tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא שירת בצבא הקונטיננטלי.
הוא היה נציג בקונגרס הפרובינציאלי של ג'ורג'יה.
במהלך הפלישה הבריטית לסוואנה בדצמבר 1778 הוא שירת במיליציית צ'טהאם תחת פיקודו של הקולונל ג'ורג' וולטון.
הוא נשבה ונכלא בספינת כלא בריטית אה"מ ויטבי.
בפברואר 1780 נשלח מושל ג'ורג'יה ריצ'רד האולי על ידי המועצה המנהלת של המדינה לייצג אותה בקונגרס הקונטיננטלי.
המועצה מינתה את ולס כמושל בפועל, אך כמה ימים מאוחר יותר הוא היה מושל ג'ורג'יה השני שנהרג במהלך כהונתו (הראשון היה באטן גווינט).
ולס נהרג בדו-קרב עם ג'יימס ג'קסון.
השניים נפצעו, אך ולס היה היחידי שמת מפצעיו.
ולס נמחק מרוב הרשימות של מושלי ג'ורג'יה, כולל הרשימה הרשמית.
ג'ורג' מקינטוש טרופ היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-32 בשנים 1823–1827. לפני כן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית, תפקיד אליו הוא שב לאחר תום כהונתו כמושל.
טרופ האמין במדיניות ההתפשטות ובהשקפת הייעוד הגלוי, ותמך בהעברת האינדיאנים ממקומות מושבם.
הוא נולד למשפחת בעלי מטעים ותמך בעבדות במשך כל חייו.
בשנותיו האחרונות הוא נודע בכינוי "הרקולס של זכויות המדינות".
ג'ורג' טרופ נולד במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית בעיירה מקינטוש בלאף (כיום מקינטוש) שעל הנהר טומביגבי, במה שהיום הוא חלק מאלבמה, ואז חלק מג'ורג'יה.
הוא היה בנם של ג'ורג' טרופ האב וקתרין מקינטוש, בתו ילידת ג'ורג'יה של קפטן ג'ון מקינטוש, קצין צבא בריטי והצ'יף של שבט מקינטוש.
היא הייתה צאצאית לצ'יפים של שבט מקגיליוורי, ודודנית מדרגה ראשונה לצ'יף משבט המוסקוגי אלכסנדר מקגיליוורי ודודתו של הצ'יף ויליאם מקינטוש .
על פי מקורות שונים, היה שמו האמצעי "מייקל" (Michael), אך על פי הביוגרפיה שלו מאת אדוארד ג'.
הרדן, היה זה אכן שמו האמצעי, אך הוא העדיף את השם מקינטוש כהנצחה לסבו מצד אמו.
טרופ נישא פעמיים והיה אביהם של שישה ילדים.
הוא חי בעיקר בעיר דבלין שבמחוז לורנס.
אחוזת המטעים שלו, ולדוסטה (לעיתים מבוטא ואל ד'אוסטה), נקראה על שם ואל ד'אוסטה שבאיטליה.
בהמשך, נקראה העיירה ולדוסטה שבג'ורג'יה על שם אחוזת המטעם של טרופ.
על שמו נקראה עיירה בג'ורג'יה שהתקיימה בעבר בשם טרופוויל.
ב-1797 סיים טרופ את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
הוא למד משפטים בקריאת עצמית במשרד עורכי דין, ושנתיים לאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין בסוואנה.
טרופ נכנס לפוליטיקה, והיה למתנגד תקיף של שערוריית הקרקעות יאזו .
ב-1816 נבחר טרופ לסנאט של ארצות הברית, שם הוא תמך בעמיתיו בעלי אחוזות המטעים האמידים, וכיהן כיושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
ב-1819 בחר בעל הכוח הפוליטי בג'ורג'יה, ויליאם קרופורד בטרופ כמועמדו למשרת מושל ג'ורג'יה.
אף על פי כן, טרופ נוצח פעמיים בבחירות על ידי יריבו המר של קרופורד, ג'ון קלארק, שזכה לתמיכתם של תושבי אזורי הספר.
ב-1823 התמודד טרופ פעם נוספת בבחירות, שכן קלארק היה כבר מנוע מלהתמודד בפעם השלישית עקב הגבלת כהונה, וניצח.
הוא דרש את העברתם של האינדיאנים מאומת המוסקוגי ממערב ג'ורג'יה.
הוא היה מעוניין להעבירם אל הטריטוריה המערבית של רכישת לואיזיאנה, רעיון שהוצע לראשונה ב-1803 על ידי תומאס ג'פרסון.
ב-1825, ניצח טרופ בבחירות הכלליות הראשונות שהתקיימו למשרת המושל בג'ורג'יה (עד אז המושל היה נבחר על ידי בית המחוקקים) בהפרש קולות קטן.
בפברואר אותה שנה הוא ניהל את המשא ומתן על ההסכם השנוי במחלוקת עם האינדיאנים, מול דודנו מדרגה ראשונה, הצ'יף בן התערובת ויליאם מקינטוש.
מקינטוש ו-49 מנהיגים נוספים של השבט ויתרו על שטח אדמה נרחב בג'ורג'יה, אף על פי שהם לא זכו לגיבוי של הרוב בקונפדרציית המוסקוגי.
הוא איים לתקוף את הכוחות הפדרליים אם הם ייתערבו בהסכם וקרא תיגר על הנשיא ג'ון קווינסי אדמס, שנכנע ואפשר לטרופ להשתלט על שארית אדמות המוסקוגי בג'ורג'יה.
במהלך תקופת כהונתו של טרופ כמושל, הוא גם תמך בחינוך הציבורי ובסלילתם של דרכים חדשות ושל תעלות.
על אף מלחמת 1812 שהתקיימה זמן לא רב קודם לכן, טען טרופ שארצות הברית צריכה הייתה לשאוף ליחסים חיוביים עם הממלכה המאוחדת.
הוא התייחס תמיד לבריטים במונחים משפחתיים ("בני דודנו", "יחסי אחווה עם אנגליה", "האומה האחות" שלנו) והאמין שמאחר ובריטניה ואמריקה חלקו שורשים משותפים, שתי הארצות "יתאחדו בסופו של דבר בצורה כלשהי", אף על פי שהוא האמין שארצות הברית צריכה "להישאר עצמאית לעד, אם כי לא לאהוב את אנגליה בצורה פחותה".
המעצמה האירופאית שכלפיה נותר טרופ עוין הייתה צרפת.
הוא היה ביקורתי מאוד הן כלפי המהפכה הצרפתית, בעיקר כלפי שלטון הטרור, והן כלפי ממשלת הרסטורציה הבורבונית שבאה אחריה.
ב-1829, לאחר תום תקופת כהונתו השנייה כמושל, שב טרופ לסנאט, בו הוא כיהן בוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט.
בוועידת זכויות המדינות, שהתכנסה בינואר 1852 בג'קסון, מיסיסיפי, הוא היה מועמד לנשיאות ארצות הברית.
ג'ורג' טרופ נפטר ב-26 באפריל 1856, בעת שביקר באחת מאחוזות המטעים שלו ליד נהר אוקוני במחוז מונטגומרי שבג'ורג'יה (כיום במחוז טראוטלן).
הוא נטמן באחוזת המטעים רוזמונט.
ב-1826 הוקם מחוז טרופ על אדמת המוסקוגי לשעבר, ונקרא על שמו.
במלחמת האזרחים האמריקאית, נקראה סוללה ארטילרית באת'נס בשם "ארטילריית טרופ" לזכרו.
ג'ורג' וושינגטון בונפרטה טאונס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-39 בשנים 1847–1851, וייצג אותה בשלוש תקופות כהונה נפרדות בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'ורג' טאונס נולד במחוז וילקס שבג'ורג'יה כבנם של מרגרט ג'ורג' הארדויק וג'ון טאונס.
הוריו היו תושבי וירג'יניה שעברו להתיישב בג'ורג'יה.
זמן קצר לאחר לידתו, עברה המשפחה במקומות שונים בג'ורג'יה, בהם הוא התחנך בבתי ספר שונים.
הוא למד רפואה בעיר איטונטון, אך לאחר שלימודיו נקטעו עקב פציעה, הוא עבר למונטגומרי, אלבמה, שזמן קצר לפני כן התקבלה כמדינה בארצות הברית.
שם הוא למד משפטים, וב-1824 התקבל ללשכת עורכי הדין של מונטגומרי.
עם חלוף הזמן הפך טאונס לדמות בולטת, וב-1826 רכש את העיתון "אלבמה ג'ורנל".
באותה שנה הוא נישא לאשתו הראשונה, מרגרט ג'יין קמפבל, שנפטרה עקב בריאות רופפת ימים ספורים לאחר טקס הנישואים.
בעקבות מות רעייתו, שב טאונס לג'ורג'יה והתיישב במחוז טלבוט.
ב-1828 היה טאונס לאחד מחברי המועצה הראשונים של העיר טלבוטון, שם הוא גם פתח משרד עורכי דין.
באותה תקופה הוא גם שירת כקולונל ברגימנט ה-65 של המיליציה של ג'ורג'יה.
את הקריירה הפוליטית שלו החל טאונס ב-1829 כתומך של האיחוד וכמתנגד לתנועת הביטול, כאשר כיהן בבית הנבחרים של ג'ורג'יה בסנאט שלה.
לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הוא כיהן בשנים 1835–1839, בשנים 1837–1839, ובשנים 1846–1847. אשתו השנייה של טאונס, מרי וינסטון ג'ונס טאונס, הייתה בתו של ג'ון וינסטון ג'ונס, שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, ולזמן מה כיהנו השניים בבית הנבחרים במקביל.
בשנים 1847–1851 כיהן טאונס כמושל ג'ורג'יה ה-39. ב-23 בספטמבר 1850 הוא ביקש מהאספה הכללית של המדינה לאפשר את קיומן של בחירות מיוחדות לנציגים לוועידה המדינתית להחלטה על קבלתה של פשרת 1850.
ג'ורג' טאונס נפטר במייקון, ג'ורג'יה ב-15 ביולי 1854. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר.
ג'ורג' טרויט היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כמושל דלאוור ה-17 בשנים 1808–1811. לפני כן, החל מ-1803, הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור ובסנאט של דלאוור.
ג'ורג' טרויט נולד ליד פלטון שבמחוז קנט, מושבת דלאוור, כבנם של סמואל טרויט ואסתר סטרגיס.
הוא היה צאצא של ג'ורג' טרויט שהתיישב במחוז אקומאק שבמושבת וירג'יניה במאה ה-17. טרויט נשא לאישה את מרגרט "מרי" הודג'סון, ולשניים נולדה בת אחת.
חוותם ומקום מגוריהם המרכזי נודעה מאוחר יותר כחות פייזר והיא שוכנת ממזרח לפלטון.
היה להם גם בית ברחוב הראשי של קמדן.
טרויט החל את הקריירה הפוליטית שלו כנציג לוועידה של דלאוור שאשררה את חוקת ארצות הברית ב-1787. לאחר מכן הוא כיהן בבית הנבחרים של דלאוור בשנים 1788–1792 ושוב ב-1794. בשנים 1803–1808 הוא כיהן כחבר הסנאט של דלאוור.
ב-1807 נבחר טרויט כמושל דלאוור לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ג'וזף הזלט.
כמו מושלים אחרים, עסק טרויט בסוגיות כמו העבדות, מערכת הכליאה והחינוך הציבורי.
סוגיה חדשה שעלתה במהלך כהונתו הייתה המתחים שעלו וגברו עם בריטניה הגדולה, וממשלת ארצות הברית הנחתה את דלאוור להקים ולצייד מיליציה של 1,300 איש.
מנגד, האספה הכללית של דלאוור ביקשה מהממשל הפדרלי לבצר את וילמינגטון, ניו קאסל, פורט פן, האי רידי, ולואס.
ג'ורג' טרויט נפטר בחוותו שליד פלטון, ושם נטמן.
ב-1903 הועברה קבורתו לבית הקברות של קפלת באראט, ליד פרדריקה שבדלאוור.
ב-1978 הוכנס ביתו אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לא קיים דיוקן ידוע של טרויט.
ג'ורג' טרנר היה משפטן ודיפלומט שכיהן קדנציה אחת כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וושינגטון.
טרנר נולד ב-25 בפברואר 1850 באדינה שבמיזורי, למד בבתי הספר הציבוריים ושירת כמפעיל טלגרף צבאי בצבא האיחוד בין השנים 1861 ל-1865. הוא למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1869, והחל לעסוק בכך במוביל שבאלבמה.
מ-1876 עד 1880, כיהן כמרשל פדרלי עבור המחוז הדרומי של אלבמה והמחוז התיכון של אלבמה, ובין השנים 1882 ל-1884 כיהן כיו"ר המפלגה הרפובליקנית של אלבמה.
זמן קצר לאחר מכן התמקם מחדש בטריטוריית וושינגטון בצפון מערב האוקיינוס השקט, שם כיהן כשופט עמית של בית המשפט העליון של טריטוריית וושינגטון מ-1885 עד 1888.
הוא חידש את עריכת הדין בספוקיין שבוושינגטון ב-1888 והתעניין גם בכרייה.
הוא היה חבר בוועידה הטריטוריאלית בשנת 1889 שכוננה את חוקת וושינגטון הראשונה, חוקת מדינת וושינגטון, אשר התקבלה באותה העת לאיחוד.
הוא נכשל בניסיונו להיבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט ב-1889 וב-1893; הוא נבחר בהצבעה מאוחדת עם תמיכת רפובליקנים של הכסף, דמוקרטים ופופוליסטים לסנאט וכיהן מ-4 במרץ 1897 עד 3 במרץ 1903; הוא הפסיד בבחירות חוזרות וחזר לעסוק במשפטים בספוקיין.
בשנת 1903, כיהן כחבר בבית הדין לגבול אלסקה והיה מועמד הדמוקרטים לתפקיד המושל ב-1904 אולם לא נבחר.
הוא מת שם ב-26 בינואר 1932 ונקבר בבית הקברות גרינווד.
ג'ורג' וילרס הדוכס השני מבקינגהאם ולורד פרנסיס וילרס הוא ציור שמן מאת אנתוני ואן דייק, שנוצר בשנת 1635. הציור מתאר את האחים ג'ורג' וילרס, הדוכס השני מבקינגהאם, ולורד פרנסיס וילרס – בניו של הדוכס הראשון מבקינגהאם, שנרצח בשנת 1628. השניים גודלו בחצר המלך צ'ארלס הראשון לצד ילדיו של המלך.
האחים השתתפו במלחמת האזרחים האנגלית.
לורד פרנסיס נהרג במהלך הקרבות סמוך לעיר קינגסטון שעל התמזה.
המשורר אנדרו מארוול תיאר אותו כ"בעל יופי שאין שני לו".
אחיו, הדוכס השני, נודע בתקופת הרסטורציה האנגלית כאחת הדמויות הססגוניות והשנויות במחלוקת בחצר המלך צ'ארלס השני.
הציור, שמידותיו 137.2 על 127.7 ס"מ, צויר בהזמנת המלך צ'ארלס הראשון, והוצג בגלריה בארמון סנט ג'יימס לצד דיוקנה של אחותם, ליידי מרי וילרס.
מבקר האמנות הוראס וולפול שיבח את הציור, וציין כי "שום דבר אינו עולה על טבעיותו, זוהרו ועדינותו", וכינה אותו "אחד מן המשובחים שבין ציוריו של ואן דייק".
הציור מאופיין בדיוקן רגיש של פני האחים ובטיפול עשיר בבד ובתלבושות, בהתאם לסגנונו הידוע של ואן דייק.
הקומפוזיציה של הציור זכתה להערכה רבה במאה ה־18, והשפיעה על ציורי ילדים ודיוקנאות של אמנים בריטיים מאוחרים, בהם ג'ושוע ריינולדס, תומאס גיינסבורו ויוהאן יוזף זופאני.
באופן בולט, הציור מופיע ברקע יצירתו של זופאני "ג'ורג' נסיך ויילס ופרדריק, לימים דוכס יורק" משנת 1765 (RCIN 404709), כרמז מודע להשפעתו של ואן דייק.
בנוסף, הוא מופיע גם באיור מתוך ספרו של ויליאם פיין Royal Residences משנת 1819 (RCIN 922143).
השראתו של ואן דייק על זופאני ניכרת גם ביצירתו המאוחרת יותר "ג'ורג' השלישי, המלכה שארלוט וששת ילדיהם הבכורים", שבה משולבים אלמנטים מובהקים של סגנון ואן דייק – לרבות לבוש "ואן דייק" פורמלי, איזון סמלי בין הדמויות, ותחושת הדר מלכותי.
עותק איכותי של הדיוקן המקורי מאת אנתוני ואן דייק צויר בשנת 1783 על ידי האמן האנגלי כריסטופר ויליאם האנמן.
העותק מבוסס על ציור זה ומתאר את האחים ג'ורג' וילרס הדוכס השני מבקינגהאם ולורד פרנסיס וילרס, בניו של הדוכס הראשון שנרצח.
גם ביצירה זו מתוארים האחים כילדים, ברוח הקומפוזיציה של ואן דייק.
הוא נחשב "עותק טוב" של המקור, ונשמר באוסף המלכותי תחת מספר קטלוג RCIN 407231.
על פי הרישומים, ייתכן שהעותק הוזמן עבור ג'ורג' השלישי.
בשנת 1818 הוא נרשם בגלריה של המלכה בארמון קנזינגטון (פריט מס' 269), ובשנת 1861 הופיע ב"ארון המלכה מרי" שבארמון המפטון קורט (פריט מס' 245).
הציור שמור כיום בגלריה של המלכה בטירת וינדזור, בריטניה.
ג'ורג' טיילר ווד היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של טקסס בשנים 1846–1847, ולאחר מכן ועד 1849 כמושל טקסס השני.
רוב הרישומים העוסקים בחייו האישיים של ווד אבדו עקב שריפה או מסיבות אחרות.
כתוצאה מכך, פרטים רבים על חייו לא ידועים.
ג'ורג' טיילר ווד נולד ליד העיר קת'ברט שבג'ורג'יה.
אימו הייתה אליזבת בריס ווד.
אביו, ששמו לא ידוע, נפטר כשהוא היה בן חמש.
כאשר הוא היה בן 19, גייס ווד פלוגה של מתנדבים במלחמת המוסקוגי , ולחם ב.
על פי המסופר, במהלך מערכה זו הכיר ווד את סם יוסטון ואת אדוארד ברלסון .
ווד הפעיל חנות מוצלחת למוצרי טקסטיל ומוצרי מכולת יבשים בקת'ברט.
במהלך מסע לרכישת סחורה ב-1837 הוא הכיר אלמנה צעירה בשם מרתה אוונס גינדרט, בתם של ג'סי ואליזבת (לבית פיצפטריק) אוונס, כאשר עצר במילדג'וויל, ג'ורג'יה.
בספטמבר אותה שנה נישאו השניים.
מנישואים אלו נולדו שני ילדים, בנוסף לשלושת ילדיה של מרתה מנישואיה הקודמים.
מעבר לפעילותו העסקית, היה ווד חבר האספה הכללית של ג'ורג'יה בשנים 1837–1838.
ב-1839 עבר ווד עם משפחתו לרפובליקת טקסס.
לאחר שסייר באזורי הנהרות ברזוס, קולורדו וטריניטי, הוא בחר באתר ליד המקום בו שוכנת כיום העיירה פוינט בלנק.
עד מהרה הוא הקים שם חווה משגשגת.
ב-1841 נבחר ווד לקונגרס של רפובליקת טקסס, שם ייצג את מחוז ליברטי בבית הנבחרים.
ב-1845 במהלך סיפוחה של טקסס לארצות הברית, הוא ייצג את מחוז הבית שלו בוועידה שבה נוסחה חוקת המדינה.
לאחר קבלתה של טקסס כמדינה בארצות הברית, נבחר ווד כחבר הסנאט של טקסס.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, הוא התפטר ממושבו בסנאט והתגייס כקולונל ברגימנט הפרשים המתנדבים השני של טקסס.
במהלך שירותו הוא נכח בכניעתה של מונטריי.
החלטתו של ג'יימס פינקני הנדרסון ב-1847 שלא להתמודד על תקופת כהונה שנייה כמושל טקסס, הותירה את המרוץ לבחירת יורש פתוח.
מערכת הבחירות שבה התמודדו חמישה מועמדים, נסובה על הסוגיה המרכזית של אופן הטיפול בחוב המדינתי.
כחודש לפני הבחירות נפטר אחד המועמדים, אייזק ואן זנדט מקדחת צהובה.
רוב התמיכה בו עברה לווד, וכתוצאה מכך, הוא ניצח בבחירות לאחר שזכה ב-7,154 קולות, בהשוואה ל-5,106 הקולות שקיבל המועמד שהגיע למקום השני, ג'יימס ב.
בעת השבעתו של ווד כמושל, היו לטקסס איגרות חוב בסכום של 5.5 מיליון דולר שטרם נפרעו ושלא נראתה דרך נראית לעין לפרוע אותן.
כדי לטפל בחוב הציבורי, הוא קידם תוכנית למכור קרקעות בעלות המדינה לממשל הפדרלי של ארצות הברית.
בית המחוקקים של טקסס לא תמך בתוכנית, ולאחר משא ומתן עם ווד, עבר חוק שקרא לרואה החשבון ומבקר המדינה לקבוע את סכום החוב המדויק לפני שתוגדר צורת החזר החוב.
ממשל ווד גם עמד בסימן של התעצמות הסכסוך בנוגע למעמד של טריטוריית ניו מקסיקו.
טקסס החשיבה את ניו מקסיקו כחלק משטחה, אך ממשלת ארצות הברית לא הכירה בכך.
כדי לחזק את תוקף תביעתה, יצר בית המחוקקים של טקסס את מחוז סנטה פה ואת מחוז השיפוט ה-11. כאשר הגיע השופט שהיה אמור לכהן במחוז החדש לסנטה פה, הוא מצא שם חיילים צבא ארצות הברית שכבר היו בעיר והיו נחושים לתמוך בעמדת הממשלה הפדרלית.
נושאים אחרים בהם עסק ווד היו ארגון העיירות והמחוזות, בניית בתי משפט, וביצוע רפורמות בפעולות הממשלה.
כדי להגן על הספר המערבי של המדינה, נשלחה בקשה אל הקונגרס שתיבנה שרשרת של מבצרים.
התוויה מחדש של גבולות המדינה הייתה הנושא השנוי ביותר במחלוקת שעלה במהלך כהונתו של ווד כמושל.
תושבי אזור החוף והאזור המרכזי של טקסס, מתוך חשש מאובדן הייצוג, התנגדו להצעה, בעוד שתושבי האזור הצפון-מזרחי תמכו בו.
על אף ההתנגדות, החוק בעניין עבר בבית המחוקקים.
ב-21 בפברואר 1848 ישב ווד בראש הוועידה הדמוקרטית של טקסס, הכינוס הפוליטי הראשון של ממש שהתכנס במדינה.
בעקבות זאת הוא ניסה להתמודד על בחירה לתקופת כהונה שנייה.
המתמודד המרכזי במערכת הבחירות מול ווד היה פיטר הנסבורו בל, שניהל מסע בחירות סביב סוגיות הגנת הספר והסכסוך על ניו מקסיקו.
ווד הגן בתוקף על עמדותיו, אך הובס בבחירות על ידי בל ביחס קולות של 10,319 מול 8,754.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב ווד לחוותו.
בנוסף לעיסוק בחווה, הוא הקים עסק מסחרי בגלווסטון.
ב-1853 וב-1855 הוא ניסה להתמודד שוב בבחירות למשרת המושל.
ג'ורג' טיילר ווד נפטר בפוינט בלנק ב-3 במרץ 1858. הוא נטמן בבית הקברות רובינסון שבעיר.
ג'ורג' ונדט היה שחקן אמריקאי.
ונדט התפרסם בזכות גילום דמותו של נורם פיטרסון בסיטקום של רשת NBC, "חופשי על הבר", ששודר בין השנים 1982 ל-1993, תפקיד שהקנה לו שש מועמדויות רצופות לפרס אמי לשחקן משנה מצטיין בסדרת קומדיה.
לאחר סיום הסדרה, כיכב ונדט בסיטקום קצר מועד של רשת CBS, "המופע של ג'ורג' וונדט" (1995).
בטלוויזיה גילם ונדט תפקידים משניים וחוזרים בסדרות בהן "לעשות את הציון", "סברינה המכשפה הצעירה" ו-"ננסי קלנסי".
הוא הופיע כשחקן אורח בתוכניות בהן "סאטרדיי נייט לייב", "קולומבו", "אזור הדמדומים", "פרייז'ר", "משפחת סימפסון", "איש משפחה" ו-"פורטלנדיה".
על הבמה, ונדט הופיע בברודוויי בתפקיד אדנה טרנבלד במחזמר הקומי "היירספריי" ב-2008.
ג'ורג' רוברט ונדט ג'וניור נולד בשכונת בוורלי שבדרום העיר שיקגו, אילינוי.
הוריו היו לורטה מרי (לבית הווארד) וג'ורג' רוברט ונדט האב, קצין בצי האמריקאי וסוכן נדל"ן.
הוא היה אחד מתשעה ילדים, עם שש אחיות – קתרין, לורטה, מרטי, ננסי, קארן ומרי אן – ושני אחים, טום ופול.
סבו מצד אמו היה הצלם טום הווארד.
ונדט היה ממוצא אירי ורבע גרמני.
משפחתו של אביו הגיעה מדנציג, ואילו קרובי משפחתה של אמו היו ממחוז מאיו.
כל ארבעת סביו נולדו במחוז קוק, אילינוי.
ונדט היה דודו של השחקן ותסריטאי לשעבר של "סאטרדיי נייט לייב", ג'ייסון סודייקיס, בנה של אחותו קתרין.
ונדט סיים את לימודיו בתיכון קמפיון, פנימייה ישועית בפריירי דו שיאן, ויסקונסין.
הוא למד באוניברסיטת נוטרדאם עד שסולק לאחר שקיבל ציון ממוצע 0.00 בסמסטר הראשון של שנתו השלישית, ככל הנראה בשל קשיים הקשורים למגורים מחוץ לקמפוס ללא תחבורה בחורף.
לאחר מכן למד במכללת רוקהרסט הישועית בקנזס סיטי, וסיים ב-1971 תואר ראשון בכלכלה.
1975–1981: הסיטי השנייה ותפקידים מוקדמים
ונדט היה בוגר 1975 של הסיטי השנייה, להקת תיאטרון קומי בשיקגו, אותה גילה זמן קצר לאחר סיום לימודיו.
צפייה בהופעה עוררה בו השראה להצטרף, וביום עבודתו הראשון הגיע בדיוק ב-11:30 בבוקר כפי שהונחה.
האישה שקיבלה את פניו מסרה לו מטאטא ואמרה "ברוך הבא לתיאטרון, ילד"; כך, עבודתו הראשונה בתעשיית הבידור הייתה לטאטא את הרצפות.
בסיטי השנייה פגש ונדט את אשתו לעתיד, ברנדט בירקט, שגילמה מאוחר יותר את דמותה של דייט ליל כל הקדושים של קליף בעונה השלישית של "חופשי על הבר" ולאחר מכן את קולה של אשתו הבלתי נראית של נורם, ורה.
ונדט הופיע בסרט "שומר הראש שלי" ב-1980, וגילם תפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה כמו "טקסי", "בועות" ו-"מ.א.ש".
ב-1982, זכה ונדט בתפקידו הראשון כשחקן קבוע בסיטקום של CBS, "לעשות את הציון", שנוצר על ידי גארי דייוויד גולדברג.
הסדרה בוטלה לאחר שישה פרקים באביב אותה שנה.
בין השנים 1982 ל-1993, ונדט גילם את נורם פיטרסון בכל 275 הפרקים של "חופשי על הבר".
על עבודתו בסדרה, הוא זכה לשש מועמדויות לפרס אמי לבידור בפריים טיים.
הוא גם גילם את הדמות בסדרת הספין-אוף קצרת המועד "הטורטליס", בפרק של "כנפיים" ובפרק של סדרת הספין-אוף הנוספת, "פרייז'ר".
ונדט, כנורם, ביצע כניסה בולטת לבר של חופשי על הבר כמעט בכל פרק, כשקהל הלקוחות מקבל אותו בקריאת "נורם!" ומשפט הומוריסטי כשהוא ניגש למושבו הקבוע.
התייחסויות מזלזלות לאשתו של הדמות, ורה, ולמצב חייו העגום היו גאג חוזר נוסף.
חברת הוסט אינטרנשיונל רכשה את הזכויות לדמויות נורם וקליף ליצירת דמויות רובוטיות אנימטרוניות בברים בנמלי תעופה.
השחקנים תבעו בגין הפרת זכויות פרסום, והתביעה נדחתה תחילה בשל דמיון לא מספיק לדמויות, אך פסק הדין בוטל בערעור.
הופעתו הראשונה של ונדט ב"סאטרדיי נייט לייב" הייתה בעונה ה-11 (1985–1986), שבה שיתף את תפקיד המנחה עם הבמאי פרנסיס פורד קופולה.
ב-1988, הוא גילם את הדמות "וויטן" בסרט הניו זילנדי לעולם אל תגיד מת.
בתחילת שנות ה-90, ונדט הופיע כבוב סוורסקי, אחד מ"הסופרפאנס של שיקגו", בפרקים של סאטרדיי נייט לייב לצד שחקנים כמו כריס פארלי, מייק מאיירס, רוברט סמיגל ומנחה חד-פעמי ג'ו מנטניה.
ב-1989, הוא גילם את הגיבור הראשי בעיבוד טלוויזיוני של ה-BBC לרומן "אובלומוב" מאת איוואן גונצ'רוב.
הוא הופיע פעמיים בגרסה הבריטית המקורית של "של מי השורה הזאת בכלל?".
ב-1991, ונדט גילם את האב בקליפ של מייקל ג'קסון, "Black or White".
הוא שיחק לצד רוברט דה נירו באשם על פי חשד (1991) ועם מל גיבסון ב"צעיר לנצח" (1992).
לאחר הצלחתו ב"חופשי על הבר", כיכב ונדט בסיטקום קצר המועד המופע של ג'ורג' ונדט, שבו גילם מכונאי מוסך עם תוכנית רדיו, בהשראת תוכנית הרדיו של NPR, "שיחת מכוניות".
התוכנית שודרה ממרץ עד אפריל 1995. ונדט הופיע גם כמוזמן בהמופע של לארי סנדרס.
הוא גילם רוצח בפרק האחרון של סדרת הבלשים "קולומבו", בפרק משנת 1995 בשם "חברים מוזרים", כבעל סוס מרוץ.
ונדט הופיע כעצמו בסיינפלד וחזר על דמותו של נורם פיטרסון בפרק של "משפחת סימפסון" בשם "פחד מטיסה", בשני פרקים של איש משפחה, "דרך לרופרט" ו"שלושה מלכים", ובפרק של פרייז'ר בשם "פרידות עליזות".
באותה שנה שבה הופיע בפרייז'ר, ונדט גילם ברמן לצד דמותו של טד דנסון ב"בקר", תפקיד הפוך ליחסים ביניהם בחופשי על הבר.
ב-1995, הוא גילם את צ'ט ברונסקי, אביו החורג של נורמן (זכארי בראון) בסרט "איש הבית", לצד צ'בי צ'ייס, ג'ונתן טיילור תומאס ופארה פוסט.
הוא גם גילם את חברו ההומוסקסואל הסגור של הזקן דאנפי בסרט "מחוץ לפרובידנס" (1999).
בתחילת 1997, ונדט הצטרף לצוות השחקנים של הסיטקום של NBC, "האמת העירומה", כבעלים החדש של עיתון צהוב שבו עבדו הדמויות הראשיות.
תפקידו נמשך 13 פרקים בלבד, שכן הסדרה עברה שינויים יצירתיים בעונתה הבאה.
ב-1998, ונדט היה אחד משלושת השחקנים בהפקה של המחזה אמנות בווסט אנד בלונדון, לצד דייוויד דיוקס וסטייסי קיץ'.
מאוחר יותר, הוא הצטרף להפקת ברודוויי של המחזה, בכיכובם של ג'אד הירש וג'ו מורטון.
2000–2024: תפקידים בברודוויי ועבודות נוספות
ב-2003, ונדט הופיע כדיג מפורסם בקליפ של להקת קוברה ורדה, "תעשיית המהומות", לצד רודי ריי מור (הידוע כ"דולמייט") ומייק ווט מלהקת Minutemen.
ב-2001, הוא הופיע במספר פרקים של סברינה המכשפה הצעירה כבוס של הדמות הראשית.
ב-2004, הוא הנחה את תוכנית הריאליטי של רשת A&E, "בית החלומות".
ב-2006, ונדט הופיע מספר פעמים בלילה מאוחר עם קונאן או'בריאן, שם ביצע מערכונים קצרים.
הופעותיו בתוכנית היו ככל הנראה קשורות לאירוע של שבוע שלם שהתקיים בשיקגו, עיר הולדתו.
הוא כיכב בפרק של "מאסטרס אוף הורור" ב-2006 בשם "משפחה", בבימויו של ג'ון לנדיס, וגילם את סנטה קלאוס בסרט המקורי של "ABC פמילי", תינוק סנטה.
ונדט שיחק לצד ריצ'רד תומאס בהפקה של שנים עשר הגברים הזועמים באוקטובר 2006 בתיאטרון אייזנהאואר בוושינגטון הבירה.
לאחר פתיחת ההצגה, ונדט התראיין על ידי מבקר הקולנוע המקומי ארץ' קמפבל עבור תחנת WRC-TV, שלוחה של NBC בוושינגטון.
כשנשאל, "מה אנשים צריכים לעשות כשהם רואים אותך בעיר?", ונדט השתהה לרגע, הרים את אגודליו ואמר, "אם הדחף שלהם הוא לקנות לי בירה, אז בשום פנים ואופן, שיעקבו אחרי הדחף הזה".
באביב 2007, ונדט הופיע בשנים עשר הגברים הזועמים בלוס אנג'לס.
ב-2008, הוא כיכב במחזמר היירספריי בברודוויי כאדנה טרנבלד.
הוא הופיע עם חברו לשעבר מ"חופשי על הבר", ג'ון רצנברגר, כצייד כישרונות בעונה השישית של "הקומיקאי האחרון".
הוא הופיע לזמן קצר כסנטה קלאוס ב"חג המולד של קולבר: המתנה הגדולה מכל".
הוא גם הופיע בסרט האימה "בריאן אוהב אותך" בבימויו של סת' לנדאו ב-2008.
ב-1 באוקטובר 2009, ונדט הופיע ב"הקולבר ריפור" יום לפני שהוועדה האולימפית הבינלאומית הכריזה על העיר שתארח את המשחקים האולימפיים של 2016. בתמיכה במועמדות של שיקגו, ונדט וסטיבן קולבר לעגו בצחוק לשלוש הערים המתחרות, ריו דה ז'ניירו, מדריד וטוקיו, תוך כדי שתיית בירה אולד סטייל, הבירה האהובה על שיקגו.
ב-2009, ונדט כיכב כסנטה קלאוס בחברים של סנטה והיה לו תפקיד קטן בסרט יום הפוך.
ונדט הופיע בהפקה של "היירספריי", כשחזר על תפקידו כאדנה טרנבלד, בין ה-8 בספטמבר ל-9 באוקטובר 2010, בפסטיבל שרלוטטאון באי הנסיך אדוארד, קנדה.
ונדט כיכב כסנטה באלף המיוזיקל בברודוויי, שהוצגה בין ה-14 בנובמבר 2010 ל-2 בינואר 2011. הוא חזר לגלם את אדנה טרנבלד בהפקה של היירספריי בריינבו סטייג' בוויניפג, מניטובה, קנדה, בין ה-2 באוגוסט ל-21 באוגוסט 2011.
ונדט השתתף בקמפיין פוסטרים לקידום תיאטרון חי בשיקגו, לצד ידוענים כמו ג'ון מאהוני, ג'ון מלקוביץ', טרי קיני ומרתה פלימפטון.
הוא הופיע ככתב עיתון בפורטלנדיה ב-25 בינואר 2013. ונדט גילם את פאפ במחזמר הביוגרפי על האנק ויליאמס, כביש אבוד, במרי-גו-ראונד פלייהאוס באובורן, ניו יורק, ב-2013.
החל מסתיו 2013, ונדט הופיע בפרסומת טלוויזיה של חברת הביטוח סטייט פארם.
ונדט ורוברט סמיגל חזרו על תפקידיהם כ"סופרפאנס של שיקגו" מסאטרדיי נייט לייב, כשפגשו את הקוורטרבק ארון רוג'רס.
הפרסומת המשיכה את נושא פרסומות סטייט פארם עם רוג'רס, תוך שימוש בסלוגן "הצ'ק הכפול של ההנחה".
מנובמבר 2013 עד ינואר 2014, ונדט כיכב בקומדיה לעולם לא מאוחר מדי עם אשתו, השחקנית ברנדט בירקט, בתיאטרון החדש בעיר אוברלנד פארק, קנזס.
במחזה, ונדט גילם בעל חצר עצים מצליח, מלך טירתו, שחייו מתנהלים בדיוק כרצונו עד שאשתו חוזרת מבדיקה רפואית עם חדשות מפתיעות.
ב-2015, ונדט כיכב לצד חברו לשעבר מהסיטי השנייה, טים קזורינסקי, בקומדיה החדשה של ברוס גרהם פאנימן בתיאטרון נורת'לייט.
באותה שנה, הוא הופיע בסיטקום של רשת TBS, "קליפט", ששודר לעונה אחת בלבד.
ונדט גילם את אמה של טרייסי טרנבלד בהפקה של היירספריי עם ג'ון ווטרס ותזמורת בולטימור בבולטימור, מרילנד, ביוני 2016.
ונדט כיכב בהליפיטונים המופלאים בתיאטרון החדש באוברלנד פארק, קנזס, מנובמבר 2016 עד פברואר 2017. הוא גילם את וילי לומן במותו של סוכן בתיאטרון הכפרי סנט ג'ייקובס בווטרלו, אונטריו, קנדה, בין ה-18 באוקטובר ל-4 בנובמבר 2017. ב-2023, ונדט התחרה בעונה התשיעית של "הזמר במסכה" כ"מוס", כשישב ברוב ההופעה.
הוא הודח ב"ערב שנות ה-80" לצד כריסטין קווין מסלינג סאנסט כ"סקורפיו".
בינואר 2024, ונדט התאחד עם רוב צוות השחקנים של חופשי על הבר בטקס פרסי אמי ה-75, והציג את הפרסים לבימוי ולכתיבה הטובים ביותר של סדרת קומדיה.
ב-1978 ונדט נישא לשחקנית ברנדט בירקט.
בירקט לימים דיבבה את דמותה של ורה, אשתו הבלתי נראית של נורם ב"חופשי על הבר".
לזוג נולדו שלושה ילדים: הילרי, ג'ו ודניאל.
ונדט נפטר בשנתו בביתו בלוס אנג'לס ב-20 במאי 2025, בגיל 76. כמה מחבריו ל"חופשי על הבר", כולל טד דנסון, ריאה פרלמן, ג'ון רצנברגר וקלסי גראמר, פרסמו מילות פרידה לזכרו.
אחרים שהביעו מחווה כללו את מליסה ג'ואן הארט, אריק אלן קרמר, ביל סימונס, ג'ו מנטניה ורוברט סמיגל.
הבר האמיתי צ'ירס ביקון היל כיבד את ונדט על ידי הקמת אנדרטה באזור הבר שבו ישבה דמותו.
ג'ורג' טריון הרדינג היה רופא ואיש עסקים אמריקאי, אביו של נשיא ארצות הברית ה-29 וורן הרדינג.
הרדינג נקרא על שם סבו; עם זאת, הוא לא השתמש בסיומת "ג'וניור" או "II" בחייו הבוגרים.
הוא היה האב הראשון של נשיא אמריקאי שחי יותר מבנו והאב השני (אחרי אביו של מילרד פילמור) שחי במהלך תקופת נשיאות בנו.
בביוגרפיה שלו על וורן הרדינג מתאר צ'ארלס מי את ג'ורג' טריון הרדינג כ"בחור קטן, עצלן, חסר אונים, לא מעשי [...] שעינו תמיד הייתה על הסיכוי העיקרי".
הרדינג היה נשוי לפיבי אליזבת' דיקרסון-הרדינג משנת 1843. לזוג נולדו 8 ילדים (כולל וורן הרדינג).
פיבי נפטרה בשנת 1910 וכעבור שנה נישא הרדינג לאאודורה קליי לוביסי.
ב-1916 התגרשו, וב-1921 נישא הרדינג לאליס סרוונס.
הוא היה נשוי לה עד למותו בגיל 85.
ג'ורג' לואיס ולינגטון היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, וייצג את מדינת מרילנד בשנים 1897–1903. לפני כן ייצג את המחוז השישי של מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ולינגטון נולד ב-28 בינואר 1852 בקמברלנד שבמרילנד, לאב מהסן ואם מבוואריה.
הוא למד בבית ספר גרמני וקיבל גם שיעורים פרטיים.
בשנת 1870 החל לעבוד כפקיד בבנק Second National Bank בקמברלנד, ובהמשך שימש כקופאי.
בין השנים 1882–1888 ושוב ב־1890 שימש כגזבר מחוז אלגני במרילנד.
בשנת 1889 ניסה ללא הצלחה להיבחר למבקר המדינה של מרילנד, אך מונה כעוזר הגזבר הפדרלי בבולטימור בשנים 1890–1893.
ב־1892 ניסה להתמודד על מושב בקונגרס ה־53, אך הפסיד בבחירות.
שנתיים לאחר מכן, ב־1894, נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית למושב הקונגרס ה־54. לאחר כהונה אחת בלבד נבחר ב־1896 לסנאט של ארצות הברית, וכיהן שם קדנציה אחת (1897–1903).
הוא בחר שלא להתמודד שוב ב־1902. כסנאטור, כיהן כיו"ר ועדת הסנאט להקמת אוניברסיטה לאומית בארצות הברית.
ב־4 בספטמבר 1900 פרש רשמית מהמפלגה הרפובליקנית והביע תמיכה במועמד הדמוקרטי לנשיאות, ויליאם ג'נינגס ברייאן, שהתמודד בפעם השנייה מול הנשיא ויליאם מקינלי.
למחרת, ב־5 בספטמבר, דיווח הניו יורק טיימס על נאומו בקמברלנד, במעמד ברייאן עצמו.
בנאומו מתח ולינגטון ביקורת חריפה על מדיניות מקינלי בנוגע למלחמת ארצות הברית–ספרד ותוצאותיה, לאיי הפיליפינים, לפוארטו ריקו ולענייני דרום אפריקה.
הוא טען כי המדיניות פוגעת בעקרונות החוקה האמריקנית וביסודות שעליהם הוקמה המדינה.
בשנת 1913 ניסה שוב להיבחר לסנאט, הפעם מטעם המפלגה הפרוגרסיבית, אך נכשל.
לאחר מכן הקדיש את זמנו לפעילות אזרחית, כיהן כנשיא שני בנקים, והשקיע ברכבות חשמליות ובחברות חשמל בעיר הולדתו קמברלנד.
וולינגטון נפטר ב-20 במרץ 1927 בקמברלנד ונקבר בבית העלמין רוז היל.
ג'ורג' ויקרס , חבר המפלגה הדמוקרטית, היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מרילנד, וכיהן בשנים 1868–1873. הוא היה הקול המכריע בסנאט שהציל את נשיא ארצות הברית אנדרו ג'ונסון מהדחה.
ויקרס גם כיהן כחבר הסנאט של מרילנד.
ויקרס נולד ב-19 בנובמבר 1801 בצ'סטרטאון שבמרילנד, ועבד במשך כמה שנים במשרד הפקיד של מחוז קנט, מרילנד.
הוא למד משפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1832, ולאחר מכן פתח משרד עורכי דין בצ'סטרטאון.
בנוסף, כיהן כמייג'ור גנרל במיליציה המדינתית של מרילנד במהלך מלחמת האזרחים.
מתוך ארבעת בניו, אחד נלחם בצפון, בעוד בנו השני, בנג'מין ויקרס, נלחם בשורות רגימנט טנסי השני של הקונפדרציה ונהרג בקרב שילה.
בשנת 1864 שימש ויקרס כאלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, ובשנת 1866 שימש כסגן נשיא הוועידה הלאומית של השמרנים בפילדלפיה.
בין 1866 ל־1867 כיהן כחבר הסנאט של מרילנד, וב־1868 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את המושב שהתפנה לאחר שהסנאט מנע מפיליפ פרנסיס תומאס להתמנות לתפקיד.
בדיוק כאשר מונה לסנאט, החל תהליך ההדחה של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'ונסון.
הרפובליקנים הרדיקלים ביקשו להדיח את ג'ונסון בשל עמדותיו המתונות בנוגע לשיקום הדרום לאחר המלחמה.
תומכיו של הנשיא חצו את מפרץ צ'ספיק על גבי סירת קרח, העירו את ויקרס באמצע הלילה, והודיעו לו שניסיון הרפובליקנים לחסום את בחירתו לסנאט נכשל.
ויקרס מיהר לוושינגטון, הושבע ב־7 במרץ 1868, זמן קצר לאחר מכן הטיל את קולו המכריע נגד הדחת הנשיא ג'ונסון.
בשנת 1870 הנהיג ויקרס את הדמוקרטים מהדרום בניסיון למנוע את השבעתו של הסנאטור הנבחר הירם רודס רבלס ממיסיסיפי, שהיה האפרו־אמריקני הראשון שכיהן בסנאט.
ויקרס טען כי פסק הדין בפרשת דרד סקוט נגד סנדפורד משמעותו שרבלס היה אזרח אמריקני רק במשך שנתיים מאז אשרור התיקון ה־14 לחוקה, ולא במשך תשע השנים הנדרשות.
הסנאט דחה את ההתנגדות, ורבלס הושבע לתפקידו.
לאחר תום כהונתו בסנאט, שנמשכה עד 3 במרץ 1873, חזר ויקרס לעסוק בעריכת דין בצ'סטרטאון, שם נפטר ב-8 באוקטובר 1879. הוא נקבר בבית הקברות צ'סטר.
ג'ורג' ז'אק הוא שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע בריטי, הנמנה עם רשימת "כוכבי המחר של Screen International".
הוא ייסד בגיל 16 את חברת ההפקות Athenaeum Productions, ויצירתו עוסקת בנושאים חברתיים ובחוויות התבגרות.
סרט הביכורים שלו, כלב שחור, הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של לונדון BFI וזכה לחשיפה בינלאומית ולהערכה ביקורתית.
ג'ורג' ז'אק נולד בבריטניה בשנת 2000. בגיל 16 ייסד את חברת ההפקות Athenaeum Productions, לאחר שהחליט לפעול בעולם התיאטרון והקולנוע ללא כל הכשרה פורמלית וללא קשרים מקצועיים בתעשייה.
לפני-כן עסק ברוגבי תחרותי, אך מצא בתיאטרון מרחב יצירתי ומשמעותי יותר.
את דרכו המקצועית החל בכתיבה ובבימוי מחזות, ובהם Breathe ו־Dilate, שנוצרו בשיתוף חברים והציגו היבטים מחוויות ההתבגרות בדרום־מערב לונדון.
במקביל הופיע לראשונה על המסך בסדרות מלכת הנחשים ו־A Town Called Malice.
ז'אק ביטל את לימודיו באוניברסיטת בריסטול כדי להתמסר לעשייה קולנועית מלאה, ובעת פרסום הכתבה ב־2024 תואר כבמאי צעיר בן 24 שהצליח לבסס לעצמו מעמד עולה בתעשייה הבריטית.
ז'אק השתתף במספר הפקות טלוויזיה וקולנוע בולטות.
הוא שיחק לצד ג'וד לאו בהפקת HBO בבימויו של מארק מונדן The Third Day: Autumn, שבה הופיע במסגרת פרויקט בעל אורך של 12 שעות.
בהמשך גילם את דמותו של פרנסואה השני, מלך צרפת בסדרת מלכת הנחשים של Lionsgate בבימויו של ג'סטין היית', לצד סמנתה מורטון.
ז'אק הופיע גם בתפקיד מרכזי בסדרה A Town Called Malice של Sky, בבימויו של ניק לאב.
ז'אק ציין כי קידום הסרט דרש ממנו להופיע בראיונות רבים, באירועי תעשייה ובמפגשי פסטיבלים, וכי הוא נדרש לאזן בין עבודת יצירה ובימוי לבין היותו נוכחות מרכזית בקמפיין הפרסום של הסרט.
ז'אק ביים וכתב שורה של סרטים קצרים אשר זכו להתעניינות מצד סוני אינטראקטיב אנטרטיינמנט, סקיי והאחים וורנר.
בהמשך יצר את סרט הביכורים שלו "כלב שחור", שנכתב יחד עם ג'יימי פלאטרס בגיל 18. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של לונדון BFI וזכה לביקורות חיוביות, כולל הקרנות סולד־אאוט בלסטר סקוויר ושתי מחיאות כפיים ממושכות.
הוא ייצג את בריטניה בתחרות Great8 בפסטיבל קאן וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל Riviera International Film Festival.
ג'ורג' ויקוף הוא קצין בדרגת אדמירל המשרת כמפקד פיקוד אירופה ואפריקה של צי ארצות הברית.
ויקוף גדל בניו ברונסוויק שבניו ג'רזי.
ב-1990 סיים תואר ראשון במימון מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה והתגייס לצי ארצות הברית.
בנוסף הוא בעל תואר שני בניהול מבצעי מאוניברסיטת ארקנסו.
בצי עבר קורס טיס ושירת כטייס F-14 טומקט וכמדריך בטופ גאן, בתפקיד זה נאלץ ב-1996 לנטוש את מטוס ה-F-14 במהלך אימון קרב אוויר.
בשנים 2007-2009 פיקד על טייסת הקרב 211 ולאחר תפקיד במטה הצי מונה ב-2011 למפקד טייסת הקרב 122, טייסת F/A-18 סופר הורנט.
בשנים 2013–2015 שימש מפקד כנף הקרב השלישית של הצי ולאחר מכן שימש קצין אג"ם בפיקוד מרכז של כוחות צי, עוזרו של ראש המבצעים הימיים ובמחלקת המבצעים של המטות המשולבים.
בשנים 2019–2020 פיקד על כוח התקיפה 5 בראשות נושאת המטוסים רונלד רייגן.
ב-2021 מונה לסגן מנהל המטות המשולבים.
בפברואר 2024 מונה למפקד פיקוד מרכז של כוחות צי ומפקד הצי החמישי של ארצות הברית.
הוא הוביל את הפיקוד במהלך מבצע פרש קשוח נגד החות'ים בתימן.
בנובמבר 2025 הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד פיקוד אירופה ואפריקה של צי ארצות הברית.
ג'ורג' וולטון לוקאס הבן הוא תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי, המוכר בעיקר כיוצר סדרות סרטי הקולנוע מלחמת הכוכבים ואינדיאנה ג'ונס.
לפי מגזין פורבס, מוערך הונו בכ-5.3 מיליארד דולר (נכון לדצמבר 2024).
ג'ורג' לוקאס נולד בעיר מודסטו בקליפורניה שבארצות הברית, במשפחה קתולית נוצרית בת שש נפשות ממוצא גרמני, שווייצרי, אנגלי וסקוטי.
אביו ג'ורג' וולטון לוקאס האב בעל חנות למכשירי כתיבה, ואמו דורותי אלינור לוקאס לבית בומברגר היא בת למשפחה ידועה, ואחת מקרובותיה הייתה שרת החקלאות האמריקאית.
בצעירותו היה לוקאס תלמיד בינוני למדי, ועיקר ענינו היה במרוצי מכוניות.
הוא חלם להיות נהג מרוצים מקצועי ביום מן הימים, אך תאונת דרכים שעבר, אחרי שסיים את התיכון, קטעה את חלומו.
לאחר פציעתו החליט להירשם לקולג', ולאחר מכן המשיך לאוניברסיטה.
לוקאס נרשם למגמת הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה, זכה בפרס על סרט קצר שצילם.
וב-1967 קיבל מלגה מחברת האחים וורנר להסרטת "הקשת של פיניאן" (1968), בבימויו של פרנסיס פורד קופולה.
קופולה ולוקאס חברו יחדיו והקימו חברת הפקה בשנת 1969. סרטה הראשון של החברה היה גרסה באורך מלא של סרט אחר של לוקאס, THX 1138, סרט שזיכה אותו בפרס שנתיים קודם לכן.
הסרט מספר על עולם עתידני שבו אסור לבני אדם להראות רגשות או הבעות חיבה ואהבה.
THX1138 הוא שמו של גיבור הסרט (שגולם על ידי רוברט דובאל) אשר מתאהב ומנסה לברוח מהעולם העתידי והטרגי.
לוקאס הקים חברה משלו - לוקאס פילם.
בשנת 1973 כתב לוקאס וביים סרט מעין אוטוביוגרפי בשם "אמריקן גרפיטי".
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב ובחמש מועמדויות לפרס האוסקר.
בשנים 1973–1974 עבד לוקאס על התסריט לסרט מלחמת הכוכבים.
את ההשראה לתסריט קיבל לוקאס מסדרת הקומיקס פלאש גורדון ומסרטי הסמוראים של אקירה קורוסאווה.
לוקאס הקים שתי חברות שייעודן היה להפיק מעשית וטכנית את הסרט מלחמת הכוכבים – Industrial Light & Magic ו-SKYWALKER SOUND, אך כאשר החל להפיץ את התסריט בין האולפנים הוא נדחה.
בסוף הסכימו אולפני פוקס המאה ה-20 להפיק את הסרט, אך דרשו קיצוץ של 40% משכרו של לוקאס כבמאי קולנוע.
לוקאס הסכים, בתנאי שבמקום המשכורת יקבל 100% על זכויות הסחורה הנלווית לסרט.
האולפנים קיבלו תנאי זה, מכיוון שחשבו שזכויות אלו לא יפיקו כסף בכל מקרה.
הסרט "מלחמת הכוכבים" היה לשובר קופות; בובות צעצוע וסחורות מכול סוג ומין יוצרו במקביל לסרט, החל בסבון, עבור בצעצועים וכלה אפילו בסדינים.
לוקאס, שהיה המחזיק הבלעדי של הזיכיון, הפך בין לילה למולטי-מיליונר.
הוא המשיך את הפקת סרטי הסדרה כמעט במימון עצמי, וללא צורך במימון מהאולפנים.
בשנת 1997 הוציא לוקאס מחדש את הטרילוגיה (פרקים 4–6) של מלחמת הכוכבים בגרסה משוחזרת דיגיטלית, עם תוספות של אפקטים קוליים וכן מספר סצנות שנוצרו במחשב.
באותה שנה החל להפיק את טרילוגיית המבוא של מלחמת הכוכבים (פרקים 1–3) הנותנים את הרקע לעלילה של הטרילוגיה הישנה.
בסרטים החדשים נעשה שימוש רב בצילום דיגיטלי ובאפקטים של מחשב.
למרות הצלחתם הרבה בקופות, מעריצים רבים התאכזבו מהסרטים.
נטען שהעלילה לא הייתה טובה דיה, שמשחקם של השחקנים גרוע, ושבסרטים הופיעו דמויות מעצבנות וילדותיות (כמו ג'אר ג'אר בינקס).
עם זאת, הסרט החותם את הטרילוגיה "נקמת הסית'" (פרק 3) זכה לביקורות טובות יחסית לשני קודמיו.
ב-2012 רכשה חברת וולט דיסני את הזיכיון והחלה ביצירת סרטי המשך בהפקתה.
בשנת 1981 כתב והפיק לוקאס את סרטי אינדיאנה ג'ונס, יחד עם סטיבן ספילברג.
בכך ביסס את מעמדו כאחד מיוצרי הקולנוע הפוריים והמוצלחים של הוליווד לדורותיה.
לוקאס ניצל את הרווח הרב שצבר מטרילוגיית מלחמת הכוכבים, כדי להקים מספר חברות הפקה בתחום הקולנוע, משחקי המחשב, האפקטים המיוחדים והסאונד הקולנועיים.
בין החברות האלו ניתן למנות את:
לוקאס היה מבין הדוחפים לשימוש בצילום דיגיטלי ולדגש על מערכת סאונד קולנועית של דולבי סטריאו.
לוקאס ניהל, בין השאר, חברה מצליחה של משחקי מחשב ווידאו (LucasArts) שהוציאה מגוון רב של משחקי מחשב מצליחים, חלקם מבוססים על מלחמת הכוכבים וחלקם משחקי הרפתקאה עם עלילה מקורית.
בין המשחקים הבולטים נמנים: האורגים, אי הקופים, X-WING, Jedi Knight ועוד.
ב-10 בינואר 2017 פרסם לוקאס שהוא הולך לבנות את "מוזיאון המיליארד דולר" בפארק אקספוזישיון שבלוס אנג'לס, בעלות של מיליארד וחצי דולר.
במוזיאון יוצג את האוסף הפרטי של לוקאס, הכולל מעל 10,000 יצירות אמנות, ומזכרות הקשורות למלחמת הכוכבים, כמו המסיכה המקורית של דארת' ויידר.
בשנת 1971, הקים לוקאס את חברת ההפקה "לוקאס פילם".
החברה נחשבת כאבן דרך בעולם האפקטים הקולנועיים, ואחת חברות ההפקה המצליחות בעולם.
החברה הפיקה סרטים מצליחים כמו: "אינדיאנה ג'ונס" ו-"מלחמת הכוכבים".
בשנת 2012, רכשה חברת וולט דיסני את החברה בשווי 4.06 מיליארד דולר.
היה נשוי למרשה גריפין בשנים 1969 עד 1983. ביוני 2013 התחתן עם אשת העסקים והמפיקה מלודי הובסון.
ג'ורג' רוברט לייזנבי הוא שחקן קולנוע ודוגמן עבר אוסטרלי, שנבחר לגלם את דמותו של ג'יימס בונד לאחר פרישתו של שון קונרי.
לייזנבי נולד בניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
לאחר שעזב את בית הספר עבד כאיש מכירות בחברת "Morris Motor".
הוא עבר ללונדון ב-1964 ועבד כדוגמן, ומאוחר יותר כשחקן בפרסומות.
לפני שנבחר לגלם את ג'יימס בונד, שיחק רק בסרטי ריגול איטלקיים המוגדרים כ"סרטים סוג ב" (B Movies) ובפרסומות.
לאחר פרישתו של שון קונרי מתפקיד ג'יימס בונד ב-1967, הוזמן לייזנבי על ידי מפיק סדרת הסרטים, אלברט ברוקולי, להשתתף במבחן בד לתפקיד בונד לאחר שהלה ראה אותו בפרסומת.
ברוקולי התרשם ממבחן הבד של לייזנבי והוצע לו חוזה לשבעה סרטים, אך לייזנבי שוכנע על ידי הסוכן שלו שדמות המרגל תהיה לא רלוונטית בשנות השבעים, ולייזנבי עזב את הסדרה אחרי סרט אחד: "בשרות הוד מלכותה" (1969).
במהלך חלק ניכר מן הסרט, מתחזה דמותו של בונד לדמות אחרת, סר הילרי בריי (שמגולם על ידי השחקן ג'ורג' בייקר).
בחלק מהסרט מתחזה בונד לבריי ובאותן סצנות מדבב ג'ורג' בייקר את לייזנבי, עניין חריג לדמות המגולמת על ידי שחקן דובר אנגלית כשפת אם.
לייזנבי הסתכסך במהלך הצילומים עם הבמאי פיטר האנט והעיתונים טענו שהסתכסך גם עם השחקנית הראשית דיאנה ריג מפני שעיתונאי אחד שמע את דיאנה אומרת: "אני אוכלת שום בארוחת צהריים אני מקווה שגם אתה ג'ורג'!" אבל אחרי שהבינו שני השחקנים שזה נאמר בתור בדיחה העיתונאים חזרו בהם.
ובראיון עמו טען לייזנבי כי העבודה על הסט הייתה קשה בעיקר כי האנט סירב לדבר איתו ישירות במהלך הצילומים.
מאז הופיע לייזנבי בתפקידי אורח וכדמויות משנה בסרטים ותוכניות טלוויזיה.
בין היתר שיחק בסרט הפארודיות המצליח "סרט מטוגן" של ג'ון לנדיס והאחים צוקר ובתפקיד המהווה פארודיה על ג'יימס בונד בפרק של החידוש לסדרה "אלפרד היצ'קוק מציג" ובסדרה "סופרבוי".
בשנות ה-70, עבד לייזנבי בהונג קונג עם ברוס לי.
הוא גם שיחק במספר סרטים מאוחרים מסדרת סרטי "עמנואל", ובקומדיה "זרוקים בשלג" (2003) בכיכובו של מיילו ונטימיליה.
ב-2002 נישא לייזנבי לאשתו השנייה, שחקנית הטניס לשעבר פם שרייבר, ממנה נפרד לאחר שש שנים.
לייקוף הוא פרופסור לבלשנות (ובייחוד, בלשנות קוגניטיבית) באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הוא מלמד מאז 1972. אף כי חלק ממחקריו עוסקים בשאלות מסורתיות בבלשנות, כמו התנאים לכך שמבנה בלשני מסוים יהיה תקין מבחינה תחבירית, הוא זכה לפרסום רב בשל רעיונותיו על מרכזיותה של המטפורה במחשבה האנושית, בהתנהגות הפוליטית ובחברה.
הוא מפורסם גם עבור מושג שפיתח לגבי המתמטיקה אך יושם גם בתחומים אחרים, "חשיבה מוגשמת" (embodied mind).
בשנים האחרונות הרחיב את מחקריו לתחום הפוליטי, והוא ייסד את צוות החשיבה הפרוגרסיבי "מוסד רוקרידג'".
מן הדקדוק הטרנספורמטיבי לסמנטיקה הגנרטיבית
לייקוף החל את הקריירה שלו כסטודנט ואחר כך כמורה של תאוריית הדקדוק הטרנספורמטיבי, שפותח על ידי נועם חומסקי.
בשנות השישים המאוחרות, הוא הצטרף לתלמידים-לשעבר של חומסקי, על מנת לפתח את הסמנטיקה הגנרטיבית (generative semantics) כאלטרנטיבה לתחביר הגנרטיבי של חומסקי.
"בתקופה זו, ניסיתי לאחד את התחביר הגנרטיבי של חומסקי עם הלוגיקה הפורמלית.
עזרתי לפתח את התאוריה הבלשנית המוקדמת של חומסקי.
נועם טען אז - כפי שהוא עדיין טוען היום, למיטב ידיעתי - שהתחביר פועל באופן עצמאי מהמשמעות, ההקשר, הרקע, הזיכרון, העיבוד הקוגניטיבי, וכל היבט אחר של הגוף...
כשחקרתי את פרטי התאוריה המוקדמת, גיליתי כמה מקרים שבהם הסמנטיקה, ההקשר וגורמים אחרים משפיעים על החוקים ששולטים על הימצאותם של ביטויים או מילים מסוימות.
התחלתי לפתח תאוריה אלטרנטיבית ב-1963, ויחד עם חוקרים אחרים כמו חאג' רוס וג'ים מק'קאולי, המשכתי לפתחה במשך כל שנות השישים".
המחלוקות שלו עם חומסקי הובילו לוויכוחים עזים בין בלשנים, שנודעו כ"מלחמות הבלשנות".
אך חרף התפקיד החשוב שמילא בהתפתחות הסמנטיקה הגנרטיבית, זנח לייקוף עד מהרה את תחום העיסוק הזה, ופנה לעסוק בסמנטיקה הקוגניטיבית, הבוחנת את המבנים התודעתיים העומדים ביסוד תהליכי ההמשגה האנושיים.
אחת מתרומותיו החשובות ביותר של לייקוף לחקר הסמנטיקה הייתה התזה שלו ושל מרק ג'ונסון על המטפורה המושגית (conceptual metaphor), שנוסחה בספרם המשותף, "מטפורות שאנו חיים על פיהן" (Metaphors We Live By) (1980).
המסורת המדעית המערבית ראתה במטפורה הבניה לשונית בלבד, ודנה בה בעיקר כאמצעי ספרותי.
במוקד מחקרם של לייקוף וג'ונסון עומדת הטענה שמטפורות הן הבניה מושגית, קדם-לשונית, ולכן הן מרכזיות להתפתחות החשיבה המופשטת.
לשיטת לייקוף וג'ונסון, "מערכת המושגים הרגילה שלנו, שעל פיה אנו חושבים ופועלים, היא מטאפורית מטבעה, באופן בסיסי".
לדעתם, חשיבה לא-מטאפורית אפשרית רק ביחס למציאות הפיזית.
ככל שהרעיונות מופשטים יותר, נחוצות שכבות רבות יותר של מטפורה על מנת לבטאם.
השיח היומיומי שלנו ספוג בביטויים מטפוריים, שאין אנו מבחינים בהם מסיבות שונות.
אם משום שהמטפורות נשחקות, כך שאנו מתקשים לזהות את מקורן, אם משום שאיננו שמים לב למתרחש סביבנו.
אחת הדוגמאות שמביאים לייקוף וג'ונסון להוכחת טענתם היא המטפורות המשתמשות אותנו לתיאור ויכוחים אינטלקטואליים.
המטפורה שמבנה את חשיבתנו על הוויכוח שאולה בדרך כלל מעולם המלחמה:
לא ניתן להגן על טענותיו.
הוא הפיל את כל הטענות שלי.
הביקורת שלו קלעה ישר למטרה.
אם תשתמש באסטרטגיה הזו, הוא יחסל אותך.
המשגת הוויכוח במונחים של מלחמה, טוענים לייקוף וג'ונסון, איננה הכרחית.
ניתן היה להשתמש גם מטפורות אחרות לתיאור ויכוחים.
כך, למשל, ניתן לחשוב על הוויכוח האינטלקטואלי במונחים של "ריקוד", כך שכל צד מגיב לתנועותיו של האחר באמצעות תנועה מקבילה, תנועה נגדית וכדומה.
העובדה שאנו ממשיגים את הוויכוח במונחים של מלחמה מבנה גם את האופן שבו אנו תופסים וחווים את הוויכוח ואת המטרות שאנו מציבים לעצמנו במסגרת ויכוחים.
עבור לייקוף וג'ונסון, התפתחות החשיבה היא תהליך של פיתוח מטאפורות טובות יותר לחשוב באמצעותן.
היישום של עולם ידע אחד בעולם ידע אחר מאפשר תפיסה והבנות חדשות.
אם היא נכונה, לתאוריה של לייקוף וג'ונסון יש משמעויות מרחיקות לכת בעולם המדעים המדויקים ובמדעי החברה, וגם באינטראקציות אנושיות בסיסיות.
על חשיבה מוגשמת (embodied mind)
כשלייקוף טוען שהשכל הוא "גופני", הוא טוען שכמעט כל החשיבה האנושית, גם המופשטת ביותר, תלויה ומשתמשת באמצעים "נמוכים" כמו המערכת התנועתית-חישתית והרגשות.
לפיכך המוגשמות היא דחייה לא רק של הדואליזם בין חומר ורוח, אלא גם של הטענות שאפשר להבין את החשיבה האנושית ללא להיזקק ל"פרטי היישום" שלה.
לייקוף מציע שלוש טענות בעד המוגשמות.
ראשית, הוא משתמש בראיות מסימולציות נוירולוגיות ושל רשתות נוירונים, והוא טוען שניתן להבין מושגים מסוימים, כמו צבע ויחסי מקום (לדוגמה, "אדום" או "מעל") על ידי בחינה של דרך פעולת התפיסה או התנועה שלנו.
שנית, בהתבסס על ניתוחי שפה של בלשנות הקוגניטיבית, הוא טוען שהחשיבה שלנו לגבי נושאים מופשטים כמו מלחמה, כלכלה, או מוסר, מושרשים בחשיבה שלנו לגבי נושאים ארציים יותר כמו יחסי מקום.
לבסוף, בהתבסס על מחקרים בפסיכולוגיה קוגניטיבית ובמחקרים בפילוסופיה של השפה, הוא טוען שרק מעט מהקטגוריות שמשמשות בני אדם הן חדות ומובחנות, כפי שהיו אם הן היו רק מושגים מופשטים.
למעשה, הן דומות הרבה יותר לעולם הפיזי המורכב, שבו דברים אינם נחתכים באופן ברור.
"אנו יצורים נוירולוגיים", טוען לייקוף, "המוח שלנו קולט את המידע שלו משאר הגוף.
הגוף שלנו והצורה שבו הוא פועל בעולם משפיע בצורה עמוקה ביותר על המושגים שבו אנו חושבים.
אנחנו לא יכולים לחשוב כל דבר - רק מה שהמוח הגופני שלנו מאפשר".
ג'ורג' הרברט לי מאלורי היה מטפס הרים בריטי, שהשתתף בשלוש המשלחות הבריטיות הראשונות לאוורסט, בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20.
מאלורי ושותפו אנדרו אירווין נעלמו במהלך הטיפוס על ההר מן הצד הצפוני (טיבט) במשלחת של 1924. בשנת 1999 נמצאה גופתו על ההר.
שלוש המילים המפורסמות בעולם הטיפוס – () הן תשובתו של מאלורי לשאלה "למה אתה רוצה לטפס על האוורסט?".
אביו היה כומר, היו לו שתי אחיות, ואחיו הצעיר, טרפורד לי מלורי, היה לימים מפקד בכיר בחיל האוויר הבריטי במלחמת העולם השנייה.
כבר בילדותו הרבה לטפס על גגות בניינים, גדרות ומרזבים.
החל מספטמבר 1900 למד בקולג' וינצ'סטר והצטיין בענפי הספורט השונים, כמו גם בלימודיו.
המחנך בווינצ'סטר, שהיה מטפס הרים, קירב את מאלורי לנושא, ובאוגוסט 1904 הוא הצטרף למשלחת טיפוס בהרי האלפים.
במסגרת אותה משלחת העפיל, בין היתר, לפסגת המון בלאן.
במהלך השנים הבאות מאלורי השתתף בשבע משלחות טיפוס נוספות באלפים.
החל מאוקטובר 1905 מאלורי, אשר נהנה ממלגה, חבש את ספסל הלימודים בקיימברידג'.
במהלך שהותו שם הכיר – ועם חלקם אף התיידד – אינטלקטואלים, רבים מהם חברים בקבוצת בלומסברי: ג'ון מיינארד קיינס, אחיו ג'פרי, ליטון סטרייצ'י, אחיו הפסיכואנליטיקן ג'יימס, דאנקן גרנט, המשורר רופרט ברוק ועוד.
ידידות זו לבשה לעיתים צורה של הומוארוטיקה.
במהלך לימודיו, בהם בלט גם בענפי ספורט שונים, הצטרף אל האגודה הפביאנית המקומית וכן היה מתומכי התנועה הסופרג'יסטית.
לאחר שסיים את לימודיו בהיסטוריה, החל בספטמבר 1910 לעסוק בהוראה, ועד 1914 לימד היסטוריה, מתמטיקה, לטינית וצרפתית בצ'רטרהאוס (Charterhouse) שבסארי.
בשנותיו בקיימברידג' ובשנים הבאות הצטרף למשלחות טיפוס באלפים ובאיים הבריטיים.
כך למשל, באפריל 1906, מאלורי הצטרף למשלחת שהעפילה על בן נוויס.
ב-1907, הצטרף למשלחת שטיפסה בוויילס ועוד.
מלורי נישא לכריסטיאנה רות טרנר ב-29 ביולי 1914, מספר ימים לפני שבריטניה נכנסה למלחמת העולם הראשונה, ומנישואין אלה נולדו לזוג שתי בנות ובן.
מאלורי הצטרף לשורות הצבא הבריטי בדצמבר 1915. לאחר מספר חודשי הכשרה מתאימה, מאלורי שירת לרוב כקצין תותחנים, בעיקר בקרבות החזית המערבית, כולל הקרב על הסום.
הוא השתחרר מן הצבא בינואר 1919, ובסוף אותו חודש חזר ללמד בצ'רטרהאוס.
בתום המלחמה, אם כי חזר לעבודתו בהוראה, ואף יצא לכמה מסעות טיפוס באלפים ובאיים הבריטיים, מאלורי חש חוסר סיפוק ושאף, בין השאר, להקדיש זמן רב יותר לטיפוס הרים.
במקביל, נוצרו תנאים שאפשרו לבריטים, שהיו באותה העת, מספר שנים לאחר שרוברט פלקון סקוט הפסיד במרוץ אל הקוטב הדרומי, חדורי מוטיבציה, לנסות להעפיל לראשונה על האוורסט.
ב-1920 זכתה טיבט בעצמאות, לא מעט בזכות סיוע בריטי, והדלאי למה העניק למטפסים בריטים גישה בלעדית למדרונותיו הצפוניים של ההר.
בינואר 1921, הקימו ארבעה נציגים מן המועדון האלפיני (Alpine Club), מועדון הטיפוס הוותיק בעולם, וארבעה נציגים מן החברה הגאוגרפית המלכותית את 'ועד הר האוורסט' (Mount Everst Committee), שייעודו ארגון ומימון משלחת אל ההר.
כבר באותו חודש פנה הוועד למאלורי בהצעה, אליה נענה, להצטרף למשלחת שתצא לאוורסט ביוני של אותה שנה, על מנת לסייר בו ולקבוע את הדרך הטובה ביותר להעפיל לפסגתו.
בעקבות היענותו, מאלורי התפטר בפברואר 1921 ממשרת ההוראה בצ'רטרהאוס, וב-8 באפריל הפליג מאנגליה.
המשלחת הראשונה ערכה במשך קיץ 1921 סקר מקיף של האוורסט, אשר כלל סיור בעבריו המזרחי והצפוני, מיפוי ואיתור הדרכים הטובות ביותר לטיפוס עליו.
ואכן, משלחת זו שרטטה את המפות המדויקות הראשונות של אזור ההר.
ב-18 באוגוסט, מאלורי וחברים נוספים מן המשלחת גילו דרך אפשרית להגעה לפסגת האוורסט.
כחודש אחר כך, בעת ניסיון להתקדם עוד באותה הדרך, נקלעו המטפסים לסופה שמנעה כל אפשרות כזו, והם נאלצו להפסיק.
כבר בדרכו חזרה לביתו, המתין למאלורי מכתב ובו בקשה, שנענתה בחיוב, כי ייאות להשתתף במשלחת שתצא לאוורסט ב-1922.
בסוף 1921 מאלורי חזר לבריטניה, ובחודשים הבאים כתב והרצה אודות המסע שזה עתה סיים.
בנוסף, השתתף בהכנות לקראת צאת המשלחת השנייה שנועדה זו הפעם להיות הראשונה המגיעה לפסגת ההר.
אותן הכנות כללו בחינה של ציוד שנועד להיות בעזרם של חברי המשלחת בתנאים ובגבהים שמטפסים טרם התנסו בהם.
ב-3 במרץ 1922 מאלורי יצא את אנגליה וב-1 במאי הגיעה המשלחת למחנה הבסיס על האוורסט.
ב-20 במאי החלו שמונה מחברי המשלחת, ובהם מאלורי, לטפס מגובה 7,010 מ', והקימו מחנה נוסף בגובה 7,620 מ'.
בבוקר יום המחרת המשיכו חברי המשלחת לטפס עד הגיעם לגובה 8,225 מ', מה שהיווה שיא עולמי באותה העת, אלא שקשיי מזג האוויר אילצו אותם לחזור למחנה.
ב-27 במאי, זו הפעם ללא מאלורי, עשו כמה מחברי המשלחת ניסיון נוסף להעפיל לפסגה.
הם הגיעו לגובה שיא של 8,321 מ', בטרם נאלצו לחזור.
ב-7 ביוני נעשה ניסיון שלישי, ובו מאלורי נטל חלק.
הניסיון נקטע עקב מפולת שלגים בה נספו שבעה מן הסבלים המקומיים.
באוקטובר נודע ל'ועד הר האוורסט' כי שלטונות טיבט אישרו למשלחת נוספת לטפס על ההר.
כדי לגייס את האמצעים הכספיים לארגון משלחת כזו, שמועדה נקבע לאביב 1924, נערך, בין היתר, מסע הרצאות באיים הבריטיים כאשר מאלורי אחד הדוברים העיקריים.
בהמשך, בחודשים הראשונים של 1923, מאלורי ערך מסע הרצאות בצפון אמריקה.
כשחזר לבריטניה, עסק זמן מה בהוראת היסטוריה בקורסים למבוגרים.
ב-29 בפברואר 1924, מאלורי ועוד כמה חברים מהמשלחת עזבו את ליברפול בדרכם להודו, אליה הגיעו באמצע מרץ.
המשלחת כללה, בין היתר, את אנדרו אירווין, שהיה בן 22, מוכשר מאוד בכל הקשור לטיפול בציוד טכני, אשר השתתף במשלחת לשפיצברגן, אף על פי שלא היה לו ניסיון בטיפוס לגבהים כאלה.
במהלך המשלחת שיפר אירווין במידה רבה את מערכות החמצן שהיו למטפסים והפך מומחה לציוד נשימה.
בבוקר ה-6 ביוני יצאו מאלורי ואירווין מן האוכף הצפוני, אוכף בגובה של 7,050 מטרים.
הם היו מתחת לאחד הקטעים התלולים שעל הרכס (ה"מדרגות" ) והוא אמר שנראו "מתקדמים במרץ" ("going strongly for the top").
אודל חשב שראה את מאלורי בקרבת הפסגה לרגע קצר, אך בשל הערפל לא יכול לדעת אם הוא התקדם אל הפסגה או ממנה.
המדרגה השנייה, מצוק תלול למדי בגובה 8,500 מטרים לערך, מהווה אתגר טיפוס קשה ביותר.
ללא הסולם שנמצא שם היום, לא סביר שמאלורי ואירווין הצליחו לטפס קטע של 18 מטרים, בדירוג 6b, בגובה כזה.
בשנת 1933, תשע שנים לאחר היעלמותם של מאלורי ואירווין, נמצא גרזן הקרח של אירווין בגובה 8,573 מטרים על ידי פרסי ווין-האריס (Percy Wyn-Harris), מטפס הרים בריטי נוסף.
כלומר, כ-300 מטרים מתחת לפסגה.
בשנת 1975 נראתה גופת מטפס בגובה מתחת לגרזן הקרח, והסברה המקובלת הייתה כי זוהי גופתו של אירווין.
המשלחת מצאה גופה והתברר שזוהי גופתו של מאלורי.
בשנת 2009 פרסם הסופר האנגלי ג'פרי ארצ'ר ביוגרפיה של מאלורי בשם "שבילי התהילה".
בביוגרפיה זו העלה ארצ'ר את האפשרות שמאלורי ואירווין אכן הגיעו אל פסגת האוורסט ביום בו מצאו את מותם ואילו המוות נגרם בשל תאונה שהתרחשה בדרכם מטה, אל המחנה הסמוך בו המתין להם אודל.
לדברי ארצ'ר, הבטיח מאלורי במכתבו האחרון לאשתו רות, כי לכשיגיע אל פסגת האוורסט, יניח עליה את תמונתה, שהייתה שמורה עמו תמיד בארנקו.
ב-1999, כשהתגלתה גופתו של מאלורי, מצא עליה המטפס הגרמני קונרד אנקר את הארנק, אך תמונת רות לא הייתה בו.
יש הסבורים כי הדבר מעיד על כך שמאלורי אכן הגיע אל הפסגה טרם מצא את מותו.
ב-14 במאי 1995 הניח נכדו של מאלורי, ג'ורג' לי מאלורי השני, על פסגת הר אוורסט, תצלום מצופה ניילון של סבו וסבתו.
במילותיו שלו, הוא השלים בכך עניין משפחתי קטן, לא סגור.
בהשראת דמותו של מאלורי, נבנתה דמותו של קית' מאלורי, מפקדה של היחידה המיוחדת בתותחי נברון מאת אליסטר מקלין, הספר והסרט.
לג'ורג' מאלורי היה קשר משפחתי למלחמת העולם השנייה, המהווה את הרקע לאותו ספר: אחיו, הגנרל סר טרפורד לי מלורי, שהיה אחד מבכירי טייסיה של בריטניה, נהרג בנובמבר 1944 כשמטוסו התרסק בהרי האלפים, כשהיה בדרכו לקחת על עצמו את הפיקוד על פעולות חיילות האוויר של בעלות הברית באוקיינוס השקט.
בשיר הקיץ האחרון, ניכרת באחת השורות השפעת אמירתו המפורסמת של מאלורי:
"אני רוצה לטפס על ההרים כי הם שם/ולבקר במדינות מעבר לים".
ג'ורג' מייקל קוהאן היה בדרן, שחקן תיאטרון וקולנוע, רקדן, זמר, פזמונאי, מחזאי, מלחין ואמרגן אמריקאי.
"אבי הקומדיה המוזיקלית האמריקאית", "האיש שברודוויי הייתה שלו (the man who owned Broadway)", "כוכב-העל הראשון של הבמה האמריקאית" בעידן שלפני מלחמת העולם הראשונה.