tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הניצחונות הללו במקדוניה, החליט אנדרוניקוס השלישי לכבוש את קונסטנטינופול ובמאי 1328 הוא נכנס לעיר ואילץ את סבו להתפטר וקיבל את השלטון.
שנתיים לאחר מכן נלקח הקיסר הזקן למנזר שם מת ב-13 בפברואר 1332.
עם אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס (1328–1341) הגיע דור חדש עם יוחנן קנטקוזנוס כמנהיג, שהיה אחראי על הפוליטיקה בעוד אנדרוניקוס השלישי היה אחראי על הצבא.
מלחמת האזרחים התישה את האימפריה, ערך הכסף ירד, אבל הממשלה החדשה דאגה לחוק ולבתי משפט.
מלחמת האזרחים הסודאנית השלישית, שפרצה ב-15 באפריל 2023, היא אחד המשברים ההומניטריים הקשים ביותר בעולם כיום.
העימות החל כמאבק כוח אלים בין שני הגנרלים ששלטו במדינה מאז ההפיכה הצבאית בסודאן של שנת 2021: עבד אל-פתאח אל-בורהאן, מפקד הכוחות המזוינים של סודאן (SAF), וסגנו לשעבר, מוחמד חמדאן דגאלו (הידוע בכינוי "חמידתי"), מפקד מיליציית "כוחות התמיכה המהירה" (RSF).
המתיחות בין השניים הסלימה על רקע המחלוקת סביב שילוב הכוחות המזוינים של סודאן בתוך הצבא הסדיר והמעבר המתוכנן לשלטון אזרחי דמוקרטי.
לצד המוקדים המרכזיים הללו, נוטלים חלק בלחימה גם פלגים נוספים, בהם כוח ההגנה המשותף של דארפור, תנועת שחרור סודאן (SLM) בראשות עבד אל-וואחד מוחמד א-נור, וכן תנועת השחרור העממית של סודאן-צפון (SPLM-N) תחת הנהגתו של עבדלעזיז אל-חילו.
המלחמה גבתה את חייהם של למעלה מ-150,000 בני אדם, אם כי הערכות בלתי רשמיות מדברות על מספרים גבוהים בהרבה בשל קריסת מערכות הדיווח והרעב הכבד.
המשבר הוביל לעקירתם של למעלה מ-12 מיליון בני אדם מבתיהם, מה שהופך אותו למשבר העקירה הגדול והמהיר ביותר בעולם.
חלקים נרחבים מהמדינה, ובמיוחד אזור דארפור והבירה ח'רטום, סובלים מהרס תשתיות מוחלט, כאשר כ-25 מיליון תושבים – כמחצית מהאוכלוסייה – נזקקים לסיוע הומניטרי דחוף וניצבים בפני סכנת רעב המוני.
הצבא הסודאני זוכה לתמיכה מצד מצרים, איראן וטורקיה, ואף שיתף פעולה עם כוחות אוקראיניים הפועלים נגד השפעה רוסית באזור.
מנגד, מיליציית "כוחות התמיכה המהירה" נהנית מתמיכה משמעותית של איחוד האמירויות ומקשרים עם קבוצת וגנר הרוסית, מה שהפך את המלחמה לחלק ממאבק עולמי רחב יותר על משאבים (כמו זהב) והשפעה אסטרטגית בקרן אפריקה ובים האדום.
במהלך שנת 2025 חלו תהפוכות משמעותיות בשטח; בעוד שה-RSF הצליחו לכבוש מעוזים אסטרטגיים בדרפור, הצבא הסדיר הצליח להחזיר לעצמו חלקים נרחבים מח'רטום ומאומדורמן.
למרות ניסיונות תיווך חוזרים ונשנים מצד ארצות הברית, סעודיה והאיחוד האפריקאי, הצדדים טרם הגיעו להסכמות על הפסקת אש בת קיימא, והלחימה ממשיכה לגבות מחיר כבד מהאוכלוסייה האזרחית שנקלעה לקווי האש.
הלחימה התרכזה סביב עיר הבירה ח'רטום (הקרב הגדול והראשון במלחמה) ואזור דארפור.
המלחמה החלה בהתקפות של ה-RSF על אתרי ממשלה כאשר דווח על תקיפות אוויריות, ארטילריה וירי ברחבי סודאן.
הערים ח'רטום ואומדורמאן חולקו בין שני הפלגים הלוחמים, כאשר אל-בורהאן העביר את ממשלתו לפורט סודאן בזמן שכוחות ה-RSF כבשו את רוב בנייני הממשלה של ח'רטום.
ניסיונות המעצמות הבינלאומיות לשאת ולתת על הפסקת אש הגיעו לשיאם בהסכם ג'דה במאי 2023, שלא הצליח לעצור את הלחימה ולבסוף נזנח.
במהלך החודשים הבאים התרחש קיפאון, שבמהלכו הצטרפו לשני הצדדים קבוצות מורדים שלחמו בעבר נגד ממשלת סודאן.
עד אמצע נובמבר 2023, הפלגים מיני מינווי ומוסטפא טמבור של התנועה לשחרור סודאן הצטרפו רשמית למלחמה בתמיכה ב-SAF, לצד תנועת הצדק והשוויון (JEM).
לעומת זאת, תנועת טמאז'וג' שילבה כוחות עם ה-RSF, בעוד שפלג עבדאלעזיז אל-חילו של התנועה לשחרור העם של סודאן-צפון תקף עמדות SAF בדרום המדינה.
החל מאוקטובר 2023, המומנטום החל לנוע לעבר ה-RSF, כאשר הצבא החצי-צבאי הביס את כוחות הצבא בדארפור והשיג הישגים במדינת ח'רטום, קורדופן ומדינת גזירה.
מאז פברואר 2024, ה-SAF השיג הישגים באומדורמן.
מאז יוני 2024, ה-RSF השיג הישגים במדינת סנאר.
משא ומתן נוסף בין הצדדים הלוחמים לא הניב תוצאות משמעותיות, בעוד שמדינות רבות סיפקו תמיכה צבאית או מדינית לאל-בורהאן או למדי.
בסוף אוקטובר 2024, לפי דיווחים מחרטום, כוחות של צבא אריתראה נכנסו למזרח סודאן כדי לסייע לכוחות הצבא המקומי הנאמנים לנשיא עבד אל-פתאח אל-בורהאן נגד יריביו.
נכון ל-5 ביולי 2024, למעלה מ-7.7 מיליון נעקרו מבתיהם ויותר מ-2.1 מיליון אחרים נמלטו מהמדינה כפליטים, ואזרחים רבים בדרפור נהרגו כחלק ממעשי הטבח של מסלית.
המלחמה איימה לפצל את סודן לשתי ישויות מדיניות נפרדות, פיצול שהסיכויים לו גברו משמעותית אחרי הודעת כוחות ה-RSF ביולי 2025 על הקמת ממשלה מתחרה לממשלה הפועלת בחלקים הנשלטים על ידי הצבא – הכרזה שהאו"ם וגם האיחוד האפריקני גינו.
באוגוסט 2025 שלט הצבא של אל-בוהראן על האזורים הצפוניים והמזרחיים בסודן – בחודש מרץ 2025 הוא הצליח להשתלט לחלוטין על הבירה חרטום – בעוד כוחות ה-RSF שלטו על רוב אזורי דרפור שבמערב.
ארגון מורדים נוסף, SPLM-N, בעל ברית של ה-RSF, שלט על שטחים נרחבים במדינת המחוז דרום קורדופאן שבדרום המדינה, הגובלת במדינה הנפרדת דרום סודן.
הדיפתם של לוחמי ה-RSF מחרטום הביאה להסלמה בקרבות באל-פאשיר, עיר שבה שהו באוגוסט 2025 כ-900,000 תושבים ופליטים והיוותה המעוז הגדול האחרון שבשליטת הצבא בחבל דרפור כולו
ב-26 באוקטובר 2025 כוחות התמיכה המהירה (RSF) כבשו את פאשיר שבחבל דארפור, תוך כדי הוצאות להורג המוניות ומעשי טבח באוכלוסייה האפריקאית הלא ערבית.
בעקבות ההשתלטות ב-29 באוקטובר, דיווח ארגון הבריאות העולמי (WHO) כי בבית החולים ליולדות הסעודי בעיר נרצחו לפחות 460 מטופלים ומלווים על ידי כוחות ה-RSF, ואף דיווחים על אונס נשים וילדות שבוצע על ידי המיליציה.
הניסיונות הבריטיים להשתלט על שטחי הבורים, הונעו במידה רבה מהשאיפה לשלוט באוצרות הטבע העשירים, שהתגלו בשטחים אלה, וכן מהחזון האימפריאליסטי ליצור רצף טריטוריאלי בשליטה בריטית בחלק המזרחי של יבשת אפריקה, מהים התיכון בצפון ועד כף התקווה הטובה בדרום.
מִלְחֶמֶת הַבּוּרִים הראשונה (1880–1881) הייתה עימות צבאי מוגבל וקצר בזמן בין הבורים לאימפריה הבריטית, במסגרתו הצליחו הבורים להביס את כוחות הצבא הבריטי בשטחים שבשליטתם, ולאלץ את ממשלת בריטניה להכיר באוטונומיה של שתי הרפובליקות הבוריות.
אולם העצמאות הבורית היחסית לא האריכה ימים, שכן הבריטים (ובמיוחד ססיל רודז) לא היו מוכנים להשלים עם שליטתם של הבורים בטריטוריות החדשות, העשירות במחצבים.
מצב זה החריף לאחר שב-1886 התגלו מרבצי הזהב העשירים שלידם קמה העיר יוהנסבורג.
מִלְחֶמֶת הַבּוּרִים השנייה (1899–1902) הייתה עימות צבאי בקנה מידה גדול בין האימפריה הבריטית, על כל עוצמתה ומשאביה, לבין הרפובליקות הבוריות.
בשלב הראשון של המלחמה נחלו הבורים מספר הצלחות צבאיות ואף חדרו לשטח מושבת הכף הבריטית, אך תוך זמן קצר השתלטו הבריטים על שטח הרפובליקות הבוריות, והמלחמה שינתה את פניה והתנהלה בתוך השטחים הבוריים.
לאחר השלב הראשון (הקצר יחסית) של המלחמה, שבו התנהלה לוחמה סדירה בין הצבאות היריבים, עברו הבורים לנהל לוחמת גרילה נגד הצבא הבריטי, שהשתלט על שטחי הרפובליקות שלהם, והציגו לעולם את מושג הקומנדו – שמן של היחידות הבוריות הבלתי סדירות, שהצליחו להסב אבדות כבדות לאנגלים.
בסופו של דבר, בתום מלחמה קשה ואכזרית, לא יָכְלוּ הבורים לעמוד מול כל עוצמת האימפריה הבריטית, שגויסה נגדם, ונאלצו להיכנע.
כתוצאה מהמלחמה הפכו כל שטחי דרום אפריקה לחלק מהאימפריה הבריטית.
במסגרת המלחמה ביצעו הבריטים פשעי מלחמה בקנה מידה נרחב נגד האוכלוסייה האזרחית הבורית, ועשו שימוש מסיבי, בפעם הראשונה, במחנות ריכוז לכליאתה בתנאים קשים.
בדרך כלל, המונח "מִלְחֶמֶת הַבּוּרִים" מתייחס ל"מִלְחֶמֶת הַבּוּרִים השנייה", שהייתה הממושכת והקשה מבין העימותים הצבאיים בין הבורים לאימפריה הבריטית, ובמהלכה נגרם חורבן כמעט מוחלט לשטחי הרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה.
המלחמה הותירה את חותמה על האזור למשך תקופה ממושכת, וקיומה של דרום אפריקה כמדינה מאוחדת בגבולותיה המוכרים הוא אחת מתוצאותיה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נחלקו השטחים בדרום יבשת אפריקה בין קולוניות בריטיות, רפובליקות בוריות עצמאיות, ושרידים אחרונים של ממלכות עמי ילידים אפריקאים.
הבורים – איכרים יוצאי הולנד, גרמניה וצרפת – היו ראשוני המתיישבים האירופיים ביבשת אפריקה.
התיישבותם החלה בכף התקווה הטובה במחצית השנייה של המאה ה-17, ונמשכה לאורך המאה ה-18 בשטחים שנודעו כמושבת הכף בחלקה הדרומי של היבשת.
במאה ה-19 נכבשה מושבת הכף על ידי בריטניה, שהחלה להביא מתיישבים בריטים למושבה החדשה.
התנגדות התושבים הבורים לניסיון השלטונות הבריטיים לפגוע בעצמאותם ובדרך חייהם המסורתית (כולל איסור על החזקת עבדים שחורים, שהאיכרים הבורים היו תלויים בהם לפרנסתם) גרמה לגל נדודים של האוכלוסייה הבורית צפונה ומזרחה לעומק היבשת, אל השטחים שמחוץ לשליטת האימפריה הבריטית, שנודע בשם "הטרק הגדול".
לאחר שהביסו את השבטים הילידים המקומיים בסדרת קרבות, השתלטו הבורים על אדמותיהם, והקימו שם שתי רפובליקות עצמאיות – מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית.
הבריטים באותה עת לא גילו עניין רב בטריטוריות החדשות.
גילוי מרבצי יהלומים בשטחים שבשליטת הבורים בשנת 1869 שינה לחלוטין את התמונה.
באותה עת החלה תחרות אימפריאליסטית בין המעצמות האירופאיות על כיבוש ושליטה בשטחים באפריקה, ולבריטניה היה אינטרס אסטרטגי וכלכלי להבטיח את שליטתה על הנקודות האסטרטגיות ומשאבי הטבע העשירים של דרום אפריקה.
לאחר השלמת ההשתלטות על אזור מכרות היהלומים וסיפוחו למושבת הכף על חשבון מדינת אורנג' החופשית, החלו הבריטים לגלות עניין בשטחים נוספים בשליטה בורית מצפון למושבת הכף.
ב-1877 סיפחה בריטניה את טרנסוואל, וההתמרמרות בקרב הבורים, שחשו שעצמאותם נגזלה בידי הבריטים בפעם השנייה, גברה עוד יותר.
מנהיג טרנסוואל פול קרוגר ניסה להידבר עם הבריטים, אך ללא הועיל – הבריטים היו נחושים לספח את שטחי הבורים ולהפוך אותם לחלק מהאימפריה הבריטית.
בינתיים פרצה מלחמת הזולו בין הבריטים לבין בני הזולו, שבסופה (1879) הצליחו הבריטים להשתלט על שטחי ממלכת הזולו, וכל שנותר להם הוא להשלים את המהלך של הפיכת הקולוניות הבריטיות והרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה לפדרציה תחת הדגל הבריטי.
הבורים, שסירבו לקבל את הדין, התחמשו לקראת עימות מזוין עם הבריטים.
בדצמבר 1880 פרץ עימות צבאי בין הבורים לבריטים, לאחר שרפובליקת טרנסוואל הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאותה בראשותו של פול קרוגר.
כך פרצה המלחמה האנגלו-בורית הראשונה.
בפברואר 1881 שלחו הבריטים כוח תגבורת קטן ממושבת נטאל לעזרת כוחותיהם הנצורים בטרנסוואל, בפיקוד הנציב העליון הבריטי בדרום-מזרח אפריקה, ג'ורג' קולי.
אולם כוח התגבורת נחל תוך זמן קצר שלוש מפלות מידי הכוחות הבוריים הבלתי סדירים, שהגיעו לשיאן בתבוסה בקרב מג'ובה היל, שהסתיים בהשמדת הכוח הבריטי ובמותו של קולי בשדה הקרב.
הגמישות, הכרת הקרקע וכושר הצליפה העדיף של הלוחמים הבוריים, אפשרו להם להנחיל תבוסה מוחצת לכוחות הבריטיים הסדירים, במינימום אבדות מצידם.
ממשלת בריטניה בראשות ויליאם יוארט גלאדסטון, שהתנגד למדיניות האימפריאליסטית של הממשלה הקודמת בראשות בנג'מין דיזראלי, הבינה שהכנעת הבורים תחייב משלוח כוחות צבא גדולים לדרום אפריקה ומלחמה ממושכת ויקרה, ולכן גילתה נכונות לפשרה.
ב-6 במרץ 1881 נחתם הסכם שביתת נשק בין שני הצדדים, וב-23 במרץ חתמה ממשלת בריטניה על הסכם שלום, שבמסגרתו הכירה האימפריה הבריטית בקיום אוטונומיה בורית ב"רפובליקה הדרום-אפריקנית" שבשטח טרנסוואל, ואילו הבורים הכירו באופן פורמלי בהשתייכותם לאימפריה הבריטית.
בשנת 1886 נתגלו בשטח טרנסוואל מרבצי הזהב הגדולים והעשירים ביותר עלי אדמות, באזור ויטווטרסראנד שמדרום לפרטוריה.
הממצא עורר התרגשות ואופטימיות ברפובליקה הבורית, אך הנשיא פול קרוגר, שבחושיו המדיניים ראה את הנולד, הזהיר את בני עמו: "תחת לצהול בשמחה עליכם למרר בבכי, כי זהב זה עתיד להביא לרוויית אדמתנו בדם".
תחת הסכם השלטון העצמי של טרנסוואל, החזיקה בריטניה בזכויות רבות בטרנסוואל, ביניהן שליטה על יחסי חוץ, סחר בין-לאומי ותשתיות כלכליות, וכן הגנה על זכויותיהם של בריטים תושבי טרנסוואל.
עם גילוי הזהב, החלו אלפי מתיישבים בריטים לנהור לטרנסוואל ממושבת הכף הסמוכה.
אלה נקראו בפי הבורים "אייטלנדרים" – זרים (Uitlanders).
גם מהגרים מאירופה, לשם הגיעו השמועות על שפע הזהב בדרום אפריקה, החלו להגיע.
העיר יוהנסבורג צצה כמעט בן לילה במרכז ריף הזהב, והתמלאה במהירות בגלי "זרים" שהציפו אותה במטרה לכרות זהב ולהתעשר.
במהרה, עברו הזרים במספרם את המקומיים, למורת רוחה של הממשלה הבורית בפרטוריה.
כדי להתמודד עם בעיית הפלישה הזרה, הטילה ממשלת טרנסוואל מס כבד על כריית הזהב, ומנעה מהזרים זכויות פוליטיות במדינה – בראש ובראשונה, את זכות ההצבעה.
נפשם של התושבים הבריטים נקעה מהקשיים שהערימה עליהם ממשלתו של קרוגר, והם ייחלו לנפילתה, תוך שהם נושאים עיניהם אל האימפריה הבריטית לעזרה.
מחאתם נפלה על אוזניו הקשובות של ססיל רודז, ראש ממשלת מושבת הכף, שממילא שאף זה מכבר לרצף טריטוריאלי בריטי על פני כל אפריקה, "מקהיר עד קייפטאון".
הוא ראה את המדינות הבוריות ובעיקר את טרנסוואל כעצם בגרונה של האימפריה הבריטית, המונעת את מימוש החזון האימפריאליסטי לגבי אפריקה.
בסוף דצמבר 1895 ניסתה מיליציה בריטית חמושה בראשותו של לינדר סטאר ג'מיסון, בעידודו של ססיל רודז, לפשוט אל שטחי הבורים במטרה להגיע אל ריכוזי הזרים ביוהנסבורג ולעודד התקוממות מזוינת ביניהם, שתפיל את השלטון הבורי.
הניסיון נכשל, ולוחמי המיליציה נתפסו ונעצרו.
"פשיטת ג'מיסון" הביאה את המתח בין הבריטים והבורים לשיאו, ומלחמה נראתה בלתי נמנעת.
מברק שקיבל קרוגר מן הקייזר הגרמני וילהלם השני חיזק את ידיו ובירך אותו על "הצלחתכם לעמוד בפני תוקפנות פולשים זרים בכוחות עצמכם, ללא בקשת עזרה מכוחות ידידותיים".
הבורים, וגם הבריטים, ראו בכך איתות ברור לנכונותה של גרמניה להתייצב לצד הבורים, אם תידרש.
במושבת הכף החלה ההתחמשות הצבאית לקראת מלחמה שתספח את שטחי הבורים, בעידודו של הנציב הבריטי העליון בדרום אפריקה, סר אלפרד מילנר.
מילנר היה מאמין נלהב בעליונות הבריטית ובחזון שליטתה של בריטניה בעולם.
גם שר המושבות הבריטי ג'וזף צ'מברלין גרס שיש לספח את שטחי הבורים, אם כי היה מסויג יותר לגבי הכרזת מלחמה.
מילנר נסע ללונדון והצליח לשכנע את ממשלת בריטניה, בעזרת טענות מופרזות, כי מצבם של הזרים בטרנסוואל קשה מנשוא וכי הבורים עסוקים בהתחמשות כבדה בסיוען הנדיב של הולנד וגרמניה, הלוטשות עיניהן לשליטה באזור.
הוא דרש משלוח מהיר של כוחות צבא מבריטניה ומהודו.
בניסיון אחרון למנוע את פרוץ המלחמה אירח נשיא מדינת אורנג' החופשית מרטינוס סטיין את קרוגר ומילנר לוועידה בבלומפונטיין במאי 1899. המשא ומתן על זכויותיהם הפוליטיות של תושבי טרנסוואל הבריטים והסדרים כלכליים עלה על שרטון, ולא הצליח לגשר על עמדות שני הצדדים.
בספטמבר 1899 הציב צ'מברלין אולטימטום בפני ממשלת טרנסוואל, שבו הוא דורש זכויות פוליטיות מלאות לבריטים תושבי טרנסוואל.
קרוגר הגיב באולטימטום משלו, שבו הוא נותן לבריטים 48 שעות להסיג את כוחותיהם מגבול טרנסוואל, ולא – תהיה טרנסוואל, בברית עם מדינת אורנג' החופשית, במלחמה עם בריטניה.
מן הצד הבריטי הגיע סך הכוחות שהשתתפו במלחמה לכחצי מיליון חיילים, שכללו יחידות חיל פרשים, חיל רגלים רכוב, כוחות ארטילריה וחילות סיוע שונים בקנה מידה רחב.
אולם בשלבי הפתיחה של המלחמה כלל הכוח הבריטי בדרום אפריקה רק כמה עשרות אלפי חיילים, ולכן הם נדחקו למגננה על ידי הכוחות הבוריים, אשר נהנו מיתרון מספרי קל והיוזמה הייתה בידיהם.
בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה תוגברו הכוחות הבריטיים באזור ביחידות צבא סדיר וביחידות מתנדבים, לא רק מבריטניה, אלא גם ממדינות חבר העמים הבריטי וממושבות האימפריה הבריטית – בעיקר אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, ודרום אפריקה.
הצבא הבורי כלל בשיאו כ-80 אלף לוחמים (40 אלף בשלבי הפתיחה של המלחמה), והיה מבוסס בעיקר על מיליציה של אזרחים מגויסים, שהקימו יחידות של קלעים רכובים ("קומנדו"), בדרך כלל על בסיס אזורי-טריטוריאלי וקשרים אישיים.
כמו כן כלל הכוח הבורי כמה אלפי מתנדבים ממדינות שונות באירופה (רובם מהולנד), שבאו לעזרת הרפובליקות הבוריות.
ככל שהתקדמה הלחימה, נעזרו הבורים יותר ויותר בנשק ותחמושת בריטיים, שנלקחו שלל במהלך הקרבות ובהתקפות קומנדו על קווי האספקה הבריטיים.
הלוחמים הבורים נהנו משני יתרונות משמעותיים על יריביהם הבריטים – רובם למדו לירות היטב ולצוד כבר מגיל צעיר, ורכשו ניסיון צבאי בעימותים נגד שבטים אפריקאים מקומיים, ולכן היו קלעים וצלפים מעולים (בניגוד לצבא הבריטי, שלא שם דגש על הכשרת חייליו כקלעים, אלא לאחר המלחמה).
בנוסף לכך, רובם המכריע היו רכובים על גבי סוסים (אף על פי שלא ניתן לראות בהם "חיל פרשים", במובן המסורתי של המילה), בניגוד לבריטים, שרוב צבאם הורכב מחיל רגלים, ולכן הבורים נהנו מניידות גבוהה מאוד (יתרון שבא לידי ביטוי בעיקר בשלב ה"גרילה" של המלחמה).
יש לזכור גם, שהמלחמה התנהלה ברובה הגדול בשטח הרפובליקות הבוריות, עובדה שהעניקה ללוחמים הבורים היכרות מעולה עם תנאי הקרקע בזירת הלחימה, ואפשרה להם להסתמך על האוכלוסייה האזרחית הבורית לצורכי מודיעין ולאספקת צורכיהם הלוגיסטיים.
גדודי משמר רגלים 6 גד' 2 גדודים מכל רגימנט (משמר הגרנדירים, קולדסטרים והסקוטי).
לאורך שְלוש שנות המלחמה השתתפו בה רובן הגדול של יחידות הצבא הבריטי; כמעט כל הרגימנטים של משמר הפרשים (8 רגימנטים), 17 רגימנטים של פרשים (בהם נושאי רומח, פרשים ודרגונים).
יחידות חיל רגלים שהשתתפו במלחמה באו גם הן ממגוון יחידות החי"ר של הצבא הבריטי; שלושת הרגימנטים של המשמר ("גארדס") שלחו כל אחד את שני הגדודים שלו (סך הכל 6 גדודים), למעט משמר הגרנדירים שהשאיר גדוד אחד בבריטניה.
הרגימנטים הרגילים של חיל הרגלים שלחו בדרך כלל גדוד אחד לדרום אפריקה אך לעיתים נשלחו שני הגדודים, דבר שהיה מקובל בעימותים צבאיים בעלי היקף גדול בלבד.
סך הכל נטלו חלק במלחמה 88 גדודי חיל רגלים שהגיעו כמעט מכל רגימנט רגלים בצבא הבריטי.
מלחמת הבורים השנייה חתמה את המאה ה-19 ופתחה את המאה ה-20, וככזו מסמלת את קיצו של עידן ותחילתו של עידן חדש מבחינה טכנולוגית, טקטית ואסטרטגית.
זו הייתה אחת המלחמות האחרונות שבהן חיל פרשים מסורתי היווה גורם מרכזי בשדה הקרב, ואחת הראשונות שבהן נעשה שימוש מסיבי בחידושים הטכנולוגיים של סוף המאה ה-19 בתחום הצבאי, ביניהם רובים נטעני מחסנית, מכונות ירייה אוטומטיות ואבק שרפה נטול עשן.
חידושים טכנולוגיים אלה אפשרו כוח ירי מסיבי ומדויק הרבה יותר מאשר בעבר, ועל כן יכולת פגיעה קטלנית יותר בכוחות האויב.
במלחמה זו גם הוצגה לראשונה, בקנה מידה רחב, יכולת מרשימה של כוחות גרילה וקומנדו להציב לאורך זמן התנגדות אפקטיבית לצבא כובש בעל עדיפות מספרית וטכנולוגית.
מבחינת הארטילריה, מלחמת הבורים הציגה לראשונה שימוש בארטילריה קלה ואוטומטית.
בשלבי הפתיחה של המלחמה סבלו הבריטים ממחסור בארטילריה כבדה, והתותחים והמרגמות המועטים שעמדו לרשותם, נפלו ברובם לידי הכוחות הבוריים.
הבריטים אולצו להשתמש בתותחים ימיים שפורקו מספינות ועברו הסבה מהירה לשימוש קרקעי, ובעריהם הנצורות אף בכלי ארטילריה מאולתרים לעת מצוא.
הבורים, לעומת זאת, הצטיידו היטב מראש בארטילריה אפקטיבית, בעיקר מתוצרת גרמנית, שבשלבי המלחמה הראשונים נהנתה מעדיפות משמעותית על הארטילריה הבריטית בעוצמתה ובטווח האש שלה, והעניקה להם יתרון פסיכולוגי ומוראלי על יריביהם.
רק בשלבים מאוחרים יותר של הלחימה תוגברו הכוחות הבריטיים בדרום אפריקה במשלוחי ארטילריה כבדה מבריטניה, אשר עלתה על הארטילריה שעמדה לרשות הבורים, וסייעה ליצירת המפנה במלחמה.
במלחמת הבורים הראשונה עוד לבש הצבא הבריטי את מדיו האדומים המסורתיים, דבר שהתברר כטעות קשה היות שהמעילים האדומים הבוהקים הפכו את החיילים הבריטים למטרה קלה עבור לוחמי הקומנדו הבורים וצלפיהם המיומנים.
הצבא הבריטי הפנים את הלקח, ובין שתי המלחמות עבר למדי קרב המותאמים יותר לתנאי השטח, אך עדיין היה איטי ומסורבל בהשוואה לכוחות הבוריים.
הבורים, אף שלא היה להם צבא סדיר, ואולי בשל כך, הצטיינו ביכולות הישרדות וניידות מרשימות בתנאי שטח קשים, ידעו היטב להסוות את עצמם ולהתחפר בקרקע, וככלל התמחו בניצול תנאי השטח המוכר להם היטב לתועלתם.
המלחמה פרצה ב-12 באוקטובר 1899, ולאורך חודשיה הראשונים התאפיינה במתקפה בורית אל תוך שטחי מושבת הכף (שכללה גם את מושבת נטאל) עם הצלחות ניכרות לצד הבורי.
הבורים הטילו מצור על הבריטים בערים קימברלי, מאפיקנג וליידיסמית'.
תושבי קימברלי, עיר מכרות היהלומים, שהו במשך שבועות במכרות מתחת לפני אדמה מאימת ההפגזות הבוריות.
הבריטים ספגו מפלות בשדה הקרב, וכל ניסיונותיהם לשלוח תגבורת לערים הנצורות הסתיימו בכישלון ועלו להם באבדות כבדות.
במקום זה ריתקו המפקדים הבורים את כוחותיהם העיקריים ללוחמת מצור, שלא התאימה לאופיו של הצבא שעמד לרשותם, ובכך איבדו את יתרונם הגדול ביותר על הצבא הבריטי.
הניסיון לשחרר את הערים הנצורות ריתק אומנם את עיקר הכוח הבריטי בחודשי המלחמה הראשונים, אולם מרגע שהבריטים החלו להזרים באין מפריע תגבורות גדולות לדרום אפריקה, ניצחונם במלחמה היה רק עניין של זמן.
בתקופת מלחמת הבורים כבר הומצא מקלע מקסים, שלימים שופץ והפך למקלע הוויקרס של מלחמת העולם הראשונה, והרובה נטען המכנס, אך הם זכו ליחס מזלזל מצד הפיקוד הבריטי, שלא חש בנוח להפעיל אותם במלחמה נגד אנשים לבנים (אף על פי שנעשה בהם שימוש נגד שבטי הילידים השחורים כבר במלחמות הזולו).
הזלזול הבריטי במיומנויות הצבאיות של הבורים גרם להם לבצע שגיאות טקטיות רבות בשלבים הראשונים של המלחמה.
המפקד העליון הבריטי בדרום אפריקה היה גנרל סר רדוורס בולר, שנהנה ממוניטין של מצביא פיקח והחלטי, אך לא עמד בציפיות שנתלו בו.
הכוחות שבפיקודו הובסו בשורה של קרבות, כולל שלושה קרבות במהלך חמישה ימים בחודש דצמבר 1899, שזכו בפי הבריטים לכינוי "השבוע השחור" (Black Week).
מצד שני, הפיקוד הבורי הבכיר אימץ אסטרטגיה פסיבית בעיקרה, הסתפק בהדיפת המתקפות הבריטיות, ולא השכיל לנצל את הצלחותיו הצבאיות לצורך השגת הכרעה צבאית במערכה.
ניתן לציין מספר תבוסות בולטות של הצבא הבריטי בשלב זה של המלחמה:
הקרב על נהר המודר (Modder River – 28 בנובמבר 1899) – כוח בריטי, שכלל שתי בריגדות חי"ר ומספר יחידות פרשים וחי"ר רכוב, בפיקוד לורד מת'יואן, התקדם ממושבת הכף צפונה במטרה לחלץ את העיר קימברלי מהמצור הבורי.
נהר המודר היה המכשול הטבעי האחרון שעמד בין הבריטים לבין מטרתם.
כוח בורי, בפיקוד קוס דה לה ריי ופיט קורנייה, התחפר בעמדות מוסוות בגדה הדרומית התלולה של הנהר, והמתין לבריטים.
הפיקוד הבריטי חשב, שקו ההגנה הבורי נמצא מעברו השני (הצפוני) של הנהר, ולכן הכוחות הבריטיים התוקפים, שהתקדמו על פני הערבה השטוחה הסמוכה לנהר, הופתעו כאשר הבורים פתחו עליהם באש קטלנית.
הם רותקו למקומם במשך כל שעות היום, וספגו אבדות ניכרות.
הארטילריה הבריטית הָעֲדיפה פתחה באש עזה על העמדות הבוריות, אך ההפגזה לא הייתה יעילה, משום שהבריטים לא הצליחו לזהות את מיקום העמדות הבוריות, והלוחמים הבורים היו מחופרים היטב.
בשעות הצהריים הצליח כוח בריטי לחצות את המודר וליצור איום על האגף הבורי הימני.
הבורים הצליחו אומנם לדחוק את הבריטים לאחור, ולצמצם את גודלו של ראש הגשר שלהם בגדה הצפונית של הנהר, אך הפיקוד הבורי, שחשש מאיגוף כוחותיו, הורה להם לפנות את עמדותיהם ולסגת במשך הלילה מקו נהר המודר.
הנסיגה הבורית אפשרה לבריטים לטעון לניצחון בקרב, אף על פי שכוחותיהם ספגו אבדות כבדות פי כמה מהבורים, כ-450 נפגעים לעומת 75 נפגעים בלבד בצד הבורי.
קרב סטורמברג (Stormberg – 10 בדצמבר 1899) – ב-8 בדצמבר השתלט כוח בורי מרפובליקת אורנג' החופשית על צומת מסילת הברזל בסטורמברג, בשטח מושבת הכף הבריטית.
המפקד הבריטי המקומי, ויליאם גאטאקרי (Gatacre), הגיב במהירות במשלוח כוח, שכלל כ-2,000 חיילים ו-12 תותחים, באמצעות רכבות לתחנת הרכבת הקרובה ביותר במולטאנו.
הוא תכנן לערוך מסע התקדמות לילי ממולטאנו לסטורנברג, במטרה להפתיע את הבורים, ולהשתלט עם שחר על גבעה, ששלטה על עמדותיהם.
הכוח הבריטי טעה בניווט, והתגלה לפני שהצליח להגיע ליעדיו.
כוח בורי קטן, שתפס את גבעת קיסייברג (Kissieberg), לא התקשה להדוף את המתקפה הבריטית על הגבעה התלולה, והכוח התוקף ספג אבדות גם מהתותחים הבריטיים, שהפגיזו את הגבעה.
הבריטים החלו לסגת בבהלה חזרה למולטאנו, כשהם מותקפים משני העברים על ידי קלעים רכובים בורים, ועיקר כוחם הצליח להיחלץ בשלום משדה הקרב.
אולם כ-700 חיילים, שלא קיבלו את פקודת הנסיגה, נותקו וכותרו על ידי הבורים ואולצו להיכנע.
אבדות הבריטים הסתכמו בכ-90 נפגעים וכ-700 שבויים, בעוד שאבדות הבורים היו זניחות (כ-30 נפגעים).
קרב מאחרספונטיין (Magersfontein – 11 בדצמבר 1899) – לאחר פינוי קו נהר מודר, נסוגו הבורים לגבעות מאחרספונטיין.
הכוח הבריטי בפיקוד לורד מת'יואן, שתוגבר עד שכלל כ-15 אלף חיילים ו-27 תותחים, ניסה לכבוש את הגבעות השולטות.
הבריטים תכננו להפתיע את המגינים הבורים באמצעות מסע התקדמות לילי של כוחותיהם והסתערות עם שחר על העמדות הבוריות, אך הם טעו בהערכת מיקום קו העמדות הבורי.
הבורים, שהתחפרו בעמדות מוסתרות למרגלות הגבעות (ולא על הגבעות עצמן, כפי שציפו הבריטים) הפתיעו את הכוחות התוקפים, שנעו עדיין בתבנית מסע, ופתחו עליהם באש קטלנית מטווח קצר לפני שהם הספיקו להתפרס.
בריגדת הרמות הסקוטית (ה"היילנדרס"), שהובילה את המתקפה הבריטית, ספגה מאות נפגעים תוך מספר דקות, ורותקה למקומה.
הבריטים הצליחו אומנם לבלום בקושי את ניסיונות הבורים לאגף את האגף הימני שלהם ולכתר את ה"היילנדרס", באמצעות הפעלת כוחות העתודה שלהם, אך מצאו עצמם במצב קשה, והפיקוד הבריטי נאלץ להורות על נסיגה לקו נהר מודר בשעות הלילה.
אבדות הבריטים הסתכמו בכ-950 נפגעים, לעומת 236 נפגעים בצד הבורי.
קרב קולנסו (Colenso – 15 בדצמבר 1899) – הקרב השלישי ב"שבוע השחור".
כוח בריטי בפיקוד גנרל בולר, שכלל 14 אלף חיילים רגליים, 2700 פרשים וחי"ר רכוב ו-44 תותחים, התקדם מנטאל כדי לשחרר את העיר ליידיסמית מהמצור הבורי.
מולו עמדו כ-4,500 לוחמים בורים, בפיקוד לואי בותה, שתפסו עמדות מצפון לנהר טוגלה.
בדומה לקרבות הקודמים, הבריטים לא הצליחו לאתר את מיקום העמדות המוסוות היטב של המגינים הבורים, והאחרונים המתינו עד שהבריטים נכנסו לטווח האש שלהם, ואז המטירו עליהם אש קטלנית.
הכוחות הבריטיים, שנעו במבנה צפוף בשטח פתוח ללא מחסה, ספגו אבדות כבדות מאוד ונאלצו לסגת ואף לנטוש חלק מהתותחים שלהם.
הבריגדה האירית בפיקוד פיצרוי הארט, שהתקדמה בטעות לתוך עיקול של הנהר, נקלעה לאש צולבת ממספר עברים, וספגה 500 נפגעים תוך זמן קצר.
היה זה אחד הקרבות החד-צדדיים ביותר במלחמה.
אבדות הכוח הבריטי הסתכמו ב-383 הרוגים, נעדרים ושבויים, 755 פצועים, ו-10 תותחים שנפלו לידי הבורים, בעוד שהכוח הבורי ספג 33–50 נפגעים בלבד (6–8 הרוגים).
במהלך חודש ינואר 1900 ותחילת פברואר המשיכו הבריטים לספוג מפלות, וכל ניסיונותיו של בולר לארגן מתקפות לשחרור הערים הנצורות כשלו בזה אחר זה, כאשר הבריטים מוכים שוק על ירך בידי כוחות הקומנדו הבוריים תחת פיקודו של הגנרל לואי בותה.
רק במחצית פברואר, עם הגעת תגבורות משמעותיות, הצליחו הבריטים לארגן מתקפת נגד מוצלחת תחת פיקודו של הפילדמרשל לורד פרדריק רוברטס.
ב-15 בפברואר שחררה דיוויזיית פרשים את קימברלי.
זאת הייתה נקודת המפנה במערכה הצבאית, ולאחריה החלה ההתנגדות המאורגנת של הצבא הבורי להתמוטט.
ב-28 בפברואר שוחררה גם העיר ליידיסמית' מן המצור הבורי, והכוחות הבריטים יכלו להתפנות להסתערות ממערב לכיבוש שטחי מדינת אורנג' החופשית.
ב-13 במרץ 1900 כבר כבשו את הבירה, בלומפונטיין.
עם שחרורה של העיר הנצורה מאפקינג ב-18 במאי 1900 לא היה כבר כל ספק במפנה בזירת הקרבות, וחגיגות ספונטניות פרצו ברחבי אנגליה.
לאחר עיכובים לוגיסטיים אחדים כתוצאה מהתפרצות מגפות בקרב הלוחמים הבריטים והיעדר אספקה רפואית, המשיך רוברטס במתקפתו לעומק שטחי הבורים, אל עבר שטחי טרנסוואל.
ב-31 במאי 1900 נכבשה יוהנסבורג, וב-5 ביוני נפלה פרטוריה, בירת טרנסוואל, בידי הבריטים.
זמן קצר אחר-כך השלימו הבריטים את השתלטותם על כל שטחי שתי הרפובליקות הבוריות – או לפחות כך סברו.
לאחר כיבוש הרפובליקות הבוריות והתפוררות התנגדות הצבא הבורי "הסדיר", עברו הבורים לנהל מלחמת גרילה נגד הצבא הבריטי.
לוחמי יחידות הקומנדו הבורים התמקדו בניתוק הכוחות הבריטיים מקווי התקשורת והאספקה שלהם.
התקפותיהם על מסילות ברזל וקווי טלגרף נעשו נועזות ומטרידות יותר ויותר, והוכיחו לבריטים כי תרועת הניצחון שלהם הייתה מוקדמת מדי.
הם שלטו אפקטיבית רק בנקודות שבהן נכחו פיזית יחידות צבא, אך השטחים האדירים שעליהם השתרעו המדינות הבוריות לא איפשרו נוכחות צבאית בריטית בכל מקום.
תוך זמן קצר הבינו הבריטים כי צבאם אינו בנוי להתמודדות נגד יחידות גרילה הנשענות על סיוע של אוכלוסייה אזרחית פזורה ועוינת, ולכן נדרשת גישה חדשה להתמודדות נגד הבורים.
המפקד החדש של הצבא הבריטי בדרום אפריקה, לורד הוריישו קיצ'נר, הכניס את השימוש ברשתות של מצדיות (בלוקהאוס) ומחנות צבא, שנועדו להקשות על תנועת יחידות הקומנדו הבוריות מאזור לאזור, ולהגן על קווי האספקה הבריטיים.
בלוקהאוס טיפוסי היה מבנה מבוצר קטן דו-קומתי, מאויש במש"ק ו-6 חיילים, והבריטים הקימו כ-8,000 מצדיות כאלו ברחבי אורנג' וטרנסוואל במרחק כקילומטר זו מזו.
בין המצדיות נמתח תיל דוקרני שאליו הוצמדו פעמונים ואמצעי התראה שונים.
המטרה הייתה להגן על מסילות הברזל, ולהגביל את לוחמי הקומנדו הבורים לשטחים מצומצמים, שבהם יהיה קל יותר לצוד ולהשמיד אותם.
השיטה הוכיחה עצמה כיעילה, אף כי איוש קווי המצדיות ריתק מספר רב של חיילים בריטים.
במקביל, הקים קיצ'נר יחידות של פרשים קלים וסיירים, ששמרו על הפערים בין המצדיות, ופעלו בתוך השטחים שכותרו על ידי קווי המצדיות, ומחוץ להם, במאמץ לאתר ולהשמיד קבוצות גרילה בוריות.
החל ממרץ 1901 החל לורד קיצ'נר לנקוט בטקטיקה של אדמה חרוכה, כשכוחותיו פושטים על חוות ועיירות הבורים ושורפים אותן כליל, מרעילים את בארותיהם ומחרימים את הבקר והמקנה, כדי למנוע מלוחמי הקומנדו כל עורף לאספקה.
בסך הכול נשרפו ונהרסו כ-30,000 בתי חווה וכ-40 עיירות.
כ-28,000 גברים בורים נישבו, רובם ככולם נשלחו למחנות שבויים מעבר לים.
נשותיהם וילדיהם, שנותרו ללא קורת גג עם שרפת עיירותיהם וחוותיהם, הושמו במחנות פליטים שכונו "מחנות ריכוז" (לימים ישתמשו הנאצים בשם זה למתקני העינויים וההשמדה שהקימו).
התנאים במחנות אלו, שנועדו במקור לספק קורת גג ומזון לאוכלוסייה האזרחית הבורית, שמקורות מחייתה נשללו ממנה, החלו להידרדר בצורה חמורה, כתוצאה מצפיפות יתר, תנאים סניטריים ירודים ומחסור במזון.
השלטונות הבריטיים לא חזו מראש את הצורך לטפל בהמוני הפליטים שהצטופפו במחנות, ולא נערכו לכך כראוי.
עד סוף המלחמה נכלאו כ-120,000 בורים (כרבע מכלל האוכלוסייה הבורית) במחנות, וכרבע מתוכם מתו בהם מרעב וממחלות, מרביתם ילדים.
גם שבויים בורים רבים הוצאו להורג ללא משפט.
על כך הורה קיצ'נר לערוך משפט לשלושה קצינים אוסטרלים.
שניים נידונו למוות ואחד למאסר עולם.
פרשה זו היא הבסיס לסרט האוסטרלי "משפטו של סגן מורנט" (1980).
מדיניות האדמה החרוכה, ההגליה למחנות השבויים המרוחקים והכליאה במחנות הריכוז שברו סופית את רוחם של הבורים, ובמאי 1902 נכנעו אחרוני הלוחמים הבורים.
המלחמה הסתיימה רשמית ב-31 במאי 1902 בחתימת הסכם שלום שנודע כ"הסכם פריניחינג" (Treaty of Vereeniging), שעל פיו שתי הרפובליקות הבוריות חדלות מלהתקיים, והבורים מכירים בריבונות האימפריה הבריטית.
הבריטים מצידם התחייבו לשיקום הארץ החרוכה והשסועה, לתשלום של 3 מיליון ליש"ט פיצויים לבורים, ולתהליך שיוביל לשלטון עצמי לבורים במסגרת האימפריה הבריטית.
מחיר המלחמה היה כבד, הן לבריטים והן לבורים.
מספר המתים הכולל במהלך שְלוש שנות המלחמה מוערך בכ-75,000 איש, רובם אזרחים בלתי מעורבים בלחימה.
אבדות הצבא הבריטי כללו כ-23 אלף הרוגים ונעדרים – רק מיעוטם (7,792 על פי הנתון הרשמי) נפלו בלחימה, והשאר מתו במחלות ומגפות כתוצאה מהתנאים הקשים בשטח ומחסור בסיוע רפואי מתאים – וכ-28 אלף פצועים.
אבדות הבורים כללו כ-6,200 לוחמים הרוגים.
בנוסף כ-47 אלף אזרחים נספו במהלך המלחמה, רובם המכריע במחנות הריכוז הבריטיים, מתוכם כ-27 אלף נשים וילדים בורים (הגברים שנשבו נשלחו למחנות שבויים מעבר לים).
מספר האפריקאים השחורים שנספו במהלך המלחמה אינו ידוע במדויק, אך מוערך בלמעלה מ-20 אלף איש.
החורבן בשטחי הרפובליקות הבוריות היה מוחלט, כתוצאה ממדיניות האדמה החרוכה של הבריטים, וחייב בנייה מחודשת מן היסוד של הכפרים, העיירות, התשתיות החקלאיות ותעשיית המכרות.
בהמשך להבנות הסכם פרייניחינג, ב-1910 קם "איחוד דרום אפריקה" כדומיניון במסגרת חבר העמים הבריטי, המורכב מארבע הפרובינציות טרנסוואל, מדינת אורנג' החופשית, נטאל והכף.
מבחינת בריטניה, אף על פי שבסופו של דבר הסתיימה המלחמה בהכרעה בריטית ובהשגת היעדים האסטרטגיים שנועדה להשיג, הרי שאלה היו קצרי טווח וספק אם הצדיקו את המחיר והאבדות הכבדות בשני הצדדים.
ביקורת חריפה נמתחה בציבור הבריטי עם היוודע התוצאות של טקטיקת האדמה החרוכה והתנאים במחנות הריכוז.
המפלגה השמרנית, שב-1900 עלתה לשלטון בבריטניה כשהיא נישאת על גלי הפטריוטיזם של תחילת המלחמה, איבדה את השלטון בתבוסה מוחצת ב-1906 למפלגת הימין הליברלית – תבוסה שמיוחסת במידה רבה לתסכול ולזעם בעקבות המלחמה.
מנגד, ביססו המלחמה ותוצאותיה את זקיפות הקומה האימפריאלית במושבותיה של בריטניה ברחבי העולם, ותרמו להכשרת דור מיומן ומנוסה של מצביאים ומפקדים, אשר תריסר שנים לאחר מכן הובילו את הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
מנקודת המבט של הבורים, המלחמה הותירה אותם מובסים, מושפלים ושותתי דם.
ההיסטוריוגרפיה שלהם מכנה את שתי "מלחמות הבורים" בשם "מלחמות העצמאות" או "מלחמות החירות" – הראשונה שבה השיגו את חירותם, והשנייה שבה איבדו אותה.
מרביתם קיבלו בסופו של דבר את הדין, והפכו לנתינים נאמנים של האימפריה הבריטית, שעסקו בשיקום ארצם החרבה בסיוע בריטי מסיבי.
מיעוטם סירבו להשלים עם השלטון הבריטי, ובחרו להישאר בגלות או לחזור לדרום אפריקה תוך טיפוח התארגנויות מחתרתיות אנטי-בריטיות, בהמתנה לשעת כושר להכרזה מחודשת על עצמאות הרפובליקות הבוריות.
הזדמנות כזאת נקרתה לידם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כאשר קבוצת לאומנים בורים הניפה את נס המרד נגד ממשלת דרום אפריקה, שהתייצבה לצד בריטניה עם מדינות ההסכמה.
מרידה זו, שנקראה על שם מנהיגה מרידת מאריץ (Maritz Rebellion), דוכאה במהרה בידי ממשלת איחוד דרום אפריקה, שהייתה חלק מחבר העמים הבריטי, ומנהיגי המרד נאסרו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה ניסיון נוסף של לאומנים בורים להתנגד באופן אלים לחבירת דרום אפריקה אל מחנה בעלות הברית (יחידות דרום אפריקניות לחמו במסגרת הצבא הבריטי במהלך המלחמה), וגם ניסיון זה נבלם ודוכא.
כמה מפעילי התארגנות זו היו לימים ממנהיגי משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
מלחמת הברית המשולשת, הידועה גם כ"מלחמת פרגוואי" (בספרדית: Guerra de la Triple Alianza, בפורטוגזית: Guerra do Paraguai), התרחשה בין 1864 ל־1870. במלחמה זו לחמה פרגוואי נגד ברית משולשת של המדינות ארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי.
היא הייתה אחת מהמלחמות העקובות ביותר מדם שנוהלו על אדמת אמריקה.
את פרוץ המלחמה ניתן לייחס למגוון של סיבות הנוגעות לתוצאות תבוסת הקולוניאליזם הספרדי באמריקה הלטינית, המאבק לשליטה באזור ריו דה לה פלטה האסטרטגי, התערבות ברזיל וארגנטינה בפוליטיקה הפנימית של אורוגוואי, אינטרסים כלכליים של האימפריה הבריטית באזור, ואישיותו יוצאת הדופן של רודן פרגוואי פרנסיסקו סולנו לופס ושל מאהבתו האירית אלייזה לינץ'.
המלחמה הסתיימה בתבוסה מוחצת של פרגוואי.
לאחר שהברית המשולשת הביסה את צבאה הסדיר של פרגוואי, הפך העימות ללוחמת גרילה שגרמה לאבדות קשות בפרגוואי, חיילים ואזרחים כאחד.
יש אומדנים שלפיהם אבדותיה של פרגוואי הגיעו ל־1.2 מיליון נפש, הן במלחמה והן במחלות וברעב שגרמה, שהם כ־90% מאוכלוסיית פרגוואי לפני המלחמה.
אמדן השיא של מספר ההרוגים במלחמה היה 1,400,000. יש הסבורים כי אומדנים אלו מגזימים הן במספר ההרוגים והן בגודל אוכלוסייתה של פרגוואי בטרם החלה המלחמה, ומעמידים את מספר ההרוגים בפרגוואי על כ־300,000 מתוך אוכלוסייה של כ־525,000 לפני המלחמה.
התאוששותה של פרגוואי מן התוהו ובוהו והקטסטרופה הדמוגרפית שנוצרה במלחמה ארכה עשרות שנים.
המדינה, שהייתה אחת מהרפובליקות הראשונות שנוצרו בדרום אמריקה, בחרה את נשיאה הנבחר הראשון רק בשנת 1993. בברזיל, סייעה המלחמה לביטול העבדות והביאה את הצבא לעמדת מפתח בענייני הציבור.
המלחמה הובילה למודרניזציה של ארגנטינה.
אורוגוואי נהנתה מכך שברזיל וארגנטינה לא הוסיפו להתערב בענייניה הפנימיים.
ההיסטוריונים סבורים כי התפתחותה של פרגוואי תחת שלטונם של שני הרודנים חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה וקרלוס אנטוניו לופס בין השנים 1813 ל־1862, הייתה שונה במובנים רבים מהתפתחותן של מדינות דרום אמריקה האחרות.
מטרתם של פרנסיה ולופס הייתה לעודד עצמאות כלכלית בפרגוואי, תוך גזירת בידוד על תושביה ממגע עם המדינות הסמוכות.
אך בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה־20 טענו היסטוריונים רבים שמלחמת הברית המשולשת פרצה בשל התערבותם הקולוניאלית של הבריטים.
בשנים האחרונות ראייה זו אינה עוד נחלת הכלל בשל עבודתם של חוקרים כפרנסיסקו דורטיאוטו.
משטרה של משפחת לופס אופיין בריכוזיות נוקשה, שלא אפשרה יצירת חברה אזרחית.
לא הייתה הבחנה בין הזירה הפרטית והזירה הציבורית, ומשפחת לופס שלטה במדינה כמי ששולטת באחוזתה הפרטית.
הממשלה שלטה בייצוא, צמח הירבה, מקור ייצוא עיקרי, ועצים מעובדים, היוו איזון לייבוא המועט לפרגוואי.
פרגוואי נקטה במדיניות פרוטקציוניסטית קיצונית, מעולם לא קיבלה הלוואות מבחוץ, ובאמצעות מכסים גבוהים, מנעה כניסת סחורות מבחוץ.
בנו של קרלוס אנטוניו לופס, אשר ירש אותו על כס הנשיאות בשנת 1862, פרנסיסקו סולנו לופס, המשיך במדיניות קודמיו.
בתחום הצבאי, עם זאת, שקד לופס על מודרניזציה והרחבה של צבא פרגוואי.
מיליטריזם זה היה בין הגורמים שהובילו למלחמה.
יותר ממאתיים טכנאים זרים נשכרו על ידי הממשלה, התקינו עמודי טלגרף, ומסילות ברזל על מנת לסייע בתעשיית המתכת, הטקסטיל, הנייר, הדיו, בניית האוניות ואבקת השריפה.
מפעל שנוסד בפרגוואי בשנת 1850 ייצר תותחים, מרגמות, פגזים וכדורים בכל קוטר, בעוד שהמספנות באסונסיון יצרו ספינות מלחמה.
צמיחה זו דרשה מגע עם השוק הבין-לאומי, אך פרגוואי הייתה מדינה ללא מוצא לים.
נמליה היו נמלי נהר, והספינות צריכות היו לשוט במורד נהר פרגוואי ונהר פרנה על מנת להגיע למפרץ בריו דה לה פלטה ולים הפתוח.
סולנו לופס חשק במוצא לאוקיינוס האטלנטי.
ייתכן שרצה ליצור "פרגוואי גדולה" באמצעות תפיסת נתח אדמה ברזילאי שיחבר את פרגוואי אל החוף.
על מנת להגשים חלומות אלו, עסק לופס באינטנסיביות בהכנת צבאו למלחמה.
הוא עודד את התעשיות הצבאיות, הכריז על גיוס נרחב, כאשר גיוס חובה כבר היה קיים מזה שנים, אימן את המגויסים החדשים, ובנה ביצורים מדרום לנהר פרגוואי.
מבחינה דיפלומטית רצה לופס לכרות ברית עם מפלגת ה"בלנקו" השלטת באורוגוואי.
מפלגת ה"קולורדו" של אורוגוואי הייתה בעלת קשרים לברזיל ולארגנטינה.
יש הרואים באישיותו הבלתי יציבה של לופס, שהיה ללא ספק דיקטטור עריץ ואלים, משום זרז למלחמה.
לופס שהה זמן מה בצרפת שם הושפע מאישיותו ומעשיו של נפוליון השלישי, והיה בעל חלומות גדלות משלו.
באירופה פגש באירית בשם אלייזה לינץ' אשר הייתה אף היא בעלת השפעה עליו.
אופיו הבלתי יציב, והדיקטטורה האכזרית שיצר, באו על רקע הדיפלומטיה הנפיצה של הפוליטיקה של אזור ריו דה לה פלטה, בה שאיפות התפשטות של ברזיל וארגנטינה, אל מול האינטרסים של האימפריה הבריטית דרשו הנהגה זהירה ואחראית יותר מזו שלופס היה מסוגל להפגין.
הפוליטיקה של ריו דה לה פלטה
מאז שקיבלו ברזיל וארגנטינה את עצמאותן, המאבק בין הממשלות בבואנוס איירס ובריו דה ז'ניירו על הגמוניה באזור אגן הנהרות המכונה ריו דה לה פלטה היה למאפיין מרכזי ביחסים הדיפלומטיים בין מדינות האזור.
ברזיל כמעט והכריזה מלחמה על ארגנטינה פעמיים.
ממשלת בואנוס איירס התכוונה להשתלט על הטריטוריה של מחוז ריו דה לה פלטה הקולוניאלי הספרדי הישן, אשר כלל בין היתר, את שטחן של פרגוואי ואורוגוואי.
היא ניסתה לעשות כן במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, אך נכשלה בכך בשל התערבותה של ברזיל.
ברזיל העדיפה מאזן כוחות באזור, מחשש לשליטה ארגנטינאית, וסייעה למדינות הקטנות באזור לשמור על עצמאותן.
ברזיל, תחת שליטת הפורטוגלים הייתה הראשונה להכיר בעצמאות פרגוואי בשנת 1811. בעוד שארגנטינה נשלטה על ידי חואן מנואל דה רוסאס, אויבם המשותף של ברזיל ופרגוואי, תרמה ברזיל לשיפור הביצורים בפרגוואי ולהתפתחות צבאה, ושלחה סיוע טכני לאסונסיון.
מכיוון שלא נסללו דרכים בין מחוז מאטו גרוסו בברזיל, לבירה ריו דה ז'ניירו, היו נתיבי שייט הנהרות בין מחוזות ברזיל צריכים לנוע דרך נהר פרגוואי, בשטחה של פרגוואי, על מנת להגיע לנמל קויאבה בברזיל.
פעמים רבות נתקל שיט זה באיסורים מצד ממשלת פרגוואי.
ברזיל ביצעה שלוש התערבויות פוליטיות וצבאיות באורוגוואי.
בשנת 1851 כנגד מנואל אוריבה, פוליטיקאי מאורוגוואי שהיה מתומכי הדיקטטור הארגנטיני רוסאס, על מנת למנוע את השליטה הארגנטינית בפרגוואי.
בשנת 1855 לבקשת ממשלת אורוגוואי, וראש מפלגת הקולורדוס וננסיו פלורס אשר נתמכו על ידי ברזיל, ובשנת 1864 כנגד אטאנסיו אגירה.
התערבות אחרונה זו היא שהייתה הנפץ שהצית את מלחמת הברית המשולשת.
התערבויות אלו תאמו את רצון האימפריה הבריטית לשמור את אזור הריו דה לה פלטה מפוצל, על מנת למנוע שליטה של צד אחד ומונופול על המינרלים ושאר המשאבים שהופקו באזור זה.
באפריל 1864 שלחה ברזיל משלחת דיפלומטית לאורוגוואי בראשות חוזה אנטוניו סראיבה על מנת לדרוש פיצויים על הנזקים שנגרמו לחוואי הגאוצ'ו בעימותי גבול עם חוואים מאורוגוואי.
נשיא אורוגוואי, אטאנסיו אגירה, איש מפלגת ה"בלנקו" סירב לדרישות ברזיל.
סולנו לופס הציע עצמו כמתווך, אך נדחה על ידי ברזיל.
לופס ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם ברזיל באוגוסט 1864 והכריז כי כיבושה של אורוגוואי על ידי כוחות ברזילאים יהיה שבירת האיזון באזור ריו דה לה פלטה.
ב־12 באוקטובר פלשו הברזילאים לאורוגוואי.
תומכי איש מפלגת הקולורדוס, וננסיו פלורס, אשר נהנה אף מתמיכתה של ארגנטינה, צעדו ביחד עם הצבאות הברזילאים, והדיחו את אגירה.
כאשר הותקפו על ידי ברזיל, ביקשו ה"בלאנקוס" מאורוגוואי את עזרתו של סולנו לופס, אך פרגוואי לא יצאה באופן ישיר לעזרתם.
במקום לסייע ישירות לבלאנקוס המותקפים, התקיפה ב־12 בנובמבר 1864 האוניה הפרגוואית "טקוארי" את האוניה הברזילאית "מארקז מאולינדה", ושבתה אותה כאשר הייתה בדרכה במעלה נהר פרגוואי למחוז מאטו גרוסו.
פרגוואי הכריזה מלחמה על ברזיל ב־13 בדצמבר ועל ארגנטינה שלושה חודשים לאחר מכן, ב־18 במרץ 1865. אורוגוואי, שהייתה כבר תחת שלטון הקולורדוס, הצטרפה לבעלות בריתה ברזיל וארגנטינה, ליצירת "הברית המשולשת".
בתחילת המלחמה היה כוחה הצבאי של הברית המשולשת נחות מזה של פרגוואי, שכלל יותר משישים אלף חיילים מאומנים וחמושים היטב, שייטת ימית של 23 ספינות קיטור, וחמש ספינות נהר, במרכזן ספינת התותחים "טקוארי", וחיל תותחנים של ארבע מאות תותחים.
חילותיהם של ברזיל, ארגנטינה ואורוגוואי היו בנחיתות רבה.
לארגנטינה היו כ־8,500 חיילים סדירים, ארבע ספינות קיטור וספינת נהר אחת.
אורוגוואי נכנסה למלחמה עם פחות מאלפיים חיילים, וללא כל צי.
רבים מבין 16,000 החיילים הברזילאים היו ממוקמים בקסרקטינים בצפון.
היתרון הברזילאי הבולט היה בצי – 42 ספינות עם 239 תותחים, וכארבעת אלפים מלחים מאומנים היטב.
חלק גדול מצי זה היה כבר מצוי באגן ריו דה לה פלטה, היכן שפעל תחת פיקוד המרקיז דה טמאנדרה במהלך הפעולה כנגד אגירה.
למעשה, ברזיל לא הייתה מוכנה למלחמה.
החיילים ששמשו בהתערבות הצבאית באורוגוואי היו מיליציות שאורגנו על ידי פוליטיקאים מקומיים מקרב הגאוצ'וס, ומספר אנשי משמר לאומי.
חיל הרגלים הברזילאי שלחם במלחמה לא היה מורכב מחיילים מקצועיים אלא ממתנדבים, שכונו "Voluntários da Pátria".
רבים מהם היו עבדים שנשלחו למלחמה על ידי אדוניהם החוואים.
חיל הפרשים היה מורכב מאנשי המשמר הלאומי של מחוז ריו גראנדה דו סול.
ברזיל, ארגנטינה ואורוגוואי חתמו על "הברית המשולשת" בבואנוס איירס ב־1 במאי 1865. בכך התאגדו שלוש מדינות ריו דה לה פלטה כנגד פרגוואי.
הן מינו את נשיא ארגנטינה ברטולומה מיטרה כמפקד עליון על הצבאות המאוחדים.
במהלך השלב הראשון במלחמה לקחה פרגוואי את היוזמה לידיה.
צבאותיו של לופס הכתיבו את מיקומם של הקרבות הראשונים, כאשר פלשו למחוז הברזילאי מאטו גרוסו בצפון בדצמבר 1864, ומחוז ריו גראנדה דו סול בדרום בחודשים הראשונים של 1865, כמו גם לפרובינציה הארגנטינאית קוריינטס.
שתי קבוצות של צבא פרגוואי פלשו למאטו גרוסו באופן סימולטני, ובשל עליונותן המספרית הצליחו לכבוש את המחוז במהירות.
חמשת אלפים לוחמים, שהובלו בעשר ספינות תחת פיקוד הקולונל ויסנטה באריוס, עלו במעלה נהר פרגוואי והתקיפו את מצודת נובה קואימברה.
המשמר בן 155 הלוחמים גילה התנגדות במשך שלושה ימים, אך כאשר אזלה תחמושתו נטש את המצודה ונסוג במעלה הנהר על סיפונה של ספינת תותחים בכיוון נהר קורומבה.
לאחר שכבשו את המבצר הריק מאדם המשיכו החיילים הפרגוואים בדרכם צפונה, בכבשם את העיר אלבוקרקי במחוז מאטו גרוסו, ולבסוף את קורומבה בינואר 1865.
השדרה השנייה של חיילי פרגוואי, בפיקודו של הקולונל פרנסיסקו איסידורו רסקין, כלל ארבעת אלפים חיילים, ופלש לאזור מדרום למאטו גרוסו.
קבוצת חיילים נשלחה להתקיף את המצודה בדוראדוס.
הקבוצה נתקלה בהתנגדות קשה, אך הצליחה בכיבוש המבצר.
החיילים המשיכו בדרכם תוך שהם מביסים את החילות הברזילאים שעמדו נגדם.
על אף ניצחונותיהם לא ניסו כוחות פרגוואי לכבוש את קויאבה, בירת המחוז.
מטרתם של חיילי פרגוואי הייתה למשוך את תשומת לבם של הברזילאים לנעשה בצפון, בעוד שהמאמץ העיקרי יהיה בדרום, קרוב יותר לשפך הנהר ריו דה לה פלטה.
הפלישה למאטו גרוסו הייתה אך תמרון הסחה.
הפלישה לקוריינטס ולריו גראנדה דו סול הייתה השלב השני במתקפה של צבא פרגוואי.
על מנת לתמוך באנשי ה"בלאנקוס" מאורוגוואי, היה על חילות פרגוואי לעבור דרך טריטוריה ארגנטינאית.
במרץ 1865 ביקש לופס מן הממשלה הארגנטינית רשות למעבר של 25,000 מחייליו, בפיקודו של הגנרל ונססלאו רובלס לעבור דרך מחוז קוריינטס.
הנשיא ברטולומה מיטרה, בעל בריתה של ברזיל בהתערבות בענייני אורוגוואי, סירב.
ב־18 במרץ 1865 הכריזה פרגוואי מלחמה על ארגנטינה.
שייטת של צי פרגוואי, שעלתה במעלה הנהר פרנה, כלאה את הצי הארגנטיני בנמל קוריינטס, בעוד שאנשיו של הגנרל רובלס כבשו את העיר.
בפולשו לקוריינטס ניסה לופס לקבל את תמיכתו של המנהיג הצבאי הארגנטיני ה"קאודיו" חוסטו חוסה דה אורקיסה, שהיה מושל פרובינציות קוריינטס ואנטרה ריוס, ותומך בשיטה פדרלית, ולפיכך ממתנגדיו של מיטרה וממשלת בואנוס איירס.
אך אורקיסה נקט בעמדה דו משמעית כלפי חיילי פרגוואי, אשר התקדמו 200 קילומטרים דרומה בטרם הסתיימה המתקפה בכישלון.
ביחד עם חייליו של רובלס, כוח נוסף בן 10,000 חיילים תחת פיקוד לויטננט קולונל אנטוניו דה לה קרוז אסטיגריבה, חצה את הגבול הארגנטיני דרומית לאנקרנסיון במאי 1865 והתקדם לעבר המחוז הברזילאי של ריו גראנדה דו סול.
הם ירדו במורד ריו אורוגוואי, וכבשו את העיירה סאו בורז'ה ב־12 ביוני.
אורוגוואינה, בדרום, נכבשה ב־5 באוגוסט ללא התנגדות, אך התגובה הברזילאית עתידה הייתה להגיע במהרה.
ברזיל שלחה משלחת צבאית למלחמה בפולשים למאטו גרוסו.
טור של 2,780 חיילים יצא מהעיר אוברבה במינאס ז'ראיס באפריל 1865, ויצא למסע מפרך בג'ונגלים של למעלה מאלפיים קילומטר לכיוון האזורים שנשלטו על ידי פרגוואי.
במקביל נסוג צבא פרגוואי, ונמנע ממגע עם הטור המתקדם, אשר בינתיים הדלדל לכדי 1,680 איש.
לבסוף החליט מפקד השדרה לפלוש לשטח פרגוואי.
הוא הגיע עד העיירה לגונה, וגורש משם על ידי חיל הפרשים של פרגוואי בינואר 1866.
אזור מאטו גרוסו נותר בשליטת פרגוואי עד אפריל 1868, כאשר נאלצו אנשי פרגוואי להעביר את כוחותיהם דרומה, לאזור שבו אירעו הקרבות העיקריים.
התקשורת באגן ריו דה לה פלטה התנהלה רק לאורך הנהרות.
השולט בנהרות שלט בזירת המלחמה.
לכן בנו אנשי פרגוואי מצודות על גדות הנהרות.
הקרב הימי של ריאצ'ואלו אירע ב־11 ביוני 1865. כוח ימי של פרגוואי שמנה שמונה ספינות ושש אסדות תותחים, הגיע ב־9 ביוני למצודת אומאיטה, על הנהר פרגוואי, והתכונן להתקיף את הצי הברזילאי שסייע לכוחות היבשה באזור ריאצ'ואלו, על גדת הנהר פרנה.
ספינות פרגוואי ניסו למשוך את הספינות הברזילאיות אל גדות הנהר, מקום בו יקשה עליהן לתפקד כהלכה.
אך הקרב נטה לטובת הברזילאים, שהיו בעלי כוח ימי עדיף בהרבה.
בפיקודו של פרנסיסקו מנואל ברוסו דה סילבה ניצחו הברזילאים, והשמידו שלוש מתוך שמונה הספינות התוקפות, בטרם נסוג צי פרגוואי.
הברזילאים טוענים כי היו להם 247 הרוגים, אם כי מקורות אחרים נוקבים במספר של 750 אבדות.
כך נמנעה מפרגוואי השליטה בשטחי ארגנטינה.
הקרב, על אף שאירע בשלב מוקדם במלחמה, הכריע למעשה את גורל המלחמה.
מעתה הייתה הברית המשולשת השליטה בנהרות הזורמים אל הריו דה לה פלטה, עד לגבול פרגוואי.
לופס הורה על נסיגת הכוחות שכבשו את קוריינטס, ובמקביל פלש לסאו בורז'ה, וכבש את העיירות איטקי ואורוגוואיאנה.
כוח נוסף של פרגוואי הובס על ידי פלורס בקרב עקוב מדם בחטאי, על גדות הנהר אורוגוואי.
כוחות הברית בפיקודו של מיטרה התרכזו במחנה קונקורדיה, במחוז הארגנטיני אנטרה ריוס, כאשר על הכוחות הברזילאים מפקד המרשל מנואל לואיס אוסוריו.
חלק מן הכוחות התפצלו מן הכוח העיקרי על מנת לכבוש מחדש את אורוגוואיאנה, ב־18 בספטמבר 1865.
בשלב זה נפלו לידי הברית כל כיבושי פרגוואי בארגנטינה בחודשים האחרונים, הערים קוריינטס וסאו קוסמה.
עד לסוף 1865 נמשכה מתקפת הברית המשולשת.
חיילות הברית מנו עתה 50,000 אנשים והתכוננו לפלוש לפרגוואי.
הפלישה לפרגוואי התקדמה באיטיות לאורך מסלול נהר פרגוואי.
מאפריל 1866 עד יולי 1868 התרכזו מאמצי הפולשים בהתקדמות באזור מפגש הנהרות פרגוואי ופרנה, היכן שמיקמו אנשי פרגוואי את ביצוריהם העיקריים.
במשך שנתיים השכילו הפרגוואים לעצור את הכוח התוקף, למרות ניצחונות מוקדמים של אנשי הברית.
המצודה הראשונה שנלכדה הייתה מצודת איטפירו, ולאחר הקרבות באזור פאסו דה פטרייה ואסטרו בלאקו, חנו צבאות הברית באזור הביצות בטויוטי, והותקפו על ידי צבא פרגוואי ב־24 במאי 1866. הקרב היה הקרב היבשתי הגדול ביותר בהיסטוריה של דרום אמריקה, ויש הטוענים כי הוא "גרסה לטינו אמריקנית של קרב ווטרלו".
לופס עצמו פיקד על הסתערותם של 24,000 איש על כוח הברית שמנה כ־32,000 איש.
בסופו של היום נסוגו התוקפים כשהם מותירים אחריהם 13,000 איש מתוכם 6,000 הרוגים וכ־7000 פצועים, שבתנאי ההיגיינה ששררו בתקופה זו נחרץ דינם.
אבדות הברית הגיעו לפחות מאלף הרוגים, וכשלושת אלפים פצועים.
בשל סיבות בריאותיות פרש אוסוריו מן הפיקוד ביולי 1866 והעביר את הפיקוד על הצבא הברזילאי לגנרל פולידורו.
באותה העת הגיע כוח נוסף לזירת האירועים, שגויס מאנשי ריו גראנדה דו סול, בפיקודו של הברון מפורטו אלגרה.
על מנת לפתוח את הדרך לאומאיטה, המצודה הגדולה ביותר של צבא פרגוואי, הותקפו סוללות תותחים בקורוזו ובקורופאיטי.
קורוזו נכבשה על ידי הברון פורטו אלגרה, אך קורופאיטי עמדה בפני 20,000 הברזילאים והארגנטינים שהסתערו עליה, ובראשם מיטרה ופורטו אלגרה.
בתוך שעה אבדו לכוחות הברית 5,000 איש, דבר שהביא למשבר, ועצר את התקדמות בעלות הברית.
ב־10 באוקטובר 1866 קיבל את הפיקוד על הכוחות הברזילאים, המרשל לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, מרקיז ולאחר מכן לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, דוכס קשיאס.
בנובמבר הגיע קשיאס לפרגוואי, וגילה כי צבאו משותק לחלוטין.
הצירוף של ארגנטינאים ואורוגוואים, מותש ממחלות, היה מנותק מיתר הצבא.
מיטרה ופלורס שבו לארצותיהם, לטפל בענייניהן הפנימיים.
מפקד הצי טמאנדרה הוחלף על ידי האדמירל יואקים חוזה אינאסיו.
בהיעדרו של מיטרה קיבל קשיאס את הפיקוד על כל הצבא.
בין נובמבר 1866 ויולי 1867 קשיאס ארגן חיל רפואי, שייתן סיוע לפצועים והחולים הרבים, וחשוב מכך, למלחמה במחלת הכולרה.
בתקופה זו הוגבלו המבצעים הצבאיים להתכתשויות מקומיות, ולהפגזתה של קורופאיטי.
לופס ניצל תקופה זו לביצור אומאיטה.
קשיאס החליט לנסות ולאגף את הכנף השמאלית של הביצורים הפרגוואים.
הוא רצה לעקוף אותם, ולנתק את הקשר בין אומאיטה ובין הבירה אסונסיון ולבסוף לכתר את שורת הביצורים.
מיטרה, ששב לזירת המערכה באוגוסט 1867, סבר כי על הצבא להמשיך בתקיפה ישירה של הביצורים, טקטיקה שהוכיחה עצמה כהרת אסון לכוח הפולש.
לפקודתו, צעד הצבא הברזילאי אל מעבר לקורופאיטי, אך נעצר באומאיטה.
חילוקי הדעות בפיקוד הגבוה נמשכו.
מיטרה דרש להמשיך, אך הברזילאים המשיכו בטקטיקה העקיפה, ובודדו את אומאיטה משמאל.
בתגובה, שב לופס ותקף את ריכוז הכוחות בטויוטי, בקרב טויוטי השני, ב־7 בנובמבר 1867. קרב זה נגמר ללא הכרעה ברורה, כשכל צד מאבד כאלפיים וארבע מאות לוחמים.
בינואר 1868 סולק מיטרה ממשרתו, וקשיאס היה חופשי להמשיך בתוכניותיו.
הוא שב וקיבל את הפיקוד על הכוח העיקרי, והחליט לעקוף את קורופאיטי ואומאיטה.
טקטיקה זו הביאה לבידודה של אומאיטה, ולבסוף לנפילתה ב־25 ביולי 1868 לאחר מצור ארוך.
קשיאס המשיך בדרכו אל אסונסיון.
שדרת מדינות הברית הגיעה לנהר פיקיסירי בו לופס ריכז 18,000 מחייליו במערך ביצורים שניצל את תנאי הקרקע, וכלל ביצורים חזקים בנקודות אסטרטגיות באנגוסטורה ואיטה־איבאטה.
קשיאס הורה על תקיפת אנגוסטורה על ידי כוח משני, בעוד שהכוח העיקרי חצה את הנהר, סלל דרך בביצות אזור הצ'אקו ושב וחצה את הנהר בין קו הביצורים ובין אסוסנסיון.
במקום להתקדם לבירה, שכבר ננטשה, תקף קשיאס את קו הביצורים מאחור.
קשיאס זכה לסדרה של ניצחונות בדצמבר 1868 כאשר שב לדרום וכבש את קו הביצורים מאחור.
ב־24 בדצמבר שלח קשיאס מסר לסולנו לופס הדורש את כניעתו, אך לופס סירב, ונמלט לצפון.
אסונסיון נכבשה ב־1 בינואר 1869. כשבועיים לאחר מכן עזב קשיאס את הפיקוד על הצבאות.
חתנו של פדרו השני, קיסר ברזיל, לואיש פיליפה גסטאו דה אורלאן, הרוזן ד'או, מונה לנהל את השלב האחרון של המלחמה בפרגוואי .
באוגוסט 1869 הקימה הברית המשולשת ממשלה זמנית באסונסיון בראשותו של הפרגוואי סיריו אנטוניו ריברולה.
סולנו לופס ואנשיו פתחו במלחמת גרילה בהרים שמצפון מזרח לאסונסיון.
הרוזן ד'או יצא לשם בראש 21,000 אנשים.
במשך שנה נלחם ד'או באנשיו של לופס, עד שהושמדה שארית צבא פרגוואי.
לופס, ועמו 200 איש נעלמו ביערות בצפון.
ב־1 במרץ 1870 מצאו אותם החיילים הברזילאים במחנה ביער.
סולנו לופס נפגע מחנית, כאשר ניסה להימלט בשחייה.
מילותיו האחרונות היו "אני מת עבור מולדתי".
תרומת נשים עשירות מפרגוואי למאמץ המלחמתי
ב 24 בפברואר 1867 התכנסו נשים עשירות תושבות אסונסיון, והציעו לנשיא פראנסיסקו סולאנו לופס את תכשיטיהן.
הנשיא קבל את התרומה, ויעד 5 אחוזים מהתרומה להנפקת מטבע זהב FUERTES 4, על פי הוראה שנתנה ב 11 בספטמבר 1867, ערך המטבע עצום.
העם הפרגוואי היה מחויב באופן פנאטי ללופס ולמלחמתו, וכתוצאה מכך נלחם עד שכמעט הושמד כליל.
פרגוואי סבלה מאבדות בשיעור יוצא דופן בהיסטוריה של המלחמות, ואיבדה, לדברי מקורות מסוימים, כתשעים אחוזים מן הזכרים הבוגרים.
המלחמה הותירה את פרגוואי בהריסות.
שיעור האבדות המדויק נתון במחלוקת, אך מוערך כי לפחות 300,000 פרגוואים מתו, מתוך אוכלוסייה של כ־525,000 איש לפני המלחמה.
אומדן זה הוא השמרני ביותר.
האמדן הגדול ביותר של הרוגי המלחמה בכלל, 1,400,000 קושר גם לצטוט אחד מעדי התקופה מפרגוואי, שאמר: "הוטל על נערים ועל אלמנות לשקם את האומה".
נראה כי לעולם לא ניתן יהיה לאמוד את מספר האבדות באופן מדויק.
מספר גבוה, אך לא ידוע, של האבדות, יש לשייך לשלטון האימים של לופס עצמו, שלא היסס לרצוח ולענות רבים מבני עמו.
מתוך 123,000 הברזילאים שלחמו במלחמה, אבדו כחמישים אלף.
אורוגוואי איבדה כ־3,100 חיילים מתוך כ־5,600 שלחמו.
ארגנטינה איבדה 18,000 מתוך 30,000 הלוחמים שהשתתפו במערכה.
שיעורי התמותה הגבוהים לא היו רק כתוצאה מן הסכסוך המזוין עצמו.
תנאי היגיינה גרועים ומזון קלוקל גרמו לרוב המיתות.
בין הברזילאים מתו כשני שלישים מן האבדות במהלך הצעידות הארוכות, בטרם פגשו באויב.
שתיית מי הנהר הייתה לעיתים קטלנית לגדודים שלמים של ברזילאים, וסיבת המוות העיקרית הייתה מחלת הכולרה.
בעקבות תבוסת פרגוואי, ביקשה ארגנטינה לאכוף את אחד מסעיפיה הסודיים של הברית המשולשת, לפיה תקבל חלק ניכר מאזור הצ'אקו האסטרטגי, אזור שנחשב אז לעשיר בעץ מסוג "קבראצ'ו" שנחשב חיוני לתעשיית עיבוד העורות.
במאה ה־20 יהיה האזור עילה למלחמה, הידועה בשם מלחמת הצ'אקו, בין פרגוואי ובוליביה שכן גאולוגים סברו (באופן שגוי) כי הוא עשיר בנפט, אולם הארגנטינאים לא ידעו זאת בעת העלאת הדרישה.
הארגנטינאים הציעו לברזיל כי פרגוואי תחולק לשתיים, וכל אחד מן הצדדים המנצחים יקבל נתח.
ממשלת ברזיל לא הייתה מעוניינת בחיסולה של פרגוואי, שכן היא שימשה כחוצץ בין ארגנטינה ובין ברזיל.
כתוצאה מהשאיפות הארגנטינאיות, נותר צבא ברזיל בשטח פרגוואי למשך שש שנים לאחר תבוסת פרגוואי, ועזב רק בשנת 1876.
הסכם שלום כולל לא נחתם.
הגבול בין פרגוואי וארגנטינה נמתח לאחר משא ומתן ארוך ומסובך, שהסתיים בהסכם ב־3 בפברואר 1876, והעניק לארגנטינה כשליש מן השטח המקורי שרצתה לספח.
שטח ניכר עמד לבוררות, בפני הנשיא האמריקני רתרפורד הייז, אשר פסק לטובת פרגוואי.