tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעשית, מרבית הדיונים התנהלו בוועדות (שלא התנהלו בהכרח בלטינית) או בכינוסים לא פורמליים מחוץ למסגרת הוועידה עצמה.
בסך הכול השתתפו בדיונים 2,908 אנשים.
מספר זה כולל את כל הבישופים של הכנסייה כמו גם אחראים על תחומים שונים בכנסייה.
2,540 נכחו במושב הפתיחה, שהיה למושב הכנסייתי הגדול ביותר בהיסטוריה.
במושבים האחרים נע מספר המשתתפים בין 2,100 ל-2,300. בנוסף מספר משתנה של מומחים השתתף בוועדת התאולוגיה, שהייתה לה ההשפעה הרבה ביותר בהמשך.
17 כנסיות אורתודוקסיות ופרוטסטנטיות שלחו נציגים.
האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה פתח את הוועידה ב־11 באוקטובר 1962 בדיון פומבי שכלל את הבישופים ו־86 נציגים של מדינות וארגונים בינלאומיים.
לאחר המיסה, נאם האפיפיור בפני הבישופים, נאום שכונה Gaudet Mater Ecclesia .
בנאום הוא דחה את המחשבות על "נביאי חורבן המנבאים תמיד אסון" ואובדן לעולם ולכנסייה הקתולית.
האפיפיור הדגיש כי מטרת הוועידה היא מעמדה של הכנסייה כרועה רוחני, ולא עיסוק בדוקטרינה.
הכנסייה צריכה להימנע מחזרה או ניסוח מחדש של הדוקטרינות והדוגמות, במקום זאת עליה ללמד את המסר של ישו, בהתאמה לעולם המודרני.
הוא קרא למשתתפים לנטות לצד החמלה ולא לצד החומרה במסמכי הוועידה.
בדיון העבודה הראשון שנמשך זמן קצר, החליטו הבישופים ברוב קולות כי עבודת הוועדות המכינות של הוועידה ולא ההצעה של בישופי הריין יהיו הבסיס לדיונים.
הבעיה הייתה כי נושאים מסוימים נדונו אך ורק על ידי בישופי הריין, דבר שהביא לשינוי בדגשים של הוועידה מבלי שמרבית הנציגים היו מודעים לעובדה זו.
הנושאים שנידונו במושב זה כללו את הפולחן, התקשורת ההמונית, הכנסייה המזרחית (היוונית-אורתודוקסית) וטבעה של ההתגלות.
ההצעה בנושא ההתגלות נדחתה על ידי רוב הבישופים, האפיפיור התערב והחזירה לשכתוב.
לאחר הנעילה ב־8 בדצמבר החלה עבודת ההכנה למושב הבא שתוכנן ל־1963. הכנות אלו נקטעו בעקבות מותו של האפיפיור יוחנן ב־3 ביוני 1963. יורשו, האפיפיור פאולוס השישי שנבחר ב־21 ביוני, הודיע מיד עם היבחרו כי הוועידה תמשיך בפעילותה.
בחודשים שקדמו למושב זה טיפל האפיפיור פאולוס במספר בעיות ארגוניות ופרוצדורליות שהתגלו במושב הקודם.
השינויים כללו הזמנה של עמאים (הדיוטות, קתולים שאינם חלק מהממסד הכנסייתי) ושל כאלה שאינם קתולים כמשקיפים נוספים, הורדת מספר הוועדות ל־17 (פעולה שהפכה אותן לכלליות יותר) ויותר מאוחר גם ביטול החשאיות של הכינוס.
האפיפיור פתח את המושב בנאום ב־29 בספטמבר, הנאום הדגיש את הטקסיות של הוועידה והציב ארבעה יעדים:
הגדרה מדויקת יותר של ייעוד הכנסייה וסמכויות הבישופים.
שמירה על אחדות בעולם הנוצרי, כולל בקשת מחילה על תרומתם של אנשי הכנסייה הקתולית לפילוג בין הכנסיות.
התחלת דיאלוג עם העולם המודרני.
במהלך המושב אישרו הבישופים את ההחלטה על הפולחן (Sacrosanctum Concilium) ואת הצו על נושא התקשורת הקהילתית (Inter Mirifica).
העבודה נמשכה בוועדות על הכנסייה, הבישופות והיחסים בין הקתוליות לדתות אחרות.
ב־8 בנובמבר, הקרדינל יוזף פרינגס מתח ביקורת חריפה על "המשרד הקדוש" (מה שהיה ידוע בעבר בשם "אינקוויזיציה") והקרדינל אלפרדו אוטביאני, מזכיר המשרד, הגן עליו באריכות ובלהט, ואירוע זה נחשב לדרמטי ביותר במהלך הוועידה כולה.
בתקופה שבין המושב הקודם למושב זה, שופרו טיוטות ההחלטה של הוועדות על פי ההצעות של המשתתפים בוועידה.
חלק מהנושאים שעלו לדיון פושטו לכדי הכרזות, כדי שניתן יהיה לאשרן, ומונו ועדות המשך לטפל ביישומן.
שמונה נשים דתיות ושבע נשים חילוניות הוזמנו לצפות בדיונים, לצד מספר עמאים גברים.
המושב החל ב־14 בספטמבר 1964 ונדונו בו מספר רב של נושאים.
בין השאר התקבלה החלטות (שאושרו על ידי האפיפיור) לגבי הקשר הבין כנסייתי (Unitatis Redintegratio), לגבי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית (Orientalium Ecclesiarum), ולגבי מבנה הכנסייה (Lumen Gentium).
ההחלטה שהתקבלה לגבי הנישואים הקתוליים טיפלה בתחום נרחב של הכללים המשפטיים והטקסיים של הנישואים.
הבישופים ששלחו את הצעת ההחלטה בנושא זה ביקשו הכרעה מהירה אולם האפיפיור לא טיפל בכך במהלך הוועידה.
במקום זאת הפנה האפיפיור את הבישופים שביקשו לטפל בנושא אמצעי מניעה לוועדה של כמרים ומומחי משפט שהוא מינה.
ההחלטות לגבי חיי והתנהגות הכמרים ופעילות מיסיונרית נדחו והוחזרו לשכתוב בוועדות.
העבודה נמשכה בשאר הוועדות, במיוחד באלו שקשורות לעולם המודרני ולחופש הדת.
ההצעה לגבי חופש הדת נכשלה בהצבעה אולם האפיפיור החליט כי תשמש כטיוטה ראשונה עבור המושב הבא.
המושב ננעל על ידי האפיפיור שהכריז על השינויים בטקס המרת הלחם והיין לגופו של ישו, ועל הכרזת מריה הקדושה באופן רשמי כאם הכנסייה, כפי שהיה נהוג להורות ממילא גם קודם לכן.
11 החלטות לא התקבלו עד סיום המושב השלישי והוועדות המשיכו בעבודתן עד לסיום הוועידה.
ההחלטה בנושא הכנסייה והעולם המודרני שופצה על ידי הוועדה המתאימה שנעזרה בעמאים.
המושב הרביעי נפתח על ידי האפיפיור ב־14 בספטמבר 1965 בהכרזה על הקמת מועצה מצומצמת קבועה של בישופים (סינוד).
מועצה קבועה זו נועדה לקדם את שיתוף הפעולה של הבישופים עם האפיפיור לאחר סיום הוועידה.
הדיון הראשון במושב התמקד בנושא חופש הדת שהיה הנושא השנוי ביותר במחלוקת, ההחלטה (Dignitatis Humanæ) התקבלה לאחר מאבק עד לרגע האחרון ברוב של 1,997 תומכים מול 224 מתנגדים (רוב שהועצם עד למועד החתימה הרשמית על ההחלטה).
המשך המושב התמקד בשלוש החלטות שהתקבלו, הרחבה ושכתוב של ההחלטה (Gaudium et Spes) בנושא תפקידה המשתנה של הכנסייה בעולם המודרני, ההחלטה (Ad Gentes) בנושא המיסיונריות וההחלטה (Presbyterorum Ordinis) בנושא סמכויות וחיי הכמרים.
המושב גם אימץ סופית החלטות בנושאים שנידונו במושבים קודמים, כמו סמכויות הבישופים (Christus Dominus), החיים במסדרים הדתיים של הכנסייה (Perfectæ Caritatis), הכשרת הכמרים (Optatam Totius) והיחס קהילת המאמינים (Apostolicam Actuositatem).
האירוע המרכזי בסיום הוועידה היה המפגש בין האפיפיור לבין פטריארך קונסטנטינופול, ראש הכנסייה האורתודוקסית שבו הייתה הבעת חרטה הדדית על הפעולות שהביאו לפילוג הכנסייה הנוצרית בין הנצרות המערבית למזרחית, ההצהרה שפורסמה ידועה כהצהרה המשותפת הקתולית-אורתודוקסית של 1965.
ב־8 בדצמבר ננעלה הוועידה באופן רשמי, כאשר הבישופים הכריזו על קבלתם וציותם להחלטותיה.
על מנת להמשיך בעבודת הוועידה, האפיפיור:
יסד (עוד לפני סיום הוועידה) ועדה לתקשורת קהילתית במטרה לסייע לבישופים בהופעתם בתקשורת.
הגדיר שנת יובל מ־1 בינואר עד ל־26 במאי 1966 על מנת לעודד את כל הקתולים ללמוד, לקבל וליישם את השינויים שביצעה הוועידה.
שינה את השם והנהלים של המשרד הקדוש (שבעבר נודע כאינקוויזיציה) וכעת נודע כ"הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה".
הקים ועדות בהשתתפות הבישופים ומשרדיהם, מסדרים דתיים, מיסיונים, בתי ספר דתיים ומשפטנים.
הפך את המשרדים לקידום אחדות הנצרות, לדתות לא נוצריות וללא מאמינים לקבועים.
אחד המסמכים המשפיעים ביותר של הוועידה היה הדוגמה של הכנסייה, ה־Lumen Gentium (אור העולם).
בפרק הראשון של המסמך, תחת הכותרת "המיסטריה של הכנסייה" מופיע המשפט: "היסוד של כנסיית הנוצרי הוא האמונה שהכנסייה היא אחת, קדושה, קתולית ושליחה של המושיע....
הכנסייה הזאת הקיימת ומאורגנת בעולם הנוכחי, מתקיימת ככנסייה הקתולית, מנוהלת על ידי הממשיך של פטרוס [קרי, האפיפיור] ועל ידי הבישופים בשיתוף פעולה איתו" (סעיף 8).
מיד לאחר מכן מופיע: "אף על פי כן, הרבה רכיבים של קדושה ואמת נמצאים מחוץ לתחום זה".
בפרק השני, תחת הכותרת "עם הבחירה", הוועידה מלמדת כי רצון אלוהים שומר על האנשים לא כפרטים אלא כקבוצה.
זאת הסיבה לכך שאלוהים בחר בעם ישראל להיות לעמו וכרת עמו ברית, ברית ששימשה כהכנה וכתבנית לברית אשר אושרה מחדש על ידי ישו שיצר עם אלוהים חדש, שאמור להיות יחיד, והיא אינה קשורה לבשר אלא קשורה לרוח שנקראת הכנסייה של המושיע (סעיף 9).
כל המין האנושי נחשב כשייך לכנסייה.
לא כולם משולבים בכנסייה אולם "הכנסייה יודעת כי היא מקושרת בדרכים רבות לאלו שמכבדים את ישו אולם אינם מקבלים את האמונה הקתולית בשלמותה או לא שומרים על אחדות או קשר עם ממשיכי פטרוס" (סעיף 15) ואף עם "אלו שאינם מקבלים את הברית החדשה" (כולל היהודים והמוסלמים שמוזכרים במפורש) (סעיף 16).
הרעיון של פתיחות ל"כופרים" הפרוטסטנטים היה המקור לבעיות החמורות ביותר עם הקבוצות האולטרה קתוליות, בגלל התייחסותם לפרוטסטנטים כאויב בגלל פעולותיהם נגד הכנסייה במאה ה־16.
הפרק השלישי, "ההיררכיה של הכנסייה", עוסק בקווים המנחים של הסמכויות המהותיות של הבישופים והאפיפיור.
הפרקים הבאים עוסקים במשפטים, בקריאה לקדושה, באנשי הכנסייה, בצליינות של הכנסייה ובמריה הקדושה.
הפרק בנושא הקריאה לקדושה משמעותי כי הוא קובע כי קדושה איננה רק לכמרים ולאנשי הכנסייה אלא כל המאמינים נקראים לה.
כמובן, שזאת הייתה המדיניות הרשמית מאז ומעולם, אולם רבים חשו שרעיון זה התערפל בתודעת הציבור הרחב.
הפרק על מריה היה שנוי במחלוקת.
התוכנית המקורית קראה למסמך נפרד לנושא, במטרה לשמור על כלליות המסמך, קרי קבלתו על ידי הפרוטסטנטים שדוחים את פולחן מריה.
אף על פי כן, הוועידה החליטה, בתמיכת האפיפיור, כי מקומה של מריה בכנסייה ולכן הפרק עליה הופיע במסמך.
התהליך הסתיים ב-1988 עם פרסום הפרק החוקתי Pastor Bonus על ידי יוחנן פאולוס השני.
אחד הנושאים הראשונים שנידונו בוועידה ואחת ההשפעות המידיות שלה בחיי הקתולים הייתה הרפורמה בפולחן.
הרעיון המרכזי היה (כפי שהוא מופיע בחוק של "הפולחן הקדוש"):
"הכנסייה האם מעוניינת כי כל המאמינים יוכלו להגיע לכוונה מלאה, השתתפות פעילה בפולחן היא דרישת יסוד של הפולחן.
השתתפות כזאת של המאמינים כזרע נבחר, כממלכת כוהנים, כגוי קדוש וכעם סגלה (האיגרת הראשונה של פטרוס פרק 2, פסוק 9) היא זכות וחובה כתוצאה מקבלתם את הנצרות" (Sacrosanctum Concilium, סעיף 14).
הוועידה התקדמה כאן הרבה יותר לכיוון של השתתפות פעילה בהשוואה לזו שהתירו אפיפיורים קודמים.
המשתתפים יצרו קווים מנחים לרפורמה בפולחן, שכללו שימוש מוגבל מאוד בשפות המקומיות במקום בלטינית.
כפי שהמשתתפים החליטו, שינויים מקומיים או לאומיים יכולים להשתלב בזהירות בפולחן.
בין שאר השינויים, ביצוע טקס ההמרה של לחם הקודש והיין לגופו ודמו של ישו (טרנסובסטנטיאציה) כשפניו של הכומר כלפי הקהל בניגוד לעבר שהכומר בצע את הטקס שגבו לקהל שידע כי ה"נס" התרחש רק כשנער המזבח צלצל בפעמון.
שינוי זה חייב לעיתים הקמת מזבח נוסף בקדמת האפסיס בחלק מהכנסיות.
המימוש בפועל של ההנחיות הופקד בידי הוועדות הכנסייתיות שתחת סמכותו של האפיפיור ובאזורים שהורשו לכך גם על ידי ועדות אזוריות או לאומיות.
הוועידה ראתה לנכון לרענן את המיקום המרכזי של כתבי הקודש בתאולוגיה ובחיי הכנסייה וזאת בהתבסס על עבודות של אפיפיורים קודמים ביצירת גישה מודרנית לכתבי הקודש.
הגישה החדשה לפירוש אושרה על ידי הבישופים.
הוחלט כי הכנסייה תמשיך לספק גרסאות של כתבי הקודש בשפות האם של המאמינים וכן כי כמרים ומשפטנים ימשיכו לראות בלימודם משימה עיקרית בחייהם.
ההצהרה תומכת בחשיבות של כפי שאומצה על ידי לאו השלושה-עשר בהצהרה Providentissimus Deus ובכתבי הקדושים, המומחים והאפיפיורים במהלך ההיסטוריה, אולם גם את הפירוש המותאם היסטורית של פיוס ה־12 בהצהרה Divino Afflante Spiritu ב־1943.
סמכויות הבישופים היו מיועדות לשכתוב, במיוחד סמכויותיהם הקולקטיביות כמי שנחשבים לממשיכי שליחי ישו בנושא לימוד הנצרות וניהול הכנסייה.
על פי ראיית הכנסייה, קולקטיב זה איננו יכול להתקיים ללא ראש המשמש כממשיכו של פטרוס.
כתוצאה מכך, למרות רעיונות שהועלו, הכנסייה לא העמידה שני גופים בראשה – האפיפיור ואספת הבישופים.
עניין זה מוסבר ב־Lumen Gentium (בתרגום חופשי): "אין שום הבדל בין האפיפיור והבישופים, אלא בין האפיפיור כשלעצמו והבישופים כשלעצמם לבין האפיפיור והבישופים ביחד".
בארצות רבות הבישופים קיימו התכנסויות קבועות לדיונים בנושאים משותפים.
הוועידה נתנה הכרה רשמית לדיונים אלו, אולם הם נשארו בלתי מחייבים אלא אם כן אושרו על ידי רוב של שני שלישים ואושררו על ידי הוותיקן.
הוועידה אישרה יום לפני סיום המושב השלישי ב-20 בנובמבר 1964 את ה"הצהרה בדבר יחס הכנסייה לדתות הלא־נוצריות", הקרוי נוסטרה אטאטה (Nostra Aetate – "בזמננו אנו" או "בעיתותינו" – המילים שבהן הוא פותח).
ההצהרה כוללת מבוא שבו נאמר כי הכנסייה הקתולית מתייחסת בכבוד לאמונות אחרות שאינן נוצריות במהותן כי בכל זאת יש בהן קרן אור של אמת.
בסעיף 2 מוצהר כי ההינדואיזם, הבודהיזם ו"דתות אחרות" גם הן דתות המחפשות את האמת האלוהית, וכי הכנסייה הקתולית אינה דוחה את האמיתי והקדוש באמונות אלה וקוראת לקתולים לנהל דו־שיח עם מאמיני דתות אלו.
סעיף 3 עוסק במוסלמים, מדגיש גישות משותפות לנוצרים ולמוסלמים כמו תפילה לאל אחד והודאה בנבואת ישו, וקורא להבנה בין מאמיני שתי הדתות תוך התעלמות ממעשי האיבה בעבר.
סעיף 4 עוסק ביהודים ודוחה את הרעיון כי כל היהודים בזמנו של ישו, וכן כל היהודים כיום, אחראים למותו של ישו יותר מאשר הנוצרים, ולכן הוא קורא להימנע משנאה, רדיפות וגילויי אנטישמיות כלפי יהודים.
סעיף 5 מוקדש לאחוות האדם וקורא לנוצרים להימנע מאפליה כלפי בני אדם אחרים בגלל גזע, צבע עור, מעמד או דת.
לאורך השנים, היחס לפעולות לוחמתיות היה מורכב.
אבות הכנסייה, בהם טרטוליאנוס ואוריגנס דגלו בפציפיזם והתנגדו לכל סוג של פעולת תגמול.
מנגד אוגוסטינוס שפעל בסוף המאה השלישית הצדיק פעולת תגמול וכתב:
תומאס אקווינס פיתח את הגותו של אוגוסטינוס, ובחיבורו מכלול התאולוגיה הגדיר שלושה תנאים בסיסיים הנדרשים לשם יציאה למלחמה: סמכות ריבונית, עילה מוצדקת – כגון ענישה על תוקפנות, וכוונה ראויה.
אחריו תומאס דה-ויו, קג'טאן (1468–1524) הצדיק פעולת תגמול כמחלק ממשפט הטבע: .
קג'טאן סבר שפעולת תגמול מהווה "עשיית צדק" וסבר שהיכולת לבצע זאת היא שמגדירה ריבונות מדינתית:
ועידת הוותיקן השנייה הכריעה בסוגיה בקובעה במפורש: .
בכך נסוגה הקתוליות מתפיסתם של אוגוסטינוס ואקווינס, והתקרבה מחדש לתפיסתם העתיקה של טרטוליאנוס ואוריגנס.
חלק מהמאמינים הקתולים האדוקים ראו בוועידת הוותיקן השנייה אירוע שבו הכנסייה נטשה את נקודת הראייה ההיסטורית של כתבי הקודש ועברה מגישה של אמונה לגישה שכלתנית ומיסדה את הגישה של "ארבעת הדברים האחרונים" (מוות, משפט, גן עדן וגיהנום).
הם אינם רואים בכך תחייה של הכנסייה כי אם להפך, הידרדרות בשליחות והפיכת קתולים רבים ללא-מאמינים.
הם רואים בדוֹגמות מסוימות (למשל, דחיית היותו של ישו חלק מהאל והאמונה בעלייתו של ישו השמימה כאירוע היסטורי) שינוי במיקוד של הכנסייה מהשגת גן העדן עבור המאמינים לשיפור חייהם בעולם הזה.
בשל כך, קבוצות קטנות של קתולים קיצוניים פרשו מחסות הוותיקן והכריזו על פאולוס השישי ועל יורשיו כעל אנטי-אפיפיורים.
הקבוצה המרכזית במגמה זו היא אגודת הקדוש פיוס העשירי.
ועידת הוֹסְבַּאך (Hossbach) הייתה ועידה שהתקיימה ב־5 בנובמבר 1937, ובה נכחו ראשי הכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית וכן פון נויראט.
הפרוטוקול נרשם על ידי אוברסט פרידריך הוסבאך שהיה מזכירו הצבאי של היטלר, ולכן נקראת הוועידה על שמו.
בוועידה סקר היטלר את התוכניות האסטרטגיות של גרמניה, ואת המהלכים הצבאיים שנחוצים על מנת להגשים אותן.
בוועידה היטלר הסביר לראשונה בפני ראשי המטה הצבאי, את תוכניותיו כיצד להשיג את אותו מרחב מחיה, שגרמניה חייבת על מנת להביא לשגשוג של העם הגרמני.
היטלר התייחס אל הגרמנים האתניים החיים מחוץ לגבולות הרייך, בעיקר במדינות אוסטריה וצ'כוסלובקיה, וטען כי יש לאחדם עם שאר האומה הגרמנית, ואת זאת ניתן לעשות רק בכוח צבאי.
היטלר התייחס למצבה של גרמניה ביחס למצב המעצמות המערביות בריטניה וצרפת, והעריך כי גרמניה עדיין לא מוכנה לפתוח במלחמה מולן.
הוא הציב כמה תרחישים אפשריים ומועדים ליציאה למלחמה אך עדיין ללא מועד או כיוון מדויק.
בין האנשים שנכחו בישיבה, חלקו שלושה על דבריו של היטלר - ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש שהיו מפקדי הצבא, וקונסטנטין פון נויראט שהיה אז שר החוץ.
אמנם הם לא התנגדו בצורה מוחלטת להיטלר, אך טענו כי יכולים להיות קשיים מסוימים בלוח הזמנים, וכי גרמניה ודאי שאיננה מוכנה עכשיו ליישם את המהלכים עליהם הוא מדבר.
זמן לא רב לאחר הוועידה הועברו השלושה מתפקידם באמתלות שונות.
מכאן והלאה היה ברור כי היטלר שואף להציב לידו "עושי-הן", ולמעשה להשתלט על מערכת השלטון לחלוטין.
ועידת העשוקים או בשמה הרשמי "הוועידה לצדק חברתי", היא הפגנה הנערכת מדי שנה (מאז שנת 2000) מול מלון "דייוויד אינטרקונטיננטל" בתל אביב בעת שנערכת בו "ועידת העסקים" של העיתון גלובס.
המפגינים מוחים על המפגש של פוליטיקאים ואנשי עסקים המתרחש בוועידה ללא כל התייחסות לנושא העוני בישראל.
ועידת העשוקים מאורגנת על ידי השומר הצעיר והפורום למאבק באבטלה אך מגיעים אליה מפגינים גם מתנועות נוער וארגונים חברתיים אחרים (בעיקר מהנוער העובד והלומד ומברית הנוער הקומוניסטי הישראלי).
ההפגנה, בניגוד להפגנות חברתיות אחרות, מתאפיינת באופי הומוריסטי המשלב מערכונים של חניכי השומר הצעיר המבקרים את מפגש ההון והשלטון.
בנוסף למערכונים, ישנם מספר נואמים מתנועות הנוער, מהתנועה הקיבוצית ומההסתדרות.
פעמים רבות במהלך ההפגנה מנסים חלק מהמפגינים להיכנס למלון, כדי להפריע לקיום הוועידה ולמשוך תשומת לב.
במהלך ההפגנה בשנת 2003 נכנסו שלושה ממארגני ההפגנה והפריעו לנאומו של שר האוצר דאז, בנימין נתניהו.
המכון קרא לחוקרים ולמרצים להשתתף בוועידה.
הכנס, שכותרתו "לימוד השואה: מבט גלובלי", תוזמן כך, שיחפוף את מועד יום זכויות האדם הבינלאומי ב-10 בדצמבר.
בתגובה להאשמות של הכחשת השואה, טען המשרד ש"הוועידה מכבדת באופן מלא את הדת היהודית ומתרחקת מפוליטיזציה ומתעמולה".
יד ושם גינה את הוועידה בטהראן בטענה, כי היא משקפת ניסיון "להקנות ארשת פנים מלומדת לאג'נדה קיצונית".
"הוועידה האקדמית לכאורה בראשות הממשלה האיראנית הוא ניסיון שגרתי של הכחשת השואה ויש לדחות אותו בצורה ברורה וחד משמעית".
על פי משרד החוץ האיראני 67 חוקרים מ-30 מדינות הוזמנו ליטול חלק בוועידה.
הסופר האמריקני הגזעני דייוויד דיוק, נציג לשעבר בבית הנבחרים של מדינת לואיזיאנה ומנהיג לשעבר של הקו קלאקס קלאן.
רובר פוריסון פרופסור לספרות ומכחיש שואה צרפתי.
הפוליטיקאי הצרפתי ז'ורז' תיל , שהורשע בהכחשת השואה בצרפת.
האוסטרלי ג'רלד פרדריק טובן שנאסר בגרמניה במשך 3 חודשים בשנת 1999 באשמת הכחשת השואה.
שישה חברי "יהודים מאוחדים נגד הציונות" (אנשי הרב משה בער בק).
מספר רבנים יהודיים הופיעו, ביניהם הרב היהודי אהרון כהן, חבר בנטורי קרתא אשר אמר שהוא הגיע לוועידה כדי להסביר את "נקודת ההשקפה היהודית אורתודוקסית".
כהן טען, שאם גם אין עוררין על התרחשות השואה, "היא אינה יכולה לשמש כצידוק לביצוע מעשים לא הוגנים כלפי הפלסטינים".
הוא גם הצהיר: "אני ורבים אחרים איבדנו חברים וקרובים רבים, אשר נכחדו בשל רצח עם בעל ממדים תעשייתיים.
להמעיט באשמה של אלו שביצעו את הפשע יהיה בגדר חטא לזכרם של אלו שנרצחו".
עורך דין ישראלי ערבי, חאלד כסאב מחאמיד, מייסד מכון השואה הערבי בנצרת, לא הורשה להגיע לוועידה באיראן לאחר שהסתבר שהוא בעל אזרחות ישראלית.
לפני כן הוא הוזמן פעמים רבות על ידי ממשלת איראן להשתתף בוועידה,
כל זאת על רקע העובדה, שאיראן וישראל לא מאפשרות לאזרחי המדינה היריבה להשיג אשרות כניסה.
לפי עיתון הארץ מחמיד ביקש לומר לוועידה ש"השואה אכן התרחשה ושעמדת הכחשת השואה של הנשיא אחמדינז'אד שגויה.
כל מה שקרה חייב להיות מופנם ואסור להכחיש את העובדות...
זוהי מחויבות של כל הערבים והמוסלמים להבין את מהות השואה.
אם מטרתם להבין את יריבם עליהם להבין את השואה..." לפי מחמיד "אסון הנכבה אותו חוו הפלסטינים ב-1948 הוא זעיר ממדים לעומת השואה.
אולם, ההשלכות הפוליטיות של השואה הפכו אותה לנטל על הפלסטינים בלבד."
דייוויד דיוק נשא נאום שבו אמר: "באירופה ניתן להטיל ספק בישו וללעוג לו.
אותו הדבר נכון לגבי הנביא מוחמד, ודבר לא יקרה לך בשל כך.
אולם נסה להטיל ספק בקיום השואה ואתה תיאסר."
שר החוץ האיראני מאנוצ'הר מוטאקי הכריז בנאומו: "אם הגרסה הרשמית של השואה תימצא בעלת דופי, אזי הזהות והאופי של ישראל תהיה מוטלת בספק.
ואם, במהלך הוועידה, יוכח שהשואה היא אמת היסטורית, אזי מדוע חייבים המוסלמים והפלסטינים באזור לשלם את מחיר פשעי הנאצים?"
פרדריק טובן אמר בפני הוועידה: "השכל הישר מכובה בשל הדוֹגמה של השואה כפי שהיא מוצגת כאמיתה היסטורית.
איננו מסוגלים להטיל בקיומה ספק.
כהן טען בפני הוועידה: "אין ספק, שבמהלך מלחמת העולם השנייה הייתה מדיניות איומה של רצח עם בגרמניה הנאצית, שכוונה נגד העם היהודי.
הדבר אושר על ידי מספר עצום של ניצולי שואה ותועד במלואו פעם אחר פעם.
ממני נחסכו השפעות המלחמה משום שגרתי באנגליה אשר לא נכבשה.
ברם, אני ורבים אחרים איבדנו חברים ומכרים רבים אשר קיפחו חייהם תחת המשטר הנאצי בשל רצח עם מכוון.
שלושה מיליון יהודים בפולין, יותר מחצי מיליון בהונגריה, ועשרות או מאות אלפים ברוסיה, סלובקיה, צרפת, בלגיה, הולנד ועוד.
הנתון של שישה מיליון ננקב תדיר.
ייתכן שניתן לחלוק על המספר המציאותי, אולם הפשע היה גרוע בין אם המיליונים היו שישה מיליונים, חמישה מיליונים, או ארבעה מיליונים.
שיטת הרצח אינה רלוונטית, בין אם נעשתה בתאי הגזים (ויש עדים לכך), כיתות יורים או באופן אחר.
יהיה זה פשע נוראי כלפי אלו שקיפחו חייהם להמעיט באשמה שבביצוע הפשע".
על פי אירנ"א, סוכנות הידיעות של איראן, משתתפי הוועידה סיכמו להקים מוסד לחקר השואה.
המזכיר הכללי של המוסד יהיה מוחמד אלי רמין, והמשרד הראשי של המוסד ימוקם ראשית בטהראן ולאחר מכן יועבר לברלין "לאחר הכשרת השטח".
המטרה המוצהרת של המוסד תהיה "להבין את האמת אודות השואה".
סוכם כי משימה דחופה יותר היא הכנה לקראת ועידת השואה הבאה.
ישנם יותר מ-25,000 יהודים החיים באיראן כיום, רובם כועסים על כך שממשלתם יזמה ועידה שכזו.
חבר הפרלמנט היהודי היחיד באיראן, מוריס מותמד אמר: "קיום הוועידה אחרי קיום תחרות של קריקטורות אודות השואה הוא דבר כואב ליהודים בעולם כולו ועלול להותיר במדינות ובממשלות רושם שלילי מאוד כלפי איראן."
למרות שהפגנות הרפורמים נעשו נדירות מנקודת הזמן בה אחמדינז'אד החל בתפקידו, עשרות סטודנטים שרפו את תמונתו וזעקו "מוות לדיקטטור" בעודו נואם באוניברסיטת אמירקביר לטכנולוגיה בטהראן ב-12 בדצמבר 2006. הם זעקו "פאשיסט, הפוליטכני אינו מקום עבורך"
אחמדינז'אד הגיב באומרו: "על כולם לדעת שאחמדינז'אד מוכן להישרף בנתיב אל החופש המוחלט, העצמאות והצדק".
אחד הסטודנטים אמר שההפגנה הייתה נגד הוועידה ה"מבישה" והוסיף "הנשיא הביא לארצנו נאצים וגזענים מכל העולם."
ישראל גינתה בחריפות את הוועידה.
ח"כים ערביי ישראל אמרו שלא ניתן להכחיש את השואה, אך הוסיפו ש"ניצולי השואה אחראים לנכבה הפלסטינית".
קרל דה גוכט, שר החוץ הבלגי אמר שהוא "מגנה את הביטויים השליליים והרויזיוניסטיים המגיעים מכיוונה של איראן וכן את עצם הטלת הספק בזכות הקיום של מדינת ישראל".
טוני בלייר, ראש ממשלת בריטניה, הגדיר את הוועידה כ"מזעזעת מעבר לכל דמיון".
בלייר הוסיף ש"הוועידה היא סמל לבדלנות ושינאה כלפי אנשים השייכים לדת אחרת.
כלומר, ללכת ולהזמין את המנהיג לשעבר של הקו קלאקס קלאן לוועידה בטהראן אשר מטילה ספק במיליונים שמתו בשואה...
איזה עוד הוכחה צריך העולם שהמשטר הזה הוא קיצוני?
שר החוץ של צרפת פיליפה דוסטה בלאזי, התריע שהוועידה תגונה בחריפות אם היא תתמוך בטענות המכחישות את השואה.
רוסיה "מגנה את עיוות ההיסטוריה והניסיון להסתיר את האמת בנוגע לפשעי הנאצים, כולל השואה" אמר דובר משרד החוץ הרוסי.
משרד החוץ של שווייץ הצהיר שהמשרד מגנה כל ניסיון לבדוק את זכותה של ישראל להתקיים ואת השואה, כפי שקרה שוב בטהראן.
אין זה מתקבל על הדעת לחלוק על כך".
משרד החוץ של פולין הצהיר באתר האינטרנט שבבעלותו שפולין "מביעה זעזוע עמוק מהוועידה, אשר סותרת את הרעיון של יום בינלאומי לזכר קורבנות השואה אשר נוסד על ידי האו"ם, ומצוין ב-27 בינואר.
כל ניסיון לאתגר את האמת הזו מעלה חשש אמיתי בפולין, מקום שבו 6 מיליון אנשים היו קורבנות הנאצים".
המשרד גם מסר מידע ממוזיאון אושוויץ למשכילים איראניים, במטרה "להעמיק את הידע שלהם" בנוגע לשואה.
שר החוץ הקנדי פטר מקיי אמר: "הוועידה היא שערורייה.
הממשלה הקנדית החדשה ורבים אחרים בבית הנבחרים ומסביב לעולם מגנים את הוועידה, כשם שבעבר גינינו את התבטאויותיו מלאות השנאה של הנשיא האיראני בנוגע לשואה."
ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים העיקריים בארצות הברית או בקיצור ועידת הנשיאים היא ארגון יהודי-ציוני הפועל בארצות הברית, ומאגד כ-50 ארגונים יהודיים לתיאום והכוונה של עמדותיהם ופעולתם בנושאים יהודיים, ישראליים וציוניים אל מול הממשל האמריקני, ממשלת ישראל וגופי שלטון אחרים.
ועידת הנשיאים משמשת כגוף התיאום המרכזי של קהילת יהדות ארצות הברית, וכקולה של היהדות האמריקנית המאורגנת.
היא פועלת לליכוד השורות בין הקבוצות והארגונים השונים, ודוברת בשם הקונצנזוס בענייני השעה הנמצאים במוקד התעניינותם של יהודי ארצות הברית בכללותם – בדגש על שלומה ורווחתה של מדינת ישראל.
הארגון מגדיר עצמו כ"כתובת מרכזית למנהיגים אמריקנים, ישראלים ואחרים להתייעצות בנושאי דאגה קריטיים לקהילה היהודית".
לוועידת הנשיאים נודעת השפעה רבה על הממשל האמריקני, אף שרשמית אין הוא פועל כגוף שדלנות (תפקיד זה ממלא ארגון איפא"ק).
גם בישראל נחשב הארגון כבעל השפעה רבה, וכנציגה הרשמי של הקהילה היהודית האמריקנית.
אחת לשנה, על פי רוב בחודש פברואר, מתכנסים צירי ועידת הנשיאים בירושלים ונועדים עם מנהיגי ישראל, פוליטיקאים, אנשי חברה ואנשי אקדמיה, כדי ללמוד מהם על בעיותיה וצרכיה של ישראל בהיבטים השונים.
ועידת הנשיאים נוסדה ב-1956 במענה לבקשת ממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
באותה עת הלכו ורבו הקבוצות והארגונים שייצגו אינטרסים יהודיים כלפי הממשל, כשבמקרים רבים עמדה בשורש ההבחנה ביניהם פוליטיקה פנים-קהילתית שבה לא חפץ הממשל להתערב.
ממשלו של אייזנהאור היה מעוניין בגוף שיוכל לבטא את עמדת הקונצנזוס היהודי-אמריקני, ולייצג את קולה הקולקטיבי של הקהילה הגדולה וההטרוגנית בנושאים שעל הפרק.
במשך 30 שנות קיומו הראשונות של הארגון עמד בראשו יהודה הלמן, עד מותו ב-1986. מאז ובמשך שנים רבות עמד בראש ועידת הנשיאים מלקולם הונליין, עד שהוחלף בשנת 2019, על ידי ויליאם דארוף.
הם נושאים רשמית ודרך קבע בתואר "סגן-יו"ר ביצועי" (Executive Vice Chairman), כשלצידם יושב-ראש נבחר לקדנציה תחומה בזמן, הפועל בהתנדבות.
היושב ראש הנוכחי מאז אפריל 2015 הוא סטיבן גרינברג, משפטן ואיש עסקים שמילא שורת תפקידים בחיים הציבוריים והארגוניים של יהדות ארצות הברית.
לאורך השנים ביטאה ועידת הנשיאים עמדה ציונית חזקה ועקבית, ושמה את ענייני התמיכה האמריקנית בישראל בראש סדר היום שלה.
הליגה נגד השמצה - ADL
הוועידה המרכזית של רבנים אמריקנים - CCAR
מפעל מלווה העצמאות והפיתוח - "הבונדס"
OU - איגוד הקהילות היהודיות האורתודוקסיות באמריקה
הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה (JFNA)
ועידת הנשיא, או בשמה המלא: ועידת נשיא ישראל: פונים אל המחר, היא יוזמה של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, ו"המכון לתכנון מדיניות העם היהודי", שמטרתה לדון במגמות ובתהליכים שישפיעו על חיי התושבים במדינת ישראל, על העם היהודי ועל העולם כולו.
הוועידה הראשונה הפכה, למעשה, לאירוע המרכזי לציון 60 שנות עצמאות למדינת ישראל.
ועידת הנשיא הראשונה נערכה במרכז הקונגרסים הבינלאומי בירושלים (בנייני האומה) בין התאריכים 13–15 במאי 2008. בוועידה השתתפו נשיא ארצות הברית, ג'ורג' וו.
בוש, ורעייתו לורה, נשיאה לשעבר של ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב, ראש ממשלת בריטניה לשעבר, טוני בלייר, מזכיר המדינה האמריקאי לשעבר, הנרי קיסינג'ר, נשיא ומייסד גוגל, סרגיי ברין, נשיאת יאהו, סוזן דקר, מייסד יאהו, טרי סמל, נשיא ניוז קורפ, רופרט מרדוק, ועוד מובילי דעה בתחומי הכלכלה, המדינאות, הטכנולוגיה והחברה מישראל ומהעולם.
במהלך הוועידה התקיימו 10 מושבי מליאה ו-36 פאנלים ב-7 אולמות במקביל.
בשניים ממושבי המליאה שולבו מופעים אמנותיים לציון תרומתם של ישראל והעם היהודי להתקדמות האנושות ולציון 60 שנות ידידות בין ארצות הברית וישראל.
אירוע הסיום היה פאנל בהשתתפות שרת החוץ, ציפי לבני, שר הביטחון, אהוד ברק, שר התמ"ת, אלי ישי ויו"ר הליכוד בנימין נתניהו בהנחיית חיים יבין תחת הכותרת "מנהיגים ישראלים משוחחים על המחר".
על אף הפיכתה לאירוע במסגרת חגיגות ה-60 למדינה, מומנה הוועידה כולה באמצעות תרומות של אנשי עסקים ומנהיגים מהעולם היהודי ומישראל.
התורם הראשי לוועידה היה שלדון אדלסון והוא אף זכה, בצעד שעורר ביקורת, לנאום באולם המליאה לפני עלייתו של נשיא ארצות הברית לשאת את דבריו.
העבודה על ארגון הוועידה החלה רק כ-5 חודשים טרם פתיחתה.
לצורך ניהולה הקים נשיא המדינה מטה מיוחד בראשותו של עו"ד ישראל מימון ששימש כמזכיר הממשלה בין השנים 2003–2007. בתפקיד יו"ר ועדת התוכן של הוועידה שימש אבי גיל, עמית בכיר במכון לתכנון מדיניות עם יהודי, שהיה מנכ"ל משרד החוץ בעת כהונתו של הנשיא פרס כשר החוץ בממשלת שרון הראשונה.
בנוסף היו שותפים במטה ח"כ עינת וילף, אז עמיתה במכון לתכנון מדיניות עם יהודי, וליאור שילת ומירב כתריאל שטקר, עוזריו לשעבר של ראש הממשלה שרון.
לצורך הפקת הוועידה נבחרה חברת "פרומרקט" כמארגנת הראשית.
במסגרת הוועידה הוצגה במסדרונות בנייני האומה תערוכת "מרחבי המחר" לציון 60 המיזמים הישראליים שישנו את המחר.
מיזמים אלה נבחרו על ידי ועדת שיפוט בראשות פרופ' יצחק פטרבורג.
המספר 60 נבחר לציון 60 שנות עצמאות ישראל ובתערוכה הוזמנו להשתתף יזמים מתחומי ההיי טק, התעשייה, החברה ועוד.
את התערוכה חנכו בטקס חגיגי נשיא המדינה, שמעון פרס, יו"ר הוועידה, ישראל מימון, ופרופ' פטרבורג עצמו.
ועידת הנשיא השנייה התקיימה בבנייני האומה בתאריכים 20-22 באוקטובר 2009 עם כ-3,000 משתתפים, בסימן הפיכת המשברים העולמיים להזדמנויות.
המארגנים גייסו מקרב חבר הנאמנים - התורמים של הוועידה - קרוב ל-2.8 מיליון דולר כדי לכסות את העלויות.
גומא אגייאר ואהרון פרנקל היו יושבי ראש משותפים של חבר הנאמנים, בין שאר התורמים היו: ויקטור פינצ'וק, נוחי דנקנר, יוסי מימן, אלפרד אקירוב, הברון דייוויד דה רוטשילד, ליאוניד נבזלין, יוסף גרינפלד (בעלי קבומת קרדן ישראל), ולדימיר גוסינסקי, מרק ריץ', מרכוס כץ, פויו זבלודוביץ', פייר בסנינו ושלמה אליהו.
בוועידה השתתפו בין השאר: העתידן והסופר ריי קורצווייל הפילוסוף והכלכלן הצרפתי ז'אק אטלי והפילוסוף ברנר אנרי לוי.
בתחום המדיני: שגרירת ארצות הברית באו"ם סוזן רייס, נשיא קרואטיה סטייפן מסיץ', נשיא מקדוניה ג'ורג'י איבאנוב, שר החוץ הפולני ראדוסלב סיקרוסקי, ראש ממשלת ספרד לשעבר חוסה מריה אסנאר, שר האינפורמציה הסיני וונג צ'אן ושליח הקוורטט למזזרח התיכון טוני בלייר.
היזם יוסי ורדי עמד בראש המושב "מגמות עתידיות בעולם הניו מדיה" בו השתתפו מוריס לוי יו"ר תאגיד פובליסיס (חברת הפרסום הגדולה בעולם), נשיא סקייפ ג'וש סילברמן ומייסד ויקיפדיה ג'ימי ויילס.
נגיד בנק ישראל סטנלי פישר עמד בראש דיון במשבר הכלכלי העולמי.
עוד השתתפו: אן מארי אידראק, השרה לסחר חוץ של צרפת; הברון דייוויד דה רוטשילד, יו"ר קבוצת רוטשילד ושות', פרופסור אקסל א.
ובר, נשיא הבנק המרכזי הגרמני; וג'יימס ד.
וולפנזון, לשעבר נשיא הבנק העולמי.
ועידת הנשיא השלישית התקיימה בבנייני האומה בתאריכים 21-23 ביוני 2011, תחת הכותרת "אומות, אינטרסים ומוסר בדרך אל המחר".
בשבועות שלפני הוועידה נראה היה שהוועידה תצליח להפגיש את שני המועמדים הראשיים לתפקיד מנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית, סטנלי פישר וכריסטין לגארד, אולם מועמדותו של פישר הוסרה בשל העובדה שגילו היה מעבר לדרישות המקסימום של הקרן ואילו לאגרד ביטלה את הגעתה לישראל בגלל ראיון הקבלה שלה לתפקיד.
ועידת הנשיא הרביעית התקיימה במרכז הקונגרסים הבינ"ל - בנייני האומה בירושלים בתאריכים 19–21 ביוני 2012, תחת הכותרת "פונים אל המחר".
במסגרת הוועידה הוענק לראשונה עיטור נשיא מדינת ישראל.בווגידה השתתפו כ-5,000 איש מרחבי העולם, כ-200 דוברים והתקיימו דייונים העוסקים בשאלה איך לעצב מחר טוב יותר בזירות העולמית, הישראלית והיהודית.
בין המשתתפים בוועידה היו: ניאל פרגוסון, דניאל כהנמן, טוני בלייר, הנרי קיסינג'ר, הדיפלומט האמריקני דניס רוס, מנכ"ל גוגל אריק שמידט, יו"ר חברת סיסקו ג'ון צ'יימברס והמפיק המוזיקלי ראסל סימונס.
ועידת הנשיא החמישית התקיימה בבנייני האומה בתאריכים 18–20 ביוני 2013 וכללה את מסיבת יום ההולדת ה–90 הרשמית של נשיא המדינה שמעון פרס.
בין האורחים היו ביל קלינטון, מיכאיל גורבצ'וב, טוני בלייר, ברברה סטרייסנד ורוברט דה נירו.
הפיזיקאי סטיבן הוקינג הודיע על תמיכתו בחרם אקדמי על ישראל ועל ביטול הגעתו לוועידת הנשיא
בדצמבר 2013, הוכרז שלא תתקיים ועידה בשנת 2014 בשל חילופי הנשיאים הצפויים.
מאז לא התקיימה הוועידה שוב.
ועידת האוקיינוס הארקטי נערך באילוליסאט שבגרינלנד בין 27 במאי ל-29 במאי 2008. חמש ארצות: קנדה, דנמרק, נורווגיה, רוסיה וארצות הברית, דנו בנושאים מרכזיים הקשורים לאוקיינוס הקרח הצפוני.
חשיבות המפגש נבעה מהתוכניות שהותוו במהלכו לקביעת כללים בנושאי איכות הסביבה, ביטחון התעבורה הימית, חיפוש מחצבים, בקרה על הפקת נפט מאזור הקוטב ושינועו, וחלוקת האחריות במקרי חירום אם כתוצאה מההתחממות העולמית ייפתחו נתיבי שיט חדשים באזור.
הוועידה הייתה הראשונה מסוגה בדרג מיניסטריאלי והשתתפו בה שרים מחמש המעצמות האזוריות.
היא התכנסה על פי יוזמה של פר סטיג מולר, שר החוץ של דנמרק, והנס אנוקסן, ראש ממשלת גרינלנד, לאחר שהתרחשו כמה אירועים של מחלוקות טריטוריאליות באזור הארקטי, כולל המחלוקת על האי הנס ומשלחת ארקטיקה 2007.
מולר הצהיר "אנו חייבים למלא אחר מחויבויותינו באזור הארקטי עד שארגון האומות המאוחדות יקבל החלטה למי תהא הזכות לים ולמשאבים שבאזור.
אנו חייבים להסכים על הכללים ומה לעשות אם שינויי האקלים יאפשרו הגדלת התעבורה הימית." גם סרגיי לברוב, שר החוץ הרוסי, הצהיר "אנו חייבים לשגר איתות פוליטי משותף, הן לתושבי המדינות שלנו, והן ליתר העולם, שחמש המדינות שלחוף האוקיינוס מתכוונות להתייחס לאפשרויות ולאתגרים באורח אחראי".
הקרחון המצטמק של אילוליסאט שימש רקע הולם לוועידה המהווה נקודת ציון בנושא.
קנדה: גארי לון, השר למשאבי הטבע של קנדה
דנמרק: פר סטיג מולר, שר החוץ של דנמרק, והאנס אנוקסן, ראש ממשלת גרינלנד
נורווגיה: יונס גר סטיורה, שר החוץ של נורווגיה
רוסיה: סרגיי לברוב, שר החוץ הרוסי
ארצות הברית: ג'ון נגרופונטה (John D.
Negroponte) סגן שרת החוץ האמריקאית
ב-28 במאי, יום לפני תום הוועידה, הכריזו המשתתפים על הצהרת אילוליסאט , ובה התחייבו "ליישב בצורה מוסדרת טענות חופפות לבעלות טריטוריאלית" ולחסום "חקיקה בינלאומית מקיפה חדשה לקביעת השלטון באוקיינוס הארקטי"
הכללת רק חלק מחברי המועצה הארקטית, ואי שיתופם של אחרים (עמים ילידים של האזור, איי פארו, איסלנד ושוודיה) עוררו מחלוקת.
בניסיון להגן על החלטת דנמרק שלא לשתף חברים מסוימים של המועצה הארקטית בוועידה, הצהיר תומאס וינקלר (Thomas Winkler), שעמד בראש המחלקה למשפט בינלאומי של דנמרק, כי "מפגש זה באילוליסאט אינו מהווה תחרות למועצה הארקטית.
הנושאים עליהם אנו הולכים לדון יהיו נושאים שהם בתחום אחריותן של חמש המדינות השוכנות לחוף האוקיינוס הארקטי."
תגובתו של אקאלוךּ לינגה (Aqqaluk Lynge), פוליטיקאי גרינלנדי ונשיא לשעבר של "מועצת האינואיטים שסביב הקוטב", הייתה חשש שהעמים הילידים של האזור הארקטי "נדחקים לשוליים".
"לאינואיטים יש הגדרה משלהם לריבונות".
הוועידה מכונה גם "ועידת דרבן השנייה" או "ועידת דרבן 2" (הוועידה הראשונה התכנסה ב-2001 בדרבן שבדרום אפריקה).
מטרותיה של הוועידה היו מאבק בגזענות, באפליה על רקע גזעי ובשנאת זרים.
הוועידה, עוד לפני התכנסותה, הוחרמה על ידי המדינות: ארצות הברית, ישראל, אוסטרליה, גרמניה, ניו זילנד, איטליה, קנדה, פולין והולנד, וזאת, לאור העובדה כי בוועידת דרבן הקודמת כונתה ישראל "מדינה גזענית וכובשת", הציונות הושוותה לגזענות והפלסטינים הוגדרו כעם הנמצא תחת כיבוש זר.
באופן תקדימי החליטו ראש הממשלה, בנימין נתניהו ושר החוץ, אביגדור ליברמן, להחזיר להתייעצות את שגריר ישראל בשווייץ, אילן אלגר.
במשא ומתן שהתנהל עם מארגני הוועידה לקראת הוועידה השנייה, נודע לנציגי המדינות, כי גם בוועידה הנוכחית אין כוונה לשנות את טיוטת הוועידה.
לדברי דובר משרד החוץ האמריקני, במהלך המשא ומתן הטיוטה אף הפכה לגרועה יותר.
מועד פתיחת הוועידה היה בסמיכות לערב יום השואה בישראל.
ביום הראשון, בלט בעיקר נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד שגינה בנאומו את ישראל והציונות, וגרם ל-24 נציגי מדינות שונות לצאת מן האולם במחאה על דבריו.
דבריו של אחמדינז'אד זכו לגינויים חריפים רבים, כמו גם מצד ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, נשיא צרפת, ניקולה סרקוזי ומזכ"ל האו"ם, באן קי מון.
רוב הנציגים שעזבו את הוועידה במהלך הנאום היו בעיקר ממדינות האיחוד האירופי, והן:
- נציגיה של צ'כיה נטשו לגמרי את הוועידה עם נאומו של אחמדינז'אד.
בתחילת הנאום של הנשיא האיראני ובמהלכו, נציגי איחוד הסטודנטים בצרפת פרצו בצעקות באולם, חבשו פיאות ליצן צבעוניות וקראו לו בצעקות "גזען!", ואף השליכו לעברו חפצים, שפגעו בבימת הנואמים.
הסטודנטים הוצאו במהרה על ידי אנשי הביטחון של האו"ם, נעצרו ושוחררו לאחר מכן.
גם גורמים ישראלים שנכחו באולם הוועידה פרצו בקריאות במהלך נאומו של הנשיא האיראני, והוצאו מן המקום.
ביום השני, הצטרפו עוד כמה נציגי מדינות ערביות, איתן שר החוץ הפלסטיני, להמשך גינויים על ישראל ונוכחותה בשטחים שמעבר ל.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הודיע בפתח ישיבת הממשלה שהתקיימה ב-20 באפריל כי אירועי הוועידה היו בלתי נמנעים לאור שיתוף נשיא איראן בוועידה, ובירך את נציגיהן של המדינות שעזבו את האולם בזמן נאומו של אחמדינז'אד.
כמו כן, שלח איגרות ל-8 המדינות שהחרימו את הוועידה ול-24 המדינות שנטשו את האולם בזמן נאום אחמדינז'אד.
שר הביטחון אהוד ברק אמר באותה ישיבה כי "ועידת דרבן זה ביטוי לעולם הפוך.
מקום בו אחמדינז'אד יכול להיות אורח כבוד בוועידה נגד גזענות.
אנחנו צריכים להיאבק בהיפוך היוצרות הזה, לשם כך אנחנו קיימים".
שר החוץ אביגדור ליברמן הוסיף כי ישראל מודה למדינות שהודיעו שידירו את רגליהן מ"וועידת הצביעות" וקרא למדינות נוספות להחרים את הוועידה.
ליברמן אף החליט, יחד עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, להחזיר את השגריר הישראלי בשווייץ להתייעצות לאור אירוח אחמדינז'אד בז'נבה ומתן במה לדבריו.
יושבת ראש האופוזיציה, ציפי לבני, קראה לקהילה הבינלאומית לא להשתתף בוועידה.
נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, אמר כי הוא "חש בושה שביום הזיכרון לשואה ולגבורה נפתחת ועידה גזענית בז'נבה שבה אורח הכבוד הוא אחמדינז'אד, אשר קורא למחוק את ישראל מהמפה ומטיף להכחשת השואה".
ובנוגע למארחת, שווייץ, הוסיף ש"יש גבול גם לנייטרליות של שווייץ.
יש גבול שאותו אסור לחצות" ולאחר כמה דברים סיים ואמר "לישראל אין ועידה, אך יש לה את האל שבשמיים, ואליו נתפלל ביום זה".
האפיפיור בנדיקטוס ה-16, שיבח את משתתפי הוועידה ודרבן אותם להמשיך להיאבק בגזענות ובאפליה אך התעלם מיחסה של הוועידה לישראל.
מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, הביע צער על החרמת הוועידה מצד חלק מהמדינות ואמר: "אנחנו מדברים על מציאת אחדות חדשה כפי שהתקופה דורשת.
אבל נותרנו חלשים ומפולגים ותקועים בזמנים ישנים".
אך מאידך הוא גינה, יחד עם נציגי צרפת, בריטניה וקנדה, את נאומו של אחמדינז'אד בוועידה.
נשיא שווייץ, הנס רודולף מרץ, טען בתגובה להחרמת הוועידה ולהשבת השגריר הישראלי להתייעצות, לנייטרליות של ארצו ולדבריו: "שווייץ היא נייטרלית ואינה נוטלת חלק בשום ברית".
כמו כן, בריאיון ל"רשת ב'" אמר מרץ שהסיבה להסכמתו להיפגש עם אחמדינז'אד היא כי: "מדובר בהליך מקובל זה שנים רבות.
אם מישהו מבקש ממני להיפגש עמו - אני תמיד נענה".
ראש ממשלת קנדה, סטיבן הרפר, בירך על עזיבת האולם מצד הדיפלומטים המערביים וכינה זאת "התנגדות קולנית למה שהנשיא אחמדינז'אד מייצג ומה שיש לו לומר".
נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, כינה את ההערות "קריאה בלתי נסבלת לשנאה גזענית שבזה לאידיאלים ולערכים המתוארים בהצהרה האוניברסלית של זכויות האדם".
ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון, גינה את הצהרותיו של אחמדינז'אד ואף הגדירן כהסתה.
הממשל האמריקני הגיב בקרירות יחסית לדבריו של נשיא איראן, ובהודעתו נאמר, כי דבריו של אחמדינז'אד לא תורמים לשיחים הבינלאומיים, אך פניה של ארצות הברית עדיין לדיאלוג.
במאמר מערכת ביומון הסורי "א-שרק אל-אווסט" שנכתב יום לאחר נאומו של אחמדינז'אד, התייחס העורך טארק אל-חמיד לנאומו של אחמדינז'אד, וטען נגדו: "במה יתרמו דבריו של נשיא איראן לסוגיה הפלסטינית או לטובת האדמות הערביות הכבושות?".
לטענתו של אל-חמיד: "הנאום היה בעיקרו מכוון לרחוב הערבי והאיסלאמי ונועד 'להטעין את הכרטיס' של איראן".
לדבריו, אין די בנאומים כאלה שלא עוזרים לאינטרס האיסלאמי אלא יש לפעול: "אנו זקוקים למעשים.
והמעשים אשר הבחנו בהם אתמול נעלמו בתוך צווחות נאומו של אחמדינז'אד ובהחרמת מדינות המערב את נאומו".
ועידת הרבנים בקאסל הייתה כינוס של 24 רבנים מבני יהדות גרמניה בשנת 1868, בעיר קאסל במדינת הסן שבגרמניה.
הוועידה הייתה שלב בהתגבשות היהדות הרפורמית.
באמצע שנות השישים של המאה ה-19 הורגשה באווירה בגרמניה רצון לפנייה לכיוון ליברלי יותר.
בקרב הציבור הנוצרי קמה "אגודה פרוטסטנטית" חדשה, שתבעה התחדשות דתית שתתאים את הנצרות לתרבות המודרנית.
הדוגלים בכך רצו בהשתלבות של האינטלקטואלים, הנוצרים מהשורה וחוגי הכמורה לשם יצירת הדרך החדשה וערכו ועידות לשם כך.
ועידת הרבנים הגרמנים בקאסל התכנסה מתוך תחושה ורוצן דומים בציבור היהודי הגרמני חסיד הרפורמה.
ועידת הרבנים קיבלה כמה החלטות בנושא תפילות, אך עיקר פועלהּ היה בהכנת סינוד שיערך תוך שנה בלייפציג – סינוד ליברלי באופיו, אף שהרפורמה ביהדות לא צוינה במפורש במטרותיו.
המטרה המוצהרת של הסינוד המתוכנן הייתה מאבק בפירוד הדתי בתוך הקהילה היהודית והבטחת המשך קיום היהדות.
ועידת האו"ם לשינוי האקלים, המוכרת בשם ועידת קופנהגן, היא ועידה של האומות המאוחדות שהתקיימה במרכז בלה (Bella Center) בקופנהגן, דנמרק בין 7 בדצמבר ל-18 בדצמבר 2009. הוועידה הייתה הפגישה החמש-עשרה בין הצדדים החתומים על אמנת המסגרת של האו"ם בנוגע לשינויי האקלים והחמישית בין החתומים על פרוטוקול קיוטו.
לאירוע קדם הכנס שינוי אקלימי: סיכונים גלובליים, אתגרים והחלטות במרץ 2009, שאורגן על ידי ארגון האוניברסיטאות הבינלאומי לשיתוף פעולה מחקרי ומטרתו המוצהרת הייתה סיכום הידע המדעי שנצבר בנושא שינויי האקלים.
קוני הדגארד (Hedegaard), פוליטיקאית דנית, הייתה נשיאת הכנס.
התפקיד הועבר ללארס לקה ראסמוסן ראש ממשלת דנמרק באופן כמעט סמלי לקראת סיום הכנס.
הסכם קופנהגן נוסח על ידי ארצות הברית, סין, הודו, ברזיל ודרום אפריקה ב-18 בדצמבר.
ועידת קופנהגן נערכה בשיאן של התרחשויות ציבוריות בנושאים סביבתיים ברחבי העולם, וכן המודעות הגוברת והולכת בקרב אוכלוסיית העולם בנוגע לצורך לכווץ את החור שנפער באוזון ולבלום את התחממות כדור הארץ.
ספרו רב המכר של אל גור, אמת מטרידה, וכן סרטו התיעודי שיצא לאקרנים ב-2006 והפך לאחד מסרטי התעודה הרווחיים בכל הזמנים סיקרו את ההתחממות העולמית ויצרו קונצנזוס בינלאומי בנושא.
פרס נובל לשלום שהוענק לו ב-2007 ביטא זאת היטב.
כניסתו של ברק אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית, שלוותה במערכת בחירות סוערת ובססמאות "Yes We Can" ו-"Change" עוררו תקווה עולמית כי הגיע "סוף עידן בוש" ומדיניותה של ארצות הברית בתחומים רבים, ביניהם בתחום הסביבתי, תשתנה.
כל אלו ועוד יצרו ציפייה אדירה ומתח עולמי לקראת הוועידה, ולמעלה מחמשת אלפים עיתונאים מרחבי העולם הגיעו לסקר.
את פתיחת הוועידה ליווה הסרט Please Save The World לו נרשמו למעלה ממיליון צפיות ברשת האינטרנט.
מסע פרסום רחב בשם הופנהגן שאורגן על ידי האו"ם וארגון הפרסום הבינלאומי במטרה לתמוך ב-COP15 (אמנת המסגרת של האו"ם בנוגע לשינויי האקלים).
במסגרתו נפתח אתר האינטרנט https://web.archive.org/web/20090718030312/http://www.hopenhagen.org/ בו יכולים אזרחים מרחבי העולם לחתום על עצומה סביבתית
משלחת רשמית מטעם ישראל, בראשות גלעד ארדן השר להגנת הסביבה, הגיעה לקופנהגן לצורך השתתפות בדיונים, המשלחת מנתה כ-30 חברים שרובם אנשי מקצוע מהמשרד להגנת הסביבה וכן אנשי גופים רלוונטיים נוספים.
בהמשך הייתה אמורה להצטרף אליה משלחת ייצוגית גדולה בראשות ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ב-12 בדצמבר הודיעה לשכת ראש הממשלה כי לא ייצא לקופנהגן מכיוון שהשתתפותו בכנס לא מצדיקה את העלויות הגבוהות הכרוכות בנסיעה ובשהייה בדנמרק.
ארגוני הסביבה טענו באירוניה כי על רקע המצב הסביבתי הרעוע בישראל, אין טעם שראש הממשלה יצא לייצג אותה בפני בעולם
לבסוף הוחלט כי נשיא המדינה שמעון פרס ישתתף בכנס במקום נתניהו.
בנאומו בפני משתתפי הכינוס התחייב פרס כי ישראל תפחית עד שנת 2020 את פליטת דו־תחמוצת הפחמן שלה בכ-20% לעומת הגידול הצפוי, אך שר האוצר, יובל שטייניץ, הבהיר שאינו תומך ביעד שהציב פרס, וטען שהנשיא עמד על כך ש"הצגת יעד נמוך יותר פשוט לא באה בחשבון".
לאחר הוועידה הפכה התחייבות בעל-פה זאת גם לעמדתה הרשמית של הממשלה, בעקבות מכתב התחייבות ששיגר השר להגנת הסביבה לאו"ם.
בהמשך, הקימה הממשלה ועדת מנכ"לים בראשות מנכ"ל משרד האוצר, כדי שתציע דרכים ליישום ההתחייבות הזאת.
במהלך הכנס הצהירו מספר מדינות על צעדים שהן מתכוונות לנקוט אם יושג הסכם במהלך הוועידה.
בסופו של דבר לא הושג הסכם, וההצהרות יהוו בסיס לדיון ב-2010.
מספר עצרות מחאה קטנות נערכו בשבוע הראשון לוועידה, וההתכנסות המשמעותית הראשונה הייתה תהלוכה המונית שקראה להשגת הסכמה בינלאומית בנושא האקלים ב-12 בדצמבר.
968 מפגינים נעצרו, מתוכם 19 על נשיאת סכינים ולבישת מסכות במהלך ההפגנה.
באותה עת התכנסה בעיר ועידה אלטרנטיבית, Klimaforum09, בה השתתפו יותר מ-50,000 איש.
בכנס ניתנה במה לפעילי איכות סביבה מרחבי העולם שארצותיהם נפגעו מההתחממות העולמית.
בוועידה השתתפו מנהיגים מרחבי העולם, ביניהם וונדנה שיבה מייסד נבאדניה והסופרת החברתית נעמי קליין.
הארגון האנטי-צרכני "The Yes Men" פרסם הצהרה מזויפת בשם שר הסביבה הקנדי ג'ים פרנטייס בה הוא מתחייב להפחית את רמת הפליטה של גזי חממה מ-1990 עד ל-2020 ב-40%, פי 13 מההתחייבות האמיתית.
ההצהרה פורסמה על ידי ה"וול סטריט ג'ורנל" לפני שנחשפה כתרמית.
ג'ים פרנטייס תיאר אותה כ"בלתי רצויה"
ארבעה פעילי גרינפיס התפרצו לארוחת ערב ב-18 בדצמבר בה השתתפו ראשי מדינות מרחבי העולם והניפו שלטים הם נכתב: "הפוליטיקאים מדברים, המנהיגים עושים".
לפעולה נוצר הד עולמי, וביקורת רבה הוטחה במשטרת קופנהגן על כך שהארבעה הוחזקו כמעט חודש במעצר, בלי שהופנה כלפיהם אישום כלשהו.
בימיה האחרונים של הוועידה, נערכו הפגנות ספונטניות, רבות משתתפים ואלימות מאוד בכל רחבי דנמרק תחת הקריאה למנהיגי העולם להגיע להסכמות כל עוד הוועידה מכונסת.
כ-20,000 בני אדם השתתפו בצעדה שהתקיימה בלונדון, שבוע לפני תחילת הכנס.
הם קראו למנהיגים הבריטים לאלץ את המדינות המפותחות להפחית את פליטות גזי החממה שלהן ב-40% עד שנת 2020 ולספק 150 מיליארד דולר מדי שנה עד 2020 כדי לסייע למדינות העניות להסתגל לשינויי האקלים.
כ-50,000 בני אדם השתתפו במספר צעדות באוסטרליה במהלך הכנס, בקריאה למנהיגי העולם ליצור הסכם מחייב.
ההפגנה הגדולה ביותר התקיימה במלבורן, אוסטרליה.
מסמך שהודלף, הידוע בשם "הטקסט הדני" משום שנוסח על ידי חברי המשלחת הדנית, גרם לוויכוח בין המדינות המפותחות לבין המדינות המתפתחות.
המסמך תויג תחת כותרת המשנה: "הסכם קופנהגן" ומונה צעדים שיבלמו את ההתחממות העולמית כך שהטמפרטורות הממוצעות לא יעלו ביותר משתי מעלות צלזיוס מאז תחילת המהפכה התעשייתית.
בנוסף, מקנה המסמך שליטה משמעותית על מיליארדי דולרים שיחולקו למדינות העניות כסיוע להתמודדות עם יעדי פליטות גזי החממה שהציבו לעצמן.
מספר מדינות מתפתחות הגיבו על המסמך ואמרו כי המדינות המפותחות עבדו מאחורי דלתות סגורות וגיבשו הסכם לפי רצונם, ללא הסכמה של מדינות מתפתחות.
לומומבה סטניסלב די-אפינג, יו"ר G77, אמר, "זה טקסט שמפר באופן מוחלט שנתיים של משא ומתן.
זה לא מאפיין את ההצעות ואת הקול של המדינות המתפתחות".
ניתוח חסוי של הטקסט על ידי מדינות מתפתחות, שהודלף גם הוא, הראה "אי נוחות עמוקה" בנוגע לפרטים שונים בטקסט.
ב-18 בדצמבר לאחר יום של משא ומתן קדחתני בין ראשי המדינות, פורסם כי "הסכם משמעותי" הושג בין ארצות הברית לבין מדינות הבסיס: סין, הודו, דרום אפריקה וברזיל.
פקיד בכיר בממשלת ארצות הברית אמר כי מדובר ב"צעד היסטורי בכיוון הנכון" אבל לא הספיקה כדי למנוע שינוי אקלימי מסוכן בעתיד.
עם זאת, כתב איכות הסביבה של ה-BBC אמר: "בעוד הבית הלבן מכריז על הסכם, משלחות רבות אחרות אפילו לא ראו אותו.
פקיד ממשל בריטי הגדיר את הטקסט כעדיין לא סופי.
המשלחת הבוליביאנית, לדוגמה, התלוננה על הדרך שבה הושג ההסכם - 'אנטי-דמוקרטית, אנטי-שקופה ובלתי-מקובלת ".
נשיא ארצות הברית ברק אובמה אמר כי ההסכמה תתקבל בעתיד וציין ש"עברנו כברת דרך ארוכה, אבל יש לנו עוד הרבה ללכת".
ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון אמר כי חשיבות הוועידה הייתה בהתחלת העשייה, והאשים כי מספר מדינות "החזיקו" את ועידת קופנהגן לצורכיהן.
הוא הדגיש כי הסכם משפטי חייב להתקבל בהקדם.
נשיא נציבות האיחוד האירופי חוזה מנואל בארוסו, אמר "אנחנו לא נסתיר אכזבה בשל אי-השגת הסכם מחייב".
נשיא צרפת ניקולא סרקוזי אמר "הטקסט שהושג איננו מושלם" ומכל מקום, "אם לא יהיה לנו הרבה, זה אומר ששתי מדינות חשובות כמו הודו וסין יהיו משוחררות מכל סוג של חוזה".
ראש המשלחת של סין אמר כי "מהפגישה התקבלו תוצאות חיובית, כולם צריכים להיות שמחים." ראש ממשלת סין, וון ג'יאברו, אמר כי ההסכם היה חלש בגלל חוסר-אמון בין העמים: "כדי לעמוד באתגר שינוי האקלים, הקהילה הבינלאומית חייבת ולחזק את האמון, לבנות קונצנזוס".
שרת הסביבה של הודו, ג 'איראם ראמש, דווחה כאומרת, "אנו יכולים להיות מרוצים שהצלחנו להגיע בדרך שלנו" וכי הודו "יצאה די טוב בקופנהגן".
גורם בכיר בברזיל בעניין שינוי האקלים כינה את ההסכם "מאכזב".
ראש קבוצת G77 אמר כי היה "לשמור על הדומיננטיות הכלכלית של כמה מדינות".
נציגים של האיים המלדיביים, ונצואלה וטובאלו היו מרוצים מהתוצאה.
נשיא בוליביה, אוו מוראלס אמר כי, "הפגישה נכשלה וזה מצער עבור כדור הארץ".
ג'ון סאובן, מנכ"ל גרינפיס בריטניה קבע כי "העיר קופנהגן היא זירת הפשע הלילה ...
עכשיו ברור כי ההתחממות הגלובלית תדרוש מודל שונה לחלוטין מזה של הפוליטיקה".
לדבריו "יש פוליטיקאים בודדים בעולם הזה שמסוגלים להסתכל מעבר לאופק הצר של האינטרסים שלהם".
נימו בסי מארגון "ידידי כדור הארץ" כינה את הוועידה "כישלון מחפיר".
לידיה בייקר מארגון "להציל את הילדים" אמרה כי "למעשה נחתם גזר דין מוות עבור רבים מילדי העולם השלישי.
עד 250,000 ילדים מקהילות עניות ימותו עד המפגש המשמעותי הבא".
טים ג'ונס, נציב מדיניות האקלים מהתנועה עולמית לפיתוח אמר כי "המנהיגים סירבו להוביל במקום לבקש שוחד ולהתעמר במדינות מתפתחות".
קים קארסטנסן מהקרן העולמית לשימור חיות הבר אמר: "טוב, אבל הבטחות לא מספיקות כדי להגן על כוכב הלכת שלנו מפני שינוי אקלימי מסוכן.
שיתוף פעולה בינלאומי הכרחי עכשיו.
מה שנותר לנו אחרי שנתיים של משא ומתן הוא טקסט "חצי אפוי" מחומר לא ברור".
רוברט ביילי, מאוקסם הבינלאומית, אמר: "מאוחר מדי להציל את הפסגה, אבל עדיין לא מאוחר מדי להציל את כדור הארץ ותושביו.
אין לנו ברירה אלא לצעוד קדימה לקראת עסקה מחייבת מבחינה משפטית בשנת 2010. זה חייב להיות מהיר והחלטי, לא "עסקים כרגיל"."
בוועידה השתתפה גם משלחת של כ-25 ראשי ארגונים ופעילים סביבתיים מישראל שאורגנה על ידי חיים וסביבה - ארגון הגג של ארגוני הסביבה בישראל.
המשלחת ייצגה את קואליציית הארגונים "דרכים לקיימות", שהחלה לפעול כבר בוועידת יוהנסבורג בשנת 2002. לקראת הוועידה הוכן נייר עמדה עדכני שביקר את מדיניות הממשלה בנושא משבר האקלים, והופק מסמך מקביל באנגלית שהופץ בוועידה.
במהלך הוועידה קיימה משלחת ארגוני הסביבה שני אירועים מקצועיים בוועידה של החברה האזרחית – Klimaforum09. באחד הוקרן הסרט "אגדה אורבנית" והתקיים דיון על ערים מפחיתות פליטות, והשתתפו בו שלושה חברי כנסת.
הדיון השני הציג את פעילות הארגונים כנגד הקמת תחנה פחמית חדשה בישראל כמודל לפעילות אזרחית, ומשתתפים ממדינות שונות ניסו ללמוד ממנו על פעילות מקבילה בארצותיהם.
המשלחת נפגשה בקופנהגן עם נשיא המדינה לקראת נאומו בוועידה, ופעלה לקידום הגדרת יעדי הפחתה בישראל שיצוינו בנאום הנשיא.
המשלחת גם שיגרה מקופנהגן מכתב לראש הממשלה בעניין זה, והגיבה בזמן אמיתי לנאומו של הנשיא.
פעילות ארגוני הסביבה בוועידה קיבלה התייחסות נרחבת בכלי התקשורת בישראל, כולל ראיונות רדיו וטלוויזיה, ופרסום מאמרי דעה רבים של חברי המשלחת.
ועידת החוקה של ארצות הברית , הידועה גם בשם ועידת פילדלפיה (Philadelphia Convention), היא ועידה שנתכנסה בשנת 1787 בין התאריכים 25 במאי ו-17 בספטמבר בעיר פילדלפיה במדינת פנסילבניה על מנת למצוא פתרון למדיניות האיחוד של הקונפדרציה שנתפוגגה בשנים שלאחר מלחמת העצמאות האמריקנית.
עם זאת רבים ממשתתפי הוועידה פעלו על מנת להקים ממשלה לאומית.
בראש הוועידה ישב ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיאה הראשון של ארצות הברית, בסיומה של הוועידה נכתבה חוקת ארצות הברית, אחד המסמכים המכוננים בהיסטוריה של ארצות הברית.
תקנון הקונפדרציה שנחתם בנובמבר 1781 בין שלוש עשרה המושבות באמריקה, נועד מלכתחילה לאיחוד לצורך ייעול המאבק בכתר הבריטי.
אולם, עם סיום המלחמה, תקנון זה נתגלה כ"חסר שיניים" והחל להיווצר פיצול בין המדינות.
בסיום המלחמה ובעיקר לאחר חוזה פריז ב-1783, גופי השלטון של הקונפדרציה נתרוקנו כמעט לגמרי.
השנים שלאחר מלחמת העצמאות היו שנים קשות ורצופות בבעיות.
ראשית, התגלו מחלוקות בין מדינות, כגון קונטיקט ופנסילבניה, לגבי טריטוריות מערביות שהשתרעו עד נהר המיסיסיפי, דבר שהביא לעימותים אלימים והפריע לפיתוח הטריטוריות המערביות.
בנוסף, מדינות מסוימות החילו מיסים על מוצרים שיובאו על ידי סוחרים ממדינות אחרות.
מדינות כגון ניו ג'רזי וקרוליינה הצפונית שלא היו להן נמלים מפותחים משלהן מצאו את עצמן תלויות במדינות שכנות.
בנוסף לכל זה, החוב הלאומי הלך וגדל, ההכנסות של הממשל המרכזי היו קטנות, והמדינות לא שעו לצורך לתרום לאוצר הלאומי.
בגבולות, התגלע סכסוך עם הכוחות הספרדים שמנעו מעבר של ספינות אמריקאיות במיסיסיפי וטענו לזכותם על טריטוריות שהוכרזו כאמריקאיות בהסכם פריז.
הן ספרד והן בריטניה עודדו שבטים אינדיאנים בצפון מזרח היבשת לפשוט על יישובי ספר.
בצפון, הכוחות הבריטיים סירבו לפנות שתי מצודות שחלשו על אזורים הסמוכים לימות הגדולות.
לבסוף, המדינות עצמן החלו להיקלע למשבר כלכלי שהוביל לירידה בערך המטבע ולמחסור בזהב וכסף, ששימשו למסחר עם מדינות אחרות.
בעיות אלה הובילו לכינונה של ועידת אנאפוליס בספטמבר 1786, באנאפוליס שבמרילנד.
הוועידה, שהייתה אמורה לפתור את הבעיות של הממשל הפדרלי, נכשלה.
ארבע מהמדינות החרימו את הוועידה מחשש שהסכמות שיושגו בה יחלישו את עצמאותן, ארבע שלחו נציגים שלא הצליחו להגיע בזמן לוועידה, ורק שלוש מדינות (ניו ג'רזי, וירג'יניה ודלאוור) שלחו נציגות מלאה.
גיבור מלחמת העצמאות, ג'ורג' וושינגטון, בלט בהיעדרו.
ההישג המרכזי של הנציגים שנכחו בוועידה – הבולטים ביניהם היו ג'יימס מדיסון ואלכסנדר המילטון – הייתה הקריאה לקונגרס לכנס ועידה במאי 1787 בפילדלפיה.
הקריאה שיצאה מוועידת אנאפוליס התקבלה תחילה באדישות, אולם אדישות זו התחלפה בתחושת בהילות כאשר החלו התפרעויות באזורים שונים.
הבולט מבין מקרים אלו היה מרד שייז במדינת מסצ'וסטס.
מהומות אלו עודדו את מנהיגי המדינות לפעול למען חיזוק מנגנוני השלטון הפדרלי.
ב-21 בפברואר 1787, הקונגרס קיבל החלטה לפעול על פי ההמלצה של ועידת אנאפוליס ולקיים ועידה ביום שני השני של חודש מאי.
ההחלטה קבעה שהנציגים בוועידה ימונו על ידי המדינות.
עוד היא קבעה שמטרתה היחידה היא שינוי תקנון הקונפדרציה, ושעל הנציגים יהיה לדווח לקונגרס ולבתי המחוקקים של המדינות על המלצותיהם לשינויים, אשר - אם יאושרו על ידי המדינות - יהיו לחוקה פדרלית המתאימה לצורכי הממשל ולשימור האיחוד.
נציגי המדינות מנו 55 איש, רבים מהם נחשבים ל"אבות המייסדים" של האומה האמריקנית.
כמו כן ניתן לומר כי כולם היו מהאליטה של החברה באמריקה, גברים, לבנים, בעלי עמדה, יוקרה והשפעה במדינותיהם.
הגיל הממוצע של הנציגים היה 41, ורבים מהם היו צעירים למדי - הנציג המבוגר ביותר היה בנג'מין פרנקלין (בן 81), והצעיר ביותר היה ג'ונתן דייטון (בן 26).
כמעט כל הנציגים הגיעו מאזורי החוף המיושבים של מדינותיהם.
כמחצית מהנציגים היו עורכי דין בהכשרתם (ומתוך אלה, חצי הסתמכו על עריכת דין לפרנסתם).
עוד רבע מהם היו בעלים של מטעים או חוות גדולות.
42 מתוך ה-55 היו חברי קונגרס בהווה או בעבר.
בלט בחסרונו מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, תומאס ג'פרסון, ששימש בתקופה זו כשגריר בצרפת המלוכנית.
ההצלחה של הוועידה נזקפת לפעמים להצלחה של הנציגים להתעלות מעבר השיקולים הצרים שלהם ושל המדינות מהן הם באו לטובת האומה כולה.
עם זאת, נראה שחלק מההצלחה קשורה בבחירה של הנציגים.
מרבית המנהיגים והפוליטיקאים שהיו מרוצים מהמצב כפי שהוא (ג'ורג' קלינטון לדוגמה) בחרו לא להשתתף בוועדה מתוך חוסר רצון לתרום לה; מנגד, אלה שהאמינו יותר ברעיון של ממשל מרכזי ניצלו את ההזדמנות להופיע כנציגים בוועדה.
רוד איילנד היא המדינה היחידה שכלל לא שלחה נציגים לוועידה.