tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההשקפה הנאו-אפלטונית שהייתה הבסיס לאמונתו הכירה באלים השונים של הפרובינקיות השונות כחלק מפנתיאון ענק שבראשו האלים הרומאיים.
עבודת קורבנות כפי שהייתה נהוגה בבית המקדש הייתה אף היא נדבך חשוב בפולחן שיוליאנוס קידם, וכך מורשת היהדות והתרבות ההלניסטית השתלבו בתוכניות של יוליאנוס.
מאידך גיסא יוליאנוס העלה טענות קשות על היהדות בהיותה דת מונותאיסטית ששוללת את קיום אלים מלבד האל האחד ואוסרת על העבודה לאלים אחרים.
יוליאנוס ניסה להוכיח את הכזב שבנצרות על ידי הוכחה כי הנבואה הנוצרית מופרכת, וכי טענתם כי הם יורשי היהדות וישראל האמיתי ולכן נבחרי האל היא שקר.
מרכיב מרכזי בטענת הנצרות היה חורבן בית המקדש, המוצג בברית החדשה כהתממשות נבואה של ישו.
נבואה זו הייתה סלע מחלוקת בוויכוחים בין אנשי דת נוצרים וכוהנים פאגאנים ובהם ממוריו של יוליאנוס.
על פי תפיסת יוליאנוס בניית בית המקדש וחידוש פולחן העלאת הקורבנות הייתה אמורה להיות ההוכחה הניצחת לשקר שבטענות הנוצריות והשקר שבנבואות ישו.
הניסיון להקים את בית המקדש
בשנת 362, בעת שיוליאנוס היה באנטיוכיה, נוצר קשר בינו לבין חברי הקהילה היהודית של העיר.
על פי מקורות נוצריים שאל יוליאנוס את בני שיחו מדוע הם לא מקריבים קורבנות בעת שהוא התיר את הפולחן האסור, ונענה כי ליהודים אין אפשרות להקריב קורבנות שלא בבית המקדש.
בשנת 363 שלח יוליאנוס איגרות שבהן הוא מורה על בניית בית המקדש.
גרסה אחת של האיגרות נשמרה בכתבי אב הכנסייה גרגוריוס איש נזיאנוס, ובה מצוטט האוגוסטוס כמי שמצווה על היהודים לחזור למקומם, לבנות את בית המקדש ולהחזיר את מנהגי אבותיהם.
בגרסה שנייה ומפורטת יותר של האיגרת, שהאותנטיות שלה מוטלת בספק, יוליאנוס פונה להלל השני, מכנה אותו "אחי", ומורה על הפחתת נטל המיסים המוטל על יהודים.
יוליאנוס פונה ליהודים ומבקש כי יתפללו ל"אל עליון בורא העולם" בעד שלום שלטונו ולבניית בית המקדש ב"עיר הקודש ירושלים", שאליה ישובו היהודים לאחר ניצחונו על הפרסים.
יוליאנוס הקצה תקציבים לא מבוטלים מאוצר הקיסרות והפקיד על המלאכה את אליפיוס מאנטיוכיה.
מקורות נוצריים מתעדים כי מספר רב של יהודים התקבצו בירושלים לעבודות הבנייה, ובעוד יוליאנוס יוצא למערכה בפרס המשיכו פקידיו בהכנות שכללו איסוף חומרי בניין ופינוי ההריסות שעל הר הבית.
ביום 19 במאי החלה עבודת הבנייה.
מקורות נוצריים מתארים שבעת בניית בית המקדש פרצו פרעות אנטי נוצריות בארץ ישראל, שבהן השתתפו יהודים ופאגנים.
דווח על הצתת כנסיות בעיר עזה ובאשקלון, וחילול שרידי יוחנן המטביל בסבסטיה.
ההיסטוריון אמיאנוס מרקלינוס, שליווה את יוליאנוס, כותב בספרו כי באתר הבנייה פרצה שרפה – הוא מתאר כדורי אש שיצאו מיסודות הבניין, והעבודה הופסקה.
המקורות הנוצריים השונים מתארים את הפסקת הבנייה בצבעים עזים ובסיפורים בעלי אופי תנ"כי.
התיאורים כללו רעידת אדמה, צלבי אש שנראו בשמי ירושלים, צלבים שהופיעו על בגדי תושבי ירושלים, והמרת דת המונית של היהודים שהכירו בעליונות של הנצרות.
יוליאנוס, שהיה בעיצומה של מערכה קשה בפרס, נפצע בקרב ומת מפצעיו חודש לאחר הפסקת עבודות הבנייה.
במקומו הוכתר איש הצבא הנוצרי יוביאנוס ופרויקט בניין בית המקדש נזנח.
עם זאת בשנת 362 עלה באש מקדש אפולו באנטיוכיה כתגובה על היוזמה של יוליאנוס לבסס במקום פולחן פגאני בעיר שעיקר תושביה היו נוצרים ועוינים ליוליאנוס.
בשני המקרים לא נמצאו האשמים או הסיבה לאש.
העובדה שתוצאות האירועים היו רצויות לקהילות הנוצריות עשויה לעורר חשד שהשריפות הוצתו בידי נוצרים, אך אין כל ראיות לכך.
המקורות היהודיים של התקופה אינם מכילים כל מידע או התייחסות ליוזמתו של יוליאנוס.
החוקר יוסף גייגר מציין כי סיבה אפשרית לכך היא יחסם הדו-ערכי של היהודים כלפי בית המקדש.
צום תשעה באב הפך ליום תענית מרכזי במסורת היהודית, וכבר במאה הרביעית הקפידו בקהילות השונות על מנהגי אבלות והבעת תקווה לבניין המקדש, אולם תקוות אלו הפכו לעניין שבלב ובניין המקדש נדחה "לימות המשיח".
סיבה ארצית יותר להתלהבות המועטה יכולה להיות העובדה שיוליאנוס ביטל את מס השליחים שהיה ממקורות ההכנסה של הנשיאות.
נראה כי האמורא רב אחא, שאמר בתקופת יוליאנוס "זאת אומרת שבית המקדש עתיד להיבנות קודם למלכות בית דוד",
התחרט וחזר בו מדעתו הקודמת לאחר כישלון בניית הבית השלישי והאכזבה שבצידו, וסבר כי מה שאירע הוא חרפה.
הפיכת דעתו משתקפת במדרש קהלת רבה, שם כתוב "ברוך שהעביר חרפתו של לוליאנוס", ונראה כי "לוליאנוס" מופיע כאן במקום "יוליאנוס".
אזכור נוסף ליוליאנוס במקורות היהודיים מופיע בתלמוד הירושלמי, שם נזכר "לוליינוס מלכא".
בשנת 355, ימים מספר לאחר שקונסטנטיוס השני מינה את יוליאנוס לקיסר מטעמו בגאליה הוא ארגן חתונה בין אחותו הלנה (בתו של קונסטנטינוס הגדול ואשתו השנייה פאוסטה) לבין יוליאנוס.
הנישואים נועדו לקשור את יוליאנוס, שנאמנותו תמיד הייתה בסימן שאלה, בעבותות של קשרי משפחה לקונסטנטיוס, וייתכן שתפקידה של הלנה היה גם לפקח על יוליאנוס.
הלנה, שהייתה נוצרייה אדוקה, הלכה בעקבות בעלה לגאליה.
המקורות בני התקופה לא מציינים מה היה גילה של הלנה בעת הנישואים.
ההיסטוריון הנודע אדוארד גיבון מציין בספרו המונומנטלי שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית כי על פי חישובו, מאחר שקונסטנטינוס הגדול נפטר 18 שנים לפני החתונה ומאחר שהוא הוציא להורג את פאוסטה בשנת 326, יש להניח כי הלנה הייתה לא פחות מבת 29 בחתונתה.
לזוג נולד תינוק שמת בלידתו או בסמוך לכך והריונות נוספים נסתיימו בהפלה טבעית.
ההיסטוריון הרומאי אמיאנוס טוען במפורש בכתביו כי אשתו של קונסטנטיוס השני הקיסרי יוסביה, שהייתה מגינה ומליצת יושר ליוליאנוס, עמדה מאחרי מות הילדים של הזוג וזאת מתוך קנאה מאחר שהיא הייתה עקרה.
לפי כתבי אמיאנוס הילד הראשון נרצח על ידי מיילדת בפקודת יוסביה ולאחר מכן היא השקתה את הלנה ברעל שגרם להפלה בכל פעם שהלנה נכנסה להיריון.
בעוד אדוארד גיבון כותב כי יוסביה אכן גילתה יחס עוין להלנה ולא פוסל על הסף את התערבותה בהפלות, טענות אלו נדונו בהרחבה על ידי מספר היסטוריונים מודרניים ונדחו כשמועות מרושעות ללא אחיזה במציאות.
לאחר מותה של הלנה, יוליאנוס לא נישא בשנית וככל הידוע נמנע מקיום יחסים עם נשים.
הביוגרף שלו, ליבאניוס, מציין כי אם לא היה נישא להלנה על פי מצוות קונסטנטיוס הוא היה "מסיים את חייו מבלי שידע אישה ומבלי שידע על יחסי מין אלא מקריאה.
הוא התאבל על מות אשתו, ולא נגע באישה אחרת מאז".
דמותו של יוליאנוס נידונה בהרחבה במחקר ובכל ענפי ההגות האנושית, גם אל תוך המאה העשרים ואחת.
התגובות נעות בין הערצה להתנגדות ופסילה גורפת.
מאחר שיוליאנוס מייצג את האלטרנטיבה ההיסטורית לקונסטנטינוס הגדול, שמו עולה בהכרח בוויכוחים היסטוריים על תפקידה של הנצרות בחברה ובמדינה.
מעריצים מחזיקים בדרך כלל בגישה ביקורתית כלפי הרפורמות של קונסטנטינוס הגדול, ורואים ביוליאנוס שליט נאור וסובלני – פילוסוף בלבוש קיסר, שנלחם בנצרות על מנת להחזיר את עטרת התרבות היוונית בצורתה המקורית כתרבות השלטונית של האימפריה, וכשליט שהחזיק באידיאלים נעלים וניהל אורח חיים למופת.
כישלונו בהטמעת הרפורמות מוסבר במותו בטרם עת לאחר תקופת שלטון קצרה.
יוליאנוס הותיר אחריו מספר רב של מסמכים כתובים – חקיקה שנשמרה בקודקס תאודוסיאנוס ובה חוקים ותקנות שונות במעט מאלה שנחקקו בשם קודמיו ובשם ממשיכיו.
בנוסף קיים גוף עבודה של טקסטים ביוונית, שחוקרים מודרניים נוטים להתייחס אליהם כ"מסמכי אגו" דהיינו כעדות עצמית.
חלק ממסמכים אלו כוללים מספר רב של מכתבים אימפריאליים שהוכתבו לפקידים וקהילות עירוניות, אבל גם מכתבים לחברים, בני לוויה ומקורבים, מכתבים לפילוסופים מקסימוס מאפסוס ופריסקוס.
קובץ זה מכיל גם טקסטים שהיו אמורים להיות מוצגים בפומבי: מכתבים לתושבי ערים כמו אלכסנדריה במצרים, בוסרה או אדסה מלבד יותר מ-60 המכתבים, יש לא פחות מאחד-עשר כתבים מאת יוליאנוס, שמסווגים באופן מסורתי כנאומים.
האופי הספרותי שלהם שונה באופן ניכר.
גוף עבודות זה כולל שתי פאנגיריות על האוגוסטוס קונסטנטיוס השני ושלישית על אשתו יוסביה.
הם מתוארכים לתקופה שבה יוליאנוס היה קיסר בגאליה והם ייחודיים בכך שהם הנאומים היחידים שהקדיש קיסר אחד לקיסר אחר.
בכתבים אחרים, יוליאנוס עוטה את גלימת הפילוסוף והתאולוג.
הוא מתפלמס עם דוקטרינות הסותרות את הבנתו את החינוך, התרבות והאמונה ומסביר כיצד להבין את העולם ולסגוד לאלים.
בחיבורים דמויי מזמור על אם האלים ועל אל השמש, הקיסר פירש את הטקסים והמיתוסים הקשורים לאלוהויות אלו במסגרת תאולוגיה בהשראת הנאופלטוניזם.
תוך כדי הכנת המערכה הפרסית הקיסר החל לכתוב חיבור פולמוסי נגד "הגליליים" (כלומר נוצרים).
החיבור מחולק לשלושה ספרים, שקטעים נרחבים שרדו וקריאה בהם מוכיחה כי יוליאנוס היה בקיא בפרשנות המקרא הנוצרית, אתיקה ודוגמה.
ברבים מהטקסטים האלה יוליאנוס מדבר על עצמו בכנות.
בנאומו נגד הציניקן הרקליוס , יוליאנוס מצהיר שהוא קיבל הוראה מהאלים להציל את האימפריה הרומית, שנקלעה למערבולת ואיבדה את דרכה תחת שלטונם של בניו של קונסטנטינוס הגדול.
בסאטירה אחרת יוליאנוס דן את קודמיו ברותחין ובסופו של דבר, מכריז על מרקוס אורליוס כמנצח, תוך גינוי חריף של קונסטנטינוס ובניו כעבדים של יצריהם ומצד שני מציג את עצמו כהתגלמו כל המידות הראויות לקיסר: חוכמה, מתינות, צדק ואומץ, ומציג עצמו כשילוב המושלם של מרקוס אורליוס ואלכסנדר הגדול.
הוא גם הותיר טקסט מוזר המכונה "מיסופוגון" (שונא זקן) שנכתב באירוניה אבל ספוג בלעג עצמי, שהתפרסם באנטיוכיה כמו צו מלכותי.
בטקסט זה, הקיסר מעמיד פנים שהוא מקבל את ההאשמות שהועלו נגדו באנטיוכיה.
הוא טוען שצדקו תושבי אנטיוכיה כשדחו אותו מעל פניהם משום שטבעו חסר התרבות שונה מאורח החיים המעודן שלהם.
הוא ישן ואוכל מעט, הוא סוגד ללא הרף לאלים בתפילות וקורבנות.
אפשר לומר בביטחון כי אף קיסר רומי אחר לא חשף מעולם בפומבי את עצמו בצורה זו.
בכתביו הציב עצמו יוליאנוס את עצמו לנושא המרכזי של כתביו: הוא מדבר על ילדותו ונעוריו, על יחסיו עם אחיו למחצה גאלוס, בן דודו קונסטנטיוס ואשתו.
הוא מתאר את חלומותיו וחזיונותיו, המניעים והמטרות, הפחדים והתקוות שלו.
חוקרים מודרניים התפתו לא פעם לקבל ההצהרות הללו על פניהן.
מחקרים היסטוריים ביקורתיים רואים ביוליאנוס קנאי שדגל בדת ובתפיסת עולם שלא התאימו יותר לתקופה.
התפיסה שלו לגבי האלים והדרך הנכונה לסגוד להם הפכה לשולית עוד לפני תקופת שלטונו.
עובדה זו מנעה מתומכיו ואלו שהמשיכו בפולחן פגאני מללכת בעקבותיו.
יוליאנוס רצה לסלק את הנצרות והכנסייה ממעמדה המרכזי במערכת השלטונית הרומאית.
מכיוון שזיהה את החזון שלו עם רצון האלים, היה מוכן להשתמש בכל אמצעי אפשרי במאבק, כולל שימוש בהונאה ושקרים או כניסה למלחמה וסכסוכים אזרחיים.
המחקרים הביקורתיים טוענים כי הרפורמות לכאורה של יוליאנוס היו תערובת של צעדים אד הוק במטרה לגייס לצידו תומכים במלחמה מול הכנסייה, ותעמולה חכמה שהסתירה כי חלק מצעדי החקיקה שהוצגו כמהפכניים, היו למעשה מהלכים שבחלקם המשיכו רפורמות של קודמיו.
מחקרים אלה מציירים תמונה מורכבת לפיה יוליאנוס ניסה במהלכים שונים לפצות על חוסר הלגיטימיות של מעמדו כקיסר – חוסר לגיטימיות שנבע הן מהדרך שבה עלה לשלטון, כמורד במלכות, והן מהפולחן הדתי שניסה לכפות על נתיניו, ורובם דחו מכול וכול.
עוד בימי חייו עורר יוליאנוס תגובות של אנשי רוח והוגי דעות בני תקופתו והביא לתגובות ספרותיות כבר בחייו.
לא פחות מחצי תריסר נאומים הוקדשו לו במהלך שלטונו הקצר ועם מותו התגבר זרם הכתובים בסוגות שונות.
כמה שנים לאחר מותו של יוליאנוס כתב ליבאניוס, הוגה דעות פגאני ומי שהיה מבין חבריו הקרובים ביותר של יוליאנוס, ביוגרפיה מפורטת בפורמט של נאום הלוויה יווני.
ליבניוס תיאר את יוליאנוס כשליט ללא אשמה או אפילו כקדוש, שעלה לשמיים לשבת לצד האלים לאחר מותו.
על פי ליביאנוס, עם מותו של יוליאנוס נעלמו המידות הטובות: פולחן האלים, החינוך היווני וחיי התרבות נידונו להכחדה.
מצד שני, התאולוג הנוצרי גרגוריוס מניסה תקף את פועלו של יוליאנוס בשני כתבי פלסתר שנכתבו כמעט בו-זמנית, שבהם הוצג יוליאנוס כשקרן, ערמומי ורודף נוצרים, שהתריס כנגד האלוהים וקיבל עונש מוצדק.
בעת החדשה אירופה הייתה בעיקרה נוצרית.
הדבר נכון שבעתיים לגבי האקדמיה שבה היו המורים והחוקרים נוצרים אדוקים.
יוליאנוס הציב אתגר מיוחד מאחר שהוא הכחיש את ההתאמה בין חינוך המבוסס על תרבות יוון ורומא לבין חינוך המבוסס על ערכי הנצרות.
לדעתו, נוצרים לא היו מסוגלים ללמד את הספרות הקלאסית של היוונים.
הנרטיב של יוליאנוס – הצבת התרבות היוונית-רומית וחינוך מסורתי כנגד ערכים של הנצרות – הפך לסתירה לא ניתנת ליישוב בעת החדשה שראתה ערכים אלו כאיחוד הרמוני.
בימי הביניים יוליאנוס הוצג כאויב אלוהים ורודף נוצרים, תיאור שקיבל חיזוקים ממספרם הרב של מקומות שהחזיקו שרידי מרטירים, שמתו מידיו של יוליאנוס ושולחיו.
הגינוי הגורף הזה לא הוטל בספק עד המאה ה-16 כאשר אירופה נקרעה על ידי מלחמות דת.
אירועים אלו הציבו סימני שאלה רבים לגבי טענות שהוצגו כאמיתות מוחלטות על ידי הכנסייה הנוצרית.
בשנת 1566 הכריז המשפטן והפילוסוף הצרפתי ז'אן בודן בחיבור שנשען על כתבי ההיסטוריון אמיאנוס מרקלינוס, שלא ניתן לשפוט את יוליאנוס בצורה הוגנת אם רק רואים אותו ככופר, וכי יש צורך להביא בחשבון את פעילותו כמחוקק וכמצביא – תחומים בהם הראה יוליאנוס – לדברי בודן – את כל התכונות הנדרשות משליט.
זמן קצר לאחר מכן הופיעו ספרים ובהם תרגום ללטינית של כתבי יוליאנוס.
הטקסטים היו מלווים בהערות והארות של המתרגמים ואפשרו לראשונה לקורא להתרשם מתורתו של יוליאנוס ללא תיווך אנשי הכנסייה.
הביוגרפיה המודרנית הראשונה של יוליאנוס הופיעה בפריז בשנת 1735. המחבר, ז'אן פיליפ רנה דה לה בלאטארי היה כומר קתולי.
בכתביו הציג את חייו של יוליאנוס כלקח על כישלונו של שליט מוכשר שהתרחק ודחה את האמת הנוצרית.
הספר התבסס על שיטות מחקר היסטוריות ביקורתיות ונעזר בכל המקורות העומדים לרשותו באותה תקופה ואף השווה את הכתובים בקפידה; הוא גם עשה בהם שימוש נרחב בכתביו של יוליאנוס עצמו.
המחבר ניסה, תוך שימוש בכלים אלו, להגיע למסקנה לגבי שלטונו של יוליאנוס ולגבי אישיותו.
הוא מצא מעלות רבות אך גם הקפיד למצוא פגמים בכל אחת מהמעלות שנמצאו.
הביוגרפיה של יוליאנוס עוררה סנסציה ובמהרה תורגמה לאנגלית (1746) ולגרמנית (1752).
ההיסטוריון אדוארד גיבון בן המאה ה-18 נחשב לאחד ההיסטוריונים המשפיעים ביותר מאז טקיטוס.
גיבון מדד את הקיסרים הרומאיים לפי אמות מידה נוקשות על פי עיקרי האתיקה הפילוסופית והפוליטיקה.
גיבון היה מוקסם מיוליאנוס מאז נעוריו.
בכרכים 2 ו-3 של "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", הוא הקדיש כמה פרקים ליוליאנוס למרות תקופת שלטונו הקצרה והחותם המוגבל שהותיר בהיסטוריה הרומאית ובתהליך נפילתה.
גיבון הרעיף על יוליאנוס שבחים וקבע כי גם הנצרות הכירה בכך שיוליאנוס אהב את ארצו ובצדק ראוי היה לשלוט בעולם.
גיבון, שיצא מנקודת מבט של אתאיסט המתנגד לפולחן דתי, קבע כי נקודת התורפה של יוליאנוס הייתה ה"אמונה טפלה", דהיינו האמונה הפאגאנית שלו ודבקותו בטקסי פולחן, והטיל ספק אם תפיסת עולם זו הייתה לטובת נתיניו של יוליאנוס.
הוא קובע נחרצות כי מלחמת הדתות שהוביל יוליאנוס הייתה מכניסה את האימפריה למלחמת אזרחים לו המשיך בעקשנות את מטרתו להחזיר את הנצרות למעמד של כת לא חוקית שמאמיניה נרדפים על חייהם.
יוליאנוס במחקר של העת החדשה
האתגר להבין את יוליאנוס נלקח ברצינות על ידי היסטוריונים גרמניים פרוטסטנטיים.
הם יכלו להזדהות עם העוינות כלפי הדוגמה והפולחן של הכנסייה הקתולית.
בשנת 1812, היסטוריון הכנסייה התאולוג אוגוסט ניאנדר, מומר מיהדות לנצרות לותרנית פרסם את המונוגרפיה שלו Über den Kaiser Julianus und sein Zeitalter ("על יוליאנוס הכופר ותקופתו").
ובה הוא מתאר את יוליאנוס כצדיק ואדם מאמין שלא זכה להבנה עמוקה של הבשורה של ישו.
עבודה זו ועבודות נוספות היו מאופיינות בניתוח קפדני והציגו את יוליאנוס כמדינאי ואיש צבא מוכשר תוך הבנה לסלידתו ממוסדות הכנסייה הקתולית שהמאבק נגדה מנע ממנו מלראות את האמת הבסיסית שבבשורות שעליהן עומדת הנצרות.
היסטוריונים שפעלו ב של תחילת המאה העשרים ראו ביוליאנוס דמות טרגית, שפעלה למען מטרות מכובדות שבסופו של דבר לא הושגו, וראו בכישלונו לדכא את הנצרות ככישלון צפוי מאחר שבשלב זה צברה הכנסייה כוח רב ולא ניתן היה להשיב את הגלגל לאחור.
בקרב הרומאים הקתולים, הטענה שיוליאנוס היה אויב אלוהים ורודף הנצרות הייתה התפיסה הבסיסית והבלתי מעורערת.
חוקרים צרפתים ראו את יוליאנוס על רקע מאבקי הכוח של הרסטורציה הצרפתית בה נאבקו כוחות התומכים במשטר המלוכני של בית בורבון תחת תמיכת הכנסייה הקתולית עם תומכי נפוליאון בונפרטה ופילוסופים של תקופת ההשכלה.
מחקרים שפרסמו אינטלקטואלים אלו הציגו את יוליאנוס כמי שבישר את עלייתו של נפוליאון.
המגמה השתנתה במחצית השנייה של המאה ה-19, הופרד המחקר ההיסטורי הקתולי ממחקר תאולוגי.
ההיסטוריון והארכאולוג הצרפתי פול אלארד , שהיה קתולי אדוק, פרסם בפריז ביוגרפיה של יוליאנוס בשלושה כרכים, שזכתה להצלחה מרשימה והודפסה במספר מהדורות.
אלארד טען כי כפירתו של יוליאנוס הייתה מובנת אם כי בלתי נסלחת, זאת מאחר שהכיר את הנצרות דרך העדשה המעוותת של המינות האריאנית.
הוא העלה השערה כי לקראת סוף תקופת שלטונו סבל יוליאנוס מהפרעה נפשית, אכן החל משנת 1900 החל המחקר ההיסטורי להתייחס ליוליאנוס במושגים מדיסציפלינת הפסיכופתולוגיה.
הפוליטיקאי והעיתונאי האיטלקי גייטנו נגרי פרסם בשנת 1901 ביוגרפיה של יוליאנוס ובה הוא מתאר אותו כדמות ראויה להערצה, אדם נדיב והירואי אבל מאבחן אותו כאדם "לא מאוזן" המשלב באישיותו דמיון משתולל ופדנטיות חסרת שליטה ומציין כי הפגם הגרוע ביותר שלו היה נטייתו לכיוון הלא רציונלי, אמונות טפלות, ומיסטיקה.
נגרי מציין כי מלחמתו של יוליאנוס נגד הכנסייה הנוצרית הייתה תגובה לשחיתות שפשתה בכנסייה בעידן שלאחר מות קונסטנטינוס ועל מנת להציל את התרבות העתיקה מהרס, יוליאנוס ניסה לשווא להפוך את הפוליתאיזם הקדום לדת וזאת מאחר שלנצרות, גם בצורתה המעוותת והמושחתת, היה מה להציע להמונים, בניגוד לפוליתאיזם הניאואפלטוני.
מאז ראשית המחקר המודרני דמותו של יוליאנוס תלויה בהערכת אופיו על ידי החוקר תוך שימוש בכלי מחקר ביוגרפיים ולמעשה, מעט דמויות מהעת העתיקה נבחרו כנושאים למחקר ביוגרפי באותה תדירות כמו יוליאנוס.
בשנת 1930 כתב החוקר הבלגי ז'וזף בידה את הביוגרפיה והמחקר ההיסטורי על יוליאנוס שמהווה עד היום מקור ראוי לציטוט ובסיס למחקרים מאוחרים יותר.
בידה שזר את עדויותיו של יוליאנוס עצמו לתוך נרטיב המבוסס על כתבי ההיסטוריוגרף אמיאנוס מרקלינוס.
בחקר זה מתואר יוליאנוס כדמות היסטורית בעלת חשיבות אך גם כמי שנוטה לעיסוק במיסטיקה ומתרחק מהנצרות כתוצאה מחוויות רגשיות שמעבר לניתוח רציונלי.
בידה לא הסתיר את חסרונותיו של יוליאנוס והדגיש כי הקיסר ויתר במהירות על העיקרון של סובלנות שהיה אבן יסוד בתחילת דרכו ופתח במלחמה נגד הנצרות.
עבור בידה, הניסיון לחדש את הפולחן הפגאני היה "התנשאות אוטופית" המבוססת על אי הבנה מוחלטת של מצב היסטורי.
מחקרים נוספים שפורסמו במחצית הראשונה של המאה העשרים המשיכו בתהליך ההפרדה בין יוליאנוס ככופר בדוגמה של הכנסייה לבין יוליאנוס השליט שעסק בחקיקה, רפורמות שלטוניות וכלכליות.
החוקר קובע כי ניתוח שקול של הרפורמות של יוליאנוס מוכיח כי ההפך הוא הנכון, וכי במבחן זה יוליאנוס הוא מהשליטים המוכשרים בהיסטוריה של האימפריה הרומית.
ההיסטוריון הבריטי ארנולד יו מרטין ג'ונס שעבודתו על הקיסרות המאוחרת נחשבת לבסיס המחקר ההיסטורי של תקופה זו בכלל וכוללת גם את שלטונו של יוליאנוס, כתב כי יוליאנוס ניסה בכל כוחו לבצע רפורמות שיגלגלו לאחור את המהלכים של קונסטנטינוס הגדול.
הוא ביצע "ניקוי אורוות" יסודי וביטל את הפאר הראוותני של חצר המלוכה, ביצע "גיזום" דרסטי של נותני השירות בארמון.
הוא השתדל לצמצם את נטל המיסוי ולהחיות את הערים.
מעל לכל הוא שאף לשחזר את פולחן האלים העתיקים.
כישלונו היה בניסיון לבצע רפורמות דתיות ולהפריד בין הכנסייה לשלטון.
בחצי השני של המאה העשרים פורסמו מספר מחקרים שהתמקדו בצדדים הפסיכולוגיים של אישיותו של יוליאנוס בשנות ה-70, יוליאנוס עבר הערכה מחדש שקיבעה מחדש את התדמית של שליט אידיאליסט בעל השקפת עולם מנותקת וכקנאי חסר מצפון.
ההיסטוריון האמריקאי גלן בואורוק כתב בביוגרפיה מודרנית על יוליאנוס:
מחקרים עדכניים אחרים מציגים את יוליאנוס והרפורמות שלו באור אחר, ביקורתי ונוקב.
על פי מחקרים מודרניים על המבנה השלטוני של האימפריה הרומית המאוחרת, פעלו שליטי האימפריה להוציא צווים ומכתבים לפקידי האימפריה וזאת כתגובה לבעיות שעלו אד-הוק אך בדרך כלל נסמכו על מבנה מורכב של חוקים ותקנות שנבנה לאורך השנים על ידי קיסרים שונים.
על פי מחקרים אלו, שלטונו של יוליאנוס מוצג באור שונה: הרפורמות הכלכליות-שלטוניות מוצגות כאלתור קצר והטענה היא שבמקרים רבים הגיב הקיסר בחקיקה שלו לבעיות שהוא עצמו יצר.
הסיבה המתוארת למהלכים קצרי רואי היא רצונו של יוליאנוס לתת לגיטימציה לעובדת היותו מי שתפס את השלטון במהלך מרידה נגד השלטון הלגיטימי.
יוליאנוס כמקור השראה ומודל לחיקוי
מישל דה מונטיין, הפילוסוף הצרפתי איש הרנסאנס מתח ביקורת מפורשת על הקביעה שיוליאנוס היה רודף הכנסייה הנוצרית.
לפי טענתו הוא דבק בעבודת אלילים, אותה הוא מכנה "האמונה הטפלה", אך למרות התנגדותו לנצרות לא רדף את המאמינים ולא פעל נגדם באלימות.
ליצירתו של מונטן הייתה השפעה על מחברים רבים ובהם רנה דקארט, בלז פסקל, ז'אן-ז'אק רוסו ופרידריך ניטשה והד לדבריו ניתן למצוא בעובדה שהוגי הדעות של תקופת הנאורות הצרפתית כתבו בשבחי יוליאנוס.
מונטסקייה למשל תיאר אותו כשליט ומצביא דגול.
דני דידרו סופר ופילוסוף צרפתי, ממבשרי עידן הנאורות בצרפת פרסם את חיבורו "הרהורים פילוסופיים" ובו ביקורת נוקבת על החברה ועל המשטר וקריאה לכונן חברה שאינה כפופה לכנסייה, הפועלת על פי ערכי הרציונליזם וציין את יוליאנוס כדוגמה לשליט סובלני שהקדים את עקרונות הנאורות.
וולטייר השווה את יוליאנוס למרקוס אורליוס, השליט האידיאלי פר-אקסלנס, תרגם וערך את החוברת האנטי-נוצרית של יוליאנוס "נגד הגליליים" ויעץ לפרידריך השני, מלך פרוסיה מפרוסיה לראות ביוליאנוס מודל לחיקוי.
הפילוסוף והמדינאי הצרפתי ממוצא רוסי אלכסנדר קוז'ב ראה את כתביו ורעיונותיו של יוליאנוס כריאקציה לנצרות.
על פי קוז'ב, יוליאנוס זיהה את הסכנה שהנצרות הציבה למערכת השלטון והמרקם החברתי של האימפריה ובחר בפולחן האלים לקדם את פני הרעה.
יתר על כן, קוז'ב ראה בנאופלאטוניזם של יוליאנוס בסיס לפרשנות של הפילוסופיה היוונית של אפלטון ואריסטו.
במאמר "Le Concept, le temps et le discours" מפרט קוז'ב את התפיסה ההגליאנית שחכמה הופכת אפשרית רק במלאת הזמן.
את תגובתו של קוז'ב לליאו שטראוס שחלק על רעיון זה, ניתן למצוא במאמרו של קוז'ב "הקיסר יוליאנוס ואומנות הכתיבה שלו".
להרצאותיו וכתביו הפילוסופיים של קוז'ב הייתה השפעה רבה על הפילוסופיה הצרפתית של המאה ה-20 בעיקר מאחר שהציג מחדש רעיונות הגליאניים לפילוסופיה הצרפתית.
יוליאנוס היה מקור השראה למשוררים ולסופרים, כולל הסופר הרומנטי הפרוסי יוזף פון אייכנדורף (1788–1857), מהבולטים שביוצרי הרומנטיקה בספרות הגרמנית.
המשורר הרומנטי הצרפתי אלפרד דה ויניי (1797–1863), המחזאי הנורווגי הנריק איבסן (1828–1906), משורר בן הקהילה היוונית של העיר אלכסנדריה, קונסטנדינוס קוואפיס (1863–1933), ששירתו הושפעה מהיסטוריה היוונית והנוצרית-מזרחית.
הסופר הרוסי דימיטרי מרז'קובסקי (1866–1941) והסופר האמריקאי גור וידאל (1925–2012), החשיב עצמו "רפורמטור קיצוני", והעיד על עצמו כמי שרוצה להחזיר את הרפובליקניות הטהורה של אמריקה המוקדמת, כתב את הרומן יוליאנוס (Julian) בשנת 1964. בהקדמה לספר כתב וידאל כי הספר עוסק בשינויים בנצרות שחוללו קונסטנטינוס וממשיכיו.
השקפתו של וידאל היא שקידום הנצרות על ידי קונסטנטינוס, ויצירת אסכולות אורתודוקסיות סותרות, הונעו על ידי הצרכים הפוליטיים של קונסטנטינוס, ולא מאמונה עמוקה, וכי מדיניות זו נמשכה על ידי יורשיו.
יוליאנוס נשאר דמות זוהרת, המייצגת בעיות שנמצאות תדיר על סדר היום הציבורי.
כך בזמנים של אירועים קיצוניים "אומצו" יוליאנוס וכתביו על ידי דמויות שונות, בניטו מוסוליני ואדולף היטלר הצהירו במספר מקרים על הערצתם ליוליאנוס כמי שמרד ופעל לשנות את סדרי העולם.
מצד שני הוגה הדעות הסוציאליסטי קרל מרקס כתב באופן חיובי ואוהד על יוליאנוס כדמות היסטורית.
יוליה אוגוסטי פיליאה הייתה אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית ובתו של הקיסר אוגוסטוס.
הייתה גם אשתו של הקיסר טיבריוס, סבתא מצד האם של הקיסר קליגולה, דודה מדרגה שנייה של הקיסר קלאודיוס וסבתא רבתא מצד האם של הקיסר נירון.
יוליה נולדה בשנת 39 לפנה"ס והייתה בתם של אוגוסטוס (אז נקרא אוקטביוס) וסקריבוניה.
ימים מספר אחרי לידתה התגרש אביה מאמה כדי לשאת לאישה את ליוויה ובהתאם למנהג הרומאי לקח חזקה מלאה על יוליה.
יוליה גדלה בביתם של אביה וליוויה יחד עם אחיה החורגים טיבריוס ודרוסוס ובן דודתה מרקוס קלאודיוס מרקלוס, היא קיבלה חינוך מעולה וקפדני וחיי החברה שלה הוגבלו על ידי אביה שאיפשר לה לשוחח רק עם אנשים שאושרו על ידיו.
יוליה אורסה בשנת 37 לפנה"ס לבנו של מרקוס אנטוניוס, אנטיליוס כחלק מן הברית הפוליטית בין אנטוניוס לאביה, אולם שניהם לא התכוונו לממש את האירוסים ובמילא הם בוטלו אחרי קרב אקטיום שבו אנטוניוס הובס על ידי אוקטביוס.
בשנת 25 לפנה"ס נישאה יוליה למרקלוס, בן דודתה, בעודה בת 14. אוגוסטוס לא היה נוכח בטקס מכיוון שהיה עסוק בניהול המלחמה בהיספניה (כיום ספרד) ולכן מרקוס ויפסניוס אגריפה ארגן את החתונה.
טוענים כי נישואיה המוקדמים של יוליה הוחלטו בעקבות מחלה בה לקה אוגוסטוס, שחלה תכופות במהלך שלטונו ובריאותו הייתה רופפת תדיר.
בעקבות מחלתו וחששו כי לא יאריך ימים ארגן את חתונתה החפוזה של יוליה הן מכיוון שביקש לדאוג לה לפני מותו והן כי ביקש לסמן את מרקלוס כיורשו.
נישואיה של יוליה למרקלוס היו סימן לכך שהוא נחשב כיורשו של אוגוסטוס אולם הוא נפטר בגיל 26, כשנתיים לאחר הנישואים ליוליה.
עם מותו של מרקלוס בטרם עת, ניצבה בפני אוגוסטוס בעיה – למצוא חתן חדש לבתו, כזה שמסומן גם כיורשו העתידי.
הוא בחר בחברו הטוב ומפקד הצבא המוכשר ביותר שלו, אגריפה.
יש הטוענים כי עשה זאת גם מפני שלא רצה להכניס אדם זר למשפחתו, אולם מכיוון שנישואים ליוליה מהווים סימן לירושת הקיסר, כל שלושת חתניה של יוליה לא יכלו להיות אלא יורשיו העתידיים של אוגוסטוס ולא אדם זר.
על מנת לממש את האיחוד פקד אוגוסטוס על אגריפה להתגרש מאשתו הנוכחית קלאודיה מרקלה, שהייתה גם אחייניתו של אוגוסטוס ובת דודתה.
יוליה נישאה בשנת 21 לפנה"ס לאגריפה.
הנישואים היו נישואים מאורגנים טיפוסיים, אגריפה היה בגילו של אביה של יוליה.
יוליה ילדה לו חמישה ילדים: גאיוס קיסר, לוקיוס קיסר, יוליה הצעירה, אגריפינה ואגריפה פוסטומוס.
אוגוסטוס אימץ את גאיוס ולוקיוס בשנת 17 לפנה"ס מתוך כוונה להפוך אותם ליורשיו אולם הם מתו בדמי ימיהם.
בזמן נישואיה לאגריפה התחילו לצוץ הדיווחים על ניאופייה.
מסופר, שכשנשאלה כיצד בכל זאת דומים ילדיה לאגריפה, השיבה: "איני מקבלת נוסעים לאנייתי, אלא אם כן תפוסתה כבר מלאה".
יוליה הצטרפה אל אגריפה במסעותיו ברחבי האימפריה, היא שהתה בגאליה בין השנים 20–18 לפנה"ס בזמן שאגריפה היה מושלה.
בשעה שיוליה הייתה בדרך לפגוש את אגריפה היא כמעט טבעה באיליום, אגריפה הזועם קנס את המקומיים בסכום של 100,000 דרכמות ורק בקשותיו של מלך יהודה הורדוס שכנעו אותו לבטל את הקנס.
יוליה הצטרפה אל בעלה כשזה ערך סיור בפרובינקיות המזרחיות ואף ביקרה איתו בשנת 13 לפנה"ס ביהודה ושלחה מתנות לבית המקדש.
אגריפה מת בפתאומיות בשנת 12 לפנה"ס ויוליה הפכה לאלמנה בשנית.
לאחר מותו של אגריפה השיא אוגוסטוס את יוליה עם אחיה החורג טיבריוס, מתוך מחשבה להעניק לבנו החורג את אותו המעמד שהוחזק קודם לכך על ידי אגריפה ועל ידי הנישואים להפוך אותו למגנם של נכדיו.
נישואיה של יוליה לטיבריוס היו אומללים והתגלו ככישלון, טיבריוס נטר לה על כך שאולץ להתגרש מאשתו האהובה ויפסניה אגריפינה במצוות אוגוסטוס כדי להתחתן עם יוליה והיה בעל הערכה נמוכה אל אופייה, בעוד יוליה תיעבה את טיבריוס ולפי טקיטוס אף שלחה לאביה מכתב המגנה את טיבריוס.
הבן שיוליה ילדה לטיבריוס מת בינקותו.
לבסוף פרש טיבריוס מכל תפקידיו והסתגר ברודוס בשנת 6 לפנה"ס והזוג נפרד באופן מעשי.
בינתיים צצו שמועות על התנהגותה ההוללת של יוליה, על נוהגה לבלות את לילותיה במקומות מפוקפקים בפורום רומאנום.
אוגוסטוס כיוזם חוקי המוסר הקשוחים לא יכל להתעלם מהתנהגותה, הוא ביטל את נישואיה לטיבריוס בשנת 2 לפנה"ס וגינה אותה במכתב ששלח לסנאט הרומי, לבסוף הוגלתה יוליה לאי פאנדאטריה, שם היא הוחזקה בבידוד מוחלט כשרק אמה סקריבוניה התלוותה אליה.
יש הטוענים כי הגלייתה של יוליה הוחלטה על מנת למנוע ממנה גורל מר יותר של הוצאה להורג, שכן מאהבה האחרון, יולוס אנטוניוס, תכנן קשר כנגד טיבריוס, בעלה של יוליה.
יחד עם מספר קושרים נוספים תכננו לרוצחו, אולם הן טיבריוס והן אוגוסטוס שמעו על המזימה, ועל מנת למנוע את האשמת בתו מיהר אוגוסטוס להוקיע את הקושרים ולהחליט על הגלייתה של יוליה בהסתמך על חוק המגנה בגידה של נשים וגברים נשואים, אותו העביר 15 שנה קודם לכן.
יולוס אנטוניוס עצמו התאבד לפני הגעת אנשיו של אוגוסטוס אליו.
יוליה הוגלתה אל מחוץ לאיטליה, אולם חמש שנים לאחר מכן הוחזרה והועברה אל כפר איטלקי קטן, רגיום (כיום רג'ו די קלבריה שבאיטליה).
כשהיה ברור שאוגוסטוס עומד למות ושטיבריוס ירש אותו כקיסר, הוכנה קנוניה ברומא שיועדה למנוע זאת על ידי חילוצם שלה ושל בנה אגריפה פוסטומוס, שגם שהה בגלות, אחרי מותו של אוגוסטוס והבאתם ללגיונות הרומאים שחנו בגרמניה והכרזה על אגריפה כיורשו של אוגוסטוס והקיסר החדש.
אולם הקשר התגלה ואגריפה הוצא להורג עם מותו של אוגוסטוס.
בכך נסתם הגולל על סיכויה האחרון של יוליה להינצל מגלותה.
הקיסר החדש טיבריוס (שכזכור שנא אותה) ביטל את קצבתה של יוליה, הורה שתנועתה תוגבל לחדר אחד בביתה ושלא תבוא במגע עם שום אדם.
נסיבות מותה שנויות במחלוקת, דיו קסיוס טען כי היא הורעבה על ידי טיבריוס ומתה מרעב או חולשה.
לעומתו טקיטוס טען כי לאחר שגילתה שבנה פוסתומוס מת, יוליה שקעה ביגון, בריאותה הדרדרה והיא מתה ממחלה.
יוליה הצעירה , הייתה אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית.
יוליה נולדה בשנת 19 לפנה"ס, אמה הייתה יוליה, בתו של אוגוסטוס ואביה היה מרקוס ויפסניוס אגריפס, מצביאו הבכיר ביותר של אוגוסטוס.
היא הייתה גם בתו החורגת של הקיסר טיבריוס, דודתו של הקיסר קליגולה מצד אמו, בת דודה מדרגה שנייה של הקיסר קלאודיוס ודודה רבא של הקיסר נירון מצד אמו.
בשנת 5 לפנה"ס או 6 לפנה"ס סבה אוגוסטוס חיתן אותה עם הפוליטיקאי הרומאי לוקיוס אמיליוס פאולוס שהיה קרוב משפחתה.
לזוג נולדו שני ילדים, מרקוס אמיליוס לפידוס ואמיליה לפידה.
יוליה הוגלתה מרומא בשנת 8 לספירה לאי טרימיטי, כביכול זה היה עונש על ניאופיה עם הסנאטור דקימוס סילנוס אולם מכיוון שבעלה הוצאה להורג זמן קצר אחר כך באשמת בגידה ייתכן שהמניע להגליה היה פוליטי.
בעת שהייתה בגלות נולד ליוליה ילד, אוגוסטוס דחה את הפעוט והורה על הוצאתו להורג.
יוליה שרדה כעשרים שנה בגלות בזכות עזרתה של סבתה החורגת ליוויה, היא נפטרה בשנת 28 לספירה.
יוליד היא חברת בת של חברת קורל העוסקת בפיתוח תוכנת מחשבים ומושבה בטאיפיי אשר בטאיוון.
החברה נוסדה באוגוסט 1989 על ידי Lotus Chen, Lewis Liaw, Way-Zen Chen בסיוע של חברת מיקרוטק הטאיוונית.
המייסדים עזבו את המכון לאינפורמציה תעשייתית Institute for Information Industry כדי לפתח את התוכנה הגרפית שלהם פוטו סטיילר שפעלה על מערכת ההפעלה חלונות.
יוליד שיווקה את תוכנת הפוטו סטיילר שפיתחה באמצעות חברת התוכנה אלדוס האמריקאית.
בשנת 1994 חברת אלדוס התאחדה עם חברת אדובי וחדלה למכור את תוכנת הפוטו סטילר.
יוליד החלה לפתח ולמכור בעצמה תוכנה גרפית חדשה בשם פוטו אימפקט 3, תוכנה שהתחרתה בפוטושופ של חברת אדובי.
יוליד הרחיבה את תחומי הפיתוח והשיווק שלה לתוכנות עריכת וידאו ותוכנות הכנת תקליטורי די וי די.
יוליד החלה להיסחר בבורסת ניירות הערך של טאיוון בספטמבר שנת 2001.
באפריל 2005, חברת אינטר וידאו רכשה את יוליד בעבור 68 מיליון דולר בערך.
בסוף דצמבר 2006 הודיעה אינטר וידאו שהמיזוג עם יוליד הושלם.
בסוף אוגוסט 2006 הודיע חברת קורל הקנדית על רכישת חברת אינטר וידאו ועמה חברת יוליד.
כתוצאה מרכישת אינטר וידאו ויוליד על ידי חברת קורל הפסיקה יוליד להיסחר בבורסת ניירות הערך של טאיוון בסוף אוקטובר 2006. קורל הודיע באמצע דצמבר 2006 שהושלמה הרכישה של החברות אינטר וידאו ויוליד.
לאחר הרכישה משווקת קורל את המוצרים של החברות שרכשה בצד מוצרי תוכנה אחרים שלה.
יוליד מוסיפה להפעיל אתר אינטרנט עצמאי הכולל אפשרות לרכוש את התוכנות שיוליד מפתחת.
חברת קרט מיצגת בישראל את חברת קורל ומוכרת גם את התוכנות של יוליד.
את התוכנות ניתן לרכוש בחנויות או דרך אתרי האינטרנט של קורל ושל יוליד.
ניתן לרכוש חבילת תכנה על גבי תקליטור באריזת קרטון וספרות עזר מודפסת או להוריד את קובצי התוכנה למחשב דרך האינטרנט.
מוצרי התוכנה של יוליד כוללים:
יצירה והעתקה של תקליטורים (CD, DVD)
תוכנות גרפיות ווידאו למכשירי כף יד
יוליאנוס העני, או יוליאנוס איש מסדר ההוספיטלרים, הוא קדוש בכנסייה הקתולית.
מומחים להגיוגרפיה רואים בסיפורו אגדה בלבד.
הוא נחשב לפטרונם של הנגרים, העובדים בענף ההארחה והנודדים בדרכים.
ליוליאנוס שני ימי חג, ה-9 בינואר וה-12 בפברואר.
קיימות גרסאות שונות לאגדה על קורות חייו.
חלק מן האגדות טוענות כי הוא נולד בלה מאן (שבצרפת), ככל הנראה מתוך בלבול עם הקדוש יוליאנוס מלה מאן.
המיתוס ההולנדי-בלגי טוען כי יוליאנוס נולד בשנת 7 לערך באַת (בחלוקה המדינית הנוכחית בבלגיה - בשני ימי חגו מתקיימות חגיגות בעלות נופך לאומי-בלגי בעיר) וגרסה שלישית טוענת בכלל כי הוא נולד בנאפולי שבאיטליה.
גם בנוגע לאכסניה לעולי רגל שהקים, קיימת מחלוקת אם היא הייתה ממוקמת לחופי הנחל גרדו בפרובאנס או שבאי המצוי בנהר המוביל למצ'רטה.
בתקופת המנדט הבריטי נסלל בירושלים רחוב שנקרא על שמו "דרך יוליאן" (Julian's Way) (הרחוב לא נקרא על שם יוליאנוס הכופר כפי שסוברים רבים בטעות).
באותה עת אף פעל ברחוב מלון בשם זה.
יוליה גלושקו (באוקראינית: Глушко Юлія Сергіївна; נולדה ב-1 בינואר 1990) היא טניסאית עבר ישראלית.
דורגה בשיאה במקום 79 בעולם (23 ביוני 2014) בדירוג ה-WTA.
היא אחותה הגדולה של הטניסאית לינה גלושקו.
גלושקו נולדה בעיר דונצק שבאוקראינה הסובייטית (בברית המועצות דאז), להורים מאמני טניס.
אחותה הצעירה היא הטניסאית לינה גלושקו (צעירה ממנה בכעשר שנים).
החלה לשחק בגיל 4. בגיל 9 עלתה לישראל עם משפחתה.
השתתפה בפעם הראשונה בטורניר מסבב הבוגרות בשנת 2004. בספטמבר 2008 גלושקו התגייסה לצה"ל, על תקן ספורטאית מצטיינת.
בשנה זו הגיעה לדירוג השיא שלה בסבב הנערות - המקום העשירי בעולם ביוני 2007. לצד השתתפותה בתחרויות הנערות השתתפה במספר תחרויות בסבב הבוגרות, ואף זכתה בתחרות הראשונה שלה בבוגרות, כשזכתה בתחרות בספרד על סך 10,000 דולר.
בשנה זו עברה באופן מלא לסבב הבוגרות.
גלושקו רשמה הישגים נאים, ביניהם חצי גמר בתחרות על סך 50 אלף דולר ברוסיה ושני רבעי גמר בתחרויות על סך 25 אלף דולר.
בסיום השנה התקדמה אל המקום ה-352 בעולם.
ב-2009 לא הצליחה גלושקו להתקדם, ואף שהצליחה להיכנס לרשימת 300 הטובות בעולם לזמן קצר, סיימה את השנה במקום 317 בעולם.
בדצמבר 2009 העפילה לגמר אליפות ישראל בטניס שבו נוצחה בשתי מערכות בידי שחר פאר.
בתחילת השנה התקשתה גלושקו ליצור רצף ניצחונות.
במאי זכתה בתחרות על סך 10,000 דולר ברעננה ופעמיים נוספות הגיעה לחצי גמר בתחרויות על סך25 אלף דולר, אך במרבית השנה נשארה באזור המקום ה-350 בעולם.
באוקטובר זכתה בתחרות קטנה נוספת בעכו.
הפריצה בדירוג התרחשה בחודש נובמבר בסדרת של חמש תחרויות על סך 25,000 דולר באוסטרליה וניו זילנד.
גלושקו רשמה שתי זכיות בקלגורלי ובטרארלגון (שם ניצחה בחצי הגמר את המדורגת 42 בעולם), בעקבותיהן עלתה למקום 235 בעולם.
באליפות ישראל שוב הגיעה לגמר מול שחר פאר, אך הפסידה בשלוש מערכות 0–6, 6-4, 5-7.
הדירוג הגבוה אפשר לגלושקו להיכנס לראשונה למוקדמות גראנד סלאם.
בינואר שיחקה במוקדמות אליפות אוסטרליה הפתוחה אך הפסידה בסיבוב המוקדמות השני.
בפברואר הגיעה לסיבוב המוקדמות השליש בטורניר WTA בבוגוטה, אך הפסידה לפרואנית המדורגת 253 בעולם.
בסוף פברואר נכנסה לראשונה בקריירה לרשימת 200 הטניסאיות הטובות בעולם.
בהמשך השנה שילבה בין תחרויות ITF לבין מוקדמות תחרויות WTA אך התקשתה להמשיך את המומנטום החיובי.
במוקדמות הרולאן גארוס ווימבלדון הפסידה בסיבוב הראשון.
באוגוסט העפילה מהמוקדמות בתחרות על סך 100 אלף דולר והגיעה עד רבע הגמר.
במוקדמות אליפות ארצות הברית העפילה לסיבוב המוקדמות השלישי והאחרון, אולם לא הצליחה להעפיל להגרלה הראשית לאחר שהפסידה לאלכסנדרה ווזניאק (133 בעולם).
בזכות הישגים אלה הגיעה לדירוג 161 בעולם, שהיה הישג השיא שלה באותו הזמן.
בעקבות אובדן הנקודות שצברה באוסטרליה בסוף השנה הקודמת ירדה אל מחוץ לטופ 200 בעולם.
באליפות ישראל בדצמבר היו אלו שוב גלושקו ופאר בגמר אליפות ישראל, בפעם השלישית ברציפות.
בשנה זו הייתה לראשונה ידה של גלושקו על העליונה כשזכתה בתואר עם ניצחון 3–6, 4-6.
גם בתחילת שנה זו לא הצליחה גלושקו לרשום הישגים יוצאי דופן.
במוקדמות אליפות אוסטרליה הגיעה לסיבוב השני, ובתחילת יולי ירדה עד למקום 237 בעולם.
בסדרת התחרויות בצפון אמריקה לקראת אליפות ארצות הברית הפתוחה הגיעה להישגים רבים: שני חצאי גמר (בתחרות על סך 100 אלף ו-25 אלף דולר), גמר (בתחרות 50 אלף בווטרלו, קנדה) וזכייה בטורניר על סך 50 אלף דולר בלקסינגטון, ארצות הברית.
בגראנד סלאם האחרון של השנה, אליפות ארצות הברית הפתוחה, עברה גלושקו שלושה סיבובי מוקדמות (בהם ניצחה את המדורגות 180, 136 ו-168 בעולם) והעפילה לראשונה בקריירה להגרלה הראשית בגראנד סלאם.
גלושקו הוגרלה בסיבוב הראשון מול המדורגת 29 בעולם, הבלגית יאנינה וויקמאייר, והפסידה לה בשתי מערכות.
בעקבות הישגים אלה הגיעה למקום ה-157 בעולם.
באליפות ישראל בדצמבר הפסידה במשחק הגמר לשחר פאר בתוצאה של 6:3, 5:7, 6:1.
בתחילת השנה ניסתה גלושקו להיכנס לתחרויות WTA אולם לא הצליחה לעבור את שלבי המוקדמות.
במוקדמות אליפות אוסטרליה הפסידה בסיבוב השני.
במרץ זכתה בטורניר איניסברוק במיאמי לאחר ניצחון במשחק הגמר על פטריסיה מאייר-אכלייטנר מאוסטריה בתוצאה 2–6, 0-6, 4-6.
במאי העפילה גלושקו לראשונה לתחרות הראשית של טורניר גרנד סלאם, ברולאן גארוס בפריז.
אחרי שבשני סיבובי המוקדמות הראשונים היא ניצחה ב-2 מערכות, שיחקה בסיבוב השלישי מול אנסטסיה רודיונובה מאוסטרליה וניצחה 3–6, 6-4, 6-8 במשחק שערך 3 שעות ו-10 דקות.
בסיבוב הראשון הוגרלה מול טורו-פלור הספרדייה (71 בעולם) והפסידה לה בשתי מערכות.
ב-10 ביוני עלתה לדירוג השיא שלה עד אז, מקום 131 בעולם והפכה לשחקנית הבכירה בישראל לאחר ששחר פאר ירדה למקום 171 בעולם.
בסוף יולי ירדה למקום 123 בעולם, ודורגה אחרי פאר.
בטורניר ווימבלדון היוקרתי הצליחה גלושקו לנצח שני סיבובי מוקדמות ולהעפיל לסיבוב המוקדמות האחרון, אך בסופו של דבר הודחה בשתי מערכות לאיטלקייה מריה אלנה קמרין.
בתחילת יולי זכתה בטורניר ווטרלו ועלתה למקום ה-105 בעולם.
וכן לשלב חצי גמר בתחרויות ביקיאמה ובלקסינגטון.
בתחילת אוגוסט העפילה לראשונה להגרלה ראשית של טורניר WTA בטורניר הגדול בטורונטו, לאחר שניצחה שני משחקי מוקדמות.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הצליחה לעבור את שלושת משחקי המוקדמות ועלתה להגרלה הראשית.
בסיבוב הראשון ניצחה בשתי מערכות נדיה פטרובה שדורגה אז במקום ה-23 בעולם, מה שהיה הניצחון הגדול ביותר שלה בקריירה.
בסיבוב השני ניצחה את המדורגת 238 בעולם בשתי מערכות.
בסיבוב השלישי הפסידה לדניאלה האנטוחובה מסלובקיה (48 בעולם) 3-6, 7-5, 7-6. גלושקו ניצחה במערכה הראשונה, הובילה 2–5 במערכה השנייה והייתה פעמיים במרחק של שתי נקודות משמינית הגמר, אלא שאז, יריבתה ניצחה 8 משחקונים ברציפות.
גלושקו התאוששה ולקראת סיום המערכה השלישית היו לזכותה 4 נקודות משחק, שלא נוצלו.
בעקבות הישג זה נכנסה לרשימת 100 הטובות בעולם.
בטורניר WTA בטשקנט הגיעה לסיבוב השני.
את השנה סיימה במקום ה-91 בעולם.
בדצמבר זכתה בפעם השנייה באליפות ישראל לאחר ניצחון על עפרי לנקרי.
גלושקו פתחה את השנה ברגל שמאל כשהודחה כמעט בכל טורניר בסיבוב הראשון.
דירוגה החדש ב-100 הראשונות אפשר לה להיכנס ישירות לאליפות אוסטרליה הפתוחה, אולם היא הפסידה בסיבוב הראשון ללוסי ספארובה, המדורגת 26 בעולם, בשלוש מערכות.
בתחרות WTA בברזיל נכנסה ישירות להגרלה הראשית אך הפסידה בסיבוב הראשון.
לראשונה השתתפה במוקדמות תחרויות אינדיאן וולס ומיאמי מאסטרס, ובשניהם הפסידה בסיבוב המוקדמות הראשון לשחקניות המדורגות מתחתיה.
באפריל ומאי שילבה בין תחרויות WTA לתחרויות מדרג נמוך יותר (ITF) אולם לא הצליחה להשיג תוצאות טובות.
ברולאן גארוס, הגראנד סלאם השני של העונה, גלושקו נכנסה אוטומטית להגרלה הראשית, ושם הצליחה להשוות את הישג השיא שלה בגראנד סלאם כשהעפילה לסיבוב השלישי.
בשני הסיבובים הראשונים ניצחה בשני משחקים צמודים את דונה ואקיץ' (67 בעולם) וקריסטן פליפקנס (22 בעולם).
בסיבוב השלישי פגשה את המדורגת 11 בעולם דאז שרה אראני מאיטליה ונוצחה 0–6 6-1. בעקבות ההעפלה לסיבוב השלישי עלתה גלושקו לדירוג השיא שלה, המקום ה-79.
בטורניר ווימבלדון הפסידה בסיבוב הראשון לסבינה ליזיקי (19 בעולם).
בתחרות נוספת בבאקו הגיעה לסיבוב השני.
בתחרויות ההכנה לאליפות ארצות הברית באוגוסט לא הצליחה לעבור את המוקדמות וגם באליפות ארצות הברית הפסידה בסיבוב הראשון לאמריקאית המדורגת 123 בעולם.
בשתי תחרויות נוספות בהונג קונג וסאול הפסידה בסיבוב הראשון.
בעקבות שרשרת ההפסדים ואובדן הנקודות מקיץ 2013 ירדה עד לדירוג 170 בעולם.
באוקטובר ונובמבר חזרה גלושקו לסבב ה-ITF ושיחקה חמש תחרויות על סך 50 אלף דולר והשיגה חצי גמר אחד ושני רבעי גמר.
את השנה סיימה במקום 159 בעולם.
גלושקו זכתה בפעם השלישית באליפות ישראל לאחר ניצחון בגמר בשתי מערכות על שחר פאר.
בתחרות הראשונה באוקלנד רשמה במוקדמות שלושה ניצחונות והעפילה להגרלה הראשית, בה הפסידה לקרוליין ווזניאקי (8 בעולם) בסיבוב הראשון.
בתחרות WTA בריו דה ז'ניירו נכנסה להגרלה הראשית והעפילה לרבע הגמר.
במוקדמות טורניר מיאמי הפסידה במוקדמות.
במשך השנה שיחקה גם בתחרויות ITF אך לא הגיעה בהם להישגים.
בטורניר בבוגוטה ניצחה שתי שחקניות המדורגות מתחתיה והגיעה בפעם השנייה לרבע גמר בתחרות WTA, בו הפסידה למראינה דוקו-מארינו (134 בעולם).
במוקדמות הרולאן גארוס הפסידה בסיבוב הראשון לאנסטסיה רודיונובה (195 בעולם).
במוקדמות ווימבלדון הפסידה גם כן בסיבוב הראשון.
במוקדמות אליפות ארצות הברית ניצחה בסיבוב הראשון אך הפסידה בסיבוב השני.
בספטמבר שיחקה בטורניר 125K בסין והעפילה לגמר, בו הפסידה 5–7 במערכה השלישית לז'נג הסינית (71 בעולם).
בתחרות ITF בטקסס (על סך 50 אלף דולר) פגשה בסיבוב השני את שחר פאר (173 בעולם בזמנו) וניצחה אותה בשתי מערכות.
היה זה המשחק היחיד בין השתיים בסבב.
גלושקו הגיעה לחצי הגמר בתחרות זו, וסיימה את העונה במקום 128 בעולם.
באליפות ישראל בטניס שנערכה בדצמבר העפילה לשלב הגמר בו הפסידה לאולגה פרידמן 2-6 2-6.
באליפות אוסטרליה הגיעה לסיבוב המוקדמות השלישי אולם כשלה בו ולא העפילה להגרלה הראשית.
בתחילת השנה ניסתה להיכנס לתחרויות WTA וזכתה להצלחה חלקית.
בשתי שבוכות עוקבים במקסיקו העפילה בהצלחה מהמוקדמות והגיעה לסיבוב השני בהגרלה הראשית.
במוקדמות אינדין וולס ומיאמי הפסידה בסיבוב המוקדמות הראשון.
ברולאן גארוס הגיעה לסיבוב המוקדמות השני, וכך גם במוקדמות אליפות ארצות הברית.
בווימבלדון הפסידה בסיבוב המוקדמות הראשון.
במהלך הקיץ ועד סוף השנה לא הצליחה להגיע להישגים משמעותיים והפסידה משחקים רבים לשחקניות המדורגות מתחתיה בדירוג העולמי.
בסיום השנה ירדה למקום ה-181 בעולם.
גלושקו בחרה שלא להשתתף באליפות ישראל שנערכה בדצמבר על מנת להתכונן לאליפות אוסטרליה הפתוחה.
בתחילת השנה הפסידה במוקדמות אוקלנד.
בסיבוב השני של מוקדמות אליפות אוסטרליה הפתוחה הפסידה לאמריקאית יוליה בוסרופ (119 בעולם).
במרץ, בעקבות הפסד בסיבוב הראשון בשנג'ן דורגה במקום ה-249 בדירוג העולמי, מקום אחד מתחת לדניז חזניוק.
בהמשך השנה החזיקו השתיים לסירוגין בתואר הטניסאית הישראלית המובילה.
בהמשך השנה רשמה גלושקו הפסדים מוקדמים רבים ולא השיגה תוצאות טובות.
הישג השיא שלה בשנה זו היה חצי גמר בתחרות 60 אלף באוסטרליה, רבע גמר בתחרות על סך 80 אלף דולר, והשתתפות בתחרות WTA בנירנברג כ-Lucky Loser לאחר שהפסידה במוקדמות.
באוקטובר אף יצאה מרשימת 300 המובילות בעולם לראשונה מאז שנת 2010.
החצי הראשון של 2018 לא בישר על שינוי מגמה.
בינואר לא הצליחה לעבור את שלב המוקדמות בשתי תחרויות WTA בניו זילנד ואוסטרליה.
לאחר מכן הפסידה בסיבוב הראשון בשלוש תחרויות ITF על סך 25 אלף דולר.
החל ממרץ חל שיפור בתוצאות וגלושקו הצליחה לחבר מספר ניצחונות יחד.
במאי-יוני שיחקה בשלוש תחרויות על סך 25 אלף דולר במזרח הרחוק וזכתה בשניים מהם (בתאילנד ובסינגפור) והגיעה לגמר בתחרות השלישית.
ביולי הגיעה לגמר בתחרות נוספת בויניפג בקנדה.
בעקבות תוצאות אלה חזרה ל-200 הראשונות בעולם.
לאחר מכן זכתה בטורניר על סך פרסים של 60 אלף דולר בגרנבי, קנדה, לאחר ניצחון בגמר על ארינה רודיונובה (144 בעולם) בשתי מערכות.
השיפור בדירוג אפשר לגלושקו להיכנס למוקדמות אליפות ארצות הברית הפתוחה והיא עברה בהצלחה את שלושת סיבובי המוקדמות.
בסיבוב הראשון ניצחה את מוניקה ניקולסקו (62 בעולם) במשחק צמוד והעפילה לסיבוב שני, שבו הפסידה לנאומי אוסקה (19 בעולם) בשתי מערכות שבסופו של דבר זכתה בתואר האליפות.
בדירוג הבא בתחילת ספטמבר עלתה גלושקו למקום 127 בעולם, שיפור של קרוב ל-200 מקומות בתוך ארבעה חודשים.
באוקטובר שיחקה בהגרלה הראשית בטורניר WTA בהונג קונג והפסידה בסיבוב הראשון לאליז קורנה.
גלושקו החלה את השנה בסוף פברואר ועד סוף מאי רשמה רק שני ניצחונות.
בתחרות באיסטנבול הפסידה בסיבוב המוקדמות השני אך נכנסה להגרלה הראשית כ-Lucky Loser.
בסיבוב הראשון הפסידה למדורגת 30 בעולם במה שהיה להופעה האחרונה שלה בטורניר מסבב ה-WTA.
במוקדמות הרולאן גארוס עברה בהצלחה את שני הסיבובים הראשונים אולם הפסידה במשחק האחרון 6-4 במערכה השלישית.
ביוני הגיעה לגמר תחרות 25 אלף שנערכה בעכו.
במוקדמות ווימבלדון ואליפות ארצות הברית הפסידה בסיבוב המוקדמות הראשון.
עד ספטמבר ירדה לאזור המקום ה-350 בעולם.
בספטמבר ערכה את משחקה האחרון בתחרות על סך 60 אלף דולר במיתר והפסידה בסיבוב הראשון.
בדצמבר הודיעה על פרישה ממשחק פעיל, זאת עקב פציעות.
גלושקו הייתה חברה קבועה בנבחרת גביע הפדרציה של ישראל החל משנת 2007 ועד 2018. הופעת הבכורה שלה הייתה באפריל 2007, אז הפסידה במשחק הרביעי מול נבחרת קנדה במסגרת הבית העליון השני, לאחר שהמפגש הוכרע בניצחון של הנבחרת הישראלית.
במשחקי בית אירופה/אפריקה 1 של גביע הפדרציה באילת (2011) ניצחה גלושקו בשלושה מבין ארבעה משחקי היחידות.
במשחקים שנערכו באילת בשנת 2013, רשמה גלושקו את הניצחון הגדול ביותר שלה עד אז, על המדורגת 39 בעולם אורסולה רדוונסקה הפולנייה בתוצאה 4–6, 6-4.
המאזן של גלושקו בגביע הפדרציה עומד על 29 ניצחונות (17 במשחקי יחידות ו-12 במשחקי זוגות) מול 29 הפסדים (16 במשחקי יחידות ו-13 במשחקי זוגות).
יוליה בנך (נולדה בשנת 1992), היא שחיינית ישראלית שייצגה את ישראל באליפות העולם בשחייה.
שיאנית ישראל בעבר במשחים ל-50 מטר חזה, ל-100 מטר חזה ול-200 מטר חזה ושיאנית המכביה במשחה ל-100 מטר חזה.
היא זוכת מדליית ארד באליפות אירופה לנוער במשחה ל-100 מטר חזה.
בנך שחיינית הפועל אילת התאמנה אצל סרגיי גרום מאמן שחייה ראשי (אביה של יוליה) ועברה להתאמן בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט, בהדרכתו של לאוניד קאופמן.
בנוסף, היא סיימה במקום ה-11 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם אניה גוסטומלסקי, עמית עברי וקורוטקוב בשיא ישראלי חדש של 4:14.40 דקות.
הזמן שקבעה בזינוק שליחים בחזה היה 1:11.67 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי אותה שנה זכתה בנך במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 32.41 שניות.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בבלגרד, סרביה בסוף יולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.90 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בסנט רפאל בצרפת בפברואר 2009 קבעה בנך במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:08.93 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-18 שנערכו בווינגייט ביולי אותה שנה זכתה בנך במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 1:09.87 דקות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 סיימה בנך במקום ה-31 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.18 דקות, במקום 37 במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 31.98 שניות ובמקום 43 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:33.95 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום 20 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם אנה וולצ'קוב, עמית עברי וקריסטינה צ'רנישב בשיא ישראלי חדש של 4:09.49 דקות.
הזמן שקבעה בזינוק שליחים בחזה היה 1:09.72 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בווינגייט זכתה בנך בשתי מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי ובינלאומי חדש של 31.95 שניות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי ובינלאומי חדש נוסף של 2:29.03 דקות.
בנוסף, היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.71 דקות, אחרי קורוטקוב שקבעה תוצאה של 1:08.97 דקות, 4 מאיות שנייה איטי מהשיא הישראלי של בנך.
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה סיימה בנך במקום 18 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:25.22 דקות, במקום 20 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש נוסף של 1:07.48 דקות ובמקום ה-32 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 31.71 שניות.
יוליה אוסטינובה (נולדה ב-31 באוגוסט 1962) היא פרופסור מן המנין במחלקה להיסטוריה כללית ומופקדת הקתדרה בהיסטוריה ע"ש אנה וסם לופין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היא עוסקת בהיסטוריה של יוון העתיקה.
מכהנת כנשיאת האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל.
אוסטינובה נולדה בסנקט פטרבורג ברוסיה.
תואר הדוקטור הוענק לה בשנת 1988 מהמכון לארכאולוגיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות בלנינגרד.
בשנת 1990 עלתה יוליה אוסטינובה לישראל.
בשנת 2018 מונתה לפרופסור מן המנין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקרה מתמקד בתולדות הדת ובתפקידה בחברה היוונית העתיקה.
בנוסף למקורות ההיסטוריים והארכאולוגיים, מבססת יוליה אוסטינובה את עבודתה על גישה רב-תחומית, העושה שימוש בתוצאות המחקרים בנוירופסיכולוגיה, אנתרופולוגיה וסוציולוגיה להבנת תופעות היסטוריות.
המלכה יוליאנה הייתה בתם היחידה של וילהלמינה, מלכת הולנד, ושל הנסיך הנריק.
ילדותה עברה עליה בארמון הט לו באפלדורן ובארמון המלכותי בהאג, שבו הוקמה עבורה בגיל 6 כיתת בית ספר קטנה ובה שלושה ילדים נוספים.
חמש שנים אחר כך החלה יוליאנה בלימודי תיכון מפי מורים פרטיים, על מנת להכינה עד לגיל 18 לתפקיד המלכה, אם יעלה הצורך בכך.
ב-1927, בגיל 18, צירפה אותה אמה המלכה למועצת המדינה (Raad van State) שבראשותה – גוף מייעץ לממשלת הולנד.
באותה שנה נרשמה יוליאנה ללימודים באוניברסיטת ליידן.
היא למדה שם שיעורים בסוציולוגיה, כלכלה, משפטים, יחסים בינלאומיים והיסטוריה.
ב-1937, אחרי חיפוש ממושך אחר חתן ליוליאנה על ידי אמה המלכה, היא נישאה לברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד, בן למשפחת אצולה גרמנית.
הם הכירו במהלך אולימפיאדת החורף בגרמניה ב-1936. ההכרזה על אירוסיהם עוררה מחלוקת בהולנד על רקע המתח בינה לבין גרמניה הנאצית.
לפני הנישואין הוענקה לנסיך אזרחות הולנדית.
נישואי יוליאנה וברנהרד נמשכו עד סוף חיי שניהם ושרדו כמה משברים, כמו פרידתם במהלך מלחמת העולם השנייה, רומנים שניהל הנסיך ושתי בנות שנולדו לו מחוץ לנישואין.
לזוג נולדו ארבע בנות: המלכה ביאטריקס (נולדה ב-1938), הנסיכה איריינה (נולדה ב-1939), הנסיכה מרגריט (נולדה ב-1943), הנסיכה כריסטינה (נולדה ב-1947).
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה ב-1940 יצאו יוליאנה ומשפחתה לגלות מחוץ למדינה.
הם שהו חודש בבריטניה ולאחר מכן עברה יוליאנה עם ילדותיה לקנדה, שם התגוררו בפרבר של הבירה אוטווה.
הנסיך ברנהרד נשאר בלונדון עם המלכה וילהלמינה וחברי הממשלה הגולה של הולנד.
באוטווה נולדה בתם השלישית של יוליאנה וברנהרד, מרגריט, (המושל הכללי של קנדה הסדיר את קבלתו של חוק מיוחד, שהכיר בחדרי הנסיכה יוליאנה בבית החולים באוטווה כשטח הולנדי אקסטריטוריאלי – שלולא כן לא הייתה מרגריט יכולה להיכלל בסדר הירושה לכתר ההולנדי).
לאחר ששבה להולנד במאי 1945, הביעה יוליאנה את תודתה על הכנסת האורחים הקנדית כאשר שלחה לעיר אוטווה 100 אלף פקעות צבעונים.
יוליאנה הוסיפה לתרום פקעות צבעונים לאוטווה מדי שנה עד לסוף חייה.
לכבוד תרומה זו נוסד באוטווה ב-1953 פסטיבל הצבעונים הקנדי השנתי, האירוע הגדול מסוגו בעולם.
לאחר המלחמה השתלבה יוליאנה במאמצי השיקום של המדינה ושימשה כנשיאת הצלב האדום ההולנדי.
בתקופה זו באה לידי ביטוי גישתה הישירה והבלתי מתנשאת כלפי בני ארצה, אשר הפכה לתו מאפיין שלה בימי מלכותה.
בתה הרביעית של יוליאנה, הנסיכה כריסטינה, נולדה עם לקות ראייה משמעותית.
הדבר הביא את יוליאנה להיעזר בשירותיה של מרפאת באמונה שנויה במחלוקת.
הדבר הביא באמצע שנות החמישים לסכסוך בין יוליאנה (אז כבר מלכה) לבין בעלה, אשר התגלגל עד למשבר חוקתי.
המשבר יושב, אך בעקבותיו פחת כוחה של יוליאנה.
יוליאנה הוכתרה למלכה ב-6 בספטמבר 1948. היה זה לאחר שהמלכה וילהלמינה ויתרה על כתרה על רקע ביקורת על טיפולה בדרישת אינדונזיה לעצמאות, שנתפסה כאסון כלכלי להולנד.
המלכה החדשה חתמה ב-1949 על מסמכי ההכרה ההולנדית בעצמאות אינדונזיה.
חצי יובל אחר כך, בעודה מולכת, העניקה הולנד עצמאות גם למושבה סורינאם (ב-1975).
המלכה יוליאנה הרבתה לבקר בבתי ספר ומוסדות בהולנד כשהיא לבושה בפשטות לא-מלכותית, לא פעם למורת רוחם של יתר אנשי החצר המלכותית.
בעקבות אסון שיטפון הים הצפוני בהולנד ב-1953 השתתפה המלכה במאמצי החילוץ כשהיא לובשת מעיל ונועלת מגפיים, מגלה חמלה ואכפתיות ומעודדת את האזרחים.
ההערכה והפופולריות שצברה עקב כך אצל בני עמה סייעו לה להיחלץ ממשבר חוקתי נוסף ב-1963: בתה השנייה, הנסיכה איריינה, המירה בחשאי את דתה לנצרות רומית-קתולית ונישאה ללא הסכמת הממשלה לטוען לכתר הספרדי – פרשה שעוררה איבה ציבורית בהולנד כלפי בית המלוכה.
מחאה ציבורית נוספת התעוררה ב-1965 עקב החלטת יורשת העצר, הנסיכה ביאטריקס, להינשא לדיפלומט הגרמני קלאוס פון אמסברג, והפעם עלו קריאות לביטול מוסד המלוכה בהולנד.
הפופולריות שלו שבה ועלתה ב-1967 בזכות לידת בנה הבכור של הנסיכה ביאטריקס, הנסיך וילם-אלכסנדר – יורש עצר זכר ראשון לכתר ההולנדי מזה 116 שנים.
ב-1976 נקלע בית המלוכה למשבר נוסף כאשר התברר כי בעלה של המלכה, הנסיך ברנהרד, קיבל שוחד של למעלה ממיליון דולר מחברת לוקהיד האמריקנית על מנת שישפיע על ממשלת הולנד לרכוש מטוסי קרב מתוצרתה.
במישור הבין-לאומי גילתה המלכה עניין בבעיות פליטים, בבעיותיהן של מדינות מתפתחות ובמיוחד ברווחת ילדים בהן.
ב-1973 היא תרמה את הכספים שנאספו במסגרת חגיגות יובל הכסף למלכותה, שנערכו באותה שנה, לארגונים לרווחת הילד ברחבי העולם.
חייה לאחר פרישתה מכס המלוכה
ב-30 באפריל 1980, ביום הולדתה ה-71, ויתרה יוליאנה על כסאה ובתה ביאטריקס הייתה למלכה תחתיה.
לאחר פרישתה המשיכה יוליאנה להיות מעורבת במשך שנים רבות בפעילויות צדקה שונות.
באמצע שנות התשעים התערערה בריאותה והיא לא נראתה בציבור מאז.
יוליאנה נפטרה בשנתה עקב סיבוכים של דלקת ריאות ב-20 במרץ 2004, בארמון סוסטדייק (Soestdijk Palace) שבעיירה בארן (Baarn).
היה זה מספר שבועות לפני יום הולדתה ה-95.
גופתה של יוליאנה נחנטה והיא הובאה למנוחות לצד אמה המלכה במרתף הקבורה המלכותי שבכנסייה החדשה בעיר דלפט.
בעלה הנסיך ברנהרד נפטר ב-1 בדצמבר באותה שנה ונטמן לצדה.
יום הולדתה של יוליאנה, ה-30 באפריל, נחוג בהולנד מדי שנה כיום המלכה (Koninginnedag) עד עלייתו לכס של נכדה וילם-אלכסנדר.
אסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף ב-1916, נקרא על שמה.
יוליאנה נשאה את התארים הבאים:
נסיכת הולנד – מלידתה ועד הכתרתה למלכה, ושנית לאחר שוויתרה על כסאה;
נסיכת ליפה-ביסטרפלד – החל מנישואיה ב-1937;
מלכת הולנד – מהכתרתה ועד שוויתרה על כסאה.
יוליאן רחלין הוא כנר, ויולן ומנצח אוסטרי, יהודי יליד ליטא.
רקע משפחתי ושנות ילדותו ולימודיו
רחלין נולד בוילנה למשפחה של מוזיקאים יהודים.
אביו מיכאיל רחלין הוא צ'לן ואמו, סופיה היא פסנתרנית.
בגיל 4 (1978) היגר עם הוריו לאוסטריה.
מגיל 9 (1983) למד את אמנות הכינור בקונסרבטוריון של וינה אצל בוריס קושניר, ברוח המסורת הרוסית-סובייטית.
הוא היה תלמידו הראשון של קושניר בווינה.
בנוסף לקח רחלין למשך שנתיים שיעורים פרטיים אצל פנחס צוקרמן.
קונצרט הבכורה שלו כסולן אירע בשנת 1984, בגיל 10. כעבור ארבע שנים זכה בפרס "המוזיקאי הצעיר של השנה" בתחרות האירוויזיון למוזיקאים צעירים וזכה לנגן עם תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
בעקבות זאת הוזמן להופיע תחת שרביטו של לורין מאזל בפסטיבל ברלין והיה לסולן הצעיר מכל הזמנים שניגן עם הפילהרמונית של וינה, זאת בניצוחו של ריקרדו מוטי.
בהמשך רחלין סייר במקומות רבים ברחבי אירופה וארצות הברית, כשניגן תחת שרביטם של מנצחים מפורסמים כמו ברנרד הייטינק, ולדימיר אשכנזי, ג'יימס לוויין, זובין מהטה או אנדרה פרווין.