tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נפטר ב-19 בפברואר 2023 בביתו בבולייה-סור-מר בגיל 78.
ריצ'רד יוג'ין בארלו הוא מתמטיקאי וסטטיסטיקאי אמריקאי, שנחשב יחד עם פרנק פרושאן כמייסד תחום האמינות המודרני.
הוא היה פרופסור באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי מ-1963 ועד פרישתו ב-1999.
הוא הציג את המושג "זמן כולל במבחן" בתורת האמינות.
הוא ופרושן כתבו יחד את הספר התיאוריה המתמטית של אמינות.
בארלו קיבל את התואר הראשון שלו במתמטיקה מנוקס קולג' ב-1953 ואת התואר השני שלו מאוניברסיטת אורגון ב-1955. בשנת 1961 הוא קיבל את הדוקטורט שלו בסטטיסטיקה מתמטית מאוניברסיטת סטנפורד תחת שמואל קרלין.
עבודת הדוקטורט שלו נקראה יישומים של תהליכים סמי-מרקוביים לפתרון בעיות באמינות.
לאחר סיום הלימודים עבד במכון לניתוחי ביטחון במשך שנה.
מ-1963 ועד פרישתו ב-1999 היה פרופסור באוניברסיטת ברקלי.
בהיותו בברקלי הדריך כמה דוקטורנטים בחקר ביצועים.
בארלו היה מדען אורח במעבדות בואינג ב-1966 ובאוניברסיטת פלורידה סטייט ב-1975 וב-1976 (עם פרנק פרושן).
בנוסף לתורת האמינות, הוא עסק במודלים הסתברותיים, בסטטיסטיקה בייסיאנית ובניתוח נתונים סטטיסטיים.
ב-1991 הוענק לו פרס ג'ון פון נוימן עם פרנק פרושן.
הוא עמית של המכון לסטטיסטיקה מתמטית, האיגוד האמריקאי לסטטיסטיקה, והמכון לחקר ביצועים ומדעי הניהול.
בארלו נשוי משנת 1956 ולו ארבעה ילדים.
בירד היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו בפועל מינואר ועד אפריל 1849 בעקבות התפטרותו של המושל תומאס סטיבנסון דרו.
ריצ'רד בירד נולד בטריטוריית מיסיסיפי, באזור שהיום הוא אלבמה.
הוא עסק במסחר ובחקלאות, וב-1826 עבר לטריטוריית ארקנסו.
הוא שימש כמבקר השני של הטריטוריה בשנים 1829–1831, וכיהן בבית המחוקקים של הטריטוריה בשנים 1833–1835. בירד כיהן כחבר בית הנבחרים של ארקנסו ב-1836 וכחבר הסנאט של המדינה ב-1840, 1842, 1846 ו-1848.
ב-1844 התמודד בירד ללא הצלחה בבחירות על משרת מושל ארקנסו.
ב-10 בינואר 1849, כאשר התפטר המושל תומאס סטיבנסון דרו, כיהן בירד כנשיא הסנאט, ומתוקף תפקידו מונה כמושל בפועל.
הוא סיים את כהונתו ב-19 באפריל אותה שנה, ושב לעסקי המסחר שלו במחוז ג'פרסון.
בירד נפטר ב-1 ביוני 1854 בביתו בעקבות מחלה קשה.
הוא נטמן בבית הקברות פלאט באיו שבמחוז ג'פרסון.
ריצ'רד בויד-ברט הוא פוליטיקאי ופעיל שמאל סוציאליסטי אנטי-ישראלי אירי, חבר איחוד המפלגות People Before Profit–Solidarity, המגדיר עצמו כ; מתנגד מוצהר של מדינת ישראל, אותה הוא מגדיר כ"מדינת אפרטהייד" וכ"מדינת טרור".
כינה את סעודיה ו"דיקטטורה ברוטאלית" שמשלהבת וממנת את מלחמת האזרחים בתימן.
וכינה את נאט"ו כ"ברית צבאית אגרסיבית".
בויד-ברט הוא בנם הביולוגי של השחקנית האירית שינייד קיוזאק ושל השחקן והבמאי האירי וינסנט דאולינג אך הוא נולד בלי שהוריו הביולוגיים נישאו, כשאימו הייתה אז בערך בת 20, ונמסר לאימוץ.
הוא גדל במשפחה המאמצת בויד-ברט וחונך כקתולי.
יש לו מספר אחים-למחצה מנישואיה של אימו בהתאמה ומנישואיו של אביו בהתאמה.
כבר בגיל צעיר התאחד עם הוריו הביולוגיים וניכר כי דעותיה הפוליטיות של קיוזאק השפיעו עליו מגיל צעיר שכן כבר בשנת 2003, בגיל 36, בתחילת הפלישה האמריקנית לעיראק (2003) פעלו קיוזאק ובנה בתנועה נגד מלחמת זו וכבר בגיל 39 היה לפעיל פוליטי סוציאליסטי מוכר באירלנד.
בויד-ברט טען שסדאם חוסיין היה דיקטטור, רוצח ברוטאלי של בני עמו, מישהו שמוכן לתקוף מדינות שכנות, אך ארצות הברית השתמשה בכך להתחיל מלחמה שהייתה אסון - מיליון אנשים נהרגו, אסון מוחלט למזרח התיכון.
ב-24 בפברואר 2022 בעת הפלישה הרוסית לאוקראינה הגדיר את ולדימיר פוטין כ"ביריון, אוטוקרט, עריץ ומחרחר מלחמה" שתקיפתו הצבאית באוקראינה איננה מקובלת לחלוטין והוא צריך להוציא את חייליו משם במיידי ויש לדון אותו על כך.
הוא טען על רוסיה הצארית כי הייתה "כלא של אומות" וטען שרוסיה המודרנית יוצרת כוח הדומה לנאטו אשר דיכא מהפכת עובדים בקזחסטן (בהתייחסו להמהומות בקזחסטן (2022)).
הוא טען שלבני העם האוקראיני זכות להגדרה עצמית וריבונות שטחית ושפוטין חייב לצאת, אך באותו זמן טען כי "להעמיד פנים שלנאטו אין אחריות בכך ושהם איך שהוא החבר'ה הטובים בכל המצב הזה זה להיות חסר כנות לחלוטין".
בויד-ברט טען שנאטו התרחבה מזרחה ללא רסן מאז סוף המלחמה הקרה ושתמרונים שלה קרוב לרוסיה היו התגרות ברוסיה.
בויד-ברט קרא מספר פעמים לגירוש שגריר רוסיה מאירלנד בעקבות התוקפנות של פוטין אך מספר פעמים נדחתה הצעה זו.
עמדותיו לגבי מדינת ישראל עד דצמבר 2023
לדבריו, ישראל מגדירה את הפלסטינים כ"גזע נחות" ובישראל מתבצע דיכוי לא הומאני, ברוטאלי במשך עשורים של האוכלוסייה הפלסטינית.
בויד-ברט מתנגד לקיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ומאמין כי ניתן לפתור את הסכסוך הישראלי פלסטיני בפתרון המדינה האחת כאשר ישראל הופכת למדינה חילונית לכל אזרחיה והוא מתנגד נחרצות לפתרון שתי המדינות.
למרות התנגדתו למדינת ישראל, בויד-ברט מצהיר כי איננו אנטישמי וטען שהתגורר למשך שנה בישראל במושב נאות הכיכר.
הוא הצהיר שהוא מתנגד לתקיפה גזענית של יהודים או של כל אדם אחר.
הוא ציין כי הן מחוץ לישראל והן בתוך ישראל ישנם יהודים המתנגדים להתנהלות ממשלת ישראל עם הפלסטינים.
באחת הפעמים ציטט את גדעון לוי.
בשנת 2014 אמר לשגריר ישראל באירלנד:
ב-11 באוקטובר 2023, בערך כארבעה ימים לאחר טבח שבעה באוקטובר טען דברים אלה:
על דברים אלה השיב לו ראש ממשלת אירלנד ליאו ורדקר:
ב-18 באוקטובר 2023 ביקר את נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על כך שהגיע לתמוך בישראל, שלטענתו של בויד-ברט ביצעה "עונש קולקטיבי ברוטאלי פראי על כל אוכלוסיית עזה".
מספר פעמים קרא בויד-ברט לממשלת אירלנד להטיל סנקציות על ישראל אך בכל הפעמים נדחו הצעותיו.
ראש ממשלת אירלנד ליאו ורדקר טען כי הטלת סנקציות מצד מדינה אחת ולא מצד איחוד מדינות היא דבר שרק יגרום נזק לכל הצדדים וכי אין כוונה לאירלנד להטיל סנקציות על ישראל.
קריאתו להשמדת מדינת ישראל דרך אינתיפאדה שלישית בדצמבר 2023
בשני לדצמבר 2023, במפגן אנטי-ישראלי בעיר דבלין, עם כמה מאות משתתפים, קרא בויד-ברט להשמדת מדינת ישראל דרך אינתיפאדה שלישית.
בתחילת נאומו, כינה את מדינת ישראל ללא סייגים כ"פסיכופתית", "פושעת", "ברברית", "רוצחת המונים" ואמר "אתה יכול לעשות שלום רק עם אנשים שהם בני אדם ...
שיש בהם קצת אנושיות; אתה לא יכול לעשות שלום עם פסיכופת, עם רוצח המונים, עם פרא, וזה מה שמדינת ישראל הינה!".
בחלק זה של הנאום השתלח גם בסגן ראש ממשלת אירלנד מיהאל מרטין על תמיכתו בישראל.
בסוף נאומו טען ש"אותם אנשים שניסו לנצל מקרה מזעזע ונוראי בכדי לגרום גזענות, פחד ופילוג ולהרוס את עירנו (בהתייחסו למהומות בדבלין בשנת 2023) הם אותם אנשים שמריעים לטבח של ישראל בעזה".
הוא טען ש"אם הם יכולים לעשות זאת לפלסטינים הם יכולים ועוד יעשו זה לכל אחד מאיתנו!
לכן זה מאבק לאנושות, לעולם מתורבת נגד ברברים ופסיכופתים שאכפת להם רק מכוח וכסף ומוכנים להקריב את אנושיותם לדברים אלה, אז עלינו לקום!
התגובה היחידה לכך היא אינתיפאדה!
סגן ראש ממשלת אירלנד מיהאל מרטין הגיב לנאום באומרו "לזהות מדינה כמעט כאדם אחד זה שגוי, להסית אנשים לאלימות זה שגוי, לתאר מדינה כפסיכופתית זה שגוי; בתוך ישראל יש המון המון דעות פוליטיות שונות".
המון אנשים יראו רשעות בכך, יראו שנאה בכך".
בתגובה לדברי מיאהל מרטין, בויד-ברט הצהיר כי לא הייתה כל "שנאה ורשעות" בדבריו וגם לא הייתה כל אנטישמיות בדבריו; טען כי הוא מתנגד לאנטישמיות ולכל סוג אחר של גזענות וכי יש לו רקורד נרחב של מאבק באנטישמיות ובגזענות.
נייג'ל דודס (Nigel Dodds), בכיר במפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, ביקר את בויד-ברט באומרו שהוא "פסע אל עבר רטוריקה נאצית" בביקורתו כלפי מדינת ישראל ובויד-ברט השיב לו שהטענה הזאת "מנוגדת לטבע ההיגיון".
ריצ'רד בסל הוא פרופסור להיסטוריה של המאה ה-20 באוניברסיטת יורק וחבר במערכת כתבי העת למחקר היסטורי "German History" ו-"History Today".
הוא מומחה להיסטוריה חברתית ופוליטית של גרמניה המודרנית, לתוצאות מלחמות העולם ולהיסטוריה של שיטור.
בסל סיים תואר ראשון באנטיוק קולג' והגיש מחקר לתואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד.
הוא עמית בחברה ההיסטורית המלכותית ובמכון פרייבורג ללימודים מתקדמים.
הספר עוסק במעבר מתבוסה גרמנית בתום מלחמת העולם השנייה לשלום.
הספר קיבל סקירה חיובות על ידי ג'פרי דיפנדורף ב-H-Net.
המבקר ציין את הרלוונטיות שלו לוויכוחים מודרניים על אודות מדינות כושלות ובניית אומה.
בריאן לאד ב"ניו יורק טיימס" ציין את הטיפול המפוכח של בסל בנושא ואת העדפתו לאנדרסטייטמנט על פני פאתוס.
בסל מתאר את "שעת האפס", ראשית המהפך התודעתי בגרמניה שהפך אותה מדיקטטורה פשיסטית לדמוקרטיה ליברלית.
ב-1943, כניעת הארמייה של פרידריך פאולוס בקרב סטאלינגרד הייתה הלם לגרמנים, אך לא ערערה את המשק ואת אמונתם בהיטלר, שהוביל אותם מניצחון לניצחון במשך שבע שנים – מהפלישה לחבל הריין ב-1936 ועד כיבוש רוב אירופה.
ב-1945, לעומת זאת, חש כל גרמני את התבוסה.
בקיץ 1945 ראה כמעט כל גרמני על סף ביתו חייל סובייטי, אמריקני, בריטי או צרפתי, והבין למה הוליכה אותו מנהיגותו של היטלר.
בתי ספר ואוניברסיטאות נסגרו או נהרסו.
הגרמני הפשוט לא חשב על אידאולוגיה אלא רק על קורת גג, מנת הלחם הבאה ומה עלה בגורל יקיריו.
עירו חרבה והמאבק על מזון ועל אמצעי חימום גרם לו להתבצר ביחידה המשפחתית שלו או במה שנשאר ממנה.
כ-12 מיליון גרמנים איבדו את רכושם או נעקרו מבתיהם במזרח (פרוסיה, שלזיה, חבל הסודטים) שסופחו לפולין ולצ'כוסלובקיה.
רבים מהשבויים היו צעירים שגויסו כצעד של יאוש ל"פולקסשטורם" (Volks-Sturm) בחודשים האחרונים של המלחמה.
אלו ששרדו בלחימה שהו בשבי הסובייטי שנים.
חווית ההתבגרות הדומיננטית שלהם לא הייתה העוצמה הנאצית אלא תקופת השבי.
חששותיהם של בעלות הברית מארגון מחתרת נאצית עממית שבה יפעלו מיליוני גרמנים, התבדו.
הגרמנים היו שבורים וחשו נבגדים.
1945 הייתה "שעת האפס" (Stunde Null) של התודעה הקולקטיבית בגרמניה, של התודעה הפוליטית וההומניסטית ושל הספרות, האמנות והתרבות.
היא הולידה את קבוצת 47 הספרותית.
הטראומה שידע העם הגרמני, תחושת הבגידה מצד ההנהגה והתחושה של אוזלת יד, הובילו להתפוררות הנאציזם כמפלגה.
בספר עונה בסל על השאלה "מה שינה את גרמניה באופן כה טוטלי?" ומציג את טראומת התבוסה כסיבה לראשית ההתפכחות, לשינוי הערכים שהביא לקיומה של גרמניה של היום.
הספר עוסק בהיסטוריה של האלימות במאה העשרים.
המבקר של הגרדיאן ראה בספר אזהרה מההיסטוריה.
איאן בל, בעיתון The Herald, ציין את הדחיסות של החומר ואת גיהנום המאה העשרים שהתווה בסל, אבל ציין גם שהיצירה מהורהרת במקום להיות פולמוסית נגד אלימות.
ריצ'רד באסט היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, מחזיק עבדים ולאחר מכן תומך בביטול העבדות, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מהחותמים על חוקת ארצות הברית, ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
הוא כיהן כסנאטור מטעם דלאוור, כנשיא בית המשפט לפניות רגילות של דלאוור, כמושל דלאוור, וכשופט פדרלי בסבב השלישי.
ריצ'רד באסט נולד במחוז ססיל שבפרובינציית מרילנד.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק במקצוע במושבת דלאוור.
באסט התרכז בעיסוק בחקלאות וכן במטרות דתיות ובמטרות צדקה, ועד מהרה יצר לעצמו שם בקרב החברה הגבוהה המקומית וקנה לעצמו מוניטין בשל הכנסת האורחים שלו ונדבנותו.
היה נציג בוועידה בדלאוור לאשרור החוקה.
בשנים 1787–1789 עסק באסט בעריכת דין במגזר הפרטי בוילמינגטון.
באסט נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו מ-4 במרץ 1789 ועד 3 במרץ 1793, בתחילה מטעם מפלגת מתנגדי הממשל , ולאחר מכן מטעם המפלגה הפדרליסטית.
בשל היותו ראשון בסדר האלף-בית ברשימת עשרים הסנאטורים שהחלו את תקופת כהונתו הראשונה במרץ 1789, הוא היה ראשון הסנאטורים שהושבע לכהונתו.
בשנים 1793–1799 כיהן באסט כנשיא בית המשפט לפניות רגילות של דלאוור.
לאחר מכן ועד 1801 הוא כיהן כמושל דלאוור ה-13.
ב-18 בפברואר 1801 מונה באסט על ידי הנשיא ג'ון אדמס כשופט פדרלי בבית המשפט בסבב השלישי.
ב-20 בפברואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית, ובאותו יום הוא החל לכהן על כס השיפוט.
כהונתו הסתיימה ב-1 ביולי 1802 עקב פירוקו של בית המשפט.
לאחר תום כהונתו הציבורית היה באסט לבעל מטעים במחוז ססיל במרילנד.
בעת שכבעל חווה הוא החזיק בעבדים, לאחר שהמיר את אמונתו הדתית למתודיזם בשנות ה-80 של המאה ה-18, הוא שחרר את כל עבדיו ופתח במערכה לביטול העבדות בדלאוור.
ריצ'רד באסט נפטר ב-15 בספטמבר 1815 באחוזתו, בוהמיה מנור, שבמחוז ססיל.
בתחילה הוא נטמן במחוז ססיל, וב-1865 הוא נקבר מחדש בבית הקברות וילמינגטון וברנדיויין שבווילמינגטון.
באסט היה סבם של ריצ'רד ה.
בייארד, שניהם סנאטורים מטעם דלאוור.
על שמו קרוי רחוב במדיסון, ויסקונסין.
ריצ'רד בילן (בפולנית: Ryszard Bilan; נולד ב-14 במאי 1946 בקרקוב) הוא צייר ואמן ישראלי יליד פולין.
נולד בשם Ryszard Bilan למשפחה של יהודים מסטניסלבוב ששרדו את המלחמה בקרקוב.
לאחר מכן הוא עבר עם משפחתו לקלודז'קו.
אמא שלו חלתה במחלת נפש כתוצאה מחוויות מלחמה, ואביו, רפד, נפטר כשריצ'רד היה בן עשר.
הוא גדל בבית יתומים, ולאחר מכן סיים את לימודיו בבית הספר המקצועי והפך לחותך קריסטלים בשצ'יטנו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הטכני, הוא התחתן.
כתוצאה מאירועי מרץ החליט לעלות לישראל ב-1969. בשנים 1969-1973 למד בפקולטה לגרפיקה שימושית של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
בשנת 1974, הוא קיבל מלגה מתוכנית המלגות של AICF שרת מקרן התרבות אמריקה-ישראל ונסע לפריז, הוא למד שם למשך שנתיים ב-École nationale supérieure des Arts Décoratifs.
ריצ'רד בילן הוא אקספרסיוניסט, הוא עוסק בהפשטה לירית, יצירותיו השתתפו ביותר מ-30 תערוכות אישיות ולמעלה מ-20 תערוכות קולקטיביות, בין היתר בישראל, צרפת, שווייץ, בריטניה, ארצות הברית ופולין.
ריצ'רד בנט קרמייקל היה פוליטיקאי אמריקאי ממרילנד.
קרמייקל נולד ב-25 בדצמבר 1807 בסנטרוויל שבמרילנד, למד באקדמיה המקומית ולאחר מכן במכללת דיקינסון שבקרלייל, פנסילבניה, והמשיך ללימודים בקולג' פרינסטון, שם סיים את לימודיו בשנת 1828. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1830, והחל לעסוק בעריכת דין בסנטרוויל.
קרמייקל כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנת 1831 ושוב בשנים 1841–1866. בשנת 1833 נבחר כנציג "ג'קסוניאני" (תומך מדיניותו של הנשיא אנדרו ג'קסון) לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-23 וכיהן בו עד 1835. לאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין.
בהמשך היה ציר בוועידות המפלגה הדמוקרטית בשנים 1856, 1864, 1868 ו־1876. בשנים 1858–1864 כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי, וב־1861 מונה לנשיא בית המשפט של מחוז קוווין אן במרילנד.
בשנת 1867 כיהן כחבר ואף כנשיא ועידת החוקה המדינתית.
קרמייקל נפטר באחוזה "ווי" הסמוכה לעיירה קרמייקל שבמרילנד, ונקבר בחלקת הקבורה המשפחתית במקום.
ריצ'רד קרמייקל היה נינו של ויליאם קרמייקל.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שימש השופט ריצ'רד בנט קרמייקל כשופט נשיא של בית המשפט המחוזי במחוזות קנט, קוווין אן, קרוליין וטלבוט.
בנובמבר 1861 עצרו פקידים פדרליים שלושה גברים באשמת התערבות בתהליך הבחירות, לאחר שהפריעו לאספה של יונוניסטים.
קרמייקל, שהתנגד למעצרים שרירותיים ולהפרת חירויות אזרחיות, הורה לחבר מושבעים להעמיד לדין את האחראים למעצרים כאלה או שסייעו להם.
בעקבות כך הורה מזכיר המדינה ויליאם סיוארד לעצור את קרמייקל.
ב־27 במאי 1862 נתן הגנרל ג'ון אדמס דיקס מצבא האיחוד פקודה לעצור את קרמייקל, שכעת נחשד כתומך הדרום.
למעלה מ־125 סגנים וחיילים הקיפו את בניין בית המשפט; שניים מהם נכנסו לאולם ותפסו את קרמייקל.
בישופ הכה את קרמייקל בראשו באקדחו עד שהתעלף.
קרמייקל נגרר מחוץ לאולם ונלקח באונייה אל מבצר מקהנרי.
לאחר שישה חודשים שוחרר – מבלי שהואשם או הועמד לדין על שום עבירה.
ריצ'רד הנרי בייארד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הוויגית, אשר כיהן כראש העיר הראשון של וילמינגטון, כנשיא בית המשפט העליון של דלאוור, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
בייארד נולד בווילמינגטון שבדלאוור ב-26 בספטמבר 1796. הוא היה בנם של ג'יימס בייארד האב וננסי (לבית באסט) בייארד.
אביו היה איש המפלגה הפדרליסטית שכיהן כחבר בית הנבחרים וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
אמו הייתה בתו של סנאטור אחר מדלאוור, ריצ'רד באסט.
אחיו הצעיר, ג'יימס בייארד הבן, היה גם סנאטור מדלאוור.
ב-1814 השלים בייארד את לימודיו בפרינסטון קולג', למד משפטים וב-1818 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא עבד כעורך דין בווילמינגטון, שם הפך לראש העיר הראשון לאחר שהעיר התאגדה ב-1832.
ב-1836 נבחר בייארד כאנטי-ג'קסוני לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של הסנאטור ארנולד נאודיין.
הוא כיהן מ-17 ביוני 1836 עד 19 בספטמבר 1839, אז התפטר כדי לכהן כשופט בבית המשפט העליון של דלאוור.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך שנתיים, מ-1839 עד 1841, כאשר התפטר, ונבחר שוב לסנאט של ארצות הברית, הפעם כאיש המפלגה הוויגית.
המושב נותר פנוי מאז התפטרותו ב-1839. הפעם הוא כיהן מ-12 בינואר 1841 עד 3 במרץ 1845. במהלך כהונתו בסנאט, כיהן כיו"ר הוועדה לתביעות קרקע פרטיות בקונגרס ה-27, כחבר הוועדה למחוז קולומביה בקונגרס ה-27, וכחבר הוועדה לענייני הצי בקונגרסים ה-27 ובקונגרס ה-28.
הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1844. הוא מונה על ידי הנשיא מילרד פילמור לשמש כממונה על היחסים בבלגיה בין השנים 1850 ל-1853.
היא הייתה בתם של צ'ארלס קארול מהומווד (בנו היחיד שנותר בחיים של הסנאטור צ'ארלס קארול, אשר חתם על הכרזת העצמאות) והרייט (לבית צ'ו) קרול (בתו של השופט בנג'מין צ'ו).
יחד, הם היו הורים לשבעה ילדים, ביניהם:
מרי לואיזה בייארד (1822–1889), שנישאה לוויליאם הנרי בק.
לאחר מותו ב-1859, היא נישאה לקולונל מנליו בטריני, שליש של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני.
קרוליין בייארד (1824–1895), שנישאה להנרי ברינג פאוול, בנם של ג'ון הייר פאוול וג'וליה (לבית דוו) פאוול (בתו של אנדרו דוו).
אליזבת בייארד (1826–1885), שנישאה לקולונל פרדריק הנרי ריץ' מהצבא האנגלי, בשנת 1848.
צ'ארלס קארול בייארד (1828–1850), צוער בצי האמריקני שמת מפצע שנגרם על הר וזוב במהלך ההתפרצות בפברואר 1850.
ריצ'רד באסט בייארד (1831–1878), שנישא לאלן הווארד, בתם של הגנרל בנג'מין צ'ו הווארד (בנו של הגנרל ג'ון אייג'ר הווארד) וג'יין גרנט (לבית גילמור) הווארד (בתו של הסוחר ויליאם דניאל גילמור ואחייניתם של אספן האמנות רוברט גילמור הבן), בשנת 1860.
הארייט בייארד (1836–1865), שנישאה לכריסטיאן בורס מנורווגיה.
בייארד מת ב-4 במרץ 1868 בפילדלפיה שבפנסילבניה ונקבר בבית הקברות של ווילמינגטון וברנדיווין בווילמינגטון.
הוא היה השני מבין חמישה בני בייארד שכיהנו בסנאט של ארצות הברית.
ריצ'רד "דיק" בוקס אתלט יהודי-אמריקאי, מקום חמישי בארצות הברית (1962) ואלוף המכביה השישית (1961) בהטלת כידון.
בוקס למד בקולג' באוניברסיטת המדינה בסן חוזה.
בתחרות שנערכה בסן חוזה, קליפורניה ב-22 באפריל 1959 הוא קבע בהטלת כידון תוצאה של 71.63 מטר
בוקס שרת בצבא ארצות הברית וזכה באליפות הצבא בהטלת כידון בתוצאה של 69.77 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר 1961 הוא במדליית זהב בהטלת כידון בשיא מכביה חדש של 67.07 מטר, לפני ברוך פיינברג מישראל (59.24 מטר) ודוד גריבלד מבריטניה (55.29 מטר).
בתחרות שנערכה בסנטה ברברה, קליפורניה ב-31 במרץ הוא קבע בהטלת כידון שיא אישי חדש של 75.81 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בוולנאט, קליפורניה ב-22 ביוני אותה שנה הוא סיים במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 73.56 מטר.
בתחרות שנערכה במודסטו, קליפורניה ב-25 במאי 1963 הוא קבע תוצאה של 73.25 מטר.
ריצ'רד פרטלוב ארנסט היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי בין השנים 1921 ל-1927.
ארנסט נולד ב-28 בפברואר 1858 בקובינגטון שבקנטקי, השלים את לימודיו בקולג' סנטר בשנת 1878, וקיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של סינסינטי בשנת 1880. באותה שנה הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בסינסינטי שבאוהיו, ובקובינגטון שבקנטקי.
הוא כיהן במועצת העיר של קובינגטון בין 1888 ל־1892, וב־1896 התמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר בחירתו לסנאט של ארצות הברית ב־1920, כיהן ארנסט בוועדה לתיקון החוקים, בוועדה לפטנטים, ובוועדה לזכויות וקליטת נבחרים.
בבחירות של 1926 הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש לאלבן בארקלי, לימים סגן נשיא ארצות הברית.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בסינסינטי.
הוא נפטר ב-13 באפריל 1934 בעת ששהה בבולטימור שבמרילנד .
מחנה הקיץ של YMCA בשם "Camp Ernst" שבברלינגטון, קנטקי, נקרא על שמו של הסנאטור ארנסט, שתרם למחנה את 100 האקרים (כ־0.4 קמ"ר) הראשונים של אדמותיו.
ריצ'רד ברודהד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את פנסילבניה הן בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1843–1849 והן בסנאט של ארצות הברית בשנים 1851–1857.
הוא היה אביו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית , שגם הוא ייצג את פנסילבניה.
ריצ'רד ברודהד נולד ב-5 בינואר 1811 בעיירה להמן שבפנסילבניה, והיה בנם של האנה (דרייק) וברודהד האב.
בשנת 1830 עבר לאיסטון שבפנסילבניה.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1836 והחל לעסוק במקצוע באיסטון.
בשנים 1837–1839 כיהן ברודהד כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה.
בשנת 1841 מונה לגזבר מחוז נורת'המפטון שבפנסילבניה.
רעייתו הייתה מרי ג'יין דייוויס ברדפורד, אחייניתו של ג'פרסון דייוויס ממיסיסיפי.
ברודהד נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-28, ה-29 וה-30. במהלך הקונגרס ה-29 שימש כיושב ראש ועדת הפנסיות של לוחמי מלחמת העצמאות בבית הנבחרים.
בשנת 1848 לא התמודד מחדש על המושב.
בהמשך נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בסנאט מ-4 במרץ 1851 עד 3 במרץ 1857. הוא כיהן כיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט בקונגרסים ה-32 וה-33, וכן כיושב ראש ועדת התביעות הקשורות למלחמת העצמאות בקונגרס ה-32.
ברודהד נפטר באיסטון ב-16 בספטמבר 1863 ונקבר בבית הקברות של איסטון.
הוא היה התושב האחרון של אזור עמק ליהיי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה, עד לבחירתו של פט טומי בשנת 2010.
ריצ'רד בלנד לי הראשון היה בעל מטעים, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה.
הוא היה בנם של הנרי לי השני (1730–1787), בעל אחוזת 'Leesylvania', ולוסי גריימס (1734–1792), ואחיהם הצעיר של מייג'ור גנרל הנרי לי ('Light Horse Harry') ושל צ'ארלס לי (1758–1815), שכיהן בתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1795–1801 בתקופות כהונתם של ג'ורג' וושינגטון וג'ון אדמס.
ריצ'רד בלנד לי, הבן השלישי של הנרי לי השני ולוסי גריימס, נולד ב־20 בינואר 1761 באחוזת 'Leesylvania', שנבנתה בידי אביו על אדמות הצופות אל נהר הפוטומק במחוז פרינס ויליאם שבמושבת וירג'יניה.
הוא נקרא על שם שני קרובי משפחה בולטים: רב־סבו ריצ'רד בלנד מאחוזת 'Jordan's Point', ודודו־רבו, המשפטן ואיש המדינה ריצ'רד בלנד, אשר תומאס ג'פרסון כינה אותו 'האדם החכם ביותר מדרום לנהר ג'יימס'.
לי השתייך למשפחת לי רבת־ההשפעה, שמקורה בקולוניסטים האנגלים הראשונים של וירג'יניה, וייחוסו המשפחתי כלל שושלת ארוכה של אנשי צבא, משפט וממשל, בהם ריצ'רד לי הראשון, 'המהגר', וצאצאיו.
ייתכן כי בצעירותו התחנך בידי מורים פרטיים באחוזת 'Chantilly', ביתו של בן דודו הנערץ ריצ'רד הנרי לי במחוז וסטמורלנד.
בשנת 1779 נרשם ללימודים במכללת ויליאם ומרי.
אף שלא השתתף ישירות במלחמת העצמאות האמריקאית כפי שעשה אחיו הנרי לי השלישי, גילה עניין פעיל במאבק לעצמאות.
ביוני 1779 הציג דודו, ריצ'רד לי המכונה 'Squire', הצעה בבית הצירים של וירג'יניה לאישור בניית בניין ממשל חדש.
לי הצעיר, אז בן שמונה עשרה בלבד, נזף בדודו במכתב שבו תיאר את היוזמה כ'נתעבת' בתקופה של סכנה ציבורית והוצאות בלתי נסבלות.
ב־17 ביוני 1780 התקבל כחבר באגודת 'Phi Beta Kappa', ששימשה אז כחוג ויכוחים בקולג', ובמסגרתה שיכלל את כישורי הנאום שלו.
בדצמבר אותה שנה הופיעה מול ג'יימסטאון שייטת פלישה בריטית בראשות הגנרל בנדיקט ארנולד.
חברי האגודה דאגו לאבטחת מסמכיהם, ורבים מהם הצטרפו למיליציה מקומית מאולתרת שנועדה להגן מפני הפלישה הצפויה.
ייתכן שלי עצמו היה חלק ממיליציה זו, או ששב מוקדם יותר ל־'Leesylvania' כדי לדון עם אביו בעתידו.
אביו ייעד לו חלק מנחלות המשפחה באזור Cub Run, ולי החל לנהל נכסים אלו מטעמו של אביו בשנים 1780–1781. בשנת 1787 ירש 1,500 אקר מאדמות אלו, שהיוו את הבסיס לאחוזה שיקרא לימים 'Sully'.
בוחרי מחוז לודון בחרו מספר פעמים בריצ'רד בלנד לי כנציגם בבית הצירים של וירג'יניה בשנים 1784–1788 וב־1796. במהלך כהונתו השנייה השתתף בדיונים סביב אשרור חוקת ארצות הברית ותמך בה בכל ליבו.
לאחר האשרור התנגד ליוזמות של פטריק הנרי ואחרים לכינוס ועידה חוקתית שנייה לצורך הוספת מגילת זכויות, מתוך אמונה שיש לאפשר למערכת החדשה לפעול תחילה, וכי הקונגרס יוכל להוסיף תיקונים נדרשים בהמשך.
בתקופה זו התקיימו גם הבחירות לשני הסנאטורים הראשונים של וירג'יניה.
לי היה מתומכיו הנלהבים של ג'יימס מדיסון, אך בית הצירים, בהובלת הנרי, דחה את מועמדותו בטענה שמדיסון לא יתמוך בהוספת מגילת זכויות.
לי פעל נמרצות נגד טענה זו ואף הציע לפרסם מכתבים שיפריכו אותה, אך מדיסון דחה את ההצעה.
למרות זאת, מדיסון ניצח בהמשך את ג'יימס מונרו בהתמודדות קשה על מושב בקונגרס.
במכתב למדיסון התלונן לי על חולשת תומכי החוקה מול כוח נאומו של פטריק הנרי, וציין כי הנרי הוא הנואם היחיד החזק במחנה היריב.
אף שהנרי הצליח להעביר בבית המחוקקים של וירג'יניה קריאה לכינוס ועידה חוקתית חדשה, הקונגרס סירב לכך והעדיף לאשר את עשרת התיקונים הראשונים לחוקה, הידועים כמגילת הזכויות.
בשנת 1788, לאחר שלוש שנות כהונה בבית הצירים של וירג'יניה, החליט לי להתמודד על מושב בקונגרס הפדרלי החדש.
אף שמפלגות פוליטיות טרם התגבשו, כבר ניכרו קווי מחלוקת אידאולוגיים.
תומכי החוקה בנוסחה המקורי, ובכלל זה חיזוק הרשות המבצעת והשלטון הפדרלי, זוהו כפדרליסטים, בעוד מתנגדיהם כונו אנטי־פדרליסטים.
לי נמנה עם המחנה הפדרליסטי, תמך באשרור החוקה, התנגד לוועידה חוקתית נוספת והיה מתומכיו של ג'ורג' וושינגטון.
מחוז הבחירה שלו כלל את אחוזת 'Sully', אז חלק ממחוז לודון (וכיום מחוז פיירפקס), והיה גם מקום מגוריהם של וושינגטון ושל מנהיג האנטי־פדרליסטים ג'ורג' מייסון.
לי גבר על מועמדים פדרליסטים אחרים והפך למועמד הקונצנזוס של המחנה.
יריבו האנטי־פדרליסטי היה הסנאטור המדינתי ג'ון פופ.
מערכת הבחירות הייתה קשה ולעיתים גם מכוערת, אך לי ניצח ניצחון מוחץ, בין היתר בזכות קולותיו של וושינגטון.
ב־3 במרץ 1789 החל לי לכהן כנציג הראשון של צפון וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן שלוש כהונות רצופות בשנים 1789–1795 כחבר פדרליסטי תומך ממשל.
הוא היה שותף לפשרת 1790, שבמסגרתה תמכו נציגי הדרום בנטילת חובות המדינות בידי הממשל הפדרלי, ובתמורה הועבר מיקומה של הבירה הפדרלית לדרום.
תמיכתו בפשרה ובעקרונות הפדרליסטיים הביאה בסופו של דבר להפסדו הפוליטי: לאחר שהתמודד בהצלחה מול קרובו ארתור לי ב־1792, הפסיד את מושבו לריצ'רד ברנט בבחירות 1794.
לאחר ההפסד חזר לי לבית הצירים של וירג'יניה, תחילה כנציג מחוז לודון ב־1796 ולאחר מכן כנציג מחוז פיירפקס ב־1799.
בשנת 1815 עבר לי מאחוזת 'Sully' לוושינגטון הבירה.
כהונתו בתפקיד זה עוררה ביקורת חריפה בקונגרס, אם כי לבסוף זוכה מחשדות לשחיתות.
בשנת 1819 מינה אותו הנשיא ג'יימס מונרו לשופט בית היתומים של מחוז קולומביה, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 היה לי חבר ב'המכון הקולומביאני לקידום האמנויות והמדעים', אגודה יוקרתית שכללה בין חבריה נשיאים לשעבר כמו אנדרו ג'קסון וג'ון קווינסי אדמס, וכן אנשי צבא, ממשל ומדע בולטים.
עם מותו של אביו ב־1787 ירש לי, יחד עם אחיו תאודוריק, 3,000 אקר מאדמות Cub Run.
בהיותו הבכור קיבל את החלק הצפוני והפורה יותר, שבו התגורר כבר משנת 1781 כמנהל האחוזה.
בתקופת כהונתו בקונגרס הפקיד את ניהול האחוזה בידי אחיו.
הוא בחר לאחוזתו את השם 'Sully', שמקורו אינו ודאי, אך ייתכן שנקשר לארמון 'Chateau de Sully' שבעמק הלואר בצרפת.
לאחר שובו ל־'Sully' ניהל את האחוזה תוך אימוץ שיטות חקלאיות מודרניות שנועדו לגוון את הגידולים ולמנוע דלדול קרקע, בדומה לג'ורג' וושינגטון שאותו העריץ.
הוא צמצם משמעותית את גידול הטבק והעדיף חיטה, שיפון, שעורה, תירס, תלתן ועצי פרי.
בשנת 1801 בנה מבנה חליבה מאבן סנקה אדומה.
בניית הבית המרכזי באחוזה החלה ב־1794 והושלמה ב־1795. זהו בית בסגנון פדרלי־ג'ורג'יאני בן שתי קומות וחצי.
בשל חובות כבדים שנגרמו בין היתר מסיוע לאחיו, מכר לי את 'Sully' בשנת 1811 לקרוב משפחתו פרנסיס לייטפוט לי.
בהמשך עבר עם משפחתו לאלכסנדריה, אחר כך ל־'Strawberry Vale' ולבסוף לבית תומאס לואו ההיסטורי בוושינגטון.
כיום אחוזת 'Sully' ממוקמת ליד שאנטילי, סמוך לנתיב 50 של ארצות הברית, והיא בבעלות מחוז פיירפקס ומופעלת כמוזיאון.
בשנת 1794 נישא לי לאליזבת קולינס (בערך 1768–1858), בתו של הסוחר הקווייקר סטיבן קולינס מפילדלפיה ואחותו של הבוטנאי זקכיאוס קולינס.
לזוג נולדו ילדים רבים, וכן מספר ילדים שנפטרו בלידה או בינקות.
ריצ'רד בלנד לי נפטר בוושינגטון הבירה ב־12 במרץ 1827 ונקבר בבית הקברות של הקונגרס.
בשנת 1975 הועבר קברו לאחוזת 'Sully' שבווירג'יניה, המשמשת כיום כפארק ומוזיאון פתוח לציבור.
ריצ'רד אלן ג'פרסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
בעבר שיחק ג'פרסון גם בנבחרת ארצות הברית.
ריצ'רד ג'פרסון נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, להורים שהיו שניהם מיסיונרים, וגדל בפיניקס שבאריזונה.
ג'פרסון הוא בוגר בית הספר התיכון מון וליי מפיניקס, במסגרתו שיחק בקבוצת הכדורסל של התיכון.
הוא היה חלק מרכזי מהקבוצה החזקה של התיכון, שזכתה באליפות המדינה שלה בשנת 1998.
מאוחר יותר שיחק ג'פרסון כדורסל בליגת המכללות במדי אוניברסיטת אריזונה.
הוא שיחק במשך שלוש שנים במכללה, כאשר מאמנו היה חבר היכל התהילה ליוט אולסון.
ג'פרסון השיג ממוצעים של 11.2 נקודות, 5 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים בתקופתו באריזונה, וסייע לקבוצה להעפיל בכל שלוש העונות לטורניר אליפות המכללות.
בשנתו האחרונה באוניברסיטה, ב-2001, הוא הגיע עם אריזונה עד למשחק הגמר של הטורניר, שם הפסידה לאוניברסיטת דיוק על אף 19 נקודות שקלע ג'פרסון במשחק.
ג'פרסון עצמו נכלל בחמישיית המצטיינים של פיינל פור המכללות באותה שנה.
לאחר אותה עונה החליט ג'פרסון לעבור לליגת ה-NBA.
ג'פרסון ידוע בשנאתו לאוניברסיטת דיוק לאחר אותו הפסד.
ג'פרסון נבחר במקום ה-13 בדראפט ה-NBA של 2001 על ידי קבוצת יוסטון רוקטס, ומיד לאחר מכן הועבר ב לניו ג'רזי נטס, יחד עם ג'ייסון קולינס וברנדון ארמסטרונג בתמורה לאדי גריפין, שנבחר על ידי הנטס במקום ה-7 באותו הדראפט.
בעונתו הראשונה בניו ג'רזי () זכה ג'פרסון במקום השני במשאל רוקי השנה ב-NBA, אחרי פאו גאסול, ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
בתחילת הקריירה שלו בניו ג'רזי שימש ג'פרסון כסמול פורוורד השני של הקבוצה, כגיבוי לקית' ואן הורן, והציג מיומנויות הגנתיות עילאיות ויכולת טובה בכל התחומים במשחקו.
בעקבות הפוטנציאל שהפגין ג'פרסון והסכסוך של ואן הורן עם הפאוור פורוורד קניון מרטין, הועבר ואן הורן לפילדלפיה 76', וכך קודם ג'פרסון לחמישייה הפותחת של ניו ג'רזי.
ג'פרסון העפיל עם ניו ג'רזי בקביעות למשחקי הפלייאוף, והיה חלק חשוב בקבוצה שזכתה פעמיים ברציפות באליפות המזרח בשנים 2002 ו-2003. עם זאת, בשנתיים אלו הפסידה הקבוצה בסדרת הגמר של הליגה - בפעם הראשונה מביניהן ללוס אנג'לס לייקרס, ובשנייה לסן אנטוניו ספרס.
ג'פרסון השתתף גם בתחרות ההטבעות של ה-NBA ב-2003.
בעקבות יכולתו הטובה נכלל ג'פרסון בסגל נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת אתונה 2004. עם זאת, הוא היה שותף באולימפיאדה זו לכישלונה היחסי של הנבחרת, שלא הצליחה לעמוד בציפיות שנתלו בה וזכתה רק במדליית הארד לאחר שהפסידה שלושה ממשחקיה - יותר מסך ההפסדים של הנבחרת בכל האולימפיאדות שקדמו.
ג'פרסון החמיץ את מרבית עונת , לאחר שקרע רצועה בשורש כף ידו.
הפציעה נגרמה לאחר שהתנגש עם צ'אנסי בילאפס במשחק מול דטרויט פיסטונס בדצמבר 2004. לפני הפציעה הוא הציג את עונתו הטובה ביותר עד אז, עם ממוצעים של 22.3 נקודות, 7.3 ריבאונדים וארבעה אסיסטים למשחק.
ג'פרסון, שנעדר רק מחמישה משחקים לאורך שלוש עונותיו הראשונות ב-NBA, החמיץ בסך הכול 49 משחקים באותה עונה, אך שב לשחק בסדרת הסיבוב הראשון של הפלייאוף, מול מיאמי היט.
בעונת המשיך ג'פרסון להפגין יכולת גבוהה, ורכש לעצמו תדמית של אחד מהשחקנים הכישרוניים והמגוונים ב-NBA.
הוא שיתף פעולה בקבוצה יחד עם שני כוכביה האחרים, ג'ייסון קיד ווינס קרטר.
בינואר 2007 נפצע ג'פרסון בברכו והחליט לעבור ניתוח, שהשבית אותו ממשחק למשך כשישה שבועות.
חזרתו של ג'פרסון מפעילות הייתה קריטית עבור ניו ג'רזי, שרבות בזכותו הצליחה להעפיל לפלייאוף באותה עונה.
עונת הייתה הטובה ביותר של ג'פרסון, שהשיג בה ממוצעים של 22.6 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק.
במהלך אותה עונה, בדצמבר 2007, עקף ג'פרסון את קרי קיטלס והפך לשחקן בעל מספר הנקודות השני בגובהו בתולדות ניו ג'רזי.
למרות הצטיינותו, הוא נעדר באותה עונה ממשחקי הפלייאוף לראשונה בקריירה שלו, לאחר שקבוצתו סיימה רק במקום הרביעי בבית האטלנטי.
לאחר אותה עונה הועבר ג'פרסון בטרייד למילווקי באקס, תמורת אי ג'יאנליאן ובובי סימונס.
ג'פרסון לא שבע רצון בתחילה מהמעבר מכיוון שרצה לשחק בניו ג'רזי עד לסיום הקריירה, אך מאוחר יותר העיד כי הוא שמח לשחק לצידו של מייקל רד.
לאחר עונה אחת בלבד במילווקי, עבר ג'פרסון ביוני 2009 בטרייד לסן אנטוניו ספרס, תמורת ברוס בואן, קורט תומאס ופבריסיו אוברטו, ובמרץ 2012 עבר ב לגולדן סטייט ווריורס תמורת סטיבן ג'קסון.
בעונת זכה עם קליבלנד קאבלירס באליפות ה-NBA.
בפגרה בין עונת 2016/2015 לעונת 2017/2016 נחתך ג'פרסון מקליבלנד והוחתם על ידי הדנבר נאגטס כשחקן חופשי בשכר של 2.3 מיליון דולר.
ב-16 באוקטובר 2018 הצטרף ג'פרסון לרשת החדשות YES Network בתור אנליסט המשחקים של הברוקלין נטס ואנליסט הסטודיו של YES.
בנוסף, הוא מופיע גם ברשתות FS1, וה-Pac-12 Network.
במהלך עונת 2017 ג'פרסון החל לארח במשותף את הפודקאסט Road trippin' לצד כתבת הקווים לשעבר של הקליבלנד קאבלירס ולוס אנג'לס לייקרס אלי קליפטון וחברו לקבוצה לשעבר בקליבלנד צ'אנינג פריי.
רבים מהמופעים הראשונים של הפודקאסט כללו את חבריו לקבוצה של ג'פרסון בקליבלנד והוקלטו בזמן נסיעה ארוכה בדרכים.
נכון ל-2025 ג'פרסון עובד כאנליסט NBA ברשת ESPN אליה הצטרף בשנת 2019. בפאנל לצידו קנדריק פרקינס, מליקה אנדרוז וגם וינס קרטר.
נכון לשנת 2025 מנהל ג'פרסון חשבון טיקטוק עם מעל כ-1.7 מיליון עוקבים בו הוא מגיב לסרטונים מצחיקים או מטרילים שעושים עליו או מספר על דברים שקרו לו בתקופתו ב-NBA, רוב הסרטונים להם הוא מגיב הם סרטוני בהם אנשים צוחקים על היותו קירח.
ג'פרסון יצא עם הרקדנית והמעודדת קיישה נ'קול ניקולס לתקופה של 5 שנים.
ג'פרסון וניקולס היו מאורסים פעמיים, אך ג'פרסון ביטל את האירוסין בשתי הפעמים.
בני הזוג היו אמורים להתחתן ב-11 ביולי 2009 אך ג'פרסון ביטל את החתונה בלילה לפני שהיא הייתה אמורה להתרחש.
ג'פרסון היה נשוי לדוגמנית תרזה לורנקו שהייתה דוגמנית בשנות ה-90, ולשניים שני ילדים משותפים.
ב-21 בספטמבר 2018 נרצח אביו של ג'פרסון במהלך יריות שנורו מרכב לעבר חנות משקאות אלכוהול בקומפטון (קליפורניה).
ריצ'רד פרנסיס "דיק" גורדון היה אסטרונאוט בתוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו.
בוגר במדעים בכימיה מאוניברסיטת וושינגטון, 1951.
סיים קורס טיס בצי האמריקאי בשנת 1953. לאחר מכן למד בבית הספר לטיסה בכל מזג אוויר, והוצב בטייסת הקרב לכל תנאי מזג אוויר, בתחנת האוויר הימית בג'קסונוויל, פלורידה.
בשנת 1957 למד בבית הספר לטייסי ניסוי של הצי במרילנד, ושירת כטייס ניסוי עד 1960. בתקופה זו, ביצע טיסות ניסוי על F-8U קרוסיידר, F-11F טייגרקאט, FJ פיורי ו־A-4D סקייהוק, והיה טייס הניסוי הראשון במיזם F-4H פנטום II.
היה מדריך טיסה במטוסי פנטום בטייסת הקרב ה־121 בתחנת האוויר הימית במיראמר, קליפורניה, והשתתף בהכנסת המטוס לציים האטלנטי והפסיפי.
בנוסף, היה קצין בטיחות, סגן קצין מבצעים וקצין אימוני קרקע בטייסת הקרב 96 באותו בסיס.
נבחר לאסטרונאוט בקבוצה השלישית, באוקטובר 1963. היה טייס גיבוי של ג'מיני 8.
בספטמבר 1966 שוגר כטייס במשימת ג'מיני 11, שחברה לחללית אג'נה.
במשימה זו ביצע הליכת חלל, השיג שיא גובה חדש של 850 מייל (כ-1,368 ק"מ), ולראשונה בוצעה כניסה מבוקרת אוטומטית לאטמוספירה.
לאחר מכן, היה טייס גיבוי של מודול הפיקוד של אפולו 9. ב־14 בנובמבר 1969 שוגר כטייס מודול הפיקוד של אפולו 12, עם צ'ארלס קונראד ואלן בין.
במסגרת תפקידו, נשאר במסלול סביב הירח בזמן שקונראד ובין נחתו על הקרקע.
מיד לאחר סיום שירותו התמנה לתפקיד סגן נשיא קבוצת הפוטבול המקצוענית "ניו אורלינס סיינטס".
במהלך שנות ה־70 היה בעל תפקידים בכירים במספר חברות בתעשיית הנפט.
בין ספטמבר 1981 לפברואר 1983 היה דירקטור בחברת סקוט סיינס אנד טקנולוג'י, שהוקמה על ידי דייוויד סקוט.
בשנת 1982 מונה לנשיא תאגיד "אסטרו סיינסס", העוסקת באספקת ציוד ושירותים לחדרי בקרה.
בקיץ 1984 היה יועץ טכני למיני-סדרה "Space" בהפקת תחנת הטלוויזיה CBS, וגם שיחק בתפקיד CapCom (האדם המנהל את התקשורת בין חדר הבקרה לחללית, Capsule Communicator) בסדרה.
החזיק בשיא המהירות בחציית ארצות הברית, לאחר שחצה את היבשת בשעתיים ו־47 דקות בשנת 1961, במהירות ממוצעת של 869.74 מייל לשעה (כ-1,400 קמ"ש).
מלבד זאת, קיבל מספר רב של אותות מנאס"א, מהצי, ומארגונים אחרים.
ריצ'רד טיפני גיר הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
גיר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית-מתודיסטית.
אימו היא דוריס אן (לבית טיפני), עקרת בית.
אביו הוא הומר ג'ורג' גיר, סוכן ביטוח שבמקור תכנן להיות כומר.
לאחר סיום לימודי התיכון בשנת 1967, שם הצטיין בהתעמלות ובמוזיקה, וניגן בחצוצרה, החל ללמוד ספורט ופילוסופיה באוניברסיטת מסצ'וסטס.
הוא החליט לעזוב את הלימודים כעבור שנתיים, ולא סיים את לימודיו.
ב-1969, החל לעבוד בתיאטרון בסיאטל כאשר שיחק בהצגה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים".
התפקיד הראשי הראשון שלו היה במחזמר "גריז" בווסט אנד הבריטי בתפקיד הראשי של דני זוקו, ב-1973. כשחזר לארצות הברית כיכב בגרסת ברודוויי למחזמר, ומשם החל להשתתף בסרטי קולנוע.
תפקידו הראשון בקולנוע היה כסרסור במלודרמת הפשע "Report to the Commissioner".
בהמשך שיחק בעוד כמה תפקידים קטנים.
תפקידו הגדול הראשון היה בסרטו של ריצ'רד ברוקס - "מחפשת את מר גודבר" (1977), אך הפריצה האמיתית שלו הייתה בסרט "ימים ברקיע" (1978) של טרנס מאליק.
אחר כך כיכב בלהיטים "ג'יגולו אמריקני" ו"קצין וג'נטלמן" (1982).
בהמשך כיכב בסרטיהם של במאים ידועים כמו סידני לומט, פול שרדר, פרנסיס פורד קופולה, אקירה קורוסאווה, ג'ון שלזינגר, רוברט אלטמן, אדריאן לין, וברוס ברספורד.
ב-1990, זכה לפרסום רב עם כיכובו בסרט "אישה יפה" לצידה של ג'וליה רוברטס.
על השתתפותו בסרט הוא היה מועמד בשנית לפרס גלובוס הזהב.
ב-1996, שיחק בסרט המתח "פחד ראשוני".
ב-1999, שב לשחק עם ג'וליה רוברטס בסרט "תפוס את הכלה".
באותה שנה הוכתר גיר על ידי מגזין פיפל כ"הגבר הסקסי של השנה".
בשנת 2002, שיחק בסרט "שיקגו" כשחקן קומי\מוזיקלי וזכה בפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט זה.
באותה שנה שיחק במותחן האימה "נבואות איש העש", ובסרט "בוגדת" לצידה של דיאן ליין.
בשנת 2004, כיכב בסרט "הנרקוד?" לצידה של ג'ניפר לופז.
ב-2009 כיכב בסרט "האצ'יקו" המבוסס על סיפור אמיתי.
בשנת 2012, כיכב בסרט "עסקה מגונה".
ב-2014, דיבב את דמותו של הנרי בסרט "הנרי ואני", ותרם את קולו לפרק בסדרה הדוקומנטרית "קוסמוס: מסע לחלל".
בשנת 2016 שיחק גיר בסרט האמריקאי-ישראלי של יוסף סידר "נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי" שם שיחק לצד ליאור אשכנזי, מייקל שין, דן סטיבנס וסטיב בושמי.
בשנת 2019, כיכב בסדרת הטלוויזיה "אם אב ובן".
בשנת 2024 החל לככב בסדרת מותחן הריגול של שואוטיים "הסוכנות" (אנ') המבוססת על הסדרה הצרפתית באותו שם, שם הוא מגלם את ג'יימס בראדלי, נציג של ה-CIA בלונדון.
באותה שנה כיכב בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "הו, קנדה" (אנ') שביים פול שריידר על פי מחזה באותו שם מאת ראסל בנקס.
בשנות ה-70, ניהל גיר מערכת יחסים עם השחקנית פנלופה מילפורד.
בשנות ה-80 יצא עם השחקניות פריסילה פרסלי וקים בייסינגר.
הוא היה נשוי לדוגמנית העל סינדי קרופורד מ-1991 עד 1995. בנובמבר 2002 הוא נישא בשנית לשחקנית קארי לוול.
להם בן משותף אשר נולד בפברואר 2000. המשפחה התגוררה בניו יורק.
באפריל 2018 נישא בפעם השלישית לאשת יחסי הציבור הספרדייה, אלחנדרה סילבה, ולזוג 2 בנים משותפים.
מאז שנות ה-20 שלו גיר הביע עניין בבודהיזם, ואף החל ללמוד זן בודהיזם ומאוחר יותר גם בודהיזם טיבטי.
בעקבות כך, בשנת 2009 בא לביקור בישראל ופגש את איבתיסאם מחמיד זוכת פרס הדלאי לאמה באותה שנה.
בשנת 2005 זכה בפרס גזן על פעילותו למען זכויות האדם בטיבט.
ב-2004 התקיימה בבית האמנים בירושלים התערוכה "עולה רגל", בה הציג ארבעים תצלומים שצילם במשך עשרים שנה בטיבט.
באותה שנה הוצגו תצלומים נוספים של גיר מסדרה זו בגלריה Zakakini ברמאללה.
גיר מתח ביקורת על מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים מספר פעמים, כשהוא אף צוטט באומרו: "ישראל מאבדת את דרכה, הכיבוש חייב להסתיים".
הוא גם ביקר בחברון יחד עם חברי הארגון "שוברים שתיקה".
ב-17 במאי 2012, העניק נשיא אלבניה, באמיר תופי, מדליית הערכה לגיר על פעילותו האקטיביסטית בעולם והגנה על זכויות אדם.
ב-2016, הוא הביע את תמיכתו בהילרי קלינטון לנשיאות ארצות הברית ותרם $2,700 דולר לקמפיין שלה.
סר ריצ'רד צ'ארלס ניקולס ברנסון הוא יזם ואיש עסקים בריטי.
הוא מזוהה עם מותג העל וירג'ין - Virgin, קבוצה עסקית שכוללת מגוון חברות מתחומים שונים.
הונו הוערך בקרוב ל-4.9 מיליארד ליש"ט על ידי כתב העת הבריטי סאנדיי טיימס בשנת 2017 או ב-4.4 מיליארד דולר, על-פי המגזין האמריקאי פורבס נכון ליוני 2020.
ברנסון חובב את אור הזרקורים ונוטה להתנהגות בלתי-שגרתית, הן בהתנהלותו האישית והן בדרכו העסקית.
ראשית דרכו והקמת "וירג'ין רקורדס"
ברנסון, שסובל מדיסלקסיה, לא הצטיין בלימודיו.
כבר בגיל 15 שלח את ידו ביוזמה עסקית ראשונה: טיפוח תוכונים.
בגיל 16 נטש את בית הספר, עבר מעיר הולדתו שבסארי ללונדון, ושם פתח את העסק המצליח הראשון שלו, עיתון סטודנטים.
בשלב הבא נכנס לעסקי המוזיקה: תחילה מכר תקליטים במכוניתו, לאחר מכן דרך הדואר ולאחר מכן מחנות משלו ברחוב אוקספורד, תוך שהוא מקפיד תמיד למכור במחירים נמוכים משמעותית מאלה של הרשתות הגדולות.
לעסק ניתן השם "וירג'ין" (בתול או בתולה) שבו ייקראו לימים מרבית עסקיו.
לפי האוטוביוגרפיה של ברנסון, הציעה את השם עמיתתו במהלך סיעור מוחות, והמשמעות הייתה שברנסון ושותפיו חדשים ובתוליים בעסקי המוזיקה.
ב-1971 הורשע על כך שמכר בחנותו תקליטים שסומנו כמיועדים לייצוא.
כדי לעמוד בתשלומים שנגזרו עליו, נאלצה אמו למשכן מחדש את בית המשפחה.
ב-1972 פתח ברנסון יחד עם שותף חברת תקליטים משלו, "וירג'ין רקורדס", ואולפן הקלטות, שהושכר לאמנים.
האלבום הראשון שהוציאה "וירג'ין רקורדס", ב-1973, היה Tubular Bells של מייק אולדפילד, אלבום אינסטרומנטלי נסיוני, בסגנון הרוק המתקדם.
במפתיע, זכה האלבום להצלחה מסחרית גדולה.
הקמת "וירג'ין אטלנטיק איירווייז" והמאבק ב"בריטיש איירווייז"
בתחילה כללה החברה מטוס בואינג 747 משומש יחיד, שנחכר במימון וירג'ין רקורדס, וטסה בקו יחיד בין נמל התעופה גטוויק באנגליה וניוארק שליד ניו יורק.
בשנות השמונים נרכשו מטוסים נוספים והורחבה רשימת היעדים.
פריצה נוספת התרחשה לאחר שבינואר 1991 ניתן היתר לוירג'ין אטלנטיק (שעמדה אז במשבר פיננסי חמור) לפעול מנמל התעופה הית'רו, נמל התעופה המרכזי בלונדון.
השנים שלאחר מכן התאפיינו סכסוך עסקי ומשפטי קשה עם בריטיש איירוויז, אשר קודם לכן, מתוקף חוק מ-1978, הייתה החברה הבריטית העיקרית שטסה מהית'רו.
במהלך הסכסוך הגיש ברנסון תביעת דיבה נגד בריטיש איירווייז לאחר מאמר בגנותו שנכתב בעלון החברה, וזכה בפיצוי של חצי מיליון ליש"ט לעצמו (סכום שכינה "הבונוס מבריטיש איירוויז" וחילק בין כל העובדים) ועוד 110,000 ליש"ט לחברה.
במהלך המאבק עם בריטיש איירווייז, ב-1992, נאלץ ברנסון למכור את וירג'ין רקורדס לחברת EMI, חברה שמרנית יותר ששנים קודם לכן ביטלה את החוזה שלה עם הסקס פיטולס ואפשרה לוירג'ין להחתימם.
הסכם המכירה אסר על ברנסון להיכנס לעסקי המוזיקה, היסוד לכל האימפריה שלו, למשך חמש שנים.
לאחר חלוף התקופה הקים את חברת המוזיקה V2.
תעופה - נוסף על וירג'ין אטלנטיק קיימות בקבוצה חברות נוספות, בהן חברת התעופה הזולה וירג'ין אוסטרליה, וירג'ין אמריקה ועוד.
אנרגיה סולארית - בשנת 2009 ביחד עם ג'יגאר שאה הוקם ארגון Carbon War Room.
בהמשך הוא שולב בארגון אחר וברונסון כבר לא מעורב בפעילותו.
לחלק מהחברות בקבוצה תחום עיסוק בלתי שגרתי: שירות מוניות על גבי אופנועים מהירים, או הפעלת כדורים פורחים.
גם החברות שתחום פעילותן הכללי אינו חריג, פועלות לעיתים קרובות בדרכים יוצאות דופן או מתמקדות בשווקים ייחודיים.
סגנון הניהול של ברנסון הוא בלתי פורמלי, ומעודד גמישות ופתיחות לרעיונות מהשטח.
חביבה עליו עמדת דוד הנאבק בגוליית: וירג'ין רקורדס מול EMI וענקיות מוזיקה אחרות בשנות השבעים, וירג'ין אטלנטיק מול בריטיש איירווייז בשנות השמונים ווירג'ין קולה מול קוקה-קולה ופפסי קולה בשנות התשעים.
שתי יוזמות מסקרנות של ברנסון משנות האלפיים הן חברת החלל "וירג'ין גלקטיק", שהוקמה ב-2004 מתעתדת לעסוק בתיירות חלל, ו"וירג'ין פיול" שהוקמה ב-2006 במטרה למצוא חלופות בלתי מזהמות לדלק מאובנים .
החברה מתעתדת להפעיל טיסות מסחריות אל גבול החלל החל מ-2022, אך כל כלי הטיס שלה קורקעו במסגרת חקירת טיסת הניסוי על ידי רשות התעופה הפדרלית.
ברנסון פעיל במספר אפיקים של פעילות הומניטרית.
הוא תורם עיקרי (מוגדר כ"פטרון הארגון") של "גדודי ההצלה הבינלאומיים" - International Rescue Corps, ארגון התנדבותי למשימות חילוץ והצלה.
בקבוצת וירג'ין עצמה נכלל ארגון צדקה בשם "וירג'ין יונייט", אשר נוסד ב-2004, כצאצא של ארגון בשם The Healthcare Foundation, שנוסד ב-1987 במטרה להילחם באיידס.
הרעיון מאחורי הקמת "וירג'ין יונייט" במתכונת של חברה בת, ולא קרן צדקה נפרדת, היה לנצל את הידע, התשתית הארגונית, הקשרים הפוליטיים והיכולות העסקיות של עובדי וירג'ין (שההנהלה מעודדת אותם לתרום מזמנם, יותר מאשר מכספם) ושל ברנסון עצמו לתועלת האנושות.
החברה מתמקדת בנושאי חינוך, חברה ובריאות, בעיקר בבריטניה, באפריקה ובמדינות נוספות.
בפרט, היא עוסקת בחיפוש פתרונות לבעיות האיידס, המלריה, והתת-תזונה באפריקה.
ברנסון התחייב להשקיע בחברה את כל רווחי חברות התחבורה שבבעלותו במשך עשר שנים - סכום המוערך ב-3 מיליארד דולר.
בנוסף, הוא קרא לציבור שלא להשתמש בטיסות פנים (מנועי מטוסים הם מזהמים כבדים, ובטיסות קצרות הזיהום ביחס למספר הקילומטרים גדול במיוחד), אלא להעדיף את השימוש ברכבת, הידידותית לסביבה, לצורכי נסיעות בתוך המדינה.
קבוצת וירג'ין מפעילה הן טיסות פנים והן רכבות נוסעים.
ברנסון נשוי בשנית ואב לבן ולבת מאשתו הנוכחית.
הוא הופיע מספר פעמים בתפקידים קטנים (לעיתים בתפקיד עצמו) בסרטים ובסדרות טלוויזיה, למשל כמוכר כובעים בדוכן רחוב בסדרה "חברים" (עונה 4, פרק 23) ונוסע שמעוכב לבדיקה בנמל התעופה בסרט "קאזינו רויאל" מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
מאז 1985 ערך ברנסון מספר מסעות הרפתקניים, תחילה בספינות ובהמשך בעיקר בכדור פורח.
מלבד הסיפוק והאתגר האישי, הם הועילו כנראה לעסקים: הסיקור הרחב שזכו לו מסעות אלה, תמיד תוך הבלטת המותג וירג'ין, סיפק פרסום חינם לעסקי הקבוצה.
ניסיון כפול שהוביל ברנסון לצליחת האוקיינוס האטלנטי במפרשית (השני מהשניים הצליח) ב-1985 עורר תשומת לב רבה לוירג'ין אטלנטיק הצעירה.
הוא היה הראשון שחצה את האוקיינוס האטלנטי בכדור פורח, ושבר שיאי עולם נוספים בתחום זה, אך כשל בנסיונותיו (בשנים 1995 - 1998) להיות הראשון שיקיף בכדור פורח את כדור הארץ (מטרה שהושגה על ידי פיקרד וג'ונס ב-1999).
ברנסון קיבל תואר אבירות מן המלכה אליזבת השנייה ב-1999, על פועלו בתחום היזמות.
ב-12 במאי 2013 הפסיד ברנסון בהתערבות עם עמיתו טוני פרננדס, הבעלים של אייר אסיה.
השניים התערבו ביניהם מי יסיים גבוה יותר בתחרות היצרניות בסבב מרוצי המכוניות פורמולה אחד ב-2010. וירג'ין סיימה במקום ה-12, אך לוטוס, הקבוצה של פרננדס, סיימה במקום ה-10. כתוצאה מכך, ברנסון שימש כ"דיילת" בטיסה של אייר אסיה.
לצורך כך, גילח את רגליו ולבש מדי דיילת.
אוונס (נולד ב-29 בספטמבר 1947 בלונדון) הוא היסטוריון בריטי העוסק בהיסטוריה של גרמניה, ואירופה המודרנית, בעיקר היסטוריה חברתית ותרבותית, מאז אמצע המאה התשע עשרה.
כיום פרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת קיימברידג'.
כמו כן הוא עמית של האקדמיה הבריטית, האגודה המלכותית לספרות והחברה ההיסטורית המלכותית, ועמית כבוד של ג'יזס קולג' באוקספורד, גונביל אנד קיז קולג' בקיימברידג' ובירקבק, אוניברסיטת לונדון.
אוונס זכה לפרסום, בעת שלימד באוניברסיטת אוקספורד, כאשר העיד במשפט הדיבה של דייוויד אירווינג נגד דבורה ליפשטדט כעד מומחה מטעם ההגנה.
בדו"ח שהגיש לבית המשפט הוא קבע שאירווינג הוא מכחיש השואה, שמסתמך ביודעין על מסמכים מזויפים, מסלף ומעוות את המקורות ההיסטוריים למטרותיו.
טענות אלו התקבלו בידי השופט, שפסק לטובתה של ליפשטדט.
בהמשך פרסם ספר על המשפט, "לשקר אודות היטלר" (Lying about Hitler).
ספר נודע נוסף שלו הוא "להגנת ההיסטוריה" (In Defence of History) בו הוא משיב לטענות פוסטמודרניסטיות המציגות את חקר ההיסטוריה כלא רלוונטי ולא יעיל.
בשנת 1984 ייסד ביחד עם מרי פולברוק ירחון מדעי בשם German History.
בשנים 2005 עד 2008 פרסם אוונס טרילוגיה שעסקה בהיסטוריה פופולרית של הרייך השלישי.
בצלו של היטלר (1989), תרגם עמי שמיר, ספרית אפקים, עם עובד, 1991. הספר עוסק בפולמוס ההיסטוריונים.
ריצ'רד קלווין גריפית היה שחמטאי בריטי, סופר ועורך שחמט, ובמקצועו מטלורג.
גריפית, יליד לונדון, זכה באליפות בריטניה בשחמט בשנת 1912 שהתקיימה בריצ'מונד.
זו הייתה השתתפותו היחידה באליפות שחמט של בריטניה.
באותה שנה פרסם ביחד עם ג'ון וייט ספר שזכה לפרסום רב, Modern Chess Openings.
לספר פורסמו מהדורות רבות והמהדורה ה-15 יצאה בשנת 2008, בעריכת רב-האמן האמריקאי ניק דה פירמיאן.
בין השנים 1920 ל-1937 ערך גריפית את הביטאון British Chess Magazine; בשנת 1940 עשה זאת שוב למשך מספר חודשים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש גריפית כגזבר כבוד של איגוד השחמט הבריטי וכאחד ממנהליו.
ריצ'רד מנטור ג'ונסון היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא מרטין ואן ביורן.
קודם לתפקיד זה הוא כיהן כסנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קנטקי.
ג'ונסון נולד בברגראס שבקנטקי (שהייתה נתונה עד 1792 תחת חסות וירג'יניה), החמישי בין 11 ילדיהם של רוברט וימימה ג'ונסון.
בשנת 1782 עברה המשפחה להתגורר בהתיישבות המבוצרת בברייאנ'ס סטיישן.
אמו של ג'ונסון נטלה חלק פעיל בהגנה על המבצר במהלך פשיטתו של סיימון גירטי בשנת 1782, במהלכה עמד ג'ונסון עצמו בסכנה בעת שנורה על מיטת התינוק שבה ישן חץ בוער שנכבה על ידי אחותו.
בשנת 1784 עברה המשפחה בשנית והתיישבה בגרייט קרוסינג.
על פי ביוגרפיות שנכתבו אודות ג'ונסון בימי חייו, חינוכו הפורמלי החל רק בהגיעו לגיל 15, עם כניסתו לאוניברסיטת טרנסילבניה בלקסינגטון.
בשנת 1799 הוא החל בלימודי משפטים ובשנת 1802 הוסמך לעריכת דין ופתח את משרדו הפרטי בגרייט קרוסינג.
ג'ונסון עסק בעריכת דין לצד עיסוקים נוספים במסחר ובשותפות בעסקי אחיו.
כעורך דין הוא פעל פעמים רבות פרו בונו וסייע לשכבות החלשות.
בביתו הפרטי שוכנו על ידיו אלמנות, יתומים ונכים.
בשנת 1804 הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים של קנטקי וכיהן בו, על אף הדרישה בחוק על פיה נבחרים יהיו בני 24 לפחות.
ג'ונסון היה חבר הוועדה לענייני בתי המשפט ובמהלך כהונתו נודע כתומך בחקיקה נגד הפקעת קרקעות.
כהונתו בבית הנבחרים של קנטקי נמשכה עד בחירתו לבית הנבחרים של ארצות הברית, בשנת 1806. בחירתו זו נעשתה גם היא על אף דרישת הגיל המינימלית בחוק, אך זו התאפשרה לאור הגיעו לגיל המתאים בין תאריך הבחירות לתאריך תחילת המושב בבית הנבחרים.
ג'ונסון כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך שש כהונות רצופות (1807–1819), ומאוחר יותר שב לכהן בו בשנית (1829–1837).
הוא נודע במאבקיו למען השכבות החלשות וזכה לתשומת לב ציבורית בהתנגדותו להארכת הזיכיון של הבנק הראשון של ארצות הברית.
בשנים 1809–1811 עמד בראש הוועדה שעסקה בתביעות כספיות של לוחמים שלחמו במלחמת האזרחים האמריקנית.
בין היתר אושרה בתמיכתו תביעת אלמנתו של אלכסנדר המילטון להשבת תגמולים שנדחו על ידי המילטון עצמו בתקופת חייו.
מלחמת 1812 העלתה בקנטקי חששות למצור על נמל ניו אורלינס והתמוטטות הכלכלה המקומית.
במערכת הבחירות של 1808 היה ג'ונסון בין התומכים העיקריים ליציאה למלחמה בבריטים, ועם הכרזת המלחמה ביוני 1812 הוא שב אל קנטקי והחל בגיוס מתנדבים ללחימה.
300 המתנדבים שנבחרו על ידיו תחילה בחרו בו למפקד הפלוגה, ולאחר איחודה אל רגימנט שבו 500 איש נבחר ג'ונסון למפקד האוגדה בדרגת קולונל, תחת פיקודו של מושל טריטוריית אינדיאנה ויליאם הנרי הריסון.
בספטמבר 1812 תקפה האוגדה בראשות ג'ונסון את פורט ויין.
לאחר הצלחת הקרב שבה האוגדה לקנטקי ופורקה.
בשובו לקונגרס הגה ג'ונסון תוכנית פעולה לנטרול כוחות הגרילה החמושים של האינדיאנים.
במרכז תוכניתו היו תקיפות מהירות בתקופת החורף על נקודות יישוב אינדיאניות, כך שלמותקפים לא יינתן זמן תגובה מספק ועונת החורף תמנע מהם יכולת הצטיידות מחודשת.
תוכניתו אושרה עקרונית על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון והמזכיר לענייני מלחמה ג'ון ארמסטרונג, אך ביצועה נדחה לקיץ 1813 עקב התנגדותו של הריסון לניהול קרבות בעונת החורף.
ג'ונסון עזב את וושינגטון הבירה בסמוך לסיום מושב הקונגרס.
הוא גייס כאלף איש ודאג לאמנם ולציידם בנשק, כמו גם דאגתו להימצאות נפחים, כלי נשק, ורופאים בין אנשיו.
במהלך תקופה זו שונתה תוכניתו וקבעה שבכל עת שחברי המיליציה ייתקלו באויב, עליהם לבצרו במקום ולתפוס מחסה, בעת שחבריהם יצטרפו אליהם לשמע קולות המלחמה והיריות.
בין החודשים מאי לספטמבר הוא עבר עם אנשיו ברחבי צפון מערב המדינה כשהם שורפים מקומות יישוב אינדיאנים, מפרקים קבוצות לוחמים מנשקן והורגים בלוחמיהם.
בספטמבר הוביל אוליבר פרי לניצחון על הצי הבריטי שהיה מצוי בימת אירי.
הצבא הבריטי, בהנהגת הגנרל הנרי פרוקטר, היה נתון בסכנת ניתוק משטח קנדה ואספקתו אזלה במהלך הקרבות.
עקב כך החל הצבא הבריטי לנוע בכיוון צפון מזרח, כאשר אחריו דולקים כוחות בהנהגת הריסון.
כוחותיו של ג'ונסון נותרו במקומם על מנת להשגיח על פעולות האינדיאנים שנמצאו תחת מצור, בעוד אינדיאנים בהנהגת טקומסה עסקו באזור על מנת לעכב את התקדמות הצבא האמריקני.
בעת שג'ונסון נקרא לקיים פשיטה על שטחי קקסקיה, כוחותיו נתקלו בקבוצת אינדיאנים מטעמו של טקומסה וניהלו עמם קרבות.
אלו הסתיימו בניצחון ב-29 בספטמבר והאספקה שנבזזה על ידי ג'ונסון בקקסקיה הגיעה אל הכוחות בהנהגת פרוקטר ב-3 באוקטובר.
כעבור יומיים התנהל הקרב על התמזה בין הכוחות האמריקנים לבין טקומסה ואנשיו.
הקרב החל בהתקפה של ג'ונסון ואנשיו, בעוד כוח של 500 איש בהנהגת אחיו ג'יימס עיכבו את הכוחות הבריטיים (כ-800 איש) מלהגיב.
הכוחות הנותרים, מצומצמים בגודלם, הם שתקפו את הכוח האינדיאני (כ-1,500 איש) בראשות טקומסה.
באותה עת, בקרבות שניהל אחיו, נהרגו כשלושה רבעים מהכוחות הבריטיים.
הלחימה מול האינדיאנים הצריכה קרבות קשים יותר, כאשר ג'ונסון הורה על משלוח כ-20 איש מטעמו למשוך את האש לכיוונם ולאפשר התקפה מטעם כוחותיו בעת שהאינדיאנים מצטיידים להמשך המתקפה.
מיקום הקרבות בסמוך לאדמת ביצות לא אפשרה את קיום תוכניתו של ג'ונסון והקרב עוכב בהוראתו עד להגעת תגבורת.
בהיעדר זמן המתנה נוסף הוא הורה לבסוף על קיום המתקפה למרות תנאי השטח הקשים.
טקומסה נהרג בקרבות ומותו יוחס מאוחר יותר כמעשה ידיו של ג'ונסון עצמו (ייחוס שנתמך על ידי עדויות מטעם האינדיאנים, בהיותו בין הבודדים הרכובים על סוס, כהגדרתם את האחראי למותו של טקומסה).
תיאורים נוספים מהקרב מטיבים עם ג'ונסון באמרם, לאחר שבמהלך הקרבות הוא ספג ארבע פגיעות שונות, שצ'יף אינדיאני שהסתער לכיוונו וירה בכתפו נהרג על ידיו ביריית אקדח יחידה.
בתום הדו-קרב עם טקומסה איבד ג'ונסון את הכרתו וחולץ מהמקום.
הוא עצמו סבל מחמש פציעות, בעוד עשרים קליעים נוספים פגעו בסוסו ובציודו האישי.
קרב זה סימל את סיום הלחימה בצפון מזרח, לאחר שהריסון הורה על נסיגתו עקב מחסור בציוד.
ג'ונסון החלים, למעט יד פגועה, והשתקם לאורך תקופה.
באוגוסט 1814 תקפו כוחות בריטים את הבית הלבן.
המפלגה הפדרליסטית הציעה בתגובה את העברת בירת המדינה מוושינגטון אל קולומביה שבקנטקי.
על אף דחיית ההצעה, הוקמה בקונגרס ועדה לבחינת התכנות מצב חירום בבירה.
ג'ונסון עמד בראש ועדה זו.
הלחימה בבריטים נמשכה באותה עת, אך הסתיימה עוד בטרם ג'ונסון מימש את כוונתו לשוב לקנטקי ולהקים כוח צבאי נוסף.
כחבר בית הנבחרים הוקדשה עבודתו להבטחת תגמולים לאלמנות וליתומים ולשיפור תשתיות במערב.