tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
13 של הלטינים, 13 של היוונים, 13 של הארמנים ו-4 של הקופטים.
הקבר מכוסה בלוח שיש ומעליו שלושה תבליטים המסמלים את תחיית ישו (ביוונית - אנאסתאזיס).
אחת ההוכחות, לכאורה, לכך שמדובר בקברו של ישו היא העובדה כי הקבר ריק כיוון שישו קם לתחייה לאחר 3 ימים.
בשיפוצים שנהסתיימו בשנת 2018 נחשפה על גבי מבנה האדיקולה המקורי מ-1810 כתובת ביוונית הסובבת את חלקו העליון.
הכתובת איננה ציטוט ישיר של הכתובים.
הכתובת מתחילה בצד הצפוני של המבנה (הפונה לכיוון האזור הפרנציסקני): "יהללו גויים ועמים את משיח אלוהינו אשר נשא מרצונו את הצלב בעבורנו".
במערב (צידו האחורי של הקבר): "ובשאול שהה שלושה ימים, וישתחוו לתחייתו" וההמשך בצד הדרומי: "מן המתים, שבזכותה הוארו כל קצוות העולם".
חזית המבנה, הפונה מזרחה (לכיוון הקתוליקון) עוטרה בכתובות הקדשה המזכירות את כנסיית האדיקולה במרץ 1810 ושמות העושים במלאכה וציטוט מתוך מזמור הנאמר בתפילת הערב של שבת: "אל קברך מקבל החיים מתייצבים הבלתי ראויים.
שיר הלל אנו מגישים לרחמיך, משיח אלוהינו, שכן את הצלב ואת המות קיבלת נטול-חטא כדי שתעניק לעולם את התחייה, בהיותך אוהב אדם."
בשנת 1573 בנו הקופטים קפלה בצידו האחורי של הקבר והיא נמצאת מאז בידיהם.
הקפלה הסורית וקבר יוסף הרמתי
ממערב לאדיקולה, באזור שמול הקפלה הקופטית, מצויה הקפלה שזכויות הבעלות עליה חלוקות בין הארמנים לבין הסורים אורתודוקסים.
בתקופתה של הלנה, וגם לאחר מכן, שימשה הקפלה כאפסיס המערבי של הרוטונדה.
הקפלה מכילה מערת קבורה המיוחסת לקברו של יוסף הרמתי, בעל חלקת הקבר בו נקבר ישו לאחר צליבתו ולניקודמוס.
הארכאולוג שמעון גיבסון העלה את הסברה כי מדובר בקברה של משפחתו של ישו.
מכל מקום, הקבורה היא קבורה אופיינית לימי בית שני ומעידה על כך כי בתקופתו של ישו, האתר בו נבנתה מאוחר יותר כנסיית הקבר היה מחוץ לעיר ואכן שימש לקבורה.
הסורים רשאים להשתמש בה לפולחן בימי ראשון ובפסחא.
בשל הוויכוח בינם לבין הארמנים על הבעלות, לא ניתן לשפץ את הקפלה והיא משמרת עדיין את עקבות השרפה הגדולה ונראית מוזנחת.
עם זאת, בחודש אפריל 2014, הונח ריצוף על רצפת הקפלה שהייתה עשויה עד אז מעפר.
קתוליקון – הכנסייה המכונה קתוליקון משמשת את הכנסייה היוונית-אורתודוקסית והיא כנסיית הבישוף, כלומר הקתדרלה.
בקתוליקון בוחרים את הפטריארכים היוונים.
עד למאה התשע עשרה היה אולם הקתוליקון פתוח מצדיו הצפוני והדרומי ורק לאחר השרפה של המאה התשע עשרה ורעידת האדמה של 1927 הוקמו הקירות שגבהו בהדרגה וסגרו את החלל הפנימי של כנסיית הקבר.
חפירה ארכאולוגית שנערכה באזור המקהלה של הקתוליקון גילתה שרידים של סלע האם עליו ניצבת הכנסייה.
על כיפת הקתוליקון דמותו של ישו הפנטוקרטור, שליט העולם, בישופים של ירושלים וארבעת האוונגליסטים.
בתוך הכנסייה מצביעים, כבר מהתקופה הצלבנית, על האומפאלוס, מרכז העולם.
האומפאלוס מצוין בגביע ובראשו כדור הארץ המחולק לארבעה חלקים.
מחד, עוד מסורת הקשורה להר הבית הועברה על ידי הנוצרים לתוך כנסיית הקבר, וסימלה בכך את מעבר המקדש האמיתי מהר הבית לתוך הכנסייה.
מאידך, לעומת מרכז העולם היהודי, שהיה מרכז פיזי - אבן השתייה ממנה החל אלוהים ליצור את העולם, המרכז הנוצרי בכנסיית הקבר הוא רוחני וסמלי.
האומפלוס ממוקם במרחק שווה בין הגולגולתא (מקום מותו של ישו) לבין הקבר (מקום תחייתו) כאשר מותו ותחייתו נתפסים כביטוי אולטימטיבי לחסד האלוהי שאפשר לאנושות את הגאולה.
למרפסות הזהב בכניסה לקתוליקון יש פונקציית מעמד ויש פירוט למי מותר לעמוד על המרפסת שמיועדת על פי הסטטוס קוו לראשי השלטון, לעות'מאנים ולנציגי יוון.
כלאו של ישו – החדר הקטן, בעל התקרה הנמוכה, נמצא לצד קפלת לונגינוס הקדוש, מחוץ למסלול האמבולטוריום.
שתי מסורות שונות קשורות למקום זה.
מסורת שמקורה במאה ה-12 רואה בו את המקום בו הוחזקו ישו ושני הגנבים לפני הצליבה.
בתוך הקפלה מצביעים על אבן עם שני חורים – הסד לרגליים אליו נקשר ישו.
על הרצפה לפני הקפלה נמצא תיאור חדש של עיט דו-ראשי המסמל את האימפריה הביזנטית.
מסביב לקתוליקון סובב מסדרון המכונה "אמבולטוריום" (מלטינית: ambulare, ללכת).
באמבולטוריום מצויות שלוש קפלות המהוות אלמנט ארכיטקטוני המכונה chevet.
קפלת לונגינוס הקדוש – הקפלה היוונית-אורתודוקסית מוקדשת ללונגינוס הקדוש - חייל רומאי שעל פי הברית החדשה דקר את ישו: "אוּלָם אַחַד הַחַיָּלִים דָּקַר אֶת צִדּוֹ בְּרֹמַח וּמִיָּד יָצְאוּ דָּם וּמַיִם.
(הבשורה על-פי יוחנן יט, 34).
החייל מזוהה עם "לונגינוס הקדוש" על פי הבשורה על פי ניקודמוס, והרומח, לפי מסורת ארמנית, שמור בקתדרלת אצ'מיאדזין.
השם לונגינוס נובע מהמילה לונחי ביוונית, שמשמעותה "חנית".
קפלת חלוקת הבגדים – הקפלה, הנמצאת בחזקת הארמנים, מציינת אירוע שהתרחש לאחר הצליבה.
על פי המסורת הנוצרית מהווה אירוע זה את התגשמותו הנבואית של תיאור מספר תהילים: "יְחַלְּקוּ בְגָדַי לָהֶם; וְעַל־לְבוּשִׁי, יַפִּילוּ גוֹרָל" (תהילים כב, 19).
הקפלה מוקדשת גם לשואה הארמנית.
קפלת הביזוי – הקפלה הדרומית ביותר באמבולטוריום היא קפלה יוונית-אורתודוקסית.
בקפלה נמצא חלק נוסף מעמוד ההלקאה השייך ליוונים.
יש צליינים הנוהגים להצמיד את אוזניהם למזבח הבנוי מעל העמוד, באמונה שיוכלו עדיין לשמוע את צליפות השוט בעת הלקאת ישו.
קפלת הלנה הקדושה - הקפלה נקראת על שם הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס.
בפי אנשי הכנסייה הארמנית, המחזיקה בשטח זה, הקפלה קרויה על שמו של הקדוש הארמני גרגוריוס המאיר.
בעבר הייתה הקפלה ברשות הכנסייה האתיופית, אולם זו מכרה אותה לכנסייה הארמנית בשל מצוקה כספית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 ערכו הארמנים שיפוץ בקפלה והחליפו את מזבחות העץ במזבחות שיש.
בשנות ה-40 וה-50 עוטרו קירות הקפלה בציורי שמן גדולים מעשי ידי האמן והאדריכל מארדירוס אלטוניאן.
בשנות ה-70 נוספה רצפת הפסיפס מעשי ידיה של האמנית הישראלית חוה יופה הקפלה שופצה ונוקתה בעשור השני של המאה ה-21 (אגב הסרת חתימתה של יופה מפינת הפסיפס).
הכניסה אל הקפלה היא דרך האמבולטוריום שבין "קפלת חלוקת הבגדים" לבין "קפלת הביזוי", דרך טור של 29 מדרגות אבן מהתקופה הצלבנית השייכות אף הן לארמנים.
על קירות מעבר זה מצויים צלבים אותם חרטו עולי רגל בתקופת ימי הביניים כעדות לביקורם ולאמונתם הדתית.
בקיר שממול לכניסה קבועים שני אפסיסים.
האפסיס הצפוני מוקדש לגנב שהביע חרטה ואילו הדרומי להלנה עצמה.
באפסיס זה ישנו מושב אבן עליו ישבה, על פי המסורת, הלנה בעת גילוי הצלב האמיתי.
על רצפת הקפלה מצויה רצפת פסיפס, פרי ידיה של האמנית היהודייה, חוה יופה, ובה תיאור של הכנסיות החשובות ביותר של ארמניה שנבנו במאות הרביעית והחמישית וכן של תיבת נוח המצויה, על פי המסורת הארמנית, בהר אררט.
הכתובת בפסיפס מתייחסת לשואה הארמנית בידי הטורקים (1915).
על הקיר הימני מצוי ציור קיר גדול המתאר את הלנה ואת מציאת הצלב.
הקיר הצפוני של הקפלה שייך לתקופה הביזנטית והיווה כנראה מסד לכנסייה שמעל.
על הקירות תמונות המספרות את האירועים הקשורים לאומה הארמנית.
על הקיר הדרומי: החזרת הצלב הקדוש מהפרסים על ידי הרקליוס דרך ארמניה ב-629; התגלות הצלב בארמניה.
קפלת ורטן הקדוש - הקפלה קרויה על שם הקדוש הארמני ורטן (St.
Vartan), והיא מצויה בחזקת הכנסייה הארמנית.
הכניסה אל הקפלה הקטנה היא דרך דלת ב"קפלת הלנה הקדושה".
הקפלה נוצרה כתוצאה מחפירה ארכאולוגית שנערכה בין השנים 1970–1971 ובה נחשפה מחצבה ושרידי מבנים המתוארכים למאה השנייה והרביעית.
יש ויכוח בין החוקרים האם מדובר בטמנוס (מסד) של מקדש אדריאנוס שבנה כאן אדריאנוס במאה השנייה, או האם מדובר במסד לכנסיית הקבר.
על גבי אחד מן המבנים הללו נמצא תיאור של ספינה רומית ומתחתיה הטקסט הלטיני DOMINE IVIMUS, "אדוננו הלכנו".
בקפלה מזבח חדש עליו מתואר ורטן הקדוש, גיבור העולם הארמני שנלחם בשנת 451 נגד הפרסים.
קפלת מציאת הצלב - המקום, על פי המסורת הנוצרית, שבו מצאה וזיהתה הלנה את הצלב האמיתי.
הכניסה אליו היא דרך מדרגות היורדות מקפלת הלנה הקדושה.
בפינה הדרום-מזרחית של הקפלה לוח על הרצפה המתאר את מקום מציאת שלושת הצלבים, בהם צלבו של ישו.
משמאל לו מזבח ומאחוריו פסל ברונזה המתאר את הלנה האוחזת את הצלב האמיתי.
מתחת לפסל נרשם בלטינית: "פרדיננד מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה, 1857 מזבח זה נבנה.
הכתובת מתייחסת למקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, אשר מימן את הקמת הפסל לאחר ביקורו במקום ב-1855.
הקריפטה הייתה מחצבה בתקופת בית שני, ואולי הייתה אף בשימוש בימי בית המקדש הראשון.
היא שימשה בור מים בתקופה הביזנטית והצלבנית, והחלה להתקדש כמקום מציאת הצלב רק לאחר התקופה הצלבנית.
קפלת מריה מגדלנה או מזבח "אַל־תִּגְּעִי בִי" - קפלה בחזקת הפרנציסקנים, המציינת את המקום שבו פגשה מרים המגדלית את ישו לאחר תחייתו.
על המזבח ישנו תבליט מודרני המתאר את האירוע.
על אף שהקפלה שייכת לפרנציסקנים, תלויות בה שתי מנורות אורתודוקסיות ואחת ארמנית.
הכנסייה הפרנציסקנית - הכנסייה מוקדשת להתגלות ישו לאמו מרים לאחר תחייתו, אירוע שאינו מוזכר בברית החדשה.
בקפלה חלק מעמוד ההלקאה השייך ללטינים.
במרכזה טברנקולום ייחודי בצורת כדור העולם וממנו יוצאים קצוות מחודדים לארבעת קצוות העולם.
אתרים נוספים במתחם הפרנציסקני - מימין לכניסה לכנסייה מצויה כניסה לחדרי אחסון והלבשה של בגדי הכמורה.
על הקיר מוצגים בתוך ארון זכוכית חרבו ודורבנותיו של גוטפריד מבויון.
בהמשך, מצפון לכנסייה הפתוחה לציבור מצויה הקפלה הפרטית של המסדר הפרנציסקני, בתוך חלל מן התקופה הצלבנית.
במבואה לקפלה נמצאת עליה לשתי קומות סגורות לציבור בהן נמצאים תאי מגורים לנזירים.
קשתות הבתולה - מתחם בו ניתן לצפות במספר שלבים ארכיטקטוניים מתקופות שונות.
הקיר עצמו בצפון המתחם (בו נמצא הפתח של השירותים) הוא מהמאה הרביעית, מתקופתה של הלנה.
העמודים הדקים יותר (על אחד מהם כותרת סל ועל אחד בסיס של עמוד בשימוש משני) שייכים לתקופתו של קונסטנטינוס מונומאכוס ששיפץ את כנסיית הקבר במאה ה-11 עוד טרם הגעת הצלבנים.
העמודים הדקים לא תמכו בדבר ולמעשה הקיפו אזור פתוח, כפי שהיה עוד בתקופתה של הלנה, המכונה "הגן הקדוש".
כשהגיעו הצלבנים וקירו את אזור הגן הקדוש, הם הקימו את העמודים המסיביים, שנועדו לתמוך בתקרה.
הקיר הדרומי של המתחם הוא למעשה הקיר הצפוני של הקתוליקון שנבנה בתקופה המודרנית.
אם כן, ניתן לראות באזור לפחות ארבעה שלבי בנייה מתקופתה של הלנה ועד לעידן המודרני.
יש ויכוח בין היוונים לבין הקתולים למי שייך המתחם ועל כן אין לשנות בו דבר בלי הסכמת שני הצדדים, אם כי התמונות על הקיר שייכות ליוונים.
בכנסיית הקבר פועלות זה מאות שנים עדות נוצריות שונות, הנמנות עם הנצרות הקתולית או עם הכנסיות האורתודוקסיות.
ברשות כל עדה חדרים, קפלות תפילה, אולמות, חפצי קודש וכדומה.
שלוש העדות השולטות בכנסייה הן העדה היוונית אורתודוקסית, העדה הארמנית, והמסדר הפרנציסקני המייצג את הוותיקן ואת הנצרות הקתולית בארץ.
"שליטה" זו מתבטאת בהחזקת רכוש רב יחסית בכנסייה, וכן בזכויות יתר על פני עדות אחרות, כמו פיזור קטורת ברחבי הכנסייה לקראת עריכת טקס התפילה היומי, ומשקל יתר בהכרעות הקשורות למבנה ולסדרי החיים בכנסייה.
היוונים: השטח הרב ביותר נמצא בידי היוונים, שקיבלו תנאים מועדפים ב-1757, מצב שהתקבע ב-1852 עם פירמן ה"סטטוס קוו".
בידי היוונים הקתוליקון, שתי הקפלות של האמבולטוריום (לונגינוס וביזוי), כלאו של ישו, חלק מהגולגולתא ומרבית החדרים הסובבים את הרוטונדה.
בנוסף בידיהם מרבית המבנים הסובבים את כנסיית הקבר: דיר אברהם (ממזרח לכניסה), כנסיית גת שמנים מטוכיון (מדרום), שלוש הקפלות ממערב לכניסה: קפלת ארבעים המרטירים, קפלת מריה מגדלנה וקפלת יעקב הקדוש.
כמו כן בידיהם מגדל הפעמונים והגלריה העליונה ביותר של הרוטונדה הנקשרת ישירות לפטריארכיה היוונית.
היוונים ניסו לשפץ את מגדל הפעמונים שבידיהם, ולהוסיף לו שתי קומות שנהרסו ברעידת אדמה, אולם כיוון שלא הגיעו להסכמה עם הקתולים והארמנים הם נאלצו לוותר על הפרויקט.
הקתולים: בידי הקתולים קפלת הפרנקים, התחנות ה-11 וה-13 בגולגולתא, מרבית החלק הצפוני של הכנסייה (קפלת מריה מגדלנה, קפלת ההופעה, המנזר הצמוד) וקפלת מציאת הצלב.
הארמנים: בידי הארמנים קפלת הלנה, אזור בו עמדו שלוש המריות והאזור הצמוד, חדר אחד ברוטונדה, קפלת חלוקת הבגדים באמבולטוריום וקפלת יוחנן מחוץ לכנסיית הקבר ממזרח (הקפלה האמצעית).
שלוש העדות הנוספות הפועלות בכנסייה הן עדות אורתודוקסיות מזרחיות הלא כלקדוניות, בדומה לארמנים, (המכונות פעמים רבות מונופיזיטיות), הקופטים, הסורים והאתיופים.
הקופטים: בידי הקופטים הקפלה מאחורי הקבר הקדוש, שני חדרים ברוטונדה, וחדר ממערב לכניסה לכנסייה עם מרפסת הצופה על אבן המשיחה.
כמו כן טוענים הקופטים לבעלות על שתי קפלות, קפלת מיכאל הקדוש (ממזרח לכניסה לכנסיית הקבר) וקפלת ארבע החיות שמעליה.
הבעלות על הקפלות נמצאת בוויכוח בינם לבין האתיופים.
הסורים: בידי הסורים רק קפלת ניקודימוס באפסיס המערבי של הרוטונדה, והחדר הצמוד, קפלה הנתונה תחת מחלוקת בינם לבין הארמנים.
כיוון שכך לא ניתן היה לשפץ את הקפלה אחרי השרפה של 1808, והיא נראית מוזנחת עם סימני שרפה.
הדבר לא ישתנה אלא אם יגיעו שתי העדות להסכמה הדדית.
האתיופים: לאתיופים היו זכויות בתוך כנסיית הקבר, אולם הם נדחקו והתמקמו בגג הכנסייה, דיר אל סולטאן, שם בבעלותם מנזר קטן לידו הם מצביעים על עץ זית המזוהה על ידם עם אתר עקדת יצחק.
בידי האתיופים דה פקטו גם שתי הקפלות של ארבע החיות ומיכאל הקדוש השייכות דה יורה לקופטים.
חצר הכנסייה (אם כי יש ליוונים בלבד את הזכות לנקות אותה), הכניסה, החזית ודלתות הכניסה, אבן המשיחה, המסדרונות הסובבים את הקתוליקון, השירותים, החלק הפנימי של הרוטונדה המוקף בעמודים, האדיקולה והקבר עצמו, נמצאים בבעלות משותפת של שלוש העדות הגדולות.
המפתחות של הכנסייה נמצאות בידי מוסלמים, ואבראהים פאשא חילק את המשמרת על המפתחות בין משפחת ג'ודה השומרת על המפתחות, למשפחת נוסייבה הפותחת את הדלתות.
לשומרים המוסלמים יש את הספסל משמאל לכניסה.
בשבוע הקדוש של הפסחא הפטריארך היווני פותח את הדלתות ביום חמישי הגדול, הלטינים ביום שישי הטוב והארמנים בשבת האור.
ביום ראשון של התחייה שוב המוסלמים פותחים את דלתות הכנסייה.
לפני התקופה הצלבנית לא היו כלל סכסוכים הידועים לחוקרים בין עדות נוצריות שונות לגבי כנסיית הקבר.
בתקופה הצלבנית לקתולים הייתה עליונות בכנסייה, אם כי גם העדות האחרות יכלו לנהל בה פולחן.
לאחר הפילוג הגדול בין הקתולים והיוונים (1054), ולאחר הרס וביזת קונסטנטינופול על ידי מסע הצלב הרביעי ב-1204, הלכו והתדרדרו היחסים בין היוונים לקתולים.
למעשה, הכנסייה שייכת על פי חוק הנצרות לאלוהים, ולכן לאחר הכיבוש האיובי היא הפכה לווקף.
המשמשים בווקף הן העדות הנוצריות השונות.
לאחר שגורשו הצלבנים מירושלים עברה כנסיית הקבר לידי העדות האורתודוקסיות, אבל הפרנציסקנים קיבלו כבר במאה ה-14 זכויות פולחן בכנסיית הקבר והחלו לרכוש את הזכויות מהסולטאן.
גם היוונים והעדות האחרות החלו לקבל פירמנים מהשלטונות.
מאחורי העדות שזוכות לקבל את הפירמנים עמדו מעצמות כגון צרפת מאחורי הקתולים, האימפריה הרוסית מאחורי האורתודוקסים, והארמנים בעלי ההון באיסטנבול תמכו בעדה הארמנית.
העדות שהיו פחות חזקות מבחינה פוליטית, ועניות יותר נדחקו מכנסיית הקבר או זכויותיהם בה צומצמו.
כך נעלמו משם כליל הנסטוריאנים, האתיופים נדחקו לגג, על אף שבעבר היו בידיהם נכסים חשובים כגון חלקים מהגולגולתא, לסורים נותרה קפלה שלא ברור כלל האם היא שייכת להם, ולקופטים אתר מרכזי אחד מאחורי האדיקולה ושלושה חדרים.
ב-1690 קיבלו הלטינים את הזכויות המפליגות ביותר בכנסיית הקבר, ונמסרו להם שתי הכיפות של הכנסייה, הרוטונדה, הגולגולתא, אבן המשיחה, כלאו של ישו וחצר הכנסייה.
הפירמן אושר מחדש ב-1740 כאשר הצרפתים קיבלו את החסות על הקתולים.
בהסכם הקפיטולציות שנחתם עם הטורקים הם קיבלו גם את קשתות הבתולה.
המצב התהפך תוך זמן קצר.
ב-1757 קיבלו היוונים את מרבית הזכויות בכנסיית הקבר בעקבות כניעה עות'מאנית ללחץ רוסי.
מאז מנסים הקתולים לחזור ל"תור הזהב" של 1740. הפירמן של 1757 שימש כבסיס לפירמן שפורסם ב-1852 ובו הוחלט על סטטוס קוו, כלומר על מצב קבוע ובלתי משתנה בחלוקת נכסי הכנסייה בין העדות השונות.
הסטטוס קוו קבע לא רק את הבעלות על הנכסים בתוך הכנסייה, אלא את אופי ניהול הפולחן וקבע מי יכול לנהל אותו.
כך לדוגמה מבין הקתולים רק הפרנציסקנים יכולים לקיים מיסה בכנסיית הקבר, והדבר גם נכון לגבי היוונים אורתודוקסים.
רוסים לדוגמה, לא יכולים לנהל מיסה במקום, על אף שהרוסים היו אלו שתמכו ביוונים במשך שנים, ובזכותם קיבלו היוונים פעמים רבות את הפירמנים לטובתם.
האזורים העיקריים המצויים במחלוקת מאז הם קפלת ניקודימוס המצויה במחלוקת בין הארמנים לסורים, אזור קשתות הבתולה המצוי במחלוקת בין היוונים לקתולים ואזור הגג של כנסיית הקבר, דיר אל סולטאן, הנתון במחלוקת בין הקופטים לבין האתיופים.
בשבת האור, שבת הפסחא, חוגגות העדות האורתודוקסיות בכנסיית הקבר את טקס האש הקדושה.
במאה ה-4 יש תיאורים של הוצאת אור מקברו של ישו, ביטוי לתחייה.
עם זאת דומה כי מדובר בטקס ליטורגי רגיל כפי שבכל כנסיות העולם מדליקים את נר הפסחא.
החל מהמאה התשיעית מגיעים לירושלים אנשים בציפייה לראות לא ליטורגיה רגילה של התחייה אלא נס.
אחת האפשרויות שדווקא תחת שלטון האסלאם הטקס הזה הפך להצהרה.
אלוהים נתן למוסלמים לכבוש את העיר והמרחב אבל את האור מהשמים הוא נתן לנוצרים.
על פי האמונה הרווחת מדובר בנס מתחדש המתקיים פעם בשנה.
המנורות באדיקולה ביום זה מכובות והאש הקדושה יורדת מהשמים.
האש הקדושה מחולקת מהאדיקולה למאמינים שנושאים אותה איתם לארצות הניכר.
הטקס שהלך והתגבש בהדרגה בסופו של דבר נדחה על ידי הקתולים.
הקתולים שהיו שותפים נלהבים בטקס בתקופה הצלבנית, החליטו, בסביבות 1240, שזו אמונה טפלה, והוא נותר בידי הכנסיות המזרחיות ומשתף את רובן.
באותו היום בבוקר פותח את דלתות כנסיית הקבר הפטריארך הארמני.
הפטריארך היווני האורתודוקסי נכנס ויושב בקתוליקון ומחכה שיבואו אליו בישוף ארמני, נציגים קופטים ונציגים סורים, ינשקו את ידו ואז אפשר יהיה להמשיך בטקס.
האתיופים לא משתתפים בטקס מאחר שאיבדו את הזכויות שלהם.
לכל עדה מקום משלה בזמן הטקס: ליוונים, לארמנים, לסורים ולקופטים.
הכנסייה מחולקת על ידי המשטרה שהקהל יוכל לעמוד במקומות שלו.
ברגע מסוים הפטריארך האורתודוקסי עושה תהלוכה שלוש פעמים מסביב לקבר הקדוש תוך כדי שירה, לאחר מכן מוריד את המירטה והפאליום ונכנס לקבר ואחריו נכנס בישוף ארמני.
לאחר שנכנסים פנימה והדלת נסגרת.
הפטריארך היווני והבישוף הארמני נכנסים לתוך האדיקולה.
הפטריארך היווני נכנס לתוך קפלת הקבר הפנימית והבישוף הארמני מחכה בקפלת המלאך לאחר מכן הפטריארך יוצא והארמני נכנס ולאחר מכן מחלקים את האש הקדושה, שעל פי האמונה העממית איננה שורפת בדקות הראשונות, לקהל המאמינים.
היוונים מוציאים את האש מחלון אובאלי בחלק הצפוני של האדיקולה למאמיניהם והארמנים מהחלון הדרומי.
לאחר שהפטריארך היווני יוצא מהאדיקולה נכנסים לשם נציג קופטי ונציג סורי שמקבלים את האש הקדושה בתוך האדיקולה.
הפטריארך מלווה בבישוף הארמני מוציא לפיד בוער החוצה בעוד המאמינים מדליקים מהאש הקדושה 33 נרות המאוגדים לכדי נר אחד (33 נרות כיוון שבמסורת הנוצרית ישו היה בן 33 בעת צליבתו).
מהמאה ה-9 והלאה, בנייתן של כנסיות בהשראת תחיית המתים הורחבה ברחבי אירופה.
דוגמה אחת כזו היא בזיליקת סנטו סטפנו בבולוניה, איטליה, שילוב של שבע כנסיות המשחזרות את מקדשי ירושלים.
כמה כנסיות ומנזרים באירופה, למשל, בגרמניה וברוסיה, ולפחות כנסייה אחת בארצות הברית עוצבו באופן מלא או חלקי על פי כנסיית הקבר, חלקם משחזרים מקומות קדושים אחרים למען הצליינים הנוצרים (עולי רגל) שלא יכלו ללכת לאדמות הקודש.
חלק מהכנסיות ומזרים אלו כוללים את ("הקבר הקדוש") שנמצא בגרליץ, גרמניה, שנבנה בין השנים 1481 ל-1504, את מנזר נובו-ירוסלימסקי שמוסקבה, שבנה הפטריארך ניקון בין השנים 1656 ל-1666, והמנזר הפרנציסקני שנבנה על ידי פרנציסקנים בוושינגטון די.
כנסיית העלייה הרוסית (אל-מוסקוביה) היא כנסייה ומנזר על הר הזיתים בירושלים המשמרים את זכר עלייתו של ישו לשמים.
לכנסייה מגדל פעמונים הבולט למרחקים והיא שייכת לכנסייה הרוסית הגולה (הכנסייה הלבנה).
המנזר והכנסייה נבנו בין השנים 1870–1887 על ידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית תחת ניהולו של הארכימנדריט (ראש מנזר בכנסייה הרוסית) אנטונין קפוסטין (1817–1894) והאיגומן (ראש מנזר) פרתניוס.
קפוסטין הקים את מבנה הכנסייה ואת מגדל הפעמונים המתנשא לגובה של 64 מטר.
יחד עם בניית הכנסייה והמגדל נחפרו בורות מים רבים, נשתלו גנים והחלו בחפירות ארכאולוגיות.
תיאור הכנסייה והקהילה הנזירית במקום
קפוסטין נשלח לירושלים באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19, כשרוסיה עמדה בפני סכנה של ערעור מפעלה באזור.
הוא נשלח על ידי הרוזן איגנטייב, שגריר רוסיה בקושטא והגיע לירושלים בראש המשלחת הדתית השלישית.
בעת שהותו בארץ רכש קפוסטין קרקעות רבות ברחבי הארץ, ובין היתר באלוני ממרא, עין כרם, יפו, בית ג'אלא עוד.
פעילות רכישת הקרקעות שלו הייתה כה נרחבת עד שלבסוף אף איגנטייב ביקש ממנו להפסיק מדיבוק הקניות כי הן מעוררות את קנאתן וחשדותן של היריבות של רוסיה.
קפוסטין קבור בכנסיית העלייה משמאל לכניסה.
הכיתוב על קברו באותיות ומספרים סלאביים עתיקים.
האב פרתיוס הוא שדאג להקים את הקהילה הנזירית באתר.
הוא החל לקיים במתחם טקסים דתיים פעמיים בשבוע.
ב-1906 הסינוד הקדוש הכיר בקהילת הנזירות במקום.
שנה לאחר מכן מנתה קהילת הנזירות במתחם 100 נשים.
האחיות פתחו סטודיו לעשיית איקונות ובנוסף רקמו ריקמות שמייצרות עד לעצם היום הזה.
האב פרתיוס נרצח בדקירת סכין בשנת 1909 ונקבר מאחורי הכנסייה.
הקהילה נקלעה למשבר חמור בעת מלחמת העולם הראשונה.
הטורקים גרשו את האחיות ושיכנו במקום חיילים גרמנים וטורקים שהשחיתו את המתחם וחיללו אותו.
הפעילות במתחם התחדשה עם הכיבוש הבריטי.
שטח המתחם כיום (2005) הוא 54,000 מ"ר והוא מוקף בחומה באורך של קילומטר וחצי.
נכון להיום מתגוררות במתחם 46 נזירות ביניהם רוסיות, ערביות, רומניות, אסטוניות, אוסטרליות וגרמניות.
בכניסה לכנסייה צלב רוסי כאשר הקו הנטוי שחלקו פונה כלפי מעלה וחלקו האחר כלפי מטה מסמל את שני הגנבים שנצלבו עם ישו.
הגנב הטוב שחזר בתשובה עלה לשמים והגנב הרע הלך לגהנום.
עיטורים רבים של הכנסייה נעשו על ידי האחיות עצמן.
הן היו אחראיות גם על שיקום ציורי הקיר שנהרסו אחרי רעידת האדמה של 1927. רוב ציורי הקיר מתארים סיפורים מהברית החדשה שהתרחשו על פי המסורת על הר הזיתים.
יוצאי הדופן הם ציורי הקיר בפינות הכיפה המציינים את ארבעת האוונגליסטים וציור הקיר באפסיס המתאר את ישו בין מריה ליוחנן המטביל.
הפרסקו מעל לכניסה מתארת את תחיית לזרוס, מסורת המתוארת רק בבשורה על פי יוחנן פרק י"א פסוקים 1–44:
מעשה בחולה אחד, אלעזר מבית עניה, מן הכפר שגרו בו מרים ומרתא אחותה.
מרים היא אשר משחה את האדון בשמן מבושם ונגבה את רגליו בשערותיה.
שלחו האחיות להגיד לישו: "אדוננו, ראה נא, זה שאהוב עליך חולה."שמע ישו ואמר: "המחלה הזאת איננה למות, אלא לכבוד אלהים, כדי שיכבד בה בן-האלהים." ישו אהב את מרתא ואת אחותה ואת אלעזר.
כאשר שמע כי חלה, שהה עוד יומים באותו מקום.
אחרי כן אמר לתלמידיו: "בואו נחזר לארץ יהודה...אז אמר להם ישו במפרש: "אלעזר מת.
ואשר לכם, אני שמח שלא הייתי שם - למען תאמינו.
בהגיעה אל המקום שהיה בו ישו, נפלה מרים לרגליו ואמרה לו: "אדוני, לו היית פה, לא היה אחי מת." כראותו אותה בוכיה, והאנשים שבאו אתה בוכים גם הם, נסערה רוחו של ישו והוא הזדעזע.
הוא שאל: "איפה הנחתם אותו?"...ואז ישו, נפשו שוב סוערת בקרבו, נגש אל מערת הקבר המכסה אבן.
39 אמר ישו: "הסירו את האבן!
"אמרה לו מרתא אחותו של המת: "אדוני, הריהו כבר מעלה ריח, כי עברו ארבעה ימים." השיב לה ישו: "הלא אמרתי לך שאם תאמיני תראי את כבוד האלהים." הם הסירו את האבן וישו נשא את עיניו למרום ואמר: "אבי, אודך כי שמעתני.
ידעתי כי תמיד שומע אתה אותי, ורק למען העם העומד מסביב אמרתי זאת, שיאמינו כי אתה שלחתני.
לאחר שאמר את הדבר הזה, קרא בקול גדול: "אלעזר, צא החוצה!" יצא המת כשרגליו וידיו כרוכות בתכריכים ופניו עטופות במטפחת.
אמר להם ישו: "התירו אותו והניחו לו ללכת."
התיאור הזה בבשורה על פי יוחנן מעניין במיוחד כיוון שבאופיו הוא שונה מאוד מסיפורים דומים בבשורות הסינופטיות.
בבשורות הסינופטיות פעמים רבות לאחר עשיית הנס מבקש ישו שלא יספרו על כך.
כאן, הוא מתעכב במטרה מכוונת לגרום למותו של לזרוס (אלעזר) כדי שתחייתו תגרום לאנשים להאמין בישו ובמסר שהביא לאנושות.
בתשובתו של ישו למרתה שאומרת לו "לו היית פה כי אז לא מת אחי" עונה ישו במילים הפותחות עד היום את תפילת האשכבה בהלוויות נוצריות: "אנוכי התקומה והחיים, המאמין בי יחיה גם כי ימות.
וכל החי אשר יאמין בי לא ימות לעולם" (יוחנן י"א, פסוקים 25–26).
ציור הקיר מימין מתאר את ישו עם ארבעה מתלמידיו לאחר שניבא כי מבית המקדש לא תישאר אבן על אבן.
מיד לאחר נבואה זו מסופר על ישו ותלמידיו על הר הזיתים ונבואתו על קץ העולם.
ציור הקיר מצד שמאל לכניסה מתאר את כניסתו של ישו לירושלים.
הבשורה על-פי מרקוס, פרק י"א, פסוקים 7–11: "הביאו את העיר אל ישו, שמו על העיר את בגדיהם וישו ישב עליו.
רבים פרשו את בגדיהם על הדרך ואחרים פרשו ענפים שכרתו בשדות.
תברך מלכות דוד אבינו הבאה עלינו!הושע-נא במרומים!"הוא נכנס לירושלים אל בית המקדש והתבונן סביב בכל".
לזכר אירוע זה חוגגים הנוצרים את יום ראשון של הדקלים החל ביום הראשון של השבוע הקדוש, שבוע לפני חג הפסחא.
סביב הכיפה מצוירים הנוכחים בעת עלייתו של ישו לשמים: מריה, שני המלאכים בלבן ואחד עשר תלמידיו.
הסיבה כי מתוארים אחד עשר תלמידים בלבד ולא שנים עשר נעוצה בעובדה כי בשלב זה יהודה איש קריות שבגד בו מת ואילו התלמיד המחליף, מתתיה, עדיין לא נבחר.
שני האנשים המסתוריים לבושי הלבן מופיעים מספר פעמים לאורך הבשורה על-פי לוקאס, בעיקר בנקודות מפנה בחייו של ישו.
בסופה של הבשורה על-פי לוקאס שני אנשים לבושים לבן הופיעו בפני הנשים בקברו הריק של ישו ובישרו על תחייתו.
ייתכן והם אותם האנשים שהופיעו בסיפור ההשתנות.
לוקס משתמש באותם המושגים לתאר אותם בשלושת המקרים.
בהופעתם הראשונה הוא מזהה אותם עם אליהו ועם משה.
ניתן לפרש את הופעתם ברגעים קריטיים של מטרתו על האדמה המובילה למותו תחייתו ועלייתו לשמים להראות כי כל ביטוי לפועלו של ישו מתרחש בהתאם לתוכנית האלוהית והדבר נקבע כבר בכתובים היהודיים.
מאחורי הקיר החיצוני של הכנסייה, מצד ימין, נמצאת אבן מגודרת.
האבן הועברה לכאן ממתחם כנסיית העלייה ועליה, על פי המסורת, עמדה מרים בעת עלייתו של ישו לשמים.
חלק מהאבן בולט גם מעבר לקיר הפנימי של הכנסייה, ומעליו נרשם ברוסית: "אבן זו - היא המקום בו עמדה האם הקדושה כאשר בנה עלה לשמים".
מימין לכניסה לכנסייה שתי איקונות גדולות.
האייקונה השמאלית בהן היא ציור על בד המתאר את מריה שנעשה בהר אתוס ביוון.
על התמונה מסופר כי הייתה כהה מאוד אך התבהרה עם השנים.
את מריה שבציור מכנים "העוזרת במהרה" כיוון שאייקונה זו מסייעת במהירות למי שפונה אליה בבקשה.
אייקונה זו נתפסת כמבצעת ניסים.
אייקונה לימינה של האיקונה הקודמת עשויה כולה זהב, נעשתה על ידי הנזירות עצמן לאחר שנדרו, תוך כדי מסע בים סוער במיוחד, כי אם ישרדו את המסע יעשו אייקונה למריה.
האיקונה הזו מכונה "מריה העוזרת לשרויים בסכנה".
מתחת לאיקונות נמצאת קופסת רליקווריום קטנה ובה מראים שרידי עצמות של קדושים רבים כולל עצם של לוקס האוונגליסט.
הקופסה משמרת גם חלקיק קטן מהצלב המקורי.
בכנסייה מצביעים על כתמים המצויים על הרצפה.
על פי המסורת של הנזירות במקום הכתמים הללו הם כתמי דם של נזירות שנהרגו במקום בפלישה הפרסית בשנת 614. כתמי הדם נותרו ולא ניתן למחוק אותם מהרצפה.
מעניין ציין בהקשר זה את עדותו של הנזיר ממנזר מר סבא המתאר את הכיבוש הפרסי והוא מציין כי 1207 נזירים נרצחו על הר הזיתים.
על הבמה עצמה ליד האיקונוסטאזיס (הקיר המעוטר המפריד בין האזור בו יושב קהל המאמינים לאזור הטקסי בו מבצע הכומר את המיסה) מצביעות הנזירות על שרידי שני עמודים שלטענתן שייכות לכנסייה ביזנטית שהוקמה במקום על ידי הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס.
מאחורי הכנסייה משמאל מדרגות העולות למגדל של המנזר המשמר את זיכרון עלייתו של ישו לשמים.
הפעמון של המגדל, ששוקל לפחות 8 טונות הוכנס לגליל וגולגל על ידי כ-150 בוגומולקות (צלייניות) מנמל יפו בשנת 1864 או מעט לפני.
היה זה הפעמון הראשון שצלצל בירושלים לאחר מאות שנים, בהן אסרו השלטונות המוסלמיים בעיר על הנוצרים לצלצל בפעמונים.
המסורת על מציאת ראשו של יוחנן המטביל באתר
קיימת מסורת מוקדמת שראשו של יוחנן המטביל נתגלה על הר הזיתים בזמנו של קונסטנטינוס.
ראשו של יוחנן המטביל נכרת משום שהוכיח את הורדוס אנטיפס על כי נשא לאשה את הורודיה, אשת אחיו, ולה בת מאחיו.
לפי חוקי התורה נשיאת אשת האח מותרת רק במקרה של ייבום כאשר האח מת ללא צאצאים.
במשתה יום הולדתו רקדה הבת לפני הורדוס שהבטיח לה את כל מבוקשה.
לאחר התייעצות עם האם ביקשה הבת את ראשו של יוחנן המטביל.
הנזירות במנזר הרוסי מחזיקות במסורת כי הורודיה לא אפשרה לקבור את ראשו יחד עם יתר גופו בסבסטיה בשומרון אלא הסתירה את הראש בארמון במכוור כיוון שחששה כי אם ייקבר ראשו יחד עם הגוף יקום יוחנן לתחייה.
תלמידתו של יוחנן בסתר גילתה את הראש והבריחה אותו באישון לילה מהארמון במכוור.
את הראש הטמינה בכד וקברה בהר הזיתים.
הראש, על פי מסורת זו, נתגלה פעמיים.
בפעם הראשונה על ידי איש עשיר, אינוצנטיוס, שהחליט להתרחק מהעולם ולחיות בפרישות ולשם כך רכש חלקה קטנה על הר הזיתים.
כאשר רצה לבנות לו במקום כנסייה קטנה הוא נתקל בכד עם הראש.
לפני מותו טמן אינוצנטיוס את הכד במקום בו מצא אותו.
בשנת 452 הכד נתגלה שוב בעקבות הופעתו של יוחנן המטביל לשני נזירים בחלומם שלוש פעמים.
בחלום סיפר יוחנן היכן קבור ראשו.
לאחר הפעם השלישית השתכנעו הנזירים הלכו לאתר וגילו את הראש.
לפי מסורת אחרת ראשו של יוחנן המטביל נקבר בכנסיית הפרודורמוס היוונית אורתודוקסית שברחוב הנוצרים בעיר העתיקה של ירושלים.
בכנסייה זו שמורות פיסות עצם המיוחסות לגולגולתו של יוחנן המטביל.
הצליין אנסטסיוס ארמניוס (Anastasius Armenius), שביקר בארץ הקודש במאה השביעית, ציין שתי כנסיות ארמניות על הר הזיתים.
אחת מהן נקראה "מנזר יוחנן המבשר", וסביר כי המנזר הרוסי בנוי באותו המקום.
הדבר אושש על ידי מציאת שני פסיפסים ארמניים.
אחד הפסיפסים פתוח לקהל המבקרים ונמצא בקפלה של המנזר המצויה מאחורי הכנסייה.
הכתובת על הפסיפס הארמני המציג את הציפורים, חיי הבר והפירות האופייניים לארץ הקודש אומרת "זהו מונומנט לבישוף יעקוב"...בפינה אחת של הפסיפס כלוב ברזל קטן המכסה את המקום בו מצאו לפי המסורת את ראשו של יוחנן המטביל.
בבניין אחר השייך למנזר נמצא חלק נוסף מהפסיפס בארמנית "זוהי קברה של סוזאנה הקדושה, אמו של ארטבן ספטמבר 18..." הכתובת כנראה הוכנסה לפסיפס במאות 5 או 6 הפסיפס המקורי כנראה לפחות קדום במאה.
במסגרת ביקורו של בנימין זאב הרצל בארץ ישראל לצורך פגישה עם הקיסר הגרמני וילהלם השני, הוא הגיע גם לכנסייה.
טיפסנו על המגדל הרוסי, אני רק עד לקומה הראשונה, כי הסתחררתי; האדונים האחרים עד למעלה.
מראה שאין שני לו על עמק הירדן עם צלעות ההרים שבצדו, ים המלח, הרי מואב, עיר הנצח ירושלים.
כנסיית העלייה, כיפת העלייה או מסגד העלייה הם שמות שונים לכנסייה על הר הזיתים המשמרת את זיכרון עליית ישו השמימה ארבעים יום לאחר תחייתו.
מאז הכיבוש המוסלמי של צלאח א-דין נמצאת הכנסייה בידיים מוסלמיות אם כי מאפשרים לנוצרים לבקר במקום ואף לערוך בו פולחן, בהתאם לכללי הסטטוס קוו.
חג העלייה התגבש כחג נפרד לקראת סוף המאה ה-4 וקיבל תאריך קבוע: ארבעים יום אחרי חג הפסחא, רק בתחילת המאה ה-5. תהליך קביעת המקום המדויק של העלייה הוא תהליך מקביל לזה של קביעת מועד מדויק לחג העלייה.
עד לתקופה הקונסטנטינית הסתפקו הנוצרים במיקום העלייה במערת אלאונה אשר שימשה גם למקום מאורעות אחרים.
האתר בו נבנתה הכנסייה נמצא בקרבתה המיידית של כנסיית האלאונה ועד 348 בערך היה "תפוס" על ידי מסורת הההשתנות.
המקום הבלעדי לעלייה נקבע בתקופה שבין 348 - 381 לערך, זמן ביקורה של הצליינית אגריה בירושלים, המייחסת את מסורת העלייה לשמים למקום זה.
אגריה מכנה את המקום Inbomon.
"אינבומון" הוא שיבוש של המלים היווניות "אן בומו" :"על במת ההר".
המסורת הייתה כבר כל כך חזקה שמיד אחרי עזיבת אגריה את ירושלים נבנתה במקום זה כנסייה מיוחדת המוקדשת אך ורק לעלייה לשמים על ידי אישה רומאית אצילה ועשירה בשם פומניה Pomenia שהגיעה לארץ ישראל בסוף המאה ה-4 לאחר גירושיה מאציל איטלקי.
מעל לחלק הזה הגג נפתח לשמים.
הקפלה נהרסה על ידי הפרסים ב-614 ונבנתה מחדש על ידי האב מודסטוס (Modestus) שהפך מאוחר יותר לפטריארך של ירושלים.
התיאור השלם הראשון של כנסיית העלייה הוא של ארקולף, בישוף גאליה אשר עלה לרגל לארץ ישראל ב-670. הוא שהה בירושלים כ-9 חודשים לפי חישוביו של ד"ר טובלר.
ארקולף שביקר בארץ הקודש ושרטט את התוכנית של קפלת העלייה, תיאר כי שמונה מנורות דלקו במקום כל ערב וניתן היה לראותן דרך עמק הקדרון מירושלים.
ארקולף מזכיר גם שתי טביעות רגל של ישו.
כיום יש רק טביעת כף רגל אחת והדעות חלוקות לגבי מקום הימצאה של השנייה.
יש אומרים כי היא נעקרה והועברה ללונדון או לרומא ויש אומרים שהיא חבויה במסגד אל-אקצא על הר הבית.
אחרים סוברים כי דורות של עולי רגל פוררו ממנה פיסות קטנות למזכרת וכך גרמו להיעלמותה.
סביר להניח שהכנסייה הביזנטית נהרסה על ידי אל-חאכם ב-1009.
כשהגיעו הצלבנים לירושלים הם מצאו מקום בו נשמר זכר העלייה על ידי האבן הנושאת את כפות רגליו של ישו ואולי גם על ידי מזבח ושרידים של כנסייה ביזנטית.
דאגתם הראשונה הייתה לבצר את המזבח ושנים מעטות לאחר מכן הם החלו לבנות את הכנסייה.
הקפלה נבנתה מחדש הפעם בצורה מתומנת, המורכבת משמונה עמודי תווך.
עדיין ניתן לראות את בסיסי העמודים של האכסדרה או ארקדה שהקיפה את הקפלה בחצר.
במערב, בצפון-מערב ובצפון נראות בבירור ובשלמות שלוש מצלעות האוקטגון עליו בנויה בחלקה החומה החיצונית של היום.
החומה החיצונית מורכבת מסוגי אבן שונים, ביניהם בולטות האבנים הביזנטיות הגדולות אשר נמצאות בעיקר בחלקיה התחתונים בעיקר בצלע הצפוני והדרומי.
נעשה בהם שימוש משנה בתקופה הצלבנית והדבר ניכר היטב באותן מקומות בהם משובצים בין האבנים האלה בסיסי עמודים מן המאה ה-12. נותרו רק ארבעה בסיסים של חצאי עמודים בארבע פינות פנימיות של האוקוטוגון.
יש לשער שהיו שמונה עמודים.
יש דמיון רב בתוכנית ובפרופורציות שיש בין כנסייה זו לבין כנסיית הקבר וכיפת הסלע.
הצורה המתומנת היא כנראה פרי התקופה הצלבנית אולי בהשפעת המבנה המונומנטלי של כיפת הסלע ולא מבוססת על התוכנית מהתקופה הביזנטית שהייתה מעוגלת.
החצר הייתה מקורה אך גגה הרוס כיום.
ביום העלייה האורתודוקסי הסורים, הארמנים, הקופטים והיוונים מקימים במקום סכך כדי להגן על המזבחות הזמניים המוקמים לכבוד החג.
במבנה ובגדר קבועות טבעות שבעזרתן העדות מקימות אוהלים, העושים את החצר לקבוצת קפלות עשויות בד.
הלטיניים גם חוגגים את יום העלייה בתוך המבנה בהתאם לתאריך שלהם.
האדיקולה הצלבנית הייתה פתוחה כלפי השמים במטרה להדגיש את הקשר שבין מקום עמידתו של ישו על הסלע לבין השמיים (העלייה).
בתוך הכנסייה כותרות צלבניות עם כפות תמר או צמח קוצני וכותרות עם גריפונים ובעלי חיים וציפורים מתגוששים.
הכותרות גולפו בשנות הארבעים של [המאה ה-12] וכיוון שהן מזכירות מאוד כנסיות במערב צרפת כנראה גולפו על ידי מסונים צרפתיים.
לאחר כיבושו של צלאח א-דין ב-1187, המוסלמים, שהאמינו גם כן בעלייתו של ישו לשמים, החלו לקיים פולחן במקום.
סביב שנת 1200 שוקם מה שהיה עתה למקום פולחן מוסלמי: הגג הפתוח הוחלף בכיפה, הקשתות נאטמו באבנים, הסלע הוזז ממרכז האדיקולה לעבר המחרב שנבנה בקיר הדרומי, וחומה בצורת משושה נבנתה סביב האתר.
ב-1480 חלק גדול מהקומפלקס המבני של הכנסייה הסובבת את האדיקולה נהרס, אך הקפלה קיבלה יחס מיוחד מצד המוסלמים.
יש מספר סממנים מעניינים להשוואה בין אתר העלייה לשמים של ישו לבין הר הבית המוסלמי.
כמו כיפת העלייה המשמרת תחת מבנה קונצנטרי סלע ועליו עקבת רגלו של ישו, כך כיפת הסלע מהווה מבנה קונצנטרי המגן על סלע ובו עקבת רגלו של מוחמד שעלה ממנו לשמים.
כמו כן, ליד כיפת הסלע בהר הבית יש מבנה קטן עם כיפה הנקרא "קוּבַּת אל-מִעראג'", שנראה כמשכפל את קפלת העלייה.
עדיין לא ברור אם המבנה נבנה על ידי הצלבנים או בזמנו של צלאח א-דין.
כנסיית המולד היא בזיליקה הממוקמת בכיכר האבוס בבית לחם.
הכנסייה, אשר נבנתה לראשונה במאה ה-4, היא מן הכנסיות העתיקות בעולם הנוצרי.
היא הוקמה, לפי המסורת הנוצרית, מעל המערה בה נולד ישו.
ב-2012 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, האתר הראשון בתחומי הרשות הפלסטינית.
בברית החדשה עצמה לא מוזכרת מערה כמקום לידתו של ישו, אלא אבוס בלבד.
מערת המולד של ישו בבית לחם נזכרת לראשונה בכתובים על ידי אוריגנס במחצית המאה ה-3 לספירה.
גם אוזביוס מקיסריה מזכיר את המערה בחיבורו "חיי קונסטנטינוס" ואת הכנסייה בחיבורו "אונומסטיקון".
מסורות נוצריות המשתקפות בכתביו של הירונימוס טוענות כי המקום שימש כמקום פולחן לאלים יופיטר, ונוס ואדוניס.
מסורות מסוג זה מופיעות גם סביב בנייתה של כנסיית הקבר.
הכנסייה הראשונה הוקמה במקום בעקבות ועידת ניקיאה, על ידי בישוף העיר ירושלים מקאריוס (Makarios of Jerusalem), בשנת 325, ובהנחיית הלנה, אמו של הקיסר הרומאי קונסטנטינוס.
המבנה המקורי נהרס בשנת 539 במהלך מרד השומרונים, והוקם מחדש כמה שנים מאוחר יותר בהוראת הקיסר יוסטיניאנוס.
הפלישה הפרסית לארץ ישראל בשנת 614 לא פגעה במבנה הכנסייה.
באיגרת אשר נשלחה מירושלים בשנת 836 לקיסר תיאופילוס, מתוארת עמידתה של הכנסייה בפני הרס הכובשים הפרסים:
בתקופת השלטון העות'מאני השליטה על כנסיית המולד, כמו גם על מקומות קדושים אחרים בארץ ישראל, היוותה מקור לחיכוך מתמיד בין הכנסיות השונות, ובייחוד בין הכנסייה הקתולית שזכתה לתמיכה של מדינות מערב אירופה ובראשן צרפת, והכנסייה היוונית-אורתודוקסית שזכתה לתמיכת רוסיה.
השלטון העות'מאני נדרש שוב ושוב להתערב בנושא.
ב-1672 התכנס במקום סינוד ירושלים בראשות פטריארך ירושלים דוסיתאוס השני שקבע עיקרי אמונה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
ב-1757 העביר הסולטאן מוסטפא השלישי את החזקה בכנסיית המולד מידי הקתולים ליוונים-אורתודוקסים, והתיר לקתולים רק להתפלל במקום.
ב-1847 נגנב כוכב הכסף שהוצב על ידי צליינים קתולים במאה ה-18 במערת המולד ובו נכתב בלטינית "כאן נולד ישוע הנוצרי לבתולה מרים".
התקרית גרמה לחילופי האשמות בין הקתולים ליוונים-אורתודוקסים, שהתפתחו לכדי מחלוקת מחודשת על השליטה בכנסייה ובשאר המקומות הקדושים לנוצרים בארץ שסיבכה את השלטונות העות'מאנים בהבטחות סותרות לצרפתים ולרוסים.
בפברואר 1852 הם העניקו לצרפתים את הצהרת הסטטוס קוו שקבעה שהמצב יוחזר לזה ששרר לפני 1757, ולקראת חג המולד באותה שנה תרם הסולטאן כוכב כסף מחודש שהוצב במקום על ידי הפטריארך הלטיני.
מורת הרוח של הרוסים מהתנהגות השלטון העות'מאני בסוגיה הייתה אחת העילות לפרוץ מלחמת קרים ב-1853.
השליטה בכנסייה כיום ממשיכה את החזקה שקיבלו העדות הדתיות השונות בפירמאנים שונים של השלטון העות'מאני והיא מחולקת בין הכנסייה הקתולית, הכנסייה היוונית-אורתודוקסית והכנסייה הארמנית.
הבזיליקה במרכז הכנסייה נמצאת בשליטת הכנסייה היוונית אורתודוקסית.
לכנסייה צמודה מצפון כנסיית קתרינה הקדושה הנמצאת בחזקת משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית.
בשנת 1977 התקיים בכנסייה ניסיון פיגוע, כאשר בסמוך לכנסייה התפוצץ מטען חבלה, אך לא היו נפגעים
באפריל 2002, במהלך האינתיפדה השנייה, התבצרו בכנסייה 50 פלסטינים חמושים ברובי סער ובמטעני חבלה.
הקבוצה, שבראשה עמד הקולונל עבדאללה דאוד, ראש המודיעין הפלסטיני בבית לחם, לקחה כבני ערובה את 46 הכמרים ששהו בכנסייה וכמאתיים אזרחים נוספים, בהם נערים וילדים.
בשל חשיבותו הדתית של המבנה כוחות צה"ל לא פרצו אליו, אולם מנעו הכנסת מזון.
המצור נמשך 39 ימים, במהלכו הציתו החוטפים חלקים מקודשים במתחם הכנסייה.
בנוסף, לפי עדות כמרים שהוחזקו במקום, החוטפים גנבו איקונות ומנורות יקרי ערך והשתמשו בדפים של ספרי קודש של הכנסייה כבנייר טואלט.
באותם ימים גם ניסו רבים מבני הערובה להימלט מהמבנה.
חלק מהחמושים נורו על ידי צלפים של צה"ל.
ב-2012 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, האתר הראשון בתחומי הרשות הפלסטינית, והוכללה ברשימת האתרים בסיכון בשל נזקים הנגרמים מדליפות מים.
בשנת 2017 עברה הכנסייה שיפוץ, יותר מ-500 שנה לאחר השיפוץ שקדם לו.
במהלך השיפוץ התגלה, מתחת לשכבות טיח, פסיפס ובו דמות של מלאך מרחף.
ב-2019 היא הוסרה מרשימת האתרים בסיכון בעקבות עבודות שימור שנעשו בשנים מאז ההכרזה הראשונית.
כנסיית המולד בבית לחם נבנתה כבזיליקה ובה חמישה אולמות אורך.
בצמוד לבזיליקה הוקם מבנה מתומן גדול סביב מערת המולד של ישו.
טיפוס אדריכלי כזה, המשלב מבנה בזיליקה עם מבנה מרכזני, קיים גם בכנסיית הקבר בירושלים.
הארכיטקטורה הייחודית הזו, אשר התפתחה בארץ ישראל עבור כנסיות עולי-הרגל, אפשרה לכנסייה לשמש להתכנסות קהל גדול של צליינים, המבקש להתקרב אל המערה, לצד קיום הליטורגיקה המסורתית של הפולחן הנוצרי.
בתקופתו של יוסטיניאנוס הראשון, שונה מבנה הכנסייה מן היסוד ובמקום המבנה המשולב הוקם טרנספט ואפסיס גדול ומערת המולד שולבה בבזיליקה עצמה.
בתקופת הצלבנית נבנתה ליד כנסיית המולד מבנה כנסייה נוסף הנקרא כנסיית קתרינה הקדושה.
מתחם הכנסייה מקיף כ-12,000 מטרים מרובעים.
לבד מכנסיית המולד ומכנסיית קתרינה הקדושה הוא מכיל גם מבני מנזרים של העדות השונות המחזיקות בכנסייה.
הכניסה אל הכנסייה היא דרך דלת קטנה שרוחבה 78 ס"מ וגובהה 130 ס"מ.
היא מכונה "דלת הענווה" (Door of Humility) כיוון שהיא מצריכה מן המבקר בכנסייה להתכופף כדי לעבור בה.
הכניסה המקורית לבזיליקה הייתה בעלת פתח מרכזי וכניסות צדדיות אשר כוסו החל מן המאה ה-16. לדלת הכנסייה שלושה מפתחות, וכל אחד מהם נמצא ברשות עדה אחרת המחזיקה בכנסייה.
שתי כניסות נוספות מוליכות אל מנזר פרנציסקני בצד הצפוני של הכנסייה, ואל מנזר יווני בצידה הדרומי של הכנסייה.
המערה, אליה מוליכות מדרגות, מעוטרת בלוחות שיש ובכוכב המאזכר את הופעת הכוכב בברית החדשה.
מעל המזבח ישנו פסיפס המציג את התגלות המלאך לרועים ובשורתו על לידת ישו.
כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם היא כנסייה פרוטסטנטית הנמצאת בכיכר ברייטשייד בין הרחובות קורפירסטנדאם, טאואנצין ורחוב בודפשט ברובע שרלוטנבורג בברלין.
הכנסייה המקורית נבנתה בשנות ה-90 של המאה ה-19. היא ניזוקה קשות בהפצצות מהאוויר בשנת 1943. המבנה הנוכחי נבנה בין השנים 1959–1963 ומורכב מכנסייה, אולם כניסה הצמוד אליה, ומגדל פעמונים נפרד, שאליו צמוד אולם תפילה נוסף.
הצריח המופצץ של הכנסייה הישנה נשמר וקומת הקרקע שלו הפכה לאולם זיכרון.
הקייזר וילהלם השני היה זה שבחר את האתר שבו תיבנה הכנסייה.
הוא קרא לה על שם סבו הקייזר וילהלם הראשון.
בתחרות על עיצוב הכנסייה זכה האדריכל פרנץ שווכטן, יליד קלן, שתכנן את תחנת הרכבת אנהלט ומאוחר יותר הפך לאדריכל המלכותי ולחבר האקדמיה לבנייה.
תוכניתו של שווכטן כללה מבנה בסגנון נאו רומנסקי, בדומה לכנסיות מאזור חבל הריין, ובו בין היתר פסיפס קיר בשטח של 2,740 מטר רבוע המתאר את חיי הקייזר.
הכנסייה תוכננה בצורה אסימטרית לרחוב, וחלקים ממנה מזכירים את מנזר בון ואת כנסיית מרים הקדושה בגלנהאוזן.
הכנסייה עודדה תחייה של הסגנון הנאו-רומנסקי ובניינים רבים בסביבתה נבנו בסגנון דומה, והעניקו לאזור את הכינוי "הפורום הרומאי".
דוגמה למבנה כזה היה בית הקפה הרומאני ששכן במקום בו שוכן היום אירופה סנטר, שגם אותו תכנן שווכטן.
הקייזר ראה חשיבות רבה בהקמת כנסיית הזיכרון, התערב בתוכניותיה וביקר באתר הבנייה מספר פעמים.
עם זאת, משפחת המלוכה לא השתתפה בעלויות הבנייה, שהגיעו ל-6.8 מיליון מארקים.
אבן הפינה של הכנסייה הונחה ב-22 במרץ 1891, יום הולדתו של וילהלם הראשון, והיא נחנכה ב-1 בספטמבר 1895, אף שעבודות הבנייה על אולם הכניסה שלה הסתיימו רק ב-22 בפברואר 1906. לכנסייה היו חמישה מגדלים - הגבוה מביניהם התנשא לגובה 113 מטר והיה המבנה הגובה ביותר בעיר בעת בנייתו.
אולם התפילה הכיל 2,000 מושבים.
העתק של הכנסייה בקנה מידה של 1:10 נבנה בפרבר של העיר ורניגרודה.
הכנסייה הייתה מעוטרת בקישוטים רבים, בין היתר פסיפסים בעיצובו של האומן הרמן שפר, של המלאך מיכאל נלחם בדרקון, של מלכים חשובים בגרמניה של ימי הביניים ושל תהלוכה של הנסיכים לבית הוהנצולרן ונסיכים מתקופת הרפורמציה.
בנוסף אפשר היה למצוא בכנסייה איורים הממחישים את רעיון השליטה בחסד האל (שאפילו בעת יצירתם כבר נחשבו למיושנים), פסלים של הפסל אדולף בריט שהוצבו רק בשנת 1906, וסדרה של תבליטים מתארת סצנות תנכיות, סצנות מחייו של וילהלם הראשון ודמויות סימבוליות המייצגות מלחמה ושלום.
בעת שהוצבו חמשת הפעמונים בכנסייה הם היו שניים בגודלם ובמשקלם רק לפעמונים של קתדרלת קלן.
נאמר שהם היו מצלצלים בעוצמה כזו עד שהזאבים בגן החיות של ברלין היו מתחילים ליילל באימה.
הפעמונים נוצקו מתותחים צרפתיים שנלקחו שלל במלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871. כל אחד מהפעמונים נקרא בשם - המלכה לואיזה והקייזר וילהלם הראשון; אוגוסטה; גרמניה; פרידריך; וילהלם השני ואוגוסטה ויקטוריה.
במלחמת העולם השנייה, במהלך הפצצה של חיל האוויר המלכותי בליל ה-23 בנובמבר 1943 הכנסייה ניזוקה קשות.
הגג שמעל חלקה המרכזי התמוטט, כמו גם חלקו העליון של המגדל.
חלקים גדולים מהכנסייה הושמדו, ורק חלק ממגדל הפעמון (שגובהו 68 מטרים) נותר עומד.
השלטון הנאצי הבטיח לתושבי ברלין לשקם את הכנסייה בתום המלחמה ולבנות אותה מחדש כמבנה גדול יותר ומפואר יותר.
עם זאת, בתום המלחמה בעלות הברית המנצחות לא ששו לממש תוכניות אלה, גם בשל המצב הכלכלי הקשה שבו נותרה גרמניה, וגם בשל החשש מגאווה לאומית גרמנית חדשה ששיקום המבנה עלול לעורר.
המבנה נותר בהריסותיו, ורק ב-1956 פונו ההריסות מהחלקים שנותרו.
מגדל זה לא שוקם ונותר הרוס כאנדרטה למלחמה.
תושבי ברלין מכנים את המגדל "השן החלולה" ("der Hohler Zahn") או "הליפסטיק" (Lippenstift) בשל צורתו.
במרץ 1957 זכה האדריכל אגון איירמן בתחרות על עיצוב מבנה חדש לכנסייה.
תוכניתו כללה ארבעה מבנים, מתוך כוונה להרוס את המגדל המופצץ.
התוכנית עוררה התנגדות ציבורית, שבסופה הוחלט על פשרה, למורת רוחם של כל הצדדים, לפיה יישאר המגדל הישן כאנדרטה למלחמה, והמבנים החדשים ייבנו סביבו.
הכנסייה החדשה ואולם הכניסה נבנו ממערב להריסות, והמגדל ואולם התפילה ממזרח להריסות.
הכנסייה בנויה כמתומן, בעוד שהמגדל בנוי כמשושה.
שניהם נבנו על משטח מוגבה באורך 100 מטר וברוחב 40 מטר.
המבנים החדשים בנויים מבטון, פלדה וזכוכית.
קירות הכנסייה הם כוורת עשויה בטון המורכבת מ-21,292 לבני זכוכית קטנות, כגרסה מודרנית של הוויטראז'ים המסורתיים, שעיצב אמן הזכוכית הצרפתי גבריאל לואר.
הצבע השולט בהן הוא כחול, עם אזורים קטנים באדום, ירוק, וצהוב.
קוטרה של הכנסייה 35 מטר, גובהה 20.5 מטר והיא מכילה 1,000 מושבים.
בשל צורת קירותיה, ותוך משחק מילים עם שם האדריכל ("איירמן" - "איש הביצים") מכונה הכנסייה על ידי תושבי ברלין בכינוי "קרטון הביצים" או "קופסת הפודרה" (Puderdose).
היקף המגדל הוא 12 מטר, גובהו 53.5 מטר והוא בעל גג שטוח.
בראש המגדל יש תורן ועליו כדור מוזהב עם צלב מוזהב.
אבן הפינה של הכנסייה החדשה הונחה ב-9 במאי 1959, יום השנה ה-14 לניצחון על הנאצים.
בניית הגג הושלמה ב-16 בדצמבר 1960, הפעמונים נחנכו ב-19 ביולי 1961, והכנסייה כולה נחנכה ב-17 בדצמבר 1961 בטקס שבו השתתף הבישוף של ברלין אוטו דיבליוס.
בתוך הכנסייה, ממול לכניסה, מוצב פסל נחושת של ישו כשהוא מרחף מעל המזבח, פרי יצירתו של קרל המטר.
הצלב שעל המזבח, שעיצב פטר טאוכניץ, עשוי כסף מצופה זהב ומשובצים בו 37 קריסטלים.
משמאל למזבח נמצא אגן הטבילה על מעמד עשוי שיש קרארה.
מימין למזבח ניצבת בימה מתומנת.
ממול למזבח, ביציע, נמצא עוגב של כ-5,000 צינורות, שנבנה בין השנים 1958-1962 על ידי קרל שוקה.
כדי לשפר את האקוסטיקה של האולם הותקנו בו לוחות זכוכית אקרילית.
בקיר הצפון מזרחי של הכנסייה תלויות שלוש יצירות אומנות.
הראשונה היא לוח ברונזה שמוקדש לזכרם של הקדושים הפרוטסטנטים שנרצחו על ידי המשטר הנאצי בשנים 1933–1945. משולבת בה דמות עץ מהמאה ה-13 מספרד של ישו הצלוב.
לוח הזיכרון הוצב בכנסייה ב-20 ביולי 1964 לציון יום השנה ה-20 לניסיון ההתנקשות בהיטלר.
לצד הלוח נמצאת המדונה מסטלינגרד, כסמל לתקווה ולפיוס.
זהו ציור פחם שצייר קורט רויבר, רופא צבאי, בעת שהיה נצור בסטלינגרד בחג המולד של שנת 1942. העתקים של הציור נמצאים גם בקתדרלת קובנטרי ובכנסייה הרוסית הפרבוסלבית בסטלינגרד (כיום: וולגוגרד).
היצירה השלישית היא איקונין של מרים הבתולה מוולגוגרד.
במגדל הפעמונים שישה פעמוני ברונזה, שעליהם חקוקים פסוקים בגרמנית מהתנ"ך ומהברית החדשה.
משקלו של הפעמון הכבד ביותר הוא 5.6 טון, ועליו חקוקים הפסוקים: "עריכם שרפות אש" (ישעיהו א, ז) "וישועתי לעולם תהיה וצדקתי לא תחת" (ישעיהו נ"א, ו).
אולם הכניסה בתחתית הצריח ההרוס נפתח מחדש למבקרים ב-7 בינואר 1987, במסגרת חגיגות 750 השנים לעיר ברלין.
בחלק הצפוני מוצגים 16 לוחות המספרים את סיפורה של הכנסייה הישנה והשמדתה.
בחלק הדרומי נמצאים שלושה מוצגים המסמלים את ההיסטוריה של הכנסייה - מימין צלב עשוי מסמרים מקורות הגג של קתדרלת קובנטרי שנהרסה במהלך הבליץ על קובנטרי על ידי הפצצות הלופטוופה, באמצע פסלו של ישו, ומשמאל צלב שהעניקה הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית ב-1988. מחוץ לאולם ניצבות ארבע דמויות אבן.
השעון במגדל ההרוס הוחלף ב-1959 בעלות של 430,000 מארק גרמני בשעון מתקדם שניתן היה להאיר אותו באורות ניאון.
כומר הכנסייה קיווה כי עד סוף 2008 אפשר יהיה לגייס את הסכום הדרוש להפעלת השעון, אך היעד לא הושג.
אנדרטת הזיכרון לנרצחי פיגוע הדריסה
בדצמבר 2016, התרחש פיגוע הדריסה בברלין, בכיכר שליד הכנסייה.
באירוע זה נהרגו 12 אנשים.
לאחר האירוע, הוקמה על מדרגות הכנסייה החדשה מצבת זיכרון לנרצחים.
כנסיית העלייה השמיימה בקולומנסקויה היא כנסייה הניצבת על גדות נהר מוסקבה דרומית לעיר מוסקבה, בירת רוסיה.
האתר שוכן בסמוך לדרך המובילה לעיר קולומנה (Коломна), ומכאן שמו.
ב-1994 נבחר האתר כאתר מורשת עולמית.
קולומנסקויה נזכרה לראשונה בשנת 1339 בימיו של איוואן הראשון, נסיך מוסקבה.
הכנסייה הוקמה בשנת 1532 על ידי הצאר וסילי השלישי לכבוד הולדת בנו איוואן הרביעי, ובאותה עת תיארו אותה ככנסייה מיוחדת בשל גובהה, יופייה והתאורה שבה.
הכנסייה נחנכה ב-3 בספטמבר 1532 על ידי הבישוף המקומי במעמד משפחת המלוכה וראשי הכנסייה.
במאה ה-16 הייתה הכנסייה למעוז מבוצר, ובמאה ה-17 נבנתה במקום אחוזה של הצאר אשר נותרה בשימוש המשפחה המלכותית עד מהפכת פברואר ב-1917. החל משנת 1960 שייכת האחוזה לעיר מוסקבה ומהווה חלק של האוקרוג (אזור) הדרומי.
הכנסייה בנויה בצורת צלב יווני, והיא יוצאת דופן בכך שהיא נעדרת אפסיס.
מעל לקומה הראשונה קומת מרפסת אליה מובילים שלושה גרמי מדרגות מקורים בתקרת עץ מדרום, מערב ומצפון.
מתחת למרפסת הצפונית והדרומית נבנו חדרים קטנים ובהם עמודים מקושטים בלבנים ובאבן גיר לבנה, ואילו מתחת למרפסת המערבית נמצאת הכניסה הראשית לקומת המרתף של הכנסייה.
מגדל הכנסייה נישא לגובה של 62 מטר והוא בנוי בצורת מתומן.
המגדל נושא כיפה מתומנת בגובה של 20 מטר הנדמית לאוהל, והכנסייה הייתה אחת הראשונות ברוסיה אשר אימצו מראה זה.
"אבן איטלקית" שהוכנסה לשימוש ברוסיה במאה ה-15 משיגה את אפקט הלובן של המבנה.
עובים של קירות המבנה המגיע ל-3 עד 4 מטר הביא לכך ששטחה הפנימי של הכנסייה מצומצם באופן יחסי, ודבר זה מעצים את גובהו הפנימי של החלל המגיע ל-41 מטר.
האיקונוסטאזיס המקורי של הכנסייה לא שרד והוא הוחלף בתחילת המאה ה-19 בחדש, אך חלקים מהאיקונוסטזיס המקורי שמורים במוזיאון המקומי.
הכנסייה היא חלק מסקאנסן שנוסד בשנת 1923 ובו מספר מבני עץ מהמאות ה-16 עד ה-18 אשר שהובאו אליו מרחבי רוסיה.
כנסיית יוחנן המטביל, המתוארכת ככל הנראה לשנת 1547, ולה חמישה מגדלונים בצורת אוהל.
כנסיית אם ישו מקאזאן – בנייתה של כנסייה זו החלה בשנת 1645, בתקופת הצאר אלכסיי הראשון, ועם השלמתה הפכה ל"כנסיית הבית" של הצאר, ובה נשמרו חפצי ערך שלו בתקופות בהן התגורר באחוזה.
בתקופת הצאר אלכסיי הראשון נבנה בקולומנסקויה ארמון עץ גדול, ובו 250 חדרים.
בארמון זה נולדה יליזבטה, קיסרית רוסיה, אך הוא נהרס בשנת 1768. דגם עץ של הארמון נשמר, וקיימות תוכניות לשיחזור המבנה.
לאחר הריסת הארמון נבנה במקומו ארמון חדש בן ארבע קומות, אך גם הוא נהרס במלחמת רוסיה-צרפת ב-1812.
כנסיית הניאה הוא שמה המקוצר של "הכנסייה החדשה על-שם מרים אם ישו", כנסייה ענקית קדומה בירושלים שנחנכה בשנת 543 לספירה והייתה קיימת עד המאה התשיעית או העשירית.
הכנסייה נבנתה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון באזור הדרומי ביותר של ירושלים של ימיו, ברום הר ציון, בתחילת השתפלותו דרומה לכיוון גיא בן הינום, במקום בו נמצאים כיום שער ציון ומגרש החניה של הרובע היהודי.
ציר החיים המרכזי של ירושלים הביזנטית היה בין כנסיית הקבר לכנסיית הניאה, ביניהן נסלל הקארדו הביזנטי, כפי שניתן לראות היטב במפת מידבא.
לאורך הקארדו התקיימו התהלוכות הדתיות המרכזיות.
הכנסייה הייתה מפעל בנייה עצום.
ב-531 יוסטיניאנוס ציווה להרחיב את שטח הר ציון דרומה, למלא חלק ממורדות גיא בן הנום וליצור רחבת-ענק עליה הוקמה הכנסייה.
הקמת קמרונות התמך והכנסייה נמשכה 12 שנים והכנסייה נחנכה ברוב הדר בשנת 543.
גודלה של הכנסייה היה כנראה 116 מ' על 52 מ' (כמגרש כדורגל) והיא הייתה בנויה כבזיליקה.
בחפירות ארכאולוגיות שערך במקום נחמן אביגד בשנת 1970 נמצא תחילה אפסיס גדול ועלה לראשונה החשד שמדובר בשרידיה של כנסיית הניאה.
בשנת 1975 התגלו קמרונות תת-קרקעיים של מאגר מים עצום בגודלו.
רק לאחר שחלקים ניכרים מן העפר שמילא את מאגר המים פונה התגלתה על הדופן הדרומית שלו, עשויה בתבליט בטיח, כתובת הקדשה ביוונית, בחמש שורות, שמספרת על הקמת הכנסייה על ידי יוסטיניאנוס, ומתחתיה עוצב צלב גדול.
התאריך לפי שיטת האינדיקציו (מחזור בן 15 שנים ששימש את גובי המיסים באימפריה הביזנטית) מאפשר במשך שנות שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס שלושה תאריכים לבניין הכנסייה.
האפשרות השנייה, החלה בשנת 549/550 לספירה היא הסבירה ביותר, משום שתאריך זה חל שש שנים אחרי חנוכת הכנסייה ולכן נראה סביר לבניית הבניין הנספח לה.
גילוי זה סתם את הגולל על ויכוח ארוך בקשר למקומה של כנסייה ש"נעלמה", כביכול, מעל פני השטח ומעל דפי ההיסטוריה בראשית המאה העשירית ונשכחה מלב.
שמו של קונסטנטינוס אבי המנזר המופיע בכתובת מוכר לנו גם מכתובת פסיפס שנמצאה בירושלים ביוני 2017 במהלך חפירות ליד שער שכם.
שתי הכתובות הללו מצביעות על גודלם של מפעלי הבנייה של יוסטיניאנוס בירושלים ועל מעורבותו של קונסטינוס בהם.
על-פי גדלם ורמת גימורם של עמודי הכנסייה וכן לפי אגדות מקומיות, לפחות חלק מהעמודים נלקחו מהר-הבית ואולי שימשו בסטיו המלכותי (במיוחד מרשימה כותרת קורינתית ענקית שנמצאה בחפירות, ומוצגת כיום במוזיאון הרובע ההרודיאני ברובע היהודי).
חשיבותה של הכנסייה עלתה מאוד במאה השמינית, כאשר נבצר מהנוצרים להגיע לבית-לחם והם קיימו את מיסת חג המולד בכנסיית הניאה.
ב-748 (לפי מקורות יהודיים, או 747 לפי מקורות נוצריים או 749, לפי מקורות מוסלמיים) פקדה את ארץ-ישראל רעידת אדמה קשה ("רעש שביעית"), במסגרת רעידת אדמה זו נהרס מסגד אל-אקצא, רמלה, בית שאן וטבריה נחרבו וגם כנסיית הניאה נפגעה פגיעה קשה, משום ייסודה על קירות-תמך וקמרונות מלאכותיים.
הקרדו נחרב אף הוא ולא שוקם, אך הכנסייה שוקמה לצורתה המקורית.
הכנסייה היא מבנה אותו מהללים עולי רגל רבים והיסטוריונים כמו למשל קירילוס מסקיתופוליס: "גדלו של בנין קדוש זה, תהילתו המזהרת ועושר קישוטיו, נכבדים הם מכדי שנוכל לתארם".
אך לקראת ראשית המאה ה-10 התיאורים נפסקים והכנסייה נעלמת.
יש חוקרים הסבורים כי הערבים חיפשו את אוצרות בית המקדש (שיוסטיניאנוס העביר לירושלים, לפי פורקופיוס, אף שאינו מציין את הניאה) באופן כה שיטתי עד שפירקו את הכנסייה לחלוטין.
חוקרים מונים ארבע סיבות להקמת הכנסייה:
תכנון עירוני-פיזי: בימי יוסטיניאנוס הייתה ירושלים אחת הערים הגדולות והעשירות ביותר באימפריה.
יתרה מכך, בתקופת יוסטיניאנוס הגיעה ירושלים לנקודת שיא בהתפתחותה כעיר מקודשת.
בשל כך ובשל השקט והשלום היחסי בתקופה זו, זרמו אליה עולי רגל מכל רחבי העולם.
העיר הייתה צריכה להכיל גידול ניכר במספר עולי הרגל המגיעים אליה.
קירילוס מסקיתופוליס מספר שסבאס הקדוש (מר סבא) נשלח כשגריר מטעם ראשי ירושלים לקונסטנטינופול (בהיותו בגיל 94) על מנת לבקש מהקיסר לחדש את בניית כנסיית התיאוטוקוס (אם האלהים), הכוללת גם אכסניה ובית חולים לעולי הרגל הזרים.
יוסטיניאנוס הרחיב את העיר דרומה ככל האפשר על-מנת ליצור מרחב בין כנסיית הקבר להר ציון.
זהו גם מרחב קדוש (תהלוכות וכדומה) וגם מרחב לחיים אזרחיים, במיוחד לטובת עולי הרגל והשירותים הניתנים להם בעיר.
סיבה תאולוגית: בתקופה זו חלה התרחבות של פולחן מרים בכנסייה.
במיוחד מתחדד הוויכוח האם מריה היא אם האלוהים או אמו של בשר-ודם, יוסטיניאנוס מדגיש שזוהי כנסיית התיאוטוקוס (מילולית: יולדת האל).
באותם ימים רווחה כבר האגדה שאם האלהים נפטרה בהר ציון, ולכן הר ציון הוא המקום המתאים לבניית כנסייה על שמה.
האדרת שמו של יוסטיניאנוס: באמצעות בניית כנסייה אדירה באזור "חדש", שבו לא הייתה קודם לכן נוכחות בולטת של מונומנט אחר, טובע יוסטיניאנוס את שמו לדורות.