tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אירוע חנוכה האחרון התקיים בשנת 2025, תחת השם "חנוכון".
אחת מגולות הכותרת של הארגון היא ההשקעה בקהילת הקוספליי באמצעות פרויקט שנקרא: צוות המשימה לקראת WCS (לימים צוות ACC, ועידת הקוספליי של אמא"י).
מטרתו של הפרויקט היא לקדם את קהילת הקוספליי בארץ במטרה לשלוח נציגים מהקהילה בארץ לתחרות הקוספליי הגדולה בחו"ל הידועה כ-WCS והיא מתקיימת ביפן.
במסגרת פרויקט זה מתקיימים ראיונות שבועיים עם קוספליירים מחו"ל וכן, העברת סדנאות בנושא.
ביוני 2018 הכריזו צוות ACC ומארגני ה-WCS על השתתפותה של ישראל בתחרות הבינלאומית ב-2019, תוך קיום מוקדמות לתחרות בכנס הארוקון של אותה השנה.
ישראל השתתפה בתחרות בין השנים 2019 ו-2021, אך לא העפילה לגמר התחרות באף אחת מהן.
כמו כן, תחרויות הקוספליי בכנסי הארגון ידועות כ"התחרויות המושקעות ביותר" לפי דעת מבקרים רבים בכנסים ובנוסף, מרבית חברי קהילת הקוספליי בארץ עובדים עם הארגון בנוסף לכך שהם פעילים בו.
המנגזין - מגזין וידאו חודשי אשר בו מסוקרות חדשות בעולם האנימה והמנגה וגם סיקורים על המלצות חודשיות.
מנגה קפה - מפגשים בבתי קפה המתקיימים מדי סוף חודש ובהם דנים על מנגה מסוימת באותו הרגע.
פרויקט הספרייה של אמא"י - פרויקט שהושק בשנת 2011, שבמסגרתו ספריות מחזיקות אצלן כותרי מאנגה אשר נתרמו על ידי חברי קהילה שונים במטרה לחשוף קוראים צעירים לתחום.
נכון להיום פועלות ספריות בראשון לציון (בתיכון מקיף ט'), כרמיאל (בספרייה העירונית), נהריה (בספרייה העירונית), אשדוד (בספרייה העירונית ע"ש יוסף מאירהוף), באר שבע (בספרייה העירונית), הוד השרון (בספריית יד לבנים), ירושלים (בספרייה העירונית בבית העם) ותל אביב (בבית אריאלה).
אירועי קראוקה - אירועי קריוקי אשר בהם שרים בדרך כלל שירים מסגנונות הג'יי פופ והג'יי רוק.
הקרנות בלעדיות - הקרנות סרטים בלעדיים מיפן.
החל מאפריל 2023, הארגון משתף פעולה בנושא עם סינמטק תל אביב בפרויקט זה הנקרא סינמטוקיו.
מבין הסרטים שהוקרנו, ניתן למנות את בל, סוזומה ומטרופוליס.
הרעיון לשיתוף הפעולה נבע מהצלחת הקרנת הסרט אינו הו במהלך אנימיקס 2022.
מסיבות רייב אנימה - שיתוף פעולה עם מועדון הדופלקס - שם מתקיימות אחת לכמה חודשים מסיבות אנימה.
הארגון דואג לשמור על קשר רציף עם הקהילה בפייסבוק, באינסטגרם ובשרת דיסקורד (שנפתח בעקבות קיומו של הארוקון בגרסה וירטואלית בשנת 2021) וכך מעודד אותם להגיע לאירועים ולכנסים שהם מקיימים או תומכים בהם.
ארגון מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים לקידום זכויותיהם של מתמודדי הנפש בישראל ולמאבק בסטיגמה הוקם ב-2003 על ידי בני הזוג צביאל רופא, מייסד תנועת המתמודדים מ-1992 ועמותת "התמודדות" (משמה נגזר שם המתמודדים כ"מתמודדים"), ודליה וירצברג-רופא.
שנה לאחר מכן יזמו השניים את "צועדים בראש מורם" – מצעד של אלפי נפגעי הנפש ברחובות תל אביב.
מצעד דומה התקיים גם ב-2005 והסתיים בעצרת חגיגית בגני יהושע.
דליה חיברה את שם האירועים: "צועדים בראש מורם" ואת סיסמתם: "אם תכירו אותי, תשתגעו עליי".
בשנת 2005 הוגשה עתירה לבג"ץ שהוכנה על ידי עמותת 'בזכות' ועמותת המשפחות 'עוצמה'.
דליה ובן זוגה צביאל רופא, חה"כ לשעבר תמר גוז'נסקי, וחה"כ ושר הבריאות לשעבר נסים דהן חברו כעותרים, ודרשו מהמדינה לקיים את ההחלטה שהיא עצמה קיבלה, ולהעביר את האחריות על שירותי בריאות הנפש לידי קופות החולים.
בית-המשפט הוציא צו על תנאי שהורה למדינה לפעול לביצוע הרפורמה לאלתר.
בני הזוג רופא יזמו והובילו כנס מתמודדים ארצי שהתקיים בבית בארבור בתל אביב ב-15 בנובמבר 2007 בהשתתפות כ-400 איש.
בכנס זה הודיעו השניים כי הארגון חדל לפעול.
בינתיים בכל התקופה הזו החזיק את אתר האינטרנט של מל"מ מי שהקים אותו - רונן דוד שגם המשיך וכיהן כיו"ר הארגון בפועל תוך שמירה על קשר עם מאות מתמודדים שהיו רשומים בארגון, בארץ ובעולם.
בכל אותה תקופה מימן את הוצאת האחזקה דוד מכיסו האישי, ללא כל סיוע מכל גורם אחר שהוא.
עד לסגירתו הסופית של האתר בשנת 2018, וזאת בהיעדר מקורות מימון.
ב-6 בינואר 2010 הגישו בני הזוג צביאל רופא ודליה וירצברג-רופא עתירה לבג"ץ למען שוויון זכויות עבור נפגעי הנפש לגבי זכות בחירת מוסד האשפוז.
ב-23 במאי 2012 הגישו בני הזוג רופא שנית עתירה לבג"ץ באותו נושא.
דליה וצביאל הקימו אתר היכרויות חינמי למתמודדי נפש - "נפש אל נפש" בשנת 2012.
במרץ 2014 יזמו בני הזוג רופא הצעת חוק שהוביל ח"כ דב חנין (מחד"ש).
בני הזוג ניסחו את הצעת החוק בסיוע צמוד של עו"ד נטע דגן.
ההצעה הונחה על שולחן הכנסת ב-18 במרץ 2014. הצעת החוק לא אושרה בוועדת שרים לענייני חקיקה ב-9 בנובמבר 2014, מאחר שמשרד הבריאות פרסם נוהל שהוחל ב-2 בנובמבר בשנה זו.
הנוהל הכיר בזכותו העקרונית של כל אדם הנזקק לאשפוז פסיכיאטרי לבחור את בית החולים שבו ברצונו להתאשפז, וזאת בתנאי שאחוזי התפוסה בבית החולים המבוקש אינם עולים על 95. במקביל החל משרד הבריאות לפרסם באתרו ברשת עדכון יומי של אחוזי התפוסה במוסדות השונים.
עם זאת, אחוזי התפוסה בפועל אינם מאפשרים בחירה.
דליה נטלה חלק פעיל בקמפיין "שוברים קשירה" בהובלת ארגון בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות, ופרסמה ב'הארץ' ב-21 ביוני 2015 את המאמר "מפחדים למות קשורים למיטה" שפתח את הקמפיין.
דליה ערכה את דו"ח הקשירות של בזכות מאת עו"ד שרון פרימור, היועצת המשפטית של ארגון בזכות.
הדו"ח התפרסם במרץ 2016. דליה גם הופיעה על כרזות הארגון במסגרת הקמפיין.
ביוני 2018, נמנתה וירצברג-רופא ברשימת "20 הנשים שמשנות את פני הרפואה הישראלית", על פי עיתון TheMarker.
ביולי 2018 הגיש חבר הכנסת דב חנין מחדש את הצעת החוק מ-2014 (ר' לעיל) לתיקון חוק טיפול בחולי נפש כדי שתתאפשר בחירת מקום האשפוז, כפי שמתאפשר לשאר החולים בישראל.
ב-16 בספטמבר באירוע רב משתתפים – הבטיחה חברת הכנסת שלי יחימוביץ' כי תתמוך ביוזמת מל"מ להקים ועדת חקירה ממלכתית, אם חברי הוועדה מהקואליציה ישוכנעו לתמוך בכך, שכן דרוש בהצבעה רוב של שני שלישים.
היוזמה להקמת ועדת חקירה ממלכתית לבחינת מערך האשפוז
בעקבות דיון בוועדת ביקורת המדינה בדוח המבקר על מערך האשפוז בבריאות הנפש, שבו השתתפה ב-16 ביולי 2018, נפגשה וירצברג-רופא עם כבוד שופטת העליון בדימוס דליה דורנר בלשכתה בבית המשפט העליון ב-29 ביולי שנה זו.
השופטת בדימוס דורנר נתנה את הסכמתה העקרונית לעמוד בראשות ועדת חקירה ממלכתית על מצבו של מערך האשפוז בבריאות הנפש עקב הדוחות החמורים של מבקר המדינה במהלך השנים, שלא הניבו את השינויים הנחוצים.
ב-7 באוגוסט 2018, לאחר ששלחה טופס תלונה רשמי למבקר המדינה על חוויות אישיות קשות מאשפוזים במטרה לבטא את מצוקת הקבוצה כולה, הוחלט במשרד המבקר לאחר התייעצות משפטית להעביר את התלונה לידי מבקר המדינה.
ב-20 באוגוסט שנה זו התראיינה וירצברג-רופא בנושא זה לתוכנית סדר יום עם קרן נויבך.
נויבך הבטיחה ללוות את היוזמה.
כשבוע לאחר מכן התפרסם מאמרה "דורשים ועדת חקירה ממלכתית" במדור הדעות של עיתון הארץ.
ארגון בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות שלח ב-5 בספטמבר מכתב תמיכה ביוזמת ארגון מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים להקים ועדת חקירה ממלכתית לבחינת מערך האשפוז הפסיכיאטרי בראשות השופטת בדימוס, גב' דליה דורנר.
ב-16 בספטמבר (חודשיים לאחר הדיון בוועדה) – באירוע רב משתתפים – הבטיחה שלי יחימוביץ' כי תתמוך ביוזמת מל"מ להקים ועדת חקירה ממלכתית, אם חברי הוועדה מהקואליציה ישוכנעו לתמוך בכך, שכן דרוש בהצבעה רוב של שני שלישים.
ב-21 בספטמבר נודע כי מפלגת צדק חברתי בהובלת מוטי אשכנזי החליטה לאמץ את היוזמה.
דליה ובן זוגה התפקדו למפלגה והחלו לפעול גם בשמה בנושא זה.
ב-9 באוקטובר התקבל מכתב תמיכה ביוזמה זו גם מנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
למחרת התקבל מכתב ממנהל האגף לביקורת מערכת הבריאות במשרד מבקר המדינה, דן בנטל.
במכתב זה יש הכרה מלאה במצבו הקשה של מערך האשפוז הממשלתי, ואף תלונה על כך שהליקויים שנמצאו בכל דוחות המבקר בעבר לא באו על תיקונם.
מר דן בנטל הציע, ככל הנראה בעצה אחת עם מבקר המדינה עצמו, שתקום ועדה ציבורית.
יו"ר ארגון מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים וירצברג-רופא ענתה בין היתר כי מאחר שיש הבדלים מהותיים בין ועדה כזאת, שכמוה היו רבות ולא הועילו, אין מנוס מהקמתה של ועדת חקירה ממלכתית - בעלת סמכויות משפטיות - שמתנהלת מחוץ לטווח ההשפעה של גורמים פוליטיים ומקצועיים.
המטרה אינה רק תיקון ליקויים אלא הצעת מתווה חדש כדי להיפרד מפרדיגמה ישנה, שחלף זמנה, ולאמץ פרדיגמה השוררת זה עשרות שנים במדינות המתקדמות, אך בלתי אפשרית ליישום בארצנו עקב מבנה הכוח המוסדי (ק' מאמר בסעיף 6 המבוסס על עבודת הדוקטורט של דליה גיא במדעי המדינה, חיפה 2004).
ב-16 באוקטובר - שלושה חודשים למאבק - התקבל מכתב תמיכה מעורך הדין דרור שטרום שכיהן כממונה על ההגבלים העסקיים וכיהן בוועדות ציבוריות שונות, ובו הצעת תיווך בין הדרישה לוועדת חקירה ממלכתית לבין נכונות גורמי הממשל לוועדה ציבורית בלבד.
וזאת למרות מטרת העל של היוזמה המקורית: מתווה כולל חדש לשירותי בריאות הנפש ברוח תנועת אל מיסוד, בדומה לנהוג במדינות אחרות זה עשרות שנים, ללא חיפוש אשמים לצורך מסקנות פרסונליות.
ב-4 בנובמבר 2018 פנה עו"ד דרור שטרום אל וירצברג-רופא בתפקידה כיו"ר מל"מ ומבקש ממנה לבנות טבלה מפורטת לפי הנחיותיו שתשמש תשתית מידעית לצורך המשך הפעילות.
ב-17 בנובמבר התפרסם המאמר דורשים ועדת חקירה באתר הבלוגים JOKOPOST.COM.
יו"ר מל"מ קיבלה הזמנה להיות דוברת בכנס ים המלח שהיה אמור להיות מוקדש לנושא בריאות הנפש.
ב-3 בדצמבר 2018 הודיע רן רזניק בתוכנית הבוקר של קרן נויבך על ביטול הכנס בלחץ איגוד הפסיכיאטריה הישראלי בשיתוף הפעולה המסורתי עם ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י).
באותה תוכנית הודיעה יו"ר מל"מ על ייסוד כנס מל"מ עצמאי, שיוקדש לשילוב שירותי בריאות הנפש בקהילה (במקום המוסדות הגדולים הנפרדים) ברוח הרפורמה האיטלקית שמלאו לה 40 שנה ב-2018. חזון זה יצא לדרכו גם בישראל ב-1972, שש שנים לפני איטליה, אך לא יושם הלכה למעשה בגלל היעדר תקצוב.
כמו כן, תצא מהכנס קריאה מגובשת ומבוססת להקמתה של ועדת חקירה ממלכתית בהינתן הסכמתה של השופטת בדימוס דליה דורנר, נשיאת מועצת העיתונות, לעמוד בראשה.
בעקבות פרישת היו"ר בפברואר 2019 הוקפאה זמנית פעילותו של הארגון.
ארגון מעסיקים או ארגון מעבידים הוא ארגון המאגד מעסיקים לשם קידום נושאים משותפים למעסיקים אלה, ובפרט משא ומתן קיבוצי עם ארגוני עובדים וקידום רגולציה בתחום יחסי העבודה.
פעמים רבות הארגון עוסק גם בנושאים שאינם קשורים ליחסי העבודה.
דוגמה לכך היא התאחדות התעשיינים בישראל, העוסקת בקשת רחבה של נושאים בענף התעשייה, ובהם גם פעילות כארגון מעסיקים.
במדינות שונות, ובהן ישראל, מוסדר מעמדם של ארגוני המעסיקים בחקיקה, המקנה להם סמכויות מיוחדות מול הרגולטור ובתחום יחסי העבודה.
במדינות אחרות, ובהן ארצות הברית, אין הסדרה מיוחדת לפעילותם של ארגוני מעסיקים, והם פועלים על פי הדין הכללי.
בישראל פועלים ארגוני מעבידים אחדים לפי הענף המקצועי שבו פעילים מעבידים אלה.
התאחדות התעשיינים בישראל היא ארגון המעבידים הראשון שנוסד בארץ ישראל, בשנת 1921. לשכת המסחר נוסדה אף היא בשנת 1921, ובשנת 1922 נוסדה התאחדות האיכרים והחקלאים בישראל.
מרכז השלטון המקומי הוא ארגון מעבידים של הרשויות המקומיות.
לשם טיפול בנושאים חוצי ענפים מתאגדים ארגוני מעסיקים לארגון-גג המייצג ארגוני מעסיקים רבים.
ארגוני מעבידים במגזר הפרטי היו מאוגדים במשך שנים רבות בלשכת התיאום של הארגונים הכלכליים.
במרץ 2020 פרשו מארגון-גג זה ארגוני מעבידים אחדים, ובראשם התאחדות התעשיינים, והקימו ארגון-גג נפרד בשם נשיאות המעסיקים והעסקים בישראל.
לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים קרויה כיום נשיאות המגזר העסקי בישראל.
אחדים מדיני העבודה, כגון חוק הסכמים קיבוציים, מקנים סמכויות לארגוני מעבידים.
בפסקי דין המתייחסים לחוקים אלה נקבעו מאפיינים של ארגון מעבידים, ובהם:
הארגון הוא ארגון קבע, או לפחות ארגון שהוקם לפרק זמן ממושך.
לארגון יש תקנון המסדיר את פעולתו, ובפרט מסמיך את הארגון לדון בהסכמי עבודה ובתנאי עבודה של עובדי המעבידים החברים בארגון.
הסכם קיבוצי כללי הוא הסכם קיבוצי הנחתם בין ארגון עובדים יציג לבין ארגון מעבידים.
להסכם קיבוצי כזה רשאי שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים להוציא צו הרחבה, שבעבותיו יחויבו כל המעסיקים שעליהם חל צו הרחבה זה בתשלום דמי טיפול ארגוני-מקצועי לארגון המעסיקים החתום על ההסכם שהורחב.
ארגון נוער הוא ארגון העוסק בחינוכם הבלתי פורמלי של ילדים ונוער.
בישראל פועלים ארגוני נוער שונים אלו מאלו, אך מחויבים לפעול בהתאם "לערכיה היהודים-דמוקרטיים של המדינה ובהתאם לחוקי היסוד".
ארגוני הילדים והנוער מאוגדים תחת מועצת ארגוני הילדים והנוער.
המועצה מאגדת כ-20 ארגונים ומפעילים כ-1,000 מתנדבי שנת שירות.
ארגון מעפילי קפריסין הוא עמותה רשומה הפועלת למען הנצחת המעפילים שהוגלו על ידי המנדט הבריטי למחנות המעצר בקפריסין ותומכיהם והנחלת מורשתם, גיבוש קהילה של כלל המעפילים, המסייעים להם ובני משפחותיהם.
המנדט הבריטי בארץ ישראל הורה ב־1939 על הגבלת ההגירה היהודית לארץ ישראל בספר הלבן.
בעקבות גלי ההגירה ללא רישיון שגברו בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר שמחנה המעצר בעתלית התמלא, החלה האימפריה הבריטית לגרש את המעפילים למחנות מעצר בקפריסין.
המגורשים הראשונים היו 1,300 מעפילי הספינות 'הנרייטה סאלד' ו'יגור' באמצע אוגוסט 1946. באמצע 1947 כבר שהו במחנות קפריסין כ-15 אלף מעפילים.
במהלך פעילות מחנות המעצר הוגלו מעל חמישים ושניים אלף מעפילים לקפריסין, שהגיעו מנמלי צרפת, איטליה, שוודיה, יוגוסלביה, אלג'יריה, בולגריה, ויוון.
מעמד העצורים היה כשל שבויי מלחמה.
המחנות נוהלו בפיקוח משותף של משרד החוץ הבריטי, משרד המושבות, ממשלת המנדט והצבא הבריטי; אולם הניהול הפנימי במחנות היה כולו בידי העצורים ונציגים/שליחים של גופים יהודים וציוניים שונים, בראשם הסוכנות היהודית, ארגון הג'וינט ונציגי המפלגות הציוניות השונות.
לקראת הקמת המדינה התחילו הבריטים לשחרר קבוצות של עצורים, אך עיכבו כעשרת אלפים מעפילים, רובם צעירים בגיל גיוס ואחרוני העצורים שוחררו ב-10 בפברואר 1949 ממחנה המעצר.
ארגון מעפילי קפריסין הוקם על ידי שבעה מייסדים שהשתתפו במסע שורשים למחנות קפריסין שיזמה אגודת הידידות ישראל-קפריסין.
הארגון החל לפעול ב 2016 באמצעות צוות היגוי.
מייסדי הארגון: אמיר רוגל, דוד יוגב, אבי שאול, נחשון סנה, נחמה פרידמן, אבישי שחר, סימה מנור.
חזון הארגון הוא הנצחת מעפילי קפריסין ותומכיהם והנחלת מורשתם.
החל משנת 2021 רוענן מבנה הארגון שנרשם כעמותה רשומה בינואר 2023. העמותה פועלת באמצעות מועצה של 23 חברים, וועד מנהל המונה שבעה חברים ובראשו עומדת פרופ' סנונית שהם.
בעמותה, נכון לסוף אוקטובר 2025 כ-1400 חברים רשומים, ועוד כ-6000 חברים מקושרים לארגון ולקבוצותיו.
הפעילות מתנהלת באמצעות קבוצות עבודה וועדות בתחומים השונים.
הארגון עורך ברחבי הארץ אירועים וכנסים בנושאי העפלה ומורשת מעפילי קפריסין.
חלקם בשיתוף יד בן צבי,מחנה המעפילים בעתלית, מוזיאון בית הפלמ"ח, מוזיאון ההעפלה וחיל היםובתי יד לבנים ואוניברסיטת רייכמן.
מתוך 63 הכנסים שנערכו עד ינואר 2025, כשליש הוקדשו לספינות השונות.
הארגון משתתף בהכנת כנסים שנתיים כאחד מארבעת ארגוני התקומה ("ארגוני החזרה לחיים") יחד עם עמותת דורות ההמשך, עמותת מורשת הבריחה וצוות מורשת האקסודוס.
לארגון קיימת בצפון אמריקה נציגות שעורכת כנסים.
בשנת 2024, לציון 75 שנים לסגירת מחנות המעצר הבריטיים בקפריסין, נערך טקס בקפריסין, באתר ההנצחה בבסיס בריטי בו נמצא בית החולים הצבאי BMH שבו נולדו מרבית תינוקות קפריסין.
הטקס נערך בנוכחות נשיא קפריסין,שר הביטחון הקפריסאי ובכירים נוספים.
משדר מיוחד כלל קטעים נבחרים מהטקס בקפריסין.
לציון 75 שנה לסגירת המחנות נערך ביולי 2024 כנס באוניברסיטת רייכמן בהשתתפות שגריר קפריסין בישראל ושגרירי ישראל בקפריסין (בדימוס).
ליום השנה ה-77 להגעת האונייות פאן יורק ופאן קרסנט לכיוון ארץ ישראל והעברת כ-15500 מעפיליהן לקפריסין נערך כנס בבית הפלמ"ח בתחילת 2025.
ביוני 2025 נערך בבית הפלמ"ח כנס "שורות המגינים במחנות קפריסין" שהתמקד בפעילות המחתרתית במחנות, הכנת המעפילים להשתתפות במלחמת העצמאות בידי אנשי פלי"ם מהספינות ואנשי משלחות הפלמ"ח ובתרומתם של המעפילים למלחמת העצמאות.
בנובמבר 2025 נערך בבית הפלמ"ח כנס אודות מעגלי החיים היהודיים במחנות קפריסין שהתמקד בשמירת הדת, חגים לידות חתונות ואירועים נוספים.
החל משנת 2017 הארגון מקיים טקס אזכרה שנתי לנפטרי קפריסין.
הטקס נערך בבית העלמין חיפה – חלקת קפריסין (שער תמר) בשיתוף עם חיל הרבנות הצבאית.
בחלקה קבורים 163 נפטרי קפריסין שעצמותיהם הועלו ב-1970 במבצע מרגו מבית העלמין מרגו שבקרבת ניקוסיה בטקס ממלכתי לקבורה בישראל, וקבורים שם גם נפטרי אסון טביעת ספינת המעפילים רפיח.
הקברים בחלקם אנונימיים ואי לכך, מתקיים פרויקט "לתת שמות לאלמונים" ביוזמת ובהובלת אמיר רוגל, ממייסדי הארגון וחבר ועד.
הארגון מנציח את המעפילים חללי צה"ל ואת אלו שסייעו למעפילים, בהם אנשי היישוב שסייעו למעפילי הספינה שבתאי לוזינסקי לרדת לחוף ניצנים, חללי ההפגנה בחיפה נגד גירוש קפריסין.
בשנת 2021 נערך טקס גילוי מצבה לחלל האלמוני מהאונייה "כנסת ישראל" ששמו זוהה
בשנת 2018 הוקמה אנדרטה במחנה אריה ברעננה ביוזמת אבי שאול ממייסדי הארגון וחבר ועד ובשיתוף עם עיריית רעננה.
בשנת 2018 הארגון תרם והשתתף בטקס חנוכת כיכר "כיכר פאפאוואסיליו" בבת גלים
בשנת 2018 יצא לאור ספר המקבץ ספורי מעפילים "מסע הגבורה לארץ הנכספת" ביוזמת ובעריכת חנה ויס ובסיוע הארגון.
בשנת 2020 הופק הספר השני.בשנת 2022 יצא לאור ספר "סיפורי מולדת" ביוזמת ובעריכת אורנה קו-אל מיקה וצלר ובתה ניבה ברדה ובסיוע הארגון.
הספר הוענק לנשיא המדינה, יצחק הרצוג.
בשנת 2024 הארגון תכנן והפיק מדליה לשנת ה-75 לסגירת המחנות, ביוזמת ורדה מידר.
בתחילת שנת 2025 יצא הארגון במבצע "אות המעפיל למצבה" ביזמת ובהובלת נחשון ישורון מתנדב הארגון.
פעילות זו מרחיבה את השימוש ב"אות המעפיל" - סיכה ותעודה ביוזמתו ובתכנונו של ד"ר צבי חטקביץ מצוות מורשת האקסודוס, שהונפק והופץ על ידי משרד המורשת ובנתיבי העפלה שבמחנה מעפילים עתלית - המועצה לשימור אתרים, והותאמה ביוזמתו של יוסף בן ברוך לשימוש במצבות.
בנובמבר 2025 נפתח סבב שני.
הארגון פועל למען הקמת מרכז למורשת מעפילי קפריסין.
ראיונות והרצאות - הנחלה בציבור ובחינוך
הארגון מתעד ראיונות עם מעפילים אודות קורותיהם ומפרסמם בערוץ הסרטים של הארגון ביו-טיובבניהול והפקת דוד יוגב, ממייסדי הארגון וחבר ועד.
פעילות ראיונות התיעוד היא בשיתוף פעולה ובהנחיית ארכיון העיר רעננה.
בערוץ סרטוני ראיונות, כנסים ומורשת.
פועל מול מערכת החינוך במתן הרצאות וסדרות לימוד לתלמידים, וחברים בו פועלים ב"ניצוצות".
הארגון משלב בני דור שלישי ורביעי בכנסים ופעילויות כחלק מפיתוח משמרת צעירה.
משנת 2025 הארגון משלב בטקס הזיכרון השנתי את תלמידי בית הספר בסמ"ת בחיפה.
בארגון פועל צוות מחקר ומידע בהובלת אמיר רוגל ממייסדי הארגון וחבר ועד.
הצוות עוסק באיסוף מסמכים, תמונות וסיפורי עדות באשר לקורות המעפילים לאחר תום מלחמת העולם, במהלך ההעפלה, במחנות קפריסין ובהגשמה, וכן נתונים ומחקר על סיפור ההעפלה וספינות המעפילים, דרכי ההתארגנות של קבוצות המעפילים בתנועות השונות.
הארגון הקים ומפעיל מערכת מידע, שמספקת לחברים בני משפחות מעפילים ולחוקרים מידע ורישומי העפלה במסלול מהיר "מהארכיון לתיבה".
צוות הארכיונים והמחקר מפיק, מנתח וממפתח רשימות ורישומי מעפילים מארכיונים שונים בארץ ובעולם.
צוות איתור משפחות פועל באופן פרו-אקטיבי לאתר בני משפחות, כולל נפטרים שנקברו כאלמונים ושמם ומקום קברם זוהה.
קהל היעד הישיר לפעילות זו הן משפחות כ-55,000 המעפילים והפעילים שסייעו להם - בהם משפחות מעל 2,200 תינוקות שנולדו באי, 163 שנפטרו בקפריסין בהם 113 תינוקות, ומאות חללי צה"ל שהתאמנו במחנות קפריסין בשורות המגינים ובהם חללי נצר אחרון.
הוקמה ספריית מחקר ובה כ-1000 כותרים בנושא העפלה, הספינות והמחנות בקפריסין, על ידי נחשון סנה ממייסדי הארגון.
הארגון פועל להקמת ספרייה וירטואלית.
הסופרת עמלה עינת, ידידת הארגון, כתבה בשנת 1999 את הספר לבני הנעורים "סיפור אהבה קפריסאי".
הספר פורס את סיפור הפעילות המחתרתית של הפלמ"ח במחנות ושורות המגינים.
עמלה הרצתה אודותיו לאלפי תלמידים.
ספר שמספר על המחקר מאחורי הקלעים - "לאן נעלם פוליס גאורגיו" - יצא לאור ב-2022.
הארגון מפתח קהילות מבוססות ספינות למשפחות המעפילים.
צוותי מורשת ספינות ממתנדבי הארגון עורכים כנסי ספינות וכנסי קבוצות שמהווים כשליש מכלל כנסי הארגון.
ה"משמרת הצעירה" לוקחת חלק בכנסים, כמו גם בהכנת דפי פייסבוק לספינות השונות, פעילויות בבתי ספר ועוד.
הארגון מסייע בקיום מסעות מורשת לקפריסין, חלקם בהדרכת נחמה פרידמן ממייסדות הארגון וחברת ועד.
ארגון מגשרי ישראל הוא עמותה המאגדת עוסקים בגישור בישראל.
תחת הארגון פועלים מגשרים פרטיים, מגשרים במרכזי הגישור בקהילה, מגשרי מהו"ת ומגשרי תביעות קטנות.
"ארגון מגשרי ישראל" נוסד במאי 2024 על ידי מיזוג בין הארגונים "ארגון המגשרים בישראל" (נוסד ב־1999) ו"לשכת המגשרים בישראל" (נוסדה ב־2005).
אדריכלי המיזוג היו טובי דנון - יו"ר לשכת המגשרים בישראל ועו"ד יגאל בורוכובסקי - יו"ר ארגון המגשרים בישראל .שניהם ראו את טובת הכלל והתועלת שתצמח מהמיזוג.
בעיקר -מגשרי ישראל ידברו בקול אחד ולא במקהלה בעלת שני קולות.
ד"ר דוד סילורה- היו"ר הראשון של לשכת מגשרי ישראל ראה בעיני רוחו רק ארגון אחד - וכאשר הוקם ארגון נוסף מקביל - עשה כל שביכולתו לגרום למיזוג השורות כדי שהמגשרים יאוגדו בגוף שיוכר גם כסטטוטורי ויוכל לייצג את מגשרי ישראל כלפי כולי עלמה.
האספה הכללית מהווה את המוסד העליון בארגון.
בראש הארגון עומד ועד מנהל נבחר, האחראי על קידום מטרות הארגון.
יו"ר הארגון הוא עו"ד יגאל בורוכובסקי ומנכ"ל הארגון הוא מרק מוספיר, עורך דין ופסיכולוג קליני בכיר.
כלל בעלי התפקידים בארגון פועלים בהתנדבות.
הארגון כולל מעל ל-500 חברים, בהם מדריכים במרכזי הכשרה, מגשרים בתחילת דרכם ומגשרים ותיקים.
כחלק מתנאי הקבלה לארגון, כל חברי הארגון מחזיקים בהשכלה אקדמית ומוכרים כמי שסיימו קורס גישור בסיסי וכן פרקטיקום מוכר על ידי הנהלת בתי המשפט.
הארגון מקדם הזדמנויות לפיתוח מקצועי ויצירת קשרים באמצעות קורסי הכשרה, סדנאות וסמינרים.
במסגרת הארגון פועלות ועדות מקצועיות, העוסקות בנושאים כמו כספים, שיווק, השתלמויות, אתיקה, חקיקה, גישור במוסדות בריאות, בארגונים עסקיים, במערכת הבנקאות ובענף הביטוח.
בנוסף, הארגון מארגן כנסים מקצועיים, ימי עיון והכשרות, בשיתוף פעולה עם גופים נוספים.
מטרות הארגון כוללות הרחבת השימוש בגישור כדרך לפתרון סכסוכים בקרב יחידים, ארגונים ומוסדות המדינה, תוך קידום פרופסיית הגישור ושמירה על אמות מידה מקצועיות גבוהות.
הארגון פועל להשפיע על הסדרת תחום הגישור בחקיקה, ולקדם את המקצוע מול מערכת המשפט, משרד המשפטים והכנסת, תוך ייצוג קהילת המגשרים.
בנוסף, הארגון שואף לשנות את התודעה הציבורית בישראל בנוגע לגישור ולספק תשתיות ארגוניות תומכות, המאפשרות שיפור מקצועיות המגשרים באמצעות השתלמויות ועידוד למידה מתמשכת.
במסגרת פעילותו, הארגון יזם מספר פרויקטים, בהם השתתפות בפרויקט של משרד הביטחון לתמיכה באנשי מילואים, באמצעות מתן שירותי גישור.
בנוסף לכך, הארגון מקדם פרויקטים של גישור בבתי המשפט לתביעות קטנות ברחבי הארץ במהלך פגרת בית המשפט, במטרה להקל על העומס הרב בבתי המשפט.
בנוסף, עוסק הארגון בקידום באפשרות לשירותי גישור בהיוועדות חזותית מרחוק, שמטרתו לספק שירותי גישור לאוכלוסיות מרוחקות, כגון תושבי עוטף עזה, הדרום והצפון.
כמו כן, הארגון מעניק תו תקן לקורסי גישור מקצועיים.
הארגון קיבל תעודת הערכה והוקרה מהנהלת בתי המשפט על תרומתו לפרויקט גישור בבית המשפט לתביעות קטנות ביולי עד ספטמבר 2024.
לשכת המגשרים בישראל, אשר נוסדה בשם 'עמותת מגשרי ישראל', הוקמה בשנת 1999 בעידוד מערכת המשפט.
נשיא העמותה הראשון היה פרופ' מוטי מירוני והיו"ר הראשון שלה היה עו"ד מיכאל צור.
בשנת 2005 נבחר כיו"ר העמותה ד"ר דוד סילורה, ובתקופת כהונתו שונה שם העמותה ללשכת המגשרים בישראל.
בין היו"רים שכיהנו מאז: עו"ד יניב שוורצמן וד"ר ירון נהוראי מאיר.
פעילותה הציבורית של הלשכה כללה בין השאר פעולה למען הגדרת מקצוע הגישור באמצעות חקיקה בכנסת, קביעת סטנדרטים ונורמות מקצועיות להסמכה והכרה במגשרים בישראל, העלאת המודעות לגישור בציבור וקידום אתיקה מקצועית.
בשנת 2017 הגישה לשכת המגשרים לכנסת את הצעת חוק המגשרים, התשע"ח-2017. בשנת 2024 העמותה התמזגה עם עמותת ארגון המגשרים בישראל.
ארגון עובדים או איגוד מקצועי הוא הביטוי המודרני להתאגדות של עובדים בשוק העבודה, ומטרותיו העיקריות הן קידום תנאי ההעסקה של חבריו, שיפור מעמדם הכלכלי ושמירה על זכויותיהם.
איגודי עובדים קיימים בצורות רבות ושונות.
ההישגים משתנים לפי מטרות האיגוד, גודלו (החל מאיגוד של עובדי מקום עבודה מסוים, וכלה בכינון הסתדרות עובדים רחבה), מצב שוק העבודה (גמישות השוק, ריכוזיות השוק וכו') וגורמים נוספים.
המטרות העיקריות של איגוד עובדים הן שמירה על זכויות חברי איגוד העובדים וקידום תנאי ההעסקה שלהם.
קידום תנאי החברים מושג בעיקר בזכות משא ומתן קיבוצי, שאותו מאפשר האיגוד.
מטרה זו היא התנאי להגדרת איגוד העובדים ובישראל הדבר נקבע גם במסגרת בג"ץ עמית שקבע את התנאים להגדרתו של ארגון כארגון עובדים.
מלבד מטרה זו, יכולות להיות לאיגוד עובדים גם מטרות נוספות, המשתנות בהתאם לאופי הארגון, סיבת היווצרותו, סביבתו והתהליכים הקורים בו, כגון:
פעילות פנימית של הארגון, המשרתת את חבריו (לדוגמה: ביטוח, תרבות עובדים, חינוך ועוד)
קידום מכוון של ערכים מסוימים, לרוב ערכי סולידריות חברתית, עבור החברה כולה
קידום תנועה חברתית רחבה יותר, לרוב תנועת עבודה
בעלות על ארגונים שאינם קשורים ישירות לתחום יחסי העבודה.
מטרה זו נדירה יחסית, בעלות זו מסייעת באופן עקיף להגשמת מטרות אחרות, שכן עיצוב ארגונים אלו עשוי לשנות את שוק העבודה ואת החברה כולה, לקידום מטרות אחרות (לדוגמה: בעלות על תנועת נוער עשויה לתרום לקידום ערכי האיגוד המקצועי וכו').
פעילותו של איגוד העובדים מתרחשת בשלוש במות עיקריות: מול מעסיקים, מול מוסדות השלטון, ומול החברים באיגוד.
מעורבות האיגוד המקצועי בכל אחת מהבמות משתנה מאיגוד לאיגוד, וייתכן כי איגוד מסוים כלל לא יפעל בבמה מסוימת.
מול המעסיקים, פועל האיגוד המקצועי להשגת המטרות הבאות:
שיפור תנאי ההעסקה באמצעות ניהול משא ומתן קיבוצי
פיקוח על מימוש זכויות העובדים.
הענקת ביטחון תעסוקתי לחברי האיגוד.
קידום שיתופם של העובדים בעיצוב מקום העבודה
בתחום זה קיימת חשיבות גדולה לסכסוך עבודה, שהוא כלי מרכזי בידי איגודי העובדים, ואמצעי לחץ המופעל על ידם מול המעסיקים.
השפעה על מעסיקים מסוימים עשויה לשנות את שוק העבודה כולו, על ידי שינוי ההיצע והביקוש או התנעת תהליכי שוק אחרים.
מול מוסדות השלטון פועל איגוד העובדים להשגת המטרות הבאות:
קביעת תנאי ההעסקה בחוק והטלת מגבלות על תנאי ההעסקה לטובת העובדים
חקיקה שתקל על פעולות האיגודים המקצועיים
שינוי המדיניות הכלכלית הרחבה (מיסוי, ריבית וכו'), על מנת לשנות את אופי המשק.
בתחום זה משמעות רבה לקשר בין איגודי העובדים לבין גורמי השלטון.
מול החברים באיגוד, פועל איגוד העובדים להשגת המטרות הבאות:
סיפוק צרכים שונים של החברים (חינוך, אמנות, ביטוח וכו'), באמצעות ייצורם או קנייה מרוכזת שלהם
עיצוב חברת העובדים כחברה עצמאית, ויצירת תרבות עובדים
בעלות על מקומות העבודה עצמם.
פעולות איגוד העובדים נגזרות ממטרותיו, וריבוין יוצר מערכת ענפה של איגודי עובדים מסוגים רבים ושונים, המקושרים זה לזה במגוון צורות.
קיימות תאוריות רבות המסבירות את התפלגותם של האיגודים השונים.
גישה ידועה, המתייחסת לאיגודי העובדים כאל ארגונים המקדמים את האינטרס הכלכלי של חבריהם, היא אסכולת ויסקונסין.
החוקר הישראלי אברהם פרידמן, חילק ב-1972 את מאפייני איגודים העובדים לשני קצוות, בהתאם למטרות הארגון, אשר כל איגוד עובדים מצוי במקום כלשהו ביניהם, והם:
איגוד פוליטי: איגוד השואף לקדם יעדים פוליטיים, מתוך כוונה לשנות את החברה, בין השאר באמצעות שליטה באמצעי הייצור.
איגוד כלכלי: איגוד שמטרתו היא לשפר את תנאי ההעסקה של חבריו.
מאפיין אפשרי אחר לסיווג של איגודים מקצועיים, הוא הבסיס לחברות בהם.
ניתן לציין כמה בסיסים עיקריים:
בסיס מקצועי: התאגדות על בסיס המקצוע של החברים (לדוגמה: איגוד פועלי בניין), עוסקת לעיתים קרובות גם בחסימת הכניסה למקצוע על מנת למנוע תחרות
בסיס פרופסיונלי: התאגדות מקצועית עבור מקצועות עתירי ידע (לדוגמה: איגוד מורים, איגוד רופאים)
בסיס ענף תעשייתי: התאגדות של כלל העובדים בענף שלם (לדוגמה: איגוד עובדי מתכת)
בסיס מעסיק: התאגדות של עובדי ארגון מסוים, לרוב הממשלה
בסיס כללי: התאגדות סביב בסיסים שונים (לדוגמה: הסתדרות כללית)
בסיס דתי או אידאולוגי: התאגדות של תנועה אידאולוגית מסוימת (לדוגמה: איגוד קומוניסטי)
באופן מוכלל, ניתן להתייחס להתאגדויות עובדים מודרניות שהתפתחו במהלך ההיסטוריה לפי חלוקה בסיסית לשני סוגים עיקריים (העולם הקומוניסטי אינו נכלל בהגדרה זו):
איגודים הנוטים יותר לפן הצר, כלומר: איגודים מפוצלים ושונים זה מזה, אשר מטרתם העיקרית להשיג יתרונות יחסיים בשוק העבודה.
צורה זו נהוגה בעיקר בארצות הברית.
איגודים המהווים חלק מתנועות עבודה רחבות, ושואפים לקשר עם מוסדות השלטון למען שינוי החברה כולה.
שיטה זו נהוגה בעיקר באירופה.
מלבדם קיימות צורות רבות אחרות, אשר נהוגות במקומות שונים.
דוגמה להתאגדות שונה היא ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, תופעה ייחודית למדינת ישראל שאינה קיימת במקומות אחרים, על-פיה קיים ארגון-גג רחב לרוב ההתאגדות המקצועית, המעורב באופן משמעותי בעיצוב המדינה.
מבחינה היסטורית, איגודי העובדים התפתחו בד בבד עם התפתחותם של המהפכה התעשייתית והקפיטליזם.
מנקודת מבט משפטית חוקרים עסקו בזכות העובדים להתאגד.
החוקר הברפלד עסק בנושא של סיבות להצטרפות עובדים לאיגודי עובדים בישראל.
תהליך אחד שהוביל להיווצרותם של איגודי עובדים הוא יצירתו של שוק חופשי של פרטים מתחרים.
תהליך זה הביא לכך שתחום הייצור נותק, מבחינתו הסובייקטיבית של העובד הפשוט, ממכלול חייו החברתיים.
ניתוק זה איפשר לכל עובד להתחרות על תנאי עבודתו בלא מחויבות חברתית.
עובדה זו תרמה להתפתחותם של איגודי עובדים, שבאופיים אינם מחויבים למקום העבודה, שכן איגוד כזה העניק יתרונות ניכרים לעובדים במשא ומתן על תנאי העסקתם.
תהליך אחר שתרם להתפתוחת איגודי העובדים היה התפשטות הממשלות בעולם המערבי והתרחבותן לתחומי עיסוק רבים.
במשא ומתן מול מעסיק ממשלתי שלא חש עצמו מחויב לתוצאותיו העסקיות של המיזם אותו הוא מפעיל ניתן, באמצעות משא ומתן קיבוצי, להשיג הסדרי עבודה טובים.
במהלך ההיסטוריה חלו תמורות רבות בפעולת איגודי העובדים.
בין הגורמים שגרמו לתמורות אלו הם:
פיתוח כללי של יכולת ההתארגנות, על ידי התפתחות התקשורת, התפתחות הבירוקרטיה, עליית רמת ההשכלה הממוצעת וכו', מאפשר יצירת איגודי עובדים.
ריכוז פועלים רבים במספר מצומצם יחסית של מפעלי ענק, מעודד התנהגות קיבוצית המתבטאת באיגוד עובדים, בעוד ששוק עבודה מפוצל מקשה על כך.
חדירתם של גורמים פוליטיים כגון מפלגות לשוק החופשי, השפיעו בכיוונים שונים על האיגודים המקצועיים.
להתפתחות הקומוניזם והסוציאליזם בעולם, שנתנו דגש להתאגדות המקצועית ובמקרים רבים יצרו זהות בינים לבין האיגודים המקצועיים, הייתה השפעה מכריעה על התפתחותם.
מיסוד שוק העבודה, שמצריך שיטות ניהול ריכוזיות, מעודד היווצרות איגודים מקצועיים.
התערבות ממשלות שונות בשוק העבודה, השפיע רבות על האיגודים, על ידי קיבוע בחוק של פעולתם והשפעה על שוק העבודה.
צורכם של מעסיקים מסוימים (בעיקר תעשיינים גדולים) ביצירת ציבור עובדים איכותי בעל הזדהות עם המקצוע, תרם לאיגודים והשפיע על דרך פעולתם (בעוד שרובם, כפי שצוין לעיל, התנגדו להם)
עלייה או ירידה במודעות החברתית-כלכלית של העובדים, בזכות השפעת הגורמים הנ"ל, שכללה לעיתים הבנה של תהליכים בשוק העבודה וגיבוש תפיסה המחלקת את החברה על-פי מעמדות כלכליים, השפיעה על האיגודים, לעיתים לטובתם ולעיתים לרעתם.
השפעתם של האיגודים המקצועיים וגורמים אלו היא הדדית, והם משפיעים אלו את אלו.
תהליך היווצרותם של מרבית ההתאגדויות המקצועיות במדינות המערב כלל את השלבים הבאים:
התארגנות על בסיס מקצועי במקום העבודה
התאגדות על-בסיס מקצוע או ענף כלכלי ברמה רחבה
התאגדות של עובדי תעשייה שרמת המקצועיות שלהם נמוכה
התאגדות של מקצועות צווארון לבן.
במספר מדינות אירופאיות היו עובדי הדפוס הראשונים להתאגד בזכות היתרון של עובדים אלו בידיעת קרוא וכתוב וקיום השכלה מספקת לקיום פעולות ארגוניות כגון ניהול קופה, בירוקרטיה ופעולות משפטיות.
במהלך ההיסטוריה של האיגודים המקצועיים ניכרה התנגדות רבה אליהם מצד המעסיקים השונים, וניסיון לחסימת פעולתם.
התנגדות זו באה לידי ביטוי הן בחסימה על ידי פעולות כלכליות (לדוגמה, איסור על השתתפות באיגוד עובדים כתנאי קבלה לארגון), והן בחסימה משפטית, על ידי ניצול חוקי המדינה המחייבים גמישות של היצע העבודה (כלומר, הפיכת העובדים לפרטים לא-מאוגדים).
המאבק בין המעסיקים לאיגודים המקצועיים נשא פנים רבות, והשפיע רבות על מקומם של איגודים אלו.
בין היתר, הוביל מאבק זה להתארגנות המעסיקים, מיסוד שוק העבודה על ידי פשרות שונות וקביעת האיגודים המקצועיים בחוק.
ישנן דעות כי הארגונים בארצות הברית הם במגמת ירידה.
הסיבות והתהליכים לכך נחקרו על ידי הנאן ופרימן במאמרם משנת 1988.
ציר נוסף בו התפתחו האיגודים המקצועיים, הוא ציר עיצוב המדינה.
מכיוון שלאיגודים המקצועיים קשר רב למבנה החברה, שינויים כלל-חברתיים כגון שינויים פוליטיים (לדוגמה: בשנת 1824 צומצם האיסור החוקי על התאגדות מקצועית) ושינויים בתודעת האדם, קשורים בהתפתחותם.
לדוגמה: התפרקות מערכת הסולידריות וההפרטה במדינת ישראל בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, הביאה לצמצום משמעותי בכוחה של ההסתדרות, וכן בהפיכתה מארגון הדואג לתחומי חיים רבים של חבריו (כדוגמת תרבות עובדים) לאיגוד עובדים המבוסס על שיפור תנאי ההעסקה בלבד.
שני צירים אלו משולבים זה בזה ומהווים את עיקר המאבק החיצוני על התפתחות האיגודים המקצועיים.
מאבק זה פועל בכמה מישורים:
השפעה על התודעה הציבורית שיש כלפי איגודים מקצועיים
השפעה על מוקדי הכוח הפוליטיים
השפעה על מקורות המימון של האיגודים, ושליטה במקורות אלו
מאבקים אלו יצרו במהלך ההיסטוריה הסדרי ביטחון ארגוני: הסדרים פורמליים המבטיחים את עתידו של האיגוד.
החוקרים ס' וב' וואב, אשר חקרו את התפתחות האיגודים המקצועיים באנגליה כתופעה הנובעת מצמיחת מעמד פועלים רחב אשר דרש את הטבת תנאיו, חילקו ב-1902 התפתחות זו לכמה שלבים:
בשלב דוקטרינת האינטרס השמור, פעלו האיגודים המקצועיים בעיקר על מנת לשמור על הביטחון התעסוקתי של העובדים (לדוגמה: חסימת כניסת עובדים חדשים), ויצירת ביטוח פנימי הנוגע בעיקר בצרכים רפואיים ובהגנה בזמן אבטלה.
דוקטרינת האינטרס השמור נבעה מחולשתם היחסית של האיגודים המקצועיים בהשוואה למעסיקים, ומנחיתות משפטית.
בשלב דוקטרינת הביקוש וההיצע, התמקדה פעילות האיגודים המקצועיים בשיפור יחסי של תנאי ההעסקה, בהתאם למצב שוק העבודה, וזאת על ידי משא ומתן קיבוצי עם המעסיקים.
דוקטרינה זו נבעה מגדילתם והתחזקותם של איגודים אלו.
בשלב דוקטרינת רמת החיים ההוגנת, שאפו האיגודים ליצירת שוק עבודה בו כלל העובדים זוכים לתנאי העסקה נאותים, שאינם נגזרים אך ורק ממצב השוק, וזאת על ידי השפעה על מוסדות השלטון במדינה.
דוקטרינה זו נבעה מהפיכתם של האיגודים המקצועיים לכדי תנועות עבודה פוליטיות.
בשל הסוגים הרבים של איגודים מקצועיים, קיימות גם צורות שונות של מבנים לאותם האיגודים.
למרות זאת, קיימים מספר קווים מנחים המשותפים לכל האיגודים.
המאפיין הראשון של כל איגוד עובדים הוא המאפיין הארגוני שלו.
לכל איגוד מערכת ארגונית כלשהי, בעלת מידה זו או אחרת של מגמות בירוקרטיות.
לרוב, באיגודים מקצועיים גדולים נטייה זו חזקה יותר.
הבסיס הארגוני של האיגוד המקצועי הוא החבר.
במרבית האיגודים המקצועיים החברות היא וולונטרית.
באיגודים לא מעטים, דמי חבר הם גורם מכריע במימון פעילותם.
במסגרת הסדרי הביטחון הארגוניים של האיגודים המקצועיים, נוסדו שיטות שונות להתייחסות מיוחדת לחברות.
השיטה הנהוגה בישראל היא שיטת "מפעל הנציגות", בו ארגון עובדים הופך ל"יציג" גם אם רק שליש מהעובדים במפעל חברים בו.
ארגון יציג זה מיצג את כלל עובדי המפעל - גם אלה החברים בו וגם אלה שאינם חברים בו.
שתי שיטות אחרות, אשר מנוגדות לחוק בישראל (ראה את הוראות סעיפים 33י (א)(3), 33יד (א)(2) ו-(3) לחוק הסכמים קיבוציים, התשי"ז - 1957, ואת פסק דינו של בית הדין הארצי לעבודה בדב"ע נב/ 4 - 12, ההסתדרות הכללית ואח' - צים, חברת השיט הישראלית בע"מ; פד"ע כרך כו, עמ' 3.), הן:
מפעל סגור: מפעל המקבל רק חברי איגוד עובדים מסוים.
מפעל מאורגן: מפעל המחייב את עובדיו להצטרף לאיגוד עובדים מסוים לאחר קבלתם למפעל.
גודל האיגודים המקצועיים מושפע מגורמים רבים, שהעיקריים שבהם הוא ריכוזיות ופילוח בשוומטרות האיגוד.
לרוב יעדיפו איגודים מקצועיים לגדול, להתמזג ולשתף פעולה על מנת להגדיל את כוחם היחסי.
הבסיס הוולונטרי, ולעיתים רבות גם ערכי האיגוד המקצועי, דוחפים לאימוץ שיטות ניהול דמוקרטיות (בחירות, שיתוף חברים בהחלטות, מערכת תקשורת פנימית וכו') בתוך הארגון פנימה.
כך למשל "כוח לעובדים- ארגון עובדים דמוקרטי" הוא ארגון עובדים ישראלי חדש המדגיש את הפן הדמוקרטי בפעילותו.
מנגד, פועל על כל איגוד עובדים הצורך שלא ליצור ריכוזיות, על מנת לתפקד באופן משופר במאבקיו.
הריכוזיות נובעת גם מתהליכים ביורוקטיים פנים-ארגוניים, ומתהליכי מיסוד המאבק החברתי.
התייחסות מיוחדת לסתירה זו ניתנה במחקריו של רוברט מיכלס, שניסח את חוק הברזל של האוליגרכיה, המתאר נטייה ריכוזית זו.
מלבד הדמוקרטיה הפנים-ארגונית, קיימת לאיגוד המקצועי השפעה רבה על הדמוקרטיה בחברה בו הוא פועל.
השפעה זו משתנה בין איגוד לאיגוד בהתאם לאופיו ומטרותיו, אך לרוב מחזקים האיגודים המקצועיים את הדמוקרטיה על ידי חיזוק הסולידריות החברתית, ועל ידי הגברת המודעות ויכולת ההשפעה של הפרט על המדינה.
אופיים הנאבק של האיגודים תורם לגיבוש עמדה אקטיבית בנוגע לחברה, ובכלל מגדיל את החשיבה החברתית הנחוצה לדמוקרטיה.
האיגודים המקצועיים קשורים לסולידריות החברתית על ביטוייה השונים (תנועות חברתיות, מעורבות ממשלתית בשוק העבודה וכו'), שכן דרך פעולתם היא לרוב מצריכה שיתוף פעולה של עובדים רבים, מעודדת מעורבות ממשלתית במשק, ומגבירה את המודעות למתרחש בחברה.
מסיבה זו, במהלך ההיסטוריה שויכו חלק ניכר מהאיגודים המקצועיים למאבק לסולידריות חברתית-כלכלית, וזאת בשני אופנים סותרים:
על ידי קיום מאבק מתמיד שמטרתו שינויים מרחיקי לכת בשוק העבודה, המכיל פשרות זמניות.
על ידי שאיפה להעמיק את מיסוד שוק העבודה, על מנת לבסס את המצב הקיים ולמנוע התדרדרותו.
לרוב, כאשר מדובר במאבק למען סולידריות חברתית, קיימת לאיגודי העובדים נגיעה רבה בכל תחומי החברה (חינוך, ממשל, תרבות וכו'), ביסוס רחב ומקיף, ומטרות משנה רבות.
כמו כן, מהווים איגודים כאלו חלק מתנועה חברתית רחבה יותר.
מחקרים עדכניים מראים כי אחוז התאגדות גבוה בחברה מגביר את השוויון ומביא להגדלת חלקם של העובדים בהכנסה הלאומית.
ההלכה הכירה בכוחה של חקיקה של 'בני אומנות' (בבלי בבא בתרא דף ח' ודף ט), אך זו נועדה בעיקר לעזרה הדדית של חברי ה'גילדה'.
במאה העשרים הכירו בזכות ההתאגדות הרבנים אברהם יצחק קוק, בן-ציון מאיר חי עוזיאל ומשה פיינשטיין.
חברות בארגון עובדים היא צעד וולונטרי, הנתון להחלטתו של העובד ולהסכמתו של ארגון העובדים.
עם זאת לגבי שלוחה של האיגוד, ועד העובדים, השייכות אינה נתונה להחלטתו של העובד.
במקום שבו יש ועד והסכמים קיבוציים העובד מחויב לשלם מיסי ועד, וכפוף למרותו.
במצב שבו פועלים בתחום מסוים ארגוני עובדים אחדים, על העובד לבחור את האחד שאליו יצטרף.
חברות של עובד בשני ארגוני עובדים במקביל, כאשר בין ארגונים אלה קיימת יריבות, היא חברות כפולה נוגדת, שאינה מקובלת.
לצד התפתחות איגודי עובדים במאה ה-18, ברוב מדינות העולם, לעובדי המגזר הציבורי לא עמדה היכולת להתנהל ולשבות במסגרת איגוד עובדים מייצג.
בחלק מאותן מדינות עובדי המגזר הציבורי יכלו להצטרף כיחידים לאיגודי עובדים, אך לאותם ארגונים לא היה כל מעמד ייצוגי מול המדינה כמעסיק.
בארצות הברית כולה, עד אמצע המאה ה-20 נאסר על עובדי מדינה לשבות, ובמדינות רבות בארצות הברית נאסר עליהם להצטרף לארגוני עובדים.
לעומת זאת, בבריטניה ובמדינות נוספות ששיטת המשפט בהן היא המשפט המקובל במודל הבריטי, ובמדינת ישראל שירשה את צורת המנגנון הציבורי מבריטניה, לא היה הבדל בין יכולת ההתאגדות במגזר הפרטי לבין יכולת ההתאגדות של עובדי המגזר הציבורי.
משנות ה-50 ואילך קיים טשטוש בהבדל בין עובדי המגזר הפרטי לעובדי המגזר הציבורי ביחס ליכולת להתנהל ולשבות במסגרת איגוד עובדים מייצג;בשנת 1958 העניק ראש עיריית ניו-יורק, רוברט פ.
וגנר הבן, זכות ייצוג לארגון עובדים של עובדי העירייה, וניהל איתם משא ומתן על הסכם קיבוצי.
בשנת 1959 העניק מושל ויסקונסין, גיילורד נלסון, את הזכות לעובדי המגזר הציבורי במדינה כולה לנהל משא ומתן קיבוצי.
בינואר 1962 חתם נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי על צו נשיאותי, שהעניק לכלל עובדי הממשל הפדרלי את הזכות להתאגד, אם כי הזכות לנהל משא ומתן קיבוצי הוענקה רק לחלקם.
הזכות של עובדי המגזר הציבורי להתאגד התפשטה לכלל מדינות ארצות הברית, ובמאה ה-21 רק בשלוש ממדינות ארצות הברית אסור לחלוטין לעובדי המגזר הציבורי לנהל משא ומתן קיבוצי (וירג'יניה, צפון קרוליינה וקרוליינה הדרומית).
באירופה, בשנות ה-60 וה-70, החלו מדינות רבות לאפשר גם לעובדי המגזר הציבורי לנהל משא ומתן קיבוצי, אם כי בחלקן נותרו עדיין הגבלות לעומת ניהול משא ומתן קיבוצי במגזר הפרטי.
בשנות ה-80 וה-90 עברו חלק ממדינות אירופה להשתמש במשא ומתן קיבוצי כדרך מרכזית לקביעת שכר עובדי המגזר הציבורי.
בשנת 2018 קבע בית המשפט העליון בארצות הברית כי "כל פעולה ארגונית במגזר הציבורי היא פעולה פוליטית" וכפועל יוצא שלל גביית "דמי טיפול" עבור ארגון עובדים מעובדי המגזר הציבורי שאינם מעוניינים בכך, שכן זו נחשבת "כפייה לפעילות פוליטית" שאינה חוקתית.
הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל (בראשי תיבות: אצ"ל) היה ארגון צבאי מחתרתי עברי, שנוסד בירושלים בשנת 1931. הארגון הוקם על ידי מפקדים שפרשו מארגון "ההגנה" בשל דרישתם לפעולה נחרצת יותר אל מול התוקפנות הערבית של אותם ימים, בעיקר זו של מאורעות תרפ"ט.
מרבית אנשיו היו צעירים מתנועת הנוער הרוויזיוניסטית בית"ר.
מטעמי חשאיות לא נהגו לקרוא לארגון בשמו כי אם "המעמד".
אנשי הארגון הצטרפו לצה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
האצ"ל נחשב בעיני ממשלת המנדט הבריטי כארגון טרור.
לקביעה זו היו שותפים חלק ממתנגדי הארגון, כמו גם גורמים נוספים אחרים כגון ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, הסוכנות היהודית ועיתונים בין-לאומיים בתקופה שלפני קום המדינה.
ישנם היסטוריונים הרואים במאבק, שבו השתתף האצ"ל, גורם משמעותי ביציאת הבריטים מארץ ישראל.
היסטוריונים אחרים רואים במאבק נגד הבריטים גורם משני בהשפעתו על החלטת הבריטים לוותר על המנדט ובסופו של דבר לעזוב את הארץ.
מפקדי האצ"ל המפקד העליון 1937–1940: זאב ז'בוטינסקי
חברי האצ"ל הגיעו בעיקר משורותיהן של בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית בארץ ישראל ובגולה.
התנועה הרוויזיוניסטית העניקה למעשה חזות ציבורית לארגון המחתרת.
זאב ז'בוטינסקי, מחולל הציונות הרוויזיוניסטית, היה המנהיג העליון בארגון עד פטירתו.
הוא קבע את הקווים הכלליים לפעולת הארגון, כמו בעניין ההבלגה ושבירתה, ובהשראת תורתו פעלו אנשי המחתרת.
עם זאת, כפיפותו הפורמלית של האצ"ל להנהגה מדינית חיצונית נחלשה עם השנים.
מקורות רעיוניים נוספים לרוח הלחימה היו מורשת "ברית הבריונים" ושירת אורי צבי גרינברג.
סמל הארגון – הכיתוב "רק כך" ולצדו יד אוחזת רובה על רקע ארץ ישראל משתי גדות הירדן – ביטא שאיפה לעצמאות עברית על ארץ ישראל השלמה, שתושג רק בכוחו של נשק עברי.
הסמל נהגה לראשונה על ידי לילי שטרסמן-לובינסקי, פעילה בתנועה הרוויזיוניסטית בפולין ועורכת ביטאון הארגון "ירושלים המשוחררת" שהיה לשבועון האצ"ל בפולין.
סמל זה היה אחר כך לסמל האצ"ל, ועוצב על ידי יהושע אדרי, המאייר והקריקטוריסט של העיתון הרוויזיוניסטי "המשקיף".
מספר חברי הארגון השתנה במשך השנים, ונע בין כמה מאות בשנות משבר לכמה אלפים בתקופות שיא.
מרבית חבריו היו אנשים שקיבלו את מרות המחתרת, ובמסגרתה מילאו משימות ותפקידים (לעיתים קרובות בניגוד לחוקי הממשלה הבריטית).
רובם היו אנשים "רגילים" מן היישוב אשר החזיקו משלח יד או עבודה סדירה, ורק עשרות בודדות עסקו במלאכת הארגון באופן בלעדי.
כלפי ההנהגה המדינית הנבחרת של היישוב וכלפי ההסתדרות הציונית העולמית, האצ"ל חלק הן על האסטרטגיה, הן על תפיסות היסוד והן על הטקטיקה המדינית הצבאית וההסברתית, בנושאים רבים כמו – השימוש בכוח ובנשק למען הגשמת מטרות הציונות, היחס לאוכלוסייה הערבית בזמן פרעות, והיחסים עם בריטניה השולטת בארץ ישראל.
אי לכך, נהג האצ"ל לפסול את החלטות ההנהגה הציונית ומוסדות היישוב.
אי קבלת מרותם והמאבקים הרעיוניים של אנשי האצ"ל מול מחנה הסתדרות העובדים הכללית, שהייתה הגורם הדומיננטי בהסתדרות הציונית, הביאה את המוסדות הנבחרים לשלול את קיומו העצמאי של האצ"ל, ובמשך רוב שנות קיומו נתפס ארגון "הפורשים" על ידיהם כבלתי אחראי, וככזה שראוי למנוע את פעולותיו.
על כן ליווה האצ"ל את פעולותיו החמושות בפעולות הסברה פוליטיות, שמטרתן הייתה לשכנע הציבור בצדקת דרכו, ובהוקעת המחדלים, לפי השקפתו, בהתנהלותה הפוליטית של הנהגת היישוב הרשמית.
הארגון פרסם כרוזים רבים, עיתונים מחתרתיים, ואף הפעיל תחנת רדיו עברית עצמאית ראשונה – "קול ציון הלוחמת".
גיל חברי וחברות הארגון נע בעיקר בין 16 ל-25, מרביתם רווקים ורווקות.
בארגון היו יותר עולים מאשר ילידי הארץ.
27% מהם היו ממוצא ספרדי, בדומה לשיעור הספרדים בקרב האוכלוסייה היהודית בארץ.
אחוז הנשים באצ"ל עמד על כ-15, בהנחה שמספר הפעילים והפעילות בו עמד על כ-6,200.
כארגון מחתרת, לא נהגו חבריו לכנותו בשמו הרשמי, ותחת זאת עשו שימוש בכינויים שונים.
בשנים הראשונות הוא נודע בעיקר כ"ההגנה הלאומית", וכן בשמות "ארגון ב'", "הגנה ב'", "הארגון המקביל" ו"הארגון הימני".
בשנים מאוחרות יותר כונה הארגון בעיקר "המעמד", וכן "הלבב" ו"הלימן".
כהמנון הארגון אומץ השיר "חיילים אלמונים" של אברהם שטרן (יאיר), מפקד בארגון.
בהמשך, לאחר פרישתו של שטרן מהאצ"ל לשם הקמת ארגון הלח"י, שונה ההמנון לבית השלישי של "שיר ביתר" מאת זאב ז'בוטינסקי.
מ-1933, כשנתיים לאחר ייסודו, פעל האצ"ל תחת "ועד מפקח" שבו היו נציגים של רוב המפלגות הציוניות הלא פועליות.
אחרי שב-1937 התפלג הארגון, נשארו בו בעיקר תומכי זאב ז'בוטינסקי, והארגון היה כפוף לו מבחינה מדינית.
לאחר מות ז'בוטינסקי ב-1940 התקיים קשר עם ההנהגה המדינית של ההסתדרות הציונית החדשה.
הקשר בין ההסתדרות החוקית לבין ארגון המחתרת נותק ב-1944, כאשר הכריז האצ"ל מלחמה על השלטון הבריטי, ומאז עמד הארגון בפני עצמו.
בתוך הארגון, היה אברהם תהומי הראשון שכיהן כ"ראש המפקדה", או "המפקד הראשי", ולצדו כיהנה "המפקדה".
כאשר התרחב הארגון התקיימו בו "מחוזות".
יחידת אצ"ל מקומית כונתה "סניף".
"פלוגה" באצ"ל הורכבה משלוש מחלקות, אשר כונו גם "גונדות".
הגונדה הורכבה משתי קבוצות, כאשר בראש כל קבוצה הועמד "ראש קבוצה" וסגן.
בהמשך פעילותו הוקמו באצ"ל מחלקות שונות שמעליהן פיקד "מטה" או "מרכז".
דרגות, שהוכנסו לשימוש בהמשך, מנו (בסדר עולה) סגן, ראש קבוצה, סמל (על גונדה), סמל א' (פלוגה), רב-סמל (גדוד), ודרגות הקצינים היו גונדר (מפקד מחוז או יחידה) וגונדר ראשון (מפקד בכיר).
דרגת סרן ניתנה למפקד הארגון יעקב מרידור ודרגת אלוף לדוד רזיאל.
עד פטירתו ב-1940 היה זאב ז'בוטינסקי "מצביא האצ"ל" או "המפקד העליון".
האצ"ל ראה את עצמו כמסגרת צבאית, והדבר בא לידי ביטוי, בין השאר, בשני תחומים:
ביצועם של תרגילי סדר מוקפדים, עריכת טקסים, קיום יחסי משמעת, וגינוני טקס וכבוד בין הדרגות השונות.
קיום אימונים לפי תוכניות מסודרות.
בין היתר היו נוהגים להתאמן בירי באקדח ובמקלעים, בזריקת רימונים, ובהתקפות משולבות על יעדים.
האצ"ל הוציא לאור פרסומים מקצועיים בנושאי תורת לחימה, נשק, הדרכה, תרגילי סדר וכיוצא בזה.
פרסומים אלו כללו, בין השאר, את הספר "האקדח", שנכתב על ידי דוד רזיאל ואברהם שטרן (יאיר) בן 240 עמודים, ואת הספר "תרגילי הסדר המכונס והמרווח" של דוד רזיאל בן 284 עמודים.
עד מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט עשו לעיתים גם מדריכים ב"הגנה" שימוש במדריכים אלה (לאחר מכן הוציאה "ההגנה" ספרות צבאית רבה בעצמה).
עד מלחמת העולם השנייה הצליח האצ"ל להתחמש באמצעות הברחה של נשק שנרכש באירופה, בייחוד מאיטליה ומפולין.
בתחילה נקנו בעיקר אקדחים ורובים, ובהמשך הובאו גם תת-מקלעים.
בנוסף לשימוש בנשק, הקים הארגון בתי מלאכה שייצרו חלקי חילוף ועזרים נלווים לנשק.
כבר ב-1936 החלו בניסיונות ראשונים לייצר כלי נשק, מוקשים ואמצעי לחימה אחרים בבתי מלאכה ובמחסנים של תומכי הארגון.
ב-1939 החל ייצור מתקדם יותר של מוקשים המופעלים בלחץ עבור פיצוץ מסילות רכבת.
בשנות ה-40 גם הרבו להשתמש ב"פיטארדות" (רימוני הפחדה, הלם) תוצרת הארגון בעת התקפות.
פרט למוקשים ולרימונים יוצרו בשנת 1947 כמה אלפי תת-מקלעים "סטן" ומרגמות 52 מ"מ.
הארגון גם השיג נשק באמצעות "החרמות" - פשיטות שמטרתן לקיחה של נשק מידי כוחות משטרה וצבא בריטיים.
כבר בתחילתו לא התקבל הארגון החדש ברצון על ידי "ההגנה", והסתדרות העובדים מנעה עבודה מאלו שבחרו להשתייך אליו.
בהמשך התגלע קרע בין מחנה האצ"ל לבין הנהגת היישוב ובין הצדדים שררה עוינות תמידית.
בשנות ה-30 עיקר פועלו של האצ"ל התרכז בהגנת יישובים וכן בפעולות חמושות נגד ערביי ארץ ישראל, שהיוו "שבירת הבלגה" כלפי קיומן של פרעות ביהודי הארץ.
בכך התבדל האצ"ל מן "ההגנה", שנקטה בקו הגנתי.
כשפורסם הספר הלבן של 1939, החל האצ"ל לפעול גם נגד הבריטים, אך כשפרצה מלחמת העולם השנייה החליט האצ"ל שלא להילחם כמקודם בבריטים, וחלק מאנשיו אף התגייסו לצבאות בעלות הברית.
חילוקי דעות בעניין שביתת הנשק מול הבריטים פיצלו מתוך האצ"ל ארגון חדש – לוחמי חרות ישראל (לח"י).
לקראת סוף המלחמה, לנוכח הידיעות על התחוללות השואה ולנוכח המשך מדיניות הספר הלבן, שהגבילה עליית יהודים לארץ ישראל, הצהיר הארגון על חידוש המאבק המזוין נגד השלטון הבריטי במטרה לגרשו מהארץ ולהקים מדינה עברית עצמאית תחתיו.
באוקטובר 1945 הצטרף האצ"ל אל תנועת המרי העברי ללחימה משותפת נגד הבריטים.
מסגרת זו פורקה לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ופרישת "ההגנה" מהמאבק המזוין, לעומת האצ"ל ולח"י שהמשיכו בו.
בין הפעולות הבולטות ביצע הארגון את הפריצה לכלא עכו ותליית הסרג'נטים.
לאחר יציאת הבריטים מהארץ ובזמן מלחמת העצמאות לחמו אנשי האצ"ל בחזיתות שונות, פעולה בולטת הייתה כיבוש שכונת מנשייה ביפו.
בעקבות הסכם עם הממשלה הצטרפו ב-1 ביוני יחידות אצ"ל לצה"ל.
ב-22 ביוני 1948 פרץ עימות בין הממשלה לאצ"ל על רקע סירוב האצ"ל לקבל את מרות הממשלה והגעת ספינת הנשק של הארגון, אלטלנה, במהלכו הפגיז צה"ל את הספינה.
בספטמבר 1948 פורק האצ"ל והארגון נטמע באופן סופי בצה"ל.
מהקמת הארגון עד הפילוג הראשון
ראשיתו של האצ"ל בפילוג שחל ב-1931 בסניף הירושלמי של ארגון "ההגנה".
קבוצה גדולה של אנשי הסניף, בראשות אברהם ("גדעון") תהומי (זילברג), שהיה מפקד הסניף עד זמן קצר לפני הפילוג, חשה התמרמרות כלפי הנהגת "ההגנה", בייחוד לאחר מאורעות תרפ"ט.
אנשי הקבוצה התנגדו ל"מדיניות ההבלגה" כלפי ערביי ארץ ישראל; רצו לראות את הארגון נושא אופי יותר צבאי והיררכי ולא מיליציוני; ודרשו שהארגון, שבאותה תקופה נשלט על ידי הסתדרות העובדים, יוכפף למרות המוסדות הלאומיים.
ב-10 באפריל 1931 הודיעו מפקדים ואחראי ציוד כי הם מסרבים להחזיר למחסני ההגנה כלי נשק שהצטיידו בהם קודם לכן, בעת כוננות לקראת חג נבי מוסא.
אחרי משא ומתן עם הנהגת ההגנה הורה תהומי להחזיר את הנשק תמורת דיון במוסדות הלאומיים בסוגיות שהעלו הוא ואנשיו.
אולם לאחר שהנשק הוחזר, ותביעות אנשיו לא נענו, שלחו המפקדים מקרב המורדים הודעה להנהלת "הוועד הלאומי" על פרישתם מן הארגון, וכך יצר הפילוג ארגון עצמאי חדש.
אברהם תהומי עמד בראשות הארגון המחתרתי החדש שהוקם, ולצדו מייסדים נוספים – אליהו בן גרא, אברהם בן זיו, אברהם גיורא קריצ'בסקי – כולם מפקדים בכירים בהגנה, חברי מפלגת הפועל הצעיר וחברי ההסתדרות הכללית.
היה שותף עמם אליהו בן חורין (בינדר), פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית.
קבוצה זו כונתה "החבורה האודסאית", משום שהיו לפני כן פעילי ההגנה העצמית של יהודי אודסה.
בראשית 1924 חלקו הנ"ל, בהנהגתו ופיקודו של בן חורין, תא מחתרתי בשם 'המפעל' בתוך קבוצת השרון, וייתכן שהם שרצחו את יעקב ישראל דה האן.
הוחלט לקרוא לגוף החדש "ארגון צבאי לאומי", שם הממחיש את אופיו האקטיביסטי לעומת "ההגנה" ואת שאיפתו להיותו ארגון צבאי ולא "מיליציוני" כפי שהייתה "ההגנה".
בסתיו אותה שנה התמזג הארגון מירושלים עם קבוצות חמושות המשויכות לתנועת בית"ר.
עיקר כוחן היה מרוכז בתל אביב, והן החלו את פעולתן בשנת 1928, כאשר נוסד "בית הספר לקצינים ולמדריכים של בית"ר".
חניכי המוסד פרשו בזמנם גם הם משורותיה של ההגנה, מסיבות פוליטיות, והארגון החדש כינה עצמו "הגנה לאומית".
במאורעות תרפ"ט השתתפו צעירי בית"ר בהגנה על שכונות תל אביב תחת פיקודו של ירמיהו הלפרין, וזאת לאחר קריאה של עיריית תל אביב.
בארגון זה משה רוזנברג היה מופקד על הנשק ורכישתו.
לאחר הפעולה במאורעות התרחב הגוף התל אביבי וכונה "הארגון הימני".
ארגון זה התאחד עם הארגון הירושלמי החדש.
לאחר שהתרחב הארגון לתל אביב הוקם סניף גם בחיפה.
בסוף שנת 1932 עבר אל שורות האצ"ל גם סניף ההגנה בצפת.
אל הארגון הצעיר הצטרפו גם צעירים חברי תנועת הספורט מכבי.
באותה עת החל לצאת לאור עיתון מחתרתי משוכפל בשם "המצודה" ובו הובעה המגמה האקטיביסטית של הארגון.
הארגון גם הרחיב שורותיו על ידי גידולן של פלוגות הגיוס של בית"ר – קבוצות בהן התנדבו צעירים לשירות בן שנתיים במלאכות ביטחון וחלוציות.
מקום מושבן של הפלוגות הצמיח גם מעוזי אצ"ל חדשים במושבות יסוד המעלה, משמר הירדן, ראש פינה, מטולה, נהריה; במרכז הארץ בחדרה, בת שלמה, בנימינה, גבעת עדה, נתניה, הרצליה, קריית שאול, פתח תקווה, כפר סבא, מגדיאל; ודרומה משם בראשון לציון, רחובות, נס ציונה, עקרון ובאר יעקב.
בהמשך הזמן הוקמו ופעלו גם פלוגות בעיר העתיקה בירושלים ("פלוגות הכותל"), תל צור ונחלת יצחק.
מרכזי אימונים ראשיים של הארגון שכנו ברמת גן, תל ליטוינסקי, קלמניה (סמוך לכפר סבא), קסטינה (סמוך לבאר טוביה), נחלת יצחק ורמת טיומקין (סמוך לנתניה).
באוגוסט 1933 נוסד "ועד מפקח" לאצ"ל אשר כלל נציגים של רוב המפלגות הציוניות הלא פועליות.
ישבו בו מאיר גרוסמן (ממפלגת המדינה העברית), הרב מאיר בר-אילן (מהמזרחי), עמנואל ניומן או יהושע סופרסקי (מהציונים הכלליים) וזאב ז'בוטינסקי או אליהו בן חורין (מהצה"ר).
בין השנים 1931 עד 1936 שררה רגיעה יחסית בארץ ישראל, למעט גל קצר של התקוממות ערבית נגד השלטון הבריטי בשנת 1933 שדוכא על ידי השלטונות במהירות.
בתקופה זו פעל האצ"ל בדומה להגנה ושימש ארגון שמירה המקיים כוננות ביטחונית.
בין שני הארגונים התקיימו שיתופי פעולה בדמות תיאומי עמדות ואף שיתוף מודיעיני הדדי.
ב-19 באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול, המכונה גם "מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט".
כנופיות ערביות חמושות, שתוגברו במתנדבים סורים ועיראקים, ביצעו פעולות טרור שכללו מארבי ירי בדרכים והטלת פצצות בכבישים ובישובים, ופורעים פגעו ברכוש ובחקלאות יהודיים.
בשלב הראשון במאורעות, שנמשכו מאפריל ועד לסוף אוקטובר, נהרגו 80 יהודים, נפצעו 369, הותקפו 19 בתי ספר, 9 בתי תינוקות ויתומים ו-3 בתי מבוגרים.
נערכו 380 התקפות על רכבות ואוטובוסים וכ-17,000 דונמים חקלאיים הושמדו.
בתחילת המאורעות דגל האצ"ל, בדומה להגנה, באופן כללי בהבלגה.
ז'בוטינסקי, שהשפעתו על מדיניות הארגון כבר הייתה רבה בשל הצטרפות צעירי בית"ר רבים לארגון, סבר שמטעמי מוסר אין לנקוט בדרך של פעולות תגמול כנגד האלימות.
סיבה נוספת לתמיכתו בהבלגה הייתה תקוותו להקמת כוח יהודי גלוי ולא מחתרתי.
אולם ההבלגה עוררה תסיסה פנימית באצ"ל, כמו גם בהגנה.
אף על פי שלא הייתה מדיניות מסודרת של האצ"ל לפעולות תגמול, פעולות כאלה ננקטו על ידי חברי הארגון, לעיתים אף ללא אישור הפיקוד.
פעולות ראשונות החלו בסביבות חודש אפריל 1936. מתווה הפעילויות היה ניסיון להגיב ב"עין תחת עין", פעולות תגמול של פעילי אצ"ל נגד הטרור הערבי.
לעיתים היה ניסיון להתאים את אופי התגמול או מיקומו לתקיפה שקדמה לו.
הפעולה הראשונה ארעה ימים ספורים לפני פרוץ המאורעות.
בתגובה לרצח של נוסע יהודי ליד ענבתא, אנשי האצ"ל רצחו שני ערבים בצריף סמוך לכביש פתח תקווה – ירקונה.
פעולות הנקמה המשיכו במתכונת דומה גם בתקופה הראשונה של המאורעות.
בהמשך חודש אפריל, לאחר ירי ערבי אל בית הספר "כרמל" בתל אביב שכתוצאה ממנו נהרג ילד יהודי, תקפו לוחמי אצ"ל שכונה ערבית סמוכה לכרם התימנים בתל אביב, הרגו אדם ערבי ופצעו אחר.
ב-17 באוגוסט הגיב האצ"ל על פיגועי ירי שבוצעו על ידי ערבים שנסעו במסילת הרכבת יפו–ירושלים על יהודים שהמתינו ליד מחסום הרכבת ברחוב הרצל בתל אביב.
למחרת 16 באוגוסט, כאשר נפצע מהירי ילד יהודי, תקפו לוחמי אצ"ל רכבת בקו זה, הרגו ארמני, ופצעו חמישה.
בשנת 1936 ביצעו אנשי אצ"ל כ-10 פעולות גמול.