tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר השתמשה אקלנד בתהליך ה של האחים לומייר, שהוצג ב-1907. בחייה המאוחרים לאחר מות אביה, עד מותה ב-1930, התגוררה שרה אקלנד ב, , וצילמה שם תמונות צבעוניות רבות.
היא גם ביקרה וצילמה בהרחבה באי מדיירה שבאוקיינוס האטלנטי.
שרה אקלנד נבחרה לחברה באגודה המלכותית לצילום בדצמבר 1900. היא הפכה לעמיתת החברה המלכותית לצילום בשנת 1905 (RSA).
היא מעולם לא נישאה, ובשנת 1901, שנה לאחר מות אביה, היא עברה לבית קלבדון, באוקספורד, שם נפטרה ב-1930. לוח כחול הוקדש לזכרה על הבית ב-24 ביולי 2016.
אוסף התצלומים של אקלנד נמצא ב.
בספריית בודליאן באוקספורד יש קטלוגים של אלבומי התמונות שלה ועיתונים (יחד עם אלה של אביה הנרי אקלנד), המתוארכים לסוף המאה ה-19.
שרה ארנטל (באנגלית, "Sara Erenthal"; על יצירותיה היא נוהגת לחתום באותיות הודיות सारा - שרה) (נולדה ב-1981) היא אמנית רב-תחומית ואמנית-רחוב ישראלית-אמריקנית.
ארנטל נולדה למשפחה חרדית-ליטאית בשכונת מאה שערים בירושלים.
אביה היה מעצב גרפי, פעיל בקבוצת נטורי קרתא ומתנגד לציונות, שאף כתב בביטאון הקבוצה "החומה".
אמה, ממוצא צרפתי, עסקה אף היא מעט באומנות.
בגיל שלוש היגרה עם משפחתה לברוקלין, שם התגוררו לאורך השנים במספר שכונות חרדיות: בורו פארק, מונסי וקריית יואל של חסידות סאטמר.
ביתה היה דובר יידיש ובבית הספר דיברו באנגלית.
כילדה, נחשפה בעיקר לאמנות בסביבה חרדית - ציורי נופים ורבנים.
בגיל 17 חזרה המשפחה לישראל בעקבות נישואי אחותה.
על מנת להימנע משידוך, ברחה ארנטל מבית ההורים, ובהמשך חזרה בשאלה ואף שרתה בצה"ל כפקידת מבצעים בפלס"ר נח"ל, כשהיא מתגוררת בקיבוץ פלמחים כחיילת בודדה.
לאחר שחרורה מהצבא התגוררה תקופה מסוימת באילת, ולאחריה שבה לניו-יורק שם עבדה כמטפלת, והתגוררה בשורה של דירות מוזנחות.
בתקופה זו החלה לצייר על קירות הבתים בהם התגוררה, והחלה לצייר ולמכור עבודות.
ארנטל למדה באופן אוטודידקטי, ולדבריה, החלה לעסוק באמנות ככלי טיפולי עבור עצמה.
בהמשך טיילה תקופה גם מסביב לעולם ובין היתר בהודו, שם מכרה רישומים שציירה על חוף הים.
עבודות הגרפיטי שלה מופיעות בתל אביב ובניו-יורק, בייחוד בשכונת ברוקלין.
מוטיב חוזר בעבודותיה היא דמות נשית מינימליסטית המשתנה מיצירה ליצירה (ופעמים רבות מופיעה חשופת חזה).
באתר האינטרנט שלה היא מציינת כי עבודתה מתמקדת בנושאים של 'עקירה, הישרדות ושחרור'.
עבודותיה עוסקות גם בסוגיות של צדק חברתי, זכויות נשים, פמיניזם ואקטיביזם.
לצד אמנות רחוב, עבודותיה כוללות גם עבודות מיצג, פיסול, רישום וציור.
בעבודותיה היא נוהגת לשלב חומרים מחיי היום יום.
באוקטובר 2021 הפכה את הדירה אותה שכרה ביפו במהלך ביקור בישראל לתערוכה תחת השם דירה להשכיר (באוצרות של אלעד ירון), שכללה שורה של מיצבים ויצירות שלה שנתלו ברחבי הדירה, כמו גם את החוזה עליו חתמה עם בעל הבית.
אוגוסט 2014 - SOAPBOX GALLERY, תערוכת יחיד, ברוקלין, ניו-יורק
אוגוסט 2016 - 212 ARTS, תערוכה קבוצתית, ברוקלין, ניו-יורק
מרץ 2017 - FIVE MYLES, תערוכת יחיד: Moving On, ברוקלין, ניו-יורק
אוגוסט 2017 - GOOGLE NYC, תערוכת יחיד, ניו-יורק
ספטמבר 2017 - SPREAD ART NYC, תערוכה קבוצתית, ברוקלין, ניו-יורק
אוקטובר 2017 - FAT FREE ART GALLERY, תערוכה קבוצתית, ניו-יורק
פברואר 2018 - THE RED HOUSE SHAPIRA, תערוכת יחיד: Re-cover, תל אביב, ישראל
מרץ 2018 - CON ARTIST COLLECTIVE, תערוכה קבוצתית, ניו-יורק
מרץ 2018 - THE SAMPLER BUSHWICK, תערוכה קבוצתית, ניו-יורק
אפריל 2018 - MUSEUM OF JEWISH MONTREAL, תערוכת יחיד, מונטריאול, קנדה
אוגוסט 2019 - THE STOREFRONT PROJECT, תערוכת יחיד, ניו-יורק
אוקטובר 2021 - דירה להשכיר, יפו, ישראל
שרה, אשת שבתי צבי (1640 בערך – 1674) הייתה אשתו השלישית של שבתי צבי, ודמות מרכזית בתנועה השבתאית.
הגרסה השבתאית: כחלק מפרעות ת"ח ות"ט שרה נחטפה וגדלה אצל אציל פולני, בהמשיך אביה רבי מאיר הבריח אותה מביתו והורה לה לחפש את המשיח ולהתחתן איתו.
שרה נדדה בחיפושים אחריו ותוך כדי נדודים חזתה חיזיונות משיחיים.
השבתאי ברוך מארצו שדרג מעט את הסיפור וטען שגדלה אצל אצילה פולנית שגידלה אותה בשביל שתתחתן עם בנה, יום לפני החתונה היא ברחה בעזרת אביה.
הגרסה האנטי שבתאית: רבי יעקב ששפורטש פגש אותה ותיאר אותה כ"נערה חסרת לב שהייתה אומרת בטירוף הדעת שהיא תינשא למלך המשיח".
תומאס קונן כתב ששרה שהתה בבית מחסה ועזבה אותו לאחר רינונים, רבי יוסף הלוי ועמנואל פרנסס מתארים אותה כזונה.
בסביבות 1655 שהתה באמסטרדם, לאחר מכן עזבה את המקום ושהתה בגרמניה וארצות נוספות, כשהגיעה לליבורנו החלה לעסוק ב"ראיית הנסתר", גילוי עתידות ובעיקר ידע על בני אדם מגלגולים קודמים.
לשרה היה אח בשם שמואל סוחר טבק, לו הבטיח שבתי צבי להיות דוכס בממלכתו.
מליבורנו, נסעה שרה למצרים כדי לפגוש את שבתי צבי, וב-31 במרץ 1664 נישאה לו.
חסידיו ראו בנישואין חיקוי של נישואיו של הנביא הושע לזונה גומר בת דבליים.
יש שראו את נישואיו לשרה כחלק ממגמה שלו לשחרר את הנשים מהעול הגברי, חוקר הקבלה פרופסור אלכסנדר ון דר הוון טוען שזוהי פרשנות שגויה.
לדבריו, מטרת הנישואין היא כשל הושע - נישואין לזונה כדי להפסיק את זנוניה, להפוך את הפרוצה לנאמנה.
זהו דימוי לעם ישראל שזנה מאלוהיו ועתה הוא מתחיל לשמור אמונים.
לדבריו, בהמשך הנישואין המצב השתנה לגמרי.
בני הזוג נסעו לאיזמיר ושם זנח שבתי את דרכו הסגפנית והוא החל בהקמת חצר מלוכה בה היה כס לשניהם.
נתן העזתי שראה במיניותה של שרה עבירה וכלי שלילי פרסם נבואה כי עתה שבתי נשוי לשפחה (פילגש) והוא עוד עתיד להינשא ל"מטרוניתא" (מלכה) בשם רבקה, האישה הבאה תהיה רוחנית וקדושה והיא תהיה הזיווג השלם.
שרה ניצלה את הנבואה לטובתה והיא שיווקה את עצמה בתור "מטרונה רבקה" בדבריה היא איחדה את שתי הדמויות של הנשים לדמות אחת – דמותה.
עדה רפפורט-אלברט ראתה במעשה זה זיהוי עצמי שלה עם השכינה.
רבי עמנואל פרנסיס מראשוני הלוחמים בשבתאות כתב ששרה היא זו שגרמה לבעלה להאמין שהוא המשיח.
אולם, מכיוון שיש עדויות לכך שקודם לכן כבר האמין שבתי צבי שהוא המשיח סביר להניח שהיא רק עודדה את אמונתו בכך.
באיזמיר כל אחד מהם פרסם התגלות שבה נאמר להם לממש את נישואיהם, ולמחרת שבתי פרסם הוכחה לאובדן בתוליה של שרה.
לא ברור האם הנישואין אכן מומשו או שהדבר נועד להמון העם.
לפי ברוך מארצו הנישואין מומשו רק לאחר ההתאסלמות.
הזוג קיימו נשפים מעורבים לגברים ולנשים, באירועים נכחו גם גרושותיו של שבתי, באחד הטקסים שלח שבתי את אחד מתלמידיו לחדרה של שרה, לאחר שהלה ברח מהחדר אמר שבתי שאילו לא היה חושש היה מתקן תיקון גדול.
ב-30 בדצמבר 1665 יצא שבתי לקושטא, ועגן שם ב-8 בפברואר 1666. עם בואו נכלא, לאחר מכן הועבר לכלא בגליפולי שם הקים את חצר המלכות מחדש.
שרה התאחדה איתו שם, בעת היעדרו היוותה דמות דומיננטית בחצר.
בספטמבר 1666 נעצר שבתי והתאסלם.
תקופה קצרה אחריו התאסלמה גם שרה.
לפי מספר מקורות היא עשתה זאת לבקשת אם הסולטאן, לפי מקורות אחרים היא התאסלמה בפיקוחו של הוזיר שאסלם את שבתי, מה שמראה על תפקידה הבכיר בתנועה.
עם ההתאסלמות היא קיבלה את השם פאטימה.
ייתכן שקיבלה תפקיד "סדרנית" כתפקיד בעלה בחצר אך לא סביר שלאישה יהיה תפקיד רשמי בחצר.
בתקופה זו הנישואין מומשו וב-1667 ילדה שרה בן שנקרא ישמעאל מרדכי.
במרץ 1671 (ה' בניסן ה'תל"א) גירש שבתי את שרה.
בעת הגירושין הייתה שרה בהריון של בת.
יעקב נג'ארה מספר שהגירושין נעשו בבית דין מוסלמי וששבתי אמר בשעת הגירושין שנתקיים בו "ששת שנים יעבוד" ובשביעית יצא לחופשי.
במכתבו של נתן העזתי, המתנגד הגדול של שרה, הוא טוען ששבתי סבל רבות ממנה, לדבריו היא ניסתה להרעיל אותו וחיפשה בכל עת סיבות למריבה.
שבתי ניסה ליצור קשר עם אישה נוספת אך היא נפטרה לפני שהספיקו להתחתן, ולאחר תקופה הוא החזיר את שרה.
יחד הם הנהיגו חצר קטנה.
ב-1673 גורש שבתי לאולצין ולאחר תקופה הצטרפה אליו שרה, באמצעות שוחד לשלטונות.
שרה נפטרה ב-1674. לאחר פטירתה נשא שבתי אישה רביעית.
חוקרי השבתאות הראשונים יחסו לה משקל מועט בתנועה השבתאית, בעיני מספר חוקרים היא הייתה מהדמויות בולטות שהביאו ל"רוע המיני" של השבתאות.
עם התקדמות מחקר השבתאות מיעוט חוקרים, בהם עדה רפפורט-אלברט, החלו לראות בשרה דמות משמעותית יותר בעיקר כמטאפורה קבלית.
לפי אלכסנדר ון דר הוון תפקידה היה משמעותי ביותר והיא תרמה לתנועה בכך שהסירה את אופיה הסגפני והדגישה את הפן המיני בתנועה.
על הזוגיות שלה ושל שבתי נכתבו רומנים וספרים רבים, בחלקם היא דמות ראשית.
שרה היא דמות בולטת בספרים הבאים: "חולמי הגטו" מאת ישראל זנגוויל, "תבוא מלכותך" מאת פליקס טיילהבר, "שבתי צבי ויהודית מביאלופול" מאת לאופולד פון זאכר-מאזוך, "כלתו של המשיח" מאת זליג שכנוביץ ו-"האלה העבריה" מאת רפאל פטאי.
אמיר גלבע כתב מחזור שירים בשם "שירי היחוד אשר למליסלדה" המושמים בפיה של שרה.
יוחנן טברסקי כתב סיפור קצר על דמותה.
דוד פינסקי כתב מחזה על דמותה ודמות בעלה.
מאנה כץ צייר את "שבתאי צבי וארוסתו", בציור שבתי רוקד עם שרה.
שרה קלי אלפרת' היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מרילנד.
בשנים 2019–2025 הייתה חברת הסנאט של מרילנד מטעם מחוז הבחירה ה-30, בו שוכנת בירת המדינה אנאפוליס.
אלפרת' נולדה וגדלה בעיר ברינגטון שבניו ג'רזי, שם אביה החורג עבד כמהנדס קטר ואמה עבדה כקצינת מבחן.
סבה שירת במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם, ולאחר מכן סבל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
אלפרת' ממוצא אנגלי ושארית בשרו של ג'רמיה אלפרת', שעל שמו נקראה "סמטת אלפרת'" בפילדלפיה.
אלפרת השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון הדון הייטס בשנת 2006, ולמדה באוניברסיטת טואוסון על-בסיס מלגה.
אלפרת' החלה לעסוק בפוליטיקה במהלך לימודיה באוניברסיטת טואוסון, כאשר הצטרפה להתאחדות הסטודנטים והחלה לנסוע לאנאפוליס לשם פעולות שדלנות בבית המחוקקים של מרילנד.
היא גם עבדה כמתמחת קיץ בלשכתו של חבר הסנאט של מרילנד ג'יימס רוסאפפה.
בשנת 2009 מינה אותה מושל מרילנד מרטין אומאלי לנציגת הסטודנטים במועצת הנגידים של מערכת האוניברסיטאות המרילנד.
אלפרת' לא עסקה בפוליטיקה ציבורית עד שנת הלימודים האחרונה שלה בטאוסון, או אז שמעה נאום שנשאה מושלת ורמונט לשעבר מדלן קונין והדבר עורר בה השראה.
היא עבדה זמן קצר במשרדו של מצליף הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים האמריקאי סטני הוייר, לפני שמונתה למנהלת ענייני ממשל באקווריום הלאומי של בולטימור.
לאחר שעברה להתגורר באנאפוליס, החלה אלפרת' לפעול בפוליטיקה המקומית, והצטרפה לאגודת תושבי רובע 1 ולמועדון הדמוקרטי של מחוז הבחירה ה-30, וכן התנדבה בקמפיינים פוליטיים של נבחרי ציבור דמוקרטים מקומיים.
ביוני 2017 הכריזה אלפרת' על התמודדותה לסנאט של מרילנד, במטרה לרשת את מקומו של הסנאטור ג'ון אסטל, שפרש מהסנאט והתמודד לראשות עיריית אנאפוליס.
במהלך הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית התמודדה אלפרת' ברשימה משותפת עם יו"ר בית הנבחרים של מרילנד מייקל א.
בוש, אותו תיארה מאוחר יותר כ"מנטור הפוליטי" שלה.
אלפרת' נבחרה לסנאט של מרילנד עם 53.8% מהקולות, לאחר שגברה על חבר בית הנבחרים המדינתי לשעבר רון ג'ורג'.
אלפרת' הושבעה לתפקידה בסנאט של מרילנד ב-9 בינואר 2019. במהלך כהונתה הייתה האישה הצעירה ביותר ששירתה אי פעם בסנאט של מרילנד.
אלפרת הייתה חברה בוועדת התקציב והמיסוי – ובמסגרת זו הייתה יושבת הראש של ועדת המשנה לענייני פנסיות וביטחון ציבורי, תחבורה וסביבה, וכן חברה בוועדת המשנה לתקציב ההון — ועמדה בראש הוועדה המשותפת לענייני מפרץ צ'ספיק ולאזורי החוף האטלנטיים הרגישים, ובראש ועדת המשנה המשותפת לשטחי תוכנית "מרחב פתוח" ולשימור קרקעות חקלאיות.
בכהונתה העבירה 84 חוקים, יותר מכל מחוקק אחר באותה תקופה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 ובבחירות הנשיאותיות ב-2024 הייתה אלפרת' צירה מטעם מרילנד בוועידות הדמוקרטית הלאומיות.
בשנת 2022 כיהנה אלפרת' כיושבת ראש המועצה המבצעת של מפרץ צ'ספיק .
במסגרת תפקידה זה, פעלה לגיוס תמיכת חברי האספה הכללית של פנסילבניה בחקיקה שנועדה להקצות לניקוי חקלאי חלק מכספי הסיוע שניתנו למדינה בעקבות מגפת הקורונה.
ב-2 בינואר 2025, לקראת השבעתה לתפקידה החדש בקונגרס, התפטרה אלפרת' מכהונתה בסנאט המדינתי.
מחליפתה, חברת בית הנבחרים המדינתי שנקה הנסון, נבחרה על ידי הוועדה המרכזית הדמוקרטית של מחוז אן ארנדל ב-4 בינואר 2025, ומונתה למשרה על ידי מושל מרילנד וס מור ימים אחדים לאחר מכן.
ב-4 בנובמבר 2023 הכריזה אלפרת' על התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השלישי של מרילנד.
נציג המחוז ג'ון סארביינז הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים שבוע קודם לכן.
במהלך הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, שהתפתחו למירוץ תלת-ראשי בין אלפרת', הסנאטור המדינתי קלרנס לאם ושוטר משטרת הקפיטול לשעבר הארי דאן, התמקדה אלפרת בנושאים סביבתיים; בזכויות להפלה ובמערכת הבריאות; וזכתה לתמיכתם של הסנאטורים ברברה מיקולסקי ובן קרדין, וכן של מחוקקים אחדים ממחוז אן ארנדל.
ב-14 במאי 2024 נבחרה אלפרת' למועמדת המפלגה הדמוקרטית.
כחצי שנה אחר כך, ב-5 בנובמבר אותה שנה, גברה על מועמד המפלגה הרפובליקנית רוב שטיינברגר, ונבחרה לבית הנבחרים האמריקאי.
היא האישה הצעירה ביותר שנבחרה אי פעם לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
היא ואפריל מקליין דילייני הן הנשים הראשונות שמייצגות את מרילנד בבית הנבחרים מאז 2016, אז פרשה דונה אדוארדס כדי להתמודד אל הסנאט של ארצות הברית.
אלפרת הושבעה לתפקידה עם התכנסות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2025. לפני התכנסות הקונגרס התמודדה אלפרת' ללא הצלחה על תפקיד נציגת המחוקקים הטריים בהנהגה הסיעה הדמוקרטית, והגיעה למקום השני במירוץ תלת-ראשי שכלל את עמיתותיה לוז ריוואס מקליפורניה ואמילי רנדל מוושינגטון.
שרה ברנאר הייתה שחקנית תיאטרון צרפתייה ממוצא יהודי.
נחשבה בתקופתה לשחקנית המפורסמת בעולם והייתה "הכוכבת הבינלאומית הראשונה".
כונתה 'האלוהית' ו'קיסרית התיאטרון'; ויקטור הוגו כינה אותה 'קול הזהב', וז'אן קוקטו כינה אותה 'המפלצת הקדושה'.
נולדה בשם אנרייט רוזין ברנאר .
אמה, יהודית ברנאר, הייתה יהודייה ילידת אמסטרדם, קורטיזנה מפורסמת בפריז.
אביה היה כנראה צעיר הולנדי, ולפי גרסה אחרת, עורך דין מלה האבר.
סבה מצד אמה היה מוריץ ברנהארד - סוחר יהודי באמסטרדם.
אמה של שרה הרבתה לנסוע, והפקידה את הטיפול בה בידי אומנת.
משפחת אביה, התעקשה בהצלחה על גידולה כקתולית, ואכן, ב-21 במאי 1856 היא הוטבלה.
בנוסף, משפחת אביה הקדישה סכומים נכבדים של כסף בחינוכה.
בהיותה בת שבע, נשלחה שרה לפנימייה לבנות בפרבר הפריזאי אוטיי (Auteuil), ובהיותה שם, התגלתה נטייתה למשחק.
בגיל 10, שרה נכנסה לבית ספר יוקרתי, המסונף למנזר אוגוסטיני ליד ורסאי.
ב-1859 התקבלה לקונסרבטוריון למוזיקה ולמשחק תיאטרלי בהמלצתו של שארל (Charles), דוכס מורני (Morny), אחיו-למחצה של נפוליאון השלישי, אשר אמה הייתה בחוג מיודעיו.
גם בהמשך הקריירה, הדוכס מורני סייע לקריירה של שרה ברנאר באמצעות השפעה מאחורי הקלעים.
בינואר 1860 החלה שרה בלימודיה באותו מוסד, ובמהלכם שינתה את אופן כתיבת שמה מ-Bernard ל-Bernhardt.
ב-31 באוגוסט 1862 ערכה שרה ברנאר את הופעת הבכורה שלה בקריירת משחק מקצועית, עת גילמה תפקיד ראשי במחזהו של ז'אן רסין "איפיגניה" (Iphigénie) בקומדי פראנסז.
היא המשיכה ושיחקה בתפקיד הראשי של הנרייט (Henriette), במחזהו של מולייר "הנשים המלומדות" (Les Femmes savantes), וכן מספר תפקידים נוספים, אולם בשל מריבות שנגרמו על ידי אופייה החם, נאלצה לעזוב את התיאטרון.
זמן מה שיחקה בתיאטרון הז'ימנאז (Gymnase), העממי יותר.
אחר כך עקרה לבריסל, שם נכנסה להיריון כתוצאה מקשר עם אציל בלגי , והביאה לעולם את בנה היחיד.
לאחר הלידה שבה לפריז, שם חזרה ושיחקה זמן מה באחד התיאטרונים העממיים.
ב־1866 עברה לשחק בתיאטרון אודיאון שבפריז, השני ביוקרתו לאחר ה"קומדי פרנסז".
היא גילמה את דמותה של קורדליה (Cordelia), בגרסה הצרפתית למחזהו של שייקספיר "המלך ליר".
בהמשך, בין היתר, גילמה שני תפקידים, הן של נערה, הן של נער - הראשון בשורה של תפקידים גבריים שגילמה בהמשך חייה - במחזהו של ז'אן רסין "עתליה" (Athalie).
1868 היוותה את שנת הפריצה שלה כשחקנית ידועת שם.
בינואר גילמה את דמותו של הטרובדור זאנטו (Zanetto), במחזהו של פרנסואה קופה "עובר האורח" (Le Passant18).
באותה שנה שיחקה גם במחזהו של אלכסנדר דיומא האב "קין" (Kean).
במלחמת צרפת-פרוסיה חלק מן האודיאון הפך לבית חולים, כאשר שרה ברנאר נרתמת לסיוע לפצועים.
ב-1872 גילמה בהצלחה רבה את תפקיד מלכת ספרד במחזהו של ויקטור הוגו "רואי-בלה" (Ruy Blas), מה שגרם לקומדי פראנסז להזמינה לשחק בשורותיו כשחקנית מן המניין.
הקומדי פראנסז הציע לה שכר של 12,000 פרנק צרפתי לשנה (כ-50,000 דולר אמריקני של ימינו), לעומת שכרה באודיאון, אשר עמד על 10,000 פרנק, ושרה ברנאר קיבלה את ההצעה.
ב-1 באוקטובר 1872, שרה ברנאר חזרה לקומדי פראנסז.
לאחר שובה לקומדי פראנסז, שרה ברנאר שיחקה, בין היתר, ב-1874 את התפקיד הראשי במחזהו של ז'אן רסין "פדרה", וב-1877 את תפקידה של דוניה סול (Doña Sol) של ויקטור הוגו "ארנאני" (Hernani).
ב-1879 הייתה לה עונה מוצלחת בלונדון, ומכאן ואילך נודעה כשחקנית הגדולה ביותר של זמנה.
קולה זכה לכינוי "קול הזהב".
ב-1880, בשל ביקורת שנמתחה על משחקה במחזהו של אמיל אוז'ייה "ההרפתקנית" (L'Aventurière), ברנאר עזבה את קומדי פראנסז.
כיוון שמדובר היה בהפרת חוזה, עזיבתה הגיעה לערכאות משפטיות, ולבסוף נפסק כי עליה לשלם לתיאטרון פיצויים של 100,000 פרנק בתוספת ריבית.
הדבר הטיל עליה עול כספי נכבד ביותר למשך עשורים אחר כך.
מסעי הופעות בבריטניה, צפון אמריקה ואירופה
לאחר שעזבה את קומדי פראנסז, ברנאר הקימה להקה משלה, ובאפריל 1880 אמרגן בריטי ארגן עבורה מסע הופעות בלונדון.
ב-1881 גילמה את דמותה של דופלסי (Duplessis) במחזהו של אלכסנדר דיומא הבן "הגברת עם הקמליות".
תפקיד זה, על אף שלא הייתה הראשונה שגילמה אותו, הפך למזוהה עמה ביותר, וזה שגילמה אותו יותר מכל תפקיד אחר בחייה: יותר מ-1,000 פעמים.
בנוסף, הפכו למזוהות איתה סצנות בהן הגיבורה מתה על הבמה, ולא פעם, מחזאים שיבצו עבורה סצנות כאלה בעת כתיבת חלקן של הדמויות אותן עמדה לגלם.
עם חזרתה מבריטניה, ערכה עם להקתה מסע הופעות בבריסל ובקופנהגן.
בהמשך יצאה למסע הופעות בערי השדה הצרפתיות.
ב-15 באוקטובר שרה ברנאר יצאה עם להקתה למסע בארצות הברית ובקנדה, והגיעה ב-27 באותו חודש לניו יורק.
במהלך אותו מסע, שרה ברנאר הופעה 157 פעמים ב-51 ערים שונות, כלומר, כמעט הופעה אחת ליממה.
את נסיעותיה באמריקה ערכה ברכבת מיוחדת, בה הוקדש לה, יחד עם מספר מסייעים, קרון "מלכותי".
בין היתר, בניו ג'רזי פגשה בתומאס אדיסון וקראה בפניו בביתו את תפקידה במחזה "פדרה".
זאת על אף שניתן להניח בוודאות כי הצופים, ברובם הגדול, לא הבינו את השפה הצרפתית, בה נערכו המחזות.
באותם ימים נוצר קשר, שהוביל לנישואין, בינה לבין אריסטיד דאמאלה (Damalas, ביוונית: Δαμαλάς, ר' להלן).
אחרי כך שרה ברנאר יצאה למסע הופעות, תחילה בערי השדה בצרפת ובהמשך, ברחבי אירופה: איטליה, יוון, הונגריה, שווייץ, בלגיה, הולנד, ספרד, אוסטריה ורוסיה.
במהלך מסע זה הופיעה בפני מנהיגים כמו הצאר אלכסנדר השלישי, הקיסר פרנץ יוזף ואלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
שרה ברנרר חזרה להופיע בפריז ב-11 בדצמבר 1882, בתפקיד הנסיכה במחזהו של ויקטוריין סארדו (Sardou) "פדורה" (Fédora), כאשר בעלה הטרי דאמאלה מגלם את התפקיד הגברי הראשי.
ברנאר זכתה בביקורות נלהבות, והכובע שחבשה, מגבעת רכה הפופולרית עד ימינו, נקרא מכאן ואילך על שם המחזה.
על אף ההצלחה האומנותית, נחלו המחזה ושרה עצמה הפסדים כספיים מסיבות הקשורות לחייה האישיים, כולל פרידתה-למעשה מדאמאלה.
שרה ברנאר, שחובותיה העיקו עליה, נאלצה למכור את תכשיטיה וחלק מרכושה, וכן לצאת למסע הופעות באירופה, כל זאת כדי לכסות את חובותיה.
המחזות בהם שיחקה לאחר מכן, עד 1884, הצליחו פחות.
אלא שמגמה זו השתנתה עם מחזהו של סארדו "תאודורה", המבוסס באופן רופף על דמותו של קיסרית האימפריה הביזנטית במאה השישית.
המחזה, עם ברנאר בתפקיד הראשי, עלה על הבמה לראשונה ב-26 בדצמבר 1884, זכה להצלחה גורפת, הוצג מאות פעמים וכן עזר לשרה ברנאר לחסל את רוב חובותיה.
עד מהרה, ברנאר נקלעה שוב לחובות: שני המחזות הבאים בהם שיחקה (אחד מהם המלט בתפקיד אופליה) לא נחלו הצלחה דומה, ובנה מוריס הפסיד כסף רב בהימורים.
שוב היא נאלצה למכור חלק מרכושה.
כיוון שמצבה הכספי השתנה כאמור לרעה, בשנים 1886 ו-1887 ברנאר יצאה שוב למסע הופעות ברחבי העולם.
היא עברה במספר ארצות באמריקה הלטינית, ודרך מקסיקו וארצות הברית חזרה לבריטניה ומשם לפריז.
במהלך מסע זה התקבלה בכל מקום בהתלהבות והופיעה בפני אולמות מלאים.
הכנסותיה באותו מסע הגיעו לכמיליון פרנק צרפתי, שערכו היה כשביעית הדולר דאז, וכארבעה דולר של 2024.
במהלך שהותה בפריז, נערכו שיחות בין שרה ברנאר לקומדי פראנסז אודות חזרתה, אולם אלה עלו על שרטון.
באותה תקופה, ב-1887, שיחקה בהצלחה ב"לה טוסקה" (La Tosca), דרמה מאת סארדו.
הופעתה הייתה מרשימה, ואף שימשה כהשראה ארוכת השפעה לאופרה טוסקה מאת ג'אקומו פוצ'יני, אשר חזה בדרמה כאשר שרה ברנאר הופיעה במילאנו במהלך מסעה הבא (ר' להלן).
ב-1908, הופק "לה טוסקה" כסרט ראינוע בכיכובה של שרה ברנאר.
כללית, מיני אז, ובכל פעם שמצבה הכלכלי הורע, דבר שעקב בזבזנותה אירע אחת למספר שנים לא גדול, יצאה למסעי הופעות ברחבי העולם.
כך יצאה ב-1888 למסע נוסף שכלל את איטליה, מצרים, טורקיה, שוודיה, נורווגיה (אז חלק משוודיה) ולבסוף רוסיה, בטרם שבה לפריז בתחילת 1889. ב-1890 וב-1891 גילמה ברנאר בהצלחה רבה, בין היתר, את ז'אן ד'ארק, במחזה של ז'יל בארבייה, ואת קלאופטרה (כולל סצנת מוות דרמאטית) במחזה מאת סארדו ואמיל מורו (Moreau).
בין 1891 ו-1893 ברנאר ערכה מסע הופעות ברבות מארצות אירופה, כולל רוסיה, באמריקה הצפונית, באמריקה הדרומית, באוסטרליה, בניו זילנד, בהוואי ובסמואה.
מסע זה, הארוך ביותר בחייה, הכניס לה כ-3,500,000 פרנקים.
עם חזרתה לפריז ממסעה סביב העולם, שרה ברנאר שילמה 700,000 פרנק לתיאטרון הרנסאנס (Théâtre de la Renaissance) והפכה למנהלת האמנותית שלו, כמו גם לשחקנית הראשית.
היא שלטה ביד רמה על כל הקורה בתיאטרון, והנהיגה תקנות שונות, חלקן הגדול לא עלה בקנה אחד עם הנהוג.
כך למשל, אסרה על הנשים שבקרב הקהל לחבוש כובעים, אשר מפאת גודלם, הסתירו את הנעשה על הבמה מיתר הצופים.
היא אסרה למקם על הבמה את תיבת הלחשנים, וטענה כי חלף זאת על שחקן ללמוד את תפקידו היטב.
כן אסרה על מיקום מעודדים שכירים בקרב הקהל.
למרות שלרוב הצליחה כמנהלת אמנותית וכשחקנית ראשית, חובותיה הכספיים, אשר חזרו והאמירו עד לכ-2,000,000 פרנקים בסוף 1898, אילצו אותה לבסוף למשוך את ידיה מתיאטרון הרנסאנס.
ב-1 בינואר 1899, שרה ברנאר חתמה על חוזה, ולפיו חכרה את תיאטרון אומות (Théâtre des Nations) בכיכר שאטלה.
תיאטרון זה, ובו 1,700 מקומות, כפול מתיאטרון הרנסאנס, איפשר בשל כך הכנסות גבוהות יותר, וגם מבחינות אחרות: אקוסטיקה, סידורי הבמה ואחורי הקלעים למשל, עלה על תיאטרון הרנסאנס.
שרה ברנאר קראה לתיאטרון על שמה: תיאטרון שרה ברנאר, וזה נפתח לראשונה ב-21 בינואר עם ההצגה "לה טוסקה".
ב-20 במאי 1899, העלתה על הבמה גרסה צרפתית של "המלט" שבה שיחקה את התפקיד הראשי.
כן חזרה והעלתה הצלחות קודמות כמו "פדרה", "פדורה", "הגברת עם הקמליות" ועוד.
בשנת 1900 גילמה את הדמות בסרט הקצר, בן שתי הדקות "Le Duel d'Hamlet" וזה הוצג במהלך התערוכה העולמית של פריז (1900).
שרה ברנאר יצאה למסע נוסף ללונדון ואחר כך לארצות הברית.
ב-1902, לראשונה מאז מלחמת צרפת-פרוסיה, שרה ברנאר הופיעה על אדמת גרמניה במסגרת חילופי תרבות, ואף נפגשה עם הקייזר וילהלם השני, אשר ערך לכבודה סעודת הוקרה בפוטסדם.
בשנים הבאות, בנוסף למשחק, ניסתה כוחה, ללא הצלחה יתרה, הן בכתיבת מחזה, שירד לאחר זמן קצר, הן בהוראת משחק בקונסרבטוריון, שם הפסיקה לאחר זמן קצר.
בשנים 1905–1906, יצאה למסע נוסף באמריקה הצפונית והדרומית.
בעת שנסעה ברחבי ארצות הברית הרבתה להופיע בערי שדה כמו דנוור, דאלאס, צ'טנוגה, נוקסוויל, טמפה, סולט לייק סיטי, קנזס סיטי, אטלנטה ועוד.
כן הופיעה בבית הסוהר סן קוונטין.
כאשר הופיעה ב"לה טוסקה" בריו דה ז'ניירו, תפקיד שהצריך זינוק אל מותה של הדמות הראשית אותה גילמה, נחתה שלא כהלכה ונפגעה בברכה.
שרה ברנאר עברה בספינה לניו יורק, שם נחה כשבועיים, בטרם חזרה לצרפת.
בחזרתה לצרפת, הוענק לה כהוקרה על פועלה תואר לגיון הכבוד.
בשנת 1907 הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה "חיי הכפולים" ("Ma Double Vie").
בשנים הבאות שוב הרבתה במסעות: בריטניה (1908), רוסיה ופולין (אז חלק מן האימפריה הרוסית, 1909-1908), ושוב אמריקה (1910).
שרה ברנאר ערכה מסע נוסף ברחבי אמריקה ב-1913. כן שיחקה באותה תקופה במספר סרטי ראינוע.
בשנים מאוחרות יותר של חייה, נעשו על שרה ברנאר שני סרטים דוקומנטריים.
הפציעה בבירכה הסתבכה והפכה בהדרגה לנמק, דבר שגרם לכריתת רגלה הימנית ב-1915. למרות זאת המשיכה בקריירה שלה, ואף שלא הייתה מסוגלת להתנועע על הבמה, קולה האפיל על נכותה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הופיעה לא פעם לפני חיילים, ושיחקה בשני סרטים פטריוטיים.
בחלקה האחרון של המלחמה ערכה שוב מסע הופעות באמריקה, האחרון בדיעבד, ושבה לצרפת ממש ביום שביתת הנשק.
לאחר המלחמה ערכה מסעי הופעות בבריטניה ובפרובינציה הצרפתית.
בשנותיה האחרונות התדרדר מצב בריאותה.
בכל זאת, המשיכה לשחק כמעט עד יומה האחרון, אם כי התפקידים שגילמה הוגבלו מבחינת משך הזמן ומבחינת התנועה הנדרשת.
שרה ברנאר נפטרה בפריז ב-1923 כתוצאה ממחלת כליות.
לאחר מסע לווייה מפואר, גדוש פרחים כבקשתה, שבו נכחו כמיליון איש, נקברה בבית הקברות פר לשז שבעיר.
בשנת 1910 ביקרה ברנאר במצרים.
בהסכמתה יזמו התנגשות מלאכותית בין המרכבה שבה טיילה לבין העגלה שהובילה יינות "כרמל מזרחי" לחלוקתם בין הלקוחות בקהיר.
איש לא נפצע, אך העיתונות במצרים ובעולם פרסמה את מקרה ההתנגשות עם "יינות כרמל מזרחי", וכך זכו היינות לפרסום חינם.
איש ביל"ו מראשון לציון דוד יודילוביץ חיבר יחד עם הסופר הצרפתי טיבו את הספר "תולדות שרה ברנאר".
יודילביץ שימש סוכן "כרמל מזרחי" בקהיר ופגש את שרה ברנאר בביקורה בקהיר.
בשנת 1906 הוצגה לראשונה אדמונית מזן חדש, והפרח נקרא "שרה ברנאר" על שמה.
כמו כן נקראת על שמה "עוגיית שרה ברנאר".
בשנת 2004 עלתה בישראל ההצגה "שרה ברנארד", בכיכובם של ליא קניג ושלמה בר-שביט.
בעיר העתיקה של פראג שוכנת מסעדת "שרה ברנאר" על שמה.
ברנאר נכללה בין מושאי הביוגרפיה של נורמן לברכט "גאונות וחרדה - כיצד שינו היהודים את העולם בין 1847-1947", שיצאה לאור ב-2019. לברכט הגדיר את ברנאר כמי ש"המציאה את הידוענות".
בנוסף לעיסוקיה בתיאטרון, בעיקר כשחקנית, שרה ברנאר שלחה ידה גם בציור ובעיקר בפיסול.
אחדות מעבודותיה בתחום אחרון זה זכו להוקרה בדרכים שונות.
בנה, מוריס ברנאר, נולד ב-22 בדצמבר 1864. אביו היה אציל בלגי בשם שארל ז'וזף אז'ן אנרי ז'ורז' למורל דה לין (Ligne, 1914-1837).
תחילה, עם חזרתה לפריז מבריסל, גרה עם בנה באוטיי.
ב-1869, כאשר יחד עם הצלחתה כשחקנית השתפר מצבה הכלכלי, עברה לגור במרכז פריז.
כעשור אחר כך, הכנסותיה גדלו כך שיכולה הייתה לבנות לעצמה בית ליד פארק מונסו.
עם זאת, כמעט תמיד הוצאותיה היו גדולות מהכנסותיה, דבר שגרם לה לחפש דרכים להשלמת הפער, והכתיב חלק מהחלטותיה באשר לקריירה.
במשך חייה, שרה ברנאר רקמה קשרים עם מספר גברים אשר הפכו למאהביה, חלקם כאלה אשר שיחקו לצידה על הבמה, או שהיו קשורים בדרך זו או אחרת לעולם התיאטרון.
שרה ברנאר נהגה באופן תיאטרלי גם בחייה הפרטיים.
כך למשל, נהגה לעיתים לישון או לשכב בארון מתים שניצב בחדרה.
כן החזיקה באוסף לא קטן של חיות בביתה, חלקן אקזוטיות.
ב-4 באפריל 1882, שרה ברנאר נישאה בלונדון לאריסטיד דאמאלה (Damalas, ביוונית: Δαμαλάς), איש צבא ודיפלומט יווני, אשר שלח ידו גם במשחק בתיאטרון, הצעיר ממנה ב-11 שנה.
לפני ואחרי הנישואין, דאמאלה היה רודף נשים, פיזר כספים, התמכר לסמים, הרבה להסתבך, והשניים נפרדו מעשית לאחר זמן קצר.
בכל זאת, ככל הנראה כיוון ששרה ברנאר החזיקה באמונתה הקתולית, עד מותו של דאמאלה ב-18 באוגוסט 1889, ממנת יתר של מורפין וקוקאין, הזוג נותר נשוי פורמלית.
מוריס נפטר ב-21 בדצמבר 1928 ונקבר לצדה.
התיאטרון על סף המאה העשרים, הוצאת מסדה - תל אביב, תשט"ז
ברייטמן היא הבכורה מבין ששת ילדיהם של איש העסקים גרנוויל ג'פרי ברייטמן (1934–1992) ופולה ברייטמן, לבית הול.
אחיה הצעירים הם ניקולה, קלאודיה, ג'יי, ג'ואל ואמיליה (המכונה ויולט).
היא גדלה בליטל גדסדן ליד ברקהמסטד , הרטפורדשייר, אנגליה.
בגיל שלוש החלה לקחת שיעורי ריקוד ופסנתר.
לאחר מכן, היא המשיכה להופיע בפסטיבלים ותחרויות מקומיות.
בגיל 11 היא עברה בהצלחה מבחן בד בבית הספר לאמנויות הבמה של טרינג פארק, בית ספר המתמחה באמנויות הבמה.
היא למדה בבית הספר לבלט אלמהרסט בעיר ברמינגהאם, בבית הספר לחינוך לאמנויות בצ'יזיק שבמערב לונדון, ובקולג' המלכותי למוזיקה.
ב-1973, בגיל 13, הופיעה ברייטמן בהפקת התיאטרון הראשונה שלה, במחזמר "אני ואלברט", שהוצג בתיאטרון פיקדילי, כשגילמה את אחת מבנותיה של המלכה ויקטוריה (ויקטוריה).
ב-1976 היא גויסה ללהקה של ארלין פיליפס, הוט גוסיפ.
ברייטמן הוציאה עם הלהקה את להיט הדיסקו "I Lost My Heart to a Starship Trooper" (1978), שנמכר בלמעלה מחצי מיליון בממלכה המאוחדת והגיע למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי ואת "The Adventures of the Love Crusader" (1979).
במקביל, במהלך תקופה קצרה חברה לפאנ'ס פיפל עד לסיום התוכנית Top of the Pops בשנת 1976. בהמשך הוציאה כאמנית סולו את "", "My Boyfriend's Back", "", "Him" ו-"Rhythm of the Rain" - חלקם בהוצאת חברת התקליטים שלה, ויספר רקורדס.
ב-1979 השתתפה ברייטמן בפסקול הסרט "העולם מלא בגברים נשואים" במסגרתו הקליטה את השיר "Madam Hyde".
ב-1981 נבחנה ברייטמן להשתתפות במחזמר "קאטס" ובאלבום הנלווה שלו, Cats, מאת המלחין אנדרו לויד ובר.
היא התקבלה, וגילמה את דמותה של ג'מימה.
לאחר שנה ב"קאטס", קיבלה מבוני לנגפורד את תפקידה של קייט ב"שודדי הים מפנזאנס" שהוצג בתיאטרון דרורי ליין שבלונדון.
בהמשך גילמה את טרה טריטופס ב"נשף המסכות" - מחזמר המבוסס על ספרו באותו שם של קיט ויליאמס.
היא עזבה את הפקת המחזמר מאוחר יותר באותה שנה, כדי לגלם את דמותה של הזמירה ב"נייטינגייל" מאת צ'ארלס שטראוס.
במסגרת גילום הזמירה, השתתפה ברייטמן בהקלטות האלבום הנלווה של המחזמר, Nightingale.
לאחר שפורסמה ביקורת חיובית על כישורי השירה והמשחק של ברייטמן, צפה לויד ובר באחת מהופעותיה והתרשם ממנה.
תחילה, כשהשתתפה במחזמר בהלחנתו, לא הגדיר אותה לויד ובר כ"כישרון גדול".
השניים נישאו ב-1984, וברייטמן השתתפה במחזמרים הבאים שלו כולל: "פנטום האופרה" ו"שיר וריקוד", וכן במיסה "רקוויאם", שנכתבה והולחנה עבור אביו של לויד ובר.
בשנת 1985 יצא לאור שירה של ברייטמן "Pie Jesu", שזכה להצלחה מסחרית עולמית, נמכר בלמעלה מ-25,000 עותקים ביום הראשון לצאתו והגיע למספר השלישי במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הסינגלים האירי, אף על פי שנכתב בשפה הלטינית.
עם מוזיקה קלאסית שחלחלה לבית לויד ובר (ברייטמן הייתה בהכשרה אופראית באותה תקופה), הוא התרגש לכתוב את "רקוויאם" כמחווה לאביו.
הופעת הבכורה של המחזמר במנהטן, בכיכובם של פלאסידו דומינגו וברייטמן, צולמה על ידי BBC ו-PBS לשידור עתידי נוסף.
אלבום המחזמר, Requiem, הפך בהמשך לאלבום המוזיקה הקלאסית הנמכר ביותר בממלכה המאוחדת בשנה בה יצא, וזיכה את ברייטמן במועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "האמן הקלאסי החדש הטוב ביותר".
ברייטמן כיכבה בתור כריסטין דאי בעיבוד של לויד ובר ל"פנטום האופרה" (1986).
תפקידה של כריסטין נכתב במיוחד עבורה.
לויד ובר סירב להציג את "פנטום האופרה" בברודוויי עד שברייטמן נענתה להצעתו.
תחילה נרתעה התאחדות השחקנים האמריקאית מלעלות הפקה בכיכובה של ברייטמן, בנימוק הקובע כי כל שחקן שאינו בן ללאום האמריקאי צריך להיות מפורסם בקנה מידה בין-לאומי כדי להשתתף בברודוויי.
כפשרה, יאלץ ובר ללהק אמריקאי לתפקיד ראשי במחזמר הבא שלו בווסט אנד, ובתמורה לכך תאפשר ההתאחדות לברייטמן להשתתף ב"פנטום האופרה" (את הבטחתו קיים ובר ב"היבטים של אהבה").
סך המכירות המוקדמות של "פנטום האופרה" נאמד בלמעלה מ-17 מיליון דולר בערב בכורתו ב-26 בינואר 1988. The Phantom of the Opera, היה אלבום המחזמר הראשון בהיסטוריית המוזיקה הבריטית שדורג במקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
במרוצת השנים נאמדו מכירותיו בלמעלה מ-40 מיליון עותקים ברחבי העולם (אלבום המחזמר הנמכר ביותר בכל הזמנים).
הוא קיבל 6 פלטינות בארצות הברית, 2 בממלכה המאוחדת, 9 בגרמניה, 4 בהולנד, 11 בקוריאה הדרומית ו-31 בטאיוואן.
על-אף הצלחתה הן בלונדון והן בברודוויי, קיבלה ברייטמן ביקורות מעורבות על הופעתה במחזמר, ולא הייתה מועמדת לפרס טוני בקטגוריית "שחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר".
עם זאת, מבקרים שונים שיבחו את יכולות השירה שלה.
אלבום המחזמר, Highlights from The Phantom of the Opera, שהוקלט על ידי צוות השחקנים המקורי של לונדון (מייקל קרופורד, סטיב ברטון וברייטמן) זכה להצלחה בינלאומית ונמכר במיליוני עותקים.
בסמוך ליציאתו, השתתפה בהקלטות אלבום המחזמר, Carousel, במסגרתו הקליטה שירים כמו "Mister Snow", "June Is Bustin' Out All Over" ו-"A Real Nice Clambake".
לאחר שעזבה את "פנטום האופרה", יצאה ברייטמן לסיבוב הופעות במסגרתו ביצעה את שיריו של לויד ובר ברחבי אנגליה, קנדה וארצות הברית, וביצעה את שירי "רקוויאם" בברית המועצות.
באותה עת הוציאה את הסינגל "Anything But Lonely" מתוך "היבטים של אהבה" ושני אלבומי סולו: האלבום The Trees They Grow So High מ-1988, אוסף שירי עם בליווי פסנתר, והאלבום The Songs That Got Away מ-1989, אוסף של שירי מחזמרים של מלחינים כמו אירווינג ברלין וסטיבן סונדהיים.
ברייטמן ביצעה גם את השיר "Make Believe" כחלק מפסקול סרט הילדים Granpa.
כמה שבועות לאחר מכן הוציאה את "Love Changes Everything" שזכה להצלחה במצעד השירים העכשוויים למבוגרים.
ברייטמן הייתה לנושא המרכזי של תוכנית הטלוויזיה This Is Your Life בשנת 1989 כשהופתעה על ידי מייקל אספל ב-RAF ויטרינג בלינקולנשייר.
בשנת 1990 נפרדו ברייטמן ולויד ובר.
לאחר הגירושים המתוקשרים שלהם, היא שיחקה בלונדון בתפקיד הראשי בסרט "היבטים של אהבה" מאת לויד ובר, לצד מייקל פרייד , לפני שעברה לברודוויי.
אלבום הסולו שהוציאה לאחר מכן, As I Came of Age, היה אוסף אקלקטי של שירי פולק רוק ומחזמרים שהיא עצמה בחרה.
עטיפת האלבום מציגה ציור שלה, שהושפע מהציור הידוע The Kings' Orchard של ארתור יוז משנת 1858.
בשנת 1992 הוציאה ברייטמן אלבום משותף נוסף עם לויד ובר והופיעה עם חוסה קאררס באולימפיאדת ברצלונה כששרה את שיר הנושא "Amigos Para Siempre" ("חברים לנצח") בפני קהל עולמי של 3 מיליארד אנשים.
לאחר ההופעה המשיכה בקריירת הסולו שלה, והחלה לעבוד עם פרנק פיטרסון, מפיקה המוזיקלי של להקת אניגמה - שהוגדרו כמקור ההשראה והמודל לחיקוי של ברייטמן.
ההוצאה הראשונה שלהם יחד הייתה Dive (1993), אלבום פופ בנושא מים שמתוכו הופצו שני סינגלים: "Captain Nemo" (גרסת כיסוי לשיר של להקת האלקטרוניקה השוודית דייב) ו-"The Second Element".
האלבום קיבל את תואר הזהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי (MC) והיה לראשון שלה שעשה זאת.
ברייטמן ופיטרסון עבדו יחד על אלבום הפופ רוק Fly (1995).
הסינגל "A Question of Honour", שנכלל באלבום, משלב כלי מיתר אלקטרוניים, רוק, קלאסי וקטעים מהאופרה של אלפרדו קאטאלאני, "לה ואלי".
והווידאו קליפ שלו הוצג באליפות העולם באגרוף בגרמניה בין הנרי מייסק וגרציאנו רוצ'יג'יאני.
מהאלבום יצאו לאור שני סינגלים נוספים: "Heaven Is Here" ו-"How Can Heaven Love Me".
בהמשך הוציאה את הפסקול Surrender.
ב-1997 הוציאה ברייטמן את האלבום Timeless.
הוא הפך לאלבום הנמכר ביותר שלה: קיבל תוארי זהב, פלטינה או פלטינה כפולה ומעלה ב-21 מדינות, נמכר ביותר מ-1.4 מיליון עותקים בארצות הברית והגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הקרוסאובר הקלאסיים של בילבורד במשך 35 שבועות.
הסינגל המוביל מהאלבום, "Time to Say Goodbye", היה השיר השני שביצעה ברייטמן באליפות העולם באגרוף בגרמניה.
הדואט עם זמר הטנור אנדראה בוצ'לי הפך ללהיט בינלאומי ונמכר ביותר מ-3 מיליון עותקים בגרמניה.
בהמשך שנת 1997 הוציאה את אלבום האוסף המשותף הראשון שלה עם לויד ובר, The Andrew Lloyd Webber Collection.
במצעד אלבומי הקרוסאובר הקלאסיים ובמצעד האלבומים הקלאסיים של בילבורד הגיע למקום השני.
במצעד האלבומים השוודי הגיע למקום הראשון.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) העניק לו את תואר הזהב על נתוני מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים.
ב-23 באוגוסט 2009 פורסמה כתבה במגזין בילבורד בה נכתב שמכירותיו בארצות הברית עומדות על למעלה מ-787,000 עותקים – אחד מאלבומי המוזיקה הקלאסית הנמכרים ביותר בכל הזמנים במדינה.
במרץ 1998 הפיקה ברייטמן את ספיישל ה-PBS הראשון שלה, Sarah Brightman: In Concert, שהתקיים באלברט הול (בהמשך הופץ בתקליטור).
באותה השנה כיכבה ב-A Gala Christmas in Vienna; ספיישל חג מולד חגיגי, שצולם בווינה לצד פלאסידו דומינגו, הלמוט לוטי וריקרדו קוצ'אנטה.
הארבעה הופיעו יחד וביצעו שירי חג מולד מסורתיים (האלבום הופץ בווידאו).
ב-7 באפריל 1998 הייתה לאחת מהכוכבות שהתארחו בחגיגות יום ההולדת ה-50 של אנדרו לויד ובר.
כל אותם הביצועים מאותו האירוע הועלו לאחר מספר עשורים ליוטיוב.
לאחר ההצלחה של Timeless הוציאה ברייטמן את אלבום האולפן השישי שלה, Eden ב-1998. מתוכו יצאו לאור חמישה סינגלים: "Eden", "Deliver Me", "So Many Things", "The Last Words You Said" ו-"Dust in the Wind".
היא בחרה באופן אישי כל שיר ושכנעה את המלחין האיטלקי אניו מוריקונה לתת לה לשכתב את המילים לאחד מהלחנים הקולנועיים שלו, "Gabriel's Oboe", מהסרט "המיסיון" (1986) שהוביל ליצירת השיר "Nella Fantasia" ("בפנטזיה שלי").
האלבום, בניגוד ל-Timeless, שילב יותר אלמנטים של מוזיקת פופ.
הביקורות כלפיו היו חיוביות: ב-LAUNCHcast קבעו שהוא "מפליא" ו"מלא חיים", וב-AllMusic טענו כי הוא משלב שירים טובים ומספר רב של סוגות מוזיקליות.
Eden הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הקרוסאובר הקלאסיים וה-65 במצעד הבילבורד 200. בהמשך קיבל את תואר הזהב בארצות הברית על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה.
כדי לעזור בקידום שלו יצאה לסיבוב ההופעות העולמי הראשון שלה, "One Night in Eden Tour".
חלק מההופעות שהתקיימו במסגרתו צולמו ואוחדו לאלבום הווידאו One Night in Eden, שהופץ בסוף שנת 1999.
ב-25 באפריל 2000 הוחלט להוציא את Fly II, הוצאה מחודשת של Fly (1995).
בהמשך לכך יצא לאור אלבום האולפן השביעי של ברייטמן, La Luna.
עבור האלבום הזה היא בחרה שירים מסוגות כמו פופ, ג'אז וינטג' ואופרה גבוהה, כמחווה לדבוז'אק, בטהובן ובילי הולידיי.
La Luna הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי האינטרנט של בילבורד והגיע בשיאו למקום ה-17 במצעד הבילבורד 200. הוא הפך לאלבום השני הנמכר ביותר של ברייטמן בארצות הברית עם מכירות של למעלה מ-900,000 עותקים.
על נתוני מכירות אלו קיבל מעמד זה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
כמו כן, הוא הפך לאלבום הנמכר ביותר שלה באסיה, ואף קיבל את תואר הפלטינה המחומשת בטאיוואן.
הסינגל המוביל מהאלבום, "Scarborough Fair", הפך לשירה המצליח ביותר של ברייטמן באסיה.
הוא הגיע לראש את המצעדים ברפובליקה העממית של סין וטאיוואן במשך שבועות רבים.
הסינגל השני מהאלבום, "La Luna", זכה להצלחה מתונה.
לעומת זאת הסינגל העוקב, "A Whiter Shade of Pale", זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר נוגן ביפן ללא הרף, עד שהצליח לכבוש את פסגת המצעד, שם נשאר במשך תשעה עשר שבועות, – אחד מהשירים המצליחים ביותר בכל הזמנים במדינה.
הסינגל האחרון, "Here with Me", הוא חידוש לשירה של הזמרת דיידו.
באוגוסט 2000 יצאה ברייטמן לסיבוב ההופעות העולמי השני שלה, "La Luna World Tour".
בסיבוב נכחו למעלה מ-500,000 צופים והופנו כלפיו ביקורות חיוביות.
חלק מההופעות שהתקיימו במסגרתו צולמו ואוחדו לאלבום הווידאו La Luna: Live in Concert שהופץ בשנת 2001, וזכה להצלחה כאשר קיבל את תואר הזהב בארצות הברית ובמקסיקו.
ביצועם המשותף של ברייטמן וג'וש גרובן ל-"There for Me" נכלל באלבום הווידאו גם כן.
בשנת 2001, הגדירו במגזין בילבורד את ברייטמן כאמן הקרוסאובר הקלאסי החשוב ביותר בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת.
לקראת סוף 2001 הוציאה ברייטמן את Classics, אנתולוגיה הכוללת שירים משלושת אלבומיה המצליחים ביותר, יחד עם שבע רצועות חדשות; הוא הופץ ברחבי העולם מלבד באירופה, ביחד עם שני סינגלים: "Winter Light" ו-"Ave Maria".
בארצות הברית, הגיע למקום ה-68 ונמכר שם בלמעלה מחצי מיליון עותקים.
בקנדה הגיע בשיאו למקום התשיעי וקיבל את תואר הפלטינה; וביפן הפך Classics לאלבום המצליח ביותר שלה באותה התקופה, עם 300,000 עותקים שנמכרו ממנו בסך הכול.
בסוף אותה השנה השתתפה ב-"Moment of Peace" של גרגוריאן, שנכלל באלבום Masters of Chant Chapter II (2001).
גרסאות שונות שלו הופצו לאורך השנים והוא זכה להצלחה בינלאומית.
אלבום הווידאו הופק על ידי פיטרסון וכולל אוסף של קליפים שהופצו עבור השירים שנכללו בו.
באותו החודש הוציאה את אלבום האולפן המשותף השלישי שלה עם לויד ובר, Encore.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים השוודי והשני במצעד אלבומי הקרוסאובר הקלאסיים, וכלל ביצוע מחודש בשפה האיטלקית של ברייטמן לשיר "Memory".
אלבום האולפן השמיני של ברייטמן, Harem, משנת 2003 כלל קונספט שונה: אלבום בסגנון מזרח תיכוני המושפע ממוזיקת דאנס.
במסגרת האלבום, שיתפה פעולה עם אמנים כמו עפרה חזה והזמר העיראקי קאזם א-סאהר.
נייג'ל קנדי השתתף ביצירת הלחנים של "Free" ו-"The War is Over" וג'אז קולמן היה אחראי על העיבודים.
האלבום הגיע למקום ה-29 במצעד הבילבורד 200, והראשון במצעד אלבומי הקרוסאובר הקלאסיים ובמצעד האלבומים השוודי.
השני מביניהם הפך ללהיט דאנס שהגיע למקום השלישי במצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד.
"Harem" הגיע למקום הראשון באותו המצעד והפך לאחד משירי הדאנס המצליחים ביותר בארצות הברית בשנה בה יצא.
בינואר 2004 יצאה ברייטמן לסיבוב ההופעות העולמי הרביעי שלה, "Harem World Tour".
כבר בהופעה הראשונה הוצעו למכירה עותקים במהדורה מוגבלת של The Harem Tour.
באוגוסט 2004 יצא הסרט, , ובהמשך גם אלבום ההופעה The Harem World Tour: Live from Las Vegas, שהופץ בפורמט של וידאו בספטמבר באותה השנה.
האלבומים Eden, La Luna ו-Harem לוו בסיבובי הופעות עולמיים ששילבו תיאטרליות ואת מקורותיה הבימתיים של ברייטמן.
היא דיברה על כך בריאיון, ואמרה: "הם מסובכים להפליא...
אני יודעת מה עובד, מה לא עובד, כל הטריקים הישנים".
אלבום האולפן המשותף הרביעי של ברייטמן ולויד ובר, Love Changes Everything, יצא לאור באוקטובר 2005. כל שירי האלבום פרט לרצועה העשירית, "The Phantom of the Opera", שהופקה על ידי מייק באט, הופקו על ידי לויד ובר ונייג'ל רייט.
אלבום זה מהווה מעין כהמשך ל-The Andrew Lloyd Webber Collection, שיצא בשנת 1997.
2006–2008: Diva, Symphony ואולימפיאדת בייג'ינג
ברייטמן הוציאה אלבום וידאו ב-3 באוקטובר 2006 בשם Diva: The Video Collection.
תקליטור נלווה בשם, Diva: The Singles Collection, הופץ באותו היום.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה הוציאה אוסף בארצות הברית; הוא הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הקרוסאובר הקלאסיים.
ביפן, הופיע לראשונה במקום השני במצעד האלבומים המקומי עם 77,000 עותקים שנמכרו בשבוע הראשון ליציאתו – אלבום המוזיקה הקלאסית הנמכר ביותר במדינה ב-2007. לאחר מכן, הוכתר לאלבום הבינלאומי ה-15 הנמכר ביותר ביפן בעשור הראשון של המאה ה-21. עד 2008 קיבל את תואר הפלטינה הכפולה במדינה.
עם Diva ברייטמן הפכה לאמן הבינלאומי הנמכר ביותר בקוריאה הדרומית לשנת 2010, כשהאלבום עמד בראש המצעדים לאורך כל השנה.
Diva קיבל את תואר הפלטינה המחומשת ו-"Nella Fantasia" נמכר ביותר מ-2 מיליון עותקים במדינה.
ב-1 ביולי 2007 הופיעה ברייטמן בקונצרט לדיאנה שנערך באצטדיון ומבלי,שב לונדון.
האירוע אורגן לזכרה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
היא ביצעה את "All I Ask of You" מתוך "פנטום האופרה", ביחד עם ג'וש גרובן.
כ-15 מיליון אנשים ברחבי הממלכה המאוחדת צפו בקונצרט בבית, והוא שודר בכ-500 מיליון בתים ב-140 מדינות נוספות מלבד בריטניה.
ב-7 ביולי 2007 ביצעה ארבעה שירים ("Nessun Dorma", "La Luna", "Nella Fantasia" ו-"Time to Say Goodbye") בסדרת הקונצרטים של לייב ארת', ושרה לראשונה את הסינגל שלה "Running" באליפות העולם באתלטיקה באוסקה, יפן.
בתקופה זו הקליטה את השיר "Snowbird" כדואט עם הזמרת הקנדית אן מארי, שנכלל באלבומה של מארי מ-2007, Anne Murray Duets: Friends and Legends.
ב-29 בינואר 2008 הוציאה ברייטמן את אלבומה הראשון מזה חמש שנים, Symphony, בהשפעת מוזיקה גותית.
הוא הגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד 200, ולמקום הראשון במצעד אלבומי הקרוסאובר הקלאסיים, מצעד האלבומים הקלאסיים ומצעד אלבומי האינטרנט.
נמכר בלמעלה מ-32,033 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו, לפי נתונים שפורסמו על ידי נילסן סאונדסקאן.
דורג בחמישת האלבומים הפותחים של המצעדים בסין, טאיוואן, קנדה, מקסיקו ויפן.
באותו החודש הוציאה את מארז התקליטורים, .
באלבום השתתפו האמנים אנדראה בוצ'לי, פרננדו לימה ופול סטנלי מקיס, שהקליט עם ברייטמן את הדואט, "", שהיה לשיר הנושא של הסרט "פוקימון: עלייתו של דארקראי" (2007).
ב-16 בינואר 2008 הופיעה בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה, וביצעה שירים מאלבומה החדש.
בין האורחים המיוחדים ששרו דואטים עמה ניתן למנות את זמר הטנור האיטלקי אלסנדרו סאפינה, זמר הקונטרה-טנור הארגנטינאי פרננדו לימה והזמר הבריטי כריס תומפסון.
כדי לעזור בקידום האלבום, הוציאה ברייטמן שני סינגלים נוספים: "Pasión" (דואט עם לימה), ו-"Canto della Terra" (דואט עם בוצ'לי).
השני מביניהם הגיע למקום ה-20 במצעד השירים הקלאסיים הדיגיטליים, ה-24 במצעד הסינגלים הבריטי וה-42 במצעד הסינגלים הצרפתי.
קטע הכלי "Gothica" והשיר "Fleurs du Mal" שנכללו ב-Symphony בוצעו לאורך השנים במספר סיבובי הופעות של ברייטמן, נכללו בהוצאה הבין-לאומית של האלבום עצמו וזכו להצלחה במדינות שונות ברחבי העולם.
ברייטמן ביצעה את "Pie Jesu" ו-"There You'll Be" בקונצרט יום הזיכרון של ארצות הברית ב-25 במאי 2008 שנערך על המדשאה המערבית של הקפיטול בוושינגטון הבירה.
ההופעה שודרה ב-PBS בפני קהל של 300,000 צופים, ובפני חיילים אמריקאים המשרתים ברחבי העולם ברשות הרדיו והטלוויזיה של הכוחות האמריקאים.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בעולם הקולנוע בתור הדמות "בליינד מג" בסרט הרוק המוזיקלי "ריפו!
האופרה התורשתית" שעלה לאקרנים ב-7 בנובמבר 2008. ברייטמן לוהקה לסרט ברגע האחרון לאחר שהשחקנית המקורית שלוהקה לתפקיד הודחה.
ב-8 באוגוסט 2008 ביצעה ברייטמן את שיר הנושא האולימפי, "You and Me", עם הזמר הסיני ליו הואן במנדרינית ובאנגלית בטקס הפתיחה של אולימפיאדת בייג'ינג.
ההופעה שודרה ליותר מחמישה מיליארד צופים.
ב-26 השעות שלאחר ההופעה, נתוני ההורדות הדיגיטליות של "You and Me" עמדו על למעלה מ-5.7 מיליון פעמים.
ברייטמן הוציאה את אלבום חג המולד הראשון שלה, A Winter Symphony, ב-4 בנובמבר 2008. האלבום דורג תחילה במקום ה-38 במצעד הבילבורד 200 והגיע למקום השישי במצעד אלבומי החג של בילבורד.
כמו כן נכללים בו הדואט "Ave Maria" עם זמר הטנור המקסיקני פרננדו לימה וגרסאות הכיסוי לשירים "Arrival" של אבבא ו-"I've Been this Way Before" של ניל דיימונד.
שלושתם זכו להצלחה במצעדי החגים של בילבורד.
כדי לקדם את Symphony ו-A Winter Symphony יצאה ברייטמן לסיבוב הופעות בסתיו 2008; "The Symphony World Tour", שכלל תפאורות גותיות, במה וירטואליות והולוגרפיות.
בתגובה לקריאות מתמשכות להפצה עולמית של הקונצרט, Symphony: Live in Vienna, EMI מיוזיק השיקה ברחבי העולם את הספיישל של PBS שכלל את הופעתה של ברייטמן בקתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה ב-16 בינואר 2008, הן בפורמט אודיו והן בפורמט חזותי.
הספיישל שודר לראשונה ב-PBS במרץ 2008. Symphony: Live in Vienna הפך לאלבום ה-13 הנמכר ביותר במקסיקו בשנה בה יצא.
המוזיקה של ברייטמן הוצגה בסרט "אמאלפי: תגמוליה של האלה" (שם בינלאומי: Amalfi: Rewards of the Goddess), הפקה מיוחדת לציון 50 שנה לפוג'י TV.
כמו כן הוא היה לסרט היפני הראשון שצולם כולו באיטליה.
במקביל ליציאת הסרט הוציאה את אלבום האוסף החמישי שלה Amalfi – Sarah Brightman Love Songs, שקיבל את תואר הזהב והיה לאלבום הקלאסי הנמכר ביותר ביפן ב-2009. בסוף השנה ברייטמן הייתה לאמן הבינלאומי השביעי הנמכר ביותר ביפן.
היא השתתפה בקונצרט "הפירמידה" שאירע באתר הארכאולוגי של צ'יצ'ן איצה; אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ואחד משבעת פלאי תבל החדשים.
שנה לאחר מכן, ב-2010, המשיכה להופיע ברחבי אסיה עם חמש הופעות בטוקיו לבדה, ולאחריהן הופיעה בקנאזווה, נגויה ואוסקה ביפן, מקאו ברפובליקה העממית של סין וסיאול בקוריאה הדרומית.
כדי לקדם את עצמה באמריקה הלטינית יצאה ברייטמן לסיבוב הופעות קצר, "Sarah Brightman in Concert", במסגרתו קיימה 14 הופעות בסך הכול.
בסמוך לכך הוציאה את אלבום האוסף השישי שלה, Bella Voce, שהופץ על ידי חברת התקליטים גרין היל בארצות הברית בלבד.
ב-3 בנובמבר 2010 הוזמנה ברייטמן לשיר במקדש הבודהיסטי טודאי-ג'י הממוקם בעיר נארה, יפן.
המקדש הוא אתר מורשת עולמי של אונסק"ו שהוגדר כאחד מ"האנדרטאות ההיסטוריות של נארה העתיקה".
הקונצרט הוקלט ובהמשך שודר ברחבי הארץ על ידי רשת TBS.
בהמשך קיבלה מועמדות לפרס ירח האודיטוריום בקטגוריית "אמן הפופ הבינלאומי הטוב ביותר", אך לא זכתה בפרס.
2011–2015: Dreamchaser ותחנת החלל הבין-לאומית
בשנת 2012 מונתה ברייטמן לאמן אונסק"ו לשלום בין השנים 2012–2014 על "מחויבותה למטרות הומניטריות וצדקה, כמו גם תרומתה לאורך הקריירה האמנותית שלה לקידום דיאלוג תרבותי וחילופי תרבויות תוך מסירותה לאידיאליזם ולמטרותיו של הארגון".
מאז 2010 הפכה שגרירת המותג העולמי של פנסוניק, חברה יפנית רב-אומית לייצור מכשירי חשמל ביתיים ואלקטרוניקה, שממוקמת בעיר קאדומה, שבמחוז אוסקה.
כמו כן, היא הפרזנטורית של הסכם השותפות האסטרטגי של פנסוניק עם המרכז למורשת עולמית של אונסק"ו; כיכבה בקמפיין המשותף שלהם, The World Heritage Special, ששודר בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק ברחבי העולם.
ב-10 באוקטובר 2012 ערכה ברייטמן מסיבת עיתונאים במוסקבה בה הכריזה על כוונתה לצאת לטיסת חלל עתידית.
בהמשך פרסמה שתכננה לטוס לתחנת החלל הבין-לאומית (ISS) בשיתוף עם הרפתקאות חלל , חברה פרטית שמספקת תיירות בחלל.
ברייטמן שילמה כ-34 מיליון ליש"ט עבור הנסיעה.
ב-16 באפריל 2013 הוציאה את אלבום האולפן האחד עשר שלה, Dreamchaser.
ההשראה לאלבום נוצרה לאור החלטתה להפוך לזמרת הראשונה שהגיעה לחלל החיצון.
אלבום זה היה שיתוף הפעולה הראשון שלה עם המפיקים מייק הדג'ס וסאלי הרברט.
רבים ממבקרי המוזיקה העכשווית ראו בו כיצירה הטובה ביותר שהוציאה ברייטמן במהלך הקריירה שלה, ואחרים הצביעו על הקוהרנטיות של בחירת השירים ועל איכות השירה שלה.
Dreamchaser היה אלבומה הראשון שנכנס למצעד האלבומים העצמאיים של בילבורד והפך לאלבום השביעי שלה שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הקלאסיים, עם מכירות של למעלה מ-20,358 בשבוע יציאתו.
כמו כן, הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד 200. מתוך Dreamchaser יצאו ארבעה סינגלים: "Angel", "One Day Like This", "Closer" ו-"Glósóli".
הראשון מביניהם זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-42 במצעד שירי הדאנס קלאב.
בסתיו 2013 יצאה ברייטמן לסיבוב ההופעות העולמי החמישי שלה, "Dreamchaser World Tour", שהתקיים בקנדה, מקסיקו, ארצות הברית, הרפובליקה העממית של סין, יפן, קוריאה הדרומית, תאילנד, הונג קונג, קטר, איחוד האמירויות הערביות, ברזיל, צ'ילה, ארגנטינה, רוסיה, שוודיה, אוקראינה, לטביה, פינלנד, טורקיה ובולגריה.
סיבוב ההופעות זכה להצלחה רבה, ואף הוכתר כאחד מסיבובי ההופעות הרווחיים ביותר באמריקה הצפונית.
ב-6 ביוני קיימה ברייטמן ספיישל טלוויזיוני חדש בחסות PBS בשם Dreamchaser in Concert באולפני אלסטרי, שם היא הפיקה תחרות כדי שלמעריצים תהיה הזדמנות לזכות בכרטיסים להשתתף בצילומים הבלעדיים של האירוע.
Dreamchaser in Concert שודר ב-PBS ב-3 באוגוסט עם רשימה שהורכבה משנים עשר שירים (בתוספת שני שירי בונוס) הכוללים שירים חדשים ושירים ידועים.
גרסת הווידאו של האירוע הצליחה להגיע למקום ה-84 במצעד האלבומים היפני.
ב-13 במאי 2015 הודיעה ברייטמן שהיא ביטלה את נסיעתה לתחנת החלל הבין-לאומית מסיבות משפחתיות.
בסופו של דבר, מצאו לה מחליף והטיסה כונתה Soyuz TMA-18M .
כמו כן, הוציאה את האלבום Voce – Sarah Brightman Beautiful Songs, שהכיל את מיטב שיריה ולהיטיה האהובים.
מתוך האלבום יצא סינגל אחד ביפן בלבד: "Keep the Light".
בסוף שנת 2015 החליטה ברייטמן להוציא שלישיית אלבומי אוסף בשם "Rarities" ("נדירים"), שכללו את מיטב שיריה וחולקו לפי נושאים: Rarities Volume 1, Rarities Volume 2 ו-Rarities Volume 3.
2016–2017: מסדר אבירות וסיבובי הופעות
ב-2 ביוני 2016 הוענק לברייטמן העיטור האיטלקי "Cavaliere" ("אביר/ה") מטעם מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה על ידי הקונסול הכללי של איטליה, פרנצ'סקו ג'נוארדי.
במהלך הטקס הסביר ג'נוארדי את המניע להצטיינותה של ברייטמן והצהיר: "גב' שרה ברייטמן, קולה יוצא הדופן והמוזיקה המצוינת שלה תרמו בצורה מצוינת להפצת השפה והתרבות האיטלקית ברמה גבוהה ברחבי העולם".
הטקס הפרטי נערך לרגל חג הרפובליקה (היום הלאומי של איטליה) בקונסוליה הכללית של איטליה בניו יורק.
ב-6 ביולי 2016 הוציאה ברייטמן את אלבום האוסף האחד עשר שלה, Gala – The Collection.
האלבום יצא לאור באופן בלעדי ביפן בסמוך לסיבוב ההופעות "Gala: An Evening with Sarah Brightman", שכלל 25 הופעות בסך הכול באסיה, אירופה ואמריקה הלטינית.
במהלך אותו החודש הופיעה ברייטמן בפסטיבל סטארמוס 3 בטנריפה, האיים הקנריים, לכבוד הפרופסור האנגלי סטיבן הוקינג, יחד עם המלחין הנס צימר ואנת'מה.
ב-7 בינואר 2017 ניהלה ברייטמן את טקס החניכה של הספינה החדשה של ריצ'רד ברנסון.
בספינה התארחו כ-600 אורחים והיא הייתה לראשונה מבין שתי הספינות החדשות של החברה (שם ספינתו של ברנסון נקבע כ-MV Seabourn Encore).
ב-27 במרץ 2017 יצאה ברייטמן לסיבוב ההופעות, "Royal Christmas Gala", בו השתתפו גרגוריאן, מריו פרנגוליס, נרצ'יס יוסטין איאנאו ופרננדו וארלה.
הסיבוב כלל 23 הופעות שהתקיימו באירופה בין נובמבר ודצמבר של אותה השנה ובשיא עונת החגים.
בחלק מההופעות השתתפה אחותה של שרה, אמיליה ברייטמן.
ב-7 ביוני הודיעה ברייטמן בשאנגחאי שהיא תצטרף לצוות שופטים מפורסמים בתוכנית טלוויזיה שתלהק זמרים למחזמר.
השופטים חיפשו את "הפנטום הסיני הראשון" ("First Chinese Phantom") ב-2020. הזוכה הנבחר לא רק יופיע על הבמה בהפקה הסינית של "פנטום האופרה", אלא יופיע בנוסף בווסט אנד בלונדון או בהפקה של ניו יורק בברודוויי.
ב-10 בספטמבר הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרטפורדשייר, כהוקרה על תרומתה הבולטת למוזיקה ולתיאטרון.
ב-17 בספטמבר 2018, הכריזה ברייטמן על אלבומה החמישה עשר, Hymn, שיצא לאור ב-9 בנובמבר 2018 בהוצאת דקה גולד/יוניברסל מיוזיק גרופ.
באותו היום יצא הסינגל המוביל מתוכו, "Sogni".
באוקטובר באותה השנה הופץ שיר הנושא מתוכו, "Hymn", כסינגל השני.
בחודש שלאחר מכן, ב-16 בנובמבר, יצא לאור הסינגל הדיגיטלי "Miracle", שהלחין כוכב הרוק היפני יושיקי; הוא הגיע לעשירייה הפותחת במצעד המוזיקה הקלאסית של אייטונס ב-15 מדינות.
בנוסף לאלבום החדש, הכריזה ברייטמן על סיבוב הופעות עולמי, שהחל באמריקה הדרומית בנובמבר 2018 וכלל 125 הופעות על פני חמש יבשות לאורך 2019, והסתיים עם שובה לרויאל אלברט הול בלונדון בפעם הראשונה במשך 20 שנה.
הסינגל האחרון מהאלבום, "Fly to Paradise", יצא לאור בשנת 2019. הופעתו הפכה לוויראלית וצברה למעלה מ-3.5 מיליון צפיות.
במסגרת אותו הסיבוב הייתה ברייטמן צריכה להופיע ב-9 ביולי 2020 בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
בהמשך נדחתה ההופעה לאביב 2021 אך לבסוף בוטלה לאלתר ללא תאריך חלופי.
בנובמבר 2020 הוציאה ברייטמן את אלבום האוסף השנים עשר שלה, France.
הוא תוכנן לצאת בשנת 2006 כגרסה בשפה הצרפתית של אלבום האוסף Diva: The Singles Collection, אך לאחר מאבק עם חברת התקליטים שלה נגנז הרעיון ואלבום אוסף זה יצא במקומו.
הסינגל המוביל והיחיד מתוכו, "Just Show Me How to Love You", הוא דואט עם פלורנט פאני.
הקליפ הרשמי שלו צולם בטירת שנטילי בשנת 2020, והופץ בפלטפורמות הדיגיטליות של בלגיה וצרפת בלבד והיה חסום לצפייה בשאר רחבי העולם.
עם זאת, ב-18 בנובמבר 2020 הוא הועלה לערוץ היוטיוב הבינלאומי של ברייטמן, מה שאפשר לשאר האנשים ברחבי העולם לצפות בו.
בנובמבר 2021 פורסמו קטעי מאחורי הקלעים במסגרתם הוסבר כיצד הוקלטו חלק מהשירים שנכללו ב-France.
לקראת עונת החגים ב-2020 הודיעה ברייטמן שהיא עתידה לקיים הופעה מיוחדת וחד-פעמית.
בהמשך לכך פרסמה את שמה, A Christmas Symphony, והודיעה שהיא תצולם ותופץ כאלבום וידאו ברחבי העולם.
לבסוף פרסמה שההופעה תתקיים ב-19 בדצמבר 2020 בכנסיית קרייסט, ספיטלפילדס , לונדון שבאנגליה.
שנה לאחר מכן יצאה לסיבוב הופעות, "A Christmas Symphony", שהתבסס על אותה ההופעה משנת 2020; הוא החל ב-26 בנובמבר 2021, והסתיים ב-21 בדצמבר 2021. הוא התקיים ברחבי ארצות הברית בלבד, וכלל כ-17 הופעות בסך הכול, במסגרתן ביצעה שירי חג מולד שונים.