tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ 2024, אלן פתחה חשבון ב-OnlyFans, לאחר שהפדיקוריסטית שלה אמרה לה שכפות רגליה יפות ושהיא יכולה להרוויח מהן כסף.
אלן זוכה לדירוג של חמישה כוכבים ב-WikiFeet, אתר שמרכז ומדרג תמונות של כפות רגליים של סלבריטאים.
באוקטובר 2024, אלן חשפה כי היא מרוויחה יותר כסף ממכירת תמונות של כפות רגליה ב-OnlyFans מאשר מהכנסות הסטרימינג שלה בספוטיפיי.
בינואר 2025 פורסם שאלן והארבור נפרדו.
סרטים/טלוויזיה/הופעות שנה שם תפקיד הערות 1998 הקומיקס מציגים ...
לילי הבר (נולדה ב-11 בספטמבר 1947) היא פעילה חברתית ישראלית.
משמשת כיו"ר ארגון יוצאי קרקוב.
הבר נולדה בקרקוב בפולין, בתם של יעקב לזר ויונה לבית בורנשטיין.
הוריה אשר שבו מהמחנות, אביה היה ב"רשימת שינדלר" ואמה הייתה בגטו קרקוב, מחנה הריכוז פלאשוב, אושוויץ-בירקנאו, צעדת המוות, מחנה הריכוז ראוונסבריק ושוחררה לבסוף במחנה נוישטט גלווה) נפגשו בקרקוב והחליטו להקים משפחה ולעלות לישראל.
בינואר 1950 הגיעה המשפחה למעברת "מחנה ישראל" ומשם למעברת מחנה שמעון שבאבו כביר.
לאחר שנתיים בנתה המשפחה את ביתה בשכונת "מפדה אזרחי" שבחולון.
לאחר סיום לימודיה בתיכון "אילון" בחולון ושרות במודיעין שדה בצה"ל עברה הבר לירושלים, ללימודים.
שם הקימה את משפחתה עם יהודה הבר ושם נולדו שלושת ילדיהם.
לאחר עבודה בתחום הפרסום ויחסי ציבור, ובתחום מערכות מידע, החלה לעסוק כפעילה חברתית בהנצחת מורשת יהודי פולין ולטובתם של ניצולי השואה.
ליקטה וכתבה את הספר "בתי תפילה שנאלמו.
הלב הפועם של קהילת יהודי קרקוב שהושמדה" בהוצאת ארגון יוצאי קרקוב בישראל, 2021.
לילט - אפריטיף איכותי המיוצר בצרפת.
לילט מכיל 85% תערובות של יין בורדו ו 15% ליקרי פירות הדר.
לילט מיושן בחביות עץ אלון.
בעוד שייצור הלילט החל בסוף המאה ה-19, המתכון הנוכחי נוצר רק בשנת 1986.
בשנת 1872 האחים פול וריימונד לילט שהיו יצרני וסוחרי יינות וכהילים ייסדו את המזקקה שלהם בפודנסאק שבדרום בורדו בצרפת.
לילט מגיע במספר טעמים, מהם:
מכיוון שאפריטיף זה הוא על בסיס יין יש להגיש אותו צונן, בין 6-8°C מעלות צלזיוס.
בצרפת מגישים אותו עם קרח ופלח לימון, תפוז או ליים.
לילי בן עמי (נולדה ב-28 ביולי 1979) היא פעילה חברתית, בתחום השוויון המגדרי, המאבק באלימות כלפי נשים ובמאבק להעסקה ישירה של מורי קבלן.
נולדה וגדלה במושב בית זית, בת בכורה מתוך שישה ילדים ונכדה למייסדי המושב.
שירתה בצבא כמדריכת כושר קרבי בבסיס להבבסיס טירונים של הנדסה קרבית.
בשנת 1999, בסוף שירותה הצבאי בגיל 20, יצאה לשליחות מטעם הסוכנות היהודית במדינת מסצ'וסטס בארצות הברית כמדריכת נוער.
בשנת 2000 סיימה לימודי הנדסת תוכנה במכללת אורט בגבעת רם בירושלים ולימדה במכללה במשך שנה.
בוגרת תוכנית המצטיינים "רביבים" של האוניברסיטה העברית ללימודי מקרא ומחשבת ישראל לתואר ראשון, וחינוך יהודי לתואר שני אותו סיימה בשנת 2006. בשנת 2007 החלה לעבוד כמורה ומחנכת בבית ספר זיו ע"ש מרקס בירושלים.
במהלך עבודתה כמורה הנחתה השתלמויות וכתבה תוכניות לימודים למשרד החינוך ועיריית ירושלים בנושא שוויון בין המינים.
בשנת 2007 במהלך לימודיה באוניברסיטה העברית, הובילה בהצלחה מאבק להקמתן של תינוקיות בארבעת הקמפוסים של האוניברסיטה העברית.
בעקבות הצלחת המאבק קיבלה פניות מאוניברסיטאות ומכללות אחרות לסיוע בפתיחת תינוקיות, וכיום ניתן למצוא תינוקיות ברוב המוסדות האקדמיים ברחבי הארץ.
במהלך אותה שנה הצליחה לשכנע את האוניברסיטה להקים בדקנאט הסטודנטים מחלקה למגדר והורות, יחידה מסוגה בארץ, ועמדה בראשה.
כמנהלת המחלקה פעלה לקידום זכויותיהן של נשים הרות באוניברסיטה, בין השאר חיוב מחלקות לימודים לאפשר לנשים הרות לצאת לחופשת לידה.
כמנהלת המחלקה בן עמי הייתה שותפה לניסוח המלצות המל"ג בתחום הורות ומגדר לשנת תשע"ג.
המלצות אלו קובעות כי יש לאפשר זמן מינימלי של חופשת לידה לנשים בכל המוסדות האקדמיים בארץ.
החל משנת 2007 הובילה מאבק למען להעסקה ישירה של מורי קבלן המועסקים דרך עמותת רנה קאסן בירושלים, מאבק שהוליד את החלטת העירייה משנת 2011 להעביר שני מוסדות חינוך להעסקה ישירה.
בשנת 2012 הובילה מאבק נגד מכרז משרד החינוך להעסקת 15 אלף גננות ומורי בתנאי קבלן במסגרת חוק חינוך חינם.
בשנת 2011 הקימה את הקואליציה להעסקה ישירה בחינוך שפעלה כחלק מהקואליציה הארצית להעסקה ישירה.
במסגרת פעילות הקואליציה נטלה חלק מרכזי גם במחאת האוהלים בירושלים.
במשך שלוש שנים הגישה את הפינה החברתית בתוכנית עושים סדר בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2010 הייתה בין מקימות ארגון מתפקדות - הלובי לשוויון בין המינים וכיהנה כיו"ר הארגון שדחף להתפקדות נשים למפלגות לצורך לובינג וקידום חקיקה לשוויון מגדרי.
בבחירות 2019 הוצבה במקום ה-22 ברשימת מפלגת העבודה-גשר.
בעקבות הרצח של אחותה, הפעילה החברתית והעובדת הסוציאלית מיכל סלה על ידי בן זוגה באוקטובר 2019, הקימה בן עמי בשנת 2020 את עמותת פורום מיכל סלה, והיא מכהנת מאז בראשה.
העמותה מתמקדת בדרכים למניעת אלימות בתוך המשפחה באמצעות פיתוח תמרורי אזהרה בזוגיות, מערך הרצאות, פרויקטים להגנה על נשים בסיכון והאקתון לפיתוח טכנולוגיות מסייעות בשעת חירום ולמניעה מראש של אלימות.
במסגרת פעילות הפורום קידמה את החוק השולל אפוטרופסות מהורה שהואשם ברצח, אלימות או עבירות מין כלפי בן משפחה.
בגין פעילותה בתחום המאבק באלימות כלפי נשים ובמסגרת הפורום, זכתה באות אבירת מרכז פרס לשלום ולחדשנות וכן בפרס רות רפפורט לעשייה נשית פורצת דרך לשנת 2021. ב-2022 נכללה ברשימת 50 Powerwomen של עיתון פורבס ישראל.
נשואה עם שלושה ילדים ומתגוררת בבית זית.
לילי בנקל-ברגמן (נולדה ב-1954) היא עיתונאית וסופרת ישראלית.
בנקל-ברגמן החלה את דרכה העיתונאית בעיר רחובות בה נולדה וגדלה, בעריכת המקומון הראשון ברחובות, ובכתיבת מרבית מדוריו (1973).
בתקופת לימודיה (1979-1974) שימשה עיתונאית ביומון "דבר", ובמגזין "משהו" לילדים ולנוער שנערך באותו זמן על ידי עפרה גלברט-אבני.
ב-1995 התמנתה לכתבת מדינית ביומון "ידיעות אחרונות" וכיהנה בתפקיד זה עד 2002.
את צעדיה הראשונים בכתיבה ספרותית עשתה בליווי אמנון ז'קונט בסדנת הכתיבה שלו, עם פרישתה מעולם העיתונות.
בנקל-ברגמן הוציאה שני ספרים: "נסיכת הסטוצים" (2009) ו"ספה זוגית" (2010).
לילי בנקל ברגמן סיימה בשנת 2023 את לימודי הדוקטורט שלה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופ' רומן כצמן.
נושא העבודה: "בין הספרות לחיים: הסיפור הקצרצר של אלכס אפשטיין".
"כך נהרגו שני סוכני המוסד בעיר האירופית" - חשיפה בלעדית של האישה שהרגה שני אנשי מוסד בווינה שהיו במעקב אחרי נחום מנבר (20 ביולי 1998)
"עד חצי המלכות" - ראיון בלעדי עם מוחמד אל פאיד (כתבת שער, 7 ימים, 6 בנובמבר 1998)
"תבינו אותי" - ראיון בלעדי עם ד"ר קורט ולדהיים, נשיא אוסטריה (כתבת שער, 7 ימים, 18 במאי 2001)
"הנסיך הקטנטן" - ראיון בלעדי עם הנסיך אלברט, ארמון המלוכה מונקו (7 ימים, 21 ביולי 2000)
"צהריים עם הנסיך" - התארחות בארמונו של פאהד מלך ערב הסעודית (24 שעות, 13 באוגוסט 2000)
"תוציאו אותנו מכאן" - חשיפת מצב הפליטים היהודים האיראנים בווינה (24 שעות, 20 ביולי 2000)
"נסיכת הסטוצים", ידיעות ספרים, 2009.
"ספה זוגית - מדריך לזוגיות שפויה", ידיעות ספרים, 2010.
לילי בראון , נולדה בשם אמאלי פון קרטשמן, הייתה סופרת פמיניסטית גרמנייה.
אביה היה הגנרל הפרוסי היונקרי האנס פון קרטשמן.
סבתה, הברונית ג'ני פון סוסטדט (Jenny von Sustedt), הייתה בת לא חוקית של ג'רום בונפרטה (Jérôme Bonaparte), אחיו של נפוליאון, שהיה המלך וסטפאליה.
ילדותה עברה בסביבה יונקרית ומליטנטית, והיא גדלה באחוזה המזרח פרוסית של סבה, ובמחנות הצבאיים בהם פיקד אביה.
היא הייתה נערה קוראת, מופנמת ורומנטית, דבר שככל הנראה טרם לבחירתה לעזוב את החוג החברתי של משפחתה ולהצטרף לתנועה הסוציאליסטית מאוחר יותר.
לילי בראון היה נשואה לתקופה קצרה לפרופסור לפילוסופיה גיאורג פון גיזייסקי (Georg von Gizycki), שהיה קשור עם המפלגה הסוציאל הדמוקרטית הגרמנית (SPD), אף שלא היה חבר במפלגה.
נישואים אלו היו בניגוד לרצון משפחתה.
יחד איתו היא הייתה מעורבת ב"תנועה האתית", שביקשה לכונן מערכת מוסר במקומן של הדתות המסורתיות.
לאחר מותו, היא התחתנה בשנת 1896 עם היינריך בראון (1854–1927), שהיה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי ופובליציסט.
היא ביקרה באנגליה ורקמה יחסי חברות עם מנהיגי האגודה הפביאנית.
לילי בראון הצטרפה בגיל צעיר ל-SPD והפכה לאחת ממנהיגות התנועה הפמיניסטית הגרמנית.
היא השתייכה לזרם הרוויזיוניסטי בתוך SPD שהיה באופוזיציה המפלגתית.
הרוויזיוניסטים לא האמינו בתאוריות של המטריאליזם ההיסטורי והאמינו בשינוי ההדרגתי של החברה, ולא במהפכה סוציאליסטית.
בתמיכת אמה אירר היא ניסתה לשכנע את ראשי המפלגה לצורך בשיתוף פעולה עם תנועות נשים אחרות אך ללא הצלחה יתרה.
לילי הושפעה במידה רבה על ידי פרידריך ניטשה, ורצתה שהאידאולוגיה של ה-SPD תתמקד בפיתוח אישיות ואינדיבידואליות במקום יצירת שוויון מכני.
כמו כן האמינה כי נשים צריכות לפתח אישיות אישית ולא צריכות להיחשב רק כאמהות (ואמהות לעתיד) וכרעיות.
היא רצתה אוטונומיה כלכלית לנשים וביטול נישואי כפייה.
כתביה נוגעים לשאלות חברתיות רבות, ובייחוד שאלות הנוגעות לחייהן של נשים.
האוטוביוגרפיה שלה בשני כרכים, שנכתבה כרומן "זכרונותיה של סוציאליסטית" נחשבת לעבודתה המרשימה ביותר, והיא מציגה את המורכבויות של החברה הפרוסית-גרמנית של תקופתה, את המתחים שבין המעמדות השולטים והמוני הפועלים, בין חיי העיר וחיי הכפר, את חיי הצבא ואת התפתחות התנועה הסוציאליסטית.
בספר מתוארים גם מנהיגי התנועה הסוציאל-דמוקרטית בתקופתה, אוגוסט בבל, וילהלם ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג וכן בן זוגה של בראון היינריך.
היא נפטרה לאחר מחלה ממושכת ב-8 באוגוסט 1916.
זכרונותיה של סוציאליסטית - שנות חניכות (Memoiren einer Sozialistin - Lehrjahre) (רומן)
זכרונותיה של סוציאליסטית - שנות מאבק (Memoiren einer Sozialistin - Kampfjahre) (רומן)
בצל הטיטאנים: זכרונותיה של הברונית ג'ני פון סוסטדט (ביוגרפיה של סבתה של בראון, "הטיטאנים" בכותרת הם נפוליאון בונפרטה שהיה דודה, וגתה איתו באה במגע בילדותה בוויימאר) (Im Schatten der Titanen : Erinnerungen an Baronin Jenny von Sustedt)
לילי בוניש היה זמר ומלחין יהודי-צרפתי אלג'יראי בסגנון אנדלוסי-ערבי.
בוניש נולד למשפחה יהודית-ספרדית בקסבה של אלג'יר.
היה ילד פלא, שלימד את עצמו לנגן על המנדולה של אביו בגיל שבע.
בהמשך היה זמר מבוקש ברחבי צרפת של שנות ה-40 ובמהלך המלחמה.
בוניש שילב טנגו, פסדובלה וממבו לתוך הרפרטואר שלו, במיוחד בזמן שבידר את החיילים.
הוא היה ידוע בכך ששר עם מילים בערבית מספר מהשירים הקובניים הגדולים והפופולריים ביותר, כחלק מהרפרטואר הקבוע שלו.
הוא הקליט מספר שירים בחברת "dounia" בבעלות של אל-כחלאווי א-תונסי.
בוניש פרש במהלך שנות ה-50 ופתח מחדש את הקריירה שלו בשנת 1990, כשהוא מוציא את אלבומו Boniche Dub' ב-1998, שהופק על ידי ביל לאסוול ודיואן ז'אן טויטו.
האלבום זיכה אותו במעריצים חדשים בכל רחבי אירופה.
רטרוספקטיבה זו, של שילוב הלהיטים הגדולים ביותר שלו עם חומרים שטרם פורסמו בעבר, לא רק שממלא את החסר ביחס להקלטות זמינות, אלא גם מהווה מחווה לחלוציות חשובה בתחום של היתוך תרבותי.
בנוסף לכתיבת מוזיקה מסחרית, הוא גם היה מלחין סרטים.
לילי בן נחשון אהרן היא מעצבת תפאורה ותלבושות ישראלית.
נולדה וגדלה בירושלים במשפחה דתית מסורתית.
מגיל צעיר נשלחה להשתתף בחוגי אמנות במוזיאון ישראל ירושלים ובתיכון למדה במגמת אמנות.
בצה"ל שירתה כמש"קית חוויה ובמקביל למדה לימודי ארץ-ישראל במכון אבשלום, הדריכה בבית ספר שדה חצבה והשתתפה במחקר על ציפורים, עופות דורסים וזנבנים.
בשנים שלאחר שירותה הצבאי למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים (1989-1985) וסיימה בהצטיינות (בין מוריה : גבי קלזמר, פנחס כהן גן, דרורה דומיני, נחום טבת, פנחס עשת, דדי בן שאול).
בשנת הלימודים השלישית נשלחה לשנת השתלמות באקדמיה לאמנות Rietveld, שבאמסטרדם (1987-8).
עבדה בטלוויזיה החינוכית בתפקיד סט דרסר בשנים 1991-1988; בין השאר לתוכניות זהו זה!, קשר משפחתי, עניין של זמן ולשון המראות.
פרויקט הגמר בבצלאל שעסק במיצב/מיצג, חלל טקס וסאונד הוביל אותה לחפש תחום היכול לשלב את כל המרכיבים האלו ב-1991 נסעה ללמוד עיצוב תפאורה ותלבושות בבית הספר שליד התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון (כעת נקרא בית הספר לעיצוב לתיאטרון ע"ש מוטלי Motly Theatre design at the Royal National Theatre London) (1991-1993)
באנגליה עיצבה תפאורה להצגות עבור : פסטיבל אדינבורו, התיאטרון המלכותי הלאומי, רויאל שייקספיר קומפני.
בשנת 1994 שבה בן נחשון לישראל.
עבודת העיצוב הראשונה שלה בתיאטרון הרפרטוארי הייתה עם הבמאית רביד דברה בהצגה "הסרפד של השכן", בתיאטרון הבימה.
מאז מעצבת תפאורה ותלבושות לתיאטראות הקאמרי, הבימה, החאן, חיפה, בית ליסין, באר שבע, אורנה פורת והמדיטק; להקות המחול בת שבע וענבל ולכוריאוגרפיות של רות זיו אייל, רונית זיו, מאמי שימיזאקי.
עבדה גם עם התיאטרון הערבי-עברי ביפו והקאמרטה הישראלית ירושלים; עיצוב אמנותי בסרטו של ניצן גלעדי "זוגיים דמה" (2007).
הייתה חברה בוועדה האמנותית של פסטיבל עכו (2008-2004).
שימשה כלקטור מטעם פסטיבל עכו באירוע חשיפה לתיאטרון אנגלי בפסטיבל אדינבורו בשנים 2007,2005.
לימדה עיצוב חלל ופיסול במחלקה לתקשורת חזותית באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בשנים 1998-1997.מאז 2010 מנהלת ומרצה בתוכנית לעיצוב תפאורה ותלבושות ע"ש משה ורמי שטרנפלד ,מכללת סמינר הקיבוצים.
השתתפה בתערוכות קבוצתיות במוזיאון תל אביב, בביתן הלנה רובינשטיין, בבית האמנים בירושלים ובקוואדריאנלה של פראג בשנים 1999, 2007, 2011.
2017-18 קיבלה מלגת השתלמות בתוכנית העמיתים של מכון הרטמן ומכללת עלמא-מחשבה ופילוסופיה יהודית.
פרס התיאטרון להצגות ילדים 2020 לעיצוב התפאורה להצגה "הלב" מקום שני .
פרס התיאטרון להצגות ילדים 2012 לעיצוב התפאורה להצגה "הברווזון המכוער"
פרס עיצוב התפאורה בשנת 2010 לעיצוב התפאורה להצגה "הקץ של העץ"
פרס התיאטרון להצגות ילדים 2008 לעיצוב התפאורה להצגה "צבעים בחול"
פרס פינקל לאמנויות הבמה 2003 - תיאטרון הבימה: עיצוב תפאורה להצגה "חתול רחוב"
פרס לעיצוב תפאורה להצגה "קטרינה", פסטיבל עכו לתיאטרון אחר 1997
ציון לשבח על עיצוב תפאורה להצגה "סטפן", פסטיבל עכו 1997
פרס עיצוב התפאורה להצגה "מעשה בשלושה פרפרים" - פסטיבל חיפה להצגות ילדים 1996
קרן התרבות אמריקה-ישראל - פרס הצטיינות באמנות 1999
קרן התרבות אמריקה-ישראל - פרס הצטיינות באמנות 1998
קרן התרבות אמריקה-ישראל - פרס הצטיינות באמנות 1997
בכל ההפקות לילי בן נחשון עיצבה תפאורה
שנה הצגה מחזאי במאי עיצוב תלבושות עיצוב תאורה תיאטרון 2025מראה מעל הגשר ארתור מילרנתן דטנר אביעד הרמן אורי מורג התיאטרון העברי 2024אוכלים יעקב שבתאי נתן דטנר אביעד אריק הרמןמתן פרמינגרתיאטרון הבימה 2024ירמה "ירמה" דרמה מאת סיימון סטון
ע"פ פדריקו גרסיה לורקהגדי רול אורנה סמורגונסקי פליס רוסתיאטרון הקאמרי 2024חתונה מושלמת מאת: רובין האודן
תרגום: דניאל לפיןעידו רוזנברג אביה בשמתן פרמינגרתיאטרון ארצי 2024הצמה של אבא אמנון לוי איציק כהןהילה נבט ברוך שפיגלמןתיאטרון ארצי 2023מי תהום אופרה מאת תמר שליטדניאלה מיכאלירועי עקאבחני ורדי
מתן פרמינגר תיאטרון הבית 2023המזכירהכריסטופר המפטון
על פי סיפורה של ברונהילדה פומזלרותי אויסטרמןלילי בן נחשוןאורי רובינשטייןתיאטרונטו /פולין2023חבר שלי פו הדבאורן יעקוביאורי אומנותירועי עקאבאמיר קסטרותיאטרון חיפה2023צלילי המוסיקהמוזיקה: ריצ'רד רוג'רס, פזמונים: אוסקר האמרשטיין.נתן דטנרשירה וייזזיו וולושיןהתיאטרון העברי2023מרילועל פי שירים של צביקה פיק .
לילי קלואי נינט תומסון היא שחקנית ודוגמנית אנגלייה, הידועה בשם הבמה שלה לילי ג'יימס (Lily James).
מוכרת בעיקר בשל הופעתה כליידי רוז מק'קלייר בדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" ובתפקיד הראשי של סינדרלה בסרטו של קנת בראנה "סינדרלה".
ג'יימס נולדה בעיירה אסהר, במחוז סארי שבדרום אנגליה.
בתם של נינט מנטל, שחקנית, וג'יימס "ג'יימי" תומסון, מוזיקאי.
יש לה שני אחים, אחד מבוגר ואחד צעיר יותר.
סבתה מצד אביה, הלן הורטון, הייתה שחקנית אמריקאית.
סבתה מצד אימה הייתה צרפתייה, ונמלטה מהכפר שלה ליד פריז בשל עליית הנאצים לשלטון, מאוחר יותר נישאה לסבה של ג'יימס, קצין בחיל האוויר המלכותי.
אביה של לילי, ג'יימס תומסון, נפטר מסרטן בשנת 2008. היא לקחה את שמו הפרטי של אביה כשם הבמה שלה כשנודע לה שכבר הייתה שחקנית בשם לילי תומסון.
היא החלה את לימודיה בבית הספר התיכון לחינוך אומנותי בטרינג, הרטפורדשייר ולאחר מכן למדה משחק בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה שבלונדון, וסיימה את לימודיה בשנת 2010.
ג'יימס החלה את קריירת המשחק שלה כאת'ל בראון בשנת 2010 בהפקת ה-BBC "זה רק ויליאם".
היא החלה לשחק בהוליווד בשנת 2012, בסרטים "בחורות מהירות" ו"זעם הטיטאנים".
בשנת 2015 כיכבה כדמות הראשית בסרט הפנטזיה "סינדרלה" בבימויו של קנת בראנה.
בשנת 2016 כיכבה בתור נטשה רוסטובה במיני-סדרת הדרמה התקופתית "מלחמה ושלום" בערוץ BBC One, שביים טום הרפר וכתב אנדרו דייוויס על פי הרומן "מלחמה ושלום" מאת הסופר הרוסי לב טולסטוי.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הפשע המוזיקלי "בייבי דרייבר", בבימויו של אדגר רייט.
בשנת 2018 השתתפה בסרט "מאמה מיה!
Here We Go Again", בתור דונה הצעירה.
באוקטובר 2020 יצא הסרט "רבקה", מותחן גותי-רומנטי בו היא משחקת בתפקיד הראשי, בתור גברת דה וינטר, לצד השחקן ארמי האמר אשר מגלם את בעלה.
משנת 2014 עד לשנת 2019 היא הייתה במערכת יחסים עם השחקן מאט סמית.
שנהסרטתפקידהערות2012זעם הטיטאניםקורינהשבורהסקאנק המבוגרתבחורות מהירותליסה טמפל2015סינדרלהסינדרלהמשחק באש שרה2016גאווה ודעה קדומה וזומביםאליזבת' בנטהנשיקה האחרונה של הקיסרמיקה דה יונג2017בייבי דרייברדברהשעה אפלהאליזבת לייטון2018סליחה על ההפרעהדטרויט הלבנהדיבובמועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודיםג'ולייט אשטוןליטל וודסדב היילמאמה מיה!
Here We Go Againדונה שרידן בצעירותה2019יסטרדייאלי אפלטוןRare Beastsקרסידה2020רבקהגברת דה וינטר2021החפירהפגי פרסטון2022מה הקשר לאהבה?
(אנ')זואי סטיבנסון2023המתאבקיםפאם אדקיסון2024שחר של יום חדש (אנ')ג'וזפין אספרנטוהולכים על כל הקופה (אנ')פייג'2025Swipedוויטני וולף הרדTBARelayשרה גרנטThe Paris Trap
שנהסדרהתפקידהערות2010זה רק ויליאםאת'ל בראוןמיני-סדרה2011וידוייה הסודיים של זונת צמרתפופיתפקיד ראשי (עונה 4); 8 פרקים2012 - 2015אחוזת דאונטוןליידי רוז מק'קלר21 פרקים2016מלחמה ושלוםנטשה רוסטובהתפקיד ראשי; 6 פרקים2021המרדף אחרי האהבה (אנ')לינדה רדלט3 פרקים2022פאם וטומיפמלה אנדרסוןתפקיד ראשי; 8 פרקים
לילי הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1953. התסריט מבוסס על סיפור קצר מאת פול גאליקו בשם "האיש ששנא אנשים".
בעקבות הצלחת הסרט הרחיב גאליקו את הסיפור הקצר לרומן בשם "אהבת שבע הבובות".
ב-1961 הופק מחזמר המבוסס על תסריט זה בשם "קרנבל".
תמצית הסרט היא על יחסים רגשיים בין נערה תמימה (לסלי קארון) לבובנאי (מל פרר) המובעים בתיווך של ארבע בובות.
הסרט זכה בפרס אוסקר למוזיקה הטובה ביותר בקטגוריה של סרט דרמטי או קומי.
כן היה מועמד לאוסקר בקטגוריה הבמאי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (לסלי קארון), הצילום הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר והעיצוב האמנותי הטוב ביותר.
השיר "היי לילי היי לו" הפך ללהיט בקולותיהם של לסלי קארון ומל פרר.
בישראל נכתבו לו מילים עבריות על ידי מרים תמיר והוא נקרא "לילי בת הגליל".
גם חיים קינן כתב מילים לשיר הזה.
לילי, נערה יתומה בת 16 מגיעה מעיירה קטנה לעיר הגדולה פריז וכל רכושה נמצא במזוודה.
היא מחפשת כתובת של חבר של אביה המנוח כדי שייתן לה עבודה אך מסתבר לה שהוא נפטר.
היא ממשיכה לשוטט ונכנסת לחנות.
החנווני מוכן לקבלה לעבודה אך מתחיל להטרידה מינית.
היא בורחת ממנו וברגע המתאים נכנס לחנות בחור יפה המציג את עצמו בתור מארק הקוסם (ז'אן-פייר אומון).
לילי יוצאת לרחוב והולכת בעקבות מארק וחבריו ביניהם הבובנאי פול ברטאלט, מגיעה אתם ללהקת הקרנבל ומבקשת עבודה.
היא מתקבלת לעבודה כמלצרית אך מפוטרת תוך זמן קצר כי היא מתבוננת כל הזמן בקסמי המופע של מארק עם העוזרת הסקסית שלו רוזלי (ז'ה ז'ה גאבור), במקום לבצע את תפקידה כמלצרית.
בייאושה היא מתחילה לעלות על סולם במטרה להתאבד.
לפתע היא שומעת שהבובות קוראות לה.
היא פותחת בשיחה עם ארבעתן: "גולו" הענק הפחדן, "מרגריטה" הבלרינה, "רינאלדו" השועל הערמומי ו"ראש גזר" החצוף.
הבובות מעודדות אותה והיא שרה איתן את "היי לילי היי לו".
חברי הלהקה נאספים סביבה, נהנים מהשיחה ומחליטים לשבץ את לילי והבובות בהופעה.
לילי בינתיים מתאהבת במארק אך הוא מודיע לה כי הוא מתכוון לשאת את מרגריטה ולעזוב את הלהקה.
לילי מחליטה גם היא לעזוב את הלהקה.
פול היה רקדן מפורסם בעבר אך נפצע במלחמת העולם השנייה ונותר צולע לפיכך הוא ממורמר ומתקשה להביע רגשות.
הוא מאוהב בלילי ובאמצעות הבובות מנסה לשכנע אותה לא לעזוב אך לשווא.
שני אמרגנים ידועים מתרשמים מהופעותיה של לילי והבובות ומציעים לפול חוזה הופעות אך לילי עוזבת.
בדרכה היא מדמיינת שהבובות הולכות אתה ומתחילה לרקוד אתן עד שלפתע היא רואה בעיני רוחה את פול המחבק אותה ומתרחק ממנה.
היא מבינה שמקומה בלהקה עם פול, רצה בחזרה ונופלת לזרועותיו.
הם מתנשקים והבובות מוחאות כפיים.
לילי אילזה אלבנס (בדנית: Lili Ilse Elvenes; 28 בדצמבר 1882 – 13 בספטמבר 1931), הידועה בשם לילי אלבה (Lili Elbe), הייתה טרנסג'נדרית דנית ואחת מהראשונות שעברו ניתוח להתאמה מגדרית.
נולדה בשם איינר מגנוס אנדראס וגנר (Einar Magnus Andreas Wegener) ובשם זה התפרסמה כצייר מצליח.
בשנת 1933 ראתה אור האוטוביוגרפיה שלה: "מגבר לאישה".
ב-1930 כשהחליטה לעבור ניתוח לשינוי מין, היא הייתה השנייה בהיסטוריה לעשות כן.
הראשונה לעבור תהליך וגינופלסטי הייתה דורה ריכטר, והצלחת הניתוח שלה יצרה גלים תקשורתיים, שגרמו ללילי להחליט גם לעבור את הניתוח.
אלבה פגשה את גרדה גוטליב באקדמיה הדנית המלכותית לאמנות שבקופנהגן, והן התחתנו בשנת 1904, כשלגוטליב מלאו 19 שנה ווגנר הייתה בת 22. שתיהן עבדו כמאיירות: אלבה התמחתה בציורי נוף וגוטליב איירה ספרים ומגזיני אופנה.
שתיהן טיילו באיטליה ובצרפת, כשלבסוף התיישבו בפריז בשנת 1912, שם אלבה יכלה לחיות באופן פתוח כאישה וגוטליב כלסבית.
אלבה זכתה בפרס נויהאוסנס (Neuhausens) בשנת 1907 והציגה במוזיאון ויילה לאמנות ובתצוגת האביב שבפריז.
יום אחד היא לא יכלה להגיע לשבת עבור הציירת, אז גרדה הלבישה את איינר בגרביונים ונעלי עקב כדי לדגמן בשבילה, ושתוכל להמשיך בציור, אלבה הרגישה נוחות מפתיעה כשעשתה כן.
גם בפעם השנייה שלארסן לא הצליחה להגיע, היא הציעה להשתמש באיינר כמודל.
כשבסוף היא בכל זאת באה, היא מצאה את איינר בלבוש נשי מלא, כולל פאה, ואמרה בהתלהבות: "אני מצהירה עליך כילדונת שלי.
עם שם יפה ומוזיקלי במיוחד - נגיד 'לילי'.
השם לילי אכן מצא חן בעיני איינר, כמו גם השמלה והפאה והאביזרים הנלווים, ולימים, הפרסונה של לילי הפכה לחלק מחיי איינר.
לילי הייתה לדוגמנית האהובה על גרדה, שבינתיים עשתה לעצמה שם בציוריה של נשים יפהפיות עם עיני שקד מלאות הבעה.
בשנות ה-20 וה-30 הציגה עצמה אלבה בקביעות כאישה.
היא נהגה להיעלם לרחובות פריז כשהיא לבושה כדוגמנית צמרת.
כשגוטליב הציגה אותה בבגדי אישה, היא עשתה זאת כאחותו של איינר וגנר.
רק חבריה הקרובים ביותר ידעו כי מדובר באיינר עצמו.
ב-1930 נסעה אלבה לגרמניה לצורך ניתוח להתאמה מגדרית, שהיה בזמנו ניתוח ניסיוני ומסוכן, בסדרה של ארבעה ניתוחים שנמשכו על פני שנתיים סך הכול.
הניתוח הראשון, הסרת האשכים, נעשה תחת השגחתו של הסקסולוג מגנוס הירשפלד בברלין.
יתר הניתוחים בוצעו על ידי , רופא במרפאת הנשים המחוזית של דרזדן.
בניתוח השני הושתלה שחלה בחלל הבטן, בשלישי הוסר הפין וכיס האשכים, וברביעי הושתלו רחם ונרתיק.
הסיבה שבגינה הושתלו בגופה של אלבה איברי רבייה נשיים במקום אלו הגבריים הייתה רצונה להביא ילדים לעולם.
בזמן הניתוח האחרון, תהליך שינוי המין של אלבה כבר הפך לחדשות מרעישות בעיתוני דנמרק וגרמניה.
בית משפט דני ביטל את נישואי בנות הזוג וגנר באוקטובר 1930, ואלבה שינתה חוקית את שמה ומינה, כולל קבלת דרכון תחת שמה החדש.
היא הפסיקה לצייר, כי סברה שחלק זה שייך לעברה כאיינר.
לאחר התפרקות נישואיה, היא חזרה לדרזדן לניתוח האחרון.
ביוני 1931 עברה אלבה את הניתוח הרביעי והאחרון לשינוי מינה הפיזיולוגי מזכר לנקבה, שכלל השתלת רחם ובניית נרתיק.
שני התהליכים האלו היו ניסיוניים בזמנו.
היא נפטרה שלושה חודשים לאחר הניתוח מדום לב שנגרם מזיהום שהתפתח כתוצאה מדחיית הרחם על ידי גופה.
לאחר מותה של אלבה נישאה גוטליב לקצין בצבא האיטלקי, טייס ודיפלומט, רב-סרן פרננדו פורטה, ועברה עמו למרוקו.
פרננדו ביזבז את כל חסכונותיה, ולאחר מספר שנים במרקש ובקזבלנקה התגרשו השניים.
גוטליב חזרה לדנמרק, שם נפטרה חסרת כול בשנת 1940.
הספר "מאיש לאישה: שינוי המין הראשון" נכתב על ידי אלבה ופורסם לראשונה ב-1933.
פסטיבל הקולנוע הלהט"בי MIX Copenhagen מעניק מדי שנה ארבעה פרסי "לילי" על שמה של אלבה.
הסופר האמריקאי דייוויד אברסהוף כתב בשנת 2000 את הרומן הנערה הדנית, המתאר את סיפור חייה הבדוי של לילי אלבה.
הרומן הפך לרב-מכר בינלאומי ותורגם ל-12 שפות.
הגרסה הקולנועית לספר הופקה על ידי גייל מוטרוקס וניל לביוט בכיכובו של אדי רדמיין המגלם את אלבה.
לילי היא מיני-סדרה בריטית בהפקת London Weekend Television עבור רשת ITV ששודרה לראשונה החל מ-24 בספטמבר עד 17 בדצמבר 1978.
בסדרת הדרמה התקופתית מככבת פרנצ'סקה אניס בתפקיד הראשי בדמות לילי לנגטרי.
היא גילמה את דמותה של לילי גם ב-1975 במיני-סדרה "אדוארד השביעי".
רבים מהכותבים והבמאים שיצרו את הסדרה "אדוארד השביעי" היו גם שותפים ליצירת הסדרה "לילי".
בסדרה השתתפו אנטון רוג'רס בתפקיד אדוארד לנגטרי, פיטר איגן בדמות אוסקר ויילד, בריאן דיקון בתפקיד פרנק מיילס, ג'ני לינדן בדמות פטסי קונווליס-וסט, דון פלוז בתפקיד ג'יימס ויסלר, דייוויד גווילים בתפקיד ארתור ג'ונס, ואנט קרוסבי בדמות הנרייטה לאבושר.
דניס ליל גילם את דמותו של הנסיך מוויילס ואחר כך המלך אדוארד השביעי.
ליל שיחק בתפקיד פרדריק פונסונבי בסדרה "אדוארד השביעי" טימותי וסט גילם בה את דמותו של המלך, ואנט קרוסבי גילמה את דמותה של המלכה ויקטוריה.
היא יצאה על גבי DVD בבריטניה ובצפון אמריקה.
כמו כן שודרה הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ UKTV Drama.
בישראל שודרה הסדרה בטלוויזיה הישראלית החל מ-20 באפריל 1979.
פרנצ'סקה אניס – לילי לנגטרי
אנטון רוג'רס – אדוארד לנגטרי
דניס ליל – אדוארד השביעי
פיטר איגן – אוסקר ויילד
פטריק הולט – דקאן לה ברטון
פגי אן ווד – גברת לה ברטון
אנתוני הד – ויליאם לה ברטון
ג'ון קאסל – הנסיך לואי באטנברג
סיימון פישר-טרנר – רג'י לה ברטון
אדם בארהם – קלמנט לה ברטון
דייוויד רינטול – לוטננט צ'ארלס לונגלי
דייוויד גווילים – ארתור ג'ונס
ג'ני לינדן – פטסי קורנווליס-וסט
בריאן דיקון – פרנק מיילס
דון פלוז – ג'יימס אבוט מקניל ויסלר
בזיל הוסקינס – ג'ון אוורט מיליי
שילה ריד – המלכה ויקטוריה
שריל קמפבל – שרה ברנאר
אנט קרוסבי – הנרייטה לאבושר
ניקולס ג'ונס – סקווייר אבינגדון
סטפני קול – אגנס לנגטרי
אן פירבנק – הנסיכה אלכסנדרה
ג'ואנה דייוויד – ז'אן מארי
פרק 1 - "אמילי" אמילי שארלוט לה ברטון גדלה באי ג'רזי יחד עם אחיה הבנים, בהיותה הבת היחידה במשפחה, וגם לומדת איתם.
כבר בגיל 15 ב-1863 היא שוברת לבבות בלי להיות מודעת לכך.
ילדותה המאושרת מסתיימת כשאמה לוקחת אותה ללונדון למשך שבוע כדי שתתרשם ממה שמצופה ממנה כאישה.
אביה הוא דקאן בכנסייה המקומית, והוא אוסר עליה להיפגש עם בחור צעיר שהיא מחבבת.
אדוארד לנגטרי, אלמן עשיר בעל יאכטה, מחזר אחריה, והיא חושבת שזו האפשרות הטובה ביותר כדי להחלץ מהחיים האפורים באי.
פרק 2 - "מרת לנגטרי" עד מהרה מגלה לילי שבעלה מצפה ממנה להיות יפה, שקטה ולבלות את זמנה כראוי לליידי.
היא חוששת להישאר בודדה בביתם הגדול שבסאותהמפטון, ומשכנעת את בעלה לקחת אותה איתו לשיט, והם מגיעים לג'רזי.
שם היא מגלה שלנגטרי שקוע בחובות ונותרה לו רק קיצבה משפחתית זעומה.
אחרי שחלתה בטיפוס, לילי משכנעת את הרופא לומר לבעלה שלמען בריאותה הם חייבים לעבור ללונדון.
מותו בתאונה של אחיה רג'י מאפשר ללילי להופיע בפומבי תמיד באותה שמלה שחור, היחידה שיש לה.
הזמנה לארוחה אצל מכרים ותיקים מג'רזי פותחת בפניהם את הדלתות והיכרות עם אישים כגון הסופר אוסקר ויילד, והאמנים ג'ון מיליי, פרנק מיילס וג'יימס ויסלר שכולם רוצים לצייר את דיוקנה.
פרק 3 - "שושנת ג'רזי" הצגת דיוקנה של לילי שצייר פרנק מיילס בחנויות מבשר את היותה "יפהפייה מקצועית", והיא מתחילה להיות מבוקשת באירועים חברתיים, אליהם היא מגיעה בלוויית בעלה שכמעט לא מתייחסים אליו.
פרק 4 - "הלנה היפה" המלך ליאופולד מבלגיה, אותו פגשה לילי בקבלת פנים, מרעיף עליה תשומת לב רבה.
אבל למרות ההשלכות החברתיות עבורה ועבור אדוארד היא דוחה את חיזוריו.
בו בזמן היא נהנית מחברתם של אחרים שנכבשים בקסמה.
אוסקר ויילד מגלה לה מה שכולם יודעים, שמצפה לה הצעה טובה הרבה יותר.
פרק 5 - "ברטי" לילי מוזמנת לבית הלורד סאפילד ושם היא מוצאת להפתעתה את הנסיך מוויילס לבדו, שמצפה לחברתה.
"העונה" הלונדונית מתקרבת לסיומה ולילי חוששת שהיא תישאר לבד עם אדוארד עד סוף ימיה.
היא חושבת בחיבה על ג'רזי ועל ארתור ג'ונס, אהובה בעבר.
אבל לנסיך מוויילס יש רעיונות אחרים שלמימושם היא נאלצת להישאר נשואה לאדוארד.
פרק 6 - "שיאמרו" הנסיך לאופולד מגרמניה מבקר בלונדון ומוקסם מלילי.
מכיוון שהנסיך מוויילס נמצא מחוץ לעיר הוא רומז שהיא פנויה בשביל אחרים.
הנסיך מוויילס לוקח אותה תחת חסותו ומחליט להציג אותה בפני המלכה.
לילי מתיידדת עם השחקנית שרה ברנאר אחרי שברטי מפנה אליה את תשומת לבו.
ג'יימס ויסלר פושט את הרגל ועוזב את לונדון אחרי שניצח בתביעת דיבה, אבל קיבל רק פאונד אחד.
לילי שמאבדת את הקשר עם ארתור ג'ונס, לא נזהרת ועוברת את הגבול ביחסיה עם הנסיך.
פרק 7 - "הנסיך הספן" היחסים המעורערים בין לילי והנסיך מתאחים אחרי שהוא רואה אותה בתמונה של ג'ון מיליי.
בעיות מתעוררות כשאדוארד לנגטרי מבקש להתגרש ומאשים אותה ביחסים עם הנסיך.
בינתיים, הם כמעט מתרוששים מכיוון שהאריסים שלו באירלנד מסרבים לשלם מיסים.
לילי פוגשת את הנסיך לואי מבאטנברג שמתאהב בה ומציע לה נישואין, אבל ברטי מתנגד לכך.
לילי מתכננת להיות שחקנית כדי להרוויח כסף אבל מגלה שהיא בהריון.
פרק 8 - "עלייה לבמה" לילי סוגרת את ביתה בלונדון ועוברת לג'רזי בעזרתו של ארתור ג'ונס.
היא מקבלת הלוואה של 2,000 ליש"ט מהנסיך כדי שתוכל ללדת את תינוקה בפריז.
לילי יולדת בת, ז'אן מארי, ומספרת לכולם שזו אחייניתה.
אדוארד, שהוא שתוי כל הזמן, מסרב להתגרש ממנה.
לילי חוזרת ללונדון כדי להתחיל קריירה בתיאטרון בעזרתה של השחקנית הנרייטה לאבושר.
הצלחתה על הבמה מובילה לסיור הופעות בארצות הברית.
פרק 9 - "אמריקה" לילי זוכה לפופולריות רבה בקרב הקהל האמריקאי אבל לביקורות שליליות.
זה לא מפתיע את הנרייטה שלמורת רוחה לילי שוקעת בהנאותיה ואינה מגיעה לחזרות.
לילי פוגשת אמריקאי צעיר ואמיד פרדי גבהרד שמתאהב בה, ואומר לה שאם תהיה אזרחית אמריקאית היא תוכל להתגרש מבעלה.
פרק 10 - "הביתה" התלהבותו של הנסיך מהימורים סוחפת את החברה הלונדונית לטירוף.
בסיבוב הופעות נוסף באמריקה נתקלת לילי בתחרות מצד השחקנית האמריקאית ליליאן ראסל.
לילי מביאה לארצות הברית את אמה ובתה, ז'אן מארי.
פרדי מצהיר על אולטימטום, שאם לא תתגרש יבוא הקץ על הקשר ביניהם.
חזרתה של לילי לבמה מתעכבת בשל היותה חולה בחצבת ואחר כך בדלקת ריאות.
היא מסתכסכת עם אוסקר ויילד כשאינה מסכימה להופיע במחזה "מניפתה של ליידי וינדרמיר" שכתב עבורה.
היא פותחת במערכת יחסים עם ג'ורג' ביירד, סקווייר אבניגדון, בעל סוסי מרוץ ורוכב חובב.
פרק 11 - "מיסטר ג'רזי" בעקבות יחסיה של לילי עם סקווייר האלים והמתעלל היא מאבדת את חבריה, את הקריירה שלה וחלק מהמשרתים שליוו אותה שנים.
אחרי שנתיים היא מתפייסת עם אוסקר ויילד.
על פי בקשתו של הנסיך היא נמנעת מלתבוע את סקווייר אחרי שהוא מכה אותה באכזריות.
כשהוא מת היא אינה מקבלת את הירושה שהבטיח לה, והיא משתתפת במרוץ סוסים עם סוס בשם "מיסטר ג'רזי".
בשיא הצלחתו של ויילד עם המחזה "חשיבותה של רצינות" הוא נעצר ומואשם ב"מעשי סדום והפקרות רבתי".
ז'אן מארי מגלה שלילי היא אמה.
ולילי עצמה מצליחה לקבל את הגט.
פרק 12 - "דימדומי שקיעה" אחרי מותו של אדוארד לנגטרי בבית משוגעים מפנים העיתונים חיצי ביקורת כלפי לילי שהיא הרפתקנית חסרת לב.
ז'אן מארי מוצגת בפני בית המלוכה.
לילי חוזרת להופיע על הבמה, מוכרת את היאכטה שלה במכירה פומבית, ופותחת תיאטרון משלה כדי לכסות על הפסדיה אחרי גנבת כספת שלה עם תכשיטים מהבנק.
היא מתחתנת עם הוגו דה באת' אבל הם מבלים את רוב זמנם בנפרד זה מזו.
ז'אן מתחתנת ובסופו של דבר מגלה את האמת על הוריה.
פרק 13 - "ריקוד ב-50 סנט" ברטי מת ומוריש ללילי את כלבו האהוב סיזר.
מלחמת העולם הראשונה פורצת כשלילי נמצאת בסיור הופעות באמריקה.
היא מצטלמת לסרט אילם קצר, ומסתבכת בקטטה באולם ריקודים.
קלם, אחיה שלי לילי, ולואי מבאטנברג מנסים לשכנע את ז'אן מארי לסלוח לאמה.
לבסוף מצליח בכך ויקטור, הבן של ז'אן מארי.
ידידיה של לילי נעלמים אט אט והיא מתה בודדה במונקו.
לילות קיץ אופוס 7, הוא מחזור שירים מאת המלחין הצרפתי הקטור ברליוז.
המוזיקה נכתבה לשש פואמות מאת תאופיל גוטייה.
המחזור, שהושלם בשנת 1841, נכתב במקור לסולנית בליווי פסנתר.
ברליוז תזמר אחד מן השירים בשנת 1843, והמשיך בכך ליתר החמישה בשנת 1856. המחזור נשכח במשך שנים רבות, אבל במהלך המאה ה-20 היה ונשאר אחת מיצירותיו הפופולריות ביותר של המלחין.
הגרסה בתזמור מלא מבוצעת בתכיפות גדולה יותר בקונצרטים ובהקלטות מן המקור לפסנתר.
נושא היצירה הוא מהלך האהבה, מתום נעורים אל אובדן ולבסוף, התחדשות.
ברליוז והמשורר תאופיל גוטייה היו שכנים וידידים.
הסופרת אנאגרט פוסה גורסת, שייתכן כי ברליוז הושפע מן ההקדמה לקובץ סיפורים קצרים מאת ידידו ז'וזף מֶרי "Les nuits de Londres"', שבו הסופר כותב על לילות קיץ שבהם הוא וידידיו ישבו בחוץ עד עלות השחר וסיפרו סיפורים.
במחקר על ברליוז משנת 1989 העלה ד' קרן הולמן סברה, לפיה הכותרת מרמזת לשייקספיר, שיצירותיו היו אהובות על ברליוז.
המחזור הושלם בגרסתו המקורית לקול (מצו-סופרן או טנור) ופסנתר בשנת 1841. בהמשך כתב ברליוז עיבודים לבריטון, קונטראלט או סופרן, ופסנתר.
גרסת הפסנתר איננה מבוצעת בקונצרטים או בהקלטות באותה תכיפות כמו הגרסה המתוזמרת, שברליוז ערך בין 1843 ל-1856. דייוויד קיירנס כתב ב-1988, שהצלחת הגרסה לפסנתר נפלה קורבן לאיכות הנחותה של תפקיד הפסנתר בפרטיטורה המודפסת: לא ברליוז כתב אותו, וקיירנס מתאר אותו כ"יצירה מגושמת ומזויפת".
בשנת 1843 תזמר ברליוז את השיר הרביעי, "היעדרות", לאהובתו, מארי רֶצ'וֹ, ששרה אותו בביצוע בכורה בלייפציג ב-23 בפברואר 1843; רק ב-1856 חזר ברליוז ל"לילות קיץ" ותזמר את "רוח הוורד" עבור המצו-סופרן אנה בוקהולץ-פלקוני.
המו"ל יאקוב ריטר-בידרמן ישב בקהל בהופעת הבכורה, התרשם מאוד והפציר בברליוז לתזמר את שאר המחזור.
בתזמור נשארו המלודיה וההרמוניה ללא שינוי, בדרך כלל, אבל ל"רוח הוורד" הוסיף המלחין מבוא לסולו צ'לו מעומעם, חליל וקלרינט; תזמור השיר הזה, בשונה מיתר החמישה, כולל נבל.
גרסת הפסנתר המקורית הוקדשה לאישה אחת - לואיז ברטין, שאביה, לואי ברטין, היה עורך כתב העת Journal des débats, שברליוז כתב לו ביקורת מוזיקה ומאמרים אחרים.
כל אחד מששת השירים במחזור המתוזמר הוקדש באופן פרטי לזמרים נודעים בגרמניה, שאחדים מהם ביצעו שם את המוזיקה של ברליוז: לואיז וולף ("וילאנל"), אנה בוקהולץ-פלקוני ("רוח הוורד"), הנס פון מילדה ("על הלגונות"), מדליין נוטה ("היעדרות"), פרידריך קספרי (|בבית הקברות") ורוזה פון מילדה ("האי הלא-נודע").
בשביל הגרסה התזמורתית, ערך ברליוז לשיר השני והשלישי טרנספוזיציה לסולמות נמוכים יותר.
כשהגרסה הזאת יצאה לאור, פירט ברליוז קולות שונים לכל אחד מהשירים: מצו-סופרן או טנור ל"וילאנל", אלט ל"רוח הוורד", בריטון (או לחלופין אלט או מצו) ל"על הלגונות", מצו או טנור ל"היעדרות", טנור ל"בבית הקברות", ומצו או טנור ל"האי הלא-נודע".
אף על פי כן,בדרך כלל מבצע את המחזור סולן יחיד, על פי רוב סופרן און מצו-סופרן.
כשזמרות סופרן מבצעות את המחזור, מתבצעת בדרך כלל טרנספוזיציה בשיר השני והשלישי לגבהים המקוריים; לדעת חוקר ברליוז ג'וליאן רשטון, למעשה זה יש השפעה שלילית במיוחד על השיר הראשון, ה"וילאנל" העליז.
אף כי ברליוז כתב יותר מחמישים שירים, עשרים מהם בליווי תזמורתי, השירים במחזור "לילות קיץ" הם היחידים שיצאו לאור כקובץ.
אין זה מחזור שירים בדגם הגרמני של מסע החורף של שוברט או אהבת משורר של שומאן, הבנוי על סיפור ורצף תמאטי; שירי המחזור יוצרים שלמות מאוחדת הודות לכותב היחיד של המילים והשימוש שעשה המלחין לכל אורך היצירה במוזיקת אווירה מעודנת במצלולה ובגווניה.
המחזור בנוי מארבעה שירים קודרים, במסגרת מרוממת-רוח של שיר פותח ושיר מסיים.
במחקר שפרסם מבקר המוזיקה אא"פ דיקינסון בשנת 1969 כתב: "הנושא המשותף לשירים הוא להלכה אהבה נכזבת או אבודה, המסמלת, יש שיאמרו, כמיהה ליופי שנגוז או אינו מושג.
אבל סדר השירים מקרי ויוצר אסוציאציה מקובלת ולאו דווקא כפויה".
למעשה היצירה החדשני של ברליוז בכתיבת מחזור שירים תזמורתי היו ממשיכים מעטים, עד שמאהלר אימץ את הסוגה בשלהי המאה ה-19.
ככל הידוע, המחזור התזמורתי לא בוצע במלואו בתקופת חייו של המלחין.
היצירה נזנחה למשך שנים רבות, אבל במהלך המאה ה-20 נתגלתה מחדש והייתה לאחת היצירות האהובות ביותר של ברליוז.
לפי אמות המידה של ברליוז, התזמור צנוע בהיקפו.
אין כלי הקשה, ומערך הכלים שנקבע כולל כמקובל את סקציות הקשתנים, כינורות, ויולות, צ'לי וקונטרבסים; כלי נשיפה מעץ: שני חלילים, שני קלרינטים, שני בסונים, אבוב; כלי נשיפה ממתכת: שלוש קרנות; נבל.
טקסט מקורי ותרגום (שלומית קדם)וילאנל
סולם: לה מז'ור; תזמור: 2 חלילים, אבוב, 2 קלרינטים בלה, בסון, כלי מיתר.
השיר הראשון במחזור, "וילאנל", חוגג את האביב והאהבה.
הוא מספר על תענוגות השיטוט בצוותא ביערות ללקט תותי-בר וחזרה הביתה שלובי ידיים.
המוזיקה ערוכה בצורת בתי-שיר; ברליוז משמר את מקצב הווילאנל של הפואמה המקורית, ומשנה את הליווי התזמורתי בקונטרפונקט של כלי המיתר וכן, בסוף כל בית, בסולו לבסון, בצליל גבוה יותר עם כל חזרה.
ראשטון מציין, שהווריאציות האלה "תורמות לתחושת הגיוון והרעננות הטבעיים של האביב."
טקסט מקורי ותרגום (שלומית קדם)רוח הוורד
אדג'ו און פוקו לנטו אן דולצ'ה אסאי (באיטיות גדלה והולכת ובמתיקות רבה):
סולם: סי מז'ור; תזמור: 2 חלילים, אבוב, 2 קלרינטים בלה, 2 קרנות במי, נבל, כלי מיתר.
השיר השני במחזור של ברליוז, "רוח הוורד", מספר את חלומה של נערה על רוח הוורד שענדה לנשף בליל אמש.
אף כי הוורד קמל ומת, הוא עלה לגן העדן; מוות על חזה נערה הוא גורל, שמלכים יקנאו בו.
הולמן מגדיר את השיר "בין ביטויי הרומנטיות הצרפתית המושלמים ביותר".
טקסט מקורי ותרגום (שלומית קדם)על הלאגונות: קינה
סולם: פה מינור; תזמור: 2 חלילים, 2 קלרינטים בסי, 2 בסונים, קרן בדו, קרן בפה, כלי מיתר.
Sur les lagunes: Lamento" ("על הלאגונות: קינה"), בקדרות הנסוכה על ההרמוניות ועל התזמור שלה, חדורה מלנכוליה; הליווי העולה ויורד לאטו מזכיר תנועת גלים.
הפואמה היא קינת ספן ונציאני על אובדן אהובתו, וכאב השייט אל מרחבי הים ללא אהבה.
זה השני בשירים המולחנים בשלמות במחזור.
טקסט מקורי ותרגום (שלומית קדם)היעדרות
סולם: פה דיאז מז'ור; תזמור: 2 חלילים, אבוב, 2 קלרינטים בלה, קרן בלה, קרן ברה, כלי מיתר.
ב"היעדרות" הרטורית מפציר האוהב באהובתו לשוב אליו.
ראשטון גורס, שבשונה מחמשת השירים האחרים, ייתכן ששיר זה עושה שימוש במוזיקה קיימת, שנכתבה לקנטטה זנוחה, "אריגון", וזה עשוי להסביר מדוע בשיר זה בלבד חתך ברליוז וערך מחדש את בתי השיר של גוטייה.
שיר זה, ו"בבית הקברות" שבא אחריו, בנויים כפזמון חוזר, בתבנית ABA.
טקסט מקורי ותרגום (שלומית קדם)בבית הקברות: אור ירח
אנדנטינו נון טרופו (בקצב הליכה, לא מהיר מדי):
סולם: רה מז'ור; תזמור: 2 חלילים, 2 קלרינטים בלה; כלי מיתר.
"Au cimetière: Clair de lune" ("בבית הקברות: אור ירח") גם היא קינה, שנושא האוהב ששכל את אהובתו, והוא מתרחק והולך מזכרה, רדוף חזיון רפאים של דמותה.
טקסט מקורי ותרגום (שלומית קדם)האי הלא-נודע
אלגרו ספיריטואוזו (מהיר ומלא חיים):
סולם: פה מז'ור; תזמור: 2 חלילים, אבוב, 2 קלרינטים בסי, 2 בסונים, קרן בפה, קרן בדו, קרן בסי, כלי מיתר:
"L'île inconnue"" (האי הלא-נודע) מרמז לבלתי-מושג - מקום שם האהבה יכולה להיות נצחית.
ראשטון מתאר את נימת השיר כ"עליצות אירונית", שברליוז הלחין ב"טעם ונציאני".
שיר זה, החותם את המחזור, בנוי כפזמון בצורת ABACA'DA.
לאה (לילי) באומהקר (נולדה ב-16 ביוני 1957) היא קצינת משטרה ישראלית בדימוס בדרגת תת-ניצב.
כיהנה כנשיאת בית הדין למשמעת של משטרת ישראל וכראש חטיבת התביעות.
באומהקר שירתה כתובעת ביחידת התביעות של מחוז תל אביב, יועצת משפטית של המחוז, קצינת תלונות ציבור, חברת בית הדין למשמעת של המשטרה וראש מחלקת משמעת.
ב-2013 מונתה לראש חטיבת התביעות והועלתה לדרגת תת-ניצב.
באפריל 2017 מונתה לנשיאת בית הדין למשמעת של המשטרה.
ב-30 בינואר 2020 פרשה משירותה במשטרה.
ספינת המעפילים "לילי" היא אחד מכלי השיט שנקנו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' כדי להעלות יהודים לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
בקיץ 1943 האונייה העבירה כ-40 מעפילים לקפריסין, אך ב-25 באוגוסט, אחרי שהורידה את נוסעיה בקפריסין, הופצצה והוטבעה יחד עם 11 אנשי צוות.
לנציג דנמרק באיסטנבול הייתה ספינת טיולים קטנה שעגנה בחופי איסטנבול.
לאחר פטירתו של הנציג אשתו העמידה את הספינה למכירה פומבית ובסוף 1940 נקנתה על ידי המוסד לעלייה ב' במטרה להמשיך בהבאת מעפילים לארץ.
אנשי המוסד לעלייה ב' בארץ רצו שלילי תפליג לישראל, אך לילי לא יכלה להפליג משום שממשלת דנמרק לא התירה לה לעשות שימוש בדגל הדני.
ללא דגל של מדינה, לא הייתה לספינה אפשרות להפליג.
אנשי המוסד לעלייה ב' חיפשו מדינה אחרת שתתן דגל ללילי אך ללא הצלחה .
בעקבות החלטת המנדט הבריטי כי כל פליט יהודי שיגיע לטורקיה בכוחות עצמו יורשה לעלות לישראל, הוחלט להשתמש בספינה "לילי" שעגנה באיסטנבול שבטורקיה ללא שימוש (מאחר שלא היה לה דגל) כדי להביא לארץ ישראל 30 עולים יהודיים שהגיעו לטורקיה מבולגריה.
ב-1943 אנשי המוסד השיגו דגל ללילי כדי שתוכל להפליג לארץ.
ההפלגה הייתה מאיסטנבול לעיר הנמל הטורקית מרסין ומשם לארץ ישראל.
בתחילה השתמשו בדגל טורקי לחלק מהמסע מאיסטנבול למרסין, אחר כך חברת עתיד נתנה ללילי את חסותה והשיגה ללילי דגל של ארץ ישראל המנדטורית וכך התחילה "לילי" את דרכה לישראל.
שלטונות המנדט הבריטי הודיעו לצוות הספינה "לילי" שלא יוכלו להגיע לחופי ארץ ישראל עם מעפילים, אלא יש להביאם לקפריסין.
ביולי 1943 הפליגה "לילי" לנמל פמגוסטה בקפריסין, שם הורדו הפליטים לחוף ובספינה נמשכו עבודות ההכנה לקראת המשך ההפלגה.
ביום 21 באוגוסט התקבלה החלטה, שלילי תפליג לחופי ישראל ללא מעפילים כדי להסדיר הליכי רישום בישראל.
מיד אחרי כן על פי התכנון, תגיע לקפריסין להביא לארץ ישראל את 30 המעפילים שהמתינו בקפריסין.
בליל ה-25 באוגוסט 1943 כשהתקרבה "לילי" לחופי ישראל ועליה אנשי הצוות של הספינה, הופצצה "לילי".
בעקבות ההפצצה הספינה ואחד עשר אנשי צוות שהיו עליה טבעו.
שאלת זהותו של המפציץ שגרם לטביעת לילי עומדת במחלוקת: יש הסבורים שהגורם לטביעת לילי היה מטוס גרמני, ויש הסבורים שהייתה זו צוללת גרמנית או צוללת איטלקית.
בין אנשי הצוות שטבעו היו גם מלחים סרבים ויוונים וכן שני חברים בפלי"ם (פלמ"ח ימי) בנימין ויטנברג וגרשון מרכוס.
בנימין ויטנברג חרמוני נולד בשנת 1916 בברלין.
עלה לארץ ב-1935, נמנה עם מקימי קיבוץ עין גב, ועבד בעיקר בדיג.
חרמוני הבין את הצורך בהכשרת ימאים למפעל הצלת יהודי אירופה, ושכנע את הקיבוץ במאי 1942 לשחררו למשימה זו.
בגמר הקורס גויס על ידי המוסד לעלייה ב' ומונה כמפקד ספינת המעפילים "לילי".
גרשון מרכוס יליד ברלין 1920. עלה ארצה ב-1937 והצטרף לקיבוץ גליל ים בשנת 1939. בשנת 1943 גויס גרשון על ידי המוסד לעלייה ב', והוצב כמכונאי על ספינת המעפילים "לילי".
משפחתו של בנימין ויטנברג כתבה ספר לזכרו שנקרא "בנימין ויטנברג והספינה לילי".
חלק ממכתביו של בנימין הם ממרסין שבטורקיה לשם נשלח עם שלושה ישראלים נוספים, כדי לשפץ את ה"לילי".
משפחתו של גרשון מרכוס הוציאה לאור חוברת לזכרו.
עותק מהחוברת קיים במחנה המעפילים עתלית.
לילותיו הלבנים של הדוור הוא סרט דרמה רוסי משנת 2014 בבימויו של אנדריי קונצ'לובסקי.
זהו חלקו האחרון בטרילוגיה של קונצ'לובסקי על המראה האחורית של רוסיה.
הסרט מגולל את סיפורם של תושבי כפר רוסי נידח, שמגעם העיקרי עם העולם החיצון הוא דוור.
כל השחקנים בסרט הם לא מקצועיים והליהוק ארך שנה.
הסרט זכה בפרס אריה הכסף של פסטיבל הסרטים של ונציה ב-2014 בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
קונצ'לובסקי לוקח את הצופה לחבל ארכנגלסק בצפון רוסיה, לחופי אגם קנוזרו, 450 קילומטר מהים הלבן.
מקום שבו הזמן כאילו עצר מלכת, כך שהתושבים עדיין מנהלים את התקשורת עם העולם אך ורק באמצעות הדוור; מקום שבו השמש לא שוקעת בקיץ, והלילות לא נגמרים.
הסרט משרטט את דיוקנאותיהן של דמויות מקומיות, ובראשן אלכסיי טריאפיצין (ליוחה) הדוור, הנודד ברגל או באמצעות סירה בין הכפרים הנידחים, מבקר את שכניו, מחלק מספק להם לחם, דואר, מיסים, נורות, כסף ופנסיה.
הוא חולם בהקיץ על חתול אפרפר-כחלחל מסתורי הפוקד את בקתתו.
במהלכה של העלילה הוא מנסה להצית להבה ישנה עם אהובתו מימי בית הספר, מתיידד עם בנה הצעיר, ויוצא לחפש את מנוע הסירה שלו שנגנב.
חברת הדואר הרוסית השקיעה בהפקת הסרט כ-30 מיליון רובל (כ-820 אלף דולר), ועוד 26.5 מיליון רובל (כ-720 אלף דולר) הוקצו על ידי משרד התרבות של הפדרציה הרוסית.
ועדת האוסקר הרוסית שקלה לשלוח את הסרט לתחרות האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך הבמאי ביקש לא לשלוח אותו בגלל שהחלוקה לסרט באנגלית ולסרט בלועזית מונעת מרגש עליונות תרבותית של מדינות המערב דוברות האנגלית, והתרבות האחרת.
דעתו נתקבלה, ובמקומו ייצג את רוסיה הסרט לוויתן.
לילי איימן הייתה מחנכת פרסייה, סופרת ואשת חינוך בהאית.
איימן הייתה שותפה לייסוד ותומכת נאמנה של תוכנית הלימודים ערפאן (Irfan).
עסקה בעיקר בכתיבת ספרות ילדים וספרי לימוד, ראתה בחינוך לאוריינות ערך עליון והקדישה את חייה לתחום זה.
לילי איימן נולדה בשם לילי אהי (Lily Áhy), ב־17 במאי 1929, בטהראן, למשפחה הקשורה לבהאא אללה (נכדה מדור רביעי לגיסו, מירזא מג'יד אהי), מייסד הדת הבהאית.
אביה היה פקיד בכיר בממשל האיראני ובוגר לימודי משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת מוסקבה.
אימהּ הייתה זמרת אופרה ונגנית ב, שם הכירה את בעלה ועברה אתו לטהראן כדי להתחתן.
איימן גדלה בשיראז בזמן שאביה היה מושל המחוז, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לטהראן, שם סיימה את לימודיה היסודיים.
כשאביה מונה לשגריר איראן בברית המועצות עברה עם משפחתה למוסקבה, שם סיימה את לימודיה התיכוניים והתחילה את לימודיה האקדמאים בתואר שפה וספרות רוסית וצרפתית.
לאחר שאביה חלה, לילי ומשפחתה חזרו עמו לטהראן, שם הוא נפטר.
איימן השלימה את התואר האקדמי בפילוסופיה וחינוך באוניברסיטת טהראן.
עוד בזמן לימודיה תרגמה את הספר "Enfants Difficiles" מצרפתית לפרסית, והוא יצא לאור בתרגום זה בשנת 1949. לאחר סיום לימודיה התחילה ללמד בבית ספר לבנות (Anoushiravan Dadgar secondary school for girls) בטהראן.
ב־1951 לילי נישאה לאיראג' איימן בלונדון והמשיכה ללימודים נוספים באוניברסיטת לונדון ואוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד, שם גם ילדה את בתה הבכורה, רויה.
לאחר שחזרו לאיראן ב־1954 לילי מונתה לדירקטורית המרכז לחינוך ולימודים מקצועיים במחלקה לחקר ופיתוח תוכניות לימודים במשרד החינוך האיראני.
בקיץ אותה השנה היא ארגנה לראשונה באיראן בית ספר קיץ לילדים.
ב־1955 לילי עברה עם משפחתה ללוס אנג'לס, שם איראג' השלים את לימודי הדוקטורט שלו.
באותו הזמן לילי עבדה כמורה במוסדות צבא הישע (The Salvation Army), שם גם ילדה את בתה השנייה סאבה.
ב־1957 הם חזרו לטהראן ואיימן החלה בקריירה אקדמית ספרותית, בזמן שעבדה כחברה בוועדה הבינלאומית להתפתחות הבנת הקריאה באיגוד הבינלאומי לפיתוח הישגים חינוכיים.
איימן לימדה חינוך וספרות ילדים באוניברסיטת טהראן בזמן שהיא המשיכה להתעמק בתחום פיתוח שיטות מודרניות ללימודי שפה.
שלוש שנים לאחר מכן קיבלה מלגה ללימודי דוקטורט במכללה להוראה של אוניברסיטת קולומביה.
רצונה להנחיל את אהבת הקריאה לדורות הבאים הוביל אותה להעדיף תחום זה בחייה ועד ימיה האחרונים היא המשיכה לכתוב סיפורים לילדים.
בנוסף, היא השתתפה בהקמת "מועצה לספרי ילדים" (ארגון פרטי ולא ממשלתי) באיראן.
שם גם שימשה כחברת הנהלה במשך שני עשורים.
היא גם הייתה תומכת נלהבת ב.
שם גם שירתה לבסוף כחברת הנהגה במשך שנים וסגנית מנהל הארגון למשך שנתיים.
מנהיגותה של לילי בתחום החינוך זכתה להכרה רשמית כשהיא הייתה האישה הראשונה והיחידה שמונתה למועצה הגבוהה לחינוך באיראן.
שם היא הביאה לידי ביטוי את כישוריה כסופרת, כשספריה אומצו באופן רשמי לתוכניות הלימודים ברחבי איראן.
בזמן זה ילדה את ילדה השלישי ראמה.
העניין הרחב שלה בחינוך גלש גם ללימוד מבוגרים, במיוחד במדינה שבה רק 30 אחוזים בערך באותה תקופה ידעו קרוא וכתוב.
לילי מונתה לראשות המחלקה ללימודי מבוגרים לייעוץ לימודי לתוכנית העולמית ללימודי אוריינות.
היא הייתה גם אחראית על הכנת ספרי הלימוד ובניית תוכנית הלימודים.
כמו כן, היא גם שירתה כיו"ר פרויקט המחקר על אוצר המילים הבסיסי בפרסית.
מחקר זה הניב את הזיהוי של כאלף מילים שנמצאות בשימוש יום יומי.
תוצאות מחקר זה שימשו כהכנה לספרי לימוד בפרסית.
על פעילויותיה אלו היא זכתה במספר פרסים.
לילי אהבה שירה וספרות קלאסית, והייתה תומכת גדולה במוסד לתרגום ופרסום ספרים, שם היא מיסדה וניהלה אגף עבור תרגום ספרי ילדים.
במשך הקריירה שלה היא תרמה בקביעות גם למספר עלונים חינוכיים ומגזינים בהאים, היא גם תרגמה וכתבה יותר מ־40 ספרים שפורסמו בשפה הפרסית.
על פי עדותה, אף על פי שהייתה קרובה לדת הבהאית כל חייה, רק כשהייתה בסיור במדינות האנדים באמריקה הדרומית היא הבינה את החשיבות והמשמעות של הדת הבהאית.
בביקור למרכז הבהאי העולמי בשנת 1974 היא אימצה באופן רשמי את הדת הבהאית.
כשחזרה לאיראן היא מונתה לוועדה העולמית לקידום וחינוך נשים בחינוך הבהאי.
בינואר 1979 בעקבות המהפכה האיראנית לילי ואיראג' שלחו את בנם הקטן לחיות בשיקגו אצל אחותו, כדי שיוכל להשלים את לימודיו התיכוניים.
לאור כך שהוצא צו מעצר נגד איראג' והסיכון בהוצאה להורג לילי ואיראג' עזבו לארצות הברית גם הם, במה שקיוו שיהיה ביקור קצר עד יעבור זעם.
אבל לאחר שהגיעו לארצות הברית הודיעה לה חברה שלה שהוצא גם נגדה צו מעצר וקיימות קריאות להוציאה להורג לאור השקפותיה הפרוגרסיביות וזיקתה לדת הבהאית.
לא עבר זמן רב לפני שכל רכושם הוחרם על ידי המשטר האיראני החדש.
כך, הימים הפכו לשנים ולילי ואיראג' לא חזרו לאיראן.
מיד עם ההתמקמות בשיקגו לילי הרגישה צורך עז ללמד את השפה הפרסית לילדים בפזורה האיראנית הגדלה.
כדי לממש צורך זה היא כתבה ספרים חדשים ומדריכי הוראה.
למרות מצבם הכלכלי הירוד לאחר ההגירה לארצות הברית, לילי אפשרה לפרסם את הספרים ללא זכויות יוצרים.
זאת בשביל לאפשר תפוצה רחבה ככל הניתן של הספרים, כדי לאפשר גם לבני המעמדות הנמוכים גישה אליהם.
אחרי שעזבה את איראן מעורבותה בקהילה הבהאית גדלה באופן אקספוננציאלי.
הקהילה הבהאית בארצות הברית מינתה אותה למועצת החינוך, והקהילה הבהאית בשיקגו מינתה אותה לשמש כחברה בוועדה הרוחנית של הקהילה בעיר.
ב־1983 איראג' קיבל מינוי מטעם אונסק"ו בבנגקוק, ולילי ואיראג' עברו לבנגקוק ופריז כחלק מהמינוי.
בשתי הערים לילי מונתה כחברה בוועדה הרוחנית של הקהילה הבהאית בעיר.
בזמן שהותה בתאילנד לילי למדה גם את השפה המקומית, בנוסף לכל השפות שהיא כבר ידעה עד אז (פרסית, רוסית, צרפתית, אנגלית ותאית).
לילי שירתה כראש אגודת הנשים התאילנדיות מטעם האו"ם, וכחברה בפנל החינוך לאוריינות מטעם אונסק"ו באזור אסיה ובאזור האוקיינוס השקט.
ב־1988 איראג' פרש מאונסק"ו והם עברו לסנט-גאלן שבשווייץ.
שם הם השתתפו בניהול והקמת אקדמיית לנדאג (Landegg Academy), כשהם מפתחים את המקום למרכז לימודים בהאי שוקק.
בשש השנים הבאות לילי תיאמה תוכניות חינוך וחיי משפחה, וניהלה את התכנית לחינוך לשלום באקדמיה.
עם הגעתם לשווייץ, לילי מונתה מטעם בית הצדק העולמי של הדת הבהאית לשרת בכוח משימה מיוחד בנושא חינוך.
כחלק מתרומתה למאמץ היא כתבה את הספר "LITERACY: Some Practical Suggestions", אשר פורסם תחת כוח המשימה בשנת 1992.
כשחזרה לשיקגו ב־1994 היא הוזמנה ללמד פרסית באוניברסיטת שיקגו.
ביחד עם בעלה היא עזרה לקדם ולפתח את הכנס השנתי של אגודת החברים לתרבות פרסית (the Association of the Friends of Persian Culture), פעילות שהם התחילו במקור באקדמיית לנדאג.
למשך שארית חייה, הקדישה את כל מרצה לקהילה הבהאית בשיקגו, כשהיא משמשת כמנהלת של האספה הרוחנית שלה, עורכת העלון וחברה במספר ועדות ניהוליות.
בד בבד, היא המשיכה לעזור בלימודי פרסית.
איימן הקפידה לבקר בבתי חברי הקהילה, ארגנה פעילויות חברתיות והייתה דמות נערצת ודומיננטית בקהילה בשיקגו.
נפטרה ב־6 בספטמבר 2018, ונקברה בבית הקברות הקהילתי בשיקגו, ליד המקום שעבד אל-בהאא ביקר בשנת 1912.
לילי אסקלסן גרסיה היא מורה אמריקאית ומנהיגת איגודי עובדים.
לילי אסקלסן גרסיה נולדה בשם ליליה לורה פייס בבסיס פורט הוד שבטקסס.
אביה שירת בצבא ארצות הברית ואמה היגרה לארצות הברית מפנמה.
לאחר לימודיה התיכוניים נישאה לרואל אסקלסן, עמו חבקה שני ילדים לפני מותו ב-18 במרץ 2011. אסקלסן גרסיה החלה לראשונה לעבוד כעובדת קפיטריה, ולאחר מכן כעוזרת למורה לחינוך מיוחד.
לפי אותה מורה, אסקלסן גרסיה שבה לבית הספר בו עבדה כדי להכין את הקרקע לתואר אקדמי בהוראה.
היא עשתה את דרכה באוניברסיטת יוטה על בסיס מלגות והלוואות סטודנטים.
היא השלימה בכבוד רב לימודי תואר ראשון בחינוך יסודי, ובהמשך קיבלה תואר שני בטכנולוגיה חינוכית.
בשנת 1980 נסעה אסקלסן גרסיה לעבוד בהוראת כיתות ד', ה' ו-ו' בבית הספר היסודי "אורצ'רד" שבמרכז העיר סולט לייק סיטי.
בשנת 1989 זכתה בתואר "מורה השנה" ביוטה.
מאוחר יותר, בזמן שמילאה תפקידי התאחדות עובדים בתחום החינוך, לימדה ילדים חסרי בית בכיתה אחת במקלט לדיר רחוב בסולט לייק סיטי.
כמו כן, היא לימדה במסגרות אחרות כמו גני ילדים ציבוריים ובכיתה ו' של בית הספר הציבורי בסולט לייק סיטי לילדי אומנה.
הסיקור העיתונאי שקיבלה בעקבות הענקת פרס מורת השנה עודד אותה להתמודד לראשונה לתפקיד ציבורי.
בשנת 1990 זכתה בבחירות לנשיאות אגודת החינוך של מדינת יוטה, הסניף המדינתי של אגודת החינוך הלאומית.
אחת מיוזמותיה כנשיאת אגודת החינוך של יוטה הייתה ייסוד "הקרן לילדים בסיכון", והיא כיהנה כנשיאה הראשונה של קרן זו.
כמו כן, היא כיהנה כנשיאת מערכות הפנסיה של יוטה.
בשנת 1996 היא נבחרה לוועד הפועל של אגודת החינוך הלאומית, המונה תשעה חברים.
בשנת 1998 היא הייתה ההיספנית הראשונה שנבחרה למועמדת המפלגה הדמוקרטית לייצוג אחד ממושביה של יוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
היא גייסה למעלה ממיליון דולר אמריקני וגרפה 45% מהקולות בבחירות המקדימות, אך בסופו של דבר הפסידה למריל קוק מהמפלגה הרפובליקנית בבחירות הכלליות.
ב-2000 מונתה לחברה בכינוס הבית הלבן לשיפור החינוך ההיספני בידי הנשיא ביל קלינטון.
ב-2002 היא נבחרה לגזברית האגודה עם 78 אחוזים מהקולות.
הייתה זו הפעם הראשונה בה מערכת בחירות בת ארבעה מתמודדים הוכרעה ללא צורך בסיבוב שני.
במשך שתי תקופות כהונה בנות שלוש שנים הייתה גזברית האגודה, תחת נשיאותו של רג ויוור.
ב-4 ביולי 2008 נבחרה לסגנית נשיא האגודה, וב-2011 נבחרה מחדש עם למעלה מ-905 מהקולות.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הביעה את תמיכתה בהילרי קלינטון, והצטרפה אליה בקיום תעמולת בחירות.
לאחר השבעתו של דונלד טראמפ לנשיאות, התנגדה אסקלסן גרסיה למדיניותה של בטסי דבוס, מזכירת החינוך בממשל טראמפ.
כנשיאת אגודת החינוך הלאומית פעלה למען הבטחת תמיכת הארגון לג'ו ביידן, על אף שבכירים באגודה קיוו שהמועמדים הפרוגרסיביים אליזבת וורן וברני סנדרס יהנו מתמיכת האגודה.
לאחר ניצחונו של ביידן בבחירות לנשיאות 2020, נהייתה אסקלסן גרסיה לאחת המועמדות המובילות לתפקיד מזכירת מחלקת החינוך של ארצות הברית.
עם זאת, בסופו של דבר בחר ביידן במיגל קרדונה.
לילי דליסה ג'וזף, לבית סולומון , הייתה אמנית יהודיה בריטית ופעילה חברתית בתנועת הסופרג'יזם.
ג'וזף נולדה בברמונדסי בלונדון למשפחה יהודית עשירה.
אחיה הבכור היה האמן סולומון ג'וזף סולומון, ופלורה ליון הייתה בת דודתה.
ג'וזף למדה בבית הספר לאמנות רידלי ובהקולג' המלכותי לאמנות בלונדון.
היא ציירה דיוקנאות, חללי פנים ונופים אורבניים בסגנון המושפע אימפרסיוניסטי אך לעיתים קרובות עם לוח צבעים מוגבל.
ג'וזף הייתה גם פעילה בתנועת זכות הבחירה לנשים וגם בתמיכה בעמותות יהודיות.
היא הייתה בין מייסדות גילדת הנשים בבית הכנסת האמרסמית' במערב לונדון וניהלה חדרי קריאה באזור וייטצ'אפל.
לאחר שפגשה את הצייר איזק רוזנברג בשנת 1911, סייעה בתשלום לימודיו בבית הספר לאמנות סלייד.
ג'וזף נעצרה לפחות פעם אחת במהלך קמפיין למען זכות הבחירה לנשים.