tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, נאמר כי היעד נובע מההבנה שעל המעבר מתחבורה מוטת-רכב פרטי לתחבורה ציבורית להתרחש באופן .
ב-27 בינואר, הוכרז על סיום המיזם, ששינה את שמו בפעם השלישית מ-"אקוMOOV" או "הגל הירוק" לשם "Ashdod Metro Bus".
החל מיום חניכתו, נעשה שינוי כולל בקווי האוטובוס העירוניים, שמאותה עת החלו לנסוע באופן קבוע בנתיביהם הייעודיים.
כמו כן, התאפשר עם סיומו חיבור משופר בין מסוף ריביירה ברובע ט"ו שבדרום לאזור התעשייה והנמל בצפון, ועם המרינה, התחנה המרכזית, ועם מסוף בני ברית.
עם פתיחת הקווים החדשים, נפתחו שני מסופים חדשים בעיר – בצפון, מסוף בני ברית בשדרות בני ברית פינת מורדי הגטאות ברובע ב', ומסוף ביג בדצמבר 2022, ליד תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום ומרכז הקניות "BIG Fashion" בקריית פרס.
ביוני 2019 פרסם מבקר המדינה, יוסף שפירא, דוח ביקורת קשה כנגד התנהלותה של עיריית אשדוד בניהול צידה במיזם, וטען לכשלים חמורים מאד שהובילו להכפלת עלותו הכספית.
שפירא טען שהעירייה הפלתה את השכונות הוותיקות בכך שביטלה את הציר המזרחי, וכי פעלה בחוסר שקיפות – והמליץ להטיל חיוב אישי על מנכ"ל העירייה, אילן בן עדי, וראש העירייה לסרי.
העירייה עתרה לבית המשפט הגבוה לצדק בנושא, ובהמלצת בית המשפט משכה את הערעור ביוני 2020. לדברי לסרי, העירייה העבירה לוועדה לחיוב אישי במשרד הפנים מאות פרוטוקולים להוכחת חפותם מההאשמות.
ביום חנוכת המיזם בינואר 2022, פרסם לסרי כי החיוב האישי שהמליץ להטיל עליו מבקר המדינה ירד מהפרק.
איליה קוגן ביקר ב"המקום הכי חם בגיהנום" את חוויית השימוש בתחבורה הציבורית באשדוד.
קוגן העיד כי בנסיעותיו בעיר, נתקל בנוסעים רבים שהרפורמה בלבלה עקב הבנה לקויה של משרד התחבורה את החשיבות בחוויית המשתמש.
קוגן התייחס למסכי המגע הענקיים המוצבים בתחנות האוטובוס החכמות המשמשים לטעינת כרטיס רב-קו ולניווט, והצביע על כך שכרבע מאוכלוסיית העיר היא דוברת רוסית ושחלק רב מהם מבוגרים, שמסכי המגע לא מסייעים להם להגיע ליעד הרצוי, וכי גם כך אלו המוכשרים להשתמש ביישומוני ניווט – ישתמשו בטלפון החכם שלהם.
קוגן המליץ לעיר לאמץ מפות נייר בתחנות שיספקו "תחושת התמצאות" אמיתית, כפי שיש בתחנות אוטובוס במדינות מרכז וצפון אירופה והוסיף: .
ביקורת נוספת שהעלה קוגן, היא שתושבי אשדוד מעוניינים יותר לדעת באיזה רובע (שכונה) קו האוטובוס עובר, וכי ראוי לבצע לוקליזציה לאוטובוסים למבנה העירוני של אשדוד, ולציין זאת בכריזה ובשלטים.
בפברואר 2022, כשבועיים לאחר חנוכת המיזם, השמיעו תושבי הרבעים הוותיקים בעיר תלונות על כך שקווי האוטובוס המחודשים לא נותנים מענה ראוי לצרכיהם.
בתגובה לכך, נערכה פעימת תיקון ביוני 2022. בין התיקונים שהיו נכללים הוספת 30 תחנות עצירה נוספות ברבעים א', ב' ו-ד', וכן על הרחבת קו 8 המוביל מרבעים ג' ו-ז' לתחנת הרכבת, גם אל בית החולים אסותא.
כחודש לאחר פתיחת הקווים החדשים וחניכת המיזם, נהגי אוטובוס של קווים בין-עירוניים העובדים בחברת "אלקטרה-אפיקים", התלוננו כי האוטובוסים נתקעים בעומסי תנועה על שדרות בני ברית (המשמש ציר העדפה לתחבורה ציבורית, ללא נתיב ייעודי, בשונה מהרצל) – דרך הכניסה והיציאה הצפונית בעיר.
הנהגים הציעו לייעל את תוויי הקווים, כך שייסעו ישירות מהתחנה המרכזית ברובע הקריה ("הסיטי") בלעדית על הנת"צים בשדרות הרצל ובשדרות ז'בוטינסקי – במקום לנסוע על מקטע קצר מהרצל, ולעשות את שאר הדרך למסוף על גבי שדרות ירושלים ושדרות בני ברית.
בכירים ב"אלקטרה-אפיקים" תמכו בהצעה, ועיריית אשדוד ומשרד התחבורה הודיעו שישקלו אותה.
בשלהי 2023, כעבור יותר משנה וחצי מההכרזה הרשמית על סיום הפרויקט, פורסם כי מרבית האוטובוסים העירוניים מהצי של זכיינית התחבורה הציבורית בעיר, אלקטרה-אפיקים טרם הפך חשמלי.
על אף שהתוכנית המקורית, כפי שפורסמה ב-2013, קבעה שייעשה שימוש באוטובוסים רבי-קיבולת במערכת, בפועל "אשדוד מטרו בס" משתמשת באוטובוסים עירוניים בעלי קיבולת סטנדרטית.
את קווי המערכת משמשים אוטובוסים מונעי בעירה פנימית, חשמליים, ומונעי גז טבעי דחוס, תוצרת "Yutong" (דגם Cheetah), "Higer" (דגם KLQ6129G) ו-"Ankai" (דגם G9).
אשה אליס בנקס היא שחקנית וזמרת אנגליה.
היא החלה את הקריירה שלה כשחקנית ילדה בוסט אנד.
היא הופיעה לראשונה בסרט העלילתי ""חליל הקסם" (2022).
בנקס נולדה בסנט אולבנס, הרטפורדשייר באנגליה להוריה סופי ודאנקן בנקס.
בנקס למדה בבית הספר פרמיטר בגרסטון.
היא השתתפה בשיעורי דרמה בשבתות ב הספר Top Hat Stage והשתתפה בימי ראשון בשיעורים אצל מייקל אקסבייר .
בנקס עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה ב-2011 עם תפקידים קטנים ב- "איסטאנדרס" וב"מיילדת" שניהם ב־BBC One.
בנקס הייתה בת שבע או שמונה כשלוהקה לתפקיד אפונין הצעירה במחזמר הוותיק "עלובי החיים" בתיאטרון המלכה ב-2012. הייתה זו הופעת הבכורה של בנקס בוסט אנד היא הופיעה ב-2014 בהצגות "אלמיידה" ו-"1984".
ב-2015 בנקס יצא לסיבוב ההופעות של המחזמר "אנני" בבריטניה, בו גילמה את היתומה דאפי.
ב-2017 היא הצטרפה להפקת הוסט אנד של "צ'רלי ומפעל השוקולד" בתיאטרון דרורי ליין בתור ויולט בורגארד.
עוד ב-2017 שיחקה כמחליפה במחזות "יומנו הסודי של אדריאן שומה בן ¾13" וב"מפעל השוקולד של מנייר" מחוץ לוסט אנד ב-2019 שיחקה כליסה ג'יימס במחזה "הילד בשמלה" בתיאטרון המלכותי שייקספיר.
בשנת 2021, בנקס גילמה את תיאה המחזה הלונדוני "אביב מתעורר" בתיאטרון אלמיידה.
ב-2021 בנקס לוהקה לתפקיד הנסיכה פמינה בסרט המוזיקלי הגרמני "חליל הקסם", הייתה זו הפעם הראשונה שהופיעה בקולנוע.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל ציריך 2022 ויצא לאקרנים ב-2023.
ב-2024 שיחקה בסדרה "המדריך לרצח לילדות טובות" של ה-BBC Three המבוססת על ספר באותו השם של הסופרת הולי ג'קסון בנטפליקס.
שנה סרט/סדרה תפקיד הערות 2011 איסטאנדרס תפקידים שונים 4 פרקים מיילדת ילדה ספרדייה פרק 1 2012 Confus[(ion) (ed)] אחות סרט קצר 2014 Blue ג'סיקה 2022 כיתת המעודדים של המורדים ברוק 5 פרקים 2022 חליל הקסם הנסיכה פמינה 2024 המדריך לרצח לילדות טובות קארה וורד2025אשמתי: לונדוןנואה
אשדודים היא תנועה אשדודית שהוקמה ב-2012 בעקבות המחאה החברתית בישראל, ומכהנת מאז 2018 במועצת עיריית אשדוד.
"אשדודים", המתאפיינת כתנועת תושבים חברתית-פוליטית, מקיימת בחירות מקדימות לרשימתה למועצת העירייה והייתה הראשונה שעשתה זאת בעיר אשדוד.
הצבע המזוהה עם המפלגה הוא כתום.
התנועה הוקמה בשנת 2012 על ידי יניב קקון, מאיר אברז'ל, נאור ביטון, נורית טופז, ורוניקה ויגדורצ'יק ותמר קדם סימן טוב, פעילים חברתיים מקומיים בעיר אשדוד בעקבות המחאה החברתית שפקדה את ישראל ב-2011.
ב-2013 התמודדה התנועה לראשונה למועצת עיריית אשדוד בבחירות לרשויות המקומיות.
בבחירות אלו, שנערכו ב-22 באוקטובר, לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה – כאשר זכתה ל-2,378 קולות.
בבחירות העוקבות שנערכו ב-30 באוקטובר 2018, קיבלה התנועה 7,717 קולות, שזיכו אותה ב-2 מושבים במועצה, אותם מילאו יניב קקון ומאיר אברז'ל.
למימון מסע הבחירות, אותו ניהלה במטה שהקימה ברחוב רוגוזין ברובע א' בעיר, גייסה התנועה כ-40,000 ש"ח במימון המונים באתר "הדסטארט" מכ-300 תומכים, בתוך חודש ימים.
לאחר מכן, ערכה בחירות מקדימות (פריימריז) לרשימה, לראשונה ברשימה עצמאית בעיר.
יניב קקון נבחר בבחירות פנימיות לראשות הסיעה.
לאחר כינון מועצת העירייה ה-11, סיעת "אשדודים" התקבלה לקואליציה של ראש העירייה יחיאל לסרי, וקקון מונה לתפקיד משנה ראש העירייה, כאשר היה ממונה על ניהול מרכז כיוונים, וכן תחום חיי הלילה בעיר, ואברז'ל לממונה על "היחידה לשכונות הוותיקות" (רבעים א', ב', ג' ו-ו'), אותה הקים.
באוגוסט 2022 פרשה מהמפלגה רפרנטית התנועה לעניין צרכים מיוחדים, נורית טופז (ממקימות התנועה ומספר 3 ברשימה), והקימה את תנועת "תושווים", שהתמודדה בבחירות המקומיות בעיר ב-2024 ולא עברה את אחוז החסימה, כאשר זכתה ל-1,932 קולות.
ב-2023 ערכה "אשדודים" קמפיין נוסף למימון המוני של המפלגה, וגייסה בו כ-60,000 ש"ח מכ-700 תומכים.
באותה שנה, ערכה בחירות מקדימות בפעם השנייה, וקקון נבחר לראש הסיעה בשנית.
בטבח שבעה באוקטובר נרצחה תמר קדם סימן טוב, ממקימות התנועה, יחד עם שלושת ילדיה ובעלה בטבח בניר עוז.
קדם-סימן טוב, בת 35, בעברה רכזת שבט "דותן" של הצופים באשדוד, הייתה מועמדת לראשות מועצה אזורית אשכול, ופעלה להקמת תנועת תושבים אחות ל"אשדודים".
בינואר 2024, לקראת הבחירות העוקבות, קיבלה הרשימה את תמיכתו של ראש עיריית אשדוד לשעבר אריה אזולאי.
בבחירות, שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024, "אשדודים" שימרה את כוחה במועצת העירייה ה-12 כשזכתה ל-2 מנדטים והצביעו לה 5,432 אנשים.
עם כינון המועצה, התמקמה הסיעה באופוזיציה.
בספטמבר 2023, הודיע יניב קקון על כוונתו לרוץ לראשות עיריית אשדוד מטעם "אשדודים" בבחירות המקומיות המתוכננות ל-2028.
בקיץ 2024, השיקה התנועה את מיזם "קולנו", אותו היא מציגה כשדלנות אזרחית.
המיזם, שהוקם על ידי קרין בן יוסף פנוב, גיא היימן ואבי לוי, מזמין את תושבי העיר להציע רעיונות ולשתף בבעיות, שאותם התנועה מתכוונת לקדם במועצת עיריית אשדוד או באופן קהילתי.
הקמת היחידה לשכונות ותיקות והון קהילתי בעיריית אשדוד
קידום הקמת שלוחה של מרכז כיוונים ברובע ו' – "כיוונים בשכונה"
יזימת ההחלטה לקיים שידור חי של ישיבות מועצת עיריית אשדוד (בוטל במועצה ה-12 בשנת 2024)
מיפוי אתרים ארכאולוגיים, פסלים ועבודות אמנות במרחב הציבורי עבור הקהל הרחב על ידי לוחיות מידע.
מאז 2018, התנועה תומכת במיזם "זה מהלב" לתמיכה במשפחות נזקקות בעיר, ועורכת גיוס תרומות לקראת חגי תשרי וחג הפסח בפאב "הזה" שבחוף הקשתות יחד עם העמותה המייסדת, "יש לי לב אשדודי".
אשור-דן השני היה מלך אשור בשנים 934–912 לפנה"ס, ירש את אביו תגלת פלאסר השני.
אשור נעורה מרבצה בשנת 934 לפנה"ס עם עלייתו של אשור-דן השני לכס המלוכה.
מלך זה הוא הראשון עליו קיימות ידיעות על מסעות מלחמה לאחר תקופה ארוכה של העדר אזכור למסעות כאלו בכתובות אשוריות.
מימיו החלו להגיע גם 'אנלים' (לוחות שנה מלכותיות) מסודרים.
מבין האזורים המזוהים אליהם ערך אשור-דן השני מסעות, יש למנות שלושה מסעות נגד הארמים במערב, נגד ארץ כותמוחי באזור מלטיה באסיה הקטנה, נגד ארץ מוצרי (ג'בל מקלוב), הנמצאת כ-45 ק"מ מצפון-מזרח לנינוה, ונגד ארץ כירורי שבין נינוה לאגם אורמיה.
מסעות אלו נערכו, אם-כן, בכיוון מערב, צפון ומזרח, וחלקם היו ארוכים.
בתיאור מסעות אלו התגלתה מדיניות אשורית חדשה כלפי האזורים הנכבשים: סיפוחם לממלכת אשור.
מדיניות זו ננקטה כלפי המדינות הארמיות הקרובות לממלכת אשור.
במקביל, וככל הנראה במטרה לשקם את השבויים על ידי השלל שהביא עמו אשור-דן השני ממסעותיו, הוא ביצע פעולות פיתוח בכל ממלכת אשור, וכך הוא כתב: "בכל ארץ אשור בניתי בניינים ועשיתי מחרשות.
הגדלתי אוצרות התבואה מעל לאלו שהיו בימי אבותי והגדלתי את מספר הסוסים".
על פעולות הבניה שלו יש בידינו עדויות משלימות מכתובת הבניה שלו שנחשפה בעיר אשור, בה הוא מספר על כך שהקים את "שער עובדי המתכת" – השער הראשי של העיר אשור לכיוון מערב, דבר המרמז על חידושה של התנועה המסחרית בימיו מערבה.
אחרי מותו, עלה לשלטון בנו, אדד ניררי השני.
אשור-אבליט החל את מגמת ההתפשטות האשורית לאחר שנים של כניעה למיתני.
מאבק זה הביא להתערערות היחסים בין הממלכה האשורית לאימפריה החתית.
בימים הראשונים של מלכותו היה אשור-אבליט ואסל לתושרתה מלך מיתני, אולם לקראת 1340 לפנה"ס מרד בו.
המרידה תוזמנה היטב, שכן בו בזמן פלשו החתים בראשות מלכם, שופילוליומש הראשון, לאזור.
מיתני קרסה תחת הלחץ ואשור השתחררה משלטונה, ואף כבשה חלקים מהממלכה.
לאחר אירוע זה החל אשור-אבליט לכנות עצמו "מלך המלכים" ו"אחי הפרעה".
לפי התכתבויות שערך עם השושלת הפרעונית ניתן להסיק שכינויו לא היו רחוקים מן האמת.
הוא שינה את שם ממלכתו מסוּבָּארטוּ לאשור (על שם האל שעמד בראש הפנתיאון של עמו), היות שלשם הישן נתלוותה משמעות מבזה.
מלך בבל בּוּרנַבּוּריָאש השני מהשושלת הכשית נשא את בתו של אשור-אבליט לאישה.
כרה-הרדאש בנו שהיה גם נכדו של אשור-אובליט ירש אותו בשנת 1333. בעקבות כך פרץ מרד בבבל בשל התנגדות למלך ממוצא אשורי.
אשור-אבליט פלש לבבל, הדיח את המלך נזי-בוגאש והכתיר את כּוּרִיגַלזוּ השני, שהיה, ככל הנראה, בנו של בורנבוריאש השני מלך בבל.
במכתבי אל-עמארנה נמצאו שני מכתבים שהוא כתב לאמנחותפ הרביעי, מכתבים א"ע 15 ו-16.
את אשור-אבליט ירש בנו, בל-ניררי (לעיתים אנליל-ניררי), שנאבק אף הוא בבבלים.
אַשּׁוּר הוא שמה של ציוויליזציה מסופוטמית-שמית קדומה שהתקיימה כעיר-מדינה בין המאה ה-21 לפנה"ס עד המאה ה-14 לפנה"ס והפכה למדינה ולאחר מכן לאימפריה בין המאה-14 ועד סוף המאה ה-7 לפנה"ס, עת נכבשה בידי בבל.
תחילת הממלכה בעיר אשור (על שם האל השומרי אשור), באזור החידקל העליון, בעיראק של ימינו.
ארץ אשור תחומה בין הרי ארמניה בצפון לשפך נהר הזב הגדול בדרום, ובין רמת החבור במערב להרי כורדיסטן במזרח.
עיר הבירה של ממלכת אשור התחלפה לאורך השנים; הידועות מביניהן הן אשור ונינווה.
העם שחי במקום נקרא אף הוא אשור, או "העם האשורי".
ממלכת אשור ידעה עליות ומורדות בכוחה ובחשיבותה והיא התקיימה בין תחילת תקופת הברונזה ועד שלהי תקופת הברזל.
הקבוצה האתנית המכונה כיום העם האשורי עברה תהפוכות גורל שונות, והצליחה לשמור זהות מיוחדת עד היום, בזהות זו הם מייחסים עצמם כהמשך לאשור העתיקה.
כיום חיים על פי ההערכות למעלה משלושה מיליון אשורים ברחבי העולם.
רוב האשורים חיים כיום בצפון עיראק ובסוריה (יחד כ-1.5 מיליון בני אדם) ויש להם מסורת מיוחדת, פרשנות לנצרות בשם אשורים נסטוריאניים ושפה המשתייכת לניב הארמי.
ראשיתה של אשור (עד סוף המאה ה-21 לפנה"ס)
ההיסטוריה של העם האשורי משתרעת על פני אלפי שנים.
האזור בו ישב העם היה מצומצם והתרכז בעמק החידקל העליון.
דרך אזור זה עברו דרכי מסחר חשובות ממזרח למערב ומדרום מזרח לצפון מערב.
מצבו הגאוגרפי של האזור חשף אותו לפלישות של עמים מכל הכיוונים.
עריהם החשובות, אשור, נינוה וארבאלו, יושבו החל מהאלף השביעי לפנה"ס.
האשורים היו עם שמקורותיו מגוונים.
העם שמקורו מהאזור – השוברתו התערבב עם פולשים שמיים מצפון מערב (כולל האמורים) ועם שומרים ואכדים מדרום מזרח.
שפתם הקדומה הייתה אשורית עתיקה שהיא שפה שמית – אכדית בניב אשורי.
אין נתונים היסטוריים וארכאולוגיים רבים על ראשיתה של אשור.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו מוכיחות כי עד שנת 2500 לפנה"ס הפכו היישובים הקדומים לערים מאורגנות היטב.
בפני התושבים המקומיים עמדו אתגרים דמוגרפיים ואקלימיים.
פלישות חוזרות ונשנות של עמים זרים לתוך מסופוטמיה וחורף קשה השפיעו על אופיו של העם והפכו אותו לחיוני וקשה עורף.
הארץ, שכונתה בימי קדם סֻבָּרְטוּ, הייתה מורכבת מערים ששכנו לגדות נהרות מסופוטמיה.
בערים שלטו בימי קדם האִשְשָקוּ, הם משנים למלך או כהנים.
עם נפילת ערי המדינה השומריות ועלייתה של האימפריה הראשונה בהיסטוריה האנושית, היא אכד, שישבה מדרום לאשור, סופחה הארץ לאימפריה האכדית במאה ה-24 לפנה"ס.
במאה ה-22 לפנה"ס עלתה שושלת אור השלישית, והקימה אימפריה שכללה את האזור.
שלטון אור III היה שומרי והשאיר את חותמו באזור.
עם קריסתה של האימפריה של אור III בשנת 2025 לפנה"ס הפכו הערים באזור לערי-מדינה.
בעיר אשור עלה לשלטון פּוּזֻר־אשור הראשון שהיה כנראה המושל האחרון של אור III.
שושלת פּוּזֻר־אשור שלטה כ־200 שנים, עד סוף המאה ה-19 לפנה"ס.
אשור הקדומה (עד אמצע המאה ה-15 לפנה"ס)
השחרור מהאימפריה של אור III גרם להיווצרות של מבנה פוליטי מיוחד באשור.
האשורים הקימו ארגונים פוליטיים כמו: אספת תושבים, מועצת הזקנים עם המלך בראש, פקיד נבחר לניהול העניינים האזרחיים והכלכליים (שנקרא לימום – אפונים), מינהל של פקידים ומערכת חוקים ובתי משפט.
המלך היה ראשון בין שווים ועמד בראש המערכת הדתית והביטחונית.
המלכים הראשונים ביססו את מעמד העיר כמרכז סחר אזורי עם המזרח (איראן של היום), הדרום (בבל) והצפון (אנטוליה).
הם חתמו על הסכמים עם מלכים רבים בדרכי המסחר והיעדים.
ההסכמים איפשרו הקמת מושבות עצמאיות בערי המסחר.
באנטוליה בנו האשורים כארבעים מושבות.
המושבה הראשית (נקראה בפי האשורים כרום (Karum)) הייתה כנש (Kanesh) העתיקה הנמצאת היום במזרח אנטוליה בסמוך לכפר קילטפה הנמצאת ליד העיר הגדולה קייסרי (של היום).
הסוחרים האשורים שלחו בדים ובדיל לתעשיית הנחושת באנטוליה בשיירות חמורים למרחק של למעלה מ-1,000 ק"מ.
בתמורה לכך קיבלו זהב וכסף שהוחזרו לאשור.
התקופה הייתה ימי פריחה ושגשוג של העיר-מדינה אשור שנמשכה עד אמצע המאה ה-19 לפנה"ס.
התקופה הראשונה של המסחר הסתיימה בהרס המושבה והפסקת המסחר מסיבות לא ברורות.
העדויות על תקופת המסחר האשורי נמצאו בחפירות ארכאולוגיות בכנש ובמקומות אחרים ובעשרות אלפי מסמכים הכתובים על לוחות חומר בכתב היתדות שנמצאו בארכיונים של הסוחרים.
תקופה חדשה הסתמנה בימי הפלישה האמורית למסופוטמיה.
שַמְשִי-אַדַד הראשון, אמורי שהקים אימפריה בצפון מסופוטמיה והוריד את המלך ארישום השני מכס המלכות כבש את ערי אשור.
הוא קבע את בירתו בעיר שובת אנליל.
הוא הרבה לתאר את כיבושיו שנמתחו מעילם הרחוקה ועד לים התיכון.
המסחר עם אנטוליה התחדש בימיו בסוף המאה ה-19 לפנה"ס ונמשך עד סוף המאה ה-18 לפנה"ס.
יש הטוענים כי שמשי-אדד בז לאשורים ונוהגיהם, והיה שנוא על העם.
עדיין, המלך הקים ממלכה וסיפק לאשורים מבנה בירוקרטי לניהולה.
בימי יורשו אישמה־דגן הראשון החלה הממלכה מתפוררת ונפלה לידיו של חמורבי, מלכה הידוע של בבל.
במאתיים השנים הבאות נפלה אשור לתוהו-ובוהו גמור (נקראת בספרות תקופת החושך).
המלכים שעלו לשלטון צוינו ברשימות (לוח חורסאבד) כ"בנו של בן בלי שם".
באותה תקופה היו פלישות של גדודים פראיים וחורים.
אשור הצטמצמה לאזורי השפעה מוגבלים סביב לערים ספורות ובהם אשור העיר עצמה, נינוה, נימרוד, ארבאלו והשטחים שהקיפו את הערים הללו.
לבסוף נשתעבדה אשור לחניגלבת (מיתני) בימיו של שאושתר (1472 לפנה"ס לערך).
במאה החמש עשרה לפנה"ס הייתה השפעה מצרית באזור הסהר הפורה.
בימיו של תחותמס השלישי, אשור הייתה אחת ממדינות רבות שהעלו מנחות לאימפריה המצרית, וממכתבי אל-עמארנה ניתן להסיק, כי באותם הימים התקיימו קשרים כלכליים (חילופי מתנות) בין מדינות האזור ומצרים.
יתר על כן, בימים הללו עמדו המלכים האשוריים פוזור-אשור השלישי ואשור-בל-ניששו במעמד השווה לזה של מלכי בבל, ואף הגיעו לכדי הסכמות טריטוריאליות עם ממלכת בבל השכנה.
תקופת אשור התיכונה – האימפריה (עד סוף המאה ה-10 לפנה"ס)
אשור-אֻבַּלִּיט הראשון פתח בחצי השני של המאה ה-14 לפנה"ס במרד גלוי ומוצלח נגד טושרטש מלכה של מיתני, הממלכה החורית אשר דיכאה את אשור.
מרידתו עלתה למיתנים באדמות רבות, והקנתה למלך תארים נכבדים.
מספר שנים מאוחר יותר, קריזאלו השני, מלך בבל, פתח במעשי איבה כלפי אשור ולבסוף פגש את בל-ניררי, יורשו של אשור-אובליט הראשון, בשדה הקרב.
קריזאלו נחל תבוסה קשה, וחלקה הצפוני של בבל סופח לממלכה האשורית.
את בל-ניררי ירש פודי-אילו שעמד בראש מפעלי בנייה רבים בשטחים הכבושים, ואותו ירש אריק-דן-אילי שניהל מלחמה כנגד שבטי האכלמו.
ברם, השגי יורשיו המוקדמים של אשור-אובליט אינם משתווים לאילו של יורשיו המאוחרים יותר, ובראשם אַדַד-נִירָרִי הראשון בראשית המאה ה-13 לפנה"ס.
מלך זה הביס את המלך הכשדי של בבל, נזי-מרוטש, ובכך הרחיב את גבולות ממלכתו על חשבון בבל המוכנעת.
כמו כן, המלך פנה מערבה והכניע את מיתני למעמד ואסליות, לאחר שניצח את שטוארה הראשון וּואסאשטה יורשו.
ניצחונות אלו לוו בהפסדים טריטוריאליים לטובת האימפריה החיתית, אך כיבושיו אפשרו לו לבסס ממלכה חזקה ומגובשת בעלת יכולת הגנה עצמית, בעיקר מפני שבטי ההרים.
כוחו הגדול הקנה לו את השם "מלך המלכים", והוא היה מראשוני המלכים שתיארו את מלחמותיהם כהתגשמות של רצון אלוהי, ופנה לחיזוק גבולות ממלכתו.
עם מות אביו, התמנה שַׁלְמַנְאֶסֶר הראשון למלך.
צבאותיו הביסו סופית את מיתניה וסיפחו אותה לאשור.
כמו כן כבש המלך את דרום ארמניה, את אזור הרי הזגרוס, את אדמות הארמים שהתגוררו במסופוטמיה המערבית ואת ארץ מוסרי שבחצי האי ערב.
את שַׁלְמַנְאֶסֶר הראשון ירש תּוּכּוּלְתִּי-נִינוּרְתַ הראשון, נאבק בחתים בסוף המאה ה-13 לפנה"ס והגיב למרידה בבלית בהשמדת מקדשי העיר.
צעדיו הביאו למלחמת אזרחים שהוציאה את המדינה מאיזונה ואחר מספר תבוסות קשות לאורך השנים חזרה בבל לכוחה.
האשורים מאסו בו עוד יותר עקב העדרו מן הממלכה ושהותו הממושכת בבבל, ולבסוף אצילים אשוריים ובנו, אשור-נצירפל, שמו לו מצור בעירו ורצחוהו בסוף המאה ה-13 לפנה"ס.
אך עם מות המלך החדש, אשור-נצירפל, התפוררה הממלכה כליל.
אשור-נררה ונבוודאיאן מלכו אחריו, אך אין בידינו מידע עליהם.
לקראת 1200 לפנה"ס נשלטה אשור בידי בל-קודור-אוסור, ומאוחר יותר בידי ניניב-פלאשרה, שני מלכים שהנחילו תבוסה קשה לאשורים שהצליחו להחזיר את מרבית שטחה של הממלכה הבבלית, ואף לכפוף את אשור לה.
את האחרון ירש אַשוּר-דַן הראשון שהצליח להנחיל לבבלים תבוסה קלה, ולהשתחרר ולו במעט מעולם.
אותו ירש אשור-רש-אישי שפתח גם הוא במערכות צבאיות כנגד הבבלים, מערכות שנסתכמו בניצחון על נבוכדנצר הראשון.
בנוסף לכך, המלך הכניע ממלכות שכנות נוספות וכך הוריש לבנו, תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר הראשון, בסיס לכיבושיו הרבים.
תגלת פלאסר הראשון היה מגדולי מלכי אשור.
תחתיו השיגה הממלכה כוח צבאי, כיבושים ועושר רב שלא נראה כמותו זה מאות שנים.
לידינו הגיעו ארבעה לוחות המתעדים את כל מסעותיו הצבאיים של מלך זה, תיעוד מקיף ביותר שמספר אודות כיבושן והכנעתן של 42 מדינות וחבלי ארץ.
בין השאר, כיבושיו הגיעו עד לבבל במזרח ועד לים התיכון במערב, סוריה הצפונית, פיניקיה והארמים הוכנעו במערכותיו.
הוא יזם מפעלי בנייה רבים, ביניהם מקדשים וארמונות.
בתקופתו נהנתה אשור מיציבות ועוצמה מדינית וצבאית.
אך כפי שקרה פעמים רבות לאורך ההיסטוריה האשורית, עם מותו איבדה הממלכה מכוחה ושטחיה, עד למצב שבו הוכרחה לכרות בריתות ולחתום על הסכמי שלום עם בבל.
דברים אלה התרחשו בימי אשור-בל-קלה ושמשי-אדד.
יתר על כן, בימיו של אַשוּר-רַבִּי השני בחצי הראשון של המאה ה-10 לפנה"ס, פלשו הארמים לחלקה הצפוני של אשור, כנראה תחת הנהגתו של הֲדַדְעֶזֶר.
שנים מאוחר יותר, בימיו של תגלת פלאסר השני, נפלה אשור למצב של חוסר אונים צבאי, פוליטי וכלכלי.
שטחיה החליפו ידיים, והשבטים הארמים חצו את החידקל בימי תגלת פלאסר השני בחצי השני של המאה ה-10 לפנה"ס ללא התנגדות ממשית.
עם הדיפת הארמים ניתן לאשור הזמן להתארגן מחדש ולהרחיב את שטחיה, מגמה שהחלה בימיו של אַשוּר-דַן השני, הראשון שבמלכי האימפריה האשורית החדשה.
האימפריה החדשה (עד סוף המאה ה-7 לפנה"ס)
בניסיון להציל את אשור אחר שנים ארוכות של שפל וכישלון, הנהיגו אשור-דן השני ובנו ויורשו אַדַד־נִירָרִי השני מגמת שיקום הממלכה שהחלה בהרחבת המשק החקלאי, גידול סוסים לצורכי מלחמה, מאבק ממוקד בממלכות ארמיות קטנות וארגון המנהל הפנימי באשור.
בכך, יצבו המלכים את אשור על כלכלתה, כוחה הצבאי והטריטוריה שבידיה.
תּוּכּוּלְתִּי־נִינוּרְתַ השני הצליח במסעותיו הצבאיים נגד ארץ נָאִירִי, הרחיב את אוכלוסיית אשור וזכה בשלל של סוסים רבים.
ימיו של אַשוּרנַצִירפַּל השני בחצי הראשון של המאה ה-9 לפנה"ס, ראו חזרה זמנית לגאווה האשורית, נוכח ההצלחות הצבאיות הרבות וחזרתה של אשור למעמד רם במסופוטמיה.
כיבושיו הוסיפו לדחוק את הממלכות הארמיות, ומתחו את גבולות אשור לפרת ולים התיכון כבימי תגלת פלאסר הראשון.
אשורנצירפל פתח במפעל בנייה גדול בנִמְרוּד (כָּלָח), בירתו החדשה.
האלימות הרבה שהפגין בכיבושיו לא נראתה באף מלך אשורי אחר; בתיאורו את ניצחונותיו הפגין טרור סאדיסטי מבעית, שנועד כנראה להטיל פחד על השליטים המנוצחים לבל יעזו למרוד באשור:
את אשורנצירפל ירש שַׁלְמַנְאֶסֶר השלישי, אף הוא מלך חזק.
עיקר עיסוקו היה באיחוד מחדש של מסופוטמיה הצפונית וסוריה תחת אשור.
בימיו נערך קרב קרקר הגדול בין ברית מלכים מקומיים לאשורים באמצע המאה ה-9 לפנה"ס.
תוצאת הקרב לא הייתה החלטית, ונראה שמדובר בניצחון פירוס אשורי.
בין מנהיגי הברית היה אחאב, מלך ישראל.
מבין החשובות שברשומות האשוריות, האובליסק השחור, תיארה את היחלשות דמשק ואת מעמד הוואסליות של ממלכת ישראל בימי יהוא.
הצלחות אלו של שלמנאסר נהדפו בכוח מרידת בנו אשור-דן-אפלי בחצי השני של המאה ה-9 לפנה"ס.
במשך מספר שנים התרחשה מלחמת אזרחים מייגעת בין הבן המורד ליורש הלגיטימי, שמשי-אדד החמישי.
בתקופה זאת נחלשה אשור, ורק בסוף המאה ה-9 לפנה"ס, בימי אדד-ניררי השלישי חזרה להיאבק בדמשק ובבבל.
כמו כן, בימיו חלה התחזקות מצד ממלכת אוררטו, אשר גרמה להיחלשות אשור.
מגמת ההחלשות נמשכה בחצי הראשון של המאה ה-8 לפנה"ס בתקופת המלכים: שלמנאסר השלישי, אשור-דן השלישי ואשור-ניררי החמישי.
שלב חדש נפתח בהיסטוריה האשורית באמצע המאה ה-8 לפנה"ס, עם עלייתו של תגלת-פלאסר השלישי.
הוא היה איש צבא שלא היה משויך לשושלת המלכותית שעלה לכס המלוכה האשורי.
הוא הציב לעצמו את כיבוש בבל וריסון הכשדים כמטרה ראשונית.
מאוחר יותר, פנה להענשת אוררטו.
בשנים 740 עד 732 לחם המלך בסוריה.
ארפד הייתה הראשונה ליפול לידיו, ודמשק האחרונה.
בשנים 738–734 פלש המלך האשורי לפלשת והכניע את יושביה ועריה החזקות, בהן עזה.
תוך זמן קצר באה גם פלישת המלך לממלכת ישראל; חבלי ארץ רבים עברו לידי אשור, ומס הוטל על מנחם בן גדי, מלך ישראל.
בהתאם לתנ"ך, דמשק נפלה אחר בקשת אחז, מלך יהודה, שניהל מלחמה נגדה ונגד ישראל.
דרישת אחז נתלוותה בהשתעבדות לאשור, וכך למעשה איבדו שתי הממלכות העבריות את עצמאותן.
אחר מסעו המוצלח לישראל, נטש תגלת-פלאסר את מנהג הקדם להמליך על בבל מלך מקומי משועבד, ולקח לעצמו את התואר.
תגלת פלאסר עשה רבות לארגונה של האימפריה האשורית במגוון מישורים.
החשוב בהם היה המישור הצבאי.
הרפורמות שערך בצבא אשור היו מרחיקות לכת ועמדו על הקמת צבא־קבע משוכלל.
נשקיו וכליו הותאמו ושונו פעמים רבות בהתאם לצורך הלחימה, והבסיס לשלטון האשורי בפרובינציות הרבות הפך לזה הצבאי.
שיטה חדישה לטיפול בהתקוממיות אזוריות שהוצגה בימיו הייתה ההגליה הדו־סטרית של עמי האזור.
תיגלת פלאסר השלישי נפטר בשנת 727, וירש אותו שלמנאסר החמישי.
מעט ידוע על אודות שלטונו, אולם ידוע שהמלך ארגן את האימפריה האשורית על פרובינציותיה והחליף מלכים מרדניים במושלים אשוריים נאמנים.
עדיין, בימיו התרחשה המרידה הישראלית תחת הושע בן אלה, שקשר עם מצרים נגד אשור.
משום כך, פלש שלמנאסר לסוריה וישראל ושם מצור לשומרון, בירת ממלכת ישראל.
אפשר שהמלך נפטר בזמן המצור, או שהודח לטובת שר צבאו, התַרְתָן, סרגון השני.
בנוסף לכך, לא ניתן לקבוע מי למעשה סיים את כיבוש שומרון (כנראה בשנת 721 לפנה"ס).
בעוד התנ"ך גורס פעם אחת כי מדובר בשלמנאסר ובפעם אחרת לא מפרט מי החריב את העיר, הרשומות האשוריות קובעות את סרגון ככובש העיר.
בשנת 721 הומלך סרגון השני.
הוא המשיך במצור העיר שומרון וכבש אותה.
הוא הגלה חלק מהאוכלוסייה הישראלית למסופוטמיה (ארם נהרים הצפונית ולמדי המערבית).
לאחר מכן פלש לארמניה והחריב את אוררטו.
שליט של הכשדים בשם מֵרְדוֹךְ־בַלְדַן עמד בראש מרד נגדו שנמשך כל ימי שלטונו, ורק בסוף שלטונו שבר את המרד וכבש את בבל.
הוא בנה בירה נוספת סמוך לנינוה בשם דוּר שָׁרוּכּין ("מצודת סרגון").
סרגון נהרג בקרב, ובנו סנחריב ירש את הכתר האשורי בסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
סנחריב פיאר את בירתו נינוה והעביד רבים בבנייתה.
המערכה הצבאית הראשונה שלו הייתה בבל, היכן שמרודך־בלדן חזר לכוח בחסות העילמים.
לאחר מספר ניצחונות באזור פנה לדיכוי מרד נוסף ביהודה.
לאחר שגרם להרס רב ביהודה הביא לכניעת חזקיהו.
מאוחר יותר, פנה להשמדת כוחו של מרדוך־בלדן, אולם הכעיס את העילמים; צבאות עילם ואשור נפגשו בשדה הקרב, ואף על פי ששני הצדדים זקפו את הקרב כניצחון, כיבוש בבל והחרבתה בידי סנחריב בחלוף מספר חודשים מרמזת על ניצחון אשורי.
סנחריב שהעדיף את בנו הצעיר אסרחדון כיורש עצר, על פני בנו הבכור, מצא את מותו בהתנקשות מצד בניו.
את סנחריב ירש אסרחדון, שלא היה מעורב ברצח.
תחת אביו היה אסרחדון מושל בבל.
כמלך, הוא מיד פתח בשחזורה של בבל והפכהּ לבירתו.
כן השתלט על חלקים במדי וצפון ערב שאבדו בימי אביו, ונאבק בעילמים.
גם בפיניקים נאבק, בייחוד בעיר צידון, שאותה הביס ובזז.
את צור הביא תחת השפעתו בחוזה שלום.
הגורם למאבקו בפיניקים היה בריתם עם מצרים נגד אשור.
ברית זאת, כנראה, עודדה אותו לצאת למלחמתו במצרים – הישגו העיקרי.
פלישתו הראשונה (674 או 673 לפנה"ס) כנראה כשלה.
פלישה מאוחרת יותר הצליחה, אולם לא הביאה לכיבוש מוחלט או שהביאה להתמרדות מקומית.
מכל מקום, בזמן פלישתו השלישית מת המלך.
בימיו נאבקה אשור גם באוררטו ודילמון.
אסרחדון הביא את האימפריה לשיא גודלה.
בתקופת שלטונו, שימשה אמו נקיה-זכותו כיועצת למלך והייתה לה השפעה על השלטון.
אסרחדון כאביו, העדיף את בנו הצעיר אשורבניפל, על פני בנו המבוגר יותר שמש-שום-אוכין, אותו ייעד להיות מלך בבל, שהייתה באותה עת מדינה וסאלית.
אשורבניפל בן אסרחדון, אחרון מלכי אשור החזקים, ירש את אביו.
ראשית המשיך אשורבניפל את מסעות אביו מצרימה.
כדי לבסס את שליטתו במצרים שׂם עליה מלך וסאל בשנת 663, אך לקראת 652 היה הוואסל חזק דיו כדי להכריז על עצמאות ללא תגובה הולמת מאשור.
בין השנים 652–648 לפנה"ס, מרד בו אחיו שמש-שום-אוכין, שראה את עצמו כיורש הלגיטימי.
אשורבניפל נאבק בו ובשנת 648 לפנה"ס כבש את אשור, ושמש-שו-אוכין התאבד.
אשורבניפל עודד את האמנות והתרבות האשורית, ואף בנה את ספריית אשורבניפל בנינוה.
ואולם עם מותו חלה התפוררות מהירה של האימפריה האשורית.
לאחר מות אשורבניפל בשנת 631 לפנה"ס התערער מצבה של אשור בעקבות מאבקי ירושה.
יורשו של אשורבניפל היה בנו אשור-אתיל-אילני מלך ארבע שנים.
לאחריו מלך אחיו סין-שר-אישכון שעלה למלוכה בשנת 627 לפנה"ס.
הוא סבל ממרידות של שרי צבאו, במיוחד סין-שום-לישיר שהצליח למלוך על בבל בשנת 626 לפנה"ס במשך שלושה חודשים.
מאבקי הירושה החלישו את אשור.
ונבופלאסר שהיה ממוצא כשדי ניצל את ההזדמנות, כבש את בבל והושיב עצמו על כס המלוכה הבבלי בשנת 625 לפנה"ס.
לאחר מכן הוא כרת ברית עם הווחשתרא מלך מדי, הם עלו צפונה וכבשו את הערים אשור, נמרוד והחריבו את נינוה בשנת 612, ואשור נפלה.
מצביא שעלה למלוכה בשם אַשוּר-אֻבַּלִיט השני, בסיוע פרעה נכֹה השני, הצליח לשמר את הכוח האשורי בחרן עד לשנת 609, ולאחר שהובסו בקרב שם ובקרב כרכמיש פסקה אשור להתקיים כאומה עצמאית.
לאחר תבוסת אשור לצבאות בבל ומדי היא פסקה להיות מדינה עצמאית.
אשור העיר נהרסה עד היסוד ב-614 ונינוה בשנת 612 לפנה"ס.
רוב אשור נשלטה על ידי בבל עד 539 לפנה"ס.
משנה זו הייתה אשור חלק מהאימפריה הפרסית עד 330 לפנה"ס.
במשך תקופה זו הייתה פריחה חקלאית באשור, והאשורים היו גורם מרכזי בצבא הפרסי.
השפה הארמית – שפת האימפריה האשורית הייתה שפת האימפריה הפרסית במשך 200 שנה.
הערים נינוה ואשור לא נבנו מחדש במשך מאות שנים.
האזור נכבש על ידי אלכסנדר מוקדון והיוונים שבשו את השם אשור – לסוריה.
בתחילה התייחס השם לכל השטח בצפון מסופוטמיה, מזרח טורקיה וסוריה של ימינו, אולם, לאחר מכן התייחס בעיקר לשטח ארם הקדמונית – סוריה של ימינו.
בשנת 150 לפנה"ס היה האזור בשליטת הפרתים שקראו לו אתורה (Athura).
בתקופה זו הייתה התאוששות בעיר אשור והוקמו בה מקדשים אשוריים.
ב-116 לספירה כבש טראיאנוס את האזור והקים את הפרובינציה של אשור.
בין המאות הראשונה והשלישית לספירה הפכו התושבים לנוצרים.
בשנת 226 לספירה כבשו הפרסים את האזור.
בתקופתם נודע האזור בשם אשוריסטאן.
האזור נחשב כמרכז הכנסייה של המזרח (היום הכנסייה האשורית של המזרח).
העיר אשור פרחה והיו עדיין בעיר מקדשים לאל אשור.
אחרי הכיבוש הערבי במאה השביעית לספירה אשור התפוררה כיחידה פוליטית.
כמיעוט נוצרי, האשורים נרדפו בידי הטורקים הצעירים ששלטו באימפריה העות'מאנית בשנותיה האחרונות.
גירוש האשורים מבתיהם החל בסוף 1914; במהלך 1915, במהלך רצח העם האשורי ("שתא דסייפא" – "שנת החרב"), נרצחו כ-275,000 אשורים.
הקהילה האשורית הקטנה שנותרה בדרום-מזרח טורקיה יצאה משם החל משנות ה-70 עם התפתחות הקונפליקט בין הממשל הטורקי לכורדים באזור.
כיום מתגוררות באזור זה רק משפחות אשוריות מעטות.
למרות תהפוכות הגורל וסכנת ההתבוללות, הצליחה הקבוצה האתנית המכונה אשורים בשימור זהותה הייחודית, ובייחוס זהות זו כממשיכה לאשור העתיקה.
בני הקהילה האשורית חיים בעיקר בצפון עיראק, ומונים יחד כ-1.5 מיליון בני אדם.
עוד כ-1.5 מיליון אשורים גרים ברחבי העולם.
הקהילה נבדלת משכניה הערבים, הכורדים והטורקמנים על־פי מסורותיה, דתהּ הנוצרית ושפתה המשתייכת לניב הארמי.
האזכור התנ"כי להקמת אשור היווה תעלומה לחוקרי התנ"ך זה שנים רבות, בקטע המתאר את התפשטות מלכותו של נמרוד, מובאים הפסוקים הבאים.
אולם פסוק זה הוא דו משמעי, ניתן לפרשו שנמרוד התפשט אשורה ובנה שם את עריו, וניתן גם לפרשו שאשור המוזכר בהמשך כבנו של שם בן נח (,) הוא זה שעזב את נמרוד וייסד את הממלכה האשורית, והיא קרויה על שמו.
יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים, נטה לפרש זאת כמו האפשרות השנייה (שאשור בנו של שם בן נח הוא אבי האומה האשורית):
(לפרשנים נוספים, ראו בהרחבה בערך אשור).
בספר בראשית מופיע עוד אזכור אודות מקור האשורים, .
אולם מרבית החוקרים דחו את הכתוב בטענה שמדובר באשורים אחרים.
(ואף בקרב הפרשנות המסורתית אין הסכמה האם בני דדן היו מייסדי האומה האשורית).
על פי ספר מלכים, האימפריה האשורית מתחילה להוות גורם משמעותי באזורנו ולגבות מס בימי מנחם בן גדי, שעל פי המסורת מלך על ממלכת ישראל בשנים 747/6 עד 737/6 לפנה"ס:
לאחר מספר שנים, בימי פקח בן רמליהו (735/4 עד 733/2 לפנה"ס), תגלת פלאסר מלך אשור מתחיל בתהליך הדרגתי של הגליית חלק מערי ישראל:
בפרק הבא, מסופרת עלילה דרמטית מאותה תקופה, שבה מלך האימפריה האשורית תגלת-פלאסר השלישי בא לעזרת אחז, מלך יהודה בשנים 733 עד 727 לפנה"ס, במלחמת אחים בין יהודה לישראל, בשיתוף ארם:
ישעיהו הנביא התנגד למהלך של אחז, שכן מעורבות היתר של אשור באזור מסוכנת, ובאמת היא גרמה לחורבן מלכות ישראל ולאיום רציני על מלכות יהודה.
בפרק הבא, המלך האשורי החדש, שלמנאסר החמישי (727–722 לפנה"ס) מגלה שהושע מלך ישראל מתכנן מרד כנגדו ואף פנה לעזרת מצרים.
שלמנאסר פולש לישראל, צר על שומרון, כובש אותה, ומתחיל את גלות אשור המכונה גם "גלות עשרת השבטים" ובכך מסיים את תפקידה ההיסטורי של ממלכת ישראל:
מהשוואת הכתוב בספר מלכים בפרקים יז-יח עולה, שמלך אשור עצר את הושע סמוך לתחילת המצור על שומרון, אולם העיר הוסיפה להילחם ונכבשה רק מקץ מצור שנמשך שנתיים.
אירוע זה נחשב כנראה לכה חשוב בעיני האשורים עד שהדים ממנו הגיעו גם לכרוניקה הבבלית, שהמעשה היחיד הנזכר בה לגבי מלכות שלמנאסר החמישי הוא כיבושה של שומרון (שמראין בלשון הכרוניקה).
מהקבלת הנתונים המקראיים עם המקורות האכדיים עולה ששומרון נכבשה ב-722 לפנה"ס, היינו סמוך לסוף מלכותו של שלמנאסר החמישי.
מן המקרא נראה, שמי שהגלה את ישראל לאחר כיבוש השומרון היה שלמנאסר החמישי, על אף ששמו לא צוין במפורש שם.
אך בכתובות סרגון ב' (722–705 לפנה"ס) נמסר שסרגון כבש את שומרון, שתושביה מרדו בו, והוא הגלה ממנה אוכלוסייה רבה והפך אותה לפחווה אשורית.
מסתבר, ששומרון נכבשה פעמיים – בידי שלמנאסר ב-722 לפנה"ס, ובידי סרגון ב-720 לפנה"ס.
ככל הנראה, עם מותו של שלמנאסר, בסמוך לכיבוש שומרון, נמנע מן השלטונות האשוריים להנהיג את השיטות המנהלתיות שהיו מקובלות לגבי מדינות גרורות שמרדו ונכבשו מחדש – הגליית תושבים וסיפוח הארץ כפחווה לאשור.
אלא שעובדה זו נתנה הזדמנות לשומרון לחזור ולמרוד באשור, והפעם במסגרת מרידה רחבת היקף שכללה חלקים נרחבים של האימפריה, ובתוכם ממלכות גרורות אחרות (חמת, ארוד, צמר ועזה) ופחוות (דמשק, ארפד, ואולי גם חדרך).
בבבל תפס את הכס מרודך-בלאדן.
היקף המרד, ובמיוחד המרידה בבבל, מנע מסרגון להתפנות ולטפל מיד במרידות בסוריה וארץ ישראל, ורק בשנת 720 התפנה לכך.
במהלך המסע נכבשה שומרון בשנת 720 לפנה"ס, ומספר גדול של תושביה הוגלה לארץ אשור.
שארית חיל הרכב שנותרה בשומרון סופחה לצבאו.
וכך נמצא כתוב בשבר כתובת מנסרה של סרגון שנמצא בכלח:
לא בכתובת זו ולא במקרא נזכר מלך ישראל כלשהו ששלט אז על שומרון, ומסתבר לפיכך שלאחר שהמלך הושע נתפס בידי שלמנאסר לא הומלך מלך אחר על שומרון, וההנהגה בעיר עברה להנהגת הנכבדים ומפקדי הצבא.
הממלכה כולה אורגנה כפחווה אשורית בשם סמרינה (Samerina), ובראשה הוצב אחד מקציני סרגון כפחה.
בכך בא הקץ על ממלכת ישראל לאחר שהתקיימה כ-200 שנה ומעלה.
על פי המסופר במלכים ב', מלך אשור יישב מחדש את ערי ישראל ומילאם בגולים אחרים ממקומות שונים:
לאחר כשמונה שנים, בשנת 701 לפנה"ס, עולה שוב מלך אשור, הפעם סנחריב, על חזקיהו מלך יהודה (מלך בשנים 727 עד 698 לפנה"ס) ומתכנן לעשות את אשר עשה לממלכת ישראל שמונה שנים קודם לכן.
המרד שאותו מנהיג כנראה חזקיהו, הוא רחב היקף ובו השתתפו ממלכות רבות באזור סוריה וארץ ישראל.
במהלך ההכנות למרד כבש חזקיהו את ערי הפלשתים שהתנגדו לו.
כדי להכין את ירושלים למצור הצפוי חזקיהו חצב את נקבת השילוח ועיבה את חומת ירושלים באבנים מבתי העיר.
סנחריב הכניע את הממלכות המורדות זו אחר זו, כבש את הערים המבוצרות ביהודה – כולל העיר לכיש, וצר על ירושלים.
בספר מלכים (בניגוד לישעיהו ובדברי הימים) מסופר שחזקיהו שולח אל סנחריב ממון רב מאוצרות המקדש כשוחד כדי שלא יכבוש את ירושלים.
במנסרת שיקגו, כתובת הניצחון של סנחריב בעקבות המסע, מוזכרת כמות דומה מאוד של זהב וכסף שנשלחת על ידי חזקיהו כמס (קנס שמשלם המפסיד במלחמה).
בסופו של דבר השוחד לא מועיל וצבא אשור צר על ירושלים במצור שסופו הצבאי נראה צפוי לחלוטין.
בזמן המצור נשלחים שלושה שרים אשוריים – תרתן, רב סריס ורבשקה, ללוחמה פסיכולוגית במטרה לשכנע את יושבי העיר להיכנע.
ישעיהו הנביא מרגיע את חזקיהו ומנבא שסנחריב ישוב לארצו ויומת שם.
ואכן, לפי המסופר בספר מלכים, חיילי צבא אשור נופלים חלל ללא קרב בלילה אחד, סנחריב חוזר לארצו ובשנת 680 לפנה"ס הוא נרצח על ידי בניו.
הינצלותה של ירושלים ממלך אשור, בזמן שכל שאר ערי הארץ נחרבו, והתגשמות נבואתו של ישעיהו, חיזקו את האמונה שהאל מגן על ירושלים ועל מקדשו ולא ייתן להם להיפגע.
אמונה זו נשארה קיימת בקרב העם במשך שנים רבות, עד אשר בתקופת החורבן, כ-150 שנים מאוחר יותר, ירמיהו הנביא נאבק נגד האומרים "היכל ה'" שטענו שהאל לא יפגע במקדשו.
לאנשים אלו הוא קרא להיזכר בחורבן משכן שילה.
בנוסף לסיפור ההיסטורי, התנ"ך מזכיר את אשור פעמים רבות בנבואות לאחרית הימים, כגון:
אשוחית נורווגית (שם מדעי: Picea abies) היא עץ מחט ירוק-עד, אחד מעשרות מינים בסוג אשוחית.
האשוחית הנורווגית גדלה ברחבי צפון-מזרח אירופה - מנורווגיה ופולין מזרחה, בהרי מרכז אירופה (דרומית מערבית להרי האלפים), מדרום להרי הקרפטים וחבל הבלקן ועד צפון יוון.
הגבול הצפוני של תפוצתה הוא החוג הארקטי, מעט צפונית לקו הרוחב 70 בנורווגיה.
את גבול התפוצה המזרחי ברוסיה קשה להגדיר, בשל ההכלאה הנרחבת וחפיפת האוכלוסיות עם האשוחית הסיבירית (Picea obovata), אבל הגבול המקובל הוא רכס הרי אורל.
עם זאת, עצים עם מאפיינים מסוימים של האשוחית הסיבירית נפוצים מערבה משם ומצויים ברוב האזורים של צפון פינלנד, ופרטים בודדים תועדו אף בצפון-מזרח נורווגיה.
זן הכלאיים מכונה Picea x fennica.
גובהה 35–55 מטרים וקוטר הגזע מטר עד מטר וחצי.
צבע ניצניה כתום-חום והם נטולי שיער.
עליה מחטניים, באורך 12–24 מילימטרים, בעלי חתך רוחב רבוע, וצבעם ירוק כהה בכל ארבעת הצדדים עם קווי פיוניות לא בולטים.
אורך האצטרובלים 9–17 סנטימטרים (הארוכים ביותר מכל מיני האשוחית), וקצות הקשקשים משולשים ומחודדים.
צבע האצטרובלים ירוק או אדמדם, ועם הבשלתם, 5-7 חודשים לאחר ההאבקה, הם נעשים חומים.
הזרעים שחורים ואורכם 4–5 מילימטרים, עם כנף בצבע חום בהיר שאורכה 15 מילימטרים.
העץ הגבוה ביותר שנמדד, בגובה 63 מטרים, נמצא ביער הבראשיתי פרוצ'יקה (Perucica) בפארק הלאומי סוטייסקה (Sutjeska), בבוסניה והרצגובינה.
לאוכלוסיית העצים בדרום אירופה יש בממוצע אצטרובלים ארוכים יותר ובעלי קשקשים מחודדים יותר, ויש הרואים בהם תת-מין נפרד המכונה "אשוחית נורווגית מחודדת" (Picea abies var.
יש בוטנאים המגדירים את האשוחית הסיבירית כתת-מין של האשוחית הנורווגית, אף שקל להבדיל ביניהן בצורותיהן הטיפוסיות: לאשוחית הסיבירית יש אצטרובלים באורך 5–10 סנטימטרים בלבד, עם קשקשים מעוגלים וניצנים שעירים.
אשוחית נוספת שלה אצטרובלים עם קשקשים מעוגלים וניצנים שעירים מופיעה לעיתים נדירות באלפים המרכזיים במזרח שווייץ.
היא נבדלת גם בעליה העבים יותר, שצבעם כחול-ירוק.
בטקסטים מדעיים רבים גם אשוחית זו מסווגת כתת-מין של האשוחית הנורווגית, אך למעשה היא ייחודית כמו מיני אשוחית אחרים, ונראה שהיא קרובה יותר לאשוחית הסיבירית, לאשוחית שרנק (P.
schrenkiana) ממרכז אסיה ולאשוחית מורינדה (P.
כמין נפרד אשוחית זו מכונה אשוחית אלפינית (Picea alpestris).
כמו במקרה של האשוחית הסיבירית, יש הכלאה נרחבת בין אשוחית זו לבין האשוחית הנורווגית, ונדיר למצוא פרטים טהורים שלה.
האשוחית הנורווגית היא אחת מעצי הנטיעה השכיחים ביותר, הן באזורי התפוצה הטבעיים שלה והן מחוצה להם.
היא משמשת לייצור עץ ונייר, וכעץ נוי בפארקים ובגנים.
שימוש שכיח נוסף שלה הוא כעצי חג מולד.
האשוחית הנורווגית התאקלמה בכמה אזורים באמריקה הצפונית, אך לא התפשטה במידה מספקת כדי להיחשב מין פולש.
אשוֹט השני קורופלאטס (גאורגית: აშოტ II კურაპალატი, אשוֹט II קוּראפּאלאטי, 937-954) היה נסיך גאורגי משושלת בגרטיוני שנשא בתואר הביזנטי קורופלאטס .
אשוט היה בנו השני של אדרנסה הרביעי ואחיו הצעיר של דוד השני , שהיה נסיך גאורגי של ענף כארתלי משושלת בגרטיוני האיברית.
כיוון שלדוד השני לא היה יורש ממין זכר, ירש אותו אשוט כמלך ממלכת האיברים בשנת 937. אף על פי שטכנית היורש היה דוד, הוא לא קיבל את התואר הביזנטי קורופלאטס והוענק לו התואר 'מגיסטרוס' תואר ביזנטי נמוך יותר.
בתקופת כהונתו של אשוט, חיבר גיאורגי מרצ'ולה את הוויטה, "חיי גריגול חאנדזתלי הקדוש".
אשוט תמך באופן פעיל בהתפתחות הנזירות בטאו-קלארג'תי ובנה מחדש את הכנסייה הראשית המנזר באופיזה .
אשוט מת ללא יורש ואדמותיו ותאריו עברו לאחיו המלך סומבט הראשון .
אשוח (שם מדעי: Abies) הוא סוג של עץ מחטני ירוק עד ממשפחת אורניים.
קיימים כ-50 מיני אשוח, כולם עצים המתנשאים לגובה (החל מ-10 מטרים ועד 80 מטרים).
ישנם חוקרים שגוזרים את שמו של האשוח מן התיבה המצרית שתעתיקה (ꜥš), בהגיית "אָשׁ" בהוראה כללית: "עץ".
דעה נוספת גורסת שמדובר בעץ ממשפחת האורניים ששרפו שימש לפולחן המצרי.
בכתובת מן השושלת הפרעונית הראשונה מתחילת האלף השלישי לפנה"ס מופיעה התיבה "אָשׁ" (ꜥš) על כד אלבסטר של המלך אָדְגִ'-אִיבּ (adj-ib).
מעט מאוחר יותר, במלוך השושלת השנייה, מופיעה באסטלת הלוואן (helwan) התיבה "אָשׁ" (ꜥš) בהקשר של שרף העץ שהוקדש למנחה לאל{{הערה|Bulletin of the American Schools of Oriental Research No.
ניתן להבדיל בין אשוחים לסוגי אורניים אחרים על ידי עליהם האופייניים, הדומים למחטים עבות ומחוברות בבסיסן.
לאשוח אצטרובל ייחודי בצורתו, בקוטר הנע בין 5 ל-25 סנטימטרים, המכיל את זרעיו.
הזרעים קלים ומנוצים, על מנת לאפשר פיזור עם הרוח ותנועת אדמה.
האשוח מהווה מזון טבעי למספר זחלי פרפרים ועשים, אשר מתקיימים עליו עד לגלגולם.
מבחינה גנטית, האשוח קרוב יותר לארז מאשר לאורן.
אשוח דאגלס, על אף שמו, אינו אשוח אמיתי, ומשויך טקסונומית לסוג נפרד הקרוי צוגנית (Pseudotsuga), הכולל חמישה מינים.
אשוחים נפוצים באירופה, אסיה וחלקים מצפון אמריקה וצפון אפריקה.
הם אינם סוג מצוי בישראל.
האשוח צומח לרוב באדמה גבוהה, על גבעות וצלע הר.
המין הגדל באגן מזרח הים התיכון נקרא אשוח קיליקי (Abies cilicica), המצוי בהרים של דרום טורקיה ולבנון.
המין ככל הנראה גדל בחרמון בעבר יחד עם ערער ברושי, אך נכחד עקב כריתה.
ישנן עדויות שגדל בתקופות קדומות בהרי ארץ ישראל.
מרבית מיני האשוח אינם מתאימים כעץ לנגרות, אך לעיתים עיסת תאית מקליפת האשוח משמשת בעץ לבוד.
רוב השימוש לעץ הוא כקישוט לגנים (במיוחד המין אשוח קוריאני) וכעצי חג מולד'.
ענפיהם הרבים ופקעות המחטים שלהם מאפשרות תליית קישוטים רבים בקלות, והיותם לא נשירים מפחיתה את הלכלוך בהכנסתם לבית.
שמות המינים המנויים מטה הם תרגומים מקורבים של השמות האנגליים.
היות שהאשוח אינו סוג עץ הנפוץ בישראל, לא לכל המינים שם עברי רשמי.
לא כל המינים מובאים מטה, אלא רק מספר מהקבוצות הנפוצות באמריקה ובאירופה.
לרשימה המלאה, ראו את הערך באנגלית.
בלזמאים - Balsamea (מרכז אסיה וצפון אמריקה, העדפה לאדמות גבוהות)
אשוחים גדולים (צפון אמריקה, מקסיקו, גוואטמלה.
אשוחית (שם מדעי: Picea) היא סוג של עצים ירוקי עד ממשפחת האורניים.
קיימים כמה עשרות מינים של אשוחיות בתפוצה כלל־עולמית, הנפרדים זה מזה בצורת האצטרובל ואופי העלווה.
אף אחד מהם אינו צומח בר בארץ, אולם היו ניסיונות לגדלו בהרי ישראל.
המין אשוחית כחולה (Picea pungens) מגודל במקומות שונים בצפון ישראל כעץ תרבותי בגינון.
פריטים של המין אשוחית נורווגית (Picea abies) מגודלים בגן הבוטני בירושלים.
האשוחיות הן עצים גבוהים (60-20 מטרים בבגרותם, עם חריגים של עד 95 מטר), ירוקי עד ומחטניים, הפזורים באזורי אקלים ממוזג.
צורתן חרוטית מסובבת (ספירלית), כאשר כל ענף מוחזק בגביע הפונה בזווית לגביע הנמוך ממנו.
ענפי האשוחית מחוספסים, דבר המפריד אותה בבירור ממיני אורניים אחרים, כגון האשוח.
האצטרובל בעל קשקשים סגורים וחופפים, מוארך בצורתו ונע בגונו בין ירוק לחום.
האשוחית היא מקור מזון לזחלי פרפראים שונים, כמו גם למין ספציפי של פשפשים (Gall Adelgids).
האשוחית היא עץ חיוני לתעשיית הנייר, עם סיבי תאית ארוכים וגמישים.
תעשיית הנייר שותלת חורשות של אשוחיות למטרת כריתה לשימוש כחומר גלם.
שני מינים של אשוחית, אשוחית נורווגית ואשוחית סרבית, משמשים פעמים רבות כעצי חג המולד, כתחליף לאשוח.
העצה של האשוחית בהירה בגונה, חזקה וקלה, ולפיכך מבוקשת כחומר גלם לנגרות, בעיקר למוצרים הדורשים עבודה עדינה כגון כלי מיתר.
מיני אשוחית שונים הם העץ הנפוץ ביותר לבניית לוח התהודה הקדמי בגיטרות אקוסטיות.
עצת האשוחית קרויה בלשון עממית עץ לבן (Whitewood).
האחים רייט השתמשו בעצת האשוחית למודל המטוס הראשון שלהם, וילידים אמריקאים השתמשו בה כחומר לסירות קאנו ולשזירת סלים.
שרף האשוחית הוא נוזל כהה בעל צמיגות גבוהה מאוד, והיה בשימוש בעבר כחומר איטום טרם השימוש בביטומנים מנפט.
ניתן לחלוט מחטי אשוחית במים רותחים על מנת לקבל נוזל מריר בעל כמות גדולה של ויטמין C.
שמה של האשוחית בלטינית, Picea, ככל הנראה נובע מהשם הלטיני לחומר האיטום, Pix.
אשוויל היא עיר במחוז באנקומב שבקרוליינה הצפונית.
העיר נמצאת בלב המחוז, והיא הגדולה ביותר במערב קרוליינה הצפונית.
המטרופולין של אשוויל מונה כ-398,009 איש.
אשוויל היא מקום הולדתם של ידוענים רבים כגון: תומאס וולף וצ'ארלס פרייזר.
לפני הגעת האירופאים, היה שטחה של אשוויל חלק משטחו של השבט האינדיאני צ'ירוקי.
החוקר הספרדי הרנדו דה סוטו הגיע לאזור ב-1540, יחד עם המבקרים האירופאים הראשונים.
לאחר תקופת השתלטות, עבר השטח לידי האירופאים.
אך למרות זאת הוא נותר אזור פרא עד המאה ה-19.
ההיסטוריה של אשוויל מתחילה ב-1784. בשנה זו באו לאזור הקונסול סמואל דייוידסון ומשפחתו, והקימו בקתה על יד הנהר הסמוך.
זמן קצר לאחר מכן, נחטף דיווידסון ונרצח על ידי אינדיאנים.
אשתו, ילדיו ועוזרת הבית שלהם, ברחו לנמל דייוידסון שנקרא על שם אביו של סמואל.
הנמל ממוקם כ-16 מייל משם.
חודשים מספר לאחר מכן, חזרו למקום מייג'ור ויליאם דייווידסון, אחיו של סמואל, עם קרובי משפחה נוספים והתיישבו בפתחה של ביי טרי כריק.
מפקד האוכלוסין של שנת 1790 מצא כי באזור כ-1000 תושבים, מלבד בני הצ'ירוקי.
המחוז הוכרז רשמית כמחוז באנקומב ב-1792. לב המחוז נקרא ב-1793 "מוריסטאון", על שמו של המישור אותו סימנו וחצו שני אינדיאנים קשישים.
ב-1797 שונה שם המקום ל"אשוויל" ע"ש מושל קרוליינה הצפונית דאז - סמואל אש.
ב-1861 עלה מספר התושבים הכולל באשוויל ל-2500. מלחמת האזרחים בארצות הברית פסחה על האזור, אם כי העיר תרמה מספר פלוגות לצבא ארצות הברית ומספר קטן של חיילים לצבא הקונפדרציה.
מפעל הייצור של רובה ה"לי אנפילד" מוקם בעיר.
"הקרב של אשוויל" התרחש בסביבת העיר בתחילת אפריל 1865 במקום בו נמצאת כיום האוניברסיטה של צפון קרוליינה.
צמיחתה של אשוויל הואטה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים.
העיר נפגעה קשות מתוצאותיו של השפל הגדול.
חובות התושבים גדלו מאוד, והיו הגדולים ביותר לנפש בכל ארצות הברית.
התאוששות העיר ממצב זה ארכה כ-50 שנה, מתחילת השפל ועד שנות ה-90. קצב הגדילה הכלכלית היה איטי ביותר.
מאידך, גרם הקיפאון הכלכלי לשימור בנייני העיר העתיקים שבאזור המסחרי, שכן כתוצאה מהמחסור לא נהרסו הבניינים הללו כדי לבנות אחרים תחתיהם.
כתוצאה מכך נותרה בעיר אדריכלות מרשימה, בסגנון אר דקו.
גשמים כבדים והשפעות עקיפות של ההוריקנים יבן ופרנסס גרמו לשיטפונות כבדים בספטמבר 2004, במיוחד באחוזת בילטמור.
בספטמבר 2024 הכה הוריקן הלין בעיר בצורה קשה.
תשתיות המים, החשמל והתקשורת קרסו.
עצים שנעקרו ומפולות בוץ גרמו לחסימת דרכים.
אשוויל ממוקמת ליד הרי הבלו רידג' וליד מקורות מים.
אקלים העיר הוא כמו כל ערי דרום מזרח ארצות הברית, הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בעיר היא כ-37 מעלות צלזיוס והייתה בשנת 1983 והטמפרטורה הנמוכה ביותר שנקבעה שם היא -27 מעלת צלזיוס שיא זה נקבע ב-1985. הטמפרטורות בעיר כמעט כל שנה יורדות מתחת לאפס והרבה פעמים יש שלג או ברד.
אשוויל היא העיר הגדולה ביותר ב"אזור המשותף סטטיסטית ברוורד-אשוויל" שכולל את אשוויל ואת אזורה המטרופוליני (שכולל את המחוזות באנקומב, הייווד, הנדרסון ומדיסון) ואת ברוורד ואת אזורה המטרופוליני (מחוז טרנסלבניה) שלפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 כולל 398,505 איש.
אשוקה הגדול (אֲשַׁוְּקֶהָ, בסנסקריט अशोकः; 304–232 לפנה"ס), או בשמו המלא אשוק בינדוסרה מאוריה, היה שליט הודי, קיסר הודו השלישי של האימפריה המאורית משנת 268 לפנה"ס ועד 232 לפנה"ס.
הוא שלט על מרבית שטחה הנוכחי בעקבות כמה של כיבושים צבאיים, ונחשב לאחד מהשליטים הגדולים ביותר בהודו ובעולם כולו.
בתקופתו השתרעה האימפריה המאורית מפקיסטן ואפגניסטן של היום במערב, עד לבנגלדש ומדינת אסאם של היום במזרח, ובדרום עד לקרנאטקה.
אשוקה (בסנסקריט: "ללא כאב") נולד בפטאליפוטרה, בירתה של האימפריה המאורית (היום באזור פטנה שבמדינת ביהר), כבנו של הקיסר בינדוסארה ונכדו של צ'נדרגופטה מאוריה, מייסד השושלת המאורית.
על פי המקורות ההינדים, אשוקה לא היה הבן המועדף על אביו עקב מראהו, ולכן כאשר הקיסר קרא לכל בניו לחצר המלוכה להכתרת יורש הכס, אשוקה לא רצה לבוא כי היה לו ברור שהוא לא ייבחר, אולם אמו שכנעה אותו ללכת.
בדרכו לשם, הוא פגש בשר בממשלה המאורית שהעניק לו במתנה פיל מלחמה.
על פי התנהלותו של אשוקה עם הפיל, הבין השר שאשוקה יהיה הקיסר הבא.
בשנותיו כנסיך היה אשוקה מעורב בכל ענייני המלחמה.
ביחד עם אביו הקיסר בינדוסארה השניים הפילו את מרד טקשהאשילא באזור ג'מו וקשמיר וחיזקו את האחיזה הממלכתית על צפון האימפריה.
אשוקה כאמור לא היה במקור יורש העצר וכל עניין לקיחת הכס היה מלווה בסכסוכים.
על פי האגדה יורש העצר סוסימא הציק רבות לאחד השרים שחשש לגביו כי כשיהיה קיסר, סוסימא יפגע בו ולכן שכנע 500 שרים לתמוך בעלייתו לשלטון של אשוקה.
בו בזמן החל עוד מרד בקשמיר.
בינדוסארה קרא לסוסימא לדכא את המרד וזמן קצר אחר כך הקיסר חלה קשה ונראה כי הוא עומד למות.
עקב כישלון סוסימא בדיכוי המרד בינדוסארה קרא ליורשו חזרה לבירה ולאשוקה להפיל את המרד.
השרים אמרו לקיסר החולה שאשוקה חולה והציעו לו לשים את אשוקה בתור לכס עד שסוסימא יחזור מהשתקת המרידה.
בינדוסארה סירב לעשות את זה ואז אשוקה הכריז בשומעו את הדברים: "אם גורלי לרשת את הכס האלים יעניקו לי אותו".
בינדוסארה נפטר מחולי בעוד סוסימא נהרג בקרבות בידי המרד וסמכותו של אשוקה התפרסה ברחבי האימפריה כולה תוך זמן קצר עקב התמיכה בו.
בכתובות נאמר כי במהלך כיבושו של קלינגה נהרגו בפעולה 100,000 אנשים ובעלי חיים; פעמים רבות המספר הזה "נספה"; ובנוסף לכך 150,000 אנשים ובעלי חיים נסחפו מקאלינגה כשבויים.
אשוקה מתאר כי התשובה של הסבל הללו גרמה לו להתמסר לתרגול והפצת הדהרמה.
הוא הכריז שכעת הבין את השחיטה, המוות והגירוש שנגרמו במהלך כיבוש מדינה ככואבים ומצערים; וכי הוא ראה את הסבל שנגרם לאנשים הדתיים ולבעלי הבית גם כן כמצער.
צו זה של אשוקה נמצא חקוק על מספר משטחי סלע, ביניהם אררגודי, גירנר, קלסי, מנשר, ששבאזגארהי וקנדהאר.
עם זאת, הושמטו כתובות של אשוקה שנמצאו באזור קלינגה, שם הוחלפו כתובות הסלע 13 ו-14 בשתי גזרות נפרדות שלא מזכירות את החרטה של אשוקה.
ייתכן כי אשוקה לא ראה לנכון מבחינה פוליטית לבצע וידוי כזה לאנשי קלינגה.
אפשרות נוספת היא שתוצאות מלחמת קלינגה, כפי שתוארו בהוראות כתובת הסלע של אשוקה, "דמיונית יותר מאשר אמיתית": תיאור זה נועד להרשים את המרוחקים מהזירה, ובכך אין זה אפשרי לאמת את דיוקו.
מקורות קדומים אינם מזכירים שום פעילות צבאית אחרת של אשוקה, אם כי הסופר הטיבטי טרנאתה מהמאה ה-16 טוען כי אשוקה כבש את כל דרום הודו עד לממלכות טמיל.
לאחר התקרבותו אל הבודהיזם החל אשוקה בתהליך של שימור שלום.
הוא שמר על הצבא בהיכון אבל תמיד הצליח לפתור משברים בעזרת דיפלומטיה.
לאורך שלטונו הקידום וההצלחה היו אבני בסיס לתור הזהב של הודו שהגיע זמן קצר אחר כך.
אשוקה הקים מנזרים בודהיסטיים ותרם רבות לנזירים בודהיסטים.
הוא אף שלח מורים להפצת שיטות הבודהיזם אל מעבר לאימפריה.
אשוקה חידש את החוק והמשפט והבינוי והפיסול היה בשיאו לאורך שנותיו.
תחת אשוקה וממשיך דרכו, נכדו דשהאראטא עידן של שלום נמשך בכל תת היבשת ההודית למשך 41 שנה.
אשוקה פעל להפיץ את הבודהיזם באסיה תוך הקמת מונומנטים ומרכזי מדיטציה (סטופות) המסמלים מקומות מרכזיים בדרכו של סִידְּהָארְתַה גַאוּטַמַה שהפך ל"בודהה" (המואר).
השפעה זו ניכרת עד היום ברחבי דרום אסיה.
סמל הודו הנוכחי הוא עיבוד של כותרת עמוד האריה של אשוקה אשר נמצאה באתר סארנאת.
המלך אשוקה בנה את העמוד כדי לציין את גן הצבאים, המקום בו סִידְּהָארְתַה גַאוּטַמַה נשא לראשונה את דרשתו על ה"דהרמה" (אומנות החיים הבודהיסטית) ושם נוסדה הסנגהה הבודהיסטית (קהילת ההולכים אחרי בודהה).
גם הגלגל המצוי במרכזו של דגל הודו, "אשוקה צ'אקרה", הוא "גלגל החוק" שהיה סמלו של אשוקה, שהיה בראש עמוד אשוקה, נמצא בסארנאת.
אשוקה קבע חוקים חדשים ברוח ה'דהרמה' החקוקים עד היום על עמודי אבן ומצבות סלע שנמצאות באפגניסטן, בפקיסטן ובצפון הודו.
במצבות סלע אלו מופיעים דברי מוסר בסגנון: "עד עכשיו עשינו כך, מכאן ואילך נעשה כך".
לדוגמה: "עד עכשיו אכלנו בשר, מכאן ואילך נאכל רק צמחים", או בנושא כיבוד הורים: "עד עכשיו לא כיבדנו אב ואם, מכאן ואילך נכבד אב ואם".
לאחר שביקר בשנת 249 לפנה"ס בלומביני שבדרום נפאל, יצר בה את "עמוד אשוקה", אשר מסמן עד היום את מקום לידתו המדויק של בודהה.
ברחבי נפאל והודו פזורות גם עשרות סטופות המיוחסות לבנייתו של אשוקה.
עד המאה ה-19 היה ידוע אשוקה בעיקר בזכות אזכוריו במיתוסים ובספרות הבודהיסטית, אך לא היו סימוכין לכך שמדובר בדמות היסטורית ולא באגדה.
אך החל מ-1837 עת החלו לפענח את השפה החקוקה בעמודים אותרו עוד ועוד עמודי אבן וסלעים ברחבי הודו ונפאל בעלי כתובת בשפה זהה ועם פתיחה זהה, המלך דֵוָנמָפּיָה פּיָדָסי - "אהוב האלים, הוא אשר מביט קדימה באהבה", אשר כללו דברי מוסר ודברים על הקמת חברה צודקת והומנית.
ב-1915 נתגלו כתבים חתומים בשם אשוקה, וכך הושלמה התמונה, כשהחוקרים זיהו את המונומנטים עם דמותו הספרותית של אשוקה.
אשוויילר (בגרמנית Eschweiler) היא עיר בנפת אאכן, נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה קרבת גבולה עם הולנד ובלגיה.
העיר ממוקמת כ-15 ק"מ ממזרח לאאכן ו-50 ק"מ ממערב לקלן, על נהר האינדה (Inde).
ב-1794 סופחה לצרפת והייתה בשטחה עד שהועבר לשליטת פרוסיה בעקבות קונגרס וינה משנת 1815. העיר נפגעה קשות ב-1944 במסגרת מלחמת העולם השנייה.
וילהלם הרביעי הגרף של דוכסות יוליך, שאשוויילר השתייכה אליה, נתן ב-1226 היתר ליהודים להתיישב בדוכסות.
אולם אין מסמכים המעידים כי יהודים אכן התיישבו במקום.
במאה ה-18 התגוררו משפחות יהודיות בעיירה וייסוויילר (Weisweiler), המהווה כיום רובע של אשוויילר, זאת תחת חסות הגרפים של הצפלד (Hatzfeld).
הקהילה הקימה בית כנסת ב-1760 ובית ספר ב-1844. ב-1933, ערב עליית הנאצים לשלטון, חיו במקום 107 יהודים, רק מעטים מהם הצליחו להינצל מההשמדה.
Peter und Paul בעיר מוצגת פייטה משנת 1360 לערך.
בעיר ישנן מספר טירות, ובהן טירת אשוויילר שבה שלושה מגדלים מהמאה ה-13.
אשור-אובליט השני היה המלך האחרון של האימפריה האשורית החדשה.
הוא מלך בין השנים 612 לפנה"ס ועד שנת 609 לפנה"ס.
הוא העביר את עיר הבירה לחרן, וזאת לאחר שעיר הבירה הקודמת נינוה נכבשה בשנת 612 לאחר מצור שהוטל על העיר על ידי כוחות צבא של בבל, מדי והסקיתים.
אשור-אובליט היה בן למשפחה המלכותית, ומפקד הצבא האשורי לפני שהכריז על עצמו למלך.
הוא מלך לאחר סין-שר-אישכון וייתכן והוא היה אחיו, או אחיו הצעיר של אשורבניפל.
את שמו לקח מהמלך אשור-אובליט הראשון המלך שהביא לשחרור אשור מעולה של ממלכת מיתני.
אשור-אובליט היה בברית עם המצרים ובכוח משותף הצליח לתקופה מסוימת להגן על חרן מפני כוח של בבל ומדי.
למצרים היה אינטרס לסייע בידי אשור ששימשה חוצץ בינה ובין בבל שהיה כוח עולה במסופוטמיה.
בשנת 610 הובס הכוח המצרי וחזר למצרים.
בעקבות כך חזר הכוח המשותף של בבל ומדי ותקף את חרן בשנת 609 לפנה"ס וכבש אותה.
אשור-אובליט הזעיק שוב את המצרים, ופרעה נכו השני נחלץ לעזרתו.