראות שהציוויליזציה הצליחה להתפשט רחוק יותר משחשבו בתחילה.
שש אוניברסיטאות בפרו העניקו לו תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1990 הוענק לו אות מסדר השמש של פרו.
בין השנים 1977–2002 היה מנהל המוזיאון הארכאולוגי הלאומי על שם הנס היינריך ברינינג (Museo Arqueológico Nacional Hans Heinrich Brüning) בלמבייקה, שהוא אחד המוזיאונים החשובים ביותר בפרו ובאמריקה הלטינית.
מאז 2002 הוא היה מנהל מוזיאון הקברים המלכותיים בסיפאן (Museo de Tumbas Reales de Sipán) בלמבייקה.
הוא נשוי לארכאולוגית סוסנה מנסס (Susanna Meneses), ובנו, הארכאולוג ברונו אלווה (Bruno Alva), עובד איתו בחפירות האחרונות.
ולטר אלמר סקופילד היה צייר נוף אימפרסיוניסטי וצייר ימי.
הוא נחשב לאחד האימפרסיוניסטים של פנסילבניה.
עיקר עבודתו כוללת נופי סתיו וסצנות שלג של פנסילבניה וניו אינגלנד, ונופים קיציים וציורים ימיים באנגליה וצרפת.
אלמר סקופילד היה הצעיר מבין שמונת ילדיהם של איש העסקים בפילדלפיה בנימין סקופילד (1820–1900) ומרי וולסטונקרפט סקופילד (1822–1899).
הוריו היגרו מאנגליה לפילדלפיה בשנת 1845, ואביו ודודיו בנו מפעל טקסטיל.
הוא גדל באזור ג'רמאנטאון בפילדלפיה וסיים את בית הספר התיכון בשנת 1886. הוא למד במכללת סווארטמור במשך שנה, [9] לפני שנשר ועבד כקאובוי בסן אנטוניו, טקסס.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, 1889–1992, אצל תומאס אנשוץ ורוברט וונו.
הוא עבר לפריז בשנת 1892, ולמד באקדמיה ז'וליאן אצל ויליאם בוגרו, גבריאל פרייר והנרי לוסיין דואט.
סקופילד חזר לפילדלפיה בסוף 1894. הוא נמנה עם קבוצה של אמני פילדלפיה - ויליאם גלקנס, אדוארד ויליס רדפילד, ג'ון סלואן, אברט שין, ג'יימס מור פרסטון, אדוארד דייוויס, צ'ארלס גרייפלי, סטירלינג קלדר, יו הנרי ברקנרידג'.
הם נפגשו בסטודיו של רוברט אנרי כל יום שלישי לדון באמנות ואסתטיקה.
סקופילד, אנרי ועמיתיהם, הפליגו יחד לצרפת ביוני 1895. הם הוקסמו מהציירים ההולנדים הישנים.
בשנת 1892 הוא פגש את מוריאל רדמיין, והם התחתנו ב־7 באוקטובר 1896 בלנקשייר (ליד ליברפול).
הזוג הצעיר שב לפילדלפיה, והתגורר עם הוריו בעיירה צ'לטנהאם.
מאוחר יותר הם קנו בית בפילדלפיה.
סקופילד זכה להצלחה מקצועית מוקדמת עם נופי חורף של פנסילבניה, צבועים בסגנון טונאליסטי "המאופיינים בצבעים שקטים ומכחול רך וזורם."
בשנת 1899, הוא ואשתו עברו לסאות'פורט, צפון מערב אנגליה, והתגוררו עם הוריה.
לבני הזוג נולדו שני בנים, סימור וסידני.
המשפחה התגוררה זמן מה בבריטני, ומ־1903 עד 1907 בעיירת החוף סנט אייבס, קורנוול.
סקופילד בילה מחצית השנה בפילדלפיה וצייר את נופי הסתיו וסצנות חורף, בעוד שאשתו ובניו נותרו באנגליה.
הוא שמר על שגרה זו במשך השנים 1902 עד 1937, למעט במהלך מלחמת העולם הראשונה.
סקופילד חזר עם אדוארד רדפילד לצרפת, שניהם עבדו באוויר הפתוח גם במזג האוויר הקר ביותר, והעדיפו בדים גדולים ושאפו לסיים יצירה ביום אחד.
מאוחר יותר הם נפרדו והפכו ליריבים.
מלחמת העולם השנייה סיימה את הטיולים השנתיים של סקופילד לארצות הברית.
את שנותיו האחרונות הוא חי וצייר בקורנוול.
ביולי 1915, בגיל 48, התגייס שופילד כפקיד בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה גרו סקופילד ואשתו בקורנוול במשך מספר שנים, ובאטלי, סאפוק בשנים 1925 עד 1937.
בספטמבר 1937 רכשו את "בית גודולפין", אחוזה מהמאה ה -17 בקורנוול, ששוחזרה על ידי בנם האדריכל, סידני אלמר שופילד (1901–1983).
רבים מציוריו המאוחרים של סקופילד מתארים את האחוזה ואת הגנים שלה.
בני הזוג עברו לבית קטן יותר באותו נכס בשנת 1941, ונתנו את בית האחוזה לבנם סידני ולכלתו.
ולטר אלמר סקופילד נפטר מהתקף לב ב -1 במרץ 1944.
גופתו נקברה זמנית באנגליה, ולאחר מלחמת העולם השנייה נקברה מחדש בפילדלפיה, בכנסיית ג'יימס הקדוש.
אשתו מוריאל, שחיה עוד 16 שנים, נקברה לצידו.
בנם סידני עיצב את המצבה שלהם, בנוסף להיותו אדריכל, סידני צייר דיוקנאות.
ולטר אופר היה אמן אמריקאי מטאוס, ניו מקסיקו.
יצירתיו הבולטות ביותר מתמקדות בסצנות החיים של האינדיאנים, במיוחד הפואבלו.
אופר נולד בגרמניה ועבר עם משפחתו ללואיוויל שבקנטקי בשנת 1880 שם גדל.
לאחר התמחות כליתוגרף, הוא נסע לאירופה.
כמו רבים מחבריו האמנים הקשורים לקהילה הגרמנית-אמריקאית של אינדיאנפוליס, הוא נסע לגרמניה ללמוד.
כשחזר לאמריקה, עבד כמדפיס בשיקגו ולימד בבית ספר, ולאחר מכן לקח שיעורים באמנות.
הוא חזר למינכן בשנת 1911 להמשך לימודו כאמן.
עם שובו לארצות הברית, נסע לטאוס בשנת 1914. שם הפך לאחד מעשרת אמני טאוס.
בשנת 1917 חזר לשיקגו, לאקדמיה לאמנויות יפות.
בנוסף לאמנות שלו, אופר ידוע בפעילות החברתית שלו.
הוא עזר לקורבנות מגפת השפעת בשנת 1918 שטופלה בבית הספר המקומי ואסף כסף עבור כורים בשביתה בניו מקסיקו.
הוא היה גם חבר בארגון עובדי התעשייה וחסיד של לאון טרוצקי.
אפרו פוזר בנחל ליד ביתו בטאוס.
בשנות העשרים זכתה עבודתו של אופר להצלחה מסחרית.
הוא הפך לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב.
ציוריו של אופר בניו מקסיקו מאופיינים בסצנות ז'אנר של החיים האינדיאנים ונופים.
אחד הדוגמנים האהובים עליו ביותר היה אינדיאני בשם ג'ים מירבל.
מוזיאונים המחזיקים ביצירתו כוללים את המכון לאמנות בשיקגו, המוזיאון לאמנויות יפות, יוסטון, מוזיאון ניו מקסיקו לאמנות, מוזיאון טאוס לאמנות ומוזיאון אינדיאנפוליס לאמנות.
ולטודו (שם לשעבר S/2016 J 2) הוא ירח של כוכב הלכת צדק.
הירח התגלה בשנת 2016 על ידי האסטרונום האמריקאי סקוט שפרד וצוותו, אך גילויו פורסם רק ב-18 ביולי 2018.
ולטודו נמצא במסלול משל עצמו, הוא נמצא במרחק של קבוצת ירחים הנעים בכיוון ההפוך לכיוון התנועה של צדק, אבל הוא נע עם כיוון התנועה של צדק, דבר המעלה את הסברה כי ייתכן ויתנגש עם הירחים הללו בעתיד.
קוטרו של ולטודו הוא בערך קילומטר אחד, וייתכן כי הוא שריד מהתנגשות קדומה יותר בין ירחי צדק.
הירח קיבל תחילה את השם וַלֶטוּדוֹ (valetudo) כשם זמני על שם האלה הרומאית לבריאות ונקיון (ביוונית נקראה היגיאה).
באוקטובר 2018 אושר השם רשמית בידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
ולטר גייקי היה צייר סקוטי.
הוא נולד באדינבורו ב-10 בנובמבר 1795. בגיל שנתיים, הייתה לו מחלה שהשאירה אותו חירש.
באמצעות דאגה מרובה של אביו הוא קיבל השכלה טובה.
לפני שהיה לו יתרון בעזרת הוראה על ידי מאסטר פרטי.
הוא הגיע לבקיאות ניכרת בשרטוט דמויות ונופים מהטבע, ובשנת 1812 הוא התקבל לאקדמיה לציור של מועצת התעשיינים הסקוטית.
הוא הציג לראשונה ב-1815, ונבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1831, ולעמית ב-1834.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 התגורר ולטר עם אביו, ארצ'יבלד גייקי, בצד הדרומי של העיר.
בשל חוסר תחושת הצבע שלו, גייקי לא הצליח לצייר בצבעי שמן, אבל שרטט בדיו, באמינות רבה את הסצנות והדמויות של חיי המעמד הנמוך הסקוטי בעיר הולדתו.
סדרה של תחריטים שלו מציגים מהיימנות גבוהה מאוד, של תחריטים שפורסמו על ידו בשנים 1829–1831 ואוסף של שמונים ואחד מהם פורסם מחדש לאחר מותו ב-1841, עם הקדמה ביוגרפית מאת סר תומאס דיק לאודר, בארט.
דאנקן מקמילן תיאר אותו כמי שמייצר "תמונות שהן קיצוניות לחלוטין על טבעו של כבוד האדם."
הוא מת ב-1 באוגוסט 1837 ונקבר בקבר לא מסומן ב-Greyfriars Kirkyard באדינבורו, אולם הוקמה אנדרטה לזכרו על חומת הגבול המערבי בשנת 1996.
ולטון פליפה פרגואה דה מלו (בפורטוגזית: Welton Felipe Paraguá de Melo; נולד ב-6 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי בגמבה אוסקה.
ולטון נולד בפרנבאי, ברזיל, והחל את קריירת המשחק שלו בקבוצות מליגות הכדורגל הנמוכות בברזיל.
ב-4 בינואר 2022 חתם על חוזה לשלוש עונות בלבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית.
ב-19 בפברואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 2–1 על לוקומוטיב פלובדיב.
ב-26 בפברואר כבש שער בכורה, בניצחון קבוצתו 2–0 על צסק"א 1948. בסך הכל, בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 3 שערים ובישל 3 נוספים ב-14 משחקים בכל המסגרות.
ב-11 בפברואר 2024 חתם בגמבה אוסקה היפנית.
ולטר אינגליס אנדרסון היה צייר וסופר אמריקאי.
אנדרסון נולד בניו אורלינס לג'ורג' וולטר אנדרסון, מתווך תבואה, ולאנט מקונל אנדרסון, בת משפחה בולטת בניו אורלינס שלמדה אמנות בניוקומב קולג'.
הוא היה השני מבין שלושה אחים, הבכור היה פיטר אנדרסון וג'יימס מקונל "מק" אנדרסון הצעיר ביותר.
כילד, אנדרסון למד בבית הספר סנט ג'ון במנילוס, ניו יורק עד שלימודו הופסק בגיל 14 על ידי מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן עבר לבית הספר להכשרה בניו אורלינס, לואיזיאנה.
בשנת 1922 הוא נרשם לבית הספר לאמנות יפה ואמנות שימושית בניו יורק לאחר שנה, הוא זכה במלגה ללימודים באקדמיה לאמנויות של פנסילבניה .
כאן (1924–1928) הוא למד אצל מודרניסטים איקונוקלסטיים כמו הנרי מקארטר,יו הנרי ברקנרידג' וארתור קרלס, וזכה בפרס פקארד על ציור החיות שלו ובמלגת מסע שאפשרה לו לבלות קיץ בצרפת.
בהיותו בצרפת, אנדרסון התרשם במיוחד מציורי מערות, שהשפיעו באופן ניכר על סגנון הרישום שלו.
אחיו הבכור של אנדרסון, פיטר, פתח את מפעל החרסינה של Shearwater באושן ספרינגס, מיסיסיפי ב-1928, על מגרש של 24 דונם של רכוש שהוריו רכשו ב-1918.
אנדרסון עבר לאושן ספרינגס לאחר שנותיו באקדמיה לאמנויות של פנסילבניה ועבד כמעצב בעסק המשפחתי, Shearwater Pottery.
בשנים 29–1928 הוא עיצב את יצירות הקרמיקה המוקדמות ביותר שלו: מעמדי ספרים בצורת שקנאים וסרטנים, מעמדי מנורות, "סוס ורוכבו" ואינספור צלחות ואגרטלים.
עבודתו כמעצב ב-Sherwater Pottery מ-1928 ועד מותו, כללה עיצובים בחומרים שונים, כולל רהיטים.
בין הפרויקטים המוקדמים שלו, שהושק עם אחיו הצעיר ג'יימס ("מק"), היה "Shearwater Pottery Annex" שיצר פסלונים זולים, שהעניק לאנדרסון מספיק הכנסה ב-1932 כדי להתחתן עם אנייס גרינסטד[5] בוגרת תולדות האמנות מרדקליף קולג'.
לימים יכתבו ספר זיכרונות מפורט על חייהם המשותפים ("התקרבות לשעת הקסם").
ייצור הפסלוניים במהלך השנים הראשונות, מנע מאנדרסון לצייר והוביל למתח ניכר בתוך המשפחה.
בשנת 1934, בהזמנת חבר משפחה, אלסוורת' וודוורד, צייר אנדרסון ציור קיר שאפתני באודיטוריום של בית הספר הציבורי אושן ספרינגס כחלק מפרויקט יצירות אמנות ציבוריות.
ציורים מתקופה זו כוללים: "ציד אינדיאנים"; " "הרוכבים על סוסים"; ארבעה דיוקנאות שמן.
בנוסף צייר פרחים, חיות וציפורים.
איורים לספר על ציפורים בדרום מזרח ארצות הברית; והדפסי לינוליאום, לרבות "כרטיסי תיירים"; "אלף בית"; שירי ערש; "על הנהר" ועוד.
הוא הכין, עיצובים לציור קיר שני, בבית המשפט בג'קסון, מיסיסיפי, שהתקבלו על ידי ועדה מקומית אבל נדחו על ידי הפקידות בוושינגטון.
אכזבה זו, יחד עם מותו של אביו ב-1937, התקפי מלריה וחום מתמשך כאחד, והמאבק להתפרנס עם עבודה שהוא תיעב (ייצור פסלונים) הובילו להתמוטטותו הנפשית, ב-1937 .
ב-1941 עבר אנדרסון לגוטייר, מיסיסיפי, כדי לגור באחוזה של אביה של אשתו (Oldfields) עם משפחתו.
לאחר מכן הגיעה תקופה פורייה בצורה יוצאת דופן.
משוחרר מעבודתו בקדרות, הספיק לצייר, ולעשות הדפסים; לאייר כמה מהספרים האהובים עליו; להתנסות בתיאוריות של סימטריה דינמית ובשיטות הציור של האמן והמחנך המקסיקני אדולפו בסט מאוגארד.
כמו כן לתרגם מספרדית חלק מתולדות האמנות של חוסה פיג'ואן.
תקופת אולדפילדס הגיעה לסיומה ב-1945 כאשר עזב את משפחתו ועבר חזרה לקוטג' ב-Shearwater.
מאז ועד מותו ב-1965 הוא חי בבדידות, עבד כמעצב ב-Potery וערך טיולים תכופים בסירת משוטים, מאושן ספרינגס ועד הורן איילנד, מיסיסיפי, שם חי בתנאים פרימיטיביים וצייר את החיים סביבו - ציפורים, יצורי ים, בעלי חיים, עצים, נופים - בצבעי מים זוהרים ובסדרה של יומנים.
הוא גם נסע לקוסטה ריקה ולסין, וערך מספר רב של טיולי אופניים.
אחת מיצירותיו הגדולות מתקופה זו היא סדרת ציורי קיר בבית הקהילה אושן ספרינגס.
לאורך קיר אחד, הוא צייר את הנחיתה באושן ספרינגס של החוקר הצרפתי מהמאה ה-17 פייר לה מוין ד'איברוויל.
לאורך הקיר הנגדי הוא צייר את מה שהוא כינה "שבעת האקלימים", במובן של "חגורות האקלים של פני כדור הארץ בין שני קווי רוחב נתונים".
חוף המפרץ - נתפס כמיקרוקוסמוס של האקלים, ויצירות אחרות.
יומן נוסף מתאר סיור רגלי אל מושבת עגורי גבעות החול מצפון לגוטייר, מיסיסיפי, בינואר 1944.
אנדרסון נפטר מסרטן ב-30 בנובמבר 1965, בגיל 62.
עבודתו של אנדרסון (האוסף של משפחתו) נהרס חלקית כאשר הוריקן קתרינה פקד את אושן ספרינגס ב-2005, ונחשול הסערה חדר לבניין הבלוקים הקטן שנבנה לאחר הוריקן קמיל כדי לשכן בבטחה את היצירות שלו בבעלות משפחתו.
נגרם נזק מים נרחב לצבעי המים, לרישומים, לכתבי היד ולחפצים אחרים שהוחזקו שם, וחלק גדול מהעבודה הזו, מאוסף משפחת אנדרסון, יובש והועבר לאוניברסיטת מיסיסיפי סטייט.
ולטר ברנשטיין היה תסריטאי ומפיק סרטים יהודי אמריקאי.
ברנשטיין הוכנס לרשימה השחורה של הוליווד.
הוא זכה בפרסים רבים על עבודתו.