tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סין ממוקמת במקום ה-172 מתוך 180 מדינות, עם ציון 23.36 במדד חופש העיתונות העולמי לשנת 2024, ומוגדרת על פי המדד כמדינה שמצב חופש העיתונות בה חמור מאוד.
צפון קוריאה נחשבת לאחת המדינות עם רמת חופש העיתונות הנמוכה ביותר בעולם.
היא מפגינה דיכוי קיצוני של חופש העיתונות, עם שליטה מוחלטת של הממשלה על המידע והגבלות חמורות על עיתונאים מקומיים וזרים כאחד.
התקשורת בצפון קוריאה נמצאת בבעלות מלאה של המדינה ותחת בקרה מתמדת.
הממשלה מפעילה צנזורה נרחבת ומונעת כל ביקורת על השלטון.
כל ביקורת על המנהיג נחשבת לעבירה חמורה.
עיתונאים זרים מורשים להיכנס למדינה באופן מוגבל מאוד.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל מדרג את צפון קוריאה כאחת המדינות המובילות בעולם בדיכוי חופש המידע.
איראן ממוקמת במקום ה-172 מתוך 180 מדינות, עם ציון 23.36 במדד חופש העיתונות העולמי לשנת 2024, ומוגדרת על פי המדד כמדינה שמצב חופש העיתונות בה חמור מאוד.
בישראל נהגה פקודת העיתונות שנחקקה בשנת 1933 חייבה לקבל רישיון ממשלתי לפני הוצאה לאור של עיתון, ואפשרה לממשלת ישראל לסגור עיתונים כמעט ללא התראה.
הפקודה בוטלה ב־2017 בעקבות עתירה לבג"ץ שהוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח שהביאה את הכנסת לתקן את החקיקה בעניין.
חופש העיתונות בישראל אינו מעוגן בחקיקה ראשית או משנית.
ההגנה הרשמית היחידה שיש בישראל היא בפסיקות בית המשפט העליון, למן בג"ץ קול העם שניתן בשנת 1953.
בנוסף, תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 כוללות, בין היתר, הענקת סמכויות רחבות לצנזורה הצבאית.
כדי למנוע חיכוכים בלתי פוסקים בין אמצעי התקשורת לצנזורה, התקבל בשנת 1949 "הסכם הצנזורה" בין נציגי התקשורת לנציגי צה"ל.
על פי הסדר זה, כלי התקשורת החתומים על ההסכם ביצעו מעין צנזורה עצמית בנושאים הקשורים לביטחון המדינה.
בתמורה הצנזורה הצבאית התחייבה שלא להפעיל את הסמכויות הנרחבות שמקנה לה החוק, אם הדבר לא היה נחוץ.
הסכם זה עודכן כמה פעמים, האחרונה שבהן בשנת 1996. בעקבות פרשת "שניצר" בשנת 1988, שבה חידד בג"ץ את מטרתה של הצנזורה למנוע פרסום של ידיעות רק כאשר יש "ודאות קרובה" לפגיעה בביטחון המדינה, נכלל כלל ה"ודאות הקרובה" שקבע בג"ץ גם בהסכם הצנזורה.
בשנת 2023 ישראל ירדה ב-11 מקומות במדד חופש העיתונות ממקום 86 ל-97 מתוך 180 המדינות.
הציון שקיבלה הוא 57.57 מתוך 100. צוין בדו"ח כי התקשורת הישראלית התערערה בעקבות עלייתה לשלטון של ממשלה המאיימת על חופש העיתונות.
בשנת 2024, מדינת ישראל ירדה ארבעה שלבים נוספים במדד חופש העיתונות מוקמה במקום 101. בעקבות הירידה שונתה לרעה הגדרת מעמד חופש העיתונות בישראל מ"בעייתי" ל"קשה".
הירידה במדד הובילה גם לכך שישראל איבדה את תואר מובילת חופש העיתונות באזור המזרח התיכון וצפון אפריקה.
בדו"ח מוזכרים גורמים שהובילו לירידה זו במדד - התגברות הלחץ על עיתונאים הפועלים בישראל, מסעות השפעה על הציבור, חקיקה המגבילה את חופש הביטוי, הסתמכות מרבית התקשורת על מסרי התעמולה של הממשלה והתמעטות קולות ביקורתיים בקרב התקשורת.
בשנת 2025 ירדה ישראל ב-11 מקומות נוספים ודורגה במקום ה-112. זאת בעקבות קמפיינים של דיסאינפורמציה, התגברות לחץ על עיתונאים התרבות חוקים שמדכאים את חופש העיתונות והרג עיתונאים בעזה.
מאז הוכללה ישראל במדידת חופש העיתונות (בשנת 2013) ועד לשנת 2022, היה ציונה של ישראל במדד קבוע ונע בין ציון 67 ל-70 מתוך 100, ציון המוגדר כבעייתי (ציון 55–70) אך קרוב לגבול התחתון של קטגוריית "חופש עיתונות משביע רצון" (ציון 70–85).
החל משנת 2022 הציון התדרדר במידה רבה והגדרתו ירדה מקטגוריית "חופש עיתונות בעייתי" ל"חופש עיתונות קשה" (ציון 40-55).
דו"ח מדד התקשורת החופשית בישראל, שפורסם בסוף 2025, מנתח את מצב חופש העיתונות ואת מפת הבעלויות בתקשורת.
על פי הדו"ח, המדיה בישראל נתונה ללחץ רב־מערכתי המוביל לשחיקה מצטברת של התנאים החיוניים לקיומו של חופש עיתונות בדמוקרטיה תקינה.
שוק התקשורת מאופיין בריכוזיות גבוהה ובמבני בעלות מורכבים הפוגעים בשקיפות, כאשר מספר מצומצם של אילי הון שולטים בערוצי הטלוויזיה והחדשות המרכזיים.
בכנסת ה-25 חלה עלייה במספר ובהיקף הכספי של תביעות דיבה נגד גופי תקשורת, לעיתים קרובות בסכומים מופרזים, במטרה ליצור "אפקט צינון" ולעודד צנזורה עצמית.
חקיקה המגבילה את חופש העיתונות
באפריל 2024 נחקק חוק מניעת פגיעת גוף שידורים זר בביטחון המדינה המאפשר לראש הממשלה ושר התקשורת להפעיל סנקציות כנגד ערוצים זרים, שלפי חוות דעת פוגעים בביטחון המדינה.
החוק הופעל כנגד הערוצים אל-ג'זירה ואל-מיאדין.
ביולי 2024 אושר תיקון בחוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו הפוטר את ערוץ 14 מחובות רגולטוריות המוטלות על הערוצים המתחרים ערוץ 12 וערוץ 13.הדבר איפשר להאריך בפעם השנייה מתן הקלות כספיות המוערכות בכעשרות מיליוני שקלים.
באוקטובר 2025 עברה בקריאה ראשונה הצעה לרכז בידי הממשלה שליטה רבה יותר בשידורים.
ארגון עיתונאים ללא גבולות גינה את הליכי החקיקה שעלולים לפגוע בעצמאות כלי התקשורת, ומועצת העיתונות והתקשורת בישראל גינתה את הכוונה לסגור את רשות השידור או לפגוע בעצמאותה.
ארגון העיתונאים והעיתונאיות גינה את הצעת החוק והתריע מפני הסכנה הרבה שיש בהצעה לפגיעה בחופש העיתונות.
איגוד השידור האירופי התריע מפני פגיעת החוקים הנוגעים לתאגיד, בתקשורת בדמוקרטיה ובמוניטין של ישראל.
ארגון עיתונאים ללא גבולות ציון בדוח חופש העיתונות כי הירידה במדד מושפעת גם מהתוכניות של שר התקשורת קרעי, להפריט ואף לסגור את שירות השידור הציבורי ברדיו, ולבסס שליטה פוליטית על גופי הפיקוח המפקחים על השידור הפרטי.
כנגד ההצעה מאוקטובר 2025 הוגשה עתירה בבג"צ.
דו"ח מדד התקשורת החופשית בישראל, מציין שבכנסת ה־25 חלה עלייה דרמטית ביוזמות חקיקה המגבילות את התקשורת, כאשר כ־76% מהצעות החוק סווגו כפוגעניות.
כמחצית מהן עסקו בניסיונות להחליש, להפריט או לסגור את השידור הציבורי או חלקים ממנו.
הדו"ח קובע כי תאגיד השידור הציבורי מהווה גורם מרסן מרכזי נגד ריכוזיות יתר, וכי בלעדיו רמת הריכוזיות בשוק התקשורת הייתה עולה לרמה מסוכנת עוד יותר.
נמצא דפוס של חקיקה ורגולציה המעניקים הטבות ופטורים לכלי תקשורת המזוהים עם השלטון דוגמת ערוץ 14, באופן הפוגע בעיקרון השוויון ומחליש את עצמאות התקשורת.
על פי דו"ח ארגון העיתונאיות והעיתונאים מיולי 2020 עד נובמבר 2024 הותקפו 200 עיתונאים, במחצית המקרים הפגיעה הייתה על ידי כוחות הביטחון.
בשנת 2023 הוכפלו מספר התקיפות כלפי עיתונאים.
בשנה זו הותקפו 61 עיתונאים בישראל.
גם בשנה זו כמחצית התקיפות (47%) היו על ידי כוחות הביטחון.
במדד חופש העיתונות של עיתונאים ללא גבולות לשנת 2024 נכתב כי קרוב ל־200 עיתונאים נהרגו בתוך 18 חודשים בעזה בידי צה"ל.
עם התגברות הפשיעה של ארגוני פשע ערביים בישראל הם החלו לאיים ולפגוע בעיתונאים ערבים שכיסו את הנושא.
ב-2012 נורו יריות לעבר מערכת "פאנט" בטייבה, ועל ביתו של לוטפי עיסא בכפר קאסם.
בהמשך נורו יריות לעבר עיתונאים נוספים.
בספטמבר 2022 נרצח העיתונאי נידאל אגבאריה שסיקר את מקרי הירי והרצח באום אל-פחם ובאזור ואדי עארה וכתב על המעצרים של משפחות הפשע ששולטות בעיר אום אל-פחם.
לפני מותו מתח ביקורת חריפה כלפי מה שתיאר כאוזלת ידה של המשטרה מול עליית של מקרי הירי באזור המשולש, ובמיוחד באום אל-פחם.
בעקבות הרצח נחשף כי עיתונאים רבים בחברה הערבית חשופים לאיומי אלימות על רקע ביקורת שלהם על ארגוני פשיעה או על ראשי ערים.
דו"ח מדד התקשורת החופשית בישראל, שפורסם בסוף 2025 מצביע על עלייה באירועי אלימות כלפי עיתונאים בשטח, כאשר המקור המרכזי לאיום הוא שוטרים ואזרחים במהלך סיקור מחאות ואירועים פוליטיים.
הדו"ח מדגיש כי לא אחת שוטרים, שאמורים להגן על העיתונאים, הם מקור האלימות.
חופש מדת הוא אחת החירויות הניתנות לאזרח במסגרת הזכות לחירות כנספח לחופש דת, בשיטת משטר של דמוקרטיה ליברלית.
חירות זו מאפשרת לכל אזרח לבחור שלא להשתייך לדת כלשהי או לעדה דתית כלשהי, שלא לקיים פולחן, מנהגים, חוקים או ציוויים הנובעים מהשתייכות זו, וליהנות מכל זכויות האזרח המקובלות במדינתו ללא קשר לדת.
מימוש החופש מדת עשוי לפגוע ברגשות הדתיים במדינה.
על בית המשפט לקבוע איזה מן החופשים נתפס כחשוב יותר לפי המקרה.
לטענות על פגיעה ברגשות יש כוח מוגבל, בעיקר כאשר אין לחילוני כוונה או מניע לפגוע ברגשות של הדתי, אך יש מקרים שבהם חוק העונשין מגדיר פגיעה ברגשות דתיים כעבירה פלילית.
מגילת העצמאות מצהירה שישראל תעניק לכל תושביה חופש דת מלא, אולם למעשה בישראל הזכות לחופש דת ולחופש מדת היא יחסית, ולכן היא עשויה להידחות מפני זכויות אחרות, אם הפגיעה תקיים את תנאיה של פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
ב-1993 הכריזה ועדת זכויות האדם של האו"ם כי סעיף 18 של האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, אשר עוסק בחופש הדת והאמונה, מגן גם על הזכות שלא להשתייך לדת או לאמונה כלשהי.
הוועדה קבעה כי חופש הדת כולל גם את זכותו של אדם לבחור את דתו או אמונתו, להמירן או לאמץ דעות אתאיסטיות.
ההצהרה אוסרת על המדינות החתומות על האמנה לעשות שימוש באמצעי כפייה או לאיים על מאמינים ולא-מאמינים בכוח פיזי או בסנקציות עונשיות כדי לאלצם להתכחש לאמונתם או להמירה.
חופש המידע או השקפת מידע מתייחסים להגנה על הזכות לחופש הביטוי בהקשר לאינטרנט ולטכנולוגיית המידע .
חופש המידע והשקפת מידע גם קשורים למניעת צנזורה בהקשר לטכנולוגיית המידע, כלומר היכולת לאחזר מידע מהאינטרנט בלא הגבלות או צנזורה.
חופש המידע הוא הרחבה של חופש הביטוי, זכות אנושית בסיסית המוכרת במשפט הבינלאומי.
כיום מקובל לפרש זכות זו באופן נרחב יותר כחופש הביטוי בכל סוג של מדיום: בדיבור, בכתב, בדפוס, דרך האינטרנט או באחת מצורות האמנות.
לפיכך, ההגנה על חופש הדיבור כזכות כוללת לא רק את התוכן, אלא גם את אמצעי הביטוי.
חופש המידע יכול גם להתייחס לזכות לפרטיות בהקשר לאינטרנט ולטכנולוגיית המידע.
כמו בחופש הביטוי, הזכות לפרטיות היא אחת מזכויות האדם וחופש המידע פועל כהרחבה לזכות זו.
הצהרת העקרונות של הפסגה העולמית למען חברת המידע (WSIS – World Summit on the Information Society) שאומצה בכנס ב-2003 אישרה מחדש את התמיכה בדמוקרטיה, ובאוניברסליות, בשלמות ובתלות ההדדית של זכויות האדם הבסיסיות.
ההצהרה גם מתייחסת במפורש לחשיבות הזכות לחופש הביטוי עבור חברת המידע בהצהירה:
הצהרת העקרונות של כנס חברת המידע מ-2004 גם היא מכירה בכך ש"הכרח למנוע את השימוש במשאבי המידע ובטכנולוגיות המידע למטרות פליליות וטרוריסטיות, תוך כיבוד זכויות האדם".
וולפגנג בנדק (Wolfgang Benedek) מציין שההצהרה של הכנס מכילה כמה התייחסויות לזכויות האדם, אבל אינה מפרטת נהלים או מנגנונים שיבטיחו שזכויות האדם יכובדו בפועל.
ב-29 באוקטובר 2008 נוסדה יוזמת הרשת הגלובלית (GNI ראשי תיבות של Global Network Initiative), כשהיא מתבססת על "עקרונות חופש הביטוי והפרטיות".
היוזמה הוקמה ביום השנה ה-60 להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, והיא מבוססת על חוקים ותקנים של זכויות האדם חופש הביטוי והזכות לפרטיות המקובלים בעולם, והקבועים בהכרזה, באמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות ובאמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
הארגונים החברים ביוזמה כוללים את קרן החזית האלקטרונית, משמר זכויות האדם, גוגל, מיקרוסופט, יאהו, חברות גדולות אחרות, ארגוני זכויות אדם, משקיעים וחברי אקדמיה.
על פי הדיווחים הוזמנה גם חברת סיסקו להשתתף בדיונים המקדימים, אבל לא השתתפה ביוזמה.
חברת ההשקעות הרינגטון (Harrington Investments), שהציעה שסיסקו תקים חבר מנהלים לנושא זכויות האדם, פטרה את היוזמה כסוג של קוד התנהגות רצוני שאין לו שום השפעה.
ג'ון הרינגטון, מנכ"ל החברה כינה את היוזמה "רעש חסר משמעות", ובמקום זאת קרא לחקיקת חוקי עזר שיכריחו את חבר המנהלים ליטול על עצמם אחריות בנושא זכויות אדם.
ג'ו גלנוויל (Jo Glanville), עורכת האינדקס על צנזורה (Index on Censorship), הצהירה ש"האינטרנט היווה מהפכה לצנזורה כשם שעשה זאת לחופש הדיבור".
מושג חופש המידע צץ כתגובה לצנזורה, ניטור ומעקב של האינטרנט מטעם המדינה.
צנזורה של האינטרנט כוללת בקרה או חסימה של פרסום או גישה למידע באינטרנט.
על פי "רשימת אויבי האינטרנט" של הארגון עיתונאים ללא גבולות עוסקות המדינות הבאות בצנזורה נרחבת של האינטרנט: קובה, איראן, האיים המלדיביים, מיאנמר/בורמה, קוריאה הצפונית, סוריה, תוניסיה, אוזבקיסטן ווייטנאם.
הדוגמה הבולטת ביותר שזכתה לפרסום ניכר היא "חומת האש הגדולה של סין" (בהתייחס לתפקידה כחומת אש ובהקשר לחומה הגדולה של סין ההיסטורית).
המערכת חוסמת תכנים בכך שהיא מונעת מכתובות IP להיות מנותבות דרכה, וכוללת שרת חומת אש תקני ושרתי פרוקסי בצומתי הגישה של האינטרנט למדינה.
המערכות מבצעות גם הרעלת DNS (סוג של התקפה כנגד שרת השמות באינטרנט (Domain Name System) באמצעות השתלת ערכים זדוניים לשמות חוקיים) באופן בררני כאשר משתמש מבקש לקבל אתרים מסוימים.
נראה כי הממשלה הסינית איננה בוחנת תכנים באינטרנט באופן שיטתי, שכן הדבר נראה טכנית כבלתי ישים.
צנזורה של האינטרנט ברפובליקה העממית של סין מבוצעת בחסות מגוון נרחב של חוקים ותקנות.
בהתאם לחוקים אלו, התקינה ממשלת הרפובליקה העממית של סין שישים תקנות אינטרנט שונות, וכללי הצנזורה נאכפים בקפדנות על ידי הסניפים המחוזיים של ספקי שירותי האינטרנט שהם בבעלות ממשלתית, חברות מסחריות, וארגונים.
חופש המצפון (או חירות המצפון) היא זכות אדם, הקובעת כי כל אדם רשאי להחזיק בערכי מוסר התואמים את מצפונו.
חופש המצפון קובע כי לכל אדם הזכות להכריע בין טוב לרע ולפעול בהתאם להכרעה זו, וזאת בכפוף לחוקי המדינה התקפים בזמן ובמקום.
מדינות מיישמות זכות זו ברמות שונות.
ישנן מדינות המכירות בחופש המצפון בצורה רחבה, ויש כאלו שאינן מכירות בו או מכירות בו בצורה מוגבלת.
דוגמה לתחום הקשור לחופש המצפון היא פציפיזם, שיש מדינות המכירות בזכותם של אזרחים לנהוג על פי מצפונם ויש כאלו שלא.
חופש המצפון בא לידי ביטוי בסעיף י"ח של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם:
הפילוסופית מרתה נוסת'באום גורסת כי יש לכבד את המצפון של אנשים כחלק מחובתו לכבד את יכולתם של אנשים לבצע שיפוטים מוסריים, ולכן נדרשת יותר מסובלנות לחופש המצפון.
הפילוסוף בריאן לייטר לעומתה מבקש לטעון כי הטעמים שנוסבאום מציגה יותר מתאימים לכבוד מסוג "recognition respect" (כבוד שבהכרה, כאבחנתו של המלומד Darwall), וככזה הם דורשים סובלנות בלבד (להבדיל מ-"appraisal respect").
הנימוק המרכזי לגישתו של האחרון הוא שמצפוניותו של אדם יכולה להביא גם למחויבות פנימית לפעולות איומות, אשר בתורן אינן ראויות לכבוד מסוג הערכה.
חופש המצפון בישראל קיבל ביטוי במגילת העצמאות, בה נכתב כי המדינה שתקום תבטיח בין היתר גם חירות זו:
ב"חוקת השיפוט תש"ח" נהוג היה לאפשר פטור מצפוני מפעולות צבאיות, ובמלחמת העצמאות הצבא אף נמנע מלהתעמת מול מי שביקשו לסרב לבצע פעולות מסוימות על-רקע מצפוני.
הסעיף בחוקה היה סעיף 76, ולפיו טעמים שבמצפון לא פטרו חייל מעבירה, אך אפשרו הקלה בעונשו:
סעיף זה היווה פשרה, כאשר נעשו מספר ניסיונות בבית המחוקקים להעביר פטור מלא.
בהמשך, עם קום המדינה, כמעט והכיר בית המחוקקים בפציפיזם, אך לבסוף בוטלה חוקת תש"ח ובמקומה ניתן פטור מצומצם משירות צבאי עבור נשים שיצהירו כי הן מנועות מלשרת מסיבות דתיות.
נכון להיום, ניתן לקבל פטור משירות צבאי מטעמי פציפיזם להלכה, אך מקובל לטעון שאין אפשרות מעשית כזו.
עוד רווחת בצבא תופעה של סרבנות "אפורה", במסגרתה הפרט מסרב לבצע פעולות הנוגדות את מצפונו, ובתמורה לשמירה על דיסקרטיות הסירוב נמחל סירובו.
חופשה היא לקיחת פסק זמן מעיסוקיו של האדם למטרת מנוחה, נופש או תיור.
אנשים יוצאים לחופשה ממקום העבודה או הלימודים, במהלך חגים, חגיגות או אירועים קבועים לאורך השנה (למשל חופשת חג המולד במדינות נוצריות, פסח, סוכות או עיד אל-פיטר בישראל או החופש הגדול שלאחר סיום שנת הלימודים).
לעיתים יוצאים לחופשה קצרה כדי לנוח, או בשל סיבות ואירועים משפחתיים.
לעיתים קרובות אנשים מבלים את חופשותיהם בחברת בני משפחה או חברים.
אדם עשוי לצאת גם לחופשות ארוכות מהרגיל, למשל שנת שבתון או חופשה ללא תשלום ממקום העבודה.
בעבר, משפחות רבות מהמעמד הכלכלי-חברתי הגבוה בעולם המערבי, נהגו לעבור מביתן הקבוע אל בית קיץ פרטי בתקופה זו של השנה, שהוקם לרוב באזור נופש כגון חוף הים.
מקור השם באנגלית, vacation, הוא מהכינוי שניתן בעבר באנגליה לחופשת הקיץ הארוכה של בתי המשפט במדינה; בהמשך יוחס מונח זה לחופשת הקיץ של האוניברסיטאות.
מנהג החופשה הזו השתרש באנגליה לאחר הנהגתו על ידי ויליאם הראשון, מלך אנגליה, שהגיע מנורמנדי שבצרפת, שם נהוגה הייתה חופשה זו בחודשי הקיץ למטרת בציר הענבים, ונקראה בשם וקאנס (Vacances בצרפתית).
חופשה שנתית היא זכות המוקנית לעובדים, ולפיה כל עובד זכאי למספר ימים בשנה של חופשה בתשלום, שבה אינו עובד אך ממשיך לקבל את שכרו.
בישראל ניתנת לעובד זכות לחופשה שנתית בחוק חופשה שנתית ה'תשי"א-1951. זוהי זכות קוגנטית, כלומר זכות שאסור לשלול אותה, או להגביל אותה אפילו בהסכמת העובד.
על פי הוראות החוק זכאי כל עובד למספר ימי חופשה שנתית בתשלום.
לקבוצות עובדים שונות, ניתנות בהסכמים קיבוציים, בצווי הרחבה ובהסכמים אישיים מספר משתנה של ימי חופשה.
כמו כן, העובדים זכאים לתשעה ימי חופשה כל שנה בגין חגים, וזאת מכוח פקודת סדרי השלטון והמשפט.
מכסת ימי החופשה לכל שנת עבודה תלויה בוותק של העובד במקום העבודה.
החוק מגדיר לעובדים מיוחדים, זכות למכסת חופשה מוגדלת.
כאשר הסכם העבודה מזכה את העובד בחופשה שנתית ארוכה מזו המוגדרת בחוק, יש לשים לב להבדל שבין הזכות הנובעת מהחוק לבין הזכות הנובעת מהסכם העבודה.
על מכסת החופשה הנובעת מחוק חופשה שנתית מוטלות הגנות רבות, שנועדו להבטיח שהעובד אכן ינצל מדי שנה למנוחה את החופשה המגיעה לו.
כללים אלה אינם חלים בהכרח על מכסת החופשה הנוספת הנובעת מהסכם העבודה.
החוק קובע כי על המעביד לשלם לעובד דמי חופשה בסכום השווה לשכרו הרגיל.
לגבי עובד בשכר חודשי/שנתי: יש לשלם לעובד את שכר העבודה הרגיל שהיה מקבל בעד אותו פרק זמן אילו לא יצא לחופשה.
לגבי עובד בשכר שעתי/יומי - שכר העבודה היומי הממוצע כפול במספר ימי החופשה.
ע"פ סעיף 10(ג) לחוק חופשה שנתית, שכר העבודה הממוצע כולל:
"כל תמורה, בכסף או בשווה כסף, המשתלמת לעובד על ידי המעביד בעד שעות העבודה הרגילות, זולת אם נקבע אחרת בהסכם קיבוצי שאושר לעניין זה על ידי שר העבודה.
סכום המשתלם לעובד לכיסוי הוצאות מיוחדות שאינן קיימות בעת החופשה, אין רואים אותו כחלק משכר העבודה".
בשכר הממוצע לעניין דמי חופשה לא נכללים: גמול שעות נוספות, תוספת שכר בגין עבודה ביום המנוחה השבועי, דמי נסיעה או החזקת רכב, אש"ל, "טיפים" של לקוחות, וכדומה.
עובד לפי עמלות - יום חופשה של עובד המקבל שכר לפי עמלות יחושב על בסיס שכרו הממוצע בשלושה חודשים רצופים (מתוך השנה שקדמה לחופשה), שבהם עבד באופן מלא.
במידה ויחסי העבודה בין המעביד לעובד התקיימו כל השנה, והעובד צבר יותר מ-200 ימי עבודה - העובד יהיה זכאי לכל מכסת ימי החופשה המפורטים לעיל.
מי שעבד פחות מ-200 ימי עבודה - יהיה זכאי לחלק היחסי של החופשה (=מספר ימי עבודתו של העובד בפועל כפול האמור בטבלה חלקי 200).
במידה ויחסי העבודה התקיימו בין הצדדים רק חלק מהשנה אך העובד צבר יותר מ-240 ימי עבודה - העובד יהיה זכאי לכל מכסת ימי החופשה המפורטים לעיל.
מי שעבד פחות מ-240 ימי עבודה - יהיה זכאי לחלק היחסי של החופשה (=מספר ימי עבודתו של העובד בפועל כפול האמור בטבלה חלקי 240).
עובדים שמועסקים בכל יום אך פחות מ-9 שעות ביום – זכאים למכסת ימי החופשה המלאה (כאילו עבדו במשרה מלאה).
יש לציין כי זכאות לחלק מיום חופשה אינה נחשבת (="מעגלים למטה").
סעיף 5 קובע את רשימת ימי ההיעדרות שלא יבואו במניין ימי החופשה השנתית: שירות מילואים, ימי חג שבהם לא עובדים, ימי חופשת לידה, ימים שבהם העובד אינו מסוגל לעבוד (ע"פ אישור רפואי) בגלל מחלה או תאונה.
אם העובד חלה בזמן שלקח חופשה, הוא זכאי לתשלום דמי מחלה עבור אותם ימים, והם לא ייחשבו לו לימי חופשה מנוצלים, ימי אבל על קרוב מדרגה ראשונה וימי שביתה.
הסמכות לקבוע את מועד החופשה נתונה בידי המעסיק, תוך תיאום עם העובד.
חופשה יזומה או מרוכזת - המעביד רשאי להוציא עובדים לחופשה בזמנים שנוחים לו, למעט יום חופשה אחד שאת מועדו זכאי העובד לבחור.
אם מדובר בחופשה יזומה של יותר מ-7 ימים - המעביד חייב להודיע לעובד לפחות שבועיים מראש.
את שאר ימי החופשה המגיעים לעובד (בנוסף לשבעה הימים הרצופים) מותר לו לחלק כרצונו בהתראה קצרה.
החוק קובע כי החופשה אינה ניתנת לצבירה, אך ניתן, בהסכמת המעביד, לקחת רק שבעה ימי חופשה לפחות בשנה אחת ולצרף את היתרה לחופשה שתינתן בשתי שנות העבודה הבאות.
כיוון החוק נועד לעודד נטילת חופשה "אמיתית" אשר תתרום לבריאותו ורווחתו של העובד, החוק אינו מתיר פדיון חופשה אלא רק במקרה של סיום יחסי עובד-מעביד כאשר לעובד נותרה יתרת ימי חופשה שלא נוצלה.
עם זאת, במידה והעובד זכאי למספר ימי חופשה הגבוה מהקבוע בחוק ייתכן שיוכל להגיע עם המעביד להסכמה בעניין פדיון בכסף של ימי החופשה הנוספים.
ימי החופשה אינם חלק מתקופת ההודעה המוקדמת, ומחושבים כתשלום נוסף המגיע לעובד (כ"פדיון חופשה").
למעסיק אסור להוציא את העובד לחופשה שנתית בתקופת ההודעה המוקדמת על פיטורים, אלא להמשיך להעסיקו בשכר ובנוסף להעניק לו את פדיון החופשה.
סעיף 31 לחוק קובע תקופת ההתיישנות קצרה יחסית של 3 שנים לכל תביעה בנוגע לחופשה שנתית.
בפסיקה נקבע כי "מרוץ ההתיישנות" בנוגע לחופשה שנתית יתחיל עם סיום יחסי עובד מעביד.
בשנת 2017 נעשו ניסיונות להעניק לעובדים יום חופש נוסף ברבעון, אשר יבוא לידי ביטוי כ"סוף שבוע ארוך" אחת ל-3 חודשים, אולם בהתערבות יו"ר ההסתדרות דאז, אבי ניסנקורן, יום החופש הוחלף לשעת עבודה אחת פחות בכל שבוע.
חופש העיסוק הוא הזכות הטבעית של כל אדם לעסוק בכל עיסוק או מקצוע שיחפוץ בו.
חשיבות זכות זו נובעת מההשלכה על רוב תחומי החיים, החל מקיום פיזי בסיסי, דרך מעמד בחברה וכלה באפשרות הפנאי להגשמת שאיפות.
כבר בימי ראשית המדינה קיבל חופש העיסוק ביטוי בבג"ץ בז'רנו נ' שר המשטרה:
בשנת 1992 נחקק חוק יסוד: חופש העיסוק, המעניק לחופש העיסוק מעמד עליון בחוק הישראלי.
על פי רוב משתדל בית המשפט לצמצם פגיעה בחופש העיסוק כאשר הדבר אפשרי.
פסקת ההגבלה הקיימת בחוק היסוד מאפשרת חריגים מצומצמים ופסקת ההתגברות שבו מאפשרת חריגים נוספים, הפוגעים באופן בוטה בחופש העיסוק.
לחופש העיסוק יש השפעה נרחבת על חוקים אחרים כגון חוק שעות עבודה ומנוחה משנת 1951 וחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם משנת 1996.
בשנת 1999 נתן בית הדין הארצי לעבודה פסק דין תקדימי המעדיף את חופש העיסוק של העובד על פני זכותו של המעביד להגנה על סודותיו המסחריים
חופש החוזים הוא אחד העקרונות הבסיסיים בדיני חוזים ובו שני מרכיבים:
חופש ההתקשרות: לכל אדם ולכל התאגדות נתון החופש להתקשר בחוזה עם מי שייבחרו.
חופש העיצוב: לצדדים לחוזה נתון החופש לקבוע את תוכנו של החוזה.
חופש החוזים נמצא בבסיסן של אסכולת לסה פר וכלכלת שוק.
חופש החוזים, שהיה דומיננטי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הולך ומצטמצם עקב הגבלות שבחקיקה, שבאו למנוע עושק של חלש בידי חזק, הפליה ופגמים נוספים המתאפשרים בחופש חוזים מוחלט.
המשפטן וההיסטוריון הבריטי הנרי ג'יימס סמנר מיין הציג בשנת 1861, בספרו "Ancient Law", את הרעיון של מעבר החברה ממעמד לחוזה, כלומר ממצב שבו גורלו של אדם נקבע בהתאם למעמד שלתוכו נולד, למצב שבו בני האדם חופשיים ושווים זה לזה.
ליברטריאניזם מודרני, כדוגמת זה שמקודם על ידי רוברט נוזיק, רואה בחופש החוזים מימוש של זכותו של היחיד לעצב את חייו בהתאם לרצונו.
רעיון זה משתקף גם בספרים מונומנטליים שנכתבו במישרין על ההיסטוריה של דיני החוזים, דוגמת ספרו של פטריק עטיה, "The Rise and Fall of Freedom of Contract" (העוסק בהתפתחות דיני החוזים של אנגליה), כמו-גם בספרו של המלומד גרנט גילמור, "The Death of Contract", (העוסק בהתפתחות דיני החוזים באמריקה).
שני הספרים מצביעים על כך שדיני החוזים צמחו למעשה מדיני הנזיקין, ורק בשלבים מאוחרים, במאה התשע-עשרה, הפכו דיני החוזים לדוקטרינה נבדלת ומובחנת המבוססת על הבטחות הצדדים (ובהתאמה, עלה מעמדו של עקרון חופש החוזים).
ניתן לומר שהתזה המקובלת בספרות הכללית היא שחופש החוזים - כלומר דיני החוזים המבוססים על רצונם החופשי של הצדדים והמיועדים להגשים רצון זה - הם התפתחות מאוחרת של המשפט, וכי במאה העשרים איבד עקרון חופש החוזים מגדולתו.
בשלהי המאה ה-19 נחשב באנגליה חופש החוזים כמרכיב חשוב של מדיניות ציבורית.
מאוחר יותר, במהלך המאה ה-20 השתנתה הגישה, ולורד דנינג השווה את חופש החוזים לדיכוי החלש.
הטענה שחופש החוזים הוביל למעשה לעושק מעמדי ולדיכוי החלשים היא טענה מוכרת בספרות של דיני החוזים.
עמדו עליה, בין היתר, כותבים רבים דוגמת פטריק עטיה ומורטון הורביץ.
התפיסה הכללית אומרת שמאחר שעקרון חופש החוזים משמיע היעדר התערבות בקביעת תוכן החוזה (ופיקוח רק על דרכי כריתתו של החוזה, אך לא למשל על הגינות תנאיו ועל סבירותו), שימש המכשיר החוזי ככלי לדיכוי החלש על ידי החזק.
היעדר פיקוח שיפוטי על תוכנם של חוזים, בשם "חופש החוזים", מוביל למעשה לכך שהצד חזק הוא זה שמעצב את תוכן ההתקשרות וממילא תוכן התקשרות זו מיטיב עמו.
דוגמה לכך היא פסק דין לוכנר שנזכר כאן.
הגישה בארצות הברית ביחס ל"חופש החוזים" מראשית המאה ה-20 ועד אמצע שנות ה-30, מכונה "עידן לוכנר" והתאפיינה בתפיסה משפטית לפיה לשלטון אין סמכות להגביל את חופש החוזים במקרים שאינם הכרחיים לביטחון או לבריאות הציבור:
פסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק, שניתן בשנת 1905, הוא ציון דרך בתולדות חופש החוזים בארצות הברית.
בפסק דין זה נקבע ברוב של חמישה שופטים מול ארבעה כי חוק המגביל את מספר שעות העבודה השבועיות (ובכך פוגע בחופש החוזים שבין המעביד לעובדיו) מנוגד לחלק 1 של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
בשנת 1915 פעל בית המשפט העליון שוב בגישה זו, וביטל חוק של מדינת קנזס שאסר להתנות בחוזה עבודה איסור על הצטרפות לארגון עובדים.
בשנת 1918 פעל בית המשפט העליון שוב בגישה זו, וביטל את חוק שכר מינימום (לנשים וילדים) של מחוז קולומביה.
במספר מקרים נוספים במהלך "עידן לוכנר" פסל שוב ושוב בית המשפט העליון חוקים שניסו להסדיר יחסי עובד–מעביד.
רק בשנת 1937 התהפכה המגמה, בפסק דין שקבע ששכר מינימום הוא חוקתי, ומאז מיוחסת חשיבות פחותה לחופש החוזים.
עם זאת, עד היום לא הוסדרו בחוק יחסי עובד–מעביד בארצות הברית, ולרוב העובדים במדינה יש בעיה עם איזון בית-עבודה.
בישראל קובע סעיף 24 לחוק החוזים (חלק כללי) כי: "תכנו של חוזה יכול להיות ככל אשר הסכימו הצדדים", ובכך מטמיע בחוק הישראלי את עקרון חופש החוזים.
סעיף 30 לחוק מסייג חופש זה, בקובעו: "חוזה שכריתתו, תכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, בלתי מוסריים או סותרים את תקנת הציבור - בטל".
מקובל לומר כי אחד המאפיינים של החקיקה האזרחית הישראלית הוא היכולת להתנות על הוראותיה.
יחד עם זאת, קיימים חוקים אשר אינם מאפשרים להתנות על הוראותיהם באמצעות חוזה בין שני הצדדים, גם אם שני הצדדים מעוניינם בכך.
חוקי המגן שבמסגרת דיני העבודה מטילים מגבלות רבות על כריתתו של חוזה עבודה, כגון החובה לשלם שכר מינימום.
חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים כולל סעיפים המגבילים את תוקפן של התניות בחוזה ביטוח חובה לרכב וחוק חוזה הביטוח, תשמ"א-1981 כולל סעיפים המגבילים תוקפן של התניות בחוזי ביטוח נוספים.
הפסיקה הישראלית ביטלה סייגים רבים שנקבעו בחוזה הביטוח לרכב: נפסק כי נהגים שלא עמדו בהתניות 'מִשְנִיוֹת' של "ביטוח חובה" (כגון הרכבת משקפיים, או אי-חידוש רישיון פחות משנה) יזכו בכל זאת לכיסוי ביטוחי מלא.
בפסיקה מאוחרת יותר הורחבה המגמה וביחס להגבלת גיל בביטוח צד ג' (כאשר בפוליסה נקבע גיל 30 ומעלה ובזמן התאונה היה באופן חד פעמי נהג צעיר) בית המשפט העליון פסק שאין תוקף להגבלה והנהג הצעיר יזכה לכיסוי ביטוחי מלא.
בפסיקה נדחה לעיתים חופש החוזים מפני עקרונות אחרים, כגון עקרון השוויון.
פרופ' גבריאלה שלו ציינה: "חופש החוזים הוא בעיני העיקרון החשוב ביותר בדיני החוזים בישראל", אך הוסיפה: "הכל מסכימים בכך שעיקרון זה אינו עיקרון מוחלט, אלא עיקרון יחסי, ובמקרים ידועים עליו לסגת בפני עקרונות וערכים אחרים".
בהתייחסו להגבלות על חופש החוזים המופיעות בחוקים אחדים, כתב המשנה לנשיא בית המשפט העליון, מנחם אלון: "היושר וההגינות הם מערכי היסוד של מערכת משפטית תרבותית, וההגבלות וההתערבות האמורים הם בבחינת ירידה בחופש ההתקשרות המשפטית-פורמלית, לצורך עליה ברמת הכשרות המשפטית-הערכית".
חופש החוזים הולך ומצטמצם עקב הגבלות שבחקיקה, למשל במקרה שהחוזה נערך בין צד חזק וצד חלש, והתערבות המדינה באה להגן על הצד החלש, במחיר של פגיעה בחופש החוזים.
השופט חיים כהן ציין: "'הצדק החוזי' השתלט - ועתיד להוסיף ולהשתלט - על דיני החוזים, לא רק כדי למנוע עושק וניצול, כפייה והטעיה, אי־חוקיות ואי־מוסריות, אלא בעיקר כדי להכניס לתוכם ערכים וסטנדרדים מחייבים של תום לב ושל סבירות".
חופש הפטמה היא תנועה חברתית ופוליטית המבקשת שינויים בחוק על מנת לאפשר לנשים להיות טופלס במקומות ציבוריים, בהם גברים ונערים יכולים להיות חשופי חזה, כביטוי של שוויון בין המינים.
באופן ספציפי, התנועה מבקשת ביטול חוקים אשר מגבילים את זכות האישה לא לכסות את החזה בציבור.
בנוסף, פעילי תנועת חופש הפטמה מנסים לאפשר לנשים מיניקות להניק בציבור באופן גלוי, ולאפשר לנשים להשתזף ללא חלק עליון.
חברות רבות רואות בחשיפת פטמות מעשה לא צנוע ומנוגד לנורמות החברתיות.
במקומות רבים אישה טופלס עשויה להתבקש להתכסות בהוראת הרשויות, ואף להיקרא לדין, וזאת משום שחשיפת השדיים נחשבת למגונה ולא מקובלת כלל.
פעילי תנועת חופש הפטמה נאבקים למען שינוי תפיסה זו של השדיים כאובייקט מיני.
מספר מדינות באירופה ביטלו את החקיקה כנגד טופלס שאינו בעל משמעות מינית בציבור.
שחייה ושיזוף טופלס מקובלים בחלקים רבים של אירופה, על אף שהעניין נותר שנוי במחלוקת במקומות רבים, והוא אינו נפוץ ברוב האזורים.
בריכות שחייה רבות באירופה שייכות לרשויות מקומיות אשר קובעות בעצמן את כללי הלבוש במקום.
קמפיין "" החל לאחר הפצת סרטה של לינה אסקו משנת 2014, אשר נושא את אותו השם.
מטרת התנועה היא הפיכת חופש הפטמה לזכות בסיסית וקבועה בחוק.
בין המניעים לתנועה היה מעצרה של פיניקס פיליי, שנעצרה בניו יורק בשנת 2005 בעוון חשיפת שדיה, וזאת על אף שמעשה זה הותר בחוק של מדינת ניו יורק 15 שנים קודם לכן.
בסופו של דבר פיליי שוחררה וזכתה לפיצוי של 29,000$.
הקמפיין חדר לתודעתם של רבים כאשר סקאוט ויליס, בתו של ברוס ויליס, פרסמה את תמונותיה מסתובבת טופלס ברחוב בטוויטר, ותחתן ההאשטאג #FreeTheNipple (שחררו את הפטמה, בתרגום לעברית).
אליה הצטרפו ידוענים נוספים, כמו ריהאנה ומיילי סיירוס.
הסערה סביב הנושא גברה כתוצאה ממחיקת תמונות הטופלס של ויליס באינסטגרם כחלק ממדיניותה, שהגיעה לידיעת הציבור על ידי ציוץ של ויליס בטוויטר.
ולבסוף, בא לידי ביטוי בהודעתה של הרשת החברתית פייסבוק כי תאפשר פרסום תמונות שדיים שאינן בהקשר מיני.
הקמפיין זכה לתשומת לב נוספת בשנת 2015, כאשר סטודנטית איסלנדית בשם אדה סמאראדוטיר פרסמה תמונה של פטמתה והציתה סערה באיסלנד.
בעקבות סמאראדוטיר הכריז ארגון הפמיניסטיות של אוניברסיטת איסלנד על "יום ללא חזייה", והמהומה הציבורית הביאה את חברת הפרלמנט האיסלנדית ביורט אולפסדוטיר להצטרף למחאה ולפרסם תמונת טופלס בעצמה.
על מנת לשבור את הטאבו בנוגע לחשיפת השדיים, הוקמה עמותת GoTopless, אשר שמה לה למטרה לתת לנשים חופש להסתובב באופן חשוף ככל שהן רוצות, ולדאוג לשוויון בין גברים לנשים.
ביום ראשון שלפני יום השוויון לנשים (26 באוגוסט) נקבע על ידי העמותה כיום ההליכה בטופלס (Go Topless Day).
חופש הפולחן מבטא את הזכות של המאמינים בדת מסוימת לקיים את הטקסים, התפילות והמנהגים המתחייבים מהדת אליה הם משתייכים.
חופש הפולחן הוא חלק מחופש הדת, ועיקרון זה תומך בחופש הפרט או הקהילה, להפגין את אמונתם או דתם בדרך של הוראה, פולחן, תרגול ושמירת המצוות באופן אישי ובאופן פומבי.
כמו כן נראה כי בעיני אומות רבות ובעיני אנשים רבים עיקרון זה הוא חלק מזכות אנושית בסיסית.
בין היתר, זכות זו מאפשרת לאדם להמיר את דתו או אמונתו.
במדינות בהן אין הפרדה בין דת למדינה, חופש הדת נתפס כזכות בעלת מעמד חשוב (במדינות דמוקרטיות) וכפועל יוצא מכך, הממשלה מחויבת להגן על זכותו של כל אדם לבצע פולחן דתי לפי מנהגיו ואמונותיו ללא קשר לדת השולטת במדינה.
המדינה אמנם מאפשרת לפרט או לקבוצה להאמין בדת בה יחפצו, אך לא בהכרח מבטיחה את הזכות לעסוק בדת או האמונה בגלוי ובאופן פומבי.
מבחינה היסטורית, חופש הדת מהווה שימוש כדי להתייחס לסובלנות של מערכות תאולוגיות שונות של האמונה, ואילו חופש הפולחן הוגדר כחופש פעולה אינדיבידואלי.
כלומר, חופש הדת שימש התייחסות בסובלנות לתורת הדת, האמונה, ואילו חופש הפולחן קשורה בפרט ולא לכלל.
כל אחד מהם קיים במידה שונה בחברה.
מדינות רבות מבטיחות בצורה מסוימת חופש דת במדינתן, הכולל בתוכו את חופש הפולחן, אך לעיתים קרובות החופש מוגבל באמצעים שונים אשר מובילים לדיכוי חופש הפולחן כגון: חקיקה חברתית, מיסוי עונשין והפרת זכויות פוליטיות.
חופש הפולחן הדתי הוכר לראשונה באימפריה הבודהיסטית של האימפריה הקדומה של הודו העתיקה על ידי אשוקה הגדול במאה השלישית לפני הספירה, אשר נתן צווים ספציפיים לעסוק בפולחן דתי.
חופש הפולחן התפשט במדינות העולם בשלב מאוחר יחסית וקיבל תוקף באמנה בינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות בשנת 1976. עם זאת, נראה כי ישנם כתבים אחרים אשר מזכירים את חופש הפולחן.
כך למשל הצהרת הדיאט (בית המחוקקים) בטרנסילבניה של טורדה, משנת 1558, הכריזה על תרגול חופשי הן בדת הקתולית והן בדת הלותרנית, אך בתקופה זו צורה אחרת של פולחן כגון הקלוויניזם היה אסור.
הקלוויניזם נכלל בתוך הדתות המקובלות רק בשנת 1564. בשנת 1568, בראשותו של מלך הונגריה, ייסד הדיאט את הכנסייה האוניטרית של טרנסילבניה והרחיב את החופש הפולחן לכל הדתות.
בית המחוקקים הכריז כי "אסור לאף אחד להפחיד אף אחד בשבי או לגרש למען דתו".
ישנה הכרזה על שוויון בין הדתות שאוסרת על רשויות ופרטים לבצע פעולות, אשר עלולות לפגוע בקבוצות או באנשים אחרים בשל אמונתם הדתית.
היעדר קיומה דת רשמית למדינה הייתה ייחודית במשך מאות שנים באירופה ועל כן, הצו של TORDA נתפס כהתחייבות המשפטית ראשונה לחופש הדת באירופה הנוצרית.
ב-25 בנובמבר 1981, העצרת הכללית של האו"ם העבירה את ההצהרה בדבר ביעור כל צורה של חוסר סובלנות ושל אפליה על בסיס דת או אמונה.
הצהרה זו הכירה בחופש הדת כזכות בסיסית של אדם בהתאם לאמצעים אחרים במשפט הבינלאומי.
ההצהרה כוללת בתוכה מספר סעיפים אשר מבטאים את חופש הפולחן: סעיף 6 (א) להצהרה מעגן את הזכות לחופש המחשבה, המצפון,
הדת או האמונה וכולל את החופש, "לעבוד או להרכיב בקשר לדת או לאמונה [...]".
סעיף 6 (ג) קובע את הזכות לחופש המחשבה, המצפון, הדת או האמונה וטומן בחובו את החופש, "לעשות, לרכוש ולהשתמש במאמרים ובחומרים הדרושים לטקסים או מנהגים של דת או אמונה" .
כמו כן, בוועדת זכויות האדם ניתנה הערה כללית מס' 22.4 בה הגדירה שהפולחן משתרע על טקסים ועל פרקטיקות שונות שמעניקות ביטוי ישיר לאמונה של הפרט.
המקורות העיקריים לחופש הפולחן במשפט הבינלאומי מעוגנים בסעיף 18 להכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם, בסעיף 18 לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות ובהצהרה בדבר ביעור כל צורותיה חוסר סובלנות ואפליה על בסיס דת או אמונה.
הוקם מנדט באו"ם אשר דן בעניין חופש הפולחן, ובנוסף מונחה גם על ידי החלטות רלוונטיות של מועצת זכויות האדם, האספה הכללית של האו"ם ושל גופים אחרים באומות המאוחדות (ראה החלטות), וכן תורת המשפט הרלוונטית של גופי האמנה והוראות המשפט ההומניטארי הבינלאומי.
כמו כן, בוחן הדווח המיוחד את הכלים הרלוונטיים לזכויות האדם ואת המשפט המשפחתי ברמה האזורית.
חופש הפולחן מתקשר לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות האדם וכן לרעיון ההפרדה בין דת למדינה.
רעיון ההפרדה מכיל בתוכו שלושה יסודות שונים, אך כולם ביחד מחוברים ומתקשרים זה בזה.
היסוד הראשון הוא מתן הגנה לדת ולמאמיניה מהגבלות ומרדיפות על ידי השלטון.
יסוד זה מוכר כזכות לחופש הדת.
בזכות זו כוללת את החופש להחזיק בדעות שונות; החירות להשתייך לקהילה וכן האפשרות לקיים את פולחנה ללא מפריע; את החירות להאמין בדת ולעסוק בה ואת החירות של כל קבוצה דתית להקים מוסדות לקהילתה היסוד השני מדווה הגנה מפני המיעוטים הדתיים מפני רדיפה והתערבות של מאמיני הדת שבעלי רוב במדינה.
המדינה מתחייבת שלא להתנות, ולתת טובת הנאה על בסיס השתייכות דתית.
כמו כן, להבטיח כי מיעוטים אלו יוכלו לקיים את פולחנם ולהחזיק באמונתם ללא הגבלה.
היסוד השלישי הוא חובת המדינה להימנע משימוש בכוחה בין אם על ידי ניתוב מדיניות המיסוי המדינתית, בין אם על ידי מתן תמיכה כספית או בין אם באמצעות אכיפה, ממתן תמיכה או עידוד לדת מסוימת או במוסדותיה.
חופש הפולחן נחשב לזכות יסוד הנתונה לכל אדם בישראל, חופש הפולחן הוא אחד מהיבטיה המרכזיים של הזכות לחופש דת.
הזכות לחופש דת שלובה בחופש המצפון ובזכות לתרבות.
הזכות לחופש הפולחן איננה כתובה בחוק.
חופש הפולחן נגזר מהזכות לכבוד האדם המנויה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, המכיר בזכות האדם לעצב את אישיותו ואת האוטונומיה של רצונו הפרטי.
הקשר בין כבוד האדם לאוטונומיה של הרצון הפרטי מוביל להכרה כי חופש האמונה הדתית הוא חלק מכבוד האדם, מאחר שחופש האמונה הדתית קשור קשר הדוק לאישיותו של האדם, לתפיסת עולמו, לצו מצפונו ולייחודו כפרט.
חופש הפולחן עד חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
בעבר חופש הפולחן היה מעוגן בסימן 83 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922. עם זאת, הזכות לחופש הפולחן כזכות יסוד לא הייתה כתובה בחוק.
הזכות לחופש פולחן נגזרה מאופייה הדמוקרטי של מדינת ישראל.
מקורות לאופייה הדמוקרטי של מדינת ישראל המכיר בחופש הדת והפולחן ניתן למצוא בהכרזת העצמאות.
לעניין זה יפים דבריו של השופט ברק בבג"ץ 3261/93 מנינג נ' שר המשפטים: "חופש זה...
הוא נגזר מאופייה הדמוקרטי של המדינה".
הפסיקה בישראל, עוד מראשית דרכה, רואה בחופש הדת והפולחן זכות יסוד מהותית של האדם.
כפי שניתן לראות בבג"ץ 292/83 נאמני הר הבית, עמותה נ' מפקד משטרת מרחב ירושלים, שם קבע בית המשפט בהתבססו על פסיקות עבר של בית המשפט העליון בנושא חופש הפולחן, כי חוקים וסמכויות יפורשו בצורה המכירה בחופש הפולחן: "יפורש כל חוק ותפורש כל סמכות, כמכירים בחופש הפולחן".
חופש הפולחן בעקבות חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
עם חקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, הפך חופש הדת והפולחן - באמצעות פרשנות בית המשפט לחוק -לזכות יסוד חקוקה בספר החוקים, כחלק מהזכות לכבוד.
ניתן גם לראות את חופש הפולחן כענף של חופש הביטוי.
חופש הפולחן נחשב לזכות יסוד חוקתית הנתונה לכל אדם בישראל.
ייתכן שהחוק בישראל יגביל סוגים שונים של פולחן מסוכן (למשל: הקרבת קורבנות אדם).
עם זאת, לא קיים איסור משפטי על מנהגים מסוימים וישנה נכונות לאפשר לבני הדתות השונות לקיים את פולחן דתם.
חופש הפולחן מוגדר כחופש יחסי.
חופש הפולחן אינו מוחלט וייתכנו מצבים מסוימים שבהם יידרש איזון בין חופש הפולחן לבין זכויות ואינטרסים אחרים, למשל: הגבלת תפילת יהודים בהר הבית עלולה להוביל לפגיעה בשלום הציבור ולכן חופש הפולחן במקרה זה יוגבל.
בג"ץ 10356/02 הס נ' מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית, אלוף פיקוד מרכז.
בפסק הדין נאמר כי חופש הפולחן כולל הגנה על זכות הגישה למקומות קדושים.
כמו כן, ניתן ללמוד על מעמדו של חופש הפולחן ומקומו במשפט הישראלי, דרך היחס של ביהמ"ש לחופש הפולחן: "חופש הפולחן כביטוי של חופש דת נמנה עם זכויות היסוד של האדם.
הוא משתרע על חירותו של הפרט להאמין, ולנהוג על פי אמונתו תוך מימוש ציווייה ומנהגיה...חופש זה קשור למימוש זהותו העצמית של האדם".
בג"ץ 4661/06 הוועד לפיתוח חברון נ' מדינת ישראל.
בפסק הדין נאמר כי, הזכות לחופש הפולחן מוכרת במשפט הישראלי כזכות יסוד של הפרט.
ובנוסף, חופש הפולחן אינו נחשב לחלק מהזכות לחופש דת בלבד אלא גם מהזכות לחירות, כענף של חופש הביטוי.
כמו כן, זהו חופש החיוני לגיבוש זהות אינדיבידואליסטית של הפרט.
בג"ץ 292/83 נאמני הר הבית נ' מפקד משטרת מרחב ירושלים.
פסק הדין מצביע על מעמדו המבוסס היטב של חופש הפולחן באומרו כי "כל אדם בישראל נהנה מחופש האמונה, המצפון, הדת והפולחן, וחופש זה הוא מעיקרי היסוד שהמדינה מושתתת עליהם".
עיגון חופש הפולחן בחקיקה הישראלית
ניתן למצוא ביטויים לחופש הפולחן בחוקים שונים.
החוקים מאפשרים חופש פולחן ומלמדים על הנכונות לאפשר לבני דתות שונים לקיים את פולחנם.
דבר המלך במועצה 1922: בתקופת שלטון המנדט הבריטי, המחוקק המנדטורי קבע בסימן 83 את חופש הפולחן הדתי לפיו "כל האנשים בישראל ייהנו מחופש המצפון מוחלט, ויוכלו לקיים את צורות פולחנם באין מפריע ובלבד שהסדר הציבורי והמוסר יהיו נשמרים.
כל עדה דתית תהנה מעצמאות בענייניה הפנימיים בהתחשב עם הוראות כל פקודה או צו שיצאו מאת הממשלה".
•חוק חג המצות (איסורי חמץ) התשמ"ו-1986, מאפשר ליהודים לקיים את פולחנם הדתי בפסח.
•חוק השמירה על המקומות הקדושים תשכ"ז-1967, מאפשר הגנה וגישה לאתרים הקדושים לבני דת מסוימת.
•חוק העונשין התשל"ז-1977, סעיף 171 - הפרעה לפולחן, מטיל עונש מאסר על מי שיפרע במזיד לאנשים שנאספו, על-פי חוק, כדי לקיים את פולחנם האישי.
•חוק העונשין התשל"ז-1977, סעיף 172 – כניסה ללא רשות למקום פולחן או קבורה.
חופשה בהפרעה הוא סרט קומדיה אמריקאי מ-2015, אשר בוים ונכתב בידיהם של ג'ון פרנסיס דיילי וג'ונתן גולדשטיין.
בסרט מככבים אד הלמס, כריסטינה אפלגייט, לזלי מאן, כריס המסוורת', בוורלי ד'אנג'לו, צ'בי צ'ייס וסקיילר ג'יסונדו.
זהו סרט הקולנוע החמישי בסדרת סרטי נופש המשמש אתחול רך.
הסרט הופץ והוקרן לראשונה ב-29 ביולי 2015 על ידי ניו ליין סינמה והאחים וורנר.
ל"חופשה בהפרעה" דירוג בן 26% ב-Rotten Tomatoes והרוויח כמעט 105 מיליון דולר אמריקאי ברוטו, בעודו תקציבו נאמד ב-31 מיליון דולר.
השם העברי של הסרט, "חופשה בהפרעה", לא רומז לשום סרט קודם.
אבל למעשה, זהו סרט המשך חמישי לסדרה בת יותר מעשרים שנה.
הסרט המקורי, "נסיעה נעימה, המפתחות בפנים" , עלה לאקרנים ב-1983, ומגולל את סיפורה של משפחת גריזוולד שיצאה למסע אל פארק השעשועים הדמיוני "וולי וורלד", ובדרך השתבש הכל.
בהפצה בארץ קיבל הסרט את השם "נסיעה נעימה, המפתחות בפנים", כמעין פרפרזה על הגשש החיוור.
האחרון בסדרה נכון ל-2023 הוא הסרט הנידון לעיל.
ראסטי גריזוולד (אד הלמס) הוא כעת אדם מבוגר העובד כטייס בחברת תעופה זולה בשם אקונו-אייר, ומנהל מערכת יחסים מעופשת עם רעייתו דבי (כריסטינה אפלגייט).
להם שני ילדים: ג'יימס הגמלוני והביישן בן ה-14 (סקיילר ג'יסונדו), וקווין הסדיסט והבריון בן ה-12 (סטיל סטבינס).
ביום מן הימים מארחים דבי וראסטי את זוג חבריהם, ג'ק (קיגן-מייקל קיי) וננסי פיטרסון (רג'ינה הול).
אלה מספרים על טיול משפחתי שערכו בפריז ובני משפחת גריזוולד מתמלאים בקנאה ואכזבה.
ראסטי מעוניין להעניק לילדיו ולאשתו את הכיף שחווה בחופשות משפחתיות מילדותו (דהיינו מהסרטים הקודמים).
זיכרונות אלה מניעים אותו לנטוש את מסעה השנתי של משפחתו לבקתת הנופש שלהם בצ'בויגן שבמישיגן (אשר שאר בני המשפחה מתעבים אותה בחשאי), ובמקום זאת לחצות את ארצות הברית ממזרח למערב לפארק השעשועים וואלי וורלד שבקליפורניה.
עבור הנסיעה, ראסטי שוכר מכונית מתוצרת אלבניה המלאה בפונקציות מיותרות וסבוכות.
לאורך המסע הארוך, משפחת גריזוולד מוסטת לנקודות שונות על הדרך.
עצירתם הראשונה בממפיס שבטנסי, שם ביקרו במכללה בה למדה דבי.
שם נתגלה כי הייתה בעברה סטודנטית פרועה וסוטה שכונתה "דבי תעשה הכל".
על מנת להוכיח כי היא עודנה סטודנטית מרדנית, דבי מנסה לצלוח מסלול מכשולים בשכרות אך היא נכשלת ומשפילה עצמה.
בלילה מתאכסנת המשפחה במלון דרכים.
ג'יימס פוגש בעדינה (קתרין מיסאל), ילדה בת גילו שראה מעבר לחלון מכוניתו עת נסעו השניים בכביש המהיר.
הוא מתקשה לתקשר עמה, ולצערו מנסה ראסטי לעשות כן באופן מביך ומוזר.
בארקנסו משפחת גריזוולד מובלת על ידי מקומי למעיין חם.
הם מתרחצים שם ובתום הרחצה נוכחים לדעת כי התרחצו בשפך ביוב.
הם חוזרים למכוניתם ומגלים כי נשדדה והושחתה, כספם נגנב ורכושם נבזז על ידי אותו מקומי.
לאחר ביזת מכוניתם משפחת גריזוולד סובלת ממורל ירוד ומחסור בציוד הכרחי.
הם נוסעים לטקסס כדי לקבל סיוע מאחותו של ראסטי, אודרי (לזלי מאן), ובעלה, סטון קרנדל (כריס המסוורת').
סטון הוא חזאי משגשג ואמיד שתחביבו לגדל בקר ונוהג להתרברב בפני דבי וראסטי על פעולתיו ההרואיות למיניהן.
ראסטי מתחיל לחשוד כי מערכת היחסים שמנהל עם דבי נתונה במשבר, שהחריף בעקבות התנהגותו המינית והבוטה של סטון הנאה, אם כי היא דוחה את חשדותיו.
לאחר שלנה בטקסס מעבירה המשפחה את הלילה הבא באתר מחנאות באריזונה.
ראסטי ודבי מחליטים להתגנב אל מונומנט ארבע הפינות במטרה לקיים יחסי מין בארבע מדינות במקביל.
הזוג מתגפף במרכז המונומנט אך קציני משטרה מארבע המדינות (יוטה, קולורדו, ניו מקסיקו ואריזונה) עוצרים את הזוג על התערטלות בציבור, אך במהרה ארבעת הקצינים מתווכחים באיזו מדינה קיימו את יחסי המין.
בזמן הוויכוח בורחים הזוג במבוכה.
במקביל, ג'יימס סוף סוף מגיב באלימות למעשיו הבריוניים של אחיו הקטן קווין, לאחר שיחה אינטימית עם עדינה.
למחרת בבוקר, לאחר שהמשפחה כמעט ונהרגת ברפטינג בגרנד קניון על ידי מדריכם האובדני (צ'ארלי דיי), אשר זה עתה נזרק על ידי ארוסתו, מכוניתם מתפוצצת באמצע רמת קולורדו, המשפחה מאשימה אחד את השני בחופשה שהשתבשה.
נהג משאית שעקב אחריהם (נורמן רידוס) מסיעם לסן פרנסיסקו, שם המשפחה לנה ומתארחת אצל הוריו של ראסטי, קלארק (צ'בי צ'ייס) ואלן (בוורלי ד'אנג'לו).
הם מתכננים לטוס לביתם שבשיקגו למחרת, ברם ראסטי ודבי מתעמתים זה עם זה על נישואיהם הרעועים ומחליטים לאתחל אותם.
עם קצת עידוד מצדו של קלארק, נוסעים בני משפחת גריזוולד לוואלי וורלד ועולים על רכבת ההרים, מתקן הדגל של הפארק.
לאחר שבילו את כל היום בתור למתקן, הם נעקפים על ידי אית'ן (רון ליווינגסטון), טייס מתחרה ומוצלח יותר של ראסטי, בשעה שהפארק נסגר.
בין שתי המשפחות מתפתח קרב אלים על העלייה למתקן, בו משפחת גריזוולד מנצחת.
הם עולים על הרכבת שנתקעת בסיבוב הלולאה וזוכים לחילוץ שעות אחדות לאחר מכן.
הסרט מסתיים בכך שראסטי ודבי שולחים את ג'יימס וקווין לשיקגו בטיסה ואילו הם מחליטים לטוס לחופשה רומנטית בפריז.
ראסטי בוחר להם את המושב האחורי ביותר במטוס הצמוד לתא השירותים במטוס.
דלת התא נפתחת עליהם הלוך ושוב, ודבי שואלת את ראסטי כמה זמן תארך הטיסה, ולחרדתה הלה משיב לה כי הטיסה בת 12 שעות.
אד הלמס - ראסטי גריזוולד, האב ומנהיג המשפחה המנסה לרצות את משפחתו בכל מחיר
כריסטינה אפלגייט - דבי פלטשר גריזוולד, דמות שטוחה שכל מטרתה להיות האם
סקיילר ג'יסונדו - הבן הבכור במשפחה, ג'יימס
סטיל סטבינס - בן הזקונים, קווין
כריס המסוורת' - סטון קרנדל, חזאי אמיד וגיסו של ראסטי שנוהג לבגוד באודרי
לזלי מאן - אודרי גריזוולד-קרנדל, אחותו של ראסטי ורעייתו של סטון
צ'בי צ'ייס - קלארק גריזוולד, בעל צימר סנילי ואביהם של ראסטי ואודרי
בוורלי ד'אנג'לו - אמם של ראסטי ואודרי
קתרין מיסל - עדינה, מושא אהבתו של ג'יימס
רון ליווינגסטון - אית'ן, טייס מוצלח ומתחרהו של ראסטי
צ'ארלי דיי - צ'אד, מדריך רפטינג בעל נטיות אובדניות
נורמן רידוס - נהג משאית העוקב אחרי בני משפחת גריזוולד קיגן-מייקל קיי - ג'ק פיטרסון, חבר של ראסטי ודבי
רג'ינה הול - ננסי פיטרסון, רעייתו של ג'ק
אליזבת גיליס - הת'ר מונרו, סטודנטית שחברה באחוות טרי פי ומעריצה של דבי
טים היידקר - שוטר ממדינת יוטה
ניק קרול - שוטר ממדינת קולורדו
קייטלין אולסון - שוטרת ממדינות אריזונה
מייקל פניה - שוטר ממדינת ניו מקסיקו
דייוויד קלנון - טייס המשנה הסנילי של ראסטי
האנה דייוויס - בחורה שמחליפה מבטים עם ראסטי כשהיא נוהגת בפרארי שלה על הכביש המהיר ונהרגת בעקבות זאת
בראשית פברואר 2010, חמש שנים לפני עליית הסרט לאקרנים, ניו ליין סינמה הכריזה (חברה בבעלות האחים וורנר, אשר פרסמה את הסרטים הקודמים בסדרה) כי החלה בתהליך הפקה של סרט חופשה חדש.
מפיקה הראשי של הסרט היה דייוויד דובקין והתסריט נכתב בידיהם של ג'ונתן גולדשטיין וג'ון פרנסיס דיילי.
העלילה מתמקדת בראסטי גריזוולד, שבסרטים הקודמים היה ילד, הלוקח את משפחתו לפארק השעשועים הבדיוני "וואלי וורלד" (Walley World).
בחודש יולי 2012 הוכרז כי אד הלמס יגלם את דמותו של ראסטי גריזוולד המבוגר, אשר בסרט זה משפחתו חווה משברים במהלך נסיעתם.
ב-28 במרץ 2013 פרסם מגזין וראייטי כי עם כוכבי הסדרה המקוריים, בוורלי ד'אנג'לו וצ'בי צ'ייס נוהלו מגעים במטרה להחזירם לתפקיד המקורי שלהם בסרטים הקודמים.
ב-23 באפריל 2013 דווח כי הסרט הושהה לאלתר, בשל חילוקי דעות אמנותיים.
מאוחר יותר, כריס המסוורת' וצ'ארלי דיי לוהקו לצוות השחקנים הקבוע.
סקיילר גיסונדו וסטיל סטבינס לוהקו לדמויות ילדיהם של ראסטי גריסוולד בגילומו של הלמס, וכריסטינה אפלגייט לוהקה לדמותה של דבי, רעייתו של ראסטי.
ב-15 בספטמבר 2014 הצטרפה לזלי מאן לצוות השחקנים כאודרי גריזוולד, אחותו של ראסטי.
ב-29 בספטמבר, קיגן-מייקל קיי ורג'ינה הול לוהקו כזוג חבריהם של דבי וראסטי.
ב-10 באוקטובר, הבמאי ג'ון פרנסיס דיילי חשף בריאיון כי ייתכן סאם לוין ומארק סטאר יופיעו בסרט בהופעת קמע, אשר תהווה מפגש קומי בין משפחת גריזוולד לדמויותיהם של לוין וסטאר ב"זרוקים ויורמים", אם כי טענות אלו היו משוללות תימוכין.
ב-12 בנובמבר הצטרפו ארבעה שחקנים לגילום דמויותיהם של שוטרים ממדינות ארבע הפינות: טים היידקר, ניק קרול, קייטלין אולסון ומייקל פניה.
חופש התנועה היא זכות יסוד המוענקת לכל אדם מעצם הגדרת האדם כבן חורין ומהווה תנאי חיוני להגשמת חירותו וכן זכויות אחרות.
באופן רחב, הזכות כוללת את חירותו של אדם לנוע בחופשיות ממקום למקום, בלי שיגבילו אותו.
חופש התנועה הוא זכות אדם אשר נגזרת מהזכות לחירות, וקובע שזכותו של כל אדם לנוע ממקום למקום באופן חופשי, מבלי לחשוש שיבולע לו, או שמישהו ינסה לעצור בעדו או לגבות ממנו תשלום על עצם תנועתו, וזאת הן בתחום מדינתו, והן בתחומן של מדינות אחרות.
אין שוללים מאדם את חופש התנועה אלא בצו של בית משפט.
זכות זו שקבועה בחוקה של מדינות דמוקרטיות רבות, קובעת כי לאזרחי המדינה יש זכות לעזוב את המדינה ואף לחזור אליה בכל עת שירצו בכך, ויש להם זכות לנוע בתוך המדינה, לגור ולעבוד בה בכל מקום שבו יחשקו, מבלי שהמדינה תתערב או תפריע בכך.
חופש זה אינו מוחלט: אדם שחי במדינה דמוקרטית יכול לנוע בתחומה באופן חופשי (פרט לכבישי אגרה ודוגמאות דומות בהן יאלץ לשלם על הזכות לנוע), ואף לצאת ממנה (בתנאי שאין נגדו צו איסור יציאה מן הארץ), אך בכניסתו למדינות אחרות הוא צריך את אישורן, שבא לידי ביטוי במתן אשרה, לדוגמה.
ניתן להגביל אותו עם אישור של בית משפט כגון: כליאה, מעצר בית, אשפוז כפוי ועיכוב יציאה מהארץ.
כמו כן ישנם אזרחים שחופש תנועתם עלול להיפגע בשל סיבות שונות.
חופש התנועה של אסירים לשעבר בתקופת מבחן מוגבל בהרבה מדינות.
חופש התנועה בישראל של משרתים בכוחות הביטחון מוגבל, והם צריכים לקבל אישור ממקום עבודתם כדי לצאת מגבולות ישראל.
מצב זה היה תקף במשך עשרות שנים גם כלפי חיילי מילואים.
חופש התנועה היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי.
מטרת הזכות היא לממש את חופש התנועה, זכויות הניידות או הזכות לנסיעה, של אנשים לנוע בין מדינות ובתוך מדינות.
חופש התנועה כולל את זכות הכניסה והיציאה ממדינה, זכות השהות והזכות לשנות את מקום המגורים או התעסוקה.
ההתייחסות לזכות נקבעה בהכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם, וקיבלה עיגון וגיבוי בשורה של אמנות נוספות אוניברסליות ואזוריות שעניינן זכויות-אדם.
משחר ההיסטוריה קבע לעצמו אדם את ביתו במסגרות חברתיות.
בתחילה היו אלו מסגרות שבטיות בלבד שאפיינו אותן נדודים מאזור אחד למשנהו מבלי שיהיה לב השבט מקום מגורים קבוע.
עם השנים, הגם שבמקביל המשיכו אוכלוסיות שונות בעולם לגור במסגרת שבטית, קמו מדינות שבהן היה שלטון ריכוזי ואדם יכול היה לבנות בהן לעצמו מגורי קבע.
כבר במדינות אלו המלכים הגבילו את זכות היציאה של תושבי מדינותיהם.
בתקופה היוונית והרומית הייתה ליברליזציה בנושא של זכות היציאה.
ביוון הותר לתושבים לצאת בחופשיות מהמדינה.
ברומא כובדה זכות-האדם לחופש התנועה של אזרחיה ואזרחי מושבותיה באימפריה הרומית וביציאה מתחומיה.
אולם, ימי הביניים מאופיינים בהגבלות חמורות על זכות היציאה.
ב-1215, זכות הנסיעה עוגנה בסעיף 42 במגנה כרטה: "יהיה זה חוקי לכל אדם, למען העתיד, לצאת מהממלכה שלנו, ולחזור, בביטחון ובבטחה, בדרך היבשה או הים, להציל את נאמנותו אלינו...".
מלכים בשאר מדינות אירופה הגבילו את תנועת אזרחיהם אל מחוץ למדינה מתוך אינטרס להגדיל את האוכלוסייה ובכך להעצים את כוחם הכלכלי והצבאי.
כתוצאה ממציאות זו המלומדים גרוציוס וווטל הביעו את דעתם, שלאדם קיימת הזכות לחופש התנועה.
ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם ובעקבותיה האמנות בינלאומיות האוניברסליות והאזוריות מתייחסות כולן לזכות הכניסה למדינה.
להבדיל מהמשפט הבינלאומי המנהגי, שהתנה את זכות הכניסה למדינה בכך שמבקש הכניסה לא הורשה לשהות במדינה אחרת, האמנות הדנות בזכויות האדם אינן מעמידות תנאי מקדמי כזה כבסיס להקניית זכות הכניסה למדינה.
סעיף 1(3) למגילת האו"ם קבע, שאחת ממטרות הארגון היא "קידום ועידוד כיבוד החירויות הבסיסיות של זכויות-האדם...".
מגילת-האו"ם היא מסמך כללי ולא פורט בה מהן זכויות-האדם וחירויות היסוד שהמדינות קיבלו על עצמן המדינות לשמור.
ב-1948 ניתנה על ידי האספה הכללית של האו"ם הצהרה אוניברסלית בדבר זכויות-האדם ובה נקבע מהן אותן זכויות-אדם.
בסעיף 13 להכרזה האוניברסלית, שאומץ על ידי העצרת הכללית של האו"ם, נכתב כי "לכל אדם יש זכות לחופש תנועה ומגורים בתוך גבולותיה של כל מדינה", ו"לכל אחד יש את הזכות לעזוב כל מדינה שיבחר, כולל את מדינתו, ולחזור לארצו".
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות (ICCPR) קבעה בסעיף 12 כי לכל אדם הנמצא באופן חוקי במדינה, הזכות לחופש התנועה ולבחירת מקום מגוריו, כאשר כל אדם יהיה חופשי לעזוב כל ארץ, כולל ארצו.
בנוסף הסעיף קובע כי הזכויות לעיל אינן כפופות למגבלות, מלבד אלו הקבועות בחוק אשר נחוצות להגנה על הביטחון הלאומי, הסדר הציבורי, בריאות הציבור, המוסר הציבורי, או זכויות וחירויות של הזולת.
יש להפעיל מגבלות אלה באופן שלא ישלול מאף אדם את הזכות להיכנס למדינתו באופן שרירותי.
ב-1999 פרסמה ועדת זכויות האדם של האו"ם, את הנחיותיה לסעיף 12 של ה-ICCPR "בהערה כללית מס' 27: חופש התנועה".
בכך אימצה במדויק את סעיף 2(2) לפרוטוקול הרביעי מ-1963 לאמנה האירופאית בדבר זכויות-האדם הדן בזכות היציאה ממדינה.
האמנה האמריקנית בדבר זכויות-האדם מ-1969 קבעה בסעיף 22(2): "כל אדם זכאי לעזוב כל ארץ בחופשיות, כולל את ארצו".
סעיף 12(2) לצ'רטר האפריקני בדבר זכויות-אדם ועמים מ-1981 קובע כי לכל אדם תהיה הזכות לעזוב כל ארץ, לרבות שלו.
הצ'רטר קובע שלכל אדם תהיה הזכות לחופש תנועה בתוך גבולות מדינתו, כל עוד הם עומדים בחוקי המדינה.
הצ'רטר מכיר בזכות לצאת ולחזור למדינה בהתאם לרצון הפרט, ללא חשש לביטחון לאומי, לבריאות הציבור או לאיום על כלל האוכלוסייה, ומונע גירוש המוני.
הצ'רטר אימץ במדויק את נוסח סעיף (II)(d)5 לאמנה הבינלאומית בדבר מניעתה של אפליה גזעית מ-1966. עם זאת, חוקים אלה אינם בהכרח נאכפים, כפי שניתן לראות בהתייחס לגירוש ההמוני שנעשה בסודאן.
נעשו ניסיונות להכרה של אינטלקטואלים כבעלי זכויות מיוחדות לחופש תנועה, כדי להגן על האידיאלים האינטלקטואלים שלהם, כשהם חוצים גבולות לאומיים.
בתוך האיחוד האירופי, מובטחת לתושבים הזכות לנוע בחופשיות בתוך הגבולות הפנימיים של האיחוד, על ידי האמנה בדבר תפקוד האיחוד האירופי (הסכם רומא), הפרלמנט האירופי והחלטת המועצה האירופית EC/38/2004. לתושבי האיחוד ניתנת הזכות להיכנס לכל מדינה חברה עד לשלושה חודשים עם דרכון או תעודת-זהות תקפים.
אם לאזרח אין מסמך נסיעה, המדינה חייבת לספק לו כל אמצעי כדי שיקבל את המסמך, כאשר אין צורך באשרת כניסה או יציאה.
ישנן מגבלות אבטחה והגבלות מדיניות על שהייה ממושכת של תושבי האיחוד.
לדוגמה, מדינה חברה רשאית לדרוש שאנשים ירשמו את נוכחותם במדינה "בפרק זמן סביר ולא מפלה".
אולם, נטל היידוע וההצדקה מוטל על המדינה.
אזרחי האיחוד זכאים למגורי קבע במדינות חברות אחרות, ככל ששמרו על שהייה חוקית של חמש שנים רצופות.
תושבות זו לא כפופה לכל תנאי, אלא אם אותו אדם לא גר שנתיים ברציפות במדינה המארחת.
בני-משפחה של תושבי האיחוד, יכולים לרכוש את זכויות חופש הנסיעה שמוקנות לבן-משפחתם, אם כי הם עשויים להיות כפופים לאשרת שהייה קצרה יותר.
הוועדה לזכויות-האדם שהוקמה מכוח האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, אימצה את מבחן הזיקה האפקטיבית שבין האדם למדינה כדי לקבוע אם זוהי אכן מדינתו, שאליה כניסתו בזכות.
מבחן זה נקבע בפסק-הדין המנחה בעניין Nootebohm של ה-I.C.J.
על-פיו הזיקה האמיתית שבין אדם למדינה נקבעת לפי מידת הקשר שלו אליה במובן של מגורים, עבודה, הימצאות משפחתו בה ונטילת חלק בחיים הציבוריים שלה.
בהנחה שקיימת זכות כניסה למדינה, הדעה הרווחת היא שזוהי זכות המוקנית לאדם על בסיס אינדיבידואלי ולא על בסיס קולקטיבי.
כלומר, האמנות לזכויות האדם אינן מקנות זכות כניסה לקבוצות אוכלוסייה שלמות שנעקרו ממקומן.
הן דנות בזכות הפרט לכניסה למדינתו על בסיס בחינה אישית בהתאם לכל מקרה.
זכות הכניסה למדינה מנוסחת באופן שיוצר טווח צר ביותר של מגבלות עליה.