tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שטחים נוספים נמדדו ונרשמו ברמת פירוט משתנה אולם לא הושלם בהם הסדר.
מאחר שרצו להשיג פריסה מהירה ככל הניתן של קרקעות מוסדרות הבריטים קידמו את עבודת ההסדר באזורי מישור החוף והשפלה והתרחקו מאזורי ההרים.
בערים, אזורים צפופים וקשים יותר לביצוע הסדר הכינו הבריטים מפות גושי שומה (Assessment Blocks) במהירות רבה יותר ובעלות נמוכה יותר, במטרה להגיע במהירות למצב בו ניתן יהיה לגבות מס רכוש בגין המקרקעין ולא בוצע הסדר.
עם קום המדינה כ־5 מיליון דונם מתוך כ־5.5 מיליון דונם שעברו הסדר בארץ ישראל, היו בתחום מדינת ישראל.
שטחי המדינה שלא עברו הסדר היו בעיקר שטחי הנגב, שהיוו 60% משטח המדינה, ואזור הגליל.
קרקעות מוסדרות שבעליהן עברו לארץ אויב הולאמו.
הן הוכזו על-פי חוק כנכסי נפקדים ובעלות בהן עברה לגוף שהוקם לשם כך – רשות הפיתוח.
פעילות ההסדר על-ידי מחלקת המדידות (כיום המרכז למיפוי ישראל) עד 1955 הייתה איטית שכן נדרשה התארגנות מחדש.
בשנות ה-50 וה- 60 של המאה ה-20 בוצע מבצע הסדר קרקעות מיוחד באזור הגליל, בו היה ריכוז של אוכלוסייה ערבית וקרקעות רבות שעובדו על-ידי ערבים 10 שנים ומעלה, נרשמו בעקבות ההסדר בבעלות המדינה.
עם קום המדינה, לגבי קרקע לא מוסדרת נותר בתוקפו סעיף 78 בחוק הקרקעות העות'מאני משנת 1858 לפיו הייתה התיישנות בת 10 שנים לזכויות המדינה באדמות מסוג "מירי", כך שמי שעיבד קרקע כזו ברציפות 10 שנים ומעלה היה זכאי להירשם כבעליה.
מקום המדינה החלה ספירת ההתיישנות מחדש, כך שב־1958 ערבים שכבר עיבדו קרקעות מירי בגליל 10 שנים לפחות, היו רשאים לתבוע בעלות באדמות כאלה והיו אמורים להירשם כבעלים עם ביצוע ההסדר.
על-מנת לשנות את המצב ולמקסם את יכולת המדינה להירשם כבעלת הקרקע האריכה הכנסת ב־27 במרץ 1958 את ההתיישנות ל־15 שנה וקבעה תחולה רטרואקטיבית גם לגבי קרקעות שבהן כבר הושגה לכאורה התיישנות בת 10 שנים.
כך קרקעות שעובדו על-ידי ערבים בפועל במשך שנים רבות נרשמו בעת מבצע ההסדר בגליל בבעלות מדינת ישראל.
ב־1960 הוחל בביצוע הסדר בנגב הדרומי.
מיפוי זה בוצע בשיטה מהירה תוך שימוש במיפוי טופוגרפי בשיטה פוטוגרמטרית – תרגום תצלומי אוויר למפות, בקנה מידה עצום של 1:100,000, תוך חלוקת הגוש לחלקות גדולות לפי תוואי שטח של דרכים וואדיות ותוך צפייה בשטח ממקומות גבוהים.
בשיטה זו נרשמו תוך שנים ספורות כ־9 מיליון דונם בבעלות מדינת ישראל.
לאחר 1967 עברה הגדה המערבית לשליטה צבאית ישראלית.
במסגרת זו עברו גם 31 גושים שהוסדרו על-ידי ירדן, אולם עיקר השטח שעבר לשליטה צבאית ישראלית לא עבר הסדר.
מתוך אלה, שטחים שסופחו לעיר ירושלים (ירושלים המזרחית) טופלו בהליכי הסדר באופן נקודתי, לדוגמה, מתוך העיר העתיקה הוסדר אזור הרובע היהודי.
ב־1971 הוחל בביצוע הסדר בנגב הצפוני אולם קשיים מנעו את סיומו, לרבות ריבוי ופיצול תביעות, קושי במיפוין, תביעות שכללו את כל אגן הניקוז של חלקות העיבוד ועוד, וההסדר באזור זה לא הסתיים.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, בעקבות סיפוח רמת הגולן, הוחלט לבצע בה מבצע הסדר מהיר.
המבצע התבסס על מיפוי פוטוגרמטרי תוך חלוקת האזור ל־4 גושים בקנה מידה 1:50,000 אשר נרשמו בשלמותם בבעלות מדינת ישראל, תוך החרגת יישובי הדרוזים בצפון הרמה, שנותרו על קרקע לא מוסדרת.
נתוני הקדסטר בישראל מנוהלים במרכז למפוי ישראל במערכת מידע גאוגרפי המכונה בנק"ל (בסיס נתונים קדסטרי לאומי).
כ-97 אחוזים משטח המדינה עברו תהליך של הסדר קרקעות ורשומים בטאבו והמרכז למיפוי ישראל מטפל בהמשך הסדר בשטחים שטרם הוסדרו.
גם לאחר השלמת קדסטר באזור מסוים, נדרשים תהליכים נוספים להתאמת המיפוי של שכבת הקדסטר ורישום הזכויות אל המגרשים המופיעים במצב התכנוני.
לצורך כך מטפל המרכז למיפוי ישראל באיחוד ובחלוקה (פרצלציה) של חלקות.
מפה של איחוד או חלוקה של חלקות היא תצ"ר המכונה מפת תמורה.
לצורך האצת הטיפול בנושא הוקמה בשנת 2017 תחת הרשות לרישום והסדר מקרקעין שבמשרד המשפטים לשכה ארצית לרישום תשתיות לאומיות ופרצלציות, אשר מטרתה ליצור תשתית קדסטר ראויה לאזורים בפיתוח ואשר אמורה לטפל בתוכניות בעלות היקפים משמעותיים על-פי תבחינים שנקבעו.
קֶדֶשׁ נַפְתָּלִי היא עירו של ברק בן אבינעם, כמסופר ב.
מכאן יצא עם עשרת אלפים איש למלחמה ביבין מלך חצור.
קדש זו מזוהה עם ח'רבת קדיש שלמרגלות רכס פוריה, במדרון הפונה מזרחה, בדרום מזרח נחלת שבט נפתלי, במזרח בקעת יבנאל.
התוספת "נפתלי" נועדה, ככל הנראה, להבדיל בינה לבין העיר קדש שבנחלת שבט יששכר, שעליה מסופר ב.
קדש זו מזוהה עם תל אבו קודיס, כשלושה ק"מ מדרום-מזרח לצומת מגידו.
אין קשר בין קדש נפתלי שבבקעת יבנאל לבין קדש שבגליל העליון, המכונה "קדש בגליל בהר נפתלי" (), קדש זו מזוהה בגן הלאומי "תל קדש", כשני ק"מ ממערב לצומת ישע.
על פי ספר הישר, בקדש נפתלי קבורים נפתלי ואשר, בני יעקב.
על פי מסורת מאוחרת, בקדש נפתלי קבורה דבורה הנביאה.
המחקר מצא עדות לשם קדש גם בתעודות מצריות עתיקות.
היא נכבשה על ידי תחותמס השלישי ורעמסס השני, שניצחונם על החתים בקרב קדש מתועד הן בפפירוסים והן בציורים וכתבים על קירות מקדשים.
קֶדֶשׁ שבנחלת שבט יששכר מזוהה עם תל אבו קודֵיס, כשלושה ק"מ מדרום-מזרח לצומת מגידו.
קדש (יששכר) מופיעה בספר יהושע כאחת מ-31 הערים אותן כבש יהושע ().
ברשימה זו היא מופיעה אחרי תענך ומגידו.
לאחר מכן הייתה קֶדֶשׁ חלק מנחלת יששכר ונמסרה כעיר לויים לִבְנֵי גֵּרְשׁוֹם: .
בפסוק המקביל בספר יְהוֹשֻׁעַ, העיר נקראת בשם "קִשְׁיוֹן": .
יש המפרשים לכן שמדובר באותו מקום, או במסורות זיהוי שונות, או בשיבוש שחל באחת או בשתי הרשימות.
למרות קרבתה למגידו, אין קשר בינה לבין קדש נפתלי, עירו של ברק בן אבינועם, המזוהה בח'ירבת קדיש שממזרח לפוריה.
ואולם ייתכן כי היא העיר קדש, הסמוכה למקום מושבה של יעל אשת חבר הקיני: ().
כמו כן, אין לבלבל בין קדש שבנחלת שבט יששכר לבין קדש שבגליל העליון, המכונה "קדש בגליל בהר נפתלי" (), קדש זו מזוהה בגן הלאומי "תל קדש", כשני ק"מ ממערב לצומת ישע.
הארכאולוגים אפרים שטרן ויצחק בית אריה ערכו במקום חפירה בשנת 1968 מטעם אוניברסיטת תל אביב, ובה נתגלו שכבות יישוב אחדות, ביניהן ארבע שכבות שונות מתקופת הברזל, ששתיים מתוכן חרבו כתוצאה ממלחמות.
באחת משכבות אלו נתגלה מזבח קטורת ולו ארבע קרנות, עשוי אבן גיר.
בדתות כנען ומצרים, קדש (וכן קדשת, כתש, קֻדְשׁוּ או קוֹדֶשׁ) היא אלת אהבה ויופי (אך לא פריון).
היא אלת האהבה והתשוקה, ומתייחסים אליה בתארים: "גבירת השמים" "המאהבת של האל הבורא".
שמה נובע מהשורש השמי ק-ד-ש ופירוש שמה הוא "הקדושה".
האזכור המוקדם ביותר של קדשו בכתבים מצריים מופיע במאה ה-14 לפנה"ס וחוקרים מציינים כי האלה במקורה איננה מצרית והיא קשורה לאלות עתיקות מהמזרח הקרוב.
סבורים כי במקור הייתה קדש אלוהות שמית שהשתייכה לדת הכנענית, ואומצה מאוחר יותר אל הפנתאון המצרי.
בעלה עשוי להיות האל רשף, המזוהה עם נרגל מן המיתולוגיה המסופוטמית, אשר היה מוכר בממלכה התיכונה.
בעקבות אימוצה אל תוך האמונה המצרית, הוחלט כי קדש, כאלת המין, תהיה אמו של מין, אל הפריון והכושר המיני.
על אף שקדש הייתה אלה פופולרית, היא החלה להיחשב בסופו של דבר לאחד מהיבטיה של האלה חתחור, שהפכה בינתיים לאלת העונג.
היא מזוהה פעמים רבות עם האלה הכנענית-סורית אשרה.
ייתכן שהשם קדש היה גם תואר שניתן לאלה אשרה.
קדש תוארה כאישה עירומה הניצבת על גבי אריה, עם סהר ירח (המסמל את הלילה) לראשה.
היא הוצגה כאוחזת נחשים בידה הימנית, ופרחי לוטוס בידה השמאלית.
הקַדַריה היא שם כולל למספר אסכולות תאולוגיות קדומות באסלאם אשר שללו את האמונה בגורל קדום קבוע מראש וגרסו כי לכל אדם נתון חופש הבחירה.
הכינוי "קדריה" ניתן להם בעיקר על ידי מתנגדיהם.
אחד הראשונים המזוהים עם תחילת המחשבה הקדרית הוא מַעְבַּד אל-גֻ'הַנִי (מת ב-699 לספירה), אשר הוקע ככופר ונצלב במצוות הח'ליף האומיי עבד אל-מלכ.
תלמידו ע'ילאן א-דמשקי פיתח את העקרונות המנחים את התפיסה הדוגלת בחופש הבחירה, וגם הוא הוצא להורג בגלל דעותיו.
במישור הפוליטי, אלה הדוגלים בקדריה התנגדו לקביעת האומיים כי הם שולטים בחסד אלוהי (תפישה שהתבטאה בהכרזתם כי הם ח'ליפת אללה - נציגי אללה עלי אדמות).
במחצית המאה השמינית לספירה תמכו אנשי הקדריה בעקרונות שעמדו ביסוד המהפכה העבאסית.
אחדים ממורי הקדריה טענו במאות הבאות כי היא נוסדה דווקא על ידי חסן אלבסרי, דמות אגדית למחצה ששמה שימש אב רוחני לזרמים רבים אחרים באסלאם ובהם הצופים והמסתגפים (הזֻהאד).
באסלאם השיעי משמש המונח "קדריה" לייצוג קבוצת מאמינים שטענו שכל מעשיהם הרעים נכפו עליהם בידי רצונו של האל.
קֶדֶש ("כּינסַה" בהגייה החתית), הייתה עיר חורית עתיקה ששכנה על גדות נהר האורונטס בשטח מערב סוריה של היום.
חורבותיה נמצאות בתל נבי מִנד, 24 ק"מ דרומית מערבית לחומס.
החורבות זוהו על ידי קנת קיצ'ן .
ישנם המזהים את qa-di-sa-a המוזכרת בתעודות מארי, המתוארכות לסביבות המאה ה-18 לפני הספירה, עם קדש על הארנת.
העיר קדש מוזכרת פעמים רבות בתעודות חתיות, מצריות ואכדיות.
האזכורים המוקדמים ביותר נוגעים לקרב מגידו המתוארך למאה ה-15 לפני הספירה.
לאחר מכן, העיר קדש מופיעה בתשעה מכתבים במכתבי אל-עמארנה.
במכתב 189 מופיעה התכתבות בין מלך קדש "אִיתַגַמַה", שמלך באמצע המאה ה-14 לפנה"ס, למלך מצרים.
במכתב הוא מתלונן על ביריאווזה מלך דמשק שמשמיץ אותו.
איתגמה מופיע ב-11 מתוך 382 מכתבי אל עמרנה, מתוכם 4 מכתבים העוסקים בארץ "עמקו" ששכנה בדרום עמק הבקאע שבלבנון.
במכתבים מופיעים שמות של שני מלכים נוספים של קדש "סוטרנה" ו"ארי-טשוב".
העיר מוזכרת בצורה די נרחבת בתיאורים של קרב קדש.
תמונות הקיר המצריות של מלחמת קדש מראות את העיר קדש כעיר מבוצרת מוקפת חומה וחפיר כפול.
לאחר קרב קדש העיר כמעט ואינה מוזכרת במקורות כתובים.
במהדורת לוסיאן של תרגום השבעים מתורגם הביטוי המוקשה "ארץ תחתים חודשי" שבפסוק "ויבאו הגלעדה ואל ארץ תחתים חודשי ויבאו דנה יען וסביב אל צידון" ל- "ארץ החיתים קדש".
בכלח נמצא כתובת המתייחסת לעמדה אשורית ב Qi-di-si, ויש המזהים מקום זה עם קדש.
זיהוי תל נבי מנד כקדש
תל נבי מנד זוהה כקדש באמצע המאה ה-19 על ידי ויליאם תומפסון , על סמך מיקומו התואם את התיאור של מיקום קדש בכתובות המתארות את קרב קדש.
בשנת 1881 ביקר קלוד קונדר בתל נבי מנד ושמע מתושב מקומי ששם המקום "קדש".
בהתאם הוא בחן את העניין ואף על פי שבתחילה חשב שקדש נמצאת ליד קטנה, הגיע למסקנה שהזיהוי נכון.
היו שפקפקו בזיהוי זה כיוון שלא נמצא בתל נבי מנד חפיר כפול.
המצאות חפירה מרובעת במערב התל בחפירות בשנת 1975 העלתה את האפשרות למציאת התאמה בנקודה זאת, אולם פאר כתב שהתברר שהחפירה המרובעת היא מאוחרת יותר, אולי ביזנטית.
הזיהוי של תל נבי מנד כקדש קיבל חיזוק משמעותי בחפירות 1975 בהמצאות בתל של מכתב ממלך החיתים אל ארי-טשופ (Ari-Teshup) המזוהה כבנו של מלך קדש ממכתבי אל-עמארנה.
עמנואל וליקובסקי חלק על הזיהוי של תל נבי מנד כקדש.
הוא טען שהתל אינו מוקף במים כפי שנראה בציורי הקיר של קדש ומיקום הנהר בצפון אינו תואם את התיאורים של הקרב.
במקום זאת, הוא טוען שתל נבי מנד היא רבלה.
חפירות ארכאולוגיות בתל נבי מנד
קדש מזוהה בתל נבי מִנד, הנמצא על נקודת המפגש בין האורונטס, הנמצא ממזרח לתל ויובלו המוקדיה, הנמצא ממערב ומצפון לתל, 7 קילומטר דרומית לאגם חומס ו-24 ק"מ דרומית מערבית לחומס.
שטח התל הוא כ-100 דונם בפסגתו, בערך 200 על 450 מטר, והוא מתנשא לגובה של כ-30 מטר מעל סביבתו.
מדרומו יש תל קטן בגובה של כ-7 מטר, עליו נמצאו שרידים רבים מהתקופה הרומית.
התל ממוקם במפתח על הדרך הראשית חומס-טריפולי ובנוסף נמצא על דרך לכיוון צפון-דרום, הגם שלא דרך ראשית בגלל שהאזור היה מכוסה לעיתים קרובות בביצות.
בשנים 1921–1922 התקיימו בתל חפירות ארכאולוגיות על ידי מוריס פזארד שהתרכזו באזור הצפוני מזרחי של התל ומצאו שהתל היה מיושב מהתקופה הכנענית ועד התקופה הרומית.
בשכבה העליונה שבתל נמצאו שרידים מהתקופה ההלניסטית.
למרגלות התל נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית.
הממצאים המשמעותיים ביותר בחפירות של פזארד כללו מצבת ניצחון שהציב סתי הראשון, צלמיות וחותמות גליל.
חפירותיו התרכזו בתעלות 1, 2, 5, 8 במורדות הצפון מזרחיים של התל ובתעלה 3 במערב התל.
בראש התל נמצא כפר, בצפונו בית קברות של הכפר, דבר המגביל את החפירות הארכאולוגיות בתל.
פאר הסביר את הבחירה לחפור דווקא בקדש בכך שהעיר הייתה על הגבול של מספר תרבויות, באזור בו התבצעו אך מעט חפירות ארכאולוגיות.
בעונה הראשונה של חפירות פאר בשנת 1975 נמצאו מספר כתובות.
אלו כללו מכתב ממלך חלב אל מלך קדש וכתובת אוגריתית מתקופת הברונזה המאוחרת.
בתעלה 1 נמצא על סלע האם יישוב המזוהה כנאוליתי.
עד 1991 לא נמצאו בתל ממצאים כלקותיים.
בתעלה 8 נמצאו בתים בעלי אופי עירוני העשויים מלבני בוץ מתקופת הברונזה הקדומה שדומים לממצאים בחמה ושונים מאלו באוגרית וגבל שעל חוף הים התיכון.
מערכת הביצורים הקדומה ביותר שנמצאה מתוארכת למאה ה-17 לפני הספירה.
הביצורים כוללים שלוש חומות מקבילות עשויות מלבני בוץ המחוברות מדי פעם בקירות אנכיים.
החומה החיצונית היא בעובי של בערך 2.5 מטר, בעוד החומה הפנימית היא בעובי של פחות ממטר.
לאחר שמערכת הביצורים הזאת נזנחה ועברה תהליכי בלייה, נבנו עליה מבני מגורים של תקופת הברונזה המאוחרת.
על פי החרסים שנמצאו, התקופה שבין הזנחת הביצורים לבין הקמת הבתים על ההריסות הייתה קצרה ולא יותר משנות דור.
בצפון מזרח התל, בתעלה 5, נמצא מבנה מרשים שעבר חורבן אלים בשריפה, תוך השארת שברי חרסים.
המבנה מתוארך למאה השמינית לפני הספירה וייתכן שהוא מעיד על כיבוש אשורי של העיר.
מעל שכבה זאת, מופיעה השכבה ההלניסטית.
בחפירות של פאר נמצאו עצמות רבות של בעלי חיים מבויתים.
עיקר הממצא היה מתקופת הברונזה ומהתקופה ההלניסטית, וממצאים נוספים נמצאו מהתקופה הנאוליתית, התקופה הכלקוליתית המאוחרת ותקופת הברזל.
שיעור עצמות העיזים והכבשים בממצאים שנבדקו עמד על בין 68-74% ושיעור הבקר עמד על 17%.
חזירים היוו כ-8% בתקופה הכלקוליתית המאוחרת וירדו לכ-4% בתקופת הברונזה המאוחרת.
נמצאו באתר גם מעט עצמות של חמורים, סוסים וגמלים.
בניתוח של כלי אבן שנמצאו בתל, נכללו שברי קלצ'יט שזוהו כחלקים של כלי שיובא ממצרים, ייתכן מטאזה, ואלו היו העדות היחידה של כלי אבן שיובאו ממצרים.
בתל נמצאו גם מספר כלי בזלת שכוללים מכתש וחצובה.
האתר של קדש יושב לראשונה בתקופה הנאוליתית.
בתקופת הברונזה המאוחרת, העיר הייתה עיר חשובה, והייתה יעד למסעי קרבות של חלק ממלכי השושלת ה-18 והשושלת ה-19 של מצרים.
העיר שכנה בשטח ממלכת אמורו, בעמק בעל חשיבות אסטרטגית, דרכו עברו דרכי המסחר.
תחותמס הראשון שמלך בתחילת המאה ה-16 לפנה"ס יצא בשנת מלכותו השנייה למסע מלחמה כנגד ברית ממלכות בראשה עמדה מיתני, וכללה גם את החתים, ארם וקדש.
בשנת 1482 לפנה"ס יצא תחותמס השלישי למסע המלחמה הראשון, לאחר שהתייצבה מולו ברית נרחבת של מלכי כנען בראשות מלך העיר קדש.
המרד נתמך על ידי ממלכת מיתני.
תחותמס עצמו כתב שהמרד התפשט על פני כנען כולה (יֻרְזָה שכנה כנראה בתל גמה של היום).
מרד זה הוכרע בקרב מגידו.
רק במסעו השישי הצליח לכבוש אותה.
במאה ה-14 לפנה"ס עברה העיר להיות תחת השפעה חתית.
בתחילת המאה ה-13 לפנה"ס יצא סתי הראשון למסעו השלישי שמטרתו הייתה להילחם בחתים, הוא הצליח להכותם בקדש, ולזכר ניצחונו הציב מצבת ניצחון שנמצאה במקום בחפירות ארכאולוגיות.
אולם, ככל הנראה, השלטון המצרי במקום לא האריך ימים והעיר שבה להיות תחת שלטון חיתי.
בימי רעמסס השני נערך בקרבת העיר קרב קדש כנגד האימפריה החתית שבראשה עמדו מוותליש השני וחתושיליש השלישי.
הקרב נערך על השליטה באזורי כנען, סוריה ולבנון.
בתחילת הקרב הייתה יד החתים על העליונה אולם המצרים, בהנהגתו של רעמסס, התעשתו וגרמו לחתים אבדות כבדות.
הקרב הסתיים בתיקו טקטי, אולם הניצחון האסטרטגי במלחמה היה בידי החתים, כש-16 שנים מאוחר יותר, הגיע המאבק לסיומו עם חתימת הסכם שלום בין שתי המעצמות.
על פי הסכם זה קדש נשארה בידי החתים והגבול בין הממלכות עבר באזור בקעת הלבנון.
קדש נהרסה בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, בעקבות פלישת גויי הים, ונעלמה מהתיעוד ההיסטורי, ככל הנראה בגלל שחמת וריבלה היו לערים הראשיות באזור והאפילו עליה.
העיר הייתה מיושבת עד התקופה ההלניסטית, בה היא זכתה לתחייה מסוימת, כפי שמעידים הממצאים הארכאולוגיים.
היא מוזכרת מספר פעמים בהקשר המלחמות בין בית תלמי והממלכה הסלאוקית.
העיר מוזכרת גם בכתבים רומאיים וכתבי הכנסייה הביזנטית ולמרגלות התל נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית.
ככל הנראה ישב בעיר בישוף של הכנסייה הביזנטית.
קדרות ביתא ישראל היא מלאכת הקדרות ועבודת הקרמיקה המתקיימת בקהילה היהודית הנמצאת באזור חבש ההיסטורי - מחוזות אמהרה ותיגראי באתיופיה של ימינו.
מהמאה ה-15 ואילך, התקיים תהליך הדרגתי בו נושלו בני קהילת ביתא ישראל מאדמותיהם.
תהליך זה עורר את הצורך במציאת אסטרטגיות ופתרונות שונים כדי להבטיח את קיומם הכלכלי של בני הקהילה.
בשל כך, חלקם היגרו לאזורים בהם האדמות שניתנו להם בירושה נותרו בתוקף.
אולם אחרים קיבלו את הנסיבות והחליטו להמיר את נכסיהם הגשמיים בנכסים שיאפשרו להם יכולת השתכרות בביצוע עבודות קדרות, נפחות, ואריגה.
במאה ה-16 הפורטוגזים הגיעו לאתיופיה, בזמן שחברי קהילת ביתא ישראל כבר רכשו לעצמם שם כנפחים וכמרכיבי כלים.
הם זוהו בלעדית עם מלאכה – הנשים זוהו עם מלאכת הקדרות, והגברים עם מלאכת הנפחות.
בתחילת שנות ה-60, עבודות היצירה של ביתא ישראל היו בעיקר אומנות שימושית.
הקדרות שימשה ליצירת כלי קיבול, כלים לקפה ולשימוש יום יומי, והחפצים שיוצרו היו נפוצים בבתיהם של אנשי ביתא ישראל עצמם.
יוצאים מן הכלל היו הכלים המזוהים עם דת, שכללו מחזיקי קטורת, לוחות הברית וארון הברית, צלבים שהוכנו עבור פטרוניהם הנוצרים וכתר לבתי התפילה (שלימים הוחלף בסמל מגן דוד).
בראשית שנות ה-70 כ-75% מבתי האב של ביתא ישראל באזור גונדר ייצרו הכנסה בנוסף לחקלאות, בעזרת קדרות ונפחות.
חשיבותם הייתה כיצרנים של כלים שונים, כלי נשק ממתכת וכלי קיבול מחימר.
הקשר של הנשים לקדרות, הוא שהוביל להתפתחות בתחילת 1960 של נשות הכפר ולקה, הנמצא מספר קילומטרים מגונדר בירת האזור, להכין יצירות אומנות חדשה.
באמצעות עידוד שהגיע מאנשי העולם המערבי, כדוגמת, אשתו של רופא אמריקאי ומתנדבי חיל השלום.
יהודים אתיופים בעלי כישורי קדרות מתקדמים, החלו לייצר כמות קטנה של בובות חימר כדי למכור לתיירים.
בתחילה הם יוצרו על בסיס תמונות פרהיסטוריות שהראו להם או בהתבוננות על פעולות שגרתיות שביומיום.
כגון, אישה אוחזת בתינוק או מכינה אוכל.
לאחר מכן, ככלי המושך תיירות יהודית, אך בעיקר המצביע על התפתחות האוריינטציה הדתית של נשות ביתא ישראל, הם החלו ליצור דמויות רבנים עם ספר תורה, המלך שלמה ומלכת שבא, אריות מעוטרים במגן דוד ומאפיינים יהודיים אחרים.
נשות ביתא ישראל נעזרו בפיתוחים טכנולוגיים אליהם נחשפו על ידי אנשי העולם.
כדוגמת, תנור אפייה ואובניים שהוכנסו לביתא ישראל בצירוף הפעלתו של קואופרטיב קדרות שהוקם בעזרתם של ארגוני תיירות אתיופית.
כך, עם הזמן, ביקור בוולקה כדי לראות את "היהודים השחורים של אתיופיה" ולרכוש את הדמויות שהם מייצרים הפך לחלק בלתי נפרד מהתיירות האתיופית.
הדמויות הפכו במהרה לאלמנט המוכר ביותר של היהודים האתיופים ונמכרו על ידי מספר ארגונים פרו פלאשמורים כחלק ממסע ההתרמות שלהם.
כמעט מתחילה היו הדמויות בסיס למחלוקת.
מאוחר יותר הקואופרטיב נסגר תחת השלטון הקומוניסטי והנשים חזרו למכור את יצירותיהן באופן עצמאי.
פסלוני הדמויות עוררו מחלוקת, שכן הם הושפעו על ידי מקורות חיצוניים, ולכן אותנטיותם הועמדה בספק.
חלק מהשיח סביב הנושא התייחס לכך שיצירת הפסלונים אינה חלק מהעבר האותנטי והמסורתי של יהודי אתיופיה, אולם בו בזמן מצאו בפיסלונים רמז חשוב לגבי יהדותם של ביתא ישראל.
אל מולם היו מי שפָּסְלוּ את נושא הדמויות לגמרי והתעלמו ממצאי פסלים דומים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות בישראל.
עובדה אחת, שהייתה מוסכמת על כולם, היא כי גורמים חיצוניים עודדו את תחילת יצירת הפסלים ושיווקם, בעוד האומנים נותרו אלמוניים, כך היצירות נמכרו כחלק מקולקטיב אתני ולא כאומנים יוצרים אינדיבידואליים.
ניתן לייחס השפעת שוק צרכנים מובהקת ביצירת הקדרות של ביתא ישראל, אולם השפעה שכזו נחשבת לטבעית ומתקיימת בכל חברה הנחשפת לפטרונים חדשים.
במקרה הנדון מדובר בתיירים שמוצאם באמריקה או אירופה, המובילים את הקהילה היהודית באתיופיה לטכניקות ושיטות עבודה חדשות, ועם החדשנות נוסף הביקוש הצרכני למוצר מקומי "ייחודי" כפי שקיים בעולם העירוני- המערבי.
יצירת עבודות הקדרות ופיסלוני הדמויות (בובות), כפי שהיא מתוארת על ידי קדרית ביתא ישראל, נעשית על ידי עיבוד שני סוגי אדמה, גוש אדום חום ורך וגוש שחור וקשה.
משרים את הגוש השחור במים עד לריכוך, אליהם מוסיפים מעט גללי בקר יבשים, מכיוון שצואת הבקר בשילוב העשן שעולה מהמדורה הם שילוב 'מצוין' להשחרת הבובות.
יוצרים את הצורה וכשהיא מוכנה מניחים אותה לייבוש למשך מספר ימים.
לאחר שהתייבשה, מחליקים ומלטשים אותה במחרוזת חרוזי זכוכית כחולים.
לאחר מכן שורפים במדורה עד להשחרתה.
מוכנותה של היצירה נבדקת לפי הצליל שהיא משמיעה כשנוקשים עליה בעדינות.
כמו כן, ניתן להוסיף צבע לפסלונים בעזרת צבע המופק מאבקות של צמחים.
מכינים בשיטה זו בובות אשה, דמות כוהן, גור אריה יהודה, מיטת אוהבים, אשה הנושאת תינוק על גבה, עז, שור, נחש, צפרדע ועוד.
מספר הצורות שהשתמשו בהן הוא מוגבל וחוזר על עצמו.
העיניים הם חורים עמוקים והשפתיים והאף מודבקים על צלחת פנים, והגוף הגלילי קטן ביחס לראש.
גודלה של הבובה מגיע עד לכ-10 ס"מ.
במהלך שנות ה-50 וולקה, וכמה כפרים בסביבתו, הושפעו רבות בעקבות ביקורים של משלחות ישראליות ויהודיות
שהובילו רבים מביתא ישראל להזדהות עם יהדות העולם.
כך מעשיה של טקאי אליאס שטוענת כי היא זו שלראשונה עברה מיצירת דמויות לדמויות עם מוטיבים יהודיים (רבניים) יכולים להתפרש כלא רק כאלה המושפעים מידע, אלא כמייצגי שינוי פנימי בדימוי העצמי שלה.
תרבות ביתא ישראל הייתה, ברובה, תרבות שבעל פה.
בתרבות כזו הדרך לשמר ידע נעשה על ידי מספר מדיות.
ביניהם שימוש בגוף האדם עצמו בעזרת קיעקוע, יצירת מוזיקה על זמנית וחפצי אומנות המהווים מזכרת חיה למנהגי עבר.
כך גם הדמויות הופכות להיות חלק מתרבות שימור זו.
בשנת 1993, הציג מוזיאון הנגב לאמנות תערוכה של אומני קרמיקה וקדרות אתיופיים מסורתיים, לצד פסלונים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות.
התערוכה הייתה חלק ממספר פרויקטים שמטרתם החיפוש אחר אומנים אתיופיים לאחר מבצע משה ומבצע שלמה.
נעשו ניסיונות לעודד את המהגרים מאתיופיה לישראל ליצור כפר אתיופי כמוקד תיירותי בו חפצים מסורתיים ימכרו, ובכללם הפסלונים שייוצרו על ידי נשים בעיקר וכן גם גברים.
כלי הקדרות והקרמיקה של ביתא ישראל שימשו בידי ממשלת ישראל וממשלת אתיופיה, גם יחד, ככלי דימוי לאומי בעל ערך תיירותי.
באתיופיה הם שימשו חלק מגרעין תיירותי ומהפסיפס האנושי המורכב של המדינה.
ובישראל ככלי ציוני אשר מצביע על שיבת ציון לישראל, שיבה המכלילה בתוכה כל גזע.
דרך שיבה זו ניתן יהיה לטעון שהציונות אינה גזענית.
הקדרות בקהילת ביתא ישראל יוחסה בעבר למלאכת נשים בלבד, אומנם לאחרונה, בשל אובדן הכנסות בתחומים אחרים, מספר גברים החלו להיכנס לתחום הקדרות.
קדש עצמך במותר לך הוא מונח מרכזי בהגות היהודית, שמופיע בספרות חז"ל במסכת יבמות, ולפיו על האדם לעשות בקדושה גם דברים שמותרים לו, ובאמצעות כך להתקדש ולהתעלות.
לפיכך בא הכתוב, אחרי שפרט האיסורים שאסר אותם לגמרי, וציווה בדבר כללי שנהיה פרושים מן המותרות.
ימעט במשגל, כעניין שאמרו (ברכות כב א): שלא יהיו תלמידי חכמים מצוין אצל נשותיהן כתרנגולין, ולא ישמש אלא כפי הצריך בקיום המצווה ממנו.
ויקדש עצמו מן היין במיעוטו, כמו שקרא הכתוב (במדבר ו ה): הנזיר קדוש, ויזכור הרעות הנזכרות ממנו בתורה בנח ובלוט.
וכן יפריש עצמו מן הטומאה, אף על פי שלא הוזהרנו ממנה בתורה, כעניין שהזכירו (חגיגה יח ב): בגדי עם הארץ מדרס לפרושים, וכמו שנקרא הנזיר קדוש (במדבר ו ח): בשמרו מטומאת המת גם כן.
וגם ישמור פיו ולשונו מהתגאל בריבוי האכילה הגסה ומן הדבור הנמאס, כעניין שהזכיר הכתוב (ישעיה ט טז): וכל פה דובר נבלה, ויקדש עצמו בזה עד שיגיע לפרישות, כמה שאמרו על רבי חייא שלא שח שיחה בטלה מימיו.
קֵדָר היה שבט ערבי עתיק ששכן בצפון חצי האי ערב ובמדבר הסורי.
במהלך האלף הראשון לפנה"ס התפתח השבט והפך לממלכה ערבית או לפדרציה בין-שבטית, שהגיעה לשיא כוחה במאה החמישית לפנה"ס.
זוהי הממלכה הגדולה הראשונה שנקראה בתקופתה בשם "ערבית", אם כי לא כל השבטים והקבוצות במזרח הקרוב הקדום היו חלק ממנה.
מוקד פעילותה של הממלכה היה בעיר העתיקה ונווה המדבר דוּמָה (כיום, דומאת אל-ג'נדל) בצפון חצי האי ערב, דרומית-מזרחית לגבול ירדן-סעודיה של זמננו.
מלכת קדר הראשונה המוכרת, זביבה מלכת הערבים, הופיעה לראשונה בכתובות אשוריות באמצע המאה השמינית לפנה"ס, ומאז נזכרה הממלכה בתעודות רבות המתארות את היחסים והמאבקים בינה ובין האימפריות השולטות במזרח הקרוב הקדום.
אין הגדרה ברורה של גבולות הממלכה, ושטחיה מצוינים באמצעות אזורי פעילותה ונוכחותה, ודרכי הסחר (דרך הבשמים ונתיבי מסחר אחרים) שבהן שלטה.
פעילותה הכלכלית העיקרית של הממלכה ועיקר חשיבותה בזירה האזורית היו בתחום המסחר, ושטחיה כללו בתחילה, מהמאה השביעית לפנה"ס, את צפון המדבר הסורו-ערבי, והתרחבו עם הזמן.
בשיא כוחה, בתקופת הממלכה האחמנית, השתרעה קדר מדרום בבל במזרח לדלתת הנילוס במערב, ומצפון חצי האי ערב בדרום לצפון המדבר הסורו-ערבי בצפון.
קיימת תמימות דעים כיום שהמבנה השלטוני של קדר היה בעיקרו מבוזר במתכונת כמו-פדרטיבית או במעין קונפדרציה.
בראש הממלכה עמדה לעיתים מלכה שליטה שהייתה אחראית על ענייני הדת והניהול האזרחי, ומלך שהיה אחראי על הפעילות הצבאית.
אלה היו לעיתים זוג נשוי או אחים.
לאחר כ-500 שנה מאז הופעתה בתעודות, סביב המאה השנייה לפנה"ס, דעך כוחה של קדר, והשטחים החשובים שהיו בהשפעתה במערב, עברו לשליטת הנבטים, שאף כבשו את בירת קדר, דומה, במאה הראשונה לפנה"ס.
מקורו של הכינוי קדר אינו ידוע.
השם קדר מופיע בתעודות אכדיות בשפה האשורית ללא רמז למשמעותו.
בערבית מכונה השבט במספר וריאציות: קֶדָר, קָאיְדָר, קָאיְדָ'ר, קָאיְצָ'ר, וייתכן שמקורו בשורש ק.ד.ר., שמשמעותו היא למדוד, לחשב, להעריך, לצוות, למנות, לנהל, להטיל סמכות ולאפשר.
כמו כן, קיימת גם המשמעות המוכרת גם מעברית – לבשל.
בתנ"ך מופיע השם "קֵדָר" כשם בנו השני של ישמעאל.
שם זה מהווה מקור למסורות רבות בדבר מקור מוצאם של הקדרים, אך על-פי ההערכה המחקרית משקף שם של שבט שכבר היה קיים בעת הופעת הסיפור המקראי.
ב מופיע עם המכונה בארמית "קדרין" ומוערך שמדובר בקדרים.
גם במקרה זה לא ברור מהו מקור השם והאם יש קשר לאמנות הקדרות.
לפי חלק מהמקורות, מקור השם הוא במילה המייצגת את צבעם הכהה של אוהלי הנוודים העשויים מיריעות עור הצאן.
מקורה של פרשנות זו הוא בשימוש שנעשה בשירה המוסלמית במילה חִידְר, או בשורש שלו ח.ד.ר., המשקף מרקם שחור ואפל, בהשאלה מהפסוק בשיר השירים "שְׁחוֹרָה אֲנִי וְנָאוָה, בְּנוֹת יְרוּשָׁלִָם; כְּאָהֳלֵי קֵדָר, כִּירִיעוֹת שְׁלֹמֹה", כדימוי לצבע השחור באוהלי הקדרים, וייתכן שאף בהקשר למקור שמו של השבט (במובן של אנשי האוהלים השחורים).
אין בידינו מידע באשר למוצא החברה שאכלסה את שטחי פעילות ממלכת קדר בעת קיומה.
מחפירות ארכאולוגיות שהתבצעו באתרים בצפון מערב חצי האי ערב, כולל בדומה (כיום דומאת אל-ג'נדל), עולה תמונה של רצף נוכחות אנושית מהתקופה הפלאוליתית, וקיומם של יישובי קבע בעלי מוקדי ממשל ופולחן סביב נווי המדבר באזור, לפחות מהתקופה הכלקוליתית.
דוגמה בולטת למוקד פעילות קבוע באזור, ניתן למצוא באתר הפולחני אל-רָגָ'גִ'יל, כ-30 ק"מ מזרחית לדומאת אל-ג'נדל.
חפירות בדומאת אל-ג'נדל עצמה, שהתנהלו בשנות ה-80 של המאה ה-20 וב-2010, זיהו שכבה מתקופת הברזל, אולם מוקד החפירות היה בחשיפת ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית, ולא ברור אם הממצאים מתקופת הברזל מהווים רצף של אותה תרבות מתקופות קודמות.
לפיכך, לא ניתן לבסס הערכה על מוצא הקדרים מעבר להערכה שמקורם מאוכלוסיית הנוודים שפעלה בצפון חצי האי ערב ובאזור המדבר הסורי.
במסורות המונותאיסטיות מקור השם קדר מופיע ברשימות הגנאלוגיה האברהמית – צאצאיו של אברהם עם קטורה והגר, כמסופר בספר בראשית:
וכן בדבריו של ה' לאברהם לגבי גודלו של הענף הישמעאלי:
התיאורים המקראיים הללו בספר בראשית מייחסים לקדר מוצא חצי שמי (אברהם) וחצי חמי (כלומר צפון מזרח אפריקני – מצרי).
ניתוח הרשימות הגנאלוגיות מול הממצאים הארכאולוגיים במזרח הקרוב הקדום, מצביע על התאמה של שמות הצאצאים לשבטים, לקבוצות אתניות, לממלכות ולמקומות מרכזיים באזור שמסביב לכנען.
כלומר, רשימות גנאלוגיות שמשקפות תפוצת עמים, שבטים ואתרים קיימים בעת כתיבת החיבור.
החלוקה בין צאצאי קטורה לבני הגר היא בעיקר באורח חיים ובמעמד כלכלי.
צאצאי קטורה מוכרים בעיקר כיושבי קבע ששלטו בצירי המסחר המרכזיים של המזרח הקרוב הקדום, וצאצאי הגר מוכרים כשבטים נוודיים במרחב הקרוב לכנען, או כפי שמציינים הפסוקים – המרחב שבין מצרים למסופוטמיה.
אופיים הנוודי של בני ישמעאל בא לידי ביטוי גם בדברי מלאך ה' להגר:
תיאור מקראי זה מציב את קדר כשני מבין שנים-עשר בניו של ישמעאל בן הגר ואברהם, אחרי נביות.
כלומר, בקרבת מוצא עם שבטים נוודיים אחרים במרחב המדבר הסורו-ערבי, שלעתיד יקראו בפי המסופוטמים ובמקרא - "ערבים" (אם כי, בגנאלוגיה האברהמית לא מוזכר כלל המושג ערבים).
גם בספרות היהודית של תקופת בית שני מיוחסים הערבים למקור הישמעאלי.
בספר יהודית, המתוארך למאה הרביעית לפנה"ס, מוזכרים ישמעאלים כעם היושב בקצה המדבר.
בספר היובלים, המתוארך למאה השנייה לפנה"ס, קיימת התייחסות ישירה למוצא הערבים והישמעאלים מישמעאל בן-אברהם.
"ויתן לישמעאל ולבניו ולבני קטורה מתנה וישלחם מעל יצחק בנו.
וישמעאל עם בניו ובני קטורה עם בניהם נסעו יחדו וישבו מפארן עד לבא בבלה בכל הככר אשר מקדם נוכח המדבר.
ויתחברו איש אל אחיו ויקראו בשם ערבים וישמעאלים."
עדות מרכזית נוספת לזיהויו של ישמעאל כאב המייסד של העם הערבי מצויה בספרו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, שבו מתייחס ההיסטוריון היהודי במאה הראשונה לספירה לסיפור המקראי של ישמעאל ולנוהג ברית המילה הנהוג הן ביהדות והן בקרב מי שהוא זיהה כערבים (ובתקופתו, כנראה הנבטים).
לטענתו, הערבים מבצעים את ברית המילה בגיל 13 בגלל ההיסטוריה של ישמעאל כבנה של פילגש אברהם, אשר נימול באותו גיל.
באותו הקשר הוא מתייחס אל ישמעאל כמייסד של העם הערבי, ומציין שאברהם הוריש לישמעאל ולצאצאיו את אדמת הערבים.
במסורת האסלאמית מוצאו של קדר נגזר מהגנאלוגיה האברהמית, כאחד מבני ישמעאל.
על בסיס מסורת זו, ישמעאל הוא אביהם הקדמון של כל הערבים ואלה אף נקראים "בני ישמעאל".
אומנם קיים בסיס מוצק לטענה זו בחדית' על דברי מוחמד: "כל הערבים הם צאצאי ישמעאל בן אברהם", אולם לגישה זו וריאציות שונות, הן במישור הגנאלוגי המובהק (מי ילד את מי ומתי), והן במישור הקשר לאמונה המוסלמית:
ההיסטוריון הערבי אחמד אל-יעקובי (המאה ה-9) מציג בחיבורו "היסטוריה" קו גנאלוגי ישיר מישמעאל לשבט קורייש בעיר מכה ולנביא מוחמד עצמו, ובחלק מהמקרים אף התמקד הקו הגנאלוגי במוצאם של השבטים במערב חצי האי ערב באופן ספציפי.
בהיבט הגדרת הערביות במישור הלשוני, היו שטענו שישמעאל היה הראשון שדיבר ערבית, החל מהימים שהוא ואביו, אברהם, עברו לעיר מכה (עד אז דיבר עברית).
במישור הדתי מוזכר ישמעאל בקו ישר עם המונותאיזם האברהמי, והשפיע בכך על דבקות הישמעאלים במונותאיזם לכל אורך ההיסטוריה.
למעשה, חלק מהמקורות מציינים, שהשבטים החשובים ביותר ביסוד האסלאם, קורייש ומעאד, דבקו במונותאיזם האברהמי מלכתחילה.
במסורת המחקר ההיסטורי המוסלמי, כפי שבאה לידי ביטוי בכתביו של ההיסטוריון העיראקי (המודרני) ג'וואד עלי בנושא ההיסטוריה הערבית הקדם-אסלאמית (בספרו "אל-מופאסאל"), מוזכר קֻודָר איבן סָלִיף, כלומר בנו של "האדם הקדמון" כחלק מקו גנאלוגי שייתכן שמקורו בגנאלוגיה המקראית של קדר בן ישמעאל.
במישור האתני מוכר "קודר" כמרכיב בתוך השבט הת'מודי.
חלק מהחוקרים רואים במסורת זו שרידי אֶפּוֹנִים, כלומר, ביטוי גנאלוגי המבוסס על שם של מקום גאוגרפי.
בהמשך לקו הגנאלוגי הזה, התמקדה המסורת המוסלמית בהתפתחותם של כל הערבים משני הבנים הבכורים של ישמעאל – נביות וקדר (או כפי שנהגו בערבית נָבִית וקָאיְדָר).
קיימת מחלוקת בין חוקרים מדוע דווקא שני בנים אלה נבחרו לשמש כאבות הערבים במסורת המוסלמית:
לטענת חלק מהחוקרים נביות נחשב לאחד מאביהם של הערבים מתוקף היותו בנו הבכור של ישמעאל, ובהקשר של השתלבותו בגנאלוגיה של עשו בן יצחק.
קידר, לטענתם, זכה למעמד דומה בהיותו הבן השני של ישמעאל.
כלומר, הן הבסיס לצמיחת קבוצת העמים הערביים במשך מאות השנים שלפני הספירה ואחריה.
עם זאת, הזיהוי בין נביות לנבטים מוטל בספק בקרב חוקרים רבים, ולא ברור אם יש קשר ביניהם, למרות הדמיון בשמות.
הגדרת גבולות ברורים בישות מדינית של נוודים איננה אפשרית כפי שניתן לתאר גבולות של ישויות מדיניות המבוססות על יישובי קבע.
לפיכך, שטחי השליטה וההשפעה של ממלכת קדר, נחשבים כמרחבי הפעילות של שבטי הממלכה, וחלקם נפרשו לשטחים נרחבים גם בתוך גבולותיהן של ממלכות אחרות באזור.
נווה מדבר זה שימש צומת מרכזי למספר צירי סחר:
ציר סחר מדרום ערב, צפונה ללבנט.
ציר סחר מדרום ללבנט ומשם לצפון מסופוטמיה (אשור).
ציר סחר מדרום ערב, צפונה ומערבה לעזה ולמצרים.
ציר סחר צפונה ומזרחה למסופוטמיה (מסלול עוקף מדבר נאפוד).
ציר סחר מזרח-מערב מדרום מסופוטמיה לעזה ולמצרים.
על פי תיאורי הקדרים במקרא ותיאורם בתיעוד האשורי מהמאה השמינית לפנה"ס כשוכני אוהלים ונוודים, נראה ששטחי המרעה והנוודות שלהם התפרסו על שטח רחב יותר במרחב צפון חצי האי ערב, עבר הירדן וצפון המדבר הסורו-ערבי.
על פי תיעוד מתקופתם של סנחריב, אסרחדון ואשורבניפל במהלך המאה השביעית לפנה"ס, פעלו שבטים ערביים בהנהגת הקדרים גם בדרום בבל, מזרחית למוקד פעילותם.
בתקופה האחמנית, במאה השישית והחמישית לפנה"ס, פעלו הקדרים גם בנגב, בצפון סיני, בואכה הדלתה המצרית.
תיאורים אלה מצביעים על תהליך התרחבות מתמשך של שטחי הפעילות הקדרית, מגרעין מצומצם באזור ואדי סירחאן, מערבה ודרומה לשטחים נרחבים ביותר.
בתקופת שיא עוצמתה של ממלכת קדר במאה החמישית לפנה"ס, התפרש מרחב פעילותה בין דרום בבל (ככל הנראה, לא ממש על גדות המפרץ הפרסי) במזרח, ועד מזרח מצרים במערב.
באשר לגבולות הדרומיים של קדר, קיימת מחלוקת לגבי השליטה של הממלכה בשני נווי המדבר החשובים הנוספים בצפון חצי האי ערב – תימא ודדן – דרום מערבית לדומה.
מקורות רבים מתייחסים אל ערים אלה כיחידות פוליטיות ותרבותיות נפרדות (כולל ניב לשוני נפרד) ואף מציינים שושלות מלכים עצמאיות.
מנגד, מחקרים אחרים מתייחסים לשלושת נווי המדבר, דומה, תימא ודדן כחלק מיחידה מדינית עצמאית גדולה.
נקודת המחלוקת מתייחסת לתקופת כיבוש צפון חצי האי ערב בידי המלך הבבלי האחרון, נבונאיד, למשך 10 שנים (555-545 לפנה"ס) ותקופת האימפריה הפרסית.
הראשונים טוענים שחורבן מואב ועמון בידי נבוכדנצר והלחץ על הקדרים בתקופת נבונאיד גרמו להתפשטותם הקדרים מאזור דומה לאזור עבר הירדן, ולאחר התמוטטות האימפריה הבבלית, חזרו והתפשטו לכל הכיוונים, כולל חזרה למוקדי הפעילות הקודמים שלהם.
השניים טוענים שנבונאיד כבש את דומה בדרכו לעיר תימא ומסתמכים על כתובות בתימא המזכירות אדם בשם "גשם", המוכר כמלך קידר בתקופה הפרסית.
עיקר המידע על קורותיהם של הקדרים נמצא במקורות חיצוניים ורק מיעוטו בכתובות קצרות ומעטות של הקדרים עצמם, כמו כתובות מלכותיות אשוריות (רוב המידע הקיים), מידע עקיף מכתובות מלכותיות בבליות, מידע מרומז במקרא, כתובות מקוריות מעטות של הקדרים עצמם מהתקופה הפרסית, וכן מעדויות של היסטוריונים יווניים.
חפירות ארכאולוגיות מעטות בלבד בוצעו באתרים קדריים, וגם אלה התמקדו בתקופות מאוחרות בהיסטוריה של הקדרים (כגון בדומה, בירתם).
בעיה בולטת במיוחד היא האופן שבו הגדירו האשורים את הקדרים בכתובות השונות, לעומת האופן שבו הגדירו את שאר הערבים ואת קבוצות הנוודים האחרות במזרח הקרוב הקדום.
קושי משמעותי קיים בהפרדה במקורות בין המושג "קדרים" למושג "ערבים" ומשמעות המושג "ערבים" עצמו.
באופן כללי ניתן לומר שהאשורים ראו בקדרים קבוצה מובחנת בתוך כלל האוכלוסיות הנוודיות שהוגדרו כערבים.
אך בתעודות עצמן התייחסו אליהם לעיתים בשם זה ולעיתים בשם השני.
בתעודה אשורית אחת אף מוזכרים הערבים והקדרים כשתי קבוצות נפרדות באותה היררכיה.
גם מנהיגי הקדרים מכונים לעיתים מלכי הערבים ולעיתים מלכי הקדרים.
חוסר עקביות זה מקשה על בירור זהות קבוצות השבטים המוזכרות בתעודות ותפקידי האנשים המוזכרים בהן.
למרות זאת, קיימת הסכמה כללית זהירה בקרב החוקרים לגבי הזהות הקדרית, גם של מלכים ומלכות שאינם מכונים באופן מפורש כקדרים.
עיקר הזיהוי של אזכורי הערבים בתעודות עם קדרים מתבסס על שלושה הקשרים:
זיהוי המשכיות בין מלכים שחלקם מוזכרים כמלכי הערבים וחלקם מוזכרים כמלכי קדר, כגון עואית בן-ברדדה שמוזכר כמלך הערבים והקבוצה "סומואן", אולם הוא גם מוכר כאחיינו של יותע בן-חזאל, שהוגדר בידי האשורים כמלך קדר.
אזכור מלכי הממלכה הן בזהותם הערבית והן בזהותם הקדרית.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בגשם הערבי המוזכר במקרא, שהוא כנראה זהה לגשמו מלך קדר המוכר מהממצא הארכאולוגי במזרח מצרים באותה תקופה.
אזכור זוג מנהיגים – מלכה ומלך – שמכונים האחת כ"מלכת הערבים" והשני כ"מלך קדר", כגון חזאל ותלחונו.
ההבנה שהישות המדינית הערבית שהשתרעה בחלקו הצפוני של המדבר הסורי-ערבי, מהמאה השמינית לפנה"ס עד המאה החמישית לפנה"ס, הייתה אחידה, ומכיוון שלפחות בחלק מהמקרים מזוהה כקדרית, היא נחשבת כממלכת קדר לכל אורך קיומה.
קיימת מחלוקת בקרב החוקרים האם הערבי הראשון המוזכר בתיעוד הארכאולוגי, גינדיבו, היה מלכה של קדר.
מקצתם טוענים שחשיבותו במערכת האזורית של צפון הלבנט ואזכורו כאחד ממלכי קואליציית המרד נגד שלמנאסר השלישי ב-853 לפנה"ס, מצביעה על היותו מנהיג מסגרת על-שבטית גדולה כגון קדר.
ככלל, גינדיבו אינו מוזכר במחקרים כחלק מהרצף ההיסטורי של ממלכת קדר.
המלכות הראשונות - זביבה ושמשי
הדמות הקדרית הראשונה שמוזכרת בתיעוד הארכאולוגי היא זביבה מלכת הערבים.
זביבה מוזכרת לראשונה בשנת 739-740 לפנה"ס ברשימת מעלי מס לאימפריה האשורית, שהופיעה במצבה שהתגלתה בחפירות בכרמנשה שבמערב איראן.
ב-738 לפנה"ס, בקטע מהאנלים של תגלת פלאסר השלישי הופיעה זביבה כמלכת הערבים שוב, ברשימת מעלי מיסים לאשור.
אף שאין ביטחון בזהותה של זביבה כמלכת קדר באופן ממוקד, ברור מאזכור הקדרים בכתובת מ-740 לפנה"ס, שלפחות מאמצע המאה השמינית לפנה"ס התקיימה ממלכת קדר כגורם מוכר ומשמעותי בזירת המזרח הקרוב.
לא ידוע מתי בדיוק הסתיים שלטונה של זביבה.
בפעם הבאה שאנו נחשפים בתיעוד האשורי למנהיג ערבי, שוב מדובר במלכה – שמשי מלכת הערבים, בשלהי תקופת שלטון תגלת פלאסר השלישי.
על פי שברי אנלים מלכותיים אשוריים, ככל הנראה משנת 733 לפנה"ס, השתתפה שמשי מלכת הערבים באחת המרידות האזוריות במערב האימפריה האשורית.
מהתיאור האשורי נראה שבתחילה הצהירה שמשי על נאמנות לאשורים, גם כאשר חלק מהממלכות במערב האימפריה החלו למרוד נגד תגלת פלאסר השלישי.
לאחר הכנעת המרד של פקח בן רמליהו הישראלי ורצין מלך ארם-דמשק ב-734 לפנה"ס, השתתפה שמשי במרד נגד האשורים בשנת 733 לפנה"ס, ייתכן שיחד עם מלך עזה הפלשתי, וספגת מפלה מוחצת.
לאחר שניסתה למלט את נפשה, מהרי חורן לכיוון המדבר הערבי בסביבות ואדי סירחאן, נכנעה שמשי למלך האשורי ושילמה בחבילת מנחות עשירה כדי לצאת בשלום מהפרשה.
חיוניותם של הערבים בקיום זרם בלתי מופרע של סחורות ורווחים, גרם במקרה זה להשארת שמשי על מקומה תחת פיקוח של ממונה אשורי.
הכמות הגדולה של תבלינים במיסים ששילמה שמשי לאשורים מצביעה על מקומה בסחר הבשמים והתבלינים מדרום ערב לאזור הלבנט, מצרים, וייתכן שגם אשור עצמה.
בתיעוד האשורי של התקופה, ניכרת שליטה ברורה של השלטונות האשוריים בצירי הסחר השונים בצפון הלבנט (סוריה המודרנית) באמצעות מגע ישיר עם השבטים הערביים שעסקו בשינוע הסחורות.
בחלק מהתעודות אף טענו האשורים לקבלת מנחות מאזורים מרוחקים יותר, כגון מצרים וממלכת סבא בדרום ערב (או נציגות שלה בצפון מערב חצי האי ערב).
יתרה מזו, ניכרת גם מגמה לשלב דמויות ערביות במינהל האשורי עצמו, ואף בצבא האשורי (כפי שעשו האשורים לכל תושבי השטחים שכבשו).
תעודה מהמחצית השנייה של המאה השמינית לפנה"ס אף מזכירה העברה של 125 גמלים לאשור במעורבותם של המלכה שמשי ושני קציני צבא (רָבּ קָסִיר) אשוריים בעלי שמות ערביים.
התמונה המצטיירת מתעודות אלה היא של שיתוף פעולה בין השבטים והמסגרות העל-שבטיות הערביות עם האשורים, על רקע הרווחים הגבוהים שבניהול מסחר יעיל ויציב בדרכי המדבר הצפוני.
עם זאת, היו חוקרים שפירשו את ההופעה המשותפת של מלך מצרים, מלך סבא הדרום ערבית והמלכה שמשי בתיעוד העברת מנחות לאשורים, כרמז לקואליציית מרידות באשורים, שלא צלחה ובעקבותיה נדרשו המורדים לתשלום מנחות.
גם לגבי המלכה שמשי, אין נתונים ברורים לגבי מועד תחילת כהונתה ומועד סיומה.
מוערך שהחליפה את זביבה סביב שנת 735 לפנה"ס ושלטה עד שנת 710 לפנה"ס לערך.
תקופת "הזוגות" - יתיה-בסקאנו ותלחנו-חזאל
בסוף המאה השמינית לפנה"ס ובתחילת השביעית, ניכרים סימנים להתרחבות שטחי הנוכחות והפעילות של הקדרים גם לדרום מסופוטמיה (דרום בבל) ולגבולה הדרומי של ממלכת יהודה בנגב.
כתובות מתקופת סנחריב, מלך אשור בשנת 703 לפנה"ס, מזכירות יישובים רבים בעלי שמות ערביים בדרום בבל, כגון דֻר-אָבִיָתָ, דֻר-אֻעָיִת, דֻר-בִרְדָדָ, דֻר-אֻֻגֻרִ, דֻר-אָקִיָ וקִדְרִנָ, וייתכן שקיים קשר כלשהו בין יישובים אלה לממלכה הערבית.
כל היישובים הללו נמצאו בשטחים של שבטי בית-אמוקני ובית-דוקארי הכשדיים בין העיר בבל לעיר אור.
נוכחות כה בולטת של יישובים ערביים באזור זה קשורה לתנועה ערה של סחר בציר מזרח-מערב בין דרום מסופוטמיה למערב המזרח הקדום, וכן לציר הסחר מדרום חצי האי ערב ומרכזו למסופוטמיה העשירה.
עם זאת, נוכחות זו לא הגיעה למפרץ הפרסי עצמו ולא התערבה ישירות בפעילות המסחרית של ממלכות דילמון ומגן שם.
בתקופה זו עמדו בראש הממלכה הקדרית אח ואחות: מלכת הערבים יָתִיֶה ואחיה בָאָסְקָנֻ.
אלה חברו בשנת 703 לפנה"ס אל מלך בבל, מרודך בלדאן השני, יחד עם ממלכת עילם, ומרדו באימפריה האשורית.
סנחריב נקט ביד קשה נגד מרד זה, ניצח את צבאו של מרודך בלאדן ונטל שלל רב, כולל כזה המזוהה עם רכוש הערבים.
בקצה המערבי של אזורי פעילותם, תמכו הקדרים גם במרד חזקיהו, מלך יהודה בשנת 701 לפנה"ס.
כתובת מלכותית אשורית מתארת את דיכוי המרד, ובכלל זה מזכירה את הערבים לצדו של חזקיהו: "...את חזקיהו הוד האימה של מלכותי הכריע, והערבים ולוחמיו המובחרים אשר העביר לעיר בירתו ירושלים ברחו...".
מעורבותם במרד מצביעה על אינטרסים שהיו להם סביב ממלכת יהודה ונוכחותם באזור סביב יהודה – כנראה בדרום עבר הירדן ובנגב.
גם אם המניע של הקדרים להצטרף למרידות נגד סנחריב היה כלכלי (שמירה על עצמאות ודומיננטיות בדרכי הסחר), מעורבותם הפעילה במרידות מצביעה על תפיסתם העצמית כגורם מדיני משמעותי בזירה האזורית וכפועל יוצא על נכונותם לפעול לטובת האינטרסים שלהם באופן צבאי-פוליטי.
שלטונם של יתיה ובסקנו נמשך משנת 710 לפנה"ס עד 695 לפנה"ס, כלומר, משלהי תקופת סרגון השני ובחלק מתקופת שלטונו של סנחריב.
גם יורשיהם של יתיה ובאסקנו, תֶלְחֻנֻ, "מלכת הערבים", ואחיה חזאל, מלך הערבים, ששלטו יחד מאז 695 לפנה"ס למשך 5–6 שנים, מוכרים בעיקר משום שמרדו באשורים.
במקרה זה, התיעוד האשורי מאפשר הצצה לחלוקת התפקידים בין המלכה לאחיה – בעוד שתלחונו עסקה בעניינים אזרחיים ודתיים, אחיה פיקד על הצבא וניהל את המלחמה באשורים.
במרד, במהלך 690-689 לפנה"ס, ניצח סנחריב את צבאו של חזאל, רדף את צבא הקדרים מדרום בבל לעבר הבירה דומה, פשט על בירת הקדרים, ולקח עמו לאשור את תלחונו, את בתה תָבֻאָה ואת צלמי האלים ממקדשם.
האם והבת שוכנו כאסירות בארמון המלך האשורי, וחזאל, לאחר שנכנע לאשורים, נשאר לשלוט בקדר לבדו לעוד כ-14 שנים, עד 676 לפנה"ס, במהלך שלטונו של אסרחדון, בנו של סנחריב.
כמו במקרה של שמשי, גם במקרה זה ניצחון צבאי של האשורים על קדר אין משמעו חורבן והרס, הן משום שקיים קושי להחריב רכוש של נוודים והם משום הרווח ההדדי של הערבים ושל האשורים בשמירה על מסגרת ששולטת על צירי סחר.
בתקופת שלטון חזאל השתפר הקשר בין קדר לאשורים, הן משום רצונו של חזאל להחזיר את תלחונו וצלמי האלים חזרה לדומה, והן במסגרת מדיניות הפיוס הכללית שהנהיג אסרחדון אחרי המאבקים הסוערים שאפיינו את אביו.
כך גם בתקופת שלטון בנו יָוֻתָע.
דוגמה ליחסיו הטובים של אסרחדון עם הערבים (לא בהכרח הקדרים), היא הסיוע החיוני שקיבל מהם במסעו למצרים.
ללא עזרתם של הערבים בנשיאת ציוד הצבא בחול המדברי ובניווט במדבר, הוא לא היה מצליח להשלים את מסעו.
בערוב ימיו של חזאל נזכרת בתיעוד האשורי פנייה שלו אל אסרחדון בבקשה להחזיר למקומם את תלחונו ובתה וכן את הצלמים שנלקחו ממקדש הקדרים.
תבואה אכן הוחזרה יחד עם הצלמים, שחלקם אף הורכבו מחדש לאחר שהתפרקו או נופצו בעת מעברם לנינוה.
זאת בתמורה להעלאת המיסים של הקדרים לאשור, כולל בשמים שמרמזים על המשך שליטת קדר בהתנהלות השוטפת של דרך הבשמים מדרום ערב.
בעת חזרתם ב-677 לפנה"ס חזאל כבר לא היה בין החיים, ומשלב זה החל שלטון משותף של תבוּאה ויותע.
יותע מלך בין השנים 676 ל-652 לפנה"ס, בעת שלטונם של אסרחדון ואשורבניפל באשור.
בתחילת שלטונו (כנראה, בין השנים 673-676 לפנה"ס) מוכרת אפיזודה יוצאת דופן בתיעוד האשורי, והיא מרד פנימי נגד שלטונו של יותע עצמו.
על פי כתובות בתקופת אסרחדון, אדם בשל אֻבָאֻ (להלן אובאו; ככל הנראה שמו המקורי וָהְב) "גייס את כל הערבים" נגד יותע וניסה להשתלט על המלוכה.
לא ברור אם אובאו היה בן לשבט קדר או שהנהיג שבט אחר בפדרציית השבטים של קדר, אולם יש באפיזודה זו רמז למבנה הפדרטיבי של ממלכת קדר ולדינמיקת יחסי הכוחות בתוכה.
בעקבות נאמנותו המוצהרת של יותע לאשורים ונכונותו להגדיל משמעותית את המנחות הקבועות לנינוה עם הפיכתו למלך, הוא קיבל סיוע מאסרחדון במרד זה והצליח לגבור עליו.
זה לא הפריע לו, עם סיום המרד הפנימי, לפתוח במרד נגד האשורים, ככל הנראה על רקע שילוב של שקיעת צבא אסרחדון במסע מלחמה במצרים ונטל המיסים הגבוה לאשורים.
כמו מרידות אחרות, גם זו נתקלה בתגובה צבאית תקיפה של האשורים.
יותע הודח מהשלטון וחזר אליו זמן קצר אחר כך, לאחר עליית אשורבניפל, בנו של אסרחדון, לשלטון, ולאחר שהכריז מחדש את נאמנותו לאשורים.
תקופת שלטונו של אשורבניפל (631-669 לפנה"ס), בנו של אסרחדון, מתוארת בתיעוד האשורי כסוערת ביותר ביחסים עם הערבים במזרח הקרוב, הן עם ממלכת קדר והן עם שבטים ומסגרות על שבטיות אחרות.
המקורות האשוריים בנושא זה מקוטעים ובמקרים שונים סותרים זה את זה.
מעבר לזאת, פיענוח של התעודות ושברי התעודות מעלה בלבול בין שמות המנהיגים הקדרים, וקיימות גרסאות שונות באשר לזהותו המדויקת של המלך המתואר בכל תעודה.
לאור זאת, התהוו מספר פרשנויות על ההתרחשויות ביחסים בין האימפריה האשורית לערבים באמצע המאה השביעית לפנה"ס.
עם עלייתו של אשורבניפל עמדו בראש ממלכת קדר יותע בן-חזאל, שהודח לפני כן בידי אסרחדון, ואשתו עָדִיָה - מלך הקדרים ומלכת הערבים.
לאחר עליית אשורבניפל לשלטון, פנה יותע בבקשה לחדש את הברית בין שני הצדדים – להכריז אמונים לאימפריה האשורית, ובתמורה לחדש את שלטונו ולהחזיר את צלמי האלים הקדרים (בעיקר עתרשמין) למקומם, אחרי ששוב נלקחו בידי האשורים.
בין אם היה זה בעקבות הפניה היזומה של יותע, או במסגרת חנינה כללית שמבצע מלך בעת הכתרתו, נעתר אשורבניפל לבקשה והברית בין הקדרים לאשורים חודשה.
ברית זו החזיקה למעלה מ-10 שנים, ובסוף שנות ה-50 של המאה השביעית לפנה"ס החלו הקדרים לפעול באמצעים צבאיים נגד האשורים.
המלחמה בין הקדרים לאשורים התקיימה במספר גלים ובשלושה מוקדים גאוגרפיים – אזור עבר הירדן ודרום סוריה (שטחי אָמֻרֻ בלשון באשורים), אזור העיר בבל ובעיר הבירה האשורית, נינוה.
להלן תיאור כרונולוגי של ההתרחשויות בשילוב הפרשנויות להן:
בשלב ראשון, בשנת 652 לפנה"ס או מעט לפני כן, החל יותע בהתקפות צבאיות על שטחים במערב האימפריה – אזור עבר הירדן ודרום סוריה.
בקרבות אלה נתקלו הקדרים בכוחות צבאיים אשוריים שהוצבו באזור, וכן בצבאות של ממלכות נאמנות לאשור, בעיקר מלך מואב, כָמָשְחָלְתָ.
יותע נחל מפלה בקרב ונאלץ לברוח ולמצוא מקלט אצל נָתְנֻ מלך נָבָיוׄת.
מסיבה לא ברורה (בין אם נבגד והוסגר לאשורים בידי נתנו, פותה במרמה להגיע לנינוה לבקש מחילה, או שחשב שאם יפנה למלך אשור, זה יחון אותו) הגיע יותע לנינוה בשנת 652 לפנה"ס.
הוא נלכד שם והושם כבול בשלשלאות בשער העיר למען "יראו וייראו".
גם אשתו של יותע, עדיה, נתפסה בידי האשורים לאחר שניסתה לברוח מהמחנה העורפי בו שהתה לשטח הקדרי וגם היא נשלחה לנינוה.
במקביל, ידוע על פעילות צבאית דומה של "מלך קדר" (כך כונה בתיעוד האשורי) אחר בשם עָמֻלָדִין.
גם הוא הובס בקרב בידי מלך מואב, כמשחלתה, נתפס והובל עם אנשיו לשבי בנינוה.
בתיעוד האשורי תוארה תבוסתו של עמולדין בסמוך לאירוע תפיסתה של עדיה, וקיימות פרשנויות שונות למקומו ולקשריו עם עדיה: פרשנות אחת גורסת שעמולדין היה מנהיג קדרי במקביל ליותע ופעל צבאית נגד האשורים באותה זירה ובמועד סמוך ליותע.
מסיבה זו נתפסה עדיה בידי האשורים בסמוך ללכידתו בעת שהייתה במחנה עורפי.
פרשנות שנייה גורסת כי עמולדין הפך למלך קדר מיד עם היוודע דבר שביו של יותע והוא הובס בקרב אחרי שיצא יחד עם עדיה להילחם באשורים כדי לשחרר את המלך שהחליף.
על פי גרסה זו, המלך השבוי בנינוה לא היה יותע אלא עואית בן-ברדדה – יורש נוסף של יותע.
בשלב שני, סביב 651 לפנה"ס, עם תחילת המרד הבבלי בראשות אחיו העוין של אשורבניפל, שָמָש–שֻם-אֻכין, התגייסו הקדרים לעזרת הבבלים (כפי שהיה בתקופת סנחריב) ונשלחו שני מנהיגים צבאיים, האחים אָבִיָת (אביתע) ואָיִמֻו בני תֶאְרִי להילחם תחת פיקוד הבבלים.
במהלך מסעם לבבל, או לאחר שהגיעו אל העיר, נחלו המורדים מפלות, ועקב המצור האשורי על העיר החליט אביתע להסגיר את עצמו לאשורים בנינוה בתקווה שיצליח לשכנעם למחול לו.
אשורבניפל, כנראה ראה בכך הזדמנות לחולל שינוי לטובתו בממלכת קדר.
הוא מחל לאביתע ושלח אותו חזרה לקדר כמלך ממונה במקומו של יותע בן-חזאל, שנשאר שבוי בנינוה.
אימו בן-תארי, אחיו של אביתע לקרב, הוצא להורג בידי האשורים - פשטו את עורו בעודו בחיים.
במקביל לכהונת מלכותו של אביתע, מופיע בתיעוד האשורי אחיינו של יותע בן-חזאל, עואית בן-ברדדה.
גם הוא מופיע בתיעוד כ"מלך הערבים", ופעם אחת גם כמלך קבוצת שבטים בשם סֻמֻאָן.
יש חוקרים הגורסים שעואית בן-ברדדה היה היורש האמיתי של יותע בקדר, היה בעלה של עדיה, וגם הוא נשבה בידי האשורים.
בהתאם לגישה זו, מסע המלחמה של עמולדין ועדיה נגד אשור היה כדי לשחרר אותו, ואביתע ירש את מקומו עקב יחסיו הטובים עם האשורים בעקבות כניעתו בפרשת הקרב בבבל.
פרשנות אחרת גורסת שעואית בן-ברדדה ואביתע כיהנו במקביל כמלכי קדר, עואית כמנהיג ממוצא קדרי ואביתע כממונה מטעם אשור, ושניהם ירשו את מקומו של יותע.
בכל מקרה, באמצע שנות ה-40 של המאה השביעית החליטו הקדרים ושבטים ערביים אחרים למרוד שוב באשורים, על רקע התמקדות הצבא האשורי במלחמה בעילם וירידה בנוכחות האשורית במערב האימפריה.
כשהתפנה הצבא האשורי מהמלחמה במזרח, יצא למסע מלחמה גדול במערב נגד שורה ארוכה של שבטים ערביים, בהם גם הקדרים.
על פי התיאור האשורי, שוב הובסו הקדרים ומלכיהם הודחו.
אם כן, למרות הפרשנויות השונות להתרחשויות ההיסטוריות, ברור כי התרחשו מספר גלים של לחימה:
התקפה הצבאית של הקדרים על מערב האימפריה בסוף שנות ה-50 של המאה השביעית.
סיוע צבאי של הקדרים למרד הבבלי של שמש-שום-אוכין נגד האשורים בין סביב 650 לפנה"ס.
התקפה קדרית נוספת באמצע שנות הארבעים של המאה השביעית לפנה"ס במערב האימפריה שבעקבותיה כיבוש אשורים גדול, ושוב תבוסה צבאית וחורבן של נווי המדבר הערביים באזור.
באשר לאיוש תפקיד מלכי קדר קיימות שתי פרשנויות עיקריות:
יותע בן-חזאל –> עואית בן-ברדדה ועדיה –> עמולדין ועדיה –> אביתע.
יותע בן חזאל ועדיה, במקביל לעמולדין –> עואית בן-ברדדה, במקביל לאביתע.
ייתכן שקיים פער בין מלך שמונה בתהליך פנימי בקדר לבין מלך שמונה בידי האשורים.
מתקופה זו עד התמוטטות האימפריה האשורית כ-30 שנה אחר-כך, לא ידוע דבר על המתרחש בממלכת קדר.
חוקרים העלו את האפשרות שבמסע המלחמה האחרון הזה איבדה קדר את עצמאותה באופן זמני, וניהול נווה המדבר וצירי התנועה והמסחר המדבריים נעשה בידי מושלים אשוריים.
בתקופה הבבלית מוזכרים שוב ערבים בהקשר של מרד ומלחמה עם הבבלים, אם כי אין עדות ברורה לכך שמדובר דווקא בקדרים ולא בשבטים ערביים אחרים.
בכרוניקות הבבליות, בתקופת נבוכדנצר השני בשנת 599 לפנה"ס, מוזכר מסע מלחמה בבלי נגד מרידה ערבית שעיכבה את היציאה של הצבא הבבלי לדכא את המרד היהודאי של יהויקים.
הד אפשרי לאפיזודה זו נמצא בדבריו של ירמיהו על מלחמת נבוכדנצר נגד קדר וחצור וההרס שהותירו הבבלים בקרב שבטים אלו.
הכוונה ב"חצור" היא כנראה ל"חצרים" – שמשמעותה ערי פרזות.
הד נוסף לאירוע זה ניתן למצוא בספר יהודית, בו מוזכר מסע צבאי של נבוכדנצר לממלכות באזור דרום סוריה, עבר הירדן והנגב.
מסעו של נבונאיד לצפון ערב, בדגש על תימא, משנת 555 לפנה"ס למשך 10 שנים, השפיע גם על גורלה של ממלכת קדר.
בדרכו לתימא בשנה השלישית למסעו מוזכרת אפשרות שנבונאיד כבש את העיר דומה, (קיימת מחלוקת אם העיר המוזכרת בתיעוד הבבלי היא בכלל דומא או יישוב אחר באדום).
בנוסף, חוקרים מעריכים שנבונאיד לא יכול היה לבסס את שליטתו על מרחבי צפון חצי האי ערב ללא השתלטות או שליטה כלשהי בעיר הבירה הקדרית.
על רקע זה עולה האפשרות שממלכת קדר העבירה את מוקד פעילותה צפון מערבה למרחב ממלכות מואב, עמון ואזור החורן, ולא נטמעו ישירות בממלכתו של נבונאיד.
אין הדבר מצביע בהכרח על שליטה של נבונאיד בקדר.
יתרה מזו, גם בתעודות בבליות על פועלו של נבונאיד עולה שבעת שהותו במרחב תימא ודרומה, הצהירו מלכי ערב נאמנות לו ולמלכותו.
נראה שממקומו בצפון חצי האי ערב, ניהל נבונאיד יחסים של שליט אימפריה עם שוכני השטחים הערביים בעבר הירדן ובצפון המדבר הסורו-ערבי, ובהם קדר.
הד להתרחבות השפעתה של קדר בעבר הירדן ניתן למצוא בדבריו של הנביא יחזקאל, ממקום מושבו בגולת בבל, על השתלטות בני קדם על מואב ועמון, תוך אנלוגיה לכינויה של ממלכת קדר כאל "בני קדם" (כינוי המייחס למילה "קדם" במשמעות "מזרח" ומיקומם של הקדרים ממזרח ליהודה).
באותו ציטוט מתאר יחזקאל גם את קריסת אדום והשתלטות דדן ותימא בשטחה, בין אם ערים אלה נכללו באותה תקופה בשטחי השליטה של מלכת קדר ובין אם לא.
עם הקמת האימפריה הפרסית (השושלת האחמנית) לאחר ניצחון כורש השני את בבל ב-539 לפנה"ס, מופיעות עדויות על פעילות ערבית במרחב המזרח הקרוב הקדום, כולל אזכור מפורש אחד של ממלכת קדר.
מהתיעוד הפרסי ומעדותו של הרודוטוס על תקופה זו, זכו השבטים הערביים למעמד איתן במיוחד בתקופה הפרסית, עד כי לא שלמו מיסים קבועים לבירת האימפריה, אלא חלקים מרווחיהם הרבים מהשליטה על המסחר בדרך הבשמים ובציר המפרץ הפרסי מערבה.
בנוסף, קיימות אינדיקציות להשתלבותם של ערבים (לא ברור אם קדרים) גם בצבא הפרסי.
בכלל זה סיפר הרודוטוס על העזרה שהגישו הערבים לכנבוזי השני במסעו דרך מדבריות הנגב וחצי האי סיני למצרים בשנת 525 לפנה"ס, בדומה לסיוע שקיבל אסרחדון במסע דומה.
עדות לשינויים במעמדה של קדר בתקופה הפרסית, בעקבות נפילת האימפריה הבבלית, ניתן למצוא גם בנבואתו של ישעיהו על אודות שינוי במעמד דדן, תימא וקדר:
יש הרואים בהתייחסות זו עדות לחזרת שיירות דדן דרך שטחי אדום עליהם השתלטו בתקופה הבבלית (כפי שצוטט גם בספר יחזקאל – ראו לעיל) דרומה לכיוון תימא, בשל חששם מתקיפה של ממלכת קדר מצפון.
על פי פרשנות זו, לאחר נסיגת נבונאיד מצפון ערב ונפילת האימפריה הבבלית לאחר מכן, שיקמה קדר את מעמדה והתרחבה מהשטחים עליהם השתלטה בצפון עבר הירדן, דרומה, ומשם גם מערב לסיני ולכיוון מצרים.
במקרא מוזכר "גשם הערבי" שהפעיל את השפעתו אצל הפרסים למניעת הקמת בית המקדש ושיקום חומות ירושלים בידי היהודאים ששבו מגלות בבל.
הזכרת המנהיגים האזוריים שהתנגדו לפיתוחה של יהודה בתקופת דריווש הראשון, מעלה אפשרות שמדובר ביחידות פוליטיות שהקיפו את יהודה – סנבלט השומרוני מצפון, טוביה העמוני מצפון-מזרח וגשם הערבי מדרום (נגב ודרום עבר הירדן).
מבחינה זו, מדובר בהמשך הנוכחות הקדרית מהתקופה הנאו-בבלית.
שמו של גשם עלה בשתי כתובות נוספות מאותה תקופה:
בכתובת שנמצאה בכאבור אל-ג'ונדי צפונית לעיר דדן, ומקובל לתארכה לאמצע המאה החמישית לפנה"ס, מוזכר גשם בן שחר יחד עם אדם לא מזוהה שהיה מושל ("פחת") של דדן.
חוקרים העלו אפשרות שמדובר בגשם מלך קדר שהוזכר במקורות האחרים, אולם מכיוון שהכתובת מקוטעת קשה להגדיר בבירור שבו מדובר.
בקערת כסף שהתגלתה באתר ליד אסמאעיליה - , ממזרח לדלתת הנילוס במצרים, התגלתה כתובה בארמית – "זי קינו בר גשם מלך קדר קרב להן-אלת" (את זה קינו בן גשם מלך קדר הגיש להן־אלת).
קערה זו הייתה אחת מארבע שנמצאו באתר עם הקדשות לאלה הן-אלת וניתוח הסגנון האמנותי של הקערות, כמו גם ניתוח פלאוגרפי של הכתובות עצמן, מתארך את הקערה לסוף המאה החמישית לפנה"ס – אמצע התקופה הפרסית-אחמנית.
ההערכה היא כי מדובר בעדות לקיומו של בסיס חיל-מצב קדרי במזרח מצרים המתייחס לגָשְמֻ מלך קדר, המוכר מהמקרא כגשם הערבי.
אין לדעת בוודאות האם גשם בשלוש התעודות הוא אותו אדם, אולם ברור שקיימת קרבה כרונולוגית ונסיבתית ביניהם.
על בסיס הערכה זו מעריכים חוקרים ששטחי השפעתה ושליטתה של ממלכת קדר בתקופה האחמנית השתרעה מדרום מסופוטמיה במזרח עד מזרח מצרים במערב, כולל הנגב וסיני.