tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיתוף הפעולה ההומניטרי של סינגפור עם פקיסטן מתחיל כבר בשנת 1970, כאשר ציקלון בולה פגע במזרח פקיסטן.
סינגפור שלחה משלחת רפואית של ארבעים וחמישה חברים בצבא סינגפור (SAF) למזרח פקיסטן.
במהלך ביקור זה, SAF סיפק ציוד רפואי בשווי של כ-50,000 $, בעוד 15 טון מזון משומר הועברו למרכזי הסיוע המקומיים להפצתם לקורבנות.
במהלך השיטפונות בפקיסטן 2010 העניקה ממשלת סינגפור סיוע לפקיסטן בסכום של 100,000 דולר ואילו ארגון הצדקה הסינגפורי Mercy Relief גבה צדקה בשווי של עד 500,000 דולר.
קאריס סינגפור, ארגון הומניטרי של הכנסייה הקתולית, תרמה 50,000 דולר, 800 מסנני מים; 10,000 שמיכות לקורבנות השיטפון בפקיסטן.
סינגפור סייעה גם לפקיסטן במהלך רעידת האדמה של קשמיר בשנת 2005.
סינגפור היא שותפת סחר חשובה של פקיסטן.
היקף הסחר בין שתי המדינות נע סביב 2.5 מיליארד דולר.
סינגפור ייצאה סחורות בשווי 2.124 מיליארד דולר בהשוואה לייבוא של 228 מיליון דולר מפקיסטן.
סינגפור היא גם אחת המשקיעות הגדולות בפקיסטן.
עם השקעה בסביבות 2 מיליארד דולר.
זרוע ההשקעות הממשלתית בסינגפור Temas Holdings רכשה את חלקה הגדול של PICIC תמורת 339 מיליון דולר ביוני 2007 באמצעות בנק NIB, חברה בת של Temas Holdings.
סינגטל סינגפור רכשה 30% ממניות פקיסטן ווריד טלקום תמורת 758 מיליון דולר ביוני 2007.
חברות פקיסטניות המחזיקות סניף בסינגפור כוללות את Pakistan International Airlines ו-HBL Pakistan.
פקיסטן שימשה גם בפיתוח התעשייה הימית הסינגפורית.
לבקשת ממשלת סינגפור, מינתה פקיסטן את קפטן מוחמד ג'לאלודין סייד לסינגפור, שם היה המנהל המייסד של חברת הספנות NOL.
ממשלת פקיסטן העניקה בתחילה אחריות להפעלת נמל גוואדאר לנמל סינגפור (PSA), חברה בת של ממשלת סינגפור, בפברואר 2007 במשך 40 שנה, בציפייה לנצל את מומחיות ה-PSA בפעילות ימית ולהגדיל את הסחר.
PSA מפעילה 22 נמלים ב-11 מדינות.
עם זאת, עד כה PSA לא הצליחה להפוך את הנמל לתפקוד מלא, להביא למסחר או לבצע את ההשקעה הנדרשת בסך 525 מיליון דולר במהלך חמש שנים שהיא הסכימה בתחילה, מה שמעלה כעת חשש בקרב ממשלות פקיסטן וסין.
נמל גוואדר מומן ברובו על ידי ממשלת סין.
סין העניקה עד 198 מיליון דולר מכלל המימון בסך 248 מיליון דולר לשלב הראשון בפרויקט.
האינטרס של ממשלת סין להפוך את נמל גוואדר לתפקוד מלא היה להשיג מסלול אספקה ימי רחב יותר, במיוחד למשלוח מכליות נפט מהמפרץ, מכיוון שאספקת משלוחים מנמל גוואדר יכולה להגיע למזרח סין דרך כביש קארקוראם המחבר בין סין לפקיסטן, או ממסלול אפשרי המחבר בין גוואדר לקשגר.
הקמת קו הרכבת קשגר-גוואדר נשקלת גם היא.
גוואדר רק 400 ק"מ ממצר הורמוז, קו אספקת נפט עולמי מרכזי, ו-1,500 ק"מ מקאשגאר, סין.
המשמעות היא שמשלוח נפט צריך רק לנסוע למרחק כולל של 2,000 ק"מ ממצר הורמוז לסין, לעומת 12,000 קילומטר של מרחק ימי מצר הורמוז לנמל שנחאי דרך מצר מלאקה.
PSA סירבה עד כה להגיב לעיתונות כלשהי על מחלוקת זו.
נמל גוואדר מבצעי לחלוטין ירחיב את קשרי הסחר הימי של סין, נוכחות ימי אפשרית באוקיינוס ההודי ואולי גם תפחית את נפח הים לכיוון סין ברחבי מצר מלאקה וסינגפור.
ממשלת בלוצ'יסטן יזמה אתגר להפעלת הנמל בפני PSA בבית המשפט העליון של פקיסטן.
ראש מטה חיל הים של פקיסטן, אדמירל נומן בשיר, קרא לבטל את הסכם הפעלת הנמל עם PSA, והציע להעביר את הפעולות לממשלת סין.
שיתוף פעולה צבאי של פקיסטן-סינגפור יכול להיחשב במידה רבה כנמוך ורובו באמתלה של תרגיל צבאי רב לאומי, מנדט שליחות האו"ם ומשימות הומניטריות.
פריסת חיל הרפואה של סינגפור SAF במזרח פקיסטן בשנת 1970 לצורך סיוע הומניטרי, מבצע פאלם, הייתה ההפעלה הראשונה של צבא סינגפור מעבר לים.
עבור משימת שמירת השלום הראשונה בסינגפור, המשימה המיוחדת של האו"ם באפגניסטן (UNSMA), היו אנשי כוחות צבאיים של סינגפור באסלאמאבאד, מטה UNSMA.
ביולי - אוגוסט 2008, חיל הים של סינגפור וצי פקיסטן יחד עם צי רב לאומי אחר השתתפו בתרגיל KAKADU שאירח הצי המלכותי האוסטרלי כדי לשפר את יכולת הפעולה ההדדית בין כוחות ההגנה האזוריים באמצעות אימונים ימיים קונבנציונליים.
צי סינגפורי ופקיסטני השתתפו במשותף גם באקס פאסיפיק ריץ' בנובמבר 2007, שהוא תרגיל חילוץ צוללות שמטרתו לקדם הבנה טובה יותר ואת יכולת פעולה הדדית בקרב הצי המשתתף.
סינגפור מחזיקה בפקיסטן קונסוליה כללית בקראצ'י.
פקיסטן מחזיקה נציבות עליונה בסינגפור.
יחסי סינגפור–קוריאה הצפונית הם יחסים דו-צדדיים בין סינגפור לקוריאה הצפונית.
סינגפור וקוריאה הצפונית כוננו יחסים דיפלומטיים ב-8 בנובמבר 1975. היחסים בין שתי המדינות אינם פעילים ברמה הרשמית, אך סינגפור השעתה את יחסי הסחר עם קוריאה הצפונית מאז נובמבר 2017.
אזרחי קוריאה הצפונית יכלו להיכנס לסינגפור ללא ויזה עד אמצע 2016, אז שונו הכללים וכעת צפון קוריאנים דרושים ויזה.
סינגפורים המחזיקים בדרכון רגיל יזדקקו גם לוויזה לאחר שקיבלו אישור מממשלת קוריאה הצפונית לבקר בקוריאה הצפונית הן לעסקים והן לתיירות.
צפון קוריאנים נוסעים מדי פעם לסינגפור לטיפול רפואי.
קוריאה הצפונית וסינגפור שייכות שניהם לארגון המדינות הבלתי-מזדהות, עם סינגפור שהצטרפה בשנת 1970, וקוריאה הצפונית בשנת 1976. קוריאה הצפונית משתתפת גם בפורום האזורי ASEAN מאז שנת 2000, שמאורגן על ידי ASEAN, שסינגפור היא חברה מייסדת בה.
שר החוץ של קוריאה הצפונית מבקר באופן מסורתי בסינגפור אחרי כל פגישת ARF או לפניה.
קוריאה הצפונית ארגנה ביקורים רשמיים באופן סדיר בסינגפור, לעיתים קרובות בשילוב עם ביקורים במדינות אחרות בדרום-מזרח אסיה.
בשנת 2014 ביקר שר החוץ רי סו יונג בסינגפור.
בשנת 2012 ביקר נשיא אספת העם העליונה של קוריאה הצפונית בסינגפור.
אליטות צפון קוריאניות אחרות שביקרו כוללות את בני משפחתו של קים ג'ונג-און, קים ג'ונג-נאם (המנוח), קים ג'ונג צ'ול וצ'אנג סונג-טק (המנוח), כמו גם אנשי מפתח מרכזיים אחרים, כמו פאק נאם ג'י (המנוח).
שר החוץ של סינגפור, ג'ורג' ייאו, ביקר בקוריאה הצפונית בשנת 2008. המזכיר הקבוע של משרד החוץ, בלהארי קאוסיקאן, ביקר בקוריאה הצפונית בשנים 2006 ו-2008.
ב-10 עד 14 ביוני ביקר מנהיג קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און בפסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור (2018), ופגש את ראש ממשלת סינגפור לי שיינלונג ביום שהגיע לסינגפור.
בנוסף, שרת החוץ של סינגפור, ויויאן בלקרישנן, ביקרה רשמית בקוריאה הצפונית בין התאריכים 7–8 ביוני, בהזמנת שר החוץ של קוריאה הצפונית, רי יונג-הו.
צפון קוריאנים גם מבקרים לעיתים קרובות בסינגפור לצורך תוכניות הכשרה בנושא מדיניות כלכלית, יזמות ומשפט בעיקר באמצעות התוכניות הלא-ממשלתיות של סינגפור, Choson Exchange.
לצפון קוריאנים יש השקפה חיובית על ההתפתחות הכלכלית של סינגפור ויציבותה הפוליטית.
Choson Exchange היא ארגון לא ממשלתי בסינגפור המתמקד בתמיכה ביזמות בקוריאה הצפונית.
משנת 2011 עד 2016, הארגון הביא לארץ למעלה מ-100 צפון קוריאנים.
בורסת צ'וסון הוקמה על ידי ג'ופרי סי הסינגפורי.
קבוצת סיוע לאסון בסינגפור, Mercy Relief, ערכה עבודות סיוע בקוריאה הצפונית בשנת 2012, בעקבות שיטפונות במדינה.
הארגון תרם אספקת סיוע בשווי 200,000 דולר לאחר פנייה של שגריר קוריאה הצפונית בסינגפור.
אנשי עסקים שונים מסינגפור הביעו עניין בכלכלת קוריאה הצפונית ובשוק המדינה אם היא תהפוך לליברלית יותר וקוריאה הצפונית עשתה ניסיונות למשוך ולחזר אחרי אנשי עסקים סינגפוריים להשיג השקעות זרות.
בשנת 2008, הפדרציה העסקית של סינגפור קבעה מזכר הבנות שיאפשר ויקל על חילופי עסקים עם קוריאה הצפונית.
בשנת 2010 דורגה סינגפור כשותפת הסחר העשירית בגודלה של קוריאה הצפונית ואילו בשנת 2016 היא דורגה כשותפה השמינית בגודלה.
לפני 2017, על פי הדיווחים קוריאה הצפונית ייצאה חול כדי לתמוך בצרכי ההשבה והבנייה האדירים של סינגפור.
קיימת השפעה סינגפורית נראית לעין בצריכה הקוריאנית בבירה: בירה, משקאות קלים ומזון מעובד אחר מיובאים מסינגפור; סופרמרקטים ומסעדות מזון מהיר הוקמו על ידי אנשי עסקים סינגפוריים.
מקרים של פגיעה ביחסים בצורה ניכרת כוללים את המקרה מ-2016 כאשר חברת ספנות צ'ינפו סינגפורית נקנסה בסכום של 125,700 דולר בניגוד לסנקציות של האו"ם בהברחת מערכות מכ"ם מפורקות, טילים, מטוסי קרב מיג ומנועים מקובה לקוריאה הצפונית.
בעקבות סדרת ניסויים גרעיניים של קוריאה הצפונית בשנת 2017, סינגפור השעתה רשמית את קשרי הסחר עם קוריאה הצפונית תחת סנקציות האו"ם נובמבר 2017. כל אדם שמייבא או מייצא סחורות מסחריות מקוריאה הצפונית יואשם בעבירה ואם יימצא אשם, קנס ו / או כלוא.
סינגפור ביטלה גם את כל אישורי העבודה של קוריאה הצפונית, המהלך עולה בקנה אחד עם הסנקציות המוגברות בהחלטת האו"ם 2397 (2017).
עם זאת, סנקציות אלה הושעו לזמן קצר במהלך פסגת 2018 בצפון קוריאה-ארצות הברית.
קוריאה הצפונית מחזיקה שגרירות בסינגפור.
סינגפור מיוצגת בקוריאה הצפונית באמצעות שגרירותה בבייג'ינג, סין.
יחסי סין–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין סין לקניה.
היחסים בין המדינות החלו ב-14 בדצמבר 1963, יומיים לאחר עצמאות קניה, כאשר סין הפכה למדינה הרביעית שפתחה שגרירות בניירובי.
היחסים הצבאיים בין שתי המדינות מצחו בעשור האחרון.
הגנרל ליו ג'ינגסונג, מפקד האזור הצבאי של לאנז'ו, הוביל בדצמבר 1996 את המשלחת הצבאית הראשונה של סין לקניה; מייג'ור גנרל ניק לשאן, מפקד חיל האוויר בקניה, ערך ביקור חוזר בשנת 1997. נשיא קניה מוואי קיבאקי ביקר בבייג'ינג באוגוסט 2005.
בשנת 2013 ביקר הנשיא אוהורו קניאטה בסין.
הוא ניהל שיחות עם עמיתו הסיני, שי ג'ינפינג.
קניה וסין חתמו בסופו של דבר על עסקאות בהיקף של 5 מיליארד דולר.
ראש ממשלת סין לי קצ'יאנג ביקר בניירובי בסיור שלו באפריקה בשנת 2014. הוא והנשיא קניאטה חתמו על עסקאות בשווי 17 מיליארד שילינג קנייתי למימון פרויקטים תשתיתיים רבים והסכמים שונים.
זה כלל הקמת בנק לפיתוח סין-אפריקה.
הסחר הדו-צדדי הסתכם ב-186.37 מיליון דולר בשנת 2002; סין ייצאה 180.576 מיליון דולר לקניה, תוך ייבוא רק 5.798 מיליון דולר של מוצרי קניה, בעיקר תה שחור, קפה ועור.
בתחילת 2006 נשיא סין חו ג'ינטאו חתם חוזה על חיפושי נפט עם קניה; האחרונה בסדרה של עסקאות שנועדו להרחיב את המעורבות הכלכלית הסינית בחו"ל עם אפריקה.
העסקה אפשרה לחברת הנפט והגז הימית של סין, CNOOC בע"מ, בשליטת המדינה, לחפש נפט בקניה, שרק התחילה לקדוח את בארות החקר הראשונות שלה בגבולות סודאן וסומליה ובמי החוף.
עדיין לא הופק נפט, ולא הייתה הערכה רשמית של העתודות האפשריות.
באפריל 2007, קבוצת ג'ינצ'ואן, קבוצת ייצור מתכות בבעלות המדינה, הפכה לחברה הסינית הראשונה שנכנסה לתחום הכרייה בקניה, ורכשה 20% ממניות טיומן קניה.
מקרי גזענות מצד גולים סינים המלווים השקעות סיניות בקניה כלפי קניה היו מקור למחלוקות האחרונות.
הדבר השפיע לרעה על היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
בין השנים 2006–2017 לקחה קניה הלוואות גדולות של לפחות 9.8 מיליארד דולר מסין.
החוב הסיני מהווה 72% מכלל החוב הזר.
סין העניקה לקניה הלוואות נרחבות של יותר מ-5 מיליארד דולר לבניית מסילת רכבת סטנדרטית (המכונה בדרך כלל SGR), בין מומבסה לניירובי והכבישים המהירים בקניה.
בנובמבר 2017 הזהיר המבקר הקנייתי כי תנאי מימון ה-SGR נכתבו באופן קריפטני ונועדו להעדיף את בנק האקסים הסיני ואמר כי אם תאגיד מסילות הרכבת של קניה ייכשל בהתחייבויותיו, בנק האקסים הסיני יהפוך לשליט על חלק מהנכסים בקניה, כולל נמל מומבסה.
בנוסף לנמל מומבסה, ניתן היה לגרום לסין לקבל שליטה גם על מחסן המכולות הפנימי בניירובי.
בשנת 2018, נשיא קניה אוהורו קניאטה אסר על יבוא דגים סיני בתגובה לסערה ציבורית על ייבוא דגים לא מוסדר מסין כאשר דייגים קנייתים מחו על שהדגים הזרים הציפו את השווקים.
ממשלת סין משתמשת ברכבת התקן הסטנדרטית כמנוף נגד קניה בכך שהיא מאיימת למשוך לחלוטין את המימון לפרויקט, כמו גם לאיים להטיל סנקציות סחר.
ממשלת קניה הסירה זמן קצר לאחר מכן את איסור ייבוא הדגים הסינים.
על פי הדיווחים, ממשלת קניה ויתרה על החסינות הריבונית של הנמל הגדול והמשתלם ביותר שלה, נמל מומבסה, שישמש כבטוחה להלוואות סיניות להקמת מסילת הרכבת הסטנדרטית.
בסוף דצמבר 2018 דווח כי בקרוב קניה עשויה לעמוד בפני ברירת מחדל בהלוואות סיניות, מה שעלול לאלץ את קניה לוותר על השליטה בנמל לסין.
בין השנים 2000–2011 ישנם כ-65 פרויקטים פיננסיים רשמיים של פיתוח סינים שזוהו בקניה באמצעות דיווחים בתקשורת שונים.
פרויקטים אלה נעים בין מענק של 108 מיליון דולר מהממשלה הסינית לבניית מקטעי כביש הטבעת הצפוני והמזרחי בניירובי, ועד הלוואה ויתור למימון בניית פרויקט בית החולים להוראה, מחקר והפניה באוניברסיטת קניאטה בשנת 2011.
יש דיווחים על גזענות ונאו-קולוניאליזם נגד הקנייתים מצד הסינים עם מקרים הכוללים מסעדה סינית שמסרבת להעניק שירות לשחורים, גולה סיני שכינה את העם הקנייתי ואפילו את נשיא קניה אוהורו קניאטה קוף ומסעדן סיני שנלכד על מכות ועינויים של עובד שחור.
היו גם דיווחים על חדרי אמבטיה מופרדים גזעיים ומנהל סיני שהורה לעובדים בקניה לפנות את המשתנה של בדלי סיגריות למרות שרק עובדים סינים עישנו שם.
כתוצאה מההשקעות הסיניות והאינטרסים העסקיים הגדולים, חלה הגירה גדולה של עובדים ואנשי עסקים סינים לקניה.
יש דיווחים על כך שהדבר גרם לחיכוך עם היזמים המקומיים שפרנסתם מאוימת מהגעתם של סוחרים סינים.
עסקים בקניה סבלו עקב הצפת השווקים עם יבוא זול מסין.
על פי ההערכות, חברות סיניות זכו בחוזים על ידי כך שהם לכאורה שיחדו פקידים מושחתים, כשהחוזים סגורים, ותנאי החוזה אינם זמינים לציבור.
כמו כן, יש דיווחים על אפליה נגד הקנאים במסילת ה-SGR, כאשר העובדים בקניה מקבלים שכר של פחות מרבע מעמיתיהם הסינים עבור אותה עבודה, ולא הורשו לשבת על אותם שולחנות כמו העובדים הסינים.
על פי הדיווחים, גם לקנייתים אסור להיכנס לטנדרים אם יש בהם אפילו סיני אחד.
הרדיו הבינלאומי של סין בבעלות המדינה, מפעילה את תחנת הרדיו CRI ניירובי 91.9 FM מאז 2006.
יחסי סין–קולומביה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה של קולומביה.
יחסים דיפלומטיים כוננו ב-1980. שתי המדינות חברות בקבוצת ה-77 ובאו"ם.
מגעים מוקדמים בין סין לקולומביה מתוארכים לימיה הראשונים של האימפריה הספרדית ביבשת אמריקה ובפיליפינים.
במאות ה-16 וה-17, אנשים וסחורות שנסעו בין סין לספרד עשו זאת בדרך כלל דרך הפיליפינים, שם היה יישוב סיני גדול, ומשם דרך סחר הגליאון של מנילה למקסיקו.
משם, סחורות ושירותים רבים המשיכו הלאה ללימה (בפרו המודרנית) ועשו עצירת ביניים בשטחי קולומביה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כוננה קולומביה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין (טאיוואן) בשנת 1949. במהלך מלחמת קוריאה קולומביה והרפובליקה העממית של סין נלחמו בצדדים מנוגדים בסכסוך.
בספטמבר 1977, קבוצה של קולומביאנים מכל הקשת הפוליטית והאידאולוגית ומכל המקורות החברתיים התארגנו באגודת הידידות של קולומביה–סין, שהחלה לפעול לצד ארגון מקביל שהוקם בסין ומטרתם הייתה בכינון יחסים בין סין לקולומביה על בסיס מדיניות סין האחת, ולהרחיב מרחב ההכרה התרבותית וההיסטורית ללא קשר לשיוך פוליטי או אידאולוגי.
ב-7 בפברואר 1980 כוננה קולומביה יחסים דיפלומטיים עם סין וניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם טאיוואן לפי מדיניות סין האחת.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, נערכו פגישות בדרגים גבוהים והתחזקו קשרי ידידות בתחומים שונים כמו שיתוף פעולה רב-צדדי, טכני, חינוכי, תרבותי, צבאי, כלכלי ומסחרי ועוד.
בשנת 1985, ראש ממשלת סין ג'או דזה-יאנג, ביקר בקולומביה, והפך לראש הממשלה הסיני הראשון שביקר במדינה.
במהלך ביקורו, ג'או נפגש עם נשיא קולומביה בליסריו בטנקור.
בשנת 1996, נשיא קולומביה ארנסטו סמפר ביקר בסין, והפך לנשיא קולומביה הראשון שביקר בסין.
בשנים שלאחר מכן היו מספר ביקורים רמי דרג נוספים בין מנהיגי שתי המדינות.
סין היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של קולומביה בעולם (אחרי ארצות הברית).
בשנת 2020, שתי המדינות חגגו 40 שנות יחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג מסין לקולומביה
ראש הממשלה ג'או דזה-יאנג (1985)
סגן הנשיא שי ג'ינפינג (2009)
ביקורים רמי דרג מקולומביה לסין
הנשיא אנדרס פאסטראנה אראנגו (1999)
סגן הנשיא פרנסיסקו סנטוס קלדרון (2006)
הנשיא חואן מנואל סנטוס (2012)
סין מחזיקה בקולומביה שגרירות בבוגוטה.
קולומביה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג וקונסוליות כלליות בגואנגג'ואו, הונג קונג ושאנגחאי.
יחסי סינגפור–ערב הסעודית הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת ערב הסעודית לסינגפור, אשר כוננו בנובמבר 1977.
הסחר הדו-צדדי בין סינגפור וערב הסעודית נקבע לשוויו של 23 מיליארד דולר ב-2013 חלק ניכר מכך נבע מנפט, שהוא היבוא העיקרי לסינגפור.
חברות סעודיות שאינן תעשיות נפט מייצאות את מוצריהן הכוללים נפט גולמי, פטרוכימיקלים ופלסטיק, אלומיניום, מינרלים, מכשירי חשמל וחומרי בנייה.
כמו כן, חברות סעודיות מסוימות מבססות את פעילותן בסינגפור, ומחפשות בעיקר לנצל את העמדה האסטרטגית של המדינה שהיא לב השוק של אסיה-פסיפיק.
סינגפור מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד וקונסוליה כללית בג'דה.
ערב הסעודית מחזיקה שגרירות בסינגפור.
יחסי סין–קמבודיה הם היחסים הבילטרליים בין ממלכת קמבודיה לרפובליקה העממית של סין אשר התחזקו במידה ניכרת לאחר תום מלחמת קמבודיה–וייטנאם, שבמהלכה תמכה סין בקמר רוז' נגד וייטנאם.
למרות שלמדינות אין גבול משותף, לסין הייתה מערכת יחסים תרבותית ומסחרית היסטורית עם קמבודיה.
950,000 הסינים בקמבודיה מהווים 3-5% מאוכלוסיית קמבודיה, ולמרות שהופלו לרעה על ידי הקמר רוז' והווייטנאמים, הם התחדשו כקהילה עסקית בולטת.
המגעים הראשונים בין סין לאימפריה החמרית של קמבודיה התרחשו בתקופת שושלת טאנג, ובמשך מאות שנים חלקו שתי המדינות יחסי מסחר חזקים.
ציר סחר צ'ולה - סונג - קמר שלט במסחר במזרח במשך רוב המאות ה-11 וה-12. דיווחים סיניים של שושלת יואן על הממלכה הקמבודית הוכחו כקריטיים לחשיפת ההיסטוריה של האזור.
קמבודיה שמרה על יחסים עם סין של תקופת מינג כבר בשנת 1421 לספירה במהלך השנים האחרונות של אימפריית הקמר כאשר פונהיא יאט שיגר שגריר כדי ליצור קשרים דיפלומטיים רשמיים.
סין השתמשה בקמבודיה כמשקל נגד להשפעה השלטת של וייטנאם.
באמצע המאה ה-20, סין הקומוניסטית תמכה בקמר רוז' המאואיסט נגד משטרו של לון נול, שסין הלאומנית ניהלה איתו קשרים, במהלך מלחמת האזרחים בקמבודיה ולאחר מכן השתלטותה על קמבודיה ב-1975. כמו כן, מאו דזה-דונג טיפח יחסים טובים עם הנסיך נורודום סיהאנוק, שגם נלחם נגד לון נול ותמך בקמר רוז'.
כאשר צבא וייטנאם פלש לקמבודיה ב-1978, סיפקה סין תמיכה מדינית וצבאית נרחבת לחמר רוז'.
בשנת 1979, צבא השחרור העממי הסיני ניהל מלחמת גבול קצרה נגד וייטנאם, בין השאר כדי לאיים עליה לפרוש מקמבודיה.
ועידת השלום בפריז על קמבודיה, מיולי 1989 עד אוקטובר 1991, פתרה את יחסי קמבודיה-סין ותרמה לשילוב מחדש של סין במשא ומתן רב-צדדי של הכוחות הגדולים.
לאחר נסיגת וייטנאם מקמבודיה ולאחר מכן הבחירות בחסות האו"ם ב-1993 הכירו ותמכו בממשלה הדמוקרטית החדשה.
מאז 1997, החלה סין לפתח קשרים הדוקים יותר עם משטרו של ראש ממשלת קמבודיה הון סן, פעם מנהיג פרו-וייטנאמי ועריק מהקמר רוז' במהלך כיבוש קמבודיה של וייטנאם.
למרות שבתחילה תמכה ביריבו הפוליטי של הון סן, הנסיך נורודום רנארידה, ובמפלגת ה-FUNCINPEC שלו, סין התאכזבה ממאמצים לטענתה של רנארידה לבנות מערכת יחסים קרובה יותר עם טאיוואן.
בהתמודדות עם בידוד בינלאומי לאחר ההפיכה ב-1997 שהעלתה אותו לשלטון, טיפח הון סן קשרים הדוקים עם סין, שהתנגדה למאמצים של מדינות המערב להטיל סנקציות כלכליות על קמבודיה.
הקשרים ההדוקים של סין עם קמבודיה שימשו גם להשיג מינוף נגד ההשפעה הווייטנאמית באזור.
ביוני 2020, קמבודיה הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
במהלך ביקורו של ראש ממשלת סין, וֶן גְ'יָאבָּאו, בין ה-7–8 באפריל 2006 חתמו שתי המדינות על מספר הסכמים דו-צדדיים ועל אמנה של "שותפות מקיפה לשיתוף פעולה".
סין גיוונה את הסיוע וההשקעות שלה בקמבודיה והבטיחה להעניק הלוואות ומענקים של 600 מיליון דולר.
סין ביטלה חלק ניכר מהחוב של קמבודיה והעניקה הלוואה חדשה בסך 12.4 מיליון דולר לבניית הבניין שבו שוכן מועצת השרים של ממשלת קמבודיה ושיקום מקדש אנגקור ואט ואתר המורשת.< כ-200 מיליון דולר יועדו כהלוואה בריבית נמוכה לבניית גשרים על פני נהרות המקונג וטונלה סאפ.
סין טיפחה קשרים חזקים עם קמבודיה, והשיגה גישה לנמלי הים שלה שיכולה לאפשר לסין לנצל את עתודות הנפט במפרץ טונקין.
במהלך הביקור, ראש ממשלת קמבודיה, הון סן, תיאר את סין כ"חברה האמינה ביותר של קמבודיה".
סין גם טיפחה קשרים צבאיים.
לאחר ההפיכה של 1997, סין סיפקה סיוע צבאי בסך 2.8 מיליון דולר ומאז סיפקה מגוון רחב של ציוד צבאי, הכשרה של כוחות צבא ומשטרה וכלי שיט ימיים למלחמה בסחר בסמים ובפיראטיות.
סין מימנה גם בתי ספר לשפה הסינית בקמבודיה.
גם ההגירה של עובדים סינים לקמבודיה עלתה בשנים האחרונות והיא מוערכת בין 50,000 ל-300,000.
הסחר בין קמבודיה לסין הסתכם ב-4.8 מיליארד דולר ב-2016, בהשוואה ל-732 מיליון דולר ב-2006 וגדל ב-26% בממוצע בעשר השנים.
עם זאת, לקמבודיה יש גירעון סחר משמעותי עם סין, והיא מייבאת בשווי של למעלה מ-3.9 מיליארד דולר (בדים גולמיים הם המרכיב הגדול ביותר) בהשוואה לייצוא של 830 מיליון דולר.
הוערך כי 60% מהמוצרים בשווקים בקמבודיה הם מתוצרת סין ב-2006, ו-24% מהיבוא הקמבודי היה ב-2015 מסין.
ישנם מספר פרויקטים סיניים בקנה מידה גדול בקמבודיה, כגון סכר 400 MW Lower Se San 2 בשווי 781 מיליון דולר ופרויקט נמל מים עמוק בהיקף של 3.8 מיליארד דולר על רצועת חוף של קמבודיה באורך 90 ק"מ.
לפי המרכז הקמבודי לזכויות אדם, ממשלת קמבודיה נתנה מעל 4.6 מיליון הקטרים זיכיונות ל-107 חברות בבעלות סינית בין השנים 1994 ו-2012.
השתתפותה הדומיננטית של סין בכלכלת קמבודיה, טיפוח הקשרים ההדוקים שלה עם ממשלת קמבודיה וזרם המהגרים הסינים עוררו חששות לגבי תגובה אנטי-סינית מצד קמבודיה, שרבים מהם מתרעמים על סין על תמיכתה בקמר רוז', שערך רצח עם שגבה את חייהם של יותר מ-1.7 מיליון קמבודים.
דיכוי הפאלון גונג על ידי ממשלת קמבודיה, קבוצת כת שנאסרה על ידי סין, והסגרתם של 2 פעילי פאלונגונג לסין זכתה לביקורת מצד פעילויות זכויות האדם ונציבות האו"ם לפליטים.
על פי החשד, השפעתה של סין מגנה על מנהיגי החמר רוז' הפרו-סין מעמידה לדין בגין פשעים נגד האנושות.
חשד ליחס מועדף לחברות סיניות המבוססות בקמבודיה והבטחת הרווחים של האספה הלאומית של קמבודיה למשקיעים הסינים בתחנת הכוח בקמבודיה עוררו גם ביקורת רחבה על הכוח הפוליטי הגובר של סין בקמבודיה.
הייתה נהירה מסיבית של השקעות סיניות בקמבודיה, כשהמדינה החלה להחלים ולהתייצב מעשרות השנים של מלחמת אזרחים ותסיסה במהלך המלחמה הקרה.
קמבודיה גם מקבלת סיוע אדיר מסין; לפיכך, אין לזלזל בהשפעה הסינית על קמבודיה, למרות התעקשותו של ראש הממשלה הון סן ש"סין לא שולטת במדינתו המונה 15 מיליון".
ממשלת קמבודיה עדיין מסתמכת במידה רבה על סיוע חוץ.
להשפעה סינית חזקה במדינה יש, ללא ספק, את היתרונות שלה יחד עם הבעיות שלה.
אפשר לטעון שהיתרונות והבעיות הם עניין של פרספקטיבה, אבל זה לא לגמרי המצב.
הבחירה של קמבודיה בברית עם סין, אינה מוזרה אם מסתכלים עליה מנקודת מבט מעשית.
לא רק למדינה יש קשרים תרבותיים עם סין; היא גם קרובה יותר בהשוואה לארצות הברית.
בסיוע סיני, נבנים בין היתר כבישים, גשרים וסכרים בקמבודיה; אין ספק שזה דבר חיובי למדינה.
עם זאת, חברות סיניות שמפתחות ומשקיעות בקמבודיה, נוטות גם הן לנטיות מיצוי המנצלות את משאבי הטבע של המדינה.
כריתת עצים בלתי חוקית ועסקאות מפוקפקות הכוללות חברי ממשלת קמבודיה וחברות סיניות נמצאות בעלייה מתמדת.
פרויקטי כרייה וזיכיונות ממשלתיים לקרקעות לחברות זרות ומקומיות, מגדילים את מספר האנשים שנעקרים מאדמתם.
סטרנג'יו מתאר את הסיוע של סין לקמבודיה כ"סכומים אדירים של הלוואות ודולרי השקעה שאינם מוגבלים על ידי זכויות אדם או דאגות של ממשל תקין".
המשמעות היא שחברות ופקידי ממשל מושחתים הנהנים מההשקעות, יפעלו כדי למקסם את רווחיהם ללא דאגה קטנה לזכויות אדם או לשלטון החוק.
הקהילה הבינלאומית שומרת על מינוף המדיניות של קמבודיה, הנוגעת לזכויות אדם, שחיתות וממשל תקין, באמצעות שליטה בהיקף הסיוע שניתן.
הגידול בסיוע הסיני ללא תנאים; עם זאת, מאיים להקל על הלחצים המערביים בקמבודיה, ועלול להוביל לעלייה בהפרות זכויות האדם על ידי הממשלה.
פינוי קרקעות הופך נפוץ יותר ויותר בקמבודיה; בשנת 2006 במחוז מונדולקירי, שבטי גבעת הפונג "טוענים שהחברה הסינית שיתפה פעולה עם ממשלת קמבודיה כדי לאלץ אותם באופן בלתי חוקי לנטוש את מולדת אבותיהם".
הפינוי האחרון של בואונג קאק ובורי קיילה בפנום פן נתפס בעיני משקיפים רבים כהרחקה גוברת של ממשלת קמבודיה מהשמירה על זכויות האדם.
הסינים מימנו את פרויקט סכר ססאן בחלק הצפון-מזרחי של קמבודיה, מאיימים להוריד את מלאי הדגים ולהשפיע על פרנסתם של חמרים רבים.
"לפי הערכה אחת, הפרויקט יביא לירידה של 9 אחוזים במלאי הדגים בכל אגן המקונג".
ביולי 2019, שגרירי האו"ם של 37 מדינות, כולל קמבודיה, חתמו על מכתב משותף ל-UNHRC המגן על היחס של סין לאויגורים ולקבוצות מיעוט מוסלמיות אחרות באזור שינג'יאנג.
יחסי סין–קזחסטן הם היחסים בין סין ההיסטורית לקזחים ועד ליחסים המודרניים בין סין לקזחסטן.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים ב-1992, התפתחו קשרים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים בין השניים.
למפלגה הקומוניסטית הסינית ולנור אוטן בקזחסטן יש קשרים טובים.
סין אמרה שהיא מעריכה חילופי דברים בין שני הצדדים ומקווה לחזק את הקשרים ושיתוף הפעולה עוד יותר.
לאחר התמוטטות ברית המועצות ועצמאות קזחסטן, סין וקזחסטן ניהלו תהליך של התקרבות וחיזוק הקשרים, עם שורה של הסכמי גבול, שיתוף פעולה כלכלי ושותפות אסטרטגית.
עם זאת, מספר תקריות הקשורות ללאומיות סינית וכן לסכסוך שינג'יאנג בשנים האחרונות הפריעו לתהליך הפיתוח.
היסטוריונים אומרים שסין באה במגע עם אזור קזחסטן כבר מהמאה ה-2 לפני הספירה.
אזור קזחסטן היה שימושי מאוד בקשרים בין סין למערב.
בתקופת שושלת האן, אחד מאבותיה הקדמונים של קזחסטן, הווסון, התיר הקין (נישואי תערובת) עם הסינים, מה שסימן את תחילת היחסים.
בתקופת שלטונו של הקיסר וו מהאן, ג'אנג צ'יאן היה הפקיד שנשלח לאזורים המערביים (西域 xiyu) כדי לעזור לוואסון נגד השיונגנו.
מכיוון שהווסון לא רצו לשתף פעולה עם השיונגנו, הם חברו עם שושלת האן כדי להביס את השיונגנו (מלחמת האן-שיונגנו).
קרב ז'יז'י (郅支之戰) בשנת 36 לפני הספירה בין שושלת האן לבין ראש שיונגנו ז'יז'י צ'אניו.
במהלך הקרב ז'יז'י הובס ונהרג.
הקרב נערך כנראה ליד טראז על נהר הטאלאס במזרח קזחסטן, מה שהופך אותו לאחת הנקודות המערביות ביותר אליהן הגיע צבא סיני.
בתקופת שושלת טאנג, סין הקימה את פרוטקטורט אנשי.
מאוחר יותר בשנת 751 התרחש קרב טלס באותו אזור כמו קרב ז'יז'י.
במאה ה-13, ג'ינגיס חאן איחד לזמן קצר את שני האזורים תחת האימפריה המונגולית.
המשלחת הקזחית הראשונה ביקרה בסין מתישהו בסביבות 1453. בתקופת שלטונו של ג'יאג'ינג (1522–1566), הוקמו היסודות ליחסים משגשגים בין שושלת מינג לחאנות הקזחית, אך המגעים הופסקו לאחר 1537.
החאנות הקזחית חברה עם שושלת צ'ינג נגד חאנות דזונגאר.
הרבה לפני הקמת האומה הקזחית, הקזחים יצרו קשרים עם אזור אגן טארים.
בשנת 1456 ערקו קלי (克烈) ו-Jianibieke (贾尼别克) ל-Moghulistan, ששלט באזור אגן טארים.
Esen Buka II נתן את החלק המערבי של הגבול המערבי בז'טיסו לשני מלכים קזחים.
זה סיפק שטח להקמתה הראשונית של הח'אנות הקזחית.
מאז שתי המדינות איחדו כוחות נגד אויבים והתחתנו אלו עם אלו, אבל הן גם נלחמו זו בזו.
במאה ה-16 חצתה קבוצה של מונגולים את הרי אלטאי מהרמה המונגולית כדי להיכנס לאגן דזונגריה ולאחר מכן נכנסה לערבה הקזחית.
בשנת 1640 איחדו הדזונגרים את השבטים השונים של אוירט המונגולים והקימו את ח'אנות הדזונגאר.
בשנת 1680 הביסו הדזונגרים את חאנות ירקנט באזור אגן טארים.
במאה ה-17, ניצחו הדזונגרים את השני מבין שלושת הג'וזים של הח'אנות הקזחית.
עד 1755, צ'יינלונג, קיסר סין שלח חיילים לחסל את משטר דזונגאר דאוואצ'י והורה על גיוס הקזחים.
הברית השבטית בראשות אבלאי חאן הביעה תמיכה בחיילי צ'ינג נגד הדזונגרים ונהרה לסייע לצבאות צ'ינג.
בשנת 1757, אציל דזונגרי אמורסאנה ברח לאבולאי (阿布赉) לאחר שהמרד נכשל.
אבולאי התכוון ללכוד את אמורסאנה ולמסור אותה לחצר צ'ינג.
לאחר ששושות צ'ינג הביסה את הדזונגארים והגיעה לימת בלחש, אבולאי והשבטים הקזחים תחת שלטונו נכנעו לצ'ינג ושלחו שליחים לאתר הנופש בהר צ'נגדה לספק סוסים.
כמחווה של הכרת תודה, העניק הקיסר צ'יינלונג את התואר ח'אן לאבולאי ונתן לו להוביל את כל הקזחים.
מאז שבטים קזחיים חולקים כבוד לצ'ינג ללא הרף.
אבולאי שלח את צאצאיו לבייג'ינג כדי ללמוד, וכך הפיץ את כללי הנימוס של סין באותה תקופה למרכז אסיה.
עקב הסכסוך בין האימפריה הרוסית לחאנות הקזחית, קזחים רבים נמלטו לשושלת צ'ינג.
בשנת 1862 פלשו פרשים קוזאקים רוסיים לשינג'יאנג והביסו את חיילי המנצ'ו, וכבשו 580,000 קמ"ר, כולל חלק גדול מקזחסטן של היום.
בשנת 1864 חתמו סין ורוסיה על הסכם התיחום של הגבול הצפון-מערבי (勘分西北界约记), אשר בו ויתרה סין על חלק משטח הגבול הצפון-מערבי של סין לרוסיה.
לאחר מכן חזרו כמה שבטים קזחים לסין.
ממשלת צ'ינג הטמיעה מערכת של 1,000 משפחות בשבטים קזחיים.
הקזחים נאלצו לשלם מיסים ולקבל סמכות שיפוט ישירה מהשלטון המרכזי.
בתקופת שלטונו של הצאר הוסבה כמות גדולה של אדמה קזחית לאזורי מהגרים, מספר בעלי החיים הצטמצם מאוד וחייהם של הרועים הנודדים הידרדרו.
לכן, מספר רב של קזחים היגרו לסין על מנת לשרוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ממשלת הצאר גייסה קזחים לשירות צבאי, מה שגרם לקזחים למרוד ולהתקומם.
יותר מ-300,000 נוודים נמלטו לסין כדי להימנע מדיכוי.
לפני נפילת ברית המועצות, הרפובליקה העממית של סין וקזחסטן (בעודה בברית המועצות) היו שתיהן מדינות קומוניסטיות.
הרפובליקה העממית של סין וקזחסטן כוננו יחסים דיפלומטיים ב-3 בינואר 1992, באותו יום שבו ממשלת קזחסטן הביעה תמיכה במדיניות של סין האחת והתנגדות לתנועת העצמאות של מזרח טורקסטן.
שתי האומות ירשו סכסוך גבול מיחסי סין–ברית המועצות, שאליו התייחסו עם הסכם הגבול הראשון שלהם באפריל 1994, הסכם משלים בספטמבר 1997, והסכם הגבול המשלים השני ביולי 1998 לציון גבול משותף.
בשנת 1993, הנשיא הראשון של קזחסטן נורסולטן נזרבייב ערך ביקור רשמי בבייג'ינג בהזמנת נשיא סין, ג'יאנג דזה-מין.
מאז, מנהיגי סין וקזחסטן החליפו תדיר ביקורים רשמיים רמי דרג.
ב-1996, שתי המדינות הפכו למייסדות שותפות של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.
הנשיא החדש של קזחסטן, קאסים-ג'ומארט טוקאייב, התחנך בסין.
ב-9 ביולי 2020, שגרירות סין בקזחסטן פרסמה אזהרה שקבעה כי זן לא מזוהה של דלקת ריאות עם שיעור תמותה "גבוה בהרבה" מזה שנגרם על ידי COVID-19 התפשט במספר ערים קזחיות.
נאמר כי במחוזות אטיראו ואקטובה והעיר שימקנט כמעט 500 מקרים דווחו.
עם זאת, למחרת, משרד הבריאות הקזחי דחה את תביעת השגרירות והתקשורת של סין כפייק ניוז.
מייקל ריאן, פקיד בכיר בתוכנית החירום הבריאותית של ארגון הבריאות העולמי, אומר שההתפרצות בקזחסטן עשויה להיות מקרי COVID-19 ש"פשוט לא אובחנו כראוי".
בביקורו בקזחסטן בשנת 2022, הביע נשיא סין שי ג'ינפינג תמיכה מלאה בריבונותה של קזחסטן.
ברקע היו חששו קזחיים מפעילות רוסיה השכנה במדינה פוסט סובייטית אחרת, אוקראינה.
סין וקזחסטן קידמו הרחבה מהירה של מסחר ושותפות על פני פיתוח כלכלי, במיוחד בתחום הנפט, הגז הטבעי, המינרלים ומשאבי האנרגיה העיקריים של קזחסטן.
בשל צורכי האנרגיה המקומיים המתרחבים במהירות, סין ביקשה לקבל תפקיד מוביל בפיתוח תעשיות אנרגיה בקזחסטן.
יחד עם הפעלת ארבעה שדות נפט קטנים יותר, רכשה חברת הנפט הלאומית של סין בשנת 2005 את פטרוקזחסטן, שהייתה חברת הנפט העצמאית הגדולה ביותר בברית המועצות לשעבר, תמורת 4.18 מיליארד דולר והוציא עוד 700 מיליון דולר על צינור שיוביל את הנפט לגבול הסיני.
פטרוקזחסטן הייתה הרכישה הזרה הגדולה ביותר אי פעם על ידי חברה סינית.
עד 2016, חברות סיניות (למשל China National Petroleum Corporation, Sinopec ואחרים) השקיעו יותר מ-20 מיליארד דולר במגזר הנפט של קזחסטן.
ב-2009 סין הלוותה 10 מיליארד דולר לקזחסטן וצברה נתח ב-MangistauMunaiGas.
ב-16 באוקטובר 2013, הוועדה המתמדת של הקונגרס העממי הלאומי של קזחסטן ושל סין (NPCSC) חתמו על מזכר הבנות.
ההסכם הוא החקיקה החשובה ביותר שנחתמה בין שתי המדינות המעודדות יחסים דו-צדדיים.
החקיקה עוזרת לשני הפרלמנטים להיפגש כדי לדון זה בזה בנושאים דו-צדדיים.
במטרה לחזק את השותפות האזורית בביטחון אזורי, פיתוח כלכלי ומלחמה בטרור ובסחר בסמים בקרב מדינות מרכז אסיה, קזחסטן וסין הפכו למייסדות שותפות של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה (SCO).
בפיתוח קשרים עם סין, קזחסטן שואפת לאזן את ההשפעה הגאופוליטית והכלכלית של שכנתה הצפונית רוסיה.
עם זאת, קיימים סכסוכים פוטנציאליים סביב הקשרים התרבותיים של סין בין העם הקזחי לבין האויגורים במחוז שינג'יאנג בסין, שעלולים להשפיע על תנועה בדלנית אויגורית.
סין גם שואפת למנוע את צמיחת ההשפעה של ארצות הברית באזור ואת הקמה אפשרית של בסיסי אוויר אמריקאים בקזחסטן.
בשנת 1997, שתי המדינות חתמו על הסכם לצמצום נוכחותם של כוחות צבאיים לאורך הגבול המשותף יחד עם קירגיזסטן וטג'יקיסטן.
מקורותיו של קו הגבול בין סין לקזחסטן מתוארכים לאמצע המאה ה-19, אז הצליחה האימפריה הרוסית לבסס את שליטתה באזור אגם זייסן.
הקמת הגבול בין האימפריה הרוסית לאימפריית צ'ינג, שלא שונה מדי מהגבול הסיני-קזחי של היום, נקבעה באמנת פקין משנת 1860; קו הגבול בפועל על פי האמנה נמתח על ידי הפרוטוקול של צ'וגוצ'אק (1864), והשאיר את אגם זייסן בצד הרוסי.
הנוכחות הצבאית של אימפריית צ'ינג באגן אירטיש התפוררה במהלך מרד דונגאן (1862–1877).
לאחר כישלון המרד והכיבוש מחדש של שינג'יאנג על ידי זואו זונגטאנג, הגבול בין האימפריה הרוסית והצ'ינגית באגן אירטיש עבר התאמה קלה נוספת, לטובת רוסיה, על ידי הסכם סנקט פטרבורג (1881).
לאחר מהפכת שינהאי ומלחמת האזרחים הסינית, מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים הרוסית, הגבול הסיני-רוסי הפך לגבול סין-ברית המועצות.
עם זאת, השלטונות הסיניים והסובייטיים לא תמיד הסכימו היכן עובר קו הגבול על הקרקע, מה שהוביל, במיוחד לעימות גבול ממזרח לאגם ז'לנשקול באוגוסט 1969.
כאשר קזחסטן הפכה למדינה עצמאית, כ-2,420 קמ"ר של אדמה היו במחלוקת עם סין.
הסכם גבול בין שתי המדינות נחתם באלמטי ב-26 באפריל 1994 ואושר על ידי נשיא קזחסטן ב-15 ביוני 1995. סין קיבלה כ-22% מסך השטח השנוי במחלוקת, וקזחסטן קיבלה את 78% הנותרים.
רצועה צרה של גבעות מזרחית לז'לנשקול, עליה התמודדו ברית המועצות וסין ב-1969, הוכרה כחלק מסין.
כדי לתחום קטעים קטנים מסוימים של הגבול בצורה מדויקת יותר, נחתמו הסכמים נוספים ב-24 בספטמבר 1997 וב-4 ביולי 1998. במהלך השנים הבאות, הגבול נתחם בשטח על ידי ועדות משותפות.
על פי פרוטוקולי הוועדות והמפות, קו הגבול של שתי המדינות הוא באורך 1782.75 ק"מ, כולל 1215.86 ק"מ של גבול יבשתי ו-566.89 ק"מ של קו גבול עובר לאורך (או על פני) נהרות או אגמים.
עבודת הוועדות תועדה על ידי מספר פרוטוקולים משותפים, שהסתיימו עם הפרוטוקול שנחתם בבייג'ינג ב-10 במאי 2002.
לפי פרופסור MIT טיילור פראוול, "התמוטטות ברית המועצות הייתה עשויה להציג לסין הזדמנות אידיאלית להחזיר לעצמה את יותר מ-34,000 קמ"ר של שטח שהיא טענה במרכז אסיה.
אולם בהקשר של תסיסה אתנית, סין בחרה לשפר את הקשרים עם המדינות העצמאיות החדשות כדי למנוע תמיכה חיצונית לקבוצות בדלניות בשינג'יאנג".
סין התפשרה בסכסוכים טריטוריאליים עם רפובליקות מרכז אסיה כדי להבטיח את תמיכתן ביציבות בשינג'יאנג.
לדברי פראוול, "סין הייתה זקוקה לשיתוף פעולה עם שכנותיה כדי למנוע את התפשטות הכוחות הפאן-אסלאמיים והפאן-טורקים לאזור, להגביל את התמיכה החיצונית בבדלנים בתוך שינג'יאנג, ולהגביר את הסחר חוצה הגבולות כחלק מאסטרטגיה רחבה יותר לצמצום מתחים בין קבוצות אתניות דרך התפתחות".
במאי 2020, האתרים הסיניים Tuotiao.com טענו שקירגיזסטן וקזחסטן היו חלק מסין לפני שנכבשו על ידי רוסיה.
הדבר גרר ביקורת מקזחסטן והשגריר הסיני זומן במחאה, למרות זאת חידש את החשש מפני תביעות טריטוריאליות סיניות בקזחסטן וגם במרכז אסיה.
שני הנהרות החשובים ביותר של מזרח קזחסטן, האירטיש והאילי, זורמים מסין.
המים שלהם נמצאים בשימוש נרחב להשקיה ואספקת מים עירונית בשתי המדינות (במיוחד דרך תעלת אירטיש-קרמאיי-אורומקי של סין ותעלת אירטיש-קרגנדה של קזחסטן).
חוץ מזה, האילי הוא מקור המים העיקרי לימת בלחש בקזחסטן, ונהר אמיל הקטן יותר, הזורם גם הוא מסין, מספק מים לאגם אלאקול בקזחסטן.
בהתאם לכך, מאז שנות ה-90, השימוש הגובר במי הנהרות חוצי הגבולות בסין מעורר דאגה עבור שוחרי הסביבה והפוליטיקאים של קזחסטן.
משא ומתן דו-צדדי מתנהל מעת לעת בנושאים הקשורים.
מאז שנת 2000 מספר המהגרים הסינים בקזחסטן גדל באופן משמעותי.
לפי מחקר מ-2010, 68% מהקזחים אמרו שהם חיים לצד אזרחים סינים בערים שלהם; 56% סברו שאין כל כך הרבה סינים, בעוד 36% סברו שיש הרבה.
רובם חשבו שהסינים נמצאים שם כדי למצוא עבודה (57%) ולעשות עסקים (49%).
מספר קטן יותר חשב שהם נמצאים שם למטרות אחרות, כולל נישואין (8%), רכישת אזרחות (6%) ורכישת רכוש (4%).
המתיחות סביב העובדים הסינים בקזחסטן הובילה לעיתים להפגנות.
בקזחסטן יש יותר מ-100,000 אנשי דונגאן (東干人) שברחו משיאן, מחוז שאאנשי לפני יותר מ-100 שנה.
לאחר הרפורמה הכלכלית הסינית, הם נסעו לשינג'יאנג למטרת סחר וייבאו טכנולוגיה משיאן לפיתוח כלכלת קזחסטן.
באשר לקזחים בסין, רובם חיים בצפון שינג'יאנג, עם מספר קטן יותר בגנסו ובצ'ינגהאי.
לפי נתונים מאמצע 2014, בסין יש כמעט 8,000 סטודנטים קזחים, ובקזחסטן יש גם סטודנטים סינים.
בשנים האחרונות, כשיותר קזחים אתניים בסין נרדפו ונכלאו במחנות חינוך מחדש של שינג'יאנג, רבים נמלטו ממקומות כמו המחוז האוטונומי של אילי קזחית אל קזחסטן השכנה.
סין מחזיקה בקזחסטן שגרירות בנור-סולטן.
קזחסטן מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
יחסי סין–קירגיזסטן הם יחסי החוץ בין סין וקירגיזסטן.
החל משנת 1996, היחסים בין המדינות היו תחת אי ודאות מהותית עבור הממשלה בבישקק.
אזור הסחר החופשי בנרין משך אליו מספר רב של אנשי עסקים סינים, שהגיעו לשלוט ברוב היבוא והיצוא של סחורות קטנות של הרפובליקה.
רוב הסחר הזה הוא בסחר חליפין המתנהל על ידי קירגיזים אתניים או קזחים שהם אזרחים סינים.
ממשלת קירגיזסטן הביעה דאגה בנוגע למספר הסינים שנכנסו לנרין ולחלקים אחרים של קירגיזסטן, אך לא ננקטו אמצעי מניעה נכון לשנת 1996.
היחסים בין שתי המדינות מעוכבים בשל העובדה שסין אינה רוצה בעצמאותה של קירגיזסטן, מדינה טורקית, מה שמעודד את התושבים הטורקים במחוז שינג'יאנג בסין, לרדוף אחר עצמאותם.
יש איזשהו סנטימנט אנטי-אויגורי בקירגיזסטן.
דניאר אוזנוב, שהפך לראש ממשלת קירגיזסטן ב-2009, זכה לשבחים מעיתוני קירגיזסטן רבים על ידי ביטוי החשש ב-1999 שקירגיזסטן תהפוך ל"אויגורסטן" באמצעות מזימה סינית לכאורה של מיזוג.
קירגיזסטן סירבה להתיר הקמת מפלגה אויגורית.
בשנות ה-90, הסחר עם סין גדל מאוד.
חשוב במיוחד הייצוא המחודש של מוצרי צריכה סיניים לאוזבקיסטן השכנה (בעיקר דרך קאראסו באזאר בקארה-סו, מחוז אוש) ולקזחסטן ורוסיה (בעיקר דרך דורדו בזאר בבישקק).
בשל הזיקה הלשונית והתרבותית שלה לעם הסיני (במיוחד, חווי), קהילת דנגאן הקטנה של קירגיזסטן ממלאת תפקיד משמעותי במסחר.
בכמה תחומים פוליטיים, הסיכוי לשליטה סינית עוררה געגועים לימי השליטה של מוסקבה.
נכון לשנת 2019, סין היא אחת מהשותפות הסחר והכלכליות העיקריות של קירגיזסטן.
סין היא גם הנושה הבילטרלי העיקרי של קירגיזסטן.
מערכת היחסים הכלכלית ביניהם היא מאוד אסימטרית שכן "בעוד שעבור סין הפרויקטים הבילטרליים בקירגיזסטן קטנים, הם משמעותיים עבור קירגיזסטן".
באזור אוקטורפן פועלת נקודת מעבר לרכב.
סין תבעה שטחים נרחבים משטחה של קירגיזסטן, שהקיפו כמעט את כל המדינה.
לפי ההיסטוריונים הסינים, במחצית השנייה של המאה ה-19, שושלת צ'ינג של סין נאלצה להתקשר במספר הסכמים לא שוויוניים שבהם הועברו אדמות הקירגיזים, במיוחד הצפון הקירגיזים, לידי האימפריה הרוסית ב-1863.
האירועים האחרונים בקירגיזסטן עוררו דאגה רבה לסין, לא רק בגלל סוגיית האויגורים, אלא גם בגלל בעיות בסחר בסמים.
במהלך מהפכת הצבעונים של 2005 סין ראתה את ההתפתחויות בקירגיזסטן כה חשובות עד שהעלו את האפשרות להציב כוחות קרביים.
קירגיזסטן וסין ביצעו מספר פעמים תרגילים צבאיים משותפים.
קירגיזסטן השתתפה מספר פעמים בסדרת התרגילים הצבאיים המשותפים של ארגון שיתוף הפעולה של שנחאי (בכותרת "שליחות השלום"), לצד רוסיה, סין, קזחסטן וטג'יקיסטן.
קירגיזסטן השתתפה בתרגילים של 2010, 2012 ו-2014. קירגיזסטן השתתפה גם ב"תרגילי אנטי-טרור" של ה-SCO עם סין ומדינות SCO אחרות, ועשתה זאת לראשונה ב-2002 ולאחר מכן ב-2003, 2006 ו-2010.
יחסי סין–קובה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה של קובה.
היחסים החלו כאשר שושלת צ'ינג הקימה קונסוליה בהוואנה בעוד קובה הייתה עדיין מושבה של ספרד ב-1879. בשנת 1902, שושלת צ'ינג הכירה בעצמאותה של הרפובליקה של קובה מארצות הברית, שכבשה אותה מספרד ב-1898. קובה הכירה בסין בספטמבר 1960.
היחסים מבוססים על מסחר, אשראי והשקעות, שעלו משמעותית מאז שנות ה-90. סין היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של קובה אחרי ונצואלה.
בכינוס סחר חגיגי בהוואנה בתחילת 2006, אמר שגריר סין בקובה, "לממשלה שלנו יש עמדה איתנה לפתח שיתוף פעולה מסחרי בין מדינותינו.
מה שנותר הוא העבודה להשלמת התוכניות שלנו." למרות שגם קובה וגם סין נשלטות על ידי מפלגה קומוניסטית, הן היו בצדדים שונים במהלך המלחמה הקרה, כאשר קובה הייתה בעלת ברית של ברית המועצות, שסין בדרך כלל התנגדה לה בעקבות הפיצול הסיני-סובייטי.
סין וקובה מכבדות זו את ענייניה הפנימיים הריבוניים של זו, וכתוצאה מכך חוות יחסים הדדיים טובים.
בנוסף, הן חברות ביוזמת החגורה והדרך למסחר.
סין שיתפה פעולה עם קובה לשדרוג רשת הרכבות ויוזמות רבות אחרות.
הסחר הדו-צדדי בין סין לקובה ב-2005 הסתכם ב-777 מיליון דולר, מתוכם 560 מיליון דולר יצוא סיני לקובה.
הסחר הדו-צדדי בין סין וקובה ב-2014 הסתכם ב-1.6 מיליארד דולר.
סחורות סיניות הפכו לכלי העיקרי הן בהחייאה המתוכננת של תשתית התחבורה הקובנית והן ב"מהפכת האנרגיה" של 2006 כדי לספק חשמל לאוכלוסייה הקובנית.
כמה עסקאות בקנה מידה גדול כוללות:
נכון לאמצע 2006, קובה רכשה 100 קטרים מסין תמורת 130 מיליון דולר.
החל מתחילת 2006, קובה חתמה על חוזה ל-1,000 אוטובוסים סיניים לתחבורה עירונית ובין-מחוזית.
ממשלת קובה מחליפה מכשירי חשמל ישנים בדגמים חדשים וחסכוניים יותר באנרגיה, כולל (נכון לתחילת 2006) 30,000 מקררים סיניים.
החל משנת 2004, סין הסכימה להשקיע 500 מיליון דולר בהשלמת ותפעול לאס קמאריוקס, מתקן עיבוד לא גמור מהתקופה הסובייטית.
על פי ההסכם, Cubaníquel, יצרנית הניקל המנוהלת על ידי המדינה, מחזיקה ב-51% ו-Minmetals Corporation בבעלות ממשלת סין מחזיקה ב-49%.
המימון לפרויקט הוא מהבנק לפיתוח סין, כאשר Sinosure, תאגיד ביטוח היצוא והאשראי הסיני, מספקת ערבויות.
ל-SINOPEC, חברת הנפט הממלכתית הסינית, יש הסכם עם CUPET (Cuba Petroleum) בבעלות המדינה לפיתוח משאבי נפט.
החל מאמצע 2008, SINOPEC ביצעה כמה בדיקות סיסמיות עבור משאבי נפט באי קובה, אך לא קידוחים.
לחברה יש גם חוזה לייצור משותף באחד מהאזורים הימיים של קובה עם פוטנציאל תשואה גבוה, מול חופי פינאר דל ריו, אך לא ביצעה קידוחים ימיים מאמצע 2008.
בנובמבר 2005, PetroChina Great Wall Drilling Co., Ltd ו-CUPET ערכו טקס חתימה על שני חוזי שירותי קידוח; קידוח החומה הגדולה סיפקה אסדות קידוח לחיפושי נפט בחוף הצפוני של קובה.
בדצמבר 2005 חתמו שתי המדינות על הסכם לפיתוח מיזמים משותפים בתחום הביוטק בשלוש עד חמש השנים הקרובות.
שני מפעלי ייצור המשתמשים בטכנולוגיה ובתהליכים קובניים, פעלו בסין מתחילת 2006.
בשנת 1912, ממשלת קובה כוננה יחסים עם ממשלת בייאנג של הרפובליקה הסינית בפקינג.
היחסים המשיכו עם הממשלה הלאומנית בנאנג'ינג ובטאיפיי לאחר שאיבדה את רוב שטחה.
שתי המדינות היו בעלות ברית הן במלחמת העולם השנייה והן במלחמת קוריאה.
מספטמבר 1960, קובה לאחר המהפכה העבירה את ההכרה לרפובליקה העממית של סין.
בסוף שנות ה-90, סין סיפקה לממשלת קובה ציוד לחסימת אותות מרדיו מרטי.
נשיא סין ומזכיר המפלגה חו ג'ינטאו ביקרו בקובה בנובמבר 2004, ונשיא סין ומזכיר המפלגה שי ג'ינפינג ביקר בקובה ביולי 2014.
הסינים מפעילים שתי תחנות איתות מודיעיניות בקובה מאז תחילת 1999.
קובה הייתה אחת מ-53 מדינות, שביוני 2020 תמכה בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
לפי פרסומים שונים משנת 2023, סין הגיעה להסכם סודי עם קובה להקמת מתקן האזנה אלקטרוני באי.
התקנת מתקן זה תאפשר לבייג'ינג לאסוף תקשורת אלקטרונית מדרום מזרח ארצות הברית.
לפי הממשל האמריקאי, סין ביצעה שדרוג של מתקני איסוף המודיעין שלה בקובה בשנת 2019.
סין מחזיקה בקובה שגרירות בהוואנה.
קובה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג וקונסוליות כלליות בגואנגג'ואו ושאנגחאי.
יחסי סין–פרו הם יחסי החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה של פרו.
פרו היא המדינה הראשונה באמריקה הלטינית שסין כוננה איתה קשרים רשמיים, מה שנעשה על ידי שושלת צ'ינג באוגוסט 1875. שתי המדינות חברות בארגון שיתוף הפעולה הכלכלי אסיה-פסיפיק ובאו"ם.
היחסים בין שתי המדינות עברו שלושה שלבים: הקוליאיזם הסיני כמיסוד של ייצוא ההון האנושי לאמריקה הלטינית במהלך המאה ה-19; יצוא האידאולוגיה המאואיסטית בשנות ה-70 וה-80; ומשנות ה-90 ואילך, דרך מרכזי סחר בינלאומיים ותרבות ושפה מנדרינית - מכון קונפוציוס.
היחסים כוננו לפני יותר מ-160 שנה התחיל עם סחר קולי והתחזק במהלך 'מאה שנות החולשה והעוני' (ואנג, 1993) משנות ה-40 של המאה ה-19 עד 1949 תחת שושלת צ'ינג הענייה ואחריה רפובליקה מפולגת במלחמות אזרחים ואשר נפלשה על ידי יפן.
שתי המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי באפריל 2009. ההסכם אושרר רשמית על ידי ממשלות שתי המדינות ב-6 בדצמבר 2009 ונכנס לתוקף ב-1 במרץ 2010.
סין מחזיקה בפרו שגרירות בלימה.
פרו מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג וקונסוליות כלליות בגואנגג'ואו, הונג קונג ושאנגחאי.
יחסי סין–פרגוואי הם יחסי החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לפרגוואי.
ממשלת פרגוואי במהלך המלחמה הקרה רדפה אחר הקומוניזם וקיימה יחסי סחר מועטים עם הרפובליקה העממית של סין ומדינות סוציאליסטיות אחרות.
ב-1957, הרפובליקה של פרגוואי כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין; ב-1989 שלחה הרפובליקה העממית של סין דיפלומטים לדון בכינון היחסים הדיפלומטיים עם נשיא פרגוואי אנדרס רודריגס, אך המשימה נכשלה.
פרגוואי עדיין מקיימת יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין ואין לה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין.
פרגוואי היא כיום המדינה היחידה בדרום אמריקה שיש לה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין.
בספטמבר 1997, סגן ראש הממשלה ושר החוץ של סין, צ'יין צ'יצ'ן, נפגש לפי בקשה עם שר החוץ של פרגוואי, רובן מלגרחו לנסוני במהלך נוכחותו ב.
ב-9 בינואר 2015, שר החוץ של פרגוואי אלדיו לואיסגה הוביל משלחת לבייג'ינג כדי להשתתף בפגישת השרים הראשונה של פורום סין-CELAC.
המשלחת של פרגוואי תשתתף בישיבות השרים השנייה והשלישית של פורום סין-CELAC ב-2018 ו-2021 בהתאמה.
על פי נתונים סטטיסטיים של המִנהל הכללי של המכס של הרפובליקה העממית של סין, היקף הסחר הכולל בין סין לפרגוואי בשנת 2019 היה 1.447 מיליארד דולר, מתוכם הייצוא של סין היה 1.431 מיליארד דולר והיבוא היה 16 מיליון דולר, ירידה של 15.4%, 14.4% ו-59.3% בהתאמה משנה לשנה.
ב-18 באוקטובר 2018, סגן שר החוץ של סין צ'ין גאנג והנשיאות התורנית של השוק המשותף הדרומי (MERCOSUR) שהורכבה מסגני שרי החוץ של אורוגוואי, ברזיל, פרגוואי וארגנטינה קיימו את הדיאלוג השישי בין סין למרקוסור במונטווידאו, בירת אורוגוואי.
מ-1995 עד 1997, פרגוואי הקימה קונסוליה בהונג קונג הבריטית, אך היא נסגרה על ידי ממשלת פרגוואי ערב מסירתה של הונג קונג לסין.
ב-17 באפריל 2020, הסנאט של פרגוואי הצביע רשמית על ההצעה לכינון יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין.
הצעה זו הועלתה על ידי ברית המפלגה הפוליטית השמאלנית "Frente Guasú", אולם ההחלטה לא התקבלה עם 16 קולות בעד ו-25 קולות נגד.
העניינים של סין הקשורים בפרגוואי נמצאים בסמכות השיפוט של הקונסוליה הכללית של הרפובליקה העממית של סין בסאו פאולו, ברזיל.
העניינים של פרגוואי הקשורים בסין נמצאים כיום בשטח השיפוט של השגרירות בסיאול, קוריאה הדרומית, בעוד שהעניינים הקשורים להונג קונג ומקאו נמצאים בסמכות השיפוט של שגרירות פרגוואי בטוקיו, יפן.
יחסי סלובניה–סרביה הם יחסי החוץ בין סרביה לסלובניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה סלובניה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אשר לחמה נגד ממלכת סרביה, ואף כבשה אותה בסתיו 1915. לאחר המלחמה התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית, וסלובניה, קרואטיה ובוסניה והרצגובינה התאחדו עם סרביה ליצירת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בשנת 1929 לממלכת יוגוסלביה.
בשנת 1941 נכבשה הממלכה על ידי גרמניה הנאצית, ובשנת 1945 הוקמה יוגוסלביה מחדש בראשותו של טיטו.
בשנת 1991 סלובניה קיבלה את עצמאותה לאחר מלחמת עשרת הימים, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 בדצמבר 2000. שתי המדינות חברות מלאות ביוזמה המרכז-אירופית וביוזמה השיתופית דרום - מזרח אירופה.
סרביה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה וקונסוליה כללית בוויפאבה.
מאידך, סלובניה מחזיקה שגרירות בסרביה בבלגרד וקונסוליה כללית בנובי סאד.
יחסי סלובניה–רוסיה הם יחסי החוץ בין רוסיה לסלובניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 במאי 1992. לרוסיה יש שגרירות בליובליאנה.
לסלובניה שגרירות במוסקבה ושתי קונסוליות כבוד (בסנקט פטרבורג ובסמרה).
במרץ 2011 ביקר ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין בסלובניה ונפגש עם ראש ממשלת סלובניה בורוט פאחור ונשיא סלובניה דנילו טורק.
המשלחות הרוסיות והסלובניות דנו בשותפות כלכלית, מדעית ותרבותית, במיוחד בנוגע לבניית צינור אפיק דרום.
סלובניה ורוסיה הן שותפות כלכליות חזקות באופן מסורתי.
זה תקף לא רק ליחסים הבין-מדיניים אלא גם לקשרים בין אזוריים.
רמת ההחלפה הכלכלית בין סלובניה לאזורים רוסיים שונים צומחת ללא הרף.
צמיחה כזו נתמכת על ידי הסכמים על שיתוף פעולה, מיזמים משותפים ומשלחות עסקיות.
רוסיה נמצאת בהתמדה בין עשרת השותפים המסחריים המובילים של סלובניה, והיצוא מהרפובליקה האלפית הזו מכביד על היבוא באופן משמעותי מרוסיה.
עם זאת, היחסים הדו-צדדיים הושפעו קשה בשנת 2009 מגורמים חיצוניים, כלומר המשבר הפיננסי והכלכלי העולמי הביא לירידה בפעילות הכלכלית ולצמצום הצריכה, אשר כתוצאה מכך הביאו לירידה משמעותית בסחר בין שתי מדינות.
מבנה חילופי הסחר במהלך המשבר נותר ברובו זהה - 60-70% מייצוא סלובניה הם תרופות, מערכות תקשורת קווית, ציוד חשמלי, מתקנים מכניים וצבעים.
היבוא מרוסיה מורכב ברובו ממוצרי נפט וגז, ונגזרותיהם, מוצרי אלומיניום, המהווים יחד 70-75% מכלל היבוא הרוסי.
לאחר שהמשבר האוקראיני החל בשנת 2013 ובהמשך גרם לסכסוכים בין רוסיה לאוקראינה, צידדה סלובניה באוקראינה בגלל זכותה הטריטוריאלית; אולם בניגוד לרוב מדינות המערב, סלובניה נמנעה מלבקר את רוסיה, והעדיפה במקום זה למצוא פתרון פוליטי להתמודד עם הבעיה.
יחסי סלובניה–קוסובו הם יחסי החוץ בין קוסובו וסלובניה.
שתי המדינות היו חלק מיוגוסלביה בין השנים 1918–1991, למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה, אז נכבשה המדינה על ידי גרמניה הנאצית.
בשנת 1991 הכריזה סלובניה על עצמאותה, ולאחר ניצחונה במלחמת עשרת הימים היא הפכה למדינה ריבונית.
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 וסלובניה הכירה בה ב-5 במרץ 2008. היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-8 באפריל 2008. סלובניה מנהלת שגרירות בפרישטינה מאז ה-15 במאי 2008. השגריר הראשון של קוסובו בסלובניה היה אנטון ברישה, שמסר את תעודותיו לנשיא סלובניה בינואר 2010.
לסלובניה יש כיום 383 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בצבא נאט"ו שהוביל את כוח קוסובו.
יחסי סינגפור-קנדה הם הקשרים הנוכחיים וההיסטוריים בין קנדה לסינגפור.
שתיהן חברות מלאות בחבר העמים הבריטי.
בסינגפור, קנדה מיוצגת על ידי נציבות גבוהה.
שגריר סינגפור באו"ם בעיר ניו יורק הוא גם נציב העליון שאינו תושב בקנדה.
הקונסוליה הכללית (קונסוליה של כבוד) בוונקובר וטורונטו הן הנציגויות הדיפלומטיות של סינגפור בקנדה.
בשנת 2014 הקונסוליה הכללית בטורונטו נסגרה באופן זמני, מה שהוביל להפניית השירותים לוונקובר או לניו יורק.
הקונסוליה הכללית בטורונטו נפתחה מחדש בשנת 2015.
הקשרים הללו משופרים על ידי הקנדים הרבים המתגוררים בסינגפור, וכן על ידי 83,000 הקנדים שמבקרים בעיר המדינה מדי שנה.
בשנת 1965 קיימה קנדה יחסים דיפלומטיים עם סינגפור, שזה עתה נפרדה ממלזיה, והפכה לאחת המדינות הראשונות שקיימו יחסים דיפלומטיים עם סינגפור.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין סינגפור לקנדה קיימו שתי המדינות מערכת יחסים חמה וידידותית ושיתפו פעולה בחינוך, מדע וטכנולוגיה, כלכלה וסחר, הגנה לאומית וחילופי כוח אדם.
בשנת 1968 ערך ראש ממשלת סינגפור, לי קואן יו, ביקור בן 19 ימים באוניברסיטת קולומביה הבריטית בוונקובר, והפך לראש הממשלה הסינגפורי הראשון שביקר בקנדה.
בשנת 1970 ביקר ראש ממשלת קנדה, פייר טרודו, בסינגפור, והיה בכך לראש ממשלת קנדה הראשון שביקר בסינגפור.
כמו כן, ביקר גם במכון הפוליטכני בסינגפור במהלך ביקורו.
בשנת 2011, המושל הכללי של קנדה דייוויד ג'ונסטון ערך ביקור ממלכתי בסינגפור והיה למושל הקנדי הראשון שביקר בסינגפור.
כשג'ונסטון ביקר בסינגפור, הוא התקבל בברכה על ידי נשיא סינגפור, טוני טאן, ונפגש עם ראש ממשלת סינגפור, לי הסיין לונג.
טאן אמר באירוע הממלכתי כי סינגפור מברכת את ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר, שהודיע רשמית על השתתפותו בהסכם השותפות הטרנס-פסיפית (TPP) , ומאמינה כי הסכם ההצטרפות של קנדה יחזק את השתתפותה הכלכלית של קנדה באזור אסיה-פסיפיק, ויאיץ את הקמת אזור הסחר החופשי באסיה-פסיפיק.
טאן הביע גם את ביטחונו כי ביקורו של ג'ונסטון יכול להביא לגיבוש בין קנדה למדינות דרום מזרח אסיה לתרגול מטרות משותפות יחד.
בית הספר הבינלאומי הקנדי בסינגפור נפתח בשנת 1990.
בשנת 2000 היצוא של סינגפור לקנדה עלה על 800 מיליון דולר, אך צנח לפחות מ-500 מיליון דולר בשנה שלאחר מכן.
בשנת 2007 הגיע ליותר מ-1.2 מיליארד דולר, אך צנח לפחות ממיליארד דולר בשנת 2009. סינגפור מייצאת בעיקר מוצרים חשמליים וכימיים לקנדה.
בשנת 1995 היצוא של קנדה לסינגפור הסתכם בכ-300 מיליון דולר, ואז עלה ליותר מ־900 מיליון דולר בשנת 2009, ירד לכ-600 מיליון דולר בשנת 2012, ועלה ליותר ממיליארד דולר בשנת 2013. קנדה מייצאת לסינגפור בעיקר מכשירי חשמל, מתכות, ציוד תחבורה ומכשירים.
בשנת 2009 סך ההשקעה של קנדה בסינגפור עמד על 3.14 מיליארד דולר, כאשר למעלה ממאה חברות קנדיות הקימו משרדים בסינגפור, ויותר מ-40 חברות סינגפור הקימו משרדים בקנדה.
בשנת 1995, חברו המדינות לשיתוף פעולה שמטרתו יישום תוכנית אימונים באנגלית בקמבודיה, לאוס ווייטנאם.
שתי המדינות חתמו לאחר מכן על מזכר ההבנות בתוכנית האימונים במדינה השלישית בסינגפור וקנדה בשנת 1998. החל בנובמבר 2015, הספיקה התוכנית ליישם בסך הכל 66 פרויקטים שעסקו במשא ומתן באנגלית, כספים, אבטחת מזון, ממשל וסחר.
1,357 אנשים מ-15 מדינות השתתפו בתוכנית.
עד 2011 חתמו האוניברסיטאות בסינגפור על מזכר הבנות עם למעלה מ-20 מוסדות קנדים להשכלה גבוהה, הכוללים חילופי סטודנטים, ימי עיון וכנסים, שיתופי פעולה מחקריים וכדומה.
החל מיוני 2015 למדו אלפי סטודנטים מסינגפור בקנדה.
חיל האוויר בסינגפור משתתף באופן קבוע בתרגיל מייפל פלאג שנערך בבסיס הצבאי קולד לייק באלברטה, קנדה.
קנדה משתפת פעולה גם עם סינגפור באימוני טייסים, ביטחון ימי, אי הפצת נשק להשמדה המונית וטרור נגדי.
ביוני 2013 ביקר שר ההגנה הלאומית הקנדי פיטר מקיי בסינגפור כדי להשתתף בדיאלוג שנגרי-לה .
יחסי סלובניה–צרפת הם יחסי החוץ בין סלובניה לצרפת.
צרפת הכירה בסלובניה לאחר הכרזת עצמאותה בשנת 1991, ועד מהרה כוננה עמה יחסים דיפלומטיים.
כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירופי, והן משתפות פעולה במגוון תחומים.
סלובניה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז וקונסוליות בסנט אטיין ובסטרסבור.
מאידך, צרפת מחזיקה בצרפת שגרירות בליובליאנה בלבד.
יחסי סלובניה–קרואטיה הם יחסי החוץ בין קרואטיה לסלובניה.
לקרואטיה יש שגרירות בליובליאנה ושתי קונסוליות כבוד במריבור ובקופר.
לסלובניה יש שגרירות בזאגרב וקונסוליית כבוד בספליט.
המדינות חולקות גבול משותף לאורך 670 ק"מ.
היחסים בין סלובניה לקרואטיה נחשבים בדרך כלל לידידותיים, אך מלווים בסדרה של סכסוכי גבול בלתי פתורים ושרידים אחרים מהתקופה בה שתי המדינות היו החלק הצפוני ביותר של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
לפני 1991 היו שתי המדינות חלק מיוגוסלביה.
ב-26 ביוני 1991 נחתם הסכם הכרה הדדית על ידי שתי המדינות.
יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-6 בפברואר 1992.
בסדרה של פגישות בדרג גבוה מאז המחצית השנייה של שנת 1998, סלובניה וקרואטיה עוסקות ביישוב סכסוכים דו-צדדיים, מהלך שהואץ לאחר מותו של נשיא קרואטיה פרניו טוג'מן בשנת 1999.
מאז מאי 2004, סלובניה הייתה חברה באיחוד האירופי, בעוד שקרואטיה עדיין ניהלה משא ומתן לקראת קבלתה לאיחוד.