tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר הממונים עליו הורו לו לשלוח לארצות הברית 202 ציורים בבעלות גרמנית, שהיו באחזקתו, פארמר ו-35 אחרים שהיו אחראים על נקודת האיסוף של ויסבאדן התאספו וניסחו את מה שנודע ב-7 בנובמבר 1945 כהצהרת ויסבאדן.
ההצהרה עסקה בחשיבות שימור מורשתן התרבותית של אומות, גם לאחר מלחמה, ובהתנגדות ללקיחת נכסים תרבותיים כ"שלל מלחמה".
כאשר חפץ כלשהו הגיע לנקודת איסוף מרכזית, הוא תועד, צולם, נחקר, ובהתאם לצורך עבר תהליך שימור, כדי שניתן יהיה להחזירו לארץ מוצאו בהקדם האפשרי.
חלק מהחפצים ניתן היה לזהות בקלות ולהחזירם במהירות, כגון מזבח של פייט שטוס מבזיליקת סנט מריה בקרקוב, שהתגלה בטירת נירנברג.
חפצים אחרים, כמו ציורים לא מסומנים או אוספי ספרייה, היו הרבה יותר קשים לזיהוי.
ב-1945 כאשר התקרבה המלחמה עם יפן לסיומה, אנשי המונומנטים ג'ורג' סטאוט ורב-סרן לורנס סיקמן המליצו להקים שם חטיבת מונומנטים, אמנויות יפות וארכיונים.
בהמשך הוקמה בטוקיו אגף יחידה כזו, וסטאוט ניהל אותה בערך מאוגוסט 1945 עד אמצע 1946.
קציני המונומנטים, ששירתו במהלך מלחמת העולם השנייה במאמץ להגן על נכסי תרבות, מילאו תפקיד משמעותי גם לאחר המלחמה.
רבים מקציני המונומנטים השתלבו במוסדות תרבות מובילים, ומוזיאונים גדולים רבים העסיקו קצין מונומנטים אחד או יותר לפני המלחמה או אחריה, כולל הגלריה הלאומית לאמנות, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון טולדו לאמנות ומוזיאון נלסון-אטקינס לאמנות.
רבים מהם הפכו לפרופסורים באוניברסיטאות מוערכות כגון הרווארד, ייל, פרינסטון, אוניברסיטת ניו יורק, ויליאמס קולג' ואוניברסיטת קולומביה.
מהם שהפכו למייסדים, נשיאים וחברים במוסדות תרבות כמו בלט העיר ניו יורק, האגודה האמריקאית למנהלי מוזיאונים, הקרן הלאומית לאמנויות, וכן אמנים, אדריכלים, מוזיקאים וארכיונאים.
מספר דיוקנאות של אנשי ונשות מונומנטים בריטיים נמצאים באוסף הקבוע של הגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון.
תוכנית מונומנטים, אמנויות וארכיונים היא הנושא של הסרט ציידי האוצרות משנת 2014. הסרט, בכיכובם של ג'ורג' קלוני, מאט דיימון, ז'אן דוז'רדן, קייט בלאנשט ווג'ון גודמן, מבוסס על ספרו הלא בדיוני של רוברט מ' אדסל משנת 2009 אנשי המונומנטים.
תוכנית מיליון בשומרון היא תוכנית שיזמה מועצה אזורית שומרון במטרה להביא למעל מיליון תושבים ישראלים המתגוררים בשטחי המועצה עד שנת 2050. התוכנית כוללת הקמת ערים חדשות, הרחבת יישובים והפיכתם לערים, וכן הקמת אזורי תעשייה, שדה תעופה, מרכז רפואי ועוד.
התוכנית שואפת לכך שההתיישבות בשומרון תצמח בכ-1,150,500 תושבים נוספים עד שנת 2050.
את התוכנית מובילה מועצה אזורית שומרון בראשות יוסי דגן, ונטלו בה חלק מהנדסים, אדריכלים, גאוגרפים ויועצים מקצועיים, שהכינו תוכנית מקצועית מעשית להגעה למיליון תושבים בשומרון עד שנת 2050. תכנונה החל במהלך שנת 2022, במטרה לחזק את ההתיישבות היהודית בשומרון ולתת מענה למשבר הדיור בישראל.
על פי התוכנית, עד שנת 2050 יוקמו 13 ערים בשומרון, חלקן כהרחבה של יישובים קיימים וחלקן כערים חדשות.
בין הערים החדשות שצפויות לקום על פי התוכנית: רחבעם (באזור מזרח השומרון), גלבוע (באזור צפון השומרון והגלבוע), תענך בצפון השומרון, שמתוכננת לכ-30 אלף תושבים, שמיר בדרום-מערב השומרון (ליד ראש העין) שמתוכננת ליותר מ-100 אלף תושבים, ועוד.
כמו כן תוקמנה נקודות התיישבות חדשות באזורים אסטרטגיים כגון הר עיבל.
בנוסף יוקמו 5 אזורי תעשייה.
על פי התוכנית, יתווספו 180,000 יחידות דיור סה"כ למועצה אזורית שומרון, כאשר בצפון השומרון מתוכננות כ-40,000 יח"ד, ביישובי גב ההר כ-8,000 יח"ד, ובמרכז השומרון כ-10,000 יח"ד.
כמו כן מתוכננת גם הנחת קווי רכבת למרכז הארץ ולצפונה, הרחבת הכבישים, הקמת מרכז רפואי במרכז השומרון, והקמה של נמל תעופה.
שר הבינוי והשיכון יצחק גולדקנופף אישר לתוכנית תקציב של 30 מיליון ש"ח.
התוכנית פורסמה באופן רשמי ב-22 במאי 2025, כשבוע לאחר רצח צאלה גז בפיגוע ירי ליד ברוכין, וכתגובה לפיגוע.
ב-28 במאי 2025 אושרו בקבינט המדיני ביטחוני היישובים גרש ירחים (רחבעם), חומש ומעוז צבי, מיישובי התוכנית.
ב-11 בדצמבר אותה שנה אושרו היישובים גנים, כדים וראש העין מזרח, גם הם מהיישובים שתוכננו במסגרת "מיליון בשומרון".
ב-11 בינואר 2026 על על הקרקע הישוב רחבעם.
תוכנית מעברון נקראת לפעמים סדרת מעברון או בקיצור מעברון היא תוכנית קצרה או סרטון (לרוב-) למטרות בידור של מספר דקות, ובדומה למעברון רגיל או חסות משמשת מעבר בין שתי תוכניות רדיו או טלוויזיה שונות, או לפני פינות בתוכנית.
עקב אורך הזמן המוקדש למעברון, בדרך כלל תוכניות אלו לא יכילו קו עלילתי המחולק למספר פרקים כסדרה.
אלה יהיו תוכניות מז'אנרים של: קומי, חינוכי – המעביר מסר, שעשועון – עם מספר שאלות או משימות מועט הנועד למתחרה יחיד או צמד, ועוד.
בין השימושים הנוספים של תוכניות מעברון יהיו מטרות קידום כגון: שידור ניסיוני קצר לתכנים חדשים, שידור תכנים על בסיס תוכניות מצליחות (שהותאם למעברון) כדי לשמר קהל ולמשוך קהל חדש, שידור של תוכן מבדר עם פרסומת סמויה.
J – Squad (בעברית נקרא "ג'וניור בקטנה") – תוכנית מעברון מסוגת הומור, ששודרה בין התוכניות של ערוץ ג'וניור.
חוגגים לי יום – תוכנית שעשועון קצרה ששודרה בין התוכניות של ערוץ הילדים, ואפשרה לעלות על קו הטלפון בשידור ילדים שחוגגים יום הולדת, בשביל לענות על מספר שאלות ולקבל פרסים.
מר קו – סדרת סרטוני הנפשה קצרים
קלאקי, עוף הערפד – תוכניתן מעברון בערוץ ניקלודיאון ששימשה גם כפיילוט כושל לפני שידורי פרקים באורך מלא.
VitaminX – תוכנית מעברון חינוכית בנושא תזונה ששודרה גם בהופ.
מדינות שהשתתפו בתוכנית מרשל מערב גרמניה בריטניה
תוכנית מרשל, או בשמה הרשמי התוכנית להבראת אירופה , הייתה התוכנית המרכזית של ארצות הברית לשיקום אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה והיא באה במקומה של תוכנית מורגנטאו.
היוזמה נקראה על שמו של מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' מרשל והייתה בעיקר פרי תכנונם של בכירים במחלקת המדינה של ארצות הברית, כוויליאם קלייטון וג'ורג' קנאן.
מימוש התוכנית נמשך כארבע שנים, במהלכן הושקעו כ-13 מיליארד דולר (כ־173 מיליארד דולר ב־2023, במונחים ריאליים) בתמיכה כלכלית ובייעוץ טכני למדינות אירופה שהצטרפו לארגון ה־OEEC (הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי, כיום OECD).
מדינות הגוש המזרחי לא השתתפו בתוכנית שכן סטלין, מנהיג ברית המועצות, ראה בה איום.
מטרות התכנית מבחינת ארצות הברית היו שיקום האזורים שנפגעו במלחמה, הסרת חסמי סחר, מודרניזציה של התעשייה, שיפור הרווחה של תושבי אירופה ובלימת התפשטות הקומוניזם.
אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר שש שנות מלחמת העולם השנייה נותרה אדמת אירופה חרוכה והרוסה.
קרבות המלחמה התקיימו לכל אורכה ורוחבה של היבשת וכילו שטח גדול בהרבה מזה שכיסתה מלחמת העולם הראשונה.
חלק ניכר מעריה הגדולות של אירופה ניזוק קשות בהפצצות האוויריות, ואזורים תעשייתיים - שהיוו יעד מועדף להפצצות - נהרסו כליל.
ערים גדולות ומפותחות ביבשת, כמו ורשה וברלין, היו לעיי חורבות, ואחרות - כלונדון ורוטרדם - נפגעו במידה זו או אחרת של חומרה.
כלכלת אירופה הייתה מרוסקת, מיליוני אנשים הפכו לחסרי-בית וההרס הרב באזורים החקלאיים הביא לתנאים שהיו קרובים לרעב בחלק ניכר מן היבשת.
התשתית, במיוחד זו של התחבורה, ניזוקה עד מאוד: מסילות רכבת, כבישים וגשרים הופצצו ונהרסו.
בעיות אלה לא היו קלות לפתרון, הואיל וקופות המדינות ואוצרותיהן נוצלו עד תום בימי המלחמה הארוכה והקשה.
עד 1947 חלה התקדמות קלה בלבד.
בצורת באותה שנה ולאחריה חורף קשה רק החמירו את המצב.
כלכלת אירופה לא הראתה סימנים של שיקום, כאשר אבטלה גבוהה ומחסור במזון הביאו לשביתות ולאי-שקט במספר מדינות.
הכלכלה האירופית הראתה סימנים בודדים של צמיחה ועדיין הייתה במצב גרוע; הייצור החקלאי עמד על 83% מהרמות של 1938, הייצור התעשייתי עמד על 88% והייצוא על 59% בלבד.
בעיית המחסור במזון הייתה בעיה חמורה בפני עצמה.
לפני המלחמה הסתמכה מערב אירופה על עודפי המזון ממזרח אירופה, אך אלו הפסיקו להגיע עם השתלטותה של ברית המועצות על האזור.
המצב היה קשה במיוחד בגרמניה, שם עמדה צריכת הקלוריות הממוצעת ליום על 1,800 קלוריות ליום בלבד, כמות שאינה מספקת בטווח הארוך כדי לשמור על תזונה מספקת.
ויליאם קלייטון, היועץ לממשל האמריקאי בעניינים כלכליים, דיווח לממוניו כי "אט-אט גוועים מיליוני אנשים ברעב".
בעיה נוספת, חמורה לא פחות, היא המחסור בפחם, שהורגש במיוחד בחורף הקר של 1947–1948; בגרמניה, למשל, לא חוממו הבתים וכתוצאה מכך קפאו מאות אנשים למוות.
ארצות הברית סייעה כלכלית לאירופה כדי לתרום לשיקומה גם בשנים אלו, לפני ביצוע תוכנית מרשל, והוציאה כתשעה מיליארד דולר במסגרת זו.
חלק גדול מעזרה זו היה עקיף, באמצעות הסכמי השאל-החכר.
בנוסף, חיילים אמריקאים סייעו לשיקום התשתית המערב-אירופית ובעזרה לפליטים הרבים.
מספר הסכמים לסיוע דו־צדדי נחתמו, ביניהם שליחת סיוע צבאי אמריקאי ליוון ולטורקיה.
האו"ם, שהיה בחיתוליו, החל גם הוא בעזרה הומניטרית, שרובה ככולה מומנה בידי ארצות הברית.
למאמצים אלה הייתה חשיבות עליונה, אך הם נעדרו כל ארגון או תכנון וכך כשלו במתן מענה לצרכיה הבסיסיים של אירופה באותה התקופה.
המדינה הגדולה היחידה בה לא נפגעה התשתית הייתה ארצות הברית.
שטחה הותקף פעמיים בלבד במהלך כל המלחמה: במתקפת הפתע על פרל הארבור ובהתקפת הטעייה על האיים האלאוטיים שבאלסקה.
מאגרי הזהב של ארצות הברית נותרו בלא שינוי והודות לבסיס החקלאי והיצרני העצום שברשותה, היא נהנתה מכלכלה חסונה ובריאה.
למרות זאת, כלכלת ארצות הברית נשענה בעיקר על מסחר ושגשוגה הכלכלי היה תלוי בקיומו של שוק אירופאי משוקם.
בפני ארצות הברית עמד הלקח שנלמד מהתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
באותה מלחמה ניזוקה כלכלת אירופה קשות, דבר שהביא לחוסר יציבות כלכלית ושפל עולמי עמוק אשר הגיע לבסוף גם לארצות הברית.
ארצות הברית נקטה באותן שנים בעיקר במדיניות בדלנית והיה חשש שחזרה על מדיניות זו תביא ל"שפל גדול" חדש.
לפיכך, מחלקת המדינה של ארצות הברית, תחת הנהגתו של הנשיא הארי טרומן, פעלה להמשך מדיניות חוץ פעילה מצידה של ארצות הברית, אך הקונגרס היה פחות מעוניין בכך.
מלכתחילה, קיוו במדינה כי לא יהיה צורך בעשייה רבה כדי לשקם את אירופה; הצפי היה כי בריטניה וצרפת, בעזרת מושבותיהן, ישקמו במהירות את כלכלותיהן.
מניע נוסף לביצוע התוכנית, והבדל משמעותי מהתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, היה תחילתה של המלחמה הקרה.
גורמים בממשל האמריקאי הביעו חשדות עמוקים לגבי פעולות ברית המועצות.
בזמן שתוכנית מרשל החלה לקרום עור וגידים בריתות המלחמה נותרו שלמות והמלחמה הקרה עדיין לא החלה ממש; החשש מפני האיחוד הסובייטי לא היה בר קיימא בקרב רבים מבין התורמים לקידומה של התוכנית.
עם זאת, הכוח והפופולריות של מפלגות קומוניסטיות מקומיות במערב אירופה עוררו דאגה מסוימת.
בצרפת ובאיטליה העניק העוני שבא אחרי המלחמה תמריצים למפלגות הקומוניסטיות באזור, ששיחקו תפקיד חשוב בתנועת ההתנגדות למלחמה.
מפלגות אלה זכו להצלחה רבה בבחירות שלאחר המלחמה.
אף על פי שכיום גורסים מרבית ההיסטוריונים שהצלחת הקומוניסטים בצרפת ובאיטליה הייתה מוגבלת, בכירים בממשל האמריקאי ראו אז את ההתרחשויות בחומרה וייחסו להן חשיבות רבה.
ממשלתו של הארי טרומן החלה להיות מודעת לבעיות אלו ב־1946. דוקטרינת הבלימה החלה להופיע, וזו טענה כי יש לסייע למדינות אירופאיות לא-קומוניסטיות כדי לעצור את ההתפשטות הסובייטית מערבה.
בנוסף, הייתה גם תקווה כי מדינות מזרח אירופה יצטרפו לתוכנית ובכך יצאו מהגוש הסובייטי.
עוד בשנים הראשונות לאחר המלחמה העלו מספר דמויות חשובות בממשל האמריקאי את הצורך בשיקום אירופה.
מזכיר המדינה, ג'יימס בירנס, הציג גרסה ראשונית של התוכנית במהלך נאום שנשא בגרמניה ב־6 בספטמבר 1946. גם סגנו, דין אקסון, נשא נאום חשוב בנושא, שמרובו התעלמו.
בנוסף, הגנרל לושיוס קליי ביקש מהתעשיין לואיס בראון לעקוב אחרי ההתרחשויות בגרמניה ולערוך דו"ח על מצב המדינה ב־1947. הדו"ח כלל עובדות בסיסיות בנוגע לבעיותיה של גרמניה והמלצות לשיקומה.
סגן הנשיא אלבן בארקלי גם כן העלה את הרעיון.
האלטרנטיבה למימון אמריקאי לשיקום אירופה הייתה לדרוש מגרמניה פיצויים.
תוכנית זו נודעה בשם תוכנית מורגנטאו ונקראה על שמו של שר האוצר האמריקאי שהגה אותה, הנרי מורגנטאו.
התוכנית הציעה שגרמניה תשלם פיצויי מלחמה כבדים, בהם ישתמשו לשיקום המדינות האירופיות אשר נפגעו על ידה במהלך המלחמה.
מטרה נוספת של התוכנית הייתה למנוע מגרמניה להשתקם ולחזור לכוחה.
תוכנית ברוח דומה הייתה תוכנית מונה (על שם המדינאי ז'אן מונה), שהציעה להעניק לצרפת את השליטה באזורי הפחם של גרמניה, בחבל הרוהר ובחבל הסאר.
ב־1946 הסכימו בעלות הברית להטיל מגבלות חמורות וברורות על התפתחותה של גרמניה ושיקומה, אך הבעיה שהייתה נעוצה בתוכנית לעיכוב התפתחותה של גרמניה הייתה היותה של גרמניה מעצמה תעשייתית באירופה.
על כן, ב־1947 הוחלפו ההוראות תחת ההנחה כי "אירופה המסודרת והמשגשגת דורשת תרומתה הכלכלית של גרמניה יציבה ופורה", ולאחר כמה חודשים נכנסה לתוקפה תוכנית מרשל.
הצגת התוכנית - נאומו של מרשל
מרבית הדיונים על הצורך בשיקום אירופה זכו להתעלמות מכיוון שלא נתפשו כמביעים מדיניות רשמית של הממשל.
על מנת להסיר ספק בקשר למדיניות הוחלט כי את הנאום על התוכנית ישא ג'ורג' מרשל, מזכיר המדינה.
מרשל נשא את הנאום בפני המחזור המסיים של אוניברסיטת הרווארד ב־5 ביוני 1947. בעודו עומד במדרגות הכנסייה שבחצר הרווארד, תיאר מרשל בקווים כלליים את היערכותה של ארצות הברית למתן עזרה בשיקום האירופי.
הנאום, שנכתב בידי צ'ארלס בוהלר, לא כלל פרטים ספציפיים ומספרים.
המרכיב החשוב ביותר בנאום היה הקריאה למנהיגי מדינות אירופה להיפגש ולתכנן בעצמם את בנייתה מחדש של אירופה, כאשר ארצות הברית מבטיחה לסייע במימון תוכניתם.
הממשל הניח כי התוכנית לא תהיה אהודה במיוחד בקרב הציבור האמריקאי ולכן הוא כוון לציבור האירופי.
בניסיון להשאיר את הנאום מחוץ לכותרות העיתונים האמריקאים לא עודכנו העיתונאים האמריקאים מבעוד מועד בכוונה לשאתו.
הנשיא הארי טרומן אף קיים באותו יום מסיבת עיתונאים כדי להסב את תשומת הלב מהנאום.
לעומת זאת, הוסבה תשומת לבם של עיתונאים אירופאים לאירוע והנאום שודר במלואו ברשת ה־BBC.
נאומו של מרשל כלל הזמנה מפורשת לסובייטים, מתוך ההנחה שהתעלמות מברית המועצות תהא סימן ברור מדי של חוסר האמון ששרר בין שתי המעצמות.
עם זאת, בכירי מחלקת המדינה האמריקנית ידעו כמעט בבירור כי סטלין לא ירצה להשתתף, וכן כי אין זה סביר שתוכנית שתציע לשלוח לסובייטים סיוע אמריקאי תעבור את אישור הקונגרס.
כאשר שמע שר החוץ הבריטי ארנסט בווין את נאומו של ג'ורג' מרשל ברדיו, מיד יצר קשר עם עמיתו הצרפתי, ז'ורז' בידו , כדי לתאם עמדות בהכנת תגובה אירופאית להצעה.
השניים הסכימו כי יש להזמין את הסובייטים כבעלי ברית חשובים, אך הבינו מה עמד באמת מאחורי הנאום.
על כן, כאשר הוזמן ויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ הסובייטי, לפריז כדי לעיין בתוכנית, הציבו בפניו תנאים להם לא היה מעז להסכים לעולם.
הם העמידו את התנאי כי על כל מדינה שמצטרפת לתוכנית, מוטלת החובה להסכים לביקורת בלתי-תלויה בכלכלתה ולתמוך ברעיון של איחוד כלכלי אירופי.
מולוטוב, כצפוי, דחה את התוכנית ועזב את פריז.
סטלין חש כי התוכנית עלולה להוות סכנה גדולה לשליטה הסובייטית במזרח אירופה וכי שיתוף פעולה כלכלי עם המערב יעזור לגרורותיו לחמוק משליטה סובייטית.
גם האמריקאים ידעו זאת והאמינו כי עזרה כלכלית לאזור תוכל לבלום את ההשפעה הסובייטית הגדלה.
על כן ב-12 ביולי, כאשר נערכה פגישה רחבה יותר בפריז, לא הופתעו מכך שמשלחות פולין וצ'כוסלובקיה נמנעו מלהגיע.
בתחילה ראשי מדינות אלו דווקא אישרו את הגעתם, אך באחד המפגנים הבולטים ביותר של השליטה הסובייטית באזור, הוזמן שר החוץ הצ'כוסלובקי למוסקבה וננזף על ידי סטלין על עצם המחשבה להצטרף לתוכנית.
יתר מדינות מזרח אירופה סירבו מיידית לבקשה.
גם פינלנד דחתה את ההזמנה, מחשש להתעוררותו מחדש של המתח בינם לבין הסובייטים.
ברית המועצות הציגה כאלטרנטיבה לתוכנית מרשל את מה שנודע כ"תוכנית מולוטוב" ומאוחר יותר כקומקון.
לאחר הגישושים הראשונים נפגשו בפריז נציגי 16 מדינות כדי להחליט איזו צורה ילבש הסיוע האמריקאי וכיצד יחולק ביניהן.
המשא ומתן התארך והיה מורכב למדי, כאשר לכל מדינה היו האינטרסים שלה.
דאגתה העיקרית של צרפת הייתה שגרמניה לא תשוקם חזרה לדרגת כוחה הרב שהיה קודם למלחמה.
ארצות השפלה (הולנד, בלגיה ולוקסמבורג), למרות הסבל שעברו תחת הכיבוש הנאצי, היו קרובות מאוד לכלכלה הגרמנית וחשו כי השפע והצמיחה בהן תלויים בשיקומה של גרמניה.
מדינות סקנדינביה, במיוחד שוודיה, דרשו כי יחסי המסחר שלהן עם מזרח אירופה לא ייפגעו וכי הנייטרליות שלהן לא תופר.
בריטניה ביקשה מעמד מיוחד, מכיוון שעל-פי הקריטריונים שהתייחסו בהם אל יתר המדינות ההרוסות היא לא הייתה מקבלת סיוע משום שלא הייתה תחת כיבוש נאצי.
האמריקאים מצידם הדגישו את חשיבותו של הסחר החופשי וכן את החשיבות של יצירת חומה כנגד התפשטות הקומוניזם, בהתאם לדוקטרינת טרומן.
ממשל טרומן, שיוצג על ידי ויליאם קלייטון , הבטיח לאירופאים כי הם יכולים לתכנן את התוכנית בעצמם, אך הזכיר להם כי לפני ביצועה של התוכנית עליה לעבור את אישור הקונגרס.
רוב חברי הקונגרס תמכו בשיטת המסחר החופשי והשילוב האירופי, אך היססו לגבי השקעה גדולה מדי בגרמניה.
לבסוף הגיעו המדינות להסכם ושלחו את תוכניתן להחלטת הקונגרס האמריקאי.
האירופים ביקשו סיוע בסך 22 מיליארד דולר; הנשיא טרומן קיצץ סכום זה ל-17 מיליארד דולר לפני הגשת התוכנית לקונגרס.
התוכנית זכתה להתנגדות עזה, בעיקר מכיוון המפלגה הרפובליקנית, שהיוותה רוב בקונגרס ודרשה מדיניות יותר בדלנית.
ההחלטה עברה בסופו של דבר בקונגרס עקב ההלם מנפילת הממשלה הדמוקרטית בצ'כוסלובקיה בפברואר 1948, וזה אישר סכום של כ־12.4 מיליארד דולר.
הנשיא הארי טרומן אישר סופית את התוכנית ב־3 באפריל 1948, ולשם ביצועה הקים סוכנות נפרדת בממשל האמריקאי - המִנהל לשיתוף פעולה כלכלי (ECA - Economic Cooperation Agency).
באותה שנה חתמו המדינות המשתתפות על הסכם המקים את "הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי" (OEEC), שלימים הפך ל־OECD.
מטרת הארגון הייתה להוציא את תוכנית מרשל לפועל תוך תיאום וניהול משותף.
המטרה הרשמית של התוכנית הייתה לתת דחיפה לכלכלה האירופית: לעודד את הייצור, לחזק את המטבע, ולקדם את המסחר הבינלאומי (בעיקר עם ארצות הברית אשר לכלכלתה היה צורך במשק אירופאי חזק מספיק שייבא מוצרים אמריקאים).
כספי התוכנית הועברו לממשלות המדינות שהשתתפו בתוכנית ונוהלו ופוקחו על ידי השלטונות האזוריים וה־ECA.
בכל בירה אירופאית שהה שליח מטעם ה־ECA, בדרך כלל איש עסקים אמריקאי מצליח שיכול היה לסייע ולייעץ בתהליך.
חלוקתם של הכספים נעשתה על ידי ועדות שבהן פקידי ממשל, אנשי עסקים ומנהיגי עובדים התכנסו כדי לבחון את כלכלת האזור ולהחליט כיצד לחלק את הסיוע.
במקביל לתוכנית הוקמו קרנות בהן הופקדו כספי התוכנית במטבע המקומי.
חוקי ה־ECA דרשו ש-60% מכספי הקרנות הללו יושקעו בתעשייה.
ב־40% הנותרים של הקרנות הללו השתמשו כדי לכסות חובות, לייצב את המטבע ולהשקיע בפרויקטים לא מתועשים.
השקעת כספי הקרנות בתעשייה הייתה משמעותית בגרמניה, בה הקרנות בניהול הממשלה שימשו בעיקרן להלוואות למפעלים פרטיים לצורך בנייה מחדש.
כספים אלו מילאו תפקיד מרכזי בתהליך התיעוש מחדש של גרמניה.
בשנים 1949–1950, לדוגמה, 40% מההשקעות בתעשיית הפחם הגרמנית נעשו מקרנות אלו.
החברות הגרמניות חויבו להחזיר את ההלוואות לממשלה, אשר השתמשה בכספים כדי לתת הלוואות לחברות אחרות.
בכספי התוכנית עצמה השתמשו בעיקר כדי לקנות סחורות מארצות הברית.
מדינות אירופה מיצו לחלוטין את יתרות מטבע החוץ שלהן בזמן המלחמה, לכן האמצעי היחיד בו יכלו לייבא היה כספי תוכנית מרשל.
בתחילת הדרך הופנו המשאבים בעיקר לרכישת מצרכים בסיסיים, כמו מזון ודלק, אולם מאוחר יותר הופנו כספי התוכנית לעבר צורכי השיקום שעבורם יועדו מלכתחילה.
בשנים הבאות, תחת לחץ הקונגרס האמריקאי ועל רקע פרוץ מלחמת קוריאה, הופנו סכומים גדולים למטרות שיקום צבאותיהן של מדינות מערב אירופה.
יוזמה משמעותית נוספת של ה־ECA, אך יקרה הרבה פחות, הייתה בהפעלתה של תוכנית לעזרה טכנית.
תוכנית זו מימנה קבוצות של תעשיינים וטכנאים אירופאים לבוא לארצות הברית ולסייר במכרות, במפעלים ובכורי היתוך לצורכי לימוד והעתקת השיטה האמריקאית לאירופה.
במקביל נשלחו מאות יועצים טכניים אמריקאים לאירופה.
העזרה שניתנה במסגרת תוכנית מרשל חולקה בין המדינות המשתתפות בהתבסס על מספר תושביהן.
סכומים גדולים יותר ניתנו למעצמות התעשייתיות הגדולות, על בסיס הדעה הרווחת שהתחדשותן חיונית לתחיית כלכלת היבשת.
עזרה בהיקף גדול יותר יחסית הועברה לאומות שנמנו עם בנות-הברית, ובהיקף קטן יותר למדינות שהיו חברות בציר או שנותרו נייטרליות.
הטבלה שלהלן מציגה את העזרה שניתנה במסגרת התוכנית לפי מדינה ושנה (במיליוני דולרים).
הטבלה מבוססת על ספרו של מרטין שאיין (The Marshall plan: Fifty Years After), אך אין הסכמה מוחלטת על הסכומים המדויקים, בשל מחלוקת בין החוקרים ביחס לשאלה אילו אמצעי סיוע אמריקאי צריכים להיחשב כחלק מהתוכנית.
ארגון ה-OEEC היה אחראי על הקצאת הכספים וה-ECA ארגן את העברת הסחורות.
הספקים האמריקאים קיבלו תשלום בדולרים, אשר באו מאותו סכום אשר הוקצב למדינה לה סופקו הסחורות.
למעשה, ממשלת ארצות הברית היא זו ששילמה על הסחורות לספקים בעוד שהאירופאים אשר קיבלו אותן העבירו תשלום במטבע המקומי שלהם לקרן ממשלתית.
התשלום עצמו לא נעשה בבת אחת אלא במספר תשלומים, זאת בהתחשבות במשאבים הכספיים של הקונים האירופאים.
הכסף בקרנות אלו שימש את המדינות להשקעות במיזמים נוספים, במטרה לקדם את התאוששות.
רוב הממשלות שהשתתפו בתוכנית ידעו מראש כי לא תצטרכנה להחזיר את הכסף אשר צברו בקרנות.
בסופו של דבר, הממון השתלב במסגרת התקציב השוטף של הממשלות והסכום פשוט "נעלם".
גרמניה הייתה מקרה מיוחד, שכן בתחילה דרשו ממנה לשלם בחזרה את כל הכספים שהושקעו, אך לאחר הסכמים שונים בנוגע לתשלום החובות גרמניה שילמה רק חלק קטן מסכום ההשקעה האמריקאית בה.
עד 1953 גרמניה לא ידעה למעשה מה יהיה גודל ההחזר שיהיה עליה לשאת.
תוכנית מרשל הסתיימה, כמתוכנן, ב־1951. ניסיונות אחדים להמשיכה כשלו על רקע העלות ההולכת וגדלה של מלחמת קוריאה, ההוצאה שנדרשה על חימושה מחדש של ארצות הברית והתחזקותה של המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה לתוכנית.
עם זאת, סיוע אמריקאי לאירופה המשיך להגיע בצורות רבות ומגוונות.
בשנים 1948–1952 עברה אירופה את ההתפתחות והצמיחה המהירות ביותר אי פעם.
התוצרת התעשייתית גדלה ב־35% והייצור החקלאי עלה על זה שלפני המלחמה.
העוני והרעב שרווחו על פני היבשת מיד לאחר המלחמה, שככו.
מערב אירופה נכנסה לתקופה בת שני עשורים של צמיחה כלכלית ועלייה משמעותית ברמת החיים.
ההיסטוריונים חלוקים בדעתם באשר לחלקה של תוכנית מרשל בצמיחה מרשימה זו.
רובם מתנגדים להשקפה כי תוכנית מרשל לבדה הביאה להתפתחות הזו ולראייה מציגים את התחלתה של הצמיחה באירופה עוד לפני תחילת יישומה של התוכנית.
מרביתם מאמינים כי התוכנית האיצה את השיקום, אך לא גרמה בלעדית את התרחשותו.
בזכות ההתאוששות ביבשת הופסקו הצנע והקיצוב במערב אירופה ומורת הרוח מתפקוד הממשלות ירדה באופן דרמטי, עובדה שסייעה ליציבות פוליטית.
יחסי המסחר, שקיבלו תמיכה משמעותית בתוכנית מרשל, חיזקו ועיצבו את הברית הצפון אטלנטית, שתעמוד איתנה במהלך המלחמה הקרה.
אי השתתפותן של מדינות מזרח אירופה בתוכנית הייתה סימן ברור לכך שהיבשת מחולקת לשני מחנות.
בהיבט של יחסי ארצות הברית-ברית המועצות, משמעות התוכנית הייתה החרפה ביחסים.
בשנת הקמת התוכנית הוקם ארגון פוליטי קומוניסטי במזרח אירופה בשם הקומינפורם ושנה לאחר מכן הוקם גם ארגון כלכלי בשם הקומקון.
תוכנית מרשל נתנה דחיפה לאיחוד המדינות באירופה.
הן האמריקאים והן האירופאים חשו כי האיחוד חשוב למען השמירה על השלום והשגשוג האירופי וראו בתוכנית מרשל קו מנחה לעידודו.
במובנים מסוימים כשלו מאמצים אלו, שכן ה־OEEC לא הפך מעולם להיות יותר מארגון של שיתוף פעולה כלכלי, על אף שיחד עם הסכם ברטון וודס היא העניקה מנדט לסחר חופשי באזור.
תרומתו של ארגון ה־OEEC לאיחוד הסתכמה בהיותו ניסוי ראשוני בשיתוף פעולה.
אזורים נרחבים בעולם שנהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה לא נהנו מתוכנית מרשל.
המדינה היחידה במערב אירופה שלא השתתפה בתוכנית הייתה ספרד, שלא השתתפה במלחמה אך סייעה במהלכה לגרמניה הנאצית.
תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו הונהגה מדיניות כלכלית של סיפוק עצמי של הצרכים הכלכליים, הגנה על המטבע ומכסי מגן, אך זו נשאה הצלחה מוגבלת בלבד.
עם הסלמתה של המלחמה הקרה שקלה ארצות הברית מחדש את יחסיה עם ספרד וב־1951 הפכה להיות בעלת בריתה.
במשך העשור הבא הגיעה עזרה כלכלית ניכרת מארצות הברית לספרד, אך לא כמו שכנותיה תחת תוכנית מרשל.
בעוד החלק המערבי של הגוש הסובייטי נפגע קשות במהלך המלחמה, נשאר החלק המזרחי של האימפריה ללא פגע ברובו ואף עבר תהליך תיעוש מהיר בזמן המלחמה.
הסובייטים הטילו תשלומי פיצויים גדולים על מדינות הציר שהיו תחת השפעתם; פינלנד, הונגריה, רומניה ובעיקר מזרח גרמניה אולצו לשלם סכומי עתק ולשלוח כמויות ענק של אספקה לברית המועצות.
משמעותם של תשלומי פיצויים אלו הייתה שברית המועצות קיבלה "תמיכה" כלכלית כמעט כמו מדינות מערב אירופה (ולעיתים אף יותר).
מזרח אירופה לא קיבלה כספים במסגרת תוכנית מרשל ורק סיוע קטן מברית המועצות.
הסובייטים הקימו ארגון כלכלי בשם "קומקון" בתגובה לתוכנית מרשל, אך זה היה הרבה פחות נדיב.
השיקום הכלכלי במזרח היה איטי מזה שבמערב ויש האומרים כי מדינות מזרח אירופה לא השתקמו לחלוטין בתקופה הסובייטית.
ממשלות שונות במדינות אלה חיזקו את מדיניות הצנע וקיצוב המזון תוך הקצאת המשאבים שנחסכו לעבר השיקום הכלכלי.
רק מדינה אחת ממזרח אירופה, יוגוסלביה, זכתה לסיוע כלכלי מארצות הברית בתקופה זו, אך סיוע זה לא נחשב חלק מתוכנית מרשל.
קנדה, כמו ארצות הברית, נפגעה רק במידה מועטה בזמן מלחמת העולם ה־2 ובסיומה הייתה אחת מן הכלכלות החזקות בעולם.
עם זאת, הכלכלה הקנדית הייתה תלויה במיוחד בסחר עם מדינות אירופה ולאחר המלחמה נראו בקנדה סימנים של האטה כלכלית.
לכן, על אף ההגבלה על סחר עם מדינות אחרות, הוסכם כי מדינות אירופה תוכלנה להשתמש בכספי תוכנית מרשל כדי לסחור עם קנדה.
להחלטה זו הייתה השפעה מרחיקת לכת על כלכלת קנדה.
החוקרים הראשונים של תוכנית מרשל ראו בה הצלחה חסרת תקדים של הנדיבות האמריקאית.
ביקורת בולטת על התוכנית החלה להישמע בקרב היסטוריונים רוויזיוניסטים בשנות ה-60 וה-70. לטענתם, תוכנית מרשל היא ביטוי לאימפריאליזם הכלכלי של ארצות הברית ומשקפת ניסיון להשיג שליטה במערב אירופה באופן דומה לשליטת הסובייטים במזרח היבשת.
התוכנית, לשיטתם, היא אמצעי להשגת יעדים פוליטיים ולא ביטוי של נדיבות לב.
היסטוריונים אחרים מדגישים את התועלת שבתוכנית לתעשיית ארצות הברית.
אחת התוצאות של ההרס באירופה בעקבות שתי מלחמות העולם הייתה שלחקלאות ולתעשייה האמריקאים הייתה עליונות עולמית.
אך עקב הרס הכלכלה האירופאית המגזר היצרני האמריקאי לא יכול היה למכור את מוצריו.
על כן הוא נזקק לפתיחת שווקים חדשים ולהנהגת מדיניות סחר חופשי - דברים אותם סיפקה התוכנית.
גורמים אחרים, כמו קרן המטבע הבינלאומית, לא יכלו להתמודד עם הגירעונות בכלכלה האירופאית, על כן התוכנית הייתה נחוצה ביותר.
בשנות ה-80 התפתחה אסכולה חדשה של היסטוריונים הטוענים כי לתוכנית מרשל לא היה תפקיד כה מרכזי בשיקום האירופי כפי שהוצג עד אז.
המבקרים מאסכולה זו הצביעו על העובדה שצמיחה כלכלית הופיעה באחדות ממדינות מערב אירופה עוד לפני הסיוע הגדול מארצות הברית, ושהצמיחה הייתה מהירה יותר במדינות שקיבלו פחות סיוע כלכלי.
אף שאין להתכחש להקלה המיידית שהביאה התוכנית להחלמתם של מגזרי מפתח, הצמיחה שבאה אחרי נקודת השפל הייתה בעיקרה תהליך עצמאי.
סוציאליסטים אירופאים טוענים כי משאבי סיוע בהיקף דומה יכלו להגיע מהלאמת רכוש של מספר אירופאים עשירים במיוחד, אשר רובם הפקידו את כספם בבנקים בארצות הברית במהלך המלחמה.
גישת אמצע רווחת גורסת כי ארצות הברית פעלה, אכן, מתוך האינטרסים הפוליטיים, הכלכליים והאסטרטגיים שלה עצמה בהפעלת תוכנית מרשל, ובכל זאת הביאה התוכנית לתועלת ולתוצאות חיוביות גם על כלכלת מערב אירופה.
תוכנית סְפּוּטְנִיק הייתה תוכנית סובייטית לשיגור לוויינים לחלל לצורך הדגמת האפשרות להציב עצם מלאכותי במסלול סביב כדור הארץ.
משמעות השם ספוטניק ברוסית הוא לוויין או בן-לוויה.
כל משימות ספוטניק שוגרו לחלל על גבי טיל R-7 (סמיורקה, כינוי נאט"ו: SS-6 Sapwood) שפותח במקור כטיל בליסטי.
בסופה של תוכנית ספוטניק החלה תוכנית ווסטוק לשיגור אדם לחלל.
ספוטניק 1 - שוגר ב-4 באוקטובר 1957 והיה הלוויין המלאכותי הראשון בחלל.
ספוטניק 2 - שוגר ב-3 בנובמבר 1957 ונשא על סיפונו את הכלבה לייקה שהייתה בעל החיים הראשון בחלל.
ספוטניק 3 - שוגר ב-3 בפברואר 1958 ונכשל.
לוויין נוסף בשם זה שוגר ב-15 במאי ונשא מכשירים למחקר גאופיזי.
ספוטניק 5 - שוגר ב-19 באוגוסט 1960 ונשא על סיפונו את הכלבות בלקה וסטרלקה, 40 עכברים, 2 עכברושים ומספר צמחים.
החללית חזרה לכדור הארץ יום למחרת, כשכל בעלי החיים נותרו בריאים ושלמים.
תוכנית פסגות היא תוכנית מצוינות של מפא"ת, שבמסגרתה מוכשרים בוגרי תיכון בעלי יכולות אקדמיות, קוגניטיביות ובינאישיות גבוהות לתפקידים בליבת מערכי המחקר והפיתוח של צה"ל ושל מערכת הביטחון.
התוכנית מתחילה עם לימודים אקדמיים במשך ארבע שנים, במהלכן החניכים עוברים סדרות ומסעות טכנולוגיים המועברים על ידי בוגרי התכנית.
בחופשות הקיץ עוברים החניכים סדרות מקצועיות בנושא צה"ל וטכנולוגיות.
בסיום פרק הלימודים, ממשיכים החניכים לשירות ביחידות המחקר והפיתוח של משרד הביטחון וצה"ל.
תוכנית פסגות נחשבת לאחת התוכניות היוקרתיות ביותר שמציע צה"ל.
חניכי התוכנית מיועדים להיות קצינים ומפקדים במערכי המחקר והפיתוח של צה"ל ושל מערכת הביטחון.
ולכן הם נדרשים לעמידה בנתוני קצונה, ציון דפ"ר של 80 ומעלה ולציון פסיכומטרי של 675 ומעלה, מועמדים מתאימים מוזמנים לכנסי חשיפה.
המועמדים לתוכנית עוברים מסלול מיונים ממושך וקפדני.
אל התוכנית מתקבלים מספר מצומצם של חניכים מתוך אלפי מועמדים.
בשנת 2024 מספר המועמדים היה 2100 בעוד שמספר המתקבלים היה 110 (אחוז קבלה של כ-5.3 אחוז).
המיונים לתוכנית נמשכים כמה חודשים ומורכבים ממספר שלבים:
הרשמה – באתר "מתגייסים" של יחידת מיטב.
שאלון – שאלון אישיות והיכרות שמבוצע באופן מקוון.
ועדת מיון שלב א' – הוועדה מנפה את כל המועמדים שלא עומדים בדרישות הסף (ציון פסיכומטרי ונתונים צבאיים).
מבחנים ממוחשבים – לאחר מעבר השלב הראשון מבצע המועמד מבחנים הבודקים יכולת חשיבה רלוונטית לתוכנית.
ועדת מיון שלב ב' – מסננת באופן קפדני את המועמדים בהתאם לתוצאות מבחני האישיות והראיון, תוך בחינת התאמת המועמד לתוכנית.
קבלת תשובות ממוסדות הלימוד על התקבלות ללימודים.
ועדת מיון סופית – מתכנסת לאחר שהתקבלו התשובות מהמוסדות.
בוחנת את כל הנתונים שנאספו על כל אחד מהמועמדים לכל אורך תהליך המיון.
לאחר הוועדה הסופית מקבלים כל המועמדים שהגיעו לשלב זה הודעה האם הם התקבלו לתוכנית או לא.
המיונים לתוכנית לא חוסמים מיונים לתוכניות ומסלולים אחרים בצבא.
בתוכנית "פסגות" שתי מגמות לימוד:
מסלול ארבע שנתי לתואר ראשון (.BSc) משולב/כפול בהנדסת חשמל ובפיזיקה בטכניון או באוניברסיטת תל אביב, אשר קיים מאז 1999.
מסלול לימוד ארבע שנתי לתואר ראשון (.BSc) בהנדסת תוכנה, בטכניון או באוניברסיטת בן-גוריון, הכוללת גם את כל הקורסים והלימודים הנדרשים לתואר שני במדעי המחשב (.MSc) (למעט עבודת התזה), הקיים החל מ־2007.
הלימודים נמשכים ארבע שנים בשני המסלולים.
במהלך הלימודים, יש לעמוד ברף גבוה של ציונים על מנת להישאר בה – ממוצע ציונים של 85 מהווה את הרף התחתון הנדרש להמשך.
החל משנת 2017 מחויבים חניכי התוכנית במסלול באוניברסיטת בן-גוריון להגיש הצעת מחקר במקום פרויקט גמר כחלק מדרישת האוניברסיטה.
לאחרונה, נפתחה בפני חניכי התוכנית בטכניון – הלומדים במסלולי הנדסת חשמל ופיזיקה או הנדסת תוכנה – האפשרות לדחות את הכניסה לתפקיד בחצי שנה נוספת (ובסך הכל 4.5 שנות דחיית שירות), לצורך השלמת תואר שני במסלול מואץ.
בנוסף להכשרה האקדמית, עוברים החניכים הכשרה צבאית בחופשות הקיץ שבין שנות הלימוד.
סדרת מורשת וערכים – סדרה חווייתית המחברת בין מדינת ישראל והחברה הישראלית.
הסדרה מועברת לאחר השנה הראשונה.
אורך הסדרה הוא כעשרה ימים והיא נערכת במתכונת של בסיס סגור.
טירונות – עוברים חניכי התוכנית טירונות תומכי-לחימה ברמת רובאות 02.
סדרת צה"ל ואתגריו (צהו"ת) – סדרה שנועדה להכיר לחניכים את צה"ל המבצעי.
במהלך הסדרה מבקרים בבסיסים של חיילות צה"ל השונים כשבמהלך הביקורים שומעים על היכולות של החיילות השונים והאתגרים שלהם.
הסדרה מועברת לאחר השנה השנייה ללימודים ונמשכת כשלושה שבועות.
מכיוון שבמהלך הסדרה נחשפים החניכים לתכנים רגישים, הם עוברים תהליך של סיווג ביטחוני במהלך השנה השנייה ללימודים.
סדרת חילות – סדרה זו מיועדת רק לחניכים במסלול חשמל–פיזיקה.
בסדרה זו מבקרים החניכים בחילות השונים בהם ישרתו ושומעים על העשייה הטכנולוגית בהם ועל תפקידים השונים המוצעים להם.
בנוסף, מבקרים החניכים בתעשיות הביטחוניות ונחשפים לנעשה בהן.
הסדרה מועברת לאחר השנה השלישית ולפני תהליך השיבוצים ונמשכת כארבעה שבועות.
סדרת הת"מ (הכשרת תוכנה מתקדמת) – סדרה זו מיועדת לחניכי מסלול תוכנה בלבד.
במהלך הסדרה לומדים החניכים תכנים מקצועיים הקשורים ליחידות השונות בהם ישרתו, יוצאים לסיורים בחלק מהיחידות ומתנסים בתרגילים שונים.
את הסדרה מעבירים בוגרי התוכנית שנמצאים ביחידות השונות ובמהלכה הם מכירים ומתרשמים מחניכי התוכנית לקראת תהליך השיבוצים.
הסדרה מתקיימת לאחר השנה השלישית ללימודים ונמשכת כחמישה שבועות.
בנוסף, מארגנת מנהלת התוכנית הרצאות העשרה במהלך שנת הלימודים, בנושאים שלאו דווקא נוגעים לתחומי הלימוד של חניכי התוכנית.
לאחר החזרה לשירות, נדרשים החניכים לעבור קורס קצינים.
חניך שלא עובר את הקורס, לא נחשב לבוגר התוכנית ולא זכאי לענוד את סיכת התוכנית.
התהליך מתבצע במהלך השנה הרביעית ללימודים, לאחר שהחניכים נחשפו לתפקידים השונים המוצעים להם.
תהליך השיבוצים הוא אישי ומבוצע בליווי צמוד של מנהלת פסגות.
לאחר סדרות הקיץ שלאחר השנה השלישית, מוזמנים החניכים לעיון בספר התפקידים ובו פירוט על התפקידים השונים המוצעים להם.
לאחר מכן מוזמן כל חניך לראיון אישי עם ראשי התוכנית, במהלכו מגובשת רשימה של תפקידים אליהם הוא הולך להתראיין, בהתאם לתחומי העניין ולרצונות שלו.
החניכים עוברים ראיונות למקומות השונים אליהם הם בחרו להתראיין, ובסוף סבב המיונים, מתקבלת רשימה של התפקידים אליהם התקבל כל חניך.
בשלב זה, מוזמן כל חניך שוב לראיון אישי עם ראשי התוכנית.
בראיון זה עליו לבחור שלושה תפקידים, מתוך התפקידים אליהם התקבל, ולדרג אותם בהתאם לרצון שלו לשרת בהם.
לאחר שלב זה, עובדים ראשי התוכנית על שיבוץ החניכים לתפקידים השונים בהתאם להעדפותיהם, ומשהסתיים התהליך, מקבלים החניכים הודעה על התפקיד אותו קיבלו.
לאחר סיום הלימודים ממשיכים החניכים לשירות סדיר ויוצאים לקורס קצינים.
החניכים מחויבים לשירות של 32 חודשי שירות סדיר (גברים ונשים כאחד) ו־36 חודשי קבע.
במהלך השירות הבוגרים עדיין נמצאים בקשר עם המנהלת.
הם מלווים ומפקדים על הסדרות השונות של החניכים ומגיעים לכנסי חשיפה לתוכנית.
כמו כן, המנהלת מסייעת לבוגרים בשירות בבעיות שעלולות לצוץ במהלך תקופת השירות.
למשל, המנהלת יכולה לסייע לבוגר שלא מרוצה מהתפקיד שלו לעבור לתפקיד אחר.
במהלך השירות הצבאי, רשאים חניכי התוכנית ללמוד לתואר שני (או להשלים את התזה, עבור מסלול תוכנה) ורבים מהם אכן לומדים לתואר שני במהלך השירות.
חניכי התוכנית זוכים לתנאים והטבות מסוימות.
כל החניכים בתוכנית נהנים ממענק פסגות בגובה של ₪5000 בשנה.
חניכים בתוכנית הלומדים בטכניון, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון זכאים אוטומטית למעונות, ללא קשר למצב הסוציו־אקונומי, מקום המגורים וכו'.
לחניכים יש ליווי אישי של מנהלת פסגות לאורך כל תקופת הלימודים.
המנהלת מסייעת בבעיות שונות שעלולות לצוץ לאורך התקופה.
במהלך שנות הלימודים, מדי חודש נערך "מועדון פסגות", בו נפגשים כלל המחזורים מכלל האוניברסיטאות למפגש העשרה, למידה ועדכונים בנעשה בתוכנית.
החל מהשנה השנייה, משתתפים החניכים בתוכנית במהלך שנת הלימודים במפגשים הנקראים "psagotX", ביוזמת ובפיקוד בוגרי התוכנית.
במפגשים הללו רוכשים החניכים מיומנות רכות, יתר על המיומנויות המקצועיות שהם רוכשים במהלך הלימודים.
בסוף השנה מתרחשים ימי שיא.
מנהלת פסגות דואגת לארגן כל שנה יום ספורט לחניכי התוכנית כדי לדאוג לאווירה ולגיבוש של חניכי התוכנית.
תוכנית עסקית היא מסמך ניהולי כתוב המשמש כמפת דרכים (תוכנית פעולה) המכוונת את פעילות העסק או המיזם בהיבטים שונים – שיווקיים, טכנולוגיים, תפעוליים, כלכליים ועוד.
המסמך מפרט את החזון והיעדים של העסק, האסטרטגיה ודרכי הפעולה להשגת היעדים, וכן המשאבים ולוחות הזמנים הנדרשים לשם כך.
לרוב, מיזם או עסק חדש זקוק לתוכנית עסקית לצורך בחינת כדאיותו ולגיוס מקורות מימון כגון משקיעים ושותפים.
עבור עסק קיים משמשת התוכנית העסקית ככלי לשיפור ביצועים, לצמיחה עסקית ולהתמודדות עם אתגרים תפעוליים או שיווקיים.
תוכנית עסקית מעודכנת עשויה להידרש גם בגין בקשה להלוואות.
תוכניות עסקיות יכולות להיות מכוונות פנימה (לשימוש הארגון עצמו) או החוצה (לגורמים חיצוניים).
תוכניות המכוונות החוצה מתמקדות ביעדים החשובים לבעלי עניין חיצוניים, בעיקר לגופים מממנים.
תוכניות אלו מפרטות מידע על הארגון ועל הצוות הפועל להשגת היעדים.
בחברות למטרות רווח: בעלי העניין החיצוניים כוללים משקיעים ולקוחות.
בארגונים ללא כוונת רווח: בעלי העניין הם תורמים ולקוחות.
בסוכנויות ממשלתיות: בעלי העניין הם משלמי המיסים, סוכנויות ממשלתיות בכירות וגופי הלוואות בינלאומיים (כמו קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי ועוד).
תוכניות המכוונות פנימה מתמקדות ביעדי ביניים הנדרשים להשגת היעדים החיצוניים.
הן יכולות לכלול פיתוח מוצר או שירות חדש, מערכת IT חדשה, ארגון מחדש של מימון, שיפוץ מפעל או שינוי מבני בארגון.
לעיתים קרובות, תוכניות אלו מפותחות בשילוב עם כלים כמו סרגל כלים מאוזן (Balanced Scorecard) או OGSM" (Objectives, Goals, Strategies, Measures)", המאפשרים מדידת הצלחה באמצעות מדדים לא פיננסיים.
חלק מילולי (Soft side) – החלק המילולי מתאר את פעילות החברה ואת הסביבה בה תפעל.
בחלק זה יופיע חקר שוק נרחב, האסטרטגיה העסקית, הגדרה ממוקדת של קהל הלקוחות הפוטנציאלים, תיאור היתרון היחסי של החברה ו/או של הפעילות, ניתוח ההזדמנויות והאיומים בשוק לצד בחינת חזקות וחולשות החברה וקביעת תמהיל השיווק האופטימלי.
חלק פיננסי – החלק הפיננסי מיועד לספק מענה לשאלות כמו: מה גובה ההשקעה הנדרשת לצורך הקמת הפעילות?
תוך כמה זמן צפוי החזר על ההשקעה?
מה שיעור התשואה על ההשקעה?
מהי תחזית ההכנסות לשנים הקרובות?
מהם שולי הרווח הצפויים בכל שנה?
מה שיעור הרווח הנקי מהמחזור בשנים שבהן יש רווחיות?
התחזית הפיננסית מבוססת על הנחות יסוד הצפויות לשקף בקירוב את ביצועי החברה בפועל.
מעבר למענה על שאלות אלו התחזית הפיננסית היא בבחינת תקציב עבודה חודשי המפרט מה צפויות להיות ההכנסות, ההוצאות וההשקעות בכל זמן נתון.
חלקים אלו מופיעים בתוכנית העסקית תוך חלוקה לפרקים הבאים:
תקציר מנהלים (Executive Summary) – בעל העסק מסביר כיצד עשוי העסק להרוויח כסף עבור השותף הפוטנציאלי.
המוצר – איזה מוצר מייצר, או עתיד לייצר העסק, מי הם הלקוחות הפוטנציאלים, מה הם מאפייניהם.
סקירת שוק – באיזה שוק פועל, או עתיד לפעול, העסק ומהם העסקים, המוצרים והלקוחות הפעילים בו, מי הם השחקנים שמייצרים מוצרים דומים או פונים ללקוחות אליהם פונה העסק.
שיווק – כיצד מתכוון העסק לפעול בשוק אליו הוא פונה.
מכירות – למי וכמה מתעתד העסק למכור.
תחזית פיננסית – כמה כסף מתעתד העסק להכניס וכמה להוציא, כדי לממש את חזונו העסקי.
נכסים – העומדים כיום לרשות העסק, ובכלל זה מוניטין וכחלק ממנו גם רקע אודות המנהלים.
בשל הדיסציפלינות הרבות הנדרשות לצורך הכנת תוכנית עסקית טובה (שיווק, פיננסים, אסטרטגיה, ניתוח שוק, מוצר, וכו') ובשל ריבוי המודלים הפיננסיים והתחזיות הנלוות אל התוכנית העסקית, היא נערכת על פי רוב בעזרת כלכלנים מנוסים שזהו תחום התמחותם.
התוכנית העסקית מתמקדת במוצר או השירות המוצעים, פוטנציאל השוק שלו והתחזיות הפיננסיות.
במיוחד במיזמים חדשים ובחברות הזנק, ידוע כי תוכנית עסקית שמשאירה רושם חובבני עשויה להקטין את הסיכוי של המיזם לגייס כסף ממשקיעים פרטיים או מקרנות הון סיכון ולהתפתח, אף שבשלב ראשוני של חיי החברה אין לרוב צורך בפירוט רב של עתיד המיזם, מעבר לשנה או השנתיים הקרובות.
תפיסות שונות לחיוניותה של התוכנית העסקית
קיימות תפיסות שונות העוסקות בחשיבותה של התוכנית העסקית ובשלב בו נכון או נחוץ לכתוב אותה:
תוכנית עסקית הכרחית בשלבי ההקמה של הפעילות החדשה – לפי תפיסה זו, תוכנית עסקית בשלב ההקמה מהווה בסיס חיוני ומהותי להקמת הפעילות שכן, הכרות עם הסביבה העסקית ובחינות הכדאיות הכלכלית הנעשות בטרם עת לצד קביעת אסטרטגיה ומודל עסקי צפויים לתרום רבות בשלב ההקמה הראשוני ולהיות לעזר רב בהמשך.
לרוב, אלו הדוגלים בתפיסה זו, מאמינים כי הקמת פעילות חדשה בלי כתיבת תוכנית עסקית מקיפה היא בגדר חוסר אחריות.
תוכנית עסקית הכרחית גם במהלך הפעילות, ולאו דווקא רק בשלב ההקמה – חשיבותה של התוכנית העסקית אינה מוטלת בספק אם כי ניתן להתחיל ולקדם את הפעילות העסקית ולכתוב את התוכנית בהמשך, במהלך הפעילות.
תוכנית עסקית לא הכרחית כלל – לפי תפיסה זו, תוכנית עסקית מציגה תחזיות המבוססות על הנחות שאינן מבוססות.
הדוגלים בתפיסה זו מאמינים שתוכנית עסקית מתיימרת לחזות את העתיד בעוד לא תמיד קיימים הנתונים הדרושים להצגתה של תחזית נאמנה למציאות.
תוכנית החלל סוֹיוּז של ברית המועצות הייתה תוכנית חלל סובייטית בשנות ה-60 המוקדמות של המאה ה-20, שבתחילתה הייתה אמורה לכלול נחיתה על הירח.
(תוכנית החלל N-1) במסגרת תוכנית זו פותחו טיל השיגור סויוז וחללית הסויוז.
חללית הסויוז צפויה להיות מוחלפת בעתיד על ידי חללית מתקדמת יותר.
יעד הנחתת הקוסמונאוט על הירח נזנח כאשר בעיות טכנולוגיות הביאו לכך שארצות הברית תהא הראשונה להנחית אדם עליו.
תוכנית הסויוז שרדה הודות להתפתחותה למגוון פרויקטים אזרחיים וצבאיים, רובם סובבים סביב תחנות חלל.
טיל השיגור סויוז (כינוי במערב: A-2) הוא משגר לוויינים וחלליות אשר עוצב ומיוצר על ידי לשכת העיצוב קורולוב בסמרה, רוסיה.
הטיל משמש את תעשיית החלל לשיגור חלליות מאוישות מסדרת סויוז ושיגור החלליות הבלתי מאוישות מסדרת פרוגרס.
כל השיגורים של המשגר סויוז בוצעו מקוסמודרום בייקונור בקזחסטן וקוסמודרום פלסצק בצפון מערב רוסיה, אך ב-2008 יחלו שיגורים גם מגיאנה הצרפתית.
סויוז הוצג בשנת 1966 כפיתוח של משגר הווסטוק, אשר הוא עצמו היה פיתוח של הטיל הבליסטי הביניבשתי R-7. בתחילה היה המשגר תלת שלבי, אך דגם ה"מולניה" כלל שלב רביעי שאפשר הגעה למסלול גבוה יותר.
חלליות הסויוז המאוישות ניתנות לחלוקה לפי דורות תכנון.
סויוז 1 עד סויוז 11 היו חלליות מהדור הראשון (1967-1971), שנשאו צוות של עד שלושה קוסמונאוטים ללא חליפות חלל.
אלו נבדלו מדורות מאוחרים יותר בפנלים הסולריים הקמורים שלהן ובמערכת "איגלה" לעגינה אוטומטית, שדרשה אנטנות מכ"ם מיוחדות.
הדור השני, של החללית הסויוז, שימש במשימות סויוז 12 עד סויוז 40 (1973-1981).
מערכת ה"איגלה" עדיין הייתה בשימוש אך לא הפנלים הסולריים שהוחלפו בסוללות.
מספר אנשי הצוות ירד לשניים והם יכלו ללבוש חליפות חלל במהלך המשימה כולה.
הדור השלישי (1976-1986) כונה סויוז-T, (מן המילה "טרויקה", המלמדת על גודל הצוות שיועד לה).
החל משנת 1986, הדור הרביעי, סויוז-TM, שימש להעברת צוותים לתחנת החלל מיר וצויד במערכת עגינה משופרת "קורס" ששימשה עד 2003.
הדור הנוכחי הוא סויוז-TMA, שפותח להעברת צוותים לתחנת החלל הבינלאומית.
הוא מותאם לאנשים גבוהי קומה יותר ובעל מושבים מתכווננים.
זוהי החללית המאוישת שבשימוש רוסיה כיום.
התכנון הבסיסי של הסויוז שימש לפרויקטים רבים, מהם סודיים.
מטרתו הראשונית הייתה לטוס לירח ללא שימוש בטיל מאיץ אדיר כסטורן 5 האמריקני או N1 הרוסי, על ידי הרכבת חלקים שהועלו למסלול מראש.
תכנון זה ושימושיו האזרחיים היה של קורוליוב, שלא ראה בחייו את המראת הסויוז.
פיתוחים כגון הזונד או חללית הפרוגרס הבלתי מאוישת שהעבירה מטען לתחנות סאליוט ומיר עשו שימוש במערכות העגינה והניווט של הסויוז, אך לא בתא הנחיתה שלה.
תוכנית פהד, תוכנית להסדר מדיני במזרח התיכון שהוצעה ב-7 באוגוסט 1981 על ידי נסיך הכתר הסעודי, לימים פהד מלך ערב הסעודית.
התוכנית כללה את שמונה הנקודות הבאות:
נסיגה מלאה של ישראל מכל השטחים שכבשה ב-1967 לרבות "ירושלים הערבית".
הכרה בזכות השיבה של הפלסטינים ותשלום פיצויים למי מהם שלא יהיו מעוניינים לנצל זכות זו.
מדינה פלסטינית עצמאית שבירתה ירושלים.
פירוק כל ההתנחלויות שהוקמו בשטחים האמורים לעיל.
חופש פולחן למאמיני כל הדתות במקומות הקדושים.
תקופת מעבר, בת לא יותר ממספר חודשים, בה יהיו נתונות יהודה ושומרון ורצועת עזה תחת חסות האו"ם.
זכותן של כל המדינות באזור לחיות בו בשלום.
האומות המאוחדות או מדינות החברות בארגון יערבו לביצוע התוכנית.
התוכנית אומצה על ידי הליגה הערבית בוועידה שנערכה בפאס בסוף 1982, אך לא בלי תוספות משמעותיות: הכרה באש"ף כמייצג הלגיטימי והבלעדי של הפלסטינים ובזכותם להגדרה עצמית.
יוזמה זו נדחתה על ידי ישראל אשר הטילה ספק בכנות נכונותם של הסעודים להכיר בה ומצידה לא נטתה בזמן ההוא להכיר באש"ף ובזכות השיבה.
מה שבולט בהיעדרו מהתוכנית, בשתי הגרסאות, היא הסדרת היחסים בין מדינות ערב וישראל.
עם זאת, עצם הנכונות להכיר בקיומה ולחיות עימה בשלום היוותה התקדמות ביחס לשלושת הלאווים של ועידת חרטום ב-1967.
בנובמבר 1981 כונסה בפאס שבמרוקו הוועידה ה-12 של הליגה הערבית, במטרה לדון בתוכנית פהד ולאמצה כעמדה כלל-ערבית רשמית.
אולם, הכינוס הסתיים בכישלון ונסגר לאחר שעות ספורות.
הסיבה המרכזית לכך הייתה התנגדותן הנחרצת של מדינות "חזית הסירוב", ובראשן סוריה בהנהגת חאפז אל-אסד, שהחרים את הפסגה, לוב ועיראק, וכן נציגי אש"ף.
המתנגדים ראו בסעיף 7 של התוכנית, שקבע כי "כל מדינות האזור זכאיות לחיות בשלום", משום הכרה דה-פקטו בישראל.
הדיונים חודשו רק כשנה לאחר מכן, בספטמבר 1982, במסגרת חלקו השני של הכינוס בפאס.
ברקע עמדה מלחמת לבנון הראשונה וגירוש אש"ף מביירות, אירועים שהחלישו את מעמדם של הגורמים הקיצוניים בעולם הערבי.
בכינוס זה אומצה התוכנית באופן רשמי, אך הוכנסו בה שינויים שנועדו לאפשר קונצנזוס רחב, ולרצות את סוריה ואת ההנהגה הפלסטינית.
השינוי הבולט ביותר היה בסעיף השביעי, שהעביר את האחריות על הקהילה הבינלאומית.
הוא קובע כי "מועצת הביטחון של האו"ם תערוב לשלומן של כל המדינות באזור", במקום להכיר בזכות כל מדינות האזור לחיות בשלום.
ניסוח זה אפשר למדינות הסירוב לטעון כי לא העניקו לישראל הכרה ישירה בזכותה להתקיים, אלא הסכימו להסדרי ביטחון בחסות האו"ם.
בנוסף, הודגש בתוכנית המעודכנת מעמדו הבלעדי של אש"ף כמייצג הפלסטינים.
על אף שממשלת ישראל בראשות מנחם בגין דחתה גם את הנוסח המרוכך, בראותה בו סכנה ביטחונית ודרישה לנסיגה לגבולות הקו הירוק, אימוץ התוכנית נחשב לאבן דרך היסטורית ביחסי החוץ של העולם הערבי.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הליגה הערבית הציגה עמדה קולקטיבית המרמזת על נכונות לפתרון מדיני המבוסס על פתרון שתי מדינות, תוך זניחת מדיניות "שלושת הלאווים" של ועידת ח'רטום.
תוכנית מרקורי הייתה תוכנית החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית.
התוכנית החלה ב־1959 ונמשכה עד 1963, ומטרתה הייתה לשגר אדם למסלול סביב כדור הארץ.
ב־20 בפברואר 1962 בוצעה טיסת החלל המסלולית האמריקאית הראשונה, המכונה מרקורי־אטלס 6, שהשלימה מטרה זו.
התוכנית כללה 20 שיגורים לא מאוישים, שתי טיסות תת־מסלוליות וארבע טיסות מסלוליות מאוישות.
התכנונים והמחקרים המוקדמים לתוכנית החלו על ידי הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה (NACA), אך התוכנית יצאה לפועל על ידי יורשתה - נאס"א.
מרקורי הציבה את היסודות לתוכניות ג'מיני ואפולו שתוכננו אחריה.
התוכנית נקראה על שם מרקוריוס, אל מהמיתולוגיה הרומית, המזוהה לעיתים כסמל המהירות.
מרקורי הוא גם שמו הלועזי של כוכב חמה, כוכב הלכת הפנימי ביותר במערכת השמש, שבשל כך מקיף את השמש במהירות הגדולה ביותר - סמל נוסף למהירות, אך לא היה לה כל קשר לכוכב לכת זה.
מטרת התוכנית הייתה לשלוח חללית מאוישת למסלול סביב כדור הארץ, לבחון את יכולת תפקוד האסטרונאוטים בחלל, ולאסוף בשלום את האסטרונאוט וחלליתו בתום המשימה.
נאס"א הציבה גם מספר קווים מנחים לתוכנית: שימוש בטכנולוגיות קיימות וציוד קיים יעשה בכל מקום בו הדבר מעשי, עיצוב המערכות יעשה בצורה הכי אמינה ופשוטה, משגר קיים ישמש לשיגור החללית למסלול, ותוכנית בדיקות הגיונית ומתקדמת תוכנס לשימוש.
ב־7 באוקטובר 1958 אישר מנהל נאס"א, קית' גלנן, את תוכנית מרקורי, וב־17 בדצמבר הודיע על התוכנית לציבור.
ב־29 בדצמבר 1958 קיבלה נורת' אמריקן אוויאיישן חוזה לתכנון ובניית משגר הליטל ג'ו, שישמש לבחינת מערכת המילוט של החללית מרקורי.
בינואר 1959 נבחרה מקדונל איירקראפט קורפוריישן לשמש כקבלנית הראשית בפיתוח החללית מרקורי, וחוזה לבניית 12 חלליות הוענק לה בפברואר.
באפריל, שבעה אסטרונאוטים, שנודעו כ"שביעיית מרקורי" (Mercury Seven), ורשמית "קבוצת האסטרונאוטים 1", נבחרו להשתתף בתוכנית.
במאי 1959 סיפקה נורת' אמריקן אוויאיישן את שני משגרי הליטל ג'ו הראשונים, וביוני סופק משגר אטלס D, שנודע בכינוי "ביג ג'ו", לשימוש בטיסת מבחן תת־מסלולית למגן החום.
ביולי שונה התכנון להשתמש בטיל היופיטר לטובת שימוש בטיל הרדסטון, שהוסב למרקורי־רדסטון.
באוקטובר סיפקה ג'נרל אלקטריק למקדונל את מגן החום שיועד לשמש את חללית מרקורי הראשונה.
בדצמבר היה המשגר שיועד למשימת מרקורי־רדסטון 1 מוכן להתחיל בדיקות סטטיות שהותקנו במבחן עמידה ב־ABMA.
בינואר 1960 העניקה נאס"א לווסטרן אלקטריק קומפני חוזה לבניית מערכת עיקוב לחלליות.
החוזה הוערך ביותר מ־33 מיליון דולר באותו חודש, פחות משנה לאחר הענקת החוזה, סיפקה מקדונל את חללית מרקורי הראשונה.
ב־12 בפברואר מונה קריסטופר קראפט לראש קבוצת המבצעים והתאום של תוכנית מרקורי.
באפריל הועברה החללית הראשונה למתקן הטיסות וולופס לשם בחינתה יחד עם מערכת המילוט.
הבדיקה הושלמה בהצלחה ב־9 במאי.
בגלל נפחה הקטן של החללית נאמר עליה כי היא "נלבשה" על הטייס.
עם נפח מדוחס של 1.7 מ"ק, יכלה החללית להכיל איש צוות יחיד.
היו בחללית 120 בקרים: 55 מתגים חשמליים, 30 נתיכים ו־35 ידיות מכניות.
החללית עוצבה על ידי מקסים פגט וקבוצת משימות החלל של נאס"א.
למרות ניסיונם של האסטרונאוטים כטייסי ניסוי, נאס"א הגדירה אותם בתחילה כ"משתתפים משניים" במהלך טיסתם.
עובדה זו הביאה לקונפליקטים רבים בין האסטרונאוטים והמהנדסים במהלך תכנון החללית.
עם זאת, בניגוד לדיווחים אחרים, מובילי התוכנית תמיד תכננו כי הטייסים יוכלו לשלוט בחלליתם, מכיוון שהעריכו כי ביכולתם של הטייסים לתרום להצלחת המשימה.
התאמות הגובה הידניות שביצע ג'ון גלן במהלך טיסתו המסלולית הראשונה, היוו דוגמה לחיוניותה של שליטה שכזו.
כמו כן, האסטרונאוטים ביקשו, וגם קיבלו, חלון גדול יותר ושליטה ידנית על החדירה לאטמוספירה.
בזמן שיגור המשימה, החללית מרקורי והאסטרונאוט היו מוגנים מפני תקלות שונות בטיל השיגור, על ידי מערכת המילוט (LES).
מערכת זו כללה מנוע רקטי מונע בדלק מוצק, בעל דחף של 231 קילו־ניוטון, שכלל שלושה נחירי פליטה שהורכבו על מגדל שהוצב בחרטום החללית.
במקרה חירום, ה־LES הייתה מופעלת לשנייה אחת, בעודה מרחיקה את החללית והאסטרונאוט מהמשגר העלול להתפוצץ.
לאחר מכן הייתה החללית נוחתת בשלום באמצעות מצנחיה.
עם סיום בעירת המאיצים, כבר לא היה צורך במערכת ה־LES, ולכן היא הופרדה מהחללית באמצעות מנוע דלק מוצק בעל דחף של 3.6 קילו־ניוטון שבער במשך 1.5 שניות.
עם סיום מוצלח של השיגור, החללית הפעילה מערכת בעלת שלושה מנועים קטנים בעלי דחף של 1.8 קילו־ניוטון במשך שנייה אחת, שהפרידה את החללית מהמשגר.
מנועים אלו נקראו "פוסיגרייד" (posigrade).
החללית כללה מנועים לשליטה רק בכיוונה.
החללית צוידה רק בבקרי שליטה במסלול - אחרי הכניסה למסלול וקצת לפני הצתת מנועי ההאטה לשם חדירה לאטמוספירה, לא הייתה אפשרות לשנות מסלול.
לחללית היו שלושה סטים של סילוני בקרה אוטומטיים, ובקרי סילון ידניים נפרדים, אחד לכל ציר (גלגול, סיבסוב ועלרוד), שהונעו משני מכלי דלק נפרדים, אחד אוטומטי ואחד ידני.
הטייס היה יכול להשתמש בכל אחת ממערכות הסילונים, ולתדלק אותן מכל אחד משני מכלי הדלק, כדי לשלוט בכיוון החללית.
החללית תוכננה לשליטה מהקרקע במקרה והטייס לא מסוגל לתפקד.
לחללית היו שלושה מנועי האטה מונעים בדלק מוצק, בעלי דחף של 4.5 קילו־ניוטון וזמן בעירה של 10 שניות כל אחד.
מנוע אחד בלבד הספיק לחללית כדי לחזור לכדור הארץ אם שני המנועים האחרים כשלו.
המנועים הופעלו בהפרשים של חמש שניות אחד מהשני.
בחרטום החללית הורכב מדף מתכתי קטן ששימש לסיבוב החללית אם היא חדרה לאטמוספירה עם חרטומה קודם (הכיוון הלא נכון), כך שמגיני החום שבתחתית החללית יספגו את מרב חום החדירה.
במהלך החזרה מטיסה מסלולית הרגיש האסטרונאוט כ־8 ג'י, ובחזרה מטיסה תת־מסלולית הרגיש בין 11 ל־12 ג'י.
בתכנונים מוקדמים של מגן החום של החללית הוצע להשתמש או בצלעות קירור מבריליום או במגן חום "חודר" (Ablative).
בדיקות נרחבות יישבו את הבעיה כאשר מגן החום ה"חודר" נמצא אמין ביותר (עד כדי כך שניתן היה להקטין את עוביו בצורה בטוחה, ולהקטין את מסתה הכוללת של החללית), קל יותר לייצור (הבריליום באותה תקופה היה מצוי בכמויות קטנות ויוצר רק על ידי חברה אחת בארצות הברית) וזול יותר.
פני מגן החום צופו בשכבות רבות של אלומיניום ופיברגלס.
כאשר הגיעה החללית לטמפרטורה של כ־1,100 מעלות צלזיוס בעת החדירה, היו השכבות "בולעות" את החום ומתפוררות.
במהלך החדירה הייתה החללית מתחממת אך לא בצורה שסיכנה את החללית או את הטייס.
לאחר החדירה, בגובה 21,000 רגל (6.4 ק"מ), היה נפרש מצנח קטן ששימש להאטה ראשונית של החללית.
המצנח הראשי נפרש בגובה 10,000 רגל (3 ק"מ) והאט את החללית עוד יותר לקראת הנחיתה.
רגעים לפני הנחיתה במים התנפח בלון אוויר מתחת למגן החום שהפחית את עוצמת הפגיעה.
עם הנחיתה התנפחו עוד בלונים סביב חרטום החללית ששמרו עליה כך שתצוף עם חרטומה מופנה כלפי מעלה, והמצנחים שוחררו.
כשמסוק החילוץ לכד בהצלחה את הקפסולה הפעיל הטייס נפצים שהעיפו את פתח הקפסולה כך שיוכל לצאת.
ניתן היה לצאת מהקפסולה גם דרך חרטום הקפסולה.
נאס"א הזמינה ממקדונל איירקראפט קורפוריישן 20 חלליות מרקורי, ממוספרות מ־1 עד 20. חמש מתוך ה־20 (10, 12, 15, 17 ו־19) לא שוגרו.
קפסולות 3 ו־4 הושמדו במהלך שיגורים לא מאוישים.
קפסולה מספר 11 טבעה עם חזרתה מהמשימה המאוישת מרקורי־רדסטון 4 (האסטרונאוט חולץ בשלום) והקפסולה חולצה מהמים 38 שנה מאוחר יותר, ב־1999. מספר קפסולות עברו שיפוץ או שדרוג לאחר יצורן המקורי (להארכת משך שרידותן בחלל) ולזהויין נוספה אות (אחרי המספר) לדוגמה 2A ו־15B (ה־B משמעותו שהחללית שופצה פעמיים).
מספר דגמים ומודלים של החללית נבנו ושימשו לבחינת מערכת המילוט ומגיני החום בעת החדירה.
בדיקות אלו בוצעו במרכז המחקר לנגלי ובאי וואלופס על גבי משגרי ליטל ג'ו וביג ג'ו (אטלס D).
משגרי תוכנית מרקוריליטל ג'ו - שימש לטיסות מבחן למערכת המילוטמרקורי־רדסטון - שימש לטיסות תת־מסלוליותהאטלס - שימש לטיסות מסלוליות
בתוכנית מרקורי השתמשו בשלושה משגרים:
הליטל ג'ו (גובה: 16.67 מטר) שימש לבדיקת מערכת המילוט של החללית בגובה.
שמונה משימות לא מאוישות בוצעו, שניים מהם עם קופים חיים בתוכם.
המשגר תוכנן במיוחד עבור תוכנית מרקורי.
המרקורי־רדסטון (גובה: 25.29 מטר) היה משגר חד־שלבי ששימש לשיגורים תת־מסלוליים (בליסטיים).
4 משימות לא מאוישות בוצעו, אחת מהם עם שימפנזה מצוי.
לאחר מכן שימש המשגר לשיגור שתי הטיסות המאוישות התת־מסלוליות הראשונות.
טיל היופיטר תוכנן במקור לשמש את השיגורים התת־מסלוליים אך ביולי 1959 נבחר הרדסטון בגלל אילוצים תקציביים.
האטלס (גובה: 28.65 מטר) היה משגר דו־שלבי ששימש לשיגור משימות מסלוליות מאוישות.
שש טיסות לא־מאוישות בוצעו: ארבע תת־מסלוליות ושתיים מסלוליות, אחת מהן עם שימפנזה מצוי, וארבע משימות מסלוליות מאוישות.
משגר הטיטן 2 הוצע לשימוש בטיסות מרקורי מאוחרות יותר, אך התוכנית הסתיימה לפני שנעשה בהם שימוש.
במקום זאת שימש המשגר לשיגור החלליות בתוכנית ג'מיני שבאה לאחר תוכנית מרקורי.
משגר נוסף, הסקאוט, שימש לשיגור יחיד בתוכנית מרקורי, מרקורי־סקאוט 1, במטרה להציב לוויין קטן במסלול שיבחון את מערכת העיקוב של חלליות מרקורי.
המשימה שוגרה ב־1 בנובמבר 1961, אך המשגר הושמד מהקרקע 44 שניות לאחר השיגור מכיוון שסטה ממסלולו.
התוכנית כללה 20 משימות לא מאוישות.
לא כל המשימות כוונו אל החלל ולא כולם הושלמו בהצלחה.
4 מהמשימות נשאו עימם יונקים:
ליטל ג'ו 2 שוגרה ב־4 בדצמבר 1959 ונשאה מקוק רזוס בשם סאם לגובה 85 ק"מ.
ליטל ג'ו 1B שוגרה ב־21 בינואר 1960 ונשאה מקוק רזוס (נקבה) שכונתה גב' סאם לגובה 15 ק"מ.
מרקורי-רדסטון 2 שוגרה ב־21 בינואר 1961 ונשאה שימפנזה בשם האם (Ham) לטיסה תת־מסלולית.
מרקורי-אטלס 5 שוגרה ב־29 בנובמבר 1961 ונשאה שימפנזה בשם אנוס (Enos) לטיסה מסלולית בת שתי הקפות.
כל המשימות נקראו על שם המשגר ששימש אותם, כולל מספר המשימה של המשגר.