tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנקבות נחלקות לשתי קבוצות, אילו היכולות ללדת ילדים ואילו שלא.
אילו שיכולות נקראות "האמהות הקטנות" ואילו שלא נקראות "הנשים".
האמהות הקטנות הן האמהות של החזרזירים.
בעת שהן נולדות הן נמצאות בקיום הראשון בתוך גזע העץ.
לאחר מכן מועברות לבטן האחים של השבט שמעבירים את האמא הקטנה לאחד מעצי הטוטם.
עצי הטוטם מעבירים אל האמא הקטנה חומר גנטי והיא חוזרת אל הנשים הרה.
לפי אלה, קסנוביולוגית, הבגרות המינית מתרחשת בעוד האמהות הקטנות בגיל מאוד צעיר, כמעט עוברי.
עצי הטוטם שמעבירים את החומר הגנטי שלהם הם הנקראים "האבות".
האמא הקטנה נמצאת אצל הנשים עד שהחזרזירים הקטנטנים בתוך רחמה מספיק גדולים וחזקים כדי לאכול את דרכם החוצה מהרחם.
על הנשים לא מסופר הרבה בסאגת המשחק של אנדר.
ידוע שהן שרות ומדברות בשפת הנשים ובשפת הגברים והן שרות אותן.
הן שומרות על האמהות הצעירות ומטפלות באחים הקטנים.
הנשים הם השולטות בזכרים ומקבלות את ההחלטות, והנשים שגדלות לכך, הן עקרות מכיוון שהנשים הפוריות מתות ב'לידה'.
היחס אליהן מצד הגברים משתנה, לפעמים הם מכנים אותן בשמות גנאי ולפעמים מתייחסים אליהן בכבוד וחרדת קודש.
הזכרים הם הרוב בשבט החזרזירים.
הם נלחמים, נושאים את האמהות הקטנות ומדברים עם הקסנולוגים.
הזכרים נחלקים לאחים הקטנים (הקיום הראשון), לאחים (הקיום השני) והאבות (הקיום השלישי).
הקיום הראשון נקרא גם כחיים החשוכים.
לאחר שהפקיניוס אכלו את דרכם אל מחוץ לגוף אימם, שמתה בעקבות כך עוד בילדותה, הם נמצאים בתוך עץ האם לצד חזרזירים אחרים, ניזונים משרף העץ.
בסופו של קיום קצר זה, הם יוצאים מתוך העץ ועוברים לקליפת העץ, אל הקיום השני.
ידוע גם כחיים המוארים למחצה.
לאחר היציאה אל קליפת העץ החזרזירים שוב מנסים להשיג את שרף העץ ולשרוד.
ברגע שהם גדלים, הם יורדים מהעץ והופכים להיות אחים בוגרים בשבט.
האחים מבצעים את הטקסים, יוצאים להילחם נגד שבטים אחרים ונושאים את האמהות הקטנות בדרכן להפריה על עצי הטוטם, ההנאה הגדולה ביותר של חזרזיר אח.
החזרזירים חיים את רוב חייהם הגשמיים בקיום השני.
עם סיום חייהם, ברצח או במוות טבעי, על החזרזירים מונח שתיל עץ טוטם שגדילתו מאפשרת את המעבר לקיום השלישי.
כחלק ממחלת הדסקולדה, לאחר מות החזרזירים וקבירתם, התאים שלהם מתפצלים ומומרים לעצי הטוטם, וכך הופכים לעצים הקדושים להם סוגדים הפקיניוס האחים.
חלק מהעצים הופכים לעצי אבות שנחשבים לעצים הטובים יותר, האמיצים יותר והראויים יותר להפריית האמהות הקטנות.
בקיום השלישי ניתן עדיין לבצע פעילות פיזית כגון הכנת מוצרים שונים אותם יבקשו האחים, אך בעיקר לחשוב.
כדי לדבר עם עצי הטוטם משתמשים בשפת האבות הכוללת תיפוף באמצעות שני מקלות.
קיום זה נחשב לנעלה ביותר.
הריגת החזרזיר נחשבת לכבוד, לסימן שהגיע להישג דגול בחיים שלו.
נתינת זכות ההריגה מכבדת גם את ההורג עצמו.
בשעת המוות, לועסים הפקיניוס עשבי קאפים המצויים במקום ומשמשים כסם אלחוש.
לפני המוות מנקים את האזור מכל עשב או חפץ.
לאחר המוות הטקסי, משתנים איבריו הפנימיים של החזרזיר (למשל לב וכבד) ויוצרים עץ שתיל.
לפקיניוס רמה אינטלקטואלית דומה לזו של בני האדם, אך התפתחותם הטכנולוגית נחותה.
לפקיניוס יכולת גבוהה מאוד ללמידת שפות.
לפקיניוס ארבע שפות טבעיות: שפת האחים - השפה היומיומית אותם דוברים האחים הזכרים, שפת הנשים - השפה בה דוברות הנשים וכן האחים הזכרים בפנותם לנשים, שפת האבות - השפה בה מדברים עם פקיניוס בקיומם השלישי ושפת העצים היא שפה באמצעותה פונים לעץ על מנת להפכו לחומר גלם (ובפועל להמיתו)
לאחר הגעת האדם ללוזיטניה לומדים הפקיניוס את הסטארק, השפה הבין-כוכבית, ופורטוגזית, שפתם של תושבי לוזיטניה.
רמת הטכנולוגיה של החזרזירים נמוכה.
הטכנולוגיה שלהם כללה בתים בלבד, עד שפיפו נפטר.
ליבו, מירו ואואנדה הפרו את חוקי הקונגרס והעניקו לחזרזירים טכנולוגיה אנושית.
הם לימדו אותם חקלאות, שימוש בצמחים לשתייה, חשבון ועשיית חצים.
את הכלים יצרו מהעצים שנוצרו מעץ טוטם של אחד מהאחים המתים.
בסוף הספר החזרזירים לומדים גם לכתוב את שפתם.
חלומם של החזרזירים הוא לטוס לחלל, לכוכבים, בחלליות.
פקטורי רקורדס הייתה חברת תקליטים עצמאית בריטית, שנוסדה בעיר מנצ'סטר ב-1978 והתמחתה במוזיקה אלטרנטיבית ואלקטרונית.
בין הלהקות שהיו חתומות בחברה היו ג'וי דיוויז'ן, ניו אורדר והאפי מאנדייז.
במאי 1978 הקימו מגיש הטלוויזיה טוני וילסון והאמרגן אלן ארסמוס במנצ'סטר מועדון בשם "פקטורי", בו הופיעו להקות מקומיות, רובן להקות פאנק ופוסט פאנק.
את כרזות הפרסום למועדון עיצב פיטר סאביל.
בספטמבר אותה שנה החליטו השלושה להוציא אלבום אוסף בהשתתפות הלהקות שהופיעו במועדון.
אליהם הצטרפו מנהלה של להקת ג'וי דיוויז'ן, רוב גרטון, והמפיק המוזיקלי מרטין האנט, והחמישה הקימו את חברת התקליטים, שמשרדה שכן בדירתו של ארסמוס בעיר.
לאחר יציאת אלבום האוסף בתחילת 1979, הוציאה החברה כמה סינגלים, וביוני אותה שנה יצא האלבום המלא הראשון של החברה: Unknown Pleasures, אלבום הבכורה של ג'וי דיוויז'ן.
במאי 1980 התאבד בתלייה סולן הלהקה איאן קרטיס, ולאחר מותו הופיעו שירה של הלהקה Love Will Tear Us Apart, שהפך ללהיט בבריטניה, והאלבום Closer.
חבריו של קרטיס החליטו להקים להקה חדשה בשם ניו אורדר, כאשר סגנון הפוסט פאנק שאפיין את להקת האם התחלף בדאנס ובסינת'פופ - שינוי שסימן את המשך הדרך של החברה.
ב-1982 הקימה החברה בשיתוף ניו אורדר את מועדון ההסיינדה, במבנה ששימש בעבר מפעל טקסטיל.
המועדון משך קהל רב והפך מזוהה עם סגנונות הטכנו והאסיד האוס, אך הפסיד כסף רב, בין היתר בשל מחירי הכניסה והאלכוהול הנמוכים.
בשלב זה כבר פרשו האנט וסאביל מהחברה בשל מחלוקות כספיות, אם כי שניהם שבו לעבוד אתה בהמשך.
בשנים הבאות נהנתה החברה מהצלחתן של ניו אורדר (ששירה Blue Monday הפך ב-1983 ללהיט בינלאומי) והאפי מאנדייז (שהוציאה את אלבומה הראשון ב-1985), והשתמשה בכסף שהכניסו שתי הלהקות כדי לממן פעילויות רווחיות פחות.
אך ב-1992 נקלעה החברה לקשיים כלכליים קשים, לאחר שהאפי מאנדייז נשלחו להקליט אלבום בברבדוס (ולאחר מכן סירבו להעביר לחברה את סרטי ההקלטה) וניו אורדר הקליטו אלבום בעלות של 400 אלף ליש"ט.
בנובמבר אותה שנה הכריזה החברה על הליך פירוק.
ב-1994 ניסה טוני וילסון להחיות את החברה, בשיתוף פעולה עם חברת לונדון רקורדס, בשם Factory Too.
כשמאס בהגבלות שהוטלו עליו, הקים את חברת Factory LTD, ואחריה את חברת F4, שנסגרה בתחילת 2007, כאשר וילסון גילה שהוא חולה בסרטן.
הוא מת ב-10 באוגוסט באותה שנה.
מועדון ההסיינדה נסגר ב-1997, ונהרס זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 2002 יצא הסרט העלילתי Hour Party People 24 (בעברית: "אנשי המסיבות"), שעסק בפקטורי ובמועדון ההסיינדה.
הדמות הראשית בסרט התבססה על דמותו של וילסון.
במהלך השנים יצאו כמה ספרים שעסקו בסיפורה של החברה, אחד מהם מאת בסיסט ניו אורדר, פיטר הוק.
רבות מעטיפות התקליטים שהוציאה פקטורי, כמו גם כרזות הפרסום שלה, עוצבו על ידי פיטר סאביל, שהיה גם אחד מבעלי החברה, וסגנונו המינימליסטי הפך מזוהה אתה.
אחת העטיפות המפורסמות שעיצב הייתה זו של Unknown Pleasures, אלבומה הראשון של ג'וי דיוויז'ן, שכללה איור מתוך ספר אסטרונומיה שהופיע בצבע לבן על רקע שחור.
עטיפת אלבומה השני והאחרון של הלהקה, Closer, הציגה צילום של גופה באחוזת קבר, ועוררה סערה מאחר שהאלבום יצא זמן קצר אחרי התאבדותו של הסולן איאן קרטיס (אף שהעטיפה עוצבה לפני מותו).
הסינגל Blue Monday של ניו אורדר יצא בעטיפה מיוחדת בצורת דיסקט, שנטען כי עלויות הייצור שלה גרמו לחברה להפסיד כסף על כל עותק שנמכר, אף כי כנראה אין בכך אמת.
לאחר מותו של טוני וילסון, עיצב סאביל את המצבה שהונחה מעל קברו.
פקיסטן השתתפה לראשונה ב בברצלונה (1992), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה פקיסטן חלק מעולם.
המשלחת הראשונה אותה שלחה פקיסטן למשחקים הפאראלימפיים הייתה משלחת בת שני ספורטאים, גברים שניהם, שנשלחו לייצג את המדינה במשחקים שנערכו בברצלונה בשנת 1992.
האתלט חיידר עלי, הוא הספורטאי הפקיסטני הראשון שזכה במדליות פאראלימפיות, כשזכה בתחרות הקפיצה לרוחק (קטגוריה T37) במדליית הכסף ב, ובמדליית הארד ב וזכה במדליית זהב ראשונה למדינה בתרות זריקת דיסקוס ב.
פקטיאס (המאה ה-6 לפנה"ס) היה לודי שעורר מרד נגד כורש מלך פרס.
טבלוס קבע את מושבו בסרדיס, כורש הפקיד בידי פקטיאס אוצר של זהב שהיה אמור להגיע אל טבלוס, אולם פקטיאס ניצל את הזהב כדי לשכור שכירי חרב ועורר את הערים השונות באסיה הקטנה למרד כללי נגד פרס.
מזרס דרש מאנשי העיר להסגיר אותו, הם שאלו את האורקל המקומי שהשיב להם שעליהם לעשות כמצוותו של מזרס, אולם אנשי קימי היו מסופקים והחליטו לשלוח את פקטיאס למיטילנה.
אנשי מיטלינה הסכימו להסגיר את פקטיאס תמורת תשלום, אולם אנשי קימי התחרטו ומיהרו להעביר את פקטיאס לכיוס, אולם אנשי כיוס מסרו אותו לפרסים תמורת שטחים.
פקיסטן משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
פקיסטן החלה להשתתף במשחקי החורף החל מאולימפיאדת הנוער לוזאן (2020).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הפקיסטנים שתי מדליות אולימפיות לנוער.
המשלחת הראשונה של פקיסטן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה תשעה עשר ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג בענף הוקי השדה, כאשר נבחרת הנערים זכתה במדליית כסף.
ספורטאי המשלחת השתתפו גם בענפים הרמת משקולות וטקאוונדו ושחייה בהם הם סיימו במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שנים עשר ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים.
נבחרת הנערים בהוקי שדה לא זכתה באף מדליה, בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
ספורטאי הנוער השתתפו גם בענפים הרמת משקולות קליעה ושחייה אך לא הגיעו להישגים משמעותיים.
פקטינודון (שם מדעי: Pectinodon; מילולית: "שיני מסרק") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטרודוניים אשר חי בסוף הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה, אז נכחדו אחרוני הדינוזאורים.
בסוג זה ישנו מין אחד - Pectinodon bakkeri, שנקרא על שם החוקר רוברט בקר.
מין נוסף בוטל מחמת הספק.
שם הסוג נקרא על שם ה"מסרקים" שנמצאו בקצוות שיניו.
דינוזאור זה היה במקור מין של טרודון, דינוזאור חכם דו-רגלי אשר חי גם באזורי אקלים קוטבי והיה פעיל לילה.
הוא ידוע רק ממאובני שיניים שנמצאו בדרום אלברטה שבקנדה והשתייכו בעבר לטרודון.
ב-1982 החוקר קנת' קרפנפר (Kenneth Carpenter) ראה במאובנים אלה הוכחה לשיניים של דינוזאור קרוב.
ככל הנראה הוא היה דומה מאוד לטרודון ואף היה מכוסה נוצות.
כמו שאר הדינוזאורים הוא נכחד לפני 66 מיליון שנה.
פקיד קבלה הוא תפקיד פקידותי, אשר מבוצע בדרך כלל בלובי או בכניסה למשרד של ארגון, בית מלון וכדומה.
פקיד הקבלה עוסק בקבלת פני האורחים, החולים או הלקוחות.
בעוד שבאופן מסורתי נשים עסקו בתפקיד, לאורך השנים יותר גברים מועסקים כפקידי קבלה.
תפקידי פקיד הקבלה עשויים לכלול מענה לפניות מצד אורחים, מיון פריטי דואר, מענה לטלפונים, קביעת פגישות, וביצוע מגוון רחב של משימות משרדיות אחרות (כגון בין היתר שליחת פקסים).
פקידי קבלה עשוים להיות אחראים על אספקטים שונים של האבטחה בארגון, כגון מתן בקרת גישה, הנפקת תעודות ביקור, וכן מעקב ודיווח על פעילויות חריגות או חשודות.
פקיד הקבלה הוא לרוב האדם הראשון שיפגוש כל מי שיכנס למשרד של ארגון מסוימים, ובשל כך ישנה חשיבות רבה שפקיד הקבלה ישמור על התנהגות מקצועית בכל עת, ויישאר אדיב ורגוע.
בעקבות האוטומציה של תהליכים שונים במשרדים רבים, לאורך השנים התמעטו משרות של פקידי קבלה רבים, כאשר פונקציות שונות שביצע בעבר פקיד הקבלה מבוצעים כיום על ידי מחשבים או על ידי עובדים אחרים בחברה.
לדוגמה, מחשבים מסוגלים כיום לענות לשיחות טלפון.
עם זאת, פקיד קבלה בעל מיומנויות משרדיות/טכניות חזקות, אדיב, ובעל טאקט, עדיין נחשב לנכס מהותי לתדמית העסקית של החברה, ועדיין מבוקש מאוד בעולם העסקים.
פקיד היערות הוא מנהל אגף יער ואילנות במשרד החקלאות וביטחון המזון, הפועל תחת החטיבה למשאבי סביבה והוא המאסדר המפקח מטעם המדינה הממונה על טיפול וניהול היערות, אישור תוכניות העבודה ומפקח על ביצוען, כמו כן מפקח, מנחה ומנהל את נושא הגנת האילנות בכל מדינת ישראל ביער ומחוץ ליער.
התפקיד כולל מתן רישיונות לכריתה והעתקת עצים בוגרים, הן במרחב ציבורי והן במרחב פרטי, בהתאם לחוקי המדינה.
התפקיד נוצר בשנת 1926 במסגרת פקודת היערות בתקופת המנדט הבריטי וכיום מתנהל תחת משרד החקלאות וביטחון המזון.
תפקיד פקיד היערות הוגדר לראשונה בתקופת המנדט הבריטי, כחלק מפקודת היערות.
בתקופה זו היה הפקיד ממונה על ידי הנציב העליון, ומטרתו הייתה לפקח על שמירת העצים והשטחים המיוערים בארץ.
לאחר קום המדינה, עבר התפקיד שינויים והתאמות.
כיום, פקיד היערות הארצי ממונה על ידי שר החקלאות ופיתוח הכפר, לצד פקידי יערות מקומיים ואזוריים האחראים על אזורים ורשויות ספציפיים.
פקיד היערות אחראי לפקח על כריתת עצים בוגרים במרחבים ציבוריים ופרטיים.
קוטרו 20 ס"מ לפחות בגובה 1.3 מטרים מהקרקע, בשטחי מגורים.
קוטרו 10 ס"מ לפחות, בשטחים שאינם מיועדים למגורים.
הוא עץ מוגן, ללא קשר לקוטרו.
כריתת עץ בוגר, העתקתו או פגיעה בו דורשת רישיון שמונפק על ידי פקיד היערות הרלוונטי.
הרישיונות מתפרסמים באתרי משרד החקלאות או הרשויות המקומיות, וניתן להגיש עליהם עררים תוך 14 ימים ממועד פרסומם.
בעת הגשת ערר, פקיד היערות בוחן את הבקשה ויכול לשלוח אגרונום לבדוק את מצב העצים בשטח.
במהלך הבדיקה מוקפא רישיון הכריתה עד להחלטה סופית.
החלטת פקיד היערות בנושא רישיון הכריתה נשלחת למגיש הערר ולגוף שהגיש את בקשת רישיון הכריתה
בשנת 2024 הושקה מערכת דיגיטלית בשם "יעלה", המאפשרת הגשת בקשות מקוונות לכריתת עצים ולמעקב אחריהן.
המערכת שיפרה את השקיפות ומאפשרת לציבור לעקוב אחר הבקשות, כולל אלו שאושרו ונדחו.
עם זאת, נכון להשקה, המערכת אינה תומכת בהגשת עררים באופן מקוון.
בכתבה שפורסמה בשקוף - גוף התקשורת של הציבור המספרת על ראיון באפריל 2021 עם ארז ברקאי פקיד היערות, הוא נשאל לגבי שקיפות המערכת של פקיד היערות לציבור.
הצפי של פקיד היערות להשקת מערכת נגישה היה בתחילת שנת 2022. המערכת תוקצבה בסך של 8 מיליון ש"ח.
באפריל 2021 סיפר ברקאי על המערכת ואמר: המערכת הושקה בסופו של דבר בשנת 2024.
ביקורת נוספת היא על בעיית אכיפה של פקיד היערות במקרה של כריתת עצים ללא רישיון.
הטיפול לוקח זמן רב מאד.
פקטורי 54 (FACTORY 54) היא רשת אופנה קמעונאית ישראלית, בבעלות קבוצת אירני.
הרשת מוכרת מוצרי אופנה של כ-150 מותגים בינלאומיים, ב-16 חנויות ברחבי ישראל.
המותגים הנמכרים נעים בין אופנה קלאסית, מבתי אופנה אירופאיים למותגי נוער וצעירים המושפעים מתרבות הרחוב, מוזיקה ואומנות.
החברה מחזיקה את חנות הדגל של המותג פומה בנמל תל אביב.
החנות הראשונה של פקטורי 54 נפתחה ב-2003 בנתניה.
ב-2007 נפתחה חנות בקניון ארנה בהרצליה.
ב-2008 נפתחו חנויות נוספת בנמל תל אביב (בשנת 2021 הוסבה לחנות הדגל של פומה בישראל) ובטיילת אילת ובבאר שבע.
ב-2010 נפתחה החנות בקניון רמת אביב.
חנויות נוספות נפתחו ב-2016 בממילא בירושלים, ב-2018 בקניון גינדי TLV ובדיוטי פרי נתב"ג וב-2019 באייס מול באילת ובנצרת.
ב-2018 נפתחה מחדש חנות הדגל של החברה ברמת אביב.
ב-2018 נפתחה החנות בדיוטי פרי לאחר שקבוצת אירני זכתה במכרז לתפעול כלל אזור האופנה בדיוטי פרי בנמל התעופה בן-גוריון.
ב-2019 פקטורי 54 נכנסה לקטגוריית הלייף סטייל, ריהוט ועיצוב הבית והטיפוח עם השקת שיתופי פעולה לצד מותגים כמו מימי לוזון, ביירדו, קום דה גרסון, ורסאצ'ה, הום, מייקל קורס, טום דיקסון ועוד.
ב-2020 נפתחה חנות פקטורי 54 בקניון הזהב, ראשון לציון.
החברה מפעילה גם את רשת הבת "FACTORY 54 KIDS" לאופנת ילדים ואת חנות העודפים "Outlet 54".
אתר האינטרנט של החברה הושק בשנת 2018 ומאפשר רכישת הבגדים בצורה מקוונת.
באתר מוצג תוכן מגזיני מקורי בתחומי לייף סטייל, טיפוח ויופי, תינוקות ובריאות.
לאתר מיליון צפיות בממוצע מדי חודש.
רווחי החברה תומכים בפעילות חברתית, אומנותית וסביבתית.
הסרט "בחוץ" של הסופר אתגר קרת והכוריאוגרפית ענבל פינטו שנוצר בהשראת מגפת הקורונה בישראל זכה לתמיכה כספית.
גם הסרט "ועכשיו, לעצום עיינים" של הבמאית תום נשר שהייתה דוגמנית של הרשת במשך שנתיים יצא בתמיכתם.
כמו כן הושקעו כספים בתערוכת הצילום והמיצב "You are my flower" של האמנית נועה קלגסבלד, מהדורת פריטים מאוירים מוגבלת שיצרה ליאת לוי-קופלמן, שיתוף פעולה עם אמנית הקרמיקה מיכל גלברד ועוד.
החברה ארגנה את סדרת ההרצאות הרב תחומית "Lecture Club" שהכנסותיה נתרמו למיזמי חינוך מיוחדים לילדים ונוער ובחודש הגאווה מקיימת מדי שנה את "ליוויס PRIDE".
פקין אקספרס היא תוכנית מציאות ישראלית המבוססת על הפורמט ההולנדי "Peking Express" .
התוכנית תוכננה לעלות לשידור ב-10 באוקטובר 2023 ברשת 13, אך עקב פריצתה של מלחמת חרבות ברזל, נדחתה עלייתה ל-11 בפברואר 2024.
בתוכנית מתקיימת תחרות בין תשעה זוגות בעלי קשר משפחתי או חברי.
הזוגות עוברים בין מספר מדינות, וחוצים מעל 5,000 קילומטרים.
הזוגות המשתתפים יצטרכו לבצע משימות קשות ללא עזרה של ההפקה במציאת מקומות לינה, מזון או תחבורה.
כל זאת כשלרשותם עומד דולר אחד בלבד ליום במשחק.
הזוג הראשון שיחצה את קו הסיום של התחרות יזכה בפרס של מיליון שקלים.
שידורי העונה הראשונה החלו ב־11 בפברואר 2024, והסתיימו ב־21 במאי באותה שנה.
בקטע המירוץ השביעי הזוגות התערבבו לקטע מרוץ אחד, אלה הזוגות:
המדינות אליהן הגיעו הזוגות במהלך התוכנית:
+סדרי ההגעה במהלך העונה (לא כל המקומות נחשפו)הזוגמקצה 1מקצה 2מקצה 3מקצה 4מקצה 5מקצה 6מקצה 7מקצה 8מקצה 9הגמריתרוןחסינותהדחהיתרוןחסינותהדחהיתרוןחסינותהדחהיתרוןחסינותהדחהיתרוןחסינותהדחהיתרוןחסינותהדחהיתרוןחסינותהדחהיתרוןמדליההדחהחסינותהדחהרם וטל41חסינים27321חסינים16234252415בטוחים4111חסינים1שירה ומאורטרם הצטרפו–3216153421331חסינים52ניצלו332312עילי ומיטב3–1–2183265113חסינים24221חסינים224223זהר ונילי––335644544556515334בטוחים14343הודחוחני ומעיין162–1752622365143143הודחוהודחואיציק ושי––446465431חסינים424 פרשוענת ולירן–1חסינים–4חסינים373776הודחומאיה ולירון–96185787הודחו––5–98הודחו2– פרשו
פקיילה היא גרסה של חמין המגיעה מן המטבח התוניסאי, המורכבת מתרד, בשר ושעועית ובדרך כלל מלווה בקוסקוס.
ב מכינים גרסה דומה מאוד של חמין, בה משתמשים בסלק עלים במקום בתרד, המכוּנה "טבחה בסלק".
במהלך ההכנה קוצצים את העלים, מניחים אותם בסיר עם מעט שמן זית ומבשלים אותם לפרק זמן ארוך, עד אשר כל הנוזלים מתאדים מהם.
במקביל, צורבים בשר בקר במעט שמן ותבלינים, טוחנים את העלים המוכנים ואז מבשלים הכל יחד למשך מספר שעות.
פקין (באלבנית: Peqin, אופן היידוע באלבנית: Peqini) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במחוז אלבסן אשר במערב-מרכזה של אלבניה.
פקין שוכנת בעמק בין הערים דורס ואלבסן, לאורך הגדה הצפונית של הנהר שקומבין, על אחד מנתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
בפקין שורר אקלים ים-תיכוני, בסביבתה אזורים חקלאיים ובה מגדלים גידולים רב-עונתיים, ובעלי חיים.
ב-2015 במסגרת רפורמה שבוצעה בשלטון המקומי האלבני, הוכללו בשטח הרשות המקומית עוד חמישה יישובים בסביבתה, ב-2023 התגוררו בכל ישובי הרשות 16,580 תושבים, ובפקין עצמה התגוררו בשנה זו 4,753 תושבים.
מצודת דרכים הוקמה במקום במהלך העת העתיקה ומאוזכרת בכתבים איליריים .
בהמשך, נשלט המקום על ידי הקיסרות הרומית והיישוב התפתח לכדי עיר משום ששכן על הוויה אגנטיה.
במהלך המאה ה-15 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית ובמקום שכן חיל מצב עות'מאני.
היישוב והמצודה תוארו בכתביו של אבליה צ'לבי.
הווזיר העות'מאני עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט יליד המקום, פעל לפיתוח היישוב וב-1666 הקים בו מסגד מפואר , אשר במהלך המאה ה-19 שוקם, ובצמוד אליו הוקם מגדל שעון.
בהמשך, בדצמבר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה פקין על ידי כוחות הארמייה השנייה הסרבית ומתוארים מעשי טבח של הסרבים באוכלוסייה הכפרית המקומית באזור.
ב-1913, לאחר חתימת הסכם לונדון, הפכה אלבניה למדינה עצמאית ובתוכה העיירה פקין.
האיטלקים החזיקו באזור גם לאחר המלחמה וזאת עד ל-1920 עת הוחזר לאלבניה.
ב-1928 הוקמה רשמית ממלכת אלבניה, ובאפריל 1939 פלשו האיטלקים לאלבניה וכבשו אותה ובכלל זה את פקין.
ב-1947 נחנך קו הרכבת מפקין לדורס, ובהמשך לאלבסן.
במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 יושמה בפקין תוכנית בניין עיר חדשה, ובמסגרתה בוצע פיתוח תשתיות ונהרסו מבני ציבור ומסגדים שונים מהתקופה העות'מאנית.
סתיו העמים לא פסח על אלבניה, ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קרס השלטון הקומוניסטי במדינה, והעניין הוביל למשבר כלכלי והגירה שלילית מפקין.
בפקין פועלת קבוצת הכדורגל שקומביני פקין אשר נכון ל-2025 משחקת בליגה האלבנית השלישית , ומשכנה באצטדיון שקומביני המאכלס 9,000 מקומות ישיבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו פליטים יהודים לאזור.
קיימות עדויות לקבוצת יהודים שהוסתרה במנזר ארדניצה השוכן באזור, וכן על פרטיזנים יהודים שנפלו בקרבות בסביבת העיירה.
בסטטיסטיקה, פקטור פאנו, בדומה למקדם השונות, הוא מדד לפיזור של תהליך ספירה.
במקור הוא שימש למדידת רעש פאנו בגלאי יונים.
הפקטור נקרא על שם הוגו פאנו , פיזיקאי איטלקי-אמריקאי.
גורם פאנו בזמן מוגדר באופן הבא:
כאשר, הוא סטיית התקן ו- הוא הממוצע בזמן .
ניתן לראות בפקטור פאנו מעין יחס רעש-אות; זהו מדד לאמינות שבה ניתן לאמוד את המשתנה האקראי של זמן ההמתנה לאחר מספר אירועים אקראיים.
עבור תהליך ספירה פואסון, השונות שווה לממוצע, כך שפקטור פאנו שווה ל- .
עבור תהליך ספירה , פקטור פאנו בזמן מוגדר כ,
לעיתים, הפקטור מוגדר כגבול בזמנים גדולים,
עבור תהליך ספירה שנספק ומותחל מחדש במשתנה אקראי , מוגדר כך,
פְּקִיעִין היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון שבישראל.
הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1958. כ-77.9% מתושבי כפר פקיעין הם דרוזים, כ-21.0% ערבים-נוצרים, כ-1.1% ערבים-מוסלמים ואישה יהודייה, מרגלית זינאתי, בת היישוב היהודי העתיק.
הכפר שוכן בגליל העליון, מערבית לכפר בית ג'ן ודרום-מזרחית לעיר מעלות-תרשיחא.
הכפר נבנה בגובה של בין 590–650 מטר מעל פני הים.
בקרבת היישוב התגלתה מערת קבורה כלקוליתית המעידה על התיישבות במקום שהתקיימה בין השנים 3,500–4,500 לפני הספירה בערך ובה שכנו תושבים לבנטיניים מקומיים שנקברו לצד מהגרים מאיראן ומהרי הזגרוס.
קיימת סברה לפיה שם היישוב הקדום היה בקע ולא פקיעין.
המעתק הערבי בשמות המקומות נטה להחליף פ' שמית דגושה בפ' רפויה כדוגמת "פלסטין" שמקורה מהמלה "פלשתינה".
רק פ' יוונית שונתה על ידי הערבים לב' כדוגמת בניאס (פניאס) ונבלוס (ניאפוליס).
לכן לא סביר כי "פקיעין" תיהפך ל"בְּקֵיעַה".
על פי הארכאולוג יוחנן אהרוני בספרו "התנחלות שבטי ישראל בגליל העליון", נמצאו בתל חרשים מדרום וצמוד לפקיעין של היום מכלול של מבנים מתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל (המאה ה-13 לפנה"ס), בהם נמצאו מפעל לבניית כלים מברונזה וכן קנקנים עם "שפת צווארון" בדומה לקנקנים אחרים שנמצאו באזור יהודה מאותה התקופה.
על פי יצחק בן-צבי בספרו "שאר ישוב", תל חרשים (ח'רבת א-תליל) הייתה מקום ההתיישבות הקדום בפקיעין.
במקום נמצא מבנה מבוצר קטן מתקופת הברזל I ובית מלאכה של חרש ברזל שנתן לתל את שמו וכך גם ליישוב חרשים הסמוך.
בתל נתגלו שכבות גם מן התקופה הפרסית וההלניסטית.
על פי אהרוני לאורך בקעת פקיעין ובסמוך לה היו כעשרה מקומות התיישבות בתקופת הברזל בארץ ישראל, ביניהם חרבת אסל, חרבת עובד, חרבת ג'וס ועוד.
כפר בקע (בקה) מוזכר מספרו של יוסף בן מתתיהו מלחמת היהודים כגבולו הצפוני של הגליל העליון.
כפר בשם פקיעין מוזכר בתוספתא על מסכת סוטה פרק ז, משנה ט:
ההבדל בין הגרסאות רלוונטי לזיהויה של פקיעין מימי המשנה.
אם הנוסח הנכון הוא "בפקיעין" אזי פקיעין מימי המשנה מצויה בין לוד ליבנה, הרחק מפקיעין שבגליל.
אם הנוסח הנכון הוא "מפקיעין", אין לשלול בוודאות את זיהויה של פקיעין הגלילית של ימינו כפקיעין מימי המשנה.
בספרות התנאים מקור נוסף שיש הנוהגים לראות בו כמדבר בפקיעין בימי המשנה.
במדרשים רבים בימי מרד בר כוכבא נזכר כי רבי שמעון בר יוחאי ובנו אלעזר נמלטו מפני השלטון הרומאי והסתתרו במערה.
במדרש קהלת רבה י, יא מובא סיפור הדברים בנוסח הבא:
ניתן לסבור שהביטוי "במערתא דפקע" מכוון למערה בכפר פקיעין.
בפקיעין מערה המזוהה עם מערה זו.
במקור מקביל מדרש זה הנמצא במדרש פסיקתא דרב כהנא על פרשת בשלח הגרסה היא "במערתא דבקע", וגם כאן יש המבקשים לראות בכך ביטוי המכוון למערה בכפר פקיעין.
בגרסתו של הרב אליקים כרמולי למדרש זה נאמר "במערתא ואתבקע ונפיק להון חרובין למיכל".
גרסה זו ורבות אחרות שאינן מזכירות את הדיבור "במערתא דבקא" או "במערתא דפקא" אלא "במערתא" בלבד, מקשות על זיהוי פקיעין כמקום בו עוסקים המדרשים.
לאור זאת אין ודאות שפקיעין של ימינו היא פקיעין עיירתו של רבי יהושע בן חנניה ובמערה אשר בה הסתתרו רבי שמעון בר יוחאי ובנו.
על פי יצחק בן-צבי שמה של פקיעין בזמן בית שני היה "תקוע", ישוב המוזכר בהקשר לזיתיו המשובחים, וכמקום בית מדרשו של רבי שמעון בר יוחאי.
עם זאת, זיהוי אחר לתקוע הגלילית הוא בחורבת שמע, הסמוכה למירון.
תחילתו של היישוב המוסלמי והדרוזי במקום הוא במאה ה-11, ואילו הנוצרים נמצאים בכפר מאז התקופה הביזנטית בארץ ישראל.
היישוב היהודי החדש בפקיעין הוא ישוב יהודי שורשי, שמקור תושביו מפלחים (עובדי אדמה) יהודים שהתגוררו בקהילות כפריות אחרות בעלמא, חצביה, כפר חנניה, כפר יאסיף ודיר אל-קמר.
בפקיעין הוזכרו בשנת 1522 (רפ"ב) בספרו של הנוסע רבי משה באסולה, שספר על מנהג שרווח בקרב יהודי ארץ ישראל לפקוד את פקיעין בפסח שני.
באותה העת נקרא הכפר בשמו הערבי 'בקיעה'.
גם בתשובה בשו"ת המבי"ט מכונה הכפר בשמו הערבי.
בשנת תק"ב 1742 שהו ר' חיים אבן עטר וחבורתו במקום עד שהחליטו לעבור לירושלים.
השם פקיעין מופיע לראשונה בשנת 1765 אצל רבי שמחה בן יהושע אשר מספר על הכפר וקורא לו בשם 'פקיעין'.
לפי דבריו באותה העת היו בכפר כחמישים יהודים 'בעלי בתים' כלומר חמישים משפחות יהודיות.
חסידים שהגיעו לארץ ישראל במסגרת עליית תלמידי הבעל שם טוב והתיישבו בצפת, נרדפו בה בעקבות הפולמוס נגד החסידות.
חלקם עברו בשנת 1781 להתגורר בטבריה והנותרים עברו בשנת 1785 לפקיעין.
בשנת 1837 (תקצ"ז) באה קבוצה נוספת של יהודים אשכנזים להתיישב בפקיעין אך התיישבות זאת נכשלה.
ככלל הורכבה ברובה יהדות פקיעין מיהודים מוסתערבים.
לפי רשימות המיסים של הממשל העות'מאני ("דפתר"), היו ביישוב באמצע המאה ה-16 בין 33 ל-45 משפחות יהודיות, בהן משפחת תומא-הכהן, משפחת כהן-עודי, ובני משפחת זינאתי, שנשארה בכפר עד יום זה.
יתר תושביו היו דרוזים ונוצרים.
המסורות המשפחתיות של משפחות אלו רואות בהן יהודים שלא גלו מהארץ מעולם, ולכן הן אינן משתייכות לאחת מעדות ישראל שהתפתחו בגולה.
רבים מחוקרי ארץ ישראל במאה ה-19 שיערו שישוב יהודי התקיים באתר פקיעין מימי בית שני.
היהודים בפקיעין נותרו מבודדים מאחיהם בערים הקרובות והתפרנסו מעבודת אדמה, כמו יהודי שפרעם.
הם לא שלחו שד"רים, ורק החזן של הקהילה היה עולה לירושלים מדי פעם לקבץ נדבות - וכך ידעו יהודי ירושלים על קיומם.
אברהם לונץ ציין בלוח ארץ ישראל שהיהודים בעיר דמו לערבים בכל פרט ומנהג מלבד חוטמם, ושהנשים העבריות נראו בדיוק כמו נשות הדרוזים והנוצרים.
ב-1765 חיו בכפר 50 משפחות יהודיות על פי עדותו של שמחה מזאלאזיץ.
בשנת ה'תקל"ח 1778, עלה המנהיג החסידי רבי מנחם מנדל מויטבסק לארץ וראשית התיישבותו עם חסידיו היה בפקיעין וכך אמר: "אם אזכה להיות בפקיעין שנה שלמה - אביא את המשיח".
אולם בגלל תקיפת זאבים את ילדי המקום, נדמה היה לו כי יש כאן התערבות של כוחות הרע ולכן, עזב הוא וחסידיו את פקיעין.
ב-1789 דווחה איגרת חסידים על 20 משפחות בלבד, כפי שהעיד שנית דוד דבית הלל בשנת 1824.
על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי, בשנת 1839 היו בפקיעין 20 משפחות יהודיות.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בפקיעין בשנת 1870, וכתב כי בכפר 700 נפש, בהם דרוזים, נוצרים מהזרם היווני אוניאטי והיווני אורתודוקסי, ומשפחות יהודיות אחדות.
הוא כתב כי בכל קיץ מגיעים לגור ביישוב כמה מאות יהודים בני טבריה, יוצאי אירופה, שבורחים מהעיר בעונה החמה ושמחים לפגוש בפקיעין את הקהילה היהודית הקדומה ששרדה.
הוא הוסיף כי על מדרוני הכפר ישנם "גני חמד המושקים בפלגים רבים", הבנויים על טרסות חקלאיות, ועל גביהן עצי לימון, תפוז, רימון, תאנה, חבוש ותות, לצד גפנים אדירות, וגם ערבות, אגוזות ועצי חרוב.
הוא תיאר גם את הכנסיות של הכפר ואת בית הכנסת החדש של היהודים.
בשנות השבעים של המאה ה-19 נמצאו בעיר כ-70 יהודים או תריסר משפחות על פי רחמים יוסף אופלטקה (1876) ומשה ריישר.
ב-1883 דיווח לורנס אוליפנט כי אוכלוסיית פקיעין כוללת 80 משפחות דרוזיות, 40 משפחות נוצריות-יווניות ו-20 משפחות יהודיות המונות כ-120 נפש ואברהם בארג אמד את מספר היהודים במאה נפשות.
יחיאל מיכל פינס שהתגורר בצפת וביקר בפקיעין מצא שם 87 יהודים ו-22 משפחות, כולם עובדי אדמה דוברי ערבית, כפי שפרסם במאמר בעיתון המליץ בשנת 1886. הוא הוסיף וסיפר כי גבו מהם אוספי המיסים סכום משולש מזה ששילמו שאר בני הכפר, כפי שציינו גם מבקרים אחרים
בשנת 1891 פנו נציגי היישוב היהודי בפקיעין לאגודת חובבי ציון בקריאה לעזרה:
לקראת סוף המאה ה-19 נחשפו יהודי פקיעין לתמיכה לה זכו בני המושבות והחלו גם הם לאסוף תרומות עבור רכישת אדמות והקמת בתים.
דוד שו"ב מצא בפקיעין 18 משפחות יהודיות ב-1893.
אברהם לונץ קבע שבפקיעין היו ב-1895 כ-20 משפחות יהודיות.
בשנת 1911 ביקר במקום הפעיל הציוני יוסף לוריא ודיווח שמצבה הכלכלי של הקהילה התדרדר.
14 תושבים עזבו לארצות הברית והנותרים, העובדים כפועלי דחק בשכר זעום, מבקשים עזרה ברכישת אדמות לעיבוד חקלאי מהמשרד הארצישראלי.
בשנת 1922 ביקר במקום יצחק בן-צבי, שהיה אז מראשי היישוב היהודי וחוקר, ובעקבות הקשר שנוצר עם יהודי פקיעין סייע להם בדרכים רבות, כדוגמת סיוע בהקמת בית ספר ושכירת מורה, ובתחומים נוספים.
ביוזמתו תיעדה רבקה אלפר את קורותיה של משפחת זינאתי בספרה 'אנשי פקיעין'.
בשנת 1929, במאורעות תרפ"ט, הגן מוח'תאר הכפר, עבדאללה צאלח, על יהודי פקיעין ומנע מתושבי הכפר הסמוך סוחמאתא לפגוע ביהודי הכפר.
עם זאת, עקב הפחד מפני התקפת פתע, לנו היהודים בלילות בבתי הדרוזים, ונמנעו מלעבד את האדמות הרחוקות, ובעלי המשפחות הפסיקו את עבודתם במושבות, כדי לא להותיר את נשותיהם וילדיהם לבדם בכפר.
קושי ביטחוני וכלכלי זה גרם לעזיבה נוספת של משפחות יהודיות את הכפר.
במפקד האוכלוסין בשנת 1931 נמנו בפקיעין 799 תושבים ו-190 בתים.
באותה העת הרכב האוכלוסייה בכפר היה 412 דרוזים, 264 נוצרים, 71 מוסלמים ו-52 יהודים.
היישוב היהודי הלך והתדלדל בשל המצב הכלכלי הרעוע באזור הספר, התפתחות היישוב החדש בארץ שמשכה אליה חלק מהמשפחות המקומיות, וההתדרדרות במצב הביטחוני עקב הסכסוך היהודי-ערבי בישראל (באותם הימים נקראת "פלשתינה") בתקופת המנדט הבריטי ומיקומה של פקיעין בסביבה ערבית צפופה.
ביולי 1938, בעקבות המרד הערבי הגדול ואירוע טרור בו נהרגו ערבים רבים בחיפה בידי האצ"ל, פשטו אנשי כנופיות מתרשיחא וסוחמאתא על יהודי פקיעין, במטרה להורגם כנקמה.
חלק מתושבי פקיעין הדרוזים סייעו לתושבים היהודים להסתתר, בעוד מרבית תושבי המקום עמדו מנגד.
אנשי הכנופיות לכדו שניים מבני משפחת זינאתי ותכננו להוציאם להורג בכיכר המעיין במרכז הכפר, ונסוגו מכוונתם רק בעקבות התערבותו של כאמיל חוסיין אפנדי שהובהל למקום, ובלחץ שכני המשפחה שהציעו עז כפדיון נפש עבורם.
בעקבות האירוע עזבו שארית יהודי פקיעין את המקום, ועברו לחיפה, חדרה ומגדל.
בשנת 1942 חזרה לכפר משפחת זינאתי, אחת מהמשפחות היהודיות הוותיקות בפקיעין.
בראשית מלחמת העצמאות נאלצה המשפחה לעזוב שוב את המקום, אך חזרה אליו בתום המלחמה.
בשנת 1953 הופעל לחץ על תושבי פקיעין, בעלי קרקעות בגבעה בשם ראס עבאד החולשת על הכפר מצפון, למכור את אדמותיהם לקרן הקיימת לישראל.
התושבים סירבו בתוקף, אולם לאחר שהוסכם שיקבלו קרקע חלופית הסכימו למכור חלק מאדמותיהם.
מושב העובדים פקיעין חדשה הוקם בשנת 1955 על הגבעה.
אחדים מבני משפחת זינאתי הצטרפו לגרעין המתיישבים אשר הורכב משתי קבוצות עולים ממרוקו.
בשנת 1958 הוקמה בפקיעין מועצה מקומית נבחרת ויוסף חסין עלי (בק) היה לראש המועצה הראשון.
בטקס ההקמה נכח מפקד פיקוד צפון יצחק רבין, מאחר שהכפר היה עדיין תחת הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
עד לאותה העת התנהלו ענייניו של הכפר על ידי המוכתר שמונה על ידי הממשל הצבאי.
לפי ספרו של ד"ר הלל כהן, גורמים בשב"כ ובממשל הצבאי ניסו למנוע את הקמת מועצה נבחרת משום שחששו שהקמתה תביא לחיזוקה של מפלגת מק"י ברחוב הדרוזי.
במהלך השנים פעל יצחק בן-צבי לחידוש היישוב היהודי בפקיעין, וסייע בהקמת המושב פקיעין חדשה.
בין הדוחפים להחזרת יהודים לכפר היה האדריכל שמחה יום-טוב, שפעל רבות בעניין ישוב יהודים בכפרים מעורבים בשנות ה-60 של המאה ה-20, מתוך שאיפה להנציח את מורשת המוסתערבים.
יום-טוב קיבל עזרה מהנשיא בן צבי ואף ערך כינוס של כ-70 אנשים מקהילת יהודי פקיעין ב-9 באפריל 1963 בחול המועד פסח.
מותו של בן-צבי זמן קצר לאחר מכן ב-23 באפריל 1963 ככל הנראה שיבש את התכנית לחזרת היהודים לכפר.
כחלק מהנסיונות הוקם בבית הכנסת העתיק ובמבנה ששימש את יהודי פקיעין כבית ספר, סניף של ישיבת התפוצות מירושלים בסוף 1972. בסניף למדו כ-12 תלמידים, כולם עולים חדשים מארצות הברית.הישיבה נסגרה כעבור זמן קצר.
בשנות ה-2000 החלו עמותות יהודיות ברכישת בתים ביישוב על מנת ליישב בהם יהודים.
מנגד לניסיונות לקיים דו-קיום הצטברו עדויות להתנכלויות של החברה הדרוזית בפקיעין לחלק מהיהודים המתגוררים בה ולקבוצות המבקרות במקום.
באוקטובר 2007, פרצו עימותים קשים בכפר, בעקבות הצבת אנטנה סלולרית בפקיעין החדשה, כ-300 מטר מבתי הכפר.
המגבר של האנטנה שהוצב בלול של תושב פקיעין החדשה הוצת.
לטענת התושבים הקרינה מהמגבר גורמת לסרטן.
בעימותים נפצעו 31 תושבים מירי של המשטרה.
דו"ח הוועדה המשטרתית שחקרה את האירועים קבע כי הפיקוד והשליטה באירוע לקו בחסר, אך לא הוגשו כתבי אישום נגד שוטרים שפתחו באש באירוע.
ביוני 2019 הופקדה תוכנית המתאר העירונית של פקעין, בה בין היתר יבנו כ-1,800 יחידות דיור.
76% מאוכלוסיית פקיעין היא דרוזית, 22.3% נוצרים והיתר ערבים מוסלמים.
עוד מתגוררות בכפר משפחות יהודיות ספורות.
שכונת פקיעין מערבית - בוקייעה אל ע'רביה
פקיעין מערבית (בערבית "בוקייעה אל ע'רביה" البقيعه الغربيّة), היא שכונה עם רוב נוצרי המצויה צפונית מערבית לפקיעין, במרחק כ-3 קילומטר.
בין פקיעין מערבית לפקיעין נמצאת פקיעין החדשה.
פקיעין מערבית הוקמה תחילה על ידי תושבים נוצריים של פקיעין ולאחר מכן הצטרפו תושבים דרוזים לשכונה.
הכפר החל בבית אחד שנבנה על ידי נעים מח'ול, שבנה בית על אדמתו ללא היתר בניה.
בג"ץ הוציא צו ביניים שמנע את הריסת הבית ולאחר מכן הושגה פשרה וניתן למח'ול להמשיך לקיים את ביתו.
בהמשך, בהשתדלות של נשיא המדינה יצחק בן-צבי, שהיה מקורב למשפחת מח'ול, ניתנו היתרי בנייה לעוד תושבים של פקיעין.
כיום השכונה התפתחה לכ-300 בתים בהם מתגוררים מעל 700 תושבים.
בית הכנסת העתיק של פקיעין
בשנת 1873 (תרל"ג) שופץ ונחנך בית הכנסת במרכז הכפר, במימונו של יהודי מביירות בשם רפאל הלוי.
כתובת המנציחה את תרומתו חקוקה על משקוף המבנה.
המסורת המקומית מספרת שבית הכנסת הוקם במקום בית מדרשו של רבי יהושע בן חנניה.
בשנים 1926 ו-1930 התגלו בבית הכנסת שני לוחות אבן עתיקים אשר הוצבו בבית הכנסת בשימוש משני בעת הקמתו .
התברר כי אלו לוחות אבן מימי בית שני אשר היו ככל הנראה חלק מבית כנסת קדום .
על שני לוחות האבן תבליטים: באחד של מנורה ולמרגלותיה שופר ומחתה מצדה האחד ולולב מצדה השני.
על לוח האבן השני תבליט שער מפואר ולצידו שני עמודים שמעליהם מעין קונכייה.
חזית בית הכנסת הופיעה בגבו של שטר 100 ש"ח ממחזור קודם, מכיוון שיצחק בן-צבי שדיוקנו מופיע על השטר, חקר בין היתר בספרו שאר ישוב את היישוב היהודי בפקיעין והיה פטרונו.
מערת רבי שמעון בר יוחאי (הנקראת בפי הדרוזים והנוצרים "מערת בני יעקב") היא מערה בפקיעין (לשעבר: "בוקיעה"), בה לפי מסורת מאוחרת מהמאה ה-16 התחבאו רבי שמעון בר יוחאי ובנו רבי אלעזר במשך 13 שנה מפני הרומאים.
כיום רוב המערה חסומה עקב מפולות וניתן להיכנס רק לתחילתה.
קבר רבי יוסי דמן פקיעין
בשיפולי פקיעין נמצא קברו של התנא רבי יוסי דמן פקיעין, שנקרא על שם המקום.
בספר הזוהר מובא שרבי יוסי דמן פקיעין נקבר בידי התנא אלעזר וה"חבריא".
כיום מסביב לקבר יש גינות ירק ונובע מעין "אל-בלד".
על פי המסורת, כל מי שהייתה לו התלבטות מיוחדת היה פוקד את הקבר ומבקש שיצליח בזכות הצדיק.
האגדה מספרת שרבי אברהם (ראבה) תומא שהתגורר בפקיעין, ראה פעם פתח קטן במערת הקבר, תומא הכניס מקל כדי לבדוק את עומק המערה ומייד הרגיש שהמקל נמשך מידו.
באותו לילה נגלה אליו הצדיק ואמר לו שמשום שהפריע לו באמצע תפילת שמונה עשרה, בנו ייפטר מן העולם, וכך היה.
מסורת אחרת קושרת את מקום קבורתו של רבי יוסי דמן פקיעין עם קבר הממוקם ביער ביריה, בואכה צפת.
ולטענתם הקבר בפקיעין הוא של רבי יוסי בן לקוניא (חמיו של רבי אלעזר בן רשב"י).
אתר המורשת מספר על ההיסטוריה היהודית של פקיעין, ועל משפחת זינאתי שגרה ביישוב מתקופת חורבן בית שני (על פי הסברה).
סביב אתר המורשת נמצאים, בין היתר, מערת רשב"י, בית הכנסת העתיק של פקיעין, הקשורים לסיפור המקום.
במרכז המבקרים מתקיימות פעילויות רבות, כגון סיורים לכל המשפחה, מפגש עם מרגלית זינאתי שגרה במקום, מסיק זיתים והצגת תיאטרון.
פקס (קיצור של פקסימיליה או טלפקסימיליה) היא טכנולוגיה לתקשורת-רחק (טלקומוניקציה) אשר משמשת להעברת העתקי מסמכים, בעיקר על ידי מכשירים מתאימים אשר פועלים דרך רשת הטלפון.
מקור המילה פקס הנוהגת היום, היא מלטינית - fac simile שפירושו "עֲשֵׂה באופן דומה", כלומר להעתיק באופן מוחלט למקור.
מכשירי פקס הפכו לנגישים כלכלית ופופולריים מאוד בשנות ה-80 של המאה ה-20. הם מעבירים דף (מודפס או כתוב ביד) אחד או יותר בדקה אחת, בשחור-לבן ברזולוציה של 200 נקודות לאינץ' (200 dpi).
קצב ההעברה הוא 14.4 Kbps או מהר יותר.
תבניות התמונה המועברות נקראות "ITU-T (לשעבר CCITT) קבוצת פקס 3 או 4".
הטכניקה עליה הפקס מבוסס הומצאה ב-1929 על ידי רודולף הל (Rudolf Hell).
הפקס הבסיסי ביותר מעביר מידע רק בשחור-לבן.
הדף המקורי נסרק ברזולוציה של 1,728 פיקסל לשורה ו-1,145 שורות לדף (גודל של דף A4).
המידע הגולמי המתקבל נדחס על ידי שימוש בקוד הופמן מותאם, היעיל לטקסט כתוב, אשר משיג פקטור דחיסה ממוצע בסביבות ה-20.
לרוב, דרושות 10 שניות לשדר דף, לעומת 3 דקות שהיה לוקח לשלוח את אותו מידע בצורה לא דחוסה של 1,728 על 1,145 ביטים במהירות של 9,600 ביטים לשנייה.
שיטת הדחיסה משתמשת בקוד הופמן על רצפי שחור ולבן בשורה אחת של סריקה, ולכן נקראת "חד-ממדית".
שיטות דחיסה "דו-ממדיות" משתמשות בעובדה ששתי שורות סרוקות סמוכות לרוב דומות למדי, וכן חוסכות רוחב פס על ידי קידוד של ההבדלים ביניהן בלבד.
ישנן מספר מחלקות פקס שונות, כולל מחלקה 1, מחלקה 2 ו-CAS של אינטל.
מכונות פקס משתמשות במספר טכניקות אפנון של קווי טלפון.
הן נבחרות בזמן "לחיצת היד" של הפקס-מודם (handshake).
כיום, רק האפנון המהיר 14,400 ביט לשנייה נמצא בשימוש, למרות שרוב המכונות תומכות גם בקצבי תעבורה נמוכים יותר, לצורך "תמיכה-לאחור".
שיטת אפנון 2,400 ו-4,800 ביט לשנייה מנצלת את אפנון ה-PSK.
שיטת אפנון 7,200 ו-9,600 ביט לשנייה מנצלת את אפנון ה-QAM.
הממציא הסקוטי אלכסנדר ביין (Alexander Bain) היה הראשון שהוציא פטנט על גרסה ראשונית וניסיונית של הפקס, בשנות ה-40 של המאה ה-19, עוד לפני המצאת הטלפון.
הוא השתמש בידע שלו על שעוני מטוטלת חשמליים כדי להפיק מכניזם הסורק שורה אחר שורה קדימה ואחורה.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 פיתח הפיזיקאי האיטלקי ג'יובאני קאסלי את מכשיר הפנטלגרף , גרסה מוקדמת של מכשיר הפקס, שאפשר לראשונה שליחה של תמונות באופן מסחרי, גם אם עדיין בקנה מידה קטן.
בשנת 1865 השיק קאסלי שירות של שליחת הודעות בין ליון ופריז.
בתחילת המאה ה-20 חלה התקדמות טכנולוגית בכמה אופנים שונים במקביל, שיצרה בתוך כמה עשורים שדרוגים רבים לטכנולוגיה הראשונית מהמאה הקודמת.
בשנות ה-20 פותחה טכנולוגיה לשליחת תמונות באמצעות גלי רדיו, כמו מפות מזג אוויר.
המכשיר הגיע לצורתו הנוכחית פחות או יותר, לפני שנת 1945, כאשר כוחות הברית במלחמת העולם השנייה, השתמשו בו להעברת מפות ותרשימים בשדה הקרב, אולם עד אמצע שנות השמונים של המאה העשרים סבל הפקס מפרדוקס הביצה והתרנגולת: כל עוד לא היו מספיק מכשירי פקס, איש לא קנה אחד.
המצב הוחמר בגלל העדר סטנדרטים.
בשנות ה-60 החלו חברות שונות לשווק מכשירי פקס כתחליף זול לטלפרינטר.
הבעיה נפתרה רק כאשר יצא התקן של Group 3 של איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי, שהתקבל על כל התעשייה והחל את תהליך התפשטות הפקס.
תהליך זה היה מהיר מאוד מסוף שנות ה-80 עד לסוף שנות ה-90, אז החל השימוש ברשת האינטרנט לתפוס תאוצה ונעשו ניסיונות לשלב את הפקס עם רשת האינטרנט, כולל שליחת פקסים ישירות מהמחשב, ואחר כך גם קישור בין דואר אלקטרוני לפקס.
בתחילת המאה ה-21 הייתה ירידה של 50% בשימוש במכשירי פקס בעולם, תוך שנים ספורות, בעקבות העלייה המהירה בשימוש בדואר אלקטרוני כתחליף לפקס.
עם זאת גופים ממשלתיים ועסקים רבים המשיכו להשתמש בפקס, חלקם כערוץ בלעדי למסירת טפסים והודעות מצד לקוחות.
ביולי 2018 התקבל לבסוף חוק פנייה לגופים ציבוריים באמצעי קשר דיגיטליים המחיייב כל גוף ממשלתי, כולל קופות-החולים, לקבל מסמכים בדואר אלקטרוני.
בשנת 2018 דווח ברחבי העולם קיימים עדיין למעלה מ-45 מיליון מכשירי פקס, המשומשים על ידי ממשלות, חברות עסקיות ואנשים פרטיים, ודרכם מועברים למעלה מ-17 מיליארד פקסים מדי שנה.
פקס מחשב מודרני יכול להתחבר למדפסת או מכונה רב-תכליתית, על ידי שימוש בשתי יציאות USB, כדי לשלוח, לקבל ולהדפיס פקסים (ללא צורך במחשב).
אפשרות שנייה היא להשתמש בתוכנת פקס לצורך שליחת פקס.
ישנו מגון רחב של תוכנות פקס או שירותי פקס אונליין.
תוכנות פקס יעילות, במיוחד כאשר רוצים לשלוח כמות גדולה של פקסים לרשימות דיוור.
חלופה מודרנית לשליחת פקסים היא שליחה של דואר אלקטרוני עם או בלי קובץ תמונה אחד או יותר כקובץ מצורף.
חלופה זו מאפשרת צבעוניות ויתר גמישות ברזולוציית המידע.
שיטה זו אינה דורשת מהמשתמשים התקנת מכשירים סורקים או מדפיסים ויכולת להפעילם.
היא חסכונית, מהירה ובטוחה יותר מפני פריצות.
לכן הפקס הולך ויוצא מהשימוש בעולם המודרני.
שירותי פקס לדואר מאפשרים להחליף את מכונת הפקס בשירות אשר מספק מספר פקס.
בשיטה זו הפקס מגיע ישירות לתיבת הדואר האלקטרוני, בדרך כלל כקובץ PDF ואין צורך כלל במכונת פקס.
קיימות אפליקציות לטלפון סלולרי המאפשרות שליחת פקס ואפילו קבלת פקס, ישירות לטלפון הסלולרי, עובדה שמייתרת לחלוטין את הצורך במכשיר הפקס.
השימוש נעשה בתשלום ע"פ כמות הפקסים הנשלחים או המתקבלים.
פקעיות טעם הן אברונים המשמשים קולטני טעם והנמצאים על הלשון, החך הרך, ומכסה הגרון.
בלשון אנושית ישנן כעשרת אלפים פקעיות טעם והם מקנות ללשון את חספוסה.
רוב פקעיות הטעם פזורות על גבי פטמיות המנקדות את הלשון.
על גבי הלשון פזורות פטמיות מארבעה סוגים:
פטמיות חוטיות - פטמיות דקות ומוארכות.
זהו הסוג השכיח ביותר בלשון והיחיד שאינו נושא פקעיות טעם, אלא אחראי לתחושת הפה/המרקם.
פטמיות פטרייתיות - פטמיות שצורתן בחתך מזכירה פטרייה.
ממוקמות בעיקר בקצה הלשון ובצדיה.
פטמיות עליות - יוצרות רכסים וחריצים בצדי בסיס הלשון.
פטמיות מוקפות שפה - שמונה עד תריסר פטמיות גדולות יחסית המסודרות בצורת V, שקודקודו פונה לעבר הגרון, בצד האחורי של הלשון.
לכל פקעית טעם יש פתח זעיר שנתפתח לחלל הפה או הלוע, דרכו חודר לפקעית רוק בו מומסים חומרי הטעם השונים (חומרים שלא מתמוססים במים הם חומרים חסרי טעם – הם לא מפעילים את קולטני הטעם).
בכל פקעית כזו מצויים כ-100 עד 150 תאי קולטן המתמירים את חומרי הטעם השונים לשינוי במתח הממברנה.
מקובל היום לחלק את תאי הטעם הפקעיות לשלושה סוגים:
סוג מספר 1 - מהווים בערך מחצית מתאי הטעם בכל פקעית, ותפקידם לא ברור לחלוטין.
הם מבטאים אנזימים וטרנספורטרים העסוקים בסילוק וויסות החומרים המופרשים מהסביבה החוץ-תאית, בדומה לתאי גליה.
ייתכן והם מעורבים גם בהתמרה של הטעם המלוח.
סוג מספר 2 - מהווים כשליש מהתאים בפקעית.
הם תאים גדולים יותר, ומבטאים קולטנים לטעמים מתוק, מר ואוממי, שהם כולם קולטנים המצומדים לחלבוני G.
כל תא מסוג 2 מבטא קולטן אחד.
סוג מספר 3 - מהווים מיעוט התאים בפקעיות, ומתמירים את הטעם החמוץ באמצעות תעלות פרוטונים החדירות ליוני המימן שבחומצות.
טענה זו הוכחה כשגויה, אך עקבותיה הופיעו בספרי לימוד ומאמרים שונים לפחות עד שנת 2015.
ככל הנראה מקורה של מחשבה שגויה זו בספר Sensation and Perceptions in the History of Experimental Psychology משנת 1942. המחבר, אדווין בורינג, פסיכולוג ניסויי מאוניברסיטת הרווארד, התייחס למחקר משנת 1901 של D.
Hänig בו נמדד סף ההבחנה בטעמים שונים באזורים שונים ברחבי הלשון.
המחקר מצא, לפי דיווחים סובייקטיביים של נחקרים, כי קיימות רגישויות שונות לטעמים בנקודות שונות על הלשון.
בורינג חישב מתוך הנתונים הגולמיים את הרגישות לטעמים השונים בצורה מספרית והציג אותה גרפית בצורה שניתן היה להסיק ממנה כי לכל טעם יש אזור אחד בלבד הרגיש לו - לדוגמה, קדמת הלשון היא האזור היחיד הרגיש למתיקות.
היסק זה שגוי מכיוון שההבדלים ברגישות שנמצאו באזורים השונים בלשון היו מבוססים על דיווחים סובייקטיביים ולא מוחלטים, והצגת המסקנות בצורה קטגורית הייתה מטעה.
הרעיון של "אזורי הטעם" זכה לפופולריות רבה, אולי בגלל פשטותו, על אף שניתן להפריכו בהתנסות עצמית.
במאמר שפורסם ב-1974 הופיעו תוצאות ניסויים נוספים שאישרו קיום הבדלים בין האזורים השונים, אך מצאו שהבדלים אלה זניחים.
כיום ידוע כי חמשת הטעמים השונים מורגשים לא רק בכל הלשון, אלא גם באזורים אחרים של הפה.
פקיעין חדשה הוא מושב במחוז הצפון שבמדינת ישראל.
הוא שוכן בסמוך לכפר הערבי-דרוזי פקיעין (בוקייעה).
משתייך למועצה אזורית מעלה יוסף שבגליל העליון.
היישוב הוקם בשנת 1955 תחילה כמושב עובדים שיתופי על ידי שתי קבוצות עולים ממרוקו.
הוא נקרא על-שם היישוב העתיק פקיעין, השוכן בקרבתו.
במהלך הפרעות שהתחוללו ב-1936 עד 1939 יהודי הכפר פקיעין עקרו להתיישבויות היהודיות החדשות.
נשיא המדינה יצחק בן-צבי אשר עסק בחקר תולדות ארץ ישראל, שאף לחדש את היישוב היהודי.
בעידודו, בשנת 1954 רכשה קק"ל אדמות על גבעה הממוקמת צפונית לכפר פקיעין על מנת להכשירה להתיישבות החדשה.
היישוב נוסד על ידי שתי קבוצות עולים ממרוקו.
הקבוצה החלוצית הראשונה הגיעה בפברואר 1955 וכללה יהודים מהערים: פאס, רבאט וקזבלנקה - ערים שהיו תחת שלטון קולוניאלי צרפתי.
הקבוצה השנייה הגיעה באוקטובר 1955 וכללה יהודים מהערים: מלילה, אל-קסר אל-כביר, תטואן, לראש וטנג'יר, ערים במרוקו הספרדית שהיו טריטוריה עצמאית בחסות ספרד שבהם היהודים דיברו בחכיתיה וספרדית.
בשנת 1984 המושב היה על סף פשיטת רגל מאחר שחובות האגודה השיתופית הגיעו לסך של 360 מיליון שקל ישן.
החל מ-1990, הורחב היישוב בעיקר עבור בנים ממשיכים אולם גם עבור תושבים חדשים.
היישוב מתפקד כיישוב קהילתי ללא מחויבות או תלות הדדית.
באוקטובר 2007, פרצו עימותים קשים בכפר פקיעין הסמוך, בעקבות הצבת אנטנה סלולרית בפקיעין החדשה.
בתחילה, היישוב הוגדר כמושב שיתופי.
ענפי המשק הראשונים היו גידול טבק וענבים לייצור יין.
בשנות השבעים המושב עסק בגידול דובדבנים, אפרסקים, אגסים, שזיפים וכן תרנגולות מטילות.
באמצע שנות השבעים חוסל ענף גידול הדובדבנים, עקב מחלה אשר פגעה בעצי הדובדבנים.
בשנים אלה, הוקצו למושב קרקעות נוספות בסמוך למושב חזון, שם גודלו עצי תפוחים, אגסים וזיתים.
באמצע שנות השמונים נעשו מספר ניסיונות להכניס ענפי חקלאות נוספים, במסגרת זו נוספו גידולי עזים לחלב וגידול פטריות שמפיניון.
ענפים אלה לא שגשגו וחוסלו לאחר שנים בודדות.
כיום, תושבי המקום מגדלים תרנגולות מטילות, עוסקים באירוח צימרים ותעסוקה בענפי תעשייה שונים מחוץ למושב.
פקלברוק (גרמנית: Vöcklabruck) הוא מחוז במערב באוסטריה עילית שבאוסטריה.
במחוז ישנן 49 עיירות ו-3 ערים, ובירתו היא העיר פקלאברוק שהיא גם הגדולה ביותר בו.
הפארק הלאומי פקלניצה (בקרואטית: Nacionalni park Paklenica) הוא פארק לאומי ברכס ולביט, כ-40 ק"מ מצפון לזאדר בדלמטיה שבקרואטיה.
שטחו של הפארק הוא 96 קמ"ר והוא נמצא במרחק של קילומטר בודד מהעיר סטאריגרד-פקלניצה שעל חוף הים האדריאטי.
האזור הוכרז כפארק לאומי בשנת 1949 ומשמעות שמו בקרואטית היא "נקרה קטנה", באה מנוף הקרסטי שמאפיין את השטח.
שטחו של הפארק הלאומי סב סביב שני קניונים - הגדול (Velika Paklenica) באורך של 14 ק"מ והקטן (Mala Paklenica) שאורכו 12 ק"מ, ובתחומו נמצאות שתי הפסגות הגבוהות ביותר ברכס ולביט - וגאנסקי ורח (Vaganski vrh) בגובה של 1,757 מטר וסווטו ברדו (Sveto brdo) שגובהה 1,753 מטר.
בפארק נמצאות כ-70 מערות שהידועה שבהן היא מאניטה פצ' (Manita Peć), מערה באורך של 175 מטר ובה נטיפים ותצורות גאולוגיות שגילן עד 80,000 שנים.
במערות נמצאו עדויות להתיישבות בתקופת האבן ובתקופת הברונזה, והעיר סטאריגראד-פקלניצה שוכנת על שרידיה של העיר הרומית ארגירונטום (Argyruntum) שהתקיימה עד המאה ה-4. בשנות ה-40 ו-50 של המאה ה-20 הורה שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו, על חפירת מנהרות תת-קרקעיות בקניון הגדול ששטחן הכולל 1,730 מ"ר.
המנהרות נחפרו על ידי הצבא היוגוסלבי ונועדו לשמש מקלט למנהיגי המדינה.
בפארק שבילי הליכה באורך כולל של 150 ק"מ, ו-400 מסלולי טיפוס הצוקים שבו מושכים מטפסים מכל העולם.
פקיר הוא סופי המבצע מעשים המצריכים כוח סבל רב ועשויים להיראות כמאגיים.
בתקופת שליטת האימפריה המוגולית בהודו המושג "פקיר" חדר לשפה המקומית באמצעות חצרות המלוכה דוברות הפרסית של השליטים המוסלמים.
כיום, כשמשתמשים במושג ביחס לעושי-נפלאות רוחניים הכוונה בדרך כלל לסופים אך גם לנזירים הינדים.
סטריאוטיפים רבים מיוחסים לפקיר, ביניהם תיאורו כאדם כמעט עירום המהלך ללא מאמץ יחף על גחלים לוחשות בזמן שפרות צופות בו, יושב או ישן על מיטת מסמרים, מרחף במהלך מדיטציה או "חי על אוויר" (קרי – מתנזר ממזון).
באורדו והינדי יש המשתמשים במונח "פקיר" באופן סרקסטי ביחס לקבצנים המתמידים בזמרת שירי קודש למרות שלכאורה אין הדבר תורם להתעלותם הרוחנית.
המיסטיקנים ההינדים מכונים בשמות שאינם הודים כגון סדהו, גורו, סוואמי, יוגי.
וינסטון צ'רצ'יל ביקר בבוז את מהטמה גנדי בהזדמנות מסוימת, באומרו:
בתורת הדרך הרביעית של גיאורג איבאנוביץ' גורדייף, המונח "פקיר" משמש לתיאור נתיב התפתחות פיזית; במקביל, המונח "יוגי" משמש לתיאור נתיב התפתחות מנטלית ו"נזיר" – לתיאור נתיב התפתחות רגשית.
פקעית היא רשת צפופה של נימי דם בתוך קופסית באומן של נפרון בכליה.
פקעית מורכבת מנימי דם שאספקתם מגיעה מעורק מזין (עורקיק אפרנטי - Afferent arteriole).
בשונה ממערכות כלי דם אחרות בגוף, מתנקזים הנימים לעורק נוסף המכונה העורק המוציא (efferent arteriole) וממנו לווריד, ולא ישירות לווריד.
לאנדותל נימי הפקעית עבירות גבוהה במיוחד למים ומומסים בהשוואה לאנדותל נימים במקומות אחרים בגוף.
בפקעית מתרחש הסינון הראשוני של תוצרי פסולת מהדם לאבובית הכליה.
לאור חשיבותו הפיזיולוגית, פגיעה בפקעית מהווה את אחת הבעיות העיקריות בפתולוגיה של הכליה.
פגיעה בפקעית עשויה להיגרם מסיבות שונות.
נהוג לחלק את מחלות הפקעית ל-3 קבוצות עיקריות:
מחלות ראשונית, בהן הכליה היא האיבר היחיד או העיקרי שנפגע
מחלות שניוניות הקשורות במחלות סיסטמיות
מרבית המחלות הגלומרולריות הראשוניות נגרמות כתוצאה מתגובה חיסונית של הגוף (מנגנון אימוני) ובחלקן המועט נגרמות עקב גורמים טוקסיים (רעילים) או כתוצאה מקרישת דם.
קיימים מספר סוגים בסיסיים של נזק חיסוני (אימוני) לגלומרולוס:
התהוותם של קומפלקסים אימוניים (מכלולים חיסוניים- מנגנון יתר רגישות מסוג 3) שנוצרו בדמו של החולה, וששקעו בגלומרולוס וגרמו לפגיעה בו.
אלו הן המחלות הנפוצות ביותר- כ-80% עד 90% מהמחלות.
המנגנון הוא במרבית המקרים חדירת קומפלקסים לממברנת קרום הבסיס כאשר לאחר מכן נקשרים לקומפלקסים אלו רכיבים ממערכת המשלים בגוף ויש משיכה של לויקוציטים לאזור וכן מונוציטים הגורמים לפגיעה במרכיבים השונים של הגלומרולוס ולשגשוג של תאים.
האנטיגנים במקרים אלו יכולים להיות ממקור חיצוני (אקסוגנים) או ממקור פנימי (אנדוגנים) - דוגמה לאנטיגנים חיצוניים הם האנטיגנים החיידקיים הנגרמים כתוצאה מזיהום של סטרפטוקוקוס או אנטיגנים ויראלים כגון חולים עם הפטיטיס.
דוגמאות לאנטיגניים אנדוגניים - למשל במחלת הזאבת.
בהפטיטיס, למשל, המחלה נגרמת כתוצאה משקיעה של cryoglobulin- אשר נוצר בצורה לא תקינה.
הקומפלקסים ששוקעים מכילים אנטיגן של הפטיטיס C, שאליו קשורים נוגדנים מסוג IgG אשר אליהם קשורים נוגדנים מסוג IgM.
דוגמה נוספת היא במחלה מסוג IgA glomerulonephritis: זוהי הצורה הנפוצה ביותר של גלומרלונפריטיס, והסיבה הנפוצה ביותר להמטוריה (דם בשתן) מלבד אבני כליה.
הנוגדן נוטה לעבור אגרגציה יחד עם נוגדני IgA אחרים, לקבלת פולימרים אשר נעים עם זרם הדם ומגיעים לכליות.
מאחר שהפולימרים לא תקינים הם יכולים להידבק לחלבוני מטריקס שונים כמו פיברונקטין.
במחלה זו, הקומפלקס שוקע בתאי המזנגיום ומפעיל את מערכת המשלים.
פגיעה הנוצרת על ידי קשירת נוגדנים לאנטיגן מקומי בגלומרולוס או לאנטיגן חיצוני ששקע בכליות.
נוגדנים שנקשרים כאמור יכולים לגרום לנזק במספר דרכים- הם יכולים להפעיל את המסלול הקלאסי של מערכת המשלים, או לפעול ללא מעורבות של מערכת זו.
במרבית המקרים, הנוגדנים נקשרים לאנטיגן שעבר בזרם הדם, ניסה לעבור סינון ונתקע באזור הממברנה הבזאלית.
מאוחר יותר, הנוגדן פוגש באנטיגן וקיים קישור- נוצר קומפלקס אימוני אשר לאחר מכן יקשור את מערכת המשלים.
באופן דומה, ייתכן מצב בו הקומפלקס האימוני נמצא כבר בזרם הדם כקומפלקס, נכנס לכליה ונתקע בה.
פגיעה הנוצרת כתוצאה מנוגדנים ציטוטוקסיים ("נפריטוגניים"- מנגנון תגובה מסוג 2) אשר מכוונים ישירות נגד האנטיגניים של תאי הגלומרולוס וגורמים לנזקים ללא שקיעה של מכלולים חיסוניים.
יצירה של נוגדנים נפריטוגניים יכולה להתרחש למשל עקב חשיפה לזיהום סטרפטוקוקלי, על ידי מנגנון של molecular mimicry- קיים אפיטופ בחיידק אשר זהה לאפיטופ הומני וכתוצאה מכך נוגדנים תוקפים אפיטופ הומני.
האנטיגן הזר יכול לגרום לריבוי תאי פלסמה אשר מייצרים נוגדנים נגד הכליה וכו'.
כשם שנוצרים נוגדנים נגד אנטיגן, קיימות מחלות בהן נוצרים נוגדנים כנגד מרכיב מסוים בכליה- למשל בסינדרום ע"ש goodpasture, נוצרים נוגדנים כנגד אנטיגן ספציפי אשר נמצא על קולגן 4, המשמש מרכיב של הממברנה הבזאלית.
כתוצאה מההיקשרות, קיימת מחלה קשה הכוללת הרס של תאים, עד להרס מוחלט של הכליות.
יכולים להיווצר גם נוגדנים כנגד מערכת המשלים- למשל, במחלת MPGN type 2- קיום של נוגדן בשם c3 nephritic factor אשר מפרק את מרכיבי מערכת המשלים, כך שהם נוצרים ונהרסים כל הזמן- התהליך פוגע ברקמות שומן בין היתר.
עירוב נוסף של מערכת המשלים הוא פגיעה בפקטור H שהוא פקטור חשוב בייצוב של אחד ממרכיבי מערכת המשלים, ולגרימת מחלה המוליטית אורמית- מבוגרים צעירים שלא מפיקים שתן וסובלים מהמוליזה, אנמיה המוליטית, ויצירת קרישים- המחלה נוטה להיות מלווה בשלשולים כתוצאה מפגיעה גם במערכת העיכול.
באופן כללי, ניתן להסיק לפי הירידה ברמות המשלים בדם, האם הופעל המנגנון הקלאסי של מערכת המשלים (ואז נראה ירידה ברמות של C3 ושל C4) לעומת הפעלת המנגנון האלטרנטיבי (ואז נראה ירידה ברמות C3 בלבד).
לעיתים אין עירוב של מערכת המשלים- ישנה הפעלה של חלק בנוגדן אשר נקשר לרצפטורים שונים על הלויקוציטים ומביא לשפעולם, ואז מופעל המערך החיסוני כולו- תאים חשובים למשל בגרימת הרס לרקמה הם תאי T ותאי NK, המשחררים חומרים רעילים כגון פרפורין, אשר יוצר חור בנימים של הגלומרולוס וגורם להרס שלהם.
פגיעה במנגנון על ידי תאי T- (יתר רגישות מסוג 4) ישנה פעילות של תאי T אשר מזהים את האנטיגן ומתקיפים אותו ישירות על ידי שחרור של חומרים טוקסיים.
דוגמה לכך היא מחלה בשם minimal change disease אשר מאופיינת בביופסיה תקינה לחלוטין מבחינה היסטולוגית- ניתן לזהות את המחלה רק במיקרוסקופיה אלקטרונית.
המחלה מופיעה בעיקר בילדים לאחר זיהום או חיסון, או במבוגרים חולי לימפומה.
השלבים הראשונים של מחלות אלו כוללים שתי פגיעות ראשוניות:
פגיעה בגלומרולוס עצמו שהיא פגיעה אזורית- רק בחלקים בכליה בהם יש גלומרולוס: הפגיעה נוצרת עקב נזקים שונים- למשל שקיעה של קומפלקסים אימוניים כפי שהוסבר לעיל.
הקומפלקסים האימוניים יכולים לשקוע במספר מקומות:
שקיעה באנדותל ובסאב אנדותל- (בין האנדותל לממברנה הבזאלית): זוהי הפגיעה המשמעותית והקשה ביותר, מאחר שקל יחסית לתאים השונים של מערכת החיסון להגיע לאזור, ולגרום לתרומבוזיס בנימים ולעיוות של הגלומרולוס.
(גם גודלו של האנטיגן ומטענו רלוונטיים למיקום שקיעתו - כך למשל, אנטיגן אניוני, ישקע באנדותל ולא בממברנה הבזאלית, עקב מטענו השלילי).
שקיעה במזנגיום- עיקר השקיעה של הקומפלקסים האימוניים נעשית במזנגיום, ובו נגרם הנזק הקטן ביותר מאחר שהוא קרוב לנימים רק בחלק קטן מאוד מהיקפם.
הנזק יהיה לרוב מקומי ולא יכול להיגרם נזק לנימים עצמן.
שקיעה באזור הסאב אפיתליאלי (בין הפודוציטים לממברנה הבזאלית): כדי לשקוע באזורים אלו, על פקטורי הדלקת והתאים מהדם לחדור את האנדותל ואת הממברנה הבזאלית.
במידה ויש פגיעה באזור זה, תתפתח פרוטאינוריה (חלבון בשתן) קשה, כאשר לא תהיה התרבות של תאים ולרוב אין נזק משמעותי ל- GFR בשלבים הראשונים.