tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחיו הקטן, יוזף טוט, היה גם כן לכדורגלן והם שיתפו פעולה במונדיאל 1954. הוא שיחק ברבע הגמר נגד ברזיל ובגמר נגד גרמניה המערבית.
מיהאי פרקש (בהונגרית: Farkas Mihály נולד בשם הרמן לוי, אבאויסאנטו, 18 ביולי 1904 – בודפשט, 6 בדצמבר 1965) היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי קומוניסט, ששימש שר ההגנה של הונגריה בעידן מתיאש ראקושי.
מיהאי פרקש היה אחד מחברי הרביעייה המוסקבאית (הכול יכולה), שלמעשה היה לה גם חבר חמישי, מעט סמוי.
(כל החמישה היו יהודים ולפי סדר חשיבותם וכוחם הם מתיאש ראקושי (מתתיהו רוזנפלד), ארנה גרה (ארנה זינגר), מיהאי פרקש (הרמן לוי), יוז'ף רוואי (יוז'ף לדרר), גאבור פטר (בנימין אייזנברג)).
חמישייה זו ניהלה את הונגריה בשנים 1945–1956. פרקש היה גם חבר הטרויקה (עם ראקושי וגרה).
בנו ולדימיר פרקש היה קצין חקירות ידוע לשמצה של ה-ÁVH.
אמו הייתה ינקה לוי, משרתת בת 24 ילידת "ספישקה סטארה וס" בסלובקיה.
לאחר חוזה טריאנון המשפחה וגם פרקש נשארו בקושיצה, צ'כוסלובקיה.
משנות העשרים ואילך הוא עבד במפלגה הקומוניסטית בקושיצה ובפראג, ובשנים 1925 עד 1929 נכלא על פעילותו.
לאחר שחרורו השתתף בקרבות מלחמת האזרחים בספרד, ואז עבר לברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף פרקש בפעילות התעמולה האנטי-מלחמתית שהופעלה ממוסקבה.
לאחר הגירת אשתו הראשונה, רגינה לוי, הוא התחתן עם קאתה רידיגר בשנת 1931 בברית המועצות.
כמו רוב "המוסקובאים", גם הוא הגיע בחזרה להונגריה בסוף 1944. בתקופה זו שינה את שמו מלוי לפרקש.
לצד מתיאש ראקושי, ארנה גרה ויוז'ף רוואי מילא תפקיד מוביל בתנועה הקומוניסטית שהפכה בהדרגה למפלגת המדינה ההונגרית.
ממאי 1945 היה חבר בוועד המרכזי (KB), בוועדה המדינית (PB) ובמזכירות המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP).
בשנת 1945 התמנה למזכיר המדינה לענייני פנים.
בשנת 1946 נבחר לסגן המזכ"ל ועמד בראש הוועדה המארגנת של המפלגה.
בשנת 1948 נתמנה במפלגה המאוחדת של המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-הדמוקרטית ההונגרית לסגן המזכ"ל לצד יאנוש קאדאר וגיורגי מרושאן.
מה- 9 בספטמבר 1948 עד ה-2 ביולי 1953 כיהן פרקש כשר ההגנה של הונגריה ומחודש נובמבר 1950 התמנה גם לחבר בוועדת ההגנה (HB) הסודית, שאף קיומה הוסתרה, לצד ראקושי וגרה.
(בדרך כלל כונתה השלישייה הזו ללא רוואי, שסווג כבלתי אמין, בשם "טרויקה") בזמן מינויו של פרקש לשר ההגנה הוא קיבל דרגת גנרל 4 כוכבים, ומה 15 בנובמבר 1950 הוא הועלה לדרגת גנרל הצבא, גנרל 5 כוכבים.
כשר החשיב לאחת ממשימותיו העיקריות להיפטר מה"לודוביקאים" הוותיקים כחלק מהרפורמה היסודית בצבא (("האקדמיה לודוביקה של הצבא המלכותי ההונגרי" ובקיצור רק אקדמיה לודוביקה או לודוביקה, הייתה המוסד שהעניק את ההשכלה הגבוהה ביותר לקציני הצבא ההונגרי לפני שנת 1945).
פרקש היה מעורב בארגון "משפט הגנרלים" ((משפט הגנרלים (המכונה גם משפט שוֹיוֹם) היה משפט שהתנהל בהונגריה באוגוסט 1950. במהלכו נעצרו והורשעו 66 אנשי צבא, שוטרים ואזרחים: 12 נידונו למוות (7 הוצאו להורג), 6 לעבודות כפייה (10, 15 שנים או מאסר עולם)).
המשטרה החשאית הופרדה ממשרד הפנים בשנת 1949 והפכה כפופה לוועדת ההגנה (HB).
פרקש היה אחד המנחים של משטרה זו והיה אחראי למעשים הבלתי חוקיים שבוצעו על ידה.
בשנת 1949 היה לפרקש תפקיד פעיל בארגון משפט הראווה של לאסלו רייק ביחד עם שר הפנים יאנוש קאדאר.
בשנת 1953, אחרי מות סטלין והשינוי שחל בעקבות זה בברית המועצות, הוא נאלץ להפעיל "ביקורת עצמית", איבד את התיק שלו בממשלה והורחק מה- PB יחד עם רוואי.
בימים שלפני מהפכת 1956, אחת הדרישות של הסטודנטים הייתה להעמיד את ראקושי ופרקש לדין.
בעקבות דיכוי המרד, פרקש הועמד לדין באביב 1957 יחד עם פטר גאבור (שניהם בלבד מכל ההנהגה) על פשעים והפרות החוק שביצע "בשנות פולחן האישיות", ונידון לשש עשרה שנות מאסר, אך שוחרר בשנת 1961.
לאחר שחרורו עבד כלקטור בהוצאת הספרים.
הוא מעולם לא הסתיר את אמונתו בקומוניזם, ותמיד עמד על חפותו.
אנשי הצוות והמנהלים שלו היו מרוצים מאוד מעבודתו והגישו אותו כמה וכמה פעמים לאותות הצטיינות, אך הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הטילה וטו כל פעם.
בעת שביו נותק הקשר שלו עם בנו.
יחד עם היחס אליו של הוועדה המרכזית של המפלגה, שהבהירה שאין לו מקום בחיים הפוליטיים בהונגריה, הביאו אותו למצב של דיכאון עמוק שהביא אותו בסופו של דבר להתאבדות.
בנו מאשתו הראשונה, ולדימיר פרקש היה אחד החברים הידועים לשמצה של המשטרה החשאית ההונגרית, וגם הוא הפך לשעיר לעזאזל יחד עם אביו על ידי משטרי ראקושי וקאדאר, בשל הטרור הסטליניסטי שהפעילו מתחילת 1950 (אם כי כמעט כל הנהגת המפלגה הייתה אשמה במידות זו או אחרת).
בריגדות עבודה - לרמת חיים גבוהה יותר.
נאומים של מיהאלי פרקש, איסטוון קוסה ואנטל אפרו בקונגרס השלישי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית ; Spark, Bp., 1946
"למפלגה מרקסיסטית-לניניסטית מאוחדת חזקה" ; בתוך: "קונגרס האיחוד - תוכנית לימודים לסמינרים ראשוניים" ; מחלקת החינוך הלאומית של MDP, בודפשט, 1948
"למפלגה מרקסיסטית-לניניסטית מאוחדת חזקה." "דו"ח בקונגרס האיחוד של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, 14 ביוני 1948" ; Spark, Bp., 1948
"תפקידי ההתאחדות: דיווחי מזכירות המפלגה הקומוניסטית בהונגריה ופגישות מזכירות המפלגה הקומוניסטית בהונגריה" ; Spark, Bp., 1948
"המפלגה: קבוצת החלוץ" / "נאום של מיהלי פרקס בוועידת מפלגני המפלגה בנגיבודפשטא, 17 בספטמבר 1948" / "החלטת הוועדה הפוליטית של ה-MDP ב־2 בספטמבר 1948, על חסימת חברות חבר ומועמדים." "מערכת יוזף רוואי מהעם החופשי, 5 בספטמבר 1948" ; Spark, Bp., 1948
"התפקידי ברית המועצות המשחררת" ; Szikra, Bp., 1949 ("האקדמיה הפוליטית של מפלגת הפועלים ההונגרית")
"הוראת המפלגה של לנין וסטלין בינואר 1950 30, במכללה למסיבות" ; Spark, Bp., 1950 ("ספריית ספרי בניין המפלגות")
"תנו לנוער ההונגרי להיות העוזר הטוב ביותר והעוזר הנאמן ביותר של מפלגתנו." "Klny.
"ארגון הנוער המאוחד הוא עוזר מפלגה, מילואים" לחומר מפלגתי תאורטי" ; MDP, Bp., 1950
"הלחימה נגד קליקת הטיטו היא חובה בינלאומית של המפלגות הקומוניסטיות" / מיהאלי פרקש: "הצבא היוגוסלבי תחת אימפריאליסטים אנגלו-אמריקאים" / גאבור פטר: "גסטפו של טיטו-ראנקוביקס" ; אה.
"נאומו של מיהאי פרקש בקונגרס השני של מפלגת הפועלים ההונגרית";
מיהאי פוגאן (בהונגרית: Pogány Mihály; 1875 גיור (עיר) – 1924 טימישוארה) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי כותב בהונגרית, שפעל בעיר טימישוארה (האימפריה האוסטרו-הונגרית, משנת 1920 רומניה), ושהתפרסם כמייסד והעורך הראשי של העיתון ההונגרי "טמשווארי הירלפ" (Temesvári Hírlap).
מיהאי פוגאן נולד במשפחה יהודית בשנת 1875 בעיר גיור (גייר) בהונגריה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא למד בגימנסיה בעיר הולדתו ונמשך כל כך למקצוע העיתונאות שוויתר על לימודים אקדמיים.
בהתחלה כתב בעיתון "גיורי הירלפ" של גיולה סאוואי.
אחרי נישואיו לתושבת חבל באנאט, אאוגניה לבית פוקס, ילידת הכפר ז'בל, עבר לאזור הולדתה והתיישב בעיר טימישוארה, בירת הבאנאט.
בנם לסלו, לימים עיתונאי גם כן, נולד עדיין בגיור בשנת 1901.
ב-15 בנובמבר 1903 קבוצת משכילים הונגרים, וביניהם גם פוגאן, האוטודידקט, הקימו בטימישוארה (טמשוואר) את היומון "טמשווארי הירלפ", בהתחלה בעריכתו של פאלך בירו, איש משאטוראליאויהיי כש פוגאן כיהן כסגן עורך.
בהתחלה נשא העיתון אופי פוליטי.
בשנת 1906 אחרי עזיבתו של בירו, התמנה פוגאן לעורך ראשי, ויתר על ועד המערכת, וערך את העיתון לבד.
פוגאן הקים גם בית דפוס והפך את העיתון לאטרקטיבי עבור קהלים רחבים.
בשנת 1912 יחד עם סמואל קסטרינר וקארוי נוימן ייסד בית דפוס חדשני בשם "הוניאדי" שבו הדפיס גם את עיתונו.
העיתון שיפר את תוכנו ומראהו והפך לאחד השופרות של התרבות ההונגרית בטרנסילבניה.
בשנת 1908 החברה המייסדת מכרה לו את העיתון.
העיתון אירח בדפיו סופרים ידועים כמו פרנץ מולנר, בלה רווס, אלק גוז'דו ואחרים.
פוגאן עצמו פרסם בצעירותו נובלות בעיתון "פיגטלן מדיאראורסאג" וניסה את כוחו בכתיבת סיפורים, מחזות וביקורת ספרות אותן פרסם בבודפשט.
בין השאר תרגם להונגרית מגרמנית את הרומן הקצר "Der Spielkasten" (A játékszekrény - תיבת המשחקים) (1908) מאת הנס היינץ אוורס
היה פעיל באגודת "יאנוש אראן" בטימישוארה וזמן מה היה חבר במועצת העיר טימישוארה.
פוגאן היה פעיל כחבר מחליף בהנהגת ברית ההונגרים ברומניה.
בעיצומה של פעילותו, נפטר מיהאי פוגאן מדלקת ריאות בגיל 47 בחורף 1924. בנו לסלו המשיך את מפעלו בניהול העיתון עד להנהגת חוקי הגזע נגד היהודים ברומניה ב-1940.
מיהאי באואר (בהונגרית: Bauer Mihály; בודפשט, 20 בספטמבר 1874 - בודפשט, 6 בפברואר 1945) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי, אחיו של אמיל באואר (1883–1956), אדריכל.
מיהאי באואר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף באואר (1839–1912) מהנדס במקצועו ושל לאורה שאאר.
הוא למד בבודפשט ואחרי שקבל תואר דוקטור ותעודת הוראה לגימנסיה הפך לעוזר פרופסור בשנת 1900, מרצה בשנת 1909 ופרופסור באוניברסיטה הטכנולוגית בשנת 1918. מוריו כללו את גוסטב ראדוש ודיולה קניג.
עם ראדוש הוא שיתף פעולה בכתיבת המאמר הראשון שלו בגיל 18. בשל מאמרי המחקר הראשונים שלו שהתקבלו לפרסום בשנת 1894 (בגיל 20), הוענקה לו מלגה לבלות את שנת הלימודים 96–1895 בחו"ל.
באואר פרסם שני מאמרים חשובים בשנת 1903. אלה היו
מאמרים אלה תרמו תרומה חשובה לשאלתו של לאופולד קרונקר הנוגעת לאפיון שדה המספרים האלגבריים בהתנהגות הפיצול של המספרים הראשוניים שלהם.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919, כאשר המרצים של האוניברסיטאית הטכנולוגית נרדפו על ידי הימין השמרני הוא סבל רבות ובכלל סבל מאנטישמיות לאורך רוב חייו.
האגודה למתמטיקה ולפיזיקה על שם לוראנד אטווש העניקה לו, כראשון מכל מקבלי פרס זה, את פרס דיולה קניג בשנת 1922 על עבודתו המדעית, שכללה בעיקר את סוגיות באלגברה ובתורת המספרים.
לבאואר היו בעיות נוספות להתמודד איתן בנוסף להתנהגות האנטישמית המחפירה של תלמידיו.
הוא החל לאבד את ראייתו, מה שעורר בו חרדה רבה.
למעשה ראייתו התייצבה ורק בשנים האחרונות לחייו חלה הידרדרות נוספת מעטה.
הוא פרש בשנת 1936. האנטישמיות החמירה במלחמת העולם השנייה.
באואר חגג את יום הולדתו ה-70 ב-20 בספטמבר 1944, הוא נאלץ לענוד טלאי צהוב ולחלוק את ביתו עם משפחות אחרות.
בפברואר 1945 לאחר המצור על בודפשט הוא היה בדרך לקנות טיפות עיניים כשקרס ברחוב וקיבל מכה בראשו.
נלקח לבית חולים שם נפטר זמן קצר לאחר מכן.
במשך חייו הוא פרסם בהרחבה, בעיקר בכתבי עת מדעיים זרים.
מיהאי נאדור (בהונגרית: Nádor Mihály, במקור מאנו נויבאואר (Neubauer Manó), לפעמים קרא לעצמו מאנו נאדור 16 באפריל 1882 טמשוואר (טימישוארה) – 5 ביולי 1944 אושוויץ) היה מלחין, מנצח ומנהל מוזיקלי הונגרי יהודי מומר, יליד חבל באנאט.
נאדור הלחין מוזיקה קלה, לרבות מספר אופרטות וקופלטים.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים כיהן כמנהל מוזיקלי של כמה תיאטראות קברט בבודפשט.
מיהאי נאדור נולד בשנת 1882 בשם מאנו נויבאואר בעיר טמשוואר/טימישוארה בחבל באנאט, אז בממלכת הונגריה מסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא היה אחד מארבעת ילדיהם של זוג יהודים: וילמוש (זאב) נויבאואר ועמליה לבית טראוארשטיין.
אחד מאחיו, גדעון נויבאואר (נאדור) נודע כאדריכל.
האב היה מלחין חזנות ומנצח מקהלה של בית כנסת.
הילדים נהגו לשיר לזמן מה בניצוחו של אביהם.
בגיל שמונה נהג נאדור לשיר יחד עם כמה חברי ילדות שירי מולדת הונגריים על יד ביצורי עיר הולדתו.
מאחר שגילה כשרון למוזיקה ולמד נגינה בכינור נשלח על ידי הוריו ללמוד בקונסרבטוריון של וינה ואחר כך באקדמיה למוזיקה במינכן (Akademie der Tonkunst) .
במינכן בילה נויבאואר שבע שנים, שבהן היה תלמידו של טווילה והפך למעריץ של גוסטב מהלר.
השתתף בתחרות הלחנה שניזומה על ידי "בית בטהובן" בבון.
זכה לסכום של שש מאות מרקים עבור רביעיית מיתרים שהלחין, לעומת זאת, את הקטע הווירטואוזי מדי לכינור שהלחין עבור התחרות, לא היה מסוגל לבצע בגלל הקושי הטכני.
היצירה נוגנה בפומבי לראשונה, תוך כדי שינויים טכניים אחדים, על ידי הכנר ההונגרי קֶלֶמֶן ברנבאש בשנת 2014 .בעיר פץ'.
בתום לימודיו נשאר נאדור במינכן ככנר באולם פרינץ רגנט, שבו נהנה מהערכת של הנסיך לודוויג פרדיננד שקרא לו "ההונגרי הקטן שלי".במסגרת זו הוא נהנה משיתוף פעולה פורה עם מנצחים ידועים כמו ארתור ניקיש, פליקס מוטל, פליקס ויינגרטנר.
לבסוף הקים רביעיית מיתרים וסייר איתה במשך שלוש שנים ברחבי גרמניה.
בהמשך שב להונגריה, ועבד כמנצח בעיר קצ'קמט ואחר כך עבר לבודפשט, בה נחל אכזבה כשלא מצא עבודה במשך שנה.
בסופו של דבר התמנה למנהל מוזיקלי של הקברט של אנדרה נאג'.
במסגרת זו ניצל גם את כישוריו כמלחין ויצר קופלטים עבור כוכבי הקברט - וילמה מדדיאסאי (או מדגיאסאי Medgyaszay), אנטל ניאראי, גזה שאיו, גזה בורוש.
בשביל מדדיאסאי כתב גם בלדות.
נאדור הלחין גם את מחזור שיריו של שנדור פטפי עבור השחקן שאנדור הבשי שהופיע בתיאטרון של גיולה גוזון ולילי ברקי, "קברט הפלרגוניום".
(Muskátli Kabaré), מקום שבדומה לאחרים כמוהו, פשט רגל כעבור זמן קצר.
נודע בין היתר בלחן שכתב עם אלברט סירמאי לשיר של אנדרה נאג' "Oh, tipegő kis médik".(אוה, מדי, תינוקת קטנטנה) המספר על נערת ליווי.
אחרי 1911 הירבה לעבוד עם סירמאי.
אז כתב את הלחן ל"שיר הערש" של פאל איגנוטוש, לשיר של ארנה ספ "בחור מוג-לב", ל"שיר קל דעת" של בלה זרקוביץ, יצר את הבלדה בסגנון עממי "אלברט יושקה".
ב-1913 חתום נאדור על הפסקול של הסרט האילם ""Házasodik az uram" (אדוני מתחתן).
אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה גויס נאדור לגדוד הרגלים הקיסרי-מלכותי 32 וסיים קורס קצינים.
בהמשך שובץ בגדוד הרגלים 66 והגיע לדרגת לוטננט.
נשלח לחזית האיטלקית, אחר כך לחזית הרוסית, בה נפל בשבי.
כשבוי ארגן עם שבויים אחרים תיאטרון קטן שבו ביצע את שיריו שלו ושל אנדר נאגי.
תקופה ארוכה אין יותר ידיעות עליו ואשתו עם שלושת ילדיה היו שרויים בפאניקה.
ביום מן הימים הצליח להימלט ולחזור לבודפשט.
שובץ במשטרה הצבאית ושירת בה עד אפיסת כוחות.
הוכר לבסוף עם נכות 25% וזכה על גבורתו בעיטור קארל דרגה ב.
בשובו לחיים האחזרחיים התערה נאדור בחיי התיאטראות המוזיקליים בבודפשט.
הועסק כמנהל מוזיקלי בתיאטרון מדדיאסאי.
הלחין אופרטות:"הגברת האילמת", אחר כך את "דונה אנה" שהוצגה בבית האופרה, בהמשך חתם חוזה עם התיאטרון המלכותי ויצר את האופרטות "ההוסארים של וילהלם"
"אופנבך", "יריד הבובות" "החרצית" (Krizantém), "מלך הריקוד".
בתיאטרון העירוני (כיום "תיאטרון ארקל") הוצגה האופרטה "חיי בטהובן" על מילים של קארוי קרישטוף ושנדור פאראגו כשנאדור חיבר את הלחנים המבוססים על קטעים מאת בטהובן.
לפי לברית מאת ינה פאראגו הלחין נאדור את הבלט "פאני אלסלר" והוא ניצח בעצמו על מופע הבכורה.
בתפקיד הראשי רקדה הפרימה בלרינה של בית האופרה, קרולה סאלאי.
המשיך להשתתף בהפקות סרטי קולנוע כמו "יום רביעי החטוף" ("Ellopott szerda") (1933)
בימי מלחמת העולם השנייה והשואה
בשנים 1940–1943 התגורר ברחוב סונדי 90 בבודפשט.
ב-1943 נאלץ לעבור לאחד מבנייני הטלאי הצהוב שנועדו ליהודים בבודפשט ומשם נלקח בקיץ 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ, עם בנו ועם חתנו.
נספה באושוויץ בערך ב-5 ביולי 1944.
מיהאי נויבאואר - נאדור היה נשוי לרוזה אקסלרד, ששינתה את שמה לרגינה אנדאי ונודעה כזמרת בשם טרקה אנדאי (Andai Terka) .
הם התחתנו בשנת 1909 בבודפשט, ברובע ארז'בטווארוש.
בשנת 1934 שינה רשמית את שם המשפחה נויבאואר ל"נאדור" ובשנת 1939 התנצר לפי הדת הנוצרית הרפורמית (קלוויניסטית) הנפוצה בהונגריה.
1913 מוזיקת במה ל"הצפור הכחולה" מאת מוריס מטרלינק, (Kék madár)
1914 אופרטת Vilmos huszárok (ההוסארים של וילהלם).
1918 A néma asszony - אופרה בופה, (הגברת האילמת)
נאדור הלחין יצירות על מילים מאת:
אישטוואן זאגון (3Pas de Vic Baro)
John Anderson szívem מאת רוברט בארנס בתרגום של לרנץ סאבו
(לפי ספרו של ארווין סאבו)
A finom grófnő (הרוזנת המהודרת)
A királyi dobos (המתופף המלכותי)
Árvalányhaj - על מילים מאת שנדור פטפי
Ereszkedik le a felhő - על מילים מאת שנדור פטפי
Panyó Panni על מילים מאת שנדור פטפי
Reszket a bokor - על מילים מאת שנדור פטפי
Szeretném itt hagyni על מילים מאת שנדור פטפי
1933 בלט Elssler Fanny - פאני אלסלר
1983 - תוכנית שירי נושא מסרטים - בטלוויזיה ההונגרית -Ki ismeri őket, a nőket (מי מכיר אותן, את הנשים?)
קטע לתחרות כינור אופוס 6
מיהאי לייטנר (בהונגרית: Leitner Mihály; היידושאמשון, 10 במאי 1864 - ?
ככל הנראה בשנות ה-30 של המאה ה-20) היה עורך דין הונגרי-יהודי עיתונאי, עורך עיתון וסופר.
לייטנר נולד במשפחה יהודית בעיירה בת כ-13,000 תושבים במחוז היידו-ביהר בנפת דברצן.
הוא היה תחילה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט (כיום בתרגום מהונגרית: המכללה הלאומית להכשרת רבנים - האוניברסיטה היהודית) והתכונן להיות רב, אך לא המשיך לסמיכה לרבנות ולמד גם משפטים, העדיף לעסוק בכך ופתח משרד עורכי דין בעיר דווה (אז הונגריה) שהיא עיר מחוז (עירייה), מקום מושבה של מחוז Hunedoara בטרנסילבניה.
הוא ייסד וערך את העיתון "דווה והסביבה" במשך שלושים שנה משנת 1901. כנשיא המקומי של סניף "מפלגת העצמאות" ההונגרית, הוא היה מעורב באופן פעיל בחיים הציבוריים בכלל והיהודיים בפרט לפני מלחמת העולם הראשונה.
לייטנר משך תשומת לב רבה במאמרו שהופיע בעיתון החשוב ורב התפוצה "עיתון של פשט" ב-18 בינואר 1914 (Pesti Hírlap) שכותרתו הייתה "מדוע הולכים ומתמעטים ההונגרים בטרנסילבניה".
הוא היה חבר במועצה הכלכלית המחוזית ובוועדת השיפוט, וכן היה מנהל בנק התעשייה המקומי.
לייטנר היה מתורגמן מוסמך לגרמנית ולעברית בבית המשפט.
לייטנר נבחר ליו"ר הארגון המחוזי על המפלגה ההונגרית הלאומית (OMP) שפעלה בין שתי מלחמות העולם ברומניה וייצגה את האינטרסים של ההונגרים במדינה.
מאמריו הופיעו בטורי העיתונים של:
הוא כתב כאמור גם בעיתוני בודפשט, ואך אחרי מלחמת העולם הראשונה היה הכותב הקבוע של מאמרי המערכת בכמה עיתונים בטרנסילבניה.
לייטנר מילא תפקידים מובילים בתחום החברתי וגם הכלכלי ובקהילה היהודית.
עלייה לרגל לקבר פרנץ ראקוצי (דווה, 1906)
היהדות ודרך העתיד (לוגוש, 1926)
מיהאי שבשטין (במקור מיקשה שטרן, בהונגרית: Sebestyén Mihály; בודפשט, 2 במרץ 1893 – בודפשט, 2 בנובמבר 1977) היה שחקן, במאי תיאטרון יהודי-הונגרי אחיהם של גזה שבשטין, דז'ה שבשטין ינה שבשטין והכדורגלן של מ.ט.ק.
בודפשט ונבחרת הונגריה בכדורגל בלה שבשטין.
מיהאי שסשטין נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד שטרן וגיזלה וירת.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה לאמנויות הבמה בשנת 1915. תחילה הופיע בעיר מישקולץ, ואחר כך בין השנים 1916–1918 בעיר טימישוארה.
במאי 1918, בתור הנציג של חברת התיאטרון טימישוארה-בודה, הפך שבשטין למנהל האמנותי של תיאטרון טרגו מורש.
בין השנים 1919–1922 היה לו חוזה בתיאטרון ההונגרי.
ב־17 בדצמבר 1925, בבודפשט, התחתן עם ליוויה, בתם של שמואל שוורץ ויולאן קוהן (כהן).
משנת 1926 עמד בראש התיאטרון הלאומי של מישקולץ עד 1939. אז הוא נאלץ להתפטר בשל החוקים האנטי יהודיים ששללו פרנסה מיהודים (החוק היהודי הראשון בשנת 1938 והחוק היהודי השני בשנת 1939 היו תחילת החקיקה האנטי יהודית המפלה בהונגריה), הוא שרד את השואה עם אשתו בגטו בודפשט.
במהלך מלחמת העולם השנייה התפרנס מהשכרת ספריית התיאטרון שלו (ספרייתו הפרטית) ולאחר מכן ממכירת ספריית התיאטרון הזו.
בין השנים 1951–1963 לימד ניהול תיאטרון באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט.
בין שתי מלחמות העולם הוא נחשב לבמאי משמעותי ואיכותי שהזמין אמנים ידועים להופיע כאורחים.
מריה מזאי, זמרת האופרה לילי נמני וטיוודר ביליצ'י התחילו את דרכם אצלו.
שבשטין הובא למנוחת עולמים בבית קברות היהודי ברחוב קוזמה.
מיהאי קראוס (בהונגרית: Krausz Mihály; פנצ'בו, 11 באפריל 1897 – בודפשט, 3 בנובמבר 1940) היה מלחין יהודי-הונגרי.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היה כותב אופרטות ופזמונאי פופולרי ביותר בעיקר בשטחים דוברי הונגרית וגרמנית.
מיהאי קראוס נולד במשפחה יהודית.
לאביו היה מפעל לייצור פטיפונים.
קראוס התחיל להלחין בגיל שלוש עשרה.
הוא היה תלמידם של ויקטור הרצפלד וזולטאן קודאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא החל את דרכו כמלחין קלאסי.
בשנת 1916 זכה בפרס על מיסה שכתב.
הוא כתב נונט (קומפוזיציה לתשעה כלים או לתשעה קולות) עבור כלי מיתר וכלי נשיפה.
ב־22 במאי 1919 הייתה הצגת הבכורה בבית האופרה של בודפשט ליצירה הבימתית הרצינית היחידה שלו, האופרה "מריקה".
שילוב הסגנון ההונגרי עם וריזמו, היצירה הועלתה אז שבע פעמים.
זו הייתה בכורת האופרה היחידה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
משנת 1923 עבד אך ורק בהלחנת אופרטות, מוזיקה לסרטים וכתיבת להיטים.
הוא התגורר תחילה בווינה ואחר כך בברלין.
עבודותיו שהתבססו בעיקר על טקסטים גרמניים, הועלו לראשונה בערים אלה, לפעמים כמה יצירות חדשות בשנה.
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה בשנת 1927 עם האופרטה: Eine Frau von Format, כלומר "האישה המלכותית".
היו לו כמה בכורות בבודפשט בשנות השלושים.
"הרפסודיה ההונגרית" בעלת שלוש המערכות "השושן הצהוב" על פי הדרמה של לאיוש בירו.
זו הועלתה לראשונה על ידי תיאטרון האופרטה של בודפשט בשנת 1934, אך הוא יצר גם גרסה גרמנית שלה (Die gelbe Lilie.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה [17B – 4–17].
מריקה (אופרה במערכה אחת, 1919)
Eine Frau von Format (1927).(בעברית: האישה המלכותית 1934)
שושן צהוב (1934, בגרמנית Die gelbe Lilie 1934)
מיהאיהאזה (בהונגרית: Mihályháza) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם במיהאיהאזה מספר התושבים נמצא בירידה.
במיהאיהאזה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
וחלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
מיהאי ראדאי (בהונגרית: Ráday Mihály; נולד ב-11 ביוני 1942 בבודפשט) הוא צלם קולנוע ופוליטיקאי יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), במאי, עורך טלוויזיה, נשיא "האגודה מגן העיר" של בודפשט, זוכה פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
אביו של מיהאי ראדאי היה השחקן אימרה ראדאי ואמו מאני פרדה, שניהלה סלון אופנה בבודפשט.
הוא למד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, ולאחר מכן במחלקה לתולדות האמנות של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
משנת 1968 עובד ברציפות בטלוויזיה ההונגרית ובשנת 1979 יזם את "תוכנית מגן העיר" המפורסמת שלו "גם נכדינו לא יראו...
(זו הייתה תוכנית לשימור ולהגנה על המורשת הבנויה של הונגריה.
הרעיון, הייזום, הצילום והעריכה היו שלו).
הוא ועמיתיו הקימו את "האגודה מגן העיר" בודפשט בחורף 1982–1983. בשנת 2010, הטלוויזיה ההונגרית הפסיקה את התוכנית.
בין השנים 1990–1994 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה מטעם "ברית הדמוקרטים החופשיים" (SZDSZ), היה חבר במועצת העיר בודפשט במשך שבע עשרה שנים ומילא תפקיד מכריע בהקמת "קרן האנדרטאות" בעיר ובחקיקת "תקנות הגנת הערכים המקומיים", שלוותה במערכת מכרזים תומכי שיקום.
הוא ארגן את חילופי מנורות הנברשת של שדרת אנדראשי, את החלפת סמלי הנשק של גשר השלשלאות, את המנהרה מתחת לגבעת ארמון בודה, את שחזור סמל הפסיפס של כיכר קלארק אדם והחל את הפיכת ביתו הקודם של מיקשה רוט למוזיאון הנצחה.
בין השאר יזם את שיפוץ קרוסלת הלונה פארק העירוני, את שחזור "קפה צנטרל", את ארמון גרשם.
גם נכדינו לא יראו, או שהחנית נגנבת מדי פעם מידי מגן העיר פאלאס אתנה; 1982
תוספות להיסטוריה של ליפוטווארוש, 1-2; עורך ארז'בת פרקשלאקי, מיהאי ראדאי; איגוד שיפור פני העיר בודפשט, 1988
תוספות להיסטוריה של דרך הרפובליקה העממית; עורך אישטוואן ברטה, מיהאי ראדאי; איגוד שיפור פני העיר בודפשט, 1988
האדם בסביבה הבנויה; אוניברסיטת אטווש לוראנד, הפקולטה למדעים, 1993
נאומי מגן העיר החדש, 2001
לקסיקון שמות הרחוב השלם של בודפשט; סיפורי שמות רחוב פטר בוזה, אישטוואן פרוסינסקי; 2004
אטלס בודפשט המלא, שמות ישנים וחדשים, סיפורי שמות רחובות; עורך מיהאי ראדאי.
טמאש קטונה – מיהאי ראדאי: אנדרטאות המהפכה ומלחמת העצמאות בשנים 1848–1849; קורווינה, 2013
1. אירועים ומקומות; עורך לאסלו סורבה; 2013
2. בעקבות הגולים; עורך לאסלו סורבה; 2016
יש לו יותר מתריסר פרסים, הוקרה והצטיינות, חלקם משמעותיים יותר:
הרב מיהאי מרצאלי (במקור מורגנשטרן, בהונגרית: Marczali Mihály; וארושסלונאק היה רב, אביהם של ההיסטוריון הנריק מרצאלי והרופא פאל מרצאלי וסבא רבא של ההיסטוריון הספרותי אישטוואן מאי.
אבותיו מצד אביו וגם מצד אימו היו רבנים במשך חמישה דורות.
בילדותו למד מאביו, שהיה תלמודיסט מפורסם, ואחר כך למד בישיבה במטרסבורג ובברטיסלבה.
בברטיסלבה פגש והכיר גם סופרים חילוניים.
בגיל עשרים נסע לעיר פאפה וסיים בארבע שנים את הגימנסיה.
לאחר מכן הפך לסטודנט באוניברסיטת פראג.
משם הוזמן למרצאלי כרב בשנת 1852, שם עבד למען הקהילה והיה תומך המפלגה הפרוגרסיבית.
הוא היה גם נציג בולט בקונגרס היהודי הלאומי בשנת 1868. שינה את שם משפחתו ממורגנשטרן למרצאלי בשנת 1875. הוא נפטר ב-5 באוקטובר 1889, בשנה ה-37 לפעילותו כרב במרצאלי, והובא למנוחות אחר הצהריים של ה-7 באוקטובר 1889 בבית הקברות היהודי במרצאלי.
אשתו הייתה רוזליה פרייר, ילידת גיור, שמתה ב-25 במרץ 1906 בגיל 75.
הרב מיהאי מרצאלי כתב מאמרים עבור כתבי העת "היהודי ההונגרי", "בן חנניה" של פשט, "הידיעון היהודי" (1868-1870) ולכמה עיתונים זרים.
נאום אבל לזכרו של הרוזן אישטוון סצ'ני, נג'קניז'ה, 1860.
נאום הספד מעל קברו של הרב שמואל לוי.
האבנגליון והתלמוד, בעברית 150 דפים.
מיהאי רווס (במקור מיקשה רייזנר, בהונגרית: Révész Mihály; קמנשמיהאיפה, 16 בדצמבר 1884 – בודפשט, 18 במאי 1977) היה עיתונאי, עורך, היסטוריון, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי יהודי-הונגרי.
מיהאי רווס נולד במשפחה יהודית בכפר קטן במערב הונגריה כבנם של דיולה רייזנר ושל נאקה פלנר.
כבנו של חייט עם משפחה של שמונה ילדים הוא הפך לדור הראשון של אינטלקטואלים במשפחה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בבודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובקלוז'-נאפוקה, שם קיבל את הדוקטורט במדע המדינה.
הוא הפך לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) בשנת 1903 והשתתף בעבודת הקבוצה הראשונה של הסטודנטים הסוציאליסטים שמנהיגם הרוחני היה ארווין סבו.
הוא השתלב בפעילות האגודה ל"הכשרת פועלים לעתיד", שם הוא ועמיתיו סייעו בחינוך פועלים צעירים שהיו מעוניינים בכך.
הוא ביצע פעילות זו במסגרות שונות במשך עשרות שנים.
רווס החל את דרכו המקצועית כעיתונאי בעיר מאקו, ואחר כך בשנת 1906 הפך לעובד של העיתון נפסבה.
הוא עבר את שלבי ההיררכיה העריכתית והפך תחילה למזכיר מערכת, בהמשך לעורך לילה, ולאחר מכן לבעל טור.
כקצרן מצטיין, הוא רשם את דיוני הקונגרסים של המפלגה והוא ערך את פרוטוקולי אסיפות המפלגה.
עד מהרה התבררה רגישותו לאובייקטים ולנושאים היסטוריים.
תחילה בחן את הסביבה הפוליטית והמשפטית של "תביעות הבגידה" כביכול של השנים 1871–1872 בדרך של פרסום עצמאי ואחר כך כתב את המונוגרפיה הקצרה שלו "תולדות תנועת הפועלים ההונגרית 1867–1913".
גם ארווין סבו שיבח את המשמעות החלוצית של העבודה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, כשחיי מערכת העורכים באופן כללי הפכו לקשה בשל הצנזורה הצליח לפרסם את פרוטוקול קונגרס המפלגה משנת 1890. מיד לאחר מהפכת החרציות, כתב את מחקרו שסיכם את האירועים, את החוברת בשם: "המהפכה ההונגרית המנצחת".
במהלך המהפכה הדמוקרטית הבורגנית הזו, ניתנה לו האפשרות לערוך חיפוש בארכיוני משרד הפנים והמשטרה.
עבודת האיסוף שלו באותה תקופה איפשרה לחוקרים מאוחרים יותר לשחזר חלקית את מה שקרה בין השנים 1914–1918. לאחר הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית קיבל על עצמו את ניהול הפרוטוקולים של ישיבות המועצה הממשלתית (למעשה הממשלה) למשך חודש וחצי.
לאחר נפילת הרפובליקה היגר לברטיסלבה ואחר כך לווינה.
שם ערך את כתב עת בשם "העתיד" שהקים ארנה גאראמי, ובמקביל שימש ככתב של הנפסבה בווינה.
בשנת 1924 חזר להונגריה ומיד תפס את מקומו במערכת העיתון היומי של ה-MSZDP.
כעבור שנה הפך לחבר ב"וועדת החקיקה של בודפשט" ובין השנים 1927–1933 ערך את כתב העת הרעיוני של המפלגה, ה"סוציאליזם".
בנוסף לעבודתו המקצועית ולתפקידו הציבורי, המשיך באיסוף מסמכים ועבודה היסטוריוגרפית על חיי היומיום של תנועת העבודה ושימש כאיש הקשר בין מנהיגי המפלגה הרשמיים לבין נציגי המהגרים הסוציאליסטיים שהתווכחו איתם.
בנוסף למספר מאמרים קצרים, הוא פרסם מונוגרפיה ששמה היה "חצי מאה", שהציגה את ההיסטוריה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בהונגריה מאז הקמתה בשנת 1890 ועד 1940.
לאחר קריסת המערכת הפשיסטית בהונגריה (אחרי מלחמת העולם השנייה) בשנת 1945 הוא היה העורך הראשי של "סוכנות הידיעות ההונגרית" (MTI) וגם של עיתון אחר הצהריים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשם ה"אור".
בין השנים 1945–1947 היה חבר באספה הלאומית ההונגרית.
בנוסף לתפקידיו הבולטים בעולם העיתונות היו לו גם שנים פוריות כחוקר וכארכיבאי.
במהלך השנים הללו התכונן להקים את ארכיוני המפלגה.
בשנת 1950 הוא פוטר וזמן קצר לאחר מכן נאלץ לפרוש לגמלאות.
בעזרת המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH) נשלל ממנו רוב האוסף שלו.
מיהאי רווס המשיך בכל זאת את עבודות האיסוף ללא הפרעה עד סוף ימיו.
הוא אגר את זיכרונותיו בשני תריסר כרכים של כתבי יד.
בשנים האחרונות לחייו הוא עבר סדרה מקיפה של ראיונות ביוגרפיים בהם הוא נזכר בקריירה שלו ובדמויותיהם של רבים מבני דורו ולוחמיו.
עד סוף ימיו ערך מחקר היסטורי של תנועת העבודה בארכיונים, באוספים ובספריות.
תוצאה יוצאת דופן של עבודתו כהיסטוריון היא "חצי מאה", אותה כתב על חמישים שנותיה של התנועה הסוציאל-דמוקרטית.
פרק מתולדות השנים הראשונות של תנועת העבודה ההונגרית (בפ., 1911); תולדות תנועת העבודה ההונגרית 1867–1913, (בפ., 1913); המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית.
פיתוח ה-MSZDP הפרוטוקולים של ישיבת המפלגה ב-1890 והנאומים שנשאו בחגיגת יום השנה של רבע המאה (שאמו יאסאי, עורך 1916); המהפכה ההונגרית המנצחת 1918);
חייו ויצירתו של Béla Somogyi (1925);
במסגרת ההיסטוריה של נפסבה (1930)
התפתחות תנועת העבודה ההונגרית עד הקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ב-1890 (1933)
עשרים וחמש שנים מיום הקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ועד פרוץ המלחמה, 1890–1914 (1936);
חמישים שנה לתנועה הסוציאל-דמוקרטית בהונגריה, מתווה ההיסטוריה של תנועות העבודה הזרות והאינטרנציונל (1947);
קווי מתאר של ההיסטוריה של תנועת העבודה ההונגרית (1947);
מיהאי ברודי (בהונגרית: Bródy Mihály; שאטוראליאויהיי, 18 בינואר 1883 – מחנה ההשמדה אושוויץ, 1944) היה עיתונאי, משורר, מורה ועורך עיתון יהודי-הונגרי.
אחיו לאסלו ברודי היה משורר, סופר ועורך דין.
מיהאי ברודי נולד במשפחה יהודית בת תשעה ילדים.
הוא למד באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים ודוקטורט במדעי הרוח.
הוא החל את דרכו כעיתונאי ביומון "יומן של בודפשט" (Budapesti Napló).
לאחר סגירת העיתון הוא הקים עם רוב עובדיו של ה"יומן של בודפשט" את היומון "היום" (A Nap) שהיה הצהובון המודרני הראשון בהונגריה.
בהמשך עבד בוורשאץ כמורה ממלא מקום.
בקיץ 1908 החליף את מיהאי באביץ' (שהועבר אז לפוגאראש), בבית הספר הריאלי הראשי בסגד.
מאמריו הופיעו ב"חדשות סגד", הוא היה כותב מאמרי המערכת הראשי ומבקר התיאטרון של העיתון "סגד והאזור".
בפברואר 1919 נשא הרצאה על סוציאליזם בסנטש ובצ'ונגראד.
במרץ נבחר לוועדת התרבות והחינוך בת השלושה חברים בדירקטוריום של סגד.
בקיץ של אותה שנה מינה אותו ז'יגמונד קונפי למנהל בית הספר התיכון.
הוא נבחר גם לנשיא איגוד המקצועי של עובדי שירות המדינה החדש שהוקם.
כאשר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בחרה הנהגה מקומית בסגד ב-3 בדצמבר 1919, הוא היה חבר בוועדת הבחירות.
ברודי ברח ליוגוסלביה בדצמבר 1919, שם נעצר והוחזר בכפייה (הוסגר) להונגריה בשנת 1921. הועבר לבודפשט והוחזק במעצר לפני משפט בכלא ברחוב מרקו.
בסופו של דבר, עורך דין מסובוטיצה הצליח לשחרורו וברודי היגר לאוסטריה.
כעבור שנה עבר עם משפחתו ליוגוסלביה, שם הפך לעורך הראשי של העיתון "ההונגרים של נובי סאד", אחר כך במחוז סובוטיצה העורך של "העיתון מחוז באץ'" (Bácsmegyei Napló), ולבסוף העורך של "העיתון ההונגרי של יוגוסלביה" (Jugoszláviai Magyar Újság).
לפני מלחמת העולם השנייה ברודי שימש גם כמזכיר הקהילה היהודית בסובוטיצה.
כאשר השטחים דרומית להונגריה (צפון יוגוסלביה) שוב עברו לשלטון הונגרי, הוא נעצר מספר פעמים בשל דעותיו הקומוניסטיות.
בשנת 1941 נכלא בבאצ'קה טופולה במחנה מעצר.
רחוב נקרא על שמו בסגד.
מיהאי רונאי (במקור מיקשה רוזנברג, בהונגרית: Rónai Mihály; אגר, 18 בנובמבר 1879 – בודפשט, 10 בינואר 1945) היה וטרינר, יועץ וטרינרי ראשי, סופר, נובליסט, ופובליציסט יהודי הונגרי.
אביו של הסופר, המשורר והמתרגם מיהאי אנדראש רונאי, בעלה של הרופאה אמה האוזר, אחיו של הצלם דנש רונאי אחיה של השחקנית הרמין רונאי, בן דודו של הצלם אלדאר סקיי.
מיהאי רונאי רעייתו ובנו הצעיר באלינט ניספו בשואה.
מיקשה רוזנברג נולד במשפחה יהודית כבנם של האופה פיליפ רוזנברג ושל לינה בלייר.
הוא סיים את בית הספר היסודי בעיר בקש ואת בית הספר התיכון בגיולה.
בתקופה זו המאפייה של הוריו פשטה רגל והם עברו לבודפשט.
אביו עבד כמבקר כרטיסים, בעוד שהוא קיבל עבודה בסדנת נפחות ונרשם לאקדמיה הווטרינרית המלכותית (היום נקרא המוסד בקיצור: ÁTE).
בשנת 1901 קיבל תעודה ברפואה וטרינרית.
הוא הצטרף לשירות הציבורי של עיריית בודפשט באוגוסט 1901 והחל לעבוד בבית המטבחיים הציבורי.
בין השנים 1902–1908 הופיעו רבים מסיפוריו הקצרים ומאמריו העיתונאיים בעמודיהם של נפסבה, "חוג קוראי נפסבה", "פשטי הירלאפ", "השבוע", "יום רביעי" וניוגט.
באותה תקופה הוא היה מוכר ומוערך כמו סופרים ועיתונאים מוכרים כלאיוש נאג' וג'רג' בלני.
עד מהרה איבד את שמיעתו ומאז הפסיק לכתוב.
משנת 1905 ניהל את משחטת הסוסים שנפתחה בניהולו ומאותה השנה עד 1914 ערך את כתב העת "סקירת בית המטבחיים" (Slaughterhouse Review) מטעם אלברט ברויאר.
היה זה גם כן ברויאר שהכיר לו את הנוהג של פיקוח וטרינרי על שחיטת בעלי חיים ועל מוצרי בשר (כמזון) ועזר לו להוציא לאור את "ספר מפקחי הבשר" שנכתב במשותף עם ינה ואמוש (במקור: ויינר).
רונאי השיג ספרי לימוד וקיים קורסים שבאמצעותם השפיע על מערכת הבדיקות והפיקוח על הבשר בהונגריה לטווח הארוך כמו כן ארגן את השירות המדעי המודרני לפיקוח על המזון הציבורי בבודפשט כווטרינר ראשי מוביל.
בסתיו 1918 הוא ייסד את "האיגוד המקצועי של וטרינרים בהונגריה" וערך את העיתון הרשמי של האיגוד המקצועי "ענייני ציבור וטרינרים" (Állatorvosi Közügy).
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית כנציג האיגודים המקצועיים באספת המורים של האוניברסיטה לרפואה וטרינרית ב-5 במאי 1919, הוא הציג את דרישותיו לארגון מחדש של החינוך באוניברסיטה, כולל סמסטר מעשי בקואופרטיב, שאומץ מיד על ידי ינה המבורגר שהיה קומיסר העם (שר) לענייני חקלאות.
ב-10 בינואר 1945 הוא נורה למוות על ידי אנשי מפלגת צלב החץ בכיכר פרנץ ליסט יחד עם אשתו ועם בנו הצעיר.
מאוחר יותר הוצא מקברו והובא למנוחות ב-15 במרץ בשנה שלאחר מכן בחלקת החללים של בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
מיהאי אנדראש רונאי (1913–1992) היה סופר, משורר ומתרגם.
אשתו הייתה מריאן גאבור (1917–2014), שהייתה ציירת.
באלינט רונאי (1918–1945) היה מתמחה בעריכת דין.
בתי המטבחיים הציבוריים וירידי בעלי חיים של הבירה בודפשט (בודפשט, 1903)
ספר פקחי הבשר (בודפשט, 1910; מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת: בודפשט, 1914)
מיהאי אנדראש רונאי (סבו שינה שאת שמו מרוזנברג לרונאי.
שמו העברי של מיהאי אנדראש היה מרדכי לייב מאיר, בהונגרית: Rónai Mihály András; בודפשט, 14 במרץ 1913 – בודפשט, 22 בפברואר 1992) היה סופר, משורר, מתרגם, פובליציסט יהודי-הונגרי.
הוא היה בנו של מיהאי רונאי, וטרינר, ושל הרופאה אמה האוזר.
דודו היה הצלם הידוע דינש רונאי, ודודתו השחקנית הרמין רונאי (1877–1926).
אשתו הייתה הציירת היהודייה-הונגרייה מריאן גאבור.
מיהאי אנדראש רונאי נולד בבודפשט למשפחה יהודית מתבוללת ברחוב לובאג 20. אביו היה ד"ר מיהאי רונאי (1879–1945) וטרינר, יועץ ראשי, סופר, ואמו ד"ר אמה האוזר (1886–1945) רופאת נשים.
כתלמיד בן ארבע עשרה של גימנסיית ברז'ני בבודפשט הוא זכה במקום הראשון בתחרות ספרותית בשנת 1927. רונאי לא התקבל לאוניברסיטה בבודפשט בשל החוק האנטי יהודי, הנומרוס קלאוזוס שהגביל את מספר היהודים באוניברסיטאות, כך הוא התחיל לעבוד בעיר סגד בגיל שבע עשרה עבור העיתון "דרום הונגריה".
המשוררת ברתה בונצה (Boncza Berta) שכונתה "צ'ינסקה" והייתה אשתו הראשונה של המשורר אנדרה אדי עד מותו, השתייכה לחוג החברים של משפחתו.
היא התערבה בשמו ובסופו של דבר התקבל רונאי לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סגד.
צ'ינסקה הייתה אשתו של הצייר אדן מארפי באותה תקופה (לאחר מות בעלה הראשון).
בשנת 1931, בגיל שמונה עשרה, רונאי ערך לדפוס את שירי המשוררת.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1934 ועבד כבר כעיתונאי משנת 1930. בין השנים 1932–1939 עבד בפשטי נפלו ובשנים 1935–1937 היה כתב העיתון בפריז.
במקביל כתב מאמרים עבור היומון נפסבה.
בין השנים 1938–1939 חי כמהגר בפריז ולאחר שובו להונגריה נלקח לשרות העבודה בין 1940 לבין 1944 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי במיוחד בחזית המזרחית באוקראינה.
הוא שרד את השנה האחרונה של מלחמת העולם השנייה כשהוא ואשתו הסתתרו עם ניירות מזויפים בצורה בלתי חוקית.
הוריו ואחיו הצעיר (שהיו בגטו בודפשט) נרצחו (נורו למוות) על ידי אנשי מפלגת צלב החץ ב-10 בינואר 1945 (כשבוע לפני שחרור הגטו) בכיכר ליסט פרנץ.
על אף שהיה לו בר מצווה, הוריו לא שמרו על חוקי הדת היהודית.
אולם, כמו חותנו, גם הוא ראה חשיבות ביהדותו.
הוא כתב מאמרים רבים עבור העיתון היהודי "אוי אלט", כלומר "החיים החדשים" (כתב העת של הקהילות היהודיות בהונגריה) מאז 1947. בשל כתביו אלה מונה ונבחר בשנת 1958 כחבר בנציגות הלאומית של היהודים ההונגרים, ולאחר מכן כמנהיג וחבר כבוד של הקהילה.
אבל הוא רק כתב, לא לקח חלק בפרקטיקה של חיי הקהילה, הארגון שבו עבד עבד רונאי אחרי המלחמה היו עבור העיתונים וכתבי עת "האלאדאש" (פרוגרס), "המשקיף בתמונות" (Képes Figyelő) ועיתונים אחרים.
בשנת 1948 הפך לעורך האחראי של "קשת בענן" (Szivárvány).
בשנת 1957 עבד כאיש המטה הראשי של מדיאר נמזט (Magyar Nemzet) יומון שפעל נשנת 1938 ועד 2018 ומשנת 1958 כעורך הראשי של מגיאר סמלה (Magyar Szemle).
בשנת 1959 החל בעריכת העיתון של "האיגוד העולמי של ההונגרים" (Magyarok Világszövetsége), אחר כך סגן העורך הראשי שלו ואחר כך חבר מערכת העורכים.
החל משנת 1957 כתב מאמרים ליומון החשוב נפסבדשאג (Népszabadság) והופיע דרך קבע ברדיו.
הוא העביר את מוקד עבודתו לעיתונות כבר בשנות השלושים.
בשנת 1997 הוענק לו פרס הספר יוז'ף פיץ (לאחר מותו) עבור המהדורה השנייה והמורחבת של "השירה האיטלקית של שמונה מאות" בהוצאת משרד התרבות.
אשתו הייתה כאמור מריאן גאבור (1917–2014), ציירת, איתה התחתן ב-27 באפריל 1944 בבודפשט.
בין שתי מלחמות (כרך שירה, 1937)
מיהאי פלדי (במקור מיקשה פרנקל-Frankl, בהונגרית: Földi Mihály; בודפשט, 14 באוקטובר 1894 – בודפשט, 16 באוקטובר 1943) היה רופא, סופר, עיתונאי, מבקר, עורך של היומון פשטי נפלו, חבר באגודת פטפי.
בנו מנישואיו היה ד"ר מיהאי פלדי, רופא ופרופסור למערכת הלימפה (1920–?).
מיקשה פרנקל נולד במשפחה יהודית בבודפשט.
אביו היה שאנדור פרנקל ואמו מאריה שטיינר.
הוא כבר כתב סיפורים קצרים כתלמיד, אחד מהם, הדוד פטרזילקה (Peterzilka), הופיע וזכה להצלחה.
הוא היה בן תשע עשרה כאשר כרך הסיפורים הקצרים הראשון שלו ראה אור.
פלדי גויס חייל במלחמת העולם הראשונה מייד לאחר שקיבל תואר ברפואה (בגיל 23) בשנת 1917 ועבד כרופא צבאי במשך זמן מה.
מאוחר יותר הוא שינה את עיסוקו העיקרי לכתיבה ולעריכה.
משנת 1920 עבד כעוזר עורך של כתב העת ניוגט.
מאוחר יותר עבד ביומון פשטי נפלו, משנת 1924 (או משנת 1930) עד 1939 כאשר העיתון נסגר.
הוא פרסם מספר רב של ביקורות תיאטרון, כולל בניוגט, כתב כמה קומדיות, אך הבכורות שלהן לא נחלו הצלחה.
מחקריו פורסמו גם כאוספי ספרים (הנסיכה המלט, 1922; זעקה מהמשבר, 1936).
עם זאת, הז'אנר האמיתי שלו היה הרומן, ליתר דיוק הרומן הפסיכולוגי שהשתמש גם בתוצאות הפסיכואנליזה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 יצא כל שנה רומן חדש שלו.
ב-5 ביוני 1919 בבודפשט, התחתן עם בתם של אדולף אדלר ושל ינקה צייזלר, עם הרופאה דוקטור מרגיט אצל.
הם התגרשו בשנת 1922. ב-24 בדצמבר 1926 בבודפשט, נשא לאישה את יולאן צ'וק (Tschuk), בתם של מיקשה צ'וק ושל אידה ויינברגר.
הסופר דז'ה קוסטולאני כתב ביקורת נרחבת על הרומן שלו "סהרה", שיצא לאור בשנת 1920 בניוגט, בה הדגיש את כישרונו של הסופר, את החשיבה ואת המקוריות של היצירה.
"מבחינה ספרותית, אני יכול לומר שהספר חסר רחמים ואכזרי.
הוא בוחן בחוסר רחמים ובאכזריות את החברה של היום, שאין לה חוקים מוסריים."
קוסטולני שיבח את סגנונו האינסטרומנטלי והאקספרסיבי של הרומן, את מבנהו האמנותי, אך הוא תיאר גם את השגותיו:
"המחבר רואה שחורות מדי, הוא אינו יכול לסמן דרך לעתיד, אם פשוט רק מכחיש, אך אינו טוען דבר.
(...) אם תיאור המשפחה נטורליסטי, אז הוא מדהים, לא יאמן.
אם סמלי, אז הוא חסר צדק ולא הוגן."
"ישנן תוספות מדהימות לטרגדיה המחשבתית של נפש המאה העשרים",
כמבקר, קוסטולאני עדיין היה רוצה לראות את המחבר חוזר לסגנון ה"נטורליסטי" של סיפוריו הקצרים הראשונים.
זה לא היה המקרה ברומנים המאוחרים יותר של.
יצירותיו של הסופר נשלטות על ידי צבעים כהים, גיבורים בעלי עצבים פגומים, כוחות דמוניים פנימיים או כוחות על טבעיים, לעיתים תכנים מיסטיים, השפעתם של פיודור דוסטויבסקי (שפלדי כתב עליו גם מחקר) ושל זיגמונד פרויד מורגשים היטב.
"הטרילוגיה של מיהאי פלדי היא הניסיון ההונגרי הראשון ליצור רומן מיסטי." הרומנים המאוחרים שלו ("הזוג הנשוי" ו"אשת המאה") הם יצירות מעודנות ופשוטות יותר.
אלה היצירות הבוגרות ביותר שלו.
אולי זה בגלל שכבר אין בהם "צעיפים" אין בהם "הסתרות".
המשורר, סופר ומבקר אאורל קרפטי ראה ששני הרומנים הללו יחד עם הספר הבא של פלדי (מערכת היחסים, 1937) יוצרים טרילוגיה נוספת.
"לאחר טרילוגיה של הנפש, מיהאי פלדי כתב גם את טרילוגית הגוף.
אין כאן כוחות על טבעיים, רק המציאות הארצית עצמה.
הספר הראשון דן בקשרים הפיזיים ונפשיים של בני זוג, והשני במשפחה ובמשבר שלה, ובמערכת היחסים דן בנושא האהבה הבלתי חוקית, במשולש האהבה, עם פירוטים כמעט מדעיים, עקיבות, ואובייקטיוויות של חקירה."
מיהאי סֵקֶיי (במקור ספגטנר - Spagatner, בהונגרית: Székely Mihály; 8 במאי 1901, יאסברן – 22 במרץ 1963, בודפשט) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי (בס) זוכה פרס קושוט פעמיים, זוכה פרס האמן הדגול של הונגריה.
מיהאי סֵקֶיי נולד ב-1901 במשפחה יהודית ואביו, שהיה צורף-סוחר, שינה את שמו מספגטנר לשם ההונגרי סקיי (פירושו סקלר).
הוריו, כמו ארבעת אחיו, היו חובבי מוזיקה.
הוא למד זמרה באופן פרטי אפילו בטרם סיים את לימודיו בתיכון בבודפשט.
הופעתו הראשונה התקיימה בשנת 1920: הוא שר שירי עם על הבמה במועדון האורפאום.
הוא המשיך את לימודיו אצל ד"ר גזה לאסלו ובגיל עשרים ושתיים חתם חוזה בבית האופרה של בודפשט.
סקיי היה חבר בלהקת בית האופרה משנת 1923 ועד מותו בשנת 1963 (למעט בתקופת השואה), והופיע יותר מ-1,300 פעמים.
טיטה רופו, בריטון איטלקי מפורסם, כשהאזין לתפקידו Sparafucile, סבר ש"מעולם לא שמע קול כל כך יפה".
סקיי זכה להצלחה רבה גם מחוץ להונגריה, בעיקר באיטליה ובווינה.
אחד מתפקידיו החשובים ביותר היה באופרה טירת הנסיך כחול הזקן.
בלה ברטוק כתב ועידכן את האופרה בתקופת השיפוץ שנערך בבית האופרה ב-29 באוקטובר 1936. הוא כתב מחדש בכמה מקומות והתאים את התפקיד הראשי של האופרה שלו לקולו של מיהאי סקיי.
בתקופת השואה במלחמת העולם השנייה ובמיוחד בתקופת שלטון מפלגת צלב החץ סקיי היהודי הסתתר אצל חבר כומר.
אחרי המלחמה הזמין אותו אנטל דוראטי לדאלאס לשיר, אך עקב קשיים פוליטיים במהלך הסיור, הוא הגיע באיחור לחזרות, כך שהוחלף על ידי באסיסט אמריקאי צעיר יליד קנדה ממוצא יהודי, ג'ורג' לונדון (מקודם: בורנשטיין).
בינואר 1946, חתם חוזה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, שם הופיע 47 פעמים בין 1947 ל-1950, בעיקר באופרות של ריכרד וגנר (פפנר, מרקיז הרמן, המלך מרק, הונדינג).
בין השנים 1947–1949, בהזמנתו של אוטו קלמפרר, חזר לבית האופרה של בודפשט.
לאחר מכן, השלטון הקומוניסטי הגביל את נסיעותיו למערב, אך הוא סייר בברית המועצות והגיע למספר מדינות אירופה.
בשנת 1956 הוא שר בפסטיבל בהולנד את אחת הדמויות הגדולות ביותר שלו, טירת הנסיך כחול הזקן של בארטוק.
בשנים 1957–1961 הופיע שנה אחר שנה בפסטיבל גליינדבורן, בעיקר בשירי מוצרט.
הוא היה אחד מזמרי האופרה המשמעותיים ביותר בתקופתו.
מביצועיו, תפקידי הבס של אופרות מוצרט יוצאי הדופן.
קנדי ציטט את סר רודולף בינג בגיליון "לה פוליה" באפריל 2002: "לא רק שמיהאי סקיי היה אחד מצלילי הבס העמוקים היפים ביותר של המאה, הוא הקסים את עמיתיו והיפנט את הקהל שלו בכישרון הבמה העצום והתפיסת התוכן שלו".
לוח לזכרו הוקם בשנת 1964.
מורשתו הוצגה ב"מוזיאון יאס" ביאסברן, שם נשמר זכרו.
בארטוק: טירת הנסיך כחול הזקן – כחול הזקן
מוצרט: החטיפה מן ההרמון – אוזמין
מוצרט: דון ג'ובאני – לפורלו
מוצרט: חליל הקסם – סראסטרו
מוסורגסקי: בוריס גודונוב – בוריס
שטראוס: אביר הוורד – הברון אוקס
ורדי: דון קרלוס – המלך פיליפ
ורדי: סימון בוקאנגרה – פייסקו
מיהאי סנדראי (במקור שטרסנוף, בהונגרית: Szendrey Mihály; מאטסלקה, 26 במרץ 1866 – בודפשט, 7 באוקטובר 1956) היה שחקן יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון, מחזאי, כותב ביוגרפיות.
הוא אחיו של הנוכל האגדי איגנץ שטרסנוף.
מיהאי שטרסנוף נולד במשפחה יהודית זעיר בורגנית, אביו היה מור שטרסנוף, אמו הייתה רוז'ה גולדשטיין.
המשפחה שינתה את שמה לסנדראי בשנת 1902, רק אחיו הצעיר איגנץ נשאר עם שם משפחתו המקורי.
מיהאי למד באקדמיה לאמנויות הבמה (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), שם היה תלמידו של גרגיי צ'יקי.
ב-1886, לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה לאמנויות הבמה עלה לבמה לראשונה בסקשפהרוואר.
ב-1899 הפך למנהל התיאטרון של קושיצה.
מ-1903 עד 1905 סייר בתיאטראות רייקה - ברטיסלאבה - שופרון (אז כולם בהונגריה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
בשנת 1905 עבר לארד כמזכיר ולאחר מכן כמנהל התיאטרון.
הוא הקים את מחלקות האופרה, האופרטה והדרמה של התיאטרון.
סנדראי חגג שם בארד את יובל ה-25 שלו כשחקן ב-30 בנובמבר 1911 וגם את יום השנה ה-40 שלו כעלייתו לבמה כשחקן ב-27 בינואר 1926. בהזדמנות זו הופיע במחזהו של פרנץ מולנר "ברבור" בתפקיד הכומר יאצינט.
הוא היה יועץ איגוד המשחק הלאומי במשך כמה שנים.
בהמשך עד לשנת 1940 ניהל תיאטראות בערים אחרות בטרנסילבניה; ב: טארגו מורש, סיביו, סאטו מארה, טימישוארה ואוראדיה.
הוא עצמו כתב מחזה בשם "האב יאנוש", וכן כתב את זיכרונותיו מהתיאטראות (חמישים שנות משחק.
מיהאי סנדראי היה גם יועץ של איגוד השחקנים הלאומי.
הוא בילה את שנותיו האחרונות לפני מותו בבית אבות לשחקנים על שם מרי יאסאי בבודפשט.
מיהאי מיקשה קרטס, (במקור קוהן (כהן), בשמו הבדוי Gardener Michel בהונגרית: Kertész Mihály Miksa; סולנוק, 4 בפברואר 1888 – בודפשט, 18 במרץ 1945) היה עורך דין יהודי-הונגרי, סופר נוער.
מיהאי מיקשה קוהן נולד במשפחה יהודית כבנם של יאנוש קרטס (קוהן) נהג קטר ושל הנרייטה (יטי) שוורץ.
הוא סיים לימודי משפטים, שירת כחייל בחזיתות סרביה, אלבניה ורוסיה (החזית המזרחית) במלחמת העולם הראשונה, הוא נפצע ובתום המלחמה עבר את בחינת לשכת עורכי הדין ב-1918; לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התיישב ברומניה ופתח משרד עורכי דין בבאיה מארה.
בשנת 1922 השתלב בעריכת כתב העת הספרותי לילדים "צימבורה" (פירושו בהונגרית: בן לוויה קרוב, חבר - Cimbora), הופיע והופיע בו עם סיפוריו, ועם הרומנים שלו.
הוא היה בהתכתבות הדוקה עם העורך הראשי של כתב העת, אלק בנדק.
"ספריית צימבורה" נפתחה עם רומן הילדים שלו, בכרך ששמו היה "תיאטרון ילדים", שאת סיפוריו ליקט אלק בנדק.
הוא הופיע בספר עם "תיבת האמת" (ספריית הנוער ההונגרית, 2–3. קלוז'-נאפוקה, 1926).
קרטס המשיך בפעילותו הספרותית בעיר הולדתו סולנוק משנת 1927. סיפוריו הקצרים יצאו לאור בהוצאת ה"טיקר של סולנוק" וב"שליח הספרותי", ספריו ומחזותיו יצאו לאור והוא השתתף בהקמת המועדון לספרות ותרבות בשם "טניה" (Tanya).
כמה מיצירות הקברט שלו הוצגו ב"תיאטרון מרכז העיר" (Belvárosi Színház) וב"תיאטרון שדרת אנדראשי" בבודפשט.
שמירה על פעילות משרד עורכי הדין שלו ואפשרויות פרסום כתביו נעשו בלתי אפשריים משנת 1938 בשל "החוקים היהודיים" שהלכו והחמירו (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
הוא ניספה בשואה והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מיהאי טומפה (בהונגרית: Tompa Mihály; 28 בספטמבר – 30 ביולי 1868) היה משורר לירי הונגרי.
לצדם של שנדור פטפי ויאנוש אראן נמנה טומפה עם שלישיית המשוררים הגדולים הצעירים של הספרות הלאומית ההונגרית של המאה ה-19. חבר בהתכתבות באקדמיה ההונגרית למדעים, הוא היה כומר רפורמי בהכשרתו.
מיהאי טומפה נולד בשנת 1819 בבית קטן ברימאסומבאט (כיום רימבסקה סובוטה בדרומה של סלובקיה) אז במחוז גמר ובחבל פלווידק שבצפון ממלכת הונגריה, באימפריה האוסטרית, במשפחתם של מיהאי טומפה האב, סנדלר מייצר מגפיים, ושל ז'וז'אנה לבית בארדוש, משרתת.
המשפחה מצד האב השתייכה לבני האצולה הנמוכה שירדו מנכסיהם.
אבות המשפחה זכו לתוארי אצולה באמצע המאה ה-17 בימי הקיסר האוסטרי לאופולד הראשון.
האם מתה בשנת 1822 עקב דלקת ראות זמן קצר אחרי שילדה את בנה השני.
מיהאי הבן נשלח אז לגדול בבית סבו מצד האב, גיירג' טומפה, ביישוב איגריצי, במחוז בורשוד, לא רחוק מן העיר מישקולץ.
האב התיישב במישקולץ, התחתן שנית וניתק קשר.
באיגריצי בילה טומפה את ילדותו והתוודע לנופים ולבני עמו השורשיים הפשוטים ולמסורותיהם.
בבית הספר הבחין המורה בשם גיירג' ביהרי בכישרונות הילד, לימד אותו את יסודות השפה הלטינית ומקצועות אחרים והמליץ עליו בפני בעלי האחוזות המקומי, משפחת סנטימריי.
בעזרתם נרשם טומפה למכללה הרפורמית בשארושפטק.
סבל שם חיי מחסור אך הצטיין בלימודים.
בשלב מסוים הלחצים הכלכליים ועוולות מצד אחד המורים גרמו לו לעזוב את המכללה ולנסוע ליישוב שארבוגארד, בו עבד לפרנסתו בשנים 1837–1838 כעוזר מורה כפרי.כעבור זמן חזר למכללה בשארושפטק להשלים את לימודיו.
עד שנת 1844 למד שם תאולוגיה ומשפטים בשני קורסים בני שנתיים כל אחד.
עוד בבית הספר כתב שירים ורומסנות, בהתחלה בהשראת המשוררים מחוג כתב העת "אתנאום" בפשט, מאוחר יותר כתב גם אגדות, תוך הבעת קולו הייחודי.
בשנת 1841 פרסם ב"אתנאום" את שירו הידוע הראשון על שרידי טירת מוהוש.
הקדים בכך בשנה את שנדור פטפי שגם הוא פרסם בדפי כתב עת זה..
בשארושפטק התקבל טומפה בחוג ספרותי שבו פעלו יוצרים כמו יאנוש ארדיי, גאבור קזינצי, מיקלוש סמרה.
בתום לימודיו ב-1845 עבד זמן מה כמורה בעיר פרשוב) (בהונגרית:אפרייש), בה התיידד עם המשוררים פריגייש קרני ועם פטפי עצמו, שאיתו התכתב כבר קודם לכן.
השלושה קראו וכתבו ביחד והתחרו ביניהם.
נשארו עד היום שלושה שירים שכתבו שלושתם על אותו נושא: המגורים ביער.
ב-1846 הדים רבים עורר ספרו של טומפה Népregék, népmondák (" אגדות עם, מעשיות עם").
המשורר מיהאי ורשמארטי האיץ בו להמשיך בקריירה ספרותית.
בגיל 25 נסע טומפה לפשט בכוונה להשלים את לימודי המשפטים, להשגיח על הדפסת יצירותיו ולהכיר את סופרי המקום.
הוא השתתף בקורסים באוניברסיטה אבל נאלץ להפסיקם בגלל בעיות בריאות.
סבל מהקאות דמיות והתאשפז בין 25 בפברואר - 11 במרץ 1846 בבית החולים "רוקוש הקדוש" בפשט.
בעת האשפוז כתב כמה שירים ידועים, ביניהם את השיר העממי "בחורף ובקיץ ביתי הוא בפוסטה..." Télen nyáron pusztán az én lakásom.
נבחר ב"אגודה הספרותית של העשרה" (Tízek társaság ) מיסודו של פטפי, לצד פטפי, מור יוקאי, קרני, קארוי בארצי ואחרים.
בהשפעת פטפי התחיל להתעניין יותר בפולקלור ההונגרי.
לאחר שהחלים, קיבל בגיל 30 משרה של כומר קלוויניסטי בכפר בייה (Beje), באזור הולדתו.
כעבור שנתיים עבר ליישוב קלמר (Kelemér) ואחרי ארבע שנים נוספות עבר לגור ולעבוד בהאנווה, במחוז בורשוד ונשאר שם עד יום מותו.
בגיל 24 פרסם טומפה את שיריו הראשונים בהוצאת אתנאום, והם הקנו לו שם בזירה הספרותית.
הקובץ הראשון למעשיות עם ולאגדות עם Népregék, népmondák משנת 1846 זכה בהצלחה רבה.
באותה שנה אגודת קישפלודי העניקה לו פרס על הסיפור הקומי השירי Szuhay Mátyás ("מתיאש סוהאי") וקיבלה אותו לשורותיה.
ב-1847 קטף טומפה הצלחה גם בזכות הקובץ השירים הראשון שלו.
טומפה השתתף באופן פעיל במהפכה ההונגרית של 1848. הוא ליווה ככומר צבאי את הלוחמים המתנדבים בני האזור ונכח במספר קרבות.
רשמי הקרבות השביתו לתקופה ארוכה את מוזתו הספרותית.
רק בשנים 1852 ו-1853 התחיל לתת ביטוי לתחושות העצב הפטריוטיות שלו בכמה יצירות אלגוריות שביכו את מולדתו הנתונה לדיכוי.
השלטונות האוסטריים עצרו אותו פעמיים.
ב-1852 הוא נשפט על ידי בית דין צבאי בעיר קושיצה (אז קאשה).
אחרי ששחורר ממעצר פרסם את Virágregék ("אגדות הפרחים" ), קובץ שירים שהפגין דמיון רב ואהבה לטבע.
כעבור זמן לא רב שקע טומפה במלנכוליה ועזב סוג זה של שירה.
הוא פרסם שלושה כרכי דרשות, שלפי הביוגרף שלו, הבישוף קארוי סאס מבודפשט, נמנו עם מיטב הדרשות בשפה ההונגרית והיו ראויות להשוואה לאלו של הסקוטי ויליאם ברוס רוברטסון, של הצרפתי אדולף מונו או האנגלי מתיו פארקר.
ב-1858 התקבל טומפה כחבר בהתכתבות באקדמיה ההונגרית למדעים.
טומפה מת בשנת 1868 בכפר האנווה, במחוז בורשוד, בחבל פלווידק שבממלכת הונגריה, בימינו חאנאווה, בדרום סלובקיה.
אוספי שיריו בחמישה כרכים - פורסמו אחרי מותו בבודפשט בשנת 1870 ואחר כך שוב ב-1885.
החל משנת 1849 היה טומפה נשוי לאמיליה לבית ז'ולדוש.
1858 - חבר בהתכתבות באקדמיה ההונגרית למדעים
1868 - קיבל פרס של 200 דוקטים מהאקדמיה ההונגרית על יצירותיו בתחום השירה.
Pest, 1846 (אגדות עם ומעשיות עם)
1847 - Szuhay Mátyás (בקובץ יצירות שזכו בפרס אגודת קיפלודי)
1854, 1847 - Tompa Mihály versei - שירי מיהאי טומפה - שני כרכים
2. A nő helye s hivatásának szépsége és fontossága (שני הספדים:המוות כחשבון של החיים; מעמד האישה ויופי היעוד שלה וחשיבותו)
(הספדים למותם של פאל סטמרי קיראי ושל גברת דראשקוצי שאמואל) מישקולץ
(נאמנות - הספד בהלוויית האלמנה גברת מונאר קארוי, בלידה - לידיה שיפוש דובפנקי - 9 ביולי 1855, שאיו-קאזאן)
(מה יורשת המולדת מגדולי בניה?.
הספד לרוזן יוז'ף טלקי סקי זכרונו לברכה)
1860 - Tompa Mihály versei - שירי מיהאי טומפה - בחמישה כרכים ( כולל כרכים א ו-ב - Dalok és románczok - שירי זמר ורומנסים), פשט
1866 - Regék és népregék - אגדות ואגדות עם, פשט
1866 Ujabb költemények - השירים החדשים -שני כרכים
ספר קריאה ותפילה לנשים) (1869 - מהדורה שנייה ומהדורת כיס, 1883 שלישית, 1989 - חמישית) בודפשט
(נאומי הספד, כמה תחינות לחיי עולם) מישקולץ
אוסף יצירותיו של מיהאי טומפה, עם קורות חייו, תמונה והערות - בעריכת יאנוש אראן, פאל גיולאי, יוז'ף לוואי וקארוי סאס - בשישה כרכים.
פשט (כולל:Lyrai költeményei - שירים ליריים - בשלושה כרכים, Elbeszélő költeményei - שירים אפיים בשלושה כרכים, 1872, 1886)
1863 - Versek vegyes tartalommal (שירים עפ תוכן מעורב), מהדורה חדשה - (ב"ספריית המשפחה" של "מדיאר נמזט")
דרשות רגילות ולאירועים) בעריכת ש.
1860-1844 - Regéi - אגדות ב"ספרייה הזולה" - הסדרה החדשה) בודפשט
(יצירותיו של מיהאי טומפה - בעריכת יוז'ף לוואי - בארבעה כרכים)
Lengyel Miklós - שירים נבחרים של מיהאי טומפה - עריכה במהדורה לנוער מאת ד"ר מיקלוש לנייגל
Vajthó László; Aczél, ( מכלול שירי מיהאי טומפה.
שירי זמר, אודות, בלדות, נאומים, אגדות, אגדות עם, אגדות הפרחים) בעריכת לסלו ואיטו, אצל1955 - Válogatott versek és levelek - מבחר שיריו ומכתביו - בעריכת גיולה ביסטראי, (Magyar könyvtár - Magvető)
1964 - Tompa Mihály levelezése - התכתבותו של מיהאי טומפה - בעריכת גיולה ביסטראי - ב"מקורות ההיסטוריה של הספרות ההונגרית")
(מחרוזת שירים - שירי עם עם תווים בכתבי יד של מיהאי טומפה) מישקולץ
מיהאי דויד (בהונגרית: Dávid Mihály; פלניד, 29 במאי 1898 – פריז, 5 בנובמבר 1965) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רב כישרונות יהודי-הונגרי, ניצול שואה שעסק גם בתרגום מחזות ובציור.
מיהאי דוד נולד במשפחה יהודית, בנם של וילמוש דויד, פקיד ושל נלי רוזנפלד.
הוא סיים את בית הספר התיכון בעיר טטה בהונגריה ואחר כך היה סטודנט למשפטים.
דויד גויס כחייל במלחמת העולם הראשונה, הוא לחם במזית הרוסית ובחזית האיטלקיתשם נפצע ולבסוף שוחרר כסגן.
בשנת 1921 סיים את לימודיו בהצטיינות באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בכיתתו היו 16 סטודנטים שחלקם הפכו גם הם לשחקנים מוכרים.
בתום לימודיו החל את הקריירה שלו באזורים מחוץ לבודפשט הבירה, אך עד מהרה, בשל כישרונו, קיבל חוזה בבודפשט.
בין 1923 לבין 1930 היה חבר בתיאטרון ההונגרי.
בשנת 1927 זכה בפרס גדול של 500 פנגה לחופשה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה 1940-1945, הוא לא הורשה לעלות על הבמה בשל יהדותו, עקב החוקים היהודיים.