tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוונת מפקד חיל הים שמואל טנקוס הייתה לרכז את הכוחות כאשר תתגלה מטרה עוינת.
הייתה הערכת המודיעין הימי שהקומנדו הימי המצרי יחדיר צוללים עם מוקשי עלוקה לנמל חיפה.
נעשה שימוש ברשת ההגנה לסגירת הנמל כנגד צוללים כפי שהוצבה במקום על ידי הבריטים במלחמת העולם השנייה.
הרשת סגרה את הפתח בשעות החשיכה ולא התאפשרה כניסת ויציאת כלי שיט.
בנמל מסאווה בדרום הים האדום הוכנה אונית סוחר שאוישה בצוות ישראלי בפיקודו של רס"ן רפי אטלינגר מחיל הים.
האונייה שנשאה דגל זר יצאה לכיוון אילת ובדרכה עוכבה על ידי אוניות בריטיות וצרפתיות.
הגיעה ועברה במצרי טירן אחרי שחרור סיני.
כתגובה להפלת המטוס, נשלחה המשחתת איברהים אל אוול בפיקוד רס"ן רושדי טמזין מפורט סעיד כדי להפגיז את נמל חיפה.
נראה שתכנון ההפגזה נעשה תוך כדי הפלגה באופן חפוז.
בתי הזיקוק ונמל התעופה חיפה לא נכללו ביעדי ההפגזה משום שמיקומם לא סומן במפה הימית שהייתה במשחתת.
בצהרי 29 באוקטובר הגיע הנספח הימי של ארצות הברית קפטן היגינס (Capt Higgins) למפקדת חיל הים, והתריע על הגעת כוח אמריקאי בן שלוש משחתות לנמל חיפה לצורך פינוי 1,800 אזרחים אמריקאיים מאזורי הקרבות.
כאשר התגלתה מטרה במסכי המכ"ם חשבו במפקדת חיל הים כי זו אחת מהם.
כך ב-31 באוקטובר לפנות בוקר, בהפתעה מוחלטת החלה משחתת מצרית, אבראהים אל-אוול להפגיז את נמל חיפה.
במפקדת חיל הים חשדו במטרות שהתגלו במכ"ם 10 מייל מערבה יותר כחלק מכוח מצרי גדול.
קיבלו הודעה על הקרב העומד לקרות והתרחקו.
הייתה חלק מכוח צרפתי שיועד בתחילה להגנה בפני מטוסים.
הכוח יצא להצטרף לכוחות מבצע מוסקטר.
לקרסן קרתה תקלה בציר המדחף והיא חזרה לעגינה במפרץ חיפה.
קצין הקישור מחיל הים בקרסן היה סרן רמי לונץ.
המשחתת הצרפתית פתחה באש מתותחיה ואף הרימה עוגן והחלה לנוע צפונה.
הירי מהמשחתת הצרפתית שלא היה צפוי גרם להפסקת ההפגזה המצרית מבלי שנגרמו בחיפה נזקים.
ה"קרסן" ירתה 64 פגזים נגד מטוסים שהתפוצצו לפני פגיעה וגרמו נזקים לסירות ההצלה ולצוות על הסיפון.
הערכה הייתה כי דרך הנסיגה המתוכננת של האבראהים אל-אוול הייתה לכיוון חוף לבנון כדי להתרחק ולקבל סיוע אווירי סורי.
נראה כי תנועת המשחתת הצרפתית צפונה גרמה למפקד המצרי לפנות מערבה וכך הגיע למפגש עם כוח המשחתות.
כוח השטח בפיקודו של מפקד השייטת, אל"ם שמואל ינאי, כלל את שתי המשחתות אח"י אילת ואח"י יפו והפריגטה אח"י מזנק.
הן נמצאו דרומה לחיפה והופנו לירוט המשחתת המצרית.
במפגש פתחה אבראהים אל-אוול באש ונפילות הפגזים היו קרובות לאח"י יפו.
מקורות האזנה העבירו למפקדת חיל הים מידע מדויק על שיחותיו של מפקד האונייה עם מפקדת הצי המצרי.
דברי המפקד המצרי הועברו מהמודיעין הימי בזמן הקרב למפקד שייטת המשחתות אל"ם שמואל ינאי במשחתת אח"י יפו (ק-42).
ירי לילה של שתי משחתות על מטרה אחת מחייב רמה גבוהה של תיאום ומקצוענות.
המשחתות הישראליות היו לאחר סדרת אימונים בסיסית מחוץ לישראל ולא ביצעו ירי אימונים מאז שהגיעו לישראל.
רמת התותחנות הייתה נמוכה והירי לא היה מדויק.
פגיעת פגז 4.5 אינץ' בכלי שיט גורמת נזק רב.
אף כי נורתה כמות רבה של פגזים מעט הפגיעות שהיו גרמו לאבראהים אל-אוול לאבד את יכולת ההיגוי.
פגיעת פגז נוספת שספגה אבראהים אל-אוול בחדר הדוודים הביאה להאטת מהירות כך שלא יכלה להתחמק מהמשחתות הישראליות.
וכך למעשה אבדה לה יכולת הנסיגה.
נקלטה בקשת המפקד המצרי ואף הובטחה לו עזרה מחיל האוויר הסורי.
לאור זאת, דרשה מפקדת חיל הים סיוע אווירי להגנה.
מטוסי חיל האוויר הישראלי הגיעו אף כי מפקד השייטת שמואל ינאי לא רצה בכך.
הם הופנו לתקיפת האבראהים אל-אוול, מה ששבר מורלית את הצוות המצרי.
תקיפת מטוסי אוראגן של חיל האוויר הישראלי הביא את מפקדה להכריז על כניעה, לאחר שקיבל אישור לכך מהמפקדה המצרית.
במקביל לכניעה ניסה צוות המשחתת המצרית להטביעה באמצעות פתיחת כניסות מי הים.
המידע על פעילות זאת הועבר בזמן אמת לשמואל ינאי, שזירז הוצאת צוות השתלטות.
צוות ההשתלטות מאח"י אילת, בפיקוד רס"ן אברהם בוצר, הגיע בסירה והשתלט עליה.
צוות האוניה נמסר בנמל חיפה למשטרה הצבאית, פצועים טופלו ולא היו אבדות.
האונייה הועלתה למבדוק, הוחזרה למצב ראוי לשימוש.
שירתה בחיל 12 שנה בשמה החדש "אח"י חיפה".
הטרפדות, שהיו בכוננות מיידית ליציאה, נמצאו קשורות למצופים במעגן הקבוע בנמל חיפה.
נפילות הפגזים היו קרובות מאוד, משה טבק מספר כי נרטב מנד המים שהעלתה נפילת פגז.
מפקדי הספינות לא המתינו לפקודה זרקו חבלים ויצאו לדרך.
רשת ההגנה נגד צוללים חסמה את הכניסה והיציאה מהנמל.
ט-208 בפיקודו של ראובן שדמי חמקה ראשונה בין המצוף למגדלור בשובר הגלים הקטן.
מחוץ לנמל נפגשו עם מפקד השייטת נפתלי רוזן שהצטרף עם ט-205 ספינת הפיקוד.
רק לחלק מהטרפדות היה מכ"ם ולא הייתה תמונת מצב.
מאוחר יותר התקבלה הוראה מהמפקדה לרדוף אחר המשחתת המצרית.
ט-208 פגשה כלי שיט מהיר בתנועה מזרחה ונערכה לתקיפת טורפדו.
אך היא זוהתה כאח"י מזנק (ק-32) והתקיפה נמנעה.
הפריגטה הבינו שהטרפדת עומדת לתקוף אותם.
לאחר הזיהוי באיתות אור הועבר הפצוע אביגדור רביד שנכווה קשות מפיצוץ צינור הקיטור אל הטרפדת.
על מנת להביאו לבית החולים.
אך רביד דרש ממפקד הטרפדת .
כוח הטרפדות שנמצא מול תל אביב קיבל הוראה לחזור במהירות לחיפה.
בט-207 שהייתה מצוידת במכ"ם הוחזקה תמונה מקומית טובה.
בדרכם פגשו את אח"י מזנק (ק-32) שוב נערך זיהוי באיתות אור.
על אף חילופי האש והכמות הרבה של תחמושת שנורתה, האבדות אשר נגרמו למצרים היו קלות יחסית: שמונה פצועים ושני הרוגים.
בצד הישראלי לא היו אבדות.
באח"י מזנק (ק-32) נכווה איש צוות אביגדור רביד מצינור קיטור שהתפרץ בעת שהפריגטה ניסתה להצטרף לכח המשחתות במהירות מרבית.
הכוויות היו קשות אך רביד החלים וחזר לתפקידו באונייה.
תוצאות הקרב הוצגו כהצלחה בשלושת הציים שלקחו בו חלק.
חיל הים הישראלי התברך באונייה שצורפה לסדר הכוחות ולא ערך תחקיר לקחים מהתקלות שקרו באירוע.
הצוות של המשחתת הצרפתית זכה לאות כבוד.
חיל הים המצרי מציג את הפעולה כהצלחה נועזת בפריצה לשטח האויב והשגת הפתעה.
את הפגיעות ב'איברהים אל-אוואל' מייחסים לירי הצי הצרפתי והכחישו את שבייתה.
המפקד המצרי, רושדי טמזין, המשיך בשירות ואף עלה בדרגה.
הצרפתים היו כבר זמן רב במלחמה בהודו-סין ובאלג'יריה ולשיתוף הפעולה עם ישראל היו שותפי סוד רבים.
המדיניות הבריטית עוד מאז מלחמת השחרור הייתה שיתוף פעולה עם הערבים.
הדרישה של נאצר לפינוי מהתעלה והצורך להילחם במצרים היה מצב חדש.
נושא שיתוף הפעולה עם ישראל לא היה ידוע לכוחות הלוחמים.
הפיקוד וההנהגה הבריטית גררו רגליים וגרמו לבזבוז זמן ובסופו של דבר לכישלון מדיני.
נאסף כח ימי אנגלי צרפתי אדיר שכלל:
סוג כלי השיטהצי המלכותי הבריטי הצי הצרפתיבמשותףנושאות מטוסים325אוניית מערכה 11 סיירות112משחתות גדולות459משחתות רגילות121224שולות מוקשים121426אוניית להובלת רכב אמפיבי 11אוניות נחיתה לטנקים448נחתות טנקים8412אוניות פיקוד11 2נושאות הליקופטרים 2 2 סה"כ 47 45 92
הצגת הדברים כאילו ההתערבות באה לצורך הרחקת ישראל מהתעלה מנע יציאת כוחות אמפיביים לדרך לפני פרסום האולטימטום.
המרחק בשיט ממלטה לפורט סעיד קבע את מרווח הזמן של 6 ימים.
הפעילות הימית במזרח הים התיכון בתקופת המלחמה הייתה בשיאה.
נושאות מטוסים בריטיות הביאו לזירה מטוסי תקיפה.
נחתות בריטיות העבירו טנקים ונחתים ממלטה וקפריסין ונחתות צרפתיות מטולון ומביזרטה.
שולות מוקשים צרפתיות ובריטיות בדקו את התנועה ואבטחו את אזור מבואות פורט סעיד.
ואחרי תפישת פורט סעיד עגנו מאות כלי שיט במעגנים משני צדי התעלה.
תקיפות אוויריות בגזרת פורט סעיד החלו ב-1 בנובמבר כאשר קו האורך 32 מזרח משמש כגבול פעילות.
מפציצים ארוכי הטווח משדות התעופה בקפריסין פעלו מזרחית לו, ומטוסים מנושאות המטוסים תקפו מערבית לקו האורך 32 מזרח.
המתקפה שתוכננה ל-1 בנובמבר כללה פגיעה במשחתות הצי המצרי בנמל אלכסנדריה.
אך בנמל שהו באותה עת כלי שיט שבאו לפנות אזרחים אמריקאיים.
כלי השיט המצריים נצמדו אליהם לשם הגנה.
וכאשר אלה רצו לצאת מהנמל נמסר להם מהמצרים שהמבואות ממוקשים וכך התעכבו יממה נוספת.
אפשרות לנחיתה באל-עריש ב-3 בנובמבר היה כבר מצב נוח לנחיתה אך כוח הנחתות היה רחוק.
הנספח הצבאי הצרפתי בדק עם משה דיין אפשרות לפעולה צרפתית ישראלית.
שישראל תכבוש את קנטרה ליד התעלה.
דיין הציע לצרפתים לבצע נחיתה מנהלתית בחוף אל עריש שכבר היה תפוש בידינו ולהגיע לתעלה מהיבשה.
הצרפתים התייעצו עם הבריטים ודחו את ההצעה.
חשוב היה להם לקיים את העמדת הפנים שבאים ל"הסיר את האיום הישראלי על התעלה".
רק ב-5 בנובמבר החלו צניחות וב-6 בנובמבר ההנחתות מהים.
חיל הים המצרי נמנע ממפגש עם כוחות עדיפים.
המשחתות מסדרת סקורי החדשות והמשחתות הישנות נחבאו בנמל אלכסנדריה והבריטים נמנעו מהרחבת הפעולה לשם.
מטוסי F4U קורסייר צרפתיים הטביעו ב-1 נובמבר טרפדת מצרית שהתקרבה באור יום לכיוון נושאות המטוסים.
ב-4 בנובמבר פגעו מטוסים בריטיים בשתי טרפדות מצריות וחסו על הטרפדת השלישית כדי שתאסוף מהן ניצולים.
הפעילות הקרבית הבריטית צרפתית נעצרה בחצות 6–7 נובמבר מבלי להשיג את יעדיה.
בעקבות לחץ אמריקאי כבד הוכרזה הפסקת אש על ידי הבריטים, בלא הודעה מוקדמת לצרפתים וישראל.
בעת שתפש כוח מוסקטר את פורט סעיד נעשתה חלוקת גזרות בין הצרפתים לאנגלים.
השטח ממזרח לתעלה ופורט פואד היה באחריות צרפתית וממערב לה באחריות בריטית.
לכן הפעילות הישראלית, שהייתה מתואמת עם הצרפתים אך לא עם הבריטים, התבססה על פורט פואד.
הצי השישי בנוסף לבריטניה וצרפת התערב גם הצי השישי של ארצות הברית בנעשה.
הטיסות ותנועת כלי השיט הייתה מגמתית להפרעה לכוחות מוסקטר.
מטוסים התערבבו והתקרבו לנושאות המטוסים הבריטיות.
משימות הצי הששי היו גם פינוי אזרחים אמריקאים מישראל וממצרים.
המצב היה כל כך בלתי רגיל עד שאדמירל צ'ארלס בראון מפקד הצי השישי של ארצות הברית שאל את מפקדתו וקיבל תשובה כללית .
פעילות בריטית בגזרת הים האדום
הטבעת הפריגטה דמיאט: הבריטים שלחו לצפון הים האדום כוח שכלל את הסיירת HMS Newfondland, המשחתת HMS Diana, והפריגטות HMS Crane, וגם HMS Modeste כל זאת ללא תיאום עם ישראל.
ב-31 אוקטובר גילה הכוח הבריטי במבואות מפרץ סואץ את הפריגטה המצרית "דמיאט" שנשלחה עם תגבורת לשארם א-שייח' להצטרף או להחליף את הפריגטה "רשיד" בשארם א-שייח'.
שתיהן עסקו באכיפת הסגר על אילת.
בתגובה לדרישה מהבריטים לעצור פתח המפקד המצרי באש וניסה לנגח את הסיירת HMS New Foundland.
תוך התקרבות נפגעה ה"דמיאט" מספר פעמים מתותחי הסיירת וטבעה.
הבריטים אספו מהים 69 ניצולים מתוך צוותה שמנה 140 איש ועוד התגבורת שנשאה עימה.
המפקד המצרי, רס"ן שאכר חוסיין, טבע עם אונייתו וזכה לכבוד במצרים.
ב-2 בנובמבר, כאשר נודע שכוונת המצרים להתפנות משארם א-שייח' בדרך הים, הופנו רביעיית מטוסי מיסטר ורביעית מטוסי מוסטנג לאזור.
המטוסים הטביעו ספינת תובלה מעץ בשם "אאידה" עוד בנמל.
מאוחר יותר התחרט הרמטכ"ל על הפעולה הזאת משום שהעדיף לתת למצרים להתפנות משארם א-שייח' בדרך הים ללא קרב.
ב-3 בנובמבר נתקבל דיווח על אונית מלחמה בקרבת מצרי טיראן.
זוג מטוסי מיסטר הוזנקו לעברה ולא הצליחו לזהות אותה בבירור.
אחרי הצהריים נשלחו שני מבנים של מטוסי מיסטר, רביעייה בפיקוד מנחם בר ושלישייה בפיקודו של דני שפירא.
האונייה פתחה עליהם באש תותחי נ"מ.
הרביעייה הראשונה תקפה בנמל ומן דיווח על משחתת דני שפירא הבחין באונייה כשהיא שטה במלוא המהירות דרומה ופתחה באש.
הוא הוביל את השלישייה שלו לתקיפה ברקטות רסק ובתותחי המטוסים.
בתקיפת התותחים הועפה אנטנת המכ"ם.
בשלב זה נהיו מטוסי המיסטר קצרים בדלק ונאלצו להפסיק את התקיפה.
בהגיעם לבסיס נודע כי הייתה זאת פריגטה בריטית HMS CRANE אשר השתתפה בהטבעת ה"דמיאט".
בתחקיר נשאל דני שפירא אם לא הבחין בדגל הצי הבריטי.
אל סיפור האש הידידותית השתרבב בטעות מידע על מטוס המיסטר שנפל באזור יום קודם.
טייס המיסטר שנפל היה בני פלד נפילתו אינה קשורה לפריגטה הבריטית.
מספר הנפגעים בפריגטה היה מועט.
המטוסים גם הם לא נפגעו מהאש הבריטית.
הפריגטה HMS Crane פנתה בכוחות עצמה לבסיסה במומבסה ושם הוצאה מהשרות.
במפגש, עשר שנים מאוחר יותר, הסביר מפקד הפריגטה שכבר הגיע לדרגת אדמירל, לאל"ם פול קדר הנספח האווירי של ישראל, כי חשב שתוקפים אותו מטוסים מצריים.
בעת הלחימה סייע חיל הים הישראלי ואף עירב את הצי הצרפתי בסיוע לכוחות צה"ל שכבשו את סיני.
בגזרת הים התיכון בוצעה ב-1 בנובמבר בשעה 2 לפנות בוקר הפגזת מוצבי רפיח המצריים על ידי תותחי סיירת צרפתית GEORGE LEGUES בליווי המשחתות הישראליות.
סה"כ הונחתו 150 פגזי 6", יעילות ההפגזה הייתה נמוכה.
הרמטכ"ל משה דיין היה מאוכזב מהתוצאה.
הערכתו הראשונית הייתה שההפגזה תגרום לקריסת המערך המצרי{{הערה|משה דיין עמ' 118 מייחס את ההפגזה למשחתות.
את ההפגזה ביצעה הסיירת ז'ורז' לייג ובעיתוי אחר הביע שביעות רצון מהפגנת המעורבות הצרפתית בלחימה.}}.
חיל הים הציע להמשיך ללוות את הכוחות המתקדמים ולהפגיז מהים את מוצבי אל עריש בתותחי המשחתות.
כעת הודיע משה דיין כי אינו מעוניין בהוצאה הכספית הכרוכה בפגזי המשחתות.
הצעה שהועלתה הייתה להפגיז בתותחי הפריגטות שנשאו תותחים גדולים 120 מ"מ ואין צורך לשמור את התחמושת שלהן היות שהן מיועדות להשבתה.
כוח הפריגטות יצא לאל עריש בפיקודו של שמואל ינאי.
כבר בדרך הוברר כי לא ניתן לבצע את ההפגזה ברמת ביטחון סבירה.
בחוף אל עריש אין אמצעי ניווט טובים ולפריגטות הישנות לא הייתה מערכת בקרת אש.
בתנאים האלה עלול היה הירי אל החוף לסכן את כוחות צה"ל, לכן ההפגזה בוטלה.
סיוע ללחימה בחופי מפרץ אילת
במפרץ אילת המגמה העיקרית הייתה פתיחת מצרי טיראן לשיט.
כלי שיט שייטת הנחתות ליוו את חטיבה 9 שנעה על קו החוף של מפרץ אילת אל שארם א שייח.
והנחיתה עבורה ציוד כבד ותחמושת.
בתיאום שנעשה בין מפקד פלגת הנחתות למפקדת חטיבה 9 לגבי סוגי הציוד נקודות הנחתה לאורך החוף ועורקי הקשר.
הכוח הימי במפרץ הופעל בפיקוד סגן-אלוף יעקב עציון וכלל חמש נחתות מכוניות לתובלה והנחתה, ספינת הדיג "אילת", הספינה "סיני", הגוררת "עובדה" והסירה "ברזלית".
כן השתתפו האונייה "מלכת שבא" והאונייה האיטלקית שנחכרה, "CATHERINA MADERA".
ב-2 בנובמבר בשעות הערב סייעו שתי נחתות באש לכיבוש טאבה המצרית.
למחרת הונחת כוח של חטיבה 9 מהים על אי האלמוגים וכבש אותו.
ב-4 בנובמבר פרקו ספינת הדיג "אילת" וארבע נחתות מכוניות דלק ומים בחוף דהב לכוחות חטיבה 9 המתקדמים.
ב-5 בנובמבר הנחיתו אותם כלי השיט שני טנקים AMX-13 בחוף נעמה ופרקו שוב מים ודלק.
ב-6 בנובמבר סייע הכוח להשתלטות על האי טיראן.
ושתי אוניות הסוחר העבירו לשארם א-שייח' כ-1,000 טון אספקה.
מתום ימי הלחימה ועד פינוי סיני המשיכה פלגת הנחתות להוביל שבויים ותחמושת מחופי סיני לנמל אילת.
חלוקת המשימות עם ציי צרפת ובריטניה הדירו את חיל הים מפעולה בנמלי מצרים בים התיכון.
פיקוד שייטת 13 הציג תכנון להשתלטות על אוניית אויב בנמל מרוחק.
לוחמי השייטת שהיו בקורס מ"כים צורפו למבצעים היבשתיים.
כארבעים לוחמים לקחו חלק בצניחה במיתלה ולחימה עם כוח הצנחנים של גדוד 890, בפיקוד רפאל איתן.
קבוצה אחרת צורפה לגדוד 50 של הנח"ל שלחמו באזור א-טור, ובין היתר חיסלו משאית עם אנשי פידאיון שניסו לברוח מאזור הקרבות.היערכות להצנחת קיאקים - כאשר הגיעו ידיעות על כלי שיט מצרי המסייר במְצרים ומבוסס במעגן שארם א-שייח', הועלה חשש שתפגע בנחתות המסייעות לחטיבה 9 בתנועתה דרומה.
שייטת 13 קיבלה אישור לתקיפה באמצעות צוללים עם קיאקים שיוצנחו מהאוויר.
הכוונה להגיע בצלילה אל הפריגטה בעת עגינה בנמל ולהדביק מוקשי עלוקה.
הפינוי תוכנן בחתירה עם הקיאקים צפונה למפגש עם הספינה ברזלית חמושה במקלעים שנשלחה מאילת דרומה.
מפקד שייטת 13, סא"ל יצחק רהב, יצא במטוס כמפקד הפעולה.
לאחר המראת המטוס הגיעו למפקדת חיל הים תצלומי אוויר מהם עלה שהפריגטה אינה נמצאת בנמל.
נודע שהתקדמות חטיבה 9 הואטה בגלל קשיי עבירות ולא תהיה במפגש.
אל"ם צבי קינן, ראש מחלקת ים, החליט והודיע המטוס בינתיים נקלע לעננים ולא מצא את נקודת הצניחה.
כאשר זיהו את המקום הגיעה הוראת הביטול.היערכות לחטיפת אונייה מצרית - התברר כי הפריגטה המצרית ראשיד, בפיקוד רס"ן סעד עקל, נסוגה אל שארם וג'ה, מפרץ מבודד בחוף הסעודי.
נקלט מברק המורה לה ש מפקדת חיל הים הסיקה כי נוצרה הזדמנות להשתלט עליה.
כוח בפיקוד הדר קמחי החל באימוני מודל.
באילת הוכנו גוררת וספינת דיג.
התוכנית לא יצאה אל הפועל.
ההסבר שניתן היה כי מפקד חיל הים האלוף שמואל טנקוס, חשב שאין מספיק מודיעין.
נימוק אחר היה שלא ניתן לאתר את הרמטכ"ל משה דיין, היות שנמצא בסיני עם כוחות הצבא.לקראת פינוי סיני - לוחמי שייטת 13 השתתפו במבצע עמורה - פעולות חסימת צירים למניעת התקדמות הצבא המצרי לסיני.
בין הפעילויות היו גם חבלות במתקנים ימיים בשארם א-שייח' ומפרץ סואץ.
במהלך הפעילות באזור ראס סודר ארעה התפוצצות במחסן חומרי החבלה ורק במקרה נמנעה פגיעה בנפש.
כמו כן לקחו חלק בהטמנת מצבורי מים ומזון על מנת שישמשו לטייסים שאירע מזלם לנטוש מעל סיני במלחמות הבאות.
לפעילות הצרפתית בריטית הייתה מטרה גם להביא להפיכה במצרים.
היה חשש שבמצב חוסר שלטון יורע מצבם של נידוני קהיר וגם ייערכו פרעות ביהודים.
אברהם דר, מי שהקים את החוליה במצרים, הרגיש מחויבות עמוקה לשחרורם.
השאיפה לשחרור נידוני קהיר הביאה ליזום את המבצע והוא מונה לבצעו.
קהילת פורט סעיד מנתה כאלפיים איש והתדלדלה לאחר הקמת מדינת ישראל והמהפכה במצרים.
במהלך ההפצצות פגעו המטוסים בבתים מהם נורתה עליהם אש.
חלק מהרובע היהודי עלה באש עוד במהלך הקרבות.
לאחר הפסקת האש ללא התקדמות נעשה ברור כי על כל יהודי פורט סעיד לצאת ממצרים.
למען המטרה המשנית של חילוץ יהודי פורט סעיד הצטרף לובה אליאב למבצע.
ראש אגף המודיעין אלוף יהושפט הרכבי נרתע מהסיכון הגבוה.
באמצעות השליש הצבאי לראש הממשלה, אל"ם נחמיה ארגוב הושג אישורו של דוד בן-גוריון.
הצרפתים הסכימו לשיתוף פעולה ללא ידיעת הבריטים.
העמידו למשימה גדוד קומנדו לתפקידים מיוחדים דוברי ערבית RAP 700 שכבר נמצא בפורט פואד.
הם סיפקו מדים ותעודות צרפתיות לחוליה בת שלושה אנשים.
ב-9 בנובמבר 1956 הגיעו אברהם דר, לובה אליאב והאלחוטן טומי אריאלי בטיסה דרך קפריסין לפורט סעיד.
שם נפגשו עם קצין הקישור סרן פלרי.
לאחר הכרזת הפסקת האש על ידי הבריטים היה ברור שלא תושג המטרה של שחרור נידוני קהיר.
המטרה המשנית העלאת יהודי פורט סעיד נעשתה היחידה האפשרית להשגה.
משימת התובלה הוטלה על מפקד פלגת הטרפדות, סא"ל נפתלי רוזן.
למטרה זו גויסו מיחידת ספינות דיג מגויסות בפיקוד יהודה רותם את אופיר בפיקוד צבי פורת וסער בפיקוד מנחם בן ימי.
התותח והמקלעים שכבר הותקנו עליהן הורדו והן הוסוו כספינות איטלקיות "קאסטלה מארה" ו"אפרודיטה".
הספינות נשאו אתן חולית שייטת 13 בת 7 אנשים בפיקודו של אהרון בן-יוסף (אסקימו).
ב-14 בנובמבר שעה 20:10 יצאו ספינות הדיג מנמל חיפה.
למחרת בשעה 16:30 יצאה טרפדת הפיקוד ט-207 בפיקוד שמשון עדן.
שנשאה את מפקד הכוח הימי סא"ל נפתלי רוזן והרופא.
מול תל אביב אספה הטרפדת את שלמה הלל.
בלילה נפגשו הטרפדת וספינות הדיג שהמשיכו בדרך במהירות 9 קשר.
במרחק 15 מייל מפורט סעיד הועברו המפליגים בטרפדת לספינות הדיג והטרפדת נשארה בהמתנה.
כאשר התקרבו לפורט סעיד ונעצרו על ידי פריגטה בריטית.
סיפור הכיסוי לאותו הקטע היה חילוץ אזרחי איטליה.
מילת המפתח הייתה שם האדמירל הצרפתי.
הפריגטה הבריטית אפשרה לעבור וספינות הדיג נכנסו לנמל פורט פואד.
לפנות בוקר של יום שבת, 17 בנובמבר, נאספו אלה שהחליטו לעלות בבית הכנסת ובמועדון היהודי.
לא נעשתה סלקציה ומי שהיה מוכן לעלות התקבל.
אף כי הבריטים לא היו בסוד העניין, ביזמה מקומית של קצין בריטי אובטחו באותו לילה שני מקומות הכינוס.
העולים הובלו במשאיות צבאיות לשתי נחתות מעבורת צרפתיות בגדת התעלה.
לקחום למפגש עם ספינות הדיג בצד המזרחי - פורט פואד.
ספינות הדיג נכנסו לנמל, נצמדו לנחתות ותוך מספר דקות הועברו העולים ומיד יצאו לים.
השעה הייתה 7 בבוקר יום שבת 17 בנובמבר.
במהלך ההפלגה הרוח הצפונית הרימה גלים עד שני מטר.
לצוותים היה זה מצב רגיל אך מרבית העולים הרגישו מחלת ים.
למחרת, ב-18 בנובמבר לפנות בוקר, הגיעו הספינות לנמל חיפה ונקשרו במקום מבודד בפינת רציף הדלק.
לובה אליאב הוטס במטוס צרפתי לשדה תעופה צבאי בישראל וקיבל את העולים בחיפה.
העולים הועברו אל שער העלייה.
גם לאחר סיום המבצע היה חשוב להסתיר את עצם הכוונה להגיע לנידוני קהיר פן יבולע להם.
לכן סיפור הכיסוי נמשך והעולים נדרשו לשמור בסוד את דרך עלייתם.
עקב צורת הביצוע החפוזה לא הוכנה רשימת מפליגים.
הנתון הסביר ביותר הוא 65 נפש.
על מימוש העלייה מפורט סעיד נודע בציבור רק לאחר הגעת נידוני קהיר האחרונים לישראל.
חילוץ יהודי פורט סעיד מתגמד לעומת הנזק הרב שגרמה ממשלת מצרים ליהודיה.
בחוק כנגד האזרחים הזרים שהופעל בעיקר נגד יהודים נאלצו רבים לעזוב ולהשאיר את רכושם.
כ-25,000 מיהודי מצרים עזבו את כל רכושם ויצאו עם מזוודה אחת.
פינוי יתר יהודי פורט סעיד
לאחר שנעצרה הפלישה למצרים נהיה ברור שלא ייקח זמן רב והכוחות ידרשו להתפנות.
התקיפות האוויריות על פורט סעיד גרמו לנזקים ואבדות אצל המצרים.
הלך הרוחות ברחוב המצרי היה מסוכן לאזרחי אירופה ואמריקה וגם ליהודים תושבי המקום.
הצרפתים והבריטים ארגנו פינוי לאזרחים הזרים וניתן היה ליהודים להצטרף.
קבוצת היהודים שמקורם בעדן היו אזרחי בריטניה ושאפו להגיע ללונדון.
גם בעלי אזרחויות אחרות שאפו להגיע לאירופה.
כל אנשי הקהילה היהודית בפורט סעיד עזבו את העיר באוניות נוסעים צרפתיות שהוסבו לאוניות בית חולים בכוח מבצע מוסקטר, La Marseillese ו La Pasteur ואף לקחו איתם חלק מרכושם.
הם הועברו למרכז קליטה של הסוכנות היהודית במרסיי.
משם הועברו לישראל באונייה ירושלים בחודש דצמבר 1956. חלק אחר היגר לארצות הברית, אוסטרליה ואירופה.
לאחר פינוי העיר מהצבאות הכובשים כילה ההמון את זעמו בבתי היהודים ואף בית הקברות היהודי נהרס כליל.
במסגרת הפעילות להעברת סיני נעשו פעולות חבלה שונות.
בחודש ינואר 1957 כוח קומנדו מיוחד הכין פעולת חבלה בפורט סעיד.
אל הכוח צורפו שני קצינים מחיל הים, סרן שמשון עדן מהטרפדות וסרן דוד פרומר משייטת 13 לצורך קישור לפינוי ימי.
הקצינים צוידו במדים צרפתיים ומצלמה.
הם עלו לאונית אספקה צרפתית בנמל חיפה והפליגו לפורט פואד.
כוח הקומנדו הישראלי כבר היה שם.
לאחר שהות של שבועיים בוטלה המשימה.
הכוח שמנה 12 לוחמים הוחזר לחיפה בשולת המוקשים הצרפתית CAMELIA.
הציוד המיוחד הועבר בשלוש חביות אטומות שנקשרו על הסיפון.
הפעילות כולה נעשתה ללא ידיעת הבריטים.
חילוץ מיג 15 מימת ברדוויל
בתום פעולות האיבה ערך צה"ל מבצע איסוף שלל ברחבי סיני.
במסגרת המבצע הועסקה שייטת הנחתות בפינוי תחמושת שלל מחוף אל עריש.
שלוש נחתות המכוניות העבירו שלל מהחוף אל אוניית הסוחר א.מ.
ב-12 בנובמבר פנה אליהם איש מודיעין חיל האוויר וסיפר כי הוא עורך סיורים במטוס קל מעל סיני לחיפוש ציוד צבאי נטוש.
לפני מספר ימים גילה מטוס מיג 15 שלם השקוע בחלקו באמצע ימת ברדוויל.
מקום שהגישה אליו מהיבשה בלתי אפשרית ומבקש לחלץ בדרך הים.
מיג 15 היה אז מטוס הקרב הטוב ביותר של הגוש המזרחי ובמידה מסוימת עדיף על המטוסים המערביים באותה תקופה.
ומידע עליו ותכונותיו היו חשובים מאוד למודיעין חילות האוויר של צבאות המערב.
מפקד שייטת הנחתות, רס"ן יהודה בן-צור, מינה את מפקד הנחתת פ-51 מאיר לובוכינסקי לטפל במשימה והקצה לכך שתי נחתות מכוניות.
לאבטחה נשלחה ספינת משמר בפיקוד רס"ן .
הכניסה לימה נמצאת מערבה כשלושים מייל.
נחתת אחת נשארה להמשיך בפעולות העמסת התחמושת.
ב-13 בנובמבר נכנסה הנחתת לימה והוקם קשר עם אנשי כפר הדייגים ש"התבקשו" לסייע עם סירותיהם.
הכוח נכנס לתוך הימה בניתוב הדייגים עד למרחק של 4 קילומטר מהמטוס.
שם נשארה הנחתת והצוות המשיכו ברגל ובסירות השטוחות והגיעו למטוס.
חיל האוויר הצניח ציוד כולל שקי ניפוח אוויר ובעמל רב של שלושה ימים החדירו סירות שטוחות מתחת לכנפי המטוס.
הנחתת הייתה קטנה מדי למשימה לכן גויסה בחיפה אונית הסוחר א.מ.
רפסודות הצלה של האונייה שימשו גם הן להצפה.
המטוס נעטף ברשתות חבלים שאפשרו הרמה בלא נזק.
ב-16 לחודש היה המטוס מוכן להשטה אך גלים גבוהים בים מנעו תנועה.
ב-17 בנובמבר יצא המטוס בגרירה מהימה והגיע אל האונייה רימון העוגנת בקרבת החוף.
ההנפה בזרוע ה הייתה קלה והמטוס נקשר לסיפון.
ב-18 בנובמבר נכנס מטוס המיג 15 בצבעי חיל האוויר המצרי לנמל חיפה ונמסר לבעליו החדשים – חיל האוויר הישראלי.
מפקד חיל הים האלוף שמואל טנקוס קיבל את פניו וציין לשבח את כל היחידה.
משך כל תקופת המלחמה ומבצע מוסקטר נמשכה תנועה של כלי שיט בדגל ישראל, ללא הפרעה.
אף כי הנתיב לישראל חצה את נתיבי כוחות מבצע מוסקטר, בין קפריסין לפורט סעיד.
משרד התחבורה הנחה אוניות ישראליות להתרחק מחופי צפון אפריקה.
עם פרוץ הקרבות קיבלו כל האוניות היווניות הוראה מממשלתם לא להתקרב לחופי ישראל.
מדינות אחרות נהגו בצורה דומה.
בנוסף לאוניות המטען הופעלו גם אוניות נוסעים.
שנת 1956 הייתה שנה של עליה מוגברת, ואוניות הנוסעים עסקו בהבאת עולים לישראל.
אוניית העולים היוונית מדיטרניאן הוכנסה לנמל סודה בכרתים.
אחרי שהייה של שישה ימים המתנה במפרץ סודה, הגיעה לשם האונייה א/ק ירושלים של חברת צים ואספה את העולים.
בכרתים הצטברו יהודים שברחו מהונגריה בעת המרד ההונגרי וגם אותם אספה האונייה לישראל.
אוניית עולים נוספת הסנטה פה בדגל ארגנטיני הביאה כ-400 עולים מאמריקה הדרומית.
האונייה יצאה ממרסיי וקיבלה הוראה משלטונות ארגנטינה להיכנס לנמל נאפולי ולחכות.
לאחר ארבעה ימים הגיעה האונייה א/ק ארצה של חברת צים ולקחה את כל העולים.
לממשלת ישראל נתחוור שאם אין אוניות ישראליות - ישראל תהיה מנותקת כליל.
הרמטכ"ל - רב-אלוף משה דיין, בהתייחסו ל"מבצעי גהות" ציין לשבח את פלוגת השריונאים אשר הטעינו בחריצות בבטן הנחתות הצרפתיות את ארגזי התחמושת על המשאיות.
בעת ביקור אח"י אילת בטולון בשנת 1957, הוענק למפקד המשחתת הצרפתית קרסן Cap.
de Fregate Boy אות הצטיינות על ידי אדמירל ברג'ו.
הענקת האות נעשתה בנוכחות מפקד השייטת אל"ם צבי קינן, מפקד אח"י אילת מנחם כהן, ומנשה ריבלין, ממשרד החוץ.
ובנוסף הוענק לכל אנשי צוות הקרסן שהשתתפו בקרב אות הצטיינות משותף.
מפקד חיל הים – האלוף שמואל טנקוס ציין לשבח את שייטת 11 על אופן ביצוע משימת חילוץ המיג על ידי אנשי היחידה: במכתב מ 21 בנובמבר 1956.
שם|| אירוע / ציון לשבח||תמונה|-
|מפקד מבצע מוסקטר||גנרל צ'ארלס קייטלי || הצבא הבריטי||
|סגן מפקד מבצע מוסקטר||תת-אדמירל פייר ברג'ו || הצי הצרפתי||
|מפקד נושאות המטוסים ||אדמירל מ.
|סגן מפקד נושאות המטוסים||אדמירל איב ס.
| ראש הממשלה ושר הביטחון ||דוד בן-גוריון ||||
|ראש אגף המבצעים || אלוף מאיר עמית ||||
|ראש אגף המודיעין||אלוף יהושפט הרכבי||||
|מפקד חטיבה 9||אל"ם אברהם יפה|| כיבוש שארם א-שייח'||
| מפקד חיל הים || אלוף שמואל טנקוס ||||
|ראש מחלקת ים || אלוף-משנה צבי קינן ||||
|ראש ענף מבצעים||סא"ל בנימין תלם||||
|מפקד שייטת המשחתות || אלוף-משנה שמואל ינאי ||||
| מפקד המשחתת אח"י אילת || סגן-אלוף מנחם כהן||||
|מפקד הפריגטה אח"י מזנק || רס"ן יוסף יריב|| ||
|מפקד שייטת הנחתות || סגן-אלוף יהודה בן-צור ||||
|מפקד אזור ים סוף||סא"ל יעקב עציון||||
|מפקד פלגת הנחתות הים האדום||סרן גד אשר||||
|מפקד נחתת פ-51||סרן מאיר לובוכינסקי|| חילוץ מיג 15||
|מפקד שייטת 5 || סא"ל נפתלי רוזן||סגנו רס"ן מנשה ליפשיץ||
|מפקדי טרפדות בשייטת 5|| ט-200 ברוך ברושי, ט-201 גדעון גלובוס, ט-205 דוד מגורי, ט-207 שמשון עדן, ט-208 ראובן שדמי, ט-210 משה טבק, ||ברוך ברושי שימש גם קצין המודיעין של השייטת.||
|מפקד כוח צוללים||סגן הרצל לבון||לפעולה בשארם א-שייח'||
|ראש ענף מודיעין ים || סא"ל אריה ברוש ||||
| ראש מחלקת ציוד || אל"ם אברהם זכאי ||||
| ראש מחלקת כוח אדם || סא"ל חיים רפאלי ||||
|מפקד מספנת חיל הים|| סא"ל יעקב שפי || ||
| מפקד יחידת קשר וגילוי || צבי בן-צור||||
|יו"ר ועדת ניתוב צי הסוחר||ד"ר נפתלי וידרא||ניתוב וליווי אוניות רכש.||
|גיוס כלי שיט אזרחיים||רס"ן שלמה קורן||גיוס ספינות הדיג, והאונייה רימון||
|מובילי מטוסי תקיפה ב|| דני שפירא ומנחם בר||||
|יזום וחוליה קדמית ||אברהם דר ולובה אליאב||אלחוטן טומי אריאלי||
|מפקד הימי||סא"ל נפתלי רוזן|| על הטרפדת ט-207 והסד"ג סער||
|מפקד ספינת הדיג סער|| מנחם בן-ימי ||מצטרף שלמה הלל||
|מפקד ספינת הדיג אופיר||צבי פורת||איתו גם מפקד יחידת ספינות הדיג המגויסות, רס"ן יהודה רותם,||
|מפקד כוח שייטת 13||רס"ן אהרון בן-יוסף||על הסד"ג אופיר||
|מפקד הטרפדת המלווה||סרן שמשון עדן||נשארה כ-15 מייל מחוץ לפורט סעיד||
|ראש חולית הקישור למבצע מוסקטר||אל"ם יובל נאמן||במפקדת אדמירל ברג'ו בקפריסין.||
|נציג חיל הים בחולית הקישור||רס"ן צבי תירוש|| ||
|קצין קישור למפקד כוח האוניות הצרפתיות||סרן יצחק שושן||מובילות הטנקים, סירקוף ז'ורז' לייג ומבצע תושיה||
|קציני קישור במשחתת הצרפתית קרסן ובווה ||סרן רמי לונץ וסרן מרדכי מעיין||בהתאמה||
|קצין קישור חיל הים במטכ"ל||רס"ן אריה ברק "בוצי"||||
|טייסי מטוס גלוסטר מטאור||יואש צידון (צ'אטו) והנווט אלישיב ברוש ||הפילו את המטוס עם קציני המטכ"ל המצרי ערב המלחמה.||
חיזוק הכוח הימי לאחר המלחמה
העברת הפריגטות לים האדום - בסיום הלחימה העביר חיל הים שתי פריגטות – אח"י מבטח (ק-28) ואח"י מזנק (ק-32) – מסביב יבשת אפריקה אל נמל אילת - הפלגת הרקולס.
הפריגטות התבססו באילת ובשארם א-שייח' סיירו והשתתפו אספקת מזון ומים לכוחות צה"ל בחוף מפרץ סואץ.
בתחילת מרץ 1957 השתתפו כל השיט של חיל הים פינוי כוחות צה"ל מסיני.
הן היוו אטרקציה במקום וזכו לביקורי חברי הממשלה.
מאוחר יותר הוברר שהסכם הפסקת האש אינו מאפשר הפעלתן בגזרת הים האדום.
הפריגטה השלישית אח"י משגב (ק-30) בפיקוד סא"ל יצחק גזית, שהייתה גם היא בדרכה לאילת הוחזרה מדרום אפריקה לישראל.
שתי הפריגטות מאילת הועברו על ידי הצוות הישראלי לצי סרי לנקה ושירתו שם מספר שנים.
מערכת קדש, כפי שנקראה אז, באה לידי סיום ב-16 במרץ 1957, מועד שבו נסוגו היחידות הישראליות לגבולות הקודמים.
את מקומן בגזרת שארם א-שייח' ורצועת עזה תפסו כוחות האו"ם.
הטרפדות באילת - באמצע שנות החמישים נעשו השקעות רבות בסדר הכוחות של חיל הים.
נרכשו המשחתות באנגליה וטרפדות בצרפת.
הרמטכ"ל משה דיין יזם באמצע שנת 1955 את חיזוק כוח הלחימה בזירת הים האדום.
הצורך המבצעי התגבש לטרפדות קטנות שיוכלו להיות מועברות ביבשה.
האיטלקים נחשבו למומחים בכלי שיט קטנים ומהירים.
מספנות "BAGLIETO" מאיטליה יצרו טרפדות באורך 16 מטר.
אושר גם בניית מזח התקשרות באילת מצפון לנמל האזרחי.
הזריזות בתכנון ובבניה גרמו לכך שבחודש נובמבר 1956 הגיעו הטרפדות לאילת.
למפקד הפלגה מונה עזרא קדם ומפקד אחת הספינות היה משה טבק.
ענף הדיג - פתיחת מצרי טיראן אפשרה ניצול אפשריות כלכליות.
העושר במדגה הים האדום משך אליו את דייגי ישראל.
בעידוד הממשלה, שראתה נכס מדיני בקשרים עסקיים עם אתיופיה, הועברו לאחר המלחמה שלוש ספינות דיג בשיט מסביב לאפריקה.
הן התבססו בנמל מאסאווה משם יצאו לדיג בדרום הים האדום והשלל המרוכז הועבר לאילת באחת הספינות.
הדיג נמשך עד שנת 1973 ונפסק עקב תהפוכות השלטון באתיופיה.
תצוגה מוזאונית - מטוס מיג 15 שחולץ מימת ברדוויל מוצג במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
אחד מהתותחים שאיים על השיט במצרי טיראן מוצג במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
המטרה של פתיחת תעלת סואץ לשיט ישראלי - לא הושגה.
חופש השיט במפרץ אילת הובטח באותה החלטה של האו"ם.
המצרים הפסיקו את פעולות הפידאיון.
גזרת החוף ויתר גבולות המדינה למעט הגבול הסורי שקטו למשך מספר שנים.
חיל הים הישראלי היה מעורב בתכנון וביצע בהצלחה את המשימות המגוונות אשר הוטלו עליו, אך לא לקח חלק בהכרעות.
שביית המשחתת אבראהים אל-אוול הרימה את המורל בחיל ובעם.
המשחתת המצרית שנשבתה תוקנה הוסבה לאח"י חיפה (ק-38), היא הועסקה בהפלגות בים התיכון ובעת מלחמת ששת הימים בלחימה נגד צוללות.
לאחר שירות של 14 שנה הושבתה ושימשה כמטרה לירי טילים.
שיתוף הפעולה עם הצי הצרפתי ובכלל זה יחידות הקומנדו התחזק מאוד.
בזירה המדינית הייתה תבוסה למערב וברית המועצות נהייתה המרוויחה העיקרית.
באותן שנים רכשה ישראל דלק בברית המועצות ומכרה לה תפוזים חוזה זה פעל כהלכה עד מבצע קדש.
בנובמבר 1956 הגיעה מכלית ישראלית לנמל אודסה ושם נאמר .
היה זה ביטול שרירותי חד צדדי של חוזה.
מהלך זה ציין גם בזירה הימית את התייצבותה של ברית המועצות כנגד ישראל.
מדינות ערב נתמכות בנשק סובייטי המשיכו להתכונן לחיסולה של ישראל.
אירועים בזירה הימית במלחמת סיני
סיוע באש ב-2 בנובמבר בשעות הערב מפרץ אילת שתי נחתות מכוניותסיוע באש לכיבוש טאבה המצרית.
הודעת מצרים ב-23 במאי 1967 על סגירת מצרי טיראן בפני כלי שיט ישראליים וכלי שיט המפליגים לישראל, הייתה אחת מהעילות המרכזיות לפרוץ מלחמת ששת הימים.
אולם במהלך המלחמה עצמה לא היו עימותים משמעותיים בזירה הימית בין הצדדים היריבים.
למרות הנחיתות הכמותית והטכנולוגית של חיל הים הישראלי מול חיל הים המצרי וחיל הים הסורי, הוא הצליח לשמור על חופש השיט לישראל בים התיכון ואף ליטול לידיו את היוזמה.
חיל הים הישראלי יזם מספר פעולות התקפיות נגד נמלים במצרים ובסוריה.
על אף שפעולות אלו לא נחלו הצלחה, ומספר לוחמים של חיל הים אף נפלו בשבי האויב במהלכן, הם גרמו לחילות הים הערביים להתמקד במגננה ולשמור על גישה פסיבית במהלך המלחמה כולה.
אירוע משמעותי, שהתרחש בזירה הימית במהלך המלחמה, היה תקרית ליברטי, במסגרתה תקפה ישראל אוניית ביון אמריקאית, עקב טעות בזיהוי.
במסגרת תקרית זו נהרגו 34 מלחים וקצינים אמריקאים ונפצעו 172.
בעקבות המלחמה התארכו קווי החוף שבשליטת ישראל ונפתחו מצרי טיראן לשיט ישראלי.
כתוצאה מהחלטת נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, לסגור לאחר המלחמה את תעלת סואץ לתנועת כלי שיט (החלטה שבוטלה רק ב-1975), הפכה ישראל לגשר יבשתי בין הימים.
מלחמת ששת הימים פרצה בתקופה בעייתית מאוד מבחינת חיל הים הישראלי.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 התבסס חיל הים על משחתות וטרפדות, אוניות מלחמה מימי מלחמת העולם השנייה ומהעשור שלאחריה.
כלי הנשק העיקריים של ספינות אלה היו תותחים וטורפדו.
כלי שיט אלו הלכו והתיישנו, היו איטיים יחסית ובנחיתות טכנולוגית מול האויב.
בתחילת שנות ה-60 החל חיל הים באפיון, תכנון וביצוע תהליך התחדשות מקיף, שעיקרו היה במעבר להתבססות על ספינות סער - ספינות טילים קטנות בהרבה מן המשחתות, זריזות ומהירות, בעלות מכשור אלקטרוני מתקדם, שהחימוש העיקרי שלהן הוא טילי ים-ים.
עם פרוץ המלחמה היו ספינות הטילים המתוכננות בשלבי בנייה במספנות מחוץ לישראל, וחיל הים היה מבוסס עדיין על משחתות מיושנות, ונמצא בשפל כמותי ובנחיתות טכנולוגית לעומת כלי השיט שהפעיל האויב.
התחום היחיד בו ניתן היה לדעת פיקוד חיל הים להגיע להישגים בקרב, היה תחום הלוחמה הזעירה: אנשי צפרדע וסירות נפץ.
בים התיכון היה על חיל הים הישראלי להתמודד מול חיל הים הסורי בצפון וחיל הים המצרי בדרום.
בים סוף התמודד חיל הים הישראלי מול חיל הים המצרי בלבד.
משמר החופים הירדני בעקבה נמנע מפעילות עוינת גם במהלך הלחימה בין ישראל לירדן בגדה המערבית.
ליתר מדינות ערב לא היה צי בעל יכולת לסכן את חופי ישראל.
עיקר כוחו של הצי המצרי התרכז בנמל אלכסנדריה, בו היו גם מפקדת הצי ומתקני התחזוקה שלו.
הנמל השני בגודלו במצרים היה נמל פורט סעיד, אך בו לא החזיקו המצרים יחידות צי גדולות דרך קבע, אלא השתמשו בו בעיקר כבסיס מעבר לים סוף.
למרות זאת הייתה חשיבותו המבצעית של נמל זה רבה, בהיותו בסיס יציאה לעבר חופי ישראל: בשל המרחק הגדול מאלכסנדריה לחיפה, כ-400 קילומטר, היה על ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי לתדלק בפורט סעיד כדי לפעול ביעילות מול חופי ישראל.
בזירת ים סוף התארגן חיל הים המצרי בשני בסיסים: בנמל סואץ ובמעגן ע'רדקה.
נמל ערד'קה היה הקרוב ביותר למצרי טיראן ומצרי יובל, המצרים בין ים סוף ומפרץ סואץ, ואיפשר שליטה עליהם.
בנוסף לבסיסי הקבע היו לחיל הים המצרי מעגנים נוספים, בהם עדביה במפרץ סואץ, שארם א-שייח' בסיני, ספאגה וראס בנאס בים סוף.
יתרון נוסף שעמד לרשות חיל הים המצרי היה היכולת להעביר ולהחליף כלי שיט בין שתי הזירות, זירת ים סוף וזירת הים התיכון, באמצעות הפלגה בתעלת סואץ.
יתרון זה התבטל במהלך המלחמה לאחר סגירת התעלה בפקודת נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
בסיסו העיקרי של חיל הים הסורי היה במעגן מינת אל-ביידה, בצפון סוריה.
בנוסף נהגו הסורים לפרוס כלי שיט בנמל לטקיה, במעגן בניאס, ובנמל טרטוס.
זה האחרון היה עדיין בשלבי בנייה, והיה בו רציף אחד שכבר שימש לעגינת כלי שיט, אם כי הנמל טרם נפתח לאוניות אזרחיות.
בנמל בניאס היה מסוף הדלק של צינור הנפט מכירכוכ שהיה בבעלות חברה אמריקאית.
המסוף כלל מקשרי מצופים למכליות, מעגן לגוררות וסירות שירותים.
חיל הים הסורי כמו שאר הכוחות הסוריים הופתע מפריצת המלחמה.
עם תחילת המלחמה הועלתה הכוננות בחיל הים והסורים פרסו את ספינות הטילים והטורפדו מבסיס הצי במינת אל-ביידה לנמל לטקיה טרטוס והאי ארווד.
המקשות זרעו מוקשים בקרבת החוף הדרומי מקומות שלפי הערכתם עלולים לשמש להנחתת כוחות מהים.
חיל הים הגביר תצפיות וקיים סיורים לאורך החוף.
ופרש את מחסניו ומפקדותיו למקומות מסתור.
הסורים לא קיבלו מידע בזמן אמת על ניסיונות הישראליים לפגוע בנמלים.
להערכתם פעל הצי הסורי בהצלחה כדי להגן על התנועה הימית לסוריה שכללה הובלת אספקה צבאית.
גם תנועת המכליות למסוף הנפט בבניאס לא הופרעה.
מאז משבר הטילים בקובה נמצא הצי הסובייטי בתהליך בנייה והתרחבות, לאחר שההנהגה הסובייטית נוכחה בחוסר יכולתה להשפיע במרחק מגבולותיה.
על הצי, שמשימתו המסורתית הייתה הגנת החוף, הוטלה המשימה להקים צי שישייט בכל הימים.
במאי 1965, במפגש הצי הצפוני, הכריז מפקד הצי, אדמירל סרגיי גורשקוב, על הצורך להציב יחידות צי סובייטי באופן קבוע בים התיכון, כמשקל נגד לצי השישי האמריקני.
ואכן, החל מ-1966 החל הצי הסובייטי להפעיל בים התיכון צוללות גרעיניות, אוניות שטח, סיירות, משחתות וכלי שיט קטנים יותר, אם כי מספר כלי השיט של הצי הסובייטי היה קטן מזה של אוניות הצי השישי, ורמתם הייתה נחותה.
האספקה לאוניות הצי נעשתה בלב ים, מחוץ למים הטריטוריאליים של המדינות לחופי הים התיכון, והתבצעה באזורים שונים: בים האגאי ליד קיתרה, ליד כרתים, בים אלבוראן (חלקו המערבי של הים התיכון, בין ספרד לצפון אפריקה), מפרץ גבס ומפרץ חממת (ליד תוניסיה), ואתרים אחרים.
במקביל החלו הסובייטים במגעים שנועדו לאפשר להם שימוש בנמלי ארצות ערב.
במקביל לכניסת הצי החלו גם טייסות מפציצים ארוכי טווח מדגם טופולב Tu-95 לסייר בים התיכון.
בתחילת 1967 הוקמה לכוחות אלה מסגרת שנקראה השייטת החמישית.
באפריל אותה שנה הצטרפה לכוח הצוללת K-131, צוללת טילי שיוט מהדגם שכונה על ידי הסובייטים "פרויקט 675", ובנאט"ו כונה Echo II.
הצוללת הצליחה לעבור בחשאי במצר גיברלטר, והייתה תוספת חשובה לשייטת.
קיום הכוח הימי בים התיכון נסך ביטחון בהנהגה הסובייטית.
בכנס מדינות ברית ורשה, שהתקיים ב-24 באפריל בקרלובי וארי, צ'כוסלובקיה, הציע ליאוניד ברז'נייב לעשות את הים התיכון למקום של שלום על ידי פינוי הצי השישי והשייטת הסובייטית.
הייתה זו הפעם הראשונה שנעשה שימוש בצי הסובייטי ככלי להשגת מטרות מדיניות של ברית המועצות.
עצמתו של הצי השישי של ארצות הברית בים התיכון הייתה גדולה ונוכחותו שימשה כמכשיר להשפעה מדינית של ארצות הברית באזור.
בסיסי הצי השישי היו ברוטה שבספרד, בנאפולי שבאיטליה ובמפרץ סודה באי כרתים.
אוניות הצי קיימו ביקורים סדירים בנמלי מדינות הים התיכון.
הצי השישי כלל בדרך כלל שתי קבוצות לחימה שבמרכז כל אחת מהן נושאת מטוסים: אמריקה (CV-66) וסרטוגה (CV-60).
קבוצות הלחימה כללו שתי סיירות טילים, גאלווסטון (CL-93) וליטל רוק (CL-92), שהייתה אונית הדגל; 10 משחתות, 4 פריגטות ו-4 צוללות, אחת מהן גרעינית.
כוח הנחיתה של הצי כלל שלוש נושאות גייסות, שתי נחתות מבדוק ושתי נחתות טנקים.
נושאת המטוסים אה"מ הרמס (R12) ואיתה שש פריגטות ושולות מוקשים נמצאו בנמל עדן, ולא לקחו חלק במלחמה.
נושאת המטוסים אה"מ ויקטוריוס (R38) הייתה בנמל ולטה במלטה עם כעשרה כלי שיט, אך גם היא לא יצאה מהנמל בעת המלחמה.
גורמי המודיעין בחיל הים הישראלי לא חזו קרבות בשנים הקרובות, למרות זאת הכין חיל הים תוכניות למלחמה בסד"כ הקיים (טרפדות ומשחתות) כנגד משחתות וספינות טילים מצריות.
בין היתר נערכה סדרת תרגילים טקטיים במתקן הדימוי הטקטי של הצי המלכותי הבריטי במלטה.
לסדרה זו, שנמשכה שבוע, נשלחו כל מפקדי כלי השיט בחיל הים.
במהלך הסדרה הזינו הבריטים את נתוני אמצעי הלחימה של שני הצדדים.
טרפדות נעו מלפנים כנגד ספינות הטילים כאשר המשחתות מתרחקת מחוץ לטווח מכ"ם.
כאשר החלו התרגולים הוברר כי כאשר המשחתות לא התרחקו מטווח הטילים והסתערו יחד עם הטרפדות הן נפגעו והוטבעו (תרגילית).
הטרפדות שהסתערו עם טורפדו נגד משחתות הסקורי המצריות הוטבעו לפני שהגיעו לטווח ירי טורפדו.
האימון המחיש את הנחיתות הקרבית של חיל הים הישראלי.
תקופת הכוננות לקראת המלחמה נוצלה על ידי חלק מהיחידות לאימונים והגברת כשירות.
שררה אווירת פעילות ורצון לתרום להבסת האויב בכל דרך אפשרית.
האווירה של "נעשה ונשמע" גרמה לשינויים ותוספות במשימות ויצירת אמצעים מאולתרים.
חילופי הכוחות לא איפשרו הכנה נאותה.
עקב הצורך בחשאיות לא התקיימו תהליכי חשיבה משותפים עם יחידות אחרות.
הערכת האיום המצרי בזירה הימית לקראת המלחמה כללה בים התיכון:
הפגזת חופי המדינה בתותחי משחתות או בירי טילים, תוך חדירת מערך ההתרעה בלילה.
מארבי צוללות מול נמלי ישראל ופגיעה בטורפדו בכלי שיט צבאיים או אזרחיים.
הנחתת כוחות פשיטה בחופי ישראל.
התנכלות לשיט אל ישראל וממנה באגן המזרחי של הים התיכון.
ישראל תלויה בנתיבי שיט פתוחים, אך הערכות למלחמה קצרה ראו בהפסקת השיט סכנה מצומצמת.
בגזרת ים סוף העריך חיל הים הישראלי דרכי הפעולה האפשריות למצרים:
חסימה ימית של אזור מצרי טיראן כהשלמה לחסימה היבשתית של התותחים בראס נצרני.
שליטה ימית במפרץ אילת כסיוע לפעילות כוחות הקרקע.
הפגזת העיר אילת ומתקני הנמל והדלק.
הערכת דרך הפעולה של חיל הים הסורי הייתה מתקפת טילים על נמל חיפה ואזור החוף הצפוני של ישראל.
כן היה חשש מהתבססות כלי שיט מצריים במעגנים הסוריים.
המטה הכללי הישראלי היה מודע ליכולות המוגבלות של חיל הים באותה עת.
לכן לא ציפה מחיל הים לפתוח חזית נוספת בזירה הימית, וייעד לו את המשימות הבאות:
איגוף דרך הים - הנחתת כוחות מהים בגזרת אל עריש כסיוע להתקדמות אוגדת טל בצפון חצי האי סיני.
הונאה - לחזק אצל הפיקוד המצרי את ההערכה שצה"ל מתכנן לכבוש את שארם א-שייח' במבצע משולב, במטרה לגרום לריתוק כוחות יבשה ואוויר מצריים לגזרה הזאת.
אבטחת חופי המדינה - הגנת החופים בזירת ים סוף ובזירת הים התיכון מפני תקיפות של אוניות שטח (הפגזה מהים) ופעילות צוללות אויב.
למפקד חיל הים, שלמה אראל, היה ברור כי לא ניתן יהיה להסתיר העברת כוחות קרקע לאל עריש בדרך הים על ידי נחתות שיצאו מנמל אשדוד, ושחיל הים המצרי ינסה למנוע מהלך כזה.
אולם על אף הפער האיכותי והכמותי הגדול בין הכוח שעמד לרשותו לבין המצרים, הוא קיבל את המשימה ונערך ללחימה בגזרת פורט סעיד.
משימת אבטחת שיט חופשי לישראל וממנה לא הוטלה על חיל הים, בזירת הים התיכון מתוך הנחה שהמלחמה תהיה קצרה ולא יהיה בכך צורך, ובזירת ים סוף מתוך הערכה שחיל הים לא יוכל לפרוץ את המצור הימי המצרי באמצעות כוחות ימיים בלבד.
משימת תקיפת נמלי סוריה שתוכננה במסגרת המאבק נגד תעלת ההטיה, ושחיל הים היה ערוך בכוננות לביצועה זה מספר חודשים, לא נדרשה והכוננות בוטלה, אולם התפישה שניתן לתקוף בו זמנית את כל הנמלים של האויב נשארה בעינה.
וחיל הים הכין תוכנית למתקפה חשאית על כל נמלי מצרים וסוריה בים התיכון.
דיין לא קיבל את טיעוניו, אך הסכים להעלות את הנושא להכרעת ראש הממשלה, לוי אשכול.
האלוף אראל הציג בפני ראש הממשלה את הצורך לפגוע באויב בנמליו, כחלק מביצוע המשימה של הגנת חופי ישראל.
אשכול אישר באופן עקרוני את ביצוע הפעולות המתוכננות של חיל הים.
האישור ניתן לכך שיש לראות בכלי שיט של האויב בתוך הנמלים שלהם יעד לתקיפה.
שיטת התקיפה של כל נמל, פרישׂת הכוחות לתקיפת יעדים רבים בו זמנית, ועיתויה של הפעולה נקבעו על ידי מפקדת חיל הים.
מוצב הפיקוד הימי, ממנו נשלטו הכוחות בים, ומפקדת חיל הים נמצאו באזור סטלה מאריס בחיפה.
משרדי המטה הכללי ומוצב הפיקוד העליון נמצאו בקריה בתל אביב.
מפקד חיל הים, שלמה אראל, נדרש להימצא גם בתל אביב וגם בחיפה.
ראש מחלקת ים, יצחק רהב, ניהל את פעולות חיל הים באופן קבוע בחיפה.
צוות קבוע של חיל הים בראשות שבתאי לוי נמצא בתל אביב.
פיזור המפקדים בין שתי מפקדות פגע בניהול.
האלוף אראל הוזעק מחוץ לישראל ב-19 במאי וקיבל את תוכניות המלחמה כפי שנערכו על ידי יצחק רהב.
דב שפיר חזר לפקד על שייטת 13, לאחר שבמהלך הכוננות שב מלימודים מחוץ לישראל.
אל"ם בנימין תלם הוחזר מצרפת, שם נמצא במשלחת קליטת ספינות הסער, וקיבל לפיקודו את המשחתת אח"י יפו ואת הפיקוד על פעולת פורט סעיד.
מפקד שייטת המשחתות, אל"ם נפתלי רוזן, קיבל אחריות על מבצע הנחיתה וקבע את מטהו באח"י נגה (ק-22).
בהפעלת צוללים וצוללות, המרחקים הגדולים בין מרכיבי הכוח כמו גם הצורך לשמור על דממת אלחוט, יוצרים תקופות ארוכות של חוסר קשר בין המבצעים במהלך הפעולה.
גם כאשר קיימת אפשרות לקשר, נעשה בו שימוש מוגבל, כדי לא לאפשר איכון על ידי האויב.
מצב זה של חוסר קשר אינו מקובל בחילות האחרים בצה"ל ויוצר מתח רב במפקדות.
במבצעי קומנדו ימי קיים עקרון של הצבת , בצמוד למקבל ההחלטות, במוצב הפיקוד של כל מבצע.
היו אלה יוסף דרור - מינת אל-ביידה, זאב אריאל - בניאס, יוחאי בן-נון - טרטוס, ואברהם דרור - אלכסנדריה.
מפקד שייטת 13, סא"ל דב שפיר נמצא יחד עם ראש מחלקת ים, אל"ם יצחק רהב, במפקדת חיל הים.
מבצעי קומנדו ימי תוכננו לכל נמל סורי או מצרי והשתנו במהלך ימי הכוננות.
לבסוף הופעלו הכוחות בלילה הראשון בשישה מוקדים בו זמנית.
נוהל הקרב לפעולות האלה לא היה ברמה הנדרשת להצלחה.
התנועה אל נמל אילת וממנו עוברת במצרי טיראן המצויים בתחום המים הטריטוריאליים של מצרים וסעודיה שהחכירה את האיים למצרים.
לפי החוק הימי המצרים הם בינלאומיים והתנועה בהם חופשית.
חסימתם בשנת 1956 הייתה עילה למלחמת סיני.
נסיגת צה"ל מסיני ומעזה נעשתה רק לאחר קבלת ערבויות בכתב בדבר חופש השיט במפרץ אילת מנשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, לראש הממשלה הישראלי דוד בן-גוריון, ב-20 בפברואר 1957.
נמל אילת שימש מוצא לכיוון המזרח.
בשנת 1965 הסתיימה בניית הנמל החדש ובשנת 1966 - בניית מזח הדלק.
היצוא דרך נמל אילת, בנוסף לפוספטים, היה ביטחוני, בעיקר לאיראן.
תעשיית המכוניות היפנית נכנעה לחרם הערבי ומכוניות עדיין יובאו מאירופה לנמל חיפה.
הדלק לישראל הגיע ברובו מדרום אמריקה לנמל חיפה.
למעגן הדלק באילת הגיעו מכליות נפט מאיראן.
על הקו שייטו המכליות PATRIA של חברת צים, SAMSON של חברת אל-ים ו-SIRIS של חברת אייזיק וולפסון, שלושתן בדגל ליבריה.
צינור בקוטר 16 אינץ' הוביל את הדלק למרכז הארץ.
חסימת השיט לאילת כשלעצמה לא היוותה נזק אסטרטגי או כלכלי רב, אך הזלזול באינטרס הישראלי סימן את אובדן כושר ההרתעה בעיני מדינות ערב.
כניסת הצבא המצרי לסיני החלה ב-18 במאי, וחסימת מצרי טיראן לשיט לישראל וממנה הוכרזה על ידי נאצר ב-23 במאי.
ישראל ראתה בפעולה זו הכרזת מלחמה עליה.
ספינת הדיג "ניצן", שעבדה בדרך כלל באריתריאה, יצאה לדרכה ב-22 במאי.
בקרבת המצרים קיבלה הוראה להתעכב.
בהוראת הרמטכ"ל יצחק רבין המשיכה בדרכה ועברה ללא עיכוב מצד מצרים.
ב-23 במאי התקבלה ידיעה שהמצרים החלו בפעילות מיקוש במעבר גרפטון בים סוף.
ב-24 במאי חוזק אזור שארם א-שייח' והוצבו בו ארבעה תותחים 130 מ"מ ואנשי צפרדע של חיל הים המצרי.
למצרים הייתה שליטה מלאה באזור אכיפת החסימה, משום שהמעבר במצרי טיראן היה בטווח תותחי החוף של ראס נצרני.
בנוסף לחסימה היבשתית נשלח כוח ימי גדול שערך סיורים באזור המצרים ונכנס גם לתוך מפרץ אילת.
מטרתו של נאצר בהצבת הכוח הייתה להרתיע את ציי המערב, בעיקר ארצות הברית ואנגליה, מלהתערב בנעשה.
כדי להדגיש את החסימה פרסמו עיתוני מצרים כי ב-30 במאי הורחקה מכלית אמריקנית תחת דגל ליבריה ממצרי טיראן, לאחר שספינת סיור מצרית ירתה יריית אזהרה מעבר לחרטומה.
בוושינגטון ובשגרירות האמריקנית בקהיר אמרו שהם לא יודעים על הימצאה של ספינה אמריקנית באזור.
הייתה זו מעין לוחמה פסיכולוגית מצד המצרים.
בשעות הבוקר של 31 במאי, במרכז מפרץ אילת (בין דהב לוואסט), עצרה המשחתת "אל-פאתח" אוניית סוחר דנית שהייתה בדרכה מעקבה לג'דה והיא הוחזרה כלעומת שבאה.
מאוחר יותר קיבלו כלי השיט המצרים הוראות לתת אפשרות למעבר לתנועה בינלאומית ולאכוף את המצור רק לגבי התנועה לאילת ואוניות ישראליות בלבד.
בפגישה שנערכה ב-1 ביוני אמר גמאל עבד אל נאצר לשגריר הסובייטי בקהיר, פוזידייב, כי הנחה את משמר החופים בשארם א-שייח' וספינות חיל הים המצרי לא לעצור לבדיקה ספינות צבאיות זרות העוברות דרך מצרי טיראן.
נאצר הוסיף כי גם אם אוניית מלחמה אמריקנית או בריטית תפתח באש על העמדות בחוף, התותחנים קיבלו הוראה לא לענות באש.
נאצר אמר כי אמצעים אלה ננקטו כדי למנוע התנגשויות "בלהט ועצבנות." ואכן ב-2 ביוני הועברה לכוחות המצרים בים סוף הודעה על כך שהאוניה "דולפין" תעשה ניסיון מעבר.
ניתנו הוראות לא לעכב את האונייה כי בשלב זה חששו המצרים שזה ניסיון של מעצמות המערב לבדוק את ההסגר ובאותו שלב לא רצו בהחרפה נוספת של יחסים עם המערב.
נאצר פנה לנשיא ליבריה, ויליאם טאבמן , וביקש ממנו לאסור על אוניות הנושאות דגל ליבריה להוביל דלק לאילת.
הכוח המצרי בים סוף גדל וב-4 ביוני כלל שתי צוללות, שלוש משחתות, פריגטה, מקשת, 4 ספינות טילים קומאר, 9 טרפדות וסד"ג (ספינת דיג) חמוש.
סיורים של משחתת ושלוש ספינות טורפדו קוימו במפרץ אילת מדי פעם.
ב-4 ביוני הייתה למצרים כוונה לבצע מפגן כוח של הנחתת טנקים אמפיביים בדהב ונבק, על ידי שתי נחתות בחיפוי משחתת ומטוסי קרב, אך ההנחתה לא בוצעה.
במקביל הוכנו כוחות סעודיים לפרישה באיים טיראן וסנפיר על מנת למנוע תקיפתם.
כוונת הסעודים לא מומשה וכוחות אלה לא נפרשׂו.
על מנת להבהיר לעולם את החומרה שבה ישראל רואה את חסימת המצרים, הודיע ב-30 במאי שר החוץ הישראלי, אבא אבן, שחזר מביקורו בארצות הברית, במסיבת עיתונאים שישראל תהיה מוכנה לחכות זמן מוגבל בלבד לפתיחתם המחודשת.
הציפייה היא עניין של ימים או שבועות או שישראל תסיר את ההסגר בעצמה.
מבצע מנחם - אוניית סוחר ARION שהופעלה בחכירה על ידי צים והייתה בכווית, נקנתה מבעליה בפינלנד ב-100,000 דולר, מחיר כפול משוויה, ונשלחה למאסאווה.
ב-26 במאי 1967 הוטס אל"ם (מיל') מנחם כהן עם כ-30 אנשי צוות לאסמרה באריתראה וברכב לנמל מאסאווה.
האונייה נרשמה בחיפה קיבלה שם חדש DOLPHIN ואות קריאה בינלאומי 4XMT.
האונייה "דולפין" בפיקודו של כהן הוכנה בנמל מאסאווה לפריצת ההסגר.
אחד הקצינים באונייה היה אברהם אשור.
האונייה יצאה מהנמל ב-3 ביוני בשעות הבוקר ויציאתה עוררה רעש גדול בעולם ובמצרים.
העיתוי לא היה רצוי למטה הכללי של צה"ל, ובהוראת מפקד חיל הים חזרה האונייה לנמל מאסאווה.
לאחר שבוע יצאה שוב לדרכה והגיעה אחרי פתיחת המצרים לשיט ישראלי.
מבצע שמשון – חיל הים התכונן להעביר גם את המכלית Samson של חברת אל-ים בדגל ליבריה שהצוות המקורי שלה, שכלל ברובו ימאים זרים, סירב להפליג.
צוות בפיקודו של סא"ל רב חובל דוד כהן גויס למילואים, הוטס והוסע לנמל מאסאווה.
כוונת הפעילות הייתה לבדוק באופן מעשי את הצהרות המצרים לצרכים מדיניים וצבאיים.
לשתי הפעולות נקבעו שתי אפשרויות פעולה:
כניסה בכוח למצרים למרות התנגדות מצרית.
מצב שיחייב הכנסת חיל האוויר לפעולה.
היענות לדרישות המצרים בסירובם להתיר את מעבר האונייה.
נעשתה גם תוכנית לשלוח ספינת מאילת ב-3–4 ביוני, למעבר במצרים ואם יירו עליה, תחזור.
היה בכך סיכון גדול להיפגעות הצוות והתוכנית לא אושרה לביצוע.
עקב הפעילות המצרית שהחלה בחסימת מצרי טיראן החליטה ממשלת ישראל על מלחמה כוללת.
תוכנית המתקפה הצה"לית קבעה את מאמץ ההבקעה לצפון סיני.
התוכנית כללה צעדי הונאה במגמה להציג את המאמץ העיקרי לפריצה בדרום הנגב בציר נח'ל-כונתילה, בדומה לפריצה במלחמת סיני.
מטרת ההונאה בזירה הימית הייתה למשוך כלי שיט מזירת הים התיכון החיונית, לזירת ים סוף שהוערכה כמשנית.
על בסיס אילת הוטל לביים הכנות להנחתת כוחות במפרץ אילת.
מול התצפיות שהציבו המצרים בנמל עקבה נערכו מ-28 במאי מדי יום הצגות של כלי נחיתה המגיעים במשאיות ויורדים למים.
כמו כן הועמסו טנקים מסוג AMX-13 לנחתת ובלילה הונחתו הטנקים בחוף הדרומי וגם הנחתות הועלו לחוף והוסתרו בוואדי מאחרי הבסיס.
בוימו גם תנועות של כוחות צבא אל הנמל והעמסת רכב משוריין על אוניית משא "עמליה" שנרכשה בנוהל מזורז מבעליה היווניים.
לפנות ערב יצאו הטרפדות ברעש גדול דרומה ובמהירות רבה ובלילה שבו בשקט לבסיס.
הפעילות נקלטה היטב אצל המצרים: משחתת Z דיווחה כי רדפה אחרי מטרות מהירות שגילתה במכ"ם מצפון לדהב, ונערכו סיורים של טרפדות.
היו ידיעות על הכנת כוח סעודי לאיים, אך במקום זאת הועברו חיילים מצריים לאי טיראן במסוקים.
להונאה הייתה השפעה רבה על עריכת כוחות היבשה המצריים ומועד תחילת המלחמה ל-5 ביוני נקבע כדי לאפשר להם לדלל את הכוחות בגזרה הצפונית.
כהצלחת ההונאה ניתן לראות שהכוח הימי המצרי בים סוף תוגבר עד כדי שליש מכלי השיט הפעילים.
ב-4 ביוני כלל הכוח 3 משחתות, פריגטה אחת, מקשת אחת, 9 טרפדות, 4 סטי"לי קומאר, שתי צוללות, שני סמ"רים וסד"ג חמוש.
חלק מצבר הכוחות נעשה עוד לפני תחילת ההונאה ומטרתו הייתה הרתעת ציי מעצמות המערב מלפתוח בכוח את המצור על מצרי טיראן.
במהלך ימי הכוננות התקבלה ב-25 במאי ידיעה שהמצרים יפתחו בעוד יומיים במתקפה על אילת.
ידיעות המודיעין הועברו לאבא אבן בניו יורק שהתריע לאמריקאים.
אלה פנו לסובייטים והשגריר הסובייטי במצרים הזדעק לשיחה עם גמאל עבד אל נאצר ומסר לו שברית המועצות לא תתמוך במהלך כזה.
לציבור בישראל לא נודע דבר עד אחרי המלחמה.
לאחר פתיחת המלחמה, בצהרי היום ב-5 ביוני, התקבלו במפקדת חיל הים ידיעות על כוח ימי מצרי, המונה שתי משחתות מדגם Z ו-6 ספינות טורפדו P-183, שמשימתו הפגזת אילת.
מפקד הזירה, אל"ם אברהם בוצר, קיבל הוראה להציב את הטרפדות במארב מכיוון החוף הסעודי.
במקביל נדרש ביצוע סיור אווירי לאיתור הכוח המצרי.
בוצר החליט לשלב במארב כוחות נוספים שעמדו לרשות חיל הים בזירה - סירות מרוץ ואמצעים של שייטת 13. המטרה שקבע לכוח הייתה פגיעה במשחתות שתותחיהן היוו את עיקר האיום על אילת.
צורף כוח שייטת 13 בפיקוד שאול זיו, שכלל שתי סירות נפץ מוכוונות מספינת ברטרם שהפעילה מכ"ם והגוררת "צאלה" לתמונה ופיקוד.
היערכות הכוחות נעשתה כאשר שלוש ספינות הטורפדו בפיקוד רס"ן אברבנאל ימצאו דרומיות ביותר בצמוד לחוף המערבי, סירות שייטת 13 בצמוד לחוף הסעודי.
תוכנן לתת לטרפדות המצריות לעבור ואז לתקוף את המשחתות בטורפדו ממערב ובסירות נפץ ממזרח.
סירות המירוץ בפיקוד רס"ן שני ימצאו בצד המערבי כשישה קילומטר צפונה מהטרפדות.
משימתן להעסיק באש את הטרפדות המצריות על מנת להגדיל את סיכויי התקפת הטורפדו וסירות הנפץ על המשחתות.
והגוררת "צאלה" בפיקוד רס"ן מגורי נערכה במרכז המפרץ בראש המארב.
הוזמן סיוע במטוסי תקיפה לשעת העימות המשוערת.
רוח צפונית חזקה וגלים גבוהים יצרו תקלות בכלי השיט הקטנים.
סירת מרוץ אחת לא הגיעה למקום המארב, סירת נפץ אחת התמלאה מים וטבעה.
בוצר החליט שלא לפתוח בפעילות הנצלה ונתן עדיפות לביצוע המשימה.
הכוח המשולב התמקם במקומות המיועדים בשעה 21:30 כלי השיט ציפו למגע עם אויב בעוד 4.5 שעות.
מכ"מי "צאלה"' והטרפדות לא איתרו מטרות עד 55 קילומטר דרומה מאילת.
התברר שהכוח הימי המצרי חזר בו מכוונתו לתקוף את אילת.
מטוסים שהוזנקו בשעה היעודה כסיוע למארב חזרו.
בקשת מפקד חיל הים מחיל האוויר לזנב במצרים הנסוגים כל עוד הם במפרץ אילת נדחתה.
משחתת נחשבת כסוללת תותחי נ"מ מוכווני מכ"ם ניידת והיא מטרה לא קלה למטוסים בלילה.
בכל ימי הלחימה, גם בעת הקרבות בירושלים ובגדה המערבית, הקפידו הירדנים על שקט באזור עקבה.
עם זאת עמדות התותחים באילת התכוננו לכל תרחיש.
לצורך השטת כוחות הקרקע ביצע חיל הים נוהל החרמת אונייה באילת תוך פיצוי הבעלים.
האונייה נרשמה כ"עמליה", רב חובל מונה רמי זולברג.
האונייה הוכנה להעברת טנקים למפרץ שלמה.
ב-6 ביוני הוחלט על כיבוש שארם א-שייח', על חיל הים הוטל לסייע לכיבוש בהנחתת 4 טנקים והובלת אספקה בנחתות בליווי ספינות הטורפדו.
לאחר שהתקבלו ידיעות על נסיגת הצבא המצרי בסיני הוקדם הביצוע ל-7 ביוני.
ספינות פירקו את הטורפדו ונעשו ספינות תותחים.
בשעה 07:01 יצא מאילת כוח שכלל 4 נחתות שנשאו 4 טנקים מסוג AMX-13 וג'יפ, בליווי 3 טרפדות, סירת ברטרם והגוררת "צאלה" כספינת הפיקוד וכוננות לגרירה.
כאשר הכוח הגיע למחצית הדרך הגיעה הודעה כי מתנהלת לחימה במצרי טיראן.
מפקד הכוח אברהם בוצר עבר ל"אח"י תרשיש" ונע במהירות למצרי טיראן.
בטרפדת "אח"י שבא" חל קלקול במנוע והיא נשארה מאחור עם הנחתות.
בשעה 09:00 הגיעה הודעה שצניחה מתוכננת של כוח צנחנים ישראלי תתקיים בשעה 12:30. בוצר החליט להגיע למפרץ שארם א-שייח' עם שתי טרפדות במקביל לצניחה ולסייע בכיבוש המקום.
באותה עת לא היה ברור האם עמדת התותחים המצרים ברס נצראני, החוסמת את המצר, מאוישת.
כאשר הגיעו לטווח התותחים מרס נצראני התברר כי היו עזובים.
הטרפדות הגיעו למפרץ בשעה 11:30 ובשעה 12:12 הונף דגל ישראל על בנין בית החולים של כוחות האו"ם בשארם א-שייח'.
בוצר התקשר למפקד כוח הצנחנים והודיע לו על תפיסת המקום.
כתוצאה מכך בוטלה הצניחה ובשעה 14:00 נחתו הצנחנים במסוקים.
אחרי הצהריים התגלו שתי ספינות דיג שנעצרו רק לאחר ירי לפני החרטום.