tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתו אדית, שנישאה לאהרון (ארוסיה) כהן וילדה בריגה את בנה תנחום, עלתה עמם לארץ ב-1940. מאחר שאדית הייתה היחידה ששרדה ממשפחת מינץ בריגה, החליטה המשפחה להוסיף לשם המשפחה כהן את השם "מינץ" ומעתה נקראת המשפחה כהן-מינץ.
מסדר שלושת הכוכבים הוא אות ההוקרה העליון של לטביה, הניתן על הישגים מיוחדים לטובת המדינה.
מסדר שלושת הכוכבים, דרגה שנייה (1930)
תזה לתואר שני במשפטים באוניברסיטת טרטו, 1892.(לטבית)
עבודת הסבר של הסנאט, מאמר שפורסם ב: כתב העת של משרד המשפטים, מס' 1. 1920, עמ' 7-28. (לטבית)
קורס במשפט פלילי: חלק כללי.
משפט פלילי: חלק מיוחד 2, תיקון ואפשרויות נוספות.
ריגה אוניברסיטת לטביה, 1939. 429 עמודים.(לטבית)
ריגה: סוכנות בתי המשפט, 2005. 2 כרכים.(לטבית)
פאול פאון (ברומנית: Paul Păun 5 בספטמבר 1915 - 8 באפריל 1994) היה רופא מנתח, צייר, משורר סוריאליסטי ומתרגם יהודי רומני.
פאול פאון הוא שם העט של מי שנולד בבוקרשט, רומניה, בשם זכריה הרשקוביץ' (Zaharia Herşcovici) והשתמש גם בשם העט פאול איוונז (Paúl Yvenez).
פאול פאון גדל בביתם של רודולף והלנה הרשקוביץ' לצד אחותו הבכורה, ניני, בבית בו דיברו צרפתית, ניגנו בפסנתר והבנים, האב והבן, ניגנו במנדולינה.
ניני, אחותו של פאול פאון, למדה בבית הספר היוקרתי לבנות מכון פומפיליאן עם מאריה באנוש והתיידדה איתה.
באנוש התיידדה עם האח הצעיר, פאול פאון, שמרה התכתבויות איתו וכתבה עליו בזכרונותיה.
מגיל צעיר נמשך פאון לשירה בהשפעתם של ולדימיר מאיאקובסקי וסרגיי יסנין והמשוררים הסוריאליסטים שפרסמו בכתב העת UNU.
ב-1930, בגיל 15, הצטרף פאון לארבעה צעירים נוספים והקימו יחד את כתב העת סוריאליסטי Alge (אצות).
ב-1931 פאון ועוד שלושה עורכים הפיקו שני כתבי עת Pulă (כינוי גס של הזכרות ברומנית) ו-Muci (נזלת).
כתבי העת האלה יצאו רק פעם אחת, במהדורה מצומצמת מאוד (20 עותקים).
גיליון אחד של Pulă נשלח לפרופסור שלהם, ניקולאה יורגה בליווי פתק בו נכתב: "יש לך?
הפרופסור התלונן על פורנוגרפיה והעורכים נעצרו לכמה ימים עד שקיבלו חנינה.
פאון היה עדיין מקובל ב-UNU ופרסם שם את הפואמה Epitaf pentru omul-bou.
פרסם גם בכתבי העת עם אוריינטציה שמאלית, Facla (הלפיד}, Cuvântul Liber (המילה החופשית), Azi (היום) ואפילו ב-Viața Românească (החיים הרומניים).
פאון פעל ברוח המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שלא הייתה חוקית באותה תקופה, אך לא התיישר אוטומטית עם ההנחיות.
הוא נמנע מהפגנה עם הדגל האדום חרף ההנחיות.
כתביו הופיעו גם בכתב העת המרקסיסטי Era Nouă.
פעילותו הספרותית לא מנעה מפאון להשלים לימודי רפואה באוניברסיטת בוקרשט.
כרופא יהודי ברומניה בימי מלחמת העולם השנייה נשלח לעבודת כפייה במחנה של שבויים רוסיים.
לאחר המלחמה, ב-1945 ערך פאון תערוכת יחיד של רישומי דיו סוריאליסטים פיגורטיביים וב-1946 השתתף בתערוכה סוריאליסטית קבוצתית.
ב-1948 ניסה ללא הצלחה לצאת מרומניה.
שתי בקשות לעזוב לישראל נדחו.
ב-1961 הותר לו לעלות לישראל, שם התיישב בחיפה וחזר לעסוק ברפואה ובאמנות.
1939 Plămânul sălbatec פורסם ברומנית ברומניה.
1940 Diamantul conduce mâinile נכתב בשיתוף פעולה עם וירג'יל תאודורסקו ודולפי טרוסט.
1945 Marea palidă פורסם ברומנית ברומניה.
1948 La vie extérieure פורסם בצרפתית ברומניה.
1975 La rose parallele פורסם בצרפתית בישראל.
1972, יפו, ציורים מאת פול פאון.
פאוּל קוֹר (קורנובסקי; 1 באוגוסט 1926, כ"א באב ה'תרפ"ו – 24 במאי 2001, ב' בסיוון ה'תשס"א) היה צייר, מעצב גרפי, סופר ילדים ומאייר ישראלי.
נולד בשם פאול קורנובסקי בפריז שבצרפת למשפחה שהיגרה לשם מפולין.
אביו, יצחק, חייט במקצועו, נספה בשואה באושוויץ, ופאול הנער הוברח במהלך המלחמה, יחד עם אחיו, לז'נבה שבשווייץ, שם שהה כפליט בבית מחסה לילדים יהודים עד לסיום המלחמה.
בזמן זה למד ציור וגרפיקה בבית הספר הגבוה לאמנות בז'נבה ובהמשך בבית הספר לאמנויות-יפות בפריז שם למד ציור כרזות אצל פול קולין .
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-1948 עלה לישראל, וגויס לצה"ל כמתנדב מח"ל.
הוא נשאר בישראל לאחר שנישא לפנינה טובבין, אותה הכיר בצבא.
פאול קור שמר על שם משפחתו "קורנובסקי" אך השתמש בשם "קור" כשמו האמנותי.
פאול קור היה אומן רב-גוני.
התמונות המאפיינות אותו מביעות תנוחות גוף מסוגננות, הפנים מביעים צער, שמחה, חרדה, עצב, פליאה ושמחת חיים.
במלאת 10 שנים למותו הוצגה תערוכה מציוריו ועבודותיו השונות ב"יד לילד" בקיבוץ לוחמי הגטאות.
מבקר האמנות אליק מישורי כתב על סגנון ציוריו של קור כי "הציור של פאול קור גורם לשוב ולהיזכר בהגדרה הרנסאנסית הרואה בציור "שירה אילמת", הדמויות המאכלסות את ציוריו מנגנות מוזיקה אילמת" (הכוונה לדמויות הפנטומימאים בציוריו).
ציוריו הוצגו בפריז עיר הולדתו, באוסלו שבנורווגיה, בלונדון, בישראל בגלריה רוזנפלד, ביד ושם, במוזיאון פתח תקווה וב"יד לילד" שבמוזיאון בית לוחמי הגטאות.
בנוסף לפעילותו כצייר, עסק קור שנים רבות באיור ובעיצוב גרפי.
הוא עיצב חלק משטרות הכסף של מדינת ישראל ובוליה, ועסק גם בעיצוב ובהפקת חוברות של כרזות בישראל ובצרפת.
ב-1968 זכה ספרו המאויר ונטול הטקסט Tete a queue בפרס "הספר היפה" בצרפת, ואף הוצג במוזיאון לאמנות מודרנית בפריז.
תמונת השמן "הצ'ליסט" מוצגת ב"יד לילד", מוזיאון בית לוחמי הגטאות, ליד כל ספרי הילדים שסיפר וצייר.
במוזיאון יד ושם בירושלים נמצאות מספר עבודות, תמונות שמן וגרפיקה שיצר בנושא השואה.
באוסף מוזיאון ישראל ירושלים נמצאים שני מונוטייפים שלו מ-1995.
פאול קור זכה במספר פרסים בארץ ובעולם.
בין היתר זכה עבור כרזה לקידום תיירות שיצר, בפרס "סירנת הזהב" בתחרות הבינלאומית הרביעית לכרזות תיירות במילאנו, איטליה ב-1966.
בתחילת שנות ה-70 צייר ועיצב קור את הסדרה האחרונה של שטרות הלירה הישראלית, שהייתה הבסיס לסדרת השטרות הראשונה של השקל.
על השטרות שעיצב מופיעים דיוקנותיהם של דמויות חשובות במימוש החלום הציוני: הנרייטה סאלד (5 לירות ישראליות), משה מונטיפיורי (10 לירות ישראליות), חיים ויצמן (חמישים לירות ישראליות) והרצל (מאה לירות ישראליות).
קור עיצב גם עטיפות לספרים.
העיצוב האיקוני של החזית לספרו של אביגדור קהלני "עז 77" הוא של קור.
החל משנת 1974 התמקד קור בציור ואיור ספרי ילדים.
משנות השמונים נחשב קור לאחד מסופרי הילדים הפופולריים והאהובים בישראל.
המאפיין הבולט בספרי הילדים של קור הוא שילוב בין הטקסט שכתב לבין החזות הוויזואלית הצבעונית.
ב-1986 הוציא בהוצאת כתר את הספר "הדג שלא רצה להיות דג", המשלב אפקט של דמויות משתנות.
בהמשך כתב ואייר את "סיפור הנץ".
בספרו הידוע ביותר "כספיון הדג הקטן" בהוצאת "דביר" כיכב לראשונה דג קטן ומוכסף שהיה לדמות המזוהה ביותר עם פועלו כסופר ילדים.
"כספיון" זכה בפרס האיור ע"ש בן יצחק באגף הנוער של מוזיאון ישראל בירושלים.
הספר הפך בהמשך לסדרה בת שלושה ספרים (הספרים הנוספים בסדרה הם "כספיון בסכנה" ו"המסע הגדול של כספיון").
בנוסף, הוציא פאול קור בהוצאת "זמורה ביתן" את הספר "גן החיות הקסום" שקיבל את פרס נחום גוטמן לאיור מעיריית תל אביב.
לאחר מכן התפרסמו בהוצאת "כנרת זמורה ביתן" ספרי ילדים נוספים פרי עטו.
אל "כספיון" הצטרפו, בין השאר, "בן בן והגוזל", "הפיל שרצה להיות הכי", "השולטן שרצה לעוף", "הילד שאהב את הירח", "פרח פרח, אל תבכה", "צפרדעון לך לישון", "הצבע הכי יפה בעולם", "המטפס הקטן והפרח הזוהר" וסיפורים מאוירים נוספים.
מספר ספרים הפכו לקלטות DVD והומחזו להצגות ילדים.
בשנת 2022, איש העסקים והאסטרונאוט, איתן סטיבה, הקריא את הסיפור "יופי של עולם" מתחנת החלל הבינלאומית.
על פי דרישת סוכנות החלל האמריקאית, נאס"א, השתמש סטיבה השתמש בעותק מוקטן של הספר.
בשנת 2001 נפטר פאול קור מסרטן הריאות, בגיל 74. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב.
הותיר אחריו את אשתו פנינה ושני בנים, יורם ורן (כיום פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב).
נכדתו של קור היא השחקנית והדוגמנית ליהי קורנובסקי (בתו של יורם).
ביוני 2008 נקרא על שמו רחוב בתל אביב, העיר בה יצר ופעל רוב ימי חייו.
אחרי פטירתו, משפחתו יזמה בשיתוף עם "פיל אנימציה" וקלסיקלטת בשנת 2007 סרט אנימציה המבוסס על ספרו, הפיל שרצה להיות הכי, אחרי הצלחתו של סרט האנימציה כספיון, שגם הוא מבוסס על הספר באותו השם.
בשנת הלימודים התשע"ד, הקימה עיריית פתח תקווה בית ספר על שמו, בשכונת אם המושבות.
טקס הפתיחה היה במעמד הנהלת עיריית פתח-תקווה, מנהלת ומורי בית הספר, ומשפחת קורנובסקי-קור.
Tete a queue מראש ועד זנב (בצרפתית).
הדג שלא רצה להיות דג
2 ספרים עבור חברת התרופות מרק.
פאול קלצקי (בפולנית: Paweł Klecki; 21 במרץ 1900 – 5 במרץ 1973) היה מנצח ומלחין יהודי-פולני.
פאול קלצקי נולד בלודז' והצטרף לתזמורת הפילהרמונית שלה בגיל חמש-עשרה.
אחרי ששירת בצבא במלחמת העולם הראשונה למד פילוסופיה באוניברסיטה של ורשה ואחר עבר לברלין להמשיך שם בלימודיו.
יצירתו החשובה ביותר של קלצקי היא הסימפוניה השלישית, שהושלמה באוקטובר 1939 ונושאת את כותרת המשנה לזכר.
זו יצירה אלגית, הנתפסת כמצבה נעה לקורבנות הנאצים.
לאחר שנת 1942 לא הוסיף קלצקי להלחין עוד וטען, שהנאציזם הכחיד את רוחו ואת רצונו לחבר מוזיקה.
במהלך השואה נרצחו רבים מבני משפחתו של קלצקי בידי הנאצים, ביניהם הוריו ואחותו.
פאול צֵלָאן (כך על פי ההגייה בגרמנית; ברומנית נהגה "צ'לאן" ובצרפתית "סלאן"; Paul Celan; 23 בנובמבר 1920 – ככל הנראה 20 באפריל 1970) הוא שם העט של פאול אַנצֶ'ל, משורר ומתרגם יהודי יליד צ'רנוביץ (אז בממלכת רומניה וכיום באוקראינה), שכתב בעיקר בשפה הגרמנית.
צלאן נחשב על ידי בני סמכא מסוימים לגדול המשוררים הגרמנים במחצית השנייה של המאה ה-20, לגדול המשוררים היהודים במאה ה-20 ולאחד מגדולי המשוררים האירופאים בתקופה המודרנית.
צלאן נולד בשם פאול פסח אַנצֶ'ל כבן יחיד במשפחה יהודית אורתודוקסית דוברת גרמנית.
אביו היה לאו אנצ'ל-טייטלר (Leo Antschel-Teitler), טכנאי בניין, ואמו פרידריקה (Friedericke, שכונתה פְרִיצִי (Fritzi) מבית שראגר (Schrager).
הוא גדל בצ'רנוביץ, עיר רב-לאומית בה רווחו תרבויות שונות, צומת שאליו הגיעה הן ההשפעה האוסטרית האימפריאלית, והן הלאומנות הרומנית המתעוררת.
בעיר הרב-לשונית היו קהילות דוברות אוקראינית, רומנית, גרמנית, שוואבית ויידיש.
הייתה בה קהילה יהודית גדולה ומשכילה, שהצליחה להישאר מאוחדת אף שהכילה בני זרמים שונים: חסידים, כופרים גמורים, ציונים הדוגלים בדיבור וכתיבה בעברית וכן יידישיסטים.
צלאן למד את השפה הרומנית מחברי ילדותו.
אביו, איש קפדן וקשוח ביחס לבנו, היה ציוני ורצה שבנו יתחנך בשפה העברית (דודתו של פאול, מינה, שהתגוררה יחד עם משפחתו, עלתה ב-1934 לארץ ישראל המנדטורית).
האם לעומת זאת עמדה על חינוכו בגרמנית גבוהה, השונה מהניב הגרמני שהיה נפוץ בצ'רנוביץ.
הוא הבין יידיש, אך לא דיבר בשפה זו, שנחשבה נחותה בסביבתו.
כפשרה בין ההשקפות המנוגדות של הוריו, למד צלאן בין 1927–1930 במקביל בגרמנית בבית הספר הפרטי היוקרתי "מייסלר" (שם נרשם בסוף 1926) וכן בבית הספר היהודי "שפה עבריה", שבו הושם דגש על לימוד העברית.
צלאן התיישר יותר עם שאיפות אמו להשתלם כראוי בשפה הגרמנית ונרתע מלימוד העברית.
בין 1930–1934 המשיך לימודיו בגימנסיה נוצרית אורתודוקסית לבנים, שם נתקל לא פעם ביחס אנטישמי בוטה מצד כמה ממוריו, בראשם לאון זופה – מורה לגאוגרפיה שמילא תפקיד בכיר במסגרת התנועה הלגיונרית הרומנית הפרו-פאשיסטית.
את לימודיו התיכוניים סיים ב-1938 בבית הספר התיכון "הווייבוד הגדול מיכאי" (Marele Voievod Mihai).
לאחר טקס בר המצווה שלו זנח צלאן את העברית ופרש מהקבוצה הציונית המקומית "דווידיה".
הוא הצטרף לקבוצה אנטי-פשיסטית, שמרבית חבריה היו יהודים.
הקבוצה הוציאה לאור מגזין סטנסיל בשם "הסטודנט האדום", שכלל מאמרים פרי עיטם של חברי הקבוצה ותרגומים של כתבים מרקסיסטיים מגרמנית לרומנית.
מעורבותו בקבוצה הדאיגה את אביו, שכן פעילות קומוניסטית הייתה אסורה.
ב-1936 היה צלאן מעורב בפעילות גיוס כספים לרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
פעילות זו השפיעה עליו בהמשך, והסיסמה "", שאומצה על ידי הרפובליקנים, מופיעה בכמה משיריו שכתב בהמשך.
סוציאליזם ואנארכיזם המשיכו להשפיע על תפיסת עולמו, אף שבימי מלחמת העולם השנייה התאכזב מהקומוניזם, והוא תיאר את עצמו כ"אחד שגדל עם הכתבים של פיוטר קרופוטקין וגוסטב לנדאואר".
בתקופת נעוריו קרא צלאן בעיקר ספרות גרמנית, ויחד עם חברו עמנואל וייסגלאס ניסה לתרגם יצירות קלאסיות לגרמנית.
שניהם אהבו במיוחד את השירה של ריינר מריה רילקה.
בתקופה זו, בגיל 15 או 16, החל צלאן לכתוב שירים בעצמו.
השיר הידוע המוקדם ביותר נקרא "יום האם 1938", הוא סונטה המוקדשת לאימו.
ב-1938, לאחר שהונהג ברומניה נומרוס קלאוזוס נגד היהודים, ולאחר האנשלוס באוסטריה, נסע צלאן לצרפת (שם התגורר דודו ברונו שרגר, שנרצח לאחר מכן בבירקנאו), כדי ללמוד רפואה בעיר טוּר.
נסיעתו לפריז דרך ברלין זימנה אותו לשם בדיוק בליל הבדולח.
בסוף השנה עזב את לימודי הרפואה ושב לצ'רנאוץ ללמוד בלשנות ושפות לטיניות באוניברסיטת צ'רנוביץ המקומית היוקרתית.
ב-1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכנסו הכוחות הסובייטיים לבוקובינה ובסרביה, ועד מהרה ניפץ הכיבוש הסובייטי את אשליותיו של צלאן ביחס לקומוניזם וסטליניזם.
מיד עם כניסתם כפו הסובייטים שינויים משמעותיים בממשל ואף באוניברסיטה המקומית, ופתחו בהגליות אוכלוסין לסיביר.
צלאן עצמו, כמי שהיה ידוע כאוהד הסוציאליזם לא נפגע, אך הסובייטים חשדו בו (כנראה בצדק) שהחזיק בעמדות טרוצקיסטיות.
צלאן גם התערב למען יהודים אחרים, והתערבותו הצילה מהגליה, בין השאר, צעיר יהודי שהיה בעברו פעיל ציוני רוויזיוניסטי.
ב-1941 הגיעו לעירו כוחות גרמניה הנאצית, וכניסתם לעיר לוותה בטבח ביהודים.
הנאצים, יחד עם אנשי השלטון הרומני המחודש, בנו את גטו צ'רנוביץ עבור היהודים, וכפו עליהם עבודת כפייה.
בית הכנסת קורל של צ'רנוביץ, ה"טמפל" המפורסם, הועלה באש, חלק מהיהודים נרצחו, אחרים הוגלו לטרנסניסטריה, והנותרים נכלאו בגטו.
בגטו האזין צלאן לשירים ביידיש, תרגם לגרמנית סונטות של שייקספיר והמשיך לכתוב את השירה שלו.
בגטו פגש את רוזה אוסלנדר, יחד מצאו מקלט במרתף של מפעל נטוש ושם השוו שירים, וצלאן השפיע משמעותית על כיוון שירתה של אוסלנדר.
לפני שחוסל הגטו אולץ צלאן לבצע עבודות כפייה, כמו ניקוי הדואר המרכזי, איסוף הספרים הכתובים רוסית ושריפתם.
המושל וראש העירייה התחילו את שילוח היהודים בלילות שבת של חודש יולי 1942. אביו ואמו נעצרו ונשלחו בקרון בהמות לטרנסניסטריה, למחנות עבודה שבהם מתו שני שלישים מהמשולחים.
באותו לילה לא היה צלאן בביתו, ומאוחר יותר סיפרו לו שהוריו הובלו במצעד כפוי למחנות עבודה.
אביו מת שם מטיפוס, ואמו נורתה בראשה כשהייתה תשושה ו"לא הביאה יותר תועלת".
צלאן עצמו נשלח להיות חלק מגדוד עבודה יהודי שעשה עבודות כפייה בטברשט (Tăbărăşti), באזור בוזאו.
הצבא האדום, שכבש את רומניה ב-1944, הציל את צלאן ממוות.
ידידיו של צלאן יודעים לספר על רגשי האשמה הכבדים שנשא, על כך שלא היה בבית כשנעצרו הוריו ומשום כך נשאר בחיים.
אף שהשתעשע ברעיון העלייה לארץ ישראל, בגלל עליית האנטישמיות והשתלטות הקומוניזם, נשאר בכל זאת ברומניה, התחיל לגלות עניין מחודש בעברית, התחיל ללמוד חסידות ותרגם לגרמנית שני שירים של יהודה הלוי.
בצ'רנוביץ שלאחר המלחמה והשואה לא מצא את מקומו, לכן עבר לבוקרשט, שם שהה בין השנים 1945–1947, והתקרב לגראסים לוקה, ידיד שיפגוש שוב בפריז.
כפוליגלוט (הוא ידע היטב עברית, יידיש, גרמנית, רומנית, רוסית וצרפתית) נשכר צלאן לעבוד בתרגום ב-Editura Cartea Rusă (הוצאת הספר הרוסי).
הוא לקח חלק פעיל בחיים הספרותיים של הקהילה היהודית, תרגם לרומנית ב-1946, את "גיבור בן זמננו" מאת מיכאיל לרמונטוב תחת שם העט פאול אנצ'ל (Paul Ancel), ב-1947 את "האיכרים" של אנטון צ'כוב תחת שם העט פאול אאורל (Paul Aurel) ויצירה של קונסטנטין סימונוב תחת שם העט א.
הוא אף פרסם ספרים משלו תחת שמות עט שונים וכתב שירים שפורסמו בכתב העת "Agora" ("אגורה").
המוטיב השולט בספרות הרומנית של אותה תקופה היה הסוריאליזם, ובוקרשט הייתה לבירת הסוריאליזם העולמי, לאחר שזה איבד מכוחו בצרפת.
צלאן יצר להנאתו שמות עט, לעצמו ולחבריו, בדומה לפעולתו של המשורר הפורטוגזי פרננדו פסואה.
הוא שינה את שמו ל-Paul Aurel (פאול אאורל), לאחר מכן ל-Paul Ancel (פאול אנצ'ל) ולבסוף הגיע לשם Paul Celan (פאול צ'לאן), תוך שינוי סדר ההברות בשם הקודם.
הוא התחבר עם אלפרד מרגול-שפרבר, אלכסנדרו א.
פיליפידה, נינה קסיאן, מריה באנוש, אוביד ס.
קרוחמלניצ'אנו, הוריה דלאנו ופטרה סולומון.
נוסח של הפואמה "פוגת מוות" (Todesfuge) הופיע בשנת 1947 בתרגום לרומנית בשם "טנגו המוות".
התרגום בוצע על ידי פטרה סולומון בסיועו של צלאן עצמו.
למרות קיומו של רובד סוריאליסטי ניכר בפואמה, נראה כי הריקוד והקונצרטים לקוחים ממציאות מחנות הריכוז.
גם הפואמה "לילה וערפל" (תרגום של "Nacht und Nebel", צו גרמני לשפיטת מתנגדי השלטון) משלימה תיאור של "אורכסטרת אושוויץ".
עם התהדקות השליטה הקומוניסטית ברומניה, נמלט צלאן בשנת 1947 לווינה.
בווינה התיידד עם אינגבורג בכמן, שסיימה אותו זמן דיסרטציה על הפילוסופיה של מרטין היידגר, וניהל איתה מערכת יחסים אינטימית.
בתיווכה של בכמן הצטרף צלאן לקבוצת 47 והתחבר עם חבריה.
קובץ משיריו יצא לאור בווינה, אך צלאן התרעם על טעויות הדפוס הרבות שנפלו בשירים ואסף את מרבית העותקים מהחנויות.
החיים בווינה שלאחר השואה לא היו דומים לחיי וינה הרב-תרבותיים שהיו בה לפני האנשלוס; צלאן לא הרגיש בנוח, וכעבור חצי שנה, ב-1948, עזב את וינה לטובת פריז.
בין אינגבורג בכמן ובין צלאן התנהלה תכתובת ענפה, במהלכה הצהירה בכמן שאהבתה אליו נמשכת וגם אם היו לה בני זוג אחרים, רק הוא אהובה.
היא מתארת את צלאן: "עבורי אתה מדבר וים וכל מה שהוא סוד".
השניים נפגשו בפריז לזמן מה ב-1950 כדי לחדש את הקשר, אך הניסיון לא עלה יפה.
צלאן הבהיר בהמשך התכתובת כי מבחינתו אין עוד אפשרות ליחסי קרבה ביניהם.
התכתובת פורסמה לאחר מותה של בכמן בספר בשם "Herzzeit".
בפריז מצא מוציא לאור לאוסף הפואמות הראשון מפרי עטו, "החול שבעקבות" .
בצרפת לא היה צלאן מוכר, ובתחילה היה מבודד למדי, והשימוש היום-יומי בצרפתית לא השפיע לטובה על יצירתו בגרמנית; במהלך השנים 1948–1952 הצליח לחבר רק 7 פואמות ראויות לפרסום.
הוא נתן שיעורים בגרמנית ועבד בתרגום לפרנסתו.
בנוסף למד בבית הספר היוקרתי אקול נורמל סופרייר, ובהמשך עבד בו כפרופסור לגרמנית.
בפריז פגש את הגרפיקאית זִ'יזֵל לֶטְרָאנְז' , ונשא אותה לאישה ב-21 בדצמבר 1952, חרף התנגדות משפחתה האריסטוקרטית.
בנם הראשון פרנסואה, שנולד ב-1953, מת ביום לידתו.
מאוחר יותר, ב-1955, נולד בנם אריק.
הנישואין ידעו עליות ומורדות, והשניים נפרדו לעיתים ושבו להתאחד.
הם ניהלו תכתובת שכללה יותר משבע מאות איגרות.
באיגרות מורגשת השפעת סגנונו של פרנץ קפקא, כמו ב"מכתבים לפליציה" וב"מכתבים למילנה".
התכתובת של צלאן עם אשתו התפרסמה בשני כרכים, האחד הכיל את התכתובת עצמה והשני פרשנויות, ביקורות ורישומים גרפיים שערכה ז'יזל.
הוא ניהל תכתובת רבת ערך ספרותי גם עם הסופרת והמשוררת היהודייה נלי זק"ש, כלת פרס נובל לספרות.
פאול צלאן התאזרח בצרפת בשנת 1955.
במהלך השנים נסע צלאן כמה פעמים לגרמניה, ואף נתן קורס באוניברסיטת פרייבורג, שבה לימד מרטין היידגר.
תחילה התיידדו והיידגר העניק לו את ספרו "מה פירוש לחשוב" ("Was heißt Denken").
היידגר הפילוסוף נהג גם לכתוב שירה, והשניים החליפו ביניהם שירים.
צלאן קרא את ספרי היידגר, והקריאה הובילה אותו לתהליך חשיבתי שבמהלכו ניסח לעצמו את תורתו השירית.
כשגילה את הערצתו המוקדמת של היידגר למשטר הנאצי, הצטננו היחסים, במיוחד לאחר שהיידגר לא שינה במהדורה השנייה של ספרו את דברי ההערצה לנאציזם שהביע בצעירותו.
צלאן גם רמז לכך בשירתו.
בשנת 1956 שב צלאן ופגש את רוזה אוסלנדר, שהייתה לאזרחית אמריקאית, ואשר בעקבות התנסויות תקופת השואה הפסיקה לכתוב בגרמנית ועברה לאנגלית.
בעקבות מפגשם, ובעידודו של צלאן, שבה אוסלנדר לכתוב בשפת אמה, בגרמנית.
אף על פי שלא התגורר בגרמניה, היה צלאן מחובר לחיי הספרות הגרמנית; דוגמה לכך היא חליפת המכתבים הענפה – יותר ממאה מכתבים – שניהלו זיגפריד לנץ ורעייתו עם צלאן ורעייתו.
צלאן והתמודדותו עם הנאציזם הישן והחדש
בשנים הראשונות שלאחר השואה מיעט צלאן להתייחס ליהדותו ולנושא השואה, ונישואיו לבת אצולה צרפתית סייעו לו בכך.
בתחילת שנות ה-50 נתקל צלאן, בוועידה של קבוצת 47, שנערכה בניינדורף שבמערב גרמניה, בהערות שנראו לו כאנטישמיות – הערות המסווגות אותו על פי יהדותו.
מארגן הוועידה כתב (בהמשך חזר בו), כי סגנון השירה של צלאן ודרך דקלומו כוללים פאתוס, שהזכיר לו את שירת החזן בבית הכנסת.
אחד ממשתתפי הוועידה אמר לצלאן שהוא סולד משיריו ומהפאתוס שלהם, כי הם מזכירים לו את יוזף גבלס.
בתקופה זו החל צלאן לחקור ולאסוף מידע בקשר לעברם הנאצי של אינטלקטואלים מערב גרמנים.
בנובמבר 1954 נערכה במכון הפדגוגי הלאומי בפריז תערוכה בשם "תולדות המחתרת, הגירוש ושחרור צרפת".
מתצוגה זו צמח הרעיון להפקת הסרט התיעודי הראשון על השואה, "לילה וערפל" ("Nuit et brouillard"), בבימויו של אלן רנה.
אלן רנה פנה לז'אן קיירול, בעצמו ניצול השואה, כדי שיכתוב את התסריט.
קיירול פנה אל צלאן, שעסק באותה תקופה בתרגום ספר של קיירול לגרמנית, וביקש ממנו לתרגם את טקסט הסרט.
למטרה זו התעמק צלאן עוד יותר בחקר השואה, ועל פי החירויות שנטל לעצמו בתרגום הטקסט, ברור שהיה לו ידע רב בנושא.
שגריר מערב גרמני ניסה למנוע את הקרנת הסרט בפסטיבל הקולנוע בקאן, בטענה שתוכנו "יגרום אי-נעימות לגרמנים".
בעקבות גל של מחאות נידון העניין בבונדסטאג, והוחלט לאשר סובסידיה לתרגום הסרט לגרמנית.
ב-1953 התפרסמה בלונדון אחת מעבודות המחקר הראשונות בנושא השואה, "הפתרון הסופי: ניסיונו של היטלר להשמיד את יהדות אירופה".
צלאן השיג ב-1956 תרגום לגרמנית, ועשה שימוש בדימוי ובשורה מתוכה בשירו "טנברה".
"פרשת גוֹל" , שנוצלה על ידי מי שרצה לפגוע בו ובמוניטין שלו, חיזקה בו את התחושה שיש קשר אנטישמי נגדו בחוגים אינטלקטואליים גרמניים.
סופר ומבקר בשם קורט הוהוף (Curt Hohoff) פרסם ב-1955 ספר על השירה הגרמנית בשם "Geist und Ursprung", שכלל מסה על שירת צלאן.
במסה של הוהוף התקבלה טענתה של קלייר גול על "השפעת" איוואן גול (בעלה המנוח) על שירת צלאן, ושירת צלאן הושוותה בצורה לא מחמיאה לפסוקים סתומים מהמשנה, ובלשונו של הוהוף: "...הבלשנות מתפוררת בשירים אלה, כמו באותם פסוקי משנה, השמורים לפלפול למדני".
צלאן ראה בכל התופעות האלה קשר שנועד לקעקע את שירתו, וכפי שכתב לידידו אלפרד מרגול-שפרבר: "...
מתנהל זה זמן מה ניסיון להרוס אותי ואת שיריי".
בוועידת סופרים גרמנים וצרפתים, שהתקיימה בין 28 באפריל ל-2 במאי 1956, שמע צלאן סופר גרמני מעיר בשיחה פרטית "אינני יכול לשאת ריח של יהודים".
ההערה גררה מחאות מצד סופרים אחרים, בהם היינריך בל, אך חיזקה את חשדנותו של צלאן כלפי האינטלקטואלים הגרמנים, והוא העמיק את מחקריו בחיפוש אחר אזכורים של פעילות בתקופה הנאצית.
גינטר גראס, שהתוודע לעבודת המחקר של צלאן בנושא השואה כשעבר לפריז ב-1956, הצהיר שהוא רואה את עצמו אסיר תודה לצלאן, שממנו למד כי "לאושוויץ אין סוף".
באותה תקופה לא ידע צלאן דבר על עברו של גינטר גראס עצמו בוואפן אס אס.
בעקבות מחקריו סירב צלאן לא פעם לפרסם את שיריו באנתולוגיות שהכילו יצירות של אישים שעברם הנאצי נודע לו, והוא אף ביטל התקשרויות עם מוציאים לאור שהעסיקו נאצים לשעבר.
ב-1960 נשא צלאן נאום, שכונה לאחר מכן "נאום המרידיאן", ובו סיפר על חיפושיו אחר מקום המוצא שלו לפי מפת ילדותו, מקומות שאינם בנמצא, אך הוא יודע איפה היו צריכים להיות, ושם הוא מוצא דבר מה, משהו שמחבר אותו, בתוך עצמו ואפילו עם הטרופים, מוצא מרידיאן.
בכך ביטא צלאן את תפקיד השירה עבורו – "מעין שיבה הביתה" אל שום-מקום, אל אוטופיה.
ביתו של צלאן (הוריו וסביבתם) נכחד בשואת יהודי רומניה; את מחוז מכורתו עזב; במחוזות שבהם דוברים את שפת אמו, הגרמנית, אינו רוצה לגור, ובצרפת, שבה התגורר, אינו חש בבית; היכן ביתו, אם כן?
תשובה חלקית לכך נתן בנאום המרידיאן, אך לתשובה זו יש המשך: במהלך שנות ה-60 שב צלאן לעברית ו"גילה" את ישראל.
מלחמת ששת הימים גרמה לו לנקוט בעמדות ציוניות פומביות – הוא התגייס להגנת ישראל במדיה, לצד אז'ן יונסקו, עמדותיו הציוניות הנלהבות התבטאו גם בתכתובת שלו עם רעייתו והוא גם כתב שיר ציוני.
בשנת 1965, בפריז, פגש צלאן ישראלית בשם אילנה שמואלי, שהייתה תלמידה שלו לצרפתית בצ'רנוביץ, וחידש את הקשר איתה.
השניים התכתבו רבות, ובשנת 1969 ערך ביקור קצר בישראל, הופיע בירושלים ובתל אביב וקרא משירתו.
יהודה עמיחי נתבקש להציג אותו בערב קריאת השירים שנערך לכבודו בבית אגרון בירושלים.
הוא ביקר בביתו של עמיחי ולאחר שצלאן חזר לפריס הוא כתב לעמיחי:
"אני חש צורך אמיתי ועז לומר לך עד כמה שמחתי לפגוש אותך ואת שיריך ועד כמה נהניתי להיות במחיצתך..
אתה הוא השיר שאתה כותב, השיר שאתה כותב הוא אתה עצמך...
נשמח מאד להוציא ספר שלך בתרגום צרפתי".
הוא מציין במספר מכתבים לאילנה שמואלי: "הייתי רוצה לתרגם משהו של יהודה עמיחי, יש בו, אם לשפוט לפי התרגום האנגלי, יובש שאני מוצא מושך לב", "כמה דברים של עמיחי בתרגום האנגלי מצאו חן בעיני מאד, אבל מישהו יצטרך לעזור לי לפענח אותם בשל מצבה המדורדר של העברית שלי".
הוא פגש את גרשום שלום, נתן זך, דוד רוקח, את דן פגיס ועוד רבים אחרים.
בעקבות טיול עם אילנה שמואלי בירושלים חיבר 19 שירים על ביקורו.
המארחת שלו, שמואלי, כתבה ספר המבוסס על ביקור זה.
הקשר בינו ובין אילנה נמשך בהתכתבות מתרחבת ובביקור של אילנה בצרפת ונקטע רק עם מותו.
צלאן לא תרגם שירה עברית.
במכתבו לאילנה שמואלי מ-23 בפברואר 1970 הוא כותב אודות שני השירים שרוקח תרגם לגרמנית וביקש מצלאן לשפצם: "דוד רוקח היה פה ליומיים, תרגמתי לו שניים משיריו, חומר (שירה) בינוני.
שמחתי כנראה, בהזדמנות הלא נכונה, על האפשרות לתרגם שירה עברית.
רוקח הראה לי את התרגום שפורסם ב'מולד'".
קלייר גול, אלמנתו של איוואן גול, האשימה את צלאן בכך שביצע גנבה ספרותית משירי בעלה המנוח.
בסתיו 1949, בעקבות המלצתו של ידיד משותף, אלפרד מרגול-שפרבר, ביקר צלאן בביתם של איוואן וקלייר גול והגיש להם במתנה עותק של ספר שיריו, שיצא לאור בווינה, אך נגנז על ידו בגלל טעויות דפוס רבות.
איוואן גול התרשם משיריו, ובהמשך נשמר הקשר, ובביקוריו אצלם הציג להם צלאן שירים שלו שהופיעו בכתבי עת שונים.
צלאן המשיך לבקרם עד מותו של איוואן במרץ 1950. לפני מותו ביקש איוואן מצלאן שיתרגם את שיריו הצרפתיים לגרמנית.
צלאן הבטיח לעשות זאת, והכין שלושה כרכים של תרגומים, שנמסרו לאלמנתו של איוואן.
האלמנה פרסמה את התרגומים בשווייץ, אך הציגה אותם כמעשה ידיה.
היא המשיכה לפרסם יצירות של בעלה, שלא זכו להופיע בחייו, בכרך שנקרא Traumkraut, אשר לא זכה לתהודה.
יצירות אלה, לדעת צלאן, היו מעשה ידי האלמנה, והיו מבוססות על ספר שיריו הווינאי.
ב-1952 הופיע כרך השירים של צלאן, "פרג וזיכרון" ("Mohn und Gedächtnis"), שגם הוא היה מבוסס, בחלקו, על ספר השירים הווינאי, וזכה להצלחה גדולה.
קלייר גול הפיצה את השמועה שהספר החדש, "פרג וזיכרון", מבוסס על כתבי בעלה המנוח.
היא פרסמה את טענותיה מעל כל במה מזדמנת, וב-1960 אף הגישה תביעה משפטית נגד צלאן.
גם אחרי מותו של צלאן נמשך המסע של קלייר גול: ב-1976 פרסמה ספר זיכרונות שבו התחשבנה עם כל האישים שהכירה במהלך חייה, ובו האשימה את צלאן שניסה לתקוף אותה מינית.
בזמנו לא נחקרה טענתה של גול, אך נתפסה כלא אמינה גם משום שבשנה שאירוע זה היה אמור להתרחש היה צלאן בן 29, וקלייר בת כפליים מגילו.
היא אף הביעה שמחה על מותו, וטענה שהתאבד כדי להשקיט את נקיפות המצפון שלו.
הביקורת קטלה את הספר של קלייר גול ואת טענותיה.
אף כי טענותיה של קלייר גול נדחו על הסף, הן הביאו לרינונים, והיו מי שמצאו בהן תחמושת לתקוף את צלאן בדרך עקיפה – במיוחד חוגים אנטישמיים בספרות הגרמנית.
צלאן עצמו היה מוטרד מאוד מהשפעות מסע ההשמצה של גול, והביע את דאגתו בשיחות שונות ובתכתובת עם חבריו השונים.
בתחילת מאי 1970 נמצאה גופתו של צלאן בנהר הסן.
ההנחה היא שהתאבד בקפיצה מגשר מירבו לנהר, בעונה שבה מימיו קרים מאוד, כנראה עקב דיכאון מתמשך שכלל כמה אשפוזים.
קרוחמלניצ'אנו, שפגש את צלאן זמן לא רב לפני מותו, כתב עליו:
אמיל צ'וראן, המוזכר בציטוט, אפיין פעם את צלאן באומרו:
מועד מותו המדויק אינו ידוע; במרץ 1970, בפרייבורג, קרא צלאן משיריו לפני קהל, שכלל גם את מרטין היידגר.
היידגר כתב לצלאן והודה לו על האירוע.
לאחר חזרתו לפריז פגש צלאן את בנו בפעם האחרונה, ונעלם.
ב-1 במאי נמצאה גופתו במי נהר הסן, לא רחוק מגשר מירבו.
לא נמצא מכתב התאבדות, ההערכות הן שקפץ לנהר בסביבות 20 באפריל 1970.
כעבור שנים, ב-1994, שם קץ לחייו גראסים לוקה, ידידו של צלאן, באותה דרך, בטביעה במי הסן.
הפואמה הראשונה שכתב צלאן, ב-1938, "ליום האם" – הצהרת אהבה לאמו – מספרת לנו מה יכול היה להיות, אך המלחמה והשואה, שבה נרצחו הוריו ושממנה ניצל רק במקרה, השאירו את חותמם עליו ועל שירתו.
היו שתהו על כתיבתו של צלאן בגרמנית, שפתם של רוצחי משפחתו, אך עבורו זו הייתה שפת אם, והוא טען כי אדם יכול לבטא את האמת שלו רק בשפת אמו; בשפה זרה המשורר משקר.
למרות דברים אלה, באחת מיצירותיו המוקדמות ביטא המשורר, בפנייה אל אמו המתה, את הקונפליקט הקיים בליבו בכל הכרוך בשפה הגרמנית.
ברומניה תרגם צלאן מגרמנית לרומנית את יצירותיו של פרנץ קפקא, ולקח חלק בכתב העת היוקרתי "המאה ה-20".
שירתו הגרמנית, ובמיוחד הפואמה פוגת מוות (Todesfuge), הושפעו מאוד מן השואה.
הפואמה הבוגרת, "הִיצָרות" ("Engführung"), מהווה למעשה כתיבה מחודשת של "פוגת המוות", אך בלשון נואשת יותר.
צלאן עצמו, בדומה לאהרן אפלפלד, לא אהב את זיהוי יצירתו עם נושא השואה; הוא חשב שיצירתו רחבה יותר, וכי יש בה הרבה יותר משיקוף השואה.
פוגת מוות (Todesfuge), שנכתבה על ידי צלאן לפני סוף מלחמת העולם השנייה, היא היצירה המפורסמת ביותר של צלאן, וזכתה לתרגומים לשפות רבות.
הפואמה פורסמה לראשונה, בתרגום לרומנית, בשם "טנגו המוות" (Tangoul morţii), ב-1947, בכתב העת "Contemporanul".
יצירה זו כוללת דימויים שהפכו לשם דבר, כמו "חלב שחור", הדימוי שבו מתחיל השיר, ראשית המשפט המהווה פזמון חוזר בפוגה.
יש בשיר שתי דמויות: דמותו של "איש גר בבית והוא מנגן בנחשים", דמות הקלגס הרודה ביהודים ואף הורג בהם – ומנגד דמות המשורר, שהוא חלק מאישיות קולקטיבית, ה"יהודים", הנקראים בשריקה לחפור קברים, הנקראים לנגן מנגינות ריקודים.
שתי הדמויות, במקביל, מעלות לנגד עיני רוחן שתי דמויות נשיות, האחת ששער הזהב שלה מרמז לגרמניותה, היא מרגרטה, והשנייה, ששערה אפר, כראוי ליהודייה שגופתה נשרפה, היא שולמית.
לא במקרה בחר צלאן המשכיל בשני שמות אלה – השמות מסמלים את התרבויות: כך מרגרטה, הגיבורה של גתה ב"פאוסט", וכך שולמית, אהובתו של שלמה המלך ועל פי פרשנים מסוימים הדמות המתוארת בשיר השירים.
תאודור אדורנו טען ב-1949 ש"לכתוב שירה אחרי אושוויץ זו ברבריות"; ואם כן, ניתן לראות ב"פוגת מוות" את תשובת צלאן, תשובה המוכיחה שיש אמנות ששרדה את השואה ואף צמחה מתוכה.
ב-1988 נבחרה הפואמה "פוגת מוות" להיקרא בבונדסטאג לציון יובל לליל הבדולח, ומאז היה לנוהג ברחבי גרמניה להקריא את הפואמה בטקסי יום הזיכרון לשואה.
קיימת מחלוקת האם לסווג את שירתו של צלאן כסוריאליסטית, או לפחות כזן מיוחד של סוריאליזם.
שירתו אניגמטית, מינימליסטית וגדושה רעיונות; כל מילה היא הֶרְמֵז (אלוזיה), כל צירוף יוצר משמעות.
בשירת צלאן יש ביטוי חזק לארס פואטיקה ולשימוש בניגודים משתלבים, כמו החלב (סמל ללובן) השחור, הקברים (שמקומם המקובל בקרקע) באוויר, פרח (סמל ההתחדשות) האפר (סמל המוות והחידלון) וכך גם שתי דמויותיו ביצירת הפרוזה שלו, "מסע בהרים".
שתי הדמויות הם שני יהודים, בני דודים (בני משפחה, המשפחה מאחדת), האחד קליין (קטן) והשני ניגודו, גרוס (גדול).
מוטיב החפירה (כנראה, בעקבות חוויותיו בגדוד העבודה שאליו נשלח בתקופת המלחמה) עולה שוב ושוב בשירתו של צלאן; כך "הקבר שנחפר ברקיע" בפוגת מוות וכך החופרים בשיר "אדמה הייתה בהם והם חפרו", שיר שמפרשים אותו כעוסק בזוגיות, בנישואים.
צלאן שילב בשיריו מילים משפות שונות.
כך למשל, בשיר "In Eins", בארבע השורות הראשונות הוא עושה שימוש בארבע שפות: גרמנית, עברית, צרפתית וספרדית.
המילים הנוכריות, המובאות מהשפות השונות, מוסיפות לקושי הפענוח של שיריו, ובמיוחד אמור הדבר לגבי המילים העבריות, הזרות לקוראים האירופאים יותר מיתר השפות.
חביב היה על צלאן השימוש במילים עבריות בעלות הקשרים דתיים-ליטורגיים, כמו: קדיש, יזכור, תקיעה, קומי עורי ועוד.
שימושים שעשה צלאן בלשון נופל על לשון, כמו בשיר "קטבים", שבו השתמש במילים du betest, du bettest (להציע מיטה, להתפלל), מוסיפים לחוויית הקורא, והופכים את יצירתו לקשה לתרגום.
גם ללא השירה שנחצבה מתוך האודים העשנים של השואה, עמד צלאן המשורר והרעיף על קוראיו חוויות המובעות בלשון משוררים משובחת, כמו בבית זה:
שירתו הבוגרת הופכת בהדרגה למוצפנת יותר, מקוטעת ומתמקדת בהברות בודדות.
היא ניתנת להשוואה עם המוזיקה של אנטון וברן.
יש מבקרים הטוענים שצלאן ניסה לקעקע את השפה כדי לבנות אותה מחדש מהיסודות.
עוצמת שירתו ניזונה מהצורך להביע במילים, שלא תמיד השפה יכולה לספק, עדות על ההתרחשות.
ז'אק דרידה, בספרו "שיבולת", מביא את שירתו של צלאן כדי להדגים את כוחו של תהליך ההרס.
דימוי נוסף של צלאן, שעשה לו כנפיים והיה לדימוי קאנוני, הוא דימויו של השיר כמכתב בבקבוק.
בנאום שנשא לרגל קבלת הפרס הספרותי של העיר ברמן אמר צלאן:
Die Niemandsrose (שושנת שום איש; תורגם לעברית כ"שושנת האין"), 1963 – אסופת פואמות בנושאי קבלה
שושנת האין: מבחר שירים (מגרמנית: מנפרד וינקלר), תל אביב: ספרית פועלים, 1983.
דבר מה יהיה: מבחר שירים, ספר וקלטת (מגרמנית: בן-ציון אורגד; עריכה: טוביה ריבנר), תל אביב: ספריית פועלים, 1987.
סורג-שפה: שירים וקטעי פרוזה (ליקט, תרגם והוסיף הערות: שמעון זנדבנק), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1994.
תפנית נשימה, (ליקט, תרגם והוסיף הערות: שמעון זנדבנק), הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשע"ג 2013
אור כפוי, (תרגם: שמעון זנדבק), הוצאת הספריה החדשה לשירה, 2018.
אורות נגד, תרגמה מגרמנית טלי קונס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022
פרסים ויצירות המבוססות על חייו ועל שירתו (רשימה חלקית)
ב-1958 העניקה העיר ברמן לצלאן את פרס הספרות שלה.
שנתיים לאחר מכן העניקה לו העיר דרמשטאדט את פרס ביכנר לשירה.
בשנת 1966 חבר ועדת פרס נובל לספרות, הנרי אולסון, הציע להעניק את הפרס במשותף לפאול צלאן ולנלי זק"ש, אולם אחרי דיונים החליטה הוועדה להעניק את הפרס לש"י עגנון ולנלי זק"ש.
בשנים 1986–1988 הבמאי הגרמני Frieder Schuller (פרידר שולר) יצר סרט באורך מלא בשם Im Süden meiner Seele (בדרום נשמתי) על שנות חייו של צלאן בבוקרשט.
הסרט מבוסס על ראיונות עם חברים ומכרים של צלאן.
בשנת 1987 יצא לאור ברומניה הספר של פטרה סולומון, ידידו של צלאן, Paul Celan – dimensiunea românească (פאול צלאן – המימד הרומני) עם הקדמה של נינה קסיאן, שגם תרגמה כמה מהפואמות שלו.
בספר זה נכללו יצירות שכתב צלאן ברומנית, תרגומים מפרנץ קפקא והתכתובת שלו עם פטרה סולומון ועם אלפרד מרגול-שפרבר.
ב-1990 פורסם הספר בצרפת בשם Paul Celan – l'adolescence d'un adieu וב-2008 הופקה מהדורה שנייה שלו ברומנית.
בשנת 1988 ייסדה קרן הספרות הגרמנית Deutscher Literaturfond את הפרס על שם פאול צלאן, פרס המוענק להישגים יוצאי דופן בתחום התרגום.
בשנת 1995 הלחין המלחין היהודי רומני אנטול ויארו את היצירה המוזיקלית Întrebări și răspunsuri (שאלות ותשובות) לארבעה קולות, על טקסטים מאת פאול צלאן בתרגומו של פטרה סולומון.
באותה שנה, 1995, פרסם הוריה דליאנו זכרונות בשם Întâlniri memorabile ("מפגשים בלתי נשכחים") שבהם הקדיש פרק בשם Paul Celan, poetul îndurerat (פאול צלאן, המשורר הדואב) להיכרותו עם פאול צלאן, שאותו פגש בצ'רנוביץ ובבוקרשט (עמ' 184–185)
ב-1997 יצר אנטול ויארו גם את היצירה המוזיקלית Iarba ochilor tăi (עשב עינייך) על טקסטים מאת פאול צלאן, לארבעה קולות.
ג'ון פלסטינר (John Felstiner) פרסם באנגלית, בהוצאת Yale University Press, ב-1995, ספר בשם "פאול צלאן, משורר, שורד, יהודי" – ביוגרפיה מבוקרת ראשונה של המשורר.
אנדריי קורביה (Andrei Corbea) פרסם ברומניה, בהוצאת Polirom, ב-1998, ספר בשם "פאול צ'לאן והמרידיאן שלו" (רמז לנאום המרידיאן המוזכר לעיל), שבו הציג את העולם הפואטי של יוצר זה.
בנימין ברעם (2002) הלחין שני שירי התרסה מאת פאול צלאן, מצו-סופרן ואנסמבל קאמרי: הכדים, טנבראה
אילנה שמואלי, שבנעוריה קיבלה מצלאן שיעורים בצרפתית ומפגשם המחודש בצרפת היה הקטליזטור לביקור של צלאן בישראל, כתבה ב-1999 ספר על התקופה מהמפגש המחודש ועד מותו, ספר שכלל גם זכרונות מהעבר ומחרוזת שיריו על ירושלים.
הספר נושא את השם "אמרי שירושלים ישנה – רשימות על פאול צלאן".
בשנת 2001 הפיק במאי הסרטים אלכסנדרו סולומון, בנו של פטרה סולומון, שהיה ידידו של צלאן ומתרגם שירתו לרומנית ולאנגלית, סרט על הידידות בין השניים, סרט שנשא שם שהורכב ממשחק בהברות שמותיהם, שביצע צלאן עצמו, Duo pentru paoloncel şi petronom (דואו לפאולונצ'ל ולפטרונום), שמות המרמזים על כלי נגינה.
בשנת 2001 הוצגה לראשונה, בדיסלדורף, האופרה של פטר רוזיצקה, "צלאן".
האופרה הוצגה ב-2004, בבוקרשט, במסגרת אירועי הסימפוזיון שנערך שם, בימים 24–26 בספטמבר, בנושא "צלאן והמרחב התרבותי האירופי".
בשנת 2005 גלעד מישורי הלחין והקליט "תהילים" לרביעיית מיתרים לפי שירים של פאול צלאן.
הספר מתרכז ביחסים המורכבים שבין שני האישים ובהשפעתם על צלאן.
יהודה עמיחי כתב שני שירים על צלאן, השיר "מותו של צלאן", שפורסם ב"שירי יהודה עמיחי", כרך שני, עמוד 342, והשיר "פתוח סגור פתוח", העשירי במחזור השירים "שמות, שמות", שפורסם בכרך החמישי, בעמוד 270.
אנסלם קיפר, צייר ופסל גרמני, יצר בתחילת שנות השמונים סדרה של יותר משלושים ציורים הנושאים שמות קשורים לפוגת המוות של צלאן.
אנדרה בוקורשלייב הלחין ב-1984 קטע מוזיקלי בן עשרים דקות לסופרן ול-19 כלים, Lit de Neige (Op.26) (מיטת שלג), עבור פואמה מאת פאול צלאן בתרגומו של אנדרה בושה.
בשנת 2016 הוציא ההרכב הניו-יורקי Late Sea לאור שיר ווידאו The Great White, בעקבות פאול צלאן כחלק מהאלבום הוויזואלי The Writers Trilogy.
פּאוּל קְלֶה היה צייר שווייצרי.
קלה השתמש בסגנונות רבים בעבודותיו, בדרך כלל באקספרסיוניזם, סוריאליזם והיה מאחרוני הציירים בז'אנר הקוביזם.
מקובל לומר שבאמנותו המופשטת של קלה, כמו גם ביצירותיהם של הציירים קנדינסקי ופיקאסו, הוא פיתח לעצמו שפה ואוצר מילים משל עצמו, שפה של צורות, סמלים וצבעים, שאפשרו לבטא את חזונו הפנימי.
קלה נולד בעיר מינכן-בוכזי שבשוויץ.
החל את דרכו האמנותית בלימודים באקדמיה לאמנות במינכן, שם נחשף להשפעות מהתנועה האימפרסיוניסטית והפוביסטית ובהמשך הצטרף לתנועת "הפרש הכחול" ושימש כמרצה בבית הספר לאמנות ולעיצוב באוהאוס בגרמניה, שם השפיע רבות על תלמידיו ועמיתיו.
קלה סבל ממחלת עור קשה בשנותיו האחרונות, אך המשיך ליצור עד יום מותו.
היה נשוי לפסנתרנית לילי קלה.
רבים מיצירותיו מוצגים במרכז פאול קלה בברן שנפתח בשנת 2005.
פאול שפיגל , גרמניה - 30 באפריל 2006 דיסלדורף), עיתונאי ויזם גרמני שהיה נשיאה של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
שפיגל נולד למשפחה של סוחרי בקר בנורדריין-וסטפאליה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נמלטה משפחתו לבריסל.
שפיגל שרד את השואה בפלנדריה, שם החביאה אותו משפחת איכרים.
אחותו, אשר נעצרה לפני כן בפשיטה של הנאצים בבריסל, נרצחה במחנה ריכוז.
את האירועים האלה תיאר בספרו "?Wieder zu Hause" (שוב בבית?).
בשנת 1958 התחיל להתנדב ב"Allgemeine Jüdische Wochenzeitung" (השבועון היהודי הכללי) בדיסלדורף, שבו נשאר כעורך עד 1965. בשנות השישים עבד גם בשירותם של עיתונים אחרים.
בשנת 1964 נישא לגיזלה שפאץ, ולבני הזוג נולדו שני ילדים.
מאז שנת 1986 ניהל שפיגל סוכנות אמנים ותקשורת בדיסלדורף.
בשנת 1993 הצטרף לוועד הפועל של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, אחר כך היה למשנה לנשיא המועצה, ובעקבות מותו של איגנץ בוביס ב-13 באוגוסט 1999 מונה ב-9 בינואר 2000 לנשיא המועצה.
ב-11 בפברואר 2004 העניקה לו אוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף תואר דוקטור לשם כבוד.
עיר הולדתו וארנדורף (Warendorf) העניקה לו אזרחות של כבוד.
שפיגל היה דמות מוכרת בציבוריות הגרמנית, ונחשב לאחרון נשיאי המועצה המרכזית של יהודי גרמניה שחווה את אימי השואה.
בשנת 2001 קרא לצמצם את מספר המהגרים בגרמניה ולבחון את "רמת הגרמנית" של מהגרים יהודים מחבר המדינות.
נפטר ב-30 באפריל 2006 לאחר אשפוז בן חודשיים בעקבות התקף לב, שבמהלכו הורדם.
כלי התקשורת בגרמניה הבליטו את הידיעות על מותו בכותרות הראשיות.
שרלוטה קנובלוך החליפה אותו בתפקיד נשיאת המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
פאול קארר היה כימאי שווייצרי יליד רוסיה, הידוע במיוחד בזכות עבודתו בתחום הוויטמינים.
קארר זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1937 (לצד וולטר הוורת'), "על עבודתו על קרוטנואידים, פלאבינים והוויטמינים A ו-B2".
קארר נולד במוסקבה ב-21 באפריל 1889. הוריו, פאול קארר ויוליה לרך, היו אזרחי שווייץ.
ב-1892 חזרה משפחת קארר לשווייץ, ושם התחנך פאול בווילדג ובבית הספר העיוני בלנצבורג שבאראו, שם סיים את לימודיו ב-1908. הוא למד כימיה באוניברסיטת ציריך אצל אלפרד ורנר, ולאחר קבלת הדוקטורט שלו ב-1911, עבד שנה כעוזר מחקר במכון הכימי.
ב-1912 קיבל תפקיד כימאי אצל פאול ארליך בגיאורג שפאייר האוס שבפרנקפורט.
ב-1914 נישא להלנה פרוליך, ולזוג נולדו שני בנים.
ב-1919 היה לפרופסור לכימיה ומנהל המכון הכימי.
מחקריו המוקדמים של קארר עסקו בקומפלקסים מתכתיים, אך עבודתו החשובה ביותר הייתה בתחום הפיגמנטים הצמחיים, ובמיוחד הקרוטנואידים הצהובים.
הוא קבע את המבנה הכימי שלהם, והראה כי כמה מחומרים אלה הופכים בגוף לוויטמין A.
עבודתו הובילה לקביעת הנוסחה האמפירית הנכונה לבטא-קרוטן, חומר המוצא (precursor) העיקרי של ויטמין A; הייתה זו הפעם הראשונה שנקבע מבנה של ויטמין או פרו-ויטמין.
ג'ורג' ואלד עבד זמן קצר במעבדתו של קארר, עת חקר את תפקידו של ויטמין A ברשתית העין.
מאוחר יותר, אימת קארר את מבנה החומצה האסקורבית (ויטמין C) והרחיב את מחקריו לוויטמינים B2 ו-E.
תרומותיו החשובות ביותר לכימיה של פלבינים הובילו לזיהוי לקטופלבין כחלק מהקומפלקס שנחשב קודם לכן לוויטמין B2.
קארר פרסם יותר מ-1,000 מאמרים, וזכה לפרסים רבים, ביניהם פרס נובל לשנת 1937. ספר הלימוד שכתב, "Lehrbuch der Organischen Chemie" ("ספר לימוד של כימיה אורגנית") פורסם לראשונה ב-1927. במשך השנים פורסם הספר ב-13 מהדורות, ותורגם במלואו לאנגלית, איטלקית, ספרדית, צרפתית, פולנית ויפנית.
פאול ארנסט קאלֶה (Paul Ernst Kahle; 21 בינואר 1875 – 24 בספטמבר 1964) היה בלשן, חוקר המקרא, חלוץ מחקר שיטות הניקוד של העברית.
קאלה נולד בהוהנשטיין שבפרוסיה המזרחית בגרמניה (כיום אולשטינק שבפולין).
למד שפות שמיות באוניברסיטת האלה, וסיים את לימודי הדוקטורט שלו שם בשנת 1902.
הוא הצטרף לשורות הכנסייה ונעשה לכומר פרוטסטנסטי, תחילה בברילה שברומניה ולאחר מכן בקהיר, שם נשאר עד 1908. בשנת 1918 מונה למרצה באוניברסיטת גיסן, ובשנת 1923 נקרא להקים את החוג לשפות המזרח באוניברסיטת בון.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נקלע קאלה לעימותים חוזרים עם השלטונות, שהתערבו בחיי האקדמיה.
הוא התבטא נגד המשטר, סירב לחתום על תעודת ייחוס ארי והמשיך להדריך דוקטורנטים יהודים, בתקופה שבה נדחקו היהודים מכל עמדה ציבורית בגרמניה.
בין הדוקטורנטים שהדריך היו מנחם זולאי ולאה גולדברג, שניהלה עמו התכתבות ממושכת בשנות השלושים ושוב לאחר המלחמה, והושפעה מדמותו.
בשנים הראשונות נזהרו השלטונות בכבודו ובנסותם לפתות אותו לעמוד לצידם אף מינו אותו ליו"ר אגודת המזרחנים הגרמנים.
כמה ימים לאחר ליל הבדולח נתפסו אשתו ובנו בשעה שסייעו באופן הפגנתי לסדר את הסחורה בחנות של יהודי שנפגעה בליל הבדולח.
בעקבות זאת הם נחקרו על ידי הגסטפו ונודע שקאלה סייע ליהודים במשך שנים.
הוא אולץ לפרוש ממשרתו ומכל תפקידיו המדעיים והציבוריים, ומשפחתו סבלה מהתנכלויות הגסטפו.
בשנת 1939 הוא עזב את גרמניה יחד עם בני משפחתו, והתיישב באוקספורד, שם העביר את שנות מלחמת העולם השנייה, בתנאי מחסור.
קאלה נשאר בלונדון גם לאחר המלחמה ורק בשנת 1963 שב ללמד בבון, שבה נפטר בשנת 1964.
קאלה הקדיש את רוב חייו לחקר תולדות נוסח המקרא.
במסגרת זו עסק בתולדות הניקוד, בעברית השומרונית, ובתרגומי המקרא העתיקים.
מחקריו רחבי ההיקף ביותר עוסקים בהתפתחות הנוסח המקראי ושימורו באמצעות הערות מסורה, ובהתפתחות ההגיה ושיטות הניקוד.
מחקרים אלו נחשבים עד היום פורצי דרך בתחומם.
אלו פורסמו בשני ספרים בשפה הגרמנית: "בעלי המסורה של המזרח" (Masoreten des Ostens) משנת 1913, והספר "בעלי המסורה של המערב" (Masoreten des Westens) משנת 1927.
בספרו "בעלי המסורה של המזרח" – הראה שנוסח המסורה המקובל כיום למקרא הוא בעיקרו נוסח שהתקיים בבבל (המזרחי) לעומת הנוסח היהודי הארצישראלי (המערבי) שהשתמר בחלקו בנוסחים השומרונים הראשונים, והנוסח היהודי-מצרי שהשתמר בתרגום השבעים.
בספר זה עסק בהרחבה בניקוד הבבלי והתפתחותו.
בספר "בעלי המסורה של המערב" דן בין היתר בנוסח השומרוני של התורה ובהתפתחות הניקוד הארצישראלי.
מאז 1815 כשוילהלם גזניוס פרסם את מאמרו בגרמנית על תולדות הלשון העברית (Geschichte der hebräischen Sprache) הדעה המקובלת הייתה שהנוסח השומרוני אינו מקורי אלא אסופת תיקונים לנוסח היהודי העתיק שהשתמר אצל היהודים.
קאלה, לעומת זאת, הראה שהנוסח השומרוני משמר לעיתים נוסח עתיק מקביל "ארצישראלי" שעדויות ושרידים לו נותרו גם במדרשים יהודים ובתרגום השבעים.
לאחר מציאת מגילות מדבר יהודה עסק קאלה בבדיקת ההבדלים בינם לבין נוסח המסורה ומנה 3500 שינויי כתיב ו-1500 הבדלי תוכן בין מגילת ישעיהו לנוסח המסורה של ספר ישעיהו.
בשל מומחיותו הרבה בתחום הניקוד הוזמן לכתוב את הפרק על הכתב בדקדוק ההיסטורי של באואר וליאנדר, שיצא בשנת 1922. כמו כן שימש אחד מעורכיו הראשונים של ה"ביבליה הבראיקה".
פעילותו המדעית של קאלה ותרומתו למחקר אינה מוטלת בספק, אולם שמו מועלה, שלא בטובתו, בעיקר בשל טענה אחת שטען ואשר הוכחה כבלתי נכונה – שהניקוד הטברני משקף בחלקו שחזור מלומד של הגייה תאורטית, ולא שיקוף של הגייה קיימת.
פאולה עסק גם בחקר כתבים יהודיים מימי המשנה והתלמוד.
הוא פרסם קטעים מתרגום התורה הארצישראלי לארמית ועל קטעי משנה מנוקדים בנוסח בבלי.
פאול קאלה עסק גם בחקר השפה והתרבות הערבית, במיוחד בארץ ישראל ובמצרים בימי הביניים.
עם האנס שמידט פִרסם קובץ של סיפורי-עם של כפריים ערבים, בעיקר מאזור ביר זית, שנקבצו בעזרתו של החוקר יוסף ג'רעיוס (Jusif Dschirius) (1918, 1930, גטינגן).
פאול קרס (באסטונית: Paul Keres; 7 בינואר 1916, נרבה, אסטוניה – 5 ביוני 1975, הלסינקי, פינלנד) היה שחמטאי אסטוני-סובייטי בדרגת רב-אמן.
קרס החמיץ חמש פעמים הזדמנות להתמודדות על כתר אליפות העולם בשחמט.
הוא ניצח בשנת 1938 את תחרות AVRO, ניצחון שהוביל למשא ומתן על התמודדות מול אלוף העולם אלכסנדר אלכין אך הדו-קרב לא התקיים משום פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הוא החמיץ ארבע הזדמנויות נוספות בתחרויות המועמדים על אליפות העולם.
מסיבות אלו, ולאור התוצאות המעולות שהשיג בתחרויות רבות, מבקרים רבים רואים בקרס את השחקן החזק ביותר שלא הפך לאלוף עולם.
הוא כונה "נסיך הכתר של השחמט".
אלכסנדר אלכין החמיא לו פעם ואמר: "את קרס יש לנצח שלוש פעמים: פעם בפתיחה, פעם במציעה ופעם בסיום".
קרס למד לראשונה על משחק השחמט מאביו ומאחיו הבכור.
משום שבעירו הקטנה היו ספרי שחמט מועטים, למד קרס את שיטת הרישום השחמטאית מחידות שחמט שפורסמו בעיתונים היומיים, ובנה לעצמו אוסף בכתב ידו של למעלה מ-1000 משחקים.
בתחילת פעילותו השחמטאית הוא נודע בזכות סגנונו המבריק וההתקפות החריפות שיזם.
שלוש פעמים זכה באליפות בתי הספר באסטוניה, בשנים 1930, 1932 ו-1933. משחקו הבשיל לאחר ששיחק משחקים רבים בשחמט בהתכתבות בהיותו תלמיד תיכון.
משנת 1937 ועד 1941 קרס למד מתמטיקה באוניברסיטת טרטו וייצג את המוסד בכמה תחרויות בין-אוניברסיטאיות.
קרס זכה באליפות אסטוניה בפעם הראשונה בשנת 1935. הוא חלק מקום ראשון-שני עם וניצח בדו-קרב מולו לקביעת המנצח +2 -1 =0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
באפריל 1935 ניצח קרס בדו-קרב את , אחד מאמני השחמט המובילים בטרטו +3 -1 =0.
בתחרות הלסינקי בשנת 1935 הגיע קרס למקום השני לאחר פאולין פרידמן עם 6.5/8 (+6 =1 -1).
הצלחתו הבינלאומית הראשונה של קרס הייתה בתחרות באד נאהיים בשנת 1936 שם חלק מקום ראשון שני עם אלכסנדר אלכין בתוצאה 6.5/9 (+4 =5).
קרס התקשה בתחרות דרזדן באותה שנה וחלק שם מקום 8–9 עם +2 =3 -4 אך כתב שלמד שיעור חשוב מתחרות זו.
לאחר מכן הגן על תוארו כאלוף אסטוניה בדו-קרב שהסתיים בתיקו מול (+3 =1 -3).
עבור קרס שנת 1937 הייתה שנה מוצלחת ביותר.
לאחר מכן חלק מקום 1–2 בתחרות מרגייט יחד עם ראובן פיין בתוצאה 7.5/9 (+6 =3 -0), נקודה וחצי לפני אלכסנדר אלכין.
כל המשחקים החלו במסעים 1. ד4 פו6 2. פו3 פה4 (הגנת דורי).
קרס חלק מקום 4–5 בתחרות קמרי עם (+8 =7 -2) מחצית הנקודה לאחר שלושת המנצחים סאלו פלור, ולדימיר פטרוב ושמואל רשבסקי.
שרשרת הצלחות אלו זיכתה אותו בהזמנה לתחרות היוקרתית בזמרינג באדן בשנת 1937. בתחרות זו ניצח עם 9/14.
בשנת 1938 חלק קרס מקום ראשון עם ראובן פיין, בתחרות העל AVRO, שהתקיימה במספר ערים בהולנד.
קרס זכה משום שבמשחקים ביניהם ניצח 1.5-0.5. היה צפוי שהמנצח בתחרות יהיה המתמודד על תואר אליפות העולם בדו-קרב מול אלכסנדר אלכין, אך פרוץ מלחמת העולם, ובמיוחד כיבוש אסטוניה על ידי ברית המועצות בשנים 1940–1941 הביאו את המשא ומתן עם אלכין לסיומו.
קרס החל את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1938 וגם לעובדה זו היה חלק בכישלון המשא ומתן.
קרס התקשה בתחרות לנינגרד-מוסקבה שם סיים במקום 12–13. קרס כתב כי לא היה לו די זמן להתכונן לאירוע כה חזק, אך הוא התאושש לאחר מכן וניצח בתחרות מרגייט 1939 עם 7.5/9 (+6 =3 -0).
קרס שיחק בנבחרתה האולימפית של אסטוניה בשלוש אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית (מינכן 1936).
לאחר מלחמת העולם השנייה ייצג את ברית המועצות בשבע אולימפיאדות נוספות.
הופעתו המוצלחת באולימפיאדת 1935, בלוח הראשון, הפכה אותו לכוכב נערץ בזכות סגנונו המרשים.
הצלחתו זו נתנה לו את הביטחון להתמודד בזירה הבינלאומית.
בשנת 1935, באולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח הראשון השיג תוצאה של +11 -5 =3 בין השאר ניצח את ולדימיר פטרוב, ארנסט גרינפלד, ויליאם וינטר, גדעון סטולברג וסיים בתיקו עם ראובן פיין.
בשנת 1936, באולימפיאדה הבלתי רשמית שהתקיימה במינכן, בלוח הראשון השיג תוצאה של +12 -1 =7 בין השאר ניצח את לאיוש שטיינר, , , גדעון סטולברג ו.
בשנת 1937, באולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם, בלוח הראשון השיג תוצאה של +9 -2 =4 בין השאר ניצח את קונל יו אודונל אלכסנדר, וסיה פירץ, חוליו בולבוצ'אן ואת שמואל רשבסקי.
בשנת 1939, באולימפיאדה השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס, בלוח הראשון השיג תוצאה של +12 -2 =5 בין השאר ניצח את גדעון סטולברג, משה צ'רניאק, ולדאס מיקאנס וסיים בתיקו עם חוסה ראול קפבלנקה ועם סבלי גריגורייביץ' טרטקובר.
בשנת 1952, באולימפיאדה העשירית שהתקיימה בהלסינקי, בלוח הראשון השיג תוצאה של +3 -2 =7.
בשנת 1954, באולימפיאדה האחת עשרה שהתקיימה באמסטרדם, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +13 -0 =1 בין השאר ניצח את הרמן פילניק.
בשנת 1956, באולימפיאדה השתים עשרה שהתקיימה במוסקבה, בלוח השלישי השיג תוצאה של +7 -0 =5 בין השאר ניצח את .
בשנת 1958, באולימפיאדה השלוש עשרה שהתקיימה במינכן, בלוח השלישי השיג תוצאה של +7 -0 =5.
בשנת 1960, באולימפיאדה הארבע עשרה שהתקיימה בלייפציג, בלוח השלישי השיג תוצאה של +8 -0 =5.
בשנת 1962, באולימפיאדה החמש עשרה שהתקיימה בורנה, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +6 -0 =7.
בשנת 1964, באולימפיאדה השש עשרה שהתקיימה בתל אביב, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +9 -1 =2.
באולימפיאדות בהן השתתף קיבל קרס 7 מדליות זהב קבוצתיות (עם נבחרת ברית המועצות), חמש מדליות זהב אישיות ומדליית ארד אישית אחת.
בייצגו את אסטוניה קיבל קרס מדליית ארד קבוצתית ומדליית כסף אישית.
בסך הכל קיבל 15 מדליות.
מדליית זהב אישית נוספת קיבל על הישגיו באולימפיאדה הבלתי רשמית שהתקיימה במינכן.
בנוסף לאולימפיאדות אלו השתתף קרס כנציג ברית המועצות למשחקים האירופאיים.
בשנת 1957, במשחקים שהתקיימו בווינה, שיחק קרס בלוח השני והשיג תוצאה של +1 -0 =4. ניצחונו היחיד היה על .
בשנת 1961, במשחקים שהתקיימו באוברהאוזן, שיחק קרס בלוח השלישי והשיג תוצאה של +4 -0 =4 בין השאר ניצח את ולסטימיל הורט ו.
בשנת 1970, במשחקים שהתקיימו בקפבנברג, שיחק קרס בלוח השמיני והשיג תוצאה של +5 -0 =0.
בשלושת האירועים זכה קרס בשלוש מדליות זהב אישיות ובשלוש מדליות זהב קבוצתיות ובכך העלה את מנין המדליות שקיבל באירועים קבוצתיים אלו ל-22.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה קרס בבואנוס איירס, במשחקי האולימפיאדה לשחמט.
הוא נשאר לאחר תום האולימפיאדה ושיחק בתחרות בינלאומית של בואנוס איירס שם חלק מקום ראשון עם מיגל ניידורף בתוצאה 8.5/11 (+7 =3 -1).
אסטוניה סופחה באופן רשמי לברית המועצות ב-6 באוגוסט 1940. קרס שיחק באליפות ברית המועצות בפעם הראשונה בחייו והגיע בתחרות זו למקום הרביעי (+9 =6 -4).
(ניצחו: אנדור לילינטל ואיגור בונדרבסקי עם 13.5/19).
באליפות זו, ה-12 במספר, היה הרכב שחקנים חזק בצורה בלתי רגילה, והאלוף הקודם, מיכאל בוטביניק הגיע למקום השישי עם 11.5. התאחדות השחמט הסובייטית ארגנה את "האליפות האבסולוטית של ברית המועצות" בשנת 1941, כאשר ששת הראשונים באליפות ברית המועצות הוזמנו להתחרות זה מול זה ארבע פעמים.
בתחרות זו ניצח מיכאל בוטביניק עם 13.5/20 וקרס סיים במקום השני עם 11/20, לפני וסילי סמיסלוב, יצחק בולסלבסקי, אנדור לילינטל ואיגור בונדרבסקי.
לאחר הפלישה של הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 נשלטה אסטוניה על ידי הגרמנים.
בשנים 1942 ו-1943 שיחקו קרס ואלכסנדר אלכין בארבע תחרויות שאורגנו על ידי ארהרדט פוסט נשיא ה-Grossdeutscher Schachbund הנאצי.
אלכין ניצח בתחרות זלצבורג שהתקיימה ביוני 1942, בתחרות מינכן שהתקיימה בספטמבר 1942 (האליפות הראשונה של אירופה) ובתחרות פראג שהתקיימה באפריל 1943. בכל התחרויות האלו הגיע קרס למקום השני אחרי אלכין.
בתחרות זלצבורג שהתקיימה ביוני 1943 חלקו השניים את המקום הראשון עם 7.5/10.
במהלך מלחמת העולם השנייה שיחק קרס בתחרויות שחמט נוספות.
הוא ניצח בכל 15 משחקיו באליפות אסטוניה שהתקיימה בטאלין בשנת 1942 וניצח בכל חמשת משחקיו בתחרות פוזן בשנת 1943. קרס ניצח גם באליפות אסטוניה שהתקיימה בטאלין בשנת 1943 ובתחרות מדריד בשנת 1944 עם 13/14 (+12 =2 -0).
קרס הגיע שני, בשחקו מחוץ למניין באליפות שוודיה בשנת 1944 (ניצח: שטיג לונדהולם).
סיומה של מלחמת העולם השנייה הציבה את קרס בנסיבות מסוכנות.
במהלך המלחמה ארץ מולדתו - אסטוניה - נשלטה לסירוגין על ידי הסובייטים, הגרמנים ושוב הסובייטים.
קרס השתתף במספר תחרויות שחמט באירופה תחת הכיבוש הגרמני, וכאשר הסובייטים כבשו מחדש את אסטוניה הוא ניסה להימלט, ללא הצלחה.
כתוצאה מכך השלטונות הסובייטים והק.ג.ב.
הטרידו והציקו לקרס, שחשש לחייו.
למרבה מזלו, הצליח קרס למנוע את הגלייתו לסיביר או גורל גרוע מזה, כפי שנפל בחלקו של ולדימיר פטרוב, אך חזרתו לזירת השחמט הבינלאומית עוכבה במספר שנים, למרות כושרו המעולה.
קרס ניצח בתחרות ריגה 1944/45 עם 10.5/11. מסיבות פוליטיות נמנעה השתתפותו מעשרת חברי הקבוצה הסובייטית לתחרות הרדיו מול ארצות הברית בשנת 1945 וכן לא ניתן לו להשתתף בתחרות הראשונה המשמעותית לאחר המלחמה, גרוניגן 1946 בה ניצח בוטביניק לפני אויבה וסמיסלוב.
קרס ניצח באליפות אסטוניה 1945 עם 13/15 (+11 =4 -0) לפני חמישה שחקנים סובייטים אורחים אלכסנדר קוטוב, , אנדור לילינטל, ולדאס מיקאנס וסאלו פלור.
בשנת 1946 ניצח בתחרות טביליסי, כשחקן מחוץ למניין באליפות גאורגיה עם תוצאה מעולה של 18/19, לפני ולדאס מיקאנס ואלוף העולם לעתיד טיגראן פטרוסיאן.
קרס חזר לזירה הבינלאומית בשנת 1946 בדו-קרב על גבי הרדיו מול אנגליה, והמשיך לשחק בכושר מעולה בשנה זו ובשנת 1947. גם לאחר שחזר לחיים נורמליים (באופן יחסי) משחקו ברמה הגבוהה הושפע ממעמדו כזר בברית המועצות, והגברת הלחץ עליו כאשר היה צריך לשחק תחת עינם הפקוחה של השלטונות הסובייטים והק.ג.ב.
הגם שקרס השתתף בתחרות לקביעת אלוף העולם לאחר מותו של אלוף העולם אלכסנדר אלכין בשנת 1946 רמת משחקו הייתה רחוקה משיאו.
בתחרות השתתפו חמישה שחקנים בלבד: מיכאל בוטביניק, וסילי סמיסלוב, קרס, שמואל רשבסקי ומקס אויבה.
כל שחקן שיחק חמישה משחקים מול כל אחד מהאחרים.
קרס סיים שלישי עם 10.5/20, כאשר בעימות בינו לבין מיכאל בוטביניק הפסיד בארבעת המשחקים הראשונים וניצח רק במשחק האחרון, כאשר תוצאת התחרות כבר נקבעה.
תוצאה חריגה זו העלתה חשדות שקרס אולץ "לזרוק" את המשחקים כדי לאפשר לבוטביניק לנצח בתחרות.
היסטוריון השחמט טיילור קינגסטון חקר את כל העדויות הקיימות והסיק כי שלטונות השחמט הסובייטים נתנו לקרס רמזים עבים כי אל לו להפריע לניסיונו של בוטביניק לנצח באליפות העולם.
בוטביניק גילה זאת בערך במחצית התחרות ומחה נמרצות על כך, ובכך הכעיס את הגורמים הסובייטים.
קרס ככל הנראה לא הפסיד בכוונה משחקים לבוטביניק.