tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 25.24 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.72 שניות, 9 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה בסוף יולי 2001 סיימה מורבצובה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי.
חודש לאחר מכן, במשחקי הרצון הטוב שנערכו בבריזביין, אוסטרליה בסוף אוגוסט היא זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
מדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2002 זכתה מורבצובה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 57.20 שניות ובכך הגנה על תוארה.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 זכתה מורבצובה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.44 דקות, אחרי הלנה פופצ'אנקה מבלארוס (1:58.32 דקות) ולפני יו יאנג מסין (1:58.54 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.24 שניות, אחרי ג'ני תומפסון (57.96 שניות) ואוטיליה ינדז'ייצ'אק (58.22 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום שישי, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.17 שניות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.86 שניות.
3 פעמים ברציפות אלופת אירופה במשחה ל-100 מטר פרפר
באליפות אירופה שנערכה במדריד, ספרד במאי 2004 זכתה מורבצובה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר (58.05 שניות) ובכך זכתה בפעם השלישית ברציפות במשחה זה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי (25.41 שניות) ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חופשי (55.39 שניות).
מורבצובה הובחנה כלוקה במחלת צליאק.
בשנת 1997 זכתה מורבצובה בתואר שחיינית השנה ב-NCAA.
בשנים 2002 ו-2004 זכתה מורבצובה בתואר של סבב הגביע העולמי של FINA.
מורבצובה מתגוררת בדאלאס, טקסס מאז לימודיה הסטודנטיאלים באוניברסיטה המטודיסטית הדרומית שבדאלאס.
בדצמבר 2003 פרסמה מורבצובה בארצה אוטוביוגרפיה.
בשנת 2010 נולדה בתה הבכורה, קרולינה ובשנת 2013 נולד בנה הצעיר, מיכאל.
מרטין רייניש (צ'כית: Martin Rajniš, נולד ב-16 במאי 1944) הוא אדריכל צ'כי וממייסדי איגוד האדריכלים הצ'כי.
רייניש נולד בפראג למשפחה אמידה שירדה מנכסיה בעקבות הכיבוש הבולשביקי.
ב-1969 סיים את לימודי האדריכלות בפראג.
ב-1986 זכה בפרסום עולמי עם תכנון ביתן התקשורת הבינלאומי בתערוכת אקספו שהתקיימה בוונקובר.
משרדו בו היה שותף הפך באותן שנים לגדול מבין משרדי האדריכלים שפעלו בארצו ושיאו היה תכנון מרכז עירוני חדש ומודרני בפראג במסגרתו נערך שיתוף פעולה עם אדריכלים בכירים כמו האדריכל ז'אן נובל הצרפתי.
ב-1995 בחר לפרוש מהשותפות והוא הקדיש את זמנו במשך כמה שנים למסעות באפריקה, באמריקה ובמזרח הרחוק.
מסעות אלה השפיעו על גישתו האדריכלית באופן משמעותי, ועם חזרתו לצ'כיה פתח מחדש משרד אדריכלים והחל לתכנן מבנים שהתבססו על שימוש בעץ, וזאת מתוך גישה אותה הגדיר כ"אדריכלות טבעית".
בנובמבר 2017 חנך בבית הנסן בירושלים מגדל תצפית המתנשא לגובה 15 מטרים ומייצג את גישתו האדריכלית.
את המגדל תכנן בהתנדבות וכל החומרים כמו גם צוות העבודה הובא מצ'כיה.
סר מַרְטִין רַיְיל היה פיזיקאי אנגלי.
זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1974.
מרטין רייל נולד בברייטון ב-27 בספטמבר 1918 לפרופסור ג'ון אלפרד רייל ומרים (לבית סקאלי) רייל.
הוא היה אחיינו של פרופסור באוניברסיטת אוקספורד לפילוסופיה גילברט רייל.
לאחר שלמד בבית ברדפילד קולג', רייל למד פיזיקה ב"כרייסט צ'רץ'", אוקספורד.
בשנת 1939, עבד רייל עם מכון מחקר לטלקומוניקציה (TRE) על תכנון של אנטנות עבור ציוד מכ"ם מוטס במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, הוא קיבל מלגה במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'.
מרטין רייל פרס היה אסטרונום רדיו אנגלי שפיתח מערכות טלסקופ רדיו מהפכניות והשתמש בהן למיקום מדויק ודימות של מקורות רדיו חלשים.
בשנת 1946 היו רייל ודרק וונברג הראשונים שהוציאו מדידות אסטרונומיות אינטרפרומטריות ברדיו.
בעזרת ציוד משופר, רייל צפה בגלקסיות הידועות ביותר ביקום עוד אותה עת.
הוא היה הפרופסור הראשון של אסטרונומיה רדיו באוניברסיטת קיימברידג', והמייסד של מצפה הכוכבים הרדיו-אסטרונומי במולארד.
הוא היה האסטרונום המלכותי בין השנים 1972 ל-1982. רייל ואנתוני הייוויש חלקו את פרס נובל לפיזיקה ב-1974, פרס נובל ראשון שזכה להכרה במחקרים אסטרונומיים.
בשנות השבעים, רייל הפנה את עיקר תשומת לבו מאסטרונומיה לנושאים חברתיים ופוליטיים שנחשבו בעיניו דחופים יותר.
מוקד העבודה המוקדמת של רייל בקיימברידג' היה על גלי רדיו מהשמש.
ההתעניינות שלו עברה במהירות לאזורים אחרים, והוא החליט בשלב מוקדם כי קבוצת קיימברידג' צריכה לפתח טכניקות תצפית חדשות.
כתוצאה מכך, רייל היה הכח המניע של יצירה ושיפור של האינטרפרומטר אסטרונומי וסינתזת צמצם, אשר סללה את הדרך עבור שדרוגים מסיביים באיכות נתונים אסטרונומיים רדיו.
בשנת 1946 בנה רייל את האינטרפרומטר הרדיו האסטרונומי הראשון.
רייל הנחה את קבוצת האסטרונומיה של הרדיו בקיימברידג' בהפקת כמה קטלוגים חשובים של מקורות רדיו.
קטלוג אחד כזה, קטלוג קיימברידג' השלישי של מקורות רדיו (3C) בשנת 1959 סייע להוביל את גילויו של הקוואזר הראשון.
על פי דיווחים רבים, רייל היה מהיר חשיבה, חסר סבלנות וכריזמטי.
רייל נחשב לפעמים לאיש שהיה קשה לעבוד איתו.
הוא עבד לעיתים קרובות במשרד במצפה הכוכבים הרדיו-אסטרונומי במולארד כדי להימנע מהפרעות של חברים אחרים של מעבדת קוונדיש ולהימנע מלהיכנס לוויכוחים לוהטים, משום שהיה חם מזג.
הוא חשש שקיימברידג' תאבד את מעמדה בקהילת הרדיו-אסטרונומיה, שכן קבוצות רדיו-אסטרונומיות אחרות קבלו מימון הרבה יותר גדול, ולכן הוא עודד מידה מסוימת של סודיות לגבי שיטות סינתזת הצמצם שלו כדי לשמור על יתרון על קבוצת קיימברידג'.
לרייל היו ויכוחים לוהטים עם פרד הויל מהמכון לאסטרונומיה על תאוריית המצב היציב של הויל, אשר הגביל את שיתוף הפעולה בין קבוצת הרדיו-אסטרונומית של קוונדיש לבין המכון לאסטרונומיה במהלך 1960.
לרייל הוענק מספר רב של פרסים ואותות הוקרה:
נבחר כעמית של החברה המלכותית (FRS) בשנת 1952.
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1964).
מדליית הנרי דרייפר של האקדמיה הלאומית למדעים (1965).
מדליית אלברט אברהם מייקלסון של מכון פרנקלין (1971).
טלסקופ רייל במצפה הכוכבים הרדיו-אסטרונומי במולארד.
בשנת 1965 רייל נשא את הרצאתו של המכון המלכותי לחגיגות חג המולד על חקר היקום.
מרטין ריכרד רון (בנורווגית: Martin Richard Rønne 15 בספטמבר 1861 - 15 במאי 1932) היה תופר מפרשים וחוקר קטבים נורווגי.
הוא השתתף במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן לאנטארקטיקה בשנים 1911–1912, והיה בין הנשארים בספינה פראם בזמן שקבוצת החורפים ירדה אל החוף במפרץ הלווייתנים להכין את המסע אל הקוטב הדרומי.
משנת 1918 עד 1920 השתתף במשלחת של אמונדסן דרך המעבר הצפון-מזרחי בספינה מוד וב-1925 ו-1926 עזר לאמונדסן לתכנן את משלחת הספינה המעופפת שלו.
כמו כן, לקח רון חלק במשלחת הראשונה לאנטארקטיקה של ריצ'רד בירד בשנים 1928–1930.
רון היה אביו של חוקר הקוטב פין רון, שהיגר לארצות הברית בשנת 1923. רון קיבל את מדליית הקוטב הדרומי.
מרטין ג'ון ריס הוא אסטרופיזיקאי וקוסמולוג בריטי, האסטרונום המלכותי של בריטניה ומחברם של כמה ספרים חשובים בתחום הקוסמולוגיה.
אחד מספריו המפורסמים נקרא "רק שישה מספרים: הכוחות העמוקים שמעצבים את היקום" (Just Six Numbers: The Deep Forces That Shape the Universe), ובו הוא מראה שכל נתוני היקום שלנו נובעים משישה קבועים פיזיקליים התחלתיים.
ריס מראה שאם הקבועים היו שונים רק במעט, הכוכבים והחיים לא היו קיימים.
למשל אם הכוח הגרעיני החזק היה שונה במקצת ממה שהוא, או שהיה ביקום רק אטומי מימן ולא היו חיים, או שבעירת הכוכבים הייתה נגמרת הרבה יותר מהר ולא היו חיים.
אילו היה קְבוע הגרביטציה שונה אפילו במעט מערכו, היקום היה מתרחב או קורס באופן שלא היה מאפשר היווצרות כוכבים וכוכבי לכת.
ריס זכה בפרס וולף לשנת 2024.
ריס נולד ב-23 ביוני 1942 ביורק, אנגליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוריו, שניהם מורים, התיישבו עם ריס, בנם היחיד, בחלק כפרי של המחוז שרופשייר ליד הגבול עם ויילס.
שם הקימו הוריו את "בדסטון קולג'", פנימייה המבוססת על תפיסות חינוכיות מתקדמות.
ריס התחנך בבדסטון קולג', ולאחר מכן בגיל 13 עבר לבית הספר שרוסברי.
הוא למד עבור הטריפוס המתמטי בטריניטי קולג', בקיימברידג', וסיים את לימודיו בהצטיינות.
לאחר מכן עסק במחקר לאחר התואר בקיימברידג' ובשנת 1967 השלים תואר דוקטור בהנחיית הפיזיקאי דניס סיאמה.
עבודתו של ריס לתואר שני באסטרופיזיקה באמצע שנות ה-60 עלתה בקנה אחד עם מספר תגליות חדשות, החל מאישור המפץ הגדול, גילוי כוכבי נייטרונים וחורים שחורים, ועוד שורה של גילויים.
לאחר שמילא תפקידי מחקר פוסט-דוקטורט בבריטניה ובארצות הברית, כיהן כפרופסור באוניברסיטת סאסקס, בשנים 1972–1973. מאוחר יותר הוא עבר לקיימברידג', שם היה ראש הקתדרה הפלומיאנית לאסטרונומיה באוניברסיטת קיימברידג' עד 1991, ומנהל המכון לאסטרונומיה (IoA).
בשנת 1975 התמנה לפרופסור לאסטרונומיה בגרשם קולג' בלונדון.
והפך לעמית של החברה המלכותית בשנת 1979. מ-1992 עד 2003, הוא היה פרופסור למחקר של החברה המלכותית, ומ-2003 פרופסור לקוסמולוגיה ואסטרופיזיקה.
בין השנים 2004–2012 היה המנהל של טריניטי קולג', קיימברידג'.
הוא עמית כבוד של דרווין קולג', קינגס קולג', קלייר הול, רובינסון קולג' וג'יזס קולג', קיימברידג'.
ריס הוא מחברם של יותר מ-500 מאמרי מחקר, והוא תרם תרומה משמעותית למספר תיאוריות ביניהם לגילויה של קרינת הרקע הקוסמית, הסברים לצבירות והיווצרות גלקסיות.
ומחקריו על התפלגות הקוואזרים הובילו להכחשה סופית של תאוריית המצב היציב.
הוא היה מהראשונים שהציעו כי חורים שחורים עצומים מפעילים קוואזרים, וכי ניתן להסביר תצפיות אסטרונומיות על- לומינליות כאשליה אופטית הנגרמת על ידי עצם הנע בחלקו לכיוון הצופה.
מאז שנות ה-90, ריס עבד על התפרצויות קרני גמא, במיוחד בשיתוף פעולה עם פיטר מסזארוס, ועל האופן שבו הסתיימו "העידנים האפלים הקוסמיים" כאשר הכוכבים הראשונים נוצרו.
מאז שנות ה-70 הוא מתעניין בהיגיון אנתרופי, ובאפשרות שהיקום הגלוי שלנו הוא חלק מ"רב -יקום" רחב יותר.
ריס הוא מחברם של ספרים על אסטרונומיה ומדע המיועדים לציבור הרחב ומעביר הרצאות ושידורים פומביים רבים.
בשנת 2010 הוזמן להעביר את הרצאות ריית' עבור ה-BBC, שפורסמו לאחר מכן כ- "מכאן לאינסוף: אופקים מדעיים".
ריס חושב שהחיפוש אחר חיים מחוץ לכדור הארץ הוא כדאי, וכיהן כיו"ר המועצה המייעצת לפרויקט "האזנה פורצת דרך", תוכנית של חקירות SETI במימון המשקיע הרוסי אמריקאי יורי מילנר.
בנוסף להרחבת תחומי העניין המדעיים שלו, ריס כתב ודיבר רבות על הבעיות והאתגרים של המאה ה-21, ועל הממשקים בין מדע, אתיקה ופוליטיקה.
הוא חבר במועצת המנהלים של המכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון ובבית הספר של אוקספורד מרטין.
היה שותף להקמת המרכז לחקר סיכון קיומי ומכהן בוועדה המייעצת המדעית לעתיד החיים במכון.
בעבר כיהן כנאמן של המוזיאון הבריטי, מוזיאון המדע, קרן גייטס קיימברידג' והמכון לחקר מדיניות ציבורית (IPPR).
בשנת 2007, העביר את הרצאות ג'יפורד על "מדע המאה ה-21: פרספקטיבה קוסמית ואתגרים יבשתיים" באוניברסיטת סנט אנדרוז.
באוגוסט 2014, ריס היה אחד מ-200 אישי ציבור שחתמו על מכתב לגרדיאן המביע את תקוותם שסקוטלנד תצביע להישאר חלק מהממלכה המאוחדת במשאל העם שנערך בספטמבר בנושא זה .
בשנת 2015, היה מחבר שותף של הדו"ח שהשיק את תוכנית אפולו העולמית, הקוראת למדינות מפותחות להתחייב להוציא 0.02% מהתמ"ג שלהן למשך 10 שנים, כדי לממן מחקר שיהפוך את עלות האנרגיה המתחדשת למשתלמת יותר מחשמל המבוסס על שריפת דלק מאובנים עד שנת 2025.
הדוקטורנטים שלו כללו את רוג'ר בלנדפורד, קרייג הוגאן, ניק קייזר, פרייאמוודה נטרג'אן וג'יימס א.
לציון יום השנה ה-300 של מועצת האורך ב-2014, הוא הקים תוכנית של פרסי אתגר חדשים של 5–10 מיליון ליש"ט תחת השם 'פרס אורך 2014', והוא מכהן כיושב ראש המועצה המייעצת.
הנושאים של שני הפרסים הראשונים הם הפחתת שימוש לא הולם באנטיביוטיקה, ושיפור הבטיחות והעצמאות של הסובלים מדמנציה.
פרס קו האורך לדמנציה הוכרז לאחרונה בשנת 2022.
בכתביו הכלליים ובבית הלורדים ההתמקדות שלו הייתה בשימושים ובניצול לרעה של טכנולוגיה מתקדמת ובנושאים כמו סיוע למות, שימור שמיים אפלים ורפורמות להרחבת תוכניות הלימודים לאחר 16 ותואר ראשון בבריטניה.
הוא גם חבר כיום בוועדת המדע והטכנולוגיה של בית הלורדים.
מרטין שימש כנשיא האגודה המלכותית לאסטרונומיה (בין השנים 1992–1994) ונשיא איגוד המדע הבריטי (1995–1996), כיהן כחבר מועצת המוסד המלכותי של בריטניה עד 2010. ריס קיבל תוארי כבוד ממספר אוניברסיטאות כולל האל, סאסקס, אופסלה, טורונטו, דרהאם, אוקספורד, קיימברידג', הרווארד, ייל, מלבורן וסידני.
הוא שייך למספר אקדמיות זרות, כולל האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה הרוסית למדעים, האקדמיה האפיפיורית למדעים, האקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים של הולנד, האקדמיה למדעים של טורקיה והאקדמיה של יפן.
התמנה לנשיא החברה המלכותית ב-1 בדצמבר 2005 וכיהן עד תום חגיגות יום השנה ה-350 של החברה בשנת 2010. בשנת 2011 הוענק לו פרס טמפלטון.
בשנת 2005, ריס קיבל את התואר לורדים לימי חייהם, והוא יושב בבית הלורדים בתור "הברון ריס מלודלו, מלודלו שבמחוז שרופשייר".
בשנת 2005 הוענק לו פרס קראפורד.
האסטרואיד ריס 4587 והמלגה האקדמית סר מרטין ריס בבית הספר הבינלאומי שרוסברי נקראים לכבודו.
ריס התחתן עם האנתרופולוגית קרוליין האמפרי בשנת 1986. ריס מגדיר את עצמו אתאיסט אך מתח ביקורת כנגד אתאיסטים מיליטנטיים על היותם עוינים מדי לדת.
ריס הוא תומך של מפלגת הלייבור, אך אין לו שיוך מפלגתי כאשר הוא יושב בבית הלורדים.
מרטין ריצ'רד הופמן היה מזכיר הצבא של ארצות הברית בין השנים 1975–1977.
מרטין הופמן נולד בסטוקברידג', מסצ'וסטס.
בספטמבר 1954 התגייס לצבא ארצות הברית וכשנה לאחר מכן הוסמך כקצין.
במאי 1958 השתחרר והמשיך לשרת כקצין בכוחות המילואים עד אשר פרש באוקטובר 1975 בדרגת מייג'ור.
בשנים 1974–1975 שימש הופמן כיועץ המשפטי הראשי של מחלקת ההגנה.
באוגוסט 1975 מונה כמזכיר הצבא, תפקיד בו הוא כיהן עד פברואר 1977.
מרטין הופמן נפטר ממחלת הסרטן בוורנטון, וירג'יניה ב-14 ביולי 2014, בגיל 82.
מרטין שולר הוא צלם ניו יורקי שסגנון "תצלומי התקריב המפורטים" שלו מתאפיין בטיפול דומה בכל הנושאים, בין אם הם ידוענים או אנונימיים.
עבודתו המזוהה ביותר היא הדיוקנאות שלו, שצולמו בתאורה, רקע וסגנון דומים.
עבודתו מופיעה ב"מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק ", הניו יורקר, ב"ניו יורק טיימס מגזין", ב"טיים", GQ, ו-ווג.
הוא צלם צוות ב"ניו יורקר" מאז 1999.
נולד במינכן, גרמניה ב-12 במרץ 1968. בשנותיו הראשונות הושפע מהצלמים אוגוסט זנדר, ברנט והילה בכר.
שולר למד צילום ב-Lette-Verein בברלין.
שולר החל את הקריירה שלו בגרמניה.
הוא הגיע לניו יורק ב-1993 ועבד כעוזר של אנני ליבוביץ' מ-1993 עד 1996. הוא פיתח את טכניקת דיוקן "הראש הגדול", מונח שטבע לסגנון "תצלומי תקריב היפר-מפורטים", סגנון שהעניק לו לימים הערכה עולמית.
הוא עזב ב-1996 כדי להמשיך בקריירת פרילנסר.
דיוקנאות רחוב שלו הופיעו ב־רולינג סטון, GQ, אסקווייר, אנטרטיינמנט ויקלי ובמגזין W.
בשנת 1999 הצטרף לריצ'רד אבדון כצלם דיוקנאות בניו יורקר.
דיוקנאותיו הוצגו במוזיאונים וגלריות ברחבי העולם.
ספר דיוקנאות שלו יצא לאור על ידי teNeues בשנת 2005: "Close Up: Portraits 1998-2005".
בספר 75 דיוקנאות שנבחרו מלמעלה מ-300 צילומים עם ידוענים.
ספרו "דיוקנאות" פורסם ב-2014 על ידי teNeues, ומציג רטרוספקטיבה של 15 שנים של דיוקנאות הסביבה שצילם.
הוא השיק תערוכות בו-זמנית בברלין ובניו יורק, בהן הוצגה העבודה על יציאת הספר לאור.
עבודתו נמצאת באוסף הקבוע של גלריית הדיוקנאות הלאומית של סמית'סוניאן.
צילם את השער השנוי במחלוקת של גיליון 21 במאי 2012 של "טיים" על התקשרות הורית ("Are You Mom Enough?").
בספרו האחרון "Identical: Portraits of Twins", בהוצאת teNeues בחן 40 קבוצות של תאומים ואחים זהים בסגנון הקלוז אפ הייחודי שלו.
נישא להלן רוטמן שולר, מעצבת גרפית, בשנת 2000. חי ועובד במנהטן, ניו יורק.
1998-2020 - תערוכת צילום שנתית אמריקאית
1999-2015 - תערוכה שנתית, צילומי אמנויות תקשורת
2019 - זוכה, פרסי עיפרון שחור ו-D&AD (Design and Art Direction) - קולין קאפרניק, קמפיין "Just do it" של נייקי
2016 – פיינליסט, השערים הטובים ביותר, פרסי המגזין הלאומי: האגודה האמריקאית של עורכי מגזינים – "The Reign of Kevin Hart" The Hollywood Reporter
2015 - פיינליסט, השערים הטובים ביותר, פרסי המגזין הלאומי: האגודה האמריקאית של עורכי מגזינים - מגוון "סנט ביל [מארי]"
2015 - פינאליסט, אגודת מעצבי הפרסומים - "הגופים שאנו רוצים: טראוויס & לין-זי פסטרנה", ESPN
2015 - פינאליסט, אגודת מעצבי הפרסומים - מגוון "סנט ביל [מארי]"
2014 - זוכה, השערים הטובים ביותר, פרסי המגזין הלאומי: האגודה האמריקאית של עורכי מגזינים - "מייקל דאגלס הוא ליברצ'ה" מגזין ניו יורק
2014 - פינאליסט, אגודת מעצבי הפרסומים - מגזין "בלומברג", ניו יורק
2014 - זוכה הצטיינות, אגודת מעצבי הפרסומים - "סיכון הטיסה", ניו יורק טיימס מגזין.
2014 - זוכה באות הצטיינות, אגודת מעצבי הפרסומים - "סוני רולינס, הקולוסוס"
2013 - פינאליסט, אגודת מעצבי הפרסומים - "מעצבי טעם", בון אפטיט
2013 - זוכה הצטיינות, אגודת מעצבי הפרסומים - "תאומים", נשיונל ג'יאוגרפיק
2013 - זוכה הצטיינות, אגודת מעצבי הפרסומים - "דיאן פון פירסטנברג", בוסטון קומון
2012 - הטוב ביותר של 2012: תמונות השנה של מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק - "Johanna & Eva Gill"
2012 - ספר התמונות הטוב ביותר 2012, מגזין הצילום האמריקאי - "זהה: דיוקנאות של תאומים"
2012 - מדליית זהב, אגודת מעצבי הפרסומים - "זך גליפיאנקיס", GQ
2012 - זוכה אות הצטיינות, אגודת מעצבי הפרסומים - "אשריטה פורמן", הניו יורקר
2012 - זוכה אות הצטיינות, אגודת מעצבי הפרסומים - מגזין TIME, "TIME 100"
2011 - פינאליסט, אגודת מעצבי פרסומים - "Rheinmaidens", הניו יורקר
2011 - זוכה אות הצטיינות, אגודת מעצבי הפרסומים - "מרינה אברמוביץ'", הניו יורקר
2011 – זוכה אות הצטיינות, אגודת מעצבי הפרסומים – "מרינה אברמוביץ'", שטרן
2011 - זוכה אות הצטיינות, אגודת מעצבי הפרסומים - "אפריל בלומפילד", הניו יורקר
2011 - זוכה פרס השער, אגודת מעצבי הפרסומים - מגזין SLAM, "קובי בראיינט"
2001-2010 - שנתית צילום חדשות מחוז הצילום
2010 - הזוכה, השערים הטובים ביותר, האגודה האמריקאית של עורכי מגזינים - "גיליון הגברים של השנה", GQ
2010 - פיינליסט, פרסי מגזין נשיונל: תיק תמונות, האגודה האמריקאית לעורכי מגזינים - "The Hadza", נשיונל ג'יאוגרפיק
2010 – מדליית זהב, אגודת מעצבי הפרסומים – "הדזה", נשיונל ג'יאוגרפיק
2010 - פינאליסט, אגודת מעצבי הפרסומים - "השחקנית", הניו יורקר
2010 - פינאליסט, אגודת מעצבי הפרסומים - "תיק גברים של השנה", GQ
2009 - הטוב ביותר של 2009: תמונות השנה של מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק - "Nija"
2009 – פינאליסט, אגודת מעצבי הפרסומים – "מארק ג'ייקובס לא שם ז**", GQ
2009 - פיינליסט, פרסי מגזין לאומי: הטוב ביותר בשערי בידור/סלבריטאים, האגודה האמריקאית של עורכי מגזינים - גיליון "איך להיות גבר" Esquire
2008 - פרס הפורטרט הטוב ביותר, תמונות הצילום האמריקאיות של השנה
2008 - פיינליסט, פרסי מגזין לאומי: צילום עיתונות, האגודה האמריקאית לעורכי מגזינים - "המתורגמן", הניו יורקר
2008 - פינאליסט, אגודת מעצבי הפרסומים - "אמריקן גנגסטר", Entertainment Weekly
2008 - פינאליסט, אגודת מעצבי הפרסומים - "ג'ורג' קלוני", Entertainment Weekly
2008 - זוכה אות הצטיינות, אגודת מעצבי הפרסומים - מגזין בכורה, "Chill Will".
2008 - זוכה אות הצטיינות: כל הגיליון, אגודת מעצבי הפרסומים - GQ
2006 - שער הסלבריטאי הטוב ביותר במקום השני, מוציאי מגזינים של אמריקה - "סטיב קארל", Premiere Magazine
2004 - מדליית זהב, אגודת מעצבי הפרסומים - "טיגרי השלג: שלושה דורות של בנישרפה מטפסים גדולים", Outside Magazine
2004 - פיינליסט, פרסי מגזין לאומי: תיק תמונות/מסה, האגודה האמריקאית לעורכי מגזינים - "טיגרי השלג: שלושה דורות של בני שרפה מטפסים גדולים", Outside Magazine* 2002 - מדליית כסף, אגודת מעצבי הפרסומים - "פורטפוליו היפ הופ" הניו יורקר
2001 - מדליית זהב, אגודת מעצבי הפרסומים - "פורטפוליו ספורט", הניו יורקר
2000 - מדליית כסף, אגודת מעצבי הפרסומים - רולינג סטון, "מעודדות".
2000 - הכישרון החדש הטוב ביותר, פרסי מגזין LIFE, פרס אלפרד אייזנשטאדט
צילום שבט Pirahã בצפון מערב ברזיל עבור הניו יורקר
צילום שבט האדזה בטנזניה עבור נשיונל ג'יאוגרפיק
צילום לקוחות חסרי בית של קואליציית האוכל של Greater West Hollywood ופרסום התמונות באופן בלעדי באינסטגרם כדי להעלות את המודעות לחסרי בית ולתמיכה בעמותה המנוהלת בהתנדבות.
צילום 75 ניצולי שואה בשיתוף המרכז העולמי להנצחת השואה יד ושם בירושלים, ישראל
מרטינאס לוויצקיס (בליטאית: Martynas Levickis; נולד ב-11 ביוני 1990) הוא אקורדיוניסט ליטאי.
בשנת 2010 זכה באליפות האקורדיון העולמית, ובאותה שנה התפרסם לאחר שזכה בתוכנית הריאליטי הליטאית Got Talent.
ביולי 2013 יצא לאור אלבום הבכורה של לוויצקיס, Martynas, שהגיע לראש מצעד אלבומי המוזיקה הקלאסית בבריטניה, והיה לאלבום הראשון של אקורדיוניסט שהגיע למקום זה.
לוויצקיס התחיל לנגן באקורדיון בגיל 3, לאחר שלמד זאת באופן עצמאי.
בגיל 8 הוא התחיל ללכת לשיעורי מוזיקה ונרשם לגימנסיה לאומנויות Saulius Sondeckis שבשיאוליאי.
בגיל 13 הוא זכה לראשונה בתחרויות ועבר ללמוד באקדמיה המלכותית למוזיקה שבלונדון, בכיתתו של אוון מוראי .
בשנת 2012 סיים את לימודיו עם תואר ראשון במוזיקה.
לוויצקיס למד בכיתות אמן עם פרדריק דשאן, קלאודיו ז'קומוצ'י, פרידריך ליפס, מסימיליאנו פיטוקו ומתי רנתנן.
בין השנים 2014 ל-2016 למד לויצקיס תואר שני באקדמיית Musikene שבסן סבסטיאן, ספרד.
בשנת 2010 זכה לוויצקיס להכרה מקצועית לאחר שזכה באליפות האקורדיון העולמית, ה-Coupe Mondiale, שנערכה בקרואטיה על ידי קונפדרציית נגני האקורדיון הבינלאומית (CIA).
הוא זכה להכרה נרחבת יותר בעולם המוזיקה הבינלאומי לאחר שזכה באותה שנה בתוכנית הריאליטי Got Talent בגרסתה הליטאית.
לוויצקיס השתתף בתחרות בזמן שלמד באקדמיה המלכותית למוזיקה, ללא ידיעתם, ושילב מוזיקה ושירה עכשווית בהופעותיו לצד פרשנויות קלאסיות יותר.
קטעים מתוך תוכנית הטלוויזיה הליטאית התפרסמו ביוטיוב וברשתות החברתיות ברחבי בריטניה.
בעת חזרתו ללונדון הופתע לוויצקיס מהתגובות החיוביות שקיבל להופעותיו בתוכנית.
באותו זמן הסוכן המוזיקלי ריק בלאסקי התוודע לנגן הצעיר דרך סרטון יוטיוב שראה, וניהל איתו משא ומתן על חוזה הקלטות בחברת התקליטים הבריטית דקה רקורדס, והוא היה לאקורדיוניסט הראשון שחתם בחברה זו.
ב-1 ביולי 2013 יצא לאור אלבום הבכורה של לוויצקיס, Martynas.
עד מהרה האלבום הגיע לראש מצעד אלבומי המוזיקה הקלאסית בבריטניה, מה שהפך את לוויצקיס לאקוריוניסט הראשון שהגיע להישג זה.
באוקטובר 2013 האלבום יצא לאור בגרמניה.
באוגוסט 2013, מרטינאס הופיע לראשונה בגרמניה, באמפיתיאטרון ואלדבונה שבברלין, בעיר רוסטוק ובפסטיבל המוזיקה שלזוויג-הולשטיין שבעיר ליבק.
הוא מופיע באופן קבוע בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי של באת', בפסטיבל דרזדן למוזיקה עכשווית , בפסטיבל הג'אז והבלוז של אדינבורו , בפסטיבל גאידה בליטא, בפסטיבל המוזיקה ליגו לייק בשווייץ, בפסטיבל מקלנבורג-מערב פומרניה ובפסטיבל סנט מגנוס באורקני שבסקוטלנד.
הוא הופיע ברסיטלים באולמות מופעים כדוגמת אלברט הול, רויאל פסטיבל הול, ויגמור הול, כנסיית כיכר סנט ג'ון סמית' בלונדון, האודיטוריום הלאומי למוזיקה במקסיקו , דביסי רזידנס בפריז ומרכז גנגדונג לאומנויות הבמה בדרום קוריאה.
בנוסף, הוא ניגן בקונצרטים עם תזמורת הקונצרטים של ה-BBC , התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, התזמורת הקאמרית הליטאית , התזמורת הסימפונית הלאומית של ליטא , הקאמרטה של ז'נבה והקאמרטה של מנצ'סטר.
בשנת 2015 הקים לוויצקיס את האנסמבל שלו, "מיקרואורקסטרה" (Mikroorkéstra).
הרפרטואר של מרטינאס חוצה במודע את גבולות הז'אנר ונע בין בארוק למוזיקה עכשווית.
הוא מתמקד במוזיקה קלאסית, אך הוא גם מנגן מנגינות עממיות ויצירות מוזיקליות פופולריות.
לויקיס רואה בעצמו שגריר אקורדיון, ועל כך אמר: "הצבתי לעצמי את המשימה להגדיר מחדש את הדימוי של האקורדיון ולהראות שניתן להשתמש בכלי זה בצורה מאוד מגוונת".
מאז הקמתו ב-2014 היה לוויצקיס המנהל האמנותי של הקורס והפסטיבל הבינלאומי למלחינים "Palendriai" שבליטא.
מטרת הפסטיבל היא ליצור יצירות חדשות להרכבי אקורדיון ומוזיקה קאמרית.
לויקיס הוא מנהל האקדמיה למוזיקה "accoAkademija" שבעיר וילנה.
בנוסף, הוא חבר בוועדה המייעצת של המועצה העולמית לאומנויות של ליטא, ארגון ללא מטרות רווח שמטרתו לקדם את האמנות והתרבות הליטאית ברחבי העולם.
יוהנס ברהמס: מחול הונגרי מספר 5 בג'י מינור (Hungarian Dance No.
ג'וזפה ורדי: שיר הנושא מתוך האופרה "כוחו של גורל" (La forza del destino)
ג'רארדו מאטוס רודריגס: La Cumparsita
קרלוס גרדל: Por una cabeza (עם דייוויד גארט)
מישל טלו: Ai Se Eu Te Pego (עם שירה)
הבה נגילה (שיר עם יהודי)
יוהאן סבסטיאן באך: סוויטה תזמורתית מס' 3 בדי מז'ור (Suite No.
וולפגנג אמדאוס מוצרט: סונאטה לפסנתר מס' 11
קייטי פרי: Hot n Cold
לודוויג ואן בטהובן: הסימפוניה השביעית (Symphony No.
אנטוניו ויוואלדי: The Winter (בהוצאת דקה רקורדס, 2013)
בשנת 2015 הופיע לוויצקיס בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה הליטאי "Dėdė, Rokas ir Nida".
2004: פרס המלכה מורטה של ליטא
2009: מספר פרסים בפסטיבל אגודת האקורדיונים האמריקאית ה-71, ביניהם על היצירה "The Quiver"
2010: מקום ראשון בתוכנית הריאליטי הליטאית "Got Talent"
2010: מקום ראשון בקטגוריית המאסטרים ב-Coupe Mondiale (אליפות העולם באקורדיון)
2013: שגריר התיירות הנבחר של ליטא
2014: פרס הקהל עבור התוכנית "Young Elite" בפסטיבל מקלנבורג-מערב פומרניה
2016: תואר עמית האקדמיה המלכותית למוזיקה
מרטינה הייתה קיסרית האימפריה הביזנטית בין השנים 613–641. נישאה לדודה הרקליוס כאשתו השנייה וקיבלה את התואר אוגוסטה.
מונתה על ידו כעוצרת הממלכה יחד עם בנה בשנת 641. הייתה בתם של מרטינוס ה-7 ומריה ה-12 אחותו של הרקליוס.
נישואיה להרקליוס לא התקבלו בברכה בקהל הרחב, שכן למרות גילה הצעיר הייתה לה השפעה רבה על בעלה.
שנת נישואיהם לא תואמת בין תאופאנס לניקפורוס.
הראשון טוען כי נישאו בשנת 614 ואילו ניקפורוס מתארך את הנישואין בשנת 623. על פי מטבעות מהתקופה ההנחה המחקרית היום היא כי ככל הנראה התחתנו לפני שנת 616 משום שנמצאו מטבעות עם דיוקנה חרוט עליהם מהשנה השישית למלכותו של הרקליוס.
ניתן לראות את האמון מצד אחד שהרקליוס נתן באשתו בכך שחרט אותה על מטבעות אלו ומצד שני ניתן גם לראות את השאיפות הפוליטיות שהיו למרטינה.
הפטריארך סרגיוס הראשון טען שנישואיהם של מרטינה והרקליוס הם בגדר גילוי עריות ומשום כל אינם חוקיים.
אך לבסוף חזר בו וביצע את טקס הנישואים שלהם.הציבור התנגד בצורה נחרצת הן לנישואין והן להכתרת מרטינה לאוגוסטה.
הזוג ספג עלבונות רבים מהציבור, גם מהציבור שתמך בהרקליוס ושלטונו.
אף משפחתו של הרקליוס לא תמכה בנישואים בכלל זה אחיו, דודה של מרטינה תיאודור, שלא תמך בנישואין שלהם בכלל ובפרט ביציאתה של מרטינה למסעותיו של הרקליוס.
ככל הנראה היו להם עשרה ילדים, שניים מילדיהם היו נכים וארבעה נוספים נהרגו בין השנים 624–628 כשהזוג שהה בפרס.
הציבור לא תמך במרטינה כלל ראשית משום שנישואיה היו בגדר גילוי עריות וגם כי ניסתה לקדם את ילדיה על חשבונו של ילדו הגדול יותר של הרקליוס, הרקליוס קונסטנטינוס (קונסטנטינוס השלישי), שמלך לצידו משנת 613. הסלידה ממרטינה אף התעצמה משום שהציבור אהב מאוד את אשתו הראשונה של הרקליוס.
למרות כל זאת מרטינה והרקליוס היו זוג יציב ומאוחד.
מרטינה התלוותה אליו למסעותיו הרבים וכן בהפסדיו בקרבות שונים.
ההפסדים של הזוג בתקופה זו רדפו את מרטינה לאורך השלטון שלה שכן הסיבה שניתנה להפסדים אלו היא נישואיה הבלתי חוקיים או מוסריים להרקליוס, עניין שתרם גם לחוסר הקבלה שלה על ידי הציבור.
בשנות השלושים של המאה השביעית מתעצם קונפליקט בין קונסטנטינוס השלישי למרטינה.
הרקליוס הבין שככל הנראה הקופליקט הזה ימשיך גם אחרי מותו.
כשמותו התקרב, פרסם צוואה בה כתב כי הרקליונס (בנו של מרטינה) והרקליוס קונסטנטינוס יוכרזו כשליטים שווים.
שם גם נכתב כי עליהם לכבד את מרטינה כאם וקיסרית.
צוואה זו בעצם היוותה ניצחון עבור מרטינה שרצתה שהילדים שלה ימשיכו לשלוט בממלכה.
הירקלונס בנה קיבל זכויות שלטוניות וכן השתמע מהצוואה כי מרטינה עתידה לקבל השפעה ישירה על השלטון.
כל זאת פורסן בצוואה למרות שקונסטינוס היה כבר בן 28 ובשל לקבל את השלטון, לא נראה שום צורך לכך שיש להכתיר עוצרת.
החלטה זו לא נבעה רק מלחץ של מרטינה אלא גם משום שקונסטנטינוס השלישי היה חולה מאוד.
בעיני הרקליוס ביסוס מעמדם של שניים מילדיו ייצב את המצב השלטוני באימפריה בעיקר אם קונסטנטינוס ימות ממחלתו בטרם עת.
בנוסף, החלטה זו הרגיעה את מרטינה ונתנה מענה לרצונות השלטוניים שלה, שכן תתמנה כעוצרת האימפריה במידה ובנה יישאר שליט יחיד בעודו קטין.
ירושת השלטון בביזנטיון לא הייתה אוטומטית, למרות שבאופן יחסית גורף בנו של האימפרטור הקודם המשיך את אביו לאחר מותו, אותו בן היה צריך לקבל אישור לשלוט מהסנאט, הצבא והציבור.
הרקליוס עשה את מה קרוב האימפרטורים עשו כשהגיעו לערס דווי, הבחירה בשני בניו כאימפרטורים מקבילים יכולה גם להיות לא משום שרצה לרצות את מרטינה אלא כי חשב על גילם הצעיר של נכדו הבכור אשר לא יגיע לבגרות לפני שאביו ימות ולא יהיה בשל מספיק על מנת לשלוט באימפריה.
יתרה מזו, בתקופה זו האימפריה הייתה מחולקת ומשוסעת בגלל הפרעות דתיות וסכסוכים כנסייתיים על מנוטליזם היו אנדמיים.
בנוסף, הייתה מחלוקת בתוך הבירה על בסיס הפלגים של שני הקיסרים ושנאה עממית של מרטינה.
בנושא שטחי האימפריה גם היו בעיות, במותו של הרקליוס האימפריה איבדה את סוריה ואת ארץ ישראל, בעוד צבאות ערב התקדמו מהר מאוד למצרים איבדו השטחים והמסעות הצבאיים הרבים גם הכניסו את השלטון לבעיות כלכליות קשות.
מתוך כל אלו השלטון לא היה מורשת שבהכרח רצו לרשת.
דווקא נתינת האמון במרטינה לרשת ולשלוט בכאוס הזה הוא לא מובן מאליו ואף מפתיע.
הרקליוס נפטר ב-11 בפברואר בשנת 641 לאחר שכתב את צוואתו.
מרטינה כינסה באופן מיידי את הסנאט, את הפטריארך פירוס ושאר נכבדי האימפריה לאספת עם בהיפודרום על מנת לחשוף בפניהם את צוואתו של הרקליוס.
באספה זו דרשה את השלטון לעצמה וציפתה שתוכל להשתלט על במהרה על ניהול האימפריה למרות שנה החורג שלט בפועל משנת 613. הייתה לכך התנגדות חזקה.
הקהל נתן כבוד מיוחד להרקליוס קונסטנטינוס, ולא להרקליונס, בטענה שהוא הקיסר הוותיק יותר וכן היה שליט עם הרקליוס במשך רוב חייו.
מרטינה לא שמחה מאהדתם של הציבור את בנה החורג עבור מרטינה, סירובו של הציבור לתת לה להשתתף בניהול האימפריה היווה עבורה מאין בגידה.
יחסיהם לאחר מות הרקליוס עלו על שרטון.
קונסטנטינוס השלישי מלך רק 103 ימים.
הייתה אמונה רווחת בציבור שמרטינה הרעילה אותו, השמועה הופצה אחר כך על ידי בנו של קונסטנטינוס, וכן כתוב בכרוניקות רבות כי הפאטריאך פיירוס עזר לה לבצע את המעשה.
היסטוריונים היום כמו לינדה גרלנד טוענים כי הנחה זו כנראה לא נכונה.
לאחר מות קונסטנטינוס, מרטינה החלה מיד להגלות את התומכים הבולטים שלו בעזרתו של הפטריארך פיררוס הראשון מקונסטנטינופול שהיה אחד מיועציה העיקריים, היא החייתה מחדש את מדיניות המונותליזם.
אופי שלטונה והשמועות שנפוצו באימפריה על הרעלת קונסטנטינוס השלישי גרמו לעם ולסנאט להתנגד למרטינה ולבנה.
ולנטינוס איגד את הצבא נגד מרטינה וילדיה בכך ששיחד אותם עם כספים מתוך אוצרו של פילגריוס, התקדם לעבר כלקדון על מנת לכבוש אותה.
בא בעת המורדים שלחו איגרות לכל הערים מחוץ לקונסטנטינופוליס על מנת לשכנע גם אותם להצטרף למרד.
ולנטינוס חשב שמרטינה לא תוכל למול כוחו הצבאי.
הרקלונס המבוהל, בנה של מרטינה, מינה את קונסטנס השני, בנו של קונסטנטין השלישי המנוח, כאימפרטור שותף.
לאחר ספטמבר 641 התקיים מרד צבאי גדול והצבא גזל את היבול בצד האסייתי של הבוספורוס.
בגלל מרד זה באותו חודש איבדה מרטינה את תמיכתו של אחד מחסידיה האדוקים, הפתריארך פירוס מקונסטנטינופול, שנטש את העיר לאחר שהותקף על ידי הציבור.
עזיבתו של פירוס ערערה עוד יותר את מקומה של מרטינה בסנאט שכבר התנגד אליה.
בנובמבר 641, הפילו את מרטינה ובניה מהשלטון כאשר הצבא כבש את קונסטנטינופול וכלא את מרטינה ובניה הרקלונאס, דוד ומרינוס.
לשונה של מרטינה נחתכה, לבניה חתכו את אפם, ובניה הצעירים סורסו.
בסופו של דבר הם נשלחו לגלות ברודוס.
ולנטינוס הכתיר את קונסטנס השני בנו של קונסנטינוס השלישי, זאת ככל הנראה על מנת לצבור כוח בתוך האימפריה שכן קונסטנס השני היה בעל מעט מאוד כוח אמיתי עד שנת 650. בהמלכתו קונסטנס הודה לסנאט על שעזרו להפיל את דודו.
הנאום שנאם ותועד על ידי תאופאנס מאשים את מרטינה במותו של קונסטנטינוס השלישי וכן מתרץ את הפלת דודו בכך שנולד מנישואים טמאים.
לינדה גרלנד ביצעה מחקר מקיף על קיסריות ביזנטיות, וסיקרה בהרחבה את מרטינה.
היא סיכמה שהקיסרית מרטינה הייתה 'שעיר לעזאזל' בנושאים שירשה מהשלטון של בעלה.
עם זאת, ללא ספק, שאיפותיה עבור משפחתה בלבד גרמו לטינה עזה בקרב הציבור.
עם זאת, היא עשתה את מה שהיה מצופה מקיסריות בזנטיות רבות; היא נלחמה עבור משפחתה, ילדיה וירושתם.
סיפורה גם הותיר רושם עבור אלמנות ואימהות אחרות שאולי עדיף לפעול פוליטית מאחורי הקלעים, ולא באופן גלוי כל כך, כפי שעשתה מרטינה ומה שעל פי רבים גרם להדחתה.
מרטינה זכורה כדמות תככנית ושאפתנית שהרעילה את יורש העצר האמיתי על מנת לצבור הון פוליטי.
היא גם זכורה כמי שבגללה האימפריה הפסידה טריטוריות רבות כמו ארץ-ישראל, סוריה ומצרים.
הפסדים אלו נתלו בכך שהאל עזב את האימפריה בגלל אמונותיה המונופיזיטיות ונישואיה הבלתי-חוקיים (על פי חוקי הדת והאימפריה) להרקליוס.
מרטין ג'יימס שרייבר הוא פוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1963–1971, לאחר מכן ועד 1977 כסגן מושל המדינה, ולאחר מכן, מתוקף תפקידו זה, הושבע כמושל ויסקונסין ה-39 במקומו של המושל פטריק לוסי שהתפטר, וכיהן במקומו עד ינואר 1979.
שרייבר, היה חבר אספת המדינה של ויסקונסין מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1941–1944, ולאחר מכן ועד 1976 חבר מועצת העיר של מילווקי.
שרייבר הצעיר השתתף בתוכנית ההנהגה והממשל של המדינה לצעירים ב-1956 כנציג שנבחר מטעם בית הספר התיכון הלותרני של מילווקי.
הוא למד באוניברסיטת ולפראיסו ובאוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, שם הוא היה חבר באחוות טאו קאפא אפסילון, והגביר את לימודיו בלימודים עירוניים ואזוריים.
ב-1964 הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת מרקט.
בשנים 1963–1971 כיהן שרייבר כחבר הסנאט של ויסקונסין מטעם המפלגה הדמוקרטית.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו התמקד שרייבר בסוגיות חינוך, ילדים, הגנה על צרכנים, וזכויות העובדים והקשישים.
שרייבר היה הסנאטור הצעיר ביותר בתולדות הסנאט של ויסקונסין כאשר נבחר בגיל 23.
ב-1970 נבחר שרייבר כסגן מושל ויסקונסין כשותפו למרוץ של המושל פטריק לוסי.
ב-1972 הוא נבחר כיושב הראש הצעיר ביותר של אגודת סגני המושלים הלאומית.
ביולי 1977 בעקבות התפטרותו של המושל פטריק לוסי שקיבל על עצמו את תפקיד שגריר ארצות הברית במקסיקו, החליפו שרייבר כמושל ויסקונסין עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת של לוסי.
בבחירות של 1978 הוא ניצב בפני אתגר של בחירות מקדימות מפלגות מול דייוויד קירלי.
בבחירות הכלליות, ניהל לי דרייפוס, שלא מכבר הגיע לפוליטיקה והיה רפובליקני פופוליסט ונואם מוכשר, מסע בחירות בלתי קונבנציונלי ותקף את ההתנהלות של לוסי ושל שרייבר בתחום המיסוי ועל גודל הממשלה.
שרייבר נוצח על ידי דרייפוס בהפרש של 54 אחוזים מול 44 אחוזים.
לאחר הבחירות עבר שרייבר לסטיבנס פוינט שבוויסקונסין כדי לשמש כסגן הנשיא של חברת הביטוח סנטרי.
ב-1982 הוא התמודד שוב על משרת המושל מול טוני ארל, לשעבר ראש מחלקת משאבי הטבע של ויסקונסין.
לא עלה בידו לנצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, והוא שב לתפקידו בחברת הביטוח.
ב-1988 ניסה שרייבר להתמודד בבחירות למשרת ראש עיריית מילווקי, אך הובס על ידי ג'ון נורקוויסט.
באותה שנה הוא הקים משרד ייעוץ ליחסי ציבור, והיה לשדלן מצליח.
ב-1961 נשא שרייבר לאישה את איליין תייני, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
שרייבר גם שימש כחבר בחבר הנאמנים של הספרייה הציבורית של מילווקי.
רעייתו איליין הייתה מורה בבית ספר ציבורי במילווקי.
היא הלכה לעולמה כתוצאה ממחלת אלצהיימר ב-25 באפריל 2022.
פעילות בתחום הדמנציה ומחלת אלצהיימר
ב-2016 הוציא שרייבר לאור את סיפרו "שני האיליין שלי: למידה, התמודדות והשרדות כמטפל באלצהיימר", שבו הוא פירט את התנסויותיו כמי שטיפל ברעייתו, שהתמודדה עם מחלת אלצהיימר.
הוא סייע בהקמת "מרכז הסיוע למטפלים של איליין וחברים" והוא נואם לעיתים קרובות בסוגיות הקשורות למחלה.
שרייבר סייע לאגודת האלצהיימר להפעיל את תוכנית המודעות שלה.
הוא גם שיתף פעולה עם ממשלת ויסקונסין ועם קבוצות עסקיות כדי ליצור ארגז הכלים "מעסיקים ידידותיים לדמנציה", שבו נעשה שימוש על ידי מחלקות למשאבי אנוש ועל ידי תוכניות סיוע לעובדים.
מרטין אליאנה רוטבלט היא עורכת דין, סופרת, יזמית ואשה טרנסג'נדרית אמריקאית.
היא מייסדת ויושבת הראש של מועצת המנהלים של חברת United Therapeutics.
בעבר הייתה המנכ"לית של GeoStar ויזמה את הקמת הרדיו הלוויני SiriusXM Satellite Radio.
היא גם מעורבת בתחום התעופה, במיוחד תעופה חשמלית, ובבנייה ירוקה.
בשנת 2018 הייתה המנכ"לית המרוויחה ביותר בתעשיית הביופרמצבטיקה.
היא נולדה ב-1954 בשם מנשה־מרטין למשפחה יהודית שומרת מצוות בשיקגו וגדלה בפרבר של סן דייגו.
אביה היה רופא שיניים ואמה קלינאית תקשורת.
כשהייתה בת 5 אביה נפצע בתאונת דרכים והמשפחה כמעט נקלעה למשבר כלכלי אך בזכות ניתוח ניסיוני במאיו קליניק הוא הצליח להתאושש.
רוטלבט ציינה כי בפרבר בו התגוררה בילדותה לא היו משפחות יהודיות נוספות אך היא הייתה מודעת ליהדותה.
היא הצטיינה בלימודים והרבתה לקרוא ספרי הרפתקאות ומדע בדיוני וספרים שעוסקים בתעופה ובבגרותה הוציאה רישיון טייס והפכה גם לטייסת מטוס, הליקופטר ומטוס ימי.
רוטבלט התבטאה בראיונות בנוגע למגדר שלה ואמרה כי תמיד הרגישה שהיא אישה אך בנעוריה לא היה הרבה מה לעשות בנידון.
היא פרשה מלימודיה באוניברסיטת קליפורניה לאחר שנתיים, יצאה לטייל בעולם והגיעה למדינות רבות בין היתר איראן, קניה ואיי סיישל.
בקיץ 1974 במהלך שהותה בתחנת מעקב של נאס"א באיי סיישל, הייתה לה התגלות שגרמה לה לרצות לאחד את העולם באמצעות תקשורת לוויינית.
היא חזרה ללימודים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, וב 1977 היא סיימה בהצטיינות לימודי תקשורת עם תזה על טלוויזיה בלוויין.
במהלך לימודיה באוניברסיטה היא פרסמה חמישה מאמרים על חוק התקשורת לוויינית והכינה תוכנית עסקית לחברת יוז איירקראפט על הדרכים בהן אפשר להשתמש בטכנולוגיית קרן נקודתית-לוויינית כדי לספק שירותי תקשורת למספר מדינות באמריקה הלטינית.
לאחר סיום לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1981 היא החלה לעבוד בוושינגטון די.סי.
תחילה בתחום לווייני תקשורת ולאחר מכן בביו-אתיקה וביו-רפואה.
בשנת 1981 לאחר סיום לימודיה באוניברסיטה רוטבלט החלה לעבוד במשרד עורכי דין בוושינגטון די.סי.
כדי לייצג את תעשיית שידורי הטלוויזיה בפני רשות התקשורת הפדרלית.
בשנת 1982 היא עזבה את העבודה שם כדי להתחיל בלימודי אסטרונומיה באוניברסיטת מרילנד וזמן קצר לאחר מכן החלה לעבוד בתחום חקר החלל.
רוטבלט היא עורכת דין בתחום המשפט המנהלי והייתה חברה בחבר הנאמנים של המכון לחקר החלל.
בשנת 1986 היא התמנתה למנכ"לית Geostar Corporation ועבדה בכפוף ליושב הראש ויליאם אדוארד סיימון.
בשנת 1997 היא התמנתה ליושבת ראש ומנכ"לית חברת הביוטכנולוגיה הרפואית United Therapeutics.
רוטבלט הייתה אחראית להקמת מספר חברות בתחום לווייני תקשורת והובילה את המאמצים לגרום לוועדת התקשורת הפדרלית של ארצות הברית להקצות תדרים לשירותי אינטרנט מבוססי ספינת אוויר.
בשנת 1994 כשהייתה ביתה ג'נסיס בת 7, החלה הילדה לפתח תסמינים בריאותיים הקשורים למחלת ריאות והתקשתה בביצוע מאמץ פיזי, ואובחנה במחלת הריאות הנדירה יתר לחץ דם ריאתי.
רוטבלט חקרה את הנושא ואיתרה חברה שפיתחה תרופה חדשה לטיפול במחלה זו שלא צריכה להינתן בעירוי.
התברר שהתרופה נמצאת בשלבי פיתוח בחברת גלקסו סמית' קליין אך לחברה לא היה לה עניין לפתח אותה מאחר שהמחלה נדירה והשוק קטן יחסית.
רוטבלט הקימה עמותה ללא כוונות רווח וכדי להאיץ את תהליך פיתוח התרופה היא גייסה כספים מחבריה.
כך הקימה את חברת United Therapeutics שרכשה את התרופה מחברת גלקסו סמית' קליין.
באותה תקופה רוטבלט עברה ניתוח לשינוי מין והחלה בלימודי תואר שלישי באתיקה רפואית.
היא קיבלה את התואר ב-2001 על סמך עבודת הגמר שלה על ההתנגשות בין אינטרסים פרטיים לציבוריים בהשתלה שלא מבן-מינו.
המוצרים המתקדמים ביותר שלה בתחום זה, מקורם בחברת Revivicor שיונייטד רכשה.
היא הקימה חווה שבה גדלים חזירים מהונדסים גנטית כך שגוף האדם לא ידחה את איבריהם.
בינואר 2022, חברת הביוטכנולוגיה של רוטבלט עשתה ניסיון להוציא לפועל את עבודת הגמר של הדוקטורט שלה על ידי השתלת לב החזיר הראשון שעבר שינוי גנטי בתקווה להצלת חייו של חולה.
החולה נפטר זמן לא רב לאחר ההשתלה.
לאחר מכן בוצעו השתלות נוספות של איברים מהונדסים גנטית מתוצרת החברה, גם לב וגם כליות.
כל המושתלים נפטרו אך אלו היו ממילא אנשים בסוף חייהם, ונראה כי התמותה שלהם לא הייתה קשורה בתפקוד האיבר המושתל.
רוטבלט היא טייסת מטוסים ומסוקים עם הסמכה לראיית לילה.
כשהייתה בת 68 היא הטיסה את המסוק החשמלי הראשון.
הישגיה האחרים בתעופה כוללים מתן מידע מזג אוויר עדכני ומעקב אחרי מיקום גאוגרפי של מטוסים באמצעות מערכות הלווין Sirius XM ו-Geostar.
בשנת 2018 קיבלה רוטבלט את פרס ההישג השנתי של מוזיאון המסוקים האמריקאי ומרכז החינוך לחדשנות בטיסת כנף סיבובית.
רוטבלט הקימה חברה בת של חברת יונייטד בשם Lung Biotechnology לשימור ושיקום ריאות תורמים.
רוטבלט החלה לבחון מסוקים חשמליים כדרך להפחית את צריכת האנרגיה והרעש תוך צמצום זמן ההובלה של האיברים הרגישים.
ב-7 בדצמבר 2018, רוטבלט הוכתרה כשיאנית בספר השיאים של גינס כטייסת שעשתה את המרחק הגדול ביותר (56.82 קילומטרים) בהטסת מסוק חשמלי.
כשהייתה רוטבלט בת 27, הכירה את בוורלי אספן, שעבדה כמתווכת דירות והתגוררה בקומפטון קליפורניה.
רוטבלט הייתה באותה תקופה עדיין בגוף של גבר והפרט הביוגרפי שחיבר ביניהן היה היותן הורה יחיד לפעוטות (אלי, בנה של רוטבליט נולד בעקבות מערכת יחסים עם אישה קנייתית).
בעקבות ההיכרות של הזוג, בוורלי התגיירה ושינתה את שמה ל'בינה'.
בשנת 1982 הזוג בא בברית הנישואין והן אימצו באופן חוקי זה את ילדיו של זה.
הם הביאו לעולם שני ילדים נוספים יחד.
בשנת 1994, בגיל 40, היא יצאה מהארון כטרנסג'נדרית ושינתה את שמה למרטין אליאנה רוטבלט.
מַרְטִין שׁוֹנְגַוּאֶר , הידוע גם בשם Martin Schön ("מרטין יפה") או Hübsch Martin ("מרטין היפה") על ידי בני דורו, היה חרט וצייר אלזסי.
הוא היה אמן הדפס החשוב ביותר מצפון להרי האלפים לפני אלברכט דירר, אמן צעיר ממנו שאסף את יצירותיו.
שונגאואר הוא הצייר הגרמני הראשון שהיה חרט משמעותי, אם כי נראה שהיו לו רקע משפחתי והכשרה בצורפות, מה שהיה מקובל לחרטים מהתקופה המוקדמת.
רוב העבודות של שונגאואר ששרדו הם 116 תחריטים, כולם עם המונוגרמה שלו, אם כי אינם מתוארכים, שהיו ידועים היטב לא רק בגרמניה, אלא גם באיטליה ואף עשו את דרכם לאנגליה וספרד.
ג'ורג'ו וזארי כתב שמיכלאנג'לו העתיק את אחד התחריטים שלו, בציור .
סגנונו אינו מראה שום זכר להשפעה איטלקית, אלא שהוא סגנון גותי ברור ומאורגן היטב, השואב את השראתו הן מהציור הגרמני והן מ.
מחקר שנערך במאה ה-21, המתבסס על עבודתו של היסטוריון האמנות הגרמני בן המאה ה-19 , מייחס לו 116 תחריטים, כאשר רבים מהם גם הועתקו על ידי אמנים אחרים (כולל המונוגרמה שלו), כפי שהיה מקובל בתקופתו.
בן זמנו הפורה הכין עותקים של 58 תחריטים, בדיוק מחצית מתפוקתו של שונגאואר, והשתמש במוטיבים או דמויות בתחריטים נוספים, וחרט גם כנראה כמה רישומים שאבדו.
יש כמה רישומים משובחים, כולל רישומים מתוארכים וחתומים במונוגרמה שלו, וכמה ציורי שמן ופרסקו ששרדו.
שונגאואר נולד בסביבות 1450–1453 בקולמר באלזס, השלישי מבין ארבעה או חמישה בנים של קספר שונגאואר, צורף ואריסטוקרט מאאוגסבורג שעבר לקולמר ב-1440 בערך; קספר הפך למאסטר בגילדת הצורפים בשנת 1445, מה שכנראה חייב מגורים במקום של לפחות חמש שנים.
יש להניח שהוא לימד את בנו את אמנות החריטה, שהיא מיומנות מובהקת וקשה שצורפים השתמשו בה זמן רב על כלי מתכת.
שניים מאחיו עבדו כצורפים בקולמר, ואילו אחר הפך גם הוא לצייר.
קולמר נמצאת כיום בצרפת, אך הייתה אז חלק מהאימפריה הרומית הקדושה ודיברו בה בגרמנית.
באופן חריג ביותר עבור אמן גותי או רנסאנס, הוא נשלח לאוניברסיטה, כנראה בכוונה להפוך אותו לכומר או לעורך דין, והוא נרשם ללימודים באוניברסיטת לייפציג ב-1465, אך נראה שעזב לאחר שנה.
בתקופה זו סטודנטים באוניברסיטה התחילו לעיתים קרובות בגיל שתים עשרה או שלוש עשרה.
באופן מסורתי חשבו שהוא הוכשר כחרט על ידי החרט המכונה , אך חוקרים כיום מפקפקים בכך, בין השאר משום שלהדפסים של שונגאואר לקח זמן מה לפתח את ההתקדמות הטכנית שתלמיד של המאסטר .E.S כבר היה יודע.
משערים שהוא התאמן כצייר אצל המאסטר המקומי הראשי של קולמר (נפטר ב-1472), שכן של הוריו, שהושפע מאוד מ של רוחיר ואן דר ויידן ואחרים, ואולי למד בהולנד, וציוריו המעטים של שונגאואר ששרדו משקפים זאת.
זה היה כנראה בסביבות השנים 1466 ו-1469; הוא תועד ששהה בקולמר ב-1469. אחיו הגדול כנראה קדם לו בסדנה זו.
התחריטים המוקדמים שלו מראים גם השפעות ברורות של כמה ציירים הולנדים קודמים, מה שמצביע על כך שהוא פעל לפי התבנית המסורתית של בסיום הכשרתו.
רישום אחד, מתוארך ל-1469, הוא העתק של דמותו של ישו ב של רוחיר ואן דר ויידן, שנעשה כנראה מול הציור.
פרטים שונים של הלבוש, והצמחים האקזוטיים במנוחה בבריחה למצרים, גרמו לכמה חוקרים לשער שהוא ביקר גם בספרד, ואולי בפורטוגל.
הוא חזר לקולמר והקים סדנה ב-1471, כאשר קיבל תשלום עבור יצירת קישוט למזבח עבור הכנסייה הדומיניקנית שם, שנמצא כיום במוזיאון ונחשב לייצור של הסדנה.
ציורו , שהוצגה זמן רב בכנסייה בקולמר עבורה נוצרה, אך הועברה לכנסייה הדומיניקנית הסמוכה בשנת 1973, מתוארכת ל-1473 (הציור המתוארך היחיד שלו).
סגנונו מתכתב עם התחריטים המוקדמים ביותר שלו, שסודרו ברצף כרונולוגי מוסכם על בסיס הטכניקה והסגנון שלהם, ששניהם מראים התפתחות ניכרת.
במקרים מסוימים נקבע על ידי עותקים במדיות שונות שניתן לתארך.
הכלכלה של יצירת הדפסים של המאה החמש עשרה אינה ברורה, ואף על פי שהדפסיו הפיצו את תהילתו ברחבי אירופה, ייתכן שהוא הסתמך יותר על ההכנסה מ"ייעודו המרכזי" בציור.
הוא נפטר בברייזאך בשנת 1491, אולי לפני שהגיע לגיל ארבעים.
הוא עסק מאז 1488 בציור גדול של "יום הדין" בקתדרלה שם, ותועד כתושב שם ביוני 1489. זה היה ציור הקיר הגדול ביותר מצפון לאלפים, ולא היה שלם במותו.
בשנה שלאחר מכן הגיע אלברכט דירר, כחלק מ"שנות הנדודים" שלו, לקולמר כדי לפגוש אותו, רק כדי לגלות שהוא נפטר.
דירר היה מעריץ שאסף את רישומיו וללא ספק הדפסים.
ההדפס שלו על "הבריחה למצרים", בסדרת "חיי הבתולה שלו", כולל את אותם שני עצים אקזוטיים כמו של שונגאואר, כמחווה.
בגרמניה דירר, שהדפסיו נודעו במהלך העשור שלאחר מכן, נתפס כמנהיג הבא של המסורת ששונגאואר הנהיג במשך עשרים שנה.
תלמיד אחר של שונגאואר, הצייר אורבן הוטר (Urbain Huter), נחשב זה מכבר לצייר הראשי של , יצירה קרובה מאוד בעיצובה ובביצועה הן לתחריטים של שונגאואר עצמו והן לייצור הסדנה לציור של שונגאואר.
יש להניח כי כמה חרטים שהדפסיהם הם העתקים של שונגאואר, ואשר היצירות המקוריות שלהם קרובות לסגנונו, היו תלמידים שלו.
אלה כוללים את מאסטר I E, שלו מייחס ההיסטוריון להרס 55 הדפסים, 31 עותקים של המאסטר שלו, מאסטר BM, ומסטר A G, שלו מיוחסים 34 הדפסים, 13 עותקים של המאסטר שלו.
מאה ושישה-עשר תחריטים מקובלים בדרך כלל שבוצעו על ידו.
רבים מהלוחות של תלמידיו וגם שלו חתומות, M†S, וכך גם עותקים רבים כנראה של אמנים ללא קשר אליו.
סביר להניח שהוא החל לחתום על תחריטים בתחילת שנות השבעים של המאה ה-14. הנדיר ביותר שרד בשלוש עותקים, ובניגוד לרוב יצרני ההדפסים האחרים של המאה, כנראה שרדו דוגמאות מכל התחריטים שעשה.
הרוב הגדול של נושאיו הם דתיים, אבל יש קומץ של סצנות קומיות מהחיים הרגילים כמו היצירה המוקדמת "משפחת האיכרים היוצאת לשוק" או "שני החניכים נלחמים", מה שעשוי לשקף את הרקע שלו בבית של צורף.
הדפס של פיל הוא מיזם ייחודי לז'אנר ה"פלא" הפופולרי; מתברר כי פיל אכן סייר ברחבי גרמניה בשנת 1483, לפני שטבע בתעלה.
הוא גם ייצר תשעה מהדפסי העיטור הראשונים, שנועדו בתחילה לשמש בעלי מלאכה במדיות שונות, כולל מגלפים בעץ וצורפים, כדוגמאות לעיצובים המשוכללים והמתוחכמים.
יש גם שני הדפסים של חפצי מתכת, מחתה לקטורת ומטה כמורה.
מהרקע המשפחתי שלו ומתקופתו באוניברסיטה הוא ללא ספק הכיר את הבורגנות המתפתחת של המסחר ואת המקצועות אשר היוו את שוק הצרכנים העיקרי של תחריטים באיכות גבוהה, אך הנושאים מהמיתולוגיה הקלאסית הפופולריים כל כך בהדפסים הגרמניים של המאה הבאה, וכבר היו קיימים בהדפסים האיטלקיים, אינם מופיעים כלל ביצירתו.
הסדר הכרונולוגי המוסכם של תחריטיו מראה על תחכום הולך וגובר של הטכניקה, אך הקומפוזיציות הצפופות והמפורטות ביותר, אך המאורגנות ביותר, קיימות די מוקדם, כאשר "מורכבות גותית מאוחרת" מפנה מקום לקומפוזיציות פשוטות יותר עם חלל ריק יותר ו"סדר ועיצוב כמעט קלאסיים".
אבל כמה מההדפסים המוקדמים העמוסים היו הפופולריים והמשפיעים ביותר שלו, כפי שעולה ממספר העותקים שלהם.
אלה כוללים את , המנוחה ב"בריחה למצרים", "מות הבתולה" ו"ישו נושא את הצלב".
הוא התעלה מעל ל- בשיטת תיאור הנפח באמצעות הצללה צולבת (קווים בשני כיוונים) שאותה פיתח בהמשך אלברכט דירר, והיה החרט הראשון שעיקם קווים מקבילים, כנראה על ידי סיבוב לוחית המתכת כנגד חרט קבוע.
הוא גם פיתח טכניקת חרט שיצרה קווים עמוקים יותר על הלוחית, מה שאומר שניתן היה לייצר יותר עותקים לפני שהלוחית תישחק.
לפי , היה שונגאואר אחד מהחרטים הגרמנים הראשונים ש"התעלו מעל המגבלות הגותיות הן של תפאורה והן של סוג" וכי הוא "מממש רעיון של יופי שבגישתו הקרובה יותר לאידיאלים מוחלטים יותר פונה להערכה אוניברסלית הרבה יותר" מאשר חרטים קודמים כמו מאסטר .E.S.
יחד עם מאסטר .E.S, הוא היה אמן ההדפסים הצפוני הראשון שלא רק שהדפסיו הועתקו באופן נרחב על ידי אמני הדפסים אחרים, אלא שעיצוביו הועתקו על ידי ציירים, פסלים ואמנים בכל אמצעי האמנות.
האיורים של השדים בתחריט "" של שונגאואר היו הפעם הראשונה ליצור הכלאות של סוגי דגים, ציפורים וחרקים ששימשו את הירונימוס בוש ואמנים אחרים לאורך המאה הבאה.
בספריות ובמוזיאונים מרכזיים יש אוספים טובים של הדפסים של שונגאואר, שרובם נפוצים, יחסית להדפסים מהמאה החמש עשרה, אם כי האיכות של העותקים משתנות במידה רבה.
סימני המים השונים שנמצאו מצביעים על כך שהעותקים הודפסו על פני תקופות ניכרות, כאשר רובן נעשו כאשר לוחות הנחושת הראו סימני בלאי.
מ"המנוחה בבריחה למצרים" שרדו כשישים עותקים, אם כי רק שבעה הם "מהאיכות הראשונה במעלה".
עבור "ישו את נושא הצלב", התחריט הגדול ביותר שנעשה, המספרים המקבילים הן כשבעים וחמש עשרה.
רק מעטים מציוריו שרדו, והבולט ביותר הוא שצוירה עבור בקולמר והיום מוצגת בכנסייה הדומיניקנית הסמוכה.
זהו נושא גרמני, המזוהה במיוחד עם קלן ו, אבל שונגאואר מטפל בו בסגנון מאוד הולנדי.
הוא נחתך בחלק העליון ובצדדים כדי להתאים למסגרת המגולפת המשוכללת מאוחר יותר.
בקולמר מחזיק באוסף הגדול ביותר.
שני לוחות דו-צדדיים (שנוצרו כנראה להקיף חלק מרכזי מפוסל) מ"קישוט מזבח אורליה", המתוארכים לשנים 1470–1475 בקירוב, מציגים את "הבשורה למרים" על הלוח החיצוני ו"לידת ישו" ו"אנטוניוס הקדוש" עם בפנים.
אלה נחשבים ברובם כעבודתו של המאסטר, בעוד שעשרים וארבעה לוחות מדלתות של קישוט המזבח לכנסייה הדומיניקנית נחשבים כמי שצוירו בעיקר על ידי הסדנה, ללא ספק לפי עיצוביו.
מיוחס לו גם ציור של "לידת ישו" בברלין.
הציור הקטן "המשפחה הקדושה" בהמוזיאון לתולדות האמנות, בווינה קרוב בסגנון לתחריטים שלו, ולא גדול בהרבה מכמה מהם.
ניתן להתייחס לפרטים יום-יומיים רבים, כמו הענבים שבסל, החיטה שנשא יוסף וכד המים בגומחה בקיר, כאל רמיזות לתאולוגיה של הנושא, במסורת הציור ההולנדי.
מחקר בצבעי מים וגואש של עלים ופרחים של אדמונית (כיום במוזיאון פול גטי) התגלה ב-1988; ציור זה קשור לפרחים בציור "מדונה בגן הוורדים".
ציורי הקיר של "יום הדין" בברייזאך נותרו על הקירות המערביים והדרומיים של הקתדרלה, אם כי "במצב הרוס".
מַרְטִין שְׁוַרְצְשִׁילְד היה אסטרופיזיקאי גרמני-אמריקאי יהודי.
שוורצשילד נולד בפוטסדאם למשפחת אקדמאים יהודית-גרמנית מכובדת.
אביו היה הפיזיקאי קרל שוורצשילד ודודו היה האסטרופיזיקאי .
אחותו, , הייתה מרצה של לימודים קלאסיים בניו זילנד.
בהתאם לבקשת צוואת אביו, עברה משפחתו לגטינגן בשנת 1916. שוורצשילד למד באוניברסיטת גטינגן וניגש לבחינות הדוקטורט שלו בדצמבר 1936. הוא עזב את גרמניה בשנת 1936 לנורווגיה וב-1937 היגר לארצות הברית.
תחילה עבד באוניברסיטת הרוורד עד 1940 ואחר כך לימד באוניברסיטת קולומביה עד 1947. שוורצשילד שירת במודיעין של צבא ארצות הברית.
הוא זכה בעיטור לגיון ההצטיינות ובכוכב הארד על שירותו במלחמה.
לאחר שחזר לארצות הברית, נישא לאסטרונומית עמיתה ברברה צ'רי (1914–2008).
בשנת 1947, מרטין שוורצשילד הצטרף לחברו רב השנים, ליימן שפיצר, באוניברסיטת פרינסטון.
שפיצר נפטר 10 ימים לפני שוורצשילד.
עבודתו של שוורצשילד בתחומי וההתפתחות שלהם הובילה להבנה משופרת של , סיבוב שמש דיפרנציאלי, מסלולי התפתחות אחרי הסדרה הראשית בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל (כולל כיצד כוכבים הופכים לענקים אדומים), מקורות בעירת מימן במעטפת, הבזק הליום והגילאים של צבירי כוכבים.
יחד עם פרד הויל, הוא חישב כמה מהמודלים הכוכביים הראשונים שעלו נכונה על באמצעות בעירה יציבה של מימן בשכבה סביב הליבה.
הוא והארם היו הראשונים שחישבו מודלים של כוכבים שעוברים פעימות תרמיות על , ומאוחר יותר הראו שמודלים אלה מפתחים אזורי הסעה בין הקליפות שורפות הליום ומימן, שיכולים להביא אפר גרעיני אל פני השטח הנראים.
ספרו של שוורצשילד משנת 1958, "מבנה ואבולוציה של הכוכבים", לימד דור של אסטרופיזיקאים כיצד ליישם מחשבים אלקטרוניים לחישוב מודלים של כוכבים.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הוא עמד בראש פרויקטי ה, שבמהלכם שוגרו כדורים פורחים עם מכשור לגבהים חסרי תקדים.
הסטרטוסקופ הראשון ייצר תמונות ברזולוציה גבוהה של וכתמי שמש, שאישרו את קיומה של הסעה באטמוספירה של השמש, והשני השיג ספקטרום תת-אדום של כוכבי לכת, ענקים אדומים וגרעיני גלקסיות.
בשנותיו המאוחרות יותר הוא תרם תרומות משמעותיות להבנת הדינמיקה של גלקסיות אליפטיות.
שוורצשילד היה ידוע כמורה ומילא תפקידי מנהיגות בכירים במספר חברות מדעיות.
בשנות ה-80, שוורצשילד יישם את כישוריו המספריים לבניית מודלים לגלקסיות תלת-ציריות (סוג של גלקסיה אליפטית).
שוורצשילד היה פרופסור אמריטוס לאסטרונומיה על שם יוג'ין היגינס באוניברסיטת פרינסטון, שם שהה ברוב חייו המקצועיים.
מדליית הנרי דרייפר של האקדמיה הלאומית למדעים (1960)
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1969)
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1954)
האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (1956)
מרטינה ורבוס (בסרבית: Мартина Врбос; נולדה ב-29 בפברואר 1984) היא זמרת-יוצרת קרואטית, המתגוררת בבלגרד.
בשנת 1997 החלה ורבוס את פעילותה המוזיקלית כחברה בהרכב הקרואטי פוטוקאזי.
בשנת 2004 הצטרפה כזמרת ליווי קבועה בלהקת לט 3, אחת מלהקות הרוק האלטרנטיבי הבולטות בקרואטיה.
במהלך הקריירה שלה שיתפה פעולה עם יוצרים מרכזיים מהמרחב היוגוסלבי לשעבר, בהם הזמר והפזמונאי ג'ורדז'ה בלאשביץ והשחקן והזמר רָדֶה שרבדז'יה.
בשנת 2010 השתתפה ב-Dora, הקדם הקרואטי הרשמי לתחרות הזמר של האירוויזיון, בניסיון לייצג את קרואטיה.
בשנת 2012 לקחה חלק בתוכנית הריאליטי Survivor VIP: Costa Rica ושימשה גם כמנחה בערוץ המוזיקה MTV Adria.
בשנת 2023 הוכרזה ורבוס כאחת המשתתפות בתחרות Pesma za Evroviziju '24, הקדם הלאומי הסרבי לאירוויזיון 2024, עם השיר "Da me voliš" ("אם תאהב אותי").
קדוש מעונה או מַרְטִיר הוא אדם שמוכן לסבול ואף למות - למען אמונתו הדתית.
לעיתים, נוהגים להרחיב את ההגדרה כדי לכלול בה אנשים ששילמו מחיר כבד למען מטרה הנחשבת נאצלת, אף שהמונח קונפסור (Confessor) מקובל לגבי מי שסבל למען אמונתו, אך לא מת בשל כך.
בערים שונות באסיה הקטנה בתקופה הרומית היה נהוג לתגמל אנשים שתרמו לעיר באמצעות תוארי כבוד עליהם הוכרז בציבור וסיפור פועלם נקרא בפני הקהל.
ציונים לשבח כאלו נקראים במקורות האפיגרפיים "מרטיריאי" (מיוונית, martyriai או martys, "עדות").