tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1811 הצביע בית המחוקקים של הטריטוריה על העברת בירתה מווינסנס, שהייתה מעוז של תומכי הריסון, והחלו להעביר את מרכז הכובד הפוליטי ממושל הטריטוריה לנציגי בית המחוקקים ופקידי הציבור הנבחרים.
ג'ון גיבסון, המושל בפועל, שעיקר תפקידו התמקד בענייני הצבא, לא התעמת עם בית המחוקקים.
כאשר אושר מינוי יורשו של הריסון, תומאס פוסי במרץ 1813, התבסס כוחה של סיעתו של ג'נינגס בבית המחוקקים של הטריטוריה והם החלו בתהליך הפיכתה של אינדיאנה למדינה.
בבחירות לקונגרס של 1811 התמודד ג'נינגס מול תומך העבדות וולר טיילור.
מסע בחירות זה היה הפלגני ביותר בקריירה של ג'נינגס.
טיילור לעג לו וכינה אותו "פחדן מעורר רחמים" והוא הרחיק לכת עד שהוא הזמין את ג'נינגס לדו-קרב, אך זכה לסירוב.
גם הפעם התמודד ג'נינגס על בסיס סוגיית העבדות, ויצר את סיסמתו החדשה, "ללא עבדות באינדיאנה".
תומכיו של ג'נינגס חשפו את קשריו של טיילור, שכיהן כשופט בטריטוריה, עם תנועת תומכי העבדות.
בבחירות אלו ניצח ג'נינגס בקלות, הודות להרחבת בסיס התמיכה בו שכללה את הקהילה הצומחת של הרמוני.
לאחר ניצחונו בבחירות התפתחה אצלו מחלת הצהבת, מחלה שלעיתים קרובות נגרמת כתוצאה מאלכוהוליזם, אך הוא החלים.
במהלך תקופת כהונתו השלישית בקונגרס, הוא החל לקדם את רעיון קבלתה של אינדיאנה כמדינה בארצות הברית, אך דחה את הגשת ההצעה עד לתום המלחמה.
ב-1814 התמודד ג'נינגס בקלות בבחירות לתקופת כהונה נוספת מול אליג'ה פארקס.
ב-1815 כבר היו ג'נינגס ובית המחוקקים של טריטוריית אינדיאנה מוכנים להניע את תהליך הקבלה כמדינה.
בדצמבר אותה שנה הגיש ג'נינגס פניה מבית המחוקקים של הטריטוריה לקונגרס לקבלתה של אינדיאנה כמדינה בארצות הברית.
מפקד האוכלוסין של אותה שנה הראה שאוכלוסיית הטריטוריה מנתה יותר מ-63,000 תושבים, יותר מהמינימום הדרוש לקבלה כמדינה על פי תקנות צפון-מערב של 1787. בית הנבחרים החל לקיים דיונים על כך וב-11 באפריל 1816 העביר חוק שאפשר זאת.
החוק העניק לאינדיאנה את הזכות להקים ממשלה ולבחור נציגים לוועידה חוקתית שתיצור את חוקת המדינה.
מושל הטריטוריה, תומאס פוסי, הביע דאגה בנוגע לכך שהטריטוריה הייתה מאוכלסת בשיעור נמוך מדי כדי להניב הכנסות מספיקות ממסים שיממנו את ממשלת המדינה.
במכתב לנשיא ג'יימס מדיסון, הוא המליץ שהנשיא יטיל וטו על החוק ויעכב את קבלתה של אינדיאנה כמדינה בשלוש שנים, כך שיתאפשר לו לסיים את תקופת כהונתו כמושל הטריטוריה.
הנשיא מדיסון התעלם מפנייתו של פוסי וחתם על החוק.
דניס פנינגטון, מהחברים המובילים בבית המחוקקים של הטריטוריה, היה מסוגל להבטיח את בחירתם של רבים ממתנגדי העבדות מקרב חברי הבית לוועידה החוקתית.
ג'נינגס היה נציג מטעם מחוז קלארק.
בוועידה, שהתקיימה ביוני 1816 בבירת הטריטוריה החדשה קורידון, נבחר ג'נינגס כנשיא האספה, תפקיד שאפשר לו למנות את יושב ראש הוועדה של הוועידה.
אף על פי שהנציגים ניסחו חוקה חדשה לאינדיאנה, רובו של התוכן של החוקה הועתק מחוקות של מדינות אחרות, שהבולטות מביניהן היו אוהיו וקנטקי.
כמה סעיפים היו חדשים וייחודיים לאינדיאנה.
העבדות, שכבר נאסרה על ידי בית המחוקקים של הטריטוריה, נאסרה גם בחוקה החדשה.
עם זאת, הותר להשאיר על כנם הסכמי שירות חוזי, ככל שהם התקיימו כבר.
קיומה של ממשלת המדינה החדשה, שחולקה לרשות מחוקקת, מבצעת ושופטת, הותירה בידי המושל סמכויות מוגבלות וריכזה סמכויות בידי האספה הכללית של אינדיאנה ובידי פקידי המחוזות.
זמן קצר לאחר תום הוועידה הכריז ג'נינגס על מועמדותו למשרת המושל.
בוועידת החוקה הודיע ג'נינגס ככל הנראה לכמה נציגים שבכוונתו להתמודד על תפקיד המושל, וביולי 1816 הוא הכריז רשמית על כוונתו.
תומאס פוסי, מושל טריטוריית אינדיאנה האחרון, היה יריבו של ג'נינגס.
פסי הכריז על מועמדותו למשרת המושל עוד טרם התפזרות ועידת החוקה ב-29 ביוני.
כשנותרו חמישה שבועות בלבד עד לבכירות שנערכו ב-5 באוגוסט, נותר זמן מועט למערכת הבחירות.
פוסי, שהיה סבור שקבלתה של אינדיאנה כמדינה היה מוקדם מדי, לא היה מועמד פופולרי וסבל מבעיות בריאות.
ג'נינגס ניצח ברוב של 5,211 קולות מול 3,934 קולות שקיבל פוסי.
רוב המצביעים בעד ג'נינגס הגיעו ככל הנראה מהחלק המזרחי של המדינה, שם התמיכה בו הייתה חזקה במיוחד, בעוד שמצביעיו של פוסי הגיעו בעיקר מהחלק המערבי של המדינה.
ג'נינגס עבר לבירת המדינה החדשה, קורידון, שם הוא כיהן במשך כל תקופת כהונתו כמושל.
משכורתו של ג'נינגס כמושל, שהייתה הגבוהה ביותר מבין כל אלו של בעלי המשרות הנבחרות, הייתה 1,000 דולר.
על פי החוקה, המושל כיהן תקופת כהונה של שלוש שנים ונמנע ממנו לכהן יותר משש שנים בכל תקופה של תשע שנים.
בסדר יומו של ג'נינגס היו מיסוד המערכת המשפטית, ארגון מערכות חינוך במימון המדינה, יצירת מערכת בנקאות מדינתית, מניעת שעבוד בלתי חוקי של אפרו-אמריקאים חופשיים, ארגון ספרייה מדינתית, ותכנון העבודות הציבוריות.
מאמציו זכו להצלחה מוגבלת, בין השאר בשל המשאבים הפיננסיים המוגבלים של המדינה וסמכויותיו המוגבלות של ג'נינגס כמושל.
ג'נינגס גינה בתקיפות את מוסד העבדות בנאום ההשבעה שלו.
ב-7 בנובמבר 1816 הוא עודד את בית המחוקקים המדינתי לחוקק חוקים למניעת "ניסיונות בלתי חוקיים ללכוד ולשעבד שחורים שהיו זכאים באופן חוקי לחירותם" תוך מניעה "מכל אלו שבאופן חוקי חייבים שירות לאזרחים של כל מדינה או טריטוריה אחרת, חיפוש, בעת היות בתחומי מדינה זו, ומתן מקלט מפני בעליהם החוקיים".
ב-1817 הכיר ג'נינגס במתינות של עמדתו הקודמת בנוגע לעבדים הנמלטים כאשר טען שהיא הייתה נחוצה לשמירת ההרמוניה בין המדינות.
ג'נינגס הסכים לאפשר לאזרחים "את האמצעים לדרוש כל עבד שנמלט ממדינתו שעשוי היה להיות שייך להם באופן חוקי...
מוקדם ככל האפשר" לאחר שאזרחים של קנטקי נתקלו בקשיים לדרוש את עבדיהם שנמלטו לאינדיאנה.
ב-1818 החל ג'נינגס לקדם תוכנית בקנה מידה רחב לעבודות ציבורית באינדיאנה.
רוב המיזמים הופנו לטובת סלילת כבישים, כריית תעלות ולמייזמים אחרים לקידום המשיכה הכלכלית של המדינה.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של ג'נינגס כמושל, המשיכה ממשלת המדינה לתמוך בעבודות ציבוריות וסלילת כבישים חדשים התרחבה לתוך מרכז המדינה.
לאחר שאינדיאנפוליס הייתה ב-1821 לבירה הקבועה של המדינה, ומתיישבים חדשים הגיעו לאזור, הקצתה האספה הכללית של המדינה סכום של 100,000 דולר לסלילת כביש חדש ועבודות ציבוריות לכמה נתיבים חשובים נוספים, אך סכום זה היה נמוך מהנחוץ.
אינדיאנה סבלה מחוסר בתקציבים בשל הכנסות נמוכות ממיסים, שאילץ את ג'נינגס להשיג מקורות נוספים למימון המיזמים.
המקורות העיקריים למימון הגיעו מהנפקת איגרות חוב ממשלתיות לבנק המדינה וממכירת קרקעות ציבוריות.
הוצאות המדינה וההלוואות שהיא לקחה הובילו לבעיות תקציביות קצרות טווח, אך על אף כישלונות שאירעו בתחילה (נגישות לא טובה לבירת המדינה שבסופו של דבר עצרה את תוכניות העבודות הציבוריות וגרמה לחברת תעלת אינדיאנה להפסיק לפעול בשל חוסר במימון), עבודות התשתית שיזם ג'נינגס משכו מתיישבים חדשים למדינה.
ב-1810 מנתה אוכלוסיית טריטוריית אינדיאנה בשטחים שבהם השתרעה לאחר מכן המדינה 24,520 תושבים.
בעשורים שלאחר תקופת כהונתו של ג'נינגס כמושל צמחה אוכלוסיית המדינה מ-65,000 ב-1816 ל-147,178 ב-1820 וליותר ממיליון תושבים ב-1850.
בנאום ההשבעה הראשון שלו, אותו הוא נשא באוגוסט 1816, הדגיש ג'נינגס את הצורך לתוכנית חינוכית.
בנאומו השנתי שנשא ב-1817 בפני בית המחוקקים המדינתי, הוא עודד את הקמתה של מערכת חינוך חינם במימון המדינה, כפי שהיא הוגדרה בחוקת המדינה, מעטים מבין אזרחי המדינה היו מוכנים לשלם מיסים למימון בתי ספר ציבוריים.
בית המחוקקים המדינתי האמין שהעדיפות צריכה להינתן ליצירת תשתיות ציבוריות.
חוסר במימון ציבורי דחה את הקמת הספרייה המדינתית עד לתקופת כהונתו של המושל ג'יימס ב.
כבר מההתחלה מוסדות הבנקאות המדינתית היו קשורים קשר הדוק לעניינים הפיננסיים של ממשלת המדינה, שנעשו אף יותר מאתגרים בשל בסיס כלכלי מוגבל ואוכלוסייה מצומצמת, השפל הכלכלי בסוף העשור השני ובתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19, מחסור בניסיון בבנקאות מצד חלק מהפוליטיקאים והאזרחים במדינה, ובשל גורמים אחרים.
מערכת הבנקאות של אינדיאנה נשענה על יסודות רעועים אף בשנות השגשוג שלפני הפאניקה של 1819. כדי לפתור את הקשיים, חתם ג'נינגס ב-1817 על חוק להקמת הבנק הראשון של אינדיאנה באמצעות הפיכתו של בנק וינסנס, שהוקם על פי זיכיון של הטריטוריה ב-1814 לבנק החדש שפתח שלושה סניפים חדשים בקורידון, בברוקוויל ובוויוי.
עד מהרה הפך הבנק הראשון של המדינה למקום ההפקדה של כספים פדרליים והיה מעורב בעסקי קרקעות.
בנק החוואים והמכונאים של מדיסון, שהוקם ב-1814, בחר להישאר נפרד מבנק המדינה, זאת על בסיס הזיכיון של הטריטוריה שהיה בתוקף עד 1835.
כאשר הוצאות המדינה עלו על הכנסותיה, העדיף ג'נינגס להבטיח את חובות המדינה באמצעות הלוואות בנקאיות כדי לכסות את הגרעון ולא להנפיק שטרות של אוצר המדינה.
אף על פי שהמיסים נגבו והמדינה לוותה כספים מהבנק הראשון של אינדיאנה, מצבה הפיננסי של המדינה נותר עגום, מצב שהוחמר על ידי השפל הכלכלי של 1819. בערך ב-1820 הושעו הפיקדונות הפדרליים בבנק הראשון של המדינה והשטרות של הבנק לא התקבלו עוד לתשלום עבור רכישות קרקעות פדרליות.
דוחות רבים על השחיתות בבנק וינסנס והירידה במחירי הקרקעות, הובילו לפאניקה של 1819, והעמידו את הבנק בפני מצוקה פיננסית נוספת.
ב-1821 הבנק כבר עמד במצב של פשיטת רגל.
ביוני 1822 הכריז בית המשפט של מחוז נוקס שהבנק הראשון של המדינה הפסיד את הזיכיון שלו.
במשך כמה שנים לאחר קריסת הבנק, היו אזרחי אינדיאנה תלויים בבנק של ארצות הברית, שלו היה סניף בלואיסוויל, ובבנק החוואים והמכונאים של מדיסון, לצורך קבלת שירות בנקאי.
בנק החוואים והמכונאים התנהל בצורה טובה יותר מהבנק הראשון של אינדיאנה, אך הזיכיון שלו פג ב-1835 והשטרות שלו איבדו מערכם במשך כמה שנים.
על ג'נינגס נמתחה ביקורת על כך שלא ניטר את פעילות הבנק בצורה קפדנית יותר ועל כך שלא חקר את פקידי הבנק על עבירות לכאורה.
רוב תקופת כהונתו השנייה של ג'נינגס כמושל עמדה בסימן של התמודדות עם הקשיים הפיננסיים המתמשכים של המדינה.
כאשר ההכנסות ממיסים ומכירות הקרקעות נותרו בשפל, לא הספיקו הכנסות המדינה לשלם על איגרות החוב שהונפקו למימון העבודות הציבוריות.
האספה הכללית של אינדיאנה נאלצה להוריד באופן משמעותי את ערכן של איגרות החוב, ובכך לגרום נזק לאשראי של המדינה ולגרום לקשיים בהשגת הלוואות חדשות.
בסוף 1818 מונה ג'נינגס, יחד עם לואיס קאס ובנג'מין פרק, כחבר בוועדה שניהלה משא ומתן עם שבטי האינדיאנים פוטווטומי, ווי, מיאמי ודלאוור, שחיו בחלקים הצפוני והמרכזי של אינדיאנה.
הסכם סנט מרי אפשר למדינת אינדיאנה לרכוש מיליוני אקרים של קרקעות שמצפון לקו ההסכם של 1809 ולהתרחב מערבה עד לנהר וובאש ולשטחי קרקעות נוספים, שפתחו את רוב חלקה המרכזי של המדינה להתיישבות אמריקאית.
המינוי גרם למשבר בקריירה הפוליטית של ג'נינגס.
בשל האיסור שהוטל בחוקת המדינה על אדם להחזיק במשרה ממשלתית פדרלית בעודו מכהן כמושל המדינה, ניצלו יריביו הפוליטיים של ג'נינגס את ההזדמנות לאלצו לפרוש מתפקידו על בסיס טענה שהוא למעשה פינה את משרת המושל כאשר קיבל על עצמו את המינוי הפדרלי.
סגן המושל כריסטופר הריסון טען שג'נינגס "נטש" את תפקידו הנבחר ולקח על עצמו את תפקיד המושל בפועל בהיעדרו של ג'נינגס.
בינתיים, פתח בית הנבחרים של אינדיאנה בחקירה.
כאשר התברר לג'נינגס המצב, הוא היה מתוסכל מכך שהוטל ספק על צעדיו והעלה באש את המסמכים שהוא קיבל מהממשלה הפדרלית שהיו קשורים למינויו.
בית המחוקקים קרא לג'נינגס ולהריסון להופיע בפניו לתשאול.
על כל פנים, ג'נינגס דחה את הדרישה וציין שלאספה הכללית לא הייתה שום סמכות לחקור אותו, והריסון סירב להופיע אלא רק אם האספה תכיר בו כמושל בפועל.
בשל העובדה ששני האישים לא הופיע בפני בית המחוקקים, דרשה האספה לקבל עותקים מהמסמכים שג'נינגס קיבל מהממשלה הפדרלית כדי להוכיח שהוא לא פעל מטעמה.
בית המחוקקים זימן את כל מי שהיה לו ידע על האירועים בסנט מרי, אך מצא שאף אחד לא היה בטוח מה היה חלקו של ג'נינגס בוועדה.
לאחר דיון קצר, העביר בית הנבחרים החלטה ברוב של 15 תומכים ו-13 מתנגדים, להכיר בג'נינגס כמושל וסיים את ההליכים נגדו.
המתנגדים להחלטה באו בעיקר מקרב הנציגים מהמחוזות המערביים של המדינה.
הריסון זעם על ההחלטה והתפטר מתפקידו כסגן המושל.
ב-1820 התמודד הריסון נגד ג'נינגס בבחירות לכהונתו השנייה.
בבחירות אלו ניצח ג'נינגס ברוב גדול כאשר גרף 11,256 קולות מול 2,008 הקולות שקיבל הריסון.
הפרש קולות זה נוצר כנראה בשל העובדה שג'נינגס נותר פוליטיקאי אהוד בקרב קהל המצביעים שלא היו טרודים מהמתקפות עליו.
ג'נינגס סבל מקשיים פיננסיים אישיים כתוצאה מהפאניקה של 1819, בעוד תפקידו כמושל הוסיף לקשייו.
ג'נינגס מעולם לא התאושש מחובותיו.
אחד ההיסטוריונים טען שמצבו הכספי של ג'נינגס נגרם כתוצאה מההוצאות שלו במהלך מערכות הבחירות שלו, שירותו ארוך השנים בממשלת המדינה, והיותו עסוק יתר על המידה בניהול חוותו באופן ראוי.
ג'נינגס ורעייתו אירחו לעיתים קרובות מבקרים, מחוקקים ושאר מכובדים בביתם בקורידון.
ב-1819 הוא אירח את הנשיא ג'יימס מונרו ואת הגנרל אנדרו ג'קסון לארוחת ערב מפוארת שנערכה לכבודם בג'פרסון וויל, כאשר שני המנהיגים ערכו סיור במדינות הספר.
ב-1822 ביקש ג'נינגס הלוואה אישית מההרמוניסטים במכתב לבעל בריתו הפוליטי ג'ורג' ראפ, אך הבקשה נדחתה.
הוא הצליח להשיג הלוואות מידידים לאחר שרשם משכון על אדמותיו.
בשלב מוקדם של הקריירה שלו כסוחר קרקעות בווינסנס, כאשר מחירי הקרקעות ירדו באופן משמעותי, הוא נאלץ למכור כמה משטחי אדמותיו במחירי הפסד.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 סבל ג'נינגס ממחסור חמור במזומנים.
הכנסתו הייתה תלויה בשכר שקיבל בתקופת תפקידו הפוליטי, ולא עלה בידו להניב הכנסה מספיקה מחוותו.
ב-1823 הוא היה בן 38 כאשר הוא סיים את תקופת כהונתו השנייה כמושל ועל פי החוקה נמנע ממנו להתמודד על כהונה שלישית.
בשל כך הוא נאלץ לשקול אפשרויות למשרה פוליטית אחרת והוא החליט להתמודד שוב בבחירות לקונגרס.
בספטמבר 1822, זמן קצר לפני תום תקופת כהונתו השנייה כמושל, הציג ג'נינגס את מועמדותו לקונגרס לאחר שוויליאם הנדריקס התפטר ממושבו בבית הנבחרים כדי להתמודד על משרת מושל אינדיאנה.
ב-5 באוגוסט אותה שנה התקיימו בחירות מיוחדות כדי לאייש את מושבו של הנדריקס בקונגרס.
באותה הגידול באוכלוסייתה של אינדיאנה העניק למדינה את הזכות להיות מיוצגת בשלושה מושבים בבית הנבחרים.
באותו יום נערכו בחירות שבהם נבחר חבר הקונגרס השלישי.
ג'נינגס ודייוויס פלויד היו המועמדים העיקריים בבחירות המיוחדות שבהן ניצח ג'נינגס.
בבחירות הרגילות לאיוש המושב השני של אינדיאנה בקונגרס, ניצח ג'נינגס בקלות, והביס את ג'יימס סקוט בהפרש גדול.
ג'נינגס היה לנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בקונגרס ה-17, וסגן המושל ראטליף בון הושבע במקומו כמושל.
לאחר מכן התמודד הנדריקס על משרת המושל מבלי שניצבו מולו יריבים והוא החליף את בון.
ג'נינגס נבחר לכהונה נוספת בקונגרס וייצג את מחוז הבחירה השני של אינדיאנה עד 1830. בקונגרס ה-18 הוא היה לחבר סיעת הג'קסונים במפלגה הדמוקרטית, אך שינה את נאמנותו והיה לחבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית בהנהגתו של ג'ון קווינסי אדמס בקונגרסים ה-19 וה-20, ולאחר מכן, בקונגרס ה-21 הוא חבר למתנגדיו של ג'קסון.
ג'נינגס המשיך לקדם עבודות ציבוריות בתשתיות במשך כל תקופת כהונתו בקונגרס.
הוא הגיש הצעות חוק לבניית מוצבים נוספים בצפון המערב, להענקת מימון פדרלי למיזמי עבודות ציבוריות באינדיאנה ובאוהיו, והוביל דיון לתמיכה בשימוש בכספים פדרליים לבניית התעלה הלאומית הארוכה ביותר, תעלת וובאש-אירי , שעברה דרך אינדיאנה.
הוא הציע תיקון לחוק שבו נקבע שיש להתוות ולמדוד את הדרך הלאומית למערב לכוון נהר המיסיסיפי, כך שתושבי אינדיאנה ואילינוי יקבלו בטוחות שההקצבה הפדרלית הגדולה על הדרך תפיק להם תועלת באופן ישיר.
ג'נינגס סייע להבטיח את ההקצבות למדידת נהר וובאש והפיכתו ליותר נגיש לתנועת אוניות קיטור במשך כל השנה.
במערכת הבחירות לכהונתו השנייה מטעם מחוז הבחירה השני, תמך ג'נינגס בהגנת מחירים ובעבודות ציבוריות ונשבע לתמוך במועמד לנשיאות שציבור בוחריו העדיף אם ההחלטה על הנשיא הנבחר תעבור לבית הנבחרים.
בבחירות לכהונתו השנייה ניצח ג'נינגס במרוץ צמוד לאחר שהביס את ג'רמייה סאליבן.
בבחירות לנשיאות של 1824 התארגנו המפלגות הפוליטיות סביב שלושה מועמדים: אנדרו ג'קסון, ג'ון קווינסי אדמס והנרי קליי.
ג'נינגס העדיף את אדמס, ובהמשך את קליי.
אף על פי כן, כאשר ההחלטה על זהות הנשיא הנבחר עברה ב-1825 לבית הנבחרים, הצביע ג'נינגס עם הרוב והעניק את תמיכתו הפוליטית לג'קסון, אך זה האחרון הובס בהצבעה על ידי אדמס והושבע כנשיא.
ציבור הבוחרים באינדיאנה שתמך בג'קסון ציפה לניצחון בבחירות הבאות.
ג'נינגס, שביקש להתקדם בקריירה הפוליטית שלו, התמודד בשתי הזדמנויות על מושב בסנאט, אך כשל בשתיהן.
ב-1825, כאשר האספה הכללית של אינדיאנה בחרה את הסנאטור מטעם המדינה, הוא היה מועמד.
בסבב ההצבעה הראשון הגיע למקום הראשון אייזק בלקפורד, המושל המכהן, ויליאם הנדריקס, הגיע שני, וג'נינגס שלישי.
בסבב ההצבעה הרביעי זכה הנדריקס במושב בסנאט.
בניסיונו השני להיבחר לסנאט נוצח ג'נינגס על ידי ג'יימס נובל.
ב-1826 הלכה לעולמה רעייתו של ג'נינגס.
ג'נינגס שקע בעצבות על מותה והחל לשתות משקאות חריפים יותר ויותר.
מאוחר יותר באותה שנה הוא נישא בשנית לקלריסה ברבי, אך התמכרותו לשתייה רק החמירה.
בעת שירותו בקונגרס, המשיך מצב בריאותו של ג'נינגס להתדרדר והוא נאבק בהתמכרותו לשתייה וסבל משיגרון חמור.
ב-1827 נפל על ראשו שבר טיח מהתקרה במעונו בוושינגטון די.
כתוצאה מכך מצב בריאותו הגביל אותו בביקורים אצל קהל בוחריו, אך הוא המשיך להיות דמות אהודה בפוליטיקה של אינדיאנה.
בבחירות לקונגרס של 1826 הוא התמודד ללא יריבים שניצבו מולו.
בבחירות של 1828 הוא ניצח שוב לאחר שהתמודד מול סגן מושל המדינה, ג'ון תומפסון.
ג'נינגס לא הכריז במערכת בחירות זו על מועמד מועדף מבחינתו לנשיאות וניצח במחוז הבחירה השני שבו תמכו הבוחרים בג'קסון ובאדמס.
בתקופת כהונתו האחרונה בבית הנבחרים צוין בעיתונים שהוא לא הגיש שום הצעת חוק, לעיתים קרובות לא התייצב להצבעות, ונשא נאום פעם אחת בלבד.
ידידיו של ג'נינגס, בהנהגתו של הסנאטור ג'ון טיפטון, שמו לב למצבו ונקטו בצעדים למנוע את בחירתו לכהונה נוספת כאשר בעיית השתייה שלו הפכה לסוגיה פוליטית.
ג'ון קאר, איש סיעת האנטי-ג'קסונים, התמודד מול ג'נינגס בבחירות הבאות וזכה במושבו בקונגרס.
טיפטון סייע לאישים נוספים להיכנס למירוץ וגרם לפילוג בקרב תומכיו של ג'נינגס.
ב-3 במרץ 1831 הסתיימה כהונתו של ג'נינגס בבית הנבחרים.
ג'נינגס פרש עם רעייתו, קלריסה, לביתו בצ'ארלסטאון.
טיפטון חש שייתכן שהוא שגה כאשר הכריח את ג'נינגס לפרוש מן החיים הציבוריים וקיווה שזה יגרום לו לוותר על השתייה.
ב-1831 דאג טיפטון למינויו של ג'נינגס כמנהל המשא והמתן עם האינדיאנים בצפון אינדיאנה.
ג'נינגס השתתף במשא ומתן על הסכם טיפקאנו, אך המשלחת כשלה במאמציה.
לאחר מכן שב ג'נינגס לחוותו, שם התדרדר מצב בריאותו יותר ויותר.
הוא המשיך לשתות, בילה זמן רב בבאר המקומי, ולעיתים קרובות הוא נמצא ישן ברחובות או בצידי הדרכים.
האלכוהוליזם של ג'נינגס החמיר עד לנקודת זמן שבה הוא לא היה מסוגל יותר לטפל בחוותו.
ללא הכנסה קבועה, הגיעו הדברים לידי כך שבעלי חובו החלו לנקוט בצעדים לתפיסת רכושו.
ב-1832 רכש טיפטון את המשכנתא על החווה של ג'נינגס וגייס את עזרתו של בעל הון מקומי, ג'יימס לנייר, כדי לרכוש את החובות על נכסיו האחרים של ג'נינגס.
טיפטון התיר לג'נינגס להמשיך להתגורר בחוותו הממושכנת עד סוף ימיו ועודד את לנייר להעניק לו את אותו היתר.
ג'נינגס כיהן כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של הבונים החופשיים של אינדיאנה בשנים 1824 ו-1825.
ג'ונתן ג'נינגס נפטר בחוותו שליד צ'ארלסטאון ב-26 ביולי 1834, בגיל 50, כתוצאה מהתקף לב שהיה משולב ככל הנראה עם צהבת.
לאחר טקס קצר הוא נטמן בקבר בלתי מסומן, שכן עזבונו לא היה מספיק כדי לרכוש מצבה.
לבעלי חובו של ג'נינגס, שרבים מהם היו שכניו, לא שולמו הכספים שהוא היה חייב להם.
לאחר מותו מכר טיפטון את החווה לג'וזף קאר ומהסכום שהתקבל הוא העניק לאלמנתו של ג'נינגס סכום של 100 דולר.
בסוף המאה ה-19 נעשו מספר ניסיונות להקמת אנדרטה לכבוד שירותו הציבורי של ג'נינגס.
בשלוש הזדמנויות שונות, ב-1861, ב-1869 וב-1889, הובאו בקשות בפני האספה הכללית של אינדיאנה להקים מצבה על קברו של ג'נינגס, אך אלו נדחו.
ב-1892 הקצה לבסוף בית המחוקקים המדינתי סכום להקמת אנדרטה לזכרו.
בערך באותה עת, לאחר שקברו הבלתי מסומן זוהה על ידי שלושה עדים שנכחו בקבורתו, הוצאו שרידיו מהקבר והוא נטמן מחדש במקום אחר בבית הקברות של צ'ארלסטאון.
בית הספר היסודי על שם ג'ונתן ג'נינגס שבצ'ארלסטאון ומחוז ג'נינגס שבאינדיאנה קרויים על שמו.
ב-2016 חגגה אינדיאנה מאתיים שנה לכינונה כמדינה וכחלק מהחגיגות, העבירה האספה הכללית של המדינה ב-2 במרץ אותה שנה החלטה לקרוא לקטע של הכביש הבין-מדינתי 65 העובר במחוז קלארק על שמו של ג'נינגס.
היסטוריונים נתנו פירושים שונים לחייו של ג'נינגס ולהשפעתו על פיתוחה של אינדיאנה.
ההיסטוריונים המוקדמים של המדינה, ויליאם ויזלי וולן וג'ייקוב פיד דאן הבן, כתבו על ג'נינגס באופן שהיה כמעט מיתי, והתמקדו במנהיגות החיובית החזקה שלו באינדיאנה בשנות יצירתה.
דאן כינה את ג'נינגס "הרקולס הצעיר", ושיבח את מסע הצלב שלו נגד הריסון והעבדות.
ההערכה של וולן הייתה גם היא חיובית: "אינדיאנה חבה לו יותר ממה שהיא מסוגלת לתת".
במהלך תקופת היובש בראשית המאה ה-20, היו ההיסטוריונים לוגן איסרי וארתור בליית' ביקורתיים יותר כלפי ג'נינגס.
איסרי, שכתב על ג'נינגס בשיאה של תקופת היובש, כאשר ההתייחסות לצריכת אלכוהול הייתה מחמירה במיוחד, ביקר בתוקף את האלכוהוליזם ואת עוניו של ג'נינגס.
בליית' תיאר את יכולותיו של ג'נינגס כ"בינוניות".
איסרי טען שג'נינגס "לא נקט בעמדה נחרצת" בשום נושא חשוב, וביטל את חשיבותו ואת השפעתו על אינדיאנה, באומרו שבית המחוקקים וחבריו המובילים היו בעלי ההשפעה באותה תקופה.
ב-1954 תיארו ג'ון ברנהארט ודונלד קרמוני את ג'נינגס כ"פוליטיקאי ממולח יותר מאשר מדינאי", שמנהיגותו "לא הייתה ברורה" בוועידת החוקה של 1816. קרמוני טען ש"האטימות והעוני של ג'נינגס לא צריכות לעמעם את תרומותיו המשמעותיות כנציג הטריטוריה לקונגרס, כנשיא ועידת החוקה, כמושל הראשון וכחבר הקונגרס".
היסטוריונים מודרניים, כמו האוורד פקהאם, רנדי מילס, אנדרו ר.
קייטון ודורותי רייקר, טוענים שמורשתו של ג'נינגס עשויה להיות מוגדרת "אי שם בין שתי הערכות הקצה של דאן ושל איסרי.
מילס מסכים עם וולן שאינדיאנה חבר הרבה לג'נינגס.
אף על פי שהישגיו של ג'נינגס לא היו מקיפים, הוא מילא משימה "ראויה לשבח" בהנהגת המדינה "במעבר לצורת ממשל דמוקרטית יותר".
קייטון מתאר את ג'נינגס כ"שאפתן", "מתלהב", "חם מזג" ו"מדוכדך".
הוא טוען שג'נינגס הצליח היטב במסעות הבחירות שלו, אך היה מדינאי "אדיש" ומושל שלא היה "טוב כל כך בקביעת סדר היום והגשמתו".
ג'נינגס האמין בדמוקרטיה פופולרית, התנגד לעבדות, ובז לאנשי החברה הגבוהה, במיוחד ויליאם הנרי הריסון, על כך שהוא "רמס את הזכויות של האמריקאים".
שירותו כמושל אינדיאנה וכחבר בית הנבחרים התרחשו בסופו של עידן פוליטי אחד ובתחילתו של עידן פוליטי אחר, כאשר סמכות הממשל הועברה מהמושל ומבעלי התפקידים שהוא מינה לבית המחוקקים המדינתי ולפקידי הממשל הנבחרים.
ג'ונתן (נולד ב-1832 בערך) הוא צב יבשה ענק, הידוע כבעל החיים היבשתי המבוגר ביותר שעדיין בחיים, וכנראה אחד מבעלי החיים המבוגרים ביותר שתועדו אי פעם ודאית.
ג'ונתן מתגורר באי סנט הלנה, טריטוריה בריטית בדרום האוקיינוס האטלנטי.
ג'ונתן נולד בסביבות שנת 1832 באיי סיישל.
הוא הובא, יחד עם שלושה צבים נוספים, לסנט הלנה מאיי סיישל באוקיינוס ההודי ב-1882.
הוא נקרא בשם "ג'ונתן" החל משנות ה-30 של המאה העשרים, על ידי מושל סנט הלנה באותה תקופה סר ספנסר דייוויס.
הוא ממשיך להתגורר במעונם הרשמי של המושלים, כש-31 מושלים כיהנו במהלך חייו עד כה, והוא מטופל על ידי ממשלת סנט הלנה.
גילו אינו ידוע בוודאות, משום שהוא היה "בוגר לחלוטין" כאשר הובא לסנט הלנה בשנת 1882, והסברה היא שהיה אז בן 50 בערך.
לפיכך, תאריך לידתו המשוער הוא בשנת 1832. בתצלום של ג'ונתן משנת 1886, שנחשב בעבר לתצלום מ־1902, מראה את ג'ונתן כארבע שנים לאחר הגעתו לסנט הלנה.
מדידות שנלקחו מהתצלום מראות שהוא היה צב בוגר כבר בשנת 1886.
בשנת 2022 עלה גילו המשוער של ג'ונתן על גילו של "טואי מלילה", צב שספר השיאים של גינס זיהה כ"זקן ביותר שנרשם אי פעם".
אדוואיטה, צב ענק מסוג אלדאברה שמת ב-2006 בגנים הזואולוגיים של קולקטה, הודו, חי כנראה עד גיל 255 שנים (צב זה לכאורה בקע סביב השנים 1750 או 1751), אך הדבר לא אושר באופן מדעי.
בדצמבר 2015 דווח כי ג'ונתן "חי וקיים [...] הוא עיוור, איבד את חוש הריח, ולכן אינו יכול לזהות אוכל, אבל הוא שומר על שמיעה מצוינת".
בינואר 2016 דיווח ה-BBC שג'ונתן זוכה לתזונה חדשה שנועדה לשמור על בריאותו ולהאריך את חייו.
בזקנתו, ג'ונתן מבלה את ימיו עם בת הזוג שלו, באכילה, שינה והזדווגות.
בפברואר 2022, לציון שנת ה-190 להולדתו של ג'ונתן הנפיקו פקידי סנט הלנה סדרה של בולי הנצחה עם תמונות וציורי דיוקן בדמותו של ג'ונתן.
בנוסף, מבקרים שביקרו באי במהלך 2022-2023, קיבלו תעודה הכוללת תמונה של טביעת הרגל הידועה הראשונה של ג'ונתן.
ב-4 בדצמבר 2022 חגגו תושבי האיים 190 שנה לג'ונתן, כאשר תושבים מקומיים ארגנו חגיגה שנמשכה על פני שלושה ימים, והציגו עוגה שהוכנה כולה מהמאכלים הבריאים האהובים עליו.
ככל הידוע, מצבו הבריאותי של ג'ונתן עדיין מוגדר כ-"טוב", נכון ל-2024.
בפברואר 2014, כחלק ממסירת שרביט המלכה אליזבת' לקראת משחקי חבר העמים 2014, השרביט ביקר בסנט הלנה והמושל מארק קייפ, בעודו מחזיק את השרביט, הצטלם לצד ג'ונתן בשטח הפלנטיישן האוס.
רדיו BBC הציג את ג'ונתן בפרק של "מכתב שלנו" במרץ 2014 לאחר שהחותרת באוקיינוס סאלי קטל ביקרה בסנט הלנה.
דיוקנו של ג'ונתן מוטבע בצדו האחורי של מטבע חמישה סנט של סנט הלנה.
ג'ונת'ן היוורד הוא מנצח וצ'לן אמריקאי.
משנת 2016 היה עוזר המנצח של תזמורת האלה ומנהל מוזיקלי של תזמורת הנוער האלה.
הוא היה המנצח הראשי של הפילהרמונית של צפון מערב גרמניה משנת 2021. בשנת 2022 הודיעה תזמורת בולטימור כי מינתה את היוורד למנהל המוזיקלי הבא שלה.
הייוורד גדל בדרום קרולינה, ארצות הברית, במשפחה ללא חשיפה למוזיקה קלאסית; אביו התגורר בהארלם, ולאמו היו הורים מרוסיה ויוגוסלביה.
הוא הוכשר לראשונה כצ'לן, ולמד נגינה בצ'לו אצל טימותי אומאלי.
ההזדמנות הראשונה שלו לניצוח בפומבי התקיימה ב-2009 במסגרת תזמורת הנוער של פסטיבל מוצרט בדרום צ'ארלסטון למוזיקה קאמרית.
הייוורד למד ניצוח בקונסרבטוריון של בוסטון אצל אנדרו אלטנבך, ולאחר מכן היה עוזר מנצח הן במחלקת האופרה של הקונסרבטוריון והן בשיתוף הפעולה באופרה של בוסטון, שם עבד על הפקות של "לה בוהם" של פוצ'יני, "חליל הקסם" של מוצרט ו"האנס מלוקרטיה" של בריטן.
הוא השלים לימודי תואר שני באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון עם סיאן אדוארדס ב-2016.
הייוורד היה עוזר מנצח בחברת האופרה של המפסטד גארדן משנת 2013. הוא זכה בתחרות בזאנסון הבינלאומית לשנת 2015 למנצחים צעירים.
כשעזב את האקדמיה, הוא הפך לעוזר המנצח של תזמורת האלה, ומנהל מוזיקלי של תזמורת הנוער האלה.
הוא היה המנצח הראשי של הפילהרמונית של צפון מערב גרמניה משנת 2021.
הוא ניצח על תזמורת הנוער הלאומית של בריטניה ברויאל אלברט הול בלונדון בקונצרט של הפרומס ב-2021 ביצירה חדשה של לורה ג'ורד, הקונצ'רטו השני לכינור של פרוקופייב עם הסולנית ניקולה בנדטי, והסימפוניה השלישית של בטהובן.
המבקר של "הגרדיאן" ציין כי הוא הוביל "מהזיכרון - ביצוע מהיר וחסר פחד של סימפוניה אירואיקה של בטהובן, שבו אקורדים חזקים התפוצצו, חוזרים כמו זיקוקים בכיפת האולם, והקטעים השקטים ביותר בקושי נרשמו.
זה היה חומר שופע ומלהיב".
ג'ונתן גלייזר הוא במאי ותסריטאי אנגלי-יהודי.
ביים ארבעה סרטים באורך מלא, בהם "אזור העניין" שזכה בפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר, וידאו קליפים עבור להקות כמו "רדיוהד", "מאסיב אטאק", "בלר" ו"ג'מירוקוואי", וכן פרסומות עבור חברות כמו "קודאק", "מאזדה", "נייקי" ואחרות.
ג'ונתן גלייזר נולד ב-1965 בלונדון, למשפחה יהודית רפורמית שמוצאה מאוקראינה ומבסרביה והגיעה לאנגליה בתחילת המאה העשרים.
למד בבית הספר Jewish Free School ששכן ברובע קמדן.
הוא שהה חמישה חודשים בכפר הנוער גבעת ושינגטון.
עם סיום לימודיו בעיצוב במה ב החל לעסוק בבימוי בתיאטרון ובעריכת קדימונים לסרטים.
בשנת 1993 כתב וביים שלושה סרטים קצרים, "Mad", "Pool" ו-"Commission", והצטרף לחברת Academy Commercials, חברת הפקה ששכנה במרכז לונדון.
הוא ביים סרטוני פרסומת לחברות "גינס" ו"סטלה ארטואה".
החל מאמצע שנות ה-90 ביים וידאו קליפים בולטים, והוכתר כבמאי השנה של MTV לשנת 1997.
בשנת 2000 ביים את סרטו המלא הראשון, "לצאת נקי" (Sexy Beast), בכיכובם של ריי וינסטון ובן קינגסלי.
ב-2004 ביים בארצות הברית את סרטו השני, "לידה" (Birth), בכיכובה של ניקול קידמן.
ב-2013 ביים את הסרט "מתחת לעור" (Under the Skin) בכיכובה של סקרלט ג'והנסון.
הסרט פתח באותה שנה את פסטיבל הקולנוע בטליורייד וזכה לשבחי המבקרים.
סרטו "אזור העניין" (The Zone of Interest), על פי רומן בשם זה מאת מרטין איימיס, פתח את פסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2023, וזכה בפרס גרנד פרי.
הסרט זכה גם בפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר.
בנאום הקצר שנשא בטקס הפרס אמר: "הסרט שלנו מראה לאיזה שפל הדה-הומניזציה יכולה להוביל אותנו.
אנחנו עומדים כאן כאנשים המסרבים לכך שישתמשו ביהדות שלהם ובשואה לשם כיבוש שפגע בכל כך הרבה אנשים חפים מפשע, בין אם זה הקורבנות של טבח שבעה באוקטובר או המתקפה המתמשכת על עזה".
בספטמבר 2025 מכתב פתוח שפורסם על ידי קבוצת "Film Workers for Palestine" צבר מעל 4,000 חתימות של שחקנים, במאים ואנשי קולנוע, ביניהם גלייזר.
בשנת 2025 חתם על מכתב פתוח למזכ"ל האו"ם מטעם "Jews Demand Action", עליו חתמו 450 יהודים בעלי פרופיל ציבורי גבוה, הקוראים להטיל סנקציות על ישראל בטענה שפעולותיה עולות לכדי רצח עם.
גלייזר, שממעט לחשוף את חייו הפרטיים, נשוי לרייצ'ל פנפולד, מפקחת אפקטים חזותיים.
הם גרים בקמדן שבצפון לונדון ולהם שלושה ילדים.
גלייזר הזכיר לעיתים קרובות את סטנלי קובריק כבמאי הסרטים האהוב עליו, ואמר שחש מקורב לקולנוע האיטלקי והרוסי.
ההשפעות האמנותיות שלו כוללות את אינגמר ברגמן, ריינר ורנר פאסבינדר, פדריקו פליני ופייר פאולו פאזוליני.
הוא חובב כדורגל ואוהד את קבוצת ארסנל.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס אוסקרהבמאי הטוב ביותראזור הענייןהתסריט המעובד הטוב ביותר
ג'ונתן לותר ג'קסון הוא פוליטיקאי, איש עסקים ופעיל אמריקאי המכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של אילינוי מאז ינואר 2023. ג'קסון חבר המפלגה הדמוקרטית.
ג'קסון נולד בשיקגו לג'סי ג'קסון, פעיל זכויות אזרח וכומר, ולז'קלין ג'קסון.
הסנדק שלו היה מרטין לותר קינג ג'וניור, שעל שמו נקרא שמו האמצעי של ג'קסון.
לג'קסון חמישה אחים, סנטיטה ג'קסון וחבר הקונגרס באילינוי מטעם המחוז השני במדינה לשעבר ג'סי ג'קסון ג'וניור, יוסף, ג'קלין ג'קסון ואשלי, אחיו הצעירים.
ג'קסון למד בתיכון וויטני מ.
יאנג מגנט בשיקגו, שם היה סטודנט-ספורטאי.
הוא למד באוניברסיטת צפון קרוליינה A&T סטייט בגרינסבורו, צפון קרוליינה.
הוא בוגר בית הספר ללימודי עסקים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן באוונסטון, אילינוי.
ג'קסון, שנולד למשפחה אקטיביסטית לזכויות אדם, טייל בעולם בעת שעזר לאביו בפעילותיו.
הוא נסע לסוריה ב-1983, כאשר אביו ניהל משא ומתן עם נשיא סוריה חאפז אל-אסד לשחרור הטייס האמריקני השבוי רוברט גודמן.
הוא פגש את פידל קסטרו ב-1984, כאשר אביו ניהל משא ומתן על שחרור 22 אמריקאים שהוחזקו בקובה.
הוא גם היה עם אביו באוגוסט 2005, כאשר נסע לוונצואלה לפגוש את נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס, זאת בעקבות התבטאויות שנויות במחלוקת של איל הטלוויזיה פט רוברטסון שרמז שצריך לרצוח את צ'אבס.
ג'קסון גינה את דבריו של רוברטסון והגדירם כלא מוסריים.
ג'קסון החל את הקריירה שלו ב-1988 בדרקסל ברנהאם למברט כאנליסט השקעות של מייקל מילקן.
מאוחר יותר עבד ג'קסון כאנליסט ב-Independence Bank, ופיתח נדל"ן עבור East Lake Management בשיקגו.
הוא הצטרף מחדש למילקן ב-Knowledge Universe בסוף שנות ה-90 ועסק בהשקעות במגזרי האלחוט, הנדל"ן וההפצה.
בשנת 1998, ג'קסון, יחד עם אחיו יוסף, הפך לבעלים של חברת הפצה משיקגו של Anheuser-Busch Cos - River North Sales and Service, LLC.
העסקה התקבלה בביקורת ונפוטיזם מכיוון שאביו של ג'קסון ארגן בעבר חרם על מוצרי המבשלה בתחילת שנות ה-80.
בשנת 2009, ג'קסון הוביל קבוצה של משקיעים בהצעה של 250 מיליון דולר לרכוש את ION Media Networks, רשת תחנות הטלוויזיה העצמאיות הגדולה במדינה.
הוא לימד מימון ויזמות ב-City Colleges of Chicago והוא פרופסור לעסקים באוניברסיטת מדינת שיקגו.
בפברואר 2022 הכריז ג'קסון על מועמדותו לייצג את מחוז הקונגרס הראשון של אילינוי לאחר שהמכהן, בובי ראש, הודיע על פרישה חודש קודם לכן.
בקמפיין פרוגרסיבי, הוא זכה לתמיכה של ברני סנדרס ואישים אחרים באגף הפרוגרסיבי של מפלגתו.
הוא זכה בפריימריז הדמוקרטי עם כ-30% מהקולות, ובהמשך בקלות יתרה בבחירות הכלליות במושב הדמוקרטי.
בבית הנבחרים חבר ג'קסון בוועדת החקלאות ובוועדת החוץ.
ג'קסון התחתן עם מרילין אן ריצ'רדס מברוקלין בשנת 1995, ולהם שלושה ילדים.
ג'ונת'ן ג'ייקוב מאייר (בהולנדית: Jonathan Jacob Meijer נולד ) הוא מוזיקאי ותורם זרע הולנדי.
מאייר החל לתת תרומות זרע בשנת 2007.
בשנת 2017 נאסר על מאייר לתרום זרע למרפאות בהולנד לאחר שהאגודה ההולנדית למיילדות וגינקולוגיה גילתה שהוא אב ליותר מ-100 ילדים כתוצאה מתרומת זרע ב-11 מרפאות שונות.
כ־80 ילדים נוספים בהולנד נולדו בהסדרים פרטיים בינו לבין נשים.
לאחר האיסור על תרומת הזרע שלו בהולנד, המשיך מאייר לתרום למרפאות בינלאומיות כמו "Cryos International", כמו גם לפרסם באתרים פרטיים.
בשנת 2023 הוגשה תביעה אזרחית נגד מאייר על ידי קרן דונורקינד, בבית המשפט בשל חשש לגילוי עריות לא מכוון בקרב הילדים ובשל הפרת המגבלה ההולנדית לפי ניתן לתרום עד 25 פעמים.
עורך הדין מטעם ההגנה של מאייר קבע כי הוא בסך הכל רוצה לעזור להורים שלא הצליחו להרות, וכי החלטה נגדו היא סירוס החסות החוק.
מאייר אמר לבית המשפט כי נכון לעכשיו הוא תורם רק להורים שכבר הולידו איתו ילד.
באפריל 2023, בית משפט הולנדי הורה למאייר להפסיק לתרום זרע והטיל עליו קנס של 100,000 אירו על כל הפרה עתידית.
בנוסף, מאייר קיבל הוראה על ידי בית המשפט לבקש השמדת זרעו המאוחסן במלאי על ידי מרפאות, אלא אם כן מוחזק במילואים להורים לילדים שנולדו מהזרע שלו.
בית המשפט קבע כי מאייר "העביר מידע מוטעה במכוון" למקבלי תרומות לגבי מספר הילדים שהביא לעולם.
בית המשפט מצא כי הדבר יוצר "רשת קרבה ענקית, עם מאות אחים למחצה" וכי "סביר מספיק" שהילדים עלולים לסבול כתוצאה מכך מהשלכות פסיכו-סוציאליות שליליות.
ב-2 ביולי 2023, בריאיון בלעדי לתוכנית החדשות השבועית של הטלוויזיה הברזילאית "פנטסטיקו", הודה מאייר כי הונה נשים שרצו להיכנס להריון.
הוא גם הודה ששיקר למשפחות שיצרו איתו קשר.
ביולי 2024 הקרינה נטפליקס לראשונה סדרה דוקומנטרית בת שלושה פרקים על מאייר, בשם "The Man with 1,000 Kids" (בעברית: "אב לאלף").
למאייר יש ערוץ יוטיוב עם יותר מ-4,500 מנויים בו הוא מפרסם את המוזיקה שלו ואת דעותיו בנושאים שונים ומגוונים.
ג'ונתן ג'יימס אוונס הוא שחקן פוטבול אמריקאי המשחק בעמדת הסייפטי בשיקגו ברס מליגת ה-NFL.
אוונס חתם באריזונה קרדינלס ב-2018 מבלי שנבחר בדראפט ה-NFL.
במהלך השבוע האחרון של מחנה אימונים הוא נופה מהסגל בשל פציעה ובילה את כל עונת 2018/2019 ברשימת הפצועים.
ב-30 בספטמבר 2019 חתם בקבוצת האימונים של יוסטון טקסנס.
הוא קודם לסגל הראשי של הקבוצה ב-21 בנובמבר אך נופה לאחר יומיים וחזר לקבוצת האימונים.
הוא חתם על חוזה כשחקן מחליף בטקסנס ב-13 בינואר 2020. ב-5 בספטמבר נופה שוב וחתם בקבוצת האימונים למחרת.
ב-10 וב-17 באוקטובר הוא קודם לסגל הראשי לקראת משחקי הקבוצה מול ג'קסונוויל ג'אגוארס וטנסי טייטאנס ושב לקבוצת האימונים עם סיומם.
ב-12 בדצמבר חתם על חוזה בסגל הראשי של הקבוצה.
ב-31 באוגוסט 2021 הועבר שוב לקבוצת האימונים.
הוא הוחזר לסגל ראשי ב-4 בדצמבר וב-9 בדצמבר חתם על חוזה לשנתיים תמורת 1.175 מיליון דולר לעונת .
ב-26 בדצמבר 2021 ביצע את האינטרספשן והשתלטות על פאמבל הראשונים בקריירה שלו, בניצחון על לוס אנג'לס צ'רג'רס.
ב-3 בינואר 2022 נכנס לרשימת הפצועים לאחר פציעה בפרק כף ידו בהפסד לסן פרנסיסקו 49'.
ב-12 במאי 2023 חתם בגרין ביי פאקרס.
ב-23 בנובמבר, בניצחון 29–22 על דטרויט ליונס, השיג את הטאצ'דאון הראשון שלו בקריירה, עם נשיאה של 27 יארד לאנד זון.
ב-13 במרץ 2024 חתם על חוזה לשנתיים בשיקגו ברס.
ב-8 בספטמבר, במשחק הפתיחה של עונת 2024/2025, השיג את הטאצ'דאון הראשון של העונה עבור הברס מול טנסי טייטאנס, כשהחזיר כדור לאנד זון לאחר חסימה של פאנט.
מאוגוסט 2020 נמצא בזוגיות עם המתעמלת סימון ביילס.
בפברואר 2022 השניים התארסו, ובאפריל 2023 התחתנו.
ג'ונתן אלמר היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הפרו-אדמיניסטרטיבית (הפדרליסטית).
ג'ונתן אלמר נולד בסידרוויל, פרובינציית ניו ג'רזי, ב-29 בנובמבר 1745. הוא היה בנם של הכומר דניאל אלמר ואביגיל (לורנס) אלמר.
הוא קיבל שיעורים פרטיים עד 1765, אז החל ללמוד בכיתה הראשונה של סטודנטים לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה.
הוא קיבל את התואר הראשון ברפואה בשנת 1768, וב-1771 קיבל את תואר הדוקטור שלו ברפואה, הראשון שהוענק על ידי אמריקן יוניברסיטי.
אלמר עסק ברפואה בברידג'טון והיה פעיל בממשל ובפוליטיקה.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית הוא היה קצין מיליציה והגיע לדרגת קפטן כמפקד פלוגה.
הוא נבחר לאגודת הפילוסופיה האמריקאית בשנת 1774.
המכללה של ניו ג'רזי (הידועה כיום כאוניברסיטת פרינסטון) הפכה את אלמר לנאמן ב-1782. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1795. בית המחוקקים של ניו ג'רזי מינה את אלמר לסנאט של ארצות הברית והוא כיהן מ-4 במרץ 1789 עד 3 במרץ 1791.
בריאותו הדרדרה לאחר מכן, והוא מת ב-3 בספטמבר 1817, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית באולד ברוד סטריט בברידג'טון.
בשנת 1769 נישא אלמר למרי סילי, בתו של קולונל אפרים סילי מברידג'טון.
הם היו הורים לשמונה ילדים.
אחיו הצעיר של אלמר, אבנעזר אלמר, ובנו של אבנעזר לוציוס אלמר היו חברים בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'ונתן גראוט היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית ממסצ'וסטס.
גראוט נולד ב-23 ביולי 1737 בלוננבורג בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס וכיהן בקונגרס הראשון של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השמיני של מסצ'וסטס.
בנו, ג'ונתן גראוט הבן, בנה את הטלגרף האופטי הראשון בארצות הברית, שחיבר בין מרתה'ס ויניארד ובוסטון.
צאצא שלו היה אדוארד מ.
גראוט נפטר ב-8 בספטמבר 1807 בדובר, ניו המפשייר.
ג'ונתן אנדרסון הוא מעצב אופנה אירי, מייסד מותג האופנה JW Anderson ומנהל קריאטיב בדיור..
לפני כן ניהל את הקריאטיב של בית האופנה הספרדי היוקרתי Loewe במשך עשור.
אנדרסון ידוע בזכות עבודתו החדשנית והייחודית הן במותג האישי שלו והן ב-Loewe, ומוכר כאחת הדמויות המובילות בעולם האופנה העכשווית.
אנדרסון נולד במאגרהפלד , במחוז לונדונדרי שבצפון אירלנד.
הוא בנו של וילי אנדרסון, שחקן רוגבי בינלאומי שייצג את נבחרת אירלנד בין השנים 1984–1990, ואמו, הת'ר באקלי, הייתה מורה בבית ספר תיכון.
אנדרסון בילה את ילדותו בצפון אירלנד, אך חלק ניכר מזמנו הוקדש גם לבית משפחתו באי איביזה שבספרד.
הניגוד בין שני העולמות האלו השפיע רבות על תפיסתו האמנותית כמעצב אופנה.
כשהיה בבית הספר היסודי, אובחן אנדרסון עם דיסלקסיה חמורה, מה שהשפיע על דרך החשיבה והעבודה שלו בהמשך הקריירה.
בגיל 18 עבר אנדרסון לארצות הברית כדי לנסות את מזלו כשחקן, ולמד בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
למרות שאיפתו להיות שחקן, פיתח עניין בעיצוב תלבושות, ולאחר שחזר לדבלין החל לעבוד בתחום האופנה בחנות היוקרה "בראון תומאס".
מאוחר יותר עבר ללונדון, שם סיים תואר בעיצוב אופנה בקולג' לאופנה של לונדון בשנת 2005.
תחילת הקריירה של אנדרסון הייתה בעבודה כמעצב חזותי עבור המותג האיטלקי פראדה, תחת מנואלה פאוואסי.
בשנת 2008 השיק את קולקציית בגדי הגברים הראשונה שלו תחת המותג JW Anderson, שזכתה לשבחים רבים.
בשנת 2010, לאחר קבלת תמיכה ממועצת האופנה הבריטית, הציג אנדרסון את הקולקציה הראשונה שלו בשבוע האופנה בלונדון.
ההצלחה הגוברת של מותג JW Anderson הובילה לשיתוף פעולה עם רשת האופנה טופשופ בשנת 2012, במסגרת קולקציית JW Anderson x Topshop.
הקולקציה כללה פריטים ייחודיים כמו חצאיות מיני, הדפסי פייזלי ומוטיבים של ליל כל הקדושים, ונמכרה תוך שעות ספורות.
שיתוף פעולה נוסף בין אנדרסון לטופשופ יצא בשנת 2013.
בשנת 2013, לאחר הצלחתו עם JW Anderson, מונה אנדרסון למנהל הקריאטיבי של Loewe, בית אופנה ספרדי יוקרתי בבעלות תאגיד LVMH.
במסגרת תפקידו יצר אנדרסון עשרות קולקציות מדי שנה למותג JW Anderson, Loewe ושיתופי פעולה נוספים כמו עם חברת יוניקלו.
בנוסף, אנדרסון הפך לחבר דירקטוריון במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון בשנת 2019.
בפברואר 2023 עיצב אנדרסון את התלבושת האדומה שלבשה הזמרת ריהאנה במהלך הופעתה בסופרבול LVII, שם חשפה את הריונה השני.
בנוסף, באותה שנה שימש כמעצב התלבושות לסרטו של הבמאי לוקה גואדנינו, "קוויר".
בשנת 2025 החל לנהל את הקריאטיב של דיור, כולל קו הנשים, הגברים, ואופנת העילית.
ג'ונתן אנדרסון הוא הומוסקסואל מוצהר.
הוא מחלק את זמנו בין מגוריו בפריז ובלונדון, תוך ביקורים תכופים במטה Loewe במדריד.
בנוסף, יש לו בית בנורפוק, אנגליה.
ג'ונתן בורן הבן היה פוליטיקאי, עורך דין ואיש עסקים אמריקאי.
כחבר המפלגה הרפובליקנית כיהן פעמיים בבית הנבחרים של אורגון ונבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אורגון.
בורן נולד ב־23 בפברואר 1855 בניו בדפורד שבמסצ'וסטס.
הוא התחנך בבתי ספר פרטיים ולמד באוניברסיטת הרווארד בשנים 1875–1877. בשנת 1877 הפליג לאסיה, אך ספינתו נטרפה סמוך לאי פורמוזה (כיום טאיוואן).
לאחר שחולץ הגיע בשנת 1878 לפורטלנד שבאורגון.
שם למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1881, ועסק בעריכת דין עד 1886. במקביל עסק בתעשייה ובמסחר, עם השקעות במכרות, חוות, טחנות כותנה ועסקים נוספים.
הוא נישא שלוש פעמים במהלך חייו.
בורן נבחר לבית הנבחרים של אורגון ב־1885 מטעם מחוז מולטנומה, וכיהן עד 1886. בשנת 1897 שב לכהן כנציג מחוז מולטנומה אך המושב של אותה שנה לא הצליח להתארגן, ובכך הסתיימה כהונתו.
ב־1906 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא היה אחד משני הסנאטורים הראשונים שנבחרו באורגון לפי חוק הבחירה הישירה, שבו הציבור הצביע והאספה המחוקקת של אורגון אישרה את המינוי בהתאם לחוקת ארצות הברית.
בסנאט כיהן כיושב ראש ועדת הדיג (בקונגרסים ה־60 וה־61) וכיו"ר ועדת הדואר והדרכים (בקונגרס ה־62).
בין השאר חוקק את "חוק הדואר לחבילות" (Parcel Post Act) ותמך בהכנסת מנגנוני יוזמה ומשאל עם.
הוא נודע גם כתומך בולט במערכת הפריימריז הישירים למשרות נבחרות.
בשנת 1908 היה ממובילי היוזמה להעמיד את תאודור רוזוולט כמועמד לכהונה שלישית לנשיאות, אך רוזוולט סירב.
בשנים 1911–1912 כיהן כנשיא "הליגה הפרוגרסיבית הרפובליקנית הלאומית".
בשנת 1912 הקים את "אגודת הפרסום הרפובליקנית".
אותה שנה לא זכה למועמדות מחודשת של המפלגה הרפובליקנית לסנאט, אך התמודד ברשימת "הממשל העממי" וסיים במקום השלישי.
לאחר פרישתו מהסנאט שב לעסקיו באורגון ובמסצ'וסטס.
לאחר מכן עבד בעסקי עיתונות בוושינגטון די.
ג'ונתן בורן נפטר ב־1 בספטמבר 1940 בוושינגטון, בגיל 85, ונקבר בבית העלמין סידר היל שבמרילנד.
בצעירותו החזיק בבעלות על מכרות רבים בצפון־מזרח אורגון, והעיר בורן נקראה על שמו.
ג'ונסון ניולון קמדן היה איל נפט, תעשיין, בנקאי, טייקון מסילות ברזל ופוליטיקאי אמריקאי, שבעת מותו נאמד הונו ב־25 מיליון דולר.
אף שנכשל פעמיים בניסיונו להיבחר כמושל וירג'יניה המערבית, הצליח להיבחר פעמיים לסנאט של ארצות הברית, כנציג המדינה.
קמדן נולד ב-6 במרץ 1828 בעיירה קולינס סטלמנט שבמחוז לואיס, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), לקולונל ג'ון ס.
סבו מצד אביו, הנרי בנג'מין קמדן, שחרר את עבדיו עוד ב־1804 במרילנד ועבר מערבה, לאזור שהפך לימים לחלק מווירג'יניה המערבית.
משפחתו כללה אחים ואחיות רבים, בהם ד"ר תומאס ב.
קמדן, לוטננט קולונל אדווין קמדן מצבא הקונפדרציה, ויליאם קמדן, לורנזו קמדן ואחרים.
קמדן, סירב להצטרף לקונגרס הקונפדרציה והפך לימים לחבר הסנאט של וירג'יניה המערבית.
בילדותו למד בסאטון, ובגיל 14 החל להתלמד אצל דודו גדעון, ששימש כעוזר מזכיר מחוז.
בשנת 1846 זכה במינוי כצוער באקדמיה הצבאית בווסט פוינט, אך עזב ב־1848 ולמד משפטים.
ב־1858 נישא לאן תומפסון, בתו של , עורך דין בולט שהפך לשופט וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
לשניים נולדו שני ילדים שהגיעו לבגרות: ג'ונסון קמדן הבן (סנאטור מקנטקי) ואני קמדן ספילמן.
ב־1851 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בסאטון.
כבר באותה שנה מונה כתובע מחוזי של מחוז בראקסון, ולאחר מכן נבחר כתובע מחוזי במחוז ניקולס.
ב־1858 עבר לפארקרסבורג שעל נהר אוהיו, ושנה אחר כך השתקע בעיירה בארנינג ספרינגס, אזור גילוי הנפט של 1860, שם התעשר במהירות.
השקעותיו כללו זיקוק נפט, כריית פחם, והקמת חברות נפט ורכבת.
חלק מחברותיו נמכרו בהון עתק, ואחת מהן נרכשה בסופו של דבר על ידי סטנדרד אויל.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הזדהה עם האיחוד אך לא שירת בצבא.
עם זאת, אחיו אדווין נלחם בצבא הקונפדרציה ואף נפל בשבי.
קמדן היה נשיא הבנק הלאומי הראשון של פארקרסבורג מיום הקמתו ב־1862. הוא ניסה להתמודד לתפקיד מושל וירג'יניה המערבית מטעם המפלגה הדמוקרטית ב־1868 וב־1872 – אך ללא הצלחה.
ב־1881 נבחר לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן עד 1887. לאחר פטירת הסנאטור ג'ון קנה בשנת 1893 נבחר שוב להשלים את הקדנציה, אך לאחר תום הקדנציה ב-1895 פרש מהחיים הפוליטיים ונשאר פעיל בתחומי עסקים ותעשייה.
במהלך כהונתו בסנאט שימש כיו"ר הוועדה לבדיקת ההוצאות הנלוות וחבר בוועדת הרכבות.
קמדן מת ב־ 25 באפריל 1908 בבולטימור שבמרילנד, בדרכו חזרה לביקור מולדת בווסטון, וירג'יניה המערבית.
בנו, ג'ונסון קמדן הבן, המשיך את דרכו ונבחר לסנאטור מטעם קנטקי.
בפארקרסבורג, שנכלל ב־1982 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הוא היה בעל נכסים נוספים בתחומי העץ ומלונאות, כולל בעיירה ליינס בוטום, שנודעת כיום בשם Camden-on-Gauley.
ג'ונסון ניולון קמדן הבן היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי.
אביו, ג'ונסון קמדן, היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
קמדן הבן נולד ב-5 בינואר 1865 בפרקרסבורג שבווירג'יניה המערבית, ולמד בבית הספר התיכון האפיסקופלי באלכסנדריה שבווירג'יניה, באקדמיית פיליפס באנדובר שבמסצ'וסטס, במכון הצבאי של וירג'יניה בלקסינגטון, וירג'יניה, בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל.
למרות שהוסמך כעורך דין בשנת 1888, מעולם לא עבד בתחום.
בשנת 1899 עבר קמדן לחוות ספרינג היל, ליד ורסאי שבקנטקי, והחל לעסוק בחקלאות ובגידול סוסי מרוץ מגזע ת'ורוברד.
הוא כיהן תקופה מסוימת כנשיא התאחדות מרוצי הסוסים של קנטקי, ובנוסף התעניין גם בפיתוח של שדות הפחם במזרח קנטקי.
ב-16 ביוני 1914 מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של ויליאם או'קונל בראדלי, שכהונתו עמדה להסתיים.
קמדן לא התמודד לקדנציה מלאה, אך ניצח בבחירות מיוחדות שנערכו ב-3 בנובמבר 1914 על ארבעת החודשים האחרונים של הקדנציה הנוכחית, וכיהן בתפקיד עד 3 במרץ 1915.
הוא חזר לעסוק בחקלאות בחווה ליד פריז שבקנטקי, עד מותו ב-16 באוגוסט 1942 בגיל 77. הוא נקבר בבית הקברות העירוני בפרנקפורט.
בשנת 1929 נקראה על שמו ספריית האוניברסיטה במכללת מורהד סטייט למורים, כיום אוניברסיטת מורהד סטייט במורהד שבקנטקי, על אף שלא היו לו קשרים לבית הספר, והוא גם לא ביקר שם מעולם.
ג'ונתן ברייס היה עורך דין, פוליטיקאי ושופט אמריקאי בן המאה ה-18. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט.
ברייס נולד ב-12 בנובמבר 1754 בהרווינטון שבמושבת קונטיקט, בנם של ג'ונתן ברייס ומרי (מסנג'ר) ברייס.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים והשלים את לימודיו במכללת ייל בשנת 1779. הוא למד משפטים תחת הדרכתו של אחד האבות המייסדים של ארצות הברית, אוליבר אלזוורת', שלימים כיהן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ברייס הוסמך לעריכת דין בבנינגטון, ורמונט, בשנת 1779 והחל לעסוק במקצוע בפולט, ורמונט.
בשנת 1782 עבר למנצ'סטר, ורמונט, והמשיך בעיסוקו בעריכת דין.
הוא היה חבר במועצת הצנזורים לשם תיקון החוקה וכן תובע מחוזי של מחוז בנינגטון בשנים 1784–1785. בינואר 1786 עבר לגלסטונברי, קונטיקט, אך לא הוסמך ללשכת עורכי הדין של קונטיקט עד שנת 1790.
ברייס כיהן כחבר האספה הכללית של קונטיקט בשנת 1788 ובשנים 1791–1794. במאי 1798 נבחר לשמש כ"עוזר" במועצת המדינה.
בשנת 1794 עבר להרטפורד, וכיהן כשופט בית המשפט העירוני משנת 1797 ועד 1815, למעט שנתיים.
הוא נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס החמישי כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של ג'ושוע קויט, ונבחר מחדש לקונגרס השישי.
הוא כיהן בקונגרס מ-3 בדצמבר 1798 ועד התפטרותו במאי 1800. נוסף על כך שימש כשופט בבית המשפט העליון לערעורים של קונטיקט בשנים 1798–1799.
בשנים 1802–1818 שימש כעוזר במועצת המדינה.
בדצמבר 1807 מונה לתובע המחוזי של מחוז הרטפורד וכיהן בתפקיד עד מאי 1809, אז התפטר.
במאי 1809 מונה לשופט בית המשפט המחוזי ולשופט לענייני ירושה, וכיהן כשופט בית המשפט המחוזי עד 1821 וכשופט לענייני ירושה עד 1824.
ברייס כיהן כראש עיריית הרטפורד בשנים 1815–1824, וכן כחבר הסנאט של קונטיקט בשנים 1819–1820. הוא נפטר בהרטפורד ב-26 באוגוסט 1837 ונקבר בבית העלמין אולד נורת' שבהרטפורד.
ברייס היה נשוי לאן וייט ברייס.
בנם, תומאס קימברלי ברייס, היה מהמייסדים העיקריים והמפתחים של חברת הביטוח אטנה (Aetna Insurance Company).
ג'ונתן ליווינגסטון השחף הוא אגדה אלגורית בצורת נובלה שנכתבה על ידי הסופר האמריקאי ריצ'רד באך ומאוירת בתצלומים בשחור-לבן שצולמו על ידי ראסל מונסון, היא עוסקת בשחף שמנסה ללמוד על תעופה, השתקפות אישית, חופש ומימוש עצמי.
הוא פורסם לראשונה בצורת ספר ב-1970 ועד סוף 1972, יותר ממיליון עותקים היו מודפסים, כשהספר הגיע למקום הראשון ברשימות רבי המכר בעיקר באמצעות המלצות מפה לאוזן.
ב-1974 עובד הספר לסרט, עם פסקול שחיבר ניל דיימונד.
בשנת 2014, הספר הוצא מחדש בשם Jonathan Livingston Seagull: The Complete Edition, שהוסיף חלק רביעי בן 17 עמודים לסיפור.
הספר מספר את סיפורו של ג'ונתן, שחף שנודה מעדתו לאחר שסירב לחיות כשחף רגיל והתמסר לנפלאות התעופה.
הוא רוכש יכולות גבוהות, ומסגל לעצמו רף ציפיות גבוה.
לאחר מותו הוא הופך למעין נביא של העדה שממנה נודה, ומראה להם את מה שהם מפסידים במלחמתם המתמדת על המזון.
מטרתו של השחף היא להיות חופשי, והוא לומד איך לעשות זאת, ובתוך כך מלמד שחפים אחרים לעוף, להתרומם, ולהיות חופשיים.
משפט ידוע מהספר הוא "השחף המגביה עוף הוא זה המרחיק ראות".
השחף, ג'ונתן לווינגסטון, עולה בכל פעם לרמה חדשה, לשיא חדש.
בכל פעם שהוא מצליח לעוף גבוה יותר, או מהר יותר, הוא מצליח להגיע לתובנות חדשות, ומוצא את עצמו ב"עולם חדש".
גרסה חדשה של הספר, הכוללת פרק רביעי שמעולם לא פורסם לפני כן, יצאה לאור בארצות הברית ובעולם כולו בפברואר 2014. עד אז כלל הספר שלושה פרקים בלבד, ופרק רביעי זה שופך אור חדש על הסיפור כולו.
שמו של השחף ג'ונתן, כשמו של אדם, בא להמשיל את חייו של השחף ג'ונתן לחייו של כל אחד מאיתנו.
בפתח הספר אף נאמר כי הוא מוקדש "לג'ונתן השחף האמיתי שחי בתוכנו".
הספר מותח ביקורת על החברה שחוסמת אנשים "בעלי מעוף", ועל המחסור באנשים שיוצאים מהשגרה, ורואים רחוק, מעבר למה שניתן לדמיין.
ג'ונתן ויילד היה פושע לונדוני מפורסם במאה ה-18, הן בשל מעשיו והן בשל השימוש שעשו מחזאים וסטיריקנים בדמותו.
ויילד המציא שיטת פעולה אשר אפשרה לו לנהל את אחת הכנופיות המוצלחות ביותר בהיסטורית הפשע, ובה בעת להתחזות לאחד ממגיניו הראשיים של החוק בבריטניה.
ויילד ערך מניפולציות לתקשורת, והפך לאחת הדמויות האהובות ביותר בשנות העשרים של המאה השמונה עשרה.
אהבה זו הפכה לשנאה כשנתגלו מעשיו האמיתיים, שנאה שהביאה להוצאתו להורג.
לאחר מותו הפך לסמל לשחיתות וצביעות.
ויילד נולד בוולברהמפטון, עיר תעשייתית במרכז אנגליה, ב-1683 למשפחה ענייה.
לאחר ששירת כשוליה למתקין אבזמים, עבד כמשרת במשק בית, והגיע ללונדון בשנת 1704. לאחר שאדונו פיטר אותו שב לוולברהמפטון שם נעצר בשל חוב.
במהלך הזמן שבילה בכלא החייבים (מוסד בן התקופה בו שהו חייבים תוך הגבלות מסוימות על חירותם), הפך לדמות פופולרית בכלא, ואף קיבל את האפשרות לשהות בלילות מחוץ לכלא על מנת לסייע למשטרה בתפיסת גנבים.
היה זה בתקופה זו שוויילד פגש את מרי מילינר (או מארי מולינו), יצאנית אשר החלה ללמדו את דרכי הפשע, ועל פי דניאל דפו "צירפה אותו לחבורתה, ובין אם הייתה זו חבורה של גנבים או של זונות, אין הדבר משנה".
בעזרת היצאנית היה יכול ויילד לקנות את דרכו אל מחוץ לכלא החייבים.
עם שחרורו החל ויילד לחיות כבעלה של מילינר, על אף ששניהם היו כבר נשואים לאחרים, ויילד היה אב לילד.
ויילד שימש כסרסורה של מילינר, ועד מהרה התוודע לעולם התחתון הלונדוני, לשיטותיו וליושביו.
מילינר החלה להעסיק זונות נוספות, ויילד החל בעיסוק משגשג של רכישת סחורות גנובות.
בשלב זה נפרד ממילינר, והחל בעסק משלו בו נפטר מסחורות גנובות באמצעות תשלום שוחד שקנה את חירותם של חייבים וגנבים ששהו בכלא.
שיטתו של ויילד, בה צבר ממון בלתי חוקי בעודו מתחזה לאיש חוק הייתה מתוחכמת ביותר.
לפקודתו עמדה חבורת גנבים, מהם קיבל רכוש גנוב.
הוא המתין לכך שהגנבה תפורסם בעיתונות, ואז פרסם שאנשיו, שומרי החוק, "מצאו" את הסחורה הגנובה ויחזירו אותה לבעליה בעבור שכר נאות, שיכסה את פעולת "שוטריו" של ויילד.
במקרים מסוימים לא המתין ויילד לכך שהפשע יתפרסם בעיתונות, והציע למשטרה את עזרתו בגילוי הפושעים.
באמצעות הרכוש הגנוב היה מפליל יריבים, או בני כנופייתו שסרחו בעיניו, והסתכסכו עמו, לרוב על רקע העובדה שהוא היה המרויח העיקרי ממעשיהם, ול"פועלים הפשוטים" היה ניתן שכר זעום.
סוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 הביאו גל של פשיעה בלונדון, ובשנת 1712, צ'ארלס היטצ'ן, מתחרהו של ויילד הן בשחיתות המידות והן בהתחזות לשומר חוק, אמר כי הוא מכיר באופן אישי 2,000 איש בלונדון המתקיימים באופן בלעדי מגנבה.
היטצ'ן, השוטר הראשי בעיר, יסיים בעצמו את חייו כפושע מורשע, לאחר שנמצא אשם בקבלת שוחד שהביא לשחרור גנבים, ובכך שמעצריו היו סלקטיביים.
עלייתם של העיתונים היומיים הובילה לעלייה בעניין שגילה הציבור בפשע ובפושעים.
העיתונות דיווחה על פשעים ראויים לציון, והציבור גילה דאגה בנוגע לפשעים כנגד הרכוש, והביע עניין בנושאי משטרה ושמירת חוק.
אי שביעות הרצון מן הפשע הייתה רווחת בציבור.
העיתונות הפכה לגיבוריה הן פושעים צבעוניים, כשודד הדרכים ג'ק שפארד, וכנופייתו, המוהוקס, והן דמויות שנחזו כלוחמים בפשע.
תקופה זו ראתה לא רק עלייה בגנבה, אלא את היווצרותו של פשע מאורגן כמעט במתכונת מודרנית.
יכולתו של ויילד להחזיק באנשי כנופייתו ולהטיל עליהם מרות הייתה תלויה בחששו של הציבור מן הגנבים, ובתגובת הציבור לפשיעה.
בשנים 1700–1720 הפך העיסוק בסחר בסחורות גנובות למסוכן ביותר.
גנבים פשוטים היו בסכנה אם לא מצאו מקור מהימן למכור לו את סחורתם הגנובה.
ויילד נמנע מסכנה זו כאשר "החזיר" את הסחורה שנגנבה, ואף קיבל על כך פרסים.
מעולם לא מכר את הסחורה לגורם נוסף, ולא העמיד פנים כי מקורה חוקי.
בכל העת טען כי מצא את הסחורה הגנובה באמצעות פעולות משטרתיות, והביע שנאה לגנבים ולפועלם.
העונשים הכבדים על מסחר בסחורות גנובות אפשרו לויילד לשלוט באנשי כנופייתו, כאשר חברי הכנופיה שסרחו היו בסכנת הסגרה לשלטונות.
אם הם לא מסרו לו את שללם, ויילד פשוט הסגיר אותם.
עם זאת, עיקר פעולתו של ויילד הייתה השימוש בגנביו ובבריוניו, על מנת "לתפוס" כנופיות יריבות.
ויילד לא היה הראשון שהתחזה לאיש חוק, אך היה למעשה גנב.
היטצ'ן השתמש בעמדתו הבכירה כ"מרשל" על מנת לבצע סחיטה.
הוא לחץ על בתי בושת ועל כייסים לשלם לו דמי חסות בסחורות גנובות, אותן היה מחזיר לבעליהן, מאז שנתמנה לתפקידו בשנת 1712. כאשר היטצ'ן נתפס ונכלא, העביר לויילד את הנהלת "עסקו".
היטצ'ן חזר לתפקידו בשנת 1714 ומצא כי ויילד היה ליריבו, וכי בהיעדרו נפטר ויילד בדרכים שונות מכל אנשי כנופייתו הישנה של היטצ'ן.
ב-1718 ניסה היטצ'ן לחשוף את ויילד כפושע, אך הוא טען כי היטצ'ן הוא הומוסקסואל אשר ביקר בבתי בושת.
מלחמה של פמפלטים משמיצים בין השניים הביאה לבסוף לפיטוריו של היטצ'ן ממשרתו, ולהבאתו למשפט בעוון ביצוע מעשה סדום, עבירה חמורה בימים ההם.
לאחר נפילתו של היטצ'ן, היה עולם הפשע בלונדון בידי ויילד.
הוא שמר רשימות של כל הגנבים אותם העסיק, ולאחר שסיימו להביא לו תועלת, מכר אותם לתליינים בעבור פרס בן ארבעים לירות שטרלינג.
ביומנו היה מסמן שני צלבים ליד שמו של אדם שנדון להסגרה.
יש הסבורים כי מכאן הביטוי לבגידה בשפה האנגלית – "Double Cross" – הצלב הכפול, אם כי השימוש בביטוי זה החל רק באמצע המאה ה-19.