tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1918 החליט למכור את הווילה שלו ולשכור דירה במרכז פירסטנפלדברוק.
ב־3 בנובמבר 1921 הוא התחתן עם סלמה פלוונאק, ציירת שהייתה צעירה ממנו ב-20 שנה.
נישואיהם נמשכו שלוש שנים בלבד, מכיוון שאדולף דה קודר נפטר ב־21 בספטמבר 1924 בפירסטנפלדברוק.
הוא ואשתו סלמה, שמתה במרץ 1956, קבורים בבית העלמין הישן באמרינגן.
ערכת הצבעים של אדולף דה קודר התבססה על בית הספר לציור בקרלסרוהה.
כמו מורו שנלבר, גם דה קודר השתמש בעיקר בצבעים לא מעורבבים ורק לעיתים נדירות בהירים.
גוני האדמה שולטים בייצוג הטבע; אך גם צבעים אפורים שונים ואדום לבנים כהה הם דוגמאות להעדפותיו הצבעוניות.
הגוונים הקודרים של ירוק, כחול ואפור משכו אותו הכי הרבה בטבע.
ביטויים צבעוניים חזקים נמצאים לעיתים רחוקות בשלב המוקדם של ציוריו, ובעיקר קשורים לחפצים או אביזרים מסוימים.
הבחירה השרירותית של פרטי התמונה ודפוסי הקומפוזיציה של אר נובו מראים גם את השפעתו של שנלבר.
למרות מסעות הלימוד התכופים יחסית של דה קודר בצפון או בדרום גרמניה או במדינות שכנות, נופי הילדות נותרו המוטיבים המועדפים עליו.
הוא בחר מוטיבים לא בולטים, עצים ליד נהרות קטנים, כמה בתים ישנים, כפר קטן.
בכמה יצירות מאוחרות יותר של אדולף דה קודר, מורגש שינוי סגנוני.
התמונות מתרחקות מסגנון מפורט, נטורליסטי-אימפרסיוניסטי, לתמונות שניתנות לביטוי אקספרסיבי במידה רבה באמצעות מריחתו הצבעונית והמבריקה של הצבע בעזרת מכחול רחב.
בעבודתו, האדריכלות הייתה אחד המוטיבים החשובים ביותר לצד הטבע מאז ימי לימודיו.
בציוריו המוקדמים, יש מראה "נוסטלגי" רומנטית, המתבטא במוטיבים "חסרי משמעות" כמו גשרים, מדרגות או חצרות אחוריות.
בשנותיו האחרונות נוספו כמה נושאים צבעוניים יותר, שונים מהיצירות הקודרות והמלנכוליות של ימיו הקודמים.
בתקופת היצירה האחרונה, טבע דומם וחללי פנים הופיעו כנושאים ציוריים חדשים.
אדולף אלנבוגן (בהונגרית: Ellenbogen Adolf; מישקולץ, 1814 – בודפשט, 28 באוקטובר 1886) היה כנר, מנצח, מלחין יהודי-הונגרי.
אדולף אלנבוגן נולד במשפחה יהודית.
אביו, היה חזן הקהילה היהודית במישקולץ והוא רצה לגדל אותו גם כן כחזן, אך נטייתו של אדולף משכה אותו לנגן בכינור.
הוא היה חבר בעמותת המוזיקה לנוער של העיר בורשוד, בראשות המלחין המנצח והפסנתרן קארוי טרן.
אחר כך נסע לווינה בסביבות 1830, שם יכול היה ללמוד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה שנפתחה בשנת 1817 בתמיכת קרוב משפחה.
הוא חזר לביתו בשנת 1834, בעיר הולדתו נתמך על ידי יוז'ף הייניש ואלנבוגן ארגן תזמורת לתיאטרון מישקולץ.
הוא היה כנר מצוין, תהילתו ופרסומו הלכו וגברו ובשנת 1836 הוזמן לתיאטרון בודה.
בשנת 1837, עבר עם התזמורת של כל תיאטרון בודה לתיאטרון הלאומי של פשט שנפתח.
שם בשנת 1839 הפך לכנר הראשון, ועד מהרה גם למנהל המוזיקלי ולמנצח של מופעי בלט.
הוא רכש או הלחין את המוזיקה לכמה משחקי ריקוד.
בשנת 1851 הקים את "אגודת המלחינים ההונגרית".
הוא פרש לגמלאות בשנת 1868.
בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה ה-19 הוא לקח חלק פעיל בחיי המוזיקה של בירת הונגריה.
הוא חיבר יצירות מוזיקליות רבות, מה שכונה "אמנות המעגלים", צ'רדש, ואלס ומוזיקת ריקודים אחרת ששמותיה הפכו אותו לפופולרי.
עבודותיו עיבדו בעיקר את המנגינות של אופרות פופולריות באותה תקופה בפשט.
במאה ה-19 הוא הכין תמלילים ולימד אותם למספר רב של להקות צוענים.
יאנושי אדולף אנגל (בהונגרית: Jánosi Engel Adolf; פץ', 6 בפברואר 1820 – וינה, 10 בינואר 1903) היה תעשיין יהודי-הונגרי, אביו של יוז'ף אנגל, המלחין, בעל מפעל ובעל אדמות.
אדולף אנגל יצר את הונו העצום מאפס.
הוא החל את הקריירה שלו בגיל 11 ברוכלות מבית לבית של מכירת עפרונות ואחר כך של מכשירים להצתת אש.
במחיר של חיי מחסור גדול הוא חסך מעט כסף, ממנו פתח חנות בגדים משומשים וחנות רהיטים.
לאחר מהפיכת 1848 בהונגריה (מכונה בהונגריה כמלחמת העצמאות בשנים 1848-1849), בה לחם במשמר הלאומי, החל לסחור בעצים.
עסקיו הוכיחו את עצמם כמבריקים.
מכאן ואילך, הונו, שהשקיע בעסקים שונים, גדל במהירות.
הוא לקח על עצמו עבודות בנייה, הקים ספא, מסור קיטור, ולאחר מכן מפעל פרקט.
הוא קנה יערות וביצע הובלות עצים בקנה מידה גדול בהונגריה ולחוץ לארץ.
הוא זכה במדליית זהב גדולה ביריד העולמי של פריז ב-1878, וקיבל מדליית זהב מוכתרת ממלך הונגריה (פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה).
ב-1880 הוא קנה את האחוזה של יאנושי מהנסיך מונטנואובו (Montenuovo), שעליה בנה דירות מרווחות ובית ספר.
ב-1884 קנה מפעל פרקט באוברדובלינג (Oberdöbling) ושנה לאחר מכן קנה מהרוזן דרסקוביץ' את האחוזה של אצ'ארד-פאזדאן.
בשנת 1886 קיבל תואר אצולה הונגרית עם הקידומת "יאנושי".
הוא היה כבר בן 72 כאשר ייסד את מחצבת קומלו ואת מסילת הרכבת המקומית באקוצה-פלשמינדסנטי ב-1892. אנגל עבר לווינה בזקנתו ומת שם ב-1903.
במשך תקופה ארוכה הוא היה נשיא הקהילה היהודית בפץ' והקים קרן גדולה לקהילה.
הוא קידם מאוד את התפתחותה של העיר פץ' ולכן נקרא שם רחוב על שמה.
חברותיו בקנה מידה גדול נוהלו על ידי בניו לאחר מותו.
יאנושי אדולף אנגל: מחיי; ערכו לדפוס:: טמאש מולנאר, אילדיקו גאידוש, פץ', 2009 ,
הספר מפרסם את התרגום להונגרית של זכרונות אדולף אנגל בשם מחיי שנכתבו במקור על ידי אנגל בשפה הגרמנית; (הספר פורסם על ידי שני צאצאיו החיים אנה שטיין, המתגוררת בצרפת, ופיטר אנגל, המתגורר בארצות הברית);
אדולף היטלר אונונה (באפריקאנס: Adolf Hitler Uunona) (נולד ב-1966, דרום-מערב אפריקה) הוא פוליטיקאי ופעיל זכויות אדם נמיבי.
חבר ב-SWAPO, המפלגה המרקסיסטית של נמיביה.
בדצמבר 2020, הוא העניק ריאיון לעיתון הגרמני בילד ורכש, בהזדמנות זו, מוניטין בינלאומי בגלל שמותיו הפרטיים יוצאי הדופן.
אונונה החל את הקריירה הפוליטית שלו כפעיל נגד אפרטהייד כאשר נמיביה הייתה תחת שלטון האפרטהייד של דרום אפריקה.
הוא נבחר באופן קבוע כחבר מועצה אזורי מאז 2005.
ב-25 בנובמבר 2020, בבחירות האזוריות בנמיביה, הוא נבחר למנהל (או יועץ) של מחוז הבחירה אומפונדיה עם 84.88% מהקולות.
במהלך בחירות אלו, הוא הוזכר כ"אדולף ה.
אוונונה" בקלפי הבחירות, ושמו המלא נחשף רק לאחר חשיפת התוצאות על ידי ועדת הבחירות.
אדולף אונונה הוטבל על ידי אביו, בהתייחסות ברורה לאדולף היטלר.
בתחילה, הוא לא ראה שום בעיה עם השמות האלה.
השם אדולף היה נפוץ בנמיביה בשל היותה מושבה גרמנית לשעבר.
הוא עוד הוסיף במיוחד: "בשבילי זה היה שם נורמלי לחלוטין כשהייתי ילד.
רק כשהייתי נער הבנתי: האיש הזה רצה להכניע את כל העולם ולהרוג מיליוני יהודים.
אין לי מה לעשות עם כל הדברים האלה".
את בחירת שמו הפרטי הוא מייחס לבורותו של אביו: "אבי קרא לי על שם האיש הזה.
הוא כנראה לא הבין מה מייצג אדולף היטלר".
כעת, בתור מבוגר אונונה מסרב לשנות את שמו הפרטי, ומסביר את ההחלטה הזו באופן הבא: "זה כבר כתוב בכל המסמכים הרשמיים, מאוחר מדי בשביל זה".
עם זאת, אונונה לא משתמש בכינוי "היטלר" ומכנה את עצמו אדולף אונונה בפומבי ורק אדולף בפרטיות, בעיקר על ידי אשתו וחבריו.
לאונונה יש גישה אמביוולנטית לשמו הפרטי: הוא לא מהסס להתבדח על כך, ומצהיר במיוחד לאחר בחירתו שאין לו רצון "לשלוט בעולם" ואינו רוצה "לכבוש את אושנה מיד".
אבל הוא גם מתעצבן מהעניין המוגזם בו, והצהיר במיוחד לסוכנות הידיעות הצרפתית: "אין באמת סיבה שנהיה כאן, נשב לדון בשמי.
כיצד זה יתרום לפיתוח נמיביה?"
אדולף היינץ בֶּקֶרְלֶה היה פושע מלחמה נאצי, אובר-גרופנפיהרר ב-אס אה, דיפלומט ושגריר מיוחד של גרמניה הנאצית לממלכת בולגריה, שהיה מעורב בגירושם למחנות ההשמדה של 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט וכן בגירושם למחנות ההשמדה של יהודים אזרחי בולגריה שהתגוררו בגרמניה ובארצות הנתונות לשליטתה.
ראשית חייו ופעילותו במפלגה הנאצית
אדולף בקרלה נולד בפרנקפורט למשפחה מהמעמד הבינוני.
הוא רכש השכלה תיכונית בעירו.
באוגוסט 1922 הצטרף למפלגה הנאצית, ולאחר הפוטש במרתף הבירה הורחק ממנה.
בין 1925–1926 היה צוער באקדמיה המשטרתית בהאן-מינדן.
ב-1927 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת פרנקפורט.
ב-1929 הצטרף שוב למפלגה הנאצית, והיה לחבר ובהמשך לקצין באס אה.
ב-1932 נבחר לחבר הרייכסטאג אך התפטר כעבור מספר חודשים.
בהמשך, פיקד על קבוצות של פלוגות סער בהסן עד למינויו למפקד האס אה בהסן.
בין 1934–1941 כיהן כמפקד משטרת פרנקפורט.
לאחר ליל הסכינים הארוכות הודח לזמן קצר מתפקידו, אך שב אליו.
ב-9 בנובמבר 1937 הועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר.
בחודשים אוקטובר ונובמבר 1939, במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין, מונה למפקד משטרת לודז', ובהמשך עד לשלהי 1940 התנדב לוורמאכט ולחם בקרבות המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בדרגת לויטננט.
בפברואר 1942 סיים רשמית את תפקידו באס אה בפרנקפורט ומונה לתקופה קצרה כנספח בשגרירות גרמניה בזאגרב.
אדולף היטלר לא היה מרוצה מתפקודם של הדיפלומטים הגרמנים בבלקנים, והורה לשר החוץ יואכים פון ריבנטרופ למנות דיפלומטים יעילים ומסורים הרבה יותר לאידאולוגיה הנאצית.
וכך, ב-28 ביוני 1941 מונה לשגריר מיוחד במעמד שר לממלכת בולגריה ובתפקידו זה היה מעורב בגירוש יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט לטרבלינקה, וכן בגירושם של יהודים אזרחי בולגריה שהתגוררו בגרמניה הנאצית ובארצות הכבושות על ידה.
עם מינויו החל בקרלה לטפל בגירוש יהודי בולגריה למחנות ההשמדה.
ב-30 ביוני דיווח למשרד החוץ הגרמני על המשא ומתן עם שר הפנים הבולגרי פטר גברובסקי, והם סיכמו בשלב הזה שהיהודים בבולגריה ובשטחים המסופחים ינוצלו לעבודות כפייה פיזיות הקשות והגסות ביותר.
עוד סוכם שחל איסור על יהודים "לטפל" במוצרי מזון משום שהם גורמים ל"זיהומם".
בנובמבר 1941 עסק בקרלה בשאלת יהודים בעלי אזרחות זרה המתגוררים בבולגריה ובמקדוניה.
כפועל יוצא מכך, נעצרו וגורשו 48 יהודים מאזור סרביה שהגיעו כפליטים לבולגריה לאחר הפלישה ליוגוסלביה.
פליטים אלו נרצחו בגיא ההריגה ביאיינצי.
בקיץ 1942 נועד בקרלה עם נציגי הממשלה הבולגרית וסיכם עימם לגבי אופן הטיפול ביהודים אזרחי גרמניה המתגוררים בשטחי בולגריה, וביהודים אזרחי בולגריה המתגוררים בגרמניה ובארצות הכבושות על ידה.
בספטמבר 1942 פנה בקרלה למשרד החוץ הגרמני לבדיקה האם ניתן יהיה לקלוט את יהודי בולגריה אם יוחלט לגרשם במועד קרוב.
באוקטובר ציין בקרלה כי השלים את דיוניו עם הממשל הבולגרי לגבי אופן גירוש יהודי בולגריה, ונותרה רק שאלת מימון הגירוש.
בקרלה הציע שבולגריה תשתתף בהוצאות הגירוש באמצעות מכירת רכושם של המגורשים והצעתו התקבלה.
בפברואר 1943 העביר בקרלה דין וחשבון למשרד החוץ הגרמני ובו נאמר שממשלת בולגריה קיבלה את הצעתו של אלכסנדר בלב לגירוש 20,000 יהודים "מהשטחים המשוחררים" תראקיה ומקדוניה.
עוד ציין בקרלה, ששר הפנים פטר גברובסקי עדכן אותו שבכדי להשלים את המכסה ייעצרו גם יהודים "לא רצויים" מגבולות "בולגריה הישנה".
בתקופה זו הועברה באמצעות השגרירות השווייצרית בסופיה, הצעה בריטית לבוגדאן פילוב ראש הממשלה בדבר אישור עלייתם מבולגריה לארץ ישראל של 4,000 ילדים ו-500 מבוגרים.
בקרלה התנגד נחרצות להצעה, הזהיר את ממשלת בולגריה לבל תיישמה, וטרפד אותה.
ב-12 ביוני 1943 מציין בקרלה שסגן שר החוץ הבולגרי דימיטר שישמנוב מסר לו שבולגריה אדישה לגורלם של היהודים שגורשו מתראקיה ומקדוניה וכן לגורלם של היהודים אזרחי בולגריה המתגוררים בתחומי הרייך, בשטחים הכבושים על ידי גרמניה, או במדינות הגרורות.
לאחר כישלון ניסיונות הגירוש של יהודי בולגריה למחנות ההשמדה, כתב בקרלה ביומנו שהחברה הבולגרית לא מבינה את משמעות השאלה היהודית, ושאלת הגזע זרה לה לחלוטין.
ברור שראש הממשלה והממשלה הבולגרית שואפים לפתרון סופי של השאלה היהודית, אך הם כבולים על ידי המנטליות של העם הבולגרי.
ב-18 בספטמבר 1944 נלכד בקרלה על ידי הצבא האדום בעיר סבילנגראד אשר בדרום בולגריה.
בהמשך להצהרת מוסקבה הועמד בקרלה לדין בפני בית משפט צבאי, הורשע ונידון ל-25 שנות מאסר עם עבודת פרך.
באוקטובר 1955 שוחרר מהכלא הסובייטי על בסיס הסכם בין ניקיטה חרושצ'וב לקונראד אדנאואר ושב לגרמניה המערבית.
בספטמבר 1959 הועמד לדין בגרמניה, אך זוכה מחמת הספק משום שלדעת השופטים לא הוכח שנטל חלק פעיל בגירושם של יהודי תראקיה ומקדוניה.
בנובמבר 1966 נעצר בקרלה בפרנקפורט והועמד שוב לדין על חלקו בגירוש יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט.
במהלך המשפט העיד לטובתו הקנצלר הגרמני קורט גאורג קיזינגר.
ביוני 1968 הופסקו ההליכים הפליליים נגד בקרלה בשל מצב בריאותו הרעוע, והוא שוחרר.
ב-1976 מת בקרלה בפרנפורט לאחר שלקה בהתקף לב.
אדולף רודולפוביץ' בולם היה רקדן בלט וכוריאוגרף רוסי-אמריקאי, ממוצא גרמני.
בולם סיים את לימודיו בבית הספר האימפריאלי לבלט בסנקט פטרבורג בשנת 1904 (מורו היה פלאטון קרסבין).
ובאותה שנה היה לרקדן בבלט מריאינסקי.
בשנים 1908 ו-1909 ארגן מסע הופעות באירופה עם אנה פבלובה.
בהמשך עבד בשיתוף פעולה עם בלט רוס של דיאגילב בפריז, לצד כמה רקדנים אחרים ממריאינסקי.
ב-1917, במהלך חלקו השני של מסע הופעות אמריקאי בן שני חלקים שארגן בלט רוס (ללא דיאגילב, אבל עם וצלב ניז'ינסקי, נפגע בולם בהצגת הבלט "תמר".
הפגיעה הייתה חמורה, והוא אושפז בבית חולים לזמן ממושך, פרש ממסע ההופעות ונשאר בארצות הברית.
ב-1917 גם הדריך את הבלרינה הצעירה רות פייג'.
בהמשך דרכו ארגן את "בלט אינטיים" בניו יורק ויצר כוריאוגרפיה למטרופוליטן אופרה.
בולם ורות פייג' הופיעו יחד בסרט מחול נסיוני בשם "מחול המוות" (1922) שביים דדלי מרפי..
ב-191/9 עבר לשיקגו, ששימשה לו בסיס יציאה להוראת בלט ברחבי ארצות הברית.
מ-1921 עד 1923, למשל, הזמינה אותו נלי קורניש לנהל את תוכנית הקיץ המרוכזת בבית ספרה (כיום קורניש קולג' לאמנויות) בסיאטל.
הוא הפיק שם יצירות מקוריות, כגון "הגרגוילים של נוטר דאם" ב-1922.
בשנת 1929 עבר בולם לקליפורניה.
ב-1933, עם פתיחת בית האופרה - יד זיכרון לנופלים, ייסדה האופרה של סן פרנסיסקו את בלט האופרה של סן פרנסיסקו בניהולו של בולם כמנהל בלט.
ב-2 ביוני 1933, עוד לפני שהחלה להפיק מחולות לאופרות, התחילה להקת בלט סן פרנסיסקו להציג תוכניות עצמאיות של מחול בלבד.
בולם המשיך לעבוד בקליפורניה ובניו יורק עד 1947. הוא היה אחד מחמשת הכוריאוגרפים שלקחו חלק בעונת 1940 של תיאטרון הבלט החדש של ניו יורק.
הופעתו האחרונה על הבמה הייתה ב-1943, בתפקיד המור בפטרושקה בהוליווד בול עם תיאטרון הבלט.
הכוריאוגרפיה האחרונה שלו הייתה לבלט סן פרנסיסקו: "מפיסטו" ב-1947, למוזיקה של "ואלס מפיסטו" מאת פרנץ ליסט, בלט שהוחזר לבמה בשנת 1948.
גמראי אדולף אלדור, במקור אדלר עד 1881, בהונגרית: Áldor Adolf; גיימרה, 18 באוגוסט 1832 – נאג'קארוי, 20 באוקטובר 1901) היה כירורג יהודי-הונגרי, מנהל בית חולים, בעל תואר אצולה (אבירות), סבו של שאנדור גימראי (1892–1957) היסטוריון, פרופסור.
אדולף אדלר נולד במשפחת סוחרים יהודית.
הוא החל את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר גיור, אולם עקב מחלתו לא סיים את לימודיו עד סתיו 1855. לאחר מכן הפך לסטודנט באוניברסיטה המלכותית של פשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובנובמבר 1860 הוסמך לדוקטור לרפואה.
באותה שנה קיבל כבר הסמכה ככירורג ואז השתקע בנאג'קארוי והחל את הקריירה הרפואית.
עד מהרה מונה לרופא ראשי ובשנת 1869 לרופא ראשי ומנהל מחלקה ולאחר מכן מנהל בית החולים.
הודות לניהולו בית החולים הועלה על ידי שר הפנים לדרגת בית חולים ציבורי, שבו היו כבר אז 60 מיטות.
מאמריו פורסמו כמעט בכל כתבי העת הרפואיים בהונגריה, וכן בכמה כתבי עת רפואיים בווינה.
משנת 1859, הוא היה כתב מערכת קבוע ב"שבועון הרפואי" ב-22 במאי 1899 קיבל תואר אצולה הונגרית על זכויותיו בניהול בית החולים העירוני בנאג'קארוי ומלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, "העניק לו ולצאצאיו החוקיים" את זכות השימוש בקדומת לשמו הפרטי "גמראי".
מקום מנוחתו נמצא בבית הקברות היהודי בנאג'קארוי.
הלווייתו בשנת 1901 התקיימה ב-22 באוקטובר בהשתתפותו של הרב הראשי פרנץ פירט.
אשתו הייתה לואיזה רוז (1849–1931), בתו של שאלאמון (שלמה) רוז, בעל קרקעות אמיד מנאג'קארוי, לה נישא ב-1864. נולדו להם ארבע בנות ובן אחד.
בעלה ברטלן גימראי (במקור נוימן) היה רופא.
בעלה היה רופא, גזה שטרנברג, מנהל בית החולים הציבורי בנאג'קארוי.
לאיוש אלדור (1872–1932) היה רופא, יועץ בריאות ראשי.
מחקרים על יכולת העיכול והספיגה של המעי הגס
פגיעה בהחלקה של עצב הראייה (עיתון רפואי, 1862)
אבנית רירית בצינור של וורטון (עיתון רפואי, 1863, 1)
הריון חוץ רחמי, דיסקציה של בטן-מעי, ileus, התאוששות (שבועון רפואי, 1867, 2)
תוסף ל-ileus octane (שבועון רפואי, 1867)
על נוסחאות חדשות (שבועון רפואי, 1869)
מקרה מצוין של צורות מעבר בין גידולים דומים לשונים (homeo-et heteroplasmata) (שבועון רפואי, 1869, 36)
דיווח על תוצאות ניסויים עם טוברקולין של קוך בבית החולים הציבורי נאג'קארוי (רפואה, 1891, 31)
על קיבוע כליית הוואגוס על נתיב דם (נפרופקסיה), בקשר לשני מקרים מוצלחים (רפואה, 1896, 16)
אדולף אונודי (במקור דויד פינקלשטיין, בהונגרית: Ónodi Adolf; מישקולץ, 7 באוקטובר 1857 – וינה, 15 בנובמבר 1919) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים (MTA) (1896).
דויד פינקלשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף פינקלשטיין, עצמאי, ושל פאני בֶּנֶד.
הוא קיבל את התואר ברפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1881, אך כבר משנת 1880 היה מרצה במחלקה לאנטומיה.
ב-1887 הפך למרצה בכיר (פרטי, שלא חלק מהסגל) באנטומיה, בהיסטולוגיה ובתורת התפתחות מערכת העצבים.
משנת 1887, עמד גם בראש המחלקה ל"לרינגולוגיה" (הפרעות קול ובליעה) במרפאה הפנימית של האוניברסיטה בבודפשט.
בשנת 1890, מונה למרצה בכיר (פרטי) גם לנושאי אף, אוזן גרון.
בשנת 1910, פרופסור ומרצה במחלקת גרון.
באחד הבניינים (בניין A) של המרפאה הפנימית ברחוב Szentkirályi, הוא הקים את מרפאת אף-גרון (לוע) הראשונה בהונגריה.
תחום המחקר שלו היה האנטומיה של הסינוסים.
הוא תיאר את "תא אונודי" שנקרא לאחר מכן על שמו.
הייתה לו הכשרה וידע רחב ביותר על אזור הסינוסים.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא נאלץ להגר לווינה בשל אמונותיו הפוליטיות.
אונודי ביצע פעילויות מחקר משמעותיות הקשורות לאנטומיה ופיזיולוגיה של הגרון.
במחקריו הבהיר את תפקיד עצבי הגרון.
עבודתו על הסינוסים הפרה-נאזאליים תורגמה למספר שפות.
במהלך חייו נבחר לחבר רגיל באקדמיה הרפואית של פריז, ולאחר מכן הפך לחבר רגיל באקדמיה ההונגרית למדעים.
אונודי פרסם מספר ספרים על האף והסינוסים, כמו גם הערות על עצבי הגרון.
לאחר מותו, האוסף שלו על התפתחות ומורפולוגיה של הסינוסים (שהיה מפורסם בעולם) הפך לנחלת האגודה הרפואית של לונדון, אך הושמד בהתקפה אווירית על לונדון (הבליץ) במהלך מלחמת העולם השנייה.
אשתו הייתה קורנליה שטיינר (1866–1944), בתם של התעשיין ברטולד שטיינר ושל צציליה בודאנסקי, עמה התחתן ב-22 במאי 1887 בבודפשט.
במראה האנטומי של מערכת העצבים הסימפתטית.
על התפתחות רכסים בין חולייתיים ושורשי עצבים.
צורות חריגות מתחום הנוירולוגיה (בודפשט, 1885)
מדריך לנתיחה טופוגרפית (בודפשט, 1887)
האספה הכללית ה-60 של רופאים ואנשי טבע גרמנים.
נתונים ניסויים לתאוריית שיתוק הגרון.
הפרעות בקנה הנשימה של האף, הגרון והלוע (בודפשט, 1919); Das Gehirn und die Nebenhöhlen der Nase (וינה, 1908)
גוסטב אדולף פרנץ ברנד היה סופר ואקטיביסט גרמני.
ברנד היה מחלוצי התנועה לקידום זכויות להט"ב ופעיל אנרכיסט.
נולד ב-14 בנובמבר 1874, בברלין, שהייתה אז תחת הקיסרות הגרמנית.
לאחר תקופת עבודה קצרה כמורה, הקים הוצאה לאור.
ב-1896 החל לפרסם את מגזין "Der Eigene", שהיה העיתון הלהט"בי הראשון בעולם.
שם העיתון שאב השראה מכתיבתו של מקס שטירנר.
המגזין פעל עד שנת 1931 והתמקד בנושאי תרבות, אמנות והגות.
הערכות גורסות כי לעיתון היו כ-1,500 מנויים.
בין היוצרים אשר פרסמו בעיתון ניתן למנות את אריך מיזאם, סשה שניידר, וילהלם פון גלודן, קורט הילר, תומאס מאן, תיאודור לסינג ועוד.
ב-1900 נשפט לשנת מאסר לאחר שהעליב את ארנסט ליבר, מנהיג מפלגת המרכז הגרמנית.
בשנת 1903 נאסר לחודשיים בגין פרסום תכנים מיניים ב"Der Eigene".
ברנד נעצר פעמים רבות בחייו בשל פעילותו הציבורית.
גם כאשר נחקר על כך בבית המשפט, לא הכחיש את היותו ביסקסואל.
ברנד לקח חלק מרכזי בפעילות הוועדה המדעית-הומניטרית של מגנוס הירשפלד, שהייתה ארגון זכויות הלהט"ב הראשון שפעל בפומבי.
ברנד הפסיק לשתף פעולה עם הארגון בשל שיקולים מקצועיים בשנת 1903. באותה השנה הקים את קבוצת "Gemeinschaft der Eigenen", שאיגדה גברים הומואים וביסקסואלים שנפגשו על בסיס שבועי בביתו של ברנד.
חברי הקבוצה דחו את התיאוריה של הירשפילד לפיה הומוסקסואלים משתייכים למגדר שלישי ואינם זהים ביולוגית לגברים הטרוסקסואלים, והאמינו כי המשיכה לגברים היא ביטוי נוסף של גבריות ואחווה גברית.
הקבוצה האמינה כי משיכה לגברים יכולה להתבטא על ידי כל גבר.
חברי הקבוצה נטו להחזיק בתפיסות אליטיסטיות בנוגע לאטרקטיביות הגזע הגרמני וחלקים מהם האמינו בטוהר הגזע.
בנוסף, חלק מחברי הקבוצה האמינו בעליונותם של גברים על נשים.
בתחילת שנות ה-30 פרש ברנד מפעילות ציבורית והתחתן עם אישה.
בני הזוג נהרגו בתקיפה של בעלות הברית על ברלין ב-2 בפברואר 1945.
אדולף אֶרְבְּסְלֶה היה צייר אקספרסיוניסט גרמני, ממייסדי "קבוצת האמנים החדשה של מינכן" .
ארבסלה נולד למשפחת סוחרים שמקורה בעיר ברמן.
אביו, גוסטב אדולף (1844–1900), היה שותף זוטר בחברת הייצוא "Dieckerhoff, Raffloer & Co".
ועבד במשך חמש עשרה שנים במשרדיה בניו יורק, עד שחזר לברמן בשנת 1887. אדולף עבר הכשרה מסחרית, אך הפגין כישרון בציור.
בשנת 1901, לאחר מות אביו, זנח את הקריירה העסקית והחל ללמוד באקדמיה לאמנויות בקרלסרוהה, שם למד אצל ארנסט שורט ולודוויג שמיט-רויטה.
בשנת 1905 עבר למינכן והמשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות היפות תחת הנחייתו של לודוויג פון הרטיך.
בשנת 1907 נישא לבת דודתו מדרגה שנייה, אדלינה שוכרד (1880–1974), בתו של הוגו שוכרד, בעל חברת ייבוא-ייצוא גדולה.
שנה לאחר מכן הגה את הרעיון להקמת "קבוצת האמנים החדשה של מינכן", שנוסדה רשמית בשנת 1909. תחילה שימש כמזכיר הקבוצה.
התערוכה הראשונה שלהם נערכה בברמן, ואחריה התקיימה תערוכה פומבית בגלריה היינריך טנהויזר במינכן.
בשנת 1910 הציגו לראשונה במוזיאון, במה שכיום נקרא מוזיאון פון דר היידט בוופרטל.
באותה שנה, בעקבות פרישתו של וסילי קנדינסקי – אחד ממייסדי הקבוצה, שהקים זרם מתחרה בשם "הפרש הכחול" – נבחר ארבסלה ליושב ראש הקבוצה.
בשנת 1913 השתתף בהקמת "הניתוק החדש של מינכן" , יחד עם עמיתים מה וחברים לשעבר מ-"הניתוק האמנותי של מינכן".
בשנת 1915 גויס לצבא ושירת בפלנדריה ובצרפת.
בשנת 1916 מונה לצייר מלחמה במטה הגדוד בקרב ורדן, אך מכיוון שלא היה קצין, הועסק בפועל כפקיד עזר.
ציוריו מתקופה זו כוללים דיוקנאות של חבריו לנשק, נופי יערות ובתים הרוסים.
ציוריו משנות המלחמה מתאפיינים בצבעים כהים וחיוורים.
בשנים שלאחר מכן יצא עם אדלינה למסע בווסטפאליה, שם יצר אלבום רישומים.
במהלך שנות ה-20 פנה אל זרם "המציאות החדשה" , שצמח כתגובה לאקספרסיוניזם והתאפיין בחזרה להדגשות של אור וצל, בניגוד לסגנון האקספרסיוניסטי.
תערוכת היחיד האחרונה שלו התקיימה בשנת 1931. בשנת 1934 תוכננה לו תערוכה קבוצתית, אך היא בוטלה לאחר שעבודותיהם של חברי "קבוצת האמנים החדשה של מינכן" לשעבר הוכרזו כ"אמנות מנוונת" על ידי המשטר הנאצי.
בשנת 1937 הוחרמו ארבעה מציוריו מאוספים ציבוריים והושמדו.
בעקבות זאת פרש לביתו ליד איקינג, חי חיי פרישות ונמנע מכל פעילות ציבורית עד מותו בשנת 1947.
ראו גם: יצירות מעשה ידי אדולף ארבסלה
אדולף אלטמן היה רב אוסטרי-גרמני.
נרצח יחד עם אשתו ושניים מילדיהם במחנה ההשמדה אושוויץ.
אדולף אלטמן, בנם של מקס והנה אלטמן, למד מ-1893 עד 1899 בישיבת אונסדורף, ולאחר מכן מ-1900 עד 1902 בית הספר לרבנות הממלכתית בברטיסלאבה.
הוא היה ציוני נלהב ועסק בעיתונאות, בין היתר מ-1904 עבור השבועון ההונגרי.
ב-1903 נשא את מלווינה וייס (נולדה ב-17 בספטמבר 1881), עמה היו לו חמישה ילדים (אלכסנדר אלטמן, ארווין, הילדה, מנפרד וווילהלם).
ב-1914 מונה לרב במראנו ושירת כרב צבאי בצבא האוסטרי מ-1915 עד 1918.
ב-1920 אלטמן מונה לרב בעיר טריר ועמד בראש קהילת יהודים בת כמעט אלף חברים.
הוא שמר על קשרים טובים עם הכנסייה הנוצרית, בין השאר עם הבישוף של טריר פרנץ רודולף בורנוואסר.
הוא גם היה חבר של לודוויג קאס, פוליטיקאי ממפלגת המרכז הגרמנית.
באפריל 1938 נאלץ לעזוב עם משפחתו את גרמניה הנאצית ולברוח להולנד עקב רדיפות אנטישמיות.
עד ספטמבר 1940 שהה בסכוונינגן, לאחר מכן בחרונינגן ומסביבות מרץ 1943 בגטו אמסטרדם.
משם, לאחר שהועבר דרך תחנות ביניים למחנות ריכוז בווסטרבורק וטרזינשטט, הוא הועבר ב-16 במאי 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ.
הוא נפטר שם לאחר מספר שבועות מרעב וחולשה.
גם אשתו ושניים מילדיהם נספו במחנה ההשמדה.
ב-1958 נקרא רחוב ד"ר-אלטמן בעיר טריר, וכך גם רחוב דר.
אדולף אלטמן בעיר זלצבורג, על שמו.
בנו, אלכסנדר, היה גם הוא רב.
ב-2 ביולי 2014 גונטר דמניג הניח אבן נגף לזכרו מול בית הכנסת בזלצבורג ברחוב לאסר.
"תולדות היהודים בעיר ובארץ זלצבורג מהזמנים הקדומים ביותר ועד ימינו."
"השקפת עולמו של רוברט המרלינג, אופטימיות." "מחקר היסטורי-ביקורתי, ספרותי-פילוסופי." 1914.
"עולם ופרספקטיבות חיים יהודיות." 1926.
"ההופעה המוקדמת ביותר של יהודים בגרמניה." 1932.
"אנשים בתנועה – תפוצות בתנועה." 1936.
ג'רלד שטינאכר: "הרב אדולף אלטמן: זלצבורג, מרן, טריר, אושוויץ." בתוך: תומאס אלבריך (עורך): "סיפורי חיים יהודיים מטירול." "מימי הביניים ועד ימינו." אינסברוק 2012, עמ' 235–259.
"לקסיקון ביוגרפי של טריר." מינהלת ארכיון המדינה של ריינלנד-פאלץ, קובלנץ 2000, עמ' 3–4 (מאמר מאת גרד מנגן).
לזכרו של אדולף אלטמן." לשכת העיתונות והמידע של העיר טריר, 1980.
"אלטמן, אדולף." בתוך: "לקסיקון המחברים היהודים-גרמנים".
נערך על ידי ארכיון ביבליוגרפיה יודאיקה.
אביילין אדונקה: "אדולף אלטמן 1879–1944." "אינדקס ביוגרפי של אנשי הרוח באוסטרליה." מינכן 1980.
"אלטמן, אדולף", בתוך: ורנר רודר, הרברט א.
שטראוס (עורך): "ספר ביוגרפי להגירה דוברת גרמנית לאחר 1933." כרך 1: פוליטיקה, כלכלה, חיים ציבוריים.
אדולף גרינצווייג (1829 – 1905) היה חזן, מלחין ומנהל מקהלה יהודי שפעל במאה ה-19 בקהילות יהודיות שונות באימפריה האוסטרו־הונגרית, והתפרסם במיוחד בזכות פעילותו הדתית והמוזיקלית בעיר ארד (כיום ברומניה).
אדולף גרינצווייג נולד במערב סלובקיה, שהייתה אז חלק מהונגריה, במסגרת האימפריה האוסטרו־הונגרית.
אביו שימש כחזן, והוא עצמו החל לשיר כבר בגיל שמונה כסופרן צעיר בטקסי התפילה.
בשנת 1845 החל את לימודיו המוזיקליים בהאוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, שם נחשף לראשונה להשפעתו של שלמה זולצר, מהבולטים שבחידושי החזנות האמנותית באירופה.
בשנים שלאחר 1848, שימש גרינצווייג כמנצח מקהלות ומורה לפיתוח קול בקהילות יהודיות רבות ברחבי בוהמיה, מוראביה וסומבטהיי שבהונגריה המערבית.
שם עסק בעיצוב מחדש של רפרטואר התפילה היהודי בהשראת סגנונו של זולצר, תוך התאמה לזמנו.
גרינצווייג חיבר והוציא לאור מספר קובצי תפילה ומוזיקה חזנית:
Kol Rinnah u'Tefillah – אוסף ראשון של יצירות חזנות, שיצא לאור בשנת 1850
Zemirot Shel Shabbat – קובץ מזמורי שבת, יצא לאור ב-1863
Kol Rinnoh – אוסף נוסף, שראה אור בשנת 1899
Mateh Ahron – יצא לאור בשנת 1893 לרגל יובל 40 שנה לשירותו בארד.
הקובץ כלל לחנים לביצוע מקהלתי ובליווי עוגב, שחלקם הושרו גם בבתי כנסת אחרים.
בשנת 1853 מונה גרינצווייג לתפקיד מנהל המקהלה (וקנטור) של קהילת יהודי ארד, שם פעל במשך עשרות שנים.
במסגרת זו הלחין עשרות לחנים לתפילה, רבים מהם נחשבים למורשת מוזיקלית בקהילות יהודיות שונות.
בקדימון לקובץ "Mateh Ahron", כתב גרינצווייג כי כל הלחנים שבקובץ בוצעו בבית הכנסת המרכזי בארד, וחלקם אף בוצעו בבתי כנסת ידועים נוספים, וזכו להערכה רבה הן מהקהל והן מקולגות חזן.
בשנת 1893, עם מלאת 40 שנה לשירותו כקנטור בארד, קיבל גרינצווייג את "מדליית הכבוד האזרחית" מקיסר אוסטרו־הונגריה.
בטקס ההענקה, הכריז ראש עיריית ארד: "גם אנו, האזרחים הנוצרים, גאים בכך שאתה הוא הראשון שזכה במדליה זו בעירנו."
כבר בשנת 1888 ציין החזן יוסף זינגר (יורשו של זולצר) כי "כאשר ייכתב ההיסטוריה של שירת בית הכנסת, שמו של גרינצווייג ייזכר בין המצטיינים שבהם."
חלק מיצירותיו המשיכו להיות בשימוש פעיל בבתי כנסת ברחבי בודפשט ושטרסבורג עשרות שנים לאחר מותו, כפי שמעיד מצבם הבלוי של עותקים נדירים שהשתמרו.
אדולף היטלר היה פוליטיקאי, מדינאי ופושע מלחמה אוסטרי-גרמני-נאצי, שכיהן כקנצלר והפיהרר של גרמניה הנאצית בשנים 1933–1945, ומנהיג המפלגה הנאצית משנת 1921 ועד להתאבדותו בפיהררבונקר בברלין.
היטלר חולל את מלחמת העולם השנייה והיה אחראי להשלכות הנאציזם שכללו השמדה שיטתית ומאורגנת של שישה מיליון יהודים בשואה על פי "הפתרון הסופי".
כמו כן גרם להשמדת מיליוני בני אדם נוספים, לחורבן מדינות רבות באירופה, לפשעים נגד האנושות ולפשעי מלחמה.
את רעיונותיו הגזעניים, האנטישמיים והלאומניים הקיצוניים, שזר היטלר באידאולוגיה של הנאציזם, שהוא היה מנסחה הראשי ואשר משתקפת בספרו "מיין קאמפף".
היטלר נולד בחבל דובר־הגרמנית של האימפריה האוסטרו־הונגרית, ועבר לגרמניה ב־1913. בעת מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני כחייל ועם סיומה עבר לשרת כסוכן סמוי במעקב אחר התארגנויות מרקסיסטיות.
ככזה הזדמן לאספה של "מפלגת הפועלים הגרמנית", התאגדות זעירה שרעיונותיה מצאו חן בעיניו.
באמצעות כישרונו הרטורי התקדם בה עד שמונה ליושב ראש בזמן ששמה כבר שונה ל"מפלגת הפועלים הגרמנית הנאציונל־סוציאליסטית".
היטלר הנהיג ניסיון הפיכה צבאית כושל נגד ממשלת בוואריה, נאסר ושהה בכלא במשך שמונה חודשים, אותם ניצל לכתיבת "מיין קאמפף".
לאחר שחרורו שיקם את המפלגה, תוך הכפפתה לשליטתו המוחלטת בתור "הפיהרר", או המנהיג.
על רקע המשבר הכלכלי העולמי שפגע קשות ברפובליקה הגרמנית צברה המפלגה הנאצית כוח ותמיכה רחבה.
בינואר 1933, לאחר שקיבלה המפלגה כשליש מן הקולות בבחירות לרייכסטאג, עלו הנאצים לשלטון, והיטלר מונה לקנצלר.
הוא חיסל בהדרגה את הדמוקרטיה הגרמנית המפוררת בתהליך של הפיכה עצמית, ולאחר מות נשיא גרמניה הינדנבורג בשנת 1934, הפך לדיקטטור.
כשליט גרמניה הנהיג היטלר שלטון רודני וסמכותני.
הוא הכין את המדינה לקראת מלחמה כוללת מתוך שאיפה לבטל את ההפסדים הטריטוריאליים של מלחמת העולם הראשונה, וכדי להגשים את הפאן־גרמניות ברייך אחד מאוחד ולמגר את הקומוניזם.
בין היתר סיפח את אוסטריה ולאחר הסכם מינכן גם השתלט בשלבים על צ'כוסלובקיה.
ב־1939 פלש היטלר לפולין ובכך פתח את מלחמת העולם השנייה.
ביוזמתו ובהשראתו של היטלר נערך במהלך המלחמה רצח עם של מיליוני יהודים ולא יהודים, זאת בהתאם לעקרונות הגזעניים של הנאציזם שיש לשעבד או להשמיד את אלה שכונו "הגזעים הנחותים".
"רייך אלף השנים" שהיטלר הבטיח לגרמניה, או "הרייך השלישי", החזיק מעמד 12 שנים בלבד עד כניעתה של גרמניה הנאצית.
רבים ברחבי העולם רואים בהיטלר ובהנהגת הרייך כאחראים לביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות מהקשים ביותר בהיסטוריה האנושית בכלל ובעת החדשה בפרט (גם בעקבות משפטי נירנברג).
בשיא כוחה, כבשה גרמניה הנאצית את מרבית יבשת אירופה.
כשבעלות הברית החלו לגבור עליה ופלשו לשטחה, שלל היטלר כל אפשרות לכניעה והורה על מלחמה טוטלית בשאיפה לניצחון או חורבן גמור.
בימיה האחרונים של המלחמה הוא האשים את העם הגרמני בתבוסה והורה על החרבת ארצו עד היסוד.
לקראת סיום הקרב על ברלין התאבדו היטלר ובת זוגו אווה בראון בפיהררבונקר.
היטלר נולד ב־20 באפריל 1889 בעיירה האוסטרית הקטנה בראונאו אם אין, שנמצאה אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית (אוסטריה עילית כיום), סמוך לגבול בוואריה שבגרמניה.
אביו אַלוֹיס (Alois) נולד ב־1837 מחוץ למסגרת הנישואין למריה אנה שִׁיקֶלְגְרוּבֶּר (Schicklgruber) וזהותו של האב אינה ידועה.
בהיותו בן חמש נישאה אמו ליוהאן גאורג הִידְלֶר (Hiedler), ועם מותה חמש שנים אחרי כן, עבר אלויס לחזקת אחיו של יוהאן גאורג – יוהאן נפומוק הידלר.
בגיל צעיר קץ אלויס בחיי החווה שבה גדל ועבר לווינה.
הוא עבד זמן מה כשוליה אצל סנדלר.
מאוחר יותר, הצליח להתמנות לפקיד מכס בשירות הציבורי האוסטרי, מינוי שנחשב אז משאת נפש.
עם הזמן התקדם אלויס בעבודתו עד לדרגת מפקח, ובשנת 1875 הפך לעוזר מפקח ראשי במכס באזור מגוריו, הדרגה הגבוהה ביותר הזמינה לאדם בעל השכלת בית-ספר יסודי.
אלויס נישא פעמיים, ומן הנישואים הללו נולדו לנשותיו שני ילדים (אנגלה ואלויס הבן).
בשנת 1885, כאשר היה בן 48, נישא בשלישית, לאחייניתו קלרה פלצל, שהרתה לו בעוד אשתו שוכבת על ערש דווי.
שלושה מהם מתו בינקותם, ואילו הרביעי – אדולף – שרד.
היטלר גדל בבית טיפוסי של המעמד הבינוני.
אמו, שאיבדה ארבעה מילדיה בילדותם, פינקה ביתר שאת את אדולף ופאולה, שני הילדים ששרדו.
אביו אלויס היה אדם נוקשה, נטול חמלה, וקצר רוח, חובב עישון ושתייה, שסלד מהשהות בבית גדוש הילדים ובמקום זאת העדיף לעסוק בתחביבו – כוורנות – או בשתיית בירה עם ידידיו.
בשנת 1895 החל אדולף היטלר ללמוד בבית הספר היסודי.
באותה השנה גם אביו פרש לפנסיה ושהותו המתמדת בבית השפיעה מאוד על חייו של היטלר הצעיר שספג מאביו מהלומות באופן יומיומי.
המתח בין האב ובנו גבר עם מותו של אחיו אדמונד כשבכך נותר אדולף בנו היחיד של אלויס.
אדולף הפך למוקד שאיפותיו ואלויס רצה כי בנו ימשיך את דרכו בשירות הממשלתי – תוכנית שהיטלר הצעיר לא נטה לה כלל.
ב־3 בינואר 1903, כאשר היה אדולף היטלר כמעט בן 14, מת אביו במפתיע מדימום בריאות.
באוקטובר 1907 החליט היטלר לנסות להתקבל ללימודים באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
אמו חלתה אותה עת בסרטן השד ועברה ניתוח כריתת שד, היטלר טיפל בה בנאמנות אך המשיך בהכנותיו להתקבל לאקדמיה.
היטלר קיבל כספים בירושה מדודתו ונסע לווינה לבחינות.
הוא נדחה בנימוק כי אין לו כישרון ציור של ממש, וכי הייעוד החלופי האפשרי עבורו הוא בתחום האדריכלות, מסלול שהיה חסום בפני היטלר משום שלא השלים את לימודיו התיכוניים ולא היה יכול להתקבל ללימודי הנדסת בניין.
היטלר, שהרבה להתרברב קודם לכן בעתידו כיוצר, לא סיפר על כישלונו לקרובי משפחתו, ונמנע מאזכור אי קבלתו אף בפני חברו הטוב, אוגוסט קוביצק.
לאחר מכן שב היטלר לביתו כדי לטפל באמו הגוועת.
הוא נועץ ברופא, יהודי בשם אדוארד בלוך, שהמליץ על טיפול דרסטי – הזרקת חומר בשם אידופורם ישירות לאזורים שנפגעו מהסרטן.
יש שטענו טענה מוטעית כי אכזריות הטיפול – המיטב שהיה לרפואה להציע באותם ימים לטיפול בסרטן – הולידה את שנאתו של היטלר ליהודים, אולם היטלר לא נטר טינה לבלוך, וכשהחלו רדיפות היהודים באוסטריה תחת שלטונו מאוחר יותר, איפשר לבלוך לעבור לגור בארצות הברית.
ב־21 בדצמבר 1907 נפטרה אמו של היטלר והוא עבר להתגורר בווינה יחד עם אוגוסט קוביצק.
היטלר המשיך באורח החיים הבוהמייני שסיגל לעצמו מאז נשר מלימודיו בבית הספר התיכון; קוביצק תיאר אותו כציפור לילה.
היטלר היה ישן עד הצהריים, יוצא לטיולי הליכה בעיר, ואז נשאר ער עד השעות הקטנות של הלילה, כשהוא מלהיב את עצמו ואת קוביצק בתיאורים נלהבים של העתיד הגדול המצפה לשניהם, על אדריכלות ועל המוזיקה של ריכארד ואגנר שאהב מאוד.
היטלר לא ניסה למצוא עבודה.
ביום היה מתלבש כאמן, ובלילה התלבש כג'נטלמן צעיר שעיתותיו בידו.
לעיתים קרובות נהג לבלות באופרה, ובמיוחד באלו של ואגנר.
באוקטובר 1908 ניסה היטלר בשנית להתקבל לאקדמיה לאמנות, אך הפעם לא הצליח לעבור אפילו את הסינון הראשוני.
תוצאה זו לא הייתה מפתיעה נוכח העובדה שהיטלר לא טרח באמת להתכונן לבחינה.
החלטה זו הביאה לקץ שאיפותיו האמנותיות.
חברו קוביצק, לעומתו, הצליח להתקבל לקונסרבטוריון למוזיקה של וינה ועשה חיל בלימודיו.
קוביצק סיפר שיום אחד נעלם היטלר מדירתם המשותפת ולא יצר עמו קשר מאז.
היטלר החל לנדוד ממקום למקום.
חסכונותיו החלו לאזול וחייו החלו להתדרדר, אך הוא עדיין לא ניסה למצוא עבודה.
בסופו של דבר אזל כספו, והוא החל לישון על ספסלים בגנים ציבוריים ולקבץ נדבות.
בדצמבר 1909, קפוא ורעב, עבר להתגורר בבית מחסה למשך מספר שנים.
לעיתים היה מרוויח מעט כסף בעבודות יום כגון גריפת שלג בכניסות של בתים, או בתחנת הרכבת.
בטרם צץ הראיון עם אליזבת גרינבאואר, לא התגלה מעולם שום מסמך מהימן שמעיד על עמדותיו האנטישמיות של היטלר טרם קיץ 1919. היטלר עצמו טען שנעשה אנטישמי ממניעים פוליטיים בזמן היותו איש צעיר בווינה.
עם זאת, מאז פרסמה ההיסטוריונית הגרמנית־אוסטרית בריגיטה האמאן את מחקרה פורץ הדרך "וינה של היטלר: חניכתו של דיקטטור" (1998), הסוקר את שנותיו בבירת אוסטריה משנת 1907–1913, מקובל לראות בטענותיו של היטלר על התפתחות האנטישמיות שלו – טענות בדיוניות, המעידות על תבונה פוליטית.
שלושה הסברים שונים להולדת האנטישמיות הפוליטית של היטלר מתחרים כעת זה בזה.
על פי ההסברים השני והשלישי, ההתנהגות של היטלר בזמן המהפכה מעידה על משהו אחר: בששת חודשי המהפכה לא היה היטלר אנטישמי אנטי־מהפכני דווקא, אלא ישב על הגדר מבחינה פוליטית, או אפילו היה מוכן לתמוך במהפכה.
בעקבות ההסבר העכשווי, המשפיע ביותר, אפשר לומר שהיטלר אימץ בראשונה את האנטישמיות כאשר שירת בצבא הפוסט־מהפכני במינכן, שבו הוכשר לשמש תועמלן נגד המהפכה.
היטלר, כך נאמר, פשוט ספג את האנטישמיות שהייתה סביבו.
למעשה, האנטישמיות של היטלר לא הייתה מקורית, אלא פשוט האנטישמיות של הצבא הפוסט־מהפכני במינכן.
היטלר טען שהקשיים שהתגבר עליהם בבירת אוסטריה גילו לו את כוחה של האנטישמיות להסביר את העולם.
הוא רצה שהקוראים יאמינו שהאנטישמיות הפוליטית שלו הבשילה עוד בטרם עבר מווינה לגרמניה.
בגיל 21 החל להתעניין בפוליטיקה.
באחד הימים צפה בתהלוכת מחאה גדולה של פועלים בווינה, והחל לקרוא וללמוד על הפוליטיקה של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית.
הוא התפעל מהשימוש שעשתה המפלגה בכוח ובהפחדה ככלי להשגת יעדים פוליטיים.
היטלר אהב לקרוא, אם כי קריאתו נטתה תמיד לאקלקטיות.
לצד חיבה ארוכת שנים לכתבי קארל מאי ונטייתו לקריאת צהובונים שערורייתיים, הוא טען כי קרא יצירות של פילוסופים כניטשה, הגל, פיכטה, וגם של הפילוסוף האנגלי הגזעני צ'מברלין.
רעיונותיו התגבשו משברי מידע שליקט מכל הבא ליד עד לבניית תפיסת העולם שתבוא לכדי ביטוי מלא בספר "מיין קמפף".
בווינה של אותה התקופה האנטישמיות גאתה.
בדוכנים בעיר ניתן היה לקנות חוברות ועיתונים אנטישמיים.
ראש העיר היה קרל לואגר, אנטישמי ידוע וחבר המפלגה הסוציאל-נוצרית, שאנטישמיות הייתה חלק ממצעה.
היטלר העריץ את לואגר על יכולתו להשתמש באיבה ככלי מניפולטיבי חזק.
היטלר הושפע גם מלאנץ פון ליבנפלס , בעל המגזין הגזעני "אוסטרה" ומגאורג פון שנרר, פוליטיקאי וינאי אנטישמי שממנו שאל את רעיון עליונות הגזע הארי.
בספרו "מיין קמפף" טוען היטלר שכאשר עיין בחוברת אנטישמית בפעם הראשונה פשוט השליך אותה מידיו – .
אך באותו ספר עצמו מתאר היטלר את המהפך שחל בו – .
היטלר החל להתעמק בנושא, או ליתר דיוק, לעיין בפמפלטים, ספרונים וצהובונים אנטישמיים.
, טען בספרו, אולם האנטישמיות של היטלר עדיין לא ניכרה והוא המשיך למכור ציורים שצייר בבית המחסה לידידו היהודי יוזף נוימן, בעל חנות לתמונות בעיר.
בגיל 24 עזב היטלר את וינה כדי להימנע מגיוס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, שאותה תיעב מימי בחרותו.
היטלר לא אהב את השלטון הקיסרי ואת אופייה הרב-לאומי של אוסטרו-הונגריה ודגל בהשקפות גרמניות לאומניות.
במאי 1913 עבר לגרמניה, והתיישב במינכן.
השלטונות האוסטריים איתרו אותו, וכדי להימנע מללכת לבית הסוהר, כתב היטלר מכתב לקונסוליה האוסטרית בגרמניה וסיפר להם על שנותיו הקשות בווינה.
טון המכתב, שהגיע לשלטונות האוסטריים, הרשים אותם.
הם הזמינו את היטלר לבדיקה רפואית, ובה נמצא היטלר בלתי כשיר לשירות צבאי.
במינכן המשיך היטלר להתקיים מציור תמונות ומכירתן לחנויות קטנות.
כששאל אותו אחד ממכריו כיצד הוא מתכנן למצוא עבודה קבועה, ענה היטלר שאין זה חשוב, שכן ממילא עומדת לפרוץ מלחמה.
ב-1 באוגוסט 1914, כחלק ממלחמת העולם הראשונה, הכריזה גרמניה מלחמה על האימפריה הרוסית, בהתאם לברית בינה לבין אוסטרו-הונגריה.
היטלר תיאר את רגע ההכרזה ב־"מיין קאמפף": .
יומיים מאוחר יותר התגייס היטלר לצבא, לגדוד הבווארי – – כתב היטלר בספרו.
לאחר שנים של עוני ובדידות, מצא היטלר שייכות ומטרה לעצמו.
ביחידתו שימש היטלר בתפקיד של רץ, שכלל העברת תשדורות אל אזורי הלחימה ומהם.
הוא נחשב חייל מרושל למדי בהתנהגותו.
בזמני רגיעה היה מצייר את אזורי הקרבות.
היטלר, שלא כמו חבריו החיילים, מעולם לא התלונן על איכות המזון והתנאים הקשים שבהם חיו.
הוא העדיף לדבר על אמנות או היסטוריה.
חבריו החיילים סברו שהוא שש לרצות את מפקדיו יותר מדי, אבל בדרך כלל היה ידוע כמתבודד, אמיץ ובר מזל.
לדוגמה, בקרב בין היחידה אליה השתייך היטלר לבין כוחות בריטים ובלגים נהרגו 2,500 מתוך 3,000 חיילי היחידה.
במקרים רבים אחרים קרה שעבר ממקום אחד למקום אחר דקות ספורות לפני שנפלה שם פצצה או פגז.
ב-7 באוקטובר 1916 נפגע היטלר ברגלו מרסיס של פגז בקרב על הסוֹם והועבר לאשפוז בגרמניה.
זו הייתה הפעם הראשונה מחוץ לחזית מזה שנתיים.
לאחר שהחלים, נסע לטייל בברלין, ולאחר מכן הוצב לתפקיד קל במינכן.
במינכן נדהם היטלר לראות את האדישות של האנשים כלפי המאמץ המלחמתי.
מאוחר יותר, הוא נטה לתלות את האשם ביהודים, בהם ראה קושרי קשר נגד המאמץ המלחמתי הגרמני.
כדי להתרחק מהאזרחים הלא-אכפתיים, ביקש היטלר לשוב אל חבריו בחזית ונשלח לשם במרץ 1917. אחרי שבדצמבר 1914 קיבל את אות "צלב הברזל" מדרגה שנייה, הוא קיבל באוגוסט 1918 גם את אות צלב הברזל מדרגה ראשונה, עיטור נדיר למדי לחייל שאינו קצין (דרגתו של היטלר הייתה טוראי ראשון, גפרייטר).
האירוניה היא שאת ההמלצה לצלב הברזל נתן מפקדו של היטלר, השליש היהודי של גדודו הוגו גוטמן, עובדה שהיטלר השתדל להסתיר בשנים שלאחר מכן.
על אף שהיה חייל טוב, לא נחשב היטלר מתאים לפקד כקצין, גם מטעם היעדר רכוש, דבר ששימש עדיין באותה תקופה אלמנט חשוב בקביעת אפשרות קידום בדרגה.
ככל שהתקדמה המלחמה והכף הלכה ונטתה כנגד הגרמנים, נטה היטלר יותר ויותר לדכדוך.
הוא היה מתבודד ומשתלח ב"יריבי גרמניה", היהודים והמרקסיסטים.
באוקטובר 1918, בעקבות מתקפת גז בריטית ליד איפר (Ypres), סבל היטלר מעיוורון זמני ונשלח לטיפול בבית חולים צבאי.
ב-10 בנובמבר 1918 נכנס כומר זקן לאולם שבו שכב היטלר והודיע שהמלחמה הסתיימה.
הקייזר וילהלם השני הודח ובית הוהנצולרן נפל.
גרמניה הקייזרית הפכה לרפובליקת ויימאר.
היטלר תיאר את תחושותיו ב"מיין קמפף": "ואז חלפו ימים נוראים, ונוראים יותר היו הלילות.
בלילות אלו השנאה בי גברה, השנאה אל אותם אלה האחראים לתבוסה".
לדעת היטלר, האחראים לתבוסה היו הפוליטיקאים בגרמניה, ובעיקר היהודים.
תחושתו זו של היטלר לא הייתה חריגה בקרב גרמנים אחרי המלחמה.
הסכם ברסט-ליטובסק עם ברית המועצות היה נוח לגרמניה ואף חיסל את הלחימה בשתי חזיתות.
במערב, אחרי תחילת מתקפת האביב של 1918, היו הכוחות הגרמנים רחוקים רק מאה ועשרים קילומטרים מפריז.
הניצחון נראה בהישג יד והקייזר וילהלם השני אף הורה להפוך את יום 24 במרץ, בו הופגזו פאתי פריז, ליום של חג לאומי בגרמניה.
אך גרמניה כבר הייתה על סף אובדן מוחלט.
האבדות שספגה במתקפה, הגעתם של כוחות אמריקניים לחזית לקראת סוף המלחמה, וכישלון המתקפה השנייה על המארן ביולי 1918, הובילו אותה אל עברי פי-פחת.
לפי הערכות, כשישה מיליון גרמנים נהרגו או נפצעו במלחמה, כרבע מכלל הגברים הכשירים במדינה כולה.
השמועות על התמוטטות קרבה והולכת נפוצו בכל מקום, מלוות בהפגנות אנטי-מלחמתיות, נטישות, עריקות והתמוטטות של כוחות בחזית.
הגנרל לודנדורף, ששימש בפועל דיקטטור בגרמניה מאז 1916 ביחד עם הגנרל הינדנבורג, החליט להעביר את הסמכות להחליט על הפסקת אש (כלומר כניעה) לרייכסטאג, הפרלמנט הגרמני.
כאשר זה החליט באופן טבעי והכרחי לחתום על הסכם הפסקת האש, שינה לודנדורף את טעמו באופן מיידי והחל לטעון כי גרמניה נכנעה מפני שהפוליטיקאים "תקעו סכין בגב האומה".
זו הייתה גם הדעה שאימצו רבים אחרים וביניהם היטלר.
לא גרמניה היא שהפסידה, הפוליטיקאים, הבוגדים, המרקסיסטים, והיהודים, "פושעי נובמבר", הם שגרמו להפסד.
השפלתה של גרמניה באמצעות חוזה ורסאי הייתה מלח על פצעיהם.
כמו דור שלם של בוגרי מלחמת העולם הראשונה גם היטלר חש כי גרמניה לא תוכל לחזור למעמדה הקודם בלי שתעניש את "פושעי נובמבר" ותשים קץ לשליטתם של הבוגדים.
בקיץ 1919 הוצב היטלר, שעדיין היה חייל מגויס בצבא הגרמני במינכן בתפקיד סוכן סמוי לניפוי ההשפעה המרקסיסטית בשורות הצבא, על רקע הבהלה הכללית שפשתה בו בעקבות ניסיונות ההתקוממות הסוציאליסטיים במינכן ובברלין.
תפקידו של היטלר היה להודיע למפקדיו על כל חייל שתמך בדעות מרקסיסטיות, כשחייל שנמצא אשם בכך היה עשוי להישפט ולהיות מוצא להורג.
היטלר נשלח להכשרה פוליטית שנערכה באוניברסיטת מינכן.
ההתפרצויות האנטישמיות שלו הרשימו מאוד את מפקדיו, והיטלר החל להרצות בפני חיילים שחזרו מן השבי על סכנות הקומוניזם, הדמוקרטיה ואי-הציות.
בדוח שנכתב על היטלר צוין כי הוא נואם מעולה.
גם היטלר גילה שהוא מסוגל להופיע בפני קהל לא מוכר ולשכנעו.
בשנת 1919 שלח היטלר מכתב לאדולף גמליך, ששימש כאחראי על התעמולה בצבא הגרמני.
המכתב מהווה את התיעוד הידוע המוקדם ביותר לשנאתו של היטלר ליהודים.
במכתב כתב היטלר כי תוכניות אקראיות נגד היהודים אינן מספיקות וכי "המטרה הסופית צריכה להיות הרחקה בלתי מתפשרת של היהודים".
לקראת סוף שנת 1919 הוטלה על היטלר המשימה להסתנן ולחקור קבוצה קטנה של אנשים במינכן בשם "מפלגת הפועלים הגרמנית".
המושג שמשך את תשומת לבם של מפקדיו הייתה המילה "פועלים" בשם המפלגה, דבר שעורר חשד שמדובר בתנועה מרקסיסטית.
לבוש בבגדים אזרחיים הלך היטלר לפגישה של מפלגת הפועלים הגרמנית.
הפגישה נערכה במרתף בירה במינכן, והגיעו אליה 25 אנשים.
הוא הקשיב להרצאה שנתן גוטפריד פדר, שנושאה היה "איך ובאילו אמצעים ניתן לבטל את הקפיטליזם".
אחרי הנאום שמע היטלר, שעמד לצאת מהאולם, מישהו אחר שקם ודיבר על להוציא את בוואריה מגרמניה ולאחדה עם אוסטריה לאיחוד דרום גרמני.
הדבר הכעיס את היטלר במידה כזו שקם ולהפתעת הכול דיבר בלהט במשך רבע שעה נגד הרעיון.
אחד ממייסדי המפלגה, אנטון דרקסלר, לחש לשכנו לספסל, "...יש לו את מתנת הדיבור, נוכל להשתמש בו".
לאחר שסיים את דבריו ניגש דרקסלר אל היטלר ונתן לו חוברת בת 40 דפים, שכותרתה "התעוררותי הפוליטית".
הוא דחק בהיטלר שיקרא בה והזמינו לשוב ולבקר בכינוסי המפלגה.
היטלר גילה שקווי המפלגה שתוארו בחוברת תואמים לשלו, מפלגה לאומית, פרו-מיליטריסטית, ואנטישמית.
מספר ימים אחרי כן קיבל היטלר גלויה שהודיעה כי התקבל לשורות מפלגת הפועלים הגרמנית.
הוא התבקש להגיע לפגישה עם מזכירות המפלגה.
בפגישה הוא התקבל בברכה, אף על פי שטרם החליט אם להצטרף למפלגה או לא.
בספרו "מיין קמפף" מתאר היטלר את המצב: "...חוץ מכמה רעיונות לא היה שם כלום.
לא הייתה תוכנית, לא היה שום חומר מודפס, לא כרטיסי חבר, ואפילו לא חותמת גומי".
למרות התרשמותו שמדובר בארגון עלוב, נמשך היטלר לרעיונותיו של דרקסלר, שטען כי המפלגה עומדת להיות תנועה חברתית גדולה ולא סתם מפלגה פוליטית.
בחוסר הסדר ששרר בה ראה היטלר הזדמנות.
ב"מיין קמפף" כתב: "היתרון בארגון הקטן והאבסורדי הזה עם קומץ חבריו היה, שלא היה מבנה של ארגון.
כך שהייתה אפשרות לבוא ולשנות סדרים ושיטות." הוא חשב על כך במשך יומיים ואז החליט להשיב בחיוב.
ב"מיין קמפף" כתב: "לבסוף הגעתי להחלטה שעלי לעשות צעד זה...
זו הייתה ההחלטה החשובה בחיי", ובנימה הדרמטית המופרזת הרגילה שלו הוסיף: "מכאן והלאה לא תהיה דרך חזרה".
היטלר לא עבד מעודו בעבודה מסודרת, פרט לתקופת שירותו בצבא, אך מרגע שהצטרף למפלגה, בשנת 1919, כשהוא כבר בן 30, החל לעבוד במלוא המרץ להבטיח את הצלחתה.
הוא החל בגיוס חברים חדשים על ידי פרסום הזמנות לכנסים של המפלגה.
בהדרגה, הגיעו יותר ויותר אנשים לכינוסי המפלגה.
באחת האסיפות עלה היטלר לנאום ושוב, הרשים את מנהיגי המפלגה ואת הקהל.
היה זה רגע חשוב בקריירה שלו: הוא גילה את כישרונו הגדול.
מאותה נקודה הפך היטלר, בנאומיו הנרגשים ובאישיותו הבימתית הכריזמטית למוקד המשיכה העיקרי של המפלגה.
הוא התחיל לנהל את כל תחום הפרסום וגיוס החברים של המפלגה.
בתחילת 1920, אחרי שעזב את שירותו הצבאי והתפנה לעיסוק מלא בקידום המפלגה, דחק היטלר במפלגה לקיים עצרת המונים, ביודעו שזו תהיה פרובוקציה בעיני הקומוניסטים.
העצרת הסתיימה בהצלחה גדולה, שהביאה לחיזוק מעמדו במפלגה.
באביב 1920 תיאר העיתון "מינכנר פוסט" (Münchner Post) אספה של המפלגה ובה נאום של היטלר: "הוא נהג כליצן.
אחרי כל משפט שלישי, כמו בשיר קברט, בא ה'פזמון': העִברִים אשמים...
דבר אחד צריך לדעת: הֶר היטלר עצמו הודה ששנאה גזענית מכתיבה את נאומו.
כששאל הנואם כיצד יגן אדם על עצמו מפני היהודים, ענו קריאות מהקהל: 'תלו אותם!
ב-27 באפריל 1920, בנאום שכותרתו "פוליטיקה ויהדות", שאל היטלר: "מה קרה לעירם של הווינאים נוחי המזג?", ובתשובה, עליה קיבל תשואות סוערות, קרא: "בושה!
ב-13 באוגוסט 1920, בנאום של 3 שעות במסבאה במינכן תחת הכותרת "למה אנחנו אנטישמים", קבע היטלר שהעבודה ליהודי היא עונש: היהודי אינו יכול לעבוד עבודה יצירתית ועל כן אינו יכול לבנות מדינה.
בשבילו העבודה אינה אלא ניצול של הישגי האחרים.
בקיץ 1920 הגה היטלר את רעיון השימוש בסמל צלב הקרס בדגל המפלגה ובהמשך אותה שנה שינה את שם המפלגה למפלגת העבודה הגרמנית הנאציונל-סוציאליסטית (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei) שנודעה מכאן בקיצור בשם המפלגה הנאצית.
כישרונו של היטלר כנואם הלך והשתפר.
בקיץ אותה שנה נסע היטלר לברלין כדי לגייס תומכים נוספים למפלגה.
בהיעדרו החליטו חברים במזכירות המפלגה שהוא צבר יותר מדי כוח וסיפחו אליהם קבוצה פוליטית נוספת, כדי להחליש את כוחו של היטלר.
כששמע על כך היטלר חזר מיד למינכן והודיע ב-11 ביולי 1921 על התפטרותו לאלתר מן המפלגה.
ראשי המפלגה הבינו את טעותם וביקשו ממנו לשוב לתפקידו, אך היטלר הודיע להם שהוא מוכן לשוב רק אם יהפוך ליושב ראש המפלגה ותינתן לו שליטה מלאה בה.
בהצבעה על כך מונה היטלר לתפקיד ברוב של 543 קולות לעומת אחד.
בכנס הבא של המפלגה, שנערך ב-29 ביולי 1921, הוכרז היטלר לפיהרר של המפלגה הנאצית, תואר שיישא עמו לאורך כל הדרך.
במהלך השנתיים הבאות ביסס היטלר את מעמדו כראש המפלגה.
חולשתה של ממשלת ויימאר שכנעה אותו כי הוא יכול לחקות את המצעד על רומא של מוסוליני משנת 1922 ולתפוס את השלטון בעצמו.
היטלר תכנן להשתמש בארגון הצבאי-למחצה של המפלגה, פלוגות הסער (אס אה, Sturmabteilung) בראשות ארנסט רהם, ובכיסוי "מכובד" בדמות הגנרל אריך לודנדורף (שליט גרמניה בפועל בשנתיים האחרונות למלחמת העולם הראשונה).
לודנדורף היה אמור להפוך לדיקטטור של המשטר במינכן, ובעזרת היטלר כנואם הנלהב של הלאומיות הגרמנית המתחדשת - להשתלט על גרמניה כולה.
בערב 8 בנובמבר 1923 צעדו היטלר ותומכיו מהאס אה אל הבירגרברויקלר, מרתף הבירה בו עמד לנאום גוסטב פון קאהר, הקומיסר הממונה בבוואריה על משטר החירום שהוטל בה.
לפי התוכנית, הייתה ההשתלטות על מרתף הבירה וההכרזה על המהפכה אמורה להניע את פון קאהר ואת ראש משטרת בוואריה, הנס פון זייסר והגנרל אוטו פון לוסוב לתמוך בתוכנית.
השלושה לא התרשמו מהיטלר, אך כאשר הופיע לודנדורף במקום, הסכימו לחתום על תמיכה בפוטש.
בטעות טקטית גסה, נטש היטלר את המקום כעבור זמן קצר ולודנדורף אפשר לשלושה לעזוב את המקום.
למחרת, התברר כי השלושה נסוגו מתמיכתם הכפויה בפוטש, והיטלר ולודנדורף נותרו אובדי עצות והחליטו על מצעד לשום מקום ברחובות מינכן, בתקווה שזה יעורר את הציבור לתמיכה בפוטש.
לא כך אירע בפועל, והפוטש התפורר בתוך כמה שעות.
אחרי הפוטש עמד היטלר לדין בעוון בגידה, אך במשפט עצמו, בגלל האווירה האוהדת לרעיונותיו הלאומניים וההיתר שניתן לו להשתמש בבית המשפט כבמה לנאומים פוליטיים, התהפכה הקערה על פיה.
היטלר הודה ברצונו להחליף את הממשלה והתווה את רעיונותיו, תוך שהוא מציג את עצמו כפטריוט נאמן ואת הממשלה הדמוקרטית בברלין ואת מייסדיה כבוגדים.
אבל אינני פושע בגלל זה.
אם ניצב אני לפניכם היום כמהפכן, הרי זו מהפכה כנגד המהפכה.
אין דבר כזה בגידה - בבוגדים של 1918".
העיתונים נתנו לדבריו פרסום והפכו אותו במידה רבה ממעורר מהומות מקומי ששמו לא נודע הרבה מעבר למינכן וסביבתה לאישיות לאומית מוערכת.
גרמניה למדה להכיר את האיש ואת רעיונותיו, ורבים בה אהבו אותם.
היטלר נמצא אשם ונדון לחמש שנות מאסר במצודה (Festungshaft, מאסר במצודה נחשב למאסר פוליטי שאינו מכתים את כבודו של הכלוא במאסר פלילי רגיל), עם אפשרות לשחרור מוקדם על התנהגות טובה כבר לאחר שישה חודשים.
האמת הייתה, שהשופטים כלל לא רצו למצוא את היטלר אשם.
רק לאחר שהובטח להם שיקבל שחרור מוקדם, הרשיעו אותו.
ב-1 באפריל 1924 נלקח היטלר לבית הסוהר במצודת לנדסברג, שם זכה לתא מרווח, אפשרות לקבל מתנות ומבקרים ככל שיחפוץ וחשוב מכל, להחזיק את מזכירו הפרטי רודולף הס.
בתאו הכתיב היטלר למזכירו את דעותיו, שמצאו אחר כך את צורתם הסופית בספרו "מיין קמפף" ("מאבקי"), ההצגה המקיפה הראשונה של רעיונותיו של היטלר.
בספר מתאר היטלר את חייו עד לאותה נקודה, ובעיקר מתווה את רעיונותיו הקיצוניים על לאומנות גרמנית, אנטישמיות ואנטי־בולשביזם.
היטלר שילב רעיונות של דרוויניזם חברתי וגזענות בנוסח צ'מברלין וגובינו עם תפישות היסטוריציסטיות נפוצות באותה תקופה, כמו "שקיעת המערב" של אוסוואלד שפנגלר לתיזה מבולבלת משהו על מאבק נצחי לא בין אומות או ציוויליזציות כי אם בין גזעים שונים.
מן העבר האחד ניצב הגזע הארי העליון, ומן העבר השני הגזע היהודי הנחות, אויבו הנצחי.
המאבק בין היהדות לבין האריוּת יכול להסתיים רק בניצחונו של אחד מן הצדדים, טען היטלר; אין פשרה אפשרית בין אויבים נצחיים אלו.
כרגיל בתורות גזעניות, כוללת גם התפישה ההיטלריאנית את הסתירה הבסיסית – תיאור היהודים בו זמנית כנחותים, עלובים, טיפשים, נתעבים, אכולי זימה ומושחתים מחד; ומאידך, זוממי מזימות מתוחכמים ביותר, המשתמשים במצג שווא של עליבות וטיפשות כדי להסוות את מזימותיהם הקטלניות.
בתווך בין הגזע הארי והיהודי, מצויים כל שאר הגזעים, שמידת קרבתם לגזע הארי תקבע את מעמדם.
בתחתית הסולם הגזעי, מעט מעל ליהודים, מצוי הגזע הסלאבי.
לגזע נחות זה ייעד היטלר תפקיד של חוטבי עצים ושואבי מים עבור הארים.
השטחים הנרחבים בהם יושבים הסלאבים הם מרחב המחיה (Lebensraum) העתידי עבור הגזע הארי.
חלקו של הגזע הסלאבי ישועבד וחלקו יושמד.
את תפיסת עולמו, תורותיו הגזעניות ומחשבותיו לגבי יחסי החוץ של גרמניה המשיך היטלר ופירט בטקסטים פזורים שקובצו ב-1928. טקסטים אלה לא יצאו לאור בעודו בחייו, אלא רק בשנות השישים, בספר בשם "הספר השני".
אדולף היטלר השתחרר מהכלא בסוף 1924, כשמונה חודשים אחרי מאסרו, וגילה כי בהיעדרו התפוררה המפלגה כמעט לחלוטין.
בשנת 1925 הוא התחיל בהליך הדרגתי של ארגון המפלגה בהתאם לתוכניות שטווה בעת מאסרו.
תהליך בניין כוחה של המפלגה היה איטי וממושך משחשב.
המצב הכלכלי המשתפר תחת הקנצלר ואחר כך שר החוץ גוסטב שטרזמן הפחית במידה משמעותית את התרעומת נגד רפובליקת ויימאר.
עבור המפלגה הנאצית, שלא היה לה בסיס כוח מסורתי באזור כלשהו בגרמניה והתבססה על הסתה על רקע מצוקה, הייתה זו תקופה קשה, כמעט מכת מוות לשאיפותיה.
היטלר עצמו, עם זאת, נטה לתאר את התקופה כמאושרת ושלווה.
בין השאר, מצא בשנים אלו את הבית האידיאלי שלו, בבית שכור בהרים שמעל לכפר ברכטסגאדן (Berchtesgaden).
הבית, שנקנה זמן לא רב אחרי כן, עתיד להפוך מעונו הרשמי מעתה ואילך.
עד לחודש מאי 1926 הצליח היטלר לגבור על כל יריביו במפלגה הנאצית והפך למנהיג הראשי, כשהוא מכונן במפלגה את עקרון המנהיג (הפיהרר פרינציפ).
עם זאת, בעקבות משפטו ומאסרו, עדיין לא הייתה לו אפשרות לשאת נאומים בפומבי (הגבלה זו הוסרה בשנת 1927).
באותם ימים התהדקה היכרותו של היטלר עם יוזף גבלס, שהסתייג ממנו תחילה אך במהרה הפך למאמין אדוק של היטלר.
ביומנו כתב גבלס: "אנחנו שואלים והוא עונה תשובות מבריקות.
הוא כבר חשב על הכל.
הוא מרגיע את מוחי מכל השאלות.
הוא יכול להיות המנהיג שלי.
אני משתחווה לאיש גדול יותר, הגאון הפוליטי." ולאחר כמה ימים, לאחר שבילה עם היטלר זמן מה בברכטסגאדן: "ימים אלו סימנו את דרכי.
המפנה בגורלו של היטלר ובגורלה של המפלגה הנאצית הגיע בעקבות המשבר בארצות הברית בשנת 1929, שהפך במהרה משבר עולמי.
התמוטטות הבורסה בארצות הברית הובילה לדרישת פרעון מהירה של הלוואות שנטלה גרמניה בארצות הברית בשנים הקודמות והביאה בתוך זמן קצר לשפל כלכלי קשה במדינה.
בתוך כמה חודשים עלו האבטלה והאינפלציה שדוכאו בשנים שחלפו לגבהים שהיו מוכרים משנות העשרים המוקדמות.
הייתה זו שעתה הגדולה של המפלגה הנאצית.
בבחירות בספטמבר 1930 הגדילה המפלגה את מספר בוחריה ב-5.6 מיליון והפכה למפלגה השנייה בגודלה ברייכסטאג.
גם מפלגות אחרות עלו, כשהמפסידות העיקריות הן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), מעוז הכוח של ויימאר, שאיבדה מצביעים לקומוניסטים, והלאומנים של ה-DNVP, שהפסידו מכוחם לנאצים.
אך עיקר התוספת בבוחרים עבור המפלגה הנאצית באה מאלו השרויים במצוקה – אותם חמישה מיליון בוחרים שנמנעו מהצבעה בשנת 1928 ונזעקו לקלפיות בעקבות המשבר הכלכלי.
שנתיים אחרי כן, ביולי 1932, הכפילה המפלגה הנאצית את תוצאותיה פעם נוספת.
גם כאן, נהנו הנאצים מגידול במספר הבוחרים, אך גם מהיעלמותן של מספר מפלגות קיצוניות אחרות בימין.
היטלר עמד בראשית שנות השלושים על סיפו של השלטון, אך דומה היה כי אין לו כל דרך חוקית לתפוס אותו.