tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, נאמן כתב למעלה מ-30 מאמרים בתחום המיסים, תאגידים וניירות ערך, שפורסמו בביטאונים מקצועיים בישראל ומחוצה לה.
הרב יעקב משה טוֹלֶידַאנוֹ (י"א באלול ה'תר"ם, 18 באוגוסט 1880 – כ"ד בתשרי ה'תשכ"א, 15 באוקטובר 1960) היה רב, פוסק ואיש ציבור ישראלי, שכיהן כרב העיר תל אביב-יפו וכשר הדתות בממשלות ישראל ה-8 וה-9.
טולידאנו נולד וגדל בטבריה, ובה למד והוסמך לרבנות בישיבתו של אביו, הרב יהודה טולידאנו.
רבו בתלמוד היה המשמ"ח אליקים.
כשגדל היה עסקן ציבורי בעירו ובין השאר הוביל להקמת "הוועד המימוני" בשנת 1913, כמו כן שימש חבר ועד העיר וראש מפלגת המזרחי שם.
קיימת חלופת מכתבים מתקופה זו בינו ובין תאודור הרצל ונחום סוקולוב.
למשך 4 שנים עבר הרב טולידאנו לגור עם המיעוט היהודי בפקיעין אשר בגליל, בו נמנה עם מקימי בית הספר העברי, ופעל לתיקון בית-הכנסת העתיק, וחזר לטבריה.
במלחמת העולם הראשונה הביאה נתינותם הצרפתית של משפחתו לגירושם בידי הטורקים, יחד עם 800 מתושבי הגליל, אל האי קורסיקה.
לאחר הגיעם לאי שימש טולידאנו כרב הקהילה היהודית והיה שותף להקמתם של מוסדות יהודיים במקום.
בתום המלחמה בשנת 1920, סייעה ממשלת צרפת לגולים לשוב ארצה וטולידאנו שב לטבריה.
עם שוב הגולים ארצה הוא יזם רכישה של הקרקעות סביב קבר הרמב"ם וקבר רבי עקיבא, בניית חומה סביב קבר הרמב"ם ולאחר מכן, ייסוד השכונות הסמוכות, ביניהן שכונת מימוניה שהייתה לשכונה הראשונה מחוץ לחומות.
בין השנים 1926–1928 שימש חבר הרבנות הראשית בטנג'יר, ייסד בה בית דין שעמד בראשותו וניהל בה את בית המדרש לרבנים "תורה וחיים".
לאחר מכן - עד שנת 1941, מונה טולידאנו לאב בית הדין וסגן הרב הראשי בקהיר, אב בית דין ורב ראשי באלכסנדריה וחבר בית הדין לערעורים במצרים, תפקידים בהם שימש עד חזרתו לארץ ישראל בעקבות בחירתו לכהונת רב העיר תל אביב בשנת 1942.
בתל אביב-יפו כיהן כרבה הראשי הספרדי של העיר ואב בית דינה.
בה הוא הקים את ישיבת "קול יעקב" ויחד עם רבה האשכנזי של העיר, איסר יהודה אונטרמן, ייסד גם את בית הדין המיוחד לענייני עגונות.
כהונתו נמשכה משנת 1942 ועד 1958. בבחירות לכנסת השנייה היה שותף לרשימה אמוני ישראל עם אליהו כי טוב, אך מועמדותו בוטלה בגלל היותו רב מכהן.
הוא עזב את תפקידו כרב של תל אביב כדי להתמנות לשר הדתות, בעקבות יציאת המפד"ל מממשלת ישראל השמינית למרות התנגדותו.
כיהן בתפקיד זה עד לפטירתו בשנת 1960.
ב-1895 נשא לאשה את מסעודה בת משה אהרן שלוש.
צאצאיו: אבנר, ג'מילה, אליהו, עליזה, יצחק, יהודית.
בתו, ג'מילה, הייתה אשתו של שמעון דהאן, ראש העירייה השני של טבריה בשנים 1938-1950. לאחר פטירתו נישאה ליהודה סודרי.
שלושה חודשים לאחר נישואיו השניים, נפטר הרב טולידאנו בדירתו במלון המלכים בירושלים כתוצאה מדום לב.
על שמו רחוב בשכונת בבלי בתל אביב.
המועצה הדתית בתל אביב ייסדה לזכרו את "פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית".
מנעוריו חשף, אסף וחקר הרב טולידאנו, כתבי יד עתיקים, בעיקר מתקופת הגאונים בספרד וצפון אפריקה.
רשומים על שמו כמה גילויים בתחום אך גילויו החשוב ביותר הוא כתב היד של פירוש המשניות לרמב"ם בשפה הערבית - כפי שנכתב במקורו.
את כתב היד גילה עם אחיו, ברוך טולידאנו, בדמשק.
כשכבר גר בישראל היה הרב טולידאנו שותף לחפירות ארכאולוגיות שביצע פרופסור נחום סלושץ בחמי טבריה וכחוקר ותיק בתחום הוא נשלח בשנת 1950, על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים - למרוקו, שם גילה כתבי יד חשובים נוספים.
בשנת תשפ"ב, יצא לאור הספר 'חזון טברימון' בידי הרב משה הלל.
במחקרו, טען הרב הלל כי רבות מתגליותיו של הרב טולידאנו היו זיופים, וכי הוא היה זייפן שיטתי.
הרב הלל תלה את מסכת הזיופים ב"נטייה פסיכולוגית מובחנת לכתיבה ויצירה פסידו־אפיגרפית סדרתית" [עמ' 666] ממנה סבל הרב טולידאנו.
גם חזונו הרחב לזקיפת הקומה הספרדית ביישוב החדש הובילה, לדברי הרב הלל, את הרב טולידאנו לצעדים הנזכרים.
היה פעיל בירחון "הד המערב".
הרב טולידאנו היה ציוני נלהב ועסק רבות בשאלות הלכתיות הנוגעות לנושא זה.
גישתו, האישית וההלכתית, הייתה פטריוטית למדי ואוהדת לרעיון הציוני - דבר הניכר גם בתשובותיו ההלכתיות בהן טרח, בין השאר, להסביר מדוע הציונות אינה עומדת בסתירה לשלוש השבועות.
לדוגמה: בספרו שו"ת "ים הגדול" הוא תומך נחרצות בעבודה עברית והעדפה של יהודים, כולל יהודים חילוניים, בעת רכישת מוצרים או כוח אדם, אפילו כשמחירם יקר יותר.
כמו כן, בתשובה אחרת הוא אוסר לספק כלי נשק ללא-יהודים ובמיוחד בארץ ישראל.
טולידאנו הוא מחברם של ספרים תורניים, מחקרים ותשובות בהלכה.
בנוסף, עסק בהוצאה לאור של מקורות וכתיבת היסטוריה (בעיקר על יהדות מרוקו, הרמב"ם וארץ ישראל).
זכה בפרס הרב קוק לשנים ה'תשט"ו-ה'תשי"ז.
אפריון, ביבליוגרפיה של מפרשי רש"י, ירושלים, ה'תרס"ה.
קונטרס שלש תשובות בדין נדרי אונסין, מרבי' חיים כפוסי ומוהר"א גאביזון, נערך ונתווספו הערות על ידי הרב טולידאנו, הוסיאטין, ה'תרס"ח
נר המערב, לתולדות יהודי מרוקו, ירושלים, ה'תרע"א.
ידי משה, מן פירוש המשניות של הרמב"ם, המקור הערבי העיקרי, המוגה ומתוקן שיצא מתחת רבינו המיימוני, הוצאת מיימוניה, צפת, ה'תרע"ה.
קונטריס משיב נפש, נא אמון, ה'תרצ"ו.
שריד ופליט, תל אביב, ה'תש"ה.
בת עמי, בענייני עגינות בעקבות השואה, תל אביב, ה'תש"ז.
מאורות, למלאות שבע מאות וחמשים שנה לפטירת הרמב"ם, תל אביב, ה'תשט"ז.
אוצר גנזים, אוסף אגרות לתולדות ארץ ישראל, מוסד הרב קוק, ירושלים, ה'תש"ך (באתר היברובוקס).
הרב יעקב מרגלית (נולד בה'תשי"ג, 1952) הוא רב קהילות האשכנזים בפרדס חנה, נשיא "כולל המושבה" בפרדס חנה, חבר המועצה הרבנית של ארגון רבני צהר ומרכז אקדמי במכללת אורות ישראל.
בין השנים ה'תשנ"ב-ה'תשנ"ז היה ראש מדרשית נעם.
למד בישיבת בר-אילן, במדרשית נעם ובישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בצה"ל שירת במסלול הסדר מרכז.
לימד במכון מאיר, בין השאר את ישראל גולדברג.
בשנת ה'תשמ"ג החל ללמד כר"מ בישיבת הגולן.
במהלך עבודתו ברמת הגולן הקים יחד עם הרב יהושע ויצמן את המרכז החינוכי "נחלת שי" להפצת יהדות בישובי הצפון.
בין השנים ה'תשנ"ב - ה'תשנ"ז כיהן כראש מדרשית נעם.
בשנת ה'תשנ"ח החל ללמד במורשת יעקב.
הוא מרכז את תוכנית הלימודים לבוגרי הישיבות לתואר ראשון ולתואר שני.
מכהן כרב קהילות האשכנזים בפרדס חנה.
נשוי ואב לילדים, מתגורר בפרדס חנה-כרכור.
בנו אסף נשוי לאלישבע מזי"א.
רבי יעקב משולם אורנשטיין (ה'תקל"ה, 1775 – כ"ה באב ה'תקצ"ט, 1839) היה רב, פוסק, אב בית דין לבוב, ומגדולי רבני גליציה.
מכונה הישועות יעקב על שם ספרו.
נולד בסטנוב שבאוקראינה לרבי מרדכי זאב אורנשטיין, שהיה אחר כך רבה של לבוב.
הוא היה צאצא לשושלת רבנים שהחזיקה במשרת הרב בלבוב במשך יותר מ-150 שנה.
לאחר פטירת אביו, כשהוא עדיין ילד, גדל בירוסלב.
שם נישא עם שרה, בתו של הגביר צבי הירש וואהל.
שנים אחדות סיפק לו חותנו את צרכיו ביד נדיבה ואף פתח לו ישיבה במקום.
לאחר פטירת הרב צבי הירש רוזאניש בו' בכסלו תקס"ה (1804), התמנה כרב וראש ישיבה בלבוב על כיסא אביו, אך הוא בא ללבוב לממש את המינוי, רק ב-1805.
בשנת ה'תקע"ו (1816) היה מעורב בפרשת החרם שהוטל על שני משכילים: רבי שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) ואברהם הירש נטקס (מקורות משכיליים מאוחרים העלו את המספר לארבעה).
הרב אורנשטיין לא הטיל את החרם, שנראה שמקורו היה בחוגי החסידים, אך הואשם על ידי השלטונות בכך שלא דיווח עליו.
עם זאת, הפקידים קבעו כי לא היה אויב לחינוך המודרני.
בפקודת השלטונות, לאחר שהואשם על ידי המשכילים בקנאות חשוכה, נאלץ לקרוא דרשה בגרמנית שבה הוכרז כי לחרם לא היה תוקף.
כתב את הספר "ישועות יעקב" על השולחן ערוך, שעל שמו זכה לכינויו.
הספר ישועות יעקב כולל ארבעה כרכים על האורח חיים, שלושה כרכים על היורה דעה ושלושה כרכים על אבן העזר, בנוסף נדפס גם כרך שו"ת.
בפירוש הישועות יעקב חלק קצר המסביר את השולחן ערוך וחלק ארוך יותר המביא את דעות קודמיו ודן בהן.
ספר חידושיו על חמישה חומשי תורה נקרא גם הוא 'ישועות יעקב' ונדפס לראשונה בורשא בתרע"ב.
על השתלשלות מינויו בצעירותו לרב בירוסלב, וסירובו לכתב המינוי ניתן לקרוא בהקדמה לספר המידות על פי המגיד מדובנא.
בנו היחיד הרב מרדכי זאב אורנשטיין, נבחר לאב"ד פרעמישלא.
אחיו היה הרב משה יהושע העשיל אורנשטיין.
אחייניו היו רבי יוסף שאול נתנזון ורבי מרדכי זאב איטינגא.
הרב יעקב משה עייאש (ה'תפ"ז, 1727–1817, כ"ו בטבת ה'תקע"ז) היה הראשון לציון, שד"ר, מנהיג קהילה וראש ישיבה.
בשנת ה'תקט"ז, (1756) עלה ר' יעקב משה עייאש לארץ יחד עם קבוצת העולים מאלג'יר שבראשם עמד אביו ר' יהודה עייאש מחשובי חכמי אלג'יר.
בשנת ה'תקל"ט (1779) יצא בשליחות העיר ירושלים כשד"ר למרוקו וארצות צפון אפריקה.
במהלך שהותו שם נשא ונתן בהלכה עם חכמי מרוקו.
בשנים ה'תקמ"ג-ה'תקמ"ד (1783–1784) היה בליוורנו, שם הביא לדפוס מספר ספרים, בהם ספרו של אביו "מטה יהודה" על השו"ע, ואת הספר "שמע יעקב" - ספר דרשות על התורה של ר' ישראל יעקב אלגאזי מחכמי א"י, ביחד עם ספר "ארעא דרבנן" העוסק בכללי התלמוד והפוסקים.
לספר זה צירף את הגהותיו של אביו ר' יהודה עייאש בשם "עפרא דארעא".
לאחר מכן השתקע באיטליה למשך 22 שנים בהן כיהן כרב קהילת סיינה במשך 12 שנים, וכרב קהילת פירארה 10 שנים.
בשנים אלו הדפיס ספרים שונים, בהם כמה קונטרסי תפילות כמנהג ירושלים, ואת הספר "דרך חיים", סדר התרת נדרים, סדר תפילות להקפות שמחת תורה, וסדר תפילות המנחה של ערב ראש חודש.
סייע לרבי יעקב ב"ר דוד פארדו להדפיס את ספרו "אפי זוטרי" על אבן העזר ועוד.
בחתימתו בספריו הנ"ל היה נוהג תמיד לרמוז על שאיפתו לחזור לארץ ישראל וכחרוז לשמו היה רושם "מרחמי ה' לא נתייאש, לשוב אל הר ציון לא נואש".
בין תלמידיו באיטליה היו ר' חננאל ניפי, יעקב ישראל כרמי ור' יהודה חי חזקיה מלאוידה.
בשנת ה'תקס"ג (1803), חזר לארץ ישראל ובסיועו של הגביר מפירנצה ר' חזקיה מנוח חיים רפאל הקים בירושלים ישיבה בשם "חיים וחסד".
בשנת ה'תקס"ו (1805) נתמנה לראש ישיבת כנסת ישראל, משרה שהחזיק בה אביו עשרות שנים קודם לכן.
בשנת ה'תקס"ו (1806), נתמנה לתפקיד הראשון לציון ובתפקיד זה שימש עד פטירתו ביום כ"ו בטבת ה'תקע"ז (1817).
בצוואתו הורה על סדר קבורתו והוראה זו נתקבלה אחר כך למנהג ירושלים.
גם שני בניו שהניח אחריו ר' יוסף דוד עייאש ור' חיים יהודה עייאש יצאו כשד"רים בשליחות ארץ ישראל.
בנו ר' יוסף דוד עייאש היה מרבני קהילת שכם.
הרב יעקב משה הלל (נולד בכ"ט באב תש"ה, 8 באוגוסט 1945) הוא פוסק, מקובל, מחבר ספרים וראש מוסדות חברת אהבת שלום.
הלל נולד בקהילה הבגדאדית במומבאי למשה הלל, יליד בגדאד (נכדו של הרב אברהם הלל שכיהן כאב"ד בבגדאד) ולגלדיס כתון לבית קמארה, ילידת בצרה, נכדת הגביר ששון סומך (בן דודו של הרב עבדאללה סומך).
הוא נקרא בשם "יעקב" אך חותם את שמו "יעקב משה" על שם אביו כמנהג יהודי בבל.
בבגרותו חי באנגליה, שם למד בישיבת גייטסהד, אצל הרב לייב גורביץ, ולאחר מכן עלה לישראל ולמד בישיבת פוניבז' בבני ברק, שם התקרב למי שהוא רואה בו את רבו - הרב שך.
נשוי לציונה, בתו של הרב יצחק אוחנה, שהיה רבה הראשי של קריית שמונה.
לאחר נישואיו למד במכון להכשרת דיינים ורבנים שהקים הראשון לציון הרב יצחק נסים, ובמכון הארי פישל.
את יסודות חכמת הקבלה למד בין היתר אצל הרב מרדכי עטיה (הסב), ובמשך מספר שנים למד בחברותא עם הרב ששון מזרחי, מחבר סדרת הספרים "באתי לגני".
מאז שנת תשל"ב הוא מוסר שיעורים יומיים בקבלה.
בתחילת שנות ה-70 הקים בירושלים את ישיבת המקובלים "חברת אהבת שלום", על שם חבורת המקובלים בראשות הרש"ש רבי שלום שרעבי.
בשנים הראשונות הוא כיהן בראשותה יחד עם הרב דוד בצרי.
בהמשך פרש הרב בצרי והקים את ישיבת השלום.
בין המשתתפים בשיעוריו בישיבה במשך השנים היו: הרב שמשון פינקוס, הרב שמואל אוירבאך, הרב ישראל אליהו וינטרויב, הרב מיכל זילבר ראש ישיבת זוויעהל, הרב שמואל בצלאל ראש ישיבת פורת יוסף, הרב אהרון סלוטקי ובנו הרב אליהו דוד סלוטקי ראש ישיבת שער השמים, הרב דניאל פריש בעל "מתוק מדבש", ועוד.
בשנת ה'תשנ"ג היה בין מקימי ארגון מרביצי תורה ספרדים, עם ראשי ישיבות ספרדים נוספים.
הרב הלל עומד בראש מוסדות "חברת אהבת שלום", הכוללים ארגונים ומוסדות רבים, בהם ארגון 'שלום לעם' שפועל להחזרה בתשובה של בני נוער, ומונה כמאתיים וחמישים מדרשיות בכל רחבי הארץ, בראשות בנו הרב חיים הלל.
סמינר בנות אלישבע לבנות בירושלים, בניהולו של בנו הרב אברהם הלל.
וישיבת עץ החיים לבעלי תשובה במבנה ספריית בני ברית בירושלים, בראשות בנו הרב יוסף הלל.
הוא עומד בראש רשת של כוללים בשם "אהבת שלום" המונה כעשרים סניפים בכל רחבי הארץ, בעיקר באזור ירושלים.
בראשות ובניהול הכוללים עומדים בניו הרב אליהו הלל והרב יוסף הלל.
נחשב בין הראשונים שהקימו כוללי חושן משפט לדיינות, כאשר ברבות השנים רבים מהרבנים והדיינים המפורסמים למדו בכוללים אלו.
ההקמה הראשונה של מסגרת זו הייתה יחד עם הרב עזריאל טאובר, ובראשות הכולל עמד הרב נפתלי נוסבוים.
כמו כן עומד בראש רשת כוללי ערב ללימוד הלכה בשם "אליבא דהילכתא", שבהם אלפי אברכים, בראשות בנו הרב יהודה הלל.
הרשת מונה למעלה ממאה סניפים בכל רחבי הארץ.
כמו-כן עומד בנשיאות ארגון "ושננתם" בו נבחנים אלפי בחורים ואברכים על גמרא רש"י ותוספות במבחן דו שנתי.
עומד בנשיאות בית הדין "אהבת שלום" לדיני ממונות, בראשות הרבנים הרב נפתלי נוסבוים והרב ראובן עבודי.
בשנים האחרונות הוקם על ידי בנו הרב יהודה הלל גם "בית הוראה אהבת שלום" בו משיבים רבנים ודיינים ידועים על שאלות בכל חלקי השולחן ערוך.
בשנים האחרונות הוקמו על ידי בניו קהילות שע"י מוסדות אהבת שלום ברחבי הארץ, ביניהם באחוזת ברכפלד במודיעין עילית, בראשות בנו הרב שלום הלל; בשכונת נווה יעקב בירושלים בראשות בנו הרב חיים הלל; בשכונת רמות בירושלים בראשות בנו הרב יצחק הלל; וברמת בית שמש ד' בראשות בנו הרב דוד הלל.
בשנת תשע"ה הקים את תלמוד תורה קהילות יעקב בשכונת נווה יעקב בירושלים, בראשות בנו הרב חיים הלל וחתנו הרב רפאל ברוך טולידנו.
הרב מוסר שיעורים בתחומים שונים, חלקם בשפה האנגלית.
מדי שבוע אף מתפרסמים שיעורים שנמסרו מפיו באנגלית.
הרב כתב עשרות ספרים בתחום ההלכה ובעוד תחומים, ספרים רבים הם בתחום הקבלה.
בראשותו מכון אהבת שלום להוצאת ספרים, שעם השנים הוציא לאור מאות כרכים של ספרי מחברים מהדורות הקודמים, רובם מכתבי יד.
בראש המכון עומד בנו הרב אברהם הלל.
הרב הלל מחזיק באוסף נדיר של כתבי יד עתיקים, בעיקר בתחום הקבלה.
הרב הלל עסק בבחרותו בציור, ואחד מציוריו נמכר בכ-40,000 דולר.
מדי שנה במוצאי חג שמחת תורה הרב עורך מעמד "הקפות שניות" בהיכל ישיבת "אהבת שלום" בהשתתפות אלפים, בו הוא שר יחד עם בניו ונכדיו פיוטים לכבוד התורה, בעיקר משירי הבן איש חי, על פי הלחנים של יהודי בבל.
מעת הקמת קרן עולם התורה, הוא משמש כחבר במסע הרבנים לחו"ל לגיוס כספים לטובת בני הישיבות בארץ ישראל - כנציג בני עדות המזרח, יחד עם הרב דוב לנדו והרב משה הלל הירש.
השקפת עולמו נחשבת לקנאית יותר, בעיקר ביחס לחברה הספרדית, ומזוהה עם עולם הישיבות הליטאי והנהגתו של הרב שך, אך אינו מזוהה עמם באופן רשמי, דבר המתבטא בעיקר בהימנעותו מלהביע דעה ביחס לבחירות.
בנוסף, הוא נמצא בקשרי ידידות עם רבני העדה החרדית, ואף מוזמן לעיתים לנאום בכנסים של העדה החרדית עבור הציבור הספרדי שם שאינו דובר יידיש בדרך כלל.
בענייני הלכה הוא דוגל בשמירה על המסורת, ובעיקר על דרך הפסיקה המקובלת של החיד"א והבן איש חי, ומזוהה עם דרכו של הרב בן ציון אבא שאול.
הרב הלל היה מקורב לרב יצחק יעקב וייס, הרב יוסף שלום אלישיב, והרב חיים פנחס שיינברג.
כמו כן, היה בקשר מיוחד עם הרב מרדכי אליהו, הרב יצחק כדורי, הרב ששון מזרחי.
דברי תורתו התפרסמו גם בירחון מקבציאל.
נשוי לציונה (בתו של הרב יצחק אוחנה) ולהם 19 ילדים, שאחד מהם נפטר בילדותו בתאונת דרכים.
הרב אברהם - ראש מכון אהבת שלום, ומנהל סמינר בנות אלישבע.
הרב יוסף - ראש ישיבת עץ החיים.
הרב אליהו - ראש רשת הכוללים חברת אהבת שלום, וחתנו של הרב דוד פרץ.
הרב יהודה - ראש רשת הכוללים "אליבא דהלכתא", ומנהל בית הדין ובית ההוראה "אהבת שלום".
הרב שלום - ראש הקהילה והכוללים במודיעין עילית.
הרב חיים - ראש ארגון שלום לעם.
בנו, יעקב, נהרג כלוחם בסיירת גולני בקרב עייתא א-שעב, בדרום לבנון במלחמת חרבות ברזל, בסוכות תשפ"ה.
הרב יצחק - ראש הקהילה והכוללים בשכונת רמות בירושלים.
הרב משה - חוקר תורני, פרסם עשרות ספרים ומאמרים מחקריים
הרב דוד - ראש הקהילה והכוללים ברמת בית שמש.
בתו - נשואה לרב דניאל טולידנו מראשי ישיבת אור ברוך, ובנו של הרב גבריאל טולידנו.
בתו - נשואה לרב שלום עמאר, ראש כולל "אהבת שלום" בשכונת גאולה בירושלים.
בתו - נשואה לרב רפאל ברוך טולידנו, ראש כולל "אהבת שלום" בשכונת נווה יעקב בירושלים.
בתו - נשואה לרב איתיאל אוחיון, מראשי ישיבת "היכל שמעון" בירושלים.
מגיסיו: הרב יוסף אוחנה - רבה של קריית מוצקין, והרב צבי סימן טוב - הרב הראשי ליוצאי יהדות אפגניסטן וראש ישיבת אור התורה.
רבי יעקב משה מסלונים (1779 - 1849) היה בנו של מייסד חקר האגדה והמדרשים רבי אברהם וילנר ושרה בת נח מינדס, ונכדו של הגאון מווילנה.
נולד ב-1779 בווילנה ונפטר ב-1849 בעיר סלונים בביילורוסיה.
בצעירותו היה הנכד החביב על הגר"א וקיבל תורה והדרכה מפי הגאון.
נשא לאישה את הינדה, בת הרב הגביר רבי חיים יהושעס מסלונים ושם קבע את ביתו כרב העיר.
בגיל 18 חיבר ספר על מסכת שמחות ובכך המשיך מסורת משפחתית, שכן גם אביו אברהם חיבר את ספרו "רב פעלים" על המדרשים בהיותו רק בן 18.
לאחר פטירת אביו, אברהם, הוטלה עליו המשימה המשפחתית של המשך עריכת והוצאה לאור של כתבי היד של הגר"א בדפוס, משימה שבה החל עוד בימי חיי אביו.
לכתבי הגאון הוסיף הקדמות והערות כפי שעשה אביו אברהם.
בין השאר, הכין רשימה מפורטת של כל כתבי הגר"א שזכתה לכינוי "רשימת סלאנים".
והיא אבן הפינה במחקר הביבליוגרפי של כתבי הגר"א.
נפטר בעיר סלונים בכ"ג בטבת תר"ט.
וזה מה שכתוב על מצבתו:
בנו, אלעזר לנדא, המשיך במפעלו של אביו, ועלה לארץ ישראל ב-1867.
צאצאיו כוללים את המו"ל אליהו לנדא ואת העיתונאי וחוקר התרבות אלי אשד.
יעקב נָווה (נולד ב-1952 ברחובות) הוא מוזיקאי וזמר ישראלי.
מכהן כיושב ראש ועדת הזמר העברי באמ"י (איגוד אמני ישראל), נציג אמני ישראל בוועד המנהל של רשות השידור, וחבר האקדמיה לפרס התיאטרון הישראלי.
נווה שירת בצה"ל בלהקת גייסות השריון עד לשחרורו ב-1973. לאחר מכן שימש כממונה מטעם משרד החינוך על פעילות התיאטרון לילדים ולנוער במחוז הדרום.
ב-1985 החל פעילות מוזיקלית כזמר סולן והוציא את אלבומו הראשון, "לחם עבודה ושעשועים", בהפקתו המוזיקלית של מיקי גבריאלוב, שגם הלחין לאלבום את שיר הנושא ואת השיר "תרזה יפה".
בלטו בו גם השירים "אותיות גדולות" ו"ואני לבדי", שהפך בהמשך לשיר המזוהה איתו.
שלוש שנים מאוחר יותר (1988) יצא תקליטו השני, "אהבה ממבט שני".
השירים הבולטים בו היו "יונה לבנה", שהולחן על ידי ארקדי דוכין למילותיו של נווה, והשירים "עבודת כפיים" ו"אלני בת אלמוות" שתרגם דודו ברק.
רק ב–1995 הוציא נווה את אלבומו השלישי, "נשקינינא".
נווה שר את שיר הנושא, "נשקינינא", בתחרות הקדם אירוויזיון.
באותה שנה הוא החל לעבוד כמדריך מוזיקלי של מקהלת הילדים "שורשי אבבה" מקריית גת, וגם השתתף בשירה באלבומה הראשון, שיצא בשנת 2000. הביצוע המשותף שלהם בעברית ובאמהרית לשיר "יונה לבנה", יצא כסינגל ונכלל גם באלבום האוסף של נווה "ואני לבדי" (1997).
בנוסף הדריך נווה חמש חבורות זמר אחרות של צעירים ומבוגרים, וביניהן את חבורת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת בן-גוריון, מקהלת עיריית תל אביב, וחבורות זמר של בני נוער בבתי ספר תיכוניים שונים.
נווה עסק בהפקות ובימוי שוטף ליחידות פיקוד הדרום.
בין השאר עסק בבימוי, ניהול מוזיקלי והפקה של עצרת הצדעה לאוגדת עזה ותושבי קו העימות, עצרת ההתנתקות, מופע ההצדעה לעוצבת אדום, והעצרת המרכזית לקציני אגף המודיעין לדורותיהם בלטרון.
בנוסף שימש כבמאי ומנהל מוזיקלי ללהקת פיקוד הדרום.
כחבר בהנהלת אמ"י ובשיתוף עם ח"כ לשעבר יונה יהב, יזם נווה את "חוק הזמר העברי", שאושר בכנסת בשנת 1998. החוק מחייב את כלי התקשורת האלקטרוניים הציבוריים להשמיע מינימום של 50% שירים בשפה העברית.
בעקבות החוק וההד הציבורי שיצר, הפכה רשת ג' לרשת רדיו המשדרת מוזיקה ישראלית בלבד.
בשנת 2002 יצא "זה לא מאהבה", אלבומו החמישי של נווה.
בין היוצרים שתרמו לאלבום: אהוד מנור, נתן יונתן, אריאל זילבר וגרי אקשטיין.
אקשטיין, מיקי גבריאלוב ויגאל חרד עיבדו מוזיקלית את עשרת שירי האלבום.
שיר הנושא, "זה לא מאהבה", שמילותיו נכתבו על ידי שמעון אלקבץ, ליווה מסע הסברה נגד אלימות במשפחה וזכה להצלחה.
נווה השתתף במופעים שונים בשיתוף עם אמנים חשובים בארץ.
במשך כ-20 שנה הופיע עם השחקן חיים בנאי במופע "שרים ומספרים בנאי".
מאז שנת 1987 מופיע נווה עם הפזמונאי דודו ברק במסגרת "אמנות לעם" בשתי תוכניות בנושא שיריו של ברק, "שובי בת ירושלים" ו"דרך ארץ השקד".
בתחילת 2004 הופיע עם המשורר נתן יונתן במופע "שירים עד כאן".
בשנת 2006, כשנה לאחר מותו של אהוד מנור, הוציא נווה את האלבום "שיר מחכה", ובו אוסף שירים שיצר במהלך השנים עם מנור והפיק מוזיקלית.
בשנת 2007 התמנה נווה לחבר בוועד המנהל של רשות השידור כנציג איגודי האמנים - אמ"י, אקו"ם, אשכולות, איגוד הנגנים ואיגוד האמנים בהסתדרות העובדים הכללית החדשה.
כיום ממשיך נווה ומופיע במופעים שונים, ביניהם במופע "שירים וסיפורים בפיתה" עם השחקן והבמאי ארנון צדוק, במופע "שרים ומספרים ארץ ישראל" עם מספר הסיפורים יוסי אלפי, וכן במופע "הכל הצגה וסרט" עם השחקן גבי עמרני.
אהבה ממבט שני (1988; מהדורת הדיסק וקלטת האודיו יצאה ב-1992)
שיר מחכה - יעקב נווה שר אהוד מנור (2007)
יעקב מרגוליס (ברומנית: Iacov Margulies; 1868–1962) היה רבם של יהודי גאלאץ בין השנים 1896–1962.
מרגוליס היה תלמיד של אהרן ילינק מווינה ושל הרב הראשי של יהדות צרפת, צדוק כהן מפריז.
הוא היה מודרני, הושפע מהרפורמה ביהדות ונשא את דרשותיו ברומנית.
הוא נהג להתהלך ברחוב ולברך ילדים יהודים שפגש.
תחילה היה הרב של היכל קורל של גאלאץ, ובהמשך היה הרב הראשי של גאלאץ וחבר במועצה הרבנית העליונה של רומניה.
ב-1940, כשהיכל קורל של גאלאץ נהרס ברעידת אדמה, הוא התגורר בחצר בית הכנסת והמשיך לארגן את התפילות בביתו.
במותו, לאחר 66 שנות כהונה, ספד לו הרב הראשי של יהדות רומניה באותה תקופה, דוד משה רוזן.
יעקב מרגוליס היה בנו של הרב אברהם מרגוליס, שכיהן כרב בגאלאץ ונכדו של יעקב (ינקל) מרגוליס, שכיהן כרב בבראילה.
הרב ד"ר יעקב נאכט (י' בטבת ה'תרל"ב, 9 בינואר 1872 – 21 בינואר 1959, י"ג בשבט ה'תשי"ט) היה רב ברומניה ופעיל ציוני.
נאכט נולד בעיר יאשי שברומניה, לשלמה הכהן נכט ושל יוטה פייגה, בת לבית שו"ב.
אביו היה צאצא למשפחת נאכט מבוצ'אץ' ופודהייצה שבפודוליה, שהייתה אז חלק מהאימפריה ההבסבורגית והיו מראשוני החסידים של רבי ישראל מרוז'ין.
אחרי שלמד ביאשי אצל מיטב המורים, בגיל 14, 1886, עבר לישיבתו של הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים בסיגט שבמרמורש, אז בממלכת הונגריה, חלק מאוסטרו-הונגריה.
לא היה מרוצה מקצב הלימודים שם וחזר הבייתה ללמוד בבית המדרש.
בסופו של דבר קיבל סמיכה לרבנות מהרב בנימין אריה וייס מצ'רנוביץ ומהרב יצחק יעקב ריינס שניהל אז ישיבה בלידא באימפריה הרוסית.
אחר כך שם פעמיו לגרמניה, ולמד אצל רבני הקלויז של הלברשטאדט.
בבירת גרמניה הוסמך לרבנות בבית מדרשו של הרב עזריאל הילדסהיימר, כשבמקביל למד באוניברסיטת ברלין עד לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה.
בשובו לרומניה כיהן למשך 19 שנה (1919-1900) כרב בעיר פוקשאן.
במשך כל שנות רבנותו נלחם נגד ההתבוללות ובעד חינוך דתי והכשרה ציונית לאומית והשרשת הלשון העברית המתחדשת.
בפוקשאן הקים איגוד של הנוער האקדמאי היהודי.
שהוציאה לאור סדרת ספרים בנושאי יהדות ותרבות יהודית.
נודעה פעולתו המוצלחת לעקירת המנהג "מורה ז'ודאיקו" (More Judaico), שבועת היהודים המשפילה שנכפתה שנים רבות על יהודים ברומניה.
ב-1928 הוזמן לשטרסבורג שבצרפת לשם ניהול מכון למדעי היהדות שליד אוניברסיטת שטרסבורג.
ב-1932 לאחר שבתו יהודית נישאה ליצחק אבינרי (בנו של הרב משה רבלסקי), עלה לארץ ישראל עם בתו הצעירה, דבורה.
מגיל צעיר נמשך הרב נכט לרעיונות הציונות וניהל התכתבות ענפה עם הרצל
השתתף בקונגרסים ציוניים רבים, מן הקונגרס השישי ואילך, ונשא את נאומיו בעברית בלבד.
ד"ר נאכט כתב בעיתונות העברית של זמנו - למשל, בתלפיות, הצפירה, המליץ והשילוח, כיומונים העבריים בוורשה וגם כן
בעיתונים רומנים כמו מוסף של העיתון "אדוורול" לאמנות ולספרות, Curierul Israelit, (ברומנית:השליח היהודי), Institutorul evreu (ברומנית:המורה היהודי), "מבשרת ציון" ו-Mântuirea (מנטואיריה = ברומנית, הגאולה).
בשנת 1915 היה חבר מערכת כתב העת "התקווה" שהופיע בעיר גאלאץ.
בארץ ישראל כתב בעיתונים דבר והארץ.
הרב נאכט פרסם מחקרי פולקלור רבים ("לשון נקיה", "הנעל", "הרגל", "סמלי אישה") וכן מאות שירים שפורסמו בעיתונים שונים בעזבונו הספרותי נותרו כאלפיים שירים שלא פורסמו, וכן ארכיון רב-ערך של מכתבים מגדולי ישראל.
יחד עם הרב יעקב נימירובר היה הרב נאכט חבר בוועדה להפצת הפשה העברית בקרב התלמידים ברומניה.
הרב נאכט נפטר בתל אביב בשנת 1959, והובא למנוחות בבית העלמין בקריית שאול.
נאכט ידע היטב כמה שפות וידע לכתוב בעברית, רומנית, גרמנית, צרפתית, פולנית ואיטלקית.
נכדו משה הנעמי היה משורר ומתרגם עברי.
יעקב נכט, זלמן אפשטיין, י.
ברוך (ערך), ספר השבת: פרשת השבת, ערכה, גילוייה והשפעתה בחיי עם ישראל ובספרותו מימי קדם ועד היום הזה, תל אביב: אגודת "עֹונג שבת" ("אהל שם"), תרצ"ו 1936. (מהדורה ג עם תוספת: תל אביב: אגודת עונג שבת (אהל שם) על ידי דביר, תש"ו.
סמלי אשה: במקורותינו העתיקים, בספרותנו החדשה ובספרות העמים: מחקרי תורה ואמונות, מנהגים ופולקלור; מלוקט ערוך ומבואר עם הערות רבות מאת יעקב נאכט, תל אביב: ועד תלמידיו וחניכיו של המחבר, תשי"ט.
ספר הילד - Cartea tineretului (ברומנית - ספר הנוער)
Izvorul vieții (ברומנית: מעיין החיים)
יעקב מרדינגר (נולד ב-12 בספטמבר 1956) הוא מעצב ואמן ישראלי העוסק בצורפות כלים מכסף וביודאיקה, ומשמש כמעצב הראשי ובעליה של חברת "הצורפים".
מרדינגר נולד בן שני לגולדה וליוסף מרדינגר.
מגיל 8 בילה יעקב את חופשותיו בבית המלאכה של הצורפים, ובגיל 13 עיצב את כלי הכסף הראשונים שלו.
אביו היה צורף כלים שלמד את רזי הצורפות באירופה המזרחית והצליח לחמוק מהנאצים ולעלות לישראל עם ארגז הכלים שלו.
בארץ התאחד עם שני אחרים, ויחדיו הקימו בשנת 1952 את חברת "הצורפים" במטבח של אחד השותפים.
עם ההצלחה והביקוש התרחבה הסדנא ועברה לבית מלאכה קטן בתל אביב.
בשנת 1983 רכשה משפחת מרדינגר את חלקם של שותפיה בחברה.
יוסף מרדינגר נפטר בשנת 1984, ואשתו, גולדה, ובנו, יעקב, המשיכו בהפעלת העסק.
בניהולו של יעקב מרדינגר צמחה "הצורפים" מבית מלאכה שהעסיק עשרים צורפים לחברה בעלת מוניטין בינלאומי המעסיקה למעלה ממאתיים צורפים ואמנים.
בשנת 1994 עברה חברת "הצורפים" למשכנה הנוכחי בכפר דניאל שבחבל מודיעין, ובאותה שנה הקים יעקב את רשת החנויות הנושאות את שם המותג "הצורפים".
ייחודיות העיצוב של יעקב מרדינגר באה לידי ביטוי בעיצוב כלי כסף באוריינטציה ישראלית המשלבת בין סגנונות הגלויות השונות.
הוא שואב את השראתו מטכניקות צורפות קלאסיות מפוארות ומפתח טכניקות צורפות ייחודיות משלו.
היצירות היוצאות תחת ידיו משלבות בין מסורת לחדשנות, מסגנון אורנמנטלי (בהשפעת הבארוק) ועד סגנון אומנתי מינימליסטי ומודרני.
פריטי הכסף והיודאיקה המרשימים שלו נמצאים בקולקציות הפרטיות של אנשי עסקים, אמנים, ונשיאים ממדינות רבות ברחבי העולם.
מלבד הכרה בינלאומית, חלק מיצירותיו מעוצבות במיוחד לפי הזמנות אישיות של לקוחות פרטיים במהדורות מוגבלות.
בשנת 2010 הורשע בעבירות זיוף ומרמה במטרה להתחמק מתשלום מס, ונגזרו עליו שתיים וחצי שנות מאסר בפועל.
מרכבת המצוות (2022) – אוסף כלי יודאיקה חבוי בתוך מרכבה וויקטוריאנית.
המרכבה מונה כמאה חלקי כסף מצופים זהב ומשובצים באבני חן, לצד שכבות אמייל צבעוניות החושפות דוגמאות משוכללות שנעשו בתהליך חריטה עמוקה.
היצירה מתייחסת לתקופות בהן נאלצו יהודים לקיים את מצוות דתם בסתר.
בתוך המרכבה טמונים שישה תשמישי מצווה שונים המייצגים טקסים יהודיים - פמוטי שבת, כוס קידוש, ערכת הבדלה, חנוכייה ונטילת ידיים.
קלרינט המצוות (2020) – קלרינט המצוות מורכב מעשרות חלקי כסף סטרלינג מצופים זהב, עם שכבות אמייל החושפות דוגמאות מורכבות ואלגנטיות שבוצעו בתהליך חריטה עמוקה.
כשהקלרינט מתפרק, מתגלים בתוכו שישה כלי מצווה, כמו במרכבת המצוות.
קולקציית בראשית (2017) – מחלק יין עם כלי מזיגה מרכזי הנמזג לכוסות יין המונחות על מגש.
כל כוס חרוט פסוק אחר מתוך סיפור בראשית בתנ"ך.
הפריט עשוי כסף מצופה זהב בעיצוב מינימליסטי.
הרב יעקב משה סלומון (כ' בתמוז ה'תרצ"ה, 21 ביולי 1935 – ה' בטבת ה'תשס"א, 31 בדצמבר 2000) היה ראש ישיבה ואיש ציבור חרדי, כיהן כמנכ"ל משרד הדתות.
נולד בישראל לרב דוד סלומון ולצפורה, בת הרב ישראל אריה ספיר, מרבני פתח תקווה.
אחיו הוא הרב ברוך שמעון סלומון, רבה של העיר פתח תקווה.
לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תשכ"ה (1965), מילא את מקומו כראש הישיבה הטכנולוגית בכפר אברהם, ושימש בתפקידו עד לפטירתו ב־2001.
היה מראשי סיעת "למפנה" במפד"ל בראשותו של שר הדתות יוסף בורג.
בפברואר 1982, במסגרת פשרה בין סיעת למפנה בראשות בורג ובין סגן שר הדתות הרב חיים דרוקמן אשר ייצג באותה עת את האינטרסים של סיעת "הצעירים" בראשות השר זבולון המר, מונה הרב סלומון לתפקיד מנכ"ל משרד הדתות.
הוא החזיק בתפקיד שש שנים.
בשנות החמישים נישא לתמימה מונדשיין, אחותם הבכורה של החוקר וההיסטוריון יהושע מונדשיין ופרופסור אהרן מונדשיין.
חתנו הוא הדיין הרב שלמה שפירא.
יעקב משורר (ט"ו באב תרצ"ה, 14 באוגוסט 1935 – 23 ביוני 2004) היה מומחה ישראלי לנומיסמטיקה ובמיוחד במטבעות ארץ ישראל, שימש כאוצר ראשי לארכאולוגיה במוזיאון ישראל בירושלים, וכיהן כפרופסור במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
יעקב משורר נולד לזמירה למשפחת מני מחברון; נכדתו של הרב אליהו מני, רב הקהילה היהודית בחברון במחצית השנייה של המאה ה-19 ולאבא זינגרמן שעלה לארץ ב-1925, מהעיירה סרנה בצפון אוקראינה (אז פולין).
משורר נולד כתאום זהה לאחיו אשר.
המשפחה התגוררה בשכונת רחביה, ולאחר מכן בשכונת מחניים, ליד סנהדריה בירושלים.
בשיטוטיו בשדות הסמוכים התוודע לנושא המטבעות כשמצא מטבעות מתקופת בית שני.
בירושלים, היו אתרי עתיקות רבים סמוכים ופתוחים למשוטטים, ומטבעות קדומים טמונים בשפע באדמותיה.
הילדים שטיילו בהם נהגו לאסוף חרסים, אבני צור ומטבעות:
אביו נהג לטייל עמו ועם אחיו התאום ל"מוזיאון לעתיקות היהודים" של האוניברסיטה העברית בהר הצופים, ל"מוזיאון לפולקלור" במגדל דוד, ולמוזיאון רוקפלר, שבו נמצא אוסף עתיקות גדול, מדי שבת בשבתו.
בנוסף, מצויים היו בירושלים של ילדותו ונערותו, מלומדים ומומחים שדלתם פתוחה לתלמידים צעירים ולחובבים; בהם: החוקר מרדכי נרקיס שניהל את "בית הנכות בצלאל" או "מוזיאון בצלאל".
יעקב נהג לבקר אותו עם אביו ואחיו בשבתות.
נרקיס פתח להם צוהר אל האוסף בהנהלתו ואל הספרים המתאימים בספריית בית הנכות.
במקביל, למד משורר בגימנסיה רחביה.
את שירותו הצבאי עשה במסגרת הנח"ל, ואחר כך הצטרף לקיבוץ חצרים.
בשנת 1960 עזב את הקיבוץ והחל ללמוד ארכאולוגיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
באותה שנה מצא באקראי בגבעת רם את המטבע הקדום ביותר שנתגלה עד אז: טטרדרכמה ארכאית מכסף, שנטבעה באתונה במאה השישית לפני סה"נ.
בין השנים 1964-1961 שימש משורר כיועץ נומיסמטי לחברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
במסגרת זו היה חבר בוועדה הציבורית לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון, שפעלה במסגרת מחלקת ה מטבע בבנק ישראל.
כמה מהצעותיו לנושאים על מטבעות מדינת ישראל אף נתקבלו.
בין השנים 1968-1965 שימש באגף העתיקות כממונה על רישום אוצרות המוזיאונים הארכאולוגיים בארץ.
את לימודי התואר השני בארכאולוגיה סיים בשנת 1966 עם עבודת גמר בנושא "מטבעות היהודים בימי בית שני", שהתפרסמה כספר עוד באותה שנה.
בשנת 1971 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מן האוניברסיטה העברית על מחקרו "הכרונולוגיה של מטבעות הנבטים", שנערך בהנחיית פרופ' מיכאל אבי-יונה.
גם מחקר זה פורסם כספר בשנת 1975 מטעם המכון לארכאולוגיה בסדרה המדעית "קדם".
לשם השלמת עבודת מחקר זו קיבל מלגה מן האוניברסיטה העברית שאפשרה לו לשהות בלונדון שם ערך את מרבית המחקר תוך הסתייעות באוסף המוזיאון הבריטי וצוותו.
עם שובו מלימודיו בלונדון התמנה משורר לאוצר מחלקת המטבעות (אותה ייסד) במוזיאון ישראל.
במשך 31 שנות עבודתו כאוצר המחלקה בנה אוסף של מטבעות יהודיים וארץ-ישראליים שהוא הגדול והחשוב מסוגו.
בזכות קשריו הרבים עם אספנים בארץ ומחוצה לה, הצליחה המחלקה וכיום היא מכילה את מיטב המטבעות הארץ ישראליים שנאספו בקפידה על מנת שיהיו ראויים לתצוגה מוזיאונית.
במרוצת השנים משורר נתמנה לאוצר ראשי לארכאולוגיה במוזיאון, תפקיד בו כיהן במשך 13 שנה, בשני פרקי זמן.
במסגרת עבודתו במוזיאון אצר תערוכות נומיסמטיות רבות, ובכללן: "טביעת המטבעות בימי קדם" (1970); "מטבעות הנבטים" (1974); "מטבעות ערי ארץ ישראל ועבר הירדן" (1984); "מטבעות אליה קפיטולינה" (1989) ועוד.
הוא אף נטל חלק בהכנת תערוכות ארכאולוגיות של המוזיאון, וביניהן: "כתובות מספריות", "אוסף משה דיין" ועוד.
משורר אצר גם תערוכת מטבעות היהודים במוזיאון המטבעות הגרמני הלאומי במינכן (1984).
הוא אף תכנן ואצר את המוזיאון הארכאולוגי של אוניברסיטת חיפה – "אוסף ראובן ועדית הכט" שנחנך בשנת 1984.
בשנת 1970 החל בהוראת נומיסמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1983 נתמנה לפרופסור חבר במכון לארכאולוגיה.
במקביל להוראתו באוניברסיטה העברית לימד משורר גם באוניברסיטת דיוק שבצפון קרולינה (1978), באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק (1990), באוניברסיטת וינה (1992) ובאוניברסיטאות חיפה ותל אביב (1995-1999).
הוא נתן מאות הרצאות בנומיסמטיקה ובנושאים נלווים במסגרות שונות בארץ ובעולם: ביד יצחק בן צבי, באגודות נומיסמטיות ברחבי העולם, בקונגרסים ארכאולוגיים ונומיסמטיים ועוד.
משורר כיהן בתפקידים ציבוריים רבים בארץ ובעולם; בישראל הוא היה חבר במועצה הארכאולוגית, בהנהלת מוזיאון מגדל דוד, בהנהלת החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, בהנהלת רשות העתיקות, בוועדה המייעצת של בנק ישראל לענייני מטבעות המדינה, ובחו"ל, בחברה הנומיסמטית האמריקאית ובאגודה הנומיסמטית הבריטית.
משורר זכה להכרה בין-לאומית ולפרסים רבים: פרס קדמן לחקר מטבעות ארץ-ישראל (1974); פרס גירשמן לארכאולוגיה (1978); פרס יצחק בן צבי למחקרי ישראל (2001); מדליית הנטינגטון – שהוא פרס בינלאומי למחקר בנומיסמטיקה – מטעם האגודה הנומיסמטית האמריקאית (2001).
על ספר 'אוצר מטבעות היהודים' ניתן לו פרס איירין סאלה למחקרים ארכאולוגים.
משורר פרסם כ-20 ספרים בעברית ובאנגלית ולמעלה ממאה מאמרים ומחקרים קצרים בשפות שונות, רובם בתחום הנומיסמטיקה היהודית והארץ-ישראלית.
בשנת 2002 החל לפרסם בכתב העת "עת-מול" שבהוצאת יד בן-צבי, מדור קבע בשם 'מטב-עת' ובו רשימות מרתקות על מטבעות שונים מארץ ישראל.
אוצר מטבעות היהודים: מימי שלטון פרס ועד מרד בר כוכבא, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח 1997.
אמצעי תשלום קדומים, משקלות ומטבעות, (עורך: רוני רייך), חיפה: מוזיאון ראובן ועדית הכט – אוניברסיטת חיפה, תשנ"ח 1998.
עם רחל חכליל, חפצים נבחרים מאוסף מוזיאון ראובן ועדית הכט, חיפה: מוזיאון ראובן ועדית הכט – אוניברסיטת חיפה, תשמ"ו 1986.
טביעת המטבעות בימי קדם, (עורכת: אפרת כרמון), ירושלים: מוזיאון ישראל, תש"ל 1970.
הכרונולוגיה של מטבעות הנבטים, ירושלים: חמו"ל, 1970.
עם שמעון רובינשטיין, מטבעות, מידות ומשקלות: מראשית המאה ה-19 ועד לתקופת המעבר מהשלטון הטורקי לבריטי בארץ ישראל, ירושלים: (הוצאת ש' רובינשטין), 1997.
מטבעות ערי ארץ-ישראל ועבר-הירדן בתקופה הרומית, ירושלים: מוזיאון ישראל, 1984.
מטבעות עתיקים, ירושלים: הוצאת כתר, 1979.
הצד השלישי של המטבע, (עורכת: חנה עמית), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ו 2006.
הרב יעקב משה ספיר (ה'תרכ"ד, 1864 – כ' באייר ה'תרצ"ד, 1934) היה רבה של העיר סאראטוב שברוסיה ובסוף ימיו מרבני פתח תקווה.
נולד לרב יצחק ספיר, חסיד חב"ד.
לפני הגיעו לגיל בר מצווה לקחו אביו לרבו בעל הצמח צדק מליובאוויטש.
נישא ללאה, בת הרב אברהם יצחק שלוסברג (נפטרה: ד' בסיוון תש"א).
התמנה לרבה של העיר סאראטוב, וכיהן בתפקידו במשך כשלושים וחמש שנה.
בתקופת מלחמת רוסיה–יפן פעל לספק מזון כשר לחיילים היהודים ששירתו בצבא הרוסי באזור עירו סאראטוב, ובעקבות זאת התבטא עליו מחותנו החפץ חיים: "מחלקך יהא חלקי".
עם תחילת רדיפת הרבנים על ידי היבסקציה, באמצע שנות ה-20 עלה לארץ ישראל באמצעות סרטיפיקט עליה ששלח לו ולמשפחתו הרב הראשי הרב אברהם יצחק הכהן קוק והוא התיישב בפתח תקווה.
בנו, הרב ישראל אריה ספיר, שעלה מספר שנים לפניו ארצה, פינה לכבודו את משרתו הרבנית בעיר והוא מילא את התפקיד עד פטירתו בשנת תרצ"ד.
בתקופת רבנותו ייסד את מניין הוותיקין בבית הכנסת הגדול "בית יעקב" בעיר.
על מצבתו נכתב המשפט שאמר עליו החפץ חיים: "מחלקך יהא חלקי".
הרב ישראל אריה ספיר חבר הרבנות הראשית לפתח תקווה והמחוז ואב"ד הרבני האזורי פתח תקווה
פרומה ליבה, אשת הרב יהושע לוינסון - נכדו של החפץ חיים.
כיהן כר"מ ומשגיח בישיבת ראדין וניהל אותה בשנותיה האחרונות.
פרומה ליבה לוינסון ושמונה ילדיהם נספו בתחילת מלחמת העולם השנייה והרב יהושע לוינסון נספה במחנה הריכוז דכאו בשנת 1943.
אסתר, אשת הרב אברהם חיים טרופ - בנו הבכור של הרב נפתלי טרופ.
כיהן כר"מ בישיבת ראדין עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא היגר לארצות הברית, שם מונה לראש ישיבת חפץ חיים.
לאחר מכן שימש ראש ישיבת קרלין-סטולין.
עלה לישראל בשנת תשל"ח (1978), וכעבור שנה נפטר.
חתניו הם: הרב אלתר חנוך הניך ליבוביץ, ראש ישיבת חפץ חיים בארצות הברית, והרב חיים פורטנוי מברוקלין.
פעשא חיה, אשת הרב אליעזר פופקו אב"ד וועליזש ברוסיה ולאחר מכן רב בפילדלפיה.
בנם הרב ברוך אהרן פופקו, היה רב בפיטסבורג, פנסילבניה, ונשיא המזרחי בארצות הברית.
בנו הרב חיים יצחק פופקו, שימש רב בברוקלין וסגן נשיא אגודת הרבנים.
חתנו הוא הרב מרדכי סאוויצקי, "העילוי מלידא", שהיה אב"ד בבוסטון.
מרים, אשת הרב יוסף סגל שהיה רבה הראשי של נס ציונה.
בנם, הרב זאב סגל, מרבני ניו יורק.
בין נכדיהם: העיתונאי ויועץ התקשורת שעיה סגל.
והרב חיים נתן סגל, רב קהילה בלוג- איילנד ומנהל ארגון החינוך "תורה ומסורה" בארצות הברית.
Maos; נולד ב-16 באוגוסט 1924) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה.
עורך ראשי של החוברת "אופקים בגאוגרפיה", מתמחה בתכנון ופיתוח כפרי.
יעקב מעוז נולד ב-16 באוגוסט 1924 בדיסלדורף שבגרמניה.
בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בשנת 1957 השלים תואר ראשון בפקולטה לארכיטקטורה ובנוי ערים של הטכניון בחיפה והמשיך ללמד ולחקור באותו מוסד.
מ-1965 עד 1975 שימש כיועץ מטעם האו"ם, תוך שיתוף פעולה עם מדינות ומוסדות בינלאומיים, בפרויקטים של תכנון אזורי, התיישבות חקלאית, בנייה כפרית ושיקום אזורי אסונות.
הניסיון שרכש בתכנון התיישבות כפרית בארץ הביא לקשרים עם ארצות חוץ, בעיקר בדרום אמריקה, בהקשר לתוכניות של רפורמה אגררית והתיישבות חקלאית.
ב-1974 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית.
עם שובו לישראל חידש את פעילותו בפקולטות של ארכיטקטורה והנדסה חקלאית בטכניון בחיפה ובמרכז לחקר התיישבות עירונית וכפרית ברחובות, והמשיך בנסיעות למשימות ייעוץ שונות בחו"ל.
ב-1978 הצטרף לחוג לגאוגרפיה של אוניברסיטת חיפה כפרופסור חבר וב-1988 נתמנה לפרופסור מן המניין.
מעוז חבר באגודה הגאוגרפית הישראלית מאז הצטרפותו לחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה ב-1978.
בקורסים שלו התרכז בעיקר, אך לא רק, באמריקה הלטינית, הן כמסגרת לגאוגרפיה אזורית והן כמקור לדוגמאות של התיישבות אנושית, מהתקופה הנאוליטית ועד מפעלי פיתוח אזורי בעת החדשה.
דגש מיוחד ניתן לכלים שיאפשרו לבוגרי החוג להשתלב בצוותים בין-תחומיים העוסקים בפיתוח הפריפריה הכפרית.
פרסומיו העוסקים בארגון המרחבי של התיישבות חקלאית בארץ ובעולם תורגמו גם לספרדית ופורטוגלית.
ב-1983 ניהל את הקמת המכון לחקר הגולן, המסונף לאוניברסיטת חיפה ועד היום משמש כיו"ר הוועד המנהל של המכון.
ב-1990 הוענק לו פרס החוקר המצטיין מטעם איגוד הגאוגרפים האמריקני על תרומתו בתחום התכנון האזורי בדרום אמריקה.
לאחר פרישתו לגמלאות ב-1989, המשיך בפעילותו באקדמיה ומחוצה לה במשימות שונות של ייעוץ ותכנון בחו"ל, השתתפות בקבוצות מומחים של האו"ם, וניהול קורסים מטעם המחלקה לשיתוף בינלאומי של משרד החוץ בתחומים של פיתוח אזורי, התיישבות חקלאית ובנייה כפרית.
בארץ השתתף במחקרים בנושאי התיישבות בגליל ההררי ורמת הגולן ובהכשרת מתמחים מחו"ל במסגרת אוניברסיטת חיפה.
מעוז זכה בסוף שנת 2011 בפרס האגודה הגאוגרפית הישראלית על המסירות וההתמדה שגילה במשך יותר משתים עשרה שנים בעריכת כתב העת אופקים בגאוגרפיה, היוצא לאור בחסות המחלקה לגאוגרפיה ולימודי הסביבה באוניברסיטת חיפה, ועל תרומתו זו לקידום הגאוגרפיה בישראל.
מעוז אלמן, ולו שלושה ילדים.
מעוז הוא נושא הדגל לא רק בנושא הפרסום המחקרי אלא גם בעשייה המחקרית, בהוראה ובהתמקדות במרחב הכפרי בישראל, בפניו הייחודיים, בתכנונו, התפתחותו ובתמורות החלים בו.
הרבה לפני שנות השמונים, אותן שנים שזכו לכותרות 'תם עידן החקלאות', 'התפרקות האגודות השיתופיות', 'התמורות הערכיות', 'משבר המושבים והקיבוצים', זיהה תהליכים במרחב הכפרי הישראלי.
הוא נהג להשוות את המתרחש בישראל לתהליכים שהתרחשו בעולם, 'לקרוא' נכונה את המפה הגאוגרפית הכלכלית, החברתית והתכנונית, לנתח ולהקנות לכל אותם חוקרים צעירים בתחום כלי מחקר ראויים.
במחלקה לגאוגרפיה ולימודי הסביבה באוניברסיטת חיפה מוכר פרופסור מעוז בפתיחותו לסטודנטים, למרצים, לחוקרים ולמחנכים.
הוא מחלק רעיונות, מתחלק עם אחרים ומתעניין, דוחף צעירים למחקר, מנחה סטודנטים לתארים מתקדמים, מקפיד על קלה כחמורה ומילותיו חקוקות בסלע.
כזו גם עריכתו ובקיאותו בשפות המקדמות את המחקר הגאוגרפי.
בצד תפקידיו ההתנדבותיים האחרים הקדיש מעוז את מרצו לעריכת כתב העת "אופקים בגאוגרפיה".
כתב העת הופיע לראשונה ב-1975, כאשר רוב חברי הסגל לוקחים על עצמם את העריכה של כרך זה או אחר, או מספר כרכים ברצף.
ב-2000 קיבל מעוז לידיו את תפקיד העורך הראשי ומאז לא חדל מכך (28 כרכים עד סוף 2011).
מעוז עסק בטיפול אישי מול המחברים והמבקרים, בעיות שינויים ושיפוצים של המאמרים, קבלה או סירוב, גרפיקה ודפוס, גיוס אמצעים לכיסוי הוצאות, עמידה בתאריכי יעד, הפצה למנויים ושיווק ובנוסף, שמירה על רמה אקדמית.
כתב העת "אופקים בגאוגרפיה" זוכה כיום להערכה אצל מרבית ציבור הגאוגרפים וחוקרים מתחומים נלווים.
יעקב נבו (מילנר; ידוע בכינוי "יאק", 7 ביולי 1932 – 4 בספטמבר 1989) היה טייס קרב בחיל האוויר הישראלי, ההוגה והמפתח של תרגולות קרבות האוויר בחיל.
עמד בראש הצוות שתכנן את מבצע מוקד שיצא לפועל בתחילת מלחמת ששת הימים.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס והוסמך כטייס קרב, והוצב בטייסת ספיטפייר בפיקודו של מנחם בר בבסיס רמת דוד.
נמנה עם הטייסים שהרכיבו את טייסת מטוסי הסילון הראשונה בחיל האוויר, מטוסי מטאור.
לחם במלחמת סיני, במהלכה הפיל כטייס מיסטר מטוס מצרי מסוג מיג-15. לאחר המלחמה שימש כמפקדה בפועל של טייסת 101. נבו היה ממפתחי תורת קרבות האוויר בחיל, והאלוף מוטי הוד כינה אותו "המשורר של הקרב האווירי".
בשנת 1958 יצא לצרפת יחד עם שלושה טייסים נוספים ללמוד את מטוסי סופר מיסטר B2 והיה אחראי על הבאתם ארצה.
פיקד על טייסת 105 אשר קלטה את 18 מטוסי הסמב"ד והייתה לטייסת המובילה של החיל למשך שלוש שנים.
באותה שנה הפיל נבו בקרב אוויר מיג-17 מצרי.
לאחר מכן שימש כרע"ן מבצעים במטה חיל האוויר.
בתפקידו זה תכנן בתחילת שנות ה-60, עם רפאל סברון ורפי הר-לב את מבצע מוקד.
לאחר מכן השתלם בשנת לימודים בארצות הברית.
בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים חזר לישראל והשתתף בלחימה שבמהלכה הפיל מטוס מיג נוסף.
במלחמת ההתשה פיקד על בסיס חצור.
במלחמת יום הכיפורים נטל את הפיקוד על בסיס חיל האוויר שדה אופיר.
לאחר המלחמה, השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו, עסק במשך שנים בייעוץ בתחום התעופה ובעשור האחרון של חייו, החל לפסל פסלים קינטיים בעץ בסטודיו שלו בנמל יפו.
נבו נפטר ב-4 בספטמבר 1989 מהתקף לב.
בשל טעות באבחנה הרפואית, לא קיבל טיפול מתאים, ובעקבות כך נגרם נזק בלתי הפיך לשריר הלב.
לאחר שלושה ימים במחלקת טיפול נמרץ, קיבל התקף לב נוסף ונפטר.
היה נשוי לאהובה ואב לארבעה.
הרב ד"ר יעקב מאיר נגן (נולד בט' בסיוון ה'תשכ"ז, 17 ביוני 1967) הוא פעיל במיזמי שלום בין-דתי בין היהדות והאסלאם ובשיח הבין-דתי בין היהדות ודתות המזרח, ועומד בראש מכון בליקלה לשיח בין דתי ובית מדרש 'ישראל והאנושות' מבית רשת אור תורה סטון.
נגן הוא גם ר"מ בישיבת עתניאל, מחבר ספרי הגות וכותב טורים בנושא רוחניות יהודית.
נולד לעזריאל ולאהובה גנק במנהטן שבניו יורק, ארצות הברית.
למד בישיבה התיכונית של ישיבה יוניברסיטי ובישיבת שעלבים.
לאחר מכן למד בישיבה יוניברסיטי לתואר ראשון בלימודי יהדות ותואר שני בתולדות עם ישראל ולצדם עבר גם בחינת הסמכה לרבנות.
בשנת 1993 עלה לישראל והחל ללמוד בישיבת הר עציון.
בשנת 1997, החל ללמד בישיבת עתניאל.
בשנת 2004 קיבל הרב נגן תואר דוקטור במחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית.
נושא הדוקטורט שלו היה "ניתוח של מוטיבים בהלכות חג הסוכות בספרות התלמודית - חג הסוכות במחשבת ההלכה".
העבודה שילבה את חקר התלמוד ומחשבת ישראל.
בשנת 2006 נסע נגן לדרמסאלה שבהודו מתוך עניין ביחס בין היהדות לרוחניות של המזרח.
חלק מהסיפורים והחוויות שלו בדרמסאלה תוארו בספרו "להתעורר ליום חדש - תורות וסיפורים מהחיים", שיצא בשנת 2011.
בשנת 2007 יצא ספרו הראשון בהוצאת גילוי, "נשמת המשנה - צוהר לעולמה הפנימי של המשנה".
בשנת 2016 יצאה מהדורה מורחבת של הספר, בשם "נשמת המשנה: קריאה ספרותית וחיפוש משמעות", בהוצאת דביר.
בספר מנתח נגן מבחינת ספרותית כמאתיים משניות.
בשנת 2008 הוציא נגן עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו בספר בשם "מים בריאה והתגלות - חג הסוכות במחשבת ההלכה", גם הוא בהוצאת גילוי.
בביקורת על הספר במוסף שבת של מקור ראשון נכתב כי החידוש בספר "נעוץ בחשיפת 'מיתוסים' העומדים בלב ליבן של המחלוקות ההלכתיות".
בשנת 2013 יצא לאור ספרו "להתעורר ליום חדש: קריאה מתחדשת של התורה ושל החיים" בהוצאת מגיד.
במרץ 2016 ביקר הרב נגן באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר, מוסד הלימוד החשוב ביותר של האסלאם הסוני.
הוא ערך פגישות עם פרופסורים מהאוניברסיטה שעסקו ביחס בין האסלאם והיהדות, מתוך רצון ליצור בסיס לדו קיום בין הדתות.
הרב נגן פרסם מאות מאמרים באתר של ישיבת עתניאל, באתר כיפה ובערוץ הניו-אייג' באתר nrg.
הוא מלמד גם במכינה הקדם צבאית לבנות צהלי, בישיבת "אורייתא" בירושלים ובמקומות נוספים.
במסגרת עבודתו בישיבת עתניאל, נגן הפעיל אתר אינטרנט המוקדש להלכות שבת.
לתפיסתו של נגן, היהדות מכילה יסודות המקבילים לרוחניות המזרח ולפילוסופיה המערבית.
בעקבות ידידו, הרב מנחם פרומן, עוסק נגן במפגשים בין-דתיים עם מנהיגים מוסלמים בישראל, מתוך תפיסה שמכיוון שמקורן של חלק מהבעיות במאבק הישראלי-פלסטיני הוא דתי יש להביא גם את הפתרונות מהתחום הדתי.
במסגרת זאת העלה הצעות מדיניות לסכסוך הישראלי-פלסטיני וכן למעמדו של הר הבית/אל-אקצא.
במסגרת "Interfaith Encounter Association" ("אגודות המפגש הבין-דתי"), הוא מרכז קבוצה של רבנים שנפגשים באופן קבוע עם מנהיגי דת מוסלמיים, בעיקר מאזור חברון ורמאללה.
כחלק מפעילותו בארגון, היה אחד מנציגיהם ב-"World Parliament of Religions" ב-2015.
לאחר הרצח של משפחת דוואבשה בכפר דומא, נגן היה אחד מהמארגנים של עצרת תפילה ומחאה של מתנחלים נגד הרצח.
נגן פעיל בהפצת תורה בסין במסגרת ארגון "שופר מציון".
חלק מכתביו תורגמו לסינית וב-2017 הוא העביר הרצאות בבייג'ינג ובשאנגחאי.
הרב נגן חבר גם בארגונים צהר ובית הלל.
בשנת 2020 מונה נגן לראש מכון בליקלה לשיח בין דתי ובית המדרש 'ישראל והאנושות' מבית רשת אור תורה סטון.
בשנת 2022 פרסם בית המדרש לישראל והאנושות ספר בשם "ושמו אחד – ריפוי הקשר בין ישראל ודתות העולם".
הספר מציב בקדמת הבמה את היחס בין ישראל ודתות העולם כנקודת מפתח להבנת ייעודו של עם ישראל בזמננו.
בשנת 2024 הופץ, בשבע שפות, ספרו של נגן "אחווה דתית יהודית–מוסלמית: חזון מחודש לעתיד של שותפות".
היצירה מציגה חזון לעתיד הנשען לא רק על סובלנות בין-דתית, אלא על אחווה המבוססת על נרטיבים וזהויות משותפות.
נגן הציג מסר זה בכנסים ובאירועים בינלאומיים רבים, בשיתוף פעולה עם שותפים מוסלמים ברחבי העולם.
נגן מאמין כי רעיון זה יהווה מרכיב חיוני בקידום השלום והיציבות במזרח התיכון ובחיזוק הסכמי אברהם.
נגן עוסק בקידום דו־קיום בין יהודים לערבים בחברה הישראלית, ורואה בשותפות זו חובה יהודית־דתית.
תפיסה זו מוצגת בהרחבה בספרו משנת 2025, "וחי עמך – מיעוטים במדינה יהודית: תורה של אחריות ושותפות".
בשנת 1993 התחתן נגן עם מיכל נגן, ראש מכינת צהלי ובתו של הפרופסור אוריאל סימון.
בשנת 2022, עבר אירוע מוחי פתאומי.
לבקשת המשפחה התאחדו יהודים ומוסלמים בכל רחבי העולם בתפילות להחלמתו, האירוע הדהד בעולם השיח הבן דתי וקידם הבנה ושיח בין ראשי הדת המוסלמית לבין הרב.
עד לאירוע המשפחה התגוררה בעתניאל.
בנם הבכור, הרב הלל נגן, הוא ר"מ בישיבת אורות שאול בתל אביב.
"נשמת המשנה - צוהר לעולמה הפנימי של המשנה", 2007, הוצאת גילוי.
"מים בריאה והתגלות - חג הסוכות במחשבת ההלכה", 2008, הוצאות גילוי ומגיד.
"להתעורר ליום חדש - תורות וסיפורים מהחיים", 2011, הוצאת גילוי.
"להתעורר ליום חדש - קריאה מתחדשת של התורה ושל החיים", 2013, הוצאות גילוי ומגיד.
"נשמת המשנה - קריאה ספרותית וחיפוש משמעות", 2016, הוצאת דביר (זהו פיתוח של ספרו באותו שם משנת 2007).
"החיים כסיפור - לראות את העולם בעיניים חדשות", 2019, הוצאת גילוי.
"אהבת עולם - סיפורי ישראל והאנושות", 2021, הוצאת גילוי.
"ושמו אחד - ריפוי הקשר בין ישראל ודתות העולם", 2022 הוצאת מגיד.
"אחווה דתית יהודית־מוסלמית: חזון מחודש לעתיד של שותפות", 2024, הוצאת מרכז בין דתי אור תורה.
"וחי עמך – מיעוטים במדינה יהודית: תורה של אחריות ושותפות", 2025, הוצאת מגיד.
הרב יעקב משה ליבוביץ (ה'תרנ"ג, 1893 – כ"ד בסיוון ה'תשכ"ד, 4 ביוני 1964) היה ר"מ בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, ולאחר מכן ראש ישיבת קמניץ בירושלים.
נולד בהלוסק, בלארוס, בנו של הרב ברוך בר ליבוביץ, שכיהן אז כרב העיירה.
בשנת תרס"ד (1904) התמנה אביו לעמוד בראשות ישיבת כנסת בית יצחק והמשפחה עברה להתגורר בסלובודקה.
כילד היה משתתף בשיעוריו של אביו בישיבה.
כשגדל בהוראת אביו נסע ללמוד בישיבת ראדין אצל החפץ חיים מראדין והרב נפתלי טרופ, ושם גם הוכר כתלמידו של הרב ברוך יוסף פייבלזון.
כעבור זמן נסע לבריסק להשתתף בשיעורי הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
בסוף שנות ה-20 נסע לארץ ישראל ללמוד בישיבת חברון בעיר חברון.
בפרעות תרפ"ט ניצל, ולאחר מכן שב לקמניץ, לשם עברה ישיבת כנסת בית יצחק.
נישא לצייטא לאה, בת הרב משה בר מובשוביץ, רבה של לחוביץ.
בשנת תרצ"ח (1938) מינהו אביו כר"מ בישיבת כנסת בית יצחק.
בשנת 1940 נמלט עם בני משפחתו לארץ ישראל, באוניה שבה היו גם הרב שך, הרב דוד פוברסקי ורבנים נוספים.
יחד עם גיסו הרב משה ברנשטיין הקים בארץ את ישיבת קמניץ וגיסו הרב ראובן גרוזובסקי שלח כסף לתחזוקה של הישיבה כאשר את שטח הבניין קנה מדמי הנדוניה שלו.
היה מקורב לרב יצחק זאב סולובייצ'יק והשתתף בשיעוריו בירושלים, וכן היה נמנה עם המניין הקבוע בביתו בשבתות ובימים טובים.
בניו הם הרב חיים שלמה ליבוביץ, מראשי ישיבת פוניבז' וקמניץ; הרב זלמן נטע ליבוביץ, מחבר ספר ברכת יעקב; והרב ברוך ליבוביץ.
נפטר ב-1964 ונקבר בהר המנוחות.
יעקב מצנר (17 ביוני 1947 - 24 בנובמבר 2001) היה רופא המטולוג ישראלי, פרופסור לרפואה, אשר כיהן כדיקן בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מצנר, יליד צ'כוסלובקיה, עלה לישראל בגיל שנתיים.
לאחר שירותו הצבאי למד רפואה באוניברסיטה העברית והשלים את לימודיו ב-1973. הוא התמחה בהמטולוגיה במרכז הרפואי הדסה, ולאחר מכן עשה שנתיים באוניברסיטת טאפטס בבוסטון, במעבדתו של פרופסור ברנרד בביור.
לאחר שובו לישראל ב-1982 היה לרופא בכיר במחלקה ההמטולוגית בהדסה.
מצנר עסק במחקר והרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית ובשנת 1994 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
אז היה לראש השירות ההמטולוגי בבית החולים הדסה הר הצופים.
מצנר רכש מוניטין בינלאומיים בזכות מחקרו אודות מחלת הקדחת הים תיכונית המשפחתית.
ב-1995 הוציא לאור את ספרו "דם ומחלות דם".
בשנת 2000 נכנס לתפקיד דיקן בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
מצנר נהרג בהתרסקות מטוס נוסעים בשווייץ בעת שהיה בדרכו חזרה מכנס מדעי בברלין.
באותה תאונה אווירית נספו 24 אנשים וביניהם פרופ עמירם אלדור שחזר יחד עם מצנר מהכנס.
מצנר היה נשוי ואב לשניים.
לאחר מותו של מצנר ייסדו הדסה והאוניברסיטה העברית מלגה ופרסים המוענקים לזכרו.
יעקב (קובי) מצר (נולד ב-1942) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים והנשיא השמיני של האוניברסיטה הפתוחה.
מיעקב מצר נולד ב-1943. בשנת 1967 קיבל תואר ראשון בכלכלה ובהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1969 קיבל תואר שני בכלכלה ובשנת 1972, תואר דוקטור (Ph.D) לכלכלה, שניהם מאוניברסיטת שיקגו.
תחום מחקרו העיקרי הוא היסטוריה כלכלית.
חלק ממחקריו הוקדשו לנושאים שונים בהיסטוריה הכלכלית של רוסיה הצארית ושל ארצות הברית, ביניהם חקר תרומת הרכבת להתפתחות השוק הכלל ארצי ברוסיה, וסוגיות בכלכלת העבדות בארצות הברית.
בעשורים האחרונים עוסקת עבודתו בעיקר בכלכלת ארץ ישראל המנדטורית וישראל ובהיבטים כלכליים של אתנו-לאומיות ושל חברות מתיישבים.
בשנת 1972 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, ובמהלך השנים כיהן בה כראש המחלקה לכלכלה (בשנים 1990–1992), דיקן הפקולטה למדעי החברה (בשנים 1995–1999), חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה (בשנים 2001–2003), יו"ר מייסד של רשות הספריות האוניברסיטאית (בשנים 2003–2009), ויו"ר המועצה המדעית של הוצאת הספרים ע"ש מאגנס (בשנים 2011–2013).
שימש פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת סטנפורד, באוניברסיטת נורת'ווסטרן ובבית הספר לכלכלה של לונדון.
היה חבר מערכת של כתבי עת מובילים בהיסטוריה כלכלית, חבר הוועדה האקדמית המנהלת של האגודה הבינלאומית להיסטוריה כלכלית (בשנים 1998–2006), נשיא האגודה הישראלית לכלכלה (בשנים 2009–2010).
בשנת 1994 הופקד כפרופסור מן המניין על הקתדרה להיסטוריה כלכלית על שם אלכסנדר ברודי באוניברסיטה העברית, ובשנת 2010 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
ב-3 בספטמבר 2013 החל לכהן כנשיא האוניברסיטה הפתוחה וסיים את תקופת כהונתו בת חמש השנים ב-30 בספטמבר 2018.
נכון לשנת 2025 מצר מכהן כיו"ר מועצת המנהלים ויו"ר מחזיקי המניות של מכון פאלק למחקר כלכלי בישראל באוניברסיטה העברית.
בשנת 1979 יצא לאור, בהוצאת יד יצחק בן-צבי, ספרו "הון לאומי לבית לאומי 1919–1921".
בשנת 1990 יצא לאור הספר שכתב יחד עם עודד קפלן, "משק יהודי ומשק ערבי בארץ ישראל - תוצר תעסוקה וצמיחה בתקופת המנדט".
בשנת 1993 הוענק לשניים פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה, על ספרם זה.
כלכלה קרקע ולאומיות : סוגיות בהיסטוריה כלכלית ובכלכלה פוליטית בשנות המנדט ובמדינת ישראל / יעקב (קובי) מצר ; תרגום מאנגלית: דפנה לוי ; עריכת לשון: הרצליה אפרתי.
ירושלים : הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשפ"ג 2023.
אהרן מנצ'ר ונוער יהודי וינה - טרזיינשטאט (1938--1943), המרכז ללימודי אוסטריה - פורום אירופה האוניברסיטה העברית בירושלים והוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2019
הרב יעקב משה לסין (נכתב: לעסין; ה'תרמ"ט, 1889 - ג' באייר ה'תשל"ה - 14 באפריל 1975) היה רב ליטאי ואמריקאי, ראש ישיבה ומשגיח.
נולד לרב שמואל ניסן הכהן לסין בקפולה הסמוכה למינסק באימפריה הרוסית.
למד בישיבת סלובודקה בין השנים 1905–1912 והיה תלמיד מובהק של הסבא מסלובודקה.
עם תום לימודיו, קיבל סמיכת חכמים מרבי משה מרדכי אפשטיין ומרבי ברוך דב ליבוביץ, וכיהן כרב בערים גירטיגולי וניישטאט סוגינד.
בשנת 1939 הצליח לצאת מאירופה ולהגר לארצות הברית, בה כיהן כרב בבוסטון במשך שלוש שנים.
הוא ייסד שתי ישיבות, בצ'לסי ובדורצ'סטר, ועמד בראשן.
בשנת 1942 מינה אותו הרב שמואל בלקין לכהן כמשגיח ישיבת רבינו יצחק אלחנן, תפקיד אותו מילא עד פטירתו.
הרב לסין חיבר שלושה ספרי מוסר.
הרב אביגדור מילר היה חתנו.
רבי יעקב (יאקב) נאומבורג (או: נוימבורג; נפטר בו' בשבט ה'תקע"א, 31 בינואר 1811) היה רב וראש ישיבה גרמני מפרשני ספרות חז"ל.
התפרסם בשל ספרו נחלת יעקב על המסכתות הקטנות.
נולד לרב ברוך נוימבורג מחבר הספר "עיטור בכורים" על פירושו של בעל הטורים למקרא (פיורדא תקי"ב).
אבי אביו היה ר' אלקנה ש"ץ מפיורדא, צאצא של רבי יונה תאומים-פרנקל מחבר "קיקיון דיונה".
בצעירותו למד אצל רבי אברהם אביש מפרנקפורט ואצל רבי טבלי שייאר ממיינץ, ולאחר נישואיו חי ופעל כרב וראש ישיבה באופנבך על המיין הסמוכה לפרנקפורט.
בשנת תקנ"ג (1793) הדפיס בפיורדא את ספרו על המסכתות הקטנות, בשם "נחלת יעקב".
פירושו זה הפך לביאור הבסיסי למסכתות אלו כשנדפס על גליונות ש"ס זיטומיר ושוב בש"ס וילנא במסכתות אלו בדומה לפירוש רש"י.
מאז הוא נדפס בכל מהדורות הש"ס המבוססות על דפוס וילנא.
בשנת תקס"ו, 1806, כתב את ספרו חלק יעקב, פירוש על הספרי.