tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המתקפה על פרל הארבור בסוף 1941 הקימה רשות העקירה המלחמתית (War Relocation Authority), גוף פדרלי שהוקם לטפל בכליאת היפנים בארצות הברית, את מרכז מאנזנר לעקירה מלחמתית (Manzanar War Relocation Center) במאנזנר.
המחנה פעל מ-1942 עד סוף מלחמת העולם השנייה ב-1945, ונכלאו בו 10,046 עקורים.
רק ב-1988 קיבלו הקורבנות שעדיין היו בחיים פיצויים על הכליאה.
המחנה הוא כיום "אתר לאומי היסטורי מאנזנר" (Manzanar National Historic Site).
במקום פועל מרכז מבקרים שבו יש מידע על ההיסטוריה ופעם בשנה מתאספים כלואים לשעבר ובני משפחתם לחגיגה במקום.
בתחילת המאה ה -20, הפך העמק לאתר של מאבק בין התושבים המקומיים לבין העיר לוס אנג'לס על זכויות מים.
ויליאם מולהולנד (William Mulholland), מנהל מחלקת המים והחשמל בעיריית לוס אנג'לס (Los Angeles Department of Water and Power, בראשי תיבות LADWP), תכנן את מוביל המים של לוס אנג'לס (Los Angeles Aqueduct) באורך 360 קילומטרים שהושלם בשנת 1913, והסיט מים מנהר אוונס.
זכויות המים נרכשו במרמה, תוך כדי פיצול חברות מים מקומיות ויצירת יריבויות בין שכנים.
בשנת 1924 נמאס לחקלאים המקומיים מהרכישות והחלה אלימות, שכללה חבלה בחלקי מערכת המים.
בסופו של דבר רכשה לוס אנג'לס חלק גדול מזכויות המים ליותר מ-1,200 קילומטרים רבועים של אדמה בעמק, וכמעט הסיטה לחלוטין את כל המים שזרמו אל אגם אוונס.
רכישה זו נעשתה לאחר משא ומתן שבו לוס אנג'לס וחקלאי עמק אוונס עסקו במונופול דו-צדדי.
לפי הערכות מודרניות, לוס אנג'לס הייתה מוכנה לשלם עד 7.05 דולר לאלף מטרים מעוקבים של מים.
בסופו של דבר המחיר הממוצע בפועל של העסקה סביב 3.25 דולר לאלף מטרים מעוקבים.
האפשרות החליפית שעמדה לבעלי הקרקע הייתה להמשיך להשתמש בה לשימושים חקלאיים, שההכנסה מהם הייתה נמוכה בהרבה.
אף על פי שמחיר זה היה נמוך מהנכונות של לוס אנג'לס לשלם, קיבלו חקלאי עמק אוונס פרמיה על אדמתם בהשוואה לערכי הקרקע במחוזות השכנים.
יתר על כן, החקלאים של עמק אוונס שהתנגדו למכירת אדמתם במשך התקופה הארוכה ביותר הצליחו למכור את אדמתם במחירים גבוהים אף יותר מאשר החקלאי הממוצע קיבל בשל נכונותה של לוס אנג'לס להתפשר.
כתוצאה מרכישות אלו האגם התייבש לחלוטין, כשהוא מותיר מאחוריו אגם יבש הגורם לסופות חול אלקליות בחלק הדרומי של העמק.
ב-1970 השלימה ה-LADWP (מחלקת המים של לוס אנג'לס) מוביל מים שני מעמק אונס.
מים מפלגים נוספים הוסטו למוביל ומי תהום נשאבו על מנת להזין את המוביל.
המעיינות בעמק אוונס התייבשו ונעלמו וצמחייה התלויה במי תהום החלה לגווע.
כתוצאה מכך החלו שנים של דיונים משפטיים.
ב-1997 חתמו מחוז איניו, לוס אנג'לס, ועדת עמק אוונס, מועדון סיירה וגופים נוספים על מזכר הבנות שפירט את התנאים לפיהם ישובו לזרום מים בחלקו התחתון של הנהר אוונס עד יוני 2003. ה-LADWP החמיצה מועד אחרון זה ונתבעה שוב.
בהסדר אחר, שכלל הפעם גם את מדינת קליפורניה, הבטיחה לוס אנג'לס להשיב את זרימת המים לחלק התחתון של הנהר אוונס עד ספטמבר 2005. היא לא עמדה גם בהתחייבות זו.
לבסוף, ב-2008 קיימה לוס אנג'לס את ההבטחה ומים שבו לזרום בחלק התחתון של הנהר אוונס.
ביולי 2004 הציע ג'יימס האהן (James Hahn), ראש עיריית לוס אנג'לס לאסור כל פיתוח עתידי בנכסים שבבעלות העירייה בעמק אוונס, בכך שהציע זיקת הנאה לשימור לכל הקרקעות שבבעלות ה-LADWP.
לוס אנג'לס החלה להשתמש בשיטה אורגנית חדשה לדכא את האבק הנישא באוויר מהקרקעית היבשה של אגם אוונס ב-2014 בעקבות הסכם בין העיר לבין ארגוני איכות הסביבה, וסיימה בכך מחלוקת ארוכת שנים מרה בנושאים המים והאבק.
עמנואלה (לולי) ברש רובינשטיין היא סופרת ישראלית וחוקרת בתחום מדעי הרוח.
עמנואלה ברש רובינשטיין נולדה בירושלים לחוקר האמנות משה ברש ולברטה (לבית גנדלמן).
היא קרויה על שם סבה (מצד אביה).
אחותה היא אילנה ריטוב, פרופסור גמלאית לפסיכולוגיה, בית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחיה הוא הנוירופסיכולוג שבתאי ברש, פרופסור אמריטה במכון ויצמן למדע.
ברש רובינשטיין השלימה תואר בוגר בספרות השוואתית ובפילוסופיה ותואר מוסמך במדע הדתות באוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בפרשנות ספרותית ודתית לשואה.
היא לימדה בתוכנית למדעי הדתות באוניברסיטת תל אביב ועתה היא מלמדת במרכז הבינתחומי הרצליה.
ברש רובינשטיין פרסמה שלושה ספרים מדעיים שדנים בפרשנות תרבותית של הנאציזם והשואה.
שניים ראו אור באנגלית ("מפיסטו ברייך השלישי", בהוצאת דה גרויטר, "השטן, הקדושים והכנסייה" בהוצאת פיטר לאנג) ואחד בעברית ("השטן הנאצי" בהוצאת מאגנס).
היא גם תרגמה ספרים אחדים מאנגלית לעברית.
לאחר מכן פנתה ברש רובינשטיין לכתיבת ספרות יפה.
קובץ סיפורים שכתבתה ותרגמה לאנגלית, "פייב סלבס", בהוצאת הולנד האוס בוקס, ראה אור בבריטניה וזכה לביקורות נלהבות.
הרומן לידה התפרסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד (2018).תרגום לאנגלית של הרומן פורסם בבריטניה (2021).
סיפורים קצרים שכתבה פורסמו בירחוני ספרות בארצות הברית.
בשנת 2024 התפרסם בארצות הברית רומן פרי עטה, ששמו "בדידות אינטימית", העוסק בשינוי פניה של החברה הישראלית.
בשנת 2025 פרסמה ספר מחקרי (באנגלית) שכתבה על דימויים של נשים מנהלות בתרבות האמריקאית בהוצאת ראוטלג'.
נשואה ליונה רובינשטיין, פרופסור לכלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון, ולזוג שלושה בנים.
השטן הנאצי, הוצאת מאגנס, 2010
Five Selves, הולנד האוס בוקס, 2015
Delivery, הוצאת הולנד האוס בוקס, 2021
אוונס-פריצ'רד, תורות של דת פרימיטיבית, מוסד ביאליק, 1998
גרוסמן, רוג'רס ומור, חדשנות בפעולה: שחרור היצירתיות מכבליה, מכון ברנקו וייס, 1995
עמק אֵבּוּס הוא עמק שאינו מכוסה קרח, בדרום-מזרח רכס טרנסטייל, בקצהו הצפוני של רכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
אורכו של העמק 5 קילומטרים.
גובהו של העמק 2,164 מטרים מעל פני הים.
שמו של הרכס ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת וייקאטו שבניו זילנד (מחקר שנערך בין השנים 1978–1979), בראשות מייקל סלבי.
הרכס נקרא על שם הנהר אבוס (בשל הקשרו של הנהר לבריטניה, על שמה נקרא הרכס) (שמו הרומי של הנהר האמבר שבאנגליה) (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק אונום הוא עמק חשוף מקרח, בין פסגת דרק ורכס אונום, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
העמק נמצא בגובה של 1,756 מטרים מעל פני הים.
שמו של הרכס ניתן על ידי המשלחת הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקאטו מניו זילנד, שחקרה את האזור בעונת המחקר 1979–1978, בראשותו של מייקל סלבי.
העמק נקרא על שם רכס אונום הסמוך (הקרוי על שם אונום - אתר בבריטניה הרומית) (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
ד"ר עמנואל שפר היה קצין אס אס בדרגת אוברפיהרר בגרמניה הנאצית, פושע מלחמה אשר בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה היה מפקד הגסטפו בקטוביץ, בקלן, ובהמשך מפקד משטרת הביטחון והאס דה בסרביה, ונמנה עם האחראים להשמדת יהדות סרביה ובתוכה יהדות בלגרד.
לאחר המלחמה הואשם בגרמניה באחריות לרציחתם של יהודים.
הוא הורשע רק בסיוע לרצח בשל חוסר בראיות, נידון לשש וחצי שנות מאסר, וב-1956 שוחרר בשחרור מוקדם.
עמנואל שפר נולד בעיר הלוצ'ין (בשטחי צ'כיה המודרנית) ורכש השכלה תיכונית בריבניק.
ב-1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב בתפקיד מטה ביחידת ארטילריה.
ב-1919, לאחר תום המלחמה, שב לריבניק, הצטרף למשמר הגבול הגרמני ובו שירת עד 1922. במקביל, ב-1920 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת ורוצלב וב-1925 רכש דוקטורט במשפטים.
בשנים 1925–1928 היה חבר בארגון קסדת הפלדה.
ב-1926 התגייס למשטרת פוטסדם ובהמשך עבר קורס קציני משטרה וקורס פיקוד ומטה משטרתי.
ב-1933 מונה למפקד הגסטפו במשטרת ורוצלב, וב-1934 מונה למפקד הגסטפו באופולה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, פיקד שפר על יחידת איינזצגרופן 2 שהתלוותה לוורמאכט בעת הפלישה.
באוקטובר 1939 מונה למפקד הגסטפו בקטוביץ וכיהן בתפקידו במשך שנה.
בהמשך מונה למפקד משטרת הביטחון בקלן.
ב-21 באוקטובר 1941 פיקד אישית על האקציה הראשונה שנערכה בקלן במסגרתה נעצרו כ-3,000 מיהודי העיר וגורשו לגטו לודז'.
בינואר 1942 מונה למפקד משטרת הביטחון והאס דה באזור סרביה אשר ביוגוסלביה הכבושה, אזור שנותר בחזקת הגרמנים לאחר חלוקת הממלכה בין מדינות הציר.
הוא החליף את וילהלם פוקס, שהועבר מתפקידו.
בשלהי פברואר קיבל שפר מברק מהיינריך מילר, ראש הגסטפו, על הגעתה של משאית הגז לבלגרד.
שפר זימן אליו את הרברט אנדורפר, מפקד מחנה הריכוז וההשמדה סיימישטה, עדכן אותו על הגעת המשאית ותכליתה, והנחה אותו להשתמש בה אך ורק להריגת יהודים.
ב-8 ביוני 1942 עדכן שפר על חיסולה של הבעיה היהודית בסרביה והתרברב שבלגרד היא העיר הגדולה היחידה באירופה שהפכה ליודנפריי.
ב-9 ביוני 1942 דיווח שפר למשרד הראשי לביטחון הרייך על סיום המשימה בבלגרד ועל החזרת משאית הגז לברלין.
באוקטובר 1944, עם שחרור בלגרד על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו, עזב שפר את העיר וסיים את תפקידו.
בינואר 1945 מונה למפקד משטרת הביטחון והאס דה בטריאסטה.
בראשית מאי 1945 עזב את טריאסטה לקלגנפורט ושם אימץ זהות בדויה של איש ורמאכט בשם ד"ר שלייפר.
הוא נפל בשבי הצבא האמריקני ושוחרר לאחר זמן קצר.
שפר מצא מסתור בבית מזכירתו לשעבר בבילפלד.
באפריל 1951 עלה בידי המשטרה הגרמנית לעצור אותו.
הרשויות בפולין, בברית המועצות וביוגוסלביה ביקשו את הסגרתו.
הוא הועמד לדין בבית משפט מקומי בבילפלד, וב-20 ביוני 1951 הורשע ונגזרו עליו שנה ותשעה חודשי מאסר.
ב-6 ביולי 1952 הועמד לדין בבית משפט פדרלי בקלן על פשעי מלחמה ועל חלקו ברצח יהודים בסרביה.
ב-23 ביוני 1953 הורשע בסיוע לרצח בבלגרד ונידון לשש וחצי שנות מאסר.
בית המשפט הפדרלי הגרמני ציין כי לא נמצאו די עדויות כדי להרשיעו ברצח, אלא רק בסיוע לו.
בשלהי 1956 שוחרר מהכלא בשחרור מוקדם.
עמק איטונה הוא עמק צר שאינו מכוסה קרח, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
פתחו של העמק פונה לכיוון צפון - לתוך קרחון הת'רטון.
העמק נמצא 13 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית לפסגת דריק.
העמק מתנשא לגובה של 1,477 מטרים מעל פני הים.
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקטו מוואיקטו שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1979–1978 בפיקודו של מייקל סלבי.
העמק נקרא על שמה של "איטונה" - השם הרומי של הנהר הנקרא כיום "אידן".
העמק נקרא על שמו של אתר בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
עמק אודין הוא עמק שאינו מכוסה קרח ברכס אסגרד באדמת ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
העמק נמצא בסמוך ממזרח להר אודין.
שמו של העמק ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד.
הוועדה קראה לעמק על שמו של הר אודין (אשר נקרא על שם האל מהמיתולוגיה הנורדית אודין, וזאת בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס אסגארד שנקראו על שם דמויות ממיתולוגיה זו).
עמק איסקה הוא עמק צר שאינו מכוסה קרח בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
העמק נמצא ממערב לעמק איטונה; והוא ממוקם 3 קילומטרים ממזרח - צפון-מזרח להר הייבן שברכס בריטניה.
עמק איסקה ממוקם בגובה של 1,951 מטרים מעל פני הים.
שמה של הרמה ניתן לה על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ויקאטו (University of Waikato (N.Z.) geological party) מוויקאטו שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1978–1979, בפיקודו של מייקל סלבי (Michael Selby).
השם של הרמה, בדומה לשמות אתרים רבים אחרים ברכס בריטניה, נקראים על שם אתר בבריטניה הרומית.
איסקה היה שמו הרומי של הנהר אקס בסאמרסט, באנגליה של ימינו.
עמק אֶרָאטִיק או עמק אֶרָטִיק הוא עמק קצר באי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
העמק מתחבר אל עמק אבליישן מכיוון צפון.
גובהו של העמק 47 מטרים מעל פני הים.
העמק מופה על ידי משלחת חקר של אוניברסיטת אברדין שבסקוטלנד, אשר חקרה ומיפתה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1978–1979.
המשלחת גילתה בעמק מספר גדול של גושי סלעי יסוד מסוג "סלע תועה".
שם העמק תיאורי - והוא מתאר את גושי הסלע הפזורים בו באופן בלתי סדיר.
העמק ממוקם בתוך האזור האנטארקטי המוגן במיוחד עמק אבליישן, ורמת גנימד - אזור מוגן מספר 147.
עמק אראטיקס הוא עמק באי סיגני בארכיפלג איי אורקני הדרומיים שבאנטארקטיקה.
העמק חשוף מקרח, ונוצר עקב נסיגת קרחון.
העמק ממוקם מצפון לויילרז בלאף.
שמו של העמק ניתן לו בשנת 2004 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
השם תיאורי ומתייחס לסלעים שהתגלו בעמק, אשר נמצאים לעיתים רחוקות באי סיגני - ולכן מיקומם בעמק חריג.
עמק אָרֶנָה הוא עמק חשוף מקרח, בעמקים היבשים מקמרדו, באדמת ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בין הר איסט ביקון, לבין הר ניו.
פתחו של העמק פונה לחלקו הדרומי של קרחון טיילור.
מוצאו של עמק ארנה באגן אשטריי.
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת חקר אנטארקטיקה מטעם אוניברסיטת ויקטוריה שבוולינגטון, מאוניברסיטת ויקטוריה שבעיר ולינגטון, בירת ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959.
שמו של העמק תיאורי - העמק מזכיר צורה של ארנה.
עמק אבליישן המכונה גם מפרץ אבליישן הוא עמק חשוף מקרח, בחוף המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של העמק 3 קילומטרים.
העמק ממוקם בסמוך מדרום לנקודת אבליישן, שלחוף מפרץ ג'ורג' השישי; ומצפון לרמת גנימד.
גובהו של העמק 143 מטרים מעל פני הים.
העמק התגלה לראשונה על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסתו מעל האזור ב-23 בנובמבר 1935; הקרחון מופה בשנת 1960 על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג (Wolfgang Louis Gottfried Joerg) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בטיסתו של אלזוורת'.
העמק נסקר בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
העמק מופה מחדש על ידי משלחת החקר של אוניברסיטת אברדין, שנערכה בסיוע של הסקר האנטארקטי הבריטי, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1978–1979.
שמו של העמק ניתן לו על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
השם ניתן לעמק בשל כמויות השלג והקרח המועטות שנמצאו בו - וזאת בשל איוד המשקעים שנופלים בו.
העמק מהווה חלק מהאזור האנטארקטי המוגן במיוחד "עמק אבליישן, ורמת גנימד" - אזור מוגן מספר 147.
וזאת מאחר שבעמק התגלו קינים של חמסנים דרומיים קוטביים ( Catharacta maccormicki ) וכן נקודות הטלה של יסעורי שלג ( Pagodroma nivea ) התגלתה בנקודת אבליישן.
עמק אקסודוס הוא עמק בהרי דרווין בארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
העמק יורד לכיוון צפון, החל ממישור רמת מידנייט בין רכס קולוסיאום לקרחון אקסודוס.
העמק נקרא בשם זה "עמק היציאה" (באנגלית "אקסודוס" משמעה יציאה)- מאחר שהעמק היא הדרך היחידה לירידה מרמת מידנייט.
עמנואל (מנו) שלומוביץ' (1927 – 2000) היה כדורגלן ומאמן ישראלי.
כשהיה בהונגריה נתפס על ידי הנאצים ונשלח לאושוויץ ובהמשך לבוכנוואלד.
לאחר המלחמה ניסה לעלות לארץ ישראל דרך מחנה המעבר ברומא, ושם בזמן ששיחק כדורגל מגלה כישרונות של יובנטוס הציע לו לבוא למבחנים.
שלומוביץ' התקבל לקבוצה ושיחק בה מספר משחקים, עד שבדצמבר 1947 קיבל את האישור לעלות לארץ ישראל דרך אוניית המעפילים "לא תפחידונו".
לאחר עלייתו לארץ ישראל שרת שלומוביץ' בצבא והשתתף בקרבות לטרון.
אחרי מלחמת העצמאות הצטרף למכבי נתניה ושם שיחק שלוש שנים עד שהודיע להתאחדות לכדורגל על מעבר להסגר, ולאחריו הצטרף לבית"ר נתניה.
בהמשך הקים את קבוצת הכדורגל בכפר יונה בה שיחק ואימן.
בניו אליעזר שלומוביץ' ומשה שלומוביץ' שיחקו יחדיו במכבי נתניה.
עמק בארוויק או עמק ברוויק הוא עמק שאינו מכוסה קרח, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
עמק בארוויק הוא אחד מהעמקים היבשים מקמרדו.
העמק ממוקם מצפון לפסגות האפוקליפסה, ומשתרע בין קרחון וב, לעמק ויקטוריה.
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה (Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
העמק נקרא על שם אר.
Barwick), שהיה ביולוג שפעל בעונת הקיץ האנטארקטי שבשנים 1956–1958, בה חקרה המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי את האזור בו ממוקם העמק.
כמו כן בארוויק היה אחד מאנשי הצוות של משלחת VUWAE.
עמק בארוויק ממוקם בשטח המוגן במסגרת האזור האנטארקטי המוגן במיוחד מספר 123 (ASPA 123), המוגן תחת אמנת אנטארקטיקה.
שטחו של האזור 480 קילומטרים רבועים, ובו מצויים חלקים מעמק בארוויק, וכן חלקים מעמק בולהאם הסמוך.
האזור מוגן עקב היותו אחד מהעמקים יבשים של מקמרדו, שפחות הושפע או זוהם על ידי בני אדם.
בכך העמק מהווה כבסיס ייחוס לשינויים שנעשים על ידי האדם במערכות אקולוגיות של מדבר קוטבי (בהשוואה לייתר העמקים היבשים, הנחקרים על ידי מדענים).
עמק הוא סרט נעורים ישראלי שעלה לאקרנים בשנת 2016 בכתיבתה ובבימויה של סופי ארטוס, עם נוה צור, רועי ניק, ג'וי ריגר ומאור שוויצר בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא אודות שלושה בני נוער ממגדל העמק שנאלצים להתמודד עם אלימות בבית הספר ובבית.
הסרט צולם ב"תיכון אורט רוגוזין" במגדל העמק.
סופי ארטוס, שזה סרט הביכורים שלה, ביססה חלק מהדמויות על תלמידים שהכירה וגם על האלימות שחוותה בהיותה מורה.
נוה צור היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר וזכה בפרס כבוד בפסטיבל ימי הקולנוע הבינלאומי בקפריסין ובפרס השחקן בסרט עלילתי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
הסרט זכה בפרס לסרט ביכורים עלילתי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
סופי ארטוס הייתה מועמת לפרס הראשי בפסטיבל הלילות השחורים של טאלין.
דוד (רועי ניק) גר עם אביו (דורון צברי) לאחר שהאם נפטרה.
האב הוא קשוח, עובד לשעבר במשרד הביטחון ומתעניין במטווחים בכלי נשק.
דוד הוא עדין ואינו מסוגל לירות במטווח.
הוא שקט וקורא ספרים של מאיר שלו, דויד גרוסמן, א.ב יהושע ואחרים.
הוא מגיע בפעם ראשונה לכיתה בבי"ס התיכון אורט ונתקל בג'וש (נוה צור), נער שמנמן ובלתי מחונך שמתחצף כל הזמן למחנכת (רותם אבוהב).
הם מתקוטטים אבל נעשים חברים כשדוד מוצא את כלבו האבוד של ג'וש, בובו.
בכיתה לומדת גם לינוי (ג'וי ריגר) שג'וש מחזר אחריה לשווא אך היא נוטה יותר לדוד.
היא רוצה לפרוץ את מעגל העליבות בעיר ולהגיע לאודישן בטלוויזיה ודוד מעודד אותה ונוסע איתה לתל אביב אך היא לא עומדת בלחץ ובורחת משם.
ג'וש סובל מאלימות קשה מצד אחיו הגדול אבי (מאור שוויצר).
האם (רונית יודקביץ) היא גרושה המבלה עם מחזרים ולא שמה לב לנעשה בבית בו נמצא גם הבן הקטן דני (יואב סעדיאן רוזנברג).
אבי מסתובב כל היום עם חבריו יואב (שלומי אוחיון) ואיתי (דוד שאול).
ביחד עם ג'וש הם מבצעים גניבות קטנות מחנויות.
כאשר אבי מקבל מכתב מצה"ל שלא יוכל להיות קרבי, הוא מתחיל להשתולל ולהכות את ג'וש ואת האמא.
לאחר שג'וש מגלה לאבי שהוא ראה אותו מתנשק עם יואב, הוא משלח את כלב הפיטבול של איתי בבובו והכלב נהרג.
ג'וש גונב את הסכין של אבי ומתכונן להרוג אותו למרות התנגדותו של דוד.
הוא פוצע אותו ועובר להסתתר בבית דוד.
אבי וחבריו באים בלילה לבית דוד לחסל את ג'וש.
הם תופסים גם את לינוי אבל אז לוקח דוד אקדח והורג את הכלב ואת איתי ואבי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותנוה צורג'ושרועי ניקדודג'וי ריגרלינוימאור שוויצראבירותם אבוהבמחנכת כיתהדורון צבריאבא של דודרונית יודקביץאמא של ג'ושיואב סעדיאן רוזנברגדניאח קטן של ג'ושדוד שאולאיתיחבר של אבישלומי אוחיוןיואבחבר של אבי
"עמנואלה" הוא שיר של הזמרת הישראלית עדן בן זקן הסינגל החמישי מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, 7. הסינגל יצא ב-24 במאי 2023 יחד עם הסינגל "משחק קלפים".
השיר הוא שיר על העצמה ועצמאות, במיוחד בהקשר של מערכת יחסים רומנטית.
המילים מעידות על כך שבן זקן עברה יחס רע או נפגעה על ידי מישהו בעבר.
השורות "עשית בעיות אבל עכשיו תשלם" ו"הלב שלי נפגע אבל תורך לדמם" מעידות על שינוי בדינמיקת הכוח.
בן זקן כבר לא מוכנה לסבול התעללות ודורשת מהאדם השני לעזוב.
השיר גם מציג את נושא השיר, עמנואלה, כאישה חזקה ובטוחה בעצמה.
השורה "היא לא צריכה מלך כי היא המלכה" מדגישה את עצמאותה ואת הביטחון העצמי שלה.
הפזמון חוזר על השם "עמנואלה" מספר פעמים, ומחזק את חשיבותה ומשמעותה של אישה זו.
המילים כוללות גם התייחסויות לאלמנטים חיצוניים כמו השמש, קוקו שאנל והיותה פלא תבל, שיכולים להתפרש כסמלים של חופש, תחכום וייחודיות.
דודי פטימר סקר את שני השירים אותם שחררה בן זקן מהאלבום 7 ותיאר את "עמנואלה" כשיר בסגנון היפ הופ שמזכיר את השיר "פנתרה" של נועה קירל.
למרות שהוא מוערך בזכות השיק הלטיני, ההפקה המצוינת והלחן הקליט שלו, פטימר מטיל ספק בצורך להקשיב לבן זקן אם קירל כבר קיימת.
מצד שני, השיר השני, "משחק קלפים", זוכה לשבחים כשיר ים תיכוני אולטימטיבי המציג את האותנטיות והכישרון הטבעי של בן זקן, מה שהופך אותו לבחירה המועדפת על פני "עמנואלה".
עמק החוּלָה הוא עמק מישורי בצפון ארץ ישראל, התופס את מרבית שטחה של "אצבע הגליל".
העמק הוא חלקו הצפוני של בקע הירדן, שהוא חלק מהבקע הסורי-אפריקני.
מצפון לו עמק עיון ובקעת הלבנון, ומדרום לו בקעת כנרות.
העמק שופע מים ובעבר היה בדרומו אגם החולה ובמישור שמצפון לו ביצות.
האגם והביצות יובשו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, ובשטח המיובש השתמשו לחקלאות.
מאז שנות ה-90 הוחל בהצפה מחדש של חלק מהשטח המיובש, לאחר שהסתבר שהייבוש גרם לנזקים סביבתיים.
בעמק החולה עיר אחת – קריית שמונה, מושבה אחת – יסוד המעלה (שהיא מועצה מקומית), ועשרים קיבוצים ומושבים, המחולקים לשתי מועצות אזוריות על פי צורת ההתיישבות: הקיבוצים שייכים למועצה האזורית הגליל העליון, והמושבים למועצה האזורית מבואות החרמון.
השם ימא דחולתא נזכר פעם אחת בתלמוד הירושלמי, במניין שבעה ימים המקיפים את ארץ ישראל.
במקבילה בתלמוד הבבלי מופיע ימה של חילת ו-ימה של חילתא.
אין זיהוי ברור של מקומות אלו.
יש הסבורים כי מקור השם במילה "חילת" המשמשת בערבית לכינוי גומא הפפירוס הנפוץ בביצות ויש הסבורים כי מקורו במילה "חילתה", שמשמעותה בארמית גיא או בקעה.
ימת חולה נקראה במקורות בשם "ים סומכי" (מלשון סמך = דג), או "ים סיבכי".
בתקופה מאוחרת יותר החלו נוסעים אירופים לזהות את האזור כמי מרום המופיע בספר יהושע.
השם הערבי "בחירת אל-חולה" נגזר כנראה מהמקור "חילת", ונזכר לראשונה בכתבי גאוגרפים ערביים מימי הביניים.
שמות נוספים שהיו לאגם בפי המוסלמים בימי הביניים היו "בחירת קדיס" (אגם קדש) על שם העיר הקדומה קדש הסמוכה ממערב, וכן "ימת בניס" ו"בחירת אל-ח'יט".
עמק החולה תחום לאורכו במדרונות של שולי בקע הירדן – רמת הגולן ממזרח והרי נפתלי ממערב.
מצפון ומדרום גבולות העמק מתונים יותר ומקובל לכלול בתחום העמק את האזור שגובהו נמוך מ-200 מטר מעל גובה פני הים.
על פי הגדרה זאת, גבולו הצפוני של העמק הוא קו המחבר את כפר יובל ומעיין ברוך עם מורדות החרמון, בסביבות גבול ישראל–לבנון, וגבולו הדרומי בנחל מחניים, ובקו תל חצור – משמר הירדן, כשמדרום לעמק נמצאת רמת כורזים.
בתחום זה, אורכו של העמק כ-25 ק"מ ורוחבו כ-6 עד 8 ק"מ.
קרמון מחלק את עמק החולה לשני אזורים:
העמק הצפוני, המחולק לארבעה אזורי משנה מצפון לדרום:
המדרגות – מדרגות בזלת ואדמת סחף בצפון העמק שיורדות מהאזור ההררי המפריד בינו לבין בקעת עיון.
פני המדרגות בשיפוע מתון, והן מופרדות ביניהן במדרונות תלולים יותר.
הנחלים העוברים בהן זורמים בערוצים העמוקים עד 30 מטר מסביבתם, דוגמת ערוץ נחל שניר ממזרח למעיין ברוך, או נחל עיון החוצה את כביש 99 בין בית הלל לקריית שמונה.
בחלק המערבי טושטשו המדרגות בשל שפך לבה שיצר רכס בזלתי הנמשך מדרום למטולה ועד גבעת שחומית שבתחום קריית שמונה.
המדרגה התחתונה יורדת בתלילות מדרום לכביש קריית שמונה – דן, ומשם משתרע המישור הצפוני של העמק.
המישור הצפוני – מישור זה משתפל במתינות מגובה כ-100 מטר מעל פני הים, עד לגובה 70 מטר באזור מפגש הנחלים היוצרים את נהר הירדן.
המישור הדרומי – במישור שמדרום למפגש הנחלים השיפוע מתון ביותר, פחות מאלפית (ירידה של כ-5 מטר לאורך יותר מ-5 ק"מ).
אזור הביצות שיובשו – שיפוע הקרקע עומד על כחצי אלפית, 3 מטר ל-6 ק"מ, ולכן הוא הוצף בקלות ונוצרה בו ביצה
העמק הדרומי הכולל את האזור שבו היה האגם עד אמצע המאה העשרים ואת אזור מניפות הסחף בדרום מערב העמק, שממנו מתנקזים מי גשמים אל האגם.
מניפת הסחף נוצרה על ידי מניפות הסחף של נחל חצור ונחל דישון היורדים מהרי הגליל העליון.
ראשית התהוותו של עמק החולה בסדרת הקמטים וההעתקים שיצרו את בקע ים המלח, החל מסוף תקופת המיוקן (לפני כ-5.5 מיליון שנים).
עיקר השקיעה בחלק זה של הבקע חלה בסוף תקופת הפליוקן וראשית הפליסטוקן, לפני כמיליון שנים, והוא היה נמוך בכ-50 מטרים מגובהו כיום.
בקרקעיתו נקוו מים ויצרו אגמים, שבתקופה שְחוּנה ("האינטרפלוביאל הפליסטוקני הראשון", לפני כ-450,000 שנים) הצטמצמו והפכו לביצות, שמריקבון הצמחייה בהן נוצר כבול.
אולם נופו הייחודי של עמק החולה כפי שהוא מוכר לנו כיום עוצב במידה רבה על ידי התרוממות טקטונית של בלוק כורזים מחד, ושקיעתו של גראבן עמק החולה מאידך.
התרוממותו של בלוק כורזים, שמדרום לעמק החולה המכוסה בחלקו העליון בבזלת, יצרה מחסום בין העמק לבין הכנרת, ששיאו בגובה כ-270 מטר מעל מפלס הכנרת.
מאז ואילך מושפע נופו של השקע על ידי התנודות האקלימיות שאפיינו את תקופת הפליסטוקן, המכונות "פלוביאל" – תקופה גשומה המתבטאת בזרימה נהרית, ו"אינטרפלוביאל" – תקופה שחונה יחסית בין תקופות גשומות.
תנודות אלה קבעו את קצב זרימת המים ואת עוצמתה, ומכאן את כמות הסחף המוסעת אל תוך השקע וממנו ואת שיעור איבוד המים מהתאיידות לעומת שיעור המילוי מחדש ממשקעים.
המחסום הטופוגרפי של גוש כורזים גרם לכך שבתקופת הפלוביאל הפליסטוקני התיכון (לפני כ-300,000 שנים) נקוו מי הגשמים באגן הניקוז, מילאו את השקע במפלס גבוה בהרבה והטביעו את צומח הביצות.
הנחלים היורדים מההרים המקיפים את העמק הסיעו לתוכו כמויות עצומות של סחופת שקברה תחתיה את שכבת הכבול הקדומה.
על פי ממצאים על פני השטח ובקידוחי קרקע, מניחים שמפלס המים של האגם הקדום הגיע לגובה 200 מטר מעל פני הים, ומגובה זה החל הירדן את התחתרותו במחסום כורזים לעבר הכנרת.
התחתרותו של הירדן היא לאורכו של קו העתק שהוא ההעתק הראשי של השבירה הכללית באזור.
העתק זה הוא ההעתק הפעיל החוצה את מצד עתרת.
שכבת הכבול הקדומה שנמצאה בקידוחים שנעשו במקומות שונים בעמק מעידה על הגובה מעל פני הים של קרקעית האגם, ולפיה מעריכים כי עומק המים באגם הגיע בתקופה זו לכ-150 מטר.
מאז היווצרותו, נמצא האגם בתהליך מתמיד של הצטמצמות, בשל מספר גורמים: העמקת מוצא הירדן דרומה, הפחתת הגשמים בתקופות מסוימות ומילוי בסחף נהרות.
המידות השונות של פעולת כל אחד מהגורמים בתקופות שונות מתבטאות בקצב הצטמצמות שונה ובצורת היבשה הנגלית בעקבותיה.
כאשר ההצטמצמות מהירה נגלית היבשה בצורת מדרגות, כדוגמת אלו בצפון העמק, ואילו הצטמצמות איטית יוצרת שיפוע מתון יותר, כדוגמת המישור הצפוני והדרומי.
בפלוביאל הפליסטוקני העליון (לפני כ-100,000 עד 20,000 שנים) גברה הסחיפה במוצא הירדן מהאגם, ועקב כך ירדו פני המים והמישור הצפוני נחשף.
בתקופת ההולוקן (מלפני 11,000 שנים ועד ימינו) המשיכה ירידת המפלס עקב התמעטות הגשמים, והמישור הדרומי הפך בהדרגה לביצה, כשחלקים ממנו התייבשו בקיץ והוצפו בחורף.
בשלושת אלפי השנים האחרונות התייצב מפלס האגם בגובה שבין 67 ל-69 מטר מעל פני הים, ועומקו פחת למטרים בודדים, כפי שהיה עד לייבושו במאה העשרים.
בשל שכבות הכבול, ישנם מקומות שבהם משתחרר גז מתאן מהאדמה.
אחד מהמקומות שבהם ניתן לראות זאת הוא ליד הכניסה לאגמון החולה, שם יש ברז המחובר לקרקע, וכאשר פותחים אותו ומדליקים אש, דולקת להבה ממנו.
האקלים בעמק החולה הוא ים תיכוני, עם משרעת טמפרטורה גבוהה בין חורף לקיץ ובין יום ולילה, לחות נמוכה ומשטר רוחות אופייני לעמק סגור.
ממוצע הטמפרטורות היומי בחודשים יוני עד ספטמבר הוא 28-26 מעלות צלזיוס כשהטמפרטורות ביולי ואוגוסט מגיעות למקסימום יומי של 35°C ויותר.
במאי ובאוקטובר הממוצע היומי כ-23°C.
בינואר הממוצע היומי הוא כ-10°C, והמינימום בלילות יכול לרדת ל-2°C ולעיתים אף מתחת ל-0°C.
בלילות גולש אוויר קר מההרים ומתרכז במרכז העמק, ולכן עמק החולה מועד להיווצרות קרה וערפל.
בשוליים המזרחיים, על המדרגה התחתונה של הגולן, חם מעט יותר ממרכז העמק ומערבו, בשל הקרינה החזקה על המדרון הפונה לדרום-מערב, הנקלטת היטב בסלעי הבזלת השחורים.
הרוחות בעמק החולה מושפעות ממשטר הרוחות הכללי של מזרח הים התיכון, אולם השפעת המבנה הטופוגרפי ניכרת בהן.
בחורף נפתח כל מחזור ציקלוני ברוח מזרחית יבשה וקרה הנושבת מהמדבר הסורי, ומכונה "שרקייה" ("מזרחית" בערבית).
בנפילתה מרמת הגולן לעמק גוברת עוצמת השרקייה ויכולה להגיע ל-100-50 קילומטר לשעה.
האוויר בה מתייבש ובהגיעה לעמק היא מעלה ענני אבק וכבול עצומים, וגורמת לעיתים נזקים חמורים לרכוש ולגידולים חקלאיים.
שרקייה יכולה להימשך עד שלושה ימים, עד להגעת הרוחות נושאות הגשם מדרום-מערב.
בקיץ הרוח החזקה מנשבת ממערב מדי יום.
זוהי למעשה הבריזה הים-תיכונית המתפתחת באזור החוף לפני הצהריים, ומתקדמת מזרחה במעלה הגליל, עד לנפילתה בעוצמה רבה מהרי נפתלי אל העמק בשעות אחר הצהריים.
כמות המשקעים בעמק החולה קטנה מזו שבהרי הגליל הסמוכים, משום שירידת זרמי האוויר הדרום-מערביים מגובה כמה מאות מטרים גורמת להתחממותם ולפיזור חלק מהעננים נושאי הגשם.
עם התקדמותם לצפון-מזרח הם מטפסים על הרי הגולן והחרמון, ואז מתעבים שוב העננים ומורידים גשמים.
מסיבה זו רבים יותר הגשמים בצפון העמק מאשר בדרומו, משום שבדרום ההרים היכולים להגביר את הגשם מרוחקים יותר, לעומת החרמון הצמוד לדופן העמק בצפון.
כמות המשקעים הממוצעת ביסוד המעלה היא כ-450 מ"מ בשנה, לעומת כ-650 מ"מ בשנה בקריית שמונה ובדפנה, וכ-750 מ"מ בשנה בכפר גלעדי.
הלחות היחסית בעמק החולה אופיינית לאקלים הים התיכוני, והיא נמוכה במיוחד בימי הקיץ.
הממוצע הוא של פחות מ-40% לחות בצהריים מאפריל עד אוקטובר.
הלחות הנמוכה גורמת לכך שלמרות הטמפרטורות הגבוהות בקיץ, עומס החום אינו קיצוני בדרך כלל.
הרוחות המערביות לפנות ערב תורמות אף הן להפחתת עומס החום.
ההתקררות הלילית גורמת לעליית הלחות היחסית עד כדי הצטברות טל במרכז העמק.
נופו של עמק החולה מאופיין בשפע המים שבו, מים שמקורם באגן היקוות רחב שבחלקו יורדים משקעים רבים יותר מהממוצע בעמק עצמו.
השטח המתנקז לעמק החולה מוערך בכ-1,470 קמ"ר, וכמות המים המגיעים ממנו לעמק היא כ-740 מיליון מ"ק בשנה בממוצע.
בעמק החולה נמצא ראשו של נהר הירדן, הנוצר מהתמזגותם של שלושה נחלים עיקריים: נחל שניר (חצבאני), נחל חרמון (בניאס) ונחל דן.
כמה נחלים נוספים זורמים בעמק ומתנקזים לירדן בהמשך נתיבו.
נחל שניר הוא הארוך מבין מקורות הירדן, ומנקז את החלק הגדול ביותר של אגן הניקוז של עמק החולה, שהוא גם בעל כמות הגשמים הגבוהה ביותר.
למרות זאת, אין הוא בעל ספיקת המים הגבוהה ביותר, משום שחלק ניכר מהמשקעים היורדים באגן הניקוז שלו מחלחלים במהירות ובוקעים אל פני השטח במעיינות הדן ונחל חרמון.
עם זאת, ערוצו המפותח והארוך מעיד על היותו הקדום במקורות הירדן, וכנראה הוא "הירדן המקורי".
בכניסתו לעמק החולה, ליד היישוב הערבי ע'ג'ר, הוא פורץ את מדרון המדרגה העליונה בערוץ צר ועמוק, ועובר למישור הצפוני מדרום למעיין ברוך.
נחל חרמון נובע לרגלי החרמון בגובה כ-400 מ' מעל פני הים, ומתחתר בערוץ עמוק דרך רמת הבניאס, עד כניסתו לעמק בין שאר ישוב לגבעת עזז, משם הוא זורם בערוץ רחב ורדוד.
נחל דן נובע בעינות דן ולשם, בגובה כ-200 מ' מעל פני הים, וזורם כולו בתחום העמק, כמעט ללא אגן ניקוז.
למרות זאת הוא השופע מבין מקורות הירדן, בשל היותו ניזון מהמים המחלחלים ברכס החרמון.
במרחק כמה מאות מטרים ממקום הנביעה הוא מתפצל לכמה זרועות הזורמות במקביל ומתחברות שוב דרומה משם.
ייתכן שחלק מהזרועות נוצרו מתעלות השקיה קדומות.
סמוך לקיבוץ שדה נחמיה מתחברים נחלי חרמון ודן, וכמה מאות מטרים מדרום לשם מתחבר אליהם נחל שניר ליצירת נהר הירדן.
מכאן זורם הירדן לאורך קילומטרים בודדים, עד להתפצלותו לשתי זרועות – ירדן (המערבית) ותוּרעָה (המזרחית).
ייתכן כי גם התפצלות זו מקורה בתעלה שנחפרה לצורכי השקיה.
בזמן שהאגם והביצות היו קיימים, נוצרה באזור זה מעין דלתה בשל הסחף הרב שהצטבר בנקודת ההתפצלות.
בנוסף לשלושת מקורות הירדן, ראויים לציון שלושה נחלים.
נחל עיון הזורם מעמק עיון (בשטח לבנון מצפון למטולה), יורד בקניון עמוק ובמפלים ("התנור" ועוד) ומשם בערוץ צר שפרץ בין שפכי הלבה במערב המדרגות, עד כניסתו לעמק ממערב לבית הלל.
נחל עזריאל (במקומות רבים הוא מכונה נחל עין זהב) שתחילתו במעיין "עין זהב" הנובע באי תנועה על כביש 90 בצפונה של קריית שמונה.
אפיק הנחל חוצה את קריית שמונה ואורכו 2.5 ק"מ.
בדרכו הוא זורם בפארק הזהב ממערב לגבעת שחומית, ונשפך לתעלה המערבית לא לפני שמצטרף אליו נחל הטחנות.
נחל קליל ראשיתו לרגלי שפכי הלבה המזרחיים ממערב לכפר סאלד, משם הוא זורם במזרח העמק ומנקז אליו את הנחלים היורדים מהגולן, בהם נחל ירדינון ונחל עורבים.
שלושת הנחלים האלו התנקזו בעבר ישירות אל הביצה בנפרד מהירדן.
כיום הם מהווים חלק ממערכת תעלות הניקוז של עמק החולה, ורק קטעים קצרים שלהם נותרו באפיקים המקוריים.
בשל ההעתקים המקיפים את עמק החולה, נובעים עשרות מעיינות בשוליו המזרחיים והמערביים ובתחתית המדרגות שבצפונו.
ספיקת המעיינות משתנה בין חורף לקיץ, ותפוקתם הכוללת נאמדת בכ-100 מיליון מ"ק בשנה.
הגדול בהם הוא מעיין עינן (עין מלאחה בערבית), הנובע לרגלי הרי נפתלי ומזין במימיו את נחל עינן הזורם ממנו אל האגם.
כיום נשאבים מרבית מימיו ומובלים ליישובי ההר, חלקם נאגרים במאגר סמוך ומשמשים להשקיה, ויתרתם זורמת לשמורת החולה.
במורדות הגולן במזרח העמק נובעים מעיינות רבים, שהגדולים בהם הם עין גילבון (ג'לבינה), עין דבשה (דרבשייה) ועין נוטרה (עין א-תינה).
אגם החולה היה במאות השנים האחרונות אגם רדוד שהשתרע על פני שטח של 13.9 קמ"ר, אורכו המרבי היה 5.3 ק"מ ורוחבו המרבי 4.4 ק"מ.
במדידות שנערכו בראשית המאה העשרים, היה העומק הממוצע שלו כ-2.5 מ', העומק המרבי בקיץ כ-3 מ' ובחורף כ-4 מ'.
בימי שיטפונות עלו פני המים, אולם בשל מבנה העמק, עיקר העלייה הייתה באזור הביצות שמצפון לאגם, אשר התפשטו צפונה על פני המישור.
בצידו המזרחי גבל האגם במורדות הגולן, ואילו במערב היה מרוחק כקילומטר אחד ממדרונות הרי נפתלי, מרחק שגדל לכיוון דרום בשל מניפות הסחף של נחל דישון ונחל חצור.
מצפון לאגם החולה התקיימה ביצה, ששטח ההצפה הקבוע שלה היה 37 קמ"ר, ובעונת הגשמים נוספו לו כ-12 קמ"ר (עלייה של 25 ס"מ במפלס האגם גרמה להתפשטות הביצה כקילומטר צפונה).
למעשה הייתה הביצה המשך ישיר של האגם, שאזוריו הרדודים יותר כוסו בצמחייה סבוכה, בעיקר גומא הפפירוס.
חלק ניכר מהמעיינות בשולי העמק נובעים במניפות סחף, ולכן מימיהם אינם זורמים באפיקים אלא מתפזרים בשטח ויוצרים אף הם ביצות מקומיות קטנות.
הסחופת הרבה שנשאו הנחלים אל העמק הצטברה בשולי אפיקיהם בשלב הזרימה במישור, ויצרה סוללות עפר בגובה כמה מטרים מעל פני השטח.
סוללות אלו מנעו ממי הגשמים בעמק להתנקז אל תוך הנחלים הסמוכים אליהם, וגרמו לעליית מפלס מי התהום.
במרכז העמק היה מפלס מי התהום בקיץ נמוך במטר אחד בלבד מפני השטח, ועם עליית פני האגם בעונת הגשמים עלה גם מפלס מי התהום והציף שטחים רבים.
במצב זה היה קשה לנצל את הקרקע לחקלאות ואף לנקז את השטח ביעילות, משום שבהעמקת תעלות נחשפו מי תהום נוספים.
זהו הגורם לכך שניקוז הביצה התאפשר רק לאחר הורדת מפלס מי האגם, באמצעות העמקת אפיק הירדן במוצאו ממנו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 השתנה נופו של עמק החולה באופן קיצוני, בעקבות ייבוש האגם והביצה.
הייבוש נעשה על מנת לנצל את הקרקעות הפוריות ושפע המים להרחבת השטח המעובד, וכל השטח המיובש חולק בין יישובי העמק והרי הגליל העליון הסמוכים.
מבצע הייבוש הוליד את המאבק הסביבתי הראשון בישראל והביא לייסוד החברה להגנת הטבע ולהקמת שמורת החולה, שמורת הטבע הראשונה בארץ, שבה נשמר חלק קטן מנוף האגם והביצות.
במרוצת השנים הסתבר שבצד התועלת שבהרחבת הקרקעות החקלאיות, נגרם נזק ניכר למערכות אקולוגיות בעמק החולה ובמורד נהר הירדן.
האגם והביצה שימשו אגן שקיעה לסחף רב, שלאחר הייבוש הובל בכמויות רבות אל הכנרת ופגע באיכות מימיה.
הכבול היבש התגלה כקרקע קשה לעיבוד, התכווץ וגרם לשקיעת הקרקע, הורם והוסע על ידי הרוחות המזרחיות ופוזר ברחבי הגליל, ואף בער לא אחת במשך שבועות.
אובדן מקור הלחות הגדול הביא להקצנה בחום בקיץ ובקור בחורף, ועם האגם והביצות נהרסו רוב נופי המים על החי והצומח הייחודיים להם, כולל מספר מינים נדירים שזה היה אזור תפוצתם היחיד בארץ ישראל.
בעקבות זאת, הוחל בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 בהצפת חלקים מהעמק מחדש, בתהליך מבוקר המנוהל על ידי קרן קיימת לישראל בשיתוף רשות הניקוז וגופים נוספים.
ההצפה היא באזורים שהיו בעבר חלק מהביצה, ויצרה את גוף המים המלאכותי הקרוי אגמון חולה.
ההצפה הביאה להופעתם מחדש של עופות נודדים רבים, שמיעטו לבוא לעמק לאחר הייבוש, כגון להקות עגור אפור הפוקדות את אגמון חולה וסביבתו בסתיו ובאביב.
קיימות תוכניות שונות באשר לעתיד העמק, בהן כאלה המבקשות לשחזר את נופי האגם והביצה להפוך את האזור כולו למוקד תיירות ייחודי.
בהיותו עמק צר ומוקף הרים, עשיר במים ובקרקע פורייה ובעל אקלים חם בקיץ וקר בחורף, עשיר עמק החולה במגוון רחב של מיני צמחים מאזורי אקלים שונים.
על אף היותו חלק מחבל הצומח הים-תיכוני בארץ ישראל, יש בו ייצוג למינים הן מהאזור הסודאני (צמחי סביבות חמות ולחות), שלחלקם זוהי נקודת התפוצה הצפונית ביותר, והן מהאזור האירו-סיבירי, שלחלקם זו נקודת התפוצה הדרומית ביותר.
בשולי העמק ובמדרונות ההרים מעליו יש גם נציגים של האזור האירנו-טורני, צמחים של סביבה יבשתית קיצונית שמוצאם ממרכז אסיה.
סביב האגם והביצות התפתחו חגורות של חברות צומח מגוונות: באזורי המים העמוקים שלטו צמחי מים, חלקם טבולים לחלוטין במים ובחלקם צפים העלים מעל לפני המים והפרחים מזדקרים מעליהם.
בין הצמחים הטבולים ניתן למנות מיני נהרונית וקרנן, ובין הטבולים למחצה בולטים נופר צהוב, נימפאה תכולה ונימפאה לבנה.
בגדות האגם שלטו צמחי קנה מצוי וסוף מצוי, ומרבית שטח הביצות היה מכוסה בגומא הפפירוס.
בשטחים מרוחקים יותר מהמים צמחו טיון דביק וסמר, צמחים המעידים על קיום מי תהום בסמוך לפני הקרקע.
בגדות הנחלים הגבוהות ובתעלות הניקוז שולטים הפטל הקדוש, השנית הגדולה והערברבה השעירה, ששורשיהם יכולים להעמיק מטרים אחדים עד למפלס מי התהום.
לאורך שלושת מקורות הירדן התפתחה צמחייה גבוהה יותר, הכוללת עצי דולב מזרחי, מילה סורית, ערבה לבנה וצפצפת הפרת.
בצפון העמק ובשולי ההרים, באזורים שלא הוצפו בחורף, קיימים שרידים של חורש ים תיכוני, שכנראה היה צומח הקלימקס באזור, ובו עצים כאלון מצוי, ליבנה רפואי, ער אציל ואשחר רחב-עלים.
בחורשת טל נמצא יער המורכב מכמאתיים עצי אלון התבור, בהם פרטים שגילם מוערך בלמעלה מאלף שנים, שנשמרו בשל הקדושה שיוחסה למקום.
בצידם צומחים גם מספר עצים עתיקים של אלה אטלנטית, עץ ממוצא אירנו-טורני, שחורשות נוספות שלו מצויות בתל אנפה, עין אווזים, עין אלה שליד קיבוץ גונן, ועוד.
במורדות הגולן נפוצים עצי שיזף מצוי, שמוצאם מהאזור הסודאני, ושיחי שיזף השיח מהאזור האירנו-טורני.
בעמק החולה ניתן גם למצוא פרחים הנפוצים בשאר חלקי הארץ (בעיקר בחורף) כגון סביונים, ציפורני-חתול וכלנית מצויה.
עולם החי בעמק החולה התעצב במיוחד סביב בית הגידול של האגם והביצות.
תנאים אלו אפשרו התפתחות של אוכלוסיות פיטופלנקטון וזואופלנקטון, אליהם נוספו תוצרי הפירוק האורגני של צמחי הביצה, שיחד היוו בסיס יציב למארג המזון שתמך במערכת האקולוגית של האגם והביצה.
בין השאר חיו באגם שבעה מינים שונים של דגי אמנוּן, וכן מיני בינית (ברבוס), שפמנון ודגים נוספים.
מלבד דגים, חיו באגם, בביצות ובסבך סביבם יונקים כגון לוטרה, חתול ביצות, חזיר בר ומכרסמים שונים, זוחלים כגון מיני צבים, ומיני דו-חיים, בהם המין האנדמי עגולשון שחור-גחון, שבנובמבר 2011, נתגלה מחדש בשמורת החולה על אף שנחשב כמין נכחד.
לאחר ייבוש האגם חל שינוי משמעותי במגוון המינים, גודל האוכלוסיות והרכבן.
חלק מהמינים שאגם החולה היה מקום הימצאם היחיד בארץ ישראל נעלמו מהארץ, ואחרים התמעטו ביותר.
בשמורת החולה נעשה ניסיון להשבתם של חלק מהמינים, אולם ההצלחה חלקית ביותר גם כעבור למעלה מ-40 שנים מהקמת השמורה.
חלק מהעופות הנודדים המשיכו לפקוד את בריכות הדגים שהוקמו בעמק, אולם גם הללו הצטמצמו בהדרגה משנות ה-80. בעקבות הצפה מחדש של חלק משטחי הביצה והקמת אגמון חולה באמצע שנות ה-90, גדלה שוב אוכלוסיית העופות הנודדים, ומינים שהיו נדירים בעבר החלו נצפים בתכיפות גבוהה יותר.
אחד המינים שמספרם עלה באופן ניכר הוא העגור האפור, שרבבות ממנו עוברים בעמק בסתיו ובאביב.
עם זאת, רוב שטח העמק עודו חקלאי והסביבה הטבעית, המסוגלת לתמוך בעולם החי שהיה בו בעבר, מוגבלת.
התנאים הפיזיים של עמק החולה – שפע מים ואדמות סחף פוריות, נחלים ואגם עשירים בדגים ובעופות – משכו אליו בני אדם כבר בתקופות קדומות ביותר.
עם זאת, העמק הציב גם קשיים בפני האדם, במישור המוצף בחורף, במי התהום הגבוהים ובקשיי עבירות.
ההיסטוריה האנושית של העמק עוצבה במידה רבה על ידי מידת היכולת של תושביו לנקז את אדמותיהם ולהקים מערכות השקיה המאפשרות שימוש יעיל במים מבלי לגרום להצפות.
האתר הארכאולוגי גשר בנות יעקב מעיד על קיום האדם הקדמון בעמק החולה כבר לפני כ-790,000 שנה, בתקופה הפלאוליתית התחתונה.
באתר נמצאו שרידי כלי אבן מסותתים האופייניים לתרבות האשלית, וכן שרידים רבים של עולם החי והצומח מתקופה זאת: עצמות מאובנות של פיל ישר-חט, יחמור, דגים, שרידי סרטנים, זרעים ופירות.
כמו כן נמצאו עדויות קדומות ביותר לשליטה באש.
תושבי עמק החולה באותה תקופה השתייכו ככל הנראה למין הומו ארקטוס.
תרבות זו הייתה במקום עוד לפני היווצרות מחסום הבזלת, ושכנה כנראה על שפת האגם הקדום במפלסו הנמוך, כ-50 מ' מעל פני הים.
ליד מעיין ברוך בצפון העמק נמצאו כלים המעידים על תרבות אשלית מאוחרת יותר, בגובה כ-230 מ' מעל פני הים, סמוך לגדת האגם בתקופת מפלס השיא שלו (200 מ').
בתקופה הפלאוליתית התיכונה ידוע בעמק החולה האתר המוסטרי בשפך נחל מחניים, מחנה של ציידים על גדת הירדן ששימש ללכידת בקר הבר לפני כ-60,000 שנים.
שרידים פרהיסטוריים מאוחרים, של יישובים קבועים יותר מהתקופה האפיפלאוליתית, נמצאו באתר עינן (התרבות הנאטופית).
גובהו של האתר (80 מ' מעל פני הים) מעיד כי פני האגם באותה עת היו גבוהים רק במעט ממפלסו במאות השנים האחרונות.
בעינן נתגלו מבני אבן, קבורות רבות ותרבות חומרית עשירה, שגילם כ-15,000 – 11,700 שנים לפני זמננו.
באתר ביסמון נמצאו שרידי כפרים חקלאיים גדולים מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב', לפני כעשרת אלפים שנה.
בתל תאו התגלו ממצאים מהתקופות הנאוליתית, הכלקוליתית, והברונזה הקדומה.
באתר הגושרים התגלו ממצאים מהתקופה הנאוליתית והכלקוליתית הקדומה.
מהעת העתיקה עד ימי הביניים
בתקופות הברונזה והברזל היה יישוב צפוף למדי בעמק החולה, דבר הבא לביטוי בתלים רבים ובהם שרידים מתקופות אלה.
מרבית התלים נמצאו סמוך לחופי האגם או לנחלים הנשפכים אליו, בשולי העמק המזרחיים והמערביים, וכן באזור המדרגות בצפון העמק.
במישור העמק בלטו שלושה תלים הגבוהים מסביבתם ב-5 עד 10 מ' – תל אנפה, ממערב לקיבוץ שמיר של ימינו, תל נעמה ממערב לכפר בלום, ותל רון, סמוך לעמיר.
הקו המקשר בין שלושתם היה כנראה גבולו הצפוני של אזור המעבר (המוצף בחורף ונוח לעיבוד בקיץ), וכל אחד מהם היה ממוקם סמוך לאפיק נחל: תל אנפה על גדת נחל קליל, תל רון על הירדן ותל נעמה על נחל עיון.
האגם, הביצה והמישור החרוץ באפיקי נחלים הקשו על התחבורה לרוחב העמק, כך שדרכי המעבר היו רק בשוליו, לאורך מדרונות ההרים.
דרכי הרוחב היחידות עברו מדרום לעמק – בין חצור לגשר בנות יעקב – ומצפון לו, בין בקעת עיון לבניאס.
כתוצאה מכך לא היה בעמק החולה צומת דרכים שהתפתח לעיר חשובה, והערים החשובות באזור בתקופה הכנענית היו בשוליו או מחוץ לגבולותיו: חצור, קדש, ואבל בית מעכה.
העיר ליש (כיום תל דן) מתוארת בתנ"ך כארץ רחבת-ידיים שאין בה מחסור, אך בגלל היותה מרוחקת מצידון ומנותקת מיתר תושבי האזור, נכבשה בקלות על ידי שבט דן.
מלבד דן, התרכזה ההתנחלות הישראלית בעיקר באזור ההר, ואין עדויות ליישוב עמק החולה בתקופה זו.
ממאות השנים שבין גלות בבל לתקופה ההלניסטית אין כמעט שרידי יישוב בעמק החולה.
בתקופה ההלניסטית הוקמו בצפון מזרח העמק, ליד מקורות הירדן, הערים פניאס, אנטיוכיה (דן) ודפנה.
שרידי חרסים הלניסטיים נמצאו גם בתל אנפה, ונראה שבתקופה זו שוב עובד העמק באינטנסיביות באמצעות רשת השקיה מתוכננת.
בעקבות כיבוש הגליל על ידי אלכסנדר ינאי הפכו יישובי העמק ליהודיים, אם בגלל התגיירות או בשל התיישבות יהודים מעולי בבל, שהיו בעלי ניסיון בשיטות השקיה.
בתלמוד נזכר יישוב יהודי בבניאס, דן, מלחיה (מלאחה – עינן) ותלה (תליל, ליד חולתה של ימינו).
כן נזכר בתלמוד האורז המגודל ב"חולתא".
בשלהי התקופה הביזנטית הידלדל היישוב היהודי בעמק החולה ובגליל כולו.
בימי הביניים ידע העמק עליות וירידות.
במאה העשירית שגשגה העיר בניאס והייתה בה גם קהילה יהודית.
העמק הושקה בתעלות מים וגידלו בו אורז וכותנה.
תושבי האזור הסמוך לביצה רעו בה בקר ותאויים (ג'מוסים), וקלעו חבלים ומחצלאות מגומא.
מקור מהמאה ה-12 מספר כי אדמות העמק חולקו בין תושביו המוסלמים והנוצרים, שחיו בו בשלום על אף היריבות בין הערבים לצלבנים.
אולם עם פלישות המונגולים מאמצע המאה ה-13, חרב היישוב החקלאי בחולה ובמשך מאות שנים לא התחדש כיישוב קבע, בשל חוסר ידע בהשקיה ובניקוז ועקב פשיטות של בדואים מעבר הירדן.
הכפר אל-ח'אלצה הופיע ברשימות מס עות'מאניות מסוף המאה ה-16, אולם ננטש מאוחר יותר ויושב שוב במאה ה-19.
התיישבות ערבית – מהמאה ה-19 עד ימי המנדט הבריטי
במפה מופיעים כפרים ערביים שננטשו במלחמת העצמאות.
בראשית המאה ה-19 לא היה יישוב קבע בעמק החולה, ורוב שטחו לא היה מנוקז ומעובד.
מדיווחיהם של נוסעים וחוקרים שסיירו באזור בתקופה זו עולה, כי יושבי העמק המעטים היו בדואים מהחורן וכפריים מהרי הגליל, שירדו לעמק לרעות בו צאן או לגדל בו גידולי קיץ.
מעט הכפרים היו בנויים בקתות גומא וכמעט לא נמצאו בהם בתי אבן.
בתקופה זו החלו להתיישב ב ה, שבט שהתקבצו בו חיילים ועריקים מצרים, עבדים נמלטים ומשפחות שברחו מכפריהן בעקבות סכסוכים פנימיים, ובשל היותם נרדפים ומנודים מהחברה הערבית, נדחקו מהאזורים המיושבים לאזורי הביצות, הנגועים בקדחת.
הע'וארנה היו בשלב של מעבר מנדודים להשתקעות, ועסקו ברעיית תאויים, קליעת מחצלאות וגידולי שדה כתירס, חיטה ואורז.
הם התיישבו לאורך גבולות הביצה, בסמוך למעיינות, בכפרים ביסמון, (עינן), בוויזייה (עין אווזים), , (על גדת נחל עיון), תל אל-קאדי (תל דן) ועוד.
מרבית השטחים שעיבדו כאריסים היו בבעלות משפחות מחאצביא, מ ומערים נוספות בסוריה ולבנון.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 עלו מאוד מחירי הכותנה בשוק העולמי בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית.
בעלי הקרקעות בחולה ביקשו לנצל משבר זה לעשיית רווחים, והשקיעו בניקוז העמק, שיקום מערכות ההשקיה והכשרת הקרקע לעיבוד.
מהלך זה הביא לגידול האוכלוסייה ולהקמת כפרים חדשים בלב העמק – ו (ליד בית הלל של ימינו), (ליד כפר בלום) ועוד.
אולם הפריחה הייתה זמנית, ומשהסתיימה המלחמה ומחיר הכותנה ירד, שוב נזנחו שטחים רבים והפכו לביצה.
הכפרים היו חשופים להתקפות של כנופיות בדואים וסבלו מהקדחת.
בראשית המאה ה-20 מנה היישוב הערבי בעמק החולה כ-3,000–4,000 תושבים, וכנראה לא גדל הרבה עד סיום השלטון העות'מאני ב-1917.
התיישבות יהודית מהמאה ה-19 עד ימי המנדט הבריטי
יוזמות ראשונות להתיישבות יהודית בעמק החולה החלו במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר שמואל עבו ובניו רכשו קרקעות מדרום לאגם.
קרקעות אלה עובדו על ידי כמה מיהודי צפת, אך תנאי המחיה הקשים סמוך לביצה, ובעיקר מחלת המלריה, הרתיעו אותם מלהתיישב במקום, עד שב-1883 נוסדה על שפתו המערבית של האגם המושבה יסוד המעלה, היישוב היהודי הראשון בעמק בעת החדשה.
כשנה לאחר מכן הוקמה מדרום לאגם, סמוך לגשר בנות יעקב, החווה "שושנת הירדן", שננטשה תוך שנים ספורות ובמקומה הוקמה ב-1890 המושבה משמר הירדן.
ניסיון התיישבות נוסף נעשה ב-1892 באדמות יק"א במקום שבו נמצא כיום קיבוץ איילת השחר, אולם גם ניסיון זה נכשל והאדמות עובדו בידי איכרי ראש פינה.
רק ב-1916 חודש היישוב באיילת השחר, כך שבראשית המנדט הבריטי היו בעמק שלושה יישובים יהודיים בלבד, ללא כל יישוב יהודי בין איילת השחר לכפר גלעדי.
מצב זה נמשך גם בעשרים השנים הראשונות של המנדט הבריטי.
בימי המנדט הבריטי שוב חלה פריחה ביישובים הערביים, בעקבות ירידת החשש מפני התקפות הבדואים, שיפור הניקוז וההשקיה והסדרת הקרקעות.
לא הוקמו כפרים נוספים, אך הכפרים הקיימים גדלו, ובמפקד האוכלוסין בשנת 1931 נמנו מעל 10,000 איש בכפרי העמק הערביים.
במיוחד גדל הכפר אל-ח'אלצה, שבו התפתח מרכז אזורי חדש לאחר שקביעת הגבול בין המנדט הבריטי והצרפתי - ניתקה את הקשר בין כפרי החולה לבין , העיירה ששימשה עד אז שוק עיקרי לתוצרתם.
אולם שטח נרחב מאוד של עמק החולה נותר בשממונו.
על פי דו"ח פרינטש, כ-6,500 דונם היו בבעלות סורים שלא היו בארץ ישראל, 45,000 דונם היו בבעלות בדואים ופלחים וכ-110,000 דונם שהיו מכוסים באגם ניתנו בזיכיון לסלים ביי סלאם מביירות על ידי השלטון הטורקי.
זיכיון זה אושר מחדש על ידי שלטון המנדט הבריטי, ומנע פעילות התיישבות ביוזמה ממשלתית.
בעל הזיכיון קיים בשנות ה-20 משא ומתן עם ההסתדרות הציונים ועם חברה של וולברוק על העברת הזיכיון לידיהם, אך המשא ומתן לא הבשיל עד שנת 1930. הערבים והיהודים קיימו ביניהם התחרות על השגת השליטה בקרקעות החולה.
בשנת 1933 קיימו הערבים אסיפות שהזהירו נגד הסכנה של השתלטות היהודים על שטחים נרחבים בחולה.
לקראת סוף 1934 הצליחו היהודים לקבל את זיכיון החולה.
עם פרוץ המרד הערבי ב-1936 החלה תנופת התיישבות בעמק, עם הקמת קיבוץ חולתה מדרום ליסוד המעלה.
בשנים שלאחר מכן רוכז המאמץ ההתיישבותי בצפון העמק, על מנת להתרחק במידת האפשר מהביצות וכדי ליצור קו יישובים להגנה על השטחים הסמוכים לגבול סוריה.
יישוב נוסף באזור היה המושב נחלים (נוסד 1944), שננטש במלחמת העצמאות והוקם מחדש ליד פתח תקווה לאחר המלחמה, ובמקומו הוקם קיבוץ הגושרים.
ב-1947 הוקם באדמות דרדרה שממזרח לאגם החולה, קיבוץ אייל, היישוב היחיד שנוסף בדרום העמק לפני קום המדינה.
הוא פונה מהמקום בעקבות הסכמי שביתת הנשק, והוקם מחדש ליד כפר סבא.
ב-9 בינואר 1948 הותקף קיבוץ כפר סאלד במה שנחשב להתקפה הערבית הגדולה הראשונה על יישוב מבודד במלחמת העצמאות, ובחודשים שלאחר מכן הותקפו יישובים נוספים לאורך גבול סוריה.
בעקבות זאת פונו הילדים ממרבית היישובים לקיבוצים במרכז הארץ, והחברים הבוגרים נותרו להגנה על יישוביהם.
במאי 1948, לאחר כיבוש צפת בידי הפלמ"ח והכרזת העצמאות, נטשו מרבית תושבי עמק החולה הערבים את כפריהם מחשש מפני התקפה, ובסוף החודש השתלט צה"ל על בניין תחנת המשטרה באל-ח'אלצה, מצודת טגארט מוגנת ששלטה על הדרך מראש פינה למטולה.
ב-5 ביוני חצה כוח צבא סורי את הירדן בגשר בנות יעקב במגמה לפרוץ לעבר ראש פינה וליצור חיץ שיבודד את אצבע הגליל משאר חלקי המדינה.
מגמה זו לא עלתה בידם, אולם ערב ההפוגה הראשונה, ב-10 ביוני, כבשו הסורים את המושבה משמר הירדן, לקחו את תושביה בשבי, הרסו את בתיה והקימו בה ראש גשר ממנו תקפו את יישובי הסביבה.
במהלך ימי ההפוגה התקרבו הסורים גם אל קיבוץ אייל, הממוקם ברצועה בת כמה מאות מטרים בין האגם לגבול הבינלאומי, ומייד עם תום ההפוגה תקפו אותו בתותחים וניסו להשתלט עליו.
על אף האבדות הכבדות שספג, עמד אייל במצור, בעזרת תגבורת שקיבל מצה"ל ומבני יישובי העמק שחצו את האגם בלילה.
מדרום לאגם ניסה צה"ל להשתלט על ראש הגשר הסורי במשמר הירדן, במסגרת מבצע ברוש, אך ללא הצלחה.
רק ביולי 1949, במסגרת הסכמי שביתת הנשק, פינו הסורים את השטח שכבשו, והוא הפך לאזור מפורז.
עקב דרישות הסורים במשא ומתן, הוכרזה גם הרצועה שבין האגם לגבול הבינלאומי אזור מפורז.
לאחר המלחמה פונו מכפריהם אנשי שבט אל-ע'ווארנה שנותרו בעמק, ורוכזו בכפר ואדי אל-חמאם שנבנה בעבורם לרגלי הארבל.
במזרח העמק, לאורך הגבול, הוקמו בשנות המדינה הראשונות כמה יישובים שנשאו שמות המסמלים את עמידתם על המשמר: קיבוץ "הגוברים" (ששמו הוסב לאחר מכן לגדות), והיאחזויות הנח"ל אשמורה (במקום קיבוץ אייל), נוטרה וגונן (שתי הראשונות פורקו כעבור שנים אחדות, וגונן אוזרחה כקיבוץ).
ממערב ליסוד המעלה הוקם מושב שדה אליעזר, ובמקומה של העיירה אל-ח'אלצה הוקמה קריית שמונה.
בכך הושלם מערך היישובים בעמק החולה כפי שהוא כיום.
עם קום המדינה רוב היישובים באזור היו קיבוצים, ובנוסף להם כמה מושבים.
בשנות ה-50 הוקמו שתי עיירות הפיתוח קריית שמונה וחצור הגלילית, שיחד עם ראש פינה כבר בשנות ה-60 אכלסו את מרבית תושבי האזור.
בתחילה התבססה כלכלת האזור בעיקרה על חקלאות ותעשייה.
חלק משני תפסו עבודות חוץ והתיירות.
בשנים הראשונות של מדינת ישראל עבר עמק החולה שינוי משמעותי בעקבות מבצע ייבוש האגם והביצות.
סוריה התנגדה לייבוש ואף לפעולות רגילות של עיבוד הקרקע באזורים המפורזים, בתואנה שהן מהוות הפרה של הסכמי שביתת הנשק, ולא אחת פתח צבאה בירי תותחים מרמת הגולן לעבר עובדים בשדות או במפעל הייבוש, או על יישובי העמק, שרבים מהם ספגו פגיעות קשות במבנים, רכוש ובעלי חיים.
הסורים ניסו להשתלט על הרצועה ברוחב 10 מטר השייכת לישראל בין מעיין הדן לבין הגבול.
שיאן של פעולות האיבה היה בכמה ימי קרב בדצמבר 1958, אולם גם בשנות ה-60 אירעו מספר תקריות ירי, שפסקו לחלוטין רק עם הרחקת הגבול הסורי בעקבות כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
מרבית שטחי העמק מעובדים כיום בחקלאות אינטנסיבית, הכוללת גידולי שדה, פרדסים ומטעי פרי אחרים.
בין מוקדי התיירות העיקריים נמנים שמורת הטבע תל דן ושמורת החולה, אגמון חולה המשמש מוקד צפרות, פעילות רפטינג באפיקי נחל שניר והירדן וטיולים לאורך ערוצי שאר הנחלים בעמק.
עמק הבכא הוא ספר מהמאה ה-16 העוסק באירועים הקשורים לתולדות עם ישראל.
הספר נכתב בידי הרופא והמלומד יוסף הכהן הרופא (1496–1575), אשר השלים חיבור זה ככל הנראה בשנת 1557 בג'נובה שבאיטליה.
החיבור הועתק בכתבי יד במשך השנים הבאות, אך נדפס זמן רב לאחר מותו.
הספר מתאר את קורות העם היהודי ותלאותיו מחורבן בית שני ועד לימיו של המחבר.
בהקדמה לספרו כותב יוסף הכהן:
עמק דותן הוא עמק בצפון-מערב השומרון, והוא העמק הגדול ביותר באזור הרי השומרון.
אורכו של העמק כ-10 קילומטרים ורוחבו כ-3 קילומטרים.
לעמק דותן חשיבות אסטרטגית עקב מיקומו הגבוה יחסית, הצופה על הגליל התחתון, עמק יזרעאל וחבל תענך.
העמק מיושב על ידי כפרים ערביים פלסטינים, ביניהם בירקין, יעבד, עראבה וקבטיה, ועל רכס בצידו הדרום-מערבי נמצאות ההתנחלויות מבוא דותן, מעוז צבי, חרמש ואל נוה.
בעמק עובר התוואי של כביש ג'נין–שכם.
עמק דותן מוזכר במקרא בספר בראשית כמקום שבו התרחש סיפור מכירת יוסף: .
דותן מוזכרת שנית בספר מלכים כאשר מלך ארם שולח חיילים לחפש את אלישע בן שפט הנמצא בדותן:
על פי כנען, התוכנית עלתה במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, כאשר התקרב גנרל-פלדמרשל ארווין רומל אל מצרים והיה חשש כבד כי הצבא הנאצי יכבוש את ארץ ישראל.
במלחמת ששת הימים במהלך כיבוש צפון השומרון, לחמה חטיבה 45 בעמק דותן כנגד השריון הירדני והדפה אותו אל מעבר לגשר אדם.
לאחר מלחמת ששת הימים כתבה המשוררת דליה רביקוביץ את השיר "עמק דותן" שהושר על ידי להקת פיקוד הצפון ללחנו של שמעון ישראלי.
באזור עמק דותן הוקמו מספר יישובים יהודיים.
בשנת 1977 עלה לקרקע באזור משטרת סאנור גרעין בשם דותן, שאחר כך עבר לאזור מבוא דותן של ימינו.
ליד המשטרה, הוקם בשנת 1987 היישוב שא-נור שפונה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2025 הוחלט להסדיר שני יישובים ישראלים היושבים מעל העמק, והם מעוז צבי ואל נוה.
עֵמֶק הַבָּכָא הוא כינוי לעמק נרחב בצפון רמת הגולן, בין הר חרמונית לבין רכס הבוסטר.
השם נגזר מלשון "בכא", כנראה מין עץ.
השם נזכר לראשונה בתנ"ך, ב:
המושג "עֵמֶק הַבָּכָא" מוזכר במפורש ב:
משתמע מההקשר של הפסוק במזמור, שכשעולי הרגל לירושלים עוברים בעמק העצוב הוא נעשה למבורך.
יש המפרשים שמדובר בעמק מצפון לגיא בן הנום, שבו היו צומחים עצי "הַבָּכָא", שהעלים שלהם היו מרשרשים במעין קול דמוי בכי.
בתרגום התנ"ך לאנגלית של המסורה, מופיעה המילה Mulberry Tree ובתרגום לעברית - עץ תות.
ייתכן והכוונה היא לתות שחור בכותי שהוא זן ממשפחת תות עץ אשר נראה כעץ בוכה ועל כן שמו.
פירוש אחר אומר שהמלה "בכא" נגזרת מ"פיכה" - נזל, ירד.
והכוונה לשרף של העצים, כנראה עצי מיש דרומי, שהיה מפכה ונוזל מן העצים.
הרד"ק מפרש את הביטוי 'עמק הבכא' בצורה שונה, הוא מבאר את המילה 'בכא' כ'מבוע' ואת 'עמק הבכא' כ'עמק מבועי החכמה' שמי שעובר בו יוכל ללמד חכמה לבאים אחריו.
חז"ל ראו בשם "עמק הבכא" כינוי סמלי לגיהנום, היינו למקום אליו נשלחים עוברי עברה, כאשר המילה "בכא" מפורשת כבכי.
בשלב יותר מאוחר קיבל "עמק הבכא" משמעות סמלית חדשה, יהודית ואחר כך גם כלל אנושית, כשהפך לכינוי למקום עינויים וסבל אנושי, וסמל של גלות עם ישראל המתמשכת.
פירוש זה נזכר לראשונה בתפילה, ובפיוט "לכה דודי".
ביטוי זה הוא גם כינוי לעולם הזה ותלאותיו.
במאה ה-16 כתב ההיסטוריון היהודי ר' יוסף הכהן הרופא ספר היסטוריה בשם "עמק הבכא", ובמאה ה-19 חיבר הסופר מנדלי מוכר ספרים ספר בשם "בעמק הבכא".
בהיסטוריה של מדינת ישראל, "עמק הבכא" הוא כינוי של עמק נרחב בצפון רמת הגולן, בין הר חרמונית לבין רכס הבוסטר, שדרכו ניסו לפרוץ הדיוויזיות הסוריות במלחמת יום הכיפורים.
עמק בית שאן, המכונה גם בקעת בית שאן, היא בקעה בצפון ארץ ישראל, חלק מבקעת הירדן.