tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההתקפות גרמו לרשויות המקומיות להודיע על תגמול של 100 רובל עבור כל צבוע שנהרג.
מאוחר יותר, במיוחד בשנת 1908 דווחו התקפות נוספות באזורים מסוימים בעבר הקווקז.
בשנות ה-30 וה-40 אירעו אירועי תקיפה גם באזרבייג'ן שם צבועים הרגו ילדים שישנו בחצרות.
בשנת 1942 נפצע שומר שישן בצריף שלו על ידי צבוע בגולינדאך.
מקרים של ילדים שנלקחו על ידי צבוע בלילה ידועים בדרום מזרח טורקמניסטן בשמורת הטבע בדהיז.
דווח על התקפה נוספת על ילד בסרחים בשנת 1948.
מספר התקפות נוספות אירעו בהודו;
בשנת 1962, סברו כי תשעה ילדים נלקחו על ידי צבועים בעיירה במדינת ביהר בפרק זמן של שישה שבועות.
בשנת 1974, 19 ילדים עד גיל 4 נהרגו על ידי צבועים במדינת ביהר.
למרות זאת, מפקד התקפות חיות הבר במהלך חמש שנים במדינה ההודית מאדהיה פרדש הראה כי צבועים תקפו רק שלושה אנשים, הנתון הנמוך ביותר בהשוואה למקרי מוות שנגרמו על ידי זאבים, גאורים, חזירים, פילים, טיגריסים, נמרים ודובים שפתניים.
אף שהתקפות על בני אדם חיים הן נדירות, צבועים מפוספסים יחפשו גוויות אנושיות.
בטורקיה מונחות אבנים על קברים כדי למנוע את חפירת הגופות החוצה על ידי צבועים.
במלחמת העולם הראשונה הטילו הטורקים גיוס על האנשים בהר הלבנון; אנשים שנמלטו מהגיוס ברחו צפונה, שם מתו רבים ונאכלו אחר כך על ידי צבועים.
צבועים מפוספסים ניצודו על ידי איכרים מצרים קדומים לצורך משימות ושעשועים יחד עם בעלי חיים אחרים שהיוו איום על יבולים ובעלי חיים.
ציידים אלג'יראים ראו באופן היסטורי את הריגתם של צבועים מפוספסים מתחת כבודם, בגלל המוניטין של החיה לפחדנות.
גישה דומה התקיימה על ידי ספורטאים בריטים בהודו הבריטית.
למרות שהצבועים מסוגלים להרוג במהירות כלב בנשיכה יחידה, הם בדרך כלל מזייפים את מותם כאשר בריחה מכלבי ציד היא בלתי אפשרית, והם יישארו במצב זה לאורך זמן רב, אפילו כשננשכו קשה.
במקרים נדירים נרדפו הצבועים ונורו על ידי פרשים.
אף על פי שהצבועים בדרך כלל לא היו מספיק מהירים כדי לברוח מהסוסים, היה להם הרגל להסתובב לעיתים קרובות במהלך מרדפים, וכך להבטיח מרדפים ממושכים.
בדרך כלל, ניצודו הצבועים מעצם היותם מזיקים מאשר כספורט.
בברית המועצות, ציד צבוע לא היה מאורגן במיוחד; רוב הצבועים נתפסו במלכודות המיועדות לבעלי חיים אחרים.
כמה ציידים בדרום פנג'אב, קנדהאר וכוויתה תופסים צבועים מפוספסים כדי להשתמש בהם בקרבות צבועים.
הצבועים מוגבלים נגד כלבים מאולפים ונמצאים בחבלים על מנת למשוך אותם מהכלבים במידת הצורך.
בקנדהאר ציידים צדים באופן מקומי שנקרא "payloch" (רגל עירומה) צבועים על ידי כניסתם למאורות חשופות עם חבל בידם.
כאשר הצבוע נמצא בפינה בסוף מאורתו, הצייד ממלמל את נוסחת הקסם "הופך לאבק, הופך לאבן", הגורם לבעל החיים להיכנס למצב מהפנט של כניעה מוחלטת, ובשלב זה הצייד יכול לקשור לולאה מעל רגליו הקדמיות ולבסוף לגרור אותו מהמערה.
שיטה דומה נהגתה פעם על ידי ציידים ערבים מסופוטמיים, שהיו נכנסים למאורות צבועים ומחמיאים להם, שלדעתם יכלו להבין ערבית.
הצייד היה ממלמל "אתה מאוד נחמד ויפה ודי כמו אריה; אכן אתה אריה".
ולאחר מכן הצבוע יאפשר לצייד להניח חבל סביב צווארו ולא היה מתנגד לגרירה ממאורתו.
פרוות הצבוע גסה ודלילה, כאשר מעט העורות שנמכרו על ידי ציידים שווקו כפרוות כלב או זאב באיכות ירודה.
עם זאת, השתמשו בעבר בעור הצבוע בהכנת עור מזויף.
מחיר עור הצבוע בברית המועצות נע בין 45 קופייקות לרובל אחד.
ציור קיר שצויר על קברו של מאראוקה בסקארה מציין כי בתקופת הממלכה הקדומה המצרים פיטמו את הצבועים כדי לאכול אותם, אם כי חוקרים מסוימים טוענים כי החיות המצוירות על הקבר היו ממין צבועון הרעמה.
עם זאת, הצבוע המפוספס עדיין נאכל על ידי איכרים מצריים, בדואים ערביים וסיניים, פועלים פלסטיניים, טוארגים ואנשים בסומליה.
בקרב הבדואים של חצי האי ערב, בשר צבוע נחשב לרוב כתרופה, ולא מזון.
הצבוע המפוספס מאולף בקלות וניתן לאמן אותו באופן מלא, במיוחד כאשר הוא צעיר.
המצרים הקדמונים התייחסו לצבועים מפוספסים כקדושים, וכביכול אילפו אותם למטרות ציד.
כאשר הם מחונכים ביד איתנה, הם עשויים בסופו של דבר לחבב ולהקשיב בקלות למאלף, כמו כלבים מאומנים היטב, אם כי הם פולטים ריח חזק ששום רחצה לא תעביר.
בנוסף, למרות שלרוב הם הורגים כלבים בטבע, צבועים מפוספסים שגדלו בשבי יכולים ליצור עימם קשרים.
הצבאות של ימי הביניים באירופה הם היורשים של השבטים הברברים שפלשו ל והאימפריה הרומית המזרחית (גותים, גרמאנים, סלאבים ואחרים) יחד עם השרידים של האימפריה הרומית המערבית במערב אירופה ושטחים שנכבשו מידי האימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית) במזרחה.
נוהגים למנות את תחילת ימי הביניים מנפילת רומא העתיקה באמצע המאה ה-5 לספירה ולסיימם במאה ה-15 עם תחילת הרנסאנס, אם כי בחלקים מאירופה ימי הביניים נמשכו גם לתוך המאה ה-16.
כלי נשק, ציוד ותורת לחימה
כלי הנשק הנפוצים ביותר בימי הביניים היו קרים.
רק לקראת שלהי ימי הביניים הופיעו תותחים וכלי ירייה אישיים שהיו פרימיטיביים מאוד.
בדרך כלל השתמשו בסוגים שונים של נשקי מוט, גרזני קרב, חרבות וקשתות.
רוב הלוחמים עטו סוג כלשהו של שריון שכלל קסדה, שריון גוף ומגן.
את השריונות הכבדים והאיכותיים יותר יכלו להרשות לעצמם רק האבירים העשירים והם עטו שריון שרשראות ושריון לוחות, שסיפקו הגנה טובה מאוד מפני רוב כלי הנשק.
המצור התנהל בעזרת כלי מצור משוכללים שכללו כלי הטלה למיניהם דוגמת הטרבושה, הקטפולטה ואחרים.
לעיתים הוקמו ביצורי שדה בעזרת עגלות וכלונסאות עץ מחודדים, אך לרוב לא היה נהוג להקים מחנות מבוצרים.
חיל הפרשים נחשב ברוב הארצות לחיל הבכיר לעומת החילות האחרים ושירתו בו בדרך כלל בני אצולה ממעמד האבירים.
תורת הלחימה נבעה בראש ובראשונה מכלי הנשק שהיו בשימוש.
הנשק הקר לא מאפשר פגיעה מרחוק ואפילו טווח הקשת לא עולה על כמה מאות מטרים, וכושר חדירת השריון ירד עם הטווח.
בנוסף לכך, קצב הירי של הקשת היה בדרך כלל נמוך יחסית.
לכן, רוב הקרבות הוכרעו בקרב פנים אל פנים ולא בירי מרחוק כמו שנהוג בקרבות מודרניים.
בדרך כלל הקרב הוכרע בהסתערות פרשים כבדים לתוך גושי האויב, אך לעיתים השתמשו בטקטיקה מתוחכמת יותר דוגמת זו שהייתה בשימוש האנגלים במלחמת מאה השנים (המאות ה-14 וה-15).
ארצות אחרות שלא היו להם פרשים רבים הסתמכו על מערכי חי"ר כבד להכרעת הקרב.
פרשים קלים וחיל רגלים קל היו בשימוש גם כן, אך לא היו נפוצים כל כך באירופה המערבית.
תחילת ימי הביניים התאפיינו בהתפוררות השלטון המרכזי באירופה ונפילת היבשת למצב של אנרכיה ו"כל דאלים גבר" אותו ניצלו תקיפים מקומיים (לרדות באוכלוסייה המקומית ולגבות מיסים) וכנופיות שודדים (שחמסו באלימות כסף ורכוש ולא היססו לטבוח בקורבנותיהם).
לאט לאט נוצר סדר חדש, שהתבסס על בעלי אדמות ששלטו מתוך טירה על איכרים צמיתים ששילמו להם מיסים תמורת הגנה.
סדר זה נקרא "פיאודליזם" והוא התפתח לפירמידת שליטה שבכל מדרגה בה היו אציל "סניור" שלו היו כפופים מספר ואסאלים (אצילים זוטרים יותר).
הסניור העניק לוואסאלים תוארי אצולה וקרקעות, ואילו הם נשבעו לו אמונים, שילמו מיסים והתחייבו לשירות צבאי (הם וחייליהם) כאשר הסניור קורא להם לדגל.
בתחתית הפירמידה עמדו האבירים - לוחמים בני אצולה ששירתו סניורים ולהם לא היו וסאלים, ומתחתם הצמיתים - איכרים ופשוטי העם חסרי תואר אצולה שהיו כבולים לאדמתם ונאלצו לשלם מיסים ללורד המקומי ששלט עליהם.
האצילים (הן הסניורים והן הוואסאלים) שלטו על אחוזותיהם מתוך טירה מבוצרת שהיוותה גם מרכז כוח צבאי ומרכז שלטוני.
האצילים השונים נלחמו זה בזה על כוח, אדמות ושליטה.
הצבא הפיאודלי היה מגויס לרוב אד-הוק על ידי אציל וכלל את כל הוואסאלים (ותתי-הוואסלאים, וכן הלאה) הכפופים לו, ואת האבירים שלהם וכן לוחמים מקרב הצמיתים שגויסו.
בעוד שהאצילים והאבירים שרתו בעיקר כחיל פרשים, הקשתים וחיל הרגלים אוישו גם על ידי צמיתים ושכירי חרב.
את הצבאות הפיאודליים תגברו שכירי חרב - צבאות של לוחמים מקצועיים שנלחמו תמורת תשלום.
באמצע ימי הביניים עלה מעמדם של המלכים, וכל הסדר הפיאודלי הוכפף אליהם, כלומר: המלך עמד בראש הפירמידה הפיאודלית.
עם זאת, אצילים רבים סירבו לקבל את מרות המלך והיה צורך ביציאה למלחמות, שלרוב כללו מצור על טירתם, כדי להכניעם.
ימי הביניים המוקדמים (המאה ה-5–10)
בתחילת ימי הביניים הצבאות היו מורכבים בעיקר מחיל רגלים.
חלקם של הפרשים עלה בהדרגה, עד אשר הגיע לשיאו ברב ארצות אירופה המערבית לקראת המאה ה-10. במאה ה-9 נכנסה הקשת האופקית לשימוש צבאי.
נשק זה היה חזק יותר מקשת רגילה, אבל קצב הירי בו היה איטי יותר; כיוון שלא נראה יתרון ברור של הקשת האופקית על-פני קשת רגילה (או להפך), שתיהן נשארו בשימוש.
רוב חיילי החי"ר היו בעלי חימוש קל, עם מגיני עץ ושריון קשקשים במקרה הטוב, ובדרך כלל ללא כל שריון.
מדינות מסוימות שמרו על חיל רגלים כבד, אך הם לא היו נפוצים כל כך.
חיילי חי"ר כבדים השתמשו בשריון קשקשים או בשריון שרשראות ומגן.
האבירים היו מוגנים בדרך כלל בשריון שרשראות והיה להם מגן עץ גדול, המחוזק על ידי פסי פלדה.
מלאכת המצור הייתה מפותחת מאוד, ומהנדסי התקופה היו מסוגלים לבנות מגוון רחב של מכונות מצור.
לא היה תכנון מוקדם של מהלכי הקרב ולא היה מטה.
בדרך כלל החיילים סודרו בגושים גדולים והגוש הגדול יותר ניצח.
ימי הביניים התיכוניים (המאה ה-10–14)
חיל הפרשים הכבד התחיל לדחוק את רגלי החי"ר משדות הקרב וברוב ארצות אירופה המערבית הפך לחיל הדומיננטי.
בעקבות מסעות הצלב, האירופאים התחילו לבנות מבצרים מאבנים.
השיפורים בטכנולוגית יצור הקשתות במאה ה-13 - הקשת האופקית (רובה קשת) והקשת הארוכה הביאו לשכלולים בשריון האישי.
במקום שריון השרשראות החלו לעשות את שריון הלוחות (המוכר מסרטים הוליוודים).
באותה תקופה החלה עלייה באיכות וכמות החרבות והפגיונות.
החרב נהפכה לכלי נשקו הרשמי של האביר ושימשה גם למטרות טקסיות.
בנוסף לחרב השתמש האביר במגוון רב של כלי נשק כגון רמחים ואלות.
המצור והגנה על מקומות מבוצרים עדיין היו האסרטגיה החשובה.
הטקטיקה נשארה דומה פחות או יותר - גוש נגד גוש, רק שבמקום גוש חי"ר התנגשו זה בזה גושי פרשים כבדים.
במקרים הבודדים בהם הופעלה מחשבה רציונלית בשדות הקרב, הצבא המאוזן בדרך כלל ניצח.
עם השינויים במבנה הקשתות, המבנה הפך לחשוב יחסית והקשתים סודרו בדרך כלל בגושים גדולים על מנת להעצים את הקטל.
ימי הביניים המאוחרים (המאה ה-14–15)
בתקופה זו חלה התפתחות ניכרת בנשק ובשריון.
תפוצת שריון הלוחות גדלה באופן ניכר שכן היה ביכולתו להתמודד מול רוב כלי הנשק, לרבות קשת ארוכה.
כדי לחדור את השריונות האלה פותחו מגוון רב של כלי נשק ייעודיים לצורך כך, חלקם נועדו לתפעול בידי חי"ר פשוט שבא מהמעמדות הנמוכים.
כלי נשק אלה כללו את פטיש הקרב והגרזן-חנית (שהיו שיפורים של כלי נשק קיימים עם מוט הנפה ארוך, חוד חנית וקרס-מקור אחורי), נשקי מוט (Pole Arms) שכללו מגוון להבים וקרסים המותקנים על כידונים ארוכים, רובה קשת כבד (עם עוצמה לחדור שריון) וחרבות דו-ידניות כבדות שנועדו לחדור שריונות כבדים.
השיפורים הנוספים בכלי הנשק, בעיקר בנשק החם, הביאו לתבניות מסודרות יותר בשדות הקרב.
לא עוד גושי אבירים חסרי משמעת הדוהרים כנגד האויב, אלא תכנון מוקדם של הקרב.
בתקופה זו הוכנסו לראשונה התותחים לשימוש צבאי.
שימושם העיקרי היה לצורכי מצור על מבצרים וטירות בעיקר בגלל משקלם הרב, הקושי לניידם והקושי לתפעלם.
עם התפתחות טכנולוגיית התותחנות ועיבוד המתכות פותחה גם ארטילריית השדה.
מקורם של רוב המסדרים הצבאיים הוא בארץ ישראל בתקופת מסעות הצלב (המאה ה-12).
מדובר בארגונים נוצרים שלצד עבודת הקודש עסקו גם בלחימה.
מסדרים אחרים הוקמו בחצי האי האיברי ומקומות נוספים.
בדרך כלל הייתה הפרדה בין הכמורה ללוחמים בארגונים אלו.
בשונה מהאבירים האירופאים, אבירי המסדרים הצבאיים היו ממושמעים מאוד.
הדבר הזה תרם רבות לניצחונותיהם על הכוחות הערביים ברוב הקרבות בארץ ישראל.
צבאיים (שם מדעי: Antilopinae) היא תת-משפחה במשפחת הפריים הכוללת בעיקר אנטילופות קטנות.
מין: צבי ערבי (Gazella arabica) – ייתכן שהוא תת-מין של צבי מצוי
מין: צבי מלכת שבא (Gazella bilkis) – נכחד
תת-מין: צבי השיטים (מוכר גם כצבי הערבה) (Gazella gazella acaciae)
מין: צבי סעודי (Gazella saudiya) – נכחד
מין: צבי אדום (Eudorcas rufina) – ייתכן שנכחד
מין צבי יחמורי (Nanger dama)
סוג: גזלוספירה (Gazellospira) – נכחד
סוג ומין יחיד: סאיגה (Saiga tatarica)
סוג ומין יחיד: אנטילופה טיבטית (Pantholops hodgsonii) – ייתכן ששייכת לתת-משפחה עצמאית
המינים אימפלה (Aepyceros melampus), אנטילופה איילית (Pelea capreolus) ואנטילופה טיבטית (Pantholops hodgsonii) שייכות לתת-משפחות עצמאיות במשפחת הפריים והקודו האילנד, הנילגאי והארבע קרן שייכים לתת-משפחת פרים.
עוד תת-משפחות דמויות צבאים הם הראמים, הבובאלים, הצביונים וצבאי סוף.
האנטילוקפרה האמריקאית (Antilocapra americana) שגם מכונה אנטילופה, שייכת למשפחה עצמאית.
צבאי סוף (שם מדעי: Reduncinae), תת-משפחה במשפחת הפריים.
מין: קובוס שחור רגל (Kobus kob)
מין: קובוס המשקפיים (Kobus leche)
מין: קובוס הנילוס (Kobus megaceros)
מין: קובוס וארדון (Kobus vardoni)
מין: צבי סוף הסוואנה (Redunca redunca)
אנטילופה איילית מסווגת לעיתים כשבט בתת-המשפחה צבאי סוף.
צבי (שם מדעי: Gazella) הוא סוג בתת-משפחת הצבאיים שבמשפחת הפריים.
הצבי ידוע במהירותו הרבה, וביכולתו לשמור עליה למשך זמן רב.
בריצה מתפרצת הוא מסוגל להגיע עד למהירות 100 קמ"ש, ובריצה ממושכת עד למהירות 50 קמ"ש.
הצבי נפוץ בעיקר בשדות עשב ובסוואנה באפריקה, וגם בדרום-מערב אסיה.
בארץ ישראל מצויים צבאים בעיקר באזור הצפון והדרום.
הם חיים בעדרים ואוכלים צמחייה קלה לעיכול.
צבי ערבי (Gazella arabica) – מסווג לעיתים כתת-מין של צבי מצוי
צבי הנגב (Gazella dorcas) – מצוי בישראל
צבי מצוי (Gazella gazella) – מצוי בישראל
צבי מלכת שבא (Gazella bilkis) – נכחד
המינים צבי תומסון, צבי מונגאלה, וצבי אדום חזית היו בסוג בעבר והועברו לסוג צבי אמיתי.
המינים צבי יחמורי, צבי גראנט, וצבי סומרינג היו והועברו לסוג צבי דק-צוואר.
מינים דומים שאינם שייכים לסוג הם צבי קלארק, צבי ג'ירפי, צבי יעלי, דלגן, ואנטילופת ביירה.
האסלאם פרץ מחצי האי ערב כשהוא נישא על גבי כידוני הצבאות מוסלמיים במזרח התיכון בימי הביניים.
סדרת מהלכי בזק הביאו את המוסלמים לעימות מול האימפריה הביזנטית ולשליטה חסרת מצרים במזרח התיכון.
האימפריה המוסלמית, הח'ליפות והמדינות המוסלמיות הקטנות שנוצרו במהלך הזמן נותרו נאמנות לאתוס של חיילות הפרשים שפרצו מהמדבר וכבשו את הלבנט.
מכוח צבאי שולי הנשען על יחידות פשיטה מהירות הפכו צבאות המוסלמים לארגונים מורכבים ובעלי מיומנות גבוהה, שביססו את האסלאם ככוח מרכזי ואיימו על אירופה וממלכות המזרח הרחוק.
בסיכומו של תהליך האבולוציה ההיסטורית תפסו האליטות הצבאיות הייחודיות לאסלאם את רסן השלטון, בסדרת עימותים שהטביעה חותם על ההיסטוריה האנושית והשפעותיה מהדהדות עד היום.
יְמֵי הַבֵּינַיִם הם תקופה במהלך ההיסטוריה, בעיקר האירופית, שתחילתה עם סיום העת העתיקה וסופה עם הופעת הרנסאנס ותחילתה של העת החדשה.
בהיסטוריוגרפיה קיימים תיקופים שונים של ימי הביניים אך מקובלת חלוקה הממקמת את נקודת הפתיחה של ימי הביניים בשקיעת האימפריה הרומית המערבית במאות הרביעית והחמישית, ואת נקודת הסיום שלהם, בהקשר של המזרח התיכון, בשנת 1453 עם נפילת קונסטנטינופול לידי האימפריה העות'מאנית.
ימי הביניים הוא מונח אירופו-צנטרי במהותו.
הווה אומר הוא כמעט ואינו רלוונטי לתיאור העולם הערבי-מוסלמי.
יתירה מזו, בעיניו של הנוצרי האדוק, אף זה האירופאי, מכונה תקופה זו דווקא "תור האמונה", בשל מרכזיות הנצרות בה.
המזרח התיכון הערבי בימי הביניים
לנוכח ההשפעה המאחדת שהיה לשלטון הרומי והביזנטי, לא הייתה עד המאה השביעית לספירה הבחנה ברורה בין אירופה למזרח התיכון.
בשנת 634 יצאו נאמניו הערביים של הנביא מוחמד ממדינה עירם למסעות צבאיים ודתיים ברחבי המזרח התיכון.
הם כבשו את ארץ ישראל בשנת 636, את מסופוטמיה ב-637, את סוריה ומצרים ב-640 ואת פרס ב-642. רוב האוכלוסייה באזורים שנכבשו על ידי הערבים המירו דתם לאסלאם כעבור מספר עשורים, במה שהביא ליצירתו של גבול תרבותי-דתי קבוע בין אירופה והעולם המוסלמי.
הח'ליפות המאוחדת שנוסדה בתום הגל הראשון של הכיבוש הערבי קרסה עד המאה התשיעית, ותחתיה הוקמו סדרות של ח'ליפויות ואמירויות קטנות יותר.
הסלג'וקים כבשו את פרס, עיראק, סוריה, ארץ ישראל וחלקים מאנטוליה ויצרו פסיפס של מדינות על פני המזרח התיכון, בעוד שבמצרים שלטה השושלת הפאטמית עד לשנת 1169.
ב-1095 קרא האפיפיור אורבנוס השני לאריסטוקרטיה האירופית לכבוש מחדש את ארץ הקודש ולהשיבה לידי הנצרות, וכעבור ארבע שנים כבשו אבירי מסע הצלב הראשון את ירושלים.
הם ייסדו בה את ממלכת ירושלים, שנכבשה ב-1187 על ידי צבאות צלאח א-דין, אולם נוכחות הצלבנים בארץ ישראל נמתחה לאורך מאתיים שנה נוספות עד להכחדתה על ידי צבא האימפריה הממלוכית בכיבוש עכו בשנת 1291. תקופה זו, המתועדת היטב, סוערת, רבת אירועים ובעלת חשיבות וזיקה לאירועים בני ימינו.
בני המשפחה היו פעילים במאה ה-12 וה-13 ובשיא כוחם שלטו על מצרים, סוריה, צפון עיראק, חלקים מארץ ישראל וערב הסעודית.
לכל השליטים המקומיים הייתה אוטונומיה שלטונית מסוימת בתחומם, והם נשבעו אמונים לסולטאן המרכזי שישב במצרים, אשר היה לרוב השליט המבוגר מבני השושולת.
התערבות הסולטאן בענייני הפנים של הנסיכויות המקומיות הייתה אחד מהגורמים לפריצתם של מאבקי הפנים הרבים בימי השושלת.
פדרציית הנסיכויות הרופפת שהרכיבה את הסולטנות האיובית השקיעה את מרב משאביה במלחמות פנימיות ובעימותים מול הצבאות הצלבניים, מהשקעה זו עלו כפורחים הקצינים הממלוכים, חיילים מקצועיים שמילדות שירתו את אדוניהם.
ברגע הכושר ניצלו הממלוכים את מעמדם וכוחם על מנת לתפוס את עמדות הכוח והשלטון ולהדיח בזה אחר זה את אדוניהם הקודמים, תחילה במצרים ולאחר מכן בסוריה והמזרח הקרוב.
בתקופה זו הפך הצבא הממלוכי לכלי מקצועי רב עוצמה ועתיר משאבים, והשליטים הממלוכים הלוחמניים הצליחו להשמיד את ממלכת ירושלים הצלבנית ולהדוף את הצבאות המונגוליים שחדרו למזרח התיכון.
אמות המידה והמסורות שאפיינו את הממלוכים כלוחמים הועתקו אל המערכת השלטונית הממלוכית, הסולטן ובחירי השלטון תפסו את תפקידם על פי יכולת ותמיכה משורות הצבא, השלטון או המעמד לא עבר בירושה והצבא הממלוכי היה לגוף המרכזי בסולטנות.
סוף ימי הביניים ועליית כוחה הצבאי של האימפריה הטורקית העות'מאנית הביאו לקיצו את השלטון הממלוכי במזרח התיכון, אך השיטה לגיוס ואימון של חיילים ממלוכים שרדה עד לתחילת העת החדשה.
חצי האי ערב לא היה מקום חסר צבאות או דל בכלי נשק וחלק גדול מהאוכלוסייה היו בעלי הכשרה כלוחמים שהוכשרו בהגנה על דרכי ושיירות המסחר, חלק מכלי הנשק יובאו מחוץ לתחומי חצי האי ושריונות פשוטים, מגנים וקשתות יוצרו על ידי בעלי מלאכה ערבים.
כלי הנשק העיקריים הנוספים היו החרב והחנית.
כלי נשק איסלמיים ראויים לציון גם בזכות המאמץ המיוחד שהושקע בקישוט ועיטור אומנותי.
להבי חרב שעובדו מפלדת דמשק שעברה עיבוד מיוחד, שהכשיר אותה כחומר גלם משובח במיוחד ליצירת חרבות וכלי נשק אחרים.
סימן ההיכר של הפלדה הדמשקאית הוא המראה שלה, מראה הדומה למים זורמים המצויים תחת השפעה של רוח נושבת, עיטורים נוספים כללו הטבעה של חוטי זהב או כסף בדוגמאות מורכבות בלהב החרב או לוח השריון.
חרבות מיוחדות עוטרו באבני חן ועיטורי אמייל וכלי נשק ששימשו כפריטים טקסיים עוטרו עד שהפו לתכשיטים של ממש.
העיטורים כללו מוטיבים מעולם החי והצומח אבל בעיקר עיטורים קליגרפיים שהרכיבו ציטוטים מהקוראן.
אחד המאפיינים העיקריים של שריון מוסלמי המבדיל אותו משריון אירופאי של ימי הביניים הוא העובדה ששריון של צבאות מוסלמיים היה קל משקל ובעל כיסוי חלקי לגוף הלוחם.
הסיבה העיקרית להבדל היא ההעדפה טקטית של לוחמים מוסלמים - לחימה ששמה דגש על מהירות ותמרון, סיבה נוספת הוא האקלים החם במזרח התיכון המקשה על לחימה בשריון גוף כבד.
הלוחם המוסלמי השתמש בדרך כלל בשריון שרשראות המורכב מטבעות מתכת קטנות המחוברות זו לזו, שימוש שנמשך אל תוך המאה ה-19, בעוד שצבאות אירופאים עברו, החל מהמאה ה-15, לשימוש בשריון לוחות העשוי מלוחות פלדה המחוברים זה לזה באמצעות מסמרות, צירים ורצועות עור שהעניק ללוחם הלובש אותו הגנה טובה מאוד.
בשריון אסלמי היה השימוש בלוחות מוגבל והתמקד בקסדות, גלילי שריון על הזרוע והמוקיים שנועדו להגן על השוק ולעיתים הברכיים.
שריון לוחות שימש לעיתים כחיזוק לחולצת שריון שרשראות, שילוב זה של חולצת שריון מחוזקת פותח ככל הנראה באיראן או אנטוליה לקראת סוף ימי הביניים.
המאפיין הבולט ביותר של שריון מוסלמי הייתה הקסדה שצורתה קונית ומחודדת בקצה, קסדות אלו מקורן ככל הנראה בקסדות של לוחמים של האימפריה הסאסאנית אך הן מוכרות ומזוהות עם חיילים ערבים ומוסלמים בכל רחבי המזרח.
מגנים סיפקו הגנה נוספת, צורתם בצבאות המוסלמיים הייתה בדרך כלל עגולה והם היו מחוזקים בבליטת מגן ממתכת.
החרב תמיד הייתה חלק חשוב בארסנל הנשק של הצבאות הערבים, בשימוש הפרשים וגם חיילים רגלים.
הסייף הערבי והמוסלמי היה תחילה נשק בעל להב ישר ששימש לחיתוך ודקירה.
החרב נישאה במתלה על הכתף או המותן אך לא נתלתה מחגורה.
ברחבי העולם המוסלמי היו מספר מרכזי חישול כלי נשק וחרבות, המעולים והנחשקים ביותר יוצרו בתימן והודו, כשגם דמשק נחשבה למרכז חישול חשוב לייצור חרבות.
החרב המצרית, לעומת זאת, לא זכתה למוניטין דומה ושימשה את הלוחמים שידם לא הייתה משגת לרכוש חרבות משובחות יותר.
עם הגדלת הדרישה והייצור שימשו שמות מקומות הייצור לתיאור כולל של טכניקות ייצור וסגסוגות (לדוגמה פלדת דמשק), השמות המועטים של חרשי נשק ששרדו מהתקופה מעידים שהם היו מקבוצות חברתיות שהיו מחוץ למבנה השבטי הערבי הנוקשה, קבוצות אלו היו בדרך כלל במעמד חברתי נמוך.
מעט מאוד דוגמאות של חרבות שרדו ואלו שעדיין קיימות בתצוגה או למחקר הן בעלות עבר מעורפל.
מספר חרבות נתגלו בצפון איראן, חלקן בתוך נדן וחלקן מעוטרות בפאר, חרבות אלו מתוארכות לסוף התקופה הססאסנית ותחילת השלטון הערבי-מוסלמי, אורכן כמטר הן בעלות להב ישר וחסרות מגן ליד.
חרב נוספת נמצאת בנישאפור שבאיראן ומתוארכת למאה העשירית.
מדובר בחרב מעוקלת וייתכן והיא הייתה בשימוש נפוץ של החיילים הטורקים שהיו בשירות החליפות העבאסית.
בארסנל והתצוגה של ארמון טופקאפי מוצגות מספר חרבות בעלות להב ישר ורחב המיוחסות לנביא מוחמד עצמו ואחרות מיוחסות לראשוני מלוויו, התיארוך של החרבות מוטל בספק וכן ייחוסם וכן ברור כי חלקים מהחרב הוחלפו במרוצת הזמן, אך ייתכן שמדובר בחרבות שהיו בשימוש גייסות מוסלמים מוקדמים.
הסוגים הנפוצים הם: שאמשיר סוג של סימיטר הנפוץ במרכז אסיה ופרס, ובעל להב מעוקל בזווית של 5 עד 15 מעלות מבסיס החרב עד לקצה.
קיליג' חרב סימיטר הנפוצה באזורי המזרח התיכון וטורקיה.
נימחה חרב סימיטר הנפוצה באזורי צפון אפריקה ובעיקר במרוקו.
נשק חשוב בידי הלוחם הרגלי המוסלמי (וכל לוחם אחר במזרח התיכון) הייתה החנית או הרומח, נשק שנועד ללחימה פנים אל-פנים או להטלה בטרם הגיע השלב האחרון בלחימה שדרש ואפשר שימוש בחרב.
אורך הרומח נע בין 6 ל-7 מטרים.
ראשי החנית שבידי לוחמים מוסלמים היו בעלי להב ארוך ואפשרו התקפה בתנועות חיתוך מצד לצד, תנועות דקירה והטלה.
סוג אחר של חניתות הידוע בשם "חרבה" שימש בעיקר לצרכים טקסיים כסמל לסמכות השלטון.
יחידות קשתים ושימוש בקשת על ידי יחידות שונות נחשב לעמוד תווך בצבאות ערביים - בניגוד לצבאות אירופאים של התקופה בהם נחשב השימוש בחץ וקשת לעיסוק השמור למעמדות נחותים שלא היו מורשים להשתמש בחרב או חנית.
הצבאות המוסלמיים השתמשו בגרסאות שונות של קשת מורכבת, הקשת הערבית שהייתה קטנה יחסית והקשת הפרסית שהייתה כבדה ויעילה יותר, ראש החץ נוצק מברזל ובקצה השני של הקשת הותקנו נוצות לייצוב המעוף.
התיאורים האומנותיים המועטים ששרדו מציגים פרשים וחיילים רגלים המשתמשים בקשתות מורכבות הדומות בצורתן לקשת הססאסנית המתעקלת בחדות בקצה ויוצרת כמעיין S כפולה - צורה שאפיינה קשתות של צבאות מוסלמיים במשך מאות שנים, שהיו בעלי טווח יעיל של 180–240 מטר.
אשפת החצים הייתה עשוי מעור או עץ והחצים הונחו בה כשראש החץ פונה מטה.
בתקופת הח'ליפות היו רוב הקשתים חיילים רגלים אך עם כניסת הלוחמים הטורקים לשורות הצבאות המוסלמיים התהפכה המגמה וקשתים רכובים הפכו ליחידות המרכזיות בצבאות אלו.
הצבאות המוסלמיים הראשונים, תחילה תחת פיקודו של הנביא מוחמד ולאחר מכן בהנהגת ממשיכי דרכו, ועד לצבאות השושלת העבאסית התפתחו באופן מהיר ורציף מצבאות לא-סדירים בעלי כלי נשק ותורת לחימה פרימיטיבית, לצבאות מצוידים ומאומנים היטב.
הצבאות הראשונים לחמו ככל הנראה במבנים צפופים על מנת לתת הרגשת ביטחון ללוחמים המוסלמים שסבלו מנחיתות מספרית, מבנים אלו הושפעו ככל הנראה ממבנים ביזנטיים, דרשו מיומנות גבוהה ובהיעדר משמעת צבאית גבו קורבנות רבים.
חיילים רגלים השתמשו בחרבות קצרות יחסית וגם בקשתות.
סוסים היו כלי מלחמה יקר ערך, הפרשים עלו על הסוסים רק לפני הקרב ושימשו ככוח שמטרתו ניצול הצלחה כנגד כוחות אויב שאיבדו את אחידות המבנה או במנוסה.
עם הפריצה של הצבאות המוסלמיים שימשו גמלים להסעת חיילים רגלים אל שדה הקרב כך יכלו צבאות מוסלמים להתגבר על נחיתות מספרית ולהכות באויב בתנאים ומקומות נוחים למוסלמים ותוך שימוש בטקטיקות הפתעה.
בקרב הירמוך נאספו יחידות אסלאמיות-ערביות מכל קצות הלבנט והמזרח הקרוב, ובהן גדוד הפרשים תחת פיקודו הישיר של ח'אלד בן אל-וליד, ובו כ-3,000 לוחמים בסך הכול.
הפרשים הערבים השתמשו תחילה בגמלים, תוך שימוש באוכפים מיוחדים שאפשרו דהירה וירי בחץ וקשת.
אחד ממושגי היסוד הצבאיים המאפיינים את פריצת צבאות האסלאם הוא הראזי המציין את הלוחמים אשר נטלו חלק בראזייה, ומשמעותה פשיטות כנגד הכופרים, תחילה על ידי שבטים בעלי זהות דתית מוסלמית ששימשו בדרך כלל כשכירי חרב של שליט מקומי במלחמתו במדינות שכנות, במרבית המקרים לא מוסלמיות.
לאחר מכן הוצמד השם לטקטיקה של צבאות מוסלמים ולאחר מכן צבאות של האימפריה העות'מאנית - יחידות פשיטה מהירות שהתקיפו בעומק קווי האויב במטרה ליצור בלבול וכאוס ובמקביל לאסוף ביזה, ובעיקר מוצרי מזון, על מנת לקיים את הצבא המוסלמי ולמנוע אספקה מהאויב.
לשבטי הראזי הותר לשמור את שלל הביזה וראשיהם תוגמלו מעת לעת במשרות שלטוניות אזוריות.
בעיתות שלום ובהיעדר הכנסה משלל, התפתחו לא פעם עימותים בין השבטים לשלטונות.
השם מופיע לראשונה בהקשר זה בראשית המאה ה-9, באזור הגאוגרפי של איראן, אפגניסטן, פקיסטן, וטראנסאוקסאניה של ימינו.
ובהמשך הואדר ביטוי זה והפך לתואר כבוד השמור לאנשים אשר כיבדו את עצמם בביצוע פשיטות כנגד הכופרים, כשהביטוי הופך להיות חלק מהתואר של נסיכים מוסלמיים שונים כגון האמירים של אנטוליה.
במלחמות בין האימפריה הערבית לאימפריה הביזנטית, היוו שבטים אלו את עיקר הכוח הלוחם מול הביזנטים.
צבאות מוסלמיים בימי הביניים המוקדמים
חיל הרגלים היה עמוד השדרה בצבאות הח'ליפות של בית אומיה ולאחר מכן בצבא הח'ליפות של השושלת העבאסית, כאשר נלחמו רובם ללא שריון של ממש, למעט החיילים בשורות הקדמיות למול פני האויב.
ניתוח שנעשה על פי מקורות בני התקופה מעלה כי פציעות ברגליים מוזכרות באופן קבוע ובמספר אזכורים הגדול ולצידם אזכורים תכופים של תיאור פציעות מחיצים בפנים, בעוד שפציעות באזור הידיים והכתפיים מוזכרות לעיתים רחוקות יותר.
במקרה בו הצליח האויב לפרוץ את קווי ההגנה של חיילי הח'ליפות ירדו הפרשים מסוסיהם ולקחו חלק במאמץ להדוף את האויב כשהם נלחמים כחיל-רגלים כבד חמוש ברומח או בחניתות.
הע'למאן או גולמאן, (מופיע במחקר האקדמי Ghulām) הוא שם שניתן למעמד לוחמים מיוחד בתוך הצבא המוסלמי של הח'ליפות.
הם היו לוחמים מקצועיים ביחידות עילית שזכו לאימון ומעמד ייחודי בצבאות המוסלמיים, לוחמים אלו ידועים גם בשם ממלוכים.
מקורם של הע'למאן מאזורים בצפון הים השחור (שבטים טורקיים קיפצ'אקים ואחרים), הקווקז (בעיקר גאורגים וצ'רקסים) וממרכז אסיה - אליהם הצטרפו (בשלב מאוחר יותר) גם עריקים מונגולים, כורדים ואף יוונים ואירופאים אחרים, הם החלו את הקריירה הצבאית שלהם כילדים חטופים שהמשותף לכולם היה הרקע הלא מוסלמי שלהם ומעמדם הנמוך כעבדים קנויים.
והיוו את עוגן שלטונו כנגד קנוניות חצר מצד ערבים ופרסים.
הממלוכים הראשונים גויסו עוד בתקופת שלטונו של הח'ליף העבאסי אל-מעתצם.
הח'ליפים העבאסיים המשיכו לשמור על קיומן של יחידות ממלוכיות ורכשו בשבילן עבדים, לרוב ממוצא לא מוסלמי, בעיקר מהערבה האסייתית, אך גם ממזרח אירופה מאתיופיה מהמגרב ומהקווקז.
עם הזמן עלה כוחם של האליטות הלוחמות, הע'למאן צברו כוח פוליטי רב ולבסוף אף העזו להתמרד כנגד הח'ליפות ולתפוס את הכוח מאחרי הקלעים.
במהלך המאה השביעית, הביאה התפשטות האסלאם אל מחוץ לחצי האי ערב את הח'ליפות לכלל עימות חזיתי עם האימפריה הביזנטית.
ניצחונות ראשונים מול צבאות ביזנטיים הביאו לאבדן שטח אך לא לכניעה ביזנטית.
לצורך המשך העימות, ועל מנת להתמודד מול היתרון הביזנטי בלוחמה ימית, שליטה על קווי אספקה ויכולת של הנחתת כוחות מהים, החלו הערבים תחת פיקודו של מוּעַאוִיָה בֶּן אַבִּי סוּפְיָאן לבנות צי כשהם מסתמכים על ידע וטכנולוגיה של ערבים נוצרים, בעיקר מכנסיות שנרדפו על ידי הביזנטים ובהם מונופיזיטים, קופטים וסורים אורתודוקסים.
הערבים הנוצרים בנו את הספינות על פי ידע ומודלים ביזנטיים ושימשו כמלחים בעוד שלוחמים ערבים מוסלמים שימשו ככוח הצבאי על הספינות.
בסיסו של הצי המוסלמי נקבע בטריפולי (שבלבנון), בעכו, בצור ובאלכסנדריה, ואפשר את הניצחון הימי הראשון על הביזנטיים ב"מלחמת התרנים" (655) שערער את מאזן הכוחות בים התיכון.
ההצלחה דחפה את צבא הח'ליפות לתקוף את הביזנטים במאמץ מרוכז כנגד עיר הבירה הידוע גם כמצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול (678-674).
לפי ההיסטוריון תאופנס המוודה, בוצעה ההתקפה הערבית באופן שיטתי: בשנים 673-672 הבטיח לעצמו הצי הערבי בסיסים לאורך חופה של אסיה הקטנה.
הביזנטים, תחת הנהגתו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס הרביעי, הצליחו להשמיד את הצי הערבי בעזרת המצאה חדשה - האש היוונית, תערובת נפיצה של חומרים שיצרה אש קטלנית ששרפה את ספינות האויב.
מאידך הצליחו הערבים לכבוש את החוף הצפוני של אפריקה (תוניסיה ולוב) ולבסס בסיסי צי ששימשו לתקיפות שוד על איטליה ואפשרו מאוחר יותר את כיבוש סיציליה וספרד.
הערבים העתיקו תחילה את המבנה של ספינת משוטים או הגליאה הביזנטית הידועה גם בשם דְרוֹמוֹן.
הגליאה לא הייתה שונה בהרבה מספינות המשוטים של העת העתיקה, כלומר עיקר ההנעה נוצרה באמצעות המשוטים ולא המפרש.
הדרומונים הראשונים היו ספינות משוט חד-טוריות, חמושות באיל ניגוח ובחיילי צי; במרוצת הדורות הפכו לדו-טוריות, את איל הניגוח החליף חרטומן (Beak), מעין גשרון השתלטות בחרטום, והן שמו את מבטחן בלוחמת סיפונים ובירי כלי קלע ו"אש יוונית" ולא עוד בניגוח אוניות האויב.
את מלאכת החתירה על המשוטים ביצעו שבויי מלחמה ואסירים.
המוסלמים השתמשו גם בעבדים ולעיתים במתנדבים לתפקיד זה.
המוסלמים שינו את התוכנית הבסיסית והוסיפו מעיין מגדל מוגבה ששימש להטלת אבנים ואף יכול היה לשמש בסיס לכלי ארטילריה.
הסלג'וקים היוו כוח במזרח התיכון עד לפלישה המונגולית במאה ה-13. הסלג'וקים של רום, שישבו באסיה הקטנה המשיכו להיות כוח מקומי עד למאה ה-14.
השיטה, ששורשיה בהיסטוריה המוקדמת של האסלאם, עברה מספר שינויים עד לשיכלולה על ידי הבויהים.
הסלג'וקים אימצו את השיטה שבעיקרה הייתה תשלום לאדם, בדרך כלל אמיר (במשמעות של מפקד צבאי או אציל), על ידי מתן זכויות בקרקעות, זכויות אלו נתנו לאמיר את האפשרות לגבות תשלום קבוע אך ללא זכויות קניין או זכות שלטונית - בניגוד לשיטה הפיאודלית האירופאית.
אמירים במעמד גבוה יכלו לחלק לאמירים נחותים בדרגה שנמצאו תחת חסותם חלק מהאקטאע המקורית שהוענקה להם בתמורה לשירותים צבאיים וכוח אדם.
בתמורה לאקטאע סיפק האמיר שירותים צבאיים, בדרך כלל מספר מסוים של לוחמים שהיו לעיתים קרובות יחידות צבאיות של ממלוכים.
התפתחות הממלוכים כמעמד של אליטה צבאית הביא לכך שהאמירים הסלג'וקים נאלצו, החל מאמצע המאה ה-12, לתת מענקי אקטאע לקצינים הממלוכים הסלג'וקים.
הווזיר הגדול של מלכשאה הראשון, נזאם אל-מולכ, מציין בכתביו כי המספר הכולל של הצבא הסלג'וקי על כל יחידותיו הסדירות והלא-סדירות היה 400,000 חיילים.
מקורות אחרים מציינים כי הצבא הקבוע של מלכשאה מנה 46,000 פרשים ומספרם ירד ל-20,000 בעת עלייתו לשלטון של יורשו, ברקיארוק.
כך ניגף צבא סלג'וקי גדול מול כוח צבאי צלבני קטן במהלך השלבים האחרונים של המצור על אנטיוכיה, אירועים מסוג זה והפיצול המובנה בתוך המערכת הצבאית הסלג'וקי הקרינו אי יציבות אל המערכת הפוליטית ובסיכומו של דבר הביאו להתפרקות האימפריה.
בהיעדר הבטחה או סיכוי לאסוף שלל או שבויים הם היו עלולים לסגת מהלחימה או להימנע מלהגיע לשדה הקרב.
יחידות עזר נוספות כללו יחידות של כורדים משבטי ההרים של צפון-מערב איראן שמספרם בקרב מנזיקרט היה כ-10,000 לוחמים.
גם הם לחמו ביחידות בעלות שיוך שבטי, סבלו מחוסר ארגון ולחמו בעיקר על מנת להשיג שלל לאחר הקרב.
ככל שהתארכה המערכה הצבאית נטו יחידות אלו לחוסר שקט ולמרדנות.
מספרם של לוחמים אלו הלך ועלה בצבאות של בני שושלתו של האמיר הסלג'וקי עמאד א-דין זֶנגִי, ששלט בחלקים גדולים מסוריה ומצפון עיראק.
זנגי נחשב כאבי רעיון הג'יהאד נגד הצלבנים, ובאמצעותו הצליח ללכד את רוב מדינות הצפון למלחמה בהם, ולהשמיד את רוזנות אדסה.
בעת קרב חרן בו לחמו כוחות סלג'וקים מול כוחות צלבניים מהנסיכויות הצפוניות, מנה הצבא הסלג'וקי כ-10,000 איש, מתוכם 7,000 טורקמנים ו-3,000 בדואים, כורדים ולוחמים סלג'וקים.
בתקופה זו היו השבטים הטורקמנים בעלי קשר רופף לדת האסלאם ועיקר קשריהם היו על בסיס שבטי, עובדה שתרמה להבדלתם מהגוף הקבוע של הצבא.
הממלוכים היו הכוחות המועדפים בשדה הקרב.
המשמעת והנאמנות תמכו ביעילות של הכוחות, בעוד שפרשים קלים במיליציות הטורקמניות נזקקו לכחמישה סוסים במערכה על מנת לפתח טקטיקות של פגע-וברח, נזקקו הממלוכים למספר סוסים קטן יותר ומערכת לוגיסטית מצומצמת ולשאת שריון ונשק כבדים יותר.
יכולת זאת אפשרה ניהול מערכות לטווחים ארוכים ובתנאים קשים.
הלוחמים הממלוכים נשאו קשתות אך בניגוד ליחידות הטורקמנים הייתה הטקטיקה המועדפת עליהם ירי ממצב נייח ומתוך מבנה ולא ירי תוך כדי רכיבה.
הצבא הסלג'וקי החל מערכה במבנה שבו נעו יחידות של גששים וסיירים לפני הגוף המרכזי של הצבא, בראש צעדו יחידות חלוץ שבין היתר איתרו ואבטחו אתרים לחניה של צבא ואבטחו את שיירת המטען ועדרי בהמות המשא והסוסים שנעו בין היחידות הלוחמות לחיל החלוץ.
בניגוד לצבאות אירופאים, בדרך כלל לא נכלל משמר אחורי במערך.
במבנה זה הצבא סלג'וקי צעד כ-30 קילומטרים ביום.
בעת חניה נבנה מחנה בצורה מעוגלת, כשאוהל המנהיג במרכז, כאשר לעיתים חפרו הסלג'וקים תעלת מגן סביב המחנה ולעיתים נבנו מכשולים מכניים בצורת כידונים הפונים מהקרקע כלפי האויב על מנת לקדם התקפה על המחנה.
עמדות תצפית קדמיות הוקמו בנקודות שולטות ובמקרה שהאויב חנה בסמוך או בעת חניה בטריטוריה עוינת נותרו יחידות מחץ בכוננות כשהן פונות לכיוון ההתקפה המשוער.
בצעידה לקראת שדה הקרב השתמשו הסלג'וקים במבנה בו הובילו הפרשים לפני חיל הרגלים.
קרבות החלו בהתקפות של פגע וברח והטרדה שבוצעו על ידי הגדודים הטורקמנים במטרה להביא את האויב, בדרך כלל כוח צבאי בעל ניסיון מועט בלחימה מול פרשים-קשתים, עד שמערך הלחימה של האויב השתבש ועד לנקודה בה תקיפה מכרעת שבוצעה בדרך כלל על ידי יחידות הממלוכים סיימה את הקרב.
בהיעדר יכולת לממש את יכולתם של הטורקמנים לשבש את מערכי האויב השתמשו מפקדי הצבא הסלג'וקי במערכי התקפה מסודרים ובמידת הצורך במערכים של לוחמת מצור.
עליהם נוספו בין 10,000 ל-15,000 לוחמים סדירים למחצה מהמחוזות שנקראו למלחמה על ידי משרד המלחמה (דוואן אל גייש).
יחידות פרשים נוספות, בעיקר ממוצא כורדי, נקראו לשירות תמורת תשלום והגיעו לשדה הקרב עם סוסיהם ואיתם נשק ושריון ובדרך כלל בהמת משא ונושא כלים.
אספקת הצבא הייתה תחת אחריותו של קצין בכיר אך החיילים אמורים היו לדאוג לצורכי היום-יום, בדרך כלל תוך שימוש בשירותי סוחרים ואזרחים שליוו את הצבא עם שוק נייד (סוק אל אסכר).
מלווי מחנה נוספים כללו אנשי דת, משפטנים, פקידים, רופאים ומתורגמנים.
בנוסף לכוחות המגויסים כללו צבאות סלג'וקים יחידות של מתנדבים, שהמניע שלהם להצטרף ללחימה נבע בעיקר מאמונה דתית והרצון להילחם באויבי האמונה.
הפאטמים הייתה שושלת שליטים שיעים שהתקיימה מ-5 בינואר 909 עד 1171 ושלטה על אזורים שונים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, לרבות מצרים.
העילית השלטת השתייכה לענף האסמאעילי של השיעה.
הח'לפים הפאטמים היו גם אימאמים שיעים, והייתה להם חשיבות דתית בעיני המאמינים האסמאעילים.
הפאטמים נאבקו בח'ליפות האומיית של אל-אנדלוס, אך בעיקר בח'ליפות העבאסית הסונית שהייתה יריבתם האידאולוגית העיקרית, ועל רקע זה יש לראות את התקדמותם ממהדיה לעבר מצרים וממנה הלאה לתוך ארצות דמשק (סוריה של היום).
מסעותיהם הצבאיים ונוכחותם ביבשה וגם בים, עם אחד הציים החזקים בתולדות האסלאם, עד כיבוש הח'ליפות הפאטמית בתקופת צלאח א-דין.
החליפות הפאטימית ניהלה סדרת מערכות ועימותים כנגד ממלכת ירושלים הצלבנית שאף פלשה למצרים הפאטמית.
בשיא כוחו, במהלך המאה העשירית לספירה, מנה הצבא של החליפות הפאטמית לא יותר מ-50,000 חיילים, כולל חילות מצב במבצרים, מהם 4,000 חיילים רגלים מלאומים שונים, 3,000 פרשים, כוח מיוחד של 1,000 שומרי ראש אפריקאים שנשאו כלי נשק מוכספים, ו-500 שומרי ראש של הווזיר העליון.
מסע מלחמה משמעותי נוהל על ידי צבא של כ-10,000 חיילים סדירים ומספר אלפי חיילים לא-סדירים.
במהלך המאות ה-11 וה-12 חל צמצום בגודל הצבאות לאור אובדן הטריטוריות של צפון אפריקה והידלדלות מאגר המגויסים באזור אנטליה עם התפשטות האימפריה הסלג'וקית.
מגמה זו עודדה בניית צי משמעותי - אחד הגדולים והחשובים בעולם המוסלמי.
צי זה אפשר למפקדי הצבא לשלוח יחידות קטנות יחסית לנקודות בעלות חשיבות אסטרטגית במהירות ועל ידי כך לתת תשובה לבעיות צבאיות ביעילות.
בעת התקפה נע המבנה כגוף אחד ובעת הכושר יצאו יחידות מחץ להתעמת עם האויב, יחידות פרשים פעלו במקביל להגן על האגפים הפגיעים של מבני חיל הרגלים.
הציוד של החיילים הפאטמיים שיקף את המסורת הצבאית המוסלמית, מגנים גדולים יחסית בצורת עיגול או דלתון, החנית הייתה כלי הנשק העיקרי לקרב פנים אל פנים והחיילים נשאו גם חניתות, חרבות ערביות וקשתות מורכבות.
חייל הרגלים כלל יחידות גדולות של שכירי חרב דיילמיטים ממוצא איראני, אשר היו חמושים בעיקר בחנית הידועה בשם "זופין", שהייתה בעלת זוג להבים, אחד בכל קצה, גרזן ומגן גדול בצורת דלתון.
יחידות מיוחדות כללו לוחמים שהשתמשו בכלי תבערה, ומפקדי יחידות אלו היו חמושים בחרב מתעקלת בסגנון איראני או טורקי.
יחידות של חיילים שחורי-עור, חלקם עבדים ממוצא סודני וחלקם שכירי חרב מאתיופיה או נמיביה, היה ידועים בנאמנותם וגם בהופעה מרשימה, ותכונות אלו הביאו לכך שיחידות אלו שימשו כשומרי ראש ויחידות משמר בארמון.
הם היו חמושים ברומחים קצרים ולעיתים בחניתות.
הם לבשו בגדים מרופדים להגנה ונשאו מגנים גדולים מצופי עור.
ארמנים שימשו בתפקידי מפתח במערכת השלטון הפאטמית וגם בצבא הח'ליפות, ומערכת קשרים לא שגרתית זו החלה עם כיבוש הממלכה הארמנית על ידי האימפריה הביזנטית בתחילת המאה ה-11, אז הגיעו פליטים ארמנים ובהם חיילים וחברים באליטה הצבאית הארמנית למצרים.
מהלך זה התאפשר עם עלייתו לשלטון של הווזיר הארמני-מוסלמי באדר אל-ג'מאלי והמשיך במספרים גדולים יותר עם עלייתו לשלטון של בנו, אל-מלכ אלאפדל.
חיל הפרשים הפאטמי היה מורכב מיחידות שונות בדומה לחיל הרגלים, והבסיס נשען על פרשים מאזור לוב, ובנוסף על יחידות של פרשים ממוצא טורקי - ככל הנראה צאצאים בני-חורין של ממלוכים ואליהם נוספו פרשים ממלוכים ממוצא טורקי ששימשו כיחידות עילית.
החל מהמאה ה-11 היה רובו של חיל הפרשים הפאטמי חיל פרשים כבד, מצויד בשריון שרשראות עטוי בבגדי בד מעוטרים, שינוי זה גרם לכך שהרומח נזנח כנשק עיקרי והחרב תפסה את מקומו.
יחידות צבא הקבע בצבא הפאטמי ובעיקר יחידות הפרשים קיימו שגרת אימונים קבועה במחנות צבא ובתי ספר צבאיים שפעלו מסביב ולעיתים בתוך מרכזי שלטון וארמונות.
במרכזים אלו אומנו גם מתגייסים חדשים תחת פיקוד של קצין "אוסטד" , כלומר אדון או מורה.
החיילים למדו והתאמנו, בתקופה שנמשכה בין שלוש לשבע שנים, את השימוש בחץ-וקשת, לחימה ושימוש ברומח וחרב ואת אמנות הרכיבה על סוס, ובמקביל נלמדו כישורי פיקוד ואדמיניסטרציה.
במאה ה-11 נכנסה הח'ליפות לסדרת עימותים עם ממלכת ירושלים הצלבנית, אשר חשפו את חולשות הצבא הפאטמי וכפו על המערכת לבצע שינויים מהותיים.
כך נזנחו לימודי האדמיניסטרציה והדגש הושם על אימונים צבאיים אינטנסיביים, הפאטמים פעלו להגדלת היקף הכוחות ולצורך כך פתחו שבעה מרכזי אימון נוספים בהם התאמנו 3,000 מגויסים חדשים - בניהם של חיילים ותיקים ששירתו בצבא הפאטמי.
בסיכומו של התהליך נוספו לצבא שני גדודי פרשים של כ-5,000 לוחמים בסך הכול.
הפאטמים שילמו אחת לחודש במזומן לחלק מיחידות הצבא, ויחידות אחרות מומנו על ידי מערכת האקטא - תהליך שהלך והתעצם בסוף התקופה במהלך המאה ה-12. שטחי האקטאע אותרו וחולקו על ידי יחידה מנהלי מיוחדת במשרד הביטחון הפאטמי, ומענקי אקטאע גדולים נמסרו בדרך כלל לראשי שבטים שבתמורה התחייבו להעמיד לרשות הח'ליפות גייסות.
מענקי אקטאע קטנים יותר, לעיתים על סף המדבר, נמסרו לשבטים בדואים.
הח'ליפות הפאטמית סבלה במהלך המאה ה-11 מסדרת אסונות טבע, ובראשם מגפות שהביאו לתמותה גבוהה וצניחה במספר הנתינים, רבים מבעלי האקטאע נאלצו לעבד את האדמה במו ידיהם וחדלו מלשמש כחיילים.
המשבר הוביל את הממשל לצעדים נואשים של העלאת מיסים, כספים שבחלקם נועדו לממן את הצבא, ואי יציבות כלכלית ופגיעה בשכר החיילים הובילו למרידות תכופות בשורות הצבא וערערו את יציבות השלטון.
בצבא היו ארבע דרגות של קצונה (קאיד - قائد) ושלוש דרגות בכירות של אמיר, כל דרגה עם מדים ייחודיים לה.
בראש הפירמידה ניצב ה"אמיר אל-גייש" - מפקד העליון של הצבא (امير الجيوش).
אדם זה היה ממונה לפני המאה ה-11 גם על חילות המצב הפאטמיים בסוריה ולאחר שהסלג'וקים תפסו את דמשק נותרו חילות המצב בערי הנמל הפאטמיות תחת פיקודו, החשובה שבהן הייתה אשקלון שהייתה נמל בעל חשיבות אסטרטגית וכונתה על ידי המוסלמים "ארוסתה של סוריה.
הצבא הפאטמי פעל במבנים דומים לצבא הסלג'וקי, יחידות סיור פעלו לפני הגוף העיקרי.
שיירת המשא הורכבה מגמלים ופרדות.
הצלחה חלקית מאוד נרשמה גם בביצוע המשימה לעצור את התקדמות הגדודים הצלבניים ולחסום את נתיבי האספקה הימיים שהזינו את הצבא הצלבני בגייסות ואספקה מאירופה.
הצי המשיך להוות אחת מהיחידות העיקריות והחשובות בצבא הח'ליפות עד לסופה בשנת 1169. במהלך המאבק בין הח'ליפות לצבא ממלכת ירושלים הועלתה עיר הבירה פוסטאט (קהיר המודרנית) באש ואיתה בער גם חלקו הגדול של הצי וכן מחסני הנשק.
בתקופת השלטון הפאטמי באיפריקיה (שטחי תוניסיה ולוב של ימינו) במאה ה-10 עגן הצי בעיר הבירה מהדיה ובנמל טריפולי.
נמל אסטרטגי נוסף היה בפלרמו שבסיציליה.
היסטוריונים מוסלמים בני התקופה, אל-מקריזי ואבן ח'לדון, מתארים בהגזמה גדולה צי ענק המונה 600 ואפילו 900 ספינות קרב, הגזמה שניתן לייחס למוניטין האגדתי שמיוחס על ידי בני דורות מאוחרים לצי הפאטמי ששלט בים התיכון.
מאידך, המקור ההיסטורי היחיד המתייחס לבניית ספינות עבור הצי הפאטמי מציין את הקשיים בהשגת חומרי גלם ובעיקר עץ שיובא מסיציליה ואף מהודו.
על פי רשימת שבויים שנתפסו בפשיטה ביזנטית על העיר המצרית רשיד בשנת 920 ניתן לשחזר את מבנה כוח אדם בצי הפאטמי כדלקמן: המלחים כאנשי הצוות של האוניות גויסו בסיציליה ובערי נמל לאורך החופים המזרחיים של הים התיכון.
הלוחמים שתפקידם היה לתקוף ולהתגונן מתקיפות אוניות אויב היו בעיקר ממוצא ברברי משבט הקוטמה שהיו בסיס הכוח של השלטון הפאטימי ויחידות של סודאנים שחורי עור שגויסו ביחידות הומוגניות אל תוך הצבא הפאטמי.
מחקר שנעשה על ידי הפרופסור יעקב לב מאוניברסיטת בר-אילן מנתח נתונים אלו ומאיר את הסיבות ליעילות המוגבלת של הצי הפאטמי: הגייסות הברברים שהיו נאמנים לח'ליפות היו לא מנוסים ולא יעילים בלוחמה ימית.
הצוותים שגויסו לצי היו בדרך כלל ממעמדות נמוכים, והצי נחשב ליחידה נחותה והשירות בו לאסון.
הצוותים הושלמו על ידי גיוס בכפייה מקרב אוכלוסיות כבושות שנאמנותם לח'ליפות ונכונותם להילחם עבורה היו מוטלות בספק.
בנוסף לבעיות כוח אדם הגבילו גורמים נוספים את יעילות הצי הפאטמי: מחסור מתמשך בחומרי גלם הדרוש לתמוך בתפקוד ארוך טווח של הצי, מגבלות טכנולוגיות שהעצימו את התלות בתנאי מזג אוויר וזרמים בים התיכון.
גורמים אלו הביאו לתלות מוחלטת של הצי בנמלים בטוחים לאורך חופי הלבנט, בהצטמצם מספר הנמלים שבידי הפאטמים ובני בריתם כך גם הצטמצמה יעילות הצי.
המפקד הראשי של הצי החזיק בדרגת אמיר אל-בחר "מפקד הים" , תואר שממנו התגלגלה המלה אדמירל המציינת דרגת קצונה בכירה בציים בעולם.
בגלל מגבלות הגליאה הייתה הלחימה הימית של התקופה מוגבלת לתקופה שבין מאי לספטמבר בהן הים התיכון שקט יחסית, והתנהלה לאורך החופים בלבד ולא בים הפתוח.
היכולת ההתקפית המוגבלת של הספינות הכתיב טקטיקות זהירות שהכתיבו מהלכים שמטרתם הראשונית הייתה לשמור על שלמות הספינות, הצי נשלח לקרב כאשר ניתן היה להבטיח עדיפות מספרית ושימוש בגורם הפתעה.
הקרב החל מטווחים שאפשרו ירי בחצים ואבני קלע, כידונים ולבסוף אש יוונית.
הציים חתרו אחד אל השני מתוך מטרה להרוג את אנשי הצוות של ספינות האויב ולהשלים את המהלך בעליה על סיפון אונייתו.
מהלך זה - תפיסת אוניות האויב, הכריע בסופו של דבר את הניצחון בקרב.
השושלת האיובית, איחדה את המזרח התיכון הערבי-מוסלמי ואת המשאבים של הצבאות השונים.
במצריים הסתיים שלטון הפאטמיים והיא הפכה למרכז שלטוני וצבאי של האיובים, שצבאם היה כוח מורכב שגויס ונבנה מחדש לפני קרב או מערכה על פי הצרכים.
בראש הפירמידה עמדו הממלוכים וחיילים מיחידות המשמר של הסולטן, הממלוכים של הנסיכים והאמירים ומתחתיהם יחידות אזוריות, שכירי חרב, ויחידות נוספות.
את עמוד השדרה של הצבא האיובי תפסו יחידות הפרשים המאומנות והאמינות של הממלוכים, יחידות הפרשים הבדואים ששירתו בצבא הפאטמי ויחידות הפרשים הטורקמנים של הסלג'וקים נדחקו למעמד משני כיחידות תומכות, שתפקידן מוגבל בשדה הקרב.
כלי הנשק העיקרי של הפרשים הממלוכים היה החץ וקשת והם התמחו בתנועה מהירה כשהם יורים תוך כדי רכיבה, סגנון לחימה זה שהכתיב זהירות בהתקפה שאב את ההשראה הטקטית מגדודי הממלוכים ששירתו את הצבא הסלג'וקי.
הצבא האיובי היה מושא למחקר מדעי מקיף בזכות המקורות הראשוניים הרבים יחסית.
מחקרים אלו מצביעים כי בתחילה מנה צבאו של סאלח א-דין כ-500 ממלוכים באסכר אישי ו-3,000 איש ביחידות נלוות של פרשים טורקמנים, בשנת 1169 היו תחת פיקודו 9,000 חיילים סדירים נוספים.
בשנת 1171 סקרו שגרירים צלבניים וביזנטיים את הצבא האיובי וציינו 174 יחידות
פרשים, בעוד 20 נוספות לא נסקרו וככל הנראה מילאו משימות שוטפות.
מידע זה מוסיף כ-4,000 פרשים סדירים בסדר הכוחות האיובי וכ-700 פרשים משבטים מקומיים.
מספרים אלו השתנו כאשר פירקו האיובים את יחידות הצבא הפאטמי.
היחידות האיוביות מאזורים אחרים בשליטה איובית היו קטנים יותר ועל פי הערכה גייסה דמשק גייסה כ-1,000 חיילים, אמירויות אחרות בסוריה הוסיפו כ-2,500 חיילים, ומוסול והג'זירה בין 2,000 ל-4,000 חיילים.
מספרים אלה כוללים את חילות המצב וגם בעת מסע צבאי משמעותי מחוץ לגבולות הסולטנות היה מחצית ממצבת הכוחות נותרת מחוץ למצבת הלוחמים הפעילים.
כך היה הצבא המוסלמי בעת הקרב המכריע של קרני חיטין מורכב בעיקר מפרשים קלים ומצבתו הייתה כ-12,000 חיילים ולא יותר מ-18,000.
הלוחמים הממלוכים לבשו חליפות שריון והיו חמושים היטב, על פי הצרכים הטקטיים.
הגדודים המובחרים השתמשו בשריון מורכב שכלל לוחות שריון המחוברים אחד אל השני והגן על הגוף, הזרועות והירכיים שמשקלו כ-10 קילוגרם, מתחתיו נלבשו בגדי בד בדרך כלל עם עיטורים ומתחתיו "חולצה" של שריון שרשראות במשקל של כ-10 קילוגרם.
פרשים אחרים השתמשו בשריון קשקשים או שריון שרשראות פשוט.
הסוסים זכו להגנה חלקית על ידי לוחות שריון שהגנו על הראש וגוף הסוס.
הקשת העיקרית בשימוש הייתה קשת ערבית מורכבת אך גם קשת מוצלבת.
על פי הצורך יכול היה לוחם ממלוכי לרדת מסוסו על מנת לירות חיצים בריכוז ודיוק, אם הלוחם איבד את היכולת להילחם מגב הסוס הוא היה ממשיך להילחם לעיתים תוך שימוש בקשת ולבסוף בקרב פנים אל פנים בחרב.
תורת לחימה זו משתקפת בספרים שנכתבו בתקופה על ידי הוגי דעות צבאיים מוסלמים ולאחר מכן בתקופת האימפריה הממלוכית.
הממלוכים תקפו את אויביהם בגלים ונסוגו לפני המתקפה הבאה כשנסיגתם מאובטחת על ידי יחידות עילית כבדות שריון.
טקטיקה זו הייתה פיתוח של טקטיקה ערבית מוקדמת שהתבססה על טקטיקה ביזנטית, שגרסה הפעלת פרשים-קשתים במשימות מחץ.
יחידות פרשים אחרות בצבא האיובי חולקו על פי אזורי מוצא והיו בעלות מאפיינים ייחודיים.
מספר רב של פרשים כבדים גויסו מאזור הג'זירה (מסופוטמיה עילית), אזור בשטחה של סוריה, המצוי בין הפרת והחידקל שהתמחו בשיטות לחימה של השבטים הטורקמנים.
יחידות פרשים אחרות ממוצא כורדי גויסו מקרב לוחמים מקצועיים, הם היו חמושים בחניתות וחרבות ארוכות ולבשו חליפות שריון מלאות ובידם החזיקו מגנים קמורים גדולים מצופים עור ובניגוד לממלוכים לא השתמשו בקשת ככלי נשק עיקרי.
חידות הפרשים הקלים היו מועטות יותר ומשקלן בתמרונים ובקרבות היה בעל חשיבות פחותה, היחידות שימשו לצורכי תמרונים מהירים - פשיטות אל תוך שטחי אויב, תקיפה והחזקה של מוצבי חוץ מבודדים וביצוע מארבי פתע.
מקורות היסטוריים צלבניים מתארים לוחמים אלו כמי שנלחמו ללא שריון כלל מאחר שהאמינו שאין אפשרות להימלט מגורל ומיום המוות שנקבע מראש.
יחידות אלו היו חמושות בחץ וקשת וניהלו קרבות פנים אל פנים עם אלות, רומחים עשוים מוטות במבוק ופגיונות.
מקומו של חייל הרגלים בצבא האיובי נקבע על פי המהלך המתוכנן ומטרות המערכה הצבאית, אך בכל מקרה מדובר בזרוע חשובה של הצבא.
משעבר הצבא האיובי למתקפה כנגד המדינות הצלבניות הושם הדגש מקרבות תנועה ותמרון למערכות מצור בהם היה לחיל הרגלים מקום חשוב הן במצור והן בקרבות עם חיל המצב של האויב.
חיל הרגלים כלל יחידות ממדינות שונות באימפריה האיובית - מיליציות מערים סוריות היו מקור חשוב לגיוס חיילים רגלים, ויחידות אחרות התמחו בלוחמה בתנאים מיוחדים - כך למשל גדודים של חפרים מהעיר חלב התמחו בלחימת מצור וכריית מנהרות ויחידות של קשתים החמושים בקשת מוצלבת.
לוחמים ממלוכים צעירים ובדרגה נמוכה איישו כחלק ממערכת האימונים שלהם גדודים של חיל רגלים.
במהלך קרב פנים-אל פנים צעדו גדודי הרגלים קדימה אל מחוץ למבנה והתייצבו בשורות לפני יחידות הפרשים ומאחרי "קיר מגן" של מגנים גדולים.
החימוש, השריון וטקטיקות הלחימה שנגזרו מגורמים אלו היו שונים ומגוונים, חלק מהיחידות האיוביות היו אלמנטים מהצבא הפאטמי שעברו לשרת תחת האדונים האיוביים ללא שינוי בהרכב הכוחות, חייל רגלים כבד שריון ופרשים שנלחמו ללא סוסיהם.
כלי הנשק כללו חרבות ישרות להב ופגיונות, גרזני קרב רחבי להב, אלות, כידוני הטלה וקשתות מוצלבות וגם אמצעי תבערה הניתנים לשיגור או הטלה -תרכובות בעירה נפיצות בסגנון האש היוונית.
החיילים נשאו מגינים עגולים גדולים או מגינים מצופי עור בגדלים שונים, שבעת הצורך שימשו לבניית מחסה ואיפשרו לחימה מאחרי מחסה בסגנון לוחמת-חפירות.
תקצוב ותשלום לגייסות האיוביים היה חלק ממערכת כלכלית מורכבת.
חלק מהיחידות הצבאיות קיבל תשלום במזומן עבור השירות: היחידות הממלוכיות, הפרשים הכורדים והיחידות של החיילים הטורקים קיבלו תשלום בתעריף הגבוה ביותר.
יחידות של חיילים בדואים ויחידות של הסולטנות הפאטימית לשעבר קיבלו מחצית מסכום זה, יחידות צי כרבע הסכום הגבוה ויחידות תמיכה ערביות כשמינית.
יחידות אחרות קיבלו תשלום או תמורה על ידי מערכת האקטאע.
האיובים שיכללו את השיטה הפאטמית הבסיסית, במערכת הצבאית של אימפריה האיובית ניתנו ונקראו מענקי האקטאע על פי מספר החיילים אותם התחייב האמיר לספק (אקטאע של 10, אקטאע של 20 וכדומה), האמירים קיבלו שני אקטאע: אחד לאחזקת הכוחות הצבאיים (לעיתים קרוי חובז) ואקטאע נוסף לצרכיו האישיים.
מענקי עקטאע מימנו יחידות כגון הצי וצוותי האניות.
החיילים הסדירים לא נשאו נשק במהלך היום-יום וכלי הנשק הועברו לידיהם במרוכז ממחסנים במהלך ההכנות למערכה.
באותו זמן הועברו לידי החיילים סכומי כסף שנקבעו מראש על מנת לממן את צורכיהם, שריון כבד היה חלק מהמטען של הצבא והחיילים קיבלו אותו רק לפני הקרב ממש.
בעת מערכות ארוכות במיוחד - אירועים שנמשכו יותר מעונת שנה אחת, הופעלה מערכת רוטציה מורכבת ויקרה שחילקה את העומס בין הצבאות החונים במצרים לצבאות סוריה והג'זירה, כך שניתן יהיה לקיים את הנוכחות הצבאית בשדות הקרב או בשטחי היערכות לכל אורך התקופה.
הסולטנות האיובית שנוסדה על ידי צלאח א-דין במצרים הפכה עם מותו לפסיפס של נסיכויות שהשלטון בהן נסמך במידה הולכת ומעמיקה ביחידות הפרשים הממלוכים שלמרות חלקן הקטן יחסית בתוך הצבאות האיוביים והמוסלמיים היו בעלי מעמד והשפעה הולכת וגוברת.
משהלכו וגברו המתחים בתוך הסולטנות האיובית - מאבקי כוח בלתי מתפשרים מבפנים ולחצים אדירים מצד צלבנים ומונגולים מבחוץ התפרקה הסולטנות, תחילה תפסו הממלוכים המצריים את השלטון מידי אחרון האיובים במצרים ולאחר מכן בסדרת קרבות לאורך המזרח התיכון תפסו את השלטון בשאר חלקי המזרח התיכון.
היחידות הוותיקות של הצבא האיובי נותרו כבסיס הפירמידה של הצבא הממלוכי בעוד יחידות פרשים ממלוכיות נותרו כעלית הצבא ושכבה שלטונית.
המרכיב הלטוני הייחודי לאימפריה הממלוכית היה הקיטוב הייחודי של החברה, שכבה גדולה של אזרחים נשלטה על ידי שכבת אליטה של מי שהיו חיילים-עבדים רובם המכריע ממוצא טורקי-קווקזי.
הממלוכים כפו על עצמם תהליך שבו תנאי הקבלה למערכת הייתה פתוחה אך ורק לאלו שבמקור היו לא-מוסלמים ממוצא קווקזי שעברו תהליך של שעבוד והמרה לאסלאם קיבלו אימונים צבאים שבסופם הם הפכו לבני-חורין, רק אלו שעברו תהליך זה יכלו להיכנס ולהכלל במערכת השלטון ולחלוק את הפריווילגיות הפוליטיות והכלכליות.
הפרשים הממלוכים התנהלו על פי קוד הידוע בשם פורוסייה (فروسية) קוד פרשים המקביל לקוד האבירות האירופאי.
הקוד העלה לדרגת אמנות והגדיר את המלחמה כעיסוק אציל, הקוד היה מבוסס על 3 קטגוריות בסיסיות - החיים כפרש שכללו אמנות רכיבה אבל גם את רזי הטיפול בסוס, אמנות הלחימה בראש ובראשונה כקשת-רוכב ושליטה ברומח ובחרב.
בחיי היום יום עסק הפרש בצייד, טיפול בסוסים והתעמק בטקטיקה ואסטרטגיה ובמשחקים כגון שחמט.
הפורוסייה התבססה וקידמה ספרות ענפה חלקה נכתבה על ידי הוגי-דעות צבאיים בעלי חינוך במערכת הממלוכית.
עם התפתחות החברה הממלוכית כאליטה צבאית שלטת התרחב הקוד והפך לאתוס של המהות הלוחם האיסלמי.
היא התבססה על ייבוא מתמיד של כוח אדם מחוץ לעולם האסלאם מאחר שעל פי המחשבה שבבסיסה נוצרה השיטה לוחמים שנולדו מנותקים מציווילזציה של ערי האסלאם יוכלו לשמש כחומר גלם לגייסות עילית, כך היו צבאות האימפריה הממלוכית לא היו גדולים ומספר החיילים הממלוכים המקצועיים היה קטן גם בתוך הצבא של האימפריה.
הממלוכים הצעירים הגיעו אל בתי הספר המיוחדים בהיותם בגיל צעיר, התקופה של ההכשרה והאימון של הלוחם הממלוכי הייתה בעלת חשיבות מכרעת הן ללוחם והן עבור המערכת הצבאית הממלוכית.
בתקופה זו הוא התבגר, התאסלם ולמד את אמנות הלחימה ובמקביל נקשרו הקשרים המשמעותיים ביותר מחד הקשר עם האדון שקנה אותו ובתום התקופה ישחרר אותו ומאידך עם הממלוכים האחרים שנרכשו על ידי האדון ואיתם עתיד לעשות דרך ארוכה.
על פי ההיסטוריונים המוסלמיים אל-מקריזי ואבן ח'לדון האימון הממלוכי כלל 2 שלבים תחילה אימון עיוני שכלל לימודי דת ולאחר מכן אימונים צבאיים מפרכים.
בשלב הראשון היה הממלוכ תחת פיקוחו של חכם-הלכה או מורה שלימד את הממלוכים המתחילים את הקוראן עקרונות השריעה והתפילות וגם כתיבה וקריאה ועקרונות המשפט המוסלמי, משהגיעו הממלוכים הצעירים לבגרות הם החלו אימונים בנשק ואימונים כיחידות צבאיות על בסיס הפורוסיה.
בתי הספר הצבאיים נקראו טבקה (בית ספר צבאי) ומושג זה כלל גם את בית הספר וגם את מקום מגורי הממלוכים.
בתי הספר היו פזורים ברחבי האימפריה וחשיבותם עלתה ככל שקרובים היו לקהיר, גם האמירים ניהלו בתי ספר צבאיים לממלוכים אך היו ככל הנראה נחותים ברמתם מבתי הספר הסולטניים.
בטבקה קיבל הטירון הממלוכי חינוך נוקשה וקפדני תחת פיקוחם של סריסים
שהפקדתם על הממלוכים הצעירים נבעה בין היתר מהצורך למנוע הטרדות והצקות מפני החיילים והאמירים המבוגרים.
בראש פירמידת הסריסים עמד מי שנשא בתואר "ראש הממלוכים הסולטניים" (מקִדםָ אל מאליךָ אל סְלטאִניה) הוא פיקד על הסריסים שנשאו בתפקיד "ראש הטבקה" (מקִדםָ אל-טבקה), ואלו פיקדו על הסריסים שעסקו באימון וחינוך הטירונים.
תקופת הכשרתם של הממלוכים נמשכה מספר שנים, במסגרת החינוך הקפדני דאגו הסולטאנים והאמירים כי תקופת ההכשרה תהיה עד הגיע הטירונים לגיל בגרות מלאה.
לאחר שחרורם החלו הממלוכים הצעירים את הקריירה הצבאית שלהם כחיילים פשוטים והתקדמותם בשורות הצבא הממלוכי הייתה תלויה בכישוריהם הצבאיים הן במגרש האימונים אבל בעיקר בשדה הקרב וגם שיוך אתני, קשרים עם האמירים הממלוכים וקשרים משפחתיים.
על מנת להתקדם אל הדרגות והמשרות הבכירות ביותר היה על הממלוכ גם להשתייך לשכבת הממלוכים השלטת.
עמוד השדרה של הצבא היה מורכב מפרשים ממלוכים ממשמר הסולטן (אל ממליכ אל סולטניה), פרשים ממלוכים של האמירים (ממליכ אל אומרה) ופרשים מקצועיים חופשיים מיחידות הח'לקה, שמספרם היה הגדול ביותר.