tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן, כמפקדו של גדוד 13 בחטיבת גולני, פיקד, במאי 1951, על קרב תל מוטילה.
בקרב זה, שנמשך ארבעה ימים, נהדף כוח סורי שחדר לשטח ישראל, במחיר כבד לצה"ל: כ-40 הרוגים ו-70 פצועים.
צה"ל והעיתונות הסתירו את מספר הנפגעים.
בגזרת הלחימה נפקד מקומם של מפקדי הדרג המסתער, ברמת מג"ד ומעלה".
מחבר המאמר, הפרשן הצבאי אמיר אורן, שסיכם את הנושא במאמר בעיתון "הארץ" הוסיף, ש: "זאבי הצטיין בהשמעת מלות עידוד בקשר, באיחולי הצלחה ובהבטחת תגבורת שבוששה לבוא".
מאוחר יותר, הוסיף גם ההיסטוריון הצבאי ד"ר אורי מילשטיין חיזוקים לטענות הללו.
צלם העיתונות אילן ברונר שגויס למלחמה כצלם צבאי במילואים, צילם את השלושה והתמונה הפכה לאחד מסמלי הקרבות בירושלים שנחקקה בזיכרון הלאומי.
ב-1992, הביט בצילום המעצב דוד טרטקובר, והבחין בקצין נוסף שהיה בחבורה, מפנה את ראשו לאחור, ברגע שהתמונה צולמה.
היה זה האלוף רחבעם זאבי.
בפברואר 1967 הועלה זאבי לדרגת אלוף, על ידי הרמטכ"ל יצחק רבין, אף על פי שתקן עוזר ראש אג"ם היה אלוף-משנה בלבד, זאת בעקבות המלצת ראש הממשלה לוי אשכול שהיה מעוניין להשאיר את זאבי בשירות.
ב-1 ביולי 1968 מונה למפקד פיקוד המרכז.
בתפקיד זה ניהל את הלחימה כנגד מחבלים שחצו את הירדן.
בתקופה זו, לפני אירועי ספטמבר השחור של 1970, חדרו חוליות מחבלים רבות לבקעת הירדן.
זאבי השתתף ביותר מ-120 מרדפים שנערכו באזור זה.
כמפקד פיקוד המרכז, שסמלו אריה, העניק לו משה דיין גורת אריות שקיבל מאציל צרפתי.
הוא מנע מלהקת הנח"ל לשיר את "שיר לשלום" שכתב יעקב רוטבליט, בתחומי פיקוד המרכז, באמרו שהשיר מכיל תכנים תבוסתניים.
תחת זאת ביכר את השיר "הימים האחרים" שכתב ידידו חיים חפר (בשנת 1971 כתב חפר את השיר "האיש מן הבקעה" לבקשת זאבי).
בהיותו מפקד פיקוד מרכז הקים את היאחזויות הנח"ל הראשונות בחבל עזה, לאחר שב־13 בספטמבר 1970 החליטה ממשלת גולדה מאיר להקים שתי היאחזויות נח"ל ברצועה: נצרים וכפר דרום.
בשנת 1972 היה זאבי ממתכנני פעולת ההשתלטות על מטוס סבנה, והיה מי שהעלה את הרעיון כי לוחמי סיירת מטכ"ל, בפיקוד אהוד ברק, ילבשו סרבלים לבנים ויסוו עצמם כטכנאים של אל על.
זאבי פרש מצה"ל ב-1 באוקטובר 1973, ולכבוד פרישתו פרסם חיים חפר ב"ידיעות אחרונות" מקאמה של הערצה לזאבי.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-6 באוקטובר, חזר לשירות פעיל כעוזר מיוחד של הרמטכ"ל, דוד אלעזר.
אחרי המלחמה שירת תקופה קצרה כראש אג"ם, והשתחרר סופית ב-15 בינואר 1974.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1974 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ליועצו למלחמה בטרור ובמאי 1975 גם ליועצו לענייני מודיעין.
הוא התפטר מתפקיד זה ב-1976 בעקבות התנגדותו להסכמי הביניים עם מצרים.
זאבי שמר על יחסי ידידות עם רבין גם בשנים הבאות, שבהן היו במחנות פוליטיים מנוגדים, וכינה אותו "מר ביטחון" ו"מצביא מהולל".
עם מותו הפתאומי של ידידו הרמטכ"ל לשעבר דוד אלעזר (דדו) באפריל 1976 פעל זאבי יחד עם האלוף יקותיאל אדם להנצחתו.
בשנים שאחרי שחרורו מצה"ל הירבה זאבי לעסוק בנושאים הקרובים ללבו - היסטוריה וארץ ישראל, ונחשב לבעל ידע רב בתחומים אלה (השכלתו הפורמלית הייתה לימודים במכון אבשלום לידיעת הארץ).
בשנת 1981 מונה, על ידי ראש עיריית תל אביב שלמה להט, שהכיר את זאבי משירותו הצבאי, כיו"ר ההנהלה של מוזיאון הארץ.
אחת מפעולותיו הראשונות במוזיאון הייתה שינוי שמו ל"מוזיאון ארץ ישראל".
זאבי גרס כי פיתוח המוזיאון צריך להיות מהיר ובין היתר פותחו בתקופתו מרכז אדם ועמלו וביתן נחושתן המתמקד בחפירות תמנע.
הוא כיהן בתפקיד עד 1991. זאבי קשר יחסי חברות הדוקים עם חוקר ארץ-ישראל זאב וילנאי למן כהונתם המשותפת בוועדת השמות הממשלתית ואף סעד אותו באחרית ימיו.
כמו כן אסף אלפי ספרים וברשותו נמצאו גם ספרים ייחודים רבים ובין השאר אוסף ספרי תנ"ך עתיקים מרחבי העולם ובשפות רבות.
בנוסף, עסק זאבי בעריכה וההדרה של סדרת ספרי נוסעים וחוקרים של ארץ ישראל מהמאה ה-19 שיצאו לאור בהוצאת משרד הביטחון.
בין הספרים היו חיפה – כתבות מארץ הקודש 1882–1885 של לורנס אוליפנט, יום-יום בארץ ישראל של מרי אליזה רוג'רס.
כך גם רוב רוי על הירדן של ג'ון מקגרגור שבו תיאר את מסעותיו למקורות הירדן ב-1869 על שוטית, שזאבי ארגן את הבאתה ושיפוצה לתערוכה במוזיאון.
עד מותו הספיק זאבי לערוך ולההדיר 72 ספרים, כאשר בתכנון היו עוד רבים.
לאחר סיום שירותו הצבאי עמד בקשרים עם אנשים שנכללו ב"רשימת ה-11" ונחשבו כראשי הפשע המאורגן בישראל, ואף נחקר על כך, אך לא הועמד לדין.
זאבי צוטט כמי שאמר "אם צריך" בתשובה לשאלה "אז אתה יכול להגיע?", בשיחת טלפון שהוקלטה על ידי המשטרה בינו לבין טוביה אושרי, כשאושרי ורחמים אהרוני ("גומדי") הסתתרו מפני המשטרה אחרי ביצוע "הרצח הכפול" של עמוס אוריון ועזר כהן.
השלושה הכחישו לאורך השנים שמפגש התקיים בפועל באותו ערב.
כשנודע הדבר ברבים הוא עורר הדים וח"כים אחדים שלחו מכתב ליוסף בורג, שר הפנים והמשטרה, בקריאה שלא ימנה את זאבי למשרה רמה במשרד.
בלט בהתנגדותו לזאבי חבר הכנסת אהוד אולמרט, שנגדו הגיש זאבי תביעת דיבה, שהוסרה לאחר "סולחה" בתיווך מנחם בגין, שבה הבטיח אולמרט לחדול מהאשמת זאבי אך לא חזר בו מדבריו.
כך גם בהמשך הייתה התנגדות למינוי זאבי כמנהל מוזיאון ארץ ישראל עקב הקשרים הללו.
ב-2015 שינו אהרוני ואושרי את גרסתם, וטענו שזאבי הגיע באותו לילה למקום המפגש, ניסה לאתר עבורם אונייה להימלט בה מהארץ, ומאוחר יותר טס לאמסטרדם שם הסתתרו, והעביר להם מידע מהחקירה שהתנהלה נגדם.
בשנת 1987 הודיע זאבי על תמיכתו בחזון ארץ ישראל השלמה וב"טרנספר מרצון" או "טרנספר בהסכמה" לאוכלוסייה הערבית ביהודה ושומרון ורצועת עזה.
הוא טען שזו הדרך היחידה לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי.
את הטרנספר מרצון הציע ליישם באמצעות עידוד משפחות ובודדים פלסטינים לעבור לארצות אחרות על ידי הפסקת עבודתם בישראל, סגירת "אוניברסיטאות האינתיפאדה", אי-עידוד התעשייה אצל הערבים ביש"ע ומענקים כספיים לעוזבים.
את הטרנספר בהסכמה הציע ליישם כהעברת אוכלוסייה אף ללא הסכמתה, במסגרת הסכם שלום עם מדינה ערבית שכנה, כשההסכמה היא בין המדינות להעביר את המיעוטים למדינות הלאום שלהם.
כתקדימים לכך הציג טרנספר לשלושה מיליון תושבים במסגרת הסכם השלום בין יוון לטורקיה, ואת הטרנספר בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
זאבי סבר שמערכת הביטחון של ישראל חזקה דיה לסיפוח שטחי יהודה, שומרון ועזה ולביצוע טרנספר לאוכלוסייה הערבית שם.
זאבי הסתמך על מנהיגי התנועה הציונית, אנשי רוח ומנהיגים מן השמאל, וטען שהם אף הציעו בשלבים שונים "טרנספר בכפייה" ושהוא אף בוצע במלחמת העצמאות.
לדבריו, "אם הטרנספר אינו מוסרי - כל הציונות אינה מוסרית, כי היא קמה וצמחה והייתה למדינה תוך שימוש מסיבי בדרך הטרנספר".
הוא עצמו הציע טרנספר בכפייה במקרה של התקפה על ישראל ממזרח.
לדבריו, "לא נוכל לקבל נוכחות של גיס חמישי אצלנו", וערביי ארץ-ישראל "יופנו אל מול הצבאות הפולשים כדי לשבש את מערכותיהם."
עמדותיו בנושא הטרנספר ספגו ביקורת בטענה שהן גזעניות ובלתי לגיטימיות.
בשנת 1988 הקים את מפלגת מולדת ועמד בראשה עד יום הירצחו.
באותה השנה נבחר זאבי לראשונה לכנסת ה-12 מטעם מפלגת "מולדת".
בבחירות לכנסת ה-12 אז זכתה מפלגתו בשני מנדטים, במשא ומתן הקואליציוני על כניסה עתידית לממשלת שמיר תבע זאבי לקבל לידיו את תפקיד שר המשטרה כמו כן הציע לקיים משאל עם על טרנספר.
ברם, שמיר הקים ממשלת אחדות עם המערך ומולדת ישבה בספסלי האופוזיציה.
בפברואר 1991 הצטרף כשר בלי תיק וחבר בקבינט הביטחוני לממשלתו של יצחק שמיר.
צירופה של מולדת לממשלה ומינויו של רחבעם זאבי כשר הביאו למחאה מכיוון מחנה השמאל, ולוו בסדרת כתבות עוינות מצד העיתונות.
אחת מהן הייתה כתבת התחקיר של רונאל פישר מקיץ 1991 שפורסמה בעיתון "חדשות" ושמה "החייל האמיץ רחבעם".
הכתבה פקפקה בעברו הצבאי של זאבי, בכישוריו הצבאיים ובתרומתו לצה"ל, בהתנהלותו בקרבות מלכיה ותל מוטילה ובהבאת עיתונאים וזמרים לצפות במרדף ראוותני בבקעת הירדן, איומים והטרדות מיניות ועוד.
זאבי התפטר בינואר 1992 מממשלת שמיר (יחד עם השר יובל נאמן, ראש מפלגת התחיה), עקב התנגדותו לוועידת מדריד.
ב-27 בפברואר, לאחר ליל הקלשונים, בו נרצחו שלושה מחיילי צה"ל בידי כנופיה מואדי עארה, גילה זאבי מעל במת הכנסת שהרוצחים נתפסו, וכי הוא מקווה כי יוטל עליהם עונש מוות, חרף היותם אזרחי ישראל, הצעד בו נקט זאבי נעשה תוך התעלמות מצו איסור פרסום שהוטל על החקירה.
בבחירות לכנסת ה-13 עלתה מולדת ל-3 מנדטים, אך כוחה נחלש עקב סכסוכים בין זאבי לבין חברי תנועה, וכן מול שני חברי הכנסת האחרים של הסיעה שאול גוטמן ויוסף בא גד.
פועל יוצא היה שהסיעה התפצלה לשלוש סיעות יחיד במהלך הכהונה, חברי הכנסת בא-גד וגוטמן ניהלו מדיניות עצמאית משל עצמם.
בתקופת ממשלת רבין, שבה נחתמו הסכם השלום בין ישראל לירדן והסכמי אוסלו, היה זאבי בין המתנגדים החריפים ביותר להסכמים.
הוא היה מבין שלושת חברי הכנסת היחידים שהצביעו נגד הסכמי השלום עם ירדן, ובתקופת הסכמי אוסלו נטל חלק פעיל בעצרות עם ובהפגנות כנגד מדיניות הממשלה, בין השאר בעצרת הימין שהתקיימה בכיכר ציון ובה כינה את ממשלת רבין "ממשלת מינכן היהודית".
עם זאת, זאבי גינה בחריפות את רצח יצחק רבין, וביכה את מותו במאמר בשם חבר ויריב.
מולדת הייתה באופוזיציה גם בתקופת ממשלת פרס, שהוקמה בעקבות רצח רבין.
בבחירות לכנסת ה-14 גייס זאבי את הרב בני אלון ואת משולם עמית לשורות המפלגה אך זו זכתה בשני מנדטים בלבד.
מולדת לא הצטרפה לממשלתו של בנימין נתניהו והתנגדה למדיניותו ולהסכמים שחתם עם הפלסטינים.
מתוקף היותו זקן חברי הכנסת שאינו חבר הממשלה היוצאת, ניהל זאבי את ישיבת הפתיחה החגיגית של הכנסת, בפתח נאומו הקדיש מילים חמות לזכרו של ראש הממשלה הנרצח יצחק רבין וביקש שכל חברי הכנסת יעמדו לדקת דומיה לזכרו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 התאחדה "מולדת" עם "חרות" ו"תקומה" לסיעת האיחוד הלאומי, כשבני בגין ראשון ורחבעם זאבי שני ברשימה.
לאחר פרישתו של בני בגין היה זאבי למנהיג הסיעה.
בפברואר 2000 התאחדו האיחוד הלאומי ומפלגת ישראל ביתנו של אביגדור ליברמן לבלוק פרלמנטרי אחד.
המפלגה הייתה באופוזיציה בתקופת ממשלת ברק.
ההתפטרות טרם נכנסה לתוקף בעת שנרצח.
זאבי נהג לענוד בקביעות דסקית ובה שמות השבויים והנעדרים, לאות הזדהות עמם.
לזאבי, שגדל בבית שומר מסורת, הייתה זיקה למורשת היהודית, כך למשל דרש במשא ומתן הקואליציוני בשנת 1988 לכתוב בקווי היסוד של הממשלה, כי יש להשתית את החינוך של ילדי ישראל בין השאר על תורת ישראל.
גם בכרטיס החבר של תנועת מולדת הובא המשפט "ארץ ישראל לעם ישראל על פי תורת ישראל".
בשנותיו האחרונות נהג להניח תפילין מדי יום.
הקשר של זאבי לארץ ישראל וירושלים שזור בכל שלבי חייו, והוא אף בחר ברוח זו את שמות ילדיו.
דוגמה נוספת היא חזונו להביא להר הזיתים כל בוגר תיכון כדי שיעמדו במקום בו מוטה גור פקד על הכוחות לפרוץ לעיר העתיקה ולשחרר את ירושלים.
זאבי הכיר את יעל סלע במלחמת העצמאות, כשהיה קצין המודיעין בחטיבת יפתח.
סלע הייתה ילידת 1928 בקיבוץ דגניה ב', שהוריה נמנו עם מייסדיו.
בני הזוג נישאו ב-1950 והתיישבו בירושלים.
לשניים נולדו חמישה ילדים: יפתח-פלמח, סייר-בנימין, מצדה, צאלה וערבה, שרובם נקראים על שמות אתרים בישראל.
הבן בנימין הצטרף לקהילת שובו בנים והיה למקורבו של אליעזר ברלנד ומראשי הקהילה.
הוא עומד לדין באשמת רצח בפרשת רצח ניסים שטרית ואבי אדרי.
יעל נפטרה בג' בחשוון ה'תשע"ז, 2016 ונטמנה בקיבוצה.
אחותו של זאבי, רחל, (כיום סאמרלנד), התאהבה בשוטר בריטי שהיה מוצב בירושלים, למורת רוחם של הוריה שנידוה, ועזבה עמו את הארץ.
בכך נותק הקשר גם עם אחיה רחבעם, שרק לאחר מות הוריהם, בעת ביקורו בלונדון, ניסה ליצור קשר עם אחותו המוחרמת ועם ילדיה, אך נתקל בסירובה.
רק לאחר מות הוריה ורצח אחיה רחבעם, ביקרה רחל כתיירת בישראל.
אחיינו של זאבי הוא מאמן הכדורגל הישראלי ברק בכר.
בן דודו של זאבי (מצד אמו) היה איש "המוסד" מייק הררי.
רחבעם זאבי נרצח לפני שההתפטרות נכנסה לתוקף, בפתח חדרו במלון הייאט (לימים מלון דן ירושלים), בגבול שכונת הגבעה הצרפתית והר הצופים, על ידי מחבלי החזית העממית, שהודיעו שזו הייתה נקמה על הריגת מזכ"ל הארגון אבו עלי מוסטפא על ידי ישראל חודשיים קודם לכן.
בכך היה זאבי השר הישראלי היחיד בו התנקשו מחבלים, והדמות הישראלית הבכירה ביותר שנפלה קורבן במהלך העימות.
זאבי שהה במלון ללא מאבטחים, משום שהתנגד להיות מאובטח בעוד האזרחים חשופים, ולא רצה לשנות מהרגליו עקב איומי הטרור.
ב-17 באוקטובר 2001, בשעה 6:50 בבוקר, עלה רחבעם זאבי מחדר האוכל לחדרו במלון לבדו.
הוא היה אמור להתראיין דקות ספורות אחר כך ליומן חדשות הבוקר של גלי צה"ל.
סמוך לפתח חדרו המתינו לו שני מתנקשים שירו בראשו שלושה כדורים מטווח קצר.
הם הזמינו חדר במלון טלפונית באמצעות תעודות זהות מזויפות.
כעבור דקות אחדות מצאה אותו אשתו יעל מתבוסס בדמו.
ניסיונות להציל את חייו לא צלחו, ובשעה 10:00 הודיע בית החולים הדסה עין כרם על מותו.
זאבי נקבר בבית העלמין הצבאי בהר הרצל, בהלווייתו השתתפו רבבות אזרחים וחברים שבאו לחלוק לו כבוד אחרון.
שניים מחברי החולייה נתפסו בסמוך להתנקשות אך רוב מבצעי ומתכנני ההתנקשות הצליחו להימלט בתחילה.
במשך זמן מסוים הם שהו במוקטעה ברמאללה, תחת חסותו של יאסר ערפאת.
עם תום מבצע חומת מגן והמצור על המוקטעה הושג הסכם שבמסגרתו הם הועברו לכלא יריחו בפיקוח צוות סוהרים בריטי ואמריקאי.
ב-14 במרץ 2006, אחרי ניצחון החמאס בבחירות למועצה המחוקקת, עזב צוות המשקיפים את הכלא ביריחו מחשש לחייו, וצה"ל תפס את האחראים לרצח במסגרת מבצע הבאת ביכורים.
ב-3 בדצמבר 2007 נגזר עונשו של אחד המתנקשים, חמדי קורעאן, ונקבע למאסר עולם על רצח זאבי ועוד 100 שנה על פעילויות אחרות הקשורות לטרור.
ב-22 בספטמבר 2008 גזר בית המשפט המחוזי בירושלים מאסר עולם ועוד 80 שנה על חבר אחר בחוליה, מג'די רמאווי.
על עאהד ע'ולמה, ראש הזרוע הצבאית של ארגון הטרור החזית העממית, נגזר עונש של מאסר עולם ועוד 5 שנות מאסר.
מאסר עולם נגזר גם על מחמד רימאוי.
שותף אחר לרצח, צלאח בן סאלח אדין עלווי, אשר סייע לרוצחים, נידון ל-12 שנות מאסר.
על שמו של זאבי נקראו מספר אתרים ברחבי ישראל, ובהם כביש הבקעה, שזאבי פעל רבות למען פיתוחו, גשר מעל נתיבי איילון ברמת השרון (עיר מגוריו), טיילת באשדוד, שדרת הטיילת בראשון לציון, טיילת בהר הזיתים בירושלים, הטיילת המרכזית באילת, וכן רחובות, כיכרות וגנים ציבוריים בערים אחדות.
לזכרו הוקמו היישוב מרחב עם שבנגב, המאחז מעלה רחבעם בדרום-מזרח גוש עציון, וגבעת התיישבות בבית חגי, שם ביקר כחודש לפני הירצחו.
כן קרויים על שמו מחנה רחבעם באזור רמלה ואתר בית הכנסת העתיק באום אל-קנאטר ("קשתות רחבעם") שברמת הגולן, שזאבי פעל לשיקומו.
שמו של זאבי חקוק על האנדרטה המרכזית ברמת השרון לזכר חללי פעולות האיבה תושבי העיר.
על שמו נקראו רחובות בערים רבות.
משרד החינוך מעניק פרס על שם רחבעם זאבי למצטיינים בלימודי ארץ ישראל במערכת החינוך.
ב-27 באוגוסט 2002, הנפיקה רשות הדואר בול לזכרו של גנדי שעליו מופיע דיוקנו.
על מעטפת יום ההופעה (מרי) מודפס הפסוק מספר תהילים (פרק כט') שגנדי נהג להשמיע בסיום כל נאום שלו: "ה' עוז לעמו יתן - ה' יברך את עמו בשלום"., ומדי שנה מתקיים לזכרו בבקעת הירדן "מרוץ הלפיד".
באוקטובר 2021 החלה בנייה של מרכז הנצחה לזכרו באזור התעשייה ברקן שבשומרון.
ב-2024 יצא לאור הספר "הסיפור המדהים בהחלט על הילדה בת השש שחלמה שעזה מתה", מאת דורון בראונשטיין המוקדש לרחבעם (גנדי) זאבי.
ביולי 2005 קיבלה הכנסת את החוק להנצחת זכרו של רחבעם זאבי, התשס"ה-2005. על פי החוק, תקום עמותה להנצחת מורשתו ויום הירצחו, ל' בתשרי יהיה יום הזיכרון לרחבעם זאבי, ובו אירועי זיכרון בסמוך לקברו ובמחנות צה"ל.
באפריל 2016 פורסם תחקיר של העיתונאי עמרי אסנהיים על זאבי במסגרת התוכנית "עובדה" בערוץ 2 בתחקיר הובאו עדויות הטוענות שזאבי תקף מינית, אנס ורצח.
התחקיר הציג עדויות רבות של נשים ששירתו כחיילות תחת פיקודו של זאבי, ושל כאלה שעבדו לצידו, ובהן רבקה מיכאלי, שהעידו על תקיפה מינית ומעשה אונס שעברו מצידו, וכן עדות של מי שהיה קצין מטה בפיקוד המרכז בעת שירותו של זאבי שם - שסיפר על מערכת של השתקת מתלוננות.
בנוסף הביא התחקיר עדות של העבריין המורשע טוביה אושרי לפיה זאבי יזם הנחת פצצה בפתח ביתה של העיתונאית סילבי קשת, כיוון שהעבירה ביקורת עליו בטור.
השר לשעבר רפי איתן, סיפר שזאבי ירה בשני בדואים חפים מפשע בנגב, והרג אחד מהם.
איתן הבר סיפר על אירוע שבו הצמיד זאבי אקדח טעון לרקתו של הבר.
בני משפחתו של זאבי וגורמים נוספים התנגדו לשידור התוכנית ואף הגישו לבית המשפט בקשה למניעת שידורו, בין היתר בטענה כי אין ביכולתו של זאבי המנוח להגיב להאשמות נגדו, וכי הטענות בדבר קשר עם עבריינים נבדקו כבר על ידי משטרת ישראל ולא נמצא בהן דבר.
בקשת המשפחה נדחתה על ידי בית המשפט, והתחקיר שודר.
רחבעם עמיר (זבלודובסקי; 1 בינואר 1916 – 4 באפריל 2013) היה מצנחני היישוב, שגריר, ראש הטקס, ובכיר במשרד החוץ.
רחבעם עמיר נולד ב-1916 בווילנה שבליטא (אז ב), למלכה וליצחק-אליעזר זבלודובסקי.
ספג בבית הוריו חינוך ציוני.
כילד למד בבית הספר "תרבות", ולאחר מכן המשיך לימודיו בסמינר למורים במשך כשנה.
ב-1935 עלה עמיר לארץ ישראל באמצעות סרטיפיקט שהשיג לו דודו, המשורר קדיש יהודה סילמן.
עמיר הגיע לבית הכרם, מקום מגוריו של הדוד, ושם סיים את לימודיו בסמינר בית הכרם בניהולו של בן-ציון דינור.
עם תום הכשרתו עבר עמיר ליבנאל, ללמד בבית הספר.
שם פגש במי שלימים תהיה אשתו, אביטל לבית ברנדשטטר, ב-1939 עזב לתל אביב, ללמד בבית הספר "גרץ".
שירותו של עמיר בהגנה החל בהשתתפותו בקורס אלחוט, שנערך באיילת השחר בסוף שנת 1936. בהמשך שימש כנציג המקשר בין יבנאל למטה ההגנה.
לאחר שעבר לתל אביב ב-1941, הוצע לעמיר לפקד על קורס בביתני התערוכה של "יריד המזרח" בתל אביב לאנשי "הרשת של משה דיין".
בקורס ניתנה הדרכה מקצועית באלחוט על ידי מדריך האלחוט פרץ רוזנברג ומדריכים נוספים.
לאחר סיום הקורס בסוף קיץ 1941, הוזמן עמיר לביתו של מפקד ה"הגנה", אליהו גולומב.
שם נודע לו לראשונה על האפשרות להישלח אל מעבר לקווי האויב: הוא נשאל אם היה מוכן לצאת בשליחות ה"הגנה", בתור חייל בצבא הבריטי, בניסיון להגיע אל אחת מהקהילות היהודיות באירופה הכבושה, לא במסגרת יחידה צבאית רגילה, אלא כ"בודד", בידיעה ברורה על הסכנות הכרוכות בכך.
היעד ושאר פרטי המשימה עוד לא היו ידועים.
עמיר נתן את הסכמתו לכך.
בחורף 1941 נשלח למטה הכללי הבריטי בקהיר.
הוצע לו להקים שם בית ספר לאלחוט, שחניכיו מתנדבים יוגוסלבים מאזור סלובניה, שנפלו לידי הבריטים במדבר המערבי.
גם מפקדיו ב"הגנה", אליהו גולומב וראובן שילוח, תמכו ברעיון.
לכן חזר לקהיר בפברואר 1942 לפקד על הקורס, ובמקביל, לקבל הכשרה נוספת לקראת היציאה לשליחות.
בין היתר השתתף גם בקורס צניחה, שיועד לסוכנים אשר התנדבו לצנוח מאחורי קווי האויב, ושנוהל על ידי ה-ISLD הבריטי (Inter Service Liason Department).
אחרי עיכובים בהוצאת תוכנית השליחות אל הפועל, באוקטובר 1943, כחודש לאחר נישואיו, ניתנה הפקודה לצאת לדרך, ועמיר עלה על אנייה מאלכסנדריה לבארי, איטליה.
באיטליה יצר קשר עם מפקדי יחידות מארץ-ישראל שחנו בעיר סלרנו, על גבול שטח בעלות הברית, והעביר להם סכום כסף מן הסוכנות היהודית.
לאחר מכן חזר לבארי, ומשם בספינת טורפדו מהירה הגיע לאי ויס, אשר היה בשליטת הפרטיזנים של טיטו.
מטרת השליחות באי הייתה להצטרף לנציג ה-ISLD במקום, ולהקים קשר ישיר עם המטה בבארי.
במהלך השהייה באי יצר קשר עם כוחות שונים שעברו בו, ביניהם עם מתנדבים ארץ-ישראלים.
בנוסף, פגש בפליטים יהודים שהוברחו בידי הפרטיזנים לאי.
לפליטים אלה העביר את הידיעה על חיילים מארץ ישראל באירופה, ועל מחנות הפליטים שהוקמו בדרום איטליה המשוחררת, ושטופלו בידי חיילים ארץ-ישראלים.
בפסח 1944 חזר עמיר לבארי לקראת יציאתו לשליחות המקורית, שם גם מונה לקצין בדרגת סגן.
בלילה שבין ה-12–13 במאי 1944 הוצנח לשטח באזור ליובליאנה, סלובניה, שהיה בשליטת הפרטיזנים.
משימתו שם כללה: גילוי עקבות משלחת בריטית שהוצנחה לאזור ושעקבותיה אבדו; טיפול בשכלול שיטות הקשר בין המטה של הפרטיזנים, ואימון הפרטיזנים בשיטות תקשורת והצפנה; קיום קשר אלחוט עצמאי עם המטה בבארי; וגילוי עקבות יהודים.
הוא שהה בשטח מספר חודשים, שבמהלכם טס חזרה לבארי לשלושה שבועות, ושב לשטח עם אספקה וציוד קשר חדש.
בשלהי 1944, לאחר 3 גיחות מעבר לקווי האויב, חזר עמיר לחופשת מולדת בארץ-ישראל.
עם חזרת עמיר לארץ הוחלט כי יישאר בש"י, שירות הידיעות של "ההגנה".
הוא שירת בתחילה בתל אביב, ולאחר מכן בחיפה, כמקשר בין העיתונאים הזרים ל"הגנה".
במקביל ניהל את המכינות של בית הספר הריאלי.
בהמשך היה במטה ההגנה בעיר התחתית של חיפה, ועם קום המדינה מונה למושל הצבאי של עכו והגליל המערבי בדרגת רב-סרן.
פרש מהתפקיד ומצה"ל בינואר 1950.
משרד החוץ ומשרד ראש הממשלה
עמיר התחיל את דרכו במשרד החוץ בתפקיד מנהל "מנג"ן".
בין היתר היה אחראי על מבצע העברת המשרד לירושלים.
בשנת 1953 מונה לקונסול כללי בשגרירות ישראל בלונדון.
עמיר שירת בלונדון כחמש שנים, בתקופה בה בין היתר התרחש מבצע קדש, שבוצע בשיתוף פעולה עם הבריטים.
בסוף 1958 נשלח עמיר לפולין, עמה היו לישראל באותה העת יחסי צירות בלבד, והתמנה לציר ישראל בפולין.
היה זה בתקופה בה העדויות על השואה החלו לחלחל ואתרי ההשמדה בפולין עוד לא הוכרו.
בתקופה זו פתח נשיא פולין, ולדיסלב גומולקה, את גבולות המדינה ליציאה עבור יהודי פולין, במה שכונה "עליית גומולקה".
לאחר שלוש שנים בפולין חזר עמיר לישראל.
הוא עבד במשרד החוץ בתפקידים שונים, ואחר כך עבר למשרד ראש הממשלה, כיועץ לענייני ערבים לדוד בן-גוריון ובהמשך ללוי אשכול.
עם תום תפקיד זה עבר לנהל את המחלקה לחינוך יהודי בגולה בסוכנות היהודית.
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, שב עמיר למשרד החוץ ומונה לתפקיד קונסול כללי בניו יורק, שאותו מילא במשך שלוש שנים.
לאחר מכן מונה כשגריר ישראל בתאילנד.
מן האירועים הבולטים במהלך כהונתו הוא השתלטות ארגון הטרור "ספטמבר השחור" על בניין השגרירות בבנגקוק ולקיחת ששה מעובדיו כבני ערובה.
עמיר, שלא שהה באותה העת בשגרירות, ניהל את המשא ומתן עם החוטפים, והאירוע הסתיים לאחר יממה מתוחה בשחרור החטופים ללא שימוש בכח וללא נפגעים.
הדבר התאפשר בין השאר הודות להתערבותו של מלך תאילנד, ושיתוף הפעולה הנדיר עם השגריר המצרי.
בשנת 1975 שב עמיר לישראל, ומונה לראש הטקס במשרד החוץ.
במסגרת תפקיד זה ניהל ביקורים רשמיים של אישים בכירים מחו"ל, ביניהם נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, ונשיא מצרים אנואר סאדאת בביקורו בירושלים ב-1977. תפקידו האחרון במשרד החוץ היה שגריר ישראל בפינלנד, תפקיד בו כיהן כ-3 שנים.
עמיר נפטר ב-4 באפריל 2013. הוא קבור במושבה יבנאל.
שיחות עם אביטל ורחבעם עמיר.
חלק מן הערכים על צנחנים אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
רחבת חניה למטוס (אנגלית Airport ramp או Apron) היא חלק בשדה תעופה המיועד לחניית מטוסים, ובה עולים הנוסעים אל המטוסים ויורדים מהם, מטען וכבודה מועמסים עליהם ונפרקים מהם, וכן מתבצעות בה פעולות נוספות הקשורות בתחזוקת המטוסים כמו תדלוק.
בעת חניית מטוסים קלים ברחבת החניה, ולעיתים גם מטוסים גדולים, מוצמד לגלגליהם מתקן עגינה המונע מהם לנוע באופן אקראי.
רחבת החניה עשויה להיות ממוקמת בצמוד לבניין הטרמינל, דבר המאפשר את עליית הנוסעים אל המטוסים באמצעות גשרי עלייה למטוס או במרחק ניכר מהם, ואז נדרשת העברתם בכלי רכב כלשהו.
רחבה דפומבדיתא (נכתב גם רחבא מפומבדיתא) היה אמורא, בדור הרביעי לאמוראי בבל, תלמיד מובהק של רב יהודה.
רחבה (רב אהבה) למד בישיבת פומבדיתא בראשותו של רב יהודה שעמד באותה תקופה בראשות הישיבה.
הוא נחל הצלחה רבה בלימודו, והיה מוסר את שמועותיו של רב יהודה בצורה מדויקת, עד שזכר אפילו מי מוסר השמועה - וכאשר רב יהודה היה מסתפק מי מסר את השמועה, הוא זכר את כל ספקותיו של רב יהודה מי אמר את השמועה.
מסיבה זו, כאשר בתלמוד הבבלי מבקשים להדגים אדם המדייק בשמועותיו (כמו למשל רב יוסף), מדגימים זאת שדייק כרחבה דפומבדיתא.
הודות לכישרונו זה, הוא נודע לכול על שם הישיבה בה למד "רחבה דפומבדיתא".
בהגיעו לפרקו, נשא את חומא, נכדתו של רב יצחק בריה דרב יהודה - בת בנו איסי, ונינתו של רב יהודה.
בעקבות הנישואין עם חומא, שנתבררה לפי האמונה שלהם לאחר זמן כאישה קטלנית - אישה שמי שנושא אותה מת, הוא נפטר בצעירותו.
בניו, עיפה ואבימי, גם הם תלמידי ישיבת פומבדיתא, היה ידועים על שם חריפותם, והם נקראו בשם "חריפי דפומבדיתא".
רחביה רוזנבוים (נולד ב-29 באפריל 1934) הוא כדורגלן ומאמן עבר ישראלי, המזוהה בעיקר עם הפועל תל אביב.
רוזנבוים גדל בשכונת שפירא ובגיל 13 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה.
כעבור שלוש שנים הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב, עמה זכה בגביע ובאליפות הליגה לנוער.
בשנת 1951 הוקפץ לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון והחל לתפוס את מקומו בהרכב הפועל תל אביב, לצידם של כוכבי הקבוצה דאז, השוער יעקב חודורוב והקשר אשר בלוט.
ב-5 בינואר 1952 כבש את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב, מול מכבי ראשון לציון.
עם הפועל תל אביב זכה רוזנבוים באליפות הראשונה של המועדון מאז קום המדינה, והשישית בסך הכל, בשנת 1957. בעונה זו שיחק רוזנבוים בכל משחקי הליגה והבקיע תשעה שערים, ביניהם צמד בניצחון 4–2 בדרבי מול מכבי תל אביב.
בשנת 1961 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה הראשון שלה מאז קום המדינה (והשביעי בסך הכל), כשבישל לגדעון טיש את שער הניצחון בגמר הגביע מול האלופה דאז, הפועל פתח תקווה.
ב-12 באוקטובר 1962 שימש רוזנבוים כקפטן הפועל תל אביב במשחק הראשון אי פעם שנערך באצטדיון בלומפילד, מול שמשון תל אביב.
ב-2 בדצמבר נחנך האצטדיון באופן רשמי במשחק חגיגי מול הקבוצה ההולנדית טוונטה אנסחדה, כשגם במשחק זה משמש רוזנבוים כקפטן הקבוצה.
רוזנבוים שיחק בהפועל תל אביב עד שנת 1964 ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
רוזנבוים כבש 78 שערי ליגה במדי הקבוצה, והוא מדורג במקום הרביעי בטבלת מלך השערים של הפועל תל אביב בכל הזמנים.
בסך הכל כבש במדי הקבוצה 99 שערים בכל המסגרות.
ב-8 בנובמבר 1953, כשהוא בן 19 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק מול נבחרת יוגוסלביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1954. רוזנבוים שיחק גם בגביע אסיה שנערך בבנגקוק בשנת 1956, ובסך הכל רשם 18 הופעות במדי נבחרת ישראל, האחרונה שבהם במשחק ידידות מול נבחרת טורקיה, ב-25 בנובמבר 1962.
לאחר שפרש פנה רוזנבוים לאימון, ותחילה שימש מאמן-שחקן בקבוצת הפועל כפר שלם מהליגות הנמוכות.
במקביל מונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
גם בתפקיד זה הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע ובאליפות הליגה לנוער, כשתחתיו מככב השחקן הצעיר רוני קלדרון.
לאחר שנתיים בקבוצת הנוער מונה רוזנבוים למאמן הראשי של הפועל תל אביב, וכבר בעונתו הראשונה כמאמן הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות בעונת 1968/1969, כשתחת שרביטו מככבים בקבוצה קלדרון הצעיר, שייע פייגנבוים, יחזקאל חזום וג'ורג' בורבה.
בעונתו השנייה כמאמן הקבוצה הגיע עמה לגמר אליפות אסיה לקבוצות, כשהקבוצה סיימה במקום השני בטורניר.
לאחר שנתיים כמאמן הפועל תל אביב עזב רוזנבוים את תפקידו ואימן לתקופות קצרות את הפועל כפר סבא ואת הפועל פתח תקווה, ממנה פוטר בשנת 1973 כשהקבוצה נקלעה לסכנת ירידה שמונה מחזורים מסיום העונה.
הוא עבר לאמן את מכבי יפו והמשיך לעונה נוספת עד לסיום עונת 1974/1975 בליגה הלאומית.
בשנת 1975 חזר להפועל תל אביב ואימן אותה עונה נוספת, שהסתיימה בצורה מאכזבת כשהקבוצה סיימה במקום העשירי.
לאחר מכן ניהל רוזנבוים במשך שנים ארוכות את קבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
רוזנבוים עבד שנים רבות בחברת מקורות.
נשוי לרחל, ולהם שני ילדים.
אדיבי נולד בליטא בשם רחביה פיינשטיין, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בצעירותו.
הוריו היו מראשוני המתיישבים במושבה רחובות.
הוא קיבל חינוך עברי במושבה ולמד בתיכון הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
לאחר מכן נסע ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, ארצות הברית.
בשנת 1926 נישא אדיבי ללינה, בתו של התעשיין והנדבן הציוני שמואל בלום.
אדיבי אף ניהל את סניף מפעל השיניים התותבות שפתח בלום בקפריסין בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. לאחר מכן היה מהנדס של מע"ץ בדרום ארץ ישראל.
בשנות ה-50 התגורר אדיבי בשכונת אפרידר באשקלון, ניהל את סניף בנק לאומי באשקלון ולקח על עצמו תפקידים ציבוריים שונים כמו השתתפות בגוף מייעץ לשירות התעסוקה ועמידה בראש הוועד של מצעד הפרוטות.
בשנת 1965, לאחר פרישתו לגמלאות מבנק לאומי, פרש ממפא"י ועבר לגח"ל, כדי להיות מועמדה לראשות העיר.
בבחירות בראשית נובמבר 1965 זכה גח"ל בראשות אדיבי בשישה מנדטים מתוך 15 והוא מיהר לחתום על הסכם קואליציוני עם רפ"י שהבטיח לו את תפקיד ראש עיריית אשקלון.
בבחירות הבאות, באוקטובר 1969 זכתה רשימת גח"ל בראשותו ב-7 מתוך 15 מושבים במועצה - אדיבי כיהן בתפקיד ראש העיר עד ליום פטירתו ב-1972 ונקבר באשקלון.
רחבת הר הרצל היא רחבת הטקסים המרכזית בהר הרצל בירושלים.
הרחבה ממוקמת בנקודה הגבוהה ביותר בהר הרצל ממנה נשקפים נופי ירושלים ובסמוך אליה מצויות שתי נקודות תצפית אל מרכז העיר.
הרחבה נמצאת בין בית הקברות הצבאי הלאומי לבין בית הקברות הממלכתי האזרחי.
בצד הצפוני של הרחבה נמצא קברו של בנימין זאב הרצל, ובצדה הדרומי נמצאת סככת מנוחה למבקרים.
הרחבה משמשת בכל שנה לטקס הדלקת המשואות, שהוא הטקס המרכזי הנועל את יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה ופותח את חגיגות יום העצמאות במעמד קהל מוזמנים, יושב ראש הכנסת וראשי המדינה.
הרחבה הוקמה בשנת 1950 בנקודה הגבוהה ביותר על הר הרצל ונחנכה ביום העצמאות השני של מדינת ישראל במעמד יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק, אך בגלל מספר המשתתפים המועט וגודלה הקטן היא הורחבה כמה שנים מאוחר יותר לכדי גודלה הנוכחי כיום.
ב-6 בנובמבר 1995 נערך ברחבה טקס האשכבה של ראש הממשלה יצחק רבין, לאחר הירצחו, בנוכחות קהל רב.
בסוף שנות ה-90 נערכה תחרות להקמת רחבה חדשה, תוכנית שהתבטלה לבסוף.
התוכנית כללה גם הקמת ביתן עבור כלי תקשורת.
ב-18 באפריל 2012, במהלך החזרות לטקס המרכזי, נהרגה סגן , דגלנית מחיל הרפואה ועימה נפצעו שבעה חיילים, לאחר שהתמוטט גשר התאורה שהקיף את הרחבה.
הוריה של סג"ם הילה בצלאלי, הדליקו בטקס באותה שנה משואה לזכרה, בצוותא עם יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין.
ב-30 בספטמבר 2016 נערך ברחבה טקס האשכבה של נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס מול כ-5,000 אישי ציבור ומנהיגים מרחבי העולם.
רחבת הכותל המערבי היא כיכר עירונית חשובה ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים.
המשמשת באופן מסורתי כמקום מקודש לתפילה.
הכיכר הוקמה בצמוד לכותל המערבי, על חורבות שכונת המוגרבים ב־1967 ואיחודה של העיר ירושלים יחד עם כיבוש הר הבית שנמצא מעליה לצורך הקמת כיכר ציבורית עבור המתפללים הרבים מהארץ ומכל העולם המגיעים אל העיר העתיקה בירושלים.
בחלקה הצפוני של הרחבה נמצאים: מנהרות הכותל, מרכז שרשרת הדורות, וישיבת האידרא.
בחלקה המערבי נמצאים: "ישיבת אש התורה" וחפירות ארכאולוגיות שמתכוננות להיפתח לציבור בשנה הבאה ביחד עם מרכז מבקרים חדש עבור מבקרי הכותל המערבי.
בחלקה הדרומי נמצאים: "חפירות הכותל המערבי", "הגן הארכאולוגי ירושלים", "ישיבת פורת יוסף", ו"שער האשפות".
מתחם הכניסה אל "מנהרות הכותל" מחבר את רחבת הכותל אל רחוב הגיא ברובע המוסלמי של העיר העתיקה ומעליו רחוב מדרגות מעלה הרב יהודה גץ משמש בתור הכניסה אל הרחבה מכיוון אזור השווקים.
מעל הרחבה בצידה המערבי נמצא "רחוב הכותל", המשמש כרחוב מגורים עבור תושבי הרובע היהודי וגם כתצפית על כל הרחבה ביחד יכולת נקודות עצירה ומנוחה עבור תיירים המגיעים לסיורים בעיר העתיקה.
לצד שער הרחבה הדרומי נמצא רחוב מעלות רבי יהודה הלוי המקשר את הרחבה אל רחוב משגב לדך שרובע היהודי ואל רחבת המנורה, המשמשת כנקודת תצפית אל הר הבית ואל הר הזיתים ובה מוצג לראווה דגם של מנורת שבעת הקנים (הועתקה זמנית לכיכר החורבה עקב העבודות לבניית מעלית הכותל).
רחוב מעלות הרב שלמה גורן היוצא מכיוון: "שער האשפות" ועולה אל אזור הרובע הארמני משמש בתור הכניסה הדרומית של הרחבה.
סמוך לשער הדרומי נבנית מעלית הכותל שעתידה לחבר בין מפלס הרובע היהודי למפלס רחבת הכותל.
לפני כיבוש מזרח העיר בידי כוחות צה"ל שכנה בצמוד אל הכותל המערבי שכונת המוגרבים שהוקמה בשנת 1193 על ידי בנו של צלאח א-דין, אל-אפדל איבן צלאח א-דין עבור מוסלמים יוצאי המגרב.
בשנת 1887 ניסה הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד לקנות את בתי השכונה ולתת לתושבי השכונה בתים במקום אחר, ניסיון שלא צלח.
הכותל המערבי היה סימטה צרה הצמודה אל בתי המוסלמים כאשר המתפללים היהודים נהגו להתפלל במקום ללא שום תנאים, מפני שהשלטון המנדטורי אסר על העמדת מחיצה בין נשים לבין גברים ועל הצבת ספסלים לישיבה.
המתפללים סבלו התנכלויות מצד התושבים המוסלמים שנהגו להפריע ליהודים להתפלל וגם להשליך אשפה בצמוד אל אבני הכותל.
עד 1967 נקראו הרחובות המובילים משער יפו ועד שער האשפות המוביל אל הרחבה בשם: דרך הכותל המערבי .
שלושה ימים לאחר מלחמת ששת הימים נתבקשו התושבים לפנות את 135 בתי השכונה כולל מסגד שהיה בשכונה לצורך יישור השטח והקמת כיכר ציבורית עבור מתפללי הכותל המערבי.
השריד היחידי שנותר ברחבת הכותל המערבי משכונת המוגרבים זהו "גשר המוגרבים" המוביל מרחבת הכותל לשער המוגרבים, אשר קרס גם הוא ב-2004 ובמקומו נבנה גשר זמני.
באוקטובר 1968 הוקמה תחנת אוטובוסים בכניסה לרחבה, הורחב כביש הגישה משער האשפות וקואופרטיב אגד החל להפעיל קו אוטובוס לרחבה.
באוגוסט 1967, התמנה האדריכל יוסף שנברגר להתוות תוכנית ראשונה לרחבת הכותל, אלא שקמה התנגדות מצד גורמים תכנוניים לתוכנית, שהפכה במהרה לראשונה מבין סדרה של תוכניות שלא הושלמו מעולם.
בשנת 1970, הוזמן אדריכל הנוף שלמה אהרונסון לערוך תוכנית לעיצוב רחבת הכותל.
הוא הציע להעמיק את חלקה המזרחי של הרחבה באמצעות חפירה באדמה, שתגיע עד למפלס הרחוב בתקופת הבית השני.
בשנת 1972, עיריית ירושלים הזמינה את האדריכל משה ספדיה לתכנן את המתחם.
תוכניתו, שממשיכה במידת מה את זו של אהרונסון.
ספדיה תכנן רחבה מדורגת היורדת מהרובע היהודי עד למפלס הרחוב ההרודיאני, ויוצרת סדרה של רחבות מדורגות המשקיפות לעבר הכותל.
גם התוכנית הזו לא מומשה מעולם, אך את הקמרונות והכיפות מימש האדריכל בבניין ישיבת פורת יוסף בשולי הרחבה, ובדירתו הפרטית שאותה הקים בחזית הרובע היהודי הפונה אל רחבת הכותל.
בשנת 1976, עמד עו"ד ארווין שמרון בראש ועדת שמרון, שהוקמה כדי לבחון הצעות לתכנון רחבת הכותל.
הוועדה המליצה על אימוץ התוכנית של האדריכל משה ספדי.
אך התוכנית נדחתה סופית עקב התנגדותם של חוגים דתיים וחרדים.
בדצמבר 2015 אושרה הקמתו של "בית הליבה", מרכז מבקרים חדש מעל האתר הארכאולוגי ברחבה, ביוזמת הקרן למורשת הכותל המערבי ובתכנונה של האדריכלית עדה כרמי-מלמד.
אתרים מסביב לרחבת הכותל המערבי
רחבת גטו ורשה היא רחבת הטקסים המרכזית ביד ושם, בהר הרצל שבירושלים.
הרחבה ממוקמת במרכז יד ושם, בנקודה הצופה אל מדרון עין כרם ובסמוך למוזיאון לתולדות השואה, אוהל יזכור, המרכז הלימודי, ביתן התערוכות ואנדרטת ניולנדה.
בחזית הרחבה נמצא קיר זיכרון ועליו העתק של האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה של הפסל נתן רפופורט, שגרסתה המקורית נמצאת במקומו של גטו ורשה בפולין.
ההעתק אינו נאמן למקור, מאחר שבאנדרטה שבוורשה דמות האם היא חשופת שד וגם דמות הגבר במרכז חשוף חזה, ואילו בירושלים פטמותיהם אינן חשופות, אלא מכוסות.
רחב זנב צהוב-שפה המכונה קרייט ימי מפוספס (שם מדעי: Laticauda colubrina) הוא מין של נחש ים ארסי מהסוג רחב זנב שבמשפחת הפתניים.
הנחש חי בימים האינדו-פסיפים הטרופיים מחופי מזרח הודו עד לאי פיג'י באוקיינוס השקט ומצפין עד לאיי ריוקיו שביפן.
כמה פרטים נמצאו בחופי אוסטרליה, קלדוניה החדשה וניו זילנד.
נחש זה מגיע לאורך 1.5 מ' בממוצע ויכול להגיע גם ל-2 מ'.
לנחש גוף רחב מפוספס בפסים כהים על רקע לבן והזנב מסתיים בקצה רחב.
חלקו העליון של הראש, מהשפתיים והחוטם השטוח עד לאחורי הראש בעלי גוון צהבהב.
נחש זה הוא אחד מהארסיים ביותר על כדור הארץ ויכול לשתק ולהרוג בקלות.
הנחש שוחה רוב זמנו מתחת למים בעיקר בשוניות אלמוגים וחופים סלעיים וצד בהם דגים קטנים ובעיקר צלופחאים שונים.
הנקבות מעיזות להתמודד עם מיני קונגריים בינוניים, בעוד הזכרים יעדיפו טרף קטן יותר.
לעיתים נחשי הים צדים יחד עם להקות דגים טורפים ממשפחת הצניניתיים והמוליתיים, בעיקר בשוניות באינדונזיה.
הנחש עולה לחוף בעיקר לצורכי רבייה והוא מטיל ביצים בחולות החוף.
הנחש אינו תוקפני אך הוא יכול להכיש ולהרוג אם יאיימו עליו, דבר שקורה לעיתים לדייגים הפורשים רשתות ומעלים נחשי ים ברשתם.
בשל ארסיותו וצבעיו הבולטים לנחש זה יש מעט מאוד טורפים בטבע, ביניהם נחשים אחרים, תנין הים ועופות דורסים כמו עיטם לבן-חזה, אך הם זהירים ביותר בציד שלו.
מספר חיות מחקות את הנחש הארסי כדי להתחמק מטריפה, למשל המין מירנון זעמני.
רחב זנב שחור-רצועות (שם מדעי: Laticauda semifasciata) הוא מין של נחש ים מהסוג רחב זנב המצוי בטבע במזרח האוקיינוס השקט לחופי יפן, סין, טאיוואן וקוריאה ובחלק מדרום-מזרח אסיה בווייטנאם, סינגפור, הפיליפינים ובאינדונזיה.
לאחרונה מין זה נצפה באזורים צפוניים, ככל הנראה בשל שינויי אקלים המשפיעים על בתי גידולם.
מין זה קרוב לקרייט ימי מפוספס.
לנחש רצועות שחורות לאורך גופו הבהיר והוא בעל ראש רחב אך קצר וזנב רחב.
הנחשים הזכרים והנקבות מגיעים לבגרות מינית באורך 80 ס"מ ו-70 ס"מ בהתאמה, עם אורך מקסימלי של 170 ס"מ.
הנחש מותאם לחיים בים והוא יכול לעצור את נשימתו עד לשש שעות מתחת למים.
בניגוד לשאר נחשי הים הנקבות מטילות 3–6 ביצים על החוף.
זהו נחש ארסי מאוד, עם ארס החזק פי 10 מארס של קוברה, מה שמאפשר לו להרוג אדם בקלות.
עם זאת הוא כמעט ולא מכיש אנשים והוא יתקוף רק כמוצא אחרון.
הטרף של הנחש הוא דגים שונים שוכני אלמוגים והוא מכניס את ראשו לחריצי אלמוגים כדי להכיש ביעילות דגים לא זהירים.
לעיתים הוא משתף פעולה עם צניניות ודגי מולית.
רחוב 101 דלמטים היא סדרת הנפשה בריטית-קנדית, הלוקחת חלק בזיכיון של דיסני, "101 דלמטים", המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת דודי סמית.
זוהי סדרת ההנפשה השנייה המבוססת על הזיכיון, לאחר הסדרה "101 דלמטים".
הסדרה עוקבת אחר 99 גורים דלמטים והוריהם, דאג ודלילה.
לעיתים קרובות, ההורים משאירים את הגורים דילן ודולי אחראים, בזמן שהם יוצאים לעבודה.
הדלמטים גרים לבדם ללא בני אדם ברחוב 101 דלמטים.
דילן - נחשב כמנהיג הגורים.
חולם להיות הכלב הראשון במאדים.
דולי - הגורה הגדולה ביותר.
מרדנית, חסרת דאגות ואוהבת הרפתקאות.
דנטה - גור גותי שמאמין בפוסט-אפוקליפסה.
בעל פרווה שחורה עם כתמים לבנים וסגולים.
דורותי - הגורה הקטנה ביותר.
דיזל - אחד הגורים הקטנים ביותר.
בעל חוש ריח מפותח, ובעל אובססיה לחפור.
דוקינס - בוגר יחסית, אך קטן יותר מדילן ודולי.
חנון של מדעים, אך חכם ואינטליגנטי מאוד.
דיפאק - אחד הגורים הקטנים ביותר.
מאמין בתורת הזן, ובניגוד לרוב הגורים, חי בשלום עם החתולים.
דלגאדו - אחד הגורים הקטנים יותר.
נכה ומתנייד באמצעות כיסא גלגלים, אך זה לא מונע ממנו להיות הגור המהיר ביותר.
דיג'יי - הוא אוהב מוזיקה והוא יכול לנגן על כל דבר.
דימיטרי 1, 2 ו-3 - שלישיית אחים בריונים ופרחחים.
דה וינצ'י - היא אומנית עם חזון מוזר, בדומה לאומן הרנסאנס שעל שמו היא נקראת.
דסטני - חברה בטריפל-די, והאינטלקטואלית בחבורה.
דסטני בעלת קולר בצורת לב.
דאלאס - חברה בטריפל-די, הזוהרת והבולטת בחבורה.
דאלאס בעלת קולר בצורת יהלום.
דז'ה-וו - חברה בטריפל-די, המוזרה בחבורה.
דז'ה-וו בעלת קולר בצורת כפתור.
קלאריסה - כלבה מגזע קורגי.
מפונקת מאוד והבעלים שלה עושה הכל בשבילה.
מתנשאת, ומייחסת לעצמה מעמד גבוה משל רוב הכלבים האחרים.
כל מי שלא מגיע לרמה שלה, היא קוראת לו "אספסוף".
קונסנטין- חתול אויב של משפחת הדלמטים.
רגוע אך לא לכלבים משתווה לדיפאק ומעריץ את גור מיאו
בימוי הדיבוב העברי נעשה על ידי תמי ברק, והופק על ידי עדי וולוצקי ועדי מור.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתדילןג'וש ברנרקובי ליקורמןדולימיכאלה דיץמאיה לבנידלילהאלה קניוןתמי ברקדאגרשאן סטוןאמנון וולףפרגוסקונור מקניילנדב ירושלמיהאנטר דה-וילג'ושוע לקליירדן קיזלרקרואלה דה-וילמישל גומזרונה בקרמן
בין המדבבים הנוספים בגרסה העברית, דיבבה אנג'ל ברנס, אשר טסה ללונדון לאירוע שיווק של הסדרה.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בארצות הברית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון12618 במרץ 201922 בפברואר 202029 במרץ 202122 בנובמבר 202121 באפריל 201927 באוגוסט 2020
רחבת הריקודים הוא פזמון שכתב יענקל'ה רוטבליט, והלחינה וביצעה יהודית רביץ.
בשיר מסופר על מערכת יחסים בין גבר לאישה שהכירו על רחבת הריקודים במועדון.
האישה היא בחורה מבית טוב והגבר עבריין.
הרקע לכתיבת השיר הוא סיפור אהבתם של שמעיה אנג'ל, שהואשם והורשע ברצח כפול ולאחר מכן גם ברצח שותפו לפשע בעודם מרצים מאסר, ושרה אנג'ל שהייתה נשואה לו באותה עת שהואשמה במתן הוראה וסיוע לרצח וזוכתה מחמת הספק.
רוטבליט סיקר את המשפט עבור עיתון "חדשות" בעת שכתב את השיר.
השיר נכלל באלבומה של יהודית רביץ שנקרא "באה מאהבה".
השורה בשיר "האושר הוא הפשע המושלם" היא תרגום מהותי של השיר "Happiness Is a Warm Gun" של הביטלס.
רחה שטרנבוך (Recha Sternbuch) לבית רוטנברג (1905–1971) הייתה שווייצרית-יהודייה שהצילה יהודים בתקופת השואה.
אביה היה הרב מרדכי רוטנברג, רב ומלומד ידוע.
בשנת 1912, בהיותה בת 7, עברו רחה ומשפחתה לאנטוורפן מפולין, בעקבות בקשת המנהיגים הדתיים של האוכלוסייה היהודית ההולכת וגדלה באנטוורפן למנות את אביה לרב הראשי של הקהילה החרדית בעיר.
בקהילה זו לא התאפשר לרחה לקבל חינוך דתי אורתודוקסי ולכן למדה בבית ספר ציבורי, בו למדה צרפתית.
בבית דיברה גרמנית עם משפחתה.
בביתה התקיימו מפגשים ללימוד יהדות למלומדי הקהילה, בהנחיית אביה.
כנערה השתתפה במספר מפגשים כאלה.
רחה נישאה ליצחק שטרנבוך, איש עסקים שמוצאו במונטרה, שווייץ, ועברה בשנת 1928 לגור עמו בסנט גאלן שבשווייץ, עיר הולדתו של בעלה.
המעבר לגאלן היה זעזוע תרבותי עבור שטרנבוך, שגדלה בקהילה דתית ולא הייתה מוכנה לקהילה הקטנה והליברלית של יהודי שווייץ.
משפחתו של יצחק עברה לארצות הברית לאחר פוגרום קישינב, אך לא התאקלמה שם ועברה לבזל, שווייץ, כשיצחק היה בן 10. אביו של יצחק הפך למנהיג קהילה אורתודוקסית בעיר שרוב יהודיה היו מתבוללים.
מבחינה זו, ילדותו של יצחק בשווייץ דמתה לילדותה של רחה בבלגיה, שכן בית אביו הפך לנקודת מפגש של מלומדים דתיים.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ממייסדי הציונות הדתית, שהה בבית שטרנבוך בשנת 1914, כאשר החלה מלחמת העולם הראשונה, חוויה שהשפיעה ככל הנראה על השקפותיה של משפחת שטרנבוך על הציונות.
יצחק לא הצליח למצוא שידוך בקהילה השווייצרית-יהודית, שרוב אנשיה היו מתבוללים, ופגש את רחה לאחר ששמע שבתו של רב גדול מבקשת להינשא.
למרות היותה אשה אורתודוקסית, עם ילדים, בהריון, רחה נהגה להגיע בלילות לאזור המיוער ליד הגבול האוסטרי ולנסות להבריח פליטים ולהתחמק משומרי הגבול השווייצרים שקיבלו הוראה להחזיר יהודים מעל גיל שש-עשרה ומתחת לגיל שישים.
היא עבדה עם קצין משטרה שווייצרי, פאול גרינינגר, שבשנת 1938 עזר לה להבריח למעלה מ-800 פליטים לשווייץ.
רחה שטרנבוך נעצרה ונכלאה, ואיבדה את עוברה.
גרינינגר איבד את מקום עבודתו ואת הפנסיה שלו עקב עזרתו ליהודים.
לאחר שחרורה מהכלא, המשיכה רחה שטרנבוך בפעילותה, לרוב לבדה, ופעלה לחילוץ של למעלה מ-2,000 יהודים.
היא הבריחה אשרות שווייצריות מזויפות ליהודים מעבר לגבולות גרמניה הנאצית ואוסטריה.
מאוחר יותר קיבלה אשרות כניסה סיניות שאיפשרו לבעליהן להגיע לשווייץ ואיטליה, משם יכלו להיות מוברחים לארץ ישראל.
ביום בר המצווה של בנה הודיעו לה כי יהודים נמצאים בסכנה בצרפת של וישי.
במקום ללכת לבית הכנסת נסעה ברכבת לצרפת בשבת והצילה את היהודים שהיו בסכנה, מטעמי פיקוח נפש.
הייתה לה גישה לדואר הדיפלומטי הפולני וכך הצליחה לשלוח מכתבים מוצפנים לאנשי הקשר שלה בוועד ההצלה בארצות הברית ובטורקיה.
בערוץ זה העבירה רחה לסניף ועד הצלה בניו יורק, ב-2 בספטמבר 1942, מידע על זוועות השואה, אשר אושש במברק ריגנר באוגוסט 1942. המידע נשלח כדי להתריע בפני יהדות אמריקה על השואה, והוביל לפגישה של 34 ארגונים יהודיים.
הדואר הדיפלומטי הפולני שימש גם להעברת מסרים סודיים, וכסף ליהודים באירופה הכבושה על ידי הנאצים כשוחד להצלה.
רחה שטרנבוך פיתחה קשרים טובים עם השליח האפיפיורי לשווייץ, מונסיניור פיליפה ברנדיני (Phillippe Bernadini), דיקן הקהילה הדיפלומטית השווייצרית.
הוא העניק לה אפשרות להיעזר בשליחויות הוותיקן למשלוח כסף ומסרים לארגוני יהודים וארגוני התנגדות באירופה הכבושה בידי הנאצים.
רחה שטרנבוך הייתה בין הראשונים שהשיגו תעודות זהות דרום אמריקאיות והפיצו אותן ליהודים שחייהם היו בסכנה על ידי הנאצים.
בספטמבר 1944 יצרה רחה שטרנבוך קשר עם ז'אן מרי מוזי, נשיא שווייץ לשעבר ומכר של הימלר.
לבקשתה של שטרנבוך, ניהל מוזי, בעזרת בנו, בנואה מוזי, משא ומתן עם הימלר, על שחרור יהודים ממחנות ריכוז תמורת כופר של מיליון דולר.
ב-7 בפברואר 1945 הועברו לשווייץ בזכות התיווך 1,210 אסירים מטרזינשטט ושחרורם של אסירים נוספים הובטח במרווחים של שבועיים, אך לא היה שחרור נוסף.
רחה ויצחק שטרנבוך המשיכו לנהל משא ומתן דרך מוזי עד סוף המלחמה.
הושג הסכם למסור ארבעה מחנות ריכוז לידי בעלות הברית בתמורה לערבות ארצות הברית לשומרי המחנה שיישפטו במקום להיות מוצאים להורג.
כך ניצלו חייהם של אסירים רבים.
רחה ויצחק ניהלו משא ומתן לשחרור אלפי נשים ממחנה רוונסברוק ושחרור 15,000 יהודים שהוחזקו באוסטריה.
בנה הוא הרב אברהם שטרנבוך.
במאי 2023 קראה קבוצה של היסטוריונים, נציגי הקהילה היהודית ואנשי ציבור שווייצריים, בהם האמנית פיפילוטי ריסט, לשנות את השם של כיכר רייפאייזן בסנט גאלן לכיכר רחה שטרנבוך.
זאת, בשל דעותיו האנטישמיות של הבנקאי פרידריך וילהלם רייפאייזן, על שמו קרויה היום הכיכר.
התהליך הרשמי כפוף להחלטת העירייה המקומית וצפוי לקחת לפחות מספר חודשים.
ערך על רחה ויצחק שטרנבוך ב באתר יד ושם
רחוב אוקספורד הוא רחוב מרכזי בעיר וסטמינסטר שבאזור וסט אנד בלונדון, והוא נמשך בין כיכר מארבל ארץ' (Marble Arch) לבין רחוב טוטנהאם קורט (Tottenham Court Road) דרך כיכר אוקספורד (Oxford Circus).
הרחוב מהווה גבול נומינלי בין אזורי פיצרוביה ומרילבון שמצפון לו, לבין סוהו ומייפייר שמדרומו.
זהו רחוב הקניות העמוס ביותר באירופה, עם כ-300,000 מבקרים ביום, ובשנת 2012 היו בו כ-300 חנויות.
הרחוב מהווה חלק מכביש A40, כביש ראשי המחבר בין לונדון לפישגארד, אם כי אין שילוט המעיד על כך, והתנועה בו מוגבלת לרוב לאוטובוסים ומוניות.
הכביש היה במקור חלק מה-Via Trinobantina, דרך רומית שחיברה בין אסקס להמפשייר דרך לונדון.
במהלך ימי הביניים היה הכביש מוכר בשם "דרך טייברן" (Tyburn Road), והתפרסם לשמצה בשל הוצאות להורג פומביות של אסירים בתלייתם בגבעת טייברן (Tyburn Gallows).
במאה ה-18 שונה שמו ל"כביש אוקספורד" ולאחר מכן ל"רחוב אוקספורד", ובמהלך תקופה זו החל לעבור שינוי מאזור מגורים לאזור מסחרי וקמעונאי, מה שמשך אליו רוכלים, נוכלים וזנות.
חנויות הכלבו החלו להשתלט על מראה הרחוב בתחילת המאה ה-20, והבולטת מכולן הייתה סלפ־רידג'ס (Selfridges), שנפתחה בשנת 1909. הרחוב ספג הפצצות כבדות במהלך מלחמת העולם השנייה, וכמה חנויות ותיקות, כולל John Lewis & Partners, נהרסו כליל ונבנו מחדש מהיסוד.
למרות התחרות ממרכזי קניות מחוץ לעיר וקמעונאות מקוונת, רחוב אוקספורד נותר מיקום מבוקש למסחר קמעונאי.
רבות מרשתות הקמעונאות הבריטיות מחזיקות ברחוב את חנויות הדגל שלהן, ובמקום נמצאים גם מספר מבנים לשימור.
בניגוד לרחובות קניות סמוכים כמו בונד סטריט, רחוב אוקספורד שמר על אלמנט של מסחר זול לצד חנויות קמעונאיות יוקרתיות יותר.
באופן כללי, הקצה המזרחי של רחוב אוקספורד כולל שיעור גבוה יותר של חנויות זולות יותר, מסעדות מזון מהיר וחנויות למזכרות, בעוד שבקצה המערבי, הקרוב לשכונת מאייפייר העשירה, נמצאות חנויות יוקרה ומותגים בולטים יותר.
חלק מחנויות האלקטרוניקה המפורסמות של רחוב טוטנהאם קורט התפשטו גם לקצה המזרחי שלו.
כאזור קניות פופולרי וציר ראשי לאוטובוסים ומוניות בלונדון, רחוב אוקספורד סובל מעומסי תנועה, צפיפות הולכי רגל, רישום בטיחות לקוי וזיהום אוויר.
לשם כך, יישמה רשות התחבורה של לונדון (TfL) ותאגידים נוספים מספר תוכניות ניהול תנועה, כולל איסור על כלי רכב פרטיים בשעות היום בימי חול ושבתות (מאז שנות ה-70), הרחבת המדרכות ושיפור מעברי חצייה.
רחוב אוקספורד משתרע לאורך כ-1.9 ק"מ ונמצא כולו בתחום עיריית ווסטמינסטר.
הרחוב מתחיל בצומת סנט ג'יילס (St Giles Circus) כמתחם המשך מערבי של ניו אוקספורד סטריט, ועובר בצמוד לצ'רינג קרוס רוד, טוטנאם קורט רוד (ליד תחנת טוטנאם קורט רוד).
הוא ממשיך לאורך ראת'בון פלייס (Rathbone Place), וורדור סטריט (Wardour Street) וגרייט פורטלנד סטריט (Great Portland Street) עד לכיכר אוקספורד, שם מצטרף לריג'נט סטריט.
משם ממשיך מעבר לבונד סטריט, תחנת בונד סטריט וור סטריט (Vere Street), ומסתיים במארבל ארץ'.
המשך המסלול הוא כביש ביי-ווטר (Bayswater Road) והולנד פארק אווניו (Holland Park Avenue) לכיוון שכונת שפרדס בוש (Shepherd's Bush).
הכביש נמצא באזור התשלום על עומס תנועה בלונדון.
הוא חלק מכביש A40, שרובו מהווה דרך ראשית המחברת בין לונדון לפישגארד (דרך אוקספורד, צ'לטנהם, ברקון והאברפורדווסט).
כמו כבישים רבים במרכז לונדון שאינם עוד דרכי מעבר, מספר הכביש אינו מוצג בשלטים.
רחוב אוקספורד עוקב אחר נתיבו של כביש רומי, ה-Via Trinobantina, שחיבר בין Calleva Atrebatum (ליד סילצ'סטר, המפשייר) לקמולודונום (כיום קולצ'סטר) דרך לונדון, והפך לאחד הנתיבים המרכזיים לתוך ומחוץ לעיר.
בין המאה ה-12 לשנת 1782, הרחוב היה ידוע בשמות שונים כגון Tyburn Road (על שם נהר טיברן שחצה אותו מצפון לדרום), Uxbridge Road (שמשמש כיום לשם הדרך בין Shepherd's Bush ל-Uxbridge), Worcester Road ו-Oxford Road.
במפת לונדון של ראלף אגאס מהמאה ה-16, מתואר הרחוב בחלקו כ-"The Waye to Uxbridge" ואחר כך כ-"Oxford Road", כשהאזור במפגש הנוכחי של רחוב אוקספורד ו-Rathbone Place היה חקלאי וכפרי.
כנסיית פרבר טיברן עמדה בצדו הצפוני של הרחוב, בנקודה שבה הוא חצה את הנהר (שהלך לאורך מה שנקרא כיום Marylebone Lane).
כנסייה זו, שהייתה המבנה המתועד הקדום ביותר ברחוב אוקספורד, נהרסה בשנת 1400, ובמקומה נבנתה כנסייה חדשה מעט צפונה יותר.
מאוחר יותר נבנה באתר בית משפט, ששימש גם כאולם מועצת הפרבר; הוא שימש למטרה זו עד שנת 1920, אז הוחלף על ידי עיריית מרילבון.
מנופי הוצאה להורג בטיברן, שנמצאו סמוך למקום שבו כיום עומד Marble Arch, שימשו כמקום הוצאות להורג פומביות בין השנים 1388 ל-1783.
למרות שהייתה דרך ראשית לעגלות נוסעים, היו לאורכה מספר מכשולים, כולל הגשר מעל נהר הטיבורן.
בשנת 1721 הוקמה קרן סלילה (Turnpike Trust) כדי לשפר את תחזוקת הדרך.
הרחוב הפך למפורסם לשמצה כנתיב שבו הובלו אסירים בדרכם האחרונה מבית הכלא ניוּגֵייט לגרדום בטיבורן.
הצופים היו לועגים לאסירים כשעברו בעגלות, ואף יכלו לקנות בחנויות ובטברנות חבל ששימש בתלייה מהתליין עצמו.
בסביבות שנת 1729, הדרך החלה להיקרא בשם "רחוב אוקספורד".
הפיתוח של רחוב אוקספורד החל במאה ה-18 לאחר שרבים מהשדות שסביבו נרכשו על ידי רוזן אוקספורד.
בשנת 1739, גנן מקומי בשם תומאס האדל בנה מבנים בצידו הצפוני של הרחוב.
לאחר מותו של רוזן אוקספורד, הנכסים עברו בירושה לביתו, הדוכסית מפורטלנד, ובהמשך עברו לדורות הבאים של הדוכסים כאחוזת פורטלנד, עד שבשנת 1879 היא הפכה לאחוזת הווארד דה וולדן (דרך אחותו של הדוכס החמישי).
הפיתוח מערבה נמשך בין השנים 1763–1793 עם תחילת הבנייה באחוזת פורטמן.
הפנתיאון, מקום לבידור ציבורי, נפתח בשנת 1772. הרחוב הפך לפופולרי כמרכז לבילויים, כולל קרבות דובים, תיאטראות ופאבים.
עם זאת, הוא לא נחשב אטרקטיבי בעיני המעמד הבינוני והגבוה בשל קרבתו לגרדום טייברן הידוע לשמצה ולשכונת העוני סנט ג'יילס רוקרי.
הגרדום הוסר בשנת 1783, ובסוף המאה ה-18 כבר נבנה רחוב אוקספורד ברציפות מצומת סנט ג'יילס ועד פארק ליין, וכלל שילוב של בתים פרטיים, חנויות ומקומות בילוי.
הפנתאון נסגר כמרכז בידור בשנת 1814 (כעשרים שנה לאחר מכן נפתח מחדש כבאזאר מקורה); בעקבות כך, באזאר נוסף (שפעל מעבר לרחוב) נסגר, ובשנת 1836 נפתח במקום תיאטרון "הנסיכה" (Princess's Theatre).
רחוב אוקספורד שינה את אופיו ממגורים למסחר לקראת סוף המאה ה-18. בביקור ערב בשנת 1786 תיארה סופיה פון לה רוש שפע של חנויות מוארות במנורות ארגאן מאחורי חלונות זכוכית מהודרים: חנויות ממתקים, פירות, שענים, צורפים, דוכנים שמכרו משקאות חריפים, חנויות זכוכית, חרסינה, משי, מנורות ועוד.
היו גם קמעונאים לבגדים מסוגים שונים ונגריות (כגון Gillow & Co., שהוקמה ב-1769).
רוכלים מכרו מזכרות לתיירים באותה תקופה.
על פי תוכנית במדריך Tallis's London Street Views שפורסמה בסוף שנות ה-1830, כמעט כל רחוב אוקספורד – פרט לקצהו המערבי – שימש בעיקר למסחר.
פיטר רובינסון פתח את חנות הבדים שלו במספר 103 ברחוב בשנות ה-30 של המאה ה-19, ועד שנות ה-90 של אותה מאה התרחבה החנות ותפסה את כל הבלוק שבין רחוב גרייט פורטלנד לרחוב ריג'נט.
בדומה לכך, רשת Marshall & Snelgrove פתחה סניף ברחוב ור בשנת 1837, ובתוך 40 שנה התרחבה גם היא כדי למלא את כל הבלוק עד רחוב מרילבון ליין, ושכנה (משנת 1870) בבניין חדש שתוכנן על ידי האדריכלים הוראס ג'ונס ואוקטביוס הנסארד.
מה שבימינו מכונה "כלבו" (Department Store) החל להופיע ברחוב אוקספורד בשנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר Marshall & Snelgrove, לאחר שנבנתה מחדש, הייתה בין הראשונות.
ג'ון לואיס (John Lewis Partnership) פתח חנות קטנה במספר 132 בשנת 1864; בשנת 1878 רכש את הנכס הסמוך, ובמהלך עשרים השנים הבאות המשיך להתרחב ואף החל לשפץ ולבנות מחדש.
בינתיים, עבודות הקמה של רכבת סנטרל לונדון (כיום קו סנטרל של הרכבת התחתית של לונדון), אשר עוברת מתחת לרחוב אוקספורד בחלק ממסלולה, החלו בשנת 1896. עבודות אלו דרשו את בנייתם של ארבע תחנות חדשות ברחוב או בסמוך לו: מרבל ארץ', בונד סטריט, אוקספורד סירקוס וטוטנהאם קורט רוד.
מבין שלושת המהנדסים הראשיים של הפרויקט, רק בנג'מין בייקר זכה לראות את השלמת הרכבת.
ב-27 ביוני 1900 פתח הנסיך מוויילס (שנה לאחר מכן הוכתר כמלך אדוארד השביעי) את הקו בטקס חגיגי, והשירות לקהל החל ב-30 ביולי.
המסלול שעבר מתחת לרחוב אוקספורד הפך את הקו לרכבת הראשונה שסיפקה שירות ישיר לאזורי התיאטראות והקניות של הווסט אנד והסיטי.
קו בייקרלו הגיע לתחנת אוקספורד סירקוס ב-10 במרץ 1906, וקו המפסטד הגיע לטוטנהאם קורט רוד ב-22 ביוני 1907 (הפך מאוחר יותר לחלק מקו נורת'רן).
הפיתוח ברחוב אוקספורד נמשך גם במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנת 1902 נפתח בית הכלבו Bourne & Hollingsworth.
בשנת 1906, כשWaring & Gillow פתחו את חנותם החדשה, זו הפכה לחנות הראשונה בווסט אנד שתפסה בלוק עירוני שלם.
ב-15 במרץ 1909 נפתח בית הכלבו סלפרידג'ס במספר 400 ברחוב – והשפעתו על תחום הקמעונאות בבריטניה הייתה עצומה.
סלפרידג'ס חידש את התפיסה של חנות כלבו כמוסד חברתי ותרבותי הפתוח לכולם, עם עיצוב חלונות ראווה חדשני, שירות לקוחות יוצא דופן ופרסום מבריק.
יצרנית הנעליים Lilley & Skinner רכשה ב-1914 את החכירה של המבנים במספרים 358–360, ובהמשך התרחבה עד מספר 366. בשנת 1921 נחשבה החנות לחנות הנעליים הגדולה בעולם.
ב-1922 רכשה C&A את המבנים במספרים 376–384, ועד לעזיבתה את השוק הבריטי בשנת 2001, ניהלה שלושה סניפים ברחוב אוקספורד.
ראוי לציון שכל בתי הכלבו שהוזכרו קודם לכן מוקמו או ממוקמים בצידו הצפוני של רחוב אוקספורד.
לא ברור אם מדובר בהעדפה חזותית לחלונות ראווה הפונים דרומה, בגישה נוחה יותר לצירי אספקה מהצפון, או פשוט בצירוף מקרים והשאלה נותרת פתוחה.
עם זאת, חנויות גדולות כן נפתחו גם בצידו הדרומי של הרחוב במאה ה-20: בשנת 1925 פתחה רשת Woolworths את סניפה הראשון באזור הווסט אנד במספר 311 ברחוב.
במהלך שנות ה-30 נפתחו מספר סניפים נוספים, בהם גם Littlewoods, שפתחה את חנותה הראשונה במרכז לונדון במספרים 207–213 בשנת 1937, ובהמשך התרחבה גם למספרים 197–205. החנות נבנתה מחדש בתחילת שנות ה-60, אך נסגרה בתחילת שנות ה-2000.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, רחוב אוקספורד הפך להיות כמעט כולו רחוב מסחרי מצב שעדיין קיים גם כיום.
עם זאת, בניגוד לרחובות סמוכים כמו בונד סטריט ופארק ליין, נשמר ברחוב אוקספורד גם אלמנט מפוקפק, שכלל רוכלים מזדמנים וזנות.
בהדרגה, עם התקדמות המאה, חנויות עצמאיות הלכו והוחלפו על ידי רשתות מסחריות גדולות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, רחוב אוקספורד הופצץ מספר פעמים.
בלילה ובשעות הבוקר המוקדמות של 17–18 בספטמבר 1940, תקפו 268 מפציצים גרמניים מדגמי Heinkel He 111 ו-Dornier Do 17 את אזור הווסט אנד, עם דגש על רחוב אוקספורד.
מבנים רבים ניזוקו כתוצאה מפגיעות ישירות או מהשריפות שפרצו לאחר מכן, כולל ארבעה כלבוים מרכזיים: ג'ון לואיס, סלפרידג'ס, בורן והולינגסוורת' ופיטר רובינסון.
ג'ורג' אורוול כתב ביומנו ב-24 בספטמבר כי רחוב אוקספורד היה "ריק לחלוטין מתנועה, ורק מעט הולכי רגל", וציין כי ראה "אין ספור שברי זכוכית שבורים".
חנות ג'ון לואיס עלתה שוב באש ב-25 בספטמבר ונחרבה כליל.