tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלורד מוין גם נאם בפרלמנט הבריטי ואמר כי את יהודי אירופה יש ליישב במקומות מבודדים ובמדגסקר.
הלורד מוין נחשד כי סיכל בשנת 1944 את שליחותו של יואל ברנד, שנשלח על ידי הנאצים להציע לבריטים לקנות את חיי שארית יהודי הונגריה בתמורה לציוד צבאי ומשאיות (עסקה שכונתה "סחורה תמורת דם") ושלח את ברנד למעצר.
ברנד טען כי שמע בריטי אומר "מה אעשה במיליון יהודים?" ולאחר שהבריטי עזב אמר לו איש צבא כי היה זה הלורד מוין.
ב-1956 טען ברנד כי ייתכן ולא היה זה הלורד מוין שאמר את הדברים אחרי הכל אלא פוליטיקאי בריטי אחר.
מספר שנים מאוחר יותר, בעת שהעיד במשפט אייכמן, חזר בו ושוב טען כי היה זה הלורד מוין שאמר זאת.
ההיסטוריונים כיום חלוקים בדעותיהם לגבי עובדה זו וחלקם סבורים ששניהם מעולם לא נפגשו.
על ההתנקשות בחייו אמר יוסף נדבה:
לעומת זאת, וסרשטיין העריך את יחסו של הלורד מוין לציונות כך:
בעקבות עובדות שנחשפו בשנים שלאחר מכן, בין השאר עדות של בנו של הלורד מוין, עלתה סברה כי בדעותיו של הלורד מוין חל מפנה, בתקופה שלפני ההתנקשות, והוא החל לתמוך בתוכנית החלוקה ובהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, בניגוד למדיניות של משרד המושבות.
וולטר יוהנס דאמרוש , היה מנצח ומלחין אמריקאי.
דאמרוש נולד בברסלאו, פרוסיה (כיום ורוצלב, פולין).
נודע בעיקר כמנצח על יצירות של ריכרד וגנר.
כמו כן היה חלוץ בביצוע מוזיקה ברדיו, ובתור שכזה היה לאחד הגורמים העיקריים בקירוב מוזיקה קלאסית לציבור הרחב בארצות הברית.
אף כי דאמרוש זכור כיום בעיקר כמנצח, הרי לפני שידורי הרדיו שלו נודע בה במידה כמלחין.
במהדורת 1911 של אנציקלופדיה בריטניקה נכתב עליו:
מנצחה הנודע של התזמורת הסימפונית של ניו יורק ושל מיזמים אופראיים שונים, ביסס את מעמדו כמלחין מקורי ופיוטי, לא רק באופרה שלו, "אות השני", אלא גם בשירים כמו "דני דיבר", בעל העוצמה הדרמטית המרשימה."
דאמרוש כתב חמש אופרות, המבוססות על סיפורים כמו "" (1913) ו"האיש ללא ארץ" (1937).
האופרות הללו כמעט שאינן מבוצעות עוד כיום.
בשנת 1928 החל בסדרה משודרת של הרצאות פופולריות על מוזיקה, לסטודנטים.
את הקלטות וגנר שלו אפשר להשיג עדיין היום.
אחיו היה המנצח פרנק דאמרוש, מייסד ג'וליארד, ואחותו הייתה קלרה מאנס, פסנתרנית ומורה, שייסדה עם בעלה דייוויד מאנס את בית ספר מאנס למוזיקה במנהטן.
וולטר דאמרוש החליף את אביו, לאופולד דאמרוש, בניהול מוזיקלי של האגודה הסימפונית של ניו יורק, ואף הקים את "אגודת דאמרוש לאופרה", שהציגה אופרות של וגנר ברחבי אמריקה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה הדריך את חילות ארצות הברית במוזיקה צבאית.
אחרי המלחמה יצא עם תזמורתו לסיור באירופה.
וולטר דאמרוש מת בניו יורק בשנת 1950.
"יונת השלום" (1912) - אופרה/מחזמר - מלחין ושותף לליברית
"אלקטרה" (הצגה מחודשת ב- 1918) - מחזה - הלחין מוזיקה תוכניתית
וולטר הנרי רותוול היה מנצח אנגלי.
הוא היה עוזר-מנצח לגוסטב מאהלר בהמבורג ולאחר מכן עשה חלק גדול מן קריירה שלו בארצות הברית.
הוא היה מנצחה הראשון של הפילהרמונית של לוס אנג'לס, שנבחר לאחר שהתזמורת נכשלה במאמציה לשכנע את סרגיי רחמנינוב לעבור לחוף המערבי.
רותוול מת בסנטה מוניקה, שבקליפורניה מהתקף לב בשעת נסיעה לחוף הים, לחקור אי-אילו פרטיטורות.
יאן וולטר זוסקינד (Jan Walter Susskind; 1 במאי 1913 – 25 במרץ 1980) היה מנצח יהודי בריטי יליד צ'כיה.
אביו היה מבקר מוזיקה וינאי ואמו, יהודייה צ'כית הייתה מורה לפסנתר.
יוזף סוק לימד את זוסקינד בקונסרבטוריון של פראג.
בהמשך למד ניצוח בהנחייתו של גיאורג סל.
ב-13 במרץ 1939, יומיים לפני הפלישה הגרמנית, ברח זוסקינד מפראג.
אימו, שנשארה בצ'כיה הייתה אסירה במחנה הריכוז טרזיינשטט, אך ניצלה.
הוא הגיע כפליט לבריטניה והקים את הטריו הצ'כי, שבו היה הפסנתרן.
לטריו הייתה תעסוקה רבה, בעידודו של השגריר הצ'כי בלונדון, יאן מסריק.
בשנת 1942 הצטרף זוסקינד אל להקת האופרה של קארל רוזה כמנצח.
הוא עבד עם זמרים כגון האדל נאש וג'ואן האמונד.
בשנת 1944 הקליט את האופרה "טורנדוט" בהשתתפותה של האמונד, עבור מפיק המוזיקה הקלאסית וולטר לג.
לאחר המלחמה ניתנה לזוסקינד אזרחות בריטית, ולמרות שרוב הקריירה העתידית שלו התרחשה מחוץ לבריטניה, אמר שלעולם לא יחלום לוותר על אזרחותו שם.
מינויו הראשון כמנהל מוזיקלי היה בתזמורת הסקוטית הלאומית בשנים 1946 עד 1952. בשנים 1953 עד 1955 ניצח על התזמורת הסימפונית של מלבורן.
לאחר שעבד כפרילנסר בישראל ובדרום אמריקה, זוסקינד מונה לראש התזמורת הסימפונית של טורונטו בשנים 1956 עד 1965. במקביל הוא לימד ניצוח בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה.
בין תלמידיו נמנים מילטון בארנס ורודי טות'.
בין 1968 ל-1975 ניצח על תזמורת סנט לואיס, שהייתה בהנהגתו לאחת התזמורות החשובות בארצות הברית.
בשנת 1971 פתח את העונה באופרה של ניו יורק עם האופרה פרשת מאקרופולוס מאת לאוש יאנאצ'ק.
זוסקינד נפטר בברקלי שבקליפורניה בגיל 66.
וולטר זנגה (באיטלקית: Walter Zenga; נולד ב-28 באפריל 1960), הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער של אינטר מילאנו ונבחרת איטליה בכדורגל, וכיום מאמן.
זנגה החל את הקריירה שלו בנוער של אינטר, אך נשלח לשחק מספר שנים בליגות הנמוכות, לפני שחזר לקבוצה ב-1982. שנה לאחר מכן הוא כבר היה השוער הראשון של אינטר, תפקיד אותו מילא במשך אחת עשרה שנים.
עם אינטר הוא זכה באליפות ("סקודטו") ב-1988–1989 ופעמיים בגביע אופ"א.
הזכייה השנייה בגביע אופ"א הייתה ב-1994, בעונתו האחרונה במועדון.
זנגה היה שוערה הראשון של נבחרת איטליה, המארחת במונדיאל 1990. הוא הצטיין בטורניר ואיטליה סיימה אותו במקום השלישי.
זנגה שבר את שיא הדקות הרצופות של שער נקי במונדיאל 1990, שהחזיק לפניו פיטר שילטון האנגלי.
שיאו עומד על 518 דקות, קצת פחות משישה משחקים.
לאחר שעזב את אינטר שיחק זנגה מספר שנים נוספות באיטליה.
לאחר מכן עבר לשחק ב-MLS שבארצות הברית.
ב-1997 חזר לאיטליה כדי לשחק באופרת סבון, בה כיכבה גם אשתו.
ב-1999 שב לשמש מאמן-שחקן ב-MLS, בהתחילו בכך את קריירת האימון שלו.
מאז שימש זנגה מאמן בליגת העל הרומנית, קודם של נאציונל בוקרשט ואחר כך של סטיאווה בוקרשט.
לאחר שפוטר מתפקידו בסטיאווה עבר לאמן את הכוכב האדום בלגרד בסרביה, איתה זכה בדאבל.
בעונת 2006–2007 הוא אימן את גזיאנטפספור הטורקית.
לאחר תקופה קצרה באיחוד האמירויות, שם אימן את אל-אין המקומית, חזר לליגה הרומנית (הפעם בדינאמו בוקרשט) וקיבל את ההזדמנות לאמן במולדתו.
בעונת 2008–2009 הוא אימן את קטאניה והוביל אותה לעונה הטובה בתולדותיה, ללא מאבקי הישרדות.
בסיום העונה החליט זנגה להתקדם לקבוצה חזקה יותר ובחר ביריבה השנואה מסיציליה, פאלרמו.
פתיחת עונה לא טובה, גרמה לפיטוריו, אך הסגל שבנה הקדים את יובנטוס ורק במחזור הסיום הפסיד לסמפדוריה (של אוהד אינטר אחר, אנטוניו קאסנו) את הכרטיס לליגת האלופות.
לאחר חצי שנה עבר לקבוצת א-נסר מאיחוד האמירויות, בהמשך עבר לאל-ג'זירה מאותה הליגה.
ביוני 2015 חזר לאיטליה לקבוצת סמפדוריה ופוטר מתפקידו לאחר כמה חודשים.
לאחר חודש חזר למזרח התיכון לקבוצת אל שבאב לשלושה חודשים.
ביולי 2016 מונה למאמנה של וולברהמפטון וונדררס מהצ'מפיונשיפ, ממנה פוטר לאחר שלושה חודשים.
בדצמבר 2017 מונה למאמן קרוטונה.
וולטר נורמן הוורת' היה כימאי בריטי, הידוע במיוחד בזכות עבודתו פורצת הדרך על חומצה אסקורבית (ויטמין C).
הוורת' זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1937 (לצד פאול קארר), "על חקירותיו בתחום הפחמימות וויטמין C".
הוא החליט ללמוד כימיה באוניברסיטת מנצ'סטר ב-1903 לאחר שעבד זמן מה במפעל הלינולאום של אביו; החלטה זו הייתה בניגוד לרצון הוריו.
לאחר קבלת התואר הראשון, המשיך לאוניברסיטת גטינגן, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1910; אז שב למנצ'סטר, וקיבל תואר דוקטור למדעים ב-1911.
ב-1912 היה למרצה ביונייטד קולג' באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד (האוניברסיטה הוותיקה ביותר בסקוטלנד, ואחת מהוותיקות בעולם).
בתקופה זו החל להתעניין בכימיה של פחמימות, שנחקרו במוסד על ידי תומאס פורדי (1843-1916) וג'יימס אירוין (1877-1952).
הוורת' החל בעבודה על סוכרים פשוטים, וב-1915 גילה שיטה חדשה להכנת מתיל אסטר של סוכר בעזרת מתיל סולפט ובסיס.
אז החל לחקור את התכונות המבניות של דו-סוכרים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ארגן הוורת' את מעבדות האוניברסיטה לייצור כימיקלים ותרופות בשירות ממשלת בריטניה.
ב-1920 התמנה לפרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטת דורהם.
שלוש שנים מאוחר יותר היה לפרופסור לכימיה באוניברסיטת בירמינגהם.
ב-1934, כאשר עבד עם הכימאי הבריטי סר אדמונד הירסט, הצליחו לסנתז ויטמין C, בפעם הראשונה בהיסטוריה.
היטל הוורת', דרך פשוטה לייצוג מבנים כימיים באופן תלת־ממדי, קרוי על שמו.
היה נשיא האגודה הכימית בשנים 1946-1944.
וולטר אלחנדרו גרגאנו גווארה (בספרדית: Walter Alejandro Gargano Guevara, נולד ב-23 ביולי 1984 בפייסאנדו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי.
גרגאנו החל לשחק בדאנוביו באורוגוואי.
בקיץ 2007 רכשה קבוצת נאפולי את כרטיס השחקן שלו תמורת 3 מיליון אירו כחלק מהיערכותה לקראת חזרתה לסרייה א'.
העברתו התאפיינה בקשיים רבים והעסקה אף עמדה בפני פיצוץ, בין היתר בשל סחבת בקבלת דרכון איטלקי.
לבסוף חתם גרגאנו בקבוצה והפך לשחקן הרכב חשוב.
הוא היה ממצטייני הקבוצה שסיימה במקום השמיני בעונת 2007/08.
בשנת 2012 הושאל לאינטר מילאנו לעונה אחת שבסופה אחרי עונה כושלת חזר לנאפולי.
ב-1 בספטמבר 2013 הושאל גרגאנו לעונה אחת לפארמה האיטלקית.
בקיץ 2015 חתם במונטריי המקסיקנית.
גרגאנו שיחק בנבחרת אורוגוואי ונטל חלק במשחקי נבחרתו במשחקי הקופה אמריקה שנערכו בקיץ 2007 בוונצואלה, במונדיאל 2010 ונכלל גם בסגל למונדיאל 2014.
גרגאנו נשוי עם שני ילדים לאחותו של מארק האמשיק ששיחק עמו בנאפולי.
וולטר קוונטין גרשם היה משפטן ומדינאי אמריקאי שכיהן במגוון משרות שיפוט, כשופט בית המשפט הפדרלי וכשופט בית המשפט המחוזי של אינדיאנה.
בממשל הפדרלי הוא כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא צ'סטר ארתור וכמזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד.
וולטר גרשם נולד ליד ליינסוויל, אינדיאנה, לוויליאם גרשם ולרעייתו שרה דייוויס.
ויליאם גרשם היה קולונל במיליציה של אינדיאנה והיה חבר המפלגה הוויגית.
הוא נבחר כשריף של מחוז הריסון.
בינואר 1834 הוא נהרג כתוצאה מדקירה שספג בעת מעצר.
סבו וסבתו של וולטר גרשם מצד אביו היו ג'ורג' גרשם ומרי פנינגטון.
ג'ורג' גרשם נולד בווירג'יניה, אך בהמשך התיישב בקנטקי.
מרי הייתה אחותו היחידה של דניס פנינגטון, יושב הראש הראשון של הסנאט של אינדיאנה.
ג'ורג' גרשם היה בנו של לורנס גרשם, שנולד באנגליה וב-1759 היגר למושבת וירג'יניה.
בתחילה הוא עבד במשרת שיעבוד אצל דודו, ולאחר מכן שירת בצבא הקונטיננטלי.
הוא נשא לאישה את שרה אוניל ובהמשך עבר בעקבות בנו לקנטקי ולאינדיאנה.
ב-1854 למד וולטר גרשם משפטים באופן עצמאי.
לאחר מכן ועד 1860 הוא עסק בעריכת דין בקורידון, אינדיאנה.
הוא היה פעיל במערכת הבחירות של המפלגה הרפובליקנית ב-1856 וב-1860 הוא נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה מטעם הרפובליקנים במחוז בחירה שהיה דמוקרטי מובהק.
בבית הנבחרים הוא היה יושב ראש ועדת העניינים הצבאיים, ובתפקיד זה הוא פעל רבות להכנת הכוחות של אינדיאנה לשירות בצבא הפדרלי.
גרשם שירת בצבא האיחוד בשנים 1861–1865 במהלך מלחמת האזרחים.
ב-18 בספטמבר 1861 הוצב גרשם כקצין בדרגת לוטננט קולונל ברגימנט הרגלים ה-38 של אינדיאנה.
בדצמבר אותה שנה הוא קודם לדרגת קולונל והוצב לפקד על רגימנט הרגלים ה-53 של אינדיאנה.
הרגימנט השתתף במערכה בטנסי בפיקודו של יוליסס ס.
גרנט ב-1862, כולל המצור על קורינת' והמצור על ויקסבורג.
במהלך המצור על ויקסבורג פיקד גרשם על בריגדה.
באוגוסט 1863 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והוצב לפקד על הכוחות הפדרליים בנאצ'ז, מיסיסיפי.
ב-1864 הוא פיקד על דיוויזיה של הגיס ה-17 ב בפיקודו ויליאם שרמן, ולפני , ב-20 ביולי, הוא נפצע מירי בברכו ופרש משירות פעיל.
הפציעה הותירה אותו צולע לכל ימי חייו.
ב-1865 הוא קיבל דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל בכוחות המתנדבים.
בשנים 1866–1867 שב גרשם לעסוק בעריכת דין בניו אולבני, אינדיאנה.
לאחר מכן ועד 1869 הוא עבד במערכת הפיננסית של המדינה.
ב-1 בספטמבר 1869 הוא מונה על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כשופט במינוי פגרה בבית המשפט הפדרלי המחוזי של אינדיאנה לאחר שמושב זה התפנה בעקבות פטירתו של השופט דייוויד מקדונלד.
בדצמבר הוגש מינויו של גרשם לתפקיד זה לאישור הסנאט והוא אושר כמינוי של קבע.
גרשם כיהן בתפקיד שיפוטי זה עד שהתפטר באפריל 1883.
באפריל 1883 מונה גרשם כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט של הנשיא צ'סטר ארתור במקומו של טימותי האו.
בתפקידו זה השתתף באופן פעיל בסגירת מפעל הלוטו של לואיזיאנה.
בספטמבר 1884 הוא התמנה כמזכיר האוצר במקומו של צ'ארלס ג'יימס פולגר שנפטר.
כחודשים לאחר מכן הוא התפטר כדי לקבל על עצמו משרה שיפוטית.
ב-28 באוקטובר 1884 קיבל גרשם מינוי פגרה מהנשיא צ'סטר ארתור בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים, תפקיד שהתפנה עם פרישתו של השופט תומאס דראמונד.
בדצמבר אותה שנה הוגש המינוי לאישור הסנאט של ארצות הברית ואושר כמינוי של קבע.
ב-1891 הוא מונה במקביל כשופט בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים.
כהונתו כשופט הסתיימה במרץ 1893.
גרשם התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות במערכות הבחירות של 1884 ו-1888, ובזו האחרונה הוא הצליח לזמן מה להוביל בסבבי ההצבעה.
מועמדותו בשנה זו נתמכה על ידי כמה ארגוני חקלאים בולטים, כולל "הגלגל החקלאי" (Agricultural Wheel), "הגריינג'" (Grange) ו"ברית החוואים" (Farmers' Alliance).
בכל אופן, בהדרגה הוא החל לאהוד פחות ופחות את ההנהגה ואת המדיניות של המפלגה הרפובליקנית וב-1892 הוא היה פעיל במסע הבחירות של מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות גרובר קליבלנד.
בשנים 1893–1895 כיהן גרשם כמזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של קליבלנד.
וולטר גרשם נפטר בוושינגטון די.
ב-28 במאי 1895 ונטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
על שמו נקראו העיר גרשם שבאורגון, הכפר גרשם שבנברסקה, והכפר גרשם שבוויסקונסין.
וולטר ויילד היה כדורגלן אנגלי ונשיאו הראשון של מועדון הכדורגל ברצלונה.
ויילד נולד באנגליה, ובהמשך עבר להתגורר בעיר ברצלונה עקב עסקים, במסגרתם יצר קשר עם ז'ואן גאמפר, מייסד המועדון.
ב-29 בנובמבר 1899 היה ויילד בין 12 הנוכחים בפגישה שארגן ז'ואן גאמפר במטרה לייסד את מועדון הכדורגל.
הוא נבחר להיות הנשיא הראשון על ידי גאמפר, כיוון שהיה הבוגר מבין הנוכחים.
בפגישה נקבעו השם, הסמל והצבעים של המועדון.
ויילד היה נשיא המועדון עד 25 באפריל 1901. סגנו הראשון היה ג'ון פרסונס.
גאמפר היה דובר המועדון וקפטן הקבוצה.
במקביל להיותו נשיא, היה ויילד שחקנה של קבוצת הכדורגל.
הוא שיחק בעמדת ההגנה ושותף בעשרה משחקים בלבד, ובהם גם המשחק הראשון אי פעם של המועדון.
הוא זכה עם הקבוצה בגביע הראשון שלה, בטורניר ידידות כנגד נבחרת קטלוניה.
ויילד תרם את דירתו כמפקדה הראשונה של המועדון.
אחד מהישגיו הבולטים כנשיא היה סיכום עם בית המלון "קזנובס" לאפשר למועדון להשתמש, כמגרשו הביתי, במגרש של בית המלון.
יתר על כן, תחת ויילד השתתף המועדון במהדורה הראשונה של "גביע מסאיה", אם כי הקבוצה לא זכתה בה להצלחה רבה.
ויילד נבחר מחדש לתפקיד שלוש פעמים, בין דצמבר 1899 לבין דצמבר 1900. הוא פרש מתפקידו ב-25 באפריל 1901 כיוון שנאלץ לחזור לארץ מולדתו.
ביום עזיבתו נבחר להיות "חבר כבוד" של המועדון.
בחגיגות היובל של המועדון היה ויילד אורח כבוד, ומשום שלא עקב אחר התפתחות המועדון, התפלא לראות עד כמה רחוק הגיע.
וולטר גילברט הוא פיזיקאי, ביוכימאי וביולוג אמריקאי ממוצא יהודי.
זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1980 (במשותף עם פרדריק סנגר ולצד פול ברג).
הוא סיים תואר הראשון בפיזיקה ובכימיה ב-1953 ותואר השני ב-1954, את שניהם קיבל מאוניברסיטת הרווארד.
את לימודי הדוקטורט במתמטיקה סיים באוניברסיטת קיימברידג' ב-1957 בהנחיית זוכה פרס נובל, עבדוס סלאם.
ב-1959 מונה לפרופסור באוניברסיטת הרווארד, וב-1972 מונה לפרופסור לביולוגיה מולקולרית בקתדרה של החברה האמריקנית לסרטן בהרווארד.
יחד עם אלן מקסם (Allan Maxam) פיתח ב-1979 שיטה לריצוף DNA.
באותה שנה קיבל את פרס לסקר למחקר רפואי בסיסי.
הוא גם פיתוח שיטה לסינתזה של אינסולין.
בשנת 1980 קיבל את פרס נובל לכימיה יחד עם פרדריק סנגר ופול ברג על התרומה לקביעת רצפי הנוקלאוטידים של חומצות הגרעין.
ב-1977 זכה בפרס מטעם האקדמיה הצרפתית למדעים וב-1987 נבחר לעמית זר בחברה המלכותית.
הוא הציע את המושג השערת עולם ה-RNA והיה יזם של מספר חברות סטארט-אפ ביולוגיות, ביוג'ן ו-Myriad Genetics.
כמו כן, הוא משמש כחבר בוועדה המדעית של מכון המחקר סקריפס (Scripps Research Institute).
גילברט נשוי לסליה סטון, ביתו של י' פ' סטון מ-1953 ולהם שני ילדים.
לאחר פרישתו מאוניברסיטת הרוורד ב-2001 החל בקריירה אמנותית שמשלבת אמנות ומדע דרך עיסוק בצילום דיגיטלי.
וולטר דיקס הוא אתלט אמריקאי, סגן אלוף העולם בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר (טגו 2011), ובעל שתי מדליות ארד מאולימפיאדת בייג'ינג בריצות אלה.
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באוגוסט 2011 זכה דיקס בשתי מדליית כסף.
בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.08 שניות, אחרי יוהאן בלייק מג'מייקה (9.92 שניות), ולפני קים קולינס מסנט קיטס ונוויס (10.09 שניות).
המועמד לניצחון שיאן ואלוף העולם בולט פסל בזינוק.
בריצה ל-200 מטר בתוצאה של 19.70 שניות, אחרי בולט שקבע את התוצאה הרביעית בהיסטוריה, 19.40 שניות ולפני כריסטוף למטרה מצרפת שקבע שיא צרפתי חדש של 19.80 שניות.
בתחרות ליגת היהלום שנערכה בבריסל, בלגיה ב-16 בספטמבר 2011 קבע דיקס בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 19.53 שניות, שמציב אותו במקום הרביעי בהיסטוריה בריצה זו, אחרי בלייק שקבע את התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה, 19.26 שניות ולפני ניקל אשמיד אף הוא מג'מייקה (19.91 שניות).
וולטר ארנסט האו היה מלח בריטי באנדיורנס, ספינת המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, בשנים 1914–1917.
וולטר ארנסט האו, שנודע בשם "ארני", נולד ברובע ברמונדזי בלונדון.
כשמלאו לו 12 שנים ירד לים ושירת על אוניות רבות.
בשנת 1913 נשא אישה ובתו הבכורה הייתה בת שישה שבועות בלבד כשאביה הפליג ב"אנדיורנס".
כשה"אנדיורנס" עגנה בבואנוס איירס, עזר ארני האו לוויליאם בייקוול להגניב את חברו, פרס בלקבורו, כנוסע סמוי אל הספינה, לאחר ששניהם הגיעו למסקנה, שלאחר פיטורי כמה מן הימאים בגלל הפרות משמעת לוקה סגל הספינה בחסר.
בלקבורו התגלה כמה ימים לאחר שהאנדיורנס יצאה לדרכה, ולאחר שטף תוכחות ואיומים, החליט שקלטון לקבל אותו כעוזר טבח.
נוסף לכישוריו כימאי, הכיר ארני האו את תנאי החיים בקוטב, לאחר שעבד באזור התת-ארקטי בספינת מחקר קנדית.
כמו כן ניחן בכישרון אמנותי, שמצא חן בעיני שקלטון, אשר נתן דעתו על יחסי ציבור.
עם שובו לאנגליה, הצטרף האו לצי הסוחר.
הוא התעוור בעין אחת כשאונייתו עלתה על מוקש וקיבל שתי מדליות מלחמה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה חי בלונדון ועסק בעבודות שונות בתחום האמנות השימושית.
בין השאר ניחן בכישרון מיוחד לבניית דגמים של ספינות מפרש ושל ספינות בבקבוקים.
האו היה אמור להצטרף למשלחתו האחרונה של שקלטון, על סיפון ה"קווסט", אך ביטל את השתתפותו ממש לפני שהספינה יצאה לדרכה מפליימות'.
האו נפגש דרך קבע עם חבריו מן ה"אנדיורנס" ובייחוד שמר על קשרי ידידות עם בייקוול וגרינסטריט.
ב-2 באוקטובר 1968 נסע עם ליונל גרינסטריט וצ'ארלס גרין, שלושת חברי המשלחת היחידים שהיו עדיין בחיים, לפורטסמות', להשתתף בחגיגות השקתה של ספינת המחקר האנטארקטי של הצי המלכותי, "אנדיורנס", ובאוקטובר 1970 התייצב שוב להקביל את פני הספינה בשובה ממסעה הממושך לאנטארקטיקה.
בניגוד לקודמתה שנשאה אותו שם, צוות ה"אנדיורנס" החדשה מנה 12 קצינים, 106 אנשי צוות ושני מסוקים, לעומת 28 אנשיו של שקלטון באנדיורנס הראשונה.
אי-אילו איורים של האו ממשלחת "אנדיורנס" מופיעים בספר "שקלטון" של מרג'רי וג'יימס פישר, שיצא לאור לראשונה בשנת 1957.
שקלטון תיאר את האו במילים הבאות: "הוא היה גבר בגברים".
הוא מת בגיל 86 ממחלת הסרטן.
וולטר וינצ'ל היה עיתונאי יהודי-אמריקאי ששילב דיווח עיתונאי ופובליציסטיקה מקורית, עוקצנית ונוקבת.
החל את דרכו ככתב רכילות והיה בין ראשי וראשוני המדברים נגד גזענות, אנטישמיות ונאציזם.
לאחר מלחמת העולם השנייה פנה בתוקף נגד הקומוניזם ותמך במקרתיזם.
הוא נודע כבעל מקורות עיתונאיים יוצאי דופן ובעל השפעה גדולה מ-1929 ועד שנות החמישים.
במקביל לעבודתו על הבמה כתב דיווחים וסיפורים "מאחורי הקלעים" לעיתונים שונים, בהם הטבלואיד New York Graphic.
ב-1929 נשכר על ידי New York Daily Mirror ככתב רכילות-הבמה של סינדיקט העיתונות של ויליאם רנדולף הרסט.
שנה לאחר מכן החל לשדר תוכנית אישית ברדיו WABC הניו-יורקי בימי ראשון בערב, (בדצמבר 1932 עבר לשדר ב-NBC Blue).
וינצ'ל פיתח רשת קשרים ומקורות בחוגי החברה הניו-יורקית, מסדרונות התיאטרון והשלטון ובחוגי הגנגסטרים והמאפיונרים, ולא חסך מאיש פרסום ידיעות מביכות בעט מושחז.
כתוצאה מכך הפך לעיתונאי פופולרי שרשימותיו הופיעו בסינדיקציה בכ-2,000 עיתונים, נקראו על ידי מיליוני אמריקאים ושידורי הרדיו שלו הגיעו לאוזניהם של 50 מיליון מאזינים.
קיימת טענה לפיה השתמש וינצ'ל בסחיטה על מנת להשיג מידע וללחוץ על בעלי השפעה וידוענים.
בין 1932 ל-1935 סיקר את פרשת חטיפת בנו התינוק של חלוץ התעופה צ'ארלס לינדברג, מציאת החוטף והרוצח ומשפטו של האחרון, תוך הסתייעות בהדלפות מראש ה-FBI ג'יי אדגר הובר.
וינצ'ל המשיך לקבל מהובר מידע גם לאחר מכן.
וינצ'ל תמך בנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ותוכנית הניו דיל, תמיכה שזיכתה אותו בהזמנה לבית הלבן ולקשר עם הנשיא.
ב-1933 החל וינצ'ל לתקוף באופן נחרץ בתוכניתו את אדולף היטלר, והיה העיתונאי הראשון באמריקה שהסב את תשומת הלב הציבורית לסכנה הנאצית.
בפרט תקף התארגנויות נאציות, גזעניות ואנטישמיות אמריקאיות כגון האיגוד הגרמני אמריקאי (ה"בונד") והקו קלוקס קלאן והשתלח בהתבטאויותיהם האנטישמיות של צ'ארלס לינדברג והסנאטור ברטון וילר ובבדלנות של ונדל וילקי וג'רלד ניי.
וינצ'ל ביקש ליצור דעת קהל שתמריץ את רוזוולט לשנות את מדיניות הבדלנות הנייטרלית של ארצות הברית ולהיכנס למלחמה נגד מדינות הציר והפשיזם.
לאחר מלחמת העולם השנייה תקף כל גילוי או נטייה לקומוניזם בארצות הברית, הן בקרב איגודי עובדים והן בקרב שחקנים וידוענים שהתבטאו באופן "שמאלני מדי" לדעתו.
הוא הפך לתומך נלהב של הסנאטור ג'וזף מקארתי ורדיפותיו אחר גילויי קומוניזם, וחשף בתוכניותיו קומוניסטים.
כאשר פנתה דעת הקהל נגד מקארתי, דעך במהירות גם כוכבו של וינצ'ל והתעשייה אותה סיקר פנתה נגדו.
לירידתו תרמה גם עליית הטלוויזיה, שבה לא השתלב, אם כי הגיש תוכנית קצרת-ימים בשם The Walter Winchell Show.
תוכניתו השבועית ברדיו בוטלה ב-1955, ועם הפסקת הופעת ה-New York Daily Mirror ב-1963, בו הופיע טורו שהתיישן, נשכח וינצ'ל כליל.
בשנותיו האחרונות התבודד במלון בלוס אנג'לס.
דיבורו של וינצ'ל היה מהיר ודחוף.
תוכנית הרדיו שלו נפתחה באיתות מורס עצבני, שהשרה תחושה של מתיחות ודריכות (שליווה גם את קריאת הידיעות עצמן), ובמילים:
לאחר הפתיחה עבר וינצ'ל לקריאת ידיעות טלגרפיות בקצב של סטקטו מהיר, לאחר הקראת חלק מהידיעות עבר לפרשנות עוקצנית על תוכנן, תוך פניה אישית למאזיניו.
דברי הפרשנות תובלו ברמיזות לידע בלעדי נוסף שיש בידיו ובלעג למתנגדים פוליטיים ובפרט לגזענים, אנטישמים ונאצים-אמריקאים.
וינצ'ל המציא ביטויים, בעיקר במטרה להעליב את שנואי-נפשו כגון razis (הלחם של "עכברוש" ו"נאצים"), ו-swastinkers (צלב קרס + שטינקר).
וינצ'ל נישא ב-1919 לשחקנית ריטה גרין (Rita Greene) ששיחקה לצידו.
הם התגרשו ב-1928. לאחר מכן חי ללא נישואין עם ג'ון מגי (June Magee).
וינצ'ל וג'ון אימצו בת שנפטרה מדלקת ריאות בגיל 9. בתם המשותפת ולדה הייתה חולה במחלת נפש, ובנם וולטר הבן עבד כעיתונאי והתאבד ב-1968.
וינצ'ל מוזכר בשירם של רוג'רס והארט "The Lady Is a Tramp" בשורה שאומרת ה"גברת העממית" ובאה לאפיין אותה: "I follow Winchell, and read every line" ("אני עוקבת אחרי וינצ'ל וקוראת כל מילה").
ברומן ההיסטוריה החלופית "הקנוניה נגד אמריקה" מציג פיליפ רות' מציאות שבה נבחר צ'ארלס לינדברג הפרו-נאצי לנשיא ארצות הברית ב-1940, כנגדו מציב עצמו וינצ'ל כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, ובעת שהוא נושא נאום בקנטאקי מתנקשים בו, ככל הנראה עקב היותו יהודי ומתנגד ללינדברג.
רות מציג ברומן את חרדת-הקודש האמיתית שבה האזינו יהודי ניו ג'רזי לשידורי הרדיו של וינצ'ל בימי ילדותו בתקופת מלחמת העולם השנייה, ומתבסס על ההתנגדות האמיתית, הקולנית והמוקדמת של וינצ'ל לנאציזם ולהיטלר.
בשנת 1998 הופק על ידי HBO סרט טלוויזיה ביוגרפי בשם "וינצ'ל" לפי הספר Walter Winchell: His Life and Times מאת הרמן קלרפלד.
השחקן סטנלי טוצ'י שגילם את דמותו של וינצ'ל זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על תפקידו.
בשנת 2004 נבחר להיכל התהילה של הרדיו.
וולטר פול דייוויס היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך 15 עונות בליגת ה-NBA בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
דייוויס מוביל את טבלת קלעי כל הזמנים של קבוצת פיניקס סאנס עם 15,666 נקודות בסך הכול, שקלע במהלך 11 עונותיו בקבוצה.
סגנון משחקו המהיר ומבנה גופו הרזה הקנו לו את הכינוי "גרייהאונד" (Greyhound).
חבר היכל התהילה של הכדורסל משנת 2024.
דייוויס נולד בפיינוויל שבמדינת קרוליינה הצפונית בשנת 1954, כבן הצעיר במשפחה בת 13 ילדים.
קבוצת התיכון המקומית בשארלוט, אותה הוביל דייוויס, זכתה שלוש פעמים ברציפות באליפות התיכונים של קרוליינה הצפונית.
בהמשך למד דייוויס באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ושיחק בקבוצתה במשך 4 שנים (1973–1977).
בשנת 1976, בעודו סטודנט, נכלל דייוויס בסגל נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת מונטריאול, אשר זכתה במדליית הזהב.
דייוויס נבחר בבחירה החמישית בדראפט ה-NBA לשנת 1976 על ידי פיניקס סאנס.
הוא הפגין יכולת מצוינת כבר בעונת הרוקי, בה קלע 24.2 נקודות בממוצע למשחק, שבדיעבד היה הממוצע העונתי הגבוה בקריירה שלו.
במהלך אותה עונה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה והוענק לו פרס רוקי העונה.
דייוויס שיחק בפיניקס עשר עונות נוספות, עד עונת , וממוצעיו בתקופה זו עמדו על 20.5 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק.
שנותיו האחרונות של דייוויס בסאנס קלקלו מעט את מורשתו בקבוצה, בעקבות פציעות חוזרות בגבו וסקנדל סמים שפרץ ב-1987. באותה שנה, נקרא דייוויס על ידי ליגת ה-NBA להעיד נגד שלושה מחבריו לקבוצה על שימוש בסמים אסורים, ובתמורה הוענקה לו חסינות מתביעה.
דייוויס, שעדותו ביססה את כתב האישום נגד השחקנים, הושעה על ידי הקבוצה עד לסיום העונה לאחר שהודה כי השתמש במהלך השנה האחרונה בסם הקוקאין.
כמו כן נדרש השחקן להתאשפז במכון גמילה מסמים, והוא הוזהר כי יושעה לצמיתות מליגת ה-NBA אם ישתמש שנית בסמים אסורים.
פרשיה זו פגעה ביחסיו של דייוויס עם המועדון, שבסיום חוזהו נמנע מלהשאירו בקבוצה.
בחלוף השנים תוקנו היחסים בין דייוויס לפיניקס סאנס, ובשנת 1994 הועלתה גופייתו עם המספר "6" לתקרת אולמה הביתי של הקבוצה, כהוקרה על תרומתו למועדון.
בעונת חתם דייוויס כשחקן חופשי בדנוור נאגטס, בשורותיה שיחק במשך שתיים וחצי עונות עד שנשלח בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס.
בסוף עונת נופה מסגל הטרייל בלייזרס וחזר לנאגטס בה שיחק את עונתו האחרונה ב-NBA.
בסיום אותה עונה, בגיל 37, הודיע דייוויס על פרישה ממשחק.
ממוצעי הקריירה של דייוויס עמדו על 18.9 נקודות, 3.0 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
בעת פרישתו דורג במקום ה-18 ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 19,521 נקודות שקלע לאורך 15 עונות.
לאחר פרישתו שימש דייוויס כשדרן של משחקי הנאגטס, ומאוחר יותר כסקאוט של קבוצת וושינגטון ויזארדס.
וולטר ואן לאק הוא רופא גרמני ומומחה לאורתופדיה, נתוחים אורתופדיים ייחודיים, ורפואת ספורט.
הוא למד אוניברסיטת קלן שבמדינתו וקיבל דוקטורט בשנת 1982 מהאוניברסיטה המחקרית Rheinisch-Westfälische Technische Hochschule Aachen שבאאכן.
ואן לאק עבד כרופא בהרצוגנראת' שבמזרח גרמניה ומרצה באוניברסיטה המדעית FH Aachen בנושאי ההתמחות שלו.
ואן לאק גם מייסד ומנכ"ל חבר גרמנית להוצאה לאור.
ואן לאק מוכר במיוחד בתחום מחקר חוויות סף מוות.
בתחום זה פרסם ספרים רבים, התראיין בתקשורת וכותב טורים, בין היתר בהאפינגטון פוסט.
בשנת 2010, ואן לאק קיבל את פרס בורקהארד היים של ארגון DGH.
וולטר ואן לאק מתגורר באאכן, נשוי ואב לשני בנים.
ההיסטוריה טובה יותר של העולם שלנו (כרך 1):
וולטר דרלינגטון "די" הדלסטון היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שייצג את קהיליית קנטקי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1973–1985. הדלסטון הפסיד בבחירות לסנאט שנערכו ב-1984 למיץ' מקונל בפער זעום בן כ-5,200 קולות, שהיוו 0.4% מקולות הבוחרים.
הדלסטון נולד בבורְקֶסוויל שבדרום קנטקי.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים התגייס לצבא ארצות הברית ושירת בתור תותחן טנקים באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה בשנים 1944–1946. לאחר מכן למד באוניברסיטת קנטקי בתמיכת "חוק ההסתגלות מחדש של יוצאי צבא" (G.I.
Bill), וסיים את לימדיו ב-1949. ב-1947 נישא הדלסטון למרתה ג'ין פירס, שנפטרה ב-2003. אחר שסיים את לימודיו הגבוהים עבד הדלסטון כמנהל מדור הספורט והתוכן של רדיו WKCT בבאולינג גרין שבקנטקי.
ב-1952 התמנה למנהל הכללי של תחנת הרדיו WIEL בעיר אליזבתטאון השוכנת בצפון המדינה.
בהמשך התמנה לנשיא איגוד השדרים בקנטקי.
הדלסטון נכנס לפוליטיקה ב-1964 כשנבחר לסנאט של מדינת קנטקי.
הוא היה חבר בסנאט של קנטקי עד דצמבר 1972, ולתקופה מסוימת היה מנהיג הרוב בסנאט.
ב-1972 התמודד הדלסטון על אחד משני מושביה של קנטקי בסנאט של ארצות הברית שהתפנה בעקבות פרישתו של הסנאטור הרפובליקני ג'ון שרמן קופר.
בבחירות הכלליות הצליח לגבור על לואי נון הרפובליקני, שזה עתה סיים את כהונתו כמושל קנטקי ברוב דחוק של 51%.
הדלסטון נבחר מחדש ב-1978 עם 61% מקולות הבוחרים כשהוא מביס את לואי ר.
גודנר ג'וניור, חבר בית הנבחרים של קנטקי מלואיוויל.
ב-1984 ניצב הדלסטון בפני מיץ' מקונל מהמפלגה הרפובליקנית, השופט המחוזי של מחוז ג'פרסון.
מקונל זכה לתמיכה פוליטית עקב סדרה של תשדירי תעמולת בחירות טלוויזיוניות שלעגו לנוכחותו של הדלסטון בסנאט.
מקונל האשים אותו כי העמיד את "ההתקשרויות הפרטיות שלו לפני תחומי האחריות שלו בסנאט".
חרף תשדירי בחירות אלה לאורך כל מערכת הבחירות היה המירוץ בין השניים צמוד במיוחד, והגיע לתומו עם ניצחון דחוק ביותר של מקונל, שגבר בקושי של הדלסטון עם רוב בן 0.4%.
הדלסטון היה ידוע כחבר באגף המתון של המפלגה הדמוקרטית, כפי שהיה אופייני לחברי המפלגה מקנטקי.
בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 היה הדלסטון חבר במועצה הלאומית של יועצי הפדרציה לרפורמה בהגירה לארצות הברית, קבוצה המתנגדת להגירה אל ארצות הברית הדוגלת בהורדת שיעור המהגרים החוקיים הנכנסים לשטחי ארצות הברית.
ב-16 באוקטובר 2018 הלך הדלסטון לעולמו בעיר וורסו שבקנטקי, בן 92 במותו.
וולטר דיוקס היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1953–1969. לאורך 8 עונותיו בליגת ה-NBA השתתף פעמיים במשחק האולסטאר ( ו-), והעמיד ממוצעים כוללים של 10.4 נקודות, 11.3 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
דיוקס נולד וגדל ברוצ'סטר אשר במדינת ניו יורק, ובין השנים 1949–1953 למד באוניברסיטת סיטון הול אשר בניו ג'רזי.
כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיתף פעולה עם הרכז ריצ'י ריגן, ורשם ממוצעים של 19.9 נקודות ו-21.1 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1953 נבחר דיוקס כבחירה טריטוריאלית, על ידי ניו יורק ניקס.
לאחר שנתיים בקבוצת הראווה הארלם גלובטרוטרס עבר לשחק עם הניקס, ובעונתו היחידה במדיה קלע 7.8 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת שיתף פעולה במיניאפוליס לייקרס עם חברי היכל התהילה של הכדורסל לעתיד ורן מיקלסן, קלייד לאבלט וובובי לאונרד, והעפיל עמם לגמר האזור המערבי.
בקיץ 1957 הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס, בתמורה לסנטר לארי פאוסט.
ב-6 עונותיו בקבוצה היה אחד השחקנים הבולטים שלה, לצדם של ג'ורג' יארדלי, דיק מקגווייר, ג'ין שו וביילי האוול.
ב-4 מתוך 6 העונות הודחו הפיסטונס מהפלייאוף על ידי הלייקרס, ובפעמיים האחרות הודחו על ידי סנט לואיס הוקס.
בעונות ו-, בהן רשם ממוצעים כוללים של 13.4 נקודות ו-13.7 ריבאונדים למשחק, נבחר דיוקס להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
בין השנים 1963–1969 שיחק עבור הקבוצות "קמדן בולטס", "טרנטון קולוניאלס", "אסברי פארק ברודווקרס" ו"סקרנטון מיינרס" מליגת ה-EPBL.
ב-14 במרץ 2001 נפטר דיוקס בדירתו שבדטרויט, מישיגן, בגיל 70.
וולטר הרברט וית'רס היה אמן נוף אוסטרלי יליד אנגליה וחבר באסכולת היידלברג של אימפרסיוניסטים אוסטרלים.
וית'רס נולד ב, סטפורדשייר, בנו של אדווין וית'רס.
הוא גילה רצון מוקדם לצייר, אך אביו התנגד לכך שיהפוך לצייר מקצועי.
בשנת 1882 הוא הגיע לאוסטרליה בכוונה לעבוד בחווה.
לאחר שעבד כ־18 חודשים בחווה, עבר וית'רס למלבורן וקיבל תפקיד כשרטט בחברת הדפסות.
בתקופת עבודתו בשחור-לבן צייר וית'רס בגיר העתקת ציור של אוטו פון ביסמרק, שהיווה דוגמה יפה במיוחד לעבודתו בכיוון זה.
בזמנו הפנוי ביקש וית'רס לפתח את האמנות שלו, ובסופו של דבר עבודותיו התקבלו לתערוכה באקדמיה הוותיקה במלבורן.
בשנת 1887 חזר וית'רס לאירופה, ושם התחתן עם פאני פלין באוקטובר אותה שנה.
הוא ורעייתו התיישבו בדירה קטנה בפריז והוא למד כמה חודשים באקדמיה ז'וליאן.
הוא חזר לאוסטרליה עם רעייתו ביוני 1888 לאחר שהוזמן לבצע עבודות בשחור לבן עבור פרגוסון ומיטשל ממלבורן.
עבודתו החשובה ביותר נעשתה בתקופה זו - איורים לספר של , "דברי הימים של מלבורן העתיקה".
וית'רס התמקם בהתחלה ב, פרוור של מלבורן, ולאחר מכן ב שמעבר לנהר ירה.
הוא התיידד עם ארתור סטריטון, צ'ארלס קונדר, טום רוברטס, פרדריק מק'קבין ואמנים מובילים אחרים של התקופה.
הוא החל למכור כמה תמונות, אך השפל הכלכלי שם קץ לתוכניות שלו.
בשנת 1890 עברו וית'רס ומשפחתו לאחוזת ב.
בשנת 1903 הם עברו בפעם האחרונה ל לבית עץ, שם הוסיף וית'רס סטודיו, וצייר עבודות רבות המציגות את הנוף המקומי.
ניכרת השפעתו של וית'רס כצייר, על סטודנטים צעירים בתקופתו.
הוא קיבל עבודה כמאסטר לציור ורישום בבתי ספר, ובין התלמידים שלו היו פרסי לינדזי ואחיו הצעיר נורמן לינדזי.
בשנת 1891 הוא פתח סטודיו ב ווסט, שם ערך את התערוכה הפרטית הראשונה שלו.
משנת 1894 בילה וית'רס את ארבע השנים הבאות בקוטג' ברחוב קייפ, , ויקטוריה.
כאן צייר כמה מעבודותיו המשובחות ביותר.
בשנת 1894 הוצגה יצירת המופת שלו, "חורף רגוע" בתערוכת שנקנתה על ידי נאמני הגלריה הלאומית של ויקטוריה.
"בית הסלקטור", שצויר בשנת 1895, היה הישג שזכה להערצתם של ארתור סטריטון ופרדריק מק'קבין.
הוא התפתח בקריירה יציבה של ציור אם כי בהתחלה ללא הצלחה מסחרית.
בשנת 1897 הוענק לו הראשון בסידני על תמונתו "הסערה", שנרכשה באותה שנה עבור (AGNSW).
הוא נבחר למועצת אגודת האמנים הוויקטוריאנית בשנת 1889, ובשנת 1905 מילא את תפקיד הנשיא במשך שנה.
בריאותו התדרדרה לקראת סוף חייו אך הוא המשיך לצייר כמות גדולה של ציורים בצבעי שמן וגם בצבעי מים.
לאחר מותו עבודתו הצליחה בתערוכות ובגלריות.
הוא נפטר באלת'ם, ויקטוריה ב-13 באוקטובר 1914, והותיר אחריו את רעייתו וארבעת ילדיהם, כולל מרג'רי וית'רס, שהייתה גם ציירת.
הוא נקבר בכנסייה האנגליקנית של סנט הלנה.
וולטר הוד פיץ' היה מאייר בוטני, יליד גלאזגו שבסקוטלנד, שביצע כ-10,000 רישומים לפרסומים שונים.
עבודותיו בליתוגרפיה צבעונית, כולל 2,700 איורים למגזין הבוטני של קרטיס, הפיק עד 200 לוחות בשנה.
פיץ' היה מעורב בהדפסת בדים מגיל 17 ועבר לאמנות בוטנית לאחר שפגש את ויליאם ג'קסון הוקר, פרופסור לבוטניקה, מאייר בוטני מוכשר, ועורך המגזין הבוטני של קרטיס.
הליטוגרפיה הראשונה של פיץ' הופיעה במגזין הבוטני בשנת 1834, ועד מהרה הפך לאמן היחיד של המגזין.
בשנת 1841 הפך ויליאם הוקר למנהל גני קיו ופיץ' עבר ללונדון.
לאחר 1841 היה פיץ' האמן היחיד בכל הפרסומים הרשמיים והלא רשמיים שהוציאו גני קיו.
את עבודתו שילם הוקר באופן אישי.
זה לא היה יוצא דופן שהוא עבד על מספר פרסומים שונים במקביל.
הוא יכול היה לצייר ישירות על אבן הליטוגרפיה כדי לחסוך זמן.
כרומוליתוגרפים אלה התבססו על איורים בוטניים שסיפקו הוקר ואחרים, והניבו כמה מתוצאותיו המרהיבות ביותר.
יצירותיו החשובות של פיץ' הן האיורים שלו ל"מאה שנה של צמחים סחלביים" של ויליאם הוקר (1849), ול"מונוגרפיה של אודונטוגלוסום" של ג'יימס באטמן (1864–1874).
הוא גם יצר כ-500 איורים עבור הוקר אייקונס פלנטרום (1836–1876) וארבעה לוחות ליטוגרפיים למונוגרפיה ויקטוריה רג'יה.
העבודה האחרונה זכתה לשבחי הביקורת כי "הם מדויקים ויפים".
עבודות אחרות נועדו לספר של "הצומח הבריטי" של ג'ורג' בנת'אם (1858).
כאשר חזר הוקר ממסעותיו בהודו, פיץ' הכין ליטוגרפיות מתוך הרישומים של הוקר לרודודנדרון (1849–1851) ומרישומים של אמנים הודים, איורים לספר על "צמחי ההימלאיה" (1855).
הוא גם הפיק את האיורים שהוצגו ב"הבוטניקה של ההפלגה האנטארקטית " של הוקר, המורכבת משלושה כרכים המכסים את צמחיית האנטארקטיקה, ניו זילנד וטסמניה שנאספו במשלחת רוס בשנים 1839–1843.
ויכוח על שכר עם הוקר סיים את שירותו של פיץ' הן למגזין הבוטני והן לגני קיו בשנת 1877. הוא היה מבוקש מאוד ונשאר פעיל כאמן בוטני עד 1888. פיץ' התמנה לחבר של החברה הלינאית בשנת 1857.
הוא מת ב-14 בינואר 1892 ונקבר בבית הקברות הישן של ריצ'מונד יחד עם אשתו בנפטרה ב-13 במרץ 1929.
אחיינו, ג'ון נוג'נט פיץ' (1840–1927), הפיק גם איורים למגזין הבוטני של קרטיס.
וולטר וייט , הידוע גם בשם הבדוי שלו הייזנברג , הוא אנטי-גיבור בדיוני והפרוטגוניסט בסדרה "שובר שורות".
הוא גולם על ידי בריאן קראנסטון.
על גילומו של וולטר וייט זכה קראנסטון בארבעה פרסי אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
אביו של וולטר מת ממחלת הנטינגטון כאשר וולטר היה בן שש.
הוא למד כימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה ולאחר לימודי התואר השלישי עבד כחוקר במעבדה הלאומית של לוס אלמוס.
שם הוא ערך מחקר על רדיוגרפיה פרוטונים, שעזר לצוות לזכות בפרס נובל בכימיה ב-1985. לאחר מכן הקים וולט את החברה Gray Matter Technologies עם אליוט שוורץ, חברו הקרוב ביותר.
בערך בזמן הזה, וולט יצא עם עוזרת המעבדה שלו, גרטשן שוורץ (שמה לאחר נישואיה עם אליוט, שם הנעורים שלה לא ידוע).
וולטר עזב גם את גרטשן וגם את החברה, ומכר את חלקו בחברה תמורת 5,000 דולר (חלק שמספר שנים לאחר מכן הוערך במיליארדי דולרים).
גרטשן ואליוט נישאו מאוחר יותר והרוויחו הון, חלק ניכר מהמחקר של וולטר.
למרות שהם נשארים ידידותיים, וולטר זועם בסתר על גרטשן ואליוט על שהרוויחו מעבודתו.
בעונה הראשונה בסדרה, גילה וולטר, ביום הולדתו ה-50, את הפשיעה וכמות הסחר בסמים הנרחבות בעיר אלבקרקי בה הוא גר בעזרת גיסו, עובד במנהל לאכיפת הסמים בשם האנק שריידר.
בעקבות כך, החל לנצל את מומחיותו בכימיה ולחבור לתלמידו לשעבר, ג'סי פינקמן, על מנת ליצור סם מתאמפטמין.
בשנת 2009, יצרה רשת AMC את האתר SaveWalterWhite.com אשר מבוסס על האתר שהכין בנו של וולטר בסדרה על מנת לגייס למענו תרומות לטיפולים רפואיים לאחר שגילה כי הוא סובל מסרטן הריאה.
באוקטובר 2013, מעריצי הסדרה, ערכו הלוויה בתשלום לדמותו של וולטר וייט לאחר תום הסדרה שבו מת בעיר אלבקרקי, העיר בה וולטר וייט גר.
להלוויה הכינו המעריצים העתקים מדויקים למוצרים שבסדרה, כגון עגלה מלאה במתאמפטמין כחול.
האירוע השיג מעל 30,000 דולר שנתרמו לארגון צדקה מקומי בשם Albuquerque Healthcare for theless home.
בשנת 2015, ביקש יוצר הסדרה, וינס גיליגאן, ממעריצי הסדרה, להפסיק לזרוק פיצה על הגג של ביתו של וולטר מהסדרה; במטרה לשחזר את הסצנה המוכרת מהסדרה בה סקיילר לא נותנת לוולטר להיכנס לבית, זאת לאחר שבעל הבית בעצמו התלונן לגיליגאן.
וולטר הוול היה דיפלומט גרמני, חבר במפלגה הנאצית, ואחד ממכריו הקרובים ביותר של אדולף היטלר, לפני ובמהלך תקופת שלטונו.
שימש כמזכיר המדינה במסגרת משרד החוץ הפדרלי בגרמניה הנאצית והגיע לדרגת בריגדפיהרר.
לקראת תום מלחמת העולם השנייה התאבד לבקשתו האישית של היטלר, לאחר שנשך גלולת ציאניד תוך כדי שירה בראשו.
הוול נולד ב-2 בינואר או ב-25 במרץ 1904 כבנם היחיד של אנטון הוול ואלזה פריין פון לינדנפלס, בקלן שבחבל הריין, הקיסרות הגרמנית, שם ניהל אביו מפעל קקאו.
ב-1913 נפטר אביו בעודו בן תשע, והותיר את אמו לנהל את המפעל במקומו.
כעבור מספר שנים, ב-1920, הצטרף הוול למפלגה הנאצית, ונחשב לאחד מחבריה המוקדמים ביותר, ככל הנראה בין המאתיים או השלוש מאות הראשונים.
הוא למד ב שבקלן וסיים את ה שלו בהצלחה במרץ 1923. לאחר תקופת התמחות בת שישה חודשים בחברה להנדסת מכונות, עבר למינכן שבבוואריה והחל ללמוד הנדסה תעשייתית באוניברסיטה הטכנית של מינכן בסמסטר החורף של אותה שנה.
לאחר תחילת לימודיו באוניברסיטה הצטרף לסטוסטרופ היטלר, ענף של השטורמאבטיילונג אשר פעל תחת המפלגה הנאצית, ולקח חלק בפוטש במרתף הבירה, תוך כדי שהוא נושא דגל המעוטר בצלב קרס לצדו של היינריך הימלר בן העשרים ושלוש.
עם הרשעתו של היטלר נידון הוול לעונש מאסר של שנה ושלושה חודשים, וכן לקנס בגובה שלושים גולדמרקים, באשמת סיוע לבגידה.
הוא ריצה מספר חודשים בכלא לנדסברג לצדו, שם אף התנדב לשמש כמשרתו האישי, אולם ב-30 בדצמבר 1924 הומתק עונשו מאחר שעדיין היה צעיר, והוא שוחרר.
בשלהי 1925 הפך למתמחה בחברת מסחר בהמבורג, ולאחר מכן נסע לשנה בממלכה המאוחדת לצורך לימוד השפה אנגלית.
מאוחר יותר נסע לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים בתור עובד ואיש מכירות של חברת מטעים בריטית, המטעים האנגלו-הולנדים בג'אווה, כיום באינדונזיה.
ביוני 1933 הצטרף למפלגה הנאצית המקומית וסייע להתפתחותה הפוליטית יחד עם גרמנים נוספים ששהו במקום.
עד ל-1937 הקימה המפלגה שלוחות בג'קרטה, באנדונג, סמראנג, סורביה, מדן, פדנג ומקאסאר.
הוול תואר כאדם גבוה, ביישן, נעים מזג וחברתי, אם כי לא אינטליגנט במיוחד, והיה מכונה "סורבאיה וולי" בקרב חבריו.
כאשר אחותה של אווה בראון, גרטל, נכנסה להריון מחוץ למיטת הנישואים, פתח היטלר בחיפוש אחר בעל מתאים; תחילה שקל לבחור בהוול, אשר היה רווק באותה העת, אולם לבסוף נמלך בדעתו והטיל את המשימה על שוצשטאפל-גרופנפיהרר הרמן פגליין.
מאוחר יותר הופנה הוול באופן דיסקרטי לכיוונה של אילזביל טודט, בתו של פריץ טודט, אותה כינה היטלר , אולם הוול לא השתכנע.
כעבור כמה שבועות, ב-12 ביולי 1944, נישא לאליזבת "בלונדי" בלנדה בברכטסגאדן.
הוול היה ידוע בכך שנהג לטפל במצבים עמם לא הצליח היטלר להתמודד.
בעצמו אמר כי תפקידו כמתווך בין ריבנטרופ ובין היטלר דרש ממנו .
כאשר ריבנטרופ התקשר לקנצלריה וביקש לשוחח עם הוול, נהג היטלר לעמוד לצדו לאורך כל השיחה ולהכתיב לו אמירות אבסורדיות בניסיון להתבדח על ריבנטרופ.
גנרל היינץ גודריאן העיד על הוול כ.
חברי המעגל הפנימי של היטלר העידו על הוול כי היה מסוגל, בניגוד לבכירים נאצים אחרים, להישאר ער וקשוב במהלך המונולוגים הארוכים של הפיהרר אשר עסקו בנושאים שונים כגון אנטישמיות.
טראודל יונגה תיארה את הוול כאדם נחמד, אשר צחוקו הלבבי היה מלא בשמחה שהדביקה את כל הסובבים אותו.
כמו כן כתבה כי נראה צעיר מדי לדרגתו הבכירה, על אף שהפך לפופולרי מאוד בזכות קסמו האישי.
הוא התגורר במשך שנים רבות בהודו וסיפר מאותה תקופה.
לדבריה, נהג היטלר להתבדח על חשבונו, אם כי תמיד ברוח טובה, ולא במטרה להעליבו.
מלצר בברלין תיאר את הוול בתור .העיתונאי האמריקאי ג'יימס.
פי אודונל תיאר את הוול כאדם שזכה למקום בשורה הראשונה של ההיסטוריה, אולם היה נטול האינטלקט הדרוש בכדי להבין זאת.
לאחר שנים רבות בגלות, ובעקבות מסע בן ארבעה חודשים במדינות המזרח הרחוק, שב הוול לגרמניה במרץ 1936 והצטרף למשרד החוץ של המפלגה הנאצית.
הוא התקבל לשירות הדיפלומטי של גרמניה ונשלח לתקופה קצרה בספרד.
לאחר מכן מונה לראש המחלקה הממונה על מזרח אסיה, וכמו כן שימש כראש המחלקה הכלכלית של המשרד, וכנציג מטעם המפלגה אל מול ענף המסחר ההולנדי-סיני בג'אווה.
ב-1937 שימש כראש מחלקת דוברי האנגלית במשרדו של יואכים פון ריבנטרופ, ובפברואר 1938 מונה לראש הלשכה של ריבנטרופ.
ביוני מונה ליועץ יחסי חוץ מדרגה ראשונה.
באותה שנה הפך לקצין הקישור הרשמי של הרייך ושל הפיהרר.
ב-15 במרץ 1939 תיאם את מפגשו של היטלר עם נשיא צ'כוסלבקיה אמיל האכה לאור פירוקה של המדינה לכדי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, ובאפריל אותה שנה החל לשמש כיועץ-מרצה לענייני חוץ.
החל ממרץ 1940 שימש כשגריר מיוחד או שגריר לעניינים מיוחדים, ומ-1943 כמזכיר המדינה.הוול טיפס במהרה במעלה סולם הדרגות.
ב-12 ביולי 1937 הוענקה לו דרגת השטורמבאנפיהרר, כעבור שנה דרגת השטנדרטנפיהרר, ולאחר מכן דרגה נוספת מדי שנתיים, דרגת האוברפיהרר ב-1940 ודרגת הבריגדפיהרר ב-9 בנובמבר 1942.
עם מינויו לשגריר מיוחד הפך הוול לגורם המקשר העיקרי שבין ריבנטרופ לבין היטלר, ובאותה תקופה שבה חברותם הישנה לכנה.
הוול העביר את מרבית שנות המלחמה מבלי שדאג לבנות לעצמו קורות חיים רשמיים, ופעם אחת אף הציג את עצמו בתור .
בשנות המלחמה המאוחרות, כאשר החל היטלר להתרחק מריבנטרופ, שימש הוול כיועצו הבכיר לענייני חוץ, ואף הצטרף למעגלו הפנימי.
עם התקרבותן של בעלות הברית ללבו של הרייך, ולאחר שהחליט היטלר לעזוב את מאורת הזאב בפרוסיה המזרחית לטובת הפיהררבונקר שמתחת לגני לשכת קנצלר הרייך בברלין, הצטרף אליו הוול יחד עם שאר בני לווייתו.
חברי המעגל הפנימי של היטלר אשר שרדו את המלחמה העידו כי הוול זכה במשרתו הודות למעורבותו ארוכת השנים במפלגה הנאצית, וכן מפני שהיה חברו הקרוב של הפיהרר.
טראודל יונגה, מזכירתו האישית של היטלר, תיארה בזיכרונותיה את הוול כמעין של היטלר.
לדבריה, היה אחראי על משק הבית של הפיהרר, דאג לשמירת השלום בין בכירי המשרות האזרחיות ובין קציני הצבא, ופיקח על הקשרים הרומנטיים שבין שני המינים בקרב חוג מקורביו של היטלר.
הוול היה אחד הבודדים מבין דיירי הבונקר אשר חזו בשריפת גופותיהם של אדולף היטלר ואווה בראון לאחר התאבדותם.
לפני מותו כינס היטלר את הוול יחד עם יוזף גבלס, מרטין בורמן, ארתור אקסמן, יוהאן רטנהובר, לודוויג שטומפפגר, ואוטו גנשה, והביע את משאלותיו האחרונות בנוגע לשריפת גופתו.
מוקדם יותר השתתף הוול בחתונתם של היטלר ובראון, וכמו כן הצטרף לטקס הפרידה האחרון שערך הזוג הטרי לפני עזיבתו.
עד להתאבדותו של היטלר ב-30 באפריל 1945 נותר הוול במעגלו הפנימי והקרוב ביותר.
בתור אחד האנשים המעטים שנותרו לצדו עד הסוף, נודע כי ניסה לעודד את היטלר בשעותיו האחרונות.
הוא היה מבין האנשים האחרונים אשר שוחחו עמו; היטלר עודד אותו להתאבד בעצמו, והזהיר אותו שאם ייתפס בידי הצבא האדום יעבור מסכת עינויים ו או ב.
היטלר העניק לו כמוסת ציאניד ואקדח מסוג ולטר 7.65, וביקש ממנו להישבע שיהרוג את עצמו בטרם ירשה לעצמו להילכד בידי הסובייטים.
לאחר התאבדותו של היטלר עזב הוול את הפיהררבונקר יחד עם קבוצה קטנה שהוביל השוצשטאפל-בריגדפיהרר וילהלם מונקה, אשר תכנן לפרוץ החוצה דרך עמדת הצבא הגרמני, שהיה ממוקם ברחוב פרינזנלי.
הוול סבל מלחץ פסיכולוגי כבד באותו הזמן, ולדבריה של טראודל יונגה, נראה מבולבל מאוד מאז מותו של היטלר, ולא הצליח לקבל החלטות מכל סוג, ולו הפשוטות ביותר.
הקבוצה התקדמה לאורך מנהרות הרכבת התחתית של ברלין, אך לאחר שמסלולם נחסם נאלצה לעלות לפני השטח, והצטרפה לקבוצה נוספת בת מאות גרמנים ואנשי צבא אשר חיפשה מקלט במבשלת שולטהייס-פצנהופר.
לאחר שהגיעו למקום ב-2 במאי 1945, העיר הוול כמה הערות אשר העידו על כוונתו להרוג את עצמו.
על אף מאמציו של דוקטור , אשר ניסה להניע אותו מכך בלהט לאורך שיחה ארוכה מאוד, התאבד לבסוף הוול באותה הדרך עליה המליץ דוקטור להיטלר, קרי נשיכת כמוסת ציאניד תוך כדי ירייה בראש, שניהם בעת ובעונה אחת.
לדברי שנק, היה הוול מותש רגשית ופיזית כאחד, גורמים אשר ככל הנראה השפיעו על החלטותיו ופעולותיו באותה העת.
בתגובה לשאלותיו על מצבו הנפשי של היטלר בימיו האחרונים השיב לו הוול, .
בסרט בבימויו של מ-1973 גילם השחקן את דמותו של וולטר הוול.
בסרט הנפילה בבימויו של מ-2004 גילם השחקן את דמותו של וולטר הוול.
וולטר האלשטיין (17 בנובמבר 1901 – 29 במרץ 1982) היה מדינאי, משפטן ודיפלומט גרמני שכיהן כנשיא הראשון של ועדת הקהילה הכלכלית האירופית ואחד מהאבות המייסדים של האיחוד האירופי.
האלשטיין נולד ב-17 בנובמבר 1901 בעיר מיינץ הנמצאת בדרום-מערב גרמניה.
בן שני לאנה ויעקב האלשטיין, בעלי רקע חקלאי כפרי.
הוא גדל בסביבה פרוטסטנטית של המעמד הבינוני שאופיינה בעניין רב בתרבות והאמנויות וגם תחושת חובה ואחריות אזרחית.
בתיכון, מלבד שפות ומתמטיקה, התעניין בהיסטוריה.
אביו, יעקב, הפך לפקיד של חברת הרכבות המקומית, ולאחר הכשרה אקדמית במקביל לעבודתו, התקדם מתפקיד זוטר לעובד מדינה בכיר בתחום בניית הגשרים.
זה שימש מודל לחיקוי עבור האלשטיין.
האלשטיין היה תלמיד מצוין בבית הספר התיכון והישגיו הגבוהים הבטיחו את רצונו להתקדם ללימודים נוספים.
תחילה הוא שקל לזמן קצר להיות מהנדס.
בשנת 1920 בחר האלשטיין ללמוד משפטים, תחילה עבר לבון, מינכן ולבסוף בחר ללמוד בברלין, היכן שנחשבת הפקולטה למשפטים הטובה ביותר בגרמניה.
בשנת 1925 לאחר בחינת משפט המדינה הראשונה, האלשטיין השלים עבודת גמר בנושא 'חוזי ביטוח חיים במסגרת אסון ורסאי' עליה קיבל הצטיינות.
בשנה זו סיים את לימודיו והחל לעבוד כעוזר אקדמי של פרופסור מרטין וולף, אחד החוקרים הנודעים ביותר בתקופתו בתחום המשפט הפרטי, באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
בשנת 1927 שימש כבוחן באוניברסיטת רוסטוק בצפון גרמניה, ולאחר מכן שימש כמרצה ב-1929. שנה לאחר מכן מונה ליושב ראש משפט פרטי וחברות, תפקיד אותו מילא עשר שנים לאחר מכן, הפך למומחה צעיר ומבטיח בקרב הפקולטה הבכירה למשפטים, וביסס את המוניטין שלו כאקדמאי מוערך ומרצה אוניברסיטאי בעל שם בינלאומי.
לאחר הבחינה הסופית נפתחו מספר אפשרויות להמשך צעדיו בקריירה ובניהם הצעה להוביל ארגון חבר לאומים שנוסד ברומא עם פיתוח מתודולוגיה של מחקר משפטי השוואתי.
האלשטיין הפך לפרופסור באוניברסיטת פרנקפורט, במקום הוא גיוס לכוחות המזוינים הגרמניים ב-1942, חרף עוינותו כלפי הנאציזם.
לאחר פלישת בעלות הברית במלחמה ב-1944, האלשטיין נלקח למחנה שבויים בארצות הברית, שם הוא הקים אוניברסיטה כדי לחנך את חבריו האסירים על החוק וזכויותיהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא מונה לתפקיד סגן קנצלר באוניברסיטה של פרנקפורט.
בשנת 1948 הוזמן על ידי אוניברסיטת גורגטאון להיות מרצה אורח שם לימד היסטוריה גרמנית בתחום המשפטי.
החוויות שצבר באמריקה הביאו אותו להבנה שגרמניה צריכה להצטרף ליוזמות בינלאומיות שמטרתן לחזק את הקשר בין הדמוקרטיות לאחר מלחמת העולם השנייה.
כמו כן זמן השהייה בארצות הברית חיזק את הרצון בשיתוף פעולה משפטי בינלאומי והצורך בלמידה ממערכות ומסורות של מדינות שונות.
הוא האמין כי הצטרפות לבריתות בינלאומיות כמו האו"ם ונאט"ו, בעיניו, מכריעות בתחום חזרתה של גרמניה לבמה הבינלאומית.
בנובמבר 1949 הוא פעל למען הקמת ועדת אונסק"ו הגרמנית, ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם הגרמני.
האלשטיין הפך ליושב הראש שלה ועמד בראש המשלחת הגרמנית.
הפך גם למשקיף בוועידה הכללית החמישי של אונסק"ו, ממנה דיווח לממשלת גרמניה.
כישוריו הדיפולמטיים המצוינים של האלשטיין והבנת הצורך באחדות אירופית יחד עם ניסיון בתחום, הוביל את קונראד אדנאור, הקנצלר מגרמניה, למנות אותו לראש המשלחת שניהלה משא ומתן בוועידת שומאן על הקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית בשנת 1950. בזמן הזה הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם ז'אן מונה, מקבילו הצרפתי.
שניהם הבינו שהם חולקים אמונות בסיסיות משותפות לגבי הצורך באינטגרציה האירופית.
בשנת 1951 מינה אנאואר את האלשטיין למזכיר המדינה במשרד החוץ הפדרלי, בתפקיד זה שירת עד 1955 האלשטיין היה מעורב במשא ומתן עם ישראל בנושא תשלום פיצויים לעם היהודי לאחר מלחמת העולם השנייה, ושיחק תפקיד חשוב באסטרטגיית יחסי החוץ של גרמניה.
נשיא ועדת הקהילה הכלכלית האירופית
ב-1958 כאשר נכנס לתוקף הסכם רומא, האלשטיין נבחר לנשיא הראשון של ועדת הקהילה הכלכלית האירופית.
בנאומו הראשון הדגיש האלשטיין כי הקהילה נוצרה כפרויקט קבוע שתחום פעולתו יהיה הרבה יותר רחב ומקיף מכל מה שנוצר בעבר באינטגרציה האירופית.
האלשטיין מונה מחדש כנשיא הנציבות שלוש פעמים, ב-1960, 1962 ו-1964. בשנותיו הראשונות כנשיא הוועדה, האלשטיין הקדיש תשומת לב רבה להקמת מדיניות חקלאית משותפת (CAP) על פי הוראות אמנת הוועדה.
תחת נשיאות האלשטיין, הוועדה הייתה מעוניינת להעמיק, או לפחות לחזק, את היסודות העל לאומיים שעליהם הוסכם ברומא.
אולם הנשיא שארל דה גול שנכנס גם לתפקידו ב-1958 הערים קשיים והתגלה כיריב רב עוצמה.
האלשטיין הציג את 'תוכנית האלשטיין' להאצת האינטגרציה האירופית ב-1960, שקראה להפחתה מהירה יותר במכסים בין המדינות החברות, אולם פרויקט זה לא זכה להסכמה.
המחלוקת הגדולה השנייה בתקופת כהונתו עסקה בשאלת צירוף בריטניה לוועדת הקהילה הכלכלית.
האלשטיין פעל באיפוק בעניין זה והתייחס בספקנות לגבי הצטרפותה של הממלכה המאוחדת.
במהלך נשיאותו הוא ידע משברים עם שארל דה גול.
הגורם המיידי לסכסוך היה ויכוח על הארגון והמימון של המדיניות החקלאית האירופאית המשותפת.
החל מ-1 ביולי 1965, צרפת סירבה להשתתף במועצת השרים של הקהילה הכלכלית האירופית ובכך שיתקה את הפוליטיקה האירופית.
ממשלת מערב גרמניה רצתה להבטיח קדנציה נוספת להלשטיין אך היא נסוגה בסופו של דבר תחת לחץ צרפתי, כי זה היה מעמיד את שיתוף הפעולה בכללותו בסכנה.
בינואר 1967, בשיחות עם הקנצלר קורט גאורג קיזינגר וווילי ברנדט, התעקש הנשיא הצרפתי דה גול לא לתמוך בכהונה נוספת להאלשטיין.
האלשטיין דחה את הפשרה שהושגה בסופו של דבר, לפיה ימשיך למלא את תפקידו במשרד עד סוף 1967, ופרש מתפקידו ב-1 ביולי 1967.
בנאום הפרידה שלו מהפרלמנט האירופי, הדגיש הלשטיין את אידיאל האחדות האירופית ואת הצורך בשיתוף פעולה גדול יותר במדיניות החוץ.
בשנים 1968–1974 כיהן כיושב ראש התנועה הבינלאומית האירופית (EMI) והיה חבר בבונדסטאג של ה-CDU מ-1969 עד 1972.
לאחר פרישתו ממעורבות פעילה בפוליטיקה ובמגזר התנדבותי, האלשטיין הסתפק בכתיבה ובעבודות ייעוץ.
האלשטיין נפטר ב-29 במרץ 1982 בגיל 81 בשטוטגרט.
במהלך כהונתו כנשיא הנציבות, פיתח האלשטיין מספר רב של רעיונות למדיניות אירופית, הוא תרם שיקולים חשובים בקידום מדיניות חוץ ומדיניות כלכלית אירופית, שחלקן מעצבות באופן עמוק את האיחוד האירופי כיום.
האלשטיין לא רק היה מייסד חשב של האינטגרציה האירופית אלא גם בעל חזון לעתיד האינטגרציה.
רבים מרעיונותיו לפיתוח והמשך האינטגרציה האירופית הועלו ויושמו בשלבים מאוחרים יותר.
עבור האלשטיין, האינטגרציה האירופית הייתה הרבה יותר מאשר מיזוג של כלכלות לאומיות לאזור כלכלי רחב.
מטרתו ארוכת הטווח הייתה יצירת מערכת פדרלית אירופית.
הוא הדגיש במספר הזדמנויות שונות כי אינטגרציה כלכלית תעבוד לצמיתות רק אם תתבסס על עיצוב מוסדי פוליטי ופדרלי.
בארצות הברית הוא אף היה מכונה "אדון אירופה".
האלשטיין ניחן בכישורי משא ומתן דיפלומטיים וכן בכוחות שכנוע חזקים, שרבים בטוחים שלולא יכולותיו המהירות להשתלבות של אירופה שקרתה בשנות כהונתו לא הייתה אפשרית.
סר וולטר וינטרבוטום (; 31 במרץ 1913 – 16 בפברואר 2002) היה כדורגלן ומאמן אנגלי.
וינטרבוטום היה מאמנה הראשון של נבחרת אנגליה בכדורגל.
וינטרבוטום הוביל את הנבחרת האנגלית במשך 16 שנים, ובין היתר אימן אותה בארבעה טורנירי גביע העולם.
כמו כן, שימש במקביל כדירקטור האימון בהתאחדות הכדורגל האנגלית, ולאחר שעזב את תפקיד מאמן הנבחרת, שימש בתפקיד המזכיר הכללי הראשון של מועצת הספורט המרכזית באנגליה.
וינטרבוטום פרש מתפקידיו בשנת 1978, והלך לעולמו בשנת 2002, בגיל 88, ממחלת הסרטן.
וינטרבוטום נולד באולדהאם בשנת 1913. כשהיה בן עשרים החל לשמש כמורה בבית הספר בעיר הולדתו, ובמקביל לכך שיחק כדורגל בקבוצת חובבים עד שאותר והוחתם על ידי מנצ'סטר יונייטד.
הוא שיחק במדי הקבוצה הבוגרת בעונת ורשם 21 הופעות ליגה בגיל 21 בלבד, אך בעונה לאחר מכן מיעט לשחק ואף נאלץ לפרוש בסיומה בעקבות כאבים בעמוד השדרה, שלאחר מכן אובחנו כדלקת חוליות מקשחת.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בחיל האוויר הבריטי, ובמקביל אף רשם הופעות ספורות ככוכב אורח בקבוצת צ'לסי והעביר קורסי אימון בלונדון עבור התאחדות הכדורגל.
בשנת 1946, בתמיכתו של מזכירה של התאחדות הכדורגל סטנלי רוס, התמנה וינטרבוטום לדירקטור האימון הראשון של התאחדות הכדורגל, עם סמכות נוספת כמאמנה הראשון של נבחרת אנגליה בכדורגל.
בנוסף להיותו מאמן הנבחרת הראשון, וינטרבוטום מחזיק בהישגים בלעדיים נוספים, בהם המאמן הצעיר ביותר בתולדות הנבחרת (התמנה בגיל 33 בלבד), היחיד שהתמנה לתפקיד ללא ניסיון עבר כמאמן, והובלת הנבחרת לפרק הזמן הארוך ביותר (16 שנים).
תחת שרביטו ערכה הנבחרת 139 משחקים, בהם ניצחה ב-78 והפסידה ב-28 בלבד.
בבית רשמה הנבחרת שישה הפסדים בלבד בכל 16 שנות כהונתו, וכן זכתה ב-13 מתוך 16 טורנירי אליפות הבית הבריטית (שבע פעמים כזוכה הבלעדית, ושש נוספות בזכייה משותפת).
אנגליה העפילה לכל ארבעת טורנירי המונדיאל ששוחקו בתקופתו של וינטרבוטום, ובהם העפילה פעמיים לשלב רבע הגמר.
על אף שהחזיק בסמכויות האימון והניהול המקצועי של הנבחרת, וינטרבוטום מעולם לא קיבל את הסמכות לקבוע את הרכב הנבחרת, ובאותה תקופה נבחר ההרכב על ידי ועדת בחירה מטעם ההתאחדות.
עם זאת, ככל שהחזיק בתפקיד וצבר ידע רב בתחום הטקטי, השפיעה דעתו רבות על ועדת הבחירה.