tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר נולדה אחותה אנסטסיה, הייתה אמה מדוכאת מעט מהעובדה שלא נולד בן שיהיה יורש לכס המלכות, אבל אחת מנערותיה ציינה כי עכשיו יהיו "זוג גדול" (אולגה וטטיאנה) ו"זוג קטן" (מריה ואנסטסיה).
רוב בני הבית, כולל המשרתים, לרוב פנו אל הנסיכה בשמה הפרטי, או בשם החיבה "מאשה".
בגיל צעיר, מריה הרגישה לא אהובה ולא בטוחה, כפי שמעידים מכתב הרגעה מאמה שבה כתבה לה שהיא נאהבת.
כמו כן, היא סבלה כילדה צעירה מעודף משקל, אשר גדל עם גיל ההתבגרות.
היא הייתה דומה לסבה אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואף ירשה את כוחו הגופני.
מריה סיפרה להוריה כי היא רוצה להתחתן עם חייל, ושיהיה להם משפחה גדולה עם 20 ילדים.
לאחר שאחותה אולגה ביטלה את אירוסיה לנסיך הכתר של רומניה, הוא ביקר ברוסיה בשנת 1914 וביקש את ידה של מריה, אך הוריה סירבו משום שהייתה צעירה מדי.
לבן דודה הלורד לואי מאונטבאטן, שנקרא בקרב בני המשפחה "דיקי", הייתה תמונה של מריה שעמדה ליד מיטתו עד מותו בשנת 1979.
קשר זה נבע בעיקרו מהתקווה שרספוטין יצליח לרפא את מחלתו של אחיה הצעיר של מריה, נסיך הכתר אלכסיי.
מריה ואחותה הקטנה אנסטסיה, היו צעירות מכדי לעשות זאת, ועל כן הן הסתובבו בין בתי החולים הצבאיים ועודדו את רוחם של החיילים הפצועים באמצעות משחקי דמקה וביליארד.
מקום הימצאם של שרידי מריה ואחיה אלכסיי לא היו ידועים במשך עשרות שנים, משום שלא היה ניתן למצוא אותם למרות חיפוש נרחב.
בקיץ 2007 הם התגלו על ידי צוות ארכאולוגי, ולאחר בדיקת ה־DNA, אשר פורסם ב-30 באפריל 2008, התברר מעבר לכל ספק כי מדובר בשרידי אלכסיי ומריה.
מריה מרגרטה קירך (לבית וינקלמן, 25 בפברואר 1670 - 29 בדצמבר 1720) הייתה אסטרונומית גרמנייה, ואחת האסטרונומיות המפורסמות הראשונות של תקופתה, בשל כתביה על הקשרים בין השמש לשבתאי, ושל נוגה עם צדק בשנים 1709 ו-1712 בהתאמה, והיא האישה הראשונה אשר גילתה כוכב שביט.
מריה התחנכה מגיל צעיר על ידי אביה, שהאמין שמגיע לה השכלה השווה לזו של הצעירים באותה עת.
לאחר מות אביה נמשך החינוך שלה על ידי דודה.
מכיוון שמריה גילתה עניין באסטרונומיה מגיל צעיר, היא ניצלה את ההזדמנות ללמוד אצל כריסטוף ארנולד, אסטרונום שעבד כאיכר בסומרפלד, ליד לייפציג.
היא הפכה לשוליה הבלתי רשמית של ארנולד ואחר-כך לעוזרת שלו.
בזכות ארנולד, הכירה מריה את האסטרונום והמתמטיקאי גוטפריד קירך, אחד האסטרונומים הגרמנים המפורסמים ביותר של אותה תקופה.
ב-1962 התחתנו מריה וגוטפריד, ולאחר מכן נולדו להם ארבעה ילדים, אשר ללא יוצא מן הכלל המשיכו את דרכם בלימוד אסטרונומיה.
גוטפריד המשיך ללמד את מריה אסטרונומיה, מכיוון שבאותה התקופה נשים לא הורשו ללמוד באוניברסיטאות.
מריה וגוטפריד עבדו יחד כצוות.
למרות זאת, נתפסה מריה כעוזרת שלו ובכך זכתה לפחות הערכה.
יחד הם ערכו תצפיות וביצעו חישובים כדי להפיק לוחות שנה.
בשנת 1697, בני הזוג גם החלו לתעד מידע אודות מזג האוויר.
הנתונים שנאספו על ידי בני הזוג קירך שימשו לייצור לוחות שנה, ובנוסף היו שימושיים לצורכי ניווט.
האקדמיה המלכותית למדעים בברלין עסקה במכירות של לוחות השנה שלהם, שכללה מידע על מחזור הירח, השמש, ליקויי החמה ומיקום השמש וכוכבי לכת אחרים.
ב-21 באפריל 1702, בעת תצפיותיה הליליות הרגילות, גילתה מריה כוכב שביט שלא היה ידוע קודם (מכונה: "כוכב השביט של 1702") ובכך הפכה לאישה הראשונה שגילתה תגלית שכזו.
עם זאת, כוכב השביט לא נקרא על שמה מכיוון שבדומה לרוב הגילויים באותה תקופה בן זוגה גוטפריד לקח קרדיט על גילויו.
ב-1710 הודה גוטפריד שלא הוא גילה את כוכב השביט וסיפר שאשתו רצתה לחקור כוכב שהוא ראה כמה לילות קודם ושצפתה בכוכב השביט לראשונה בזמן שישן.
היא העירה אותו והוא אישר שזהו אכן כוכב שביט.
למרות זאת, הכוכב לעולם לא נקרא על שמה.
מריה המשיכה לעסוק בעבודות חשובות באסטרונומיה ולפרסם ממצאים תחת שמה האישי.
הפרסומים שלה כללו את התצפיות שלה על אורורה בורליס (1707), המחקר על הקשרים של השמש עם שבתאי ונוגה (1709) והמחקר על ההתקרבות של צדק ושבתאי (1712).
לאחר מותו של גוטפריד בברלין ב-25 ביולי 1710, ניסתה מריה לקבל את משרתו של בן זוגה המנוח, דבר שהיה נהוג באותה תקופה, ואמרה כי היא ביצעה את רוב העבודה בזמן שגוטפריד חלה במחלה אשר ממנה נפטר.
היא נתקלה בסירוב ונשארה ללא הכנסה, אף על פי שעשתה מאמצים רבים לשכנעם.
מריה סברה כי עתירותיה נדחו בשל מינה.
עובדה זו נתמכת במידה מסוימת בכך שיוהאן היינריך הופמן, שהיה בעל ניסיון מועט ממנה, מונה למשרתו של בעלה.
מריה המשיכה בעבודתה האסטרונומית, המשיכה לפרסם מחקרים תחת שמה והמשיכה להנפיק לוחות שנה במקומות שונים ולימדה גם את בנה ובנותיה.
ב-1716 הפך בנה של מריה, כריסטפריד, למנהל המצפה של ברלין ובעקבות מותו של הופמן, מריה ובתה, קריסטין, הפכו לעוזרות שלו.
חברי האקדמיה התלוננו שהיא לקחה תפקיד חשוב מדי בביקורים במצפה ודרשו ממנה להתנהג כמו עוזרת ולהישאר ברקע.
מריה סירבה לעשות זאת ונאלצה לפרוש, ובעקבות זה נאלצה גם לוותר על ביתה, אשר שכן נמצא בשטח המצפה.
מריה המשיכה לעבוד ביחידות, אך התנאים הכריחו אותה בסופו של דבר להפסיק לעבוד כאסטרונומית והיא מתה בברלין ב-29 בדצמבר 1720. לאחר מותה ארבעת ילדיה המשיכה לעסוק באסטרונומיה.
מדליית זהב מהאקדמיה המלכותית למדעים, ברלין (1709).
מריה נוימן (ברומנית: Maria Neumann; בהונגרית: Neumann Mária; 23 ביוני 1905, לוגוז' – 28 באוגוסט 2003, טימישוארה) הייתה מתמטיקאית יהודיה רומנייה, שהתמחתה בעיקר בגאומטריה לא-אוקלידית ובמורשתו המדעית של יאנוש בויאי, הייתה מרצה בכירה באוניברסיטת טימישוארה.
היא הייתה אחיינית של יוליוס נוימן.
מריה נוימן נולדה בשנת 1905 בעיר לוגוז', בחבל באנאט, בממלכת הונגריה שבמסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית, כצעירה מבין שני ילדיהם של אדמונד נוימן, עורך דין, ושל אילקה לבית נמט.
הסב שלה מצד אביה, פיליפ נוימן (1901-1836) ייסד ב-1866 את בית החולים למחלות זיהומיות בעיר לוגוז', כיהן כרופא מחוזי ואחרי 1876 ניהל את בית החולים למחלות מין.
הוא היה גם דמות חשובה בקהילה יהודית, ראש החברה קדישא ויו"ר מועצת המנהלים של בית הספר היסודי היהודי בלוגוז'.
ביתו היה אחד מבתיה היפים במרכז לוגוז'.
אחי אביה, יוליוס נוימן כיהן כפרופסור לגינקולוגיה באוניברסיטת וינה.
אחיה, יוזף, היה לחוקר בביולוגיה בפריז.
בילדותה ונעוריה בימי השלטון האוסטרו-הונגרי ואחר כך בימי השלטון הרומני, למדה נוימן בגימנסיה הפיאריסטית של טימישוארה, בה סיימה מבחני הבגרות בשנת 1923. בהמשך למדה מתמטיקה עד שנת 1930 באוניברסיטת קלוז' ע"ש פרדיננד הראשון.
בתום לימודיה, על אף כישוריה, מוצאה היהודי מנע ממנה להישאר בתחום המחקר וההוראה באוניברסיטה והיא פעלה בשנים 1933–1949 כמורה לתלמידי תיכון: בשנים 1933–1934 בתיכון גרמני בטימישוארה, בשנים 1934–1936 בתיכון בעיר רמניקו ולצ'ה בחבל מונטניה ואחר כך בשנים 1936–1949 בתיכון היהודי בטימישוארה.
במקביל בשנים 1936–1940 לימדה גם בתיכון הממלכתי לבנות "כרמן סילבה" בטימישוארה, משם פוטרה בעקבות "חוקי הגזע" נגד היהודים.
נוימן הייתה מורתם של מדענים עתידיים רבים, ביניהם ברנהרד רותנשטיין, פרנץ ראדו, אמריק דויטש, ג'ורג' לוסטיג ואחרים.
בימי השלטון הקומוניסטי, התאפשר לה ללמד כמרצה במכון הפדגוגי של טימישוארה (1952-1949) ובשנים 1971-1962 באוניברסיטת טימישוארה.
בשנת 1968 סיימה עבודת דוקטורט בהדרכת פרופ' ניקולאיה נ.
מיכאיליאנו בנושא "על מודל אלגבראי של גאומטריה היפרבולית של המישור".
בשנת 1971 נוימן פרשה לגמלאות.
מריה נוימן פרסמה בין היתר בתחומי הגאומטריה הדיפרנציאלית ויסודות המתמטיקה.
היא שיתפה פעולה עם פרופ' ניקולאיה מיכאיליאנו בפרסום ספרי לימוד על יסודות הגאומטריה.
מריה נוימן נפטרה בשנת 2003 בגיל 98 בעיר טימישוארה.
היא הובאה לקבורה בבית העלמין היהודי בטימישוארה.
אחד מתלמידיה בימי פעילותה האקדמית היה מדען המחשב אוקטביאן מוקאנו הפועל בקטלוניה.
עם ניקולאיה מיכאיליאנו כתבה את ספרי הלימוד:
1974 - עם ארווין שולו (Ervin Sulló) וטיבור טורו (A semmiből egy új világot teremtettem (Tibor Toro (מכלום יצרתי עולם חדש) - על הגאומטריה של יאנוש בויאי - בהוצאת פאקלה, טימישוארה
מריה מגדלנה הוא סרט דרמה תנ"כי אמריקאי-בריטי-אוסטרלי אודות מרים המגדלית.
את התסריט כתבו הלן אדמונדסון ופיליפה גוסלט.
גארת' דייוויס ביים את הסרט.
מככבים בו רוני מארה, חואקין פיניקס, צ'ואיטל אג'יופור, וטהאר רחים.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בגלריה הלאומית של לונדון ב-26 בפברואר 2018. בממלכה המאוחדת יצא הסרט לאקרנים ב-16 במרץ 2018 בהפצת סרטי יוניברסל, באוסטרליה ב-22 במרץ 2018 בהפצת Transmission Films, ובארצות הברית ב-12 באפריל 2019 בהפצת IFC Films.
את הפסקול הלחין יוהאן יוהאנסון, וזהו הפסקול האחרון שהלחין לפני מותו.
בשנת 30 לספירה ארץ יהודה הייתה תחת שליטת האימפריה הרומית.
אישה בשם מריה מהעיירה מגדלא מצטרפת לתומכיו של ישו מנצרת.
אביה ובני משפחתה מנסים למנוע ממנה לעזוב את הבית, אבל היא מסלקת אותם.
ישו מטביל אותה, והיא מקבלת סמכות, יחד עם שאר השליחים, להטביל אנשים בשם האב.
היא מתקבלת כאחת מהשליחים שמפיצה את רוחו של ישו בקרב חסידיו.
זה גורם לעימות בינה לבין השליחים הגברים, בהם פטרוס.
מריה מלווה את ישו בכל דרכו מהצליבה ועד תחייתו.
לבסוף גם פטרוס מקבל אותה כחסידה נאמנה של ישו.
פטרוס מקבל את הודעתה על תחייתו של ישו, ומעודד את שאר השליחים לקבל את דבריה, ולהפיץ את הבשורה.
בכתוביות הסיום נאמר שבעיני הכנסייה מריה נחשבה בתחילה כזונה.
אבל במילניום השלישי היא התקבלה כחלק מהשליחים של ישו.
רוני מארה – מריה מגדלנה
שרה-סופי בוסנינה – מרתה, חברתה של מריה
ליאור רז – מנהיג קהילת מגדלא
צ'קי קריו – אלישע, אביה של מריה
ג'קופו אולמו אנטינורי – איש ממגדלא
תאופיק ברהום – יעקב בן זבדי
צחי הלוי – אפרים, מחזר של מריה
זוהר שטראוס – יוחנן בן זבדי
רועי אסף - כהן בית מקדש
דניס מנושט – דניאל, אחיה של מרי
עירית שלג – מרים, אם ישו
בפברואר 2016 הצטרפה רוני מארה לצוות השחקנים בתפקיד מריה מגדלנה.
גארת דייוויס נבחר לביים את הסרט, והחברות סרטי יוניברסל, Film4 Productions, ו-See-Saw Films היו שותפות להפקה.
איאן קנינג ואמיל שרמן היו המפיקים.
באפריל 2016 לוהק חואקין פיניקס לתפקיד ישו.
ביולי 2016 הצטרפו להפקה צ'ואיטל אג'יופור וטאהר רחים.
בספטמבר 2016 לוהקה הדס ירון.
הילדור גודנאדוטיר ויוהאן יוהאנסון הלחינו את הפסקול.
שלב הצילומים החל ב-3 באוקטובר 2016 ונמשך עד 2 בדצמבר 2016. הצילומים נערכו ברומא ובאתרים שונים במצוג'ורנו, ובהם העיר מטרה, בזיליקטה, גראווינה בפוליה, טרפאני בסיציליה, ובנאפולי שבקמפניה.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-26 בפברואר 2018 בגלריה הלאומית שבלונדון.
ב-28 בפברואר 2018 הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דבלין ).
בממלכה המאוחדת יצא הסרט לאקרנים ב-16 במרץ 2018, ובאוסטרליה ב-22 במרץ 2018.
פרס תאריך הטקס קטגוריה מועמדים תוצאה הערות פרסי AACTA 3 בדצמבר 2018 השחקנית הטובה ביותר רוני מארה הפסקול המקורי הטוב ביותר הילדור גודנאדוטיר ויוהאן יוהאנסון עיצוב התלבושות הטוב ביותר זקלין דוראן פרס אסיה פסיפיק 29 בנובמבר 2018 הפסקול המקורי הטוב ביותר הילדור גודנאדוטיר ויוהאן יוהאנסון
מריה נלבנדיאן היא זמרת לבנונית ממוצא ארמני.
מריה נלבנדיאן נולדה ב-1985 בביירות, לבנון למשפחה ארמנית.
החל מגיל 13 היא החלה להשתתף בפרסומות.
בגיל 17 היא השתתפה בתחרות יופי במלטה וזכתה במקום הראשון (Miss Bikini Asia).
לאחר סיום בית הספר מריה נלבנדיאן למדה שיווק.
בשנת 2005 מריה נלבנדיאן הוציאה את האלבום הראשון שלה.
קליפים לאלבום זה הופקו על ידי ג'אד שוירי.
בשנת 2007 יצאה אלבום השני.
במהלך שנת 2008 מריה נלבנדיאן הצטלמה בסרטים.
בשנת 2013 היא החלה לשיר בארמנית, שזה שפת האם שלה.
בשנת 2015 מריה נלבנדיאן הוציא את האלבום השלישי שכלל שירים בארמנית בלבד.
החל משנת 2015 מריה נלבנדיאן בעלת אזרחות ארמנית ומאז היא מתגוררת לסירוגין בארמניה ובלבנון.
באותה שנה היא זכתה בתחרות יופי לנשים ארמניות.
מריה מילר הייתה ציירת אוסטרית.
היא הייתה מייסדת שותפה של קבוצת שמונה אמניות.
אביה של מריה מילר עבד כליתוגרף.
בסתיו 1872 למדה במכינה לציור פיגורטיבי במוזיאון האוסטרי לאמנות ותעשייה, אותו ניהל מיכאל ריזר.
שנה לאחר מכן עברה לפרדיננד לאופברגר, איתו למדה רישום וציור עד 1880. במשך עשר השנים הבאות עבדה מילר עם אחותה ברטה כציירת פורטרטים בסטודיו של אחיה ליאופולד קרל מילר באקדמיה בווינה.
האחיות היו גם בחסות אוגוסט פון פטנקופן.
מריה מילר תיארה את עצמה כתלמידה של אחיה, שנחשב לצייר המזרחי האוסטרי החשוב ביותר.
ב-1883/1884 ליוותה אותו למסע של מספר חודשים לקהיר.
בנוסף לדיוקנאות ולימודים, היא גם ציירה שם חללי פנים בבניינים.
לאחר שערכה את הופעת הבכורה שלה בתערוכה בשנת 1886, קיבלה סטודיו משלה באקדמיה בשנת 1890. היא עבדה שם עם אחותה ברטה עד 1902.
מריה מילר הייתה אחת הדיוקנאות החשובות בעיר וינה בתחילת המאה.
לקוחותיה היו אישים מהחיים החברתיים, האמנותיים והכלכליים והאצולה.
המצוירים כללו גם את הסופרת בטי פאולי, אידה פליישל והרוזנת פסטטיקס.
מילר זכתה להצלחה גם במיניאטורות שלה על שנהב.
בסביבות 1900 הייתה חברה מייסדת "שמונת האמניות" שהציגו יחד בסלון האמנות Pisko במשך כעשר שנים.
בתקופת האינפלציה, האחיות מילר הפסידו סכום כסף נכבד.
הן מכרו את יצירות אחיהם באמצעות סוחרי אמנות עד שנת 1931. בשנת 1932 מכרה מריה את המכתבים, והכרטיסים שלהם, לעיר וינה ולספריית המדינה.
מריה מילר חגגה את הופעת הבכורה האמנותית שלה בשנת 1886 בתערוכה השנתית של קונסטלרהאוס בווינה עם שבעה דיוקנאות.
לאחר מכן הציגה באופן קבוע בתערוכות השנתיות.
תערוכות גדולות יותר היו בשנת 1892. תערוכת אמנות בינלאומית בארמון הזכוכית של מינכן.
תערוכת צבעי מים בינלאומית בדרזדן ובשנה שלאחר מכן התערוכה העולמית בשיקגו.
מילר השתתפה בתערוכת אמנות היובל 1898 בווינה ובתערוכת אמנות היובל האוסטרית 1908 וכן בתערוכות של "שמונה אמניות" בין השנים 1900–1909. "תערוכת ההנצחה של ליאופולד קרל מילר 1834–1892".
בשנת 1932, הוצג גם אוסף ציורי ברטה ומריה מולר בנוסף ל-67 ציורים של אחיהם.
מריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה הייתה אשתו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
מריה מגדלנה נולדה ב-7 באוקטובר 1589 בגראץ, הייתה בתם הצעירה של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה, בתם של אלברכט החמישי, דוכס בוואריה ואנה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1608 התחתנה מריה מגדלנה עם קוזימו דה מדיצ'י, הנסיך הגדול של טוסקנה.
אביו של קוזימו, פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, סידר את הנישואין על מנת להפיג את האיבה של ספרד (שם אחותה של מריה מגדלנה הייתה המלכה) כלפי טוסקנה, שפרצה בגלל שורה של נישואים פרנקו-טוסקניים.
היא וקוזימו נהנו מחיי נישואים טובים.
יחד נולדו להם שמונה ילדים.
קוזימו השני נפטר בשנת 1621 והותיר את בנם בן העשר פרדיננדו כדוכס גדול.
מריה מגדלנה וחמותה, כריסטינה מלורן, פעלו כעוצרות עד שפרדיננדו התבגר.
המזג של מריה מגדלנה היה מקביל לזה של כריסטינה.
יחד הם יישרו קו של טוסקנה עם מדינת האפיפיור.
הכפילו מחדש את אנשי הדת הטוסקניים; ואפשרו את משפטו של גלילאו גליליי.
עם מותו של הדוכס האחרון מאורבינו, במקום לטעון את הדוכסות לפרדיננדו, שהיה נשוי לנכדתו של הדוכס, והיורשת ויטוריה דלה רוברה, הם אפשרו את סיפוחו של האפיפיור אורבנוס השמיני.
בשנת 1626 הם אסרו על השכלה של כל נושא טוסקני מחוץ לדוכסות הגדולה, חוק שהוקם לתחייה מאוחר יותר על ידי נכדה של מריה מגדלנה, קוזימו השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
הרולד אקטון מייחס את שקיעתה של טוסקנה לתקופת עוצרותה.
הדוכסות הגדולות האלמנות שלחו את פרדיננדו לסיור באירופה בשנת 1627.
הדוכסית הגדולה נפטרה ב-1 בנובמבר 1631 בגיל 42 בפסאו, לאחר ביקור אצל אחיה לאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה באינסברוק, בדרך חזרה לביתה.
בשנת 1608 התחתנה מריה מגדלנה עם קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
מריה כריסטינה (1609 – 1632), סבלה ככל הנראה מפגיעה מוחית מולדת, לא נישאה
ג'אן קרלו (1611 –1663), הועלה ב-1644 על ידי האפיפיור אינוקנטיוס העשירי לדרגת חשמן (קרדינל)
אנה (1616 – 1676), רעייתו של פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה
לאופולדו (1617 – 1675), מושל סיינה, הועלה ב-1667 על ידי האפיפיור קלמנס התשיעי לדרגת חשמן (קרדינל)
מריה מונטזמי (בשוודית: Maria Montazami; נולדה ב-13 בנובמבר 1965) היא אישיות טלוויזיה שוודית.
ב-1985 נסעה ללוס אנג'לס על מנת לבקר את אחותה והחליטה להישאר במקום.
היא עבדה כאו-פר ולאחר מכן כמלצרית במסעדה, היא נהייתה לבת זוגו של הבעלים של המסעדה, אמריקאי ממוצא איראני, ב-1990 הם התחתנו, נולדו להם ארבעה ילדים והיא נהייתה לעקרת בית.
ב-2009 החלה השתתפותה בתוכנית המציאות השוודית "Svenska Hollywoodfruar", העוקבת אחר חייהן של נשים שוודיות המתגוררות בהוליווד, התוכנית זכתה להצלחה והייתה לאחת התוכניות הנצפות ביותר בהיסטוריה של ערוץ הטלוויזיה TV3, היא המשיכה לעונות נוספות של התוכנית.
ב-2011 הופיע בפרסומת לסוכנות נסיעות בבעלות קבוצת תומאס קוק.
ב-2013 התמודדה בתוכנית "Let's Dance", המקבילה השוודית של רוקדים עם כוכבים.
מריה יאקובאה מבאדן-שפונהיים הייתה אשת אצולה גרמנית ודוכסית בוואריה.
מריה נולדה ב-25 ביוני 1507 והייתה בתם של פיליפ הראשון, מרקיז באדן (1479–1533) ואליזבת מפפאלץ, רוזנת הסן (1483–1522), בתם של פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ומרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ.
סבה וסבתה מצד אביה היו כריסטופר הראשון, מרקיז באדן-באדן ואוטילי מקצנלנבוגן.
ב-5 באוקטובר 1522 התחתנה מריה עם וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה (1493–1550), בנם הבכור של אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה וקוניגונדה מאוסטריה.
ב-16 בנובמבר 1580 מתה מריה במינכן.
ב-5 באוקטובר 1522 התחתנה מריה עם וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה, ממנו נולדו לה ילדים:
מריה מהונגריה לבית ארפאד, מכונה לפעמים "מריה ארפאד" (באיטלקית: Maria d'Ungheria; בערך 1257 – 25 במרץ 1323) הייתה נסיכה הונגרית, אשתו של קרלו השני, מלך נאפולי ועל ידי כך, מלכה רעיה של ממלכת נאפולי.
היא הייתה בתו של מלך הונגריה, אישטוואן החמישי ושל המלכה אליזבט הקומנית.
אמה של מריה, אליזבת הקומנית, עבדה את הפולחן השמניסטי שהיה מקובל על הקומנים.
הנוצרים בני תקופתה ראו בה פגנית וכדי להתחתן עם אישטוואן, אביה של מריה, נאלצה להתנצר לפי הדת הרומית -קתולית.
לא ידוע בדיוק באיזה גיל בחרה להתנצר, אבל ייתכן כי גודלה עוד מילדותה בחצר המלכותית לפי מסורת הנצרות האורתודוקסית.
מריה נולדה בסביבות שנת 1257 כשנייה בין שישה ילדים.
אחיותיה, ארז'בט (אליזבטה מלכת סרביה) וקטלין (קתרינה, מלכת סרביה), הפכו שתיהן למלכות סרביה.
אחות אחרת, אנה מהונגריה (1260–1281) התחתנה עם אנדרוניקוס השני פאלאולוגוס.
האח היחיד של מריה היה המלך לסלו הרביעי
סביה מצד האב היו המלך בלה הרביעי ואשתו, מריה לסקרינה
ייתכן כי סבה מצד אמה היה החאן קתן, מנהיג אחד השבטים הקומנים .
שם סבתה הקומנית אינו ידוע.
ב-1270 כשהייתה בת 12, נישאה מריה לנסיך קרלו לבית אנז'ו, לימים קרלו השני, מלך נאפולי.
טקס החתונה התקיים בנאפולי ב-6 באוגוסט 1270. נישואים אלה נועדו לחזק ברית כפולה בין נאפולי להונגריה כנגד האימפריה הביזנטית.
אולם לבסוף מטרה זו הוכשלה כשאחיה לסלו כרת בשנת 1272 ברית גם עם הביזנטים.
מריה ליוותה את בעלה במסעותיו ובשנים 1278–1282 שהתה יחד איתו בחבל פרובאנס
ב-1284 נקטה מריה בפעולתה הפוליטית הראשונה.
כשבעלה קרלו נלקח בשבי על ידי אראגון, היא החליטה לשחרר במקומו את האסירה האראגונית ביאטריסה מבית הוהנשטאופן.
מלכה רעיה של ממלכת נאפולי
ב-1285 קרלו הפך כבר למלך תחת השם "קרלו השני" אבל עדיין נשאר בבית הסוהר האראגוני.
מריה לא הייתה אז חלק ממוסד העוצרות של נאפולי.
היא התגוררה בפרובאנס ומדי פעם כמחליפה של בעלה הייתה מעורבת בניהול רוזנות זו, אך לא ממש כעוצרת רשמית.
ב-1288 לקחה מריה חלק במשא ומתן בנוגע לשחרור בעלה מהשבי ובאותה שנה היא חתמה במטרה זו על הסכם שלום שם ממלכת אראגון.
קרלו שוחרר ושב יחד עם מריה לנאופלי.
בשנים 1290–1294 החליפה אותו כעוצרת בפרובאנס.
ב-10 ביולי 1290 הלך לעולמו ללא צאצאים אחיה, המלך לסלו הרביעי.
ללסלו היו ארבע אחיות, ששלוש מהן חיו אחרי מותו.
כל ארבעתן היו נשואות לשליטים בעלי עוצמה וילדו ילדים משל עצמן.
ב-21 בספטמבר 1290 גם מריה נכנסה לתחרות על כתר הונגריה עם אחיותיה, קטלין וארז'בט, ועם צאצאיהן, אף עם ילדי אחותה הצעירה אנה.
ב-1291 הנציג של האפיפיור הכתיר אותה כמלכת הונגריה, אולם היא העבירה את התואר וזכויותיה לבנה הבכור, קרלו מרטלו.
קרלו מרטלו נשא בתואר מלך הונגריה, אולם לא הצליח להתיישב בארץ זו, בה האצילים המקומיים בחרו כמלך בבן דוד שלה, אנדראש השלישי.
קרלו מרטלו הצליח לחזק את אחיזתו רק באזורים מסוימים בקרואטיה, שהייתה באותה תקופה באוניה פרסונלית עם הונגריה.
מי שאיתגר אותו במיוחד היה אז סטפאן ולדיסלב מסירמיה, בנה של קטלין - קתרינה, מלכת סרביה.
בסופו של דבר קרלו מרטלו העניק לסטפאן ולדיסלב כפיצוי את חבל סלבוניה.
אחרי מותו של קרלו מרטלו ב-1295, ב-30 באוגוסט 1295 הכיר שוב האפיפיור בזכויות מריה מהונגריה כיורשת יחידה של כתר הונגריה.
על כס המלכות ההונגרית עלה לבסוף נכדה של מריה ובנו של קרלו מרטלו, קרוברטו או קארוי רוברט לבית אנז'ו (1342-1308).
מאוחר יותר בשנת 1382 עלתה על כס המלכות ההונגרית צאצאית משותפת של מריה ושל אחותה, קטלין, מריה, מלכת הונגריה, אשתו של זיגיסמונד מלוקסמבורג שהיה בעצמו צאצא רחוק של בלה הרביעי.
ב-1290 אחותה של מריה, ארז'בט נמלטה מבוהמיה עם בנה אחרי שסר חינו של בעלה והוא הוצא להורג.
מריה הרשתה לה ולבנה לגור בנאפולי.
לבסוף ארזבט הלכה למנזר אחר כך נמלטה משם והתחתנה מחדש עם סטפאן אורוש השני מילוטין של סרביה, אחיו של בעלה של הנסיכה קתלין.
שהותה של ארז'בט בנאפולי מתועדת בחודש יולי 1300. ב-1294 שבה מריה יחד עם קרלו השני לנאפולי.
היא ייצגה את בעלה במשא ומתן עם האפיפיור בשנים 1296-1295?
כיהנה לאחרונה כעוצרת בשנת 1302.
בשנים 1296 ו-1298 כיהנה כעוצרת של ממלכת נאפולי בהיעדר בעלה.
אחרי כן היא איבדה את השפעתה על מדיניות הממלכה והתמסרה למעשי צדקה בעיקר במימונם של מנזרים וכנסיות.
בעלה של מריה, קרלו השני, הלך לעולמו באוגוסט 1309 .
אין עדויות שהייתה לנזירה, כפי שטענו השמועות, אבל בילתה זמן רב בין כותלי המנזרים.
היא חיה בנאפולי כל שאר חייה ונפטרה בה ב-25 במרץ 1323.
מריה הובאה לקבורה בכנסיית סנטה מריה דונה רג'ינה בנאפולי.
לקרלו ולמריה נולדו ארבעה עשר ילדים:
מרגריט (1299-1273) רוזנת אנז'ו ומן, החל משנת 1290 - אשתו של שארל, רוזן ולואה, אחיו של מלך צרפת פיליפ הנועז - אמה של שושלת ולאוה
פיליפו הראשון (1331-1278), נסיך אכאה, דוכס טארנטו ודוראצו, קספוט רומאניה, בעל תואר קיסר קונסטנטינופול
בלאנש מאנז'ו (1280-1210) מלכה רעיה של אראגון, החל משנת 1295- אשתו של חיימה השני, מלך אראגון,
רמון ברנז'ה לבית אנז'ו (1307-1281) רוזן פרובאנס, נסיך פיימונט ואנדריה
אלאונורה (1341-1289) מלכה רעיה של סיציליה, אשתו של פרדריקו השלישי, מלך סיציליה
ג'ובאני מגראווינה (1336-1294) דוכס דוראצו, נסיך אכאה, רוזן גראווינה, נשוי לראשונה עם מטילדה מאנו ובשנית - לאנייס מפריגור
ביאטריס (1321-1295) נשואה פעמיים - לאצו השמיני לבית אסטה, מרקיז פרארה (1308-1305) ואחר כך לבאראן השלישי מבו, רוזן אנדריה -(החל משנת 1309)
מריה מהונגריה היא אחד מגיבורי סדרת הספרים הצרפתית "Les rois maudits" (המלכים המקוללים) מאת מוריס דרואון
במיניסדרות הטלוויזיה "המלכים המקוללים" לפי הרומן של דרואון - דמותה גולמה על ידי דניז גרה בשנת 1972, ועל ידי לין רנו ב-2005
מריה מעלוף היא עיתונאית לבנונית נוצרית-מרונית מנחת טלוויזיה, מוציאה לאור וסופרת, הידועה בעמדתה נגד חזבאללה והמשטר הסורי.
ב־2017 היא עוררה מחלוקת כשקראה לישראל להתנקש בחיי חסן נסראללה, היא זומנה לחקירה והואשמה בשיתוף פעולה עם ישראל.
בתגובה היא עצמה תבעה את נסראללה באשמת רצח ואונס.
בשנת 2021, בעקבות ביקורתה נגד החזבאללה ואיומים על חייה נמלטה לארצות הברית ואף התראיינה לתקשורת הישראלית.
מעלוף נולדה בזחלה למשפחת מעלוף הידועה וסיימה את לימודיה התיכוניים בקהילת האחיות המרוניות למשפחה הקדושה.
לאחר מכן הצטרפה לפקולטה למדעי החברה ב, בעלת תואר שני בסוציולוגיה פוליטית מאוניברסיטת ליון.
היא הכינה והגישה את התוכנית הפוליטית בילה רקיב ברשת הטלוויזיה החדשה , וכן הנחתה את התכנית עם מריה מעלוף ברשת NBN.
בנוסף, היא הגישה תוכנית פוליטית ערבית בטלוויזיה המצרית El Mehwar, ושימשה המנחה בערוץ הטלוויזיה Hawas ותוכנית טלוויזיה ברשת Saudi 24.
היא הייתה העורכת הראשית והבעלים של אתר החדשות הפאן-ערבי אל-רוואד (الرواد).
מריה סאלח מחאמיד חביב-אללה היא אמנית ישראלית.
מריה סאלח מחמיד נולדה באום אל-פחם ב-1990 לסלאח, בן העיר, ולודמילה ילידת קייב שבאוקראינה.
למדה לתואר ראשון ושני במכללת אורנים.
עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, במשכן לאמנות עין חרוד, בגלריה ארטפורט בתל אביב, בבית האמנים בירושלים, בגלריית אום אל-פחם ובתערוכות קבוצתיות שונות ביניהן סדנת ההדפס בירושלים.
חיה ועובדת בכפר עין מאהל.
יצירתה מתמקדת בעיקר בציורי פחם על קנבס ותחריטים.
הפחם הוא אלמנט דומיננטי בעבודתה כחיבור למקום בו נולדה וגדלה – אום אל-פחם (אם הפחם).
סגנון עבודתה מאופיין כמיצג, ללא סקיצה ראשונית ומתוך תחושות בטן.
היא נוהגת לפרוס את הקנבס עליו היא מציירת על הרצפה ולשהות בו זמן ממושך מתוך רצון לחוש אותו ולחוש את הפחם.
ביצירה "פחמאוויה" (אום אל פחם) (2016) שהוצגה בתערוכתה הראשונה בבית האמנים בירושלים בשנת 2018 רשמה סאלח מחאמיד דמות יושבת בפרופיל השאובה מציורו של ציבי גבע באותו שם (1983).
לצדה היא רשמה דמות נשית נוספת, ארוכת שיער, הלבושה בחצאית קפלים – דיוקנה שלה.
קולות הירי האזרחי, הנשמעים תכופות באום אל פחם מונכחים על לוחות הנחושת בתחריט וברישומי הפחם.
סלאח מחמיד מתריסה בעבודה זאת על הפקרתם של יושבי ביתה; על הקלות, על האקראיות ועל הסתמיות המאפשרות את נטילת החיים מתושבי המקום.
גדעון עפרת רואה ביצירה זאת ובסלאח מחאמיד את מי שמשתייכת לזרם של אמנים פלסטינים שלא מחכים לזכות השיבה, אלא משיבים לעצמם, מעצבים לבדם "זכות השבה" על נכסיהם ההיסטוריים והתרבותיים.
העבודה "אָנָא הוּן" (בעברית, "אני כאן") שהוצגה ב-2019 במוזיאון הרצליה באוצרותה של איה לוריא, מגוללת את קורותיה בשנה שקדמה לתערוכה, שבמהלכה תרמה מח עצם מגופה לנער אלמוני, הייתה מעורבת בתאונת דרכים קשה על כביש 6 שבה התנגשה במכוניתה משאית כבדה שהובילה עגלים לשחיטה, והתחתנה עם הפיזיותרפיסט שהיה לצידה בתהליך החלמתה.
הסיפור נפרש על מגילת בד לבנה, בעירוב של דימויים וסמלים ובשפות רישום שונות.
הבחירה של סאלח מחאמיד בדימוי הניצחון (באמצעות היד המסמנת וי) על גבי היצירה ממחישה את תחושת הגאווה שהיא חשה כאישה צעירה, ערבייה, שמציגה תערוכה אישית במוזיאון.
היד המחוברת לאינפוזיה מרפררת לכך שבשנה האחרונה תרמה מח עצם וזכתה להציל ילד.
במרכזו של הקיר נראית האמנית נתמכת על ידי שתי דמויות, כאשר מתחתיה העגל הזועק זעקה אילמת - משל לשיקום הארוך שעברה.
בעבודה 'אנא הון' הדמויות מצוירות בקו שחור, סילואטות חסרות פנים, חסרות זהות, מעין רישומי עדות משטרתיים.
ציור שלה ושל בעלה יוצאים אל המסע המשותף שלהם רכובים על סוס לבן-לא-לבן חותם את העבודה הזאת.
בשנת 2020 הוצגה תערוכת היחיד שלה "סבכת גפנים" במשכן לאמנות עין חרוד באוצרותו של יניב שפירא.
זהו מיצב ציורי פנורמי שנעשה ללא מתווה הכנה או תכנון מראש, כציור פעולה שניכרים בו כנוכחות פיזית ורוחנית תווי גופה, רגליה ואצבעותיה.
שלושת חלקי העבודה עוסקים בנושאי 'קונפליקט', 'חיים ומוות', 'הרגע והנצח' ושזורים בו ציטוטים ומקורות השראה מתולדות האמנות.
בשנת 2021 יצרה בעבור גלריית העמקים את "תגובה הולמת" (2021), מיצב פיסולי/ציורי תלוי מקום שהוזמן במיוחד על ידי הגלריה.
לראשונה ציירה סלאח מחמיד על קירות הגלריה בפחם בעבודה שנמשכה כמעט עד ליום פתיחת התערוכה ב-31 ביולי 2021, ונוצרה בהשראת צילום שנלקח בעזה, שבו נראים ילד ואחותו המחזיקים דג זהב בצנצנת זכוכית, בתוך הריסות ביתם, ובהמשך מתוך עבודה שיצרה ערב המהומות בלוד כחלק מתערוכה "זומו" שהייתה מתוכננת להיפתח בעיר.
היצירה "מוניטור" (2021) נוצרה לאחר שהות-אמן קצרה בארטפורט תל אביב, ועסקה בחוויות ההיריון והלידה שלה.
ביצירה זאת סלאח מחמיד ממשיכה את עיסוקה בדימוי הסוסה שמלווה את עבודתה ואהבתה לחיה זו (שהפעם מתוארת בהריון), ודימויים נוספים כגון מכשיר MRI והמוניטור, שהגיעו מתוך חוויות בית החולים.
היצירה הוצגה בתערוכה "סמיכות" בארטפורט, נרכשה על ידי מוזיאון תל אביב לאמנות., ומוצגת כחלק מתערוכת האוסף הישראלי במוזיאון.
ב-2023 הציגה תערוכה משותפת עם האמנים ציבי גבע ונעה יקותיאלי במוזיאון מקסי ברומא.
2018, בית האמנים, ירושלים, פחמאוויה.
2020, משכן לאמנות עין חרוד, סבכת גפנים.
2021, גלריית ארטפורט, סמיכות שתי תערוכות יחיד של אורלי סבר ומריה סאלח מחאמיד.
2021, גלריה העמקים – שער העמקים, תגובה הולמת.
2025, מוזיאון תל אביב לאמנות - ראחת א-רוח, נחת הרוח, אוצרוּת: ענת דנון סיון, עוזרת לאוצרת: נעמה בר-אור, 2025.
2018, סדנת ההדפס ירושלים, הגלריה החדשה - סדנאות האמנים, ירושלים, אצטדיון טדי, ירושלים, הגלריה החדשה במוסררה הדפס מקומי עכשווי, תערוכה קבוצתית, ירושלים, 8 מרץ, 2018 - 10 מרץ, 2018.
2019, מוזיאון הרצליה, זמן דיוקן, תערוכה קבוצתית אוצרת ראשית: ד"ר איה לוריא.
2015–2016 - פרס קרן מוזיאון הכט ליוצרים צעירים, מוזיאון ראובן ועדית הכט, חיפה.
2017 - פרס הצטיינות, אורנים, המכללה האקדמית לחינוך, קריית טבעון.
2022-2021 - פרס ביאטריס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון ישראל.
2023 - פרס רפפורט לאמנית צעירה ומבטיחה.
מריה מוריס מילר, באנגלית: Maria Morris Miller (1813–1875) הייתה אמנית קנדית מהליפקס, נובה סקוטיה, הידועה בציוריה ובאיוריה הבוטניים.
היא הציגה את עבודתה למלכה ויקטוריה וקיבלה חסות מלכותית לכל החיים.
היא גם האמנית המקצועית הראשונה בנובה סקוטיה, שהוכרה בתחומה במהלך שנות הקריירה הפעילה שלה.
היא עבדה עם מדענים ופקידי ממשל, וקבלה שבחים רבים.
נולדה למשפחה ממעמד הביניים, אמה של מילר סיבילה עודדה אותה ללמוד אמנות.
מילר למדה בהליפקס בהדרכתו של צייר בריטי אורח.
היא גם למדה עם ג'ונס, מבוסטון שלימד בדלהוסי קולג' (כיום, אוניברסיטת דלהוסי).
בשנת 1830, היא החלה להציע שיעורי ציור לסטודנטיות מה שהעניק לה עצמאות כלכלית מסוימת.
של הליפקס כיבדה אותה בתואר "ציירת השנה" ב-1836.
זמן קצר לאחר מכן, מזכיר החקלאות של נובה סקוטיה, טיטוס סמית', ביקש ממילר לצייר סדרה של ציורים המתארים פרחי בר מקומיים.
הוא הביא לה דגימות שאותן הנציחה במהירות, לפני שהצמחים ינבלו.
במהלך אמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, בסיוע הידע המדעי של סמית', ייצרה מילר מספר רב של רישומי צבעי מים שהופיעו מאוחר יותר בתערוכת אמנות חשובה של הליפקס ב-1848.
סמית' סיפק תיאורים בוטניים עבור הקטלוג הראשון של מילר בליטוגרפיות צבעוניות בשם "פרחי הפרא של נובה סקוטיה".
הוא פורסם ב-1840 על ידי מוכר ספרים בלונדון ומוציא לאור מקומי, בתמיכה כספית של סגן-מושל המחוז סר .
שתי קבוצות אחרות של ליטוגרפיות הופיעו בעקבותיו ב-1853 וב-1866. הפרסום השני יצא גם בשם "פרחי בר של נובה סקוטיה".
הקטלוג השלישי נקרא "פרחי פרא של נובה סקוטיה וניו ברונסוויק" וזכה להערות על ידי , בוטנאי שייסד את .
בשנת 1867, הסדרה הראשונה הוצאה מחדש עם כותר חדש, פרחי בר של צפון אמריקה הבריטית.
באמצעות ארבעת הקטלוגים שלה, הצליחה מילר לתעד 22 צמחים מקומיים, בתקופה שבה היה עניין גובר בהיסטוריה של הטבע.
בשנת 1862 השתתפה מילר בתערוכה בינלאומית בלונדון, אנגליה.
אף שהציורים שלה הגיעו מאוחר מכדי להיות חלק מהתחרות, היא זכתה לביקורות חיוביות בעיתונות האנגלית.
בשנת 1867, עותק של ציוריה הבוטניים הוצג בתערוכת פריז.
יצירותיה של מילר הן חלק מהאוסף הקבוע ב, מוזיאון האמנות הגדול ביותר של קנדה האטלנטית.
ציורים וליטוגרפיות נוספות נמצאים בבעלות ,הממוקם אף הוא בהליפקס.
לגלריה הלאומית של קנדה באוטווה יש גם כמה מהליטוגרפיות שלה, השייכות לסדרות 1840 ו-1853.
מילר, גם כתבה שירה, ופרסמה כרך שירה, Metrical Musings, עם אחותה קתרין ב-1856.
מריה מוריס מילר נולדה ב-1813 בהליפקס, נובה סקוטיה, בתם של קפטן גאי מוריס וסיבילה אמיליה מריה סופיה לגט.
אביה, שהיה צאצא של , מת כשמריה הייתה ילדה קטנה.
בשנת 1840 נישאה מריה מוריס מילר לגארט טרפלגר נלסון מילר.
למריה מוריס מילר ולבעלה היו חמישה ילדים.
מריה ולרייבנה מזינה היא סייפת יהודייה-רוסייה.
אלופה אולימפית (סידני 2000), זוכת מדליית ארד אולימפית (אטלנטה 1996) ואלופת עולם (נים 2001) בדקר קבוצתי ופעמיים זוכת מדליית ארד באליפות עולם (1990 ו-1992) בדקר אישי.
היא החלה להתאמן בסייף מגיל 12. היא חברה בקבוצת מכבי מוסקבה מיום הקמתה בשנת 1995 ועובדת שם כמאמנת סייף.
באליפות העולם שנערכה בליון, צרפת בשנת 1990 היא זכתה במדליית ארד בדקר אישי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1991 היא זכתה במדליית ארד בדקר קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בהוואנה, קובה בשנת 1992 היא זכתה בפעם השנייה במדליית ארד בדקר אישי.
באולימפיאדת אטלנטה היא זכתה במדליית ארד בדקר קבוצתית ביחד עם קרינה אזנוריאן ויוליה גרייבה לאחר ניצחון על הונגריה בתחרות על מדליית הארד, בתוצאה של 45–44. בשלב חצי הגמר נבחרת רוסיה הפסידה לצרפת 39–45 שזכתה במדליית זהב.
במדליית כסף זכתה נבחרת איטליה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 בתחרות דקר אישי, ראשונה מבין הסייפות רוסיות.
באולימפיאדת סידני היא זכתה במדליית זהב בדקר קבוצתית ביחד עם טטיאנה לוגנובה ואוקסנה ירמקובה לאחר ניצחון על שווייץ במשחק הגמר, בתוצאה של 45–35. בשלב חצי הגמר נבחרת רוסיה ניצחה את הונגריה בתוצאה של 45–44 (קרינה אזנוריאן השתתפה במקום אוקסנה ירמקובה).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 בתחרות דקר אישי, לאחר הפסד בסיבוב השלישי למרגריטה זלפי מאיטליה (סיימה שביעית) 13–15 וסיימה שנייה מבין הסייפות הרוסיות.
בתחרויות המכביה השש-עשרה שנערכו ביולי 2001 היא זכתה במדליית זהב בדקר אישי.
שלושה חודשים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בנים, צרפת בסוף אוקטובר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בדקר קבוצתי.
לאחר שפרשה מתחרויות החלה לאמן סיף.
משנת 2015 היא מאמנת את הנבחרת הרוסית.
מריה נוסוביצקי (נולדה ב-11 במרץ 2003 בקייב שבאוקראינה) היא מחליקה אמנותית ישראלית בעבר.
לה אח תאום, מיכאל, גם הוא מחליק אמנותי.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בזאגרב שבקרואטיה במרץ סיימה במקום 25 יחד עם אחיה בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 43.10 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בטאלין שבאסטוניה במרץ סיימה במקום 23 יחד עם אחיה בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 46.03 נקודות.
באליפות ישראל 2022 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכתה במדליית זהב יחד עם אחיה בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 168.74 נקודות.
באליפות ישראל 2023 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכתה במדליית כסף יחד עם אחיה בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 160.95 נקודות.
באליפות אירופה בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה באספו שבפינלנד בינואר סיימה במקום 13 יחד עם אחיה בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 156.52 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בסאיטאמה שביפן במרץ סיימה במקום 17 יחד עם אחיה בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 163.01 נקודות.
באליפות אירופה בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בקובנה שבליטא בינואר סיימה במקום 19 יחד עם אחיה בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 147.67 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה במונטריאול שבקנדה במרץ סיימה במקום 29 יחד עם אחיה בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 59.16 נקודות.
באליפות ישראל 2024 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה באפריל זכתה במדליית זהב יחד עם אחיה בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 175.12 נקודות.
בחודש דצמבר 2024 החליטה לפרוש מתחרויות מקצועיות.
"מריה מונטסורי" הוא סרט דרמה היסטורי צרפתי–איטלקי משנת 2023 שנכתב ובוים על ידי לאה טודורוב.
הסרט מספר את סיפורה של מריה מונטסורי, מחנכת איטלקייה שהפכה למהפכנית בזכות שיטת "מונטסורי", המבוססת על כבוד עמוק לילד ועל תצפית מדעית בהתפתחות האנושית.
מריה מונטסורי פיתחה שיטת חינוך המבוססת על עצמאות, בחירה חופשית ואמון עמוק בהתפתחות הטבעית של הילד ויצרה מודל חינוכי המיושם בעולם עד היום.
בסרט מככבות יסמין טרינקה בתפקיד מריה מונטסורי וליילה בכטי כאישה בדיונית המבקשת את עזרתה.
זהו סרטה השני של הבמאית.
הסרט "מריה מונטסורי" הוקרן בבכורה באוקטובר 2023 בפסטיבל הסרטים של ציריך והופץ בצרפת ב-13 במרץ 2024. הסרט מופץ בישראל על ידי קולנוע חדש בע"מ.
בתחילת המאה ה-20, כוכבת הקברט הפריזאית, לילי ד'אלנגי נמצאת בשיא פרסומה.
לאחר מות אמה, היא נאלצת לקחת על עצמה את גידול בתה הנכה טינה.
כדי להגן על שמה הטוב היא תמיד הציגה את טינה כאחייניתה.
היא נמלטת לרומא, שם הרופאה הצעירה מריה מונטסורי ובן זוגה ג'וזפה מונטסאנו מנהלים מכון פדגוגי לילדים עם מוגבלויות.
בנוסף, פיתחה מונטסורי שיטה לעזור לילדים עם קשיי למידה.
לילי הייתה מעדיפה להביא את הילדה לשם, אך מכיוון שהיה במעון היום רק מקום אחד פנוי, היא בסופו של דבר נשארת ברומא.
מריה וג'וזפה מביאים לעולם בן משותף, מריו הקטן.
בשל העובדה שמדובר בילד מחוץ למסגרת הנישואים, מצב שאינו מקובל בחברה, הוא נשלח לגדול אצל מינקת בכפר.
גם הרופאים השמרנים מתקשים לשנות את עמדתם, אך מריה נדרשת לשכנע אותם על דרכה כדי לקבל מימון.
לילי מבקשת להמשיך להיתפס בפריז כ"דונה נוובה" – אישה מודרנית ומשוחררת.
במהלך שהותה ברומא היא מחפשת גם מאהבים.
היא מתמלאת שמחה כאשר טינה מתחילה לגלות התקדמות.
המפגש עם ילדים אחרים והמוזיקה מיטיבים עם הילדה באופן ניכר, ונחשבים להצלחה של שיטת מונטסורי.
לילי מבינה עד כמה תשומת לב, סבלנות ואהבה ממלאות תפקיד מרכזי בגידול ילדים.
ג'וזפה חושש מפגיעה במוניטין שלו, והוא מגלה למריה כי הוא עומד להינשא לאישה אחרת – מהלך שמשמעותו ניתוק מריו ממנה – והיא נשברת.
עם זאת, לילי נשארת לצידה ומכירה לה את אמנות הקידום העצמי.
צעד זה מעניק למריה את הביטחון הדרוש לה כדי לממש את עצמה בעולם המדעי הגברי, שבו ג'וזפה מונטזנו זוכה עד אז בכל הפרסום.
יחד עם לילי ובטסי היא יוצרת רשת תמיכה המעניקה להן עצמאות, ומייצגת שיטה פדגוגית חדשה המתמקדת באהבת ילדים ובטיפוח עצמאות מחשבתית.
את הסרט ביימה לאה טודורוב, שגם כתבה את התסריט.
על פי הדיווחים, היא הקדישה שנה שלמה למחקר ושילבה מספר ביוגרפיות ודיווחי עדים מתקופתנו בעבודתה.
"הנובלה של האישה" נחשב לסרטה השני של טודורוב, לאחר הסרט התיעודי משנת 2012 "להציל את האנושות במהלך שעות העבודה".
בתפקיד הקורטיזנה לילי ד'אלנגי מופיעה השחקנית הצרפתייה ליילה בכתי, ולצידה רפאל סונוויל־קאבי בתפקיד בתה טינה – דמויות בדויות.
את מריה מונטסורי מגלמת יסמין טרינקה האיטלקייה, ואת בן זוגה ג'וזפה מונטסנו מגלם רפאלה אספוזיטו.
בין המשתתפים הנוספים נמנים לורה בורלי, ננסי יוסטון, אגאת בוניצר וסבסטיאן פודרו.
מרבית הילדים שהשתתפו בסרט היו נוירו־אטיפיים או בעלי קשיים מוטוריים בדרגות שונות; לדברי הבמאית, ניתנה להם אחריות ואמון מעבר למקובל בחברה.
בביקורתה עבור Filmdienst, כותבת קירה טסמן כי הגישה הפמיניסטית של הסרט לא נתפסת כדידקטית או אפילו פולשנית.
הדרמה ההיסטורית, המבוססת על שתי נשים שונות מאוד, מספרת על שחרור נשים בעולם הנשלט על ידי גברים.
הגישה של הסרט היא להראות שני סוגי אימהות בחברה המאופיינת בתפיסות מוסריות נוקשות, שבהן אפילו גברים מתקדמים לכאורה הם שמרניים.
נשים בדרך כלל לא נלקחות ברצינות ונאלצות להתארגן כדי לקבל הכרה ותמיכה להמשך עבודתן.
מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה הייתה בתו השלישית של הצאר הרוסי פאבל הראשון ורעייתו של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
בתה אוגוסטה הייתה לקיסרית גרמניה הראשונה והיא הייתה סבתו של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה.
הנסיכה מריה פבלובנה נולדה בסנט פטרבורג שבאימפריה הרוסית, ילדתם החמישית ובתם השלישית של פאבל, בנה הבכור של הקיסרית דאז, יקטרינה הגדולה, ורעייתו סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג.
מריה בילתה את ילדותה בארמונותיהם המפוארים של הוריה באזור סנט פטרבורג יחד עם תשעת אחיה ואחיותיה, ביניהם הקיסרים לעתיד אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון, ומלכת הולנד לעתיד אנה פבלובנה.
הנסיכה מריה לא נחשבה ליפה משום שפניה הושחתו בילדותה כתוצאה מקבלת החיסון החדשני למחלת האבעבועות השחורות.
סבתה יקטרינה, שהעריצה את כשרונה המוזיקלי של מריה, נפטרה בשנת 1796 ואביה הוכתר כצאר.
ב-3 באוגוסט 1804 מריה בת ה-18 נישאה לקרל פרידריך, בנו הבכור של הדוכס הגדול של סקסה-ויימאר-אייזנך.
לאחר תשעת חודשי נישואים בסנט פטרבורג נסעו בני הזוג לויימאר, שם התקבלה הנסיכה בחגיגות ותשואות.
בני הזוג הולידו ארבעה ילדים:
מריה (1808-1877) - נישאה לקרל, נסיך פרוסיה, בנו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
אוגוסטה (1811-1890) - נישאה לוילהלם הראשון, קיסר גרמניה והייתה לקיסרית גרמניה הראשונה.
קרל אלכסנדר (1818-1901) - ירש את אביו כדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ונישא לסופיה, נסיכת הולנד, בתו של וילם השני, מלך הולנד.
מריה פבלובנה התעניינה מאוד באמנות ומדע ונחשבה לאשה משכילה ביותר.
היא התכתבה במשך שנים רבות עם המשורר הרוסי ואסילי ז'וקובסקי והשתתפה בשיעורים רבים באוניברסיטת יינה, שאת חלקם העביר המדען הנודע אלכסנדר פון הומבולדט.
המשורר פרידריך שילר הקדיש לה את אחד השירים האחרונים שכתב והמשורר והסופר יוהאן וולפגנג פון גתה תיאר אותה בתור "אחת הנשים הטובות והמשמעותיות ביותר בזמנה".
בשנותיה המאוחרות מריה הזמינה לחצר בוויימאר את המלחין פרנץ ליסט, אולם התחרשותה ההולכת וגוברת מנעה ממנה ליהנות מהמוזיקה.
מריה פבלובנה מתה בוויימאר ב-23 ביוני 1859 בגיל 73 ונקברה לצד בעלה.
מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה הייתה בתו של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו הצעיר של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ורעייתו של הנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד, בנו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה.
הנסיכה מריה פבלובנה נולדה בסנט פטרבורג שבאימפריה הרוסית, בתם הבכורה של פאבל, בנו הצעיר של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ורעייתו אלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק, בתו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
אמה של מריה מתה זמן קצר לאחר לידתו של אחיה הצעיר, דימיטרי, כשמריה הייתה בת פחות משנתיים.
האב פאבל היה המום ממותה של רעייתו הצעירה ואחיו, סרגיי, היה צריך להחזיק אותו בזמן הלוויה.
בזמן האבל סרגיי עזר לטפל בילדיו של פאבל ובשנים שלאחר מכן נהגו הילדים לבלות את חופשותיהם אצל סרגי ורעייתו אליזבת, שלא היו להם ילדים משלהם.
בשנת 1902 נישא אביה של מריה לאולגה קרנוביץ', אישה שאינה משתייכת לאצולה הרוסית.
אחיינו של פאבל, הצאר ניקולאי השני, לא נתן את הסכמתו הנדרשת בחוק לנישואים אלו ולכן פאבל ורעייתו החדשה גורשו משטח האימפריה.
מריה בת ה-12 ואחיה דימיטרי נותרו ברוסיה והושמו תחת חזקתם של דודיהם, סרגיי ואליזבת.
ב-18 בפברואר 1905 נרצח הנסיך הגדול סרגיי בקרמלין על ידי מהפכן סוציאליסט בשם איוואן קליאייב.
הילדים, ובמיוחד דימיטרי, היו מוכי הלם מההתנקשות בדודם, בו הם ראו כאביהם.
בשנת 1908 נישאה הנסיכה מריה לנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד, בנו השני של גוסטב החמישי, מלך שוודיה.
הצאר התיר לאביה של הכלה לחזור לרוסיה לרגל האירוע, שנערך בארמון צארסקויה סלו, ולהכיר את חתנו.
עם הזמן הנישואים התרופפו לאחר שמריה הבינה כי לבעלה, כקצין בצי השוודי, לא יהיה זמן לבלות עימה וכי הוא היה קר כלפיה.
בני הזוג התגרשו בשנת 1914 והבן לנארט נשאר בשוודיה תחת השגחתה של סבתו, ויקטוריה.
מריה חזרה לרוסיה והתגוררה סמוך לאחיה, אליו היא הייתה קשורה ביותר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא שימשה כאחות בפסקוב וביקרה לעיתים קרובות את דודתה אליזבת, שחיה במנזר מאז מות בעלה.
בשנת 1916 נדהמה מריה כשאחיה דימיטרי נאשם כאחד מרוצחיו של גריגורי רספוטין.
היא התחננה בפני הצאר שלא יעניש אותו אולם ניקולאי החליט לגרש אותו לחזית הפרסית.
עונש זה למעשה הציל את חייו של דימיטרי שכן רבים מבני משפחתו, כולל אביו ואחיו למחצה, נרצחו על ידי הבולשביקים לאחר מהפכת אוקטובר.
מריה נישאה לבעלה השני, הנסיך סרגיי מיכאילוביץ' פוטיאטין, בשנת 1917. פאבל, אביה של מריה, לקח חלק בהטבלתו של בנה הנסיך רומן סרגייביץ' פוטיאטין ב-18 ביולי 1918, מבלי לדעת שבאותו יום רצחו הבולשביקים את בנו מנישואיו השניים, הנסיך ולדימיר פאלי.
בסוף אותו חודש נעצר פאבל על ידי המהפכנים והוצא להורג בינואר 1919. מריה ובעלה השאירו את בנם התינוק עם הוריו של הנסיך סרגיי וברחו מהמדינה, קודם לרומניה ומאוחר יותר לפריז ולונדון, שם התאחדה עם אחיה דימיטרי.
בשנת 1919 קיבלה מריה מכתב מהוריו של בעלה בו נכתב כי התינוק רומן נפטר כתוצאה ממחלה במעי.
מריה מימנה את שנותיה הראשונות בגלות על ידי מכירת תכשיטים שהבריחה מרוסיה.
מאוחר יותר היא פתחה בפריז חנות לתפירה איכותית והפכה לדמות מצליחה בעולם האופנה הפריזאי.
נישואיה לנסיך סרגיי הסתיימו בשנת 1923 והיא התגוררה במקומות שונים ברחבי אירופה עד שעברה לגור בארצות הברית בשנת 1930, ולאחר מכן בבואנוס איירס.
לאחר מלחמת העולם השנייה שבה מריה לאירופה ובילתה את שנותיה האחרונות עם בנה ונכדיה באחוזתם במאינאו שבגרמניה.
הנסיכה מריה פבלובנה מתה ב-13 בדצמבר 1958 בגיל 68 ונקברה במאינאו לצד אחיה דימיטרי.
מריה אוגוסטה פון טראפ , הידועה גם כברונית פון טראפ, הייתה האם החורגת למשפחת פון טראפ, שסיפור חייה שימש השראה למחזמר המצליח "צלילי המוסיקה".
פון טראפ נולדה ב-26 בינואר 1905 ברכבת שיצאה מכפר בטירול שבו התגוררו הוריה אל בית החולים הקרוב בווינה, אוסטריה.
ב-1923 סיימה את לימודיה בסמינר למורים.
לימים הצטרפה כמתלמדת למנזר הבנדיקטיני נונברג, ששכן בעיר זלצבורג, במטרה להפוך לנזירה.
בעת שהותה במנזר התבקשה להיות מורתה הפרטית של מריה, אחת מילדי משפחת פון טראפ.
בראש המשפחה עמדו קפטן גיאורג פון טראפ ואשתו, אגתה וייטהד פון טראפ.
מריה נענתה לבקשה בחיוב, ובעת שלימדה ושהתה בבית המשפחה, מתה וייטהד משנית, ואז החלה מריה ללמד את כל שבעת הילדים.
כשקפטן פון טראפ ראה את יחסה החם לילדים, הוא ביקש ממנה להינשא לו.
מריה, שהייתה צעירה ממנו ב-25 שנה ובתחילת חייה, פחדה מההצעה וחזרה למנזר, שם בקשה את עצתה של אם המנזר, שאמרה לה שרצון האל הוא לא שתהיה נזירה אלא אשתו של פון טראפ ואם לילדיו.
בביוגרפיה שלה כתבה מריה מאוחר יותר "באמת ובתמים לא הייתי מאוהבת בו.
חשתי כלפיו חיבה, אך לא אהבה.
את ילדיו אהבתי, כך שבמובן מסוים נישאתי להם.
ואולם למדתי לאהוב אותו יותר משאי פעם אהבתי ויותר משאי פעם אוהב".
פון טראפ ומריה נישאו ב-26 בנובמבר 1927 ונולדו להם שלושה ילדים: רוזמרי (נולדה ב-1928 או 1929) אלאונורה (נולדה ב-1931) ויוהנס (נולד ב-1939).
ב-1935 איבדה משפחת פון טראפ את כל כספה, עקב השקעה כושלת בתקופת השפל הגדול באוסטריה.
כדי לשרוד פיטרה המשפחה את רוב משרתיה, עברה לגור בקומה העליונה בביתם, ואת כל שאר השטח בבית השכירו לסטודנטים מהאוניברסיטה הקתולית שבזלצבורג.
הארכיבישוף שלח את האב פרנז וסנר לשהות עם המשפחה בעת קשייה הרבים.
האב הבחין בכישרון הגדול של המשפחה לשירה, ופרנס אותה ואותו כסוכן להקת פון טראפ, אותה הקים כשהבחין בכישרון.
הזמרת לוטה להמן שמעה את המשפחה שרה, והמליצה שיופיעו בקונצרט.
כאשר הקנצלר האוסטרי קורט שושניג שמע אותם שרים ברדיו, הוא הזמין אותם לשיר בקונצרט חגיגי שנערך ב-1936, בווינה.
אחרי הקונצרט המוצלח הפכה המשפחה ללהקה האוסטרית המצליחה ביותר.
זמן קצר לפני האנשלוס המשפחה נסעה לאיטליה ומיד לאחר מכן לארצות הברית ולקנדה למסע הופעות.
לאחר מספר הופעות בארצות הברית החליטו לקרוא לעצמם '"מקהלת פון טראפ".
מאמר בניו יורק טיימס מספר כי:
סוכניהם התנגדו לשם "מקהלת פון טראפ" והחליטו פה אחד לשנותו ל"זמרי משפחת פון טראפ".
המשפחה, שכללה אז 9 ילדים, המשיכה להופיע בכל רחבי העולם.
בזמן שהופיעו מחוץ לארצם הוחרם ביתם על ידי הנאצים.
עקב זאת המשפחה לא חזרה לאוסטריה.
ב-1940, כשראו כי הלוחמה באוסטריה רק הולכת ומחריפה, החליטו לעבור לוורמונט, ארצות הברית, שם ניהלו מחנה קיץ למוזיקאים.
ב-1944, מריה ובנותיה החורגות יוהנה, מרטינה, מריה, הדוויג ואגתה הגישו בקשה לאזרחות אמריקאית.
רופרט וורנר פון טראפ הפכו לאזרחי ארצות הברית בזכות שירותם בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
אלנורה ורוזמרי קיבלו אזרחות בזכות אמן.
יוהנס פון טראפ נולד בארצות הברית כאשר המשפחה הייתה בעיצומו של מסע הופעות.
קפטן גיאורג פון טראפ מת ב-1947 בוורמונט עקב מחלת סרטן הריאה.
בשנות ה-50 הוציאה משפחת פון טראפ סדרת תקליטים במסגרת תקליטי RCA, והמשיכה בתקליטים אריכי נגן, חלקם בסטריאו.
המשפחה הופיעה גם בתקליט שירי חג המולד של אלביס פרסלי.
אחרי מלחמת העולם השנייה הקימה המשפחה את העמותה "Trapp Family Austrian Relief".
סיפורה של המשפחה שימש בסיס לספר "זמרי משפחת פון טראפ" ולמחזמר המצליח "צלילי המוזיקה".
מריה נפטרה מדום לב ב-28 במרץ 1987 בוורמונט, שלושה ימים לאחר ניתוח.
מריה סיבילה מריאן (גרמנית: Maria Sibylla Merian; ) הייתה מאיירת, חוקרת טבע, ואנטומולוגית גרמנייה.
נחשבת כאחת האנטומולוגיות הראשונות באירופה שצפתה ותיעדה את מחזור החיים של חרקים חיים.
היא ידועה גם בעיקר בזכות תצפיותיה על הצמחים ובעלי החיים של סורינאם וחקר שלבי המטמורפוזה של חרקים.
בימי חייה פרסמה את תצפיותיה על צמחים וחרקים בחמישה ספרים.
מריאן נחשבת פורצת דרך גם בכך שהפליגה מאירופה לסורינאם בליווי בתה בלבד, לצורך מחקר.
בתקופה זו נדיר היה למצוא נשים במדע, לרוב נשים לא נסעו למסעות ללא ליווי של גברים ובוודאי שלא היו מעורבות במסעות מסוכנים לצורכי מחקר.
מריה סיבילה מריאן נולדה בפרנקפורט למתיו מריאן (הזקן), שהיה צייר, חרט ומוציא לאור השווייצרי.
אמה, יוהנה סיבילה היין, הייתה אשתו השנייה של אביה.
אביה נפטר ב־1650 ושנה לאחר מכן, אמה התחתנה עם צייר הטבע יאקוב מראל.
מראל עודד את מריאן לצייר ולרשום.
מריאן למדה ציור תחת חסותו של מראל בבית המשפחה בפרנקפורט.
היא אספה חרקים וחיות קטנות נוספות לאיורים של מראל.
בגיל 13 ציירה את הדימויים הראשונים של חרקים וצמחים, ואף החלה את אוסף הזחלים שלה.
היא חקרה את הפיכתם של זחלים לפרפרים ותיארה את חקירותיה.
במאי 1665 נישאה מריאן לתלמיד של מראל, יוהאן אנדריאס גראף מנירנברג.
בינואר 1668 ילדה מריאן את יוהנה הלנה, והמשפחה עברה לנירנברג בשנת 1670, עיר הולדתו של גראף.
היא המשיכה לאסוף, לגדל ולתעד חרקים והחלה ללמד ציור ורקמה נשים צעירות ממשפחות עשירות.
היא הראשונה שהכינה דוגמאות רקמה המיועדות לנשים.
ב־1675 נכללה מריאן באוסף ביוגרפיות של אמנים גרמנים והולנדים, Teutsche Academie , שערך יואכים פון סנדררט.
מעבר לרישום היא עסקה גם בתחריט.
ספרה הראשון ,"ספר הפרחים החדש", היה ספר מודלים לרקמה וציור של פרחים עבור תלמידותיה.
בשנת 1678, היא ילדה את הבת השנייה דורותיאה מריה, שלימים עסקה גם היא בציור.
בשנת 1679 היא פרסמה את עבודת המחקר הראשונה על חרקים, Metamorphosis insectorum Surinamensium, שכללה שלושה ספרים המתארים מטמורפוזה של חרקים שכללו את מעגל החיים של החרק, סביבת החיים והתזונה שלו.
בשנות השלושים המאוחרות לחייה הצטרפה מריאן לקבוצה פרוטסטנטית, Labadists, וחזרה עם לחיות עם אמה, יחד עם שתי בנותיה בפרנקפורט.
בעלה ניסה לשכנע אותה לחזור לחיות איתו בנירנברג, אך היא לא חזרה והוא הגיש בקשה לגירושים.
בגיל 38 מריאן עברה לגור עם משפחתה בטירת וולתה בפריסלד הולנד.
בעלי הטירה אפשרו למאמינים מקבוצת ה- Labadists לחיות בטירה.
בטירת וולתה היו דגימות של פרפרים מסורינם שהיו גדולים וצבעוניים יותר מהפרפרים שראתה באירופה.
הם סיקרנו מאוד את מיראן והיא קיוותה לנסוע לקולניות ההולנדיות לתעד זוחלים.
מריאן ובנותיה עברו לאמסטרדם והיא התפרנסה מרישום של אובייקטים עבור משפחות עשירות.
הבוטנאי ההולנדי, קספר קומאליין, וחוקרי טבע אחרים סייעו למריאן להגשים את תוכניתה ולנסוע לסורינם.
ביולי 1699 היא הפליגה לסורינם עם בנותיה.
לא היו לה את המשאבים למסע ולכן היא מכרה את חלק מעבודותיה ולקחה הלוואה מניקולס וויטסן, שהיה ראש עיריית אמסטרדם, איש עסקים ובעל אוסף חרקים ופרפרים.
הנסיעה של נשים לבדן לחקור ולצייר חרקים וצמחים הייתה מאוד יוצאת דופן באותה התקופה.
מריאן הגיעה לסורינאם בספטמבר 1699 ושהתה שם במשך שנתיים.
היא ציירה חרקים, ציפורים, זוחלים ודו-חי, וצמחים מקומיים ותיעדה את השמות המקומיים של הצמחים ואת השימושים בהם.
במהלך שהותה היא תיעדה וחקרה 60 סוגי צמחים ו- 90 מינים של חיות.
היא המשיכה בתיעוד של פרפראים ותארה ברישום וטקסט את כל שלבי ההתפתחות שלהם.
לאחר כשנתיים המשפחה חזרה לאמסטרדם כשמריאן חשה שבריאותה מתערערת.
עם חזרתה היא פרסמה את "מטמורפוזה של חרקים בסורינאם".
ספר זה חשף בפעם הראשונה את המגוון המדהים של יער הגשם.
הספר היה גדול ממדים והציג את החרקים בגודל מלא עם הסברים על כל שלב בהתפתחות.
חדשנותו של הספר הייתה באיורים המדויקים שלא היה להם, עד אז, תקדים בעולם המדעי.
ב־1701 מריאן נאלצה לחזוק לרפובליקה ההולנדית לאחר שחלתה במלריה.
שם, היא פתחה חנות ומכרה דגימות ותחריטים צמחים ובעלי חיים מסורינם.
1715 מריאן סבלה משבץ מוחי.
אף על פי שהייתה משותקת חלקית היא המשיכה בעבודתה.
מריה סיביליה מריאן נפטרה באמסטרדם ב-13 בינואר 1717 ונקברה כעבור ארבעה ימים.
לאחר מותה של מריה סיבילה, רכש רוברט ארסקין [Robert Erskine] הרופא הסקוטי של הצאר הרוסי פיוטר הגדול ממשפחתה את היומן שכתבה מ-1660 ועד 1713,הוא שמר אותו לעצמו ורק לאחר מותו היה יכול הצאר לעיין בו.
50 מציורי המים של מריה סיבילה, כנראה כולם משנותיה בנירנברג תלויים כיום בטירת רוזנבורג [Rosenborg] בדנמרק.
האוסף נמצא ברשות משפחת המלוכה הדנית מאז 1696. לפחות שני אוספים שלה הוצגו באנגליה כמה שנים לפני מותה.
חלקים מהאוספים היוו בסיס לאוסף של המוזיאון הבריטי, חלק נוסף נרכש על ידי משפחת המלוכה הבריטית.
במאה שלאחר מותה של מריה סיבילה היא הייתה אחת מהאמנים המועתקים ביותר.
במאה שלאחריה נטורליסטים מקצועיים וחובבניים בכוונה להרוס, התחילו להציג ציורים שבהם צבעו לא נכון חלקים בהעתקי הפלטות שלה, הם הטילו ספק באמינות העבודה שלה וככה הרסו את שמה הטוב, עד שכמעט נשכחה.
במאתים השנה האחרונות יש תחייה בהכרה והוקרה האירופאית במחקריה.
בין 1974 ו-1982 יצאו לאור 3 סדרות ספרים הכוללים את יצירותיה.
דמותה מופיעה כעת על כסף גרמני.
משנות העשרה של חייה דרך שנים של מחקרי חרקים וחיות, מחקרים בעלי ערך רב, ומסעותיה לדרום אמריקה חייה היו מערבולת של פעילות.
ספריה מקוריים לחלוטין, ואף על פי שסגנון אמנותה היה בסגנון של דירר [Durer] ביצירותיו שלו אף פעם לא הייתה גישה מדעית.
יצירותיה שימשו כדוגמה לאיור לדורות של מדענים.
אל לנו לשכוח שהאשה רבת הכישרונות וההרפתקנית הזו התפרנסה כמורה לאמנות ורקמה.
ב-2022 עבודותיה הוצגו בביאנלה ה-59 של ונציה.
מריה פדצקה (בפולנית: Maria Aniela Fedecka, 1904, מוסקבה – 1977, ורשה) הייתה עובדת סוציאלית וחסידת אומות העולם מפולין.
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררה פדצקה בגרודנו ולמדה סיעוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה פדצקה פעילת המחתרת הפולנית וההתנגדות הפולנית בעיר וילנה (שלפני המלחמה הייתה בשטח פולין), וחברת תנועת ההתנגדות הפולנית.
במהלך הכיבוש הגרמני של פולין, ובכלל זה של וילנה, עזרה פדצקה להסתיר ולהציל ילדים יהודים רבים באזור וילנה וכן באזור לידא שם נולד בעלה (כיום באזור בלארוס).
כמו כן סייעה פדצקה להציל צעירים יהודיים שמאוחר יותר הצטרפו לשורות הפרטיזנים באזור יערות וילנה.
לאחר המלחמה כתב עליה אברהם סוצקבר שיר המהלל אותה ואת פועלה למען היהודים בתקופת המלחמה.
לאחר המלחמה סייעה פדצקה לפליטים פולנים שנמלטו משטחי מזרח פולין שסופחו לאחר המלחמה לברית המועצות.
כמו כן סייעה לפולנים שהסובייטים איימו עליהם בגירוש לגולגים בתוככי ברית המועצות.
בשנת 1947 הקימה עם שותפיה את הליגה לפעולה אנטי גזענית בפולין, אך זו פורקה במהירות על ידי השלטונות.
בליגה היו חברים מספר אינטלקטואלים פולנים שהזדעזעו מפוגרום קיילצה ומאירועים אנטישמיים אחרים בפולין שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-70 הייתה פדצקה פעילה בתנועה אנטי קומוניסטית.
בשנת 1987 הוכרה פדצקה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
מריה פלדמן היא מפיקה ויוצרת טלוויזיה ישראלית.
פלדמן גדלה בברית המועצות, שם גם נהרג אביה, כלכלן במקצועו, כשהייתה בת 17. היא עלתה לישראל ולמדה קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
כיום היא גרה בניו יורק ונשואה לאסף פלדמן יש להם שני ילדים.
במהלך השנים הפיקה מספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
תחילה עבדה עם המפיק אורי סבג בחברה "פרלייט", לאחר מכן עם אסף אמיר בחברת "נורמה הפקות", שם שימשה כמפיקה שותפה של הסרטים "הדקדוק הפנימי" ו"בין השמשות" ושל הסרט "הזמן הוורוד".
בשנת 2010 שימשה כמפיקת הסדרה "מגדלים באוויר", ששודרה בערוץ 10.
בהמשך הקימה את "טנדר הפקות" עם ליאת בנאסולי.
בין השנים 2012–2014 הפיקה את הסדרה הקומית "הפרלמנט".
בשנת 2015 הפיקה את הסדרה "פאודה".
באותה שנה הפיקה עם ליאת בנאסולי ויצרה יחד עם עמית כהן, את הסדרה "כפולים".
הסדרה נמכרה לערוצי פוקס בינלאומיים לשידור במדינות שונות ולהפקת גרסה אמריקאית.
ב-2016 הקימה את "מאשה" - חברת הפקה שמפיקה סדרות בינלאומיות.