tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל (1739–1807), התחתנה עם ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך
פרידריך אוגוסט, נסיך בראונשווייג-וולפנביטל (1740–1805)
אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, נסיכת הכתר של פרוסיה (1746–1810), התחתנה עם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה
פיליפוס הראשון היה מלך מוקדון בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
פיליפוס היה בנו של ארגיוס הראשון, וירש אותו לאחר מותו.
על פי אוסביוס מקיסריה הוא שלט 33 שנים, אולם יוסטינוס טוען שהוא מת בגיל צעיר, ובנו הבכור אארופוס הראשון הוכתר למלך בעודו תינוק.
פיליפוס מתסלוניקי היה המחבר של אנתולוגיה של כותבי מכתמים שבאו אחרי מלאגרוס מגדרה, והוא עצמו מחברם של 72 מכתמים באנתולוגיה היוונית.
פיליפוס מכנה את חיבורו "אוליוגוסטיכיה", אוסף שירים שאינם ארוכים יותר ממספר שורות.
המכתמים של פיליפוס עצמו הם בדרך כלל די יבשים, בעיקר תרגילים לבית הספר.
אולם בזכותו נשמרה כמות גדולה של יצירות מהתקופה הרומית.
אוסף המכתמים שלו מכונה "הזר של פיליפוס", בעקבות "הזר של מלאגרוס", שחי במאה ה-1 לפנה"ס ואסף מכתמים מהתקופה הקלאסית והתקופה ההלניסטית.
פיליפינים הם אנשים ילידים או מזוהים עם מדינת הפיליפינים.
הפיליפינים באים מקבוצות אתנולינגוויסטיות שונות, שהם ילידי האיים או מהגרים.
כיום, יש יותר מ-175 קבוצות אתנולינגוויסטיות, כל אחת עם שפה משלה, זהות, תרבות והיסטוריה.
הזהות הפיליפינית המודרנית, הושפעה בעיקר מסין, ארצות הברית וספרד.
השם "פיליפיני" נגזר מהמונח הספרדי "לַאס אִיסלַאס פִילִיפִּינַאס" ("האיים הפיליפיניים"), השם שניתן לארכיפלג בשנת 1543 על ידי חוקר ספרד והכומר הדומיניקני רוי לופז דה וילאלובוס, לכבודו של פליפה השני מלך ספרד.
בתקופת הקולוניאליזם הספרדי שימש המונח פיליפינו לסיווג ספרדים שנולדו באיים הפיליפינים, ואילו העמים האוסטרו-אסייתים של האיים נקראו אינדיו.
העדר האות "F" באלפבית טאגאלוג (לפני 1987) גרם לאות "P" להחליף אותה.
עם האימוץ הרשמי של האלפבית הפיליפיני המודרני, בן 28 אותיות, בשנת 1987, העדיפו את המונח פיליפינו (עם האות F) על פני פיליפינו (עם האות P).
לפעמים משתמשים ב"פיליפינו" כדי להתייחס לאנשים וב"פיליפינית" כדי להתייחס לשפה.
כינויים אחרים לעם הפיליפיני כוללים שמות: "Patria Adorada" (ספרדית עבור "מולדת אהובה"), כפי שהופיעה אצל חוסה ריזאל בשירו "Mi último adiós", "Bayang Pilipino" (טאגאלוג: "האומה הפיליפינית") או יותר פואטי "Sambayanáng Pilipino" (מונח רשמי בשפת טאגאלוג "האומה כולה / פיליפינים כולה").
שרידי אדם קדמון שהתגלו בשנת 2007, מתוארכים ל־67,000 שנה.
לפני כן, השרידים הקדומים ביותר שנמצאו בפיליפינים היו שברים מאובנים של גולגולת ועצם, שהתגלו בשנות ה-60 על ידי ד"ר רוברט פוקס, אנתרופולוג מהמוזיאון הלאומי.
אנתרופולוגים שבדקו ממצאים אלה הסכימו שהם שייכים לבני אדם מודרניים.
אלה כוללים את ההומו סאפיינס, שנפרד באמצע הפלייסתוקן, מהמין הומו ארקטוס.
המאובנים של "איש הטבון" נחשבים כשייכים לקבוצה שלישית של תושבים, שהתגוררו במערה בין 22,000 ל-20,000 לפנה"ס.
מפלס המערה הקדום נמצא עמוק מתחת לשכבה שהכילה מכלולי אש ובישול ומתוארכים לפלייסטוקן העליון מלפני 45 או 50 אלף שנה.
החוקרים אומרים כי אלה שרידי אדם עם ראש מונגולואיד, מ 40,000 שנה.
מונגולואיד הוא המונח שבו אנתרופולוגים מגדירים את הקבוצה האתנית שהיגרה לדרום מזרח אסיה בתקופת ההולוקן והתפתחה לאוסטרונ-אסתים, קבוצה של אנשים דוברי מלאו-פולינזים כולל אלה מאינדונזיה, הפיליפינים, מלזי, וחלק מטייוואן.
תנודות בחופים קדומים בין 150,000 לפנה"ס ל-17,000 לפני הספירה קשרו את אזור הארכיפלג המלאי עם הים הדרומי-מזרחי והפיליפינים.
הדבר איפשר את ההגירה העתיקה לפיליפינים מהים של דרום אסיה כ-50,000 לפנה"ס עד 13,000 לפנה"ס.
רוב הפיליפינים כיום הם תוצר של תהליך ארוך של אבולוציה ותנועת אנשים.
לאחר ההגירה ההמונית דרך גשרי היבשה, נמשכו ההגירות בעזרת סירות בעידן הימי של דרום מזרח אסיה.
הגזעים הקדומים נעשו הומוגניים ויצרו את הקבוצה המליאו-פולינזית אשר מאכלסת את רוב הארכיפלגים הפיליפינים, מלזים ואינדונזים.
מאז המאה ה-3 לפחות הקימו קבוצות אתניות שונות כמה קהילות.
אלה נוצרו על ידי הטמעה של ממלכות פיליפיניות שונות.
דרום אסיה ואסיה המזרחית יחד עם אנשי הארכיפלג האינדונזי וחצי האי מאלאיה, סחרו עם הפיליפינים והביאו את ההינדואיזם והבודהיזם לשבטי הילידים של הפיליפינים.
רוב האנשים האלה נשארו בפיליפינים, שם הם נקלטו באיטיות בחברות מקומיות.
רבים מהברנגאי (מועצות הכפרים בפיליפינים) היו, במידה זו או אחרת, תחת השלטון של אחת ממספר האימפריות השכנות, ובהן האימפריות ברוניי, מלאקה, אינדיאנה צ'ולה, צ'אמפה והחמר.
למעשה הן הקימו מערכת שלטון עצמאית משלהם.
היו קשרי מסחר עם סומטרה, בורנאו, ג'אווה, קמבודיה, חצי האי מלאיה, הודו, סין, יפן, הודו וערב.
כך נולדה בפיליפינים מדינה ימית המבוססת על סחר בינלאומי.
דרך התפתחות הסחר הבינלאומי הם הפכו הומוגניים יותר מבחינה תרבותית במאה ה-4. התרבות הינדית-בודהיסטית והדת פרחו בקרב האצילים בתקופה זו.
בתקופה שבין המאה השביעית ועד ראשית המאה ה-15 צמחו מרכזי מסחר משגשגים רבים, שכללו ממלכות רבות בפילפינים כולל מפרץ מנילה, כך ממלכת לוזון אשר התמחתה במסחר עם מה שידוע כיום כדרום מזרח אסיה, ועם סין, יפן וממלכת ריוקיו באוקינאווה.
החל מהמאה ה-9 מספר רב של סוחרים ערבים מהמזרח התיכון התיישבו בארכיפלג המאלאי והתחתנו עם אוכלוסיית הילידים המקומיים, במאלזיה, ברוניי, אינדונזיה, לוזון ועוד.
בשנים עד 1000 לספירה, היו כבר כמה ישויות מדיניות קיימות באיים, אבל לא הייתה ישות מדינית מאחדת המקיפה את כל הארכיפלג הפיליפיני.
במקום זאת, האזור היה מנוקד על ידי מספר רב של ישויות אוטונומיות למחצה (הנעות בגודלן מכפרים ועד למדינות-ערים).
הן נשלטו על ידי אצילים ושליטים מקומיים בעלי תארים שונים כראג'ים או סולטנים שהתחרו אחת בשנייה.
במקרים מסוימים המבנה היה פאודלי בשליטת ממלכות רחבות יותר כמו ממלכת מנילה,
Datu - הייתה האצולה שעמדה בראש החברה בעמים הפיליפינים השונים, בתקופה הטרום קולוניאלית.
Maharlika - היו בני המעמד הלוחם של עם הטאגאלוג.
בעת מלחמה הם היו משרתים את datu שלהם בקרב.
הם היו צריכים להתחמש על חשבונם, אבל מותר היה להם לשמור על השלל שהם לקחו.
אף על פי שהיו קשורים באופן חלקי לאצולה, הלוחמים היו פחות חופשיים מבחינה טכנית מאשר בני קסטות אחרים, משום שלא יכלו לעזוב את השירות לאציל שלהם, מבלי לשלם לאציל סכום כסף גדול בזהב.
טימאווה - היו פשוטי העם החופשיים של לוזון שהיו יכולים להחזיק את אדמתם, ולא היו צריכים לשלם דמי חכירה קבועים, אם כי מעת לעת הם נאלצו לעבוד באדמת האציל ולעזור בפרויקטים ואירועים קהילתיים.
הם היו חופשיים לשנות את נאמנותם לאציל אחר אם הם נישאו עם בני קהילה אחרת או אם החליטו לעבור ממקומם.
אליפין - בהווה, המילה alipin (או oripun) פירושה "עבדים", וכך גם הספרדים תרגמו את המונח.
האליפינים לא היו עבדים במובן המערבי של המילה.
הם לא נחטפו ונמכרו בשווקים.
נכון יותר יהיה לקרוא להם אריסים.
הם יורשים את חובות הוריהם, וניתן להעביר את חובותיהם מאדון אחד למשנהו.
עם זאת, הייתה להם אפשרות לקנות את החופש שלהם.
עניים יכלו להיות אליפינים מרצון, כי ראו בכך צורה של הגנה וסיוע ולא ענישה.
במאה ה-15 הביאו מיסיונרים וסוחרים ערביים והודים ממלזיה ואינדונזיה את האסלאם לפיליפינים, שם החליפו את הדתות המקומיות.
לפני כן, אמונת שבטי הילידים של הפיליפינים הייתה תערובת של אנימיזם, הינדואיזם ובודהיזם.
כפרי ילידים, שנקראו "ברנגים", היו מאוכלסים על ידי מקומיים בכמה מעמדות חברתיים - אצולה, חופשיים, מעמד ביניים, אריסים, משרתים ועבדים.
הם נשלטו על ידי שליטים שכונו בתוארים שונים: ראג'ה, דאטוס וסולטאנים.
היו מעמדות של אצילים קטנים וכן של לוחמים.
מסורת זו נמשכה גם בקרב הסוחרים הספרדים והפורטוגלים, אשר נישאו גם הם לאוכלוסייה המקומית.
הגעתו של הנוסע הפורטוגזי פרדיננד מגלן בשנת 1521 מסמלת התחלת תקופה של ההתנחלות האירופית.
בתקופת הקולוניאליזם הספרדי היו הפיליפינים חלק מ"ספרד החדשה", שנשלטה ממקסיקו סיטי.
המתיישבים הספרדים הראשונים היו בעיקר חוקרים, חיילים, פקידי ממשלה ומיסיונרים דתיים שנולדו בספרד ובמקסיקו.
רוב הספרדים שהתיישבו היו ממוצא אנדלוסי, אבל היו גם מתנחלים קטלאניים, מוריים ובסקים.
מושלים ילידי ספרד, בעיקר ממוצא קסטיליאני, התיישבו באיים כדי לשלוט על הטריטוריה שלהם.
רוב המתיישבים התחתנו עם בנותיהם של ראג'ים, דאטנים וסולטנים כדי לחזק את הקולוניזציה של האיים.
בני המעמדות העליונים בתקופה הפרה-ספרדית, המשיכו להיות מעמד האצילים לאחר ההתיישבות הספרדית.
במאות ה-16 וה-17, אלפי סוחרים יפנים היגרו גם הם לפיליפינים והשתלבו באוכלוסייה המקומית.
כחלק ממלחמת שבע השנים, כבשו הכוחות הבריטים את מנילה בין השנים 1762 ו-1764. החלק היחיד של הפיליפינים שהבריטים החזיקו בו היה אזור מנילה והנמל הימי העיקרי של קאוויט, שניהם ממוקמים במפרץ מנילה.
המלחמה הסתיימה בחוזה פריז (1763) ב-1763. בסוף המלחמה לא ידעו החותמים על ההסכם שמנילה נכבשה על ידי הבריטים ומנוהלת כמושבה בריטית.
כתוצאה מכך, לא נוסח בחוזה פריס, סעיף ספציפי בעניין הפיליפינים.
והם נכללו בקטגוריה הכללית: "כל שאר האדמות שלא הוגדרו אחרת יוחזרו לאימפריה הספרדית".
חיילים הודים רבים ומפקדיהם הבריטים נותרו במנילה ובחלקים נוספים של האיים.
הגעתם של הספרדים לפיליפינים משכה גלי מהגרים חדשים מסין, והמסחר הימי פרח בתקופה הספרדית.
הספרדים גייסו אלפי מהגרי עבודה סיניים שנקראו "סנגל" לבנות את התשתית הקולוניאלית באיים.
מהגרים סינים רבים התנצרו, נישאו לא אחת עם המקומיות, אימצו שמות ומנהגים של הספרדים והתבוללו, אם כי הילדים שנולדו מנישואים בין פיליפינים וסינים המשיכו להיות מסומנים ברשומות רשמיות כ"מסטיסו דה סנגלי".
בני התערובת הסיניים היו מוגבלים ברובה לאזור בינונדו עד המאה ה-19. בסופו של דבר הם התפשטו על פני שאר האיים, והפכו לסוחרים, בעלי קרקעות ומלווים בריבית.
כ 110 אוניות ביצעו את הסחר הימי מהפיליפינים למקסיקו בין 1565 ו 1815. עד 1593, כשלוש אוניות היו מפליגות מדי שנה מכל נמל להביא את העושר של הארכיפלג לספרד.
קריאולים, אירופאים, מסטיסו, פורטוגלים, צרפתים, ומקסיקנים בעיקר מאמריקה הלטינית באו במגע עם הפיליפינים.
נוצרים יפנים, הודים וקמבודים שנמלטו מרדיפות דתיות גם התיישבו בפיליפינים במהלך המאה ה-17 עד המאה ה-19.
עם חנוכת תעלת סואץ בשנת 1867, פתחה ספרד את הפיליפינים לסחר בינלאומי.
המשקיעים האירופיים, מאירופה: בריטניה, הולנד, גרמניה, פורטוגל, רוסיה, איטלקייה וצרפת היו בין אלה שהתיישבו באיים ככל שהמסחר פרח.
רבים מהמהגרים האירופאים נישאו ביניהם או עם מסטיזוס מקומיים והתבוללו באוכלוסייה הפיליפינית.
לאחר התבוסה של ספרד במהלך מלחמת ספרד–אמריקה ב-1898, הגנרל הפיליפיני, אמיליו אגוינלדו הכריז על עצמאות ב-12 ביוני, בעוד הגנרל וסלי מריט הפך למושל האמריקאי הראשון של הפיליפינים.
ב־10 בדצמבר 1898 הסתיימה המלחמה, כאשר ספרד ויתרה על הפיליפינים ועל מושבות אחרות לטובת ארצות-הברית תמורת 20 מיליון דולר.
המלחמה הפיליפינים-אמריקאית, שפרצה לאחר מכן, גרמה למותם של לפחות 200,000 אזרחים פיליפינים.כמה הערכות טוענות למספר גדול הרבה יותר - כמיליון אזרחים פיליפינים.
לאחר המלחמה הפיליפינית-אמריקנית, הממשל האזרחי של ארצות הברית הוקם בשנת 1901, כאשר ויליאם הווארד טאפט התמנה כמושל האמריקאי.
אמריקנים החלו להתיישב באיים ואלפי נישואים בין גזעים בין אמריקנים לפיליפינים התרחשו מאז.
בשל מיקומם האסטרטגי של הפיליפינים, כ-21 בסיסים ו-100 אלף אנשי צבא הוצבו שם מאז שארצות הברית כבשה לראשונה את האיים ב-1898. בסיסים אלה הוצאו ב -1992 לאחר תום המלחמה הקרה, והותירו שם אלפי ילדים ממוצא מעורב אמריקאי-פיליפיני.
המדינה זכתה בעצמאות מארצות הברית ב-1946. קרן המחקר העולמית ע"ש פרל ס.
באק העריכה כי 52,000 ילדים מעורבים מתגוררים ברחבי הפיליפינים.
על פי מרכז מחקר אחר ייתכן שיש כ-250,000 אמר-אסייתים מתגוררים בערים סביב מנילה, קלארק, ואולוגאפו.
בנוסף לכך, גברים פיליפינים רבים התגייסו לחיל הים האמריקאי ועשו שם קריירה, ולעיתים קרובות התיישבו עם משפחותיהם בארצות הברית.
כמה מבני הדור השני או השלישי שלהם חזר לפיליפינים.
בעקבות העצמאות, הגיעה לפיליפינים הגירה בעיקר של אמריקנים, אירופאים, סינים ויפנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו להגיע מהגרים מדרום אסיה.
רובם התבוללו ונמנעו מהסטיגמה החברתית המקומית שנקבעה על ידי הספרדים הראשונים.
תהליך זה נכון גם לגבי המהגרים הערבים והסינים, שרבים מהם באו לאחר המלחמה.
הגירה חדשה יותר היא של קוריאנים, פרסים, ברזילאים ואזרחים אחרים.
כל אלה תרמו להעשרת הנוף האתני, השפה והתרבות של הפיליפינים.
מאות שנים של הגירה, גלות, הטמעה ומגוון תרבותי הפכו את רוב הפיליפינים לתומכים בנישואים בין-גזעיים ורב-תרבותיות.
החוק הלאומי הפיליפיני מבוסס כיום על העיקרון של אזרחות על פי מוצא ההורים - זוהי השיטה העיקרית של רכישת אזרחות לאומית.
מי שנולד בפיליפינים להורים זרים, אינו זכאי לאזרחות פיליפינית, אף על פי שישנה אפשרות בתהליך מנהלי מסוים.
לפיליפינים ממוצא אתני מעורב עדיין מתייחסים כמסטיזוס.
עם זאת, בשפה היומיומית, המושג מסטיזו מתייחס לפיליפינים המעורבבים עם ספרדים או כל מוצא אירופי אחר.
בפילפינים הייתה הבחנה גזעית מפורטת מאוד, בעיקר לגבי בני הגזעים המעורבים ילידי הפיליפינים שאחד מהוריהם ממוצא מקומי והאחר מהגר מאסיה או שייך לגזע הלבן והיגר מאירופה או ארצות הברית.
היו כ-12 קבוצות גזעיות עיקריות שהתושבים סווגו לפיהם.
לכל קבוצה היה שם נפרד, וזכויות שונות.
במנילה הוקפדה ההפרדה הגזעית, בעיקר במרכז העיר שהיה מוקף חומה והכניסה אליו הייתה מותרת לגזעים מסוימים לצורכי עבודה וסגרגציה ברורה במגורים.
לתוך הסיווג הגזעי נלקחה בחשבון גם ההשתייכות לדת הקתולית, ומי שלא קיבל את הקתוליות כדת היה מחוץ לסדר החברתי, חלקם כונו "שודדים" "פראים", ועוד שמות שהגדירו אותם מחוץ למרכז החברתי שיצרה תרבות הקולוניאליזם הספרדי.
השיוך הגזעי שלהם היה נגריטו.
מאחר שהפליפינים היו קשורים מנהלתית למרכז אמריקה הספרדית, אנשים שהיגרו ממקסיקו לפיליפינים כבני תערובת - מסטיזו, שמרו על הגדרתם המשפטית גם בפיליפינים.
המונח נגריטו negrito הוטבע על ידי הספרדים על פי תווי הפנים.
המילה נגריטו מתפרשת בצורה לא נכונה על ידי חוקרים אירופאים כמושג לא מוסרי בפני עצמו.
היו שני סוגי נגריטוס - אחד שחי בתוך הקולוניה והם היו קתולים בדתם, והשני שחי בשבטים מחוץ למושבה וגם סווגו כ"נגריטוס".
הנגריטוס שגרו במנילה לא הורשו להיכנס למרכז העיר וחיו באזורים המיועדים לילידים.
אדם ממוצא נגריטו סווג על סמך סיווג אביו - מוצאו של האב קבע את הסיווג המשפטי של הילד.
אם האב היה נגריטו והאמא הייתה ממוצא אסייתי הילד היה מסווג כנגריטו.
למערכת משפטית כזו של סיווג גזעי המבוססת על ייחוס פטרכאלי (לפי האב) לא הייתה מקבילה בשום מקום במושבות הספרדיות.
הייחוס דרך האב, לא היה רק בגזע שהוגדר נגריטוס, אלא גם בסיווג בני התערובת - מאסטיזוס.
כאשר נשים נישאו - סיווגן המשפטי השתנה בהתאם לסיווג בעליהן.
בדרך זו, צאצא ממוצא מעורב (מסטיזו) סיני זכר של אב קדמון מעולם לא יאבד את הגדרתו המשפטית כמסטיזו דה סנגלי (בן תערובת ממוצא סיני או אוקייני) ולא משנה כמה אחוז של דם סיני יש בעורקיו, או כמה דורות עברו מאז שאבותיו הסינים הראשונים הגיעו לפיליפינים.
הוא נשאר מסטיזו דה סנגלי לנצח.
עם זאת, "מסטיזה דה סנגלי" שנישאה לבלנקו (אירופאי) שמרה על מעמדה כ"מסטיזה דה סנגלי ", אבל ילדיה יסווגו גבוה יותר.
"מסטיזה דה אספניול" (תערובת של מקומי ואירופאי), שנישאה לאירופאי, תשמור על מעמדה כמסטטיזה.
לעומת זאת, מעמדו של אדם מסטיזו (דה סאנגלי או אספניול) נשאר ללא שינוי לגבי מי שנישא.
אם מסטיזו (דה סאנגלי או אספניול) נשוי לפיליפינה (אישה ממוצא ספרדי טהור), היא תאבד את מעמדה כ"פילפינה" ותרכוש את המעמד המשפטי של בעלה ותהפוך למסטיזה דה אספניול או לסנגלי.
אם "פיליפינה" נישאה ל"אינדיאו", מעמדה המשפטי ישתנה ל"אינדאו", למרות היותה ממוצא ספרדי טהור.
מערכת הריבוד החברתי המבוססת על המעמד, שממשיכה עד היום בפיליפינים, התחילה להיות מונהגת עם הגעת הקולוניאליזם הספרדי ומערכת המעמדות שהוא ייצר.
המתנחלים הספרדים שמרו את המונח "פיליפינו" בהתייחס לספרדים ילידי הפיליפינים.
השימוש במונח הורחב לאחר מכן כדי לכלול גם מסטיזוס ספרדי וסיני, או אלה שנולדו מהמעורבות הסינית-אינדית או הספרדית-אינדית.
בסוף המאה ה-19, ד"ר חוסה ריזאל תרם לפופולריות של השימוש במונח "פיליפינו" בהתייחס לכל ילידי הפיליפינים, כולל אינדיוס.
כאשר הורו לו לחתום על ההודעה על גזר דין מוות שלו, אשר תיארה אותו כמסטיזו סיני, ריזאל סירב.
הוא הלך אל מותו ואמר שהוא היה "פיליפיני".
מערכת הסיווג האישי הספרדית המבוססת על גזע בוטלה לאחר עצמאות הפיליפינים מספרד בשנת 1898, והמילה 'פיליפיני' הורחבה ומיוחסת לכל אוכלוסיית הפיליפינים.
המתיישבים הילידים של הפיליפינים היו בעיקר קבוצות נגריטוס, קבוצה אוסטרלואידית שנותרה מההגירה האנושית הראשונה מאפריקה לאוסטרליה.
נגריטוס מהווים מיעוט קטן באוכלוסייה הכללית של המדינה.
רוב אוכלוסיית הפיליפינים, הם ממוצא אוסטרונזים ( Austronesians ) קבוצה לשונית וגנטית שקשריה ההיסטוריים טמונים בדרום אסיה, אך בעקבות הגירה עתיקה ניתן למצוא עמים ילידים המשתרעים ממזרח לאיי האוקיינוס השקט ובמערב במקומות כמדגסקר לחופי אפריקה.
התאוריה הרווחת כיום על התרחבות ההגירה שלהם גורסת כי האסטרונזים התיישבו באיי הפיליפינים באמצעות הגירה מתמשכת דרומה ומזרחה של האוכלוסייה הנאוליתית מטייוואן.
2% שייכים לילידים לטינו-אמריקאיים, ממוצא ספרדי.
אלה נתונים מצטברים של כלל האוכלוסייה בפיליפינים במשולב, אינם מייצגים אדם פיליפיני בודד, שערכיו משתנים ואפילו חסרים דרגת תערובת מאחד או יותר מהאבות הקדמונים.
שפות אוסטרונזיות מדברים בפיליפינים במשך אלפי שנים.
על פי מחקר שנערך על ידי מארק דונהיו מאוניברסיטת אוסטרליה, טים דנהם מאוניברסיטת מונאש ב-2014, אין ראיות לשפה שקישרה בצורה מסודרת בין השפות האוסטרונסיות בהתפשטות דרומה מטייוואן דרך הפיליפינים ועד לאי דרום מזרח אסיה.
מילים רבות אומצו מסנסקריט וטמילית ושולבו בשפות מקומיות, במהלך גל חזק של הגירה מהודו (הינדו, בודהיסט) החל מהמאה ה-5 לפנה"ס, יחד עם שכנותיה בדרום מזרח אסיה.
שפות סיניות היו נפוצים גם בקרב סוחרי הארכיפלג.
עם כניסת האסלאם והשפות הערבית והפרסית, הן החליפו את הסנסקריט והטמילית כשפות קדושות.
החל במחצית השנייה של המאה ה-16, הספרדית הייתה השפה הרשמית של המדינה במשך יותר משלוש מאות שנים, כי האיים נשלטו ממקסיקו סיטי מטעם האימפריה הספרדית.
הגרסה של הספרדית שהייתה בשימוש הייתה המקסיקנית.
ספרדית, אשר כללה גם אוצר מילים אצטקיות.
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, השפה הספרדית הייתה השפה המועדפת בקרב הפיליפינים המשכילים.
כנראה היקף השימוש בספרדית מעבר לשכבת המשכילים היה מוגבל ונראה כי הפיליפינים היו פחות היספניים מאשר תושבי האיים הקנריים ואמריקה.
נראה כי הספרדית אומצה רק על ידי המעמד השליט המעורב במינהל ובתרבות האזרחית והמשפטית.
ספרדית הייתה השפה של כעשרה אחוזים בלבד של האוכלוסייה הפיליפינית כאשר השלטון הספרדי הסתיים בשנת 1898. [12] כמו הצרפתית או שפת קריאולית של פיליפינים, השפות הילידות העיקריות של הפיליפינים כמו הטאגאלוג הטמיעו בתוכן מילים רבות וביטויים שונים של ספרדית קסטיליאנית.
דעה אחרת טוענת היחס בין האוכלוסייה שדיברה ספרדית כשפת אם בעשור האחרון של השלטון הספרדי היה 10% או 14%.
[104] 60% נוספים אמרו כי הם דיברו ספרדית כשפה שנייה עד מלחמת העולם השנייה, אבל לא האם מדובר ברור האם השתמשו בלשון השוק לעומת אלה שהיו דוברי ספרדית שוטפת בפועל.
ב־1863 פרסם השלטון הספרדי צו שיצר חינוך ציבורי חינם בספרדית, אך הוא מעולם לא יושם, עוד לפני כניסת הסיפוח האמריקאי.
זו הייתה גם שפת המהפכה הפיליפינית.
חוקת המדינה משנת 1899 הכריזה עליה כעל "השפה הרשמית" של הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, אם כי שפה רשמית זמנית.
הספרדית המשיכה להיות השפה העממית השכיחה באיים על ידי מעמד האליטה לפני ובמהלך המשטר הקולוניאלי האמריקני.
בעקבות הכיבוש האמריקאי של הפיליפינים והבאת האנגלית, השימוש הכולל בספרדית ירד בהדרגה, במיוחד לאחר שנות הארבעים.
על פי Ethnologue, ישנן עכשיו כ-180 שפות מדוברות בפיליפינים.
חוקת הפיליפינים משנת 1987 הגדירה את השפה הפיליפינית.
כשפה הלאומית יחד עם אנגלית, כאחת השפות הרשמיות.
שפות אזוריות מוגדרות כשפות משניות רשמיות.
החוקה קובעת גם כי ספרדית וערבית יקודמו על בסיס התנדבותי ואופציונלי.
ב-2010, למעלה מ-90% מהאוכלוסייה היו נוצרים, עם למעלה מ-80% השייכים לכנסייה הקתולית.
הקתוליות הגיעה עם הכיבוש הספרדי.
במשך 300 שנה ששלטו באיים, הם הצליחו להמיר את דתם של הרוב המכריע של פיליפינים, וכתוצאה מכך הפיליפינים היא המדינה הקתולית הגדולה ביותר באסיה.
יש גם קבוצות גדולות של כתות פרוטסטנטיות, אשר גדלו או הוקמו בעקבות התפוררותה של הכנסייה הקתולית בתקופת הקולוניאליזם האמריקאי.
Iglesia ni Cristo היא כעת הכנסייה המקומית הגדולה ביותר, ואחריה הכנסייה המאוחדת של ישו בפיליפינים.
קבוצות נוצריות אחרות, כגון כנסיית הניצחון, מסע הצלב של ישו, הכנסייה המורמונית, ועדי יהוה יש להן נוכחות ניכרת בארץ.
תושבים אחרים הם מאמיני האסלאם, ויוצרים מיעוט גדול.
האסלאם בפיליפינים מרוכז ברובו במינדנאו הדרומית-מערבית ובארכיפלג של סולו, אשר, אף שחלקם בפיליפינים, קרובים מאוד למדינות האיסלאמיות השכנות של מלזיה ואינדונזיה.
המוסלמים קוראים לעצמם מורוס, מילה ספרדית שמתייחסת למורים.
מבחינה היסטורית, הפיליפינים הקדומים החזיקו באמונות אנימיות שהושפעו מההינדואיזם והבודהיזם, שהובאו על ידי סוחרים ממדינות אסיה השכנות.
יש קבוצות ילידים שהם אנימיסטים, וחלק משבטי איגור ולומאד עדיין שומרים על מנהגים דתיים מסורתיים, לעיתים קרובות לצד הנצרות או האסלאם.
ישנן קבוצות דתיות שכוללות פחות מחמישה אחוזים מהאוכלוסייה והן מאמיני סיקיזם, הינדואיזם, בודהיזם, אדוונטיסטים של יום השביעי, כנסיית ישו המאוחדת, מתודיסטים מאוחדים, הכנסייה האפיסקופלית הפיליפינית, ועוד זרמים נוצרים קטנים.
יש יותר מ-10 מיליון פיליפינים שחיים מחוץ למדינתם.
הפיליפינים מהווים קבוצה מיעוט אתנית באמריקה, אירופה, אוקיאניה, המזרח התיכון, ואזורים אחרים בעולם.
ישנם ארבעה מיליון אמריקאים ממוצא פיליפיני בארצות הברית, ויותר מ-300,000 אזרחים אמריקאים בפיליפינים.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין האמריקאי, המהגרים מהפיליפינים היו הקבוצה השנייה בגודלה אחרי מקסיקו, שביקשה איחוד משפחות.
פיליפינים מהווים חלק גדול מאוכלוסיית גואם, פלאו, הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי.
פיליפס ואוורמן (בהולנדית: Philips Wouwerman; 24 במאי 1619 (הוטבל) – 19 במאי 1668) היה צייר הולנדי של סצנות צייד, נוף וקרב.–
פיליפס ואוורמן היה אחד האמנים המגוונים והפוריים ביותר של תור הזהב של הולנד.
מוקף בסביבה האומנותית ובמסורת של עיר הולדתו הארלם, תרם תרומה חשובה ומשפיעה מאוד לקאנון הציור ההולנדי של המאה השבע עשרה.
תמונותיו היו מבוקשות במהלך חייו, ומבוקשות עוד יותר במאה ה-18. ברחבי אירופה, אוספי אמנות של נסיכים כמו בדרזדן ובסנקט פטרבורג עדיין מעידים על הערצה נרחבת של יצירתו של ואוורמן.
נולד בהארלם בשנת 1619, בנו של צייר בשם פאוולס יוסטש.
מעט ידוע על הלימודים האמנותיים של פיליפס ואוורמן.
לדברי קורנליס דה בי, הוא למד אצל פרנס הלס (1581 / 85–1666), אך הסגנון המסוים של הלס לא הותיר חותם על יצירתו.
מלבד שהות קצרה בהמבורג בסוף שנות ה-30 של המאה ה-17, נראה כי ואוורמן חי בהארלם במהלך כל הקריירה האמנותית שלו ומת כאדם עשיר בקהילה בגיל 48.
הוא הצטרף לאגודת סנט לוק בהארלם בשנת 1640 וקיבל בה כמה תפקידים רשמיים בשנים הבאות.
ואוורמן עבד גם כסוכן נדל"ן בעיר הולדתו, שכן מסמכים רבים בארכיוני הארלם הזכירו את האמן בהקשר זה.
ואוורמן התחיל את הקריירה האמנותית שלו בתיאורים פשוטים של חיי היומיום במסורת הבמבוקינטי מאת פיטר ואן לאר (1592/99 – אחרי 1642).
במהלך שלושים השנים הבאות פיתח סגנון אינדיבידואלי, וטיפל במגוון רחב של נושאים החל מציורי ז'אנר ונוף ועד סצנות צבאיות ותמונות דתיות (סצנות רכיבה על סוסים, מסיבות ציד, נופים עם מטיילים, קרבות פרשים ומאהלים צבאיים, חגיגות איכרים וכו ').
הוא בלט במיומנותו בתיאור סוסים הנראים בתנועה מכל הגזעים.
היסטוריון האמנות פרדריק ג'יי דופארק מכנה את ואוורמן "ללא ספק צייר הסוסים ההולנדי המושלם והמצליח ביותר מהמאה ה-17".
יצירות המופת מתקופתו הטובה ביותר (בסביבות 1650–1660) הן באיכות גבוהה ללא עוררין, המשלבות נופים דרומיים דמיוניים ואווירה הולנדית אופיינית.
ציוריו של ואוורמן מאופיינים בצבעים מאופקים, אווירה קרירה ושפע של פרטים שנונים ואנקדוטיים.
בגיל צעיר התחתן ואוורמן עם אנה פיטרש ואן ברוקהוף איתה נולדו לו עשרה ילדים.
הם התגוררו בקנסרגראכט בבית בו גרו גם ציירי הארלם אחרים – קורנליס גריץ דקר והנדריק דה מייר.
שבעה מילדי ואוורמן שרדו ולאחר מות אמם בשנת 1670 הם קיבלו ירושה משמעותית.
כ-800 תמונות של פיליפס ואוורמן היו רשומות בקטלוג של ג'ון סמית (1829/1842) כיצירותיו.
בקטלוג המורחב של הופסטדה דה גרוט (1908) המספר עלה על 1,200. בקטגוריית קטלוג רייזונה של בירגיט שומאכר (2006) פורסמו רק כ-570 תמונות בלבד כיצירות אותנטיות, שכן רבות מהתמונות שהזכיר הופסטדה דה גרוט צוירו בפועל על ידי זייפנים וחקיינים רבים בכל רחבי אירופה.
יאן ופיטר ואוורמן, האחים הצעירים של פיליפס, היו ציירים שלעיתים קרובות תמונותיהם מיוחסות לפיליפס.
ביצירתו של פיטר (1623–1682) בא לידי ביטוי בבירור השפעתו של פיליפס על מגוון הנושאים, אך סגנונו האמנותי, היה עצמאי.
תלמידיו הרשומים היו יוהנס ואן דר בנט, הנדריק ברקמן, עמנואל מוראנט, מתיאס שייץ ואחרים.
הודות להשפעתה המדינית והפוליטית של מצרים התלמיית על הממלכה הסלאוקית, היה זה תלמי התשיעי, פרעה מצרים הגולה, אשר הסדיר את הירושה בפלג המזרחי של הממלכה.
לפיו יהיה סלאוקוס השישי, בנו הבכור של אנטיוכוס, המלך הסלאוקי הראשי, בעוד דמטריוס השלישי (אחיו התאום של פיליפוס) ישלוט כמושל על רוב המזרח ויפעל ממרכז כוח בדמשק, בעוד פיליפוס ישלוט על חלקה משנית בצפון-מזרח הממלכה.
פועלו של אנטיוכוס העשירי מהמערב נגד האימפריה הפרתית הוא זה אשר הביא לבסוף לנפילתו בידי מיתרידטס השני, מלך פרתיה, ולאחר מותו השתמשו דמטריוס ופיליפוס בפרצת אי-הסדר של המערב בשביל לכבוש את אנטיוכיה, להשיג חוף אל הים התיכון, ולנסות לסיים את מלחמת האזרחים הפנימית.
היה זה לאחר לקיחת אנטיוכיה, שהברית בין דמטריוס ופיליפוס הסתיימה, והשניים החלו להתמודד ביניהם על הכתר.
דמטריוס מיהר לקחת את היד העליונה והטיל מצור על חלב, בירת כוחו של פיליפוס אך בזכות יכולתו הדיפלומטית, פיליפוס איחד כוחות עם מיתרידטס השלישי, מלך פרתיה העתידי להביס את דמטריוס ולהסדיר עצמו כמלך הסלאוקי בעוד דמטריוס עצמו נלקח אל הבירה הפרתית בקטסיפון כ"פרס" על ניצחונם של הפרתים.
בהמשך פיליפוס השליט את שלטונו על הצפון והוכר כראש בית סלאוקוס באנטיוכיה.
כעת הפלג המערבי של אנטיוכוס העשירי לשעבר, נסג לדרום מזרח, לקח את דמשק והעביר ידיים לידי שלטונו של אנטיוכוס השנים עשר (אחד מאחיהם של דמטריוס השלישי ופיליפוס).
פיליפוס שמר לאורך שלטונו על קשרים טובים עם ממלכת ארמניה העתיקה והמתחזקת אשר נשלטה בידי טיגראנס הגדול.
לאחר נפילתו של אנטיוכוס השנים עשר במלחמה נגד ממלכת הנבטים מפטרה, יצא פיליפוס בניסיון לכבוש את דמשק ולאחד סופית את הממלכה הסלאוקית, בנקודה זאת בשנת 75 לפנה"ס הוא נעלם מהמפה ומספר הכתבים אודותיו אינם מתאימים אחד עם השני.
ישנם שני סיפורים מרכזיים על סופו של פיליפוס:
בריחה לקיליקיה: לפי תבליט אשר נמצא בעיר העתיקה אולה (דרום אסיה הקטנה): לאחר הפסד במערכה לכבוש את דמשק, פיליפוס נטש את הכתר וברח מכל סמכויותיו בבושת פנים אל קיליקיה.
בעודו שם הוא נהרג עקב הכאוס אשר נוצר מתוך מלחמות מיתרידטס.
שלטון שלום ארוך: לפי הטענה המרכזית השנייה, החוסר בכתוב מסמל כי פיליפוס המשיך את שלטונו בשלום והיה לשליט מוצלח לעוד שנים רבות עד פטירתו בסבה טובה.
טענה זאת אשר טוענת כי שלטונו של פיליפוס הרחיב את השפעת הסלאוקים נתמך בהימצאות מטבעות עם פניו בדורה אירופוס.
פיליפוס השני פילורומאיוס או בריפוס (Βαρύπους, "רגל כבדה"; 95 לפנה"ס בערך – 56 לפנה"ס בערך) היה שליט האימפריה הסלאוקית ההלניסטית, בנו של המלך הסלאוקי פיליפוס הראשון פילדלפוס, והמלך הסלאוקי האחרון.
פיליפוס השני עצמו שלט לזמן קצר בחלקים של סוריה בשנות ה-60 של המאה ה-1 לפני הספירה, כמלך קליינט של האימפריה הרומית תחת המצביא פומפיוס.
הוא התחרה עם בן דודו מדרגה שנייה אנטיוכוס השלושה עשר אסיאטיקוס על חסדיו של המצביא הרומי, אך פומפיוס לא רצה באף אחד מהם, ודאג להירצחו של אנטיוכוס.
לא ידוע על מטבעות של פיליפוס השני, דבר חריג עבור שליטים סלאוקים (סלאוקוס החמישי פילומטור, ששלט לזמן קצר, הוא המלך הנוסף היחיד שלא ידוע על מטבעות שהטביע).
עובדה זו עשויה להצביע על כך שפיליפוס השני לא שלט באף אחת מהערים בהן הוטבעו מטבעות.
ייתכן שפיליפוס שרד את הדחתו: נסיך סלאוקי בשם פיליפוס נזכר כחתן מועמד למלכת מצרים ברניקי הרביעית, אחותה של קלאופטרה השביעית, בשנת 56 לפנה"ס.
עם זאת, ברית הנישואים נבלמה על ידי הנציב הרומי בסוריה אולוס גביניוס, שככל הנראה דאג להריגתו של פיליפוס השני.
עם מותו של פיליפוס השני, תמו 11 דורות של מלכים סלאוקים, שהיו מהשליטים המשפיעים ביותר בעולם ההלניסטי.
פיליפוס המבשר היה אחד ממבשרי הנצרות בראשית דרכה.
בספר מעשי השליחים מסופר על פיליפוס אשר בדרך מירושלים לעזה פגש בסריס האתיופי של המלכה קנדק, שהיה "ירא אלהים" וקרא במרכבתו בקול רם, כדרך הקריאה בספר באותו הזמן, את ספר ישעיהו, פרק נ"ג והיה נבוך בפירוש הדברים ומשמעותם באשר לזיהויו של עבד ה' הסובל.
פיליפוס ביאר לו, שהכוונה לישו, כ"שה לטבח יובל" והוא הוא אשר "חטא רבים נשא ולפושעים יפגיע".
הפירוש התקבל על דעתו של הסריס, וכשהם עברו ליד מעיין הטביל פיליפוס את הסריס בשמו של ישו.
הכנסייה האתיופית רואה בכך את הטבלת האתיופי הראשון לנצרות.
אחר כך עבר פיליפוס בכל ערי החוף מאשדוד עד לקיסריה, ובישר את הבשורה ליהודי ארץ ישראל וליהודים הלניסטיים, כמו גם לשומרונים ולגרים.
המעיין המזוהה כיום עם האירוע המסופר הוא המעיין בעין חניה (גן לאומי שנפתח בשנת 2021) בסמוך לירושלים ובקרבה לגן החיות התנ"כי.
במעין זה קיים נימפאון (מעין מזרקה רומית) עם עיטור רומי, פילאסטר.
ובסמוך לברכת המעיין ממצאים ארכאולוגים לאורך התקופות כולל רומית וביזנטית.
כך שזו מתאימה כרונולוגית למועד הסיפור המתואר.
האתר שייך לכנסייה הארמנית וזו יחד עם הכנסייה האתיופית מקיימות טקסים ביום המנציח את הקדוש פיליפוס.
פיליפין לרואה-בולייה היא שחקנית צרפתייה.
ידועה בשל כיכובה בסדרה "אמילי בפריז".
לרואה-בולייה נולדה בבולון-ביאנקור אשר בפרברי צרפת, וגדלה ברומא, איטליה.
היא בתם של השחקן פיליפ לרואה והדוגמנית פרנסואז לורן.
בגיל 16 עברה לפריז, שם למדה משחק, זאת בניגוד לעצת אביה.
בשנת 1983 עשתה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה, בסרט הדרמה הקומית "מסיבת הפתעה", בבימויו של רוז'ה ואדים.
כשנה לאחר מכן, השתתפה במיני-סדרה "בתה של מיסטרל".
בשנת 1985, השתתפה לרואה-בולייה בסרט הקומדיה הצרפתי "שלושה גברים ועריסה", עבורו הייתה מועמדת לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר.
השתתפותה בסרט הזניקה את קריירת המשחק שלה, והיא השתתפה במגוון סרטים צרפתיים בסוף שנות השמונים.
כמו כן, לרואה-בולייה גילמה תפקיד קטן בסרט הצרפתי "נטליה", אשר הוקרן בשנת 1988 בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנים שלאחר מכן השתתפה בשורה של סרטים אירופאיים, בין היתר בסרט הדרמה האיטלקי "A Soul Split in Two", בסרט הצרפתי "תשעה חודשים", ובסרט הבריטי-צרפתי "שני אחים".
בין השנים 2015–2018 גילמה את קת'רין בסדרה הצרפתית "10 אחוז", ובין השנים 2016–2019 השתתפה בתפקיד הראשי בסדרת הבילוש "אגת'ה קולטס".
החל משנת 2020, מגלמת לרואה-בולייה את סילבי גראטו בסדרת הדרמה הקומית מבית נטפליקס, "אמילי בפריז".
בשנת 2022, גילמה את דמותה של מוניק ריץ בסדרת הדרמה התקופתית מבית נטפליקס, "הכתר".
לרואה-בולייה הייתה בזוגיות עם ריצ'רד בין, ולהם בת משותפת ושמה תאיס.
לרואה-בולייה היא תומכת של המפלגה הירוקה בצרפת.
פיליפס לי גולדסבורו הראשון היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל מרילנד ה־47 בין השנים 1912–1916, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד בין השנים 1929–1935. לפני כן שימש כגזבר המדינה של מרילנד בשנים 1898–1900. עד היום, הוא הרפובליקני האחרון שכיהן בתפקיד זה.
גולדסבורו נולד ב-6 באוגוסט 1865 בעיר פרינסס אן שבמרילנד, ולמד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים, ביניהם בית הספר התיכון האפיסקופלי.
בזמן שעבד כפקיד בצי האמריקאי, למד משפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1886, ולאחר מכן פתח משרד עורכי דין בקיימברידג', מרילנד.
בשנת 1893 נישא למרי אלן שוואל (1865 לערך – 1930), ולשניים נולדו שני בנים: ברייס וו.
גולדסבורו ופליפס לי גולדסבורו השני.
ב־1891 וב־1895 נבחר לתובע המחוזי של מחוז דורצ'סטר, מרילנד.
בשנת 1897 נבחר לגזבר המדינה של מרילנד, אך הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1899 לד"ר ג'ושוע וו.
נכון ל־2025, הוא נותר הרפובליקני האחרון שכיהן בתפקיד זה.
בשנת 1902 מינה אותו הנשיא תאודור רוזוולט לגובה מס הכנסה פנימי של מחוז מרילנד, ומינויו הוארך גם על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
גולדסבורו בנה לעצמו בסיס תמיכה רחב ברחבי המדינה, מה שעודד אותו להתמודד על משרת מושל מרילנד בבחירות 1911. הוא הביס את יריבו הדמוקרטי ארתור גורמן הבן, והפך לרפובליקני השני בלבד שנבחר לתפקיד זה עד אז.
ניצחונו נבע בין השאר מתמיכתם של האפרו-אמריקאים, לאחר ש"תיקון דיגס" שנועד לשלול מהם זכויות הצבעה – נכשל במשאל עם.
בתקופת כהונתו הוביל רפורמות בחינוך, בהן מינוי מועצות בתי ספר והסדרת תעודות הוראה.
בתקופתו רכשה המדינה את "המכללה החקלאית של מרילנד", שהפכה מאוחר יותר לאוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק.
ב־1916 ניסה גולדסבורו להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט, אך הפסיד בפריימריז לג'וזף פרנס.
לאחר מכן פרש מהפוליטיקה, חזר לעסוק בעריכת דין בקיימברידג', ושימש גם כנשיא "בנק האיחוד הלאומי".
כאשר נבחר הרברט הובר הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית, שב גולדסבורו להתמודד לסנאט מטעם מרילנד.
בבחירות 1928 גבר על הסנאטור המכהן ויליאם קייבל ברוס, ונבחר לסנאט.
בשנת 1934 לא התמודד שוב לסנאט, אלא ביקש לשוב לתפקיד מושל מרילנד.
הוא הפסיד בפריימריז הרפובליקניים ל, שניצח לאחר מכן גם בבחירות הכלליות.
בשנת 1935 מינה אותו הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לחבר מועצת המנהלים של "התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות" (FDIC).
הוא כיהן בתפקיד עד מותו ב-22 באוקטובר 1946 בבולטימור שבמרילנד.
גולדסבורו נקבר בבית העלמין של כנסיית קרייסט האפיסקופלית בעיר הולדתו קיימברידג'.
פיליקי אטריה , מכונה גם אגודת האחווה, היה ארגון לאומני מחתרתי שפעל בדרום-מזרח אירופה, בראשית המאה ה-19, במטרה להפיל את השלטון העות'מאני ביוון ולייסד מדינה יוונית עצמאית.
הארגון יזם, תכנן והיה שותף פעיל במלחמת העצמאות היוונית שפרצה ב-1821, והוא אחראי במידה רבה להצלחת מלחמה זו, שהביאה להקמתה של ממלכת יוון המודרנית.
בהשפעת תסיסה רעיונית ותשוקה נלהבת לעצמאות בכל רחבי אירופה שהובילה מאוחר יותר לאביב העמים הוקמו בכל רחבי אירופה אגודות סתרים.
בין היתר התכנסו באודסה שלושה יוונים צעירים ומשכילים ממעמד האצולה הפנריוטית.
מטרתם הייתה לאחד את כל היוונים בארגון מזוין ולהפיל את שלטון האימפריה העות'מאנית על יוון.
שלושת המייסדים היו ניקולאס סקופאס מחבל אפירוס, עמנואל קסנטוס מפטמוס שבתקופת שהותו באיטליה היה חבר בבונים החופשיים, אתנסיוס צאקולוב מיואנינה והחבר הרביעי שצורף היה פניוטיס אנאגנוסטופולוס מחבל אליס.
צאקולוב כבר ניסה בעבר הקרוב להקים ארגון דומה בשם "הלנוגלוסו קסנודוחיו" (Ελληνόγλωσσο Ξενοδοχείο).
בהשפעתם של קסנטוס וחבר נוסף, קונסטנטינוס ראדוס, שהיה לו רקע בתנועת הקרבונארי, החליטו המייסדים על הקמת ארגון חשאי במבנה הדומה לזה של לשכות הבונים החופשיים.
המייסדים וכן המצטרפים הושפעו מרעיונותיהם של אדאמנטיוס קוראיס, אווגניוס ולגאריס וריגאס פראוס ובמיוחד הושפעו ממה שהם האמינו שהייתה הוצאתו להורג של ריגאס פראוס ולכן הקימו באודסה, ב-1814 ארגון חשאי שמטרתו הקמת יוון חופשית מכיבוש.
בשנתיים הראשונות גויסו כ-30 חברים, רק לקראת מועד המרד המתוכנן ב-1821 הרחיבו את שורות הארגון וקלטו יותר ויותר חברים חדשים.
בקבלה לארגון הייתה עדיפות לאותם החברים שהיו בעלי ניסיון קרבי עם נשק.
פרט למעט הפנרים בעלי ניסיון צבאי, רבים היו חברים בקבוצות הארמטולים (Αρματολοί) והקלפטס (κλέφτης) שהצטיינו בתקיפות ומעשי שוד נגד העו'תמאנים ואנשיהם ביוון
רוב חברי ה"אתריה" היו צעירים יוונים מרוסיה.
פעלו בה אקדמאים צעירים, גם לא יוונים, כמו אלכסנדר פושקין שהצטרף כחבר לא פעיל.
הארגון נתמך ומומן על ידי קהילות יווניות מבוססות בבריטניה ובארצות הברית.
תמיכה נוספת הוגשה לארגון בחשאי על ידי הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון עצמו, שראה בו מוקד השפעה רוסי עתידי בבלקן.
פִילְם נוּאָר או סרט אפל הוא סגנון קולנועי, המקושר לרוב עם סרטי הפשע.
אין המדובר בסוגה קולנועית, כי אם באווירה, בסגנון, במערכת ערכים מוסרית ובדרך הצגת הדמויות.
הסרט האפל מציג את גיבוריו בעולם ניהיליסטי ואקזיסטנציאליסטי.
הגיבור בסרט האפל, כמו גם הנבל, הוא לרוב ציני, מפוכח, לעיתים קרובות בודד, וקשור לאירוע נורא בעברו.
מבחינת סגנון קולנועי וטכניקה, הסרט האפל מתמקד בסצנות לילה, תוך הדגשת הצללים וזוויות צילום בלתי רגילות.
שורשיו של הסרט האפל הם בסוגת "הבלש הקשוח" (Hard Boiled Detective), שנוצרה על ידי כותבים כמו דשיל האמט וריימונד צ'נדלר בשנות השפל הגדול בארצות הברית, אך שורשיו העמוקים יותר מגיעים עד לאקספרסיוניזם הגרמני משנות ה-20 ול"רומן הגותי" הבריטי מן המאה ה-18 והמאה ה-19.
רבים מיוצרי הסרט האפל הודו כי בעת שיצרו לא היו מודעים לכך שיצרו סגנון מובדל של קולנוע.
הסרט האפל הקלאסי החל עם שנות ה-40, ביצירות כ"הנץ ממלטה" (1941) שביים ג'ון יוסטון, ונמשך עד סוף שנות ה-50, כאשר נהוג לייחס לסרטו של אורסון ולס "מגע של רשע" משנת 1958 את התואר "הסרט האפל האחרון".
סרט זה הביא לשיא את האלמנטים החזותיים המאפיינים את הפילם נואר, וסצנת הפתיחה שלו היא אחת הידועות והמורכבות ביותר שצולמו אי פעם.
עם זאת, הסרט האפל הוליד סגנונות משנה המקובלים גם בימינו.
הולדת הסרט האפל היא תוצאה של צירוף של סוגות וסגנונות, אשר לה מקורות הן בקולנוע והן בציור ובספרות.
האסתטיקה של הסרט האפל מושפעת באופן עמוק מסגנון "האקספרסיוניזם הגרמני", שפרח בגרמניה בשנות ה-20, והוליד במאים כפריץ לאנג ופרידריך וילהלם מורנאו.
הסרט האקספרסיוניסטי נטש את הריאליזם הקולנועי, והתמקד בתיאור המציאות הסובייקטיבית של גיבוריו, תוך שהוא משתמש בתפאורות אולפן לא-ריאליסטיות ובמשחק מוגזם.
תחילת המגמה בשנת 1919 ביצירה "הקבינט של ד"ר קליגרי".
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נאלצו רבים מן הבמאים המובילים בגרמניה להימלט, אם בשל יהדותם או בשל התנגדותם לשלטון החדש.
בין הנמלטים – בילי ויילדר, פריץ לאנג ורוברט סיודמאק.
הם הביאו עמם את הטכניקות ואת הראייה הקולנועית שפיתחו, ובמיוחד את השימוש הדרמטי בתאורה, ואת נקודת הראות הסובייקטיבית, הפסיכולוגית, של סרטיהם.
במאים אלו יצרו כמה מן הסרטים האפלים הידועים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע.
בד בבד עם האקספרסיוניזם הגרמני צמח בארצות הברית סרט הגנגסטרים.
יצירות כ"קיסר קטן" (1930), "אויב הציבור" (1931), "פני צלקת" (1932) ו"נמלטתי מעבודת הפרך" (1932) סימנו את הטריטוריה המוסרית והקולנועית שבה ינדוד הסרט האפל בעשור שלאחר מכן.
השפעות חשובות אחרות היו מן הריאליזם הפואטי הצרפתי, אשר עסק בנושאים כגורל, אי-צדק וגיבורים שדינם נחרץ, ומן הנאו-ריאליזם האיטלקי, אשר הדגיש את האותנטיות.
סרטים אפלים מאוחרים כ"לילה ועיר" (1950) ו"בהלה ברחובות" (1950) אימצו גישה נאו-ריאליסטית של צילום מחוץ לאולפן, ושימוש בניצבים שאינם שחקנים.
כמה מן הסרטים האפלים שאפו להביא את סיפורם של אנשים רגילים שחייהם אינם יוצאי דופן, באופן השאוב מן הסרטים הנאו-ריאליסטים, כמו למשל "סוף השבוע האבוד" של בילי ויילדר משנת 1945, או "במקום בודד" (1950).
בארצות הברית שימשו הספר הבלשי ורומן הפשע כהשפעה הגדולה ביותר על הסרט האפל.
כותבים כדשיל האמט, ריימונד צ'נדלר וג'יימס מ.
קיין, ומגזינים בפרוטה (Pulp Magazines) היוו השראה לסרטים האפלים הקלאסיים, החל מ"הנץ ממלטה" (1941), מבשרו של הזרם שהתבסס על ספר מאת דשיל האמט, והוסרט פעמיים לפני שג'ון יוסטון לקח אותו לידיו והפך אותו לגרסה האפלה המוכרת כיום, וכלה בעיבודים רבים לספרי צ'נדלר.
על אף שהסרט "האזרח קיין" של אורסון וולס משנת 1941 אינו נחשב לרוב כ"סרט אפל", הוא בעל השפעה רבה על הסרט האפל, במיוחד במוטיבים הוויזואליים שלו, ובנראטיב המורכב המוצג בסרט, הנעזר ב-"voice over", קריינות רקע, שהפכה למרכיב משמעותי בסרטים אפלים רבים.
הסרטים האפלים השתמשו בתאורה דרמטית – צללים מודגשים, ניגודיות חדה, תאורה עמומה, וצילום בשחור-לבן, אשר לרוב היחס בו בין הכהה והבהיר היה 10:1, במקום היחס המקובל עד אז של 3:1. מספר סרטים אפלים צולמו ברחובות הערים, כאשר סצנות ליליות אכן צולמו בלילה, ולא תוך שימוש בפילטרים באופן המוכר כ"לילה אמריקני".
צללים של תריסים ונציאניים, המוטלים באופן דרמטי על פני הגיבור המציץ אל הרחוב מן החלון, הם בין הסימנים המזהים של הסרט האפל.
אמצעים נוספים לעיוות התמונה השכיחים בסרט האפל כוללים צילום השתקפות האדם במראה, או במראות רבות, צילום דרך זכוכית (למשל בסצנת הרצח בסרטו של אלפרד היצ'קוק "זרים ברכבת" (1951), וחשיפה מרובה (Multiple Exposure) – הצגת שתי סצנות נפרדות או יותר על אותה התמונה.
הסרט האפל עוסק לרוב בגיבורים בעלי פגם באופיים, או בגיבורים נואשים בעולם שאינו סלחני.
הפשע, לרוב רצח, הוא אלמנט מרכזי בסרט האפל, ומניעיו הם לרוב קנאה, שחיתות או תאוות בצע.
רוב הסרטים האפלים כוללים גיבורים ארכיטיפיים כגון "הבלש הקשוח" (Hard Boiled Detective), החוקר לרוב מקרה מסובך ומפותל, החושף לעיתים שחיתות מוסרית קשה, פאם פאטאל (Femme Fatale) בעלת מיניות מתפרצת, מושחתת ומתוחכמת, שמולה מוצגת לעיתים האישה האוהבת והנאמנה המכירה בחובותיה, השוטר המושחת, הבעל הקנאי, סוכן הביטוח הפתלתל, והסופר שקרנו ירדה.
אלו היו לרוב אנשים מהצד האפל של העולם התחתון, והוצגו כציניקנים בודדים בעלי אובססיות (מיניות ואחרות) הנאבקים לשרוד בעולם קשוח.
נושאים מוכרים בסרטים האפלים הם סיפורי בלשים, סיפורי כנופיית פשע המנסה לבצע שוד (Heist Films), סיפורי בית משפט, וקרבות אגרוף שהתוצאה בהם נקבעה מראש.
מקומות מוכרים מן הסרטים האפלים הם העיר התחתית של לוס אנג'לס, ניו יורק או סן פרנסיסקו.
הסרט האפל מתרחש לרוב במקומות חשוכים ואפופי עשן כמו מועדוני לילה, מועדוני הימורים, או משרדים בשעות לילה מאוחרות.
המוסר בסרט האפל נוטה להיות יחסי ודו-ערכי.
הגיבורים החיוביים בסרטים אלו ישאפו לרוב למטרה מוסרית נעלה, אך יהיו מוכנים לאפשר למטרה להצדיק את האמצעים.
לכמה מגיבורים אלו אירוע נורא בעברם, אשר הפך אותם לציניקנים חסרי רגשות.
רגשות הגיבורים היו לרוב ניכור, מלנכוליה, קדרות, והתפכחות פסימיסטית.
הנראטיב המוצג היה לרוב מסובך, מפותל והוצג בלוויית קריינות רקע ומוזיקה מתאימה.
שימוש רב נעשה בטכניקת הפלשבק, לעיתים על מנת להסביר מהו שהביא לציניות הבלתי נסבלת כמעט שבה נוקטים הגיבורים.
הסרט האפל הוא פסימי; הסיפורים שהוא מספר הם על אנשים שנלכדו במצבים שבהם אינם חפֵצים, ולרוב שאינם בשליטתם ואינם תוצאה של מעשיהם, הנאבקים כנגד גורל אקראי וחסר רחמים, ולרוב נכשלים.
קשה להגדיר את הסרט האפל.
בניגוד לסוגות קלאסיות כ"מערבון" או "קומדיה מוזיקלית", לא היו יוצרי הסרט האפל מודעים לכך שהם יוצרים סגנון נפרד, והם חלק מתנועה סגנונית רחבה.
כתוצאה מכך ישנם סרטים שמוגדרים על ידי מבקרים אחדים כסרטים אפלים, ואינם מוגדרים כך על ידי אחרים.
"ורטיגו" (1958) של אלפרד היצ'קוק כולל אלמנטים קלאסיים מן הסרט האפל, אך קשה להגדירו "סרט אפל", כך גם "ניאגרה" (1952) אשר צולם בצבע, אך כולל אלמנטים קלאסיים מן הסרט האפל, ובמיוחד הופעת מרילין מונרו כ"אישה הקטלנית" הזוממת לרצוח את בעלה.
בנוסף לאלמנטים הצורניים והאחרים (תיאור הדמויות, מוסר ורגשות) שתוארו, מוסכם כי תסריט של סרט אפל כולל כמה מן האלמנטים הבאים: קו עלילה מפותל, סוף קודר, פלשבקים, רצח או שוד במרכז הסיפור, קריינות רקע, בגידה (מינית או אחרת), סיפור המסופר מנקודת ראותו של פושע.
התקופה הקלאסית של הסרט האפל
שנות ה-40 ושנות ה-50 היו התקופה הקלאסית של הסרט האפל.
ישנם היסטוריונים של הקולנוע המתייחסים לסרט "הזר מן הקומה השלישית" (1940), שבו שיחק פיטר לורה, המספר את סיפורו של עיתונאי המגלה שעדות שנתן בתום לב סייעה להרשיע איש חף מפשע בעוון רצח, כ"סרט האפל הראשון".
הסרט שנחשב לסרט האפל המשמעותי הראשון היה "הנץ ממלטה" שבוים על ידי ג'ון יוסטון ב-1941. את דמותו של גיבור הסרט שיחק המפרי בוגרט, אשר הפך לאחד משחקני הקולנוע המזוהים ביותר עם סוגת הפילם נואר.
סרטו של אורסון וולס "מגע של רשע" משנת 1958 נחשב לסרט האפל הקלאסי האחרון.
יש הסבורים כי עידן "הסרט האפל" מעולם לא הסתיים, אלא שירדה קרנם של סרטים אלו, ועשייתם הופסקה בהדרגה, רק על מנת שיופיעו שוב בצורות אחרות.
אחרים, והם המהווים רוב בקרב המבקרים, מתייחסים לסרטים שנעשו לאחר התקופה הקלאסית כסרטים שאינם "סרט אפל" במלוא מובן המילה.
מבקרים אלו מתייחסים ל"סרט אפל" כאל סרט שנעשה בתקופה מוגדרת ומסוימת, ואילו הסרטים שנעשו לאחר מכן, המנסים לחזור לערכים הקולנועיים של הסרט האפל, הם דבר מה שונה בשל העובדה שיוצריהם היו מודעים לקיומו הסגנון ה"אפל" בדרך בה יוצרי הסרט האפל מן התקופה הקלאסית לא היו מודעים.
רבים מן הסרטים האפלים מן התקופה הקלאסית היו סרטים דלי תקציב ללא "כוכבים" של ממש, ויוצריהם, תסריטאים, במאים וטכנאים, מצאו עצמם ללא מגבלות שהוטלו לעיתים על סרטי הוליווד עתירי התקציב.
בתקופת הזוהר של הוליווד נדרשו התסריטאים לשלב בסרטיהם מסר מוסרי חיובי.
דמויות חלשות מבחינה מוסרית, או בעלות מוסר כפול, נפסלו, ו"כוכבים" נמנעו מלהופיע כדמויות אלו.
הפקות היוקרה של האולפנים הגדולים הציגו דמויות ראשיות חיוביות ודמויות משנה נעדרות כל עומק.
לרוב היה שימוש בתאורה רכה, בתפאורה עשירה, הן בסצנות הפנים והן בסצנות ה"חוץ", שצולמו אף הן באולפן.
הסרט האפל עמד בניגוד לערכים אלו.
הוא יצר דרמות קודרות וחכמות, בעלות ערכים מוסריים מפוקפקים, המציגות דמויות נשיות בעלות מיניות מתוחכמת, ונושאים מוסריים שלא היו עולים על הדעת בהפקות היוקרה של האולפנים הגדולים.
בהדרגה, החל סגנון זה לחלחל אף אל סרטי היוקרה של האולפנים, והשפיע על עשיית הקולנוע בהוליווד ומחוצה לה.
סרטים ידועים מן התקופה הקלאסית
"הנץ ממלטה" (1941) – על פי ספרו של דשיל האמט, בבימויו של ג'ון יוסטון ובכיכובו של המפרי בוגרט.
"ביטוח חיים כפול" (1944) – סרטו של בילי ויילדר, על פי תסריט של ריימונד צ'נדלר, בהשתתפות פרד מקמוריי וברברה סטנוויק.
"האישה בחלון" (1944) בבימויו של פריץ לאנג ובכיכובו של אדוארד ג'י רובינסון
"הרוצחים" (1946) בכיכובו של ברט לנקסטר.
"התרדמה הגדולה" (1946) – על פי ספרו של ריימונד צ'נדלר.
תסריט מאת ויליאם פוקנר בבימויו של הווארד הוקס.
המפרי בוגרט משחק את גיבורו של צ'נדלר פיליפ מארלו כשלמולו לורן באקול.
"גילדה" (1946) – פילם נואר קלאסי שבו משחקת ריטה הייוורת' את הפאם פאטאל האולטימטיבית.
"קי לארגו" (1948) – ג'ון יוסטון ביים את בוגרט ובקול בדרמה קודרת על חייל ששב מן המלחמה ונאלץ להיאבק בפשע באי קי לארגו.
"האדם השלישי" (1949) – יצירת מופת על פי סיפורו של גרהם גרין המתרחשת בווינה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ג'וזף קוטן בתפקיד הראשי כסופר מערבונים הבא לחפש את ידידו הארי ליים, אותו משחק אורסון וולס באחד הגדולים שבתפקידיו.
"החלון" (1949) - על ילד (בובי דריסקול) שהיה עד לרצח ולא מאמינים לו.
"ג'ונגל האספלט" (1950) – סרטו של ג'ון יוסטון על אסיר ותיק היוצא מן הכלא ואוסף את כנופייתו לביצוע שוד אחרון.
"שדרות סאנסט" (1950) – סרטו של בילי ויילדר על כוכבת קולנוע מזדקנת המפילה ברשתה תסריטאי צעיר ואמביציוזי.
"ליל הצייד" (1955) – הסרט היחיד שביים צ'ארלס לוטון הוא סיפורו של כומר פסיכופת (רוברט מיצ'ם) הרודף אחרי שני ילדים היודעים את מיקומו של האוצר שהסתיר אביהם.
"ההרג" ((1956)) - סרטו של סטנלי קובריק על כנופיה המתכננת שוד מסלול מרוצי סוסים.
"מגע של רשע" (1958) – סרטו של אורסון וולס, הנחשב לסרט הפילם נואר הקלאסי האחרון, הוא סיפורו של חוקר משטרה מקסיקני הנופש בעיירת גבול, ומגיע לעימות עם המשטרה המקומית, בכיכובם של וולס עצמו, צ'רלטון הסטון וג'נט לי.
במאים ידועים בסגנון הסרט האפל
הבמאים המזוהים עם סגנון הסרט האפל הם ג'ון יוסטון, הווארד הוקס, פריץ לאנג, בילי ויילדר ואורסון וולס.
אלפרד היצ'קוק יצר מספר יצירות העשויות להיחשב כ"סרט אפל" ובמיוחד "רבקה" (1940), וכן "הנודעת" (1946) ו"זרים ברכבת" (1951) אך המבקרים אינם מחשיבים את סרטיו כחלק מן ה"קנון" של הסרט האפל.
ישנו מספר רב של סרטים שנעשו מחוץ לארצות הברית, אשר כוללים את מאפייני הסרט האפל, ואף קדמו לו.
לסרט כזה נחשב הסרט הצרפתי "Pepé le Moko" משנת 1936, העוסק בגנגסטר פריזאי הנמלט מידי המשטרה בקסבה באלג'יריה, אך אישה מושכת מפתה אותו לצאת ממחבואו על מנת להיהרג על ידי המשטרה.
הבמאי ז'ול דאסן, יליד קונטיקט, שנאלץ לצאת לגלות באירופה בשנות ה-50 כתוצאה מהאשמתו כי הוא קומוניסט בתקופת "ציד המכשפות" של הסנטור ג'וזף מקארתי, יצר בצרפת את אחד מן הסרטים המזוהים ביותר עם הסרט האפל, "ריפיפי" (1955).
בתקופה זו נוצרו בצרפת סרטים נוספים בסגנון זה כסרטו של אנרי ז'ורז' קלוזו משנת 1955 "Les Diaboliques" (בנות השטן) בכיכוב סימון סיניורה היפה והצעירה.
הבמאי ז'אן-פייר מלוויל מוכר בשל הסרטים האפלים הטראגיים והמינימליסטיים שיצר.
סרטיו המפורסמים הם "לילה על העיר" בכיכובו של אלן דילון, "המעגל האדום" בכיכובם של אלן דלון, בּוּרְבִיל ואיב מונטאן ו"הסמוראי" בכיכובו של דלון.
מלוויל (שאגב, החליף את שמו כהוקרה למחבר של "מובי דיק"), התאפיין ביצירת אווירה קודרת ואיטית, החודרת ללב המאפיינים של גיבוריו ומציגה אותם באור בהיר ונוקב.
כן נחשב סרטו של הבמאי הבריטי קרול ריד "האדם השלישי" משנת 1949 לסרט אפל קאנוני לכל דבר ועניין.
"נאו נואר" הוא מושג המשמש לתיאור סרטים אפלים שלאחר התקופה הקלאסית.
אלו מיוצרים ברוב הארצות בהן תעשיית קולנוע משגשגת.
כך למשל נחשב סרטו של אקירה קורוסאווה "למעלה ולמטה" (1963) לנאו נואר, כמו גם סרטו של וים ונדרס משנת 1977 "Der Amerikanische Freund" (הידיד האמריקני).
אלמנטים של סרט אפל קיימים גם בסרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא" (1992), אם כי מדובר ביצירה מורכבת המתחמקת משיוך לסגנון או לסוגה קולנועית מסוימים.
נאו נואר והשפעת הסרט האפל
בשנות ה-60 החלו יוצרים כסם פקינפה, ארתור פן ורוברט אלטמן ליצור סרטים שהושפעו מאוד מן הסרט האפל הקלאסי, והתכתבו עם הנושאים העלילתיים והצורניים שהופיעו בסגנון זה.
יצירתו של רומן פולנסקי משנת 1974, "צ'יינהטאון" היא סרט הקרוב בנושאיו ובתכניו אל הסרט האפל.
הופעתו של ג'ון יוסטון בתפקיד מרכזי בסרט, תורמת לשיוכו אל הסגנון הקולנועי המזוהה מאוד עם יוסטון.
פרודיות על הסרט האפל נוצרו עוד בתקופה הקלאסית של הסרט האפל.
"הברונטית החביבה עלי" בכיכובו של בוב הופ משנת 1947 היא דוגמה לפרודיה מסוג זה.
לסוגה זו שייך גם הסרט הדוור מצלצל פעמיים משנת 1981 בכיכובם של ג'ק ניקולסון וג'סיקה לאנג וסיפורה של אגנס משנת 1985 וצללים וערל של וודי אלן משנת 1991.
סרטי האחים כהן מושפעים מן הסרט האפל, ובמידת מה מהווים פרודיה מודעת על סגנון זה.
"האיש שלא היה שם" משנת 2001 הוא פרודיה מודעת, כך גם "ביג לבובסקי", המהווה הומאז' לסופר ריימונד צ'נדלר, שהוא מאבות הסגנון האפל.
"צומת מילר" משנת 1990 מבוסס באופן רופף על ספרי דשיל האמט.
"סודות אל איי" משנת 1997, שביים קרטיס הנסון נחשב לקרוב ביותר לסרט פילם נואר שנוצר בסוף המאה ה-20. הסרט עוסק בשחיתות משטרתית, ובנשים קטלניות, שכמה מהן מעוצבות במודע על פי דמותן הפיזית של כוכבות הסרטים האפלים משנות ה-40.
סרטי מדע בדיוני רבים הושפעו מראיית העולם הצינית והפסימית של הסרט האפל.
סרטים אלו זכו לכינוי "טכ-נואר", ולעיתים סייברפאנק.
"בלייד ראנר" של רידלי סקוט משנת 1982 נחשב לאחד הטובים שבסרטים אלו, כמו גם לאחד הסרטים הטובים שנוצרו מאז ומעולם.
כך גם "עיר אפלה" (1998) ו"מטריקס" (1999) מציגים דמויות ונושאים המאפיינים את הסגנון האפל.
יש המשייכים את סרטיו של דייוויד לינץ' לסרטים המושפעים מן הסגנון האפל.
"קטיפה כחולה" (1986) ו"מלהולנד דרייב" (2001) מדגימים השפעה חזקה של סגנון זה.
הסרט "עיר החטאים" (Sin City) של אמן הקומיקס פרנק מילר והבמאי רוברט רודריגז, שיצא ב-2005, הוא מחווה לסרט האפל תוך הגזמה על-טבעית ברמת האלימות והשחיתות המאפיינת אותם.
הסרט, שמבוסס על ספר הקומיקס של מילר, כולל מאפיינים עיצוביים האופייניים לסרטים האפלים האמריקניים: תקופת שנות ה-30 באמריקה, סגנון ה-Voice Over, זוויות צילום אלכסוניות וצילום בשחור-לבן, כאשר לעיתים אלמנטים מסוימים מודגשים בצבע.
הסרט עוסק בנושאים האופייניים לסרט האפל, אך הם מוגזמים: בלש פרטי וקשוח המספר את הסיפור מנקודת מבטו, בלונדינית יפה במצוקה, בריון קשוח ובודד במסע נקמה, דמויות פאם-פאטאל ועולם תחתון השולט בפוליטיקאים בעיר שורצת שחיתות ופשע.
סגנון הסרט האפל השפיע גם על משחקי מחשב, כגון "מקס פיין" ו-"LA noire".
בפרק האחרון של סדרת הפולחן אחד העם 1 נעשה שימוש פרודי בסגנון הפילם נואר.
המחזה (ומאוחר יותר גם הסרט) העיר הזאת נכתב בהשראת סרטי הפילם נאור וכולל אזכורים רבים לסרטים מפורסמים מן הז'אנר.
פילסטר (Pilaster, מכונה גם אומנה - עמוד לנוי), הוא רכיב בניין אדריכלי דמוי עמוד הצמוד לקיר או יוצא ממנו.
מקורו של אלמנט זה הוא באדריכלות יוון העתיקה אך שימושו היה נפוץ בעיקר בבנייה הרומית.
השימוש בו נעשה כאשר יש צורך מבני בעמוד במקום בו עובר קיר, בדרך כלל לחיזוק הקיר עצמו, אך פעמים רבות הוא מודבק מסיבות אסתטיות או משיקולי הגדרת חלל.
פילסטר מקנה לחזית המבנה מראה איתן ומפואר לעומת קיר חלק.
הפילסטר מסייע לשמור על סימטריה, על הקומפוזיציה של חזית המבנה או לשמור על מקצב עמודים כלשהו יחד עם עמודים חופשיים.
פילסטרים יכולים להיות עגולים או חצי עגולים בדומה לרוב העמודים הקלאסיים אך לרוב הם מעוצבים בצורה של עמוד שטוח בצורה מלבנית, כתבליט של עמוד על הקיר.
ההקפדה על ועיטורים לפי הסדרים הקלאסיים נשמרת גם בעיצוב של פילסטרים.
בבניינים רבים שנבנו באיטליה בתקופת הרנסאנס נעשה שימוש בפילסטרים סביב דלתות כניסה, שערים וחלונות אשר מולם הוצבו עמודים במרחקים דומים.
באופן זה התקבלה אכסדרה בין שתי השורות למרות שרק שורה אחת הייתה שורת עמודים אמיתית.
בכניסות למבנים גדולים בסגנונות נאו קלאסיים שונים נקרא המעבר בין העמודים והפילסטרים אשר יצר מעין מרפסת כניסה - "פורטיקו" (Portico).
פִּילְמוּר הוא תגובה כימית שבמהלכה מתחברים מונומרים לשרשראות מולקולריות ארוכות לקבלת פולימר.
יישומם של תהליכי פילמור, הם ממוקדי העיסוק החשובים והעיקריים של התעשייה הכימית העולמית, והם הבסיס לייצורם של כל חומרי הפלסטיק המשמשים את האדם.
תגובות הפילמור מתחלקות לשני סוגים עיקריים: פילמור דחיסה, ופילמור סיפוח.
בתעשייה הכימית, ניתן לפלמר מונומרים מסוימים בשתי השיטות, ולקבל בכל אחת מהן, פולימר בעל תכונות ומאפיינים שונים.
שיטת הפילמור מכתיבה את אורך השרשרת שתתקבל, את המסה המולקולרית הממוצעת לפולימר ואת חלוקת הגדלים היחסית של הפולימר.
חומרי הגלם של תהליך הפילמור הם המונומרים - אבני הבניין של הפולימר.
כמעט כל המונומרים הקיימים הם תרכובות אורגניות המבוססות על פחמן ומימן, ולעיתים קרובות גם: חמצן, חנקן, גופרית, כלור, פלואור וצורן.
המקור של רוב המונומרים הללו, הוא מהתעשייה הפטרוכימית - העוסקת בהפקה וייצור של כימיקלים מדלקים מאובנים, בעיקר מנפט, אך גם מגז טבעי ומפחם.
חלק מהמונומרים, הם כאמור, תרכובות המתקבלות ישירות מתהליכי הזיקוק והפיצוח של נפט גולמי (או דלקים אחרים).
מונומרים אחרים, עשויים להתקבל על ידי עיבוד נוסף של תרכובות פטרוכימיות (כגון אלקנים), עם כימיקלים אחרים, כגון עם אמוניה (לקבלת נגזרות אמין), חומצה גופרתית או זרחתית (לקבלת כהלים) וכו'.
פילמור על ידי סיפוח (נקרא גם: פילמור גידול בשרשרת) היא שיטה לחיבור של מונומרים המכילים קשר כפול (כמו c=c).
בתהליך זה, סיפוחם של המונומרים נעשה בזה אחר זה עד גמר המונומרים, על כן התהליך נקרא - פילמור גידול בשרשרת.
פילמור הסיפוח התגלה באקראי בשנת 1933, כשמדענים ניסו לבחון את התנהגותו של גז האתן בתנאים חריפים: בטמפרטורה של כ-200 מעלות צלזיוס, ובלחץ של 2,000 אטמוספירות, וקיבלו - בתגובה אטית, מוצק, פולימרי, דמוי שעווה: פוליאתן (ובשמו המסחרי - פוליאתילן).
ניסויים נוספים בפילמור האתן לימדו, שאפשר להקל בתנאים ולהאיץ את התגובה על ידי הוספת כמות קטנה של יזם (איניציאטור): חומר מתאים, הפותח את הקשר הכפול ומפעיל, בדרך של תגובת שרשרת, את הפילמור כולו (חלקיקי היזם נשארים קשורים בקצוות השרשרות).
לפי אופיו של היזם נקבע מנגנון הפילמור כמנגנון יוני או כמנגנון רדיקלי.