tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קנונית היא נזירה המקבילה למקבילה הגברית של קאנון, בדרך כלל לפי חוק אוגוסטינוס הקדוש.
מקורם וכללי חיי הנזירים משותפים לשניהם.
כמו בקנונים, הבדלים בשמירת השלטון הולידו שני סוגים: הקנוניה הרגילה, נטילת הנדרים הדתיים המסורתיים, והחנונית החילונית, שלא נדרה נדרים ולכן נותרה חופשית להחזיק ברכוש ולעזוב להינשא.
זו הייתה בעיקר דרך לנהל חיים אדוקים עבור נשות משפחות האצולה ובדרך כלל נעלמה בעידן המודרני, למעט המנזרים הלותרניים המודרניים של גרמניה.
נזירה שנבחרה לעמוד בראש ביתה הדתי מכונה מנזרת אם הבית הוא מנזר, קודמת אם זה מנזר, או באופן כללי יותר ניתן לכנותה "אמא סופריור" ובסגנון "אמא כבודה".
מבחינה טכנית, מנזר הוא כל בית של קהילה של אחיות - או, למעשה, של כמרים ואחים, אם כי מונח זה משמש רק לעיתים רחוקות בארצות הברית.
המונח "מנזר" משמש לעיתים קרובות על ידי המשפחה הבנדיקטנית כדי לדבר על הבניינים וה"מנזר" כאשר מתייחסים לקהילה.
הם לא מתכוונים למגדר ספציפי.
'מנזר' משמש לעיתים קרובות בבתים של מכונים מסוימים אחרים.
הלבוש המסורתי לנשים בקהילות דתיות מורכב מטוניקה, הנקשרת סביב המותניים עם חגורת בד או עור.
מעל הטוניקה כמה נזירות לובשות כתף שהיא בגד של חתיכת בד צמר רחבה וארוכה הנלבשת על הכתפיים עם פתח לראש.
חלקם לובשות כיסוי לבן וצעיף, ההיבט המשמעותי והעתיק ביותר של ההרגל.
חלק מהמסדרים - כמו הדומיניקנים - חובשות מחרוזת תפילה גדולה על החגורה.
המנזרות הבנדיקטניות עונדות צלב או צלב על שרשרת סביב צווארן.
לאחר מועצת הוותיקן השנייה, מכונים דתיים רבים בחרו בתקנות משלהם בכדי לא ללבוש עוד את ההרגל המסורתי ופטרו מבחירת השם הדתי.
החוק הקנוני של הכנסייה הקתולית קובע: "הדתיים צריכים ללבוש את ההרגל של המכון, שנעשה על פי הנורמה של החוק הראוי, כאות להתקדשותם וכעד לעוני".
הבחנה בין נזירה לאחות דתייה
למרות שהשימוש השתנה לאורך ההיסטוריה של הכנסייה, בדרך כלל "נזירה" משמשת לנשים שנדרו נדרים "חגיגיים", ו"אחות" משמשת לנשים שנדרו נדרים "פשוטים" (כלומר, נדרים שאינם נדרים חגיגיים).
במהלך האלף הראשון, כמעט כל הקהילות הדתיות של גברים ונשים הוקדשו לתפילה והתבוננות.
מנזרים אלו נבנו במקומות מרוחקים או הופרדו מהעולם באמצעות חומת מתחם.
מסדרי המנדנט, שנוסדו במאה ה-13, שילבו חיים של תפילה והתמסרות לאלוהים עם פעולות פעילות של הטפה, שמיעת וידויים ושירות לעניים, וחברי מסדרים אלו ידועים כנזירים ולא נזירים.
באותה תקופה, ואל תוך המאה ה-17, מנהג הכנסייה לא אפשר לנשים לעזוב את המנזר אם נדרו נדרים דתיים.
נשים חברות במסדרי החנוך (נזירות דומיניקניות, אוגסטיניותוכרמליטיות וקלריות עניות) המשיכו לקיים את אותם חיים סגורים כמו חברי המסדרים הנזיריים.
במקור, הנדרים שנגרמו במקצועם בכל מוסד דתי שאושר על ידי הכס הקדוש סווגו כחגיגיים.
כך הכריז האפיפיור בוניפאציוס השמיני (1235–1303).
המצב השתנה במאה ה-16. בשנת 1521, שנתיים לאחר שהמועצה הלטרנית הרביעית אסרה על הקמת מכונים דתיים חדשים, האפיפיור ליאו העשירי הקים כלל דתי עם נדרים פשוטים לאותם שלישונים הקשורים לקהילות קיימות שהתחייבו לחיות חיים דתיים רשמיים.
בשנים 1566 ו-1568, האפיפיור פיוס החמישי דחה מעמד זה של קהילה, אך הם המשיכו להתקיים ואף גדלו במספרם.
לאחר שבהתחלה רק נסבל, הם קיבלו לאחר מכן אישור.
לבסוף, במאה ה-20, האפיפיור ליאו ה-13 הכיר כדתיים בכל הגברים והנשים שנדרו נדרים פשוטים.
חייהם לא היו מכוונים לאורח החיים הנזירי הקדום, אלא יותר לשירות חברתי ובישור, הן באירופה והן באזורי השליחות.
מספרם גדל באופן דרמטי בתהפוכות שהביאו המהפכה הצרפתית והפלישות של נפוליאון שלאחר מכן למדינות קתוליות אחרות, שללו מאלפי דתיים את ההכנסה שהחזיקו קהילותיהם בגלל ירושות ואילצו אותם למצוא דרך חדשה לחיות את החיים הדתיים.
אך חברי האגודות החדשות הללו לא הוכרו כ"דתיים" עד לחוקת האפיפיור ליאו ה-13 "Conditae a Christo" ב-8 בדצמבר 1900.
הקוד של החוק הקנוני ב-1917 שמר את המונח "נזירה" לנשים דתיות שנדרו נדרים חגיגיים או שאמנם מותר להן במקומות מסוימים לנדור נדרים פשוטים, אך השתייכו למכונים שנדריהם היו חגיגיים בדרך כלל.
החוק השתמש במילה "אחות" אך ורק לחברי מכונים לנשים שסווגה כ"קהילות"; ועבור "נזירות" ו"אחיות" במשותף הוא השתמש במילה הלטינית religiosae (נשים דתיות).
אותו מסדר דתי יכול לכלול גם "נזירות" וגם "אחיות", אם חלק מהחברים נשאו נדרים חגיגיים ואחרים נדרים פשוטים.
הקוד המשפטי החדש של הכנסייה הקתולית, אשר אומץ ב-1983, נותר דומם בעניין זה.
בעוד שבעבר הקוד הבחין בין מסדרים לקהילות, הקוד מתייחס כיום פשוט למכוני דת.
מאז הקוד של 1983, הוותיקן התייחס לחידוש החיים המהורהרים של נזירות.
הוא הפיק את המכתב Verbi Sponsa ב-1999, החוקה השליח vultum dei quarare בשנת 2016, וההוראה Cor Orans בשנת 2018 "שהחליפה את המסמך "Verbi Sponsa" משנת 1999 וניסתה להעלות את הרעיונות בנוגע לחיים הרהורים שנולדו במהלך מועצת הוותיקן השנייה".
נזירות ואחיות מילאו תפקיד מרכזי בדת האמריקאית, בחינוך, בסיעוד ובעבודה סוציאלית מאז תחילת המאה ה-19. באירופה הקתולית, המנזרים זכו בכבדות במשך מאות שנים, וזכו לחסות האצולה.
היו מעט מאוד קתולים אמריקאיים עשירים, ובכלל לא אריסטוקרטים.
מסדרים דתיים נוסדו על ידי נשים יזמיות שראו צורך והזדמנות, ואוישו על ידי נשים אדוקות ממשפחות עניות.
מאז מועצת הוותיקן השנייה האחיות כיוונו את שירותיהן יותר לעניים, ופועלות באופן ישיר יותר ביניהם ואיתם.
נזירות מילאו תפקיד חשוב בקנדה, במיוחד בקוויבק הקתולית הכבדה.
מחוץ לבית, לנשים קנדיות היו מעט תחומים שהן שלטו בהן.
חריג חשוב הגיע עם נזירות קתוליות, במיוחד בקוויבק.
מעוררת ההשפעה בצרפת, הדתיות העממית של הרפורמציה הנגדית, החלו להופיע סדרים חדשים לנשים במאה השבע-עשרה.
בשלוש המאות הבאות נשים פתחו עשרות מסדרים דתיים עצמאיים, שמומנו בחלקם על ידי נדוניה שסופקו על ידי הורי נזירות צעירות.
המסדרים התמחו בעבודות צדקה, כולל בתי חולים, בתי יתומים, בתים לאמהות לא נשואות ובתי ספר.
לפני שנשים הפכו לנזירות במהלך ספרד המודרנית המוקדמת, נזירות שאפתניות עברו תהליך.
התהליך הובטח על ידי מועצת טרנט, שהמלך פיליפ השני (1556–1598) אימץ בתוך ספרד.
המלך פיליפ השני רכש את עזרתו של מסדר ההירונימיטים כדי להבטיח שהמנזרים ימלאו אחר גזירות מועצת טרנט.
זה שינה את הדרך שבה יחיו נזירות.
צו אחד של מועצת טרנט היה כי מנזרים נשיים יהיו סגורים על מנת להגביל את יחסי הנזירות עם העולם החילוני.
סגירת מנזרים בתקופה זו הייתה קשורה לצניעות.
צו נוסף שהוציאה מועצת טרנט היה שדבקות דתית תהיה "אמיתית ורצונית".
איש דת גבר היה שואל את הנזירות הטירונויות אם הייעוד שלהן הוא "אמיתי ומתנדב" על מנת להבטיח שאין גיור כפוי.
כדי להיחשב כנזירה, היא צריכה להיות בעל אמצעים כלכליים להרשות לעצמה את נדוניה במנזר.
בתקופה זו נדוני המנזר היו סבירים, בהשוואה לנישואים חילוניים בין גבר לאישה.
בדרך כלל בתקופת ספרד המודרנית המוקדמת היו נזירות רבות ממשפחות מובחרות שהיו להן את האמצעים להרשות לעצמם את נדוניה של המנזר ו"קצבאות אחזקה", שהיו דמי אחזקה שנתיים.
מנזרים נתמכו כלכלית באמצעות נדוני מנזר.
ניתן היה לוותר על נדוני המנזר אם לנזירה השאפתנית הייתה יכולת אמנותית המיטיבה עם המנזר.
לאחר שנכנסה למנזר הנזירה הטירונית ויש לה את האמצעים הכלכליים להרשות לעצמה את הנדוניה, היא עוברת את תהליך ההתלמדות המכונה תקופת הנוביציה.
תקופת הטירונות נמשכת בדרך כלל 1–2 שנים, ובמהלך תקופה זו הנזירה הטירונית חיה את חייה של נזירה מבלי ליטול את הנדרים הרשמיים.
כשהיא גרה במנזר היא מפוקחת מקרוב על ידי הנשים האחרות בקהילה כדי לקבוע אם הייעוד שלה אמיתי.
זה ייקבע רשמית בהצבעה של נזירות המקהלה.
אם הנזירה הטירונית תעבור את בדיקתן של נשות הקהילה הדתית, היא תוכל לבצע את נדריה.
לפני שהיא מבטיחה את הנדרים צפויה משפחת הנזירה לשלם את נדוניה במנזר.
כמו כן, ציפו נזירות לוותר על הירושה וזכויות הקניין שלהן.
נזירות מקהלה: בדרך כלל ממשפחות מובחרות, הן החזיקו בתפקיד, יכלו להצביע במנזר וקיבלו הזדמנות לקרוא ולכתוב.
אחיות הדיוטות: נשים מהמעמד הנמוך, שהוטלו משימות הקשורות לעבודת המנזר, בדרך כלל לא קיבלו הזדמנויות לקרוא ולכתוב, ושלמו נדוניה נמוכה יותר.
בכנסייה האורתודוקסית המזרחית אין הבחנה בין מנזר לנשים למנזר לגברים.
ביוונית, רוסית ושפות אחרות של אומות אורתודוקסיות נוצריות בעיקר, שני המגורים נקראים "מנזרים" והסגפנים שחיים בהם הם "נזירים".
לנזירים אורתודוקסים אין "סדרים" מובהקים כמו בנצרות המערבית.
נזירים ונזירות אורתודוקסים מנהלים חיים רוחניים זהים.
ייתכנו הבדלים קלים באופן שבו מנזר מתפקד באופן פנימי, אך אלו הם פשוט הבדלים בסגנון התלויים במנזר או אב המנזר.
המנזר היא המנהיגה הרוחנית של המנזר וסמכותה היא מוחלטת (אף כומר, בישוף או אפילו פטריארך לא יכולים לעקוף מנזר בין כותלי המנזר שלה).
אבות המנזר והמנזרים מדרגים בסמכויות השווה לבישופים במובנים רבים ונכללו במועצות אקומניות.
מנזרים אורתודוקסים משויכים בדרך כלל לסינוד מקומי של בישופים לפי תחום השיפוט, אך חוץ מזה הם בעלי שלטון עצמי.
המנזרים שומעים וידויים (אך אינם פוטרים) ומחלקים ברכות על חיובם, אם כי הם עדיין זקוקים לשירותיו של מנהיג (כלומר, כומר) כדי לחגוג את הליטורגיה האלוהית ולבצע תפקידים כוהנים אחרים, כגון הפטר של חוזר בתשובה.
באופן כללי, לנזירים אורתודוקסים יש מעט או לא מגע עם העולם החיצון, במיוחד המשפחה.
המשפחה החסודה שילדה מחליט להיכנס למקצוע הנזירי מבינה שילדה תהפוך ל"מת לעולם" ולכן לא יהיה זמין לביקורים חברתיים.
ישנן מספר רמות שונות שהנזירה עוברת במקצועה:
טירון - כשאדם נכנס למנזר שלוש עד חמש השנים הראשונות עוברות בתור טירון.
טירוניות יכולות או לא (בהתאם לרצון המנזר) להתלבש בגלימה הפנימית השחורה; מי שכן תלבש בדרך כלל את האפוסטולניק או צעיף שחור קשור על הראש (ראה תמונה למעלה).
האיסורסה היא החלק הראשון של ה"הרגל " הנזירי שקיים רק סגנון אחד שלו לנזירים אורתודוקסים (זה נכון באופן כללי, היו כמה שינויים אזוריים קלים במהלך מאות השנים, אבל נראה שהסגנון תמיד נובע בחזרה ל סגנון נפוץ במאה ה-3 או ה-4).
אם טירון בוחר לעזוב במהלך תקופת הטירונות, לא ייגרם קנס.
רסאפור - כאשר המנזר רואה שהטירון מוכן, הטירון מתבקש להצטרף למנזר.
אם היא תקבל, היא מטופלת בשירות רשמי שבמהלכו נותנים לה את הגלימה החיצונית והצעיף ללבוש, ו (מכיוון שהיא מתה כעת לעולם) מקבלת שם חדש.
נזירות רואות את עצמן חלק מאחוות אחות; עם זאת, נזירות עם טונסורה מטופלות בדרך כלל כ"אמא" (בכמה מנזרים, התואר "אמא" שמור לאלה שנכנסים לשלב הבא של סטברופור).
סתאברופור - השלב הבא לנזירות מתרחשת כמה שנים לאחר הטונזור הראשון כאשר המנזר מרגישה שהנזירה הגיעה לרמה של משמעת, מסירות וענווה.
שוב, בשירות רשמי הנזירה מועלת ל"סכימה הקטנה" המסומנת על ידי תוספות להרגלה של פריטי לבוש סמליים מסוימים.
בנוסף, המנזר מגביר את כלל התפילה של הנזירה, מותר לה תרגול סגפני אישי מחמיר יותר.
סכימה גדולה - השלב האחרון, הנקרא "מגלושמוס" או "סכימה גדולה " מגיע על ידי נזירות שהמנזר שלהן מרגיש שהגיעו לרמה גבוהה של מצוינות.
במסורות נזיריות מסוימות, הסכמה הגדולה ניתנת רק לנזירים ולנזירות על ערש דווי, בעוד שבאחרות הם עשויים להתרומם לאחר 25 שנות שירות בלבד.
לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, כמה מנזרים בארצות הלותרניות (כגון מנזר אמלונגסבורן ליד נגנבורן ומנזר לוקום ברהבורג-לוקום) ומנזרים (כגון מנזר אבסטורף ליד העיירה אולזן ומנזר בורספלד בבורספלד) אימצו את האמונה הנוצרית הלותרנית.
מנזרים אחרים, במיוחד אלה באזורים הרפורמים, נסגרו לאחר הרפורמציה, כאשר כמה אחיות החליטו להתחתן.
תחייתה מודרנית של משרד הדיאקונות הנוצרית המוקדמת לנשים החלה בגרמניה בשנות ה-40 של המאה ה-20 והתפשטה בסקנדינביה, בריטניה וארצות הברית, עם כמה מרכיבים מהחיים הדתיים, כגון נדרים פשוטים וחובת תפילה יומיומית.
לותרנים היו פעילים במיוחד, ובתוך הלותרניות וגם האנגליקניזם הקימו כמה דיקונסות קהילות דתיות, עם חיי קהילה, ואפשרות לנדרי חיים בדת.
התנועה המודרנית הגיעה לשיא בסביבות 1910, ואז ירדה באיטיות כאשר החילון פגעה בדתיות באירופה, וההתמקצעות של סיעוד ועבודה סוציאלית הציעה הזדמנויות קריירה טובות יותר לנשים צעירות.
תנועה קטנה עדיין קיימת, ומורשתה נראית בשמות של בתי חולים רבים.
הדוגמה של קהילות הדיאקונות הביאו להקמתן של קהילות דתיות של נזירים ונזירות במסגרת מסורות פרוטסטנטיות מסוימות, במיוחד אלו שהושפעו מהרפורמטורים הפרוטסטנטיים הליטורגיים יותר (כגון מרטין לותר) ולא מהרפורמים הקיצוניים יותר (כגון ג'ון קלווין).
זה אפשר לקהילות של נזירות (או, במקרים מסוימים, קהילות מעורבות של נזירות ונזירים) להתבסס מחדש בחלק מהמסורות הפרוטסטנטיות.
רבים מהם נמצאים במסגרת המסורת הלותרנית האפיסקופלית והקרבה של הלותרניות עם האנגליקניזם באמונתה ובפועלה הובילה להסדרים מקומיים של איחוד בין שתי המסורות, כגון קודש פרובו.
יש שפע של מסדרים דתיים בתוך הכנסיות הלותרניות, כמו מסדר הפרנציסקנים הלותרניים ובנות מרי.
כמעט כל המסדרים הלותרניים הפעילים נמצאים באירופה.
אחוות מריה האוונגליסטית, הוא מסדר של נזירות לותרניות, אשר מפעילות בית הארחה לניצולי שואה בירושלים.
קהילות דתיות ברחבי אנגליה נהרסו על ידי המלך הנרי השמיני כאשר הוציא את הכנסייה של אנגליה מסמכות האפיפיור במהלך הרפורמציה האנגלית (ראה פירוק המנזרים).
מנזרים ומנזרים נשללו מאדמותיהם ורכושם, והנזירים נאלצו לחיות חיים חילוניים בפנסיה או לברוח מהארץ.
נזירות קתוליות רבות נסעו לצרפת.
מסדרים דתיים אנגליקניים הם ארגונים של הדיוטות או אנשי דת בקהילה האנגליקנית שחיים תחת שלטון משותף.
המונח "מסדרים דתיים" נבדל ממסדרים קדושים (סקרמנט הסמיכה שמקבלים בישופים, כמרים ודיאקונים), אם כי בקהילות רבות יש חברים מוסמכים.
המבנה והתפקוד של מסדרים דתיים באנגליקניזם מקבילים בערך לזה שקיים בקתוליות.
הקהילות הדתיות מחולקות למסדרים ממש, שבהם חברים נודרים נדרים חגיגיים וקהילות, שחבריהן נודרים נדרים פשוטים.
עם עלייתה של תנועת אוקספורד באנגליקניזם בתחילת המאה ה-19 התחילה התעניינות בהחייאת "החיים הדתיים" באנגליה.
בין 1841 ל-1855, נוסדו כמה מסדרים דתיים לנזירות, ביניהם החברה של מרגרט הקדושה באיסט גרינסטד.
בארצות הברית ובקנדה, ייסודם של מסדרי נזירות דתיים אנגליקניים החלה בשנת 1845 עם אחוות הקודש (שנכחדה כעת) בניו יורק.
אמנם אין סמכות מרכזית אחת לכל המסדרים הדתיים, ולכנסיות רבות החברות בקהילה האנגליקנית יש מבנים פנימיים משלהן להכרה והסדרה של מסדרים דתיים, חלק מהפונקציות המרכזיות מבוצעות על ידי המחלקה לקהילות דתיות אנגליקניות בבית הכנסייה, וסנטימטר המטה של נציבי הכנסייה של כנסיית אנגליה, הסינוד הכללי, מועצת הארכיבישופים והחברה הלאומית.
מחלקה זו מפרסמת את חיי האנגליקן הקדוש הדו-שנתי, ספרייה עולמית של מסדרים דתיים, וכן מתחזקת אתר אינטרנט רשמי של קהילה אנגליקנית למסדרים דתיים.
חיי דת אנגליקניים מגדירים ארבע קטגוריות של קהילה.
"מסדרים וקהילות דתיים פרישות מסורתיות": חברים נודרים נדר של פרישות (בין נדרים אחרים) ועוקבים אחר כלל חיים משותף.
הם עשויים להיות סגורים ומהורהרים או פתוחים ועסוקים בעבודות שליחים.
"קהילות מפוזרות": אלו הם מסדרים או קהילות שחבריהם, תוך התרת נדרים (כולל פרישות), אינם חיים יחד בקהילה.
ברוב המקרים החברים מפרנסים את עצמם וחיים לבדם, אך ממלאים אחר אותו כלל חיים, ונפגשים לעיתים קרובות יחד באסיפות המכונה לעיתים קרובות 'מפגשי פרק'.
במקרים מסוימים חלק מהחברים עשויים לחלוק חיים משותפים בקבוצות קטנות מאוד של שניים או שלושה.
"קהילות מוכרות": קהילות אלו חיות חיים נוצריים מסורתיים, כולל התרת נדרים, אך הנדרים המסורתיים מותאמים או משתנים.
במקרים רבים קהילות אלו מקבלות כחברים רווקים ונשואים כאחד, דבר המחייב פרישות מצד הרווקים ומחויבות בלתי נכשלת כלפי בן זוגם מצד חברים נשואים.
הם גם משנים את נדר העוני, מאפשרים רכוש אישי, אך דורשים סטנדרטים גבוהים של מעשר לקהילה ולכנסייה הרחבה יותר.
בקהילות אלו יש לרוב אלמנטים של מגורים, אך לא חיי קהילה מלאים של מגורים, מכיוון שהדבר אינו תואם מרכיבים מסוימים בחיי המשפחה הנשואים.
"קהילות אחרות": קבוצה זו מכילה קהילות שהן אקומניות (כולל אנגליקניות) או ששייכות לכנסיות שאינן אנגליקניות שנכנסו ליחסים של איחוד מלא עם הכנסייה האנגליקנית (במיוחד, אך לא רק, כנסיות לותרניות מסוימות).
בארצות הברית (בלבד), יש הבחנה ברורה בין "מסדרים" ו"קהילות", שכן לכנסייה האפיסקופלית יש הגדרה כפולה משלה ל"מסדרים דתיים" (מקבילים לשתי הקבוצות הראשונות לעיל) ו"נוצרי קהילות" (מקביל לקבוצה השלישית לעיל).
ספריית חיי הדת האנגליקנית מאשרת זאת, ומציינת "ההבחנה הזו אינה בשימוש בחלקים אחרים של הקהילה האנגליקנית, שבהן 'קהילות' משמשות גם לאלה הנודרים נדרים מסורתיים."
בחלק מהמסדרים האנגליקניים, יש אחיות שהוסמנו ויכולות לחגוג את סעודת האדון.
האחיות עמנואל בקמרון, אפריקה, היא חלק מהכנסייה הפרסביטריאנית בקמרון.
מנזר בנדיקטיני הקדוש של קילדר הוא מנזר כפול מתודיסטי מאוחד עם נזירים ונזירות כאחד.
לכל המסורות הבודהיסטיות יש נזירות, אם כי מעמדן שונה בין המדינות הבודהיסטיות.
על פי הדיווחים, הבודהה אפשר לנשים להיכנס לסנגהה רק בחוסר רצון רב, וחזה שהמהלך יוביל להתמוטטות הבודהיזם לאחר 500 שנה, ולא ל-1,000 השנים שבהן היה נהנה אחרת.
(נבואה זו מתרחשת רק פעם אחת ב-Canon והיא הנבואה היחידה הכוללת זמן ב-Canon, מה שמוביל את חלקם לחשוד שמדובר בתוספת מאוחרת.) לנזירות בודהיסטיות שהוסמכו לחלוטין יש יותר חוקי פטימוקה מאשר לנזירים (בהכוס).
עם זאת, הנדרים החשובים זהים.
כמו אצל נזירים, יש די הרבה שונות בלבושן של הנזירות ובמוסכמות החברתיות בין התרבויות הבודהיסטיות באסיה.
לנזירות סיניות יש את הסמכת הבהיקוני המלאה, לנזירות טיבטיות אין.
במדינות תרוואדה מאמינים בדרך כלל ששושלת הסמיכה המלאה של הבהיקוניס גוועה, אם כי במקומות רבים הם לובשים את הגלימות הצבעוניות "זעפרן", ומקיימים רק עשר מצוות כמו טירונים.
בתאילנד, מדינה שמעולם לא הייתה לה מסורת של נזירות מוסמכות לחלוטין, התפתח סדר נפרד של נקבות לא מוסמכות בשם מיי צ'י.
עם זאת, כמה מהם מילאו תפקיד חשוב בקהילת מתרגלי הדהמה.
בתחילת המאה ה-21, כמה נשים בודהיסטיות בתאילנד החלו להציג את הבהיקהוני סנגה גם בארצן, גם אם עדיין אין הסכמה ציבורית.
Dhammananda Bhikkuni, לשעבר החוקר האקדמי המצליח ד"ר צ'טסומארן קבילסינג, הקים מנזר שנוי במחלוקת להכשרת נזירות בודהיסטיות בתאילנד.
התפקידים הפעילים יחסית של נזירות טייוואניות צוינו על ידי כמה מחקרים.
החוקר צ'ארלס ברואר ג'ונס מעריך כי משנת 1951 עד 1999, כאשר האגודה הבודהיסטית של ה-ROC ארגנה הסמכה ציבורית, מספר הנשים המועמדים עלה על מספר הגברים בכשלוש לאחד.
Wei-yi Cheng חקר את מסדר האור (Hsiang Kuang 香光) בדרום טייוואן.
צ'נג סקרה מחקרים קודמים המצביעים על כך שלמסורת ה-Zhaijiao של טייוואן יש היסטוריה של יותר השתתפות נשית, ושהצמיחה הכלכלית והתרופפות ההגבלה המשפחתית אפשרו ליותר נשים להפוך לנזירות.
בהתבסס על מחקרים על מסדר האור, צ'נג הגיע למסקנה שהמסדר הנזירי בטייוואן עדיין צעיר ונתן לנזירות יותר מקום להתפתחות, ומאמינים ניידים יותר עזרו למסדר.
הקונגרס הבינלאומי באוגוסט 2007 בנושא תפקיד נשים בודהיסטיות בסנגהה, בתמיכת הדלאי לאמה ה-14, החזיר את שושלת הגלונגמה, לאחר שאבדה בהודו ובטיבט במשך מאות שנים.
הסמכת ג'לונגמה מחייבת נוכחות של עשרה אנשים שהוסמכו במלואם המקיימים בדיוק את אותם נדרים.
מכיוון שעשר נזירות נדרשות להסמיך אחת חדשה, המאמץ לבסס את מסורת הדהרמגופטקה בהיקו נמשך זמן רב.
מותר לנזירה טיבטית לקבל סמיכה בהיקהוני ממסורת חיה אחרת, למשל בווייטנאם.
בהתבסס על כך, נזירות מערביות שהוסמכו במסורת הטיבטית, כמו תובטון צ'ודרון, קיבלו הסמכה מלאה במסורת אחרת.
הסמכת הנזירים והנזירות בבודהיזם הטיבטי מבחין בשלושה שלבים: rabjung-ma, getshül-ma ו-gelong-ma.
הבגדים של הנזירות בטיבט זהים בעצם לאלו של נזירים, אבל יש הבדלים בין גלימות מתחילים לג'לונגים.
הוקה-ג'י בשנת 747 הוקם על ידי בת זוגו של הקיסר.
היא לקחה אחריות על מנזרים פרובינציאליים, ערכה טקסים להגנת המדינה והפכה לאתר עלייה לרגל.
נשים יפניות אריסטוקרטיות הפכו לעיתים קרובות לנזירות בודהיסטיות בתקופה הקדם-מודרנית.
במקור חשבו שהן לא יכולות לזכות בישועה בגלל חמשת המכשולים, שאמרו שנשים לא יכולות להגיע לבודהה עד שהן יהפכו לגברים.
עם זאת, בשנת 1249, 12 נשים קיבלו הסמכה מלאה ככוהנות.
לנזירות תפקיד חשוב בדימוי הציבור לסמליות הדתית.
רשימה של יצירות בולטות שבהן נזירות ממלאות תפקיד מרכזי נעה בין "זמן לניסים", שהיא הגיוגרפיה, לתיאורים ריאליסטיים של קתרין האלמה ומוניקה בולדווין, ועד לניצול הנזירות הבוטה של בשר קדוש.
יצירות יכולות לכלול כאלה שמציגות נזירות קתוליות או לא-קתוליות כמו נרקיס שחור (אנגליקני).
סיפורים רבים שתיארו נזירות זכו לשבחי הביקורת והקהל כגון הנזירות בלוז, הנזירות בלוז 2 ו-צלילי המוזיקה.
הסיפורים הללו שוחזרו גם בבמה וגם בסרט.
דוגמאות נוספות לנזירות בטלוויזיה ובקולנוע כוללות את טאיסה פרמיגה ב"הנזירה" והנזירה השנייה", סאלי פילד ב"הנזירה המעופפת", סטפני ביצ'אם ב"אחות קייט" ומריל סטריפ בספק.
מיס קלאבל בספרי מדליין ובסדרת הטלוויזיה היא נזירה של פנימייה קתולית צרפתית.
נזירות אשר שימשו כאנטגוניסטיות בסיפורים כוללים את ג'סיקה לאנג בתור האחות ג'וד בסיפור האימה האמריקאי או ונסה רדגרייב ב"השטנים".
נזכרים באנה פרנק הוא סרט תיעודי בריטי משנת 1995 שהופק ובוים על ידי ג'ון בלייר ועוסק בחייה ויומנה של אנה פרנק.
הסרט הופק בשיתוף עם בית אנה פרנק, ערוץ דיסני ו-BBC, וכולל קריינות מאת קנת בראנה וקטעים מיומנה של פרנק שהוקרא על ידי גלן קלוז.
הוא שודר במקור בטלוויזיה באפריל 1995 לפני שהוקרן בקולנוע על ידי Sony Pictures Classics בפברואר 1996.
מיפ גיס, האישה שעזרה להגן על המשפחה, ושהצילה את היומן לאחר שהקבוצה הוסגרה, שיתפה פעולה עם בלייר ומתראיינת על זיכרונותיה מהסתרת משפחת פרנק.
בסרט יש גם ראיונות עם חנה גוסלר ("הנלי") וג'קלין ואן מארסן, שתיים מחברותיה של אנה פרנק, ואף ישנם ראיונות ארכיוניים גם אוטו פרנק, אביה של אנה.
בלייר צילם במיקומים האמיתיים של חייה של פרנק, כולל השכונה שבה גדלה, תעלת פרינסנחראכט באמסטרדם, ומחנות הריכוז וסטרבורק ואושוויץ.
מכיוון שהסרט נוצר בשיתוף עם בית אנה פרנק, הסרט אף כלל את צילומי הסרט הידועים היחידים שצולמו של אנה פרנק.
קטע הסרט הקצר צולם ב-1941 בחתונה בפרבר של אמסטרדם שבו התגוררה משפחת פרנק.
אנה פרנק מצולמת למשך 7 שניות במהלך הסרטון.
"נזכר בעיניה" הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר הישראלי אושר כהן, שיצא לאור ב-4 ביולי 2018. האלבום כולל 12 רצועות בז'אנר הפופ הים-תיכוני, ומשלב אלמנטים של מוזיקה מזרחית עם נגיעות פופ מודרניות.
האלבום הופק על ידי חברת הליקון ארומה מיוזיק, בשיתוף חברת ההפקה של עומר אדם, P.A.I.
כהן החל את דרכו המוזיקלית בגיל צעיר, כשהופיע כקלידן מלווה בהופעות חיות.
בשנת 2018, לאחר מספר סינגלים שזכו להצלחה, הוציא את האלבום, אשר סימן את כניסתו הרשמית לתעשיית המוזיקה הישראלית.
נזיר פרנציסקני הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין, שנוצר בערך בשנת 1655 ונמצא כיום באוסף הגלריה הלאומית בלונדון.
הציור נתרם לגלריה בשנת 1838 על ידי הדוכס השלישי מנורת'מברלנד .
הציור מתאר גבר הלבוש בגלימה החומה האופיינית למסדר הפרנציסקני, שנוסד כדי ללכת בעקבות תורתו של פרנציסקוס מאסיזי.
ראשו של הנזיר מוטה קדימה, עיניו מושפלות ומבטו נע פנימה, כאילו שקוע בהרהור שקט.
תנוחתו מבטאת את רוח המסדר – דרך חיים של צניעות, פשטות ותפילה.
הדמות ניצבת על רקע כהה, ואורה הרך מדגיש את פניו ואת קפלי הבד העמוקים של גלימתו.
האור והצל מתמזגים בעדינות, ומעניקים לדמות איכות כמעט רוחנית, כאילו נלכדה ברגע של מדיטציה פנימית.
הטיפול המדויק במרקם הבד ובמשחקי האור ממחיש את בקיאותו של רמברנדט בהבעה רגשית באמצעות ציור דיוקנאות.
הבעת הפנים השקטה, האור החם המלטף את לחייו של הנזיר, והשימוש הנדיב בצללים - כל אלה יוצרים תחושת עומק ומסתורין.
אין ברקע פרטים נוספים או סמלים מזהים, מה שמעניק לדמות נוכחות מבודדת ואוניברסלית.
ייתכן כי מדובר בדיוקן של נזיר ממשי, אך ייתכן גם שמדובר בטרוני - ייצוג של טיפוס אנושי מעניין ולא של אדם מסוים.
רמברנדט צייר לפחות ארבע יצירות נוספות בנושאים פרנציסקניים – נושא יוצא דופן עבור צייר פרוטסטנטי שחי בעיר שבה פולחן קתולי נאסר מבחינה רשמית.
עם זאת, באמסטרדם התקיימו שתי כנסיות פרנציסקניות פעילות ברחוב מגוריו, והוא ודאי היה מודע לקיומן.
ייתכן כי נושאים של עוני ופשטות משכו את רמברנדט במיוחד בשנות החמישים של המאה ה-17, תקופה שבה נקלע לקשיים כלכליים ואף פשט את רגלו.
יש הסבורים כי ייתכן שהדמות מייצגת את פרנציסקוס מאסיזי עצמו, אך הדבר אינו ודאי, שכן רמברנדט נמנע מלהציג את הסטיגמטה – סימני הפצעים של ישו המזוהים עם הקדוש.
לעישון טבק השפעות בריאותיות על המעשנים ועל הנחשפים לעשן (עישון פסיבי).
כמעט כל השפעות עישון הטבק הן שליליות, וגורמות לנזקים בדרגות חומרה שונות.
טבק הוא אחד החומרים הממכרים ביותר והנפוצים ביותר בעולם.
תעשיית הטבק מהווה את אחת התעשיות הקטלניות והפוגעניות ביותר בעולם.
מיליוני אנשים חיים בתנאי בריאות גרועים בגלל הטבק במשך שנים, וחולים במחלות שונות כמו מחלות לב, שבץ, סרטן ועוד.
על-פי ארגון הבריאות העולמי ומקורות נוספים, נכון לשנת 2023, בכל שנה מתים כשמונה מיליון בני אדם כתוצאה ממחלות הנגרמות משימוש בטבק — זה כולל גם מעשנים פעילים וגם מי שנחשפו לעישון פסיבי.
עישון טבק ושימושים אחרים בו גורר מחלות ומוות.
אחד מתוך שמונה אנשים בממוצע מת עקב עישון טבק.
במהלך המאה ה-20 כ-100 מיליון בני אדם מתו בטרם עת כתוצאה מעישון.
דו"ח של ארגון הבריאות העולמי משנת 2002 מעריך כי במדינות מפותחות ניתן לייחס לעישון 26% ממקרי המוות בקרב גברים ו-9% ממקרי המוות בקרב נשים.
באופן דומה, הסוכנות הממשלתית CDC - "המרכז לבקרת מחלות ומניעתן" בארצות הברית מתארת את השימוש בטבק כ"סיכון בן-המניעה הבודד החשוב ביותר לבריאות אנושית במדינות המפותחות, וגורם חשוב למוות מוקדם בכל העולם".
עישון טבק נעשה במקור על ידי ילידים אמריקאים כאנתאוגן לשימוש טקסי מספר פעמים בודדות בשנה בלבד.
תעשיית הטבק החלה לשווק טבק בקנה מידה משמעותי בתחילת המאה ה-20, בין היתר על ידי יצור סיגריות שהקלו על תהליך העישון (לעומת טבק במקטרת) והוזילו את המחיר.
כמו כן חברות הטבק נקטו במהלך השנים בהפיכת מוצרי הטבק לממכרים יותר וכיוונו את הפרסום שלהם לילדים לנערים ואנשים צעירים במטרה של יצירת התמכרות לכל החיים.
חברות הטבק עסקו ועוסקות בהפצת דיסאינפורמציה בנושא בקרב הציבור הרחב, רופאים, חוקרים, עיתונאים, מחוקקים ועוד.
הדבר נוגע הן לקשר בין עישון לסרטן ומחלות והן בהקשרים נוספים כמו עד כמה הטבק ממכר, שיווק מכוון של טבק לבני נוער, פרסום סמוי של סיגריות בסדרות ובסרטים, הצגת העישון כאקט פמיניסטי, פרסום מטעה ומניפולציה של הצרכנים, פעילות מכוונת של החברות להגברת ההתמכרות, עישון יד שנייה, "סיגריות קלות" ונושאים נוספים.
סיכונים בריאותיים עיקריים הנגרמים מעישון
הסיכונים הבריאותיים העיקריים בעישון טבק קשורים למחלות של מחזור הדם, והעישון הוא גורם סיכון עיקרי להתקף לב; מחלות של מערכת הנשימה כמו מחלת ריאות כרונית חסימתית ונפחת; וכן למחלות סרטן, במיוחד סרטן הריאה, סרטן הגרון והפה.
לפני מלחמת העולם הראשונה סרטן הריאה נחשב כמחלה נדירה, ועם העלייה בפופולריות של עישון סיגריות לאחר המלחמה חלה עלייה חדה במקרים של סרטן הריאה.
ברחבי העולם, מתים מעישון כ-8 מיליון איש בכל שנה.
למרות המודעות שעלתה לנזקי העישון החל משנות ה-60, וירידה בעישון במדינות מערביות, חברות הטבק הגבירו את שיווק הטבק במדינות בעלות הכנסה בינונית כמו סין, הודו, מזרח אירופה והפעילו לובי פוליטי ומסעות יח"צ כדי להפחית את המודעות לנזקי העישון.
מקרים של הפרעה בזקפה הם גבוהים יותר בכ-85% בקרב גברים מעשנים יחסית לגברים שאינם מעשנים, והעישון הוא גורם מרכזי של הפרעה בזקפה.
הסיכון המוגדל של אדם ללקות במחלה פרופורציונלי באופן ישיר לאורך הזמן שהוא מעשן ולכמות שאותה הוא מעשן; רוב המחקרים שהתפרסמו בנושא נזקי עישון בדקו כמויות גדולות כמו קופסה (20 סיגריות) או חצי קופסה.
אין מספיק מידע אודות נזקי עישון של סיגריות בודדות ליום, למעט מחקר אחד, אשר גם הוא מדבר על 6 סיגריות ליום לגברים ו-3 לנשים.
עם זאת, אם אדם מפסיק לעשן, הסיכוי למחלות יורדים בהדרגה כאשר הנזק שנעשה לגוף קטן.
היסטוריה של מחקר והכחשת נזקי העישון
הקשר בין עישון טבק לבין מחלות קשות, ובראשן סרטן הריאה, נחקר לראשונה כבר בשנות ה־20. בין החלוצים בתחום היה הרופא והמדען הארגנטינאי אנחל אונוריו רופו, שערך ניסויים בבעלי חיים והראה כי ניתן לגרום לגידולים סרטניים באמצעות זפת שמקורה בעשן טבק.
רופו הדגים שהחומרים המסרטנים הם תרכובות ארומטיות פוליציקליות, ולא הניקוטין או רכיבים אחרים.
הוא גם ערך מחקרים אפידמיולוגיים שהראו הבדל ברור בשיעורי סרטן בין גברים מעשנים לנשים לא מעשנות.
אף שממצאיו זכו לתשומת לב מדעית מסוימת, הם לא התקבלו עדיין כהוכחה חד־משמעית.
בשנות ה־40 וה־50 החלו להתפרסם מחקרים מדעיים משמעותיים שהצביעו על קשר ברור בין עישון סיגריות לבין סרטן הריאה.
מחקרים פורצי דרך של ריצ'רד דול וא.
היל (1950) ועוד מחקרים אפידמיולוגיים בארצות הברית ובאירופה חשפו נתונים מדאיגים על קשר סטטיסטי חזק בין עישון סיגריות לסרטן ריאה.
התוצאות הללו החלו לעורר חשש בקרב הציבור בארצות הברית בסוף שנת 1953, עקב התחלת הופעת דיווחים תקשורתיים שגרמו לירידה במכירות הסיגריות.
בתגובה לאיום על שוק הסיגריות, תעשיית הטבק פתחה בשורת מאמצים להכחשת הקשר בין עישון למחלות ובמיוחד הקשר בין עישון לסרטן.
החברות היו מודעות לסכנות הטבק עוד בשנת 1939 אולם בחרו להסתיר ולטשטש את הקשר.
בשנת 1954, בעקבות החשש הציבורי, חברות הטבק פרסמו הודעה ציבורית בשם "הודעה כנה למעשנים" (A Frank Statement to Cigarette Smokers), שבה טענו החברות כי אין הוכחה מדעית חד־משמעית, והבטיחו לממן מחקרים "בלתי תלויים".
בפועל, המחקרים שמומנו נועדו בעיקר ליצור ספק בציבור ובקרב מקבלי ההחלטות.
הטקטיקה הזו – של יצירת ספק מדעי מכוון – הפכה לדוגמה קלאסית של אגנוטולוגיה (Agnotology), חקר הייצור של בורות.
מחקרים נוספים בארצות הברית ובאירופה אישרו את הממצאים כי עישון מסרטן, והקהילה הרפואית החלה להכיר בעישון כגורם סיכון משמעותי.
בשנת 1964 פרסם המנתח הכללי של ארצות הברית דו"ח פורץ דרך שקבע כי עישון סיגריות גורם לסרטן ריאה ולמחלות נוספות.
דבר זה גרר פרסום בינלאומי רחב, ועודד מחוקקים במדינות מערביות להתחיל בצעדי חקיקה נגד עישון.
מאמצי ההכחשה של חברות הטבק נמשכו עשורים, וכללו ניסיונות לערער על מחקרים אפידמיולוגיים, השפעה על פוליטיקאים, חסימת רגולציה וטיוח של מסמכים פנימיים.
רק בשנות ה־90, בעקבות חשיפות בתקשורת ותביעות משפטיות, נחשפה באופן חד־משמעי מדיניות ההסתרה של תעשיית הטבק.
מיליוני מסמכים פנימיים של חברות הטבק נחשפו לחוקרים ולציבור הרחב והדגימו כיצד החברות ידעו ועקבו אחר מחקרים מדעיים שהדגימו את הקשר בין עישון וסרטן או את אפקט ההתמכרות לניוקטין, ופעלו בעקביות להכחיש היבטים כאלה.
החברות נקטו בשורה של אמצעים כגון מכון הטבק, מכון שהיה נראה כמו גוף מחקר אבל בפועל עסק רק בהכחשת נזקי העישון.
המאבק בין הידע המדעי לבין הכחשה תעשייתית הפך לדוגמה מרכזית ביחסי הגומלין בין מדע, כלכלה ובריאות הציבור.
מוצרי הטבק שכוללים, סיגריות, סיגרים, טבק מקטרות ונרגילות מכילים כימיקלים רבים המצויים בעשן מוצרי הטבק ובטבק עצמו.
העשן מכיל כ-4,000 כימיקלים, מאות מהם רעילים וכמה עשרות מהם מסרטנים.
שלושת החומרים המסוכנים העיקריים בעשן הסיגריות הם ניקוטין, פחמן חד-חמצני ועטרן.
חומרים נוספים המצויים בסיגריות הם: פורמלין, אצטון, קדמיום, חומצת ציאניד, DDT, בנזן, אמוניה, מתאנול ופנול.
פחמן חד-חמצני (CO) הוא גז רעיל, הנמצא בריכוז של 6%-1% בעשן הסיגריות.
לגז זה זיקה להמוגלובין הגבוהה פי 240 מזו של החמצן, ולכן הוא נקשר להמוגלובין ומפחית את כמות החמצן המגיעה לרקמות הגוף.
בנוסף, קטנה אספקת החמצן לשריר הלב בשל שחרור מופחת של חמצן מההמוגלובין בנוכחות פחמן חד-חמצני.
אצל חולים הלוקים בתעוקת חזה והחשופים לפחמן חד-חמצני, קטנה היכולת לבצע מאמץ קל ללא כאב תעוקתי.
נראה שהתהליך הטרשתי מואץ עקב נוכחות הפחמן החד-חמצני, בשל פגיעה באספקת החמצן לכלי הדם עצמם.
בשל קשירת הפחמן החד-חמצני לכדוריות הדם האדומות והוצאתן ממעגל הכדוריות המתפקדות, חש הגוף חוסר בכדוריות דם אדומות, ולכן הוא מגביר את ייצורן.
רמה תקינה של המוגלובין עומדת ברמות של 12–16 מיליגרם אחוז, ואילו "מעשן כבד" יכול להגיע ל-18 עד 20 מיליגרם אחוז.
מצב זה מסוכן, משום שהוא גורם לצמיגות דם גבוהה, פגיעה בפעילות טסיות הדם ולסיכון גבוה לשבץ מוחי, לאוטם שריר הלב ולמחלות לב וכלי דם אחרות.
קל לזהות אנשים אלו עקב "הפנים האדומות כהות" שמאפיינות אותם וכאבי הראש והסחרחורות שמהם הם סובלים.
הניקוטין הוא הגורם הממכר האחראי לתחושות שבגינן ממשיכים לעשן.
זהו נוזל חסר צבע ההופך לחוּם לאחר שרפה ומקבל את הריח האופייני לטבק לאחר החשיפה לאוויר.
ספיגת הניקוטין בגוף מתבצעת דרך העור, כמו גם דרך הפה והאף ושאיפה לריאות.
השאיפה לריאות המתבצעת בזמן עישון סיגריות מביאה לריכוזים הגבוהים ביותר של ניקוטין בדם ובמוח, ובאופן המהיר ביותר - כעשר שניות חולפות מרגע שאיפת עשן הסיגריה עד להגעת הניקוטין למוח.
הניקוטין הוא אלקלואיד טוקסי המגרה ומדכא גנגליונים בעצב.
הוא משחרר קטכולאמינים ולכן מעלה את לחץ הדם, קצב הלב, כיווץ שריר הלב, צריכת החמצן בשריר הלב, רגישות שריר הלב להפרעות קצב, כיווץ כלי דם היקפיים ואת רמתם של חומרים שונים בגוף, כגון סוכר, קורטיזול וואזופרסין.
לפיכך מפריע העישון לפעולת תרופות שונות, כגון חוסמי בטא החוסמות קשירת כתכולאמינים לקולטנים מסוג β.
ניקוטין אחראי להשפעות רבות הגורמות לשינוי התנהגות ולתגובות של מערכת הלב וכלי הדם, הריאות ומערכת העיכול.
עטרן הוא החומר המסרטן העיקרי שבסיגריה.
עם עליית המודעות לנזקי העישון, סיגריות רבות החלו מוגדרות כדלות ניקוטין ועטרן, אך על פי מחקרים ההבדל מבחינת הורדת התחלואה עקב מעבר לסיגריות דלות ניקוטין ועטרן הוא מזערי ולא רלוונטי.
כשמעשנים קופסה ליום במשך שנה, שוקעים כ-100 גרם זפת בריאות.
זפת זו צריכה לצאת בליחה בזמן שיעול, לכן מעשנים רבים מפתחים שיעול קבוע בבוקר.
מחלות ותופעות הנגרמות על ידי העישון
כבר לאחר הסיגריה הראשונה מתחיל הגוף להגיב לחומרים הרעילים שבסיגריה.
הדבר מתבטא בדופק מואץ, לחץ דם גבוה, נשימה מוגברת וחומציות רבה יותר בקיבה.
העישון יגרום לתחושת עוררות שתלווה בעליה בפעילות של מוליכים עצביים במוח ומערכת העצבים ובעיקר אצתיל כולין.
כמו כן, בפעם הראשונה שבה אדם מעשן הוא עלול לחוש סחרחורת, בחילה והקאות.
אצל המתמכר לעישון עלולה טמפרטורת הגוף לרדת , במיוחד בקצה האצבעות עקב חסימת כלי הדם הקטנים, נימים.
זפת שוקעת בנאדיות הריאות, ועולה רמתו בדם של הפחמן חד-חמצני.
העישון מאיץ את תהליך ההזדקנות, העור מזדקן מהר יותר ומופיעים קמטים מגיל צעיר יותר.
המעשנים מתים בממוצע 22 שנה מוקדם יותר.
על פי נתוני משרד הבריאות, בישראל מתים מדי שנה כ-10,000 איש כתוצאה מהשפעות העישון (הרוג אחד בשנה לכל 168 מעשנים ישראלים).
לפי הערכת ארגון הבריאות העולמי, בעולם כולו מתים מעישון יותר מ-3.6 מיליון בני אדם בשנה.
המחלות הראשונות הנקשרות לעישון הן דלקת הסמפונות הכרונית שמפריעה לחילופי גזים בריאות.
הסובלים ממחלה זו משתעלים, בעיקר בבוקר, וכושרם הגופני הולך ויורד עד שכל מאמץ, אפילו הקל ביותר, הופך כמעט בלתי אפשרי עבורם בשל מיעוט החמצן בדם (בשל קשירת הפחמן החד-חמצני במקום החמצן, שהוזכרה לעיל).
עישון לטווח ארוך גורם גם לקוצר נשימה, לכושר גופני ירוד, לזיהומים רבים ומחלות בדרכי הנשימה כגון הצטננות, דלקת ריאות ועוד.
קיים קשר ברור בין סיגריות לבין סרטן הריאה.
על פי נתונים סטטיסטיים מצטברים הנאספים מזה שנים במדינות רבות בעולם, שיעור התמותה מסרטן הריאה בקרב מעשנים גדול פי עשרה ויותר מאשר אצל לא מעשנים.
87% מכל מקרי סרטן הריאה מתגלים אצל מעשנים.
בשלושים השנים האחרונות עלתה בצורה דרמטית שכיחותה של מחלה זו, עלייה שהקשר שלה לעישון סיגריות הוכח מעל לכל ספק, גם על פי נתוני ישראל.
בנוסף לסרטן הריאה ישנה למעשנים סכנה מוגברת לחלות בסרטן הפה, הגרון והוושט, זאת עקב מרכיב הזפת המסרטן המצוי בסיגריה.
כן נמצא קשר ודאי בין העישון לבין סרטן שלפוחית השתן.
מחקרים הראו על אפשרות לקשר בין עישון לסרטן הלבלב, הקיבה, הכליה, צוואר הרחם וסרטן הדם (לוקמיה).
עישון לאורך זמן עלול לגרום להתקשרות או היצרות של כלי דם בלב ובמוח, דבר שמקטין את זרימת הדם ומגדיל את הסיכון לקבל התקף לב ולחלות במחלות לב שונות.
נמצא, שבעקבות הפסקת עישון, דרגת סיכון היתר למחלות לב כליליות יורדת תוך שנתיים ב-33%.
הסיכון הולך ופוחת בהדרגה עם חלוף השנים מרגע הפסקת העישון וכ-14 שנים לאחר הפסקת העישון הוא משתווה לזה של אלה שלא עישנו מעולם.
בנוסף, גורם עישון לטווח ארוך לכיבי קיבה, להשפעות על הפוריות אצל גברים ונשים ולהירפאות איטית יותר ממחלות ופצעים, דבר שנגרם עקב מיעוט ויטמין C בדם, ויטמין אשר חיוני לריפוי פצעים ומחלות.
עישון מעלה את הסיכויים לחלות במחלת קרוהן, וגם מחמיר את מצב החולים.
מחקרים סטטיסטיים הראו שחולי קרוהן שמעשנים סובלים מהתקפים רבים יותר, סיבוכים, וניתוחים חוזרים.
מספר מחקרים מראים כי מעשנים נמצאים בסיכון מוגבר לחלות בסוכרת, לעומת לא מעשנים.
חולי סוכרת ככלל, נמצאים בסיכון להופעת סיבוכים טרשתיים (יחד עם היפרכולסטרמיה ויתר לחץ דם) בסיכון גבוה פי 2–3 מאשר אוכלוסייה אחרת.
נמצא קשר בין עישון סיגריות עם פגיעה כלייתית (נפרופתיה) בכלל ובחולי סוכרת מסוג 1 בפרט.
ישנו קשר ברור בין עישון להפרעה בזקפה, קשר שייתכן שאף מוגבר בקרב חולי סוכרת.
מהנ"ל עולה שהשמנת יתר ויתר לחץ דם עלולים להתגבר בקרב מעשנים חולי סוכרת ולהגדיל תחלואה ותמותה.
בנוסף, עישון סיגריות מביא להפרשת קטקולאמינים (אפינפירין), הורמון גדילה וקורטיזול.
כל אלו מעכבים הפרשת אינסולין וכתוצאה מכך צריכת האינסולין על ידי אותו אדם תגדל.
השפעות על פוריות, עוברים וילודים
העישון משפיע גם על הפוריות, אצל גברים ונשים כאחד, ויש לו השפעות מסוכנות ביותר על עוברים: בזמן הריון, הניקוטין מצליח לעבור דרך מחסום השליה (פלצנטה) של העובר ולפגוע גם בו, וזו הסיבה להמלצות של חלק מארגוני הבריאות להימנע מעישון במהלך ההריון ואף קודם לכן.
עובר של אישה מעשנת סובל מעליית קצב הלב ולחץ הדם, הפחתה בתנועות הנשימה ופגיעה בהתפתחות .
כאשר אישה מעשנת בזמן ההריון גדל הסיכון ללידת פג, ללידה של תינוק במשקל נמוך באופן חריג, מוות עוברי ועוד.
הניקוטין גורם לכתמים צהובים על השיניים, על האצבעות ועל כל דבר נוסף שהוא בא איתו במגע (קירות, חלונות, בגדים וכולי).
רבים מהאנשים שאינם מעשנים מוצאים כי ריח הפה של מעשנים מצחין.
משום כך, בין היתר, עישון נחשב לפעמים כגורם שיכול להקטין משיכה מינית של אדם לא מעשן כלפי מעשן.
בנוסף לנזקים שהוזכרו כבר, לעישון יש השפעות גם בתחומים אחרים.
ראייה לעישון השפעה שלילית ברורה על הראייה.
שיבושים בתפיסת העומק, בכושר התאוששות מסינוור, מסך הדמעות המגן על העיניים מתפרק מהר יותר.
התכווצויות שנגרמות בעקבות הניקוטין גורמות לעוויתות בכלי הדם של הרשתית, ויכולות לשנות את חדות הראייה תוך דקות אחדות.
אצל אנשים מסוימים סיגריה אחת מספיקה לשינוי שכזה בראייה.
עישון מעודד התפתחות תבלול על העין (קטרקט).
ריח וטעם חוש הריח וחוש הטעם קשורים זה לזה באופן הדוק.
לאנשים מעשנים יש סף טעם וריח גבוה פי שלושה מזה של לא מעשנים, כלומר: הם זקוקים לגירוי חזק פי שלושה מזה של לא מעשנים על מנת לחוש באותו טעם או ריח.
מגע העישון מקהה את קצוות העצבים שמעבירים שדרים למוח ולכן דרושים גירויים חזקים יותר כדי לקבל תגובות, דבר שגורם להתארכות זמן התגובה.
העישון גורם לירידה בהספקת החמצן המגיע למוח וכתוצאה מכך ישנה ירידה בכושר השכלי – המוח לא מתפקד במלוא יכולתו.
הפגיעות בחושים יכולות לבוא בעוצמות שונות, לעיתים אחרי פרק זמן ארוך של עישון אך לפעמים גם אחרי תקופה קצרה בלבד.
אף על פי שתפיסה רווחת בקרב מעשנים היא שסיגריות מקלות על לחץ ומתח נפשי, מחקרים שונים מצביעים על מציאות הפוכה.
הניקוטין אמנם יוצר תחושת רגיעה מיידית, אולם רגיעה זו זמנית, ולאחר השפעתה של כל סיגריה מתחילים למעשה תסמיני גמילה ראשוניים, ואלו כוללים חרדה ומתח, שמגבירים את תחושת הדחיפות לסיגריה הבאה.
מאחר שבין כל סיגריה לסיגריה חווים המעשנים תסמיני גמילה אלו, מעשית הם נמצאים באופן קבוע תחת תחושה של מתח.
עישון פסיבי (או עישון כפוי) הוא שאיפת עשן סיגריות על ידי אדם שאינו מעשן, בשל הימצאותו ליד אדם מעשן.
גם אנשים החשופים לעישון כפוי סובלים מנזקי בריאות.
דו"ח של איגוד הרופאים האמריקאי מ-2006 מצא מספר משמעותי של סיכוני בריאות למעשן הכפוי.
לפי הדו"ח כל כמות של חשיפה לעישון פאסיבי היא מסוכנת.
על פי נתוני משרד הבריאות, 1500 ישראלים מתים מדי שנה עקב עישון פסיבי.
לפי הערכת איגוד הרופאים האמריקאי עישון מיד שנייה גורם למוות של 2,000-3,000 אנשים שאינם מעשנים בארצות הברית מדי שנה.
איגוד הרופאים האמריקאי מצא כי עישון מיד שנייה גורם גם למחלות לב, וכי אנשים מבוגרים שאינם מעשנים ונחשפו לעשן סיגריות בעבודה או בבית הם בעלי סיכון מוגבר של 25-30% לחלות במחלות לב.
אפילו חשיפה מעטה לעישון מיד שנייה יכולה להיות להגדיל באופן משמעותי את הסיכון.
דבר זה נכון במיוחד עבור אנשים בעלי סיכון מוגבר למחלות לב ואנשים שכבר יש להם בעיה בלב.
לפי הערכת האיגוד עשרות אלפי אנשים מתים מדי שנה בארצות הברית ממחלות לב בגלל עישון מיד שנייה.
איגוד הרופאים האמריקאי מצא כי עישון מיד שנייה הוא גורם מסרטן.
אנשים מבוגרים שאינם מעשנים ונחשפו לעשן סיגריות בעבודה או בבית היו בעלי סיכוי מוגבר ב-20-30% לחלות בסרטן ריאות.
ישנן גם תופעות מיידיות שפוגעות במעשנים פאסיביים.
אחרי חשיפה לעשן סיגריות, נתגלו אצל מעשנים פסיביים תופעות כגון גירויים באף, בעיניים ובדרכי הנשימה, גירוד וצריבה בעיניים, נזלת, עיטוש, יובש בפה, שיעול, כאב ראש, עייפות וסחרחורת.
אצל מעשנים פסיביים, כמו אצל מעשנים, עלולים להתעורר קשיי נשימה, בייחוד במצבים של מאמץ גופני.
השפעות על מערכת הנשימה של ילדים
איגוד הרופאים האמריקאי מצא כבר ב-1986 כי יש השפעות של עישון כפוי על מערכת הנשימה של ילדים ותינוקות.
מחקרים הראו כי ילדים החיים במשפחות שבהן לפחות אחד מההורים מעשן, חולים בתדירות גדולה פי שניים מילדים להורים לא מעשנים.
עישון של האם בזמן ההריון מגדיל את הסיכון של תינוק למוות בעריסה פי 3 יחסית לתינוק שאימו לא מעשנת.
חשיפה לעישון בזמן ההריון עלולה להשפיע על התפתחות המוח והריאות של העובר.
לפי דו"ח של איגוד הרופאים האמריקאי, (פרק 5, עמודים 180-194), חשיפה למבוגרים מעשנים מקושרת עם מקרי מוות בעריסה.
ריאות של תינוקות שמתו ממוות בעריסה הכילו ריכוזים גבוהים יותר של ניקוטין ושל קוטינין (סמן ביולוגי לחשיפה לעישון מיד שנייה) מאשר ריאות של תינוקות שמתו מסיבות אחרות.
תינוקות החשופים לעישון כפוי של אחד ההורים נמצאים בסיכון כפול למוות בעריסה.
אין שום ממצאים אמינים לפיהם סיגריות "קלות" ("לייט") או "דלות עטרן" הן בטוחות יותר מסיגריות רגילות.
מעבר לכך, נטען כי סיגריות "לייט" דווקא מגבירות את הסיכון למוות.
מאחר שסיגריות אלו דלות בניקוטין, המעשן זקוק ליותר סיגריות כדי לספק את אותה הכמות לה הוא רגיל, עקב כך הוא מכניס לגופו יותר מהרעלים הקטלניים והמסרטנים.
פרט לתועלות התחושתיות כמו הפגת מתחים, ממחקרים ראשוניים אחדים עולה כי ייתכן שלעישון טבק ישנן גם השפעות חיוביות פרטניות, אם כי הראיות לכך אינן חד משמעיות.
במספר מחקרים נמצא שאחוז האנשים שלא עישנו, גדול יותר אצל חולים במחלת אלצהיימר.
נתון זה עשוי להתפרש בתור ראיה על השפעה מגינה של ניקוטין מאלצהיימר, אך הסבר אפשרי אחר הוא הטיית הישרדות - כלומר, מעשנים לא הגיעו לגיל שבו מתפתח אלצהיימר.
ירידה בסיכון לדלקת כיבית בכרכשת, אך עלייה בסיכון למחלת קרוהן.
נמצא שצריכת ניקוטין גורמת לירידה בתיאבון ובעקבות כך עשויה לגרום לירידה במשקל.
ישנן ראיות לירידה בשיעורי דלקת רירית הרחם אצל נשים עקרות, אך מחקר אחר מצא שעישון דווקא מעלה את הסיכון.
ממידע מקדם מ-1996 עולה ירידה בשיעורי גידולים פיברואידים.
ישנן ראיות לכך שעישון מוריד את שכיחות לחץ הדם הגבוה בזמן ההריון, אך לא כאשר ההריון הוא של שני ילדים או יותר.
כ-75% אחוזים מקרב חולי הסכיזופרניה מעשנים טבק, דבר שניתן לפרש כסוג של הקלה.
במדינות רבות בעולם מחייב החוק את יצרניהם ומשווקיהם של מוצרי טבק לתת אזהרה מפני נזקי העישון על כל חפיסה של מוצרי טבק ועל כל פרסומת למוצרי טבק.
בישראל נקבעה חובה זו בחוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק, תשמ"ג-1983, ובצו שהוצא מכוח חוק זה נקבעו 13 נוסחים של אזהרות, החל מ"מחקרים רפואיים קובעים כי עשן הסיגריות פוגע בבריאות ילדיך" וכלה ב"מחקרים רפואיים קובעים כי 75% מהתקפי הלב עד גיל 45 הם בקרב מעשנים".
מדי חודשיים יש להחליף את האזהרה המוצגת על הקופסאות, כך שמעשן קבוע יחשף בהדרגה לכל האזהרות.
טיפול בנזעי חשמל , הידוע גם בשם "טיפול בשוק חשמלי", הוא הליך טיפולי רפואי שבו מועבר זרם חשמלי קצר למוח החולה כדי ליצור פרכוס מבוקר.
הטיפול מתאים למספר אבחנות פסיכיאטריות.
ההתוויות השכיחות לטיפול הן דיכאון, הפרעה דו-קוטבית, ולעיתים סכיזופרניה.
למרות שהטיפול נחשב לבטוח, עדיין קיימים סיכונים.
כגון: פגיעה בזיכרון, פגיעות בפה, בשיניים או בלשון, וכן שיתוק חלקי.
הסיכון למוות כתוצאה מטיפול בנזעי חשמל נחשב לנמוך.
במחקר שהתבסס על מאגרי המידע של יוצאי צבא ארצות הברית בין השנים 1999 ל-2010, נמצא כי הסיכון למוות בעקבות הטיפול עמד על מקרה מוות אחד ל-73,440 טיפולים.
דיכאון מז'ורי הוא ההתוויה הנפוצה ביותר לטיפול.
טיפול בנזעי חשמל הוא הטיפול המהיר ביותר והיעיל ביותר בהפרעה זו.
טיפול בנזעי חשמל הוא ההתוויה הנפוצה עבור חולים הסובלים מדיכאון עמיד שלא הגיבו למספר ניסיונות משמעותיים של טיפול תרופתי.
כמו כן, יישקל עבור חולים הסובלים מתופעות לוואי קשות לתרופות, סובלים מתסמיני דיכאון קשים או תסמינים פסיכוטיים, וכן חולים אובדניים או מסוכנים לאחרים.
הטיפול יעיל גם בהפרעה דיכאונית קשה וגם בהפרעה דו-קוטבית.
מאחר שדיכאון בעל מאפיינים פסיכוטיים אינו מגיב טוב לטיפול תרופתי, זוהי גם התוויה חשובה לטיפול בנזעי חשמל, ואף במקרים אלו פעמים רבות יוצע טיפול זה כאפשרות טיפולית ראשונה, לפני ניסיונות לטיפול תרופתי.
גם דיכאון חמור יהווה פעמים רבות התוויה לשימוש בטיפול בנזעי חשמל כאפשרות טיפולית ראשונה, בעיקר דיכאון עם מאפיינים מלנכולים (פיגור פסיכומוטורי, התעוררות מוקדמת בבוקר, שינוי בתסמינים במשך היום, ירידה בתיאבון ומשקל, אגיטציה).
טיפול זה יישקל גם בחולים מבוגרים המקבלים תרופות רבות בשל מצבים רפואיים שונים, בהם יש רצון להימנע מטיפול בתרופות נוספות.
מצד שני לצורך מניעת התלקחויות דיכאוניות חוזרות, אחרי ההחלמה מהאפיזודה הדיכאונית, אפשר לנסות בתום סדרת הטיפולים בנזעי חשמל, להתחיל (אם אין קונטרה-אינדיקציה) מתן אחזקתי של תרופות דרך הפה.
טיפול בנזעי חשמל באפיזודות מאניות יעיל לפחות כמו ליתיום בטיפול באפיזודות מאניות חריפות, אך מאחר שהליתיום כה יעיל טיפולית בטווח הקצר, וכן למניעה של אפיזודות מאניות חוזרות, השימוש בטיפול בנזעי חשמל בהתוויה זו מוגבל לרוב למקרים המעטים בהם קיימות התוויות נגד לשימוש בליתיום ובתרופות מייצבות מצב רוח אחרות.
טיפול בנזעי חשמל יעיל בטיפול בתסמינים של פסיכוזה חריפה וסוערת, בעיקר בהתקפים של תחילת המחלה, אך לא בסכיזופרניה כרונית.
התגובה לטיפול בנזעי חשמל תהיה בעיקר בחולים עם תסמינים פסיכוטיים חיוביים משמעותיים, קטטוניה או תסמינים אפקטיביים (הקשורים למצב רוח).
אין התוויות נגד מוחלטות לשימוש ב-ECT אלא רק מצבים השמים את החולה בסיכון מוגבר וצורך בניטור מוגבר בעת הפעולה.
היריון אינו התוויית נגד לטיפול, ולמעט במצבים של הריון בסיכון גבוה, אין צורך בניטור מיוחד של העובר בעת הפעולה.
הנמצאים בסיכון מוגבר הם חולים עם גידולים תוך מוחיים וחולים הסובלים מסיכון מוגבר לדימום תוך מוחי מסיבות שונות.
חולים עם עבר קרוב של אירוע לבבי נמצאים גם הם בסיכון מוגבר בשל החשש שהעברת זרם חשמלי באזור הראש תגרום להפרעות קצב לבביות.
סיכון זה יורד משמעותית בטווח של שבועיים לאחר האירוע הלבבי, ויורד עוד כשלושה חודשים לאחר האירוע.
במצבים אלו ידרש ניטור לבבי קפדני בזמן ביצוע הטיפול, ולעיתים שימוש בתרופות שונות נוספות לפני הטיפול.
לפני הטיפול על החולים להישאר בצום 6 שעות מכיוון שהטיפול נעשה תחת הרדמה.
טרם הטיפול, יותקן לחולים עירוי שיאפשר מתן תרופות ונוזלים לתוך הוריד.
החולים מחוברים למכשיר אלקטרואנצפלוגרם (באנגלית - EEG) המודד את הפעילות החשמלית במוח באמצעות אלקטרודות שמודבקות על המצח על מנת להקליט את גלי המוח בזמן הטיפול ולוודא שאכן הושרה פרכוס.
בחלק מן המקרים החולים יחוברו למערכות ניטור כמו אק"ג המנטר בצורה דומה ל-EEG את הפעילות החשמלית של הלב.
בנוסף, החולים יחוברו למד סטורציה המודד את ריכוז החמצן בדם בעת הטיפול.
כל האמצעים הללו באים לוודא כי לא ייגרם לחולים נזק בזמן הטיפול, ויתאפשר טיפול בטוח ככל האפשר.
כמו כן, יוכנס לפי החולים מכשיר עשוי גומי על מנת להגן על שיניהם ולשונם מנשיכה בעת הפרכוס.
לפני ובעת הטיפול תורכב על פני החולה מסיכת חמצן דרכה יינתן חמצן בריכוז של 100% על מנת להבטיח חמצון בעת ההרדמה.
תרופות - ככלל משתמשים במהלך הטיפול בשתי קבוצות עיקריות של תרופות; תרופות הרדמה ומרפי שרירים.
לרוב משתדלים להשתמש בהרדמה קלה ככל הניתן, המאפשרת מניעת סבל לחולים בעת הפרוצדורה, ויחד עם זאת נמנעת ככל הניתן מסיכוני הרדמה והעלאת סף הפרכוס (תופעה לה גורמים חומרי הרדמה שונים).
לאחר השריית הרדמה יינתן לחולים מרפה שרירים על מנת למנוע את הסיכון לשברים במהלך הפרוצדורה.
התרופה הנפוצה ביותר לשימוש למטרה זו היא סוקסיניל כולין.
ניתן לבצע טיפול ECT יונילטרלי (בצד אחד של הראש) או דו-צדדי (בשני צידי הראש).
הטיפול הדו-צדדי יעיל יותר, אך גם קשור בשיעור גבוה יותר של תופעות לוואי לטיפול, ולכן לרוב הטיפול יתחיל כיונילטרלי, והשימוש בטיפול הדו-צדדי יישמר למקרים קשים שלא הגיבו היטב לטיפול היונילטרלי.
מאחר שגירוי חשמלי שניתן בצד אחד של הראש מתפזר בהדרגתיות בכל המוח, גם במקרים בהם ניתן גירוי לצד אחד, מתפשט הגירוי החשמלי בכל האזורים.
קביעת עצמת הגירוי החשמלי נקבעת באופן יחידני לכל חולה, כאשר הפרוצדורות הראשונות משמשות לקביעת סף הפרכוס הספציפי לחולה עצמו, ורק לאחר שזה נקבע, ניתן יהיה לעבור לפרוצדורות טיפוליות.
המטרה היא להשתמש בזרם הנמוך ביותר בו ניתן להשרות פרכוס.
קיימת שונות של פי 40 בין ספי הפרכוס של חולים שונים.
בנוסף, במהלך סדרת הטיפולים עצמם סף פרכוס זה יכול לעלות בחולים שונים בשיעור של בין 25–200 אחוז.
באופן ממוצע סף הפרכוס גבוה יותר אצל גברים מאשר אצל נשים, ואצל קשישים בהשוואה לצעירים.
לרוב יינתן הטיפול פעמיים עד שלוש פעמים בשבוע, וסדרת טיפול תכלול בין שישה לשנים עשר טיפולים.
אך מאחר שהטיפול לא באמת מרפא אלא רק מפחית סימפטומים למספר חודשים, במקרים רבים יהיה צורך בטיפולי תחזוקה של עד עשרות ואפילו מאות טיפולים.
הטיפול יימשך עד שיקבע כי החולה הגיע לתגובה הקלינית המקסימלית לטיפול.
לאחר סיום הטיפול, בתקווה שהושרתה הטבה קלינית, יינתן טיפול על מנת להמשיך את ההטבה, לרוב מדובר בטיפול תרופתי או בטיפול תחזוקתי של נזעי חשמל.
בשנת 2000 פרסמה קבוצת פסיכיאטרים מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בראשות הרולד זקהיים, המלצות מקיפות בנוגע לטיפול בנזעי חשמל.
השפעות על מערכת העצבים המרכזית - תופעות לוואי שכיחות הקשורות ב-ECT הן כאבי ראש ובלבול זמן קצר לאחר הפרכוס, כאשר החולה מתעורר מההרדמה.
לרוב תופעות אלה חולפות תוך מספר שעות.
הפרעות בזיכרון - לרוב ההפרעה בזיכרון כוללת שכחה של אירועים בפרק זמן קצר לפני הטיפול עצמו ושכחה של הטיפול עצמו ופגיעה בזיכרון לטווח קצר לתקופה מסוימת לאחר הטיפול, אך לעיתים תהיה פגיעה כללית יותר.
יש עדויות רבות, בעיקר של מטופלים, המתארות נזק קוגניטיבי בלתי הפיך בעקבות הטיפול, כולל אובדן זיכרונות אוטוביוגרפיים מוקדמים.
מחקרים שנעשו בנושא הראו כי כמעט כל החולים חוזרים למצב הבסיסי מבחינה זו לאחר חצי שנה מסיום הטיפול, כלומר, ברוב המוחלט לא תהיה פגיעה ארוכת טווח בזיכרון או ביכולות קוגניטיביות אחרות.
אך כאמור, רוב המחקרים לא ערכו בדיקות מעקב לאורך זמן ולכן אין משמעות רבה לנתונים.
למרות הדרישה המפורשת בפרוטוקולים לערוך בדיקות קוגניטיביות לפני, במהלך ובסוף הטיפול, ברוב המקרים לא נערך מעקב קוגניטיבי כלל.
כ-75% מהמטופלים טוענים כי הפגיעה בזיכרון היא תופעת הלוואי החמורה ביותר של הטיפול.
תופעות לוואי אחרות - ישנם חולים המתלוננים על כאבי שרירים וגב.
פעמים רבות אלו תופעות לוואי של השימוש במרפה השרירים עצמו, והכאבים לרוב מוקלים בשימוש במשככי כאבים קלים.
שיעור קטן ביותר של חולים סובל מתופעות כמו בחילות והקאות, וניתן למנוע את אלה על ידי שימוש בתרופות נוגדות בחילה לפני הטיפולים הבאים.
מקור הפער בין הסטיגמה הציבורית השלילית לבין השימוש החיובי בטיפול רפואי בנזעי חשמל נמצא בהקשר ההיסטורי של הטיפול.
בראשית המאה העשרים, בהיעדר כל טיפול רפואי ידוע למצבי פסיכוזה או דיכאון, נעשו ניסיונות מצד הרופאים להיעזר בזרמי חשמל בכדי למצוא מזור לחולים האומללים.
"קן הקוקייה" היה הסרט שהביא לידיעת הציבור את המתרחש במחלקה הסגורה לחולי נפש הנשלטת על ידי אחות מרשעת, אחים בעלי גוף ורופאים חסרי לב המעבירים דרך מוחו של המטופל – השחקן ג'ק ניקולסון - זרם חשמל המעוות את פניו וגורם לו להתקף אפילפטי.
התמונה הזו עוררה בשעתה זעזוע בקרב הצופים והביאה ללחץ ציבורי למניעת סוג זה של טיפול.
סרטים נוספים (כגון התפוז המכני) העניקו לטיפול בנזעי חשמל ממד של אכזריות וחוסר אנושיות.
אך עם זאת סקרי דעת קהל, עדויות של מטופלים, הגבלות חוקיות על השימוש בשיטה וכן טענות המטילות ספק בדבר יעילותה, כמו גם חילוקי דעות לגבי האתיקה וההשפעות השליליות של הטיפול בקרב הקהילה הפסיכיאטרית והרפואית בכלל, מעידים על כך שהשימוש בנזעי חשמל נותר שנוי במחלוקת.
עדות לכך ניתן לראות בהצבעה של הפאנל המייעץ למכשירים נוירולוגיים של ה-FDA מינואר 2011 שהמליץ שמכשירי ECT יהיו בקטגוריית Class III, שמיועדת למכשירים בסיכון גבוה, מלבד למטופלים הסובלים מקטטוניה, דיכאון מז'ורי והפרעה דו-קוטבית.
לאור כך, ייתכן שיצרני המכשירים יאלצו לבצע ניסויים קליניים שיבחנו את בטיחותם ויעילותם לראשונה.
כהסבר לעמדת הפאנל, חבריו הצביעו על אובדן הזיכרון הקשור בטיפול, והחוסר במידע ארוך-טווח.
הפעילות החשמלית הנורמלית במוח אינה מסונכרנת.
פרכוס, או התקף פירכוסים מתרחש כאשר אחוז גדול של נוירונים יורים בו זמנית.
השינויים בפוטנציאל החשמלי החוץ תאי המתרחשים בו זמנית בנוירונים שכנים מוליכים את הפעילות הפרכוסית לאורך קליפת המוח וגם למבנים עמוקים יותר.
בסופו של דבר המוח שקוע בפעילות נוירונאלית מסונכרנת במתח גבוה.
מנגנונים תאיים עובדים כדי לשמור על הומאוסטאזיס תאי בזמן הפעילות הפרכוסית, ובסופו של דבר ההתקף נפסק.
באפילפסיה, מוטציות גנטיות שונות יכולות לערער את שיווי המשקל לכיוון פעילות פרכוסית בלתי נשלטת.
ב-ECT גורמים לפרכוסים בנוירונים נורמליים על ידי העברת זרמים דרך הגולגולת.
עושים זאת בזהירות ובשליטה, בתנאים המאפשרים התקף פרכוסי בכל המח, למשך זמן קצוב.
לגולגולת יש התנגדות חשמלית גבוהה ולמוח נמוכה.
בגלל שרקמות הקרקפת מוליכות הרבה יותר טוב מרקמת עצם, רק כ-20% מהמטען המסופק באמת חודר למוח ומפעיל נוירונים.
מכשירי ה-ECT הנמצאים היום בשימוש יכולים לשלוט בפעילות החשמלית תחת תנאים קבועים של זרם, מתח, או אנרגיה.
יצירת פירכוס כללי דו צדדי הכרחית גם עבור התועלת המופקת מ-ECT וגם עבור תופעות הלוואי.
למרות שאירוע פירכוסי נראה אירוע של הכול או כלום, מסתבר שלא כל האירועים הפרכוסיים מערבים את כל רקמת המוח כולל הסטרוקטורות העמוקות במוח (לדוגמה, הגנגליונים הבזאליים או התלמוס).
כדי להשיג השפעה טיפולית מלאה יש להפעיל גם את הנוירונים באזורים עמוקים אלו.
לאחר פרכוס כללי ה-EEG יראה 60–90 שניות של דיכוי פוסט - איקטלי המאופיין בגלי דלתא ותטא עם מתח גבוה, וחזרה של ה-EEG להראות כפי שנראה לפני הפרכוס תוך כ-30 דקות.
במשך סדרת טיפולי ECT, ה-EEG בדרך כלל הופך איטי יותר ועם משרעת גבוהה יותר מבדרך כלל, אך כעבור חודש עד שנה מסיום הטיפול הוא יחזור למצבו הרגיל.
גישה מחקרית אחת לבדיקת מנגנון הפעולה של ECT היא לבדוק את ההשפעות הנוירופיזיולוגיות של הטיפול.
מחקרים ב-PET הבודקים את זרימת הדם במוח ואת תצרוכת הגלוקוז, הראו כי במהלך פרכוס עולים הן זרימת הדם במוח, הן תצרוכת החמצן והגלוקוז, והן החדירות של מחסום הדם-מוח (BBB).
לאחר פרכוס זרימת הדם ותצרוכת הגלוקוז יורדים, בעיקר באונות הפרונטאליות.
מחקרים מסוימים הראו כי הירידה במטבוליזם המוחי תואמת לתגובה הטיפולית.
פרכוסים מקומיים באפילפסיה הם היפו-מטבוליים במהלך הפרכוס.
ה-ECT עצמו למעשה מתנהג כנוגד פרכוס משום שלאורך הטיפול סף הפרכוס עולה, כלומר דרוש סף גבוה יותר לתחילת פרכוס.
מחקרים שנעשו לאחרונה מראים כי חודש–חודשיים לאחר טיפול ECT ניתן לראות ב - EEG של חולים שהגיבו טוב לטיפול עלייה בגלים איטיים בעיקר מעל הקורטקס הפרה-פרונטאלי.