tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא סירב בתחילה, אך לאחר הפצרות רבות, התרצה וקיבל את המינוי בשנת ה'ת"ר.
הוא עבר להתגורר בבית המיועד לרב, וייסד בו בית מדרש.
מכתבים רבים שכתב בתקופה הזו לראשי הקהל ולשלטונות הפולניים נשמרו, ומהם נלמדים פרטים רבים על הנהגתו ועל הקהילה היהודית בוורשה ובפולין.
בין השאר, ביקש מהשלטונות שלא לאשר נישואי כהן עם גרושה.
בידיו היו סמכויות מינוי מורי צדק, דיינים, מלמדים ומגידים בכל רובעי העיר.
שנים אחדות לאחר מינויו, החלה ממשלת הצאר לעודד יהודים לעסוק בחקלאות, ולשם כך חתמו מספר רבנים ואדמו"רים, ובראשם הרב דוידזון, על כרוז הקורא ליהודים לרכוש קרקע חקלאית ולעבדה.
בכרוז, הראו כי חכמי התלמוד עודדו אף הם עבודת קרקע גם שלא בארץ ישראל.
במהלך כהונתו פנו אליו בשאלות הלכתיות מרחבי פולין, אך לפני פטירתו שרף את כל תשובותיו וחידושי התורה שכתב כדי למנוע את הוצאתן לאור.
עמד בקשרי התכתבות עם גדולי פולין בדורו, בהם הרב אליהו רגולר מקאליש, הרב דב בעריש אשכנזי מלובלין ועוד.
נפטר בי"ז באדר ה'תרי"ד, בגיל 84. נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה, ליד קברו של קודמו בעל "חמדת שלמה".
החליפו בתפקיד רבה של ורשה דב בר מייזלש.
בנו הבכור, הרב אברהם אבלי דוידזון, כיהן כרבה של ביאלה.
יתר בניו היו סוחרים ועסקני ציבור לצד היותם למדנים, בהם נודע במיוחד בנו נפתלי, שהיה חתנו של ר' לייבוש חלפן, אבי משפחת הבנקאים לסר-לוי, ושימש כמוהל, תוקע בשופר וקורא בתורה בוורשה.
חיים גרינברג (1889 – 1953 ניו יורק) היה פעיל ציוני אמריקאי.
חבר הנהלת הסוכנות היהודית, מנהיגה האידאולוגי של תנועת פועלי ציון, נואם, סופר, עיתונאי ופובליציסט.
בתחילת ימי המהפכה ברוסיה ב-1917 היה מראשי "תרבות", ערך את כתב-העת "ספרות" וב-1917–1918 היה מרצה ומדריך במכון המדעי-סוציאלי בקייב.
בראשית שנות ה-1920 היה אחד מעורכיו של את המגזין הספרותי 'קדימה'.
כציוני פעיל ועסקן "תרבות" נרדף על ידי השלטונות הסובייטיים, וב-1921 ברח מרוסיה ובא לברלין, שם היה מעורכי ביטאונה של התנועה הציונית "העולם" ונעשה מראשי "הפועל הצעיר".
בשנת -1924 היגר לארצות הברית והיה עורך ביטאונה של תנועת העבודה הציונית באמריקה - Jewish Frontier.
בשנות ה-1920 וה-1930 ניסח את האידאולוגיה הציונית בניסוחים אמריקאיים, בהם הוצגה החלוציות בפלשתינה בדומה לאתוס האמריקאי של כיבוש-השממה במערב ארצות הברית ודמותו ההירואית של ה-Cowboy במערב הפרוע, או בדומה לחלוציותם של האבות המייסדים של ארצות הברית.
מ-1946 עד מותו היה גרינברג חבר הנהלת הסוכנות היהודית.
כמנהל המחלקה לתרבות ולחינוך השקיע מאמצים בייסוד תאי תרבות עברית בתפוצות.
בהשפעתו הנהיגו את לימוד השפה והתרבות העברית באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק ובמוסדות אקדמיים נוספים בארצות הברית.
בשנות ה-1950 וה1960 עיצב את המסר הציוני ליהדות אמריקה, ולפיו צריכה ההזדהות עם הציונות והפעילות למענה, לשמש גורם המאחד את כלל הזרמים הדתיים והאחרים ביהדות האמריקאית.
במסתו על 'פטריוטיות ונאמנות-כפולה' במסגרתו של פולמוס הנאמנות הכפולה, הדף את האשמתם של הציונים האמריקאיים בחוסר נאמנות אזרחית, והציג טיעונים בזכותה ובתרומתה של רב-תרבותיות.
לטענתו, על הציונות האמריקאית להיות פעילה בפתרון מכלול בעיותיהם של היהודים, לא רק בישראל אלא גם בתפוצות.
בשנת 1942 היה גרינברג מעורב בהפצת הידיעות המקוטעות של היקפה וחומרתה של השואה באירופה לידיעתו של הציבור היהודי והכללי באמריקה.
בשנת 1947 היה פעיל בהשגת תמיכתן של כמה ממדינות אמריקה הלטינית בהצבעת האומות המאוחדות על הקמתה של מדינת ישראל.
אותה תקופה שימש גרינברג ראש המועצה האמריקנית הציונית לשעת חירום.
במסותיו של גרינברג, אי אפשר לנתק בין ציונות ליהדות.
הציונות מציגה פתרון למכלול בעיותיו של העם היהודי, לרבות טיב זיקתו המודרנית אל עברו המסורתי.
בהתאם לכך הדגיש את חשיבותה הציונית של מערכת חינוך יהודית רצינית, פורמלית ובלתי-פורמלית כאחת.
גרינברג הצביע על נחיצות חיבורה של הציונות אל מקורות המוסר היהודי וההומניסטי, כתריס בפני סכנת התדרדרותה ללאומנות שוביניסטית.
בשמו של עקרון הרצף בין היהדות והציונות, חלק גרינברג על ניסוחים קיצוניים של הציונות כשלילת הגלות, וטען כי רק אם תשמר המדינה היהודית את זיקתה העמוקה למקורות היהדות, תוכל לשמש מוקד השראה ליצירתיות יהודית גם בתפוצות.
תמיכתו ביידיש הייתה מוקד בולט לסירובו ל'שלילת הגולה' בנוסח קיצוני.
חרף שייכותו לציונות, תמך גרינברג בהמשך פיתוחה של היידיש כשפה חיה וכמכלול של תרבות.
הוא עצמו כתב גם ביידיש (לצד רוסית, אנגלית ועברית), ערך את ביטאונה היידי של תנועת פועלי-ציון 'אידישער קעמפער', ואף ניסה לקדם את לימודי היידיש באוניברסיטה העברית בירושלים.
כעסקן פוליטי ניסה גרינברג לחלץ מאירופה משוררים יידיים נרדפים.
על שמו נקראו בית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג בקריית טבעון ובית המדרש למורים לתפוצות על שם גרינברג בירושלים, שפעל בין השנים 1955 - 2000.
איד און וועלט (קובץ מאמרים ביידיש), 1935
THE INNER EYE ("העין הפנימית"), 1953 - תורגם גם לעברית.
עין רואי: ספר מסות והגיונות, בהוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ח.
חנוך ותרבות בגולה, הוצאת ההסתדרות הציונית העולמית, 1950.
חיים דב שחר נולד וגדל בכפר קטן, סקוראני, שבבסרביה, לאביו ברוך משה שוארץ ולאימו מרים חנה בת משה פלטניק.
את השכלתו הכללית קיבל על ידי מורים פרטיים ובשנת 1910 נסע לוורשה להשתלמות נוספת והרחבת ידיעותיו.
פרסומו הספרותי הראשון ראה אור בעיתונו היומי של י.
כמו כן פרסם ספורים, שירים וחידות בעיתוני הילדים "הירדן", "הפרחים", ו"החיים והטבע".
פעילותו הציונית וטיפוח השפה העברית
שחר ארגן בעירו עבודה תרבותית וציונית.
הוא טיפל באגודת "דוברי עברית" שבעיירתו ועודד את בני הנעורים להיספח לאגודתו.
המועדון הראשון של "פרחי התחיה" היה בביתו של שחר, שהיה גם בית ועד לחובבי ונאמני השפה העברית.
על חברי האגודה הוטל לדבר רק עברית.
עם הזמן הצטרפו לאגודה גם הורי הילדים והתנועה העברית הלכה והתפשטה גם לעיירות סמוכות.
אז הורגש בצורך בבית ספר עברי מיוחד בתוכנית עברית רחבה.
בית הספר שהוקם שימש אחר כך יסוד לגמנסיה עברית.
גם לאחר שעלה לארץ ישראל המשיך שחר לדאוג ולהתעניין בנעשה בעירו.
עלייתו לארץ ישראל והעיסוק בהוראה
בשנת 1914 (תרע"ד) הגשים את חלומו ועלה לארץ ישראל.
הוא החל ללמוד בבית המדרש למורים העברי שבבית הכרם.
סיים לימודיו בסוף מלחמת העולם הראשונה.
עבד כמורה בבית הספר תחכמוני שבירושלים.
בתקופת לימודו נדרש (כמו תלמידים אחרים) להתגייס לצבא העות'מאני אך בחר להיפקד מהשירות כדי לא לעזוב את ארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מונה שחר למזכיר מחלקת החינוך של ההנהלה הציונית ועבד עם דוד ילין והנרייטה סאלד.
גולת הכותרת של עבודתו של שחר הייתה הוצאתו של לוח החבר שהיווה אנציקלופדיה קטנה שיועדה לתלמידים ובה קיבץ חומר ממקורות רבים (עבריים ולועזיים כאחד).
את המקום המרכזי בלוח תופסת ארץ ישראל אבל הובא בו גם אוצר שלם של דברי תורה, חוכמה, פתגמים, שירי עם וקטעי ספרות.
בשנת תרפ"ד (1924) יצאה החוברת הראשונה (הייתה זו גם שנת לידת ביתו היחידה, מרים) ושחר התעקש להוציאה למרות המצב הכלכלי הקשה שלו.
מטרתו של שחר בהוצאת הלוח הייתה לשים במוקד את הילד, צרכיו, ותחומי העניין שלו הנגשת החומר באופן נעים ומועיל.
ב-1916 (בתקופת מלחמת העולם הראשונה) ייסד שחר את הוצאת הספרים "משתלה" בירושלים שהוציאה ספורים לילדים ולבני הנעורים.
ב-1919 הכין שחר הצעה (שכללה דרכי פעולה ויתרונות) לאיחוד כל בתי הדפוס בירושלים לבית דפוס אחד גדול קואופרטיבי.
שחר ורעייתו דבורה היו בין מייסדי שכונת בית הכרם ונמנו על אגודת "בוני בית", שנוסדה ב-1920 והקימה את התשתית הראשונה של השכונה.
הכללים שהכתיבה האגודה חייבו רכישת המוצרים אצל יהודים וכן שהעבודה תהייה עבודה עברית.
המייסדים חוו קשיים רבים עקב היות השכונה החדשה מנותקת מירושלים.
הזוג שחר היו ממניחי היסוד לגן הילדים ולבית הספר של השכונה, וכן לבית הכנסת בו תמך ואליו עודד ילדים לבוא.
שחר היה מעורב בפעילות התרבותית של השכונה שכללה ערבי שבת, חגים יהודיים וכן הוצאת עלון.
שחר הכין הצעה ללוח של הקרן קיימת לישראל שכלל חוכמת ארץ ישראל ונועד לסייע לעסקני הקרן בעבודתם.
בין כתביו שמורה הצעה שעובדה יחד עם מרדכי בן הלל הכהן, להקמת "בית נער" בירושלים שתשמש אכסניה לתלמידים עולי הרגל לירושלים.
הלכסיקון של הסופרים והספרות העברית
השלמת הלכסיקון לא יצאה אל הפועל.
שחר תרגם לעברית סיפורים לילדים שנכתבו בשפות זרות.
שחר נפטר באופן פתאומי כשהיה בן 39 בלבד ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים כשעל מצבתו נכתב "ושירת חייו באמצע נפסקה".
במלאת שנה למותו פרסמו תלמידיו וחבריו חוברת "ציון לחבר" ובה דברים לזכרו.
לאחר מלחמת ששת הימים, נמצא הקבר ובני המשפחה שיחזרו את המצבה הייחודית לפי התרשימים שהיו בידיהם.
כמה חודשים לאחר גילוי המצבה מחדש נפטרה גם אלמנתו דבורה וייס שחר.
עם הגיעו לארץ ישראל שינה את שמו מ"שווארץ" ל"שחור".
ב-1919 אימץ את הצעתו של קדיש סילמן ושינה את שמו ל"שחר".
נישא לדבורה וייס (בתו השנייה של עקיבא אריה ויס.
לזוג נולדה בת יחידה מרים (מירה) שהייתה מהילדים הראשונים של שכונת בית הכרם (נישאה לאברהם קולודני).
אחותו זינה נישאה ליוסף דימנט, הם נסעו והשתקעו בברזיל (בעקבות אחיו של יוסף), אבל לאחר מספר שנים עלו לארץ ישראל עם ילדיהם (אלחנן – לימים פרופסור באוניברסיטה העברית, ויהודית ליכטנשטיין אשתו של פרופסור נח ליכטנשטיין).
אחותו, לונה עלתה גם היא לישראל ונישאה לאלכסנדר בר-אלי, הוריו של פרופסור קדמה בר-אלי.
אחותו בלומה שנישאה לגולדשמידט נשארה בבסרביה.
היא וכל משפחתה נספו בשואה.
אחיו הצעיר ישראל שנישא לנחמה, ומשפחתו חיה בארץ ישראל.
ביתם של הזוג שחר, בבית הכרם, היה אחד הבתים הראשונים בבית הכרם והוא מועמד לשימור.
בקרבת הבית הוסב שם הרחוב לרחוב "ח.ד.
בטקס הסרת הלוט השתתפה משפחתו, אלמנתו דבורה וראשוני בית הכרם.
בבית המדרש למורים, בבית הכרם, (היום המכללה) נקרא חדר על שמו ועל שם רעייתו.
במשך שנים רבות ציינה המכללה את יום הולדתו של שחר בפעילות חינוכית לזכרו שכללה הרצאה שניתנה על ידי מרצים ידועי שם (בדרך כלל בהקשר של ספרות ילדים).
חיים דוד נוסבוים (1860–1944) היה משפטן ומשורר עברי.
נולד בלוצק (אז תחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באוקראינה) הלך בעקבות סבו, שהיה בחסידות סדיגורה, שם היה עד גיל 20. בהמשך יצא לצ'רנוביץ וגר עם א.אייזנר (שהיה רבה של קורולובקה).
ב-1897 עבר לארצות הברית וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת ניו-יורק בשנת 1903. החל לכתוב יצירות בשפה האנגלית, ופרסם שירים ופרוזה בעיתונים וכתבי עת בשפה זו.
התחיל לכתוב שירים בעברית בעקבות חיים נחמן ביאליק אשר פורסמו בשני ספרים: "שירים" ו"מלא הקומץ" (שירים, זכרונות וכתבים).
נוסף על הכתיבה באנגלית ובעברית, נוסבוים גם תרגם שירה בגרמנית ויידיש.
מלא הקמץ : קובץ שירים, זכרונות וכתבים, דפוס אלפא פרעס (ניו יורק ה'תרפ"א).
הרב חיים דוד גז (ה'תקפ"ג, 1823 בערך – כ"ב בניסן ה'תרנ"ג, 8 באפריל 1893) היה רב תוניסאי ובן למשפחת הרבנים גז.
בנו של הרב יוסף גז (הראשון) ואביו של הרב הראשי של יהדות תוניסיה הרב יוסף גז (השני).
ספרו זה מצוטט רבות בכתבי חכמי תוניס, בדרך כלל מכונה בראשי התיבות "חיי"ל".
נולד בערך בשנת ה'תקפ"ג לרב יוסף גז מחבר ספר 'פי המדב"ר' ולבתו של הרב יהודה הכהן טנוג'י.
אחיו הם הרבנים אליהו חי גג' ובן ציון גז.
היה תלמידו של הרב אברהם הכהן יצחקי, מגדולי רבני יהדות תוניסיה בכל הדורות ומחבר הספר "משמרות כהונה".
ר' חיים דוד מצטט את רבו מספר פעמים בספרו "חיים לישראל".
נישא לג'אזלה, ביתו של הרב ישועה בלעיש, אותה תיאור בנו יוסף גז בהקדמה לספר "חיים לישראל" כתומכת משמעותית בפעילותו הרוחנית של בעלה: "תבורך מנשים הורתי מרת אמי ועטרת ראשי גאזלה נ"ע בת...
החכם ושלם הכולל ישעיה בלעיש זצ"ל..
להשליך אחר גוה תמרוקי הנשים ותענוגיהן צופיה הליכות ביתה לעזור לבעלה לשקוד על דלתי בתי החכמה והמדע יומם ולילה לא ישבות...
נפטר כבן שבעים שנה, כפי שכתב בנו בהקדמה לספרו: "כי עלה מות בחלונינו יום שמת רבי אבינו רועינו הודנו והדרנו חשכו מאורות עינינו נפלה עטרת ראשנו כבן שבעים שנה עלה למנוחות.
עוונותינו הטו אלה הצדיק אבד לא נצרכה אלא לקבלינהו בשמחה לכפר על בני ישראל".
בנו הרב יוסף גז מתאר את ר' חיים דוד כמי שבימי חייו: "אחז מעשה אבותיו הקדושים ויש שכמו לסבול משא של תורה וזכה לחבר על רוב התלמוד והרמב"ם שולחן ערוך ונושאי כליהם ועל הרב קהלת יעקב ושמחת יום טוב ופשטים ושו"ת כי אם בתורה ה' חפצו תורת חכם מקור חיים".
לאחר פטירתו פעלו בני משפחתו להוציא לאור מכתביו, והספר היחיד שהודפס הוא ספר החידושים חיים לישראל על סדר מועד בתלמוד בבלי.
בן המחבר מציין את השותפים המרכזיים בהדפסת הספר: דודו הרב אליהו חי גג', חתנו של דודו הרב יעקב אלחאייק והרב שלמה שתרוג.
חלק' א' של הספר הודפס בתוניס בשנת תרס"ט בדפוס יעקב בן הרב אליהו חי גג', ובמהדורה חדשה על ידי יצחק גבריאל מימראן בירושלים בשנת תשס"ט, לצד הוצאה ראשונה של חלק ב' של הספר מכתבי יד שנמצא באוסף הספרייה הלאומית.
כתב היד כולל חידושים על המסכתות בבא קמא, בבא בתרא, מכות, עבודה זרה, תמורה וחולין, ואורכו נ"ט דף בכתיבה מערבית.
הרב חיים דוד סירירו (ט' אדר ה'תרמ"ד, 1884 - ה'תש"ך, 1960) היה אב בית הדין בערים פאס ומוגאדור שבמרוקו, וכן דיין במרקש.
רבי חיים דוד השתייך לשושלת רבני משפחת סירירו ממגורשי קסטיליה.
נולד בפאס לרבי מתתיה סירירו.
למד אצל רבי יוסף הכהן סקאלי.
נשא את סאטא למשפחת בן סימון, ולהם שישה בנים.
בחשוון ה'ת"ש, נתמנה לדיין בבית הדין במרקש בראשות הרב משה זריהן.
ובאייר ה'תש"א, נבחר לאב בית הדין של מוגאדור.
בכסלו ה'תש"ו, נתמנה לרבה של פאס ולרבה הראשי.
בהמשך כיהן כאב בית הדין.
בתקופתו כדיין, נהג להתכתב עם דיינים נוספים בשאר ערי מרוקו, כדוגמת רבי יוסף הלחמי, רבי שאול אבן דנאן, רבי שלמה הכהן צבאן, ורבי יהודה אזנקוט.
לאחר קום המדינה ביקר בישראל כתייר, ותרם את ספרייתו לישיבת פורת יוסף.
אחרי שהייתו בארץ שב לפאס, והמשיך לכהן כאב בית הדין עד סוף חייו.
היה ממקימי מועצת רבני מרוקו בשנת ה'תש"ז.
היה אחרון הדיינים למשפחת סירירו.
שיטת הרב חיים דוד אופיינה בהיצמדות לדברי מרן השולחן ערוך, והימנעות מחומרות מאוחרות נוספות, וכה הוא כותב:
כמו כן נמנה רבי חיים דוד עם המקילים בעניין קבלת גרים הבאים להתגייר לצורכי נישואין, כפי שכתב במכתב לרב יחיה בן הראש.
בספרייה שתרם לישיבת פורת יוסף, נמצא קובץ הנושא את תשובותיו מכתב ידו.
שו"ת רבי חיים דוד סירירו - על ארבעת חלקי השולחן ערוך, מכון מגן אבות, ה'תשע"ו.
כיהן כראב"ד קזבלנקה ודיין מוגאדור, בנו של הרב אברהם בן סוסאן.
נולד בדבדו בשנת ה'תרמ"ה לאמו ולאביו הדיין רבי אברהם בן סוסאן.
למד אצל אביו וכן אצל הרב דוד הכהן סקאלי, רבי שלמה הכהן צבאן, רבי שמואל מרציאנו, רבי מרדכי קורקוס ועוד.
בין השנים תרס"ה-תרפ"ד, כיהן כדיין בדבדו, בבית הדין בראשות הרב שלמה הכהן אצבאן.
לאחר מכן, בין השנים תרפ"ד-תרפ"ט, התמנה לרבה של תאוריראת הסמוכה.
לאחר מכן, בין השנים תר"צ-תרצ"ז שימש כסופר בית הדין של מוגאדור.
הרבה להתכתב עם רבני מרוקו בהלכה, ביניהם רבי שלמה אמסלם, רבי רפאל ברוך טולידאנו, רבי חיים אלפארסי ועוד.
סביב שנת תש"ו, התמנה לראב"ד קזבלנקה, אחר הרב משה מאיר חי אליקים (המכונה: המשמ"ח אליקים), ושימש בתפקיד זה עד לפטירתו.
כראב"ד קזבלנקה, השתתף במועצת הרבנים במרוקו החל מהאסיפה הראשונה.
החל משנת תשט"ו עת נחלש רבי חיים דוד, החליפו רבי שלום משאש כאב בית הדין בפועל.
נפטר בה' בכסלו ה'תש"ך, 6 בדצמבר 1959 ונקבר בקזבלנקה.
הרב חיים דוד כהנא (ה'תרפ"ב, 1922 – ו' בכסלו ה'תשי"א, 15 בנובמבר 1950) היה רב מחנה המעצר גילגיל של גולי אצ"ל ולח"י בקניה, ולאחר הקמת המדינה כיהן למשך כשנה כרבה הראשון של מגדל גד (אשקלון).
נולד ברומניה בסביבות 1922 לאסתר חיה והרב מנחם כהנא.
אביו כיהן כרב בטרגו ניאמץ ולימים כרב בחיפה.
בגיל 18 בערך נסמך להוראה.
עלה ארצה בגפו, למד בישיבת מרכז הרב, והיה פעיל בתנועת המזרחי.
ביולי 1947 נשלח מטעם הרבנות הראשית לשמש כרבם של גולי אצ"ל ולח"י במחנה המעצר גילגיל בקניה.
הוא דאג לצורכי הדת של הגולים, שימש כשוחט וכן דאג להעברת מכתבים וידיעות מהם לבני משפחותיהם בארץ ולהפך.
הוא ניהל חליפות מכתבים עם דמויות בכירות ביישוב ובהנהגתו כמו משה שרתוק, הרב אריה לוין, זרח ורהפטיג ומספר ראשי ערים בעניינים שונים הנוגעים לצורכי הגולים ולהעלאתם ארצה.
לאחר כשנה וחצי בקניה, שב עם הגולים למדינת ישראל שזה עתה הוקמה.
הוא קיבל הצעה מהרב לואיס יצחק רבינוביץ לכהן כרב בדרום אפריקה, אך סירב.
בשובו ארצה החל לכהן כרב באחד מבתי הסוהר.
בנובמבר 1949 התמנה על ידי הרבנות הראשית לישראל לכהן כרב בעיירת העולים החדשה מגדל גד (לימים, העיר אשקלון).
ב-13 בדצמבר נשא לאישה את הניה אפשטיין מירושלים (אחותה של מנוחה חרל"פ.
גיסיו היו הרבנים יצחק מאיר חרל"פ ומרדכי זמל).
במהלך כהונתו כרב, התגלעה מחלוקת חריפה בינו לבין השוחטים בני העדה התימנית, לאחר שפסל את שחיטתם משום שמצא פגם בסכיני השחיטה שלהם.
השוחטים מצדם טענו כי לפי מנהגי יהדות תימן פגמים אלו אינם פוסלים את הסכין.
הרב הראשי לישראל בן ציון מאיר חי עוזיאל והרבנים כתריאל פישל טכורש ויצחק ליברזון (מנהל מחלקת הבשר ברבנות הראשית) בדקו אף הם את הסכינים וגיבו את עמדתו של הרב כהנא.
הוויכוח קיבל גוון פוליטי, כאשר הרב כהנא והחזית הדתית המאוחדת הואשמו מעל דפי עיתון "דבר" ברדיפה פוליטית של שוחטים חברי ההסתדרות
ואילו עיתון "הצופה" האשים את מפא"י בהכשלת הציבור.
הוא העיד בפני ועדת החקירה לענייני חינוך במחנות העולים, על כך שהמבנה שהוקצה לבית ספר דתי במגדל גד אינו מתאים לצורכי המקום, ולטענתו הדבר נעשה כדי לעודד את העולים לשלוח את ילדיהם לבית הספר של זרם העובדים.
ב-15 בנובמבר 1950, נמצא הרב כהנא תלוי ללא רוח חיים בבית נטוש בעירו.
שמועות שונות התהלכו בשאלה האם מדובר ברצח או בהתאבדות.
גופתו נלקחה לבדיקה בבית החולים בסרפנד (צריפין).
חלק מהעיתונים שיערו שמדובר בהתאבדות, וחלקם כתבו שהרב כהנא נרצח.
חברת הכנסת אסתר רזיאל-נאור (שבעלה יהודה היה מגולי האצ"ל) הגישה שאילתא לשר המשטרה בכור שלום שיטרית, ותשובת המשטרה הייתה שבדיקת הרופא העלתה בוודאות שהרב כהנא שם קץ לחייו.
על שמו רחוב בשכונת כוכב הצפון באשקלון.
הרב חיים דב רבינוביץ (כ"ד בטבת ה'תרע"א, 24 בינואר 1911 – כ"ה בניסן ה'תשס"א, 18 באפריל 2001) היה סופר ומחנך חרדי ליטאי־ישראלי.
מחבר הפירוש המסורתי למקרא "דעת סופרים".
נולד בכ"ד בטבת ה'תרע"א (ינואר 1911) בעיירה איזבלין שבפלך גרודנו ב (כיום בבלארוס) לרבי שרגא פייטל רבינוביץ, רב העיירה.
בצעירותו למד בישיבת אוהל תורה בברנוביץ' אצל רבי אלחנן וסרמן, ולאחר מכן אצל רבי שמעון שקופ בישיבת שער התורה בגרודנו, בה למד שמונה שנים והתקרב לשיטת המוסר בהשפעת המשגיח בישיבה, רבי שלמה הרכבי, ואף תמלל את שיחותיו.
לימים השתמשו בכתביו בכדי להדפיס את שיחותיו.
בשנת ה'תרצ"ה קיבל סמיכה לרבנות מהרב שקופ.
נשא את שרה רבקה בתו של הרב חיים מרדכי ברונרוט, אז רבה של צ'כנוב ולימים רבה של תל אביב.
באותה תקופה היה מורה בסמינר "מוסד למחנכים דתיים" בוורשה, ואז החל בפועלו הספרותי.
בשנת ה'תרצ"ז (1937) עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב, שם השתתף בניהול תלמוד תורה "אוהל יעקב", שהיה התלמוד תורה החרדי הראשון בעיר.
בתקופה זו החל לכתוב את פירושו על המקרא.
בשנת ה'תש"ב (1942) הוציא לאור את הכרך הראשון מסדרת "דעת סופרים" על המקרא, אותה הוציא עד לשנת ה'תש"נ (1990).
הספרים קיבלו את עידודם של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, החזון איש ורבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ'.
הסדרה התפרסמה בציבור הדתי והחרדי, והרב רבינוביץ' החל למסור שיעורים במקרא בישראל, בארצות הברית ובאירופה.
במשך תקופה לימד תנ"ך בסמינר למורים שסמוך לישיבת טלז שבקליבלנד.
הרב מרדכי גיפטר, ראש הישיבה, כתב לו מכתב המשבח את סדרת "דעת סופרים".
בנוסף לחיבורו על המקרא, פרסם גם מאמרי הגות וזכרונות מישיבות אירופה בעיתונות החרדית, וסיפורים המבוססים על ההווי החרדי בישראל ובעולם.
לאחר שסיים את הסדרה על המקרא, החל בהוצאת פירוש "דעת סופרים" על מדרש תנחומא, ממנו הוציא שני כרכים בשנים ה'תשנ"ד–ה'תשנ"ז (1994–1997).
רבינוביץ שימש כמנהל לשכת שר הסעד יצחק מאיר לוין.
ימים נוראים: די תשובה פון א דערוואקסענעם און די תשובה פון א יונג קינד, ווארשא: חורב, תרצ"ז
דעת סופרים, פירוש על המקרא (מלבד על חמש מגילות), 23 כרכים, ירושלים – ניו יורק, תש"ב–תש"נ
פרקים בדרכי לימוד התנ"ך, ניו יורק: תורה ומסורה, [תשי"ג]
ימי הבית השני עם תמצית דברי ימי ישראל, הוצאת דעת ישראל, ניו יורק 1963
דעת סופרים על מדרש תנחומא (שני כרכים)
לבטים: סיפור מימי המהפכה הבולשביקית, דפוס חדקל, תל אביב תשל"ג.
נגוהות מנבכים : סיפור בדיוני מגמתי על רקע חיי היהדות האירופאית בימינו, הוצאת כתר וילנר, ירושלים 1987.
התפילין של נפתלי : סיפור על רקע חיי תל אביב הקטנה, הוצאת דעת ישראל, ירושלים תשל"ח.
המרד של מארדי : סיפור על רקע חיי יהדות אמריקה, הוצאת כתר, ירושלים תש"מ.
נחל הדמעות היוצא מגן עדן : סיפור על רקע החיים המדיניים בישראל, הוצאת כתר, ירושלים תשל"ח.
מדריך להוראת ביאור התפלה, הוצאת תורה ומסורה, ניו יורק 1979.
חיים דב הורביץ (נכתב גם: חיים דוב הורוויץ, ומוכר בראשי התיבות חיד"ה; ה'תרכ"ה, 1865 – ה'תרצ"ג, 1933) היה סופר, עיתונאי ועורך, ביידיש ובעברית, כלכלן ופעיל ציוני.
נמנה עם חלוצי ספרות הכלכלה העברית.
נולד בשנת ה'תרכ"ה (1865) בהורי שבמחוז משנה הורקי שבפלך מוהילב, האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
בילדותו למד בחיידר המקומי, ובהמשך אצל רב העיר.
בהמשך החל בלימודים בבית ספר חקלאי שבעירו, ומשם המשיך בלימודים בבית המדרש לרבנים בווינה ובאוניברסיטת וינה.
בשנת 1900 עבר ללמוד באוניברסיטת ברלין, שם כעבור שנה (1901) קיבל תואר דוקטור בכלכלה מדינית.
בשהותו בברלין הוא החל בפעילות תרבות יהודית חילונית וציונית, בפעילות ספרותית ועיתונאית.
במסגרת כך השתתפות וערך במספר עיתונים וכתבי עת - בעברית, ביידיש, בגרמנית ועוד.
התכתב עם סופרים עבריים בולטים, כמו מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
השתתף בוועידת מינסק של ציוני רוסיה (1902), ובה נשא הרצאה על הכנסת הגורם הכלכלי בתוכנית הציונית.
הרצאתו זו הייתה מכוננת ובת-השפעה במחשבה הציונית, כפי שהעיד על כך ברל כצנלסון שנכח באותה ועידה, אך הפרוטוקול שלה לא השתמר.
בשנים שאחר המהפכה החל בהשתדלויות לעלות לארץ ישראל, אך למעשה נשאר ברוסיה.
דגל בקואופרציה, והטיף על כך במאמרים ספרותיים שונים.
פרסם מזיכרונותיו בעיתון הסובייטי דער עמעס.
נפטר במוסקבה שברפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (ברית המועצות) בשנת ה'תרצ"ג (1933).
פעילותו הספרותית החלה בשליחת מאמרים להמליץ, בשנת 1882. את כתבותיו היה חותם ב"תלמיד הלשכה השנייה לבית-הספר לתורת עבודת האדמה בהארקי".
בשנים הבאות החל לכתוב קבוע בעיתונות ובכתבי העת העבריים ועוד.
היה בין הראשונים שפרסמו מאמרים ומחקרים מקוריים בענייני כלכלה בשפה העברית.
הוא אף פעל להכניס את ענף הכלכלה העברי לספרות העברית.
בירחון הציוני Ost und West הוא כתב על כך מאמר: "הגורם הכלכלי והשפעתו בתולדות עמנו", וכן פרסם סדרות דומות בהמשך בבמות ספרות אחרות ובעיקר ב"השילוח", שם פרסת את סדרת המאמרים "שאלת הכלכלה ומקומה בתנועתנו הלאומית".
שימש ככתב למדור הכלכלי בעיתונות היידית במוסקבה, ורשה, וילנה ועוד.
כתב גם סיפורים שהתפרסמו ב"השילוח", לוח אחיאסף, ספר השנה של נחום סוקולוב (שהיה המשכו של האלמנך הספרותי "האסיף"), אנציקלופדיית האשכול ועוד, וכן בעיתונות היידית בקרקוב, לונדון, ורשה וסנט פטרבורג.
נמנה עם עורכי העיתון היומי היידי דער פריינד (כתב גם תחת הפסבדונים "סוחר"), כתב בשבועון הציוני דער יוד (גם שם תחת הפסבדונים "סוחר"), וכן השתתף בעריכת עיתונים וכתבי-עת נוספים שיצאו לאור בשנים שלפני המהפכה הרוסית.
מלבד כל מאמריו, כתב מספר ספרים.
ספרו "הממון" הוא הספר העברי הראשון שנכתב על כלכלה מודרנית.
כתב מספר ספרים, שעסקו לרוב בתחום הכלכלה:
הממון : פרק בכלכלה הציבורית, שלושה כרכים, הוצאת תושיה, ורשה תר"ס (1900).
יצא לאור מחדש על ידי אפרים קליימן, בשם "ספר עברי על תאוריה כלכלית משנת 1900", האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים תשל"ז.
די יודישע קאלאניאל באנק ("הבנק היהודי הקולוניאלי"), הוצאת פאלקס בילדונג, קרקוב תרס"ג (1903).
ווי פארט מען קיין ארץ ישראל : איבערזידלונגס קאָאָפערטיוון פאר פאלעסטינא ("איך נוסעים לארץ ישראל: התיישבויות קואופרטיביות לפלסטינה"), וילנה 1917.
יודישע קלאסען און פארטייען : א סאָציאָלאָגישער עטיוד ("כיתות ומסיבות יהודיות : אטיודה סוציולוגית"), הוצאת גאולה, סנקט פטרבורג (פטרוגרד) 1918.
מלבד אלו, אף ערך בכמה עיתונים והוצאות, בהם:
יודישע פאָלקס צייטונג : א וואָכען בלאט פיר אלע יודישע אינטערעסען, הוצאת פאלקס בילדונג, קרקוב 1902–1903.
יודישע פרויענוועלט : א ציייטונג פיר פרוייען אונ ייודישע פאמיליע ("עולם הנשים היהודי" : עיתון לנשים ולמשפחה היהודית"), קרקוב 1902 (תרס"ב–תרס"ג).
זעלבסט-הילף פאר האנדווערקער ("סיוע עצמי לאומנים"), הוצאת החברה למלאכה וקרקע בקרב יהודי רוסיה ("די געזעלשאפט פאר האנדווערק און ערד ארבייט צוויישען אידען אין רוסלאנד), פטרבורג 1912.
הרב חיים דוד עמאר (נפטר בי"ד סיון ה'תקל"ח, 1778) היה מקובל ופוסק הלכה בירושלים במאה השמונה עשרה.
התפרסם בשל ספרו תפלה לדוד על הלכות ברכות.
נולד בבלגרד לאביו הרב שמואל עמאר.
עלה בגיל ארבע עשרה יחד עם אביו לירושלים.
בהמשך למד בישיבה בליוורנו אצל הרב חיים בן עטר.
משהגיע רבי חיים בן עטר לעכו, שלח את תלמידו רבי חיים דוד עמאר, לכונן לו ישיבה בירושלים.
בהמשך נמנה עם חכמי ישיבת המקובלים בית אל בירושלים בימי הרש"ש.
גיסו היה הראשון לציון הרב משה יוסף מרדכי מיוחס.
התפרסם בחיבורו תפלה לדוד על הלכות ברכות, שאלוניקי תקל"ז.
חיים דוד ליפה (ביידיש: חיים דוד ליפפא; כ"ו בטבת תקפ"ד, 22 בדצמבר 1823 – א' באלול תר"ס, 26 באוגוסט 1900) היה מוציא לאור, ביבליוגרף, חזן ומחנך יהודי אוסטרי שפעל בתקופת אוסטריה-הונגריה.
ליפה היה חלק מזרם משכילי גליציה והוציא לאור עבודות רבות בתחום הספרות היהודית המודרנית.
נולד בסטניסלב שבגליציה, בנו של ברוך משה ליפא.
בשנת 1849 עבר לערים צ'רנוביץ ופרשוב, שם שימש כמורה בגימנסיה וכחזן.
ליפה חי במשך שנים אחדות בהונגריה, שם נהנה ממעמד של כבוד וחיי רווחה, עד שאיבד את כל הונו במהפכה באזור בשנת 1873, עבר לווינה, שם פתח חנות ספרים ועסק בהוצאה לאור של כתבים יהודיים ומספר ספרים פופולריים.
ליפה עצמו ערך את הלקסיקון ביבליוגרפי של ספרות יהודית מודרנית Lexicon der Gesammten Jüdischen Literatur der Gegenwart, "אסף המזכיר", שיצא לאור לראשונה ב-1881 ומהדורה שנייה ומעודכנת בשנת 1899.
אחיו היה ד"ר קארפל ליפה, פעיל ציוני בולט.
אחרי מחלה ממושך, נפטר בא' באלול תר"ס, ונקבר בבבית הקברות המרכזי בווינה.
הרב חיים הלוי סולובייצ'יק (מכונה "רֶבּ חיים מבריסק" או בקצרה "רֶבּ חיים"; ט"ו באדר ב' ה'תרי"ג, 1853 – כ"א באב ה'תרע"ח, 30 ביולי 1918) היה מגדולי הדמויות הרבניות של המאה ה-20 ואבי שיטת בריסק בלימוד התורני.
נולד בוולוז'ין כבן שני לרב יוסף דב (יושע בער) סולובייצ'יק, משנה לראש ישיבת וולוז'ין, ולצירל לבית עפרון.
על פי השמועה למד אצל מלמד חסיד סלונים שממנו שאב את עיקר שיטתו הלימודית אך במשפחת סולובייצ'יק מכחישים את השמועה.
במשפחתו מקובל שבתקופת רבנות אביו בסלוצק בהיותו נער בן 12, למד אצל הרב מנדל מסלוצק.
נישא לליפשא, בתו של ר' רפאל שפירא, חתנו של ראש ישיבת וולוז'ין - הנצי"ב.
רבי חיים הלוי עבר זמנית לסלוצק בעקבות אביו שנאלץ לפרוש מהישיבה.
אך הוא חזר ב-1873. כמה שנים אחר כך, בגיל 27 נהיה ראש ישיבה כמשנה לנצי"ב.
ב-1892, עם סגירת הישיבה נעשה לרב העיר בריסק, אם כי לא התעסק בפסיקת הלכה יומיומית.
כרב עיר עסק בענייני הציבור.
עסק רבות בחסד, וביתו היה פתוח לרווחה לעניים ומסכנים.
היה ידוע בהחמרות מרובות, ביניהן גישה מחמירה לעניין פיקוח נפש.
בעקבות גישה זו, הקל מאוד בשמירת צומות לאלו שהיו חולים.
כאשר טענו כנגדו על כך שהוא מקל בדיני הצומות, אמר שהוא מחמיר בדיני פיקוח נפש.
מסופר גם שבאחד מלילות יום כיפור כשנדרש כסף לפדיון שבויים משלטון הצאר, הורה שלא יתחיל בתפילה עד שהכסף ייאסף מהציבור, והציבור נדרש להביא אותו במזומן בליל יום כיפורים עצמו.
השפעתו הציבורית הייתה רבה והתנגדותו לציונות הייתה חריפה, ובכך השפיע על היווצרותו של הזרם היותר קיצוני בענייני השקפה והתנגדות לציונות בעולם הליטאי, שהנציגים הבולטים שלו היו בנו הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, ותלמידיו הרב ברוך בר ליבוביץ והרב אלחנן וסרמן.
בשנת 1900 נמנה עם הרבנים שמכתבם התפרסם בקונטרס "אור לישרים" שנכתב "נגד השיטה הציונית".
על אף קנאותו היה ידוע כרחב לב גם כלפי הרחוקים מדרכו, אם כי לא לאידאולוגיה שהם ייצגו.
התנגד רבות ואף נלחם נגד תנועת המוסר, אבל בשנת התרנ"ח הפסיק להילחם נגדם באופן פעיל, לאחר שקיבל מכתב מהרב יהושע ליב דיסקין שבו ביקש ממנו להפסיק את המלחמה נגדם.
בציווי הרופאים, שהה במשך כמה שנים מדי קיץ בליבוי, שם רחץ בים וטייל על החוף.
מכיוון שנאסר עליו מטעמי בריאות לעסוק בתורה בשהותו בנופש, היה משוחח אז בנושאים שונים, ועוסק במתמטיקה, פיזיקה ועוד.
רבי חיים סולובייצ'יק נפטר באוטבוצק בכ"א באב תרע"ח, 30 ביולי 1918, והובא לקבורה ליד סב אשתו, הנצי"ב, בבית הקברות היהודי בוורשה.
הוא עצמו העלה על הכתב רק מעט מחידושיו ואלו התפרסמו אחרי מותו.
חידושיו ה"רשמיים", שאותם הגיה ובירר היטב, מכונים חידושי רבנו חיים הלוי, ואילו חידושים אחרים שלו, שלא עברו את הגהתו, הודפסו על ידי תלמידי בנו במכונת כתיבה, ומכונים חידושי הגר"ח (סטנסיל).
השפעתו על שיטות הלימוד הנהוגות כיום בישיבות מכרעת.
הוא ותלמידיו נהגו לנתח כל גורם בסוגיה התלמודית לחלקיו, בדרך כלל ל"שני דינים" שונים המעורבים בו.
בדרך זו נתנו מימד חדש של עומק לתלמוד ולרמב"ם, ונפתחה הדרך להוסיף ולהעמיק בשאלות ובתירוצים.
אופיינית לו החלוקה בין "חפצא" לבין "גברא" - אם ההלכה נאמרה לגבי החפץ או לגבי האדם.
למשל, החובה לבער חמץ ערב פסח - האם פירושה שלאדם לא יהיה חמץ או שמא שהחמץ יתבער.
לכאורה נראית זו שאלה עקרה.
למעשה ניתן להבין על ידה הבדל חשוב בדין.
אם העיקר הוא שלאדם לא יהיה חמץ, אין זה משנה כיצד הוא יבער אותו.
ממילא כל דרכי ביעור החמץ כשרות.
אם הדגש הוא על כך שהחמץ יתבער, ייתכן שיש דווקא דרכים מסוימות שבהן עליו להתבער.
כיוצא באלו הוא תוהה על הבנת מושגים הלכתיים רבים, ומתווה דרך לשיטת החקירה הישיבתית הליטאית הרווחת היום.
חוג בריסק, המתאפיין בין היתר בדקדוק במצוות והקפדה על "חומרות", עוצב במידה רבה בידי בנו, רבי יצחק זאב סולובייצ'יק.
חידושי רבנו חיים הלוי - חידושיו על הרמב"ם.
חידושי הגר"ח (סטנסיל) - חידושיו על הש"ס.
הועתק מזיכרון מכתבי תורתו שלא היו מוגהים.
בהוצאות חדשות נוספו גם חידושים משמו ממאספים תורניים ומפי השמועה.
מגנזי הגר"ח - שיעורים שנכתבו על ידי אחיינו הרב ישראל סולובייצ'יק, יוהנסבורג: ועד מוקירי זכרו של הרב ישראל סאלאווייציק, תשמ"ט.
שיעורי רבנו חיים הלוי מכת"י - שיעורים שהעביר בישיבת וולוז'ין, בעריכת נכדו הרב משה מייזלמן ונינו הרב יצחק ליכטנשטיין, תשנ"ח.
כתבי רבנו חיים הלוי מכת"י - על הש"ס והרמב"ם, בעריכת נינו הרב יצחק ליכטנשטיין, צוף, תשע"ח.
כמו כן יצאו ספרי ליקוטים רבים המבוססים על הספרים האמורים ואחרים.
מלבד בני משפחתו נמנו בין תלמידיו:
הרב ברוך בער לייבוביץ - מחבר ספר ברכת שמואל ראש ישיבת קמניץ
הרב איסר זלמן מלצר - מחבר ספרי אבן האזל על הרמב"ם, בצעירותו הרב של סלוצק וראש הישיבה שם, ובערוב ימיו ראש ישיבת עץ חיים בירושלים.
שיטת לימודו הייתה שונה קצת משיטת רבו.
הרב שמעון שקופ - ראש ישיבת שער התורה ומחבר ספר שערי ישר.
הרב יצחק זאב סולובייצ'יק מנה אותו בין תלמידי אביו, על אף ששיטת לימודו שונה משל רבו.
הרב אלחנן וסרמן - מחבר ספר קובץ שיעורים.
הרב שלמה פוליצ'ק (העילוי ממייצ'יט) - ראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
הרב אהרן שמואל תמרת - רבה של מילייציץ והוגה דעות.
הרב זליג ראובן בנגיס - מחבר ספר לפלגות ראובן, וגאב"ד העדה החרדית דירושלים
הרב גבריאל דבראשוילי - רבה של סוראמי שבגאורגיה.
היה נשוי לליפשא (בתו של הרב רפאל שפירא), ולהם חמישה ילדים:
הרב ישראל גרשון, נרצח בשואה עם רוב משפחתו.
הרב משה - היגר לארצות הברית והיה לאחד מראשי ישיבה יוניברסיטי ובעל השקפה דתית מודרנית.
הרב יצחק זאב - מילא את מקומו ברבנות בריסק.
בהמשך ימיו היה למנהיג הציבור החרדי-ליטאי בישראל.
שרה ראשה אשת רבי צבי הירש דב גליקסון ראש ישיבת תורת חיים בוורשה.
בתם צירל נישאה לרב אברהם מאיר פינקל (בנו של הרב אליעזר יהודה).
ילד נוסף, תאומה של שרה ראשה, נפטר בילדותו.
נכדיו הם: הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק נמנה עם גדולי רבני דורו והיה מראשי תנועת המזרחי, והרב משה סולובייצ'יק ממנהיגי הקהילה החרדית באירופה.
חיים הַזַז (כ"ט באלול ה'תרנ"ח, 16 בספטמבר 1898, סידורובִיצ'י, פלך קייב, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – כ' באדר ב' ה'תשל"ג, 24 במרץ 1973, ירושלים) היה סופר ומחזאי עברי, איש רוח והגות, מהבולטים בדורו ומנהיג תרבותי.
חתן פרס ישראל לספרות הראשון, בשנת תשי"ג (1953).
חיים הזז נולד לצביה ולאריה הזז בכפר סידורובִיצ'י, באזור קייב (כיום אוקראינה).
אביו עבד כמפקח עבודה של כריית עצים, ולפיכך, המשפחה התגוררה בבקתה מבודדת ביער.
חוויות ילדותו ונוף היער שימשו את הזז לכתיבת אחת מיצירות המופת של הספרות העברית במאה ה-20, "ביישוב של יער".
אמו מתה כשהיה בן שש, והוא גדל בבית סבתו מצד אביו, שם התחנך על פי המסורת היהודית.
ב-1919, בפרעות בזמן מלחמת האזרחים באוקראינה, נרצחו בני משפחתו, מה שהשפיע על הרגשת בדידותו.
כשהיה בן 16 פרצה מלחמת העולם הראשונה, והוא עבר ללמוד לימודים כלליים בקייב, בחרקוב ובמוסקבה.
בסוף 1920 ברח הזז, דרך נמל סבסטופול, אל איסטנבול.
הזז שהה בטורקיה כשנתיים בקרב חלוצים שעברו הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל במושבה "מסילה חדשה", ולימד אותם עברית.
באביב 1923 עבר הזז לפריז, שם פרסם את יצירותיו הראשונות בפרוזה: שלושה סיפורים על אודות המהפכה הרוסית, שהתפרסמו בכתב העת "התקופה", וכן את הפואמה "חתן דמים", שתורגמה לאנגלית בידי ישראל מאיר לסק וזכתה לתשבחות מפי ת"ס אליוט.
בעת ההיא נתמך על ידי הסוחר והנדבן אברהם יוסף שטיבל.
בקיץ 1928 ביקר בברלין, שם היה עד לצמיחת התנועה הנאצית, חש באסון הממשמש ובא, ושם הגה את הרעיון לכתיבת מחזהו בקץ הימים.
מחזה זה נכתב רק מאוחר יותר, אחרי עלייתו ארצה, וראה אור לראשונה ב-1933.
באביב 1931 הזז עלה ארצה, ולאחר חודשים אחדים השתקע בירושלים.
במשך שנות השלושים והארבעים, נדד בין שכונות ירושלים השונות.
כך התוודע מקרוב אל עדות ישראל השונות, ובייחוד אל בני תימן, שחי בתוכם.
בהשראתה של אותה תקופה מסעירה, הוא כתב את שני הרומנים הגדולים מחיי התימנים, 'היושבת בגנים' ו'יעיש'.
לאורך שנות השלושים והארבעים, הזז פרסם את סיפוריו בעיקר במוספים הספרותיים של העיתונים "דבר" ו"הארץ" וכן בכתב העת של אגודת הסופרים, "מאזנים".
בשנת 1942 ראה אור בהוצאת עם עובד קובץ סיפוריו של הזז 'ריחיים שבורים', ספר הפרוזה הראשון שנדפס בהוצאה זו, בהזמנתו של ברל כצנלסון.
בשנת 1948, נפל בנו היחיד, (1928–1948), בקרב על הר הצופים (לזכרו יצא הספר "מכתבי תש"ח ושניים מציוריו של זוזיק (נחום הזז)", תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ה-1975).
בשנת 1950, ראתה אור מהדורה מחודשת של המחזה 'בקץ הימים' ובאותה שנה הוא הועלה בפעם הראשונה על ידי תיאטרון הבימה, בבימויו של שמעון פינקל ובכיכובם של יהושע ברטונוב, אהרן מסקין ורפאל קלצ'קין.
הפקה שנייה של המחזה הועלתה על ידי תיאטרון הבימה בשנת 1972, בבימויו של דוד לוין.
בשנת 1958, פרסם הזז את קובץ סיפוריו 'חגורת מזלות'.
הסיפור "אופק נטוי", הפותח קובץ זה, נכתב בעקבות רשמיו משהייתו בחבל לכיש ומגוריו הזמניים במושבי העולים.
בוועידה של אגודת הסופרים העברים שנערכה בשנת 1962, נשא את הזז את נאומו "הסופר והמציאות", שבו הטיח ביקורת קשה על דמותה הרוחנית של מדינת ישראל.
הנאום עורר פולמוס גדול והביא, בין היתר, לדו-שיח פומבי בין חיים הזז לבין ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון.
תמצית של הדיון ביניהם נדפסה מאוחר יותר בחוברת: 'דו-שיח על המדינה והספרות'.
ב-1967, חיבר את המנשר על איחוד ירושלים ושחרורה.
נאומיו של הזז והופעותיו הפומביות ערב המלחמה ולאחריה, היו בעלי השפעה רבה על הלך הרוח בציבור הישראלי.
באותה שנה אף חתם על מנשר הייסוד של "התנועה למען ארץ ישראל השלמה" והיה חבר בה.
ב-1968 ראתה אור בהוצאת עם עובד המהדורה המתוקנת של כל כתבי חיים הזז, ב-12 כרכים.
במשך למעלה משנתיים ערך הזז את כתביו, קיצץ ושינה, הרחיב ותיקן, וביקש להביא לפני הקורא העברי את יצירתו, כשהיא נקייה מפגמים ומותאמת לרוח הזמן.
במהדורה זו, ראה הזז את אחת מפסגות יצירתו.
עם זאת, חוקרי ספרות אחדים ביקרו את עריכת הכתבים, וסברו שהזז שגה במקרים מסוימים כשהחליט לשנותם.
משנת 1970 ועד לפטירתו הוא כיהן כנשיא אגודת הסופרים העבריים, והיה חבר הנהלה במוסדות תרבות רבים בישראל.
בביתו שברחוב חובבי ציון 18 בירושלים, שוכנת מאז 1983 יד למורשת חיים הזז, המפעילה ארכיון ומוזיאון ספרותי.
בחורף 2020, הועתק חדר העבודה שלו מדירתו אל משכנות שאננים, שם הוא מוצג לציבור הרחב, יחד עם ספרייתו העשירה וחפצי אמנות שונים מאוספיו.
חמש שנים לפני מותו, הפקיד הזז בכספת בנק לאומי בירושלים את יצירותיו שלא פורסמו ואת צוואתו, בה דרש להשמיד את רוב כתבי היד, ולתת לאשתו אביבה להחליט בנושא.
הזז הותיר אחריו עיזבון ספרותי גדול, הכולל כתבי יד שטרם ראו אור בדפוס.
חמישה כרכים מן העיזבון ראו אור בעריכתה של אלמנתו, אביבה הזז.
מאז פטירתה בשנת 2019, עריכת הכתבים והוצאתם לאור נעשית על ידי חברי עמותת יד למורשת חיים הזז, שבידיה מופקד כיום העיזבון.
רבות מיצירותיו של חיים הזז תורגמו לשפות אחדות, ובהן סיפורו הנודע, "הדרשה" שתורגם לאנגלית, יידיש, ערבית, סינית, איטלקית, שוודית וגרמנית.
תרגומו לצרפתית של הרומן 'בקולר אחד' זכה לשבחיו של נשיא צרפת, שארל דה גול.
בשנת 2024 הופיע רומן הביכורים של הזז, "ביישוב של יער", בפעם הראשונה במלואו, בהוצאת "יד למורשת חיים הזז".
הוצאתו לאור של ספר זה, יותר מ-90 שנה לאחר שנכתב, התאפשרה הודות לגילוי כתב היד המקורי בכספת בנק בירושלים, ומציאת עותק נדיר של הספר עם תיקונים בכתב ידו של הסופר בפריז.
הספר 'ריחיים שבורים' זכה בשנת 1942, בפרס ביאליק לספרות יפה (יחד עם שאול טשרניחובסקי).
בשנת 1953 זכה בפרס ישראל לספרות עברית.
בשנת 1954, כתב הזז את מגילת היסוד של יד ושם, לבקשתו של נשיא המדינה, יצחק בן צבי.
המגילה הוקראה בטקס החגיגי שנערך בירושלים, עם הנחת אבן הפינה לאתר הזיכרון הלאומי לשואה.
הזז היה ממייסדי האקדמיה ללשון העברית, וחבר כבוד בה משנת 1961.
ביום השלישי למלחמת ששת הימים, הזז התבקש על ידי ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, ל.
המנשר הוקרא בטקס קצר שנערך באולם העירייה, שעות אחדות לאחר שהמערכה על ירושלים הוכרעה.
ביום העצמאות 1968 נמנה עם משיאי המשואות.
ב-1969, הוענקה להזז אזרחות כבוד של ירושלים לכל ימי חייו.
ב-1970, זכה בפרס ביאליק, בפעם השנייה בחייו.
הזז קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מהסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק (המוסד העליון של התנועה הקונסרבטיבית), מדרופסי קולג' בפילדלפיה ומהאוניברסיטה העברית בירושלים.
על שמו נקראו בית הסופר בירושלים ורחובות בישראל.
ב- 17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דאר שנקראה "סופרים עבריים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 12 סופרים, ביניהם חיים הזז, ו-2 סופרות.
רחובות בערים הבאות בישראל נושאים את שמו: תל אביב, ירושלים, חיפה, ראשון לציון, פתח תקווה, הרצליה, באר שבע, נתניה, רעננה, אור עקיבא
עקבות יצירתו של חיים הזז ניכרים בכתיבתם של סופרים ישראליים רבים, ובהם ס.
יש חוקרים הטוענים שרבים מהיוצרים של התנועה הכנענית, הושפעו מספריו הראשונים של חיים הזז.
ובמיוחד ספרו "חתן דמים", ספר הנסמך על התנ"ך אך הנכתב כולו בקולה של אישה (בידי סופר זכר) ואינו נאמן למונותאיזם כאידאולוגיה, שני חידושים בספרות העברית של אותה תקופה.
חוג ידידיו של חיים הזז כלל אמנים רבים, ובהם סופרים דוגמת יצחק דב ברקוביץ' וזלמן שניאור, ציירים ובהם פנחס ליטבינובסקי, אביגדור סטימצקי ויוסל ברגנר וכן שחקני תיאטרון ובהם אהרן מסקין וחנה רובינא.
אחד מידידיו הקרובים היה המסאי והעורך ישראל כהן.
הוא היה מקורב גם למשוררים וסופרים צעירים ממנו, ובהם זרבבל גלעד ואהרן אפלפלד ועודד אותם בצעדיהם הראשונים בעולם הספרות.
מוטיבים חוזרים ונשנים ביצירותיו הם מהפכות התרבות שעברו יהודים במקומותיהם השונים, פער הדורות, הכיסופים לגאולה ומשבר האכזבה מהם.
יצירותיו של הזז יצאו באסופות שונות, במהדורות רבות, מבחרים למיניהם וכינוסים שונים, בעיקר בשביל מערכת החינוך.
יצירותו של הזז כתובה בשפה גבוהה, כפרוזה וכשירה.
בישוב של יער, רומן, תל אביב: הוצאת שטיבל, תר"ץ 1930.
ריחיים שבורים, סיפורים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ב 1942.
היושבת בגנים, רומן, תל אביב: עם עובד, תש"ד 1944.
אבנים רותחות, סיפורים, תל אביב: עם עובד, תש"ו 1946 - בקובץ זה נכלל סיפורו הידוע "הדרשה".
בקץ הימים, מחזה בשלוש מערכות, תל אביב: עם עובד, תש"י 1950.
דלתות נחושת, סיפור, תל אביב: דבר, תשט"ז 1956.
חגורת מזלות, סיפורים, תל אביב: עם עובד, תשי"ח 1958.
חתן דמים, ציורים: רות צרפתי, תל אביב: מחברות לספרות, תש"ך 1960.
בקולר אחד, תל אביב: עם עובד, תשכ"ג 1963 - סיפור המבוסס על דמויותיהם של מאיר פיינשטיין ומשה ברזני
אבן שעות, סיפורים, תל אביב: עם עובד, תשל"ג 1973.
פעמון ורימון, סיפורים, תל אביב: עם עובד, תשל"ה 1974.
משפט הגאולה, (הביאה לדפוס: אביבה הזז), תל אביב: עם עובד, תשל"ז 1977.
פרקי מהפכה, סיפורים, (הביאה לדפוס: אביבה הזז) תל אביב: עם עובד, תשמ"א 1980
עשרה סיפורים: מבחר חדש, (ליקטו והביאו לדפוס: חיה הופמן ואביבה הזז), תל אביב: עם עובד, תשמ"ח 1988.
הדרשה וסיפורים נבחרים, תל אביב: דביר, תשנ"א 1991.
בן המקום, הוצאת בלימה, 2020.
פנקסי עדויות חבריו לפלוגה של בנו, שנפל בקרב, על מהלך הקרבות מפי אנשי חטיבת הראל ב-1948.
יצירות גנוזות שנמצאו בעזבונו, וטרם ראו אור
בשנות העשרים היה הזז בן זוגה של המשוררת יוכבד בת-מרים.
בנם היחיד, (1928–1948), נפל בקרבות להגנת ירושלים בשנת תש"ח.
בשנת 1951 נישא לאביבה קושניר (1927–2019), אלמנתו של לוחם הל"ה, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנים.
בשנת 1961, הם עברו להתגורר בשכונת קוממיות (טלביה) בירושלים, ובביתם הוקמה ב-1983, יד למורשת חיים הזז.
הזז נפטר ב-24 במרץ 1973, שבועות אחדים בלבד לאחר שראה אור קובץ סיפוריו האחרון, "אבן שעות", ונטמן בטקס ממלכתי בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב חיים מאיר דרוקמן (ט"ז בחשוון ה'תרצ"ג, 15 בנובמבר 1932 – ב' בטבת ה'תשפ"ג, 25 בדצמבר 2022) היה רב ישראלי, ראש ישיבה, מחנך, חבר הכנסת, מחבר ספרי הגות רבים ומנהיג ציבור ציוני דתי.
לאחר פטירת הרב אברהם אלקנה שפירא והרב מרדכי אליהו, היה לאחד מהרבנים המובילים בהנהגת הציונות הדתית.
בשנותיו האחרונות נחשב לזקן רבניה, והיה חבר הנשיאות של איחוד רבני תורת הארץ הטובה.
כיהן כראש ישיבת אור עציון ונשיא מוסדותיה, רב היישוב מרכז שפירא, נשיא איגוד ישיבות ההסדר, יושב ראש מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא וחבר ההנהלה הארצית של תנועת בני עקיבא.
כיהן כחבר הכנסת וסגן שר הדתות מטעם המפד"ל.
בשנים 2004–2012 כיהן כראש מערך הגיור במשרד ראש הממשלה.
חתן פרס ישראל על מפעל חיים לשנת ה'תשע"ב (2012).
נולד בקוטי (קיטוב), פולין (כיום אוקראינה) לאברהם מרדכי ומילכה.
לאחר הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, כשברית המועצות כבשה את העיירה, נשלח לבית ספר ביידיש של היבסקציה, שם הוכרחו הילדים להגיע ללמוד בשבת.
לאחר הכיבוש הנאצי הסתתר עם הוריו במחבוא שנחפר מתחת לבית דודו באזור הלא-יהודי של העיירה.
בקיץ ה'תש"ב נמלטו הוריו ביחד עמו לצ'רנוביץ, שהייתה אז תחת שלטון רומניה, שם שהו במשך שנה.
בחלק מהזמן שהה בבית יתומים.
בהמשך מסרו אותו הוריו לזוג יהודים חשוכי ילדים שקיבלו סרטיפיקטים, והם העלו אותו יחד עמם לארץ ישראל, בכ"ה באב ה'תש"ד (14 באוגוסט 1944), באחת משלוש הספינות שהפליגו בים השחור מקונסטנצה לאיסטנבול.
על פי התוכנית המקורית היו אמורים הוא והוריו המאמצים להפליג על המפקורה, אולם הם איחרו והועלו על הספינה "מורינה", וכך ניצלו חייהם מגורלה של הספינה, שטובעה בידי צוללת וכמעט כל נוסעיה נספו.
לאחר שהגיע ארצה למד במוסד עלייה.
לאחר המלחמה עלו הוריו ארצה, ומשפחתו התאחדה.
בני עקיבא, שבט איתנים וישיבת כפר הרואה
בגיל 13 החל ללמוד בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה אצל רבותיו הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן, ואף פעל לצרף אליה עוד מחבריו שהכיר במוסד עליה.
הוא הצטרף לתנועת בני עקיבא והקים סניפים רבים של התנועה.
היה מדריך של "שבט איתנים" בסניף תל אביב ומאוחר יותר הפך למדריך הארצי של השבט.
בין חניכיו בסניף תל אביב היו מי שלימים יהיו הרבנים: זלמן ברוך מלמד, יעקב פילבר, צפניה דרורי, בנימין הרלינג, ידידיה כהן ושבתי זליקוביץ, השופטים דוד פרנקל וחיים פיזם, מנהיג המפד"ל זבולון המר ועוד.
בשנת ה'תש"ט (1949) התגייס לצה"ל במסגרת הנח"ל בגרעין ז' של בני עקיבא.
הגרעין ביצע את הכשרותיו בטירת צבי ועלה להגשמה בקיבוץ סעד.
בשנת ה'תשי"ב (1952), הצטרף להנהלה הארצית של תנועת בני עקיבא.
בהדרכתו ובהשפעתו של הרב דרוקמן, הובילו חניכיו מספר שינויים בתנועת בני עקיבא, שחיזקו את צביונה התורני.
כתוצאה מכך, בשנת ה'תשי"ד (1954) ייסדו 13 מחברי הקבוצה, יחד עם הרב דרוקמן, את ישיבת כרם ביבנה והחלו ללמוד בה.
אחרים פנו לישיבת מרכז הרב.
ביוזמתו של הרב דרוקמן, החליטה ועידת התנועה לעודד את כלל החניכים מכאן ואילך ללמוד תורה בישיבה לפני גיוסם לנח"ל.
ישיבת מרכז הרב, גוש אמונים ופעילות חינוכית
בשנת תשט"ז (1955–1956) יצא הרב דרוקמן לארצות הברית בשליחות חינוכית מטעם בני עקיבא.
שם הכיר לראשונה את הרב אליעזר ולדמן, ומאז למדו בחברותא בקביעות במשך כמעט שבעים שנה, עד לפטירת הרב ולדמן בשנת ה'תשפ"ב.
בתום שנת השליחות בארצות הברית, חזר הרב דרוקמן ארצה ופנה יחד עם הרב ולדמן ללמוד אצל מי שנעשה לרבו המובהק, הרב צבי יהודה הכהן קוק, בישיבת "מרכז הרב" בירושלים.
הוא הפך מקורב מאוד לרצי"ה, שהכריז: "ר' חיים דרוקמן הוא אדם גדול".
לאחר תקופה בישיבת מרכז הרב התמנה על ידי הרצי"ה ללמד בה אמונה.
לפי עדותו של הרב פרופ' נחום רקובר, הרב דרוקמן היה הראשון מבין תלמידי הרצי"ה שהורשה ללמד אמונה בישיבה.
לקראת פינוי יישובי סיני ירד עם משפחתו ותלמידיו לחבל ימית.
בנוסף לכך, ב-1968 ערך הרב דרוקמן את ליל הסדר במלון פארק שבחברון, שנה לאחר תום מלחמת ששת הימים ושחרור חברון.
הדבר התאפשר לאחר שהרב משה לוינגר ואנשיו ארגנו עלייה של מספר משפחות לחברון.
אירוע זה נחשב לנקודת ציון בהקמת מפעל ההתנחלויות, אותו הרב דרוקמן טיפח לאורך כל חייו.
בשנת תשכ"ג, רבו, הרב צבי יהודה קוק, שלח אותו לעמוד בראשות הישיבה התיכונית אור עציון ובשנת ה'תשל"ז הקים את הישיבה הגבוהה אור עציון.
במהלך השנים למדו אצלו (בישיבה התיכונית) פוליטיקאים ואנשי ציבור, כגון: בני גנץ, ישראל כ"ץ, דודי אמסלם, יוסי כהן ועוד.
כיהן כחבר הוועד המנהל של איגוד ישיבות ההסדר ובעל השפעה רבה על הקשר שבין ישיבות ההסדר וצה"ל.
כמו כן כיהן כיו"ר ארגון ישיבות בני עקיבא.
במקביל הוסיף לכהן עד ליום פטירתו, במשך יותר משבעים שנה, בהנהלה הארצית של תנועת הנוער בני עקיבא.
בגלל עובדה זו, ובגלל סגנון הנהגתו של הרב דרוקמן, כתב עליו הרב חיים נבון שהוא היה "האדמו"ר-המדריך של הציונות הדתית".
בכ"ג בחשוון ה'תשנ"ד (7 בנובמבר 1993), נפצע בפיגוע ירי שבוצע לעבר רכבו בדרכו לקריית ארבע.
בפיגוע נרצח נהגו, אפי איובי, תושב כפר דרום.
השב"כ, שחשש שזהו ניסיון התנקשות ברב, העמיד שמירה בסמוך לביתו במרכז שפירא למשך מספר חודשים.
בשנת 1999 מתח עליו היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין ביקורת על שלא עירב את המשטרה בפרשת ההטרדות בישיבת "נתיב מאיר".
בתגובה אמר הרב דרוקמן כי כאשר הגיעו אליו שמועות אודות הטרדות, "בו ביום הוצאתי אותו מתפקידו [...] דבר אחד לא ידעתי – שהייתי צריך לדווח על כך גם למשטרה.
צר לי מאוד שלא עשיתי זאת".
בשנת 2011 העניקה לו אוניברסיטת בר־אילן תואר דוקטור של כבוד, על פועלו בתחום החינוך ובתחום הגיור.
ביום העצמאות ה'תשע"ב (2012) קיבל הרב דרוקמן את פרס ישראל על מפעל חיים.
כחודש לאחר מכן יצא לאור הספר הראשון שכתב (קודם לכן יצאו סיכומי תלמידים משיעוריו), "קמעא קמעא", העוסק בגאולת ישראל בדורנו, תקומת מדינת ישראל, השיבה לארץ וקיבוץ הגלויות.
בתמוז ה'תשע"ה קיבל את פרס היצירה התורנית ע"ש הרצי"ה.
היה מחברי הנשיאות של רבני תורת הארץ הטובה.
למד חברותא עם הרב אליעזר ולדמן במשך למעלה מ-60 שנה, חברותא שהחלה עוד בטרם עלייתם ארצה.
בשנת ה'תשל"ד, לאחר שהמפד"ל נכנסה לממשלת המיעוט של גולדה מאיר למרות התנגדותו ומחאתו של הרצי"ה אשר כינה את העובדה שהממשלה נסמכת על קולות גויים "חילול ה'", הורה הרצי"ה לרב דרוקמן להיכנס לשדה הפוליטי ולפעול לתיקון.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 הוצב הרב דרוקמן במקום השני ברשימת המפד"ל לכנסת, לבקשת הרצי"ה, וגם במטרה לשמר את המצביעים הימניים של המפלגה.
הרב קוק והרב דרוקמן ראו במקום הגבוה ברשימה לכנסת גם הבטחה לתפקיד בכיר לאחר הבחירות, וביקשו שהרב דרוקמן יכהן כשר החינוך, אולם בעת הקמת הממשלה ניתן התפקיד לזבולון המר.
ב-1979 הצביע נגד הסכם השלום בין ישראל למצרים, בטענה שאינו מאמין לנשיא מצרים אנואר סאדאת.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית איים הרב דרוקמן בהקמת רשימה עצמאית, אך לבסוף הוא נשאר ברשימת המפד"ל.
בממשלת בגין השנייה, בשנת 1981, מונה לסגן שר הדתות.
הוא פרש מהתפקיד לאחר 7 חודשים (2 במרץ 1982) בשל אישור הנסיגה מחבל ימית בכנסת.
בשנת 1983 פרש מהמפד"ל והקים את מחנה הציונות הדתית (מצ"ד) ויחד עם פועלי אגודת ישראל הקים את מפלגת מורשה, שבמסגרתה התמודד בבחירות לכנסת ה־11 (בשנת 1984).
ב־1986 פרש מ"מורשה" וחזר והצטרף למפד"ל.
הוא פרש מהכנסת ב־1988. לקראת הבחירות לכנסת ה־15 (בשנת 1999) נקרא בידי הרב אברהם אלקנה שפירא והרב מרדכי אליהו לשוב ולכהן בכנסת, הוצב במקום השני ברשימת המפד"ל, וכיהן בכנסת עד 2003.
בשנת 1997 עמד בראש הוועדה לגיור קטינים שהגישה את המלצותיה לראש הממשלה.
בראשית שנת 2004 החל לכהן כראש מערך הגיור במשרד ראש הממשלה עד לפברואר 2012, על פי בקשת ראש הממשלה שרון.
במהלך תקופת כהונתו חתם על כ־50 אלף תעודות גיור.
במרוצת השנים כיהן הרב דרוקמן כאב בית דין לגיור, אף שמעולם לא הוסמך לדיין, במחוז הדרום והנהיג מדיניות מקלה יחסית.
בקרב רבנים חרדים הייתה התנגדות למדיניות זו.
בשנת 2008, בפרשת גיורי הרב דרוקמן, נמתחה ביקורת חריפה על הרב דרוקמן ועל גיוריו, על ידי הרכב של שלושה דיינים של בית הדין הרבני הגדול בראשות הרב אברהם שרמן, שדן בתקפות גיורה של אישה שהתגיירה בבית דינו של הרב דרוקמן.
פקפוקים בכמה גיורים שעליהם היה חתום הרב דרוקמן, החלו להיוודע, בעת שנודע כי הרב דרוקמן חתם על תעודות גיור, אף שלא נכח בטקס הגיור, ולא הכיר את המתגיירים.
בעקבות תלונה שהגיש הרב דרוקמן קבעה נציב תלונות הציבור על שופטים, טובה שטרסברג־כהן, כי הרב שרמן הסתמך "על תיק עלום שלא הוצג כראיה" והמליצה להדיחו, המלצה שנתמכה על ידי שר המשפטים דניאל פרידמן, אך הוועדה למינוי דיינים לא אישרה המלצה זו.
בשנת 2012 קיבל בית המשפט הגבוה לצדק את עתירת היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, משנת 2008, פסל את החלטות בית הדין הרבני באשדוד ובית הדין הרבני הגדול, והכיר בגיוריו של הרב דרוקמן נגד החלטת בית הדין הרבני הממונה על כך..
כשבועיים לפני פטירתו אובחן הרב כחולה בנגיף הקורונה.
תחילה אושפז בביתו, ולאחר מכן הועבר לבית החולים הדסה עין כרם, שם הידרדר מצבו.
ביום רביעי הסמוך לפטירתו עבר החייאה מוצלחת, ומאז הורדם והונשם עד לפטירתו ב-25 בדצמבר 2022, אור לב' בטבת – זאת חנוכה ה'תשפ"ג.
למחרת יצאה הלווייתו ביישוב מרכז שפירא, בהשתתפות רבבות, בהם אישי ציבור רבים, ובחסימת צירים משטרתית.
ההלוויה שודרה בשידור חי בטלוויזיה וברדיו בישראל, ובאתרי החדשות באינטרנט.
נקבר בבית העלמין במשואות יצחק סמוך ליישוב מרכז שפירא בו התגורר.
לאחר פטירתו של הרצי"ה זוהה עם ממשיכו בראשות ישיבת מרכז הרב, הרב אברהם אלקנה שפירא וראה בו את ממשיכו של הרצי"ה בהיותו "הסלע האיתן של כלל ישראל וארץ ישראל" אשר כל העניינים הציבוריים והלאומיים מתרכזים סביבו ובהדרכתו וכן עם הרב מרדכי אליהו.
בפולמוס סביב סירוב פקודה בשנת 2004 היה שמו בין החתומים על כרוז הרבנים שקרא לסרב פקודה.
בפועל, הורה לתלמידיו לנסות להתחמק כמידת יכולתם ולסרב רק אם לא תהיה שום ברירה אחרת.
בראיון עמו ב"מעריב" אמר: .
לדעתו, המקרה דומה לאדם עם יד שבורה: עמדה זו כונתה סרבנות אפורה.
הוא הדגיש שמדובר במצב שבו השלטון עובר לידי גויים, כמו במקרה של גוש קטיף, אולם אם השלטון נשאר בידי יהודים הרי שלמרות הזדהותו עם המפונים הוא לא יורה לסרב.
הרב דרוקמן היה חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
לדברי חגי סגל, לאחר מעצר המחתרת היהודית אמר הרב דרוקמן לאנשיה שהם פעלו שלא כראוי, אך הבדיל בין הפגיעה הממוקדת בראשי הערים, לפעולות אחרות, באומרו: .
עם זאת, ב־1988 שיגר מברק ברכה לרגל שחרורו מהכלא של ברק ניר, ששימש כנהג בפיגוע במכללה האסלאמית.
כמו כן, לאחר פיגוע ליד אלון מורה שבוצע על ידי תושבים מהכפר ביתא, אמר כי הכפר ביתא חייב להימחק מעל פני האדמה על ידי מערכת הביטחון.
הרב דרוקמן היה בין חברי הכנסת הבודדים שנשארו במליאה כאשר מנהיג מפלגת "כך" הרב מאיר כהנא נאם בה.
הרב דרוקמן תמך בגיוס בני ישיבות, והיה חבר בוועדת משנה של ועדת החוץ והביטחון בשנת 1986 לעניין גיוס חרדים, שהמליצה לבחון מחדש את הפטור הגורף של בני ישיבות מצה"ל, ולתת פטור לשנים ספורות שלאחריהן רק מכסה מצומצמת תזכה לפטור "תורתו אמונתו".
גם בעשור השני של המאה ה־21 הביע תמיכה בגיוסם של בחורי הישיבות באומרו כי אין המדובר בשוויון בנטל אלא במצווה מן התורה, וגיבה את התנהלות הבית היהודי בראשות נפתלי בנט בעניין.
במרץ 2014 התנגד להשתתפות בהפגנת החרדים שבעקבות חקיקת חוק הגיוס, בנימוק שלא ראוי להתבטא באופן בוטה נגד המדינה.
הרב דרוקמן תמך בתחילה ברב מוטי אלון וטען כי "שפכו את דמו".
אלון המשיך להעביר שיעורים בישיבתו גם לאחר שהורשע באוגוסט 2013 בעבירות של מעשה מגונה בכוח.
בשנת 2019, לאחר הגעת תלונות נוספות שאומתו, חזר בו הרב דרוקמן והודיע שהרב אלון .
בעקבות בג"ץ קעדאן והסתלקות הממשלה מתמיכתה הראשונית בתיקוני חוק שהציע, אמר: .
במשנתו שאב הרב דרוקמן השראה מהראי"ה קוק וחינך לאהבת עם ישראל כולו ולאהבת מדינת ישראל.
הרב מרדכי אליהו התבטא שאת אהבת ישראל של עצמו הוא רוכש דרך אהבת ישראל שישנה לרב דרוקמן.
הרב דרוקמן היה חבר בוועדת רבנים שייעצה למפלגת הבית היהודי בענייני דת ומדינה, ותמך בקו שלה מול ביקורת של הרב שלמה אבינר ואחרים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24, תמך בהקמת מפלגת הציונות הדתית על ידי בצלאל סמוטריץ' ובמהלכיה, על אף זיהויו לאורך כל השנים עם המפד"ל והבית היהודי, שלא התמודדה בבחירות ותמכה במפלגת ימינה.
הוא קבע כי , ובבחירות לכנסת העשרים וחמש אף הוצב כמועמד אחרון ברשימתה לכנסת.
לאחר הבחירות נפגש בביתו עם מנסור עבאס שביקש לשכנע את הרב לתמוך בהקמת ממשלה בראשות בנימין נתניהו שתיתמך בידי מפלגת רע"ם, אך הרב הודיע לאחר מכן שהוא מתנגד למהלך והדבר לא יצא אל הפועל.
הוא אף יצא, על אף גילו המופלג ומצבו הרעוע, להפגין מול ביתו של ניר אורבך כדי להניאו מלתמוך בהקמתה.
זאת גם כדי למנוע מצב של רבנים שיגיירו ללא קבלת מצוות.
בנושא זה התבטא ואמר: "איש אינו אומר שמוכנים לקבל גיור ללא קיום תורה ומצוות.
פעל לכך שהרבנות הראשית תדון עם השר כהנא על החוק, והצר על כך שהרבנים הראשיים מתנגדים לקיום משא ומתן בעניין.
אולם, לאחר שהרבנות הראשית התנגדה לחוק הבהיר שלמרות תמיכתו בגיור על ידי רבני ערים, הוא מתנגד לחקיקתו בניגוד לעמדתה, ואף חתם על מכתב של מועצת הרבנות הראשית שהתכנס בכדי להביע התנגדות לחוק, תוך שהוסיף בכתב ידו "מן הראוי להדבר עם הרבנים הראשיים...וכן בעניין הגיור".
הרב דרוקמן היה נשוי לד"ר שרה, רופאה, בתו של פרופ' יעקב נחום אפשטיין.
היא נפטרה בכ' בשבט ה'תשפ"ד.
לזוג תשעה ילדים, מהם אחת מאומצת.
חתנו הוא הרב שמעון לפיד שאף החליפו בראשות הישיבה.
לבני הזוג קרוב למאתיים נכדים ונינים.
הרב דרוקמן התגורר במרכז שפירא.
במהלך השנים אירחו לשבתות אנשים רבים שביקשו להתקרב ליהדות, רבים מהם הפכו לבני בית.
הרב שמעון לפיד – ראש ישיבת אור עציון וראש הכולל בישיבה
הרב ד"ר יונה גודמן – סמנכ"ל מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא
הרב דוד דודקביץ' – רב היישוב יצהר וראש הישיבה
הרב דוד טברסקי - ראש ישיבת בני עקיבא 'הדרום' רחובות.
הרב ארלה הראל – לשעבר ראש ישיבת שילה
הרב יצחק נריה – ראש ישיבת תורה מציון ומייסד קרן אחד לאחד
הרב אביה הכהן – חוקר ומורה תנ"ך.
הרב נעם פרל – לשעבר מזכ"ל בני עקיבא העולמית
הרב יוסף אלנקווה – רב יישובי גוש קטיף לשעבר
הרב חיים וולפסון – ראש ישיבת ההסדר ירוחם
הרב יעקב (קובי) לוין – ראש מכינת אור מאופיר ורב היישוב נטע
הרב זאב רוזנפלד, רב היישוב טלמון
יאיר שחל – מזכ"ל בני עקיבא לשעבר
אורית סטרוק – חברת כנסת מטעם מפלגת הציונות הדתית ופעילת התיישבות
הרב ברוך הרניק – ראש ישיבת תורת עציון
הרב עוזי ביננפלד – ראש מדרשת אורות עציון וחתנו של הרב
הרב שמואל וייס - ראש אולפנת צביה רבבה
אבי (אברהם) ווֹרְצְמָן - לשעבר סגן שר החינוך וחבר הכנסת, ממייסדי הגרעין התורני בית מוריה, מנכ"ל תנועת מבראשית, וכן סגן ראש עיריית באר שבע, כיום הוא משמש מנכ"ל הכפר השיקומי עדי נגב
הרב מתניה קפלן - רב היישוב מצפה נטופה