tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין אלו היה אלברט הראשון, מלך הבלגים, המונרך האירופאי הראשון שערך ביקור בארצות הברית.
אדוארד, נסיך ויילס, לימים מלך הממלכה המאוחדת בילה יומיים עם מרשל, שערך לו סיור אישי בווישינגטון.
הגברת הראשונה אדית וילסון מילאה את רוב התפקידים השגרתיים של הממשלה.
היא קראה את המסמכים שהגיעו לווילסון והחליטה אילו מהם לחלוק אתו ואילו מהם להעביר לטיפולם של אחרים.
משבר המנהיגות אפשר ליריבי הממשל למנוע את אשרור הסכם חבר הלאומים.
הם תקפו את הסעיף העשירי להסכם, שהם האמינו שיאפשר לארצות הברית להיות כבולה לבריתות מדינות אירופאיות שיוכלו לאלץ אותה לשוב למלחמה מבלי שהקונגרס יקבל חוק על כך.
מרשל תמך באופן אישי בהסכם, אך המליץ על כמה שינויים, כולל הדרישה שכל הצדדים החתומים עליו יכירו בקיומה של דוקטרינת מונרו בתחום ההשפעה של ארצות הברית, ושסעיף 10 בו יהפוך לבלתי כובל.
לקראת סוף 1919 החל הנשיא וילסון להחלים, אך נותר מבודד עד לתום תקופת נשיאותו, עקבי בסירובו או באי-יכולתו לקבל שינויים כלשהם בהסכם.
ממרשל נמנעו פגישות אתו כדי שיוכל לעמוד על מצבו האמיתי עד היום האחרון של נשיאותו.
נותרה אי-בהירות בנוגע לשאלה מי קיבל את ההחלטות הביצועיות במהלך תקופה זו, אך ככל הנראה שאדית וילסון, בסיוע יועצי הנשיא הקרובים, הייתה זו שקיבלה את ההחלטות.
שמו של מרשל הוכנס לרשימת האישים האפשריים לקבל את מועמדות הדמוקרטים לנשיאות בבחירות לנשיאות של 1920. הוא נקט בסידורים עם תומאס טגרט שמשלחת מאינדיאנה תישלח לוועידת המפלגה כדי לתמוך במועמדותו, אך לא עלה בידו לגייס תמיכה מחוץ למשלחת מאינדיאנה.
בסופו של דבר הוא הביע את תמיכתו במועמדים הדמוקרטים, ג'יימס מידלטון קוקס, שהתמודד על הנשיאות, ופרנקלין דלאנו רוזוולט, שהתמודד על סגנות הנשיא, אך אלו הובסו על ידי המועמדים הרפובליקנים, וורן הרדינג וקלווין קולידג'.
כאשר נבחר קולידג', שלח לו מרשל כרטיס בו הוא הביע את "תנחומיו הכנים" על חוסר מזלו להיבחר כסגן הנשיא.
לאחר תום כהונתו שקל מרשל לשוב לקולומביה סיטי, אך תחת זאת הוא רכש בית באינדיאנפוליס ופתח בעיר משרד עורכי דין, שם הוא האמין שיהיו לו הזדמנויות עסקיות טובות יותר.
ב-1921 מינה אותו הרדינג כחבר בוועדת אנדרטת לינקולן, וב-1922 כחבר בנציבות הפחם הפדרלית.
ב-1923 התפטר מרשל משני תפקידים אלו.
הוא בילה שנה בכתיבת ספרי משפטים וספר זכרונותיו ההומוריסטי "זכרונות" (Recollections).
כתיבתו של ספר זה הושלמה במאי 1925, והיסטוריונים מתקופות מאוחרות יותר הבחינו שלא נחשפו בו סודות כלשהם ושלא בוצעו בו מתקפות על יריביו של מרשל, זאת בניגוד למקובל אפילו בתקופה בה נכתב הספר.
מרשל המשיך להיות נואם פופולרי בציבור, והמשיך לקיים נסיעות לשם כך.
את נאומו האחרון הוא נשא בפני תלמידי בית ספר תיכון בעיירת הולדתו.
בלילה של 1 ביוני 1925, בעת שעשה במסע לוושינגטון, נתקף מרשל בהתקף לב בעת שקרא בתנ"ך במיטתו.
רעייתו הזעיקה סיוע רפואי, אך תומאס מרשל נפטר לפני הגיע הסיוע, כשהוא בן 71. יומיים לאחר מכן נערך טקס האשכבה בנוכחות נכבדים רבים.
ארונו של מרשל הועבר לאינדיאנפוליס, שם הוצב ארונו במשך יומיים, בהם עברו על פניו אלפים.
טקס ההלוויה נערך ב-9 ביוני, והוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבעיר, בסמוך לקבור של בנו המאומץ מוריסון "איזי" מרשל.
לויס מרשל עברה לאריזונה ונותרה באלמנותה עד יומה האחרון, כשהיא התפרנסה מקצבת הגמלאות של בעלה ומ-50,000 הדולרים שהיא הרוויחה ממכירת הזכויות לספר זכרונותיו לבית ההוצאה בובס-מריל.
היא הלכה לעולמה ב-1958 ונטמנה ליד בעלה.
הסיטואציה שאירעה לאחר אי יכולתו של וילסון למלא את תפקידו, שהיא הסיבה שגרמה הכי הרבה שכהונתו של מרשל כסגן הנשיא תיזכר, החייתה את הוויכוח הלאומי בנוגע לתהליך הירושה הנשיאותית.
הנושא כבר נדון כאשר וילסון נסע לאירופה, דבר שהשפיע עליו לאפשר למרשל לנהל את ישיבות הקבינט בהיעדרו.
אי יכולתו של וילסון למלא את תפקידו ב-1919 וחוסר הפעולה מצדו של מרשל הפכו את הנושא למרכזי.
החוסר בתהליך ברור של הירושה הנשיאותית עלה לראשונה בתולדות ארצות הברית עם פטירתו של ויליאם הנרי הריסון ב-1841, אך התקדמות מועטה התרחשה כדי לתקן את החוקה לצורך פתרון הבעיה.
כמעט חמישים שנה לאחר תום נשיאותו של וילסון, לאחר רצח קנדי, התקבל התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, שאפשר לסגן הנשיא לקבל על עצמו את סמכויות ותפקידי הנשיא בכל עת בה נבצר מהנשיא למלא את תפקידו ולהפעיל את סמכויותיו.
היסטוריונים חלוקים בנוגע לפרשנות של תקופת כהונתו של מרשל כסגן הנשיא.
מוריסון ומספר היסטוריונים נוספים טוענים שהחלטתו של מרשל הייתה אחד הגורמים הישירים לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
צ'ארלס תומאס, אחד מהביוגרפים של מרשל, כתב שאף על פי שלקיחת סמכויות ותפקידי הנשיא על עצמו הייתה מצמצמת את האפשרות של פרוץ מלחמת העולם השנייה, השערות היפותטיות מודרניות שכאלה יהיה בלתי הוגנות כלפי מרשל, שקיבל את ההחלטה הנכונה שלא להעביר את וילסון מתפקידו בעל כורחו, גם אם באופן זמני.
כשנודע לו שהוא נבחר כמועמד לסגנות הנשיא, הוא הודיע שהוא לא הופתע, שכן "אינדיאנה היא אם כל סגני הנשיא, ביתם של האנשים ממדרגה שנייה יותר מכל מדינה אחרת בארצות הברית".
באחת מהבדיחות המועדפות עליו, שאותה הוא סיפר בנאום לפני הגעתו לוושינגטון כדי להתחיל בכהונתו כסגן הנשיא, סופר על אדם ולו שני בנים.
אחד הבנים היה יורד ים וטבע, והשני נבחר כסגן הנשיא.
לאיש לא נודע מה עלה בגורל שני בניו.
כשנבחר לתפקיד סגן הנשיא הוא שלח לווילסון ספר, עם הקדשה, "מהסגן היחידי שלך" (המילה vice משמשת גם כמילה ל"חטא").
חוש ההומור של מרשל גרם לו לצרות במהלך התקופה בה היה בוושינגטון.
הוא נודע בשל נוהגו לברך אזרחים שהגיעו לסיור המודרך בבית הלבן באומרו, "אם אתם מביטים עלי כעל חיית פרא, היו חביבים מספיק כדי לזרוק עלי בוטנים".
מצב דברים זה הביא את וילסון להחלטה להעביר את לשכתו של מרשל לבניין הסנאט, שם הוא לא הוטרד מהמבקרים.
בתגובה להצעתו של אלכסנדר גרהם בל למועצת מכון סמית'סוניאן לשגר משלחת לבצע חפירות ארכאולוגיות בגואטמלה, הציע מרשל שתחת זאת הצוות יחפור סביב לוושינגטון.
כאשר נשאל לסיבה להצעתו זו, הוא השיב, שעל פי המראה של האנשים המתהלכים ברחובות העיר, הם יצליחו למצוא אנשי מערות קבורים בעומק של לא יותר משני מטרים.
בדיחה זו לא התקבלה יפה, והוא הורחק מישיבות המועצה במשך כמעט שנה.
שנינותו של מרשל זכורה הכי הרבה בהקשר של המשפט שהוא הכניס לאוצר המילים האמריקאי.
כאשר הוא ישב בראש ישיבה של הסנאט ב-1914, הגיב מרשל להערות קודמות מהסנאטור ג'וזף בריסטו שהגיש רשימה של הדברים שהארץ צריכה לתחושתו.
על פי המסופר, מרשל נשען קדימה ומלמל באוזני אחד מפקידיו, "מה שהארץ צריכה הוא יותר מזה, מה שהארץ צריכה הוא יותר מזה" ואז התלוצץ בקול רם כדי שגם האחרים ישמעו, "מה שהארץ צריכה הוא סיגר טוב בשווי של חמישה סנטים".
הערתו זו של מרשל זכתה לפופולריות ונפוצה ברחבי העיתונים.
לדיווחים אחרים על המקרה הוכנס נופך סיפורי נוסף, כולל הסיטואציה המדויקת שגרמה לו להעיר את הערתו זו.
ב-1922 הסביר מרשל שהאמירה על הסיגר במחיר של חמישה סנטים הייתה מטפורה לזמנים פשוטים יותר ו"קריאה לחיסכון ועבודה".
שנינותו סייעה לו גם בהבעת רגשי הערכה: כשהנשיא רוזוולט נפטר בשנתו הספיד אותו מרשל ואמר שהמוות היה חייב לקחת את רוזוולט בשנתו מכיוון שהיה מתפתח מאבק אם רוזוולט היה ער.
תומאס נורת' (באנגלית Thomas North; 1535–1601) היה מתרגם אנגלי.
נורת' נולד בלונדון בשנת 1535, את חוק לימודיו עשה בקולג' "פטרהאוס" שבאוניברסיטת קיימברידג', לאחר סיום לימודיו הצטרף לאכסניית המשפט לינקולן אין שם התעניין לראשונה בתרגום.
נורת' התגייס לצבא האנגלי ונלחם כקצין באירלנד בשנת 1582, השתתף בהגנת הולנד מפני התקפתה של ספרד בשנים 1585–1587 והיה ממונה בשנת 1588 על אימון מיליציה שיועדה להילחם בספרדים במקרה שההארמדה הספרדית תפלוש לאיים הבריטיים.
בשנים 1596–1597 נלחם שוב באירלנד ובאותן שנים הוענק לו תואר אבירות על ידי אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
נורת' תרגם את ספרו הראשון בשנת 1557, היה זה ספרו של המורליסט הספרדי אנטוניו דה גווארה שנורת' תרגמו מן התרגום הצרפתי ופרסמו בשם "The Diall of Princes".
ספר זה עוסק בהגותו של הקיסר הרומי מרקוס אורליוס שנודע כפילוסוף.
בשנת 1570 תרגם אוסף איטלקי של משלים מתוך החיבור ההודי משלי בידבה.
נורת' היה הראשון שתרגם את "החיים המקבילים" של פלוטרכוס לאנגלית, מכיוון שלא ידע יוונית הוא השתמש בתרגום בצרפתית מאת ז'אק אמיו.
בתרגום זה הוא העביר את סגנונו של פלוטרכוס, שכבר זכה לסגנון רנסאנסי בתרגומו של אמיו, לסגנון אנגלי כאילו החיבור נכתב על ידי סופר אנגלי בן העידן האליזבתני.
תרגום זה נחשב כאחת מיצירות המופת של הפרוזה האנגלית באותה תקופה ונודעת לו השפעה רבה על ויליאם שייקספיר שלא רק שספר זה שימש לו כהשראה בעת כתיבת המחזות "יוליוס קיסר", "אנטוניוס וקלאופטרה" ו"קוריולנוס" אלא שהוא אף עשה שימוש בקטעים שלמים מן התרגומים במחזותיו בלא שינוי.
תומאס מיין ריד היה סופר אנגלי-אירי, מחבר רומני הרפתקאות וספרי ילדים ונוער.
תומאס מיין ריד נולד באירלנד ב-22 באוקטובר 1818 להורים ממוצא סקוטי, אביו היה כומר פרסביטריאני.
התחיל ללמוד בבלפסט לימודי הסמכה לכומר, אך הפסיק.
בשנת 1840 היגר לניו אורלינס, החל לעסוק בה במסחר תבואות, אך פוטר כי לא הסכים להלקאת עבדים שחורים.
בשנת 1842 עבר לפנסילבניה, והחל בקריירה עיתונאית.
סיקר את מלחמת מקסיקו בין השנים 1846–1848. התנדב לצבא המתנדבים בניו יורק, והמשיך לסקר מהקרבות.
עם פציעתו ב-1848 במלחמה, חזר לניו יורק, ומשם לאירופה והתחיל את הקריירה הספרותית שלו בכפר הולדתו.
ב-1850 פרסם את הרומן "חצים חופשיים", המתאר את מלחמת מקסיקו.
לאחר מכן חיבר מיין ריד 22 סיפורי הרפתקאות לילדים ולנוער, שהפכו את תיאודור רוזוולט למעריצו, תחת השם הבדוי "קפיטן מיין ריד" (אף על פי שבהיסטוריה הצבאית שלו לא הגיע לדרגה מעל ללוטננט), וכן 28 רומנים למבוגרים.
בשנת 1853 נשא לאישה את אליזבת, בתו של המוציא לאור של ספריו, וו.
ספריו הכניסו לו כסף רב, אך הוא עצמו חי ללא כסף רב.
הוא ניסה להקים באירלנד חוות ענק כמו שרווחו באמריקה.
זה לא צלח, ובשנת 1866 פשט רגל וברח מנושיו לניו יורק.
בשנת 1870 הורע מצבו הרפואי והוא אושפז מספר פעמים.
אשתו אליזבת, שלא התרגלה לחיים באמריקה, חזרה לאירלנד והוא נשאר לבד, נכה ונאלץ להיעזר בקביים באופן קבוע.
הוא מת בלונדון אליה חזר בשנת 1883.
אחד מספרי הילדים והנוער המוכרים ביותר שלו הוא רומן ההרפתקאות "", המספר על זוג אוהבים החיים בערבות טקסס.
כ-30 מספריו הופיעו בעברית, ו-4 מהם ביידיש.
הראשון שתורגם, "אי בורניא", הופיע בעברית לראשונה ב-1898, מתורגום ומעובד בידי אז"ר.
בשנת 1921 הופיעו שניים מספריו ביידיש: "וואלד-קינדער", מתורגם בידי ג-שטיין, ו-"אין דער מלוכה פון פייער" (תרגום של The Land of Fire).
חלק מספריו הופיעו יותר מפעם אחת בעברית, וזכו לתרגומים שונים.
על השפעת הסופר על הנוער הציוני כותב ישראל בלקינד בזיכרונותיו: "על כל בני הנעורים חביבים מאד הספרים של שני סופרים אמריקאים, מיין-ריד ופנימור קופר, שכתבו על חיי החלוצים באמריקה בעת אשר הייתה כמעט שוממה ויושביה מעטים.
השפעת הספרים האלה על הצעירים הייתה כל כך גדולה, עד כי זוכר אנכי כי תלמיד הגימנסיה אשר בה למדתי ברח לאמריקה (מובן כי השיבו אותו מהעיר הקרובה!), ומקרים כאלה קרו גם בערים אחרות.
השפעת הסופרים הללו הייתה נכרת גם על העסקנים הצבוריים אשר חלמו אודות ישוב היהודים באמריקה".
תומאס מילר הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ בקבוצת ונקובר וייטקאפס מה-MLS.
הוא נחשב לשחקן בעל יכולת תנועה ללא כדור ובעל יכולת סיום מול השער, המסוגל לתפקד לאורך כל החוליה הקדמית.
בשנת 2014 זכה עם נבחרת גרמניה בגביע העולם בכדורגל.
הוא השחקן הגרמני המעוטר ביותר בהיסטוריה עם 35 תארים.
הוא ערך שתי הופעות נוספות בליגה האזורית עד לסיום העונה, ובמקביל המשיך לשחק בקבוצת הנוער עד גיל 19.
בעונה הבאה, , העפילה קבוצת המילואים לליגה השלישית החדשה.
הוא ביסס את מעמדו כשחקן מפתח בקבוצה: הוא השתתף ב-35 מתוך 38 משחקיה והבקיע 16 שערים, שמיקמו אותו חמישי בדירוג מלך השערים של הליגה.
במקביל הוא היה מעורב גם בקבוצה הבוגרת של באיירן, כאשר השתתף במשחקי קדם-העונה של הקבוצה.
את הופעת הבכורה הרשמית שלו במדי הקבוצה הבוגרת ערך במשחק מול המבורג במסגרת הבונדסליגה באוגוסט 2008, ושיחק שלושה משחקי ליגה נוספים עד לסיום העונה.
הוא שיחק לראשונה בליגת האלופות במשחק גומלין שמינית הגמר מול ספורטינג ליסבון במרץ 2009, והבקיע את השער האחרון בניצחון 1–7 של קבוצתו.
בפברואר 2009 חתם על החוזה הראשון שלו בקבוצה הבוגרת של באיירן מינכן, שנכנס לתוקף מעונת .
מפתיחת אותה עונה, בה הגיע לקבוצה המאמן לואי ואן חאל, הפך לשחקן קבע בקבוצה הבוגרת, יחד עם הולגר באדשטובר.
בעקבות שערים רבים שהבקיע בתחילת העונה זכה בתואר שחקן החודש בבונדסליגה בספטמבר, והחל לפתוח בקביעות בהרכב קבוצתו.
הוא שיחק לרוב בעמדת הקשר ההתקפי במרכז המגרש, לצידם של פרנק ריברי ואריאן רובן.
הוא הבקיע באותה עונה 13 שערים ובישל 11 נוספים במסגרת הבונדסליגה לאחר שהשתתף בכל 34 המשחקים, וסייע לבאיירן לזכות באליפות.
לאות הערכה להתקדמותו בשנת 2010 זכה בפרס בראבו שמוענק לכדורגלן הצעיר הכשרוני ביותר המשחק באירופה.
בעונת 2011/2012 הגיע עם באיירן מינכן לגמר ליגת האלופות בו הפסידה קבוצתו לצ'לסי לאחר דו-קרב פנדלים.
בעונה שלאחר מכן הגיע עם קבוצתו פעם נוספת לגמר ליגת האלופות בו ניצחה קבוצתו את בורוסיה דורטמונד 1–2. באותה העונה זכה מילר עם קבוצתו גם באליפות הבונדסליגה וב ובכך השלים טרבל - זכייה בכל שלושת התארים הגדולים.
בעונת 2013/2014 זכה עם באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה ובגביע הגרמני.
בתום העונה האריך את חוזהו בבאיירן עד 2019. מאז הוארך חוזהו עד 2023.
בעונת זכה באליפות ה-12 עם הקבוצה והאחת-עשרה ברציפות.
ב-5 באפריל 2025 הודיע שיעזוב בסיום העונה את באיירן מינכן אחרי כ-25 שנה במועדון וכ-17 שנה בבוגרים.
הוא שיחק את משחקו האחרון בקבוצה ב-5 ביולי, בהפסד 0–2 לפריז סן-ז'רמן בשלב רבע-הגמר של גביע העולם למועדונים.
ב-6 באוגוסט 2025 חתם מולר לשנה בהעברה חופשית בונקובר וייטקאפס.
ב-18 באוגוסט ערך את הופעתו הראשונה במועדון בתיקו 1–1 מול יוסטון דינמו ב-MLS.
ב-24 באוגוסט פתח לראשונה בהרכב ואף כבש את שערו הבכורה במועדון בניצחון 3–2 על סנט לואיס סיטי.
באוגוסט 2009 זומן מילר לראשונה לנבחרת גרמניה עד גיל 21, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בו ניצחה גרמניה 1–3 את .
הוא המשיך ושיחק שש פעמים במדי הנבחרת הצעירה והבקיע שער אחד, בניצחון 0–11 על סן מרינו.
באוקטובר אותה שנה, בעקבות היכולת הטובה שהפגין במדי באיירן מינכן, זומן לראשונה על ידי יואכים לאב לסגל הנבחרת הבוגרת של גרמניה, למשחק מול .
עם זאת, המשחק בוטל בעקבות מותו הפתאומי של השוער רוברט אנקה, ומילר נקרא בחזרה לנבחרת עד גיל 21 שנזקקה לו בשורותיה במסגרת משחקיה במוקדמות אליפות אירופה 2011. לבסוף ערך מילר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק מול במרץ 2010, בו פתח בהרכב.
מילר נכלל בסגל גרמניה למונדיאל 2010.
הוא היה אחד מהשחקנים המשמעותיים בנבחרת שהגיעה לחצי הגמר, כאשר הבקיע חמישה שערים ובישל שלושה נוספים שהעניקו לו את פרס נעל הזהב (דויד וייה, וסלי סניידר ודייגו פורלאן סיימו עם מספר שערים זהה, אך עם פחות בישולים).
בעקבות יכולתו הוא זכה בתואר השחקן הצעיר המצטיין של הטורניר.
נכלל בסגל גרמניה גם למונדיאל 2014 וכבש שלושער מול בשלב הבתים של הטורניר.
שער נוסף בניצחון נבחרתו על במשחק השלישי של שלב הבתים, ושער נוסף בניצחון 1–7 על ברזיל.
בסך הכל כבש חמישה שערים שהביאו לו את פרס נעל הכסף.
כמו כן קיבל מילר את כדור הכסף שמוענק לשחקן השני המצטיין בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022. נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר יורו 2024. מילר שיחק בשלושה משחקים במהלך הטורניר בהם עלה כמחליף.
ב-10 ביולי 2024, מספר ימים לאחר הדחתה של נבחרת גרמניה ברבע גמר הטורניר, הודיע מילר שישקול את פרישתו מהנבחרת.
תומאס מונטגומרי ניומן הוא מלחין ומנצח אמריקאי, ממוצא יהודי.
ידוע בזכות הלחנת פסקולי סרטים וסדרות טלוויזיה רבים.
אחד המלחינים המוכרים בשלושת העשורים האחרונים, שבהם הלחין למעלה מ-50 יצירות מוזיקליות לסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
ניומן צבר בסך הכל 15 מועמדויות לפרס האוסקר, זכייה בפרס באפט"א, חמישה פרסי גראמי ומועמדות לפרס גלובוס הזהב.
ניומן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, בן הזקונים של מרתה לואיז מונטגומרי ושל המלחין ההוליוודי אלפרד ניומן, שמת ב-1970. הוא בן לשושלת מלחיני סרטים הוליוודים שכוללת את אביו, דודו ליונל ניומן, אחיו דייוויד ניומן, בני דודיו ג'ואי ניומן ורנדי ניומן ואחותו, מריה ניומן.
ב-1985 הלחין את המוזיקה לסרט "סוזאן סוזאן" וב-1987 הלחין את המוזיקה לסרט "אהבה חסרת פשרות".
פריצתו אירעה בשנת 1994 כשהיה מועמד לפרס האוסקר, עבור הסרטים "נשים קטנות" ו"חומות של תקווה".
הוא היה היחיד באותה השנה שהועמד לשני פרסים.
את מועמדותו השלישית לפרס האוסקר קיבל בשנת 1996 עבור הקומדיה של דיאן קיטון, "מציאות אחרת".
ניומן לא זכה באחד מפרסים אלו.
ב-1998 הלחין את הפסקול עבור סרט הפנטזיה הרומנטית "לפגוש את ג'ו בלאק", עליו היה מועמד לפרס סאטורן בקטגוריית המוזיקה ב-1999. בשנה בה היה מועמד לפרס, הלחין ניומן גם את הפסקול עבור הסרט "אמריקן ביוטי", שנוצר בעיקר בעזרת כלי הקשה.
ניומן האמין כי הלחנתו סייעה להנעת הסרט מבלי להזיק ל"עמימות המוסרית" של התסריט, אותו כתב אלן בול.
היה זה שיתוף הפעולה הראשון עם סם מנדס, שמאז הלחין עבורו את כל הפסקולים לסרטיו הבאים, למעט "לצאת לדרך", משנת 2009. הוא היה מועמד לאוסקר אולם לא זכה בו.
הוא קיבל פרס גראמי ופרס באפט"א באותה השנה.
ניומן זכה להערכה ביקורתית ולהצלחה מסחרית.
בין היתר הלחין את הפסקולים לסרטים המצליחים "גרין מייל", "נבגדת", ו"ארין ברוקוביץ'".
בין השנים 2002 עד 2004 היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר ברציפות, עבור הפסקולים לסרטים "הדרך לפרדישן" (2002), "מוצאים את נמו" (2003) ו"סדרה של צרות" (2004).
ניומן היה מועמד פעם נוספת לפרס האוסקר, ב-2006 עבור פסקול הסרט "הגרמני הטוב" של סטיבן סודרברג.
בטקס האוסקר, הוא הופיע בקטע הפתיחה של ארול מוריס, שהתבדח על כך שניומן היה מועמד לאוסקר שמונה פעמים אך מעולם לא זכה.
ואכן באותו הטקס שוב לא זכה בפרס.
עבודת ההלחנה הראשונה שלו לאחר "הגרמני הטוב" משנת 2006 הייתה עבור סרט ההנפשה מ-2008, "וול-E", שבו שיתף פעולה בפעם השנייה עם הבמאי אנדרו סטייטון (הפעם הראשונה הייתה במהלך העבודה על הסרט "מוצאים את נמו").
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט ההנפשה הטוב ביותר.
ניומן קיבל שתי מועמדויות נוספות באותה השנה, אך גם בהן הפסיד.
במהלך 2008 ניומן הלחין את הפסקולים לסרטים "ערבושית", של אלן בול, ו"חלון פנורמי" של סם מנדס.
בשנת 2009 הלחין ניומן את הפסקול לסרט "אחים" בכיכובם של טובי מגוויר, ג'ייק ג'ילנהול ונטלי פורטמן.
בסוף 2011 הלחין את פסקול הסרט אשת הברזל.
ב-2012 ניומן אף הלחין את פסקול הסרט ה-23 בסדרת הסרטים ג'יימס בונד, סקייפול.
וב-2015 חזר להלחנת פסקול הסרט ה-24 בסדרה ספקטר.
ב-2016 הלחין את פסקול הסרט מוצאים את דורי ופסקול הסרט "הנוסעים".
ב-2019 הלחין את פסקול הסרט "הרודפים".
ב- 2020 הלחין את פסקול הסרט "1917" של סם מנדס עבורו קיבל ניומן את המועמדות השישית שלו ל- באפט"א והמועמדות ה-15 לפרס האוסקר.
ב-2024 הלחין את הפסקול לסרט "ציפור לבנה: סיפור פלא".
יצירתו טיפות הנסיך רופרט מהסרט אוסקר ולוסינדה (1997) משמשת כרקע לתוכנית הטלוויזיה "שיחת נפש" של פרופ' יורם יובל.
ניומן הלחין מספר פסקולים לסדרות טלוויזיה.
הוא הלחין את נעימות הנושא של "בוסטון פבליק" ושל המיני סדרה המצליחה, "מלאכים באמריקה".
נעימת הפתיחה שיצר עבור סדרת הדרמה המצליחה "עמוק באדמה" זכתה בשני פרסי גראמי ב-2003.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2025ההרכב המוזיקלי הטוב ביותר הסדרה מוגבלת או אנתולוגית, סרט או ספיישל (פסקול דרמטי מקורי)מפלצות: הסיפור של לייל ואריק מננדז
תומאס מקדונו היה קצין בצי האמריקאי בתחילת המאה ה-19, שנתפרסם על מעלליו במלחמה הברברית הראשונה ובמלחמת 1812.
אביו היה קצין צבא במלחמת העצמאות האמריקנית.
מקדונו הצטרף בגיל צעיר לצי המלחמתי, ובהיותו בן שש עשרה בלבד מונה לפרח חובלים (midshipman).
הוא שירת תחת פיקודו של סטיבן דיקייטר בטריפולי, והיה אחד מ"בחוריו של פרבל", אותה קבוצה נבחרת של קציני הצי, ששירתו תחת קומודור אדוארד פרבל במלחמה הברברית הראשונה.
מקדונו נתפרסם במהלך מלחמת 1812, כאשר פיקד על הכוח הימי האמריקני שניצח את אוניות הצי המלכותי הבריטי בחלקו הימי של קרב פלטסבורג, באגם צ'מפליין, ניצחון שסייע לסיום המלחמה.
סר תומאס נובל מקנזי היה פוליטיקאי ניו זילנדי ממוצא סקוטי ומגלה ארצות, שכיהן לתקופה קצרה כראש ממשלת ניו זילנד ה-18 ב-1912 ומאוחר יותר כנציב העליון של ניו זילנד בלונדון.
תומאס מקנזי נולד באדינבורו, סקוטלנד.
משפחתו היגרה לניו זילנד ב-1858 בהיותו בן 4 והוא התחנך בבתי ספר בדנידין.
הוא עבד כמודד וניסה לשלוח את ידו בחקלאות ובמסחר.
ב-1887 נבחר מקנזי לפרלמנט של ניו זילנד מטעם מחוז הבחירה של קלות'ה.
ב-1896 הוא התפטר כדי לעסוק במסחר בבריטניה ונשאר שם למשך שלוש שנים.
בשובו לניו זילנד הוא נבחר מחדש לפרלמנט וכיהן בפרלמנט ברציפות בין השנים 1900 – 1912 מטעם כמה מחוזות בחירה.
מקנזי היה גם חוקר ארצות בולט.
הוא היה חבר במשלחות שיצאו בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 בתחילת המאה ה-20 לחקור את אזורי הפרא בדרומו של האי הדרומי.
בינואר 1909 מונה מקנזי להיות שר התעשייה והמסחר, התיירות והבריאות, שימור הטבע והיערות בממשלתו של ג'וזף וורד.
במאי אותה שנה הוא התמנה גם כשר החקלאות.
בהמשך הוא כיהן כשר המכס, כשר החינוך וכשר הדואר.
במאי 1912 הוא החליף את וורד בתפקיד ראש הממשלה ובמקביל כיהן כשר הקרקעות.
בכל אופן, ביולי 1912 הוא נחל תבוסה בפרלמנט בהצבעת אי-אמון ומונה להיות הנציב העליון של ניו זילנד בלונדון.
הוא שירת בתפקיד זה עד 1920 ובתקופה זו היה נציגה של ניו זילנד לשיחות השלום עם אוסטריה, בולגריה וטורקיה שהתקיימו ב-1919. כמו כן הוא היה חבר בוועדת החקירה לחקר האירועים במערכת גליפולי ובוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה.
במרץ 1921 הוא מונה להיות חבר המועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט של ניו זילנד שהיה קיים אז).
ב-1916 קיבל מקנזי את התואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש וב-1920 הוא קודם להיות אביר מפואר של המסדר.
בנו, קלות'ה מקנזי, התעוור בגליפולי ובמשך שנים עסק בפעילות למען עיוורים.
ב-1923 סייע מקנזי לארנסט ולנטין סנדרסון בהקמת אגודת ההגנה על ציפורי ניו זילנד והיה לנשיאה הראשון של האגודה.
תומאס מקנזי מת בדנידין ב-1930 ונקבר בבית הקברות הצפוני של העיר.
תומאס "תומי" נקונו הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת השוער בעיקר באספניול ובנבחרת קמרון.
נקונו שיחק במועדונים הקמרונים קאנון יאונדה, עמו זכה במספר תארים, וטונר יאונדה לפני שעבר בשנת 1982 לאספניול מליגת העל הספרדית, זאת לאחר מספר הופעות מצוינות עם נבחרת קמרון במונדיאל 1982. הוא זכה באותה שנה בתואר כדורגלן השנה באפריקה, תואר בו זכה גם בשנת 1979.
במדי הקטלאנים פספס נקונו משחקים מעטים, וערך למעלה מ-300 הופעות בכל המסגרות.
הוא אף העפיל עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א 1988, שם הפסידה בדו-קרב פנדלים לבאייר לברקוזן.
עם זאת, בעונת 1989/1990 לא הצליח נקונו למנוע את ירידתה של אספניול לליגה הספרדית השנייה, וכאשר היא חזרה לליגה הראשונה לאחר עונה אחת, הוא היה שוער מחליף לויסנטה ביורון הצעיר.
לאחר שעזב את אספניול המשיך נקונו לשחק בספרד במשך שלוש שנים, בהן שיחק בסבאדל מהליגה הספרדית השנייה ובל'הוספיטלט מהליגה הספרדית השלישית.
נקונו פרש זמן קצר לאחר שהגיע לגיל 40, לאחר ששיחק בקלוב בוליבר מליגת העל הבוליביאנית.
נקונו יצג את נבחרת קמרון במשך כמעט שני עשורים, ושיחק בשלושה טורנירי גביע העולם: 1982, 1990 ו-1994. בשני הטורנירים הוא היה השוער הראשון והבלתי מעורער של הנבחרת, ובשלישי, כשהוא בן 39, לא לקח חלק.
בסך הכל ערך נקונו 112 הופעות במדי הנבחרת.
מאז פרישתו ממשחק משמש נקונו כמאמן השוערים של אספניול, ותחתיו גדל השוער בן-ארצו קרלוס קאמני.
בעבר שימש גם כמאמן השוערים של נבחרת קמרון.
לאחר פרישתו של אוטו פפיסטר מאימון הנבחרת, שימש נקונו כמאמן הזמני שלה.
חודש לאחר מכן החליף אותו פול לה גן, והוא חזר לתפקידו כמאמן שוערים.
ג'אנלואיג'י בופון הצהיר כי החליט לשחק בעמדת השוער לאחר שראה את ביצועיו של נקונו במונדיאל 1990. בנו הבכור של בופון קרוי לואיס תומאס, כמחווה לנקונו.
תומאס הנרי "טום" מרשברן הוא אסטרונאוט של נאס"א, אקוונאוט ורופא אמריקני.
שימש כמומחה משימה ב-STS-127, וכמהנדס טיסה במהלך משלחות 34 ו-35
מרשברן נולד בסטייסוויל בקרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
למד בתיכון הנדרסון באטלנטה, ג'ורג'יה וסיים ב-1978. בשנת 1982 השלים תואר ראשון בהנדסה בפיזיקה ממכללת דוידסון בקרוליינה הצפונית.
בוגר תואר שני במדעים מאוניברסיטת וירג'יניה ב-1984.
מרשברן למד רפואה וקיבל תואר ד"ר לרפואה מאוניברסיטת וויק פורסט בקרוליינה ב-1989, ותואר שני נוסף במדעי הרפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טקסס
לאחר שסיים בית ספר לרפואה, בשנת 1978 עבר מרשברן התמחות ברפואת חירום בבית החולים סנט.
במקביל עבר הכשרה כרופא מוטס.
לאחר שלוש שנים הוא קיבל הסמכה על ידי האיגוד האמריקאי לרפואת חירום ב-1992.
הוא עבד בחדר המיון של בית החולים בסיאטל, וושינגטון עד שהתקבל לכיתה הראשונה של מלגת נאס"א לרפואת חלל (NASA/UTMB Space Medicine Fellowship) בגאלבסטון, טקסס.
בשנת 1995, עם סיום התוכנית, הוא עבד כרופא מיון בבתי חולים ביוסטון ובבוסטון מסצ'וסטס.
במקביל עבד במתמחה במרכז המדע לבריאות הציבור באוניברסיטת טקסס ביוסטון.
מרשברן הצטרף לנאס"א בנובמבר 1994, בתור רופא טיסה במרכז החלל ג'ונסון.
הוא הוצב ליחידת התפעול של משימות המעבורת ולתוכנית המשותפת בין ארצות הברית ורוסיה.
החל מפברואר 1996 - ועד מאי 1997 הוא שימש כרופא הטיסה לאנשי נאס"א המוצבים במרכז האימונים על שם יורי גגארין בעיר הכוכבים, ולאחר מכן עבד במרכז לבקרת טיסה בקורוליוב רוסיה, תוך תמיכה בצוות המשלחת הרביעית של נאס"א לתחנת החלל מיר.
מיולי 1997 ועד אוגוסט 1998 היה יו"ר במשותף של התפעול הרפואי של תוכנית מיר ומעבורות החלל.
לאחר מכן בין השנים 1998 - 2000 היה סגן רופא הטיסה ואחראי על התחום הנוירולוגי (בעיקר ב-STS-98) ורופא הטיסה הראשי עבור משימת STS-101 לתחנת החלל הבינלאומית.
לאחר משימת המעבורת STS-101 היה מרשברן עשרה חודשים נציג נאס"א במעבדות הרווארד והמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס במעבדות למחקר ביורפואי בתחום החלל.
הוא היה רופא הטיסה הראשי של משלחת 7 לתחנת החלל הבינלאומית ב-2003. עד שנבחר כאסטרונאוט שימש כראש הפעילות הרפואית בתחנת החלל.
בין תפקידיו גם פיתח תוכנית אימונים רפואית לרופאי משימה ולאסטרונאוטים המהווים רופאים בחלל.
מרשברן נבחר לכיתת האסטרונאוטים במאי 2004. הוא סיים את ההכשרה בפברואר 2006, שכללה תדרוך מדעי וטכני, בקיאות בתפעול תחנת החלל והמעבורת, אימוני טיסה על T-38, ואימונים גופניים.
הוא הוסמך למספר משימות טכניות וכמהנדס משימה.
טיסתו הראשונה לחלל הייתה במהלך טיסת מעבורת החלל אנדוור STS-127, אשר המריאה ב-15 ביולי 2009. במהלך המשימה המעבורת הביא את המעבדה היפנית (JEM-EF) ואת המודול הלוגיסטי (ELM-ES) לתחנת החלל הבינלאומית.
מרשברן ביצע שלוש הליכות חלל במהלך המשימה.
הליכת חלל הראשונה הייתה ב-20 ביולי, ונמשכה קרוב לשש שעות ו-53 דקות.
האסטרונאוטים וולף ומרשברן התקינו על הצד החיצוני של תחנת החלל את חלקי החילוף שהוצאו ביום הקודם.
הליכת החלל השנייה הייתה ב-24 ביולי.
מרשברן וקאסידי יצאו מן התחנה כדי להשלים את החלפת הסוללות של המערך הסולרי שבקצה השמאלי של הקורה הראשית של התחנה, במהלך הליכת חלל שנמשכה 7 שעות ו-12 דקות.
הליכת החלל השלישית של מרשברן הייתה יחד עם קאסידי ב-27 ביולי.
הליכת חלל נמשכה 4 שעות ו-53 דקות ובמהלכה האסטרונאוטים השלימו משימות שלא בוצעו בשאר הליכות החלל של משימה זו.
המעבורת נחתה ב-31 ביולי, בשעה 14:48 UTC.
במהלך משימה זו שהה מרשברון בחלל 15 ימים, 16 שעות, 44 דקות ו-58 שניות.
בבין התאריכים 10-23 במאי 2010, מרשברן היה אקוונאוט במשימה האנלוגית NEEMO 14. הוא וחברי המשלחת שהו 14 יום מתחת למים במעבדה התת-מימית אקווריוס.
משלחות 34/35 לתחנת החלל הבינלאומית
מרשברן מונה כגיבוי למהנדס הטיסה עבור משימת סויוז TMA-05M (בהתאם לנוהל עבור צוות העומד להיות משוגר לאחר מכן).
מרשברן חזר לחלל כמהנדס טיסה של משלחת מס' 34/35 לתחנת החלל הבינלאומית.
הוא שוגר על סויוז TMA-07M בתאריך 19 בדצמבר 2012, מקוסמודרום בייקונור בקזחסטן, יחד עם כריס הדפילד הקנדי והקוסמונאוט רומן רומננקו.
ב-11 במאי 2013, ביצעו מרשברן ומהנדס הטיסה של משלחת 35, כריסטופר קסידי, הליכת חלל לא מתוכננת כדי להחליף את קופסת בקרת המשאבות, לאור חשד שמשם מקור דליפת האמוניה, נוזל הקירור של התחנה.
הליכת החלל נמשכה 5 שעות ו-30 דקות.
מרשברן חזר לכדור הארץ ב-13 במאי,2013. במהלך משלחות 34 ו-35 לתחנת החלל הוא שהה בחלל 145 ימים, 14 שעות ו-18 דקות
מרשברן ביקר בישראל במסגרת שבוע החלל הישראלי בינואר 2018.
עיטור מחלקת מדעי החיים להישג בטיסת החלל (2003 ו-2004)
עיטור מרכז החלל ג'ונסון להישג מיוחד (ינואר 2004)
בעל רישיון טיס למטוסים פרטיים, מסחריים ואקרובטיים.
תומאס נייגל הוא פילוסוף יהודי-אמריקאי, פרופסור אמריטוס לפילוסופיה ולמשפטים באוניברסיטת ניו יורק, שם הוא לימד מ-1980 עד 2016. תחומי העניין העיקריים שלו הם: פילוסופיה של הנפש, פילוסופיה פוליטית ואתיקה.
בתחום הפילוסופיה של הנפש, נייגל ידוע בשל ביקורתו את הרדוקציוניזם-המטריאלי של חקר התודעה, במיוחד במאמרו מ-1974 "איך זה להיות עטלף?" ("?What Is it Like to Be a Bat"), ניסוי מחשבתי פרדיגמאטי בתחום בעיית הגוף והנפש וחקר הקווליה.
הוא המשיך ב-2012 את ביקורתו על הרדוקציוניזם "רוח וקוסמוס" ("Mind and Cosmos"), שבו הוא טוען כנגד הגישה הנאו-דרוויניסטית.
נייגל ידוע גם בשל הגותו המוסרית ותורתו הפוליטית הדאונטולוגיות-ליברליות, העולות בספרו מ-1970 "אפשרות האלטרואיזם" ("The Possibility of Altruism") ובכתבים אחרים.
מה המשמעות של כל זה?, תרגום: יוסי דהאן, ספרי עליית הגג, 2008.
שאלות עלמוות, תרגום: רונן ס.
תומאס סובריין גייטס הבן היה מזכיר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 1959 – 1961 בממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור.
לתפקיד זה הוא קודם מתת-מזכיר ההגנה.
במהלך תקופת כהונתו הוא הקים כוח משימה להגדרת סדרי העדיפויות למטרות לנשק גרעיני.
הוא גם אישר את טיסות הביון של הלוקהיד U-2, כולל טיסתו של פרנסיס גארי פאוורס.
גייטס נולד בג'רמנטאון שבצפון-מערב פילדלפיה, פנסילבניה לתומאס ס.
גייטס האב, בנקאי השקעות ועורך דין ששימש כנשיא אוניברסיטת פנסילבניה בין השנים 1930 – 1944 ולמרי לבית רוג'רס.
ב-1924 הוא סיים את בית הספר התיכון לבנים "צ'סטנאט היל אקדמי" בפילדלפיה.
הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת פנסילבניה, שבאותה תקופה שימש בה אביו כחבר במועצת הנאמנים.
באוניברסיטה הוא שיחק בנבחרת הפוטבול ובקבוצת הכדורסל שלה.
במרץ 1928, בתקופת חברותו בקבוצת הכדורסל, הוא נעצר יחד עם עוד 16 סטודנטים באשמת מהומות שהקימו לאחר שקבוצתם ניצחה את אוניברסיטת פרינסטון וזכתה באליפות ליגת המכללות.
הוא היה חבר באחוות "זטה פסי" ובאחוות פי בטא קפא וב-1928 סיים תואר ראשון באנגלית.
בספטמבר 1928 נשא גייטס לאישה את מיליסנט אן מרנגל ויחד הם הביאו לעולם בן אחד ושלוש בנות.
לאחר סיום לימודיו הוא הצטרף לחברת הבנקאות של אביו, "דרקסל ושות'" שבסיסה היה בפילדלפיה.
באמצע שנות השלושים של המאה ה-20 הוא עבד בחברה כמוכר איגרות חוב ומאוחר יותר הוא עבר לניו יורק לשנתיים, שם הוא היה חניך בחברת ג'יי פי מורגן צ'ייס.
ב-1940 היה גייטס לשותף מלא בחברת דרקסל ושות'.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי ארצות הברית, שם הגיע לדרגת לוטננט קומנדר והשתתף במערכה באוקיינוס השקט ובמערכה בים התיכון.
באוקטובר 1945 שוחרר משירות פעיל.
באוקטובר 1953 מינה הנשיא אייזנהאור את גייטס לתת מזכיר הצי וב-1 באפריל 1957 למזכיר הצי, תפקידים שבהם הביע הנשיא את שביעות רצונו מתפקודו.
הייתה זו מסקנה מתבקשת שגייטס ימונה לסגנו של מזכיר ההגנה, ניל ה.
מקלרוי ב-8 ביוני 1959 ושהוא יירש את זה האחרון לאחר שיסיים את כהונתו.
הוא נכנס לתפקיד עם רקע מרשים של ניסיון צבאי ויותר משש שנים בתפקידים שונים במחלקת ההגנה.
כפקיד בכיר במחלקת ההגנה מאז 1953, היה גייטס מודע לתהליכי הארגון מחדש של המחלקה שהתחוללו ב-1953 וב-1958. בהאמינו שלרשות המזכיר עומדות כל הסמכויות הנחוצות לו ושיהיה צורך בזמן כדי להעריך את הרפורמות של 1958 לטווח ארוך, הוא שלל את המאמצים לשינויים נוספים במחלקה.
כמזכיר הצי לשעבר, שחווה את הירידה בכוחם של מזכירי הזרועות, הוא חש שעל מזכיר הזרועות לקחת על עצמם יותר ויותר והוא עודד אותם לעשות כן.
היחסים עם ראשי המטות המשולבים
גייטס טיפח יחסי עבודה טובים עם ראשי המטות המשולבים.
פחות מחודש לאחר שהחל לכהן כמזכיר ההגנה, הוא הזכיר להם על אחריותם לעדכן אותו על חילוקי הדעות ביניהם והציע להיפגש איתם כדי ליישב את המחלוקות ולהביא את הסוגיות שבמחלוקת לתשומת ליבו של הנשיא ולהחלטתו הסופית.
עד מהרה נפגשו גייטס וראשי המטות לישיבות תקופתיות על בסיס קבוע, לא רק במקרים בהם התגלו ביניהם מקרים של אי הסכמה.
מקורות בקונגרס ואחרים שיבחו את גייטס על לקיחת היוזמה לשיפור הן של המערכת הארגונית של ראשי המטות המשולבים והן את יחסיו עמם.
יוזמה נוספת של גייטס הייתה הקמתו של "צוות תכנון המטרות האסטרטגי המשותף" (Joint Strategic Target Planning Staff - JSTPS) באוגוסט 1960. עד אז התקיימו סדרי עדיפות שגויים ושנויים במחלוקת בשל תיאום בלתי מדויק בין פיקוד האוויר האסטרטגי לבין הצי.
הבדלים אלו הפכו משמעותיים במיוחד עם כניסתם לשירות של מערכת הטילים הבליסטיים הימיים פולאריס.
על סמך הצעתו של מפקד פיקוד האוויר האסטרטגי, גנרל תומאס ס.
פאוור, שפיקוד האוויר האסטרטגי יהיה אחראי על בחירת המטרות לנשק להשמדה המונית, הקים גייטס את ה-JSTPS.
מפקד הפיקוד האוויר האסטרטגי, בתמיכתם של ראשי המטות המשולבים, לקח על עצמו את תפקיד ראש צוות התכנון האסטרטגי החדש, כדי להיות, כפי שציין גייטס, "נציג התכנון של ראשי המטות המשולבים בצוות המתפתח ולעדכן אותם בפרטי התוכניות על פי הצורך".
כאשר ראש המבצעים הימיים, אדמירל ארלי ברק, התנגד להסדר זה, עודד אותו גייטס לשטוח את טענותיו בפני הנשיא אייזנהאור, שמידית תמך בהחלטתו של גייטס.
לאחר מכן הביע ברק את הסכמתו להקמת ה-JSPTS ומינה קצינים ימיים ברמה מקצועית גבוהה כחברים בצוות.
בדצמבר 1960 כבר הכין הצוות את ה"תוכנית המבצעית המשולבת" (Single Integrated Operational Plan - SIOP) הראשונה שלו, שכללה תזמונים שונים של אפשרויות תקיפה, כלי נשק, מערכות שיגור ומטרות שיועסקו על ידי הכוחות האסטרטגיים של ארצות הברית.
גייטס הקדיש יותר זמן בהשוואה לקודמיו, צ'ארלס א' וילסון וניל ה.
מקלרוי, לפיתוח בסיס מדיניות ההגנה, תחום בו הנשיא המשיך להיות הדומיננטי.
בעוד שהוא לא הנהיג שינויים רדיקליים בגישת "המבט החדש" (New Look), טבעם המשתנה של כלי הנשק הגרעיניים ושל מערכות השיגור שלהם, הצורך במערכות הגנה יבשתיות והשאלה הבוערת כיצד להתייחס למלחמת מקומיות או "מוגבלות", הכתיבו שינוי הדרגתי במדינות ההגנה.
גייטס לא ראה שום הבדל בכוחות הדרושים למלחמה כוללת לבין אלו הדרושים למלחמה מוגבלת.
כפי שהוא ציין, "כל הכוחות מהווים גורם הרתעה ויופעלו במסגרת מלחמה כוללת.
רוב הכוחות שלנו מסוגלים לפעול במלחמה מוגבלת, אם יידרשו לעשות כן".
הוא ציין כדוגמה את העובדה שנושאות המטוסים "הן ככל הנראה הבסיס הטוב ביותר של המדינה למלחמה מוגבלת, בראש ובראשונה בשל העובדה שהן מוצבות באזורים הבעיתים ברחבי העולם ויש להן יכולות לתגובה מידית".
עם זאת, הוא הוסיף, הן מסוגלות לתרום לכוחות ההתקפה האסטרטגיים במסגרת מלחמה כוללת.
דעותיו על כלי נשק אסטרטגיים
במהלך התקופה בה שימש גייטס כמזכיר ההגנה, שתי מערכות טילים, הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים (ICBM) והטילים הבליסטיים המשוגרות מצוללות (SLBM), הצטרפו למפציצים המאוישים כדי ליצור מערכת שיגור נשק גרעיני "תלת-זרועית".
כמו כן ננקטו בתקופת כהונתו צעדים למתן דגש רחב יותר על בחירת מטרות צבאיות של האויב הפוטנציאלי.
לא רק שארצות הברית פיתחה או החלה להציב מגוון של מערכות טילים במהלך תקופה זו (אטלס, טיטן, מיניטמן והפולריס, גם ברית המועצות עשתה כן.
ההעדפה של ברית המועצות על בניית מערכות טילים בליסטיים בין-יבשתיים מבוססות קרקע, על פני הפעלת הנשק הגרעיני על בסיס מפציצים מאוישים, שבישרה מבחינתה של ארצות הברית איום בסדר גודל רחב כזה, יחד עם ההלם ששרר בעקבות שיגור הספוטניק, חייבו את האצת תהליך הפיתוח של מערכות הטילים האמריקאיות.
על גייטס, כמו מקלרוי, היה להתמודד עם המחלוקת בנוגע לפער הטילים.
הוא התייחס אליה כאל סוגיית שווא, שהתבססה על הכשל של תומכי גישת פער הטילים להבחין בין תוכניות חלל לבין תוכניות צבאיות.
כבר בתקופה שתוכנית הטילים הבליסטיים ארוכי הטווח של ארצות הברית החל לקרום עור וגידים בראשית שנות החמישים, צפה גייטס שפיתוח ראשי נפץ גרעיניים קטנים וקלים על ידי המדענים האמריקאים יאפשר לטילים הבליסטיים קטני המידה לשאת אותם.
הרוסים, מצד שני, התמקדו יותר ברקטות האצה גדולות מאוד שבהן הם עשו שימוש לשיגור לווייני חלל מוקדם יותר לפני שארצות הברית עשתה כן.
גייטס אמר לוועדת הקונגרס, "אנו לא נמצאים בעמדת פיגור מאחורי הרוסים ביכולת הצבאית הכוללת שלנו...
דבר אחד הוא להודות שאתה מפגר מאחור ביכולת לשגר מטען ייעודי גדול אל החלל, יכולת שנכון לעכשיו אין לה שום צורך צבאי, ודבר אחר הוא להודות שאנו מפגרים מאחור בנוגע ליכולת הצבאית הכוללת שלנו".
גייטס הודה שהסובייטים עלולים להחזיק ברשותם למספר שנים מועטות יותר טילים אסטרטגיים בהשוואה לאלו של ארצות הברית, ולהגיע אולי לשיא בשנת 1962, אך הוא דחה את האפשרות שפער טילים אמיתי אכן קיים.
הסובייטים לא "ישיגו יכולת אסטרטגית שעלולה לפתות אותם להפעיל מתקפת פתע".
גייטס ביסס את דעתו זו בין השאר על נתוני הערכות המודיעין השנויות במחלוקת, שלקחו בחשבון את כוונות ויכולות הסובייטים שהובילו אותם למסקנה שהפער בין מספר הטילים הסובייטיים לבין מספר הטילים האמריקאים ב-1962 או ב-1963 לא יהיה גדול בהרבה מזה שהוערך בתקופת כהונתו של מקלרוי.
כמו קודמיו, תמך גייטס בהשתתפותה של ארצות הברית בבריתות ביטחון קיבוצי ותוכניות לסיוע צבאי.
הוא ראה בנאט"ו כגרעין אסטרטגיית ההתקדמות המהירה.
כפי שהוא הציג זאת, "אם ננטוש את אסטרטגיית ההתקדמות המהירה שלנו לטובת מה שנקרא תפיסת "המבצר האמריקאי" (Fortress America), נהיה במהלך נסיגה לעולם ועד".
הוא האיץ בקונגרס להמשיך לתקצב כראוי את תוכניות הסיוע הצבאי, שסיפקו תשואות גדולות לכספים שהושקעו בהן.
האירוע המרתק ביותר בתקופת כהונתו של גייטס כמזכיר ההגנה, היה ככל הנראה זה שהתרחש ב-1 במאי 1960, כאשר ברית המועצות יירטה במרחב האווירי שלה את מטוס הריגול לוקהיד U-2 שהוטס על ידי פרנסיס גארי פאוורס.
כאשר הכריז ארבעה ימים מאוחר יותר שליט ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב על התקרית והאשים את ארצות הברית בריגול, טען ממשל אייזנהאור בהתחלה שהמטוס חדר אל המרחב האוויר הסובייטי בטעות.
בהמלצת נציגי מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה, כולל גייטס עצמו, הודה מאוחר יותר הנשיא אייזנהאור שמטוס ה-U-2 היה במשימת איסוף מודיעין (למעשה באחריות ה-CIA) ולקח על עצמו את האחריות לטיסה.
באמצע מאי התלווה גייטס לנשיא בנסיעתו לפריז לוועידת פסגה שתוכננה עוד לפני התקרית.
שם דרש חרושצ'וב את הפסקתן של כל הטיסות האמריקאיות בשמי ברית המועצות וכן שתובע התנצלות על הפרשה ושהאחראים עליה ייענשו.
אייזנהאור הודיע שהטיסות לא יחודשו, אך דחה את שאר הדרישות ובעקבות זאת סירב חרושצ'וב להמשיך את דיוני הפסגה.
גייטס העלה מאוחר יותר את ההשערה שהמנהיג הרוסי עשה שימוש במשבר ה-U-2 כדי לבטל את הפסגה שהוא צפה מראש שלא תניב תוצאות רצויות מבחינתה של ברית המועצות.
ערב הפסגה הורה גייטס לכל צוותי מערכות התקשורת הצבאיים של ארצות הברית ברחבי העולם להיות בכוננות עליונה, החלטה שספגה ביקורת על ידי אישים מסוימים כהחלטה פרובוקטיבית.
כשהוא מגן על החלטתו בעקשנות, הסביר מאוחר יותר גייטס שהוא החליט, בהסכמת הנשיא אייזנהאור ומזכיר המדינה כריסטיאן הרטר, להכריז על כוננות כאשר הוא היה מודע לעמדת התוקפנית שחרושצ'וב התכוון לנקוט במהלך הוועידה.
"בנסיבות הקיימות", אמר גייטס, "נראה לי שהצעד הזהיר ביותר שהוא היה אמור לעשות, היה להגביר את המודעות אצל מפקדי הכוחות שלנו.
יותר מכך, בשל העובדה שכל האישים והמפקדים שהיו מעורבים בתהליכי קבלת ההחלטות, כולל הנשיא, מזכיר המדינה ואנוכי, היו מעבר לים, היה חשוב לבדוק את מוכנותם של מערכות התקשורת הצבאיות".
אף על פי שגייטס תמך בגישתו של ממשל אייזנהאור בנוגע לתקציב ולמדיניות האסטרטגית, נרשם גידול ריאלי של 8.2% בתקציב מחלקת ההגנה בשנת התקציב 1961 לאחר שהקונגרס השלים את עבודתו.
היקף התקציב הכולל באותה שנה הסתכם ב-44.6 מיליארד דולר, כמעט 4.4 מיליארד דולר בהשוואה לשנה הקודמת.
חלק הארי של גידול זה יועד לתוספות בתקציבי הצי וחיל האוויר.
גייטס הפעיל לחצים שיוקצבו 2 מיליארד דולר לסיוע צבאי, והקונגרס אישר את רובם.
בתשובה לביקורת שהוטחה כלפי המאמצים המתמשכים של ממשל אייזנהאור לייצב את תקציב ההגנה, אמר גייטס שמחלקת ההגנה הוציאה מספיק כספים כדי לעמוד בדרישות לצורכי הביטחון של ארצות הברית.
בדין וחשבון הארוך שנשא את הכותרת "מחלקת ההגנה 1960-1953", שהוכן לקראת סיום תקופת כהונתו של גייטס, תמצתה המחלקה את הישגיה במהלך תקופת ממשלו של אייזנהאור וסיכמה ש"כיום עומד לרשות הכוחות המזוינים שלנו כוח המחץ הגדול ביותר בהיסטוריה שלנו, גדול פי כמה בהשוואה לזה שעמד לרשותנו ב-1953".
הדוח גם מונה את ייצורן של כמה צוללות גרעיניות, החל בנאוטילוס שהושקה ב-1954 ובנוסף בנייתן של סדרת נושאות המטוסים "פורסטל" והקמתה של "הסוכנות לתקשורת הגנתית" (Defense Communications Agency – DCA).
גייטס סיים את תפקידו ב-20 בינואר 1961. היו אנשים שהתייחסו אליו כראשון בזן חדש של מזכירי הגנה שנקטו בגישה ניהולית פעילה יותר, וזאת על סמך הפגישות השגרתיות שהוא קיים עם ראשי המטות המשולבים והקמת "צוות תכנון המטרות האסטרטגי המשותף".
לגייטס עמד היתרון של שירות ארוך במחלקת ההגנה קודם למינויו כמזכיר והסמכות המורחבת של מזכיר ההגנה שנבעה מתהליכי הארגון מחדש של 1953 ו-1958.
אף על פי שהנשיא אייזנהאור המשיך להיות, הן בתקופת כהונתו של וילסון והן בתקופת כהונתו של מקלרוי, ההוגה הראשי של מדיניות ההגנה ומקבל ההחלטות הבלעדי, נראה שגייטס היה בעל סמכות ועצמאי יותר בהשוואה לשני קודמיו, בעיקר בתחומים כמו המדיניות והתכנון האסטרטגי.
לאחר בחירתו לנשיאות של ג'ון פיצג'רלד קנדי ב-1960 הועלו בעיתונות השערות שהוא עשוי לכלול רפובליקני בממשלתו ושגייטס יהיה במקום די גבוה ברשימת המועמדים לתפקיד.
ב-18 בינואר 1961 הוענקה לגייטס מדליית החירות על ידי הנשיא אייזנהאור.
לאחר שעזב את הפנטגון, הצטרף גייטס לחברת מורגן אנד קומפני בניו יורק.
ב-1962 הוא היה ליושב ראש החברה וב-1965 למנהל הכללי שלה.
הנשיא ריצ'רד ניקסון מינה אותו ליושב ראש הוועדה המייעצת של "כוח כל המתנדבים" (All-Volunteer Force ) שהגיש את המלצותיו ב-21 בפברואר 1970. בין השנים 1976 – 1977 שימש גייטס כראש משרד היחסים של ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין בדרגת שגריר.
בין השנים 1948 – 1983 שימש גייטס כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת פנסילבניה, המוסד בו הוא רכש את השכלתו, וב-1956 העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד.
הוא גם היה חבר במועצת הנאמנים של "קולג' אטלנטיק" בין השנים 1972 – 1978 ובין השנים 1978 – 1983. המרכז הקהילתי בקולג' זה קרוי על שמו.
תומאס גייטס מת בפילדלפיה ב-25 במרץ 1983 בגיל 76. על שמו קרויה סיירת הטילים המונחים מסדרת "טיקונדרוגה", USS Thomas S.
זוהי הסיירת היחידה מסדרה זו שקרויה על שם אישיות.
תומאס פרנק מקלאוד היה ימאי סקוטי, שהשתתף בשלוש משלחות אל הקוטב הדרומי.
מקלאוד נולד בגלאזגו, סקוטלנד, וגדל באי לואיס, ההברידים החיצוניים הוא יצא לראשונה לים בגיל 14.
בשנת 1910 הצטרף למשלחת טרה נובה, בהנהגת רוברט פלקון סקוט, כימאי כשיר.
סקוט וארבעת החברים בקבוצה שיצאה אל הקוטב הדרומי נספו בדרכם חזרה, וה"טרה נובה" שבה לאנגליה ב-1913. מקלאוד ושאר אנשי הצוות עוטרו כולם במדליית הקוטב.
כעבור שנה, ב-1914, יצא מקלאוד עם המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, הפעם בהנהגת ארנסט שקלטון.
גם הפעם שירת כמלח כשיר.
כשה"אנדיורנס" עגנה בבואנוס איירס, שיתף המלח ויליאם בייקוול את וולטר האו ואת תומאס מקלאוד בקשר להגניב את ידידו, פרס בלקבורו אל האונייה כנוסע סמוי.
במהלך המשלחת, נמחצה הספינה אנדיורנס בקרח הים וטבעה.
הצוות נאלץ לחנות על מצופי קרח ואחר לחתור בסירות הצלה אל המקלט היחסי של אי הפיל, שם נשארו בעוד שקלטון וחמישה מחברי המשלחת יוצאים בסירת ההצלה ג'יימס קיירד במסע קשה ומסוכן אל ג'ורג'יה הדרומית, להזעיק עזרה.
לאחר שלושה חודשי המתנה, בתנאים קשים עד בלתי-אפשריים, הגיעו לבסוף שקלטון ואנשיו בספינה צ'יליאנית לחלצם מאי הפיל.
על השתתפותו במשלחת זו עוטר מקלאוד בשנית במדליית הקוטב.
מקלאוד הצטרף למשלחת שלישית אל הקוטב בשנת 1921, משלחת שקלטון-רווט, שיצאה בהנהגת שקלטון, אך המשיכה, לאחר מותו של שקלטון סמוך לחופי ג'ורג'יה הדרומית, בפיקודו של סגנו, פרנק ויילד.
המשלחת לא נחלה הצלחה, והאונייה חזרה הביתה ב-1922.
בשנת 1923 היגר מקלאוד לקנדה, שם עבד תחילה כדייג, ואחר כך כשרת בבית ספר וכשומר לילה.
בהמשך עבר לבית אבות בקינגסטון (אונטריו), שם הלך לעולמו ב-16 בדצמבר 1960, בן 87. הוא נטמן בבית הקברות קאטארקי.
תומאס סאלי היה צייר פורטרטים אמריקאי, יליד בריטניה.
חי את רוב חייו בפילדלפיה, פנסילבניה.
הוא צייר בסגנון תומאס לורנס.
ציוריו כללו מנהיגים פוליטיים לאומיים ובהם נשיאי ארצות הברית תומאס ג'פרסון, ג'ון קווינסי אדמס, ואנדרו ג'קסון, גיבור המלחמה המהפכנית הגנרל מרקיז דה לאפייט, ומוזיקאים ומלחינים מובילים.
בנוסף לדיוקנאות של פטרונים עשירים, הוא צייר נופים ואירועים היסטוריים ובהם מעבר דלוור בשנת 1819. עבודותיו הופיעו על גבי מטבעות של ארצות הברית.
סאלי נולד בהורנאסקל, לינקולנשייר, אנגליה בשנת 1783, לשחקנים מת'יו סאלי ושרה צ'סטר.
במרץ 1792 היגרה המשפחה ותשעת ילדיהם לצ'ארלסטון, דרום קרוליינה, שם ניהל דודו של תומאס תיאטרון.
סאלי הופיע לראשונה בתיאטרון בגיל 11 בצ'ארלסטון.
לאחר חניכות קצרה אצל מתווך ביטוח, שהכיר בכישרונו האמנותי, בערך בגיל 12 החל סאלי לצייר.
הוא חזר לריצ'מונד ללמוד "ציור מיניאטורי" עם אחיו הגדול לורנס סאלי (1769–1804).
לאחר מותו של לורנס, התחתן תומאס סאלי עם אלמנת אחיו, שרה (אניס) סאלי.
הוא המשיך לגדל את ילדיו של לורנס.
היו לו ולשרה יחד תשעה ילדים נוספים.
בין הילדים היו אלפרד סאלי, מרי צ'סטר סאלי (שהתחתנה עם בן טיפוחיו של סאלי, הצייר ג'ון ניגל), ג'יין קופר סאלי (שהתחתנה עם מר דארלי), בלנש סאלי, רוזלי סאלי ותומאס וילקוקס סאלי.
סאלי היה אחד החברים המייסדים של קרן המוזיקה.
הוא צייר את דיוקנאותיהם של רבים מהנגנים והמלחינים שהיו גם חבריו.
סאלי הפך לצייר מקצועי בגיל 18 בשנת 1801. הוא למד ציור דיוקן אצל גילברט סטיוארט בבוסטון במשך שלושה שבועות.
לאחר זמן מה בווירג'יניה עם אחיו לורנס, עבר סאלי לניו יורק.
הוא התיישב בפילדלפיה בשנת 1806, שם התגורר בשארית חייו.
בשנת 1809 נסע סאלי ללונדון למשך תשעה חודשים ללמוד ציור אצל בנג'מין וסט האמריקאי, שעשה את קריירת הציור שלו בבריטניה.
נראה כי דיוקנאותיו של סאלי משנת 1824 של ג'ון קווינסי אדמס, שהפך לנשיא באותה שנה, והמרקיז הגנרל דה לאפייט, הביאו לו פרסום רחב.
דיוקנו של אדמס מוחזק בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
לא מעט אמריקאים בולטים באותם ימים, ציירו את דיוקנאותיהם אצלו.
בשנים 1837–1838 הוא היה בלונדון לצייר את המלכה ויקטוריה על פי בקשת אגודת סנט ג'ורג' בפילדלפיה.
בתו בלאנש סייעה לו כ"סטנד-אין "של המלכה, כשהיא מדגמנת את התלבושת של המלכה כשהיא לא הייתה פנויה.
אחד הדיוקנאות של סאלי של תומאס ג'פרסון נמצא בבעלות האגודה הספרותית של ג'פרסון באוניברסיטת וירג'יניה ותלויה ברוטנדה של בית הספר.
דיוקן נוסף של ג'פרסון, תלוי בווסט פוינט, כמו גם דיוקנו של הגנרל אלכסנדר מקומב.
על פי רשומותיו של סאלי הוא ייצר 2,631 ציורים משנת 1801, שרובם נמצאים בארצות הברית.
סגנונו דומה לזה של תומאס לורנס.
אף על פי שהוא ידוע בעיקר כצייר דיוקנאות, יצר סאלי גם ציורי נופים ואירועים היסטוריים.
כגון "המעבר של דלאוור" משנת 1819, כיום במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
סאלי נפטר בפילדלפיה ב־5 בנובמבר 1872. הוא קבור בבית העלמין בלורל היל.
ציוריו מוחזקים ומוצגים דרך קבע ברבים ממוזיאוני האמנות המובילים בעולם.
בנו, אלפרד סאלי, שירת בתפקיד תת-אלוף בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
באמצעות בנו אלפרד, תומאס סאלי הוא סבא רבא של אלה דלוריה, האתולוגית והסופרת הידועה מינקטון, דקוטה.
סבא רבא של האמנית מרי סאלי (הידועה גם בשם סוזן מייבל דלוריה, 1896–1963); וסבא של סבתא רבתא של ויין דלוריה, ג'וניור, הסופרת מדקוטה, שנלחמה לזכויות האינדיאנים.
סאלי היה דודו של תומאס סאלי (1855–1939), האדריכל מניו אורלינס.
וולטר גולד וצ'ארלס הנרי לאנו מדרום קרוליינה היו תלמידיו.
תקופה מסוימת הוא נתן חסות לג'ון ניגל.
צ'ארלס הנרי לאנו הפך לצייר פורטרטים ואמן מלחמת האזרחים.
לכבודו נקראה ספינה במלחמת העולם השנייה אס.
תומאס האנטר קמפבל מקדונל הוא שחקן, מוזיקאי, אמן וצלם אמריקאי-יהודי.
נודע בזכות תפקידו בסדרת המתח "המאה".
מקדונל נולד וגדל במנהטן, ניו יורק שבארצות הברית, ולמד בפנימייה באנדובר (אנ'), מסצ'וסטס.
סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ניו יורק ב-2008. אמו, ג'ואני, שהיא ממוצא יהודי-אשכנזי, היא סופרת, ואביו, טרי מקדונל (אנ'), הוא עורך במגזין הספורט האמריקני "ספורטס אילוסטרייטד".
אחיו הגדול הוא הסופר ניק מקדונל (אנ').
בשנת 2008 קיבל את תפקידו הראשון בסרט "הממלכה האסורה" לצד ג'קי צ'אן וג'ט לי.
בשנת 2010 שיחק בתפקיד זוטר בסרטו של ג'ואל שומאכר "12" בכיכובם של צ'ייס קרופורד ואסתי גינזבורג.
שיחק את התפקיד הראשי בסרט הנעורים "נשף סיום" בשנת 2011 בתפקיד ג'סי ריכטר, לצד איימי טיגרדן.
באותה שנה הופיע בקליפ לשיר "Your Surrender" של להקת הרוק ניאון טריז.
בשנת 2012 הוא כיכב בתפקיד אורח בסדרת הקומית "פרברי הגיהנום" בתפקיד סקוט שטראוס, החבר של טסה אלטמן, אותה גילמה ג'יין לוי (בת-זוגו גם במציאות).
בהמשך שנה זו, השתתף מקדונל בקליפ לשיר "This Kiss" של קארלי ריי ג'פסן.
בשנים 2014–2015 שיחק בשתי עונותיה הראשונות של סדרת המדע-בדיוני "המאה" מבית The CW בתפקיד פין קולינס.
הוא הסולן והגיטריסט של להקת Moon.
כאמן חזותי, מקדונל הציג עבודות באופן בינלאומי ואצר כמה תערוכות כולל תערוכת מנהרות באתר המוזיאון הדרומי-מערבי ההיסטורי בלוס אנג'לס, תערוכת וידאו-ארט ב-Best Buy בניו יורק, ותערוכת ציורי מונוכרום במתחם בתי הקולנוע ArcLight שבהוליווד.
מאמרי המערכת וצילומי אופנה שלו פורסמו באינטרנט ובמגזינים רבים, ביניהם Marfa Journal, Buffalo Zine, Teen Vogue, ו-F Magazine.
מ-2011 הוא בקשר זוגי עם השחקנית האמריקאית ממוצא יהודי ג'יין לוי, אף-על-פי שבאותה תקופה היא הייתה פרודה (כחצי-שנה בלבד לאחר נישואיה לשחקן ג'יימי פרייטס) ובהליכי גירושין שהגיעו לסיומם ב-2013. ביוני 2024 הודיעו הזוג, לוי ומקדונל, כי הם מצפים לילדם הראשון.
שנה סרט תפקיד הערות 2008 הממלכה האסורה סאות'י הצעיר 2010 12 ילד בעניבה משובצת 2011 נשף סיום ג'סי ריכטר 2012 צללים אפלים ברנבוס קולינס הצעיר ללא-קרדיט איפה אלברט?
תומאס מקיין תומפסון מק'קנן היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן לזמן קצר כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא מילרד פילמור.
תומאס מק'קנן נולד בניו קאסל שבדלאוור, כבנם של קולונל ויליאם ואליזבת תומפסון מק'קנן.
בהמשך הוא עבר עם משפחתו לוושינגטון שבפנסילבניה.
ב-1810 הוא סיים את לימודיו בקולג' וושינגטון.
הוא היה חבר האגודה הספרותית המאוחדת בקולג' וושינגטון.
ב-1813, במקביל ללימודי המשפטים הוא עבד כמורה בקולג'.
ב-1814 התקבל מק'קנן ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצועו בוושינגטון.
בהמשך הוא היה חבר בחבר הנאמנים של הקולג' והתבקש מספר פעמים לשמש כנשיא הקולג', אך סירב.
בשנים 1815–1816 שימש מק'קנן כסגן התובע הכללי של פנסילבניה, ובשנים 1818–1830 הוא היה חבר מועצת העיר וושינגטון.
ב-1830 נבחר מק'קנן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1831–1839. בעת כהונתו הוא שם בראש מעיינו את נושא מכסי ההגנה.
בבחירות של 1838 הוא סירב להתמודד פעם נוספת לבחירה מחדש ופרש מכהונתו בבית הנבחרים.
בשנים 1842–1843 הוא כיהן שוב בבית הנבחרים במקומו של יורשו בתקופת כהונתו הקודמת שנפטר, ג'וזף לורנס, מטעם המפלגה הוויגית וכאיש הסיעה האנטי-מזונית.
בתקופת כהונתו זו בבית הנבחרים שימש מק'קנן כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לדרכים ותעלות.
על אף לחצים כבירים מעמיתיו, ידידיו וחוגי המפלגה הוויגית בעיר וושינגטון, סירב מק'קנן להתמודד פעם נוספת בבחירות לבית הנבחרים, והכריז שהוא מילא את תפקידו בשירות הציבורי וכעת הגיע זמנו לשוב לעיר מגוריו ולהתמקד בעיסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
ב-1844 ניסו תומכיו בעיר מגוריו ללא הצלחה לעניין אותו בהתמודדות כשותפו למירוץ של הנרי קליי, אך אין כל מידע אם הוא הסכים לכך כלל.
הוא גם התנגד למאמצים לעניין אותו בהתמודדות על משרת מושל פנסילבניה בשנות ה-40, אך ב-1848 הוא שימש כנשיא חבר האלקטורים של פנסילבניה.
עם השבעתו לנשיאות של מילרד פילמור במקומו של זאכרי טיילור שנפטר, הוצע למק'קנן לכהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית, אך הוא היסס אם לקבל את ההצעה.
רק לאחר לחץ כבד מידידיו ועמיתיו הוא נעתר להצעה.
מיד לאחר שהושבע לתפקידו הוא נמלך בדעתו ולאחר 11 יום בתפקיד הוא התפטר.
מק'קנן ציין כסיבה להתפטרותו את "מזגו העצבני המוזר" שהוביל אותו להתרגשות ולדיכאון.
דיווחים מאותה תקופה מציינים גם חילוקי דעות עם הנשיא פילמור ועם מזכיר המדינה דניאל ובסטר בנוגע למינוי והדחה של פרקליטים, מרשלים פקידים וראשי משרדים.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה כמזכיר הפנים, ניהל מק'קנן את מפקד האוכלוסין של 1850, שהתקיים בקיץ אותה שנה, והוא פרסם הצהרה שראתה את הנולד בנוגע לחשיבות ההגנה על הזכות לפרטיות:
לאחר התפטרותו לקח מק'קנן על עצמו תפקיד לחוץ פחות כנשיא חברת הרכבות המפפילד, שסללה אז מסילת רכבת בין וילינג, וירג'יניה לבין גרינבורג, פנסילבניה, שעבר דרך עיר מגוריו של מק'נן בפנסילבניה, וושינגטון.
חברה זו נרכשה ב-1871 על ידי חברת הרכבת בולטימור ואוהיו.
ב-1815 נשא מק'קנן לאישה את מטילדה לורי באומן.
תומאס מק'נן נפטר ב-9 ביולי 1852 ברדינג, פנסילבניה, בעת שעסק בתפקידו בחברת הרכבת.
הוא נטמן בבית הקברות המקומי של עיר מגוריו, וושינגטון, פנסילבניה.
תומאס מילי דאו היה אמן סקוטי וחבר באסכולת גלאזגו.
הוא היה חבר באגודה הסקוטית המלכותית של ציירים בצבעי מים ובמועדון האמנות האנגלית החדשה.
דאו נולד ב-28 באוקטובר 1848 בדיסארט, פייף.
הוא למד משפטים וצפוי היה ללכת בעקבות אביו ואחיו במשרד עורכי הדין המשפחתי בקירקלדי.
לאחר שהחליט לזנוח את המקצוע, נסע לפריז ב-1877 ונרשם לשיעורים בבית ספר לאמניות יפות, ולמד אצל ז'אן-לאון ז'רום.
מאוחר יותר, בשנת 1879 הוא עבר ללמוד בסדנא של רודולף ז'וליאן וקארולוס דוראן.
שנים מבין הסטודנטים הצעירים הבריטיים והאמריקאים הרבים שנרשמו לשיעורים בפריז בסוף שנות ה-70 הפכו לחבריו.
הם היו האנגלי ויליאם סטוט מאולדהם ואבוט הנדרסון תאייר האמריקאי.
שניהם נשארו דמויות חשובות בחייו האישיים והמקצועיים של דאו, והשפיעו באופן ניכר על הבחירות האמנותיות שעשה.
בין שאר החברים שלמדו בפריז באותה תקופה היו האמנים מגלאזגו ג'ון לאברי, אלכסנדר רוש, ג'יימס פטרסון ואלכסנדר מאן.
דאו צייר בצבעי שמן, צבעי מים ופסטלים.
נושאיו כוללים פרחים, נופים, פורטרטים ויצירות אלגוריות דקורטיביות.
הטווח הגאוגרפי של נופיו משתרע בסקוטלנד, צפון מזרח ארצות הברית, מרוקו, צפון איטליה וקורנוול.
באמצעות פלטה מעודנת בעדינות הוא בחר לתאר את מצבי הרוח השקטים של הטבע.
נושאיו נעים בין השקט האינטנסיבי של החורש לשקט שלפני סערה בים; ומהדמדומים בחוף הצפוני ועד לאובך המתרומם של בוקר אביבי ים תיכוני.
מ-1877 עד 1879 בילה דאו את החורפים בפריז וערך מדי פעם טיולי רישום עם סטודנטים עמיתים לכפרים ברביזון וליער פונטנבלו.
את הקיץ בילה בציור בעיירות ובכפרים לאורך החוף המזרחי של סקוטלנד, בנסיעה מדיסארט דרך סנט אנדרוס עד לסטונהייבן, קאלן, קאווי, קוליסטון ופורווי נס.
ב-6 בספטמבר 1883 הפליג דאו על ה"דבוניה" מגלאזגו לניו יורק.
משם הוא נסע במעלה נהר ההדסון לביתם של אבוט תאיר ואשתו קייט בלייד בקורנוול-און-הדסון.
דאו שהה בארצות הברית עד תחילת הקיץ של 1884. במהלך מספר החודשים הללו הוא הפיק את מה שעשוי להיות הנוף הידוע ביותר שלו, נהר ההדסון .
הביקור בארצות הברית חיזק מחדש את דאו.
הוא התחיל בסדרה של הזמנות, הראשונה הייתה דיוקן של ג'ון נירן, ודמות בפסטלים של אחותו מרי ליידי בשחור.
דאו חלק את הסטודיו בגלאזגו של ויליאם יורק מקגרגור וחי עם מרי ובעלה אלן מקלין, עורך הדין, הצייר החובב ואספן האמנות.
בעשור עד 1895 דאו קשור באופן הדוק ביותר לקבוצת אמנים שלימים נודעה בשם "נערי גלאזגו".
דאו היה בין האמנים מגלאזגו שעבודתם מוערכת בתיאור של דייוויד מרטין בשם "אסכולת גלאזגו".
במאמרו על דאו כתב מרטין כדלקמן.