tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+שנהסדרהתפקידהערות1982Matt Houstonג'וני רנדולףפרק: "Stop the Presses"1983תהילהלוקאס בוידפרק: "Ending on a High Note"1984–1992משפחת קוסביתאודור "תיאו" הקסטבל (אנ')תפקיד ראשי (8 עונות); 197 פרקים
גם במאי הפרק: "Vying for Attention" (1992)1991HBO Storybook Musicalsספינרדיבוב; פרק: "Spider Junior High"1992–1993Here and Nowאלכסנדר "איי.ג'יי" ג'יימס13 פרקים1994–1997אוטובוס הקסמיםהמפיקדיבוב; 41 פרקים1995מגע של מלאכיםזאקפרק: "There But for the Grace of God"Tysonרורי האלוויסרט טלוויזיה של HBOThe Tuskegee Airmenלירוי קופי1996קינן וקל ביים שני פרקים1996–2000מלקולם ואדי (אנ')מלקולם מקג'יתפקיד ראשי (4 עונות); 89 פרקים
גם במאי (2 פרקים)גם מפיק (27 פרקים; 2011, 2015)2013Friends in Therapyטאקוון ג'ונססדרת רשת; פרק: "Extra Bacon"2013–2014Key & Peeleארתור וושינגטון / אבא #32 פרקים2013–2016המפענחת: פשעים חמוריםלוטננט צ'אק קופר15 פרקים2014מייקלראסלפרק: "Party"ילדי האנרכיהסטיקי3 פרקים2014–2015אימה אמריקאית: פריק שואואנגוס טי.
ג'פרסון2015Megachurch Murderהמילטון ספירססרט טלוויזיה של Lifetime2016אמריקה נגד או.
סימפסון: סיפור פשע אמריקאיאל קאולינגס (אנ')4 פרקיםיורגן קלביפרק: "Holacracy"2016–2017Suitsג'וליוס רואו6 פרקים2017נשק קטלני (אנ')דייוויד רידפרק: "Lawmen"Detroitersסבסטיאןפרק: "Hog Riders"עשרה ימים בוואלי (אנ')מאט ווקרתפקיד ראשי; 10 פרקיםמפורסם כמו לבן (אנ')נלסון יאנג בלאדפרק: "Scandal"2017–2018Girlfriends' Guide to Divorceדארל6 פרקים2017–2019סניקי פיט (אנ')ג'יימס באגוול6 פרקים2018–2023המתמחהד"ר איי.ג'יי אוסטיןתפקיד חוזר (עונה 1)
מלקולם טון היה דיפלומט אמריקאי.
הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת טאפטס בשנת 1937. בשנת 1938 סיים לימודי תואר שני במשפטים ודיפלומטיה.
שירת בצי האמריקאי במלחמת העולם השנייה כמפקד ספינת סיור בדרום האוקיינוס השקט.
בשנת 1946 החל עבודתו במחלקת המדינה של ארצות הברית.
הוא שימש כראש האגף ליחסים סובייטיים במחלקת המדינה בטרם מונה לשגריר ארצות הברית בצ'כוסלובקיה (1969-1971).
בין השנים 1971-1975 היה שגריר ביוגוסלביה, בין השנים 1975-1976 היה שגריר ארצות הברית בישראל, 1976-1979 שגריר בברית המועצות.
הוא השתתף בשיחות סאל"ט-2 בין השנים 1977-1979 ובשיחות הפסגה האמריקאית-סובייטית בווינה בשנת 1979. בשנות ה-90 היה טון יושב ראש משותף למשלחת האמריקאית-רוסית בנושא שבויים ונעדרים לצידו של הגנרל הרוסי דימיטרי וולקוגנוב.
בויד נולד בניוקאסל ולמד מוזיקה באוניברסיטת דארהם מ-1950 עד 1953. אחרי תקופת הוראה בבית ספר תיכון, התמנה למרצה בקולג' למוזיקה ודרמה בקארדיף שבוויילס.
משנת 1973 עד פרישתו בשנת 1992 כיהן כמרצה בקולג' האוניברסיטאי של קארדיף.
מחקריו של בויד התמקדו בתקופת הבארוק, בעיקר במוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך ובמלחינים איטלקים של ראשית המאה ה-18. הוא פרסם מחקרים על חיי באך ויצירותיו (1983) ועל חייו יצירותיו של דומניקו סקרלטי (1986).
כמו כן ערך קנטטות של אלסנדרו סקרלטי.
מלקולם הונליין (נולד ב-1944) הוא בתוארו הרשמי סגן יושב ראש ביצועי של ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים העיקריים בארצות הברית מאז יוני 1986. בפועל הוא עומד בראש ועידת הנשיאים.
רשמית ודרך קבע הוא בתואר "סגן-יו"ר ביצועי" (Executive Vice Chairman), כשלצידו יושב-ראש נבחר לקדנציה תחומה בזמן, הפועל בהתנדבות.
הוא משמש כמנהל ועידת ניו יורק רבתי על יהדות ברית המועצות ומועצת יחסי הקהילה היהודית של ניו יורק.
נולד בעיר פילדלפיה, הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת טמפל וסיים לימודי תואר שני ודוקטורט במחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת פנסילבניה.
הוא לימד יחסים בינלאומיים באותה אוניברסיטה והיה עמית מחקר במכון המחקר למדיניות חוץ.
הוא היה חבר מערכת בירחון Orbis בנושא יחסים בינלאומיים.
להונליין הוענק תואר דוקטור לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי ומטורו קולג'.
עיריית ירושלים העניקה לו בשנת 2007 את תואר "נאמן ירושלים".
ב-3 בינואר 2011 פורסם כי הונליין נסע בשליחות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לדמשק ונועד עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד .
ב-9 בינואר 2014 הגיע הונליין לביקור אצל המנהיג החרדי הרב אהרן לייב שטיינמן בתקופה בה נידון בכנסת החוק לשוויון בנטל, הרב שטיינמן ביקש מהונליין שיעשה הכל על מנת שלא יתבטל ההסדר של תורתו אומנותו ושיבהיר לראשי השלטון כי הציבור החרדי לא יתפשר בנושא.
מלקולם אקס הוא סרט קולנוע ביוגרפי משנת 1992 על המנהיג האפרו-אמריקאי הרדיקלי מלקולם אקס, שבוים על ידי ספייק לי.
דנזל וושינגטון מככב בתפקיד הראשי, לצד אנג'לה באסט, אל פרימן הבן, אלברט הול ואחרים.
התסריט נכתב על ידי ספייק לי וארנולד פרל, בהתבסס על "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" מאת העיתונאי אלכס היילי, שערך ראיונות עומק עם האיש.
העלילה מגוללת את חייו של אקס.
בתחילה הוא פושע ונוכל זעיר המקבל את מנת חלקו כשחור נחות ושואף לחקות את הלבנים, אך חייו מתהפכים בעת מאסרו בכלא, שם הוא נחשף לתורתה של "אומת האסלאם" ומפתח מודעות גזעית ופוליטית.
אקס הופך למטיף כריזמטי וקורא לשחורים לפתח גאווה וכבוד עצמי, ולהתבדל מאמריקה הלבנה.
בסוף חייו הוא מתנתק מה"אומה" וממנהיגה אלייז'ה מוחמד, נעשה מבקר חריף שלהם ומאשימם בשחיתות, ולבסוף נרצח על ידי מתנקשים מטעמם.
הסרט זיכה את דנזל וושינגטון במועמדות לאוסקר לשחקן הראשי הטוב ביותר ובפרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק עבור אותה קטגוריה.
ב-2010 הסרט נבחר לשימור בידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
ב-1944, מלקולם ליטל הוא צעיר שחור המתגורר בבוסטון, המתפרנס כדייל רכבת, משרה ההולמת שחורים באמריקה המופרדת גזעית.
את עתות הפנאי שלו הוא מקדיש לגנדרנות וריקודים.
הוא מחליק את שיערו בנֶתֶר, הליך כואב ומסוכן, כצו האופנה שבה שיער אפריקני נחשב כעור, ומתאווה לנשים לבנות.
בילדותו, הנחשפת בהבזקים, אביו המטיף קורא לשחורים לאמץ את בשורת הלאומיות השחורה ברוח מרקוס גארבי, ונרצח על ידי גזענים לבנים.
אמו איבדה את החזקה על ילדיה ולבסוף את שפיותה.
הנער גדל בבית-יתומים בו היה תלמיד מצטיין, אך הובהר לו שאדם שחור לא יכול לקוות להשכלה גבוהה.
ליטל הפיקח והקשוח מושך את תשומת לבו של הפושע האפרו-קריבי ארצ'י, המכניס אותו לעסקי ההימורים הלא-חוקיים, בהם הוא משתכר לראשונה כסף רב, ומאמץ סגנון חיים הכולל פזרנות, שכרות וסמים.
הוא מתערער כשהוא רואה צעירה מהוגנת שהכיר בנעוריו, המצויה בקשר רומנטי עם סרסור המשדל אותה בהדרגה לזנות, ומסתכסך עם ארצ'י.
הפושע הבכיר ועמיתיו מנסים לרצחו נפש, אך הוא נמלט.
ליטל, ידידו שורטי ובנות-זוגם הלבנות עורכים שוד כדי להשיג כסף ולהימלט, אך נעצרים.
על שני הגברים מוטל עונש מאסר בן עשר שנים.
בבית האסורים, ליטל המכור לסמים והזועם פוגש בביינס, חבוש שחור מיושב ורהוט המטיף את תורתו של אלייז'ה מוחמד, מייסדה של "אומת האסלאם".
הדת החדשה טוענת שהאדם הלבן הוא השטן, ששעבד את השחורים במשך מאות שנים, ניתקם מההיסטוריה שלהם ומתרבותם, ואף לאחר סיום העבדות מוסיף לשעבד את תודעתם ולשכנעם בכך שהם נחותים ועלובים.
על האפריקנים המצויים באמריקה להתנער מכזביו ופיתוייו ולפתח את זהותם הנפרדת כדי שירכשו מחדש כבוד עצמי ותחושת מסוגלות.
ליטל חושב את ביינס לתמהוני בתחילה אך הולך ונכבש בקסמו.
הלה מלמדו לחדול מלהחליק את שערו, להתנזר מאלכוהול, סמים ומין, ולקרוא ספרים.
הוא מאמץ את השם "מלקולם אקס", משום ש"ליטל" איננו אלא השם שהבעלים הלבן של אבות-אבותיו בחר עבורו.
עם שחרורו מבית האסורים, אקס מצטרף ל"אומת האסלאם" והופך לחביבו של מוחמד.
הכריזמה והרהיטות שלו עושים אותו לדוברה המפורסם ביותר של התנועה.
הוא משלב קהלים גדולים בקריאתו להשתחרר מתודעת העבדות המנטלית ולחוש גאווה בעצמם, שתאפשר להם להיפטר מנגעי האלכוהוליזם, הזנות, העוני והניוול הפושים בקרבם.
הוא מתעמת עם המשטרה ומופיע רבות בטלוויזיה, שם הוא תוקף את מנהיגי התנועה לזכויות האזרח, בראשם מרטין לותר קינג, כפשרנים כנועים המשועבדים בנפשם לאדם הלבן.
לבסוף הוא נושא אישה, פעילת "האומה" בטי שבאז.
אקס, המעריץ את אלייז'ה מוחמד, מתוודע לכך שמוחמד הכניס להריון מספר גדול של נשים צעירות שהיו בשירותו.
בתחילה הוא מסרב להאמין, אך ביינס ומוחמד עצמו מודים בכך.
אקס נרעש מכך שמוריו לשעבר מגוננים על שחיתות כזו ומתעמת אתם.
בתגובה, הוא מוקע, ופורש מ"אומת האסלאם", שפעיליה פוצחים במסע הטרדות ואיומים נגדו.
אקס ממיר את דתו לאסלאם סוני מן הזרם המרכזי ואף עורך חאג' למכה, בה הוא פוגש במוסלמים בני כל הגזעים והצבעים, וחוזר בו מבדלנותו השחורה ושנאתו ללבנים.
בעת דרשה בארצות הברית, אנשי "האומה" מתנקשים בחייו.
הסרט ננעל במחווה למורשתו של אקס, שהפך לסמל של השחרור האפרו-אמריקני: מוזכר שישנו חג לזכרו, ונלסון מנדלה נושא דברים לזכרו בהופעת קמאו.
דנזל וושינגטון - מלקולם אקס
אנג'לה באסט - בטי אקס
אל פרימן הבן - אלייז'ה מוחמד
דלרוי לינדו - ווסט אינדיאן ארצ'י
לונט מקי - לואיז ליטל
טומי הוליס - ארל ליטל
ג'יימס מקדניאל - האח ארל
ארנסט לי תומאס - סידני
ז'אן-קלוד לה מאר - בנג'מין 2X
ונדל פירס - בן תומאס
ג'יאנקרלו אספוזיטו - תומאס האייר
פיטר בויל - קפטן גרין
נלסון מנדלה - מורה מסווטו
דייוויד פטריק קלי כמר אוסטרובסקי
ג'ון דייוויד וושינגטון כתלמיד בכתת הארלם
המפיק מרווין וורת' רכש את הזכויות של הספר "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" ב-1967. וורת' פגש את מלקולם אקס, שהיה מכונה אז "דטרויט רד" (Detroit Red), כנער שמכר סמים בניו יורק.
וורת' היה בן חמש עשרה באותה עת, ובילה במועדוני הג'אז של האזור.
וורת' מעלה זכרונות: "הוא מכר גראס.
הוא היה בן שש עשרה או שבע עשרה אולם נראה מבוגר יותר.
הוא היה שנון מאוד, ברנש מצחיק, והייתה לו כריזמה יוצאת דופן.
הוא היה רקדן נהדר והתלבש בטוב טעם.
הוא היה נאה מאוד, ומאוד מאוד גבוה.
הוא היה בחור די מיוחד."
כבר בשלב מוקדם נקלעה ההפקה לקשיים בסיפור מהלך חייו כולו, באופן חלקי הדבר נבע מהשאלות שנותרו ללא מענה שאפפו את רציחתו של מלקולם אקס.
ב-1971, וורת' עשה סרט תעודי שזכה לשבחים, ששמו מלקולם אקס, והיה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט התעודי הטוב ביותר.
ברם, מספר בדרנים מרכזיים נמשכו אליו בזמנים שונים, בכללם ריצ'רד פריור, אדי מרפי והבמאי סידני לומט.
ב-1968, הטיל וורת' את כתיבת התסריט על הסופר ג'יימס בולדווין, שאליו הצטרף אחרי-כן ארנולד פרל, תסריטאי שהיה קורבן לרשימה השחורה של ג'וזף מקארתי.
אולם, כתיבת התסריט ארכה זמן רב מעל המצופה.
בולדווין מת ב-1987. כמה מחברים ניסו לעבוד על הטיוטה, בכללם דייוויד מאמט, דייוויד בראדלי, צ'ארלס פולר וקלדר וילינגהם.
ברגע שספייק לי נטל את מושכות הבימוי, הוא כתב מחדש את התסריט של בולדווין-פרל.
בגלל השכתובים, משפחתו של בולדווין ביקשה מהמפיק להסיר את שמו מרשימת הקרדיטים.
לכן הסרט מלקולם אקס כולל קרדיטים רק לפרל ולי כתסריטאים ולאלקס היילי כמחבר "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס".
ההפקה נחשבה לשנויה במחלוקת הרבה לפני שהצילומים החלו.
לב הבעיה נעוץ בחרחור הריב של מלקולם אקס ובהתקפתו הזועמת לעיתים על הלבנים לפני שהוא עלה לרגל למכה.
ככלל הוא לא היה דמות מוערכת בקרב האוכלוסייה הלבנה, אך הוא נהפך לגיבור בקהילה השחורה ולסמל למאבקם של השחורים, במיוחד בזמן תקופות הנשיאות של רונלד רייגן וג'ורג בוש.
בשלוש השנים שקדמו ליציאתו של הסרט לבתי הקולנוע, מכירות "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" עלו בשלוש מאות אחוזים, וארבעה מספריו הראו גידול של פי תשעה במכירות בין השנים 1986 ל-1991.
ברגע שהאחים וורנר הסכימו לפרויקט, הם רצו בתחילה את במאי הסרטים זוכה האוסקר נורמן ג'ואיסון לתפקיד במאי הסרט.
ג'ואיסון, במאי הסרט "כחום הלילה", שעוסק בזכויות אדם, הביא את דנזל וושינגטון שיגלם את דמותו של מלקולם אקס.
התעורר גל מחאה לגבי העובדה שבמאי לבן הופקד על עשיית הסרט.
ספייק לי היה אחד המבקרים העיקריים.
מאז הקולג, הוא חלם על עיבוד "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" לסרט.
לי ואחרים חשו שמן הראוי שרק אדם שחור יביים את מלקולם אקס.
בעקבות המחאה הציבורית נגד ג'ואיסון, הגיע וורת' למסקנה ש"אנחנו זקוקים לבמאי שחור.
מדובר בסוגיה חשובה." ג'ואיסון נטש את הפרויקט, אם כי הוא ציין שהוא ויתר על עשיית הסרט לא בגלל המחאה, אלא מכיוון שהוא לא יכול היה להשלים עם חייו הפרטיים והציבוריים של מלקולם ולא היה מרוצה מהתסריט של צ'ארלס פולר.
לי אישר את עמדתו של ג'ואיסון ואמר "אם נורמן באמת חשב שהוא היה יכול לעשות זאת, הוא היה יכול להיאבק בי.
אבל הוא נסוג בחן." ג'ואיסון ודנזל וושינגטון התאחדו כמה שנים אחרי-כן בסרט "הוריקן", שבו וושינגטון שיחק את רובין קרטר, מתאגרף כלוא, ששוהה קרוב לעשרים שנה בכלא בעוון רצח שהוא טוען שהוא לא ביצע עד שהרשעתו בוטלה ב-1985.
מהר מאוד ספייק לי נבחר לבמאי והוא ערך שינויים נרחבים בתסריט.
"אני מביים את הסרט הזה ואני משכתב את התסריט, אני אמן ואין שתי דרכים שונות לעשות זאת.
הסרט הזה אודות מלקולם אקס הולך להיות מלקולם אקס שאני רואה בעיני רוחי.
אבל זה לא שאני יושב בראש ההר ואומר, 'שילכו לעזאזל כולם, זהו מלקולם אקס שאני רואה.' עשיתי מחקר, שוחחתי עם אנשים שהיו שם."
מחלוקות בקשר להצגת דמותו של מלקולם אקס
בכנס מחאה אחד בהארלם השתתפו מאתיים בני אדם.
ברקה האשים בפשטות את ספייק לי בהיותו "Buppie" (צעיר שחור עירוני, אקדמאי ואמיד), באומרו, "אנחנו לא נרשה לחייו של מלקולם אקס להיות מושלכים כדי שהשחורים בני המעמד הבינוני יישנו טוב יותר בלילה." הוא אילץ אחרים לכתוב לבמאי ולהזהיר אותו "לא לזהם את חייו של מלקולם אקס."
כמה, ובכללם לי עצמו, ציינו את האירוניה שרבים מהטיעונים שנטענו נגדו, היו בבואה של אלו שנטענו כנגד נורמן ג'ואיסון.
בהסתכלו אחורנית על עשיית הסרט והלחץ שבפניו הוא עמד על מנת להפיק סרט מדויק, לי התבדח בפרשנות הקולית ל־DVD שכשהסרט יצא לבתי הקולנוע, הוא ודנזל וושינגטון שמרו את הדרכונים שלהם בהישג יד למקרה שיהיה עליהם לברוח מהארץ.
ביקורת על משחקו של וושינגטון את מלקולם אקס
כפי שצוין קודם לכן, דנזל וושינגטון נאות לגלם את דמותו של מלקולם אקס כשנורמן ג'ואיסון היה מיועד לביים את הסרט.
עם זאת, לי הצהיר שהוא מעולם לא ראה בדמיונו שחקן אחר מאשר וושינגטון שמתאים לתפקיד.
לי, שעבד עם וושינגטון על הסרט "בלוז" ציין לשבח את משחקו של וושינגטון כמלקולם במחזה אוף ברודוויי כנהדר.
אולם, כמה טהרנים ציינו שוושינגטון היה נמוך הרבה יותר ושחור הרבה יותר מאשר מלקולם אקס האמיתי, שהתנשא לגובה של 193 סנטימטר והיה בעל שיער אדמוני וגוון עור בהיר יותר (כי אמו הבהירה ילידת גרנדה הייתה בחלקה ממוצא לבן) ודמה לו רק במעט.
אלו שמתחו ביקורת על הבחירה ציינו את מראהו של וושינגטון ואת הסקס אפיל שלו, שהביא לו תצלום שער בסמוך לכך במגזין פיפל ולבחירתו כאחד מחמישים האנשים היפים ביותר בתבל.
ספייק לי נתקל בקשיים בהשגת התקציב הדרוש.
לי אמר לאחים וורנר ולחברת המימון שנחוץ תקציב של 30 מיליון דולר, האולפן לא הסכים לכך והציע סכום כסף נמוך יותר.
בעקבות עצה שקיבל מחברו הבמאי פרנסיס פורד קופולה, לי "הכניס את חברת הסרטים להריון".
הוא לקח את הסרט רחוק מדי בהפקה בניסיון לאלץ את האולפן להגדיל את התקציב.
הסרט, שתקציבו ההתחלתי היה 28 מיליון דולר, טיפס ל-33 מיליון דולר.
לי תרם 2 מיליון דולר מתוך משכורתו בת ה-3 מיליון דולר.
חברת Completion Bond Company שקיבלה את השליטה הכספית בינואר 1992, סירבה לאשר כל הוצאות נוספות, האולפן וחברת המימון הורו ללי שהסרט לא יוכל להימשך יותר משעתיים וחמש עשרה דקות
המחלקות שנבעה מכך גרמה לפרויקט להיפסק.
הסרט ניצל בזכות התערבות כספית של אמריקאים שחורים בולטים, כמה מהם הופיעו בסרט: ביל קוסבי, אופרה וינפרי, מייקל ג'ורדן, מג'יק ג'ונסון, ג'נט ג'קסון, פרינס, ופגי קופר קפריט, המייסדת של בית הספר לאמנויות על שם דיוק אלינגטון.
עזרתם שניתנה כתרומה, כפי שלי ציין: "זו אינה הלוואה.
הם חבר'ה שחורים בעלי ממון שבאו להצלת הסרט.
כתוצאה מכך, הסרט יהיה הגרסה שלי.
לא הגרסה של חברת המימון, לא של האחים וורנר.
אני אעשה את הסרט בדרכי שלי כמו שהוא צריך להיות, והוא יארך מעל לשלוש שעות."
פעולותיהם של חברים בולטים כאלה בקהילה האמריקאית אפריקאית המריצו את חברת המימון ואת האחים וורנר להמשיך בפרויקט.
חודש לפני שהסרט יצא לבתי הקולנוע, ספייק לי ביקש מכלי התקשורת שישלחו עיתונאים שחורים לראיין אותו.
בעוד שזה היה מנהג שכיח לידוענים לבחור מראיינים שהיו אוהדים להם, הייתה זו הפעם הראשונה מזה שנים רבות שבה גזע שימש כתנאי לראיון.
לי הבהיר שהוא אינו מונע ממראיינים לבנים לראיין אותו, אולם הוא חש, בהינתן נושא הסרט, שלכותבים שחורים יהיו יותר תובנות לגבי מלקולם אקס מאשר לכותבים לבנים.
לוס אנג'לס טיימס דחו את הבקשה, אולם עיתונים אחרים נאותו לכך, בכללם Premiere, ווג, Interview ורולינג סטון.
לוס אנג'לס טיימס הסבירו שהם לא מציבים תנאי לעיתונאי.
העורך של Premiere ציין שהבקשה חוללה דיונים פנימיים שהסתיימו בשינויים בכתב העת: "אם הייתה לנו היסטוריה של מתן כתבות לעיתונאים שחורים היינו בעלי עמדה חזקה יותר.
אבל לא זה המצב, ניצב בפנינו אתגר מעניין.
הדבר גרם לכמה שינויים בסגל.
שכרנו עיתונאי שחור ועורך שחור."
אלמנתו של מלקולם אקס, ד"ר בטי שאבאז, שימש כיועצת לסרט.
הארגון Fruit of Islam, יחידת הביטחון של אומת האסלאם, סיפקה אבטחה לסרט.
למרות שהוא גילם את דמותו של מלקולם אקס במחזה, "When the Chickens Come Home to Roost" שעסק במערכת היחסים בין מלקולם אקס לאלייז'ה מוחמד, דנזל וושינגטון הודה שהוא ידע מעט על מלקולם אקס ולא קרא את האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס כשהוא לקח על עצמו את התפקיד.
הוא התכונן לתפקיד בקריאת ספרים ומאמרים של ועל מלקולם אקס ולמד במשך שעות הקלטות טייפ וצילומי סרטים של נאומים.
המחזה עלה על הבמה ב-1981 וזיכה את וושינגטון בביקורת חמה מפרנק ריץ', שהיה באותה עת מבקר התיאטרון הראשי של הניו יורק טיימס.
עם ליהוקו לסרט, הוא ראיין אנשים שהכירו את מלקולם אקס, ביניהם בטי שאבאז ושניים מאחיו.
אף-על פי שהם גדלו בתנאים שונים, וושינגטון ניסה להתמקד בקווים המשותפים בינו לבין הדמות.
וושינגטון היה קרוב בגילו למלקולם אקס בזמן הירצחו, שני האנשים גדלו במשפחות גדולות, האבות של שניהם היו כמרים, ושניהם גדלו בעיקר על ידי אימותיהם.
מלקולם אקס היה הסרט הלא-תיעודי הראשון, והסרט האמריקני הראשון, שקיבל רשות לצלם במכה (או בתוך מסגד אל-חראם) צוות צילום שנייה נשכר לצלם במכה מכיוון שלא-מוסלמים, כמו ספייק לי, לא הורשו להיכנס לתוך העיר.
לי נאבק קשה מאוד על-מנת להשיג אישור לצילומים במכה, אבל האחים וורנר לא נתנו את הכסף לצילום באתר.
במקור, דובר על צילום באתרים בניו ג'רזי בשביל הקטע במכה.
בסופו של דבר, לי קיבל את הכסף וגם את הרשות לקטע של מכה.
בנוסף לנלסון מנדלה, בסרט מופיעים בקצרה האנשים הידועים הבאים: כריסטופר פלאמר (בתור כומר כלא קתולי), פיטר בויל (בתור קצין משטרה) ויליאם קנסטלר (בתור שופט), וכן פעילי זכויות האדם אל שרפטון וחבר מפלגת הפנתרים השחורים ומייסדה בובי סיל (בתור מטיפי רחוב).
הסרט הופק זמן קצר אחרי שחרורו של מנדלה ב-1990 מהכלא ובמהלך המשא ומתן לסיום שלטון לאפרטהייד.
לי הסביר שהוא יצר "קשר בין סווטו להארלם, נלסון ומלקולם, ומה שמלקולם דיבר עליו, פאן-אפריקניזם, ניסיתי לבנות את הגשרים האלה בין אנשים צבעונים.
הוא חי וקיים בקרב ילדים בכיתות בארלם ובכיתות בסווטו."
מנדלה מסיים את הסרט עם ציטוט של מלקולם אקס עצמו, כשמלקולם נראה בסרטון בו הוא אומר את ארבע המילים האחרונות.
הציטטה ממשיכה: "אנו מכריזים על זכותינו על הארץ, להיות בני אדם, לקבל כבוד כבני אדם, לקבל את הזכויות של בני אדם, בחברה הזו, על האדמה הזו, ביום הזה, ואנחנו מתכוונים לממש בכל אמצעי שיידרש."
"מלקולם אקס" יצא לבתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-18 בנובמבר 1992. הסרט התקבל יפה מאוד על ידי הביקורת, וזכה למדרוג של 91% מהאתר Rotten Tomatoes.
משחקו של דנזל וושינגטון כמלקולם אקס זכה לשבחים רבים והוא היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
וושינגטון הפסיד לאל פצ'ינו בהחלטה עליה מתח לי ביקורת, באומרו: "אני לא היחידי שסבור שהאוסקר נגזל מדנזל הפעם." הסרט קיבל מספר פרסים בפסטיבלים אחרים.
הסרט גרף הכנסות של 9,871,125 דולר בשבוע הפתיחה וסיים שלישי אחרי "שכחו אותי בבית 2" (30 מיליון דולר) ו"דרקולה" (15 מיליון דולר).
לפי האתר Box Office Mojo, הסרט סיים את סבב הקרנתו בהכנסות של $48,169,610.
הסרט זכה לשבחים רבים עם הקרנתו בבתי הקולנוע.
רוג'ר אוורט דירג אותו במקום הראשון ברשימת הסרטים הטובים ביותר שלו לשנת 1992 ותיאר את הסרט כ"אחת מביוגרפיות הקולנוע הגדולות ביותר, מהלל את החיים האמריקניים שהתחילו מהתחתית בכלא, לפני שהגיבור שלו המציא את עצמו מחדש." אוורט ומרטין סקורסזה דירגו את "מלקולם אקס" בין עשרת הסרטים הטובים ביותר של שנות התשעים.
ב-2010, "מלקולם אקס" נבחר לשימור בידי National Film Registry באמצעות ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית או אסתטית."
מלקאל היא בירת מדינת הנילוס העליון בדרום סודאן.
מלקאל נמצאת במחוז מדינת הנילוס העליון בצפון מדינת דרום סודאן, בסמוך לגבול הבינלאומי עם הרפובליקה של סודאן.
העיר נמצאת צפונית להתמזגות של נהר הנילוס הלבן ונהר סובט.
במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה שכן בעיר חיל מצב של הכוחות המזוינים של סודאן.
לאחר הכרזת עצמאותה של דרום סודאן ב-9 ביולי 2011, נסוגו הכוחות אל ח'רטום.
בנובמבר 2006 התרחש בעיר קרב מלקאל.
רוב התושבים בעיר משתייכים לשבטי הדינקה, נואר ושילוק, אך קיימים גם תושבים השייכים לקבוצות אתניות אחרות.
רוב החיילים של צבא דרום סודאן אינם תושבי האזור, אלא באים ממחוז בחר אל-ע'זאל.
מאכלים מקומיים נפוצים בעיר הם וואל וואל (wal wal), כופתאות בצק מורתחות, והפואול (foull), תבשיל המכיל בוטן מקומי.
דרך העפר מהעיר מלקאל אל העיר קורמוק (Kurmuk), על גבול אתיופיה, נמצאת כיום בשיקום וסלילה ותהיה מוכנה לשימוש במאי 2013.
בעיר שדה תעופה בין-לאומי, אחד מתוך שני שדות התעופה הבינלאומיים של דרום סודאן.
תחבורה נהרית לחרטום קיימת גם היא בעיר.
תפוצת העיתונים בעיר נמוכה יחסית לאוכלוסייה, אולם, העיתון המבוסס על עיתון ה"סיטיזן" הנפוץ בג'ובה, מופץ גם במלקאל באופן נרחב.
ביום ההכרזה על מדינת דרום סודאן, ב-9 ביולי 2011, נוסד העיתון המקוון The Upper Nile Times .
לעיתון נחשפים תושבי מלקאל והסביבה.
בשנת 2005 הוערכה האוכלוסייה בעיר בכ-129,620. במפקד אוכלוסין של שנת 2008 בעיר, שנפסל על ידי הממשל הדרום סודאני, נקבע גודל האוכלוסייה בכ-126,500. בשנת 2010 הוערכה האוכלוסייה בעיר בכ-139,450.
מלקולם גלדוול הוא עיתונאי, סופר ומרצה קנדי.
גלדוול חי כיום בניו יורק וכותב ב"ניו יורקר" מ-1996. גלדוול כתב מספר ספרים: "נקודת המפנה", "ממבט ראשון", "מצוינים", "דוד וגולית", "לדבר עם זרים" ו"מה שראה הכלב" – אוסף של מאמרים שכתב בעיתון.
ספריו הפכו רבי מכר בדירוג רבי המכר של "הניו יורק טיימס".
בספריו ומאמריו גלדוול מתמודד לעיתים קרובות עם השלכות בלתי צפויות של מחקרים במדעי החברה ועושה שימוש תכוף ורב בעבודה אקדמית, במיוחד בתחומים של סוציולוגיה, פסיכולוגיה ופסיכולוגיה חברתית.
את מסקנות המחקרים הוא מציג דרך סיפורים אודות דמויות היסטוריות ואלמוניות, ובכך הופך את הנתון המחקרי לסיפור חי.
גלדוול קיבל את אות מסדר קנדה ב-30 ביוני 2011.
גלדוול נולד בפרהאם מחוז המפשייר שבאנגליה לג'ויס, פסיכותרפיסטית ילידת ג'מייקה ולגרהם גלדוול, פרופסור למתמטיקה בריטי.
לדבריו, אמו היא המודל לחיקוי שלו כסופר.
כשהיה בן שש עברה משפחתו לאלמירה, שבפרובינציית אונטריו של קנדה.
אביו של גלדוול סיפר שמלקולם היה נער יוצא דופן, נחרץ ושאפתן.
כאשר מלקולם היה בן 11, אביו, שהיה פרופסור למתמטיקה ולהנדסה באוניברסיטת ווטרלו, אפשר לו להסתובב במשרדי האוניברסיטה, דבר שהגדיל את התעניינותו של הילד בקריאה.
במהלך שנות התיכון, גלדוול היה מצטיין בריצות חצי מרחק וניצח בשנת 1978 בתחרות למרחק 1,500 מטר באליפות התיכונים של אונטריו.
באביב 1982 התמחה במרכז הלאומי לעיתונאות בוושינגטון.
קיבל תואר בהיסטוריה מאוניברסיטת טורונטו בשנת 1984.
הציונים של גלדוול לא היו טובים מספיק כדי להתקבל ללימודי תואר שני באוניברסיטה.
גלדוול אמר על כך: "התקופה בקולג'...
לא הייתה הזמן הכי פורה אינטלקטואלית עבורי".
בעקבות זאת, הוא החליט לפנות לתחום הפרסום.
לאחר שנדחה על ידי כל משרד פרסום שאליו פנה, הוא קיבל תפקיד בעיתון "הצופה האמריקאי" ועבר לאינדיאנה.
לאחר מכן הוא כתב עבור "דעה בחדשות", עיתון שמרני בבעלות מיונג מון, כומר באיחוד הכנסיות.
בשנת 1987, גלדוול החל לכתוב על עסקים ומדע עבור הוושינגטון פוסט, שם עבד עד 1996. גלדוול ניסח בספרו מצוינים כלל בשם חוק 10,000 השעות.
לפי כלל זה, על מנת להפוך למומחה בנושא מסוים יש להתאמן בו כ-10,000 שעות, דבר שלוקח בסביבות ה-10 שנים.
גלדוול ציין איך כלל זה מתקיים גם לגביו: "הייתי בהתחלה חסר יכולת תפקוד והרגשתי כמו מומחה בסוף.
זה לקח 10 שנים, בדיוק הזמן שצריך".
כשהוא התחיל בניו יורקר בשנת 1996, הוא רצה לכתוב על "המחקר האקדמי הנוכחי שלי על תובנות, תאוריות, כיוון או השראה".
משימתו הראשונה הייתה לכתוב כתבה על אופנה.
במקום לכתוב על אופנה ברמה גבוהה, העדיף גלדוול לכתוב קטע על אנשים שמייצרים חולצות טריקו, ואמר: "זה היה הרבה יותר מעניין לכתוב כתבה על מישהו שמייצר חולצת טי תמורת $8 מאשר לכתוב על שמלה שעולה 100,000$.
אני מתכוון, אתה או אני יכולים לייצר שמלה תמורת 100,000 דולר, אך ליצור חולצת טי תמורת $8 – זה הרבה יותר קשה".
גלדוול נהיה פופולרי בזכות שני מאמרים שכתב בניו יורקר בשנת 1996: "נקודת המפנה" ו"Cool hunt".
שני אלו יהוו את בסיסו של ספרו הראשון של גלדוול, נקודת המפנה, אשר עליו קיבל מראש מקדמה של מיליון דולרים.
גם כיום, גלדוול ממשיך לכתוב עבור הניו יורקר.
הוא שימש גם כעורך תורם עבור Grantland, אתר הספורט בעיתונות שנוסד על ידי פרשן ה-ESPN, ביל סימונס ובמהלך 2016 ייסד פודקאסט.
כשנשאל על התהליך מאחורי כתיבתו, גלדוול אמר: "יש לי שני דברים במקביל שאני מתעניין בהם.
אני מעוניין לאסוף סיפורים מעניינים, והשני הוא שאני מתעניין באיסוף מחקר מעניין.
מה שאני מחפש זה מקרים שבהם הם חופפים".
ההשראה הראשונית לספרו הראשון, נקודת המפנה, באה בעקבות ירידה פתאומית של הפשע בעיר ניו יורק.
גלדוול רצה להראות בספר שיש זווית רחבה יותר להסתכל על פשע וביקש להסביר תופעות דומות דרך העדשה של האפידמיולוגיה.
בעת שגלדוול היה כתב של וושינגטון פוסט, הוא סיקר את מגפת האיידס.
הוא החל לשים לב "כמה מוזרות הן המגפות", באומרו כי יש לאפידמיולוגים "דרך שונה להפליא להסתכל על העולם".
המונח "נקודת המפנה" מגיע מרגע בהתפתחותה של מגפה, שבו הווירוס מגיע למסה קריטית ומתחיל להתפשט בקצב גבוה הרבה יותר.
לאחר ההצלחה של "נקודת המפנה", כתב גלדוול את "ממבט ראשון" בשנת 2005. הספר מסביר כיצד אנשים מפרשים אירועים או רמזים וכיצד חוויות העבר יכולות לגרום לאנשים לקבל החלטות מושכלות במהירות רבה.
גלדוול הדגים זאת באמצעות דוגמאות כמו "גטי קורוס" ומחקר על הסבירות של גירושין אצל זוגות נשואים של הפסיכולוג ג'ון גוטמן.
שערו של גלדוול היה ההשראה ל"ממבט ראשון".
הוא ציין כי הוא החל לקבל דוחות על מהירות כל הזמן, דבר מוזר בהתחשב בעובדה שהוא מעולם לא קיבל אחד לפני והוא התחיל לקבל תשומת לב מיוחדת מאבטחה בשדות התעופה.
באירוע מסוים, ניגשו אליו שלושה שוטרים תוך כדי הליכה במנהטן, כי שערו המתולתל התאים לפרופיל של אנס, למרות העובדה שהחשוד כלל לא נראה כמוהו.
ספרו השלישי של גלדוול, מצוינים, פורסם בשנת 2008. הספר בוחן כיצד הסביבה של האדם, יחד עם מוטיבציה אישית, משפיעה על האפשרות וההזדמנות שלו להצליח.
השאלה המקורית של גלדוול סובבת סביב עורכי הדין: כיצד רוב עורכי הדין המובילים בניו יורק הם יהודים?
בספר גלדוול עומד על כך שאנשים מייחסים את הצלחתו של ביל גייטס להיותו "ממש חכם" או "שאפתני באמת".
גלדוול ציין שהוא מכיר הרבה אנשים שהם חכמים מאוד ושאפתנים מאוד, אבל השווי הנקי שלהם אינו 60 מיליארד דולר.
הוא הוסיף ואמר: "לפתע הכה בי הרעיון שההבנה שלנו בנוגע להצלחה היא ממש גסה.
זו הייתה הזדמנות להעמיק בנושא כדי להשיג הסברים טובים יותר".
ספריו של גלדוול, "נקודת המפנה" ו"ממבט ראשון", היו רבי מכר בינלאומיים.
"נקודת המפנה" נמכר במעל שני מיליון עותקים בארצות הברית ו"ממבט ראשון" נמכר במידה דומה.
נקודת המפנה נבחר כאחד הספרים הטובים ביותר של העשור על ידי לקוחות אמזון, הגארדיאן והטיימס, והיה במקום החמישי ברשימת רבי המכר של העשור בקטגוריית ספרי עיון ברשימה של בארנס אנד נובל.
הביקורות על עבודתו של גלדוול היו מעורבות.
רוב השבחים היו על כישרונו לכתוב בצורה בהירה ומשכנעת, אך רבים חלקו על מסקנותיו או על שיטות המחקר שלו.
המגזין פורצ'ן תיאר את "נקודת המפנה" בתור "ספר מרתק שגורם לך לראות את העולם בצורה שונה".
דיילי טלגרף קרא לספר "מחקר שגרתי להפליא של תופעה כמעט לא מובנת, המגפה החברתית".
סטיבן פינקר כתב שגלדוול הוא סופר עם "כישרונות רבים...
הוא נמנע מנושאים משומשים, שתואמים את הדעה הרווחת, ומעודד את קוראיו לחשוב שוב לחשוב אחרת.
הכתיבה שלו ברורה, עם הסברים צלולים ותחושה כי אנחנו משוחחים עם מומחים על עצמנו".
בסקירת "ממבט ראשון", בולטימור סאן מכנה את גלדוול "העיתונאי האמריקאי המקורי ביותר מאז טום וולף הצעיר".
האקונומיסט קרא ל"מצוינים" "קריאה מרתקת עם מסר חשוב".
דוד לאונרדת כתב סקירה בניו יורק טיימס: "בעולם המכריע של כתיבת סיפורת, מלקולם גלדוול הוא קרוב עד כישרון ייחודי כפי שקיים היום".
על "מצוינים" כתב לאונרדת כי "(מצוינים) משאיר אותך מהרהר בתאוריות שהומצאו (על ידי גלדוול) במשך ימים אחר כך".
הביקורת על גלדוול נוטה להתמקד בעובדה שהוא עיתונאי ולא אקדמאי, וכתוצאה מכך עבודתו אינה עומדת בתקן של כתיבה אקדמית.
המבקרים טוענים כי הוא לפעמים מותח סיפורים צבעוניים שלו כדי להחיל אותם על בעיות עסקיות.
בניו ריפבליק נכתב על הפרק האחרון של "מצוינים": "אטום לכל צורות החשיבה הביקורתית".
גלדוול ספג גם ביקורת על הדגש שלו על ראיות אנקדוטיות במחקר כדי לתמוך במסקנותיו.
סטיבן פינקר קורא תיגר על היושרה של הגישה של גלדוול.
אפילו תוך שהוא מהלל את סגנון הכתיבה האטרקטיבי של גלדוול ותוכנו, פינקר כותב כי גלדוול הוא "גאון מדרגה שנייה שמבלי משים ממחיש את הסכנות בחשיבה סטטיסטית".
פינקר מביא כדוגמה מקרה שבו גלדוול טעה במינוח, וכתב "Igon Value" במקום "Eigenvalue", ומבקר את חוסר מומחיותו: "אני אקרא לזה בעיית ה-Igon Value: כאשר ההשכלה של המחבר בנושא מורכב מתמצה בכך שהוא ראיין מומחה, הוא נוטה להציע הכללות בנאליות, קהות או פשוט שגויות".
אתר החדשות הטכנולוגיות The Register האשים את גלדוול שהוא מעלה טיעונים על סמך אנלוגיות חלשות, וציין כי לגלדוול יש "סלידה מעובדות".
הוא הוסיף כי "גלדוול עשה קריירה ממסירת אמיתות נבובות לאנשים והלבשתן בשפה מנופחת, ומתפיסה אימפרסיוניסטית של השיטה המדעית".
2005 – Time בחר בגלדוול לאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר.
2007 – זכייה בפרס הראשון למצוינות על דיווח על בעיות חברתיות של האגודה הסוציולוגית האמריקאית.
2007 – תואר כבוד מאוניברסיטת ווטרלו.
2011 – תואר כבוד מאוניברסיטת טורונטו.
נקודת המפנה: חשיבותם הגדולה של הדברים הקטנים (2000)
מצוינים: ממה עשויה הצלחה (2008)
מה שראה הכלב: והרפתקאות אחרות (2009)
דוד וגוליית: איך להפוך חולשה לכוח (2014)
לדבר עם זרים: מה כדאי שנדע על אנשים שאיננו מכירים (2019)
נקמתה של נקודת המפנה (2024)
באיות עתיק: Mölk) היא עיר במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
העיר נמצאת בקצה עמק ואכאו על גדות נהר הדנובה.
העיר מפורסמת עקב המנזר הבנדיקטיני הבנוי בסגנון הבארוק ונמצא בשטחה.
העיר נזכרת לראשונה בשם מדיליקה בשנת 831. השטח מסביב למלק נמסר בשנת 976 ללאופולד הראשון, המרגרייב של אוסטריה, כדי לשמש אזור חיץ בין השטח המדיארי ממזרח ובוואריה ממערב.
ב-996 נקרא האזור בשם אוסטאריכי, מה שהיווה את המקור לשם הגרמני של אוסטריה, אשר בשימוש עד היום.
על הצוק שעליו ממוקם מנזר מלק נבנה במקור מבצר של בית באבנברג, אשר שלטו באזור זה.
ב-1089 נמסר האתר לנזירים מקומיים מהעיר הסמוכה לאמבאך.
מלק קיבלה זכויות של עיר שוק בשנת 1227 וב-1898 הפכה לעיר.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, מ-21 באפריל 1944 ועד 15 באפריל 1945 פעל במלק אחד ממחנות החוץ של מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בין האתרים ההיסטוריים החשובים במלק ניתן למנות את מנזר מלק, אשר נבנה בסגנון הבארוק, וניצב על צוק מעל העיר על גדות הדנובה, כמו כן הכנסייה העירונית, בניין הדואר העתיק, מזרקת קולומאן הקדוש, "הבית על הסלע" (הבניין העתיק ביותר בעיר שהשתמר עד היום, נבנה במאה ה-15), כיכר העירייה.
סר מלקולם הנרי ארנולד היה מלחין, מנצח וחצוצרן אנגלי, שעשה לו שם בחיבור מוזיקה קלה, מוזיקה לסרטים, לתיאטרון ולבלט, וסימפוניות.
מלקולם ארנולד נולד בנורת'המטון, אנגליה, הצעיר בחמשת ילדיה של משפחת יצרני נעליים משגשגת.
כבן-נעורים מרדני, נמשך לחירות היצירתית של ג'אז.
אחרי שראה את לואי ארמסטרונג מנגן בבורנמות', החל לנגן בחצוצרה בגיל 12 וכעבור חמש שנים זכה במלגה לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
בקולג' המלכותי למד ארנולד הלחנה אצל גורדון ג'ייקוב וחצוצרה אצל ארנסט הול.
ב-1941 הצטרף לתזמורת הפילהרמונית של לונדון כחצוצרן שני וב-1943 היה לחצוצרן ראשי.
ב-1941 נרשם כמתנגד גיוס מצפוני, בתנאי של הצטרפות לשירות הכבאים הלאומי, אבל במקרה שלו התירו לו להמשיך עם הפילהרמונית.
ב-1944, אחרי שאחיו, ששירת בחיל האוויר המלכותי נהרג, התנדב לשירות צבאי.
כשהצבא הציב אותו בתזמורת צבאית, ירה לעצמו ברגל כדי לחזור לאזרחות.
אחרי עונה כחצוצרן ראשי בתזמורת רשות השידור הבריטית חזר לפילהרמונית של לונדון ב-1946, שם נשאר עד 1948, כאשר פרש להקדיש את כל זמנו להלחנה.
ארנולד החל את הקריירה המוזיקלית שלו כחצוצרן מקצועי, אבל בהגיעו לגיל 30 היו חייו קודש להלחנה בלבד.
הוא דורג, יחד עם בנג'מין בריטן, כאחד המלחינים המבוקשים ביותר בבריטניה.
הכישרון הטבעי שלו למלודיה זיכה אותו במוניטין של מלחין מוזיקה קלה, כפי שבא לביטוי באחדות מן האוברטורות הקונצרטיות שלו והקבצים של מחולות ולשים, אנגליים, סקוטיים, איריים וקורניים.
כמו כן נחל הצלחה רבה בחיבור מוזיקה לקולנוע, הכוללת פסקול ליותר ממאה סרטי עלילה ותעודה, בהם "הגשר על הנהר קוואי", "בחירתו של הובסון", "גן הגיר" וסדרת "בית הספר טריניאן".
תשע הסימפוניות שלו הן במקרים רבים בעלות אופי אישי מאוד וחושפות פן רציני יותר של יצירתו, השנויה במחלוקת.
ארנולד כתב גם מגוון קונצ'רטי ומוזיקה קאמרית, כמו גם מוזיקה לתיאטרון, ובכלל זה בלטים חשובים.
המוזיקה שלו לכלי נשיפה ממתכת זכתה לשבחים רבים.
עבודתו המאומצת, בהלחנת מוזיקה לסרטים לצד מוזיקה רצינית, ערערה את בריאותו.
הוא פסק מחיבור מוזיקה לסרטים והתרכז במוזיקה רצינית בלבד, אך בשנות ה-80, הביא אותו מצבו הנפשי והגופני לאשפוז ממושך בבית חולים, שלאחריו חדל כליל מהלחנה.
עד 1961 יצא לארנולד שם של אדם לא-נעים, מפריז בשתייה ונוטה לקלות דעת וחוסר אבחנה ביחסיו עם המין השני.
באותה שנה התגרש מאשתו הראשונה.
אשתו השנייה נאלצה לנקוט בהליך משפטי לאחר פרידתם.
לאחר גירושיהם, ניסה ארנולד פעמיים לאבד עצמו לדעת.
בשנים הבאות התערער מצבו של ארנולד הן מבחינה בריאותית והן כספית.
בשנת 1978 היה מאושפז לחודשים אחדים בבית חולים בלונדון, באגף הפסיכיאטרי למקרים קשים, וב-1979 נכנס לבית החולים סנט אנדרו בעיר הולדתו, לטיפול בדיכאון ובאלכוהוליזם.
אף כי בראשית שנות ה-80 צפו לו לא יותר משנת חיים אחת, הוא התגבר הן על הדיכאון והן על האלכוהוליזם וחי עוד למעלה מ-20 שנה.
ב-1986 השלים את הסימפוניה התשיעית והאחרונה שלו.
במועד חגיגות יום הולדתו ה-70 של ארנולד, בשנת 1991, שוקמו המוניטין האמנותיים שלו בציבור הרחב והוא עלה על בימת רויאל אלברט הול לקבל את תשואות הקהל לאחר ביצוע הקונצ'רטו לגיטרה שלו בקונצרטי הפרומס.
ארנולד מת בבית החולים האוניברסיטאי בנורוויץ' ב-23 בספטמבר 2006, כתוצאה מזיהום בחזה.
ביצוע הבכורה של יצירתו האחרונה, "שלושת המוסקטרים", התקיים באותו יום בתיאטרון אלהמברה בבראדפורד, בהפקה של בלט הצפון.
הפרטיטורה לא הכילה מוזיקה חדשה של ארנולד, אלא מובאות מיצירותיו, בעריכת ג'ון לונגסטאף.
את הפרטיטורה המקורית קיבץ וערך אנתוני מרדית.
במשך עשרים ושתיים שנים התגורר ארנולד עם מטפל, אנתוני דיי.
לאחר מאבק על התמלוגים מן הסימפוניה התשיעית של ארנולד, ניתנו זכויות היוצרים לדיי, שירש חלק ניכר מעזבונו של ארנולד.
ארנולד היה מלחין פורה ופופולרי, אם גם שמרני יחסית, שכתב מוזיקה טונאלית.
הוא הציג את הקטור ברליוז, גוסטב מאהלר ובלה בארטוק כמלחינים שהשפיעו על יצירתו, לצד ג'אז.
פרשנים אחדים השוו את ארנולד לז'אן סיבליוס.
תשע הסימפוניות של ארנולד נחשבות על פי רוב ליצירותיו הבולטות ביותר.
קובצי המחולות שלו - הכוללים שני קבצים של מחולות אנגליים, אופוס 27 ו-33, וכן קבצים של ארבעה מחולות סקוטיים אופוס 59, מחולות קורנוול אופוס 91, מחולות איריים אופוס 126 ומחולות ולשיים אופוס 138, כל אופוס קובץ אחד.
קובצי המחולות כתובים בעיקר בנימה קלילה יותר ופופולריים הן בגרסה התזמורתית המקורית והן בעיבודים המאוחרים יותר להרכב כלי נשיפה מעץ ולהרכב כלי נשיפה ממתכת.
"המחולות האנגליים" גם מהווים בסיס לבלט הקצר של קנת מקמילן, "מה אומרים העיתונים".
ארנולד כתב גם כמה אוברטורות קונצרטיות שזכו להצלחה רבה.
בהן ה"גראנד גראנד פסטיבל אוברטורה" (שנכתבה לפסטיבל של ג'רארד הופנונג וכוללת שלושה שואבי אבק ומלטש רצפות, שאת כולם מסלק הצידה כוח כבאים בחיקוי רועש ולגלגני של הפתיחה 1812 של צ'ייקובסקי) וה"אוברטורה פטרלו" הדרמטית (בהזמנת קונגרס האיגודים המקצועיים, שביקשו להנציח את טבח פטרלו ההיסטורי של פועלים מוחים במנצ'סטר).
עוד יצירה קצרה פופולרית של ארנולד היא ה"דיברטימנטו לחליל צד, אבוב וקלרינט" אופוס 37. המספר הגדול יחסית של יצירות ועיבודים ליצירותיו הוא לתזמורת כלי נשיפה ממתכת.
לזכותו של מלקולם ארנולד, מלחין פורה ומצליח לקולנוע, רשומים יותר ממאה פסקולים לסרטי עלילה ותעודה בין 1947 ל-1969. ב-1957 זכה ארנולד בפרס האקדמיה על מויקה לסרטו האפי של דייוויד לין, הגשר על הנהר קוואי.
סרטים נוספים של לין שלהם כתב מוזיקה הם "מחסום הקול" (1952) ו"בחירתו של הובסון" (1954), שזכו לשניהם להצלחה מהדהדת.
"פונדק האושר השישי", (1958) זיכה את ארנולד בפרס אייבור נובלו.
עוד בשנות ה-50 - תקופה פורייה במיוחד לארנולד - כתב מוזיקה מצליחה לשורה של סרטי עלילה גדולים, בריטיים ואמריקאיים, כגון "גן העדן של רב החובל" (1953), "אתם יודעים מה טיבם של מלחים" (1954),"הבעל הנצחי" (1955), טרפז" (1956), אי בשמש (1957) ו"שורשי השמיים" (1958).
כמו כן כתב את המוזיקה לכל הסדרה של סרטי סנט טריניאן, כולל "יפהפיות סנט טריניאן" (1954), שהיה חביב במיוחד על המלחין.
פסקול הסרט הגדול האחרון של ארנולד היה לגרסה עטורת הפרסים של "דייוויד קופרפילד" (1969).
1937 - מלגה לקולג' המלכותי למוזיקה
1941 - פרס וולטר וילסון קובט, הפרס השני על "ויטה אבאנדאנס"
1948 - מלגה מאת קרן מנדלסון של האקדמיה המלכותית למוזיקה
1951 - הפרס הראשון מטעם פסטיבל הסרטים של ונציה במדור המוזיקה לסרטי תעודה על "מדע בתזמורת"
1958 - פרס אוסקר על המוזיקה לסרט "הגשר על הנהר קוואי"
1959 - פרס אייבור נובלו על המוזיקה ל"פונדק האושר השישי"
1969 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אקזטר
1969 - קיבל תואר "בארד" (משורר החצר) של גורסת קרנוב ועמו את השם הבארדי "טרומפר" (חצוצרן)
1970 - תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE)
1982 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דרהאם
1983 - מענק מן הקולג' המלכותי למוזיקה, לונדון
1984 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לסטר
1985 - חבר כבוד באקדמיה המלכותית למוזיקה
1986 - פרס אייבור נובלו (Ivor Novello) על שירות מצטיין למוזיקה הבריטית
1987 - מלחין השנה של וייבנדון
1989 - דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת מיאמי באוהיו
1989 - "חירות הרובע" של נורת'המטון
1992 - מענק מטריניטי קולג' למוזיקה, לונדון
1993 - תואר אבירות על שירות למוזיקה
1994 - נשיא כבוד של ויקטוריה קולג' למוזיקה, לונדון
1997 - מענק מן הקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה, מנצ'סטר
2001 - מענק מן האקדמיה הבריטית לפזמונאים, מלחינים וסופרים
2003 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת וינצ'סטר
2004 - פרס מוזיקאי מצטיין מאיגוד המוזיקאים
2006 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נורת'המפטון
קס מלקה עזריה (1926 - 4 בספטמבר 2011, ז' באלול ה'תשע"א) היה קס הקסים ("ליקה כהאנת") של קהילת ביתא ישראל במדינת ישראל.
נולד בכפר טדה שבמחוז גונדר באתיופיה, בנם התשיעי של קס עזריה יהייס ולאקץ' טלה.
בגיל עשר, בעקבות קרבות המלחמה בין אתיופיה לאיטליה שהתחוללו באזור הכפר טדה, עברה משפחתו לכפר אוזבה, שם חי עד לעלייתו ארצה.
באוזבה נשא לאישה את יהודית אסרס ולהם נולדו שישה ילדים, אחד מהם הוא קס אביהו עזריה המשמש כיו"ר המועצה הארצית של כוהני יהדות אתיופיה בישראל.
לאחר נישואיו הוסמך כקס ושימש כמנהיג רוחני ליהודי אזור מגוריו באתיופיה.
בתפקידו חרת על דגלו את שימור המסורת בקרב בני קהילתו ומניעת התבוללות.
רבים מיהודי האזור מספרים כיצד היה נודד בין הכפרים השונים בהם חיו ודואג לשמר בהם את רוח היהדות, לשם כך, אף הקים למעלה מ-20 בתי כנסת ששימשו כמרכזי תפילה ומרכזים רוחניים ליהודים בכפרים רבים כגון דרגאג', צ'הרה, אנקוברר, בלסה, כפר הולדתו טדה ועוד.
בתחילת שנות ה-80 עם היוודע על מבצע משה החליט לא לעלות ארצה ולהישאר עם בני קהילתו שנותרו באתיופיה על מנת למנוע את התבוללותם.
בשנת 1991 במהלך מבצע שלמה, ולאחר שמרבית יהודי האזור החליטו לעלות לארץ, עלה גם הוא ויחד עם בני ביתו השתכן באשקלון.
בישראל המשיך לשמש כקס וכמנהיג רוחני לבני קהילת ביתא ישראל תוך שימת דגש על שימור המסורת העתיקה של קהילתו.
קס מלקה נאבק רבות להכרה ביהודי אתיופיה כיהודים לכל דבר ולהכרה בקסים כרבנים לקהילותיהם המוסמכים לערוך טקסי נישואין וקבורה.
במסגרת המאבק הורה על הקמת המועצה הארצית של כוהני יהדות אתיופיה בישראל המובילה את המאבק ומפעילה, במקביל לעשייה דתית, פרויקטים חברתיים רבים כגון עידוד צעירים לרכישת השכלה, מאבק בגזענות ובתופעת האלימות במשפחה.
בישראל הסמיך כ-15 קסים המשמשים כיום כראשי קהילות באזורי מגוריהם.
ביתו שימש כמוקד עלייה לרגל לאלפים מבני הקהילה שפקדו את ביתו מדי יום.
בנוסף לכך, בחגים, כיום הכיפורים ופסח, היו נוהרים רבים מבני הקהילה ומגיעים לאשקלון מכל רחבי הארץ להתארח בביתו ולהשתתף בתפילות אותן קיים בבית הכנסת הסמוך שהקים ונקרא על שם אביו קס עזריה יהייס.
בית כנסת וגן ציבורי מנציחים את שמו.
בז' באלול ה'תשע"א (4 בספטמבר 2011) נפטר בגיל 85. אלפים רבים מבני קהילתו ליוו אותו בדרכו האחרונה, את הכנסת יצגה חברת הכנסת ציפי לבני.
מלקולם האקים דילייני הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת אולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית והיורוליג.
בשנת 2011 חתם באלאן שאלון הצרפתית, שמשחקת בליגת העל הצרפתית בכדורסל.
בשנת 2012 חתם בבודיוולניק קייב מקייב בירת אוקראינה, שמשחקת בסופרליגה האוקראינית בכדורסל.
כששיחק בקבוצה נבחר לחבר חמישיית העונה ביורוקאפ לשנות 2013. בשנת 2013 חתם לשנה אחת בבאיירן מינכן מליגת העל הגרמנית בכדורסל.
באפריל 2014 זכה בפרס ה-MVP של הבונדסליגה.
לאחר שבסוף העונה ניצחה באיירן את אלבה ברלין בגמר וזכתה באליפות, נבחר דילייני ל-MVP של הגמר.
ב-2 ביולי 2014 חתם לשנה אחת בלוקומוטיב קובאן.
לאחר שנה חתם לשנה נוספת במועדון.
הוא הוביל את המועדון לפיינל פור היורוליג בשנת 2016, והקבוצה סיימה במקום השלישי.
דילייני קלע 16.3 נקודות בממוצע למשחק, 5.5 אסיסטים ו-3.4 ריבאונדים במעל 30 משחקי יורוליג.
בין 2016 ל-2018 שיחק באטלנטה הוקס וביולי 2018 עבר לגואנגדונג סאות'רן טייגרס מליגת העל הסינית.
בספטמבר 2019 חתם על חוזה בברצלונה מליגת העל הספרדית.
במאי 2020 ברצלונה שחררה את דילייני מחוזהו.
ב-2 ביוני 2020 דילייני חתם לשנתיים באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית.
מלקולם מוזס אדמס ברוגדון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בעמדת הרכז בליגת ה-NBA למשך 9 עונות.
ברוגדון נולד באטלנטה שבג'ורג'יה, בנם של ג'ן ומיטשל ולו שני אחים גדולים.
בשנת 2011 החל ללמוד ולשחק כדורסל באוניברסיטת וירג'יניה.
לקראת תום שנתו הראשונה שבר את רגלו ונאלץ להחמיץ את ארבעה המשחקים האחרונים של העונה ואת כל עונת 2012/2013.
בעונת הוביל את הקבוצה עם ממוצע של 12.7 נקודות ו-5.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
הוא נבחר לחמישיית העונה בליגת ה-ACC על ידי מאמני הליגה ולחמישייה השנייה על ידי התאחדות עיתונאי הספורט.
בעונת סיים עם ממוצע של 14 נקודות ו-3.9 ריבאונדים למשחק, הוא נבחר לחמישיית העונה ב-ACC ולשחקן ההגנה של העונה ב-ACC, כמו כן נבחר לחמישיית העונה השנייה בכל ליגת המכללות והיה אחד הפיינליסטים לפרס ג'ון אר.
בעונת השיג ממוצע של 18.4 נקודות ו-4.2 ריבאונדים למשחק.
הוא נבחר לחמישיית העונה במכללות ולשחקן ההגנה של העונה על ידי ארגון מאמני המכללות.
הוא נבחר לשחקן העונה ולשחקן ההגנה של העונה ב-ACC והיה בכך הכדורסלן הראשון שזוכה בשני הפרסים בעונה אחת.
הוא היה בין הפיינליסטים לזכייה בפרס נייסמית', בפרס ג'ון אר.
ברוגדון נבחר במקום ה-36 של דראפט ה-NBA 2016 על ידי מילווקי באקס.
בסיום עונתו הראשונה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה וזכה בפרס רוקי השנה ב-NBA, לאחר שרשם ממוצעים של 10.2 נקודות ו-4.2 אסיסטים למשחק.
הוא הזוכה שנבחר הכי נמוך בדראפט מאז עונת 1957/1958, אז נבחר וודי סולדסברי שנבחר בדראפט במקום ה-60.
ביולי 2019 סיכם ברוגדון על חוזה באינדיאנה פייסרס, והועבר אליה במסגרת עסקת "החתמה והעברה" (sign and trade).
ביולי 2022 הועבר ברוגדון בטרייד לבוסטון סלטיקס.
באוקטובר 23 עבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס
ביוני 24 הועבר בטרייד ביחד עם 2 בחירות סיבוב ראשון ועוד 2 בחירות סיבוב 2 לוושינגטון ויזארדס תמורת דני אבדיה.
ביולי 2015 היה חבר בנבחרת ארצות הברית בכדורסל שזכתה במדליית ארד במשחקים הפאן-אמריקאיים.
מלקולם טרל באטלר הוא שחקן פוטבול אמריקאי המשחק בעמדת המגן האחורי (קורנרבק) בליגת ה-NFL.
באטלר נולד וגדל בוויקסבורג שבמיסיסיפי, אחד מחמישה ילדים של דברה באטלר, אם חד-הורית.
בתיכון הצטיין בפוטבול אך ציוניו הנמוכים לא אפשרו לו להתקבל לאוניברסיטה ברמה הראשונה ב-NCAA.
ב-2009 החל ללמוד במכללה קהילתית בריימונד שבמיסיסיפי, בשנתו הראשונה הושעה לאחר שרב עם עמיתו לקבוצת הפוטבול של המכללה, התעמת עם משטרת הקמפוס וכן הורשע באחזקת אביזרים לעישון סמים.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של אלקום ולאחר שנה חזר ללמוד במכללה הקהילתית.
ב-2012 התקבל לאוניברסיטת מערב אלבמה ושיחק בקבוצת הפוטבול שלה מהדרג השני של ה-NCAA, בה הצטיין במשך שתי עונות.
ב-2014 לא נבחר בדראפט ה-NFL, הוא עבד ברשת מזון מהיר וסוכנו התחנן בפני קבוצות שיקבלו אותו למבחנים, עד שניו אינגלנד פטריוטס נאותה.
באטלר הצטיין במחנה האימונים והשתלב בסגל הקבוצה בתפקיד קורנרבק מחליף.
באטלר התפרסם בסופרבול XLIX מול סיאטל סיהוקס.
פחות מדקה לסיום מסר ראסל וילסון, הקוורטרבק של סיאטל, לג'רמיין קירס שכוסה על ידי באטלר, באטלר הצליח להדוף את הכדור, אך קירס השתלט עליו תוך כדי נפילה לפני שנדחף החוצה על ידי באטלר.
שני מהלכים אחר כך, ניסה וילסון למסור לטאצ'דאון של ריקרדו לוקט, אך באטלר קרא את המסירה וחטף את הכדור על קו האנד זון.
הייתה זו החטיפה הראשונה בקריירה של באטלר, והיא הבטיחה את ניצחון הפטריוטס במשחק.
מהלך זה נחשב לגדול ביותר בתולדות משחקי הסופרבול.
לאחר המשחק, ביקש הקוורטרבק של ניו אינגלנד פטריוטס, טום בריידי, שזכה בפרס ה-MVP של משחק הסופרבול, כי הרכב בו זכה מנותנת החסות יינתן לבאטלר במקומו וכך נעשה.
הזכויות לביוגרפיה וסרט המבוסס על סיפור חייו של באטלר נרכשו על ידי הסופר דניאל לוין.
בעונת 2015 נהיה באטלר לשחקן הרכב ראשון של הקבוצה, במהלך העונה רשם שתי חטיפות, 15 הסתות כדור ו-56 תיקולים, הצטיינותו הביאה לבחירתו לראשונה למשחק הפרו בול.
העונה הסתיימה בהדחה של הפטריוטס בגמר ה-AFC.
בעונת 2016 השיג 4 חטיפות, 16 הסתות כדור, 48 תיקולים, השתלטות אחת על השמטת כדור והפלה אחת של קוורטרבק היריבה.
הוא נבחר פעם נוספת לפרו בול ולנבחרת השנייה של העונה וסייע לניו אינגלנד לזכות בסופרבול LI.
טרום עונת 2017 היה שחקן חופשי-מוגבל (שחקן שחוזהו הסתיים אך לקבוצה יש אופציה להשוות הצעה מקבוצות אחרות או לקבל פיצוי), וחתם על חוזה לשנה אחת.
למרות שנכלל בסגל הקבוצה לסופרבול LII לא שותף באטלר במשחק עצמו, למעט מהלך אחד בספיישל טים, בהחלטה מפתיעה ומעוררת מחלוקת.
לקראת עונת 2018/2019 חתם בקבוצת טנסי טייטאנס.
במרץ 2021 הצטרף לאריזונה קרדינלס אך הודיע על פרישה ולא שיחק בקבוצה.
ב-2022 חזר מפרישה וחתם בניו אינגלנד פטריוטס, אך שוחרר טרם פתיחת העונה.
מלקולם בארט הוא שחקן אמריקאי.
את פרסומו הראשון קיבל כשגילם את ד"ר לם יואיט בסיטקום "אי אפשר בלי טד" (2009–2010) של רשת ABC, ולאחר מכן התפרסם מתפקידו בתור רופוס קרלין בסדרה "טיימלס" (2016–2018) ברשת NBC ובשל הופעתו בתור הובר בסדרה העל-טבעית "פריצ'ר" (2017–2018) מבית רשת AMC.
גילם גם את סת' ריד בסדרת גיבורי העל "הבנים" (2019–2022) ואת האמרגן טד וייט (אנ') בסדרה "גאון" (2021) של נשיונל ג'יאוגרפיק.
בארט נולד וגדל בברוקלין, ניו-יורק.
ב-1998 הוא סיים את לימודיו בתיכון סטייווסנט (אנ') באיסט וילג', מנהטן לצד השחקן בילי אייכנר.
ב-2002 סיים לימודי תואר ראשון בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2000 קיבל את תפקידו הראשון בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "The Beat" אשר שודרה ברשת UPN, שבוטלה לאחר שישה פרקים בלבד.
שבעה פרקים נוספים צולמו לסדרה אך מעולם לא שודרו.
בהמשך השנה שיחק בסרט הנקמה "King of the Jungle" בכיכובו של ג'ון לגוויזאמו.
בארט הופיע מספר פעמים בסדרה "חוק וסדר".
הוא הופיע בפרק של "הסופרנוס" כאורח בפרק הפיילוט של "פילדלפיה זורחת", ושיחק בפרק של הסדרה "מונק" .
בשנת 2005 היה בין כוכבי סדרת המערכונים "The Sketch Show" ברשת Fox, המבוססת על תוכנית הבריטית באותו שם של רשת הטלוויזיה ITV.
הסדרה בוטלה לאחר שישה פרקים.
בשנת 2009 שיחק את סמל פורטר בסרט המלחמה זוכה פרס אוסקר "מטען הכאב" שביימה קתרין ביגלו.
בשנים 2009–2010 גילם את אחת הדמויות הראשיות במשך שתי עונותיה של סדרת הסיטקום "אי אפשר בלי טד" ברשת ABC.
בארט גילם את דמותו של ד"ר לם יואיט, אחד ממדעני המעבדה במחלקת המחקר של ורידיאן אשר גדל בצילה של אמו (קנדי אלכסנדר) מדענית בעלת שם.
בשנת 2011 שיחק בתפקיד קטן בסרט "לארי קראון" בכיכובו של טום הנקס שאף ביים, הפיק וכתב.
בשנים 2016–2018 כיכב בארט בשתי עונותיה של סדרת המדע-בדיוני "טיימלס" מבית רשת NBC.
בסדרה, גילם את המהנדס רופוס קרלין.
בשנים 2019–2022 גילם את דמותו של סת' ריד בסדרת גיבורי העל "הבנים" של אמזון פריים וידאו.
בשנת 2017 לוהק לדמות חוזרת בעונה השנייה של סדרת העל טבעי "פריצ'ר" מבית רשת AMC.
הוא גילם את דמותו של הובר, אחד מהתומכים הגדולים של גרייל.
בשנה לאחר מכן, שב לעונה השלישית של הסדרה כדמות ראשית.
בשנת 2021 גילם את טד וייט (אנ'), האמרגן ובעלה לשעבר של הזמרת אריתה פרנקלין בעונתה השלישית סדרת הדרמה ההיסטורית "גאון" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
+שנהסרטתפקידהערות2000King of the Jungleשחקן כדורסל #22002חיזור מגונהJock2003The Forgottenאנדרסון2008American Violetביירון הילהחברה של החבר הכי טוב שלידוואלוThe Highs & Lows of Milo Brownמילו בראון2009מטען הכאבסמל פורטר2011לארי קראוןדייב מאק2012Missed Connectionsג'ולס נוריס2013Orenthal: The Musicalלורנספיפלסכריס ווקר2014אנשים לבנים יקריםהלמוט ווסט10.0 Earthquakeבוקר2015פרזנואריק2016מלחמה על כולםרג'יCalico Skiesג'ון2017Literally, Right Before Aaronגרג2020המערב הקרועחאבייר גריי2021Horror Noireד"ר ברי2022Dylan & Zoeyג'פרי
מלקולם ג'נקינס הוא שחקן פוטבול אמריקאי המשחק בעמדת סייפטי בקבוצת ניו אורלינס סיינטס בליגת ה-NFL.
בשנת 2009, נבחר במיקום ה-14 בדראפט ה-NFL לשחק בקבוצת ניו אורלינס סיינטס.
ג'נקינס חתם עם הקבוצה על חוזה לחמש שנים בתמורה ל-19 מיליון דולרים.
בשנת 2014, עבר לשחק בקבוצת פילדלפיה איגלס איתה חתם על חוזה לשלוש שנים בתמורה ל-16.25 מיליון דולרים.
במהלך הקריירה שלו, זכה פעמיים באליפות הסופרבול, שלוש פעמים בפרו בול, בתואר All-Pro , בפרס ג'ים ת'ורפ ופעמיים בתואר All-America .
ג'נקיס ייסד את קרן הצדקה 'קרן מלקולם ג'נקיס' שמטרתה לטפח כישורי מנהיגות, כישורי חיים, בריאות וחינוך בקרב צעירים ובני נוער.
בשנת 2017, אימץ אורח חיים טבעוני.
מלקולם ווילד בראון היה עיתונאי וצלם אמריקאי.
עבודתו הידועה ביותר הייתה התצלום עטור הפרסים של ההצתה העצמית של הנזיר הבודהיסטי טיק קואנג דוק בשנת 1963.
אמו הייתה קוואקרית בעלת דעות נחרצות כנגד המלחמה, אביו היה רומי קתולי ואדריכל.
בראון למדה בסמינר Friends, בית ספר קוויקרי במנהטן מהגן ועד כיתה י"ב.
הוא למד במכללת סוורתמור בפנסילבניה ולמד כימיה.
הקריירה של בראון בעיתונאות החלה כשגויס במהלך מלחמת קוריאה, והוצב במהדורה הפסיפיקית של עיתון הכוכבים והפסים, שם עבד במשך שנתיים.
הוא עבד ב-עיתון Times Herald-Record, שהופץ במידלטון בניו יורק, לאחר מכן הצטרף לסוכנות הידיעות AP, עבד בבולטימור בין השנים 1959 עד 1961, ובשלב זה התמנה לכתב הראשי של אינדוצ'ינה.
ב-11 ביוני 1963, הוא צילם את תצלומיו המפורסמים של מותו של טיק קואנג דוק.
לאחר שזכה בפרס פוליצר לדיווח בינלאומי וקיבל הצעות עבודה רבות, הוא עזב בסופו של דבר את ה-AP בשנת 1965.
הוא עבד ב-רשת הטלוויזיה ABC במשך כשנה אך לא אהב את עיתונות הטלוויזיה.
הוא עבד כפרילנסר במשך כמה שנים, ועשה מלגה שנתית באוניברסיטת קולומביה עם המועצה ליחסי חוץ.
בשנת 1968 הצטרף לעיתון הניו יורק טיימס, ובשנת 1972 הפך לכתב של דרום אמריקה.
לפני שהפך לעיתונאי בראון עבד ככימאי, ובשנת 1977 הוא הפך לסופר מדעי, וכיהן כעורך בכיר ב- Discover.
הוא חזר לטיימס בשנת 1985. הוא סיקר את מלחמת המפרץ הפרסית בשנת 1991.
בראון נפטר ביום שני, 27 באוגוסט 2012, בגיל 81, מסיבוכים של מחלת פרקינסון.
צילום העיתונות העולמית של השנה (1963)
פרס פוליצר לדיווח בינלאומי (1964)
פרס ג'ורג' פולק על אומץ לב בעיתונות
פרס מועדון העיתונות מעבר לים
סטאק לשימוש בכימיה עבור האגודה האמריקנית לכימיה (1992)
מלקולם סיריל דראמונד היה צייר ומדפיס אנגלי, שנודע בזכות ציוריו של סצנות עירוניות.
בהשפעת הפוסט-אימפרסיוניסט וולטר סיקרט, הוא היה חבר בקבוצת קמדן טאון וקבוצת לונדון.
דראמונד נולד בבוי היל, ליד מיידנהד, ברקשייר, בנו של הכומר קאנון ארתור היסלופ דראמונד (1843–1945) ואנה הרייט דודסוורת'.
מלקולם התחנך בבית הספר בברמינגהאם ולמד היסטוריה בכרייסט צ'רץ, אוקספורד.
לאחר שנה שעבד אצל לורד פברהם כמנהל אחוזות למד בבית הספר לאמנות סלייד בין השנים 1903–1907, ואצל וולטר סיקרט בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר בין השנים 1908–1910.
הוא נהפך לחבר בקבוצת רחוב פיצרוי של סיקרט שהוקמה בשנת 1907 בבית מול הסטודיו של סיקרט עצמו.
הם נפגשו פעם בשבוע בכל שבת, הציגו ציורים והעבירו ביקורת על העבודות שהוצגו.
הקבוצה כללה גם את ספנסר גור, הרולד גילמן, נאן האדסון, אתל סנדס, וולטר ראסל, ויליאם רוטשטיין, ואלברט רוטנשטיין.
זאת הייתה הקבוצה הראשונה ברצף של קולקטיבים דומים שקיימו ציירים לאורך המאה ה-20 שריכזו את מאמציהם בסגנון ובשיטות מודרניות.
לאחר מכן הוא היה חבר מייסד בקבוצת קמדן טאון בין השנים 1911–1913, שהוקמה כדי להציג תערוכות.
מאז ומתמיד היו מתחים בקבוצה בין סיקרט לבין אלה שמחו על נוכחות חברותיו.
אחת ההשפעות של הדרת הנשים בקבוצה באותה העת הייתה הגדלת תפוקת ציורי הנוף הלונדוני תוך התנסות בצבעוניות עזה.
דראמונד היה גם חבר מייסד בקבוצת לונדון בשנת 1914, ושימש כגזבר שלה בשנת 1921 והציג איתה עד 1932.
השנתיים שלאחר מלחמת העולם הראשונה היו פרודוקטיביות ביותר עבור דראמונד: הוא צייר מספר סצנות בפאלמס דה דאנס ובבית המשפט בלונדון.
הוקמה ועדה מיוחדת עבור ציור מזבח הלב הקדוש של פטרוס הקדוש, באדינבורו.
הוא לימד בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר עד שעזב את לונדון כדי לחזור לברקשייר בשנת 1931 בעקבות מות אשתו הראשונה זינה ליליאס אוגילווי, שהייתה גם אמנית/מאיירת מוכשרת ועבדה תחת שם העט של אלכסינה.
היא איירה, בין השאר, את הספר "ההיסטוריה הכללית של הפיראטים" מאת סרן צ'ארלס ג'ונסון, עם הקדמה, מאת פיליפ גוס.
זינה הייתה גם פסנתרנית שהופיעה באולם וויגמור והייתה נערצת על ידי וולטר סיקרט וקלייב בל.
מלקולם וזינה חלקו תשוקה לאמנות ולמוזיקה ועבדו יחד בסטודיו של מלקולם, וכן ביצעו ערבים מוזיקליים יחד בבית, מלקולם ליווה את זינה בכינור.
בשנת 1937 איבד את הראיה בעין אחת, ואבד את ראייתו ב־1942.
מועצת האמנויות העלתה מופע רטרוספקטיבי בלונדון בין השנים 4–1963.
מלקולם היל הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת שיקגו בולס מה-NBA.
היל החל את הקריירה בשנת 2013 באוניברסיטת אילינוי.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 2017, הצטרף אל קבוצת אוקלהומה סיטי ת'אנדר במסגרת ליגת הקיץ של ה-NBA.
בחודש יולי 2017, חתם בקבוצת סטאר הוטשוטס מליגת הכדורסל הפיליפינית.
בחודש ספטמבר 2017, חתם בקבוצת טלקום בון מהבונדסליגה הגרמנית.
בקיץ 2018, שיחק במדיה של קבוצת יוטה ג'אז במסגרת ליגת הקיץ של ה-NBA.
בעונת 2018/2019, חתם בקבוצת ריסן לודוויגסבורג מהבונדסליגה הגרמנית.
בעונת 2019/2020, חתם בקבוצת אסטנה המשחקת בליגת העל הקזחית ובליגה המאוחדת של VTB.
מלקולם ומארי הוא סרט אמריקאי משנת 2021. דרמה רומנטית בשחור-לבן שכתב וביים סם לוינסון.