tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עתירה בנושא כספי חברת הדיור הציבורי פרזות - בעקבות עתירה שהוגשה בשמה של עמותת צחור וזכאית לדיור ציבורי בירושלים בעניין פירוק חברת 'פרזות' והשימוש בכספים שהצטברו בה כתוצאה ממכירת דירות ציבורית, 130 מיליון, הוקפא פירוק חברת פרזות.
בדיון בבית המשפט העליון הודיעה המדינה כי מתגבש מתווה חדש, לפיו בעקבות העתירה תבוטל החלטת המדינה ועיריית ירושלים לפרק את חברת פרזות ולהתחלק בכספי החברה, וכי כל כספי החברה ישמשו עתה לרכישת דירות לזכאי הדיור הציבורי בירושלים, ולאחר מכן אישרה ועדת השרים להפרטה את המתווה.
מניעה של העברת כספים מהעירייה לכנס של רשת אל המעיין – בעקבות הגשת עתירה בשם עמותת צחור למניעת העברת 400 אלף ₪ על ידי עיריית ירושלים למימון אירוע של רשת החינוך אל המעיין, ניתן בבית המשפט המחוזי בירושלים פסק דין המבטל את החלטת העירייה ומונע העברת הכספים.
מאבק בהשתלטות על כיכר נחמן בנחלת שבעה- עמותת צחור יחד חברי מועצת עיריית ירושלים ועם תושבי נחלת שבעה נקטו בהליכים משפטיים כנגד השתלטות יזם פרטי על כיכר ציבורית, וזאת בין היתר על ידי בנייה לא חוקית המנוגדת לתוכנית החלה במקום.
ועדת הערר המחוזית ובית המשפט המחוזי קיבלו את עמדת עמותת צחור, ואסרו על קיום אירועים קבועים במקום כפי שתוכננו.
עתירה בנושא ייצוג לנשים וערבים בעיריית ירושלים - בעקבות עתירה שהוגשה על ידי צחור, בטענה של אי ייצוג הולם לנשים ולערבים ואי ייצוג הולם לאופוזיציה במינויים בוועדות ובתאגידים בעיריית ירושלים, ביטל בית המשפט המחוזי בפסק דין תקדימי 161 מינויים של ראש עיריית ירושלים ועיריית ירושלים בוועדות ובתאגידים עירוניים.
עתירה כנגד סגירת מרכז לגמילה מסמים ואלכוהול לנוער מג"ל ליפתא – עמותת צחור יחד עם מייסד המרכז, משה קרון, הסופר דויד גרוסמן ואם לילד אשר עבר תהליך גמילה מוצלח במקום, הגישו עתירה כנגד כוונת עיריית ירושלים לסגור את המרכז בשל גירעון כספי קטן של המקום.
בשלב ראשון, הצליחה העמותה לעכב את הסגירה של המרכז, אולם בסופו של דבר המרכז נסגר והוקם מרכז חלופי באזור בית שמש הנותן מענה חלקי בלבד.
עתירה להשבת הפלרת מי השתייה בישראל - עמותת צחור יחד עם רופאי שיניים בכירים, איגוד רופאי הילדים בישראל, הארגון לרפואה ציבורית בישראל, עמותת רופאי השיניים הערבים בישראל, איגוד השינניות, עמותת יד-שרה, עיריות וראשי עיריות הגישו עתירה לבית המשפט העליון כנגד ההחלטה לבטל את הפלרת המים בישראל.
ערב הדיון בבית המשפט העליון הודיעה המדינה כי היא תשיב את הפלרת מי השתייה בישראל.
גילוי מסמכים בנושא גיוס תרומות של ראש עיריית ירושלים ניר ברקת- עמותת צחור הגישה עתירה לבית המשפט המחוזי בירושלים יחד עם חברי מועצה מהאופוזיציה לגילוי מסמכים ופרטים הנוגעים לגיוס תרומות על ידי ראש העירייה, ניר ברקת.
העתירה תלויה ועומדת בבית המשפט.
בתגובה מטעם המדינה נאמר כי יש חובה לגלות את כל המסמכים המתייחסים לעיריית ירושלים או אירועים עירוניים, וגם ככל שמדובר על תאגיד עירוני על העירייה לעשות מאמץ ולדאוג לקבלת המסמכים ולמסור אותם לחברי המועצה הפונים.
צח שפיצן (נולד ב־20 באוקטובר 1973) הוא עורך דין ועיתונאי ישראלי.
שימש כחבר בדסק הכלכלי וככתב המשפט של תאגיד השידור הישראלי.
צח שפיצן נולד וגדל בירושלים.
בשנות התשעים שירת בצה"ל כקצין במחנה ג'וליס.
באותה עת התגורר לתקופה קצרה בקיבוץ נגבה שם שימש מדריך ילדים.
בשנת 1999 סיים לימודי משחק בשלוחה הירושלמית של הסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בשנה זו השתתף בסרט "מבצע סבתא" בתפקיד עידן שגיב.
את דרכו בעיתונות החל שפיצן ברשת המקומונים ידיעות תקשורת מבית ידיעות אחרונות, תחילה ככתב מוניציפלי בידיעות תל אביב, ובהמשך ככותב טור פוליטי ב"עיתון ירושלים".
באמצע 2004 הצטרף לאתר האינטרנט nrg מבית מעריב, שבו שימש כתב לענייני פלילים.
בהמשך החל לשמש ככתב תחקירים במוסף הצרכנות והכלכלה "ממון" של ידיעות אחרונות.
בספטמבר 2011 פורסם כי לקראת העונה ה־18 יצטרף למערכת התוכנית "עובדה".
במאי 2013, לאחר שתי עונות, עזב את תפקידו וחזר ל"ידיעות אחרונות".
מאוחר יותר החל ללמד במסלול עיתונאות בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
בשנת 2017, עם הקמת תאגיד השידור הישראלי, הצטרף אליו ככתב בדסק הכלכלה.
ביוני 2019 התמנה לכתב בדסק המשפט של כאן 11 לצד תמר אלמוג ואמוץ שפירא.
בדצמבר 2020 פרש שפיצן מתחום העיתונות והחל לעסוק במקצוע עריכת הדין.
לשפיצן תואר ראשון בלימודי משפטים של הקריה האקדמית אונו.
את ההתמחות עשה אצל עו"ד בעז בן צור.
הוא נשוי לעדי ואב לאיתי, לאיה, לגיא ולשירה.
ב־2002 פרסם שורת כתבות ב"ידיעות תל אביב", שנגעו לסגן ראש עיריית תל אביב-יפו מיכאל רועה ממרצ, אשר הביאו להתפטרותו.
כן חשף חשדות נגד איש העסקים ראובן גרוס, שכונה "מלך החניונים".
ב־2010 פרסם לראשונה את כתב התביעה נגד שרה נתניהו שהגישה מנהלת משק הבית בביתה של משפחת נתניהו בקיסריה, ליליאן פרץ, בגין "התעללות והשפלה".
על הפרסום הגישה נתניהו תלונה למועצת העיתונות.
ב־2013 חשף ב"ידיעות אחרונות" את דבר קיומו באגף 13 בכלא איילון "אסיר X" נוסף על בן זיגייר.
ב־2014 חשף בכלכליסט שמנכ"ל ביה"ח הדסה שלמה מור־יוסף קיבל בונוסים בסך 1.8 מיליון ש"ח כמנהל, על אף גירעונות עצומים של בית החולים.
ב־2014 פרסם תחקיר ב"ממון", על גבינה צהובה של "טרה" המכיל חומרים משמרים בניגוד למה שצוין על האריזה.
בעקבותיו הוגשה תובענה ייצוגית, שבסופה התחייבה "טרה" לשלם כחצי מיליון ש"ח.
ב־2015 פרסם בצוותא עם גבי בר־חיים ב"7 לילות" מסמכים ועדויות אשר חשפו סכסוכים בין מיכל אנסקי לבין צוות מסעדת 'אחד העם אחד', הפסדים כלכליים כבדים והשקעות תמוהות אצל אמיר ברמלי, שנחשד בהונאת משקיעים ושקריסתו הביאה לסגירת המסעדה.
ב־2016 חשף עם אריאלה שטרנבך גילויים חדשים בפרשת המיסים של בר רפאלי.
ב־2018 פרסם בכאן 11 ובכאן ב' סדרת כתבות על שחיתות בחברה הממשלתית עמידר החדשה, אשר אחת מהן גררה תביעת לשון הרע נגדו ונגד התאגיד.
ב־2019 פרסם סדרת כתבות ותחקיר על הליקויים וההסתרות ב"ועדת זוהר", המטפלת בפיצויים לעובדי הכור בדימונה שחלו בסרטן.
פרסם שרק עשרים בקשות מתוך כ־320 עובדים שתבעו את המדינה – התקבלו.
ביוני פרסם מסמך שבו הודתה לראשונה הקריה למחקר גרעיני בדימונה כי ב"כור" אירעו במהלך השנים דליפות ותאונות של חומרים רדיואקטיביים.
ב־2020 פרסם תחקיר בעניין ניגודי העניינים בביהמ"ש העליון, ובו חשף שרוב שופטי העליון דנים בעניינים של הגופים שהם עצמם הצהירו שיש להם מניעה לדון בהם.
צחוק הגורל 2 הוא סרט קולנוע דרמה-קומי רוסי שבוים על ידי טימור בקממבטוב.
הסרט מהווה סרט המשך לסרטו של אלדר ריאזנוב "צחוק הגורל".
ההכרזה על הפקת הסרט יצאה כבר ב-2005, במלאת 30 שנה להקרנת הסרט המקורי.
התסריט נכתב על ידי אלכס סלאפובסקי.
הסרט, בדומה לקודמו, משלב סיפור אהבה ודמעות והוא מוקרן באופן מסורתי מדי שנה בערב השנה החדשה ברוסיה ובמדינות נוספות מברית המועצות לשעבר.
הסרט נחשב לשובר קופות הרוסי לשנת 2008, לאחר שהוקרן ברוסיה ובחבר המדינות וגרף הכנסות בסך 55,63 מיליון דולר אמריקני והוא מהסרטים הבודדים ברוסיה שהכניסו למעלה ממיליארד רובלים.
קונסטנטין חבנסקי - קונסטנטין לוקאשין, בנם של יבגני וגליה
יליזבטה בויארסקאיה - נאדז'דה גאורגייביץ', בתם של נאדז'דה ואיפוליט
סרגיי בזרוקוב - איראקלי איזמאילוב
אנדריי מיאחקוב - יבגני לוקאשין
ברברה ברילסקה - נאדז'דה שבליובה
יורי יאקובלב - איפוליט גאורגייביץ'
מיכאיל יפרמוב - דד מורוז
ויקטור ורז'ביצקי - איש בתחנה
רומן מדיאנוב - מייג'ור המשטרה ממונטוב
אלדר ריאזנוב - נוסע במטוס
אנה סמיונוביץ' - אישה עם תינוק בנמל התעופה
וילה האאפסאלו - אזרח פיני עצור
דאטו בחטאדזה - ארתור, שכן
פסקול הסרט מורכב משירי פופ מוכרים ומלודיה בהלחנת יורי פוטיינקו.
קונסטנטין מלאדזה — «Опять метель» [03:46].
מבצעים — אלה פוגצ'ובה, כריסטינה אוברקאיטה
מיקאל טאריברדייב — «Ирония судьбы» [01:44]
מיקאל טאריברדייב — «Новый год» [03:20]
מיקאל טאריברדייב — «Тётин вальс» [02:24]
מיקאל טאריברדייב — «История любви» [02:16]
מיקאל טאריברדייב — «Я спросил у ясеня» [03:23]
צחי בירן (נולד ב-8 במאי 1973) הוא איש תקשורת, ששימש כמפקדו ועורכו הראשי האחרון של העיתון הצבאי "במחנה" עד סגירתו ככלי תקשורת צבאי עצמאי, שפעל כיחידה בחיל החינוך והנוער.
החל מראשית מלחמת חרבות ברזל הוא משמש כעורך במילואים של מהדורת המלחמה של העיתון המופצת במקביל בדיגיטל ובדפוס.
בירן גדל והתחנך במשך רוב שנות ילדותו בבשכונת נוה מגן שברמת השרון והוא בוגר תיכון אלון בעיר.
בנובמבר 1991 התגייס לשירות במערך הנ"מ, כלוחם בפטריוט.
את מרבית שירותו העביר בסוללה בצפון הארץ.
לאחר שחרורו עבד כמאבטח במערך האבטחה של רשות שדות התעופה ובמסגרת יחידה לאבטחת אישים של שירות הביטחון הכללי.
במקביל למד תקשורת במכללת רמת גן.
באותן השנים קיבל אישור חריג מאוד לכתוב, כעובד שב"כ, ביקורות מוזיקה בשבועון התרבות והפנאי "רייטינג".
בשנת 2001 הצטרף בירן למערכת וואלה חדשות, תחילה כעורך ובהמשך כראש דסק.
בהמשך אף קודם לסגן ומממלא מקום של ראש מערכת החדשות ותפקידי עריכה בכירים נוספים באתר.
ב-2007 סיים את עבודתו בוואלה ועבד כמנהל השיווק בניו מדיה בחברת NMC.
בשנת 2009 גויס בירן בחזרה לשירות קבע בחטיבת דובר צה"ל, תחת הדובר אבי בניהו ומונה למפקד אתר צה"ל.
בתפקידו הפך את האתר למערכת עיתונאית המייצרת דיווחים וכתבות מגזין במספר שפות.
בתפקיד זה פיקד על הדובר והיועץ יונתן אוריך, שהיה סגנו.
בהדרגה החל בירן להתמקד בפעילות של צה"ל ברשתות החברתיות וריכז את פעילות הסושיאל והדיגיטל בארגון.
בשנת 2013 מונה לעורך ומפקד של העיתון הצבאי "במחנה", תחילה כממלא מקום ולבסוף במינוי קבוע.
כהונתו אופיינה במתחים בין מערכת העיתון שביקשה לשמור על קו עצמאי לבין דובר צה"ל שראה בו כלי דוברותי.
בעריכתו חשף העיתון את התמודדותו של צה"ל עם תופעות מורכבות ובהן - ההתמודדות של צה"ל עם חיילי מרקע חברתי-כלכלי קשה המתמכרים להימורים או מתדרדרים לזנות; ותחושותיהם של משרתי הקבע למול הביקורת הציבורית על משכורותיהם ותנאי הפרישה שלהם.
לצד זאת התמקד העיתון בדיווח על תהליכים אסטרטגיים בצה"ל ובסיקור של אירועים מרכזיים.
במהלך צוק איתן ערך בירן גרסה מיוחדת של העיתון שכוונה לחיילים הלוחמים ואפשרה להם להתעדכן בחדשות למרות הניתוק מהטלפונים.
תחת פיקודו שירתו בין היתר העיתונאית לי ירון ואת הסופרים עידו גפן ואבישי חורי.
ב-2016 הוחלט לפרק את מערכת העיתון ולהפסיק את הוצאתו לאור.
רוב חיילי היחידה פוזרו וגרסה דיגיטלית מצומצמת שלו הוסיפה לראות אור למספר חודשים נוספים בתוך אתר צה"ל תחת ענף הדוברות באגף כוח האדם.
בתום התהליך שוחרר בירן משירות והשתלב בתאגיד השידור "כאן", כראש מחלקת החדשות הדיגיטליות והיה שותף לבניית תשתית הדיגיטל של התאגיד.
בהמשך שימש בירן כמנכ"ל חטיבת הנוער והילדים ב"ידיעות אחרונות" ובתפקידים נוספים בעולמות השיווק והתקשורת.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שב בירן לשירות מילואים ארוך כדי להוציא לאור את העיתון מחדש בגרסת מלחמה ייעודית.
בירן נשוי לנטע ואב לשלושה ילדים.
צחובוי היא חברה ישראלית אשר הוקמה בשנת 1920, המייצרת גביעים, מגנים, סמלים ומדליות עבור צה"ל, משרד הביטחון, חברות ממשלתיות ולקוחות שונים בישראל וברחבי העולם.
בשנת 1920 הקים גרשון צחובוי, שהיה קודם לכן אמן מתכת בחצרו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה וקצין בצבא האימפריה הרוסית וברח מרוסיה בעקבות מהפכת אוקטובר, בית מלאכה לאמנות מתכת ברחוב לילנבלום בתל אביב.
הוא החל לעשות מבלטים לסבון, שלטים שונים ממתכות שונות, מדליות ספורט והצטיינות אחרות.
הוא היה הראשון, שיצר סמלים של בתי ספר, של תנועות נוער ואגודות ספורט וסמלים וגביעים לציון אירועים חגיגיים שונים.
הוא היה היצרן הראשון של מספרים לעצי הדר ושבלונות לסימון תיבות.
הוא פיתח טבעות ממוספרות לסימון תרנגולות ואפרוחים, חותמות לביצים ושבלונות לסימון בקר.
הוא העסיק פועלים ולימדם את המקצוע ולימד חריטה ידנית בפלדה ובנחושת.
בשנת 1933 החליט צחובוי להרחיב את חנותו ולהתפרס לתחומים קרובים נוספים, הוא עבר לרחוב הרצל 10 וקיבל לעסק שותף את מר רבינוביץ.
שני השותפים יצרו את ה"משחקים הציוניים" הראשונים.
הם ייצרו שלוש סדרות של חותמות בשם בקטיף, במושבה ועיר ומלואה.
היו אלה חותמות עם ציורים אופייניים לכל נושא והם נועדו לעשות היכרות לילדי הגולה עם ההווי הארץ ישראלי ובעקיפין, להשפיע עליהם לעלות לארץ.
החותמות היו ארוזות בקופסאות מיוחדות עם דפי הסבר כשהעיקרון היה להחתים על דפים חותמות רבות מכל נושא ו"לבנות" עיר או קיבוץ והיה עליהם לצבוע את הציורים המוחתמים.
באותה תקופה העביר צחובוי את חנותו לרחוב נחלת בנימין, רחוב שהתפתח מאוד ונפתחו בו חנויות ועסקים רבים.
צחובוי היה גם ממייסדי ארגון בני ברית ומסדר הבונים החופשיים ואף יצר לראשונה, את הסמלים והסימנים הסודיים של ה"בונים החופשיים" ושל ארגון "בני ברית" וסבל פעמים אחדות ממעשי שוד של חיילים בריטיים שסברו שהסמלים המוזהבים עשויים זהב.
במהלך תקופת המרי יצר צחובוי במפעלו את סמל הפלמ"ח, וכן את סמלי האצ"ל והלח"י.
הוא יצר גם את סמל קורס מפקדי מחלקות של הפלמ"ח, שהיה לסמל בוגרי קורס קצינים בצה"ל עד היום.
הוא היה ממציירי סמל משטרת ישראל הנוהג עד היום.
הוא יצר את סמל העיר תל אביב ואת סמל מכבי האש וכן גם יצר את סמלי תנועות הנוער.
הוא צייר חלק מסמלי היחידות, הגדודים והחטיבות שהשתתפו במלחמת העצמאות והיה הראשון שיצר את כל הסמלים כגון: מבצע נחשון, שועלי שמעון, גדוד פשיטה ממוכן, השירות הרפואי, סמלי חטיבות גבעתי ואלכסנדרוני, חטיבות הראל ויפתח ובעיקר את ה"צהלונים", סמלי צה"ל שנענדו על צווארוני הבטלדרס החורפי של מדי צה"ל.
עם הצייר מולא צייטלין, צייר את דרגות הקצונה של צה"ל וגם יצר אותן.
עם הקמת החברה הישראלית למדליות יצר גם את המדליות הרשמיות הראשונות של המדינה.
בתום מלחמת העצמאות הוא צירף את בנו מיכאל צחובוי, לעסקו ושנים מעטות אחר כך גם את בנו השני יעקב צחובוי והעסק נעשה לעסק משפחתי.
בשנת 1973 הצטרף אילן צחובוי, דור שלישי לאמנות במדליות וסמלים, ובשנת 2004 הצטרף ערן צחובוי, דור רביעי לעבודה במפעל.
החברה מייצרת מגוון סיכות וסמלים לשירותי הביטחון, לרשויות מקומיות בישראל ובעולם, וכן לקבוצות ספורט ולאירועים אולימפיים.
צח גרניט (נולד ב-1969) הוא המנהל האמנותי של האופרה הישראלית, פעיל בתחום התרבות ואיש תקשורת לשעבר.
גרניט נולד לאב שהיה בעל חברת השמה ואם שהייתה אשת חינוך, מורה ובעלת גן פרטי.
עם נישואיהם התגוררו הוריו בבת ים, ובגיל 12 עבר גרניט עם משפחתו ליהוד.
בילדותו לימד את עצמו לנגן בפסנתר וכשהיה בן 12 החל ללמוד פסנתר אצל מורה פרטית, וכדי לממן את הלימודים, העביר שיעורים פרטיים במתמטיקה.
בסיום לימודי התיכון בתיכון מקיף יהוד התגייס לצבא ושירת כקצין, ועם שחרורו נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית.
עם סיום לימודי המשפטים התמחה גרניט במשרד הרצוג, פוקס, נאמן ושות', אך לאחר שנה בתפקיד החליט כי אינו מעוניין בקריירה בתחום, וב-1999 כשאיגוד תחנות הרדיו האזוריות, שהיה לקוח של המשרד חיפש מנכ"ל, ניצל את ההזדמנות.
בתפקידו החדש עבד גרניט עם יוהנה פרנר שבהמשך צירפה אותו לצוות ההקמה של ערוץ 10 שבו הייתה שותפה, והוא מונה למנהל לוח התוכניות בערוץ.
ב-2003 התבקש על ידי שרת החינוך והתרבות לימור לבנת להצטרף למשרדה כיועץ לענייני בתרבות, וכיהן בתפקיד זה במשך 3 שנים.
בין המהלכים שהוביל היו גם ניסוח ואכיפת קריטריונים לחלוקת תקציבי התרבות למוסדות הנתמכים על ידי המדינה.
כשלבנת עזבה את המשרד המשיך לתפקיד מנהל מכרזי הרדיו של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ואחר כך עמד בראש תחום החינוך במינהלת המאה של עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2009, עדיין תחת כהונתה של לבנת, מונה כראש מינהל התרבות.
במסגרת תפקידו הקים את ועדת הפרינג' של המינהל, וסייע לגבש המלצות להגדלת תקציב התרבות ב-400 מיליון ש"ח, שלימים היוו את הבסיס להמלצות צוות ספיבק-יונה.
לאחר כשנה וחצי פרש גרניט מהתפקיד, צעד שהתקבל בהפתעה מצד רבים בעולם התרבות..
ב-2013 מונה למשנה למנכ"ל מוזיאון ישראל וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 2016, אז נבחר להחליף את חנה מוניץ כמנכ"ל האופרה הישראלית.
גרניט נכנס לתפקידו בתחילת 2017.
במהלך מגפת הקורונה נמתחה ביקורת על התנהלותו, לאחר שזימן בנובמבר 2020 55 מתוך 62 זמרי האופרה לשימוע לפני פיטורים, מתוך כוונה לא לקיים הופעות בהשתתפות המקהלה בעונה 2020/21 בשל היות ההופעות מקור הדבקה גבוה .
לאחר פגישה של גרניט עם שר התרבות דאז חילי טרופר הוחלט על הקפאת הפיטורים, ובסופו של משא ומתן ארוך נחתם הסכם קיבוצי חדש בין הצדדים.
במסגרת תפקידו באופרה נתן גרניט מקום מרכזי ליוצרים ישראליים (ובהם: עידו ריקלין, ענבל פינטו, שירית לי וייס, חנן שניר, נדב ברנע) ולזמרים ישראליים שמילאו תפקידים ראשיים באופרות שהועלו באופרה הישראלית.
ב-2024, לאור העלייה במספר ההפקות הוחלט באופרה במסגרת שינוי ארגוני על פיצול תפקיד המנכ"ל לשניים, והוחלט כי גרניט יישאר בתפקיד המנהל האמנותי בלבד.
גרניט שימש במשך שנים רבות גם כמרצה במכללה האקדמית תל אביב-יפו והעביר קורסים בתחומי מדיניות תרבות וחופש הביטוי בדיני התקשורת.
באחד הדייטים הראשונים של השניים, בשנת 1996, הזמין אותו שטיינר לצפות ב"נבוקו" באופרה הישראלית, וזו הייתה הפעם הראשונה בה צפה גרניט באופרה.
ב-2004 ביקש שטיינר להעביר לגרניט מחצית מזכויותיו בדירתם בתל אביב, וערער לבית המשפט העליון על החלטותיהם של המפקחת על שומת המקרקעין, מנהל מס שבח מקרקעין וועדת הערר למיסוי מקרקעין שלא אישרו פטור ממס שבח ומס רכישה על ההעברה, בדומה לזוגות סטרייטים.
בעקבות ערעורם נקבעה הנחיה מטעם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז שלא להפלות זוגות חד-מיניים במקרקעין.
גרניט ובן זוגו מתגוררים בתל אביב עם שני ילדיהם.
לגרניט שתי אחיות - סלעית גרניט, מנכלי"ת חברת המחקר העסקי "אדיקט", והשחקנית מיכל גרניט.
צחוק מוקלט הוא פסקול של צחוק או של מחיאות כפיים אותו מוסיפים בעריכה לתוכניות טלוויזיה, בעיקר קומדיות מצבים, ובתוכניות רדיו.
את הרעיון לפסקול הגה מהנדס הצליל צ'ארלס דגלאס בשנות ה-40 של המאה ה-20, בזמן שעבד עבור CBS.
את הפסקול, שנדגם מראש בנפרד מהפסקול של הסדרה, נהוג להצמיד כתחליף לצחוק או מחיאות כפיים של קהל חי באולפן .
אף שהוא מזוהה ביותר עם המדיום הטלוויזיוני, הצחוק המוקלט הופיע לראשונה בתוכניות רדיו בארצות הברית לקראת סוף שנות ה-40.
תוכנית הטלוויזיה הראשונה שעשתה שימוש בפסקול של צחוק מוקלט הייתה "המופע של האנק מק'קיון" (The Hank McCune Show) בשנת 1950. באותה תקופה תוכניות הטלוויזיה שלא היו מועברות בשידור חי היו מצולמות בטכניקה של מצלמה אחת, בדומה לקולנוע.
שיטת צילום זו לא אפשרה להקליט את התוכניות מול קהל חי, כפי שהיה נהוג בתוכניות טלוויזיה ורדיו אחרות, כך שהפסקול של התוכנית לא כלל צחוק של הקהל באולפן.
מהנדס הקול צ'ארלס דגלאס לקח על עצמו לתקן את המצב: הוא דגם קטעי צחוק רבים, מחיאות כפיים וקולות נוספים, אותם ערך לתוך פסקול שדימה את התגובות של הקהל.
מעט לאחר הצגתו של הצחוק המוקלט פיתחו לוסיל בול ודזי ארנאס שיטה לצילום מול קהל חי, על ידי שימוש בכמה מצלמות במקביל.
התוכנית "לוסי אהובתי" (I Love Lucy) בכיכובם, שעלתה לשידור בשנת 1951, צולמה מול קהל חי.
עם זאת, תוכניות מאוחרות יותר שצולמו מול קהל חי נהגו להוסיף צחוק מוקלט על מנת לחזק ולהדגיש את הצחוק "הטבעי" של הקהל באולפן.
למרות ההצלחה של "לוסי אהובתי", מרבית הקומדיות בארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 עדיין צולמו בטכניקה של מצלמה אחת, ונהגו לעשות שימוש נרחב בפסקול של צחוק מוקלט.
ברשתות השידור אף החלו להתייחס לצחוק המוקלט כאל אמצעי למיתוג תוכניות טלוויזיה כקומדיות, לאחר שמבחני צפייה הראו כי הקהל מגיב באופן חיובי הרבה יותר לתוכניות עם צחוק מוקלט.
למרות זאת, השימוש בצחוק מוקלט עורר גם התנגדות בקרב חלק מהיוצרים והצופים.
יוצר סדרת הטלוויזיה מ.א.ש, לארי גלברט, רצה להקליטה ללא צחוק מלאכותי, "כפי שהיה במלחמת קוריאה האמיתית", אך רשת CBS התנגדה לכך.
בסופו של דבר הושגה פשרה, לפיה רוב הסצנות שצולמו בחדרי הניתוח לא לוו בצחוק מוקלט.
שולץ, יוצר הקומיקס "פינאטס" והדמויות של סנופי וצ'רלי בראון, התבקש להוסיף צחוק מוקלט לספיישל הטלוויזיוני הראשון של הקומיקס, אך הוא סירב.
למרות זאת, התוכנית זכתה להצלחה רבה בקרב מבקרים ובקרב הקהל הרחב.
נורמן ליר, מפיק הסדרה "הכל נשאר במשפחה" ששודרה בשנות ה-70, מתגאה בהזדמנויות רבות בכך שהסדרה הוקלטה בפני קהל, והצחוק שנשמע בתוכנית הוא תגובה אמיתית לסצנות בסדרה, ללא שימוש בצחוק מוקלט.
הדבר אף הוכרז בקולו של רוב ריינר בזמן כתוביות הסיום של כל פרק.
העונה התשיעית והאחרונה צולמה ללא קהל, והפרקים הערוכים הוקרנו לקהל כדי לקבל תגובות אותנטיות.
ההכרזה בסוף הפרק שונתה בהתאם.
בסוף שנות ה-90 ובראשית שנות האלפיים, ההימנעות המכוונת משימוש בצחוק מוקלט הפכה נפוצה יותר, בעיקר בסדרות שהפקתן יקרה יותר, ושלא צולמו באולפן אחד, כגון "מלקולם באמצע", "סקראבס", "בטי" או "המשרד".
לצדן, נמשך שידורן של סדרות טלוויזיה שהשתמשו בצחוק מוקלט, כגון "כולם אוהבים את ריימונד" ו"מופע שנות ה-70".
בקומדיות מצבים ישראליות, כמו קרובים קרובים, "החיים זה לא הכל", "בנות הזהב (סדרת טלוויזיה ישראלית)" או "ייסורי אפרים", החברים של נאור, שמש, הפיג'מות, סברי מרנן ועוד, נעשה שימוש בצחוק מוקלט.
בסדרות קומיות אחרות שאינן קומדיות מצבים בחרו גם באופציות אחרות: ב"קצרים" משתמשים בצחוק מוקלט, "זהו זה!" ו"ארץ נהדרת" צולמו בפני קהל חי, ואילו הפסקול של "החמישייה הקאמרית" ושל "הקומדי סטור" לא לוו בצחוק.
צחוק מרושע או צחוק מטורף הוא צחוק מאני של נבל בסיפורת.
נגזרות של הביטוי מופיעות בספרות אנגלית לפחות משנת 1784. גרסה נוספת לביטוי, "צחוק סרדוני", מופיעה ב-1714 וככל הנראה הייתה קיימת גם קודם לכן.
בשנת 2018, התפרסם מאמר שהסביר את מקורותיו של הסוג הספציפי הזה של צחוק באמצעות פסיכולוגיה אבולוציונית.
קריסטיאנסן מתאר כי הצחוק המאפיין נבלים מגיע ממניע סאדיסטי והנאה מסבלם של אחרים, מה שמתפרש כ-"רוע טהור" של הדמות ביצירה.
בחוברות קומיקס, בהן נבלי-על משמיעים צחוקים כאלו, הצחוק מתומלל בדרך כלל באופן הבא: מואהאהאה (mwahahaha), מוואהאה (muahahaha), בוואהאהא (bwahahaha) ועוד.
דרך כתיבה זו מופיעה לעיתים קרובות גם בבלוגים באינטרנט, מערכות לוח מודעות ומשחקי מחשב.
שם, השימוש בצחוק מתאר צורה כלשהי של ניצחון, עליונות על האחר או כאמצעי סרקסטי.
במהלך שנות ה-30, תוכנית הרדיו הפופולרית, הצל, השתמשה בצחוק מרושע כחלק מההצגה שלה.
זו דוגמה למקרה נדיר שבו דמות שאינה דמות נבל משתמשת בצחוק מרושע.
הצחוק הפך למאפיין בולט של הדמות ונשמר גם לאחר שהמדובב של הדמות הראשית הוחלף באורסון וולס.
הצחוק המרושע של השחקן וינסנט פרייס היה בשימוש או הועתק פעמים רבות ברדיו, קולנוע, מוזיקה וטלוויזיה, במיוחד בסוף הווידאו קליפ לשיר Thriller של מייקל ג'קסון.
בסרטים, צחוק מרושע ממלא לעיתים קרובות את הפסקול כאשר הנבל נמצא מחוץ לזווית הצילום.
במקרים כאלה, הצחוק מתנגן ברקע בזמן שהגיבור או הקורבן מנסים לברוח.
דוגמה לכך היא שודדי התיבה האבודה, שם צחוקו של בלוק ממלא את הג'ונגל הדרום אמריקאי בזמן שאינדיאנה ג'ונס בורח מההוביטוס.
"צחוק מדהים" הוא פסל ברונזה משנת 2009 מאת יואה מינג'ון, הממוקם בפארק מורטון בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
"צחוק מדהים" עוצב על ידי יואה מינג'ון והותקן בפארק מורטון (דייווי ו-דנמן) לאורך המפרץ האנגלי בווסט אנד, ונקובר בשנת 2009. פסל הברונזה המורכב מ-14 פסלים כל אחד בגובה כשלושה מטרים ומשקלו מעל 250 קילוגרמים, מציג את דמותו של האמן עצמו "במצב של צחוק היסטרי".
הוא נוצר במסגרת הביאנלה הבינלאומית לפיסול בוונקובר, המציגה יצירות בינלאומיות עכשוויות במרחבים ציבוריים.
הפסל נתרם לעיר ונקובר על ידי צ'יפ ושאנון ווילסון באמצעות קרן Wilson5 ב-11 באוגוסט 2012.
כחלק מהמיצג, כתובת מגולפת במושב בטון מציינת "שהפסל הזה יעורר צחוק שובבות ושמחה אצל כל מי שמתנסה בו".
הסוגה (Genre) של הפסל היא ריאליזים ציני .
ריאליזם ציני היא תנועה עכשווית באמנות הסינית, במיוחד בצורת ציור, שהחלה בשנות ה-90. החל בבייג'ינג, היא הפכה לאחת מתנועות האמנות הסינית העכשווית הפופולריות ביותר בסין.
היא התעוררה לאור המרדף אחר ביטוי אינדיבידואלי של אמנים סינים שהתנתקו מהלך הרוח הקולקטיבי שהיה קיים מאז מהפכת התרבות בסין.
"צחוק מדהים" היה מועמד בתחרות המקומות הגדולים בקנדה 2013 והיה יצירת האמנות הציבורית היחידה שקיבלה מועמדות.
צח (יצחק) רוקח (נולד ב-18 באוקטובר 1989, י"ט בתשרי התש"ן) הוא סטנדאפיסט ותסריטאי ישראלי.
רוקח נולד וגדל בבת ים.
למד בבית הספר התיכון רמות בבת ים.
בשנת 2007 התגייס לשירות קרבי במשמר הגבול.
מעט לאחר סיום שירותי הצבאי בשנת 2011, החל להופיע כסטנדאפיסט בבמה הפתוחה של הקאמל קומדי קלאב.
במשך השנים התקדם בתחום הסטדנאפ, והפך לאמן בית במועדון הקאמל ובמועדון הסטנדאפ פקטורי.
בנוסף, רוקח הוציא שני ספיישלים מצולמים.
כמו כן הופיע כאמן פותח לאמנים מובילים כמו אייל קיציס, אדיר מילר, מני עוזרי, יונתן ברק ועוד.
במהלך השנים כתב צח עבור כמה ממשתתפי התוכניות סטנדאפ ניישן ומועדון לילה.
בשנת 2024 החל רוקח להגיש פודקאסט יחד עם חברו הסטנדאפיסט נועם אונגר בשם "נו מה עכשיו".
בנוסף, התארח בפודקאסט "בגג של יצחקי" בהנחיית אסף יצחקי.
צחוק אצל בעלי חיים הוא התנהגות של בעלי חיים הדומה לצחוק אנושי.
מספר מינים שאינם בני אדם מפגינים קולות הדומים לצחוק אנושי.
חלק ניכר מהמינים הללו הם יונקים, דבר העשוי להצביע על כך שהתפקודים הנוירולוגיים התרחשו בשלב מוקדם של תהליך אבולוצית היונקים.
צחוק כדרך תקשורת נמצא ביותר מ-60 מינים.
שימפנזים, גורילות ואורנגאוטנים מפגינים קולות דמויי צחוק בתגובה למגע פיזי כמו היאבקות, משחקי רדיפה או דגדוג.
חלק מהאורנגאוטנים מגיבים גם בצחוק לקסמים המבוצעים על ידי בני אדם.
התנהגות זו מתועדת הן בשימפנזים פראיים והן בשבי.
לאוזן האנושית, צחוק השימפנזים אינו ניתן לזיהוי בקלות כצחוק, משום שהוא נוצר על ידי שאיפות ונשיפות לסירוגין שנשמעות יותר כמו קולות התנשפות.
ההבדלים בין צחוק שימפנזים לבני אדם עשויים להיות תוצאה של התאמות שהתפתחו כדי לאפשר דיבור אנושי.
במחקר אחד שנעשה בעניין, נותחו צלילים שהשמיעו תינוקות אנושיים וקופי בונובו כאשר מדגדגים אותם.
הוא מצא שאף על פי שצחוק הבונובו היה בתדירות גבוהה יותר, הצחוק עמד באותו דפוס סונוגרפי כמו תינוקות אנושיים וכלל הבעות פנים דומות.
בני אדם ושימפנזים רגישים לדגדוג באזורים דומים בגוף כמו בתי השחי והבטן.
מחקרים ציינו את הדמיון בצורות הצחוק בין בני אדם לקופי אדם אחרים (שימפנזים, גורילות ואורנגאוטנים) כאשר מדגדגים אותם, דבר המצביע על כך שצחוק נובע ממקור משותף בקרב מיני פרימטים, ולכן התפתח לפני מוצאם של בני האדם.
חולדות פולטות קריאות אולטרה סאונד ארוכות בתדר 50 קילו-הרץ המושרות במהלך משחק הפלות, וכאשר בני אדם מדגדגים אותן.
הקול מתואר כרצף של "ציוצים".
כמו לבני אדם, לחולדות יש אזורים בגוף המייצרים תגובות צחוק גדולות יותר מאחרות.
חולדות שצוחקות הכי הרבה גם משחקות הכי הרבה ומעדיפות לבלות יותר זמן עם חולדות צוחקות אחרות.
דווח כי אין ירידה בנטייה לצחוק ולהגיב לדגדוג בעור ככל שהחולדות מתבגרות, אך דווח גם כי אצל נקבות, התבגרות המוח לאחר גיל ההתבגרות מגדירה מחדש את הדגדוג כגורם מרתיע, מה שמוביל להימנעות ולא לתגובות סיפוק לדגדוג.
מחקרים נוספים מראים שחולדות מצייצות כשהן נאבקות זו בזו, לפני קבלת מורפין, או בזמן הזדווגות.
קולות אולטרה סאונד בתדר גבוה חשובות בתקשורת עם חולדות ומתפקדות כדי לעורר התנהגות התקרבות אצל המקבל.
מחקרים עדכניים יותר חקרו את המצבים הרגשיים של חולדות לאחר דגדוג.
ניתן להעריך את האופטימיות או הפסימיות של בעל חיים באמצעות מחקרי הטיה קוגניטיבית.
לאחר דגדוג, חולדות אופטימיות יותר, דבר המצביע על כך שהאינטראקציה מעוררת מצב רגשי חיובי.
יתר על כן, חולדות מבצעות בעצמן השמעה של קריאות 50 קילו-הרץ ונמנעות מהשמעה של קריאות 22 קילו-הרץ.
כאשר חולדות מקבלות נלוקסון, הדגדוג כבר לא מעורר את הקול של 50 קילו-הרץ.
דבר זה מצביע על כך שהתכונות המתגמלות של דגדוג מווסתות על ידי אופיואידים אנדוגניים.
כלבים לפעמים מתנשפים בצורה שנשמעת כמו צחוק אנושי.
ניתוח באמצעות סונוגרפיה מגלה שהתנשפות זו משתנה עם פרצי תדרים.
כאשר קול זה מושמע לכלבים במקלט, הוא יכול ליזום משחק, לקדם התנהגות פרו-סוציאלית ולהפחית את רמות הלחץ.
מחקר אחד השווה את התנהגותם של 120 כלבים עם ובלי חשיפה ל"צחוק כלבים" מוקלט.
השמעת הקלטת הצחוק הפחיתה התנהגויות הקשורות ללחץ, הגבירה את כשכושי הזנב, הבעת פנים של נכונות לשחק כאשר המשחק החל, והתנהגות פרו-חברתית כגון התקרבות וליקוק שפתיים.
בשנת 2004, חוקרים שחקרו דולפינים בשוודיה הבחינו בקבוצת צלילים מסוימת שלא שמעו קודם לכן.
צלילים אלה כללו פרץ קצר של פעימות, ואחריו שריקה.
לאחר תצפיות נוספות, גילו החוקרים כי אותות אלה נעשו על ידי הדולפינים רק במהלך משחקי קרב, ואף פעם לא נעשו במהלך עימותים תוקפניים.
מסקנתם הייתה כי צלילים אלה נעשו על ידי הדולפינים כדי לסמן שהמצב שבו נמצאו היה נעים או לא מאיים, וכדי לסייע במניעת הסלמה לקרב אמיתי.
לדברי פסיכולוגים, זאת הסיבה לכך שצחוק קיים מלכתחילה, מה שמרמז כי צלילים אלה היו המקבילה הדולפינית לצחוק אנושי.
צחי הנגבי (נולד ב־26 בפברואר 1957) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, ששימש כראש המטה לביטחון לאומי והיועץ לביטחון הלאומי של ראש ממשלת ישראל.
קודם לכן כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד וקדימה ושימש כשר וסגן שר בממשלות ישראל, וכיושב ראש ועדות בכנסת.
הנגבי נבחר לראשונה לכנסת בשנת 1988, והיה חבר כנסת מאז כמעט ברציפות, כולל חמש שנים במפלגת "קדימה".
בסוף 2010 פרש מן הכנסת לאחר שהורשע בעדות שקר בעניין מינויים פוליטיים ונגזר עליו קנס, מאסר על תנאי וקלון.
הוא שב לכנסת לאחר הבחירות הבאות בשנת 2013.
הנגבי נולד בירושלים ב-26 בפברואר 1957, לאנשי לח"י - עמנואל הנגבי, ממפקדי המבצעים של המחתרת, וגאולה כהן, לימים ח"כ מהליכוד ומהתחייה.
היה לו אח אוטיסט, יאיר, שנפטר בגיל 20. הוריו התגרשו כשהיה בן חמש והוא גדל עם אמו בתל אביב.
הנגבי שימש כתב נוער במעריב לנוער.
בשירותו בצה"ל היה כתב בעיתון במחנה.
לאחר שהצליח להעלות את הפרופיל הרפואי שלו, התנדב לשרת בחטיבת הצנחנים ושירת בגדוד 202, כשהוא ממשיך לדווח על קורותיו לעיתון במחנה.
לאחר שחרורו עבד ככתב בגלי צה"ל.
את פעילותו הפוליטית החל בהתארגנות נגד שלום עכשיו.
ב-12 בדצמבר 1979 תקף, יחד עם ישראל כ"ץ, סטודנטים פלסטינים באוניברסיטה העברית באמצעות אלות ושרשראות ברזל.
בעקבות קטטה אחרת בקמפוס האוניברסיטה הוא הורשע בעבירה של תגרה במקום ציבורי ונדון למאסר על תנאי וקנס.
עם נסיגת כוחות צה"ל מסיני ופינוי העיר ימית התבצר הנגבי, ביחד עם כמה מחבריו, על אנדרטת ימית, ורק לאחר הפצרות מרובות הסכים לרדת מן האנדרטה.
ב-1979 נבחר ליו"ר התאחדות הסטודנטים באוניברסיטה העברית.
כמו כן כיהן כיו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל עד 1982.
בעת היותו יו"ר התאחדות הסטודנטים שימש גם יושב ראש מועצת המנהלים של חברת הנסיעות הסטודנטיאלית איסתא.
יחד עם ישראל כץ הגיש תלונה בה טען שמנהלי החברה פעלו להבריח את נכסי איסתא לחברה אחרת שהוקמה: איסתא ליינס.
שופטת בית משפט השלום בירושלים, אסתר קובו, זיכתה בשנת 1987 את כל הנאשמים ובפסק דינה ציינה לגבי עדותו של הנגבי: "בעדותו לא תמיד הייתה האמת העובדתית נר לרגליו".
ב-1981 הוצב במקום ה-18 ברשימת מפלגת התחיה בבחירות לכנסת העשירית.
בעל תואר ראשון מהחוג ליחסים בינלאומיים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר ראשון מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה זו.
הנגבי כיהן כיו"ר מטה ההסברה של הליכוד ועוזרו של שר התחבורה חיים קורפו.
בשנים 1984–1986 כיהן כיועצו של שר החוץ יצחק שמיר, ובשנים 1986–1988 היה מנהל לשכתו של שמיר בתפקידו כראש הממשלה.
החל משנת 1988 כיהן הנגבי כחבר כנסת מטעם הליכוד (עד פרישתו לקדימה בשלהי הכנסת השש עשרה).
בכנסת ה-13 כיהן כיו"ר ועדת הכלכלה של הכנסת.
במקביל לחברותו בכנסת השלים את לימודי המשפטים, והתמחה בעריכת דין אצל עורך הדין רוני בר-און (לימים שר בממשלת ישראל).
ב־18 ביוני 1996 מונה לשר הבריאות.
בספטמבר 1996 מונה למ"מ שר המשפטים במקומו של יעקב נאמן, נגדו נפתחה חקירה פלילית.
כעבור שלושה חודשים מונה לשר המשפטים והתפטר מתפקיד שר הבריאות.
כשר המשפטים הביא בפני הכנסת, בין היתר, את הצעות החוק הבאות:
החוק למניעת אלימות במשפחה (תיקון מס' 3), בנובמבר 1996, שהרחיב את סמכות בית המשפט להיאבק בתופעות של אלימות במשפחה;
חוק בתי המשפט לעניינים מנהליים, בינואר 1997, שמאפשר לאזרח לנהל את ההתדיינות שלו עם רשויות השלטון בהליך יעיל ומהיר יותר, בלא להיזקק לעתירה לבג"ץ העמוס לעייפה;
חוק לעזרה משפטית בין מדינות, בפברואר 1997, שמקל על שיתוף הפעולה בין מדינת ישראל לבין מדינות זרות, בהליכים פליליים ואזרחיים;
חוק שירות נתוני אשראי, בדצמבר 1997, שנועד להסדיר את תחום מתן וקבלת האשראי כך שתקטן האפשרות לפגיעה בחיי המסחר והכלכלה;
חוק שירות הביטחון הכללי, במרץ 1998, שהסדיר את סמכויותיו ותפקידיו של השב"כ ואת דרכי הבקרה והפיקוח על פעולותיו;
תיקונים לחוק העברת אסירים לארצותיהם וחוק ההסגרה, במאי 1998, שנועדו לאזן בין שני יעדים: עשיית דין עם עבריינים, תוך שמירה על מעמדם וזכויותיהם של חשודים אזרחי ישראל;
חוק איסור הלבנת הון, בחודש אפריל 1999, שנועד לשלב את ישראל במערכה העולמית נגד העבריינות, בפרט בתחום הפשע המאורגן, הסחר בסמים והטרור.
בעת שכיהן כשר המשפטים היה מעורב בפרשת בר-און חברון, שבמהלכה נטען כי הטעה את הממשלה ואת בנימין נתניהו בקשר לעמדתו של אהרן ברק באשר למינויו של בר-און.
היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, החליט שלא להגיש כנגדו כתב אישום בעניין זה.
בשנת 1998 נטען כי בעת שהנגבי שימש יושב ראש ועדת משנה של ועדת הכלכלה של הכנסת, שעסקה בחקיקת חוקים למלחמה בתאונות הדרכים, שימש כמנכ"ל בשכר של עמותה בשם "דרך צלחה".
גם בעניין זה חקרה המשטרה, ואף בעניין זה מצא היועץ המשפטי כי אין מקום להגיש כתב אישום כנגד הנגבי.
השר להגנת הסביבה ושר התחבורה
בשנת 2001 מונה הנגבי לשר לאיכות הסביבה.
בתפקיד זה הוביל את העברת חוק הפיקדון על בקבוקים ומכלי משקה.
בשלהי 2002, סמוך לבחירות לכנסת ה-16, מונה לשר התחבורה נוסף על תפקידו כשר לאיכות הסביבה.
ב־2003 מונה לשר לביטחון הפנים.
בעקבות המינוי התנועה לאיכות השלטון עתרה לבג"ץ בטענה כי העובדה שהנגבי היה מעורב בפרשיות רבות פוסלת אותו מלמלא את התפקיד.
כשר לביטחון הפנים יזם הנגבי, בין היתר, את ההחלטות הבאות:
אוגוסט 2003 – הורה למשטרת ישראל לאפשר ביקורי יהודים ותיירים בהר הבית, לאחר שאלה נמנעו, בהנחיית ערפאת, מאז ספטמבר 2000. מאז פתיחת הר-הבית מתקיימת באתר שגרת ביקורים מוסדרת, חמישה ימים בשבוע, בשעות קבועות.
מרץ 2004 – הקבינט החברתי-כלכלי אישר את הצעת הנגבי להקים יחידת משטרה ארצית למאבק בפשיעה כלכלית (יאל"כ).
ייעודה הוגדר: "הובלת מאבק כלל מערכתי לצמצום תופעות של פשיעה כלכלית – הוצאת כספים או מניעת כספים מן הקופה הציבורית או אובדן ונזק לנכסים ציבוריים".
מאי 2004 – הציע לממשלה את מועמדותו של ניצב משה קראדי, מפקד מחוז הדרום במשטרה, לכהונת מפכ"ל המשטרה.
הצעה זו התקבלה בהפתעה, בשל החלטת הנגבי לדלג על פני מועמדים ותיקים יותר.
הנגבי הסביר כי הצעד נועד להצעיר את סגל הפיקוד הבכיר במשטרה ולרענן את הנהגתה.
הממשלה אישרה פה אחד את מינויו של קראדי למפכ"ל ה-15 של המשטרה, החל מ-1.8.04.
יולי 2004 – הציג בפני הכנסת תיקון לחוק: הקמת מאגר DNA במשטרת ישראל.
ההצעה – תיקון לחוק סדר הדין הפלילי (נטילת אמצעי זיהוי ומאגר אמצעי זיהוי) – נועדה לסייע למחלקה לזיהוי פלילי במשטרה לפענח פשעים שלא ניתן לגלות את זהות מבצעיהם באמצעות המאגרים הקיימים במשטרה – מאגרי טביעות האצבע, ומאגר התצלומים.
ב-2005 הצביע בכנסת בעד תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2006 בעקבות מלחמת לבנון השנייה הסביר כי התוכנית הייתה שגויה.
בראיון לרשת ב' הסביר כי "ההתנתקות הייתה טעות, התפרשה כחולשה והחולשה הזו הזמינה מתקפה בעזה ובצפון".
לימים, בשנת 2020, הסביר לראיון בערוץ 11 את תמיכתו בתוכנית בכך שלא רצה לשלם מחיר פוליטי, "אני לא הייתי מוכן להיות הפראייר שמצביע נגד".
בנובמבר 2005 מונה הנגבי ליו"ר זמני של הליכוד, בעקבות פרישת יו"ר הליכוד אריאל שרון מהמפלגה והקמת קדימה.
ב-7 בדצמבר הודיע הנגבי על הצטרפותו לקדימה.
"הלב אמר להישאר בבית הפוליטי שבו גדלתי", אמר הנגבי, "אבל ההיגיון הממלכתי אמר להצטרף למהלך הפוליטי ההיסטורי לצידו של ראש הממשלה".
הנגבי, שתמך בקריאה ראשונה בהצעת החוק ליישום תוכנית ההתנתקות, הודה כי "בעמדות המדיניות שלי יש תזוזה מתמשכת לאורך השנים".
הצטרפותו של הנגבי לשרון בלטה במיוחד על רקע ידיעות לפיהן המשטרה תמליץ להעמידו לדין בפרשת המינויים (כפי שאכן עשתה כעבור זמן לא רב), אבל הנגבי דחה טענות בדבר קשר בין הדברים.
בדצמבר 2005, הוא הודיע על התפטרותו מהכנסת ("המנדט שלי שייך לליכוד, אני מחזיר אותו לליכוד").
יו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוא מוקם במקום התשיעי ברשימת קדימה לכנסת ונבחר מטעמה בבחירות אלו.
בכנסת זו שימש הנגבי כיו"ר ועדת החוץ והביטחון.
במהלך מלחמת לבנון השנייה ספג הנגבי ביקורת ציבורית כאשר נסע בזמן המלחמה לביקור פרטי בן מספר ימים מחוץ לישראל, בעודו משמש יו"ר ועדת החוץ והביטחון.
לאחר המלחמה כתבה הוועדה בראשותו דו"ח נרחב ביחס למלחמה, אשר התפרסם בדצמבר 2007. מסקנות הדו"ח נתפסו על ידי התקשורת עם פרסומם כקשות במיוחד כלפי הצבא, על אף שכללו ביקורת נוקבת גם כלפי החלטות הממשלה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום הרביעי ברשימת קדימה לכנסת.
אף שקדימה לא הצטרפה לממשלה, המשיך בתפקידו כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, לאחר שמפלגת העבודה החליטה שלא למנות נציג מטעמה לתפקיד.
בכך, היה ליו"ר הראשון של ועדה זו שהוא מטעם האופוזיציה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם את חקיקת חוק לפינוי שדות מוקשים (החקיקה הושלמה לאחר שחדל לכהן כחבר הכנסת).
כן יזם תיקון לחוק תשלומים לפדויי שבי המבטל את תקופת ההתיישנות להגשת בקשות להכרה לפי החוק וכן חוק הקובע כי תינתן הנחה בארנונה לנכי נפש שזכאים למסגרות מגורים בקהילה, כגון דיור מוגן, אף שאינם נחשבים מחזיקים בנכס.
באוגוסט 2004 הגיש מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, דו"ח שעסק במינויים פוליטיים במשרד להגנת הסביבה בעת כהונת הנגבי כשר במשרד.
לטענת הדו"ח, נעשו במשרד לאיכות הסביבה עשרות מינויים פוליטיים, ובהם גם מינויים למשרות פיקטיביות.
משנפתחה חקירת משטרה בעניין, הנגבי השעה עצמו מתפקיד השר לביטחון הפנים, בספטמבר 2004. בעקבות זאת מונה לשר במשרד ראש הממשלה.
משפטו בנושא המינויים הפוליטיים במשרד לאיכות הסביבה נפתח בשנת 2006 בבית משפט השלום בירושלים וכלל אישום בעברות של הפרת אמונים, עדות שקר ושוחד בחירות.
בשנת 2008 נדחתה על ידי היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז הצעה של פרקליטיו של הנגבי לעסקת טיעון.
ב-13 ביולי 2010 ניתנה הכרעת הדין: הנגבי הורשע בעדות שקר בפני ועדת הבחירות המרכזית בעניין אחריותו לפרסום בעלון פנימי של מרכז הליכוד וזוכה משלושה אישומים: שוחד בחירות, מרמה והפרת אמונים, וניסיון להשפיע על בעל זכות הצבעה.
בעניין האישום בהפרת אמונים הציגו השופטים שלוש דעות: אחד השופטים ביקש לזכות, השני ביקש להרשיע, ואילו השלישי ביקש לבטל את האישום מטעמי הגנה מן הצדק.
לאור זאת לא הורשע הנגבי בסעיף זה.
ב-9 בנובמבר 2010 החליט בית המשפט ברוב של שני שופטים, נגד דעתו החולקת של אב בית הדין, כי יוטל על הנגבי קלון, ועקב כך הושעתה חברותו בכנסת.
עוד נגזרו עליו קנס בסך 10,000 ש"ח, והתחייבות להימנע מעבירה דומה (לתקופה של שלוש שנים).
ב-23 בדצמבר 2010 מסר הנגבי מכתב התפטרות ליושב ראש הכנסת ראובן ריבלין.
עקב שביתת הפרקליטים לא הגישה הפרקליטות ערעור על זיכויו.
ב-27 בדצמבר 2010 פסקה חברותו של הנגבי בכנסת כיוון שלא ניתן היה עוד להגיש ערעור על פסק הדין.
באמצע נובמבר 2010 פורסם בתקשורת כי הנגבי מונה ליו"ר חברת התיירות והנופש "כספי קווי נוסעים", החברה מפעילה אוניית נוסעים בשם "ריו" ומבצעת הפלגות למספר יעדים ברחבי הים התיכון.
יום לאחר הפרסום הצהיר הנגבי כי הוא מוותר על המינוי והסביר זאת במילים אלו "אתקשה להקדיש את הזמן הדרוש שמצריך תפקיד כה מרכזי בחברה החדשה".
מאמצע שנת 2011 לערך, הועסק הנגבי על ידי חברת תעש בתפקיד יועץ, בשכר של כ-5,000 דולר לחודש.
העסקתו זו עוררה ביקורת על רקע הקשיים הכספיים בהם מצויה החברה, שלצורך המשך פעילותה קיבלה הלוואות מהמדינה בסך של 2.83 מיליארד שקל מאז שנת 2000 ועד אוגוסט 2012.
במהלך שנת 2012 לימד הנגבי בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו קורס בשם "ההיבטים המשפטיים של הסיכול הממוקד".
הנגבי הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות לכנסת התשע-עשרה.
ב-22 ביולי 2012 פורסם בתקשורת כי הוא ניהל מגעים עם הליכוד כדי לחזור לשורותיו ולהביא עמו שבעה ח"כים שיתפלגו מסיעת קדימה.
למחרת הודיע הנגבי על עזיבת קדימה ושובו לשורות הליכוד.
הנגבי הוצב במקום ה-26 ברשימת הליכוד ישראל ביתנו ונבחר לכנסת.
באפריל 2013 מונה הנגבי ליו"ר ועדת הכנסת.
ביוני 2014 סיים את תפקידו כיו"ר ועדת הכנסת ומונה לסגן שר החוץ, הוא כיהן בתפקיד עד התפטרותו של אביגדור ליברמן במאי 2015. ב-24 בדצמבר 2014, לאחר התפטרותה של יעל גרמן ושאר חבריה במפלגת יש עתיד, מונה גם לסגן שר הבריאות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב הנגבי במקום השנים-עשר ברשימת הליכוד, ונבחר לכנסת.
בהמשך מונה ליו"ר הקואליציה וליו"ר ועדת החוץ והביטחון
במאי 2016 מונה לשר בלי תיק במשרד ראש הממשלה.
בדצמבר 2016 הוחלט למנותו לשר לשיתוף פעולה אזורי במקום ראש הממשלה נתניהו.
בראשית 2017 כיהן כממלא מקום שר התקשורת למשך שלושה חודשים.
בינואר 2018 התראיין לאל ג'זירה וטען שפתרון שתי המדינות "לא מת" ושישראל מוכנה למדינה פלסטינית עם ריבונות מוגבלת, כולל אפשרות שהפלסטינים יטענו למזרח ירושלים כבירתם.
בינואר 2020 מונה לשר החקלאות, בנוסף לתפקידו כשר לשיתוף פעולה אזורי.
ב-17 במאי 2020, הושבע הנגבי לתפקיד שר במשרד ראש הממשלה, במסגרת הממשלה ה-35. עם מינויה של ציפי חוטובלי לשגרירת ישראל בלונדון מונה הנגבי לשר לענייני התיישבות במקומה.
כשר, הורה על הקמת ועדת בדיקה ממשלתית לבחינת הדרכים למניעת אסונות דוגמת אסון נחל צפית.
במאי 2021 לאחר מבצע "שומר החומות" העריך הנגבי בראיון טלוויזיוני כי המכה הקשה שקיבל החמאס תביא להרתעתו לאורך זמן וכי הוא לא יעז לתקוף את ישראל ב-15 השנים הקרובות.
ב-2023 תקף החמאס את ישובי עזה וביצע טבח בכ-1,300 אזרחי ישראל.
בעקבות שיח על ה"קונספציה" ומחדל המודיעין במתקפת החמאס התנצל הנגבי על הריאיון.
בבחירות לכנסת ה-24, הוצב במקום ה-13 ברשימת הליכוד לכנסת ונבחר לכהונה נוספת.
מפלגת הליכוד נשארה באופוזיציה ובחרה שלא למנות חברים לוועדות הכנסת.
לאחר הבחירות המקדימות לרשימת הליכוד בשנת 2022 נבחר הנגבי למקום ה-46 הלא ריאלי ברשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-25 (הרשימה זכתה ב-32 מנדטים), ולא נבחר לכנסת ה-25.
בנובמבר 2022, עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע מונה לראש המטה לביטחון לאומי והיועץ לביטחון הלאומי של ראש ממשלת ישראל.
הוא הראשון בתפקיד זה שאינו יוצא מערכת הביטחון הישראלית.
בראיון שנערך עימו בספטמבר 2023, חודש לפני טבח שבעה באוקטובר התייחס הנגבי לסבירות למלחמה ואמר כי היא נמוכה, וכי "אויבינו לא ממש ששים אלי קרב...
אני לא מעריך שצפויה מתקפה", ושישה ימים לפני מתקפת הפתע העריך כי ארגון חמאס ברצועת עזה מרוסן ומורתע.
שבוע לאחר המתקפה קיים מסיבת עיתונאים ובה אמר כי שגה בהערכתו.
ב-25 באוקטובר 2023 הודה הנגבי לקטר על פעילותה לשחרור החטופים ואמר כי היא "הופכת לגורם חיוני ולבעלת עניין במתן פתרונות הומניטריים".
ציוץ זה פורסם בסמוך לסיום פגישה שקיים הנגבי עם ראש הממשלה נתניהו ועם יועציו עופר גולן ויונתן אוריך, החשוד במסגרת פרשת קטרגייט במסירת ידיעה סודית לקטר, מגע עם סוכן זר, לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים והלבנת הון.
ב-14 ביולי 2024, בתוכניתו של רפי רשף בערוץ 12, התייחס הנגבי לטבח שבעה באוקטובר כ"תקלה".
בעקבות חשיפה בדה מרקר, עתרה התנועה לטוהר המידות לבג"ץ בדרישה לפתוח נגד הנגבי בחקירה פלילית.
במרץ 2023 נפתחה נגדו חקירה פלילית ביחידה הארצית לחקירות הונאה, בחשד לביצוע עבירות שוחד והפרת אמונים.
מהחקירה עלה חשד כי במהלך שנת 2017, כשכיהן כשר לשיתוף פעולה אזורי, קיבל הנגבי שוחד מאנשי עסקים על מנת לקדם מיזם של הקמת שדה תעופה באזור ירושלים, במימון של ממשלה זרה.
המשטרה סברה כי הניבה די ראיות כדי להעמידו לדין, והעבירה את הראיות לפרקליטות מחוז תל אביב ב-10 ביוני 2025.
הנגבי השתתף בצוות חשאי ייעודי שהוקם בנובמבר 2024 ונועד לטפל בסוגיית הגרעין האיראני ולבנות את התוכניות המבצעיות לתקיפה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הנגבי התנגד לשורת מהלכים שקידם נתניהו.
בין היתר, התנגד למבצע מרכבות גדעון ב', עמד לצד ראשי מערכת הביטחון בעניין עסקת החטופים וקרא להימנע מתקיפה בקטר.
בסביבת נתניהו רמזו להנגבי שעדיף לו לפרוש, ומשלא עשה כן פוטר ב-21 באוקטובר 2025 מראשות המל"ל על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו
הנגבי מתגורר במבשרת ציון עם אשתו רנדי, ולהם ארבעה בנים.
משנת 1988 שימש כשוער בנבחרת הכנסת וכן מתאמן מזה שנים רבות בקראטה ולו חגורה חומה.
צחיאגיין אלבגדורג' (במונגולית: Цахиагийн Элбэгдорж; נולד ב-30 במרץ 1963 בזרג, מחוז חובד) הוא פוליטיקאי מונגולי אשר כיהן כנשיא מונגוליה בשנים 2009–2017. קודם לכן כיהן אלבגדורג' כראש ממשלת מונגוליה – בפעם הראשונה למספר חודשים בשנת 1998 ובפעם השנייה מ-2004 עד 2006.
בצעירותו למד אלבגדורג' עיתונאות באוקראינה (אז חלק מברית המועצות), ומאוחר יותר באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
עם חזרתו למונגוליה הפך אלבדורג' פעיל במאבק להחלפת המשטר החד-מפלגתי הקומוניסטי במשטר דמוקרטי.
ב-1990 הוא זכה לפרסום בזכות נאומיו הנחרצים בגנות הממשל.
הוא היה חבר בפרלמנט המונגולי בין השנים 1990 ו-1992, אך פרש ב-1994 כמחאה על התנהלות המשטר.
הוא נבחר בשנית לפרלמנט ב-1996 והפך לראש המפלגה הדמוקרטית הליברלית של מונגוליה, שהייתה השנייה בגודלה.
אלבדורג' היה מנוע מלהיות חבר בקבינט, בעקבות חוק שקבע כי חבר פרלמנט אינו יכול להיות חבר קבינט במקביל.
חוק זה שונה ב-1998. במרץ 1998 הפך אלבגדורג' לראש הממשלה על ידי קואליציית האיחוד הדמוקרטי, בה הייתה מפלגתו הגדולה ביותר.
הוא התפטר בדצמבר 1998 בעקבות שערוריית כספים, ונבחר בשנית ב-20 באוגוסט 2004 בקואליציה עם המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה.
הוא התפטר בעקבות משבר ממשלתי ב-13 בינואר 2006.
צחי נוי (נולד ב־8 ביולי 1953) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, קומיקאי ומדבב ישראלי.
כיכב בכ-50 סרטים בישראל ובגרמניה ומוכר בעיקר בזכות גילום דמותו של יודל'ה בסדרת סרטי "אסקימו לימון".
נוי נולד, גדל והתחנך בשכונת קריית אליעזר בחיפה בשם יצחק נובוגרודר, בנם של שרה (לבית שוורץ) ואברהם נובוגרודר.
החל לשחק בגיל 10. הצטרף לתיאטרון ילדים "הסדנא" בחיפה.
בצה"ל שירת בצוות הווי גולני.
לאחר שחרורו מהצבא בשנים 1975–1979 היה חבר עם אלי גורנשטיין בצמד הקומי "חומה ומגדל".
הופיע לראשונה בסרט הקולנוע "הדיבר ה־11" של שלמה סוריאנו משנת 1975, שהיה הפקה משותפת גרמנית־ישראלית.
בגלל תוכנו הנועז והפורנוגרפי נאסר הסרט להקרנה בישראל.
ב־1977 גילם את רמי לצד מלאני גריפית ושייקה אופיר בסרט "הגן" שכתב יוסף אבישר וביים ויקטור נורד.
באותה שנה השתתף בסרט "חמש מאות אלף שחור" שכתבו שייקה אופיר ויצחק שני וביים שייקה אופיר.
ב־1978 החלה הפריצה הגדולה שלו, כאשר גילם את יודל'ה בסרט "אסקימו לימון" שכתבו אלי תבור ובועז דוידזון שגם ביים.
מאותה שנה, נוי השתתף בכל סרטי ההמשך של " אסקימו לימון".
באותה שנה השתתף בסרטו של זאב רווח "שרגא קטן".
ב־1979 גילם את גנגה בסרטו של יואל זילברג "אמי הגנרלית", ואת בולק בסרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין".
ב־1990 השתתף בסדרת הטלוויזיה "הופה היי", וגילם את בנצי בסרטו של סם פירסטנברג "נשיקה במצ"ח" לצידו של יהודה ברקן ומיכל ינאי.
ב־1984 שיחק בסרט "השגריר" לצידו של רוק הדסון.
ב־1991 השתתף בסרטו של חיים בוזגלו "עונת הדובדבנים".
ב־1994 גילם את הרב וייס בסרטם של אורי ענבר ודורון צברי "האח של דריקס".
ב־1994 השתתף בסרטו של אמנון רובינשטיין "אחרי החגים" ובסרט "קפה עם לימון"..
בין השנים 1992–1995 גילם את סתווי בתוכנית הטלוויזיה "פלאי קלעים" לצד אדם ודפנה דקל.
ב־1995 גילם את יוסק'ה הפיראט בתוכנית הטלוויזיה "גינת ההפתעות" לצד מיכל ינאי; וגנב בסרט "ילדי קניון הזהב" שכתבו מיקי גולדנברג ודניאל אסף שגם ביים לצד אשרי הילזנרט, והשתתף בפסטיגל.
ב־1998 שיחק בסרט "סודות משפחה".
בשנת 2000 גילם את עו"ד פיפו בטלנובלה "רמת אביב גימל".
ב־2002 גילם את מני שמילוביץ' בסדרת הטלוויזיה "סיטי טאוור".
ב־2003 גילם את עצמו בסדרת הטלוויזיה "שוטטות".
ב־2005 גילם שתיין בשם סטלין בסרטו של מנחם גולן "ימים של אהבה" לצד יוסף שילוח ומאיה בוסקילה.
ב־2007 גילם את ג'קי בסרט "מפטיר", ומורה בסרט "הבוגד הקטן".
ב־2008 גילם את יהודה לב בסדרה "דני הוליווד".
ב־2010 גילם במאי סרטי פורנו בסדרה "טקסי דרייבר".
בשנת 2013 השתתף בתוכנית "גולסטאר".
ב־2015 השתתף בסרט "איביזה" שכתב וביים שי כנות.
ב־2023 שיחק בסרט "ההילולה" שביימו אריאל בנבג'י ושלום אסייג.
שיחק גם בקלטות הילדים "רינת בעולם האגדות" ו"אצלנו בחצר".
נוי דובר גרמנית, וב־2017 השתתף כמתחרה בעונת ה־VIP של תוכנית המציאות "האח הגדול" בגרמניה.
ב־1978 גילם את ג'וני בסרט "פופקורן וגלידת פטל" שכתב אריך תומק וביים פרנץ יוזף גוטליב.
ב־1979 גילם נהג בסרט "אלף לילה ולילה" שכתב וביים קלאוס למקה.
ב־1980 גילם את מקס בסרט "תפוחי אדמה חמים" שביים זיגי רוטמאנד.
ב־1981 שיחק בסרט "הנינג'ה" שביים מנחם גולן, וגילם את אמיל בסרט "בוא נלך, חבר" שביים פרנץ מרישקה.
ב־1983 גילם את יעקב בסרט "ההרפתקאות המדהימות של הגורו יעקב" שביים פרנץ מרישקה.
ב־1984 גילם את זאב בסרט "השגריר" שביים ג'יי לי תומפסון.
ב־1987 שיחק בסרט "בגדי המלך החדשים" שביים דייוויד אירווינג.
ב־1988 גילם את שכנה של לילו בסרט "זמנים קשים".
ב־1977 גילם את תומאס בהצגה "החולה המדומה" מאת מולייר שביים קלוד רז'י בתיאטרון הבימה.
ב-1974 הופיע יחד עם רביעיית ילדים בפסטיבל שירי ילדים מס' 4 עם השיר פופאי המלח, למילים ולחן של שייקה פייקוב.
ב־1989 גילם את מיסטר סמי במחזמר "פיטר פן" שביים אורי פסטר.
ב־1994 גילם את האריה במחזמר "הקוסם!" שכתב וביים אורי פסטר.
ב־1996 שיחק במחזמר "עליסה" שכתב וביים מנחם גולן ע"פ לואיס קרול, ושיחק במחזמר "עוץ לי גוץ לי" שהפיק מנחם גולן.
ב-1997 גילם את הדמות של הנוכל בפסטיגל 1997. [ב־1998 גילם את ז'אקו, בעל הפונדק במחזמר "היפה והחיה" שכתב וביים מנחם גולן.
בשנת 1999 גילם את בוקסטון ואת השופט במחזמר "אוליבר טוויסט" שהפיק, ביים וכתב מנחם גולן בתיאטרון בית החייל בתל אביב.
ב־2001 שיחק במחזמר "היידי בת ההרים" שכתב וביים מאיר מיימון (על פי ספרה של יוהנה ספירי).
בין השנים 2002–2004, ושוב ב־2014, גילם את בלו הדב במחזמר "ספר הג'ונגל" שעיבדו חנוך רוזן ואפרים סידון וביים חנוך רוזן בספארי ברמת גן ובאולמות ברחבי הארץ.
ב־2004 שיחק במחזמר "עלי באבא וארבעים השודדים" שביים לסלי לאוטון והפיקו טוביה קסלר ומרים עציוני.
ב־2005 החל לגלם את האריה במחזמר "האריה שאהב תות" שכתבה סמדר שיר (על פי סיפור מאת תרצה אתר) וביימה מור פרנק.
באותה שנה גילם נוכל במחזמר "טרזן וג'יין" שעיבד אפרים סידון וביים חנוך רוזן.
ב־2006 גילם את הזאב במחזמר "כיפה אדומה" שעיבד וביים עידן עמית בהפקת משגב-עורי הפקות.
ב־2007 גילם את סבא ג'פטו במחזמר "פינוקיו" שביים אבי דור.
באותה שנה שיחק במחזמר "בגדי המלך החדשים" שכתב וביים מאיר מיימון, וגילם ליצן והנחה את המופע "פנטזיה בקרקס".
ב־2008 גילם את אמא דובה במחזמר "זהבה ושלושת הדובים" שעיבד וביים עידן עמית בהפקת משגב-עורי הפקות.
ב־2009 שיחק בהצגה "קופיקו" שכתב אבי דור על פי ספריה של תמר בורנשטיין-לזר וביים נתן דטנר.
באותה שנה שיחק בהצגה "הדוד חום בא לבקר" שכתבו הילה ואלון שלגל (על פי ספרה של מורן אייזנשטיין) וביים מיקי יוסף.
ב־2010 שיחק במחזמר "סינדרלה" שכתב מאור מימון וביים דודו בכאונר, גילם את קפיץ בהצגה "התאומים קפיץ ושפיץ" שכתב וביים אבי דור, והופיע ב"שלגיה ושבעת הגמדים" לצד קרקס מוסקבה.
ב־2011 גילם וטרינר (לצד טוביה צפיר) בהצגה "סימבה מלך הספארי" שביים אמיר פיי גוטמן.
ב־2012 גילם וטרינר בהצגה "ד"ר צחי, ארתור וחברים" שכתבו מני צור ונאור דהן שביים נאור דהן.
ב־2018 מגלם את האריה בהצגה "האריה שאהב תות" על פי ספרה של תרצה אתר ובהצגה "ספר הג'ונגל ביחד לעולם" מגלם את בלו הדב.
הופיע במופע "צחי צוחק אחרון" שביים עידן עמית.
בשנת 2024 מגלם בשנית את סבא ג'פטו בהצגה "פינוקיו", לצידה של מיכל ינאי.
נוי שיחק בהצגות בידור למבוגרים.
ב־2002 שיחק במחזמר "סאלח שבתי" מאת אפרים קישון שביים זאב רווח.
ב־2004 גילם את אודי ("קושקוש") פרידמן בהצגה "בנים גידלתי ורוממתי" מאת סם בובריק ורון קלארק שביים זאב רווח.
ב־2007 שיחק בהצגה "מזל שעשני אישה" שביים זאב רווח.
ב־2011 שיחק בהצגה "בית אל ג'יראן – שכנים" שכתבה וביימה סיגל שאול בתיאטרון העיראקי.
ב־1996 דיבב את ברומלי בסרט "סוד הממלכה הקסומה".
ב־1997 דיבב את סטן בסרט "ספייס ג'אם" ואת סאדאם בסרט "עלי באבא".
נוי נשוי למירי ואב לבן ובת, והם מתגוררים בהרצליה.
צחי גראד (נולד ב-28 בפברואר 1962) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי, זוכה פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס האקדמיה לטלוויזיה.
בנעוריו עסק בספורט, בעיקר שיחק כדורגל עם בן דודו ואהד את קבוצת הפועל ירושלים.
גראד סיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית ולאחר מכן פנה ללימודי משחק בבית-הספר למשחק ניסן נתיב.
גראד נשוי ואב לבן ובת שהשתתפו לצדו בסרטו "הבן-דוד".
ב-1993 שיחק בסרטו של נדב לויתן "גרופי".
ב-1997 שיחק בסרטה של סיוון ארבל "גרגר על הריס".
ב-2001 גילם את דוד שוואשו בסרטו של עודד דוידוף "מרס תורכי", המספר את סיפורה של שוטרת סמויה הנשלחת להפיל בפח את אחד מראשי הפשע של העולם התחתון; וגילם את סגל בסרטו של ארי פולמן "Made in Israel".
ב-2003 גילם את שפון הגיטריסט בסרטו של עמית ליאור "סיפורי בית קפה".
ב-2006 גילם את חגי בסרטו של אורי ברבש "מלח הארץ"; וגילם את פסח בית הלוי - פושע המקים "אימפריה של הופעות רחוב" בסרטו של עודד דוידוף מישהו לרוץ איתו.
על תפקיד זה זכה גראד בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2007 גילם חוקר משטרה בסרטם של שירה גפן ואתגר קרת "מדוזות".
ב-2008 שיחק בסרט "חסר מנוחה" בבימויו של עמוס קולק.
ב-2009 גילם את עמוס בסרטו של אורי רביד "אילי ובן" בכיכובו של יובל שבח.
בשנת 2010 שיחק בסרט "המשוטט" של אבישי סיון.
בשנת 2011 שיחק בתפקיד גידי רושקו בסרטו של גיא נתיב "מבול".
בשנת 2012 גילם את תפקיד המאמן צביקה בסרט "הדילרים" של עודד דוידוף.
בשנת 2013 גילם את גידי בסרטם של אהרון קשלס ונבות פפושדו, "מי מפחד מהזאב הרע".
בשנת 2014 שיחק בתפקיד הראשי בסרטה של קרן ידעיה, "הרחק מהיעדרו".
בשנת 2015 שיחק בסרט התקופתי של תמר ירום "פנסיון פראכט" המבוסס על פי ספרו של אהרן אפלפלד, שם שיחק בתפקיד הראשי של מנפרד.
באותה שנה שיחק בסרט המדע בדיוני "אני לא מאמין, אני רובוט?!" שביימו טל גולדברג וגל זלזניאק.
בשנת 2019 שיחק בסרט הקומי "אול אין" וכן בסרטו של גור בנטביץ' "קצפת ודובדבנים".
בשנת 1998 גילם את בועז בסדרת הדרמה "20 פלוס" בכיכובם של משה בן-בסט, שי קפון ושירה גפן.
ב-2000 גילם את מנו בסדרת הטלוויזיה שביימו רוני ניניו וינקול גולדווסר "לתפוס את השמיים".
בשנים 2000-2002 שיחק במשך 2 עונות בסדרת דרמת הנוער של ערוץ הילדים "החבר'ה הטובים" גילם את יואב, מנהל העיתון שדנה (רותם אבוהב) כותבת בו.
בשנים 2001-2004 שיחק במשך 3 עונות בסדרת דרמת הנוער של ערוץ הילדים "הילדים מגבעת נפוליאון" גילם את רב פקד זוסמן.
בשנים 2002-2004 התארח בעונה השנייה והשלישית של הסדרה הקומית "החיים זה לא הכל" ששודרה בערוץ 2, גילם את יואב קורן בעלה של רינה (אורנה בנאי).
ב-2003 גילם את החוקר נועם נאור בסדרת הטלוויזיה שביימו יוסף פיצ'חדזה ועמליה מרגולין "פרנקו וספקטור".
ב־2006 גילם את אורי אביבי, אחיו של שי אביבי בסדרה "בשורות טובות" ששודרה בערוץ 2.
ב-2007 גילם את אלון בסדרת הטלוויזיה שביים ניר ברגמן "להוציא את הכלב".
גראד שיחק גם בדרמות הטלוויזיוניות "רחם להשכיר", "מ.ד.א" (101) (של חגי לוי), "אדינבורו לא מחכה לי" ו־"השכנים ממול".
בנוסף, גילם את שמואל ברמן, בעל מסעדה ואביה של רוחל'ה, בסדרת הטלוויזיה "מרחק נגיעה"; וגילם את דורון בעונה השנייה של הסדרה "אמאל'ה".
ב-2008 גילם את בועז בסדרת הטלוויזיה שיצרו שבי גביזון ודנה מודן "אבידות ומציאות" ששודרה בערוץ 2.
ב-2009 גילם את אסא מוקד, מפקד משטרת צפון הגולן, בסדרת המתח שביים עודד דוידוף "תמרות עשן" ושודרה "הוט 3" .
באותה שנה דיבב את דמותו של אלוהים בסדרת האנימציה הישראלית למבוגרים "סלב'ס" ששודרה ב-yes.
בשנת 2010 גילם את אדי וקסלר בדרמה "אבודים באפריקה".
בשנת 2011 את הרב אלישע בסדרה "אורים ותומים".
בשנת 2012 גילם את אביה של ימית (גל גדות) בסדרת הדרמה "קטמנדו" שביים אמיל בן שמעון ושודרה בערוץ 2, ושיחק בסדרת המשטרה "המיוחדת" שביים עודד רסקין וגם הוא שודר בערוץ 2.
בשנים 2015-2017 השתתף בקומדיה "אנחנו במפה" לצידם של שלישיית מה קשור, בה גילם מספר דמויות שונות.
בשנת 2017 גילם את גדעון הולנדר בעונה השנייה של הסדרה הדרמה-קומית "להיות איתה" שיצר וכתב אסי עזר, ומשודרת בקשת, ערוץ 2. כמו כן באותה השנה שיחק בעונה השנייה של הקומדיה "השוטר הטוב" בכיכובו של יובל סמו ומשודרת ב-Yes Comedy.
בשנת 2019 שיחק את חמי, בסדרה פאנץ'.