tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוננו הכחיש לימים את קיומו של ארגון פשע שתחת הנהגתו.
בספרו - "אדם של כבוד, האוטוביוגרפיה של ג'וזף בוננו", שראה אור ב-1983 - תיאר את עצמו כ"יזם הון סיכון" שהשקיע בעסקים של אנשים שהציעו לו להפוך שותף בגלל קשריו.
הוא טען שעסקי ההימורים והסחיטה שבהם הואשם הם "לא מכובדים", והיו מצומצמים בהיקפם.
עם זאת, הוא הודה שהיה חבר בוועדה של לוצ'יאנו.
בוננו שם דגש על נאמנות וכבוד בקרב אנשיו.
הוא הקפיד לשלם את המיסים שלו, ובמשך כל הזמן שעמד בראש הארגון ההרשעה היחידה שלו הייתה קנס בסך 450 דולר בגין פגיעה בחוקי השכר במפעל בגדים שהיה בבעלות חלקית שלו ב-1945. הוא נקנס בסכום של 50 דולר.
ההון הרב שצבר אפשר לו לרכוש בתים רבים ברחבי הארץ, ומעין ארמון פרטי בן 14 חדרים בניו יורק.
עם זאת, בניגוד למאפיונרים אחרים שהשתדלו להבליט את עושרם, בוננו העדיף להיפגש עם אנשים בפרטיות בביתו שבברוקלין.
הוא נודע בחיבתו לטבעות כבדות ולסיגרים יקרים.
בוננו היה איש משפחה מסור, והיו לו שני בנים ובת.
ב-1956 נישא בנו הבכור לרוזלי פרופאצ'י, אשר הייתה בתו של ג'ו פרופאצ'י, ראש משפחת פרופאצ'י.
בוננו ראה את הנישואים בעין יפה, וסבר שהמהלך יוכל לקדם איחוד בין שתי המשפחות.
החתונה נערכה בפאר רב, ויש הטוענים שהיא שימשה כהשראה לסצנה שבתחילת הסרט "הסנדק".
הפרח החביב על הכלה היה מרגניות, אשר לא פרחו באותו הזמן בניו יורק, ועל כן בוננו שכר מטוס פרטי שהביא אלפי מרגניות מקליפורניה.
לאחר מותו של ג'ו פרופאצ'י, אבי כלתו של בוננו, ירש את מקומו כבוס משפחת פרופאצ'י ג'וזף מאגליוקו.
מאגליוקו היה חבר קרוב מאוד של בוננו, ושניהם היו מודאגים מהתעצמות כוחן של משפחות גמבינו ולוקזי.
מאגליוקו שכר את ג'וזף קולומבו להרוג את ראשי שתי המשפחות, אולם קולומבו בגד בו ודיווח על כך לקרלו גמבינו.
גמבינו כינס ישיבת חירום של הוועדה, והתברר שהמוח האמיתי מאחורי הפרשה היה בוננו.
הוועדה דרשה ממאגליוקו ובוננו לבוא ולהסביר את מעשיהם.
מאגליקו הופיע והודה בכל, ולאור מצבו הבריאותי הרופף הוחלט להטיל עליו עונש מקל יחסית: קנס של 43,000 דולר והעברת ההנהגה על משפחת קולומבו לידי ג'וזף קולומבו.
שבועיים לאחר מכן מת מאגליוקו מלחץ דם גבוה.
בוננו לא הופיע, ונסע עם אשתו למונטריאול שבקנדה.
לימים הוא טען שנסע לשם כדי לפתוח עוד מפעל לגבינות.
מצב זה העמיד במבוכה את משפחת בוננו שנותרה ללא הנהגה.
בנו סלבטורה, אשר כונה "ביל", ניסה לתפוס את ההנהגה, אולם לא היה אהוד במיוחד.
הוועדה מינתה את גספר דיגרגוריו כבוס במקומו.
בוננו סירב להכיר, בכך, והארגון בן ה-400 חברים התפצל בין תומכי בוננו לתומכי דיגרגוריו.
העיתונות כינתה את המצב שנוצר "בננה ספליט".
באוקטובר 1964, בוננו נעלם, ואיש לא שמעו אודותיו דבר במשך שנתיים.
בוננו טען בזכרונותיו שהוא נחטף בידי בן דודו סטפנו מגדינו אשר התיימר לייצג את הוועדה, והוחזק במעצר במשך שישה שבועות, כאשר לאחר מכן הורשה ללכת לטקסס.
עם זאת, מקלטות שהושתלו בידי FBI עולה כי ייתכן שבוננו הסתתר במשך כל הזמן הזה.
כך או כך, היעלמותו החלישה מאוד את בנו, והעלתה את קרנו של דיגרגוריו.
במאי 1966 הוא הופיע במפתיע בניו יורק וטען שנחטף.
בוננו סירב להשלים עם אובדן שליטתו בארגון הפשע, והחל מקבץ מחדש את תומכיו סביבו.
לאחר שבאותה שנה עשה דיגרגוריו ניסיון לרצוח את בנו, פתח בוננו במה שכונה לימים "מלחמת הבננות" כנגד אנשי דיגרגוריו.
לפחות 13 מאפיונרים נרצחו במלחמה.
ב-1968 חטף בוננו התקף לב, ולפיכך הורה על סיום המלחמה.
הוא הבטיח לא להתערב יותר בענייני המאפיה בניו יורק, אם יניחו לו לסיים את חייו בשלווה.
הוועדה קיבלה את הצעתו, תוך איום שאם יפר את הבטחתו יומת.
לאחר פרישתו הפכה משפחת בוננו למשפחה שולית יחסית מבין חמש המשפחות, והיא נזקקה לכמעט רבע מאה כדי לשחזר את העוצמה שממנה נהנתה בימי שלטונו של בוננו בה.
היא קרויה "משפחת בוננו" עד היום, אף על פי שבזיכרונותיו כותב בוננו: "אני כבר אינני ראש משפחה, ואין יותר משפחת בוננו".
בוננו חי את שארית חייו בטוסון שבאריזונה.
הוא ובניו פיתחו עסקים חוקיים אשר הניבו להם סכום רב.
ב-1970 הוגש נגדו כתב אישום על עבירות קלות יחסית, והוא נידון לחמש שנות מאסר אשר מתוכן ריצה אחת.
ב-1971 סייע בנו סלבטורה בכתיבת הספר "כבוד האבא" (Honor Thy Father), אשר חשף פרטים רבים על בוננו וארגון הפשע שלו.
בוננו זעם על בנו, וסירב לדבר עמו במשך שנה שלמה.
עם זאת, בהדרגה הוא החל להתעניין בכתיבת אוטוביוגרפיה על חייו.
ב-1983 הוא הוציא את הספר "אדם של כבוד - האוטוביוגרפיה של ג'וזף בוננו" (A Man of Honor: The Autobiography of Joseph Bonanno).
בספר זה הכחיש בוננו רבים מהפשעים המיוחסים לו, וכאשר הוא יצא במהדורת כיס ונכתב עליו שזהו סיפור חיים של גנגסטר, תבע בוננו את המוציא לאור.
עם זאת הספר חשף חלק מפעולות המאפיה בכלל והוועדה בפרט, ובית המשפט החליט לזמן את המחבר להעיד על מעשים אלה.
בוננו סירב להפר את שבועת הנאמנות שלו, ונשלח לשמונה חודשי מאסר.
למרות זאת, פרסום הספר עורר זעם בקרב אנשי המאפיה, ובשנת 1991 החליט מנהיג משפחת בוננו דאז ג'וזף מאסינו לשנות את שם הארגון ל"משפחת מאסינו".
עם זאת, השם מעולם לא נתפס, ומאסינו עצמו העיד מאוחר יותר בפני בית המשפט.
בוננו מת בגיל 97 מאי-ספיקת לב ב-11 במאי 2002. לטענתו של א' באטלר ייטס, שעסק בתיקים נגד בוננו כאשר כיהן כתובע הכללי של אריזונה עד 1981: "הוא ככל הנראה סנדק המאפיה הראשון שמת מזקנה".
ג'וזף אנדרסון הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל.
שירת כמפקד הקורפוס המוטס ה-18 וכראש אגף מבצעים, תכנון ואימונים של צבא ארצות הברית.
אנדרסון נולד בעיירה במחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
ב-1981 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיית החי"ר החמישית, לאחר מכן הוצב בפנמה ושירת בגדוד 193, וכמפקד פלוגה בגדוד השני של רגימנט החי"ר 187 בדיוויזיה המוטסת ה-101. פיקד על פלוגה בגדוד השני של רגימנט הריינג'רס ה-75 והשתתף עמה בפלישה לפנמה.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה שירת בענף חי"ר באגף כוח אדם של הצבא.
ב-1993 הוצב בהוואי, שימש קצין מבצעים של הגדוד השלישי ברגימנט החי"ר ה-22 של דיוויזיית החי"ר ה-25, קצין אג"ם של החטיבה הראשונה של הדיוויזיה, עוזר למפקד כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית וסגן מפקד החטיבה השלישית של דיוויזיית החי"ר ה-25.
פיקד על הגדוד השני ברגימנט הצנחנים ה-505 של הדיוויזיה המוטסת ה-82, תחת פיקודו נשלח הגדוד ב-1999 לאלבניה במסגרת מבצע כוח מאוחד והיה הכוח היבשתי האמריקאי הראשון שנכנס לקוסובו במסגרת כוח קוסובו.
למד במכללת המלחמה של הצי ונותר להדריך במכללה.
ביולי 2002 מונה למפקד החטיבה השנייה ומפקד רגימנט החי"ר ה-502 של הדיוויזיה המוטסת ה-101. בתקופת פיקודו השתתפה החטיבה במלחמת עיראק.
בתפקידו הבא שימש ראש מטה הדיוויזיה.
בפברואר 2005 מונה לעוזרו של מזכיר הצבא של ארצות הברית.
באוגוסט 2006 מונה לראש מטה הקורפוס השלישי בפורט הוד, בדצמבר נשלח הקורפוס לעיראק והוא שימש ראש מטה גייסות בעלות הברית.
ביוני 2008 מונה לסגן מפקד פיקוד הגיוס של הצבא.
באוגוסט 2009 הוצב שוב בעיראק כראש מטה כוחות ארצות הברית והכוח הרב-הלאומי, לתקופת הנסיגה והעברת השליטה לכוחות הביטחון העיראקיים.
באוגוסט 2010 מונה לראש ענף מבצעים, כוננות וגיוס במחלקת הצבא.
בנובמבר 2011 מונה למפקד דיוויזיית החי"ר הרביעית בפורט קרסון שבקולורדו.
ביוני 2013 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18, במסגרת זו הוצב באפגניסטן ומונה בפברואר 2014 לסגן מפקד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי עד לפירוקו בסוף השנה.
במאי 2015 מונה לראש אגף מבצעים, תכנון ואימונים של צבא ארצות הברית.
לאחר פרישתו עבד בחברות ייעוץ והוא מכהן כנשיא וכמנכ"ל חברת בת של רפאל - מערכות לחימה מתקדמות בארצות הברית: RAFAEL SYSTEMS GLOBAL SUSTAINMENT (RSGS).
אנדרסון בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי.
נשוי לבת' ואב לשני בנים.
ג'וזף אלטין הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
אלטין גילם את פייפאר בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של HBO.
תפקידים בולטים נוספים שלו היו בדמות אקרם בסרט "סימנים של כבוד", ובסדרות "The Bill", "פיפ שואו" ו"חדר מיון".
הוא כיכב במחזה המצליח "The Empire" מאת די סי מור בתיאטרון רויאל קורט בלונדון.
בסדרת הטלוויזיה הקומית "הוא והיא" גילם את דמותו של דארן.
אלטין נולד בלונדון למשפחה טורקית.
הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה בדמות גארי בסדרת הדרמה "Psychos".
ב-2004 שיחק לראשונה בסדרה בריטית בולטת בה הופיע בתפקיד מלצר.
במשך השנים הופיע אלטין בסדרה "The Bill" פעמים אחדות בתפקידים שונים.
אחרי הופעתו בסדרה הפך לשחקן מבוקש ולוהק לתפקידים רבים בסדרות טלוויזיה ובסרטי קולנוע.
ב-2007 הופיע אלטין בשני סרטים, האחד "בוי A" בדמות בריון, והשני בסרט "סימנים של כבוד" בדמות אקרם.
בטלוויזיה שיחק אלטין בסדרות שונות בהן "פיפ שואו", "רופאים", "רובין הוד", "חדר מיון", "Little Miss Jocelyn", "תחבולות חדשות", "כמעט אנושיים", "עברייני על" ו"חוק וסדר: UK".
אלטין גילם את דמותו של פיפאר הידוע בשם פיפ בסדרת הפנטזיה של HBO "משחקי הכס".
ב-2015 כיכב אלטין בשני סרטי קולנוע "נקרופוליס" ו"ילד 44".
ב-2016 שיחק אלטין בסרט הקצר "I Dream of Zombies".
עוד בטלוויזיה כיכב בתפקיד ריאן בסיטקום "Chewing Gum", ובסדרה של רשת Hulu "פרוצות" בתפקיד פרינס ראסלאס, צעיר החי ומתפרנס מזנות ברחובות של קובנט גרדן.
ג'וזף מייקל "ג'ו" אקבה הוא מורה, הידרולוג ואסטרונאוט של נאס"א.
במאי 2004 היה לאדם הראשון ממוצא פורטו ריקני שנבחר להיות אסטרונאוט.
טס לחלל במסגרת טיסת STS-119 של מעבורת החלל דיסקברי ומשלחות 31/32 לתחנת החלל הבין-לאומית (ISS).
היה מהנדס משימה במסגרת משלחות 53/54 לתחנת החלל.
בין השנים 2023 ל-2025, אקבה כיהן כראש משרד האסטרונאוטים ה-18.
הוריו של אקבה, ראלף ואלסי היגרו מפוארטו ריקו לאינגלווד, קליפורניה, באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. מאוחר יותר הם עברו לאנהיים, קליפורניה.
בתיכון קיבל הכשרה בצלילה, ובמסגרת התוכנית החל להתעניין בגאולוגיה.
סיים בהצטיינות את הלימודים בשנת 1985.
סיים תואר ראשון בגאולוגיה בשנת 1990 באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ( UCSB), ובשנת 1992 סיים תואר שני בגאולוגיה באוניברסיטת אריזונה.
במשך שש שנים שרת כסמל ביחידת המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית (USMC).
עבד כשנתיים כהידרולוג בלוס אנג'לוס ועוד שנתיים בחיל השלום שם לימד יותר מ-300 מורים ברפובליקה הדומיניקנית.
שימש כמנהל מרכז מחקר הימי של חיל הנחתים באיי הבהאמה.
עם שובו לארצות הברית, אקבה עבר לפלורידה, שם התמנה לרכז נושא שחזור הצמחייה לאורך חוף בורו ביץ'.
לימד שנה אחת של מדעים ומתמטיקה בתיכון וארבע שנים בחטיבת הביניים בפלורידה.
לאחר שובו ממשלחת 31/32 בתחנת החלל למד לתואר שלישי בחינוך באוניברסיטת טקסס טק, באמצעות תוכנית ללימוד מרחוק.
אקבה נבחר לתוכנית האסטרונאוטים של נאס"א במאי 2004, יחד עם עוד עשרה נוספים.
אקבה נבחר כמומחה משימה במסגרת תוכנית "מחנכים אסטרונאוטים" תוכנית המכשירה מורים כאסטרונאטים, ובנוסף על תפקידיהם הרגילים, משלבים פעילויות הנגשת המדע והחלל לתלמידים ומורים.
הוא סיים את אימוני האסטרונאוטים בפברואר 2006. לאחר השלמת האימונים הוא הוצג לצוות שילובי החומרה בתחנת החלל הבין-לאומית, לפתרון בעיות טכניות בשילובים מול חומרת סוכנות החלל האירופאית (ESA).
אקבה מונה כחלק מצוות טיסת מעבורת החלל STS-119 בתפקיד מומחה משימה.
(לי ארשמבו היה מפקד צוות).
המעבורת המריאה לחלל ב-15 במרץ 2009 ומשימתה כללה הבאה והתקנה של מערך פאנלים סולריים של תחנת החלל הבין-לאומית.
המעבורת עגנה בתחנת החלל הבין-לאומית ביום השלישי למשימה, ב-17 במרץ 21:02 UTC
אקבה הפך לאסטרונאוט הראשון ממוצא פורטוריקני.
כדי לציין זאת הוא הביא עמו דגל פוארטו-ריקו וביקש ששיר ההשכמה של הצוות ביום החמישי יהיה שיר-העם "Qué Bonita Bandera" ("מה יפה הדגל", שנכתב על דגל פוארטו-ריקו בשנת 1971).
במהלך המשימה, הוא סיפק תמיכה טכנית להליכת החלל הראשונה של המשימה ב-20 במרץ, וב-21 במרץ הוא ביצע את הליכת החלל הראשונה שלו, בה הוא עזר לפרוש את המערך הסולארי כדי להגדיל את החשמל שמגיע לתחנת החלל הבין-לאומית.
אקבה ביצע שתי הליכות חלל במסגרת משימת STS-119. (הליכות חלל מס' 2–3 של המשימה).
הליכת החלל הראשונה שלו בוצעה ב-21 במרץ 2012, יחד עם האסטרונאוט סטיבן סוונסון.
הליכת החלל נמשכה 6 שעות ו-30 דקות במהלכה האסטרונאוטים הכשירו מקום עבודה בתחנת החלל, לקראת משימת STS-127, התקנת אנטנת GPS על מעבדת KIBO, צילום באינפרה-אדום של חלקי המקרנים (האחראים על קירור התחנה) בתומכי P1 ו-S1, והתקנת יחידת עיגון (לקראת הליכות עתידיות) על תומך P3.
הליכת החלל השנייה שלו בוצעה ב-23 במרץ 2012 (יום ה-9 למשימה) יחד עם האסטרונאוט ריצ'רד ארנולד.
הליכת החלל נמשכה 6 שעות ו-27 דקות ונועדה להזיז עגלת ציוד של הצוות למיקום אחר, ניסיון פריסה של הcargo carrier וחיווט מחדש של הגירוסקופים של התחנה
משלחת 31/32 לתחנת החלל הבין-לאומית
אקבה נבחר להיות חלק ממשלחת 31/משלחת 32 לתחנת החלל.
ב-15 במאי 2012 המריא אקבה על סיפון סויוז TMA-04M יחד גנדי פדלקה וסרגיי רווין.
במהלך המשימה הצוות קיבל את משימת הראשונה של החללית המסחרית דרגון לתחנת החלל הבין-לאומית.
אקבה היה המפעיל הראשי של הזרוע הרובוטית לתפיסת חללית האספקה היפנית HTV-3. אקבה היה מפעיל הזרוע הרובוטית ואיש התמיכה בתחנה בזמן שתי הליכות חלל, וביצע מספר רב של ניסויים מדעיים.
הצוות חזר לכדור הארץ ב-17 בספטמבר 2012, לאחר שהות של 124 יום, 23 שעות ו-51 דקות בחלל.
ב-2017 הודיעה נאס"א כי אקבה יחזור לחלל כחלק ממשלחת משלחת 53/משלחת 54 לתחנת החלל הבין-לאומית.
במקור תוכנן כי הסויוז MS-06 יכיל רק שני אנשי צוות, אולם בהתראה קצרה הוחלט כי הכיסא השלישי יהיה ממומן על ידי סוכנות החלל הרוסית כדי להחזיר חובות, ויכיל אסטרונאוט מנוסה.
הגיבוי של אקבה למשימה הייתה שנון ווקר, המתוכננת לטוס לתחנת החלל במסגרת סויוז MS-12.
הצוות שוגר לתחנת החלל ב-12 בספטמבר 2017.
ב-20 באוקטובר 2017 ביצע אקבה הליכת חלל יחד עם האסטרונאוט רנדולף ברזניק במטרה להתקין מצלמות חדשות ולהתקנת שיפורים על הזרוע הרובוטית של תחנת החלל קנדארם2. הליכת החלל נמשכה 6 שעות ו-49 דקות.
סך הכל שהה בחלל 306 ימים ו-34 דקות.
ב-18 במרץ 2008 זכה אקבה לתשבחות הסנאט הפורטוריקני לאחר בחירתו לטיסה בחלל.
אקבה השתתף במגוון פעילויות בפוארטו ריקו כדי לקדם את לימודי המדע והטכנולוגיה באי.
במסגרת ביקוריו הוא בא במגע עם יותר מ-10,000 בני אדם, רובם תלמידים.
בשנת 2012 הוכתר על ידי מגזין "Caras" לאחד הפורטוריקנים המשפיעים ביותר של אותה שנה.
בשנת 2013 קיבל אקבה את מדליית אנה ג'י מנדז הנשיאותית ודוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת הפוליטקניק של פוארטו ריקו, שם גם חנך סימולטור טיסה.
ג'וזף ג'יימס דיאנג'לו שנודע בכינוי הרוצח מגולדן סטייט הוא רוצח סדרתי, אנס ופורץ, שביצע לפחות 13 רציחות, למעלה מ-50 מעשי אונס, ומעל ל-100 מעשי פריצה לבתים בין השנים 1974–1986 באזורים שונים במדינת קליפורניה, ארצות הברית.
עקב פעילותו באזורים שונים ותקופות שונות, יחד עם העובדה שמוקד 911 עוד לא היה קיים בתקופת הפשעים שלו, חוקרים לא שיערו שיכול להיות ש"הרוצח מגולדן סטייט" הוא אותו אדם מאחורי הפשעים השונים שביצע.
לכן, שלושת סוגי הפשעים שלו הולידו בעיתונות שלושה כינויים שונים - "הבוזז מוייסייליה" (1974–1975), "EAR - האנס מהאזור המזרחי (East Area Rapist)" (1976–1979) ו"אורב הלילה המקורי" (1979–1986).
הכינוי "הרוצח מגולדן סטייט" ניתן על ידי מישל מקנמרה, בלוגרית וסופרת שחקרה את הפרשה וכתבה עליה ספר.
כינויו מחדש של הפושע היה חלק ממאמצי חקירה ארוכה שבעזרת טכניקות ניתוח DNA שלא היו זמינות בעת ביצוע הפשעים המקוריים, גילתה שמדובר באותו אדם.
במחוז סקרמנטו נודע כ"האנס מהאזור המזרחי" (East Area Rapist), שעל פי שיטת הפעולה שלו ביצע גם פשעים במחוז קונטרה קוסטה, בעיר סטוקטון ובעיר מודסטו.
מאוחר יותר נודע הפושע כ"אורב הלילה המקורי" (Original Night Stalker), בשל פשעיו בדרום קליפורניה.
התוספת "המקורי" צורפה לכינוי על מנת להבדילו מריצ'רד רמירז, שכונה אף הוא בשם זה ופעל תקופה אחריו.
על פי החשד הוא החל את דרכו בתחום הפשע כפורץ שכונה "הבוזז מוייסייליה" לפני שעבר לאזור סקרמנטו, על פי ניתוח דפוס הפעולה הדומה וראיות נסיבתיות.
עם זאת, חשד זה טרם אושש.
בשנת 2001 לפי ממצאי DNA נקבע כי "האנס מהאזור המזרחי" ו"אורב הלילה המקורי" הם אותו אדם.
בשנת 2016 הציע ה-FBI פרס של 50,000 דולר למי שיביא ללכידתו.
באפריל 2018, עקב שימוש בטכניקה חדשנית לניתוח גניאולוגיה דרך דגימות DNA, נעצר ג'וזף ג'יימס דיאנג'לו, אזרח אמריקאי יליד 1945, זוהה כ"רוצח מגולדן סטייט".
התביעה דרשה כי יגזר עליו עונש מוות, אולם בעסקה בין התביעה להגנה הוסכם לבסוף שייגזרו עליו 11 מאסרי עולם ללא אפשרות לחנינה.
ראיות DNA מקשרות את הרוצח מגולדן סטייט לשמונה מעשי רצח שאירעו בגולטה, דנה פוינט, ונטורה, ואירוויין, כולם בקליפורניה.
התוקף גם ביצע למעלה מ-50 מעשי אונס במחוזות שונים בקליפורניה.
"הבוזז מוייסייליה" ("Visalia Ransacker") אפריל 1974 – דצמבר 1975
על פי ההערכות, מעשה הפשע הראשוני של הרוצח מגולדן סטייט היה בעיר וייסייליה.
בשנים 1974–1975 הוא נהג לפרוץ לבתים ולגנוב מהם מזכרות אישיות כמו בולים, חפתים, מדליונים, לבוש תחתון נשי, נשק ותחמושת.
חפצי ערך אחרים וכסף מזומן הוא נמנע מלגנוב בפריצותיו.
בחודשים אפריל 1974 - דצמבר 1975 הוא ביצע מעל 100 פריצות ורצח אדם אחד.
לאחר מעצרו של דיאנג'לו אמר מפקד המשטרה בווייסייליה כי הם משוכנעים ש"הבוזז מוייסייליה" נתפס.
עם זאת הוא הודה כי במהלך החקירות מעולם לא עלה שמו של דיאנג'לו, לא נמצאו ראיות DNA, והוא לא קושר למעשי רצח או אונס באזור שלא פוענחו.
על ההתפרצויות חלה התיישנות עקב השנים הרבות שחלפו מאז שבוצעו, ולא נמצא קשר בין דיאנג'לו לבין רצח הפרופסור לעיתונות קלוד סנלינג המיוחס לפורץ מווייסייליה.
"האנס מהאזור המזרחי" ("East Area Rapist") יוני 1976 – יולי 1979
באמצע שנת 1976 הרוצח מגולדן סטייט עבר על פי החשד לבצע פשעים באזור סקרמנטו ועבר מביצוע התפרצות לבתים לביצוע מעשי אונס, במחצית שנת 1976.
שיטת הפעולה שלו הייתה להגיע לשכונת המשתייכות למעמד הבינוני והגבוה.
הוא היה חודר לבית ואונס אישה ששהתה בו, ללא נוכחות בן זוג.
לאחר מכן החל האנס לחדור גם לבתים בשעה ששהה בהם בן הזוג.
שיטת הפעולה שלו הייתה לחדור לבית בלילה, ולהאיר עם פנס על פני הדרים בו.
באיומי נשק היה קושר האנס את הבעל, או מכריח את האישה לקשור את בן זוגה באמצעות שרוכי נעליים או חבלים.
לאחר מכן היה אונס לרוב את האישה בחלק אחר של הבית.
על גבו של הגבר השוכב על הרצפה היה מניח האנס כלי מטבח או חפצים אחרים, תוך איום שאם ישמע קול תזוזה הוא ירצח את הזוג.
לעיתים היה שוהה התוקף בבית בו ביצע את התקיפה משך זמן רב.
בזמן זה היה אוכל במטבח, שותה בירה, אונס שוב את האישה, או מאיים שוב על הקורבנות.
בעת היעלמותו הקורבנות בבית לא ידעו האם התוקף כבר עזב, או שהוא עדיין שוהה בביתם.
בשל כך, חששו הקורבנות לזוז ולצאת ולהזעיק עזרה.
על פי הערכת המשטרה, בעת ביצוע פשעיו היה האנס בגיל 19 עד 30. רוב הקורבנות ראו או שמעו מישהו משוטט בשטח מגוריהן לפני התקיפה, ורבים מתוכם חוו פריצות לביתם קודם לכן.
המשטרה האמינה כי התוקף נהג לבצע תצפית מקדימה בבתים רבים בשכונות נבחרות לפני שבחר בית בו יבצע תקיפה.
במסגרת המעקב שלו, הוא נהג להציץ בחלונות בתיהן של קורבנות עתידיות, ולשוטט בחצרות של בתיהן מספר לילות לפני שתקף.
על פי ההערכות, במספר מקרים במהלך ההכנות לתקיפות, התוקף פרץ לפני כן לבתים של קורבנות עתידיים, על מנת לפתוח חלונות נעולים ולפרוק כלי-נשק המצויים בבתים.
לעיתים קרובות הוא התקשר לפני התקיפות לבית הקורבנות, לעיתים גם חודשים מראש על מנת ללמוד את שגרת יומן.
לפעמים היה מצלצל ומנתק ולעיתים מעמיד פנים כאילו מדובר בטעות במספר.
לעיתים היה מתקשר לבית קורבנותיו על מנת לאיים עליהן בתקיפה נוספת.
על פי העדויות נהג האנס לחבוש מסכת סקי לפניו כדי להקשות על זיהויו.
האנס מהאזור המזרחי פעל במחוז סקרמנטו מהתקפותיו הראשונות ביוני 1976 עד למאי 1977. לאחר שלושה חודשי הפסקה הוא תקף פעם אחת במחוז סאן חואקין בחודש ספטמבר 1977, לפני שחזר לסקרמנטו לבצע תקיפות נוספות, וביצע תקיפה נוספת במחוז סאן חואקין.
במשך קיץ 1978 תקף האנס 5 פעמים במחוז סטניסלוס ובמחוז יולו ולאחר מכן פסק מפעולותיו למשך שלושה חודשים.
הוא המשיך לפעול בעיקר במחוז קונטרה קוסטה מאוקטובר 1978 עד יולי 1979.
בחודש פברואר 1978 בריאן וקייט מאג'יורי, זוג צעיר מסקרמנטו יצאו לטיול ערב עם כלבם בראנצ'ו קורדובה שבמחוז סקרמנטו, ונרצחו על ידי הרוצח מגולדן סטייט.
על פי הערכות החוקרים הזוג ניסה להימלט מן הרוצח, אך זה דלק אחריהם וירה בהם למוות.
החוקרים העריכו כי הנרצחים זיהו את פניו, ועל מנת שלא להחשף הוא רצח אותם.
ב-2016 דווח כי נמצא קשר ודאי בין הירצחם של הזוג מאג'ורה לבין האנס מהאזור המזרחי.
אורב הלילה המקורי "(Original Night Stalker") אוקטובר 1979 – מאי 1986
בחודש אוקטובר 1979, כשלושה חודשים לאחר מעשה האונס האחרון במחוז קונטרה קוסטה, עבר "האנס מהאזור המזרחי" לדרום קליפורניה ותקף לראשונה במחוז סנטה ברברה.
התקפותיו נמשכו עד לשנת 1981, ובנוסף ביצע התקפה בודדת בשנת 1986. כאורב הלילה המקורי החל לרצוח את הנשים שאנס.
בסדרת התקפות זו, רק הזוג הראשון בהתקפתו הראשונה נשאר בחיים, כתוצאה מכך שהסב את תשומת לב השכנים להתקפה, ובכך אילץ את הפושע להימלט.
יתר קורבנות ההתקפות נרצחו כתוצאה מירי או ממכות שספגו באמצעות אלה.
בשל העובדה שעד לשנת 2001 טרם נמצא הקשר בין האנס מהאזור המזרחי לפושע זה, הפושע הזה כונה בשם "אורב הלילה".
בהמשך צורפה לשמו התוספת "המקורי" בעקבות העובדה שהרוצח הסדרתי ריצ'רד רמירז כונה אף הוא בשם זה.
לאחר שהזוג הראשון שהותקף נותר בחיים, פעל אורב הלילה ב-30 בדצמבר 1979. רוברט אופרמן ווזוגתו דברה אלכסנדרה מאנינג נמצאו ירויים למוות בביתו של אופרמן בעיר גולטה.
הממצאים בשטח הראו שאופרמן זינק לעבר התוקף.
שכנים שמעו קולות ירי אך לא הגיבו כי חשבו שמדובר בזיקוקין לא מזיקים.
במרץ 1980 נמצא זוג נשוי שהוכה למוות בביתם בעיר ונטורה.
באוגוסט של אותה השנה בני זוג נמצאו מתים בביתם בעיר דנה פוינט לאחר שהוכו למוות באמצעות חפץ קהה.
לפני מותם נאנסה האישה בידי הרוצח.
בפברואר 1981 נאנסה והוכתה למוות אישה בעיר אירוויין שבמחוז אורנג' שבקליפורניה, על ידי הרוצח מגולדן סטייט.
בחודש יולי של שנה זו נרצחו בני זוג בביתם שבעיר גולטה, בה פעל הרוצח שנתיים קודם לכן.
במאי 1986, לאחר הפסקה של כ-5 שנים, צעירה בת 18 הוכתה, נאנסה ונרצחה בידי הרוצח מגולדן סטייט.
זהו מעשה הפשע האחרון המיוחס לרוצח.
ישנם מאפיינים פיזיים של החשוד הנחשבים כעובדתיים ומבוססים על ממצאים מזירות הפשע ועדויות חוזרות של הקורבנות, ודיווחים של אנשי אכיפת החוק:
זריזות ויכולת פיזית לרוץ, לרכוב על אופניים ולעבור מעל גדרות
מאפיינים פיזיים אלה נחשבו סבירים:
בעת שמעשי האונס החלו בשנת 1976 הוא היה בגיל 18–25. בשנת 2018 (כמה חודשים לפני תפיסת החשוד דיאנג'לו) העריכו רשויות החוק כי העבריין אמור להיות בגילאים 60 עד 75.
צבע שיערו בלונדיני או חום.
עיניים כחולות או בצבע בהיר.
פין בגודל קטן או נמוך מן הממוצע.
לרוצח מגולדן סטייט הוכן פרופיל פסיכולוגי, בעת שביצע את פשעיו וטרם נתפס:
התנהגות מינית פאראפילית והעדפה לסקס ברוטלי.
בעל ידע מסוים בשיטות חקירה משטרתיות ובטכניקות איסוף ראיות.
יכול להגיע לשפיכה במסגרת מין בהסכמה ושלא בהסכמה מן הצד השני.
מראהו אינו חריג בשכונות יוקרתיות, ואינו מושך תשומת לב.
חי או עבד ליד ונטורה, קליפורניה בשנת 1980.
העובדה שלא נהג לגנוב כסף או חפצי ערך מבתי הקורבנות, מחזקת את העובדה שלרוצח יכולת כלכלית סבירה.
שונא נשים בגלל עוולות אמיתיות שנגרמו לו או עוולות נתפסות מצדו.
ככל הנראה החל דרכו כמציצן, בשנות העשרה המאוחרות או לכל היותר בתחילת שנות העשרים לחייו.
בנוסף לתיאור מאפייניו, הפרופיל שיער כי לאחר רצח ג'אנל קרוז בשנת 1986 (הרצח האחרון שיוחס לרוצח), הרוצח מגולדן סטייט נכלא על פשע אחר, או שהוא נהרג בעת ביצוע מעשה פשע.
עם זאת כיום ידוע שהשערה זו לא הייתה נכונה.
רמיזות המיוחסות לרוצח מגולדן סטייט
בדצמבר 1977 מכתבים הבנויים בצורת פואמה נשלחו לעורך העיתון סקרמנטו בי (Sacramento Bee), למשרדו של ראש העיר של סקרמנטו, ולערוץ הטלוויזיה המקומי בסקרמנטו KVIE TV, על ידי אדם שטען כי הוא האנס מהאזור המזרחי.
במהלך חקירת התקיפה ה-42 שארעה בעיר דנוויל נמצאו שלושה דפי מחברת סמוך לזירת האירוע.
באחד הדפים נמצא שרטוט של השכונה, עם המילה "ענישה" בתחתית הדף המיוחס לרוצח.
במשך השנים התקבלו שיחות טלפון רבות אשר מייחסים אותן לרוצח.
שיחות אלה היו לקורבנותיו לפני המעשה או לאחר מכן כשהיה מאיים עליהן.
כמו כן הגיעו שיחות טלפון לרשויות החוק המיוחסות לרוצח.
כך למשל, באוקטובר 1976 קיבלה אישה שיחת טלפון לביתה.
מן העבר השני נשמעה שתיקה, כפי שאירע בשבועות קודם לכן.
כשצעקה האישה על המתקשר הוא השיב לה "אני הולך להרוג את בעלך".
האישה דיווחה על השיחה למשטרה והותקפה על ידי האנס מהאזור המזרחי יממה לאחר מכן.
בהמשך האדם הזה התקשר מספר פעמים לשריף של מחוז סקרמנטו והזדהה כאנס.
בחלק מהפעמים האנס ביצע את זממו שעות ספורות לאחר שהיה מתקשר לתחנת משטרה.
שיחות טלפון אלה אירעו בשנים 1976–1982.
בשנת 1990 קיבלה קורבן אונס של האנס מהאזור המזרחי שיחת טלפון מאדם שעל פי קולו זיהתה כמי שאנס אותה.
ברקע נשמעו קולות של ילדים.
ב-2001 קיבלה קורבן של האנס מהאזור המזרחי, שיחת טלפון מאדם שקולו נשמע כזה של האנס.
שיחת טלפון זו התקבלה יומיים בלבד לאחר שפורסם כי נמצא קשר DNA בין האנס מהאזור המזרחי לרוצח שביצע רציחות בדרום קליפורניה.
חלק משיחות הטלפון המיוחסות לאנס והרוצח הוקלטו.
גם לפני שבאופן רשמי בוצע הקישור הוודאי בין אורב הלילה המקורי לאנס מהאזור המזרחי בשנת 2001, כמה גורמי אכיפת החוק (במיוחד ממשטרת מחוז סקרמנטו) ניסו למצוא קשר בין אירועי הפשע בגולטה, זאת בעקבות דמיון שנמצא בשיטת הפעולה של הפושע.
בשנת 2001, נמצא קשר DNA בין מספר מעשי אונס שבוצעו במחוז קונטרה קוסטה על ידי מי שכונה "האנס מהאזור המזרחי" לבין מספר מעשי רצח שבוצעו על ידי אורב הלילה המקורי.
עשר שנים לאחר מכן, ראיות DNA הצביעו על כך שרצח הזוג דומינגו-סאנצ'ז בעיר גולטה שאירע בשנת 1981, בוצע אף הוא על ידי "הרוצח מגולדן סטייט".
ביוני 2016 פרסם ה-FBI מידע נוסף הקשור למעשי הפשע הכולל רישומים מורכבים ועדויות של קורבנות ושל חוקרים מקומיים ופדרליים.
במסיבת עיתונאים שנערכה בסקרמנטו על ידי רשויות אכיפת החוק, הוצע פרס של 50,000 דולר למי שיביא להרשעתו של הרוצח מגולדן סטייט.
כחלק מהמאצים לאיתור הרוצח הוקם אתר אינטרנט ייעודי וקו חם טלפוני במטרה לקבל טיפים וידיעות מן הציבור.
במהלך החקירות מספר אנשים היו לחשודים עיקריים כאנס מהאזור המזרחי/אורב הלילה המקורי:.
ברט גלאסבי – תושב גולטה, היה חשוד על ידי משטרת מחוז סנטה ברברה.
נרצח במקסיקו בשנת 1982. רציחתו של גלאסבי ארבע שנים לפני הרצח האחרון המיוחס לרוצח מגולדן סטייט (רצח ג'אנל קרוז), הסירה בכך את החשד מעליו.
פאול "קורנפד" שניידר – חבר בכיר בארגון האחווה הארית.
פושע מקצועי שחי במחוז אוראנג', קליפורניה, בעת שנרצחו במחוז בני הזוג הארינגטון, מנואלה ווית'הון וג'אנל קרוז, בשנים 1980–1986. בסוף שנות ה-90 בעת ששהה במאסר סיפק שניידר לרשויות את דגימת ה-DNA שלו.
לאחר שלא נמצאה התאמה בינו לבין דגימות אורב הלילה המקורי, הוא נוקה מחשד זה.
ג'ו אלסיפ - אלסיפ שעסק בתחום הנדל"ן היה שותף עסקי של ליימן סמית', שנרצח בביתו שבעיר ונטורה יחד עם רעייתו.
אלסיפ היה גם ידיד של בני הזוג וביקר בביתם יום לפני הרצח.
שנתיים לאחר הרצח הוא נעצר.
הכומר של אלסיפ טען כי זה התוודה בפניו על ביצוע הרצח בעת פגישת ייעוץ שקיים עמו, אך אנשי משרד התובע של מחוז ונטורה ראו בהודאתו של אלסיפ כלא רצינית.
עם זאת, אלסיפ הואשם בהמשך ברצח הזוג, אך לאחר דיון בשימוע המוקדם הוכח שראיות ה-DNA שנמצאו בזירה אינן שלו, והוא שוחרר ממעצרו.
החשוד העיקרי: ג'וזף ג'יימס דיאנג'לו
ב-24 באפריל 2018 עצרה מחלקת השריף של מחוז סקרמנטו את ג'וזף ג'יימס דיאנג'לו בן ה-72, בחשד לביצוע פשעי הרוצח מגולדן סטייט הכוללים 12 מעשי רצח ומעשי אונס רבים.
החשד התמקד בדיאנג'לו לאחר שחוקרים השוו את דגימות ה-DNA שיוחסו לאנס/רוצח לדגימות שנמצאו באתר גנומיקה אישית, שאוסף דגימות DNA של משתמשים שמוסרים אותן לאתר, במטרה לגלות פרטים נוספים על הרקע המשפחתי שלהם.
הדגימות שהועלו לאתר GED match העלו התאמה גנטית לדגימות שהעלה משתמש לאתר.
החוקרים הסיקו כי למשתמש שהעלה את דגימותיו לאתר, יש קשר משפחתי רחוק לרוצח מגולדן סטייט.
לחוקרים שהסתייעו במומחים מתחום הגנאלוגיה, היה מספר מסוים של חשודים פוטנציאליים.
בתחילה נחשד אדם שעסק בענף הבנייה (כפי שעלה החשד) ומקום מגוריו התאים לפרופיל החשוד, אך חשד זה הוזם לאחר מכן.
בהמשך צומצם מספר החשודים, עד אשר התמקדו החוקרים בדיאנג'לו.
דיאנג'לו היה תחת מעקב משטרתי.
דגימות שלו נלקחו מידית מכוניתו, שעה שהחנה אותה בעת שערך קניות.
מהשוואת דגימותיו נתגלתה התאמה לדגימות שהותיר אחריו הרוצח.
על מנת להיות בטוחים, המשיך המעקב אחר דיאנג'לו.
דגימות DNA שהוצאו מנייר טישו שנזרק בפח אשפה בביתו של דיאנג'לו, העלו שוב התאמה מלאה.
באוגוסט 2018 הואשם ברצח נוסף שאירע בשנת 1975, לאחר שירה על פי החשד באב שניסה למנוע את חטיפת בתו.
באפריל 2019 דווח כי התובעים במשפטו דיאנג'לו ינסו לקבל גזר דין מקסימלי – מוות.
בית המשפט הכריז כי יתיר את צילום מהלך המשפט.
במרץ 2020 דווח כי פרקליטיו הציעו עסקת טיעון במסגרתה הוא יודה בפשעים, בתמורה להמרת עונש המוות הפוטנציאלי במאסר עולם, אך התביעה דחתה את הדברים ואמרה כי תמשיך לחתור לעונש מוות.
דיאנג'לו בן ה-74 הודה באישומים שכללו 13 מעשי רצח מדרגה ראשונה ו-50 מעשי אונס במסגרת הסדר טיעון.
במסגרת ההסדר הודה דיאנג'לו באישומים ונגזרו עליו 11 מאסרי עולם במקום גזר דין מוות.
דיאנג'לו נולד ב-8 בנובמבר 1945 למשפחה בת ארבעה ילדים וגדל בעיירה באת' שבמדינת ניו יורק.
בילדותו עבר לגור עם משפחתו בגרמניה, בשל שירותו הצבאי של אביו.
בתיכון התגורר ברנצ'ו קורדובה שבמחוז סקרמנטו.
בספטמבר 1964 התגייס לשירות בחיל הים של צבא ארצות הברית, שירת על סיירת, ובסך הכל שירת 22 חודשים בצבא, חלקם בוייטנאם.
לאחר השירות בצבא למד בסיירה קולג' שבקליפורניה והתמקד בתחום מדעי המשטרה.
הוא התארס לבוני קולוול במאי 1970, אותה הכיר בעת שלמדה איתו בקולג'.
הנישואין לא יצאו אל הפועל לאחר שקולוול ביטלה אותם.
חוקרים משערים שלביטול נישואיו לזוגתו בוני יש קשר לקריאתו "אני שונא אותך, בוני", שקרא כלפי אחת הנשים שאנס.
הוא קיבל תואר ראשון במשפט פלילי מאוניברסיטת סקרמנטו סטייט.
לאחר מכן למד לתואר מתקדם ועבר תקופת התמחות במשטרת רוזוויל.
בהמשך הוצב כשוטר בעיר אקסטר.
הוא התגורר בעיר אליה עבר מסיטרוס הייטס.
בנובמבר 1973 נישא דיאנג'לו לשרון מארי הודל.
הודל עבדה כעורכת דין לענייני גירושין.
הזוג נפרד בהמשך הדרך, אך לא השלים את הליך הגירושין.
ב-1976, השנה בה ביצע על פי החשד את התקיפה הראשונה, הוא קודם לדרגת סמל וצורף לצוות משימה לטיפול בבעיית הפריצות באזור.
בשנה זו עבר למשטרת אובורן בה שירת עד לשנת 1979. בשנה זו נתפס גונב פטיש וחומר דוחה כלבים מדראגסטור, ולכן הוא פוטר.
הוא נשפט לשישה חודשי מאסר על תנאי ולקנס של 100 דולר.
משנת 1990, ועד לפרישתו בגיל 71 עבד דיאנג'לו במרכז הפצה של רשת המרכולים "Save Mart".
בעת מעצרו התגורר הרוצח בסיטרוס הייטס עם בתו ונכדתו.
האח של שרון מארי הודל שהייתה נשואה לדיאנג'לו ציין כי בתקופת ההתרחשויות, התעניין דיאנג'לו מה הוא חושב על המבצע, ללא שהודה בפניו בביצוע הפשעים.
שכניו ציינו כי הייתה לו התנהגות עצבנית ומפחידה.
הוא נהג לצעוק ועל כן השתדלו להימנע ממגע איתו.
שכן אחד אף ציין כי בעבר איים עליו.
הבלוגרית מישל מקנמרה כתבה ספר אודות הרוצח מגולדן סטייט, בעקבות מחקר רב שערכה בניסיון לאתר את הפושע.
הספר פורסם לאחר מותה הפתאומי.
בשנת 2020 הוציאה רשת HBO סדרה תיעודית בשם "רוצח נעלם בחשיכה" העוסקת בפרשה מנקודת מבטה של מקנמרה.
ג'וזף הנרי בוטום היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת דקוטה הדרומית.
לאחר כהונתו בסנאט היה שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים עבור הסבב השמיני.
בוטום נולד בעיר פולקטון שבדקוטה הדרומית והתחנך בבתי הספר הציבוריים של העיר.
בוטום הוא נצר למשפחה של פוליטיקאים: סבו מצד אביו, הנרי בוטום, היה חבר בית המחוקקים של מדינת ויסקונסין סבו מצד אמו, דריוס ס.
סמית', היה חבר בסנאט של דקוטה הדרומית ואביו, ג'וזף ה.
בוטום, היה גם הוא חבר הסנאט של דקוטה הדרומית.
הוא למד במכללת ינקטון ובאוניברסיטת דקוטה הדרומית בשנים 1920–1921. הוא סיים לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דקוטה הדרומית אשר שוכנת בוורמיליון ב-1927. באותה השנה התקבל ללשכת עורכי הדין של דקוטה הדרומית וב-1928 החל לעבוד כעורך דין בסיינט פול, בירת מינסוטה.
בשנים 1932–1936 היה בוטום תובע בעיר הולדתו פולקטון.
משנת 1937 היה מנהל מערך המיסוי של מדינת דקוטה הדרומית עד ל-1943. ב-1942 הפסיד בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לשם בחירת מועמד המפלגה לתפקיד מושל דקוטה הדרומית, ושמונה שנים מאוחר יותר, ב-1950, כשל בניסיונו להתמודד למועמדות המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1961 נבחר לתפקיד סגן מושל דקוטה הדרומית, וכיהן בתפקיד זה זמן קצר עד ל-1962. ב-9 ביולי 1962 מונה לסנאט של ארצות הברית במטרה למלא את שארית כהונתו של פרנסיס קייס, אשר נפטר בעודו מכהן בתפקיד.
הוא כיהן בסנאט עד ראשית ינואר 1963, יום התכנסות הקונגרס ה-88 של ארצות הברית.
בבחירות אמצע הכהונה ב-1962 היה מעמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט האמריקאי, אך הפסיד במירוץ צמוד במיוחד (50.1%-49.9%) לג'ורג' מקגוורן, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
בוטום הלך בעקבות אביו, ג'וזף הנרי בוטום האב אשר היה שופט בבית משפט לערעורים, ופתח בקריירת שיפוט.
בין השנים 1965 עד 1980 כשופט בבית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית.
בוטום היה תושב רפיד סיטי עד למותו.
הוא נטמן בבית העלמין פָיין לון השוכן בעיר.
ג'וזף ג'ון סיסקו היה דיפלומט אמריקאי, שמילא תפקיד מרכזי ב"דיפלומטיה בדילוגים" של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר במזרח התיכון.
ג'וזף ג'ון סיסקו נולד בשיקגו ב-31 באוקטובר 1919 למשפחת מהגרים מאיטליה, אחד מחמישה אחים.
אימו נפטרה כשהיה בן 9 ואביו, חייט במקצועו גידל אותו ואת ארבעת אחיו בתנאים דלים למדי.
ב-1941 הוא סיים בהצטיינות את לימודיו ב, אילינוי.
כדי לממן את לימודיו עבד סיסקו בין היתר כעיתונאי, איש מכירות בחברתסירס, מוזג ופועל בטחנת פלדה .
הוא שירת בצבא האמריקאי כקצין חיל-רגלים בדיוויזיית הרגלים ה-41 בזירה הפסיפית במלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה סיים תואר שני ודוקטורט ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת שיקגו, עם התמחות בזירה הסובייטית.
בשנת 1946 התחתן עם חברתו ללימודים באוניברסיטת שיקגו, ג'ין הד.
סיסקו הצטרף בשנת 1950 לסוכנות הביון המרכזית וכיהן שם כקצין עד שנת 1951 אז הצטרף למחלקת המדינה.
במחלקת המדינה שימש קצין לענייני חוץ עד 1965 ועסק בעיקר בסוגיות שבין ארצות הברית לארגונים הבינלאומיים.
בשנת 1965 מונה על ידי מזכיר המדינה דין ראסק לעוזר מזכיר המדינה לענייני הארגונים הבינלאומיים.
ב-1968 עם עזיבת גולדברג, הפך סיסקו למתווך האמריקאי במזרח התיכון.
ב-30 ביוני 1969, מונה סיסקו על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון לעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה.
בהמשך השנה מסמך המדיניות שחיבר סיסקו הפך לבסיס המדיניות של הנשיא ניקסון במזרח התיכון.
על פי הספר "קיסינג'ר" מאת מרווין וברנרד קולב, המדיניות של סיסקו הייתה צמצום ההשפעה הסובייטית ההולכת וגדלה במזרח התיכון, ושכנוע מדינות ערב שממשל ניקסון הוא הוגן ופועל לנסיגת ישראל מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
על אף שהמדיניות לא עבדה כמתוכנן, היא הובילה להפסקת האש בין ישראל, ירדן ומצרים ב-7 באוגוסט 1970, שסיימה את מלחמת ההתשה.
בנוסף פעל למניעת הרחבת הפלישה הסורית לירדן שיחסיה עם אש"ף באותן שנים עלו על שרטון.
הסורים שלחו בספטמבר 1970 מחלקה משוריינת לירדן כדי לחזק את הכוחות הפלסטיניים שהותקפו על ידי צבא המלך חוסיין וסיסקו רצה למנוע את הרחבת החיכוך בין הסורים לירדנים.
כך פעל גם כנגד התרחבות המלחמה בין הודו לפקיסטן ב-1971. בין ההצעות שקידם לכינון שלום או הפסקות אש בין ישראל למצרים, הייתה הצעה שבמסגרתה תיסוג ישראל מזרחה למעבר המיתלה.
במסגרת ההצעה שמטרתה השגת הפסקת אש לשנה וחצי עד שנתיים, דילג סיסקו בין ישראל, מצרים ווושינגטון.
הצעה זו נדחתה, אך דילוגים תכופים אלו בין מדינות שאפיינו את מדיניות ה"דיפלומטיה בדילוגים" של המזכיר קיסינג'ר, היו דבר שבשגרה אצל סיסקו האנרגטי שזכה לכינוי "ג'ו הקופצני" .
ב-19 בפברואר 1974 מונה לתת מזכיר המדינה לעניינים מדיניים של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר.
לאחר מלחמת יום הכיפורים והסכמי הפרדת הכוחות פעל לכינון הסכם שלום בין ישראל למצרים.
התדהמה שהכתה בגנרלים מדבריו של סיסקו הובילה לנסיגה מרעיון זה, מה שלמעשה הבטיח את נפילתם ביום שלישי".
למעשה הדילמה שהציב סיסקו בפני הגנרלים של החונטה הצבאית ביוון גרמה לבחירה שלהם באפשרות שלא לתקוף את טורקיה.
ב-23 ביולי נחתם הסכם הפסקת האש עם טורקיה וב-24 ביולי שב קונסטנדינוס קרמנליס מהגלות והחזיר את הממשל הדמוקרטי ליוון.
בשנת 1976 עזב אחרי 14 שנה את מחלקת המדינה והתמנה לנשיא האמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
במהלך כהונתו גדלו מספר התרומות מגורמים פרטיים לאוניברסיטה, הוא העלה את רף הקבלה ללימודי תואר ראשון ופיקח על בנייתם של ספרייה והיכל אתלטיקה חדשים.
ב-1980 מונה לתפקיד שמטרתו גיוס כספים לאוניברסיטה.
תקופת כהונתו לא הייתה חלק אהוב במיוחד על סיסקו, דבר שהוביל לפרישתו בהמשך אותה השנה תוך שהוא מציין סלידתו מהמרדף אחר גיוס הכספים.
בשנת 1981 החל במה שכינה "הקריירה השלישית" בחברת "Sisco Associates" שהוקמה על ידי אשתו ועסקה בייעוץ ניהולי וניתוח סיכונים.
בנוסף היה לכותב ובעל טור דעה והופיע לעיתים בטלוויזיה כמומחה לענייני המזרח התיכון וליחסי החוץ של ארצות הברית.
בין השנים 1999 ל-2004 כיהן כנשיא האקדמיה האמריקאית לדיפלומטיה .
ב-23 בנובמבר 2004 נפטר סיסקו בצ'בי צייס, מרילנד כתוצאה מסיבוכים של מחלת הסוכרת.
הוא היה אמור לקבל פרס מהאקדמיה האמריקאית לדיפלומטיה, כחודש לאחר מכן.
פרס שהוענק לבסוף לאחר מותו על ידי חברו, המזכיר לשעבר, קיסינג'ר.
בשנת 1966 בעת שכיהן כעוזר מזכיר המדינה לענייני הארגונים הבינלאומיים נקרא על שמו הר שולחן באנטארקטיקה - סיסקו מסה .
ג'וזף בלקינסופ (3 באפריל 1927 - 22 במרץ 2022) היה תאולוג אקדמי בתנ"ך, פרופסור למקרא בחוג לתאולוגיה באוניברסיטת נוטרדאם.
מחקריו התמקדו בנביאים ובחמשת חומשי התורה.
בלנקינסופ נולד ב-3 אפריל 1927. הוא למד היסטוריה באוניברסיטת לונדון (תואר ראשון בהצטיינות).
לאחר מכן הוא קיבל SSL (רישיון לעסוק בכתובים קדושים) מהמכון האפיפיורי למקרא בשנת 1958 ותואר דוקטור בברית הישנה ולשפות שמיות מאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1967.
בלנקינסופ לימד במכללת הייתרופ בלונדון בשנת 1966 ובאוניברסיטת ואנדרבילט בשנת 1968. הוא לימד בסמינר התאולוגי בשיקגו בשנת 1968 ובקרן סמינר הרטפורד (1969-70) לפני שהגיע ללמד באוניברסיטת נוטרדאם בשנת 1970.
הוא היה רקטור במכון Tantur Ecumenical for Studies Studies בבית לחם בשנת 1978, והיה פרופסור אורח במכון האפיפיורי למקרא בשנים 1997–1998.
בלנקינסופ כיהן כנשיא האגודה התנ"כית הקתולית של אמריקה בין השנים 1988–1989 וכנשיא החברה לחקר הברית הישנה משנת 1999 עד 2000.
בלנקינסופ פרסם מספר פרשנויות והקדמות לספרי פרשנות של הברית הישנה, במיוחד לספרי הנביאים, תורה וספרי עזרא ונחמיה.
"ישעיהו 1-39": תרגום חדש עם מבוא ופרשנות (תנ"ך הוצאת אנקור; ניו יורק)
"ישעיהו 40-55" תרגום חדש עם מבוא ופרשנות (תנ"ך הוצאת אנקור; ניו יורק)
"ישעיהו 56-66" תרגום חדש עם מבוא ופרשנות'' (תנ"ך הוצאת אנקור; ניו יורק)
"החומש: מבוא לחמשת ספרי התנ"ך הראשונים" (ספריית עזר לתנ"ך הוצאת אנקור; ניו יורק)
"עזרא-נחמיה: פרשנות" (ספריית הברית הישנה; לואיוויל, קי.)
ג'וזף בקלר היה צייר אוסטרלי יליד אנגליה.
הועבר לאוסטרליה כפושע מגורש בשנת 1832 שיצא לחופשי לאחר 10 שנים.
ג'וזף בקלר, בנם של ג'וזף וג'יין בקלר, נולד בלונדון בשנת 1813. אביו היה גם צייר ובקלר למד אצלו במשך זמן מה.
בנעוריו המאוחרים היה פושע, ולאחר משפטו בשלוש סעיפי זיוף והעברת צ'קים מזויפים ב-30 ביוני 1831, הוא הורשע ונידון למוות.
גזר הדין הוסב לגירוש לכל החיים.
בקלר הגיע לסידני על סיפונה של אוניית מגורשים "פורטלנד" ב-25 במאי 1832. תוך שנה הוא נשלח להסדר העונשין בפורט מקווארי כעונש על פשעים נוספים שביצע במושבה.
הוא בילה תשע שנים בפורט מקווארי, במהלכן הוא קיבל עונש נוסף על התנהגות לא ראויה אך גם הייתה לו הזדמנות לצייר לפחות שישה ציורי נוף של פורט מקווארי.
בקלר השיג תעודת שחרור בשנת 1842 וזמן קצר לאחר מכן התחתן עם מרגרט מגנר.
בשנת 1843, בקלר קיבל אישור לעבור לסידני בתנאי שיישאר בעבודה אצל סטה אנד יוז, יצרני מסגרות וגילופים.
הוא נשאר בסידני עד אוגוסט 1845, אז נסע לגולבורן (כמעט שנה לפני שקיבל אישור רשמי לגור ולעבוד מחוץ לסידני).
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 הוא נסע גם ליאס, באת'רסט, מייטלנד וניוקאסל כדי לצייר פורטרטים ונופים, פעילויות שלטענתו, במהלך הליכי חדלות פירעון, בשנת 1849 גרמו לו למצוקה כלכלית.
הוא המשיך לטייל ברחבי ניו סאות' ויילס וקווינסלנד במשך רוב הקריירה שלו כצייר.
לאחר מות אשתו הראשונה מרגרט בשנת 1852, הוא התחתן עם שרה טינקר.
בשנת 1882 חזר בקלר לסידני, שם עבד כצייר פורטרטים וביסס את עבודתו על צילום.
הוא נפטר באוקטובר 1895 ונקבר בבית העלמין בווברלי.
הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה שרה.
דיוקנאותיו של בקלר היו כולם בצבע שמן.
סגנון הקומפוזיציה שלו, היה בהתמקדות בפירוט ותיאור ריאליסטי של מצויריו הוא חייב את מקור השראתו בז'אנר הפורח של דיוקנאות אנגליות פרובינציאליות.
דיוקנאותיו של בקלר דומים בסגנונם לסוגי הדיוקנאות שמשפחות דומות במעמד חברתי זהה באנגליה - מעמד הפועלים המצליח או מעמד הביניים הנמוך - היו יכולות להזמין מציירי פורטרטים אנגלים מקומיים.
הוא לא היה מעורב במיוחד בעולם האמנות בסידני.
ג'וזף פילו בראדלי היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא היה חבר ב"וועדה האלקטורלית", שהכריעה בנוגע לתוצאות הבחירות לנשיאות של 1876.
ג'וזף בראדלי נולד בברן שבמדינת ניו יורק, כבכור מבין 12 ילדיהם של פילו בראדלי ומרסי גרדנר בראדלי.
משפחתו הייתה משפחה דלת אמצעים.
הוא למד בבתי ספר מקומיים והחל ללמד בעצמו בבית ספר בגיל 16. ב-1833 קיבל בראדלי סכום של 250 דולר מהכנסייה הרפורמית ההולנדית לצורך לימודי כמורה באוניברסיטת ראטגרס.
ב-1836 הוא סיים את לימודיו ולאחר מכן הוא היה למנהל של בית הספר אקדמיית מיילסטון והחליט ללמוד משפטים.
בראדלי שוכנע על ידי חברו לספסל הלימודים בראטגרס, פרדריק פרלינגהויסן (לימים מזכיר המדינה של ארצות הברית), להצטרף אליו בניוארק ולרכוש הכשרה משפטית במשרד גובה המס בנמל המקומי.
ב-1839 התקבל בראדלי ללשכת עורכי הדין.
בראדלי החל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בניו ג'רזי, התמחה בדיני פטנטים ובחוקי הרכבות, היה לעורך דין בולט בתחומים אלו, והתעשר באופן משמעותי מעיסוקו.
במשך חייו רכש בראדלי את רוב השכלתו באופן עצמאי וצבר לעצמו אוסף גדול של ספרות מקצועית.
ב-1844 הוא נשא לאישה את מרי הורנבלאוור.
כעורך דין בתחומים המסחריים, ייצג בראדלי לקוחות רבים בפני מגוון של בתי משפט פדרליים, ורכש לעצמו מוניטין ברמה הלאומית.
כך, כאשר העביר הקונגרס את , שייצר מושב חדש בבית המשפט העליון של ארצות הברית, יצא לו כבר שם בקרב מקורביו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט, שהמליצו עליו כמועמד לשיפוט.
ב-7 בפברואר 1870 הוגשה מועמדתו של בראדלי כשופט בבית המשפט העליון, וב-21 במרץ היא אושרה על ידי הסנאט של ארצות הברית ובראדלי הושבע לתפקיד ב-23 במרץ.
סי., רכש בראדלי מעון בבירה שהיה קודם בבעלותו של סטיבן דאגלס.
בראדלי הביע את השקפותיו באופן רחב על סמכויות הממשל הפדרלי על פי סעיף המסחר לחוקת ארצות הברית, אך פירש את התיקון ה-14 לחוקה באופן צר, כפי שעשו שאר שופטי בית המשפט העליון באותה תקופה.
הוא כתב את חוות דעת הרוב ב"תיקי זכויות האזרח של 1883, אך היה בין ארבעת השופטים שהתנגדו לדעת הרוב בפסק הדין "תיקי בתי המטבחיים" ב-1873. פירושו את התיקון ה-14 בשני המקרים נותר הבסיס לפסיקות מאוחרות יותר במשך שנים רבות.
חוות דעתו המשלימה זכתה לפרסום בשל תיאורו את הנשיות: "ההרמוניה, שלא לומר הזהות, של האינטרסים ששייכים, או שצריכים להשתייך, למוסד המשפחה, מעוררת שאט נפש לשמע הרעיון שאישה מאמצת קריירה נפרדת ועצמאית מזו של בעלה...
הגורל והמשימה העליונה של הנשים צריכים להגשים את התפקידים העדינים והאצילים של רעייה ואם.
עקב התערבותו של בראדלי שוחררו אסירים שהואשמו ב-1873 בטבח בקולפקס, לאחר שהזדמן לו לדון במשפטם, והוא פסק שהחוק הפדרלי שעל פי הם הואשמו היה מנוגד לחוקה.
כתוצאה מכך הובא התיק על ידי הממשל הפדרלי לבית המשפט העליון בתיק ארצות הברית נגד קרוקשנק ב-1875. משמעות פסיקת בית המשפט העליון בתיק הייתה שהממשלה הפדרלית לא יכלה להתערב בהתקפות של קבוצות צבאיות למחצה על יחידים.
למעשה פתח פסק הדין פתח להגברת הפעילות הצבאית למחצה בדרום, שהחלישה את כוחם של הרפובליקנים, הדירה את השחורים מהאפשרות להצביע, פתחה את הדרך לשליטה של הדמוקרטים בבתי המחוקקיים של המדינות, וכתוצאה מכך נחקקו חוקי ג'ים קרואו.
חוות דעתו של בראדלי בתיק זה הדהדה בטיעונים בתיקים מודרניים שנגעו לאקטיביזם שיפוטי.
בראדלי גם כתב את פסק הדין "האנס נגד לואיזיאנה" , שבו נקבע שהמדינה לא יכולה להגיש תביעה נגד אחד מאזרחיה בבית משפט פדרלי.
לאור חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין של חברת הרכבת נגד מינסוטה, נראה זה ככל הנראה אירוני, שכן פסק הדין האנס נגד לואיזאנה התבסס כולו על אקטיביזים שיפוטי, וכפי שהודה בראדלי בחוות הדעת שלו, הוא לא הסתמך על לשון החוקה.
כדן יחיד, פסק בראדלי בעתירה לצו הביאס קורפוס שהוגשה בשמו של צ'ארלס גיטו, רוצחו של הנשיא ג'יימס גרפילד.
עורכי דינו של גיטו טענו ששפיטתו במחוז קולומביה לא הייתה ראויה.
הם טענו שאף על פי שגיטו ירה בגרפילד בתחומי העיר וושינגטון, גרפילד נפטר בביתו שניו ג'רזי.
בראדלי דחה את העתירה בחוות דעת מפורטת וגיטו הוצא להורג.
בראדלי זכור במיוחד בשל היותו החבר ה-15 והאחרון שמונה ל"וועדה האלקטורלית , שהכריעה על תוצאות הבחירות לנשיאות של 1876 השנויות במחלוקת, בהן התמודדו הרפובליקני רתרפורד הייז והדמוקרט סמואל טילדן.
כאיש המפלגה הרפובליקנית מאז ימיה הראשונים של המפלגה, בחירתו של בראדלי לוועדה לא הייתה ברורה מאליה.
על ארבעת השופטים האחרים הוטלה המשימה לבחור את השופט החמישי והאחרון, שכפי שהכל הבינוי, היה אמור להיות הקול המכריע בין כל שאר 14 חברי הוועדה, ולפיכך היה אמור להיות חסר נטייה פוליטית.
בתחילה הם בחרו לתפקיד בשופט דייוויד דייוויס, אך באותה עת נבחר דייוויס לסנאט של ארצות הברית ולא היה יכול להצטרף לוועדה.
השופטים התפשרו על בחירתו של בראדלי.
הסיבות לכך היו ברורות, אם כי ברור שעמיתיו ראו בו כהכי נייטרלי מבחינה פוליטית.
בכל אופן, רוב שופטי בית המשפט העליון באותה עת היו רפובליקנים.
בראדלי כתב מספר פסקי דין בשבתו בוועדה, וכמו עמיתיו השופטים חברי הוועדה, הוא צידד במפלגתו שלו.
ההצבעה הסופית של שמונה מול שבעה, שהתפצלה על פי נטיות מפלגתיות, הכריעה למעשה שהייז יושבע כנשיא, ובראדלי תואר בעיתונות כ"מצביע מטעם", או כשובר שוויון.
הדמוקרטים, שקיוו שבראדלי יתמוך במועמד שלהם, מיקדו את זעמם כלפיו ולא כלפי עמיתיו לוועד הרפובליקנים.
הדיווחים בעיתונות שמתחו ביקורת על ההחלטה השמיצו את בראדלי לבדו הוא קיבל מספר איומים ברצח.
במשך השנים הועלו האשמות בלתי מוכחות שבראדלי תכנן מלכתחילה להצביע בעד טילדן, הוא שודל לשנות את דעתו בלילה שלפני ההחלטה הסופית.
טענות אלו נדונו באריכות במספר מחקרים שעסקו בפרשה.
בראדלי לא הודה מעולה שהוא הושפע על ידי אף אחד באופן בלתי ראוי.
בראדלי כיהן על כס השיפוט עד 1891, כאשר הוא נחלש עקב מחלה (ככל הנראה שחפת).
ג'וזף בראדלי נפטר ב-22 בינואר 1892 בוושינגטון די.
ונטמן בבית הקברות מאונט פלזנט שבניוארק.
ג'וזף בל היה מהנדס בריטי ששימש כמהנדס ראשי של הטיטניק.
ג'וזף בל היה בנם הבכור של ג'ון בל האב ומרגרט ווטסון, שניהם יזמים חקלאיים.
הוא גדל בפארלם, כפר קטן במחוז הכפרי של ברמפטון, במחוז קמברלנד שבצפון מערב אנגליה.
אמו מרגרט מתה זמן קצר לאחר שילדה את ילדה האחרון.
ג'וזף בל למד בתחילה בבית ספר יסודי פרטי בכפר פארלם ולאחר מות אמו, הוא עבר עם אביו ואחיו לקרלייל, בין המחוזות אדנטאון וסטאנוויקס.
ג'וזף והאחים למדו באקדמיה של קרלייל ויליאם הריסון.
עם הזמן, אחיו הצעיר ג'ון החליט להגר לאוסטרליה, בעוד שאר בני המשפחה נשארו בקרלייל.
לאחר שעזב את קרלייל, ג'וזף בל עבר לניוקאסל, התלמד כמתכנן מנועים בחברת הנדסה.
עבודתו בחברת 'וייט סטאר ליין'
בשנת 1885, בל נשכר על ידי חברת וייט סטאר ליין ועבד על ספינות רבות שסחרו עם ניו זילנד וארצות הברית.
בשנת 1891 הועלה לדרגת מהנדס מכונות ראשי.
לאחר שירות ב"אולימפיק", הוא עבר "לטיטניק", שם קיבל את תפקיד המהנדס הראשי.
בליל 14 באפריל, זמן קצר לפני ש"הטיטניק" פגעה בקרחון, קיבל בל פקודה מהגשר להפוך את המנועים, בניסיון להאט את הספינה.
למרות מאמציו של הצוות, "הטיטניק" לא הצליחה להתחמק מגוש הקרח העצום.
כשהספינה החלה לשקוע, בל והמהנדסים נשארו בחדר המכונות, ודחקו במכונאים לשמור על הדוודים פעילים, לאפשר למשאבות להמשיך בעבודתן ולהבטיח שהחשמל יישאר פעיל זמן רב ככל האפשר.
על פי התיעוד ההיסטורי, כאשר התברר שלא ניתן לעשות דבר, וההצפה הייתה חמורה מכדי שהמשאבות יוכלו להתמודד, חלק מהמהנדסים עלו לסיפון ה"טיטאניק", אך בשלב זה כל סירות ההצלה כבר יצאו.
עדות של אחד הנוסעים מלמדת ששמונה מהנדסים התאספו בקצה האחורי של סיפון הספינה.
גופתו של בל מעולם לא נמצאה.
אשתו וגיסו, ויליאם ראלף, ירשו את החווה שלו בפארלם.
לכנסיית הקהילה של סנט פיית' בווטרלו ליד ליברפול יש צלחת המנציחה את בל.
בבית הקברות של הכפר בפארלם יש אנדרטה לזכרו.
ג'וזף אלן היה פיזיקאי ואסטרונאוט אמריקני אשר לקח חלק בתוכניות חלל וטס לחלל פעמיים.
ג'וזף אלן נולד בעיירה קרופורדסוויל שבאינדיאנה וגדל בעירו.
בשנת 1959 הוא סיים לימודי תואר באוניברסיטה.
בהמשך הוא סיים תואר שני (1961) ותואר שלישי (1965) באוניברסיטת ייל.
לאחר סיום הלימודים הוא עבד בתחום מחקר גרעיני באוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת ייל ובמעבדה לאומית ברוקהייבן.
בשנת 1969 אלן התקבל ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בהיותו בנאס"א אלן תחילה עבד אמוני טיסה ובהמשך היה בצוות תמיכה של אפולו 15. בשנים 1975–1978 הוא עבד בתפקיד ניהולי בנאס"א ובשנת 1978 נקלט במרכז החלל ג'ונסון כמדען.
אלן היה חלק של צוות במשימה STS-5 שהמריאה בשנת 1982 כאשר על סיפונה ואנס בראנד, רוברט אוברמייר, ג'וזף אלן וויליאם לנויר.
זו הייתה הפעם הראשונה שלחלל נשלח צוות של 4 אנשים.
בשנת 1985 אלן היה חבר בצוות טיסה של מעבורת במשימה STS-51-A.
במהלך טיסה זו הוא ביצע פעילות חוץ רכבית במהלכה ביחד עם דייל גרדנר החזיר למעבורת לוויינים שלא תפקדו.
הוא עזב את נאס"א וחיל הנחתים בשנת 1986.
לאחר פרישה מנאס"א אלן מונה למנכ"ל של Space Industries Incorporated.
בהמשך הוא היה יושב ראש של Veridian שעסקה בתחום תעשיית החלל.
ג'וזף אדוארד ברנן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-70 של מיין בשנים 1979–1987 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
כיהן גם בוועדה הימית הפדרלית.
ברנן נולד ב-1934 בפורטלנד, מיין והוא למד בבוסטון קולג' ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת מיין.
ברנן כיהן כתובע המחוזי של מחוז קמברלנד לפני שכיהן גם בבית הנבחרים של מיין (1965–1971) ובסנאט של מיין (1973–1975).
כשנבחר לראשונה לבית הנבחרים, לא הייתה לו מכונית והוא נסע בטרמפים מפורטלנד.
ב-1974 ניסה להתמודד לראשונה לתפקיד המושל, אך הפסיד לדמוקרטי ג'ורג' ג'יי מיטשל.
הוא מונה לתובע הכללי של המדינה ב-1975 והתמודד שוב בהצלחה על תפקיד המושל ב-1978 עם כ-53% מקולות הבוחרים.
ברנן נבחר מחדש בשנת 1982 עם כ-61% מהקולות.
ב-1986 הוא נבחר לבית הנבחרים הארצי מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מיין עם 53% מהקולות.
כשכיהן כתובע המחוזי נורו מאקדחו האישי כדורים בסמוך לבתו התינוקת.
האירוע הוביל את ברנן לתמוך בהגבלת הנשק האישי בארצות הברית.
לאחר שתי כהונות בבית הנבחרים, ברנן התמודד שוב לתפקיד המושל ב-1990, והפסיד לג'ון מק'קרנן הרפובליקני בהפרש של 47%-44%.
הוא התמודד שוב ב-1994, והפסיד לעצמאי אנגוס קינג (בהפרש של אחוז אחד) אך קיבל יותר קולות מסוזן קולינס הרפובליקנית.
ב-1996 ברנן הפסיד לקולינס בבחירות על מושבו של ויליאם כהן בסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1999 הנשיא ביל קלינטון מינה את ברנן לכהן כנציב בוועדה הימית הפדרלית - סוכנות עצמאית קטנה המסדירה את הספנות בין ארצות הברית לבין מדינות זרות.
הנשיא ג'ורג' ווקר בוש האריך את כהונתו ב-2004.
ג'וזף ג'ייקובס היה חוקר פולקלור, מתרגם, מבקר ספרות, חוקר חברה, היסטוריון וסופר של ספרות אנגלית.
מלקט ומו"ל נודע של פולקלור אנגלי.
ג'ייקובס, בן למשפחה יהודית אוסטרלית, נולד בסידני שבניו סאות' ויילס.
אביו ג'ון ג'ייקובס היה איש ציבור שהיגר מלונדון בסביבות 1837 ואמו שרה לבית מאיירס.
הוא למד באוניברסיטת סידני אך לא השלים את לימודיו ובגיל 18 היגר בחזרה לבריטניה.
באנגליה סיים תואר ראשון בקולג' סנט ג'ון שבאוניברסיטת קיימברידג' ומשם עבר לברלין שם למד ספרות יהודית וביבליוגרפיה אצל משה שטיינשניידר ופילוסופיה יהודית אצל מוריץ לזרוס.
עם שובו לאנגליה, למד אנתרופולוגיה אצל פרנסיס גלטון והחל לפתח עניין עמוק בפולקלור בכלל ובפולקלור הבריטי בפרט.
במקביל גילה עניין ביהדותו, וכתב על האנטישמיות באימפריה הרוסית הן בחיבוריו והן במכתבים לעיתונות שסייעו להעלאת המודעות הציבורית לנושא הפוגרומים נגד היהודים.
ב-1896 עשה בארצות הברית והעביר סדרת הרצאות על הפילוסופיה של ההיסטוריה היהודית בפילדלפיה ושיקגו.
ב-1900 היגר לארצות הברית וקיבל את משרת העורך האחראי של האנציקלופדיה היהודית שהכילה ערכים מ-600 תורמים שונים.
הוא נפטר ב-30 בינואר 1916 בביתו ביונקרס במדינת ניו יורק, בגיל 62.
ג'וזף בלומפילד היה המושל הרביעי של ניו ג'רזי.
הוא גם כיהן כשתי כהונות בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1817 עד 1821.
ג'וזף בלומפילד נולד בוודברידג' שבפרובינציית ניו ג'רזי לרופא מוזס בלומפילד ולשרה אוגדן ב-18 באוקטובר 1753.
ג'וזף התחנך בבית הספר של הכומר חנוך גרין בעיר דירפילד שבניו ג'רזי.
בלומפילד למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1775. הוא החל את עריכת הדין שלו בברידג'טון שבניו ג'רזי.
הוא התגייס לצבא הקונטיננטלי כקפטן בגדוד ניו ג'רזי השלישי ב-9 בפברואר 1776. הוא הגיע לדרגת רב-סרן ב-28 בנובמבר 1776. הוא נפצע בקרב ברנדיווין בספטמבר 1777. הוא התפטר מהצבא הקונטיננטלי ב-28 באוקטובר 1778, לאחר שנבחר לפקיד באספה הכללית של ניו ג'רזי.
בשנת 1794, בלומפילד הוביל את הכוחות המקומיים כנגד מרד הוויסקי בסמוך לפיטסבורג שבפנסילבניה.
בשנים 1795–1800 כיהן כראש עיריית ברלינגטון.
בתחילת מלחמת 1812 בלומפילד גויס לבריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית.
הוא שירת עד 15 ביוני 1815 לאורך גבול קנדה-ארצות הברית.
בתום מלחמת העצמאות, בלומפילד היה ממייסדי האגודה של סינסינטי במדינת ניו ג'רזי, וכיהן כנשיא האגודה הממלכתית מ-1808 ועד מותו ב-1823.
הוא עסק בעריכת דין בברלינגטון והיה הרשם של בית המשפט האדמירלי מ-1779 עד 1783. הוא שימש כתובע הכללי של ניו ג'רזי מ-1783 עד 1792 וכנאמן של מכללת פרינסטון מ-1793 ועד מותו.
הוא נבחר למושל ניו ג'רזי כדמוקרטי-רפובליקאי וכיהן בתפקיד בשנים 1801–1802 ובין 1803–1812.
בשנת 1814, בלומפילד נבחר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית.
בלומפילד נבחר כדמוקרטי-רפובליקאי לקונגרס החמישה-עשר של ארצות הברית ונבחר מחדש לקונגרס השישה-עשר.
בסופו של דבר כיהן בקונגרס מ-4 במרץ 1817 עד 3 במרץ 1821. הוא התמודד גם על מקום בקונגרס השבעה-עשר, אך לא נבחר.
חיים אישיים, אחרית ימיו והנצחה
לאחר מות אשתו הראשונה, הוא נישא לאיזבלה רמזי (1779–1871).
בשנת 1796 הוקמה כנסייה פרסביטריאנית לכבודו של בלומפילד.
לאחר מכן הוקמה עיירה על שמו.
בלומפילד מת בברלינגטון, ניו ג'רזי ב-3 באוקטובר 1823, ונקבר בחצר האפיסקופלית של סנט מרי בברלינגטון.
ג'וזף פורני ג'ונסטון היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-30 בשנים 1896–1900. בהמשך, מ-1907 ועד מותו הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
ג'וזף ג'ונסטון נולד במחוז לינקולן שבקרוליינה הצפונית.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים מקומיים.
בגיל 17 הוא עבר לטלדיגה, אלבמה והחל ללמוד באקדמיה צבאית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, התגייס ג'ונסטון לצבא הקונפדרציה.
הוא שירת במשך כל המלחמה, ונפצע בקרב צ'יקמוגה, , וב.
עד תום המלחמה הוא התקדם לדרגת קפטן.
לאחר תום המלחמה, למד ג'ונסטון משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של ויליאם ה.
פורני והתקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא עסק בעריכת דין בסלמה, אלבמה, ובסופו של דבר עבר לברמינגהאם, כדי להיות נשיא הבנק הלאומי של אלבמה.
ב-1887 היה ג'ונסטון לנשיא חברת סלוס ברזל ופלדה.