tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בברכת המזון, לאחר שלוש הברכות מדאורייתא, ולפני הברכה מדרבנן, יש פסוק שמטרתו להפסיק ביניהן.
בברכת המזון, תוספת "רחם" לשבת מתחילה ב"נחם", ובמנהג קדום אף מסתיימת ב"מנחם ירושלים", כפסיקת התוספות בברכות.
נוסח כל נדרי הוא בעברית ("כל נדרים") ולא בארמית כמקובל ביתר העדות (מלבד נוסח הרומניוטים הקרוב לנוסח האיטלקי).
אומרים את הקטע "והשיאנו" בתפילות ראש השנה בניגוד למה שהתקבל ברוב הקהילות כיום שלא לאומרו.
פיוטי "יוצר", "אופן" ו"זולת" נאמרים בדרך כלל בין הקדיש לברכו לפני ברכת יוצר אור, בניגוד למקומם המקורי (שהשתמר במנהג אשכנז) בתוך הברכות ("יוצר" בתחילת ברכת יוצר המאורות, "אופן" לפני "והאופנים וחיות הקודש" ו"זולת" לפני "עזרת אבותינו").
פיוטי קדושתא נאמרים ביום הכיפורים בלבד; לפי המנהג המקורי אומרים קרובת י"ח גם בכל אחת מארבע תעניות (אך לא בתענית אסתר.
מנהג אמירת הקרובות נשמר היום רק בקהילה האיטלקית בירושלים - ויותר באופן תאורטי ממעשי, כיוון שחוץ מבתשעה באב, אין בירושלים מניינים קבועים בנוסח איטליה בימי צום.
עם זאת, מדי פעם חברי הקהילה מארגנים מניין בעשרה בטבת או בשבעה עשר בתמוז, כדי לומר את הקרובה.)
כרוב העדות, החזן קורא את כל התפילה בקול רם, בניגוד למנהג האשכנזי שהוא קורא רק את ההתחלה והסוף של כל קטע.
רק ברכת ברוך ה' לעולם, שנאמרת אחרי השכיבנו בערבית לחול, נאמרת בלחש, כנראה כדי להראות שהיא תוספת מתקופת הגאונים.
בדומה לקהילות ספרדיות רבות, קבלת שבת אינה כוללת את מזמורי "לכו נרננה" (מזמורים צ"ה-צ"ט/ק'), ומתחיל ממזמור לדוד (מזמור כ"ט).
הקדושה בכל התפילות, כולל בימות החול, הוא בנוסח "כתר".
מנהג ההפטרות, היא רשימה בפני עצמה, אמנם פעמים כמנהג האשכנזים, הספרדים או התימנים, והמבחר יותר קרוב למנהג הבבלי מתקופת הגאונים.
בשבת לפני תשעה באב קוראים את ההפטרה של "חזון", אבל לא את שאר ה"תלתא דפורענותא" שבין שבעה עשר בתמוז לתשעה באב שנהוג בשאר הקהילות.
בשבע השבתות שבין תשעה באב לראש השנה, קוראים רק את שלוש הפטרות הנחמה הראשונות (לפרשות ואתחנן, עקב וראה), ולא שבע דנחמתא, ואילו שאר ההפטרות הן ההפטרות של המנהג הבבלי המקורי מעניין פרשת השבוע.
מתחילים באמירת סליחות ביום ב' או ה' לפני ראש השנה.
אם חל ראש השנה ביום שני בשבת, מתחילים בשני שלפניו.
חל ר"ה בג' בשבת, מתחילים ביום ב' שבוע וחצי לפניו.
חל ר"ה בה' בשבת, מתחילים בחמישי שלפניו.
חל ר"ה בשבת, מתחילים ביום שני.
במנהג האיטלקי המאוחר קיימת השפעה של נוסחי תפילה אחרים שדחקו מסורות איטלקיות קדומות.
למשל אצל יהודי העיר טורינו אומרים בשבת את הנוסח הרגיל של ברכת מעריב ערבים.
בקצת קהילות ביטלו את אמירת הקטע "והשיאנו" בראש השנה, ויש האומרים "אתה קדשת" בעמידה של ליל שבת במקום "ומאהבתך".
ברוב הקהילות, הפסיקו לומר קדושת כתר חוץ מבמוסף, והנוסח המקורי נשמר רק בקהילה האיטלקית בירושלים ובפדובה.
המאפיין את הפיוט אצל יהודי איטליה הוא בעיקר שילוב של יצירה פיוטית מקומית יחד עם איסוף פיוטים ממקורות שונים ומגוונים.
בדומה לנוסח אשכנז ובשונה מנוסח הספרדים, בנוסח איטליה השתמרו פיוטים רבים ממוצא ארץ ישראלי, למשל בסדר ההושענות האיטלקי, בפיוטי הימים הנוראים וביוצרות לארבע פרשיות.
ישנם גם פיוטים מתור הזהב בספרד המקובלים אצל יהודי איטליה כמו למשל הרשות לקדיש "יה שמך ארוממך" לר' יהודה הלוי, וכן מי כמוך ואין כמוך לשבת זכור.
במנהג האיטלקי המאוחר אמצו בקצת קהילות את "אחות קטנה" בליל ראש השנה.
הפיוט "עת שערי רצון להפתח" נאמר במסורת האיטלקית כסליחה בתפילת נעילה (בשונה מן המסורת הספרדית בה הוא נאמר לפני תקיעת שופר).
נוסח האר"י הוא כינוי לנוסח תפילה בו התפלל האר"י.
נוסח התפילה של האר"י, הנהגותיו בעת התפילה וכוונות קבליות שהיה מכוון.
הנוסח מפורט בספר שער הכוונות שנכתב על ידי תלמידו ר' חיים ויטאל.
האר"י ייחס לתפילה תפקיד תיאורגי של תיקון העולמות, הן עולמנו הפיזי והן עולמות רוחניים: בירור ניצוצות, העלאת מחשבות, ייחוד השכינה עם הקדוש ברוך הוא ותיקון נשמות.
כוונות התפילה המיוחסות לאר"י מצמידות לכל משפט מן התפילה את הכוונה הקבלית השייכת לו.
המקור הטקסטואלי המרכזי והמשפיע לכוונות האר"י מצוי אצל תלמידו הגדול, רבי חיים ויטאל ('שער הכוונות').
תלמיד אחר, יהודה רומנו, חיבר את "כוונות התפילה" המבוסס על דברי האר"י.
כתבים שהושפעו משיטתו של האר"י
מקובלים רבים הושפעו משיטת הכוונות של האר"י.
ביניהם ניתן למנות את הרש"ש, רמח"ל, בעל שם טוב ואחרים.
הגהות האר"י לנוסח התפילה הספרדי
על פי תיאורו של ר' חיים ויטל רוב תפילתו של האר"י הייתה על פי נוסח הספרדים, עם הגהות מסוימות.
הגהות אלו מפורטות בהתאם לסידור כמנהג הספרדים שראה אור בוונציה בשנת ה'רפ"ד (1524).
בין השינויים החשובים שערך האר"י בנוסח הספרדים ניתן לכלול:
בברכת ברוך שאמר שבפסוקי דזמרא נהג האר"י לומר נוסח קצר, הכולל פ"ז (87) מילים.
עד ימיו נוסח זה היה מקובל בקהילות אשכנז ולספרדים היה נוסח מורחב יותר.
בתפילת מוסף של שבת קיימים שני נוסחים מקובלים לברכת קדושת היום - הנוסח "למשה ציווית" והנוסח "תכנת שבת".
הראשון היה נאמר על ידי הספרדים ואילו השני נאמר על ידי האשכנזים ואותו נהג האר"י לומר.
האר"י אמר וידוי ושלוש עשרה מידות לפני נפילת אפיים - מה שלא היה מקובל בשום קהילה בזמנו.
האר"י הסתייג מפיוטי המשוררים הספרדיים מתור הזהב משום שתוכנם אינו מתאים לדרכי הקבלה, ודגל באמירת הפיוטים המקובלים אצל יהודי אשכנז שהיו מפייטני ארץ ישראל הקדומים שתוכנם תואם לחכמת הקבלה.
בשל כך, בתפילות ימים טובים וימים הנוראים נהג האר"י להתפלל בבית הכנסת האשכנזי, בניגוד למנהגו ברוב השנה בבית כנסת ספרדי.
האר"י לא אמר אף פיוט לאחר התפילה, ובפרט לא פיוטים כמו אדון עולם ויגדל.
תיקוני הנוסח של האר"י התפשטו במהרה בקהילות הספרדיות.
בקהילות הספרדיות הקרובות יותר לארץ ישראל, שבה חי ופעל האר"י באחרית ימיו, קיבלו את רובם ככולם של תיקוני הנוסח שלו.
בקהילות מרוקו קיבלו רק חלק מתיקוני האר"י.
בקהילות הספרדיות במערב אירופה (אמסטרדם, לונדון, בורדו, הספרדים באיטליה, וכן קהילת שארית ישראל בניו יורק ועוד) לא קיבלו את שינויי הנוסח של האר"י כלל.
הנהגתו ביחס לפיוטי ימים טובים וימים נוראים לא התקבלה בשום קהילה ספרדית.
נמצאנו למדים איפוא כי נוסח הספרדים הנפוץ בידינו כיום (למעט של קהילות מערב אירופה) הוא למעשה נוסח התפילה בו התפלל האר"י שכן הספרדים אימצו את הגהותיו לנוסח הספרדי.
כאשר קמה תנועת החסידות שאפו מקימיה להתפלל בנוסח התפילה של האר"י, בעיקר בשל ההשפעה של קבלת האר"י על החסידות והרצון להתפלל על פי כוונותיו.
על פי הידוע לנו כיום מדובר בטעות שכן כאשר מרכיבים את שינויי הנוסח של האר"י על הסידור עליו הן נסובו (דפוס ונציה ה'רפ"ד - המצוי בידינו כיום) מתקבל נוסח הספרדים הנפוץ ולא נוסח ספרד.
יש משערים כי מקורו של עיבוד זה הוא בסידורים בכתבי יד שנפוצו במזרח אירופה בראשית ימי החסידות ובתקופה שקדמה לה.
סידורים אלו הכילו כוונות תפילה רבות מהאר"י.
בכל מקום שהאר"י התייחס בכוונותיו לנוסח התפילה עצמו (ושם הוא מצטט כמובן את נוסח התפילה שלו - הספרדי) שונה הנוסח מאשכנזי לספרדי, ובמקומות בהם לא היה ציטוט של הנוסח הושאר הנוסח האשכנזי על כנו, חרף העובדה שמן הסתם האר"י לא גרס אותו.
רבי מנחם מנדל שניאורסון אמר באחת משיחותיו כי מכל סידורי האריז"ל הרבים שהודפסו, סידורו של רבי שבתי מרשקוב הוא המוסמך לקבוע את נוסח האריז"ל.
נוסחים לא-אורתודוקסיים או לא-מסורתיים הם נוסחי התפילה המשמשים בזרמים הלא-אורתודוקסיים ביהדות, ובכלל זה בתנועות הרפורמית, הקונסרבטיבית, הרקונסטרוקטיבית, ובקהילות עצמאיות שונות.
נוסחים אלו שונים באופן מהותי מהסידורים המסורתיים המקובלים בבתי הכנסת האורתודוקסיים.
הם מותאמים למקום ולזמן, ומשקפים את התפיסות הדתיות ותפישות העולם המקובלות על הקהילה.
מטרתם היא להפוך את התפילה למובנת ורלוונטית למתפללים, לאפשר להם להתפלל מתוך הזדהות עם תוכן הטקסט, ולהעצים את החוויה הרוחנית שבתפילה.
הנוסחים מתאפיינים במחיקת קטעים המתייחסים לאמונות תאולוגיות שאינן מקובלות על התנועות הלא-אורתודוקסיות ובקיצור התפילה, אם כי הם מוסיפים להישען על השלד המסורתי של הסידור.
היות שמטרתם המוצהרת של הנוסחים הלא-אורתודוקסיים היא התאמה לרוח הזמן והמקום, מטבע הדברים הם שונים בין קהילות שונות ואף משתנים באותה קהילה לאורך זמן.
קיימים מספר רב של סידורים ומחזורי תפילה לא-אורתודוקסיים.
לדוגמה, בתנועה הרפורמית (והליברלית) באירופה בלבד, יצאו בשנים 1816–1967 כחמישים סידורי תפילה שונים ביותר מ-175 מהדורות.
כמו כן, קהילות ומנייני תפילה שונים עשויים לבחור להשמיט או להוסיף קטעי תפילה על מה שמופיע בטקסט הכתוב.
ההצעות לרפורמה בנוסח התפילה החלו בסוף המאה ה-18 בגרמניה.
תנועת ההשכלה היהודית החלה לשים דגש על החוויה הרוחנית-דתית בתפילה, בניגוד ל"עבודת האלוהים" שיש לקיימה כמצווה פורמלית.
תהליך החילון המהיר הביא להפחתת מספר באי בתי הכנסת, בעיקר בערים הגדולות, והביא את חלק מהמשכילים להמליץ על שינויים בנוסח התפילה שיחזירו לבתי הכנסת את החילונים החדשים.
מלכתחילה, היו שתי מגמות עיקריות בתיקון התפילה.
הזרם המתון לא רצה לצור פילוג בקהילות, ולכן ביקש להכניס שינויים מעטים יחסית בנוסח ובצורת התפילה.
בקהילות אלה המשיכו להתפלל מן הסידור המסורתי לפחות עד אמצע המאה ה-19, תוך הכנסת שינויים באופן שבו נאמרו התפילות בפועל.
הזרם הקיצוני יותר פרש מלכתחילה מהקהילות והתפלל במניינים נפרדים, ולכן יכול היה להרשות לעצמו לערוך שינויים מפליגים בנוסח.
כבר בשנת 1818 הוציאו מתפללי "ק"ק בית חדש" בהמבורג סידור משל עצמם, שנכתב עברית וגרמנית ונקרא משמאל לימין.
בברלין, האגודה לרפורמה ביהדות התקיימה וקיימה תפילות בנוסח רדיקלי משלה משנת 1845 ועד חורבן הקהילה בשואה.
בארצות הברית, כמעט מלכתחילה התפללו האורתודוקסים והרפורמים (ואחרי כן בני הזרמים האחרים) בבתי כנסת נפרדים.
בשנת 1857 פרסם הרב יצחק מאיר וייז סידור בשם "מנהג אמריקה", שנועד לשמש בכל בתי הכנסת במדינה.
אבל גישתו נדחקה, כאשר חלק מן היהודים שם דבקו בנוסח המסורתי, ואילו הרפורמים בחרו להתפלל בנוסחים שכללו שינויים רבים יותר, כמו "עולת תמיד" של הרב דוד איינהורן משנת 1885 וספר התפילה של איגוד הרבנים הרפורמיים משנת 1894.
למרות הגיוון הרב של נוסחי התפילה הלא-אורתודוקסיים, ישנם מאפיינים ועקרונות שרבים מהנוסחים מקיימים לפחות את חלקם.
בקהילות הרפורמיות (אך לא בקהילות הקונסרבטיביות) מחוץ לישראל נהוג לעיתים קרובות לומר חלק מהתפילה או רובה בשפת המדינה הידועה למתפללים, ולא בעברית.
לעיתים קרובות הסידורים מודפסים כך שהנוסח העברי והנוסח בשפת המקום מופיעים זה לצד זה (וכן לצידם, לעיתים, הנוסח העברי בתעתיק), כך שכל קהילה יכולה לבחור באיזה שפה לומר כל תפילה, וכן, אם התפילה נאמרת בעברית, יכולים מי שאינם דוברי עברית לעקוב אחריה ולהבינה.
התאמת התפילה למצבה של האמונה
באופן כללי, נוסחי התפילה הלא-אורתודוקסיים משמיטים מן התפילה נושאים שסותרים את תפיסת העולם הדתית של הקהילה המתפללת.
בין הנושאים שנחשבו בעייתיים לאורך ההיסטוריה והושמטו מחלק מהסידורים:
הציפייה למשיח בן דוד ורעיון תחיית המתים מוחלפים ברעיונות מופשטים יותר של גאולה רוחנית והישארות הנפש.
לדוגמה, בסידור המקובל בקהילות הרפורמיות בארץ, בפיוט "יגדל אלוהים חי", העוסק בעיקרי האמונה, מוחלפות שתי השורות האחרונות שעניינן ביאת המשיח ותחיית המתים בשורות "ישלח לקץ ימין גאולתו (במקום "משיחנו")/לפדות מחכי קץ ישועתו; חיים מכלכל (במקום "מתים מְחַיֶּה") אל ברוב חסדו/ברוך עדי־עד שם תהילתו".
שיבת ציון - הזרם הרפורמי הקלאסי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בגרמניה ובארצות הברית התנגדה או הפחיתה בחשיבות השיבה לארץ ישראל, וקטעים שעסקו בנושא הושמטו מהתפילה.
עם השנים, חלה התקרבות בין הזרם הרפורמי לציונות עד כדי מהפך מוחלט ותמיכה נחרצת בציונות, והזיקה לארץ ישראל חזרה לסידורי התפילה.
כיום גם סידורים לא-אורתודוקסיים כוללים מעמדים מיוחדים ליום העצמאות, יום השואה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ואף מגוונים יותר.
בניית בית המקדש וחידוש עבודת הקורבנות - מרבית היהודים הלא-אורתודוקסים אינם שואפים לבניינו של בית המקדש בירושלים ולחידוש עבודת הקורבנות בו.
בהתאם לכך, החל מימיה הראשונים של הזרם הרפורמי, חלק מהסידורים השמיטו קטעי תפילה המזכירים שאיפה זו.
לדוגמה, סידור התפילה של הקהילה הרפורמית בהמבורג משמיט את אזכור הקורבנות מתוך תפילת המוסף של שבת.
מאחר שביטול עבודת הקורבנות נתפסה בראשית הזרם הרפורמי כהתקדמות דתית, הטיפו חלק מהרבנים הרפורמיים הראשונים לביטול מנהגי האבלות בתשעה באב, ותפילות יום זה הוצאו מנוסח התפילה.
כיום, הקהילות הלא-אורתודוקסיות מציינות את המועד, בהתאם לתפיסת עולמן.
נוסחים רבים מקשרים בין אירועי החורבן של ירושלים ושל בית המקדש לבין הרעות שפקדו את עם ישראל במשך השנים מאז, ובעיקר השואה.
היותו של עם ישראל העם הנבחר.
קיצור התפילה וביטול חזרות הש"ץ
הושמטה חזרת הש"ץ בחלק מן התפילות.
בסידורים בגרמניה במאה ה-19, הושמטו כמעט כל הפיוטים והקרובות שנאמרו באותה תקופה בארצות אשכנז.
עם זאת, אומצו במקביל מספר פיוטים ממסורת יהדות ספרד.
בחלק מהנוסחים המקובלים היום, מושמטת חזרת הש"ץ כליל, ומותירים ממנה רק את החלקים שאינם נאמרים בתפילה בלחש (כגון קדושה).
נוסחים רבים כוללים קטעי שירה ומחשבה של יוצרים והוגים מודרניים, שאינם בהכרח מאמינים בדת היהודית.
חלק מהסידורים כוללים אנטולוגיות נרחבות, שמאפשרות למתפללים הבודדים או לקהילות להחליף את התפילה או להרחיב חלקים ממנה, בהתאם לרצונם ולצורכיהם הרוחניים.
רבים מנוסחי התפילה הלא־אורתודוקסיים עושים מאמץ להפוך את הנוסח לשוויוני מגדרית על מנת לאפשר לכל באות ובאי בית הכנסת להביע את עצמם.
הנוסחים הלא־אורתודוקסיים מחליפים בדרך כלל את הברכה, "ברוך ...
שלא עשני אישה", בברכה "ברוך ...
שעשני בצלמו" או ברכה אחרת.
הם מתייחסים לאמהות לצד האבות (לדוגמה: "ברוך אתה ה' אלוהי אבותינו ואמותינו", ו"ברוך אתה ה', מגן אברהם ועזרת / ופוקד שרה" בברכת אבות שבתפילת העמידה), ומזכירים את הנשים לצד הגברים (למשל, בהחלפת הנוסח "משה ובני ישראל לך ענו שירה", בברכת גאל ישראל, בנוסח "מרים ומשה ובני ישראל לך ענו שירה").
בחלק מהסידורים הרפורמיים נהוג לפנות אל אלוהים גם בלשון נקבה, לצד השימוש בלשון זכר.
נוסחי התפילה הלא־אורתודוקסיים נתונים במאמץ מתמיד לאזן בין השינויים והחדשנות, כפי שפורטו לעיל, לבין הזיקה לנוסח התפילה המסורתי.
כך לדוגמה, לעיתים השמטת האזכורים של עבודת הקורבנות או תחיית המתים היא שיטתית בכל חלקי התפילה, ולעיתים משאירים נושאים אלה בחלק מהתפילות המרכזיות.
בחלק מהנוסחים ההיסטוריים, נותרו התפילות העבריות בנוסחן המקורי, ואילו התרגום לשפת המקום כלל שינויים והשמטות.
ישנו גם הבדל בין הזרמים השונים ובדרך שהם בוחרים לתפילה.
לדוגמה, הסידורים הקונסרבטיביים שמרניים יותר מהסידורים הרפורמיים, ואינם משמיטים אזכורים של עבודת הקורבנות והמקדש באותו אופן בו נוהגים הרפורמים, אך הם כן מכילים גישה שוויונית לגברים ונשים.
בתנועה ליהדות מתקדמת בישראל (התנועה הרפורמית), נעשה באופן כללי שימוש בסידור "תפילת האדם" בעריכת דליה מרקס ואלונה ליסיצה (ראה אור בשנת 2021 בהוצאת זמורה ביתן ומחליף את סידור "העבודה שבלב", שנערך על ידי ועדת הסידור של התנועה בראשות יהורם מזור, שהוצא לאור לראשונה בשנת תשמ"א).
הסידור מכיל תפילות לימות חול, לשבתות ולמועדים.
מספר עקרונות שהנחו את עריכתו כפי שנכתבו בהקדמתו הם: קיצור התפילה, התמודדות עם מציאות החיים המשתנה של עם ישראל, וזיקה לנוסחים קדומים.
לתנועה ליהדות מתקדמת יש גם מחזור תפילה לראש השנה וליום הכיפור, "כוונת הלב", שערכו יהורם מזור ומרדכי (מוטי) רותם.
העקרונות שמייחדים את הסידור, על פי אתר התנועה, הם הסרת הבקשות לחידוש עבודת הקורבנות ונוסח יותר שוויוני מבחינה מגדרית.
בקרב התנועה המסורתית בישראל (התנועה הקונסרבטיבית) נעשה שימוש נרחב בסידור "ואני תפילתי", המוצא לאור על ידי התנועה המסורתית וכנסת הרבנים בישראל בשיתוף עם הוצאת "ידיעות ספרים".
רוב הסידור מבוסס על הנוסח האורתודוקסי, אך הוא עבר שינויים והתאמות בהתאם את לרוח התנועה.
בשנת 2013 הוציאה התנועה המסורתית בישראל מהדורה ראשונה של מחזור ליום הכיפורים בשם "פותח שער", ולפני ראש השנה תשע"ח הוציאה מחזור בשם "פותח שער - מחזור ישראלי" לראש השנה ויום הכיפורים, בהוצאת "ידיעות ספרים".
נוסח המסורה (ובקיצור נוה"מ או MT, ראשי תיבות של Masoretic Text) הוא כינוי לנוסח המקרא כפי שעולה מקבוצה של נוסחים שערכו בעלי המסורה בטבריה במאה העשירית לספירה וממשיכיהם.
אין זה נוסח אחד ויחיד, אלא קבוצה של נוסחים הקרובים זה לזה עם הבדלים קלים ביניהם.
לצד משפחת-נוסח זה קיימים נוסחים אחרים למקרא, השונים ממנה במידה זו או אחרת, כמו הנוסח השומרוני, נוסח השבעים ונוסח קומראני אשר משתקף מהמגילות שנמצאו במדבר יהודה.
נוסח המסורה נחשב קאנוני ומקודש ביהדות (רבנית וקראית גם יחד) וגם התרגומים הפרוטסטנטיים למקרא מתבססים עליו.
בעוד שלא ניתן לדעת בבטחה מהו נוסח המקרא המקורי, או אם היה בכלל נוסח יחיד מקורי.
הרי שמהנוסחים ששרדו בידינו היום מנסים חוקרי נוסח המקרא לשחזר ככל הניתן את הנוסח הקדום יותר והמדויק יותר שהיה מונח לפני הסופרים בדורות קדומים.
כך גם לגבי נוסח המסורה מנסים החוקרים לשחזר את הנוסח המקורי ממנו השתלשל נוסח זה.
בהיסטוריה של נוסח המסורה מבחינים בין 3 תקופות:
המאה ה-3 לפנה"ס - עד לחורבן בית שני, מתבסס על מגילות שנמצאו במערות קומראן, מכונה גם "נוסח קדם-מסורה".
המאה ה-2 לספירה עד המאה ה-8 לספירה.
מתקופה זו אין בידינו כמעט עדי נוסח, למעט מתחילת התקופה, המאה ה-2 לספירה במערות מדבר יהודה, ומסוף התקופה, כתבי יד שנמצאו בגניזה הקהירית.
תקופה זו מכונה עקב כך תקופת הדממה.
המאה ה-10 לספירה עד סוף ימי הביניים, מאותה תקופה יש בידינו אלפי כתבי יד.
נוסח קדם המסורה, כפי שנמצא בכתבי קומראן, מאופיין בריבוי גרסאות והבדלים בין כתב יד למשנהו.
אולם בתקופה שלאחריה, במגילות שנמצאו במערות מדבר יהודה מהמאה ה-2 לספירה מסתמנת יציבות בנוסח, ואין כמעט הבדלים בין עדי הנוסח שנמצאו בתחילת אותה תקופה, לסוף אותה תקופה - בגניזה הקהירית.
בעלי המסורה שפעלו בטבריה במאה העשירית לספירה, עמלו לקבוע מערכת אחידה של נוסח, שתשמר את הנוסח שהיה קיים בזמנם ותסייע בהעתקה מדויקת שלו.
אף על פי כן, נותרו הבדלים מינוריים בין המסורת הבבלית לבין המסורת הטברנית, הם מכונים "חילופי מדינחאי ומערבאי" (חילופי מזרחיים ומערביים).
גם בתוך המסורה הבבלית מצוינים חילופים בין בני העיר סורא לבני העיר נהרדעא,
וגם בין אהרן בן אשר ובין משה בן נפתלי, מבעלי המסורה הטברנים שחיו בתקופת חתימת המסורה, היו חילוקי דעות בנוגע למילים מסוימות ולכללים דקדוקיים מסוימים.
המחלוקות בין בן אשר ובן נפתלי תועדו ב"ספר החילופים" הקדמון, וכן נדפסה רשימה מהם בדפוס ונציה בסוף התנ"ך.
עבודתם של בעלי המסורה זכתה להכרה רבה, ונוסח זה הועתק מדור לדור והתקבל כנוסח השליט של המקרא בכתבי היד העבריים.
ולמעשה כמעט כל כתבי היד שלאחר מכן הקיימים בידינו כיום מושתתים על נוסח זה.
כך גם כל מהדורות הדפוס של התנ"ך מושתתות על נוסח זה, למעט שיבושים קלים שנפלו בהעתקות ובהדפסת המהדורות השונות.
מסורתו של בן אשר היא כיום המסורת המקובלת בכלל ישראל.
תרמה לכך הכרעתו של הרמב"ם להלכה:
על פי המסורת הספר שעליו דיבר הרמב"ם הוא כתר ארם צובא, עד הנוסח המרכזי של המסורת הטברנית, שהוגה ונערך על ידי אהרון בן אשר.
גם הדפסת המקראות הגדולות במהדורתו של יעקב בן חיים, שניסתה לשקף את נוסח המסורה (אך עם שגיאות רבות), שימשה כמודל לכל הדפוסים שבאו אחריה.
עם זאת, לצורך הגהת ספרי התורה נוסח המסורה לא התקבל כבלעדי.
למשל, הרשב"א סובר ששינויי הנוסח שבספרי התורה לא גרועים מהפרטים שנחלקו עליהם בעלי המסורה הארץ ישראליים והבבליים, והוא מעדיף את השיטה המקובלת שנפסקה במסכת סופרים - ללכת אחר רוב הספרים הנמצאים לפנינו.
מסורת כתיבתם של ספרי התורה המוחזקים בידי האשכנזים והספרדים מבוססת על הכרעותיהם של הרמ"ה בספרו 'מסורת סייג לתורה' ושל רבי מנחם די לונזאנו בספרו 'אור תורה', והיא שונה בכתשעה שינויים זעירים ממסורתו של בן אשר.
ספרי התורה של התימנים תואמים לה לגמרי.
למשל ב, האשכנזים והספרדים גורסים , ואילו התימנים והמסורה גורסים , בלי האות וו.
באשר לכתיבת ספרי הנביאים התגלעה בסוף המאה העשרים מחלוקת בציבור האשכנזי אם יש להעדיף את חלוקת הפרשיות של כתר ארם צובא, או את החלוקה שעברה אצלם במסורת.
במאה העשרים נערכו כמה הוצאות של התנ"ך במהדורות שנועדו לשקף במדויק את נוסח המסורה.
כל מהדורה בוררת את כתב היד הנראה בעיניה כמדויק יותר על פני שאר כתבי היד שנמנו לעיל, או יוצרת נוסח אקלקטי (צירוף נוסחים שונים) מכמה נוסחים.
בוויקיטקסט נערכה מהדורת 'מקרא על פי המסורה', גם היא על פי הכתר ועדי נוסח הקרובים לו, והיא זמינה לשימוש חופשי על פי רישיון CC-BY-SA.
נוֹסאן או גם נוסליט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) שנוסחת המבנה הכימי שלו היא (Na8Al6Si6O24(SO4)•(H2O
הנוסאן הוא פלדשפטואיד (מינרל דמוי פצלת השדה אך בעל מבנה שונה והמכיל פחות סיליקה) וחבר בקבוצת הסודליט.
הנוסאן הוא מינרל קל, קשה באופן יחסית, אם כי שביר.
קשיות המינרל נעה בין 5.5 ל-6 בסולם מוס ומשקלו הסגולי בין 2.3 2.4 גרם לסמ"ק.
מבחינת תכונותיו האופטיות המינרל הוא איזוטרופי ופלואורסצנטי.
כאשר יש תכלילים במינרל הוא מציג שבירה כפולה חלשה.
בין הנוסאן להאיאין (Na,Ca)4-8Al6Si6(O,S)24(SO4,Cl)1-2)), אף הוא פלדשפטואיד מקבוצת הסודליט, מתקיימת שורה איזומורפית.
המינרל תואר לראשונה בשנת 1815 על פי דוגמיות שנמצאו ב"קומפלס הגעשי אגם לאך" (Laacher See) שבהרי האייפל (Eifel) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
הוא כונה בשם נוסאן לכבוד קרל וילהלם נוֹזה (Karl Wilhelm Nose 1835-1753) מבְּרַאוּנְשְוַוייג (כיום בסקסוניה התחתית), מינרלוג גרמני.
הנוסאן מצוי בסלעי יסוד אלקליים עניים בסיליקה, בעיקר בפונוליט.
הנוסאן מופיע לעיתים באבן החן לפיס לזולי יחד עם המינרלים האחרים בקבוצת הסודליט: לזוריט, האיאין וסודליט.
הנוסאן הוא מינרל נדיר למדי, אבל תפוצתו רחבה, ולכן ניתן למצוא אותו במקומות מגוונים כדוגמת איי האוקיינוס (לדוגמה טהיטי) ורכס הרי לאסאל שבמדינת יוטה שבארצות הברית.
נוסח ארץ ישראל הוא נוסח התפילה שהיה נהוג בארץ ישראל, ובקהילות נוספות בסביבתה באלף הראשון לספירה.
הנוסח התפתח בארץ ישראל החל מתקופת התנאים ותקופת האמוראים ובמהלך תקופת הגאונים.
במקביל לו, התפתח בבבל נוסח בבל, שהיה לאב-הנוסח של נוסחי התפילה בכל העדות, תוך שהוא דוחק את רגליו של נוסח ארץ ישראל, שכנראה עבר מן העולם לחלוטין במאה ה-13.
המידע על קיומו של נוסח ארץ ישראל ועל פרטיו עלה כמעט לחלוטין מתוך גניזת קהיר, לצד עדויות מועטות מן התלמוד הירושלמי, ממדרשי אגדה ארץ-ישראליים וממסכת סופרים.
הקהילות שבהן היה מקובל הנוסח
נוסח ארץ ישראל היה מקובל בארץ ישראל על ידי גאוני ארץ ישראל בתקופת הגאונים ובראשית תקופת הראשונים, עד לחורבן יהדות ארץ ישראל בעקבות הכיבוש הצלבני במסע הצלב הראשון ב-1099.
בארץ ישראל עצמה היו נוסחאות שונות, וייתכן שהנוסח שנחשב לנוסח בבלי, או חלקים מסוימים בו, מייצג את אחת הנוסחאות שהייתה קיימת בארץ ישראל, ונשתמרה בבבל.
לאורך שנות קיומו של נוסח ארץ ישראל, הוא ספג השפעה הולכת וגוברת של נוסחי בבל, שהייתה אז המרכז היהודי החשוב בעולם.
במצרים נשתמרו מנהגי ארץ ישראל ב"כניסת אלשאמיין" (קהילת הארץ-ישראלים) ששכנה בבית הכנסת בן עזרא עד המאה ה-13, אך בתקופה זו הם ספגו התנגדות מצד פוסקי ההלכה במצרים, כרבי אברהם בן הרמב"ם ורב יוסף ראש הסדר, שלבסוף הביאו להיעלמותם המוחלטת.
שרידי הנוסח מחוץ למזרח התיכון
מוטיבים ארץ ישראליים מעטים נשתמרו בנוסחי התפילה השונים עד ימינו, בייחוד בנוסח אשכנז, נוסח איטליה ונוסח הרומניוטים, אך גם נוסחים אלו מבוססים בעיקר על הנוסח הבבלי, ומוטיבים מנוסח ארץ ישראל נדחקו מהם במהלך הדורות.
נוסח ארץ ישראל שהתגלה בגניזה הקהירית מתאפיין בכך שבתוך השלד של התפילה נשתמרה האפשרות להוסיף פיוטים בשבתות, ימים טובים ואירועים חגיגיים אחרים.
בתקופות מאוחרות אף הורחבה חטיבת פסוקי דזמרא וחטיבות אחרות.
ההסבר לזה הוא שבארץ ישראל סברו שהתפילה צריכה להיות מתחדשת ודינאמית, ולכן נהגו להוסיף ולערוך חלקים בתפילה, בדומה למובא בירושלמי שרבי אליעזר היה מתפלל תפלה חדשה בכל יום ורבי אבהו היה מברך ברכה חדשה בכל יום.
למרות זאת בתפילות הקבע שמר נוסח ארץ ישראל על יציבות יחסית, ובתפילות העמידה של החגים נשתמר הנוסח בדיוק רב.
להלן כמה משינויי הנוסח אצל יהודי ארץ ישראל:
ברכת השכיבנו נחתמה ב'פורש סוכת שלום' בין בחול בין בשבת כפי שנאמר בירושלמי "בקרית שמע פורס סוכת שלום על עמו ישראל מנחם ציון ובונה ירושלים", ולא חילק בין שבת לחול, וכן מצינו בנוסחאות הגניזה.
ברכת יוצר אור, בימות החול יש שאמרו נוסח קצר שכלל הברכה, המאיר לארץ כו' מעשה בראשית, ונאמר לעושה אורים כו', בא"י יוצר המאורות.
יש שהוסיפו חתימה פיוטית: תאיר באורך על ציון ותזרח על ירושלים תאמר לעניה סוערה קומי אורי כי בא אורך, ונ' לעושה כו'.
ויש ששילבו בה יוצרות בעל אופי מדרשי המדברות מעניין הבריאה של אותו היום, שריד לכך הוא ההוספה בשבת לברכה זו: "לאל אשר שבת מכל המעשים".
כמו כן בברכת גאולה (אמת ויציב) לחול, יש ששילבו נוסח פיוטי (ע"פ תשר"ק) שפתיחתו: "תשועה שלימה ראו קדושים", ולאחר מכן סיום פיוטי נוסף "מי כמוך ומי יעשה כמעשיך".
הברכה שלאחר קריאת שמע בערב ובבוקר, ברכת הגאולה, נחתמה במילים "צור ישראל וגואלו" ולא ב"גאל ישראל".
חתימה זו נשתמרה בערבית של יום טוב בחלק מקהילות אשכנז, כשנאמרים פיוטי מערבית.
בימות החול חזרת הש"ץ נאמרה בדרך כלל ללא קדושה, והקדושה נאמרה ככלל רק בתפילת שחרית בשבתות וחגים.
חתימת ברכת קדושת היום בשבת הייתה "מקדש ישראל ואת יום השבת", בניגוד למסקנת התלמוד הבבלי הנהוגה ביתר הנוסחים לחתום "מקדש השבת" בלבד.
בתפילת עמידה, בברכת קדושת השם, מוחלף נוסח 'אתה קדוש' בנוסח 'קדוש אתה ונורא שמך' (שנאמר במנהגי ימינו בימים הנוראים).
כמו כן מקור הנוסח 'לדור ודור נגיד גודלך' המופיע בנוסח הרומניוטי, בנוסח איטליה בימים נוראים, ובנוסח אשכנז ונוסח תימן בחזרת הש"ץ - אף הוא מנוסח ארץ ישראל.
לדוגמה: בברכת התשובה: "השיבנו ה' אליך ונשובה, חדש ימינו כקדם ברוך אתה ה' הרוצה בתשובה".
תפילות החגים פתחו בנוסח 'אתה בחרת בישראל עמך' ולא באתה בחרתנו, כמו כן הם הכילו בתוכם פסוקים רבים המבטאים את עניין החג.
הבדל חשוב נוסף, תפילת מוסף כמעט לא הייתה שונה משאר תפילות החג.
מאפיין חשוב נוסף, המבטא באופן מיוחד את התפילה בארץ ישראל בניגוד לתפילה בגלות הוא אי אמירת המילים "יהי רצון שתעלינו בשמחה לארצנו" או "מפני חטאינו גלינו מארצנו" בתפילות המוסף של שבת וחג.
קריאת התורה נעשתה במחזור של שלוש שנים או שלוש שנים וחצי, ולא במחזור של שנה כמקובל על פי המנהג הבבלי.
בנוסח הקדיש נהגו לכפול בכל יום את המילה 'לעילא' ולומר: 'למעלה למעלה'.
נוהג זה נשתמר בכל יום בנוסח תימן, איטליה ורומניה, ובעשרת ימי תשובה (בקצת קהילות בכל התפילות, ובקצת קהילות רק במקצתם) אף בנוסח אשכנז ובנוסח ספרד.
ברכות התפילין: "על מצות תפילין" לתפילין של יד, "על מצות הנחת תפילין" לתפילין של ראש.
[על הרבה מצוות נהגו לומר בברכתן אקב"ו 'על מצות', במקום הגרסה הבבלית 'על', לדוגמה: על מצות היתר נדר ושבועה, לפני (ויש שאמרו אחרי) התרת נדרים בערב ראש השנה].
בתקופה הבתר תלמודית התפתחו מנהגים ארץ ישראליים חדשים, בעיקר בתפילות היחידים ותפילות הרשות כגון ברכות השחר, פסוקי דזמרא, ותחנונים.
מנהגים אלו לא הובאו בתלמודים, ולעיתים מנוגדים לנאמר בתלמודים.
ברכות השחר יש שבאו בנוסח זה: "ברוך...
אשר בראת אותי אדם ולא בהמה, איש ולא אשה, ישראל ולא גוי, מהול ולא ערל, טהור ולא טמא.
יהי רצון מלפניך ה' אלוהינו ואלוהי אבותינו שתתן חלקנו בתורתך עם עושי רצונך, אמן".
ברכה נוספת שנוספה לברכות השחר היא: "בא"י אשר ברא[ת] את האדם הראשון בצלמו כדמותו...
וחותם: בא"י הבונה ברחמיו את ירושלים." מנהג זה סותר את דברי רבי יהודה שהובאו בירושלמי ומשמע שהם שלש ברכות ולא ברכה אחת, ובקהילת השאמיים בפוסטט אמרו ברכה זו תחילה ואחר כך חזרו ואמרו את שלש הברכות הנ"ל בין ברכות השחר.
בין פרקי התהילים שולבו פסוקים מהמקרא, פסוקים שתוכנם זהה לנאמר במזמורים.
פסוקים אלו נקראים 'פסוקי שרשור'.
(מנהג זה שרד בנוסח ארם צובא, ושרידים מפסוקים אלו במחזור ויטרי לפני "אשרי" ו"תהלה לדוד", וכן בנוסח הרומניוטים.
בעלי התוספות התנגדו לאמירת פסוקים אלו).
לאחר חטיבת המזמורים הראשונה נאמרה ברכת פתיחה לחלק השני של פסוקי דזמרא (מקבילה לברוך שאמר) הנפתחת בברכה זו: "ברוך...
אשר בחר בדויד עבדו ורצה בשירי קדשו לפארו להללו ולרוממו ולתקפו על כל גבורותיו, ברוך...אלקי דויד מצמיח ישועה שלימה וקרובה לעמו ישראל ובונה [ברחמיו את] ירושלים".
גם נוסח זה נשתמר בנוסח ארם צובא, אך בלא ברכה.
ברכה זו אמרו גם לפני קבלת שבת ויו"ט במזמורי תהלים ושיר של יום.
אחר ברכה זו באים פסוקי "יהי כבוד" בנוסח מעט שונה מהמקובל כיום ופסוקי "הודו לה" עד "אמן והלל לה".
לאחר מכן נאמר מזמור שיר של יום, ובשבתות וחגים המזמורים המיוחדים לאותו מועד.
בשבתות וחגים נוספו בתוך חטיבה זו ברכת התורה, פרשת התמיד ועשרת הדיברות, כאשר בשלב זה נהגו להקיף את בית הכנסת בשירת מזמורים "לה' הארץ ומלואה" וכן מזמור כט "הבו לה בני אלים" (מנהג ששרד עד היום בקהלות אשכנז והספרדים בעת הכנסת ספר תורה).
מנהג זה נקרא: 'תהלוכת ספר השיר'.
לבסוף סיימו באמירת נשמת כל חי וברכת החתימה (מקבילה לישתבח של ימינו): "נהללך עזרינו לעולם ועד, נשירה ונזמרה לשמך מחסינו ברוך...
חתימה אחרת היא ברכת "יהללוך" הקרובה לברכה החותמת את ההלל כיום, ואחריה נאמרה שירת הים, כמנהג הדור דעה (דרדעים) בימינו, ששירת הים נאמרת לאחר ישתבח.
מנהג מורחב זה הוא מאוחר יחסית וככל הנראה לא היה בתקופת התלמוד.
התנא הארצישראלי רבי יוסי בן חלפתא אומר "יהי חלקי מגומרי הלל בכל יום".
הכוונה לאמירת פרקי ההללויה (פרקים קמו-קנ) שאנו אומרים כיום בפסוקי דזמרא.
קריאת עשרת הדיברות לכאורה מנוגדת לדברי הירושלמי .
בתחילה נאמרו תחנונים בתוך תפילת העמידה, לרוב בתוך ברכת סלח לנו, ובשלב מאוחר יותר אחר התפלה בנוסח אישי.
יש הסבורים כי "תפילת מנשה" מן הספרות החיצונית היא למעשה תחנון שכזה שנפל לידי הנוצרים ושולב על ידם בטעות בספרות החיצונה, כהקשר לספור המקראי על הגליית מנשה לבבל.
תופעת אמירת הפיוטים בתפילה החלה כנראה סביב המאה ה-5 לספירה בשלהי העת העתיקה.
הפייטנים הראשונים המוכרים לנו בשמם הם יוסי בן יוסי, יניי, הדותהו, שפעלו בטווח שבין המאה ה-5 ועד לאלעזר בירבי קליר שזמנו היה ככל הנראה במחצית הראשונה של המאה ה-7. בתחילה, רווחה במחקר הסברה, כי מנהג הפיוטים החל כתוצאה מתקופת שמד והיחלשות בה בוטלו תפילות הקבע והיה הכרח למצוא אלטרנטיבה.
קביעה זו התחזקה לנוכח גילוי של הוראה מאת יוסטנינוס קיסר משנת 553 לבטל את ה"דיאוטרוזיס" – כנראה קריאת התורה בזמן התפילה, והסברה הייתה כי בעקבות הגזירה פנו היהודים "להסתיר" את לימוד התורה על ידי שילוב הפיוטים בגוף התפילה.
חשיפת העושר העצום והמעמיק של פיוטים מהגניזה, ביססה את הדעה כי לא ייתכן לראות במנהג אמירת הפיוטים תוצאה של גזירות שמד וצמצום, אלא תקופה של יצירה פורחת ומשגשגת.
מן המאה ה-9 ואילך זכה המנהג לתפוצה נרחבת ומשמעותית גם מחוץ לארץ ישראל.
המאפיין המיוחד של הפיוטים הוא הנטייה לא להסתפק בתפילת הקבע של היחיד ולהוסיף לתפילת הציבור נופך חדש ומעמיק.
על כן יוחדו הפיוטים וחיבורם דווקא לתפילות של זמנים מסוימים ולענייני התפילה המיוחדת לאותו היום.
כמו כן, תוכן הפיוט היה קשור באופן קבוע לקריאה בתורה של אותו המועד או הפרשה, כך שהפייטן חיבר את תוכן הפיוט לעניינה של שבת מסוימת אחת בשנה ובכך נוצרה תפילה חיה ומשתנה משבת לשבת וממועד למשנהו.
בניגוד לארץ-ישראל, בה התפשטו מנהג אמירת הפיוטים וכתיבתם, בעולם ההלכה הבבלית התקבלו פיוטי התפילה בספקנות ובתהליך ארוך ומורכב.
רק במאה ה-9 אנו פוגשים לראשונה פייטן שאינו בן ארץ-ישראל.
בנוסח אשכנז, נוסח איטליה ונוסח רומניא נוהגים לומר פיוטים, בעיקר במועדים ובשבתות מיוחדים, וחלק משמעותי מפיוטים אלו הוא מיצירתם של פייטני ארץ ישראל, אך פיוטים אלו התקבלו באופן קבוע איזה פיוט לומר באיזה תפילה.
לעומת זאת, הפייטנים הארץ-ישראלים נהגו לפייט פיוטים חדשים בכל הזדמנות, ונועד לגוון את נוסח הקבע.
בנוסף, הפיוטים בארץ ישראל הקלאסית החליפו חלק גדול מנוסח הקבע, לעומת בקהילות אירופה שאומרים את הפיוטים בנוסף לנוסח הרגיל.
הנהגת נוסח ארץ ישראל בימינו
סדור תפילה הקרוב לנוסח ארץ ישראל העתיק פורסם על ידי יאיר י.
שאקי, בשנת ה'תשס"ז בשיתוף אחרים, כגון: הרב דוד בר חיים, הרב יהושע בוך, הרב ישראל אריאל, והרב דן בארי.
כיום מתפללים בנוסח זה בדרך קבע קבוצה קטנה של תלמידיו של הרב בר חיים.
סידור זה אינו נאמן לחלוטין לנוסח ארץ ישראל המקורי, ונעשו בו מספר שינויים, כגון שכולל אמירת קדושה בכל יום.
לאחר מכן, בשנת ה'תשע"ח יצאה מהדורה שנייה מורחבת עם מקורות, בעריכת הרב אליהו ובר, הרב יהושע ינקלביץ ודוד מונק, עם מבואות ודברי ברכה מהרב דוד חי הכהן, הרב משה צוריאל ועוד.
במקביל, ישנם מספר אנשים העובדים על הוצאה לאור של סידורים בנוסח ארץ ישראל, כגון אורן בן שעיה.
סידור מודרני נוסף המבוסס על נוסח ארץ ישראל הוא הסידור "מכנף הארץ זמירות שמענו" שנערך בידי הרב הקונסרבטיבי שמחה רוט, ובעקבותיו הסידור "המאיר לארץ" של הרב מיכאל גרץ.
חלקים מנוסח זה שולבו בסידור הקונסרבטיבי "ואני תפילתי" של התנועה המסורתית בישראל.
גם בסידור הרפורמי "תפילת האדם" מופיעים ומשולבים קטעים בתפילה מנוסח ארץ ישראל הקדום.
נוסח וינה או מנהג וינה היה מתכונת התפילה והטקס שאומצו בבית הכנסת הגדול של וינה ב-1826. עיקרה של מתכונת זו היה סדר, הדר, כובד ראש ושילוב מוזיקה בנוהג הקיים, שהיו שונים מאוד ממסורת התפילה האשכנזית המוכרת.
"נוסח וינה" התקבל הן על הקהילה ויותר מזה על השלטונות האוסטריים.
בבית הכנסת הוזמן לכהן הדרשן יצחק נח מנהיימר.
רשמית אסור היה ליהודים להעסיק בעלי תפקידים דתיים למעט משגיח כשרות, ותפקידו הרשמי היה מנהל בית-הספר.
כחזן שימש סלומון זולצר, שפיתח בווינה סגנון חדש לניהול המוזיקלי של טקס התפילה שכלל מקהלה, המלווה את החזן ואת התפילה בקטעים קבועים.
סגנון זה, שהתקבע בבית הכנסת שטאדטטמפל, התפרסם בכל רחבי העולם בכינוי "נוסח וינה" או "מנהג וינה", ועד היום מושפעים בתי הכנסת מסגנון התפילה שהונהג בו.
מנהיימר היה רדיקלי יחסית בנעוריו, אך זנח את מנהגו זה במהרה.
הוא נמנע לחלוטין מכל שינוי אידאולוגי ודחה את דוגמת ההיכל בהמבורג.
התמורות שהנהיג היו אסתטיות בלבד, ותוקנו בקפידה כדי להימנע מלעורר את עוינות השמרנים בקהילה ובמיוחד השלטונות.
ההיסטוריון מיכאל מאיר כתב: מתינותו של מנהיימר השתלמה.
הוא התקבל בכבוד לביקור בפרשבורג, וב-1828 שיגר החת"ם סופר לווינה את תלמידו, אלעזר הלוי איש הורוביץ, שנתמנה בהמלצתו לרב ועבד יחד עם הדרשן.
אחדות הקהל נשמרה, והורוביץ התפלל בבית-הכנסת הגדול.
בין אלה שעשו שימוש בנוסח וינה היו בית הכנסת הספרדי של פראג, שנפתח לאחר שיפוצים ב-1837, בתי-כנסת רבים בבוהמיה, מוראביה והונגריה והיכל קורל של בוקרשט שנחנך ב-1867. הקמתו של סמינר להכשרת רבנים בווינה הוסיפה להפצת הנוסח, כי בוגרי הסמינר, שנפוצו על פני אירופה, הביאו אותו לקהילותיהם.
מהר"ץ חיות, בחיבורו הגדול נגד הרפורמים מ-1849, "מנחת קנאות", כתב על יחסו לכך:
בנוסח וינה חלו שינויים במהלך הזמן, זולצר התנגד תחילה לשימוש בעוגב, אך בהמשך היה לתומך נלהב שלו.
נוסח וינה כלל אווירה מכובדת, אסתטיקה, דרשנות בסגנון מודרני, אך לא ערך אף שינוי עקרוני.
אדולף ילינק, שהחליף בתפקיד את מנהיימר, היה מתון פחות ורצה גם הוא בעוגב לליווי התפילות.
בנוסף למה שערך בבית-הכנסת, הוא לא קרא את הנוסח הארמי של הכתובה מתחת לחופה, לא תבע קיום טקסי חליצה ולא התנה גיור בטבילה במקווה.
ב-1868, בעקבות הענקת שוויון מלא ליהדות אוסטריה, החלו פרנסים מקהילת וינה ללחוץ לכיוון הנהגת רפורמה של ממש בעבודת בתי הכנסת.
בהשפעת החלטות ועידת לייפציג ב-1869, שהנחו במוצהר להסיר את התפילות הנוגעות לחידוש עבודת הקורבנות וקיבוץ גלויות – שינויים שנערכו כבר ברוב הקהילות בגרמניה, שנטו לרפורמים – קראו גם פעילים בווינה למהלך דומה.
כמו כן ביקשו להתקין עוגב שיפעל בקביעות בשבתות בשני בתי הכנסת הקהילתיים.
בעימות שהתחולל בעניין איימו האורתודוקסים בפרישה מלאה מהקהילה כמו שנעשה בהונגריה; יורשו של ילינק, הרב משה גידמן, הודיע שיתפטר אם התפילות תוסרנה.
לבסוף הוחלט על פשרה - התקנת העוגבים בוטלה והתפילות האמורות יאמרו מאותו זמן בלחש בלבד, כך שכל מתפלל יחליט בעצמו אם לומר ואיך לנסח את התפילות.
ההסכם שהתקבל ב-1872 לא כונה בשם "רפורמה" אלא "מודיפיקציה", כדי לפייס את השמרנים.
האורתודוקסים, שהתפללו במניינים נפרדים, נחלקו ביניהם: חלקם, כמו המוראבים והפולנים, לא עסקו בעניינה של הקהילה הכללית, אך ההונגרים יצאו בכל כוחם למאבק בנידון.
לבסוף מנעה הפשרה את פיצול העדה המאוחדת.
נוסח השליחים הוא הצהרת אמונה נוצרית עתיקה, אחת הקאנוניות ביותר בנצרות כולה.
משמש זרמים רבים בנצרות למטרות ליטורגיות וקטכיות.
השימוש הרב ביותר בנוסח זה נעשה בקרב הזרמים המערביים, ובכלל זה בכנסייה הלטינית, הכנסייה העיקרית בכנסייה הקתולית, וכן באנגליקניזם ובלותרניזם.
כנראה, שמה של גרסה זו של הקרדו נובע מהמסורת מן המאה ה-5 שלפיה כל אחד משנים-עשר השליחים הכתיב חלק מתפילה זו תחת השפעת רוח הקודש לאחר הפנטקוסט.
נוסח השליחים מחולק באופן מסורתי לתריסר משפטים.
עמנואל נוסאקר איגיבור הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הקשר.
נוסא איגיבור התחיל את הקריירה שלו בניגריה בקבוצת שארקס בשנת 2005 ומשם עבר לווארי וולבוס בשנת 2007. לאחר שחתם בלילסטרום הנורווגית בשנת 2009, איגיבור כיכב במועדון ובעונתו האחרונה שיחק 17 משחקים בהם כבש 8 שערים וכונה על ידי רבים 'ג'ון אובי מיקל הבא'.
באוגוסט 2011, לפני סיומה של הליגה הנורווגית, הגיע איגיבור לישראל וחתם בהפועל תל אביב ל-4 שנים.
ב-18 באוגוסט 2011 ערך איגיבור את הופעת הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב במסגרת פלייאוף הליגה האירופית נגד הקבוצה הליטאית אקרנאס.
את שער הבכורה שלו במועדון כבש איגיבור כבר במחזור הראשון במשחק מול מכבי פתח תקווה באצטדיון בלומפילד.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 7 שערים בכל המסגרות.
ב-15 במאי 2012 הבקיע בדקה ה-92 את שער הניצחון לטובת הפועל תל אביב במשחק גמר גביע המדינה נגד מכבי חיפה.
ב-23 באוגוסט 2012 ערך איגיבור את הופעתו האחרונה בהפועל תל אביב, במשחק מול F91 דודלאנג' בלוקסמבורג במסגרת שלב הפלייאוף של הליגה האירופית.
למחרת חתם איגיבור על חוזה לארבע שנים בקבוצה הספרדית ריאל בטיס, לאחר שזו שילמה עבורו 1.2 מיליון אירו.
ב-12 באפריל 2013 כבש את שער הבכורה שלו במדי בטיס, כשנכנס כמחליף ובדקה ה-89 השווה ל-3–3 בדרבי מול סביליה, לאחר שקבוצתו כבר פיגרה 0–3. בסך הכל בעונתו הראשונה בקבוצה כבש איגיבור שער ליגה אחד ב-16 הופעות.
בעונת כבש שער אחד ב-12 הופעות וקבוצתו ירדה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום האחרון.
ב-24 ביולי 2014 חזר איגיבור לליגה הישראלית כשחתם על חוזה לשלוש עונות במכבי תל אביב.
את הופעת הבכורה שלו במכבי תל אביב ערך כעבור שישה ימים, בהפסד קבוצתו 0–1 למריבור במהלך סיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בטרבל, ועונה לאחר מכן העפיל עמה לליגת האלופות ולגמר גביע המדינה.
ובסך הכל שיחק שנתיים וחצי במכבי תל אביב.
ב-31 בינואר 2017 חתם איגיבור לארבע שנים בקבוצת ריזספור מליגת העל הטורקית.
לאחר חצי עונה במועדון בה כבש שער אחד הגיע איגיבור לקנדה, וב-8 בספטמבר 2017 חתם בקבוצת ונקובר וייטקאפס מליגת ה-MLS.
ב-20 בינואר 2018 חתם באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, ושוחרר מהקבוצה לאחר עונה וחצי, בהן כבש שער ליגה בודד בעשרים הופעות.
לזכותו של איגיבור 14 הופעות ושני שערים במדי נבחרת ניגריה, ובשנת 2013 הוא נכלל בסגל הנבחרת בגביע הקונפדרציות וזכה עמה באליפות אפריקה, אך לא נכנס לסגל הסופי של נבחרת ניגריה במונדיאל 2014.
נונתאיזם (מאוית לעיתים גם נון-תאיזם, בתרגום ישיר "ללא אמונה תאיסטית") הוא מונח המקיף טווח רחב של גישות, לא דתיות ודתיות כאחד, המתאפיינות בדחיית הרעיון של אל פרסונלי.
לעיתים המונח נונתאיזם מהווה מעין חלופה למונח אתאיזם, הדבר תלוי בהגדרות השונות שמקבל כל אחד מהמונחים במסגרת השיח.
המונח נונתאיזם משמש גם אפולוגטים נוצריים-רפורמיים וכן תאולוגים ליברליים או נאו-תאיסטים.
השימוש הראשון במונח, נעשה כנראה בידי פעיל החילוניות האנגלי בשנת 1852.
הגישות הנונתאיסטיות העיקריות שניתן למנות הן אתאיזם, דאיזם, ונטורליזם מטאפיזי (לצורותיו השונות כגון מטריאליזם ופיזיקליזם), וכן פנתאיזם קלאסי.
ניתן לראות גם באגנוסטיות, איגנוסטיות ואפתאיזם, לפחות בהגדרות מסוימות שלהן, גישות נונתאיסטיות, וכן גם בגישות שאינן בעלות אוריינטציה תאוסופית כגון הומניזם.
בעיקר בדתות המזרח, כגון טאואיזם, בודהיזם, הינדואיזם (ובזה גם הדת הוודית העתיקה), וג'ייניזם, ניתן למצוא זרמים דתיים או אסכולות חשיבה המתאפיינות באספקטים רוחניים (טרנסנדנטלית ואף מיסטיים ממש), שאינם משקפים או מעוגנים בקונספט אלוהי מסוים.
גם בדתות שמקורן בעת המודרנית ניתן למצוא מאפיינים מטאפיזיים או טרנסנדנטאליים נונתאיסטיים, למשל, באוניברסליזם יוניטריאני, יהדות הומניסטית, התנועה הראלית, והתנועה האתית (Ethical Movement).
נונתאבורי (בתאית: นนทบุรี) היא בירת הנפה והמחוז ("אמפה") בעלי אותו השם בתאילנד.
יש לה מעמד של מוניקיפיום (תסאבאן נאקון) וכוללת חמש גזרות ("טמבון") של הנפה מואנג נונתאבורי: סואן יאי, טאלאט קהוואן, באנג קהן, באנג קראסו ותא סאי.
אוכלוסייתה מנתה בינואר 2012 258,550 תושבים והיא המוניקיפיום המאוכלס ביותר בתאילנד, אחרי בנגקוק הבירה.
בגלל קרבתה לבנגקוק העיר נחשבת לפרוור של העיר הזאת, חלק ממטרופולין בנגקוק.
המחוז נונתאבורי נמצא במרכזה של תאילנד.
העיר נונתאבורי שוכנת 20 ק"מ צפונית מבנגקוק על גדות הנהר צ'או פראיה.
היא גובלת ישירות עם הרבעים הצפוניים (באנג סואה, צ'טוצאק ולאק סי) של עיר הבירה.
תעלות רבות בה מהוות עדיין מרכז חיי תושבים רבים, כפי שהיה לפני כמה עשורים גם בבנגקוק.
מפותח במיוחד הוא ענף הפירות, הגדלים במספר רב של מטעים.
אופייניים לאזור הם המנדרינות ופירות הדוריאן.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובעשורים הראשונים של המאה ה-21, קרבת העיר לבנגקוק תרמה להתפתחות תעשייה והשירותים.
בשנת 2001 נפתח בנונתאבורי מפעל למיחמי מים קטנים של החברה הגרמנית "שטיבל אלטרון".
כאן נמצאים גם המשרדים הראשיים של חברת הלוויינים תאיקום.
הקניון נגאמוונגוואן במזרח העיר, הוא אחד המרכזים המסחריים הגדולים של מטרופולין בנגקוק.
נונתאבורי הייתה עיר חשובה עוד בימי ממלכת איוטהאיה.
פעמיים בעבר הועתקה העיר בכמה קילומטרים.
בשנת 1665 בימי המלך נאראי היא הועתקה למבצר על גדת מה נאם אום.
בשנת 1928 היא הועברה למקומה הנוכחי בפקודת המלך ראמה השביעי (פרג'אדיפוק).
בתקופה שבין 1 בינואר 1943 ל-9 במאי 1946 סופחה נונתאבורי לבנגקוק.
מראה התעלות (חלונג) הקיימות עדיין בנונתאבורי מאפשרות לצופים לדמיין לעצמם את המראה של בנגקוק של פעם.
בין העירייה הישן על גדת צ'או פראיה נבנה בסגנון אירופאי בימי המלך ראמה השישי (ואג'יראבוד) והוא עשוי כולו מעץ טיק.
את נונתאבורי חוצה הכביש המהיר סיראט, אחד מכבישי האגרה של מטרופולין בנגקוק.
אמצעי התחבורה החשובים כוללים אוטובוסים עירוניים וסירות אקספרס הנעות על פני הנהר צ'או פראיה.
עד שנת 2018 תחובר ישירות נונתאבורי הפקוקה עם בנגקוק באמצעות רכבת מונורייל.
העיר ידועה בין השאר בבית החולים סיטתאניה, המרכז לבריאות הנפש הגדול בממלכה.
בנונתאבורי נמצא בית הספר הגבוה לאחיות "בורומאראג'ונאני".
כמו כן הקמפוס של האוניברסיטה הטכנית ראג'אמנגאלה סובנבהומי.
נוסבאום וגולדשטיין היא תוכנית מבחני מציאות וניסויים חברתיים של שי גולדשטיין ואבי נוסבאום.
התוכנית החלה את שידורה תחת השם "פרצופה של המדינה" בערוץ עשר ב-5 בספטמבר 2016. לאחר 2 פרקים ירדה מהאוויר ואחרי כמה חודשים עלתה תחת שם חדש "נוסבאום וגולדשטיין".
התוכנית מעמידה את הישראלים במבחן (בלי ידיעתם שהם נבחנים) על הנושאים המדוברים בארץ, למשל: דו-קיום, גזענות, חלקות ועוד.
בכל פרק מבחנים אחרים שיראו את פרצופה האמיתית של המדינה.
מס' הפרק בסדרהמס' הפרק בעונהאורך פרקתאריך שידור מקורי112233445566778899
מספר הפרקבסדרה מספר הפרקבעונה אורך הפרק תאריך שידור מקורי121 25 דקות3 בספטמבר 2018132 32 דקות5 בספטמבר 2018
נוסוואי (בהונגרית: Noszvaj) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם 10 ק"מ מהעיר אגר.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1248.
יהודים חיו בנוסוואי במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
נוסבאך (בבווארית: Nußbach) היא עיירה במחוז קירכדורף אן דר קרמס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה נוסבאך שוכנת באזור המנהלי טראונפירטל.
כ-21% מאדמות העיירה מיוערים, ו-69% הם אדמות חקלאיות.
נוסאנטארה (באינדונזית: Nusantara) היא עיר מתוכננת באינדונזיה, באי קאלימנטן הצפויה להחליף בעתיד את ג'קרטה כעיר הבירה של אינדונזיה.
באפריל 2017, נשיא אינדונזיה, ג'וקו וידודו, שקל להחליף את עיר הבירה של אינדונזיה, ג'קרטה, בעיר בירה אחרת.
לפי גורם רשמי מהמשרד לתכנון הפיתוח הלאומי של אינדונזיה, הממשלה הייתה נחושה להעביר את עיר הבירה האינדונזית אל מחוץ לאי ג'אווה.
זמן קצר לאחר פרסום התוכנית, ג'וקו ביקר בשני מקומות חלופיים באי קאלימנטן, בוקיט סוהרטו במזרח קאלימנטן ובאזור המשולש ליד פאלנגקה ראיה במרכז קאלימנטן.
באפריל 2019, הוכרזה תוכנית של 10 שנים להעברת כל משרדי הממשלה לעיר בירה חדשה.
משרד התכנון הלאומי לפיתוח המליץ על שלושת המחוזות דרום, מרכז ומזרח קאלימנטן שענו על הדרישות לבירה חדשה, לרבות נקיות יחסית מרעידות אדמה והתפרצויות של הרי געש.
ב-23 באוגוסט 2019, הגיש ג'וקו מכתב נשיאותי שבו היה דו"ח מחקר נשיאותי בנושא העברת הון, ובקשה לתמיכה בבית הנבחרים האינדונזי להעברת ההון.
במהלך נאום מצב האומה שלו ב-2019 בפרלמנט ב-26 באוגוסט, הודיע ג'וקו על התוכנית להעביר את הבירה לקאלימנטן.
חלקים ממזרח קאלימנטן אמורים להיחצב כדי ליצור עיר מתוכננת חדשה ברמת המחוז במיקום מרכזי יותר בתוך אינדונזיה.
התוכנית היא חלק מאסטרטגיה לצמצום אי השוויון ההתפתחותי בין האי ג'אווה לאיים אחרים בארכיפלג האינדונזי ולהפחית את הנטל של ג'קרטה כמרכז העיקרי של אינדונזיה.
המשרד לתכנון הפיתוח הלאומי של אינדונזיה העריך כי העלות של מעבר עיר הבירה יהיה בגודל של כ-446 טריליון רופיה אינדונזית (כ-32.7 מיליארד דולר אמריקאי), וכי 19% מהעלות יטופל על ידי הממשלה, כאשר השאר יגיעו מהשקעות ציבוריות-פרטיות, הן מהמגזר הציבורי, והן מהמגזר הפרטי.
במקביל, יוקצו 40 מיליארד דולר להצלת ג'קרטה מטביעה בעשור הקרוב.
בתחילת ספטמבר 2021, הושלמה הצעת החוק להעברת הון.
ב-29 בספטמבר באותה שנה, הגיש ממשל ג'וקו הצעת חוק ממשלתית להעברת ההון לבית הנבחרים האינדונזי.
בין הדברים שנקבעו בהצעת החוק, היא הכילה את התוכנית להקמת רשות נפרדת לעיר הבירה המתוכנת והקמת סוכנות מיוחדת האחראית לעיר הבירה המתוכנת.
לסוכנות החדשה יהיה אופי דומה למשרד ממשלתי באינדונזיה: נושא המשרה ימונה על ידי הנשיא, אך יהיו לעומד בראשה יכולות שלטוניות מיוחדות הדומות למושל מחוז.
החוק גם הסדיר את אופן הפעלת הרשות הנפרדת, את נטילת המיסים, את מימונה ואת ניהול נכסיה של הרשות הנפרדת.
בשל התוכנית שהוגשה באמצע כהונתו השנייה של ג'וקו, הפרלמנט האינדונזי פרסם מחדש את התיקון לחוקת אינדונזיה כדי לבסס מחדש את יכולתו של הפרלמנט להקים ראשי סוכנויות מדיניות.
תיקון זה סיפק ביטחון ויציבות לפרויקט והבטיח את המשכו גם לאחר שג'וקו לא יכהן יותר בתפקיד הנשיא.
בהתבסס על תוצאות סקר מכון הסקר KedaiKOPI באוגוסט 2019, 95.7% מהמשיבים מג'קרטה דחו את התכנית להקמת עיר בירה אחרת במזרח קאלימנטן.
ב-17 בינואר 2022, במהלך ישיבת ועדה מיוחדת, אמר השר לתכנון פיתוח לאומי של אינדונזיה, סוהרסו מונוארפה , שבירת המדינה החדשה תיקרא נוסאנטארה, ובנייתה תתחיל במרץ 2022.
מבחינה מנהלית, שטחה של הבירה צפוי להיווצר כמחוז חדש מהמחוזות בקאלימנטן.
העיר באליקפאפאן תהיה מובלעת בתוך עיר הבירה.
ב-3 באוקטובר–20 בדצמבר 2019, משרד העבודה הציבורי והשיכון הציבורי של אינדונזיה ארגן תחרות עיצוב לעיר הבירה.
השם נוסאנטארה, שמשמש בתרבות האינדונזית להתייחסות כוללנית לארכיפלג שמרכיב את אינדונזיה והוצע כשלושה חודשים קודם לכן, תואם את הרעיון המרכזי של הזוכה.
נוסה פנידה הוא אי הנמצא בסמוך לאי באלי שבדרום מזרח אינדונזיה.
מצר באדונג מפריד בינו לבין באלי.
החלק הפנימי של נוסה פנידה הוא הררי עם גובה מרבי של 524 מטר, והאקלים יבש יותר מבאלי.
בשנת 2024 הוערכה אוכלוסייתו בכ-65,820 תושבים.
כמו באלי, האי הוא יעד תיירותי מרכזי.
בנוסף לאי עצמו, המחוז האדמיניסטרטיבי של נוסה פנידה כולל את האיים הסמוכים, נוסה למבונגן ונוסה קנינגן, וכן עוד אחד עשר איים קטנים יותר.
אנשי נוסה פנידה מדברים דיאלקט ייחודי של באלינזית, שנקרא "באלינזית נוסה פנידה" ואינו ניתן להבנה על ידי דוברים מבאלי.
על פי הדיווחים, היא קרובה לשפה של באלי אגה , אוכלוסיית הילידים של באלי.
ארגון "Friends of Nature, People and Forests" (FNPF) פועל בנוסה פנידה ובאיים למבונגן וקנינגן השכנים, כדי ליצור בו אזור לשימור מגוון ציפורים, בשיתוף קהילות האיים.
בשנת 2006 כל 35 הכפרים (כיום 41 כפרים) הסכימו להפוך את הגנת הציפורים לחלק מהתקנות המסורתיות שלהם.
מאז, הארגון שיקם ושחרר ציפורים אינדונזיות שונות, בעיקר מיינת באלי (Leucopsar rothschildi), מין שנמצא בסכנת הכחדה חמורה.
מין זה אנדמי לבאלי, אך ככל הנראה אינו אנדמי לנוסה פנידה.
מספר הפרטים בטבע ירד לפחות מ-10 בשנת 2005. בשנת 2009 שוחררו כ-65 פרטים, ועד 2011 דווח שנולדו 62 פרטים בטבע.
בשנת 2012 דווח ששוחררו בטבע עד 126 פרטים, אך השחרור לא היה מבוקר, ולא נעשה ניטור של הציפורים לאחר מכן.
ארגון ה-IUCN העריך ב-2018 שקיימים בטבע עד 49 פרטים בלבד.
ציפורים אחרות ששוחררו כוללות אורזית וקקדו צהוב-ציצית.
נקודות עניין בנוסה פנידה כוללות:
קיימים אזורי צלילה רבים בסמוך לנוסה פנידה.
הזרימה דרך מצר לומבוק נוטה דרומה, אם כי עוצמתם וכיוונם של זרמי הגאות והשפל מושפעים מעונות המונסון.
בדצמבר 2024 התגלתה מושבה של Galaxea astreata , אחת ממושבות האלמוגים הגדולות בעולם, המשתרעת על שטח של כ-4,000 מ"ר.
נוסה קנינגן הוא אי קטן הממוקם במחוז נוסה פנידה, קולנגקונג, באלי, אינדונזיה.
הוא נמצא בין האיים נוסה למבונגן ונוסה פנידה והוא הקטן מבין שלושתם.
כל שלושת האיים נמצאים מדרום-מזרח לבאלי היבשתית ושוכנים בצד הדרומי של מצר באדונג.
מכיוון שלאף אחד משלושת האיים אין שדה תעופה, נדרשת סירה או מעבורת כדי להגיע לנוסה קנינגן.
הוא מחובר לאי נוסה למבונגן דרך גשר תלוי צר אשר קרס ב-2016. ונבנה מחדש.
האי הפך לפופולרי לתיירות מאז 2009. נמצאת בו הלגונה הכחולה של האי ונקודות תצפית שונות וניתן לבקר בו כחלק מהביקור בבאלי הסמוכה או לשהות בו כמה ימים.
מספר אתרי נופש ומלונות נפתחו באי בשנים האחרונות.
האי מציע כמה דרכים ושבילים ציוריים, והנופים בדרך בין נוסה למבונגן לבאלי מרשימים מאוד.
ערוץ שפך הנהר בין למבונגן לקנינגן הוא ביתם של חוות אצות רבות ויערות מנגרובים בתוליים.
נוסח רומניא (הידוע גם כ"נוסח הרומניוטים") הוא נוסח התפילה של היהודים הרומניוטים.
עדה זו מורכבת מיהודים שחיו בטורקיה האירופית, יוון והבלקן, עוד בימים שנשלטו על ידי ה.
בדומה לנוסח איטליה גם הנוסח הרומניוטי מתאפיין בקרבה מסוימת לנוסח הארץ-ישראלי הקדום.
למעשה הנוסח הקרוב ביותר לנוסח הרומניוטי הוא הנוסח האיטלקי, ושני הנוסחים יחד מכילים מסורות קדומות שנעלמו בנוסחי תפילה אחרים, כדוגמת אמירת כל נדרי בעברית.
על פי המסורת של הקהילה, מוצאם של היהודים הרומניוטים הוא מארץ ישראל, דבר שהביא להשפעה גם על נוסח התפילה.
גם התוכן הפיוטי במחזור רומניא כולל גם מפיוטי ארץ ישראל הקדומים והוא הולך בזה כפי מנהגי איטליה, אשכנז וצרפת שאימצו את הפיוט הארץ ישראלי ושלא כמנהג ספרד ותימן.
לרומניוטים היו גם מנהגים מיוחדים במבחר ההפטרות.
ההפטרות לפי נוסח רומניא מבוססות על פי ההפטרות במנהג הארצישראלי הקדום, לעומת מנהגי שאר העדות שמבוססים על המנהג הבבלי.
לפי נוסח רומניא סיימו את התורה בשנה אחת כמנהג הבבלי, ולכן נבחרה הפטרה אחת מתוך הפטרות שלשת הסדרים, המקבילים לכל פרשה.
בנוסח שולבו פיוטים של שלמה שרביט הזהב.
בניגוד לדעת חוקרים בעבר, מחקרים חדשים הראו כי אף על פי שככלל ליהודי הארצות הביזנטיות נוסח תפילה משותף, הנוסח הרומניוטי, נוסח זה התפצל לכמה ענפי נוסח מובחנים, שהיו ביניהם הבדלים הן בנוסח התפילה גופו הן במבחר הפיוטים.
גם "נוסח כפא", שהתפללו בו היהודים הקרימצ'קים בפאודוסיה (כפא), התבסס בעיקרו על נוסח רומניא.
נוסח הרומניוטים כמעט ונעלם לחלוטין לאחר גירוש ספרד, כשהגיעו לארצות אלו גם יהודים ספרדים וגם יהודים אשכנזים שהביאו איתם את נוסח התפילה שלהם, שדחק את הנוסח הרומניוטי.
סידורים על פי נוסח הרומניוטים נדפסו במספר קטן מאוד של מהדורות, וכיום כמעט שאין מתפללים בו.
בשנות 2000 מצויים בעולם מעט בתי כנסת שמשמרים את הנוסח:
יוון - בערים יאנינה ואתונה, (תפילות בעיקר בימים נוראים), בעיר קונסטנצה שברומניה, ב"בית הכנסת הגדול" שבעיר זו ובעוד קהילות בבלקן.
ישראל - בשכונת אהל משה בנחלאות שבירושלים קיים עד היום בית כנסת של רומניוטים יוצאי יאנינה בשם "בית אברהם ואהל שרה לקהילת יאנינה".
בלואר איסט סייד, בניו יורק, - קיים בית כנסת "קהילה קדושה יאנינה", שבו מתקיימות תפילות בשבת ובחגים.
בתי כנסת אלה שומרים על חלק מפיוטי המחזור הרומניוטי והמנגינות של בני קהילת העיר יאנינה שביוון, אולם מתפללים שם לפי נוסח הספרדים.
נוסח צרפת הוא השם המקובל לנוסח תפילה שהיה קיים בעבר בקהילות בצפון צרפת, כאשר הנוסח של דרום צרפת מכונה "מנהג פרובינצא" או "מנהג פרובנס".
אחד המקורות החשובים לנוסח צרפת הוא "מחזור ויטרי".
נוסח צרפת קרוב במידת מה לנוסח האשכנזי אך שונה ממנו גם בנוסח התפילה וגם בפיוטים.
לדעת הרב אהרן גבאי, נוסח צרפת מורכב מנוסח אשכנז ונוסח פרובנס.
כמו נוסח אשכנז קודם המצאת הדפוס, הנוסח אינו אחיד, ויש חילוקי מנהגים בין קהילה לחבירתה ובין אזורים שונים.
לאחר גירוש יהודי צרפת הסופי בשנת 1394, חדל נוסח צרפת להתקיים כמעט לחלוטין.
אמנם, שלוש קהילות בצפון איטליה, בערים אסטי, פוסאנו ומונקאלוו (בראשי תיבות אפ"ם), שהוקמו על ידי יהודים ממגורשי צרפת שמרו בימים הנוראים בלבד על מנהגם של יהודי צרפת, עם מעט השפעות מנוסחים אחרים (בשאר השנה התפללו לפי נוסח אשכנז המערבי עם השפעות של נוסח איטליה).
נוסח צרפת נעלם בטרם הומצא הדפוס ועל כן מעולם לא נדפס.
גם נוסח אפ"ם בימים הנוראים לא נדפס מעולם, ויהודי אותן קהילות אמרוהו מתוך כתבי יד ששמרו בידיהם והעתיקו.
במחזור לפי מנהגי בני אשכנז לכל ענפיהם של דניאל גולדשמידט ויונה פרנקל נכללו הפיוטים שנאמרו בתפילות המועדים במנהג צרפת.
היהודים ששבו לצרפת לאחר הגירוש לא חידשו את הנוסח הצרפתי הקדום אלא שמרו על המנהגים מהארצות מהן היגרו.
לפיכך, נוסח התפילה העיקרי היום בקהילות היהודיות של צרפת הוא נוסח הספרדים ולאחר מכן נוסח אשכנז (בעיקר נוסח אשכנז המערבי) ונוסח ספרד.
נוסח פרס הוא נוסח תפילה שבו נהגו להתפלל בעבר יהודי פרס ובוכרה.
בתקופה קדומה התפללו בו גם יהודי קאיפנג שבסין.
מקורו של הנוסח הוא בימי הגאונים, והוא מבוסס ברובו על סידור רב סעדיה גאון.
יהודי פרס התפללו בנוסח זה עד המאה ה-16 בערך, אך לאחר הגעת מגורשי ספרד למזרח התיכון החל נוסח הספרדים להתפשט, ומן המאה ה-17 בערך, עברו יהודי פרס לנוסח הספרדים.
הקהילה היהודית בקאיפנג שקעה והתבוללה, וכך נותר נוסח פרס בבוכרה בלבד.
משום כך, מרבית כתבי היד של הנוסח הם מבוכרה.
לקראת סוף המאה ה-18 הגיע לבוכרה השד"ר ר' יוסף ממן, שהזדעזע לראות את חוסר בקיאותם של יהודי פרס בנושאי יהדות בכלל ובתפילה בפרט.
סידורים בנוסח פרס היו רק בכתבי יד בודדים, ויהודים רבים כלל לא ידעו להתפלל.
ר' יוסף ממן שכנע את יהודי בוכרה לעבור לנוסח הספרדים ודאג להפיץ סידורים מודפסים בנוסח זה.
מאז, בתהליך דומה לזה שעבר על יהודי המשריק ופרס, נשתרש נוסח הספרדים בקרב יהודי בוכרה, ונוסח פרס חדל מלהתקיים.
ברכות התורה: לעסוק בכל דברי תלמוד תורה והלכה והערב נא וכו'.
אחרי ברכות התורה, אומרים מיד פרשת הקרבנות.
יש פיוט שמקדים את ברוך שאמר.
בברכת עבודה: ואישי ישראל, היום היא תפלתם ותפלתם ועבודתם.
אומרים תהילים צ"ב ותהילים צ"ג.
לאחר מכן, אומרים כמה פסוקים, שחלקם מתחילים במילה "אורך" ומהווים שרשור עם סוף מזמור זה (ה' לאורך ימים).
לפני ברכות בשבת, אומרים "זכר רחמיך ה' וחסדיך וגו'" (תהלים כה:ו) ו"ה' הושיעה המלך יעננו ביום קראנו" (תהלים כ:י).
עניית הקהל לברכו "ברוך ה' המבורך שמו וזכרו תמיד לעולם ועד".
בתפילת ערבית של שבת, לא אומרים פסוק "ויכולו", אלא מתחילים "ויברך אלהים" (בדומה לנוסח התכלאל).
הנוסח האחיד בצה"ל הוא כינוי לנוסח התפילה שנקבע על ידי הרב הצבאי הראשי שלמה גורן בסידור הצה"לי.
בשנת 1963, ערך הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן, סידור תפילה שישמש את החיילים בבסיסי צה"ל.
בהתאם למדיניות מיזוג הגלויות שנהגה באותה תקופה, ביקש הרב גורן לקבוע נוסח אחיד שישמש את כלל החיילים ובחר את נוסח ספרד אשר משלב בין נוסח אשכנז לנוסח הספרדים.
הרב גורן לא המציא נוסח תפילה חדש אלא קבע את הנוסח האחיד להיות נוסח ספרד.