tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1868 נבחר וילץ לבית הנבחרים של לואיזיאנה, ולמועצת החינוך של ניו אורלינס.
ב-1872 הוא נבחר כראש עיריית ניו אורלינס, אך הוא לא יכול היה להיכנס לתפקידו עד ינואר 1873 בשל סירובו של ראש העיר המכהן הרפובליקני לפנות את מקומו.
לאחר שירותו במשך שנתיים כראש העיר, נבחר וילץ שוב לבית הנבחרים והיה ליושב הראש שלו, וב-1876 נבחר כסגן מושל המדינה.
עם קבלת חוקת לואיזיאנה החדשה של 1879, קוצרה תקופת כהונתו של המושל המכהן פרנסיס ניקולס בשנה, ונמשכה שלוש שנים.
באותה שנה התקיימו הבחירות, ווילץ הביס בהן בקלות את יריבו הרפובליקני.
תקופת כהונתו של וילץ כמושל הייתה רוויה בשחיתות.
הלוטו המושחת של לואיזיאנה המשיך להשפיע על בית המחוקקים.
גזבר המדינה אדוארד ברק מעל בכספי המדינה בעוד שבתי הספר הציבוריים הוזנחו, ושלילת זכות ההצבעה של האפרו-אמריקאים המשיכה.
לואיס וילץ נפטר בעת כהונתו בניו אורלינס ב-16 באוקטובר 1881. הוא נטמן בבית הקברות סנט לואיס מספר 1 שבעיר.
סגנו, סמואל מקאנרי, הושבע במקומו.
לואיס הרולד גריי היה פיזיקאי בריטי שעסק בעיקר בחקר השפעתה של קרינה מייננת על מערכות ביולוגיות.
הוא היה אחד ממייסדי תחום הרדוביולוגיה, ובין הישגיו הרבים נמנית הגדרת יחידת מידה למנת קרינה נספגת – יחידה שקיבלה לימים את שמו ונהפכה ליחידת SI רשמית, ה"גריי".
גריי נולד בריצ'מונד שעל התמזה שבלונדון, הממלכה המאוחדת, בנם היחיד של הארי גריי ואיימי בואן.
בשנת 1933 מונה גריי לפיזיקאי בבית החולים מאונט ורנון בלונדון.
בשנת 1936 פיתח את משוואת בראג–גריי, שהיוותה את הבסיס לשיטת יוניזציית חללים למדידת אנרגיה של קרני גמא.
בשנת 1937 בנה בבית החולים מאונט ורנון אחד מהגנרטורים של נייטרונים הראשונים.
בשנת 1938 החל לחקור את השפעותיהם הביולוגיות של הנייטרונים באמצעות הגנרטור.
בשנת 1940 פיתח את מושג "היעילות הביולוגית היחסית" (RBE) של מינוני קרינה מנייטרונים.
בשנת 1952 החל לחקור את השפעת הקרינה על תאים בתוך גידול היפוקסי וכן את השימוש בחמצן היפרברי בטיפול רפואי.
בשנת 1953, ייסד אוליבר סקוט את יחידת המחקר הרדוביולוגי מטעם "הקמפיין למלחמה בסרטן של האימפריה הבריטית", בראשה עמד גריי.
יחידה זו הפכה בשנת 1970 ל"מעבדת גריי", ולאחר מכן ל"מכון גריי לחקר הסרטן".
בין השנים 1953–1960, תחת ניהולו של גריי, פיתח ג'ק בואג את טכניקת רדיאוליזה פולסית (pulse radiolysis).
בשנת 1962, אד הארט ממעבדות ארגון ושותפו למחקר ג'ק בואג גילו את האלקטרון המומס באמצעות רדיאוליזה פולסית במעבדת גריי – תגלית שפתחה תחום מחקר חדש ומשמעותי בהבנת השפעת הקרינה על רקמות ביולוגיות, ובפרט בטיפול במחלת הסרטן.
לואיס טרזיוון ויגפול היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כסנאטור של הקונפדרציה מטעם טקסס בין השנים 1862–1865. הוא נמנה עם קבוצת מנהיגי ההיפרדות הקיצוניים שכונו "אוכלי האש" (Fire-Eaters), שתמכו בשימור ובהרחבת החברה החקלאית האריסטוקרטית שהתבססה על עבדות.
בראשית מלחמת האזרחים האמריקאית שירת זמן קצר כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה, בראש "חטיבת טקסס", לפני שעבר לתפקידו בסנאט של הקונפדרציה.
ויגפול נודע בשל נאומיו החדים, שתייתו המרובה, אופיו הלוחמני ותחושת הכבוד האישית הגבוהה שלו, שהפכו אותו לדמות פוליטית בולטת בזמנו.
הוא היה גם בעל עבדים.
ויגפול נולד ב-21 באפריל 1816 במטע סמוך לאדג'פילד שבקרוליינה הדרומית, ללוי דוראנט ולאליזה תומסון ויגפול.
אביו, שהיה סוחר מצליח בצ'ארלסטון, עבר לאדג'פילד ונפטר ב־1818. אמו, ממוצא הוגנוטי צרפתי, נפטרה כשוויגפול היה בן 13. שניים מאחיו מתו צעירים – האחד בדו-קרב, ואחר היה לבישוף בכנסייה האפיסקופלית.
לאחר שלמד אצל אפוטרופוס פרטי, למד שנה באקדמיה הצבאית Rice Creek Springs ליד קולומביה שבקרוליינה הדרומית, ולאחר מכן באוניברסיטת וירג'יניה.
כבר שם הסתכסך עם סטודנט אחר והזמין אותו לדו-קרב – הראשון מבין רבים שיבואו.
בשנת 1836 עבר לקולג' של קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית), שם התעניין במשפטים וכתב מאמרים על זכויות סטודנטים, אך בילה את רוב זמנו בפונדקים.
הוא אף נטש את הלימודים לשלושה חודשים כדי להילחם במלחמת הסמינולים השנייה בפלורידה, שבה הגיע לדרגת לוטננט במיליציה.
ב־1839 חזר ויגפול לאדג'פילד וירש את משרד עורכי הדין של אחיו.
הוא בזבז את ירושתו, התמכר להימורים ולשתייה, ונקלע לחובות.
בשנת 1841 נשא את בת דודתו שרלוט קרוס, בתו של עורך דין בולט מצ'ארלסטון, ונולדו להם שלוש בנות.
ויגפול היה מעורב בעימותים אלימים כבר מתחילת דרכו הפוליטית.
בבחירות לתפקיד מושל קרוליינה הדרומית ב־1840 הסתכסך עם הפוליטיקאי ג'יימס הנרי המונד, דבר שהוביל לשורה של תגרות ודו-קרבים.
באחד מהם, באי בנהר סוואנה, נפצע קשה מירי בשתי רגליו מידי (לימים חבר קונגרס).
האירועים הללו חיסלו את משרד עריכת הדין שלו והותירו אותו בחובות.
ב־1848, לאחר שחייו בקרוליינה הדרומית נהרסו, עבר לטקסס בעזרת בן דודו, מושל קרוליינה הדרומית לשעבר .
ויגפול הצטרף למשרד עורכי דין בנאקוגדוצ'ס, טקסס, ולאחר מכן השתקע במרשל.
הוא חזר לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של טקסס, שם כיהן בין השנים 1849–1850 ולסנאט של טקסס, שם כיהן בין השנים 1857–1860. הוא היה יריב חריף של סם יוסטון, אותו האשים בבגידה בדרום ובשאיפות נשיאותיות.
הוא הוביל את ההתנגדות למפלגת שאינם יודעים דבר (Know-Nothings) והפך לדמות בולטת במחנה הדרומי הקיצוני, במיוחד לאחר פשיטת ג'ון בראון על הארפר'ס פרי.
ב־1859 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם טקסס, לאחר מותו של הסנאטור ג'יימס פינקני הנדרסון.
הוא כיהן בתפקיד עד מרץ 1861, אז פרשה טקסס מהאיחוד.
ביולי אותה שנה סולק רשמית מן הסנאט בשל תמיכתו במרד.
במקביל כיהן כנציג מטעם טקסס בקונגרס הזמני של הקונפדרציה, שם היה תומך נלהב בזכויות המדינות ובמאבק הצבאי.
במהלך שהותו בוושינגטון ריגל אחר הכנות הצפון למלחמה, רכש נשק עבור הדרום ואף גייס חיילים בבולטימור.
עם פרוץ המלחמה היה ויגפול בין התומכים בתקיפה על פורט סאמטר כדי לגרור מדינות נוספות לצד הקונפדרציה.
במהלך המצור על המבצר הוא חתר לבדו בסירה למבצר ודיווח כי קיבל את כניעתו של מפקדו, מייג'ור רוברט אנדרסון – אף שלא היה מוסמך לכך.
הסיפור התפרסם והפך אותו למפורסם, אך גם יצר מבוכה.
בהמשך מונה לקולונל, ובהמשך לבריגדיר גנרל של "חטיבת טקסס".
חייליו אהבו את אומץ לבו, אך סבלו מהתנהגותו – הוא נהג להזעיק את הגדוד באמצע הלילה בהתקפי חרדה, ולעיתים נראה שיכור בעת תפקידו.
בפברואר 1862 התפטר מתפקידו כדי לשוב לעסוק בפוליטיקה בקונגרס של הקונפדרציה, והוחלף על ידי ג'ון בל הוד.
בתחילת המלחמה היה ידיד קרוב של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, אך עד מהרה הסתכסך עמו.
ויגפול, תומך קנאי בזכויות המדינות, התנגד לניסיונותיו של דייוויס לרכז סמכויות בממשלה המרכזית, ואף חסם הקמת בית משפט עליון של הקונפדרציה מחשש שישלוט בו דייוויס.
הוא היה מקורב לגנרל ג'וזף ג'ונסטון ותמך במינויו של רוברט אדוארד לי למפקד העליון של כל צבא הקונפדרציה.
לאחר תבוסת הדרום נמלט ויגפול לטקסס עם חיילים מקומיים תוך שימוש בתעודת שחרור מזויפת.
לאחר מכן יצא לגלות בלונדון (1866), שם ניסה לסכסך בין בריטניה לארצות הברית.
ב־1870 חזר לארצות הברית, רכש מכרה בקולורדו, ולאחר מכן חי בבולטימור ובגלווסטון.
הוא נפטר בגלווסטון ב-18 בפברואר 1874 כתוצאה משבץ מוחי, ונקבר בבית העלמין טריניטי האפיסקופלי בעיר.
לואיס מדיסון טרמן היה פסיכולוג אמריקאי, אקדמאי ותומך באאוגניקה.
טרמן נחשב לחלוץ בתחום פסיכולוגיה חינוכית בראשית המאה ה-20 באוניברסיטת סטנפורד, ונודע בעיקר בזכות גרסתו למבחן בינה-סימון – שהפכה למבחן סטנפורד–בינה – ובזכות המחקר האורכי רחב ההיקף שלו על ילדים בעלי מנת משכל גבוהה, שנקרא "מחקר גנטי של גאונות" (Genetic Studies of Genius).
טרמן היה גם אחד מתומכי האאוגניקה הבולטים בארצות הברית, חבר ב־Human Betterment Foundation, באגודה האאוגנית האמריקאית וב-Eugenics Research Association, והאמין בקיומן של הבדלים גנטיים בין גזעים ברמת האינטליגנציה.
הוא כיהן כנשיא האגודה הפסיכולוגית האמריקאית, ובסקר שנערך בשנת 2002 דורג כפסיכולוג ה־72 המצוטט ביותר של המאה ה־20, יחד עם ג'.
טרמן נולד במחוז ג'ונסון, אינדיאנה, להוריו מרתה (קת'סינגר) וג'יימס ויליאם טרמן.
הוא קיבל תואר B.S ו-B.Pd (בוגר פדגוגיה) מ־Central Normal College בשנת 1894, תואר B.A נוסף בשנת 1898, ותוארי B.A ו-M.A מאוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1903. את תואר הדוקטור קיבל ב־1905 באוניברסיטת קלרק.
לאחר סיום לימודיו עבד כמנהל בית ספר בסן ברנרדינו, קליפורניה (1905), ובהמשך כפרופסור ב־Los Angeles Normal School (1907).
בשנת 1910 הצטרף לסגל אוניברסיטת סטנפורד בהזמנת אלווד פטרסון קוברלי כפרופסור לפסיכולוגיה חינוכית, ושימש כיו"ר המחלקה לפסיכולוגיה בין השנים 1922–1945.
בנו, פרדריק טרמן, נודע כאחד מאבות עמק הסיליקון.
בשנת 1916 פרסם טרמן את גרסתו למבחן בינה–סימון, שנקראה מבחן סטנפורד–בינה (Stanford–Binet Intelligence Scales).
גרסה זו הפכה לסטנדרט עולמי למדידת אינטליגנציה.
הוא אימץ את הצעתו של ויליאם שטרן לחשב את ה־IQ לפי היחס בין גיל שכלי לגיל כרונולוגי כפול 100.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש טרמן בתפקיד מרכזי במערך המבחנים הפסיכולוגיים של הצבא האמריקאי, כאשר למעלה מ־1.7 מיליון חיילים נבחנו במבחני IQ קבוצתיים (Army Alpha ו־Army Beta).
תוצאות המבחנים שימשו לקביעת תפקידים וקידום בדרגות, והניסיון חיזק את האמונה ביעילות מבחני האינטליגנציה ככלי מיון בחינוך ובתעסוקה.
תחום נוסף שבו התמקד טרמן היה חקר ילדים מחוננים.
בשנת 1921 החל את מחקרו רב השנים "מחקר גנטי של גאונות" – מחקר אורך שעקב אחר מאות ילדים בעלי IQ גבוה במיוחד לאורך חייהם.
תוצאות המחקר, שהתפרסמו בחמישה כרכים, הפריכו את הסטריאוטיפים על מחוננים כ"חלשים", "מנותקים" או "בלתי מסתגלים חברתית".
להפך – טרמן מצא שהם לרוב בריאים יותר, גבוהים יותר, מסתגלים חברתית ומצליחים בלימודים ובחיים הבוגרים.
הילדים שהשתתפו במחקר כונו בכינוי "הטרמיטים" (Termites).
המחקר המשיך להתבצע גם לאחר מותו של טרמן, בניהולו של תלמידו רוברט סירס, ועדיין נמשך באוניברסיטת סטנפורד עד ימינו.
טרמן האמין שהאינטליגנציה היא במידה רבה תכונה תורשתית, אך טען גם כי יש לטפח את הכישורים המולדים באמצעות חינוך מתאים.
הוא התריע שילדים מחוננים אינם מקבלים אתגר מספיק בלימודים, ועלולים לפתח "הרגלים של תפקוד תת־מקסימלי".
טרמן היה חבר פעיל בתנועת האאוגניקה בארצות הברית והחזיק בעמדות גזעניות רווחות בזמנו.
במחקריו טען כי קיימים פערים מולדים ביכולת אינטלקטואלית בין קבוצות אתניות, ובין היתר כתב כי:
דעות אלו השפיעו על מדיניות של הפרדה גזעית ועיקור כפוי בקליפורניה, בה פעלה גם ה־Human Betterment Foundation שאליה השתייך טרמן.
טרמן היה חבר בהאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, בהאגודה האמריקאית לקידום המדעים ובהחברה הפילוסופית האמריקאית.
בית הספר התיכון Palo Alto Middle School נקרא על שמו ועל שם בנו פרדריק עד שנת 2018, אז שונה שמו בעקבות חשיפת מעורבותו של טרמן בתנועת האאוגניקה.
בויאר היה נדבן יהודי אמריקאי, יזם נדל"ן וחלוץ התכנון הקהילתי, ציוני נלהב וממנהיגי הקהילה היהודית בלוס אנג'לס שנודע בקשריו עם המנהיגות הפוליטית האמריקאית והישראלית.
פעל רבות לגיוס כספים למען מדינת ישראל, ממייסדי ארגון הבונדס (Israel Bonds) ו"החברה לפיתוח מדינת ישראל", תורם לאוניברסיטה העברית בירושלים ומקים בית הספר התיכון ע"ש מיי בויאר בירושלים.
לואיס בויאר נולד בשנת 1898 בסן פרנסיסקו, קליפורניה, לרב אליהו פרץ בויארסקי (1866–1916), סופר ועורך בעיתונות היידית, ולפאולין פרל בויארסקי (לבית הרשקוביץ, ילידת 1872).
הוא היה הבכור מבין תשעה ילדים, וגדל תחת חינוך דתי קפדני.
אביו של בויאר, הרב אליהו פרץ בויארסקי, נולד בגרודנו שבבלארוס למשפחת רבנים ידועה והיה נינו של ר' תנחום, תלמידו של הגאון מווילנה.
הוא כתב עבור העיתון "יידישעס טאגבלאַט", התגורר מספר שנים בקליפורניה וב־1913 עבר לשיקגו, שם שימש כעורך בעיתון 'יידישער קורייר".
משנת 1934 חי לואיס בויאר בלוס אנג'לס עם משפחתו, שם הקים את עסקיו.
בשנת 1939 החל בויאר את עסקי פיתוח הקהילתי והנדל"ן בלוס אנג'לס בהלוואה צנועה.
תחילה עסק בבנייה ממשלתית, אך עד מהרה הגה את רעיון העיר המתוכננת הראשונה מסוגה, העיר לייקווד שבקליפורניה (במקור: Lakewood).
בויאר, יחד עם שותפיו בן ווינגארט ומארק טייפר (במקור: Mark Taper), עמדו בראש חברת Lakewood Park Corporation שפיתחה את העיר.
הפרויקט נולד מהזדמנות מימונית שאפשרו תקנות ההלוואות הממשלתיות החדשות, ושילב עקרונות של נגישות, לפיהם כל בית יהיה במרחק של עד רבע שעה ממרכז העיר, ובעלות נגישה על בתים לחיילים משוחררים.
העיר לייקווד, שנבנתה בשנים 1950–1954, הפכה למודל עולמי של תכנון עירוני מתועש: 17,150 בתים נבנו בשטח של 3,500 אקרים, והיא כונתה „העיר המיידית".
התכנון כלל הנחת כבלי חשמל תת-קרקעיים ופיתוח שטחי ציבור בהם בתי ספר, פארקים, כנסיות ומרכזי קניות.
מרכז הקניות,"Lakewood Center" הפך לגדול מסוגו בעולם באותן שנים, עם חניון בן 10,000 מקומות חניה.
בתוך חודש אחד נרכשו למעלה מ־1,000 בתים, ובתוך עשרה חודשים 7,200 נוספים.
רוב הקונים היו יוצאי צבא צעירים שניצלו את ההלוואות הממשלתיות (GI Bill).
הקהילה כללה בעיקר עובדי תעשיות הביטחון והתעופה, ונחשבה לדוגמה קלאסית של התפתחות מעמד הביניים האמריקאי.
המודל זכה לשם "תוכנית בויאר" (במקור The Boyar Plan) נלמד באוניברסיטאות ונכתב עליו בספרות האדריכלות והתכנון העירוני.
מאוחר יותר הקים את חברת פיתוח המטרופולין (במקור: Metropolitan Development Corporation (MDC)ֿ), שרכשה קרקעות נוספות ופיתחה גם את אוק פארק (במקור: Oak Park).
החברה פיתחה שכונות קהילתיות נוספות ופארקים רבים בדרום קליפורניה, בעמק סן פרננדו, כגון וואלי פארק, גבעות ואלי פארק, ומרכז הקניות כיכר פולברוק (במקור: Fallbrook Center, originally Fallbrook Square), חלקם נקראו על שמו ועל שם רעייתו מיי.
בויאר היה ציוני נלהב ותורם גדול למדינת ישראל.
בשנות ה־40 היה מעורב בלובי למען הכרה בינלאומית במדינת ישראל, ונודע כמי ששכנע את נשיא ארצות הברית הארי טרומן לתמוך בהקמתה של מדינת ישראל ומאוחר יותר השיג את הסכמתו של טרומן להקים מכון על שמו באוניברסיטה העברית.
הוא היה פעיל במפלגה הדמוקרטית האמריקאית (DNC) ואירח את הועידה הדמוקרטית בלוס אנג'לס ב־1964. בויאר ניהל קשרים ענפים עם מנהיגות הקהילה השחורה בארה"ב, בהם מרטין לותר קינג וטום בראדלי, לימים ראש העיר השחור הראשון של לוס אנג'לס.
פעילותו למען ישראל ולהקמת הבונדס
בויאר היה ממייסדי ארגון הבונדס (Israel Bonds) לבקשת דוד בן-גוריון.
הוא שימש כיו"ר חבר הנאמנים של הבונדס.
ארגון הבונדס גייס מאות מיליוני דולרים ממכירת איגרות חוב ליהודי ארצות הברית ששימשו לפיתוח תשתיות חיוניות במדינת ישראל הצעירה.
בויאר היה מיוזמי הוועידה הלאומית של הבונדס בלוס אנג'לס בשנת 1968, בה היה יצחק רבין, אז שגריר ישראל בארצות הברית ולימים ראש ממשלת ישראל, אורח הכבוד.
בויאר היה גם ממייסדי "החברה לפיתוח מדינת ישראל", וכיהן כיו"ר מועצת המנהלים שלה, הוא עמד בראש קרן המשקיעים בישראל (Israel Investors, Inc), ותמך בהסתדרות הציונית של אמריקה (ZOA).
בויאר היה ידוע בקשרי הידידות ההדוקים שלו עם ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר.
בשנת 1971 דיווחו מדורי הרכילות על רומן בין השניים, אף שהדברים הוכחשו על ידי נכדתו שציינה כי גולדה הייתה ידידה קרובה של המשפחה ואורחת קבועה בארוחות שישי.
לאחר שבויאר פנה לגולדה בבקשה להסדיר ויזה לישראל למאפיונר היהודי מאיר לנסקי, העמיד אותו ה־FBI תחת מעקב.
מנהיגותו בקהילה היהודית בארצות הברית
בויאר שימש בתפקידי מפתח במגוון ארגוני רווחה וקהילה של יהודי ארה"ב.
בין היתר, הוא שימש כיו"ר קרן הרווחה של יהודי לוס אנג'לס, וכסגן יו"ר לשכת המסחר של יהודי ארה"ב.
בויאר תרם רבות לפיתוחה של האוניברסיטה העברית.
הוא שימש כסגן נשיא "ידידי האוניברסיטה העברית בארצות הברית" וכחבר מועצת הנאמנים הבין־לאומית של האוניברסיטה בירושלים.
בויאר תרם רבות לפיתוח קמפוס הר הצופים.
הוא מימן את הקמת "בניין מיי בויאר לכימיה" שבו נחנך „אולם פלורנס גולדנברג דוורסקי" בתרומת קרן משפחת גולדנברג.
בנוסף הוקם "בניין לואיס ה.
בויאר" בקמפוס הר הצופים, שנחנך רשמית ב־8 ביוני 1998 ומשמש את בית הספר הבין־לאומי ע"ש רוטברג.
רשות הדואר הנפיקה בול מיוחד לציון חנוכת הבניין.
לאחר מותה של רעייתו מיי בשנת 1960, יזם בויאר את הקמת בית הספר התיכון ע"ש מיי בויאר בירושלים, בית ספר ופנימייה לתלמידים מצטיינים ובני נוער במצוקה.
הפרויקט החל בתרומה אישית שלו בסך 1.25 מיליון דולר.
בטקס הפתיחה השתתפו ראש הממשלה לוי אשכול שר החינוך זלמן ארן, שרת החוץ גולדה מאיר, ראש העיר ירושלים מרדכי איש שלום, שגריר ארצות הברית ולוורת' ברבור ונשיא האוניברסיטה העברית ד"ר אליהו אילת.
המוסד נבנה לקליטת 1000 תלמידים, מתוכם 200 בפנימייה, וכולל מגורי מורים.
בויאר היה נשוי למיי בויאר (לבית כהן) משיקגו, שהייתה חברה קרובה של גולדה מאיר.
בתו פרל עלתה לישראל בשנת 1973, והיא קבורה בקיבוץ גדות.
לבויאר 11 נכדים, בהם בנותיה של פרל, נכדתו הבכורה קרן קנדי, שהמשיכה את דרכו בתחום הנדל"ן, וג'ולי גודמן אהרוני, אשת חינוך שעבדה בתיכון בויאר במשך שנים.
בויאר זכה בפרס קפלן לשנת 1958.
בויאר נפטר מהתקף לב ב־12 בדצמבר 1976 במהלך ארוחת ערב חגיגית שנערכה לכבודו בלוס אנג'לס על ידי ארגון הבונדס של ישראל.
הוא נטמן בבית העלמין Hillside Memorial Park שבקאלבר סיטי, לוס אנג'לס, קליפורניה.
לואיס ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית בשנים 1815–1842.
ויליאמס נולד ב-1 בפברואר 1782 במחוז סארי שבקרוליינה הצפונית (כיום מחוז פורסיית).
הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל וסיים את לימודיו בשנת 1808. בשנת 1812 נבחר לראשונה לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, וכיהן בו קדנציה אחת בלבד בשנים 1813–1814, לפני שנבחר בשנת 1814 לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־14 כנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
ויליאמס נבחר מחדש לקונגרס עד מותו בשנת 1842. בהתאם לתקופה הסוערת של שינויי מפלגות והתארגנויות פוליטיות מחדש, הוא כיהן תחת חמש זהויות מפלגתיות שונות: תחילה כרפובליקני, לאחר מכן כרפובליקני תומך קרופורד, בהמשך כתומך של ג'ון קווינסי אדמס, לאחר מכן כאנטי ג'קסוני, ולבסוף כחבר המפלגה הוויגית.
במהלך כהונתו בקונגרס עמד בראש ועדת התביעות של בית הנבחרים בקונגרסים ה־15 עד ה־21, ובראש ועדת הטריטוריות בקונגרס ה־23. כמו כן יזם את ההחלטה להקמת ועדת החקלאות של בית הנבחרים של ארצות הברית.
ויליאמס נפטר בוושינגטון הבירה ב-23 בפברואר 1842 בעת כהונתו, ונקבר בבית הקברות Panther Creek סמוך ללואיסוויל שבקרוליינה הצפונית.
לואיס ויליאמס היה אחיו של רוברט ויליאמס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הצפונית, ושל ג'ון ויליאמס, חבר הסנאט של ארצות הברית מטנסי.
לואיס סימור באזט ליקי היה ארכאולוג ופלאואנתרופולוג קנייתי ממוצא בריטי, שזכה להכרה בזכות עבודתו בתחום התפתחות האדם ביבשת אפריקה.
ליקי נולד בעיירה קבטה שבקניה, למשפחה ממעמד בינוני.
כל ילדותו עברה עליו באפריקה.
כשגדל התעניין בבני הקיקויו, אחת מהקבוצות האתניות בקניה, ודיבר את שפתם ברהיטות כמו אנגלית.
בגיל 13, לאחר שגילה במקרה כלי אבן עתיקים, החל לפתח את התעניינותו בארכאולוגיה, שנמשכה לאורך כל חייו.
ליקי עבר לאנגליה, למד ארכאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' וסיים את הלימודים שם בשנת 1926. לאחר הלימודים, הוא גילה מספר שלדי אדם ואדם ניאנדרתלי באזור השבר הסורי-אפריקני, וניסה למיין את השלדים שמצא ולהבין את קשרם האבולוציוני לאדם המודרני.
בין גילויו החשובים היה הפרנטרופוס, מן הומיניד חסון.
במסגרת עבודתו, בניסיון לגלות מידע על מוצא האדם המודרני, עסק בחקר קופים, בעיקר שימפנזות ואורנגאוטנים, באפריקה.
במסגרת מחקרים אלה, 'גילה' ליקי את ג'יין גודול, תמך בה, ועזר לה ללמוד ולעלות במעמדה כחוקרת פרימטים.
לואיס ליקי התחתן עם מרי ליקי, שגילתה תגליות ארכאולוגיות חשובות ביותר על תקופת האבן הקדומה.
בנם הוא הפלאואנתרופולוג ריצ'רד ליקי.
לואיס ליקי מת בשנת 1972 כתוצאה מהתקף לב.
בסדרת הטלוויזיה המפץ הגדול, שמו האמצעי של אחד מהדמויות הראשיות בסדרה, לאונרד הופסטטר, הוא ליקי.
הוא נקרא כך מכיוון שאביו עבד עם לואיס ליקי.
לואיס מרטינס דה סוסה דנטאס (בפורטוגזית: Luis Martins de Souza Dantas; 1876 – 14 באפריל 1954) דיפלומט ברזילאי, שבתקופת שירותו בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה הציל חייהם של יהודים רבים כאשר סיפק להם ויזות בניגוד לעמדתה המוצהרת של ממשלתו.
בשל מעשיו אלו הוכר בשנת 2003 כחסיד אומות העולם מטעם מוסד יד ושם.
בין 1930 ל-1945 שלט בברזיל הרודן ז'טוליו ורגאס.
ורגאס היה בעל נטיות פשיסטיות ולדעת אחדים אף אנטישמיות.
כך, לדוגמה, נימק את השעיית החוקה ב-1937 והכרזתו על מצב חירום, ויצירת משטר פשיסטי שכונה "המדינה החדשה" בתוכנית קומוניסטית להפלת המשטר בברזיל, תוכנית שכונתה בשם רב המשמעות "תוכנית כהן".
משטרו של ורגאס נקט במדיניות של הגבלת הגירה של מיעוטים, במיוחד יפנים ויהודים בשל "הסכנה הצהובה" ו"הסכנה הקומוניסטית", מדיניות זו אף מצאה ביטוי מפורש בחוקה שהתקבלה בשנת 1934, בסעיף 121, שקבע מגבלות על ההגירה לברזיל על מנת לשמור על "שלמותה האתנית".
בחודש יוני 1937 אסר משרד החוץ הברזילאי במפורש על הנפקת ויזות ליהודים.
עם זאת יש לציין כי מדיניות דומה של צמצום הגירה וסגירת שערים בפני פליטים רווחה באותה התקופה במדינות רבות בעולם, ביניהן, למשל, ארצות הברית.
ורגאס ניהל מדיניות נייטרלית עם תחילת המלחמה.
נטייתו הטבעית של המשטר, על פי אופיו האידאולוגי הייתה לחבור למדינות הציר.
עם זאת, מערכת קשרי המסחר של ברזיל הכריעה לבסוף לצד בעלות הברית.
לאחר ההתקפה על פרל הארבור, וכניסת ארצות הברית למלחמה, ניתקה ברזיל את יחסיה הדיפלומטיים עם גרמניה, בינואר 1942, ובאוגוסט 1942 הכריזה עליה מלחמה.
בשנת 1944 שלחה ברזיל את כוח המשלוח הברזילאי להילחם בחזית האיטלקית לצד בעלות הברית.
סוסה דנטאס נולד למשפחה מכובדת בריו דה ז'אנירו ב-1876, ולאחר קריירה פוליטית פנה לשירות החוץ הברזילאי.
בין 1922 ל-1943 שימש כשגריר ברזיל בצרפת, ולאחר הכיבוש הנאצי בשנת 1940 שימש כשגריר ברזיל בצרפת של וישי.
דנטאס היה נשוי ליהודייה בשם אלייזה מאייר סטרן, אך היא הצליחה לעזוב את צרפת בשנת 1940.
הוא הכיר בסבלם של האנשים שנרדפו על ידי המשטר הנאצי - יהודים, קומוניסטים והומוסקסואלים.
הוא קיבל משר החוץ הברזילאי אוסוולדו ארניה אישור כללי להנפקת ויזות לאנשים חסרי נתינות.
הוא ניצל אישור זה להנפקת ויזות דיפלומטיות ל-800 אנשים, בהם כ-425 יהודים.
אישורים אלו הצילו את חיי המשפחות שקיבלו אותם, והיגרו לברזיל, הרחק מאימי השואה.
בין הניצולים במאי התיאטרון זביגנייב זימבינסקי, אשר היה מאנשי התיאטרון הבולטים בברזיל.
הנפקת הוויזות בניגוד למדיניות משרד החוץ התגלתה כאשר אונייה שנשאה אנשים רבים בעלי ויזות שהונפקו על ידו נתקעה במצור ימי בריטי במרוקו, ותוקף הוויזות חלף, והיה עליו לחדשן.
הוא זוכה בדין מן הטעם שבעת שהנפיק את הוויזות היה כבר פנסיונר, והוחזר לשרת בצרפת.
עם כיבושה של צרפת של וישי בידי הנאצים, בנובמבר 1942 נעצר דנטאס, שהיה שגריר מדינת אויב, ושהה במעצר בגרמניה במשך 14 חודש, עד שהוחלף במאי 1944 עבור גרמנים ששהו במעצר בברזיל.
בדצמבר 1944 הוחזר דנטאס לשירות החוץ של מדינתו, על ידי ורגאס.
בתחילה שירת במשלחת לארגון האומות המאוחדות, כאשר מרכז הארגון היה בלונדון, בינואר ובפברואר 1946, ולאחר מכן במשרות זוטרות בשגרירות בפריז.
פעולותיו של דנטאס נותרו עלומות במשך מספר עשורים, ורק לאחר מחקר שנערך על ידי ההיסטוריון פביו קויפמן ממכון ראול ולנברג נודע על פעולותיו.
בשנת 2003 הכריז מוסד יד ושם על דנטאס כחסיד אומות העולם.
קויפמן פרסם ספר על פרשת דנטאס, בשם "דון קישוט בחשיכה".
לואיס אנטוניו מרין מורייו (בספרדית: Luis Antonio Marín Murillo; נולד ב-10 באוגוסט 1974) הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקאי ומאמן כדורגל בהווה.
מארין שיחק בעמדת הבלם, והיה קפטן נבחרת קוסטה ריקה.
ושיחק במדי הנבחרת במונדיאל 2002 וכן במונדיאל 2006, והוא סגן מלך ההופעות של נבחרת קוסטה ריקה עם 130 הופעות.
מרין הוא הכדורגלן הראשון ממרכז אמריקה שרשם מעל 100 הופעות בינלאומיות.
שיחק שלוש שנים בליגת העל הישראלית, בקבוצת מכבי נתניה.
את קריירת המשחק שלו החל מרין בגיל 12 במועדון אלחואלנסה שבעיר הולדתו, אלחואלה.
בעונת 1992/1993 עבר לשחק בבוגרים במועדון כרמליטה ובעונה לאחר מכן חזר לאלחואלנסה בו שיחק עד שנת 1998, אז עבר לגואטמלה לקבוצת אוניברסידד דה סן קרלוס, בה שיחק עונה אחת, ולאחר מכן עבר לאורוגוואי לקבוצת ריבר פלייט, בה שיחק גם כן עונה אחת.
בשנת 2000 חזר לאלחואלנסטה, בה שיחק שש שנים נוספות.
בשנת 2006, לאחר הופעתו המוצלחת במונדיאל 2006 שנערך בגרמניה, הוחתם בקבוצת מכבי נתניה כחלק ממסע הרכש של דניאל יאמר.
מרין הפך במהרה לאהוב הקהל של מכבי נתניה ואוהדי הקבוצה כתבו עליו שירים רבים וכינו אותו "סופרמן".
לאחר שלוש עונות מוצלחות מאוד במדי מכבי נתניה, חזר מרין למולדתו והצטרף לאלחואלנסה, קבוצתו הקודמת.
בשנת 2011, סיים מרין את הקריירה שלו כשחקן ופרש, ומונה לעוזר מאמן נבחרת קוסטה ריקה.
בתפקידו כעוזר היה שותף להצלחתה הגדולה של נבחרתו במונדיאל 2014 בו הם הגיעו עד לרבע הגמר.
גביע CONCACAF לאלופות (קבוצות מצפון ומרכז אמריקה): (1) - 2004
לואיס מיילסטון היה במאי קולנוע אמריקאי-יהודי זוכה פרס האוסקר.
נולד בשם לב מילשטיין בעיר קישינב שבבסרביה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (שם התרחשו ב-1903 פרעות קישינב; כיום בירת מולדובה) למשפחה יהודית אמידה.
דודנו היה הכנר הווירטואוז נתן מילשטיין.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגר מיילסטון לארצות הברית, שם עבד בעבודות מזדמנות טרם התגייסותו לצבא ארצות הברית, שם שירת כעוזר במאי שתיעד בבסיס אימונים את המלחמה.
לאחר המלחמה הגיע להוליווד, שם החל לעבוד כעוזר עורך ובהמשך כעוזר במאי.
הווארד יוז קידם את מיילסטון לבימוי סרטים (1925), כשאחד מסרטיו הראשונים, סרט הרפתקאות "שני אבירים ערבים" הביא לו את פרס האוסקר בטקס פרסי האוסקר הראשון.
הוא זכה בקטגוריה חד פעמית - הבמאי הקומי הטוב ביותר.
הוא גם ביים את "ההונאה", סרט גנגסטרים מוקדם, שהיה לאחד משלושת הסרטים הראשונים שהיו מועמדים לאוסקר לסרט הטוב ביותר (בקטגוריה שזכה "כנפיים").
שנתיים אחר כך עזר להווארד יוז לביים סצנות מסרטו "מלאכי הגיהנום", ולא קיבל על כך קרדיט.
הוא נחשב אחד מטובי הבמאים בז'אנר סרטי המלחמה.
ב-1949 ביים את הפוני האדום לפי ספרו של ג'ון סטיינבק.
ב-1959 ביים את "גבעת הדמים" בכיכובו של גרגורי פק.
מיילסטון זכה בפרס אוסקר שני על סרטו "במערב אין כל חדש", עיבוד לספרו של אריך מריה רמרק.
סרטו הבא היה "העמוד הראשי" (The Front Page), עיבוד קולנועי למחזה המצליח של בן הכט וצ'ארלס מק'ארתור.
החל מראשית פריצתה (אמצע שנות החמישים), החל מיילסטון לעבוד באינטנסיביות בטלוויזיה.
שניים מסרטיו המאוחרים נודעו במיוחד - "האחד עשר של אושן", ו- "המרד על הבאונטי", בכיכובם של מרלון ברנדו וטרוור האוורד.
מיילסטון הלך לעולמו בגיל 84 ונקבר בלוס אנג'לס.
לואיס לורן סאהה הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת החלוץ.
סאהה נולד בפריז למשפחה ממוצא גוואדלופי.
את הקריירה שלו החל בקבוצת מץ ב-1997. בינואר 1999 הושאל לניוקאסל האנגלית, אך נפצע ורשם בקבוצה זו רק 11 הופעות ושער אחד.
הוא חזר למץ, ובשנת 2000 עבר לפולהאם, ששיחקה אז בליגה האנגלית השנייה, בעסקה בשווי 2.1 מיליון ליש"ט.
עונתו הראשונה של סאהה בפולהאם הייתה עונת הפריצה שלו.
הוא כבש במדיה 32 שערים, שסייעו לקבוצה לעלות לפרמייר ליג.
גם את עונתו השנייה בקבוצה פתח היטב, כולל משחק שבו הבקיע שני שערים לרשתה של מנצ'סטר יונייטד, אך לאחר מכן נפצע שוב, והושבת למשך כל העונה כמעט.
הוא שב מהפציעה במשחק הגביע מול ברמינגהאם סיטי, ולאחר מכן כבש עוד ארבעה שערים.
בעונת 2003/2004 חזר לכושר מלא, והבקיע 15 שערים במדי הקבוצה.
יכולותיו צדו את עיניו של אלכס פרגוסון.
ב-23 בינואר 2004 חתם סאהה במנצ'סטר יונייטד תמורת 12.825 מיליון ליש"ט.
הוא כבש שער בבעיטה חופשית כבר במשחק הבכורה שלו ביונייטד, מול סאותהמפטון, ועד סוף העונה הבקיע שישה שערים נוספים.
בעונת 2004/2005 הגיעו לקבוצה אלן סמית' וויין רוני, ומעמדו של סאהה ירד.
פציעה נוספת שוב מנעה ממנו להביא לידי ביטוי את כישוריו, ובעונה כולה הבקיע שני שערים בלבד.
בסיום העונה נסבו שמועות על כך שיעזוב את יונייטד, אך הוא התגבר על הפציעה וחזר לכושר מלא, התעלה על עצמו, ואף תפס את מקומו של רוד ואן ניסטלרוי בהרכב.
עם עזיבתו של ואן ניסטלרוי בעונת 2006/2007 הפך סאהה לאחד השחקנים המשמעותיים בקבוצה.
ב-31 בינואר 2012 עבר לטוטנהאם הוטספר בהעברה חופשית, וחתם על חוזה עד סוף העונה.
בקיץ 2012 עבר לסנדרלנד מהפרמיירליג, אך כחצי שנה מאוחר יותר, במועד העברות של החורף, חתם בלאציו מהליגה האיטלקית.
ב-8 באוגוסט 2013, ביום הולדתו השלושים וחמש, הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
סאהה זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת בפברואר 2004. את שערו הראשון הבקיע כבר בהופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת בלגיה.
במונדיאל 2006 השתתף בשלושה משחקים, אך החמיץ את משחק הגמר בשל צבירת כרטיסים צהובים.
בסך הכל נטל חלק ב-20 משחקים של הנבחרת, והבקיע במדיה ארבעה שערים.
לואיס מיגל גאייגו בסטרי (בספרדית: Luis Miguel Gallego Basteri; נולד ב-19 באפריל 1970), הידוע כלואיס מיגל הוא אחד מהזמרים הלטינים המצליחים והפופולרים ביותר באמריקה הלטינית מאז שנות ה-80 המוקדמות.
מיגל זכה ב-4 פרסי גראמי הלטיניים וב-5 פרסי גראמי, ובגיל 26, הוא קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הוא מחזיק בשיא של ההופעות הרווחיות ביותר של אומן לטיני.
מיגל מכר למעלה מ-90 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
מיגל נולד בסאן חואן שבפוארטו ריקו לזמר הספרדי המנוח לואיס גאייגו סאנצ'ס (לואיסיטו ריי) ולשחקנית האיטלקייה, מרסלה בסטרי.
במשך שהייתם הקצרה של הוריו באי, נולד בפוארטו ריקו ולאחר מכן כשהוא בן ימים אחדים, עברו הוריו לחיות במקסיקו.
ב-1990 קיבל אזרחות מקסיקנית מנשיא מקסיקו.
יש לו שני אחים צעירים ממנו, סרחיו ואלחנדרו.
אמו של לואיס נעלמה בשלהי 1987 ועד היום לא ידוע מה עלה בגורלה.
לואיס מיגל החל את הקריירה שלו בגיל 11. הוא הופיע בתחרויות כישרונות ובילה לצד אביו בהופעותיו.
בנוסף הוא הופיע בתוכנית הטלוויזיה של ארנולדו קוודה ושר את השיר "לה מלגנייה".
הופעתו הדהימה את המנחה ואת קהל הנוכחים, ובין הופעה להופעה שנתן, אנשי חברת התקליטים של EMI נכחו באחת מההופעות, וחודש לאחר מכן החתימו את לואיס על חוזה הקלטות.
ב-1982, הקליט מיגל את אלבומו הראשון "1+1=2 מאוהבים", ועד סוף שנת 1984 הקליט שלושה אלבומים נוספים: Directo Al Corazon , Decidete ו-Palabra de Honor .
בשנה זו התחיל את סיבוב ההופעות הראשון הבינלאומי הראשון שלו מבין רבים, ועשה את הסרט הראשון שלו "Ya Nunca Mas".
למרות הביקורות הטובות וההצלחה בקופות, מאוחר יותר בחייו התכחש לואיס לקריירת הסרטים שלו.
הוא זכה בתקליט הזהב הראשון שלו על שירי הסרט.
בשנת 1985, זכה מיגל לראשונה בפרס גראמי על השיר "אני אוהב אותך כמו שאת", דואט שביצע עם הזמרת הסקוטית שינה איסטון והפך לאומן הלטיני הראשון שזוכה בפרס זה.
באותה השנה הוא זכה בפרס "Antorcha de plata" בפסטיבל השירים של צ'ילה, בווינה דל מאר.
ב-2004, הוציא מיגל את האלבום " Mexico En La Piel".
האלבום הוא אוסף שירי מאריאצ'י מקסיקניים.
הוא זכה להצלחה רבה, והפך לאחד מהאלבומים הטובים ביותר של מיגל.
האלבום זיכה את מיגל בשני פרסי גראמי.
100,000 עותקים נמכרו בשבוע הראשון ליציאתו רק במקסיקו.
ב-2006 שר לטלנובלה "האמת הסמויה" ("La Verdad Oculta") את שיר הנושא שלה "Si Te Perdiera" ("לו איבדתי אותך") שנכתב והולחן על ידי המשורר הספרדי המפורסם מנואל אלחנדרו.
באותה שנה הוציא מיגל אלבום לחג המולד בשם "Navidades".
ב-6 במאי 2008, יצא אלבומו "Complices".
בספטמבר אותה שנה, יצא מיגל לסיבוב הופעות בכל יבשת אמריקה, בספרד, באיטליה ובפורטוגל.
ב-22 בספטמבר 2009 יצא למיגל אלבום רמיקס בשם "No Culpes A La Noche".
ב-1989, נולד למיגל ולשחקנית סטפני סאלס בת בשם מישל.
מיגל לא הכיר במישל כבתו.
בין השנים 1998–2001, יצא מיגל עם הזמרת מריה קארי.
ב-2005, החל מיגל לצאת עם הדוגמנית והשחקנית המקסיקנית ארסלי ארמבולה.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה של בילבורד2024אמן סיבוב הופעות מוביל - לטינילואיס מיגלפרס המוזיקה הלטינית של בילבורד2025סיבוב ההופעות של השנהלואיס מיגל
לואיס פליפה מונטי (15 במאי 1901 – 9 בספטמבר 1983) היה כדורגלן איטלקי-ארגנטינאי ששיחק בשני משחקי גמר של המונדיאל בשתי נבחרות שונות.
בגמר הראשון הוא הופיע במדי ארגנטינה במונדיאל 1930, ובו הוא הפסיד לאורוגוואי בתוצאה 2:4. בגמר השני הוא שיחק במדי איטליה כמתאזרח, וקבוצתו ניצחה את צ'כוסלובקיה בגמר מונדיאל 1934 בתוצאה 1:2.
מונטי היה שחקן קשוח, והתאפיין בכישורים טכניים גבוהים שסייעו לו לתקל את יריביו על המגרש בחוזקה.
הוא שיחק בתפקיד מגן מרכזי למחצה בשיטת מטודו, עמדה המקבילה לקשר מרכזי בכדורגל המודרני.
בתפקיד זה הוא שימש את מרכז ההגנה של קבוצתו בזמן שהיא התגוננה, אך תיפקד כפליימייקר העיקרי כאשר קבוצתו התקיפה את שער היריב.
מונטי זכה לכינוי דובלה אנצ'ו (ספרדית: רוחב כפול) בזכות יכולתו לנוע על המגרש במהירות רבה.
מונטי החל את הקריירה שלו ב-1921 בקבוצת הורקאן, היכן שזכה באליפות הראשונה שלו.
בשנה שלאחר מכן הוא חתם בקבוצת בוקה ג'וניורס אך עזב מבלי ששיחק ולו פעם אחת.
הוא הצטרף לסן לורנסו, היכן שזכה בשלוש אליפויות נוספות.
מונטי זומן לראשונה לייצג את מדינתו ב-1924. הוא זכה בקופה אמריקה 1927, ובמדליית כסף באולימפיאדת אמסטרדם.
ארגנטינה העפילה לגמר המונדיאל ב-1930, לאחר שהביסה את צרפת, מקסיקו, צ'ילה וארצות הברית, כאשר מונטי הבקיע שני שערים ושיחק בקשיחות רבה שגרמה להעלאת ספקות באשר לשיתופו במשחק הגמר.
מספר מקורות טוענים שמונטי סבל מפציעה, אך למרות טענות אלו, ולמרות האיום ברצח, הוא עלה לשחק אך הפסיד עם קבוצתו לאורוגוואי בתוצאה 2:4.
מונטי עבר לשחק במועדון הכדורגל האיטלקי יובנטוס ב-1931. אולם, הוא סבל מעודף משקל ולא היה בכושר משחק ראוי.
במשך חודש הוא שהה באימון מבודד, דבר שהוכיח את עצמו לאחר שסייע ליובנטוס לזכות באליפות איטליה ארבע פעמים ברציפות בין 1932 ל-1935. מונטי שיחק ביובנטוס 225 משחקים במסגרת הסרייה A, ובהם הוא הבקיע 20 שערים.
שנה לאחר הגעתו לאיטליה הוא זומן לנבחרת האיטלקית הלאומית על תקן של מתאזרח.
לאחר טורניר שנוי במחלוקת זכתה איטליה במונדיאל, בעקבות ניצחון על צ'כוסלובקיה בגמר בתוצאה 1:2.
קרב הייבורי הוא משחק כדורגל ידוע שנערך ב-14 בנובמבר 1934 בין איטליה לאנגליה באצטדיונה של ארסנל.
מונטי שיחק במרכז ההתקפה האיטלקית, אך בדקה השנייה שבר עצם ברגלו לאחר התנגשות עם החלוץ המרכזי האנגלי טד דרייק.
באותה תקופה היה אסור להחליף שחקנים שנפצעו, והמשחק הסתיים בניצחון 3:2 של אנגליה על איטליה שסבלה מנחיתות מספרית.
מונטי שיחק עבור איטליה רק פעמיים נוספות.
עונהקבוצהתואר1921 הורקאן אליפות ליגת העל הארגנטינאית1923 סן לורנסו אליפות ליגת העל הארגנטינאית1924 סן לורנסו אליפות ליגת העל הארגנטינאית1927 סן לורנסו אליפות ליגת העל הארגנטינאית1931/1932 יובנטוס אליפות הסרייה A1932/1933 יובנטוס אליפות הסרייה A1933/1934 יובנטוס אליפות הסרייה A1934/1935 יובנטוס אליפות הסרייה A1937/1938 יובנטוס הגביע האיטלקי
שנהנבחרתטורניר1927 ארגנטינה קופה אמריקה1928 ארגנטינה מדליית כסף1934 איטליה גביע העולם בכדורגל
לואיס מקליין היה עורך דין אמריקאי, שכיהן בשורת תפקידים בממשל האמריקני מטעם המפלגה הפדרליסטית והמפלגה הדמוקרטית.
כיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת דלאוור, מזכיר האוצר של ארצות הברית, מזכיר המדינה של ארצות הברית ושגריר בבריטניה.
מקליין נולד בסמירנה שבדלאוור לאלן ולרבקה מקליין.
אביו שימש כגובה מסים בנמל וילמינגטון והיה בעל קשרים ענפים בממשל ובעל ממון רב.
מקליין עצמו התחנך בבתי ספר פרטיים ובגיל 17 שירת כשנה על גבי אוניית הצי האמריקני "פילדלפיה".
לאחר מכן הוא למד בקולג' ניוארק ובאוניברסיטת דלאוור ולמד משפטים מידי ג'יימס בייארד.
בשנת 1807 הוסמך לעריכת דין ופתח משרד פרטי בווילמינגטון.
במלחמת 1812 שירת מקליין בפלוגה המשוריינת של וילמינגטון שנועדה להגן על העיר.
הפלוגה עצמה לא השתתפה בלחימה ומקליין סיים את שירותו בדרג קצין זוטר.
בתום המלחמה הוא נבחר כנציג דלאוור מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר לשש כהונות רצופות בתפקיד (1817–1827).
משנת 1823 עמד מקליין בראש ועדת המיסוי.
בשנים 1827–1829 כיהן מקליין כסנאטור.
במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית הוא פעל באופן נמרץ לגייס את תמיכת דלאוור במועמד אנדרו ג'קסון.
על ידי כך נקטעו קשריו עם מורי דרכו בפוליטיקה, תומאס וג'ון קלייטון, ומקליין התפטר מהסנאט לאחר שמונה על ידי מזכיר המדינה בקבינט של ג'קסון, מרטין ואן ביורן, לשגריר ארצות הברית בבריטניה.
בתקופתו בתפקיד החלו יחסי המסחר בין ארצות הברית לאיי הודו המערבית.
בשובו מבריטניה מונה מקליין למזכיר האוצר של ארצות הברית, תפקיד בו שימש בשנים 1831–1833. מקליין התבלט בנמרצותו וכושר ניהולו ובין מאמציו העיקריים בתפקיד הוא עסק בבקשת הנשיא שלא להמשיך ולעשות שימוש בבנק השני של ארצות הברית כבנק המרכזי שבו מופקדים כספי הממשל.
יוזמתו של מקליין מנגד ביקשה להמשיך ולעשות שימוש בשרותי הבנק, בתמורה לחיסול הגרעון הלאומי על ידי הבנק.
הנשיא ג'קסון, על אף התנגדותו הראשונית, נטה להסכים לתוכניתו של מקליין, אך לבסוף נמנע מטעמים פוליטיים.
לאחר ניצחונו של ג'קסון בבחירות לנשיאות בשנת 1832, מקליין נותר בתפקידו.
זמן קצר לאחר מכן, בעקבות סירובו של מקליין לנתק את כספי הממשל מהבנק השני, הוצע לו לכהן כמזכיר המדינה.
בשלהי כהונתו הוכן חוק על פיו ניתנת לנשיא יד חופשית בקביעת היטלי המכס.
כמזכיר המדינה, בשנים 1833–1834, יזם מקליין את הרחבת משרד החוץ והקמת שבע מחלקות נוספות במסגרתו.
שנה לאחר כניסתו לתפקיד הוא התפטר, לאחר שהמשא ומתן עם צרפת בנוגע לפיצוי ארצות הברית על הפסד סחורה במהלך המלחמות הנפוליאוניות נמסר לטיפולו של סגן הנשיא ואן ביורן.
לאחר סיום תפקידו מונה מקליין לנשיא חברת "Morris Canal and Banking".
החברה עסקה בפיתוח וניהול תעלה למסילת הרכבת שבה הועבר פחם מפנסילבניה לניו יורק.
במסגרת החברה פעל גם בנק, אשר בשנת כהונתו של מקליין זכה לשנה רווחית במיוחד.
בסיום תפקידו הוא מונה לנשיא חברת הרכבות "Baltimore and Ohio".
מקליין עמד בראש החברה ועסק בפיתוח מערכת המסילות של החברה עד לפרישתו מהתפקיד בספטמבר 1848. בשנים 1845–1846 היה מקליין בתקופת שבתון מתפקידו לשם קבלת מינוי מטעם הנשיא ג'יימס פולק לכהן פעם נוספת כשגריר ארצות הברית בבריטניה.
מקליין נישא בשנת 1812 לקתרין מרי מיליגן ונולדו להם 13 ילדים, בהם מושל מרילנד רוברט מקליין.
לאחר כניסתו לתפקיד נשיא חברת "Baltimore and Ohio" הוא עבר להתגורר בבולטימור, בה גם שימש ציר לוועידה החוקתית של המדינה בשנת 1850.
לואיס ר' "לו" לווארי , אריזונה) היה צלם אמריקאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת לווארי כצלם של חיל הנחתים האמריקאי בדרגת סמל ראשון.
את עיקר פרסומו הוא צבר במהלך קרב איוו ג'ימה, כאשר צילם ב-23 בפברואר 1945 את הנפת הדגל הראשונה על פסגת הר סוריבצ'י.
כעבור מספר שעות הונף דגל שני על פסגת ההר.
הנפה זו תועדה על ידי ג'ו רוזנטל, שתצלומו הפך למפורסם מבין השניים וזכה גם בפרס פוליצר לשנת 1945.
הוא המשיך בשירות מילואים בחיל הנחתים והשתחרר בדרגת קפטן.
הוא פרש מעבודתו ב-1983 בתור עורך התמונות ב"מגזין חייל הנחתים" (Leatherneck Magazine).
לווארי נקבר בבית הקברות הלאומי הסמוך לקוונטיקו שבווירג'יניה.
לואיס ל'אמור היה סופר אמריקאי פורה, שכתב עשרות רבות של ספרים.
רבים מספריו עובדו לסרטי קולנוע.
ספריו היו בעיקרם מערבונים, אף על פי של'אמור קרא להם "סיפורים היסטוריים מתקופת המערב הפרוע".
בזמן מותו היו 101 עבודות שלו בדפוס: 86 ספרים, 14 סיפורים קצרים ועבודה לא-בדיונית אחת.
ל'אמור נחשב לאחד מהסופרים הפופולריים ביותר בעולם וכנראה לזמן המודרני.
ל'אמור נולד וגדל בג'יימסטאון שבדקוטה הצפונית לאב וטרינר שהיה גם פוליטיקאי מקומי.
מילדותו אהב לקרוא, בעיקר ספרי היסטוריה בדיוניים.
הוא טען שהתחיל את לימודיו בבית הספר עם ידע רב יותר משל מוריו בנוגע למלחמות היסטוריות.
לימודיו העצמיים והידע שצבר גרמו לו להשתעמם בבית הספר והוא עזב את לימודיו לאחר עשר שנות לימוד.
מגיל זה עבד בעבודות מזדמנות.
בטקסס עבד עם אדם בן שבעים ותשע שגודל על ידי האפאצ'ים ושלימד אותו שימוש בעשבי מרפא, צייד ועוד.
בניו מקסיקו עבד קרוב לקברו של בילי הנער ושם הכיר כשלושים אקדוחנים לשעבר.
בעת מלחמת העולם השנייה התגייס ל'אמור לצבא ארצות הברית, הוסמך כקצין והוכשר בבית הספר להשמדת טנקים.
בשל גילו המבוגר, שהיה פוסל אותו משירות ביחידת שדה, עבר ל'אמור לשרת ביחידת אספקה ושימש כמפקד מחלקה בפלוגה של גדוד תדלוק כוחות שריון.
יצירתו הראשונה הייתה שיר שהתפרסם בעיתון המקומי של ג'יימסטאון.
ספרו הראשון על המערב הפרוע התפרסם ב-1940 ונקרא "Town No Guns Could Tame".
ל'אמור כתב במהלך חייו 100 ספרים שנמכרו בכ־225 מיליון עותקים ותורגמו לעשרות שפות.
רבים מספריו עובדו לסרטי קולנוע מצליחים.
"בדידותם של האלים", הוצאת אור עם (1985)
"אחרון לוחמי השבט", הוצאת מודן (1987)
"ההגנה על סנטינל", סיפור קצר המופיע באסופת הסיפורים "מערבון" בעריכת מרדכי ליבוביץ, הוצאת כתר, 1993.
סיפורו הקצר של לאמור "המגן על העיירה סנטינל" נמצא גם בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד".
נטען כנגד ל'אמור שספריו אינם אחידים ועלילותיהם פרומות ונפתרות בצירופי מקרים.
כשנשאל איזה ספר מספריו אהוב עליו אמר ל'אמור שבכל ספר מצא קטעים שאהב ואת החלקים שלא אהב, שיפר בספרים הבאים.
לעומת המבקרים, קהל היעד של מיליוני קוראים בעולם הגיב בהתלהבות על ספריו הרבים, כפי שניתן לראות מהמספר העצום של ספריו שנמכר ברחבי העולם.
ל'אמור עצמו ציין לא פעם את חוסר העקביות בביקורת כלפי ספרים היסטוריים.
הוא ציין שישנה נטייה להמעיט בערכם של ספרים היסטוריים מתקופת המערב הפרוע ולראות בהם מערבונים זולים, לעומת ספרים דומים על תקופות אחרות, שזוכים להערכה כספרות היסטורית.
ל'אמור זכה ב-1982 במדליית הזהב של הקונגרס וב-1984 נשיא ארצות הברית רונלד רייגן העניק לו את מדליית החירות הנשיאותית.
ב־1972 זכה בתואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת ג'יימסטאון כהכרה בתרומתו הספרותית והחברתית.
ל'אמור נפטר מסרטן הריאות ב־10 ביוני 1988 ונקבר בגליינדל שבקליפורניה.
לואיס מקסוול הייתה שחקנית קנדית.
מקסוול החלה את הקריירה הקולנועית שלה בשלהי שנות הארבעים, וזכתה בפרס גלובוס הזהב כשחקנית החדשה הטובה ביותר של השנה עבור הופעתה בסרט That Hagen Girl (1947).
אחרי כן הופיעה בתפקידי משנה במספר סרטים והיא הייתה בלתי מרוצה ונסעה לאיטליה ועבדה שם בתעשיית הסרטים בשנים 1951–1955, ובעקבות נישואיה היא עברה לאנגליה שם שיחקה במספר הפקות טלוויזיה.
היא יצרה את תפקיד מיס מניפני בסדרת סרטי ג'יימס בונד, וגילמה את הדמות בארבעה עשר סרטים, החל מד"ר נו (1962) ועד להופעתה האחרונה ברצח בעיניים (1985).
אחרי שהקריירה של מקסוול דעכה, היא חיה באנגליה, שווייץ ואנגליה, עד שהיא אובחנה כחולה בסרטן המעי הגס ב-2001. היא עברה לפרת', אוסטרליה המערבית, שם גרה עם בנה עד למותה ב-2007, בגיל שמונים.
נולדה בשם לואיס רות' הוקר בקיצ'נר, אונטריו, אמה הייתה אחות ואביה היה מורה.
היא הייתה שבעת רצון מפרנסתה כבייבי סיטר וחיפשה אחרי הכנסה רווחית יותר והתחילה לעבוד כמלצרית בעיר הקיט הגדולה והיוקרתית ביותר בקנדה, Bigwin Inn.
ב-Bigwin Inn באגם ביי, אונטריו, קנדה.
היא ברחה מהבית בגיל 15 כדי להצטרף לחיל הנשים הקנדי במהלך מלחמת העולם השנייה, יחידה שנועדה לשחרר את הגברים לחובות הקרב.
סגל החיל הורכב ממזכירות, נהגות כלי רכב, מכונאיות וביצוע כל התפקידים שאינם כרוכים בלחימה.
מקסוול נהייתה במהרה חלק מצוות הווי ובידור של צבא קנדה.
היא הוצבה באנגליה, הופיעה במופעים מוזיקליים ורקדה על מנת לבדר את החיילים, לעיתים הופיעה עם הקומיקאים הקנדים ויין ושוסטר.
האמת על גילה נחשפה כשהקבוצה הגיעה ללונדון, ועל מנת להימנע מהחזרתה לקנדה, היא השתחררה, ואז נרשמה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שם היא התיידדה עם עמיתה הסטודנט רוג'ר מור.
מקסוול נסעה להוליווד בהיותה בת עשרים, וזכתה בפרס גלובוס הזהב כשחקנית החדשה הטובה ביותר של השנה עבור תפקידה בקומדיה של שירלי טמפל That Hagen Girl,
היא גם השתתפה בתצלום של מגזין לייף בשנת 1949 שבו דגמנה לצידן של השחקנית המבטיחה דאז מרילין מונרו.
בזמן הזה היא שינתה את שמה למקסוול, שם אותו שאלה מרקדנית בלט חברתה.
יתר בני משפחתה גם הם אימצו את השם מקסוול.
רוב עבודתה הייתה בתפקידים משניים בסרטים סוג ב' (B movies).
היות שהתעייפה מהוליווד, היא עברה לאירופה, חיה ברומא במשך חמש שנים מ-1950 ל-1955. שם היא שיחקה בסדרת סרטים, ולזמן מה הייתה נהגת מרוצית חובבת.
אחד מסרטיה האיטלקיים היה עיבוד משנת 1953 של האופרה אאידה שבו מקסוול הופיעה בתפקיד הראשי.
קולה דובב בידי שחקנית אחרת והיא הופיעה במספר סצנות עם הכוכבת לעתיד סופיה לורן, שאף היא שיחקה בעוד שמישהי אחרת דיבבה את קולה.
בעת טיול לפריז, היא פגשה את בעלה לעתיד, מפיק הטלוויזיה פיטר מריוט, הם נישאו ב-1957. ועברו לגור בלונדון.
בתם מלינדה (נולדה ב-1958) ובנם כריסטיאן (נולד ב-1959) נולדו שניהם בלונדון.
מריוט, מפקדם לשעבר של Viceroy of India's household troops עבר מבחן בד אצל אלברט ברוקולי לתפקיד ג'יימס בונד.
במהלך שנות השישים, היא הופיעה בסדרות טלוויזיה וסרטים רבים בבריטניה ובקנדה גם יחד, וכיכבה ב-Adventures in Rainbow Country, בשלהי העשור.
היא שיחקה בפרקים בסדרות המלאך ו-The Persuaders!, שבשניהם כיכב רוג'ר מור.
מקסוול גם הופיעה בתפקיד משנה בסרטו של סטנלי קובריק, לוליטה.
היא דיבבה את אטלנטה בסדרת המדע הבדיוני לילדים Stingray ב-1963. ב-1965 הופיעה מקסוול בתפקיד אורח בפרק "Something for a Rainy Day" של סדרת The Baron ברשת ITC, שם גילמה את דמותה של חוקרת ביטוח.
היא גם נכנסה לנעליה של מיס מניפני בספיישל Welcome to Japan, Mr.
Bond שנעשה ב-1967 לטלוויזיה (בהפקת חברת EON Productions.
מקסוול השתדלה לקבל את התפקיד בסרט ג'יימס בונד, היות שבעלה חטף התקף לב והם היו זקוקים לכסף.
הבמאי טרנס יאנג שפעם דחה אותה בטענה שהיא נראית כאילו שהיא "מריחה מסבון", הציע לה את תפקיד מניפני או את תפקיד חברתו הקבועה של בונד, סילביה טרנץ', אבל היא חשה שלא בנוח עם הסצנות החושפניות שיהיו לטרנץ' על המרקע.
תפקיד מזכירתו של M סיפק לה רק שני ימי עבודה בשכר של ₤100 ליום, מקסוול השתמשה בבגדיה שלה לתפקיד.
דמותה של טרנץ' בוטלה אחרי הסרט מרוסיה באהבה.
מקסוול כעסה למשך זמן מה על שון קונרי על שב-1967 הופיע בפרודיית המרגלים האיטלקית Operation Kid Brother ביחד עם אחיו ניל קונרי וברנארד לי.
ב-1971 מקסוול כמעט שהוחלפה בסרט יהלומים לנצח משום שדרשה העלאת שכר.
ב-1975 היא גילמה את מניפני שמבכה את מותו של ג'יימס בונד בסצנה קצרה ביחד עם ברנארד לי ששיחק את M בקומדיה הצרפתית Bons baisers de Hong Kong..
עבור צילום רצח בעיניים, הופעתה האחרונה, אמר לה מפיק בונד אלברט ברוקולי, שהוא והיא הם השניים היחידים שעדיין עובדים בסדרה מאז הסרט ד"ר נו.
מקסוול ביקשה שיהרגו את דמותה, אבל ברוקולי ליהק מישהי אחרת במקומה.
ירשה אותה בתפקיד קרולין בליס ואחריה סמנתה בונד.
לפי הסופר תום ליסנטי, תפקידה כמניפני היה "עוגן" בסדרה.
פלירטוטיה עם בונד שלוו בתשובות שנונות הביאו לסרט ריאליזם והומניזם.
עבור מניפני בונד היה "בלתי מושג", דבר ששחרר את הדמויות מלקיים יחסי מין מבישים double entendres..
באותו הזמן דמותה הוסיפה רק מעט טון פמיניסטי לסדרה.
למרות שהיא זכתה לפרסום בינלאומי על תפקידה, זמן המסך הכולל שלה כמניפני ב-14 סרטים היה פחות מעשרים דקות, והיא אמרה פחות ממאתיים מילים.
ב-1973 בעלה של מקסוול, שהיה חולה מזה זמן רב בעקבות התקף לב קשה בראשית שנות השישים, הלך לעולמו.
מקסוול שבה לקנדה, התיישבה בטורונטו, שם היא כתבה טור עבור העיתון טורונטו סאן double entendres.
תחת שם העט מיס מניפני והיא הפכה לאשת עסקים בתעשיית הטקסטיל.
ב-1994 היא שבה לאנגליה פעם נוספת כדי להיות קרובה לבתה, ופרשה לקוטג' בפרום שבסאמרסט.
היא לקתה בסרטן המעי הגס ועברה ניתוח ב-2001, שלאחריו עברה לפרת', אוסטרליה, כדי לחיות עם משפחתו של בנה.
היא נשארה שם, עבדה על האוטוביוגרפיה שלה, עד למותה בבית החולים בפרימנטל ב-29 בספטמבר 2007.
"זה ממש מזעזע" אמר חברה משכבר הימים רוג'ר מור ל-Fremantle Hospital, "היא הייתה תמיד משעשעת, היה נפלא להיות בחברתה והיא הייתה ליהוק פשוט מושלם", הוא אמר על תפקידה כמיס מניפני, והמשיך בהערה המיוחסת למקסוול שהיא רצתה שמיס מניפני תמונה ל-M החדשה אחרי פרישתו של מור מתפקיד בונד.
"זה ממש חבל שאחרי שעזבתי את סדרת בונד, הם לא לקחו אותה כדי להמשיך עם סרטיו של טימותי דלטון.
אני חושב שהדבר ציער אותה מאוד שהיא לא קודמה לתפקיד M.
היא הייתה יכולה להיות M נפלאה."
A Matter of Life and Death (הופעת הבכורה שלה בקולנוע, עליה לא קיבלה קרדיט) (1946)
חוסה לואיס מורנו אוקמפו (בספרדית: José Luis Moreno Ocampo; נולד ב-4 ביוני 1952 בבואנוס איירס) הוא עורך דין ארגנטינאי שכיהן כתובע בבית הדין הפלילי הבינלאומי מאז 2003 ועד יוני 2012, עת הוחלף על ידי סגניתו עד אותה עת, פאטו בנסודה.
משרדו היה מעורב בעשרים מהמשברים הקשים ביותר של המאה ה-21, כולל עיראק, קוריאה, אפגניסטן ופלסטין.
הוא ערך חקירות בשבע מדינות שונות, והציג אישומים נגד מועמר קדאפי בגין פשעים נגד האנושות שבוצעו בלוב, נשיא סודאן עומר אל באשיר בגין רצח עם בדארפור, הנשיא לשעבר של חוף השנהב לוראן גבאגבו, ג'וזף קוני וסגן הנשיא לשעבר.
של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ז'אן פייר במבה.
קודם למינויו שימש כתובע בארגנטינה, ונודע במאבקו בשחיתות ובניהול התביעה במשפט החונטה, בו הועמדו לדין חברי החונטה הצבאית ששלטה בארגנטינה בין 1976 ל-1983, בשל פשעים שביצעו בתקופת המלחמה המלוכלכת.
כן עסק זמן מה כעורך דין פרטי וכמרצה למשפט פלילי באוניברסיטת בואנוס איירס.
לואיס ליברמן גינסבורג (ספרדית: Luis Liberman Ginsburg; נולד ב-1 באוגוסט 1946) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים יהודי קוסטריקני.
ליברמן היה הסגן השני לנשיאת קוסטה ריקה, לאורה צ'ינצ'ייה.
ליברמן נולד בסן חוסה אשר בקוסטה ריקה, בנם של מהגרים יהודים מפולין, שהגיעו לקוסטה ריקה לפני מלחמת העולם השנייה.
סבו של ליברמן היה המוהל הראשון בקוסטה ריקה.
מ-2010 עד 2014 כיהן כסגן השני לנשיאה, מטעם מפלגת השחרור הלאומית של קוסטה ריקה.
לואיס מייה אספס (בספרדית: Luis Milla Aspas; נולד ב-12 במרץ 1966) הוא כדורגלן עבר ספרדי ומאמן כדורגל.
ככדורגלן שיחק מייה בתפקיד הקשר האחורי ב-3 מועדוני כדורגל ספרדיים מצליחים: ברצלונה, ריאל מדריד וולנסיה וזכה בתארים עם שלושתן.
לאחר פרישתו אימן במספר קבוצות, בתוכן 4 נבחרות הנוער של ספרד מהם שנתיים בנבחרת האולימפית איתה זכה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 2011 שהתקיימה בדנמרק.
מייה, בוגר מחלקת הנוער של ברצלונה, שיחק משחק אחד בקבוצה הבוגרת בסוף עונת 1984/1985 ובו גם כבש את שער הבכורה שלו, ואת העונה הבאה פתח בברצלונה אתלטיק.
לאחר שלוש עונות בקבוצת המשנה עבר מייה ב-1988 לשחק באופן קבוע בקבוצה הבכירה אותה אימן יוהאן קרויף.
בברצלונה שיחק שתי עונות ובעקבות מחלוקת לגבי חידוש חוזהו עבר בהעברה חופשית לריאל מדריד ב-1990. בריאל מדריד צבר 165 הופעות עד שנת 1997, במהלכה עבר לוולנסיה ובה סיים את הקריירה בשנת 2001. בסך הכל צבר 299 הופעות בליגה הספרדית כשבמרביתן פתח בהרכב.
בעונת 2006/2007 אימן את פוסול מהליגה השלישית בה רשם את אחת העונות המוצלחות בתולדות המועדון הצנוע.
בתום העונה הזמין אותו מיכאל לאודרופ, לצידו שיחק מספר עונות בברצלונה ובריאל מדריד, לשמש כעוזרו באימון חטאפה ועונת 2007/2008 עברה עליו כשהוא בחטאפה.
בסיומה מונה למאמן נבחרת הנוער של ספרד.
באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת 2009 לא הצליח להוביל את קבוצתו למעבר של שלב הבתים.
הקמפיין של 2010, שנערך בצרפת, היה מוצלח יותר והנבחרת הספרדית הגיעה למשחק גמר אך אז הפסידה לנבחרת המארחת.
ב-2010 השתתפה נבחרתו גם במשחקי הים התיכון, והפעם זכתה בגביע כשהיא גוברת על איטליה בגמר 1-2. מייה אימן גם את נבחרת ספרד עד גיל 20 והשתתף איתה באליפות העולם עד גיל 20 של שנת 2009 שהתקיימה במצרים, בה הודחה הנבחרת הספרדית בשלב שמינית הגמר.
ב-2010 עבר לאמן את נבחרת ספרד עד גיל 21. אף על פי שהנבחרת הספרדית סיימה רק שנייה במוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21, בהן אימן אותה חואן רמון לופס קארו, צמד ניצחונות על קרואטיה בשלב הפלייאוף העניקו לספרדים כרטיס לטורניר שהתקיים בדנמרק.
בטורניר עצמו ניצחה ספרד בכל המשחקים מלבד אחד, נגד אנגליה שהסתיים בתיקו, וזכתה בגביע.
לאחר שהנבחרת הספרדית נכשלה תחת מייה באולימפיאדת לונדון ב-2012, והודחה כשסיימה אחרונה בשלב הבתים, פוטר מייה מתפקידו.
בפברואר 2013 מונה למאמן קבוצת אל-ג'זירה מאיחוד האמירויות הערביות, אך סיים את תפקידו בקבוצה עוד באותה השנה.
פרס דון בלון לפריצת העונה בליגה הספרדית: 1988/1989
לואיס נטו (נולד ב-26 במאי 1988) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הבלם.
נטו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של וארזים.
ב-10 בפברואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–2 נגד בנפיקה ליסבון במסגרת הגביע הפורטוגזי.
בתחילת הקריירה התקשה לקבל דקות משחק ובעונת הפך לשחקן הרכב ראשון, אך בסיום העונה ירדה וארזים לליגה השלישית.
ביולי סיים את חוזהו בוארזים וחתם בנסיונל מדיירה ללא תמורה.
בקיץ נטו עורר עניין מצידן של פורטו וארסנל אבל בסופו של דבר חתם בסיינה מהסרייה א' תמורת 3.7 מיליון אירו.
במהלך ינואר חתם במועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג תמורת 6 וחצי מיליון אירו.
באוגוסט 2017 הושאל למשך עונה אחת לפנרבחצ'ה הטורקית.
ביוני 2018 חזר להרכב זניט ובינואר 2019 נודע שחתם על חוזה עם ספורטינג ליסבון.
ב-4 באוקטובר 2012 נטו זומן לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל לקראת המשחקים נגד ו אך לא שותף באף אחד מהמשחקים.
ב-6 בפברואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2–3 ל.
נטו נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
פריצת העונה בליגה הפורטוגזית השנייה:
לואיס מריה לרניאגה מרלו (בספרדית: Luis María Larrañaga Merlo) הוא שחקן ספרדי.
מרלו נולד במדריד, למשפחה של שחקנים: שני הוריו – קרלוס לרניאגה ומריה לואיסה מרלו – הם שחקנים ספרדים מוכרים, וכך גם כל סביו.
מרלו למד מחול במשך שנה ולאחר מכן למד לתואר במשחק.
לאחר שסיים את לימודיו, בשנת 1985, קיבל את תפקידו הראשון – בהפקה של המחזה Salome של אוסקר ויילד.
לאחר מכן התנסה במשחק בקולנוע ובשנות ה-80 המאוחרות שיחק במספר סרטים.
עיקר פרסומו של מרלו הגיע מתפקידיו בתיאטרון ובטלוויזיה, עליהם זכה בפרסים רבים.
ברבות השנים נעשה מרלו לאחת מהפנים המוכרות ביותר בטלוויזיה הספרדית.
מרלו שיחק בסדרות Aquí no hay quien viva, El internado, Hospital central – ששלושתן בין הסדרות הפופולריות ביותר בטלוויזיה הספרדית.
ב-Aquí no hay quien viva שיחק מרלו לצד שחקנים כמו מלנה אלטריו, מריבי בילבאו, מריה אדאנס ועוד.
הדמות אותה שיחק מרלו הייתה מאוריסיו ("מאורי") הידאלגו – עיתונאי הומוסקסואל.
קורותיו של מאורי בסדרה ליוו, בין השאר, את התקדמות זכויות הלהט"ב במדינה, כאשר הוא ובן-זוגו בסדרה היו מעוניינים להתחתן אך לא יכלו לעשות זו בתקופה לפני שאושרו נישואים חד-מיניים בספרד.
בעונתהּ החמישית של הסדרה, לאחר ששונה החוק בספרד, השניים נישאו; השניים גם היו מעוניינים לאמץ ילד, והעלילה שעסקה בכך בסדרה (שזכתה לפופולריות עצומה), התרחשה כשברקע היה מאבק על אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים במציאות; מרלו זכה על תפקידו זה בפרסים רבים.
בנוסף, הסדרה עצמה קיבלה פרסים רבים וביניהם שלוש פעמים את פרס Gayo לסדרות המעלות תכנים להט"ביים.
הסדרה שברה שיאים של רייטינג ונחשבת לאחת הסדרות המצליחות ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה הספרדית.
בשנת 2016 החל לשחק בסדרה La que se avecina, סדרת ההמשך של Aquí no hay quien viva לצד שחקנים רבים מהסדרה הקודמת כגון לולס לאון, פרננדו טחרו ועוד.
מרלו משחק בסדרה את דמותו של ברונו קירוגה, פסנתרן מחונן ונוירוטי המתקשה להתמודד עם גירושיו מאשתו, ומפתח יחסי תלות עם הפסיכולוגית שלו.
2005 – זוכה פרס השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה (Aquí no hay quien viva).
2013 – מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בתיאטרון (El crédito).
2010 – זוכה פרס השחקן הטוב ביותר בתיאטרון (Tócala otra vez, Sam).
2007 – מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה (El internado).
2007 – זוכה פרס השחקן הטוב ביותר בתיאטרון (Gorda).
2006 – מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בתיאטרון (Gorda).
2004 – מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה (Aquí no hay quien viva).
2005 – מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה (Aquí no hay quien viva).
2003 – מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה (Aquí no hay quien viva).
2003 – זוכה פרס השחקן המשני הטוב ביותר בטלוויזיה (Aquí no hay quien viva).
1994 – מועמד לפרס המשחק הטוב ביותר לדמות משנית בטלוויזיה (Canguros).
1994 – מועמד לפרס המשחק הטוב ביותר לדמות ראשית בתיאטרון (Calígula).
פרסי פסטיבל הקולנוע והטלוויזיה של איסלנטיה:
2007 – זוכה פרס "Camaleón de Oro" לשחקן הטוב ביותר בטלוויזיה (El Internado).