tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשלת ברזיל סירבה, ולכן הצעת החוק הוצגה מחדש והועברה על ידי הסנאט ב-17 בדצמבר 1908 עם ארבעים ותשעה תומכים ושלושה עשר מתנגדים, עיקר ההתנגדות נבעה מעמדת הסוציאליסטים שזעמו על סכום ההוצאות (14,000,000 ליש"ט) ושימושו.
לאחר שממשלת ארגנטינה שלחה משלחת ימית לאירופה כדי להזמין ולהעריך הצעות של חברות חימוש, הן קיבלו מכרזים מחמש עשרה מספנות בחמש מדינות (ארצות הברית, בריטניה, גרמניה, צרפת ואיטליה), וערכו תהליך הצעות מחיר ממושך.
המשלחת הארגנטינאית דחתה את כל ההצעות פעמיים, ובכל פעם העלתה את ההיבטים הטכניים של העיצובים בהערכת הצעות.
הסיבה שניתנה לדחייה הראשונה הייתה הופעתו של הסופר-דרדנוט הראשון, אה"מ אוריון.
ובכל זאת, מתכנני הספינות זעמו, מכיוון שתהליך תכנון אוניית מלחמה גדולה לקח זמן רב וכסף, והם האמינו שטקטיקת הרכישה הארגנטינאית חושפת את סודות המסחר האישיים שלהם.
אדריכל צי בריטי פרסם גינוי חריף לטקטיקת המשלחת הארגנטינאית, אם כי רק לאחר שהחוזים לא הוענקו לחברה בריטית.
חברת מספנת נהר פור האמריקאית הגישה את ההצעה הזולה ביותר - בין השאר בגלל זמינות הפלדה הזולה, אף על פי שהם הואשמו בהעלאת מחיר לא רווחי כדי שהספינות יוכלו לפעול כמובילי הפסד - וזכתה בחוזה.
הדבר עורר חשד נוסף אצל המציעים האירופים, שהאמינו בעבר שחברות אמריקאיות אינן מועמדות לרכישה, אם כי ארגנטינה הזמינה שתים עשרה משחתות ממספנות בריטיות, צרפתיות וגרמניות כדי לרכך את המכה.
הרכישות מאמריקה, יחד עם הצהרות של עיתונים כמו ה"טיימס" הלונדוני, הפנו את כעסם של האירופאים לממשלה האמריקאית תחת הנשיא ויליאם הווארד טאפט, שמדיניות ה"דיפלומטיה בדולר" שלו הובילה את מחלקת המדינה האמריקאית להרחיב את קנה פעילותה הבינלאומי.
ייתכן שתגובותיהם היו מוצדקות: טאפט התגאה בנאום מצב האומה ב-1910 בכך שצו הדרדנוט הארגנטינאי הוענק ליצרנים אמריקאים "בעיקר דרך (תיווך) המשרדים הטובים של מחלקת המדינה."
החוזה הארגנטינאי כלל אפשרות לרכישת דרדנוט שלישי למקרה שממשלת ברזיל תעמוד בהתחייבויות החוזיות שלה להזמין דרדנוט שלישי.
שני עיתונים, 'לה פרנסה' ו'לה ארגנטינה', תמכו ברכישת האונייה השלישית; האחרון אף פתח בעצומה לגיוס כספים עבור הרכישה.
השגריר האמריקאי בארגנטינה, צ'ארלס שריל, טען בפני ממשל טאפט כי "ההתססה בעיתון זה מבטיחה תוצאה מוקדמת לשאלת הרכישה של אוניית מלחמה שלישית בין אם במנוי ציבורי ובין אם באמצעות כספי ממשלה".
ב-31 בדצמבר 1910 החליטה ממשלת ארגנטינה שלא לבנות את הספינה, לאחר שרוקה סאנס פניה, שהפציר בברזיל לסיים את המירוץ הימי היקר, נבחר לנשיאות.
בנוסף, היעד המקדים שנועד להביא לבניית הדרדנוט הארגנטינאי השלישי, הוא הדרדנוט הברזילאי השלישי, עלה ובוטל מספר פעמים.
ממשלת צ'ילה עיכבה את תוכניותיה הימיות לאחר שפל פיננסי שנגרם על ידי רעידת האדמה ולפראיסו ב-1906 ונפילה דרסטית בשוק החַנְקָות שצ'ילה הייתה סוחרת מרכזית בו ב-1907. על אף הבעיות הכלכליות הללו, הן לא הספיקו כדי למנוע מצ'ילה להתמודד עם הפחדים שרכשה ליריבתם המסורתית ארגנטינה.
בעוד שהדאגה העיקרית של ארגנטינה הייתה עם ברזיל, צ'ילה רצתה להגיב גם לרכישות הצבאיות של פרו.
תקציב לתוכנית התרחבות ימית של הצי הוקצה ב-1910. אף על פי שממשלת צ'ילה ביקשה הצעות מכמה חברות חימוש, כמעט כולן האמינו שחברה בריטית תזכה בחוזה; נספח הצי האמריקאי סבר כי אלמלא "מהפכה" הרכישות יועדו לחברות בריטיות.
הצי הצ'יליאני טיפח קשרים נרחבים עם הצי המלכותי הבריטי מאז שנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר קציני הצי הצ'יליאני שירתו כנספחים על ספינות בריטיות כדי לקבל הכשרה וניסיון שיוכלו להביא איתם בשובם לארצם.
מערכת יחסים זו התבססה כאשר ממשלת צ'ילה ביקשה משלחת צבאית ימית בריטית ב-1911 ונענתה בחיוב.
ובכל זאת, הממשלות האמריקאיות והגרמניות ניסו לשנות את עמדת צ'ילה על ידי שיגור כלי שיט מודרניים לנמלים של צ'ילה.
מאמציהם היו חסרי תועלת, והעיצוב שהגיש ארמסטרונג ויטוורת' נבחר על ידי ממשלת צ'ילה ב-25 ביולי 1911.
ציים נוספים: פרו, אורוגוואי, אקוודור וונצואלה
ציים אחרים של מדינות אמריקה הדרומית, בעלי משאבים מוגבלים ומומחיות מועטה בהפעלת אוניות מלחמה גדולות, לא היו במצב להגיב.
הצי הפרואני, הרביעי בגודלו ביבשת, הושמד במהלך המערכה הימית של מלחמת האוקיינוס השקט נגד צ'ילה (1879–1883).
לממשלת פרו נדרשו יותר מעשרים שנה להזמין אוניות מלחמה חדשות - סדרת 'אלמירנטה פראו' וסדרת 'קורונל בולוגנאסי', סיירות תצפית שנרכשו ב-1906 וב-1907. אלו תוגברו על ידי שתי צוללות ומשחתת שהוזמנה מצרפת.
אלמירנטה גראו נועדה להיות ספינת הדגל של הצי רק עד לרכישת ספינת מלחמה חזקה יותר; יחד עם קורונל בולונזי, הם היו אמורים להיות "החלוצים" של הצי המודרני.
גורמים בעיתונות העלו הערכה ב-1905 שצי מודרני זה יורכב משלוש אוניות פרה-דרדנוט, שלוש סיירות משוריינות, שש משחתות ומספר אוניות מלחמה קטנות יותר.
אף אחת מהתוכניות הללו לא יצאה אל הפועל.
ההתרחבות הגדולה ביותר הגיעה ב-1912, כאשר עבור הצי הפרואני נחתם הסכם לרכוש סיירת משוריינת צרפתית מיושנת תמורת שלושה מיליון פרנק.
ממשלת פרו שילמה אחד מתוך שלושה תשלומים מתוכננים, אך הרכישה ספגה ביקורת מבית על כך שלא הצליחה לשנות שום מאזן כוחות מול צ'ילה.
כאשר נפלה רכישת סיירת פוטנציאלית לידי אקוודור, הפרואנים הפסיקו לשלם עבור הרכישה, והסיירת הוסבה מאוחר יותר לספינת סוחר ונגרטה ב-1923. ציים נוספים של מדינות אמריקה הדרומית הוסיפו גם ספינות קטנות יותר לכוחות הצי שלהם באותה תקופה.
הצי האורוגוואי רכש את הסיירת המוגנת 'מונטווידאו' ב-1908 וסיירת תותחים וטורפדו במשקל 1,422 טון שנקראה 'אורוגוואי' בשנת 1910. צי ונצואלה רכש סיירת משוריינת 'שרסיקאל סוקרה', מארצות הברית ב-1912. צי אקוודור רכש את 'בוליבר המושיע', סיירת תותחים טורפדו, מצ'ילה, ב-1907, ביחד עם שתי אוניות קיטור קטנות; וספינת משמר חופים קטנה אחת.
הספינה המובילה של ברזיל, מינאס ז'ראיס, הושלמה על ידי חברת ארמסטרונג ב-17 באפריל 1907, בעוד אחותה סאו פאולו הושלמה אחריה ב-30 באפריל בידי חברת ויקרס.
מינאס ז'ראיס הושלמה ונמסרה לברזיל ב-5 בינואר 1910. הניסויים הוכיחו שהפיצוץ מהצריחים העליונים של התותחים לא יפגע באנשי הצוות בצריחים התחתונים.
הספינה עצמה הצליחה להגיע ל-39.692 קמ"ש על כוח סוס (ihp) של 27,212. סאו פאולו עקבה אחרי מינאס ז'ראיס ביולי, לאחר ניסויים משלה בסוף מאי, שם הספינה הגיעה ל-40.046 קמ"ש ב-28,645 כוחות סוס.
'ריבדאביה' של ארגנטינה נבנתה על ידי חברת Fore River Ship and Engine Company במספנה שלה במסצ'וסטס.
כפי שהתבקש בחוזה הסופי, 'מורנו' קיבל קבלנות משנה לתאגיד בניית ספינות ניו יורק של ניו ג'רזי.
הפלדה לספינות סופקה ברובה על ידי חברת הפלדה 'בית לחם סטיל' של פנסילבניה.
השתיים הושלמו רשמית רק בדצמבר 1914 ופברואר 1915. אפילו יציאת 'מורנו' לדרכה לארגנטינה עמדה בסימן תקלות, שכן הספינה התנגשה והטביעה ארבה ועלתה על שרטון פעמיים.
אלמיראנטה-לאטורה של צ'ילה הושקה ב-27 בנובמבר 1913. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה, הופסקה העבודה על אלמיראנטה לאטורה באוגוסט 1914, והיא נרכשה רשמית ב-9 בספטמבר לאחר שהקבינט הבריטי המליץ על כך ארבעה ימים קודם לכן.
אלמיראנטה-לאטורה לא הוגדלה בכוונה כמו הדרדנוט שבנו מספנות בריטיות עבור הצי העות'מאני וחיל הים הברזילאי, כתוצאה ממעמד "נייטרלי ידידותי" של צ'ילה עם הממלכה המאוחדת.
הבריטים היו צריכים לשמור על מערכת יחסים זו בשל תלותם ביבוא חנקתי צ'יליאני, שהיה חיוני לתעשיית החימוש הבריטית.
הספינה הצ'יליאנית - כלי השיט הגדול ביותר שנבנה על ידי ארמסטרונג עד אז - הושלמה ב-30 בספטמבר 1915, נרכשה בידי הבריטים מהצ'ילאנים והוכנסה לשירות הצי המלכותי הבריטי ב-15 באוקטובר ושירתה בו במהלך המלחמה.
העבודה על ספינת הקרב האחרת, אלמיראנטה-קוקרן, הופסקה לאחר פרוץ המלחמה.
הבריטים רכשו את הדרדנוט הלא שלם מידי הצ'ילאנים ב-28 בפברואר 1918 להסבה לנושאת מטוסים, שכן אלמיראנטה קוקרן היה גוף הספינה הגדול והמהיר היחיד שהיה זמין באופן מיידי ויכול לעבור המרה לכדי נושאת מטוסים ללא בנייה מחדש משמעותית.
עדיפות נמוכה ומריבות עם עובדי המספנה האטו את השלמת הספינה; הוא הושק לשירות הצי המלכותי בתור 'איגל' ב-1924.
המהלך השני: רכישה ברזילאית נוספת
לאחר שהושק הדרדנוט הברזילאי הראשון, מינאס ז'ראיס, ממשלת ברזיל החלה בקמפיין מורחב להסרת הדרדנוט השלישי מהחוזה עם חברת ארמסטרונג בעקבות התנגדות פוליטית - פריצת מרד השוטים (עליו מפורט בהמשך) בשילוב עם התחממות היחסים עם ארגנטינה - ובעקבות קשיים כלכליים.
לאחר משא ומתן רב וניסיונות של ארמסטרונג לשמור על החוזה המקורי עם ממשלת ברזיל, התייאשו הברזילאים, בין השאר לנוכח שיעורי אג"ח נמוכים יחסית שאפשרו לממשלה ללוות את הכסף הדרוש.
הדרדנוט השלישי, 'ריו דה ז'ניירו' הושק לראשונה במרץ 1910.
עד מאי, ממשלת ברזיל ביקשה מארמסטרונג להפסיק את העבודה על ספינת המלחמה החדשה ולהגיש דגמים חדשים אשר כללו את ההתקדמות האחרונה בטכנולוגיה הימית, סופר-דרדנוט.
יוסטס טניסון-ד'איינקור שימש כאיש הקשר של ארמסטרונג לברזיל.
המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה מציינת עיצוב זה כבעל אורך 200 מטר, משקל 33,000 טונות, כוללת שנים עשר תותחי 14 אינץ' ועולה קרוב ל-3,000,000 פאונד.
הבקשות הרבות שהגיש הצי הברזילאי לשינויים קלים עיכבו את חתימת החוזה עד ל-10 באוקטובר 1910, והשקת אוניית המלחמה התעכבה עוד יותר עקב סכסוך עבודה עם חברת 'סוגדי הספינות', שהוביל השבתה של המיזם.
במהלך העיכובים הללו, מונה שר צי החדש, אדמירל מרקס ליאו (במסגרת ממשלו של הנשיא ארמס דה פונסקה), להחליף את דה אלנקר - התפתחות חשובה, שכן החוזה קבע שהתכנון יוכל להמשיך רק באישור השר החדש.
ד'איינקור, שעזב את ברזיל באוקטובר מיד לאחר חתימת החוזה, חזר במרץ 1911 כדי להציג את אפשרויות העיצוב השונות העומדות לרשות הצי הברזילאי.
חברת ארמסטרונג כנראה העריכה שתומכי התותחים הארוכים ינצחו, ולכן ד'איינקור גם התכונן לסגור עסקה על העיצוב של בשלר.
עד אמצע מרץ, אנשי הקשר של ארמסטרונג בברזיל דיווחו כי ליאו שכנע את הנשיא הנבחר ארמס דה פונסקה לבטל את העיצוב עם שנים עשר תותחי 14 אינץ' לטובת אוניית מלחמה קטנה יותר.
מה שהחמיר את המצב היו הוצאות נרחבות שהיה על הממשלה החדשה לכסות בשילוב עם תשלומי הלוואות והידרדרות כלכלית שהביאו לגידול בחוב הממשלתי בתוספת גירעונות תקציביים.
לפי מדד אחד של התמ"ג של ברזיל לנפש, ההכנסה במדינה עלתה מ-718 דולר ב-1905 לשיא של 836 דולר ב-1911, לפני שהיא ירדה בשלוש השנים הבאות לשפל של 780 דולר ב-1914. התמ"ג הברזילאי לא התאושש לחלוטין עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בפגישות עם ליאו, עיצובים של עשרה תותחי 12 אינץ' בלבד שיותקנו על קו האמצע של האונייה נדחו במהירות, על אף שמטח הדופן שלהם היה חזק כמו זה של שורת תותחי 'מינאס ז'ראיס'.
נקבע לבסוף עיצוב עם ארבעה עשר רובי 12 אינץ' המכוונים לחזית האונייה.
לאחר שבקשות רבות לשינויי עיצוב מהצי הברזילאי נענו או נדחו, נחתם חוזה לאוניית מלחמה עם ארבעה עשר תותחי 12 אינץ' ב-3 ביוני 1911 תמורת 2,675,000 ליש"ט, והחלה בפעם הרביעית העבודה על השלד של 'ריו דה ז'ניירו' ב-14 בספטמבר.
לא לקח זמן רב עד שממשלת ברזיל שקלה מחדש פעם נוספת את החלטתה; עד אמצע 1912, אוניות מלחמה עם תותחי 14 אינץ' היו בשלבי בנייה, ולפתע נראה היה כי 'ריו דה ז'ניירו' תחוזק עם השלמתה.
מה שהפך את המצב לבעייתי עוד יותר היה שפל כלכלי אירופי לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה באוגוסט 1913 שהפחית את יכולתה של ברזיל לקבל הלוואות זרות.
זה קרה במקביל לקריסת שוק ייצוא הקפה והגומי של ברזיל, האחרון עקב אובדן מונופול הגומי הברזילאי על השוק המערבי למטעים בריטיים במושבות במזרח הרחוק.
מחיר הקפה ירד ב-20% והיצוא הברזילאי בו ירד ב-12.5% בין 1912 ל-1913; תעשיית הגומי רשמה ירידה דומה של 25 ו-36.6 אחוזים, בהתאמה.
הצי הברזילאי טען מאוחר יותר שמכירת 'ריו דה ז'ניירו' תטיב, מעבר להסרת העול הכלכלי שלה על מדינה, גם בתור טקטית, כך שיינתן לרכוש שתי סדרות קטנות יותר של אוניות מלחמה.
ארמסטרונג בדקה האם החלפת תותחי ה-12 אינץ' בשבעה תותחי 15 אינץ' תהיה ריאלית, אבל ברזיל כנראה כבר ניסתה למכור את האונייה.
במתח שהצטבר עד מלחמת העולם הראשונה, מדינות רבות, כולל רוסיה, איטליה ושתי המשתתפות במרוץ החימוש הימי היווני-עות'מאני, התעניינו ברכישת האונייה.
בעוד שרוסיה נשרה במהירות מהמרוץ עבור הרכישה מהברזילאים, האיטלקים נראו קרובים לרכישת הספינה עד שממשלת צרפת החליטה לגבות את היוונים - במקום לאפשר לאיטלקים, שהיו היריבים הימיים העיקריים של הצרפתים באגן הים התיכון, להשיג את הספינה.
ממשלת ממלכת יוון הגישה הצעה למחיר הרכישה המקורי בתוספת 50,000 פאונד נוספים, אך כשהיוונים עבדו להשיג תשלום ראשוני, גם הממשלה העות'מאנית מיהרה להגיש הצעות מפתות עבור הברזילאים.
ממשלת ברזיל דחתה הצעה עות'מאנית להחליף אוניות, כאשר 'ריו דה ז'ניירו' בברזיל תעבור לעות'מאנים והדרדנוט העות'מאנית 'רשאדייה' תעבור לברזיל, ככל הנראה בסכום כסף מסוים.
ממשלת ברזיל הודיעה כי תקבל רק הצעה כספית.
בהיעדר הצעה שכזאת, העות'מאנים נאלצו למצוא הלוואה.
הממשלה העות'מאנית הצליחה להשיג הלוואה מבנקאי צרפתי הפועל ללא תלות בממשלתו, והצי העות'מאני אבטח את 'ריו דה ז'ניירו' כפי שהוא ב-29 בדצמבר 1913 תמורת 1,200,000 ליש"ט.
כחלק מחוזה הרכישה, שארית האונייה נבנתה בכסף עות'מאני של 2,340,000 ליש"ט.
שמה של האונייה שונה ל'סולטאן עוסמאני אבאל' (Sultân Osmân-ı Evvel).
בסופו של דבר רכש הצי הבריטי את האונייה זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, ששירתה בצי המלכותי כאה"מ אז'נקור.
לאחר מכירת 'ריו דה ז'ניירו', ממשלת ברזיל ביקשה מארמסטרונג וחברת ויקרס להכין עיצובים לאוניית מלחמה חדשה, מהלך שנתמך נחרצות על ידי ליגת הצי של ברזיל.
חברת ארמסטרונג הסכימה לבנות את האונייה ללא תשלומים נוספים מברזיל.
הם השיבו עם לפחות 14 עיצובים, שישה מוויקרס (מדצמבר 1913 עד מרץ 1914) ושמונה מארמסטרונג (בפברואר 1914).
בעוד שרוב המקורות המשניים אינם מזכירים שברזיל הזמינה אוניית מלחמה, עם כניסתה של האונייה לאנציקלופדיית ספינות המלחמה "ספינות הקרב של כל העולם של קונווי" (Conway's All the World's Fighting Ships) אף צוין כי "ברזיל לא בחרה מבין ארבע וריאציות העיצוב".
הממשלה בחרה במה שסומן כעיצוב 781, הראשון מבין שמונת העיצובים בגודל 15 אינץ' שהגישה ארמסטרונג, אשר חלקו גם מאפיינים דומים עם סדרת הדרדנוט אה"מ אליזבת ואה"מ ונג'נס שנבנו באותה העת עבור הממלכה המאוחדת.
ממשלת ברזיל בהנהגתו של דה פונסקה ביצעה הזמנה לספינה אחת בעיצוב זה, שתיקרא 'רישאלו', ממספנת ארמסטרונג ויטוורת' באלסוויק ב-12 במאי 1914. איסוף ראשוני של חומרים הושלם עבור תאריך הנחת השלד המתוכנן ב-10 בספטמבר, אך תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 עיכבה את התוכניות.
הידרדרות: חוסר יציבות ותרעומת אזרחית
בסוף נובמבר 1910 פרץ לחופי הבירה ריו דה ז'ניירו מרד ימי גדול, שנקרא מאוחר יותר מרד השוטים.
המתח הוצת על ידי ההרכב הגזעי של אנשי הצוות הקבועים של חיל הים, שהיו שחורים אפרו-ברזילאים או מעורבים, בעוד שהקצינים שלהם היו לרוב לבנים.
שר החוץ הברון ריו ברנקו אמר על כך: "בגיוס אנשי נחתים וגברים שרק גויסו, אנו מעלים על סיפו (הצי שלנו) את השרירים של המרכזים העירוניים שלנו, ביחד עם הגוש האזרחי הכי חסר מעורבות ומובטל, ללא הכנות כלשהן.
עבדים לשעבר ובני עבדים מרכיבים את צוותי הספינות שלנו, רובם כהי עור או כהי עור מולאטים."
הגיוס הכפוי לצי שבמכוון יצר הרכב דמוגרפי זה, בשילוב עם השימוש הרב בענישה גופנית אפילו על עבירות קלות, הביאו לכך שהיחסים בין הצוותים השחורים לקצינים הלבנים היו פושרים במקרה הטוב.
אנשי הצוות על סיפון 'מינאס ז'ראיס' החלו לתכנן התקוממות ב-1910. הם בחרו בז'ואאו קנדידו פליסברטו, מלח מנוסה, כמנהיגם.
המרד התעכב מספר פעמים בגלל חילוקי דעות בין המשתתפים.
בפגישה גדולה ב-13 בנובמבר, כמה ממנהיגי המתקוממים הביעו רצון להתקומם כשהנשיא דה פונסקה ייכנס לתפקיד (15 בנובמבר), אך מנהיג אחר, פרנסיסקו דיאס מרטינס, התנגד לכך, והתעקש שהדבר יביא לכך שדרישותיהם יואפלו על ידי העובדה שהמרד יתפס כמערכה נגד הממסד הפוליטי כולו.
הזרז המיידי למרד הגיע ב-21 בנובמבר 1910, כאשר מלח אפרו-ברזילאי, מרסלינו רודריגס מנזס, הולק באכזריות 250 פעמים בשל חוסר היענות למפקדיו.
המרד החל על סיפון 'מינאס ז'ראיס' בסביבות השעה 10 בלילה ב-22 בנובמבר; מפקד הספינה וכמה אנשי צוות נאמנים לו נרצחו בתהליך.
זמן קצר לאחר מכן, 'סאו פאולו', הסיירת החדשה 'באהיה', ספינת הגנת החוף 'דאודורו', שכבת המוקשים 'רפובליקה', ספינת האימונים 'בנז'מין', וסירות הטורפדו 'טאמואיו' ו'טימבירה' - כולם היו נתונות להתקוממות בקנה מידה פחות יחסית.
ארבע הספינות הראשונות ייצגו את הספינות החדשות והחזקות ביותר בצי; 'מינאס ז'ראיס', 'סאו פאולו' ו'באהיה' הושלמו והוזמנו רק חודשים ספורים לפני כן.
דאודורו היה בן שתים עשרה וזמן קצר קודם לכן עבר שיפוץ.
הצוותים של אוניות המלחמה הקטנות יותר היוו רק שני אחוזים מהמורדים, וחלקם עברו לאוניות הגדולות לאחר תחילת המרד.
אוניות מלחמה מרכזיות שצוותיהם נותרו נאמנים לממשלה כללו את הסיירת הישנה 'אלמיראנטה בארוסו', אחותה לסדרה של 'באהיה', 'ריו גראנדה דו סול' ושמונה המשחתות החדשות של סדרת 'פארה'.
בהתחשב בכך שכמעט מחצית מאנשי חיל הים שהתגייסו מריו דה ז'ניירו באותה תקופה היו במרד גלוי, קציני חיל הים חשדו אפילו באלה שנשארו נאמנים לממשלה.
ייתכן והחשדות הללו היו ממוקמות היטב, בהתחשב בכך שמפעילי רדיו באוניות נאמנות העבירו תוכניות מבצעיות של המורדים.
מגויסים על ספינות שנותרו בידי הממשלה צומצמו בכל מקום אפשרי, וקצינים השתלטו על כל התפקידים שהיו מעורבים בלחימה ישירה.
עניינים מסבכים נוספים כללו אספקת נשק, כמו הטרפדות של המשחתת.
לא ניתן היה לירות אותם ללא כובעי ירי, אך אלו נאבדו עבור המשחתות ונדרשו 48 שעות מאז תחילת המרד להתאים למשחתות כובעי ירי חדשים ומותאמים עבורן.
פליסברטו וחבריו המלחים דרשו לשים קץ למה שהם כינו "העבדות" המונהגת בידי חיל הים, ובעיקר המשך השימוש בהצלפות על אף האיסור בכל מדינה מערבית אחרת.
אף על פי שקציני חיל הים והנשיא דה פונסקה התנגדו נחרצות לכל סוג של חנינה ותכננו לתקוף את הספינות שבשליטת המורדים, מחוקקים רבים תמכו במהלך לביטול ההצלפות.
במהלך שלושת הימים הבאים, שני הבתים של הקונגרס הלאומי הברזילאי, בראשות הסנאטור רב ההשפעה רואי ברבוסה, העבירו הצעת חוק כללית המעניקה חנינה לכל המעורבים ואוסרת על השימוש בענישה גופנית.
לאחר המרד פורקו שני הדרדנוטים הברזילאים מנשקם על ידי הסרת מערכת התותחים שלהם.
המרד ובעקבותיו מצבו של הצי, שבעצם לא היה מסוגל לפעול מחשש למרד נוסף, גרמו למנהיגים ברזילאים מובילים רבים, ביניהם הנשיא דה פונסקה, פוליטיקאים בולטים כמו ברבוסה והברון ריו ברנקו, ועורך העיתון המכובד ביותר בברזיל, 'ז'ורנל דה קומרסיאו' (Jornal do Commercio), להטיל ספק בשימוש באוניות החדשות ולתמוך במכירתן למדינה זרה.
הג'רד, היה נלהב לנוכח פניית הפרסה של ריו ברנקו, ואמר "זו אכן כניעה נפלאה מצד האיש שהיה אחראי על הרכישה ואשר נראה כי הייתה הצאצא היקר ביותר של מדיניותו." זמן קצר לפני ההצבעה על חוק החנינה, רואי ברבוסה תיאר בנחרצות את התנגדותו לרכישת אוניות המלחמה ולשימוש בהן.
בסופו של דבר, הנשיא דה פונסקה והקבינט החליטו שלא למכור את הספינות מכיוון שחששו שזה יפגע בהם פוליטית.
החלטה זאת הגיעה למרות הסכמה שיש להיפטר מהאוניות, ייתכן ובמטרה לממן אוניות מלחמה קטנות יותר המסוגלות לחצות את הנהרות הרבים של ברזיל.
חששה של הממשלה התגבר בעקבות נאומו של ברבוסה, שכן הוא גם ניצל את ההזדמנות כדי לתקוף את הממשלה, או את מה שהוא כינה "המשטר המיליטריסטי האכזרי".
ובכל זאת, הברזילאים הורו לארמסטרונג להפסיק לפעול לקראת השקת הדרדנוט השלישי שלהם, 'ריו דה ז'ניירו', מה שגרם לממשלת ארגנטינה לא לקחת את האופציה החוזית שלהם לדרדנוט שלישי, ושגריר ארצות הברית בברזיל פנה הביתה והצהיר כי הרצון הברזילאי להשיג בכורה ימית באמריקה הלטינית הגיע לקיצו, ומתברר כי היה קצר מועד.
על אף העובדה ששני הדרדנוט מסדרת 'מינאס ז'ראיס' נותר בידיים ברזילאיות, למרד הייתה השפעה מזיקה ברורה על מוכנות הצי: ב-1912, סוכן מטעם חברת ארמסטרונג הצהיר שהאוניות בתחזוקה רעה, כשכבר נוצרה חלודה על צריחים.
הסוכן האמין שזה יעלה לצי הברזילאי בסביבות 700,000 פאונד לטפל בבעיות הללו.
הג'רד העיר בקצרה, "האוניות הללו חסרות תועלת לחלוטין עבור ברזיל", תחושה שהדהדה ב"הליך" הפיתוח שלהן.
למרות סירובה של הממשלה למכור את שתי הספינות מסדרת 'מינאס ז'ראיס' וניסיונה המוקדם לרכוש את 'ריו דה ז'ניירו', כמה היסטוריונים מייחסים את המרד, בשילוב עם מותו של שר החוץ הברון ריו ברנקו ב-1912, כגורמים עיקריים בהחלטת ממשלת ברזיל, שהתקבלה ב-1913, למכור את 'ריו דה ז'ניירו' לעות'מאנים.
לאחר ש'ריו דה ז'ניירו' נרכשה על ידי האימפריה העות'מאנית, ממשלת ארגנטינה בהנהגת הנשיא רוקה סאנס פניה נכנעה לדרישה הרווחת בקרב הציבור הארגנטינאי והחלה לחפש קונה עבור שני הדרדנוטים שלהם.
הכסף שהתקבל בתמורה נועד להיות מוקדש לשיפורים פנימיים של הצי הארגנטינאי.
שלוש הצעות חוק המורות למכירת אוניות המלחמה הועמדו בפני הקונגרס הלאומי הארגנטינאי באמצע 1914, אך לא אחת מהן עברה.
ובכל זאת, הבריטים והגרמנים הביעו דאגה מכך שניתן למכור את הספינות לאומה לוחמת, בעוד שלפי הדיווחים הממשלות הרוסיות, האוסטריות, העות'מאניות, האיטלקיות והיווניות היו מעוניינות ברכישת שתי הספינות.
ממשלת יוון, שהייתה נתונה כאמור במירוץ חימוש דומה עם האימפריה העות'מאנית, הייתה להוטה במיוחד לרכוש את אחת מאוניות הדרדנוט הדרום אמריקאיות.
הניו-יורק טריביון דיווח בסוף אפריל 1913 שממשלת ארגנטינה דחתה הצעה של 17.5 מיליון דולר מידי יוון עבור 'מורנו' לבדה, מכירה שהייתה מניבה להם רווח גדול על עלות הבנייה המקורית של הספינות (12$ מיליון).
התיאבון היווני לרכוש אחת מהאוניות גדל לאחר שהרכישה העות'מאנית המפתיעה של 'ריו דה ז'ניירו' העניקה ליריביהם "הבטחת עליונות ימית".
עבורם, הבעיה הייתה ברורה: ביחד עם 'ריו דה ז'ניירו', העות'מאנים יחזיקו בשני דרדנוט עד סוף 1914. כדי להתנגד להם, יוון תרכוש רק את הדרדנוט 'סלאמיס', שבנייתה תוכננה להסתיים במרץ 1915, ושני תת-דרדנוטים מיושנים לחלוטין, שנרכשו מארצות הברית במאי 1914 לקראת מלחמה אפשרית בעות'מאנים.
ארצות הברית, שדאגה שהנייטרליות המדינית שלה תופר והטכנולוגיה שלה תשמש מעצמות שעלולות להפוך עוינות לה, הפעילה לחץ דיפלומטי על ממשלת ארגנטינה לשמור על הספינות, מה שעשתה בסופו של דבר.
גופים עיתונאיים דיווחו גם בסוף 1913 וגם בתחילת 1914 כי יוון הגיעה להסכמה על רכישת אוניית המלחמה דרדנוט הראשונה של צ'ילה כאיזון למאזן-נגד מול הרכישה העות'מאנית של 'ריו דה ז'ניירו', אך למרות הערכות ותוכניות מתפתחות בתוך צ'ילה למכור את אחד או את שני הדרדנוט, שום עסקה לא יצאה לפועל.
בכל אחת מהמדינות המעורבות במירוץ החימוש הדרדנוט הדרום אמריקאי, קמו תנועות שדגלו במכירת האוניות כדי להפנות את סכומי הכסף המשמעותיים במה שנראה בעיניהם כעיסוק ראוי יותר, שלרוב נגע לפיתוח פנים.
עלויות אלו נתפסו בצדק כעצומות.
לאחר הזמנת סדרת 'מינאס ז'ראיס', עיתון ברזילאי השווה את עלות הרכישה הראשונית של שלוש האוניות המקוריות כשווה ל-3,125 מיל של פסי רכבת או 30,300 בתי מגורים.
ההיסטוריון הימי רוברט שיינה העמיד את המחיר על 6,110,100 ליש"ט ללא התחשבות בתחמושת, שעמדה בפני עצמה על 605,520 ליש"ט, או שדרוגים הכרחיים לרציפים, שעמדו על 832,000 ליש"ט.
עלויות תחזוקה ונושאים קשורים רבים העלו את המחיר של האוניות לאורך הפיתוח.
שתי האוניות מסדרת 'ריבדאביה' נרכשו עבור כמעט חמישית מההכנסה השנתית של ממשלת ארגנטינה, נתון שלא כלל את העלויות תחזוקה.
בנוסף, התסיסות הלאומיות שהחריפו את מרוץ החימוש הימי פינו את מקומן למיתון הכלכלי ולעמדת הציבור השלילית בעיקרה שקראו לתמוך בהשקעות בתוך המדינה במקום הוצאות צבאיות.
בהתייחסו לכך, כתב שגריר ארצות הברית בצ'ילה, הנרי פרתר פלטשר, למזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן: "מאז שהתחילה היריבות הימית ב-1910, התנאים הפיננסיים, שלא היו טובים די כבר אז, החמירו; הזמן מתקרב לקראת התשלום הסופי, התחושה גברה במדינות האלה שאולי הן זקוקות הרבה יותר לכסף מאשר לאוניות קרב".
אחרית דבר: שאיפות אחר המלחמה
מלחמת העולם הראשונה סיימה למעשה את מרוץ החימוש, שכן כל שלוש המדינות מצאו את עצמן לפתע לא מסוגלות לרכוש ספינות מלחמה נוספות מספקיהן.
לאחר המלחמה, המרוץ מעולם לא התחדש, אך תוכניות רבות להרחבות ושיפורים ימיים לאחר המלחמה הונחו על ידי ממשלות ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה.
הברזילאים ביצעו מודרניזציה של 'מינאס ז'ראיס', 'סאו פאולו' ושתי הסיירות שנרכשו במסגרת תוכנית ההרחבה הימית של 1904, 'באהיה' ו'ריו גראנדה דו סול', בין השנים 1918 ו-1926. זה היה נחוץ מאוד, שכן כל ארבע האוניות לא היו מוכנות להילחם במלחמה בין מעצמות מערביות.
על אף שממשלת ברזיל התכוונה לשלוח את 'סאו פאולו' אל מעבר לים לשירות ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") הבריטי, גם היא וגם 'מינאס ז'ראיס' לא זכו לחידוש מאז שנכנסו לשירות, כלומר היו ללא ציוד חיוני כמו בקרת אש מודרנית.
גם התחזוקה בשתי הספינות הוזנחה, מה שהומחש בצורה הברורה ביותר כש'סאו פאולו' נשלחה לניו יורק למודרניזציה: ארבעה עשר מתוך שמונה עשר הדודים שלה התקלקלו, והספינה נזקקה לסיוע של אוניית הקרב האמריקאית 'נברסקה' והסיירת 'ראליי' כדי להמשיך את ההפלגה.
שתי הסיירות היו במצב "עגום", מכיוון שהצליחו לעלות קיטור במהירות מרבית של 33 קמ"ש רק הודות לצורך נואש בקבלים חדשים וצינורות דודים.
עם זאת, ביחד עם תיקונים, שניהם השתתפו במלחמה כחלק מהתרומה הימית העיקרית של ברזיל לסכסוך.
הצי הברזילאי גם תכנן לרכוש ספינות נוספות בשנות ה-20 וה-30, אך שתי התוכניות צומצמו בחדות מההצעות המקוריות.
בשנת 1924, הם שקלו לבנות מספר צנוע יחסית של אוניות מלחמה, כולל סיירת כבדה, חמש משחתות וחמש צוללות.
באותה שנה, המשלחת הימית האמריקאית שזה עתה הגיעה לברזיל, בראשות תת-אדמירל קרל תיאודור ווגלגסאנג , הגישה תוכנית הרחבה ימית עבור ממשלת ברזיל הכוללת 151,000 טון, מחולק בין ספינות קרב (70,000), סיירות (60,000), משחתות (15,000), וצוללות (6,000).
מחלקת המדינה של ארצות הברית, בראשות מזכיר המדינה צ'ארלס אוונס יוז שזמן קצר קודם לכן הוביל לאמנת הגבלת חילות הים של וושינגטון, לא התלהבה לראות מרוץ חימוש דרדנוט נוסף באמריקה הדרומית, ולכן יוז פעל במהירות כדי לסכל את מאמצי המשלחת.
רק צוללת אחת שנבנתה באיטליה, 'אומייטה' (Humaytá), נרכשה לבסוף בידי ברזיל.
בשנות ה-30, הקהילה הבינלאומית העריכה שחלק הארי של הצי הברזילאי היה "מיושן" והיה ותיק מספיק כדי לא להיחשב עוד "יעיל" ביחס לחילות של מעצמות.
ובכל זאת, 'מינאס ז'ראיס' עברה מודרניזציה בפעם השנייה בנמל הצי לחופי העיר ריו דה ז'ניירו מיוני 1931 עד אפריל 1938. תוכניות להעניק טיפול דומה ל'סאו פאולו' בוטלו עקב מצבה החומרי הירוד של האונייה.
במהלך אותה תקופה, ממשלת ברזיל בהנהגת הדיקטטור ז'טוליו ורגאס בחנה רכישת סיירות מצי ארצות הברית אך נתקלה בהגבלות של הסכמי חיל הים של וושינגטון ולונדון, שהציבו מגבלות על מכירת אוניות מלחמה משומשות למדינות זרות.
הברזילאים חתמו בסופו של דבר על כרישת שש משחתות מבריטניה.
בינתיים נזנחה תוכנית לחכירת שש משחתות מארצות הברית לאחר שזו נתקלה בהתנגדות עזה מצד מוסדות בינלאומיים ואמריקאים כאחד.
עד 1944 הושלמה תשתית בנייה ופיתוח של תשע אוניות מלחמה חדשות.
בשנות ה-20, כמעט כל אוניות המלחמה הגדולות של הצי הארגנטיני היו מיושנות; מלבד 'ריבדאביה' ו'מורנו', אוניית המלחמה הגדולה החדשה ביותר נבנתה בסוף המאה התשע-עשרה.
ממשלת ארגנטינה הכירה בכך, וכחלק מהיאחזות בעליונותם הימית באזור, הם שלחו את 'ריבדאביה' ו'מורנו' לארצות הברית בשנים 1924 ו-1926 כדי לעבור מודרניזציה.
בנוסף, בשנת 1926 הקונגרס הארגנטינאי הקצה 75 מיליון פסו בתקן זהב עבור תוכנית בנייה ימית.
זה הביא לרכישת שלוש סיירות (שנבנו בבריטניה ובממלכת איטליה), שתים עשרה משחתות (שנבנו בבריטניה ובממלכת ספרד), ושלוש צוללות (נבנו באיטליה).
צ'ילה החלה לחפש אחר רכישת אוניות נוספות כדי לחזק את הצי שלה ב-1919, ובריטניה הציעה בשקיקה רבות מאוניות המלחמה העודפות שלה.
פעולה זו הדאיגה את המדינות הסמוכות, שחששו שניסיון צ'יליאני להפוך לצי החזק ביותר של האזור יערער את היציבות באזור ויתחיל מרוץ חימוש ימי נוסף.
צ'ילה ביקשה את האוניות הבריטיות 'קנדה' ו'איגל', שניהם השמות הבריטיים לסדרת אלמיראנטה שצ'ילה הזמינה עוד לפני המלחמה, אך עלות הסבתן לאוניות מלחמה הייתה גבוהה מדי.
הדלפה לעיתונות של המשא ומתן החשאי לרכישת האוניות מידי הבריטים גרמה לסערה בתוך צ'ילה עצמה על ערכן של ספינות כאלה.
בסופו של דבר, צ'ילה קנתה רק את 'קנדה' וארבע משחתות באפריל 1920 - כולן ספינות שהוזמנו מחצרות בריטיות על ידי ממשלת צ'ילה לפני 1914 אך נרכשו על ידי הצי המלכותי עקב כניסת הבריטים למלחמת העולם הראשונה - במחירים נמוכים יחסית.
'קנדה', למשל, נמכרה תמורת 1,000,000 פאונד בלבד, פחות ממחצית ממה שנדרש במקור מהצ'ילאנים לבניית הספינה.
במהלך השנים הבאות, המשיכו הצ'יליאנים לרכוש עוד ספינות מהבריטים, כמו שש משחתות ושלוש צוללות.
אלמיראנטה-לאטורה עברה מודרניזציה בבריטניה מ-1929 עד 1931 במספנת דבונפורט.
מיתון ומרד ימי גדול הובילו אז להשבתה בפועל של אוניות המלחמה בתחילת שנות ה-30. בסוף שנות ה-30, ממשלת צ'ילה העריכה את האפשרות לבנות סיירת בת 8,700 טונות במספנה בבריטניה, איטליה, גרמניה או שוודיה, אך זה לא יצא לפועל.
תוכנית שנייה לרכישת שתי סיירות קטנות בוטלה עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר המתקפה על פרל הארבור, ניסתה ארצות הברית לרכוש את אלמיראנטה-לאטורה, שתי משחתות ואונייה תומכת צוללות, כנראה מפני שלצי הצ'ילאני היה מוניטין של שמירה על ספינותיו במצב איכותי, אך ההצעה האמריקאית נדחתה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שלושת הציים הגדולים של אמריקה הדרומית מצאו את עצמם לא מסוגלים לרכוש אוניות מלחמה גדולות; הם יכלו לעשות זאת שוב רק לאחר הסכסוך, כאשר לארצות הברית ולבריטניה היו הרבה אוניות מלחמה מיותרות או עודפות.
המלחמה הוכיחה את מעמדן המיושן של אוניות המלחמה, אז הציים של אמריקה הדרומית חיפשו אחר רכישת סיירות, משחתות וצוללות, אך הם נתקלו בקשיים פוליטיים ברכישת כל דבר גדול יותר מקורבטה ופריגטה.
הם הצליחו לרכוש אותם רק כאשר "הבהלה האדומה" החל להשפיע על הפוליטיקה האמריקאית והבינלאומית לנוכח אירועי המלחמה הקרה.
אוניות המלחמה שנמכרו באופן חד צדדי שינו את התחזית הימית של כל שלוש המדינות, והובילו אותן לקבלת שוויון כוחות (בניגוד לקביעה הארגנטינאית לפני המלחמה שיש לשמר מעמד עבור הצי שלה כך שיהיה שווה לזה של ברזיל וצ'ילה ביחד).
הדרדנוט הנכבדים של אמריקה הדרומית נותרו בפעילות רק זמן קצר לאחר המלחמה.
המגזין All Hands של הצי האמריקני דיווח בסדרה של מאמרים משנת 1948 שכולם מלבד 'סאו פאולו' ואלמיראנטה-לאטורה עדיין היו בשירות פעיל; הראשון הוצא משירות והאחרון עבר תיקונים.
אולם עם זרם הסיירות המודרניות, הפריגטות והקורבטות, אוניות המלחמה נמכרו במהירות לגרוטאות.
הצי הברזילאי היה הראשון שנפטר מאוניות הדרדנוט שלו, שהיה העתיק בעולם באותה העת.
'סאו פאולו' נמכרה לגרוטאות ב-1951 אך שקעה בסערה מצפון לאיים האזוריים בזמן גרירתה.
'מינאס ז'ראיס' פגשה גורל דומה והועברה כגרוטאה לג'נובה ב-1954. מבין אוניות הדרדנוט הארגנטינאיות, 'מורנו' נגררה ליפן לצורך גריטה ב-1957, ו'ריבדאביה' פורקה באיטליה ב-1959. אלמיראנטה-לאטורה, הפכה לא פעילה ולא תוקנה לאחר פיצוץ ב-1951 בחדר המכונות שלה, והוצאה משימוש באוקטובר 1958. ב-1959 נשלחה בעקבות 'מורנו' לגריטה ביפן.
מרוץ יונים הוא ספורט בו משחררים יוני דואר שעברו הכשרה מיוחדת, שלאחריה הן יודעות לחזור לשובכים שלהן ממרחקים גדולים בטווחים שבין 500–1,000 קילומטרים ומעלה (החל מהמאה ה-21 הזמן ומרחק המעוף של היונים נמדדים בקפידה באמצעים אלקטרוניים).
הזמן והמרחק שנמדדים משמשים לחישוב המהירות הממוצעת של תעופת היונים.
המהירות המחושבת משווה בין שאר היונים שהשתתפו במרוץ, כדי לקבוע איזו יונה חזרה לשובך שלה במהירות הגבוהה ביותר.
המהירות הממוצעת אליהן מגיעות היונים במרוץ מגיעה ל-100 קילומטרים בשעה ומעלה (ברוח גבית).
למרוצי יונים נדרשים גזעי יונים ספציפיים שטופחו וגודלו לביצועים אליהם נדרשות היונים.
יונים מתחרות מאומנות ומותאמות במיוחד למרוצים במרחקים הנעים בין 100 קילומטרים ועד 1,000 קילומטרים ואפילו יותר.
למרות המרחקים הללו, ניתן לנצח ולהפסיד במרוצים בחלקי שניות.
לכן פותחו מכשירי תזמון ומדידה רבים ושונים.
אומנם אין הוכחה ודאית, אבל יש סיבות משכנעות להעריך שספורט מרוץ היונים החל בשנת 220 לספירה בערך.
רשום במשנה שאסור למפריח יונים להעיד.
הספורט זכה לפופולריות רבה בבלגיה באמצע המאה ה-19. חובבי היונים של בלגיה התמכרו מאוד לתחביב ועל כן הם פיתחו גזע יונים שקראו לו וויאג'רס-Voyageurs (המטיילים/נוסעים) שטופח במיוחד לתעופה מהירה וסיבולת ארוכה.
מבלגיה התפשטה הגרסה המודרנית של הספורט וה-Voyageurs שפיתחו האוהדים הפלמים (הבלגים) לרוב חלקי העולם.
פעם הספורט היה פופולרי למדי.
נכון לשנת 2003 הוא חווה ירידה במספר המשתתפים בחלקים מסוימים של העולם, לאור עליית יוקר המחיה, הזדקנות החובבים וחוסר עניין של הציבור.
דלקת ריאות מרגישות יתר לנוצות היונים שחווים חלק מחובבי היונים היא גם אחת הסיבות שאנשים מסוימים עוזבים את הספורט.
אחד הפיתוחים האחרונים בספורט מרוצי היונים הוא "מרוץ חד-שובך - One-Loft Racing", שבו המאמנים והיונים מתמודדים זה מול זה תחת אותו משטר אימונים, משטר תזונה והשובכים הביתיים ממוקמים באותו מיקום.
העיקרון הוא למצוא את היונה בעלת מאפייני הגזע הטובים ביותר בהתייחס למאמן שלהן.
"מרוץ החד-שובך" קובע מי המאמן הטוב ביותר בעונה ואיזו יונה היא בעלת התכונות הטובות ביותר לעונה בשובך.
יונים הן העופות המבויתות העתיקות ביותר.
קודמותיהן של יוני המרוץ של ימינו היו יונים שגודלו בשל יכולת הביות שלהן, בעיקר כיוני דואר.
"מתחמי עמדות של שובכי יוני הדואר" הוקמו בכל רחבי העולם ובעוד שהם שימשו בעיקר בצבא, חלקם נמצאים עדיין בשירות.
במלחמת צרפת-פרוסיה ב-1870, עמדת יוני הדואר המפורסמת של פריז העבירה עד 50,000 מיקרופילם לכל מעוף של יוני דואר מהעיר טור שבעמק נהר הלואר שבמזרח צרפת לפריז, הבירה הנצורה.
בסך הכל נמסרו 150,000 מברקים (רגילים) פרטיים/אישיים ובשליחויות ממלכתיות.
מרוץ היונים המודרני מקורו בבלגיה מאמצע המאה ה-19. יוני מרוץ טופחו לראשונה בבלגיה ובאנגליה במקביל.
הם תוצאה של הצלבה של מספר גזעים שונים, בעיקר ה-Smerle, ה-French Cumulet, ה-English Carrier, דרגון , והפרש (גזע יונים שהולך ונעלם).
מה-Cumulet המעופף גבוה קיבלה יונת הדואר את הסיבולת שלה ואת יכולתה לעוף שעות על גבי שעות מבלי להתעייף.
מה-Carrier היא ירשה את היכולת למצוא את דרכה הביתה ממרחקים גדולים.
ספורט מרוץ היונים נעזר במספר טכנולוגיות שהתפתחו עם השנים.
השימוש ברכבות אפשר שליחת יונים לנקודות שחרור מרוחקות במהירות ובמחיר נמוך.
בנוסף, יצירת שעוני תזמון כגון, טיימרים וסטופרים מתוחכמים בייצור המוני אפשרה תזמון מדויק בספורט מרוצי היונים.
בשעונים שעוצבו ישנם תאים מיוחדים שבהם מוכנסת טבעות הגומי שהוצמדו לרגלי היונים בנקודת השחרור, הטבעות מוסרות מרגלי היונים כשהן חוזרות לשובכי הביתיים שלהן.
החשיבות של אימון ושימוש היונים במאות השנים שקדמו לתקשורת אלקטרונית, כמו הטלגרף והטלפון, מוזכרת רק לעיתים רחוקות.
עם זאת, סוכנות הידיעות רויטרס, ספקית המידע והחדשות הגדולה בעולם, החלה כשירות יונים שהעבירו את רשימות ערכי המניות הנסחרות בבורסות שבין בלגיה לגרמניה.
היונה היקרה ביותר שנמכרה אי פעם הייתה היונה בשם "New Kim" שנרכשה תמורת 1.9 מיליון דולר על ידי רוכש מסין בנובמבר 2020.
מרוץ יונים תואר כ"ספורט בעל שער התחלה יחיד ואלף קווי סיום".
היונים המתחרות נלקחות מהשובכים הביתיים שלהן לנקודת שיגור ובמהלך המרוץ הן חייבות לחזור לשובך הביתי שלהן.
הזמן שנמדד והמרחק נרשמים והיונה המהירה ביותר מוכרזת כמנצחת.
המרוצים הם בדרך כלל למרחק שבין 100 ועד 1000 קילומטרים.
בארצות הברית אורך המעוף במרוץ יכול להגיע עד 1,800 קילומטרים.
יונה בודדת יכולה להתחרות החל מגיל שישה חודשים בערך ולהמשיך להתחרות עד מעבר לגיל עשר שנים אם היא שורדת את הסכנות הרבות הכרוכות במרוץ.
הישגים כאלה אינם שכיחים, עם זאת, קריירת המרוצים הממוצעת של יוני המרוץ מגיעה לעיתים רחוקות לשלוש שנים.
במרוץ קיימים סיכונים היכולים לפגוע ביונים עד כדי כך שהן לא מסיימות את המרוץ, כגון: תנאי מזג האוויר ביום המרוץ, עופות דורסים הצדים אותן תוך כדי מעוף כגון בזים, וישנן יונים המקורקעות מאובדן יכולת התמצאות.
בשנות המרוצים הראשונות, זיהוי היונים עם בעליהן היה באמצעות צביעת הכנף של היונה.
בבלגיה פותחה טבעת מפליז בגודל ⅛ אינץ', שנשלחה גם לתחרויות באמריקה.
מאז, כדי להתחרות במרוץ, היונים חייבות להיות מוטבעות וממוספרות במספר קבוע וייחודי, בטבעת שמקבעים על רגלן החל מגיל חמישה ימים בערך.
כדי שהמרוץ יהיה מפוקח, מכניסים את היונים המתחרות בדרך כלל לשובך או כלוב ששייך למועדון/ארגון היונאיים, ממנו משחררים אותן בזמן ובמיקום שנקבעו מראש.
המרחק בין השובך הביתי של היונים לנקודת המרוץ נמדד בקפידה באמצעות GPS והזמן שלוקח להן לחזור לשובך הביתי נמדד באחת משתי שיטות התזמון המקובלות.
בליגות מסוימות, קיימות שתי חטיבות יונים: אחת ליונים הצעירות (בנות שנה, בשנה הראשונה לתחרות שלהן) ושנייה ליונים מבוגרות יותר.
השיטה המסורתית לתזמון מרוצי יונים כוללת טבעות גומי עם מספרי זיהוי ייחודיים חד ערכיים ושעון מרוץ יונים שעוצב במיוחד.
טבעת מגומי הכוללת את מספר היונה בתחרות ותאריך השיגור מחוברת לרגלה של היונה לפני יציאתה למרוץ.
המספר הסידורי שבטבעת הגומי נרשם בנקודת השיגור; שעון המרוץ מכוון ונאטם בפלומבה והיונה נושאת את טבעת הגומי לשובך הביתי שלה.
כאשר היונה חוזרת לשובך שלה, המאמן מסיר את טבעת הגומי ומניח אותה בחריץ הראשון שבשעון המרוץ הנמצא בשובך.
השעה בה הוצבה הטבעת בשעון הביתי נרשמת כשעה הרשמית שבה היונה המתחרה הגיעה לשובך הביתי.
אף על פי ששיטה זו משרתת את מטרתה, נמצא שהיא בעייתית מכמה סיבות:
"השעה הרשמית" של היונה היא בדרך כלל לא השעה האמיתית שבה היונה הגיעה לשובך הביתי, היא השעה שבה טבעת הגומי הוסרה מרגלה, הוצבה בשעון ונרשמה, דבר שיכול לגרום להפסד של שניות חיוניות רבות לאחר מכן.
יונים חריגות עשויות להגיע הביתה ראשונות במספר הזדמנויות, אך בשל מודעות להליך הלא נעים שיעברו לשם הסרת טבעת הגומי שעל רגליהן, הן עלולות להסס ולהיכנס בעיכוב לשובך לטיפול על ידי המאלף שלהן.
המהירות הממוצעת של היונה מחושבת על בסיס נוסחת המהירות הסטנדרטית (D=דרך לחלק ל-T=זמן).
הדרך = D, היא הדרך שעפה היונה מנקודת השיגור לשובך הביתי (הנתון מתקבל מנתוני ה-GPS שבין המקום בו משוחררת היונה למיקום השובך הביתי).
הזמן=T, הוא הפרש הזמנים שבין שעת שחרור היונה באתר השיגור =T1 וזמן ההגעה לשובך הביתי=T2. זמן המעוף של היונה (T=T2-T1).
היונה שהמהירות הממוצעת שלה היא הגבוהה ביותר היא היונה המנצחת במרוץ.
היונה המנצחת בעונה מרוצים אחת או בעלת התכונות הטובות ביותר בעונה, היא היונה שממוצע המהירויות שלה בעונה הוא הגבוה ביותר, ביחס לכמות המרוצים שהיא ביצעה באותה עונה, סך כל הדרך שהיא עברה לאורך כל העונה ביחס ליונים האחרות שהשתתפו במהלך העונה במרוצים.
רכיב המהירות הוא רק אחד הקריטריונים לקביעת היונה המנצחת בעונה.
הפיתוח האחרון והשיטה המועדפת לתזמון מרוצי יונים היא מערכת התזמון האלקטרונית, בה הגעת היונים מתועדת באופן אוטומטי ללא נוכחות מאלף היונים.
לצורך המרוץ מציידים את היונים בטבעת שיש בה תג RFID זעיר שנקרא/נסרק אלקטרונית כשהיונה חוזרת לשובך.
בשובך הביתי הסריקה האלקטרונית מתעדת את הגעת היונים.
המשטח או האנטנה הקוראים את התג שבטבעת שעל רגל היונה מותקנים בנקודת הכניסה לשובך, וכשהיונה חוצה אותם השבב האלקטרוני נסרק.
שעון המרוץ מחובר באמצעות אפליקציה דיגיטלית לסורק ה-RFID.
באפליקציה נרשמים המספר הסידורי של השבב שבטבעת הנמצאת על רגל היונה יחד עם זמן ההגעה ומספר הזהות של היונה שהיא מקבלת בגיל חמישה ימים.
מערכת כזו עם אפליקציה דומה אפשר למצוא במערכות שעון נוכחות במקומות העבודה או במערכות מרוצי האתלטיקה וכדומה.
בפברואר 2008 זכו חברי מועדון מרוץ היונים של Penygraog Homing Society בוויילס בפרס למימון מכשיר תזמון אלקטרוני חדש.
המועדון הצליח להשיג את המכשיר הודות למימון מיוזמת פרס All Wales.
מזכיר המועדון ג'ון ויליאמס אמר: "מערכת התזמון האלקטרוני בהחלט מקלה עלינו בהרבה".
עם כניסתה של מערכת התזמון האלקטרונית, רישום הגעת היונים מעולם לא היה קלה יותר.
טכנולוגיית ה-ETS הופכת את עולם מרוצי היונים לטוב ויעיל יותר.
כתוצאה מהדרך החדשה הזו לרישום הגעת היונים, נוצרו בעשור הראשון של המאה ה-21 מספר תוכנות לניהול שובך המסייעות לחובבים ולמאמני יונים בניהול התיעוד, מעקב אחר אילן היוחסין של היונים, פרסום תוצאות מרוצים או מעקב אחר רישומי הטיפולים והחיסונים של היונים.
במקביל לפיתוח טבעות ה-RFID ליונים פותחו גם טבעות הכוללות צ'יפ GPS המאפשר לעקוב אחר היונים לאורך כל מסלול המרוץ.
בשל התקדמות הטכנולוגיה חוקרים ומאמנים הצליחו להשתמש במערכות מיקום גלובליות ממוזערות אלה כדי לעקוב אחר התנהגות היונים לאורך נתיבי התעופה שהיונים עוברות.
נמצא לדוגמה שהיונים עוברות את כל המרחק באוויר ללא כל מנוחה לאורך המסלול של מאות הקילומטרים.
נמצא גם שמהירויות המעוף של היונה לאורך המסלול משתנות וכמו כן גם גובה נתיב המעוף משתנה.
עוד נמצא שהיונים אינן עפות על הנתיב הקצר ביותר (בקו ישר) אל השובך שלהן.
לא אחת קורה שלוקח זמן ליונים להתביית על הכיוון הנכון אל השובך שלהן הנמצא מאות קילומטרים מנקודת השיגור ועל כן הן נעות במעגלים מעל לנקודת השיגור.
יונה המגיעה לשובך במהירות ממוצעת של 100 קמ"ש עשויה להגיע בקטעים מסוימים למהירויות גבוהות משמעותית או נמוכות יותר מהמהירות הממוצעת המחושבת.
מרוצי חד-שובך-One-Loft racing, הם מרוצים בין מאמני היונים כאשר השובכים שלהם ממוקמים באותו מקום, לדוגמה באתר מועדון מגדלי היונים.
במרוץ משחררים את היונים בנקודה מרוחקת אחת, והזוכה בתחרות הוא המאמן של היונה המגיעה ראשונה.
במרוצים אלה המאמנים מתחרים ביניהם על התואר המאמן הטוב ביותר והם זוכים בפרסים כספיים.
הפרסים הם סכומי כסף בלתי משמעותיים.
מרוץ חד-שובך הוא תהליך שבו אילוף היונים מתבצע על ידי מגדלים/מאמנים רבים באותו שובך ובאותם תנאים.
שיטה זו נחשבת גם לשיטה בעלת התוקף הטוב ביותר להוכחה לאיזה יונה יש ייחוס בין דורי או קו דם הטוב ביותר - דבר המעניק בדרך כלל סכומי גבוהים ביותר למגדל בשלב של מכירת היונים המיועדות למרוצים.
מערכות תזמון אלקטרוניות הסורקות את תגי ה-RFID המותקנות על רגלי היונים כשהן נכנסות לשובך הביתי מכריעות את הניצחון במרוץ ברמת דיוק של 1:100 של שנייה.
מרוץ החד-שובך הפך לפופולרי מאוד בכל רחבי העולם בקרב מאמנים וחובבי מרוצי יונים המסוגלים להשוות את קווי הדם של היונים על בסיס שווה מול המגדלים הטובים ביותר.
יוני מרוץ גדלות יחד בשובך יונים או בשובך שעוצב במיוחד.
מגיל ארבעה שבועות ועד סוף קריירת המרוצים שלהן, שובך המרוצים הוא ביתן ואליו הן חוזרות במהלך האימונים וביום המרוץ.
לאחר 22 עד 28 ימים בתיבת הקן שלהן (בהתאם להעדפת הבעלים/מאמנים) מוציאים את היונים הצעירות ומכניסים אותן לאזור של השובך הגדול שנבנה לשם כך.
לאחר מספר ימים שהן לומדות כיצד לאתר את המים והן אוכלות בעצמן הן רשאיות לשוטט בחצר המכוסה רשת שמחוץ למבנה השובך.
תוך כדי השיטוט בחצר הן מתבוננות כל הזמן על סביבתן ולומדות אותה.
בערך בגיל שישה עד שבעה שבועות מאפשרים ליונים הצעירות להמריא, לעוף במעגלים קטנים מאוד סביב השובך ובית הבעלים שלהם.
ככל שהביטחון העצמי שלהם גדל הן נודדות בהדרגה רחוק יותר מהבית עד שהם נעלמות מהעין ויכולות להישאר בטווחים האלה עד שעתיים לפני שהן חוזרות.
כשהיונים בטוחות בעצמן, היונים הצעירות נלקחות ל"שיגורי אימון".
המאמן מסיע אותן ברכב למרחק מביתן ומשחרר אותן ממרחקים ארוכים יותר ויותר.
שיטת אימון זו היא דרך ליצור ביונים התניה נפשית ופיזית כדי להכין אותן למרוצים.
תרגול זה של שיגורים ותעופה אל השובך נמשך לאורך כל הקריירה של היונים כדי לשמור על האינסטינקטים הביתיים החדים שלהן.
מתקיימים בה שעות תעופת בוקר ושעות תעופה לפנות ערב.
בין האימונים היונים אוכלות מזון דיאטטי מוקפד המבטיח את מצבן הפיזיולוגי המיטבי ונחות בשובך.
בשעות שהיונים לא באימון השובך סגור והוא נפתח לתעופה רק בשעות האימונים או המרוצים.
אחת ממערכות האימון הפופולריות ביותר היא שיטת האלמנות-widowhood.
מערכת זו מנצלת את הצורך הטבעי של היונים להתרבות, כמוטיבציה שמתנים ביונה תחושת דחיפות לחזור אל השובך ביום המרוץ.
האימון באלמנות מתחיל בדרך כלל בכך כשמתאפשר למאמן לגדל גוזל בתיבת הקינון שלו.
לאחר שהגוזל נגמל מוציאים את היונה הצעירה מהקן ולעיתים קרובות סוגרים את ארגז הקינון; מכאן ואילך הזמן היחיד שיונים אלו מורשות להזדווג עם בני זוגם או להיכנס לתא הקינון הוא עם חזרתן מאימונים או ממרוץ.
אימון זה הוא אחד ממרכיבי המפתח בהרבה מתוכניות האימון למרוצים.
מכיוון שמרוצי יונים מתרחשים על פני מרחקים גדולים בשמיים, בנתיבי התעופה, ישנם סיכונים רבים שעלולים לפקוד יונה במהלך מרוץ כמו גם באימון.
הסכנה העיקרית ליוני המרוץ היא שעופות דורסים יטרפו אותן.
צייד יונים יקרות ערך על ידי טורפי בר הובילה לכך שכמה חובבי יונים נחשדו והועמדו לדין בהרג עופות דורסים מוגנים כמו בזים.
מפגע נוסף שיוני מרוץ נתקלות בו הוא טיסה לתוך עצמים שלעיתים הן אינן יכולות לראות, בעיקר בעת מעוף במהירויות גבוהות או בתנאי מזג אוויר חשוכים יותר.
המכשולים הנפוצות ביותר הם עמודי חשמל, אנטנות טלוויזיה אזוריות ואתרי סלולר.
חובבי יונים דיווחו שלפחות אחת מהיונים שלהם חזרה הביתה עם פצעים או נוצות חסרות מאזור הבטן או הגפיים.
נהוג לחשוב שיוני מרוץ מסתמכות על השדה המגנטי של כדור הארץ כדי למצוא את דרכן הביתה.
ישנן השערות הטוענות שאתרי טלפונים סלולריים עלולים להפריע לניווט של היונים, אף על פי ששום מחקר שפורסם לא חקר תיאוריה זו.
יונים מגיעות לבגרות מינית בערך בגיל שישה חודשים.
עם זאת, מגדלי יוני מרוץ ממתינים לעיתים קרובות עד שהיונה תהיה מבוגרת יותר לפחות בכמה חודשים לפני שמאפשרים להן להתרבות ולהטיל ביצים.
יונה בוגרת בדרך כלל מטילה רק שתי ביצים בהטלה, המוטלות בהפרש של יומיים אחת מהשנייה ולאחר מכן מתחילה הדגירה.
תקופת הדגירה נמשכת 17–18 ימים.
מגדלי היונים מקפידים בבחירת היונים לזוגיות על מנת להמשיך ולשפר את הגזע ולהשיג בכך יתרון תחרותי.
הגידול הסלקטיבי הזה הוא שתרם להיווצרות גזעים של יוני מרוץ המוכרים בימינו, המסוגלות לעוף ולמצוא את דרכן הביתה ממרחק של 1600 קילומטרים ועפות במהירויות העולות על 130 קמ"ש עם רוח גבית או בממוצע של 60 קמ"ש ביום ללא רוחות ומזג אויר נח.
יונים מסוגלות להטיל לעיתים קרובות למעלה מ-12 ביצים בשנה, ולרוב הגוזלים עוזבים את הקן בגיל שלושה עד ארבעה שבועות בערך.
סימום במרוצי יונים הוא נוהג של מתן תרופות משפרות ביצועים ליוני המרוץ.
התרופות משמשות לייצור השפעות דומות לאלו שנמצאו אצל ספורטאים (אנושיים), כגון בניית רקמת שריר ופתיחת דרכי הנשימה.
בנוסף, נעשה שימוש בקורטיקוסטרואידים כדי לעכב את ההטלה, מה שמאפשר ליונים להאריך את עונת המרוצים שלהן.
באוקטובר 2013 נשלחו דגימות דם מעשרים יוני מרוץ בלגיות על ידי איגוד חובבי היונים הבלגי לדרום אפריקה לבדיקה.
בעוד שהבדיקות בבלגיה לא מצאו עקבות של תרופות או סמים כלשהם, המעבדה הדרום אפריקאית גילתה ש-6 דגימות הכילו חומרים חריגים.
נמצא כי חמש דגימות כללו עקבות של פרצטמול (אקמול), זהו סוג משכך כאבים ומוריד חום הנמצא בשימוש נרחב ללא מרשם.
אודות המדגם השישי דווח בטעות בעיתונות כאחד שהראה סימנים לשימוש בקוקאין, אך המעבדה דיווחה שבפועל מדובר באינדיקציות לשימוש בקפאין.
מכיוון שהדגימות נשלחו בעילום שם, לא ניתן היה לנקוט פעולה נגד הבעלים של אף אחת מהיונים.
ב-2001 סדרה של פשיטות על 80 בתים של מגדלי יונים, הובילה להחרמת כמויות גדולות של משפרי ביצועים בלתי חוקיים.
בשנת 2013, כל היונים הזוכות במרוצים נבדקו.
למעלה מ-100 דגימות נאספו ונבדקו.
בשנת 1995 משרד הבריאות הבלגי הורה לבצע בדיקות סמים על מנת להגן על רווחת היונים.
הגוף המנהל את ספורט מרוצי היונים בחן את האפשרות ליישם חוקים חדשים נגד שימוש בסמים לשיפור ביצועים במרוצי היונים עוד לפני תחילת עונת 2014.
מועדון יוני מרוץ ישראל (IRP), הוקם על ידי אורי רוזנר בשנת 2005. מטרת המועדון, לקדם את ספורט יוני המרוץ בישראל.
המועדון מתרכז בארגון תחרויות יוני מרוץ לאורך עונות התחרות בישראל.
המועדון הישראלי פועל על פי הכללים והחוקים של הפדרציה הבין לאומית לספורט היונים MYPIGEONS - זאת במטרה שהמועדון יקבל את אישור הפדרציה העולמית שהוא עומד בקריטריונים האולימפיים העולמיים.
רוזנר הביא לישראל מבלגיה את גרעין הרבייה הראשון של יוני המרוץ, שמנה כ-3 זוגות יוני מרוץ בעלי קו דם ועץ יוחסין מהמגדלים הבלגים המוכרים והחשובים בעולם.
בהמשך, בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב הוא הביא מבלגיה עוד 16 יונים.
מחיר כל יונה שהובאה ארצה נע בין 700–800 אירו.
נכון לשנת 2022 במועדון הישראלי כ-20 מגדלים ולהם כ-600 יונים, המשתתפות בתחרויות במהלך עונת התחרויות.
עונת התחרויות בישראל נמשכת בין החודשים ינואר ועד אפריל ולפעמים גם עד יוני בהתאם לתנאי מזג האויר.
יתר חודשי השנה חמים מדי למרוצי יונים.
במהלך העונה מתקיימות כ־10 תחרויות בממוצע.
מאחר שמדינת ישראל מוקפת במדינות אויב מועדון יוני המרוץ הישראלי מוגבל באורך מסלולי המרוצים המקומיים.
אורך המסלולים בארץ מוגבל לטווחים שבין 350–400 קילומטרים לכל היותר, הנמשכים בין צומת סיירים שעל גב ההר ליד אילת ומגדל שמש ברמת הגולן.
המגדלים הישראלים נמנעים ממסלולי מרוץ שמעל הערבה מסכנת עופות דורסים.
הקריטריון האולימפי קובע שעל מועדון המעוניין להשתתף בתחרויות הבין לאומיות של מרוצי יונים, לקיים מרוצי יונים במשך שתי עונות ברציפות כאשר בכל תחרות במהלך שתי העונות משתתפות באופן קבוע לפחות 200 יונים קבועות של 20 מגדלים קבועים.
המועדון הישראלי נכון לשנת 2022 מתנדנד על סף הקריטריון האולימפי הזה.
בגלל גודל המדינה ומגבלת טווחי התחרויות המקומיות, היונים מישראל יוכלו להשתתף רק בקטגוריית מרוצי היונים לטווח קצר העומד על 400 קילומטרים, בזמן שהטווח האולימפי הסטנדרטי עומד על כ־1000 קילומטרים.
אף על פי שהמועדון הישראלי קטן וצעיר ביחס למועדונים הגדולים והאיכותיים בעולם, מבחינה טכנולוגית הוא מוערך בין המועדונים המתקדמים בעולם.
יוני המרוץ הישראליות מצוידות בתגי RFID וטבעות GPS.
ציוד אלקטרוני זה מאפשר מעקב מדויק ביותר אחר תוצאות המרוצים והטווחים אותן עוברות היונים.
על בסיס תוצאות המרוצים המתקיימים בארץ נמצא שמשנה לשנה איכות התוצאות של היונים המאומנות בישראל משתפרות ולא נופלות מאיכות התוצאות הנמדדות בעולם ולא אחת אף התוצאות טובות יותר.
בסיכום עונת 2022 היון (זכר) בעל התוצאות והתכונות הטובות ביותר הוא היון Wiki שצבר את הניקוד הגבוהה ביותר במהלך 8 המרוצים שהתקיימו במשך העונה.
תוצאת המהירות הטובה ביותר שלו במשך העונה עמדה על 109 קילומטרים בשעה.
סך כל המרחק שהוא עבר ב-8 המרוצים שהתקיימו בעונת 2022 עומד על 2448.52 קילומטרים.
היון Wiki הוא "צבר" שבקע מהביצה בשנת 2020 בשובך של אורי רוזנר ביישוב צורן והוא צאצא של הורים מגרעין הרבייה הראשון שהובא ארצה מבלגיה בשנת 2005 (דף מעקב הגידול של היון Wiki באתר הפדרציה בין לאומית למרוצי יונים).
הפדרציה העולמית MYPIGEONS למרוצי יונים מקיימת את אולימפיאדת מרוצי היונים העולמית.
הפדרציה מקושרת למועדונים ופדרציות מרוצי יונים הנפוצים בכל העולם.
אל הפדרציה העולמית מקושרים מועדונים מ-61 מדינות.
להלן חלוקה על פי יבשות.
ביבשת אמריקה קיימים מועדונים גדולים בברזיל, קנדה וארצות הברית.
מרוצי היונים המקומיים החלו בארצות הברית בערך בשנת 1875 והמרוצים הארציים החלו רק בשנת 1878. ספורט מרוצי היונים מבוסס היטב בארצות הברית, וצומח.
על פי האיגוד האמריקאי למרוצי יונים, ישנם 15,000 שובכים רשומים בארצות הברית.
מרוצי יונים היו פופולריים במיוחד במשך המאה העשרים באזור העיר ניו יורק, במיוחד בברוקלין/קוני איילנד ובהובוקן ניו ג'רזי, שם עדיין יש לו חסידים.
מרוצי יונים הופכו פופולריים יותר ויותר בחלקים של אסיה, במיוחד באינדונזיה, הודו, סין, פקיסטן, איראן, הפיליפינים, יפן, טייוואן ובנגלדש.
בטייוואן יש יותר מרוצי יונים מאשר בכל מדינה אחרת בעולם, בהם משתתפות בין שניים לשלושה מיליון יונים.
כמעט 500,000 אנשים מאמנים יונים באי, ובכל שנה, כספי הפרסים במרוצים מגיעים למיליארדי דולרים NT.
ארגון המרוצים הגדול ביותר באוסטרליה הוא הפדרציה המרכזית של קמברלנד.
במדינת קווינסלנד יש גם מספר מועדונים וארגונים.
במערב אוסטרליה מרוצי היונים מתנהלים על ידי הפדרציה למרוצי היונים של מערב אוסטרליה (Inc).
האחים יאנסן (לואיס, שאראל, ארג'אן ושיף) היו משפחה מפורסמת ומצליחה של מגדלים ומאמני יונים ומפעילי מרוצי יונים מארנדונק, בלגיה.
לואיס יאנסן, יליד 1912, היה האחרון ששרד מבין האחים המפורסמים.
הוא נפטר ב-16 באפריל 2013, בגיל 100. צאצאים של היונים של האחים אפשר למצוא במרוצי יונים בכל העולם.
מועדוני מרוצי יונים גדולים באירופה קיימים גם בפולין, רומניה, טורקיה, בריטניה ואירלנד.
בדרום אפריקה מתקיים מרוץ יונים שנקרא "מיליון דולר".
במרוץ יונים זה משתתפות 4,300 יונים מ-25 מדינות כאשר גובה קרן הפרסים עומד על 1.3 מיליון דולר.
למרוץ החד-שובך של סאן סיטי, מגיעות יונים מכל העולם המועברות בדרך האוויר לדרום אפריקה כחודשיים לפני המירוץ.
אז ביום המירוץ, לאחר השחרור היונים עפות 550 קילומטרים וכולן עפות בחזרה לאותו יעד.
המירוץ הראשון היה ב-1996 ומשך אליו 893 יונים.
בפברואר 2008 חובב יונים שילם סכום שיא של 800,000 ראנד דרום-אפריקאי עבור יונת מרוץ במכירה פומבית.
סוגיית מפריחי יונים – סנהדרין דף כה ע"א:
בסוגיה זו מוצאים שני פירושים למהות האיסור שעליו עוברים "מפריחי יונים" שבגללו הם פסולים לעדות:
האיסור הוא לקיים מרוצי יונים ובלשון הגמרא "אי תקדמיה יונך ליון".
מוסיף רש"י: "אם תקדמיה יונך ליון - ליוני אתן לך כך וכך".
מקשה הגמרא על פי פירוש זה: מה החידוש בהפרחת יונים לעומת משחק בקוביא?
מתרצת הגמרא שלכל אחד ממשחקים אלו יש מאפיין מיוחד לו:
אם היה נכתב במשנה רק משחק בקוביא - היינו סוברים שמותר להפריח יונים שהרי ההצלחה תלויה ביונה ולא ביכולת הבעלים ולכן יש כאן גמירות דעת להקנות את מחיר ההתערבות במקרה של הפסד.
ולהפך, אם היה נכתב רק מפריח יונים - היינו סוברים שרק בזה אסור משום שהדבר תלוי ביכולת המאלף ולכן אין גמירות דעת להקנות במקרה הפסד.
בלשון רש"י: "בנקשא תליא מילתא - שיש לו דפין של עץ מנקשין זו לזו, והיונה שומעת קולן ומכרת שבעלה מזרזה וממהרת לעוף.
הכי גרסינן אנא ידענא בנקשא טפי.
נקשא - הכאה זו על זו".
הוא של רבי חמא בר אושעיא: מפריחי יונים הם ציידים הלוכדים יונים השייכות לאחרים, "ארא - אשתליו"ן, מלומד להביא יונים ממקומן לבית בעלים על כרחן, ויש בהן גזל".
ארא הוא שיטה שבה הגזלן מושך אל שובכו יונים משובך זר בעזרת יונה מאולפת.
רבינו חננאל מתאר לכידה באופן שונה: "קושרין חוט ארוך בעוף ומפריחין אותו בגג ומצפצפין ומתקבצין סביבותיו עופות של בני אדם מן שובכין אחרים וכיוון שמתקבצין פושט רשת ונוטלן וכו'".
"מרוץ התותח" היווה השראה למספר רב של צוותים עצמאיים, בניסיונות רבים לשבור את זמן השיא המהיר ביותר של המסלול.
המרוץ נקרא גם 'מרוץ בייקר' על שם מייסדו - ארווין בייקר.
ארווין ג'ורג' "קנון בול" בייקר היה רוכב ומארגן תחרויות אופנועים ומכוניות אמריקאי במחצית הראשונה של המאה ה-20.
בראשית דרכו, בייקר היה רוכב אופנוע בקבוצת 'מרוצי האופנועים ההודית' בשנת 1909. הוא חצה את ג'מייקה, קובה ופנמה על גבי האופנוע ההודי שלו, לאורכן ולרוחבן.
בשנת 1914 הוא חצה את ארצות הברית, כשהוא רוכב 3,329 מייל מסן דייגו לניו יורק על גבי האופנוע שלו.
לאחר שהשלים את המרוץ, סיפורו פורסם בהרחבה בכותרות הראשיות בעיתונים.
בשנת 1915 הארי סי סטוץ, מייסד חברת "סטוץ מוטור", הציע לתת לארווין את אחת ממכוניות הספורט "סטוץ ברקט" של החברה שלו, אלא שארווין נאלץ להסיע את הרכב ברחבי המדינה - מסן דייגו לניו יורק.
משימה לא קלה באותם ימים בהם אופנועים נהנו מתנאי דרך טובים יותר, לעומת הרכבים הכבדים, והיעדר כבישים סלולים.
ארווין בייקר עזב את סן דייגו במכונית ה"סטוץ ברקט", ולאחר 11 ימים, 7 שעות ו-15 דקות הוא הגיע לניו יורק.
בשנת 1933 השלים בייקר את המרוץ המפורסם ביותר שלו.
הפעם הוא החל בניו יורק ברכב גרהם-פייג' דגם 57 בצבע כחול, בו נהג ברצף ללוס אנג'לס.
בייקר קבע שיא כשהגיע ללוס אנג'לס לאחר 53 שעות ו-5 דקות בלבד, נסיעה שבעבר לקחה לו יותר מ-11 ימים.
השיא לא נשבר למעלה מ-30 שנים.
זו הייתה עדות להישגי המכוניות בעשורים האחרונים, ולשיפור הרב שחל בהן.
מערכת הכבישים המהירים בארצות הברית הושקה מספר שנים בלבד קודם לכן, ולאחר אותו מרוץ אגדי מניו יורק ללוס אנג'לס, המרוץ נודע באופן רשמי בשם "מרוץ (כדור) התותח".
בשנות ה-70, ברוק ייטס, כתב מגזין בשם "רכב ונהג" (Car and Driver).
הוא והעורך סטיב סמית', הגו רעיון למרוץ בלתי רשמי ברחבי ארצות הברית.
ההשראה לרעיון באה מהנסיעה הטרנס-יבשתית של 53.5 שעות שעשה בייקר ב-1933, מניו יורק ללוס אנג'לס.