tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, פולי הקפה מגיעים כמעט ללא עיבוד - כך משמרים בתוכם את הכמות הגבוהה של נוגדי החימצון והקפאין, אשר לו נטייה להמריץ את מחזור הדם ולהעצים את תחושת הסיבולת הגופנית.
קפה טעמון היה בית קפה ותיק בירושלים.
קפה טעמון שכן בקרן הרחובות המלך ג'ורג' והלל – מול בית פרומין ששימש משכנה של הכנסת הראשונה.
עיקר פרסומו בא בשנות ה-60 וה-70, כאשר שימש מקום מפגש לאנשי בוהמה, תקשורת ושמאל ירושלמים.
רשת בתי הקפה טעמון הוקמה ב-1938 וכללה שלושה סניפים.
סניפי הרשת בבניין ג'נרלי וברחוב עזה נסגרו ראשונים, ולבסוף לאחר עשרות שנים (וכמה "פרפורי גסיסה" בשנים 2013–2015) נסגר גם הסניף ברחוב המלך ג'ורג'.
מרדכי קופ (נפטר ב-10 באוקטובר 2018), בעל קונדיטוריה שסיפק לרשת עוגות ודברי מאפה, קנה את הסניף מבעליו המקוריים והחל להפעילו בשנות ה-50. תקופה מסוימת סיפקה מגדניית נדה (ירושלים) ברחוב עמק רפאים עוגות לבית הקפה.
מיקומו של הקפה מול בנין הכנסת הראשונה, משך לשם עיתונאים ואנשי תקשורת ירושלמייםכמו: חיים יבין, מוטי קירשנבאום, אמנון דנקנר, מיכה שגריר, אהרון בכר, ישראל סגל, דן בירון, שרי רז, יענקל'ה רוטבליט, גדעון קוץ ואחרים.
אנשי אקדמיה, כמו פרופ' דן הורוביץ, פרופ' אריה זקס, פרופ' שאול פוגל ואחרים, סטודנטים ואנשי בוהמה: ראיף אליאס, דוד מונשיין, דודו קופרמן "ראש העיר".
בהמשך הצטרפו למקום אמנים: מרדכי ארדון, מירון סימה, יוסי שטרן, אברהם אופק, יגאל תומרקין, עדה המאירית, פעילי שמאל ופנתרים שחורים ביניהם: דן עומר, חיים הנגבי, אריה בובר, אבי ברדוגו, צ'רלי ביטון, סעדיה מרציאנו ואחרים.
תרמו לכך גם קרבתה של האקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל, מיקומה ברחוב המרכזי של העיר, והיותה של ירושלים דאז עיר קטנה ושוקקת חיים.
המקום המה ורחש פעילות ערה כולל ויכוחים, צעקות ומריבות.
אחד המאפיינים הבולטים של קפה טעמון היה הניגוד בין יושבי הקפה הקבועים דאז, לבין מרדכי קופ הבעלים.
קופ, יליד העיר העתיקה בירושלים, דור שישי בארץ, נחשב איש בעל דעות ימניות, עובדה שלא מנעה מיושבי המקום לחבבו ולהעריכו, גם אם היו ביניהם ויכוחים.
מאוחר יותר זכה קופ בתואר "יקיר ירושלים".
עם מותו הספיד אותו נשיא המדינה, ראובן ריבלין: "נחמה ואני נעצבנו לשמוע הבשורה על מותו של מרדכי קופ, בעליו של טעמון המופלא.
עבור כל ירושלמי, היה קופ הבעלים של מוסד אמיתי.
בית קפה שהיה לבית מדרש ולעיתים גם בית תמחוי.
קופ הכניס את אורחיו גם כשהפרוטה לא הייתה בכיסם - ברוחב לב ובמאור פנים".
יענקל'ה רוטבליט, ואחריו גדעון קוץ, כתבו טור שבועי בשם "סיפורי טעמון" בעיתון הסטודנטים "פי האתון".
גדעון קוץ כינס חלק מטורים אלה בספר בשם זה שהופיע ב-1977.
אופיו המיוחד של המקום נשאר גם לאחר שהכנסת העתיקה את מושבה למשכנה החדש.
בשנות ה-80 עזבו רוב יושביו הקבועים המפורסמים, אך המקום נשאר פעיל, אם כי במתכונת מצומצמת.
משנת 2007 הפעילו את בית הקפה נכדותיו של קופ, אשר עיצבו מחדש את המקום.
בשנת 2013 החליט מרדכי קופ למכור את בית הקפה.
המכירה צוינה במעין "מסיבת פרידה" מטעמון שסוקרה בתקשורת.
כחודשיים לאחר סגירתו, ביולי 2013, נפתח המקום מחדש תחת השם "לינק טעמון", לאחר שהבעלים של מסעדת "לינק" הירושלמית, יהודה אסלן, רכש את המקום וביצע שיפוץ יסודי במתחם.
המקום החדש לא האריך ימים, ולאחר עוד כמה ניסיונות שלא צלחו – נסגר המקום לגמרי (יהודה אסלן עצמו נפטר ב-6 באוקטובר 2017).
קפה לאבנה (באיטלקית: Caffé Lavena) הוא בית קפה הממוקם בכיכר סן מרקו בוונציה שבאיטליה.
בית הקפה הוא אחד מבתי הקפה העתיקים בעולם, ומהידועים שבבתי הקפה שבוונציה.
בית הקפה נוסד על ידי קארלו לאבנה בשנת 1750. משפחת לאבנה מנהלת את הקפה עד ימינו.
בעת היווסדו נקרא בית הקפה "קפה אונגריה", מאחר שבאותה עת שלטה בוונציה האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לימים שונה שם בית הקפה ל"אורסו קורנאטו" (הדב שלראשו כתר) - בשל האיור המופיע בסמל שמעל בית הקפה - דב העומד על שתי רגליו האחוריות ולראשו כתר.
כבר במאה ה-18 זכה הקפה לפופולריות רבה, וישבו בו משכילים ואישי רוח רבים.
הקפה זכה לפרסום בשל היותו הקפה האהוב על המלחין ריכרד וגנר בעת שהותו בוונציה.
ואגנר נהג לשבת בבית הקפה מדי יום בין השעות חמש ושש אחרי הצהריים.
קפה פלוריאן (באיטלקית: Caffè Florian) הוא בית קפה הממוקם במבנה הפרוקוראטי נואובה שבכיכר סן מרקו בוונציה שבאיטליה.
בית הקפה הוקם בשנת 1720 והוא אחד מבתי הקפה העתיקים ביותר בעולם הפועלים עד היום.
מאז שנת 1893 מוצגות בבית הקפה תערוכות אמנות.
הוונציאנים פגשו לראשונה את הקפה בטורקיה בשנת 1585. יבוא הקפה לוונציה החל בשנת 1638 ובמהרה נפתחו בתי קפה בעיר.
קפה פלוריאן נפתח ב-29 בדצמבר 1720 בשם "קפה ונציה המנצחת" (Caffè alla Venezia trionfante).
זמן קצר לאחר מכן שונה שמו לקפה פלוריאן על שם בעליו - פלוריאנו פרנצ'סקוני.
בין מבקרי בית הקפה ניתן למנות את קארלו גולדוני, יוהאן וולפגנג פון גתה, לורד ביירון, מרסל פרוסט, צ'ארלס דיקנס, וגם ג'קומו קזנובה, אשר אהב את בית הקפה בשל הנשים שנהגו לשתות בו.
בראשית המאה ה-19 החל ולנטינו פרנצ'סקוני, נכדו של פלוריאנו, לנהל את בית הקפה, ולימים הוריש אותו לבנו אנטוניו.
בשנת 1858 נמכר בית הקפה לויצ'נזו פורטה, ג'ובאני פארדלי ופייטרו באקאנלו, אשר יזמו את שיפוץ המבנה תחת פיקוחו של האדריכל לודוויקו קאדורין.
השיפוץ, אשר שינה את מראה בית הקפה גרר אחריו מחאה ציבורית, אולם בסיומו עוצב בית הקפה מחדש וקיבל את מראהו הנוכחי.
"חדר הגברים המכובדים" (Sala degli Uomini Illustri) עוטר בציורים מעשה ידי ג'וליו קארליני ועל קירותיו צוירו גולדיני, מרקו פולו, טיציאן, פייטרו אורסאולו השני, אנדראה פאלאדיו, בנדטו מארצ'לו, פאולו סארפי, וטור פיזאני ואנריקו דאנדולו.
על קירות "חדר הסנאט" (Sala del Senato) צוירו סצנות המתארות את האמנות והתעשייה.
בחדר הסיני (Sala Cinese) ובחדר האוריינטלי (Sala Orientale) צוירו נאהבים בלבוש אוריינטלי - ציורים מעשה ידי פאסקוטי.
"חדר העונות" (Sala delle Stagioni) המכונה גם "חדר המראות" (Sale degli Specchi) עוטר בציורי מעשה ידי רוטה המתארים נשים המסמלות את ארבע עונות השנה.
"חדר החירות" (Sala Liberty) אשר נוסף לבית הקפה בראשית המאה ה-20 עוטר במראות שצוירו ביד.
בשנת 2003, משיקולי תקינות פוליטית צוירו על קירות "חדר הגברים הנכבדים של בית הקפה ציור המכונה "הנשים הנכבדות של ונציה" מעשה ידי אירין אנדסנר - המתאר נשים מההיסטוריה של ונציה.
החל משנת 1893, ביוזמת ריקארדו סלוואטיקו, מוצגת בבית הקפה תערוכה המכונה "התערוכה הבינלאומית של אמנות בת זמננו" (Esposizione Internazionale d'Arte Contemporanea) - תערוכה משתנה המציגה אמנים בני התקופה.
בסוף המאה ה-20 פתח בית הקפה סניפים נוספים בפירנצה שבאיטליה, בדובאי ובאבו דאבי.
קפה ערביקה (Coffea arabica) הוא מין של קפה שמקורו מתימן.
מוכר גם בשמות: "שיח הקפה של ערב", "קפה ההרים" או פשוט "קפה ערבי".
ישנם זנים רבים של קפה, אולם בעיקר שניים משמשים למשקאות קפה: קפה ערביקה וקפה רובוסטה, ואילו השאר משמשים בעיקר לתעשיות הקוסמטיקה.
ההנחה המקובלת היא כי קפה הערביקה הוא מין הקפה הראשון שתורבת, והוא גודל בדרום מערב חצי האי ערב עוד לפני 1,000 שנים.
קפה ערביקה נחשב למין שממנו ניתן להכין קפה משובח יותר מאשר קפה רובוסטה.
קפה ערביקה מכיל פחות קפאין, מתאפיין בטעמים מתוקים יותר, קרמה יחסית נמוכה, מרירות עדינה.
כ- 0.6% ממשקל פול קפה מסוג ערביקה הוא קפסטול.
זן זה גדל בגבהים שבין 2,000-900 מטרים מעל לפני הים.
צורת הפולים שטוחה וארוכה וצבעם ירוק עמוק.
קפה הערביקה רגיש מאוד לכפור, דבר שמקשה מאוד על גידולו ועקב כך מחירו גבוה.
עץ הקפה ממין זה גדל לגבהים של 9 עד 12 מטרים באופן טבעי, אך במטעי קפה גוזמים אותו לגובה של 3 מטרים כדי להקל על הקטיף.
ניתן להפיק בין חצי לחמישה קילוגרמים של פולים מיובשים מכל עץ, אך הדבר תלוי במשתנים רבים כגון: עונה, אקלים, משקעים ומצבו של העץ.
קפה ערביקה היה הראשון שנחקר על ידי אנתוני דה ג'וסיו שקרא לו יסמיניום ערביקום (מאנגלית: Jasminum arabicum) אחרי שחקר דגימה מגנים בוטניים באמסטרדם.
קארולוס ליניאוס סיווג אותו כקפה בשנת 1737.
במקור, הערביקה גדל באזורי ההרים של אתיופיה.
כיום אפשר למצוא שם גידולים שצמח ורוב הגידולים הם ערביקה של עצים שגדלו ועצים שניטעו.
הצורה הנפוצה היא שיחים צפופים.
כמו כן, ניתן למצוא ערביקה בדרום סודאן והר מרסביט בצפון קניה.
קפה ערבי או קהווה, הוא שם כולל למספר שיטות הכנה של קפה מבושל מפולי קפה ערביקה.
ברוב ארצות ערב במזרח התיכון התפתחו שיטות ייחודיות לחליטת קפה והכנתו.
הל הוא תבלין שנוסף לעיתים קרובות, וניתן להגישו עם או בלי סוכר.
באזורים שהושפעו מהאימפריה העות'מאנית, לרוב שיטות ההכנה, הכלים והמושגים דומים לאלו של הקפה הטורקי.
לעומת זאת, בקרב אוכלוסיות כפריות ובדואיות, מסורות הקפה הערבי מאופיינת בדרך כלל בפחות דמיון לקפה הטורקי.
הקפה מבושל בג'זווה או דלה, והוא מוגש בדרך כלל בכוס קטנה מעוטרת בדוגמה דקורטיבית, המכונה פינג'אן.
מקורו של הקפה הערבי הוא בדרום ערב, בעיר הנמל מוח'א בתימן.
המשקה הגיע למכה בחג'אז, למצרים, ללבנט, ולאחר מכן, באמצע המאה ה-16, לטורקיה ומשם לאירופה.
מבחינה תרבותית, קפה ערבי מוגש במהלך מפגשים משפחתיים או בעת קבלת אורחים.
קפה ערבי הוא מורשת תרבותית בלתי מוחשית של מדינות ערב שאושרה על ידי אונסק"ו.
בכל שנה ב-3 במרץ, תימנים חוגגים את "יום הקפה התימני", פסטיבל לאומי לעידוד גידול קפה.
קפה ערבי מהווה מרכיב מרכזי במסורת האירוח והטקסיות החברתית בקרב עמי ערב.
הוא מבושל בכלי מסורתי — ג'זווה או דלה — ומוגש בכוסות קטנות הנקראות פינג'אן.
הקפה מתובל לרוב בהל, ולעיתים גם בזעפרן, ציפורן או קינמון.
סוג הקלייה משתנה בהתאם למסורת האזורית — מקלייה כהה ועד קלייה בהירה מאוד.
לקפה הערבי תפקיד טקסי בדפוסי הכנסת האורחים: המארח עובר בין האורחים ומוזג לכל אחד קפה לפי גיל, מעמד ומסורת, בעוד האורחים נוהגים לשתות עד שלוש כוסות.
הכוס השלישית מלווה לעיתים באיחול "דאימן" — "תמיד", כסמל לברכה ולשפע.
הקפה מוגש במדרגות מתיקות שונות בהתאם למסורת ולהעדפות האורחים: ללא סוכר ("סאדה"), מתיקות מאוזנת ("מזבוט"), או מתוק ("חילווה").
"קהווה מרה" (קפה מר) היא גרסה מסורתית עתיקת-יומין, המזוהה במיוחד עם תרבות הבדואים ונפוצה גם בקרב קבוצות ערביות נוספות באירועים מסורתיים.
קפה זה מבושל במשך שעות ארוכות עם פולים טחונים גס וגרגירי הל, ולעיתים גם עם תסיסת קפה.
גרסה זו מוגשת תמיד ללא סוכר.
קפה פרוקופ ב- l'Ancienne Comédie, ברובע השישי של פריז הוא אחת מהמסעדות העתיקות בפריז.
הוא נפתח ב-1686 בידי הסיציליאני פרנצ'סקו פרוקופיו די קולטלי, וקיבל את ההשראה מההיסטוריון פרוקופיוס, שספרו "אנקדוטה", שהיה ידוע עליו מזה זמן רב, התגלה בספריית הוותיקן ופורסם בפעם הראשונה בשנת 1623. הוא גולל את השערוריות של יוסטיניאנוס הראשון, קיסריתו הרקדנית לשעבר וחצרו.
קפה פרוקופ, ברחוב שנקרא אז rue des Fossés-Saint-Germain-des-Prés, החל כבית קפה שם יכלו בני האצולה האופנתיים לשתות קפה, המשקה האקזוטי שהוגש בעבר במסבאות, או לאכול סורבה, מוגש בכוסות חרסינה בידי מלצרים בלבוש "טורקי" אקזוטי.
נשות הלווייה שהופיעו בקפה פרוקופ בימיו הראשונים נעלמו במהרה.
ב-1689 נוסדה הקומדי פראנסז מעברו השני של הרחוב, מכאן שמו המודרני של הרחוב – ופרוקופ נודע כבית קפה :"תיאטרלי", ונותר כך.
ב-18 בדצמבר 1752 שרוסו פרש לפרוקופ לפני שהסתיימה הצגת מחזהו האחרון, נרקיס, כשהוא מודע מאוד, כעת כשהעפיל לפסגת ההצלחה, הוא אמר בפרהסיה, כמה משעמם היה הכול על הבמה.
הייתה זו תערובת שאין לה אח ורע שהפתיעה מבקרים, אם כי אף אחד לא הבחין בהיעדרן של נשים.
לואי, האביר ממאיי ב- Les Entretiens des caffés ציין בשנת 1702: "בתי הקפה הם מקומות נעימים ביותר, וכאלה שאדם יכול למצוא בהם את כל סוגי האנשים.
שם ניתן למצוא אצילים צעירים, מנעימים את זמנם, שם ניתן לראות את המלומדים שבאו לנוח מכובד מעמסו של המחקר, שם ניתן להתבונן באחרים עתירי משמנים.
אלה, בקול מורם, מהללים את כל שצריך לקלס, ומאשימים את כל שראוי לשבח.
כמה מבדר לבעלי שאר הרוח להיות שופטי הטעם הטוב ולהחליט בטון תקיף מה בא על קיצו."
לכל אורך המאה השמונה עשרה, הייתה בראסרי פרוקופ מקום המפגש של הממסד האינטלקטואלי ושל ה-nouvellistes הרכילאים, ששיחותיהם נרשמו בדוחו"ות המשטרה.
לא כל האנציקלופדיסטים שתו ארבעים כוסות קפה כמו וולטר, שערבב את שלו בשוקולד, אבל הם נפגשו בפרוקופ, וכך גם בנג'מין פרנקלין,
ג'ון פול ג'ונס ותומאס ג'פרסון.
אלן-רנה לסאז' תיאר את ההמולה בפרוקופ בספרו La Valise Trouvée (1740): "יש גאות ושפל בקורותיהם של כל האנשים, אצילים וטבחים, צלולים ושיכורים, תוהו ובוהו, כולם מפטפטים במקהלה לשמחת לב."
"בערבוביה הדמוקרטית ההולכת וגוברת ראוי לציין שעדיין אין בנמצא נשים", ציין לואי-סבאסטיין מרסייה כמה שנים אחרי מותו של וולטר,
וכך "נדמה כי כל עבודותיו של יליד פריז זה נעשו בשביל עיר הבירה.
היא שעמדה עמד בראש מעייניו כשכתב.
ביצירתו פנה אל האקדמיה הצרפתית, לקהלה של הקומדי פראנסז, לקפה פרוקופ ולחוג מוסקטרים צעירים.
כמעט לא היה דבר אחר בטווח ראייתו."
המצנפת הפריגית, שתהיה לסמלה של החירות, הוצגה לראשונה בפרוקופ במהלך המהפכה.
רובספייר והקורדליירים דנטון ומארה השתמשו כולם בבית הקפה כמקום המפגש שלהם.
לקוח מפורסם אחר היה אלכסנדר פון הומבולדט, שאכל כאן ארוחת צהריים מדי יום במהלך שנות העשרים של המאה ה-19, החל מ-11.00 בבוקר עד לצהריים.
קפה פרוקופ שמר על חותמו הספרותי.
אלפרד דה מיסה, ז'ורז' סאנד, גוסטאב פלאנש, הפילוסוף פייר לרו', קוקי, עורכו של הלה מונד ואנטול פראנס היו כולם אורחים קבועים.
בתקופת הקיסרות השנייה ביקר כאן דרך קבע אוגוסט ז'אן-מארי ורמורל מה-Le Reforme או לאון גמבטה
קפה פרוקופ עבר שיפוצים והתחדשות ב-1988–1989 בסגנון המאה ה-18. הקירות נצבעו באדום בסגנון פומפיי, והותקנו בו נברשות בדולח, דיוקנאות סגלגלים של אישים ולקוחות בעלי שם מן העבר, ופסנתר.
המלצרים הולבשו במדים מהפכניים לכאורה.
הקפה הוותיק ביותר בפריז ממשיך לפעול מאז היווסדו ב-1686 ברחוב rue de l'Ancienne Comedie.
קפה לורנץ היה בית קפה שפעל עד אמצע המאה ה-20 ברחוב אילת מספר 57 פינת רחוב שלוש בפאתי שכונת נווה צדק והמושבה הגרמנית ביפו.
כיום פועל במבנה נווה שכטר, מרכז לתרבות יהודית ישראלית עכשווית ובית כנסת של הקהילה המסורתית נווה צדק.
הבית הוקם ב-1886, על בסיס בית קדום יותר, בידי פרנץ לורנץ, שנמנה עם הטמפלרים שהתיישבו ב-1870 במושבה האמריקאית הנטושה.
המבנה נבנה מאבני כורכר מקומיות, בתוספת רעפים מיובאים.
לאחר מותו של פרנץ לורנץ ב-1909, הוסיף לו בנו קורט קומה נוספת, בה התקיים אולם אירועים והתקין גנרטור שסיפק לו חשמל.
באולם התקיימו מופעים שונים, סרטי ראינוע, מסיבות פורים, אסיפות עסקיות וחתונות.
בקומת הקרקע פתח גוטהילף וגנר בית קפה ובית מרזח.
בית הקפה היה פופולרי בקרב הטמפלרים, אך גם בריטים ויהודים נהגו לפקוד אותו, ובהם ש"י עגנון, שהזכיר אותו בספרו "תמול שלשום": .
במקום הייתה גם מאפיית עוגות.
מיקומו של בית הקפה באמצע הדרך בין תל אביב היהודית ויפו הערבית ובעלותו הגרמנית הזרה, הביא אותו למעמד של אזור נייטרלי.
מיקומו של בית הקפה היווה נקודת ציון בתל אביב של ימי המנדט ועסקים רבים פרסמו את כתובתם כ"על ידי קפה לורנץ".
עם פרוץ המרד הערבי הגדול, היווה קפה לורנץ נקודת ציון לגבול בין תל אביב היהודית ויפו הערבית.
בית הקפה שימש גם כאולם ראינוע ("ראינוע קסם"), עד שב-1925 הוסבה לשם כך הקומה השנייה.
את הראינוע ניהל ירושלים סגל.
כן נערכו בו מופעי תיאטרון ואירועים שונים.
בית הקפה נוהל רוב הזמן על ידי משפחת לורנץ בשיתוף עם מסעדנים יהודים.
עם גירוש הטמפלרים מהארץ בפרוץ מלחמת העולם השנייה המשיך להפעיל את בית הקפה המסעדן מקס רפופורט, אשר שילם עד 1948 את דמי השכירות לנאמן של משפחת לורנץ.
לאחר הקמת מדינת ישראל, נמסר בית הקפה לוועד למען החייל, שהקים בו, ב-1951, מועדון לחיילים שנקרא "פינת החייל".
במועדון פעלו גם מסעדה ואולם חתונות.
לאחר הקמתו של בית החייל ברחוב ויצמן ב-1965 הצטמצמה הפעילות במועדון, והוא נסגר ב-1975. לאחר מכן ננטש המבנה ועמד בפני סכנת קריסה.
בשנת 2010 מכון שכטר למדעי היהדות יחד עם משרד האדריכלים קימל אשכולות, החלו בתהליך של שיפוץ, שימור ושיחזור של המבנה, אשר נחנך בשנת 2012 בשם נווה שכטר, מרכז לתרבות יהודית ישראלית עכשווית שבו מתקיימים לאורך השנה הרצאות, סיורים, סדרות, הופעות ואירועים מיוחדים.
בנוסף, בנווה שכטר פועל בית קפה ובית כנסת של הקהילה המסורתית נווה צדק.
קפה טלעד הייתה תוכנית הבוקר של טלעד ששודרה בערוץ 2 בין השנים 1997–2005. התוכנית עלתה לשידור ב-4 בפברואר 1997, במקביל לתוכניות הבוקר האחרות של הערוץ: "רשת על הבוקר" בהנחיית בן כספית וסיוון דורון (שעלתה זמן קצר קודם לכן) ו"תוכנית הבוקר" של קשת בהנחיית גבי גזית ורבקה מיכאלי.
תחילה הוצע למגישת החדשות מיקי חיימוביץ' להנחות את התוכנית, אך היא סירבה.
לבסוף נבחרו להנחיית התוכנית העיתונאי מיכה פרידמן מגלי צה"ל והזמרת ירדנה ארזי שזו הייתה פעם ראשונה בה היא מנחה תוכנית אקטואליה.
הליהוק התברר כהצלחה ו"קפה טלעד" גרפה באופן עקבי את שיעור הרייטינג הגבוה מבין תוכניות הבוקר עם שיא של 13%.
עם זאת, זמן קצר לאחר שעלתה לשידור נתגלעו חילוקי דעות מקצועיים בין המנחים ופרידמן פרש ב-1997, ואת מקומו תפס תחילה עמנואל רוזן עד 1998 ולבסוף הצטרף העיתונאי דב גיל-הר, כתב בחברת החדשות של ערוץ 2 ומגיש פינה בתוכנית.
בין מגישי הפינות בתוכנית היו פרופ' רפי קרסו, אופירה אסייג, אודטה שוורץ ואמיר קמינר.
התוכנית ירדה מהאוויר ב-30 באוקטובר 2005 עם הפסדה של טלעד במכרז הזכייניות של ערוץ 2 לעשר השנים הבאות.
קפה הוואקום הומצא בגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי לואף מברלין.
שני המכלים המהווים את הקנקן עשויים מפיירקס.
לאחר מכן מפרקים את החלק העליון, וניתן למזוג את הקפה שיש לו טעם חלק ורך.
ז'ואאו פרננדס קמפוס קפה פיליו (בפורטוגזית: João Fernandes Campos Café Filho; 3 בפברואר 1899 – 20 בפברואר 1970) היה עורך דין ופוליטיקאי ברזילאי.
הוא כיהן כנשיא ברזיל בין 24 באוגוסט 1954 ו-8 בנובמבר 1955 מטעם המפלגה הסוציאל-פרוגרסיבית.
קפה פיליו ירש את נשיאות ברזיל לאחר התאבדותו של הנשיא ז'טוליו ורגאס, בזכות היותו סגן-נשיא המדינה.
ב-8 בנובמבר 1955 הורחק מהשלטון מסיבות רפואיות.
ז'ואאו קפה פיליו נולד בנאטאל, מדינת ריו גראנדה דו נורטה, ב-3 בפברואר 1899, בנם של קפה ז'ואאו פרננדס קמפוס וקפה פלורנסיה אמליה קמפוס.
סבו היה בעל שטחים ושדות חקלאיים במדינה, אך אביו איבד את הנחלות בירושתו והפך לעובד מדינה בבירת המדינה.
פיליו החל בסיום לימודיו התיכוניים בלימודי משפטים.
עקב משברים כלכליים, הוא עבר בשנת 1917 להתגורר ברסיפה, שם עבד כסוחר במטרה להתפרנס די בשביל לשלם את לימודיו האקדמיים.
בהמשך החל לעבוד כעורך עיתון בעיר בזרוס, מדינת פרנמבוקו.
פיליו נעצר בשנת 1925 לאחר שהשתתף בארגון מחאה מיליטנטי שהביע את התנגדותו למדיניות הממשל הרפובליקני.
בשנת 1927 ברח ממאסר אל מדינת באהיה ולאחר שבמשך מספר שנים עבר בין מספר בתים, שב להתגורר בנאטאל.
כאשר עלה המשטר הדיקטטורי בהנהגת ז'טוליו ורגאס, פיליו היה מראשי ההנהגה של ארגון פוליטי ליברלי בריו גראנדה דו נורטה שדרש דמוקרטיה.
פיליו לא ניצח להיבחר לנשיאות אך השתתף מטעם מפלגתו בממשלת הקואליציה של גספאר דוטרה.
במהלך שנות ממשלת דוטרה (1945–1951) נע בין תפקידים בכירים בממשל הברזילאי ואף היה לנשיא הסנאט, הבית העליון של הקונגרס הלאומי של ברזיל.
פיליו נבחר לסגן הנשיאות של ברזיל בבחירות של 1951, וכיהן בתפקיד זה תחת הנשיא ז'טוליו ורגאס, שנבחר בבחירות לכהן פעם נוספת בתור נשיא.
הייתה אופוזיציה נרחבת לורגאס, וחשש כי ישיב את הדיקטטורה הפופוליסטית שהנהיג בה את ברזיל בין השנים 1930–1945. אי יציבות פוליטית חריפה זאת הייתה גורם מרכזי בהתאבדותו של ורגאס בשנת 1954, בעודו מכהן בתפקיד נשיא המדינה.
מתוקף תפקידו, פיליו ירש את ורגאס בתור נשיא ברזיל ה-18, הנשיא הראשון בתולדות המדינה שמוצאו במדינת ריו גראנדה דו נורטה.
מטרתו העיקרית של פיליו הייתה להרגיע את הרוחות ששררו בתוך המערכת הפוליטית הסוערת ודרך זאת להרגיע גם את התסיסה האזרחית הנרחבת שהייתה קיימת באותה העת.
עקב העובדה שירש את ורגאס דרך היותו סגנו, הקדנציה של פיליו נועדה להסתיים במועד חמש שנים להיבחרו של ורגאס, בשנת 1956.
פיליו מינה את הכלכלן אוג'יניו גודין לתפקיד שר הכלכלה החדש.
מטרתו של פיליו הייתה להביא לסיום משבר כלכלי נרחב בכך שיעלה את הפיקוח על הוצאות מדיניות וממשלתיות למיניהן.
הוסדר מס אחיד פדרלי לשימוש אזרחי במוצרי חשמל.
פיליו החל בתהליך המקדים לבניית בירה חדשה לברזיל שתחליף את ריו דה ז'ניירו, בכך שהורה על הקמת מועצה ממשלתית שתיקבע את מיקום הבירה החדשה.
הבירה החדשה, אשר עומדת עד היום בשם ברזיליה, נבנתה בסופו של דבר רק בתקופת שלטונו של הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק.
עקב הפרעה לבבית, פיליו הורחק מניהול המדינה למען טיפולים בריאותיים ולא היה ביכולתו להמשיך ולכהן בתור נשיאה של ברזיל.
מכיוון שלא היה סגן נשיא מתחתיו ירש אותו באופן זמני נשיא בית הנבחרים של ברזיל, קרלוס לוז, אשר הוחלף מאוחר יותר בנראו דה אוליביירה, שכיהן כממלא מקום הנשיא למשך שלושה חודשים.
לאחר שהבריא מבחינה חלקית, פיליו מונה ליועץ בית המשפט לחשבונות במדינת גואנברה.
פיליו נותר בקפה זה עד לפטירתו ממחלת הלב בה לקה בשנת 1970, בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
פיליו היה הנשיא הראשון של ברזיל שנולד לאחר נפילתה של האימפריה הברזילאית והקמתה של הרפובליקה הישנה.
קפה ליבריקה (שם מדעי: Coffea liberica) הוא מין של קפה שמקורו בליבריה שבמערב אפריקה.
מין זה ידוע גם בשם קפה אקסלסה, קפה דווברי וקפה דיבווסקי.
העץ גדל עד לגובה של 9 מטרים, ופירותיו גדולים יותר מאשר פירות הקפה של זן קפה ערביקה.
עץ הקפה הובא לאינדונזיה כדי להחליף את עצי הערביקה שנפגעו ממחלות בסוף המאה ה-19.
לקפה ליבריקה יש הרבה במשותף עם קפה רובוסטה.
הוא מגודל במזרח האי ג'אווה.
זן של קפה ליבריקה הידוע בשם בראקו הוא יבול עיקרי בפיליפינים.
העיר ליפה (מאנגלית: Lipa) הפכה להיות יצרנית הליבריקה הטובה ביותר בשנות ה-80 של המאה ה-19, אבל אז פרצה מחלה שמקורה בפטריית Hemileia vastatrix שכמעט השמידה את כל מטעי הקפה.
בימים אלו מחוזות בטנגאס וקאוויט הן יצרניות הקפה העיקריות.
קפה אקסלסה, קפה דווברי וקפה דיבווסקי היו נחשבים בעבר למינים נפרדים, אבל בשנת 2006 הם הפכו לשמות נרדפים לקפה ליבריקה.
קפה מגניסטיפולה (שם מדעי: Coffea Magnistipula) הוא זן של שיח קפה שיש לו אנדמיות ליערות גינאה התחתונה של מערב אפריקה הטרופית, ספציפית לאזור דרום קמרון וגבון.
שמו המדעי של שיח זה נובע מהענפים הגדולים במיוחד שלו שמי גשם נלכדים שם.
זן זה הוא בלתי רגיל בקרב זני הקפה מפני שיש לו שורש אדוונטיבי שהוא שורש שצומח מאיבר שאינו שורש.
חברת קפה לנדוור היא יצרנית ומשווקת של קפה ומוצריו.
בנוסף פועלת רשת בתי קפה תחת שם המותג שלה בישראל ובצפון אמריקה.
חברת קפה לנדוור היא יצרנית הקפה השחור השנייה בגודלה בישראל, החברה מייצרת קפה טורקי וקפה אספרסו.
החברה הוקמה בשנת 1919 על ידי משה לנדוור כבית קפה בברלין, אשר גם קלה וייצר את הקפה.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לנדוור לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
הוא הקים ברחוב אלנבי את בית הקלייה לקפה הראשון בישראל.
בשנת 1964 הועבר בית הקלייה לאזור התעשייה חולון והוא משתרע על פני שטח של כ-1,000 מ"ר.
בשנת 1983 מכר שמואל לנדוור, בנו של משה, את בית הקלייה לקבוצת "פדרמן ובניו (אחזקות) בע"מ".
כמה שנים אחר כך רכשו בני משפחת פדרמן גם את השליטה במתחרה הגדולה שלהם חברת "עלית", שחלק מהמניות הוחזקו באמצעות "קפה לנדוור".
בהמשך עברה "קפה לנדוור" לבעלות בן המשפחה שלי פדרמן, לאחר שהפריד את עסקי המשפחה עם אחיו דייוויד פדרמן.
בשנת 2000 החלה החברה לייבא ולשווק בישראל את מותג הקפה הבלגי "רומבוטס".
בשנת 2004 הוקמה רשת בתי הקפה של לנדוור, תוך כדי שיתוף פעולה של החברה וארבעה יזמים צעירים.
באותה שנה החלה החברה גם לייבא לישראל את מותג הקפה האיטלקי אילי.
בשנת 2011 נכנסו שותפים חדשים לרשת בתי הקפה (הפועלת בנפרד מחברת הקפה לנדוור).
בהמשך הרשת פתחה גם סניפים בארצות הברית וקנדה.
באוקטובר 2018 חנכה החברה חנות מפעל בסמוך לבית הקלייה שלה בחולון.
בהמשך הקימה חנויות נוספות ברמת גן וברמת החייל.
בשנת 2019 נכנס לתפקיד המנכ"ל בן הדור השלישי אורי פדרמן.
קפה נרו (Caffè Nero) היא רשת בתי קפה שנוסדה בלונדון בשנת 1997 ומפעילה כ-500 סניפים בממלכה המאוחדת ועוד כמה סניפים בטורקיה ובאיחוד האמירויות הערביות.
בשנת 1997 הקים ג'רי פורד את שלושת הסניפים הראשונים של הרשת בלונדון.
בשנת 1998 נוספו שלושה סניפים בעיר.
בשנת 1999 הוקם הסניף הראשון מחוץ ללונדון - במנצ'סטר.
בשנת 2000 הגיע מספר הסניפים ל-31. בשנת 2001 נרשמה החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון.
עד לשנת 2004 התרחבה הרשת על ידי הקמת חנויות חדשות ורכישת רשתות קטנות עד לכ-120 סניפים.
בשנת 2007 חזרה החברה להיות חברה פרטית לאחר שפורד רכש את מניותיה ומחק אותה מן המסחר בבורסה.
באותה שנה נפתח גם הסניף הראשון בטורקיה.
בשנת 2009 פתחה החברה סניפים ראשונים בדובאי ובאיחוד האמירויות הערביות.
נכון לשנת 2014 לרשת כ-600 סניפים בבריטניה וסניפים נוספים במדינות אירופה ובמזרח התיכון.
קפה סוסייטי היה מועדון ההופעות המעורב (לבנים ואפרו-אמריקאים) הראשון בארצות הברית.
את המועדון פתח בארני ג'וזפסון בגריניץ' וילג' בניו יורק ב-1938, תוך קריאת תיגר על מדיניות ההפרדה הגזעית ועיצב אותו בהשראת קברטים פוליטיים-סטיריים שאפיינו את בירות אירופה לפני מלחמת העולם השנייה.
במועדון הופיעו יחדיו אמנים לבנים ואפרו-אמריקאים, הקהל היה מעורב ומבקרים אפרו-אמריקאים זכו לשירות זהה לזה של לבנים, תופעה יחידה במינה באותה עת.
המועדון מושווה רבות עם מועדון הכותנה בהארלם, שהציג תוכנית "שחורה", עבור קהל לבן מן המעמד הבינוני והגבוה, אך הנהיג הפרדה גזעית.
התוכניות, שכללו שירי מחאה ומערכונים סאטיריים והקהל, נחשבו לבעלי נטייה שמאלית ואף זיקה למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
עקב כך נרדפו בעלי המועדון ובאיו על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
האשמתו של אחיו של בעל המועדון על ידי הוועדה ב-1947 הביאה לסגירת המועדון.
ג'ונסון, אניטה או'דיי, צ'ארלי פארקר, ג'אנגו ריינהארדט, בילי סטרייהורן, ארט טייטום, דיינה וושינגטון, הוויברז, לסטר יאנג, מרי לו ויליאמס, סיד סיזר ורבים אחרים.
קפה פּילְץ היה בית קפה היסטורי על שפת ימה של תל אביב ב"כיכר לונדון", שנוסד ב-1938 על ידי הקבלן אריה פילץ.
ב-1951 נמכר למפא"י, ושימש אותה כמועדון חברים בשם "יחדיו".
ב-1982 נפתח מחדש כבית קפה ואולם אירועים.
ב-2009 נרכש על ידי זכיין מקדונלד'ס בישראל עמרי פדן.
מבנה בית הקפה הוא בעל כניסה מרחוב הירקון ומרפסת מעוגלת גדולה הפונה לים ומעליו בניין לבן בן שלוש קומות בסגנון בינלאומי.
בית הקפה נפתח בשלהי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט על ידי בעליו של בית הקפה "תרשיש" ששכן מול "קזינו גלי אביב", אריה פילץ, כבית קפה מהודר שהצטיין בתזמורת, במלצרים לובשי פראק ובמטבח משובח בסגנון צרפתי שפנה אל עולי העלייה החמישית.
שם המקום הוצע לפילץ על ידי אורי קיסרי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך בית הקפה למועדון קצינים של הצבא הבריטי וכן של קציני אוסטרליה וניו זילנד, קנדה, ארצות הברית וצבא אנדרס הפולני, כאשר בפתחו ניצב שומר סף שהבטיח שחיילים פשוטים לא ייכנסו.
כמו כן היה המקום חביב על סוכני הבולשת הארץ-ישראלית (ה-CID).
יחד עם הקצינים בילו במקום אנשי תל אביב, מגויסי הבריגדה היהודית ואף אנשי אצ"ל ולח"י.
פילץ, שהיה חבר "ההגנה", שכר למקום כמלצרים אנשי הגנה וש"י, שרקמו קשרי ידידות עם השוהים, שתו איתם ומחלו להם על תשלום בתמורה לשיחה ידידותית שבמהלכה שאבו ידיעות נחוצות.
בדירתו של פילץ שמעל בית הקפה נפגשו בכירי הארגון, יגאל אלון, משה שרת, משה סנה, נחום זיו-אב ומיכאל בן-גל.
סמוך למחסן בית הקפה שכן סליק מרכזי לנשק עבור ההגנה.
הנשק פוזר בעיר בארגזי משקאות ריקים שהובלו בטנדר של בית הקפה.
ב-1947 אירח ראש העיר ישראל רוקח בבית הקפה את חברי ועדת האו"ם שהחליטו על תוכנית החלוקה.
בית הקפה נפתח מחדש כבית קפה ואולם אירועים ב-1982 והיה בית הקפה הגדול הראשון שנפתח על טיילת תל אביב-יפו המחודשת.
קפה סוֹספֶּזוֹ (איטלקית: caffè sospeso, בתרגום חופשי: "קפה בהשהיה" או "קפה בהמתנה") הוא מנהג מסורתי בעיר נאפולי שבדרום איטליה.
כסימן למזלו הטוב, מזמין הלקוח לצד כוס הקפה שלו קפה בהשהיה; הוא מקבל רק כוס קפה אחת, וכשאדם פחות בר-מזל (פעמים רבות נזקק או חסר בית) מגיע לבית הקפה, הוא יכול לבקש קפה בהמתנה, ואם יש - לקבל על חשבון הנדבן.
קפה מרגוע הוא בית קפה ומסעדה בקריית אתא שנוסד בשנת 1936. בתחילתו שכן בית הקפה בצריף.
המבנה שימש כמסעדה, אולם חתונות ובית קפה מהראשונים במדינת ישראל.
שימש כמקום מפגש של ארגון "ההגנה".
עדות על המקום: בלה פרסקי (1920–2008): "בשנת 1938 עברתי לכפר-אתא - לאחותי יפה שעלתה לישראל על אניית הנוסעים 'פולוניה', עבדתי אצלם בבית הקפה.
האנגלים היו באים לשתות בבית הקפה, וודקה, עד שכרות.
הרווחנו מהם טוב, היה להם כסף.
כמה שבקשנו נתנו ומזה היינו חיים אבל היה מסוכן.
אברהם פרסקי (בעלי) בא לכפר-אתא לרקוד, מכל הסביבה באו לרקוד בקפה, תפס אותי 'בכוח'.
היינו חבורה של צעירים, רקדנו ואלס וטנגו והורה.
במלחמת העצמאות, היינו רצים עם הבנות שלנו בפיילה, לבית הקפה (רחוב ליד) להתחבא מהפצצות.
שם היה מעין מקלט מתחת לבית."
משפחות זיימן ופולק - בן דב הסבו חלק מצריף המגורים שלהם ל"בית קפה", מסעדה ואולם חתונות.
בית הקפה פעל בחדר הגדול בצריף והיו בו כמה שולחנות.
בחלק האחורי של החדר היה מקרר עם דלפק וויטרינה שהסתירו את המטבח.
בחלק הקדמי של החדר היה חלון שנפתח בהרמה אל החצר.
במוצאי שבת רקדו לצלילי הגרמופון ושתו סודה שיוצרה במכונה מיוחדת.
בתקופת המאבק על הקמת המדינה התנגשו אנשי ההגנה עם החיילים הבריטים שבילו במקום.
בשנת 1946 נבנה במקום הצריף מבנה שהמשיך לתפקד כבית קפה ומרכז חברתי של היישוב.
קפה מרגוע מוגדר על ידי המוזיאון העירוני בית פישר כ"מבנה ראשונים" והוא חלק ממסלול הסיורים של בית פישר בקריית אתא.
קפה פריז היא סדרת טלוויזיה מסוגת אופרת סבון של חברת התקשורת HOT3, שעלתה לאוויר ב-1996 ושודרה במשך 3 עונות עד 1998.
אסתר (מרים גבריאלי): הבעלים של בית הקפה "קפה פריז" אמם של דידי ונורית.
דידי (נטע מורן): בתה של אסתר, אמנית בעלת גלריה לציורים ואומנות ואמא לשני ילדים מתבגרים.
נורית (אסתי זקהיים): בתה הצעירה של אסתר ואחותה של דידי.
טלי (דנה מרמור): בתם של דידי ואריה, תלמידת תיכון מפולפלת.
רוני: (יובל מירון) בנם של דידי ואריה, סיים תיכון ועומד להתגייס לקורס טיס.
אדם (אלון ריינהורן): תקליטן בפאב שממול קפה פריז המנסה להתחרות בבית הקפה.
אריה (שמיל בן ארי): עורך דין, בעלה של דידי.
תמי (אסי לוי): מועסקת אצל אסתר בבית הקפה.
מיקי (ניר פרידמן) מועסק אצל אסתר בבית קפה.
מינדה (יעל הדר) בחורה דתייה, אחותה של דנה.
בוסקילה (סמי הורי) צייר בגלריה של דידי, ומנהל רומן איתה.
עדי (עדי גילת) חברה טובה של טלי.
אפרת (לימור שפירא) זמרת אופרה ואם חד-הורית היוצאת עם אדם.
סופיה ברגמן (מרים זוהר) הבוסית של נורית בעבודתה כעורכת מגזין.
סיון מצליח (מלי לוי) מתמודדת בתחרות יופי אותה עורך המגזין.
חגית שושני (ימית סול) מתמודדת בתחרות יופי אותה עורך המגזין.
יואב שני (עומר מילר) הבן של אפרת
גליה (שיר גוטליב) עורכת הדין של אדם
קפה סוסייטי הוא סרט דרמה קומית-רומנטית משנת 2016, אשר נכתב ובוים על ידי וודי אלן.
בסרט מככבים ג'יני ברלין, סטיב קארל, ג'סי אייזנברג, בלייק לייבלי, פארקר פוזי, קריסטן סטיוארט, קורי סטול, קלי רורבאך וקן סטוט.
בכורת הסרט הייתה במסגרת פסטיבל קאן ב-11 במאי 2016 והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-15 ביולי 2016, על ידי אולפני אמזון ו-Lionsgate.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות וגרף מעל 43 מיליון דולר ברחבי העולם.
בובי דורפמן (ג'סי אייזנברג) הוא הבן הצעיר של יהודי העוסק בצורפות בשנות ה-30 של המאה ה-20 בניו-יורק.
אחותו הגדולה אוולין נשואה ועובדת בבית הספר כמורה, בעוד אחיו הבכור בן הוא גנגסטר.
בובי שמאס בעבודה אצל אביו מחליט לעבור להוליווד, שם הוא עושה שליחויות עבור דודו פיל (סטיב קארל), סוכן שחקנים מצליח.
פיל מכיר לבובי את המזכירה שלו ווני (קריסטן סטיוארט), על מנת שזו תעזור לו להכיר את הוליווד.
בובי נמשך לפשטות של ווני וליופייה הרב ונשבה בקסמה.
היא דוחה את חיזוריו ומספרת לו שיש לה חבר, עיתונאי בשם דאג.
אולם למעשה לווני יש רומן עם פיל אשר הבטיח להתגרש מאשתו ולהינשא לה.
ביום השנה הראשון של ווני ופיל היא נותנת לו מכתב כתוב וחתום על ידי רודולף ולנטינו במתנה.
עם זאת, פיל מספר לה שהוא לא יכול להתגרש מאשתו ושעליו לסיים את הרומן.
ווני המאוכזבת מתאהבת בבובי והם מתחילים לצאת.
פיל, אשר נהיה אומלל בעקבות הפרידה מווני, מתוודה בפני בובי על הרומן שהיה לו, מבלי לציין את שמה של ווני, ומספר לו שהוא החליט להתגרש מאשתו.
בסוף השיחה בובי מזכיר את מערכת היחסים שלו עם ווני ושברצונו להתחתן איתה ולחזור לניו יורק.
פיל המופתע פונה לווני ומציע לה לעזוב את בובי ולהתחתן איתו במקום.
בזמן שיחה עם פיל במשרד שלו, בובי מבחין במכתב של ולנטינו אותו הכיר מסיפור הפרידה של ווני ודאג.
מכשהבין שדאג הוא בעצם דודו פיל, הוא מבקש מווני לבחור בינו לבין פיל, וזו בוחרת בפיל.
בובי המאוכזב חוזר לניו יורק, שם הוא מתחיל לנהל מועדון לילה עם אחיו.
המקום הופך עד מהרה למקום מפגש של עשירים ובעלי עוצמה, מפוליטיקאים ועד גנגסטרים.
בובי פוגש את ורוניקה הייז (בלייק לייבלי) הגרושה במועדון והם מתחילים לצאת ולאחר זמן קצר הם מחליטים להתחתן להקים משפחה.
במהלך ביקור בניו-יורק, פיל וווני הנשואים באושר מבקרים במועדון בלילה ופוגשים את בובי.
למרות שבובי נרתע תחילה מכך שווני השתנתה עד מאוד, הם מציתים מחדש את החברות שלהם ומתנשקים ב"סנטרל פארק".
בעקבות הרשעה ברצח, בן נשלח אל הכיסא החשמלי ובובי נשאר לנהל את מועדון הלילה לבדו.
הפרסום בעקבות עונשו של אחיו מקדם את מועדון הלילה, ובובי נוסע ללוס אנג'לס כדי לשקול פתיחה של מועדון גם בהוליווד.
הוא בסופו של דבר מחליט לוותר על הרעיון, אבל לפני שהוא עוזב הוא וווני אוכלים ארוחת צהריים יחד בה היא מציינת בפניו כי היא ופיל עתידים לבקר בניו יורק, אך שניהם מחליטים כי עדיף שלא יראו יותר אחד את השני.
מספר חודשים אחר כך, בערב ראש השנה האזרחית בובי בניו יורק בחגיגות במועדון שלו וווני עם בעלה במסיבת בית בהוליווד.
כל אחד עם בן זוגו, אך שניהם נראים מהורהרים, כנראה, חושבים עדיין על האהבה שהשאירו מאחוריהם.
ב-9 במרץ 2015 ג'סי אייזנברג, ברוס ויליס וקריסטן סטיוארט נוספו לצוות השחקנים ועל הפקת הסרט הופקדו לטי ארונסון, סטיבן טננבאום ואדוארד וולסון.
ב-6 במאי 2015, לוהקה בלייק לייבלי לסרט, ואחריה באמצע יולי פארקר פוזי.
ב-4 באוגוסט 2015, לוהקו לסרט ג'יני ברלין, קורי סטול, קן סטוט, אנה קאמפ, סטיבן קונקן, סארי ליניק ופול שניידר.
באוגוסט לוהק טוני סיריקו לגלם את ויטו, וכן מקס אדלר הצטרף לצוות השחקנים.
ויטוריו סטוררו הוא צלם הסרט.
ב-24 באוגוסט 2015 נמסר כי ויליס עזב את ההפקה עקב התנגשויות בלוח הזמנים עם העיבוד לרומן מיזרי שעולה בברודוויי; ב-28 באוגוסט 2015 הוא הוחלף על ידי סטיב קארל.
במרץ 2016, הוכרז כי שמו של הסרט הוא קפה סוסייטי.
צילום הסרט החל ב-17 באוגוסט 2015 באזור לוס אנג'לס.
ב-8 בספטמבר 2015 עבר הצילום לניו יורק, שם צולם בברוקלין.
וודי אלן השתמש לראשונה בצילום דיגיטלי, באמצעות מצלמת Sony CineAlta F65.
בפברואר 2016, רכשו אולפני אמזון את זכויות ההפצה של הסרט.
במרץ 2016, הסרט נבחר לפתוח את 2016 פסטיבל קאן.
הסרט גם פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סיאטל ב-19 במאי 2016. Lionsgate בשיתוף פעולה עם אמזון הפיצו את הסרט ב-15 ביולי 2016 בהפצה מוגבלת וב-29 ביולי בהפצה רחבה.
הסרט יצא בחמישה אולמות קולנוע ב-15 ביולי 2016 וגרף $355,000 בשבוע הפתיחה; 71,000$ בממוצע לכל אולם, הממוצע הגדול ביותר ב-2016.
הסרט זכה לביקורות חיוביות רבות ממבקרים.
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לדירוג חיובי של 79%, על בסיס 80 ביקורות עם ממוצע דירוג של 6.3/10. באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 67 מתוך 100 בהתבסס על 27 מבקרים.
קפה לה דה מאגו הוא בית קפה מפורסם בסן ז'רמן דה פרה , פריז, צרפת.
יצא לו מוניטין כמקום המפגש של האליטה הספרותית והאינטלקטואלית של העיר.
כיום הוא מהווה יעד תיירות פופולרי.
שמו ההיסטורי נובע מלקוחותיו הידועים ובהם אמנים סוּרֵיאָלִיטים ואינטלקטואלים כגון סימון דה בובואר, ז'אן-פול סארְטְר וסופרים בהם ארנֵסט הֶמינגוויי בצעירותו.
בין הלקוחות המפורסמים הנוספים ניתן למנות את אלבר קאמי, פבלו פיקאסו, ג'יימס ג'ויס, ברטולט ברכט, ג'וליה צ'יילד וסופרים אמריקאיים כמו ג'יימס בולדווין, צ'סטר היימס , צ'ארלס סאת'רלנד וריצ'רד רייט.
הפרס הספרותי דה מאגו מוענק מדי שנה מאז 1933 לרומן צרפתי .
קפה נגלר הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויים של מור קפלנסקי ויריב בראל, בהפקתו של לירן עצמור ובתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2016, כמה חודשים אחרי הבכורה המקומית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בסרט, הבמאית יוצאת למסע בעקבות הסיפור שמאחורי "קפה נגלר" המפורסם - בית קפה שהוקם ונוהל על ידי משפחתה בראשית המאה ה-20 בברלין.
סבתה של הבמאית, נעמי קפלנסקי, דוקומנטריסטית לשעבר, היא נכדתם של בעלי בית הקפה ומלווה את צילומי הסרט בהתרגשות מביתה בישראל.
במהלך הצילומים הבמאית מגלה שההיסטוריה האמיתית מאחורי בית הקפה המשפחתי אינה זוהרת כפי שהמשפחה האמינה כל השנים וככל שהאשליה סביב בית הקפה מתפוגגת היא נאלצת לגשר על הפער בין הזיכרון המשפחתי לאמת ההיסטורית.
הסרט "קפה נגלר" עושה שימוש בכלים תיעודיים ועלילתיים כדי לעסוק באותו פער.
קפה ספרות , או קפה ספרותי, הוא בית קפה ומסעדה היסטורית בנייבסקי פרוספקט שבסנקט פטרבורג, בעלת חשיבות היסטורית רבה בשל הסופרים הנודעים של הספרות הרוסית שהרבו לבקר בה כולל אלכסנדר פושקין, פיודור דוסטויבסקי וחבריהם במאה התשע עשרה.
בשנים 1812–1814 שופץ הבניין, שנבנה באמצע המאה ה-18 בשדרת נבסקי 18 בסנקט פטרבורג, עיר הבירה של רוסיה באותה תקופה, על ידי הסוחר קוטומין שייעד את המבנה כדירה לסוחרים.
ברנגט את הקונדיטוריה שלהם, שנחשבה לטובה ביותר בעיר.
בשנת 1834 נוסף בית קפה סיני (Café chinois).
הקונדיטוריה הפכה במהרה למקום בו התכנסו סופרים מהספרות הרוסית, כמו אלכסנדר פושקין, מיכאיל לרמונטוב, טאראס שבצ'נקו ופיודור דוסטויבסקי.
בשנת 1837 פושקין, בדרך לדו-קרב הקטלני שלו עם גאורגי ד'אנטס, פגש שם את הסגן שלו לדו-קרב, קונסטנטין דנזאס.
בשנת 1840 הוצג כאן דוסטויבסקי בפני מיכאיל פטרשבסקי, הסוציאליסט האוטופי.
בשנת 1877, לאחר סגירת הקונדיטוריה, נפתחה במקום מסעדה ברמה גבוהה, בה ביקרו לעיתים קרובות מוזיקאים כמו פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ופיודור שאליאפין.
נאמר כי צ'ייקובסקי הזמין שם כוס מים שהתבררה כנגועה בכולרה, ממנה מת.
בשנים 1858–2001, בקומת המרתף נפתחה חנות לספרים משומשים, שהפכה למוכרת יחסית.
בשנים 1978–1981 שופץ המבנה כולו ובשנת 1983 המסעדה נפתחה מחדש כ"קפה ספרות" או "בית קפה ספרותי".
קפה ספרות תופס שתי קומות בבניין ובו תמונות רבות של סופרים רוסים תלויים על קירותיו.
בשולחן אחד בקומה העליונה יושבת דמותו של פושקין עשוית שעווה.
על פי המסורת הרוסית, נערכים כאן מדי פעם ערבי קריאת שירה.
המשקה המסורתי של רוסיה אינו קפה, אלא תה שחור המוגש כאן בסמובר.
"קפה וסיגריה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הישראלי נצ'י נצ'.
השיר יצא לאור ב-13 באפריל 2014, כסינגל מתוך אלבום האולפן השלישי של נצ'י נצ', "בור ועם הארץ", על ידי חברת התקליטים מאד מאן.
פזמון השיר לקוח משיר באותו שם בביצוע קוקו מאילת.
השיר נכתב והולחן על ידי רביד פלוטניק והופק על ידי ניר דנן וטונה.
השיר הוא בסגנון ההיפ-הופ אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
מילות השיר כוללות אזכור לשירו של ברי סחרוף, "לב שלם".
השיר זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה, ואף הושמע רבות בתחנות הרדיו.
במצעד הרשמי של גלגלצ, הגיע השיר בשיאו למקום ה-9. כמו כן, השיר היה מועמד לתואר "שיר השנה" במצעד של התחנה, אך לא הצליח להגיע אליו.
נכון לנובמבר 2023, צבר למעלה מ-3.6 מיליון צפיות באתר יוטיוב, וכן למעלה מחצי מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
קפה עמליה היא סדרת טלוויזיה לילדים אשר משודרת בכאן חינוכית מאז מרץ 2020. הסדרה מבוססת על המופע "שירים לעמליה".
רוב דמויות בתוכנית הם בובות אך יש מספר דמויות שהם בני אדם.
לקראת סוף מרץ 2021 הסדרה שבה לעונה שנייה, שבה יניב ביטון הצטרף לצוות השחקנים.
הסדרה זכתה בפרס תוכנית לגיל הרך בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער ה-1.
עלילת הסדרה מספרת על משפחת לוצאטו, משפחה של בובות, הבעלים של "קפה עמליה", בית קפה קטן ושכונתי.
ב"קפה עמליה" יש דברים שאין בשום בית קפה אחר.
סופיה לוצאטו (הפעלה: ערן בן צבי ומיטל רז.
דיבוב: אודליה מורה-מטלון) – אם המשפחה והקונדיטורית המהוללת של בית הקפה.
בעלת חוכמת חיים רבה, דבר המתבטא בין השאר בכך שהיא מגישה לכל אורח את מה שהוא באמת צריך, ולאו דווקא את מה שהוא מזמין.
סבא ג'ובאני לוצאטו (הפעלה ודיבוב: ז'יל בן דוד) – מרבה לצפות בכדורגל ולהתגעגע לאיטליה.
נוהג לעיתים למכור גלידה ליד המסעדה.
יוני (ג'וני) לוצאטו (הפעלה ודיבוב: יוסף סוויד) – הנער המתבגר של המשפחה, רוצה שיקראו לו ג'וני.
עמליה לוצאטו (הפעלה ודיבוב: גוני פז) – הילדה הצעירה בת ה-8, שהיא הלב של בית הקפה, עוזרת לסופיה, אמא שלה, ומתיידדת עם כולם.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2021פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערתוכנית לגיל הרךקפה עמליה – עונה 2
קפה נמרוד היא רשת בתי קפה ישראלית.
הרשת הוקמה בשנת 2010 על ידי אהוד שגב וחבר ילדותו דוד אייל, לזכר אחיו של אהוד, , שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
הסניף הראשון הוקם בנמל תל אביב.
בשיאה מנתה הרשת 10 סניפים שהופעלו על ידי זכיינים.
בכל סניף הוצבה תמונתו של נמרוד.
בשנת 2019 דווח על קשיים כלכליים אליהם נקלעה הרשת.
בשנת 2020 דווח על סגירת הרשת בעקבות משבר הקורונה.
חלק מזכייני הסניפים של הרשת בחרו להמשיך לפעול לאחר פירוקה כבתי קפה עצמאיים הממשיכים לשאת את השם "קפה נמרוד".
קפה פושקין הוא שמה של מסעדה במוסקבה, שנוסדה ב-1999 בידי אנדרי דלוס.
המסעדה, שנפתחה על ידי המסעדן אנדריי דלוס בשנת 1999, מתמחה במנות מהמטבח האצילי הרוסי.
פנים האולמות מיוצר בסגנון ההיסטורי של המאה ה-19. המנהל הראשון של המסעדה הוא אלכסנדר זייצב, השף הוא אנדריי מחוב.
ההערכה היא ששמה של המסעדה נוצר בהשראת השיר "Nathalie" מאת הזמר ז'ילבר בקו, בו שר על מוסקבה, על הכיכר האדומה, על אהבתו לילדה רוסית ושוקולד חם ב-Café Pouchkine.
שלושת האולמות העיקריים של המסעדה - "בית מרקחת", "ספרייה" ו-"אינטרסול" - מייצגים חדר מהמאה ה-19 עם אוסף גדול של עתיקות.
אחת האטרקציות העיקריות של הבית היא הספרייה הגדולה.
הוא מאכלס מהדורות מהמאה ה-18 עד תחילת המאה ה-20.
קפה נח'לה או קפה נח'לה אדום (להבדיל מקפה אל נח'לה "הירוק") הוא מותג קפה ערבי ישראלי, שנוסד בשנות ה-70 בידי סובחי נח'לה, והוא חלק משינויי הרגלי שתיית הקפה בקרב ערביי ישראל והמעבר מקפה שקולים וטוחנים אותו בבית, ובהמשך - קפה לא ממותג שנטחן עבור הלקוח, לקפה מסחרי ממותג וארוז.
הקפה נמכר גם בשוק היהודי, בתור קפה ערבי עם הל או בלי הל, וכן קפה לאספרסו.
אך בשל התרחבותו של המפעל ומצוקת אזורי התעשייה במגזר הערבי עבר המפעל לאזור התעשייה בר לב.
ראשיתה של החברה בתחילת שנות ה-70 בעסק משפחתי מצליח של סובחי נח'לה לקליית וטחינת קפה, שכעבור 20 שנה הפך למפעל בהשקעה של למעלה משני מיליון דולר.
בסמוך להקמת המפעל, רפיק נח'לה - אחיו של סובחי - הקים עסק מתחרה בשם קפה אל נח'לה, דבר שגלש לעימות משפטי ולקרע משפחתי.
חרף התחרות הפנים משפחתית, קפה נח'לה אדום נחשב למותג הקפה המוביל במגזר הערבי, בעיקר בצפון הארץ.
בתחילת שנות ה-2000 דחה סובחי נח'לה הצעה מעלית לרכוש את הבעלות על החברה, על רקע ניסיונה לחדור לשוק הקפה הערבי.
במקביל התקשתה חברת קפה נח'לה לחדור לשוק היהודי ולרשתות השיווק הגדולות (בטרם הצליחה בסוף שנות ה-2010).
בשנת 2020 החליטה הנהלת החברה להעביר את המפעל לפארק תעשיות בר-לב שבמשגב.
קפה נֹח היה בית קפה ומתחם הופעות שפעל בין השנים 1951–1989, ברחוב דרך לח"י 98 (כיום נקראת דרך בר-לב) בשכונת הארגזים, תל אביב.
במהלך שנות פעילותו, שימוש בית הקפה כמרכז הופעות למוזיקה הערבית הקלאסית ולמוזיקה ערבית-יהודית ואירח את גדולי המוזיקאים היהודים שהיגרו לישראל מארצות האסלאם.
קפה נח הוקם על יד משפחת לוי שהיגרה לישראל המנדטורית בראשית שנות ה-30 מסוריה.
ב-1947 עברה משפחת לוי מקריית חרושת לתל אביב.
ב-1948, קיבל אבי המשפחה שלמה לוי שהיה חבר באצ"ל פרדס שננטש על ידי תושביו הפלסטינים במלחמת העצמאות.
על שטח זה שהתפרש על כשני דונאמים הקים לוי ראשית את בתי המשפחה בחלקו הדרומי של המתחם, וב-1951 את בית הקפה בחלקו הצפוני.
מתחם הקפה שכלל בוסתן, בריכת דגים גדולה, בר, במה ואזור ישיבה היה ממוקם כולו תחת כיפת השמיים.
בשנים הראשונות, פעל המקום רק בסופי שבוע ובחודשים הלא גשומים של השנה, ועד 1953 לא חובר לרשת החשמל הראשית.
המקום נחל הצלחה כבירה ומספר המבקרים בערב עמד על 400–800 איש.
ב-40 שנות פעילותו של קפה נח הופיעו בו אומנים רבים ביניהם ניתן למנות את זוהר ארגוב, יפה ירקוני, שושנה דמארי, חיים משה, כמו גם אמנים דוגמת הצ'רצ'ילים והאריות.
בשנתיים הראשונות לפעילותו נוגנה בקפה מוזיקה מערבית-אירופאית.
עם זאת בתקופה שניתן לכנותה "תור-הזהב" של הקפה הופיעו בו בעיקר אומנים שונים שביצעו מוזיקה ערבית קלאסית.
בראשית שנות ה-50 התגבשה להקה קבועה לקפה שהייתה מורכבת מתשעה נגנים מרכזיים: אברהם דוד כהן (קָאנוּן), יעקב כהן (עוּד), אלברט שטרית (כינור), פליקס מזרחי (כינור), אלברט כהן (תופים), אלברט אליאס (נאי), אברהם דאוד (קָאנוּן), יעקב דאוד (עוּד).
לצד התזמורת הקבועה הופיעו בקפה נגנים בולטים נוספים כגון ויקטור עידה (קָאנוּן) והאחים סאלח ודאוד אל-כוויתי, וזמרים רבים ביניהם: משה אליהו, פאיזה רושדי, פִלפֶל אל-מַסְרי, האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי, פִלפֶל גוּרג'י, ג'ו עמר ורבים אחרים.
פרט למופעים מוזיקליים, לעיתים אירח המקום גם אירועים משפחתיים, חתונות ובר מצוות וכן כינוסים פולטיים של מפלגות שונות.
קפה נח כמוסד תרבותי אלטרנטיבי
מבחינה תרבותית, מיתוס שלילת הגלות, אשר ביקש להותיר מאחור את היהודי הגלותי וכלל גם דחייה של לשונות ותרבויות הגלות, דרש מן המהגרים היהודים בכללותם להשיל את עברם התרבותי ולהשתלב בחברה הישראלית המתהווה.
על אף שדרישה זו הופנתה לכלל המהגרים, התרבות הישראלית של ראשית שנות ה-50 הייתה בעלת אוריינטציה מערבית בולטת, עובדה שהקשתה אף יותר על השתלבותם של המהגרים מארצות האסלאם.
התרבות הערבית שהייתה חלק מהותי מזהותם של המהגרים מארצות האסלאם נתפסה בישראל במידה רבה כתרבותו של האויב ובתוך כך נדחתה על הסף.
אל מול מגמה זו, הגירתם של יהודים רבים מארצות האסלאם לישראל במהלך העלייה ההמונית הותירה בהם חלל תרבותי שהמוסדות המוזיקליים בישראל של אותם ימים לא הצליחו לספק.
בתוך כך סיפק הקפה בית למוזיקאים רבים שההגירה לישראל הציבה בפניהם דילמה משמעותית, במסגרתה היה עליהם להיענות לתכתיב כור ההיתוך או לסרב לו.
כמו כן הקפה ענה על דרישה תרבותית רחבה של קהל רב מרחבי הארץ, אשר לא היה יכול לצרוך תרבות זו פרט למקומות מעטים.
לפיכך הקפה היווה במשך שנים רבות מרכז תרבותי ויצירתי לרבים מן העולים, והיה לאחד המקומות הבודדים שניגנו מוזיקה ערבית קלאסית חיה בישראל.
ב-1989 נסגר בית הקפה לצמיתות.
לאחר סגירתו, חלק מבני המשפחה נשארו לגור בבתים שניצבו סמוך לקפה, שהיו חלק משני דונמים שעליהם התיישב אבי המשפחה שלמה לוי ב-1948. ב-1999 זכו היזמים ישעיהו חכשורי, שותפו אבי יוחנן ומאוחר יותר גם אלעד תשובה במכרז של מינהל מקרקעי ישראל לפינוי התושבים ובנייה של רבי קומות בשכונת הארגזים.
קרקעות השכונה בכללם, והקרקעות שעליהם עומד הקפה ומתחם הבתים של משפחת לוי בפרט נחשבות אדמות נפקדים, ויושביהם נחשבים חסרי זכויות בקרקע (ללא רישום בטאבו).
מאז הזכייה במכרז מתקיים מאבק משפטי בין תושבי השכונה ובין יזמים שונים שזכו במכרז במהלכו הסכימו חלק מתושבי השכונה להתפנות ואחרים סירבו.
חלק מבני משפחת לוי סירבו אף הם לפנות את המתחם בטענה שהפיצוי שהוצע אינו הולם.
כיום עובר על השטח בו היה פעם הקפה כביש חדש על שם ישעיהו לייבוביץ', כביש שהמשכו הוא דרך משה דיין.
הבניין בו שוכן קפה ז'רבו ומכונה בית ז'רבו (בהונגרית: Gerbeaud-ház) בבודפשט, בכיכר ורשמארטי, על שם הסופר מיהאי ורשמארטי, במספר 9-7 בכיכר, ברובע ה-5 של בודפשט.
הבניין הוא בעצם צמד מבנים אקלקטי בן ארבע קומות מרובת חצרות בסגנון אר-נובו שנבנה ב-1858. הייזם היה אנטל אייזלה, חייט גרמני, ועוד כמה יזמים.
האדריכל והבנאי (קבלן) היו אנטל גוטגב, ויוזף הילד, אדריכל העיר פשט.
הבניין שימר את אווירת המאה וסוף המאה ה-19, בית ז'רבו מחולק היום למספר יחידות: בנוסף לקפה-קונדיטוריה (פטיסרי), הוא מורכב ממסעדה, מבשלת בירה ומספר חדרי אירועים.
מסעדת אוניקס, בעלת שני כוכבי מישלן, ממוקמת בצד הבניין.
באתר של היום ניצב קודם בנין המכס אחד חלקי שלושים משנת 1830. לאחר הריסה, כתוצאה מעסקת נדל"ן, השתלטו על החלקה אנטל אייזלה, חייט גרמני, הפרופסור לכירורגיה הידוע אז אנדרה קובאץ' ואחרים.
בשנת 1858 ביקשו הבעלים בנפרד מאנטל גוטגב ומיוז'ף הילד לתכנן בניין באתר שהיה ממש במרכז העיר.
על פי התוכניות נבנה בניין דירות עבור המטה של הבנק המסחרי ההונגרי של פשט ובצד המגרש שהיה קרוב לדנובה נבנה בניין להשכרה עבור אנטל אייזלה.
עוד לפני הבנייה הסכימו הבעלים ושני האדריכלים שבמקום התכנון המקורי, הבניין ייבנה על פי תוכניותיו של יוז'ף הילד, עם חזית תואמת לשני המבנים.
נותן שם הבניין של היום, אמיל ז'רבו, היה קונדיטור שווייצרי, והתיישב בהונגריה ב-1884, מי ש"פיתה" אותו להגר להונגריה היה הקונדיטור ההונגרי המפורסם הנריק קוגלר, מכיוון שלקוגלר לא היה יורש.
ז'רבו הצטרף לקונדיטוריה העצמאית של קוגלר בבודפשט, שהעביר את חנותו לקומת הקרקע של בניין כיכר גיזלה ב-1870. בסתיו 1884, קיבל אמיל ז'רבו את הקונדיטוריה מקוגלר ורשם את עסקיו בשם "ז'רבו - יורשו של קוגלר".
בשנת 1892, הוא קנה את הבניין משני הבעלים דאז, אנטל אייזלה ו"הבנק המסחרי ההונגרי של פשט".
בשנת 1912, לפי תוכניותיו של שאנדור פלנר, בנה קומה רביעית על שלוש הקומות.
דובדבני הקוניאק ולשונות החתולים שיוצרו בקונדיטוריה הפכו את המותג ז'רבו (Gerbeaud) למפורסם באירופה.
לאחר שהפעיל את הקונדיטוריה במשך שלושים ושבע שנים הוא מת ב-1919 לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
קונדיטוריית ז'רבו זכתה להצלחה רבה בבודפשט, שהמוצר הפופולרי ביותר בה היה דובדבני קוניאק (עשוי מדובדבן חמצמץ שנקרא באנגלית sour cherry), ומאוחר יותר ה"פרוסות ז'רבו" (Slice of Gerbeaud) המפורסם מאוד.
שכלל לא היה קיים בזמנו של אמיל ז'רבו.
בין השנים 1948-1984 היה הייתה שמה "קונדיטוריית ורשמרטי" שפעלה במקומה.
קפה ז'רבו המקורי במקום הולאמה ב-1948 ושמה שונה בחזרה לקפה ז'רבו רק ב-1984. בית הקפה שימש במשך שנים גם להצגת קולקציות אופנת העלית של המעצבת היהודייה-הונגרייה קלרה רוטשילד.
בשנת 1995, הקונדיטוריה שהייתה מנוהלת על ידי HungarHotels (Hungária Szálloda és Étterem Vállalat), וכן הנכס כולו והסימן המסחרי נרכשו גם על ידי איש העסקים הגרמני ארווין מילר, אשר ביצע מודרניזציה בהתאם לדרישות הטכניות העדכניות ביותר במהלך שחזור שנמשך שנה בשנת 1997 ושיפץ את כל הבניין.
כיום, בניין הקונדיטוריה ובניין המשרדים של ז'רבו מאכלס את קונדיטוריית ז'רבו ואת בית הקפה, כמו גם שטחי משרדים אקסקלוסיביים בשלוש קומות, שבבעלות Immo-Müller Kft.
האטריום בעל גג הזכוכית בחצר הפנימית משמש כחדר אירועים.
קפה פת היה בית הקפה והקונדיטוריה המודרנית הראשונה בירושלים.
בית הקפה היה ידוע גם כמקום מפגש חברתי, והוא פעל מ-1922 ועד תחילת שנות ה-70 של המאה העשרים.
קפה פת הוקם על ידי יהודה זאב פת ורעייתו חיה פת בשנת 1922. יהודה זאב וחיה הגיעו לפלשתינה מלודז' עם הוריה ואחיותיה של חיה (משפחת גולדברג) בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשל היותו נתין רוסי גורש פת על ידי העות'מאנים לאלכסנדריה.
באלכסנדריה, אומץ על ידי הקהילה היהודית המקומית, יחד עם צעירים יהודים נוספים שהגיעו לעיר באותן נסיבות, ונשלח לרכוש מקצוע.
פת למד אפייה בקפה גרופי, הקיים עד היום באלכסנדריה ובקהיר.
לאחר תום המלחמה חזר לארץ ישראל ופתח את "קפה קדם" ברחוב יפו, ובשנת 1922 עבר בית הקפה בשמו החדש, "קפה פת", לצומת רחוב אבן בטוטה (לאחר הקמת המדינה: רחוב הרב קוק) ורחוב הנביאים.
בני הזוג – יהודה זאב וחיה פת – התגוררו בקומה העליונה של הבניין.
בתקופת המנדט הבריטי היה בית קפה פת מקום מפגש מרכזי של החברה הירושלמית.
בית הקפה הצטיין בעוגות שמרים משובחות שנאפו במקום, בקפה ריחני ובאווירה מכניסת אורחים וביתית.
בבניין שבו פעל בית הקפה פעלה בחשאי, בקומה השנייה, המפקדה של ההגנה, עליה פיקד יעקב פת, מפקד כוחות ההגנה בירושלים (יעקב פת היה בן דודו של יהודה זאב פת).
כמו כן היו בבניין גם משרדים של "ועד הקהילה", שהיווה את הבסיס להקמת עיריית ירושלים לאחר הקמת מדינת ישראל, משרדים של "ועד הצירים", שקדם לסוכנות היהודית, משרדים של "מכון פסטר של אגודת הרופאים וחוקרי הטבע העבריים", וכן פעלה במקום מזכירות מחוז ירושלים של מפא"י שבראשה עמד משה ברעם.
בקרבת מקום נמצאו משרדי ה"פלסטיין פוסט" ובית החולים "הדסה".
את בית הקפה פקדה אוכלוסייה מגוונת – אנשי ההגנה, שוטרים בריטים ואנשי צבא בריטים, רופאים ואחיות מבית החולים הדסה, סופרים ואנשי רוח, ושכנים, כגון בני משפחת הרב הראשי אברהם יצחק הכהן קוק, אנשי שכונת מאה שערים הסמוכה לבית הקפה.
בנוסף פקדו את המקום בני משפחות מהקהילה הערבית הירושלמית, כמו משפחת נשאשיבי.
בית הקפה הוזכר ביצירותיהם של סופרים רבים בני התקופה, וביניהם ש"י עגנון, אחד העם, אליעזר בן-יהודה, דוד שחר, פנחס שדה ואהרן אפלפלד.
עם מותו של יהודה זאב פת, בגיל צעיר, המשיכה חיה פת לנהל את בית הקפה ואת המאפייה בעזרת שלוש בנותיה: נחמה, שולה ומלכה.
בית הקפה נמכר בשנת 1956, והמשיך לפעול בבעלות אחרת עד תחילת שנות ה-70.
הבניין ובית הקפה נהרסו בשנת 1974 ובמקום הוקם מגרש חנייה עירוני.
בשנת 2019 נחנך על המגרש בניין חדש בבעלות המכללה האקדמית הדסה.
עם חנוכת הבניין הוצב לוח זיכרון על בניין המכללה, ברחוב הרב קוק, ובו היסטוריה קצרה של בית הקפה.
ליהודה זאב וחיה פת היו, כאמור, שלוש בנות: נחמה, שולה ומלכה.
הבת נחמה, נישאה לחיים ליטני (במקור: הנריק לייטאיזן), בעל בית מלאכה לצורפות.
אחד מבניהם הוא העיתונאי יהודה ליטני.
הבת שולה, נישאה לשמואל טולידאנו, בכיר ב"מוסד", אשר שימש גם כיועץ לענייני ערבים של ראשי הממשלה: לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, וחבר הכנסת בכנסת התשיעית.
הבת מלכה, נישאה לאפרים לוי, ממפקדי ההגנה בירושלים בתקופת מלחמת העצמאות, ואחר כך איש קהילת המודיעין.
כמו כן, גדל במשפחתם כבן, מגיל צעיר, גדעון פת (גדעון מרקוס), בן אחותה של חיה פת, שהיה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
על שם יעקב פת, בן דודו של יהודה זאב פת, קרויה שכונת פת בירושלים.
"קפה פלש" הוא סרט מדע בדיוני פורנוגרפי אמריקאי משנת 1982. את הסרט ביים האמן סטיפן סייאדיאן שגם עיצב את התפאורה (תחת הפסבדונים "רינס דרים" ("Rinse Dream").
את התסריט כתבו סייאדיאן והסופר ג'רי סטאהל את המוזיקה לסרט הלחין מיטשל פרום (המוזיקה הופיעה בהמשך באלבומו Key of Cool).
לסרט שני סרטי המשך, "Café Flesh 2" ו-"Café Flesh 3" שיצאו לאקרנים ב-1997 וב-2003, אך היוצרים המקוריים לא לקחו חלק ביצירתם.
את ההמשכים כתב וביים אנתוניו פזוליני, אך הם לא הגיעו למידת הפופולריות או למעמד של סרטי פולחן, כמו הסרט המקורי.
לאחר מלחמה גרעינית, 99% מהניצולים הם "שליליים לסקס" - כלומר, הופכים חולים מאוד אם הם מנסים לקיים יחסי מין.
האחוז הנותר של ה"חיוביים לסקס" מאולצים להשתתף במופעי בידור מיניים להנאתם של השליליים לסקס, במועדון "קפה פלש".
במועדון כולם נרגשים מהופעתו הקרובה של החיובי המפורסם ג'וני ריקו, ואחת הנשים השליליות חוקרת את עצם שליליותה כשהיא ובן זוגה מתרחקים זה מזו.
בשנות ה-70 המוקדמות החלו סרטים פורנוגרפיים צוברים יותר ויותר פופולריות, בזכות הצלחתם של סרטים כמו "מאחורי הדלת הירוקה" ו"גרון עמוק".
באותה תקופה נעשו ניסיונות רבים ליצור סרטי פורנוגרפיה אומנותיים, כמו "השטן במיס ג'ונס" .
גם סרטים שלא הוגדרו כפורנוגרפיים כללו סקס הארדקור, כמו "I Am Curious (Yellow)" השוודי ו"אימפריית החושים" היפני.
עד לתחילת שנות ה-80 הביאה פריחת שוק הווידאו לשינוי בשוק הפורנוגרפיה, ואולמות קולנוע שהציגו סרטי פורנו הפכו פחות ופחות מצליחים.
ב-1982 יצר לאקרנים הסרט "קפה פלש" שעירב בתוכו פורנוגרפיה, סאטירה ואוונגרד.
את הסרט יצר וכתב סטיפן סייאדיאן תחת השם "רינס דרים", יחד עם העיתונאי ג'רי סטאהל שסייע בכתיבה תחת שם העט "הרברט ו' דיי".
השניים יצרו את הסרט בשני חלקים נפרדים והשתמשו באלמנטים שאינם פורנוגרפיים, במטרה למשוך משקיעים.
שניים מהשחקנים שהשתתפו בסרט המשיכו לקריירה משמעותית בקולנוע הרגיל.
השחקנית הראשית מישל באואר (שהשתתפה סרט תחת הפסבדונים "פייה סנו") הפכה לשחקנית פופולרית בסרטים דלי תקציב.
השחקן ריצ'רד בלזר שכבר נחשב אז לקומיקאי מפורסם, התפרסם בהמשך בתפקידים שגילם בסדרות "רצח מאדום לשחור" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד" הופיע בסרט כאחד מהצופים בקהל, אך הוא לא משתתף בסצנות סקס.