tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברבר בוגר המכללה למלחמה של חיל האוויר האמריקאי ובעל תואר ראשון מאוניברסיטת אובורן באלבמה, בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר).
אָבִי בֵּקֶר (3 במאי 1951 – 4 ביוני 2015) היה ד"ר ליחסים בינלאומיים ומדע המדינה (אוניברסיטת העיר ניו יורק), המזכיר הכללי של הקונגרס היהודי העולמי, חבר במשלחת ישראל באו"ם ומרצה בכיר ללימודי תואר שני בדיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב ומשפט בינלאומי פומבי בקריה האקדמית אונו.
פרסם ספרים ומאמרים רבים בתחום היחסים הבינלאומיים, האו"ם, יהדות העולם ורעיון העם הנבחר.
הוריו של אבי בקר, אהרן ומרים, היו היחידים ממשפחותיהם מפולין ששרדו את השואה בברית המועצות.
אביו נעצר על ידי הרוסים עם כניסתם לפולין בגין "פעילות ציונית", ולאחר שהייה במעצר במהלך המלחמה הצטרף לצבא הפולני שהקימו הרוסים והגיע עם הלוחמים עד לברלין.
עם סיום המלחמה התמנה האב לרב בצבא הפולני ובמדי הקפיטן (סרן) הציל מאות ילדים יהודים שנמסרו למנזרים קתוליים על ידי הוריהם לפני השואה.
בקר למד בבית הספר ביל"ו בתל אביב והמשיך בישיבת בני-עקיבא בנחלים ואת שירותו הצבאי סיים בדרגת סרן כקצין קישור לכוחות האו"ם בסיני ואחר כך ביחידה לאיתור נעדרים.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת תל אביב במדע המדינה והיסטוריה של עם ישראל (1974) ותואר שני במדע המדינה (1976) ולאחר נישואיו לצביה יצא ללימודי הדוקטורט במרכז ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
הוא התמחה ביחסים בינלאומיים ובמיוחד בתחומי בקרת הנשק, האו"ם והאמנות הבינלאומיות הקשורות לכך.
לצד לימודי הדוקטורט הצטרף גם למשלחת ישראל באו"ם ושימש עוזר אישי לשגריר חיים הרצוג ואחר כך ליהודה בלום (1977–1982).
הוא גם הופקד מטעם המשלחת על דיוני בקרת הנשק באו"ם.
בתקופה זו בלטה פעילות האו"ם בבקרת נשק במערכה הדיפלומטית הערבית כנגד ישראל ובמיוחד בסוגיות החימוש הגרעיני.
פעילות זו הגיעה לשיא לאחר שישראל השמידה את הכור הגרעיני העיראקי אוסיראק ביוני 1981. לאחר חזרתו לישראל ב-1982 שימש בקר מרצה למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב (1982–1985) בתחומי היחסים הבינלאומיים, בקרת נשק ומדיניות החוץ הישראלית.
ב-1985, לאחר מינויו כמנכ"ל הקונגרס בישראל, המשיך להרצות באופן חלקי באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר 20 שנות פעילות בקונגרס היהודי העולמי חזר בקר לאקדמיה, ובשנים 2004–2006 שימש כמרצה בכיר בתוכנית לתואר שני לדיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-2007 התמנה לפרופסור אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון (תוכנית גולדמן) שבוושינגטון די.סי., ושם לימד במשך שנתיים עד קיץ 2009. בנוסף לקורס על הסכסוך הישראלי-ערבי לימד קורסים לתלמידי בית הספר לשירות החוץ בגורג'טאון על האו"ם בזירה הבינלאומית, על בקרת נשק ועל דיפלומטיה של יהודים.
בשהותו בוושינגטון הרבה להרצות בפני פורומים של המועצה האמריקנית ליחסי חוץ ברחבי ארצות הברית וגם הופיע בכינוסים יהודים של איפא"ק, בקונגרס האמריקני, במכוני המחקר, ובארגון הסטודנטים הלל.
ב-2010 חזר להרצות בתוכנית לדיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב ועל משפט בינלאומי פומבי בקריה האקדמית אונו.
במסגרת פעילותו בקונגרס כיהן בקר בשורה ארוכה של קרנות בינלאומיות שעסקו במשא ומתן, תקצוב והסדרי פיצויים על רכוש יהודי מהשואה בהולנד, נורווגיה, צ'כיה וסלובקיה.
הוא כיהן משך שנים רבות כחבר בוועד המנהל ביד-ושם, במוזיאון בית התפוצות, שם גם שימש כיו"ר ועדת הביקורת ומספר פעמים כיו"ר ועדת החיפוש הציבורית למנכ"ל.
היה חבר בהנהלת וועידת התביעות מגרמניה ובהנהלת הארגון היהודי להחזרת הרכוש היהודי.
שימש כיו"ר קרן קלר למורשת יהודית ודירקטור חיצוני בחברת אפריקה ישראל-מלונות, חברה ציבורית.
היה פעיל שנים רבות בוועד המנהל וחבר הנאמנים של אוניברסיטת בר-אילן, חבר בוועד המנהל של האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, בהנהלת העמותה לאחריות ארגונים לא ממשלתיים, לפעילות מול ארגוני זכויות אדם, ובעמותה למורשת פון ויזל.
בדצמבר 2007 הוענק לבקר פרס סמולר לעיתונאות מטעם הג'וינט העולמי בנושא יחסי ישראל והתפוצות "על ההישג המתמשך במאמץ להביא את דבר יחסי ישראל והתפוצות אל הקורא הישראלי."
בשנים 2004–2006 כתב במסגרת טור קבוע ב"הארץ" על יהדות העולם.
ביוני 2014 נבחר אבי בקר כמרצה המצטיין בתוכניות לתואר שני מטעם הפקולטה למדעי החברה.
סיפור מאבק הרעיונות הגדול בהיסטוריה" שיצא בהוצאת ידיעות ספרים בנובמבר 2013 היה במשך חודשיים ברשימות רבי המכר.
ב-4 ביוני 2015 נפטר לאחר מחלה קשה.
בקר היה נשוי לצביה, הם התגוררו בקריית אונו ולהם ארבעה בנים.
הוא החל את פעילותו בקונגרס כיועץ מדיני וב-1985 התמנה למנכ"ל הקונגרס בישראל.
ב-1994 התמנה למנהל הבינלאומי של הארגון וב-2001 לתפקיד הבכיר ביותר כמזכ"ל הארגון, הכפוף ישירות לוועד המנהל הבינלאומי.
הוא היה הישראלי הראשון שמונה לנהל ארגון של יהודי התפוצות, וכמזכ"ל הארגון ניהל את הארגון מניו יורק עד לפרישתו בסוף 2003. נשיא הקונגרס, אדגר ברונפמן, אמר כי "בחירתו של בקר מייצגת תפיסה חדשה והכרה בחשיבות המימד הישראלי בחיי העם היהודי."
עיקר פעילות הקונגרס היהודי העולמי בישראל מבוססת על תיאום מדיניות עם ממשלת ישראל, במיוחד משרד ראש הממשלה, משרד החוץ והכנסת.
משימתו הדיפלומטית של בקר הייתה לחזק את הבסיס המשותף בין זרועות המדינה, הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית עם ראשי הקהילות היהודיות בעולם המפוזרים בקרוב למאה מדינות במגוון שונה של פעילות, זהות וזרמים דתיים.
בנוסף לאירוח משלחות ההנהלה והקהילות מרחבי העולם היה בקר אחראי לארגון כינוסים רבי משתתפים של עצרת הקונגרס, ישיבות ההנהלה וחבר הנאמנים שכללו מפגשים מדיניים עם ראשי המדינה, חברי כנסת ואישי ציבור אחרים.
מכון המחקר והמועצה ליחסי חוץ
ב-1989 ייסד ד"ר בקר יחד עם ד"ר דוד קמחי את המועצה הישראלית ליחסי חוץ שפעלה בחסות המשרד בישראל.
נשיא המועצה היה דוד קמחי, לשעבר מנכ"ל משרד החוץ, ובקר שימש כמנכ"ל ומפעיל המועצה עד לפרישתו מהקונגרס ב-2003.
ב-1993 הקים בקר את מכון המחקר של הקונגרס היהודי העולמי ועמד בראשו עד 2003. המכון פרסם מאות מחקרים ודו"חות רקע בסוגיות של מדיניות יהודית בארץ ובעולם בשיתוף עם מומחים בעולם.
ב-1996 פרסם המכון את ספר הקהילות היהודיות בעולם (בעריכתו של בקר ובהשתתפות חוקרים ונציגים מקהילות בעולם) בעברית ובאנגלית אשר שימש כמקור אנציקלופדי ועדכני על מצב הקהילות היהודיות בתפוצות.
בקר היה שותף פעיל בתחום הדיפלומטי והתקשורתי במאבק בינלאומי של הקונגרס כנגד מועמדתו של ד"ר קורט ולדהיים לנשיאות אוסטריה.
ולדהיים כיהן כמזכ"ל האו"ם (1972–1981) והסתיר בביוגרפיה הרשמית שלו את ארבע השנים (1941–1945) שבהן שירת כקצין בוורמאכט במלחמת העולם השנייה ביחידות שביצעו פשעי מלחמה.
הקונגרס חשף מסמכים רבים, ובקר פעל עם עמיתיו להתריע בפני דעת הקהל את חומרת בחירתו של קצין נאצי פעיל, אשר היה שותף לפשעי מלחמה, לתפקיד כה בכיר וסמלי באוסטריה.
בקר יצא כנגד גישת "בת היענה" של אקדמאים, דיפלומטים ועיתונאים אשר ראו בעיסוק החטטני בשואה פגיעה ב"נורמליזציה" של הקיום היהודי ובמדיניות החוץ של ישראל.
הניו יורק טיימס ציטט את אבי בקר (ביוני 1988), בעקבות הפגנה שהוביל בירושלים, נגד פגישת האפיפיור יוחנן פאולוס ה-2 עם ולדהיים ועל "שיצא מגדרו כדי להעניק לגיטימציה לוולדהיים בזמן שהוא מנודה על ידי מדינות רבות בעולם".
בפולמוס בישראל ציטט בקר את דו"ח הוועדה הבינלאומית של ההיסטוריונים, אשר ולדהיים בעצמו מינה, שמצאה אותו אשם בשקרים וסיוע בביצוע פשעי המלחמה.
בקר הביע סיפוק כי ממשלת ישראל וגם חברי הכנסת מימין ומשמאל הפגינו אחדות יוצאת דופן בהתנגדותם להחזרת השגריר הישראלי לווינה וסירבו לקבל את הפרגמטיזם הציני שהציעו כמה שגרירים לשעבר אשר לא מצאו פסול בהגשת כתב האמנה של שגריר ישראל לנשיא האוסטרי.
(על השלכות מאבק ולדהיים על זיכרון השואה ראו בהמשך).
המאבק על העלייה והחיים היהודיים לאחר נפילת ברית המועצות
בשנות פעילותו של בקר בקונגרס התגבשו התהליכים הפנימיים בברית המועצות שהביאו לפתיחות חדשה (גלאסנוסט) ולבניה מחדש (פרסטרויקה) של הכלכלה בהנהגתו של מיכאיל גורבצ'וב.
כישראלי היה ד"ר אבי בקר מהראשונים שנפגשו עם מנהיגים פוליטיים בכירים, ראשי ממשלה ושרים, ברחבי מזרח אירופה הקומוניסטית וגם צפה בתחילת ההתארגנות לחידוש החיים היהודים בקהילות אלה.
בקר העביר ישירות לישראל את המסר ממנהיגי מזרח אירופה על כינון היחסים הדיפלומטיים.
בוויכוח הפוליטי על עתיד הקהילות במזרח אירופה הדגיש בקר כי יש לתת עדיפות לעלייה לישראל אך לא ניתן להתעלם מרצונם של יהודים להמשיך ולהתקיים כקהילה בגלות.
הוא ביקר את גישת הסוכנות היהודית ולשכת הקשר של הממשלה בישראל הממשיכים להתנהל בסגנון מחתרתי ומנסים להכתיב לקהילות מנהיגות מ'טעם' ודרכי פעולה.
הוא טען כי אין מנוס מפעילות יהודית גלויה ומוסדרת של חינוך יהודי לחיזוק הזהות והחיים הקהילתיים.
העלייה מברית המועצות היא יעד ראשון במעלה, הסביר, אך יש לעזוב את הפטרנליזם הישראלי ואסור לזנוח את אלה הנשארים שם.
כמזכ"ל הקונגרס תמך בהקמת הקונגרס האירו-אסיאתי במוסקבה, ובטקס היסוד בהשתתפות השר רוני מילוא מישראל ונשיא הארגון החדש אלכסנדר משקביץ, ציין כי "זו הפעם הראשונה שיהודים באזור הקימו ארגון מטרייה שיהיה פעיל בזירה הפוליטית"
באמצעות הקהילות היהודיות אספו משרדי הקונגרס ומכון המחקר שלו בישראל את המידע וההתרעות בתחום זה.
בקר מיסד את שיתוף הפעולה במחקר ובפרסום עם המכון לחקר האנטישמיות באוניברסיטת תל אביב.
ביולי 1992 ושוב ב-2002 כינס הקונגרס היהודי העולמי ועידות בינלאומית בבריסל נגד אנטישמיות ובקר היה גם מופקד על הכנת ניירות העבודה, ארגון המשלחת הישראלית והפקות התוכן בכינוסים.
במאמריו יצא בקר נגד השאננות של ישראלים אשר טענו כי בעולם של גלובליזציה חייבת ישראל לחפש לעצמה את הקיום הנורמלי ולחדול מתחושת הרדיפה של האנטישמיות.
בקר ציין כי "בניגוד לחזונו של הרצל, קיומה של מדינה יהודית עצמאית לא העביר מן העולם את האנטישמיות".
ב-2002 גינה בקר את מה שכינה "אנטישמיות בכסות אינטלקטואלית" שבה אקדמאים, אינטלקטואלים וארגוני זכויות האדם התמקדו בתקיפת ישראל ("האנטישמיות החדשה").
מכון המחקר של הקונגרס הוציא דו"חות רבים על המתרחש בקהילות שונות בתחום זה.
בקר התריע על מה שהגדיר כ"ברית לא קדושה של גורמי שמאל באירופה, האינטלקטואלים עם הפונדמנטליזם המוסלמי, המסכנת את ישראל והיהודים".
ביולי 2002 ארגן בקר, בשיתוף משרד החוץ, כינוס ארגונים יהודים בלונדון לתיאום המערכה נגד המשך הפעילות האנטי-ישראלית של ועידת האו"ם נגד גזענות.
בדיונים בסוגיית הזהות היהודית מצא עצמו בקר במחלוקת עם ישראלים שסברו כי לא ניתן לשמור על המשכיות יהודית בגולה וטענו כי העתיד יהודי מובטח רק בישראל (להלן על הוויכוח עם א.ב.
בקר טען כי המגמות הפוסט-ציוניות בחברה הישראלית מוכיחות שאין תחליף לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות.
הוא הביע התנגדות להשתלחות ביהודי התפוצות שהשמיע נשיא המדינה עזר ויצמן וטען כי מול שקיעת האתוס הציוני בישראל ונוכח התפשטות ההתבוללות בתפוצות על שני הצדדים לבחון מחדש את שיתוף הפעולה הנדרש לחיזוק הזהות היהודית.
המאבק להחזרת הרכוש היהודי מהשואה
כמי שהיה אחראי מטעם הקונגרס במגעים הדיפלומטיים עם ממשלת נורווגיה על החזרת הרכוש היהודי מהשואה הצליח בקר לסמן את המודל (שקיבל כינוי "מודל אוסלו") להקמת ועדות החקירה הממלכתיות ברחבי אירופה (למעלה מ-50) לבדיקת האחריות הפיננסית והמוסרית של ממשלות על שוד הרכוש.
בקר הגיע פעמים רבות לאוסלו למשא ומתן עם השלטונות (בשיתוף הקהילה היהודית) והגדיר את ההסכם כתקדים גם "לגבי מדינות בהן היו קהילות יהודיות גדולות ועשירות יותר".
סקירה מפורטת על חשיפת הפרשה בנורווגיה וחלקו של בקר בתהליך במאמריו של סמי כהאן.
היו שטענו, בישראל וביהדות העולם, שאין זה מכובד לנהל את המערכה על השואה באמצעות תביעות כספיות.
להם השיב בקר בריאיון ל"הארץ": "שואלים אותי הרבה למה אנחנו הולכים על כסף.
הרי זה לא יפה, זה מחזק סטריאוטיפים על יהודים.
צריך דווקא ללחום עבור צדק ומוסר.
והתשובה היא, שרק באמצעות הטיפול בנדל"ן, בזהב, באמנות, אפשר להבין איך עבדה המכונה הנאצית, איך עבד שיתוף הפעולה, שלא רק גרמניה אשמה." נורווגיה שימשה לקונגרס "חוד החנית בפריצת חומת השתיקה שהקיפה את מערב אירופה מאז השואה" וכדברי בקר: "ראינו את נורווגיה כמודל של מדינה מערב אירופית המוכנה לחקור את עצמה."
בקר ניהל את המשא ומתן מטעם הקונגרס ומטעם הארגון להחזרת הרכוש היהודי (איל"ר) בשורה של מדינות באירופה: נורווגיה, הולנד, צ'כיה, סלובקיה, איטליה, ספרד ופורטוגל והיה גם חבר בוועדות הממלכתיות מטעם הממשלות לחקירה ולהסדר הפיצויים על הרכוש היהודי.
בנוסף השתתף במפגשים על הרכוש היהודי עם הבנקים השווייצרים, חברות הביטוח ודיונים בקונגרס האמריקני ובפרלמנט האירופי בנושא.
בקר יזם בקונגרס מהלך בינלאומי להפעלת דעת הקהל בסוגיית הפליטים היהודים מארצות ערב במערכה נגד התביעה לזכות השיבה של הפלשתינאים וכנגד סוכנות האו"ם לפליטים הפלשתינאים אונר"א.
לדברי בקר אונר"א נועדה, על פי הגדרת המנדט ודרכי הפעולה שלה, "להנציח את הבעיה" במקום לפתרה.
המערכה הבינלאומית על דעת הקהל כללה 12 כינוסים בינלאומיים שיזם הקונגרס בצפון אמריקה ואירופה ופעילות הסברה וקידום חקיקה בקונגרס האמריקנים והפרלמנט האירופאי אשר בכולם השתתף והופיע אבי בקר.
עשרות כתבות התפרסמו בנושא ובמהלך הכינוסים הופיעו מנהיגים פוליטיים, משפטנים בכירים וניתנו עדויות של יהודים יוצאי ארצות ערב על הגירוש והרכוש שהוחרם.
בעיתונות הישראלית הוגדר אבי בקר כמי ש"מוביל (את) המאמץ לרפורמה מקיפה ביעדי אונר"א" שהיה לדבריו (ביולי 2003) "לגוף פוליטי ומנוף לגידול בגילויי האנטישמיות באירופה".
מאמרו של בקר על אונר"א, הופץ כמסמך רשמי בקונגרס האמריקני בהמלצתה של חברת בית הנבחרים ג'אניס שאקובסקי מאילינוי לקדם דיון על רפורמה בארגון ובמחנות הפליטים.
המאמר העלה שאלות נוקבות על תרומת סוכנות האו"ם לטרור הפלסטיני והצורך בבדיקה קפדנית של הסיוע האמריקני (יותר מרבע מתקציב אונר"א).
בקר גם הצהיר כי הקונגרס יזום חקיקה בארצות הברית לדרישת פיצויים עבור הפליטים היהודים יוצאי ערב במסגרת הסדר ישראלי פלסטיני.
העיתונות האמריקנית דיווחה על המערכה שניהל בקר להכרה בזכויות היהודים יוצאי ערב, הופעותיו בוועדות הקונגרס האמריקני, ומכתבה של יו"ר תת-הוועדה למזרח התיכון חברת הקונגרס אליאנה רוס-לאטינן שהודתה לבקר על מאמציו.
כתוצאה מפעילות זו התקבלה בסוף אוקטובר 2003 החלטה (חקיקה הצהרתית) בקונגרס האמריקני הקוראת בפעם הראשונה להכרה בדרישות הפיצויים של יהודי ערב כחלק מכל הסדר בין ישראל לפלשתינאים ודורשת כי אונר"א תפעל ליישוב קבע של הפליטים הפלשתינאים.
בקר היה פעיל בדיאלוג הבין-דתי עם נוצרים ומוסלמים בעולם ובארץ.
הוא השתתף במפגשים עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני ברומא ועם קרדינלים קתוליים רבים במדינות כמו ברזיל, ארגנטינה, הונגריה ועוד.
חלק מהמפגשים התקיימו במסגרת IJCIC) International Jewish Committee for Interreligious Consultations), גוף התיאום של הארגונים היהודיים להתייעצות בין דתית.
במפגש יהודי-מוסלמי הוביל בקר משלחת של ראשי הקהילות היהודיות עם המופתי של פריז (ינואר 2002), שהעניק למשלחת היהודית את המהדורה המהודרת של הקוראן בהוצאת המלך הסעודי.
במחקר מאוחר יותר מצא בקר במהדורה זו את הטענה המוסלמית כי האסלאם החליף את היהודים כעם הנבחר.
מרוצי חימוש: הקשר בין נפט לחימוש
לפני שסיים את עבודת הדוקטורט פרסם בקר מאמר על הקשר ההדוק בין רווחי העתק של המדינות מפיקות הנפט, בעיקר ערביות, והוצאותיהן על חימוש.
ככל שעלו רווחי הנפט כך גם עלו הוצאות החימוש שלהן במאות אחוזים.
המאמר מ-1982 התריע על ערעור הביטחון והיציבות באמצעות מכירות הנשק, כולל מרכיבים לפיתוח חימוש גרעיני.
מעצמות העל, ובמיוחד ארצות הברית, בריטניה וצרפת היו שותפות ציניות לתהליך וכך "מיחזרו" את מה ששילמו לערבים עבור הנפט.
הספר שהוציא בקר בעקבות הדוקטורט עסק בפוליטיקה של בקרת נשק באו"ם ובהיבטים של המשפט הבינלאומי על פי מגילת האו"ם ואמנות בינלאומיות ובמיוחד האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני מ-1968.
הספר מציג את מסמכי העבודה של המשא ומתן בוועדות האו"ם בין הגושים הפוליטיים (כבסיס לאמנות בינלאומיות): המערב, המזרח, העולם השלישי ועוד.
הספר מסביר את עליית גוש המדינות הבלתי-מזדהות ושינוי בדפוסי העימות של המלחמה הקרה: במקום מאבק בין מזרח למערב הדרום (המדינות העניות והמתפתחות באו"ם) כנגד הצפון (המתועש והעשיר).
בקר פרסם מאמרים נוספים על האו"ם וב-2014 כתב על "כוחות האו"ם לשלום: דיפלומטיה מונעת ומגבלותיה." המאמר מסביר כיצד למרות הפרישה הרחבה של כוחות האו"ם ברחבי העולם ובמזרח התיכון הם נעדרים יכולת ממשית להשפיע ולממש את יעדי בקרת הנשק ומניעת מלחמות.
בקר הציג את הפרובלמטיקה המיוחדת של העמימות הגרעינית של ישראל והמכשולים בפני פירוז גרעיני במזרח התיכון.
וגם הגיש מאמר מיוחד בנושא לכתב העת של האו"ם על פירוק נשק.
בעקבות תקיפת הכור הגרעיני בעיראק, מבצע אופרה (יוני 1981) התעמת עם הנציג העיראקי בוועדת האו"ם.
ב-1988 פרסם בקר בארצות הברית את ספרו השני על האו"ם וישראל.
(מהדורה מוקדמת ומקוצרת יצאה בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן ב-1985).
הספר סוקר את מאבקיה של מדינת ישראל באו"ם מאז הקמתה, עד להוקעת ישראל בהחלטה שהשוותה את הציונות לגזענות ב-1975. הספר מציג את הנסיבות הפוליטיות ומשחק האינטרסים שהוליד את הגוש האנטי-ישראלי, 'הרוב האוטומטי', באו"ם.
הוא מנתח את היסודות האנטישמיים באו"ם כחלק ממאבק הדמוקרטיות בדיקטטורות ומסורת הפולמוסים שניהלו נוצרים ומוסלמים כנגד יהודים בימי הביניים.
בכמה מאמרים וערכים עבור האנציקלופדיות העברית ויודאיקה עדכן בקר את מאבקי ישראל באו"ם כולל גם ביטול החלטת עצרת האו"ם המשווה את הציונות לגזענות מ-1991.
עם כניסתו של השיח על זכויות האדם למרכז הזירה הבינלאומית, בעקבות סיום המלחמה הקרה, עבר בקר להרחבת הדיון על האו"ם לתחומי זכויות האדם, המשפט הבינלאומי ההומניטרי ודיני הלחימה.
מאמריו עסקו במהפכה שעבר המשפט הבינלאומי עם נפילת ברית המועצות שבישרה בעיני רבים את "קץ ההיסטוריה." ישראל הפכה לדבריו לקרבן העיקרי של תהליכים אלה ובתחום המשפט הפלילי הבינלאומי, עמדה בפני מתקפה של דה-לגיטימציה במיוחד במועצת האו"ם לזכויות אדם בז'נבה הנשלטת בידי הדיקטטורות ומפירות זכויות האדם המובילות בעולם.
מחקרים על ישראל-תפוצות וזהות יהודית
יהודי ברית המועצות: זהות ופוליטיקה
ב-1991 התפרסם בארצות הברית ספר בעריכתו של בקר, עם פרופ' יעקב רואי, שעסק בזהות ותרבות יהודית בברית המועצות.
הספר כלל סקירות בתחומי התרבות היהודית בברית המועצות והשינויים הדרמטיים שהתחוללו בתקופת הדמדומים של הקומוניזם.
מאמרו של בקר התמקד במימד הפוליטי הבינלאומי: "יחסי מעצמות העל והזהות היהודית בברית המועצות".
המאמר טען כי גלי ההגירה (למדינות המערב) והעלייה של היהודים שמשו ברומטר ליחסי המעצמות ארצות הברית וברית המועצות ושיקפו את תהליך הדטאנט (הפשרה), זכויות אדם והטילים הגרעיניים.
בספר מזכיר בקר את המגעים המדיניים של הקונגרס ומנתח את השפעת הארגונים היהודים על מדיניות מוסקבה כלפי העלייה ההמונית לישראל.
בשורה של מאמרים סקר בקר את המאבק לעלייה ("שלח את עמי") בהיבטים היסטוריים, דיפלומטיים וסוציולוגיים.
הוא טען כי לצד ההשפעות האדירות בתחום הדמוגרפיה וההון האנושי עבור ישראל המאבק תרם "להיחלשותה של מעצמת העל הגרעינית והמחיש גם בעיני עצמה את מחדלי השיטה והאידאולוגיה הקומוניסטית".
כשם שהבינו ראשי הקרמלין "כי הכלכלה הסובייטית כורעת תחת עיוותי הקומוניזם...כך גם...חלחלו פנימה הרעיונות לזכויות האדם, התנגדות לאנטישמיות ולדיכוי, והכשירו את הקרקע לקריסה הגדולה".
בין בבל לירושלים: זהות, "נורמליות" והמשכיות יהודית
כישראלי שעבד עם יהודי התפוצות הקדיש בקר מחקרים ומאמרים למתח בין המרכזים בישראל ובגולה בפרספקטיבה היסטורית.
לצד הציונות לא ניתן להתעלם, כדבריו, כי "היהודים הם בעצם עם גלובלי, הם תמיד תמכו בגלובליזציה, עוד לפני שהמושג ירד אל העולם".
יש ליהודים תודעה של שליחות, "אור לגויים", כדי להפיץ רעיונות וערכים מוסריים אך גם להוביל תהליכים של גלובליזציה כלכלית.
לסיכום: "פיזורן של ישראל בין האומות הוא עובדה ניצחת שלא ניתן לדחות אותה בטענות של "שלילת הגלות".
תפקיד יהודי התפוצות עם השלכותיו הכלכליות, גם בעידן של ריבונות וממלכתיות, מדגים שוב עד כמה שברירי הוא נרטיב הנורמליזציה בהיסטוריה היהודית."
מדינת ישראל, למשל, המשיכה את חזונו של בנימין זאב הרצל בסיוע למדינות אפריקה בדיפלומטיה של תיקון עולם.
אך על הישראלים להבין כי כפי שהוכיח ניצחונו של התלמוד הבבלי על הירושלמי, יש בגלות מאז ומתמיד כוחות יצירה שמתסיסים ומחדירים חיוניות להוויה היהודית.
במאמריו דוחה בקר גישות פוסט-ציוניות המתכחשות לייחוד ההיסטורי ולרעיון הבחירה היהודי וטען כי האובססיה להיות 'ככל העמים' מביאה לניכור ישראלי מיהודי התפוצות.
ב-1995 כתב על סכנת הפוסט-ציונות בחברה הישראלית, וב-2009 הדגים כיצד נפגעו מעמד ה'היסטוריונים החדשים' והפוסט ציונות.
בספרו "מיהו העם הנבחר?" מציג בקר את המאבק בין נושאי הדגל של דמות "היהודי החדש", כמו הסופר יוסף חיים ברנר, איש העלייה השנייה, לבין הרב אברהם יצחק הכהן קוק שדיבר על סימני הגאולה והתחייה הלאומית כתהליך של התחדשות יהודית.
בקר יצא כנגד האסכולה ה'ברנרית' וממשיכיה כמו הסופר א.ב.
יהושע, הבולטים בגישת הניכור והבוז ליהודי הגולה.
מצד אחד התריע בקר על שיעור ההתבוללות הגובר בתפוצות שהופך את היהודים בעולם ל"יצורים בסכנת הכחדה" אך הזהיר מפני התגברות הניכור בין ישראל לתפוצות המסכנת את הזהות היהודית.
כבר אז סבר שיש לפעול ל"הגדרה רחבה יותר של הזהות היהודית (בחבר המדינות), כי הניסיון מלמד שרבים מאלה שלא נספרו בידי הדמוגרפים עשויים להגיע, בסופו של דבר, לישראל ולהיות אזרחיה לפי חוק השבות".
במחקרים שונים עסק בקר במימד האנטישמיות שאותו ראה כגורם קבוע בקיום היהודי.
ב-2003, טען אבי בקר כי "האנטישמיות של תחילת האלף השלישי החזירה רבים לזיכרונות שניסו להדחיק" ויצרה חיבור חדש לגורל היהודי בישראל ובתפוצות.
בקר הדגים כיצד יהודים ליברלים בישראל ובארצות הברית כמו הסופר עמוס עוז ונשיא אוניברסיטת הרווארד לורנס סאמרס (מי שהיה מזכיר האוצר של ארצות הברית) הזדעזעו, כל אחד בנפרד, מעליית האנטישמיות, במסווה של אנטי-ציונות.
התקוות לעידן חדש ביחס כלפי ישראל והיהודים נמוגו והסטריאוטיפים האנטישמיים הקלסיים חזרו ושוב הואשמו היהודים כמו בפרוטוקולים של זקני ציון, כאחראים לכל עוולות העולם, וכיצד ישראל הופכת ל"מרעילת הבארות המודרנית של המשפט הבינלאומי".
במאמרו, וגם בספרו, התנצח בקר עם א.ב.
יהושע אשר הציע הסבר משלו לתשתית האנטישמיות ותלה זאת בזהותו הבלתי ברורה של היהודי המטיל פחד על סביבתו.
לדברי יהושע האנטישמיות מאז ומתמיד לא הייתה קשורה לשנאה או קנאה ביהודים, כדברי בקר, אלא מהפחד מהצירוף בין דת ללאומיות.
אסונם של היהודים באירופה הנוצרית נבע לדבריו מ"כניסתנו העמוקה לתוך זהויות של עמים אחרים...אי הבהירות שלנו והגמישות שלנו והחודרנות שלנו מפחידה אותם...כאוס זהותי כמו של היטלר נדבק באי הבהירות היהודית ויוצר את האסון הכי נורא שפקד איזשהו עם אי פעם.".
לדברי יהושע גם מדינת ישראל המטשטשת את גבולותיה "משגעת את היהודים ומשגעת את האנטישמים.
משגעת את הערבים ומשגעת את הנוצרים".
בוויכוח עם בקר חזר יהושע על תביעתו "להיגמל ממה שתקעו לנו שם בסיני", כדי לעקור את רעיון הבחירה היהודי שמונע את ה'נורמליות'.
בקר דחה את הסברו לאנטישמיות כ"אינטראקציה פתולוגית" וטען כי לא ניתן להאשים את היהודים חסרי המגן בגלות כמסובכים בזהותם וכיוצרי אנטישמיות.
תשתית האנטישמיות לדברי בקר היא השנאה לנבחר, הנובעת מהקנאה והתסכול נוכח ראשוניות היהודים בהפצת רעיון הבחירה, ומניסיון להשפיל את היהודים ככל הניתן כדי לבסס את גישת החילופין, לפיה העם הנבחר הוחלף, שנמצאת בבסיס הנצרות והאסלאם.
(דיון בהרחבה בספרו מיהו העם הנבחר).
בספר שערך בנושא הדגיש בקר את תהליך התמודדות מדינות אירופה מול זיכרון השואה שאותו ניסו להדחיק ואפילו להכחיש.
הספר מכנס מאמרים של מומחים על שוד הרכוש, האמנות וההיבט המשפטי.
בקר הציג במבוא את התמודדות אירופה עם מיתוסים לאומיים על השואה ובמאמר נוסף את מלכוד מיתוס הנייטרליות של שווייץ.
במחקריו הסביר בקר את המימד הפסיכולוגי שבו היו נתונות מדינות באירופה שהדחיקו משך 50 שנה את הדיון הציבורי על אשמתן בשואה.
רק לקראת סוף המאה ה-20 התעורר הציבור והתקשורת ואנשי רוח היסטוריונים' מדינאים ועיתונאים החלו בהתמודדות אמיצה עם עברם.
את התהליך כינה בקר "הפסיכואנליזה העצמית של אירופה" שאילצה עמים שלמים לבחון מחדש את המיתוסים הלאומיים שלהם.
האוסטרים בחנו מחדש את ה'אנשלוס' (הסיפוח) הנאצי, הצרפתים את משטר וישי הפרו-נאצי, ההולנדים התעמתו עם הסמל 'אנה פרנק' וגילו שלא היה זה סיפור של הצלה בלבד, והנורווגים הבינו כי ראש ממשלתם קוויזלינג, משתף הפעולה עם הנאצים, לא היה לבדו.
"היה זה נוח למקד את הוויכוח (ההיסטורי)" כתב בקר "על אשמת גרמניה הנאצית...(אך) תביעות על רכוש מבליטות את העובדה שלא היה אפשרי לממש את מזימותיה של גרמניה בלי שיתוף הפעולה הנלהב של פושעי מלחמה בני לאומים אחרים ובלי עומדים מן הצד חמסניים שניצלו את מצוקת שכניהם היהודים".
במאמר שפרסם ב-2009 הסביר מדוע רק לאחר 60 שנה קיבלה אושוויץ את ההכרה הרשמית בזיכרון האירופי ובהחלטת עצרת האו"ם.
כמו בתהליך פסיכולוגי הזדקקו מדינות אירופה ל"טיפול בהלם" ורק אז פנו גם לשכתב חלק מספרי הלימוד וההיסטוריה הלאומית שלהן.
בצטטו דוברים באוסטריה הדגים כיצד "פרשת וולדהיים עשתה למען חינוך דעת הקהל בעולם על מהות הפשעים הנאציים וכנגד הכחשת השואה יותר מאשר הרבה ספרי היסטוריה".
בשני ספרים ובשורה של מאמרים עסק בקר בסוגיית העם הנבחר ובעיקר במאבק בין הדתות על כתר הבכורה והבחירה.
תחילה פרסם את ספרו על רעיון הבחירה בארצות הברית ב-2008 שהתמקד בסוגיות שונות: הרעיון ביהדות, בנצרות ובאסלם ובזירות המאבק: האנטישמיות, השואה, הסכסוך על ארץ ישראל וירושלים.
במאמרים שכתב הדגיש שלא ניתן לטפל בסכסוך הישראלי-ערבי מבלי לתת את הדעת ליריבות הדתית הנובעת מתחרות על בחירת האל.
בנובמבר 2013 יצא ספרו "מיהו העם הנבחר?
- סיפור מאבק הרעיונות הגדול בהיסטוריה" בהוצאת ידיעות ספרים שהיה גם ברשימות רבי המכר.
הספר נכתב בהשפעת פעילותו של בקר שבמהלכה למד, תחילה באו"ם ואחר כך בקונגרס היהודי העולמי, "כיצד שב ועולה רעיון העם הנבחר היהודי בשיחות עם מדינאים ומנהיגים, באופן ישיר ועקיף, גם אם ברמיזה רועמת ולעיתים צורמת, ברקעם של דיונים מנומסים ומתורבתים."
הספר נבנה סביב סיפור חייהם של ארבע-עשרה דמויות של תקופות היסטוריות, דתות, תפקידים ומגדר.
כולן דמויות מפתח להבנת מקומו של רעיון הבחירה בתקופתן: מל גיבסון, רבי עקיבא, רבי יהודה הלוי, אוגוסטינוס הקדוש, מוחמד, מרטין לותר, בנימין דישראלי, ג'ורג' אליוט, הרב אברהם יצחק קוק, הסופר יוסף חיים ברנר, ש"י עגנון, המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, אנה פרנק.
באמצעותם מנסה בקר להוכיח עד כמה משמעותי היה המאבק על כתר העם הנבחר בפרשות דרכים שונות במהלך ההיסטוריה.
"מיהו העם הנבחר?" נשען על כתבי הקודש של שלוש הדתות המונותיאיסטיות אך גם על מאות מקורות מן המחקר המודרני ההיסטורי, הפוליטי, התאולוגי והפסיכולוגי.
מבחינה יהודית, טוען בקר, לא ניתן להתעלם מתפקידו ההיסטורי של רעיון הבחירה כמתסיס, מפרה אך גם כמוקד לשנאה, ולכן לא ניתן להבין את שנאת ישראל לדורותיה בלעדיו.
עבור היהודים משמשת הבחירה כייעוד וכשליחות אך גם "כגורל שקשה להימלט ממנו."
סיפור מאבק הרעיונות הגדול בהיסטוריה, ידיעות ספרים, תשע"ד, 2013.
הקהילות היהודיות בעולם (עורך ראשי) ידיעות אחרונות, 1996.
האו"ם וישראל מהכרה להוקעה, אוניברסיטת בר-אילן, 1985.
"פרוק נשק ובקרת נשק", האנציקלופדיה העברית, כרך מילואים 1980–1993.
"האו"ם", האנציקלופדיה העברית, כרך מילואים 1980–1993.
אבי דבוש (נולד ב-8 במרץ 1976) הוא פעיל סביבתי, חברתי ופוליטי ישראלי, יועץ ארגוני ומנכ"ל שומרי משפט - רבנים למען זכויות אדם.
אבי דבוש נולד וגדל בשכונת העתיקות באשקלון.
התחנך בחינוך הממלכתי-דתי, למד בישיבת אור עציון והדריך בבני עקיבא.
סיים תואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני בסוציולוגיה ארגונית.
במהלך לימודיו בתיכון התנדב ועבד עם ילדים ונערים על הרצף האוטיסטי ועם בני משפחותיהם.
הקים וניהל מסגרת לנערים על הרצף האוטיסטי, בקיבוץ רבדים.
בין השנים 2002–2005 היה פעיל ב"מגמה ירוקה", והוביל מטעמה את המאבק המוצלח נגד התוכנית להקמת יחידת כוח פחמית שלישית בתחנת הכוח רוטנברג באשקלון.
מסוף 2005 עבד בשתיל, מיסודה של הקרן החדשה לישראל.
שם הקים את הפורום לסלולריות שפויה, ריכז קואליציות חברתיות, עבד כמארגן קהילתי של משתתפי "תוכנית ויסקונסין", וניהל את התחום הסביבתי-קהילתי בשתיל.
ב-2009 היה ממובילי ההקמה של ועד עובדים בקרן החדשה לישראל ובשתיל במסגרת כוח לעובדים.
ב-2010 נבחר ליו"ר אספת הנציגים של כוח לעובדים.
דבוש התגורר בברור חיל ובשדרות.
ועבר לקיבוץ נירים עם זוגתו.
היה ממקימי "התנועה לעתיד הנגב המערבי" שנוסדה במהלך מבצע צוק איתן ב-2014 ודרשה הסדרה מדינית למצב ברצועת עזה.
לאחר המבצע הצטרף גם ליוזמת ארץ לכולם שתומכת בכך שבארץ ישראל יהיו שתי מדינות ריבוניות עם גבולות פתוחים ומסגרת קונפדרטיבית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 התמודד על מקום ברשימת מרצ לכנסת והגיע למקום השמיני.
אחרי הבחירות הוביל את ההצעה לקיים במרצ פריימריז פתוחים ליושב ראש התנועה ולמועמדיה לכנסת, הצעה שאליה הצטרפה זהבה גלאון והתקבלה ברובה בינואר 2018.
דבוש הכריז על מועמדותו בבחירות לראשות מרצ שהתקיימו ב-22 במרץ 2018, אולם כעשרה ימים לפני הבחירות הודיע על פרישתו מהמירוץ ותמיכתו במועמדותה של תמר זנדברג.
בפריימריז לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הגיע למקום העשירי ברשימה.
ביוני 2019 החל לשמש בתפקיד מנכ"ל ארגון שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם.
ביוני 2020 הודיע דבוש שהחליט לעזוב את הנהלת מפלגת מרצ.
את ההחלטה נימק בביקורת על שינוי אופיה ממפלגת שמאל ל"מפלגה סקטוריאלית חילונית" ועל מהלכי האיחוד עם ישראל דמוקרטית והעבודה-גשר.
ב-2021 יצא לאור בהוצאת פרדס ספרו "מרד הפריפריות", בו הוא מנתח את היחסים בין מרכז לפריפריה בישראל, וקורא למגר את הפערים ביניהם.
בספטמבר 2024 הוסמך לרב במסגרת בית המדרש לרבנות ישראלית של מכון שלום הרטמן.
בנובמבר 2024 הוכרז כזוכה בפרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי לשנת 2023.
דבוש אב לשניים ונשוי בשלישית.
הוא מסורתי והתגורר בקיבוץ נירים.
לאחר התקפת הפתע על ישראל, משפחתו הייתה מפונה עם רוב תושבי הקיבוץ באילת, ובבאר שבע.
אברהם (אבי) גבאי (נולד ב-22 בפברואר 1967) הוא פוליטיקאי לשעבר, מנהל ואיש עסקים.
שימש בעבר כשר להגנת הסביבה מטעם מפלגת כולנו ויו"ר מפלגת העבודה וחבר הכנסת מטעמה.
בשנים 2003–2013 שימש מנכ"ל בזק בינלאומי ומנכ"ל בזק, ומאוחר יותר, מנכ"ל סלקום.
אבי גבאי נולד בירושלים וגדל בשכונת בקעה.
הוא השביעי מבין שמונה ילדים של משה ושרה שעלו ממרוקו לישראל ב-1964, שלוש שנים טרם לידתו.
משפחתו התיישבה במעברת צפון תלפיות, אמו עבדה במעון של אקי"ם ואביו עבד כטכנאי בזק.
בכיתה ד' אובחן גבאי כמחונן, בתיכון למד בגימנסיה העברית רחביה.
ב-1985 התגייס לצה"ל ושירת כקצין מודיעין בגזרת לבנון.
השתחרר לאחר ארבע שנים והגיע לדרגת רב-סרן במילואים.
עם שחרורו מהצבא החל בלימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית, ובהמשך סיים גם תואר שני במנהל עסקים.
את דרכו המקצועית החל ב-1994 באגף התקציבים במשרד האוצר כרפרנט ורכז צוות תקשורת ומחשוב משרדי ממשלה.
לאחר ארבע שנים וחצי, בשנת 1998, עבר לחברת "בזק" בעת שהייתה בתהליך הפרטה ו-48% ממניותיה הוחזקו בידי הציבור.
בתפקידו הראשון בחברה שימש עוזר בכיר למנכ"ל עמי אראל.
בהמשך מונה לסמנכ"ל משאבי ניהול, תפקיד שמילא כחצי שנה.
לאחר מכן, במשך שלוש שנים וחצי, כיהן כסמנכ"ל כלכלה ואסטרטגיה, תפקיד שמילא עד שנת 2003, אז עבר לכהן כמנכ"ל בזק בינלאומי.
במסגרת חקירת פרשת הסוס הטרויאני ב-2005, שבה נחשף כי חברות גדולות בישראל השתמשו או נפלו קורבן לתוכנת ריגול תעשייתי, נחקר גבאי באזהרה ונשלח לחמישה ימי מעצר בית.
התיק נגדו נסגר מחוסר אשמה.
לאחר פרישתו מ"בזק" הוזכר שמו בהקשר לקבוצה שניסה לגבש לרכישת אל-על.
בפברואר 2014 מונה ליו"ר ועדת בדיקה ציבורית מיוחדת לבדיקת הסיבות לקריסתו הפיננסית של המרכז הרפואי הדסה.
בין השנים 2014 - 2019 עסק גבאי בתחום הפוליטי.
לאחר שהודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים, בינואר 2020, מונה גבאי למנכ"ל סלקום.
בנובמבר 2021 הודיע על התפטרותו מהתפקיד.
וכעבור ימים אחדים בנובמבר 2021 נחתמה עסקה לרכישת מניות פרטנר שבידי האצ'יסון ומפואה תמורת 300 מיליון דולר על ידי קבוצה שכללה את אבי גבאי, שלמה רודב, הפניקס אחזקות, כלל ביטוח, מנורה מבטחים החזקות וקבוצת ארקין של מורי ארקין.
לאחר השלמת העסקה מונה גבאי למנכ"ל פרטנר, והוא נכנס לתפקידו ב-1 ביוני 2022.
במהלך 2014 חבר גבאי למשה כחלון, אותו הכיר כאשר עבד מולו כמנכ"ל "בזק" בתקופת כהונתו של כחלון כשר התקשורת, וסייע בהקמת מפלגת "כולנו".
בבחירות לכנסת העשרים שימש כיו"ר מטה הבחירות של המפלגה, אך לא הוצב ברשימתה לכנסת.
עם הקמת הממשלה מונה לשר להגנת הסביבה, כשר שאינו חבר הכנסת.
כשר להגנת הסביבה התווה גבאי תוכנית לאומית להפחתת זיהום האוויר באזור חיפה ב-50 אחוזים עד 2018, עסק בקידום השימוש בכלי רכב חשמליים, היברידיים ובעלי רמה נמוכה של זיהום אוויר והוביל את מינוי החברה לשירותי איכות הסביבה לזרוע הביצועית של המדינה לניהול שיקום הקרקעות בבסיסי צה"ל שיפונו ומתחמי תע"ש.
בסוף 2015 הוביל לצמצום של 15% בשימוש של חברת החשמל בפחם.
במהלך 2015 הורה להפסיק את מימון קופי המקוק שנפדו מחוות מזור.
במרץ 2016 אושר בכנסת החוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד–פעמיות שהוגש לכנסת טרם מינויו של גבאי לשר.
החוק קובע כי רשתות השיווק יחויבו לגבות מחיר של 10 אגורות לשקית ויעבירו את ההכנסות לפרויקטים סביבתיים.
בתקופת שבתו בממשלה היה השר היחיד שהתנגד למתווה הגז שגיבשה הממשלה.
הוא מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לגיבוש מדיניות ממשלתית חדשה בנוגע לקק"ל.
בתוך שלושה חודשים הושגה חתימה על הסכם, לפיו תעביר קק"ל למדינה 2.2 מיליארד ש"ח.
ב-27 במאי 2016 התפטר מתפקידו כשר להגנת הסביבה, במחאה על צירוף מפלגת ישראל ביתנו לממשלה ומינויו של אביגדור ליברמן לשר הביטחון במקום משה יעלון.
הוא אמר כי מינוי זה מוביל להקמת "ממשלה קיצונית", והוסיף "אנחנו חייבים לעצור את התהליך שאני חושש שמוביל להרס הבית השלישי".
בדצמבר 2016 הצטרף למפלגת העבודה.
במרץ 2017 הודיע על התמודדותו בבחירות המקדימות לראשות מפלגת העבודה, שנקבעו ל-4 ביולי 2017. בסיבוב הראשון קיבל 27% אחוזים מהקולות (מקום שני) והעפיל לסיבוב השני, שהתקיים ב-10 ביולי.
בסיבוב השני ניצח את עמיר פרץ ונבחר לראשות המפלגה, לאחר שזכה במעל ל-52 אחוזים מקולות הבוחרים.
ביוני 2018 נקנס בידי מבקר המדינה בתשעים אלף ש"ח בגין חריגה של כחצי מיליון ש"ח מתקרת ההוצאה המותרת בבחירות המקדימות.
אף שגבאי הוביל את הסיעה הגדולה באופוזיציה, הוא לא היה חבר הכנסת, ולכן לא היה יכול לשמש כראש האופוזיציה.
את תפקיד זה המשיך למלא, לבקשתו של גבאי, יושב הראש הקודם של המפלגה, חבר הכנסת יצחק הרצוג.
לאחר התפטרותו של הרצוג ביולי 2018 מילאה את התפקיד ציפי לבני, בעקבות הסכם שאליו הגיעה עם גבאי.
בעקבות פירוק "המחנה הציוני" מונתה שלי יחימוביץ' ליו"ר האופוזיציה.
לאחר בחירתו יזם שינויי חוקה שיאפשרו לו, בין השאר, לשריין ארבעה מקומות ברשימה לכנסת ולהעביר סמכויות מהמזכ"ל לידיו.
המהלך עורר התנגדות פנימית במפלגה, אך אושר בוועידתה.
בנובמבר 2017 יזם גבאי שינוי בעמדתה של סיעת המחנה הציוני, אשר תמכה קודם לכן בהסדרת מעמדם בישראל של מסתננים שלא ניתן להשיבם לארצות מוצאם.
בעקבות כך החליטה הסיעה, על חודו של קול, לתמוך בהצעת החוק הממשלתית שלפיה ייכלאו מסתננים שיסרבו לעזוב מרצון למדינה שלישית.
בעקבות הצהרת טראמפ על הכרה בירושלים כבירת ישראל אמר גבאי בראיון ש"ירושלים מאוחדת" עדיפה על הסדר מדיני עם הפלסטינים.
כחצי שנה קודם לכן אמר ש"ירושלים המאוחדת" בעיניו אינה כוללת את הכפרים הערביים סביבה.
בעקבות דרישות של חברות כנסת מ"העבודה" לסלק את חה"כ איתן ברושי מהמפלגה, הודיע לו גבאי על השעייתו מהסיעה בכנסת וכינה אותו "עבריין מין".
ברושי הגיש נגדו תביעת דיבה.
לאחר שנפתח המשפט, הגיעו הצדדים ביוני 2019 להסכם ובמסגרתו פרסם גבאי התנצלות על הדברים ופיצה אותו בהוצאות משפט בסך 40,000 ש"ח.
אחרי החלטת הכנסת להתפזר ולערוך בחירות לכנסת העשרים ואחת, בישיבת סיעת העבודה בכנסת ב-1 בינואר 2019, הודיע גבאי לציפי לבני בנוכחות התקשורת, על פירוק המחנה הציוני והפסקת השותפות עם מפלגת התנועה.
בינואר 2019 יצא לאור, בהוצאת "ידיעות ספרים" ספרו "הכל אפשרי" המספר את סיפור חייו של גבאי ופורס את חזונו למדינת ישראל.
ב-19 בפברואר שריין גבאי את האלוף במיל' טל רוסו ואת חבר הכנסת חיים ילין מיש עתיד שפרש ממפלגתו במקומות השני והעשירי בהתאמה ברשימת "העבודה" לכנסת.
במהלך מערכת הבחירות הצהיר שלא יצטרף לקואליציה בראשות בנימין נתניהו, ותקף את נתניהו על רקע עדתי.
בבחירות עצמן, שהתקיימו ב-9 באפריל, ספגה מפלגת העבודה בראשות גבאי מפלה וקיבלה שישה מנדטים.
גבאי עצמו נכנס לכנסת והודיע שיקדים את הפריימריז לראשות המפלגה.
בסוף מאי 2019 ניהלו גבאי ובכירים נוספים במפלגת העבודה מגעים עם ראש הממשלה נתניהו בדבר אפשרות של כניסת מפלגת העבודה לממשלתו.
המגעים נחשפו בתקשורת והמהלך לא יצא אל הפועל.
בכירי "העבודה", ובהם עמיר פרץ, איציק שמולי, שלי יחימוביץ' וסתיו שפיר, דרשו מגבאי להתפטר לאלתר מתפקידו כיו"ר המפלגה.
ב-11 ביוני 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הודיע גבאי שלא יתמודד על ראשות מפלגת העבודה.
יום לאחר מכן הודיע כי הוא פורש מהחיים הפוליטיים.
ב-2 ביולי 2019 נבחר עמיר פרץ ליו"ר מפלגת העבודה.
בשנת 2016 החל לשמש בהתנדבות כיו"ר הדירקטוריון של עמותת "ידיד", אך הודיע על פרישתו עקב ניגוד העניינים עם היבחרו לתפקיד יו"ר מפלגת העבודה ב-2017. גבאי חבר בעמותת: "אור למשפחות", התומכת בהורים שכולים.
בשנים 2013 - 2015 שימש כיו'ר הוועד המנהל של עמותת 'תפוח' שעוסקת בצמצום הפער הדיגיטלי בישראל.
סיים את תפקידו עם כניסתו לתפקיד השר להגנת הסביבה.
על פי התוכנית המדינית שפרסם גבאי, יש להגיע לפתרון של שתי מדינות לשני עמים, ועל המדינה הפלסטינית להיות מפורזת.
לדבריו, "גושי התיישבות ימלאו תפקיד ביטחוני חשוב במסגרת גבולות הקבע של מדינת ישראל", ושכונות ערביות במזרח ירושלים יעברו לשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית (שטח B).
יישובי בקעת הירדן הם לדבריו "חלק אינטגרלי ממדינת ישראל, היום ובעתיד", והבקעה "צריכה להיות חלק מחגורת הביטחון המזרחית של המדינה".
הפליטים יקבלו פיצויים ויאוזרחו במדינות ערב.
ההסכם צריך להיות במסגרת אזורית, במטרה לחזק את ציר המדינות שדתם של רוב תושביהן היא אסלאם סוני מתון, ובכך למתן את השפעותיהן האסלאמיות הקיצוניות של איראן, סוריה וחזבאללה.
עד פתרון הסכסוך, צה"ל וכוחות הביטחון הישראליים יהיו פרושים לאורך נהר הירדן, ויהיו בעלי חופש פעולה ליזום ולהגיב בכל שטחי יהודה ושומרון, אם הדבר יידרש.
גבאי תומך בהקפאת הבנייה שבהתנחלויות המבודדות, הנמצאות מחוץ לגושי ההתיישבות, במטרה להעביר את הכספים לטובת אזורי הפריפריה בישראל.
בראיון טלוויזיוני באוקטובר 2017, התבטא גבאי כי אין זה הכרחי לפנות התנחלויות במסגרת הסכם שלום עתידי בין ישראל לפלסטינים.
לאחר שנוצרה סערה בעניין, אמר כי הוא מבחין בין גושי התיישבות להתנחלויות מבודדות.
לדבריו, יש לעצור את הבנייה באחרונות, אך לטעמו אין צורך לשרטט בשלב זה את גבולות המשא ומתן ואת מתכונתו, לרבות התחייבות מוקדמת לפינוי מיידי של כלל ההתנחלויות, וכי כל פתרון שיוביל להסכם ראוי שייבחן.
בינואר 2018 הצהיר כי אם המשא ומתן עם הפלסטינים ייכשל יש לבצע התנתקות חד-צדדית, ושתוכנית כזו לא מחייבת בהכרח פינוי התנחלויות.
על פי התוכנית הכלכלית-חברתית שפרסם, גבאי תומך בהגדלת ההוצאה האזרחית של המדינה בכל הקשור לקצבאות ולשירותים החברתיים, לצד תהליכי התייעלות במגזר הציבורי.
הוא תומך בצמצום אי-שוויון בין המרכז לפריפריה ובין יהודים לערבים במערכת החינוך.
הוא מתנגד לתופעת מורי הקבלן במערכת החינוך.
על פי תוכנית זו, הוא מאמין בחיזוק ותמיכה קבועה במערכת הבריאות הציבורית והפרדה מוחלטת בינה לבין הרפואה הפרטית.
הוא בעד הרחבה של משאבי הבריאות והחלת רפורמת הסיעוד תוך השוואת ההוצאה הציבורית לממוצע ה-OECD.
לפי גבאי, תחבורה ציבורית יכולה להיות כלי חברתי המצמצם אי-שוויון ותורם לניעות חברתית, לכן הוא בעד השקעה תוספתית בתחבורה הציבורית של 100 מיליארד ש"ח על פני עשור, והעדפת התחבורה הציבורית על פני הפרטית בתשתיות ובנגישות.
גבאי תומך בהרחבת רשתות ההגנה לכלל העובדים במשק, וקביעת מנגנון הצמדת השכר למדד המחירים לצרכן.
גבאי בעד תשלום שכר מינימום לחיילים המשרתים במערך הלוחם.
על פי התוכנית, יש ליצור מערכת מיסוי שוויונית, כדי להתמודד עם הפערים העמוקים בחברה הישראלית.
כדי להוריד את יוקר המחיה בישראל יש להגביר את התחרות בשווקים, להפחית בירוקרטיה וליצור תחרות בין גופי כשרות.
על מנת להתמודד עם העלייה במחירי הדיור בישראל, גבאי מציע לבנות 300,000 יחידות דיור בבניה תקציבית ממשלתית בתוך חמש שנים, לעבור למודלים של דיור בר-השגה ולשנות את תהליכי התכנון על מנת לקצר את זמן הבנייה של דירות.
גבאי הביע תמיכה בהפעלת תחבורה ציבורית בשבת, מרכולים ומקומות בילוי, בגיורים רפורמיים, נישואים אזרחיים ובפשרת מתווה הכותל.
התנגד למה שכינה פעולות ההדתה בבתי הספר באמצעות עמותות.
בעניין גיוס חרדים, לעומת זאת, הצהיר כי הדבר לא ריאלי.
בנובמבר 2017 בפגישה עם סטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון אמר: "אנחנו יהודים, חיים במדינה יהודית.
אני חושב שאחת הבעיות של חברי מפלגת העבודה, ברצינות, זה שהיא התרחקה מזה.
נתניהו אמר ב-99' לרב כדורי: [...] 'השמאל שכח מה זה להיות יהודי'.
את יודעת מה השמאל עשה כתגובה לזה?
שכח מה זה להיות יהודי".
הדברים גררו תגובות מעורבות מצד חברי הכנסת במחנה השמאלי.
לאחר מכן אמר שדבריו לא צוטטו בהקשר המלא בתקשורת וכי "השמאל הוא לא פחות יהודי מאף אחד אחר".
גבאי קרא לרפורמה במערכת החינוך בה יאוחדו כל זרמי החינוך לזרם אחד.
נשוי לאיילת, מנהלת אשכול בתי ספר בחברת "בית אקשטיין" ובעבר מנהלת בית הספר היסודי צהלה, רכזת שכבה בתיכון ומורה לאנגלית ולפני כן אשת הייטק, לזוג שלושה ילדים.
מתגוררים בשכונת תל ברוך בתל אביב.
גבאי הוא חובב ספורט וצלילה והשתתף ב-8 ריצות מרתון.
על פי פורבס, ב-2019 הונו של גבאי הוערך בכ-29 מיליון שקל.
הכל אפשרי, ידיעות ספרים, תשע"ט-2019
אָבִי בְּרֵכֶר (נולד ב-22 בדצמבר 1969) הוא במאי תיאטרון ורופא ילדים ישראלי.
ברכר, בן יחיד לוויגדור, יליד רומניה, ומרים, ילידת אוסטריה, נולד וגדל בחיפה.
בשנת 1987 סיים בהצטיינות את לימודי התיכון בבית הספר הריאלי במגמה ריאלית.
למד רפואה בפקולטה לרפואה של הטכניון במסגרת העתודה האקדמית, ובשנת 1995 קיבל את התואר דוקטור לרפואה בהצטיינות.
עם סיום לימודיו שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון.
בין השנים 2000–2004 התמחה ברפואת ילדים במרכז רפואי כרמל.
החל משנת 2004 עובד כרופא ילדים התפתחותי במכון לנוירולוגיה והתפתחות הילד, מטעם "שירותי בריאות כללית" ומומחה ברפואת ילדים במרפאה עצמאית.
מעניק ייעוץ מקצועי בעמותת אלווין בגן לילדים בספקטרום האוטיזם וילדים עם צרכים מיוחדים.
נותן מגוון הרצאות בתחומי התפתחות הילד (בהן השפעת המדיה על הגיל הרך, קשיי ויסות, על רצף האוטיזם).
בגיל 8 לקחו אותו הוריו להצגה "הכתובה" בתיאטרון הבימה, בכיכובם של נסים עזיקרי וליא קניג.
ברכר הוקסם ומאותה עת ואילך צפה בהצגות רבות וקרא ואסף אלפי מחזות.
במהלך תקופת ההתמחות שלו ברפואה, החליט להגשים את חלומו וללמוד תיאטרון.
הוא בוגר תואר ראשון במסלול בימוי של החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה.
במהלך לימודיו ביים שלוש הצגות באורך מלא: "חתונה בורגנית קטנה", "שלום ולהתראות" ו"ספק".
משנת 2003 ברכר חבר ועדת הרפטואר של "תיאטרון הצפון" בקריית חיים.
בשנים 2004-2002 היה גם חבר האקדמיה לפרס התיאטרון הישראלי.
ברכר עיבד את "סיפורו של סוס", יצירתו של לב טולסטוי, לתיאטרון.
המחזה הוצג ב-2006 בפסטיבל הצגות היחיד מסרחיד בבימויו של ברכר בשפה הערבית וזכה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל.
ב-2008 ביים את "כל הגברים אותו דבר" שזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר במסגרת פסטיבל ACT2, ההצגה המשיכה ורצה בתיאטרון תמונע וברחבי ישראל.
כותב המחזה הוא מאור הרוש, שגם שיחק בהצגה, ולצדו שיחקה בתחילה מלי לוי ואחר-כך ענת מגן-שבו וליטל שוורץ לסירוגין.
ב-2009 ביים את מופע השירים "בנימה אישית" מאת מייק ברנט, שהציג בתיאטרון הספרייה ורץ ברחבי ישראל.
הזמר הוא גיא הררי והמנהל המוזיקלי הוא קובי ארליך.
ב-2013 ביים את המחזה "Cock" מאת מייק ברטלט במסגרת תיאטרון תהל.
ההצגה עוסקת בג'ון, גבר שיצא מהארון וחי שבע שנים עם גבר, ובהמשך מתאהב באישה וצריך לבחור בין שניהם.
ברכר ביים את ההצגה בתוך זירת אגרוף.
בין השנים 2021-2008 ברכר נהל את ארכיון הקאמרי ביחד עם יורם אמיר.
ברכר ארגן גם את הארכיון של תיאטרון חיפה בשנים 1988–2003.
בשנת 2017 ביים את ההצגה "האור הגדול של לאונרד פלקי" מאת ג'יימס לסין במסגרת פסטיבל תיאטרונטו בכיכובו של רפי ויינשטוק.
ההצגה זכתה במקום הראשון בפרס השחקן המצטיין ע"ש נסים עזיקרי על "ביצוע וירטואוזי ומרגש של רפי וינשטוק".
ברכר הוא ממקימי קרן "רז-רם", קרן המסייעת ליתומים החל משנת 1999 לקדם את עצמם בתחומי אמנות שונים.
שימש עד 2005 בתור מזכיר הקרן.
החל משנת 2014 מכהן כיו"ר הקרן.
בין השנים 2003- 2021 ברכר חבר ועדת הרפטואר של תיאטרון הצפון בקריית חיים.
בשנים 2011–2012 הגיש פינת המלצות תרבות בימי חמישי ב"חדשות המקומיות" בערוץ 3. בשנת 2014 השתתף בפרק שעסק באבהות חד-הורית במסגרת תוכנית הטלוויזיה "משפחה מאושרת בשישה שיעורים", שיצר אייל דורון ושודרה בערוץ 2, בהנחיית יורם יובל ואירי ריקין.
2006 – "סיפורו של סוס" זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר במסגרת פסטיבל מסרחיד.
2008 - "כל הגברים אותו דבר" זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר במסגרת פסטיבל T2AC.
2012 - פרס ראש עיריית תל אביב ע"ש אברהם בן-יוסף (ביחד עם יורם אמיר) – עובד מצטיין (ארכיון תיאטרון הקאמרי).
2017 - פרס השחקן המצטיין ע"ש נסים עזיקרי לרפי וינשטוק על הופעתו בהצגה "האור הגדול של לאונרד פלקי" בבימויו של ברכר בפסטיבל תיאטרונטו.
אבי גולדברג (נולד ב-1964) הוא רופא ישראלי המכהן כמנהל מרכז רפואי כרמל מנובמבר 2015. קודם לכן כיהן כמנהל המרכז הרפואי יוספטל.
גולדברג למד רפואה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית והתמחה ברפואת משפחה.
בצה"ל שירת בשנים 1999 עד 2004, ושימש כרופא גדודי וכרופא חטיבתי בחיל השריון.
שימש סגן רופא חילי בחיל הים ועמד בראש מדור היערכות בתי חולים לתרחישים בלתי קונבנציונליים בפיקוד העורף.
לאחר שחרורו הצטרף לשירותי בריאות כללית ושימש במגוון תפקידי הנהלה.
הוא אחראי על פיתוח התיק הרפואי הממוחשב במערכת ניהול המידע הרפואי "קליקס".
כיהן כמנהל המחלקה לשעת חירום בחטיבת בתי החולים של שירותי בריאות כללית.
סיים התמחות במנהל רפואי ולמד מינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד מטעם קרן וקסנר.
ב-2008 מונה למנהל המרכז הרפואי יוספטל.
בתקופת כהונתו הוקם חדר המיון החדש, שופצה מחלקת הילדים, הוקמה מחלקה נוירולוגית לילדים, הוקם תא לחץ חדש, מרפאה גריאטרית ומרפאות בשכונת שחמון ובבית תמר בעיר.
בנובמבר 2015 מונה למנהל מרכז רפואי כרמל.
גולדברג בעל תואר שני (.M.H.A) בניהול מערכות בריאות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני (M.P.A) במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר).
הוא נשוי ואב לשתי בנות.
אבי ברזילי (נולד ב-1954) הוא עיתונאי ישראלי.
בעבר כיהן כראש מחלקת אקטואליה בגלי צה"ל ומנכ"ל חדשות 10.
ברזילי שירת ככתב צבאי וכתב לכלכלה בגלי צה"ל, עבר קורס קצינים ושימש ראש מחלקת החדשות של התחנה.
לאחר שחרורו שימש עורך וכתב בערוץ הראשון ובקול ישראל.
בהמשך עבד בידיעות אחרונות, ובתפקידו האחרון בעיתון שימש ראש דסק ועורך לילה ראשי.
הוא כיהן כמנכ"ל משותף של קבוצת TV3 שהתמודדה ללא הצלחה במכרז להפעלת ערוץ 10.
בשנים 1996–2000 שימש עורך תוכניות הטלוויזיה "עובדה" בחברת טלעד, ולאחר מכן שימש עורך ראשי של התוכנית "אולפן שישי" בערוץ 2. ב-2005 מונה למנכ"ל חדשות 10 אך הודח לאחר מספר חודשים בתפקיד.
ב-2007 מונה לעורך ראשי של התוכנית "חדשות הספורט" בערוץ הספורט ושימש המנהל המקצועי של ספורט5 קולג', מכללה לתקשורת ספורט בשיתוף של ערוץ הספורט עם מכון וינגייט.
ב-2012 מונה לעורך הראשי של תוכנית הטלוויזיה "יציע העיתונות" בערוץ הספורט ושימש בתפקיד עד 2015. ב-2016 מונה לראש מחלקת אקטואליה בגלי צה"ל.
בספטמבר 2017 עזב את גלי צה"ל ומונה לעורך הראשי בתוכניתם של לוסי אהריש ואודי סגל ברשת, שבועות ספורים לאחר מכן סיים את תפקידו.
ברזילי מתגורר בתל אביב-יפו, נשוי ואב לשלושה.
ברמן נולד בתל אביב ולמד בירושלים בתיכון שליד האקדמיה למוזיקה ולמחול.
בגיל 13 החל ללמוד קומפוזיציה אצל אנדרה היידו.
לאחר שירותו הצבאי, למד לתואר ראשון באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל מנחם צור וינעם ליף והמשיך את לימודי הקומפוזיציה לתואר אמן באוניברסיטה לאומנויות בברלין אצל וולטר צימרמן ולדוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה.
עם סיום לימודיו בארצות הברית, החל ללמד קומפוזיציה במחלקה למוזיקה חדשה במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר.
בנוסף הוא לימד בתיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים משנת 2003 עד שנת 2023.
ברמן משתייך לאסכולת הכתיבה המודרניסטית, אך עם זאת ברבות מיצירותיו ניכרות השפעות וטכניקות כתיבה ממגוון סגנונות מוזיקליים ביניהם: מוזיקה חוץ מערבית, מוזיקה יהודית ושירת בית הכנסת.
כתיבתו מתאפיינת בקווים מלודיים המתכתבים עם השפה המוזיקלית הרומנטית; במצלולי אקורדים ותבניות מרווחיות ייחודיות; ובתזמור לא שגרתי.
יצירתו כוללת שתי סימפוניות ויצירות קאמריות רבות (4 רביעיות מיתרים, קווינטט פסנתר, אוקטט), סדרת דואטים (דואט לשני פסנתרים, דואט לשני צ'לים ודואט לשני קלרינטים) ויצירות למגוון כלי סולו, וכלי סולו בליווי פסנתר.
בפברואר 2017 ביצעה התזמורת הסימפונית ירושלים יחד עם שני סולנים ושתי מקהלות את יצירתו "קדיש יתום" בביצוע בכורה עולמי.
ברמן מבוצע רבות, בעיקר באירופה ובארצות הברית, בין הגופים אליהם הוזמן לכתוב:
תזמורת היידישר קולטורבונד בברלין (Symphony in one Movment).
הפסטיבל למוזיקה קאמרית בג'וליטה בשוודיה (views & points of View - לכינור ופסנתר.
בוצעה על ידי הפסנתרן דוד גריילסאמר).
אנסמבל מיתר וברכה קול (Abschied - לפי טקסט של רילקה – למצו סופרן ושישה נגנים).
חגיגות 50 שנה לאקדמיה בירושלים (מראות אירופאיים – רביעית קלרינט).
בנוסף לכתיבתו הקונצרטנטית הוא עוסק רבות ביצירה המשלבת מספר תחומי אמנות, בין עבודותיו:
Mavet – יצירה למחול, שני דוברי שוודית ושלושה נגנים (1995) – שעלתה בכוריאוגרפיות שונות באירופה ובארץ וזכתה לעיבודים אמנותיים שונים, ביניהם: וידאודאנס –להזמנת פסטיבל הקיץ של סינמטק מינכן (1998) ועבודת מחול לרקדן סולן ווידאו להזמנת פסטיבל "קולה של המילה" בתיאטרון החאן (2006).
"Las cartas que no llegaron" - לזמרת/שחקנית ופסנתרן, לפי טקסט מספרו של הסופר היהודי אורוגוואי מאוריסיו רוזנקוף – בשיתוף עם סברינה לסטמן, להזמנת הזירה הבין תחומית בירושלים (2005).
"נביעה 70 Herz" - אינסטלציה מוזיקלית בחלל תת-קרקעי - למחשב ושבעה רמקולים, שיצר בשיתוף קבוצת סטודנטים בהוראתו לפסטיבל מוסררה מיקס 2011.
"שבבי עץ" – לצ'לן, שלושה מחשבים, קריין וחמישה רמקולים (בשיתוף עם בית הספר לאמנות מוסררה) – לפי טקסט של יורם קניוק (מתוך "סוס עץ") – להזמנת פסטיבל "אוהבים אמנות" של עיריית תל אביב-יפו (2011).
"אובך" – להרכב קאמרי מורחב וארבעה זמרים (לטקסט של מאר בינשטוק).
אָבִי דוֹיְטְשׁ (נולד ב-1963) הוא איש עסקים ישראלי, אשר היה שותף ומייסד של תחום החיסכון לטווח ארוך בבית ההשקעות אקסלנס נשואה, לאחר מכן הקים וייסד כבעלים ומנכ"ל של קרן אקספו.
כיום מייסד, בעלים ומנכ"ל של נובו מילניום בע"מ - חברה חוץ בנקאית למימון נדל"ן.
דויטש נולד בחולון, גדל בתל אביב ולמד בישיבה התיכונית כפר הרא"ה.
את שירותו הצבאי עשה ביחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל בתפקידי קצונה, והשתחרר בשנת 1990 בדרגת רב-סרן.
לדויטש תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות וכן תואר שני במינהל עסקים ומימון – את שניהם קיבל מאוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן, בעל רישיון לראיית חשבון.
בשנים 1991–2000 כיהן דויטש כרואה חשבון ובתפקידים בכירים בקרנות פנסיה ובבתי השקעות.
בשנת 2000 הקים את קופות הגמל, קרנות הפנסיה וקרנות ההשתלמות של בית ההשקעות "אקסלנס נשואה", צעד שנחשב לבולט בשוק ההון הישראלי.
בשנת 2002 הקים את איגוד קופות הגמל במסגרת לשכת המסחר, ושימש לאורך תקופה ארוכה יו"ר האיגוד.
עד שנת 2005 שימש דויטש מנכ"ל קופות הגמל ובמהלך השנים 2006–2011, שימש יו"ר קופות הגמל והפנסיה של בית ההשקעות אקסלנס נשואה.
בשנת 2012 הקים את קרן אקספו, קרן מימון פיננסית שמטרתה העמדת אשראי ליזמי נדל"ן, ללקוחות פרטיים וללקוחות עסקיים, כנגד בטוחות נדל"ן.
דויטש הוא בעל השליטה בקרן אקספו ומשמש מנכ"ל הקבוצה.
בשנת 2022 הקים את חברת נובו מילניום בע"מ המעמידה אשראי ליזמי נדל"ן ולקוחות עסקיים ופרטיים כנגד ביטחונות נדל"ן.
דויטש הוא בעל השליטה בנובו מילניום ומשמש מנכ"ל החברה.
הרב אַבְרָהָם (אָבִי) גִיסֶר (נולד בשנת 1958) הוא רב ישראלי אשר שימש במשך 31 שנה כרב ההתנחלות עפרה.
ראש מכון משפטי ארץ, חבר פורום תקנה ומחברי ארגון רבני צהר.
נולד וגדל בבני ברק, אחר כך למד במדרשית נעם, ולאחר מכן למד שש שנים בישיבת מרכז הרב.
במהלך לימודיו בישיבה שימש את הרב צבי יהודה הכהן קוק, והשתייך לחבורה של הרבנים דני סטיסקין, ישראל סמט, צחי ובני להמן, דוד סתיו ורבנים נוספים שהקימו מאוחר יותר את ארגון צֹהר ומשמשים בתפקידי רבנות שונים ברחבי הארץ.
קיבל כושר לרב יישוב מהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא וסמיכת חכמים יורה יורה מהרב דוב ליאור.
בשנת ה'תש"ן, עשר שנים אחרי שהגיע לעפרה, בגיל 31, מונה לרב היישוב.
בהכתרה שלו היו הרב מרדכי אליהו והרב אברהם אלקנה שפירא, שהיו הרבניים הראשיים לישראל, וגם הרב ישראל מאיר לאו.
שימש במשך כשנתיים ראש מדרשה בעפרה, וכשש שנים אחרי שנכנס לתפקיד רב היישוב, פרש הרב יואל בן נון מראשות אולפנת עפרה אותה ייסד, והרב גיסר החליף אותו משנת 1994 עד שנת 2002.
בעל תואר ראשון בחינוך ממכללה ירושלים ובעל תעודת הוראה מהמכללה האקדמית הרצוג.
לימד משנת 1996 עד שנת 2000 במכללה ירושלים.
בשנת 2008 החלה בנייה של מספר בתים בעפרה על חלקת קרקע שנויה במחלוקת.
עם תחילת הבנייה הגישו חמישה פלסטינים, תושבי הכפר עין יברוד הסמוך, עתירה לבג"ץ בטענה שהחלקות עליהן בנו היו קרקע פרטית.
בתגובה האיצו את הבנייה בעפרה, והרב גיסר אף אישר לבנות בשבת.
לאחר סיום עבודתו באולפנה בשנת תשס"א, הקים הרב גיסר יחד עם הרב מיכאל בריס את "מכון משפטי ארץ", מוסד גבוה להלכה ומשפט.
במסגרת המכון נכתבו ספרים בנושא שילוב משפט התורה במערכת המשפט הישראלית.
לצורך כך עשה תואר במשפטים באוניברסיטת בר-אילן והתמנה לעו"ד ולבורר מוסמך.
בשנת 2016 הפך הרב גיסר את "מכון משפטי ארץ" לאכסניה של מיזם ישמ"ע – יישום משפט עברי, של פרופ' יובל סיני.
בין השנים ה'תשס"ה - ה'תשפ"ב היה יושב ראש המועצה לחינוך ממלכתי דתי.
חבר בפורום תקנה מיום הקמתו.
לימד בעבר בתיכון הימלפרב והיה סגן מנהל בית הספר.
היה חבר בוועדת דוברת, בפעילות מנד"ת – מנהיגות דתית יהודית ומוסלמית – מרכז "מוזאיקה" ירושלים.
בצוות תפיסת הביטחון הלאומי בנושאי חברה וערכים שהוקם במשרד לעניינים אסטרטגיים על ידי משה יעלון, במרכז הפורום החברתי במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה ומרכז צוות החינוך הממלכתי דתי בפרויקט "הליבה החינוכית" מטעם מכון ון ליר בירושלים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת התמודד על ראשות מפלגת הבית היהודי, אך לבסוף בחרה המועצה הציבורית לתפקיד את הרב רפי פרץ, בעוד הרב גיסר הגיע למקום השני.
באייר ה'תשפ"ב (מאי 2022), לאחר 31 שנה, סיים הרב גיסר את תפקידו כרבה של עפרה והוחלף על ידי הרב אחיה בן פזי.
נשוי ליפה, יו"ר 'בת עמי אלומה-אמונה'.
בתו עטרת נשואה לרב עקיבא צוקרמן, רבו של הקיבוץ הדתי עין הנצי"ב.
אבי גיל (נולד ב-24 במרץ 1963) הוא סופר ישראלי שכיהן כיו"ר מדור הספרות במועצה הישראלית לתרבות ואומנות של משרד התרבות.
במסגרת תפקידו זה וכחבר במדור פסטיבלים של המועצה הוביל מהלכי תמיכה במאות אירועי ספרות ותרבות בהם השתתפו מאות אלפים.
חיבר שני ספרי ילדים: "החמור שרצה להיות אוטו" ו"כשבוז'יקה וסבתא באו לבקר".
כתב שני רומנים למבוגרים: "ואין חרוז למוות", שראה אור ב-2017 בהוצאת הקיבוץ המאוחד וספרא, ו"אהבה זרה" בהוצאת ספרא ב-2019.
במאי 2020 הוציא לאור את ספר הקורונה הראשון בישראל "העולם סגור לרגל שיפוצים", 16 סיפורים קצרים משעשעים ומרגשים אודות תקופת הקורונה.
ב-2024 הוציא לאור את הביוגרפיה המקיפה "שליחותו של א.ב.
יהושע" על חייו ויצירתו של הסופר א.ב.
יהושע, ספר עליו עמל במשך שנים רבות.
פרסם בנוסף גם כמה סיפורים במוסף הספרות של "הארץ", שזכו לתהודה גדולה, וכן מאמרי מחקר וביקורת בתחום התרבות, בספרים, בכתבי-עת מקצועיים ובמוספי תרבות, בעיתונים "ידיעות אחרונות", "ישראל היום" ו"הארץ" ו"קבוצת וואטס אפ עם כל העולם".
גיל נולד בקריית ים להורים אשר עלו מטריפולי שבלוב.
את לימודי התואר הראשון והשני כמו גם את תעודת ההוראה רכש באוניברסיטת תל אביב.
הצעת המחקר לדוקטורט שלו עוסקת ב"יצירתו הגנוזה של א.ב.
יהושע והשפעתה על הרומנים שלו."