tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שעזב את אל על פנה שוב לעסקים פרטיים, בין השאר נכנס כשותף בחברת התעופה אירואל.
באוקטובר 2005 מונה על ידי נאמן ארקיע ליו"ר ומנכ"ל החברה, וקידם את מכירתה לידי האחים נקש.
בקיץ 2008 עזב את ארקיע והחל לעבוד כיועץ מיוחד לחברת אל על.
הר-לב היה המנכ"ל הראשון של מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל.
רפי הרלב נישא לשרה ב-1956 ולזוג נולדו שלושה ילדים.
נפטר במאי 2010 לאחר שחלה במחלת הסרטן.
בשנת 2014 חברת ארקיע כינתה מטוס (רישום 4X-EMB) על שמו.
רפי ביאר (נולד ב-20 בינואר 1952) הוא קרדיולוג ומצנתר ישראלי וחוקר ביו-רפואי של מערכות הלב, בשנים 2006–2019 כיהן כמנהלו של רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם (המרכז הרפואי רמב"ם).
כיהן כפרופסור מן המניין (כיום פרופ' אמריטוס) בפקולטה להנדסה ביו-רפואית והיה הדיקן של הפקולטה לרפואה בטכניון.
שותף מנהל בקרן ההשקעות ALIVE ונשיא אגודות הידידים הבינלאומיות של רמב"ם.
ביאר נולד בפתח תקווה לרינה וד"ר חיים ביאר, אורולוג בבית החולים שיבא, וגדל בתל אביב, שם התחנך בבית הספר אחד העם ובתיכון עירוני א.
התקבל לעתודה האקדמית, ובמסגרתה למד רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן שירת בצה"ל כרופא צבאי בגולני וביחידות שדה אחרות.
בהמשך למד הנדסה רפואית בטכניון והשלים תואר דוקטור למדעים בהנחייתו של אורי דינר בתחום ההחייאה והסיוע ללב הכושל.
ביאר החל את התמחותו במחלקה פנימית ברמב"ם, השלים התמחות בקרדיולוגיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ועסק במחקר בתחום ההחייאה והסיוע ללב הכושל, דימות הלב באמצעות תהודה מגנטית גרעינית וחקר המכניקה של הלב.
עם שובו לישראל השתלב כרופא בכיר ברמב"ם ועסק במחקר בתחום ההנדסה הרפואית והמערכת הקרדיווסקולרית ביחידה להנדסה רפואית בטכניון, שם הקים לימים את המכון לחקר מערכות הלב יחד עם שמואל זיידמן.
בשנים 1991–1992 השתלם בתחום הקרדיולוגיה הפולשנית בבית החולים האוניברסיטאי שבקלגרי.
במהלך השבתון המשיך את עבודתו בדימות הלב באמצעות תהודה מגנטית גרעינית, כמו גם במחקרים בתחום המכניקה של חדרי הלב.
בשנת 2008 השלים לימודיו בתחום בריאות הציבור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס והוכתר בתואר M.P.H.
בשנת 1995 קודם לפרופסור מן המניין בפקולטה להנדסה ביו-רפואית בטכניון ושנה לאחר מכן התמנה למנהל היחידה לקרדיולוגיה פולשנית במכון הקרדיולוגי ברמב"ם והצטרף לפקולטה לרפואה.
בשנת 1999 נבחר לדיקן הפקולטה לרפואה וכיהן בתפקיד במשך 6 שנים.
אחד מהישגיה הבולטים הפקולטה בזמן כהונתו היה זכייתם של אברהם הרשקו ושל אהרן צ'חנובר בפרס נובל לכימיה לשנת 2004. ביאר התמקד בהידוק שיתוף הפעולה בין הקליניקה לבין ההנדסה הביו-רפואית והיה יוזם ומקים תוכנית שיתוף הפעולה בין הטכניון ובין אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בתחום מדעי הרפואה והנדסה ביו-רפואית.
בשנת 2005 זכה בפרס אגודת המלומדים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס על הקמת התוכנית ועל הישגים בינלאומיים יוצאי-דופן.
בתחילת 2006 מונה למנהלו של המרכז הרפואי רמב"ם, אותו הנהיג תחת אש במלחמת לבנון השנייה.
במרכז החזון הוקם מגדל תגליות הבריאות ע"ש הלמסלי - מרכז למחקר יישומי בשיתוף הטכניון ואוניברסיטת חיפה ובשילוב התעשייה.
למימושם של מיזמים אלה גייס ביאר סכום של למעלה מ-500 מיליון דולר.
כמנהל רמב"ם עסק בפיתוח היזמות והקים ב-2014 את חברת היישום רמב"ם מד-טק וב-2017 את חממת מיינד-אפ בשיתוף מדטרוניק, IBM, פיטנגו ואימפקט פירסט.
עד 2020 הקימה החממה 12 חברות הזנק.
בפברואר 2019 סיים כהונתו כמנהל המרכז הרפואי ולאחר שבתון בג'ונס הופקינס התמנה לנשיא אגודות הידידים הבינלאומיות של רמב"ם והמשיך לסייע בתחומי המחקר.
הוא הוחלף על ידי ד"ר מיכאל הלברטל.
בשנת 2019 הוענק לביאר התואר ד"ר לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
נשוי לדליה ביאר, עובדת סוציאלית במקצועה, ולהם ארבעה ילדים, בתו היא הזמרת חגית ביאר שהתחרתה בתוכנית הריאליטי "גריז".
תחומי העניין במחקריו של ביאר הם המערכת הקרדיווסקולרית, זרימת דם כלילית, טיפול בתותבים, בחסימות עורקיות, קרדיולוגיה פולשנית, הדמיה ואנליזה תלת־ממדית של הלב ורובוטיקה בצנתורים.
ביאר פרסם למעלה מ-230 מאמרים מדעיים ו-15 ספרים בתחום חקר הלב וברשותו מספר רב של פטנטים..
כמו כן מכהן כחבר מערכת ומבקר בעיתונים מדעיים בתחום הקרדיולוגיה וההנדסה הרפואית.
ייסד בשנת 1995 סדרה של כינוסים בינלאומיים שנושאם "חידושים בקרדיולוגיה פולשנית".
כינוסים אלו העמידו את הקהילה המדעית הישראלית בשורה הראשונה בתחום הקרדיולוגיה ותרמו באופן ניכר לפרסום הבינלאומי של הפעילות האקדמית-רפואית בישראל.
הכינוסים בתחום החדשנות הרפואית שמתקיימים מדי שנה מחזקים את המוניטין של ישראל בתחום הסטרט-אפים בקרדיולוגיה.
אף שהוא אוחז בתפקידים ניהוליים ואקדמיים רבים ממשיך ביאר בצנתורי הלב, עם פעילות רציפה בחדר הצנתורים, ובפרט בצנתורים אבחנתיים וטיפוליים במחלה כלילית מורכבת וטיפול בסטנטים בעורקי הצוואר.
בשנת 2002 הקים את חברת "קורינדוס" , שפיתחה זרוע רובוטית לביצוע צנתור בלי שהרופא ימצא בחדר הצנתור.
1996 - חבר מועצת המנהלים, מרכז מחקר לב ע"ש הנרי נויפלד
1994 - חבר הוועדה להערכת מענקי מחקר, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
1995-1994 - חבר המועצות הלאומיות למניעה וטיפול במחלות לב
1995 - יו"ר הוועדה לרפואה קלינית, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
1998-1995 - חבר בוועדות המחקר של המדען הראשי, משרד הבריאות
2002-1995 - חבר הוועדה הארצית ל-MRI, משרד הבריאות
1998-1997 - דירקטור באלביט הדמיה רפואית
2002 - חבר הוועדה להערכת המחקר הרפואי במשרד הבריאות
2003 - חבר הוועדה הקרדיולוגיה לאן?
2010 - יושב ראש המרכז הלאומי להשתלות
2009–2011 - יושב ראש הוועדה הציבורית להרחבת סל התרופות
2020-יושב ראש הוועדה לבחינת תוכנית הלימודים ברפואה-המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג)
1982 - פרס מצוינות ללימודי מוסמכים
1983 - פרס קנדי לי עבור עבודת תואר DSc
1985 - פרס יולודן למחקר, הטכניון
1988 - פרס לנדאו (מפעל הפיס) למחקר
1991 - פרס נויפלד למחקר קרדיולוגי, האגודה הקרדיולוגית בישראל (יחד עם ד"ר לסיק)
1991 - פרס ע"ש לי-פרידמן למחקר רפואי
1992 - פרס גוטווירט לקידום המחקר, הטכניון
1997 - מדליה ע"ש שמואל זיידמן, האגודה להנדסה ביו רפואית
1999 - פרס טאוב למצוינות במחקר, הטכניון
2002 - פרס מירובסקי להישגים ברפואה קרדיווסקולרית, האגודה הקרדיולוגית בישראל
2005 - פרס אגודת המלומדים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס על הישגים בינלאומיים יוצאי-דופן
רפאל פיצ'י גברון הוא שחקן אנגלי ממוצא יהודי, אשר התפרסם בשל השתתפותו בתור קפטן ארדווארק (אנ') במיני-סדרה "מלכוד 22" (2019) ובשל הופעתו כארני נונצי בדרמת הפשע "הסנדק של הארלם" (2019–2021).
גברון נולד בשכונת הנדון במחוז בארנט בצפון לונדון, בנם של הסופרת מרתה פיצ'י והמוציא לאור המנוח סיימון גברון.
אמו ילידת ארצות הברית ואביו היה ממשפחה יהודית מצפון לונדון.
סבו וסבתו מצד אביו היו המיליונר הפילנתרופ רוברט גברון והסוציולוגית חנה פיבל שנולדה בתל אביב והתאבדה בגיל 29. סבא רבא שלו היה הסופר טוסקו פייבל (אנ'), שנודע בשל עבודתו עם הסופר ג'ורג' אורוול.
דודתו למחצה (אחותו למחצה של אביו) היא הבמאית שרה גברון (אנ').
סבו מצד אמו של רפי היה בן למשפחה צרפתית-קנדית.
לגברון שני אחים צעירים יותר - בנג'מין (יליד 1992) ומוזס (יליד 1996).
בשנת 2008, התנדב גברון בקיבוץ בישראל במשך כחצי שנה.
ראשית דרכו של גברון הייתה בשנת 2006 בסרט הקולנוע "הסגת גבול", בו גילם את דמותו של מירו, פורץ צעיר המשתמש בטכניקות מפארקור כדי לפרוץ לבניין המשרדים שבו עובד אדריכל נוף אורבני.
על ביצועיו בסרט, היה גברון מועמד לפרס הקולנוע העצמאי הבריטי בקטגוריית השחקן החדש המבטיח.
בשנת 2007 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "רומא" של רשת HBO.
בשנת 2008 שיחק בסרט "הלילה של ניק ונורה", שם גילם את דב, הסולן בלהקה עם ניק.
לאחר מכן התארח במספר פרקים בסדרה "24".
הוא היה המועמד הנבחר לתפקיד בסרט "השיר האחרון" (משנת 2010) של מיילי סיירוס, אך לאחר מכן התפקיד ניתן לשחקן ליאם המסוורת'.
בשנת 2018 שיחק בדרמה המוזיקלית "כוכב נולד" שביים בראדלי קופר.
בשנת 2019, החל לשחק בדרמת הפשע האמריקאית "הסנדק של הארלם" ברשת Epix (אנ'), המספרת את סיפורו האמיתי של הגנגסטר באמפי ג'ונסון בתחילת שנות השישים.
בסדרה הוא גילם ארני נונצי, עבריין ידוע לשמצה וחבר בארגון הפשע של משפחת ג'נובזה (אנ').
בשנת 2020 הוא גילם את רודריק בשני פרקים של הסדרה "וסטוורלד" מותחן-מד"ב מבית HBO.
בשנת 2023 ביצע הופעת אורח בסדרה הישראלית-אמריקאית "רוחות ביירות" שיצרו העיתונאי אבי יששכרוף והשחקן ליאור רז עבור רשת שואוטיים האמריקאית ועבור "Yes".
מספטמבר עד נובמבר 2024 שיחק לצד רוברט דאוני ג'וניור במחזה "McNeal" בברודוויי.
+שנהסרטתפקידהערות2006הסגת גבול (אנ')מירו סימיק2008הלילה של ניק ונורהדבלב של דיו (אנ')פאריד2012סלסט וג'סי לנצח (אנ')רופרט בייטסחטיפה לאור יוםג'וש שואוMine Gamesלקס2013מלשין (אנ')ג'ייסון קולינס2015עוקבים (אנ')דילן2016The Landפאטי קייקLove Is All You Need?סטאו2018כוכב נולדרז גברון2020Books of Blood סימון2026הנאשםהולט צ'ארלסהאודיסיאה
רפי דהן (נולד ב-28 בספטמבר 1989) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
בשנת 2009 ערך דהן את הופעת הבכורה שלו בליגת העל במדי הפועל פתח תקווה, ובעונתו השנייה בקבוצה הפך לשחקן הרכב.
בשנת 2011, במהלך אימון הקבוצה, פגע דהן בחברו לקבוצה מוחמד קמיס.
קמיס נפצע באחת מרצועות הברך ובמיניסקוס ונדרש לתקופת החלמה בת שנתיים בטרם שב לשחק כדורגל.
לקראת עונת עבר דהן למכבי תל אביב, שם שותף במשחקי הליגה ובמסגרת הליגה האירופית.
בינואר 2013 הושאל לבני יהודה תל אביב.
דהן תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה, ולקראת עונת האריכה בני יהודה את השאלתו בעונה נוספת.
ב-9 במרץ 2014 במהלך משחק חוץ במסגרת המחזור ה-25 נגד מכבי חיפה נפצע בצורה קשה, בעקבות תיקול גס של רובן ראיוס.
לדהן נגרמו קרעים ברצועה הקדמית והצידית, והוא נדרש לתקופת החלמה ארוכה.
ב-5 במרץ 2015, כשנה לאחר הפציעה ממנה לא התאושש, הודיע דהן על פרישה ממשחק פעיל בגיל 25. באותה שנה הגיש תביעה על סך 21 מיליון ש"ח נגד ראיוס ומכבי חיפה.
בדצמבר 2019 התקבלה תביעתו באופן חלקי ונפסק כי על ראיוס ומכבי חיפה לפצות את דהן ואת המוסד לביטוח לאומי ב-4.2 מיליון ש"ח.
לאחר פרישתו מכדורגל, חזר בתשובה והפך לאברך וסופר סת"ם.
רפי (רפאל) בלומנפלד (7 בספטמבר 1923, ברלין – 13 במרץ 1989, תל אביב) היה מעצב פנים ישראלי.
אביו קורט בלומנפלד היה מגדולי ציונות גרמניה, נשיא קרן היסוד.
אמו, ז'ניה, הייתה בתו של מיכאל הורביץ, סוחר עצים נודע וציוני ותיק, ואחותה של אסתר, אשתו של משה זמורה.
במהלך חייה פעלה רבות במסגרת תנועת ויצו ואף שימשה כנשיאת הארגון.
לזוג נולדו שלושה ילדים: נעמי, רפאל ורחל.
בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה תחילה בשכונת רחביה שבירושלים.
בלומנפלד התגייס לבריגדה ולאחר שנפצע השתחרר מהשירות ופנה ללימודים אקדמיים בבית הספר לאמנות ואדריכלות באוניברסיטת קינגסטון שבלונדון.
עוד בהיותו סטודנט השתתף בעיצוב הפנים של בניין שגרירות ישראל בלונדון.
עם שובו ארצה התגייס ושירת בחיל ההנדסה כאדריכל.
עבודתו הראשונה כעצמאי הייתה עיצוב הפנים למלון השרון שבחוף הים בהרצליה (בתכנון האדריכל זאב רכטר).
לאחר מכן עיצב את מלון שרתון הישן שמצפון לגן העצמאות בתל אביב, ואת מלון נאות מדבר בבאר שבע.
פתח משרד בשותפות עם האדריכל לזר חזקיה, שותפות זו החזיקה מספר שנים.
ולאחר מעבר לזר חזקיה לקנדה, התחילה השותפות עם אדריכל מאיר פינצ'וק שהתקיימה עד יום מותו, אלה היו שנות פעילות גדולה באדריכלות פנים של מלונות שנבנו בקנה מידה עולמי ברחבי הארץ ואפיינה את המשרד בהתמודדות עם שפה מקומית, חומרים מקומיים, ואמנות מקומית.
שיתוף פעולה עם אדריכל יהודה פייגין, עיצוב הפנים של מלונות פלזה טבריה, פלזה ירושלים, שלמה המלך אילת, ונוספים.
במהלך חייו עיצב גם מבני מגורים רבים ובהם בית גיטה שרובר בירושלים, בית עמוס חורב, בית אייזיק וולפסון, דירת יצחק רבין.
כמו כן עיצב מבני ציבור רבים ובהם קמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית, מבנים רבים בקמפוס מכון ויצמן ברחובות ובהם אולם ויקס, בניין וולפסון למחקר ביולוגי, מועדון סן מרטין ובית הארחה על-שם הרמן מאיר (בית צרפת).
בלומנפלד היה פעיל פוליטית, וממייסדי מפלגת שינוי וד"ש.
רפי הוכמן (נולד ב-15 ביולי 1949) הוא איש ציבור שכיהן כראש עיריית אילת השישי, בין השנים 1983–1993.
הוכמן נולד בתל אביב בשנת 1949. הוא עבר עם משפחתו לאילת בגיל 10, גדל באילת ושב אליה לאחר שירות בהנדסה קרבית.
הקים עם אביו ואחיו עסק לרהיטים נ.
בשנת 1977 נבחר למועצת העיר מטעם מפלגת העבודה.
בשנת 1983, בגיל 34, התמודד לראשונה בבחירות לראשות עיריית אילת, נגד ראש העירייה המכהן גדי כץ.
הוא הקים רשימה עצמאית, צל"ש (צעירים למען שינוי) ונבחר לראשות העירייה, לאחר שזכה בסיבוב השני.
באותה שנה נסגר מקור פרנסה גדול בעיר, חברת מכרות נחושת תמנע, צומצמה הפעילות של נמל אילת וחברת קו צינור אילת אשקלון ואילת הייתה מוכת אבטלה.
הוכמן נמנה עם יוזמי חוק אזור סחר חופשי באילת אשר הפך את העיר לעיר תיירות ללא מע"מ, שנכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 1985. שנות כהונתו אופיינו בהתמקדות בפיתוח ענף התיירות בעיר, יוזמות לפסטיבלים ואירועים רבים כמו פסטיבל רוק בים האדום, צבע בטבע, ג'אז בים האדום ועוד קודמו בברכה.
בנוסף הנהגת אזור הסחר החופשי הביא לגידול בתיירות הפנים לעיר.
בשנת 1988, פעל לאישור חוק בכנסת להפעלת קזינו בעיר לתיירים, ולאסור הפעלת ספינות קזינו שהחלו לפקוד את העיר באותן שנים.
בנוסף השיק יוזמה להקמת שלב ב' של אזור הסחר החופשי.
על פי התוכנית המכסים באילת יבוטלו כליל והיא תהפוך למרכז של מסחר ותעשייה של תאגידים רב לאומיים.
התוכנית כללה גם את העברת נמל התעופה אילת למיקום חדש, מחוץ לעיר בעברונה, ובשטח שיתפנה להקים מרכזי קניות, משרדים ומלונות.
מכרז להקמת שדה התעופה החדש פורסם ביוני 1988 אך לבסוף בוטל.
הוכמן אף יצר קשר עם איש העסקים דונלד טראמפ (לימים נשיא ארצות הברית) וניסה לשכנע אותו להשקיע בעיר, ללא הצלחה.
בבחירות שנערכו ב-1989 התמודד הוכמן על ראשות העירייה מול גבי קדוש מהליכוד, וראש העירייה הקודם גדי כץ שרץ ברשימה עצמאית, וזכה בכהונה שנייה.
הוכמן הואשם בקבלת שוחד מחברה יפנית לגידול אצות, שהקימה מפעל בעיר.
החברה סיפקה מימון לכנס בו השתתף, כולל הטיסה והשהות ביפן ובהונג-קונג.
הוכמן הציג את אופן מימון נסיעתו למועצת העיר וקיבל אישור טרם נסיעתו.
בית המשפט העליון זיכה אותו לפי דעת הרוב בשל העדר היסוד הנפשי.
בבחירות 1993 בחר הוכמן לפרוש מהחיים הפוליטיים וסגנו גד לוין רץ לראשות העיר אולם הפסיד לגבי קדוש.
בהמשך מונה ליו"ר המנהלה לפיתוח התיירות בנגב.
בין השאר עסק בהשקעות בנדל"ן, והקים בשנת 2000 פארק שעשועים בגרנד קניון בחיפה בשותפות עם איש העסקים גד זאבי.
פארק השעשועים נסגר אחרי שנתיים.
בבחירות שנערכו ב-2003 התמודד הוכמן שוב על ראשות העירייה.
הוא עלה לסיבוב הבחירות השני, בו התמודדו גם גבי קדוש ומאיר יצחק הלוי, והפסיד בהפרש קטן להלוי (51.5% מול 48.49% מהקולות), לאחר שגבי קדוש בחר להעביר את תמיכתו להלוי.
עם זאת נבחר למועצת העיר והיה חבר הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה.
ב-2008 הודיע על התמודדות נוספת לראשות העיר שגם בה נוצח על ידי הלוי.
נשוי לניצי, אב לשלושה ילדים.
רפי אתגר (נולד באוגוסט 1947) כיהן כאוצרו ומנהלו האמנותי של מוזיאון על התפר מעת שיזם את הקמתו בשנת 2000 ועד 2021.
התערוכות שהוא יוזם ואוצר עוסקות בנושאים המצויים במרכז השיח הציבורי וברוח זכויות האדם והחובה האזרחית; מתוך רצון להביא לשינוי ערכי וחברתי באמצעות אמנות עכשווית מול המציאות רווית הקונפליקטים בהקשריה המקומיים והאוניברסליים, במטרה לקדם דיאלוג בצל חוסר הסכמה.
המוזיאון נבחר על ידי "הניו יורק טיימס" כאחד מ-29 המוסדות המובילים בעולם בתחום האמנות.
אתגר נולד בירושלים, וסיים את לימודיו באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים בשנת 1972.
בשנים 1995-1980 נחשב אתגר לאחד ממעצבי הכרזות הבולטים בישראל.
הוא עיצב ובעיקר צייר למעלה מאלף כרזות עבור מרבית הצגות התיאטרון בישראל, וכן עבור אירועי תרבות מרכזיים בארץ.
ב-1995, בעקבות רצח רבין, יזם אתגר בפעם הראשונה כרזה לא מוזמנת, אשר הפכה עם השנים לאייקון ואבן דרך ביצירתו, והוצגה כפתיח בתערוכת היחיד שלו במוזיאון ישראל באותה שנה.
במהלך תקופה זו של יצירה הוזמן אתגר להרצות ולהנחות פרויקטים באקדמיות מרכזיות לאמנות ברחבי אירופה, ביניהן:
בשנים 1999-1990 הוזמן אתגר לשמש אמן הבית ויועץ אמנותי להוצאת הספרים המובילה בגרמניה, S.
במסגרת תפקידו יזם פרויקט המשתף סופרים רבים וחשובים בהכנת יצירות אמנות בעקבות ספריהם.
במיזם "Bücher werden Plakate" השתתפו סופרים זוכי פרס נובל כמו קנזאבורו אואה, ג'ון מקסוול קוטזי, נאדין גורדימר ואחרים.
עבודתו עם סופרים אלה נועדה ליצור חיבור בין עולם הספרות והאמנות, ולהעשיר את חוויית הקריאה באמצעות החוויה הוויזואלית.
בשנת 2000 יזם אתגר את תערוכת Coexistence, מיזם בינלאומי בו השתתפו עשרות מעצבי כרזות ידועים מרחבי העולם.
המיזם הוצג ב-35 ערים ביבשות שונות, והוא קרא לכבוד הדדי בין העמים והדתות.
במסעו זה תמכו מנהיגי מדינות ואנשי רוח רבים מרחבי העולם.
2005 - "סוף הדרך" על האלימות בחברה הישראלית עם תום האינתיפאדה.
2006 - " שווים ושווים פחות" שעסקה בסוגיות של אפליה, ניצול והשפלה, במטרה לעורר את המודעות והרגישות החברתית.
2007 - "חיים חשופים" על ההשלכות האישיות והציבוריות של מקרים בהם מצב חירום זמני הופך ללגיטימי ומתמשך.
2008 - "רעידת אדם" עמדה על מרכזיותה של החרדה ביחסי הגומלין של האדם עם עולמו ועל ידי כך בחנה את הדינמיקה של היחסים החברתיים והפוליטיים.
2009 - "אדם אדמה" עסקה במפגש המורכב בין אדם לסביבה ובין אדם לטבע.
2010 - "בית בלי בית" בחנה את תהליך הפוליטיזציה של הבית והיחס בין הבית הפרטי למדינה.
2010 - "זכות המחאה" עמדה לא רק על הזכות למחות אלא גם על החובה הנדרשת בעקבותיה.
2011 - "סוף מערב" על ההתנגשות בין האסלאם למערב ותוצאותיה האפשריות.
2012 - "מעבר לזיכרון" עסקה במסע אל העתיד באמצעות הזיכרון ובהדחקה וההכחשה של הפחדים והחרדות שחווה האנושות, מתוך ניסיון לבדוק באמצעותם תרחישים עתידיים הצפויים לנו ולעולמנו.
2013 - "בשר ודם" קוראת לנו להביט בבשר ובדם כמרקם המחבר את כל משפחת החי ואנו בתוכה, ולעורר אותנו להתנהג כלפיה בכבוד ובחמלה.
2013 - "כל אדם נושא חדר בתוכו" עוסקת במשמעות הבדידות כתופעה המשפיעה יותר ויותר על בני האדם בעידן העכשווי.
2014 - "הלוך הלכו העצים למשוח עליהם מלך" שבוחנת במבט ביקורתי את היחסים המורכבים בין המנהיגים למונהגים.
2015 - "מרחב לא מוגן" על שאלת אחריותו ומידת יכולתו של הפרט לשנות ולהשפיע על גורלו וגורל סביבתו, ועד כמה מתערבת החברה והממסד בהגבלת היחיד ועיצוב דמותו.
2017 - "לא תעשה לך" שהתייחסה ליחסי הגומלין בין עולם האמונה ועולם האמנות, ושימשה ראי לתקופה ולשינויים המתקיימים בה.
2018 - "כלואות" על עולמן הפנימי של נשים, תוך זיהוי מקרים של פגיעה והחלשה המתרחשים הן במרחב הפרטי והן במרחב הציבורי.
2019 - "השאלה של הירושימה" על ההשלכות של השמדה מוחלטת שהאנושות מפתחת, ודיון בשאלות של זהות וריבונות.
2019 - "אפילו העצים מדממים" על המשמעויות האסתטיות, התרבותיות, הלאומיות והפוליטיות שבין עצים ואנשים, וכן על יצריהם ותלותם ההדדית זה בזה.
2019 - "ירושלים - דיוקן עצמי" סיפורה של עיר המפגישה אנשים כה שונים החולקים זה עם זה וחלוקים זה על זה.
2019 - "דמוקרטיה עכשיו" האם הדמוקרטיה הפכה למילה נרדפת לשחיתות?
2019 - "יורים ובוכים" על ההתעלמות מן הזוועות המתרחשות על סף ביתנו.
2019 - "המאויים" על הטראומה שבמוות שממנה אנו חרדים ואליה אנו נמשכים.
2020 - "להיוולד מחדש" על התבוננות באיתני הטבע ובנבכי אישיותם ומעניקים לנו חוויה מחודשת של תהליך הבריאה.
2020 - "פנחס כהן גן" וידוי אישי ממקומו של היחיד המביע את מחאתו כנביא בשער ומעביר אלינו חוויות של משמעות קיומית, של חברה הנאבקת בקשייה התרבותיים והערכיים.
2020 - "מטרופוליס" על מרוץ האדם להגיע רחוק יותר וגבוה יותר.
2020 - "הגולם" עוסקת בשאלה האם האנושות נמצאת בדרך למאבק על השליטה אל מול מכונות יציר כפיה המתחילות לחשוב בעצמן?
2020 - "חיים בזבל" על תופעות הטבע המדאיגות המתרחשות בשנים האחרונות ומאיימות על קיומו של כדור הארץ.
2020 - "לא על הבגד לבדו" האם עושה האדם את הבגד או שמא עושה הבגד את האדם?
2021 - "חי/דומם/ארץ" תמונת מצב רוויית מתחים של החברה הישראלית הכוחנית והמפולגת, אשר לא אחת גולשת לעימותים אלימים שביטויים נוכח בתערוכה.
רפי יעקובי (נולד בשנת 1941) הוא יועץ וסופר ישראלי.
מפתח שיטת התערבות לפיתוח אישי בשם "בית ספר לידידות" ובעבר בעל טור שבועי בעל שם דומה בעיתון מעריב.
היה חבר ושותף במכון רודי.
בעבר החזיק ברישיון לעסוק בפסיכולוגיה ועסק בטיפול במוסדות חינוך ושיקום.
בשנת 2018 פורסם תחקיר לגבי שיטת טיפולו השנויה במחלוקת, ובעקבות זאת ויתר יעקובי על רישיון הפסיכולוג שלו.
יעקובי גדל בבית דתי ולאחר שנים יצא בשאלה.
בצבא עשה קורס מדריכי נוער ובמהלך שרותו הדריך ביישובי עולים ברחבי הארץ.
וכך החל להחשף לנפשם ולהתמודדותם של בני נוער ומשפחותיהם, לאחר שחרורו למד תואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה, באוניברסיטת תל אביב (1963–1967).
ולאחר מכן שימש קצין מבחן למבוגרים ומדריך במוסד לנערות "צופיה" ומדריך נוער.
לאחר מלחמת יום כיפור בה שירת כחייל בחיל השריון, גויס כפסיכולוג שדה בחיל הרפואה, ביחידה של מדעי ההתנהגות.
יעקובי החל לטפל בנפגעי נפש מהמלחמה.
היה שותף בהקמת קליניקה במרפאה בסיני וטיפל במקרים של הרטבה והתערערות כללית אצל חיילים תחת לחץ, וכן במקרים של הלם קרב.
הטיפולים ברובם היו קצרי מועד ולאחר כמה שנים עבר לאחת מיחידות הפסיכולוגים שהוקמו.
בשנת 1982 לאחר מלחמת לבנון הראשונה שימש יעקובי קצין התנהגות אוכלוסייה (קה"א).
תחילה שימש קה"א נפתי ולאחר מכן קה"א מחוזי ראשי של מחוז דן במשך ארבע שנים.
ספרו הראשון של יעקובי הוא "בית ספר לידידות".
הנחת היסוד שלו היא שידידות היא התשתית לכל מערכת יחסים.
בספר מבטא יעקובי את עמדתו לפיה טיפול בכפפות של משי הוא טיפול גרוע ופגישה בין מטפל למטופל אינה אמורה להיות בזבוז זמן ומשאבים ולא בילוי משותף, אלא טיפול אינטנסיבי בבעיות המטופל בעזרת יצירת ידידות עם המטפל.
בשנת 1992 הוציא יעקובי את ספרו השני "הפסיכולוג כידיד" בו הוא מתאר את המעבר משיטת חשיבה טיפולית שגרתית, אנליטית ופסיכודינמית לחשיבה ידידותית.
בשנת 1995 הוציא יעקובי לאור את ספרו השני "ידידות עם ילדים" בו הוא מציע דרכים לשיתופי פעולה בין הורים לילדיהם ולפתרון בעיות ילדות, בעיות הורות ובעיות משמעת.
בשנת 1997 חיבר את ספרו השלישי "להיות זוג".
בשנת 2003 החל יעקובי לעסוק גם בנושא המיני והוציא את הספר "שינוי ידידותי" ובו פירוט נרחב על איך לעורר משיכה מינית.
את דרכו הטיפולית הלא שיגרתית ביטא יעקובי בכל הזדמנות.
כך, התבטא בעבר בחריפות כנגד בני זוג ההולכים לטיפול זוגי לפני נישואיהם: "הצעירים של היום, במקום לסמוך על עצמם, חשופים לטונות של בלבולי מוח, מכל מיני סיבות.
מספיק שההורים מתערבים להם ומכניסים שיקולים כלכליים, עדתיים ואחרים בנוגע לבן או בת הזוג הנבחרים.
להוסיף לזה עוד אבחונים פסיכולוגיים זה ממש מעמיס ומיותר.
בני זוג לפני חתונה אמורים ללמוד זה את זה, לא להתעסק עם דעות ושיפוטים של אחרים.
בכלל, אני לא חושב שזה כל כך בריא לפשפש יותר מדי."
"אני מניח שבני זוג שפונים לייעוץ לא מספיק בטוחים או שלמים בזוגיות שלהם.
אז במקום לשבת בייעוץ ולהעמיק את הספקות, ולקבל קתדרה לקשקש על 'בשלותם, שלמותם ומחויבותם' שהם בעיניי קשקושים מזיקים, אני מציע שפשוט יעשירו את התרבותי שלהם.
יוסיפו עוד תנוחה בסקס, ייצאו לרקוד יחד, ייסעו לטיולים משותפים ויבססו תכנים משותפים, שבהם יצברו חוויות.
על זוגות חד מיניים אמר שגם גברים הטרוסקסואליים יכולים להנות מחברתם של גברים ולדעתו הומסקסואל לא צריך להשתנות.
כתוצאה משיטת טיפול לא שיגרתית התפרסמה כתבה ביקורתית בעיתון ידיעות אחרונות אשר עוררה הדים בקהילת הפסיכולוגים.
לאור זאת הופסק השימוש של יעקובי ברישיון הטיפול.
ביטול רישומו כפסיכולוג הביא להפסקת ההליכים המשמעתיים נגדו.
בעקבות התחקיר פרסם המרכז הישראלי לנפגעי כתות כי התנהלותו של יעקבי מדאיגה ומזכירה התנהלות של מנהיג כת.
בשנת 2021 פרסם את ספרו "פסיכולוג מחוץ לקופסה" ובו מפרט יעקובי מיומניו של פסיכולוג לשעבר.
כמו בכל ספריו הקודמים גם בספר זה יעקובי לא בורר מילים ומפרט את דעותיו (השנויות במחלוקת) בפירוט.
בית ספר לידידות, הוצאת ספרית מעריב, 1990
הפסיכולוג כידיד, הוצאת ספרית מעריב, 1992
ידידות עם ילדים, הוצאת פקר, 1995
להיות זוג, הוצאת אריה ניר, מודן 1997
שינוי ידידותי, הוצאת אריה ניר, 2003
פסיכולוג מחוץ לקופסה, הוצאת טפר, 2021
רפאל (רפי) וקנין (30 באוגוסט 1927 – 27 ביוני 1961) הוא הרוג מלכות יהודי-מרוקאי, שנהרג כתוצאה מעינויים בכלא המרוקאי בגין פעילותו הציונית.
רפי וקנין נולד וגדל בקזבלנקה בשנת 1927. גדל והתחנך בבית ספר של כל ישראל חברים בעיר.
בשנת 1947, בהיותו בן עשרים, הגיע לארץ ישראל לבדו דרך אלג'יר למרסיי והתגייס לשירות האצ"ל.
וקנין נלחם במלחמת העצמאות בחזית ירושלים במסגרת המח"ל (מתנדבי חוץ לארץ).
בתום המלחמה, לאחר ששהה שנתיים בישראל, שב למרוקו.
בשנת 1955 גויס לרשת "המסגרת" – שלוחתו של המוסד במרוקו על ידי השליח ארנו (משה ארנון) והיה מראשוני המגויסים.
"המסגרת" הייתה אחראית על העלייה, מאמצי ההגנה העצמית וריכוז פעולות תנועות הנוער הציוניות במרוקו.
כינויו המחתרתי של וקנין היה מישל (michel).
הוא עבר אימוני נשק בהדרכת השליח יונה זבין, נשלח להשתלמויות צבאיות במונפלייה ונהפך לאחד מבכירי מפקדיה של שלוחת "לביא", שנוסדה במטרה להגן על היהודים.
הוא הגיע פעמיים לישראל, ב-1957 ו-1959, לצורך השתלמות צבאית.
וקנין עבד לפרנסתו כמנהל חשבונות בחברה האנגלית לשיווק מכונות אאטקו (aetco); את הלילות והשבתות הקדיש למען העלייה הבלתי-לגלית, בה פעל במשך שש שנים.
בביתו ובמקום מסתור שמר כסף ונשק על מנת לשחד את הערבים שיתנו מידע ודרכונים וכדי להקל את העלייה לישראל.
אשתו, מרי, הייתה פעילה גם כן ב"המסגרת" לצד בעלה, והייתה ידועה בשם הקוד "כרמלה".
לאחר עצמאות מרוקו בשנת 1956 נאסרה עלייתם של יהודים ממרוקו לישראל.
בעקבות זאת נאלצו יהודים לברוח ממרוקו בחשאי בנתיבים ימיים ויבשתיים.
בשנת 1961 אחד ממבצעי ההברחה נגמר בטרגדיה, לאחר שספינה שהבריחה עולים יהודים ממרוקו, ספינת "אגוז" ("פיסס"), טבעה במימי הים התיכון.
באסון נהרגו כל 44 העולים שנמצאו על הספינה, האלחוטן הישראלי שלה, ואחד מעובדי הצוות הספרדי.
טביעת הספינה הייתה לשערורייה בין-לאומית שהובילה ללחץ על מרוקו להתיר את כבלי העלייה ולאפשר ליהודים לצאת מהמדינה כחוק.
במקביל, "המסגרת" התארגנה ובמבצע חשאי גדול שכונה מבצע "בזק" חילקה אלפי כרוזים בקרב הקהילה היהודית.
בעקבות חלוקת הכרוזים התעורר זעם במשטר המרוקאי, והמשטרה החשאית עשתה מאמץ רב כדי לתפוש את מחלקי הכרוזים, תוך חקירה בעינויים של רבים מהם.
רפי וקנין, שהיה ממארגני המבצע וממחלקי הכרוזים, נעצר בחודש ינואר 1961 במכוניתו ונשלח למתקן משטרתי, שם נחקר בעינויים.
בחקירתו התעקש לא להסגיר את שותפיו למבצע ולכן נחקר בעינויים חריפים במיוחד.
משם הועבר לבית חולים בקזבלנקה.
ב־26 בפברואר 1961 הלך לעולמו מלך מרוקו מוחמד החמישי ולרגל הכתרת בנו חסן השני הוכרזה חנינה כללית במדינה.
מרי, אשתו של וקנין, פנתה לשר הדואר לשעבר ד"ר לאון בן זקן והלה פנה למלך החדש וניתן אישור להעביר את וקנין לפריז.
בסוף החודש השאירה מרי וקנין את שלוש בנותיה אצל אחותה, כדי שהשלטונות המרוקאים לא יחשבו שהיא בורחת מהמדינה.
בפריז הועבר וקנין לבית החולים על שם נקר.
הוא הלך לעולמו ב-27 ביוני 1961 כתוצאה מנזק בכליות שגרמו לו העינויים בכלא.
לאחר מותו בבית החולים הצרפתי התאפשר למשפחה לעזוב את מרוקו, וכעבור זמן הם עלו לישראל והשתקעו בה.
גופתו של וקנין הועלתה למדינת ישראל וב-11 ביולי 1961 נקברה בטקס ממלכתי בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
בהלווייתו השתתפו יו"ר הסוכנות היהודית משה שרת שספד לו, ראש המוסד איסר הראל וראש מחלקת העלייה והקליטה של הסוכנות ברוך דובדבני.
בשנת 1977 הוכתר ל"הרוג מלכות", תואר שהוענק ליהודים שהוצאו להורג בגלל יהדותם או תפיסתם הלאומית.
על שמו של וקנין קרויים רחוב בתל אביב, גן ציבורי באשקלון ורחוב בהרצליה.
רפאל (רפי) ברקוביץ' (ברקו) (נולד ב-1958) הוא ראש המרכז למחקר גרעיני שורק.
קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
בשירותו הצבאי היה מפקד וטייס קרב בחיל האוויר.
ברקוביץ' נולד בישראל, בנם של חנה וארתור ברקוביץ', ניצולי השואה.
למד בבית הספר אורט רמת גן במגמת מכניקה עדינה.
ביולי 1976 התגייס לחיל האוויר וסיים קורס טיס ב-1978 במגמת קרב.
באוקטובר 1980 נבחר להשתתף בקורס ההסבה הראשון של מטוסי ה-F-16 פייטינג פלקון שנקלטו בחיל.
ב-28 באפריל 1981 רשם את הפלת הבכורה העולמית של מטוס ה-F-16, כאשר במהלך פטרול בשמי לבנון הפיל מסוק מי-8 של חיל האוויר הסורי בסמוך לשדה התעופה ריאק.
במהלך מלחמת לבנון היה מדריך בבית הספר לטיסה ובהצבת חירום נלחם כטייס קרב בטייסת 117, טייסת F-16 בבסיס רמת דוד.
ב-10 ביוני השתתף בקרב אוויר באזור אגם קרעון, הוא הפיל שני מטוסי מיג 23 ומטוס מיג 21 של חיל האוויר הסורי.
בהמשך שירותו פיקד על טייסת 253, טייסת מטוסי F-16, כולל במהלך מלחמת המפרץ.
פיקד על טייסת 69, טייסת מטוסי F-4 פנטום שעסקה במשימות צילום אוויר.
תקופת פיקודו התקצרה עקב אירוע בטיחותי.
לאחר מכן שירת כראש מחלקת אמצעי לחימה במטה חיל האוויר.
השתחרר משירות הקבע ב-1999. הוא המשיך לשרת במילואים כטייס קרב עד 2012 ולאחר מכן כמדריך במגמת קרב בבית הספר לטיסה עד סוף 2018.
לאחר שחרורו כיהן כראש אגף במשרד הביטחון.
בשנים 2007 עד 2012 כיהן כמנכ"ל חברת הצורפים.
בתפקידו הבא כיהן כסמנכ"ל בכיר במטה הוועדה לאנרגיה אטומית.
בנובמבר 2015 מונה למנהל המרכז למחקר גרעיני - שורק.
ברקוביץ' בעל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מהפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
רפאל (רפי) בן שטרית (נולד ב-2 בינואר 1966) הוא פוליטיקאי ישראלי.
כיהן כראש עיריית בית שאן בשנים 2013–2018. ממקימי "מועצת אוקטובר".
בן שטרית נולד בבית שאן, למד בבית ספר תחכמוני ובתיכון אורט דתי בעיר.
ב-1984 התגייס לצה"ל ושירת כקצין קשר באגף המודיעין.
לאחר שחרורו למד חינוך והוראה במכללת אורנים אך לא סיים את התואר.
הוא עבד כרכז הדרכה ונוער עירוני במתנ"ס בבית שאן, מדריך בכפר הנוער של "אמונה" בעפולה וכמנהל המדרשה להעמקת הזהות היהודית בכפר הנוער הדתי.
ב-1999 מונה לרכז מחוז הצפון של תנועת בני עקיבא.
ב-2009 מונה למנהל הפנימייה של כפר הנוער "נווה עמיאל" בשדה יעקב.
רפי בן שטרית פיתח קריירה פוליטית משמעותית שהחלה במפלגת הליכוד, שם כיהן כיו"ר הנהלת סניף הליכוד בבית שאן וכחבר מרכז הליכוד.בשנת 2003 נבחר בן שטרית למועצת העיר.
במהלך כהונתו, שימש כממלא מקום וסגן ראש העיר, אך פוטר מתפקידים אלו על ידי ראש העיר המכהן.
בשנת 2008, ייסד את תנועת "בית שאן החדשה" והתמודד מטעמה בבחירות המוניציפליות הן לראשות העיר והן למועצה.
התנועה זכתה בשני מושבים במועצת העיר, ובן שטרית שימש כיו"ר האופוזיציה.
באוקטובר 2013, ניצח בן שטרית בבחירות לראשות העיר את ראש העיר המכהן, ז'קי לוי, עם רוב של 50.5% מהקולות.
ב-21 בנובמבר 2017, עקב אכזבתו מיחס שרי הליכוד, הודיע על פרישתו מהליכוד ומעבר למפלגת כולנו בראשות משה כחלון.
בבחירות המוניציפליות של 2018, הפסיד בן שטרית לז'קי לוי, שהתמודד שוב מטעם הליכוד וזכה ב-63.26% מהקולות, ואילו רשימתו של בן שטרית זכתה בשני מנדטים.
לאחר מכן, הצטרף למפלגת תקווה חדשה בראשות גדעון סער.
בבחירות של 2023, התמודד תחילה לראשות העירייה, אך בהמשך פרש והצטרף ליריבו ז'קי לוי לריצה משותפת.
בן שטרית היה מיוזמי הקמת ועדת החקירה האזרחית לאסון ה-7 באוקטובר וחבר בה.
הוא קרא להקמת ועדת חקירה ממלכתית לאירועי טבח שבעה באוקטובר.
בן שטרית נשוי בשנית ואב לחמישה.
בנו אלרואי שירת כלוחם ביחידת האיסוף הקרבי 414 בבסיס נחל עוז, ונהרג בקרב מוצב נחל עוז בטבח שבעה באוקטובר.
רפאל 'רפי' טטרקה (נולד ב-28 ביולי 1950) הוא מנהל ישראלי, כיהן כמנהלה הכללי של החברה הממשלתית תשתיות נפט ואנרגיה בשנים 2000–2017. שירת בעבר במשך כשלושה עשורים בשירות הביטחון הכללי.
בינואר 2022 מונה טטרקה כדירקטור בחברת חקר ימים ואגמים לישראל, ובפברואר של אותה שנה מונה ליו"ר.
טטרקה נולד בישראל, בנם של אילנה פולק טטרקה, ניצולת שואה אשר הוגלתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לקפריסין לאחר שאניית המעפילים "לטרון" איתה עלתה ארצה נתפסה בלב הים ב-שנת 1946, ודב טטרקה, אשר עלה לארץ ישראל חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 כשחשש לגורלו.
עם הגיעו לארץ ישראל, התגייס אביו לשורות הצבא הבריטי, ולחם במערכה הצפון אפריקאית.
בתום המלחמה, השניים נישאו בשנת 1949, ולהם נולדו שני ילדים.
מתגורר בהוד השרון, נשוי ואב לשלושה.
עם סיום שירותו כקצין בצה"ל, החל לשרת בשירות הביטחון הכללי (שב"כ), עת שגויס לתפקיד זוטר ביחידה מבצעית, כאשר החל להתקדם בהדרגה לתפקידים בכירים.
ב-שנת 1978, מונה טטרקה לראש ענף המבצעים באגף המבצעים, תפקיד אותו ביצע עד ל-שנת 1983. מיד עם סיום תפקידו, מונה לעמוד בראש המחלקה לתפקידים מיוחדים.
את תפקיד זה ביצע במשך כ-4 שנים, עד ל-שנת 1987. אירועי פרשת "קו 300" שהתרחשו באותן שנים, הובילו לנקיטת פעולות הבראה בשורות השב"כ, אשר נועדו לשקם את טוהר המידות ואמון הציבור בו.
במסגרת אותן פעולות הבראה מונה ב-שנת 1987 לעמוד בראש אגף המבצעים, תפקיד אותו ביצע עד שנת 1994 והיה לאחד מראשי האגפים הצעירים ביותר בתולדות השב"כ, זאת בתקופה אשר לוותה בהתקוממות האלימה הידועה בשם "האינתיפאדה הראשונה".
במסגרת תפקידו זה, והודות לפיתוחים מבצעיים אותם הוביל, קיבל צוות של השב"כ את פרס ביטחון ישראל.
בשנת 1994, מונה להיות ראש אגף המטה וסגן ראש השב"כ, תפקיד אותו אייש עד לשנת 1997. כן, היה לחבר בבית הדין המשמעתי של השב"כ והמוסד.
במסגרת התפקיד, היה אמון על ניהול עבודת המטה, על שינויים ארגוניים ועל כוח האדם של הארגון.
לאחר רצח ראש הממשלה, יצחק רבין, הוטל עליו גם לשקם את מערך אבטחת האישים בשב"כ.
בתום תפקיד זה, פרש משורות השב"כ.
לאחר פרישתו של טטרקה מהשב"כ, פנה לעולם העסקים הפרטי.
בכלל זה, שימש בין השנים 1999 ל-2000 כראש חטיבת ה-PAL בחברת איתוראן, ובמהלך שנת 2000 כיהן כדירקטור בבתי זיקוק לנפט בע"מ (בז"ן).
לקראת תום תקופת כהונתו בתפקידים אלו, התמודד על תפקיד מנכ"ל החברה הממשלתית תשתיות נפט ואנרגיה בע"מ, תפקיד אליו מונה בשלהי שנת 2000. בין השנים 2000 ל-2004, כיהן כדירקטור בחברת פי גלילות, כשבשנים 2000 עד 2001 היה ליו"ר.
כמו כן, החל משנת 2000 מכהן כדירקטור במכון הישראלי לאנרגיה וסביבה.
כהונתו כמנכ"ל תשתיות נפט ואנרגיה בע"מ
בשנת 2000 נכנס לתפקידו כמנכ"ל חברת תשתיות נפט ואנרגיה בע"מ, וחברת הבת קו מוצרי דלק בע"מ.
חברות אלו הן חברות ממשלתיות (בלתי מתוקצבות), המוחזקות יחד בשרשור על ידי המדינה בבעלות מלאה (המדינה מחזיקה ב-100% בחברת תשתיות נפט ואנרגיה בע"מ, וזו מחזיקה ב-100% בחברת קו מוצרי דלק בע"מ).
הן עוסקות באחסון מוצרי דלק והזרמתו בכל רחבי מדינת ישראל (באמצעות תשתית ייעודית), וכן בתכנון, הקמה ותחזוקה של התשתיות כאמור.
במהלך שנותיו כמנכ"ל, התמודד טטרקה עם אתגרים רבים, אשר שינו את פני החברה ותדמיתה.
כך למשל, במהלך כהונתו הפכו שתי החברות מחברות מפסידות ורוויות במינויים פוליטיים של "מקורבים", לחברות המקפידות על טוהר המידות, רווחיות ומודעות לאחריותן ותפקידן המשמעותי במשק האנרגיה במדינת ישראל.
וכן, בקיץ שנת 2012, כשהופסקה אספקת הגז הטבעי ממצרים, נדרשו החברות לספק את צורכי האנרגיה של מדינת ישראל לייצור חשמל, וזאת בנוסף לאספקת הדלקים בשגרה לתחבורה.
החברות עמדו באתגר, ואפשרו אספקה רציפה של דלקים לייצור חשמל למשק הישראלי, בנוסף לצורכי השגרה בשאר המשק.
בנובמבר 2016 פורסם דו"ח מבקר המדינה בעניין החברה קבע כי הליקויים אשר נמצאו בפעילות החברה נבעו ממחדלי רשויות שלטוניות.
בינואר 2017 הודיע טטרקה על התפטרותו מתפקידו כמנכ"ל החברה, לאחר יותר מ-16 שנים בהן כיהן.
במרץ 2018 מונה טטרקה כדירקטור בחברת חשמל.
בינואר 2022 מונה טטרקה כדירקטור בחקר ימים ואגמים לישראל.
בפברואר 2022 מונה טטרקה כיו"ר חקר ימים ואגמים.
לטטרקה שני תארים שניים (M.A.) במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, האחד בביטחון לאומי, והשני במנהל ומדיניות ציבורית.
לשני תארים אלו קדם תואר ראשון (B.A.) במדעי המדינה, גם הוא מאוניברסיטת חיפה.
כמו כן, הוא בוגר מחזור 154 של התוכנית ללימודי ניהול מתקדמים (A.M.P.) המועברת בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד, ארצות הברית.
בנוסף, בוגר המכללה לביטחון לאומי.
טטרקה ביצע מספר השתלמויות, ובהן התוכנית להכשרת דירקטורים בכירים בתאגיד מאוניברסיטת תל אביב וקורס בנדל"ן מאוניברסיטת בר-אילן.
רפי וולפסון (נולד ב-8 באוקטובר 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים, משמש כיום כמנכ"ל ישיבת מקור חיים וראש מערך אית"ן במילואים.
בעבר היה סגן מפקד עוצבת געש.
קודם לכן שימש ראש מחלקת הדרכה בזרוע היבשה ומפקד עוצבת יפתח.
וולפסון נולד וגדל בפתח תקווה למשה ובת ציון.
עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון.
ב-21 ביולי 2016 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת יפתח, במקביל שימש כראש מחלקת הדרכה בזרוע היבשה.
בשנת 2018 מונה לסגן מפקד עוצבת געש.
וולפסון בוגר פו"ם, קורס מג"דים וקורס מח"טים.
הוא השתחרר משירות בצה"ל באוגוסט 2021 ומונה לשמש כמנכ"ל ישיבת מקור חיים בגוש עציון.
במאי 2024 מונה לראש מערך אית"ן והועלה לדרגת תת-אלוף במיל'.
וולפסון נשוי לעינת ואב לארבעה.
הוא שימש כיושב ראש קהילת "לב אחים" במודיעין.
אחיו, הרב חיים וולפסון, הוא ראש ישיבת ההסדר ירוחם.
רפי וישניצר (16 במאי 1945 – 18 בדצמבר 2016) היה ד"ר לרפואה פנימית ופנאומולוג.
היה אתלט ומאמן ישראלי, אלוף ישראל בריצת 1500 מטר, בריצת 3000 מטר מכשולים ובריצת 10000 מטר (1971) ושיאן ישראל בריצת 1000 מטר.
וישניצר נולד ברחובות, גדל במושב אביגדור והיה חבר קיבוץ קבוצת שילר.
הוא למד בבית הספר התיכון האזורי בבאר טוביה.
הוא היווה כוח מניע ודוגמה לאחיו הצעיר יובל שהיה אלוף ושיאן ישראל בריצות למרחקים בינוניים וארוכים, במשך שנים רבות.
מאמנו היה איליה בר זאב.
התחרויות ביניהם, בעיקר בריצות השדה יצרו התעניינות מרובה בענף.
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 1962 זכה וישניצר במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:01.7 דקות, אחרי עמוס גלעד שהגן על תוארו (2:00.6 דקות) ולפני קלמן יוסטמן (2:02.5 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:12.4 דקות.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכו ב-1965 סיים וישניצר במקום שישי בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:59.4 דקות ובכך היה לישראלי השני אחרי יאיר פנטילט שירד מגבול הארבע דקות.
ב-1966 החל וישניצר ללמוד רפואה בסיינה שבאיטליה.
בתחילת יוני 1967, כשבוע לפני פרוץ מלחמת ששת הימים עזב את לימודיו וחזר לישראל.
לאחר שלוש שנות למודים באיטליה הוא שב לישראל להמשך לימודיו.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1970 זכה וישניצר במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:55.4 דקות, אחרי אחיו יובל (1:52.8 דקות) ואילן שזיפי מהפועל חיפה (1:54.8 דקות).
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי 1971 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:55.1 דקות, לפני נתנאל פנטילט ממכבי תל אביב (3:56.0 דקות) ודוד לאוגומר מהפועל עמק חפר (3:57.7 דקות).
נוסף לכך, הוא זכה באליפות ישראל בריצת 3000 מטר מכשולים ובריצת 10000 מטר.
בתחרות שנערכה בלונדון, בריטניה במרץ 1972 סיים וישניצר במקום רביעי בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 8:28.8 דקות.
בתחרות שנערכה בפורמייה, ב-11 במאי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:48.4 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת, אחרי השיא הישראלי של אחיו יובל (3:43.3 דקות).
חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בלובן, פולין ב-21 ביוני הוא סיים במקום שביעי בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 1:51.9 דקות, התוצאה השלישית בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן ביולי 1972 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:52.8 דקות, לפני נתנאל פנטילט (1:53.7 דקות) ומדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:49.6 דקות, אחרי יובל וישניצר (3:45.9 דקות) ולפני אורי לאוגומר מהפועל עמק חפר (3:52.0 דקות).
במלחמת יום כיפור, שימש וישניצר כרופא בגדוד צנחנים בגזרת תעלת סואץ.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1974 זכה וישניצר בשתי מדליות, כסף וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:55.2 דקות.
בתחרות שנערכה בלברקוזן, גרמניה ב-31 ביולי 1975 קבע וישניצר בריצת 1000 מטר שיא ישראלי חדש של 2:25.4 דקות, שיפור ב-9 עשיריות השנייה לשיאו של אחיו יובל.
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי דוד לאוגומר (2.25.0 דקות).
שנה לאחר מכן, נקרע גיד בכף רגלו והוא פרש מריצה תחרותית.
בין האתלטים שאימן היו אלופים ושיאני ישראל: דב קרמר, אסף בימרו, דסטאו סוונך, מארו טפרי, ימר גטהון, מלקאם ג'מבר, גלעד רותם, עומר אלמוג, צבי דאובר.
וישניצר למד רפואה באיטליה ועבד במרכז רפואי קפלן במכון הריאות והיה אחראי על פיזיולוגיה של המאמץ ומרפאת ספורט.
היה נשוי לבתיה וישניצר ולהם שלוש בנות, תמר, נורית ואיילת, ובן, אבנר וישניצר.
בשנת 2015 קיבל וישניצר תואר עמית כבוד מטעם איגוד האתלטיקה בישראל.
רפאל (רפי) ורטהיים (נולד ב-12 במרץ 1942) הוא מהנדס ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כראש עיריית קריית ביאליק בשנים 2003–2008.
רפי ורטהיים נולד בקריית ביאליק.
הוריו, קרל וחוה, עלו לארץ ישראל מגרמניה.
את שנות התיכון עשה ורטהיים בבית ספר בסמ"ת בחיפה, במגמת מכונות.
הוא היה חניך השומר הצעיר והתגייס לנח"ל.
לאחר שירותו הצבאי, למד הנדסת מכונות לתואר ראשון ולתואר שני בטכניון, ובהמשך השלים דוקטורט בהנדסת מכונות באאכן שבגרמניה.
עם סיום התואר, חזר לישראל בשנת 1975 החל ללמד הנדסת מכונות בטכניון.
בנוסף, ורטהיים עבד בתפקיד בכיר בחברת ישקר.
משנת 1986 היה חבר מועצת העיר קריית ביאליק, ובהמשך כיהן כסגנו של ראש העיר דני ז'ק, בהיותו חבר בסיעתו העצמאית.
בין השנים 2001–2002 שימש כנשיא ארגון CIRP הבינלאומי - ארגון בינלאומי של אנשי מדע מתחום הנדסת הייצור.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 התמודד לתפקיד ראש העיר ברשימה מקומית שנתמכה על ידי מפלגת שינוי ומפלגת העבודה.
בסיבוב השני הוא גבר על אלי דוקורסקי בהשיגו רוב של 57.6%.
עם כניסתו לתפקיד, התמודד עם גירעון של כ-30 מיליון שקלים שהותיר ראש העיר הקודם.
בבחירות שנערכו ב-2008, בהן התמודדו שבעה מתמודדים על ראשות העיר, קיבל 19.8% מהקולות, והוחלף על ידי אלי דוקורסקי.
הוא החל לכהן כחבר האופוזיציה היחיד במועצת העיר, ולקראת הבחירות בשנת 2013, הצטרף לחבר המועצה צביקה ברקאי שהתמודד על תפקיד ראש העיר מול דוקורסקי.
ברקאי הפסיד בבחירות לראשות העיר וסיעתם המשותפת זכתה לשני מושבים במועצת העיר.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 חבר לרשימת "לב ביאליק" כמספר שתיים ברשימה.
מכיוון שהרשימה קיבלה מושב אחד בלבד, הוא נותר מחוץ למועצת העיר.
בשנת 2009 קיבל מינוי במוסד אקדמי בגרמניה.
בשל מינוי זה, ביקש ראש העיר דוקורסקי להדיחו מתפקידו במועצת העיר בטענה שהוא לא מתגורר עוד בעיר.
בית המשפט המחוזי בחיפה פסק כי אין עילה מספקת להדחת ורטהיים, שראש העיר לא הרים את נטל ההוכחה לכך שוורטהיים אינו מתגורר עוד בעיר באופן קבוע, וכי זיקתו לקריית ביאליק לא נותקה על אף שהייתו בגרמניה.
מאז עזיבתו את תפקיד ראש העיר, ורטהיים מרצה במכללת אורט בראודה.
בנוסף, הוא משמש כנציג בישראל של מכון המחקר היישומי הגרמני "פראונהופר".
רפי בן משה (31 באוקטובר 1928 – 7 בינואר 2020) היה מלחין בזמר העברי, מעבד מוזיקלי, מפיק ומנהל מוזיקלי ישראלי.
רפי בן משה נולד ב-1928 בירושלים לשלמה וציפורה וגדל בשכונת תלפיות.
אביו היה מוזיקלי מאוד (ניגן על בללייקה) וגנן במקצועו.
רפי החל לנגן בגיל 12, כאשר קנו לו אקורדיון.
בגיל 16 בשנת 1944 עבר ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי אותו סיים בשנת 1946 (בוגר מחזור י').
כמו רבים מחבריו בבית הספר כדורי, הצטרף לארגון "ההגנה".
ב-1948 נמנה עם מייסדי קיבוץ יפתח בגליל העליון.
לאחר כשנתיים ב-1951 עזב את הקיבוץ והחל ללמוד באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב.
מאוחר יותר השלים תואר שני במוזיקולוגיה מאוניברסיטת תל אביב (נושא התזה שלו היה: 'חווית הניגון בחסידות חב"ד').
בשנות ה-50 ניהל מוזיקלית הצגות בתיאטרון האוהל וביניהן "דרך הטבק" (1953), "החייל טנקה" (1959) ו"הידועה בציבור" (1960).
בשנת 1961 הצטרף ללהקת גייסות השריון כמנהל מוזיקלי ומעבד וכתב לה מספר שירים, חלקם הפכו ללהיטים בזמר העברי, במקביל שימש מנהל מוזיקלי של להקת פיקוד דרום.
בין השנים 1963–1978 שימש בתפקיד יועץ מוזיקלי של קצין חינוך ראשי.
לאורך השנים הפיק וניהל מוזיקלית הצגות תיאטרון ומופעי מוזיקה רבים.
ב-1967 הלחין את השיר "בלדה לעליזה מזרחי" שיר הנושא של הסרט "עליזה מזרחי".
בשנים 1987–1989 שימש רפי בן-משה כמנהל המרכז לקליטת אמנים עולים מיסודם של משרד החינוך והתרבות, משרד הקליטה הסוכנות היהודית.
מרכז זה הקים, תמך וליווה גופי תרבות שקלטו אמנים עולים חדשים וביניהם תזמורת סימפונט רעננה, תזמורת האופרה הקאמרית אשדוד, תיאטרון גשר ועוד.
רפי היה נשוי לשחקנית עדנה פלידל, שנפטרה ב-1993, ולהם שני ילדים: אפרת בן משה, ובועז בן משה.
רפי (רפאל) ביסטריצר (נולד בשנת 1974 בישראל) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור חבר בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב ובעבר מנהל קבוצת אלגוריתמים בחברת אפלייד מטיריאלס.
הוא חתן פרס וולף לפיזיקה לשנת 2020, יחד עם פבלו חריו-אררו ואלן מקדונלד, על "עבודתם החלוצית בתאוריה וניסוי של גרפן דו-שכבתי מסובב" (Twisted Bilayer Graphene).
עבודתם הייתה מהפכנית ביותר אשר הציבה את עצמה כאחת התגליות החשובות בפיזיקה של מצב מוצק בעשורים האחרונים.
הם גילו, דרך חיזוי תאורטי וניסויים פורצי דרך, שבזווית פיתול ספציפית, המכונה "זווית הקסם" (Magic Angle), החומר מציג תכונות אלקטרוניות יוצאות דופן.
הם גילו כי מבנה הפסים של החומר המתקבל תלוי בצורה ניכרת בזווית שבין שכבות הגרפן ואיתרו את הזווית שבה האינטראקציות האלקטרוניות חשובות מאוד.
רפי ביסטריצר הוא בנו של פרופ' צבי ביסטריצר, לשעבר מנהל מחלקת הילדים בבית החולים אסף הרופא.
בשנת 2000 קיבל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב, בשנת 2003 קיבל תואר שני בפיזיקה ובשנת 2007 קיבל את תואר הדוקטור בפיזיקה - שניהם ממכון ויצמן למדע.
עבודת הדוקטורט שלו בוצעה בהנחיית פרופ' עדי שטרן.
ביסטריצר עבר לארצות הברית לצורך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת טקסס באוסטין, תחת הנחייתו של פרופ' אלן מקדונלד, ושם עסק במחקר בפיזיקה תאורטית של שכבות גרפן בעיקר בגרפן דו-שכבתי מסובב (אחד ביחס לשני).
חישוביהם העלו שבסידור של שתי יריעות גרפן זו על זו, בזווית של כ-1.1 מעלות זו ביחס לזו (זווית שזכתה לכינוי "זווית הקסם"), החומר יהפוך למוליך-על.
מאמרם של מקדונלד וביסטריצר בנושא זה שימש בהמשך בסיס למחקריו של פבלו חריו-אררו ב-MIT, שהראו בניסוי את נכונות החישובים והיוו פריצת דרך בתחום הגרפן הדו-שכבתי.
המאמר קיבל ציטוטים רבים וממשיך להיות מצוטט עד רגע זה.
העבודה התאורטית הביאה ליצירת ענף מחקר שלם ענק וחדש, המכונה Twistronics, שעוסק בשליטה בתכונות של חומרים דרך שינוי הזווית בין שכבותיהם.
המחקר לא רק תרם להבנה של פיזיקה בסיסית אלא גם נוגע בתחומים טכנולוגיים, כמו פיתוח חומרים למחשוב קוונטי, רכיבים אלקטרוניים חדשים ומוליכים-על לשימושים יישומיים.
היכולת לשלוט על תכונות החומר באמצעות שינויים גאומטריים (כמו פיתול) פתחה אופקים חדשים לגמרי בפיזיקה של חומרים.
המחקר מדגיש עד כמה אינטראקציות קוונטיות בין חלקיקים יכולות להוביל להתנהגות לא צפויה, ופותח פתח לגילוי חומרים עתידיים עם תכונות שלא נצפו בעבר.
בעבור מחקר זה, ביסטריצר זכה בפרס וולף היוקרתי, הפרס שני בחשיבותו לפרס נובל.
במרץ 2011 שב לישראל והצטרף לחברת אספקט הדמיה, שבה עבד כפיזיקאי והוביל צוות מחקר ופיתוח בראולוגיה.
בשנת 2013 עבר לחברת מדטרוניק כמנהל קבוצת הפיזיקה.
בשנים 2015–2020 עבד בחברת אפלייד מטיריאלס כמנהל קבוצה העוסקת באלגוריתמים של ראייה ממוחשבת ולמידת מכונה, ובשנת 2020 מונה לפרופסור חבר בבית הספר לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2024 פורסם כי ביסטריצר היה מועמד לקבלת פרס נובל בפיזיקה (רשימה המכילה מספר מועט ביותר של פיזיקאים), אך לבסוף לא זכה.
מתגורר בשכונת כפר גנים בפתח תקווה.
רפי כהן (נולד ב-2 במרץ 1965 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ישראלי, וכיום מאמן כדורגל.
רפי כהן גדל בשכונת אוהל משה בירושלים, ובגיל 11 התחיל לשחק כדורגל לראשונה, בבית"ר ירושלים, שם שיחק עד גיל 16. בגיל זה קנה את כרטיס השחקן שלו מהקבוצה, ועבר הישר למדי הקבוצה הבוגרת של היריבה העירונית, הפועל ירושלים.
הוא שיחק שם שנה אחת, חזר לבית"ר, ומשם המשיך למכבי פתח תקווה, בה שהה במשך כחמש עונות.
בשנת 1989 חצה את הכביש פעם נוספת, והגיע להפועל פתח תקווה.
בעונתו הראשונה, בקבוצה, 1989/90, כבש רפי כהן ארבעה שערים, והפועל סיימה במקום השני.
העונה האחרונה שלו במדי הקבוצה הייתה עונת 1993/94, בה רשם שבע הופעות ובסיומה גם הודיע על פרישה.
רפי כהן שיחק 2 משחקים בנבחרת ישראל בכדורגל ב-1990.
לאחר פרישתו מונה לעוזרו של גיא לוי בהפועל פתח תקווה (עונת 1995/96) ובעונה הבאה החל לאמן במחלקת הנוער של המועדון, במשך שנתיים.
בהמשך שב להיות עוזר מאמן בבוגרים, ושימש כעוזר תחת גיורא שפיגל (1998/99) וניר לוין (1999/2000), ואז עזב להפועל חיפה, שם שוב שימש כעוזר מאמן תחת גיא לוי.
בשלב זה עבר לתפקד כמאמן ראשי, ובית"ר/שמשון ת"א הייתה קבוצתו הראשונה.
לאחר מכן אימן בהכח ר"ג ועלה איתה מהליגה השלישית, ומשם המשיך לאשקלון ושיחזר את ההישג, כשבדרך הוא גם מוביל אותה לחצי גמר גביע המדינה.
בעקבות הצלחותיו בעונה זו הוחלט למנות אותו למאמן הראשי של הפועל פתח תקווה בתחילת עונת 2005/06. הקבוצה עברה זעזוע לפני עונה זו, הסגל שעמד לרשותו היה בעייתי, והתוצאות היו בהתאם - חמש נקודות בלבד בשמונה מחזורים (כולל ארבעה הפסדים רצופים במחזורים 5–8), ומקום לפני אחרון.
בעקבות פתיחה כושלת זו הוחלט לפטרו.
שנה לאחר מכן מונה למאמנה של הפועל חיפה אך עזב את תפקידו אחרי קצת פחות מחצי שנה.
ב-2016 מונה לעוזרו של אלישע לוי בנבחרת ישראל.
בתפקיד זה שימש במשך כשנה.
ב-2019, שב לאמן ומונה למאמנה של מכבי יבנה אך לאחר כשבוע הודיע על עזיבה מסיבות אישיות.
אליפות הכדורגל של המכבייה: מדליית ארד-1981
רפי ברנס (נולד ב-1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר במכבי תל אביב בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ברנס ערך את הופעתו הראשונה במכבי תל אביב ב-25 במאי 1965 נגד מכבי פתח תקווה במסגרת הליגה הראשונה.
במהלך תקופתו במכבי תל אביב כבש שני שערים, הראשון ב-29 ביוני 1965, שער הניצחון בתוספת הזמן בגמר גביע המדינה נגד בני יהודה, ובמשחק הליגה ב-29 באוקטובר 1966 נגד הכח רמת גן.
במדי הקבוצה זכה בשתי אליפויות, שלושה גביעי מדינה, פעמיים באלוף האלופים ובאליפות אסיה לקבוצות.
בשנת 1971 יצא אל עולם העסקים ופתח את רדיונית עסק להתקנת רדיו טייפ ומערכות מיגון ברכב.
ב-1970 נישא לשרי, חלילנית, ולהם שני בנים.
רפי ויינשטוק (נולד ב-19 בספטמבר 1966) הוא שחקן, וזמר ישראלי.
ויינשטוק נולד בחיפה להורים שעלו מרומניה, בגיל שש עשרה החל להופיע במחזה "הניצול" העוסק בחבורה של ילדים בתקופת השואה, הוא שירת בלהקת פיקוד צפון ולאחר מכן למד בבית צבי.
הוא שיחק את רוני בקומדיית המצבים "סטרייט ולעניין".
ב-2003 שיחק את אהוד גלבוע בסדרה "טיפול נמרץ".
ב-1995 שיחק את קניקי במחזמר "גריז" שזכה להצלחה, בשנה זו לקח חלק בפסטיגל.
הוא דיבב מספר דמויות בסדרה "המעופפים הנועזים".
הוא הופיע בקלטת הילדים "התנ"ך לילדים - סיפורים ושירים" שיצרה רחל שיין ארגמן.
בתיאטרון שיחק בהצגות שלוש אחיות, "ישו כוכב עליון" ו"הסוחר מוונציה" שביים עמרי ניצן.
הוא הופיע בהפקה בגרמניה המבוססת על הרומן "המהמר" ובעקבות זאת עבר להתגורר במדינה.
ב-2013 שיחק את קפטן פון טראפ במחזמר "צלילי המוזיקה".
באירוויזיון 2015 היה חבר בצוות השיפוט הישראלי.
ויינשטוק היה בן זוגו של השחקן יוסי גרבר במשך יותר מעשרים שנה, ושיחק איתו גם בסדרת הטלוויזיה בסדרת הטלוויזיה "טיפול נמרץ".
רפי (רפאל) גדרון (נולד ב-1958) הוא יזם סדרתי, משקיע אנג'ל, מייסד משותף וחבר דירקטוריון בחברות סטארט אפ רבות.
את השקעות האנג'ל הוא מבצע דרך Precede Technologies.
ידוע בעיקר בזכות כרומטיס - החד קרן הישראלי הראשון שנמכר ללוסנט תמורת 4.75 מיליארד דולר אותו הקים ובו כיהן כמנכ"ל משותף ויו"ר.
גדרון היה שותף להקמת שתי יוזמות לאומיות ללא מטרות רווח בחסות הנשיא שמעון פרס: 'Israel Brain Technologies' ו'פניני חכמה'.
רפי גדרון נולד בתל אביב לניצולי שואה.
לאחר שירותו הצבאי בחיל הקשר, למד תואר ראשון הנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
הוא גם בוגר תוכנית המנהלים של Singularity University.
בין השנים 1991–1993 שימש גדרון כמנהל חבר במרכז לחקר טלקומוניקציה (CTR) באוניברסיטת קולומביה.
החברה נמכרה ל-US ROBOTICS בשנת 1996.
בשנת 1998 הוא ייסד את חברת כרומטיס.
החברה פיתחה ציוד אופטי לשוק הטלקומוניקציה.
כרומטיס נמכרה ללוסנט טכנולוגיות במאי 2000 תמורת 4.75 מיליארד דולר בזמן היותו מנכ"ל משותף ויו"ר.
על פי נתוני CB insights, זהו האקזיט החמישי בגודלו בתחום הרכישות והמיזוגים.
לאחר הרכישה, רפי ניהל בשיתוף את היחידה העסקית של הרשת האופטית של לוסנט.
לאחר כהונתו בלוסנט, למד גדרון מוזיקה (סקסופון) ברימון וכתיבת תסריטים באוניברסיטת תל אביב.
הוא כתב תסריט שהפך לספר 'הצתה', והחל לנגן בלהקות חובבים של ג'אז ורוק וכן בליווי של תקליטני מוזיקה אלקטרונית.
בשנת 2006 הקים את Precede Technologies- תוכנית האצה (אקסלרטור) בתחום הקלינטק עם קרנות ההון סיכון אוורגרין ופיטנגו.
במקביל, החל לעבוד עם הנשיא שמעון פרס על שתי יוזמות לאומיות -"Israel Brain Technologies" ו"פניני חכמה".
החל משנת 2009, גדרון הוא משקיע אנג'ל פעיל ומייסד שותף של חברות סטארט אפ רבות.
גדרון הוא פעיל למען שילוב החברה הערבית בישראל וחבר במספר עמותות.
רפי ביטון (נולד ב-10 ביוני 1982, ה'תשמ"ב, אנטוורפן) הוא מוזיקאי, מנצח, מלחין, מעבד, כותב שירים וזמר ישראלי.
רפי ביטון החל את הקריירה בגיל 7 כילד פלא בעולם החזנות.
הופיע ברחבי העולם עם גדולי החזנים ותחת שרביטם של מנצחים גדולים.
בנערותו התחלף קולו לקונטרה-טנור ובתקופה זאת למד אצל המורים לפיתוח קול פאולין שורקי וביביאנה גולדנטל.
בצה"ל שירת כמפקד להקת הרבנות הצבאית.
בגיל 22 הקים את מקהלת "קולות מן השמים" ע"ש שושנה זילברשטיין.
המקהלה מופיעה בשבתות חזנות, בקונצרטים ובפסטיבלים ברחבי העולם.
כיום מקהלה זו מונה כ־50 זמרים - מבוגרים וילדים.
בגיל 27 הקים את סטודיו "מלאכים" – בית ספר לשירה יהודית אמנותית בו לומדים פיתוח קול, פיתוח שמיעה, שירת מקהלה.
ביטון למד את תורת הניצוח עם אלי יפה ואברהם עילם-אמזלג.
לאחר מכן למד תואר ראשון ותואר שני בניצוח תזמורת בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
מוריו לניצוח היו יואב תלמי, אי-אן שו, וואג פפיאן.
למד פיתוח שמיעה אצל בת-שבע רובינשטיין ותורת התזמור מהמלחינים שמעון כהן ויוסף ברדנשווילי.
ביטון ניצח על התזמורת הסימפונית של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בתל אביב, התזמורת הפילהרמונית של קרקוב, סימפונט רעננה, התזמורת הקאמרית רמת גן, התזמורת האנדלוסית הישראלית.
רפי (רפאל) גורן (6 באוגוסט 1931 – 2 באוקטובר 2022) היה אגרונום ובוטנאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
כיהן כדיקן הפקולטה בשנים 1983–1986.
רפי גורן נולד בתל אביב בשם רפאל יהושע גורביץ'.
שמו האמצעי ניתן לו לזכר דודו שנרצח במהפכה הבולשביקית בבלארוס.
בצעירותו עברת את שמו לגורן כחלק מהמדיניות שנהגה ביישוב.
אביו, יוסף גורביץ', עלה לארץ מבלארוס בשנת 1921 והיה לצ'לן בקולנוע האילם וחבר במועדון האספרנטו ביפו.
אמו, דבורה לבית קרמר, הגיעה לארץ ישראל מהמבורג שבגרמניה בשנות ה-20 והייתה לספרית הנשים הראשונה בתל אביב.
בילדותו עבר בין מספר מוסדות חינוכיים ובתי ספר.
את חלק משנות התיכון עשה בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ ביגור.
ב-1946 גויס להגנה ובינואר 1948 – לפלמ"ח, שם שובץ לשמש כקשרו של יגאל ידין וכרץ האישי שלו.
ביוני 1948 התגייס לצה"ל, בעיצומה של מלחמת העצמאות.
סיים קורס מ"כים וקורס קצינים, היה מדריך בקורס קצינים בשנת 1951, תחת פיקודו של יששכר שדמי, ושירת כארבע שנים בשירות קבע.
במהלך שירותו בפיקוד הגדנ"ע, היה בין מקימי קיבוץ באר אורה שבערבה תחת פיקודו של עקיבא עצמון, והשלים בהצלחה את בחינות הבגרות.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1954 החל ללמוד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, שם עשה את כל תאריו.
את לימודי התואר השלישי בהורטיקולטורה ביצע בהנחיית פרופ' שאול (פאולו) מונסליזה.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 1963, נשאה את הכותרת "התפתחות פרי השמוטי וקשריה לתכולת הביופלבונואידים".
לאחר מכן יצא לארצות הברית ושהה כעמית בתר-דוקטורט באוניברסיטת ייל בהנחיית פרופ' ארתור גולסטון.
בשנת 1966 שב לישראל והצטרף לסגל הפקולטה לחקלאות בדרגת מרצה במחלקה להדרים, בראשות פרופ' מונסליזה.
ב-1969 קודם לדרגת מרצה בכיר, ב-1974 היה לפרופסור חבר, וב-1978 לפרופסור מן המניין.