tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החריץ העליון הוא הגדול משני החריצים, ביחד עם רצועה הסוגרת את היקפו, נוצר פתח מעוגל בשם נקב השת הגדול (Incisura ischiadica major).
דרך נקב השת הגדול, יוצאים מתוך האגן, השריר האגסי, עצב השת (Sciatic Nerve), הוא גיד הנשה, ועוד מספר עצבים וכלי דם.
בצורה דומה מרכיב החריץ התחתון את נקב השת הקטן (Incisura ischiadica minor), שדרכו עוברים גיד השריר הסותם הפנימי ומספר עצבים וכלי דם נוספים.
מגוף השת נמשך לכיוון תיכוני ומטה, ענף עצם השת (Ramus ossis ischii).
ענף השת מתחבר לענף החיק התחתון ומשלים בכך את מבנה הנקב הסתום.
המבנה הבולט ביותר על ענף השת היא גבששת השת (Tuber ischiadicum) המכונה לפעמים "עצם הישיבה".
בענף השת ובגבששת נאחזים שרירים שונים של הירך והברך, בהם יצוינו כופפי הברך שרירי מיתר הברך (Hamstrings) הנאחזים בגבששת, השריר הארבע ראשי והשריר המתוויך הגדול.
עצם החיק (Os pubis), היא התחתונה והקדמית מעצמות האגן.
העצם מורכבת מגוף ושני ענפים (עליון ותחתון) המקנים לה צורה המזכירה ר'.
גוף עצם החיק מופרק דרך מאחה עצמות החיק (Symphysis pubica) עם גוף עצם החיק הנגדי לו.
חלקו העליון של הגוף מעובה ומכונה רכס החיק (Crista pubica).
בגוף וברכס נאחזים בין היתר שרירי הפירמידה (Musculus pyramidalis) והבטן הישר.
בחלקו התחתון של הגוף נאחזים חלק מהשרירים המקרבים של הירך.
ענף עצם החיק העליון (Ramus superior ossis pubis) נמתח מגוף העצם לכיוון צידי-עליון עד המרחשת, שם הוא מרכיב כחמישית מהמרחשת ומתאחה עם הכסל והשת.
הענף העליון ממסגר את רום הנקב הסתום.
חלקו הקדמי של הענף העליון מציג שתי בליטות גרמיות: גבשושית החיק (Tuberculum pubicum) הקרובה לגוף העצם ובליטת הכסל והמסרק (Eminentia iliopubica) בסמוך למַרְחֶשֶׁת.
בגבשושית החיק נאחזת רצועת המפשעה (Ligamentum inguinale).
לאורך הענף העליון נאחזים בין היתר שרירים מקרבים של הירך, הסותם החיצון ומרים פי הטבעת (Musculus levator ani).
ענף עצם החיק התחתון (Ramus inferior ossis pubis) נמשך מגוף העצם לכיוון צידי-תחתון עד לחיבור עם ענף השת.
חלקו התיכון של הענף התחתון מהווה מחצית מקשת החיק (Arcus pubicus).
לאורכו נאחזים חלק משרירי תחתית האגן והקרום הסותם (Membrana obturatoria).
לרצפת האגן שני תפקידים סותרים מטבעם: האחד הוא לסגור את חללי האגן והבטן ולשאת בעומס האיברים הפנימיים.
השני הוא לשלוט בפתחי פי הטבעת ואיברי השתן החודרים לרצפת האגן ומחלישים אותה.
כדי להשיג את שתי המשימות הללו, רצפת האגן מורכבת מכמה שכבות חופפות של שרירים ורקמות חיבור.
סרעפת האגן עשויה משריר מֵרִים פִּי הַטַּבַּעַת (Levator Ani) ומשריר העצה (coccygeus).
התחל שלהם הוא בין הסימפיזה לקוץ השת ונאחזים אל עצם הזנב והרצועה האנו-קוקציגאלית המשתרעת בין קצה עצם הזנב לבין הפתח האנאלי.
חריץ זה משאיר חריץ לפתחים האנאליים והאורגניטליים.
בגלל רוחב פתח איברי המין, שהוא רחב יותר אצל נשים, נדרש מנגנון סגירה שני.
הסרעפת האורוגניטלית מורכבת בעיקר מהפרינאום הרוחבי העמוק, היוצא מהרמי הסכיאלי והערווה התחתון ומשתרעת עד לפתח האורגניטלי.
הסרעפת האורוגניטלית מחוזקת מאחור על ידי הפרינאום הרוחבי השטחי .
הסוגרים החיצוניים של פי הטבעת והשופכה גורמים לסגירה שלהם.
הראשון מוקף בשריר הבולבוספוגיוס, המצר את פתח הנרתיק אצל נשים ומקיף את הגוף הספוגי (corpus spongiosum) אצל גברים.
המבנה האנטומי של הדגדגן, מקביל לזה של הפין.
הוא מורכב משני קורפוס קברנוזה וחלק מרכזי קטן יותר-קורפוס ספונגיוזום, שגם יוצר את קצה הדגדגן.
שריר האיסכיוקברנוסוס (Ischiocavernosus) לוחץ דם לתוך ה-corpora cavernosa בפין ובדגדגן.
הסרעפת האגנית מורכבת משריר מרים פי הטבעת (levator ani) ומשריר העוקץ (coccygeus).
שרירים אלה מתחילים בין מאחה עצמות החיק (symphysis) וקוץ השת (ischial spine), ומתכנסים אל עצם העוקץ (coccyx) ואל הרצועה העוקצית-פי טבעתית (anococcygeal ligament) המתוחה בין קצה עצם העוקץ לפתח פי הטבעת.
מבנה זה מותיר חריץ עבור פתחי פי הטבעת ודרכי השתן והמין.
בגלל רוחב פתח איברי המין הרחב יותר אצל נשים, נדרש מנגנון סגירה שני, הסרעפת האורוגניטלית מורכבת בעיקר משריר העצה הרוחבי העמוק (deep transverse perineal) שמתחיל מענפי השת והחיק התחתונים (inferior ischial and pubic rami) ונמשך עד לפתח דרכי השתן והמין (urogenital hiatus).
הסרעפת האורוגניטלית מחוזקת מאחור על ידי שריר העצה הרוחבי השטחי (superficial transverse perineal).
בני האדם המודרניים מאופיינים במידה רבה בתנועה דו-רגלית ובמוח גדול.
מכיוון שהאגן חיוני הן לתנועה והן ללידה, הברירה הטבעית התמודדה עם שתי דרישות סותרות: תעלת לידה רחבה ויעילות תנועה, קונפליקט המכונה " הדילמה המיילדותית ".
אגן הנשים, או אגן גינקואידי, התפתח לרוחבו המרבי ללידה - אגן רחב יותר יגרום לנשים אנושיות לא להיות מסוגלות ללכת.
לעומת זאת, אגני גברים אנושיים אינם מוגבלים על ידי הצורך ללדת ולכן אופטימליים יותר לתנועה דו-רגלית.
הבדלים בן האגן הנשי לאגן הגברי
ההבדלים העיקריים בין אגן אמיתי ואגן מזויף לגברים ולנשים כוללים:
אגן הירכיים הנשי גדול ורחב יותר מאגן הירכיים הגברי, שהוא גבוה, צר וקומפקטי יותר.
אגן הירכיים הנשי קל ודק יותר מאגן הירכיים הגברי.
פתח הכניסה הנקבי גדול יותר ובעל צורת אליפסה, בעוד שצומת הסקרל הגברי בולט רחוק יותר (כלומר, פתח הכניסה הזכרי בצורת לב יותר).
צידי האגן הגברי מתכנסים מהכניסה ליציאה, בעוד שצידי האגן הנשי רחבים יותר זה מזה.
הזווית בין עצמות הערווה התחתונות היא חדה (70 מעלות) אצל זכרים, אך קהה (90–100 מעלות) אצל נקבות.
בהתאם לכך, הזווית נקראת זווית תת-חיק אצל זכרים וקשת ערווה אצל נקבות.
בנוסף, העצמות היוצרות את הזווית/קשת קעורות יותר אצל נקבות אך ישרות אצל זכרים.
המרחק בין עצמות האיצ'יה קטן אצל זכרים, מה שהופך את הפתח לצרה, אך גדול אצל נקבות, שלהן פתח פתח גדול יחסית.
עצם האיצ'יה והפקעות כבדות יותר ובולטות עמוק יותר לתוך חלל האגן אצל זכרים.
עצם הסיאטיקה הגדולה רחבה יותר אצל נקבות.
ציצי הכסל גבוהים ובולטים יותר אצל זכרים, מה שהופך את האגן המדומה של הזכר לעמוק וצר יותר מאשר אצל נקבות
עצם העצה הגברית ארוכה, צרה, ישרה יותר, ובעלת צוק סקראלי בולט.
עצם העצה הנשית קצרה יותר, רחבה יותר, מעוקלת יותר לאחור, ובעלת צוק פחות בולט.
האצטבולה רחבה יותר זו מזו אצל נשים מאשר אצל גברים.
אצל גברים, האצטבולה פונה יותר לרוחב, בעוד שאצל נשים היא פונה יותר קדימה.
כתוצאה מכך, כאשר גברים הולכים הרגל יכולה לנוע קדימה ואחורה במישור יחיד.
אצל נשים, הרגל חייבת להתנדנד קדימה ופנימה, משם ראש עצם הירך המסתובב מזיז את הרגל אחורה במישור אחר.
שינוי זה בזווית ראש עצם הירך מעניק להליכה הנשית את מאפיין ההליכה שלה (כלומר, תנועת הירכיים).
מצבים בריאותיים המשפיעים על האגן
כמו כל העצמות והמפרקים בגוף האדם, גם באגן הם חשופים לאותן פציעות כמו אחרות בגוף, כולל שברים, נקעים ופציעות מאמץ חוזרני, דלקת פרקים במפרקי האגן שלך.
הריון ולידה יכולים גם לגרום לכאבי מפרקים זמניים באגן.
מצבים ספציפיים הקשורים לאגן כוללים:
מצבים הקשורים לרקמות חיבור באגן
הלווייתנים, הדולפינים ותחשים (פרות ים) הם יונקים ימייים מלאים (שלעולם אינם עולים לחוף) שאבותיהם הגיעו מהיבשה.
אגן אורמיה הוא אזור באיראן.
רובה של רמת אורמיה והחלק הפורה ביותר שלה מורכב מטרסות ומאדמת סחף.
ביצות מלח משתרעות במזרח הרמה, על גבול החוף המערבי של ימת אורמיה ולרוב אורכה.
צפון מזרח הרמה מורכב מטוף, אבן חול, טין וקונגלומרט.
בדרום מערב הרמה ניתן למצוא אבן חול, קונגלומרט, ומעט אבן גיר אדומה.
בדרום הרמה יש אבן גיר לבנה ואפורה, טוף חומצי, קוורץ, מעט דולומיט, צפחה וחמרה.
החורפים באגן אורמיה קרים, לחים ומושלגים.
ממוצע הטמפרטורות השנתי הוא מקסימום 31 מעלות ביולי ומינימום (-6) מעלות בינואר.
הלחות נעה בין 76 אחוזי לחות בינואר, ל 48 אחוזי לחות ביולי.
אגן האבק הוא כינוי לשורה של סופות אבק שהתחוללו במרכז ארצות הברית וקנדה החל מ-1931 עד 1939, שנים המוכרות גם בכינוי "שנות השלושים המלוכלכות" (The Dirty Thirties), ושבמהלכן נגרם משבר סביבתי, כלכלי וחברתי חמור.
שילוב של בצורת קשה עם מספר פרקטיקות חקלאיות לא תקינות במשך כמה עשורים, כגון חישוף הקרקע מעשבים לצורך חריש של שדות חיטה, ורעיית יתר, גרם לסחיפת קרקע חמורה באזור המישורים הגדולים.
האדמה הפורייה התייבשה והפכה לאבק אשר עף מזרחה, בעיקר בצורה של עננים שחורים גדולים.
לעיתים, העננים השחירו את השמיים על פני שטח עצום שהשתרע עד שיקגו.
רוב הקרקע נסחפה אל תוך האוקיינוס האטלנטי.
האסון הסביבתי גרם לגל עזיבה עצום של תושבים מטקסס, ארקנסו, אוקלהומה, והאזורים סביב המישורים הגדולים, ולמעלה מחצי מיליון אמריקאים נותרו ללא קורת גג.
רבים מהם היגרו מערבה בחיפוש אחר עבודה.
הבצורת, סופות האבק ונטישת השדות והחוות, היוו מכה קשה למדינות החקלאיות במרכז ארצות הברית ובקנדה, אשר סבלו כבר מהשפל הגדול.
אגן האבק הוא דוגמה מוחשית לעוצמה שיכולה להיות לתהליכי מדבור, כמו גם לתהליכים של שינויי אקלים.
ב-14 באפריל 1935, שנודע אחר כך כ"יום ראשון השחור", התרחשה אחת מה"סופות השחורות" הקשות ביותר באגן האבק, וגרמה לנזק נרחב, תוך שהיא הופכת את היום ללילה.
עדי ראייה סיפרו כי בחלק מהזמן לא יכלו לראות למרחק של יותר ממטר וחצי.
במשך 100 הימים הראשונים לשלטונו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הוכנו תוכניות ממשלתיות להשבת היציבות האקולוגית לאזור.
ממשלת ארצות הברית הקימה את "מנהל ההתיישבות" שלימים הפך למנהלת החקלאות האמריקאית.
ב-13 במאי 1936 צולמה בעיירה דאלאס שבדקוטה הדרומית אחת מן התמונות הידועות מתקופה זו.
התמונה המחישה את גורלם המר של תושבי האזור שנפגעו.
לא נותרו להם אדמות לעיבוד, כל היבולים נקברו ולא נותר להם מה לאכול.
המשבר האנושי תועד על ידי צלמים מטעם מנהלת החקלאות האמריקאית, מפורסמת ביותר מבין צלמים אלו היא
על התקופה כתב הסופר ג'ון סטיינבק את ספרו זוכה פרס פוליצר, ענבי זעם.
גם הסופרת כריסטין האנה מתארת בספרה "ארבע הרוחות" את אסונם של החקלאים בטקסס.
אגן טארים (בסינית: 塔里木盆地; בפין-יין: Tǎlǐmù Péndì; באויגורית: ارىم ئويمانلىقى) הוא אגן ניקוז יבשתי גדול, הנמצא בשטחו של המחוז האויגורי האוטונומי שינג'יאנג שבצפון מערב סין העממית, והנהר טארים זורם בו ממערב למזרח עד הישפכו לאגמים ולביצות בלופ נור.
האגן מתפרש על פני שטח של כמיליון קילומטרים רבועים וגובהו נע בין 700 ל-1,400 מטרים.
האגן מוקף בהרים משלושה כיוונים, צפון, מערב ודרום, ופתוח בצידו המזרחי אל מדבר גובי.
גבולו הצפוני הוא ברכס טיין שאן וגבולו הדרומי הוא הרי קונלון הנמצאים בקצה הצפוני של רמת טיבט.
מדבר טקלה מקאן מהווה חלק גדול משטח האגן.
אזור האגן מיושב בדלילות על ידי אויגורים, טג'יקים ועמים טורקיים אחרים.
אגן טארים הוא שריד של יבשת עתיקה זעירה שהתמזגה עם היבשת האירואסייתית שהלכה וגדלה במהלך תור הקרבון ותור הפרם.
בהווה, נגרמים תהליכי שינוי בשולי האגן כתוצאה מלחצים שיוצרים רכסי ההרים שבצפון ובדרום על קרום היבשת העתיקה.
מקובל להניח כי באגן טארים קיימים מאגרים גדולים של נפט וגז טבעי, כאשר מעל ל-70% מתכולת הגז היא גז המתאן.
החלקים המרכזיים של האגן כוללים רצף של סלעים מעידני הפלאוזואיקון, המזוזואיקון והקנוזואיקון כאשר במקומות מסוימים מגיע עובי השכבה לעומק של 15 קילומטרים.
שכבת המקור לנפט ולגז היא שכבה פרמית של אבן בוץ (Mudstone).
תחת שכבה זו קיים מכלול תחתי פרקמבריוני שסבורים כי הוא שריד של הלוח הטקטוני הזעיר של טארים שהצטרף ליבשת האירואסיינית המתפשטת בתור הקרבון.
השלג שיורד על הר K2, הפסגה השנייה בגובהה בעולם, מצטבר לקרחונים יבשתיים שנעים למטה לעמקים ומפשירים.
מי השלגים יוצרים נהרות הזורמים במורדות ההרים אל אגן טארים ואינם מגיעים לים.
הנהרות באגן, המוקפים במדבר, מזינים נאות מדבר ומימיהם משמשים בחלקם להשקיה.
חלק אחר מהנהרות מתנקז אל ימות מלח ואל ביצות.
דרך המשי, רשת של נתיבי מסחר שהשתרעה על פני מרכז אסיה, התחלקה לשני נתיבים עיקריים: דרך המשי הצפונית ודרך המשי הדרומית.
שתי הדרכים גבלו בקצותיו הצפוני והדרומי של מדבר טקל מאקאן.
נתיב מרכזי שהיה קיים, ננטש ב לספירה.
הנתיב הדרומי כלל את ערי נווה המדבר יארקנד, נייה, פישאן, מארין וחוטאן.
ערי נווה המדבר העיקריות בנתיב הצפוני היו: אקסו, קורלה, טורפאן, גאוצ'אנג ולולאן.
ערי מפתח אחרות בעת העתיקה באגן טארים היו קאשגאר בדרום-מערב האגן, קוקה בצפונו ודונחואנג במזרחו.
השפות הטוכאריות הן ששלטו בעבר באגן טארים והיו הענף המזרחי ביותר של השפות ההודו-אירופאיות.
השם הסיני יְוֵּאגְ'ה ציין עם מרכז אסייני קדום שהתיישב בחלקו המזרחי של אגן טארים והובס על ידי השיונגנו.
בעקבות הפסדם, היגרו מאוחר יותר ה"יְוֵּאגְ'ה" דרומה וייסדו את אימפריית קושאן שמרכזה היה באפגניסטן ופקיסטן וצפון הודו המודרניות.
בסוף המאה ה-1, הצליחה שושלת האן הסינית בהנהגתו של באן צ'או (32-102), לדחוק את השיונגנו ולהשתלט על אגן טארים.
אימפריית קושאן החזקה הצליחה להתפשט חזרה אל אגן טארים במאות ה-1 וה-2 לספירה, הקימה ממלכה שמרכזה היה בקאשגאר והתמודדה על השליטה באזור עם שבטי נוודים ועם כוחות סיניים.
הם הביאו לאזור את הכתב הבראהמי, שפת הפראקריט ההודית ששימשה לצורכי מנהל ואת הבודהיזם והיוו גורם מרכזי בהפצת הבודהיזם למזרח אסיה באמצעות דרך המשי.
ב-1218 נכבש האזור על ידי האימפריה המונגולית שהונהגה על ידי ג'ינגיס חאן.
לופ נור, ימת מלח ביצתית הנמצאת בקצה המזרחי של האגן ואליה נשפך נהר טארים, משמשת כאתר ניסויים גרעיני של סין העממית.
אף שקיים עניין מדעי בממצאים מאגן טארים, המניע העיקרי לסקרים ולחקירת האזור הם חיפושי נפט וגז.
מחקר וניתוח מעמיקים שנערכו לאחרונה בנווה המדבר נייה (Niya) שעל דרך המשי הביאו לממצאים של כפרים ומבנים עתיקים, כמו גם עדויות לעיבוד חקלאי בצורת שדות, מטעים וכרמים.
נווה המדבר בנייה משמר במידה רבה את הנוף כפי שהיה בימים קדומים יותר.
בהתיישבויות שבאזור נייה נמצאו גם מאות טבלאות עשויות עץ המתוארכות למאה ה-3 וה-4 שעליהן נמצאו כתובים רבים.
טבלאות אלו כתובות בשפה הגנדהרית המדוברת כיום בפקיסטן ובאפגניסטן וכוללות מסמכים משפטיים כמו רשימות מיסים וחוזים המכילים מידע מפורט הנוגע לניהול חיי היומיום באזור באותה תקופה.
חפירות נוספות חשפו קברים ובהן מומיות, עבודות קרמיקה, עבודות קדרות צבועות וחפצי אמנות אחרים המיוחסים לתרבות הטוכארית.
הגיוון בממצאים מלמד על כך שהמצאות האזור על נתיב דרך המשי עודדה את הקשרים וההשפעות התרבותיות באגן טארים.
פסלים וציורי קיר בודהיסטים מוקדמים נתגלו בחפירות במיראן (Miran).
ממצאים אלו דומים בסגנונם לממצאים שנתגלו במרכז אסיה ובצפון הודו ומביאים לטענה האומרת כי למיראן היה קשר ישיר עם מערב היבשת ובמיוחד עם האימפריה הרומית והפרובינקיות שלה.
סוון הדין - גאוגרף שוודי שחקר את האזור מסוף המאה ה-19 ועד 1935.
אורל שטיין - ארכאולוג הונגרי שחקר את האזור בשנים 1900-1930
אגן טבילה הוא מתקן רחצה טקסי המשמש בנצרות בטקסי טבילה.
המתקן ממוקם לרוב בכניסה לכנסייה או במבנה ייעודי (בפטיסטריום) הנבנה בסמוך לכניסה לכנסייה.
מרבית אגני הטבילה המשמשים לטקס, מיועדים לטבילה לנצרות באמצעות הזיית (התזת) מים קדושים, ואינם מיועדים לטבילה של כל הגוף (בשונה מהמקווה ביהדות).
האגנים עשויים אבן (לרוב שיש), עץ או מתכת, צורתם וגודלם משתנה, והם מעוטרים בעיטורים שונים.
לעיתים לאגנים שמונה צלעות (הם מתומנים) - אזכור לעובדה שטקס הטבילה לנצרות מחליף את טקס בירת המילה של היהדות הנערך כאשר התינוק בן שמונה ימים.
לעיתים לאגנים שלוש צלעות המסמלות את השילוש הקדוש.
כמות המים באגני התזה מעין אלה קטנה (כליטר או שני ליטר מים בלבד).
אגנים קדומים יותר שימשו לטבילת כל הגוף.
לאגנים אלה הייתה צורת משולש או צורת צלב, והם שימשו בראשית הנצרות ועד ימי הביניים, וכן משמשים כיום בקרב זרמים בנצרות (כגון נצרות אורתודוקסית) המאמינים בטבילת כל הגוף.
בנצרות הקתולית מעדיפים אגנים בהם יכול לעמוד האדם המוטבל כאשר המים נשפכים על כל גופו.
אגממנון היא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי אייסכילוס.
המחזה הוא הראשון בטרילוגיית ה"אורסטיאה" שנכתבה על ידי אייסכילוס ועוסקת בטרגדיה של בית אטראוס.
המחזה מתרחש לאחר מלחמת טרויה ומספר על חזרתו של המלך אגממנון לממלכתו שבארגוס.
המחזה מתבסס על המיתוס היווני באשר לגורלו של אגממנון, כפי שסופר על ידי הומרוס.
המחזה נפתח בהסבר של הצופה והמקהלה על ההתרחשויות בעשר השנים הקודמות - היעדרותו של המלך אגממנון ומלחמת יוון בטרויה.
אשתו של אגממנון, קליטמנסטרה, מודיעה שהמלחמה הסתיימה בניצחון לצבאות היוונים ואגממנון עושה את דרכו חזרה לארגוס; אנשי המקהלה מפקפקים בכך, אך לבסוף הם מתרצים כאשר מגיע שליח המאשר את טענותיה של קליטמנסטרה.
אגממנון נכנס לעירו ומתקבל על ידי אשתו קליטמנסטרה בכבוד מלכים, כגיבור שחזר מנצח ממלחמה ממושכת.
קסנדרה, בתו של מלך טרויה פריאמוס, מגיעה גם היא יחד עם אגממנון לארגוס, כשפחתו.
על קסנדרה הוטלה קללה בעבר על ידי האל אפולו - יכולת נבואית שאיש לא מאמין לה.
על מפתן הבית היא מתחילה לספר את כל קורות בית אטראוס והרציחות שעומדות להתרחש בתוך המשפחה: היא מתנבאת על רציחת אגממנון על ידי אשתו קליטמנסטרה, על כך שהיא עצמה תהיה הקורבן הבא, ועל נקמת דמו של אגממנון על ידי אורסטס (כפי שאכן מתרחש בחלק הבא של הטרילוגיה, "נושאות הנסכים").
למרות התנבאותה על מותה, היא נכנסת בהשלמה אל בית אגממנון.
לאחר מכן נשמעות זעקותיו של אגממנון הנדקר למוות.
המקהלה דנה מה ראוי לעשות, ובמקביל מתוודע הקהל לכך שקליטמנסטרה היא הרוצחת ושהתנהגותה המוקדמת הייתה רק העמדת פנים כדי לטמון לו פח.
קליטמנסטרה רוצחת אותו כנקמה על כך שהעלה את בתם איפיגניה לקורבן לאלה ארטמיס, כדי שתאפשר לצי היווני להפליג לחופי טרויה.
לאחר מות אגממנון, היא מתכוונת למשול בארגוס במשותף עם מאהבה אייגיסתוס, מלך מיקנה, שסייע לה במעשה הרצח.
אייגיסתוס הוא דודנו של אגממנון, שהוגלה לאחר שדודו ואביו של אגממנון הרג את אביו תיאסטס, ולכן הוא סייע לקליטמנסטרה בתכנון הרצח, כנקמה.
משך הזמן שבו עלילת הטרגדיה מתרחשת מאוד מצומצם החל מחזרתו של אגממנון לביתו.
באמצעות המקהלה המחזה מציג את העבר הרחוק של המחזה.
המקהלה מתארת את רצח איפיגניה באאוליס ומקשרת לרצח העתידי של אגממנון.
קסנדרה מצד אחד מנבאת את העתיד אך כנגד חוזרת לדור האבות של אגממנון, אל אטראוס, אביו של אגממנון אשר הגיש לתיאסתס, אביו של איגיסתוס ואחיו של אטראוס, את בשר ילדיו למאכל (סעודת תיאסתס).
מאהבה של קליטמנסטרה היה הבן של איגיסתוס.
מסגרת הזמן הרחבה מאפשרת להסביר את ההווה, וההווה מסביר מה שיקרה בעתיד.
לכן לפי תפיסה זו ההווה כשלעצמו לא יכול להסביר שום דבר והוא למעשה בלתי מובן.
חוסר האונים האנושי ואומללות האדם
חוסר האונים האנושי כנגד האלים עומד כמעט בכל טרגדיה יוונית:
"אבות אכלו בוסר ושיני בנים תקהינה" - אגממנון נרצח כנקמה על מעשה אביו.
מעשה רצח איפיגניה הוא רק מניע אינטרסנטי אנושי של אשתו.
שום בחירה של אגממנון לא הייתה מושיעה אותו.
שני הפתרונות שעמדו לנגד אגממנון בעת ההפלגה היו בעייתיים.
רוחות השמים הפסיקו להשיט את ספינת היוונים וקלחס מנבא כי ארתמיס רוצה שיקריבו לה את בת אגממנון.
לאחר הנבואה, אגממנון מצוי בבעיה: הוא צריך להחליט אם לרצוח את בתו, או להעליב את זאוס, אל האירוח.
יתרה מזאת, כל המשלחת נשלחה כדי לנקום בשם זאוס, על חטיפת הלנה בעת האירוח בבית מנלאוס.
זה ה"עול" למי שיש לו כוח והמקהלה מציינת את חוסר האונים של אגממנון.
ברגע שאגממנון ביצע בחירה, הוא הפך לפושע.
זהו ביטוי לתפיסה הדתית הטרגית לפיה גם כשאתה עושה את מה שאתה צריך לעשות, לעיתים מעשיך יובילו לקטסטרופה.
הקללה הזו שנפלה על אגממנון לא מפסיקה בו אלא ממשיכה לאשתו, שרוצחת אותו כנקמה.
היא ממשיכה גם לשיגעון בנו, שרוצח את אמו כנקמה על רצח אביו.
כלומר, מבחינה דתית, אגממנון היה צריך לסרב לרצוח את בנו ולסבול מנקמה מצד זאוס.
קסנדרה קיבלה עונש מפני שלא הייתה מוכנה להיעתר לאפולו פיזית.
היא קוללה - איש לא יאמין לנבואות שלה.
המקריות/המזל מאיר פנים (ευτυχία\eutuchia) למזל הרע (δυστυχία"\dustuchia") - אריסטו מתאר "מודל כפול של המהלך הטראגי" בפרק השביעי של הפואטיקה.
אריסטו מסביר כי המהלך הטרגדי נע בין שני קצוות, המקריות/המזל מאיר פנים (ευτυχία\eutuchia) למזל הרע (δυστυχία"\dustuchia").
המחזה מדגים כי המקריות בחיים קשורה לאושר.
בנוסף, האדם אינו יודע האם הוא נע מקוטב אחד לאחר אלא רק ברגע שבו הדבר כבר התרחש.
כלומר, האדם אינו יודע מה יעלה בגורלו עד אשר הוא מגיע אליו.
אומנם אגממנון מגיע כמנצח חזרה לביתו, אך מיד לאחר מכן נרצח בצורה משפילה בידי אשתו הנואפת והמאהב שלה.
בסוף המחזה קליטמנסטרה נמצאת בשיאה, אך במחזה הבא ("נושאות הנסכים") יתחולל תהליך ההידרדרות שלה אל עבר המזל הרע, ובנה ירצח אותה.
במחזה השלישי בטרילוגיה ("נוטות החסד") בנה כבר מתחיל "למטה", כמשוגע, אך הסוף הוא טוב, השתחררות ממעגל הקללה.
בשנת 1980 עלה המחזה בתרגום הוא של אברהם עוז, בהפקה משותפת של תיאטרון חיפה ותיאטרון החאן.
אותה עיבד, ביים ועיצב את התפאורה סטיבן ברקוף.
בשנת 2007 עלה המחזה בתיאטרון הסימטה.
במחזה "הבכיינים" מאת חנוך לוין צוות בית חולים "כלכותה" מחליט לשעשע את שלושת החולים הגוססים השוכנים בו ולהציג בפניהם את הטרגדיה היוונית "ייסורי אגממנון ומותו", עיבוד ל"אגממנון" של אייסכילוס.
קליטמנסטרה, אשתו של אגממנון נוקמת על רצח ביתה ורוצחת את בעלה ומאהבתו.
כך יוצר לוין הצגה בתוך הצגה במהלכה הגוססים צופים במתרחש על ה"במה", והקהל צופה הן במחזה והן בצופים הגוססים, ובכך מקשר בין גורלות הדמויות השונות.
אייסכילוס, אגממנון, מיוונית: אהרן שבתאי, תל אביב, הוצאת שוקן, 1990
שבע הטרגדיות, אייסכילוס, מיוונית:שלמה דיקמן, מוסד ביאליק, 1965.
אייסכילוס, האורסטיאה, עיבוד לתיאטרון בן זמננו – לאו בריידי (אל"ף 1964) מאנגלית אריה אהרוני
קריאת מחזות בהקשרם ההיסטורי : -דרמה יוונית-; איסכילוס-אגממנון, מננדרוס-דיסקולוס.
אגמית (שם מדעי: Spirodela) היא סוג צמח במשפחת הלופיים.
עם סוג זה נמנים צמחי מים צפים, זעירים וחסרי שורשים, הגדלים במקווי מים עומדים או בזרימה איטית.
שמו העברי של הצמח מרמז בית גידולו.
הסוג השתייך בעבר למשפחת 'עדשת-המים', שעל-פי מחקרים סיסטמטיים עדכניים נחשבת לתת-משפחה של משפחת הלופיים.
בסוג שלושה מינים, אחד מהם גדל בארץ ישראל – אגמית רבת-שורשים (Spirodela polyrhiza).
אגן הגאות הוא מאגר מים מלאכותי, השוכן בדרום-מזרח וושינגטון, בירת ארצות הברית.
המאגר, המיועד לניקוז עודפי מים מנהר הפוטומק בעת הגאות, משמש גם אחד מאתרי הנוי והתיירות המרכזיים של העיר.
האגן, שצורתו הכללית היא כשל מעוין ועומקו כ-3 מטרים, משתרע על פני שטח של כ-433 דונם בפארק הפוטומק המערבי, מדרום למחציתה המערבית של שדרת המול.
הקמתו נהגתה בשנות ה-80 של המאה ה-19. מערכת של שערי מים מחברת אותו במערבו לנהר הפוטומק ובדרומו לתעלת וושינגטון.
בעת גאות בנהר נפתחים השערים בין האגן לנהר, ומים זורמים אליו מן הנהר.
באותה עת נסגרים השערים מן האגן אל תעלת וושינגטון.
לאחר שמסתיימת הגאות בנהר נסגרים השערים בינו לבין האגן, והשערים מהאגן אל התעלה נפתחים על מנת להזרים את המים ממנו אליה.
חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית מתחזק את מערכות השערים.
על גדות האגן ניצבות אחדות מן האנדרטאות הידועות של וושינגטון: אנדרטת ג'פרסון, אנדרטת רוזוולט, אנדרטת מרטין לותר קינג וכן אנדרטת ג'ורג' מייסון.
כמו כן, על גדות האגן ובסביבתו נטועים אלפי עצי דובדבן יפניים, שניתנו במתנה לוושינגטון מאת העיר טוקיו שביפן בשנת 1912 והפכו לחלק קבוע מנוף העיר.
לציון מתנה זו נערך בוושינגטון בכל אביב מאז 1935, למעט בשנים 1942–1946 בעקבות מלחמת העולם השנייה, פסטיבל פריחת הדובדבן הלאומי (National Cherry Blossom Festival).
אגן ויטווטרסראנד הוא מבנה גאולוגי שרובו מתחת לקרקע שנחשף על פני הקרקע במתלול ויטווטרסראנד בפרובינציית חאוטנג שבדרום אפריקה.
באגן אצורות עתודות הזהב הידועות הגדולות ביותר בעולם, שמהן הופקו למעלה מ-1.5 מיליארד אונקיות (למעלה מ-40,000 טונה) זהב, המייצגים כ-50% או כ-31% מכלל הזהב שנכרה בעולם משחר ההיסטוריה.
האגן מתפרש על פני הפרובינציות לשעבר טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית, ובנוי משכבה בעובי של 5,000 עד 7,000 מטרים מעידן הארכאיקון, בעיקר סלעי משקע שהורבדו על פני תקופה של כ-260 מיליון שנים, החל מלפני כשלושה מיליארד שנים.
מקבץ שכבות הסלע המכונה "חבורת-העל ויטווטרסראנד" ("Witwatersrand Supergroup") מכיל קוורציט, תצורת ברזל הפסים, אבני בוץ, טילים, קונגלומרטים ומעט משקעי לבה ימיים.
מרבית האגן קבורה עמוק מתחת לסלעים צעירים יותר, אבל מחשופים נגלים בפרובינציות חאוטנג והמדינה החופשית, כמו גם בפרובינציות סביבן.
המחשוף בחאוטנג יצר את רכס ויטווטרסראנד, שממנו נטלו האגן וסלעיו את שמם.
בחלקו הדרומי של הרכס נתגלה זהב לראשונה ב-1885, בחוות לנגלאחטה (Langlaagte), חמישה קילומטרים מערבית ליוהנסבורג.
כיוון שזהב זה היה משובץ בקונגלומרט הניחו תחילה שמקור הזהב בסחף על קרקעית נחל עתיק, שהוסט עקב תנועות האדמה.
אבל לאחר חפירה שבה התברר ששכבת הקונגלומרטים לא התפתחה לרוחב צר של נהר בלבד, אלא היא נמשכת לעומק, הגיעה ההבנה שאזור קונגלומרטי זה הוא חלק משכבות של סלעי משקע רציפים.
הקונגלומרט נמשך מזרחה ומערבה לאורך כולל של 50 קילומטרים, אזור שכונה מאז "שדה הזהב סנטרל רנד" ("Central Rand Gold Field").
מאז נקבע שהסלעים הבונים את רכס ויטווטרסראנד נוטים כלפי מטה ודרומה.
סלעים אלו הם חלק מ"אגן ויטווטרסראנד", התת-קרקעי ברובו, והמכסה שטח סגלגל.
הציר העיקרי של האגן הוא באורך 300 קילומטרים, מאוונדר (Evander) בצפון מזרח ועד תוניסן (Theunissen) בצפון מערב.
הציר המאונך לו אורכו 150 קילומטרים, מסטיינסרוס (Steynsrus) בדרום-מזרח, לקוליני (Coligny) בצפון מערב, בתוספת אגן משני בקינרוס (Kinross).
זהב מופיע רק לאורך השוליים המערביים והצפוניים של אגן זה, אבל לא ברצועה רציפה.
הסלעים המכילים זהב מוגבלים לשישה אתרים שבהם הנהרות מעידן הארכאיקון מהצפון ומהמערב יצרו דלתה בצורת מניפה, עם ערוצים רבים מתפתלים, לפני שהמים זרמו לתוך "ים ויטווטרסראנד" בדרום, שם משקעים מוקדמים יותר יצרו את הסלעים העתיקים יותר של חבורת-העל ויטווטרסראנד.
כמה מדלתאות המניפה מכילות הזהב הן כיום בעומקים של 4 קילומטרים מתחת לפני השטח.
אף שרבים מהמכרות הישנים סביב יוהנסבורג ניצלו את פוטנציאל הזהב עד תום, מפיק עדיין אגן ויטווטרסראנד את מרבית הזהב של דרום אפריקה.
כמות שהיא גם מרבית התפוקה העולמית של מתכת זו.
בתהליך זיקוק הזהב מהעפרה מופקים גם כסף, אורניום ואירידיום.
אגן ויטווטרסראנד נוצר במהלך עידן הארכאיקון, והוא לפיכך בין המבנים הגאולוגיים העתיקים ביותר על פני כדור הארץ.
הוא נוצר בשני שלבים, במהלך כ-260 מיליון שנים, החל מלפני קצת פחות משלושה מיליארד שנים.
במהלך השלב הראשון, שנמשך כ-60 מיליון שנים, הייתה השקעה של סלעי משקע בים רדוד, המכונה "ים ויטווטרסראנד".
תוצאת ההשקעה הייתה שכבה של משקעים שעובייה בין 2,500 ל-4,5000 מטרים המכונה "חבורת וסט רנד" ("West Rand Group").
במהלך השלב השני, שנמשך כ-200 מיליון שנים, הייתה השקעה של סלעים ביבשה.
לאחר שים ויטווטרסראנד נסוג נוצר במקומו מישור חוף שטוח כמעט שבו יצרו נהרות שזרמו מצפון דלתאות רחבות של נהרות פְּזָרוֹת, שבחלקם הושקעו מרבצים עשירים של עפרות זהב.
שכבת סלעי המשקע בעובי 2,500 מטרים מכונה "חבורת סנטרל רנד" ("Central Rand Group").
שכבות הסלעים של "חבורת וסט רנד" ו"חבורת סנטרל רנד" יצרו ביחד את "חבורת-העל ויטווטרסראנד" ("Witwatersrand Supergroup"), הקרויה בכל היקפה "אגן ויטווטרסראנד".
לא היו יבשות במהלך השלבים הראשונים של הארכאיקון, אבל נוצרו קשתות איים.
התמזגות של כמה קשתות איים הובילו להיווצרות קראטון קאפוואל, אחד מהמיקרו יבשות הראשונות שנוצרו בכדור הארץ לפני כ-3.9 מיליארד שנים.
גודלו ומיקומו יחסית לדרום אפריקה כיום מסומנים בדיאגרמה משמאל.
לפני כשלושה מיליארד שנים החלה האסתנוספירה שמתחת לקרום להתקרר ועקב כך שקע החלק הדרום מזרחי של מיקרו יבשת זו מתחת לפני הים.
קרקעית "ים ויטווטרסראנד" שזה עתה נוצר הייתה מורכבת מסלעי גרניט שעברו סחיפה.
משקעים חוליים שהובלו באמצעות נהרות שנשפכו לים מצפון החלו להצטבר על הגרניט לפני כ-2.97 מיליארד שנים.
שכבה חולית זו נדחסה ויצרה את קוורציט אורנג' גרוב (Orange Grove Quartzite), השכבה התחתונה ביותר בחבורת-העל ויטווטרסראנד.
ניתן לצפות בשכבת קוורציט זו כשהיא מונחת על בסיס הגרניט ביוהנסבורג, כשהיא יוצרת רכס שכיוונו מזרח-מערב באורך 56 קילומטרים שכמה נהרות הזורמים מצפון יוצרים מפלי מים, שהיו המקור לשם ויטווטרסראנד, שבאפריקאנס פירושו "רכס מים לבנים".
האטמוספירה של כדור הארץ הייתה נטולת חמצן עד לפני כשני מיליארד שנים, אבל כבר אז יצרו כחוליות חמצן בתהליך פוטוסינתזה.
החמצן שמיקרואורגניזמים אלו ייצרו הגיב מיד עם, בין השאר, תרכובות ברזל מומסות, תוך יצירת תרכובת תחמוצת הברזל (חלודה) שאיננה מסיסה, ששקעה לקרקעית במהלך שעות היום.
בלילה פסקו תגובות כימיות אלו.
התוצאה הייתה שכבות בוץ בגוונים מתחלפים של אפור ואדום שלאחר שהתגבשו הפכו לתצורת ברזל הפסים.
ככל שהים התעמק הצטברו משקעים דקי גרגיר בוציים, אבל שינויים בתנאים הגאוגרפיים גרמו להצטברות מגוון נרחב של סוגי משקעים, החל מבוץ, דרך חול, חצץ וסלעי תצורת ברזל הפסים.
משקעי טיל, המתוארכים לפני 2.95 מיליארד שנים מציינים את האפיזודות הראשונות של הופעת קרחונים על פני כדור הארץ.
בתוך 60 מיליון שנים הצטברה שכבת משקעים בעובי שעד 4,500 מטרים על בסיס הגרניט, תוך יצירת "חבורת וסט רנד" שתרמה מעל ל-60% מעובייה הכולל של חבורת-העל ויטווטרסראנד.
ההתרוממות של צפון קראטון קאפוואל, בנוסף לתהליך האורוגנזה (בניית הרים), לקראת סוף השקעת המשקעים של "חבורת וסט רנד" גרמה לנסיגת ים ויטווטרסראנד.
האזור של הקראטון שעל חלקו העליון שוכנת כיום יוהנסבורג, הפך למישור רחב שבו זרמו נהרות רבים, שהשתרע לאורך כל החוף הצפוני והמערבי של הים שהתכווץ, בקשת שהשתרעה מאוונדר (Evander) במזרח, דרך יוהנסבורג, קרלטונוויל (Carletonville) ואז דרומה לקלרקסדורפ (Klerksdorp) וולקום (Welkom) בדרום מערב.
הנהרות יצרו דלתאות רחבות של נהרות פְּזָרוֹת (braided deltas), שבהם היו ערוצים משתלבים רבים שבהם זרמו המים לאיטם ושבהם שקעו כל החומרים הכבדים שהגיעו יחד עם זרם המים מההרים: חלוקי נחל גדולים, ומינרלים כבדים, כדוגמת זהב, פיריט ואורניניט.
הזהב היה במצב של יסוד חופשי (כלומר לא כחלק מתרכובת).
אצות כחוליות שגשגו במים עשירים במינרלים אלו.
הקרוגן או הביטומן, אותם מוצאים בצמוד למשקעי הזהב מייצגים קרוב לוודאי את השרידים של אותם מיקרו-אורגניזמים מבצעי הפוטוסינתזה מעידן הארכאיקון.
ידוע שבמהלך 200 השנים הבאות הוצף מישור ההצפה שוב ושוב, לעיתים הוא עבר סחיפה, לעיתים הצטברו עליו משקעים מחדש.
התוצאה הייתה שכבה בעובי 2,500 מטרים המכונה "חבורת סנטרל רנד".
חבורת סנטרל רנד הצעירה יותר היא שמכילה את מרבית הקונגלומרטים המכילים זהב שכיום הם בעלי חשיבות כלכלית רבה.
יצירת "חבורת סנטרל רנד" הופסקה בחטף על ידי קילוחי לבה מסיביים שיצרו את לבות ונטרסדורפ (Ventersdorp lavas) מהתפרצויות שהתחוללו לפני 2,715 מיליון שנים.
על מקור קילוחי הלבה יש כמה השערות.
ייתכן שמקורם בהתנגשות בין קראטון קאפוול לבין קראטון זימבבווה, שבסופו של דבר התחברו על מנת ליצור יחידה יבשתית אחת.
המאורע האחרון שהייתה לו השפעה עיקרית על הגאולוגיה של אגן ויטווטרסראנד והחשיפה שלו באזור יוהנסבורג היה פגיעה רבת עוצמה של מטאוריט או אסטרואיד כ-110 קילומטרים מדרום מערב ליוהנסבורג לפני כ-2,020 מיליון שנים.
מרכז הפגיעה היה קרוב לכפר פרדפורט (Vredefort) של ימינו, והוא נתן את שמו לשריד הגאולוגי של המאורע הכביר: מכתש פרדפורט.
לא רק שהשרידים מפגיעה זו הם העתיקים ביותר על פני כדור הארץ, אלא שהוא גם מכתש הפגיעה הגדול ביותר שהותיר את רישומו בגאולוגיה של כדור הארץ כיום.
מטאוריט או אסטרואיד שקוטרו בין 10 ל-15 קילומטרים יצר מכתש בקוטר של 300 קילומטרים, תוך עיוות של כל שכבות הסלע בתוך מעגל זה.
יוהנסבורג שוכנת בקרבת השוליים החיצוניים של מכתש פגיעה זה.
בקרבה המיידית לפגיעה התרוממו והתהפכו כל שכבות הסלע התת-קרקעיות, וכך נחשפו הסלעים של ויטווטרסראנד בקשת במרחק 25 קילומטרים ממרכז הפגיעה.
לרוע המזל אין מרבצי זהב במחשופים אלו.
עם זאת, פגיעת המטאוריט הנמיכה את אגן ויטווטרסראנד בתוך המכתש.
תהליך זה הגן עליו מסחיפה מאוחר יותר, אבל חשוב יותר, ייתכן שהרימה אותו קרוב לפני השטח קרוב לשפת המכתש בקרבת יוהנסבורג.
למעשה, מלבד מחשופי ויטווטרסראנד (המקומות שבהם נחשפו הסלעים בפני השטח) בקרבה למכתש פרדפורט, כל יתר המחשופים מופיעים בקשת במרחק של 80–120 קילומטרים ממרכז מכתש הפגיעה, ממערב לו, מצפון-מערב, מצפון ומצפון-מזרח.
כך שסביר להניח שאלמלא פגיעת המטאוריט בפרדפורט לפני למעלה משני מיליארד שנים, לא היינו מגלים מעולם את מרבצי הזהב העשירים מתחת לאדמת דרום אפריקה, או שהם היו נסחפים במהלך תהליך יצירת הרמה של דרום אפריקה בעבר הגאולוגי הקרוב: מלפני 150 מיליון שנים, ויותר מכך במהלך 20 מיליון השנים האחרונות.
מרבית הזהב והמתכות הכבדות האחרות מרוכזים בגלעין כדור הארץ.
עדויות המבוססות על מחקרים באיזוטופים של טונגסטן הוכיחו שמרבית הזהב המצוי בקרום כדור הארץ מקורו במעטפת כדור הארץ לשם הגיע לפני כ-3.9 מיליארד שנים (בערך בזמן בו נוצר קראטון קאפוואל) כתוצאה מהפגזת כדור הארץ במטאוריטים.
הפגזה זו של המטאוריטים מכילי הזהב התרחשה מיליוני שנים לאחר שנוצר הגלעין כשהברזל ואיתו המתכות הכבדות האחרות שקעו למרכז הכדור.
הזהב באזור אגן ויטווטרסראנד הושקע בדלתאות של נהרות הארכאיקון לאחר שנשטף מהחגורות הירוקות העשירות בזהב מצפון וממערב.
מחקרים על איזוטופ רניום-אוסמיום מלמדים שהזהב במרבצי מינרלים אלו הגיעו ממחדרים בני 3 מיליארד שנים יוצאי דופן שמקורם במעטפת המכונים קומטיט המופיעים בחגורות ירוקות.
אגן הנפט והגז וולגה-אורל הוא כיום אגן הנפט השני בגודלו ברוסיה אחרי אגן מערב-סיביר.
עד שלהי שנות ה-70 נחשב לאזור הפקת נפט וגז ראשי של ברית המועצות, שעה שוויתר על הבכורה לטובת מערב-סיביר.
נכון לשנת 2012, אגן וולגה-אוראל הפיק כ-20% מכלל תפוקת הנפט הרוסית, לעומת כ-66% שהופקו באגן מערב-סיביר.
שדה רומשקינו (Ромашкинское нефтяное месторождение) השוכן בדרום טטרסטן הוא שדה הנפט הגדול ביותר באגן וולגה-אוראל.
השדה התגלה ב-1948, מופעל על ידי חברת טטנפט (Татнефть Tatneft) ונמנה עם 20 שדות הנפט הגדולים בעולם.
אגן הקונגו שבמערב אפריקה, הוא השני בגודלו מיערות הגשם בעולם, לאחר אמזוניה, ושטחו 3.7 מיליון קמ"ר רבועים.
הוא מצוי במרכז ומערב אפריקה, לאורך קו המשווה האפריקני.
היער מצוי בסמוך לנהר הקונגו הארוך החוצה אותו באפיקיו.
האגן מתחיל מאזור השבר הסורי אפריקני ומדרים עד לאנגולה ולזמביה.
את היער חוצה נהר הקונגו העצום וכן הנהרות הקטנים יותר: נהר אוילה , נהר אובנגי ונהר צ'מבסי .
הנהרות נשפכים לים באזור מפרץ גינאה, המהווה את הגבול המערבי של היער ונגמר ביובלים שוטפים.
באגן ישנו יער גשם טרופי משגשג וכן ביצות גדולות ויובלי נהרות.
האקלים הוא טרופי-משווני וישנה לחות גבוהה.
ישנם כמה שבטים החיים ביער לרבות שבטי הבנטו והפיגמים האפריקנים (Congo Pygmies).
שבטים אלה ייסדו את ממלכת קונגו ששרדה עד למלחמת העולם הראשונה, אז הבלגים, צרפתים וכעבור זמן גם הפורטוגזים הקימו בה שליטה קולוניוציונית במהלך המאה ה-19. לאחר מכן האזור התפרק למספר מדינות שהבולטות שבהם הם הרפובליקה של קונגו (ששטחה 342,000 קמ"ר) והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (ששטחה 2,344,858 קמ"ר).
כיום האזור מחולק למדינות הבאות:
ביערות קונגו ישנה צמחייה טרופית עם עצים שונים בעלי גזעים עבים כמו הפיקוס וכן ישנם מספר דקלים וכן צמחים נמוכים יותר.
באזורים שונים ישנן קרחות יער אליהן הולכים רבים מהמינים הגדולים ביער.
ביערות ישנם פילי יערות, גורילות, שימפנזות, נמרים, תנינים כמו תנין היאור, תנין צר-חרטום והתנין הגמדי שהוא הקטן בתנינאים.
מבין הפרסתנים בולטים המינים:חזיר הסבך וחזיר נהרות, קובוס המים וקובוס המשקפיים, מינים רבים של צביונים, קרוב משפחתו הנדיר של הג'ירף - אוקאפי, בונגו, קודו הביצות, איילון המים, אנטילופת בייטס, חזיר יער ענק ותת-מין של תאו אפריקני - תאו היער.
ביערות ישנם מעט טורפים כמו אריות וצבועים, אך ישנם גם נמרים, לוטרה חסרת-טופר קונגולזית, חתול זהוב אפריקני, גחניים, נחשי ממבה,קוברה וביטיס וכן תנינים ודגי ענק בביצות.
אגן הים התיכון היא תוכנית רדיו המשודרת ברשת כאן גימל בימי שישי בין השעות 9:00 ל-14:00 ומתמקדת במוזיקה מזרחית ים תיכונית.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל הפכה התוכנית ליומית, ומלבד ביום שישי היא משודרת גם בימים א-ה בין השעות 14:00–16:00.
התוכנית עלתה לראשונה לשידור בשנת 1985 ברשת ג', בעקבות ביקורת על אי השמעת מוזיקה מזרחית בערוצי הרדיו והטלוויזיה.
עם הקמת תאגיד השידור הישראלי עברה התוכנית לכאן גימל.
בתוכנית מושמעים שירים בסגנון המוזיקה המזרחית ים תיכונית ומתארחים אמנים שונים בז'אנר.
בין מגישי התוכנית בעבר שמעון פרנס, מנחם פרי, אבנר נעים, מיכל אסולין ואיציק ג'והן.
נכון ל-2025 בימים ראשון עד רביעי בשעות הצהריים עורך ומגיש את התכנית נוי בן חיים.
וביום שישי עורך את התוכנית עומר בן רובי ומגישה את התוכנית ורד יפתחי גרין.
התוכנית משודרת במשך חמש שעות בימי שישי בבוקר, ומוקרנת בחלקה בערוץ כאן 11.
בשנת 2024 זכתה התוכנית בפרס "תוכנית המוזיקה הטובה ביותר" מטעם אגודת העיתונאים בתל אביב.
בהידרולוגיה אגן אוקייני הוא כל מקום על פני כדור הארץ המכוסה במי ים, אבל בגאולוגיה, אגנים אוקייניים הם אגנים מבניים גדולים מתחת לגובה פני הים.
מבחינת גאולוגית יש מבנים גאומורפולוגיים אחרים מתחת לפני הים כדוגמת מדפים יבשתיים, שקעים אוקייניים ורכסים תת-ימיים (לדוגמה הרכס המרכז-אטלנטי) שאינם נחשבים לחלק מהאגנים האוקייניים; בעוד שהידרולוגית, אגנים אוקיניים כוללים את מדפי היבשת הסמוכים ואת הרדודים.
כדור הארץ מורכב מליבה מרכזית מגנטית, מעטפת נוזלית מעטה חיצוני קשיח (או ליתוספירה), המורכב מהקרום הסלעי של כדור הארץ ומהשכבה העמוקה יותר של המעטפת החיצונית, שרובה מוצקה.
ביבשה הקרום ידוע כקרום היבשתי ואילו מתחת לים הוא מכונה הקרום הימי.
האחרון מורכב מבזלת צפופה יחסית ועוביו כחמישה עד עשרה קילומטרים.
הליתוספירה הדקה יחסית צפה על המעטפת החלשה יותר והחמה יותר שמתחתיה והיא נשברת למספר לוחות טקטוניים, באמצע האוקיינוס, מאגמה נדחפת כל הזמן דרך קרקעית הים בין לוחות סמוכים ליצירת רכסים במרכז האוקיינוס וכאן נוטים זרמי הסעה בתוך המעטפת להפריד את שני הלוחות יותר ויותר.
במקביל לרכסים אלה וקרוב יותר לחופים, עשוי לוח אוקייני אחד להחליק מתחת ללוח אוקייני אחר בתהליך המכונה הפחתה.
כאן נוצרים שקעים אוקייניים עמוקים והתהליך מלווה בחיכוך כשהלוחות מתחככים יחד.
התנועה מתנהלת בקפיצות שגורמות לרעידות אדמה מייצרות חום ומאגמה נדחפת למעלה ויוצרת הרים תת-מימיים, שחלקם עשויים ליצור שרשראות של איים געשיים בסמוך לשקעים עמוקים.
סמוך לחלק מהגבולות בין היבשה לים, הלוחות האוקייניים הצפופים מעט יותר מחליקים מתחת ללוחות היבשתיים ונוצרים שקעי הפחתה נוספים.
כשהם מתחככים יחד, הלוחות היבשתיים מתעוותים וקורסים וגורמים לבניית הרים ולפעילות סייסמית.
השקע העמוק ביותר בכדור הארץ הוא שקע מריאנה המשתרע על פני 2,500 קילומטרים על פני קרקעית הים.
הוא שוכן ליד איי מריאנה, ארכיפלג געשי במערב האוקיינוס השקט.
הנקודה העמוקה ביותר שלו היא בעומק 10,994 מטרים מתחת לפני הים.
שקע ארוך עוד יותר עובר לאורך חופי פרו וצ'ילה, ומגיע לעומק של 8,065 מטרים ומשתרע על פני כ-5,900 קילומטרים.
הוא נוצר במקום בו לוח נסקה האוקייני מחליק מתחת ללוח הדרום-אמריקאי היבשתי וקשורה לתהליך התרוממות ולפעילות הגעשית של הרי האנדים.
תאוריות קדומות יותר ראו את אגני האוקיינוס כהשלמה של היבשות, כאשר הסחיפה שולטת באחרונות, והמשקעים הנגזרים מכך מצטברים באגני האוקיינוס.
מקורות מודרניים יותר מתייחסים לאגני האוקיינוס יותר כמישורי בזלת, מאשר כמאגרי משקעים, מכיוון שרוב ההרבדה מתרחשת על מדפי היבשת ולא באגני האוקיינוס.
מבחינה הידרולוגית חלק מהאגנים הגאולוגיים נמצאים מעל ומתחת לפני הים, כמו אגן מארקייבו בוונצואלה, אם כי מבחינה גאולוגית הוא אינו נחשב לאגן אוקייני מכיוון שהוא נמצא על מדף היבשת ועל הקרום היבשתי.
כדור הארץ הוא כוכב הלכת היחיד הידוע במערכת השמש, בו ה מאופיינת בסוגים שונים של קרום, קרום אוקייני וקרום יבשתי.
האוקיינוסים מכסים 70% משטח כדור הארץ.
מכיוון שהאוקיינוסים נמוכים מהיבשות, הם משמשים כאגני משקע האוספים משקעים שנסחפו מהיבשות, המכונים משקעים קלאסטיים.
אגני האוקיינוס משמשים גם כמאגרים לשלדים של אורגניזמים המפרישים קרבונט וסיליקה כמו שוניות אלמוגים, צורניות, קרנוניות וחוריריות.
מבחינה גאולוגית, עשוי אגן אוקייני לשנות את גודלו באופן פעיל או להיות לא פעיל מבחינה טקטונית יחסית, תלוי אם קשור אליו גבול נע של טקטוניקת הלוחות.
האלמנטים של אגן אוקייני פעיל – וגדל – כוללים רכס מרכז-אוקייני מוגבה, צמוד לגבעות המצולות המובילות מטה אל .
האלמנטים של אגן אוקייני פעיל כוללים לרוב את השקע האוקייני הקשורה לאזור הפחתה.
האוקיינוס האטלנטי ואוקיינוס הקרח הצפוני הם דוגמאות טובות לאגנים אוקייניים פעילים וגדלים, ואילו הים התיכון מצטמצם.
גם האוקיינוס השקט הוא אגן אוקייני פעיל ומתכווץ, אף על פי שיש בו גם רכס מתפשט וגם שקעים אוקייניים.
אולי הדוגמה הטובה ביותר לאגן אוקייני לא פעיל הוא מפרץ מקסיקו, שנוצר בתקופת היורה ולא קרה בו דבר מלבד איסוף משקעים מאז.
הוא דוגמה נוספת לאגן אוקייני לא פעיל יחסית.
אגן יפן בים יפן שנוצר במיוקן, עדיין פעיל מבחינה טקטונית, אם כי השינויים האחרונים היו מתונים יחסית.
אגן המכרות בנור-פה דה קאלה הוא שטח בצפון צרפת, במחוזות נור ופה-דה-קאלה, אשר מאז סוף המאה השבע עשרה ועד סוף המאה העשרים, מתאפיין מבחינה כלכלית, חברתית, נופית, אקולוגית ותרבותית על ידי ניצול אינטנסיבי של כריית פחם, שנוצר בגיל ה.
זהו החלק המערבי של מרבץ, המשתרע מעבר ל.
ב-2012 צורף האזור לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כאתר המעיד על הדרך שבה יצרו ערי פועלים לדוגמה מאמצע המאה ה-19 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20 וממחיש עוד יותר תקופה משמעותית בתולדות אירופה התעשייתית.
אגן הכרייה משתרע על פני 1,200 קילומטרים במחוזות נור ופה-דה-קאלה, או 9.5% משטח הפנים של האזור הצרפתי לשעבר נור-פה דה קאלה (כיום, חלק מאו-דה-פראנס).
התגוררו בו 1.2 מיליון תושבים בסוף שנות השמונים של המאה ה-20, או 31% מאוכלוסיית האזור.
מאה אלף קילומטר של מנהרות, כלומר יותר מפעמיים היקף כדור הארץ ושמונה מאות שמונים וחמישה פירים נחפרו בשלוש מאות שנות היסטוריה.
זהו החלק המערבי של מרבץ המשתרע מעבר ל.
לאורך הנהר והמחשופים באזור בורינאז' בבלגיה.
בתור הקרבון היה אזור זה מכוסה בים, שבו נוצרו משקעים תוך כדי פעילות געשית.
בסוף תקופה זו, בגיל ה, המתוארך בין השנים 299–307 למ"ש, מתחילה היווצרותו של אגן הפחם עם משקעים בנהרות ובאגמים.
מחשופי פחם התגלו לראשונה בחבל בולונה (Boulonnais, חבל הארץ על החוף הצפון-מזרחי של צרפת), שמצפון לאגן הכרייה, בסביבות 1660. בעקבות חיפושים נרחבים התגלה ב-3 בפברואר 1720 עורק הפחם הראשון באגן הכרייה נור-פה-דה-קאלה במכרה ז'אן קולאר (Fosse Jeanne Colard).
ב-24 ביוני 1734 התגלתה פחם ספוג בנפט במכרה פאבה (Fosse du Pavé) בשטח הקומונה .
לאחר כמה ניסיונות הוקמה חברת מכרות אנזן (Compagnie des mines d'Anzin) ב-19 בנובמבר 1757 וגדלה במהירות.
במקביל, קמו חברות חיפושי פחם לאורך המאה השמונה עשרה.
תחילת המאה התשע עשרה התאפיינה בהתפתחות טכנולוגית (מנוע קיטור וניקוז מים מהמכרות).
המאפיין הבולט של שנות ה-30 של המאה ה-19 ותחילת שנות הארבעים היה המהפכה התעשייתית, לתעשיות החדשות היה צורך עצום בפחם, בעטיו החלה תקופה של מחירי פחם גבוהים בצפון והקמת מספר רב של חברות פחם.
כתוצאה מכך, התפתח אגן הכרייה באופן אקספוננציאלי.
נפתחו בורות כרייה רבים, ערמות הסיגים הלכו וגבהו והופיעו בתי המגורים האופייניים המכונים .
גידול זה התרחש לאורך המחצית השנייה של המאה התשע עשרה ובעשור הראשון של המאה ה-20. שנת 1906 עמדה בסימן שהתרחש ב-10 במרץ שגרם למותם של 1,099 בני אדם.
בעטיו התחוללו שביתות ארוכות ובטיחות המכרות שופרה.
אזור הכרייה נפגע קשות במלחמת העולם הראשונה והשיקום נמשך עד אמצע שנות ה-20 של המאה העשרים.
תקופה זו התאפיינה בהגעתם של פולנים ואיטלקים, אף שהגיעו גם בני לאומים אחרים.
תחילת שנות השלושים התאפיינה בהשפעות המשבר הכלכלי של 1929. במהלך מלחמת העולם השנייה היה אזור הכרייה אחד האזורים הראשונים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
הכורים התנגדו לכובש על ידי האטת ייצור וחבלה.
יותר משני שלישים מהכורים באגן פתחו בשביתה ביוני 1941.
חברות הפחם הולאמו ב-17 במאי 1946 עם הקמתה של חברת "מכרות הפחם של צרפת" (Charbonnages de France) שיישמה תוכנית מודרניזציה נרחבת עם ריכוז הכרייה כדי לשפר את מצבה הכלכלי של צרפת.
המיתון החל בראשית שנות השישים והמכרות נסגרו בהדרגה.
שביתות רבות פרצו באזור הכרייה.
"מרכז הכרייה ההיסטורי של לוורד" (Centre historique minier de Lewarde) נפתח לקהל בשנת 1984. גוש הפחם האחרון הועלה במשמרת השנייה מפיר הכרייה מספר 9 של דרוז'ה (Fosse n° 9 - 9 bis des mines de Dourges) ב-21 בדצמבר 1990.
אם שנות ה-90 התאפיינו ברצון למחוק את כל עקבות העבר, התאפיינו השנים הראשונות של המאה ה-21 במודעות לערך המורשת הבנויה והטבעית.
שרידים רבים סווגו או נרשמו כמונומנטים היסטוריים בשנים 2009 ו-2010. ביום שבת 30 ביוני 2012 נרשמו 353 אלמנטים הפרוסים על פני 109 אתרים כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
כאמור מכיל אתר המורשת העולמית 353 אלמנטים הפרוסים על פני 109 אתרים בשטח של 1,200 קילומטרים רבועים.
השטח הכולל של האתרים הפרטניים עצמם הוא 39,430 דונם המוקפים באזור חיץ בשטח כולל של 188,040 דונם.
האלמנטים כוללים: פירי כרייה (העתיקים שבהם מתוארכים לשנת 1850) ותשתיות מעליות, ערמות סיגים (חלקן משתרעות על 900 דונם וגובהן 140 מטרים), תשתיות שינוע פחם, תחנות רכבת, אחוזות עובדים וכפרי כרייה כולל בתי ספר, מבני דת, מבני בריאות וקהילה, שטחי חברות, בתי בעלים ומנהלים, בתי עירייה ועוד.
קורון – בתחילת המאה ה-19 ככל שהמכרות התפתחו יותר ויותר, היו החברות חייבות לדאוג למגורים של יותר ויותר משפחות של כורים.
הפתרון היה הקמת כפרים סמוך למכרה מבתי לבנים בני שתי קומות בעלי קירות משותפים שהשתרעו לעיתים לאורך של יותר מ-170 מטרים המכונים .
בכל בית היו שירותים והייתה צמודה חלקת גן, כשלקבוצת בתים הייתה מאפייה ובאר משותפים.
בתים דו-משפחתיים – בתחילת המאה ה-20 החלו החברות לבנות בתים דו-משפחתיים.
משנת 1905 עד 1914 התפתחו ערים גדולות עם יותר משש מאות דירות ואלפיים תושבים.
הם היו בדרך כלל רחוקים ממרכזי העיירות של הקומונות, וכתוצאה מכך נבנתה גם כנסייה, פעוטון, בית ספר לבנות ובית ספר לבנים, אפילו בית מרקחת.
בערים מסוימות הוקמו אפילו מרפאה לתינוקות, אצטדיון, ובית ספר לעקרות בית.
ערי גנים - בשנת 1898 פרסם מתכנן הערים האנגלי אבנעזר הווארד מסה על אדריכלות ותכנון ערים בשם "עיר-הגנים של המחר" (Garden-city of tomorrow), הרעיון היה אז להתקרב לטבע, במיוחד על ידי בניית כבישים מפותלים, באמצע צמחייה, ליד גן אנגלי.
ז'ורז' בנואה לוי (Georges Benoit-Levy 1880–1971) חידש את המושג הזה בשנת 1904, אך בהבדל גדול הוא האמין כי אין לבנות ערי גנים אלו סביב ערים, אלא סביב מפעלים, וכי על היצרנים לממן ולבנות אותן בעצמם.
הוא פנה למנהלי חברות הכרייה, וחברת המכרות "Compagnie des mines de Dourges" בנתה כמה ערים בעקבות מודל זה בשנת 1909, ב.
ערמות סיגים – בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 נערכו סקרים לזיהוי כל ערמות הסיגים באגן ומוספרו 339 ערמות, שלכולן (חוץ מערמה מספר 254) יש שם.
בהתאם לתקופה, לאופי הקרקע, לחברות או לגורמים אחרים כמו מחיר הקרקע, יש מגוון גדול של ערמות סיגים וצורותיהן.
שלושת הסוגים הראשונים של ערמות סיגים מהווה את רוב הערמות:
ערמות שטוחות – ערמות אלו נוצרו בעיקר בין המאה ה-17 למאה ה-19 כשלא היו משאבים מכניים להקמתן.
אורכי ערמות הסיגים הללו ממאה ועד שלוש מאות מטרים, גובהן עשרה עד שלושים מטר, ונפחן אינו עולה על מיליון מטרים מעוקבים.
המשטח העליון שלהם אינו סדיר, כי הן נבנו על ידי התהפכות של קרונות שנמשכו על ידי סוסים.
ערמות חרוטיות – האבולוציה של שיטות הכרייה הובילה לעלייה גדולה יותר ויותר בכמות הסיגים, במקביל, טכניקות הבנייה מתפתחות.
בניית חרוט בגובה מאה מטר וקוטר בסיס ממאה עד מאתיים מטר יכולה לאחסן בין מיליון לשלושה מיליון מטרים מעוקבים.
בנוסף למהירות גבוהה יותר של הערמת הסיגים, רכישת קרקעות פחות חשובה ולכן פחות יקרה במישורים החקלאיים.
ערמות סיגים מודרניות - לאחר ההלאמה, קובצו יחד חלק מהפירים במטרה לייעל את עלויות הייצור.
ערמות גדולות אלה משתרעות על שטח המשתנה סביב אלף דונם ויכולות להכיל נפחים של עשרים מיליון מטרים מעוקבים.
לערמות סיגים אלה נוספו אגני שקיעה.
ההחלטה מה לעשות עם ערמות סיגים אלו תלויה בתכולתם.
חלקן ינוצלו בשל נוכחות תוצרי פחם או חומרים בעלי ערך כלכלי, השאר ישתמרו, בין אם בגלל שימור הצמחייה ובעלי החיים המשתמשים בהן או בשל העניין התרבותי או הנופי.
מגדלים מעל פירים – האתר כולל 25 מגדלי מתכת (headframes) מעל פירי הכרייה.
אגן אשטריי הוא אגן קטן באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
העמק ממום בסמוך לראשו של עמק ארנה.
גובהו של העמק 1,130 מטרים מעל פני הים.
העמק התגלה על ידי משלחת הסקר מטעם אוניברסיטת ניו סאות' ויילס, ממדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, אשר חקרה אזור זה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1966 — 1967.
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת הסקר.
זהו שם תיאורי: לעמק צורת מאפרה .
אגן הרני של אורגון הוא בדרום-מזרח מדינת אורגון בארצות הברית בפינה הצפון-מערבית של האגן הגדול.
האגן, אחד האזורים הפחות מיושבים ב-48 המדינות הרציפות של ארצות הברית, שוכן ברובו בצפון מחוז הרני, תחום בצפון ובמזרח על ידי רמת קולומביה - שבתוכה הוא מוכל, מבחינה פיזיוגרפית - ובדרום וממערב על ידי מישור געשי.
האגן משתרע על שטח של 3,859 קילומטרים רבועים באגן הניקוז של ו.
אגם מלהיור הוא אגם מים מתוקים, ואילו אגם הרני הוא אגם מלח-אלקלי.
האגן תחום בצפון בקצה הדרומי של .
רכס מפריד בין האגן לאגן הניקוז של מדרום-מזרח.
אין נחלים החוצים את המישורים הגעשיים המפרידים בין האגן לאגן הניקוז של הנהר קלאמת לדרום-מערב.
האגן כולל אתרים ארכאולוגיים של "אזור המשאבים של דרוזי" (Drewsey Resource Area).
באגן המרכזי יורדים בממוצע 150 מילימטרים של גשם בשנה, כאשר ההרים שמסביב זוכים בממוצע ל-380 מילימטרים של גשם בשנה.
מרכז האגן שטוח ומכיל את האגמים מלהיור והרני הקולטים את הנחלים שמקורם באגן בהרים שמסביב, כולל הנהר מצפון והנהר מדרום.
אגם הרני הוא הנקודה הנמוכה באגן של האגן.
הוא מחובר בשנים מסוימות לאגם מלהיור, אך מופרד כיום על ידי דיונות חול המשתנות ללא הרף.
שני האגמים משתנים מחזורית בין מים פתוחים בשנים גשומות לביצות בשנים שחונות יותר.
אזורי הביצות סביב אגם מלהיור ואגם הרני יוצרים נווה מדבר של ביצות באגן, המהווה בית גידול למינים רבים של עופות נודדים, כולל 2.5 מיליון ברווזים מדי שנה.
אגם מלהיור וסביבתו הם חלק מ.
במחוז הרני באורגון הייתה אוכלוסייה כוללת של 7,422 תושבים במפקד האוכלוסין של 2010, ו במישור מצפון לאגם מלהיור היא הקהילה היחידה עם אוכלוסייה גדולה מ-1,000 תושבים.
חקלאות מדברית היא הבסיס לכלכלת האזור, עם יחסית מעט מים להשקיה מהנחלים הזורמים לאגם מלהיור.
השדה הגעשי של אגן הרני
השדה הגעשי של אגן הרני (Harney Basin Volcanic Field) הוא סדרה של קילוחים געשיים של ריוליט ושל אפר געשי בסביבות .
השדה נמצא בפרובינציית מישורי הלבה הגבוהים (High Lava Plains Province).
אגן הניקוז של אגמי הארני-מלהיור
אגן הניקוז של אגמי הארני-מאלהור משתרע על שטח של 3,700 קילומטרים רבועים.
האגן הסמוך של הנהר משתרע על שטח של 1,980 קילומטרים רבועים ונשפך לתוך אגם מלהיור וכולל את חלק הנהר ב בשטח של 760 קילומטרים רבועים.
"שדה אלקלי ממוקם ישירות מדרום לאגם מלהיור, כמה קילומטרים מזרחית לנהר דונר אונד בליצן".
האזור האקולוגי של ביצות המדבר הגבוה (High Desert Wetlands ecoregion) הוא קבוצה של אזורי ביצות בשטח של 4,280 קילומטרים רבועים באורגון, כולל אזור גדול סביב אגמי הרני ומלהיור.
האגן נוצר לפני כ-32,000 שנים כאשר קילוחי לבה יצרו את פער מלהיור (Malheur Gap), המפריד בין אגן הניקוז לנהר , יובל של הנהר סנייק.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שהאגן היה מיושב כבר לפני 10,000 שנה.
תיעוד אבקת פרחים מצביע על כך שהאקלים, במיוחד כמויות הגשם והשלג, השתנה מאוד מאז סוף הפליסטוקן.
עדויות לטכניקות דיג פרהיסטוריות נמצאו במספר אתרים.
עדויות מצביעות על כך שהיו קיימים באגן כמה מינים - בפרט, , קטוסטומיים ו- - שנמצאים כיום רק באגן הנהר קולומביה, מה שמצביע על כך שבשלב מסוים ייתכן שאגן הרני היה מחובר לקולומביה.
במהלך שנים גשומות יותר, התרומם מפלס המים של אגם מלהיור לעומק של 7.6 מטרים, מה שאפשר לאגמים להתנקז מעל פער מלהיור.
עם זאת, בתקופה המודרנית, מפלס האגם אינו עולה מעל 3 מטרים בשנים הגשומות ביותר.
במאה ה-19 היה האגן מיושב על ידי בני שבט הפאיוט צפוניים.
23 בני אדם מתו בזמן שהמשלחת נדדה באגן עד שמצאה מים בנהר .
ההתיישבות של האירופאים באגן הייתה דלילה בשל האקלים שלו, והוא הושאר לפאיוט עד סוף המאה ה-19. לחצים להתיישבות וסכסוכים עם הפאיוט באזורים אחרים באורגון גרמו לנשיא יוליסס ס.
גרנט להקים בשנת 1872 המקיפה את אגם מלהיור וחלק גדול מהאגן.
לחצים גוברים להתיישבות, ובמיוחד גילוי זהב בהרים שמסביב, כמו גם האינטרס של מתיישבים לבנים ליצור חוות באזור, גרמו לנציב לענייני האינדיאנים לחסל את השמורה בפתאומיות בשנת 1879. הפאיוט הצפוניים שרדו כמעט ללא קרקע עד שקיבלו חלקות קרקע ליד ברנס ב-1935.
באגן יש ירידה מתמשכת נרחבת של מי התהום שהעמידה את האזור בסכנת קריסה אקולוגית וכלכלית.
שאיבת מים להשקיה מורידה את גובה פני המים עד 3.0 מטרים בכל שנה באזור אחד.
אוניית הקיטור "אגממנון" הייתה אוניית קיטור מסחרית, אחת מאוניות המשא המוצלחות הראשונות להפלגות ארוכות.
היא נבנתה ב-1865 לסחר בין בריטניה וסין, והתחרתה עם קליפרי התה לפני פתיחת תעלת סואץ ב-1869 ולאחריה.
"אגממנון" שילבה שלושה שיפורים משמעותיים במבנה אוניות קיטור ובהנעתן: לחץ קיטור גבוה יותר, מנוע קיטור דו-דרגתי קומפקטי ויעיל יותר, וגוף כלי שיט מברזל הבנוי להשגת מהירות שיט גבוהה בשל משקלו הנמוך במידה ניכרת מגוף כלי שיט מעץ בעל אותם ממדים.
האונייה ומנועה תוכננו על ידי אלפרד הולט (Alfred Holt).
לפני זמנה של "אגממנון" לא התאפשר לאוניות קיטור מסחריות להפליג מבריטניה למזרח הרחוק.
כמות הפחם לצריכה עצמית שנדרשו לשאת לא הותירה די מקום למטען, כך שההפלגה הייתה הפסדית.
מנוע הקיטור של "אגממנון" העניק לה מהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש) ותצרוכת פחם של 20 טון ביממה בלבד.
תצרוכת זו הייתה נמוכה במידה משמעותית משל אוניות אחרות בנות זמנה.
על כן יכלה להפליג לסין ולעצור לתדלוק רק פעם אחת במאוריציוס בנסיעה הלוך ופעם נוספת בנסיעה חזור.
"אגממנון" הייתה הראשונה מחמש אוניות החברה "Blue Funnel" ונקראה על שמו של אגממנון מלך מיקנה במיתוס על מלחמת טרויה.
"אגממנון" הייתה הראשונה בסדרה של שלוש אוניות.
חברת סקוט ושות' , מגרינוק שבסקוטלנד, בנתה את שלוש האוניות עבור חברת Ocean Steam Ship Company של אלפרד הולט ואחיו פיליפ הולט, שנקראה לימים Blue Funnel Line .
התפוסה ברוטו של כל אחת מהן הייתה 2,270 טון, והתפוסה נטו 1,550 טון.
ל"אגממנון" ושתי אחיותיה היו המאפיינים העיקריים הבאים:
המאפיין הראשון היה לחץ דוד גבוה מן המקובל עד אז באוניות סוחר בריטיות.
אלפרד הולט ערך ניסויים עם לחץ דוד של 60 ליברות לאינץ' מרובע באוניה "קליאטור", ששימשה עבורו מעין מעבדת ניסויים צפה.
הוא התגבר על התנגדות משרד המסחר (Board of Trade) ללחצי דוד שמעל 25 ליברות לאינץ' מרובע באוניות אוקיאניות.
המאפיין השני היה מנוע הקיטור הדו-דרגתי שלה.
נוסף על היותו יעיל הרבה יותר ממנועים אחרים בני זמנו, הוא היה גם קטן מידות באופן יחסי, ועל כן נשאר באונייה מקום רב יותר למטען.
המאפיין השלישי היה גוף אונייה מברזל, חזק יותר בהשוואה למשקלו ולמחירו, ואשר נדרש לו מנוע בעל הספק קטן יותר מן המקובל אז.
מנוע הקיטור היה מסוג טנדם, אנכי, דו-דרגתי בעל הספק אינדיקטורי של 945 כוחות סוס.
הן גוף האונייה הן המנוע תוכננו על ידי אלפרד הולט.
תצרוכת הפחם הנמוכה של "אגממנון" איפשרה לה להתחרות בהצלחה עם קליפרי התה בין בריטניה וסין.
היא יכלה לשוט מלונדון למאוריציוס, מרחק של 8,500 מייל (מחצית המרחק בערך לסין דרך כף התקווה הטובה), מבלי לעצור כדי לתדלק.
משך המסע הרגיל שלה מפוג'ואו לליברפול היה 58 ימים, ואילו הקליפרים יכלו לעשות זאת בין 80 ימים (זמן שיא) ועד 140 ימים ויותר, ובממוצע ב-123 ימים (בשנים 1867-68).
זאת ועוד, קיבולת המטען של האונייה הייתה פי שניים ואף שלושה מקיבולתן של אוניות המפרשים.
האונייה הושקה ב-25 בנובמבר 1865 ובנייתה הושלמה ב-31 במרץ 1866. נמל הבית שלה היה ליברפול, ומספר האונייה במרשם האוניות הבריטי היה 54924. ב-1871 קיבלה את אות הזיהוי : JKGB.
"אגממנון" החדשה הגיעה לליברפול מגרינוק ב-1 באפריל 1866, השנה בה נערך מרוץ קליפרי התה הגדול מסין ללונדון .
היא הפליגה לסין ב-19 באפריל.