tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מה גם, שיש התעלמות מוחלטת מקבוצות אחרות בחברה: אפשר לומר את אותו הדבר אודות עקרים, לדוגמה, שאינם יכולים כלל להביא ילדים.
על אף שלטיעונים האבולוציוניים יש השלכות לגבי מיעוטים מיניים, הם גם משפיעים ישירות על הסטריאוטיפים של יחסים הטרוסקסואלים ובמיוחד על מושגים של גבריות.
תפישות היסטוריות של גברים בתור "הציידים" מוחלים אז על ההבנה העכשווית של המין הזכרי כעליון.
הצד השני של ההבנה הזאת הוא ההשפעה של תפישה זו על המין הנשי, המתואר בתור המין החלש יותר ושתפקידו העיקרי הוא לידה.
אבל, הבנות אלה אינן כוללות רעיונות של מוסר, על אף שהתפישות מתורגמות כמוסר בשל אימוצם בתור ערך מרכזי בחברה.
רוב הדתות, במיוחד דתות המערב, כוללות מודל בינארי של מיניות.
לדוגמה, הסיפור התנ"כי לפיו אדם וחוה הם ראשיתה של האנושות.
בנוסף, טקסטים ספציפיים כולל האיסור בספר ויקרא: .
למוסדות דתיים לאורך ההיסטוריה היו קווים מנחים קפדניים בכל הנוגע לנישואין ומה שנחשב מקובל בעיני האל.
תפישה דתית זו מתורגמת ישירות להטרוסקסואליות כפויה בחברה דרך ההשפעה של מנהיגי הדת, כמו גם חסידיה.
מסיבה זו הומוסקסואלים (כולל לסביות) מתקשים למצוא קבלה חברתית, בעיקר באזורים דתיים מאוד.
"אין ספק שאפליה נגד הומוסקסואלים היא צורת האפליה 'המקובלת' האחרונה.
בעוד רוב האנשים כבר לא משתתפים בהתקפות גזעניות וסקסיסטיות גלויות, עדיין עבור אנשים רבים זה מקובל לתקוף הומוסקסואלים.
קוראים להם בשמות גנאי, מאשימים אותם בבעיות החברה, ומשפילים אותם בשל העדפתם המינית."
ריץ' מסבירה את ההשפעה של הטרוסקסואליות כפויה במקום העבודה, ונעזרת לשם כך בעבודתה של קתרין מקינון Sexual Harassment of Working Women: A Case of Sex Discrimination.
מקינון טוענת כי נשים מאיישות משרות בשכר נמוך ושהסחירות המינית שלהן היא גורם במקום העבודה.
מקינון מציינת כי "עבודתה [של אישה] תלויה בהעמדת פנים שהיא לא רק הטרוסקסואלית, אלא אישה הטרוסקסואלית בכל הכרוך בזה מבחינת לבוש, וההתנהלות הנשית, הכנועה, הנדרשת מנשים 'אמיתיות'".
ריץ' טוענת שההתייחסות לנשים במקום העבודה הוא בעל השפעה משמעותית על ההטרוסקסואליות הכפויה בחברה.
לדבריה, נשים חשות לחץ להיות הטרוסקסואלית במקום העבודה, ולחץ זה קיים גם בחברה כולה.
ריץ' מתייחסת גם לעבודתה של קתלין בארי, Female Sexual Slavery, לפיה נשים מקבלות על עצמן את הדחף המיני הגברי כבלתי נמנע, ורואות את עצמן כטרף מיני, וזה משפיע על התפישה של הטרוסקסואליות כברירת מחדל טבעית, ופגיעה מינית כבלתי נמנעת.
בארי מכנה את הגישה הזו "פרספקטיבה של שליטה מינית", וגורסת כי גברים מכפיפים נשים להתעללות מינית וטרור, וכי נקודת המבט של שליטה מינית גורמת לאנשים לראות את ההתעללות המינית והטרור כטבעיים ובלתי נמנעים, ולפיכך מתעלמים ממנו, ולבסוף כבר לא "מסמנים" אותו כקיים או כמשפיע.
בארי טוענת שהרציונל הזה זוכה לרומנטיזציה באמצעי התקשורת הפופולריים.
ריץ' טוענת שהמצב הזה מתוחזק דרך הטרוסקסואליות כפויה.
עם טביעתו, המונח הטרוסקסואליות כפויה בחן את ההטרוסקסואליות של נשים בלבד.
אך עבודות מאוחרות יותר כללו דיון על האופן שבו הטרוסקסואליות מחייבת בהכרח גברים ונשים כאחד כדי לתחזקה, וכן שגם גברים חווים את השפעת ההטרוסקסואליות הכפויה.
טולמן, ספנסר, רוזן-רינוסו ופורשה (2003) מצאו כי גברים הטרוסקסואלים דיווחו על השפעות שליליות של הטרוסקסואליות כפויה, דרך היותם מחוברתי לרדוף אחרי נשים באופן אגרסיבי ובאמצעות סוגי האינטראקציות שהחברה מאפשרת להם עם גברים אחרים.
הגבריות ההגמונית משקפת את ההטרוסקסואליות הכפויה תוך דרישת התנהגויות ספציפיות מזכרים; "הנורמות הללו דורשות שגברים יכחישו את רוב הרגשות שלהם, מלבד כעס, ושיהיו קשוחים בכל עת ובכל הדרכים, יעסקו באובייקטיפיקציה של נשים ושל מין עצמו, וישתתפו ברצף האלימות נגד נשים".
הטרוסקסואליות כפויה משפיעה לרעה גם על גברים הומוסקסואלים בכך שהיא מלמדת אותם מגיל צעיר שסטרייטיות היא "נורמלית" ולכן כל דבר החורג מכך הוא סטייה.
דבי אפשטיין מתארת בספרה, Silenced Sexualities in Schools and Universities כיצד סטנדרטים הטרונורמטיביים וכן הטרוסקסואליות כפויה מובילים גברים צעירים לא רק להרגיש שהם נאלצים להיראות הטרוסקסואליים, ובה בעת יכולה לגרום לאלימות נגדם אם הם סוטים מהציפיות מהם.
הלן לנסקי הציעה עוד במאמרה Combating homophobia in sport and physical education שהטרוסקסואליות נאכפת בזכרים באמצעות חיקוי ודרך אלימות נגד מי שחורג.
באמצעות נורמות אלה, גברים לומדים מגיל צעיר שאם הם אינם עומדים בסטנדרטים ובתקנים הטרוסקסואליים, הם מציבים את עצמם בסיכון להדרה חברתית ולאלימות פיזית נגדם.
הצטלביות עם זהויות מיעוט אחרות
כדי להבין את המורכבות של הטרוסקסואליות כפויה, מספר חוקרים הצביעו על חשיבות ההשפעה של מבנה זה על ההשפעות הדיפרנציאליות על כל האוכלוסיות, כולל מיעוטים.
ב"No More Secrets, No More Lies: African American History and Compulsory Heterosexuality", מטי אודורה ריצ'רדסון דנה במורכבויות הנוספות שעומדות בפני נשים שחורות במונחים של ההטרוסקסואליות הכפויה.
היא כותבת ש"כל סטייה מהנורמות החברתיות של הנישואים, הביתיות והמשפחה הגרעינית מביאה האשמות חמורות של פראיות, פתולוגיה וסטייה כלפי השחורים".
היא טוענת שכקבוצה שכבר מסומנת בסטיגמה במגוון דרכים, נשים שחורות ניצבות בפני לחצים נוספים הן מהקהילות השחורות והן מהלבנות כלפי ההטרונורמטיביות.
כל סטייה מן ההטרוסקסואליות מציבה נשים שחורות בסיכון מיוחד לפגיעה פיזית או להדרה חברתית.
הטרופלקסיביליות היא צורה של נטייה מינית או התנהגות מינית מצבית המאופיינת בפעילות הומוסקסואלית מינימלית כאשר הנטייה העיקרית היא הטרוסקסואלית, ושונה מביסקסואליות.
על אף שלעיתים משווים אותה לבי-קיוריוסיטי על מנת לתאר רצף רחב של נטיות מיניות בין הטרוסקסואליות וביסקסואליות, יש כותבים שמייחדים את ההטרופלקסיביליות כהיעדר רצון להתנסות במיניות מסוימת, להבדיל מן השם "בי-קיוריוס" שמשתמע ככזה שמתאר אדם שיש לו רצון להתנסות באותה המיניות.
המצב המקביל, בו הנטייה העיקרית היא הומוסקסואלית והפעילות ההטרוסקסואלית היא המינימלית, נקרא הומופלקסיביליות.
סקרים שנערכו ברחבי ארצות הברית וקנדה מראים כי 3 עד 4 אחוזים מבני הנוער הזכרים, שניתנה להם הבחירה לבחור את המונח שמתאר בצורה הטובה ביותר את רגשותיהם, תשוקותיהם והתנהגויותיהם המיניות, בחרו ב"לרוב" או "בעיקר" הטרוסקסואל.
בעוד "100% הטרוסקסואל" הייתה הזהות שהכי הרבה תלמידים בחרו, "בעיקר הטרוסקסואל" הייתה במקום השני במספר הבוחרים.
מתוך 160 הגברים שתושאלו במחקר שהתקיים בין השנים 2008 ל-2009, כמעט אחד מכל שמונה אנשים דיווחו על משיכות, פנטזיות והתאהבויות כלפי בני אותו המין.
לרוב רגשות אלה היו קיימות מאז התיכון, ואצל אחרים אחדים הן התפתחו לאחר מכן.
ובמדגם לאומי של גברים צעירים שגילם הממוצע הוא 22, שיעור ה"בעיקר סטרייט" גדל כאשר הם השלימו את הסקר לאחר שש שנים.
אחוז גבוה עוד יותר מהגברים הצעירים שסיימו את לימודיהם בתיכון בארצות הברית ובכמה מדינות אחרות (ביניהן ניו זילנד ונורווגיה) בחרו באותה צורה.
מאמר סקירה אנליטי שבחן את החוויות והמשמעויות של מפגשים מיניים עם בני אותו המין בקרב גברים ונשים שמזדהים כהטרוסקסואלים מצא כי חלק ניכר ממפגשים אלה מתרחשים בקרב מי שמזדהים כהטרוסקסואלים.
השכיחות של מיניות הומוסקסואלית בקרב גברים ונשים המזהים כהטרוסקסואלים אינה אוניברסלית.
13.6% מהנשים ו-4.6% מהגברים דיווחו על משיכה לבני אותו מין, בעוד ש-12.6% מהנשים ו-2.8% מהגברים חוו בשלב מסוים מפגש מיני שכזה.
ממצאים מנתוני National Survey of Family Growth בין השנים 2011 ל-2015 חשפו תובנה נוספת לגבי מידת הנוכחות של משיכה והתנהגות הומוסקסואלית בקרב אנשים שמזהים כהטרוסקסואלים.
הם מצאו כי 61.9% מהנשים ו-59% מהגברים בעלי משיכות הומוסקסואליות הזדהו כהטרוסקסואלים.
באופן דומה, 65.2% מהנשים ו-43.4% מהגברים שהשתתפו במפגשים מיניים עם בני אותו המין מזדהים כהטרוסקסואלים.
נכון לשנת 2010, רוב המחקרים על הטרופלקסיביליות התמקדו בצעירים וצעירות, במיוחד בנשים לבנות בסביבת הקולג'.
מחקרים מצביעים על כך שהשפעתה של חשיפה לאנדרוגן טרום לידתי על הזהות המינית הנשית מציבה הטרופלקסיביליות על רצף שכולל גם ביסקסואליוּת ולסביוּת.
מחקרים אחרים התמקדו במקורות חברתיים להתנהגות זאת, כגון ההצגה המשתנית של ביסקסואליות בתקשורת או "סוציאליזציה של פנטזיית הנדחק הגברי" בה גבר מוזמן למערכת יחסים לסבית כשותף שלישי.
בשונה מ"ביסקסואל/ית עד סיום הלימודים" וכינויי גנאי דומים, הטרופלקסיביליות נחשבת בדרך כלל כבעלת קונוטציה חיובית, ולעיתים קרובות היא תווית המוחלת בעצמה, אם כי תועד שימוש במונח כהשמצה בתרבות הפופ.
הסוציולוגים הוי ולונדון מצביעים על כך שחלק מהגברים המקיימים יחסי מין מזדמנים עם גברים אחרים בכל זאת מזדהים כהטרוסקסואלים.
הם עשויים לחוש כי יחסי מין מזדמנים עם גברים הם תוצאה של חוסר זמינות נשית, או שמשיכתם כלפי בני אותו המין אינה תדירה מספיק כדי להשפיע על זהותם.
הם עשויים לטעון שבעוד שהם מרגישים משיכה רומנטית, פיזית ורגשית לנשים, המשיכה שלהם לגברים היא מינית גרידא, ונטולת כל רגש.
אסטרטגיית ניהול הטרופלקסיבילית עבור אותם גברים היא לפרש את התנהגויותיהם המיניות עם נשים כחשובות יותר ממפגשיהם המיניים עם גברים.
הם עשויים גם לראות את עצמם גבריים, תוך שהם מקשרים בין משיכה חד-מינית לנשיות.
חלק מהגברים והנשים שמתנסים במפגשים עם בני ובנות אותו מין, בעוד הם מזדהים כהטרוסקסואלים, עושים זאת כדי להימנע מההשלכות החברתיות השליליות הכרוכות בהזדהות כחבר בקהילת הלהט"ב.
הטרונקטס קנטי (בלועזית: Heteronectes chaneti) הוא דג מאובן שזוהה כסוליתאי (דג שטוח) פרימיטיבי, המתוארך לתחילת האאוקן (השלב הלוטיטאני, בין 47 ל-41 מיליון שנים לפני זמננו) ומאובן שלו נמצא בצרפת.
בהטרונקטס, המעבר מהראש הסימטרי הטיפוסי של חולייתן אינו שלם.
עין אחת ממוקמת בסמוך לחלק העליון של הראש, דומה מאוד לקרוב משפחתו שמאובן שלו נמצא באיטליה, אמפיסטיום.
לשאר השלד יש מאפיינים פרימיטיביים במשותף עם קבוצות פרקומורפים (Percomorph) אחרות, שנעדרים מדגים שטוחים חיים.
דגים שטוחים מודרניים, שוכני קרקעית, הם עם שתי העיניים באותו צד של הראש.
סנט ג'ורג' ג'קסון מיברט (Mivart) טען שקשה לדמיין כיצד הטרונקטס יכול היה להתפתח באופן הדרגתי על ידי ברירה טבעית, כפי שהציע צ'ארלס דרווין.
ביולוגים אבולוציוניים רבים הסכימו, והציעו שהאנטומיה המודרנית של הדגים השטוחים נוצרה כתוצאה מקפיצה (Saltation).
לפי תאוריית "שיווי המשקל המקוטע" שפיתחו גולד ואלדריג', מינים נמצאים במשך מיליוני שנים בשיווי משקל עם סביבתם ולכן כמעט ואינם משתנים, בעת אירועי ספציאציה הם עשויים להשתנות ולהתפתח למינים חדשים בקצב מהיר יחסית (אלפי או עשרות אלפי שנים "בלבד").
התאוריה עשויה להסביר את השינוי בהטרונקטס, ואת קצב השינוי האבולוציוני.
ועם זאת, התגלית ב-2008 של הטרונקטס ואמפיסטיום נחשבה כמחזקת את סבירות המעבר ההדרגתי.
פרידמן הציע שהטרונקטס ואמפיסטיום לא נחו לגמרי על קרקעית הים כמו דגים שטוחים מודרניים.
במקום זאת, ייתכן שרק החזיקו זנב על קרקעית הים ואת ראשם מעלה, אל המים שמעל, תוך שימוש בעין אחת כדי לצפות בטורפים, בעוד שהשנייה שימשה לחפש טרף בבוץ מתחת.
מממצאי מאובנים קודמים, פרידמן מציין שנראה שכמה משפחות מודרניות של דגים שטוחים התקיימו יחד עם הטרונקטס ואמפיסטיום, ושיער שהמודרניים בסופו של דבר תפסו את נישות המחיה ואת המשאבים של קרוביהם הפרימיטיביים וכך נכחדו ההטרונקטס והאמפיסטיום הפרימיטיביים.
heteros: זולת, nomos: חוק) הוא מונח מתחום הפילוסופיה במקורו המתאר כפייה של חוק על רצונו של אדם מצד גורם חיצוני.
עמנואל קאנט עשה במונח שימוש כשתיאר את תורת המוסר, שלדידו יסודה באוטונומיה, שהיא עשיית דין תבונית ומוחלטת.
ההטרונומיה, לשיטתו, היא יצירת דין א-מוסרי או כזה שאין לו משמעות מוסרית.
ההטרונומיה כוללת כל חוקיות, חברתית, רגשית וטבעית כאחד המגבילה את האדם וכופה עליו את רצונה.
ההטרונומיה, לשיטת קאנט היא ההפך מן הרצון המוסרי, משום שהיא איננה מונעת על ידי התבונה הטהורה הפורמלית אשר אמורה להנחות את האדם גם בתחומי המוסר.
דוגמה לבעייתיות שברצון ההטרונומי נתן קאנט בצורת אדם אשר איננו משקר משום שברצונו לשמור על שמו הטוב.
טיעון זה הוא הטרונומי, שהרי על פי הציווי המוסרי, על האדם לא לשקר גם לו הדבר לא יפגום בשמו הטוב כלל.
הטרונומיה מרחבית או מרחב הטרונומי הוא מושג במדעי החברה וביחסים בינלאומיים, המתאר מצג שווא של אחידות טריטוריאלית וסדר חברתי המושפעים מהתפיסות המודרניות של ריבונות מדינתית ושליטה טוטליטרית.
המונח מתאר את חוסר ההתאמה בין מרחבים חברתיים למרחבים טריטוריאליים, המודגש במדינות המודרניות, אשר בניגוד למערכות הפוליטיות בימי הביניים, מתקשות להכיל רב תרבותיות ונאמנוית אידאולוגיות שונות בשל התבססותן על הומוגניה אתנית ואוטונומיה פוליטית.
על פי התפיסה הפוסט-מודרניסטית, השליטה בעולם המודרני על שטחים מורכבת ממערכת יחסים בין כוחות שונים שאינם בהכרח בשליטת מדינת הלאום ויכולים להירקם באמצעות ארגונים בינלאומיים, דת, תאגידים רב-לאומיים, או זרמים גלובליים של הון ומידע.
דניאל מונטרסקו סבור כי ערים מעורבות ככלל, והעיר יפו בפרט, מהווים דוגמה מתאימה למונח, ככאלו שבהם דינמיקה עירונית דוחה את הרעיון המסדר של הטריטוריאליות החד-ערכית שמציבה לה מדינת הלאום ושל המיקום החברתי שהיא מייעדת לקבוצות אתניות שונות.
הטרויאנים היא אופרה גדולה צרפתית בחמש מערכות, שנמשכה כחמש שעות, מאת הקטור ברליוז.
הליברית נכתבה על ידי ברליוז עצמו מתוך שירו האפי של וירג'יל האנייד.
התזמור הולחן בין 1856 ל-1858. זוהי היצירה השאפתנית ביותר של ברליוז, סיכום כל הקריירה האמנותית שלו, אבל הוא לא חי לראות אותה מבוצעת בשלמותה.
תחת הכותרת "הטרויאנים בקרתגו" (Les Troyens à Carthage), שלוש המערכות האחרונות הוצגו בבכורה עם קטעים רבים בהפקת לאון קרוואלו, בתיאטרון ליריקה, (כיום התיאטרון דה לה ויל) בפלאס דו שאטלה בפריז ב-4 בנובמבר 1863, עם 21 הופעות חוזרות.
הגרסאות המצומצמות הן בנות כשלוש שעות.
לאחר עשרות שנים של הזנחה, כיום האופרה נחשבת על ידי כמה מבקרי המוזיקה לאחת המשובחות שנכתבו אי פעם.
ברליוז החל לכתוב את הליברית ב-5 במאי 1856 והשלים אותו לקראת סוף יוני 1856. הוא סיים את התזמור המלא ב-12 באפריל 1858. לברליוז הייתה חיבה עזה לספרות, והוא העריץ את וירג'יל מאז ילדותו.
הנסיכה קרוליין צו סיין-ויטגנשטיין הייתה המניע העיקרי לברליוז להלחין את האופרה הזו.
ב-3 במאי 1861 כתב ברליוז במכתב: "אני בטוח שכתבתי יצירה גדולה, גדולה ואצילית מכל מה שנעשה עד כה".
במקום אחר כתב: "הערך העיקרי של היצירה הוא, לדעתי, אמיתות הביטוי".
עבור ברליוז, ייצוג אמיתי של תשוקה היה המטרה הגבוהה ביותר של מלחין דרמטי, ומבחינה זו הוא הרגיש שהוא השתווה להישגים של גלוק ומוצרט.
בזיכרונותיו תיאר ברליוז בפירוט מייסר את התסכולים העזים שחווה כשראה את היצירה מבוצעת.
במשך חמש שנים (מ-1858 עד 1863), האופרה של פריז - הבמה המתאימה היחידה בפריז - הססה.
לבסוף, עייף מהמתין, הוא הסכים לתת לליאון קרבליו, מנהל התיאטרון הקטן יותר, להעלות הפקה של המחצית השנייה של האופרה עם הכותרת הטרויאנים בקרתגו (Les Troyens à Carthage).
הוא כלל מערכות 3 עד 5, שחולקו מחדש על ידי ברליוז לחמש מערכות, להן הוסיף הקדמה תזמורתית (Lamento) ופרולוג.
כפי שציין ברליוז במרירות, הוא הסכים לאפשר לקרבאליו לעשות זאת "למרות חוסר האפשרות הגלוי לעשות זאת כראוי.
הוא בדיוק השיג סובסידיה שנתית של מאה אלף פרנק מהממשלה.
למרות זאת ההפקה הייתה מעבר ליכולותיו.
התיאטרון שלו לא היה גדול מספיק, הזמרים שלו לא היו מספיק טובים, המקהלה והתזמורת שלו היו קטנים וחלשים".
אפילו עם הגרסה הקטומה הזו של האופרה, נעשו הרבה פשרות וחיתוכים, חלקם במהלך החזרות, וחלקם במהלך ההופעות.
המערכה השנייה החדשה הייתה ה־Chasse Royale et Orage ("ציד וסערה מלכותית") [מס.
29], בלט פנטומימה משוכלל עם נימפות, סילבנים ופאונים, יחד עם מקהלה.
מאחר שהחלפת התפאורה של הסצנה הזו נמשכה כמעט שעה, היא נחתכה, למרות העובדה שהבימוי שלה היה מפושט מאוד על רקע מפל מצויר ולא כזה עם מים אמיתיים.
קרבליו תכנן במקור להסיט מים מהסיין הסמוך, אבל במהלך החזרות, מתג פגום כמעט גרם לאסון.
סצנות הבנאים, המלחים ועובדי המשק , הושמטו כי קרבליו מצא אותם משעממים; כמו כן, הסצנה של אנה ונרבל והבלט השני [מס.33ב].
דואט הזקיפים [מס.40] הושמט, כי קרוואלו מצא את "סגנונו הביתי...
25] נעלם באישורו של ברליוז, הזמר דה קוורצי "הואשם בכך שהחלק לא מסוגל לשיר אותם היטב".
הדואט בין דידו לאניאס [מס.
44] נחתך כי, כפי שברליוז עצמו הבין, "קולה של מאדאם צ'רטון לא היה שווה לעזות הסצנה הזו, שהוציאה ממנה כל כך הרבה שלא נשאר לה הכוח להעביר את הרצ'יטטיב האדיר של Dieux almortels!
38], ש"אהב מאוד בהופעות המוקדמות והושר היטב", התבטל בעוד ברליוז היה בבית חולה עם ברונכיטיס.
הזמר של התפקיד, אדמונד קאבל, הופיע גם הוא בחידוש ל־La perle du Brésil של פליסיאן דייוויד, ומכיוון שהחוזה שלו דרש ממנו לשיר רק חמש עשרה פעמים בחודש, יצטרך לשלם לו תוספת של מאתיים פרנק.
ברליוז הלין: "אם אני מסוגל להעלות ביצוע נאות של יצירה בקנה מידה ובאופי כזה, אני חייב להיות בשליטה מוחלטת בתיאטרון, כפי שאני נמצא בתזמורת כשאני מתאמן על סימפוניה".
גם בצורתה הפחות אידיאלית, היצירה עשתה רושם עמוק.
לדוגמה, ג'אקומו מאיירביר השתתף ב-12 הופעות.
בנו של ברליוז לואיס השתתף בכל הופעה.
חבר ניסה לנחם את ברליוז על שסבל כל כך הרבה בהשחתת המגנום שלו וציין שאחרי הלילה הראשון גדל הקהל.
"ראה," אמר בעידוד לברליוז, "הם באים." "כן," ענה ברליוז, מרגיש זקן ושחוק, "הם באים, אבל אני הולך." ברליוז מעולם לא ראה את שתי המערכות הראשונות, שלימים קיבל את השם La prize de Troie ("לכידת טרויה").
מופעי קונצרט מוקדמים של חלקים מהאופרה
לאחר הצגת הבכורה של החלק השני בתיאטרון ליריקה, הוצגו קטעים מהאופרה בצורת קונצרט.
אחריהם נערכו שני קונצרטים בניו יורק: הראשון, מערכה 2 של La prize de Troie, בוצעה באנגלית ב-6 במאי 1882 בפסטיבל מאי של תומאס בנשקייה של הגדוד השביעי עם אמלי מטרנה כקסנדרה, איטלו קמפניני בתפקיד איניאס.
מאת תיאודור תומאס ; השני, Les Troyens à Carthage (מקוצר), בוצע באנגלית ב-26 בפברואר 1887 בצ'יקרינג הול עם מארי גראם בתפקיד דידו, מקס אלווארי בתפקיד איניאס, ואולי בניצוחו של פרנק ואן דר סטוקן.
הופעה ראשונה של שני החלקים
ההצגה המבוימת הראשונה של האופרה כולה התרחשה רק ב-1890, 21 שנים לאחר מותו של ברליוז.
החלק הראשון והשני, בגרסאות המתוקנות של ברליוז לשלוש וחמש מערכות, הושרו בשני ערבים רצופים, 6 ו-7 בדצמבר, בגרמנית ב־Großherzoglichen Hoftheater בקרלסרוהה.
הפקה זו התחדשה לעיתים קרובות במהלך אחת עשרה השנים שלאחר מכן, ולעיתים ניתנה ביום אחד.
המנצח, פליקס מוטל, לקח את ההפקה שלו למנהיים ב-1899 וניצח על הפקה נוספת במינכן ב-1908, שקמה לתחייה ב-1909. הוא עיצב מחדש חלק מהמוזיקה להפקת מינכן, והציב את "הציד והסערה המלכותית" לאחר דואט האהבה, שינוי ש"היה אמור להוכיח למרבה הצער כמשפיע".
הפקת שני החלקים, עם קיצוצים ניכרים בחלק השני, הועלתה בניס ב-1891.
בשנים שלאחר מכן, לפי הביוגרף של ברליוז דייוויד קיירנס, העבודה נחשבה כ"פיל לבן אציל - משהו עם דברים יפים בו, אבל ארוך מדי ומסורבל.
סוג ההתעללות שקיבלה בפריז לאחרונה כמו שהחורף שעבר בהפקה חדשה, אני בטוח, יהיה נחלת העבר".
בעת הפקת "הטרויאנים בקרתגו" בשנת 1863, ברליוז התיר למוציאים לאור הפריזאים Choudens et Cie לפרסם את התווים הקוליים כשתי אופרות נפרדות.
רק 15 עותקים מהמהדורה הראשונה הודפסו, על חשבון המלחין.
בתווים שפורסמו, הוא הציג מספר קיצוצים אופציונליים שאומצו לעיתים קרובות בהפקות מאוחרות יותר.
ברליוז התלונן מרה על הקיצוצים שנאלץ לאשר, פחות או יותר, בהפקה הבכורה בתיאטרון ליריק ב-1863, ומכתביו וזיכרונותיו מלאים בזעם על כך שנאלץ "לעוות" את התווים שלו.
בצוואתו מיולי 1867 התלונן ברליוז על כך ש-Choudens לא עמד בהתחייבותו החוזית לפרסם את התווים המלאים, וביקש ממנהלי עזבונו להבטיח שהאופרה "תפורסם ללא קיצוצים, ללא שינויים, ללא השמטה כלשהי של הטקסט — בקיצור, בדיוק כפי שהיא".
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, לאחר תביעה משפטית, הדפיסה החברה את התווים המלאים של "La prise de Troie" ו-"Les Troyens à Carthage", תווים לתזמורת ותווים משופרים לשירה, אך רק התווים לשירה נמכרו.
שאר החומר הועמד לרשות הציבור להשכרה לטווח קצר בלבד.[1]
בתחילת המאה ה-20, היעדרם של תווים מדויקים הוביל את המוזיקולוגים וו.
טרנר וססיל גריי לתכנן פשיטה על משרדי המו"ל בפריז, ואף לפנות לעזרת העולם התחתון הפריזאי.
בשנת 1969, הוצאת Bärenreiter Verlag מקאסל, גרמניה, פרסמה לראשונה את התווים המלאים של "הטרויאנים" במהדורה ביקורתית המכילה את כל חומר ההלחנה שהותיר ברליוז.
[1] הכנת המהדורה הביקורתית הזו הייתה פרי עטו של יו מקדונלד, שכתב עליה את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת קיימברידג'.
עם פרסומה, כמו גם עם צאתה לאור ב-1970 של ההקלטה המלאה הראשונה (בהתבסס על הופעות בקובנט גארדן בניצוחו של קולין דייוויס), "סוף סוף היה אפשר ללמוד ולהפיק את היצירה כולה, ולשפוט אותה על פי ערכה".
בתחילת 2016 רכשה הספרייה הלאומית של צרפת את תווי השירה האוטוגרפיים משנת 1859, שכללו סצנות שנחתכו מתווי התזמורת האוטוגרפיים; כתב היד כולל גם הערות מאת פאולין ויארדו.
ב-9 ביוני 1892 האופרה-קומיק של פריז העלתה את הטרויאנים בקרתגו (באותו תיאטרון בו הופיעה הבכורה) והייתה עדה להופעת בכורה מנצחת של מארי דלנה בת ה-17 בתפקיד דידו, עם סטפן לפארז' בתפקיד איניאס, בניצוחו של ז'ול דנבה.
הופעות אלו של חלק 2 נמשכו גם בשנה העוקבת.
בדצמבר 1906 , התיאטרון דה לה מונה בבריסל החל ברצף של הופעות עם שני החצאים בלילות רצופים.
ב-6 בפברואר 1920, תיאטרון האמנויות ברואן העלה את מה שהיה כנראה ההופעה הצרפתית הראשונה של "הטרויאנים" בלילה אחד, עם רק כמה קטעים, שאושרו על ידי המחבר.
האופרה בפריז הציגה הפקה של La prize de Troie ב-1899, ובשנת 1919 העלתה הפקה של הטרויאנים בקרתגו בנים.
שני החלקים הועלו באופרה בערב אחד ב-10 ביוני 1921, עם מיס-אן-סצנה מאת מרל-פורסט, תפאורות מאת רנה פיוט ותלבושות מאת דתומס.
צוות השחקנים כלל את מרגריט גונזטגי (דידו), לוסי איסנרדון (קסנדרה), ז'אן לאוול (אנה), פול פרנץ (איניאס), אדואר רוארד (צ'ורבה), וארמנד נארסון (נרבל), עם פיליפ גאובר מנצח.
מריסה פרר (ששרה מאוחר יותר את התפקיד בהדרכת סר תומאס ביצ'ם בלונדון) שרה את דידון בתחייה של 1929, עם ז'רמיין לובין בתור קסנדרה ופרנץ שוב בתור איניאס.
ז'ורז' ת'יל שר את איניאס ב-1930. לוסיאן אנדוראן הייתה דידו ב-1939, עם פרר כקסנדרה הפעם, חוסה דה טרווי בתפקיד איניאס ומרטיאל סינגר בתור צ'ורבה.
גאובר ניצח על כל ההופעות בפריז לפני מלחמת העולם השנייה.
בבריטניה, הופעות קונצרטים של "הטרויאנים בקרתגו" התקיימו בשנים 1897 ו-1928, ואז ב-1935 בוצע היצירה השלמה על ידי Glasgow Grand Opera Society, בבימויו של המלחין הסקוטי אריק צ'יסהולם.
הטרויאנים בוצעה לראשונה בלונדון במופע קונצרט בניצוחו של סר תומאס ביצ'ם ושודרה ב־BBC ב-1947. צוות הזמרים כלל את פרר גם בתור דידו וגם קסנדרה, ז'אן ז'ירו בתפקיד איניאס ושארל קמבון גם בתור Chorèbe (תפקיד ששר בפריז ב-1929) וגם בתור Narbal.
עם זאת, ההפקה של 1957 בבית האופרה המלכותי, קובנט גארדן בניצוחו של רפאל קובליק ובבימויו של ג'ון גילגוד, תוארה כ"הבמה המלאה הראשונה בערב אחד שאפילו התקרבה לכוונותיו המקוריות של המלחין".
האופרה של פריז נתנה הפקה חדשה של גרסה מרוכזתשל הטרויאנים ב-17 במרץ 1961, בבימויה של מרגריטה וולמן, עם תפאורה ותלבושות של פיירו זופי.
פייר דרבו היה המנצח, עם רג'ין קרספין בתפקיד דידו, ז'נביה סרס בתפקיד קסנדרה, ז'קלין ברודור בתפקיד אנה, גאי שאובט בתפקיד איניאס, רוברט מסארד בתפקיד חורבה וז'ורז' ויילנט בתפקיד נרבל; הופעות של צוות זה שודרו ברדיו הצרפתי.
ההופעה האמריקאית הראשונה של הטרויאנים (גרסה מקוצרת, מושרת באנגלית) ניתנה על ידי בוריס גולדובסקי עם תיאטרון האופרה של ניו אינגלנד ב-27 במרץ 1955, בבוסטון.
האופרה של סן פרנסיסקו העלתה גרסה מקוצצת של האופרה (צמצמה אותה לכשלוש שעות), שהוכרזה כ"בכורת הבמה המקצועית האמריקאית", ב-1966, עם קרספין כקסנדרה ודידו והטנור הקנדי ג'ון ויקרס בתפקיד איניאס, ושוב ב-1968 עם Crespin ו-Chauvet; ז'אן פריסון ניצח על כל ההופעות.
ב-5 במאי 1964 בתיאטרון קולון בבואנוס איירס, קרספין (בתפקיד קסנדרה ודידו) ושאובט היו המובילים לבכורה בדרום אמריקה, בניצוחו של ז'ורז' סבסטיאן.
ציון המהדורה הביקורתית מ-Bärenreiter שפורסם ב-1969 שימש לראשונה במאי אותה שנה על ידי האופרה הסקוטית בניצוחוו של אלכסנדר גיבסון, במופעים שהושרו באנגלית.
קולין דייוויס ניצח על הפקה של קובנט גארדן שהושרה בצרפתית בספטמבר ונעשתה הקלטה מקבילה של פיליפס.
ההפקה האמריקאית השלמה הראשונה של הטרויאנים (עם קרספין בתור דידו) עלתה בפברואר 1972 על ידי שרה קלדוול עם להקת האופרה שלה מבוסטון, בתיאטרון Aquarius.
ב-17 במרץ 1972 ניצח ג'ון נלסון על תזמורת הכוראל ותזמורת הפסטיבל Pro Arte של ניו ג'רזי בביצוע קונצרט של האופרה השלמה בקרנגי הול בניו יורק.
ב-1973, רפאל קובליק ניצח על המופעים הראשונים של האופרה המטרופוליטן בהעלאת האופרה הראשונה בעיר ניו יורק ובעלייה השלישית בארצות הברית.
שירלי ורט הייתה גם קסנדרה וגם דידון בבכורה של בית האופרה המטרופוליטן, עם ג'ון ויקרס בתפקיד איניאס כריסטה לודוויג לוהקה לתפקיד דידו אך הייתה חולה בזמן הבכורה; היא שרה את התפקיד בעשר ההופעות הבאות.
הטרויאנים, עם כל המוזיקה ששוחזרה, פתחה את עונת המאה של המטרופוליטן ב-1983 בניצוח ג'יימס לווין עם פלסידו דומינגו, ג'סי נורמן כקסנדרה וטטיאנה טרויאנוס בתפקיד דידו.
שש הצגות שלמות נערכו באופרה של ציריך, כל חמש המערכות בלילה אחד כפי שהתכוון ברליוז, בספטמבר 1990, בבימויו של טוני פאלמר.
הטרויאנים הועלתה שוב ב-1990 לרגל פתיחת האופרה בסטיליה החדשה בפריז.
בהצלחה חלקית, כי התיאטרון החדש לא היה מוכן לגמרי בערב הפתיחה, מה שגרם לתקלות רבות במהלך החזרות.
להופעה היו כמה קיצוצים, באישור ברליוז, כולל כמה ריקודים במערכה השלישית.
גרסה מבוימת מלאה בניצוחו של צ'ארלס דוטויט ובהפקה של פרנצ'סקה זמבלו התקיימה באופרה של לוס אנג'לס ב-14 בספטמבר 1991 עם קרול נבלט, נאדין סקונדה וגארי לייקס.
בשנת 1993, צ'ארלס דוטואי ניצח על הבכורה הקנדית בגרסת קונצרט מלא עם הסימפוניה של מונטריאול ודבורה וויגט, פרנסואז פולט וגארי לייקס שהוקלטה לאחר מכן על ידי דקה.
לציון 200 שנה להולדתו של ברליוז ב-2003, זכתה האופרה לתחייה בהפקות בתיאטרון השאטלה בפריז (בניצוחו של ג'ון אליוט גרדינר), האופרה הלאומית ההולנדית באמסטרדם (בניצוחו של אדו דה וארט), ובמטרופוליטן בניו יורק (עם לוריין האנט ליברסון בתפקיד דידו, בניצוחו של לווין).
ההפקה של המטרופוליטן, מאת פרנצ'סקה זמבלו, קמה לתחייה בעונת 13–2012 עם סוזן גרהאם בתור דידו, דבורה וויגט כקסנדרה, ומרצ'לו ג'ורדני ובריאן היימל בתור איניאס, בניצוחו של פאביו לואיסי.
במהלך יוני ויולי 2015 האופרה של סן פרנסיסקו הציגה את האופרה בהפקה חדשה בבימויו של סר דייוויד מקויקר שמקורה בבית האופרה המלכותי בלונדון.
הופיעו בו סוזן גרהם בתפקיד דידו, אנה קתרינה אנטונאצ'י כקסנדרה, ובריאן היימל כאיניאס בניצוחו של דונלד ראניקלס.
בהכירו את היצירה רק מצמצום לפסנתר, המבקר הבריטי WJ טרנר הכריז בספרו על ברליוז משנת 1934 כי "הטרויאנים" היא "האופרה הגדולה ביותר שנכתבה אי פעם".
המבקר האמריקני BH Haggin שמע בעבודה את "מוחו המוזיקלי האינדיבידואלי של ברליוז הפועל תוך כדי שימוש בביטוי [ברליוז] עם שליטה מובטחת והתאמה מלאה לכל דרישה של הטקסט, ומשתלט על תשומת הלב בה." דייוויד קיירנס תיאר את היצירה כ"אופרה בעלת חזון יופי והדר, משכנעת בסחיפתה האפית, מרתקת במגוון ההמצאות המוזיקליות שלה...
היא משחזרת את הרוח והאקלים הטרגיים של העולם העתיק".
יו מקדונלד אמר על כך:
ברליוז ציין את הכלים הבאים:
כלי נשיפה מעץ : פיקולו, 2 חלילים (פיקולו כפול שני), 2 אבובים (קרן אנגלית כפולה שנייה), 2 קלרינטות (קלרינט כפול בס שני), 4 בסונים
פליז : 4 קרניים, 2 חצוצרות, 2 קורנטים שסתומים, 3 טרומבונים, אופיקלייד או טובה
כלי הקשה : טימפני, משולשים, תוף בס, מצלתיים, תוף טנור (caisse roulante), תוף ללא סנטרים (טמבור sans timbre), תוף טנור (טמבורין), טאם-טאם, 2 זוגות מצלות עתיקות קטנות ב־E ו־F, 6 או 8 נבלים
סקסהורן : סופרנינו ב־B ♭ (petit saxhorn suraigu en si ♭), סופרנו ב־E ♭ (או חצוצרות שסתום ב-E ♭), אלטים ב-B ♭ (או שסתומים ב-B ♭), טנורים ב-E ♭ (או קרניים ב-E ♭) ♭ ), קונטרבס ב-E ♭ (או טובאס ב-E ♭ )
כלי הקשה: זוגות טימפני, כמה זוגות מצלתיים, מכונת רעמים (רולמנט דה טונר), סיסטרום עתיק, טרבוקה, טאם-טאם
במחנה היווני הנטוש מחוץ לחומות טרויה
הטרויאנים חוגגים את הגאולה לכאורה מעשר שנות מצור על ידי היוונים (שנקראים גם האכאים באופרה).
הם רואים את סוס העץ הגדול שהשאירו היוונים, שלדעתם הוא מנחה לפאלאס אתנה.
לעומת זאת, בניגוד לכל הטרויאנים האחרים, קסנדרה לא מאמינה לכנות הכוונות במנחה.
היא חוזה שהיא לא תחיה כדי להינשא לארוסה, Chorèbe.
צ'ורבה מופיע ומאיץ בקסנדרה לשכוח את חששותיה.
אבל החזון הנבואי שלה בהיר, והיא צופה את ההרס המוחלט של טרויה.
כאשר אנדרומכה נכנסת בשקט ומחזיקה את בנה אסטיאנקס ביד, החגיגה נעצרת.
הוא משקר למלך פריאם ולקהל שהוא נטש את היוונים, ושסוס העץ הענק שהם השאירו אחריהם נועד להיות מנחה לאלים כדי להבטיח את הפלגתם הבטוחה הביתה.
הוא אומר שהסוס נעשה כל כך גדול שהטרויאנים לא יוכלו להכניס אותו לעירם, כי אם יעשו זאת הם יהיו בלתי מנוצחים.
זה רק גורם לטרויאנים לרצות יותר להכניס את הסוס לעיר.
לאחר מכן ממהר איניאס לספר על כי הכוהן לאוקון ובניו נטרפו על ידי נחש ים, לאחר שלאוקון הזהיר את הטרויאנים לשרוף את הסוס.
איניאס מפרש זאת כסימן לכעסה של האלה אתנה על חילול הקודש.
נגד המחאות חסרות התוחלת של קסנדרה, פריאם מצווה להביא את הסוס לתוך העיר טרויה ולהציב אותו ליד מקדש פאלאס אתנה.
פתאום נשמע קול של מה שנראה כמו קרקוש כלי נשק מתוך הסוס, ולרגע קצר נפסקות התהלוכה והחגיגות, אבל אז הטרויאנים, באשלייתם, מפרשים זאת כאות משמח וממשיכים למשוך את הסוס לתוך העיר.
קסנדרה צפתה בתהלוכה בייאוש, וכשהמעשה מסתיים, משלימה עם מותה למרגלות חומות טרויה.
לפני שהמעשה עצמו החל, החיילים היוונים שהוסתרו בסוס העץ יצאו החוצה והחלו להרוס את טרויה ואזרחיה.
עם קרבות שמתחוללים ברקע, רוח הרפאים של הקטור מבקרת את איניאס ומזהירה אותו לברוח מטרויה לאיטליה, שם יבנה טרויה חדשה.
לאחר שהקטור נמוג, הכהן פנתי (Panthée) מביא את החדשות על היוונים החבויים בסוס.
אסקניה מופיע עם חדשות על הרס נוסף.
בראש קבוצת חיילים, צ'ורבה דוחק באינאס לאחוז בנשק ולצאת לקרב.
כולם מחליטים להגן על טרויה עד מוות.
כמה נשים טרויאניות מתפללות במקדש וסטה בבקשה לעזרה אלוהית.
קסנדרה מדווחת כי איניאס ולוחמים טרויאנים אחרים הצילו את אוצר הארמון של פריאם ושחררו אנשים במצודה.
היא מנבאת שאיניאס והניצולים ייסדו טרויה חדשה באיטליה.
אבל היא גם אומרת שצ'ורבה מת, ומחליטה למות בעצמה.
הנשים האחרות מכירות בדייקנותן של נבואותיה של קסנדרה ובטעותן שלהן בהתעלמות מהן.
לאחר מכן קוראת קסנדרה לנשים הטרויאניות להצטרף אליה למוות, כדי למנוע חילולן על ידי היוונים הפולשים.
קבוצה אחת של נשים מודה בפחד מהמוות, וקסנדרה מרחיקה אותן.
הנשים הנותרות מתאחדות עם קסנדרה בנחישותן למות.
מפקד יווני מתבונן בנשים במהלך הסצנה הזו בהערצה על אומץ ליבן.
לאחר מכן מגיעים למקום חיילים יווניים ודורשים מהנשים את האוצר הטרויאני.
קסנדרה לועגת בהתרסה לחיילים, ואז לפתע דוקרה את עצמה.
פוליקסנה, אחותה הצעירה, לוקחת את אותו פגיון ועושה את אותו הדבר.
הנשים הנותרות בזות ליוונים כמאחרים למצוא את האוצר, ומבצעות התאבדות המונית, לאימת החיילים.
קסנדרה מזמנת זעקה אחרונה של "איטליה!" לפני שהיא מתמוטטת, מתה.
חדר הכס של דידו בקרתגו
הקרתגנים ומלכתם, דידו, חוגגים את השגשוג שהם השיגו בשבע השנים האחרונות מאז ברחו מצור כדי לייסד עיר חדשה.
דידו לעומת זאת, מודאגת מאירבס, המלך הנומידי, לא רק מפני שהציע לה נישואים פוליטיים.
הקרתגנים נשבעים להגנתם על דידו, והבנאים, המלחים והאיכרים מעלים לה מנחה.
בפרטיות לאחר הטקסים הללו, דידו ואחותה אנה דנות באהבה.
אנה דוחקת בדידו להתחתן, אך דידו מתעקשת לכבד את זכרו של בעלה המנוח סיצ'ה.
לאחר מכן נכנס הפייטן יופס לספר על צי לא ידוע שהגיע לנמל.
בהיזכרה בשיטוטיה בים, דידו מבקשת לקבל את פני הזרים.
אסקניה נכנס, מציג את האוצר השמור של טרויה, ומספר את סיפורם של הטרויאנים.
דידו מודה שהיא יודעת על המצב הזה.
פנתי אז מספר על יעדם הסופי של הטרויאנים לייסד עיר חדשה באיטליה.
במהלך הסצנה הזו, איניאס מחופשת לימאי רגיל.
נרבל, השר של דידו, בא לספר לה שאיארבס וצבאו הנומידי תוקפים את השדות המקיפים את קרתגו וצועדים אל העיר, אבל לקרתגו אין מספיק נשק כדי להגן על עצמה.
איניאס חושף את זהותו האמיתית ומציע את שירותם של אנשיו כדי לעזור לקרתגו.
דידו נענה להצעה, והפקיד את בנו אסקניה לטיפולה של דידו.
הוא מייבש את דמעותיו ומצטרף לקרתגנים ולטרויאנים בהכנות לקרב מול הנומידים.
סצנה 1: ציד מלכותי וסערה (בעיקר אינסטרומנטלי)
סצנה זו היא פנטומימה עם ליווי אינסטרומנטלי בעיקר, המתרחשת ביער עם מערה ברקע.
נחל קטן זורם מצלע הר ומתמזג עם אגן טבעי הגובל בביצה עטורת קנים.
שתי נאיאדות מופיעות ונעלמות, אך חוזרות לרחוץ באגן.
קרני ציד נשמעות מרחוק, וציידים עם כלבים חולפים על פניהם כשהניאדות מסתתרות בין הקנים.
אסקניה דוהר על הבמה רכוב על סוס.
דידו ואיניאס הופרדו משאר קבוצת הציד.
כשפורצת סערה, השניים תופסים מחסה במערה.
בשיא הסערה, נימפות בעלות שיער פרוע רצות הלוך ושוב על הסלעים, מתרוצצות בפראות.
הו פורצות בקריאות פראיות של "אאו" (סופרן וקונטרה) ואליהן מצטרפים פאונים, סילבנים וסאטירים.
הנחל הופך לנהר, ומפלי מים זורמים מהסלעים, כשהפזמון משמיע" איטליה!
עץ נפגע מברק, מתפוצץ ועולה באש, כשהוא נופל ארצה.
הסאטירים, הפאונים והסילבנים מרימים את הענפים הבוערים ורוקדים איתם בידיהם, ואז נעלמים עם הנימפות אל מעמקי היער.
הסצנה מוסתרת אט אט על ידי עננים עבים, אבל כשהסערה שוככת, העננים מתרוממים ומתפוגגים.
סצנה 2: הגנים של דידו ליד החוף
הנומידיאנים הוכו בחזרה, וגם נרבל וגם אנה חשים הקלה מכך.
עם זאת, נרבל חוששת שדידון מזניחה את ניהול המדינה, מוסחת על ידי אהבתה לאנה.
אנה מבטלת חששות כאלה ואומרת שזה מצביע על כך שאנה יהיה מלך מצוין עבור קרתגו.
עם זאת, נרבל מזכיר לאנה שהאלים קבעו כי גורלו הסופי של איניאס להיות באיטליה.
אנה עונה שאין כוח חזק יותר מאהבה.
לאחר כניסתו של דידו, וריקודים מהנערות המרקדות המצריות, השפחות והשפחות הנוביות, שר יופס את שירת השדות שלו, לבקשת המלכה.
לאחר מכן היא מבקשת מאיניאס סיפורים נוספים על טרויה.
הוא מספר כי אנדרומכה נישאה בסופו של דבר לפירוס, בנו של אכילס, שהרג את הקטור, בעלה הקודם, נסיך טרויה.
כששמעה דידו על נישואיה השניים של אנדרומכה, היא מרגישה משוחררת מרגשות הנאמנות המתמשכים שלה לבעלה המנוח.
לבד, דידו ואיניאס שרים דואט אהבה.
בסוף המערכה, כשהם פוסעים לאיטם לאחורי הבמה בחיבוק, האל מרקורי מופיע ופוגע במגן של איניאס, אותו השליך הגיבור, וקורא שלוש פעמים, " איטליה!"
סצנה 1: הנמל של קרתגו
מלח פריגי צעיר, היילס, שר את שיר הכמיהה שלו הביתה, לבד.
שני זקיפים מעירים בלעג שהוא לעולם לא יראה שוב את מולדתו.
פנתי והמנהיגים הטרויאניים דנים באותות הזועמים של האלים על העיכוב שלהם בהפלגה לאיטליה.
קולות רפאים נשמעים הקוראים "איטליה!
הזקיפים מעירים כי יש להם חיים טובים בקרתגו ואינם רוצים לעזוב.
אניאס עולה לבמה, שר על הייאוש שלו מאותות האלים ואזהרותיהם להפליג לאיטליה, וגם על אומללות על בגידתו בדידו עם החדשות הללו.
רוחות הרפאים של פריאם, צ'ורבה, הקטור וקסנדרה מופיעות ומאיצות ללא הפוגה באנה להמשיך לאיטליה.
אניאס נכנע ומבין שעליו לציית לפקודות האלים, אך גם מבין את אכזריותו ואת כפיות התודה שלו כלפי דידו כתוצאה מכך.
הוא מצווה על חבריו להתכונן להפלגה באותו בוקר, לפני הזריחה.
דידו, מזועזעת ופגועה מהניסיון של אניאס לעזוב בסתר, אך עדיין מאוהבת בו.
הוא מתחנן לסימן מהאלים להמשיך הלאה, אבל דידו זועמת.
היא מטילה עליו קללה כשהיא עוזבת.
סצנה 2: מגוריה של דידו עם עלות השחר
דידו מבקשת מאנה להתחנן בפני איניאס להישאר.
אנה מכירה באשמה בעידוד האהבה בין אחותה לאניאס.
דידו אומרת בכעס שאילו באמת אהב אותה, הוא היה מתריס נגד האלים.
מבקשת ממנה להתחנן בפניו לשהות נוספת של כמה ימים.
הקהל ראה את הטרויאנים מפליגים.
איופאס מעביר את החדשות לדידו.
בזעם, היא דורשת מהקרתגנים לרדוף ולהשמיד את צי הטרויאנים, ומקווה להשמיד את הטרויאנים עם הגעתם.
היא מחליטה להקריב קורבן, כולל השמדת המתנות של הטרויאנים לה ושלה להם.
נרבל מודאג מדידו ואומר לאנה להישאר עם אחותה, אך המלכה מצווה על אנה לעזוב.
לבדה, היא מחליטה למות, ואחרי שהביעה את אהבתה לאיניאס בפעם אחרונה, מתכוננת להיפרד מעירה ומאנשיה.
נבנתה מדורת קבורה עם פריטים של איניאס.
נרבל ואנה מקללים אותו שימות מוות משפיל בקרב.
דידו אומרת שהגיע הזמן לסיים את ההקרבה ושהיא מרגישה שלווה נכנסת ללבה (זה קורה בקו כרומטי יורד ומסתורי, המזכיר את הופעת רוחו של הקטור במערכה השנייה).
לאחר מכן היא עולה על המדורה.
היא מסירה את הצעיף שלה וזורקת אותו על הטוגה של איניאס.
היא רואה בחזונה לוחם אפריקאי עתידי, חניבעל, שיקום ויתקוף את רומא כדי לנקום בה.
לאחר מכן דידו מתאבדת בחרבו של איניאס, לאימת אנשיה.
ברגע מותה, יש לה חזון אחרון: קרתגו תושמד, ורומא תהיה "בת אלמוות".
הקרתגנים משמיעים קללה אחת אחרונה על איניאס ואנשיו לצלילי הצעידה הטרויאנית, ונשבעו לנקמה על נטישתו את דידו, עם סיום האופרה.
הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי מכילה 2,300 איים שמשתייכים לארכיפלג צ'גוס.
הם ממוקמים במרכז האוקיינוס ההודי, בערך במחצית הדרך בין אפריקה לאינדונזיה, 6 מעלות דרומית לקו המשווה, כ-1,770 ק"מ מסיישל, 2,000 ק"מ ממאוריציוס וכ-2,500 ק"מ דרומית להודו.
הטריטוריה שייכת לממלכה המאוחדת (בריטניה), אם כי יש לה מעמד עצמאי.
האי הגדול ביותר והיחיד שמיושב הוא דייגו גרסיה, והוא הדרומי ביותר.
היישוב היחיד על האי הוא בסיס צבאי אמריקאי-בריטי.
הארכיפלג משתרע על שטח של 54,400 קמ"ר, שממנו כלל השטח היבשתי של האיים הוא רק 60 קמ"ר, רובו (44 קמ"ר) בדייגו גרסיה.
אוכלוסיית הטריטוריה הוערכה ב-2018 ב-3,000 נפשות, כולם אנשי צבא ועובדים בבסיסים ובני משפחותיהם.
האיים התגלו בשנים הראשונות של המאה ה-16, על ידי שייטים פורטוגזים שנתנו לאי דייגו גרסיה את שמו.
במשך שלוש מאות שנה נשכחו האיים עד אשר בסוף המאה ה-18 (1763 ואילך) הגיעו מספר משלחות בריטיות וצרפתיות לאיים, וסקרו ומיפו אותם.
בעקבות המשלחות הללו ניסו הצרפתים והבריטים לישב את האיים, אך ללא הצלחה.
שני הצדדים ניסו להקים במקום נמל שישמש כנקודת עצירה בשיט באוקיינוס ההודי.
במהלך התקופה שהו באי מספר חיילים שננטשו או ששרדו מאוניות שטבעו.
לבסוף ב-1793 הצליחו הצרפתים ששלטו במאוריציוס ליישב את האי, והקימו בו מפעל לעיבוד תוצרי הקוקוס.
הם הביאו עימם לאיים עבדים שחורים מאפריקה.
לאחר נפילת נפוליאון, בשנת 1814, השתלטו הבריטים על כל הטריטוריות הצרפתיות באוקיינוס ההודי ובכללן ארכיפלג צ'גוס, סיישל ומאוריציוס.
תחת השלטון הבריטי התבססו המטעים בדייגו גרסיה והוקמה שם אף מושבת מצורעים.
המקום שימש גם כתחנת הצטיידות בפחם לאוניות בדרכן לאוסטרליה.
במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1859 נספרו שם 267 גברים, 45 נשים ו-46 ילדים.
מתוך האוכלוסייה רק 20 היו ממוצא אירופי.
הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי (BIOT) נוסדה ב-8 בנובמבר 1965 ואיגדה בתוכה את הארכיפלגים צ'גוס, אטול אלדברה, פרקוור ואיי דה-רוש.
הם הופרדו מהקולוניה הבריטית במאוריציוס, כדי למנוע את איבוד השליטה הבריטית בהם עם יציאתה של מאוריציוס לעצמאות.
לטענת הבריטים הם שילמו מענק של 3 מיליון לירות שטרלינג כפיצוי למאוריציוס על ההפרדה.
כאשר הוקמה סיישל, ב-1976, הועברו לשליטתה הארכיפלגים אלדברה, פרקוור ואיי דה-רוש.
כתוצאה מכך נשארה הטריטוריה עם ארכיפלג בודד.
בשנת 1966, בשיאה של המלחמה הקרה, החלה ארצות הברית בשיתוף בריטניה לבנות בסיס אווירי בדייגו גרסיה.
לצורך בניית הבסיס הוגלו כ-2,000 תושבי האי למאוריציוס ולסיישל.
בשנת 2000 הכיר בית משפט בריטי בזכויות של התושבים הללו, העניק להם אזרחות בריטית והורה למצוא פתרון לבעיה.
עד היום לא נמצא פתרון כזה.
בשנות ה-80 העלתה מאוריציוס תביעה להחזיר לשליטתה את איי צ'גוס.
ב-2017 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה המסמיכה את בית הדין הבינלאומי לצדק לדון בתביעתה של מאוריציוס, וב-2019 פסק בית הדין כי על בריטניה להשיב את האיים, כיוון שניתוק הטריטוריה מהמושבה מאוריציוס בוצע בניגוד לדין הבינלאומי ולהחלטה 1514 של האומות המאוחדות מ-1960, העוסקת בדה-קולוניזציה.
הפסיקה אינה מחייבת את בריטניה.
הטריטוריה שייכת לכתר הבריטי ולכן הריבון שלה הוא המלך צ'ארלס השלישי.
הוא אחראי למנות את הנציב ששולט באיים ואת עוזרו המנהלי.
שניהם יושבים דרך קבע במשרד החוץ והמושבות הבריטי בלונדון.
הטריטוריות הצפון-מערביות הן אחת מטריטוריות קנדה.
ילונייף היא בירת הטריטוריות מאז שנת 1967.
מאז 1999, בעקבות החלוקה האחרונה עד כה של קנדה שיצרה את נונאווט, שטח הטריטוריות מכונה גם "הטריטוריות הצפון-מערביות החדשות" .
הטריטוריות הצפון-מערביות נמצאות מזרחית לטריטוריית יוקון, צפונית לפרובינציות קולומביה הבריטית, אלברטה וססקצ'ואן ומערבית לטריטוריית נונאווט.
בטריטוריות נמצאים ימת הדובים הגדולה (Great Bear Lake), וימת העבדים הגדולה (Great Slave Lake) וכן נהר מקנזי וקניוני נהר נאהאני - אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הנקודה הגבוהה ביותר בטריטוריות היא הר נירוונה שגובהו 2,773 מטרים.
האי המערבי ביותר בטריטוריות הוא אי הנסיך פטריק.
על פי חוק השפות הרשמיות ישנן שמונה שפות רשמיות לטריטוריות:
דוגריב (Dogrib) (קרויה גם "טלי צ'ו")
לאנשי הטריטוריות יש רשות להשתמש ולקבל שירות בשפות אלה ממשרדי הממשלה, ממערכת המשפט, ובבית המחוקקים.
הטריטוריות הצפון-מערביות נוצרו בשנת 1870, כאשר חברת מפרץ הדסון העבירה את השטח של ארץ רופרט ואת הטריטוריה הצפון-מערבית לידי ממשלת קנדה.
שני אלה הפכו לטריטוריה הקרויה "הטריטוריות הצפון-מערביות".
שטח ענק זה כלל את כל שטחה של קנדה המודרנית למעט אזור קולומביה הבריטית, אזור הימות הגדולות ואזור קוויבק, ניופאונדלנד וחוף לברדור.
לאחר ששטח זה הועבר לקנדה, חלקים ממנו הוצאו והפכו לפרובינציות:
אונטריו הוגדלה על חשבון חלקים מהטריטוריות בשנת 1882
קוויבק הורחבה מערבה בשנת 1898
טריטוריית יוקון הוקמה בשנת 1898
חלקים נוספים מהטריטוריות הועברו לאונטריו, לקוויבק ולמניטובה בשנת 1912.
ב-1 באפריל 1999 הופרדו כשלוש חמישיות משטח הטריטוריות והפכו לטריטוריית נונאווט.
טריטוריה זו של קנדה עשירה במשאבים גאולוגיים: מרבצי יהלומים שהתגלו בשנת 1989 באזור אקאטי, וכן גם זהב וגז טבעי.
חפירת משאבים אלו הביאה לדאגות מפני נזקים סביבתיים, ובייחוד נזקים לפארק הלאומי נאהאני - אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשל היותה טריטוריה, לטריטוריות הצפון-מערביות ישנן פחות זכויות וסמכויות מאשר לפרובינציה של קנדה.
לאחרונה הוענקו מספר רב של סמכויות לטריטוריה מהממשל הפדרלי, ואפשרו לטריטוריה לקבל חלק גדול יותר מההכנסות מהמיסוי בגין אוצרות הטבע של הטריטוריה.
נציב הטריטוריות הצפון-מערביות ממונה על ידי השר לענייני אינדיאנים ולפיתוח הצפון של קנדה.
בעבר היו לתפקיד זה סמכויות רבות, אולם מאז שנת 1967, כשנבחרה אספה מחוקקת, התפקיד הפך סמלי.
תפקיד הנציב דומה לתפקיד המשנה למושל בפרובינציות של קנדה, אולם הנציב הוא בעל תפקיד בממשל הפדרלי ולא נציגה של המלוכה הקנדית.
בניגוד לממשלות הפרובינציות, ממשלת הטריטוריות הצפון-מערביות אינה מורכבת ממפלגה פוליטית - אלא מדובר בממשלת אחדות לאומית המורכבת מנציג אחד מכל אחד מ-19 מחוזות הבחירה.
כל נציג נבחר בבחירות דמוקרטיות וחשאיות.
לאחר הבחירות המועצה המחוקקת בוחרת מושל ויושב ראש למועצה בבחירות חשאיות.
שבעה מהנציגים נבחרים כשרים, והיתרה מהווים את האופוזיציה.
הטריטורייה הצפונית היא טריטוריה באוסטרליה.
היא כוללת את לבהּ של היבשת ואת החלק המרכזי של חופה הצפוני.
בירת הטריטוריה ומרכז האוכלוסייה העיקרי בה היא העיר דרווין.
אוכלוסיית הטריטוריה היא הקטנה ביותר בין המדינות והטריטוריות של אוסטרליה היבשתית, וצפיפות האוכלוסין נמוכה ביותר.
בין השנים 1825–1863 הייתה הטריטוריה חלק מניו סאות' ויילס, ובין השנים 1863–1911 חלק מאוסטרליה הדרומית.
ב-1 בינואר 1911 הפכה הטריטוריה לטריטוריה נפרדת.
במשך תקופה קצרה בין השנים 1926–1931 הטריטוריה חולקה ל"צפון אוסטרליה" ו"מרכז אוסטרליה" (לאורך קו רוחב 20 דרום),
במהלך מלחמת העולם השנייה היה החלק הצפוני של הטריטוריה תחת ממשל צבאי בשל חשש מפלישה יפנית.
בשנת 1978 קיבלה הטריטוריה שלטון עצמי, והוקמה מועצה מחוקקת שבראשה שר ראשי.
לטריטוריה אספה מחוקקת, בדומה לגופי המחוקקים של יתר מדינות אוסטרליה, אולם אספה זו מקבלת את סמכויותיה מהממשל הפדרלי ולא מכוח החוקה.
בשנת 1998 נערך משאל עם בשאלה האם להפוך את הטריטוריה למדינה – הצעה שנדחתה על ידי התושבים (בניגוד לכל הסקרים שהראו תמיכה בהצעה).
הסיבה לדחייה היא הצעת הממשל שיהיו לטריטוריה 3 סנאטורים במקום 12 (כמו בשאר המדינות).
הסיבה לשוני זה היא במספר התושבים המועט של הטריטוריה.
מספר סנאטורים זהה משמעו שתושב אחד של הטריטוריה יהיה שווה בקולו ל-30 תושבי ויקטוריה או תושבי ניו סאות' ויילס.
ראש הממשלה (רשמית: "השר הראשי", chief minister) כיום היא ויקי או'הלורן שנכנסה לתפקידה ב-31 באוקטובר 2017.
לטריטוריה שני נציגים בפרלמנט האוסטרלי, ושני נציגים בסנאט האוסטרלי.
בטריטוריה שישה יישובים עירוניים (שתי ערים, עיירה אחת (שייר) ושתי מועצות עירוניות), ו-30 מועצות מקומיות.
בטריטוריה מצויות שתי צורות מסלע מפורסמות – האולורו (הידוע בשם "סלע איירס") והקטה טג'וטה (הידוע בשם "האולגס") – שתי צורות מסלע אלה קדושות לאבוריג'ינים, ומהוות אתרי תיירות.
ויקטוריה, שאורכו 560 ק"מ ונשפך במפרץ ג'וזף בונפרט בים טימור.
בטריטוריה שני אזורי אקלים מובחנים.
באזור הסמוך לחוף שורר אקלים טרופי, המועד לסופות ציקלון ולגשמי מונסון, ובאזור הפנימי שורר אקלים מדברי קיצוני.
הטריטוריה הצפונית היא אחד האזורים דלילי האוכלוסין ביותר בתבל.
צפיפות האוכלוסין היא פחות מ-0.2 תושבים לקמ"ר, פחות מעשירית מאשר ביבשת אוסטרליה כולה.
היישובים ממוקמים ברובם לאורך הדרך המקשרת בין העיר דרווין לאוסטרליה הדרומית.
אוכלוסיית הטריטוריה הצפונית מהווה 1% מאוכלוסיית אוסטרליה.
יותר מ-70 אחוזים מן התושבים מתגוררים בבירת הטריטוריה דרווין (כ-121,000 תושבים ב-2007) ובפרבריה פלמרסטון (כ-27,000) וליצ'פילד (כ-17,000).
באליס ספרינגס שבדרום הטריטוריה מתגוררים כ-26,000 איש.
מספר עיירות נוספות מונות כמה אלפי תושבים כל אחת.
כ-30 אחוז מן התושבים הם אבוריג'ינים.
כלכלת הטריטוריה הצפונית מתבססת על כרייה של בוקסיט ומנגן, ועל תיירות.
הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה היא שטח בריטי של הממלכה המאוחדת הממוקמת ביבשת אנטארקטיקה החל מהקוטב הדרומי ועד קו רוחב 60° דרום, בין קווי אורך 20° מערב ו-80° מערב.
הטריטוריה הוקמה ב-3 במרץ 1962 אף שבריטניה תבעה את זכותה לחלק זה של אנטארקטיקה כבר בשנת 1908. עד שנת 1962 הייתה הטריטוריה חלק מאיי פוקלנד.
בהתאם לאמנת אנטארקטיקה משנת 1961 כל התביעות הטריטוריאליות לאנטארקטיקה מושעות.
השטח חופף שטח של אנטארקטיקה שארגנטינה וצ'ילה תובעות בו בעלות (אנטארקטיקה הארגנטינית ואנטארקטיקה צ'ילנה בהתאמה).
בטריטוריה אין אוכלוסייה מקומית, ומתגוררים בה צוותי מחקר של משלחת הסקר האנטארקטית הבריטית וצוותים ממדינות אחרות.
בריטניה פעלה באנטארקטיקה מאז 1833 עת השתלטה על איי פוקלנד.
בשנת 1908 הכריזה בריטניה כי היא מגדילה את שטח טריטוריית איי פוקלנד, והיא כוללת גם את השטח של הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, וכן את איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, והיא נוהלה על ידי מושל איי פוקלנד.
בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה החל מבצע טאבארין שנועד לאסוף מידע על מזג האוויר בדרום האוקיינוס האטלנטי - מבצע שנוהל על ידי מחלקת סקר שטחי חסות איי פוקלנד - לימים משלחת הסקר האנטארקטית הבריטית (British Antarctic Survey - BAS) האחראית על המחקרים מטעם בריטניה באנטארקטיקה.
צרפת, נורווגיה, ניו זילנד ואוסטרליה (להן תביעות טריטוריאליות באנטארקטיקה) הן המדינות היחידות המכירות בתביעת בריטניה לשטח זה.
הטריטוריה כוללת חלק מיבשת אנטארקטיקה, וכן את מדף הקרח רון-פילכנר, ים ודל, חלקו של חצי האי האנטארקטי הקרוי ארץ פאלמר, וכן את איי שטלנד הדרומיים ואיי אורקני הדרומיים.
הטריטוריה מנוהלת על ידי משרד החוץ הבריטי הממנה את נציב הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה.
לטריטוריה מערך חקיקה מלא, וכן רשות שיפוטית ורשויות דואר.
בהתאם לאמנת אנטארקטיקה, הטריטוריה לא כופה את חוקיה על אזרחי אומות אחרות המצויות בטריטוריה.
הטריטוריה מממנת את מנגנוני המנהל והשלטון שלה באמצעות מכירת בולי דואר, וגביית מס הכנסה מהמתגוררים בה.
תושב הטריטוריה יכול להיות אזרח של טריטוריה בריטית (British Overseas Territories citizen) ולהחזיק דרכון של אזרח טריטוריה, ובהתאם לחוק הטריטוריות הבריטיות 2002 שנכנס לתוקפו ב-21 במאי 2002 כל אזרח טריטוריה הוא גם אזרח בריטניה.
אף שחוקי הטריטוריה אינם מאפשרים לאדם שאינו אזרח להפוך לאזרח שלה, אולם בהתאם לחוק האזרחות הבריטית, כל מי שנולד בטריטוריה מקבל אוטומטית אזרחות - ורק אמיליו פלמה (Emilio Palma), האדם היחידי שנולד בטריטוריה, קיבל אזרחות מכוח חוק זה.
לבריטניה שלוש תחנות מחקר בטריטוריה:
תחנת מחקר נוספת פועלת בחודשי הקיץ באי ברד.
תחנת המחקר פאראדי הועברה לידי אוקראינה בשנת 1996 ונקראת כיום ורנדסקי.
בטריטוריה תחנות מחקר של ארגנטינה, ברזיל, בולגריה, צ'ילה, אקוודור, גרמניה, קוריאה הדרומית, פרו, פולין, רוסיה, ספרד, ארצות הברית ואורוגוואי.
על אף העדר אוכלוסייה, הטריטוריה מוציאה בולי דואר הנרכשים על ידי תיירים, מבקרים, ועובדי תחנות המחקר, אולם עיקר הבולים נרכשים על ידי אספנים בכל העולם.
הבול הראשון הוצא בשנת 1963 והציג את המלכה אליזבת השנייה וכן מראות שונים מאנטארקטיקה.
הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית , היא שטח המצוי באנטארקטיקה שאוסטרליה טוענת לריבונות בו.
שטח זה כולל את כל האיים והטריטוריה היבשתית הנמצאת דרומית לקו רוחב 60° דרום, ובין קו אורך '44°38 מזרח ו־160° מזרח למעט ארץ אדלי ('136°11 מזרח עד '142°02 מזרח), אשר בשל מיקומה מחלקת את הטריטוריה האוסטרלית לטריטוריה מערבית (החלק הגדול יותר) וטריטוריה מזרחית.
הטריטוריה גובלת בארץ המלכה מוד במערב ובשטח חסות רוס במזרח.
שטח הטריטוריה 6,119,818 קמ"ר, ומתגוררים בה רק צוותים מדעיים בבסיסי מחקר.
בסיס המחקר העיקרי הוא תחנת מוסון.
מאז חתימת אוסטרליה על הברית האנטארקטית מוקפאת תביעת אוסטרליה לריבונות בטריטוריה.
הטריטוריה מחולקת לתשעה מחוזות, ממערב למזרח:
בסיסים ותחנות מחקר, ממזרח למערב:
רוברטסון (חוף מוסון) תחנת סויוז (סגורה) '70°35 דרום '68°47 מזרח אדמת מק.
ארץ ויקטוריה הוכרזה כשטח בריבונות בריטניה ב־9 בינואר 1841.
ארץ אנדרבי הוכרזה על ידי בריטניה כשטח בריבונותה בשנת 1930. בשנת 1933 צו קיסרי בריטי העביר את הטריטוריות הנמצאות דרומית לקו רוחב 60° ובין קווי אורך 160 מערב ו־45 מערב לשליטת אוסטרליה.
הגבולות בין הטריטוריה לארץ אדלי נקבעו בשנת 1938.
בשנת 1947 העבירה בריטניה את השליטה באי הרד ואיי מקדונלד וכן את השליטה באי מאקרי לטריטוריה.
ב־11 בפברואר 1954 הוקמה תחנת מוסון - התחנה האוסטרלית הראשונה ביבשת.
אוסטרליה מנפיקה בולי דואר עבור הטריטוריה.
ההוצאה הראשונה הייתה בשנת 1957. בולים הונפקו באופן לא סדיר עד ראשית שנות ה־90, מאז ההנפקה היא שנתית.
כל הבולים הם בעלי תמה אנטארקטית.
הטריטוריות החדשות הן תחום מנהלי בהונג קונג, הרפובליקה העממית של סין.
האזור כולל בתוכו את צפונו של חצי האי קאולון, ואת האזור מדרום לנהר סאם צ'אן המשמש כגבול בין הונג קונג לבין סין, כמו גם את האיים החיצוניים.
הטריטוריות החדשות הושכרו לבריטניה על ידי שושלת צ'ינג בשנת 1898 במהלך הוועידה השנייה של פקין.
האי הונג קונג הועבר לבעלותם של הבריטים בשנת 1841, בשנת 1860 הועברו בנוסף חלקים של חצי האי קאולון.
הקולוניה הבריטית באי הונג קונג משכה מספר רב של סינים ומערביים לחפש את הצלחתם באי.
אוכלוסיית האי צמחה במהירות והמקום הפך לצפוף ביותר.
התפרצות מחלת הדבר בשנת 1894 הדאיגה ביותר את ממשלת הונג קונג.
נוצר צורך להרחיב את שטח הקולוניה, כדי לספק מרווח מגורים לאוכלוסייה המתפתחת.
תבוסתה של שושלת צ'ינג במלחמת סין–יפן הראשונה הוכיחה כי השושלת אינה מסוגלת להגן על עצמה.
נמל ויקטוריה והעיר היו חשופים לכל התקפה אפשרית מגבעות קאולון.
בינואר 1898 קבלה גרמניה את מפרץ ג'יאוג'ואו בחכירה מידי ממשלת סין, זאת לאחר ששני מיסיונרים גרמנים נרצחו באזור שאנדונג.
כמחפשת להרחיב את שליטתה בצפון סין, דרשה רוסיה במרץ אותה שנה, את פורט ארתור שבסמיכות לאי ליאודונג.
רק חודש לאחר מכן, חכרה צרפת את מפרץ גואנגג'ואו, סמוך לקולוניות צרפתיות נוספות שהתקיימו כבר במחוז גואנגדונג.
בראותה את כל הסגות הגבול האירופאיות בסין, החלה בריטניה לחשוש לנכסיה שלה, קרי הונג קונג.
על-פי סעיף בהסכמי בוועידת פקין, שקבע כי בריטניה היא המדינה הדומיננטית באזור, דרשה בריטניה את הרחבת שליטתה בקאולון כתגובה להתפרסותם של שאר מדינות המערב באזור.
השטח הנוסף הוחכר לבריטים ל-99 שנים, וכונה הטריטוריות החדשות.
יחד עם חצי האי קאולון הועברו גם האיים החיצוניים.
ובכך הרחיבה בריטניה את שטח הקולוניה של הונג קונג פי 12.
תפיסת הריבונות על ידי הבריטים
למרות שההסכם נחתם ב-9 ביוני 1898, ונכנס לתקפו כבר ב-1 ביולי, הבריטים לא תפסו מיידית את הריבונות על הטריטוריות החדשות.
באותה תקופה לא היה מושל להונג קונג, וקולונל בריטי בשם וילסון בלאק שימש כמנהל הונג קונג.
סטיוארט לוקהארט, המזכיר ההונג קונגי ששהה בבריטניה באותו זמן, נשלח להונג קונג כדי לערוך סקירה על הטריטוריות החדשות לפני ההעברה הרשמית.
הגבול על נהר סאם צ'אן, שהציע וילסון בלאק, נמצא רחוק מאידיאלי על פי סקירתו של לוקהארט.
קרבתו הרבה ללווחו חילקה את העיר.
לוקהארט הציע להעביר את הגבול אל שרשרת הרים בצפון שנג'ן.
הצעה שלא התקבלה בעין יפה, והדובר הסיני ביקש להעביר את הגבול אל שרשרת הרים מדרום לנהר סאם צ'אן.
אי לכך הוחלט בסופו של דבר, בשנת 1899, להשאיר את הגבול על מכונו, בגדות נהר סאם צ'אן.
בנובמבר 1898 הגיע להונג קונג המושל החדש, מר הנרי בלייק.
העברת סמכויות הניהול נקבעה לתאריך 17 באפריל 1898, וטאי פו נבחרה כמושב הממשל בטריטוריות.
מעט קודם לתאריך הרשמי, החלו כמה משוטרי הקולוניה ההונג קונגית, להעביר דגלים ומסמכי ניהול נוספים אל המושבה בטאי פו, והכריזו על הממשל באזור.
רוב שטחן של הטריטוריות החדשות היה, ובמידה מסוימת עודנו, שטח חקלאי.
ניסיונות למודרניזציה לא נערכו כאן עד שנות השבעים המאוחרות של המאה ה-20, אז הוקמו 'ערים חדשות' רבות, בניסיון לעייר את האזור בדומה לנעשה בקאולון ובהונג קונג.
חרף התפתחותן המהירה של הערים באזור, שאוכלוסייתן גדלה עד כ-3 מיליון תושבים, שימרה שטחים גדולים ממשלת הונג קונג כאדמות מרעה וכיערות.
לקראת התקרבות תאריך התפוגה של הסכם החכירה, בשנות השמונים, נערכו שיחות בין בריטניה והרפובליקה העממית של סין על הצהרת השותפות הבריטית-סינית (1984).
ההצהרה דנה בהחזרת הונג קונג כולה לסין ביום פקיעת מועד השכירות על הטריטוריות החדשות, הן עקב הימצאותם של מבנים ומתקנים חשובים רבים בטריטוריות החדשות, והן בשל הקושי להעביר את כל תושבי הטריטוריות לשטחים המצומצמים של הונג קונג וקאולון.
ההסכם נכנס לתוקף בסופו של דבר באחד ביולי 1997, ובו נקבע כי כל השטחים הכבושים יוחזרו לבעלותה של סין, אך תונהג בהם מדיניות "מדינה אחת, שתי שיטות", שלפיה תהפוך הקולוניה לאזור מנהלי מיוחד ותשמור על אופייה הכלכלי הקפיטליסטי.
ברפואה, הַטְרָיָה היא הליך הכולל סילוק חומרים זרים, רקמה ניזוקה או נמקית מפצע, במטרה לשפר את יכולת ההחלמה של הפצע.
הטריה יכולה להעשות באמצעים מכניים או לא-מכניים.
באופן מכני ניתן לבצע הטריה בעזרת חיתוך ניתוחי, חבישות מיוחדות שמסירים אותן יחד עם רקמה הדבוקה אליהן ובעלי חיים (כגון רימות) הניזונים מרקמה נמקית.
אמצעים לא-מכניים כוללים שימוש באנזימים על ידי הוספתם לפצע או על ידי עידוד וזירוז פעולת אלו של הגוף, חומרים סופחי מים וגורמים כימיים אחרים.
במקרה של פצעים כרוניים, אין בנמצא מחקרים רנדומליים מבוקרים היכולים להראות תועלת בביצוע הטריה או להוכיח יתרון משמעותי בשימוש באחת מטכניקות ההטריה הקיימות.
בשלהי המאה ה-18 השתמשו בהטריית פצעים על ידי גזירת העור והפאסיה העמוקה על מנת לשחרר את ההתנפחות שנוצרה עם הפגיעה על ידי כדור רובה, אם כי פצעי ירי בגפיים בדרך כלל טופלו ללא ניתוח או על ידי כריתת הגפה ("אמפוטציה").
בימי מלחמת העולם הראשונה נעשתה הערכה מחדש של נושא ההטריה.
היא כללה הפעם הסרה על ידי חתך (excision) של כל הרקמות הנמקות ושל הגופים הזרים.
בעידן המודרני העריכו כי הפצעים כוללים אזור של רקמה פגועה שאיננה נמקה באופן מובהק בהטריה הראשונה.
אותה הטריה המשמרת רקמה זו נקראה "הטריה שולית" (marginal debridement).
לפצעים שנוצרים בקרבת פיצוצים יש אזור ניזוק נרחב.