tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני הזוג מתגוררים כיום בסנקט פטרבורג.
בן אחד הוא איש צבא לשעבר (נולד בשנת 1969).
בן שני - וסבולוד צורילו (נולד ב-24 בפברואר 1977, יליד נובגורוד), שחקן קולנוע ותיאטרון.
בשנת 2004 סיים את לימודיו באקדמיה לאמנויות התיאטרון של סנקט פטרבורג (SPbGATI).
יורי אנטולייביץ' שווצ'נקו היה קצין ביון סובייטי-רוסי, קולונל במינהל הראשי הראשון בק.ג.ב של ברית המועצות ובסוכנות הביון הרוסית, גיבור הפדרציה הרוסית (2017).
יורי נולד ב-28 ביוני 1939 במוסקבה למשפחת פועלים.
בשנת 1963 סיים תואר באדריכלות בפקולטה לבנייה תעשייתית של המכון לאדריכלות במוסקבה וזמן קצר לאחר מכן גויס על ידי הק.ג.ב.
מאז 1963 שימש כסוכן במינהל הביון של הק.ג.ב..
על פי הדיווחים הרשמיים, הוא גילה אומץ וגבורה, הוביל מספר מבצעים קשים ויצר ערוצים להשגת מידע המשפיע ישירות על האינטרסים הלאומיים של ברית המועצות, ובהמשך רוסיה.
פעל במסווה של אמן ואדריכל צרפתי.
בשנת 2001 חזר למולדתו אחרי שהייה בארצות הברית ולאחר שאסף מודיעין מסוכני CIA ו-FBI ועבד במטה הסוכנות במוסקבה.
במוסקבה הוא העביר את ניסיונו המבצעי העשיר באופן פעיל למרגלים צעירים.
בצו של נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין ב-10 במאי 2017, הוענק לו תואר גיבור הפדרציה הרוסית.
בראיון לאחר ההענקה, אמר ש"ג'יימס בונד לא היה קיים מעולם, ועבודת איסוף המודיעין האמיתית היא עבודה של מלחמת מוחות, כרוכה בכוח הרצון, ואם מתחילים לירות – איסוף המודיעין נגמר".
מת ב-6 בנובמבר 2020 ונקבר בבית העלמין טרויקורובסקיה במוסקבה.
לאחר מותו חשפה סוכנות הביון הרוסית את פעולותיו לציבור.
יורי אלברטוביץ' רוזאנוב היה פרשן טלוויזיה רוסי בספורט, שעבד בעיקר בשידורי משחקי כדורגל והוקי קרח.
יחד עם סרגיי קראבו הוענק לו פרס TEFI בקטגוריית "פרשן הספורט / מנחה תוכנית הספורט הטוב ביותר" לשנת 2012.
אביו, אלברט קונסטנטינוביץ' היה משפטן, ואמו – ולנטינה יגורובנה - במקור מבלארוס, בוגרת המחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת בלארוס במינסק.
היה לו אח – קונסטנטין אלברטוביץ'.
נקרא על שם סבו מצד אמו, שחבריו ובני משפחתו כינו אותו יורה.
בשש השנים הראשונות לחייו חי בזאגורסק (כיום סרגייב פוסאד).
הוא למד בבית הספר התיכון מספר 1 בעיר וידנויה שבפרברי מוסקבה.
הוא שיחק כדורגל, כדורסל, הוקי קרח, טניס שולחן ושחמט.
טניס שולחן היה הענף הטוב ביותר שלו.
הוא סיים את בית הספר בשנת 1978. בלימודיו במכון הוא החל להציג תוצאות טובות בכדורסל, אך עקב בעיות במנגנון הוסטיבולרי נאלץ להפסיק את השיעורים.
הוא למד במכון להנדסת חשמל במוסקבה בפקולטה להנדסה אלקטרונית, אך לא סיים את לימודיו.
לפני שהצטרף לטלוויזיה, הוא ניסה למצוא את עצמו במכוני מחקר.
הוא חיבב את הפורמולה 1, אך הפסיק לעקוב אחרי הענף בשנת 1995 לאחר סיום הקריירה של נייג'ל מנסל.
הוא היה אוהד של מועדון צסק"א עד 1991. הוא ערך כמאה נסיעות למשחקי חוץ של צסק"א, הנסיעה האחרונה הייתה ב-11 ביוני 1991, כשנסע לאצטדיון הרזדאן, למשחק מול אררט.
הקבוצות האהובות עליו, מלבד צסק"א, היו מונטריאול קנדיאנס ונבחרת הכדורגל ההולנדית.
יחד עם וסילי אוטקין הקים את צוות מחלקת הספורט של עיתון "גאזטה", לאחר שהזמין לשם את רומן טרושצ'קין.
מאוחר יותר הוא הופיע גם במהדורה זו עם מאמרים וכתבות שכתב.
מאז 2008 נהג לפרסם מאמרים בקביעות בגרסה הרוסית של SportWeek.
במאי 2018 הוא פתח בית ספר מקוון לפרשני ספורט.
הוא זכה בקטגוריה "פרשן הספורט הטוב ביותר 2018" על ידי איגוד פרשני הספורט הרוסי (RASK).
אליפות הכדורגל הראשונה שפרשן, היה במסגרת אליפות הולנד ופרשו גם את משחקי הפרמייר ליג האנגלי (עד 2010), ליגת העל הרוסית, הליגה ההולנדית, הליגה האיטלקית והליגה הספרדית.
משנת 2000 עד 2012 היה פרשן כדוריד באולימפיאדה.
בשנים 2005, 2007 ו-2010 היה חבר מושבעים ב-תחרות הפרשנים על שם מאיורוב.
במשך כמה שנים עמד בראש מערכת NTV-Plus.
ביוני 1998 הנחה את התוכנית "מועדון כדורגל במונדיאל 1998" (NTV).
על פי הצהרתו שלו, לאחר השידור הראשון בהשתתפותו, רוזאנוב שוחרר מתפקידו במשך 3 חודשים על ידי ראש מערכת הספורט של הערוץ, אלכסיי בורקוב, בתירוץ ש"הכל היה מבריק בטקסט, אך האדם אינו יודע את יסודות העבודה בטלוויזיה".
מיוני 2002 עד יוני 2003 הוא היה הפרזנטור של "חדשות הספורט" במערכת החדשות של ערוץ TVS.
הוא גם פרשן עבור ערוץ זה את משחק סיבוב המוקדמות השלישי בליגת האלופות בין לוקומוטיב מוסקבה לא.ק.
בשנת 2010, העורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה רוסיה-2, דמיטרי מדניקוב, הציע לו, יחד עם וסילי אוטקין, לעבור לחברה הממלכתית הרוסית לשידורי טלוויזיה ורדיו, אך השניים סירבו.
הוא זכה בפרס TEFI-2011 כ"פרשן הספורט הטוב ביותר" במקביל לסרגיי קראבו, על הפרשנות בגמר אליפות העולם לנוער בהוקי קרח 2011.
במהלך החלק האחרון של אליפות אירופה בכדורגל בשנת 2012, רוזאנוב, כמו עמיתו וסילי אוטקין, פרשנו את משחקי האליפות עבור ערוץ הטלוויזיה האוקראיני כדורגל 1.
ב-1 בספטמבר 2012 הוא שימש כפרשן בערוצים האוקראינים הכלולים בקבוצת מדיה אוקראינה כמו TRK Ukraina, Football, Football+.
הוא עזב את אוקראינה באפריל 2014 בשל המצב הפוליטי במדינה.
בתודה לכל עמיתיו האוקראינים על שיתוף הפעולה, אמר רוזאנוב את הדברים הבאים: "הרגשתי טוב באוקראינה כמו שלא הייתי בשום מקום אחר במשך כעשר שנים.
אבל עכשיו, אכן, אני לא יכול להתרחק מכל רגע לדאוג למצב הפוליטי.
תמיד (ניסיתי להיות) מחוץ לפוליטיקה.
ואני שמח שהאל נתן לי לעשות עסקים איפה שזה נראה אפשרי באופן עקרוני.
בעיקרון, אבל זה לא יוצא.
ואני חושב שהדרך היחידה להתחיל לפרשן שוב היא להיות עם המשפחה.
מאז מאי 2014, בשידורי המונדיאל, עבד בערוצי הספורט של חברת הטלוויזיה והרדיו הממלכתית הכל-רוסית.
באותו מקום פרשן את משחקי אליפות העולם בהוקי קרח, שהתקיימה במינסק במאי 2014. הוא פרשן גם את משחקי המונדיאל בברזיל עבור MegaFon בד בבד עם גריגורי טוואלטוואדזה.
באוגוסט 2014 הוא שימש כפרשן של משחקי זניט בערוץ הטלוויזיה "סנקט פטרבורג".
בסוף אוגוסט הוכרז כי יחזור לרשת NTV-Plus.
הוא גם פרשן משחקי הוקי בערוץ הטלוויזיה KHL TV.
מאז נובמבר 2015 ועד למותו הוא שימש פרשן בשידורי כדורגל והוקי קרח עבור ערוץ Match TV.
עד שנת 2009 עבד בתחנת הרדיו "ספורט FM" (התוכניות "הכל שלנו" ו"יורופוטבול"), מאוחר יותר, עד לסגירת תחנת הרדיו, השתתף באופן קבוע בשידורי התחנה.
בשנים 2006 עד 30 במאי 2014, הוא שידר את התכנית "תשוקה לכדורגל" ברדיו מאיאק (עד ספטמבר 2012 הוא שידר מדי שבוע, ולאחר מכן – מעת לעת).
מאפריל 2011 עד ספטמבר 2012 הנחה את תוכנית הרדיו "מטבח שדה" בסופי שבוע ברדיו "וסטי FM" (לסירוגין עם יבגני לובצ'וב), ממרץ 2015 עד פברואר 2016 הגיש את התוכנית "בישול שער" באותה תחנת רדיו.
הוא היה קריין בסרטים תיעודיים שהופקו על ידי ISL Television כמו "אגדות אליפות העולם 1954–1994. סקירה כללית וגולת הכותרת של גביע העולם" ובתוכנית "זוכי גביע העולם בכדורגל" (גרסת 2006).
הוא היה אחד מחמישה פרשנים לגרסאות הרוסיות של משחקי EA Sports FIFA בשנים 2013–2015 (יחד עם אלכסנדר לוגינוב, וואסילי סולוביוב).
בשנת 2004 הוא פתח את ועידת האינטרנט הראשונה שלו באתר אוהדי צסק"א מוסקבה Red-Army.ru, השאלה הראשונה היא מ-8 באפריל 2004. ב-11 במרץ 2008 הוועידה הפכה לאתר-בת של מערכת Sports.ru.
הוא היה כתב ספורט קבוע בשבועון "ספורט מיום ליום" («Спорт День за днём») עד לסגירת השבועון ביוני 2012 והפיכתו למהדורת אינטרנט.
הוא סבל מדלקת גרון כרונית ב-25 השנים האחרונות לחייו.
ממאי עד נובמבר 2019 הוא לא שידר בגלל סרטן ריאות.
מאז 18 בנובמבר 2019, תוך שהוא ממשיך בטיפול, הוא התחיל לעבוד מעת לעת כפרשן בשידורי הוקי קרח בליגת KHL ובכדורגל.
הוא הלך לעולמו ב-3 במרץ 2021 בגיל 60 במוסקבה.
כל משחקי KHL ב-3 במרץ ומשחקי מחזור 21 בליגת העל הרוסית החלו בדקת דומיה לזכרו של רוזאנוב.
טקס האשכבה נערך ב-4 במרץ באולם הלוויות בבית החולים הקליני המרכזי.
באותו יום הוא נקבר בבית העלמין במיטינסקויה במוסקבה.
הוא היה נשוי והותיר אחריו בת.
יורי מילנר (נולד ב-11 בנובמבר 1961) הוא איש עסקים מיליארדר ופיזיקאי בעל אזרחות ישראלית, ממוצא רוסי, המתגורר בארצות הברית.
דורג כאחד מעשירי העולם ומעשירי ישראל.
הונו האישי הוערך ביוני 2021, על-פי מגזין "פורבס", בכ-4.8 מיליארד דולר.
בנובמבר 2017 נחשף, בעקבות חקירה פדרלית של התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, כי הבנק הממשלתי הרוסי "VTB", וחברות הקשורות לקרמלין השקיעו סכומי עתק בחברות טכנולוגיה בארצות הברית באמצעות מילנר וחברת "DST Global".ב-2018 נוסף מילנר ל"רשימת פוטין", רשימה שפרסמה מחלקת האוצר של ארצות הברית של אנשים המקורבים לוולדימיר פוטין.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הוטלו סנקציות על ההון שהשקיעו חברות ממשלתיות רוסיות ב-"DST Global", אך לא על מילנר אישית.
מילנר נולד למשפחה יהודית במוסקבה, הילד השני של אינטלקטואלים רוסים.
אביו, בנציון זכרוביץ' מילנר, היה מומחה בתחום הניהול והארגון, ושימש כסגן מנהל המכון לכלכלה של האקדמיה הרוסית למדעים.
בטי יוסיפונה מילנר, אמו של יורי, עבדה במעבדה הווירולוגית הממשלתית לבקרת מחלות.
אחותו הגדולה, המבוגרת ממנו בשמונה שנים, היא אדריכלית.
מילנר למד פיזיקה תאורטית באוניברסיטת מוסקבה, וסיים את לימודיו בשנת 1985. הוא החל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה, אחד מהמכונים של האקדמיה הרוסית למדעים.
כמועמד לדוקטורט בפיזיקה של חלקיקים, מילנר התיידד אז עם הפיזיקאי הסובייטי ופעיל זכויות האדם אנדריי סחרוב.
החשיבה קדימה של סחרוב תשפיע מאוחר יותר על אסטרטגיית השקעות הון הסיכון של מילנר.
בשנת 1990, מילנר היה אזרח ברית המועצות הראשון שנסע רשמית לארצות הברית, כדי לקבל תואר שני במנהל עסקים בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה.
העיתונות ציטטה אותו אומר שהוא קיבל את ההחלטה הזו לאחר ש"התאכזבתי מעצמי כפיזיקאי".
בספטמבר 2020 ייסד קרן מלגות בסך 10 מיליון דולר, התומכת ביותר מ-60 סטודנטים ישראלים הלומדים בוורטון.
מילנר החל את הקריירה העסקית שלו במכירת מחשבים אישיים בשוק האפור בברית המועצות.
כאשר ברית המועצות קרסה, הוא הפסיק למכור מחשבים כדי להירשם לבית הספר וורטון.
אחר שסיים את לימודיו, בילה מילנר את המחצית הראשונה של שנות ה-90 ב בוושינגטון, כמומחה לבנקאות רוסית שהתמקד בפיתוח הבנקאות במגזר הפרטי במדינה.
הוא תיאר את תקופתו בבנק העולמי כ"שנותיו האבודות", עקב צפייה מרחוק בהפרטת החזקות הממשלתיות בתקופת נשיאותו של בוריס ילצין.
באביב 1995 מונה מילנר למנכ"ל "Alliance-Menatep", בנק השקעות שהיה בבעלות האוליגרך לשעבר מיכאיל חודורקובסקי.
בדצמבר 1996, מילנר מונה כסגן נשיא וראש ניהול השקעות של הבנק.
בפברואר 1997 מונה מילנר לסגן היושב ראש וראש חטיבת ההשקעות של הבנק, אך עזב את תפקידו בתחילת 1998.
ב-1999, לאחר שקרא סקירה של מרי מיקר, אנליסטית מבנק מורגן סטנלי, על הסיכויים לעסקים מקוונים, החליט מילנר להקים חברת אינטרנט.
הוא חיפש מימון מחברו מימי "Alliance-Menatep" גרגורי פינגר, שניהל אז את הסניף הרוסי של קרן ההשקעות האמריקאית New Century Holding.
הקרן הסכימה להשקיע 4.5 מיליון דולר בתנאי שמילנר ופינגר ישקיעו כל אחד באופן אישי 750,000 דולר.
בשנת 2000, מילנר ושותפיו הקימו את חברת "Netbridge Service", כחממת סטרטאפים וקרן השקעות.
נטברידג' הצליחה להעביר לרוסיה מגוון מודלים עסקיים של חברות אינטרנט מארצות הברית, והקימה שורה של חברות, כולל הפורטל List.ru, אתר המכירות הפומביות המקוון Molotok.ru (שהיה מבוסס על eBay), חברת אירוח אתרים בחינם Boom.ru (שהייתה מבוססת על GeoCities), וחנות מקוונת, תוך שימוש בנוסחה של Amazon.com.
בפברואר 2001, netBridge ו-Port.ru (בעלת הפורטל Mail.ru) הודיעו על מיזוג.
מילנר הפך למנכ"ל החברה הממוזגת שפעלה אז בשם Mail.Ru.
חברה המפעילה את פורטל האינטרנט המוביל בעולם בשפה הרוסית, הכולל את שירות הדוא"ל Mail.ru, מנוע חיפוש, רשתות חברתיות, שרותי ענן ומערכות העברת מסרים מיידיים.
החברה בחרה לא להפעיל שירות חדשות ולפי הדיווחים בעיתונות הבינלאומית הייתה מקורבת לשלטון ופעלה באישור ופיקוח שלו.
בשנת 2005, הקים את קרן ההשקעות DST (Digital Sky Technologies), כחברת החזקות של חברות האינטרנט שלו, והפכה ליו"ר שלה בשנת 2006. פגישה עם חברים משותפים הביאה לכך שאלישר אוסמנוב הפך לבעל מניות של DST ב-2008. ב-16 בספטמבר 2010, DST שינתה את שמה ל"Mail.ru Group".
בנובמבר 2010 השלימה הנפקה ראשונה לציבור מוצלחת ב וגייסה 900 מיליון דולר, שווי שוק של 5.6 מיליארד דולר.
ממאי 2009 עד ינואר 2012 מילנר היה חבר בוועדה למודרניזציה שהוקמה על ידי דמיטרי מדבדב, נשיא רוסיה בשנים 2008–2012.
במרץ 2012, מילנר פרש מתפקיד יו"ר Mail.ru וממועצת המנהלים.
לאחר הנפקת קבוצת Mail.ru, העביר מילנר את המיקוד של חברת "DST" להשקעות בחברות טכנולוגיה מחוץ לרוסיה.
את ההשקעה הראשונה ביצע לאחר שבינואר 2009, בהיותו בפאלו אלטו, נערכה לו היכרות עם מייסד פייסבוק מארק צוקרברג.
הפגישה הובילה להסכם ב-26 במאי 2009, לפיו DST רכשה 1.96%% ממניות פייסבוק תמורת 200 מיליון דולר, והייתה בין המשקיעים החיצוניים הראשונים בחברה.
בהמשך רכש מילנר מניות נוספת ב"פייסבוק" והגיעה להחזקה של כ-10% מבחברה.
באפריל 2010 רכשה "DST" את תוכנת המסרים המיידיים הישראלית ICQ תמורת 187.5 מיליון דולר.
בסך הכל בשנים 2009–2021 השקיעה "DST" מעל 12.5 מיליארד דולר בלמעלה מ-80 חברות בין.
הכספים גויסו ממוסדות רוסים כשותפים מוגבלים, ממוסדות פיננסים בינלאומיים ומשקיעים פרטיים.
בין החברות בהן השקיעה (חלקן הנפקו אחר כך בברוסה ברווח ניכר) היו: "טוויטר", "ספוטיפיי", "סנאפצ'ט" יצרנית הסמארטפונים הסינית שיאומי, חברת 23andMe שמתמחה בניתוח גנטיקה אישית.
בשנת 2021 השקיע בחברת "אלטוס לאבס", שהקים ג'ף בזוס, חברה המנסה לפתח טכנולוגיה להאטת תהליך ההזדקנות.
מילנר נשוי לדוגמנית והאמנית יוליה מילנר (לבית בוצ'קובה).
בשנת 2011, מילנר רכש בית של 100 מיליון דולר בלוס אלטוס הילס, קליפורניה.
המתחם משתרע על פני שלושה מגרשים בהיקף של שבעה דונם וכולל בית ראשי בשטח של כ-2,370 מ"ר ובית אורחים בשטח של 510 מ"ר.
זה היה המחיר הגבוה ביותר ששולמו אי פעם עבור בית חד-משפחתי בארצות הברית.
ב-2021 רכש דירת פנטהאוז במגדל היוקרה "וואן בלאקפריירס" בלונדון, תמורת 70.3 מיליון דולר.
מילנר מאמין שהאינטרנט יתפתח בסופו של דבר ל"מוח גלובלי" - המתואר כרשת אינטליגנטית של יחידים ומכונות - המתפקד כמערכת עצבים עבור כדור הארץ.
הוא גם טוען כי הופעת האינטרנט של הדברים והשימוש ההולך וגובר במדיה החברתית יגדילו את האינטליגנציה הקולקטיבית של בני האדם.
בשנת 1999 קיבל מילנר אזרחות ישראלית, אך עזב מיד אחר כך לארצות הברית.
באוקטובר 2022 הכריז כי בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הוא מוותר על האזרחות הרוסית שלו.
בשנת 2012 ייסד את פרס פריצת הדרך בפיזיקה יסודית בו כל אחד ממקבלי הפרס, מקבל סכום של 3 מיליון דולר, סכום גבוה יותר מפרס נובל, במסגרתו מקבלים הזוכים "רק" 1.2 מיליון דולר, שמתחלקים לעיתים בין 2 או 3 זוכים.
בפברואר 2013 הקים במשותף עם מארק צוקרברג וסרגיי ברין, קרן חדשה שמעניקה מדי שנה פרסים לחוקרים פורצי דרך בתחום הרפואי.
בדצמבר 2013 מילנר התחייב לתרום את רוב הונו לצדקה, לאחר שהודיע על הצטרפותו ליוזמה של וורן באפט וביל גייטס; "התחייבות לתת" (The Giving Pledge), יוזמה שהשיקו באפט וגייטס בשנת 2010 במסגרתה מתחייבים עשירי העולם לתרום יותר ממחצית מהונם למטרות צדקה, לפני או אחרי מותם.
ביולי 2015 הודיע כי יתרום 100 מיליון דולר לפרויקט לחיפוש אחר סימנים לחיים תבוניים בחלל בשיתוף האסטרופיזיקאי סטיבן הוקינג.
באמצעות צוות מחקר בפרויקט סט"י (SETI) לחיפוש חייזרים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שעסוק באיסוף מידע מהחלל החיצון באמצעות שני רדיו-טלסקופים, תוך סריקת מנעד רחב של אותות רדיו.
באפריל 2016 הכריז במסגרת הפרויקט על תוכנית לשליחת מאות חלליות קטנטנות, כל אחת במשקל של פחות מ-25 גרם, למערכת הכוכבים הקרובה ביותר לשמש - אלפא קנטאורי - שנמצאת במרחק של כ-25 טריליון קילומטרים מכדור הארץ.
באפריל 2020, בזמן מגפת הקורונה, תרם 3 מיליון מסכות לשימוש צוותי חירום בישראל.
יורי סמיונוביץ' סולומונוב הוא מתכנן רוסי של רקטות צבאיות, דוקטור למדעים טכניים, פרופסור, חבר האקדמיה הרוסית למדעים.
מעצב ראשי של המכון המוסקבאי להנדסה תרמית מאז 1997.
ראש צוות פיתוח של מערכת הטילים RSM-56, בולבה.
סולומונוב הוא מחברם של יותר מ-300 מאמרים מדעיים, כולל 194 תעודות זכויות יוצרים על המצאות ופטנטים.
חבר הנשיאות של האקדמיה הרוסית למדעים והמועצה למדע וחינוך תחת נשיא הפדרציה הרוסית (2020-2017).
חבר מלא וחבר בלשכת הנשיאות של האקדמיה הרוסית להנדסה , חבר באקדמיה הבינלאומית להנדסה.
חבר במועצה העליונה של מפלגת רוסיה המאוחדת.
יורי בוריסוביץ' שבץ הוא קצין מודיעין סובייטי לשעבר בדרגת מיור ב-ק.ג.ב., אשר עסק בפעילות ריגול בארצות הברית.
מאז 1993 - פוליטיקאי אמריקאי, עיתונאי, אנליסט, כלכלי וצבאי.
שבץ נולד ב-16 במאי 1953 בחרקוב במשפחה אוקראינית של רופא צבאי.
בשנים 1973 - 1980 למד כלכלה ומשפט בין לאומי באוניברסיטת הידידות בין העמים של רוסיה.
בשנים 1980 - 1982 למד באקדמיית ביון החוץ, אחד מחבריו לספסל הלימודים היה ולדימיר פוטין.
לאחר סיום האקדמיה החל לשרת בשל מינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב..
בשנים 1985–1987 ביצע פעילות ריגול בוושינגטון במסווה של כתב לשירות סוכנות הידיעות הממלכתית הסובייטית טאס"ס.
בשנת 1990 התפטר מהשירות בק.ג.ב..
לאחר הפרישה עבד כעיתונאי ברוסיה, כתב ספר, המתאר את הישגיו כמרגל.
לצורך פרסום הספר נסע שבץ לשבועיים לארצות הברית.
כששב לרוסיה ועם פרסום הספר נאסר אליו לנסוע לחו"ל.
בשנת 1993 הצליח לעבור את הגבול בין רוסיה ללטביה.
בארצות הברית הגיש בקשה למקלט מדיני, שנענתה בחיוב.
בסוף שנות ה-90 קיבל אזרחות ארצות הברית.
יורי ניקולאייביץ' קליטבינצב הוא מאמן כדורגל אוקראיני ממוצא רוסי.
בעבר היה כדורגלן ששיחק בקבוצות דינמו קייב, דינמו מוסקבה ובנבחרת אוקראינה.
קליטבינצב החל את הקריירה שלו בקבוצת רוטור וולגוגרד מליגת העל הסובייטית.
בהמשך שיחק בסק"א רוסטוב, דינמו מוסקבה ולוקומוטיב ניז'ני נובגורוד.
שיחק 4 עונות במדי דינמו קייב, זכה עם הקבוצה ב-4 אליפויות וב-2 גביעי אוקראינה.
את הקריירה כשחקן מקצועי סיים בשנת 2000 בצסק"א קייב.
בשנת 1995 קיבל קליטבינצב אזרחות אוקראינית כדי לשחק בנבחרת אוקראינה.
היה בסגל הנבחרת במשך 4 שנים והשתתף ב-22 משחקי הנבחרת.
בשנת 2001 קליטבינצב החל לאמן את קבוצת זקרפטיה האוקראינית.
לאחר מכן במשך 3 שנים אימן את נבחרת הנוער של אוקראינה.
בשנים 2007–2009 היה בצוות אימון של דינמו קייב.
בשנת 2009 שב לאמן את נבחרת הנוער וזכה איתה באליפות אירופה לנוער.
בעקבות הצלחתו עם נבחרת הנוער מונה לעוזרו של מירון מרקביץ', מאמן הנבחרת הלאומית של אוקראינה.
באוגוסט 2010 התפטר מרקביץ' מאימון הנבחרת וקליטבינצב מונה לממלא מקומו.
באפריל 2011 מונה אולג בלוחין למשרת מאמן הנבחרת.
הוא הציע לקליטבינצב להיות עוזרו הראשי בניהול הנבחרת.
קליטבינצב הסכים ותפקד כעוזרו של בלוחין עד יולי 2012.
לאחר מכן הוא עזב לרוסיה, שם אימן, בין היתר, את דינמו מוסקבה.
בפברואר 2021 שב לאוקראינה, כדי לאמן את קבוצת אולימפיק דונצק.
אך כעבור 3 חודשים פוטר מתפקידו בשל הביצועים הכושלים של קבוצתו.
החל מיוני 2021 מאמן קליטבינצב את קבוצת פוליסיה ז'יטומר מהליגה האוקראינית הראשונה.
יורי מלנצ'נקו הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל מספר פעמים והגיע ל-827 ימים בחלל.
יורי מלנצ'נקו נולד בכפר במחוז קירובוהראד.
הוא סיים לימודי בית הספר בהצטיינות והחל לימודי תואר בהנדסת אלקטרוניקה בחרקיב.
לאחר שנת לימודים הראשונה הוא עבר לבית ספר לטייסי קרב אותו סיים בשנת 1983. לאחר סיום הלימודים הוא הוצב ביחידה של חיל האוויר של ברית המועצות בעיר טירספול.
בשנת 1987 מלנצ'נקו התחיל הכנות לטיסות חלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 1994 הוא היה מפקד צוות של חללית סויוז TM-19 שהתחברה לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 15 בפיקוד ויקטור אפנסייב.
לאחר ביצוע חפיפה אחריות על תחנת החלל עברה למשלחת מס' 16 בפיקוד מלנצ'נקו.
מלנצ'נקו חזר לכדור הארץ לאחר 125 ימי טיסה ו-2 פעילויות חוץ רכביות.
באוגוסט 1996 מלנצ'נקו נשלח ליוסטון והיה מתאם פעולות של מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
באוקטובר 1998 הוא התחיל הכנות לטיסה במעבורת החלל במרכז החלל ג'ונסון.
בשנת 2000 מלנצ'נקו שוגר לחלל במעבורת החלל אטלנטיס - משימה STS-106 (טרנס וילקאט היה מפקד צוות).
בשנת 2003 מלנצ'נקו היה מפקד צוות של סויוז TMA-2 איתה לתחנת החלל הגיע משלחת מס' 7 ומלנצ'נקו היה מפקד המשלחת.
הטיסה הייתה מתוכננת להסתיים באוגוסט ובספטמבר הוא היה אמור להתחתן.
במהלך הטיסה סוכם על הארכתה עד לאוקטובר.
בעקבות כך מלנצ'נקו התחתן עם יקטרינה דמיטרייבה, אזרחית ארצות הברית ילידת ברית המועצות במהלך הטיסה.
טבעת נישואין הועברה למלנצ'נקו בחללית פרוגרס.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 192 ימים.
בשנת 2007 מלנצ'נקו טס לחלל כמפקד צוות של חללית סויוז TMA-11. החללית התחבר הלתחנת החלל הבין-לאומית וצוותה הפך למשלחת מס' 16 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של פגי ויטסון.
במהלך שהות בחלל מלנצ'נקו ביצע פעילות חוץ-רכבית באורך של כ-7 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר כ-6 חושדים.
בשנת 2009 מלנצ'נקו עזב את חיל האוויר הרוסי בדרגת קולונל.
בשנת 2010 הוא חזר ליחידת הקוסמונאוטים כאזרח.
ביולי 2012 הוא טס לחלל בחללית סויוז TMA-05M שהתחברה לתחנת החלל הבינלאומית.
הוא היה חבר משלחת מס' 32 ו-33. הוא חזר לכדור הארץ לאחר 125 ימים.
בדצמבר 2015 הוא טס לחלל בחללית סויוז TMA-19M שהתחברה לתחנת החלל הבינלאומית.
הוא היה חבר משלחת מס' 46 ו-47. הוא חזר לכדור הארץ לאחר 187 ימים.
בסך הכול מלנצ'נקו היה בחלל 827 ימים וביצע 6 פעמים פעילות חוץ רכבית במשך כולל של 35 שעות.
מלנצ'נקו עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 2016. הוא מתגורר בעיר הכוכבים.
יורי בוריסוביץ' נורשטיין (רוסית: Норштейн, Юрий Борисович ;נולד ב-15 בספטמבר 1941) הוא אנימטור סובייטי ורוסי ממוצא יהודי, המוכר ביותר מהסרטים הקצרים המונפשים שלו "קיפוד בערפל" ו"סיפורי סיפורים".
מאז 1981 הוא עובד על סרט באורך מלא בשם "האדרת" המבוסס על סיפור קצר באותו השם מאת ניקולאי גוגול.
על פי העיתון "וושינגטון פוסט", "הוא נחשב על ידי רבים לא רק האנימטור הטוב ביותר בדורו, אלא הטוב ביותר מכל הזמנים".
נולד לברקו ובתיה נורשטיין בכפר אנדרייבקה במחוז פנזה.
אמו נמלטה לשם עם שני אחיו הגדולים בפני הכיבוש הנאצי.
אביו נלחם בחזית בשורות הצבא האדום.
הוא גדל ברובע מרינה רושצ'ה במוסקבה.
לאחר לימודיו בבית ספר לאומנות, נורשטיין מצא תחילה עבודה במפעל רהיטים.
אז סיים קורס אנימציה בן שנתיים ומצא עבודה באולפני סויוזמולטפילם ב-1961. הסרט הראשון שהשתתף בו כאנימטור היה "מי אמר מיאו?" (1962).
לאחר שעבד כאמן אנימציה בכחמישים סרטים, נורשטיין קיבל הזדמנות לביים סרט משלו וב-1968, ערך את הופעת הבכורה שלו עם "25 באוקטובר, היום הראשון", כשהוא חולק קרדיט בימוי עם ארקדי טיורין.
הסרט השתמש באומנות של אמנים סובייטים מהעשורים הראשונים של המאה ה-20 כמו נתן אלטמן וקוזמה פטרוב-וודקין.
הסרט הבא שבו היה לו תפקיד מרכזי היה "קרב קרז'נץ" (1971), בהפקה משותפת עם הבמאי הרוסי איבן איבנוב-ואנו שנורשטיין שעבד תחת הדרכתו קודם לכן בסרט "עונות השנה" מ-1969.
במהלך שנות ה-70 המשיך נורשטיין לעבוד כאנימטור בסרטים רבים, וגם ביים מספר סרטים.
סגנון האנימציה שלו הפך מתוחכם יותר ויותר, ונראה פחות כמו קטעים שטוחים ויותר כמו ציורים נעים או סקיצות עיפרון מתוחכמות.
הסרט המפורסם ביותר שלו "סיפורי סיפורים", הוא סרט אוטוביוגרפי על הילדות בעולם הסובייטי שלאחר המלחמה.
נורשטיין משתמש בטכניקה מיוחדת באנימציית הדמויות שלו הנותנת לאנימציה שלו מראה תלת-ממדי.
המצלמה ממוקמת מלמעלה ומצלמת כלפי מטה על סדרה של מישורי זכוכית שעומקם כמטר (אחד כל 25–30 ס"מ).
מישורי הזכוכית היחידים יכולים לזוז אופקית וגם לכיוון המצלמה וממנה (כדי ליצור את האפקט של דמות שנעה קרוב או רחוק יותר).
במשך שנים רבות הוא שיתף פעולה עם אשתו, האמנית פרנצ'סקה ירבוסובה, והצלם אלכסנדר ז'וקובסקי.
במהלך שנות ה-70 המאוחרות ותחילת שנות ה-80, זכו האנימציות של נורשטיין הן בפרסים ממלכתיים והן בינלאומיים.
אז, בתפנית אירונית מרה, הוא פוטר מאולפני סויוזמולטפילם ב-1985 על כך שעבד לאט מדי על סרטו האחרון, עיבוד (כנראה) באורך מלא של "האדרת" של גוגול.
עד אותו הזמן הוא עבד עליו עם הצוות הקטן הרגיל שלו של שלושה אנשים במשך שנתיים וסיים עשר דקות.
ב-1990, בשיתוף פעולה עם הקרן ע"ש רולן ביקוב (Ролан Быков), נורשטיין הקים את הסטודיו לאנימציה ארטל (Артель).
באפריל 1993 ייסד נורשטיין יחד עם שלושה אנימטורים מובילים נוספים (פיודור חיטרוק, אנדריי חרז'נובסקי ואדוארד נזרוב) את בית הספר והאולפן לאנימציה (אולפני Шар) ברוסיה.
ועדת הקולנוע הרוסית נמנית עם בעלי המניות של האולפן.
עד היום, נורשטיין עדיין עובד על "האדרת" - הפרפקציוניזם הנלהב שלו הקנה לו את הכינוי "השבלול המוזהב".
הפרויקט נתקל בקשיים כספיים והתחלות כושלות רבות, אבל נורשטיין אמר שכעת יש לו מימון אמין ממספר מקורות, הן מבפנים והן מחוץ לרוסיה.
לפחות 25 דקות הושלמו עד כה.
מספר קטעים קצרים באיכות נמוכה הועמדו לרשות הציבור.
20 הדקות הראשונות של הסרט גם ערכו סיור בין תערוכות שונות של עבודות נורשטיין במוזיאונים רוסיים.
אורך הסרט המלא צפוי להיות 65 דקות.
נורשטיין כתב מסה לספר מאת ג'אנלברטו בנדאצי על האנימטור אלכסנדר אלכסייב המשתמש בטכניקת מסכי הסיכות, בשם "אלכסייב: מסלולו של אמן".
ב-2005, הוא הוציא לאור ספר ברוסית בשם "שלג על הדשא.
הרצאות על אמנות האנימציה", הכולל מספר הרצאות שנתן על אמנות האנימציה.
באותה שנה הוא הוזמן כ"אנימטור אורח" לעבוד על סרט האנימציה בבובות של קיהאצ'ירו קאוואמוטו "ספר המתים".
ב-10 באוגוסט 2008, יצאה לאור הגרסה המלאה של הספר "שלג על הדשא" (ספר ה"לא גמור" מ-2005 היה בן 248 עמודים).
הספר, שהודפס בצ'כיה ומומן על ידי סברבנק, מורכב משני כרכים, 620 עמודים, ו-1700 איורים צבעוניים.
האולפן הפסיק לעבוד על "האדרת" למשך כמעט שנה בזמן שנורשטיין עבד על הוצאת הספר.
נורשטיין היה מבקר גלוי של הממשלה הרוסית.
הוא הביע את התנגדותו להרשעת להקת פוסי ריוט והביע את דאגתו למותו של סרגיי מגניצקי בכלא לאחר שחשף שחיתות בממשלה.
הוא היה בין 370 אנשים בתעשיית האנימציה הרוסית שחתמו על מכתב פתוח נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, שפורסם בעיתון Novaya Gazeta זמן קצר לאחר תחילת הפלישה.
1971 – פסטיבל הסרטים הבינלאומי בקרלובי וארי (צ'כוסלובקיה): "קרב קרז'נץ" נבחר כסרט האנימציה הטוב ביותר.
1972 – פסטיבל הסרטים העולמי של זגרב לסרטי אנימציה (יוגוסלביה): פרס גרנד ל"קרב קרז'נץ" (בשיתוף עם איבן איבנוב-ואנו).
1972 – טביליסי: "קרב קרז'נץ" נבחר כסרט האנימציה הטוב ביותר.
1972 – פסטיבל הסרטים בומביי (הודו): "דיפלום" על "קרב קרז'נץ".
1975 – פסטיבל הסרטים הבינלאומי באנסי (צרפת): פרס מיוחד של חבר השופטים על "החסידה והעגור".
1975 – ניו יורק (ארצות הברית): פרס ראשון על "החסידה והעגור".
1976 – פסטיבל הסרטים הכלל-איחודי בפרונז: "קיפוד בערפל" נבחר כ"סרט האנימציה הטוב ביותר".
1976 – פסטיבל הסרטים לילדים ונוער בטהרן (אירן): "קיפוד בערפל" נבחר כ"סרט האנימציה הטוב ביותר".
1977 – אודנסה (דנמרק): פרס גרנד על "החסידה והעגור".
1979 – פרס מדינה סובייטי על "סיפורי סיפורים" (הוענק זמן קצר לפני שחרור הסרט לנורשטיין, ירבוסובה וז'וקובסקי).
1980 – פסטיבל הסרטים הבינלאומי בליל (צרפת): פרס גרנד של חבר השופטים על "סיפורי סיפורים".
1980 – פסטיבל הסרטים העולמי של זגרב לסרטי אנימציה: פרס גרנד על "סיפורי סיפורים".
1980 – פסטיבל האנימציה הבינלאומי באוטווה (קנדה): פרס סרט הטוב ביותר מעל 3 דקות על "סיפורי סיפורים".
1984 – פסטיבל האומנויות האולימפי בלוס אנג'לס (ארצות הברית): "סיפורי סיפורים" נבחר על ידי חבר שופטים בינלאומי גדול כסרט האנימציה הטוב ביותר מכל הזמנים.
1991 – פרס אנני על תרומה מצטיינת לאמנות האנימציה.
1995 – פרס Triumph הרוסי העצמאי (להכרה ב"הישגים הגבוהים ביותר באמנות וספרות").
1996 – פסטיבל הסרטים הרוסי הפתוח הראשון לסרטי אנימציה, פרס פריצת דרך על "סוכר רוסי" (מסחרי).
2002 – פסטיבל הסרטים העולמי של זגרב לסרטי אנימציה: "סיפורי סיפורים" שוב נבחר על ידי חבר שופטים בינלאומי גדול כסרט האנימציה הטוב ביותר מכל הזמנים.
2004 – מסדר השמש העולה היפני.
2014 - פסטיבל האנימציה Animafest Zagreb - פרס הישגי חיים.
יורי ואסילביץ' קונדרטיוק (ברוסית Ю́рий Васи́льевич Кондратю́к; באוקראינית: Ю́рій Васи́льович Кондратю́к; יוני 1897 – פברואר 1942), שמו האמיתי הוא אלכסנדר איגנטייביץ' שרגיי היה מהנדס ומתמטיקאי אוקראיני בברית המועצות.
הוא היה פורץ דרך בתחום האסטרונאוטיקה ושיגור לחלל, תאורטיקן וחוזה שבתחילת המאה ה-20 פיתח, לראשונה בהיסטוריה, את רעיון "מפגש במסלול סביב הירח" (Lunar Orbit Rendezvous - LOR), מושג מפתח לנחיתה והחזרה של שיגורי חלל מכדור הארץ לירח .
רעיון זה שימש מאוחר יותר לתכנון טיסת החלל המאוישת הראשונה לירח.
עבודותיו עסקו גם בהיבטים רבים נוספים של שיגורי חלל וחקר החלל.
קונדרטיוק גילה את תגליותיו המדעיות בתנאי מלחמה (כולל שתי מלחמות העולם ומלחמת האזרחים הרוסית), רדיפות מתמשכות מצד השלטונות ומחלות קשות.
למעשה, "יורי קונדרטיוק", השם שבו נודע ברוסיה ומחוצה לה, היה זהות גנובה שאמץ ב-1921 לשם הגנה עצמית.
קונדרטיוק נולד בשם אלכסנדר איגנטייביץ' שרגיי בשנת 1897 בפולטבה, באימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), למרות שמשפחתו התגוררה במקור בקייב.
אביו, איגנט בנדיקטוביץ' שרגיי, היה יהודי שהתנצר והצטרף לכנסייה הקתוליות ולמד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת קייב בזמן נישואיו.
אמו של קונדרטיוק, לודמילה לבובנה שליפנבך, ממשפחת האצולה שליפנבך, לימדה צרפתית בבית ספר בקייב, והייתה בהריון כאשר התחתנה בינואר 1897. היא צאצא ישיר של וולמר אנטון פון שליפנבך, גנרל שהשתתף בפלישה הכושלת של קרל ה-12, מלך שוודיה לרוסיה.
סבה אנטון פון שליפנבך היה לוטננט קולונל בצבא הרוסי הקיסרי והשתתף במלחמות נפוליאון.
אלכסנדר גר בעיקר עם סבתו ובעלה בפולטבה .
כבר מגיל צעיר, קונדרטיוק הפגין יכולות גבוהות בפיזיקה ומתמטיקה.
כשהיה מבוגר מספיק כדי ללמוד בתיכון, הוא התקבל היישר לתיכון יוקרתי, אותו סיים כמה שנים מאוחר יותר עם מדליית זהב על הצטיינות.
השכלה גבוהה ומלחמת העולם הראשונה
בהמשך התקבל קונדרטיוק ללימודי הנדסה במכון הפוליטכני בפטרוגרד, שם הושפע מאיוון משצ'רסקי .
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן גויס לשירות במלחמת העולם הראשונה, ונשלח להכשרה לקצונה באחד מבתי הספר לקצינים (יונקרים) המקומיים בפטרוגרד.
במהלך שירותו הצבאי בחזית הקווקזית, מילא קונדרטיוק ארבע מחברות ברעיונות לגבי טיסה בין-פלנטות.
רעיונות אלו כללו הצעה לשימוש בחללית מודולרית כדי להגיע לירח, תוך השארת יחידת ההנעה של הרכב במסלול בזמן שנחתת קטנה יותר תנחת על הירח ותחזור (אסטרטגיה שאומצה בסופו של דבר על ידי מהנדסי תוכנית אפולו).
הוא כלל חישובים מפורטים של המסלול הדרוש לחללית כדי לנוע ממסלול כדור הארץ למסלול הירח וחזרה למסלול כדור הארץ, מסלול המוכר כיום כ "מסלול קונדרטיוק" או "לולאת קונדרטיוק".
קונדרטיוק עזב את הצבא ב-1917 בעקבות המהפכה הרוסית וניסה להתפרנס מהסקת דוודים בפולטבה.
כיוון שהיה בעבר קצין של בצבא הצאר, הוא שוב גויס בשנת 1919 על מנת להצטרף לצבא הלבן.
מכיוון שלא רצה להשתתף במלחמת האזרחים, הוא ערק במהלך הנסיעה מקייב לאודסה, תוך כדי איבוד כל מסמכיו.
כעריק לצבא הלבן, הוא היה גם בסיכון גבוה למעצר על ידי השלטונות הבולשביקים בשל היותו קצין בצבא הצאר לשעבר.
בשנת 1920 ניסה קונדרטיוק לברוח לפולין אך נעצר על ידי שומרי הגבול ונשלח בחזרה.
בינתיים, אמו החורגת השיגה את המסמכים של אדם בשם יורי ואסילביץ' קונדרטיוק, יליד לוצק שנת 1900 אשר נפטר לאחרונה משחפת.
תחת זהות חדשה זו, התגורר קונדרטיוק באזור קובאן ובצפון הקווקז, ועבד כמכונאי וברכבת.
בשנת 1927 התיישב בנובוסיבירסק שבסיביר.
הספר ראשון, עבודת הנדסה וכלא
כשעבד כמכונאי, השלים קונדרטיוק את כתב היד של ספר בשם "The Conquest of Interplanetary Spaces", העוסק בתנועת רקטות ובבעיות הקשורות להתיישבות בחלל.
הוא גם הציע להשתמש במסלול רוגטקה כבידה כדי להאיץ חללית.
ב-1925 יצר קונדרטיוק קשר עם המדען ולדימיר וצ'ינקין ממוסקבה ושלח לו את כתב היד.
עד אז, הוא ועבודתו לא היו מוכרים לאוהדי תעשיות הטילים.
בעוד שהספר התקבל בהתלהבות על ידי מדענים במוסקבה,אף הוצאה לאור לא הייתה מוכנה להתעסק ביצירה הזו.
בסופו של דבר, קונדרטיוק שילם לבית דפוס נובוסיבירסק כדי להדפיס 2,000 עותקים של הספר בן 72 עמודים, ואף נאלץ לבצע בעצמו חלק ניכר מההקלדה ותפעול הדפוס גם כדי לחסוך בעלויות, וגם בגלל שהמשוואות בספר הציבו בעיות בפני בית הדפוס.
תגליותיו של קונדרטיוק התגלו גם על ידי בקונסטנטין ציולקובסקי שעבד באותה תקופה גם על נושאי טיסה בחלל; השניים מעולם לא נפגשו.
קונדרטיוק, תוך יישום כישוריו ההנדסיים על בעיות מקומיות, תכנן מעלית תבואה ענקית במשקל 13,000 טון (שזכתה לכינוי "Mastodon") בעיירת קאמן-נה-אובי, שנבנתה מעץ ללא מסמר אחד מכיוון שהיה בסיביר מחסור של מתכות.
כושר ההמצאה הזה יפעל לרעתו כאשר בשנת 1930 הוא נחקר כ"חתרן" על ידי ה-NKVD .
היעדר מסמרים במעלית שימש כראיה לכך שהוא תכנן שהיא תקרוס.
קונדרטיוק הורשע ב"פעילות אנטי-סובייטית ",ונגזר עליו עונש של שלוש שנים בגולאג, אך בשל כישרונותיו הבולטים הוא נשלח לכלא "שרשקה" (מתקן מחקר-כלא) ולא למחנה עבודה .
שם, הוא הועסק תחילה בהערכת מכונות כריית פחם זרות לשימוש בקוזבאס, מהר מאוד הרשים את מפקח המחנה בתושייתו.
לבקשת המפקח, בנובמבר 1931 שינו ועדת בחינה את מעמדו של קונדרטיוק מ"אסיר" ל"גולה ", ושלחו אותו לעבוד על פרויקטי תבואה סיבירים.
שם אף הצליח לקבל פטנט ותעודת מחבר בתחום ציוד כרייה.
לאחר שחרורו מהכלא, נודע לקונדרטיוק על תחרות לתכנון טחנת רוח גדולה עבור קרים, בחסות סרגו אורדז'וניקידזה, אז הקומיסר של התעשייה הכבדה.
יחד עם מהנדסים גולים נוספים, פיוטר גורצ'אקוב וניקולאי ניקיטין, הגיש קונדרטיוק תכנון למגדל בטון בגובה 165 מטר התומך במדחף בעל ארבעה להבים עם מפתח של 80 מטר המסוגל לייצר עד 12,000 קילוואט.
בנובמבר 1932 בחר אורדז'וניקידזה בתכנון זה כמנצח והזמין את הצוות להיפגש עמו במוסקבה לפני ששלח אותם לחארקוב כדי לסיים את התכנון ולפקח על בנייתו.
במהלך שהותו במוסקבה, הייתה לקונדרטיוק הזדמנות לפגוש את סרגיי קורוליב, אז ראש "הקבוצה לחקר תנועה ריאקטיבית" (GIRD), קבוצת המחקר הסובייטית לטילים.
קורוליב הציע לקונדרטיוק תפקיד בצוותו, אך קונדרטיוק סירב, מחשש שהבדיקה שיעבור תחת ה-NKVD תחשוף את זהותו האמיתית.
קונדרטיוק, גורצ'קוב וניקיטין עבדו על פרויקט כוח הרוח במהלך ארבע השנים הבאות עד למותו המסתורי של אורדז'וניקידזה ב-1937. ובן לילה, הפרויקט נחשב ליקר ומסוכן ולכן הושבת, המגדל היה בנוי רק למחצה.
ניקיטין השתמש מאוחר יותר במה שלמד בפרויקט זה כשתכנן את מגדל אוסטנקינו בשנות ה-60. בינתיים, עברו אנשים לעבוד על תכנון טורבינות רוח קטנות יותר (150–200 טווח קילוואט) לתחנות כוח.
במהלך תקופה זו, נודע לקונדרטיוק על מעצרו של קורוליב באשמת בגידה על בזבוז זמן על תכנון חלליות.
קונדרטיוק החליט מיד להיפטר מהרשומות הרבות שלו בנושא.
השכנה לשעבר בנובוסיבירסק, שטיפלה בו עד שהבריא לאחר שחלה בטיפוס, הסכימה לקחת את המחברות שלו ולבסוף לקחה אותן לארצות הברית כאשר נמלטה לשם עם בתה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא גם שלח עותק מעבודתו שפרסם למוזיאון הממלכתי של ציולקובסקי לתולדות הקוסמונאוטיקה בקלוגה .
מלחמת העולם השנייה - מותו
קונדרטיוק התנדב לצבא האדום ביוני 1941 ומת בשנת 1942 ליד קלוגה.
יחידתו הייתה השתתפה בקרבות עזים נגד הנאצים באוקטובר 1941, ולעיתים מצוין 3 באוקטובר כתאריך פטירתו.
ראיות שנאספו בשנות ה-90 מצביעות על כך שהוא נעלם בינואר או בפברואר 1942 בעת תיקון כבל תקשורת בלילה ליד זסטסקי, כפר במחוז קירובסקי שבאזור קלוגה.
כאשר האסטרונאוט האמריקני ניל ארמסטרונג ביקר בברית המועצות לאחר טיסתו ההיסטורית לירח, הוא אסף חופן אדמה מחוץ לביתו של קונדרטיוק בנובוסיבירסק כהוקרה על תרומתו לתחום שיגורים לחלל, ולפי הדיווחים הוא הפציר בשלטונות הסובייטיות להתחיל בהנצחתו של קונדרטיוק.
מאוחר יותר, מרכז מדע ומכללה בנובוסיבירסק נקראו על שמו של קונדרטיוק, כמו גם רחובות בפולטבה, קייב ומוסקבה.
האוניברסיטה הטכנית הלאומית של פולטבה נושאת את שמו של קונדרטיוק מאז 1997. בנוסף, נקרא על שמו מכתש קונדרטיוק על הירח וכוכב הלכת הקטן 3084 קונדרטיוק שהתגלה בשנת 1977.
ממשלת אוקראינה הנפיקה בולי דואר ומטבעות שעליהם תמונתו של קונדרטיוק.
יורי קונדרטיוק נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של החלל בשנת 2014.
יורי מויסיביץ קגן היה פיזיקאי יהודי סובייטי-רוסי, מומחה בפיזיקה גרעינית.
יורי קגן נולד במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו היה בוגר משפטים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג, אימו הייתה רופאת שיניים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד קגן במפעל לייצור נשק.
בסתיו 1944 הוא התחיל לימודים במכון ללימודי תעופה במוסקבה.
בשנת 1946 הוא עבר לאוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני ובשנת 1950 סיים אותה בהצטיינות.
קגן עבר בחינות בפיזיקה תאורטית אצל לב לנדאו וקיבל ממנו הזמנה ללימודי תואר שלישי.
לאחר סיום הלימודים קגן החל לעבור בתעשיית הגרעין הסובייטית.
פעילות של קגן קיבלה ציון גבוה מאיסאק קיקואין.
בהמלצתו קגן הועבר למוסקבה והחל לעבוד במכון קורצ'טוב.
בשנת 1954 סיים עבודת תואר שלישי ובשנת 1959 פוסט-דוקטורט.
החל משנת 1956 ועד סוף הקריירה עבד ב"מכון קורצ'טוב".
במקביל הוא לימד באוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני ומשנת 1964 כיהן כפרופסור.
קגן התמקד במספר תחומים של פיזיקה - פיזיקה של חומר מעובה, קינטיקה ופיזיקה גרעינית.
הוא פרסם מספר מאמרים בתחום פיזיקה של חומר מעובה.
ביחד עם ויטלי גולדנסקי הוא חקר תאוריה של לייזרים.
בשנת 1984 התקבל לאקדמיה למדעים של ברית המועצות כחבר בפועל.
על פעילותו לקידום המדע הוא קיבל מספר עיטורים.
בשנת 1986 הוענק לו פרס נין, בשנת 2017 הוא קיבל פרס על שם פומרנצ'וק של האקדמיה הרוסית.
בנוסף לכך הוא קיבל מספר עיטורים של ברית המועצות ושל רוסיה.
היה חבר מערכת של מספר כתבי עת בתחום פיזיקה.
יורי קגן נפטר בשנת 2019 במוסקבה ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש.
יורי רומר היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי, שהתמחה במכניקה קוונטית.
יורי רומר נולד בשנת 1901 במוסקבה למשפחה יהודית.
רומר סיים לימודי בית ספר והחל לימודי פיזיקה באוניברסיטת סנקט פטרבורג בשנת 1917. בעקבות אירועי מהפכת אוקטובר בשנת 1918 הוא עבר לאוניברסיטת מוסקבה, אותה סיים בשנת 1924.
בשנת 1926 רומר נשלח להשתלמות בגרמניה ועבר קורסים באוניברסיטת גטינגן.
בשנים 1929–1932 שימש כעוזר של מקס בורן, ופרסם מספר מאמרים.
בספטמבר 1932 רומר חזר למוסקבה והחל ללמד באוניברסיטת מוסקבה.
בינואר 1933 בהמלצת לאוניד מנדלשטם וארווין שרדינגר הוא קודם לדרגת פרופסור.
במקביל לעבודה באוניברסיטה רומר החל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה, עד לשנת 1938.
ב-28 באפריל 1938 רומר נעצר ביחד עם לב לנדאו והואשם בפעילות נגד השלטון.
רומר נשלח למשרד לתכנון מטוסים, בו הועסק בביצוע חישובים.
בשנת 1946 הועבר למשרד תכנון אחר עד לסיום מעצרו.
בשנת 1948 רומר שוחרר ממעצר ונשלח לגלות בסיביר.
עד לשנת 1950 הוא עבד במכון למורים.
בלחץ מדענים שהכירו אותו, רומר קיבל אישור לעבור לנובוסיבירסק, אך לא הצליח למצוא עבודה במקצועו עקב מגבלות תקופת מעצרו.
בשנת 1954 הוא קיבל מסמך רשמי שהחלטת בית המשפט משנת 1940 בוטלה והתיק סגור.
רומר החל לעבוד באוניברסיטה למורים בנובוסיבירסק ובשנת 1953 נקלט במכון לפיזיקה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בהמשך הוא עבד במכונים שונים.
בשנת 1962 רומר החל ללמד באוניברסיטת נובוסיבירסק ועבד בה עד לשנת 1972 כאשר פרש לגמלאות.
רומר פעל בתחום המכניקה הקוונטית והתאוריה של הכול.
יורי איזקוביץ' ניימרק היה מדען סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בתחום תורת הבקרה וקיברנטיקה.
יורי ניימרק נולד בשנת 1920 בדנייפרופטרובסק (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה).
הוא היה בנם היחיד של יצחק גוסטבוביץ' ואלנה ניקולייבנה.
אביו היה מהנדס במפעל מקומי ואימו סייעה לפצועים וזכתה בצלב ג'ורג' הקדוש על פעולתה במלחמת העולם הראשונה.
בשנותיו הראשונות בבית הספר הוא קפץ כיתה.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הוריו היו קורבנות של הטיהורים הגדולים.
יורי הצעיר הועבר לבית יתומים בכפר חלטורינו.
הוא סיים בית ספר בהצטיינות ובאישור מפקד נ.ק.וו.ד מקומי נסע לפרם בה התקבל ללימודי פיזיקה ומתמטיקה במכון מקומי למורים.
כאשר סיים את שנת הלימודים הראשונה, אמו שוחררה מהמאסר ועברה להתגורר בניז'ני נובגורוד.
הוא הצליח לקבל אישור להמשך לימודים באוניברסיטה הממלכתית של ניז'ני נובגורוד.
במקביל ללימודיו, ניימרק עבד במפעל לייצור תחמושת.
בשנת 1944 הוא סיים את הלימודים בהצטיינות.
בהמלצת אלכסנדר אנדרונוב ניימרק המשיך ללימודי תואר שלישי אותם סיים בשנת 1947 ובשנת 1956 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
ניימרק מונה לראש קתדרה בשנת 1958 ומשנת 1961 הוא כיהן כפרופסור.
בהובלתו הוקמה באוניברסיטה פקולטה לקיברנטיקה ומתמטיקה חישובית.
ניימרק פרסם כ-500 מאמרים, על שמו רשומים כ-20 פטנטים והוא חיבר 9 ספרים בתחומי מומחיותו.
חלק מהספרים תורגמו למספר שפות.
על הישגיו הוענק לו עיטור הכבוד ופרס על שם אנדרונוב של האקדמיה הרוסית למדעים (1999).
כמו כן הוענק לו פרס פרס נורברט וינר למתמטיקה יישומית.
ניימרק הרשה לעצמו להיות עצמאי בתפיסותיו.
בתקופת ברית המועצות הוא לא השתתף בפעילויות שהיו ביוזמת גורמים מפלגתיים.
החלטות של גורמים מקומיים נגדו בוטלו על ידי החלטות שהתקבלו ממוסקבה.
ככל הנראה היה הדבר קשור בהשתתפותו בפרויקטים בעלי חשיבות ביטחונית בתחום העשרת אורניום.
יורי קגן היה פיזיקאי סובייטי-ישראלי.
הוא התמחה בתחום פיזיקה של מצב מוצק חקר פלסמה וספקטרוסקופיה.
יורי קגן נולד בשנת 1914 בסנקט פטרבורג למשפחת יהודית.
קגן סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת לנינגרד ובשנת 1941 סיים לימודי תואר שלישי.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 הוריו נשלחו למעצר.
אביו נפטר ביותו במעצר, אמו חזרה לאחר מספר שנים.
בהתאם לדרישת השלטונות קגן פוטר מאוניברסיטה ועבר לפטרוזבודסק בה היה מלמד.
בשנת 1954 הוא לקח את ולדימיר פרל כתלמיד תואר שלישי.
בשנת 1958 קגן חזר לאוניברסיטת לנינגרד ומונה למנהל מעבדה לחקר פלסמה.
בשנת 1957 הוא סיים עבודת פוסט דוקטורט ובשנת 1961 מונה לפרופסור.
בשנת 1977 קגן פרש לגמלאות ובהמשך של אותה שנה עלה לישראל.
הוא התחיל לעבוד כפרופסור באוניברסיטה עברית, בשנת 1988 קיבל דרגת אמריטוס.
ביתו קרינה הייתה מרצה באוניברסיטה.
יורי קגן פרסם עבודות רבות לרבות בהיותו בישראל.
קגן נפטר בירושלים בשנת 2000.
יורי סרדרוב, הוא שחקן ומפיק אמריקאי.
יורי סרדרוב הוא חצי גאורגי וחצי ארמני.
הוא עבר לארצות הברית בגיל שנתיים.
סרדרוב נקרא על שם סבו, אליו הוא קרוב מאוד, ויש להם קעקועים קיריליים תואמים.
יש לו אח, ניק, שצעיר ממנו באחת עשרה שנים.
סרדרוב למד בתיכון גלנברוק נורת', ליד שיקגו, החל מכיתה י"א.
הוא סיים את לימודיו בשנת 2006. בשנת 2010 הוא סיים תואר בתיאטרון בבית הספר למוזיקה, תיאטרון ומחול של אוניברסיטת מישיגן.
בשנת 2012 הוא החל לשחק בתפקידו הראשון בטלוויזיה.
הוא גילם את לוחם האש בריאן "אוטיס" בסדרת הטלוויזיה "שיקגו FIRE", הוא גילם את התפקיד הנ"ל למשך 7 שנים, כאשר בשנת 2019 הוא הודיע שהוא עוזב את הסדרה לאחר 8 עונות.
תפקידו של אוטיס הוא התפקיד הראשי היחיד שסרדרוב גילם בטלוויזיה עד עצם היום הזה.
סרדרוב גם הופיע בסדרות הבת של "שיקגו FIRE" – "שיקגו PD" ו"שיקגו MED", כאשר הוא גילם את תפקידו של אוטיס.
לעומת תפקידו ב"שיקגו FIRE", תפקידו בסדרות הבת שלה היה תפקיד משני עד אורח.
הוא מחלק את זמנו בין לוס אנג'לס לשיקגו.
במהלך הצילומים ל"שיקגו FIRE", הוא גר עם שותפיו לסט, ג'ו מינוסו וצ'ארלי בארנט.
יש לו בת זוג, מדלן.
שנהפרויקטתפקיד הערות 2012–2019 שיקגו FIRE בריאן "אוטיס" זבונצק תפקיד ראשי 2013שיא פיליפ גם מפיק בפועל 2014 שיקגו PD בריאן "אוטיס" זבונצק תפקיד משני 2018 שיקגו MED עונה 4, פרק 2: "When to let Go" 2022 הטירון איליה סוקורוב 2 פרקים: "Simone", "Enervo" 2023 FBI: אינטרנשיונל סרגיי דיאצ'נקו פרק: "Blood Feud"
שנהפרויקטתפקיד הערות 2011 הכפול ליאו משחקי שלטוןמייק 2012 ארגו רוסי 2020 אדם ניק חאן
שנהפרויקטתפקיד הערות 2008פתי אגורפוביה ב-2530 בריאן דר.
מי גם מפיק 2010 דיור סטודנטים: מהדורת זומבייועץ שער הרמה יצחק גם מפיק 2011 SWAT: כיבוי אש איש בולגרי / מר קרב טנק כריש קרי
יורי רפאל שטרן היה חבר הכנסת, ובעל תואר דוקטור לכלכלה.
נולד בשנת 1949 לאסתר ולייביש שטרן במוסקבה.
שני הוריו היו מהנדסים; אמו – מהנדסת בנין ואביו – מהנדס חשמל.
הייתה לו אחות, אלה, צעירה ממנו בשמונה שנים.
סבו, ד"ר יוסף קמינסקי, היה רופא בכיר, ונמנה עם המייסדים והפעילים הבולטים של התנועה הציונית ברוסיה.
בעקבות פעילותו זו הוא נשלח למחנה ריכוז סובייטי בשנת 1934 והוצא שם להורג בשנת 1938. למד כלכלה באוניברסיטת מוסקבה ובגיל 29 זכה באוניברסיטה זו בתואר דוקטור בכלכלה.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה במודלים כלכליים.
במהלך לימודיו, בשנת 1968, הכיר בפקולטה את רעייתו לעתיד, לנה קריינצן.
השניים נישאו בטקס אזרחי ב-1970. עד עזיבתו את ברית המועצות עסק שטרן במחקר כלכלי באוניברסיטה לצד פרופ' חצ'טורוב.
באמצע שנות ה-70 הכניס את בתו, פולינה, לגן ילדים יהודי מחתרתי.
בעקבות ההכרות עם משפחות יהודיות אחרות מגן הילדים החלו בני הזוג שטרן בלימודי עברית ותרבות יהודית.
בסוף שנות ה-70 נולד הבן מריק והתגבשה בקרבם ההכרה בצורך לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל.
נלחם בארץ הולדתו במשך שנים רבות על חופש הגירה וחופש דת ליהודי ברית המועצות.
בהפגנות רבות ברחבי העולם, שהתקיימו בשנות ה-70, בלטה תמונתו לצד חבריו יוסף מנדלביץ, אידה נודל, אנטולי שרנסקי ויולי אדלשטיין על גבי כרזות ושלטים גדולים.
פלישת הכוחות הסובייטים לאפגניסטן בשנת 1980 השפיעה על יורי באופן מיוחד.
שטרן יחד עם קבוצת פעילי עלייה הכינו מסמך החושף את מצבם העגום של יהודי ברית המועצות.
המסמך הוברח על ידי מספר עיתונאים ופורסם בתקשורת במערב.
לאחר פרסומו ב-1981 החליטו השלטונות "להיפטר" מהמשפחות החתומות על המסמך ושלושה חודשים בלבד לאחר הגשת בקשת ההגירה התאפשרה יציאתה של משפחת שטרן מברית המועצות.
הוריהם וקרוביהם של בני הזוג נותרו בברית המועצות.
לאחר עלייתם לישראל הגיעה משפחת שטרן למרכז הקליטה במבשרת ציון.
שטרן הקים יחד עם חבריו ועם יוסף מנדלביץ' מרכז למידע על יהדות ברית המועצות.
כעבור שנה עברה המשפחה לשכונת גילה בירושלים.
בשנת 1983 הוקמה ההתנחלות "אל-דוד" למרגלות הר ההרודיון (לימים "נוקדים").
המתיישבים וארגון "אמנה" הציעו לו את תפקיד מזכיר היישוב.
שטרן נאלץ תחילה להגיע ליישוב באוטובוסים, כיוון שלא היו לו רישיון נהיגה ורכב.
כדי לפתור את בעיות העולים הקימו שטרן ונתן שרנסקי את "לשכת המידע על עולים מברית המועצות", אשר היוותה את הבסיס להקמתו של "הפורום הציוני" בשנת 1988. הפורום נאבק למען זכויות העולים, הקים מוסדות סדירים לניהול עניינו של הארגון, קיים אספות כלליות ובחר את מוסדותיו.
בשנת 1996 נבחר שטרן לכנסת הארבע עשרה במסגרת סיעת ישראל בעלייה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15 חבר יחד עם מיכאל נודלמן, שאיתו הקים את מפלגת עלי"ה, למפלגת ישראל ביתנו של אביגדור ליברמן.
כיהן כחבר בוועדות שונות, וכן עמד בראשות הוועדה המיוחדת לבעיית העובדים הזרים (בכנסת החמש עשרה), בוועדת הפנים והגנת הסביבה (בכנסת השש עשרה), שבמסגרתה קידם את חקיקת חוק הקרינה הבלתי מייננת, ובוועדה לענייני ביקורת המדינה, שבראשה עמד בכנסות השש עשרה והשבע עשרה.
בכנסת השבע עשרה צמצם את פעילותו הפרלמנטרית בעקבות מחלת הסרטן שבה חלה, אך עם זאת המשיך להשתתף בדיונים.
תמך במאבק נגד תוכנית ספדי לבנייה במערב ירושלים.
ב-5 בינואר 2004 הקים את "שדולת בעלי הברית הנוצריים" בלווית ההצהרה הבאה: "מטרתה של שדולת בעלי-ברית נוצריים בכנסת היא לבנות חיבור ישיר של תקשורת, שיתוף פעולה ותיאום בין הכנסת למנהיגים נוצריים ברחבי העולם...
השדולה עובדת עם נוצרים שתומכים בישראל ועם כאלה שמתלבטים באשר לעמדתם כלפי ישראל.
נוצרים רבים מכירים בכך שאמונתם בתנ"ך מחברת אותם לארץ ישראל ולעם ישראל...".
שטרן כיהן במשך כשנה (2001–2002) כסגן שר במשרד ראש הממשלה, תחת ראש הממשלה אריאל שרון.
ב-16 בינואר 2007 (כ"ו בטבת ה'תשס"ז) נפטר שטרן ממחלת הסרטן.
הותיר אחריו את רעייתו, לנה, בן ובת.
ב-2009 נוסד לזכרו ועל שמו פרס שר העלייה והקליטה לעולים יוצרים ע"ש יורי שטרן, במסגרתו מעניק משרד העלייה והקליטה פרסי הצטיינות ליוצרים עולים על הישגים מיוחדים בתחומי האומנות השונים ועל תרומתם המיוחדת לתרבות הישראלית ולשילוב תרבויות.
הפרס ניתן מדי שנה בטקס חגיגי במעמד שר העלייה וקליטה.
בין הזוכים בפרס זה: יבגני אריה, איגור ברזין, אולה שור-סלקטר, אוולין קפלון ונוספים.
שטרן הונצח ברחוב על שמו בשכונת פסגת זאב בירושלים, באנדרטה על שמו בדימונה וגן שעשועים על שמו באשקלון.
ומתנ"ס על שמו בבאר שבע בשכונת נחל בקע.
לאחר מותו הוסב שם מוזיאון הווטרנים נשר ל"מוזיאון הווטרנים על שם חבר הכנסת יורי שטרן".
על שמו קרוי "המרכז לסיוע הוליסטי ע"ש יורי שטרן" הנתון מענים של רפואה משלימה לחולי סרטן במרכזי פעילות בירושלים ובהרצליה.
יוריי (ביפנית: 幽霊) הוא שם כולל לרוחות רפאים יפניות.
השם מורכב משתי אותיות קאנג'י, 幽 (yū), שפירושו "קלוש" או "עמום" ו-霊 (rei), שמשמעותו "נשמה" או "רוח".
בדומה לתפיסות הסינית והמערבית, גם היוריי נחשבות לנשמות שמסיבה כלשהי נמנעת מהן השלווה שלאחר המוות.
האמונה ברוחות בפולקלור היפני מושפעת ממיתולוגיה ומאמונות עממיות של דת השינטו (דת יפנית עתיקה), הבודהיזם והטאואיזם שהגיעו ליפן מסין.
בשינטו רווחת האמונה שלאחר מותו, אדם יכול להפוך לרוח או לקאמי (סוג של ישות על טבעית בדת השינטו).
הבודהיזם, שהגיע ליפן במאה השישית לספירה, השפיע על האמונה בכוחותיהן העל-טבעיים של נשמות המתים.
בתקופת היאן (794-1185), האמינו שנשמות המתים מהלכות בקרב בני האדם החיים.
כמו כן, נהגו לתלות את האחריות ברוחות רעות כמעט לכל אסון או מחלה, ולכן היה צורך בטקסי דת על מנת לפייס את הרוחות.
בנוסף, באותה התקופה נהוג היה לחשוב שרק אצילים רמי מעלה עלולים להפוך לרוחות נקמניות לאחר מותם.
מסופר בהיסטוריה על המקרה של השר המלומד סוּגאווארה מיצ'יזאנֵה (Sugawara Michizane), אשר אויביו קינאו בו, הפלילו אותו וגרמו להגלייתו לאי קיושו בשנת 901, שם הוא נפטר לאחר שסבל מבדידות ומחרפה.
בין השנים 910 ו-923 תועדו אסונות שתקפו את עיר הבירה קיוטו, אשר מיוחסים לרוחו הזועמת של סוּגאווארה.
כדי להרגיע את כעסו, הוא הוכרז בתור האל טנג'ין (Tenjin), ורק אז נאמר שהאסונות פסקו.
בתקופת קמקורה (1185–1333), ובתקופת מומויאמה (1568-1603) רווחה האמונה שכל אדם, בין אם היה צדיק או חוטא, עלול להפוך לרוח לאחר מותו, במיוחד אם מת ממחלה.
במאה ה-17, האמינו שבני כל המעמדות, ולא רק אצילים, יכולים להפוך לרוחות נוקמות.
בעקבות האמונה שרוח המת טמאה וכועסת לאחר המוות, היה נהוג לקיים טקסי טיהור למען הנפטר בזמנים קבועים במשך שבע שנים.
בזכות טקסים אלו, נשמת המת הופכת לרוח אבות קדמונים אשר מגינה על משפחתה.
כל עוד רוח הנפטר לא הגיעה למעמד זה, היא ממשיכה לשוטט בין עולם החיים והעולם הבא.
עד להגעתה לעולם המתים, היא נעה בין "העולם הזה" (konoyo, 此の世) ו"העולם הבא" (anoyo, あの世), ועלולה לחזור לעולם החיים בכל עת.
רק כעבור 49 ימים ממות האדם היא עוברת לעולם הבא.
עם זאת, הזנחה מצד המשפחה או רגשות עזים עלולים למנוע מרוח המת לעבור לעולם המתים, ולגרום לה להופיע בעולם החיים או לעורר תופעות משונות.
מאחר שמאמינים שנשמות שהוזנחו - כלומר כאלה שלא זכו לטקסי טיהור, מנחות ותפילות לאחר מותן - הופכות לרוחות זועמות הפוגעות בבני משפחתן החיים, קיימת חשיבות רבה לקיום מנהגי ההלוויה ופולחני אבות.
כדי להרגיע רוחות רפאים נדרש טקס, כגון הכרזה על הרוח בתור אל.
לאחר מכן הן הופכות לאלים השומרים על בני האדם.
נהוג לחשוב שככל שרגשות הזעם של הרוח היו עזים יותר, כך היא תיטיב יותר עם בני האדם החיים לאחר שיצליחו לפייס אותה.
אונריו (onryou, 怨霊), או גוריו (goryou, 御霊): רוחות זועמות אשר נוקמות בבני האדם בגלל שנגרם להן עוול בחייהן, או מכיוון שלא זכו לטקסי קבורה וטוהרה ולמנחות לאחר מותן.
מואנבוטוקה (muenbotoke, 無縁仏): רוחות רפאים שאין להן משפחה שתדאג לערוך למענן טקסים ההכרחיים כדי שנשמת הנפטר תגיע לעולם הבא.
איקיריו (Ikiryou, 生き霊): רוח של אדם חי אשר מתנתקת מגופו ופוגעת באויביו.
אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר היא סיפורה של העלמה רוקוג'ו שרוחה תקפה את העלמה אאוי ב"מעשה גנז'י".
שיריי (shirei, 死霊): רוח של אדם שזה עתה נפטר ועדיין לא הגיע לעולם המתים.
בני משפחתו החיים צריכים לדאוג שייערכו טקסים למענו, כדי שהוא לא יהווה איום כלפיהם.
סוריי (sourei, 騒霊): רוח אבות.
מאה ימים לאחר המוות, רוח הנפטר שזכתה לטקסי קבורה וטיהור נאותים מצטרפת אל רוחות האבות הקדמונים של המשפחה, ומגנה על בני משפחתה החיים.
זשיקי-ווארשי (zashiki-warashi, 座敷童/座敷童子): רוחות ילדים, יותר שובבות ממסוכנות.
בתקופת היאן התחילו להופיע תיאורים של תהלוכות ליליות של שדים ורוחות.
במאה ה-14 צוירה המגילה הראשונה של "תהלוכת מאה השדים" (Hyakki Yakou) שתיארה סוגים שונים של יצורים על-טבעיים בסגנון חילוני והומוריסטי.
בתקופת אדו (1603-1868), רעיון זה תרם להתפתחות המשחק הפופולרי "מאה סיפורים" (Hyaku Monogatari, 百物語).
מדובר במשחק חברתי שבו קבוצת אנשים סיפרו סיפורים מפחידים בחדר חשוך בזמן שדלקו בו מאה נרות.
כל משתתף סיפר בתורו סיפור מפחיד ולאחר מכן כיבה נר אחד.
בסוף המשחק, לאחר שסיימו לספר את הסיפורים וכיבו את כל הנרות, היה חשש שמשהו מפחיד עלול להתרחש.
בתחילה היה זה מבחן אומץ בקרב הסמוראים, אבל במהרה המשחק הגיע גם למעמד הסוחרים.
בעקבות הפופולריות הרבה לה זכו הסיפורים הללו, הם הפכו לספרים במאות ה-17 וה-18. בתקופת בונקה (1804-1917) ובתקופת בונסיי (1818-1829) הפופולריות של סיפורי אימה הגיעה לשיאה.
האיאשיה שוזו (Hayashiya Shouzou,1842), מספר סיפורים מקצועי בתיאטרון עממי בשם יוסה (Yose), יצר את ז'אנר סיפורי האימה – קאידאן (Kaidan, 怪談) – בתקופת אדו, שכלל גם את "מאה הסיפורים".
הן צבועות בצבעים אפורים שמדגישים את האווירה הדרמטית.
בנוסף, דמויות אלו מצוירות באופן שפלג הגוף התחתון נעשה מעורפל כלפי מטה עד שהוא מתמזג עם הרקע.
זאת מכיוון שעל פי האמונה, לרוחות המתים אין רגליים.
רבות מרוחות הרפאים בתרבות היפנית הן רוחותיהן של נשים שסבלו בחייהן או שהן אכולות קינאה.
ניתן למצוא מספר רוחות נשיות ברומן הקלאסי "מעשה גנג'י" שנכתב על ידי מורסאקי שיקיבו (Murasaki Shikibu) ב.
שם מתואר כיצד העלמה רוקוג'ו כה קינאה בעלמה אאוי עד שנשמתה התנתקה מגופה בעודה בחיים, נכנסה לגופה של אאוי באמצעות איחוז והרגה אותה.
לפי התאוריה הפמיניסטית שמתארת ברגן (Bargen), האיחוז – של העלמה אאוי בידי העלמה רוקוג'ו – המתואר ברומן זה מהווה בעצם בשביל נשות החצר בתקופת היאן מעין אמצעי מחאה נגד חוסר השוויון שהתקיים בין המינים.
כלומר, תחת השפעת האיחוז, האישה מקבלת כוח להביע את חוסר שביעות רצונה, בעוד שבכל מצב אחר היא הייתה נדרשת להפגין איפוק.
גם ברומן "אוגצו מונוגאטארי" (Ugetsu Monogatari) מאת אואדה אקינארי (Ueda Akinari, 1734-1809).
ישנו עיסוק ברוחות רפאים ממין נקבה.
לפי הסיפורים הללו, ככל שהרוח סבלה יותר בחייה, כך לאחר מותה תהיה נקמתה אלימה ואכזרית יותר.
ישנה סברה שלסיפורים אלו היה ערך מוסרי ושהם גינו התעללות בנשים, במיוחד מכיוון שנאסר בבודהיזם לפגוע ביצורים חיים.
רוחותיהן הנוקמות של נשים הפכו מפאסיביות לאכזריות, וסיפוריהן הפכו למרכזיים ופופולריים ביותר בתיאטרון הקאבוקי (ולאחר מכן, גם בהדפסי העץ) לקראת סוף המאה ה-18, בעקבות התפתחות הסגנון המוגזם והדרמטי של האראגוטו (aragoto).
בנוסף, ישנה הטענה שהרוחות במחזות הקאבוקי הן לא רק מפחידות, אלא גם מעוררות רחמים, ושאין ייצוג של רוע מוחלט בסיפורי הרוחות היפניים.
הסיפורים והמחזות הושפעו מסיפורים אמיתיים וגם הגיבו על גילויי האלימות שנבעו מהקשיים החברתיים של סוף תקופת אדו, כגון מרידות, רעב, אסונות טבע והתאכזרות האדונים הפיאודליים כלפי האיכרים.
כמו כן, עם התחזקות מעמד הסוחרים בערים, התחילו להציג את הסמוראים, שבמציאות היו בני המעמד הגבוה, כחסרי אונים בז'אנר האימה.
לכן, האחראי לסבלה של הרוח הופך לקורבן.
הפופולריות הגוברת של העיסוק בסיפורי רוחות גרמה לחשש שהם יסכנו את ממשל השוגון, ולכן ב-1808 נאסר על פי החוק להציג תכנים על-טבעיים.
כמחצית ממחזות תיאטרון הנו עוסקים בישועתן הבודהיסטית של רוחות רפאים.
למשל, במחזה "העלמה אאוי", המבוסס על פרק מהרומן "מעשה גנג'י", דמותה של העלמה רוקוג'ו מתוארת על ידי מסיכת האניה (hannya, 般若) המסמלת פני שדה בעלת קרניים.
שם, העלמה רוקוג'ו מיוצגת כדמות ההופכת לישות בלתי-אנושית בגלל חוסר יכולתה לשלוט ברגשותיה.
בנוסף, בסיפורי הרוחות הידועים, שגם הפכו למחזות קאבוקי ותיאטרון הבובות בונראקו, נכללים בין השאר "באנצ'ו סאראיאשיקי" (Banchou Sarayashiki), "יוצויה קאידאן" (Yotsuya Kaidan) מאת צורויה נאנבוקו, ו"פוקושו קידאן אסאקה נו נומה" (Fukushuu Kidan Asaka no Numa), שנכתב על ידי סאנטו קיודן (Santou Kyouden).
בדרך כלל היוריי מתוארות בלבוש לבן, עם שיער שחור, בעלות יכולת דיבור, ולעיתים חסרות ידיים ורגליים.