tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפלישה החלה במבצע רחב בשם "חופש לעיראק", שכלל התקפות אוויריות ראשוניות על מטרות אסטרטגיות בעיראק, כולל ארמונות סדאם חוסיין ובסיסים צבאיים.
המטרה הייתה להדיח את נשיא עיראק, סדאם חוסיין, ולמגר את משטר הדמים שלו.
תוך ימים ספורים, כוחות קואליציה בראשות ארצות הברית נכנסו לעיראק מכיוון דרום, דרך כווית, והחלו בתנועה לעבר בגדאד, בירת עיראק.
הכוחות האמריקאיים, יחד עם כוחות קואליציה מבריטניה, אוסטרליה ופינלנד, ביצעו את המבצע בסדרה של פעולות צבאיות מהירות.
הם החלו בשורה של קרבות גדולים שהתפשטו בכל רחבי המדינה.
המבצע, חלק ממלחמת עיראק, החל ב-20 במרץ 2003, עם תקיפות אוויריות רחבות ולאחר מכן פעולות קרקעיות נרחבות.
נפתחה מתקפה אווירית אינטנסיבית בפיקוד הגנרל טומי פרנקס, עם הפצצות על מתקנים צבאיים, תשתיות עיראקיות ויעדים אסטרטגיים.
המטרה הייתה לשתק את יכולת ההתנגדות של עיראק ולחסום את המשטר.
הצבא האמריקאי עשה שימוש בטכנולוגיות מתקדמות כמו נשק מונחה, וכן בטכניקות של לחימה משולבת עם כוחות צבאיים נוספים מקואליציית המדינות.
לאחר התקפות האוויר, כוחות קרקעיים אמריקאיים נכנסו לעיראק דרך דרום המדינה.
הכוחות העיראקיים נתקלו בקשיים רבים מול המתקפות הכבדות, ומאמצי ההתנגדות של הצבא העיראקי התרסקו במהרה.
ההתנגדות העיראקית הייתה פחותה ממה שציפו האמריקאים, והם התקדמו במהירות לעבר בגדאד.
ב-9 באפריל 2003, כוחות קואליציה בראשות ארצות הברית פלשו לעיר, שנכנעה במהרה.
לאחר הקרב, החלה הקואליציה במרדף אחר סדאם חוסיין, שנמלט מהעיר.
למרות מאמצי הביון, הוא נעלם מהרדאר עד שנלכד ב-13 בדצמבר 2003.
הפלישה לא רק הפילה את סדאם חוסיין אלא גם הובילה לכאוס פוליטי וכלכלי בעיראק.
לאחר הפלת המשטר, עיראק הייתה במצב של אנרכיה, שגרם למרד של קבוצות שונות, כולל המיליציות שיעיות ופלגים סונים, ותסיסה שהובילה לאלימות רחבה.
בעקבות זאת, עיראק הייתה נתונה למלחמת אזרחים.
בנוסף, הפלישה גרמה לנזק בלתי הפיך לכלכלה העיראקית ולתשתיותיה.
במהלך המלחמה שפרצה בעקבותיה, מאות אלפי אזרחים עיראקים איבדו את חייהם, ומיליונים אחרים הפכו לפליטים.
גם מבחינה בינלאומית המלחמה עוררה זעם גובר, והפלישה פגעה במעמדה של ארצות הברית בדעת הקהל העולמי.
לאחר הפלת סדאם חוסיין, עריאק נותרה תחת כיבוש אמריקאי, והממשל האמריקאי היה אחראי לניהול המדינה במשך כמה שנים.
בזמן זה החל הליך שיקום איטי של המדינה.
לבסוף, לאחר מספר משברים פוליטיים וצבאיים, ארצות הברית החלה לצמצם את כוחותיה בעיראק.
הייתה לכך השפעה רבה על המזרח התיכון, במיוחד על יציבותה של עיראק, על האזור הסוני והיחסים עם איראן.
סקר שנערך בינואר 2003 עבור CBS מצא כי 64% מהאמריקאים תמכו בפעולה צבאית נגד עיראק; עם זאת, 63% רצו שבוש ימצא פתרון דיפלומטי במקום להילחם, ו-62% האמינו כי האיום של טרור נגד ארצות הברית יגדל עקב מלחמה כזו.
במהלך מלחמת עיראק, התגלו כ-5,000 ראשי חץ כימיים, פגזים או פצצות תעופה, אך אלו נבנו עוד לפני מלחמת המפרץ של 1991 וננטשו.
גילויים אלה של נשק כימי לא תמכו בהסבר של הממשל לפלישה.
בספטמבר 2004, קופי אנאן, המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, כינה את הפלישה לא חוקית על פי המשפט הבינלאומי ואמר שהיא הפרה את אמנת האומות המאוחדות.
הפלישה נתקלה בהתנגדות עזה מצד כמה מבעלות בריתה של ארצות הברית, לרבות ממשלות צרפת, גרמניה וניו זילנד.
המנהיגים שלהם טענו כי לא הייתה ראיה לנשק להשמדה המונית בעיראק ושהפלישה לא הייתה מוצדקת בהקשר של הדו"ח של ועדת הניטור, האימות והפיקוח של האו"ם (UNMOVIC) מ-12 בפברואר 2003.
ב-15 בפברואר 2003, חודש לפני הפלישה, התקיימו הפגנות נגד מלחמת עיראק ברחבי העולם נגד מלחמת עיראק, כולל עצרת של 3 מיליון איש ברומא, שהוזכרה בספר השיאים של גינס כהפגנה הגדולה ביותר נגד מלחמה אי פעם.
לפי האקדמאי הצרפתי דומיניק רייני, בין 3 בינואר ל-12 אפריל 2003, השתתפו 36 מיליון אנשים ברחבי העולם בכמעט 3,000 הפגנות נגד מלחמת עיראק.
הפלנקס המוקדוני (יוונית: Μακεδονική φάλαγξ) היה מערך חיל רגלים שפותח על ידי פיליפוס השני, מלך מוקדון במהלך המאה ה-4 לפנה"ס ונעשה בו שימוש נרחב על ידי בנו, אלכסנדר הגדול, במסע כיבושיו באימפריה הפרסית.
מערך זה שלט בשדות הקרב של התקופה ההלניסטית עד שנוצח על ידי הלגיונות הרומיים, בעיקר בקרב קינוסקאפאלאי (197 לפנה"ס).
מערך הפלנקס נוצר על ידי פיליפוס השני, ששאב השראה מהצלחות צבאיות של התבאנים ובראשם אפמינונדס, אשר השתמשו במערכי הופליט חמושים בכבדות.
פיליפוס, ששהה בצעירותו כבן ערובה בתבאי, למד את הטקטיקות שלהם וביצע שינויים משמעותיים בציוד ובאימונים של הצבא המוקדוני עם עלייתו לשלטון.
חיילי הפלנקס, שנקראו פזטיירוי , היו חיילים מקצועיים ומאומנים היטב.
הם צוידו ברומח ארוך במיוחד — הסריסה, שהעניק להם יתרונות רבים בקרב נגד כוחות רגלים אחרים.
פיליפוס גם הגביר את משמעת האימונים והציג תקנות נוקשות להתנהגות צבאית.
הציוד של חייל הפלנקס נועד לאפשר יעילות מרבית של המערך כולו.
סריסה: הנשק המרכזי של הפלנקס.
הסריסה הייתה רומח דו-ראשי ארוך מאוד, באורך של 4 עד 7 מטרים.
אורכה איפשר לחיילי הפלנקס לפגוע באויב ממרחק בטוח, כאשר עד חמש שורות של חודים בלטו לפני השורה הראשונה של המערך.
הסריסה הוחזקה בשתי ידיים, מה שהדגיש את האופי ההתקפי של המערך.
מגן: כל חייל נשא מגן קטן יחסית (פלטה, יוונית: πέλτη), בקוטר של כ-60 ס"מ, שנרתם לזרוע שמאל.
גודלו הקטן היה הכרחי כדי לאפשר לחייל להחזיק את הסריסה הכבדה בשתי ידיו.
נשק משני: כגיבוי, החיילים נשאו חרב קצרה, בדרך כלל קסיפוס, למקרה שהסריסה תישבר או שהמערך יתפרק ויתפתח קרב פנים אל פנים.
קסדה ושריון: הציוד ההגנתי היה קל יחסית כדי לאפשר ניידות.
רוב החיילים חבשו קסדה פשוטה מברונזה, לרוב מהסוג הפריגי או התראקי.
השריון כלל בדרך כלל שריון גוף עשוי פשתן מחוזק (לינוטורקס) או שריון חזה מברונזה (תוראקס), ומגני שוקיים, במיוחד לשורות הקדמיות.
הציוד לא היה אחיד לחלוטין, שכן החיילים היו אחראים לרכישת הציוד שלהם.
הפלנקס הורכב משורת גושי גדודים שנקראו סינטגמטה (syntagmata) אשר היוו את היחידה הטקטית הבסיסית של הפלנקס, כאשר כל אחד מהם כלל 16 טורים (lochoi) בני 16 חיילים כל אחד, כלומר 256 חיילים בסך הכול בכל יחידה.
בראש כל טור עמד קצין זוטר (lochagos), שהיה החייל המנוסה והמצויד ביותר.
החייל האחרון בטור שימש כמפקד משנה (ouragos), שתפקידו היה לשמור על הסדר ולדחוק קדימה.
בנוסף 4 סינטגמות כונסו לכיליארכיה בת 1,000 חיילים לערך ו-4 כאלה היוו סטרטגיה (ידוע גם בשם פלנגריה) ובה קצת למעלה מ-4,000 לוחמים
במהלך הקרב, הפלנקס היה מתפרס במבנה צפוף.
חמש השורות הראשונות החזיקו את הסריסות שלהן במצב אופקי, מופנות קדימה, ויצרו "קיר" של חודי רומח.
השורות האחוריות יותר החזיקו את הסריסות שלהן בזווית כלפי מעלה, כדי להסיט חצים וכלי הטלה אחרים, וכן כדי להיות מוכנות להחליף חיילים שנפלו בשורות הקדמיות.
הפלנקס היה כמעט בלתי חדיר מהחזית, וכוחו העיקרי היה ביכולתו לשבור מערכי אויב באמצעות לחץ פיזי ופסיכולוגי.
עם זאת, הוא היה פגיע מאוד להתקפות מהאגפים ומהעורף.
בשל אורכה של הסריסה והמבנה הצפוף, הפלנקס התקשה לשנות כיוון במהירות או להילחם בקרקע לא אחידה, שעלולה הייתה לשבור את המבנה שלו.
פיליפוס ואלכסנדר לא השתמשו בפלנקס ככוח ההכרעה הבלעדי.
תחת פיקודם, הפלנקס שימש כ"סדן" – בסיס יציב שריתק את עיקר כוח האויב לחזיתו.
את תפקיד ה"פטיש" – כוח ההכרעה – מילא חיל הפרשים הכבד, ובמיוחד פרשי העילית (Hetairoi).
הטקטיקה הקלאסית, הידועה כ"טקטיקת הפטיש והסדן", פעלה כך:
הפלנקס מתקדם וחותר למגע עם קו האויב, ובכך מרתק אותו למקומו.
חיל הפרשים, יחד עם יחידות רגלים קלות ועילית כמו ההיפאספיסטים, תוקף את אגפי האויב.
לאחר שנוצרת פרצה במערך האויב, הפרשים תוקפים את עורפו וגורמים להתמוטטות כללית.
שילוב זה של כוחות רגלים כבדים, פרשים כבדים, וחילות עזר קלים, היה המפתח להצלחותיו הצבאיות של אלכסנדר הגדול בקרבות מכריעים כמו קרב איסוס וקרב גאוגמלה.
לאחר מותו של אלכסנדר, הממלכות ההלניסטיות שהוקמו על ידי יורשיו (הדיאדוכים) המשיכו להשתמש בפלנקס כעמוד השדרה של צבאותיהן.
עם זאת, עם הזמן חלו במערך שינויים.
הדגש על ניידות ושילוב בין-חילי פחת, והפלנקס הפך למסורבל וכבד יותר.
המפקדים נטו להסתמך יותר ויותר על עוצמת החזית של הפלנקס, תוך הזנחת חשיבותם של הפרשים וכוחות התמיכה.
החולשה המובנית של הפלנקס נחשפה במלואה במלחמות המוקדוניות נגד הצבא הרומי.
הלגיון הרומי היה גמיש הרבה יותר.
בין היתר מכיוון שהוא היה בנוי מיחידות קטנות ועצמאיות (מניפולים), שיכלו לפעול בשטח קשה ולהתמודד עם התקפות מהאגפים.
בקרב קינוסקאפאלאי (197 לפנה"ס) ובקרב פידנה (168 לפנה"ס), הלגיונות הרומיים ניצלו את חוסר הגמישות של הפלנקס המוקדוני.
בשני המקרים, הקרב התנהל בשטח הררי ולא אחיד, מה שגרם להיווצרות פרצות במערך הפלנקס.
הלגיונרים הרומאים חדרו לפרצות אלו ותקפו את חיילי הפלנקס מהאגפים ומהעורף.
בקרב מטווח קצר, כאשר הסריסה הארוכה כבר לא הייתה יעילה, לחיילי הפלנקס לא היה סיכוי מול הלגיונר הרומי המצויד במגן גדול (סקוטום) וחרב קצרה ויעילה (גלדיוס).
ניצחונות אלו סימנו את סוף עידן הדומיננטיות של הפלנקס ותחילת עלייתה של העוצמה הצבאית הרומית.
הפֶּנטָגוֹן - חמש, γων (גוֹן) - זווית, כלומר מחומש) הוא בניין ההנהלה הראשית והמטה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
הבניין מסמל את כוחה הצבאי של ארצות הברית, והמילה "פנטגון" משמשת כמטונימיה למשרד ההגנה ולעומדים בראשו.
בניין הפנטגון נמצא במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, לגדת נהר הפוטומאק, שמעברו השני נמצאת עיר הבירה, וושינגטון די.
טקס תחילת הבנייה התקיים ב-11 בספטמבר 1941, וב-15 בינואר 1943 נחנך הבניין.
עד 2023, כ-80 שנה לאחר בנייתו, הפנטגון היה נחשב לבניין המשרדים הגדול ביותר בעולם.
שטחו הפנימי הכולל עולה על 600,000 מטרים רבועים, מתוכם תופסים משרדים כ-344,000 מטרים רבועים.
בבניין מועסקים כ-23,000 אנשי צבא ואזרחים, ועוד כ-3,000 אנשי שירותים שאינם אנשי משרד ההגנה.
לבניין צורה של מחומש ומכאן שמו, ויש בו חמש קומות מעל הקרקע ועוד שתיים מתחתיה.
בכל קומה ישנם חמישה מסדרונות, ואורכם הכולל של כל המסדרונות בבניין הוא 28.2 קילומטרים.
באמצע הפנטגון ישנה חצר פנימית ששטחה 5 אקר, כ-20 דונם, והיא מכונה בהלצה גראונד זירו, "נקודת האפס", מתוך ההנחה שהבניין יהווה מטרה עיקרית במהלך מלחמה גרעינית.
ב-11 בספטמבר 2001, שישים שנה בדיוק לאחר טקס תחילת הבנייה של הפנטגון, נחטפה טיסה 77 של אמריקן איירליינס וחוטפיה הטיסו את המטוס אל תוך בניין הפנטגון.
כל נוסעי המטוס, 59 במספר, נהרגו בהתרסקות, ועמם נספו גם 125 בני אדם שהיו בבניין באותה עת.
בהתרסקות נהרגו גם חמשת החוטפים.
זו הייתה ההתקפה הראשונה על בנייני הממשל בוושינגטון די.
מאז מלחמת 1812, אז נשרפה העיר על ידי הצבא הבריטי.
הפנטגון מופיע במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית והבניין הוא נקודת ציון היסטורית לאומית.
לפני בניית הפנטגון שכנה מחלקת ההגנה (שאז נקראה מחלקת המלחמה של ארצות הברית) בבניין זמני שנקרא בניין החימוש, שהוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה לאורך שדרת החוקה על המול.
מחלקת המלחמה, שהייתה סוכנות אזרחית שהוקמה כדי לנהל את צבא ארצות הברית, שכנה בבניין זה ובבניינים נוספים לאורך המול, בתוך העיר וושינגטון די.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקם בניין משרדים חדש עבור מחלקת המלחמה אך עם השלמתו התברר שהבניין אינו מספק מענה למשרד המלחמה, ובסופו של דבר עברה אל המבנה מחלקת המדינה, והבניין נקרא בניין הארי טרומן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה התרחבה מאוד מחלקת המלחמה, כהיערכות למצב שבו ארצות הברית תיגרר אליה.
מזכיר המלחמה, הנרי סטימסון, סבר שהמצב שבו משרדי המחלקה מפוזרים ברחבי העיר ובשכנותה, וחלקם נמצאים בצפיפות רבה בבניין החימוש, אינו מתקבל על הדעת.
הצורך בבניין הועלה על ידי סטימסון אל הנשיא, פרנקלין דלאנו רוזוולט במאי 1941, וב-17 ביולי ביקש הקונגרס הצעות למבנה.
נציגי מחלקת המלחמה עמדו על כך שיינתן פתרון מקיף לבעיית המקום של המחלקה ולא בניית מבנים זמניים נוספים.
פקידי הממשל הסכימו על מיקום המבנה, שנקרא תחילה "בניין משרדים מס' 1"; המיקום הנבחר היה במחוז ארלינגטון, מעבר לנהר הפוטומאק, בווירג'יניה.
הדרישות מן המבנה היו שבמבנה יהיו ארבע קומות ולא יותר, ושייעשה שימוש מינימלי בפלדה.
דרישה נוספת הייתה שהרצפה בקומות השונות תוכל לעמוד במעמס של 732 ק"ג למטר רבוע (1,000 קילו-פסקל), וזאת כדי לאפשר את הסבת הבניין למתקן לאחסון תיעוד ותיקים לאחר המלחמה.
משמעות הדרישות הייתה שהמבנה המתוכנן יתפרש על שטח רחב במקום שיהיה בעל קומות רבות.
הוצעו מספר אתרים להקמת המבנה, והנשיא הכריע לבסוף על מיקום שלא יסתיר את העיר וושינגטון מבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
המיקום שנבחר היה על שדה תעופה שיצא משימוש, ובשל ממדיו היו המתכננים יכולים לתכנן את המבנה כמחומש מושלם.
הקונגרס אישר את המימון למבנה משרדים חדש עבור מחלקת המלחמה בארלינגטון ב-28 ביולי, מבנה שייתן מענה למחלקה כולה תחת קורת גג אחת.
הנשיא רוזוולט אישר את המיקום ב-2 בספטמבר.
בנוסף לשטח שדה התעופה פונתה ממקומה שכונה שכללה כ-150 בתים, ומבנים מסחריים נוספים.
ב-11 בספטמבר 1941 הושלמו החוזים עם קבלני הבניין, ובאותו יום נערך, כאמור, טקס תחילת הבנייה.
עלות הבנייה, כפי שבאה לידי ביטוי בחוזים שנחתמו, הייתה 31,000,000 דולר (423 מיליון דולר בערכי 2019).
הקבלן העיקרי שנבחר לבצע את הבנייה היה ג'ון מקשיין, שכונה "האיש שבנה את וושינגטון": הוא היה אחראי, בין השאר, על בניית אנדרטת ג'פרסון, מרכז ג'ון פ.
קנדי לאמנות הבמה, הרחבת ספריית הקונגרס, ונמל התעופה וושינגטון נשיונל, כולם בעיר הבירה.
הוא היה אחראי גם לשיפוץ הבית הלבן בשנים 1949–1950. בנוסף למקשיין עסקו בפרויקט גם שתי חברות בנייה נוספות מווירג'יניה.
במהלך הבנייה נעשה שימוש מינימלי בפלדה בשל הצורך המלחמתי הדוחק במתכת, ובמקום זאת נבנה הפנטגון מבטון מזוין.
לצורך הבנייה נחפרו 680 אלף טון של חול וחצץ מנהר הפוטומק הסמוך; החפירה יצרה לגונה בצידו של הבניין הסמוך לנהר.
כדי לצמצם את השימוש בפלדה הועדף השימוש בכבש על פני מעליות.
פני הבניין צופו באבן גיר מאינדיאנה.
תנאי הקרקע באזור - מישור ההצפה של נהר הפוטומק - הציבו אתגר לבונים, שעליו התגברו על ידי עמודי בטון שהוחדרו לקרקע כדי לייצב עליהם את המבנה.
גובה הקרקע באזור הבנייה נע בין 3 ל-12 מטרים מעל פני הים, ועליו התגברו על ידי בניית קירות תמך.
מלאכת התכנון האדריכלי והמבני התנהלה במקביל לבנייתו בפועל, והשרטוטים הראשונים היו מוכנים בתחילת אוקטובר 1941. רוב עבודת התכנון הושלמה עד 1 ביוני 1942. בחלק מהזמן התקדמה בניית הפנטגון מהר יותר מתכנונו, ונעשה שימוש בחומרים שונים מאלה שהוגדרו בתכנון.
הבניין נבנה אגף אחר אגף, וכל אחד מהם אוכלס מיד, במקביל לבניית האגפים הבאים.
ב-15 בינואר 1943 הושלמה הבנייה, לאחר כ-16 חודשי עבודה.
עלות הבנייה הייתה 83 מיליון דולר (כ-1.13 מיליארד דולר בערכי 2019).
גובהו של הבניין הוא בערך 22 מטרים, ואורכה של כל אחת מחמש צלעותיו היא 281 מטרים.
הפנטגון נבנה על פי כללי ההפרדה הגזעית שהיו נהוגים אז במדינת וירג'יניה.
על פי כללים אלה נבנו חדרי אוכל וחדרי שירותים נפרדים ללבנים ולשחורים.
חדרי השירותים נבנו זה בצד זה, וחדרי האוכל לשחורים היו בקומת המרתף.
עם זאת, הנשיא רוזוולט ביקר בבניין לפני טקס הפתיחה והורה על הסרת השלטים "לבנים בלבד", והפנטגון היה הבניין היחיד בווירג'יניה שבו לא נאכפו כללי ההפרדה הגזעית (שנותרו בתוקף עד 1965).
חדרי השירותים הנפרדים נותרו כשהיו, אך השימוש בהם הוא כללי, ללא הפרדה.
בין השנים 1998–2011 עבר הפנטגון שיפוץ כללי, שנועד להביאו לסטנדרטים מודרניים, לשפר את הביטחון ולהגביר את היעילות.
השיפוץ נעשה טריז אחר טריז, החל מטריז מס' 1. בעת שיפוץ הטריז הועברו עובדיו למשרדים זמניים בתוך וסביב המבנה.
לצורך שיפוץ כל טריז נדרשו מבנים זמניים בשטח כולל של 93,000 מטרים רבועים, והיה צורך בהקמת מערכות תקשורת בין מבנים אלה לבין משרדי הפנטגון בחלקים שבהם לא היה שיפוץ.
במהלך העבודה פונו מן הבניין חומרים מסוכנים ובעיקר אזבסט, שחלק נרחב מהבניין היה עשוי ממנו.
כל החלונות במבנה הוחלפו ונאטמו והותקנו מערכות חימום, מיזוג אוויר ואוורור חדשות.
מרחבי העבודה הוחזרו למתכונת של "מרחב פתוח" (Open Space, או Open Plan), שבמהלך השנים בין הבנייה לשיפוץ עברו שינויים מקומיים רבים.
גם הריהוט בבניין עבר האחדה וסטנדרטיזציה.
בבניין הותקנו מעליות חדשות, דרגנועים המקשרים בין כל הקומות וצוהר בתקרת הבניין.
תשתית התקשורת שהייתה במבנה התאימה לשנות הקמתו, באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20; באותן שנים היה מכשיר טלפון אחד לכל שלושה עובדים.
עם השנים, וכניסתן של מערכות תקשורת מתקדמות, החל במכשירי פקס, מחשבים אישיים, מערכות לשיחת ועידה, מערכות טלפוניה דיגיטלית ומערכות תקשורת נתונים, הפכה התשתית ללא יעילה והגיעה לקצה גבול יכולתה להכיל מערכות חדשות.
בחלק מהמשרדים התקינו יחידות שונות מערכות משלהן.
בשל כך התמקד השיפוץ בטיפול מעמיק בתשתיות התקשורת, כולל הנחת כבלי תקשורת באורך 2,700 קילומטרים ויותר מ-100,000 נקודות קצה לקול, נתונים ווידאו.
מספר חדרי השרתים צומצם מ-70 ל-16.
בתחום התחבורתי שונתה הגישה מהמטרו אל הבניין; עד השיפוץ הייתה הכניסה מהרכבת התחתית ישירות דרך מעבר תת-קרקעי.
במהלך השיפוץ הורחקה תחבורת כלי הרכב כדי להגדיל את הביטחון ונבנו תחנות מטרו ואוטובוס חדשות במיקומים מותאמים לכך.
גם מערכת הכבישים סביב המבנה שופרה ושונתה.
נבנה מרכז ספורט חדש בחלק הצפוני של הבניין גדול ב-50% מהמרכז הישן ומותאם ל-8,000 משתמשים ביום, לעומת 2,000 משתמשים במרכז הישן.
מרכז הספורט הישן הפך לספרייה חדשה עבור הצבא ולששה עשר חדרי ישיבות.
במרתף של טריז 4 נבנה מרכז חדש עבור צי ארצות הברית.
המרתף הורחב ליצירת מרחב בגודל 2,800 מטרים רבועים עבור משרדים, חדרי ישיבות ומרכזי אימון, וכן מרחבי סיוע הכוללים חדרי ציוד, חדרי שרתים וחשמל, שירותים, ועוד.
בצמוד לפנטגון נבנה מתקן מסירה מרוחק (Remote Delivery Facility, RDF), שנועד לטפל במשלוח ובקבלת דואר ומשלוחים עבור הפנטגון.
המרכז מרוחק מהמבנה כדי לשפר את הביטחון הפיזי ולאפשר מיון וסינון של החומר המגיע לבניין מדי יום.
חלק מן השיפוץ כלל גם את שיקום הבניין לאחר מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר .
פרויקט השיקום כונה "פרויקט פניקס" ובמסגרתו נבנו מחדש טבעות C, D ו-E שנהרסו בהתרסקות טיסה 77 של אמריקן איירליינס אל תוך הבניין.
המטוס פגע בין טריזים 1 ו-2, וגרם נזק בעיקר לטריז 1. ליד נקודת ההתרסקות נבנתה אנדרטת זיכרון לחללי הפיגוע.
אורך כל אחת מצלעות הבניין הוא 280 מטרים, וגובהו 24 מטרים.
למבנה חמש חזיתות כניסה, הנקראות (מצפון, בכיוון השעון) כניסת המול, כניסת הנהר, הרחבה (Concourse) או תחנת המטרו, החנייה הדרומית ומנחת המסוקים.
כניסת המול, בחזית הצפונית, בנויה כפורטיקו, ולפניה רחבה באורך 180 מטרים המיועדת לטקסים.
גם בכניסת הנהר ישנו פורטיקו ברוחב של שישה מטרים.
כניסה זו פונה אל הלגונה ואל וושינגטון, וממנה ישנה ירידה מדורגת אל הלגונה.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 היה בלגונה מזח ששימש מעבורת, שהעבירה אנשים בין הפנטגון לבסיס חיל האוויר בולינג, בעברו השני של הנהר.
הכניסה העיקרית לאורחים היא מהצלע הדרום-מזרחית, ושם נמצאת גם תחנת המטרו ותחנת האוטובוס.
בתוך הבניין, בקומה השנייה בצידו הדרום-מזרחי, ישנה רחבה ובה מיני קניון.
מגרש החנייה הדרומי גובל בחזית הדרום מערבית, וצידו המערבי של הפנטגון פונה אל שדרות וושינגטון.
חמש הטבעות הקונצנטריות של הפנטגון מסומנות מ-A עד E, מן הטבעת הפנימית החוצה.
המשרדים בטבעת E הם היחידים שיש להם נוף החוצה, והם בדרך כלל משרדיהם של בעלי תפקידים בכירים.
מכל אחד מקודקודיו של המחומש הפנימי יוצאים שני מסדרונות, הניצבים לטבעות ועוברים בכולן.
מסדרון מס' 1 מגיע אל הקצה הדרומי של הרחבה, ובסך הכל ישנם 10 מסדרונות.
חדר 2B315 יהיה אם כן בקומה 2, טבעת B, וסמוך למסדרון 3. מבנה הפנטגון כולל, כאמור, חדרי אוכל, מתקני כושר גופני, חדרי תפילה ומדיטציה.
בבניין ישנן כמה תצוגות היסטוריות, במיוחד בטבעות A ו-E.
חלוקה נוספת של הפנטגון היא לטריזים: המבנה מחולק לחמישה כאלה.
כל טריז מתחיל באמצע מחזיתות המבנה, וממשיך עד לאמצע החזית הבאה.
טריז 1 מתחיל מאמצע החזית הדרום-מערבית, והמספור ממשיך לחזית המערבית, הצפונית וכן הלאה.
ב-1968 נפתח בפנטגון "אולם הגיבורים", המוקדש ל-3,460 מקבלי מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
שלוש הגרסאות של המדליה - של חיל האוויר, הצבא והשירותים הימיים (הצי, חיל הנחתים ומשמר החופים) - מוצגות, לצד שמות מקבלי המדליה.
אולם הגיבורים משמש גם לטקסים שונים, כמו טקסי קידום בדרגה, פרישה, ועוד.
סביב הבניין ישנם 16 מגרשי חנייה, ובסך הכל יש במגרשים אלו 8,770 מקומות חנייה.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 היה בניין הפנטגון מוקד להפגנות נגד מלחמת וייטנאם.
ב-15 בפברואר 1967 הפגינו 2,500 בני אדם, ביוזמת תנועת הנשים שביתת הנשים למען השלום, מחוץ למשרדו של מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה, במחאה על המלחמה.
במאי 1967 התקיימה שביתת שבת של 20 איש מול משרדו של ראש המטות המשולבים.
השביתה נמשכה ארבעה ימים, עד למעצר המפגינים.
אחת התקריות הידועות יותר התרחשה ב-21 באוקטובר 1967, כאשר כ-35,000 מפגינים התאספו להפגנה מול מחלקת ההגנה, במה שנקרא "המצעד על הפנטגון".
סביב הפנטגון נפרשו 2,500 חיילים חמושים, כדי למנוע את כניסת המפגינים למתחם.
אחת התמונות המפורסמות מהפגנה זו היא תמונתו של מפגין נועץ פרחי ציפורן בקני הרובים של החיילים.
המצעד הסתיים בניסיון "לגרש את השדים" מן הבניין.
ב-19 במאי 1972 הניחה מחתרת מזג האוויר פצצה בחדר שירותים של הנשים בקומה הרביעית.
הפצצה הייתה מה שהוגדר "פעולת תגמול" על החלטת ממשל ניקסון להפעיל את מבצע ליינבקר 2, הפצצת האנוי בשלביה הסופיים של מלחמת וייטנאם.
ב-17 במרץ 2007 התקיימה ליד הפנטגון הפגנה נגד מלחמת עיראק.
ההערכות לגבי מספר המשתתפים בהפגנה נעות בין 4,000 ל-15,000 בני אדם, שצעדו מאנדרטת לינקולן עד למגרש החנייה הצפוני של הבניין.
בדיוק 60 שנה לאחר טקס תחילת הבנייה של הפנטגון, ב-11 בספטמבר 2001, השתלטו חמישה מחבלים מארגון אל-קאעידה על מטוס בואינג 757 בטיסה 77 של אמריקן איירליינס, שהיה בדרכו מנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס לנמל התעופה הבינלאומי לוס אנג'לס.
החוטפים ריסקו את המטוס אל תוך צידו המערבי של הפנטגון בשעה 9:37, זמן מקומי.
התקפה זו הייתה חלק מסדרת פיגועים שהתרחשו באותו יום.
בהתרסקות נהרגו 64 נוסעי המטוס (כולל חמשת החוטפים) ועוד 125 מעובדי הפנטגון.
עוצמת הפגיעה בבניין גרמה לפגיעה קשה בטבעת החיצונית, טבעת E, וזו קרסה בחלקה.
למרות העוצמה הרבה, מספר הנפגעים היה קטן בהרבה ממה שעלול היה להיות: המטוס החטוף פגע בדיוק בטריז שהיה בשיפוצים באותה תקופה, וחלק גדול מהמשרדים לא היה מאוכלס.
באזור שנפגע היו 800 עובדים באותה עת, לעומת 4,500 בני אדם שהיו אמורים להיות בו לו היה האגף בפעילות מלאה.
עובדה נוספת שמנעה מספר גדול בהרבה של נפגעים קשורה גם היא בעבודות שיפוץ שנעשו בבניין, עבודות שהחלו דווקא בחזית שנפגעה: כלקח מהפיגוע באוקלהומה סיטי ב-1995 חוזק המבנה ברשת של עמודים וקורות מפלדה כדי שיעמוד בהדף של פיצוץ.
מערכת החיזוקים נבנתה כך שתהווה רשת תמיכה בכל חמש הקומות, והדבר מנע את התמוטטות הבניין במשך 30 דקות.
פרק הזמן הזה אפשר למאות מהעובדים להיחלץ בשלום מהמבנה הפגוע.
שיפורים נוספים שהותקנו בדיוק באותו חלק מהמבנה שנפגע היו התקנת מערכת מתזים לכיבוי שריפות, חלונות עמידים להדף - בעובי 2 אינץ' (כ-5 סנטימטרים) ובמשקל כ-1,135 קילוגרם - שנותרו שלמים לאחר ההתפוצצות, וכן דלתות אש שנפתחו אוטומטית ופתחי מילוט חדשים שאפשרו יציאה מהירה מהמבנה.
שיקום הבניין מנזקי ההתפוצצות כונה "פרויקט פניקס", וביצועו הוטל על הקבלנים שעסקו בשיפוץ הכללי של הבניין שהתנהל באותם ימים.
היעד שנקבע היה חזרה למשרדים שנפגעו עד 11 בספטמבר 2002. עם השלמת שיפוץ המקטע שנפגע נבנתה בנקודת הפגיעה מצבת זיכרון קטנה וקפלה.
ביום השנה החמישי לפיגוע הודלקו 184 אלומות אור מהחצר המרכזית של הפנטגון, לזכר כל אחד מהחללים.
בכל יום שנה נתלה דגל ארצות הברית בנקודת הפגיעה, וחזית הבניין שאליה התרסק המטוס מוארת בלילה בכל יום שנה בכחול.
מחוץ לפנטגון מונצחים החללים בפארק, שבו 184 ספסלים, אחד עבור כל קרבן.
הספסלים מוצבים לאורך נתיב הפגיעה של המטוס בבניין ולפי גילאי הקרבנות, מ-3 עד 71. הפארק נפתח לציבור ב-11 בספטמבר 2008.
ב-3 במאי 2002 הוקמה סוכנות ההגנה כוח הפנטגון (Pentagon Force Protection Agency, PFPA), סוכנות פדרלית שמטרתה הגנה על הפנטגון.
הסוכנות היא חלק ממחלקת ההגנה ומשימתה הגנה על עובדי הבניין ואורחיו ועל התשתית הפיזית.
הסוכנות מופקדת גם על הגנת מבנים נוספים בבירה.
כוח האדם של הסוכנות כולל קציני אכיפת חוק (משטרת הפנטגון), חוקרים פליליים וסוכני שירותי הגנה.
כמו כן משרתים בסוכנות סוכני ניהול איומים, חבלנים לטיפול בחומר נפץ פלסטי וחומרי לחימה לא קונבנציונליים וכוח הגנה מפני טרור ואיומים פיזיים.
הפנים במאדים היא תצורת קרקע בכוכב הלכת מאדים באזור המכונה קידוניה.
אורכה כ־3 ק"מ ורוחבה כ־1.5 ק"מ, והיא נמצאת בערך 10 מעלות מצפון לקו המשווה של מאדים.
היא צולמה לראשונה ב־25 ביולי 1976 על ידי החללית ויקינג 1 שהקיפה את הפלנטה באותו זמן.
התמונה הובאה לידיעת הציבור בהודעה לעיתונות של נאס"א שישה ימים מאוחר יותר.
רוב הפירושים של התצלום טוענים שמדובר בתצורת קרקע טבעית, הר שולחן אחד מני רבים המפוזרים בסידוניה.
פרשנות זו של התמונה הופעת הפנים מוסברת כשילוב של זווית צילום ותאורה (השמש הייתה בשולי האופק המאדימי בשעת הצילום), וההפרדה הנמוכה של התמונה, שגורמת להחלקת אי־סדירויות בפני השטח, ונטיית המוח לזהות תבניות מוכרות, בעיקר פנים (פראידוליה).
כמו כן, פער בשליחת המידע מהוויקינג גרם ליצירת כתם שחור בדיוק היכן שהנחיר היה ממוקם על פנים אנושיות.
נקודות דומות מפוזרות ברחבי התמונה.
פירוש זה נתמך על ידי עדויות צילומיות מהחללית Mars Global Surveyor בשנים 1998 ו־2001 והחללית Mars Odyssey בשנת 2002. כאן צולם השטח בתנאי תאורה שונים לגמרי וברמת הפרדה גבוהה הרבה יותר, ואכן התצלום לא ממש נראה כמו פני אדם .
פרשנות אחרת של התצלום טוענת שהוא מייצג אנדרטה מלאכותית, ויש שטענו שקיומה היא הוכחה לקיום חיים אינטליגנטיים שחיו או ביקרו במאדים בנקודה כלשהי בעבר.
התומך הבולט ביותר של תאוריה זו הוא ריצ'רד הואגלנד.
בספרו משנת 1987: The Monuments of Mars: A City on the Edge of Forever, הואגלנד מפרש משטחים קרובים בסביבה כשרידים לעיר חרבה ופירמידות בנויות.
פרסום ספרו עודד ופרסם את האמונה שמקור "הפנים במאדים" הוא מלאכותי.
הספקנים אף מציינים כי נופים מסוימים על כדור הארץ ניתנים לפרשנות כפנים.
התמונה משמאל של הר סיינט הלנס שצולמה מתחנת החלל הבין-לאומית נראית כאילו היא מראה פרצוף הפוך של ריצ'רד ניקסון.
הכיתוב המקורי של הצילום היה כדלהלן:
הַפניום הוא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר שסמלו הכימי Hf ומספרו האטומי 72.
הפניום הוא מתכת מעבר בצבע אפור בעלת ברק מתכתי, עמידה בפני קורוזיה ודומה מבחינה כימית לזירקוניום (פרט לצפיפותו, שגבוהה פי שניים מזו של זירקוניום).
תכונותיו מושפעות מריכוז הזירקוניום שבו ותהליך הפרדתם כרוך בקושי רב.
להפניום פונקציית עבודה נמוכה יחסית של 3.9 אלקטרון-וולט.
הפניום קרביד הוא חומר בינארי (מורכב משני חלקים, כמו NaCl) בעל עמידות גבוהה מאוד בפני חום.
טמפרטורת התכתו היא 3310 מעלות צלזיוס.
יישומים בבקרת כורים גרעיניים (יכולתו לבלוע נייטרונים גבוהה פי 600 מזו של זירקוניום).
שימוש בסגסוגות, יחד עם ברזל, טיטניום, ניאוביום, טנטלום ומתכות נוספות.
נשקל שימוש באיזוטופ הפניום בתור נשק גרעיני.
תחמוצות הפניום משמשות החל משנת 2007 בתעשיית המיקרואלקטרוניקה, כחומר מבודד עבור טרנזיסטור MOSFET.
תחמוצות ההפניום החליפו את תחמוצת הסיליקון כחומר המבודד בשל היותן בעלות מקדם דיאלקטרי הגבוה פי 4–6 מזה של תחמוצת הסיליקון, כתלות בהרכב ובמבנה התחמוצת.
ההפניום זוהה על ידי דירק קוסטר (Dirk Coster) וג'ורג' דה הוושי ב-1923 בקופנהגן שבדנמרק.
זמן קצר לאחר גילויו, הדמיון בין הפניום לזירקוניום נחזה והוא זוהה במהלך אנליזה ספקטרוסקופית של זירקון בנורווגיה.
הפניום מתכתי בודד לראשונה על ידי יאן הנדריק דה בּוּר (Jan Hendrik de Boer) בעזרת יוד וטונגסטן.
בטבע הפניום אינו מופיע בצורתו החופשית, אך הוא נמצא בתרכובות יחד עם זירקוניום.
מינרלים כמו אלביט וזירקון מכילים בדרך כלל 1%–5% הפניום.
הדמיון הכימי בין זירקונים להפניום מקשה על הפרדתם וחצי מההפניום שמופק בעולם הוא תוצר לוואי של עיבוד זירקוניום.
על אף שרוב האנשים לא יתקלו בהפניום בחייהם, יש להתייחס אל תרכובותיו כאל חומרים רעילים (גם אם הם לא מסוכנים).
אבק הפניום מתכתי יכול להתלקח באופן ספונטני באוויר ולכן מצריך הקפדה על כללי זהירות.
כל 58 נוסעי המטוס (51 נוסעים ושבעה אנשי הצוות) נספו.
המטוס, ברישום 4X-AKC, מעודפי הצבא האמריקאי, נקלע מעל יוגוסלביה לרוחות חזקות ופתאומיות, שגרמו לו לסטות ממסלולו ולחדור בשוגג אל התחום האווירי של בולגריה.
חיל האוויר הבולגרי הזניק מולו שני מטוסי קרב חדישים מסוג יאק 23, והטייסים נצטוו להנחיתו.
בשל סיבה לא ברורה, אחד ממטוסי הקרב פתח באש על המטוס.
שלושה מטחי אש שנורו בהפסקות על המטוס גרמו להתפוצצותו, והוא התרסק על גבעה סמוך לגבול בולגריה ויוגוסלביה, ליד אחד מיובלי הנהר סטרומה, בשטח גבעי קשה לגישה.
הרוגי המטוס מנו 15 ישראלים, 12 אמריקאים, שישה צרפתים, חמישה סובייטים, ארבעה קנדים, ארבעה בריטים, ארבעה דרום אפריקאים, שלושה מגרמניה המערבית, פולני, אוסטרי, שוודי, ועוד שני נוסעים חסרי אזרחות.
קברניט המטוס היה סטנלי רג'ילנד הינקס מדרום אפריקה (ששימש גם כקברניט בוחן).
הקצין הראשון, פנחס בן-פורת, היה ישראלי מקיבוץ נען ומטייסי הפלמ"ח הוותיקים (היה הטייס הראשון שביצע תקיפה אווירית במסגרת שירות האוויר של ההגנה), וזו הייתה טיסת ההסמכה שלו, שלאחריה היה אמור לקבל הסמכה כקברניט באל על.
שאר אנשי הצוות היו הדיילת שרה אצ'רקן (אזמאילוב), הדיילים אלברט אלחדף ולאון טיזר, האלחוטן רפי גולדמן ומהנדס הטיס סידני צ'אלמרס.
שרידי הגופות נקברו בקבר אחים בבית הקברות קריית שאול.
המצבה היא בצורת כנף מטוס ועליה נרשם "ביום ח' באב שנת התשט"ו פגעה יד זדונית במטוס ישראלי בהיותו בשמי בולגריה וכל נוסעיו חמישים ושמונה אנשים נשים וטף שהיו בדרכם למולדת עלו כולם כאחד בלהבות אש.
שרידיהם הועלו לארץ בט"ו באב, יום בו ניתנו הרוגי ביתר לקבורה.
למחרת היום הובאו למנוחת עולמים במקום קדוש זה".
כן נכתב עליה קטע מספר יחזקאל, פרק ל"ז פסוק ט':" הינבא בן-אדם ואמרת אל-הרוח כה-אמר אדוניי, מארבע רוחות בואי הרוח, ופחי בהרוגים האלה, ויחיו".
הרב שלמה גורן חיבר עבורם נוסח מיוחד של תפילת אל מלא רחמים בו צוין: "שנהרגו בידי מרצחים ונפלו בידי בני עוולה".
בספטמבר 1955 הונח אבן פינה בחבל לכיש ליישוב ניר ח"ן, הקרוי לזכר 58 (ח"ן בגימטריה) הנספים באסון.
בתחילה הודיעה ממשלת בולגריה שהמטוס נורה מהקרקע בתותח נ"מ, לאחר שחדר למרחב האווירי של בולגריה.
ב-30 ביולי 1955 הגיעה משלחת ישראלית לחקור את נסיבות האירוע ומבחינת שרידי המטוס הסיקה שהוא נורה על ידי מטוסי קרב.
המשלחת הישראלית דיווחה שהיא נתקלה בחוסר שיתוף פעולה קיצוני מצד שלטונות בולגריה, וכי שרידי המטוס טופלו לפני הגעתם על מנת להעלים ממצאים מפלילים.
ב-3 באוגוסט 1955 הודתה ממשלת בולגריה שהמטוס הופל בידי מטוסי קרב והביעה נכונות לשלם פיצויים, אף על פי שהמטוס חדר לעומק של 40 קילומטר במרחבה האווירי, והטייס התעלם מאזהרות שהופנו אליו.
בהמשך שינתה בולגריה את עמדתה, סירבה ליטול אחריות והסכימה רק לתשלומים לפנים משורת הדין במטבע בולגרי.
בישראל התייחסו אל ההפלה כאל מעשה זדון.
כך, בהודעת ועדת השמות הממשלתית על שם היישוב "ניר ח"ן נאמר "לזכר נ"ח חללי ההתקפה הזדונית על מטוס אל־על בבולגריה".
בשנת 2003, לאחר כארבעים ושמונה שנות התעלמות, הציבו הבולגרים אנדרטה במקום לזכר הרוגי המטוס.
בשל הימצאותם על המטוס של נוסעים סובייטים ונוסעים חסרי אזרחות וכן קצין המודיעין הרן בר דור, פרחו מאז כמה תאוריות קשר על נסיבות הפלת המטוס.
לאחר שנפתחו ארכיוני הצבא ומשרד החוץ הבולגריים, נתברר ללא כל ספק שהפלת המטוס הייתה תאונה, שנבעה ממזג אוויר הפכפך, ויד קלה מדי על ההדק של טייסי הקרב הבולגרים.
שני הטייסים הועמדו למשפט צבאי בבולגריה, ונפסקו להם עונשים כבדים.
אחד מהם חלה בכלא במחלת נפש ובילה את שארית ימיו בבית חולים.
בפברואר 1956 שלחה ישראל לבולגריה את דרישתה לתשלום פיצויים על הנזקים שנגרמו בהפלת המטוס.
ישראל דרשה פיצויים על המטוס עצמו ופיצויים למשפחות ההרוגים.
באוגוסט 1956 יצאה משלחת ישראלית לבולגריה למשא ומתן על הפיצויים, אולם לא הושגה הסכמה על סכום הפיצויים שכן בולגריה בקשה לחלק את האחריות בינה לבין אל על, שכן המטוס חדר לשטחה האווירי.
בנוסף, היחסים המתוחים בין המדינות, בעקבות מבצע סיני, לא סייעו בהסדרת הפיצויים.
בולגריה הסכימה לשלם פיצויים למשפחות הקרבנות, אך לא על המטוס.
בעקבות זאת, ישראל הגישה תביעה נגד בולגריה בבית הדין הבין-לאומי.
התביעה נרשמה ביוני 1958 והמשפט נפתח במרץ 1959, בדיון בשאלת סמכות בית המשפט הבינלאומי לדון בעניין.
במאי 1959 קבע בית המשפט הבינלאומי, ברוב של 12 נגד 4 שאין לו סמכות לדון בעניין.
בשנת 1960, לאחר שישראל סירבה להצעתה של בולגריה לשלם פיצויים על קרבנות האסון, חזרה בה בולגריה מהנכונות לשלם פיצויים.
לבסוף, ביוני 1963 פורסם שהושגה הסכמה ובולגריה שילמה פיצויים לקרובי קרבנות האסון, בהתאם לתנאיה.
הפמליה היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית של רשת HBO, ששודרה במשך שמונה עונות, בין ה-18 ביולי 2004 לבין ה-11 בספטמבר 2011. הסדרה נוצרה ונכתבה ברובה על ידי דאג אלין, והיא עוסקת בנושאים של ידידות גברית ומצבים בחיים האמיתיים בהוליווד של ימינו.
העלילה מתארת את קריירת המשחק של וינסנט צ'ייס (אדריאן גרנייה), כוכב קולנוע צעיר בראשית דרכו, המנסה להתקדם בתעשיית הקולנוע האמריקאי של לוס אנג'לס, בעזרת חברי הילדות שלו מקווינס, ניו יורק (קווין קונולי, קווין דילון וג'רי פררה), וסוכן חסר-מעצורים (ג'רמי פיבן).
הסדרה מבוססת באופן רופף על חוויותיו האישיות מתחילת הקריירה של מארק וולברג, אשר הפיק אותה יחד עם סטיבן לוינסון.
הסדרה ידועה בשל שלל הסלבריטאים המופיעים בה, בתפקידי אורח או הופעות קמאו, ואשר לעיתים קרובות מגלמים גרסאות בדיוניות של עצמם.
בין הכוכבים שהופיעו בסדרה בתפקיד עצמם: אדוארד ברנס, אנה פריס, בוב סאגט, ג'וני גאלקי, ג'יימס קמרון, ג'יימי-לין סיגלר, ג'פרי טמבור, גארי ביוסי, מארק וולברג, מארק קיובן, מנדי מור, סשה גריי וסת' גרין.
ביוני 2015 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "הפמליה " - הממשיך את הסדרה.
הסדרה נוצרה על ידי דאג אלן, שמשמש כמפיק בפועל וכותב את רוב הפרקים של הסדרה.
הסדרה מבוססת באופן כללי על חייו של השחקן מארק וולברג וחוויותיו כאשר הגיע לראשונה להוליווד.
וולברג משמש גם הוא כמפיק בפועל של הסדרה ואפילו מופיע בעצמו בפרק הפתיחה לכמה שניות וכן בעונה החמישית.
"הפמליה" היא אחת מסדרות הדגל של רשת HBO, ובדומה לסדרות אחרות של הרשת, יש בה התייחסות בולטת לסמים ולסקס.
חלקים מהסדרה מצולמים ברחובות לוס אנג'לס ומקומות מוכרים כגון הסטיפלס סנטר ואחוזת פלייבוי.
בפרקים רבים מתארחים שחקנים, במאים, זמרים ולהקות בתפקיד עצמם, לתוספת גוון מציאותי לסדרה.
בין האורחים ניתן למצוא: הבמאים זוכי פרס אוסקר ג'יימס קמרון, פול האגיס ומרטין סקורסזה; שחקנים כגון לוק וילסון, מאט דיימון וג'סיקה אלבה; זמרים כמו סנופ דוג וקניה וסט ולהקות כמו יו 2.
הסדרה הייתה מועמדת ל-8 פרסי אמי ו-6 פרסי גלובוס הזהב.
שיר הפתיחה הוא גרסה מקוצרת של השיר "Superhero" של להקת "ג'יינס אדיקשן".
בספטמבר 2007 הסדרה זכתה בשני פרסי אמי - שחקן המשנה בקומדיה (ג'רמי פיבן) ועבור מיקס מוזיקלי בקומדיה ו/או דרמה.
הסדרה עוקבת אחר עלייתו לגדולה של שחקן קולנוע צעיר מקווינס בשם וינסנט צ'ייס, החל מסרטו הראשון (Head On) שהפך ללהיט.
כל עונה נפתחת בסיומו של פרויקט גדול אחד ומסתיימת בסגירת חוזה על אחר.
חלק מהסרטים הם שוברי קופות אדירים כגון "אקווהמן", וחלקם סרטי אינדי אמנותיים, שמוקרנים בפסטיבלי קולנוע.
פרט לעסקי הסרטים, הסדרה מתעמקת ביחסים בין החברים לבין עצמם, כמו גם בינם לבין עשרות המנהלים, יחצ"נים, אנשי מכירות ועוזריהם העטים עליהם ללא הרף.
על כולם מנצח הסוכן של וינס, שגילה אותו בתחילת דרכו, ארי גולד.
ארי נראה כחסר מצפון, מהיר חימה ומקלל ללא הרף, אבל מתגלה כנאמן ללא דופי לוינס, אותו הוא רואה כפרויקט חייו וחבר יקר.
לאחר פרידות שונות (רובם תלויות בשקרים בלתי פוסקים מצד ארי) הקשר בין השניים תמיד מתהדק שוב.
אודות הדמות שחקן קולנוע צעיר מהשורה הראשונה של הוליווד.
סומך על אריק חברו הטוב בעיניים עצומות כמנהל, נאמן לחבריו ואחיו גם באור הזרקורים, ומחזיק בעקרונותיו למרות הפרסום.
בגלל מראהו ופרסומו נשים רבות מפתות אותו, ללא כל מאמץ מצידו.
קווין קונולי אריק "אי" מרפי אי הוא מנהלו האישי וחברו הטוב ביותר של וינס.
הוא האחרון שעבר מניו יורק לבקשתו של וינס, נוטש מאחוריו קריירה כמנהל סניף של סבארו.
וינס ואריק היו שכנים עוד מגיל 6. במסגרת תפקידו, אריק מסנן את התסריטים השונים המגיעים לוינס, ומנסה למצוא לו פרויקטים מתאימים.
פעמים רבות הוא נכנס לוויכוחים עם ארי על רקע "מהו תפקיד טוב" לוינס.
הוא עובד בחברת הניהול "מוריי ברנסון בע"מ", ומאורס לסלואן.
ג'רמי פיבן ארי גולד סוכנו של וינס.
הוא גילה את וינס בעקבות פרסומת שזה עשה בתחילת דרכו.
הוא מתואר כאחד האנשים החזקים בהוליווד, אם כי לפרקים מוצגים סוכנים חזקים ממנו.
ארי מנסה לדחוף את וינס לכיוון פרויקטים יותר פופולריים, המבטיחים יותר כסף בפחות סיכון, ובעקבות כך נכנס למריבות עם אריק.
הוא ידוע בלשונו החדה ובמשפטי המחץ שלו (Let's hug it out, bitch).
במהלך הסדרה בן דודו של ארי (רום נקש {The fart guy}) מנסה לשכנע אותו להפסיק עם ענייני הסוכנות אך ארי מסרב ובכך מוצגת אהבתו של ארי למקצוע, ארי לרוב מקלל ומתעמר ללא הרף בפקודיו, אך מראה אכפתיות ואהבה גדולה לאשתו וילדיו.
קווין דילון ג'וני "דרמה" צ'ייס אחיו למחצה של וינס.
הוא מבוגר יותר מהאחרים ובצעירותם שימש להם כאב רוחני.
ג'וני הוא שחקן כושל שנוטה להתרפק על זיכרונות והצלחות העבר.
הוא בעל מזג חם ונוטה לתת עצות ואנקדוטות משחק מוזרות.
כאשר וינס הגיע לראשונה ללוס אנג'לס הוא גר בביתו של דרמה.
ג'רי פררה חבר ילדות של וינס ואריק.
הוא משמש כנהג של הפמליה וידוע באהבתו לבגדים יקרים, ובעיקר נעלי ספורט לאספנים.
הוא אוהב להאזין למוזיקת היפ הופ ומעשן מריחואנה באופן קבוע.
טרטל מנסה לנצל את הפרסום של וינס כדי להרשים נשים ולהתחיל איתן, ומודע לחלוטין לכך שהוא חי משאריות של אחרים.
הוא היה חבר של השחקנית ג'יימי-לין סיגלר בעונות 5–6.
לויד לי (רקס לי): לויד הוא עוזרו האישי של ארי, ונדד עמו במעבר בין סוכנויות שונות.
לויד הוא גבר הומוסקסואל ממוצא אסיאתי.
מרבית השיחות בינו לבין ארי כוללות בדיחות לא תקינות פוליטית על נטייתו המינית, אך לויד סובל אותן בידיעה שארי מעריך אותו למעשה, ותלוי בו לחלוטין.
לויד הפעיל לאורך הסדרה את מה שכינה "המאפיה של העוזרים ההומואים" - לטענתו, מרגלים הומוסקסואלים המקושרים אליו עובדים בכל משרד בהוליווד, ונותנים לו יכולת שליטה מוחלטת בהפצת כל ידיעה.
הוא עזב את סוכנות "מילר-גולד" במהלך העונה ה-6 לטובת תפקיד כסוכן בסוכנות "טרנס מקיוויק", אך לאחר איחוד הסוכנויות חזר לארי בתור סוכן.
שונה רוברטס (דבי מזר): היחצ"נית של וינס.
לדבריה היא משמשת כאימו בחוף המערבי.
כמו ארי, גם שונה נטולת מצפון וכל גינוני נימוסין, צורחת ומתעמרת בכל הסובבים אותה ללא הרף.
עם זאת, היא מוצגת כאפקטיבית מאוד בעבודתה: כל שמועה על עסקיו של וינס שמגיעה לאוזניה מטופלת מיד, והיא שומעת הכל.
ברברה "באבס" מילר (בוורלי ד'אנג'לו): שותפתו של ארי בבעלות על סוכנות השחקנים "סוכנות מילר-גולד".
תחילה הופיעה בסדרה כסוכנת של השחקנית מנדי מור.
בילי וולש (ריס קוירו): במאי קולנוע גאון ומטורף.
בילי מוצג כאמן מופרע ונטול כל עכבות, שאינו מוטרד כלל מהצלחה מסחרית, ורואה רק את האמת האמנותית מאחורי סרטיו.
בעקבות בחירות שונות שלו (צילום סרטים בשחור-לבן) שנקטלו על ידי מפיצי הסרטים, הוא לא היסס להיכנס להתקפי זעם.
מליסה גולד (פרי ריבס): אשתו של ארי גולד.
למרות שבעלה מוצג כאדם חזק, היא מצליחה להחזיק אותו קצר ולרוב משיגה את מבוקשה במריבות ביניהם.
סלואן מקיוויק (עמנואל שריקי): בתו של סוכן השחקנים טרנס וארוסתו של אריק מרפי.
במהלך הסדרה ידעה מערכת היחסים בינה לבין אריק עליות ומורדות ואף פרידה לתקופה ממושכת.
הם התארסו בסוף העונה ה-6.
דנה גורדון (קונסטנס זימר): מפיקה ונשיאת אולפני וורנר.
הייתה לה התנסות מינית עם ארי והיא הייתה מעורבת בהפקתם של כמה מסרטיו של וינס.
אנדרו קליין (גארי קול): סוכן בסוכנות של ארי וחברו הטוב מתקופת הקולג'.
ארי רכש את הסוכנות שהייתה בבעלותו של אנדרו למרות רוחה של שותפתו ברברה.
טרנס מקיוויק (מלקולם מקדואל): בעל הסוכנות הוותיקה "טרנס מקיוויק".
הסוכנות בבעלותו הייתה מנוהלת במשך 8 שנים על ידי ארי בעוד טרנס היה בגמלאות, אך כשטרנס חזר לנהל את הסוכנות הוא פיטר את ארי.
טרנס מכר לארי וברברה את הסוכנות שלו בסוף העונה ה-6.
אדם דייוויס (ג'ורדן בלפי): סוכן שחקנים מצליח ויריבו המר של ארי.
הוא הלשין לטרנס על תוכניותיו של ארי להקים סוכנות חדשה ולגנוב ממנו סוכנים, ואף גנב לארי את עוזרו הנאמן לויד כדי להתנקם בו על גנבת לקוחות.
הוא פוטר על ידי ארי לאחר שהאחרון קנה את הסוכנות של טרנס בה אדם דייוויס עבד.
ג'יימי-לין סיגלר (ג'יימי-לין סיגלר): שחקנית מפורסמת.
מגלמת את עצמה, חברתו של טרטל בעונות 5–6.
סשה גריי (סשה גריי): מגלמת את עצמה.
אחת משחקניות הפורנו המפורסמות בעולם המנסה לעשות את צעדיה הראשונים כשחקנית לגיטימית.
חברתו של וינס בעונה השביעית.
בעקבות הקשר איתה וינס מתדרדר לשימוש בקוקאין ושמו הטוב מוכתם.
היוצר של הסדרה דאג אלן ציין שהוא מתכנן לכתוב תסריט לסדרה כשהיא תיגמר, בספטמבר 2011 אדריאן גרנייה ציין שסרט כן הולך להיות אבל תסריט צריך להיכתב.
מארק וולברג ציין שתסריט כבר נכתב ושהוא יעשה את כל מה שהוא יכול כדי שהסרט יעשה בסופו של דבר.
לבסוף הסרט הושלם, ויצא לאקרנים ביוני 2015.
הפני השחור (Penny Black) הוא בול הדואר הרשמי הראשון שהונפק על ידי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ב-1 במאי 1840, השימוש בו החל מה-6 במאי.
השימוש בבול זה היה תחילתה של הרפורמה במערכת הדואר הבריטית אשר יצרה לראשונה את מערכת הדואר המקובלת מאז ועד היום בעולם כולו.
לפיכך נחשב הפני השחור לבול הדואר המודרני הראשון בעולם.
הרעיון של בול נדבק שיציין תשלום מראש על שליחת דבר דואר היה חלק מהצעתו של רולנד היל, בשנת 1837, לרפורמה במערכת הדואר הבריטית.
באותם ימים עלות הדואר הוטלה על המקבל, וחושבה לפי מספר הדפים והמרחק שעבר דבר הדואר.
שיטה זו יצרה סרבול, בזבוז וחוסר יעילות; כל דבר דואר היה חייב להיות רשום, התעריפים המורכבים איפשרו שחיתויות, ומכתבים רבים לא נמסרו ליעדם מחוסר רצון או יכולת של המקבל לשלם את תמורתם.
בנוסף, הדואר היה גלוי וחשוף לריגול, דבר שהקטין את בטיחות השימוש בו.
היל טען כי שירות הדואר יקר בעיקר בגלל הביורוקרטיה שנדרשה בשיטה הקיימת, וכי שירות אמין, מהיר וזול יותר יתרום לפיתוח המסחר והתעשייה בממלכה.
מערכות משלוח דואר שעשו שימוש בבולים נדבקים התקיימו עוד לפני הפני השחור.
יש ראיות לשימוש מוקדם בבולים לתשלום על דואר באוסטריה, שוודיה, וביוון, וסביר להניח כי היל הכיר את הרעיון ולא המציא אותו.
אולם שלא כמו הפני השחור, בולים אלה לא היו חלק ממערכות דואר ממלכתיות, ולא האריכו ימים; מערכת הדואר הממלכתית הבריטית היא הראשונה שעשתה שימוש בבולים לציון תשלום על דברי דואר בכל רחבי בריטניה, וממשיכה בכך עד היום.
השיטה הועתקה על ידי מדינות אחרות והתפשטה במהירות בכל העולם.
עד היום, הבולים הבריטיים הם היחידים ששם המדינה לא רשום עליהם; במקום זאת, הבולים הבריטיים מעוטרים בתמונה או צללית המלך או המלכה במקום כלשהו על הבול.
המילה "Postage" מופיעה בראש הבול, על מנת לציין את ייעודו (בולי הכנסה היו קיימים זמן רב לפני כן בממלכה).
בתחתית הבול מופיעות המילים "ONE PENNY", על מנת לציין את הסכום ששולם מראש עבור שליחת המכתב שאליו הודבק הבול; בול דומה עם ערך של שני פני הונפק אף הוא.
הבולים הודפסו על ידי חברת ההדפסה פרקינס בייקון, שהתמחתה בהדפסת שטרות בדוגמאות מורכבות שהקשו על זיוף.
כפי שהשם מרמז, הבול הודפס כולו בשחור; על השוליים וברקע מופיעות תבניות גאומטריות (Guilloché) המאפיינות הדפסת שטרות.
בשתי הפינות העליונות מופיעים צלבי מלטה ובשתי הפינות התחתונות מופיעות אותיות המציינות את מיקום הבול בלוח ההדפסה, "A A", "B A", וכן הלאה.
הרפורמה שאיפשרה תשלום מראש של פני אחד על דברי דואר רגילים נכנסה לתוקף ב-10 בינואר 1840, אך השימוש בבולים התאפשר באופן רשמי רק ב-6 במאי באותה שנה.
הבולים נמכרו במקומות מסוימים כבר מספר ימים לפני כן; קיימות מעטפות המוחתמות בחותמת תאריך של ה-2 במאי, וידוע על קיומה של דוגמה יחידה המתוארכת ל-1 במאי 1840.
הפני השחור היה בשימוש במשך קצת יותר משנה.
התברר כי קשה לראות את חותמות הדואר האדומות על הרקע השחור, והיה קל מאוד להסיר את הדיו ולהשתמש בבול שוב.
ב-1841 החליף משרד האוצר הבריטי את הפני השחור בבול דומה בצבע אדום (הפני האדום), ואת צבע חותמות הדואר לשחור, שהיה בולט לעין וקשה יותר להסרה.
הפני השחור הודפס מ-11 גלופות שונות, אולם מאחר שגלופה מס' 1 עברה שיפוץ נרחב בעקבות שחיקה, היא נחשבת בדרך כלל כשתי גלופות, 1a ו-1b.
גלופה 11 יועדה בהתחלה אך ורק לבולים האדומים החדשים, אך שימשה גם למספר קטן של הדפסות בשחור.
כיום, בולים מגלופה זו נדירים ביותר.
ההדפסה בוצעה על יריעות נייר שכללו 240 בולים בכל יריעה.
הנייר לא היה מחורר, והיה צורך לגזור את הבולים במספריים, דבר שהכביד על עבודת הדואר וגרם להשחתת בולים.
קשיים אלה הובילו להמצאת ציוד לניקוב גבולות הבולים, שנכנס לשימוש נרחב עשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1850.
מכבש דפוס מקורי של הפני השחור נמצא בתצוגה ציבורית בספרייה הבריטית בלונדון.
הפני השחור הוא אחד הבולים הידועים בין חובבי הבולאות וקיים עליו מידע ומחקר פילטלי נרחב.
הפני השחור אינו בול נדיר.
סך כל דפי הבולים שהודפסו הגיע ל-286,700 יריעות עם 68,808,000 בולים וחלק נכבד מהם שרד עד ימינו.
דבר זה נובע בעיקר מהעובדה שבימים ההם לא רווח השימוש במעטפות; בדרך כלל מכתבים נכתבו על דף נייר שקופל ונחתם בחותם שהוטבע בשעווה, והבול הודבק ליד כתובת הנמען על הצד השני של המכתב (הצד ללא החותמת).
לפיכך, במכתבים רבים שנשמרו שרד גם הבול, אף אם לא הייתה כוונה מיוחדת לשמרו.
למרות שהפני השחור זמין בשוק האספנים כיום, עקב חשיבותו ההיסטורית, יש לו דרישה גדולה על ידי אספנים ולכן הוא אינו זול.
לשם השוואה, מחירו של בול פני אדום משומש היה 1.5 לירה שטרלינג .
בנוסף להנפקה הכללית של בולי הדואר הפני השחור, הונפק בול דומה שנשא את האותיות V ו-R (ראשי תיבות של Victoria Regina, "המלכה ויקטוריה" בלטינית) בפינות העליונות במקום צלבי מלטה.
הכוונה של הנפקה זו הייתה שבולים אלה ישמשו למשלוח דואר רשמי.
בעקבות קבלת שיטת בולי הדואר בציבור וכישלונם של דפי המכתבים של מולרדי, שיוצרו באותו זמן, כמויות גדולות של דפי מכתבים ניתנו למחלקות הממשלה, כגון משרד המס, לשימוש רשמי.
כיוון שכך, ננטש הרעיון של בול רשמי.
ישנן מספר דוגמאות שנעשה בהן שימוש בדואר, וככל הנראה מקורן הוא בעלוני פרסום שנשלחו ממשרד הדואר הראשי כהודעה על בולים חדשים שניתן לעשות בהם שימוש.
רוב הדוגמאות החתומות הן תוצאה של ניסיונות שנעשו בדגמי חותמות ביטול, דיו וניסויים להסרתו (שגרמו להחלפת צבעי הבולים והחותמות).
הפנטזיה של הל הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 2001, בכיכובם של גווינת' פלטרו, ג'ק בלאק וג'ייסון אלכסנדר.
במאי הסרט הם האחים פיטר ובובי פארלי והוא צולם בעיר שארלוט שבקרוליינה הצפונית ובסביבותיה, כמו גם בערים סטרן והולדן שבמסצ'וסטס
האחים פארלי הודו כי הסרט היה מעט שונה מהקומדיות הקודמות שלהם, אך כמו כל הקומדיות שלהם הם אוהבים שהקהל חש בקשר לכל אחת מהדמויות.
'הפנטזיה של הל' הוא סרט אמוציונלי יותר והמפיקים השקיעו זמן רב בוודאם שלא תיווצר "בדיחה שמנה", אלא כזו שמכילה מסר עמוק.
הם רצו שזה יהיה מסר בדבר הצורך לראות את היופי הפנימי בכל אדם.
הל לארסון (מגולם על ידי ג'ק בלאק) וחברו הטוב מאוריציו וילסון (מגולם על ידי ג'ייסון אלכסנדר) מבלים את זמנם הפנוי בחיזור אחר נשים היפהפיות, מנסים להתנהג בקוליות כשהם בסביבתן, אבל רוב הנשים מפרשות התנהגות זאת כמגעילה ולא מעוניינות בשום קשר איתם.
שותפיו לעבודה של הל מאשימים אותו בהיותו רדוד ומתעניין רק בהופעתן החיצונית.
ביום רגיל כשהל בדרכו לעבודה הוא נתקע במעלית עם המאמן האמריקאי אנתוני רובינס, ומשוחח עם טוני על חייו.
רובינס, שמבין את מצבו של הל, מהפנט אותו וגורם לו לראות את יופין הפנימי של הנשים ולא לשים לב למראן הפיזי.
הל מתחיל להימשך ולצאת עם נשים שמנות, מכיוון שרובינס היפנט אותו להימשך לאופיין.
לבסוף מתאהב הל ברוזמארי (מגולמת על ידי גווינת' פלטרו), אישה שהוא חושב שנראית רזה ויפהפייה, בעלת אופי נפלא, אך במציאות היא שמנה מאוד.
הוא מרבה להחמיא לה על יופייה ובתחילה היא חושבת שהוא לועג לה, אבל לבסוף היא מבינה שרגשותיו כלפיה אמיתיים.
חברו המודאג מאוריציו מודאג מטעמו החדש של הל בנשים, וחושב שהוא השתגע.
מאוריציו מאמין שמה שרובינס עשה להל היה מוטעה וקטסטרופלי והוא מנסה למצוא את רובינס על מנת לעזור לחברו.
כשמאוריציו מוצא את רובינס הוא מצליח לשכנע אותו לבטל את ההיפנוט, אם הוא יגיד להל משפט מסוים.
לילה אחד כשהל סועד עם אהובתו במסעדה, מאוריציו מטלפן אליו ואומר לו את המשפט: "הל השטחי מחפש כוסית", ובבת אחת ההיפנוזה של הל נעלמת.
הל מגלה כי הראיה שלו הטעתה אותו ובעזרתו של מאוריציו מתחיל להתחמק מרוזמארי, עד שלבסוף כשהוא נתקל בה הוא לא מזהה אותה.
שכנתו של הל, ג'יל, שדחתה אותו בעבר בשל שטחיותו, מזמינה אותו לסעוד עימה במסעדה, רוזמארי נקלעת למקום עם משפחתה באותה עת ורואה את השניים.
היא מנחשת שבין הל וג'יל מתפתחת רומן וקוראת לו "פסיכי" בטלפון, דבר שמצער אותו מאוד.
יום אחרי כן הוא פוגש ילדה בבית החולים בו רוזמארי עובדת.
בעבר כשביקר שם, בגלל ההיפנוט שרובינס הטיל עליו הוא ראה בה ילדה יפהפייה, אבל עכשיו הוא מבין שהיא עדיין יפה, אבל פניה מכוסים בצלקות גדולות מכוויות.
בזכות ניסיון העבר הוא נוכח לדעת שאין הוא נזקק להיפנוזה על מנת להבחין ביופיים הפנימי של בני האדם.
בינתיים, רוזמארי מחליטה לצאת למסע התנדבות בארץ אחרת.
במהלך חיפושיו אחר רוזמארי הוא מגלה שלמאוריציו הייתה סיבה משלו בשביל לבטל את ההיפנוזה של הל: למאוריציו יש זנב שמונע ממנו מלהתקרב לנשים, והוא קינא בכך שחברו מצא מישהי שהתאהב בה.
הל מתפייס עם מאוריציו ומבין שרגשותיו כלפי רוזמארי הם אמיתיים ושהוא אוהב אותה ומחליט לדבר איתה שוב.
הוא מגיע ליעדו, לאחוזת הוריה, שם נערכת לה מסיבת פרידה לפני שהיא טסה למסעה והוא מתפייס עם רוזמארי.
הוא מגלה שהיא עדיין אוהבת אותו ומחליט להתלוות אליה למסע ההתנדבות.
גווינת' פלטרו - רוזמארי שנאהאן
ג'ק בלאק - הל לארסון
ג'ייסון אלכסנדר - מאוריציו וילסון
ג'ו ויטרלי - סטיב שנאהאן
ברוס מקגיל - האב לארסן
אנתוני רובינס - בתור עצמו
זן גסנר - רלף אוון
ברוק ברנס - קטרינה היפה/המכוערת
הפנון הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים), השייך יחד עם הזירקון והתוריט לקבוצת הזירקון.
נוסחת המבנה הכימי של הפנון היא Hf,Zr)SiO4).
אף על פי שהקטיון העיקרי במינרל הוא בעיקר הפניום, כמעט תמיד נוכח בו בטבע גם זירקוניום, ולעיתים גם תוריום, אורניום או איטריום.
הפנון יכול להכיל עד 45% זירקוניום במבנה.
אחוז גבוה יותר של זירקוניום ישנה את שם המינרל לזירקון.
הפנון טהור קיים רק מייצורו באופן מלאכותי במעבדה.
ההפנון יוצר תמיסה מוצקה (שורה איזומורפית, כלומר תרכובות דומות בהרכבן) עם המינרל זירקון העשיר בזירקוניום (ZrSiO4).
כמו שאר המינרלים בקבוצת הזירקון, ההפנון מתגבש במערכת הטטרגונלית (חבורת סימטריות מרחבית I41/amd).
ההפנון מופיע בטבע בדרך כלל בגבישים פריזמתיים מפותחים למחצה קצרים המסתיימים בקצוות בצורת פירמידות, חתך הרוחב של הגביש מרובע ואורכו המקסימלי עד 1 ס"מ.
כמו כן כמסה חסרת צורה, מוטמע כגרגירים חסרי צורה במסת אם ובצורת כליה.
הקשיות של המינרל בינונית גבוהה, 7.5 בסולם מוס, הקשיות יורדת עד 6.5 ככל שיש יותר זיהומים בהפנון, והמשקל הסגולי הוא 6.97.
מקדם השבירה של ההפנון נע בין 1.93 ל-2.03. צבעם של גבישי ההפנון הוא בדרך כלל אדום-כתום, אבל גם צהוב, חום, ולעיתים רחוקות חסר צבע.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1974 בכמה מכרות במחוז אלטו ליגונה (Alto Ligonha) בפרובינציה זמבזיה (Zambézia) שבמוזמביק, והתפרסם לראשונה במאמר שכתבו נאבס, ונוניז (J.
Lopes Nunes) מהמעבדה למינרלוגיה באוניברסיטת לורנצו מארקש (כיום מפוטו) שבמוזמביק יחד עם שאמה (Th.
Sahama), חוקר מהמכון לגאולוגיה באוניברסיטת הלסינקי שבהלסינקי פינלנד.
שם המינרל משקף את תכולת ההפניום שבו מצד אחד (תחילת השם), ואת העובדה כי הוא שייך לקבוצת הזירקון (סיומת השם).
בזמבזיה (Zambézia) שבמוזמביק ההפנון נוצר בפגמטיטים של גרניט המכילים טנטלום.
Holland) שבאוסטרליה המערבית ההפנון נוצר בפגמטיטים שעברו בליה.
הפנון הוא מינרל נדיר מאוד, המקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא הפנון כוללים כמה מכרות במחוז אלטו ליגונה (Alto Ligonha ) בפרובינציה זמבזיה (Zambézia) שבמוזמביק (שם נתגלה המינרל); בביקיטה (Bikita ) שבזימבבווה; סמוך להר הולנד (Mt.
Holland) שבמדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה; במקומות שונים בקנדה ובצפון קרולינה שבארצות הברית.
הפנומנולוגיה של הרוח הוא כותר אחד מחיבוריו הנודעים של גאורג וילהלם פרידריך הגל, פילוסוף גרמני אשר פעל במאות ה-18-ה-19. הספר ראה אור בשנת 1807.
כמו בחיבוריו האחרים, כגון "מבוא לתולדות-הפילוסופיה", גם ב"הפנומנולוגיה של הרוח" הציג הגל את תפיסתו על הפילוסופיה: כי יצירתה, תכניה והשיטה העצמית שלה קשורים קשר הדוק לתקופה ולזמן שבו נוצרה.
המושג הפילוסופי מתפתח בתוך הקשר היסטורי מסוים, פוליטי, כלכלי וחברתי.
הגל סבר כי הפילוסופיה נוצרת ב"רוח הזמן" (גרמנית: Zeitgeist, צַייְטְגַייְסְט).
המושגים הפילוסופיים, לדעתו, התפתחו בהתאמה להתפתחותה של התרבות האנושית בכללה.
הצעותיו של הגל ב"הפנומנולוגיה של הרוח" ניכרות במשנתם על הוגים שונים וזרמי מחשבה ממחצית המאה ה-19 כגון של קרל מרקס והמרקסיזם, סרן קירקגור והאקזיסטנציאליזם.
הדיאלקטיקה של האדון והעבד הוא רעיון מתודולוגי שעומד בבסיס השיטה ההגליאנית, ומטרתו לחשוף את הדרך שבה תודעה יודעת את עצמה (תודעה עצמית, במונחיו של הגל) כשלב בדרך לחירות הסופית של התודעה.
הרעיון עצמו מופיע באופנים דומים גם בכתביו המוקדמים של הגל, שם האדנות והעבדות מתוארים באופן מופשט יותר כשני מרכיבים מנוגדים בתודעה.
לעומת זאת, בפרק מתוך ה"פנומנולוגיה של הרוח" הנושא את השם "עצמאותה ואי-עצמאותה של התודעה העצמית; אדנות ועבדות", הדיאלקטיקה של האדון והעבד מקבלת צורה מוחשית במפגש בין דמותו של האדון לדמותו של העבד:
דיאלקטיקה, במובן ההגליאני, היא אופן ההתפתחות של דבר מתוך עצמו, דרך הניגודים שבו, לכדי צורתו הסופית.
כך, הדיאלקטיקה של האדון והעבד היא אופן ההתפתחות של התודעה מתוך עצמה לתודעה עצמית, בדרך לצורתה הסופית, הרוח.
הגל טוען שהצורך הבסיסי ביותר בתודעה העצמית הוא באובייקטיבציה של עצמה, כלומר לתפוס עצמה, על ידי עצמה, כאובייקט.
התודעה מסוגלת לתפוס את עצמה כאובייקט רק דרך הכרה בתודעה אחרת כסובייקט שהיא האובייקט שלו.
אופן חשיבה זה מוביל למסקנה שהתודעה העצמית כרוכה במה שהוא קורא לו ההכרה ההדדית, הכרה בזולת כסובייקט.
כלומר שתודעה עצמית אפשרית רק בהקשר חברתי.
הגל מתאר את המפגש בין אדם לזולתו (מפגש בין שתי תודעות) כמאבק לחיים ולמוות שמטרתו ההכרה של הזולת באנושיות של האדם.
לטענתו, המאבק הוא הכרחי על מנת להוכיח את עצמאותה של התודעה מזולתה.
לא ברור מהכתוב האם תיאור מאבק זה הוא בגדר מטאפורה לדינמיקה שבין התודעות או התייחסות למאבק ממשי בין שני אנשים.
תוצאות המאבק מובילות לכינונן של שתי הדמויות, האדון והעבד, כאשר דווקא העבד, על פי הגל, הוא הקרוב יותר לחירות מהאדון שכבול לשעבוד.
העבד שהתנסה במוות, חווה את עצמו דרך האדון כאובייקט ולכן יכול לדעת את עצמו ולחוות עצמו כתודעה עצמאית, לעומת האדון שמוצא עצמו תלוי בעבד ובלתי עצמאי.
הפרק זכה למגוון פרשנויות והיה בסיס לרעיונות שונים מאוד זה מזה, כשהבולט מביניהם הוא המרקסיזם של קרל מרקס.
עם הפרשנים הבולטים של הפרק ושל הגל בפרט, נמנה גם את אלכסנדר קוז'ב אשר לו מיוחסת ההתעניינות המחודשת בהגל במאה ה-20.
פנומנולוגיה של הרוח - כרך א', תרגום: רועי בר ואלעד לפידות, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2020.
הקדמה לפנומנולוגיה של הרוח (תרגום: ירמיהו יובל), ירושלים: הוצאת מאגנס, מהדורה ב', תשס"א 2001.
תת-הפרק "עצמאותה ואי-עצמאותה של התודעה-העצמית; אדנות ועבדות" (תרגום: צבי טאובר)
הפנים האחרות: הקשרים הסודיים בין הנאצים להנהגת התנועה הציונית הוא ספר עיון שכתב מחמוד עבאס ושיצא לאור בירדן בשנת 1984 בשפה הערבית.
הספר מבוסס על תזה שאת חיבורה סיים עבאס ב-1982 כשלמד באוניברסיטת פטריס לומומבה שבמוסקבה.
כותרת התזה הייתה "הקשר בין הנאצים לבין מנהיגי התנועה הציונית."
סקר עולמי מאת מכון ויימן לחקר השואה שהתפרסם בשנת 2004 מגדיר את ספרו של עבאס כהכחשת השואה.