tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצפע המצוי תכונה ייחודית בין כל בני משפחת הצפעיים: זהו כמעט הצפע היחיד המביא צאצאים לעולם באמצעות הטלת ביצים (רבייה אוֹוִיפָּרית, oviparous ), ולא בהשרצת ולדות חיים, המאפיינת את רוב מיני הצפעים (צפע נוסף המטיל ביצים הוא הצפע המזרחי, שהיה מצוי בעבר בצפון הארץ אך נכחד).
תכונה זו התגלתה לראשונה ב-1955 בשני מכונים ביולוגיים בישראל.
העוברים בתוך הביצים המוטלות הם מפותחים יחסית.
הטלת הביצים מתרחשת בעיקר בחודשי הקיץ, בין יולי לאוגוסט.
הנקבה, בהתאם לגודלה, מטילה בין 10 ל-30 ביצים באדמה לחה, שממנה סופגות הביצים לחות החיונית להתפתחות העוברים.
לאחר ההטלה עוזבת הנקבה את הקן מבלי לשוב אליו.
הביצים בוקעות לאחר שישה שבועות, והאֶבְקוֹעים מגיחים מהביצה בגודל של כ-20 ס"מ, כשהם מצוידים במערכת ארס קטלנית כשל הוריהם.
האבקועים הצעירים צדים לטאות וצפרדעים קטנות.
בשנתם הראשונה הם מכפילים את גודלם, והם ימשיכו לגדול כל ימי חייהם, אם כי הגדילה העיקרית מתרחשת עד הבגרות המינית.
בדומה לנחשים אחרים, לצורך הגדילה משיל הצפע את השכבה החיצונית של עורו הישן (השכבה הקרנית של הקשקשים) כמה פעמים בכל אביב וקיץ.
הצפע המצוי ניזון בעיקר ממכרסמים כגון חולדות, עכברים ונברנים, קרפדות, זוחלים ובעלי חיים קטנים אחרים.
הוא ניחן ביכולת טיפוס מרשימה למדי, המאפשרת לו לטרוף גם גוזלים וציפורים.
לרוב יארוב הצפע המצוי באופן פסיבי לטרף שיחלוף על פניו.
בדומה לכל הנחשים, לצפע המצוי חוש ריח מפותח ביותר, והוא חושו המרכזי.
הצפע שולף את לשונו לאוויר כדי ללכוד מולקולות ריח, ומעביר אותן ל"איבר יעקובסון" הנמצא בחך העליון.
כך יודע הצפע לאתר מסלולים שמכרסמים נעים לאורכם בקביעות או ריכוזי אוכלוסיות שלהם, והוא אורב מוסתר ובחוסר תנועה מוחלט לאורך מסלולים אלו עד שחולף על פניו מכרסם.
הכשת הטרף היא לרוב מהירה כברק, פחות מרבע שנייה, וזאת על מנת להימנע מפציעה מנשיכותיו של הטרף המותקף.
המכרסם ימשיך לנוע בגסיסתו מרחק קצר עד שיוכרע וימות מהשפעת הארס; אז יידע הצפע לאתרו באמצעות שביל הריח שהותיר אחריו וריח ממולקולות ייחודיות המצויות בארס .
הצפע יבלע את טרפו לרוב מכיוון הראש, עם כיוון הפרווה של המכרסם ומבנה עצמותיו, כך יחליק הטרף ביתר קלות אל תוך קיבתו של הנחש.
הצפע מסוגל לאתר את טרפו גם באופן פעיל ולעקוב אחר שבילי הריח של הטרף עד מקום הימצאו, כגון מחילות ומאורות של מכרסמים או אזורים המהווים את מוקד פעילותם.
בעבר היה הצפע המצוי נפוץ פחות; התפשטות הערים וריבוי השדות החקלאיים יצרו סביבה מרובת מכרסמים, שאפשרה את צמיחת האוכלוסייה.
ידוע כי זוחלים רבים צורכים נוזלים חיוניים מגוף הטרף.
בתנאי שבי הצפע המצוי שותה מים וסביר שכך הוא עושה גם בטבע.
צפעים ששיני הארס שלהם נעקרו למדו בתנאי שבי לנשוך למוות עכברים ללא שימוש בארס.
תצפיות לימדו כי הצפע המצוי מכיש את טרפו לעיתים פעמיים ברצף, וכאשר הטרף הוא ציפורים או צפרדעים, עשוי הצפע לא להרפות מטרפו.
התנהגות זו זוהתה גם כאשר הנחש לא הוזן תקופה ממושכת.
בשני צידי ראשו המשולש של הצפע המצוי נמצאות בלוטת הארס, מכל אחת מהן יוצאת צינורית אל אחת משתי שיניי ארס מעוקלות ארוכות וחלולות בקדמת הלסת העליונה (בדומה למזרק רפואי).
כאשר הנחש פוער את לסתותיו, השיניים הקדמיות והארוכות נשלפות ומזדקרות קדימה, וכאשר הן ננעצות בבשר הקורבן השיניים החלולות מזריקות לתוך הבשר וכלי הדם ארס הישר מהבלוטות שבצידי הראש.
אל בלוטות הארס קשור שריר הפועל רפלקסיבית בזמן ההכשה, ופעולתו לוחצת על הבלוטות ודוחפת מהן את נוזל הארס החוצה אל שיני הארס החלולות.
הארס התפתח בבעלי חיים רבים ומגוונים עד מאוד במהלך האבולוציה, ומורכבותו ושונותו גדולה עד מאוד בין המינים.
השימוש הנפוץ בארס אצל בעלי החיים הוא למטרת ציד הטרף, הגנה עצמית מפני טורפים ואיומים אחרים, והתפתחותו במהלך האבולוציה אצל כל מין ומין היא בתלות ישירה בסוג הטרף אותו הוא צד.
כך התפתח גם ארס הצפע המצוי בהתאם לסוג הטרף המצוי בסביבתו ושממנו הוא ניזון.
החלקים שאינם ניתנים לעיכול, כגון פרווה, ייפלטו מאוחר יותר בצואתו של הנחש.
ארס מורכב ברובו ממים, והוא נוזל סמיך שצבעו צהבהב צלול ומכיל חלבונים שונים, מעט מלחים וחומרים אנאורגניים נוספים.
ארס הצפע המצוי מכיל לפי הערכות כ-30 רכיבים שונים, כאשר 16 מהם זוהו ובודדו, בהם פרוטאזות, אנזימים מפרקי ממברנות של תאי אנדותל הנמצאים בדפנות כלי הדם, חלבונים המשפיעים על קרישת הדם ועוד.
בשל ריכוז גבוה מאוד של חלבונים בארס הצפע, התפשטותו הראשונית בגוף הקורבן נעשית באמצעות מערכת הלימפה.
מבין רכיבים אלו ישנו שילוב של שני חומרים, האחד אנזים פוספוליפאז חומצי והשני חלבון בסיסי, כל אחד מהם כשלעצמו אינו מזיק, אולם השילוב של השניים הופך לרעלן נוירוטוקסי קטלני.
המכניזם המורכב משני רכיבים אלו עדיין אינו מובן וכך גם רבים מרכיבי ארס הצפע ומנגנון פעולתם שאינם ידועים או אינם מובנים עד תומם.
הרכיבים האקטיביים בארס הצפע המצוי נחלקים לארבע קטגוריות עיקריות:
המורגינים - מהווים כ-74% מהרכב הארס.
רעלנים אלו תוקפים ומפרקים תאי דם אדומים בגוף הקורבן וגורמים להמוליזה, שיבוש מנגנון קרישת דם וכלי הדם (תרומבוציטופניה), ולהרס רקמת תאים ומערכת הלימפה (מטאלופרוטאז-65%, סרין פרוטאז שונים-9%)
נוירוטוקסין - אנזים נוירוטוקסי מסוג פוספוליפאז A2 מהווה כ-4% ממרכיבי הארס.
2% מפעילותו פוגע בתפקוד מערכת העצבים, ו-2% הוא מסוג מיוטוקסין הגורם לשיתוק שרירים מסוגים שונים ולנקרוזה.
גורמי גידול - מהווים כ-2%.
חלבונים שונים הזהים בתכונתם לגורם גידול תאי אנדותל בכלי הדם (VEGF) ולגורם הגדילה העצבי, שניהם ידועים כמעודדי אנגיוגנזה בכלי דם נימיים, ובעלי השפעה על גורם גדילה נוירוטרופי ועל חדירות כלי הדם.
ידוע כי הם קשורים גם למשפחת חלבונים הגורמים לשטפי דם.
מעכבי אינטגרין - מהווים כ-16% ממרכיבי הארס.
כ-10% הם חלבונים המשויכים ללקטין מסוג C.
ידוע כי נחשים מסוג צפע יצרו והתאימו מחדש במרוצת האבולוציה תרכובות מורכבות מאוד של חלבונים שבמקורן היו אחראיות לפעילותן התקינה של מערכת כלי הדם והלב ושל מערכת העצבים.
חלבונים אלו הותאמו מחדש כדי לשבש פעילויות אלו.
ארס הצפע המצוי אינו יוצא דופן ורכיביו דומים לנחשים מסוגו.
על אף העובדה שארס נחשי הצפע השונים עשוי להכיל למעלה מ-100 תרכובות חלבונים, חלבונים אלו ניתנים למיון לכאלו בעלי פעילות אנזימטית ולחלבונים ללא פעילות אנזימטית.
חלוקה זו עשויה לרמז על התפתחותם האבולוציונית של החלבונים הללו מקבוצת גנים מצומצמת האחראית על פונקציה של הפעילות הפיזיולוגית הנורמלית בגוף.
ייצור הארס מושפע מהטמפרטורה, ולכן בחורף הצפע כמעט אינו מייצר ארס.
עם זאת אין להסיק מכך שלנחש אין ארס בתקופת החורף, בשל העובדה שלפני כניסתו לתרדמת חורף נשמר הארס הקיים בבלוטות.
מלאי הארס מתחדש במשך כתשעה ימים ועד שלושה שבועות לכמות המקסימלית.
כמות מקסימלית בבלוטת הארס שלו היא בעלת עוצמת המתה גדולה, ומסוגלת להמית כ-50% מ-8,000 עכברים, ארס עוצמתי יותר משל הצפע המצוי ישנו גם לפתן שחור, וגם לאפעה מגוון המצוי בנגב ובגלבוע, ומדד ה-LD50 שלו הוא 0.263 מ"ג\ק"ג ועוצמת הכמות המקסימלית בבלוטת הארס שלו להמית 50% מ-2,605 עכברים.
ארסו של צפע החרמון חלש יותר משל הצפע המצוי.
לשם השוואה, מדד ה-LD50 של הצפע המצוי (בהזרקה אל הצפק - I.P) הוא 9.4 מ"ג/ק"ג ועוצמת הכמות המקסימלית בבלוטת הארס שלו היא להמית 50% מ-1,188 עכברים.
מחקרים הראו כי כרבע מהכשות הצפע המצוי הן "הכשות יבשות", כלומר הצפע אינו מזריק במהלכן כל ארס.
"בהכשות רטובות", בהן מועבר ארס, הצפע המצוי יזריק בממוצע בין 10%-45% מכמות בלוטת הארס שלו.
בשל המשתנים הרבים, קשה לצפות ולהשוות במדויק את מידת הנזק הסופי כתוצאה מהכשה של נחש ארסי זה או אחר, ואפילו נחשים מאותו מין.
אף שהצפע המצוי אינו הארסי ביותר, כמות הארס שלו היא הגדולה ביותר מבין נחשי הארץ באופן ניכר, והיא עשויה להגיע ל-1.15 גרם.
לשם התרשמות, להלן כמויות הארס המרביות המתקבלות בחליבה מנחשים שונים (שלושת הנחשים האחרונים אינם מאזור ארץ ישראל);
להלן תוצאות ניסויי מעבדה שבוצעו בירדן לשם בדיקת עוצמת הארס של סוגי הנחשים.
בניסויים דומים בארץ התקבלו תוצאות שונות, מה שמצביע על שונות בהרכב הארס באזורים השונים גם כשמדובר באותו מין;
הנחש כמות הארס הדרושה להמית עכבר פתן שחור 8.9 מיליגרם עכן חרטומים 13.5 מיליגרם שפיפון 35 מיליגרם צפע מצוי 38 מיליגרם
סוג הארס הדומיננטי של הצפע המצוי, כמרבית הצפעיים, הוא המוטוקסין (רעלן דמי) אשר השפעתו פחות מהירה מנוירוטוקסין (רעלן עצבי) אולם לא פחות קטלנית.
בשל ההשפעה המהירה וכמעט מיידית של ארס הנירוטוקסין (כדוגמת הממבה או רב פתן מלכותי), נחשים בעלי ארס זה נוטים להתמיד בנשיכתם בטרף עד סיום גסיסתו המהירה וכך נמנעים מהצורך מחיפוש ואיתור גופת הטרף.
הצפע המצוי, כרוב בני משפחתו, מכיש ומנתק מגע במהירות גדולה כדי להימנע מפציעה כתוצאה ממאבק הטרף בו, וגם כדי לחסוך באנרגיה הנדרשת לאחיזה ונשיכה ממושכת בטרף הנאבק להשתחרר.
בשל שחרור הטרף לאחר הכשתו, הצפע פיתח מנגנון מיוחד לאיתור גופתו, לאחר שזה המשיך לנוע בגסיסתו מרחק קצר עד שהוכרע ומת מהשפעת הארס.
מחקרים מצאו כי צפעיים מגיבים יותר לגופת טרף מוכש מאשר לטרף שהומת בדרך שונה.
מחקרים אלו מצאו כי בחלבוני ארס הצפעיים קיימות מולקולות המפיצות ריח ייחודי המסייע לצפע לאתר את גופת הטרף המוכש ומוכן לאכילה, ולייחדו גם בסביבה שבה עשויים להימצא בעלי חיים נוספים מסוגו אשר עקבות הריח שלהם עלולים לשבש את איתור הטרף המומת.
בשל סוג הטרף ואזור המחיה של הצפע, הוא נחש נפוץ יחסית באזורים מיושבים, ואין זה נדיר למצוא אותו סמוך לאתרי בנייה, רפתות, לולים, ובמקרים מסוימים בתוך בתים (בבתים צמודי קרקע), שם הוא עלול להימצא בעיקר סמוך למוקדי חום כמו מנוע של מקרר.
הצפע מסוגל לטפס כדי לאתר מזון.
בעצים מסתתר הצפע עד הגעתן של ציפורי שיר קטנות, בעליות גג ובקומה שנייה ושלישית תר הצפע אחר עכברים וחולדות.
בספטמבר 2012 נלכד צפע מצוי בקומה חמישית בבית מגורים בקריית שמונה.
כמו כן ישנם דיווחים על מציאת צפע מצוי בתוך כלי רכב.
הצפע המצוי מצד אחד מועיל מאוד לאדם בהדברת מכרסמים מזיקים ונושאי מחלות בסביבה חקלאית וסביבת בתי מגורים, אולם עם זאת הוא עלול להוות לו סכנה.
בשל העובדה כי הוא הנחש הנפוץ ביותר מבין תשעת הנחשים הארסיים בישראל, הוא גם הבולט ביותר בעיני תושבי הארץ וכך שמו נעשה שגור בפי רוב.
כאמור, התפתחות השדות החקלאיים ועמם התרבות מכרסמים רבים הניזונים מיבולם, וכן ההתפתחות המהירה של הערים, גרמו לעלייה בתפוצתו ובמספר נחשי הצפע המצוי.
דימוי נחש הצפע ושמו בקרב הציבור בישראל מהווה שם נרדף לסכנה, ובהתאם לכך נעשה שימוש בשמו למטרות שונות.
במלחמת המפרץ הסיסמה להפעלת מערכת האזעקה הייתה נחש צפע, והיא שודרה ברדיו בכל פעם שנורו טילי סקאד לעבר ישראל, וכך ידעו אנשי המילואים להפעיל את מערכות הצופרים בערים השונות.
נחש צפע הייתה גם סיסמת האזעקה מפני מתקפה אווירית בכל שטח מדינת ישראל בעת מלחמת יום הכיפורים.
השם צפע ניתן גם לכלי לחימה שונים בצה"ל.
תסמיני הכשה וטיפול ראשוני מקובל
הכשות הצפע המצוי, הן המשמעותיות ביותר מסוגי הנחשים באזורינו, הן מבחינת שכיחותן והן מבחינת משמעותן הרפואית.
בהכשת הנחשים ממשפחת הצפעונים (צפע ואפעה) מזהים תסמינים מקומיים ראשונים של כאב עז ודוקר או שורף, סימני הכשה על העור ונפיחות.
סימנים נוספים הם בחילה, הקאה, שלשול, חולשה, שינוי מנטלי ותחושת נימול.
התסמינים המערכתיים הם ירידת לחץ דם, בצקת בדרכי הנשימה, הפרעות במערכת קרישת דם ודמם פנימי.
כעבור זמן מה מתנפח האיבר המוכש, ובהמשך הוא משחיר ומתפתחות בו שלפוחיות המלאות בנוזל.
הנפגע עלול לפתח הלם אנפילקטי, שיכול להסתיים בקטיעת הגף המוכשת, או אפילו במוות.
להלן רשימה מפורטת יותר של התופעות הקליניות העיקריות כתוצאה מהכשת צפע מצוי;
דימום מקומי זיעה קרה איבוד הכרה אאוזינופיליה - עלייה במספר האאוזינופילים בספירת הדם עלולה להיות תגובה אלרגית קיצונית, וכתוצאה, ירידת לחץ דם מסכנת חיים.
שלפוחיות מלאות נוזל לימפאנגיטיסטכיקרדיה וירידה בלחץ דם טרומבוציטופניה בצקת אנגיונוירוטית סרפדת דימום ממערכת העיכול דימום ממערכת השתן דימום מריריות תסמונת הלם רעלי
הטיפול הראשוני המקובל בשטח להכשת צפע מצוי, ובכלל, כולל פעולות "עשה" ו"אל תעשה", ואלו עקרונות שיכול ליישם כל אדם, ואין נדרשים להם כישורים רפואיים
לאחר וידוא בטיחות המטפל והמטופל
• יש להרגיע הנפגע ולהשכיבו במקום קריר ומוצל עד פינויו במהירות האפשרית לבית החולים הקרוב.
הרגעת הנפגע ומניעת מאמץ גופני מיותר ממנו מונעת התפשטות וספיגה מואצת של הארס בגופו עד מתן טיפול מתאים, לכן במידת האפשר יש לקבע את הגפה הפגועה ולהקפיד על מינימום תנועה.
• יש להזעיק בדחיפות את מד"א בטלפון חירום 101, ולקבל מהמוקד סיוע טלפוני מיידי והנחיות ברורות עד הגעת הצוות הרפואי למקום.
• יש לתעד את הדוגמה שעל גב הנחש.
אין לנסות ללכוד את הנחש, אלא אך ורק לנסות ולצלם אותו על מנת שהצוות הרפואי יידע להתאים לנפגע את הטיפול הטוב ביותר במהירות הרבה ביותר.
• יש להסיר תכשיטים מגופו של הנפגע כדוגמת טבעות וצמידים, מחשש לנפיחות האיברים.
• אין לעכב את פינוי הנפגע לבית החולים.
• אין למצוץ את ארס הנחש מגוף הנפגע.
• אין להניח חוסם עורקים על האזור שהוכש.
• אין לקרר את אזור ההכשה.
קירור האזור יחמיר את הנזק ועלול להביא לקטיעת הגף המוכשת.
• אין לתת משקה אלכוהולי לנפגע, אלכוהול ממריץ את מחזור הדם.
הכשות קטלניות של צפע מצוי בישראל
מומחים מגדירים מקרי מוות כתוצאה מהכשת הצפע המצוי בארץ ישראל כמקרים נדירים.
עם זאת במאה ה-21 דווחו כמה מקרים;
ב-28 במאי 2006 תושב ביצרון בן 73 הוכש במרפסת ביתו, פונה במצב אנוש ומת באותו היום.
ב-7 ביוני 2008 תושב שבי ציון בן 46 שמע במהלך הלילה רחשים משובך היונים שלו, במהלך בדיקתו בשובך הוכש בצווארו על ידי צפע מצוי, רץ לביתו להזעיק עזרה, פונה לטיפול נמרץ בהכרה, קיבל טיפול ראשוני נגד הארס, ולאחר מכן חלה הידרדרות פתאומית במצבו והוא מת.
ב-21 ביוני 2013 בן 56 הגיע עם אשתו ובתו לחוף חוקוק לאחר פעילות נמרצת באותו יום.
בעלטת שעות הערב המאוחרות בסמוך לאוהל המשפחה הוכש בידו הימנית מנחש צפע שנכנס לתיקו, ככל הנראה באחת העצירות המוקדמות באותו יום.
האיש איבד את הכרתו, ולאחר ניסיונות החייאה ממושכים נקבע מותו.
ב-27 ביוני 2015 הוכשה תושבת עין זיוון בת 38 על ידי צפע מצוי במהלך טיול באזור הירדן ההררי.
היא פונתה במצב אנוש לטיפול נמרץ ולקתה בשבץ מוחי עוד באותו יום.
מותה נקבע כארבעה ימים מאוחר יותר.
ב-11 במאי 2018 ובסמוך לשעה 18:00 הוכש תושב עילוט כבן 30 על ידי צפע ביישוב ביר אל-מכסור.
הוא פונה לבית החולים במצב אנוש, חובר למכונת לב-ריאה ומת יומיים לאחר מכן.
ב-22 באוקטובר 2018 הוכשה תושבת גִ'סְּר אֶ־זַּרְקָא כבת 70 בידה, במהלך קטיף פירות הדר מדרום לבנימינה.
היא נמצאה מחוסרת הכרה ובמצב אנוש, והובהלה לבית החולים הלל יפה בחדרה, שם נקבע מותה.
ב-30 במאי 2019 נפטר תושב רמת השרון כתוצאה מהכשת נחש צפע בגינת ביתו במערב העיר כשבוע קודם לכן, זאת לאחר שהתמוטט בהגיעו למוקד קופת החולים.
חומרת ההכשה תלויה בראש ובראשונה בכמות הארס שחדרה.
בכרבע מההכשות לא מוזרק כל ארס (הכשות אלו מכונות "הכשות יבשות").
גורמים נוספים הם גיל וגודל הפיזי של הנפגע ושל הנחש, בזמן שחלף מההכשה ועד הטיפול, וכן מקום ההכשה בגוף ואופיה.
ישנם נפגעים שהארס גורם אצלם לתגובה קשה באופן מיידי, ואצל אחרים השפעות ההכשה מתפתחות באופן הדרגתי.
גורם מכריע לחומרת ההרעלה הוא רגישות אלרגית לארס הגורמת להלם אנפילקטי ולבצקות שלוחצות על קנה הנשימה וגורמות למוות כתוצאה מחנק.
המכנה המשותף למקרי המוות שצוינו הוא שמועד התרחשותם היה בסוף מאי או ביוני במהלכם החום הרב ממריץ את גופם של הנחשים בעלי הדם הקר.
קצב ייצור הארס מוגבר אף הוא כתוצאה מהחום.
עובדה נוספת היא שזמן זה חופף לתקופת החיזור של הנחש שבמהלכה הוא עשוי להיות אגרסיבי יותר.
עם זאת, מוכרים דיווחים מבתי החולים על הכשות כבר מחודש פברואר.
בבית החולים זיו בצפת בלבד מטופלים בממוצע בין 30 ל-50 מקרי הכשות בשנה.
החל משנת 2000 הכשת נחש אינה מוגדרת כמחלה המחייבת דיווח למשרד הבריאות בישראל.
עקב כך, לא קיים תיעוד מפורט של היקף ההכשות בישראל.
הערכה המבוססת על דיווחים חלקיים מצביעה כי מדי שנה מתרחשים בין 200–300 מקרי הכשה, כאשר מ–95% ממקרים אלו הכשות של צפע מצוי.
רוב מקרי ההכשה הם בין אפריל לספטמבר.
לאחר שנת 1955 פותח בישראל נסיוב נגד הכשת הצפע המצוי, ומאז ירדו מקרי המוות מהכשותיו באופן דרמטי.
עד אותה שנה הסתיימו כ-6% עד 10% מההכשות במוות.
בין השנים 1965–1966 נרשם מספר שיא של כ-800 הכשות ושמונה מקרי מוות, ככל הנראה התופעה קשורה להדברת נמיות באותה שנה, שהן האויב הטבעי של הצפע.
כ-300 הכשות של חיות מחמד ושל בעלי חיים שונים מטופלים מדי שנה באמצעות וטרינרים.
הפולמוס סביב ייצור הנסיוב בישראל
תהליך הפקת נסיוב נגד ארס כרוך בהליך ארוך ויקר.
ראשיתו בחליבת ארס מנחשי צפע רבים, הליך המסכן מאוד את העוסקים במלאכה זו ובהתאם לכך גם מחירו של הארס הגולמי גבוה.
לאחר מכן מזריקים את הארס במינונים הדרגתיים, בתחילה מינונים קטנים המוגדלים עם הזמן, לקבוצת סוסים המוחזקים למטרה זו.
נוכחות הארס במערכות הביולוגיות בגופו של הסוס מעוררת את מערכת החיסון, המייצרת בתגובה ריכוז גדול של נוגדנים לארס בדמו.
לאחר שתגובה זו נוצרת נוטלים את דם הסוסים, ובתהליך מעבדתי מורכב מייצרים מנוגדנים אלו נסיוב נגד ארס הצפע.
בשנת 2009 החל משבר בשל מחסור בנסיוב הצפע המצוי בישראל, וכתוצאה מכך הופסקה לחלוטין אספקת הנסיוב לווטרינרים בשנת 2011. משרד הבריאות החל בפרויקט לאומי לפיתוח וייצור הנסיוב ובשנת 2009 מימן הקמת מתקן ייצור חדש בקיבוץ בית קמה, השייך לחברת התרופות קמהדע, בעלות של 20 מיליון שקל.
תוכנן כי קמהדע תייצר נסיובים בהיקף של 3.5 מיליון שקל בשנה.
פיתוח וייצור הנסיוב החדש תחת תנאי ייצור נאותים לא פתר את זמינות הנסיוב, ועלות מנת נסיוב נסקה מ-1,000 ש"ח ליותר מ-5,000 ש"ח.
בעוד שהנסיוב זמין לשימוש בפציעות בני אדם וכלול בסל התרופות, טיפול בבעלי חיים שהוכשו, כגון סוסים, כלבים חתולים וחיות מחמד אחרות, לא התאפשר בשל העלות הגבוהה, וכתוצאה בעלי חיים רבים מתו מהכשות נחשי הצפע.
בעקבות מחאת הווטרינרים במאי 2013 החלה ישראל ביבוא הנסיוב מספרד ובעיות עלותו וזמינותו נפתרו.
צפעיים (שם מדעי: Viperidae) היא משפחה של נחשים ארסיים.
לעיתים מכונים בשם "צפעוניים", אך מדובר בטעות שכן זוהי משפחת נחשים קטנים יותר ובעלי ניבי ארס ארוכים יותר שבולטים מאחורי הראש.
מינים אלה חיים ברחבי כל העולם, אך לא באוסטרליה.
המינים החיים באמריקה שייכים לתת-המשפחה צפעוני גומה וביניהם העכסנים, המוקסין והגומצן.
תת-משפחה זו חיה גם בחלק מאסיה.
הם חיים במגוון בתי גידול ביניהם יערות, מדרונות הרים ומדבריות חמים.
7 מינים מהמשפחה חיים בישראל, והידוע ביניהם הוא צפע ארצישראלי שנבחר להיות הנחש הלאומי.
הארס של בני משפחה זו קטלני וגורם לקרישת דם מהירה, הרס במערכת כלי הדם, וכן הרס לרקמת הבשר ולעיתים גם נמק.
ארסם פועל באיטיות לעומת ארס הפתניים, מה שגורם לעיתים קרובות לייסורים ממושכים לקורבן, אף אם ניצל ממוות מיידי.
נחשים אלה יכולים להגיע לאורך מרבי של 3.65 מטרים אצל המין גומצן ענק.
בעבר היו מינים כבדים יותר, כמו הלאופיס שהגיע לאורך של 3 עד 4 מטרים ולמשקל 26 ק"ג, ולגודל כשל רב-פתן מלכותי.
סוג צפע פיאה (Azemiops) - בו 2 מינים.
סוג מוקסין (Agkistrodon) - בו 8 מינים.
סוג צפעון דקלים (Bothriechis) - בו 19 מינים.
סוג גומצן (Bothrops) - בו 48 מינים.
סוג צפעון הררי (Cerrophidion) - בו 5 מינים.
סוג עכסן (Crotalus) - בו 54 מינים.
סוג ומין יחיד - מוקסין סיני (Deinagkistrodon acutus)
סוג מוקסין אסיאתי (Gloydius) - בו 26 מינים.
סוג צפעון מדובש אף (Hypnale) - בו 3 מינים.
סוג גומצן (Lachesis) - בו 5 מינים.
סוג Mixcoatlus - בו 3 מינים.
סוג צפעון מקורנן מקסיקני (Ophryacus) - בו 3 מינים.
סוג צפע הרים (Ovophis) - בו 9 מינים.
סוג צפעון חזירי (Porthidium) - בו 9 מינים כולל צפעון חזירי מקורנן
סוג עכסן גמדי (Sistrurus) - בו 3 מינים.
סוג גומצן (Trimeresurus) - בו 55 מינים.
סוג גומצן (Protobothrops) - בו 16 מינים.
סוג צפע הרמה (Tropidolaemus) - בו 5 מינים.
סוג צפעוני הרים (Atheris) - בו 18 מינים.
סוג ביטיס (Bitis) - בו 18 מינים.
סוג דאבויה (Daboia) - בו 4 מינים, ביניהם צפע מצוי (Daboia palaestinae).
סוג אפעה (Echis) - בו 12 מינים, ביניהם אפעה מגוון (Echis coloratus).
סוג ומין יחיד - צפע חול אסייתי (Eristicophis macmahonii)
סוג צפע גדול (Macrovipera) - בו 2 מינים.
סוג ומין יחיד - צפע הר קניה (Montatheris hindii)
סוג צפע (Vipera) - בו 21 מינים.
סוג צפע לילי (Causus) - בו 7 מינים.
מיני משפחת הצפעיים הנפוצים בישראל
כל המינים החיים בישראל שייכים לתת-משפחת הצפעיים:
צפעים (שם מדעי: Viperinae), תת-משפחה של נחשים ארסיים ממשפחת הצפעיים החיים באירופה, אסיה ואפריקה (חוץ מהאי מדגסקר).
תת-משפחה זו כוללת את רוב הנחשים הארסיים החיים בישראל.
השמות צִפְעוֹנִי וְהַצְּפִעוֹת מוזכרים במקרא בפסוקים שונים.
באחד הפסוקים מוסבר ההבדל בין נחש שאינו ארסי היודע לנשוך לבין נחש ארסי המכיש ומפריש ארסו:.
תת-משפחה זו כוללת, נכון למאי 2025, 99 מינים.
צפצפה (שם מדעי: Populus, באנגלית: Poplar) היא סוג של עצים ממשפחת הערבתיים (Salicaceae), הכוללת כיום כ-51 סוגים וכ-1,540 מינים.
מרבית מיני הסוג צפצפה נפוצים באזורים ממוזגים בחצי הכדור הצפוני - בצפון אמריקה, אירופה ואסיה - וחלקם אוקלמו והופצו גם לאמריקה הדרומית, לדרום אפריקה ולאוסטרליה.
רוב המינים גדלים בבתי גידול לחים עד רוויים במים, לעיתים קרובות בסמוך לגדות נחלים ואגמים.
בסוג 61 מינים, ומהם רק מין אחד גדל בר בישראל, בעיקר לאורך הירדן והנחלים הסמוכים אליו - צפצפת הפרת, מין נדיר ועל סף איום.
בנוסף אוקלמו בארץ כשבעה מינים המשמשים לנוי או לייעור, שהמוכר שבהם הוא צפצפה מכסיפה שניטעה בארץ גם לייעור ולתעשיית העץ.
בעקבות הרחבת גבולות משפחת הערבתיים במערכת APG II (2003), שבה צורפו למשפחה סוגים רבים ממשפחת הפלקורטיים לשעבר — הפכה המשפחה לקבוצה רחבה הכוללת גם סוגים טרופיים רבים.
התיאור המורפולוגי המסורתי, שהתבסס בעיקר על ערבה וצפצפה, אינו מייצג עוד את כלל המשפחה; משום כך קיימים עדיין מקורות מיושנים המונים למשפחה שני סוגים בלבד ומציגים תיאור מורפולוגי מצומצם.
תפוצה עולמית של הסוג צפצפה
מרבית מיני הסוג צפצפה (Populus) נפוצים באופן טבעי באזורים הממוזגים של חצי הכדור הצפוני – בצפון אמריקה, אירופה ואסיה – וניטעו בהצלחה גם מחוץ לאזורי מוצאם, בעיקר בדרום אפריקה, אמריקה הדרומית ואוסטרליה.
עם זאת, קיימים מספר מינים חריגים המרחיבים את גבולות התפוצה:
באפריקה – המין הדרומי ביותר בסוג כולו הוא Populus ilicifolia, הגדל באופן טבעי במזרח אפריקה הטרופית (קניה וטנזניה).
באמריקה – המין Populus fremontii חודר דרומה עד דרום מקסיקו (אואחאקה, צ'יאפס ואזורים שכנים) והיא הדרומית ביותר ביבשת אמריקה.
במזרח אסיה – המינים Populus ciliata ו־P.
adenopoda מגיעים עד צפון מיאנמר, שהוא הקצה הדרומי ביותר של הסוג בחצי הכדור הצפוני.
במערב אסיה וצפון אפריקה – המין צפצפת הפרת הוא הדרומי ביותר, ותפוצתו מגיעה עד צפון אפריקה ודרום ישראל וירדן.
זהו גם המין היחיד בסוג הגדל בר באופן טבעי בישראל, ירדן ובצפון אפריקה.
רוב המינים הדרומיים האחרים שצוינו (P.
ilicifolia) אמנם מגיעים לאזורים חמים יותר גאוגרפית, אך נשענים על בתי גידול לחים ואינם מותאמים לחום קיצוני או למליחות.
לעומתם, צפצפת הפרת היא דרומית אמיתית – מותאמת לאזורים סהרו-ערביים ואירנו-טורניים.
צפצפה שמותאמת למדבריות חמים, מליחים וצחיחים, ולכן היא מיוחדת גם אקולוגית, לא רק גאוגרפית.
רוב מיני הצפצפה הם עצים נשירים, ועליהם מצהיבים לגווני צהוב זהוב בסתיו לפני הנשירה.
העצים מגיעים לפעמים לגובה של 10 מ' הם דו ביתיים (ישנם עצים זכריים ועצים נקביים) והאבקה ביניהם נעשית על ידי הרוח באמצעות זרעים נושאי ציצית שערות.
ענפיו וגבעוליו אינם נושאים קוצים כלל.
הניצנים עטופים 3 עד 10 קשקשים, מפרישים שרף או חסרי שרף; בחלק מן המינים הניצנים בוהקים ומכוסים שרף דביק בחורף, תכונה בולטת במיני הצפצפה ומשמשת סימן זיהוי טוב בשדה (בניגוד לערבה שרוב מִינֶיהָ חסרים ניצנים בעלי שרף).
ניצן קודקודי לרוב קיים - ולכן הצימוח בדרך כלל מונופודיאלי - אך במינים מסוימים הוא חסר, ואז הצימוח נעשה סימפודיאלי.
הפטוטרות לרוב פחוסות מן הצדדים וחסרות בלוטות.
הטרפים לרוב רחבים ומשולשים עד מעוינים, ולעיתים דמויי אזמל, סרגל או אליפסה — בחלק מהמינים מזכירים עלי ערבה.
הַלְּוָאִים מפורדים, קרומיים, זעירים וצרים, ונושרים לרוב במהרה, אך לעיתים הם בולטים במיוחד על חוטרים צעירים.
הטרפים לרוב רחבים יחסית — אורכם קטן מכפול רוחבם; העִירוק כעין כף יד, פחות או יותר, ובדרך כלל יוצא מן הבסיס זוג עורקים משניים בולטים (למעט ב־Populus angustifolia); שפת הטרף תמימה עד חרוקה; ולעיתים מצויות 0–6 בלוטות בבסיסו.
התפרחות חיקיות או אמיריות, לרוב קודמות ללבלוב העלים, בצורת עגילים (catkins) פשוטים, לרוב משתלשלים, היושבים ישירות על הענף (ללא עוקץ תפרחת); צירן חסר עלים, וכל פרח מלווה בחפה משוננת או מאונה.
בניגוד לערבה, שבה החפה קירחת או ריסנית ובעלת שפה תמימה.
החפים המלווים את הפרחים לרוב משוננים; קצותיהם שסועים לעיתים עמוקות ולעיתים באופן רדוד לאונות, ולעיתים חרוקים; הם נושרים במהרה.
רובם קירחים, ולעיתים ריסניים, פרט למין P.
heterophylla שבו הם שעירים בצדם התחתון.
חפי הפרחים הנקביים נושרים לאחר ההפריה.
הפרחים חסרי עטיף; במקומו מצוי דיסק חסר בלוטות צוף, דמוי ספל או צלוחית.
דיסק זה נחשב לשריד של עטיף שעבר צמצום והפחתה (רידוקציה) עד שהתנוון, כך שהתוצאה הסופית נראית לעיתים כקשקשים בודדים (שכונו בעבר "צופנים קשקשיים") ולעיתים כרקמת דיסק רציפה.
בפועל מדובר בתאים מתים וחסרי פעילות בלוטית, ולכן אינם מייצרים או מפרישים צוף.
הסבר זה נכון הן לדיסק בצפצפה (Populus) והן למה שכונה בעבר "צופנים קשקשיים" בערבה (Salix).
הדיסק לרוב משתייר, אך במין Populus heterophylla הוא עשוי לנשור.
ההסבר נכון הן לדיסק במשפחת הצפצפה ואין לצופנים הקשקשיים במשפחת הערבה.
האבקנים 6 עד 60 (ולעיתים רחוקות עד 70), זיריהם מפורדים; מאבקיהם מוארכים עד דמוי ביצה ומורכבים משתי לשכות.
השחלה לרוב יושבת או כמעט יושבת, 2 עד 4 עלי שחלה ובכל אחת (1 או) 2 עד 25 ביציות לעיתים רחוקות ביצית אחת; עמודי השחלה קצרים ומפורדים; הצלקות 2 עד 4, גליליות עד שטוחות, לעיתים מגולגלות או מפותלות, שלמות או מחולקות לשתי אונות.
הפירות הלקטיים, בני 2 עד 4 קשוות, ביציים או כדוריים.
הזרעים זעירים, חסרי אנדוספרם או מעוטי אנדוספרם; הם נושאים אַריל (מעטה עסיסי או שומני) המתפתח מעוקץ הביצית (funicle), המתארך לציצית צפופה של שערות משי ארוכות (arillate coma) העוטפת את הזרע ומסייעת להפצה ברוח.
העצה של רוב מיני הצפצפה קלה, רכה ובעלת צפיפות נמוכה.
היא נחשבת בינונית עד ירודה מבחינת חוזק מכני ועמידות, ואינה עמידה לריקבון ולפגיעת חרקים.
משום כך היא איננה חומר בנייה איכותי לאלמנטים נושאי עומס.
לעומת זאת היא קלה מאוד לעיבוד, ולכן משמשת בהיקף רחב לייצור לוחות דיקט (plywood, veneer), אריזות, ארגזים, קופסאות, נייר ותאית (pulpwood), גפרורים, מקלות ארטיקים ורהיטים קלים.
רק מינים מסוימים, כגון צפצפה רטיטה (Populus tremuloides) וצפצפה מקוצעת (P.
deltoides), משמשים לעיתים לבנייה פנימית קלה שאינה נושאת עומס, אך גם בהם העצה נחשבת פחות איכותית לעומת עצי אלון, אשור או אורן איכותי.
למידע נוסף על סליצין ועל הקשרו לפיתוח האספירין ראו בערך "ערבתיים".
מיני צפצפה משמשים לייצוב דפנות נחלים בזכות מערכת השורשים השטחית שלהם.
מנגד, לצפצפות יש גם מערכת שורשים רחבה וחזקה, היכולה להתפשט למרחקים גדולים ולהוציא חוטרים חדשים.
השורשים נמשכים למקורות מים ועלולים לחדור לצנרת, לקווי ניקוז ולבורות ספיגה; לכן מומלץ להימנע מנטיעה בסמוך לבתי מגורים או לתשתיות מים וביוב.
במינים גדולים, כגון צפצפה שחורה, צפצפה מכסיפה.
ובני כלאיים שונים, תופעה זו בולטת במיוחד.
עצים צעירים שנשתלים במרחק מתאים אינם בהכרח גורמים נזק, אך בסביבה אורבנית ההמלצה המקצועית היא להימנע מקרבה לתשתיות תת-קרקעיות.
צפצפה קנדית משמשת בעשורים האחרונים גם כעץ מודל לטיפול סביבתי בקרקעות ובמי תהום מזוהמים, במסגרת תחום מחקר ופיתוח הנקרא פיטורמדיציה (phytoremediation) – ניצול צמחים, לעיתים בשילוב מיקרואורגניזמים החיים ברקמותיהם, לסילוק או פירוק מזהמים.
מחקרים שונים הראו כי מכלואים של צפצפות מסוגלים לספוח ולצבור מתכות כבדות כגון קדמיום, עופרת ואבץ בקרקעות מזוהמות, ובכך להפחית את זמינותן הסביבתית.
במקביל, מחקרי שדה עדכניים הדגימו כי ניתן להדביק את העצים בחיידקים אנדופיטיים טבעיים בעלי יכולת לפרק ממסים אורגניים כלוריים (chlorinated solvents) – ממסים שימושיים מאוד בתעשייה הכימית ובראשם הממס התעשייתי הנפוץ טריכלורואתילן (TCE).
בניסוי שנערך באתר Superfund Middlefield–Ellis–Whisman בעמק הסיליקון (קליפורניה) הראו כי עצי צפצפה קנדית, שהודבקו בחיידק האנדופיטי Enterobacter sp.
PDN3, ירידה של למעלה מ־98% בריכוזי TCE ותוצרי הפירוק שלו במי התהום, לצד שיפור בשגשוג העצים (עלייה של כ־32% בקוטר הגזע בהשוואה לעצים שלא הודבקו).
שילוב זה של עצים מהירי צמיחה עם מיקרואורגניזמים מפרקי מזהמים מציע פתרון יישומי וזול יחסית לשיקום אתרים תעשייתיים מזוהמים בממסים אורגניים ובמתכות כבדות כאחד.
בישראל מין בר אחד - צפצפת הפרת - ושישה מינים שהובאו לישראל לצורך ייעור ונוי ואף תעשייה כאמור בפרק שמושים ואלו הם: צפצפה מאפירה, צפצפה מכסיפה, צפצפה מקוצעת, צפצפה קנדית, צפצפה שחורה, צפצפה רטיטה.
צַפְצָפַת הַפְּרָת (Populus euphratica) היא העץ הבר היחיד בסוג צפצפה הגדל בישראל ובסביבתה.
זהו עץ ענף, מהיר צמיחה, המגיע בגובהו ל-15 מ' בעל צמרת גבוהה ורחבה וקוטר נוף של 16 מ', גזעו אפור לבנבן ולעיתים נטוי או מעוקם, ומערכת שורשים שטחית.
לעץ שני טיפוסי עלים: עלים צעירים (בעיקר על ענפים צעירים או בעצים צעירים) סרגליים וצרים, דמויי עלי ערבה או אקליפטוס; ואילו עלים בוגרים בשאר חלקי העץ תמימים, משולשים או מעוינים (דמוי רומבס) במיוחד על הענפים שנושאים את התפרחות.
העלים אפורים-ירקרקים, בהירים ובעלי מרקם גלדני מעט; הפטוטרת ארוכה, כ-3 ס"מ ואף עד 5 ס"מ, והניצנים הצעירים שעירים.
העגילים הזכריים ירקרקים מוארכים ויצאות מתוך לפה קצר וחלק.
ומשתלשלים ואילו העגילים הנקביים פחות צפופים וזקופים.
מספר האבקנים בפרחים הזכריים 8 עד 12. השחלה בעלת 3 צלקות ארגמניות.
הפרי הוא הלקט קטן באורך 9 עד 13 מ"מ ובו זרעים קטנים ורבים בעלי ציצית לבנה שבאמצעותה הם נפוצים ברוח.
צפצפת הפרת היא המין היחיד בישראל שמפגין הטרופיליה ברורה ועקבית (רב-צורתיות של העלים), תכונה המבדילה אותה הן מהמינים האחרים של צפצפה שיובאו לישראל לצורכי נוי, ייעור ותעשיית עץ, שאינם הטרופיליים בתנאי הארץ, והן ממיני הערבה.
כל פרח בצפצפת הפרת יושב בחיקו של חפה משונן או מאונה ומלוּוה בכמה קשקשים חיצוניים, בשונה ממיני הערבה שבהם הפרחים יושבים בחיקו של חפה ששפתו תמימה ומלווים בקשקש חיצוני יחיד בלבד.
צַפְצָפָה מַאֲפִירָה (Populus × canescens (Aiton) Sm.) היא בן-כלאיים טבעי בין צפצפה מכסיפה (Populus alba) לבין צפצפה מרטיטה (Populus tremula), שני מיני צפצפה שמוצאם באירואסיה.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע בעיקר באזורים הממוזגים של אירופה ומזרחה עד שינג'יאנג (Xinjiang) שבמערב סין.
זהו עץ הגדל בעיקר באזורים ממוזגים.
שטחם התחתון של הטרפים הבוגרים מכוסה בצפיפות בשערות רכות וצבעו אפרפר.
הטרף תמים או משונן לעיתים, ולעיתים בעל אונות רדודות ובלתי ברורות.
בעמוד השחלה שתי צלקות, שכל אחת מהן מחולקת לשלוש או ארבע אונות, וצבען ארגמן.
צַפְצָפָה מַכְסִיפָה (Populus alba) – עצים שגובהם מגיע עד כ-20 מטרים, בעלי נוף מבודר או צריפי.
הגזעים והענפים הצעירים מכוסים קליפה בהירה מאוד, ולעיתים נראים לבנים ממש.
צידן התחתון של הטרפים שעיר מאוד וצבעו לבן-מכסיף עד אפרפר – מאפיין מובהק המבדיל את המין.
הטרף בדרך כלל בעל אונות ברורות; צורתו ביצית עד מעוגלת, והאונות משולשות או בעלות מפרצים רחבים.
התפרחות יושבות (עגילים חסרי עוקץ), אורכן כ-5 ס"מ.
בפרחים הזכריים 6 עד 10 אבקנים.
תום תפוצתה הטבעי רחב ביותר באופן טבעי באזורי אקלים הממוזגים והקרים מאירופה המרכזית והדרומית ועד חבל שינג'יאנג והרי ההימלאיה המערביים.
באירופה (מרכזה ודרומה, כולל חצי האי האיברי, הבלקן ואיי הים התיכון), בצפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה, לוב ותוניסיה), ובמערב ומרכז אסיה - מטורקיה, איראן ואפגניסטן דרך מרכז רוסיה, טורקמניסטן ואוזבקיסטן ועד חבל שינג'יאנג והרי ההימלאיה המערביים.
תחום תפוצתו הטבעי כולל גם את הלבנט (לבנון–סוריה).
המין הופץ ואוכלס בידי האדם לאזורים נוספים באירופה (צפון וסקנדינביה), בצפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה), בדרום אמריקה (ארגנטינה), באפריקה (אנגולה, לסוטו, רואנדה ודרום אפריקה), באסיה המזרחית (סין, יפן, קוריאה), ובאוסטרליה (כולל טסמניה).
כיום צפצפה מכסיפה גדלה במקומות רבים בעולם, הן כעץ נוי והגנה על קרקע והן כמקור לעץ תעשייתי.
בישראל היא הובאה לצורכי ייעור ותעשיית העץ, ובחלק מהמקומות בישראל אף התאזרח וחרג מתחומי השתילה המקורית.
צַפְצָפָה מְקֻצַּעַת (Populus deltoides) – עץ גדול מאוד שמוצאו מהאזורים הממוזגים של אמריקה הצפונית, מגיע עד 55 מ' גובה וקוטר גזע של עד 3.5 מ', ולעיתים בעל שני גזעים או יותר בבסיסו.
קליפתו חומה-בהירה ומחורצת עמוקות; ענפי השנה בצבע צהוב-חום, ובעת שמלאו להם שלוש שנים מקבלים גוון חום בהיר-צהבהב, עגולים או לעיתים בעלי חמישה מקצועות (השם העברי נגזר מכך), קוטרם 1 עד 3.5 מ"מ (לעיתים עד 6), חלקים או דלילים בשערות ארוכות.
בניגוד לצפצפה מכסיפה, פרטיה בישראל לרוב אינם הטרופיליים (עליהם אחידים בצורתם), אף שבבית גידולם הטבעי הם לעיתים הטרופיליים במידה בינונית עד רבה.
הטרף דמוי ביצה או משולש (מכאן השם deltoides), שפתו חרוקה ונושאת בלוטות, ובבסיסו או בראש הפטוטרת 2 עד 6 בלוטות; הפטוטרת שטוחה.
העגילים באורך 5 עד 7.5 ס"מ, ובפרח הזכרי 30 עד 40 אבקנים.
השם המדעי Populus deltoides מתייחס לצורת העלים המשולשת, ואילו השם העברי רומז לענפים שעשויים להיות עגולים או בעלי חמישה מקצועות.
שמותיה הנפוצים הם Eastern cottonwood באנגלית ו־Cotonier בצרפתית; שני השמות פירושם "עץ הכותנה" ומתייחסים לצמרית הלבנה העוטפת את הזרעים ומתפזרת ברוח ככותנה.
זהו עץ הגדל בעיקר באזורי האקלים הממוזג.
תחום התפוצה הטבעי של צפצפה מקוצעת משתרע ממרכז ומזרח קנדה ועד מקסיקו, והיא נפוצה ברוב חלקי ארצות הברית ממזרח למערב, למעט האזורים הקיצוניים בצפון ובדרום-מערב.
במגדיר לצמחי התרבות בישראל חלו חילופי שמות ביחס לשימוש המדעי המקובל כיום:
השם צפצפה מקוצעת ניתן שם למין Populus angulata Aiton, הנחשב כיום שם נרדף לתת-המין טיפוסי של צפצפה מקוצעת – Populus deltoides subsp.
השם צפצפה משולשת ניתן שם למין Populus monilifera, שהוא שם נרדף לתת-המין מוניליפרה (ארוכי-עגילים) – Populus deltoides subsp.
תת-מין זה כנראה אינו גדל בישראל.
לפי המגדיר, מאפייני תת-מין מוניליפרה הם: עצים רחבי נוף המגיעים לגובה של 30 מ'; ענפים צעירים עגולים או לעיתים בעלי מקצועות; בבסיס הטרף מצויות בלוטות ניכרות; הניצנים קירחים; הטרף ביצני או משולש, שפתו בעלת שיניים מעוקמות ושערות ריסניות צפופות.
העגילים באורך 7–10 ס"מ, והעגילים הנקביים מתארכים בעת ההבשלה עד כ־20 ס"מ.
בפרחים הזכריים 40 עד 60 אבקנים.
צַפְצָפָה קָנָדִית (Populus × canadensis Moench) — עץ גדול, לרוב בעל נוף צריפי או צר למחצה (בייחוד בזנים מסוימים כגון הקלון 'Eugenei').
הטרף בדרך כלל דמוי ביצה או משולש, בעל חוד ארוך ורחב בבסיסו או מעט מתחת לאמצעו; שפתו משוננת בשיניים עדינות ובעלת ריסים דלילים.
העלים הראשוניים צרים וארוכים במקצת מרוחבם, ובבסיס הטרף לרוב אין בלוטות ניכרות (לעיתים אחד או חסר לחלוטין, לעומת 2 עד 6 בצפצפה מקוצעת).
הפטוטרת שטוחה, ואורך העגילים 7.5 עד 12.5 ס"מ; בפרח הזכרי 15 עד 30 אבקנים.
המין הוא בן-כלאיים טבעי בין צפצפה מקוצעת (Populus deltoides), שמוצאה באמריקה הצפונית, לבין צפצפה שחורה (Populus nigra), שמוצאה באירואסיה.
ההכלאה הופיעה לראשונה באירופה בסוף המאה ה-17 לאחר שהובאה לשם צפצפה מקוצעת, ומאז הופקו במכוון קווי מכלוא רבים המשמשים בסיס מרכזי למטעי צפצפות מסחריים באירופה.
במזרח אמריקה הצפונית נשתל המכלוא לשימושים כלכליים, אך במטעי צפון-מערב היבשת (קולומביה הבריטית, אורגון, וושינגטון) הוחלף לעיתים בבן-הכלאיים Populus × generosa (P.
בגינון נפוץ במיוחד הקלון הזכרי 'Eugenei' – המכונה גם "פופלר קרוליני" – בעל צמרת צרה שירש מהאב הזכר Populus nigra cv.
במחצית השנייה של המאה ה־20 נעשו ניסיונות להחדיר לישראל את הצפצפה הקנדית במטרה לגדל עצי תעשייה מהירי צמיחה לשימוש כעצה.
נטיעות ניסיוניות נעשו בקיבוץ גונן שבאצבע הגליל ובקיבוץ יגור לרגלי הכרמל, כחלק מתוכניות הספקת חומר גלם לתעשיית העץ המקומית.
עם זאת, הניסיון לא התפתח לענף מסחרי של ממש: הצפצפה הקנדית התקשתה להתאים לאורך זמן לאקלים המקומי (בעיקר תנאי יובש, מחלות ומזיקים), ולא הוכיחה יתרון כלכלי ברור בהשוואה למינים אחרים שהיו זמינים לתעשיית הנגרות והנייר.
כיום הצפצפה הקנדית אינה נחשבת בישראל לעץ יערות כלכלי ואינה משמשת לייעור, לנוי ציבורי או לייצור עץ תעשייתי, למעט כמה פרטים בודדים שנותרו מנטיעות ניסוי ישנות.
צפצפה שחורה (Populus nigra) - עץ שגובהו עשוי להגיע לכ־30 מטרים.
גזעיו וענפיו הצעירים מכוסים בקליפה אפורה.
תחום תפוצתו הטבעי אירו־אסייתי, ומשתרע מאירופה דרך אגן הים התיכון ועד שינג'יאנג (Xinjiang) שבמערב סין.
הוא גדל בעיקר באזורים ממוזגים.
הם קירחים או שעירים רק בעורקים; הטרף לרוב דמוי יתד בבסיסו, בצורת משולש או רומבוס, באורך 7 עד 8 ס"מ (ולעיתים עד 10 ס"מ), ושפתו משוננת.
הניצנים קירחים ודביקים במידה משתנה.
עגילי הפריחה הזכריים באורך 5 עד 7.5 ס"מ, ואילו הנקביים קצרים מהם, זקופים בזמן הפריחה ומתארכים עד כ־15 ס"מ בהבשלה.
בפרחים הזכריים 12 עד 25 אבקנים, ובנקביים שני עמודי שחלה, שכל אחד מהם מתפצל לשתי אונות.
צפצפה שחורה 'איטלקי' (Populus nigra 'Italica') ידועה גם בשמות צפצפה צריפית, צפצפה איטלקית.
זהו זן תרבות של הצפצפה השחורה, הנבדל מן המין הטיפוסי בכך שהוא יוצר עץ גבוה וצר (בעל נוף צריפי), מצמיח ענפים רבים כבר מבסיס הגזע, וענפיו קירחים.
צַפְצָפָה רְטִיטָה (Populus tremuloides) - עץ דו-ביתי (ישנם עצים זכריים ועצים נקביים), מהיר צמיחה, שגובהו מגיע עד כ־35 מ' וקוטר גזעו עד מטר.
תפוצתו הטבעית משתרעת באזורים הקרים של אמריקה הצפונית.
בניגוד לצפצפה מכסיפה, עליו בישראל לרוב אינם הטרופיליים (אינם דו-צורתיים).
העלים קירחים או שעירים רק בעורקים, באורך 2.5 עד 7.5 ס"מ; הטרף דמוי ביצה או מעוגל, מסתיים בחוד קצר וחד ובסיסו לרוב קטום או כמעט דמוי לב; שפתו משוננת בשיניים קטנות.
העגילים באורך 7.5עד 10 ס"מ, ובפרח הזכרי 6 עד 12 אבקנים.
הצפצפה נזכרה פעם אחת בספר יחזקאל במשל הגפן כעץ בעל זיקה למים: "קָח עַל מַיִם רַבִּים צַפְצָפָה שָׂמוֹ".
לזיהוי ה'צפצפה' אין מסורת ברורה בתרגומים הקדומים, אך לפי מסורת חז"ל, שמקובלת גם על הפרשנים ורוב החוקרים, מדובר באחד ממיני הערבה (Salix) או הצפצפה (Populus).
קיים ממצא בוטני-ארכאולוגי רב של צפצפת הפרת (Populus euphratica), באתרים שונים בארץ ישראל מכל התקופות הקדומות.
השימוש הנרחב בו נבע מקלות עיבודו ומהאפשרויות הרבות לניצולו.
ה קובעת כי הצפצפה פסולה לשימוש כערבה, כחלק ממצוות ארבעה מינים.
אפשר והכוונה לצפצפת הפרת אשר נפוצה סמוך למקורות מים בארץ ישראל.
ב-1957 הציע עקיבא עצמון, לגדל בישראל עצי צפצפה לייצור עץ.
עצמון נטע במימון משרד המסחר והתעשייה מטעי צפצפה נסיוניים במקומות שונים ברחבי ישראל.
בתחילה הוחלט על 500 דונם בנגב, 200 דונם בעמק החולה ו-200 דונם באזור בית שאן.
הנטיעות בוצעו על ידי חברת "מפעלי עץ ותאית" שעצמון היה מנהלה, שקיבלה כספים מהחברה הממשלתית "מטעי האומה", לשם חקר הכדאיות של גידול מסחרי של עצי צפצפה בישראל.
ב-1960 טענו במשרד המסחר והתעשייה שגידול הצפצפות הוא מאוד רווחי.
משרד החקלאות סבר שהגידול אינו כלכלי וחמש ועדות מומחים ממשלתיות בדקו את הנושא.
הוועדה שהוקמה ב-1962 פרסמה דוח שלילי והמליצה לקצץ את שטחי הגידולים הנסיוניים מ-1,600 דונם ל-400 דונם.
בסוף 1964 פורסם דו"ח נוסף, שטען כי הגידול יכול להיות רווחי אם העץ יימכר לייצור גפרורים ומקלות שלגונים.
בעקבות זאת הומלץ להמשיך בגידול בחלקות הניסיוניות בעכו, נתניה וחדרה אך לעקור את העצים בעמיעד וקיסריה.
באוקטובר 1965 התפרסם דו"ח של משרד החקלאות בו נקבע שהצפצפות הן הגידול הרווחי ביותר בעמק החולה והוחלט לעודד גידול צפצפות בעמק החולה.
ב-1968 החליט משרד החקלאות לאשר גידול עצי צפצפה בעמק החולה, אך לא בשטחים אחרים בישראל.
מטעי עצי הצפצפה שניטעו בעמק החולה על שטח של 1,200 דונמים נמסרו לקיבוץ גונן, שניצל אותם כחומר גלם לשני מפעלי עיבוד עץ, ש-85% מהתפוקה המצרפית שלהם נשלחה לחו"ל.
בראשית שנות ה-80 גידל גם קיבוץ יגור עצי צפצפה, על מי ביוב מטוהרים.
ב-1999 חלה התייקרות ניכרת של התשומות, ששינתה לרעה את כדאיות הגידול והעיבוד של העץ, וקיבוץ גונן סגר את המפעלים.
צֶפַע הַחֶרְמוֹן (שם מדעי: Montivipera bornmuelleri) הוא מין נחש ארסי, האנדמי לאזורים מסוימים הנמצאים בסוריה, לבנון וישראל: הרי הלבנון, הרי מול הלבנון והחרמון הלבנוני, הסורי והישראלי וייתכן שאף במספר אתרים נוספים ברמת הגולן.
ככלל, בית הגידול שלו נמצא בגובה רב, בין 1,250 ל-3,100 מטרים בערך.
צפע החרמון משתייך לסוג צפע שבמשפחת הצפעיים, והוא נכלל בין תשעת הנחשים הארסיים בישראל.
לא ידוע על תת-מינים של צפע החרמון.
מבחינה גנטית, צפע החרמון קרוב לצפע מצוי, אולם הוא קטן ממנו וצבעיו שונים.
צבעו הכללי אפור עם כתמי רוחב שחורים.
משקלו של פרט בוגר נע בין 200 ל-270 גרמים ואורכו המרבי בסביבות 60-75 סנטימטרים.
הגוף רחב ועבה יחסית, והראש משולש בצורתו, בדומה לראשם של חלק ניכר מהנחשים הארסיים.
בקרב צפע החרמון קיימים שני מופעים עיקריים בצבעי הגוף.
האחד הוא חום ועליו כתמים חומים (זהו המופע הנדיר מבין השניים), השני הוא אפור ועליו כתמים כהים, שצבעם קרוב לשחור.
מעל כל עין קיים מעין מבנה קשקשים המסוכך עליה.
לא קיימת דו-צורתיות זוויגית מבחינה מראה הגוף, אולם הזכר גדול במעט מן הנקבה.
אורך הזנב נע בין 7 ל-10 אחוזים מאורכו הכולל של הגוף.
קשקשי הראש קטנים באופן ניכר מקשקשי הגוף.
צפע קטן עם ראש משולש.
הקרינים הגבתיים (גבות העיניים) בולטים לצדדים וסוככים על העיניים כמצחיות זעירות, עד כדי כך שלא רואים את העיניים במבט מלמעלה.
העיניים והנחיריים מצויים בתוך שקע מאורך, משותף.
קשקשי הראש, הגב והזנב הם בעלי קרינים.
קשקשי הראש קטנים באופן ניכר מקשקשי הגב.
צפע החרמון חי בממוצע כ-7 שנים.
בעת החורף קשה לאתר את צפע החרמון, משום שבזמן זה הוא ספון במאורתו או נח מתחת לסלעים.
בהיותו יצור פויקילותרמי (בעל "דם קר"), עליו לנסות לחסוך באנרגיה בעת החורף הקר יחסית ששורר באזור תפוצתו.
בקיץ, לעומת זאת, ניתן למצוא את צפע החרמון נע בנוף סלעי ובין הצמחייה, או רובץ על בול עץ או על סלע שפונה אל השמש במטרה לאגור חום בשעות היום.
צפע החרמון אינו מרבה לטפס על עצים.
צפע החרמון פעיל בעיקר בשעות היום, בין השאר מפני שקשה לזוחלים לפעול במזג האוויר הקר ששורר בגבהים שבהם הוא חי.
כאשר הוא חש מאוים הוא ינסה לברוח לרוב אל המחבוא הקרוב.
כאשר מתגרים בו הוא מצטנף ומאיים בהכשה.
תזונת צפע החרמון מבוססת על מכרסמים קטנים וייתכן שגם על לטאות.
כמרבית הצפעיים, נקבת צפע החרמון משריצה צאצאים חיים, ולא מטילה ביצים.
אורך הוולדות נע בין 15 ל-20 סנטימטרים, ומיד לאחר היוולדם הם נפרדים מאמם, הולכים לדרכם ונעשים עצמאיים.
זהו אחד המינים הארסיים והמסוכנים בישראל אף שלא נרשמו מקרי מיתה בישראל.
למין ארס קרדיוטוקסי המשפיע על פעילות הלב ועלול לגרום להפרעות קצב.
שיני הארס ממוקמות בקדמת הפה.
הפרט הראשון נתגלה בלבנון בשנת 1898. צפע החרמון נתון בסכנת הכחדה.
ארגון ה-IUCN מגדיר אותו כמין בסכנת הכחדה, שיש סיכוי גדול שייכחד מהטבע.
נראה שמצב זה נובע מכך שהאוכלוסייה הקטנה מוגבלת לאזורי-תפוצה לא גדולים.
על פי הערכת ה-IUCN, שטח התפוצה של צפע החרמון עומד על כ-5,000 קילומטרים רבועים בלבד, ומכל מקום אין הוא מצוי בצורה נרחבת בכל אזור זה; ידוע על כ-10 אתרים ספציפיים בהם מצוי צפע החרמון דרך קבע.
בנוסף, האוכלוסייה המעטה שקיימת מתחלקת בין אזורים מרוחקים יחסית, ולכן קיים חוסר גיוון גנטי באוכלוסיית צפע החרמון.
רעיית יתר הורסת את שטחי המחיה של צפע החרמון, וקיימת מגמת ירידה בממדי האוכלוסייה.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 227-229
צפע מזרחי (שם מדעי: Macrovipera lebetina) הוא נחש ארסי בסוג צפע גדול ממשפחת הצפעיים, המצוי מצפון אפריקה ובחלקים נרחבים מהמזרח התיכון ועד חבל קשמיר במזרח.
זהו הצפע הגדול ביותר באירופה המגיע לאורך מקסימלי של 160 ס"מ, ולמשקל מקסימלי של 2.7 ק"ג, אם כי האורך הממוצע נע בין 80–100 ס"מ.
קיימים קצת הבדלים באורך הנחשים בין תת-המינים השונים, הנקבה לרוב גדולה מן הזכר.
הראש רחב ובצורת משולש ונפרד מהצוואר והחוטם מעוגל ופחוס.
הגוף עבה וצבעו אפור בהיר, אך גם קיימים פרטים בצבע אפור-ירוק, בז', אפור-צהבהב, חאקי או חום-אדמדם.
הצפע המזרחי נפוץ באלג'יריה, תוניסיה, קפריסין, טורקיה, סוריה, עיראק, איראן, בקווקז, ארמניה, גאורגיה, דאגסטן, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, קזחסטן, טג'יקיסטן, אפגניסטן, פקיסטן וחבל קשמיר.
בעבר התת-מין Macrovipera lebetinus obtusa היה נפוץ גם בצפון ישראל, אך הוא נכחד בתחילת המאה ה-20.
הצפע המזרחי מעדיף אזורים חמים ויבשים עם מעט צמחייה, כמו מורדות הרים ומישורי כורכר.
לרוב הם נמצאים במורדות הרים שמשתפלים למקורות מים.
הוא שכיח גם באזורי כרמים ושדות חקלאיים.
הוא מצוי באזורים הרריים עד לגובה של 1,500 מטר, כאשר השיא היה פרט שנמצא בגובה מעל 2,000 מטר.
הנחש חי לרוב על הקרקע, אך מסוגל לטפס על שיחים ועצים נמוכים.
בפרטים החיים באזורי הרים נצפתה הגירה, בקיץ הנחשים היו נפוצים באזורי נקיקים ובחורף באזורים סלעיים חשופים.
בחורף הנחש בתרדמת למשך 2 עד 6 חודשים.
הצפע המזרחי ניזון בעיקר מיונקים קטנים כמו עכברים, עכברושים וארנבות קטנות, אך גם מציפורים, צפרדעים, לטאות ונחשים קטנים יותר.
אויביו העיקריים הם בעיקר הנמיה, גירית הדבש (נדירה ביותר בישראל אך קיימת), אפעה קריני, קוברה כספית, הדיה מצויה, כוח אפור, עקב עיטי ולעיתים אף שועלים.
הנקבות מטילות כ-14–20 ביצים בין אמצע מאי עד סוף יוני ואף עד לאוגוסט, תלוי בתת-מין.
לאחר כחודש עד חודשיים הביצים בוקעות מהן יוצאים נחשים צעירים בעלי אורך של 15 עד 20 ס"מ.
הכשה של הצפע המזרחי מחייבת קבלת טיפול ומתן נסיוב נגד ארס מתאים.
חומרת ההכשה תלויה במספר גורמים כמו גודל הנחש, העונה, הטמפרטורה ואזור ההכשה.
מקרי מוות מהכשות מין זה הם נדירים יחסית, ומתרחשים לרוב במקרים בהם לא ניתן כל טיפול או במקרים בהם תהיה תגובה אלרגית חמורה לארס.
אולם, הכשה עלולה לגרום לדימום, נקרוזה ואף עלולה להסתיים בכריתת הגף הנפגע.
Macrovipera lebetina cernovi - נפוץ באירן, טורקמניסטן, אפגניסטן ופקיסטן
Macrovipera lebetina obtusa - נפוץ בטורקיה, סוריה, עיראק, הקווקז, אזרבייג'ן, דאגסטן, אירן, אפגניסטן ופקיסטן
Macrovipera lebetina turanica - נפוץ בטורקמניסטן, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן, קזחסטן, אפגניסטן ופקיסטן
צפע שריון (בראשי תיבות צפ"ש) הוא אמצעי לפריצת שדות מוקשים, שפותח ביחידת יפת"ח בפיקודו של דוד לסקוב בשנות ה-70 של המאה ה-20. האמצעי נמצא בשימוש חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל והאפקט שלו נחשב להרסני במיוחד.
הצפ"ש הוא התקן המשגר רקטה מלאת חומר נפץ הודף המחוברת לשרשרת ועליה מטעני C-4 רבים.
עוצמת הפיצוץ המשולב יוצרת לחץ חזק מאוד בקרקע הגורם לפיצוץ כל המוקשים (שפועלים על מנגנון הפעלה של לחץ רגעי) בסביבה, ויוצרת מעבר נקי באורך של 120 מטר וברוחב 6–8 מטרים.
בעבר הצפ"ש הותקן בחלק האחורי של הזחל"ם מדגם M3 ששימשו את צה"ל.
מאוחר יותר, עם הסבת המערך לנגמ"שים, פותחו עבור הצפ"ש עגלות הנגררות מאחורי רכב קרבי משוריין כגון טנק או נגמ"ש הנדסי (דוגמת הפומ"ה).
קיימים שני דגמים של צפ"ש: דגם חד-קני וצפ"ש B דו-קני ששקל .
על יצול העגלה, המחבר אותה לרק"ם, ישנו כבל המחבר בין מערכת השיגור למערכת בקרת הירי.
כל מערכת צפ"ש עולה כמה עשרות אלפי דולרים.
קיים דגם קטן יותר לחי"ר, הנקרא "צפע חי"ר" וכן מערכת דומה לחי"ר בשם "שביל הזהב" ונועדה להפעלה בסמטאות צרות וממולכדות.
עגלה 34 הייתה עגלה שנגררה על ידי טנק, בדרך כלל טנק עם מגוב או מגוב נוכרי לפילוס מוקשים בשדה מוקשים.
בתוך העגלה היה שרשור של מטענים בצורת שרוול בד שבתוכו מטעני חנ"ם המחוברים זה לזה.
ב-2008 רכש צה"ל מערכת פריצת שדות מוקשים דומה בשם "חטפן", הנגררת גם היא בעגלה, ויכולה להיות מתופעלת גם באמצעות נגמ"שי ה-M-113 של כוחות המילואים.
השימוש הידוע ביותר בצפ"ש התרחש במלחמת לבנון הראשונה.
מג"ד 601, פיני דגן, התקדם עם כוחותיו אל עבר רחובות ביירות כשאיתו עגלה ובה צפ"ש.
הרחוב היה ממולכד ומחבלים רבים התבצרו בבתים והכינו מארב.
דגן החליט לא לסכן את הכוחות והורה לטהר את הרחוב באמצעות ירי צפ"ש.
הפיצוץ היה הרסני ומעוצמתו נהרסו כל הבתים משני צידי הרחוב.
אחרי הפעולה קודם דגן לדרגת סגן-אלוף.
במלחמת לבנון השנייה השתמש כוח הנדסה קרבית בצפ"ש כדי להחריב את הקסבה של מארון א-ראס.
על-פי ההערכות, נהרגו בפיצוץ עשרות לוחמי חזבאללה, שהתחפרו בקסבה.
במהלך מבצע עופרת יצוקה השתמשו כוחות ההנדסה בצפ"ש לפרוץ צירים ולהשמיד מטענים 5 פעמים, 4 פעמים מהן השימוש היה בשטח בנוי.
בעקבות המבצע ביקש צה"ל להצטייד במערכות דומות תוצרת ארצות הברית.
במלחמת חרבות ברזל גדוד 605 שיגר מספר רב של צפ"שים ברחבי רצועת עזה על מנת לפלס את הדרך בשכונות כגון אלכרמה, אל בורייג', זייתון, דיר אל בלח ועוד.
צֶפַע הודי או צפע ראסל (שם מדעי: Daboia russelii) הוא מין של נחש ארסי מהסוג דאבויה שבמשפחת הצפעיים, המצוי באסיה ברחבי תת-היבשת ההודית, דרום-מזרח אסיה, דרום סין וטאיוואן.
הוא אחד מ"ארבעת הגדולים", ארבעת מיני הנחשים שאחראיים למספר הרב ביותר של מקרי מוות בהודו.
מין זה הוא אחד הנחשים האחראים למספר מקרי המוות הגדול ביותר בעולם כתוצאה מהכשת נחשים.
המין נקרא על שם ד"ר פטריק ראסל , שתיאר את מין זה.
הנחש גדל לאורך מקסימלי של 166 ס"מ, אורכו הממוצע מגיע ל-120 ס"מ.
הנחש בעל ראש שטוח, משולש ונפרד מהצוואר שלו.
החוטם קהה, מעוגל ומוגבה, והעיניים גדולות.
אורך הניבים שלו מגיע בממוצע ל-16 מ"מ.
צבעו צהוב כהה או חום אדמה עם סדרה של שלושה כתמים חומים הרצים לאורך גופו.
לכל אחת מהנקודות הללו יש טבעת שחורה מסביבה.
הצפע ההודי מצוי בהודו, פקיסטן, בנגלדש, נפאל, מיאנמר, תאילנד, קמבודיה, סין, טאיוואן ואינדונזיה.
ייתכן אף שפרטים שלו יימצאו בלאוס ווייטנאם.
בתחום תפוצתו יש אזורים בהם הוא יהיה נדיר ואזורים בהם יהיה בשפע.
לצפע ההודי אין אזור מחיה מוגדר, אך הוא נוטה להימנע מאזורי יער סבוכים.
הנחש מצוי לרוב באזורים פתוחים של עשבים או שיחים, אך עשוי להימצא גם באזור קצוות הג'ונגל ואזורי גידול חקלאי.
הוא נפוץ ביותר במישורים, אזורי חוף וגבעות ומעדיף לא להימצא באזורים גבוהים, אולם נמצאו פרטים בגובה 2,300–3000 מעל פני הים.
הוא נמנע גם מלהיות באזורים לחים כגון ביצות ויערות גשם.
מין זה מצוי לרוב באזורים מאוכלסים עקב משיכתם למכרסמים החיים ליד האדם.
עם זאת הצפע ההודי לא נמצא במגע עם האדם כמו נחשים אחרים דוגמת הקוברה ההודית.
הצפע ההודי הוא טורף קרקע לילי לרוב, אך בימים קרים הוא משנה את התנהגותו ונעשה פעיל יותר במשך היום.
נחשים בוגרים הם איטיים ועצלים לרוב, אלא אם דוחקים בהם, ואז הם נעשים תוקפניים.
נחשים צעירים לעומת זאת, פעילים יותר וינשכו גם ללא התגרות.
כאשר מאוימים הם יתלפפו מספר פעמים בצורת האות "S", ירימו את ראשם לכדי שליש הגובה וישמיעו צליל נשיפה חזקה.
כאשר הם תוקפים מהעמדה הזו, הם מסוגלים לתקוף בעוצמה כזו שגם פרט בוגר יכול להרים את רוב גופו במהלך התקיפה.
נחשים אלו הם חזקים וזריזים ויגיבו בתקיפות לכל ניסיון להציק להם.
ההכשה יכולה להיות רגעית, או שהם יכולים לנשוך למשך כמה שניות ורק אז לעזוב.
אף על פי שלמין זה אין איבר קולט חום, כמו צפעוני גומה, הוא אחד מהצפעונים שככל הנראה מסוגל להגיב לשינויי חום.
ייתכן ויש להם גם סוג של איבר קולט חום כלשהו, דבר כעת שנמצא תחת מחקר מדעי.
הצפע ההודי ניזון לרוב ממכרסמים, בעיקר עכבריים, אולם הם יאכלו כמעט הכל, כולל: חולדות, עכברים, חדפים, סנאים, סרטני יבשה, עקרבים, פרוקי-רגליים ולטאות.
נחשים צעירים ידועים גם כקניבליים.
כמות הארס המיוצרת אצל פרט היא משמעותית.
בוגר עשוי לייצר כמות של 130–250 מ"ג, נחשים צעירים יותר ייצרו לרוב כמות של 8–79 מ"ג.
הארס שלו נחשב לחזק ועלול לגרום לאלח דם, לכשל נשימתי, לכשל של הכליות או לכשל בתפקוד הלב.
ללא טיפול מתאים המטופל עלול למות 1–14 ימים מיום ההכשה ואף יותר (כתוצאה מהכשלים השונים).
ארס הנחש משמש ברפואה המודרנית לצורך בדיקת dRVVT (Dilute Russell's viper venom time), המשמשת לזיהוי נוגד קרישה זאבתי (Lupus anticoagulant).
russelii - מצוי ברחבי תת-היבשת ההודית, מפקיסטן עד בנגלדש וסרי לנקה.
siamensis) - מצוי ממיאנמר דרך תאילנד, קמבודיה, אינדונזיה, דרום סין ועד טאיוואן.
כיום נחשב לפי חלק מהחוקרים למין עצמאי.
צַפְצַ֫אף היה כפר ערבי בגליל העליון כ־8 קילומטרים צפונית־מערבית לצפת.
בתקופת התלמוד שכן במקום יישוב בשם ספסופא.
בכתביו של יאקות אל-חמאווי נזכר הכפר בשם א-צפצף.
על פי תעודות מהתקופה העות'מאנית גידלו בכפר חיטה, שעורה, גפן, תאנה, דבורים ועיזים.
ב-29 באוקטובר 1948, תקף צה"ל את הכפר במסגרת מבצע חירם.
לאחר כניעת הכפר, בוצע באנשיו טבח, בו כפתו חיילים בין 50 ל-70 פלאחים, ירו בהם למוות והשליכו אותם לבור.
נאנסו גם ארבע נשים, בהן נערה בת 14. בעקבות הטבח ברחו התושבים ללבנון.
על אדמות הכפר הוקם היישוב ספסופה (לימים כפר חושן).
צפע גדול (שם מדעי: Macrovipera) הוא סוג של נחשים ארסיים בתת-משפחת הצפעונים.
הוא נפוץ באזורים חצי-מדבריים, בערבות של צפון אפריקה, במזרח התיכון, מזרח הרחוק ובאיי מלוס בים האגאי.
נחשים בסוג הזה אחראים למס' הכשות לא קטן באפריקה ובמערב אסיה.
יצא להם שם של נחשים חמי מזג, המסוגלים להזריק כמות גדולה של ארס, שזה אחת הסיבות שהם מאוד מסוכנים.
נחשים אלו מגיעים עד לאורך של 2.3 מטר.
הראש עבה, שטוח וניכר מן הצוואר.
המינים בסוג הזה מצויים ב: מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה בצפון אפריקה, פקיסטן, קשמיר והודו במזרח, איי מלוס ביוון, ארמניה ודאגסטן בצפון, בדרום ישנו תיעוד ישן על פרט מתימן, אך מאז לא נמצאו שום פרטים שם.
הצפע הגדול חי באזורים צחיחים ויבשים.
צפעון יער נקוד (שם מדעי: Bothrops taeniata) הוא מין ממשפחת הצפעיים החי באמריקה הדרומית ביערות הגשם שם הוא נפוץ בעיקר בין ענפי העצים.
הנחש ירוק ומוסווה ביותר כמו העלים ביער.
רוב הצפעונים באורך של 100 ס"מ אך יכולים להגיע ל-175 ס"מ במרבי.
הזנב בנוי ללפיתת ענפים והוא תופס הרבה מאורך הנחש.
הצבע הכללי הוא מאפור בהיר, צהוב וירוק אך הצעירים שחורים או אפורים כהים בעיקר - דבר הנועד להזהיר טורפים כמו ההרפיה שהם ארסיים.
על הגב ישנה שורה של קשקשים לבנים קטנים.
צפעון זה חי ביער האמזונאס במדינות: אקוודור, קולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גינאה הצרפתית, ברזיל, פרו ובוליביה.
הוא חי על העצים וניזון מטרף מטפס כמו סנאים, עופות וזוחלים אחרים.
הוא מעדיף להיות בחופת הצמרות שם הוא יכול להתחמם בשמש הטרופית ללא הפרעה.
צפעון חזירי מקורנן (שם מדעי: Porthidium nasutum) הוא מין של צפע החי בטבע ממקסיקו ולאורך אמריקה המרכזית עד לצפון אמריקה הדרומית.
אפו מזכיר מעט חוטם של חזיר.
לנחש זה אין תת-מינים מוכרים.
אלו נחשים קטנים יחסית שאורכם 40-60 ס"מ בממוצע כאשר הנקבות גדולות במעט מהזכרים.
נחשים אלו חיים ביער וניזונים מטרף קטן מהם.
צבעם ורוד עד צהבהב עם רצועות חומות.
בין העיניים לנחיריים ישנן גומות החשות בחום של חיות אחרות מה שעוזר לנחש לכוון ולהתביית על טרפו - יונקים, ציפורים קטנות וזוחלים.
הצפעון ארסי מאוד אך בדרך כלל נמנע ממגע עם האדם.
כפי ששמו מרמז הצפעון בעל חוטם הפונה מעלה ומזכיר חזיר והוא גם בעל "קרניים" מסביב לעיניו.
נחשים אלה נמצאים רק ביערות גשם עד לגובה 900 מטר.
הם חיים בין הענפים או על קרקע היער ויוצאים בעיקר בשעות החשיכה.
מצב השימור של נחשים אלה הוא ללא חשש, אך כריתת היערות עלולה בעתיד לפגוע בהם ובטרפם.
צפעון דקל עפעפי (שם מדעי: Bothriechis schlegelii) הוא מין של נחש ארסי החי ביערות אמריקה המרכזית והדרומית.
נחש זה בדרך כלל בעל גוף צהוב והוא צייד החי בעיקר על ענפי העצים.
הוא נפוץ בטבע ממקסיקו, דרומה לכל אורך אמריקה המרכזית - עד פרו.
תפוצתו היא כמעט לגמרי ביערות גשם וגם ביערות הרריים.
נחש זה קטן יחסית למשפחת הצפעיים ואורכו 55–82 ס"מ בממוצע, כשהנקבות גדולות יותר מהזכרים (למעט גודל הנקבות אין הבדלים בולטים בין שני המינים).
כמו רוב מיני הצפעיים, למין זה ראש מעוגל במקצת, עיניים שקועות וניבי ארס ארוכים ומתקפלים.
לצד העיניים והנחיריים ישנן גומות החשות בחום גוף של חיות חמות דם.
הזנב חזק ומיועד ללפיתת ענפים.
מקור שמו של הנחש הוא העפעפיים הקרניים העוזרים להסוואתו, שכן ראשו נראה כחלק מהעלים.