tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הקליט והופיע עם אמנים ישראלים רבים ביניהם: שלמה ארצי, דני סנדרסון, גידי גוב, נורית גלרון, שלמה גרוניך וניר נקב (סיילם).
וניגן עם אמני ג'אז בין לאומיים כמו: דני גוטליב, מארק טרנר, דוני מקסלין, ג'ון ריילי, אדם נוסבאום, לו סולוף, וריי אנדרסן.
היה חבר בהרכב הג'אז "משיכת יתר".
בין השנים 1996-2001 וולניץ היה מנהלה המוזיקלי של תזמורת חיל האוויר, ובין השנים 2003-2004 כיהן כסגן המנהל לעניינים אקדמיים ברימון בשנת הלימודים.
בשנת 2006 הקליט והופיע עם המעבד השווייצרי ג'ורג' גרונץ ועם נגן הסקסופון דייב ליבמן.
ר' יהודה אריה (לייב) חיימוביץ' (1862 – 17 באוקטובר 1944) היה רב, מקים בית הכנסת הראשון בכפר סבא ואחד מהתורמים הראשיים לפיתוחה.
חיימוביץ' נולד בעיירה חורודיש שבליטא.
בהיותו בן 15 הלך יחד עם שאר בני משפחתו לקיליה שבסרביה, שם שימש אביו, ר' חיים כשו"ב, מוהל, מלמד ובעל קורא.
בשנת 1890 נשא לאישה את ברכה והשניים עברו לגור יחדיו ברומניה, שם החל אריה לעסוק במסחר בתבואות ואחר כך גם בעצים.
פעמיים בשנה היה מעביר עצים באניה מאיסטנבול ליפו והיה מחזיר שקדים.
בשנת 1908, כשהיה בבנק עותומן ביפו, הציע לו מתווך קרקעות ערבי בשם איברהים סבאח לקנות חלקת קרקע של 150 דונם בכפר-סבא, וחיימוביץ' קיבל את הצעתו.
לאחר מספר חודשים עלה חיימוביץ' יחד עם אשתו ושבעת ילדיו לארץ.
המניע העיקרי שלו לעלות לארץ היה בשל היותו ציוני דתי, ובנוסף בגלל היותו סוחר בין ישראל לטורקיה.
באותה שנה העלה חיימוביץ' גם את הוריו לירושלים.
היה אדוק, ועם זאת שלט גם בשפות רבות ולמד לימודי חול.
את תקופת בניית הבתים מתאר ישראל, בנו של ר' יהודה אריה חיימוביץ:
בחצר ביתו גידלו חיימוביץ ומשפחתו עופות, שגרמו לרעש רב, ומשכו מזיקים רבים, כמו נחשים ושועלים.
מסיבה זו החליטו השכנים לילה אחד לשפוך בקבוק נפט על הכלוב ולשרוף אותו כליל.
חיימוביץ' תרם וקידם את בניית בית הכנסת הראשון בכפר-סבא.
הוא תרם כספים רבים, ואף את הקרקע עליו נבנה בית הכנסת.
בנוסף חיימוביץ' הקים את קרן "גמילות חסדים" בעיר.
אריה חיימוביץ' נטע כרם ענבים, ובכך הוביל לפיתוחה של כפר סבא.
לחיימוביץ' הייתה העגלה היחידה בכפר סבא, ובאמצעותה נסע פעם בשבוע לפתח תקווה להביא מצרכים, למשפחתו, ולכל אנשי כפר סבא,
מיידי ערב שבת, בבית הכנסת הנהיג מנהג לאחר תפילת מנחה, כשהזמין את כל אנשי המושבה לסעודה השלישית של שבת בביתו.
חיימוביץ' קיבל לחמניות מהמאפייה, ואת השאר הכינה אשתו ברכה מכינה.
כל זקני כפר סבא וכל האנשים החשובים בכפר סבא היו מוזמנים לסעודה הזאת.
אריה חביב (נולד ב-9 ביוני 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער במהלך שנות השבעים והשמונים, והיה שותף לזכייתה היחידה של הפועל יהוד בגביע המדינה.
חביב נולד להורים ילידי טורקיה שעלו לישראל ב-1949. הוא החל לשחק בשנת 1973 בקבוצת הנוער של הפועל יהוד, כשבהמשך עבר לשחק כדוריד עקב פציעה, אולם לבסוף חזר לשחק כדורגל.
הוא צורף לסגל הקבוצה הבוגרת במהלך עונת 1975/1976. באותה עונה התמודדה הקבוצה על העלייה מליגה א', אז הליגה השנייה בחשיבותה, לליגה הבכירה.
לקראת סוף העונה נפצעה שוערה של הקבוצה וחביב החליפו במשחקים המכריעים, בסיומם הבטיחה הקבוצה את עלייתה.
יכולותיו הטובות במשחקים אלו הקנו לו מקום בסגל הפותח של הקבוצה בעונתה הראשונה בליגה הבכירה.
בעונת 1981/1982 היה שותף לזכייתה של הפועל יהוד בגביע המדינה, לאחר שניצחה 0–1 את הפועל תל אביב במשחק הגמר.
בתום עונת 1983/1984 ירד עם הקבוצה בחזרה לליגת המשנה.
לאחר הירידה סירב לשחק בקבוצה, עד שלבסוף שוחרר משורותיה.
לאחר קבלת השחרור עבר לשחק בקבוצת הפועל כפר סבא.
בסיום העונה עבר למכבי נתניה, בה שיחק במשך שתי עונות עד שאיבד את מקומו לטובת קובי בלדב.
בעונת 1987/1988 שיחק בהפועל חיפה בליגת המשנה, ובסיום העונה שב לליגה הבכירה, כשעבר לשחק בקבוצת בית"ר תל אביב, בה שיחק שתי עונות עד לפרישתו ממשחק פעיל.
חביב זומן לראשונה לנבחרת ישראל בשנת 1978 במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק, ובמהלך השנים רשם 25 הופעות במדי הנבחרת.
חביב שיחק במדי הנבחרת במשחקי מוקדמות מונדיאל 1982, ואת הופעתו האחרונה ערך ב-10 בנובמבר 1985, בניצחון 0–3 על נבחרת ניו זילנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986.
מאשתו הראשונה נולדו לו שני בנים ומאשתו השנייה שתי בנות.
אריה וילנר (יוּרֶק) (1917 – 8 במאי 1943) היה ממייסדי הארגון היהודי הלוחם (ZOB) אשר נלחם בנאצים במסגרת מרד גטו ורשה.
הוא עמד בראש הקריאה ללוחמיו להתאבד על מנת להימנע משבי בידי הגרמנים בזמן המרד.
וילנר נולד בוורשה ב-1917, למשפחה מן המעמד הבינוני.
אביו היה בעל בית חרושת לעיבוד עורות.
בגיל 14 הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", ועסק בחינוך ציוני של חברי התנועה, כחבר בהנהגת הקן של וורשה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא וילנר להכשרה בעיר סלונים במטרה לעלות לארץ ואף קיבל רישיון עלייה, אולם זו נדחתה בגלל תפקידי הדרכה שנטל על עצמו.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, נמלט וילנר מוורשה לוילנה, שהייתה אז בשליטת ברית המועצות.
אלא שב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה, והוא הוכנס יחד עם שאר יהודי וילנה לגטו.
וילנר לא הפסיק את פעילותו בתנועת "השומר הצעיר" גם בתוך הגטו, ויחד עם חבריו לתנועה החליטו להתנגד באופן פעיל להשמדה הנאצית.
בתחילת 1942 חזר לוורשה והתמנה לאיש קשר של "הארגון היהודי הלוחם" עם המחתרת הפולנית.
כמו בגטו וילנה, גם בהגיעו לגטו ורשה המשיך וילנר את פעילותו בתנועת "השומר הצעיר" ולקח חלק בפעילויות חינוכיות שונות, אולם עיקר פעילותו הייתה אספקת נשק לגטו.
בזמן המרד הראשון בגטו ורשה, בינואר 1943, עמד בראש אחת הפלוגות שלחמו בגרמנים מתוך הבתים.
לאחר המרד, נמלט וילנר מן הגטו בזהות בדויה והמשיך לעסוק ברכישת נשק עבור חברי המחתרת בגטו.
בעקבות הלשנה של סוחרת נשק פולנייה, וילנר נתפס, נאסר ועונה במשך שבוע על ידי אנשי הגסטפו.
משם, הועבר לבית הסוהר 'פאביאק', ומשם נשלח למחנה עבודה ליד וורשה.
לאחר שיידע את חבריו למחתרת על מקום הימצאו, וילנר חולץ מהמחנה.
מעצרו הביא להקפאת הקשרים בין הארגון היהודי הלוחם למחתרת הפולנית, מחשש שוילנר יסגיר מידע אודותיהם.
רק לאחר חילוצו וידאו הפולנים כי לא מסר מידע, וחידשו את הקשרים.
העינויים הקשים שספג וילנר החלישו אותו במידה ניכרת, אך הוא התעקש לשוב אל הגטו ולהמשיך בפעילותו בארגון היהודי הלוחם.
במרד גטו ורשה הגדול באפריל-מאי 1943, שהה וילנר בבונקר המפקדה ברחוב מילא 18 יחד עם מרדכי אנילביץ' ומירה פוכרר.
לאחר שהבונקר נתפס על ידי הגרמנים, האיץ וילנר במורדים להתאבד ולא ליפול בידי הגרמנים.
הוא התאבד בבונקר ב-8 במאי 1943, יחד עם כ-80 לוחמים.
כשנתיים מאוחר יותר, זכו וילנר וחברים נוספים למחתרת בצלב "וירטוטי מיליטארי", עיטור הכבוד של הצבא הפולני, על חלקם במרד.
הרב אריה זאב גורביץ (מוכר בשם: רֶבּ לֵייבּ; ה'תרס"ו, 1906 - ד' בחשוון ה'תשמ"ג, 20 באוקטובר 1982) היה רב וראש ישיבה אנגלי-אורתודוקסי יליד ליטא.
חתנו של רבי אליהו לופיאן.
כיהן במשך למעלה משלושים שנה כראש ישיבת גייטסהד.
נולד בשם אריה זאב קושלבסקי בעיר מאלאט, אז באימפריה הרוסית וכיום בליטא.
אביו, הרב משה אהרן קושלבסקי היה רב העיר, ואמו רייכל הייתה ממשפחת הגאון מווילנה.
אחיו היה הרב אליהו קושלבסקי שלימים כיהן כרב וראש ישיבה בארצות הברית וכאב בית הדין הרבני ורב העיר באר שבע.
בגיל 13 עזב את בית הוריו, גנב את הגבול ונסע ללמוד בישיבת וילקומיר.
אחרי שנה וחצי בווילקומיר נסע לווילנה בתקווה לפגוש שם את משפחתו שהגיעה להתגורר בעיר במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך בהגיעו לעיר נודע לו שאביו נקרא למאלאט זמן קצר קודם בואו, ועזב את העיר.
בווילנה פגש את בני ישיבת מיר שעשתה אז בווילנה בשל תנאי המלחמה, והחליט להצטרף לשורות תלמידי הישיבה.
לאחר שנים בישיבה גברה המתיחות בין ליטא ופולין ונשקף חשש שיגורש מליטא בשל אזרחותו הפולנית, נסע לברנוביץ' והתאים לעצמו בעזרת בחור שהתמחה בכך דרכון ליטאי מזויף ובשל כך בחר בשם הנעורים של אמו גורביץ כשם המשפחה שילווה אותו מכאן ועד סוף חייו.
כתשלום לבחור שזייף עבורו את הדרכון, ניאות להישאר בישיבת ברנוביץ שבה למד אותו בחור, כדי ללמוד עמו את ספר "קצות החושן" במשך שנה.
לאחר שמונה שנים בישיבת מיר נסע ללמוד אצל רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, "הרב מבריסק".
ב-1932 הגיע לפולין הרב אליהו לופיאן מראשי תנועת המוסר בדורו ששימש אז ראש ישיבת עץ חיים בלונדון, הוא נסע לביקור זה עם בתו הבכורה ליבה, בתקווה למצוא לה שידוך מתאים במרכזי התורה בפולין-ליטא.
לפי המלצת ידידו, המשגיח בישיבת מיר, רבי ירוחם ליבוביץ, נסע לבריסק כדי להתרשם מ"לייב'ל מאלאטר", כפי שכונה גורביץ על שם עיר הולדתו.
האב ובתו התרשמו עמוקות ובתנאי האירוסין נאמר כי ליבה תעזוב את לונדון ותבוא לפולין כדי לאפשר לבעלה הצעיר את המשך לימודיו.
ואולם במהלך תקופת האירוסין, נפטרה אמה של ליבה, הרבנית שרה לאה לופיאן באנגליה.
היא הייתה במותה בת 49 והותירה את בעלה עם 13 יתומים.
ליבה, הבת הבכורה, כתבה לארוסה כי אינה יכולה לעזוב את אביה במצב כזה וכי תבין לרוחו אם יבחר לוותר על השידוך.
נבוך, נסע החתן לראדין אל החפץ חיים שהיה אז מבוגר מאוד ובעל בריאות לקויה, החפץ חיים בחר שלא לענות ישירות וחזר על שורות מתפילת השחרית, בכללן "ברוך פודה ומציל".
החתן הצעיר פירש זאת כהוראה להינשא לארוסתו ולעקור לשם כך לאנגליה למרות שייאלץ להפסיק את לימודיו בישיבות פולין לשם כך.
עם בואו ללונדון, החל להעביר שיעור קבוע בישיבת "עץ חיים" שחותנו עמד בראשה.
אחד מתלמידיו בישיבה זו היה הרב עמנואל יעקובוביץ, ברון יעקובוביץ שקיבל ממנו סמיכה.
לצד תפקידו בישיבה כיהן כרב בית הכנסת ברחוב גרדן באיסט אנד של לונדון.
ב-1948 כתב אליו גיסו, הרב אריה ליב לופיאן שלמד אז בכולל האברכים בגייטסהד בראשות הרב אליהו אליעזר דסלר, הוא הציע לו להצטרף לצוות הישיבה של גייטסהד שהתרחבה אז בעקבות כמה מחזורים גדולים מבני גל הפליטים שבא לאנגליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מספר הבחורים עלה ל-120 וחלקם היו בוגרי ישיבות מזרח אירופה ונצרכו למרצים בעלי כושר למדני גבוה משנצרך עד כה עבור התלמידים ילידי אנגליה.
הרב גורביץ נענה להזמנה, הצטרף לצוות והחל ללמד את בני השיעור (הכיתה) הגבוה.
בתקופתו גדלה הישיבה ומספר תלמידיה הוכפל ושולש.
ישיבת גייטסהד התעצבה כאחד מהמרכזים התורניים הגדולים באירופה כולה.
לאחר חג הסוכות ה'תשל"ח (1977) שאותו עשו בני הזוג גורביץ בישראל, עברה ליבה התקף לב חמור בנמל התעופה לונדון הית'רו ונפטרה במקום.
היא הועלתה לקבורה בישראל ונקברה ליד קברו של אביה, הרב אליהו לופיאן, בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
שנתיים אחר כך נישא הרב גורביץ בשנית למלכה (מולי) איזבי (1917–2001), אלמנה מדטרויט, הם היו נשואים כארבע שנים עד פטירתו משבץ מוחי ביום רביעי ד' בחשוון ה'תשמ"ג, 20 באוקטובר 1982.
הלווייתו התקיימה ברחובות גייטסהד, משם נלקח ארונו לנמל התעופה הבין-לאומי ניוקאסל והוטס ללונדון להספדים נוספים בבית המדרש בסטמפורד היל.
בתום ההספדים הוטס הארון מנמל התעופה לונדון סטנסטד לישראל.
בתום בהלוויה המונית שהתקיימה ביום שישי בקריית מטרסדורף בירושלים, נקבר סמוך לכניסת השבת בבית הקברות בירושלים.
היה נשוי לחנה ליבה (בתו של הרב אליהו לופיאן) ולהם שלושה בנים ובת, מילדיהם:
הרב אברהם - ממלא מקום אביו בראשות ישיבת גייטסהד.
חתן דודו הרב אריה ליב לופיאן.
הרב חיים עוזר - ר"מ בישיבת גייטסהד.
שרה לאה (נפטרה ב-2015) - הייתה נשואה לבן דודה הרב צבי קושלבסקי.
אריה טל הוא פוליטיקאי ישראלי ששימש כראש עיריית טירת כרמל.
אריה טל גדל בטירת כרמל.
בשנת 1993, נבחר לראשונה לתפקיד ראש העיר כנציג הליכוד, לאחר שעלה לסיבוב השני מבין שבעה מתמודדים, וגבר על ראש העיר המכהן ראובן בינר.
הוא נבחר לתפקיד פעם נוספות וכיהן כראש העירייה עד לשנת 2003, אז נוצח בסיבוב השני בבחירות על ידי סגנו, אריה פרג'ון מסיעת המפד"ל.
לאחר בחירות אלה סיעתו של טל עברה לאופוזיציה, ולצד היותו חבר מועצה, עבד כיו"ר החברה למתנ"סים.
בשנת 2009 רץ בראש רשימה עצמאית ושב לתפקיד ראש העיר, לאחר שגבר על ראש העיר המכהן פרג'ון ב-43 קולות.
לאחר הבחירות, עתר פרג'ון לבית המשפט בדרישה לפסול את תוצאות הבחירות באחת הקלפיות בה אירעו לטענתו אי סדרים, ולערוך בהן בחירות חדשות.
בית המשפט קיבל את הדרישה, אך טל ערער על ההחלטה, ותוצאות הבחירות נותרו על כנן.
ב-2013 נבחר טל לקדנציה רביעית לאחר שגבר על שלושה מתמודדים נוספים, בהם פרג'ון.
ביולי 2020 מינה את אבישי כהן לתפקיד מנכ"ל עיריית טירת הכרמל.
בבחירות 2024 התמודד לכהונה נוספת, אך הודח לאחר שקיבל מעל 9% מהקולות בלבד ולא עלה לסיבוב השני.
הרב אריה וינברג (ט"ז בחשון תרצ"ב, אוקטובר 1931 – ט"ו באב תשע"ח, 27 ביולי 2018) היה ראש ישיבת "לב בנים".
נולד בוורשה, לפיגע רויזא בת דוד וינפלד ולרב אברהם יהושע העשיל וינברג, לימים האדמו"ר מסלאנים בתל אביב.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל משפחתו לתל אביב.
בשנת תש"ח עזב את ירושלים בעקבות מלחמת העצמאות ועבר ללמוד בישיבת פוניבז'.
לאחר פחות משנה עבר לישיבת סלבודקה למשך כשלשת רבעי שנה, ומשם חזר לישיבת חברון עד לנישואיו.
בשנת תשי"ד נישא לבת הרב הלל ליברמן, (לימים מייסד הסמינר החדש בירושלים).
ניהל את ישיבת אור שמח.
הקים את ישיבת 'לב בנים' בירושלים, שבה כיהן כראש ישיבה במשך כ-50 שנים ועמד בראשות הכולל הצמוד אליה.
וינברג היה אחד משלושת הנאשמים במתן שוחד לאריה דרעי במסגרת התיק האישי.
עוד הואשם בסעיפים של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות ורישום כוזב במסמכי תאגיד.
בעקבות זאת נגזרו עליו שנתיים מאסר על תנאי וקנס בסך 50 אלף שקלים.
בשנותיו האחרונות מסר שיעורים גם בהיכל הכולל בבית הכנסת 'אוהל לוי' שבהר שמואל – שם כיהן כראש הכולל.
נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
לווינברג חמישה ילדים, בנו שמואל דוד הוא חתן הרב ישראל דן טאוב, האדמו"ר ממודז'יץ.
חתנו הרב מיכאל פריינד, ראש כולל בבני ברק.
אחיו שמואל היה ראש עיריית בני ברק.
אריה ושמש (בפרסית: شیر و خورشید, תעתיק: שיר אוּ ח'ורשיד) הוא סמל פרסי-טורקי, ובעבר היה סמלה הלאומי של איראן והופיע על דגלה.
הסמל מתאר אריה שלגבו השמש זורחת, ובגרסאות שונות האריה אוחז סיף שמשיר .
מקורותיו של הסמל עלומים אך מקושרים לפרס הקדומה או לראשית תקופת האסלאם באיראן.
סמל האריה היה מוטיב מרכזי בממלכות פרסיות, והופיע כסמלו המרכזי של השלטון באיראן מן תקופת האימפריה הספווית ועד המהפכה האיראנית, לאורך 479 שנים.
פרשנויות שונות לסמל הפכו אותו לסמל שייצג לא אחת תנועות פוליטיות שונות באיראן.
חוקרים וארכאולוגים רבים בהם אחמד כסרווי הצביעו על שימוש נרחב בסמל המזלות העתיק של השמש בבית אריה החל מהמאה ה-12 באזורי טורקיה ופרס.
בתקופת האימפריה הספווית שימש האריה והשמש כסמל מרכזי בייצוג פרס.
על פי החוקרת אפסאנה נג'מאבאדי האריה והשמש קיבלו תפקיד מרכזי באימפריה הספווית בהיותם מייצגים את שני עמודי האומה - המדינה והדת.
לטענתה הפרשנות הספווית לסמל מורכבת ממספר אגדות ומסורות, בהן השאהנאמה, סיפורי נביאים ומקורות איסלאמיים נוספים.
השאה, מתוקף תפקידו, מייצג את שני העמודים כמלך המדינה וכאיש דת.
העמודים מתבטאים היסטורית בשמש המייצגת את ג'משיד, מייסד פרס, והאריה המייצג את עלי, מייסד השיעה.
על פי החוקר שפואור שבזי מקור השימוש בייצוג נובע מהמונח מהשאהנאמה "השמש של איראן" ו"הירח של טוראן (כינוי איראני לאזור קזחסטן ואוזבקיסטן)".
כיוון שהסולטאנים העות'מאנים ייצגו את עצמם באמצעות הסהר, נבחרה השמש כסמל בעבור השושלת הספווית, והקישור לאריה נבע מהקשר בין השמש למזל אריה.
השושלת האפשארית השתמשה בסמל כסמלה הרשמי והוא הופיע על דגלה.
על חותמו האישי של מייסד השושלת, נאדיר שאה, הופיע הסמל לצד הכיתוב אל-מלכללה (ארץ האל או האל מושל בכל).
בנוסף הסמל הופיע על דגלה של השושלת הזנדית .
בעת הכתרת מייסד שושלת קאג'אר אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר ב-1796 הוטבעו מטבעות חדשים עליהם הופיע הסמל, בו לצד השמש צוין שמו של המלך החדש, ולצד האריה צוין שמו של עלי בן אבי טאלב, ובכך ייצג הסמל את "האימאם והמלך", עמודי האומה בגרסתם העכשווית.
בתקופת שלטונו של המלך השני לשושלת קאג'אר, פתח-עלי שאה ירדה חשיבות השאה כמנהיג דתי, ולכן פתח-עלי ניסה לדמות את שלטונו לתפארת ממלכת פרס הטרום-איסלאמית, והסמל פורש מחדש על פי גישה לאומנית.
לפי הפרשנות הלאומנית השמש מייצגת את השאה דרך ג'משיד, מייסד פרס, והאריה מייצג את גיבורי איראן ומגיניה דרך רוסתם, גיבור מהשאהנאמה.
הפרשנות הלאומנית באה לכדי ביטוי בשתיים מהפואמות של פתח-עלי:
לקראת סוף תקופת שלטונו של פתח שאה החלו להופיע סמלים בהם אוחז האריה בחרב.
לטענת שבזי התוספת נובעת מאיחוד בין האריה והשמש וסמל איראני אחר בו מופיע אריה האוחז בחרבו של עלי - הזולפיקר.
ב-1808 ייסד פתח-עלי שאה את תואר המסדר האימפריאלי של האריה והשמש, להוקרת אישים שסייעו לאיראן בצורה יוצאת דופן, ואלו שעוטרו בו היו חלק מאבירי האריה והשמש.
טיילים אירופאים בני התקופה תיארו את האריה והשמש כסמלה של מדינת פרס כבר 3000 שנים, ומקורו בסגידה הטרום-אסלאמית לשמש שהתבטאה בדת הזורואסטראית, ובמזל אריה.
ב-1836 פרסם מוחמד שאה צו לפיו חובה שבכל המופעים הרשמיים של הסמל האריה יעמוד זקוף ויאחז בסיף, ולצד הסמל יופיע כתר לציון בית המלוכה.
יחד עם זאת הצו לא יושם באופן רשמי ובמקרים רבים הופיע האריה ישוב, ללא החרב או בלא כתר לצידו.
ב-1870 ייסד נאסר א-דין שאה את אות מסדר אקדס להוקרת מקודשים ואישים חשובים, אשר במרכזו כלל את סמל השמש והאריה.
ב-1910 קובעו בחוקת איראן המידות המדויקות של הסמל, בהן מידותיו של האריה, מידות השמש, החרב, כף האריה ואף צורת זנבו של האריה ("דמוי S בכתב נטוי").
עם עלייתו לשלטון של רזא ח'אן חלו כמה שינויים בסמל: דמותה הנשית של השמש נזנחה והשמש צוירה מחדש באופן ריאליסטי, והכתר בראש הסמל, הקיאני, הכתר הרשמי של שושלת קג'אר, הוחלף בכתר הרשמי של שושלת פהלווי.
לטענת נג'מאבאדי בתקופה זו הסמל קיבל משמעות חדשה לפיה השמש מייצגת את איראן המולדת, והאריה מייצג את גואלה ומגינה, רזא ח'אן.
במהלך ראשית המאה ה-20, הובילו בנפרד חסן טקיזדה בברלין ומוג'טבא מינובי מאבק להחלפת האריה והשמש בסמל פרסי אחר - הדרפש קבאני , סמל פרסי עתיק אחר.
מינובי הסביר: כל קריאותיהם נדחו.
הסמל שימש כסמלה הרשמי של איראן עד המהפכה האסלאמית, כשרוחאללה ח'ומייני ביטל את השימוש בו ב-1 במרץ 1979. הסמל הוחלף תחילה בשמש מעוטרת בכוכבים ואגרופים בעיצובו של סאדג טבריזי, ולאחר מכן במאי 1980 בסמל איראן הנוכחי בעיצובו של חאמיד נאדימי.
לפי גישת שלטונות המהפכה, הסמל היה סמל ל"מונרכיה המערבית המדכאת", ולכן הייתה חובה להחליפו למרות קישורו לעלי.
כיום הסמל נמצא בשימוש נרחב בקרב תנועות אופוזיציה איראניות המתנגדות לשלטון הרפובליקה האסלאמית, בהן הממשלה האיראנית הגולה והמוג'אהדין ח'לק.
בשנת 1922 הוקמה אגודת האריה והשמש האדומים של איראן (בפרסית: جمعیت شیر و خورشید سرخ ایران ;תעתיק: ג'מעית שיר או חורשיד שרח איראן), ואושרה כחברה רשמית בתנועת הצלב האדום והסהר האדום הבינלאומי שנה לאחר מכן, וב-1929 הוכר הסמל של אריה ושמש צבועים באדום כסמל בינלאומי.
מקור השימוש בסמל נובע כנראה משימוש בו על ידי ארגוני הצלה מקומיים במלחמה העות'מאנית-רוסית ב-1877, לצד טענות לפיהן הוא הוצג לראשונה לפני חתימת אמנת ז'נבה הראשונה ב-1864 מול סמלי אויבות איראן, האימפריה העות'מאנית (סהר) ורוסיה (צלב).
בשנת 1929 במקביל לקבלת סמל הסהר האדום אושר הסמל באופן רשמי, והסמל שימש את ארגון ההצלה הלאומי באיראן עד המהפכה האסלאמית, לאחריה הוחלף בסהר האדום.
למרות הפסקת השימוש בו, המשיכה תנועת הצלב האדום להכיר בו כסמל מקובל שאינו בשימוש עד לקבלת פרוטוקול III ב-2005, לפיו סמל האריה האדומים והשמש נכלל תחת הגדרת הקריסטל האדום.
אריה טויבר (כ"א בשבט תרל"א, 12 בפברואר 1871 – כ"ג שבט תרצ"ב, 30 בינואר 1932) היה ביבליוגרף וחוקר הספר העברי.
לאחר נישואיו התגורר במשך תקופה בעיירת חותנו זברז'.
לאחר מכן עבר ללבוב ומשם לברלין.
למד באוניברסיטה בברלין וכן בבית המדרש לרבנים בעיר, שם היה תלמידו של פרופ' משה שטיינשניידר.
בשנת 1914 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בתקופה הראשונה עבד כמורה בבית הספר של "עזרה".
כשעברה הספרייה הלאומית בירושלים לרשות ההסתדרות הציונית, בשנת תר"פ (1920), התמנה כספרן במוסד זה, ובו עבד עד מותו.
כמו כן היה היה העורך הספרותי של השבועון האורתודוקסי "מחזיקי הדת" שיצא בירושלים, בחמשת הגליונות הראשונים (תרע"ט-תר"פ).
נפטר בתחילת שנת 1932, ונקבר בבית הקברות הר הזיתים בירושלים.
בצעירותו כתב הגהות ומילואים לספר "שם הגדולים" של החיד"א.
ראשית פרסומיו הביבליוגרפיים הייתה במאסף התורני הדביר, שהתחיל להופיע בירושלים בשנת 1919. בשנת 1924 נוסד הרבעון הביבליוגרפי קרית ספר על ידי בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (הספרייה הלאומית), וטויבר התמנה לאחד מעורכיו.
פרסם שורה של מאמרי ביקורת והערות ב"קריית ספר", "הדביר", "מזרח ומערב", ו"ירושלים" (של אברהם משה לונץ).
כתב גם כמה מאמרים פובליציסטיים בעיתון דאר היום.
ב"קריית ספר" הוא פרסם את מחקרו החשוב ביותר - המאמר על דפוסי קארעץ (קוריץ), שהיה פרק ממחקר מקיף על דפוסי רוסיה-פולין שתכנן להוציא.
במאמר זה הוא הראה לראשונה שאין לקבל תמיד את המידע הכתוב בשערים ובהסכמות לספרים שהודפסו בפולין כאמין, מה הסיבות לזיופים ושינויים, וכיצד ניתן לאמת מידע זה.
במאמרו ב"ירושלים" על תולדות הדפוס בארץ ישראל הוכיח כי הדפוס הראשון בארץ ישראל נוסד בצפת בשנת ה'של"ז (1577), ולא ארבע עשרה שנה קודם לכן כפי שהיה מקובל.
לאחר פטירתו הוציאה הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים מבחר של מאמריו ומחקריו בספר "מחקרים ביבליוגרפיים", בעריכת אברהם יערי.
ספרייתו הכילה אלפי ספרים, ביניהם ספרים יקרי מציאות ועותקים יחידים בעולם.
בעיקר ריכז ספרים מדפוסי ארצות המזרח ודפוסי רוסיה ופולין.
טויבר רכש ארכיון תעודות בכתב יד מעיזבונו של הראשון לציון הרב חיים אברהם גאגין.
לאחר מותו נמסר האוסף על ידי בני משפחתו לספריה הלאומית, והוא הבסיס לארכיון חיים אברהם גגין בספריה.
אריה טוסקני המכונה גם יגואר טוסקני (שם מדעי: Panthera toscana) הוא מין של חתול גדול מהסוג פנתר, שהתגלה בחפירות באיטליה.
הוא חי באירופה של תחילת תקופת הפליסטוקן, אולי אף בסוף הפליוקן.
המין הוגדר ב-1949 בידי החוקר השווייצרי סמואל שאוב ונקרא על שם אזור טוסקנה באיטליה, בה נמצא.
למרות שמו הוא לא השתייך למין אריה ולא ליגואר.
פנתר זה דמה בגודלו ליגואר והגיע לאורך 1.3 מטר ולמשקל של 50 –90 קילוגרם בקירוב.
היו לו לסתות חזקות שיכלו להינעל בעוצמה חזקה על טרף.
הוא ניזון מפרסתנים קדומים כמו אייליים, חזירי בר ואנטילופות שחיו באירופה הפרהיסטורית.
חלק מהחוקרים סוברים שעקב מיעוט הממצאים שלו ועקב מעט מאפיינים יחסית הוא כנראה נחשב לאותו מין של היגואר האירופאי (Panthera gombaszoegensis), שהיה בעל ממצאים רבים לאורך אירופה.
אריה ויסמן (נולד ב-18 בינואר 1952) הוא קצין צה"ל לשעבר בדרגת אלוף-משנה, מהנדס, מנהל, איש שב"כ ועורך דין ישראלי.
ויסמן שימש מפקד פלוגת שריון במלחמת יום הכיפורים, מפקד גדוד 532 במלחמת לבנון הראשונה, מפקד חטיבה 265, וראש מחלקת אמצעי לחימה במפקדת חילות השדה.
לאחר שחרורו היה מנהל ושותף בחברה להנדסה, ראש חטיבה טכנולוגית בשירות הביטחון הכללי ועורך דין.
ויסמן נולד ב-18 בינואר 1952 בעיר בוטושאן ברומניה, לשרה ולחיים ויסמן אשר הגיעו לעיר מאוזבקיסטן (סביבות טשקנט) לשם ברחו מהעיירה הרצה (Hertsa) שבמחוז צ'רנוביץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
באוזבקיסטן עבדו בעבודות כפייה תחת השלטון הסובייטי.
במהלך שהותם באוזבקיסטן נפטר בנם הבכור עמנואל (כבן שנתיים) מטיפוס ודיזנטריה.
אריה נקרא בשמו משום שבעת לידתו שיערו שיעלו בהקדם לישראל.
בשנת 1959, עלתה המשפחה לישראל והשתכנה בשכונת נוף-ים בהרצליה.
ויסמן הוא בוגר מחזור ט"ו של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
באוגוסט 1969 התגייס ויסמן לחיל השריון, שם עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון, ושובץ כמפקד מחלקה בגדוד 195 של חטיבה 401. לאחר כמה חודשים בתפקיד נפצע ויסמן והועבר למפקדת גיסות השריון, שם לקח חלק בקליטת טנק המגח.
חודשים לאחר שיבוצו נפצע אריה בעת שירותו בחזית.
באוקטובר 1971 הועבר ויסמן לתפקיד מפקד מחלקה בקורס מפקדי טנקים בהוראת מפקד גיסות השריון אברהם אדן.
בדצמבר 1971 מונה ויסמן על ידי מפקד הגדוד, אבירם גילעד, לתפקיד קצין המבצעים למשך סדרת תרגילים שהתרחשה בסיני.
כהערכה על תפקודו, נשלח לקורס צניחה, ולאחר מכן נשלח לקורס מפקדי פלוגות, ובאוגוסט 1972 החל לשמש מפקד פלוגת קורס מפקדי טנקים.
בקיץ 1973 סיים את תפקידו והועבר למפקדת גיסות השריון על מנת לקחת חלק בקליטת טנק המרכבה.
ב-5 באוקטובר 1973 הוצב ויסמן כמפקד פלוגה, שהורכבה ממדריכי מדורי תותחנות ונט"ר, בגדוד 196 תחת פיקוד של עמרם מצנע, והוטס לימ"ח בביר תמדה שם חבר לטנקים של פלוגתו.
למחרת, בצהרי ה-6 באוקטובר, פרצה מלחמת יום הכיפורים.
הגדוד נע לעבר מעבר הגידי, ושתי פלוגות, בהן הפלוגה של ויסמן, נשלחו להמתין בתחנת הדלק ברפידים, וסופחו לכוח לפידות בפיקוד יעקב לפידות.
הכוח נע צפונה לעבר בלוזה, ועל ויסמן הוטל לנוע לעבר מעוז בודפסט.
במהלך ההתקדמות זוהה הכוח וספג אש ממנה נפגע הטנק של ויסמן וטנק נוסף בכוח.
כיוון שהטנק הפגוע חסם את הציר והשטח מצידי הציר היא חולי וממוקש, החליט ויסמן לסגת.
לאחר שהתברר שהושאר פצוע בשטח הורה ויסמן להסתובב ולהביאו.
בבוקר ה-7 באוקטובר אורגן הכוח מחדש, ופלוגתו של ויסמן מנתה 4 טנקים.
על הפלוגה הוטל לאבטח על ציר המלח לכיוון מערב.
ב-10 באוקטובר חבר הכוח לחטיבה 460 והוצב כגדוד 196. הגדוד נע דרומה אל אזור "הברגה", שם נערך להגנה.
ב-11 באוקטובר יצא כוח מצרי להתקפה על "הברגה", תוך כדי ריכוך ארטילרי כבד.
הפלוגה של ויסמן לא ספגה אבידות.
ב-13 באוקטובר עצרה החטיבה להתארגנות, והפלוגה של ויסמן קיבלה מחלקת מילואים כתגבור.
ב-17 באוקטובר יצאה החטיבה, במסגרת מבצע אבירי לב, וצלחה את תעלת סואץ על גבי גשר הדוברות.
לאחר הצליחה נעה החטיבה מערבה ונערכה לאבטחת צומת באזור "אורי".
ב-19 באוקטובר נעה החטיבה מערבה ודרומה לעבר מפרץ סואץ.
ב-21 באוקטובר תפסה פלוגתו של ויסמן עמדות על רכס ג'ניפה, ממערב לאגם המר הגדול וניהלה חילופי אש מול כוחות מצריים.
בליל אותו ערב נערך הגדוד על ציר "חבית", ובלילה השמיד טור מצרי שנע צפונה.
ב-22 באוקטובר המשיכה הפלוגה להילחם, ובמהלך הלחימה נפגע ויסמן בפניו מרסיס של פצצת מרגמה, אך ביקש להישאר ושלא יפנו אותו.
על הגדוד הוטל לפרוץ דרומה על ציר "חבית", ועל ויסמן הוטל להוביל את הגדוד.
במהלך ההסתערות נפגע הטנק של ויסמן בפגיעה ישירה, אך לא יצא מכשירות.
עם רדת הערב הוטל על ויסמן לחבור לגדוד 198; במהלך החבירה זיהה ויסמן תנועה חשודה בחשיכה אך לא ביצע לעברה ירי כיוון שנגמרה בטנק התחמושת הזמינה.
עם התקרבות הכוח החשוד התברר שמדובר בטנק צנטוריון מגדוד 198, בפיקוד ישי וקסלר.
בימים שלאחר מכן נע הגדוד עד אזור עדבייה, לחופי מפרץ סואץ.
ב-3 בנובמבר 1973 נע הגדוד חזרה לגדה המזרחית כדי לקחת חלק בהתקפה על הארמייה השלישית, שלא יצאה לפועל.
הגדוד חזר להתארגנות במחנה רפידים והחל להעביר אימוני הכשרת מפקדים.
ויסמן פיקד על הכשרת מספר מחזורים של קורס מפקדי טנקים לחיילי סדיר ומילואים.
כל מחזור ארך בין 3 ל-4 שבועות, במטרה להשלים את סדר הכוחות שאבד במלחמה.
כאשר הגדוד התארגן ב-4 פלוגות להכשרת קציני שריון, פיקד ויסמן על אחת הפלוגות במשך שלושה מחזורים מקוצרים.
בין מלחמת יום כיפור למבצע שלום הגליל
ב-1 במאי 1974 מונה ויסמן לתפקיד קצין ההדרכה של אוגדה 162. האוגדה הייתה אמונה על שרשרת ההכשרה של חיל השריון מרמת הלוחם עד רמת הקצין.
בנוסף, שימש כמפקד וכקצין המבצעים של חבורת הפיקוד הקדמית של מפקד האוגדה.
ב-31 ביולי 1975 השתחרר ויסמן משירות קבע, שש שנים לאחר שהתגייס.
עם שחרורו החל מכינה לקראת לימודי הנדסה ובפברואר 1976 החל לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביולי 1979 סיים אריה את לימודי הנדסת המכונות בהצטיינות.
במקביל ללימודים מונה ויסמן לסגן מפקד גדוד טנקים 9322 בחטיבה 395. בהמשך מונה לממלא מקום מג"ד וביוני 1978 מונה למפקד גדוד 9322 במילואים.
עם תום לימודיו, לאור בקשות מצד חיל השריון, פנה ויסמן אל מפקד גיסות השריון, אמנון רשף, וזה הציע לו לחזור לקבע כמפקד גדוד סדיר.
לבקשתו הוצב ויסמן במחלקת תורת חיל השריון והיה אחראי על פרויקט שעסק במערכת נשק מתקדמת וחדשנית.
לאחר שנה הוצע לו תפקיד המג"ד פעם נוספת, והוא הסכים וביקש לפקד על גדוד 532, קורס מפקדי טנקים מגח.
במרץ 1981 מונה ויסמן למפקד גדוד 532. בתקופה שלפני מלחמת לבנון הראשונה שררה מתיחות בגבול עם לבנון, והגדוד נפרס מספר פעמים בשל הכוננות.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים הוחלט על שינוי מבני בחטיבה 460, ופריסתה במחנה קבע אחד באזור שיזפון.
במסגרת זו עסק ויסמן בהכנת השטח להכשרת מפקדי טנקים.
לאחר ההתנקשות בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב, הועלתה חטיבה 460 לרמת הגולן.
עם היציאה למבצע שלום הגליל נעה החטיבה צפונה לעבר ג'זין.
בצומת ג'זין הועבר הגדוד של ויסמן לאוגדה 162, והוצב תחת חטיבה 500 בפיקודו של דורון רובין, מיד לאחר קרב עין זחלתא.
בלילה שבין ה-21 ביוני ל-22 ביוני הוכפפה חטיבה 609 תחת אוגדה 162, והגדוד של ויסמן הוכפף תחתיה לצורך כיבוש מרחב בסרין-בתתר.
בערב ה-23 ביוני נערכה החטיבה להגנה על כביש בירות-דמשק, וגדוד 532 התמקם ממזרח למנצוריה.
עם רדת החשכה נקרא ויסמן אל מפקדת חטיבה 500, ורובין הורה לו לנוע על כביש בירות-דמשק לכיוון מערב, דרך בחמדון.
הגדוד ביצע את המשימה ובעת שנערך בעאליי הוכרזה הפסקת אש.
מספר שבועות לאחר מכן הועבר הגדוד למחנה יצחק ושב לעסוק בהכשרת מפקדי טנקים.
מתום מלחמת שלום הגליל עד סוף השירות
ב-3 באוקטובר 1982 סיים ויסמן את תפקידו כמג"ד 532 והחל ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
לימודיו של ויסמן הופסקו על ידי הצבא ביולי 1984. ויסמן סיים את חובותיו לתואר, תוך כדי שירותו הצבאי, בשנת 1985. ביולי 1984, מונה ויסמן לתפקיד בחטיבת התורה והפיתוח במפקדת חילות השדה.
בין היתר עסק בתורת ההפעלה של מפקדת אוגדה משוריינת.ב-15 בפברואר 1985 מונה ויסמן למפקד חטיבה 265, חטיבת שריון במילואים שהפעילה טנקי שלל (טירן) מוסבים.
שבוע לאחר מינויו ביצעה החטיבה בפיקודו תרגיל חטיבתי ארוך ומורכב עם גייסות.
התרגיל כלל אימון דו-צדדי עם מסוקי נ"ט לבחינת תורת הקרב.
תרגיל זה היה התרגיל האחרון עם גייסות של יחידות טנקי השלל.
באוגוסט 1985 ויסמן מונה למפקד מרכז אימון מפקדות חטיבה בהמרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
במסגרת תפקידו זה, בנוסף על אימון מפקדות החטיבה של כוחות היבשה, עסק ויסמן באופן אינטנסיבי בגיבוש מבנה, ארגון ותורת ההפעלה של מפקדות החטיבה.
בניהולו והנחייתו גובשו מערכי שיעור ותורה כתובה בנושא מפקדות החטיבה.
באוקטובר 1986 מונה ויסמן לראש מחלקת אמצעי לחימה במפקדת חילות השדה.
עם כניסתו לתפקיד סבלה המחלקה מבעיית כוח אדם, ובגינה פעל ויסמן לעידוד קצינים קרביים למסלול של תואר בהנדסה או במדעי הטבע וגיוסם למחלקה, כן פעל לגיוס קציני מילואים בעלי הכשרה מתאימה.
ויסמן שימש בתפקיד עד 1993.
בפברואר 1993 הוצב ויסמן כקצין הקישור לפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית.
עם סיום תפקיד זה הוענק לו אות לגיון ההצטיינות.
ב-1994 חזר ויסמן לישראל, וב-1995 השתחרר משירות.
ב-1996 הצטרף ויסמן אל חברת הרכנת בע"מ, יחד עם שי נחשון ופרנסואה בודנהיימר.
האחזקות בחברה חולקו שליש לכל אחד, ו-ויסמן שימש כמנכ"ל החברה עד 2008, אז מכר את חלקו בחברה.
החברה עסקה במערכות שליטה ובקרה, ניתוח מערכות צבאיות, ניהול פרויקטים והנדסת תוכנה.
בשנת 2004 רכשה חברת טכנולוגיות בינלאומיות בע"מ (ITL LTD) 51% ממניות הרכנת בע"מ.
ב-2008 הוצע לויסמן לשמש ראש חטיבה טכנולוגית בשירות הביטחון הכללי.
ויסמן קיבל את ההצעה ושירת בתפקיד עד מרץ 2013. עם סיום התפקיד פרש מהשירות.
עם פרישתו פנה ויסמן ללימודי משפטים.
בשנת 2016 סיים אריה את לימודיו ב בהצטיינות.
בשנת 2017 ביצע התמחות בבית משפט השלום באשקלון, ובשנת 2018 עבר את מבחני הלשכה בהצלחה והוסמך כעורך דין.
ויסמן נשוי לענת, סא"ל במיל' בחיל האוויר, ולשניים, שלושה ילדים.
אריה הברונזה (בהולנדית: Bronzen Leeuw) הוא עיטור מלכותי הולנדי גבוה, מיועד לחיילים שהפגינו אומץ לב ומנהיגות קיצוניים בקרב, לטובת הולנד.
העיטור הוענק לאזרחים הולנדים או זרים.
הצעות לעיטור נבדקות על ידי המועצה ההולנדית לאותות גבורה, חלק ממשרד ההגנה.
ייתכן שלוחם יקבל יותר מפרס אחד של אריה הברונזה, ובמקרה זה נוסף מספר '2' בזהב על סרט אריה הברונזה.
אריה הברונזה הוא העיטור השני שבא אחרי העיטור מסדר בית אורנג', והעיטור השלישי הוא מסדר ויליאם הצבאי.
אריה הברונזה הוא צלב בארד, שעליו מגן עגול.
בחזית ישנו תבליט של אריה הולנדי מוכתר.
הצלב מחובר לסרט ברוחב 37 מילימטר המחולק לתשעה פסים אנכיים שווים, כתומים וכחול נסאו הרצועות משני הקצוות בצבע כחול נסאו.
ב-31 במאי 2006 העניקה ביאטריקס מלכת הולנד, למייג'ור ג'נרל סטניסלב סוסבובסקי המנוח, מפקד חטיבת הצנחנים העצמאית הראשונה (הפולנית), אריה הברונזה על שירותיו במבצע מרקט גארדן בשנת 1944.
ב-7 באוקטובר 2009, הוענקה המדליה לשני חיילים הולנדים "קומנדו" ביורן פטרס (הוענק לאחר מותו) וקפטן גיז 'טוינמן על מעשיהם באפגניסטן.
אריה זיו (; 27 במרץ 1916 – 20 בפברואר 1997) היה מדען ואיש ציבור ישראלי, יליד דרום אפריקה, ממקימי קיבוץ כפר בלום, מזכ"ל הבונים דרור, מקים המעבדה לחקר הקירור בקריית שמונה, חלוץ שיטת קירור באוויר מבוקר בישראל, זוכה פרס קפלן.
בשנת 1959, ביום העצמאות ה-11 של מדינת ישראל, הדליק משואה בהר הרצל.
זיו נולד בקינג ויליאמז טאון, דרום אפריקה לזאב וחיה זיו (לבית אדלשטיין), החמישי מתוך שישה אחים.
אמו הייתה עקרת בית ואביו בעל חנות לכלי עבודה, שניהם יוצאי ליטא.
סבו מיכאל אדלשטיין היה פעיל מרכזי בקהילת יהודי קינג ויליאמז טאון וממקימי בית הכנסת הראשון בעיירה.
בן דודו הוא מלוויל אדלשטיין, פעיל חברתי שנרצח בדרום אפריקה.
אמו נפטרה כאשר היה בן 11, והוא נשלח על ידי אביו לפנימיית דייל קולג' בעיירה בה חי.
בשנת 1932 (בגיל 16) פגש זיו ביוהנסבורג את נשיא ההסתדרות הציונית, חיים ויצמן, במהלך עצרת שקיים ויצמן עם יהודי דרום אפריקה.
זיו הושפע עמוקות מהמפגש ובעקבותיו החליט לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1934 סיים את לימודיו בפנימיית דייל קולג'.
ב- 1937 סיים תואר ראשון במשפטים, מאוניברסיטת ויטווטרסראנד, דרום אפריקה.
בשנת 1939, בגיל 23, עלה לפלשתינה והיה ממקימי קיבוץ כפר בלום, בו הקים את ענף הנוי.
בין השנים 1936 עד 1938 בעת מגוריו בדרום אפריקה, היה פעיל בלשכת הקשר של תנועת הבונים, שעזרה לתנועה לשמור על קשרים עם ארצות דוברות אנגלית.
לאחר עלייתו לישראל, בין השנים 1941 עד 1945 ערך והוציא את עיתון המקשר שנשלח לחברי התנועה בארצות אלו.
בשנת 1945 השתתף בסמינר לשליחים, יזם את רעיון הקמת בית הבונים ואף השתתף בגיוס הכסף לבנייתו.
בשנת 1949 נסע עם אשתו ושני ילדיו לדרום אפריקה בשליחות תנועת הבונים על מנת לעודד את יהודי דרום אפריקה לעלות לארץ ישראל, ושהה שם לתקופה של שנתיים.
בשנת 1955 מונה למזכ"ל תנועת הבונים העולמית, תפקיד אותו מילא עד שנת 1959.
בשנת 1959, ביום העצמאות ה-11 למדינת ישראל הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל לכבוד קיבוץ גלויות, בטקס זה ייצג זיו את העולים מגולת דרום אפריקה.
בשנת 1960 הוצע לזיו על ידי ארגון מגדלי הפירות בישראל להקים מעבדה, שתעסוק במחקר איסום (אחסון מזון) של תפוחי עץ ואגסים בשיטת אוויר מבוקר.
זיו למד את התחום במשך כ־3 חודשים באמצעות מלגה של קרן רוקפלר באוניברסיטת קורנל בארצות הברית אצל הפרופסור רוברט סמוק.
סמוק ביקר במעבדה בתחילת דרכה ואף ליווה אותה מקצועית במשך שנים רבות.
במהלך עבודתו של זיו במעבדה, אף על פי שלא היה בעל תואר אקדמי רלוונטי לנושא שבו עסק, הגיע להישגים מרשימים והפך בעל שם עולמי כמומחה באוויר מבוקר.
בשנת 1966 הוכרה עבודתו במעבדה כפורצת דרך והוענק לו פרס קפלן.
את המעבדה לחקר הקירור ניהל עד שנת 1996. לצדו עבדה דבורה רזניצקי שהייתה שותפה לפרסומים רבים.
התשתיות שהוקמו על בסיס הידע שפותח במעבדה משרתות עד היום חקלאים באזורי גידול רבים בישראל, בעיקר אזורי ההר והעמק בגליל העליון וכן ברמת הגולן.
בשנת 1943 התחתן עם חווה היינריך, ולזוג נולדו שני ילדים.
בתם היא הפסלת טלה זיו.
בשנת 1973 התחתן עם נורמה זיו.
נפטר בשנת 1997, בגיל 80, ונטמן בבית העלמין שבקיבוץ כפר בלום.
1959 - הדלקת משואה בהר הרצל ביום העצמאות ה-11 למדינת ישראל
1966 - פרס קפלן - עבור הקמת המעבדה לחקר הקירור בקריית שמונה
הרב אריה לייב הלוי הורביץ (1927 - ח' בשבט ה'תשס"ח, 15 בינואר 2008) היה דיין ישראלי, כיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בין השנים 1990 ו-1997, ולפני כן כאב בית דין תל אביב.
נולד ברפובליקת ויימאר ב-1927 לשרה וישראל מנחם הלוי הורביץ.
כמו כן, היה מקורב לרב יחזקאל אברמסקי (אביו של גיסו), למד עמו בחברותא במשך שנים רבות, נסמך להוראה מידיו והיה מבאי ביתו.
בשנת 1954 נישא לרבנית חיה רחל לבית שחור, בת לרב משה לייב שחור.
בשנת 1958 נבחר לדיין בבית הדין האזורי שנפתח בבאר שבע.
בשנת 1961 עבר לבית הדין בתל אביב, ובמרוצת השנים הפך לאב בית דין תל אביב.
בסוף שנת 1990 התמנה לבית הדין הרבני הגדול, שם כיהן עד לצאתו לגמלאות ב-1997.
נפטר בח' בשבט ה'תשס"ח, (15 בינואר 2008), ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
היה נשוי לרחל חיה, בתו של הרב משה לייב שחור, ולהם שישה ילדים.
גיסו היה חבר הכנסת בנימין שחור.
לב אריה - פסקי דין.
אריה זריצקי (נולד ב-6 ביוני 1942) הוא מיקרוביולוג ישראלי בתחום הבקטריולוגיה.
אריה זריצקי נולד וגדל בתל אביב לבצלאל זריצקי ורחל זריצקי לבית פולונסקי, אח לאדריכלית ארנונה אקסלרוד.
אריה נקרא על שם דודו מצד אימו, אריה פולונסקי שנרצח על ידי האצ"ל בגלל חשד שהלשין על חבריו לבריטים (שמו טוהר לאחר שנים רבות).
לאחר שירות צבאי בחיל ההנדסה ולימודים אקדמיים עבר להתגורר בבאר שבע.
זריצקי השלים את לימודיו לתואר ראשון בגנטיקה ובביוכימיה ותואר שני בגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים (1966).
את הדוקטורט השלים באוניברסיטת לסטר באנגליה (1971) תחת הנחייתו של רוברט (בוב) פריצ'רד בנושא שכפול DNA וחלוקת התא.
לאחר מחקר בתר-דוקטור בקופנהגן, דנמרק, בנושא בקרת גדילה בחיידקים, הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1973).
מחקריו של זריצקי מתמקדים בשני תחומים של בקטריולוגיה: מדע בסיסי, יישומי, ושילובים שונים ביניהם; הדברה של חרקים מזיקי חקלאות ומעבירי מחלות באמצעות חיידקים שמייצרים רעלנים ייחודיים נגדם מחד, והבנת הפיזיולוגיה של חיידקים והווירוסים שלהם (בקטריופאג', באנגלית bacteriophages) מאידך.
מחקריו הבסיסיים מתמקדים בהבנת הקשר בין חלוקת תא החיידק וקביעת ממדיו לבין הכפלת הנוקליאואיד שלו, וכן ביחסי הגומלין בין החיידקים והוירוסים שלהם.
מחקריו היישומיים עוסקים בהדברה ביולוגית של זחלי יתושים, והובילו לפתיחה של חברת הזנק בשם Bio San Ltd, שלאחר מכן נסגרה משום שלא היה ניתן לקבל אישור לבחון את החיידקים הטרנסגניים בניסויי שדה.
בשנת 2012 פרש לגמלאות, אך המשיך לעסוק במחקר.
זריצקי זכה בכ-40 מענקי מחקר ופרסם למעלה מ-130 מאמרים בכתבי-עת מדעיים לאורך השנים.
זריצקי כיהן כראש המחלקה למדעי החיים וכמשנה-דיקאן הפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
זריצקי היה חבר ההנהלה של חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
בשנים האחרונות מתנדב בארגון השומר החדש בדרום הר חברון.
נשוי להילה זריצקי, יועצת חינוכית בגמלאות, ולהם שלושה ילדים.
אריה זיתוני (7 במרץ 1939 – 25 ביוני 2024) היה איש ציבור ישראלי, כיהן כראש המועצה המקומית בנימינה והמועצה המאוחדת בנימינה-גבעת עדה בין השנים 1998–2008.
נולד במושבה בנימינה, בן רביעי ליצחק זיתוני ושושנה לבית זיידמן, ממייסדי המושבה.
מצד אביו הוא נצר למשפחה שלפי המסורת לא עזבה את ארץ ישראל מעולם (במקור שם המשפחה היה זינאתי), ואמו עלתה לארץ מרוסיה הלבנה.
לאחר שירותו הצבאי הקים את מועדון הספורט "הפועל בנימינה", ועבד בו במשרה חלקית.
לאחר מכן נבחר למזכיר מועצת הפועלים באזור בנימינה וחוף הכרמל, תפקיד בו כיהן כ-25 שנה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1978, נבחר ברשימת העבודה כחבר המועצה המקומית בנימינה.
בבחירות בשנת 1983 התמודד בראשות מפלגת העבודה על ראשות המועצה, אך הפסיד למועמד הליכוד מוטי קירמאיר.
בבחירות בשנת 1993 התמודד שוב בראשות מפלגת העבודה לראשות המועצה, זכה לכ-47% מהקולות, אך הפסיד שוב לקירמאיר.
בבחירות בשנת 1998 התמודד בשלישית.
הוא גבר על קירמאיר ועוד שני מתמודדים נוספים ונבחר לראש המועצה.
הוא שימש כראש המועצה המקומית בנימינה עד שנת 2003, אז אוחדה בנימינה עם גבעת עדה הסמוכה.
זמן קצר לאחר האיחוד נערכו בחירות מוניציפליות, בהן העפיל לסיבוב השני מול בני ארנס, ובסיומו גבר על ארנס בשני קולות בלבד ונבחר לראש המועצה המאוחדת בנימינה-גבעת עדה.
בבחירות 2008 הפסיד לאורי דיסטניק אך נשאר חבר מועצה עד 2013.
היה נשוי לטובה (לבית ולדר), ניצולת השואה ילידת יאשי שברומניה.
לבני הזוג נולדו שלוש בנות.
בתו נירית נפטרה ממחלה בחייו.
נכדתו היא הזמרת והיוצרת רז שמואלי.
אריה הספרייה הוא ספר שנכתב על ידי ואויר על ידי קווין הוקס.
הספר יצא לאור ב-10 באוגוסט 2008 בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
הספר נכתב בשפה האנגלית ותורגם לשפה העברית על ידי אירית ארב.
מסריו החינוכיים עוסקים בשונות, בקבלת האחר ובסובלנות.
הסיפור "אריה הספרייה" מספר על כך שבספרייה ישנם כמה כללים שיש לנהוג על פיהם, אך הכללים עוסקים רק בהתנהגות, אין כלל שאוסר על האריה לשהות בספרייה.
הספר מתאר התנהגות לא מצופה מאריה, הוא לא טורף את הספרים, לא הורס אותם ולא מפחיד את הילדים, אלא רק רוצה להיות כמו כל השאר ולהיות מועיל ולא סתם אריה.
כמו כן הוא עוזר בניקיונות הספרייה, סידור הספרים במדפים ומסייע לילדים להגיע לספרים שנמצאים על המדפים הגבוהים.
עם הזמן הילדים מתחילים לחבב את האריה ומצפים כל יום לראותו בספרייה, האריה בספר מתואר כאריה אכפתי ואוהב.
המסרים שמועברים בסיפור הם שחשוב לשמור על כללי הספרייה, אך עם זאת חשוב להפעיל שיקול דעת בעניינם ולהיות פתוחים לשינויים.
נוסף על כך, הספר מלמד את הקוראים איך לקבל את השונה, לכבד אותו ולהסתכל על החיים מחוץ לקופסה.
בחירתה של קנודסן לזהות את האריה רק בתור "האריה", בלי לתת לדמויות את האפשרות לקרוא לו בשם, משמעותית: היא מחדדת את יכולתם של הילדים לקבל את השונה מהם בלי לתבוע עליו בעלות או לכפות עליו את נורמות ההזדהות שהם מכירים.
מישל קנודסן היא סופרת, כותבת, עורכת וחובבת ספרים.
רוב העבודות שלה מיועדות לילדים, והיא הוציאה לאור עשרים ושמונה ספרים.
כמו כל הסופרים מספרת מישל קנודסן שהיא התחילה לכתוב מאז שהיא זוכרת את עצמה, כשהייתה קטנה היא אהבה לכתוב בעיקר שירים.
היא התחילה לכתוב סיפורים קצרים בתיכון ובקולג'.
היא עבדה כעוזרת עריכה בחטיבת הילדים של "רנדום האוס", במהלך עבודתה שם היא כתבה מספר ספרים, בנוסף לכך היא התחילה לכתוב ולהגיש את כתבי היד שלה.
היא כתבה לעיתים סיפורי מדע בדיוני ופנטזיה קצרים, לקוראים מבוגרים.
מישל קנודסן כתבה את "אריה הספרייה" בזמן שעבדה בספרייה של אוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
האיורים של קווין הוקס, מעלים זיכרונות מספרי ילדים ישנים.
ההצגה "אריה הספרייה" נכתבה על ידי אלי ביז'אווי ובוימה על ידי רוני פינקוביץ'.
"אריה ורותי" הוא שיר של הזמר הישראלי עמיר לב מתוך אלבומו השני, "עמיר לב".
השיר הופיע כרצועה השמינית באלבום.
נכון ל-2024 נחשב השיר לאחד משיריו המוכרים והבולטים ביותר של לב, והוא מבצע אותו בכל הופעותיו, לרוב לבדו ובלוויית גיטרה בלבד.
השיר, שהוגדר "מהסיפורים הזוגיים הקורעים שנוצרו במוזיקה הישראלית", מספר על אריה ורותי, בני זוג, שהזוגיות ביניהם שמתחילה באידיליה, הולכת ומתדרדרת, עד לסופה הטראגי.
השיר מתחיל בתיאור תמונה של השניים יושבים במסעדה.
הקרבה בין השניים מתבטאת ביכולתו של אריה להצחיק את רותי ובמגע ביניהם.
השניים אוחזים ידיים, ורגליהם נוגעות זו בזו מתחת לשולחן.
חלקו השני של הבית הראשון קופץ בזמן.
השניים מתגוררים יחד, אריה מחכה לרותי במיטה המשותפת, אך כשהיא מגיעה לבסוף הביתה היא לא ממהרת להגיע אליו, ומושכת את הזמן, כשהיא מתקלחת ארוכות.
הפזמון הפסימי מהווה רמז מטרים להמשך העתיד לבוא.
"מפולות בהרים, חשבו שזה יקרה באיזה יום עצוב.
ארמונות נוצצים הפכו בשנייה לאיזה חור עלוב".
בבית השני מתוארת סיטואציה אחת בהמשך חייהם המשותפים של השניים.
באחד הלילות רותי לא חוזרת.
כשהיא חוזרת לבסוף בבוקר, היא מתקלחת שוב לאורך זמן, ואריה לא חוקר אותה לפשר היעדרותה.
השניים עדיין מחזיקים ידיים, אך רותי נרדמת ואריה לוקח שני כדורים במקום כדור אחד (אם כי לא מוסבר באיזה כדורים מדובר).
לאחר פזמון נוסף מגיע הבית האחרון, הסוגר את השיר.
אריה נפטר (ככל הנראה התאבד, אם כי הדבר לא נאמר במפורש) והמספר שמשתתף בהלוויה בוחן את אלו שמלווים את אריה בדרכו האחרונה, ומגלה שרותי לא הגיעה להלווייתו של אריה.
לב עצמו סירב באופן עקבי לספר את הסיפור שהביא אותו לכתוב את השיר, אך נטען כי השיר נכתב לאחר התאבדותו של חבר ילדותו, אריאלי, שהתאבד בגיל 28, והעובדה שחברתו של אריאלי לא הגיעה ללוויה.
אריה לב סטולמן (נולד ב־1954) הוא רופא וסופר יהודי-אמריקאי יליד קנדה.
סטולמן נולד בדטרויט מישיגן וגדל בעיירה וינדזור בקנדה במשפחה דתית מודרנית.
סבו, הרב יצחק סטולמן, היה אחד מהרבנים החשובים בארצות הברית.
אביו, הרב פרופ' שלמה סטולמן, בנו של הרב יצחק סטולמן, היה רב הקהילה בווינדזור, ופרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטה המקומית.
בתחילת שנות התשעים עלו הוריו והתיישבו בירושלים.
סטולמן למד בישיבה ומשם המשיך לבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין.
כיום הוא רופא נוירו-רדיולוג בבית החולים הרי סיני בניו יורק, ובמקביל לכך עוסק בכתיבה.
את ספרו הראשון, "נהר פרת הרחוק", הוציא בשנת 1997. הספר, שתורגם לעברית על ידי נעמי פריי ויצא בהוצאת מעריב, עוסק בחייו של נער הגדל כבן יחיד בבית רב הקהילה בווינדזור ולומד במשך השנים על זכרונות השואה של הוריו.
אחרי "נהר פרת הרחוק" כתב סטולמן ופרסם רומן נוסף בשם "The Illuminated Soul" בשנת 2002 ואוסף סיפורים בשם "The Dialogues of Time and Entropy" בשנת 2003.
סטולמן הוא הומוסקסואל גלוי, ובן זוגו מאז 1980 הוא המלחין טוביאס פיקר, שהאופרה שלו, "טרגדיה אמריקאית", הוצגה במטרופוליטן אופרה בסוף 2005.
מאז שנות השישים הספיק לבקר בישראל יותר מארבעים פעמים.
במשך השנים התרחק מחיי הדת, אך לא מן היהדות.
הרקע היהודי שלו איתן והוא משתדל לשמר את הקשר עם החיים היהודיים.
אריה ים ניו זילנדי (שם מדעי: Phocarctos hookeri) הוא מין אריה ים יחיד בסוגו המתרבה סביב לחופים של האי הדרומי של ניו זילנד, באיי אוקלנד ובמידה מסוימת גם באי סטיוארט.
פרוותם של הבוגרים חומה-שחורה, וצבע פרוותן של הנקבות בהיר יותר משל הזכרים.
אריות ים ניו זילנדיים זכרים מגיעים באורכם לכ-3.5 מטרים, ואילו הנקבות מגיעות לאורך של שני מטרים בלבד.
הזכרים שוקלים בין 300 ל-450 ק"ג והנקבות שוקלות עד 160 ק"ג.
במהלך מסעות ציד, יכולים אריות הים הניו זילנדים להרחיק מהחוף אף למרחק של 130 ק"מ.
להם יכולת לצלול לעומק של 300 מטרים.
תזונתם מורכבת מתמנונים, דגים קטנים, סרטנים, שבלולים ופינגווינים.
הם נוהגים לבלוע אבנים המסייעות להם בתהליך העיכול, ומאוחר יותר הם מקיאים אותן.
אריות הים הניו זילנדיים מתרבים במושבות בין נובמבר לינואר, כאשר הגורים נולדים בתקופה שמתחילת דצמבר ועד לסוף ינואר.
בנובמבר מגיעים הזכרים לחופים, ושם נאבקים ביניהם על טריטוריה.
כמה שבועות לאחריהם מגיעות הנקבות לחופים, והזכר המנצח בכל טריטוריה זוכה בשטח שאליו מגיעות שמונה עד 25 נקבות.
גורי אריות הים הניו זילנדיים נולדים עם פרווה עבה בצבע חום.
אורך גופם בלידה 70–100 ס"מ, ומשקל הגורים הזכרים כ-7.9 ק"ג בעוד שמשקלן של הנקבות הוא כ-7.2 ק"ג.
כעבור שניים עד שלושה שבועות מתחילים הגורים לשחות.
הנקבות מגדלות את גוריהן עד הגיעם של הגורים לגיל שמונה חודשים לפחות.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד ארבע שנים.
הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל חמש, אך רק בגיל שמונה או אף יותר מכך מגיעים לבגרות חברתית המאפשרת להם להתרבות.
תוחלת חייהם של הזכרים יכולה להגיע עד 23 שנים ואילו תוחלת חייהן של הנקבות עד 18 שנה.
כבעלי חיים נוספים בפאונה של ניו זילנד, גם אריה הים הניו זילנדי הוא מין בסכנת הכחדה.
במהלך המאה ה-19 ניצוד אריה הים הניו זילנדי במידה נרחבת בשביל עורו ושמנו.
הוא מוגדר כמין מוגן החל משנות התשעים של המאה התשע עשרה.
בשנות התשעים של המאה העשרים, גודל האוכלוסייה הוערך בכ-15,000 פרטים.
ייתכן שהאוכלוסייה הצטמצמה בשל מחלה שהתפרצה בשנת 1998 והביאה למותם של 20% מהנקבות הבוגרות ו-50% מהגורים בשנה זו.
בימינו מוערך גודל האוכלוסייה בכ-12,000 פרטים.
אריה כשר (1935 – 26 באוקטובר 2011) היה פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, שהתמחה בחקר היהודים וארץ ישראל בתקופת הבית השני.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (1990).
בנם של יוסף ומניה כשר, נולד וגדל בכפר ויתקין, שם למד בבית הספר העממי והתיכון.
בנעוריו חיבר יחד עם חבריו מילדות ובני כיתתו גד יעקבי ומיכה גיסר (לימים פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ניו מקסיקו שבאלבקרקי, ארצות הברית) את הפיליטון המחורז "חיליק חביב", שהרבו לשדרו ברדיו.
נענה לקריאת דוד בן-גוריון וסייע במושבי העולים החדשים בנגב.
החל את הוראת ההיסטוריה בתחילת שנות ה-60 בבית הספר האזורי עמק חפר (נקרא בהווה קריית החינוך ע"ש בן-גוריון).
את לימודי התואר הראשון והשני עשה באוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת המוסמך (1966) היה רקע היסטורי ומשיחיות ב"עליית משה".
את הדוקטורט עשה בבית הספר למדעי היהדות שבאוניברסיטת תל אביב ובשנת תשל"ג 1973 קיבל תואר דוקטור.
נושא הדיסרטציה היה "מעמדם המשפטי-מדיני ומערכת זכויותיהם של יהודי מצרים בתקופה ההלניסטית ובימי הפרינקיפאט הרומי".
מנחהו היה פרופ' שמעון אפלבאום.
מורהו הבולט שהשפיע על דרכו היה פרופ' יהושע אפרון.
כשר לימד שנים רבות בחוג להיסטוריה של עם ישראל שבאוניברסיטת תל אביב, שימש כפרופסור מן המניין בחוג וכיהן כראש המרכז לחקר ארץ ישראל ויישובה באוניברסיטת תל אביב, המסונף גם ליד בן צבי.
שימש חוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה ופרופסור אורח באוניברסיטאות סינסינטי וממפיס בארצות הברית.
זכה בפרס שלום בארון לשנת תשל"ט 1978, ובפרס ביאליק לשנת תש"ן 1990. יקיר העיר נתניה לשנת תשס"ח.
היה נשוי עד מותו לתמר, אמנית במקצועה, ואב לשלוש בנות.
בתו הבכורה הייתה השדרנית, המחזאית, וסופרת הילדים אורנה יקיר.
נפטר ב-26 באוקטובר 2011, והובא למנוחות בבית העלמין במושב צור משה לצד בתו אורנה, אשר נפטרה שלוש שנים לפניו.
ספרו דן בשני נושאים עיקריים:
האחד, גיור האדומים בני ארץ אידומיאה והיטורים בגליל והשתלבותם בחברה היהודית.
מעשה הגיור תואר בהיסטוריוגרפיה ההלניסטית כמעשה של כפייה על ידי החשמונאים, במטרה להכפיש את שמם.
כשר מראה כי הגיור התנהל מתוך רצון ושיתוף פעולה של העמים המתגיירים עם החשמונאים.
הוא בוחן את תוצאות ההשפעה ההלניסטית בחברה האדומית, וההשלכות שהיו לכך על יחסיה עם העם היהודי השכן, זאת חרף העובדה שבמקרא הואשמו האדומים בשיתוף פעולה עם המעצמה הבבלית בחורבן ירושלים והמקדש בשנת 586 לפנה"ס.
חלקו השני של הספר דן ביחסי הנבטים עם היהודים משנת 332 לפנה"ס עד שנת 70 לספירה, שתחילתם בידידות גדולה בראשית התקופה החשמונאית וסיומה במלחמות בימי אלכסנדר ינאי והשלטון הרומי.
זהו מחקר מונוגרפי חלוצי, שנעשה לראשונה על ידי כשר.
עד מחקרו חקרו בעיקר את העם היהודי והשלטונות כובשי הארץ ומיעטו לחקור את העמים יושבי הארץ שאינם יהודים.
זאת מכיוון שאין לנו כמעט חיבורים היסטוריים לאומיים פרי עטם של סופרים בני העמים הללו, הממצאים הארכאולוגיים אודותם מועטים ועיקר המידע שבידינו הגיע דרך כתביו של יוסף בן מתתיהו, שתיאר אותם באמצעות יחסם עם היהודים.
הספר מתאר את ההיסטוריה של היהודים עם הערים ההלניסטיות בארץ ישראל על פי סדר כרונולוגי, לאורך התקופה שמן כיבוש הארץ על ידי אלכסנדר מוקדון ועד לסיומו של המרד הגדול נגד הרומאים.
היהודים ראו בתושבי הערים ההלניסטיות את יורשיהם של הכנענים והפלשתים מתקופת המקרא, אותם שאפו החשמונאים לעקור מן הארץ, בגלל עבודת האלילים הטמאה שלהם, זאת ברוח הציוויים המקראיים.
לכך התלוותה יריבות מדינית, כלכלית ותרבותית שהתחזקה מאז התקופה ההלניסטית.
והיחס אל אלי יוון נבע מהיחס המקובע כלפי אלי כנען הקדומים.
עבור שני ספריו: "אדום, ערב וישראל" ו"כנען, פלשת, יוון וישראל", זכה כשר בפרס ביאליק.
ספרו של כשר "הורדוס: מלך רודף ורדוף" , מחקר חלוצי על הורדוס, שהוא ביוגרפיה פסיכואנליטית בשיתוף עם הפסיכיאטר פרופסור אליעזר ויצטום מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (ניסיון דומה לספרם של זיגמונד פרויד וויליאם בוליט, שגריר ארצות הברית בווינה, שכתבו ביוגרפיה פסיכואנליטית של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון).
הספר מהווה אנטיתזה לספרו של אברהם שליט "הורדוס המלך: האיש ופועלו.
מהד' 3, ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ד 1964", בו תיאר שליט את הורדוס כמלך שתרם רבות לעם היהודי בשל מפעלי הבנייה האדירים שהותיר אחריו.
כשר בוחר במחקרו להתייחס לפן אחר באישיותו של הורדוס: רצחנותו ומפרש ורואה אותו כלוקה בהפרעה פרנואידית.
בספר הוא נשען על כתביו של יוספוס פלאביוס כמקור מידע ונעזר באליעזר ויצטום המשתמש בכלי המחקר הפסיכולוגי על מנת לפענח את אישיותו המורכבת של הורדוס ופיענוחו כסובל מתסביך נחיתות, אדם אשר הוציא להורג את בני משפחתו הקרובים ביותר וכל אדם שחשד בו, ולוּ במעט, בבגידה ובכללם אשתו ושלושת בניו.
כתב-היד של הספר זכה בפרס בהט לספרי עיון מטעם אוניברסיטת חיפה בשנת 2006.
תולדות ימי הביניים בעמים ובישראל: ספר לימוד לכיתה י' של בית הספר התיכון/ מאת שלמה נאמן, אריה כשר.
יהודי מצרים ההלניסטית והרומית במאבקם על זכויותיהם.
תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, תשל"ט.
ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשמ"ו.
דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (ירושלים): כרך 007, חוב' 04.
אדום, ערב וישראל: יהודים ועממי הספר בתקופה ההלניסטית והרומית ירושלים, יד יצחק בן-צבי, 1988.
כנען, פלשת, יוון וישראל: יהודים והערים ההלניסטיות בתקופת הבית השני ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1988.
הורדוס: מלך רודף ורדוף - אריה כשר ואליעזר ויצטום.
נגד אפיון/ יוספוס פלאוויוס (יוסף בן מתתיהו), שני כרכים.
תרגום מהמקור עם מבוא ופירושים אריה כשר.
ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ז, 1996.
פילון האלכסנדרוני: כרך א': הכתבים ההיסטוריים.
תרגם והוסיף מבוא והערות אריה כשר.
המרד הגדול: הסיבות והנסיבות לפריצתו: לקט מאמרים/ ערך: אריה כשר.
ירושלים: מרכז זלמן שזר, החברה ההיסטורית הישראלית, תשמ"ג 1983.
אדם ואדמה בארץ-ישראל הקדומה: קובץ מחקרים.
העורכים אהרן אופנהיימר, אריה כשר, אוריאל רפפורט.
בתי כנסת עתיקים: קובץ מחקרים/ העורכים: אהרן אופנהיימר, אריה כשר, אוריאל רפפורט.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ח 1987.
ישובים, אוכלוסייה וכלכלה בארץ-ישראל בעת העתיקה: דברי יום עיון לזכר פרופ' יוחנן אהרוני ז"ל: יג באדר תשמ"ה, 6 במרץ 1985/ בעריכת שלמה בונימוביץ, משה כוכבי, אריה כשר.
יוון ורומא בארץ-ישראל: קובץ מחקרים/ העורכים: אריה כשר, גדעון פוקס, אוריאל רפפורט.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1989.
רשפים: היבטים היסטוריים, פילוסופיים וחברתיים של החינוך; אסופה לזכרו של פרופ' שמעון רשף/ עורכים: רנה שפירא, אריה כשר.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשנ"א 1991.
דור לדור: משלהי תקופת המקרא ועד חתימת התלמוד: קובץ מחקרים לכבוד יהושע אפרון/ עורכים: אהרן אופנהיימר, אריה כשר.
ירושלים: מוסד ביאליק בשתוף בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ה 1995.
יובל שחר, בשיתוף עם אהרן אופנהיימר ורז מוסטיגמן, בארץ ובתפוצות בימי בית שני ובתקופת המשנה: ספר זיכרון לאריה כשר (רמת אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2012)
אריה כספי (1 בספטמבר 1945 – 11 במאי 2003) היה פובליציסט ישראלי שנודע בכתיבתו ב"הארץ" על נושאי כלכלה וחברה מנקודת מבט סוציאל-דמוקרטית.
אביו, משה, התחנך בבית היתומים דיסקין, לאחר שאביו (סבו של אריה), שלום שץ, חרדי מהיישוב הישן בירושלים, עזב את הדת ואולץ להתגרש מאשתו.
בגיל 14 ברח משה מבית היתומים, הגיע לקיבוץ, ואחר כך עבר לתל אביב ונמנה עם מקימי מפעלי ים המלח.
אמו, חנה סקולה, עלתה מפולין עם שתי אחיותיה ב-1938, ערב מלחמת העולם השנייה, הצטרפה למפלגת הפק"פ בהשפעת אחיה הבוגר, שעלה לפניה.
כספי גדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים, ובתיכון נשלח לפנימיית "הדסים" בשל בעיותיה הנפשיות של אמו שהתקשתה בגידול שלו ושל אחיו הצעיר, יאיר.
ב"הדסים" פיתח השקפת עולם פציפיסטית בהשפעת כתביו של ברטרנד ראסל, ושוחרר מצה"ל מטעמי מצפון.
בגיל 18, אחרי שסיים את בית הספר, החל ללמוד פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחרי מלחמת יום הכיפורים, שינה את השקפותיו בנושא, והתגייס לשירות במילואים.
בתקופת לימודיו היה פעיל פוליטית, בין השאר במסגרת "הוועד לאחווה יהודית-ערבית" ובמאבק לביטול הממשל הצבאי שחל על אזרחי ישראל הערבים.
בשנת 1966, באחת מההפגנות שארגן, פגש את אשתו לעתיד, זהבה כספי.
כעבור חצי שנה נישאו בני הזוג.
לאחר שנה נולד בנם שי, וב-1971 נולדה בתם גלית.
ב ב-1965, היה פעיל במפלגת "העולם הזה-כוח חדש" של אורי אבנרי, ומדי פעם כתב גם בשבועון "העולם הזה".
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה העברית פנה כספי ללימודי לתואר שני בניהול בטכניון, וכשסיים עבד כמנהל כוח אדם בכמה מפעלים.
המפעל האחרון שבו עבד היה מפעל אלקטרוניקה בבעלותו של קונצרן אמריקאי.
חוויותיו שם גרמו לו לגבש את השקפת עולמו הסוציאליסטית, ולבסוף לפרוש מעבודתו בתחום, כפי שסיפר בריאיון האחרון שנערך עמו: