tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התייתם בגיל צעיר, ולאחר מכן נלקח תחת חסותו של חבר ותיק של אביו, שבסופו של דבר הפך למנטור שלו.
בסדרת הקומיקס של ג'ון וויק נחשף שהוא בילה חלק ניכר מגיל ההתבגרות שלו באל סאזל שבמקסיקו.
ייתכן שהוא שירת בחיל נחתים, ובסיומו אימץ לעצמו את השם "ג'ון וויק".
בשלב מסוים הוא גויס על ידי קבוצת פשע מאורגן של רוסים ממוצא רומני, והוכשר על ידי מנהיגת הארגון, אישה המכונה "המנהלת", בעיר ניו יורק.
בפיקוחה של המנהלת, וויק הוכשר כרוצח שכיר ורכש מיומנויות שונות, לרבות אמנות לחימה, כלי ירייה וכלי נשק אחרים, נהיגה טקטית, הסתננות, ועוד.
לאחר שעזב את הארגון הוא נעצר ונכלא.
עם שחרורו, הוא תוחמן להצטרף לעולם התחתון הפועל מתוך רשת מלונות קונטיננטל.
בסופו של דבר, וויק הפך לשם דבר בעולם הפשע בניו יורק, והפך לרוצח שכיר ידוע לשמצה, נודע בשל היותו חסר רחמים ונחוש.
בין השאר, פורסם כי בפעם אחת הרג שלושה אנשים תוך שימוש בעיפרון בלבד.
מאוחר יותר הוא זכה לכינוי "באבה יאגה".
בסופו של דבר, וויק התאהב באישה בשם הלן.
בתקווה להשאיר את עברו כרוצח שכיר מאחוריו ולנהל חיים נורמליים, הוא נפגש עם ויגו טאראסוב, בוס של קבוצת פשע מאורגן, שהסכים להעניק לו את חירותו אם יוכל לבצע עבורו משימה שתוארה כ-"בלתי אפשרית", תוך שהוא רומז שוויק לא צפוי לשרוד.
וויק פנה לעזרה אל בוס אחר, סנטינו ד'אנטוניו, ונשבע לו בשבועת דם.
וויק חיסל את כל יריביו של טאראסוב, ובכך איפשר לו להפוך לאחד מראשי הפשע המאורגן החזקים ביותר בניו יורק.
לאחר מכן, וויק פרש מחיי הפשע והתחתן עם הלן.
גם בחלוף חמש שנים מפרישתו, המוניטין שלו נשאר אגדי ושמו הלך לפניו.
בעקבות מותה של אשתו הלן ממחלה סופנית, וויק נותר לבדו ובוחר להתבודד מהחברה בכלל.
את ימיו הוא מעביר בנהיגה ברכב פורד מוסטנג יוקרתי משנת 1969, ובטיפול בכלבתו, ביגל בשם דייזי, המתנה האחרונה שהעניקה לו אשתו המנוחה.
כאשר ג'וזף טאראסוב, בנו של ויגו, פורץ לביתו של וויק, תוקף אותו, הורג את דייזי וגונב את מכוניתו, וויק יוצא למסע נקמה קטלני.
בידיעה שוויק לא יעצור עד אשר יהרוג את ג'וזף, ויגו מנסה להגן על בנו ושולח מספר רוצחים שכירים על מנת לעצור אותו, אך וויק הורג את כולם באכזריות.
בסופו של דבר, וויק זוכה לנקמתו והורג את ג'וזף ואת ויגו.
לאחר מכן, הוא מציל כלב פיטבול ממקלט לבעלי חיים, ולאחר מכן חוזר לביתו.
לאחר שהשלים את נקמתו בטאראסוב, וויק משיב לרשותו את מכוניתו מאחיו של ויגו, אברם, ומסכם איתו על הפסקת אש.
וויק שואף, שוב, לפרוש מחיי הפשע, אולם ראש ארגון הפשע קאמורה, סנטינו ד'אנטוניו, דורש ממנו למלא אחר שבועת הדם שלו ולהתנקש בג'יאנה, אחותו של סנטינו, על מנת לאפשר לו לתפוס את מקומה.
וויק מסרב בתחילה, אך בסופו של דבר טס לרומא על מנת למלא את שבועתו, שם וויק מגלה כי סנטינו בגד בו.
סנטינו הציב 7 מיליון דולר פרס על ראשו של וויק, שפונה אל "מלך באוורי" לעזרה.
בסופו של דבר, וויק פוגש את סנטינו במלון הקונטיננטל, שם, על פי חוקי המקום, אסור לשפוך דם.
וויק מפר חוק זה, וכתוצאה מכך - הוא חווה נידוי מהמקום ומהעולם התחתון.
וינסטון מאפשר לוויק שעה על מנת לברוח מהמקום, בטרם הפרס הכספי על ראשו יוכפל.
בסרט זה "הרג" ג'ון וויק 166 אנשים.
כשהוא מנודה, מותש ופצוע, וויק מתכונן לברוח מניו יורק כשמתנקשים רבים בעקבותיו, לאחר שהפרס על ראש עלה ל-14 מיליון דולר.
וויק נמלט למרוקו, שם הוא נפגש עם סופיה, מנהלת מלון קונטיננטל המקומי, אשר מסייעת לו לנהל משא ומתן: וויק יהרוג את וינסטון, ובכך ינקה את עצמו ויזכה למחילה מצד "השולחן הגבוה".
וויק שב לניו יורק, חובר לווינסטון ומחליט שלא להרוג אותו.
בנוכחות בוררת מטעם "השולחן הגבוה", וינסטון יורה בוויק, שנופל מהגג אל הרחוב ונאסף על ידי "מלך באוורי" שמספר לו שבכוונתו לצאת למסע נקמה נגד "השולחן הגבוה".
ג'ון וויק מוצא דרך להביס את הפסגה הגבוהה, אבל לפני שיוכל לקבל את החופש שלו, וויק מוכרח להתמודד עם יריב חדש עם בריתות חזקות ברחבי טוקיו, ברלין, ניו יורק ופריז במטרה להתמודד עם חברים ותיקים שהפכו לאויביו החדשים.
בסיום הסרט נודע כי ג'ון בסופו של דבר לא שרד את היריות בדו הקרב האחרון, ונקבר כבקשתו לצד בת זוגו.
דמותו של ג'ון וויק תוארה כ-"דמות מרכזית של שד שלא ניתן להרוג אותו " וכ-"מקבילה מודרנית ומכוונת פעולה לזיכיונות סרטי אימה משנות ה-80", ולפי הדיווחים, וויק הביא למותם של 306 בני אדם, יותר מג'ייסון וורהיס וממייקל מאיירס ביחד.
מסע הצלב האלים של וויק תואר כמקרה קיצוני של "".
וויק נראה בעיקר לובש חליפות מחויטות ומותאמות עם שריון בליסטי.
הוא לוחם קטלני ובקיא באקדחים, רובים, סכינים וצורות לחימה שונות אחרות כמו גם קרב פנים אל פנים.
יש לו קעקוע גדול על הגב של זוג ידיים מתפללות ואוחזות צלב ומעליהן כיתוב גדול בלטינית שמשמעותו .
מאז תחילתו של הזיכיון, דמותו של ג'ון וויק והתפתחותה בסרטי ההמשך נראו כנקודת ציון דרך משמעותית בקריירה הקולנועית הארוכה של קיאנו ריבס.
הסרטים הפכו לסרטי פולחן והופעתו של ריבס זכתה לשבחים רבים.
דמותו של ג'ון וויק הופיעה בקרוסאובר במשחק פורטנייט, כתוצאה של טעות שעשו ילדים צעירים ובני-נוער, שחשבו שהסקין של וויק הוא "הקוצר" (אחת מדמויות פורטנייט).
על פי Republic World, הסקין של וויק הוא אחד מהפופולריים ביותר במשחק.
ג'ון אנתוני ווֹלְפִּי היה פוליטיקאי, איש עסקים ודיפלומט אמריקאי ממדינת מסצ'וסטס.
וולפי, בנם של מהגרים איטלקים, ייסד וניהל חברת בנייה גדולה.
וולפי נולד בדצמבר 1908 בווייקפילד שבמסצ'וסטס.
הוא היה בנם של ויטו ופילומנה (לבית בנדטו) וולפי, מהגרים לארצות הברית שהגיעו ב-1905 מפסקוסנסונסקו (Pescosansonesco) שבאברוצו אל שכונת "הקצה הצפוני" של בוסטון, דרך אוניית נוסעים בשם "SS Canopic" של וייט סטאר ליין.
וולפי למד אדריכלות במכון הטכנולוגי ונטוורת' שבבוסטון, ובתום לימודיו הגבוהים הקים משרד בנייה משלו בשנת 1930. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה חברת הבנייה שלו מהמובילות שבארצות הברית.
בשנת 1934 נישא וולפי לג'ובאנינה בנדטו, ממנה חבק שני ילדים, ג'ון אנתוני הבן ולורטה ז'אן וולפי רוטונדי.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב לשירות מדינתי בצי ארצות הברית, והתגייס בדרגת רב-סרן (Lieutenant Commander).
התפקיד הפוליטי הראשון של וולפי היה בשנת 1951, כאשר כיהן כסגן יושב ראש המפלגה הרפובליקנית במסצ'וסטס.
ב-1953 מינה אותו המושל כריסטיאן הרטר לנציב העבודות הציבוריות של מסצ'וסטס, ובשנת 1956 מונה בידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר כמנהל הראשון של מִנהל הכבישים הפדרלי.
בתפקיד זה הוא פיקח על השלבים הראשוניים של פיתוח מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
בשנת 1960 נבחר וולפי למושל מסצ'וסטס, והביס את מזכיר המדינה המכהן ג'וזף ד.
הוא כיהן כמושל משנת 1961 עד 1963. ב-1962 הובס וולפי בקושי רב בבחירות לתקופת כהונה שנייה, והפסיד ליועץ המושל לשעבר וידיד נפשו של ג'ון פיצג'רלד קנדי, אנדיקוט פיבודי.
בבחירות 1964 התמודד וולפי פעם נוספת למשרד המושל, והצליח לתעל לטובתו את חוסר הסדר בתוך המפלגה הדמוקרטית של מסצ'וסטס כאשר סגן המושל פרנסיס בלוטי ניצח את פיבודי בבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
חרף ניצחונות הדמוקרטים ברחבי ארצות הברית במחזור בחירות זה, וולפי ניצח את בלוטי במרוץ צמוד.
בשנת 1966 נבחר וולפי לתקופת הכהונה הראשונה בהיסטוריה של מסצ'וסטס שהייתה בת ארבע שנים, וניצח את התובע הכללי של הקהילייה לשעבר אדוארד ג'.
במהלך כהונתו כמושל, חתם וולפי על חקיקה האוסרת חוסר-שוויון גזעי במערכת החינוך המדינתית, ועל חוקים העוסקים בארגון מחדש של מועצת החינוך של מסצ'וסטס, ליברליזציה של חוקי פיקוח ילודה והגדלת דיור ציבורי למשפחות בעלות הכנסה נמוכה.
וולפי העלה את הכנסות המדינה אחרי שניהל מאבק ארוך — ובסופו של דבר מוצלח — למסד מס קנייה מדינתי בן שלושה אחוזים.
הוא כיהן כיו"ר אגודת המושלים הלאומית בשנים 1967–1968. ב-22 באפריל 1965 אירח וולפי את מרטין לותר קינג בבית מדינת מסצ'וסטס, ולאחר מכן נשא קינג נאום בפני מושב משותף של בית המחוקקים.
בבחירות 1968 התמודד וולפי ללא הועיל בתור "בן המועדף" (Favorite son) בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית של המפלגה הרפובליקנית במסצ'וסטס.
אף שהיה האדם היחיד שפורמלית עמד לבחירה, וולפי הפסיד למושל ניו יורק נלסון רוקפלר ששמו נכתב על ידי המוני תומכים בספוטניות על פתקי ההצבעה.
וולפי הביע תמיכה במועמדותו של ריצ'רד ניקסון.
הוא נמנה בין המועמדים הסופיים של ניקסון בעת בחירת עמיתו למירוץ; אף שנחשב למקובל בכל מחנות המפלגה, בחר ניקסון במושל מרילנד ספירו אגניו.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968, הנשיא ניקסון תגמל את וולפי על תמיכתו בו ומינה אותו למזכיר התחבורה של ארצות הברית.
וולפי התפטר ממשרת מושל לשם תפקידו החדש בקבינט של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1969–1973.
במהלך כהונתו זנח וולפי עיסוקים קודמים כגון סלילת כבישים מהירים לבלי היכר, ובמקום זאת דחף לגישה מאוזנת בבניית תשתיות התחבורה של ארצות הברית.
הוא תרם במיוחד לסיום הניסיונות להחיות את מיזם החגורה הפנימית הכושל בבוסטון, אותו קידם כראש מנהל הכבישים הלאומי.
באופן דומה, ההחלטה של וולפי ב-1969 לבלום את ההצעה לסלילת הכביש המהיר ריברפרונט הצילה את הרובע הצרפתי ההיסטורי של ניו אורלינס וסימנה ניצחון משמעותי סביבתנים, שהצליחו לשכנע את וולפי כי כביש מהיר שינתק את הרובע מחזית הנהר יהא הרסני.
כרוכב אופניים מושבע שרכב לעבודה על אופניים מתקפלים, הוא השתמש בתחביבו — ובמשבר האנרגיה העולמי — כדי לעודד אמריקאים נוספים לרכוב על אופניים.
וולפי היה השני שכיהן כמזכיר התחבורה לאחר שהתפקיד הפך למינוי ברמת הקבינט.
בשנת 1970 קיבל את פרס ההצטיינות של העיתון "Engineering News-Record" על שירותו כמזכיר התחבורה.
וולפי היה בעל-עניין מתמיד ועקבי במולדת הוריו, וביקר בה פעמים רבות.
בשנת 1969 הוענק לו תואר אביר צלב גדול במסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
ב-1973 הועמד בידי הנשיא ניקסון בפני הסנאט של ארצות הברית לשרת כשגריר ברומא, תפקיד אותו מילא עד 1977. בעת שליחותו הדיפלומטית היה מושא להתנשאות מצד האליטה האיטלקית בשל שורשיו מדרום איטליה, והרגיז לא פעם גורמים שמאלניים בממסד הפוליטי של איטליה כאשר מתח ביקורת נגד שילוב המפלגה הקומוניסטית האיטלקית בממשלת איטליה.
העיתונות הקומוניסטית באיטליה האשימה את וולפי בהיותו נאו-פשיסטי בשל עמדותיו.
ב-11 בנובמבר 1994 נפטר וולפי בגיל 85 בביתו שבנאהאנט.
ג'ון וויק 4 הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2023, בבימויו של צ'אד סטהלסקי בו מככבים קיאנו ריבס, דוני ין, ביל סקושגורד, לורנס פישבורן, הירויוקי סנאדה, לאנס רדיק, רינה סאוואיאמה, סקוט אדקינס, קלנסי בראון, נטליה טנה, שאמיר אנדרסון ואיאן מקשיין.
זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי ג'ון וויק.
ג'ון וויק מוצא דרך להביס את הפסגה הגבוהה, אבל לפני שיוכל לקבל את החופש שלו, וויק מוכרח להתמודד עם יריב חדש עם בריתות חזקות ברחבי העולם ולהתמודד עם חברים ותיקים שהפכו לאויביו החדשים.
דוני ין – בתפקיד קיין, מתנקש עיוור בפסגה הגבוהה וחבר של ג'ון וויק
ביל סקושגורד – בתפקיד המרקיז דה גראמונט, חבר בפסגה הגבוהה אשר מטרתו להתמודד מול ג'ון וויק
הירויוקי סנאדה – בתפקיד שימאזו, חבר ותיק של ג'ון וויק
לורנס פישבורן – בתפקיד באורי קינג, ראש ארגון פשע בולט
רינה סאוואיאמה – בתפקיד אקירה
לאנס רדיק – בתפקיד שרון, השוער במלון קונטיננטל אשר עוזר לג'ון וויק
איאן מקשיין – בתפקיד וינסטון, הבעלים והמנהל של מלון קונטיננטל בניו יורק, דמות מרכזית בעולם התחתון
סקוט אדקינס - בתפקיד קילה הארקן, ראש השולחן הגרמני
הסרט זכה להמון ביקורות מהללות, וקיבל ציון גבוה מאוד של 94% ב-rotten tomatoes.
כבר במהלך השבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית ובקנדה הצליח להכניס סכום שנע בין 60 ל-75 מיליון דולר אמריקאי ב-3,855 בתי קולנוע.
כבר ביומו הראשון להקרנתו, הכניס כ-29.4 מיליון דולר אמריקאי.
ג'ון ווטסון גורדון היה צייר דיוקנאות סקוטי ונשיא האקדמיה המלכותית הסקוטית.
גורדון נולד באדינבורו, בנו הבכור של קפטן ווטסון.
הוא חונך בכוונה להכשיר אותו לחיל ההנדסה המלכותי.
הוא החל את הכשרתו כסטודנט בבית הספר הממשלתי לעיצוב.
הוא גילה נטייה טבעית לאמנות, ואביו שוכנע לאפשר לו להפוך את האמנות כמקצוע.
האב קפטן ווטסון היה בעצמו שרטט מיומן, והדוד ג'ורג' ווטסון, היה לאחר מכן נשיא האקדמיה המלכותית הסקוטית, וצייר דיוקנאות מכובד, בדומה להנרי רייבורן, שהיה ידיד המשפחה.
בשנת 1808 הציג גורדון תמונה בליסיאום ברחוב ניקולסון, אדינבורו - התערוכה הפומבית הראשונה של ציורים בעיר זו - והמשיך במשך כמה שנים להציג נושאים מורכבים אף שהם צוירו בצורה חופשית הם היו חסרי עוצמה ואופי, בניגוד לתמונות הדיוקן שביצע.
לאחר מותו של סר הנרי רייבורן ב-1823 הוא הצליח יותר בעיסוקי הדיוקנאות.
הוא הוסיף לשמו את גורדון ב-1826.
אחד הדמויות המוקדמות שצוירו על ידו, היה סר וולטר סקוט, שישב כדיוקן הראשון ב-1820. ואחריו הגיע לוקהארט ב-1821; פרופסור וילסון, 1822 ו-1850, שני דיוקנאות; סר ארצ'יבלד אליסון, 1839; ד"ר צ'למרס, 1844 וכן הלאה.
בין יצירותיו החשובות ביותר ניתן למנות את הדיוקן של המרקיזה הראשונה מדלהוזי, סר אלכסנדר הופ (1835).
דיוקנאות אלה בניגוד ליצירותיו המאוחרות היו עשירות בצבע.
הציור באורך מלא של ד"ר אלכסנדר ברונטון (1844), וד"ר לי, מנהל האוניברסיטה (1846), מסמנים שינוי בסגנון שלו, שבסופו של דבר הפך את עצמו לסגנון ציור בפשטות קיצונית, הן של צבע והן של טיפול בדמות.
במהלך עשרים השנים האחרונות לחייו הוא צייר אנגלים נכבדים רבים שהגיעו לאדינבורו כדי לשבת מולו.
צייר הנוף דייוויד קוקס בחר לנסוע לאדינבורו כדי שיצייר אותו ווטסון גורדון, למרות שהוא לא הכיר את הצייר באופן אישי ולא ביקר מעולם לפני כן בסטודיו שלו.
בין הדיוקנאות שצוירו בתקופה זו, במה שניתן לכנות כסגנון השלישי שלו, ניתן למנות את דה קווינסי, גנרל סר תומאס מקדוגל בריסביין, הנסיך מוויילס, לורד מקאוליי, סר מ.
פקינגטון, לורד מאריי, לורד קוקבורן, לורד רת'רפורד וסר ג'ון שו-לפבר.
התמונות האחרונות שצייר הן לרוב ברורות ואפורות, לעיתים מראות מעט צבע.
הדמות עצמה אפורה מאוד, אבל מצוירת בדיוק מופתי.
הוא היה מוצלח מאוד בהצגת אופי הדמות.
דוגמה טובה לסגנונו האחרון, הוא הדיוקן של סר ג'ון שו-לפבר.
גורדון היה אחד החברים המוקדמים של האקדמיה הסקוטית המלכותית, ונבחר לנשיא שלה ב-1850 (ג'ורג' הארווי כיהן בתפקיד אחריו); הוא קיבל את תואר האבירות.
מאז 1841 הוא היה שותף של האקדמיה המלכותית, ובשנת 1851 הוא נבחר לאקדמאי מלכותי.
ג'ון וויק מציג: בלרינה הוא סרט פעולה אמריקאי שיצא בשנת 2025, בבימויו של לן וייסמן בו מככבים אנה דה ארמס, אנג'ליקה יוסטון, גבריאל ביירן, לאנס רדיק, קטלינה סנדינו מורנו, נורמן רידוס, איאן מקשיין וקיאנו ריבס.
זהו סרט ספין אוף בסדרת סרטי ג'ון וויק.
הסרט מתרחש בין הסרט השלישי לסרט הרביעי.
הסרט מתרחש בין אירועי הסרטים ג'ון וויק 3 וג'ון וויק 4.
אִיב (Eve Macarro), שמגולמת על ידי אנה דה ארמס, הייתה נערה רגילה עד שהתרחש טבח שבו נרצח אביה בידי כת מסתורית שמנהיג "Chancellor" (גבריאל ביירן).
האב, שהיה קשור לארגון "Ruska Roma", ניסה להציל את איב אך נהרג, והיא ניצלה על ידי וינסטון והתמקמה בבית הספר של מתנקשות בארגון
איב נלקחת לבית הספר של ארגון Ruska Roma, שבו הובילה ה־Director (אנג'ליקה הסטון).
במשך כ־12 שנים היא עובדת הן כבלרינה והן כמתנקשת מסוג "Kikimora": מאמנת על לחימה, שימוש בנשק, הגנה על נכסים ופרוטוקול סודי של הארגון
כשאיב מתבגרת והיא מורשית לפעול, היא דורשת לדעת מי אחראי למותו של אביה.
המידע מוביל אל ה־Chancellor – מנהיג כת פשיסטית־אלימה שממוקמת בכפר אוסטרי בשם Hallstatt, שם כל התושבים הם מתנקשים ואפילו הילדים לוקחים חלק בפעולות רצח
איב נכנסת לכפר הסגור ומתעמתת עם רשת מתנקשים במקום.
הסרט מציג סצנות אכזריות בסגנון ג'ון וויק, כולל משחק כלי אוכל בגוף ראשון, סכינים, קרבות רחוב וסצנת קליימקס אלימה במיוחד.
מקצה שיתוף פעולה עם ג'ון וויק
במהלך המשימה, ג'ון וויק (קיָנו ריבס) מופיע באופן לא־רדום כדי לעצור את איוֹן לפי צו מה־High Table.
עם זאת, הוא מבין את שורשיה ומחליט לסייע לה באופן סמוי — מכריז עליו עוקף את ההוראות של Ruska Roma ומשתף פעולה איתה כדי להשלימו בנקמה
אנה דה ארמס – בתפקיד איב מקארו, בלרינה מתנקשת אשר מחפשת נקמה על רצח משפחתה בידי צייד רוצחים.
קיאנו ריבס – בתפקיד ג'ונתן "ג'ון" וויק.
לאנס רדיק – בתפקיד שרון, השוער במלון קונטיננטל, חברו של ג'ון וויק.
איאן מקשיין – בתפקיד וינסטון, הבעלים והמנהל של מלון קונטיננטל בניו יורק, חברו של ג'ון וויק.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס הסופר של בחירת המבקרים7 באוגוסט 2025השחקנית הטובה ביותר בסרט אקשןאנה דה ארמספרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי4 בינואר 2026עיצוב הפעלולים הטוב ביותרסטיבן דנלוי, קייל גרדינר, ג'קסון ספידל, ג'רמי מרינס, יאן פטרינה, דומונקוס פרדניי וקינגה קוזה-גוואלדה
ג'ון ווקר היה פוליטיקאי מווירג'יניה.
ווקר נולד ב-13 בפברואר 1744 במושבת וירג'יניה, והיה בנו של ד"ר תומאס ווקר.
הוא קיבל חינוך פרטי לפני שלמד בקולג' ויליאם ומרי, שם השלים את לימודיו ב-1764. הוא היה שכן וחבר לכיתה של תומאס ג'פרסון והם נשארו חברים קרובים עד הבחירות של 1804–1805. בשנת 1768, נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 1772 החליף את אביו כנציג בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא שירת בצבא הקונטיננטלי, וב-1777 הוצב כעוזר של הגנרל ג'ורג' וושינגטון, בדרגת קולונל.
בשנת 1780 נבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי.
לאחר מותו של ויליאם גרייסון ב-1790, מונה ווקר לסנאט של ארצות הברית לכהן מ-31 במרץ עד 9 בנובמבר של אותה שנה, כאשר נבחר מחליף על ידי האספה הכללית של וירג'יניה.
ניסיון הפיתוי של תומאס ג'פרסון לאשתו, שכמעט הוביל לדו-קרב, וסיפק חומר רב לעיתונות הפדרליסטית, נדון ב"ג'פרסון הווירג'יני" של דיומא מאלון.
ג'ון וולטר סמית' , היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר בהמפלגה הדמוקרטית, אשר מילא מספר תפקידים ציבוריים בייצוג מדינת מרילנד.
מ-1899 עד 1900 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז הראשון של מרילנד; מ-1900 עד 1904, כיהן כמושל מרילנד ה-44; ומ-1908 עד 1921, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, תחילה כסנאטור הזוטר של מרילנד, ומנובמבר 1912 כסנאטור הבכיר.
סמית' נולד ב-5 בפברואר 1845 בסנואו היל שבמרילנד, ולמד בבתי ספר פרטיים ובאקדמיית יוניון.
אמו מתה כשהיה בן חמישה שבועות, ואביו מת כשהיה בן חמש.
אפרים קינג וילסון, בן דודו של סמית', קיבל על עצמו את האפוטרופסות של סמית' וגידל אותו.
הוא עסק בעסקי העצים במרילנד, וירג'יניה וקרוליינה הצפונית לפני שמונה לנשיא הבנק הלאומי הראשון של סנואו היל ומנהל במוסדות עסקיים ופיננסיים רבים.
בתחילת הקריירה הפוליטית שלו, נבחר סמית' כחבר הסנאט של מרילנד ב-1889, 1893 ו-1897, וכיהן כנשיא הסנאט ב-1894. לאחר מותו של הסנאטור של מרילנד אפרים ק.
וילסון ב-1891, ביקש סמית' להיבחר במקומו, אך הפסיד את המועמדות לעמיתו הדמוקרטי צ'ארלס גיבסון.
ב-1898 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית למושב הקונגרס ה-56 מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מרילנד, אך כיהן במשך פחות משנה לפני שהוצע באופן בלתי צפוי לתפקיד מושל מרילנד על ידי ועידת המדינה הדמוקרטית ב-1899. סמית' ניצח בבחירות מול המושל המכהן .
כמושל, קידם סמית' את הרפורמה בחינוך, בעבודה ובבריאות.
בחינוך, סמית' ארגן מחדש את מערכת בתי הספר הציבוריים, הבטיח ספרי לימוד חינם לכל התלמידים, מינה מפקחי בתי ספר, והסיר את המכללה החקלאית של מרילנד (כיום אוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק) משליטה פרטית והעביר אותה לפיקוח המדינה.
הוא גם שיפר את תוכנית פיצויי העובדים של המדינה, עודד שיטת קידום המבוססת על כישורים, ארגן מחדש את חוקי הבריאות ובנה בית חולים פסיכיאטרי ממלכתי.
לסמית' גם מיוחסת החתימה על חוק רואי החשבון המוסמכים (Certified Public Accountant Act), שהפך את מרילנד למדינה השלישית שיצרה מקצוע חשבונאות ציבורית עם בחינה, רישוי ופיקוח ממלכתי.
בנוסף, עד לעזיבתו את התפקיד בשנת 1904, הצליח סמית' לשחרר את המדינה מחלק גדול מחובותיה.
לאחר ניסיון נוסף לא מוצלח להיבחר לסנאט ב-1904, נבחר סמית' בינואר 1908 להחליף את ויליאם פינקני וייט שתקופת כהונתו הסתיימה ב-1909. כאשר וייט מת במרץ 1908, נבחר סמית' גם להשלים את הקדנציה.
הוא נבחר מחדש ב-1914 וכיהן מ-25 במרץ 1908 עד 3 במרץ 1921. הוא הפסיד בבחירות ב-1920 לקדנציה שלישית כסנאטור לאובינגטון ולר.
כסנאטור, כיהן סמית' כיו"ר הוועדה לחקירת מסיגי גבול על קרקע (הקונגרס ה-62), הוועדה לגבי מחוז קולומביה (הקונגרסים ה-63 עד ה-65), והוועדה לבחינת סניפים של שירות המדינה (הקונגרס ה-66).
סמית' פרש לחיים פרטיים ומת ב-19 באפריל 1925 בבולטימור שבמרילנד.
הוא נקבר בבית הקברות הפרסביטריאני של Makemie Memorial ב-Snow Hill, מרילנד.
ג'ון וולקוט סטיוארט נולד בעיירה מידלברי שבוורמונט, כבנם של אירה סטיוארט ושל בטסי (לבית האבל) סטיוארט.
הוא התחנך באקדמיית מידלברי, וב-1846 סיים את לימודיו במידלברי קולג'.
הוא למד משפטים בהדרכתו של הורשיו סימור, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1852–1854 הוא שימש כפרקליט המדינה למחוז אדיסון.
ב-1860 נשא סטיוארט לאישה את אמה סימור באטל, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
ב-1856 נבחר סטיוארט לראשונה לבית הנבחרים של ורמונט, וכיהן בו שנה אחת.
בשנים 1861–1862 הוא כיהן כחבר הסנאט של ורמונט.
בשנים 1865–1867 הוא שב לבית הנבחרים של ורמונט וכיהן אז כיושב ראש הבית.
ב-1870 נבחר סטיוארט כמושל ורמונט ה-33. הוא היה המושל הראשון שנבחר לתקופת כהונה של שנתיים במקום של שנה, על פי תיקון לחוקת ורמונט שהתקבל שנה קודם לכן, וכיהן בתפקיד עד 1872. בהמשך הוא שב לבית הנבחרים של ורמונט ולכס יושב הראש בשנים 1876–1878.
ב-1882 נבחר סטיוארט לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר עוד שלוש פעמים לתקופות כהונה נוספות וכיהן בבית הנבחרים ממרץ 1883 ועד מרץ 1891. ב-1890 הוא החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת, ותחת זאת בחר להיות מעורב בעסקי בנקאות במידלברי.
ב-24 במרץ 1908 מונה סטיוארט לאייש את מושבו בסנאט של ארצות הברית של רדפילד פרוקטור שנפטר, וכיהן עד 21 באוקטובר אותה שנה כאשר נבחר מחליף קבוע.
ג'ון וולקוט סטיוארט נפטר במידלברי ב-29 באוקטובר 1915. הוא נטמן בבית הקברות המערבי של העיר.
ג'ון ווטס הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את מדינת ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'ון ווטס נולד ב־27 באוגוסט 1749 בעיר ניו יורק.
הוא היה בנם של ג'ון ווטס האב (1715–1789), מהגר סקוטי ממשפחה אמידה, ושל אן דה־לנסי (1723–1784), צאצאית למשפחות סקיילר וון־קורטלנד.
סביו מצד אמו היו אטיין דה־לנסי (1663–1741), יליד צרפת וחבר זוטר באצולה הצרפתית, ואן ון־קורטלנד (1676–1724), בתם של גרטרוד סקיילר וסטפנוס ון־קורטלנד, נשיא בית המשפט העליון של מושבת ניו יורק.
ווטס השלים לימודי הכנה, סיים תואר שני בקולג' קינגס (לימים אוניברסיטת קולומביה) במאי 1769, ולמד משפטים.
בשנת 1774 מונה ל"רקורדר" (Recorder) של ניו יורק תחת ראש העיר דייוויד מת'יוס, והיה האחרון שמילא תפקיד זה תחת הכתר הבריטי.
התפקיד כלל סיוע לראש העיר, שיפוט ותפקידי מנהל ושיפוט שונים.
אביו, נאמן לכתר הבריטי, נמלט לאנגליה במהלך מלחמת העצמאות.
בשנת 1779 הוחרמו נכסיו, ובהם אחוזת "רוז היל" (שבה שוכנת כיום אוניברסיטת פורדהם), בידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק.
ווטס ואחיו רוברט ביקשו לבטל את ההחרמה; בקשתם נדחתה, אך הותר להם לרכוש מחדש את הנכסים.
בשנים 1788–1789 ושוב בשנים 1791–1793 כיהן ווטס כחבר האספה המדינתית של ניו יורק, וכיהן כיושב ראש הבית בין 1791 ל־1793. הוא היה חבר בוועדה להקמת כלא ניוגייט בעיר ניו יורק, שפעל בין 1797 ל־1829.
בשנת 1793 נבחר כנציג מפלגת תומכי הממשל לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השלישי, וייצג את מחוז הבחירה השני של ניו יורק.
הוא כיהן מ־4 במרץ 1793 עד 3 במרץ 1795, והפסיד בבחירות החוזרות לאדוארד ליווינגסטון.
בשנים 1802–1807 כיהן כשופט במחוז וסטצ'סטר שבניו יורק.
כמו כן היה חבר בלשכת הבונים החופשיים.
בשנת 1831 ייסד ווטס את בית היתומים "ליק וווטס" לאחר מותו של ידידו ג'ון ג'ורג' ליק, שנפטר ללא ילדים או אחים חיים.
הארגון, שנקרא כיום Rising Ground, נוסד מכספים ונכסים שהועברו לווטס לאחר מות בנו, אשר ירש תחילה את העיזבון אך נפטר זמן קצר לאחר מכן ללא צוואה.
בשנת 1775 נישא ווטס לג'יין דה־לנסי (1750–1809) בחתונה כפולה, שבה נישאה גם אחותה סוזנה לתומאס הנרי ברקלי.
נכדו כתב כי ווטס "היה אנדרטה של ייסורים", משום שראה את אשתו, שישה בנים וארבע בנות הולכים לעולמם לפניו.
ג'ון ווטס נפטר בביתו שבניו יורק ב־3 בספטמבר 1836, ונקבר באחוזת קבר משפחתית בחצר כנסיית טריניטי.
בשנת 1839 נרכשה אחוזת רוז היל בידי הכנסייה הקתולית והפכה למכללת סנט ג'ון.
באמצעות בתו סוזן היה סבו של הגנרל פיליפ קירני, קצין בצבא האיחוד שנהרג במלחמת האזרחים.
באמצעות בתו מרי היה סבו של ג'ון ווטס דה־פייסטר, סופר ונדבן מניו יורק.
מאריון רוברט מוריסון ידוע יותר בשם הבמה שלו ג'ון ויין היה שחקן קולנוע אמריקאי, שזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט דרמטי ובפרס גלובוס הזהב על מפעל חיים.
במהלך הקריירה שלו שיחק ויין ב-174 סרטים, בעיקר מערבונים, סרטי מלחמה, הרפתקאות, מלודרמות ומספר קומדיות רומנטיות.
הוא נחשב לכוכב קולנוע בקנה מידה עולמי משנות ה-40 ועד שנות ה-70. בתחילת הקריירה הקולנועית שלו גילם ויין דמויות שטחיות יחסית, אך עם הזמן החל לגלם דמויות מורכבות יותר.
ויין היה בין השחקנים המכניסים ביותר בקולנוע האמריקני במשך שלושה עשורים והפך עוד בחייו לאייקון אמריקני אשר סימל בתפקידו הקולנועי את דמות החייל האמריקני המושלם.
ויין נולד כמאריון רוברט מוריסון באיווה, ארצות הברית.
שמו האמצעי שונה במהרה למיטשל מפני שהוריו החליטו לקרא לאחיו הקטן של ויין רוברט.
אביו של ויין, קלייד לאונרד מוריסון , היה בנו של מאריון מיטשל מוריסון, חייל, מוותיקי מלחמת האזרחים האמריקנית.
אימו של ויין, מרי "מולי" אלברטה בראון, הגיעה מנברסקה.
משפחתו של ויין עברה לפלמדייל, קליפורניה וב-1911 עברה לגלנדייל, קליפורניה.
שם עבד אביו של ויין כרוקח.
אחד הכבאים שבעיירה כינה את ויין "הדוכס הקטן" (Little Duke), כי לכל מקום שאליו הלך, התלווה אליו כלב האיירדייל טרייר הגדול שלו.
כנער, ויין עבד בגלידריה שהבעלים שלה גם השכיר סוסים לאולפנים בהוליווד.
בנוסף הוא היה פעיל כחבר במסדר דה-מוליי, ארגון נוער אשר היה קשור לבונים החופשיים.
הוא למד בבית הספר המקומי ושיחק בנבחרת הפוטבול של בית הספר.
ויין נדחה מהאקדמיה הימית של חיל הים האמריקני והתקבל לאוניברסיטת דרום קליפורניה, על מלגת ספורט, שם למד משפטים.
הוא היה חבר באחוות האבירים הטרויאנים ובסיגמא כי.
ויין שיחק בנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה.
בעקבות פציעה שנפצע בגלישת גלים לא היה יכול להמשיך לשחק בנבחרת, המלגה שלו הופסקה והוא נאלץ לעזוב את האוניברסיטה.
לאחר שעזב את האוניברסיטה התחיל לעבוד באולפן סרטים כעוזר במחלקת אביזרים, במהרה קיבל תפקידים קטנים כניצב בסרטים שונים שהאולפן הפיק.
ויין התיידד עם ג'ון פורד, הבמאי של רוב הסרטים שבהם הופיע ויין כניצב.
בזמן עבודתו בשביל חברת הסרטים פוקס שמו הופיע רק פעם אחת כדיוק מוריסון, בכתוביות הסיום של הסרט "מילים ומוזיקה" (1929).
הבמאי ראול וולש ליהק את ויין לסרטו "נתיב ענקים" (1930) בתפקיד ראשי לאחר שראה אותו מעביר רהיטים כעובד במה.
וולש נתן לוויין את שם הבמה אנתוני ויין על שמו של גנרל "אנתוני המשוגע" ויין, גיבור מלחמת העצמאות האמריקנית.
וינפילד שאיין, אחד מראשי פוקס, חשב שהשם "איטלקי מדי" ולכן הציע וולש לשנותו לג'ון ויין, ווינפילד הסכים לשם החדש.
ויין עצמו לא נשאל לדעתו או להסכמתו בקשר לשם הבמה שנבחר עבורו.
על אף ביקורות טובות היה הסרט "נתיב ענקים" לכישלון מסחרי, אשר הוביל את ויין להשתתפות בסרטים קטנים בלבד, שלא זכו להצלחה גדולה ובהם "הבלש" (1931), שלושת המוסקטרים (1933) ומספר רב של מערבונים.
להערכתו של ויין הוא שיחק בקרוב לשמונים מערבונים זולים בין השנים 1930 ל-1939. בסרט "פרשי הגורל" (1933) הוא היה בין השחקנים הראשונים ששחקו בוקרים מזמרים על ידי דיבוב.
הפריצה הגדולה של ויין הגיעה כאשר שיחק בסרטו של ג'ון פורד, "מרכבת הדואר".
משום שוויין שיחק רק בסרטים נמוכי תקציב, התקשה פורד למצוא ממנים לסרט, אך לבסוף הצליח לשכנע את וולטר וונגר, מפיק עצמאי, להפיק את סרטו בכיכובו של ויין.
מרכבת הדואר זכה להצלחה עצומה בקופות וויין הפך לשחקן מבוקש.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה שוחרר ויין משרות צבאי, עקב גילו (34) ומצבו המשפחתי, והוא סווג בלשכת הגיוס כ-A-3 (נדחה עקב מצב משפחתי).
למרות זאת ניסה ויין להתגייס לצבא לכל תפקיד אפשרי, אבל אולפני רפובליקה לא היו מוכנים לאבד את ויין שהפך לאחד השחקנים הריווחים שלהם.
ייטס, נשיא אולפני רפובליקה, איים לתבוע את ויין אם יפר את החוזה שלו כדי להתגייס לצבא.
הצבא שלח לבסוף את ויין להופיע בפני חיילים בחזית האוקיינוס השקט ובבתי חולים כדי להעלות את מורל החיילים.
דחייתו משרות צבאי הייתה החוויה הקשה ביותר שעבר ויין בחייו, והיא המשיכה להשפיע עליו עד סוף חייו.
אלמנתו של ויין סיפרה שהפיכתו של ויין לפטריוט קנאי נבעה מניסיונו לכפר על כך שהוא "נשאר בבית" בזמן מלחמת עולם שנייה.
הסרט הצבעוני הראשון שוויין הופיע בו היה "הרועה בגבעות" (1941).
בהמשך אותה שנה הוא כיכב בסרט "לחתוך את הרוח הפראית" (1942) של ססיל ב.
זאת הייתה הפעם היחידה בה ויין גילם דמות בעלת ערכים שנויים במחלוקת.
ב-1949 הציע הבמאי רוברט רוסן לוויין את התפקיד הראשי ב"כל אנשי המלך", אבל ויין סירב משום שחשב שהתסריט לא אמריקני.
ויין זכה באוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "אומץ אמיתי" (1969).
ויין גם היה מועמד לאוסקר כמפיק הסרט הטוב ביותר, "האלמו" (1960), אחד משני סרטים שהוא ביים.
השני היה "הכומתות הירוקות" (1968).
סרט זה היה הסרט הגדול היחיד שנעשה בזמן מלחמת וייטנאם ותמך בה.
בזמן צילומי הסרט קיבל ויין צמיד פליז כהוקרה מאנשי הדגר, התושבים של מרכז וייטנאם אשר עמדו בראש ההתנגדות לקומוניזם.
ויין ענד צמיד זה בכל סרט בו הופיע מאז "הכומתות הירוקות" והלאה.
הסרט האחרון שוויין הופיע בו היה "היורה" (1976).
בסרט הוא גילם בוקר זקן אשר גסס מסרטן, מחלה שגם וויין עצמו סבל ממנה במהלך צילומי הסרט וממנה נפטר כשלוש שנים לאחר מכן.
לפי IMDb, הופיע ויין בתפקיד הראשי ב-142 סרטים.
ויין היה נשוי שלוש פעמים והתגרש פעמיים.
נשותיו היו ג'וזפין אליסיה סנז, אספרנסה באור, ופילאר פלט.
היו לו ארבעה ילדים מג'וזפין, ועוד שלושה ילדים מפילאר.
גירושיו מאספרנסה באור, השחקנית המקסיקנית לשעבר, היו סוערים.
היא שכנעה את עצמה שלוויין ולשחקנית גייל ראסל היה רומן.
ב-1947 שב וויין מאוחר מצילומים לסרט "מלאך ואיש רע".
אספרנסה אשר הייתה שיכורה זעמה במיוחד על ויין והיא ניסתה לירות בו כשנכנס הביתה.
לוויין היו מספר רומנים מחוץ לנישואים, הידוע ביותר הוא הרומן שלו עם מרלן דיטריך, אשר נמשך שלוש שנים.
בשנים לפני מותו ניהל ויין קשר רומנטי עם מזכירתו לשעבר פט סטייסי (1941–1995).
ויין החל להתקרח בשנת 1940 ועקב כך עבר לחבוש פאה עד סוף אותו עשור.
הוא נראה מדי פעם בלי פאה (על פי מגזין לייף, גם בהלוויה של גרי קופר) בפומבי.
במהלך ביקור באוניברסיטת הרווארד, ויין נשאל על ידי תלמיד, "מאיפה השגת את השיער המזויף?" וויין ענה: "זה לא מזויף.
כמובן, זה לא שלי, אבל זה אמיתי".
ויין היה מעשן כבד מצעירותו, אחת הריאות שלו נכרתה בניתוח והוא אף סבל בסוף ימיו מסרטן ריאות עקב עישון כבד.
התדמית הציבורית שבנה לו מנעה ממנו לחשוף בפומבי את המחלה שלו.
בנוסף לעישון הכבד סבל גם מאלכוהוליזם.
הוא היה בונה חופשי בדרגה של רב בונה, בלשכת מוריסון מקדניאל 56# באריזונה.
הוא גם הגיע לדרגה השלושים ושתיים בנוסח הסקוטי.
במשך רוב חייו, היה ויין רפובליקני שמרן.
אבל בצעירותו הוא תיאר את עצמו כסוציאליסטי בשנותיו בקולג', הוא הצביע בעד הנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות 1936 לנשיאות והביע הערצה את יורשו של רוזוולט, הנשיא טרומן.
הוא לקח חלק בהקמת ברית קולנוע לשימור אידיאלים אמריקאים בפברואר 1944 ונבחר לנשיא הארגון בשנת 1947. ויין היה אנטי קומוניסט נלהב ואף תמך בסנאטור ג'וזף מקארתי ובוועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
ב-1952 הוא עשה את הסרט גים מקלין הגדול אשר בו הוא הביע תמיכה ואימון בוועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
ממסמכים סובייטיים שהותרו לפרסום עולה כי יוסיף סטלין, למרות היותו אוהד גדול של סרטי ויין, הורה על חיסולו של ויין כתוצאה מפעילותו כנגד המפלגה והתנועה הקומוניסטית בארצות הברית.
ויין תמך בסגן הנשיא ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות של 1960, אך לאחר שקנדי זכה בבחירות הוא הביע תמיכה בו ואמר בראיון: "לא הצבעתי עבורו אבל הוא הנשיא שלי, ואני מקווה שהוא עושה עבודה טובה".
ויין השתמש בפרסומו הרב כדי לתמוך במטרות שמרניות, כולל תמיכה במלחמת וייטנאם על ידי הפקה, בימוי, ומשחק של סרט "הכומתות הירוקות" בשנת 1968.
למרות היותו שמרן ותומך ברעיון השוק החופשי בראיון שנתן לפלייבוי ב-1971 הוא הביע תמיכה בביטוח לאומי והענקת קצבאות לשכבות החלשות.
עקב היותו הרפובליקאי המפורסם ביותר בהוליווד, המפלגה הרפובליקנית הציעה לו להתמודד על תפקיד רשמי.
ויין סירב להצעה ואף אמר שהעם האמריקני לא ישקול ברצינות לבחור שחקן קולנוע לבית הלבן.
ויין בחר במקום להתמודד בעצמו על תפקיד לתמוך בחברו רונלד רייגן לתפקיד מושל קליפורניה ב-1966 וב-1970. ויין השתתף בקמפיין הבחירות של ניקסון בבחירות לנשיאות של 1968.
למרות היותו רפובליקן הוא חלק על דעת המפלגה ביחס לתעלת פנמה.
ויין תמך, בשונה מדעת מפלגתו, בהעברת התעלה לידי פנמה והפסקת השליטה האמריקנית בה.
תמיכה זאת בפנמה נבעה בעיקר בזכות אשתו השנייה של ויין אשר הייתה פנמית במוצאה.
ויין מת מסרטן הקיבה ב -11 ביוני 1979, במרכז הרפואי UCLA Center.
הוא נטמן בבית הקברות בקורונה דל מרס.
לדבריהם של בנו פטריק ונכדו מת'יו, כומר ממחוז אורנג' בקליפורניה, וויין המיר את דתו לקתוליות זמן קצר לפני מותו.
ויין ביקש שעל מצבתו תיחרט הכתובת "Feo, Fuerte y Formal" מספרדית: "מכוער, חזק ומכובד." אבל בקשתו לא נתקיימה והמצבה נשארה ללא-כיתוב במשך עשרים שנה.
על המצבה חרוט ציטוט מן הריאיון שנתן לפלייבוי ב-1971: "מחר הוא הדבר החשוב ביותר בחיים.
הוא נכנס אלינו בחצות נקי מאוד.
הוא מושלם כשהוא מגיע, הוא מכניס את עצמו לידינו.
הוא מקווה שלמדנו משהו מאתמול".
ממשלת ארצות הברית עוד בחייו של ויין הכירה בו ובתרומתו.
הקונגרס האמריקני העניק לו ב-26 במאי 1979, את מדליית הזהב של הקונגרס.
דמויות הוליוודיות ומנהיגים אמריקנים מכל רחבי הקשת הפוליטית, כולל מורין או'הרה, אליזבת טיילור, פרנק סינטרה, קתרין הפבורן, הגנרל עומר ברדלי, גרגורי פק, רוברט סטאק, קירק דאגלס ועוד, העידו בקונגרס לטובת הענקת המדליה לוויין.
ב-9 ביוני 1980, לאחר מותו, הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית של הנשיא ג'ימי קרטר, ובשנת 1998 זכה בפרס מורשת חיל הים על ידי הצי האמריקני, כתודה על תמיכתו בצי האמריקני במהלך הקריירה הקולנועית שלו.
מספר רב של מקומות ציבוריים שונים נקראים על שמו של ויין, כולל נמל התעופה ג'ון ויין במחוז אורנג', קליפורניה, שם ניצב פסל ברונזה שלו בגובה תשעה מטרים בכניסה.
כמו כן נקראו מספר פארקים, בתי ספר ורחובות על שמו של ויין וכן נצבים בארצות הברית מספר פסלים שלו.
בשנת 1986 הוא נכנס להיכל התהילה של מסדר דה-מוליי, של הבונים החופשיים.
בשנת 2006 חנך חברו של ויין ושותפו לשעבר לעסקים, לואיס ג'ונסון, את "לואי ודיוק קלאסיקות" שורה של אירועים לטובת קרן ג'ון ויין לסרטן ואת האגודה האמריקאית למלחמה בסרטן.
האירועים מתרחשים בסופי שבוע באריזונה והם כוללים טורניר גולף, מכירה פומבית של מזכרות ג'ון ויין ושלל תחרויות שונות.
ב-26 במאי 2007, לרגל יום הולדת של ויין, שמו התווסף ל"היכל התהילה של קליפורניה", הממוקם במוזיאון קליפורניה.
ויין עלה וצמח לשחקן המפורסם ביותר בזמנו והפך לסמל אשר סימל ערכים אמריקאים.
תוך כדי התפתחות הקריירה שלו הוא זוהה יותר עם טיפוס הדמויות שגילם, גברים קשוחים ומחוספסים, בדרך כלל בוקרים או אנשי צבא, אשר נחנו ביושר רב וברדיפת צדק והצילו תמיד את הזקוקים לעזרה.
בכל הסרטים שבהם שיחק, הוא לא הסכים שהדמות שהוא משחק תירה למישהו בגב.
בעקבות מלחמת העולם השנייה הוא התחיל להופיע גם בסרטי מלחמה לצד סרטי מערבונים.
סרטי מלחמה כמו "חולות איוו ג'ימה" וביקוריו הרבים בחזית הפכו אותו לסמל החייל האמריקני המושלם.
ויין הפך לגיבור קולנועי כל כך גדול שבאנגלית רווח הביטוי "Where is John Wayne when you need him" (איפה ג'ון ויין כשצריך אותו), ביטוי אשר מתאר כמיהה גדולה לגיבור שיציל את המצב.
ויין היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, פעמים לשחקן הטוב ביותר ופעם אחת למפיק הטוב ביותר.
הוא זכה באוסקר לשחקן הטוב ביותר רק על תפקידו בסרט "אומץ אמיתי" ב-1969.
ג'ון ויין גייסי , הידוע גם בכינוי Killer Clown, היה רוצח סדרתי ועבריין מין אמריקאי.
ג'ון ויין גייסי נולד בשיקגו שבאילינוי, והיה השני מבין שלושה ילדים.
אביו, ג'ון סמואל גייסי, היה אלכוהוליסט, ונראה שנהג לכנותו בכינויי גנאי לעיתים תכופות.
גייסי היה קרוב לאמו, מריון אליין רובינסון.
כשהיה בן 11 קיבל גייסי מכה בראש מנדנדה, המכה גרמה להיווצרות קריש דם במוחו.
הדבר לא זוהה עד גיל 16, אז החל לסבול מאירועים של איבוד הכרה.
גייסי נהג לשוטט באזור כיכר בגהאוס בשיקגו ולהציע מריחואנה לנערים, וכך פיתה אותם להיכנס למכוניתו.
אלה שנענו לפיתויו שוחררו מוכים ומדממים.
אלה שסירבו הורדמו בכלורופורם, נאנסו ונרצחו.
גייסי נהג להציע לנערים גם עבודה בחברת הבנייה שלו בתשלום גבוה.
הוא כונה "הליצן הרוצח", משום שבשנים שבהן ביצע את מעשי הרצח, הוא נהג להופיע באירועי צדקה בבתי חולים, מחופש לליצן בשם "פוגו".
גייסי נעצר בדצמבר 1978, כאשר שוטרים דפקו על דלת ביתו ושאלו אותו מספר שאלות לגבי רוברט פיאסט בן ה-15, נער שפנה לגייסי בבקשת עבודה ימים ספורים לפני היעלמותו.
תשובותיו של גייסי (שהיה באותו זמן בן 36) סיפקו את השוטרים, אך לאחר שגילו שבעבר הוא הורשע במעשה מגונה בקטין, שבו למחרת אל ביתו ועצרוהו.
מבלי שנתבקש הראה גייסי לשוטרים דלת ברצפה המובילה לחלל מדופן מתחת לבית.
בתוך החלל התגלו גופות רבות של נערים, שנאנסו ונחנקו למוות.
גייסי הודה כי מתחת לבית ובמוסך קבורות עשרים ושבע גופות, וכי חמש גופות נוספות (כולל גופתו של רוברט פיאסט) הושלכו לנהר הסמוך, מפאת חוסר מקום בחלל מתחת לבית.
בפועל נמצאו מתחת לבית עשרים ושמונה גופות - גופה אחת נשמטה מזכרונו של גייסי.
הגופות היו קבורות ללא סדר ושיטה, וכל הקורבנות היו זכרים בני חמש עשרה עד עשרים וחמש.
זיהוי כל הגופות ארך מספר שנים.
ב-13 במרץ 1980 הורשע גייסי בשלושים ושלושה אישומי רצח.
הוא נידון למוות ובמשך ארבע עשרה שנים נאבק לביטול פסק הדין, אך לשווא.
ב-10 במאי 1994 הוצא גייסי להורג בזריקת רעל.
בשנת 2011 חודשה החקירה לזיהוי קורבנותיו של גייסי.
בעקבות הוצאת שרידי שמונה גופות מקברן, נקראו קרובי משפחה של נעדרים מהשנים שבהן פעל גייסי, לתת דגימות רוק.
(באנגלית, המילה "Doe" משמשת כינוי התייחסות לפלונים שזהותם לא ידועה).
השיר ".John Wayne Gacy Jr" מאת סופיאן סטיבנס (מופיע באלבומו "אילינוי" מ-2005) מספר את סיפורו של גייסי.
בספטמבר 1968, ציווה בית המשפט על גייסי לעבור הסתכלות פסיכיאטרית בבית החולים של אוניברסיטת איווה.
שני רופאים שבדקו אותו במשך תקופה של 17 ימים הגיעו למסקנה שגייסי סובל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
במהלך ההסתכלות גם נמצא כי לגייסי מנת משכל של 118. לפי דו"ח המפרט את ההערכה הפסיכיאטרית שלו מאותה שנה נכתב: "ההיבט הבולט ביותר של תוצאות ההסתכלות הוא ההתכחשות המוחלטת של הנבדק לאחריות.
הוא יכול לייצר 'אליבי' לכל דבר.
הוא מציג את עצמו כקורבן של הנסיבות ומאשים אנשים אחרים בכך שהם רוצים להרע לו...
הנבדק מנסה לזכות בסימפתיה על ידי תיאורו כאדם שנתון לחסדיה של סביבה עוינת".
מומחים רבים מטעם ההגנה העידו במשפט של גייסי על כך שהוא סובל מסכיזופרניה פרנואידית, ואחרים מטעם ההגנה אבחנו אותו עם סכיזופרניה גבולית ו"ארגון אישיות גבולי עם תת-סוג פסיכופתי".
מומחה מטעם התביעה בשם ד"ר ארתור הרטמן איבחן את גייסי "אישיות פסיכופתית או אנטיסוציאלית עם סטייה מינית" ו"מאפיינים קלים של תגובות היסטריוניות ופרנואידיות".
אחרי האבחון של ד"ר הרטמן, עלה לדוכן העדים ד"ר רייפמן, פסיכיאטר שמסר חוות דעת משלו ותקף את זאת של מומחי ההגנה.
לדעתו של רייפמן, גייסי הפגין הפרעת אישיות נרקיסיסטית.
שני המומחים האחרונים שהעידו מטעם התביעה אבחנו את גייסי עם הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית עם מאפיינים היפו-מאניים וסאדיזם מיני.
בנוסף, ציינו המומחים מטעם התביעה כי גייסי התחלה מול מומחי ההגנה.
לפי הערכה שנעשתה על ידי רוברט הייר בספרו "ללא מצפון" בשנת 1999, גייסי סבל מפסיכופתיה ולא הביע חרטה על פשעיו.
בזמן שדיבר על הרציחות אמר על עצמו גייסי שהוא הקורבן מספר 34: "הייתי הקורבן.
הוא תהה בינו לבין עצמו אם "יש מישהו איפה שהוא שיכול להבין עד כמה זה כואב להיות ג'ון ויין גייסי".
לפני שהוצא להורג, הצהרתו הסופית לעורך הדין שלו הייתה שהריגתו לא תפצה על אובדן חייהם של אחרים, וכי המדינה רוצחת אותו.
לפי ספר שנכתב על ידי עורך דינו של גייסי ועל פי דיווחים שונים, המילים האחרונות שלו היו: "שקו לי בתחת.
אתם אף פעם לא תמצאו את השאר".
בשנת 2022 עלתה לנטפליקס סדרה מוגבלת הנקראת "שיחות עם רוצח" ובה הקלטות של ג'ון.
כמו כן, דמותו מופיע בתפקיד קצר בסדרה "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר" בנטפליקס.
בשנת 2025 שודרה הסדרה "השטן במסיכה: ג'ון ויין גייסי" בהפקת פיקוק שמשודרת ביס.
ג'ון כריסטופר ויליאמס הוא אחד הגיטריסטים הקלאסיים הנודעים ביותר בעולם.
ויליאמס נולד במלבורן, אוסטרליה וקיבל את שיעורי המוזיקה הראשונים שלו מאביו, לן ויליאמס.
כשהיה בן 12 נסע לאיטליה ללמוד אצל הגיטריסט הנודע, אנדרה סגוביה.
בהמשך למד בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, אך שם למד פסנתר בהיעדר מחלקת גיטרה בימים ההם.
עם סיום לימודיו הוצע לו לבנות מחלקה כזאת, וכגיטריסט מושבע, קפץ על ההזדמנות וניהל את המחלקה בשתי שנותיה הראשונות.
ויליאמס הזמין קונצ'רטי לגיטרה אצל מלחינים כמו סטיבן דודג'סון, אנדרה פרווין, פטריק גוארס, ריצ'רד הארווי וסטיב גריי.
הוא עבד גם עם מלחינים בני ארצו, ביניהם פיליפ הוטון, פיטר סקאלתורפ ונייג'ל וסטלייק, ליצירת מוזיקה לגיטרה שרוח מולדתו שורה עליה.
ויליאמס ידוע בעיקר כגיטריסט קלאסי, אך בחן הרבה מסורות מוזיקליות שונות.
הוא שיתף פעולה עם ג'וליאן ברים ועם פאקו פניה והיה חבר בלהקת הפיוז'ן "סקיי".
בנוסף, הוא מלחין ומעבד בעצמו.
ויליאמס השתתף בביצוע הלהיט העולמי "קאוואטינה" של סטנלי מאיירס, אשר שימש כנעימת הנושא לסרט זוכה פרס אוסקר "צייד הצבאים" (1979).
היצירה נכתבה קודם לכן לסרט "מטה הטיול" (1970) כיצירה לפסנתר, אך עובדה מחדש לגיטרה והורחבה לפי הזמנת מאיירס וויליאמס.
בשנת 1973, הוסיפה קליאו ליין מילים והקליטה את הקטע תחת השם "הוא היה יפה" (He was Beautiful) בליווי גיטרה של ג'ון ויליאמס.
ויליאמס משמש פרופסור אורח באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
הוא ואשתו, האמנית קאתי פאנאמה, מתגוררים בלונדון ובאוסטרליה.
ג'ון טאונר ויליאמס הוא מנצח ומלחין סרטים אמריקאי, שנודע בשיתוף הפעולה עם סטיבן ספילברג וג'ורג' לוקאס.
ויליאמס הוא אחד ממלחיני הפסקול הבולטים ביותר ובין יצירותיו הידועות נמנות נעימות הנושא של "סופרמן", "מלתעות", סרטי "אינדיאנה ג'ונס", סרטי "מלחמת הכוכבים", "פארק היורה", סרטי "הארי פוטר" ו"רשימת שינדלר".
על לחניו זכה חמש פעמים בפרס אוסקר מתוך 54 מועמדויות לפרס (מספר המועמדויות הגבוה ביותר אחרי וולט דיסני).
ג'ון ויליאמס נולד בפלוראל פארק שבניו יורק.
ב-1948 עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס, שם התקבל לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
שם גם למד הלחנה באופן פרטי אצל מריו קסטלנואובו-טדסקו, אשר לימד גם מלחין סרטים ידוע נוסף, ג'רי גולדסמית'.
ב-1952 נשר מהלימודים לטובת גיוס לצבא.
ויליאמס שירת בחיל האוויר האמריקני, בתור מנצח ומעבד ללהקות חיל האוויר.
לאחר שחרורו, ב-1954, שב לניו יורק, שם החל ללמוד בבית הספר ג'וליארד, ועבד כפסנתרן ג'אז.
בתחילת שנות ה-60 היה למעבד ומנהיג להקה, אשר הופיעה בסדרה של אלבומים פופולריים של הזמר הגדול בשעתו, פרנקי ליין.
כעבור זמן שב ויליאמס ללוס-אנג'לס, שם החל לעבוד באולפני סרטים.
הוא עבד כחבר תזמורת עם כמה מגדולי מלחיני הסרטים של אז, כמו ברנרד הרמן ואלפרד ניומן.
בנוסף שימש כפסנתרן בפסקוליהם של ג'רי גולדסמית' ואלמר ברנשטיין.
את קריירת ההלחנה החל ויליאמס בהלחנת פסקולים לסדרות טלוויזיה בראשית שנות ה-60, ובהן כמה סדרות ידועות כמו "אבודים בחלל" (אשר הפך לסרט קולנוע ב־1998) ו"מנהרת הזמן".
בראשית שנות ה-70 ביסס עצמו כמלחין של סרטי אסונות רבי תקציב, כגון: "המגדל הלוהט", "רעידת אדמה" ו"הרפתקה בפוסידון".
ב-1974 נענה להצעתו של במאי סרטים צעיר בשם סטיבן ספילברג להלחין את פסקול סרטו השני - "שוגרלנד אקספרס".
שנה אחר-כך הלחין ויליאמס את סרטו הבא של ספילברג - "מלתעות" - סרט שהיה לשובר קופות עולמי, והפך את ויליאמס למלחין סרטים מן השורה הראשונה בארצות הברית.
לחן הנושא של "מלתעות" הורכב משני תווים מבשרי רעות לשם הצגת הכריש המאיים, דבר אשר מייחד עד היום את הפסקול.
פסקול זה, שהציג את נטייתו של ויליאמס להלחין פסקולים דרמטיים וראוותניים, זיכה אותו בפרס האוסקר.
בשנת 1978 הלחין את נעימת הנושא לסרט "סופרמן" בכיכובו של כריסטופר ריב, ובבימויו של ריצ'רד דונר.
הנעימה הפכה למותג של גיבור העל ומלווה מאז את כל סרטי ההמשך שיצאו לסופרמן עם שינויים קלים בלבד.
היא גם זכתה להיות מנוגנת על ידי כמה מהתזמורות הסימפוניות הידועות בעולם.
בנוסף, הלחין ויליאמס את פסקול שלושת הסרטים הראשונים בסדרת סרטי "הארי פוטר", ונעימת הנושא בהלחנתו מלווה גם את יתר סרטי הסדרה.
השותפות בין ויליאמס לספילברג נמשכת עד היום; ויליאמס הלחין את כל סרטיו של ספילברג פרט לשלושה: "אזור הדמדומים" (1983) שהלחין ג'רי גולדסמית', "הצבע ארגמן" (1985), אותו הלחין קווינסי ג'ונס ו"גשר המרגלים" (2015), אותו הלחין תומאס ניומן.
שיתוף הפעולה בין שניהם הוא מהיציבים והמצליחים בהוליווד.
הידידות בין ספילברג לבמאי ג'ורג' לוקאס הביאה את ויליאמס להלחין את "מלחמת הכוכבים" (1977) שזיכה אותו בפרס אוסקר נוסף ובתהילת-עולם.
פסקול זה הוא המזוהה יותר מכל עם יצירותיו של ג'ון ויליאמס ומכון הסרטים האמריקאי בחר בו לפסקול הסרטים הגדול ביותר אי פעם בקולנוע האמריקני.
ההצלחה האדירה של סרט זה הביאה גם את לוקאס לשתף פעולה עם ויליאמס, אם כי רק בסרטי "מלחמת הכוכבים".
חברי האקדמיה האמריקנית לקולנוע מעריכים מאוד את יצירותיו של ויליאמס.
ויליאמס קיבל 53 מועמדויות לאוסקר משנת 1967 ועד היום: 40 מועמדויות לפסקול דרמטי, 5 לפסקול קומי\מוזיקלי ו-5 לשיר הנושא.
ויליאמס אף קיבל מועמדות לפרס האוסקר במשך 8 שנים רצופות, מ-1995 עד 2002. בפרס עצמו זכה ויליאמס 5 פעמים:
"כנר על הגג" (1971) - פסקול קומי/מוזיקלי (על העיבוד).
ויליאמס מחזיק בשיא המועמדויות לאוסקר לאדם חי, ורק וולט דיסני עולה עליו במספר המועמדויות לאוסקר.
בנוסף זכה ויליאמס 3 פעמים בפרס אמי, 4 פעמים בפרס גלובוס הזהב, 7 פעמים בפרס באפט"א לקולנוע, 25 פעמים בפרס גראמי ו-8 פעמים בפרס סאטורן.
ויליאמס נודע גם כמלחין פורה מחוץ לעולם הסרטים, כמלחין יצירות קונצרט לתזמורת הסימפונית של לונדון, הפילהרמונית של ניו יורק והפילהרמונית של לוס אנג'לס.
ויליאמס הלחין את נעימת הנושא הנודעת של חדשות NBC ולעוד פרויקטים רבים, שהבולט ביניהם הוא הלחנת מוזיקת הפתיחה של ארבעה משחקים אולימפיים - שלושה בקיץ, ואחד בחורף:
משחקי החורף בסולט לייק סיטי, 2002.
יצירה קאמרית בשם Air and Simple Gifts לכבוד השבעתו של ברק אובמה כנשיא ארצות הברית, 2009.
בנוסף, שימש ויליאמס כמנצח הראשי של תזמורת הטיילת של בוסטון בין השנים 1980 ל-1993, כשהוא יורש את ארתור פידלר בתפקיד.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס סאטורןהמוזיקה הטובה ביותר בסרטאינדיאנה ג'ונס וחוגת הגורלפרס גראמיאלבום הפסקול הטוב ביותר עבור מדיה חזותיתThe FabelmansIndiana Jones and the Dial of Destinyההרכב האינסטרומנטלי הטוב ביותר"Helena's Theme"פרס אוסקרהמוזיקה המקורית הטובה ביותראינדיאנה ג'ונס וחוגת הגורל
ג'וֹן וִילִיאָם סְטְרָאט רֵיילִי, ידוע גם כלוֹרְד רֵיילִי היה פיזיקאי בריטי שתרם רבות הן לפיזיקה תאורטית והן לפיזיקה ניסיונית.
ריילי גילה את גז הארגון (ביחד עם ויליאם רמזי), הישג שבזכותו קיבל פרס נובל לפיזיקה בשנת 1904. נימוקי השופטים להענקת הפרס היו: "על הקביעה שלו את הצפיפויות של הגזים החשובים ביותר ועל הגילוי שלו את גז הארגון בהקשר של מחקרים אלו".
כיהן כנשיא החברה המלכותית בשנים 1905–1908 וכדיקן אוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1908–1919.
ריילי סיפק את הטיפול התאורטי הראשון בפיזור אלסטי של אור על ידי חלקיקים קטנים בהרבה מאורך הגל של האור, תופעה הנקראת כיום פיזור ריילי, ומסבירה מדוע השמיים כחולים.
הוא תיאר וחקר גלי שטח רוחביים במוצקים, הנוצרים בעת רעידות אדמה (סוג של גלים סיסמיים), גלים שמכונים כעת "גלי ריילי".
הוא תרם רבות למכניקת הזורמים, והציג וחקר לעומק מושגים רבים כגון מספר ריילי (פרמטר חסר ממדים המקושר להסעה טבעית), זרימת ריילי, אי יציבות ריילי-טיילור, אי-יציבות פלטו-ריילי וקריטריון ריילי ליציבות של זרימת טיילור-קואט.
הוא ניסח גם את תאוריית הסירקולציה המסבירה את היווצרותו של עילוי אווירודינמי על כנף מטוס.
באופטיקה, ריילי הציע קריטריון לרזולוציה זוויתית.
הגזירה שלו את חוק ריילי-ג'ינס לקרינת גוף שחור קלאסית שיחקה מאוחר יותר תפקיד חשוב בהולדת מכניקת הקוונטים (קטסטרופת העל-סגול).
ספרו של ריילי "תורת הקול" (1877) נחשב לטקסט קלאסי, והוא עדיין משמש כיום אקוסטיקאים ומהנדסים.
בשנת 1885 הוא תיאר גל אקוסטי משטחי.
ריילי נולד בלנגפורד גרוב, מחוז אסקס שבאנגליה.
בשנת 1861 החל את לימודיו האקדמיים בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיים את התואר השני ב-1868. לאחר לימודיו עבד בקולג' וב-1879 קודם לתפקיד פרופסור בכיר.
בשנים 1905–1908 כיהן כנשיא החברה המלכותית.
ריילי נישא לאוולין בלפור, בתו של ג'יימס מיטלנד בלפור, חבר פרלמנט בריטי לשעבר, ולזוג נולדו שלושה בנים.
ב-1873 נפטר אביו וריילי ירש את תוארו.
על שמו נקראו מכתשים על הירח ועל מאדים וכן שיטת ריילי שהיא שיטת אנרגיה בתחום תורת האלסטיות.
ג'ון מייקל וייט הוא שחקן קנדי.
לו אח, קווין, ושתי אחיות, אנדראה וסטפני.
בשנים 1997–2000 כיכב וייט בין הדמויות הראשיות בסדרת המסתורין לילדים "The Adventures of Shirley Holmes" את דמותו של פרנסיס בוריס "בו" במשך ארבע עונות.
הסדרה שודרה ברשת הטלוויזיה הקנדית "YTV" (אנ') וזכתה להצלחה בעולם ובזמנה שודרה במעל 80 מדינות.
בשנת 2003 שיחק בסרט "לאהוב או לא לאהוב" בתור מייקל שרווד.
בשנים 2006–2007 שיחק בתפקיד אריק סטיפלר, בן דודו של סטיבן סטיפלר בשני סרטי הקומדיה "המייל העירום" ו"בית בטא".
בשנת 2009 שיחק לצד רוב שניידר בסרט קומדיית הנעורים האמריקאי "Wild Cherry" בבימויה של המפיקה הישראלית דנה לוסטיג.
בשנת 2011 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה האמריקאי "Boy Toy" לצד מירצ'ה מונרו.
באותה שנה גילם את דמותו הצעירה של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי במיני-סדרה "משפחת קנדי" (אנ') המגוללת את סיפורם של משפחת קנדי ועל קללת קנדי.
המיני-סדרה שודרה בערוץ "Reelz" האמריקנית ובערוץ ההיסטוריה (אנ') בקנדה.
בשנת 2016 שיחק בסרט המותחן האירוטי "מתחת לשפתיה" (אנ').
בשנת 2017 שיחק בסרט האמריקאי-קנדי "Badsville".
+שנהסרטתפקידהערות1996Call of the Wildדמויות שונותדיבובThe Legend of Gator FaceדניThe Adventures of Moby Dickדמויות שונותדיבוב2000Manhattan Chaseשוטר2003Fast Food Highאדםלאהוב או לא לאהובמייקל שרווד2006אמריקן פאי מציגים: המייל העירוםאריק סטיפלר2007אמריקן פאי מציגים: בית בטאאריק סטיפלר2009Wild Cherryפרנקלין פטרס2011Boy Toyג'ייק201588 מרוויןFarhope Towerג'ייק2016מתחת לשפתיה (אנ')רופר מאט2017Badsvilleמרטין2018The Maestroג'רי גולדסמית'2024Campton Manorג'ריTBAAfterwardsהוק
ג'ון ויליאם שולטן , היה שחמטאי גרמני-אמריקאי.
בשנות ה-40' וה-50' של המאה ה-19 נסע רבות ברחבי אירופה וארצות הברית על מנת לשחק נגד מיטב שחקני השחמט של אותה תקופה: אדולף אנדרסן, אלכסנדר דשאפל, דניאל הארוויץ, ברנרד הורביץ, ליונל קיזריצקי, פול מורפי, גוסטב נוימן, ג'ול ארנו דה ריוויאר, אז'ן רוסו, פייר סט.
אמאנד, צ'ארלס סטנלי, טאסילו פון דר לאסה ויוהנס צוקרטורט - בהפסידו לרובם.
הגם שהוא הפסיד בדו-קרבות מול ליונל קיזריצקי ומול פול מורפי הוא הצליח לזכות במשחקים בודדים מולם.
הרי ניצחונו הבודד מול פול מורפי בניו יורק, בשנת 1857.
ג'ון ויליאם דרייפר היה מדען אמריקאי יליד בריטניה, הנשיא הראשון של האגודה האמריקנית לכימיה ומייסד בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק.
בנוסף היה גם היסטוריון, פילוסוף, בוטנאי, פיזיולוג ואחד מחלוצי הצילום, בין היתר היה הראשון שצילם את הירח מבעד לטלסקופ (1840).
בנו הבכור ג'ון כריסטופר דרייפר היה כימאי, בנו הנרי דרייפר, היה רופא ואסטרונום ובתו אנטוניה מוריי (Antonia Maury) עסקה אף היא באסטרונומיה.
דרייפר נולד בסנט הלנס ליד ליברפול, מרזיסייד, בריטניה למשפחה מתודיסטית.
הוא הוטבל לנצרות של ידי הכומר יעבץ בנטינג.
ב-1829 החל ללמוד כימיה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
ב-1931 נשא לאישה את אנטונינה קאהטנו דה פריירה פאיוה גרדנר (Antonia Coetana de Paiva Pereira Gardner) שהייתה בתו של רופאו האישי של קיסר ברזיל.
באותה שנה מת אביו והמשפחה עקרה לווירג'יניה.
עם הגיעו לווירג'יניה הקים מעבדה כימית ופרסם מספר מאמרים מדעיים, בשנת 1836 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת פנסילבניה והחל ללמד בקולג' בווירג'יניה.
ב-1839 מינה אותו נשיא אוניברסיטת ניו יורק, תאודור פרלינגהויסן (Theodore Frelinghuysen), לפרופסור לכימיה ובוטניקה ודרייפר עבר עם משפחתו לעיר.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטה עד 1881. ב-1840 התבקש על ידי פרלינגהויסן להשתתף בצוות ההקמה המצומצם של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה וראש המחלקה לכימיה בבית הספר.
בין השנים 1850–1873 היה נשיא בית הספר לרפואה.
דרייפר פיתח במיוחד את תחום הפוטוכימיה, ב-1842 ניסח את החוק הראשון של הפוטוכימיה (חוק גרטהאוס-דרייפר, הקובע שרק אור שנבלע על ידי החומר יכול להביא לשינוי פוטוכימי).
ב-1847 פרסם מאמר על תגליתו שכל הגופים המוצקים זוהרים (כלומר פולטים קרינה בתחום האור הנראה) עקב קרינת גוף שחור בטמפרטורה של 798 מעלות קלווין (525 מעלות צלזיוס), טמפרטורה הנקראת "נקודת דרייפר".
ב-1846 פרסם ספר לימוד כימיה וב-1866 פרסם ספר לימוד לפיזיולוגיה, ב-1878 פרסם ספר תחת הכותרת "זכרונות מדעיים" (Scientific Memoirs) על קרינת אנרגיה.
בין השנים 1839–1840 שיפר את תהליכי פיתוח הדגרוטיפ (תהליך הצילום).
בין היתר יצר סדרת תצלומים של אחותו, דורותי-קתרין, הנחשבים לדיוקן המצולם הראשון, זאת בזכות יכלתו לצמצם את זמן החשיפה הנדרש לצורך הפקת צילום ברור ל-65 שניות, אורך זמן בו אדם יכול להישאר דומם.
ב-1840 הצליח להפיק את התמונה הראשונה של גרם שמיימי, כאשר הצליח לצלם את הירח מבעד לטלספקופ ולהפיק תמונה ברורה ומפורטת.
דרייפר היה מבין הראשונים שאימצו את רעיון הברירה הטבעית של צ'ארלס דרווין, הגן עליו בהרצאה באוקספורד כבר ב-30 במאי 1860 ואף אימץ אותו לתחומי הסוציולוגיה בגרסה של דרוויניזם חברתי.
בשנת 1862 פרסם את ספרו ההיסטוריוגרפי, The History of the Intellectual Development of Europe, הרותם את השיטות והתפיסות של מדעי הטבע לחקר ההיסטוריה ומעלה על נס את התרומה האינטלקטואלית של האסלאם להתפתחות המדע באירופה.
בשנת 1874 פרסם את ספרו הפופולרי ומעורר המחלוקת History of the Conflict between Religion and Science ("היסטוריה של הסכסוך בין דת ומדע") המבקש לשנות את הדרך בה כותבים וחושבים על היסטוריה של המדע בו תקף את העמדה הדתית, בעיקר זו המגולמת על ידי דוגמה של הכנסייה הקתולית, כלפי המדע.
לדבריו "ההיסטוריה של המדע אינה אוסף של שיאים בדמות תגליות מבודדות אלא סיפור הסכסוך בין שני כוחות המתמודדים זה עם זה: הכוח המרחיב של השכל והתבונה האנושית מזה והכוח המצמצם של המסורת והאינטרסים מזה".
בין השנים 1867 ל-1870 פרסם שלושה כרכים של ספר אודות מלחמת האזרחים האמריקנית בשם History of the American Civil War.
ב-1867 התמנה לנשיא הראשון של האגודה האמריקנית לכימיה.
ב-1877 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
החל מ-1976 נקראת תוכנית לימודים רב תחומית במדעי הרוח והחברה לתלמידי מוסמך באוניברסיטת ניו יורק "תוכנית דרייפר".
ג'ון אדוארד ויליאמס היה פרופסור, עורך וסופר אמריקאי.
יצירותיו המפורסמות ביותר הן סטונר (1965) ואוגוסטוס (1972) שתורגמו לעברית.
ויליאמס הוא חתן פרס הספר הלאומי האמריקאי.
ויליאמס גדל בחווה בצפון-מזרח טקסס.
סבו וסבתו היו חוואים, ואביו החורג היה שרת במשרד דואר.
למרות כישרונו לכתיבה ומשחק, נשר ויליאמס מהקולג' המקומי שבו למד אחרי שנה אחת.
הוא עבד עבור עיתונים ותחנות רדיו בדרום מערב ארצות הברית במשך שנה, שלאחריהם גויס לחיל האוויר האמריקאי בשנת 1942 ושירת במשך שנתיים בבורמה ובהודו.
במהלך תקופה זאת כתב את הטיוטה לרומן הראשון שלו שפורסם בשנת 1948.
לאחר שחרורו התגורר ויליאמס בקולורדו ונרשם ללימודים באוניברסיטת דנבר, שם השלים תואר מוסמך במדעי הרוח בשנת 1950. במהלך שנות לימודיו פרסם ויליאמס את שני ספריו הראשונים.
לאחר שהשלים את לימודיו בקולורדו נרשם ויליאמס ללימודי הדוקטורט שלו בספרות אנגלית באוניברסיטת מיזורי.