tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השימוש במאזניים התבסס על שימוש במשקולות שהונחו בכף אחת של המאזניים, כאשר בכף השנייה הונח החומר שלשמו נדרשה השקילה כגון מתכת ששימשה למסחר, תבלין, תרופות או מזון.
המשקולות הראשונות היו עשויות אבן, והן מופיעות בממצאים ארכאולוגיים רבים במסופוטמיה.
משקולות מסוימות היו מפוסלות, בפיסול אחיד לפי מידות המשקל של אותה מערכת המשקל.
בין משקולות אלו מפורסמות הן מכלח, ימי שלמנאסר החמישי - המאה ה-8 לפני הספירה.
על פי תעודות היסטוריות, עיקר השימוש במשקולות היה עבור מתכות ששימשו כאמצעי סחר קדום (לפני השימוש במטבעות), אמנם היה קיים גם שימוש עבור שקילת מתכות אחרות, ואף עבור חומרי גלם ותעשייה שונים, כמו צמר ובגדים.
בממלכת יהודה, החל מסוף המאה ה-8 לפני הספירה, ועד לחורבן בית ראשון מופיעות משקולות עשויות אבן גיר, ובעלות צורת כיפה.
לדעת הן היו מתחילה כדוריות, אך נשחקו על ידי בעליהן, על מנת להסיר ממשקלן.
אמנם קיימות משקולות רבות עשויות מתכת מתקופת המקרא.
האבנים היו נישאות ב"כיס", שהיה ככל הנראה שקיק שקשור לחגורה.
השימוש במשקולות המשיך לאורך ההיסטוריה, תוך שחומרי המשקולות הולכים ומתגוונים, יחד עם הוספת הטבעות ותבליטים שונים.
בתקופה הפרסית משקולת המתכת הפכה למטבע.
המשקולות החלו להיעלם בהדרגתיות, עם השמשתם ותפוצתם של המאזניים המתקדמים: מאזני קפיץ ומאזניים אלקטרוניים.
יחידות משקל וחומר המשקולות בארץ ישראל
יחידת המשקל הנפוצה במסופוטומיה הייתה "שקל", והיא הייתה שווה למשקל של כ-8.4 גרם.
זו הופיעה גם בכפולות שונות (שני שקלים, ארבעה שקלים והלאה), בהתאם לשיטת הספירה הסקסגסימלית (הבנויה על בסיס 60).
משקולת של 60 שקלים, מכונה "מנה".
מונחי המשקל נותרו זהים לאורך כל השימוש במשקל במהלך תקופת הברונזה ועד סוף תקופת הברזל, בכל המזרח התיכון הקדום.
יחידות המשקל, לעומת זאת, השתנו בין הממלכות, ואף בין הערים.
כל שלטון ריכוזי בולט החיל שיטת משקל באזורי השליטה שלו, תוך ביצוע רפורמה בשיטת המשקל ממערכת המשקל שקדמה לו.
בממלכת יהודה המשקלות היו מבוססות על משקל "שקל" יחיד עם כפולותיו: 2, 4 ו-8. היו קיימות גם משקולות של 16 שקלים, ו-40 שקלים, וכן של 24 שקלים.
מערכת שקילה זו תאמה למערכת השקילה המצרית, שעמה היו ליהודה קשרי מסחר באותה העת.
במשקולות רבות הופיע הסימן ɣ המציין את השקל, ולצדו מספר המכפלה של המשקולת.
יחידות נוספות היו ה"בקע" (חצי שקל), ה"נצפ" ("נצף") וה"פים".
כל אלו מופיעות גם בשמם חרות על המשקולות.
יחידת משקל נמוכות יותר הייתה ה"גרה".
במקרא מצוין כי השקל החיל 20 גרה, ולעומת זאת בממצאים הארכאולוגיים החיל השקל 24 גרה.
מספר יחידות המשקל היה מצוין לרוב בסימן מיוחד לכל ספרה, בשיטה ההיראטית המצרית, אך לפעמים היו גם סימונים של מספר קווים - כפי מספר יחידות המשקל.
מערכת השקילה של ממלכת יהודה הוחלפה במערכת שקילה בבלית-פרסית, עם חורבן בית המקדש הראשון.
אמנם מונחים רבים המשיכו לשמש גם בימי בית המקדש השני.
השימוש ביחידת המשקל "שקל" דעך ונעלם במהלך ימי בית שני.
ה"מנה" היה מקובל גם במערכת המשקל היוונית.
בשלהי ימי בית שני החלה ה"ליברה" הרומית לשמש במקביל ל"מנה".
ערך המנה השתנה מעט לאורך ימי בית שני, לפי זמן ומקום.
גם משקולות עופרת החלו נכנסות למערכות השקילה.
משקולות אלו, חלקן היו מסומנות עם שם ה"אגרונומוס" הממונה על השוק והכלכלה, וחלקן היו נעדרות כל סימון.
משקולות אלו היו קיימות בשימוש עד לימי מרד בר כוכבא.
בתקופה הרומית המאוחרת, ובתקופה הביזנטית, היו נפוצות משקולות ה"נומיסמה" ששימשו לשקילת מטבע הסולידוס.
משקולות אלו היו עשויות ברונזה.
בהמשך התקופה הביזנטית החל שימוש גם במשקולות זכוכית, עם הטבעות שונות.
אלו היו נפוצות גם ב, לצד משקולות מוסלמיות ייחודיות אחרות ששימשו לדירהם ולדינר זהב.
בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל התפתחו מערכות משקל שונות בשלושה אזורים, שלכולן היו אותן יחידות משקל (רוטל, אוקיה וקנטר), אך בעלי ערך משקל שונה:
מערכת משקל של הערים הצפוניות - עכו, חיפה וערי הגליל.
מערכת המשקל של הערים הדרומיות - ירושלים, שכם, יפו והשומרון.
המנדט הבריטי ניסה להעביר את שיטת השקילה בארץ ישראל לשיטה המטרית באופן אחיד, אך זה הושלם רק לאחר הקמת מדינת ישראל.
החל משנת 1970 החל לשמש סימן אישור של מדינת ישראל על גבי כל המשקולות: מגן דוד, ובתוכו סמל מאזניים, עם האות י' במרכזם.
במקרה בו היה נדרש תיקון קל במשקולת, הייתה מתבצעת שחיקה בבסיס המשקולת, והטבעת החותמת הייתה מבוצעת על ידי המפקח על גבי השחיקה.
משקיע כשיר או לקוח כשיר הוא אדם או תאגיד המוחרגים מהסייגים הקבועים בחוק ניירות ערך לעניין קבלת הצעות להשקעה ללא תשקיף.
הוא מוכר על ידי גופים רגולטוריים כמו רשות ניירות ערך, המאפשרים לו לבצע השקעות שאינן פתוחות לציבור הרחב.
הקריטריונים נועדו להבטיח כי יש למשקיע את הידע, הניסיון והיכולת הכלכלית להעריך ולהתמודד עם הסיכונים הגבוהים הכרוכים בהשקעות אלה.
על פי חוק ניירות ערך חל איסור על מתן הצעה להשקעה לסוגיה השונים אלא על פי תשקיף שהרשות לניירות ערך התירה את פרסומו.
מטרת החוק היא להגן על ציבור המשקיעים מפני השקעות מסוכנות.
על ידי פרסום התשקיף לציבור יכולים המשקיעים הפוטנציאליים לעמוד על טיבה של ההשקעה, לבחון את יתרונותיה וחסרונותיה ולהיות מודעים בצורה מלאה לסיכונים והרווחים הטמונים בה.
תכליתו של החוק מופנית בעיקר להגנה על "משקיעים לא מתוחכמים" שהיעדר ניסיונם וידיעותיהם בתחום יוצר חוסר איזון בין הגוף המציע את ההשקעה ובין הקונה, דבר שיכול להביא לידי ניצול לרעה וגרימת נזק לציבור המשקיעים.
הגשת הצעה להשקעה למשקיע שאינו כשיר היא עבירה פלילית שעונשה חמש שנות מאסר, וזאת בתנאי שהיא הוגשה ליותר מ-35 ניצעים.
לאור התרחבות התופעה של חברות המציעות השקעות למשקיעים לא כשירים מבצעת הרשות לניירות ערך חקירות, תביעות ואכיפה כנגד פעילות זו.
על פי חוק ניירות ערך משקיע כשיר נדרש לעמוד בתנאי סף כלכלי.
נכון ל-2025, משקיע כשיר נחשב כזה בישראל אם הוא עומד באחד מהתנאים הבאים:
חברה שבבעלותה הון עצמי של 50 מיליון ש"ח ומעלה
אדם פרטי עם ני"ע סחירים בשווי של מעל 12 מיליון ש"ח
אדם פרטי עם נכסים נזילים בשווי של מעל כ-9.4 מיליון ש"ח
אדם פרטי עם נכסים נזילים בשווי של מעל כ-5.9 מיליון ש"ח והכנסתו במשך שנתיים עולה על כ-703 אלף ש"ח
אדם פרטי שהכנסתו השנתית עולה על 1.4 מיליון ש"ח
בתחום השירה, משקל סילָבּוֹ-טוֹני (נקרא גם משקל הברתי-מוטעם) הוא שיטת משקל המבוססת על חלוקה סדורה של הטור השירי על פי הברות והטעמות.
שיטת משקל זו התפתחה בעיקר בשפות הגרמאניות והסלאביות.
בשירה העברית אומצה שיטה זו במהלך המאה ה-19 כחלק מתקופת התחייה בשירה העברית, בעיקר בהשפעת השירה הגרמנית והרוסית.
המשורר הבולט בהנהגת השיטה הסילבו־טונית בעברית היה יהודה ליב גורדון (יל"ג).
יחידת הבסיס בשיטת המשקל הסילבו-טונית היא הרגל המשקלית.
הרגל המשקלית מורכבת ממספר הברות, כאשר לרוב אחת מהן מוטעמת.
במרבית המקרים מיקום ההברה המוטעמת נשאר קבוע ברגל המשקלית לאורך כל השיר.
הברה בלתי-מוטעמת ברגל נקראת השפלה, בעוד שהברה מוטעמת נקראת הרמה; המונחים מתייחסים לעוצמת הקול, שכן הטעמה היא הרמה או השפלה (קלה) של הקול.
הרגל המשקלית היא דפוס חוזר של השפלות והרמות החוזרות על עצמן לאורך השיר.
כל טור בשיר מורכב מחזרה של הרגל המשקלית על עצמה, לרוב עם מספר זהה של רגליים בכל טור.
חזרה זו מובילה לכך שבשיר הממושקל בשיטה הסילבו-טונית לכל טור בשיר יהיה בדרך כלל אותו מספר הברות ואותו מספר הטעמות עם מרווח קבוע של השפלות בין כל שתי הרמות.
בתחום הפרוזודיה נהוג לסמן השפלות ב-‿ והרמות ב - –.
הנה למשל הבית הראשון משירו של נתן אלתרמן "עוד חוזר הניגון", בסימון הרגליים המשקליות על-ידי קו מפריד / והדגשה של ההברה המוטעמת:
בדוגמה זו ניתן לראות שכל רגל משקלית מורכבת משלוש הברות כאשר ההברה האחרונה בה מוטעמת (רגל זו נקראת אנאפסט).
בשורות הראשונה, השנייה והשלישית ישנן ארבע רגליים (טטרמטר) ובשורה הרביעית יש שלוש רגליים (טרימטר).
בשורות השנייה והרביעית מתווספת לרגל האנאפסטית האחרונה השפלה עודפת, זאת כדי לתמוך בחרוז הנקבי (לָאֹרֶךְ, אוֹרַח).
בעוד שבשורה השלישית כל מילה מהווה רגל משקלית אחת, הדבר אינו מתקיים בשאר השורות.
כך למשל בשורה הראשונה המילה שֶׁזָּנַחְתָּ מתפרקת בין שתי הרגליים האחרונות בשורה, ואילו המילים עוֹבֵר אוֹרַח בשורה הרביעית מהוות יחדיו רגל משקלית אחת.
על-פי רוב, ההטעמות במשקל ילתכדו עם ההטעמות הטבעיות של המילים בשפה.
כלומר, אם ההרמה נופלת על מילה מלרעית, היא תבוא בסוף המילה במיקומה הטבעי.
מנגד, אם ההרמה נופלת על מילה מלעילית, היא תבוא בהברה שלפני האחרונה.
עם זאת, לעיתים ההרמה עלולה שלא לבוא במיקומה הטבעי במילה, מה שיגרום לקורא השיר לקרוא את המילה המלרעית במלעיל ולהפך.
בנוסף, ישנם מקרים שבהם לא תהיה הרמה כלל במילה, כמו במקרה של המילה עוֹבֵר בשיר לעיל.
כאמור, יחידת הבסיס במשקל הסילבו-טוני היא הרגל המשקלית.
להלן רשימת הרגליים הנפוצות ביותר בשירה הממושקלת בשיטה זו:
+מספר ההברות ברגלשם הרגלמבנה הרגלדוגמה2טרוכיאוס (טרוכא) –‿"שׁוּב יוֹצֵא הַזֶּמֶר אֶל הַדֶּרֶךְ" (שיירה שלנו, נתן יונתן)יאמבוס (יאמב)‿–"מֵחַלּוֹנִי וְגַם מֵחַלּוֹנְךָ" (אהבתה של תרזה דימון, לאה גולדברג)3דקטילוס (דקטיל) –‿‿"עוֹד אֶתְפַּלֵּל כְּחַנָּה בְּשִׁילֹה" (עקרה, רחל בלובשטיין)אמפיברכוס (אמפיברך)‿–‿"אַתָּה שֶׁקִּדַּשְׁתָּ שַׁבָּת מִלִּבְרֹא" (שיבה, אברהם שלונסקי)אנאפסטוס (אנאפסט)‿‿–"עוֹד חוֹזֵר הַנִּגּוּן שֶׁזָּנַחְתָּ לַשָּׁוְא" (עוד חוזר הניגון, נתן אלתרמן)
נוספות על הרגליים הללו הרגליים הבאות אשר נפוצות פחות:
מספר ההברות ברגלשם הרגלמבנה הרגל2ספונדיאוס (ספונדי) – –פריכיוס (פריכי)‿‿4פאון ראשון –‿‿‿פאון שני‿–‿‿פאון שלישי‿‿–‿פאון רביעי‿‿‿–
אורך הטור בשיר הממושקל בשיטה הסילבו-טונית נמדד על-פי מספר החזרות של הרגל המשקלית בטור.
כך למשל בבית הראשון בשיר "עוד חוזר הניגון", בשלושת השורות הראשונות חוזר האנאפסט ארבע פעמים, מה שהופך את שורות אלו לטטרמטר אנאפסטי, ואילו בשורה הרביעית חוזר האנאפסט שלוש פעמים, מה שהופך אותו לטרימטר אנאפסטי.
אם כל השיר כתוב באותה רגל משקלית ובאותו מספר חזרות בכל טור, ניתן להצביע על משקל אחיד לכל השיר.
כך למשל הסונטות של שייקספיר כתובות כולן בפנטמטר יאמבי.
כלומר, כל טורי השיר בנויים מחמש חזרות של הרגל המשקלית יאמב.
להלן רשימת אורכי הטורים הראשונים:
אורך הטור השירי משפיע על חווית הקריאה של השיר הממושקל.
על-פי רוב, ניתן לקרוא פנטמטר בעל רגל דו-הברתית, כדוגמת הפנטמטר היאמבי, בנשימה אחת רצופה ובקצב הנשימה הסדיר, מה שמקנה תחושת נינוחות בקריאה.
טור קצר יותר (דימטר, טרימטר או טטרמטר) יכול להוביל לתחושת קוצר נשימה ומהירות בגלל אורך השורות הקצרות.
לעומתו, טור ארוך יותר (הקסמטר, הפטמטר או אוקטמטר) יכול לגרום לתחושה של חוסר אוויר בגלל הזמן הנדרש עד לסיום קריאת הטור.
על-פי רוב, בשירה ממושקלת כל טורי השיר בנויים מאותה רגל משקלית ומאותו מספר חזרות עליה.
עם זאת, ישנן דרכים שונות שבהן ניתן בתוך השיר הממושקל לשבור את המשקל.
שבירה זו יכולה לייצר מגוון של תחושות בקריאה כדוגמת עצירה כפויה, עיכוב או זירוז בקצב הקריאה.
בחלק ניכר מהשירים הממושקלים כל טורי השיר הם באותו אורך.
עם זאת, שינוי אורך השורה (קרי, שינוי במספר החזרות של הרגל המשקלית) יכול לייצר תחושות שונות בקריאה.
כך למשל בשיר "עוד חוזר הניגון" של נתן אלתרמן מרבית השיר כתוב בטטרמטר אנאפסטי (ארבע חזרות של רגל אנאפסטית), אם כי חלק מהשורות כתובות בטרימטר אנאפסטי (שלוש חזרות של רגל אנאפסטית) במקומות שונים בתוך הבית.
לעומת זאת, בשירו של אברהם שלונסקי "ובכל זאת: לא פשוט", אורך השורה מתחלף בין טטרמטר לטרימטר טרוכאי לסירוגין לכל אורך השיר:
במקרים רבים, על אף שהשיר ממושקל במשקל סדור, ייתכנו מקומות שבהן תתווסף לאחת הרגליים המשקליות השפלה נוספת.
כאשר השפלה הנוספת מגיעה אחרי ההרמה האחרונה, השפלה זו נקראת השפלה עודפת.
הדבר קורה כאשר הטור השירי מורכב מרגליים משקליות שנגמרות בהרמה כדוגמת היאמב, האנאפסט והפאון הרביעי.
במקרים שבהם ההשפלה מתווספת באמצע השורה, תוספת זו תקרא הצמחה.
הצמחה יכולה לקרוא בכל רגל משקלית, אך היא נפוצה בעיקר כאשר הטור השירי מורכב מרגל שלישונית (רגל בעלת שלוש הברות), כאשר ההצמחה הופכת את אחת הרגליים בטור לפאון.
בבית הראשון בשיר "עוד חוזר הניגון" לעיל מתווספת השפלה עודפת בשורה השנייה והרביעית כדי לתמוך בחרוז הנקבי.
בשיר "פטרבורג" של יוכבד בת-מרים, מרבית השיר כתוב בטרימטר אנאפסטי, אך בשיר משובצות מספר הצמחות, כמו למשל בשורה השלישית של הבית הראשון, שם מתרחשת גם הצמחה וגם השפלה עודפת:
באופן דומה לכך שתתכן התווספות של השפלה נוספת לטור כדוגמת השפלה עודפת או הצמחה, ישנם מקרים בהם תוחסר השפלה מן הרגל המשקלית.
ניתן לסמן את הדילוג בשורה המשקלית ב-0.
שירים ממושקלים עם מספר רב של דילוגים יקראו שירים ממושקלים בשיטת הרשת.
בשירה העברית של תקופת התחייה ניתן למצוא משוררות ומשוררים רבים שכתבו בשיטה זו.
למשל, השיר "אושר שלו" של רחל בלובשטיין (רחל המשוררת) הוא ברובו טטרמטר אנאפסטי, אך ברבות מן השורות ישנם דילוגים בחלק מן הרגליים המשקליות.
כך למשל בשורה השנייה של הבית השני בשיר ישנו דילוג ברגל השנייה:
במקרים רבים הדילוג גורם לעצירה כפויה בקריאת השיר.
הקורא שהתרגל לקריאה המשקלית בשירה נאלץ לעצור את קריאתו במקום שבו ישנו דילוג.
המעבר מהגייה אשכנזית להגייה ספרדית
כאמור, שיטת המשקל הסילבו-טוני אומצה לחיקי השירה העברית בשלהי המאה ה-19. בתקופה זו הייתה נהוגה בקרב דוברי העברית באירופה ההגייה האשכנזית.
משוררים שכתבו במשקל הסילבו-טוני כדוגמת חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי ואורי צבי גרינברג כתבו את שירתם המוקדמת בעברית בהגייה אשכנזית.
עם זאת, עם ימי הקמתה של מדינת ישראל, אומצה בישראל ההגייה הספרדית (שלימים נקראה הגייה ישראלית).
שינוי זה בהגיית המילים הוביל לשינוי בהברות המוטעמות במילה.
מסיבה זו, שירים שנחשבו ממושקלים בהגייה האשכנזית, אינם נחשבים ממושקלים בהגייה הספרדית.
כך למשל השיר "אל הציפור" של חיים נחמן ביאליק, אשר ממושקל בטטרמטר דאקטילי לפי ההגייה האשכנזית, אינו ממושקל לפי ההגיה הספרדית.
באופן דומה השיר "אני מאמין" של שאול טשרניחובסקי, אשר ממושקל בטטרמטר טרוכאי לפי ההגייה האשכנזית, אינו ממושקל בהגייה הספרדית.
לעומתם, משוררים שכתבו בישראל בתקופת המעבר בין ההגיות כדוגמת אלתרמן ושלונסקי, כתבו את שירתם במשקל לפי ההגייה הספרדית, ועל כן שירתם נשמעת ממושקלת גם לקורא העברי המודרני.
מַשְׁקִיפַן נְחָלִים (שם מדעי: Caliaeschna microstigma) הוא מין יחיד בסוגו של שפירית ממשפחת שומרניים.
הנציג היחיד של הסוג משקיפן (Caliaeschna Selys, 1883).
בישראל הוא מצוי בצפון הארץ, במיוחד בעמק החולה.
זוהי שפירית בגודל בינוני (5–6 ס"מ).
הראש לבן אצל זכרים בוגרים, וצהוב אצל נקבות וצעירים.
בקדמת העיניים יש פס שחור בולט.
צבע החזה והבטן משתנה ונע בין חום לשחור.
בצידי החזה יש שני פסים בהירים רחבים (כחולים אצל הזכר וצהובים אצל הנקבה), שביניהם כתמים קטנים בצבע ירוק או צהוב.
הבטן שחורה ועליה יש נקודות בצבע תכלת (בזכר) או צהוב (בנקבה).
הפטרוסטיגמה כהה וקצרה מאוד (כ-2 מ"מ).
המראה הייחודי של הזכר מובחן, ואין לטעות בינו לבין מינים אחרים; אך במבט חטוף הנקבה עלולה להיראות דומה לנקבת שומרן פסיפסי.
ככל בני משפחתו הוא טריטוריאלי, מסייר בנחלתו ומגרש ממנה פולשים.
תעופתו מאופיינת בדפוס "זיג-זגי", והוא בוחן כל פינה בנחלתו בדקדקנות.
מין מזרחי ים-תיכוני שתפוצתו משתרעת מחצי האי הבלקני ועד צפון איראן, לרבות טורקמניסטן (מערב קופט דג), צפון הקווקז וישראל.
מין זה, בניגוד למינים אחרים במשפחת השומרניים, מעדיף נהרות הרים מוצלים ונחלים עם מים נקיים וקרקעית סלעית.
שפיריות אלו חיות על גדות נהרות הרים ונחלים, נמנעות מאור חזק, ולכן הן פעילות יותר בשעות בין הערביים.
הלרוות גדלות רק במים זורמים והן רגישות לזיהום ולירידה בחמצן במים.
המין מופיע בספר האדום של טורקמניסטן (2011).
הוא מוגן בשמורת הטבע הלאומית סונט-הסרדג.
מספר הפרטים במדינה יורד בחדות, כאשר האיומים המרכזיים הם הפרעה בזרימה הטבעית של נהרות.
משקיע הוא אדם או גוף מוסדי המקצה הון פיננסי בציפייה לתשואה עתידית, אשר עשויה להתבטא כרווח הון או כהכנסה תקופתית בצורת ריבית.
פעולת ההשקעה כרוכה בוויתור על שימוש מיידי במשאבים כספיים לטובת פוטנציאל לצמיחה כלכלית, כאשר אופי התשואה נגזר מסוג הנכס והתנאים שנקבעו בעת הקצאת ההון.
באמצעות הון זה, המשקיע רוכש בדרך כלל סוג כלשהו של נכס.
סוגי השקעות כוללים: מניות, איגרות חוב, ניירות ערך, נדל"ן, תשתיות, מטבע, סחורות, טוקנים ונגזרים כמו אופציות, חוזים עתידיים וחוזים מונפקים מראש (Forwards).
הגדרה זו אינה מבדילה בין משקיעים בשווקים הראשוניים לבין משקיעים בשווקים המשניים.
כלומר, גם מי שמספק הון לעסק, וגם מי שקונה מניה, נחשב למשקיע, כאשר האחרון הוא גם בעל מניות.
קיימים שני סוגי משקיעים עיקריים: משקיעים פרטיים ומשקיעים מוסדיים.
משקיע פרטי ידוע גם כמשקיע יחיד.
משקיעים פרטיים נחשבים לכאלה שאין להם ידע פיננסי מספק, ולכן זקוקים להגנה חוקית וייעוץ מקיף.
מטרת הייעוץ הוא לצמצם את פערי המידע בינם לבין הגופים המציעים את ההשקעות.
משקיעים מוסדיים נחשבים כבעלי ניסיון מקצועי וידע רחב, ולכן הם נושאים באחריות גדולה יותר להחלטות ההשקעה שלהם.
קרנות פנסיה המבצעות השקעות בשם העובדים.
עסקים המבצעים השקעות, ישירות או באמצעות קרן ייעודית.
קרנות נאמנות בשימוש על ידי אוניברסיטאות, כנסיות וכו'.
קרנות נאמנות (Mutual funds), קרנות גידור (Hedge funds) וקרנות אחרות, אשר הבעלות עליהן עשויה להיסחר בבורסה.
קרנות אלה בדרך כלל מאגדות כסף שגויס מהבעלים/מנויים שלהן, כדי להשקיע בניירות ערך.
ניתן לסווג משקיעים גם לפי הפרופיל שלהם.
בהקשר זה, תכונת פסיכולוגיית משקיעים חשובה ומבדילה היא יחס הסיכון.
על משקיעים, באופן כללי, להקפיד על פיזור סיכונים , כלומר לפזר את ההשקעה על פני נכסים שונים, ענפים שונים ותקופות שונות.
כך הם נמנעים מסיכון ריכוז ומפחיתים את סיכון התיק הכולל.
משקיעים יכולים לאמץ גישות שונות, בדרך כלל בהתאם ליחס הסיכון שלהם.
בין הגישות המרכזיות ניתן למנות את השקעת ערך, המתמקדת בזיהוי ניירות ערך הנסחרים במחיר נמוך מהשווי הפנימי שלהם, ומבוססת על מחקר מעמיק של החברה ואיכותה.
את השקעת הצמיחה, מכוונת לחברות צעירות וחדשניות בעלות פוטנציאל צמיחה עתידי משמעותי, גם במחיר סיכון גבוה יותר.
את ההשקעה הטכנית, הנשענת על ניתוח מגמות מחירים ונפחי מסחר באמצעות תרשימים ואינדיקטורים סטטיסטיים מבלי להתעמק בנתונים יסודיים; ואת ההשקעה הפסיבית, המושתתת על ההנחה שקשה להשיג תשואה עודפת על פני השוק, ולכן מתמקדת בהשקעה במדדים באמצעות קרנות סל או קרנות מחקות מדד, תוך שמירה על פיזור רחב בעלויות נמוכות יחסית.
נהוג להבחין בין המאמר מבחין בין משקיעים לבין סוחרי ארביטראז', ספקולנטים וסוחרים ().
בעוד שמשקיעים מתעניינים בצמיחת הון לטווח ארוך, ספקולנטים מתמקדים ברווחיות לטווח קצר וניצול תנודות מחיר.
משקיעים בוחנים פרמטרים כמו סיכון, תשואה ואופק זמן, בעוד שספקולנטים רואים בנכס רק כלי להשגת רווחים מהירים.
הגנת משקיעים על ידי הממשלה כוללת רגולציה ואכיפה על ידי סוכנויות ממשלתיות כדי להבטיח את הוגנות השוק ולמנוע פעילויות הונאה.
דוגמה לסוכנות ממשלתית המגנה על משקיעים היא הוועדה לניירות ערך ובורסות של ארצות הברית (SEC), הפועלת להגנה על משקיעים בארצות הברית.
הגנות דומות קיימות במדינות אחרות, כולל בבריטניה, שם למשקיעים פרטיים יש הגנות מסוימות באמצעות תוכנית הפיצוי עבור שירותים פיננסיים (FSCS).
הגנת המשקיע נובעת מהחשש שמשקיעים בעלי "נחיתות מבנית" לעומת מציעי ההשקעות.
כלומר, הם עלולים להיות מופלים לרעה בשל חוסר ניסיון, ידע מקצועי, מידע או כוח מיקוח.
המטרה העיקרית של המחוקק בהגנת המשקיע מושגת באמצעות הטלת אחריות על הצד השני (כגון אחריות לייעוץ, אחריות תשקיף).
קשרי משקיעים הוא תחום מקצועי בארגונים, האחראי על התקשורת בין הנהלת החברה לבין משקיעים, אנליסטים ורגולטורים.
מטרתו לספק מידע שקוף, אמין ומדויק על ביצועי החברה, האסטרטגיות, הסיכונים וההזדמנויות שלה, באופן שיאפשר למשקיעים לקבל החלטות מושכלות.
פעולות אלה עוללות פרסום דוחות כספיים רבעוניים ושנתיים, קיום שיחות ועידה עם משקיעים ואנליסטים, ארגון כנסים וימי עיון ייעודיים.
ניהול יחסי משקיעים אפקטיבי תורם לבניית אמון בשוק ההון, משפר את נזילות המניה ומסייע לחברה לגייס הון בתנאים טובים יותר.
מבני מס על משקיעים שונים
דיבידנדים המחולקים בישראל מתוך רווחי חברות חייבים במס, כאשר שיעור המס נקבע לרוב על בסיס סטטוס בעל המניות.
מניות שאינם בעלי שליטה (כלומר, מי שמחזיק בפחות מ-10% מהון המניות או כוח ההצבעה) משלמים לרוב מס דיבידנדים בשיעור של 25%.
בעל מניות מהותי, שהוא אדם המחזיק ב-10% או יותר מהון המניות, משלם מס בשיעור של 30%.
בנוסף לשיעורים הללו, בישראל קיים מס יסף.
זהו מס נוסף של 3% המוטל על יחידים בעלי הכנסה גבוהה.
מס היסף חל על הכנסות שחורגות מתקרה שנקבעת בחוק מדי שנה, והוא מתווסף לשיעור המס הרגיל, כולל על הכנסות מדיבידנדים.
מס על דיבידנדים מחברות זרות כפוף לאמנות למניעת כפל מס שישראל חתומה עליהן, כדי למנוע חיוב כפול – גם במדינת המקור וגם בישראל.
הדיבידנדים ממוסים לאחר שהחברה כבר שילמה מס חברות, מה שיוצר מיסוי כפול, שכן אותו רווח ממוסה גם ברמת החברה וגם ברמת בעל המניות.
בארצות הברית לעומת זאת, דיבידנדים משולמים מתוך הכנסה נטו שנוכה ממנה כבר מס חברות.
שיעור המס עומד על 15% עבור "דיבידנדים מוסמכים", ובמקרה של "דיבידנדים לא מוסמכים" ייתכן שיחול שיעור מס הכנסה רגיל של עד 39.6%.
כמו כן יש מס נוסף בשיעור 3.8% עבור בעלי הכנסות גבוהות.
מממן (Financier) הוא אדם שעיסוקו העיקרי הוא תיווך או מתן ישיר של השקעות לחברות ועסקים מתפתחים או מבוססים, בדרך כלל בסכומי כסף גדולים, והוא בדרך כלל מעורב בהון פרטי והון סיכון, מיזוגים ורכישות, רכישות ממונפות, מימון חברות, בנקאות השקעות או ניהול נכסים בקנה מידה גדול.
מממן מרוויח כסף מתהליך זה כאשר השקעתו מוחזרת עם ריבית, מחלק מההון העצמי של החברה שניתן לו כפי שצוין בהסכם העסקי, או באמצעות עמלות, דמי ניהול ודמי ביצוע.
מממן יכול גם לקדם את הצלחת העסק הממומן בכך שהוא מאפשר לעסק לנצל את המוניטין של המממן.
ככל שהמממן מנוסה ומוכשר יותר, כך הוא יוכל לתרום יותר להצלחת הגוף הממומן, וכך יקצור תגמול גדול יותר.
המונח "Financier" הוא צרפתי ונגזר מהמילה "Finance" (מימון) או "Payment" (תשלום).
מממן הוא אדם שמטפל בכסף.
מסלולי מימון מסוימים דורשים תארים ורישיונות, כגון משקיעי הון סיכון, מנהלי קרנות גידור, מנהלי קרנות נאמנות, רואי חשבון, ברוקרים, יועצים פיננסיים או אפילו גזברים.
לעומת זאת, השקעה אישית אינה דורשת דרישות כלשהן ופתוחה לכל מי שמשתמש בשוק המניות או בבקשות כסף מפה לאוזן.
מממן "יהיה מתווך פיננסי מתמחה בכך שיש לו ניסיון בנזילת סוג החברה שאליה הוא מלווה".
מממנים נתפסים לפעמים כמי שמרוויחים כסף מבלי לייצר ערך מוחשי, אלא "לוקחים נתח" מתהליך כלכלי.
יחד עם זאת, כלכלנים כמו אדמונד פלפס מדגישים את חשיבותם – הם מכוונים הון לפרויקטים שהמגזר הציבורי או גופים חברתיים לא יכולים או לא רוצים להשקיע בהם, וכך הם מאפשרים יזמות וצמיחה.
אנג'ל ("מלאך") הוא סוג של משקיע פרטי בעל הון עצמי, המשקיע בחברות הזנק בשלביהן הראשונים (Pre-Seed ו-Seed) בתמורה לאחוזים בחברה.
בניגוד לקרנות הון סיכון, האנג'לים משקיעים מכספם הפרטי, לעיתים גם כחלק מקבוצות להפחתת סיכון.
הם ממלאים את הפער בין גיוס הון ראשוני ממשפחה וחברים (FFF), לבין השקעות של קרנות הון סיכון גדולות.
השקעת אנג'לים טיפוסית נעה סביב מאות אלפי דולרים, וב־2007 הממוצע בארצות הברית עמד על 450 אלף דולר.
באותה שנה הושקעו 26 מיליארד דולר ב־57,000 חברות, בעיקר בתחומי תוכנה, מכשור רפואי וביוטק.
בישראל התפתחו קבוצות אנג'לים מקרב בוגרי ההיי-טק, וב־2011 נחקק "חוק האנג'לים" לעידוד השקעות פרטיות.
תיאוריות כלכליות מודרניות מציגות את המשקיע כגורם רציונלי הפועל בשוק מושלם, בעל ידע מלא ואין לו עלויות עסקה או העדפות אישיות.
משקיעים מתמודדים עם אי-ודאות ומידע אסימטרי, והתנהגותם מושפעת לא רק מרציונליות אלא גם מאינטואיציה והעדפות אישיות, מה שהופך את השוק ל"לא מושלם".
השקעות יכולות להתבצע מתוך מניע פיננסי, שעיקר מטרתו רווחים כספיים, או מתוך מניע אסטרטגי, שבו המטרה היא להשיג יתרונות עסקיים, כגון הרחבת הפעילות העסקית או יצירת יתרונות לגודל.
המשולש הקסום של ההשקעה מתאר שלושה יעדים מרכזיים: תשואה (רווח), בטיחות (שמירה על ההון), ונזילות (יכולת מימוש מהירה).
בין היעדים מתקיים מתח תמידי.
סוגי משקיעים: "שונאי סיכון", ששמים דגש על בטיחות ונזילות, "אדישים לסיכון", שמצפים לתשואה בסיסית השווה לריבית חסרת הסיכון, ו"אוהבי סיכון", אשר מחפשים תשואה גבוהה גם במחיר סיכונים משמעותיים.
משקפיים הם התקן המורכב על הפנים אשר כולל צמד עדשות שאחוזות במסגרת התלויה על האף והאוזניים, באופן שכל עדשה נמצאת מול אחת העיניים.
חרף העלייה הבלתי פוסקת בשימוש בעדשות מגע ובניתוחים לתיקון הראיה בלייזר, משקפיים עודם נפוצים במידה רבה וממשיכים להתפתח מבחינה טכנולוגית.
המשקפיים מהווים כיום גם מוצר אופנתי, ומיוצרים על ידי מותגי אופנה ידועים.
את המילה משקפיים טבע אריה לייב חזן, כתחליף בן מילה אחת לשמות שהיו קיימים עד אז: כלי מחזה, כלי ראות, כלי ראי ובתי עיניים, תוך שימוש בשורש העברי שק"ף ועל מנת שתהיה דומה בצלילה לסיומת "סקופ" השכיחה במילים אירופאיות שמתארות מכשירים אופטיים.
ישנם סוגים רבים של משקפיים, המשמשים לצרכים שונים:
משקפי ראייה - במובנם הפשוט, משקפיים שהרכבתם משפרת את ראייתו של המרכיב, אם יש לקות ראייה.
בדר"כ מתכוונים לאנשים הסובלים מקוצר ראייה.
משקפי קריאה - סוג של משקפי ראייה שהרכבתם עוזרת למרכיב בשעת הקריאה עבור אנשים הסובלים מרוחק ראייה.
לרוב, הצורך במשקפיים אלו בא כחלק מתהליכי הזדקנות של עדשת העין.
משקפי שמש - משקפיים (לרוב כהים) אשר בולעים קרינה או מווסתים את כניסתו של אור השמש העובר דרכם כדי להגן על העין ולמנוע סינוור.
משקפי מגן - משקפיים המגנים על העיניים מפגיעות פיזיות בסביבות מסוכנות.
משקפי תלת-ממד - משמשים לראיית תמונות תלת־ממדיות או מציאות מדומה וגם לראיית הולוגרמות של אנשים.
משקפי אופנה - משקפיים ללא מספר המשמשים כאביזר אופנה בלבד.
משקפי מציאות רבודה - לתוך העדשות, או על גבי מסך שקוף, מוקרן מידע משלים על הסביבה בה נמצא האדם.
משקפי עזר לעיוורים - בעלי מצלמה או אמצעי אחר שמשמש כעזר לעיוור או לקוי ראייה
שימוש בעדשות זכוכית להגדלה או להצתת אש, מתחיל בערך בשנת 300 לפנה"ס, אך את המשקפיים הראשונים לעזר ראייה או לתיקונה, המציאו כמעט בוודאות בשנת 1280 בפירנצה, איטליה, הנזיר אלסנדרו דלה ספינה או חברו, הפיזיקאי סלבינו דלי ארמטי (1245–1317).
המשקפיים היו מיועדים למי שסובל מרוחק ראייה (היפרמטרופיה), וצוידו בעדשות קמורות.
הן הורכבו על ידי ארמטי, שפצע את עיניו, כשביצע ניסויים בהשתברויות אור.
הוא גילה שניתן להגדיל את הופעת האובייקטים באמצעות הסתכלות מבעד לשתי חתיכות זכוכית קמורה.
פרנצ'סקו רדי, פרופסור לרפואה באוניברסיטת פיזה, כתב בשנת 1676 כי הוא מחזיק כתב יד משנת 1289 של אדם אשר טען כי לא יכול היה לקרוא או לכתוב לולא הומצאו המשקפיים.
כמו כן טען כי בידו עדות לדרשה משנת 1305, שניתנה על ידי נזיר דומיניקני הקרוי פרה ג'ורדאנו דה ריבלטו (Fra Giordano da Rivalto), שלפיה הומצאו המשקפיים כ-20 שנה קודם לכן, והוא (הנזיר) פגש את הממציא בכבודו ובעצמו.
בהתבסס על ראיות אלו זקף רדי את ההמצאה לזכותו של נזיר אחר, פרה אלסאנדרו דה ספּינה מפיזה (Fra Alessandro da Spina), שהמציא מחדש את המשקפיים לאחר שהממציא המקורי שמר על המצאתו בסוד - זאת על פי מכתב הפטירה של דה ספינה עצמו.
אף על פי כן, קיימים עוד מספר סיפורים הזוקפים את המצאת המשקפיים לזכות אנשים שונים.
העדשה הדו-קעורה המתקנת קוצר ראייה הומצאה ככל הנראה על ידי ניקולס מקוסה שהיה הראשון לגלות כי ניתן לתקן בעיה זו באמצעות עדשה מסוג זה.
אולם רק בשנת 1604 פורסם לראשונה, במסגרת מחקרו של יוהאנס קפלר אודות אופטיקה ואסטרונומיה, הסבר מדויק לסיבת תיקון ליקויי ראייה אלו באמצעות עדשות קמורות וקעורות.
בנג'מין פרנקלין, המדען האמריקאי שסבל מקוצר ראייה ומרוחק ראייה גם יחד, המציא את המשקפיים הדו-מוקדיים בשנת 1784 כדי להימנע מהחלפת שני זוגות משקפיים לפי הצורך.
העדשות הראשונות לתיקון אסטיגמציה הורכבו לראשונה בשנת 1827 על ידי האסטרונום הבריטי ג'ורג' אֵרי.
משקפיים מודרניים בנויים לרוב משתי עדשות, גשר המונח על האף הנקרא "אפון/ אפונים", וידיות שנמשכות מעל ומעבר לאוזניים.
חלקי הידית נקראים "מוטות" (החלק הארוך) ו"סופיות" (מהמילה "סוף" - החלק המעוגל מעט שמתיישב על האוזן).
צורה זו התפתחה בהדרגה עם השנים.
העדשות הראשונות עוצבו כך שהמשתמש צריך היה להחזיק את העדשה בצמוד לעינו.
מאוחר יותר השתמשו במשקפי צבט או משקפי חוטם - משקפיים הנצמדים לאף באמצעות מהדק קפיצי או באמצעות הפעלת לחץ על האף.
ג'ירולמו סבונרולה היה זה שהציע להחזיק את העדשות במקומן באמצעות סרט שיעטוף את ראשו של חובש המשקפיים.
המסגרת המודרנית, הכוללת ידיות הנמשכות מעל ומעבר לאוזניים, פותחה בשנת 1727 על ידי האופטיקאי הבריטי אדוארד סקרלט .
עם זאת, בתחילה לא מצאו להן המסגרות הראשונות אוהדים, כך שעיצובים רבים, כגון משקפי אופרה ארוכי ידית, נותרו באופנה גם בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
כיום ניתן לרכוש מסגרת העשויה מתכת חכמה המאפשרת למסגרת לחזור לצורתה המקורית במידה שהתעקמה (מוצר שאינו נפוץ במיוחד) או מסגרות במבחר חומרי גלם: מתכות שונות, זהב, טיטניום וכדומה, או סוגי פלסטיק למיניהם.
בתחילה יוצרו עדשות המשקפיים מזכוכית אך כיום הן מיוצרות בדרך כלל מפלסטיק, כדי להקטין את סכנת השבירה ואת המשקל.
ברם, החיסרון של עדשות הפלסטיק הוא שהן נשרטות בקלות.
נראה כי שילוב של עדשות פלסטיק וציפוי הגנה (HardCoat) המפחית שריטות, הוא השילוב המוצלח ביותר.
בנוסף לחומר שממנו עשויות עדשות המשקפיים, ניתן כיום לדחוס אותן על מנת שיראו דקות יותר.
ישנן מספר דרגות דחיסה, כשהדרגה הכי נמוכה היא דרגת דחיסה של 1.5 (בה עדשות המשקפיים הכי עבות).
משקפי הקריאה מסווגים על ידי מספרים המייצגים את עוצמת העדשה בדיופטר.
לטיפול בקוצר ראייה המספר הוא שלילי (עדשה מפזרת), ולטיפול ברוחק ראייה המספר חיובי (עדשה מרכזת).
לתיקון אסטיגמציה נדרשת עדשה שעוצמתה בשני הצירים שונה ("צילינדר").
משקפי מולטיפוקל הם משקפיים בעלי פוקוס משתנה באזור העליון והתחתון שלהן.
אנשים קצרי ראייה שלא נוח להם להוריד ולהרכיב את משקפיהם על מנת לקרוא מקרוב.
במשקפי מולטיפוקל קובע האופטומטריסט בחלק התחתון של המשקפיים מספר פלוס אשר זהה למספר המינוס על מנת שהאדם יראה בעצם ללא מספר כאשר הוא קורא או מסתכל על דברים קרובים.
בעבר היה נהוג לקבוע פוקוס משתנה, כאשר החלק התחתון המיועד לקריאה בכל מספר מינוס נמוך יותר, כלומר מגדיל יחסית לחלק המיועד לראייה.
כמו כן נטען שהדבר מסייע לעצירת העלייה במספר, אך כיום גישה זו אינה מקובלת בקרב רופאי העיניים.
אנשים קצרי ראייה מעל גיל 40 אשר מפתחים גם בעיה לראות מקרוב (מספר פלוס).
לשם כך האופטומטריסט קובע בחלק העליון את מספר המינוס ובחלק התחתון את מספר הפלוס.
משקפי מולטיפוקל נפוצים הם כאלה שבהם העדשה מחולקת כך שהחלק העליון מיועד לראייה לרחוק, החלק התחתון לקריאה בספר או בסמרטפון, והחלק האמצעי לראייה בטווח ביניים כגון מחשב.
בעדשות אלו החלק האמצעי שמיועד למחשב צר ומשני צדדיו יש שטח מטושטש, ולכן הן עלולות שלא להתאים למי שמשתמש לאורך זמן במחשב.
עבור מי שמשתמש זמן רב במחשב עשויות להתאים עדשות מולטיפוקל שמכונות "אופיס" או "וורק-ספייס", שבהן החלק של טווח הביניים רחב ומציג היטב את כל רוחב מסך המחשב.
עדשות אלו עשויות לאפשר לראות היטב עד למרחק של כשלושה או ארבעה מטרים, כלומר בתוך חדר, אך לא למרחק, ולכן אינן מתאימות לנהיגה.
כיום ניתן לייצר מולטיפוקל גם בעדשות מגע.
אספקת משקפי הראייה בישראל נעשית על ידי אופטומטריסט שקיבל רישיון עיסוק במקצוע ממשרד הבריאות.
בנוסף, ניתן לבקר אצל רופא עיניים לפני שניגשים לאופטומטריסט, אם כי קבלת שירות מהאופטומטריסט אינה מחייבת זאת.
האופטומטריסט בודק את ראייתו של הלקוח ומוצא את הפרטים הנחוצים להכנת העדשות המתאימות עבורו.
הלקוח בוחר מסגרת למשקפיים מהמלאי שאצל האופטומטריסט לפי צרכיו (למשל, יש מי שמעדיפים משקפיים במשקל קל ואילו אחרים זקוקים למשקפיים קשים לשבירה) ולפי טעמו האישי.
גם חלק מהתכונות של העדשות נבחרות בהתייעצות עם הלקוח, כגון סוגי הציפויים לעדשות.
האופטומטריסט שולח את כל הפרטים אל מלטש העדשות והמלטש מייצר את העדשות בהתאם לנתונים ומחזיר לאופטומטריסט, שמרכיב אותן במסגרת הנבחרת.
בשנים האחרונות קיימים בחו"ל אתרי אינטרנט רבים המציעים לספק משקפי ראייה, וגם להחליף את העדשות במסגרת שכבר נמצאת בידי הלקוח.
לעיתים קרובות המחירים באתרים אלו נמוכים בהרבה מאשר אצל האופטומטריסטים, גם כאשר מביאים בחשבון את עלויות המשלוח.
ואולם האופטומטריסטים, וגם רופאי העיניים, מקשים, ואף אינם מאפשרים, ללקוח לקבל את המרשם של העדשות.
בנוסף קיים קושי רב לבחור מסגרת בלי למדוד אותה בחנות.
ואפשר להניח שבארץ סומכים יותר על בעלי הרישיון של משרד הבריאות.
משקפי שמש הם משקפיים שעל עדשותיהם יש ציפוי כהה המגן מהקרינה האולטרה סגולה.
העדשות במשקפי שמש עשויות להיות עדשות מתקנות או עדשות שעוצמתן (ה"מספר") אפס.
נהוג לחשוב כי כל עדשה כהה מגנה מפני הקרינה האולטרה סגולה, אך אין זה כך.
סינון הקרינה במשקפי שמש נקבע לפי איכות הציפוי על העדשה, ולא לפי צבעו.
ייתכנו משקפי שמש כהים שאיכותם נמוכה ואינם בולעים קרינה כראוי, ולעומתם משקפי שמש בהירים, הבולעים כמעט 100% מהקרינה.
המספר "400" המופיע על גבי משקפי שמש רבים, מתייחס לאורך הגל (בננומטרים) שמתחתיו נבלעת הקרינה האולטרה סגולה.
משקפי שמש טובים בולעים מעל 99% מהקרינה ומסומנים "100%".
שימוש במשקפי שמש שאינם בולעים קרינה במידה מספקת עלול לגרום לנזק לרקמות העין, במיוחד קטרקט, שכן הציפוי הכהה מוריד את כמות האור הנראה, וכדי לפצות על כך מתרחב האישון וכמות הקרינה החודרת אל העין (הן באור הנראה והן באולטרה סגול) גדלה.
משקפי שמש הם כיום מוצר אופנתי ונפוץ, ומיוצרים על ידי מותגי אופנה ידועים.
משקפי תלת־ממד הם משקפיים המאפשרים ראייה תלתממדית של שידור טלוויזיה, סרט, תמונה או מצגת כלשהי שהוכנו מראש לצפייה כזו.
אלו הם משקפיים שעדשותיהם בצבעים שונים (באדום ובכחול) או בעלות עדשות פולרואיד (מקטבות) הנמצאות ב־90 מעלות אחת ביחס לשנייה.
ראייה תלת־ממדית מלאה דורשת חדות ראייה תקינה בשתי העיניים, ותפקוד דו־עיני, ללא פזילה.
משקלים סֶגוֹלִיִּים הוא הכינוי הנפוץ למשקלים המלעיליים בעברית.
הם נקראים כך משום שבמילים רבות במשקלים האלה ההברה האחרונה מנוקדת בסגול.
נוסף על כך, כלולות בקטגוריה זו צורות אחרות שמסתיימות באותו דגם הברתי:
צורות זוגי (אמיתי או מדומה), כגון: אוֹפַנַּיִם, שָׁמַיִם.
עקב תופעות כיווץ והרחבה של דיפתונג, כיווץ טריפתונג והתמזגות עיצורים זהים נוצרו הצורות הבאות:
מילים שנגמרות בקמץ סגול (משקל קָוֶל) – לדוגמה: מָוֶת (ללא ניקוד: מוות), תָּוֶךְ (ללא ניקוד: תווך).
מילים שנגמרות בפתח חיריק (משקל קַיִל) – לדוגמה: קַיִץ, דַּיִשׁ.
מילים שנגמרות בסגול חיריק (משקל קֶטִי) – לדוגמה: מֶרִי, לֶחִי.
מילים שנגמרות בחולם חיריק (משקל קֹטִי) – לדוגמה: קֹשִׁי (ללא ניקוד: קושי), שֹׁנִי (ללא ניקוד: שוני).
הימצאות אותיות גרוניות במילה משנה חלק מהתנועות, בשל התופעות של הנמכת תנועה והידמות תנועה.
עקב כך נוספות הצורות הבאות:
מילים שנגמרות בפתח פתח (במקום סגול סגול, כשאחרי הפתח באה אות גרונית) – לדוגמה: דַּחַף, שַׁעַל; טַבַּעַת, צַלַּחַת.
מילים שנגמרות בסגול פתח (במקום סגול סגול כשאחרי הסגול השני באה אות גרונית) – לדוגמה: לֶקַח, שֶׁפַע.
מילים שנגמרות בחולם פתח (במקום חולם סגול כשאחרי הסגול באה אות גרונית) – לדוגמה: נֹגַהּ, שֹׂבַע.
מילים שנגמרות בחולם פתח (במקום חולם סגול כשאחרי החולם באה אות גרונית) – לדוגמה: טֹהַר, נֹעַם.
בהתאם למשקלים הסגוליים המלעיליים בזכר ישנם גם משקלים סגוליים מלרעיים בנקבה: מֶלֶךְ – מַלְכָּה, סֵפֶר – סִפְרָה, תֹּכֶן – תָּכְנָה ודומיהן.
גם במשקלים אלה יש השפעה של העיצורים הגרוניים, לדוגמה: לַעֲנָה.
מקורם של המשקלים קֶטֶל, קֵטֶל וקֹטֶל בשלושה משקלים פרוטושמיים עתיקים – *קַטְל, *קִטְל ו-*קֻטְל בהתאמה.
המשקלים הסגוליים האחרים חוזרים אף הם לבסיסים שהסתיימו ברצף של שני עיצורים.
בעבר צורפה לבסיסים אלה תנועה סופית שסימנה את היחסה.
בתקופה מאוחרת יותר נעלמה תנועה זו וכתוצאה מכך הסתיימה הצורה הגרודה בצרור עיצורים.
בהמשך הוכנסה בין העיצורים תנועת עזר, בדרך כלל סגול, שפירקה את הצרור; בצורות בעלות הסיומת נשמר רצף העיצורים מכיוון שעמד בתוך המילה: מַלְכּוֹ.
התנועה שקדמה לתנועת העזר הידמתה בהתאם: הפתח הפך לסגול, החיריק הפך לצירי, הקובוץ הפך לחולם.
בשורשים שהעיצור האמצעי שלהם היה יו"ד או וי"ו התרחשו הרחבה או כיווץ של דיפתונג, וכך נוצרו הצורות מָוֶת (הרחבת דיפתונג) וסוֹד (כיווץ דיפתונג).
כתוצאה מהתמזגות עיצורים זהים נוצרו עבור שורשים מגזרת הכפולים צורות כמו סַם, גֵּץ, חֹק וכדומה.
לאחר היווצרות המשקלים הסגוליים הבסיסיים של היום – קֶטֶל, קֵטֶל וקֹטֶל – הם החלו להשתנות בהשפעת העיצורים הגרוניים (ה', ח', ע').
אם היה העיצור הגרוני באות האמצעית של השורש, תחילה הונמכה התנועה שלפניו (צורת מעבר קַטֶל), ואחר-כך נידמתה לה התנועה שאחריו (אלא אם כן הייתה תנועה זו תנועת חולם) – כך נוצרו מילים כמו נַעַר, צַעַד, לַהַג, טַחַב, מִתְפַּכַּחַת ודומותיהן – אבל מאידך גיסא: צֹהַר.
אם העיצור הגרוני היה בסוף השורש, התנועה היחידה שהונמכה הייתה זו שלפניו, וכך נוצרו צורות כמו גֶּזַע, נֵצַח, גֹּבַהּ.
יש מקרים יוצאי-דופן שבהם לא חלה הנמכת תנועה: לֶחֶם, רֶחֶם, אֹהֶל, בֹּהֶן.
המשקלים הסגוליים הבסיסיים בלבד – קֶטֶל, קֵטֶל וקֹטֶל – מתאפיינים בצורת רבים יוצאת דופן: במקום הוספת הסיומת -ים הרגילה כל המילה משתנה: יֶלֶד – יְלָדִים, מֶלֶךְ – מְלָכִים.
הנטייה בנקבה דומה לנטייה בזכר, כאשר רק הסיומות משתנות, כלומר יֶלֶד – יַלְדָּה – יְלָדוֹת, מֶלֶךְ – מַלְכָּה – מְלָכוֹת (הצורה מַלְכוֹת בנפרד אינה תקנית, בנסמך כן; הצורה מַלְכּוֹת בכ"ף דגושה בכל מקרה אינה תקנית, ראו בפסקה הבאה).
בנטייה עם כינויי קניין חבורים חוזרים לצורה ההיסטורית: מַלְכִּי ולא *מֶלֶכִי.
הדגש הוא דגש קל, אשר בא לאחר השווא הנח באותיות בג"ד כפ"ת.
בנטיית סמיכות ברבים הצורה נראית כאילו חזרו לצורה ההיסטורית, אולם אין זה כך.
האות הראשונה מנוקדת בתנועת־עזר (פתח, חיריק או קמץ קטן, בהתאם לתנועה ההיסטורית), האות השנייה מנוקדת בשווא, אך אין זה השווא הנח ההיסטורי כי אם שווא מרחף, ולכן באות השלישית של השורש לא יבוא דגש קל (מַלְכוֹת־, דַּרְכֵי־, אַלְפֵי־).
השווא המרחף מחליף את הקמץ המופיע בצורת הרבים (מְלָכִים, מְלָכוֹת) וזאת בשל התרחקות הקמץ מהטעם.
משקעים אטמוספיריים הם מים שמגיעים לאדמה מן האטמוספירה: מהעננים בצורת גשם, ברד או שלג, או ממגע של אדי מים בגוף קר – טל או כפור.
המשקעים יכולים לרדת כמים נוזלים או קפואים (קרח).
כמות המשקעים באזור מסוים היא נתון גאוגרפי חשוב לאפיון האזור, ומדידתה מתבצעת באמצעות מד גשם.
באזורים שונים בעולם ישנן כמויות שונות וצורות שונות של משקעים.
רוב המשקעים היורדים על היבשה מתאדים מפני הקרקע ומהצמחים וחוזרים לאוויר.
שאר המשקעים מחלחלים לעומק הקרקע ונאגרים במי תהום או ניגרים על פני הקרקע אל הנחלים והנהרות הזורמים אל אגמים, ימות או אוקיינוסים.
בישראל החלוקה היא: 60% ממי הגשמים מתאדים, 35% מחלחלים אל תוך הקרקע, 5% זורמים כנגר עילי.
הסיבה לירידת משקעים נעוצה בעליית אוויר מאסיבית כלפי מעלה ועקב כך עיבוי הלחות שבו – לטיפות גשם.
על מנת שתתקיים עלייה מאסיבית יש צורך באילוץ מכני שיגרום לכך.
השקע הברומטרי מכנס את האוויר בתנועה סיבובית אל מרכזו ומעל אותו מעלה.
המערכת שיוצרת את השקע הקרקעי נקראת אפיק רום וצורתה כצורת קערה.
האטמוספירה מורכבת מ-78% חנקן ו-21% חמצן.
השאר הוא גזים נוספים וכן אדי מים.
אדי המים באטמוספירה הם מרכיב חשוב במזג האוויר.
אדי מים עשויים להימצא עד לגובה של 14 ק"מ מעל לפני הים.
מעל מדבריות, שיעור אדי המים באטמוספירה שואף לאפס.
מעל אזורים טרופיים ומעל אוקיינוסים יכול אחוז אדי המים באטמוספירה להגיע ל-5%.
בשכבה התחתונה של האטמוספירה, הטרופוספירה, הטמפרטורה יורדת עם העלייה בגובה בקצב שבין 5 ל-10 מעלות צלזיוס לקילומטר אחד.
אם קצב ההתקררות (עם העלייה בגובה) גובר, נוצרת אי יציבות יחד עם זרמי אוויר אנכיים.
שילוב ביניהם מהווה תנאי להיווצרותם של עננים ומשקעים.
בשכבתה השנייה של האטמוספירה, הסטרטוספירה, הטמפרטורה עולה עם העלייה בגובה בניגוד לטרופוספירה.
האוויר בשכבה זו יציב כך שהוא מתערבב עם האוויר הנמצא בשכבת הטרופוספירה.
כתוצאה מכך העננות והמשקעים נמצאים רק בטרופוספירה.
גשם נוצר כאשר הטיפות הזעירות שבענן מתלכדות בהשפעת הרוחות לטיפות גדולות וכבדות הנופלות ארצה.
יש בעולם אזורים שאין בהם גשם כלל (מדבריות) ויש אזורים עם כמויות עצומות של גשמים (האזורים הטרופיים).
בישראל יורד גשם רק בחורף ובעיקר בחודשים דצמבר עד פברואר.
כמויות הגשם הממוצעות בארץ הולכות ופוחתות מן הצפון אל הדרום: בהרי הגליל 1,000 מילימטר בשנה, בהרי יהודה ובמישור החוף 600 מילימטר, בצפון הנגב 200 מילימטר ובערבה רק 50 מילימטר.
סופת קרח – גשם מקפיא.
מי הגשמים מגיעים במצבם הנוזלי וקופאים על פני המשטח בו הם נוחתים.
ברד נוצר כאשר הטמפרטורה בענן נמוכה, וגבישי קרח קטנים שנוצרו סביב גרעיני גיבוש נעים ואוספים סביבם טיפות של מים נוזליים המקוררים ביתר.
הטיפות קופאות סביב גביש הקרח ונדבקות אליו, וכך מתקבל גרגר ברד שצורתו כדורית.
כדורי הקרח הקטנים מוסיפים לנוע בענן עם משבי הרוח שבאוויר וממשיכים לגדול, וניתן להבחין בהם מבנה שכבתי המעיד על תהליך יצירתם.
קוטר ממוצע של גרגר ברד בענן הוא 2 ס"מ, אבל יש גם אבני ברד גדולות, שעלולות לפגוע ולהזיק ברדתן ארצה.
אם בדרכו של הברד מטה יש טמפרטורה גבוהה, הוא מפשיר ונהפך לגשם.
גראופל או "ברד רך", הוא משקע שנוצר כשטיפות מים בקירור יתר (קרוב ל-0 מעלות) מתעבות סביב פתית שלג.
התוצאה היא תלכיד של קרח אוויר וכפור, מעין ברד רך המתפורר כשהוא פוגע בקרקע.
שלג נוצר כאשר הטמפרטורה בענן נמוכה מאוד ואדי המים מתגבשים ישירות לגבישי קרח (תהליך ריבוץ).
לגבישי הקרח יש מבנה בסיסי של משושה, והוא מופיע במגוון צורות: עלים, כוכבים, כדורונים, עמודים ומחטים.
כך מתקבלים פתיתי שלג בעלי צורות מרהיבות.
גבישי הקרח לצורותיהם מכילים חללי אוויר, ולכן פתיתי השלג קלים לעומת טיפות גשם או ברד.
כאשר יורד שלג ובאוויר יש טמפרטורה גבוהה, הוא מפשיר ומגיע לאדמה כגשם.
בישראל השלג נדיר, ויורד בעיקר בהרים הגבוהים בגולן, בגליל, בשומרון ובירושלים.
בארצות הקרות יורד שלג רב הנשאר על פני האדמה, ומהווה שכבת בידוד בגלל האוויר הנמצא בין הפתיתים.
גשם-שלג מורכב מפתיתי שלג וטיפות גשם הנופלים במעורב, בו זמנית.
טל נוצר כאשר אדי המים שבאוויר מתעבים לנוזל על גופים קרים שעל פני הקרקע.
בלילה כשהאוויר מתקרר ובשעות הבוקר ניתן לראות את טיפות הטל הזעירות על צמחים ועל מכוניות.
יצירת הטל תלויה בתנאים שונים, כמו לחות אוויר וטמפרטורה.
כאשר יש עננים או רוח הטל אינו נוצר.
עם זריחת השמש ועליית הטמפרטורה הטיפות מתאדות ונהפכות שוב לאדי מים והטל נעלם.
בישראל יש אזורים עתירי-טל ואזורים מעוטי-טל.
לדוגמה, במישור החוף ובנגב הצפוני יש יותר מ-200 לילות טל בשנה, בעמק הירדן רק 50 לילות טל בשנה.
בנגב הטל הוא גורם חשוב באספקת מים לצמחים הגדלים שם.
כפור נוצר על פני הקרקע מאדי המים שבאוויר, בדומה לטל.
אולם הוא נוצר כאשר הטמפרטורה נמוכה מאוד, מתחת לאפס, ואדי המים מתגבשים ישירות לקרח (תהליך ריבוץ).
בשעות הבוקר, בימים קרים במיוחד, ניתן לראות כסות של קרח דק על הצמחים.
יש גידולים חקלאיים הרגישים לכפור והם ניזוקים ממנו, אך יש גידולים הזקוקים לכפור (בעיקר פירות) על מנת להבשיל.
משקפת (מילה נרדפת: מצופית) נקראה בעבר גם בינוקל (כנראה השפעה של שפה אירופאית כלשהי; באנגלית binoculars או binocular.) היא מכשיר מצויד בזכוכיות מגדילות המקרב לעין עצמים רחוקים והיא אמצעי תצפית המסייע בצפייה למרחק.
משקפת מאפשרת לראות דברים רחוקים כשהם נראים גדולים יותר וקרובים יותר, מאשר בצפייה בעין בלתי מצוידת.
את המילה חידש אליעזר בן-יהודה בשנת 1896 כגזירה תניינית של המילה משקפיים, במקור במשמעות של טלסקופ.
עדשות - עדשה היא רכיב אופטי (לרוב שקוף) המשמש להסטת קרני אור ויצירת תופעות אופטיות של מיקוד או פיזור של אור.
העדשות הן רכיב מרכזי במשקפת, תפקיד העדשה במשקפת הוא לכנס אור בצורה מסוימת ובכך להגדיל את הדמות המתקבלת.
משקפות הן בדרך כלל א-כרומטיות.
כלומר, העדשה הקדמית שלהן מורכבת משתי עדשות שתפקידן לצמצם את העיוותים הכרומטיים.
עיוותים אלה נגרמים בשל מעבר האור מבעד לעדשות ושבירתו, מה שגורם להופעת צבעים בשולי הדמות.
העדשות במשקפת מצופות בציפוי מיוחד אשר תפקידו למנוע איבוד אור (לעיתים עלולים לאבד מעל לחמישים אחוז).
מקובל לצפות את העדשות במגנזיום פלואוריד או בציפויים המורכבים ממספר שכבות של חומרים שונים.
שימוש בשיטה היקרה ביותר מאפשר לתשעים וחמישה אחוזים מהאור להגיע אל העין.
העינית במשקפת (בפרט) - העינית קרויה גם אוקולר, והיא נמצאת בסמוך לאישון היציאה הנראה כעיגול מואר הצף מעל העינית.
במשקפת, העינית היא הקרובה לעין מכיוון שרצוי שכל האור היוצא מהמשקפת יגיע לעין של הצופה ולכן יש חשיבות לכך שאישוני הצופה יהיו ממול אישוני היציאה של המשקפת.
בתחום האופטי (בכלל): עינית היא עדשה המצויה בסוגים מסוימים של מיקרוסקופים או טלסקופים ומשתמשים בה במכשירים שבהם מתבוננים ישירות בעצם הנצפה, והיא העדשה האחרונה לפני העין.
עינית מודרנית מורכבת ממספר עדשות המוצמדות יחד.
עצמית (Objective) - העדשה הגדולה במשקפות.
ממדיה נמדדים במ"מ, והיא העדשה הקרובה ביותר לאובייקט הנצפה.
מטרת העצמית היא להכניס אור למשקפת, וככל שקוטר העצמית יותר גדול, כלומר שהעצמית יותר גדולה כך ייכנס יותר אור למשקפת.
ככל שנכנס יותר אור, בהירות המשקפת מתגברת ופרטי האובייקט הנצפה נהיים ברורים יותר.
לגודל העצמית יש השפעה מכרעת בתנאי תאורה קשים, כמו למשל מקומות עם עוצמת אור נמוכה.
בנוסף יש לה השפעה על חדות התמונה, ככל שהעצמית יותר גדולה האובייקט הנצפה יותר חד.
שימוש נוסף המצריך עצמית גדולה – צפייה בכוכבים.
מיקוד העדשות - כיוון עיניות המשקפת בהתאם ליכולת הראייה של העין ובהתאם למרחק שאליו צופים.
ישנן משקפות בעלות מיקוד קבוע שאינו ניתן לכיוון.
במשקפות אחרות קיים מיקוד דו-עיני שמאפשר למקד כל עינית באופן עצמאי.
וישנן משקפות בעלות מיקוד מרכזי, במשקפות אלו קיים גלגל מיקוד מרכזי שמאפשר למקד את שתי העיניות בפעולה אחת ובנוסף בורג מיקוד המאפשר לכוון את העינית הימנית באופן עצמאי כדי להתגבר על פער במיקוד בין שתי העיניים.
מנסרות מנסרה או פריזמה (prism) - רכיב אופטי שבעזרתו אפשר לשבור ולהחזיר קרני אור, וגם לפרק את האור לספקטרום.
מנסרה יכולה לשנות כיווני אור בכך שמקדם השבירה של החומר שהיא עשויה ממנו גדול ממקדם השבירה של אוויר (בדרך כלל זכוכית, פלסטיק ופלואוריט).
n> 1. משתמשים במנסרות גם להקטנת משקל המשקפת וליצירת דמות ישרה ומקבילה.
סוגי מנסרות: מנסרת פורו Porro - בה האור נכנס דרך הבסיס, מוחזר דרך שתי השוקיים ויוצא חזרה דרך הבסיס.
המנסרה יוצרת היפוך עם הסטה של 90 מעלות מכל מנסרה.
כמו בתמונה במשקפת פורו מקובל להשתמש בשתי מנסרות פורו שמאונכות אחת לשנייה ויוצרות הסטת אור של 180 מעלות.
מנסרת פורו הפוכה Reverse Porro - כמו במשקפת הפורו, יש שתי מנסרות פורו, רק שבמשקפת הזאת האור נכנס למנסרת הפורו שקרובה לאמצע המשקפת קודם, ואז לזאת שרחוקה, הפוך ממשקפת הפורו מה שמשנה את המבנה החיצוני של המשקפת.
מנסרת גג - האור נכנס דרך בסיס פוגע בשתי השוקיים ויוצא מהארוכה, נכנס לטרפז השני, פוגע בשתי השוקיים ובבסיס הגדול ויוצא הפוך לאחר פגיעה בשוק הגדולה.
משקפת מנסרת גג יותר צרה ממשקפת פורו בגלל הצורה הצרה של המנסרה לעומת הצורה העבה של שתי מנסרות הפורו.
מנסרות פורו יפיקו דמות יותר בהירה ממנסרת הגג בגלל שבמנסרת הגג יש משטחים כסופים שגורמים לחדירת האור להיות כ-12%-15% קטנה יותר.
מפתח המשקפת - חופש תנועה של שני צידי המשקפת המאפשר להתאים את העדשות למרכזי העיניים של הצופה.
ציפוי גוף המשקפת - ישנן משקפות שנעטפות בגומי עבה וחזק להגנה מפני לחות ומפני חבטות בשעת נפילה וכן לשיפור נוחות האחיזה.
רצועת צוואר - שימוש בה עשוי למנוע את נפילת המשקפת ואת אובדן הקולימציה - המקבילות של שתי המערכות האופטיות - העלולה להגרם כתוצאה מהמכה שהמשקפת תקבל.
חצובה - מתקן המחזיק את המשקפת.
חצובות נמצאות בשימוש בעיקר במשקפות כבדות במיוחד.
הגדלה - בכל משקפת ליד אחת העיניות חרוטים שני מספרים המשקפים את קוטר העוצמיות ואת כושר ההגדלה של המשקפת.
לדוגמה 7X50 זו משקפת בעלת כושר הגדלה פי 7 ועוצמיות בקוטר 50 מילימטר.
אישון היציאה - קוטר קונוס האור היוצא מהמשקפת אל העין.
את קוטר אישון היציאה ניתן לקבל כאשר מחלקים את קוטר העוצמיות של המשקפת בכושר ההגדלה שלה.
לדוגמה למשקפת 7X42 אישון יציאה 6 מ"מ.
שדה הראייה - רוחב שדה הראייה שניתן לראות מבעד למשקפת.
שדה הראייה הוא במעלות, אך בדרך כלל הוא מבוטא במטרים בהתייחס למרחק של אלף מטרים.
ככל ששדה הראייה גדול יותר, הדמות תהיה פנורמית יותר.
עשויות להיות 2 משקפות בעלות הגדלה זהה ושדה ראייה שונה.
רצוי לבחור במשקפת עם שדה הראייה הגדול ביותר.
גודל שדה הראייה מצוין בדרך כלל במעלות וכן בגודל הדמות המרבית שתראה ממרחק מסוים - במטרים או ברגל (רגל = 0.33 מטר) – והמרחק מטרים או יארדים (יארד = 0.9 מטר), בהתאמה.
לדוגמה, אם על המשקפת רשם 120/1000 פירוש הדבר שאם מביטים למרחק של 1000 מטר, רוחב הדמות שתראה במרחק זה תהיה 120 מטר.
ככל שרוחב הדמות שתראה ממרחק נתון גדולה יותר, כך שדה הראיה גדול יותר.
בהירות יחסית - נתון המחושב באופן הבא: מחלקים את גודל האובייקטיב בהגדלה ואת התוצאה מעלים בריבוע.
לדוגמה: הבהירות היחסית של משקפת 50X7 היא 50/7 = 7.1 ו-(7.1) בריבוע הוא בקירוב 50. זו בהירות יחסית שאין כמעט לאף משקפת.
אפילו למשקפות 50X12 הבהירות היחסית היא מעט למעלה מ-20.
במשקפת זו העצמית היא עדשה מרכזת והעינית היא עדשה מפזרת.
לסוג משקפת זה שדה ראייה צר יחסית ולרוב הוא לא משמש לדגמי משקפות עם הגדלה גדולה במיוחד.
משקפות אלו זולות יחסית ומשמשות בעיקר לצפייה למרחקים לא גדולים במיוחד (משקפת זו אינה משתמשת במנסרה).
במשקפת זו עדשות העינית הן עדשות מרכזות.
זהו יתרון מאחר שזה תורם לשדה ראייה רחב יותר ומרחק eye relief גדול יותר (משקפת זו הופכת את התמונה המתקבלת בעזרת מנסרה).
שלב 1 - בתחילת המשקפת נמצאת העוצמית objective, שהיא בעצם העדשה האחראית על הכנסת האור למשקפת.
ככל שהיא גדולה יותר ייכנס יותר אור וכך התמונה המתקבלת בסוף תהיה ברורה וחדה יותר.
שלב 2 - מאחר שבעדשה מרכזת קרני האור מתחלפות התמונה תגיע הפוכה לצופה במשקפת.
פה נכנס תפקיד הפריזמה - הפריזמות הן רכיבים ההופכים את התמונה המתקבלת במשקפת ב-90 מעלות על ידי שבירת והחזרת קרני האור.
על מנת להפוך את התמונה ב-180 קיימות בכל "טלסקופ" של המשקפת שתי פריזמות שהופכות את התמונה – סך הכל 4 פריזמות במשקפת.
דרך הפיכת התמונה תלויה בסוג הפריזמה הנמצאת במשקפת.
שלב 3 - מהפריזמה עוברות קרני האור אל עדשות העינית eyepieces שנמצאות ליד נקודת המיקוד של קרני האור.
נקודת המיקוד היא נקודת מפגש קרני האור המגיעות מן העצם, ומרחק המיקוד הוא המרחק בין נקודת המיקוד לעדשה עצמה.
(מרחק המיקוד נמדד במ"מ) עדשות העינית אחראיות על הגדלת התמונה, לכן הן עדשות מפזרות.
ככל שמרחק המיקוד של העצם יהיה גדול יותר כך הגדלת התמונה תהיה גדולה יותר, ובאותה מידה – ככל שמרחק המיקוד של עדשות העינית יהיה קטן יותר כך הגדלת התמונה תהיה קטנה יותר.
משקפות קומפקטיות - אחד מסוגי המשקפות הפופולריים ביותר כיום בשוק.
בעלות עצמית קטנה יחסית (20–25 מ"מ), כאשר טווח ההגדלה שלהן נע בין פי 7 עד פי 10. משקפות קומפקטיות, כשמן כן הן - קטנות וקלות מאוד.
אך בעזרת שיטת ייצור מיוחדת האיכות האופטית של המשקפת נשמרת.
משקפות שדה - משקפות שדה הן הקבוצה המגוונת ביותר מכל סוגי המשקפות.
ניתן לחלק את הקבוצה לחלוקת משנה של משקפות בינוניות עם עצמיות בקוטר הנע בין 30 ל-42 מ"מ והגדלה של פי 7 עד פי 8. ומשקפות שדה גדולות עם עצמיות של 50 מ"מ וכושר הגדלה של פי 7 עד פי 15. משקפות כאלה דורשות לעיתים חצובה (=ייצוב מכשיר במקום מוגדר).
משקפות שדה פופולריות מיוצרות בשיטת ה-PORRO המאפשרת לשלב איכות אופטית טובה בעלות יצור נמוכה.
המשקפת היא כלי מעולה לתצפיות בשדות כוכבים ובגרמי שמיים שדורשים שדה ראייה גדול.
שדה ראייה אופייני למשקפת שדה הוא 4 או 5 מעלות, בעוד שלרוב הטלסקופים, בעיקר הבינוניים והגדולים, יש שדה ראייה קטן בהרבה.
מונוקולר - (חצי משקפת) משקפת שבה טלסקופ אחד בלבד.
מכשיר אופטי קל וקטן במיוחד (הקטן ביותר) מונוקולרים פופולריים מאחר שאפשר להסתיר אותם בתוך כף היד.
מונוקולר מיוצר בשיטת ה-PORRO והן בשיטת ה-ROOF (סוג המנסרה).
טווח ההגדלה הוא בדרך כלל פי 8 עד פי 10, קוטר העצמית נע מ-20 עד 30 מ"מ.
משקפות זום - משקפות זום הן משקפות בהן ההגדלה אינה קבועה אלא רציפה.
אפשר לשנות את רמת ההגדלה שלהן כדי לראות מיותר קרוב ולראות בדמות שנוצרה יותר טוב.
משקפות זום עשויות להגיע בקטרים שונים.
הבעיה במשקפת זום היא שיש מתכת ששולטת בשתי מערכות ההגדלה אבל לא כל כך מדויקת, ולכן יכול להיות שיהיה מצב בו טלסקופ אחד של המשקפת מגדיל את התמונה טיפה יותר מהשני ויכול לגרום לראייה ברמה נמוכה יותר.
משקפות אטומות למים - כדי לדעת שמשקפת אטימה למים עובדת כמו שהיא צריכה, צריך לבדוק אם היא עדיין יבשה מבפנים ותקינה לאחר שהות במי ים בעומק חמישה מטרים, במשך חמש דקות לפחות.
משקפות אלו ממולאות בחנקן במקום באוויר והברגותיהן אטומות בטבעות איטום.
כשמשקפות נחשפות לשינויים גדולים של טמפרטורה ובמיוחד במקומות לחים זה יכול לגרום לאדים בתוך המשקפת, מה שיכול להפוך את הראייה למטושטשת.
חנקן, בניגוד לאוויר, לא מכיל בתוכו מים, כך שלא ייווצרו בו אדים.
בחירת משקפת היא בהתאם למטרת השימוש במשקפת.
משקפות עשויות לשמש למגוון מטרות: ימאות, צפרות, תיאטרון, אסטרונומיה, צפייה בלילה וכן למעקב וריגול.
פוליטיקאים וגנרלים בכירים נוהגים להצטלם עם משקפת ותמונות שלהם צופים במשקפת מתפרסמות רבות בתקשורת.
תמונות כאלו של ראש אמ"ן והרמטכ"ל התפרסמו בישראל כבר בשנות ה-60. דורון רוזנבלום הגדיר את המשקפת כרקוויזיט המודיע שיש צופה לבית ישראל באופן הנותן לציבור תחושה של ביטחון.
במספר מקרים צולמו מנהיגים צופים במשקפת מכוסה, דבר שהביא ללעג כלפי המצולם.
כך למשל אריאל שרון, הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, עמיר פרץ, בנימין נתניהו, ראש ממשלת נפאל ואחרים צולמו צופים במשקפת מכוסה, ואחרים, תועדו צופים במשקפת מכוסה או הפוכה.
משקפיים הוא כתב עת רב תחומי לתרבות שיצא לאור על ידי מוזיאון ישראל בין השנים 1987 ל-2001.
מייסדו בשנת 1987 ועורכו במשך תשע שנותיו הראשונות היה תמיר ראונר.
בשנתיים הראשונות להופעתו היה "משקפיים" פרויקט משותף של אגף הנוער של מוזיאון ישראל והשבועון "כותרת ראשית".
בעקבות סגירתו של השבועון "כותרת ראשית" החל מגיליון 6 של "משקפיים" החליף העיתון "ידיעות אחרונות" את "כותרת ראשית" כשותף להוצאה לאור של "משקפיים".
עם הופעתו היה "משקפיים", בתפיסתו החזותית מילולית ה"לא שמרנית" תופעה חדשה בנוף כתבי העת בישראל.
בשנת 1994, לאחר שבע שנות הופעה של "משקפיים", ייסד העורך תמיר ראונר את "עיניים", כתב עת לילדים שהוצג כ"אח צעיר למשקפיים" - מגזין לילדים בעל תפיסה דומה.
ב-1996, לאחר שנתיים של עריכת שני המגזינים, עזב תמיר ראונר את "משקפיים" והחל מגיליון 26 החליפה אותו העורכת סמדר תירוש.
בתקופת תירוש שינה המגזין את אופיו, והוא החל פונה לקהל בוגר יותר.
בהתאם לכך השתנתה כותרתו, החל מגיליון 29, מ"רבעון של אגף הנוער" ל"רבעון לאמנויות", וכן השתנה עיצובו הגרפי, כולל עיצוב שם כתב העת.
בשנת 2000 החליפה מוניקה לביא את סמדר תירוש ואז שונה שם המגזין ל"מוזה".
בסוף שנת 2001 נסגר המגזין "מוזה", עם 2000 מנויים (כדי לכסות את העלויות ולהמשיך לפעול נזקקו כפליים).
כל גיליון של "משקפיים" הוקדש לנושא מרכזי אחד.
העורך, תמיר ראונר, הבהיר זאת בפתח הגיליון הראשון: "בכל חוברת נתבונן בנושא מסוים, שנבחר מתוך נושאים המיוצגים במוזיאון.
נבקש לגעת בכמה פנים של הנושא וניתן ביטוי לאנשים שדעתם או מעשיהם באותו הקשר מעניינים אותנו".
משקפי שמש הם משקפיים כהים אשר בולעים קרינה ומווסתים את כניסתו של אור השמש העובר דרכם כדי להגן על העין ולמנוע סינוור.
משקפי שמש נחשבים לפריט אופנה פופולרי בתרבות המערבית.
משקפי שמש משמשים בראש ובראשונה להגנה מפני אי הנוחות הנגרמת מחשיפת העין לכמות אור רבה מדי.
במיוחד, אנשים משתמשים במשקפי שמש במקומות בהם יש חשיפה לכמות גדולה של אור, כמו על שפת הים, באזורים המכוסים בשלג ותחת זרקורים המפיצים אור רב.
משקפי השמש גם מגינים על העין מנזקים של קרינה אולטרא סגולה המסוגלת לגרום לקטרקט, סרטן העין וניוון של הרשתית.
בנוסף קיימים משקפיים בעלי עדשות המשלבות משקפי ראייה עם משקפי שמש.
משקפי שמש משמשים גם כדרך להסתיר את הפנים במטרה למנוע זיהוי והחצנת רגשות.
במקרים מסוימים משקפי שמש משמשים גם כדי להסתיר עיניים הנחשבות מכוערות, חולות, אחרי ניתוח או כאלו שסבלו ממכה שטרם נרפאה.