tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להב הייתה בין הראשונות בישראל שיישמו עקרונות של תכנון סביבתי, שימור אנרגיה והתאמה אקלימית במבני ציבור, חינוך ודיור.
עבודותיה מהוות חוליה מרכזית בהטמעת תפיסות של קיימות בשדה האדריכלות המקומי, ומשקפות שילוב ייחודי בין רציונליות תכנונית לרגישות סביבתית ואנושית.
מאז הקמת משרדה הראשון, עוסקת להב בתכנון פרויקטים גדולים בתחומי עיצוב ותכנון מבנים, תכנון עירוני, תוכניות מתאר ותוכניות מפורטות.
מגוון הפרויקטים שתכננה כולל פרויקטים תחבורתיים, מבני ציבור, דיור מוגן, בנייני משרדים, שכונות מגורים, מוסדות חינוך, מרכזים מסחריים, בתי מלון, פארקים ומרכזים תעשייתיים.
קריית הממשלה המחוזית בבאר שבע – מבנה ציבור רחב־היקף שזכה פעמיים (1995 ו־2005) ב*פרס עזריאלי לתכנון אורבני* מטעם המועצה לישראל יפה, בזכות החדשנות שבאינטגרציה של פתרונות סולאריים, הצללה טבעית וחיסכון אנרגטי.
"בית הגדוש", ירושלים – מבנה מגורים פרטי שנחשב לאחד הפרויקטים הסולאריים הראשונים בישראל.
התכנון כלל פתחים דרומיים, בידוד תרמי, קופסאות הצללה, מערכת לאוורור לילה וטכנולוגיות אקטיביות לניהול אנרגיה.
זכה לפרסום מקצועי רחב כמודל מוקדם של בנייה ירוקה במגזר הפרטי.
בית הספר "אילן רמון" וגני ילדים, הר חומה, ירושלים – פרויקט חינוכי שתוכנן על מגרש תלול, תוך ניצול טופוגרפי למיקסום הצללה טבעית, אוורור פסיבי וחשיפה נכונה לאור השמש.
התכנון כלל שימוש בפתרונות כמו קופסאות צל, חצרות מוצלות, חלונות חשמליים לאוורור לילה ומערכות שימור אנרגיה.
"נופים", דיור מוגן, קריית יובל, ירושלים – תוכנן תוך שימת דגש על נגישות, נוחות, רגישות לאוכלוסייה המבוגרת, וחיבור בין איכות חיים לאיכות סביבה.
מאז הצטרפותו של פרופ' דן איתן למשרד בשנת 2010, התרחבה פעילות המשרד גם לתחום של תכנון בתי משפט, מגורים רב-קומתיים, ותוכניות בניין עיר (תב"עות) בקנה מידה מטרופוליני.
רות סירקיס (נולדה ב-12 במאי 1937) היא מחברת ומוציאה לאור של ספרי בישול בישראל, מחלוצי הספרות הקולינרית בישראל ובין התורמים להתפתחות התרבות הקולינרית בה.
מאמריה וספריה של סירקיס תרמו להעלאת המודעות לתרבות האוכל, והתחילו סוגה של ספרי בישול ישראלים בעלי דגש על עיצוב וכתיבה בהירה ומדויקת.
ספרי הבישול בהוצאתה הפכו פופולריים בבתים בישראל.
רות סירקיס נולדה בשנת 1937 בתל אביב להורים ילידי פולין שעלו לארץ בשנות ה-30 מתוך ציונות.
את שירותה בצה"ל עשתה כמש"קית ת"ש בתותחנים.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בעבודה סוציאלית ואף עבדה כעובדת סוציאלית במשך תקופה קצרה.
זמן קצר לאחר תום לימודיה האקדמיים נסעה עם בעלה, רפי סירקיס, לבוסטון, לצורך לימודיו לתואר שני בהנדסה.
בתקופה זאת, שהתה זמן רב בביתם עקב הריונה, וכך, שאבה השראה מתוכניות הטלוויזיה של ג'וליה צ'יילד, בהן נהגה צ'יילד ללמד בישול לעקרות בית אמריקאיות.
לאחר שובה של סירקיס לישראל עם תום תקופת הלימודים, הציגה בפני חבריה סדרת צילומים שצילם בעלה, ובהם תבשילים שבישלה במהלך השהות בארצות הברית.
החברים עודדו אותה לפנות למו"לים כדי להוציא ספר שיאגד את בישוליה, אולם משנתקלה בטומי לפיד שהקים באותה עת את הירחון לנשים "את" מבית "מעריב", סיכם עמה לפיד שבמקום ספר, תכתוב במגזין החדש.
כך, ב-1967 החלה בפרסום מאמרים וכעבור זמן קצר כתבה וערכה את מדור הבישול בירחון.
בשנים 1968–1972 התגוררה בלוס אנג'לס במסגרת שירות דיפלומטי של בעלה.
בתקופה זו כתבה טור מתכונים שבועי שהתפרסם בעשרות עיתונים יהודיים אמריקניים מחוף אל חוף, והוציאה לאור שני ספרי בישול באנגלית, שהתמקדו בבישול יהודי וישראלי: 'A Taste of Tradition: The How and Why of Jewish Gourmet Holiday Cooking (1972) ו-Popular Food From Israel'' (1975).
בין השנים 1973–1980 הגישה ברדיו פינת מתכונים פופולרית בשם "מהמטבח באהבה" בתוכנית "כאן בבית" ברשת ב' של קול ישראל.
ספרה המפורסם ביותר, "מהמטבח באהבה" ראה אור ב-1975. הספר, שנכתב לאחר השהות מחוץ לישראל, הביא לקהל הישראלי מהנעשה בעולם בתחום הקולינריה וגרם למהפך בתרבות הקולינרית בארץ.
הספר חידש ובלט בפישוט ופירוט המתכונים לשלבים קלים לביצוע, בעיצוב שכלל צילומים ואיורים רבים שהקלו על המשתמש, ובמבוא מפורט כיצד לתכנן ארוחות, אירוח וכדומה.
הספר זכה להצלחה מיידית, ומאז נדפסו יותר מ-90 מהדורות ונמכרו מאות אלפי עותקים.
ספרה "המטבח הסיני" (1979) היה הספר הראשון בעברית בתחום המטבח הסיני.
ייחודו של הספר היה במתכונים כשרים המבוססים על חומרי גלם זמינים בישראל באותה תקופה.
בשנת 1983 הקימה סירקיס חברת הוצאה לאור בשם "ר.
במסגרת זו ראו אור כ-100 ספרים, רובם ספרי בישול, אך גם ספרי ילדים, ספרי בית ומשפחה וספרי עשה זאת בעצמך.
חלק מהספרים שראו אור הם ספרי-מקור ואחרים, מתורגמים ומעובדים משפות שונות.
כמה מהספרים המקוריים זכו בפרסי עיצוב בארץ ומחוצה לה, ואף הוצגו בתערוכות ברחבי העולם.
בסוף שנת 2002 החלה להפיק מגזין אוכל שבועי באינטרנט בשם "מהמטבח באהבה" המיועד למנויים, ובו חדשות קולינריות, מתכונים, צילומי המאכלים וגם סרטי וידאו המדגימים את הכנת המנות.
רבים מספריה הם רבי-מכר, שהודפסו בעשרות מהדורות והפכו לנכסי צאן ברזל במטבח הישראלי.
מראשית כתיבתה, הקפידה על כך שכל המתכונים בכתביה יהיו כשרים.
סירקיס מרבה לנסוע ברחבי העולם, ועל חוויותיה והתנסויותיה היא מפרסמת מאמרים ומתכונים.
בעשור השני של המאה ה-21 היא עוסקת בניהול פעיל של ההוצאה לאור שלה ובכתיבת מאמרים וספרים.
סירקיס מתגוררת בשכונת רמת אביב בתל אביב.
היא הייתה נשואה לרפאל סירקיס, איש הייטק, עד לפטירתו בספטמבר 2025. היא אם לשלושה: תמי סירקיס-אקרמן (מרצה בנושא מזון ומחברת ספרי בישול), ד"ר נורית סירקיס בנק (אוצרת תערוכות) ודני סירקיס.
2015: יקירת העיר תל אביב-יפו.
2018: פרס מפעל חיים על תרומתה לקולינריה הישראלית בטקס פרסי האוכל של Time Out.
אפריל 2024: קיבלה פרס מפעל חיים בטקס חלוקת פרסי המטבח הישראלי.
בשיר "טוחנים טוחנים", אותו כתב עוזי חיטמן, הבעל מספר שכדי להכין תבשיל הוא עיין בספר בישול של סירקיס.
פפריקה (בשיתוף עם טומי לפיד) (1986)
משווייץ באהבה: ארבעה מטבחים בצלחת אחת (2011)
ארוחות חגיגיות''': מאכלים ביתיים, קלים ובריאים (2013)
רות עמירן (8 בדצמבר 1914 – 14 בדצמבר 2005) הייתה ארכאולוגית ישראלית, שהתמחתה בארכאולוגיה של העת העתיקה בארץ ישראל.
ספרה על הקרמיקה הקדומה של ארץ ישראל היה מיד עם פרסומו לספר יסוד בתחומו, ומאז הוא שומר על מעמדו ככזה.
עמירן נולדה בשם רות ברנדשטטר במושבה יבנאל, בת ליחזקאל ודבורה לבית וייס.
במשק התגורר גם אחי אביה, יהושע ברנדשטטר.
היא סיימה את בית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1933 ובשנת 1939 סיימה את לימודי הארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא הייתה נשואה לדוד עמירן (קלנר), חוקר ארץ ישראל וגאוגרף.
בתחילת דרכה הייתה מפקחת עתיקות באזור הצפון.
החפירה הראשונה שבה השתתפה הייתה ביפו בשנת 1948. בשנת 1951 חפרה בסוסיתא.
בשנת 1953 חקרה את הרגמים בדרום מערב ירושלים.
בשנים 1955–1957 ניהלה את החפירות בשטח ב' של האתר בתל חצור.
בשנת 1961 זכתה בפרס סוקניק על ספרה על הקרמיקה בארץ ישראל.
בשנת 1962 החלה עמירן בשיתוף עם יוחנן אהרוני לחפור את המצודה בתל ערד.
לאחר גילוי קטע מחומה כנענית פוצלה המשלחת ועמירן התמקדה בחשיפת העיר הכנענית.
חשיפה זו נמשכה יותר משלושים שנה, ועמירן ניהלה 18 עונות חפירה במקום.
באותה שנה חפרה גם בתל נגילה והניחה את התוכנית לביתן הקרמיקה של מוזיאון ארץ ישראל ואגף הארכאולוגיה במוזיאון ישראל.
בשנים 1968–1969 חפרה עמירן במגדל דוד בירושלים.
בשנת 1979 ניהלה חפירה בבקעת עובדה.
בשנת 1981 זכתה מטעם מוזיאון ישראל בפרס פרשיה שימל על תרומתה לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
רות עמירן זכתה בפרס ישראל בתחום חקר ארץ ישראל לשנת 1982. דוד עמירן זכה בפרס ישראל על תרומתו לגאוגרפיה של ארץ ישראל לשנת 1977.
רות עמירן, הקיראמיקה הקדומה של ארץ ישראל, מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1963
רות עמירן, אורנית אילן, מיכאל סבן, ז' הרצוג, ערד, הוצאת הקיבוץ המאוחד והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1997
רות מוריץ ("דבורה"; 29 בינואר 1930 – 11 ביוני 1948, כ"ט בטבת ה'תר"צ – ד' בסיוון ה'תש"ח) הייתה חיילת ומפקדת באצ"ל שנהרגה לאחר שלא הסכימה להפקיר חיילת בשטח עוין.
רות נולדה במלבורן, אוסטרליה ובגיל 5 עלתה עם משפחתה לארץ בשנת 1935. גדלה בתל אביב וחונכה חינוך ציוני על ידי הוריה.
לקחה חלק בפעילות תנועת הצופים ובגיל 15 הצטרפה לשורות האצ"ל.
הייתה תלמידה מצטיינת בגימנסיה "שלווה", אך למרות זאת הורחקה מהמוסד בלחץ אנשי "ההגנה".
פעילותה באצ"ל הלכה וגברה - היא מלאה תפקידים רבים ושונים, החל מגיוס, דרך קשר ועזרה ראשונה ועד שמירה.
לאחר שהוכיחה עצמה, יצאה גם לקורס המפקדים של הארגון.
כשסיימה את הקורס, קבלה את הכינוי "דבורה".
ב-29 באפריל 1948 נהרג חברה של רות, , מפגז בריטי בהתקפת האצ"ל על יפו.
רות לקחה חלק בפעולת האצ"ל בכפר יהודייה.
עם התקדמות הלגיון הערבי קיבלה, יחד עם יתר חבריה לפעילות, את פקודת הנסיגה.
כשהייתה כבר על רכב הפינוי, הבינה רות ש, חיילת בכוח שלה, נמצאת עדיין בעמדת התצפית בצריח המסגד (כיום ביהוד).
רות ירדה מהרכב ורצה לכוון המסגד.
רכב הפינוי המתין עוד מספר דקות, אך כאשר בוששה לחזור המשיך בדרכו.
לא ידוע בדיוק מה עלה בגורלן של שתי הלוחמות והמאמצים לברר זאת, גם בסיוע הצלב האדום, עלו בתוהו.
ארבע שנים מאוחר יותר, ב-6 במאי 1952 הובאו למנוחות בקבר אחים בבית העלמין הצבאי קריית שאול עצמות שנטען כי הן עצמותיהן.
אחד הסיפורים המפורסמים יותר על הדקות האחרונות בחייהן של השתיים, הוא שהן צפו בכוח הלגיון המתקרב למגדל וסוגר עליהן וקפצו אל מותן.
בשנת 1969 הוענק לה על ידי ברית חיילי האצ"ל "עיטור הקרב" המציין את השתתפותה בלחימה.
לזכרה הוקם, מול משק הוריה במושב משגב דב, בית העם של המושב שנקרא על שמה, "בית רות".
רות לפידות (נולדה ב-27 באוקטובר 1930) היא משפטנית ישראלית, חוקרת בתחום המשפט הבינלאומי.
פרופסור אמריטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וחוקרת בכירה במכון ירושלים לחקר ישראל.
כלת פרס ישראל לשנת ה'תשס"ו (2006) בתחום חקר המשפט.
רות לפידות (לבית אשלבכר) נולדה בגרמניה בשנת 1930, עלתה עם משפחתה לישראל זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, והתגוררה ברמת גן.
התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל הרפואה.
לאחר מכן, בעצת אמה, למדה משפטים באוניברסיטה העברית, ונבחרה להתמחות בבית המשפט העליון.
לאחר קבלת תואר מוסמך מהאוניברסיטה העברית למדה משפט בינלאומי באוניברסיטת פריז.
עם שובה לישראל הצטרפה לאוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1980 מונתה לפרופסור מן המנין.
בין השאר חקרה את ההיבט המשפטי של חופש השיט.
היא בדקה את מעמדם של מצרי טיראן וכן את זכויות השיט בתעלת סואץ.
בשנת 1976 הוזמנה להצטרף למשלחת ישראל לאו"ם ובשנת 1979 מונתה ליועצת המשפטית של משרד החוץ.
בשנים 1984–1986, שימשה יושבת הראש הראשונה של המועצה הלאומית לקידום מעמד האישה.
ב-1986 מונתה מטעם ישראל לחברה בצוות הבוררים בסכסוך הגבולות בין ישראל למצרים על טאבה.
בשנים הראשונות של המאה ה-21 התמקדו מחקריה של לפידות בסלעי המחלוקת עם הפלסטינים, מעמד הפליטים ובעיקר מעמדה המשפטי של ירושלים, של העיר העתיקה ושל האגן הקדוש.
לפידות נחשבת לאחת מהמומחים הגדולים בעולם למעמדה המשפטי של ירושלים.
בחגיגות יום העצמאות בתשנ"ג, הוזמנה לפידות להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות בהר הרצל.
בשנת 2020 יצא לאור לכבודה "ספר רות לפידות", בעריכת יובל שני והילי מודריק-אבן חן.
היא נשואה לפרופסור אריה לפידות, אם לעמוס, תמר ו, שנפל בעת שירותו הצבאי, וסבתא לנכדים.
1956-2001 חברת סגל באוניברסיטה העברית, בפקולטה למשפטים ובמחלקה ליחסים בינלאומיים
משנת 1980 פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית
משנת 1989 חוקרת בכירה במכון ירושלים לחקר ישראל
1994-1996 ראש המרכז ללימודי אירופה באוניברסיטה העברית, ירושלים.
משנת 2003 - פרופסור אמריטה בבית הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למנהל ועומדת בראש התוכנית ללימודי מוסמך של בית הספר.
1993 הדלקת משואה בחגיגת יום העצמאות ה-45, ירושלים
2000 פרס לאישה מצטיינת במשפט בינלאומי מהאגודה האמריקנית למשפט בינלאומי
2001 פרס על שם עדנה ואוסקר גאס על חקר ירושלים
2004 אות הוקרה מטעם לשכת עורכי הדין בישראל
2006 פרס ישראל בתחום חקר המשפט
1999 חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, בסדרת פירוש לחוקי היסוד, בהוצאת מכון סאקר
רות פראוור-ג'אבוולה הייתה תסריטאית וסופרת בריטית.
נודעה כתסריטאית של רוב סרטי מרצ'נט ואייבורי הפקות (בהם זכרונות אהבה מפירנצה וזיכרונות מאחוזת הווארד עבורם זכתה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר).
היא נושאת תואר של מפקדת (CBE) במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1975 זכתה הסופרת בפרס מאן בוקר בעבור הרומן חום ואבק.
היא נולדה למשפחה יהודית בקלן, גרמניה.
סבהּ היה חזן בבית הכנסת הגדול בעיר.
ב-1939 הצליחו היא ומשפחתה להימלט לבריטניה וחוו את מלחמת העולם השנייה בלונדון.
ב-1951 קיבלה תואר מוסמך מאוניברסיטת לונדון.
באותה שנה נישאה לאדריכל ההודי בן העדה הפארסית - סיירוס ג'אבוולה.
בין 1951 ל-1975 חייתה עם משפחתה בדלהי, ב-1975 עברה לניו יורק ומ-1986 היא אזרחית אמריקאית.
בעת שהותה בדלהי כתבה מספר נובלות, ברוח ג'יין אוסטן ומתוך התבוננות בהודו הנעה בין הרומנטיות של א.מ.
ב-1975 זכתה בפרס מאן בוקר היוקרתי על ספרה "חום ואבק".
על העיבוד שערכה לספר זה לתסריט (לסרט "אבק לוהט") זכתה גם בפרס באפט"א.
ב-1960 כתבה את הספר "בעל הבית" (The Householder), ב-1963 ביקשו איסמעיל מרצ'נט וג'יימס אייבורי לעבד את הספר לסרט קולנוע וכך עיבדה אותו פראוור-ג'אבוולה לתסריט והפכה לחברה בצוות חברת ההפקות של השניים.
ב-1981 כתבה את התסריט לסרט "קוורטט.
ב-1988 כתבה את התסריט לסרט "מאדאם סוזצקה".
ב-1961 ייסדו איסמעיל מרצ'נט וג'יימס אייבורי חברת ההפקות שהפיקה למעלה מ-40 סרטים עד מותו של מרצ'נט ב-2005. ב-1963 צירפו השניים את התסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה.
חום ואבק, הוצאת עם עובד, תרגם מאנגלית אהרן אמיר, 1976
רות ויוויאנה פיין (נולדה ב־1957) היא חוקרת ספרות ישראלית, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
הייתה בין השאר ראש החוג ללימודים ספרדיים ולטינו אמריקאיים.
פיין עוסקת בספרות ספרדית ולטינו-אמריקנית, ומתמחה בסיפורת תור הזהב של ספרד (המאות ה-16 וה-17), ובפרט ביצירתו של מיגל דה סרוונטס.
נולדה בארגנטינה, בת למשפחת נוסנוביץ.
בשנת 1981 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת בואנוס איירס בספרות כללית והשוואתית, ספרות ספרדית ופילולוגיה.
עם תום לימודיה עלתה לישראל בשנת 1981. בשנת 1998 קיבלה תואר דוקטור לספרות ספרד ואמריקה הלטינית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
פיין נתמנתה למרצה בחוג ללימודים ספרדיים ולטינו-אמריקניים בשנת 1991. היא קודמה לדרגת פרופסורית חברה בשנת 2005 ולדרגת פרופסורית מן המניין בשנת 2014.
בשנים 2007–2018 עמדה פיין בראש אגודת ההיספניסטים בישראל.
כמו כן, היא מרכזת את תחום ספרד ופורטוגל במפעל לתרגום ספרות מופת, סגנית נשיא האגודה הבינלאומית של הסרוונטיסטים ושותפה בארגונים אחרים העוסקים בתרבות ובספרות ספרדית.
היא מכהנת כנשיאת אגודת ההיספניסטים הבינלאומית (AIH).
פיין חקרה, בין השאר, את התאוריה הספרותית של תור הזהב של ספרד, את נוכחות התנ"ך ושל הספרות היהודית ביצירותיהם של חורחה לואיס בורחס ומיגל דה סרוונטס, ואת ספרות המומרים לאחר גירוש ספרד.
רות פיין שימשה פרופסור אורחת באוניברסיטאות ומכונים ברחבי העולם, כגון באוניברסיטת לייפציג, אוניברסיטת בואנוס איירס, מכון סרוונטס במדריד, אוניברסיטת נווארה בספרד, אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת סאו פאולו, אוניברסיטת הרטפורד ועוד.
הייתה נשואה לסופר והחוקר ד"ר יונתן פיין, בנה של המשוררת זרובבלה ששונקין ונכדו של המשורר אלכסנדר פן, עד מותו בשנת 2015.
בשנת 2013 ממשלת ספרד העניקה לה אות כבוד (Orden del Mérito Civil) על פועלה בפיתוח היחסים התרבותיים בין ספרד וישראל ועל קידום התרבות והספרות הספרדית בארץ.
בשנת 2016 היא נבחרה לחברה באקדמיה המלכותית של ספרד (Real Academia Española).
בשנת 2019 היא קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת נווארה בספרד.
רות נבו (8 ביולי 1924 – 17 באוגוסט 2021) הייתה חוקרת ומבקרת ספרות, פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, מתרגמת וציירת ישראלית.
רות נבו נולדה ב-8 ביולי 1924 ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
בת למשפחת ויינברן (Weinbren), לאב יליד ליטא שהיגר ליוהנסבורג בשנת 1902 והיה רופא מרדים ומייסד אגודת המרדימים בעיר, ולאם ילידת דרום אפריקה שמשפחתה הייתה ממוצא אוקראיני.
את התואר הראשון למדה ביוהנסבורג באוניברסיטת ויטווטרסראנד, אוניברסיטה ליברלית פרו-שוויונית ומעורבת.
בשנת 1947 עזבה לאנגליה במטרה לסיים את לימודי התואר השני, תחילה באוניברסיטת לונדון ולאחר מכן אוניברסיטת קיימברידג'.
השואה ומאורעות מלחמת העולם השנייה עוררו בה את יהדותה, ובשנת 1950 עלתה לישראל ואת עבודת המחקר שלה סיימה, תוך לימוד שפת המקום באולפן עברית בקיבוץ משמרות.
בשנת 1952 נישאה לנתן נבו, מורה לעברית באליאנס.
פרופ' נבו הייתה שנים רבות חוקרת ומרצה לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית, במהלכן יצאה ללימודי דוקטורט באנגליה ומהמחקר שעשתה בספריית המוזיאון הבריטי, נולד ספרה הראשון "שירים של ענייני דיומא", שנושאו היה התפתחות הסגנון הסאטירי אצל משוררים ליריים שבעתות מלחמה כתבו שירה פוליטית.
במהלך השנים התמקדה בחקר שירתו של שייקספיר ובשירת המאה ה-17 והמאה ה-20. כן השתייכה לאסכולת הביקורת החדשה.
הייתה לחוקרת בעלת שם עולמי ביצירתו של שייקספיר, וספריה ופרסומיה בחקר הספרות האנגלית בכלל ויצירת שייקספיר בפרט, מאוזכרים ומצוטטים רבות במסגרת המחקר והספרות בתחום בארץ ובעולם.
תרגמה את ספר השירה "שירים נבחרים" של חיים נחמן ביאליק, שיצא לאור בשנת 1981, ואת "מסעות בנימין האחרון מטודלה" של יהודה עמיחי, שהיה ידידה וסטודנט שלה.
בשנת 1986 נבחרה לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, והייתה אחת משתי הנשים הראשונות (ובמשך שנים רבות גם היחידות) שהיו חברות בה.
רות נבו העידה על עצמה שהמשיכה שלה לעיסוק בציור החלה עוד בימי ילדותה ביוהנסבורג, וכי מאז לא עזבה אותה "הכמיהה לאחוז ביפי העולם ולרשום אותו".
היא שאפה ללמוד ציור עוד בצעירותה, והחלה לפעול כציירת חובבת, אך רק לאחר פרישתה המוקדמת מהקריירה האקדמית, עברה לעסוק בציור בעיסוק מלא.
תחילה למדה אצל יצחק ימין ויוסף הירש ובהמשך ב-The Art Students League בניו יורק.
יחד עם זאת, מקום מיוחד בהתפתחות התפיסה האומנותית שלה ייחסה נבו לידידתה, הציירת רות לוין, עליה כתבה נבו: "בהשראת עבודתה למדתי שהציור איננו תיעוד אלא פירוש של המציאות".
נבו הציגה במשך השנים כמה וכמה תערוכות יחיד וחלק מעבודותיה נמצאות במשכני האקדמיה למדעים ובאוניברסיטה העברית.
הטראגדיות של שקספיר, (תרגם: ארי אבנר, ירושלים : י"ל מאגנס, 1976 תשל"ו.
הקומדיה השקספירית, (עברית: תמר עמית) ירושלים : כתר, (1984).
נופי קדם : ימים שעל לוח ליבנו, (אקוורלים ורישומים) ירושלים : ר.
שפתו האחרת של שקספיר, ירושלים : מוסד ביאליק, תשס"ב 2002
חיים נחמן ביאליק, שירים נבחרים, (מהדורה דו-לשונית), [תל אביב] : דביר, (תשמ"א 1981) [ירושלים] ג'רוסלם פוסט
רות נצר (נולדה ב-14 באפריל 1944) היא פסיכולוגית קלינית מומחית, מבכירי האנליטיקאים היונגיאניים בארץ, אנליטיקאית יונגיאנית המשלבת בכתיבתה אמנות ופסיכולוגיה, חוקרת ספרות וקולנוע, ציירת, צלמת ומשוררת ישראלית.
נצר נולדה בקיבוץ טירת צבי להורים יוצאי גרמניה.
סיימה תואר ראשון בספרות עברית ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת תל אביב.
עובדת כפסיכולוגית קלינית ומדריכת מטפלים על פי תורתו של קרל גוסטב יונג.
מלמדת במסגרות שונות בישראל של לימודי יונג – במכללת סמינר הקיבוצים, בבית ספר לפסיכותרפיה יונגיאנית ובהכשרות של הארגונים היונגיאניים.
חברה בעמותה היונגיאנית הישראלית החדשה ובארגון היונגיאני הבינלאומי.
מלמדת שימוש בקלפי טארוט בטיפול ולהתייעצות עצמית.
פרסמה מאמרים רבים העוסקים בשילוב שבין פסיכולוגיה, אמנות, יהדות, קולנוע, ספרות ושירה.
הציגה שתי תערוכות צילום ושתי תערוכות ציור.
פרסמה מאמרי ביקורת רבים על ספרים וספרי שירה בכתבי עת לספרות ובמוספי ספרות, של 'דבר', 'מקור ראשון' ושל העיתון "הארץ".
פרסמה מסות לספרות בכתבי עת, ומאמרים בכתבי עת: חיים אחרים, כן, נפש, מעגלי נפש, מעגלי קריאה.
מאמרים בכתבי עת לפסיכותרפיה – "שיחות" ו"מארג".
פרסמה שירים בכתבי עת עתון 77, מאזניים, עתר, שבו, כרמל, משיב הרוח, גג, הליקון, מראה.
פרסמה שלושה עשר ספרי עיון, ואוטוביוגרפיה משפחתית, ושנים עשר ספרי שירה, עליהם זכתה במענקי הוצאה לאור וחמישה פרסים ספרותיים.
נצר היא אם לשניים, יואב ורחלי, וסבתא לאלעד, עידן ואלונה.
מסע אל העצמי – אלכימית הנפש – סמלים ומיתוסים.
השוטה הקוסם והקיסרית – קלפי הטארוט במעגל החיים ובתרפיה.
השלם ושברו – מסות על ספרות ושירה ממבט פסיכולוגיית המעמקים של יונג.
מסע הגיבור – מסע התהוות הנפש במעגל החיים ובתרפיה.
הקולנוע מטפל בנו – יחסי מטפל-מטופל בקולנוע.
2013. לקריאה ב"פסיק הספרייה הדיגיטלית" (זמין לסטודנטים וחוקרים).
נפש הקולנוע – ארכיטיפים ומיתוסים בסרטים.
2014. לקריאה ב"פסיק הספרייה הדיגיטלית" (זמין לסטודנטים וחוקרים).
מעגל החיים בסרטים של אקירה קורוסאוה ותיאו אנגלופולוס.
לקריאה ב"פסיק הספרייה הדיגיטלית" (זמין לסטודנטים וחוקרים).
מסע הגיבורה אל עצמיותה – במיתוס, במעגל החיים ובתרפיה.
2018. לקריאה ב"פסיק הספרייה הדיגיטלית" (זמין לסטודנטים וחוקרים).
נפש הספרות - מסות על ספרות במבט יונגיאני.
2021. לקריאה ב"פסיק הספרייה הדיגיטלית" (זמין לסטודנטים וחוקרים).
הספר האדום של יונג – המרחב המיתי, הדתי, האמנותי והספרותי .
נפש המיתוס במעגל החיים - מאמרים במבט יונגיאני.
קרל גוסטב יונג - הלא-מודע הקולקטיבי והמיתולוגיה הגרמנית בצל הנאציזם.
המסע הרוחני - מסע הנפש אל מעבר לגבוליה.
Sleep My Valley, מתורגם לאנגלית, באמזון.
בקר אפריל – ספרית פועלים.
הרמס ושירים אחרים – הקיבוץ המאוחד.
האדום של הלבן – תמוז-אגודת הסופרים.
1998. (פרס טשרניחובסקי, פרס ויצו לאשה היוצרת)
אשה – שירים ורישומים – כרמל.
2006. (פרס אקו"ם בעילום שם ע"ש נתן יונתן וקרן עמוס)
2019. ( בסיוע קרן אקו"ם לקידום היוצר והיצירה הישראלית).
הכאב שלם כאמונה – על הסבל ומשמעותו מנקודת מבט החלום, המיתוס ותרבויות שונות.
על מקומו של הקולקטיבי בתהליך האינדיבידואציה במבט יונגיאני.
מתוך: אל העצמי – תהליכי אינדבידואציה ומעברי חיים.
רות פלאטו-שנער (נולדה ב-21 בפברואר 1965) היא פרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים במכללה האקדמית נתניה וראש המרכז לדיני בנקאות אותו יסדה במכללה.
תחומי התמחותה הם דיני בנקאות, רגולציה פיננסית, הגנת הצרכן הפיננסי, אתיקה ופיננסים, אמצעי תשלום ומימון, ושירותים פיננסיים מבוססי טכנולוגיה (פינטק).
את שרותה בצה"ל עשתה באגף כוח אדם.
היא בעלת תואר ראשון ושני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שלישי במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "מהותם המשפטית של היחסים הנוצרים בגין הכספת הבנקאית", בהנחיית פרופ' סיני דויטש.
בשנים 1991–1997 עבדה כעורכת דין במחלקה המשפטית בבנק לאומי.
מאז היא מתמקדת בפעילות אקדמית.
מתגוררת בתל אביב, נשואה לדורון שנער, עורך דין וסופר, ואם לשתי בנות.
פלאטו-שנער מלמדת בבית הספר למשפטים ובבית הספר למנהל עסקים במכללה האקדמית נתניה משנת 1997.
לימדה בנוסף, כמרצה מהחוץ, באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב.
היא מכהנת כראש המרכז לדיני בנקאות ורגולציה פיננסית, שייסדה במכללה האקדמית נתניה בשנת 2004.
בשנת 2007 זכתה בפרס קרן פורד לשימור ואיכות הסביבה, על מחקרה בנושא אחריות מַלווים בגין מימון פרויקטים הגורמים לפגיעה בסביבה.
פלאטו-שנער שימשה כחוקרת במכון למשפט השוואתי בלוזאן שווייץ; במכון מקס פלאנק למשפט פרטי בהמבורג; במעבדה לבנקאות באוניברסיטת לוקסמבורג; בפקולטה למשפטים באוניברסיטת הרווארד; באוניברסיטת הונג-קונג, בUCL לונדון; בקינגס קולג' לונדון; ועוד.
היא הוזמנה להרצות בפקולטות למשפטים באוניברסיטאות שונות בעולם, ביניהן: הסורבון בפריז; London School of Economics; אוניברסיטת פדואה באיטליה; טורו קולג' בארצות הברית; אוניברסיטת הונג קונג; אוניברסיטת דלהאוזי בהליפקס קנדה; אוניברסיטת Queen Mary, לונדון; בית הספר קרדוזו למשפטים, ניו יורק; אוניברסיטת סיינה, איטליה; אוניברסיטת צ'ינגחואה, בייג'ינג; ובאוניברסיטת קיוטו, יפן.
שימשה כחוקרת רגולציה בנקאית במכון ון ליר, השתתפה בפרויקט "אחריות המדינה, גבולות ההפרטה וסוגיית הרגולציה" וריכזה את תחום הרגולציה הבנקאית.
פלאטו-שנער חברה במספר אגודות משפטיות: חברת הנהלה באקדמיה הבינלאומית למשפט מסחרי וצרכני (International Academy of Commercial and Consumer Law); הארגון העולמי למשפטנים בשיטות משפט מעורבות (World Society of Mixed Jurisdiction Jurists); האקדמיה הבינלאומית להגנת הצרכן הפיננסי (IAFICO); האגודה הבינלאומית למשפט צרכני (IACL); האגודה הישראלית למשפט פרטי.
חברה בוועדה המייעצת לנגיד בנק ישראל בענייני בנקאות; חברה בוועדת הרישיונות של המפקח על הבנקים.
סגנית יו"ר הוועדה המייעצת לממונה על שוק ההון, ביטוח וחסכון.
יו"ר הוועדה המייעצת לממונה על שוק ההון ביטוח וחסכון בתפקידו כמפקח על שירותים פיננסיים מוסדרים.
הייתה בעבר חברה בוועדה המייעצת לשר האוצר ולסגנו.
נציגת הציבור בהנהלת הקרן למימון תובענות ייצוגיות (עד 2017).
חברה בוועדה הציבורית של ארגון מעלה – עסקים מנהיגים אחריות חברתית, העוסקת בעדכון דירוג ומדד מעלה.
חברת המועצה האקדמית, מנהלת תחום אתיקה בעסקים ובפיננסים, המרכז לאתיקה בירושלים.
הייתה בעבר חברת הוועדה לבדיקת היתכנות לימודי משפטים באנגלית, במועצה להשכלה גבוהה.
חברה במועצה לשימור אתרי מורשת.
חברה בארגון יוצאי זגלמביה (לזכר יהדות זגלמביה, פולין).
יו"ר הוועדה המייעצת לממונה על שיתוף בנתוני אשראי, בנק ישראל.
בשנת 2010 נבחרה פלאטו-שנער על ידי פורום הנשים הבינלאומי להשתתף בתוכנית לפיתוח מנהיגות נשית של הפורום, תוכנית אליה נבחרות מדי שנה שלושים נשים מובילות מרחבי העולם.
פרופ' פלאטו-שנער היא הישראלית השלישית שהשתתפה בתוכנית מאז יסודה בשנת 1990. במסגרת התוכנית השתתפה בקורס מנהיגות נשית בבית הספר למנהל עסקים בהרווארד, ובתוכנית "נשים מובילות שינוי גלובלי" בבית הספר למנהל עסקים INSEAD בפונטנבלו, צרפת.
לרגל בחירתה לתוכנית היא זכתה במענק כספי מטעם הפדרציה של יהדות מיאמי.
בשנת 2011 נבחרה להשתתף בפרויקט מיוחד של המכון הבינלאומי לפוליטיקה וחברה בברלין, בשיתוף פעולה עם האו"ם – יוניצ"ף, בנושא מנהיגות נשית.
החזון שלה לגבי העצמה נשית פורסם בספר "מנהיגות נשית – לומדים מהנשים המצליחות בעולם".
הרווחים ממכירת הספר אשר תורגם לשפות רבות, נמסרו ליוניצ"ף לשם מימון תוכניות חינוך לילדות במדינות מתפתחות.
לא אחת הביעה את ביקורתה על תקרת הזכוכית הקיימת באקדמיה ועל הצורך בקידום נשים לדרגים הגבוהים במוסדות להשכלה הגבוהה.
מחקריה של פרופ' פלאטו-שנער עוסקים בתחום המשפט הבנקאי והפיננסי, ובכלל זה דיני בנקאות, רגולציה פיננסית, אתיקה ופיננסים, אחריות אתית חברתית וסביבתית של מוסדות פיננסיים, הגנת הצרכן הפיננסי, אמצעי תשלום – תוך התמקדות באמצעי התשלום הדיגיטליים, פינטק ושירותים פיננסיים מבוססי בינה מלאכותית.
יחסי בנק-לקוח והגנת הצרכן הבנקאי
במחקריה השונים ניכרת תפיסה צרכנית המצביעה על הצורך במתן הגנה רחבה ללקוחות הבנקאיים.
בהתאם, היא מצדדת בהטלת נורמות אתיות מחמירות על הבנקים והמוסדות הפיננסיים ביחסיהם עם לקוחותיהם.
עם זאת היא מזהירה מפני הטלת אחריות יתר על המוסדות הפיננסיים, ושואפת לאיזון בין האינטרסים של הצדדים תוך הכרה בחשיבות השמירה על יציבות המערכת הבנקאית והפיננסית.
אחד מחידושיה הוא הכפפת הבנק ל"חובת גילוי במובן הרחב".
"חובת הגילוי במובן הרחב" כוללת לא רק מסירת נתונים אינפורמטיביים בנוגע לעסקה, אלא גם חובת הסבר רחבה הכוללת התייחסות לכל היבטיה של העסקה, וכן חובה לוודא - ככל שניתן - שהלקוח אכן הבין את מהותה של העסקה והסכים לה.
את "חובת הגילוי הרחבה" היא מציעה להרחיב ולהחיל גם כלפי ערבים וכלפי ממשכנים.
גישתה זו אומצה על ידי בית המשפט העליון בפסקי דין שונים.
נושא נוסף שבו עסקה בהרחבה הוא הסודיות הבנקאית, או הזכות לפרטיות פיננסית.
זאת בעיקר נוכח התרחבות חובות הגילוי מכוח דין, וכן לאור חדירת הטכנולוגיות המודרניות לתחום הפיננסי והחשש לשימוש בלתי ראוי במידע הפרטי של לקוחות.
אחד התחומים העיקריים עימם מזוהה פלאטו-שנער הוא חובת האמון הבנקאית.
היא עסקה בכך במאמרים רבים שפרסמה בישראל ומחוצה לה, וכן בספרה "דיני בנקאות – חובת האמון הבנקאית" שראה אור בשנת 2010 בהוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, וכן בספר שערכה בנושא "חובת האמון במשפט הישראלי" בהוצאת נבו 2016.
פלאטו-שנער מציגה גישה מאוזנת לחובת האמון הבנקאית.
מחד גיסא, היא קוראת להרחבת חובת האמון כלפי לקוחות, ערבים וממשכנים.
כמכשיר להבטחת התנהגות הוגנת מצד הבנק.
מאידך גיסא, היא מדגישה כי חובת האמון, הגם שמטילה על הבנק רף התנהגות גבוה במיוחד, אינה הופכת את הבנק לאפוטרופוס של הלקוח.
כמו כן היא מסתייגת מהרחבת חובת האמון כלפי צדדים שלישיים אחרים.
במיוחד היא מבקרת את הרעיון של חובת אמון כלפי כלל הציבור.
המסקנות השונות המובאות בספרה ובמאמריה אומצו על ידי בית המשפט העליון בפסקי דין שונים והפכו לתקדימים מחייבים.
בשנת 2019 ראה אור תרגום של הספר לסינית.
בספרה ובמאמריה עוסקת פלאטו-שנער במתח בין שני תפקידיו של הפיקוח על הבנקים – שמירה על יציבות המערכת מול הגנת הצרכן הבנקאי.
נושא קשור בו עסקה הוא מבנה הרגולציה על הגופים הפיננסיים בישראל וחלוקת הפיקוח בין הרגולטורים הפיננסיים השונים.
בנושא זה היא הביעה הסתייגות מאימוץ המודל הדו-ראשי ("Twin Peaks") בישראל.
נושאים נוספים בהם עסקה: מודלים רגולטוריים חליפיים בשווקים הפיננסיים כגון "חוק רך" וקודים אתיים; תפקידם של המוסדות הפיננסיים הבינלאומיים כקובעי מדיניות ומתקיני סטנדרטים; פיקוח על העמלות הבנקאיות; שיימינג רגולטורי כמכשיר אכיפה בתחום הבנקאי; בחינת הענישה ועלויות ההתנהגות של הבנקים; ועוד.
אחריות אתית, חברתית וסביבתית של מוסדות בנקאיים ופיננסיים
אחד מתחומי המחקר של פלאטו-שנער הוא האחריות האתית, החברתית והסביבתית המוטלת על הבנקים והמוסדות הפיננסיים.
לפי תפיסתה, למרות שמדובר בגופים עסקיים שמטרתם רווח, שיקולי הרווח אינם השיקול הבלעדי שעליהם לשקול.
כגופים המנהלים את כספי הציבור מוטלת עליהם אחריות להנהיג ערכים של מוסר אישי וארגוני ולהבטיח את יישומם בפעולת הארגון, וזאת גם במחיר פגיעה אפשרית ברווחיות.
פלאטו-שנער תומכת בהקמת בנקים קואופרטיביים בישראל.
תחום התמחות נוסף של פלאטו-שנער הוא אמצעי תשלום.
על סמך בקיאותה בדיני שטרות, הציע לה אהרן ברק נשיא בית המשפט העליון לשעבר, לכתוב את המהדורה השנייה לספרו "מהותו של שטר", ספר אשר ראה אור בתחילת שנות השבעים.
עם התפתחות אמצעי התשלום הדיגיטליים התרחבה כתיבתה גם לתחום זה.
כמו כן עסקה בהיבטים המשפטיים של שיטות מימון שונות, כגון ליווי פיננסי לפרויקטים של בנייה, ומסגרות אשראי בחשבון עובר ושב.
התקדים שנקבע בבית המשפט העליון בנושא עיקול מסגרות אשראי מבוסס על כתיבתה בנושא וכך גם התקדים בנושא כישלון תמורה מלא בדיני שטרות.
שירותים פיננסיים מבוססי טכנולוגיה (פינטק)
בעקבות חדירתן של הטכנולוגיות המודרניות לתחום הפיננסי החלה פלאטו-שנער לכתוב גם בתחום זה.
מחקריה בתחום עוסקים באמצעי התשלום הדיגיטליים, חיתום אשראי אלגוריתמי, משטר השיתוף בנתוני אשראי, ויישומי בינה מלאכותית בשירותים הפיננסיים.
כן התייחסה לשיטת "ארגזי החול" הרגולטוריים (סנדבוקס) כאמצעי לפיתוח החדשנות בתחום.
בצד ההכרה בתרומתן של הטכנולוגיות המודרניות לפיתוח החדשנות היעילות והתחרות בתחום הפיננסי, היא הצביעה גם על סיכונים שעלולים לנבוע מהן, כגון חשש להפליה, פגיעה בפרטיות והיחלשות האוטונומיה האישית.
חובת האמון הבנקאית (תש"ע-2010, הוצאת לשכת עורכי הדין, 750 עמודים).
חובות אמון בדין הישראלי (עורכים רות פלאטו-שנער ויהושע (שוקי) שגב, הוצאת נבו 2016).
רות גם-פוקס-הלמן הייתה פוליטיקאית גרמנייה ואתלטית מזרח גרמניה.
הייתה אלופה אולימפית פעמיים ברציפות (מינכן 1972 ומונטריאול 1976), אלופת אירופה פעמיים ברציפות (רומא 1974 ופראג 1978) ושיאנית עולם בהטלת כידון.
פוקס הייתה מטילת הכידון הטובה ביותר בשנות ה-70, וזכתה בתואר ספורטאית העשור, על ידי עיתון "חדשות האתלטיקה" ("Track & Field News").
בשנת 1964 החלה ללמוד בבית הספר לרפואה בקמניץ ובשנת 1966 קיבלה תואר טכנאית רפואית.
משנת 1968 התאמנה בהדרכתו של קרל הלמן.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט 1971 זכתה פוקס במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 59.16 מטר.
בתחרות שנערכה בפוטסדאם ב-11 ביוני 1972 קבעה פוקס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 65.06 מטר.
שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת מינכן (1972) היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 63.88 מטר, לפני בת ארצה ז'קלין טודן (62.54 מטר) וקייט שמידט מארצות הברית (59.94 מטר).
בתחרות שנערכה באדינבורו שבסקוטלנד ב-7 בספטמבר 1973 קבעה פוקס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 66.10 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא שבאיטליה בספטמבר 1974 זכתה פוקס במדליית זהב בהטלת כידון בשיא עולם חדש של 67.22 מטר.
בתחרות שנערכה בברלין ב-10 ביולי 1979 קבעה פוקס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 69.12 מטר.
שבועיים לאחר מכן, באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 65.94 מטר, לפני מריון בקר ממערב גרמניה (64.70 מטר) וקייט שמידט (63.96 מטר) ובכך הגנה על תוארה והייתה למטילת כידון אישה הראשונה שזכתה פעמיים במדליית זהב אולימפית.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג אז צ'כוסלובקיה בספטמבר 1978 זכתה פוקס במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אירופה חדש של 69.16 מטר ובכך הגנה על תוארה.
בתחרות שנערכה בדרזדן אז מזרח גרמניה ב-13 ביוני 1979 קבעה פוקס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 69.52 מטר.
בתחרות שנערכה בספליט אז יוגוסלביה ב-29 באפריל 1980 קבעה פוקס בהטלת כידון שיא עולם חדש של 69.96 מטר.
חודשיים וחצי לאחר מכן, באולימפיאדת מוסקבה (1980) היא סיימה במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 63.94 מטר ולא הצליחה לזכות בפעם השלישית ברציפות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 64.26 מטר.
בשנת 1981 קיבלה פוקס תואר דוקטור בחינוך גופני בלייפציג.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי, בשנים 1990-1984 היא שימשה בתפקיד סגנית נשיא התאחדות האתלטיקה של מזרח גרמניה ועבדה כעוזרת מחקר באוניברסיטת פרידריך שילר בעיר יינה.
לאחר איחוד גרמניה, הייתה חברת פרלמנט בבונדסטאג במפלגת השמאל, מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (PDS) בשנת 1990 ובשנים 2002-1992. בשנים 2009-2004 היא הייתה חברת פרלמנט של תורינגיה.
בשנת 1966 נישאה לאצן למרחקים בינוניים אולריך פוקס.
לאחר גירושיהם היא נישאה למאמנה בעבר, קרל הלמן.
פוקס שיפרה את שיא העולם בהטלת כידון 6 פעמים.
בשנים 1970 ו-1971 דורגה פוקס במקום השני בעולם, בשנים 1979-1973 דורגה במקום הראשון בעולם ובשנת 1980 במקום השלישי בעולם.
רות מאייר (9 בנובמבר 1920, וינה – שלהי נובמבר 1942, אושוויץ) הייתה יהודייה ילידת אוסטריה שנספתה באושוויץ.
ניהלה יומן שמתאר את קורותיה מעליית הנאצים לשלטון, דרך הגירתה לנורווגיה וחייה שם תחת השלטון ששיתף פעולה עם הנאצים ומסתיים כמה ימים לפני מותה במחנה ההשמדה אושוויץ.
היומן בתוספת דפי מכתבים יצא לאור לראשונה בנורווגיה ב-2007.
רות מאייר נולדה בווינה ב-1920 למשפחה בורגנית מתבוללת.
כשהייתה בת 13, נפטר אביה ממחלה.
ב-1938, לאחר סיפוחה של אוסטריה לרייך הגרמני, נאלצה המשפחה לעזוב את ביתה ולהצטופף בחדר יחיד בדירה של משפחה אחרת.
רות ואחותה הצעירה יהודית (דיתה) עזבו את בית הספר הכללי ועברו לבית ספר יהודי.
בשלב זה נחשפה רות לראשונה להתנכלויות כלפי יהודים.
בחמישה לאוקטובר 38', היא הייתה עדה להכאה של יהודי על ידי שני אנשי אס אס ותיארה זאת ביומנה:
זמן קצר לאחר ליל הבדולח נלקחה אחותה הקטנה, דיתה, לאנגליה במסגרת אחד ממשלוחי הילדים וכך למעשה ניצלה.
במהלך 1939 הצליחו גם אמה וסבתה של רות לברוח לאנגליה, אך רות עצמה, העדיפה מסיבה לא ברורה, לעבור לנורווגיה.
עם הגיעה לנורווגיה התארחה אצל משפחה של אחד מהמכרים של אביה, אך בהמשך עבדה בכמה כפרים, ערכה טיולים ממושכים ולבסוף שכרה חדר במעון לנשים צעירות ולמדה ציור בבית ספר למלאכה ולאמנות.
בסך הכל היא חיה בנורווגיה קרוב לארבע שנים, בהן המשיכה לתאר את חוויותיה במקביל לאירועים הפוליטיים של המלחמה.
המשוררת הנורווגית גונבור הופמו , הייתה לבת הזוג שלה.
אהבתן הולידה כאב גדול, שהוביל לאשפוזה של מאייר לאחר התמוטטות נפשית.
וגם לכמה שירי אהבה השזורים ביומניה.
ב-26 בנובמבר 1942, נלקחה רות מאייר מן המעון שבו התגוררה, הובלה לנמל אוסלו ושם הועלתה יחד עם כ-500 יהודים נוספים לספינה 'דונאו' לשטטין ומשם ברכבת לאושוויץ.
את המכתב האחרון כתבה לאהובתה על סיפון האונייה: "אני חושבת שטוב שקרה כך.
מדוע לא נסבול, אם יש סבל רב כל כך?" באושוויץ נרצחה בתאי הגזים יחד עם היהודים הנוספים שהגיעו איתה מיד עם הגיעם.
יומנה של רות מאייר הגיע לידיה של חברתה, המשוררת הנורווגית גונבור הופמו ונשמר בידיה ובידי אחותה של רות במשך עשרות שנים.
לאחר מותה של הופמו ב-1995 הוחל בעריכת היומן ובעיבודו לספר.
הספר, בעריכתו של יאן אריק וולד, פורסם לראשונה בנורווגיה ב-2007 ועם פרסומו, זכתה רות לכינוי אנה פרנק של נורווגיה.
מאוחר יותר תורגם הספר לעברית וראה אור בהוצאת שוקן, בשנת 2011.
רות (בראון) סניידר הייתה רוצחת אמריקאית שהתפרסמה בשל הוצאתה להורג בכיסא חשמלי בכלא סינג סינג, שצילום שלה התפרסם בעיתונות.
היא גם הייתה האשה הראשונה שהוצאה להורג בכיסא חשמלי במדינת ניו-יורק.
בשנת 1925 רצחה סניידר יחד עם המאהב שלה ג'אד גריי את בעלה אלברט סניידר, לאחר ששכנעה אותו לשלם על ביטוח חיים בעל שיפוי כפול.
היא הוצאה להורג ונקברה בבית הקברות וודלאון ברובע הברונקס, ניו יורק .
על מצבתה נכתב רק "בראון".
הצלם העיתונאי טום הווארד , שעבד בשיקגו טריביון, הצליח להנציח את ההוצאה להורג באמצעות מצלמת הרגל המפורסמת שלו, ולהבריח את התשליל מכלא סינג סינג בעזרת עיתונאית, לפרסום בניו יורק דיילי ניוז.
על רקע המקרה של סניידר, כתבה סופי טרדוול שנכחה במשפטה של רות, את המחזה המפורסם שלה "מאכינל", שעלה בברודוויי בספטמבר 1928 וזכה בהצלחה המסחרית והביקורתית הגדולה ביותר מבין מחזותיה.
פרשה זו נתנה השראה לסופר ג'יימס מ.
קיין בספריו ביטוח חיים כפול והדוור מצלצל פעמיים.
רות מרקוס (נולדה ב-8 באפריל 1944) היא דוקטור והיסטוריונית של האמנות ומרצה בגמלאות בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
מתמחה באמנות מודרנית ועכשווית, בתולדות העיצוב והאדריכלות, באמנויות המופע והמיצג ובלימודי נשים ומגדר.
פרסמה ספרים ומאמרים בנושאים שונים בכתבי עת אקדמיים, בספרים ובקטלוגים.
בכתביה היא מבטאת גישה מחקרית רב-תחומית המנתחת אמנות דרך תהליכים תרבותיים מתחומים שונים.
מרקוס היא אחת מחלוצות המחקר בישראל על נשים ומגדר באמנות המודרנית בכלל ובאמנות בישראל בפרט.
כחלק מפעילותה יסדה ב-2015 את העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שפועלת בחסות החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, ומכהנת כיושבת-הראש שלה.
כמו כן כיהנה כמנהלת הארכיון כמנהלת הארכיון לתיעוד ולחקר האמנות בישראל (בית ציפר) באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן שימשה כיועצת אקדמית לארכיון.
נולדה ברמת גן, דור רביעי בארץ ישראל.
בשנים 1964-1962 שירתה בנח"ל בקיבוץ תל קציר.
לאחר שחרורה למדה ועבדה כחמש שנים בנציגות ישראל ליד האו"ם בז'נבה, שם נישאה והתגרשה.
עם שובה ארצה, בין 1972-1969, למדה עיצוב פנים בשלוחה של הטכניון בתל אביב.
החלה את דרכה האמנותית בתחום התיאטרון: בשנים 1984-1969 עבדה כמנהלת משרד ארנון אדר לעיצוב במה ותאורה, כמעצבת ומפיקת הצגות, אירועים שונים פרטיים וממלכתיים, ומופעים אור-קוליים, כגון המופע האורקולי במצדה (שפעל בין 2018-1974), שבו שימשה כמעצבת, במאית ומנהלת הפקה.
אוניברסיטת תל אביב בהצטיינות באמנות התיאטרון, מוסמכת אוניברסיטת תל אביב .M.A בהצטיינות בתולדות האמנות.
כותרת עבודת התזה שלה, בהנחיית פרופ' מרדכי עומר: 'השאיפה לביטול החומר: לקראת פיסול קווי, קוביזם, פוטוריזם, קונסטרוקטיביזם'.
ב-1998 קיבלה מאותה אוניברסיטה תואר שלישי PhD.
עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' גילה בלס, עסקה ב'פיסול הקווי בין שתי מלחמות העולם'.
בשנת 2008 פרסמה את ספרה פיסול בקו ובחלל, בהוצאת קו אדום אמנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, שמשלב בין מחקריה לתואר שני ושלישי.
זה הספר הראשון שנכתב בישראל על פיסול מודרני במחצית הראשונה של המאה העשרים והספר הראשון בכלל שמתמקד בסוגה של פיסול קווי.
בשנים 1981–2013 (עד צאתה לגמלאות) לימדה מרקוס באוניברסיטת תל אביב בחוג לתולדות האמנות ובמקביל, בחלק מהזמן, לימדה בחוג לאמנות התיאטרון או בתוכנית הרב-תחומית לאמנויות, שם כיהנה גם כיועצת התוכנית.
במהלך עבודתה באוניברסיטת תל אביב, בין יתר פעולותיה, השתתפה מרקוס בהקמת התוכנית הרב-תחומית לאמנויות, יחד עם פרופסור גילה בלס, וכן בהקמת התוכנית ללימודי נשים ומגדר עם פרופסור חנה נוה ומרצות אחרות.
שם לימדה מספר שנים וכיהנה בוועדת הוראה כנציגת הפקולטה לאמנויות ושימשה כיו"ר ועדת הפרסים של התוכנית, כולל פרס צ'וטיק.
מרקוס השתתפה בוועדות רבות וערכה כנסים שונים, כגון ב-1994-1993 סדרה של שלושה מפגשים "פוטוריזם כאמנות רב-תחומית", וסדרה של ארבעה מפגשים "מולייר והאמנויות בחצרו של לואי ה-14", מטעם התוכנית הרב-תחומית באמנויות, בשיתוף עם החוג לאמנות התיאטרון, באוניברסיטת תל אביב.
ב-2008, לכבוד השקת הספר שערכה נשים יוצרות בישראל, 1970-1920, בסדרת מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ערכה כנס 'נשים יוצרות באמנות החזותית בישראל מתחילת המאה ועד סוף שנות ה-60', מטעם החוג לתולדות האמנות, בשיתוף עם מכון פורטר והפורום לנשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב באוניברסיטת תל אביב, שבו השתתפו חוקרים מהארץ ומחו"ל.
כחלק מפעילותה לקדם את חקר אמנות הנשים בישראל, במרץ 2015 הקימה מרקוס את 'האגודה לחקר אמנות נשים ומגדר' שהפכה להעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
מטרת העמותה, לדבריה, "לעודד את המחקר על נשים אמניות בישראל ואת חקר המגדר באמנות בישראל, ולחזק את הדיסציפלינה של לימודי המגדר באמנות, ובפרט באמנות הישראלית.
מגדר כולל את כל המגדרים, נשים גברים ומה שביניהם".
העמותה זכתה אז לחסות החוג לתולדות האמנות ואחר כך לחסות התוכנית הבינתחומית לאמנויות.
מטרת העמותה לשלב בין חוקרים מהאקדמיה לבין אמניות יוצרות ופעילות בשטח, עריכת כנסים בנושאים הנ"ל, יצירת קשרים בין-מחלקתיים באוניברסיטאות וכן, ריכוז חומרים על נשים אמניות בישראל ועל מגדר באמנות הישראלית.
העמותה מונה כ-170 חברות וחברים מטובי החוקרות והחוקרים מתחום האקדמיה, ואמניות, אוצרות ומנהלות גלריות, ועוד כמאה חברות נוספות שמתלוות לפעילויות של העמותה.
העמותה הקימה אתר (האתר הרשמי של העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר) שמכיל אינפורמציה מגוונת ומרובה וכן מחקרים על אמנות נשים, על מגדר באמנות הישראלית ועל מצבן של נשים באמנות בישראל.
כחלק מפעילות העמותה, כמה מחברותיה עברו סדנאות ויקיפדיה והן כותבות ערכים על נשים אמניות בישראל.
ב-2016 העמותה ערכה תערוכה באולם המרכזי של בית האמנים ע"ש זריצקי בתל אביב, שאותה אצרו רות מרקוס ורותי חינסקי אמיתי.
התערוכה בשם הסיפור שלה זכתה להצלחה מרובה והעלתה מחדש לסדר היום עשר אמניות נשכחות והוכיחה את טיבן וחשיבותן.
הקטלוג הדיגיטלי נמצא באתר העמותה ובאתר הפרטי של רות מרקוס, וכן מצוי באתר העמותה הווידאו של רב-שיח שנערך בה בין מספר חוקרים ואוצרים חשובים בנוכחות קבל רב.
ב-2017 העמותה ערכה כנס ארצי של יומיים בנושא 'נשים ומגדר באומנויות בישראל', בהשתתפות החוג לתולדות האמנות והארכיון ע"ש משה ציפר וכן הקרן לחקר האמנות בישראל TIAF.
הכנס זכה להצלחה מרובה וחלק מההרצאות נמצאות באתר העמותה.
בשנת 2018 העמותה העלתה תערוכה נוספת באולם המרכזי של בית האמנים ע"ש זריצקי בתל אביב, בשם (מ)ציירות נוף, שאותה אצרו רות מרקוס ורותי חינסקי-אמיתי.
התערוכה כללה מספר שורות של ציירות נוף, החל מציירות ותיקות ונשכחות ועד אמניות עכשוויות.
גם תערוכה זו זכתה להצלחה רבה.
הקטלוג הדיגיטלי נמצא באתר העמותה וכן באתר הפרטי של רות מרקוס.
ב-2019 קיימה העמותה כנס ארצי נוסף בן יומיים בנושא נשים ומגדר באמנויות בישראל, בשיתוך התוכנית הבינתחומית לאמנויות והקרן לאמנות ישראלית TIAF.
פיסול בקו ובחלל, קו אדום אמנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003
נשים יוצרות בישראל, 1970-1920, (עורכת), סדרת מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
מין ומיגדר בפסלי ג'אקומטי, הוצאת רסלינג, 2015
מחשבות על אמנות מודרנית, הוצאת רסלינג, 2021
"נקבת גמל שלמה – האשה המסרסת באמנות הסוריאליסטית", מותר 4, אוניברסיטת תל אביב, 1996
"מדימוי למילה – תאוריה ופרקטיקה במניפסטים הפוטוריסטיים", מותר 6, אוניברסיטת תל אביב, 1998
"חזון כמציאות בציורי גוגן", מותר 9, אוניברסיטת תל אביב, 2001
"קונסטנטין ברנקוזי", מבוא לספר: טרטיי פליאולוג, שיחות עם ברנקוזי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, קו אדום אמנות, 2004
"'פאם פאטאל' במעבר המאה (מהמאה ה-19 למאה ה-20)", פאם פאטאל – האישה ההורסת, תל אביב: מוזיאון ת"א לאמנות 2006.
"קליר יניב, האישה והציפור", קליר יניב – האישה וציפור הנפש, רטרוספקטיבה, מוזיאון ינקו-דאדא עין הוד, 2006
"שלושה מודלים של אנדרוגינוס במאה ה-20", חיים של אמנות, בעריכת ר.
קוג'מן-אפל, הוצאת מאגנס האוניברסיטה העברית, 2011
"מפות השמיים של פיקאסו", שירת המדע, שנתון לספרות, אמנות ומדע בעריכת יבשם עזגד, 2012, מכון ויצמן
"ניצני המהפכה, בין אמנות למדע", שירת המדע, שנתון לספרות, אמנות ומדע בעריכת יבשם עזגד, 2013, מכון ויצמן
"סרז' דיאגילב וקשריו עם האמנות האוונגרדית", מחול 25 (פברואר 2014)
"גל של נוסטלגיה אמיתית – רק לרגע" (על ישראל רבינוביץ), ערב-רב, 25.11.2014
"אמנות מול מציאות", שירת המדע, שנתון לספרות, אמנות ומדע בעריכת יבשם עזגד, 2015, מכון ויצמן
"על הציטוט", שירת המדע, שנתון לספרות, אמנות ומדע בעריכת יבשם עזגד, 2015, מכון ויצמן
"מדוע נשים מודרות מההיסטוריה של האמנות הישראלית?", ערב רב, 8.8.15
רות לנגר-לורנס הייתה שחיינית יהודייה-אוסטרית.
היא החלה להתאמן בשחייה בגיל 11 בקבוצת הכח וינה בהדרכת זיגו ורטהיימר.
בהיותה בת 14 בשנת 1935 נבחרה לייצג את אוסטריה בתחרויות עם הונגריה וצ'כיה וזכתה במקום השני בשחיית 200 מטר חתירה.
במאי 1936 זכתה במקום שלישי ב-100 מטר חתירה.
באמצע שנת 1936 זכתה באליפות אוסטריה במשחים ל-100 מטר חופשי ול-400 מטר חופשי בשיאי אוסטריה חדשים.
בשנת 1936 נבחרה לנגר לייצג את אוסטריה באולימפיאדת ברלין, אולם היא סירבה להשתתף באולימפיאדה, יחד עם השחייניות יהודית דויטש-הספל ולוסי גולדנר, במחאה על מדיניותו של אדולף היטלר, באומרה "אני מסרבת להתחרות על אדמה שמוציאה להורג בצורה מבישה את עמי".
בעקבות כך, התאחדות השחייה האוסטרית אסרה עליה להשתתף בתחרויות למשך שנתיים.
בעקבות בקשת חנינה החליטה ההתאחדות להאריך את ההשעיה לשנתיים וחצי.
בשנת 1938 עם סיפוחה של אוסטריה על ידי גרמניה, צבעה לנגר את שערה לבלונד ובאמצעות דרכון מזויף ברחה לאיטליה.
בשנת 1939 היא קיבלה מקלט מדיני בבריטניה.
היא זכתה באליפות בריטניה האחרונה למשחים ארוכים, במשחה ל-5 מייל בנהר התמזה, בין גשר קיו לגשר פאטני, בשיא בריטי חדש של 74:04 דקות.
חמישה שבועות לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פונתה לנגר מלונדון לבאת' והוגדרה כ"אויבת זרה".
לאחר מכן, היא הורשתה לשוב ללונדון.
בשנת 1943 היא נישאה לג'ון לורנס ולהם נולדו בן ובת והמשפחה התגוררה בלונדון.
בשנת 1995 התנצל הפרלמנט האוסטרי רשמית בפני לנגר והחזיר את שיאיה והישגיה לספרים.
לפני אולימפיאדת אטלנטה (1996), לנגר אמרה לרויטרס: "בכל פעם שהמשחקים האולימפיים מתקיימים, כואב לי את הלב.
זה משהו שיישאר לכל חיים.
ההשתתפות האולימפית הייתה הזדמנות של פעם בחיים, אבל כיהודיה, לא יעלה על הדעת בשבילי לקחת חלק בתחרויות אלה בגרמניה הנאצית, שבהם אנשיי נרדפו."
רות פורת היא מנהלת יהודייה-אמריקאית המשמשת נשיאת גוגל החל מיולי 2023. לפני כן שימשה סמנכ"לית הכספים של חברת "אלפאבית".
לפני כן כיהנה כסמנכ"לית הכספים של חברת "גוגל" וכסמנכ"לית הכספים הראשית של "מורגן סטנלי".
ביולי 2023 החליטה אלפאבית על מינוייה של פורת לתפקיד נשיאת גוגל, וכן כסמנכ"לית ההשקעות של החברה.
במסגרת תפקידיה אלו, תהיה אחראית על יעדים ארוכי-טווח של גוגל, ביניהם רכבים אוטונומיים (ויימו), תחום הבריאות וכן קשרי ממשל.
פורת נולדה למשפחה יהודית בעיר סייל שבמנצ'סטר רבתי, צפון-מערב אנגליה, בתם של ד"ר דן ופרידה פורת.
אימה נולדה בארץ ישראל, ואביה ברח מווינה בליל הבדולח והגיע גם הוא לארץ ישראל, שירת בצבא הבריטי כנער ומאוחר יותר לחם במלחמת העצמאות.
היא גדלה בקיימברידג' (מסצ'וסטס), שם אביה היה עמית מחקר במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת הרווארד.
מאוחר יותר עברה המשפחה לפאלו אלטו, קליפורניה, שם עבד אביה במשך 26 שנים במאיץ חלקיקים במעבדה הלאומית SLAC.
פורת היא בוגרת אוניברסיטת סטנפורד, בעלת תואר שני בכלכלה מבית הספר לכלכלה של לונדון ותואר שני במנהל עסקים מבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה.
פורת החלה לעבוד בחברת "מורגן סטנלי" בשנת 1987, וב-1993 הקים נשיא החברה, רוברט פ' גרינהיל, חברה חדשה בשם "סמית בארני", ופורת שולבה בה.
ב-1996 חזרה למורגן סטנלי וכיהנה כמנהלת חטיבת בנקאות השקעות וראש קבוצת המוסדות הפיננסיים של החברה, ומשנת 2010 עד 2015 כיהנה כסמנכ"לית הכספים של החברה.
פורת הביעה תמיכה במועמדותה של הילרי קלינטון בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 וכן בבחירות ב-2016.
במהלך משבר הסאבפריים פורת הייתה חלק מהצוות המייעץ למחלקת האוצר של ארצות הברית, וייעצה כיצד לחלץ את "פאני מאי" ו"פרדי מאק" מהמשבר.
באופן דומה ייעצה לבנק הפדרלי של ניו יורק בנוגע לחברת "AIG" במהלך משבר האשראי העולמי.
בשנת 2011 העלתה פורת רעיונות לחקיקה פיננסית ורפורמה לאחר המשבר הכלכלי, בוועדת ברטון וודס בחסות קרן המטבע הבינלאומית בוושינגטון.
בשנת 2013 הרצתה על רמות האמון במגזר הפיננסי בפני הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס.
בשנת 2014 הקריירה של פורת הובאה כדוגמה במחקר של תאגיד "מקינזי" בשם "כיצד נשים מדהימות מנהיגות" ונבחרה כמנהלת הכספים הטובה ביותר בסקר שערך הירחון "Institutional Investor".
ב-24 במרץ 2015 פורסם שפורת תמונה למנהלת הכספים של חברת "גוגל".
על פי דיווח של "בלומברג", תנאי העסקתה של פורת כוללים תמריצים כספיים בסך של כ-70 מיליון דולרים לשנת 2016. ב-10 באוגוסט 2015 הפכה "גוגל" לחברת בת של חברת החזקות בשם "אלפאבית" ופורת משמשת שם סמנכ"לית הכספים.
פורת חברה במספר גופים כלכליים:
הוועדה המייעצת למחלקת האוצר של ארצות הברית
חבר הנאמנים של אוניברסיטת סטנפורד
חבר הנאמנים של מועדון הכלכלה של ניו יורק
מרכז האצ'ינס למדיניות פיסקלית ומוניטרית במכון ברוקינגס.
פורת נשואה לאנתוני פדואנו, שותף במשרד עורכי דין בניו יורק, ולהם שלושה ילדים.
רות נגה היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אירית.
נגה זכתה להכרה כשחקנית בזכות תפקידיה בסדרות "סוכני " ו"עברייני על" ובסרטים "וורקראפט: ההתחלה" ו"לאבינג".
על משחקה בסרט "לאבינג" הייתה נגה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
נגה נולדה באדיס אבבה, אתיופיה, בתם היחידה של נורה, אחות אירית, ושל ד"ר נגה, רופא אתיופי.
בגיל חמש עברה עם משפחתה לאירלנד וגדלה בעיר לימריק שבמערב המדינה.
היא איבדה את אביה כשהייתה בת שבע בעקבות תאונת דרכים.
בשנת 2004 סיימה נגה לימודי תואר ראשון בחוג לדרמה של טריניטי קולג'.
נגה התפרסמה בבריטניה בשנת 2005 בזכות הופעות במספר סרטים בין היתר, "ארוחת בוקר על פלוטו" של ניל ג'ורדן.
היא ביססה את מעמדה כשחקנית טלוויזיה מוערכת ביותר בזכות תפקידים מוצלחים בסדרות "עברייני על", "אהבה/שנאה", "מדינה חשאית" ובזכות גילום דמותה של הזמרת שירלי באסי בסרט המבוסס על חייה.
בשנת 2013 נגה החלה להתפרסם לאחר ששיחקה בתפקיד המדענית ריינה בסדרת גיבורי העל "סוכני ", כמו כן השתתפה שובר הקופות "מלחמת העולם Z" בתפקיד רופאה.
ב-2016 הופיעה בדרמה ההיסטורית "לאבינג" בתפקיד מילדרד אשתו האפרו אמריקאית של ריצ'רד לאבינג (ג'ואל אדגרטון).
על משחקה המשכנע בסרט הועמדה נגה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
באותה שנה השתתפה בפנטזיה "וורקראפט: ההתחלה" בתפקיד טאריה, מלכת רוח הסערה.
בשנת 2021 שיחקה את התפקיד הראשי בסרט "חוצָה את הקו" , בתפקיד אישה ממוצא אפריקאי בעלת עור בהיר, אשר מבצעת "מעבר", ומצליחה להזדהות כאדם לבן, בארצות הברית הגזענית של תחילת המאה ה-20. הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר.
בשנת 2022 שיחקה נגה בברודוויי במחזה "מקבת'" מאת ויליאם שייקספיר; ועל תפקידה קיבלה מועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2006, נגה הייתה מאורסת לשחקן האירי טייג מרפי, איתו הייתה בזוגיות מאז האוניברסיטה.
נגה הייתה במערכת יחסים עם השחקן דומיניק קופר החל משנת 2010. הם הכירו לראשונה בשנת 2009 בזמן ששיחקו יחד בעיבוד הבימתי של "פדרה".
השניים חיו יחד בגבעת פרימרוז, לונדון.
בני הזוג היו במערכת יחסים במשך שש שנים; עם זאת, נגה ציינה כי נדרשו שנים לעיתונות עד שנודע להם על הפרידה, שעליה דווח לראשונה באפריל 2018. נגה שיחקה בהמשך עם קופר בסדרה "פריצ'ר" של רשת AMC, שם גילמו זוג מאהבים, ואמרה שהם "החברים הכי טובים".
בשנת 2006 עברה להתגורר בלונדון, אנגליה, ובשנת 2020 עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
+שנהסרטתפקידהערות2004Capital Lettersטאיו2005ארוחת בוקר על פלוטו (אנ')צ'ארליIsolation מארי2006משחק אותה קובריק (אנ')לוליטהללא קרדיט2012The Samaritanאיריס2013מלחמת העולם Zרופאהג'ימי: כולם לצידי (אנ')איידה2014נובל (אנ')ג'ואןOf Mind and Musicג'סיקה2015Iona איונה2016לאבינג (אנ')מילדרד לאבינג (אנ')מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (אנ')
מועמדת פרס באפט"א לכוכב העולהוורקראפט: ההתחלה טאריה2017חג המולד של אנג'להאמאדיבוב
מועמדת פרס אמי לבידור בשעות היום פרס אמי להופעה יוצאת מן הכלל בתוכנית אנימציה (2019)2019אד אסטרההלן לנטוס2020משאלת חג המולד של אנג'להאמאדיבוב Poly Styrene: I Am a Clichéפולי סטיירין (אנ')דיבוב 2021חוצָה את הקו (אנ')קלייר בלופרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אנ')
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אנ') (2021)
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע (אנ')2023נחמה מתוקה סופיTBAMonstrous Beautyנל גוויןNight Boat to Tangierסינת'יה
+שנהסדרהתפקידהערות2004Doctors וונדה הריסוןפרק: "The Replacement"Love Is the Drugליסה שירין4 פרקים2008צדק פלילימלאני לויד5 פרקים2009Personal Affairsדוריס "סיד" סידיקימיני-סדרה2010–2011Love/Hateרוזי8 פרקים2010עברייני עלניקי6 פרקיםThe Nativity לאהמיני-סדרהFive Daughtersרושלמיני-סדרה2011Shirleyשירלי באסיסרט טלוויזיה של BBC Two2012מדינה סודיתאגנס אוונסמיני-סדרה2013–2015,
2018סוכני ריינהתפקיד חוזר (עונות 2-1)
תפקיד אורח (עונה 5); 18 פרקים2016–2019פריצ'רטוליפ או'הארתפקיד ראשי (4 עונות); 43 פרקים
גם מפיקה בפועל2024בחזקת חף מפשעברברה סאביץ'תפקיד ראשי: 8 פרקים
רות פולצ'ק (נולדה ב-1 בינואר 1983) היא יזמת היי-טק סדרתית, מנהלת ופעילה חברתית ישראלית.
מייסדת ויושבת ראש הדירקטוריון של she codes; מאז 2018 היא משמשת כמנכ"לית הארגון.
מייסדת ומנכ"לית של פינצ'ק (Fincheck), מיזם בתחום הטכנולוגיה הפיננסית (פינטק).
רות פולצ'ק למדה באולפנית בני עקיבא תל אביב (סיימה בשנת 2000) והיא בוגרת תואר ראשון בכלכלה ופילוסופיה (בהצטיינות יתרה) מהאוניברסיטה העברית ומוסמכת בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית.
למדה לימודי יזמות באוניברסיטת בראון, שברוד איילנד, שבארצות הברית.
בשנת 1998, בגיל 15, ניהלה את מחוז תל אביב בארגון נח"ת ובשנים 2000–2001 כיהנה כמזכ"לית הארגון.
בשנת 2008 הקימה את eclub, מועדון היזמים של האוניברסיטה העברית, וניהלה אותו עד שנת 2014.
בין השנים 2001–2003 עבדה כסוחרת במניות בבורסה של ניו יורק בחברת Worldco.
בין השנים 2006–2007 עבדה כבנקאית השקעות בליהמן ברדרס.
בנובמבר 2013 הקימה פולצ'ק את she codes;, קהילה ישראלית המונה, נכון ל-2024, מעל 50,000 מתכנתות, מהנדסות, יזמיות, נשות היי-טק ותוכנה.
פולצ'ק משמשת כיו"ר הדירקטוריון של הארגון ומאז 2018 היא מחזיקה גם בתפקיד המנכ"לית.
בשנת 2023 נחתם הסכם חדש עם משרד העבודה להקמת תוכנית שתעודד צעירות לרכוש תארים אקדמיים.
בין השנים 2014–2016 הייתה ראש האקסלרטור של מעבדת החדשנות בסיטיגרופ.
כן, ייסדה ושימשה כמנכ"לית בחברות בתחום הדיגיטל, הטכנולוגיה הפיננסית והנתונים.
הייתה יזמית בקרן ההשקעות SW ventures שם הקימה וניהלה שתי חברות בתחום הנתונים והבינה המלאכותית.
במרץ 2017 ייסדה את פינצ'ק, חברה בתחום הטכנולוגיה הפיננסית שפיתחה כלי לניהול הוצאות, שמבוסס על אלגוריתם לומד ובינה מלאכותית.
בשנת 2020, לאחר שפרצה מגפת הקורונה, הקימה עם צביקה ווגמן את חברת LessTests, שעסקה באיסוף דגימות נבדקי קורונה על מנת לחסוך בדיקות, ובפועל להגדיל את מספר הבדיקות שניתן לערוך במקביל.
החברה הפכה לראשונה בעולם שקיבלה אישור רגולטורי לאיגום מתמטי, קיבלה השקעה מחברת ניאופארם, והתחילה פיילוט של הבדיקות בקופת חולים מאוחדת.
פולצ'ק מרצה בתחומי יזמות, פיתוח תוכנה, יזמות פיננסית, בינה מלאכותית וטכנולוגיה פיננסית.
היא נינתו של הרב שלמה פוליצ'ק, "העילוי ממייצ'ט".
2016 - זוכת פרס רפפורט על יוזמה בראשית הדרך.