tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטרה החינוכית שחניכי עליית הנוער יכו שורש בתנועת ההתיישבות של ציבור הפועלים בארץ, ויגשימו בדרך זו את משאת נפשה של הציונות.
ולכן כאשר לא היו די מקומות קליטה בקיבוצים, הנערים הופנו לכפרי נוער שבהם הוקם בית ספר חקלאי או לבתי ספק חקלאיים.
בשנת 1939 הוקם הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
בית הספר התאים לקליטת בני נוער דתיים שכן נשמרה בו השבת וחדר האוכל שלו היה כשר.
מספר חברים מרודגס נשלחו לשם כדי לקלוט את העולים הצעירים ולהדריכם וכן להקים בו את הסקטור הדתי.
עם בואם של ילדי טהראן, בשלהי שנת 1943, הגיעו בבת אחת 700 ילדים, רובם בגיל פחות מ-14. כאשר סיימו את לימודי בית הספר היסודי הוכנו עבורם מסגרות לימוד בכפרי נוער, אשר הוגדרו כבתי ספר חקלאיים.
לכפרים אלה סופק ציוד המשק החקלאי וכן הגיעו אליו מדריכים ומורים לחקלאות.
ארגון נשי מזרחי, היום רשת אמי"ת, היה פעיל בהקמת כפרי נוער לשם קליטת נערים ונערות עולים ממסגרת עליית הנוער.
רק בית הספר החקלאי הראשון, כפר הנוער הדתי בכפר חסידים הוקם ביוזמתה של עמותה ציבורית.
שאר בתי הספר כבר הוקמו על ידי ארגון נשות המזרחי באמריקה.
היוזמת להקמתן הייתה בתיה גוטספלד אשר על שמה נקרא כפר בתיה.
בשנת 1936 הוקם כפר הנוער הדתי שהיה לבית הספר החקלאי הדתי הראשון.
כיום הוא מונה כ-350 תלמידים, מתוכם רק כ-50 בנות.
התלמידים הם בכיתות ז'-י"ב ורובם עולים חדשים מאתיופיה.
בנוסף ללימודים, התלמידים עוסקים בעבודות כפיים, כגון: גינון, רפתנות וכיוצא בזה.
כפר הנוער אמי"ת פתח תקווה
כפר הנוער הוקם על במקום בו היה "מוסד עלייה".
היה בו בית ספר חקלאי.
היום כפר הנוער אמי"ת פתח תקווה משמש כקהילה חינוכית לכיתות ז'- י"ד.
בכפר כ-450 תלמידים אקסטרניים ואינטרנים.
בתחום כפר הנוער פועלת המכללה הטכנולוגית אמי"ת פתח-תקווה המאפשרת לבוגרי הנתיב הטכנולוגי להמשיך את לימודיהם לרכישת מקצועות: מכונאות רכב, מערכות ממוחשבות ברכב, מזכירות רפואית ומזכירות משפטית.
בנוסף פועל בכפר משק חקלאי הכולל ענף נוי מפותח, משק חי, חממה, ושטחי חקלאות נרחבים בהם מגדלים כיום זיתים וירקות.
המשק החקלאי מתבסס בעיקרו המכריע על עבודת חניכי הכפר.
כפר בתיה הוקם ברעננה בשנת 1947. היה זה לאחר ציפייה לקליטת גלי העלייה, בין אם תקום מדינה או לא.
"כפר בתיה" נועד לתת הכשרה מקצועית לחניכים במקצועות שונים: חקלאות, נגרות, מסגרות, סנדלרות ואריגה.
מבחינה זו היה גם בית ספר חקלאי עם משק ולימודי חקלאות וגם בית ספר מקצועי.
בשנת 1951 הוקם בו בית ספר תיכון שבוגריו סיימו ארבע שנים וקבלו תעודת בגרות.
כיום נמצאים בכפר מוסדות חינוך אחדים:
כפר נוער עם פנימייה, בעיקר לילדי עולים.
ישיבה תיכונית ניסויית "חברותא" ע"ש ביננפלד
לאחר שהוקמה מדינת ישראל התעורר הצורך הדחוף בקליטת בני נוער בכפרי נוער במטרה להחיש את קצב קליטתם בישראל על ידי הכשרתם לחיי היום-יום בארץ החדשה.
הניתוק מהמשפחה נראה רצוי ולכן לא היו היסוסים בבניית מקומות קליטה חדשים.
ההכשרה הרצויה הייתה אז בבתי ספר חקלאיים.
השנים היו שנות הצנע בהן היה מחסור גדול במזון.
הממשלה הקימה בתי ספר חקלאיים אחדים.
בדרום הארץ - בית ספר אשל הנשיא
בית הספר הוקם בשנת 1951 ומקור שמו בעצי האשל הגדלים באזור היישוב וכן כאות כבוד לנשיא חיים ויצמן.
בית הספר החקלאי וכפר הנוער "אשל הנשיא" הוקמו בשנת 1952 במטרה להעניק חינוך חקלאי לנערים ולנערות מהמושבים שהוקמו בנגב בצפוני.
כיום, לומדים בו כ-1,500 תלמידים מכיתה ז' ועד כיתה י"ב.
בתחום הכפר פנימייה וכן משק חקלאי.
כל תלמידי בית הספר מחויבים לעבוד במשק החקלאי ואף להיבחן בבחינת בגרות בנושא עבודתם וכן בנושא בתחום החקלאות, הביולוגיה או האקולוגיה.
כנות הוקם ככפר נוער ובית ספר חקלאי לנערות בשנת 1952 על ידי "מועצת הפועלות" של ההסתדרות הכללית.
המוסד פועל בחסות ארגון "נעמת".
היום הוא משמש כמוסד חינוכי באזור הדרום, ליד גדרה, והוא שייך למועצה אזורית באר טוביה.
בדרום ירושלים - עין כרם
בית הספר החקלאי עין כרם, או בשמו החדש בית הספר הקהילתי סביבתי עין כרם מהווה כיום בית ספר סביבתי-קהילתי בתחום מועצה אזורית מטה יהודה וסמוך לשכונת עין כרם שבירושלים.
בית הספר משמש כבית ספר תיכון אזורי ליישובים במועצה האזורית מטה יהודה וככפר נוער.
בבית הספר נלמדים מקצועות חקלאיים, כגון: משתלה, תזונה, צמחי עציץ, גאולוגיה, לימודי סביבה, ביולוגיה וכדומה.
מקצועות אלה נלמדים בנוסף למקצועות הרגילים ולמקצועות מיוחדים כמו תיאטרון.
היום בבית הספר עדיין מלמדים מקצועות חקלאיים נוספים, כגון: חיות משק, גידול פרחים, ומטעים.
במרכז, ברמת השרון - הכפר הירוק
הכפר הירוק על שם לוי אשכול הוא כפר נוער ניסיוני.
הוא הוקם בשנת 1950 במטרה להקים מוסד חינוכי למען נוער עולה מהתפוצות ולנוער יליד ישראל, להשרשת ערכי הציונות, הסוציאליזם והחלוציות, דרך עבודת אדמה.
בצפון, צפונית לעכו - יד נתן
בית הספר החקלאי הוקם על שם נתן פיאט, מנהל "בית הספר החקלאי כדורי".
במקום הייתה גם תחנת ניסיונות חקלאית ולשכת הדרכה לחקלאי צפון הארץ.
בית הספר נסגר בשנת 1988 ובמקומו הוקם כפר הנוער מנוף.
בשנות האלפיים, החינוך החקלאי מרוכז בידי "המינהל לחינוך התיישבותי, פנימייתי ועליית הנוער", וכך הוא מגדיר את תפקידו:
"המינהל לחינוך התיישבותי, פנימייתי ועליית הנוער, משמש כמחוז ארצי עבור בתי הספר העל-יסודיים האזוריים-התיישבותיים, כפרי הנוער ומוסדות פנימייתיים.
המינהל משמש כמסגרת-על לטיפול המקצועי בכל החינוך הפנימייתי במשרד החינוך.
המינהל אחראי על ההשמה, הקליטה והפיקוח בכפרי הנוער, בישיבות תיכוניות ובאולפנות, בפנימיות האגודה לקידום החינוך, בבתי הילדים של המפעל להכשרת ילדי ישראל, ופיקוח על תוכנית נעל"ה ומת"ן.
המינהל מפקח על החינוך הימי בישראל, ומשמש מרכז פדגוגי ארצי בתחומי מדעי החיים, הסביבה והחקלאות.
רשימת מוסדות החינוך כוללת 300 מוסדות המוגדרים כ"חינוך התיישבותי".
בית הספר החקלאי בארץ ישראל תרם לקיבוץ גלויות של עם ישראל בשובו למולדת.
הוא היה ל"כור ההיתוך" של עשרות אלפי חניכי עליית הנוער, בני העולים, בעיקר בעשור הראשון למדינת ישראל, ונערים ונערות מאוכלוסיות מצוקה מהיישוב היהודי בתקופת המנדט הבריטי ובמדינת ישראל.
לבתי הספר החקלאיים הוצמדה פנימייה.
במסגרתה קיבלו התלמידים את צורכיהם הגשמיים במזון בלבוש ובקורת גג, וכן את צורכיהם הרוחניים: חינוך, תרבות ובידור.
הנערים והנערות עברו את תקופת הנעורים, בדרך כלל מסיום בית הספר העממי בגיל 12 ועד הגיוס לצה"ל.
עבור חלק מהתלמידים הותירה תקופת הלימוד בבית הספר רושם עז והשאירה חוויות משמעותיות לכל החיים.
בתי הספר אורגנו בשיטה של כפרי נוער, בדרגות שונות של עצמאות לחברת הנערים.
במקרים אלו פותח כושר המנהיגות של הנערים אשר היו מוכשרים לכך.
אשר לשאר החניכים, הם ספגו את היכולת להיות נתונים למרותם של נערים ונערות שרק שנים בודדות הפרידו בינם לבין אלה אשר הורו להם מה לעשות וכיצד להתנהג.
הייתה זו הכנה לחיי הצבא, ולא פחות לחיים אזרחיים.
הבוגרים ידעו כיצד לנהוג עם הממונים עליהם ואיך לפלס את דרכם בסולם הקידום המקצועי והחברתי.
לרבים מהנערים לא הייתה משפחה, ובבתי הספר המעורבים נרקמו קשרים בין בנים ובנות שעזרו להם לגבש את זהותם ולהקים בית ומשפחה בהמשך חייהם.
בית הספר החקלאי כלל בסדר יומו חצי יום של עבודה בענפי החקלאות.
סידור העבודה התחשב בבקשות הנערים אך גם כפה במקרים רבים את סוג העבודה שיש לבצע לפי צורכי המשק.
הייתה הקפדה על רמת העבודה, שכן בחקלאות אי הקפדה על איכות העבודה עלולה לגרום לתמוטת אפרוחים, להטלה מועטת של ביצים ולהחמצת החלב.
כל רשלנות גרמה מיד לתוצאות הנראות לעין וזוכות לשיפוט בפני החברים.
היה בכך כדי להעניק לחניכים ולחניכות הכנה טובה לקראת החיים.
ההכשרה החקלאית איפשרה לבוגרי בתי הספר החקלאיים קליטה בהתיישבות, בעיקר הקיבוצית.
היה דמיון רב בין החיים בבית הספר החקלאי לבין החיים בקיבוץ.
התנועה הקיבוצית קלטה בברכה את בוגרי בתי הספר החקלאי.
הקיבוץ הדתי מצא כי מחצית מחברי הקיבוצים, בתקופה שלפני קום המדינה הגיעו אליו ממסגרות של עליית הנוער, כאשר הרוב סיימו בתי ספר חקלאיים.
ההערכה היא שבשאר התנועות הקיבוציות המצב לא היה שונה.
ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל עד מלחמת העולם השנייה כמעט שלא נעזרה בבוגרי בתי הספר החקלאיים.
איכרי המושבות הראשונות למדו את העבודה החקלאית מהפועלים הערבים שהעסיקו.
הברון רוטשילד שלח בעלי מקצוע בגפנים ובגננות למושבות, אך אלה לא הצליחו ליצור קשר עם האיכרים.
מלגות שניתנו על ידי הברון איפשרו שליחת אחדים מבני המושבות לבתי ספר לגננות בצרפת.
את חידושי החקלאות (למשל הפרה ההולנדית ותרנגול לגהורן) והשימוש בציוד חקלאי הם ראו במושבות של הטמפלרים ואימצו חלק מהחידושים.
בני העלייה השנייה והעליות שהגיעו אחריה עברו הכשרה במשקים של לא-יהודים בארצות מוצאן.
אולם תנאי החקלאות שם היו שונים לחלוטין מאלה בארץ.
למעשה ההכשרה רק הכינה אותם נפשית לעבודה חקלאית.
היו בארץ חוות חקלאיות בכפר אוריה, בכנרת בבן שמן ועוד.
שם הפועלים קבלו עבודה ולמדו את עבודת האדמה.
היו גם עולים שהיו איכרים בארץ מוצאן ולא הייתה נדרשת להם הכשרה חקלאית, כמו במזכרת בתיה או ראובן לרר בנס ציונה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הגיעו ארצה עולים עם רקע עירוני והם פנו ישירות לערים.
יוצאים מהכלל היו בני העלייה הגרמנית, שהגיעו ארצה משנת 1933. הם התיישבו ביישובים חקלאיים שבי ציון, רמות השבים ועוד, ולמדו חקלאות באופן עצמאי.
החינוך החקלאי מבית הספר החקלאי החל לתרום לפיתוח החקלאות הארץ ישראלית, עם בוא הנערים והנערות הראשונים במסגרת עליית הנוער מגרמניה.
בזמן המלחמה הגיעו ילדי טהראן, ולאחר הקמת המדינה הגיעה "שארית הפליטה" והעולים החדשים מכל רחבי העולם.
זו הייתה "תקופת הזוהר" של בתי הספר החקלאיים, אשר מספרם הגיע אז ליותר משלושים.
בתי נייטין הוא מתחם בניינים שנבנו במקור כהרחבה של שכונת מאה שערים בירושלים.
שכונת בתי נייטין נוסדה בשנת 1901 (ה'תרס"ב) על ידי הרב שמואל זנוויל שפיצר ועל שמו של הנדבן והתורם המפורסם הרב מנחם נייטין שעלה מארצות הברית לישראל והשתכן בירושלים.
הוא הקים את בית מדרשו "מנחם ציון" ברובע היהודי בירושלים, שהתפרסם בשל אנשי המקצוע ובעלי המלאכה המגוונים שהיו מתפללים בו בקביעות.
בבית הכנסת בשכונה היו מספר דמויות בולטות, בהן המקובל הרב אהרן שלמה מהריל, הרב מאיר הלר, הרב אהרן יעקב פרוש, הרב חיים יוסף דינקלס, הרב יוסף רוטמן, הרב יעקב יהודה סלנט והרב שמואל תפילינסקי.
למרות שרעיון בנייתה היה הרחבת מאה שערים, היא קיבלה 'עצמאות' וכיום היא שכונה בפני עצמה.
בשכונת בתי נייטין נבנו בתי מדרש של חצרות ופלגים שונים בירושלים.
אדמור"ה של חסידות תולדות אהרון בנה את ישיבת תולדות אהרן המרכזית בירושלים במתחם בתי נייטין, עם הישיבה המרכזית נבנה תלמוד תורה לילדי החסידים, כמו כן, רוב השכונה מאוכלסת באנשי חסידות תולדות אהרון.
כמו שכונת מאה שערים הגובלת בשכונת בתי נייטין נבנתה בתי נייטין כשטח סגור וכמתחם דירות מובדל מהסובבים אותו.
בתי השכונה נבנו כהפרדה בין מאה שערים לסובבים אותה והם משמשים כ'גבול' בין פנים מאה שערים לכל החיצוניות שמעבר לבתי שכונת בתי נייטין.
לבתי נייטין שתי כניסות ראשיות העוברות דרך בנייני רחובה הראשי של שכונת מאה שערים המופנים כלפי פנים, שתי הכניסות מקורות והן משמשות כמעברים ראשיים במאה שערים.
רחובה הראשי של השכונה נקרא רחוב ז.
שפיצר ע"ש מייסד שכונת בתי נייטין, הרב זאוויל שפיצר.
הרחוב גובל בשכונת בתי אונגרין ובשכונת מאה שערים, הוא אף מתחבר לרחוב מאה שערים.
בתי ניסן ב"ק היו ארבע שכונות יהודיות ששכנו סמוך לשער שכם בירושלים מסוף המאה ה-19 עד מאורעות תרפ"ט ב-1929. השכונה "קריה נאמנה" (אשל אברהם) הוקמה על ידי ראשוני העולים מגאורגיה שעלו לארץ בעת החדשה בשנת 1863. הם התיישבו בעיר העתיקה בירושלים, והקימו בשנת 1876 שכונה מחוץ לחומות - קריה נאמנה.
הבתים הראשונים נרכשו בשנת 1875 על ידי ניסן ב"ק, חסיד רוז'ין, מעסקני העדה האשכנזית בירושלים, במסגרת תהליך "היציאה מן החומות".
ניסן ב"ק שאף להקים שכונה לאנשי הקהילה החסידית שגרו בצפיפות בעיר העתיקה.
שמה של השכונה נקרא תחילה "אהלי משה ויהודית" על שם משה מונטיפיורי ורעייתו, ובהמשך שונה ל"קריה נאמנה".
בניגוד לרוב השכונות שהוקמו עד לשנה זו, שכנה "קריה נאמנה" מצפון לעיר העתיקה ולא במערבה, על הדרך ליפו, כנראה בגלל חוסר מקום ומחירי הקרקע הגבוהים שם.
השכונה לא התפתחה כמתוכנן, כנראה מחמת חוסר קונים למגרשי החברה, ורק על חלק מהאדמות שנרכשו נבנו בתים.
על ראשיתה של השכונה כתב אליעזר בן-יהודה: .
בהמשך נמכרו חלק מאדמות החברה והוקמו שלוש שכונות לעדות אחרות: "אשל אברהם" לעדת הג'ורג'ים, "בית שמואל" ליוצאי הקווקז ו"עיר צדק" ליוצאי סוריה ועיראק.
מכלול השכונות, כונה בפי תושבי ירושלים "בתי ניסן ב"ק" (ביידיש: "נישע ב"ק'ס הייזער"), ובשנת 1898 הוא כלל 120 בתים.
ב-1884 נבנה במתחם "אהלי יעקב" שבשכונת "קריה נאמנה" בית כנסת בעזרת תורם יהודי.
ערב מאורעות תרפ"ט פעלו בשכונה 14 בתי כנסת והתנהלו בה חיי קהילה פעילים לצד השכנים הערבים.
סופה של השכונה היהודית הגיע במאורעות תרפ"ט.
ביום שישי, י"ז באב תרפ"ט (23 באוגוסט 1929), יצא המון מוסת מהמסגדים בהר הבית לאחר תפילת יום השישי לכיוון השכונות היהודיות בעיר החדשה דרך שער יפו ושער שכם.
האספסוף שצעד דרך שער שכם פנה תחילה לשכונת מאה שערים ולאחר שנהדף משם עבר לתקוף את שכונת ניסן ב"ק.
הפורעים הערבים רצחו בשכונה שמונה יהודים, פצעו אחרים, בזזו רכוש ושרפו בתי כנסת ובתים נוספים.
לאחר המאורעות עזבו רוב התושבים היהודים את בתיהם ורק מעט יהודים ספרדים נשארו.
רוב הבתים נתפסו על ידי מוסלמים ונוצרים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 חודשה התיישבות יהודית בבתי ניסן ב"ק על ידי כמה משפחות יהודיות.
בסוף שנת 2006 התגוררו בשכונה חמש משפחות יהודיות ובתחילת שנת 2011 התגוררו בשכונה שמונה משפחות יהודיות.
בתיה אפולו (1946 – 3 באוקטובר 2018) הייתה ציירת ישראלית.
נולדה בשם ברברה כריסטינה במחנה עקורים בגרמניה לאם יהודיה פולנייה ואב יוגוסלבי.
במחנה מסרה אותה אמה לזוג חשוכי ילדים שהמתינו לעלייה לישראל.
הזוג הם משה אפולו, מהנדס מכונות וממציא פטנטים, ושושנה אפולו, עקרת בית, והם שינו את שמה לבתיה.
כשהייתה בת 19 סיפרו לה הוריה שהיא מאומצת ושהם אימצו אותה כשהייתה בת שלוש.
ב-1950 עלתה עם משפחתה לישראל וגדלה בגבעתיים, וב-1957 עברה המשפחה לתל אביב.
למדה בתיכון ויצו במגמת אמנות וציור טקסטיל ובמכון אבני.
על תקופת לימודים זו אמרה: "לא הייתי תלמידה טובה.
הייתי יושבת ומסתכלת על המורה, שומעת כמה מילים ומפליגה בחלומות.
אז מה שהציל אותי היה הציור".
בתקופה זו הכירה את נתן זך והוא עודד אותה להמשיך לעסוק בציור.
ב-1965, כשהייתה בת 19, עברה לגור לתקופה קצרה בטבריה ועבדה שם באכסניית נוער, אך חזרה לתל אביב באותה שנה, והכירה את דן בן אמוץ בדיסקוטק "אפרופו" של איקא ישראלי, הוא הציע לה עבודה בצביעת דלתות ומשקופים בדירתו.
בשנים 1965–1970 השתתפה בארבע מתוך עשר תערוכות שהציגה קבוצת האמנים "קבוצת +10" בראשותו של רפי לביא, לצד יאיר גרבוז ומשה גרשוני.
במרץ 2008 שוחזרו תערוכות אלו במוזיאון תל אביב לאמנות על ידי האוצר בנו כלב, ועל ציוריה של אפולו אמר: "בציורים שראיתי יש רעננות והיא שופעת רעיונות.
היא הייתה מאוד מבוקשת, כל הציורים שלה נמכרו בתערוכות.
בציורים שראיתי היא פנתה לקלאסיקה".
משנת 1971 עד לאחר מותו של דן בן אמוץ, קנה אספן את כל ציוריה.
כשהייתה בת זוגו של דן בן אמוץ, ציירה במשך חצי שנה את עטיפת ספרו "לזכור ולשכוח", ובן אמוץ השתמש בליטוגרפיות שלה לספריו "יופי של מלחמה" ו"קריעה תמה".
כמו כן ציירה אפולו את עטיפת ספרה של גילה אלמגור "עץ הדומים תפוס".
בשנת 1971 נפרדה מבן אמוץ והתגוררה בדירה קטנה שקנה לה לידו ביפו, ועליה שילמה לו באמצעות ציוריה.
לאחר מכן למדה במשך שנה אנימציה בהולנד.
כשחזרה לארץ התגוררה במגדיאל במשך תשע שנים, ולאחר מכן התגוררה בקיבוץ גונן במעמד חבר-אמן.
כאשר ראה בן אמוץ את אפולו מטפלת באמה שסבלה ממחלת כליות, שאל אותה מי יטפל בו כשיחלה, ואפולו הבטיחה לו שהיא תטפל בו.
ב-1984 עבר בן אמוץ התקף לב וניתוח עם חמישה מעקפים, ואפולו סעדה אותו במשך חודשיים.
ב-1988, כאשר חלה בן אמוץ בסרטן המעי הגס, חזרה אפולו ליפו וטיפלה בו עד מותו.
על כך אמרה אפולו: "היינו חברים טובים, אני לו והוא לי, וזה היה לי טבעי לגמרי לחזור, לא היה קושי...
באתי לתמוך בו, פחות לטפל.
הוא היה צריך שיהיה עוד מישהו בבית, לא להיות לבד".
חודש וחצי לפני פטירתו של דן בן אמוץ, חבר משותף בשם שמשון (מרכוס) עילם הביא את יצחק פוקס לנגן לדן על מיטת חוליו.
על כך סיפרה בתיה בריאיון לעיתון "בשבע": "זה לגמרי לא היה פשוט, כי דן לא חיבב כל מה שקשור לדת ולדתיים...
הכנו את יצחק לתגובתו הצפויה של דן, והוא נכנס ושר.
אני זוכרת שהוא שר שקט מאוד ומרוחק מאוד, כאילו מאי שם...
אני מסתכלת על דן, ואני יודעת לקרוא אותו, ואני רואה שהוא מתחיל להתרגש.
ואז דן אמר לו: 'בוא, בוא, תשיר יותר בקול, תתקרב...' ולאט לאט דן החל להתייפח מהתרגשות.
בעצם, אני חושבת שלקראת הסוף הוא החזיר אותו בתשובה, כי הביקור הזה וההופעה היו בתקופה שלפני החגים, ובאותו יום כיפור דן צם בפעם הראשונה בחייו הבוגרים.
נראה שבתת-ההכרה הוא איכשהו הכניס אותו לזה."
לאחר מותו של בן אמוץ ב-1989, נסעה אפולו ליוגוסלביה וטיילה שם ללא מטרה מוגדרת.
כשחזרה לישראל שבה לקיבוץ גונן, ולאחר שנתיים עברה לעמוקה, שם התגוררה עד מותה ב-2018.
ביולי 2022 הוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית תערוכת יחיד ראשונה של יצירותיה, "בדלת אמות".
את התערוכה אצרו איה לוריא ואורי דרומר.
אפולו שמרה בקנאות על פרטיותה כל חיה, וב-2014 הביעה בפני לוריא את הסכמתה לתערוכה שתיפתח רק אחרי מותה.
אפולו ציירה בקנה מידה קטן, בקו מוקפד, תוך התעמקות בטקסטורות ופרטים.
היא התנסתה בטכניקות עתיקות, ושילבה בעבודותיה ציטוטים מתולדות האמנות, מפריטי אומנות דקורטיבית ומתצלומים ישנים.
כשהייתה בת 18 התחתנה עם במאי הקולנוע בועז דוידזון, ולאחר שנה התגרשה ממנו.
בשנים 1965–1971 הייתה בת זוגו של דן בן אמוץ וילדה לו בת - המשוררת נעמי בן אמוץ.
גם לאחר הגירושין הייתה בידידות רבה עם בן אמוץ וסעדה אותו עד מותו.
ב-1993 אמר יורם קניוק בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות": "כל הסיפורים על דן בן אמוץ הם שטויות ליד סיפור חייה של בתיה".
ב-6 במרץ 1970 כתבה תמר מרוז בעיתון "הארץ": "כשם שציוריה של בתיה מיוחדים במינם, כך מוזרה אישיותה.
אף שהיא יפה ומוכשרת כל כך, היא עדיין ביישנית, מבוהלת, מכונסת בעצמה, ובעיקר - אינה מאמינה לחלוטין בכישרונה.
היא אדישה לחלוטין להצלחתה ואינה יודעת מה פתאום מתעניינים בתמונותיה.
אף על פי שאנשים מוכנים לשלם הרבה כסף בעבור כל יצירה משלה, אף על פי כן, היא אינה מאמינה שהם באמת רוצים בהן".
בתיה אפולו נפטרה ב-2018 ונטמנה בבית העלמין ביישוב עמוקה.
הותירה אחריה את בתה ושלושה נכדים.
בתי נייר הם בתי מגורים העשויים נייר, הנפוצים בעיקר ביפן.
את בתי הנייר החלו לבנות ביפן במאה השבע עשרה.
כיוון שביפן ישנם הרי געש פעילים רבים ורעידות האדמה רבות, היפנים החלו להשתמש בבניית בתים העשויים נייר.
בתים אלו לא היו מתמוטטים ברעידות האדמה ובכך היוו פתרון לרעידות האדמה.
קירות הנייר, הנקראים שוג'י, עשויים נייר שהוקשח על ידי הספגתו בשרף מיוחד.
לאחר תהליך ההספגה השרף הופך את הנייר עמיד בפני מים וכמו כן מחזק אותו.
התוצאה המתקבלת היא חומר בניה קל משקל, דק, חזק מאוד, גמיש, ומבודד מעולה.
תכונות אלו הופכות את קיר הנייר מתאים במיוחד לשימוש באזורים בהם רעידות האדמה נפוצות.
כיום, הקירות העשויים מנייר שודרגו.
אלו הם קירות ממש ולא דפי נייר דקיקים כמו בעבר.
בתי הנייר היפנים נבנים ללא יסודות.
הבית עצמו מונח על עמודים שמרחיקים אותו מהאדמה ובכך מונעים חדירת רטיבות לתוך הבית.
הדבר היחידי שמייצב את הבתים הוא בעצם קיר שעשוי במבוק ומחובר לקירות הנייר.
את גגות בתי הנייר היפנים היו בונים בשיפוע כדי שמי הגשמים יגלשו למטה מבלי לפגוע בקירות הבמבוק או הנייר.
עיקר השימוש בבתי נייר כיום הוא בערים שבהן יש רעידות אדמה רבות או בערי עוני המאוכלסות יתר על המידה.
בעזרת פרויקט "בית אוניברסלי עולמי" בונים שיכונים שלמים של ערים מנייר.
מטרת הפרויקט היא לשנות את מראה בתי הפח הצפופים והישנים בפרברי העוני ולספק למשפחות בתים מרווחים, פשוטים, המאפשרים ניהול חיי יום יום באיכות סבירה, ובעלות נמוכה עקב שימוש החומר-נייר.
בתי סיידוף הוא מתחם מגורים ומסחר ברחוב יפו 153–157 בירושלים.
המבנה הראשי במקום הוקם בשנת 1911 על ידי יצחק סיידוף, יהודי אמיד מבוכרה, כמתחם מגורים ומסחר לאורך דרך יפו.
המבנה נבנה כמבנה דו-קומתי טורי בסגנון שכונות חצר כאשר החזית שפונה לרחוב יפו היא מסחרית ומתעקלת לפי תוואי הדרך ושתי זרועות נוספות נשלחות אל מאחרי המבנה.
שני פתחי כניסה בחזית רחוב יפו מובילים לחצר הפנימית שבה נכרו שני בורות מים וגרם מדרגות מתוכה מוביל אל מרפסת לאורך הקומה העליונה שדרכה נכנסו לבתים.
עם השנים הוזנח המתחם ומצבו הידרדר, רוב החנויות בחזיתו שימשו כבתי מלאכה ובחצרו הוקמו בתי מלאכה, מחסנים ומבנים מאולתרים מחומרי בנייה ירודים.
גם כמה מהדירות במתחם הפכו עם השנים למחסנים ומשרדים.
על הווי החיים בשכונה סיפרו בזיכרונותיהם הסופרים והמשוררים הרצל ובלפור חקק, שגדלו בשכונה עד גיל 12:
לאחר מגעים שנמשכו כמה שנים הצליחו יורשי משפחת סיידוף, בעלי הנכסים במתחם, להגיע להסכמות וגיבשו תוכנית לשיקום המבנה ובניית גורד שחקים בחצרו.
בשנת 2008 החלו העבודות במתחם, המבנה המרכזי שומר ושופץ מן היסוד תוך החלפת הדלתות, החלונות, הגג, שימור ושחזור פרטי ברזל ובניית קומת גג (שלא בולטת משטח הגג המקורי).
קומת הקרקע משמשת לחנויות, בתי קפה ובית כנסת והקומות שמעליה משמשות למגורים.
בחלקו המערבי של המבנה פועל מרכז ביתא ירושלים.
בחצר המבנה הוקם גורד שחקים בן 24 קומות בתכנון האדריכל רני זיס.
הדירות במתחם, שנבנו כדירות יוקרה, נמכרו ברובן לתושבי חוץ.
בשאר שטח החצר הוכשרה רחבה מרוצפת, ניטעו עצים והוקמה מזרקה.
במהלך העלייה החמישית הוקמו בארץ ישראל מספר בתים טרומיים שחלקם היו בתי נחושת.
בתים אלו נבנו על ידי "החברה הגרמנית לבתי נחושת בע"מ" (Deutsche Kupferhaus - Gesellschaft m.b.H), שהוקמה על שרידי חברת "הירש מפעלי נחושת ופליז" של זיגמונד הירש (1953-1882), בגרמניה.
רעיון בניית הבתים מנחושת לא היה חדש.
פיתוחם החל מסוף שנות ה-20 של המאה העשרים, והתאים לגישות האדריכלות המודרנית שהחלו תופסות תאוצה בגרמניה.
ב-1922 נערכה בגרמניה תחרות תכנון בניינים מודולריים.
ולטר גרופיוס זכה בתחרות ובבנייה זכתה חברת הירש.
כדרכם של אדריכלים מודרניסטיים הם היו אחראים על מכלול שלם לבית כולל ריהוט, אבזור, קישוט וכיוצא בזה.
הקירות היו מוטבעים מראש וצבועים, גודלי החדרים היו אחידים בגודלם והבידוד נעשה בעזרת אלומיניום ואזבסט.
בשנות ה-30 אסרו השלטונות הגרמניים להוציא כספים מגרמניה, אך ציוד זה או אחר הותר להוצאה.
עולים בעלי כספים בגרמניה חיפשו אפיקים על מנת לממש את רכושם ולהכלל בהסכם העברה שנחתם ב-1933 ואפשר ליהודים להעביר רכוש שנקנה בגרמניה לתחומי המנדט הבריטי.
כך תוכננו שלדי פלדה על ידי ברונו קליצקי ודב איתן, נבנו בגרמניה במפעל בהלר ויובאו לארץ.
סוג בתים אחר היו צריפי עץ שכמו בתי הנחושת יוצרו בגרמניה ויובאו ארצה.
רנה שוורץ, חותנו של הירש, קנה את הזכויות על בתי הנחושת, שינה את שמם לשמות "ארצישראליים" כ-"שרון" ו"חיפה".
והחל לשווק מחדש את בתי-הנחושת.
הבתים נקנו בגרמניה בחלקים, הובאו באונייה והורכבו מחדש.
הערכות כללו את כל שצריך לבית מודרני - חלונות, דלתות, חיבורי חשמל (תוצרת AEG), קירות צבועים, תחריטים על הקירות דמויי טפטים, תריסים נגללים, חלונות פנימיים לסירקולציה של אוויר, חימום מרכזי ורעפים שטוחים.
המחיר נע בין 6550 מארק לדגם הזול ל-19450 מארק לדגם היקר.
כמו כן ניתן היה להוסיף, תמורת תשלום, דלתות פנימיות נוספות או חלונות כפולים וארונות קיר.
על פי פרסומי היצרן ניתן היה לבנות את הבתים מחדש ביום עבודה אחד, אך ככל הנראה, וגם משיקולים טופוגרפיים, הבנייה נמשכה זמן רב יותר.
הבתים הצדיקו את פרסומם כמבודדים, למעט בעיות ייצור בגגותיהם (כתוצאה מהשמש המזרח תיכונית).
הבריטים ראו בבתים אלו בתים זמניים (בדומה לצריפי עץ) וככאלו ניתנו להם רישיונות זמניים לשנה.
הבית הראשון שהובא לארץ בשנת 1933 הוקם על ידי משפחת רוקנשטיין בצפת.
על פי גילברט הרברט נרכשו לחיפה כ-11 בתים כאלה.
בית ברחוב הרבי מלובביץ בצפת, בית בפתח תקווה שנמכר מיד כחומר נחושת, ובית או שניים ברמת גן.
רוב הבתים נהרסו (וחלקם עלה באש).
הבתים ששרדו הוגדרו כבתים לשימור.
נכון ל-2017 בחיפה נמצאים הבתים ברחוב החורשה 9 (בית אלכסנדר גרונדמן), ברחוב לאונרדו דה וינצ'י 5 (בית זלמה שונפלד), וברחוב תל מאנה 20 (בית ד"ר (למשפטים) טוכלר).
בתים נוספים שהיו בחיפה היו בית נוימן הוקם בדרך הים 147 שנשרף, ברחוב התמר 3 הוקם בית קליסקי (מאוחר יותר נאומן) שנשרף באפריל 2003 (ערב ליל הסדר), וברחוב סמולנסקין 23, בית ד"ר אלפרד שמוקלר, רופא בית הספר הריאלי.
הבית שימש לתקופה קצרה כמעון לילדים חשוכי מרפא.
בתי ספר מכילים הם בתי ספר ציבוריים, בהם לומדים תלמידים עם ובלי צרכים מיוחדים יחד ללא הפרדה, על בסיס תפיסת החינוך המכיל.
המאה ה-21 הביאה עמה שינויים רבים בתפיסת החינוך ובהבנת המנעד הרחב של הלומדים, והמגמה העולמית נעה לכיוון של חינוך מותאם אישית, המותאם לצרכיו, יכולותיו ותחומי העניין של כל תלמיד.
כחלק ממגמה זו, צמחה תפיסת החינוך המכיל (Inclusive Education), השואפת לייצר קהילת לומדים הטרוגנית ועשירה, בה מוערכת ייחודיותו ותרומתו של כל תלמיד, וכל תלמיד זוכה לחינוך מיוחד.
תפיסת ההכלה משפיעה על היבטים שונים של חיי בית הספר: תוכנית לימודים אישית לכל תלמיד, קשרים קרובים עם ההורים והקהילה המקומית, מרחבים מגוונים וחדשניים, פרקטיקות הוראה מתקדמות, טכנולוגיות מסייעות ועוד.
בישראל, היוזמה להקמת בתי ספר מכילים שייכת ליזמת החברתית עדי אלטשולר ומשרד החינוך.
בתשע"ט, ספטמבר 2018 נפתחו והוכרו לראשונה חמישה בתי ספר מכילים ראשונים בישראל.
שלושה יסודיים צומחים (לב בחדרה, ביכורים בתל אביב ופלא בירושלים) ועוד שניים יסודיים קיימים שהוסבו למודל המכיל (שורשים ברמת הגולן וראשית בגוש עציון).
בספטמבר 2021 הפך גם בית הספר 'קשת' במזכרת בתיה לבית ספר מכיל, בנוסף להיותו בית ספר משלב.
בשנת 2021 תלמוד תורה 'גנזי המלך' בצפת הוכר כבית ספר -'תלמוד תורה מכיל' הראשון והיחידי מסוגו.
בתי ספר אלה שייכים למשרד החינוך ומובלים מקצועית על ידי עמותת אינקלו המובילה את החינוך המכיל בישראל.
חינוך מכיל עוסק ביצירת קהילות לומדות, בהן כל ילד מרגיש חלק מהחיים החברתיים והאקדמיים בבית הספר, מקבל הזדמנות לפתח תפיסה עצמית חיובית, קול ייחודי ותחושת שייכות, ואת האתגרים הדרושים לו ללמידה ולצמיחה.
הגישה צמחה מתוך הצורך לספק מענה הולם לתלמידים עם צרכים מיוחדים, אך היא מבטאת שינוי מחשבתי עמוק יותר: מעבר מחשיבה על "הרוב" ו-"חלק", מ"רגיל" ו"מיוחד", מ"נורמלי" ו"חריג" לחשיבה על כולם.
הכתה מורכבת ממגוון גדול של לומדים ייחודיים, אשר מתקיימים ביניהם הבדלים בין אישיים ובין קבוצתיים רבים.
להבדלים אלו יש משמעות רבה בחיי בית הספר ובתהליך הלמידה.
החינוך המכיל מתמקד בניהול מגוון, ומבקש לתכנן פעילויות לימודיות וחברתיות, כך שיהיו נגישות ומועילות עבור המנעד הרחב והמגוון של הלומדים הייחודיים בכתה.
באמצעות ניהול נכון של מגוון, ניתן ליצור קהילת לומדים משותפת, המאפשרת את התקדמותו המיטבית של כל יחיד, מתוך ובזכות הביחד השלם.
החינוך המכיל שואף לבסס בתי ספר אשר יהוו מודל לחברה בה לכולם יש מקום, משמעות וביטחון.
על מנת להגשים שאיפה זו, הוגדרו שבעת עמודי התווך של החינוך המכיל.
הראשון הוא פיתוח עמדות חיוביות, תחושת מסוגלות עצמית ומוטיבציה בקרב מורים כלפי הכלתם של לומדים ייחודיים בכיתה.
עמוד התווך השני השני מבהיר כי פיתוח עמדות חיוביות אלה יתאפשר תודות להדרכת אנשי המקצוע; הן באמצעות הקניית ידע תאורטי והן באמצעות התנסויות מעשיות, הקניית כלים מתחום ההוראה המותאמת, התנסות בתיאורי מקרה שונים, בחינת דרכי תגובה יעילות מולם ומפגש עם דוגמאות של הצלחה.
עמוד התווך השלישי הוא מדיניות והנהגה חינוכית תומכת המובילה את התפיסה החינוכית בפועל, תוך התבססות על עמוד התווך הרביעי - יישום דרכי הוראה מבוססות עדויות מחקריות.
מעבר לכך, ומכיוון שלפי גישת החינוך המכיל התלמיד נמצא במרכז, עמוד התווך החמישי מעלה את הצורך בהפגנת גמישות בתוכניות העבודה וההערכה הפדגוגיות, כמו גם בגישה החינוכית המתלווה אליהן.
עמוד התווך השישי מתייחס לקשר הדו-כיווני בין בית הספר והקהילה, ועומד על חשיבות מעורבותן של פעולות ההכלה החינוכית בפעילות הקהילה.
עמוד התווך השביעי והאחרון מדגיש את החשיבות בשיקוף נרחב של פעילות ההכלה לבעלי העניין – שיקוף פעולות הכלה מוצלחות באמצעות פרסום במדיה כתובה ואלקטרונית וברשתות החברתיות, על מנת לשנות עמדות ולגרוף תמיכה ציבורית.
תפיסת העולם של בתי הספר המכילים מושתתת על העקרונות הבאים:
מגוון - המגוון האנושי הוא נכס להתפתחות האישית והחברתית.
חינוך מכיל מכבד, מטפח ומזמין ביטוי של השונות הטבעית שבתוכנו, ביננו וסביבנו.
שייכות - לכל אדם הזכות הבסיסית להיות חלק.
בית הספר משמש כמודל לחברה בה לכולם יש מקום, משמעות וביטחון.
עצמאות - לכל אדם החופש לבטא ולקיים את צרכיו, רצונותיו וחלומותיו.
בית הספר בנוי כמערכת גמישה המעודדת אחריות אישית וחברתית.
מצוינות - לכל אדם הזכות לממש את יכולותיו במלואן, לצמוח ולהתעצם.
בבתי הספר החינוך מותאם אישית ויש ציפיות גבוהות להתפתחות מתמדת של הילדים והילדות.
מודל ההכלה מורכב מארבעה ממדים היוצרים שלם אחד של חיי היום יום: ארגוני, חברתי, פדגוגי ופיזי.
תרבות ארגונית התומכת בהכלה, היא תרבות שמבינה שהכלה אינה מושלמת ונותנת לכלל הלומדים את הביטחון והתמיכה להתנסות שוב ושוב.
זוהי הבנה עמוקה שהכלה בבסיסה היא אחריות משותפת של כלל חברי הקהילה (הורים, אנשי צוות ותלמידים/ות) ומתוך כך יצירת הזדמנויות, מבנים ומנגנונים פשוטים של תמיכה הדדית ושותפות.
בניית מערכות יחסים תומכות המאפשרות למשותף לצד השונה שבינינו לבוא לידי ביטוי.
חינוך מכיל מזמין אותנו להתנסות במגוון מערכות יחסים, תוך הזדמנות ללמידה והיכרות מתמדת זה עם זה.
הכלה חברתית מעודדת אותנו לחקור שאלות כגון: מהי חברות?
כל זאת בידיעה שהתשובות תהיינה שונות עבור אנשים שונים בהתאם לזמן ולמצב.
במימד הזה ישנה הבנה רחבה של מושג הלמידה וההצלחה, כל זאת לצד פיתוח פרקטיקות פדגוגיות שיכולות לתמוך ולטפח מגוון לומדים במרחב משותף.
הכלה פדגוגית מזהה שלמידה יכולה להתרחש בכל זמן ובכל מקום, במגוון דרכים ונושאים ומזמינה את כלל הלומדים ללמידה משמעותית ואיכותית, המלווה בתיעוד שיטתי של תהליכי הלמידה השונים, ובהזדמנויות להרהר ולשתף בהם.
יצירת סביבה נגישה ומזמינה, שמאפשרת לכולם לקחת חלק.
לא מדובר רק בהנגשה או ביצירת חללים מיוחדים אלא ביצירת סביבה שמתייחסת למגוון האנושי ומזמינה את כלל הלומדים להתנסות, לחקור ולהיות שותפים במרחב.
עדויות לקבורה יהודית בעיר בּודָה שבהונגריה נמצאו עוד מהתקופה של הכיבוש הרומאי של פרובינקיה פאנוניה (טרנסדנוביה-מערב הונגריה של היום).
עדות ראשונה לבית קברות יהודי בבודה נתגלתה מהמאה ה-13. מאז היו אתרי קבורה רבים ברחבי הערים, פשט, בודה ובודפשט.
רובם ככולם נסגרו, פורקו ומחלקם הועברו השרידים לבתי קברות אחרים, בעיקר לבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בתי קברות יהודיים בבודה בימי הביניים
בית הקברות היהודי מימי הביניים בעיר בבודה היה ממוקם בפינת רחובות אַלַגוּט (Alagút utca) ופַּאוּלֶר (Pauler utca), מחוץ לחומה לשעבר של העיר.
הוא התגלה בשנת 1894 והמצבה העתיקה ביותר בו (אלול ה'ל"ח - אוגוסט / ספטמבר 1278) הייתה מונחת במקומה המקורי.
השם שנכתב עליה הוא "ר' פסח בר פטר".
בית קברות זה היה בשימוש כנראה עד סוף המאה ה-15 כי המצבה האחרונה הידועה לנו היא משנת 1492. לגבי קיום בית הקברות נשתמרו כמה אזכורים בכתב מימי הביניים ואחד ששרד מהזמן המודרני.
יהודי בודה התייחסו למצבות בית הקברות בחיבור ששלחו בשנת 1713 למלך הונגריה קרל השלישי שהוא קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בתקופת הכיבוש הטורקי בית הקברות היהודי היה כנראה מחוץ לחומת המבצר.
מצבותיה שולבו מאוחר יותר בבתים שנבנו במקום, באחת הקפלות של כנסיית סטפן הקדוש ובמנזר הכרמליתים לשעבר.
הוא היה ממוקם צפונית לבודה, מחוץ לעיר ומעבר לטירת זִיצִ'י.
את השטח רכשה הקהילה היהודית מבעל האדמה בשנת 1737, הקימו במקום בית קברות והשתמשו בו עד 1870. כאן נקברו גם הקורבנות היהודים של מגפת הכולרה השנייה שהגיעה להונגריה בשנת 1831. בית הקברות היה ממוקם באזור העיר הרומית לשעבר וסיבה זו הביאה בין היתר לסגירתו.
כיום הבתים הדרומיים ביותר של השכונה עומדים על שטח בית הקברות לשעבר.
לפי הסדר ההיסטורי, זהו בית הקברות היהודי השני באובודה.
שמו הרשמי היה בית הקברות היהודי סֵפְּווֹלְדִיִ.
הוא היה בשימוש בין 1831 לבין 1888. במפה משנת 1909 הוא עדיין מסומן בצד שמאל של דרך סֵפְּווֹלְדִיִ (Szépvölgyi út).
סביב 1938 הוא פונה סופית.
על פני השטח ניתן היה למצוא אפילו בשנות ה-90 פיסות אבן שהזכירו מצבות.
יהודי אוֹבּוֹדָה התחילו להשתמש בבית קברות זה בשנת 1888, אך לא לזמן רב.
בשנת 1909 נסגר בית הקברות בשל תנועות מתמידות של הקרקע.
מבנה בית הלוויות האורתודוקסי נהרס כמעט לחלוטין עם הזמן, עד שבסופו של דבר שופץ בשנת 1998 והוסב לבניין משרדים.
כיוון שלקראת סוף המאה ה-18, תושבי בודה נזקקו לבית עלמין חדש, מיקומו נקבע באזור המיוער שבין שלוש דרכים של היום.
בית הקברות היהודי של וִיזִיווַארוֹש (Víziváros) נחנך ליד בית העלמין הנוצרי שנפתח בשנת 1785 .
בית הקברות היהודי היה בשימוש מסוף המאה ה-18 ועד שנת 1885, אבל פורק סופית רק בסביבות 1930.
בית הקברות היהודי בדרך ואַצִי
בית הקברות היהודי בדרך ואַצִי שימש משנת 1808 ועד לפתיחת בית הקברות היהודי ברובע 8 ברחוב שַלְגוֹטַארְיַיני (Salgótarjáni) בשנת 1874. בשנה זו בית הקברות כבר התמלא אפילו בכמה שכבות ונסגר מסיבות הגנה על בריאות הציבור.
למרות ההחלטות לגבי פירוקו מספר פעמים על ידי עירית בודפשט, הוא פורק סופית רק בשנת 1910. המצבות ועצמות המתים הועברו ונקברו בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בתי מילנר (בשמם המלא: בתי שלמה מילנר; לעיתים בתי שלמה.
שמה הרשמי: אגודת שלמה) היא שכונה ירושלמית ותיקה, שכונת חצר ליד בתי אונגרין.
נבנתה על ידי שלמה מילנר, חלוץ תעשיית הטחינה בישראל, ונושאת את שמו.
בשנת ה'תרנ"ב, 1892, הונח היסוד לשכונה עם יסוד "אגודת שלמה", בידי שלמה מילנר, סוחר ותעשיין ביישוב, יליד מרמורש שברומניה.
האגודה רכשה מגרש שעליו התקיים בעבר בית חרושת לייצור מרצפות ממלט, של יעקב מן, סמוך לבתי אונגרין ועליו הונחה אבן הפינה לשכונה החדשה.
נבנו בשכונה שלושים וחמש דירות, שנמכרו לעניים במחירים נמוכים, במסגרת כולל מרמורש.
מלבד בית הכנסת שנוסד בשכונה, הוקדשה בידי האגודה דירה אחת להכנסת אורחים ולמגורי מעוטי יכולת.
ביוני 1928 נשרפו ארבעה בתים בחצר בתי מילנר בשל שרפה שפרצה בליל שבת.
בשכונה שכנו בית הכנסת "ישועת ישראל" של חסידי ויז'ניץ ובו כולל מרמורוש-ויז'ניץ, ישיבת תפארת צבי וישיבת מיר באחד מגלגוליה הראשונים בירושלים.
בין תושביה: האדמו"ר רבי גדליה משה גולדמן מחסידות זוויהל בשנותיו הראשונות בארץ ישראל.
השכונה נחשבת לצפופה במיוחד ונכללה באזורי ההריסה המנדטוריים משנת 1944, אזורים שבשל הצפיפות בהם (בדרך כלל בנייה על יותר מ-90% משטח המגרש) נאסר באופן גורף לבצע בהם כל שינוי או תוספת בנייה, למעט שיפורים סניטריים.
הוראה שנאכפה בידי הוועדה המקומית לבנין ערים גם לאחר קום המדינה.
במלחמת העצמאות עמדה השכונה בקו החזית, מול מעבר מנדלבאום, אולם לא ננטשה בידי תושביה למרות ירי הצלפים הבלתי פוסק אל השכונה.
השכונה נחשבת חלק משכונת מאה שערים רבתי, ומבחינה מנהלית היא חלק מתת-רובע 082 (גאולה ומאה שערים).
בתיה אורני (16 ביולי 1933 – 3 במאי 2020) הייתה הנווטת הראשונה בחיל האוויר הישראלי.
נולדה בשנת 1933 בתל אביב לצילי ואיציק יחזקאל.
בצעירותה השתתפה בפעילויות של קלוב התעופה לישראל, שם עסקה בבניית טיסנים מעץ בלזה ובלימודי אווירונאוטיקה.
כמו כן, הייתה חברה בתנועת הנוער התנועה המאוחדת.
בסיום לימודיה התיכוניים התגייסה לנח"ל ונשלחה להכשרה בקיבוץ רמת יוחנן.
לאחר שלא התקבלה לקורס טיס, נשלחה לקורס מטאורולוגיה, שם למדה לשרטט מפות סינופטיות ולשלוח מברקי עדכון מוצפנים לטייסים על מצב הרוחות.
התקבלה לקורס טיס מספר 13, אותו סיימה לאחר שנה וארבעה חודשים בשנת 1954. במסגרת קורס הטיס התמחתה במגמת הניווט.
בשנת 1954 ענד לה הרמטכ"ל משה דיין את דרגות הטייס בטקס חגיגי בבית הספר לטיסה בכפר סירקין, והיא הפכה לנווטת הראשונה בחיל האוויר הישראלי
בסיום קורס הטיס הוצבה בטייסת 103 בתל נוף.
בשנת 1956, עם עליית המתח הביטחוני בגבול מצרים, התנדבה לשירות במלחמת סיני.
16 מטוסי DC-3 דקוטה (טייסת תובלה 103) המריאו מבסיס חיל האוויר בתל נוף, כשהם נושאים 395 צנחנים מגדוד 890. המטוסים היו מסודרים במבנה של 4 רביעיות כאשר אורני שימשה כנווטת ברביעייה האחרונה.
לקראת השקיעה החלה פעולת ההצנחה של הצנחנים בסמוך למעבר המיתלה בחצי האי סיני, והושלמה בהצלחה בשעה 2:00 לפנות בוקר.
זו הייתה תחילתו של מבצע קדש.
ב-31 באוקטובר 1956 ועד 1 בנובמבר 1956 התנהל קרב המיתלה.
במהלך המבצע, לילה אחרי לילה, יצאו אורני וצוותי האוויר למשימות שונות: "טסנו בחושך, כל כיוון שעה וחצי, והבאנו לכוחות ציוד, אוכל, מכתבים.
לפעמים היו גם שתי טיסות לילה.
ואז במהלך היום אמורים לנוח ולהתארגן לטיסה של הלילה הבא.
באחת הטיסות היינו צריכים להצניח ציוד, אמרו לנו לנחות ולהעלות על המטוס חיילים פצועים מהקרבות במיתלה, חלקם פצועים קשה, ולפנות אותם.
הייתה התראה על מטוס בלתי מזוהה ונאלצנו לכבות את כל האורות.
היית צריך לראות אותי מסתובבת עם הפנס בין האצבעות, מסתכלת על האינפוזיות, שאף אחד לא ימות בדרך".
אורני המשיכה בשירות המילואים שלה למשימות שונות וצברה 1,200 שעות בטיסה על מטוסי הדקוטה.
נישאה בראשונה ליעקב וורונסקי, אותו פגשה בטייסת 103 בתל נוף, בה שירת כטייס.
לאחר השלמת שירות החובה ושירות קבע, השתחררה מהצבא והם עברו לגור בחיפה.
שנתיים לאחר מלחמת סיני נפטר יעקב מסרטן והיא נישאה בשנית לראובן אורני.
לאחר שחרורה משרותה הצבאי החלה לעבוד במערך שירותי הניווט באל על ולאחר מכן כסוכנת נסיעות.
בשנת 2016 התאלמנה מבעלה ראובן.
בשנת 2020 נפטרה בגיל 87 ונטמנה בבית עלמין ירקון.
לאורני 3 בנים ובת מנישואיה השניים:
שי אורני, מנכ"ל מועצה מקומית הר אדר
צח אורני, מנהל חברת צח אורני משקלים
יעל אורני, כוריאוגרפית ואומנית רב-תחומית.
בתי קולנוע לואוס הייתה רשת בתי הקולנוע הגדולה ביותר בצפון אמריקה.
הרשת נוסדה בשנת 1904 על ידי מרקוס לואו.
בין 1924 ל-1959 הייתה חברת-האם של חברת ההפקה וההפצה MGM ויצרה את הגוף החזק ביותר בתחום ההפקה, ההפצה וההקרנה של סרטי קולנוע.
ב-2005 מוזגה אל רשת AMC Theatres.
עד 2017 נשאו בתי הקולנוע של הרשת את המותג Loews, אך אז מותגו מחדש לתוך המותגים AMC, AMC Classic and AMC Dine-In.
ב-1904 החל מרקוס לואו לפתח רשת של מתקני ניקלודאון בסינסינטי, אוהיו להקרנת סרטים קצרים.
בהמשך הסב אולמות וודוויל להקרנת ראינוע ויצר רשת של אולמות קולנוע ייעודיים שנפרסו בערים לכל רוחב ארצות הברית, בעיקר בהחוף המזרחי והמערב התיכון.
בשנת 1924, מתוך רצון לשלוט על כל שרשרת הייצור של הפקה, הפצה והקרנה של סרטי קולנוע, רכש לואו שלושה אולפני קולנוע מהוליווד: סרטי מטרו, סרטי גולדווין של סמואל גולדווין ואדולף צוקור ואולפני מאייר.
כך נוצרה חברת ההפקה מטרו גולדווין מאייר (MGM), כחברה בת של לואוס.
הדבר יצר שינוי מבני בתעשיית הקולנוע האמריקאית והפך אותה לאוליגופול הנשלט על ידי קבוצות ענק של חברות אולפנים שיש להם זרוע הפצה ורשת בתי קולנוע בבעלותן.
ב-1948 החל הממשל הפדרלי להאבק בתופעה המנוגדת לחוקי ההגבלים העסקיים ולפי פסק דין בית המשפט העליון של ארצות הברית United States v.
פורקה ב-1959 חברת ההקרנה - בתי הקולנוע לואוס - מחברת ההפקה וההפצה MGM.
רשת בתי הקולנוע נרכשה על ידי חברת ההחזקות של לורנס ורוברט טיש.
בשנת 1985 נמכרה הרשת לסרטי טריסטאר, ב-1987 הפכה טריסטאר לחלק משותפות Columbia Pictures Entertainment, שנרכשה ב-1989 על ידי סרטי סוני.
ב-1994 יצרה סוני יחד עם מג'יק ג'ונסון רשת בתי קולנוע שיועדו למרכזי הערים הגדולות תחת המותג Magic Johnson Theaters שפעלה בלוס אנג'לס, ניו יורק ומרילנד עד 2010.
ב-1998 מוזגה הרשת עם Cineplex Odeon Corporation מקנדה ליצירת רשת Loews Cineplex Entertainment, שהפכה לאחת מרשתות בתי הקולנוע הגדולות בעולם, עם אולמות בארצות הברית, קנדה, מקסיקו, דרום קוראה וספרד.
אולם ב-2001 הכריזה הרשת על פשיטת רגל ולאחר סדרת מיזוגים ומכירת נכסים, נרכשה ב-2005 על ידי רשת AMC Theatres.
ב-1930 פתחה הרשת חמישה בתי קולנוע מפוארים וגדולים במיוחד, במבנים בעלי ערך ארכיטקטוני והיסטורי בסביבות ניו יורק תחת השם "Loew's wonder theaters" (תיאטרון הפלאות של לואו)".
במנהטן ("רחוב 175"), ברוקלין ("קינגס"), ברונקס ("פרדייז"), קווינס ("ולנסיה") וג'רזי סיטי.
רובם הפכו לכנסיות ומרכזי תרבות קהילתיים.
רק הקולנוע בג'רזי סיטי משמש עדיין כבית קולנוע להקרנת קלאסיקות.
בתי ספר אדולף היטלר (ידועים כה-AHS בגרמנית) היו 12 פנימיות שנוהלו על ידי האס אס בגרמניה הנאצית מ-1937 עד 1945. מטרתם הייתה להוביל צעירים לתמיכה באידאולוגיה של המפלגה הנאצית.
בתי הספר נועדו לנערים בני גילאי 14 ל-18. שלושה בתי ספר נועדו לבנות והשאר לבנים.
קבלה אל בתי הספר הייתה קפדנית למדי; התלמידים נבחרו בשל מסירותם הפוליטית למפלגה וכושרם הגופני, ולא על ידי יכולתם האקדמית.
פעילויות התמקדו באינדוקטרינציה פוליטית ולא בלימודים אקדמיים, זה יכול להיות מכיוון שהיטלר היה תלמיד גרוע במיוחד בהיותו נער.
אין לבלבל את ה-AHS עם בתי הספר הרבים ששינו את שמם ל"בית ספר אדולף היטלר", לאחר שהיטלר הפך לקנצלר גרמניה ב-1933. הייתה גם רשת פנימיות דומה ושמה "המוסדות הפוליטיים הלאומיים לחינוך" (נאפולס).
היסוד התבסס על תוכניות התכננו מנהיג הנוער ההיטלראי, בלדור פון שיראך ורוברט ליי.
זה היה רעיונו של ליי להקים "גאובורג" (מצודה) בכל אזור גרמני, ולאחר מכן ליצרו מערכת פנימיות שלמה שתשנה את מוסדות חינוך הלאומיים-פוליטיים הנתמכים על ידי המדינה.
התנגדות לתוכנית זו של שר החינוך ברנהרד רוסט עיכבה את הפרויקט המקורי עד 1941, כאשר בתי ספר אדולף היטלר זכו לתמיכת חזית העבודה הגרמנית.
עד 1941, בתי הספר היו משותפים עם מבצרי מסדר המימון והפיקוח של מבנה בתי הספר ניתן על ידי הנהגת נוער הרייך.
על פי ביקושו של מנהיג ה-אס אס, היינריך הימלר, חלק משיטות הלימוד בבתי הספר נשמרו בסודיות.
בתי ספר אדולף היטלר היו צפויים לספק דוגמה למהפכה הנאצית החינוכית.
רק תלמידים שנבחרו מראש מהנוער ההיטלראי התקבלו לבתי הספר.
לאחר מכן מבוצע תהליך מיון בן שבועיים במחנה, בו המועמדים הוערכו על פי קריטריונים מוגדרים, סטנדרטים שכללו בין היתר:
תכונות מנהיגות - להוכיח שהם מצטיינים כמנהגים בקרב בני גילם.
טוהר גזעי באמצעות הערכה של תכונותיהם הפיזיות.
בדיקות רפאויות לביסוס בריאות טהורה.
הצטיינות בתחרויות הנועדו לבחון את כוחהם וקשיחותהם, כמו משחקי מלחמה, התעמלות, אגרוף, היאבקות והישגי אומץ אחרים.
שמירה קפדנית על ידי הנוער ההיטלראי על הכושר החברתי של המועמד באמצעות תחרויות ויכולת ההסתגלות החברתית שלהם בזמן הפנאי.
בית הספר הראשון נפתח ב-20 באפריל 1937 (יום הולדתו הארבעים-ושמונה של היטלר), ובעוד שהנהגת הנוער ההיטלראי חזתה פתיחה של חמישים בתי ספר כאלה עם יותר מ-15,000 תלמידים, עד סוף 1943 פעלו רק עשרה בתי ספר עם הכמות הקטנה של 2,027 תלמידים.
שיקולים כלכליים הקשורים למאמץ המלחמתי הלחיצו את התקציב המתוכנן לבתי הספר.
בסך הכל, תוכנית הלימודים בפנימיות ייצגה דחייה מוחלטת של רעיונות חינוכיים קודמים מכיוון שהיא הייתה אנטי-מסורתית, אנטי-ידענית, אנטי-גימנסיית ואנטי-הורית.
בעוד שהתוכנית החינוכית המקורית של ה-AHS נועדה לשנות לחלוטין את הלימודים בגרמניה הנאצית, היא הוכיחה את עצמה לא יותר ממודל משוכפל בפנימיות של מוסדות החינוך.
לעיתים קרובות, התלמידים היו ילדים של הורים נאצים ידועים, אך הבחירה לא הוגבלה לקבוצה זו.
הנטייה או ה"אופי" של המועמדים, שנבחרו בשל האטרקטיביות הגזעית שלהם, כושרם הספורטיבי, ואמינות פוליטית, פותחה כדי לשקף כבוד, אומץ ומסירות.
ההיסטוריונית ליסה פיין טוענת כי, "מוסדות אלה ייצגו מיקרוקוסמוס של הפילוסופיה הנאצית על ידי טיפוח עקרון המנהיגות, קידום התחרותיות והדגשת החיים כמאבק והישרדות של החזקים ביותר."
זנטנר, כריסטיאן; בדופרטיג, פרידמן (1991).
בתי מינסק היא שכונה בנחלאות בירושלים.
השכונה הוקמה בידי אנשי כולל מינסק בשנים ה'תרנ"ז-ה'תרנ"ח, 1897-1898. השכונה ממוקמת בין שכונת כנסת ישראל ב' לבין רחוב בצלאל.
שמה הרשמי של השכונה היה "בית הלוי" על שם משפחת הלוויים זלדוביץ' שאביה כיהן בנשיאות כולל מינסק בליטא.
כולל מינסק היה אחד הכוללים שפעלו בירושלים, בשל מצוקת הדיור של חברי הכולל, פנו לתורמיו של הכולל במינסק וביקשו את עזרתם לרכישת מגרש ובניית בתים עבור החברים.
בחג הפסח של שנת ה'תרנ"ז, בביתו של רבה של יהדות מינסק הרב אליעזר רבינוביץ וביוזמת נפתלי משכיל לאיתן, הוכרזה מגבית מיוחדת למטרה זו.
ארבעת אלפי רובלי הכסף שנאספו במגבית זו סייעו לרכישת הקרקע, שטח של 'עשרת אלפים אמה' בין שכונת כנסת ישראל ב' ובין רחוב בצלאל.
במקביל נרכש כרם מבעליו הערביים כדי לסלול דרך בין 'בתי מינסק' ובין שכונת מזכרת משה, דרך זו נקראה בהמשך רחוב הנצי"ב.
עם הקמת השכונה נבנה במרכזה בור לאגירת מים, שהניב לכולל מינסק רווחים בשנת הבצורת של 1900 כאשר יתרת המים שנאגרה בבור נמכרה לתושבי מזכרת משה.
בראשית קיומה של השכונה נבנתה בה שורת בתים ובה דירות לעניים מחברי הכולל.
בהמשך, כעבור עשרות שנים, נבנו בכונה עוד דירות שנמכרו בדמי מפתח כמקור הכנסה לכולל מינסק.
בתי הספר אליאנס אחראיים לפרק משמעותי בהיסטוריה של יהדות איראן החל משנת 1898, עת הוקם בית הספר הראשון בטהראן, איראן, ועד שנת 1979 שבה התחוללה המהפכה האיראנית.
ארגון כל ישראל חברים ) הוקם בשנת 1860, במטרה להגן על זכויותיהם של היהודים בכל מקום בעולם, ולקדם את מעמדם ואת שילובם בחברה באמצעות חינוך ופיתוח מקצועי.
ההסכם בין ארגון כל ישראל חברים לבין ממשלת איראן בנושא הקמת בתי ספר של רשת אליאנס באיראן נחתם בשנת 1898. בתי הספר הראשונים הוקמו כבתי ספר יסודיים.
בהמשך חלקם הוסיפו כיתות לימוד גבוהות יותר.
רק בבית הספר התיכון בטהראן הלימודים נמשכו עד כיתה י"ב.
בכל שנות פעילותה של הרשת למדו בה תלמידים מוסלמים לצד התלמידים היהודים.
תלמידים ממשפחות מצוקה זכו להנחה או פטור משכר הלימוד ואף לארוחות ללא תשלום.
בית הספר הראשון נפתח בטהראן בבניין שהועמד לרשות הרשת על ידי ממשלת איראן.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה צומצמה פעילות אליאנס באיראן.
עם תום המלחמה הוקמו בתי ספר נוספים, ביזד בשנת 1928, ובכאשאן ב־1929.
פרט לבורוג'רד ולכאשאן בהן בנים ובנות למדו יחד באותו בית ספר, בכל הערים האחרות נפתחו בתי ספר נפרדים לבנים ולבנות.
בשנת 1946 הפעילה רשת אליאנס באיראן עשרים בתי ספר באחת עשרה ערים עבור 6,360 תלמידים ותלמידות.
בשנת 1960 הפעילה הרשת באיראן חמישה עשר בתי ספר עם 6,200 תלמידים, כאשר הריכוז הגדול ביותר היה בטהראן.
בשנת 1977 פעלו באיראן אחד עשר בתי ספר של רשת אליאנס.
בטהראן פעלו שבעה בתי ספר בהם למדו 1,800 תלמידים.
בכל אחת מהערים הבאות פעל בית ספר אחד: בהמאדאן למדו 673 תלמידים מתוכם 173 יהודים, בכרמאנשאה למדו 313 תלמידים מתוכם 171 יהודים, ביזד למדו 154 תלמידים, כולם יהודים ובאיספהאן למדו 435 תלמידים כולם יהודים.
במבני בתי הספר פעלו לעיתים קרובות גם בתי כנסת.
לדוגמה, הבניין בו שוכן בית הכנסת זרגריאן בטהראן נבנה במקור עבור בית ספר של רשת אליאנס.
רשת אליאנס הפסיקה לפעול באיראן בשנת 1979 לאחר המהפכה האסלאמית.
תוכנית הלימודים וביקורת על פעילות הרשת
בתי הספר של רשת אליאנס נחשבו לבתי הספר הטובים ביותר באיראן.
הם שיחקו תפקיד חשוב באינטגרציה של יהודי איראן בחברה והיו המקום היחידי באיראן בו בנים, ובמיוחד בנות, יכלו לקבל חינוך מודרני, מערבי.
עם זאת, תוכנית הלימודים ספגה ביקורות קשות מכיוונים שונים.
ארגון כל ישראל חברים דגל בחילון החינוך בבתי הספר שבניהולו, תוך שימת דגש מיוחד על לימוד מדעים והכשרה מקצועית.
התלמידים לא למדו פרסית או עברית ולא רכשו ידע בתרבות הפרסית או בתרבות, ובמסורת היהודית.
בשל כך הורים יהודים רבים השמיעו ביקורת חריפה ונמנעו מלשלוח את ילדיהם לביתי ספר אלה.
ההסתדרות הציונית באיראן, שהוקמה בשנת 1918, התנגדה להמשך תוכנית הלימודים של רשת בתי הספר אליאנס בטענה שהיא אינה יהודית אינה לאומית.
נטען גם שבוגרי בית הספר אינם יודעים פרסית לכן לא יכולים להמשיך לנהל את עסקי הוריהם או להתקבל לעבודה במוסדות המדינה.
עם עלייתם לשלטון, רזא שאה (1925-1941) ולאחר מכן בנו מוחמד רזא שאה (1941–1979) פעלו לחיזוק הלאומיות האיראנית תוך האדרת התרבות וההיסטוריה הפרה-אסלאמיות.
הם ראו בחינוך כלי מרכזי להגשמת מטרה זאת.
לשם כך משרד החינוך האיראני עיצב תוכנית לימודים אחידה לכל בתי הספר היסודיים והתיכוניים בה הושם דגש על לימוד ההיסטוריה והמורשת התרבותית, פרסם ספרי לימוד חובה לכל בתי הספר וקבע את השפה הפרסית כשפת הוראה יחידה.
בתי הספר של רשת אליאנס הולאמו בשנת 1926 ואיבדו את עצמאותם הפדגוגית והניהולית.
השפה הצרפתית הפכה משפת הוראה מרכזית לשפה זרה שנלמדה רק מספר שעות מצומצם בשבוע.
נוספו שעות להוראת השפה העברית והיהדות.
ספרי הלימוד הצרפתיים הוחלפו בספרי הלימוד החדשים האיראניים.
בשנת 1927 פורסם צו שהורה לכל בתי הספר שנשאו שמות זרים להחליף שמות אלה לשמות פרסיים.
רשת אליאנס בחרה בשם איתיחאד, תרגום המילה אליאנס לפרסית.
בתי הקברות היהודיים באיסטנבול מהווים עדות לנוכחותן הרצופה של הקהילות היהודיות, ולהקמתן ולהתפשטותן ההדרגתית של השכונות היהודיות באיסטנבול.
יהודי איסטנבול מתחלקים לשלוש קבוצות: ספרדים, אשכנזים וקראים.
בשנת 1865 חל פיצול בעדה הספרדית באיסטנבול בין היהודים המסורתיים ליהודים שדגלו בקדמה ובחינוך מודרני.
הפורשים הקימו קהילה נפרדת בשם "הקהילה האיטלקית".
לקהילה בית כנסת, בתי ספר ובית קברות נפרדים.
העדה הספרדית היא הגדולה מבין העדות היהודיות באיסטנבול.
בתקופה הביזנטית התגוררו בשכונות גלאטה, קאסים-פאשה והסקוי יהודים דוברי יוונית.
לאחר כיבוש העיר בשנת 1453 ובמשך עשרים השנים הבאות, הסולטן מהמט השני אימץ מדיניות של העברת מוסלמים, נוצרים ויהודים, רובם סוחרים ובעלי מלאכה, מאנטוליה ומארצות הבלקן אל איסטנבול.
יהודים אלה כונו רומניוטים ובתחילה הם היוו מעל מחצית מיהודי העיר.
בעקבות הגירת מגורשי ספרד ופורטוגל לאיסטנבול גדל בהתמדה מספר היהודים הספרדים וחל מיזוג בין הקהילה הרומניוטית לקהילה הספרדית.
העדה האשכנזית מהווה כ-5% מהאוכלוסייה היהודית באיסטנבול.
יהודים אשכנזים הגיעו לאיסטנבול במאות ה-15 וה-16 בעקבות מספר אירועים: בשנת 1453 הגיעו יהודים מאזורי חבל הריין, שוואביה, שטיריה, מוראביה והונגריה בתגובה לקריאתו של הרב יצחק צרפתי, רבה הראשי של אדירנה.
בשנת 1470, הגיעו לאיסטנבול יהודים מבוואריה לאחר שגורשו על ידי הדוכס לודוויג התשיעי.
גל נוסף של יהודים מהונגריה הגיע לעיר בשנת 1526 לאחר כיבוש הונגריה על ידי הסולטן סולימאן המפואר.
היהודים האשכנזים התיישבו באזור גלאטה והקימו קהילה עצמאית.
קיימות עדויות לנוכחות קהילה קראית בשכונת הסקוי כבר בתקופה הביזאנטית.
במאה ה-16 הייתה העיר מרכז של היהדות הקראית.
עם סיום מלחמת קרים, בשנת 1856, הגיעו לאזור יהודים קראים רבים מחצי האי קרים.
כיום (שנת 2023) קיימים באיסטנבול שבעה בתי קברות של העדה הספרדים ובית קברות אחד של העדה האשכנזית.
מועצת המנהלים של הקהילות גלאטה, בייאואולו, קאסים-פאשה ושישלי (קרן נווה שלום), אחראית לשירותי הקבורה ולתחזוקה בבתי הקברות: אולוס (ספרדי ואשכנזי), הסקוי, בגלרבאשי וקילוס.
המרכז לחקר התפוצות על שם גולדשטיין גורן באוניברסיטת תל אביב הקים מאגר נתונים ממוחשב הכולל 60,000 מצבות מבתי קברות בכל רחבי טורקיה המתעדות 400 שנות קיום קהילות יהודיות באימפריה העות'מאנית ולאחר מכן ברפובליקה הטורקית.
במאגר אפשר למצוא תמונות רבות ומפות מפורטות של כל בתי הקברות שנחקרו.
בית הקברות הספרדי אגרי-קאפי (Egri Kapi)
בית הקברות אגרי-קאפי הוקם בשכונת באלאט בחלק האירופי של איסטנבול.
על פי מסורת הקהילה היהודית, בית הקברות אגרי קאפי הוקם בתקופה הביזנטית.
במאה ה-19 בית הקברות סבל מהתנכלות התושבים המוסלמים.
הוא נסגר בשנת 1839. חלק מהמצבות הועברו לבית הקברות הסקוי.
בית הקברות הספרדי הסקוי (Hasköy)
בשנת 1453, עם כיבוש העיר, מהמט השני העניק ליהודים קרקע לבניית בית קברות בשכונת קאסים-פאשה.
מקום זה שימש את הקהילה במשך 100 שנה.
בשנת 1582, לאחר שאוכלוסיית המקום גדלה והמקום לא ענה יותר לצרכים, הקהילה ביקשה מהסולטן מורד השלישי מקום להקמת בית קברות חדש.
בית קברות קאסים-פאשה לא שרד.
בית הקברות החדש הוקם בשנת 1583 בחלק האירופי של איסטנבול, בשכונת הסקוי, והוא אחד מבתי הקברות היהודיים העתיקים ביותר בטורקיה.
בזמן הקמתו השטח נמצא מחוץ לעיר באזור של יער טבעי, גינות ומטעים.
הוא שימש מקום קבורה עיקרי ליהודי איסטנבול במשך שלוש מאות שנים.
בית הקברות הורחב בסוף המאה ה-19, כאשר העיר התרחבה ויהודים רבים התיישבו בשכונות החדשות ברובע בייאואולו (Beyoğlu).
בית הקברות עדיין פעיל אך עבר שינויים רבים מאז הקמתו.
בשנת 1972, בעת בניית גשר גלאטה מעל קרן הזהב וכבישי הטבעת המובילים אליו, הופקעו חלק מקרקעות בית הקברות.
חלק מהקברים הועברו בצורה מסודרת וחלקם אוחדו בקבר אחים בגלל מגבלות לוחות הזמנים.
הכבישים חוצים את בית הקברות ומחלקים אותו לשלושה חלקים.
בבית הקברות קיימת חלקה נפרדת לעדה הקראית.
בית הקברות הספרדי קוזגונצ'וק נקשטפה (Nakkaştepe, Kuzguncuk)
בית הקברות הספרדי קוזגונצ'וק נקשטפה הוא בית קברות היסטורי של הקהילה היהודית באיסטנבול.
הוא נמצא בשכונת קוזגונצ'וק, רובע אוסקודאר, בחלק האסייתי של איסטנבול.
ידוע שבשכונה זאת התיישבו יהודים ממגורשי ספרד ופורטוגל בסוף המאה ה-15.
התאריך המדויק בו הוקם בית הקברות אינו ידוע.
על סמך גילם וסגנונם של הקברים והמצבות משערים שהוא נבנה במאה ה-16.
לוח זיכרון מציין את מקום קבורתו של העיתונאי והסופר ניסים בנבנישתי (1932–1992) שהגה את הרעיון לחגוג את יום השנה ה-500 להגעתם של מגורשי ספרד לאדמת טורקיה בשנת 1492.
לוח נוסף מפנה אל קברי חכמים שפעלו באיסטנבול בתחילת המאה ה-18: רבי אברהם מיוחס, ראש הסנהדרין, רבי אבואב יצחק, רבי אפרים נבון בעל מחנה אפרים, רבי אברהם קמחי, רבי אליהו אלפאנדארי בעל מכתב מאליהו, רבי שבתי אלפאנדארי, אחיו של רבי אליהו אלפאנדארי.
בשנת 1840 נבנה בשכונה בית הכנסת "בית ניסים" ובשנת 1878 בית הכנסת "בית יעקב".
בית הכנסת "בית יעקב" אחראי לקבורה במקום ולתחזקת בית הקברות.
בית הקברות קוזגונצ'וק נקשטפה הוכר כאתר מורשת על ידי ממשלת טורקיה.
בית הקברות הספרדי אורטקוי (Ortakoy)
בית הקברות היהודי אורטקוי נמצא בשכונת אורטקוי, רובע בשיקטש, בחלק האירופי של איסטנבול.
קיימות עדויות על קיום יישוב יהודי באורטקוי במאה ה-16. המצבה הישנה ביותר שהתגלתה בבית הקברות היא משנת 1584.
על חלק משטח בית הקברות, שלא היה בשימוש, הוקם בסוף המאה העשרים בסיס צבאי השייך לכוח השיטור העירוני.
בית הקברות האיטלקי שישלי (Şişli)
בשנת 1863 פרץ באיסטנבול סכסוך בין האליטה של הקהילה היהודית העות'מאנית לבין יהודים שהחזיקו באזרחות של מדינות זרות, בעיקר איטליה ואוסטריה.
הם כונו " קהילת היהודים זרים" או באיטלקית Comunita Israelitico - Straniera.
יהודים אלה נהינו מזכויות יתר ומהגנת שגרירי ארצותיהם.
הם לא היו כפופים למוסדות הקהילה המקומית.
הם יצרו קשרים עם יהודים מאירופה שהיו מעוניינים להפיץ את התרבות ואת החינוך המערביים באיסטנבול ואף הקימו בשנת 1854 בית ספר ברוח המערב.
כאשר הסכסוך החריף, יצחק דה קמונדו, מנהיג הקהילה, פעל להקמת בית כנסת ובית קברות נפרדים עבור הקהילה.
בשנת 1853 הוקצו לקהילות הנוצריות השונות באיסטנבול קרקעות להקמת בתי קברות חדשים בגבעות שישלי שלא היו עדיין מאוכלסות.
גם יהודי קרים, שהגיעו לאיסטנבול לאחר מלחמת קרים בין שנים 1853–1856 קיבלו קרקע להקמת בית קברות באזור זה.
בשנת 1867, קהילת יהודי איטליה רכשה את הקרקע מקהילת יהודי קרים, והקימה עליה את בית הקברות האיטלקי.
הכניסה לבית הקברות עוצבה בסגנון בארוקי ועל המצבות יש כתובות בעברית, באיטלקית, באנגלית, בצרפתית, בגרמנית, ברוסית ובלטינית.
בית העלמין היהודי-ספרדי באולוס (Ulus)
בית הקברות הספרדי אולוס הוקם בשנת 1901, בחלק האירופי של איסטנבול, בשכונה ארנבוטקוי, רובע בשיקטש.
בבית הקברות נמצא בית תפילה קטן.
בית הקברות נמצא עדיין בשימוש.
בית הקברות הספרדי בגלרבאשי (Bağlarbaşı)
שכונת בגלרבאשי נמצאת בחלק האסייתי של איסטנבול, ברובע אוסקודאר.
במהלך השנים התגוררו בה לצד הקהילה היהודית גם ארמנים, טורקים ויוונים.
הקרקע להקמת בית הקברות הוקצתה לקהילה בשנת 1988, אך פתיחת בית הקברות התעכבה עד שנת 2002, אז התקבל גם אישור לבניית בית תפילה ולהקמת חומה סביב בית הקברות.
הכשרת חלקות קבורה מבוצעת לפי הצורך באישור העירייה.
בית הקברות הספרדי קיליוס (Kilyos)
הקרקע להקמת בית הקברות הוקצתה בשנת 1991 על מנת לענות לצורכי הקבורה של יהודים המתגוררים בחלק האסייתי של איסטנבול.
בית הקברות נפתח בשנת 2010 לאחר סיום הכשרת החלקות ובניית דרכי הגישה.
בית התפילה בכניסה לבית הקברות נבנה בשנת 2011. בבית הקברות קיימות גם חלקה מוסלמית וחלקה בהאית.
בית הקברות האשכנזי אולוס (Ulus)