tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה חיבר ספרים דתיים רבים שהעידו על בקיאותו בתאולוגיה (כלאם) ובשריעה המוסלמית המסורתית.
עם הגירתו לעיר בגדאד באמצע המאה התשיעית, חל שינוי משמעותי בתפיסותיו הדתיות כאשר הצטרף לזרם התאולוגי המועתזילה.
באותה תקופה הצליח אבן א-רוואנדי לבסס את מעמדו החברתי הן בעיר בגדאד והן בקרב זרם המועתזילה, עד שנחשב לאחד מחכמי ההלכה הבולטים במדינה העבאסית.
אולם, עקב תמיכתו בשיעה נרדף קשות הן על ידי השלטון הסוני והן על ידי המועתזילה (באותה תקופה המועתזילה העדיפו לא להתעמת עם הסונים).
כדי להתרחק מרודפיו, שראו את תפיסותיו הפילוסופיות כמנוגדות לאסלאם, נאלץ אבן א-רוואנדי לנדוד ממקום למקום.
בתחילת דרכו ניסה אבן א-רוואנדי לאמץ את תפיסת הרציונליזם בפילוסופיה היוונית כדי לתמוך בטענותיו הדתיות.
על פי השקפתו, על ההיגיון להיות מקור האמונה באסלאם, וההיגיון גם צריך להיות הגורם המעצב העיקרי של הדת.
אולם, התעמקותו הרחבה בחקר הרציונל הביאה אותו למסקנה כי הדת אינה יכולה להתקיים בלי ההיגיון האנושי, אך, במקביל, יכול ההיגיון להתקיים בלי הדת.
בכך הגיע אבן א-רוואנדי לאמונתו העיקרית שההיגיון חשוב יותר מן הדת.
בראייתו, ניתן לקבל את הדת אם היא תואמת את ההיגיון, אולם יש לדחות אותה לחלוטין אם היא מנוגדת להיגיון האנושי.
אבן א-רוואנדי דחה גם את הטענה הדתית לפיה הטבע מעיד על קיומו של אלוהים.
בהתאם לדעתו, הטבע היה קיים עוד לפני האלוהים, ואלוהים הוא תוצר של הטבע עצמו, ובכך האלוהים הוא מוצר חומרי שמזהה אותו עם הטבע עצמו אולם איננו היוצר שלו.
אבן א-רוואנדי ראה באלוהים את מקור ההשראה לדת, אך לא את המקור הישיר ליצירת הדתות, שהושפעו יותר, על פי השקפתו, מתפיסתן המוטעית באשר ליצירת היקום.
לטענת אבן א-רוואנדי, תפיסה מוטעית זו בנוגע ליצירת היקום אינה נובעת מהתערבות מצד אלוהים, משום שהאל הוא גורם המשקיף מן הצד, שאין ביכולתו להשפיע על מאורעות הטבע שהוא חלק ממנו.
אבן אל-רוואנדי נתפס בקרב מרבית חכמי ההלכה המוסלמית בימי הביניים כאחד האנשים שפעלו נגד מקורה האלוהי של הדת.
עוד בתקופתו היה ניסיון מצד חכמי ההלכה לאסור על פרסום ספריו הפילוסופיים, שנתפסו כאיום משמעותי לדת האסלאם.
דעותיו העיקריות השתמרו בזכות שני גורמים: האחד - זרמים שיעיים אשר שמרו על ספריו, בשל הזדהותם עם תפיסותיו הפוליטיות, שעל פי השקפתם תמכו באידאולוגיה הפוליטית של אותם זרמים.
הגורם השני היו חכמי ההלכה הסונים והמועתזילים, שכתבו ספרים שנועדו לדחות את טענותיו של אבן א-רוואנדי, ולבסס את התפיסה המסורתית באסלאם.
בספרים אלה נהגו חכמי ההלכה להעתיק את דעותיו ולאחר מכן ניסו לדחות אותן.
בצורה זאת, באופן אירוני, השתמרו מרבית דעותיו של אבן אל-רוואנדי.
בעת החדשה ניסו הוגי דעות חילונים שראו בספריו מקור השראה, לפרסם את מרבית דעותיו הפילוסופיות במטרה להדגיש את הפן החילוני באסלאם.
במקביל ניסו חכמי הדת השמרנים להשוות הוגים אתאיסטים עם אבן א-רוואנדי כדי להפחית את הלגיטימציה של הספרים שהתפרסמו.
אבן אילת הוא שמה של אבן חן ירוקה-כחולה, הנחשבת לאבן הלאומית של ישראל וידועה גם כ"אבן המלך שלמה".
אבן אילת נכרתה בבקעת תמנע, וקיבלה את שמה מסמיכות הימצאה לעיר אילת.
מבחינה גאולוגית אבן אילת היא סלע המורכב ממינרלי נחושת דוגמת מלכיט, אזוריט, טורקיז, פסאודומלכיט, כריזוקולה ואחרים.
מינרלים אלה מצויים בסלע בהרכבים הטרוגניים שונים.
נוסחת הרכבה של אבן אילת (Cu3P2O8Cu(OH ומשקלה הסגולי 2.8–3.2.
בבואה במגע עם חומצה מלחית מוכתמת אבן אילת בגווני צהוב.
בבקעת תמנע התבצעה כרייה נרחבת של נחושת ומינרלי נחושת עוד בימי מצרים העתיקה, ושרידים לכרייה זו ניכרים ברחבי הבקעה.
בשנת 1954 הוקמה חברת מכרות נחושת תמנע שעסקה בכרייה מסחרית של נחושת, אולם כרייה זו פסקה כעבור שלושה עשורים.
פיסות סלע גולמי ואבני חן מלוטשות הנמכרות כיום תחת אותו שם מגיעות ממכרות ברחבי העולם, בעיקר מאפריקה ומאמריקה הדרומית.
אחד המקורות העיקריים לאבן חן בהרכב דומה הוא פרו.
השימוש העיקרי באבן אילת הוא ליטושה ושיבוצה בתכשיטים.
מבחינה גמולוגית נחשבת אבן אילת כאבן חן יקרה למחצה בעלת חשיבות מועטת בעולם, אך בעלת חשיבות מקומית בשל היותה אבן החן היחידה שנכרתה בישראל.
אבן אילת נחשבת לאבן אספנות.
עם זאת, הפסקת כרייתה של אבן אילת בישראל חשובה בעיקר לאספנים המקפידים על מקורה.
בשנת 2002 הנפיק השירות הבולאי גליונית מזכרת בשם "גאולוגיה של ארץ ישראל" שעוצבה על ידי משה פרג.
מוצגים בה ממצאים מאוספי המכון הגיאולוגי לישראל והאוניברסיטה העברית שצילם ד"ר דוד דרום.
ברקע הגליונית מוצגים מפה גאולוגית של ארץ ישראל ואת סלעי המשקע של נחל ארדון והדייק החוצה אותם.
במרכז הגליונית מוצגת אבן אילת, בין מאובני דג ואמוניט.
המינרלים המרכיבים את אבן אילת
אל-חסן בן אל-חסן בן אל-היית'ם אבו עלי היה מדען ואיש אשכולות מוסלמי ערבי.
אל-היית'ם תרם רבות לחקר עקרונות האופטיקה, האנטומיה, האסטרונומיה, ההנדסה, המתמטיקה, הרוקחות, האופתלמולוגיה, הפילוסופיה, הפיזיקה, הפסיכולוגיה, התפיסה החזותית, ולחקר מדעי באופן כללי.
אל-היית'ם נחשב חלוץ השיטה המדעית המודרנית, וחלוץ בתחום הפיזיקה הניסויית.
המחבר בראדלי סטפנס תיאר אותו כ"המדען הראשון", והיסטוריון המדע ע.
סברה ראה בו מייסד הפסיכולוגיה הניסויית, וחלוץ בפילוסופיה של חקר התופעות - פנומנולוגיה.
אל-היית'ם נחשב גם אבי האופטיקה המודרנית, בזכות ספרו הנודע "ספר האופטיקה", שבו הסביר והוכיח את תאוריית הראייה המודרנית.
ספר זה דורג ביחד עם ספרו של אייזק ניוטון, עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע, כאחד הספרים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של הפיזיקה, בכך שהחל מהפכה במדע האופטיקה והתפיסה החזותית.
חיבוריו בתחומי האופטיקה השפיעו על מדענים מערביים רבים, כמו רוג'ר בייקון, ג'ון פיקהם, וויטלו ויוהאנס קפלר.
חיבוריו החלוציים בתחום תורת המספרים, גאומטריה אנליטית, והחיבור בין האלגברה והגאומטריה, היו בעלי השפעה רבה על משנתו הגאומטרית של רנה דקארט ועל חישוביו של אייזק ניוטון.
איבן אל-היית'ם מכונה לעיתים "אל-בסרי" על שם עיר מולדתו בצרה.
הוא אף כונה בשם "תלמי השני", או "הפיזיקאי" של אירופה של ימי הביניים.
אל-היית'ם נולד בבצרה, שהייתה אז חלק מפרס (כיום, עיראק) בסביבות שנת 965, והתגורר רוב חייו בקהיר, בה נפטר בגיל 75.
על הישגיו של איבן אל-היית'ם נמנות פריצות דרך רבות בתחומי הפיזיקה.
הוא היה הראשון שתיאר וניתח באופן מדויק את הקמרה אובסקורה.
הוא נתן ביטוי לעקרון פרמה, בנוסף לעקרון ההתמדה (החוק הראשון של ניוטון), וכן פיתח את רעיון התנע.
אל-היית'ם תיאר את כוח הכבידה בין מסות, והיה מודע לגודל התאוצה כתוצאה מכח הכבידה כפונקציה של מרחק.
הוא הצהיר שגרמי שמיים כפופים לחוקי הפיזיקה, וחיבר מאמר ביקורת רפורמי על המודל הגאוצנטרי של תלמי.
אל-היית'ם ידוע בשל ניסוייו בתחום האופטיקה: ניסויו על עדשות, מראות, השתברות, השתקפות, והתפזרות האור הלבן לצבעים השונים שמרכיבים אותו.
הוא חקר את הראייה הדו-עינית (בינוקולרית), וגם את אשליית הירח.
הוא תיאר את מהירותו של האור, וטען שהאור בנוי מחלקיקים אשר נעים בקווים ישרים.
במחקרו בתחום זה הוא קבע את היסודות לפיתוח הטלסקופ והמיקרוסקופ, ותרם לפיתוחם של העזרים האופטים בהם השתמשו באומנות הרנסאנס.
היצירה המפורסמת ביותר של איבן אל-היי'תם היא ספר בערבית בשבעה כרכים, בשם "ספר האופטיקה" (كتاب المناظر), שנכתב בשנים 1011–1021. תרומתו המשמעותית ביותר של הספר הייתה הסברו ותיאורו את תפקודה של העין האנושית כמערכת אופטית.
ספר זה דורג, לצד ספרו של אייזק ניוטון עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע, כאחד הספרים המשפיעים ביותר על התפתחות הפיזיקה, מכיוון שיש בו ניצנים של שיטה מדעית, ואף את תחילתה של מהפכה מדעית באופטיקה ובתפישה האופטית.
איבן אל-היית'ם הוכיח בספרו "אלמנאט'ר" שקרני האור נעות בקווים ישרים, זאת בעזרת שימוש בשיטה המדעית שהוא קבע.
והשלישית היא זו של אריסטו שטען שישנו מתווך, האתר, שמעביר את צורת האובייקט אל העין.
אל-היית'ם היה סבור שתהליך הראייה לא נוצר על ידי קרן שנפלטת מהעין ולא מצורות פיזיות שנכנסות אליה, כיוון שקרן האור אינה יכולה להיפלט מהעין ולהגיע עד הכוכבים הרחוקים.
הוא גם הביא טיעון נוסף והוא שהעין מסונוורת ואף עלולה להיפגע אם היא מביטה באובייקט בעל אור גבוה.
הוא כתב תאוריה שנחשבת טובה יותר, בה הסביר שתהליך הראייה מתבצע על ידי קרני אור שמגיעות לעין מכל נקודה ונקודה באובייקט.
את התאוריה הזו הוא הוכיח באמצעות ניסויים.
השילוב אותו יצר אל-היית'ם בין האופטיקה הגאומטרית והפילוסופיה של הפיזיקה הם אבן הפינה למה שנקרא כיום מדע האופטיקה.
הוא הוכיח שהאור נע בקווים ישרים, ערך ניסויים באמצעות עדשות, מראות, השתברות והשתקפות, ובנוסף היה הראשון שצמצם קרניים משתברות ומשתקפות למרכיבים אנכיים ולאופקיים, דבר שהיה פיתוח בסיסי בתחום הגאומטריה האופטית.
איבן אל-היית'ם הגיע לתוצאות הדומות לחוק שנקרא כיום חוק סנל, אך הוא לא כימת ולא ניסח אותו בצורה מתמטית.
אל-היית'ם היה הראשון שנתן תיאור וניתוח נכון לקמרה אובסקורה, ולתופעת חור המחט או המסמר (pinhole camera).
כך, כאשר אריסטו ותאון מאלכסנדריה, וכן הפילוסוף הערבי אל-כנדי והפילוסוף הסיני מוזי, תיארו את התופעה, כלומר כאשר קרן אור בודדת עוברת דרך חור המחט, אף אחד מאלה לא הגיע למסקנה שמה שמוצג על המסך מבעד לאותו פתח היא כל הצורה מהעבר השני.
איבן אל-היית'ם היה הראשון שהמחיש זאת, עם הניסוי שלו, כאשר מספר מקורות אור מסודרים בהיקף שטח גדול, וכן הוא היה הראשון שהצליח לייצר צורה שלמה מהחוץ אל תוך המסך, על ידי קמרה אובסקורה.
בנוסף לתרומתו בתחום האופטיקה הפיזיקלית, אל-היית'ם תרם בספרו כתאב אלמנאט'ר גם לתחום האופטיקה הפסיכולוגית.
בנוסף אל-היית'ם בחן את תחומי הרפואה, אופתלמולוגיה, אנטומיה ופסיכולוגיה.
הוא חיבר הערות על מחקריו של גלינט, תיאר את תהליך הראייה, מבנה העין, התהוות התמונה בעין, והמערכת הוויזואלית.
הוא תיאר את מה שידוע כיום כחוק הירינג, הורובטרים ניצבים, השוני בראייה דו עינית, וכן שיפר את התאוריות אודות הראייה הדו עינית, תחושת התנועה, והורוביטרים שנדונו בעבר על ידי אריסטו, אוקלידס ופטלימוס.
ריסנר הוא גם זה שהחל להשתמש בשם בגרסת "Alhazen" (בתור כינוי לאל-היית'ם), שכן לפניו השתמשו במילה Alhacen, שהיא יותר קרובה לשם בערבית.
הספר זכה באהדה גדולה בתקופת ימי הביניים.
ספרים שכתב בתחום הגאומטריה נתגלו בספרייה הלאומית של צרפת בסביבות שנת 1834 על ידי סדיו (Sedillot).
כתבי יד אחרים משומרים בספרייה הבודליינית באוקספורד, וחלק אחר בספריית ליידן שבהולנד.
למחקרי איבן אל-היית'ם בתחום האופטיקה, הייתה השפעה רבה על פיתוח הפיזיקה בכלל והאופטיקה בפרט והם הניחו את היסודות לפיתוחם של הטלסקופ, המצלמה והמיקרוסקופ.
על הישגיו של איבן אל-היית'ם נמנות פריצות דרך רבות בתחומי המתמטיקה.
אל-היית'ם היה הראשון שהצהיר על המשפט שידוע כיום כמשפט וילסון בתורת המספרים.
הוא ניסח את המצולע של למברט, וקבע רעיון דומה לאקסיומת המקבילים שמשתמשים בו כיום בגאומטריה לא-אוקלידית.
הוא הצליח לפתור את בעיית אבן אל-היית'ם (שהתעוררה במחקרו) בעזרת שימוש בחישוב ובאינדוקציה מתמטית.
אל-היית'ם התעניין הן בגאומטריה והן בתורת המספרים, ובמיוחד בשילוב בין שני התחומים.
הוא פיתח מעין גאומטריה אנליטית מוקדמת, והשפיע, אולי, על יסודות הגאומטריה האנליטית המודרנית של רנה דקארט ועל החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי של אייזק ניוטון שבא לאחריו.
בגאומטריה הוא ניסה להוכיח את אקסיומת המקבילים בעזרת הוכחה בדרך השלילה, ובעבודותיו נמצאו רעיונות שעתידים היו להפוך לחלק מהגאומטריה הלא אוקלידית.
הוא ניסה לרבע את המעגל בעזרת סהרונים, שקושרו לבעיה עוד בכתבי היפוקרטס מכיוס.
בתורת המספרים, הוא הבין כי למשפט שהוכיח אוקלידס, לפיו כל מספר מהצורה , כאשר הוא ראשוני הוא מספר משוכלל, יש גם משפט הפוך תקף – כל מספר משוכלל זוגי (לא ידוע כיום אם קיימים אי זוגיים) הוא מצורה זו, משפט שהוכח רק על ידי לאונרד אוילר.
הוא גם השתמש בהוכחותיו במשפט וילסון, לפיו עבור כל טבעי, ראשוני אם ורק אם מחלק את .
איבן אל-היית'ם היה החוקר הראשון של השפעת הלחנים והמוזיקה על בעלי חיים לא אנושיים.
במחקרו הוא ערך ניסויים והדגים איך אפשר לגרום לגמל להאיץ או להאט בעזרת המוזיקה, והראה דוגמאות אחרות איך מוזיקה יכולה להשפיע על התנהגותם של בעלי חיים.
הוא ערך ניסויים על סוסים, ציפורים וזוחלים.
עד למאה ה-19 רוב מלומדי המערב חשבו שהנאה ממוזיקה הייתה תופעה אנושית גרידא, אך ניסויים שנערכו לאחר מכן הצדיקו את ההשקפה של אל-היית'ם, שלמוזיקה אכן יש השפעה על בעלי חיים.
באדריכלות, אל-היית'ם נחשב למהנדס ומעצב ידוע, ובזכות שמו המפורסם הוא זומן לח'ליף של מצרים דאז, אל-חאכם באמר אללה, כדי למצוא פתרון לשיטפונות נהר הנילוס.
אבן אל-היית'ם ערך מעקב אחר נהר הנילוס ובנה תוכנית לבניית סכר באסואן, במקום בו ממוקם כיום סכר אסואן.
אך בשל דלות האמצעים באותה תקופה, אל-היית'ם היה סבור שלא ניתן ליישם את תוכניתו בכלים שהיו זמינים לו אז, ולכן הודיע לח'ליף שאין ביכולתו לבצע זאת.
הח'ליף מינה אותו כמושל על אחת מעריו, אך מאוחר יותר אל-היית'ם העמיד פנים שהשתגע כדי לנוס מעונשו של הח'ליף.
הוא שהה בביתו באותה תקופה, ובה השלים כמה מספריו.
אל ח'אוזני הזכיר שאיבן אל-היית'ם כתב מחקר שמספק הסבר על בניית שעון מים.
היסטוריונים רבים הזכירו בחיבוריהם שאל-היית'ם כתב למעלה ממאתיים חיבורים, על מגוון רחב של התמחויות.
לפחות 96 מתוך חיבורים אלה ידועים.
רוב עבודתו אבדה, אך יותר מ-50 חיבורים שרדו.
כמעט חצי מחיבוריו ששרדו עד לימינו הם בתחום המתמטיקה, 23 מהם בתחום האסטרונומיה (אחד מהם, "Liber de Mundo", תורגם ללטינית על ידי אברהם דבלמש), 14 בתחום האופטיקה, ועוד מגוון התמחויות.
מתוך חיבוריו ששרדו, לא כולם נחקרו.
להלן יצירות של אל-היית'ם שנחקרו:
עלי בן מוחמד אבן עבד אל-כרים בן עבד אל-ואחד אבו אל-חסן אל-ג'זרי א-שייבאני עז א-דין הידוע גם כעלי עז א-דין אבן אל-את'יר אל-ג'זרי היה היסטוריון, מדען חדית' וביוגרף ערבי-כורדי.
אבן אל-את'יר נולד בעיר ג'יזרה שנמצאת על גדת החידקל, במה שכיום הוא מחוז שרנאק (Şırnak) בדרום-מזרח טורקיה.
אביו של אבן אל-את'יר היה פקיד בכיר של השושלת הזנגית במוסול, ושני אחיו, מג'ד א-דין (1149–1210) וזיא א-דין (1163–1239), היו אנשי רוח שהיו מעורים מאוד במדינתם.
בגלל מרכיב בשם משפחתם (אל-שייבאני), בני משפחתו של אבן אל-את'יר טענו לייחוס אל השבט "בני שייבאן", שהתגורר עוד מאז התקופה הטרום-אסלאמית בחצי האי ערב ומאוחר יותר היגר לעיראק.
לעומת בני משפחתו, אבן אל-את'יר חי חיים צנועים של למדן.
בגיל 21 עבר עם אביו למוסול לצורך לימודיו ובהמשך למד בבגדאד, ולפי מקורות מסוימים למד גם בירושלים ובדמשק, אבל רוב הזמן פעל בעיר מוסול, עם ביקורים תכופים בבגדאד.
בגיל 28 ליווה את צבאו של צלאח א-דין בסוריה ולאחר מכן חי בחלב ובדמשק.
בהמשך גם מילא כמה משימות דיפלומטיות בשירות הח'ליפים מבגדאד, ואירח את גדולי המלומדים בביתו.
עיקר עבודתו היה בתחום תולדות העולם ("אל כּאמיל פי אל-תאריח'", "ההיסטוריה השלמה"), כולל מידע חשוב על העם הרוסי של זמנו.
סגנונו של אבן אל-את'יר מתאפיין בבהירות ופשטות, והודות לכך התבסס מעמדו כהיסטוריון העיקרי של מסעי הצלב המאוחרים לארץ ישראל.
אבן אל-את'יר נפטר בעיר מוסול בשנת 1233. כיום הוא נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים הערבים שחיו בימי הביניים.
אבו אל-פידאא סיים בשנת 1339 כתיבת ספר היסטורי חדש שהיה מבוסס בין היתר על עבודתו של אבן אל-את'יר.
תולדות האטאבקים הסורים - מוכרות כספר "אל בהיר" (1218-1212) ("אל-תאריח' אל-בהיר פי אל-דוולה אטאבקייה" - הוצאת הספרים א.א.
מדבר על ה"אטאבקים" של מוסול (אל בהיר), על בסיס ניסיונו וניסיון אביו כמשרתי הזנגים שם.
פורסם באירופה תחת הכותרת בגרמנית "Geschichte der Atabekiden".
שלמות ההיסטוריה או "ההיסטוריה השלמה" (אל כּאמל פי אל-תאריח' - ידוע גם כ"כּאמל א-תוואריח'"; בערבית: "الكامل في التاريخ") - 13 כרכים בעריכת ק.י.
דן בתולדות העולם מאז אדם ועד שנת 1231 (שנת 628 לפי הספירה המוסלמית) ומבוסס על ספרי היסטוריה קודמים (כמו למשל ספריו של א-טברי) שמחלקם לא שרדו עותקים והם נחשבים יצירות אבודות.
סדרת הספרים מכילה, בין השאר, מידע חשוב על העם הרוסי של זמנו ועל השלכות פלישת המונגולים למזרח התיכון.
בכרכים י', י"א וי"ב יש תרומה מקורית על תקופת מסעי הצלב (פלישות ה"פרנג'ים") - בעיקר על מסע הצלב השלישי, שלו הוא היה עד.
בנוסף, בכרך ט' ציטט את עדות בנו של צלאח א-דין על הקרב בחיטין, ותיאר את כיבוש אנטיוכיה וכיבוש ירושלים על ידי הצלבנים, בהתבסס על עדויות מבעבר.
בכרוניקה זו צלח-א-דין לא הוצג בצורה אוהדת.
החלק בחיבור העוסק בשלוש המאות האחרונות נכתב בהרחבה ובפירוט, אך יש בו אי-דיוקים כרונולוגיים והטיה לטובת שושלת זנגי.
אריות היער והידע על החברים (אוסד אל ר'אבה פי מעריפה אל סחבה; בערבית: أسد الغابة في معرفة الصحابة) - קהיר, 5 כרכים, 1230 לפי הספירה המוסלמית.
מעין לקסיקון אונומסטי וביוגרפי על אודות כ-7,500 מרעיו (סחבה) של הנביא מוחמד.
כיתאב א-לובאב - פורסם בעריכת ויסטנפלד בגטינגן, 1835, תחת השם הלטיני "specimen al-Lobabi sive Genealogiarum" (לפי א-סמנאי).
אבו בכר מוחמד בן יחיא בן א-צאיג , הידוע יותר בכינויו אבן באג'ה , היה איש אשכולות אנדלוסי ערבי מוסלמי: אסטרונום, לוגיקן, מוזיקאי, פילוסוף, רופא, פיזיקאי, משורר, ומדען.
ידוע במערב בשמו הלטיני Avempace.
נולד בסרגוסה, כיום בספרד, ומת ב-1138 בפאס שבמרוקו.
היה מייסדה של הפילוסופיה האריסטוטלית בספרד, שינקה מאל-פאראבי.
לאחר ששושלת אלמראבטון (المرابطون, Almoravides) כבשה את ספרד, התמנה אבן באג'ה להיות וזיר שלהם.
בתחילה שימש כוזיר של אבראהים אבו בכר אבן תיפלאווית', מושלה האלמורוואדי של סרגוסה, ואף כתב לו שירים, והם נהנו יחד ממוזיקה ויין.
אחר כך שימש משך כעשרים שנה כוזירו של יחיא בן יוסוף אבן תשפין, אחיו של יוסוף בן תאשפין.
לרעיונותיו הפילוסופיים הייתה השפעה ניכרת על תלמידיו אבן טופייל ואבן רושד, וכן על אלברטוס מגנוס ועל הרמב"ם.
למרות השתייכותו האדוקה לזרם האריסטוטלי, והימנעותו מלשלב לתוכה מוטיבים דתיים, בניגוד לאבן סינא, עם כל זאת היה מחדש ושופע רעיונות חדשים ומנוגדים למקובל, אלא שהם נכתבו מנקודת מבט אריסטוטלית מובהקת.
אבן רושד מתייחס אליו בכבוד רב למרות הביקורת שהוא מותח כלפיו במספר מקומות, וגם הרמב"ם מכבדו ומצטט אותו.
בשל מותו בגיל צעיר לא הספיק להשלים את רעיונותיו ולערוך את חיבוריו, אך הדבר לא הפריע לתפוצת רעיונותיו, ורעיונותיו הועברו לדורות הבאים על ידי אבן רושד והרמב"ם, ואף גלילאו גליליי הושפע מרעיונותיו בתחום האסטרונומיה.
הרמב"ם, שלמד אסטרונומיה תחת הדרכתו של אחד מתלמידי אבן באג'ה, כעדותו על עצמו (מורה נבוכים, ח"ב פ"ט), מצטט את חידושו המרכזי של אבן באג'ה בתחום האסטרונומיה, השולל את הימצאותם של אפיציקלים, ומסתייע בכך כדי לערער על סמכותו של אריסטו בקביעותיו ביחס לתנועתם של גרמי השמים:
בפירושו ל"מטאורולוגיה" של אריסטו, מציע אבן באג'ה תאוריה משלו להיווצרותה של גלקסיית שביל החלב.
אריסטו האמין ששביל החלב נוצר כתוצאה מפליטת אש לוהטת של מספר רב של כוכבים גדולים הסמוכים זה לזה.
לעומתו, טען אבן באג'ה, שאין שביל החלב אלא אורם של כוכבים רבים סמוכים זה לזה, כאשר כתוצאה מתופעת השבירה הם יוצרים מצג של רצף.
בניגוד לדעה שרווחה במכניקה הקלאסית באותה עת, כעמדה שיוחסה לאריסטו, לפיה גוף נע רק כל עוד מופעל עליו כוח המניע אותו, או שהוא נע מתוך שאיפה לשוב למקומו הטבעי, חידש אבן באג'ה את התפיסה ההפוכה, לפיה התנועה תמשיך להיות אחידה ורציפה כל עוד לא יופעל עליה כוח העוצר אותה.
עיקרון זה שימש לימים כבסיס המכניקה הקלאסית של הפיזיקאים מהעת החדשה, כמו גלילאו גליליי, שהוכיח את העיקרון הזה וסתר את הדעה הקדומה.
גם הגדרתו של אבן באג'ה למהירות זהה להגדרתו של גלילאו גליליי:
מהירות = כח תנועה - התנגדות
אבן באג'ה גם היה הראשון לנסח את החוק, שלימים הפך לחוק השלישי בחוקי התנועה של ניוטון, לפיו גוף המפעיל כוח כלשהו על גוף אחד, הגוף השני מפעיל על הגוף הראשון כוח השווה בעצמתו אך מנוגד בכיוונו.
כמו כן השפיע אבן באג'ה על ניתוחיו של תומאס אקווינס בעניין התנועה.
אבן באג'ה ביסס את מחקריו הפסיכולוגיים על הפיזיקה.
הוא טען שהדבקות בשכל הפועל הוא היכולת העליונה והתכלית האחרונה של המין האנושי, כאשר על ידי פיתוח אינטלקטואלי מגיע האדם לידי דבקות בשכל הפועל ובכך הוא זוכה לנצח, ובכך דעתו שונה מדעתם של אבן סינא ואל-ע'זאלי שראו את הדבקות בשכל הפועל כתחנת ביניים לדבקות האקסטטית במחויב המציאות, שהוא האל.
אבן באג'ה מצביע באופן נחרץ על כך שהשכלים הטהורים אין בהם ריבוי ולא שום גוונים אישיים, וכך לאחר המוות אין קיום לנפש האינדיבידואלית.
עמדה אריסטוטלית זו נוסחה על ידו באופן הברור ביותר, מתוך התנגדות לעמדתו של אבן סינא על הנפש.
עמדה זו השפיעה על הרמב"ם ועל תורת הנבואה שלו, והוא פירש על פיה את שלמותם של משה והפילוסופים החשובים, בכך שהם הגיעו לדבקות מוחלטת בשכל הפועל.
בנוסף כתב אבן באג'ה מאמרים רבים על החושים ועל הדמיון.
הוא הגיע למסקנה שבלתי ניתן לרכוש ידע באמצעות החושים בלבד, אלא יש צורך בתיווכם של כוחות אינטליגנציה פרטיים.
ספרו החשוב ביותר של אבן באג'ה הוא תַדְבִּיר אלמֻתַּוַחִד, "הנהגת המתבודד".
בספר זה הוא פורס את משנתו בעניין הנהגת המדינה, המנוגדת למשנתם של אל-פאראבי ופילוסופים רבים אחרים, שראו את שאיפתם האוטופית בכינון מדינה שתנהג על פי חוקי החכמה והפילוסופיה.
בניגוד להם, סבר אבן באג'ה שבמצב השורר בזמננו שאין סיכוי שישתנה לטובה בעתיד המשוער, אין אפשרות לפעול לכינונה של עיר פילוסופית.
בהתאם לכך משנה אבן באג'ה את כל אופייה של הפילוסופיה: הוא מייעץ לפילוסוף לבחור בחיי בדידות, ואך ישא ויתן ברוחו עם חבריו הפילוסופים, אלה שהיו לפני ואלו החיים כמוהו בהתבודדות בארצות שונות ואף רחוקות.
עמדתו זו של אבן באג'ה התאפשרה לאור תורת הנפש שלו, לפיה שלמותו של האדם היא בדבקותו בשכל הפועל, ודבקות זו אינה זוקקת חברה פילוסופית, אלא היא תוצאה של מאמץ אישי, ואפשר לזכות בה ביתר קלות מתוך התבודדות.
יש הרואים בהמלצתו של הרמב"ם לחיות חיי בדידות (מו"נ ח"ג פנ"א) השפעה של אבן באג'ה.
עבדאללה בן אל-עבאס היה בן דודו של הנביא מוחמד ואחד מהצחאבה, חברי הנביא במסורת המוסלמית.
אבן אל-עבאס מוצג כאחד מגדולי פרשני הקוראן, בעל ידע נרחב בהלכה ובחדית'.
הוא נפטר בשנת 687, בימי הח'ליף האומיי עבד אל-מלכ.
נכדו א-ספאח ייסד את השושלת העבאסית בשנת 750.
עבדאללה בן אל-עבאס נולד במכה בשנת 617 לאל-עבאס ואשתו לֻבַאבָה בנת אל-חארת'.
עם היוולדו נלקח לבית מוחמד והלה בירך אותו והרטיב את לשונו במעט מרוקו.
במהלך התבגרותו הוא שירת את מוחמד וסייע לו במלאכות בית כמו שאיבת מים מהבאר לצורכי טהרה.
אבן עבאס היה מבני לווייתו הקרובים של הנביא; הוא נהג להתפלל עמו ולהצטרף אליו למסעותיו, לפגישותיו ולהטפותיו.
באופן זה, כך מסופר, זכה אבן עבאס לצבור ידע רב בענייני קוראן והלכה, בעידודו הפעיל של בן דודו הנביא.
בשנת 632 אבן עבאס ועלי טיפלו בנביא על ערש דווי, והיו עדים לניסיונו הכושל להשאיר אחריו צוואה.
לאחר פטירתו ניסו אבן עבאס ואביו לתבוע את חלקם בירושתו, אך נושלו ממנה בידי אבו בכר בטענה ש"נביאים לא משאירים אחריהם ירושות".
הח'ליף השני עומר בן אל-ח'טאב נהג להתייעץ עמו רבות בענייני הלכה.
לאחר פטירתו של עמר עלה לכס הח'ליפות עת'מאן בן עפאן.
אבן עבאס הסתייג ממנו, ולאחר מותו תמך בהתלהבות בח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב, בן דוד אחר של הנביא, כנגד יריבו האומיי מעאויה.
לאחר הפסקת הלחימה בין הצבאות בקרב צפין פרשו ממחנה עלי קבוצה גדולה של אנשים אשר ראו בהסכמתו לבוררות עם מעאויה חטא כנגד רצון האל.
אבן עבאס הצליח לשכנע חלק משמעותי מהם לחזור בהם ממריים.
לאחר תבוסת עלי ורציחתו בשנת 661 עלו האומיים לשלטון.
אבן עבאס נמנע מלהישבע אמונים למעאויה אך לא מרד ובכך נשאר סמל מאחד לקהילה המוסלמית.
לאחר מותו של מעאויה בשנת 680 הוא אולץ תחת לחץ ניכר להישבע אמונים לבנו של מעאויה, יזיד.
אבן עבאס התגורר בחג'אז כל חייו, ועם פרוץ המרד של עבדאללה בן א-זביר בו הוא גונה בהתייחס לעיוורונו:
אבן עבאס נפטר בשנת 687 בטאיף במהלך שיעור דת והוא בן 70.
אבן עבאס נהג להתלוות למוחמד וללמוד ממנו הלכה וקוראן.
מסופר כי מוחמד נהג להתפלל ולבקש מאללה שילמד אותו את "הידע של הספר (הקוראן)".
לאחר מות מוחמד מסופר עוד כי אבן עבאס נהג לבקר את הצחאבה השונים ולאסוף מסורות מפי הנביא.
הוא נהג לאמת אותן כנגד 30 מעמיתיו, ורק אז היה מקבלן כמהימנות.
אבן עבאס נהג ללמד רבים מבני דורות ההמשך שיעורים בהלכות מלחמה, טהרה, ירושה, דקדוק, קוראן, חדית' ופרשנות בהקדישו לכל נושא יום בשבוע.
מסופר כי יום אחד שמע שאחד מחברי הנביא מחזיק במסורת שלא מוכרת לו.
בספרות ההלכה מתואר המעשה הבא מפי אבן עבאס עצמו:
אבן עבאס זכה לכבוד רב והכרה בידי הקהילה המוסלמית כבר בגילו הצעיר.
מסופר מפי סעד בן אבו אל-וקאץ (אחד מחברי הנביא ולימים מצביא ומושל כופה בעיראק)
אבו טאלב מוחמד מואייד א-דין אל-אסרי אל-בע'דאדי בן אחמד אל-עלקמי היה וזיר שיעי ממוצא פרסי בחצרו של אל-מסתעצם, הח'ליף העבאסי האחרון שמשל בבגדאד.
הוא למד במדרסה והיגר לבגדאד, שם מצא תעסוקה כפקיד בחצר הח'ליפות.
בשנת 1244 מונה לווזיר תחת אל-מסתעצם.
אבן עלקמי קשר קשר עם הולאגו חאן בתיווכו של הפילוסוף השיעי ממשהד, טוס , נסיר א-דין א-טוסי.
הוא קיווה שלאחר שבגדאד תיפול, תימסר לידיו משרת מושל העיר.
הוא אכן זכה לכהן כמושל, אך רק לחודשים ספורים.
הוא נפטר בעיר ונקבר בקרבת המקדש השיעי של האימאמים ה-7 וה-9 בקזימין, ובנו עז א-דין ירש אותו כמושל, אף הוא למשך חודשים ספורים, עד שהוחלף בידי עטא-מלכ ג'ובייני .
מסופר מפי היסטוריונים סונים כי לאחר שנכנס לעיר הוא "הושפל על ידי הטטרים ונאלץ לרכוב על חמור.
אישה אחת שראתה אותו אמרה לו: 'האם כך ראית את בני עבאס נוהגים?
וכעת הגענו למצב זה בשל מעשי ידיך'.
לאחר מכן הסתגר בביתו למשך יומיים וזאת הסיבה שמת מודאג ועצוב".
בזיכרון ההיסטורי הערבי מציינת דמותו משל לבוגד (לרוב שיעי) במדינה המבקש למסור אותה בידי אויבים חיצוניים.
מוחמד אבן אסחאק אבן יאסר 704 בערך – נפטר בשנת 761 או 767) היה היסטוריון והגיוגרף ערבי מוסלמי, שעסק במהלך המאה השמינית באיסוף מסורות שבעל-פה, אפוסים ומיתוסים ומתוך המידע שהיה בהם ערך את הביוגרפיה הראשונה של הנביא מוחמד, سيرة رسول الله ("סירת רסול אללה"), "חיי שליח האלוהים".
על פי חוקרי אסלאם מודרניים, אבן אסחאק נולד בשנים הראשונות של המאה השמינית בעיר אל-מדינה, בנו של עבד שניצוד באחד ממסעות השוד וביזה של ח'אלד בן אל-וליד.
משקיבל עליו אדונו את דת האסלאם, שחרר את אביו של אבן אסחאק מעבדותו ואפשר את נישואיו, מהם נולד אבן אסחאק.
אין מידע על חייו של אבן אסחאק, אך משערים כי הוא למד באלכסנדריה שבמצרים, ולבסוף מצא עצמו בבגדאד, בירת הח'ליפות העבסית, ובה החל לכתוב את ספריו.
הוא נפטר בבגדאד, ככל הנראה בשנת 767.
אבן אסחאק ידוע בזכות ספרו سيرة رسول الله (סירת רסול אללה) – חיי שליח האלוהים.
עם זאת, ספריו לא שרדו בצורתם המקורית אלא כציטוטים בכתבים של היסטוריונים מוסלמים מאוחרים יותר, ובראשם אבן השאם ואחרים כגון מוחמד בן ג'ריר א-טברי (أبو جعفر محمد بن جرير الطبري).
אבן באת' היא אבן גיר אואוליטית המורכבת משברים גרגיריים של סידן פחמתי.
האבן נחצבה לראשונה במכרות קומב דאון ובאת'האמפטון דאון שבסאמרסט, אנגליה.
כתוצאה מבניית תעלת בוקס נחצבה האבן גם במקומות אחדים בווילטשייר.
החציבה התת-קרקעית של האבן נמשכת באזור קורשאם, אך בקנה מידה קטן יותר בהשוואה לעבר.
במהלך תור היורה היה האזור שבו נמצאת כיום באת' מתחת לים רדוד.
משקעים ימיים הצטברו בשכבות וגרגירים החלו להתכסות בסיד כשהתגלגלו על קרקעית הים ויצרו סדרה באת'וניאנית של סלעים.
כשמתבוננים במיקרוסקופ הגרגרים האלה, או אואוליטים, נראים כסלעי משקע הנוצרים מאואואידים (Ooid), שהם גרגרים כדוריים המורכבים משכבות קונצנטריות.
השם נגזר מהמילה òoion ביוונית עתיקה, שמשמעותה ביצה.
אואוליטים מורכבים מאואואידים בקוטר רבע עד 2 ננומטרים, וסלעים המורכבים מאואואידים הגדולים מ-2 מילימטרים נקראים פיסוליטים (pisolites).
הפיסוליטים מכילים שברים זעירים של קונכיות או סלעים ולעיתים גם שרידי שלדים של בעלי חיים ימיים.
צבע הדבש החמים שלה הקנה לעיר באת', שהוכרזה כאתר מורשת עולמית, את המראה הייחודי שלה.
אחת מתכונותיה העיקריות של אבן באת' היא היותה "אבן חופשית", כלומר אבן שניתן לנסרה בכל כיוון, וזאת בניגוד לסלעים אחרים כגון לווחה, המתפצלים במישורי חולשה הנובעים מהתפתחות המארג המישורי של הסלע כתוצאה מעיוות.
אבן באת' שימשה באופן נרחב כחומר בנייה ברחבי דרום אנגליה עבור כנסיות, בתי מגורים ובנייני ציבור כגון תחנות רכבת.
חלק מהמחצבות שמהן נחצבה האבן עדיין פעילות.
ראלף אלן קידם את השימוש באבן בתחילת המאה ה-18, כולל באחוזה שלו בפארק פריור, אם כי היא הייתה בשימוש גם לפני תקופתו.
בית החולים המלכותי הלאומי למחלות ראומטיות, שהוקם ב-1738 ותוכנן על ידי ג'ון ווד האב, נבנה מאבן באת' שנתרמה על ידי אלן, והוכרז כבניין רשום מדרגה II.
על הבניין יש גמלון מאבן באת' המתאר את אלגוריית השומרוני הטוב.
בנוסף, כנסיית סנט סטיבנס, השוכנת בגבעת לנסדאון, נבנתה מאבן גיר שמקורה במכרה לימפלי סטוק, הנמצא בעמק לימפלי סטוק.
באבן נעשה שימוש רב גם מחוץ לבאת'.
תחנת השאיבה קלברטון, השוכנת בכפריר קלברטון, נבנתה מאבן באת' בערך ב-1810, ומטרתה הייתה לשאוב מים מנהר אייבון, ולהעבירם לתעלת קנט ואייבון באמצעות כוח המופק מזרימת הנהר.
האבן שימשה גם לבניית אמת המים דנדאס, שאורכה 137.2 מטרים ויש בה שלוש קשתות הבנויות מאבן באת', עם פילסטרים דוריים ומעקה בכל קצה.
מבנים נוספים הבנויים כולם או רובם מאבן באת' הם קתדרלת בריסטול, אחוזת בית לנקסטר הג'ורג'יאנית שנבנתה ב-1825 עבור הדוכס מיורק ומאולבני, בית אפסלי שהיה בית עירוני בו התגורר הדוכס הראשון מוולינגטון, האחוזה גטקום פארק ואחוזת טינטספילד.
חמזה בן אסד אבו יעלא אבן אל-קַלָאניסי היה היסטוריון מוסלמי שפעל במאה ה-12 בדמשק.
הוא נולד למשפחה מכובדת ומשכילה בדמשק.
בבגרותו שירת כמזכיר ומאוחר יותר בתפקידים רשמיים שונים, ובאחריתם שימש כמוכתר או ראש העיר של דמשק.
עיקר פרסומו נובע מספר היסטוריה שכתב על העיר דמשק (ד'יל תאריח' דמשק, "המשך [ספר] ההיסטוריה של דמשק"), שנכתב כהמשך לספרו של ההיסטוריון הערבי הילאל בן מוחסן א-צאבי , ובו מתוארת ההיסטוריה של דמשק וסוריה משנת 1056 עד לתקופתו של קלאניסי.
חיבור זה, שנכתב בזמן מסע הצלב הראשון והקמת ממלכת ירושלים.
אבן אל-קלאניסי היה ההיסטוריון הערבי הראשון שהתייחס למסעי הצלב.
הוא כתב על מסע הצלב הראשון והשני, עד לכניסתו של נור א-דין לדמשק, והיה בעצמו עד לאירועים הללו.
חיבורו מתאפיין בסגנון יבש ולרוב חסר פניות, והוא נחשב למקור מרכזי ומהימן לראשית מסעי הצלב מנקודת המבט המוסלמית.
הוא מהבודדים המתארים אירועים אלו מפרספקטיבה מוסלמית.
אבני בוחן הן סט של יהלומים שבו משתמשים לקביעת צבע של יהלום בתהליך השוואתי.
אבני הבוחן (master stones) נועדו לצורכי בדיקה והשוואה בצורה המדויקת ביותר.
הבדיקה נעשית תוך שימוש ברקע לבן בלתי מבריק ואור לבן (day light) ללא זריחה.
אבני המאסטר נבחרות בקפידה בהתאם לקריטריונים הבאים:
צבע: ברמת הצבע הנכונה ללא גוני לוואי.
זריחה: אבני בוחן חייבות להיות ללא זריחה.
ניקיון: דרגה של SI1 ומעלה.
פרופורציות: בעלות פרופורציות סבירות ולא חריגות.
אבן בגליל הוא פסטיבל וסימפוזיון פיסול באבן המתקיים באגם מונפורט ומאורגן על ידי עיריית מעלות-תרשיחא.
הפסטיבל מתקיים החל משנת 1991, במסגרתו מארח הפסטיבל פסלים מישראל וממדינות שונות בעולם העוסקים בפיסול באבן.
גושי האבן הענקיים ליצירת הפסלים מגיעים למשקל של 10 טון כל אחד, והם נחצבים בגליל על פי דרישות הפסלים.
תחילתו של הפסטיבל בפנייה שעשה בשנת 1991 הפסל משה פלרמן לראש עיריית מעלות שלמה בוחבוט לקיים בעיר סימפוזיון פיסול.
הפסטיבל הראשון התקיים באתה שנה במימון עיריית מעלות במשך השנים הצטרפו לפסטיבל גם משרד התרבות והספורט, מפעל הפיס הרשות לפיתוח הגליל ועוד.
בקשה להגשת הצעות על פי נושא מוביל מתפרסמת באינטרנט.
פסלים הרוצים להשתתף בפסטיבל מגישים הצעות עיצוביות לוועדה אמנותית הבוחרת מתוך ההצעות 10 עד 15 יצירות.
העירייה חוצבת את גושי האבן ומביאה אותם לאתר הפיסול ליד האגם.
במשך שבועיים עד שלושה שבועות לפני חג הפסח, הפסלים מפסלים את הפסלים במקום.
שיאו של הפסטיבל מתקיים כל שנה בחג הפסח, במועד זה מוזמן הקהל לצפות בעבודת הפסלים.
לפסטיבל יש מפיק ומפיק בפועל ומנהל אמנותי המתחלפים מדי פעם.
לפסטיבל יש הנהלה ציבורית ובראשה עומד ראש העיר.
עד הפסטיבל של 1996 פעל הפסטיבל בעיר עצמה.
בשנת 1997 נבחר יעקב אגמון כמפיק על.
יחד עם המנהל האמנותי, האמן הבינתחומי פנצ'ו אדלברג והמפיק ברוך סולצ'ינר ובגיבוי ההנהלה הציבורית, עבר אתר הפסטיבל לאגם מונפורט ובכך בעצם נחנך האגם לקהל הרחב.
בסיום הפסטיבל מוצבים הפסלים ברחבי מעלות-תרשיחא ובאזורים נוספים בגליל.
אבו מחמד עבד אללה בן אחמד אבן אלביטאר אלמאלקי (ערבית: ضياء الدين أبو محمد عبد الله بن أحمد المالقي; סביבות 1197–1248), רופא ועשבונאי מפורסם בעולם האסלאם.
אבן אלביטאר נולד במאלגה ספרד והשתלם בנעוריו בבוטניקה וברפואה אצל אבו אל-עבאס א-נבאתי.
בשנת 1219 בהיותו כבן עשרים שנה, יצא למסע לימודים ארוך בארצות שונות מסביב לאגן הים התיכון והמשיך להשתלם ברפואה ובבוטניקה אצל טובי הרופאים והעשבונאים, וזאת תוך כדי לימוד מעשי והכרה בלתי אמצעית של הצמחים בשטח.
בסוף מסעו הגיע למצרים ושירת שם בחצרו של השליט האיובי אלכאמל בן אלעאדל בתפקיד רופאו הראשי של השולטאן.
בשנת 1240, כשנתיים לאחר מותו של אלכאמל, המשיך אבן אלביטאר לשרת בדמשק אצל אחרון השליטים האיוביים, אלצאלח נג'ם אלדין איוב.
במסגרת עבודתו אצל השליטים האיוביים, העמיק את ידיעותיו בחקר הצמחים באזור ארץ ישראל וסוריה.
אופי התיאורים ומגוון האתרים הנזכרים בספריו מעידים על היכרות טובה עם טבעה של הארץ ועם צמחייתה שהושגה במהלך סיוריו.
המפורסם מבין ספריו של אבן אלביטאר הוא "הקובץ על התרופות הנפרדות", האוצר בתוכו חומר רב; כמעט כל המידע השימושי בתחום הבוטניקה הרפואית עד ימיו.
בחיבור זה מזכיר אבן אלביטאר צמחי מרפא רבים מאזור ירושלים, שאין ספק שהכירם אישית.
כן מצוטטים בחיבורו קטעים מחיבורים רפואיים קדומים רבים שנשכחו, ובהם מידע רב אודות חומרי המרפא בירושלים.
עבודתו מצטיינת בשיטתיות, והודות לכך מתוארים בחיבורו גם צמחים קטנים שאינם בולטים בנוף, אשר בדרך כלל אינם מוזכרים במקורות כתובים אחרים.
בכך מעשיר אבן אלביטאר את רשימת צמחי ארץ ישראל וסוריה הידועים בשימוש האדם בימי הביניים.
אבן אלביטאר נפטר בשנת 1248.
אבּן אל-בַּוַואבּ , הוא כינויו של אבו אל-חסן עלי בן הלאל (מת בשנת 1022 לערך), היה קליגרף פרסי מתקופת השושלת הבויהית בפרס אשר נודע באיורי הקוראן שלו.
אבן אל-בַּוואבּ פיתח את סוג הכתב הנקרא אל-ח'ט אל-מנסוב, כתיבה קליגרפית אִסלאמית שנודעה בדיוקה וביחסי הפרופורציה המושלמים שלה.
אבן אל-בַּוואבּ נולד למשפחה ענייה.
אביו היה ככל הנראה שוער (זו משמעות שם משפחתו).
הוא למד משפט מוסלמי, ומסופר עליו כי ידע את כל הקוראן בעל פה.
את אמנות הקליגרפיה למד מתלמידיו של אבן מוקלה.
אבן אל-בַּוואבּ יצר 64 העתקים של הקוראן בכתב ידו, ואחד מעותקים אלה מצוי כיום במסגד לאללי שבאיסטנבול (כתב היד הוענק למסגד במתנה על ידי הסולטאן סלים הראשון).
אֶבֶּן אלכסנדר השלישי הוא רופא מנתח אמריקני המתמחה בנוירוכירורגיה וסופר.
אלכסנדר משמש כמרצה בין השאר באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת מסצ'וסטס, ואוניברסיטת וירג'יניה.
בשנת 2012 יצא לאור רב המכר הראשון שלו, "הוכחה לגן עדן" (Proof of Heaven: A Neurosurgeon's Journey Into the Afterlife), בו הוא מתאר חוויית סף מוות שעבר בשנת 2008 שאירע בזמן שהיה בתרדמת כתוצאה מדלקת קרום המוח, וכיצד הפכה חוויה זו את גישתו הספקנית, בעיקר בנושא החיים שלאחר המוות.
בספרו, שעורר גלי תהודה רבים ברחבי ארצות הברית, עקב היותו של אלכסנדר מדען מוערך בתחום חקר המוח האנושי, טוען אלכסנדר כי המדע יכול להוכיח את קיומו של גן העדן וכן כי הוא יודע שאף יעשה זאת.
ההצלחה המסחררת של ספרו זיכתה אותו בשלל תגובות ופרסומים מגילויי תמיכה ועד ביקורות קשות, וכן ראיונות בכלי תקשורת כגון בניו יורק טיימס ובתוכניות מובילות כגון של אופרה וינפרי, של לארי קינג ושל דיאן סויר.
נכון ל 21 בספטמבר 2014, היה הספר ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס 97 שבועות ברציפות.
הצלחתו לא שמורה רק לארצות הברית; הוא תורגם לכ-40 שפות שונות על אף היותו חדש.
בספר אלכסנדר מסביר כי בניגוד לדעה הרווחת, המוח אינו מייצר מודעות אלא הוא מתפקד למעשה כמסנן של מודעות גבוהה יותר, ועל ידי כך מייצר את המודעות האינדיבידואלית והמוגבלת של המחשבה האנושית.
בנוסף מסביר אלכסנדר כי חיבור למודעות הגבוהה יותר הוא נחלת הכלל וניתן להשגה.
ההצלחה של ספרו הראשון הייתה גדולה עד כדי כך שספרו השני, "המפה של גן עדן" (Map of Heaven) אשר יצא לאור באוקטובר 2014 היה לרב מכר כבר באותו חודש.
אלכסנדר מסביר בספרו כי ההבנה הנוכחית שלנו את המוח האנושי מפני ש
הוכחה לגן עדן, ידיעות ספרים, 2013
עבדאללה אבן אל-מוקפע היה סופר ומתרגם ממוצא פרסי שכתב בשפה הערבית.
אבן אל-מוקפע נולד בעיירה גור (או גור, פירוזאבאד, פארס) בפרובינציה האיראנית פארס, ונולד למשפחה של נציגים מקומיים.
אביו היה פקיד מדינה הממונה על מיסים תחת שלטון בית אומיה, ואחרי שהואשם והורשע בהעלמת חלק מהכסף שהופקד על ידו, נענש על ידי השליט בכך שמחצו את ידו, ומכאן השם מוקפע (יד מצומקת).
אבן אל-מוקפע שירת בתפקידי עדות תחת מושלי אומיה שפור וקירמן.
בניגוד לעמיתיו האחרים, הוא נמלט מרדיפות השושלת העבאסית לאחר הפלת שושלת אומיה.
בהמשך הוא חזר לבצרה ושימש כמזכיר תחת איסה בן עלי וסוליימן בן עלי, דודיו של הח'ליף העבאסי אל-מנסור.
לאחר שאחיהם עבדאללה בן עלי העלה הצעת להפלת כס המלוכה, הם ביקשו מאבן אל-מוקפע לכתוב מכתב לח'ליף העבאסי אל-מנסור שלא לא לפגוע בדודו ולחון אותו.
שפת המכתב עלבה באל-מנסור, שביקש להיפטר מאבן אל-מוקפע.
הוא הוצא להורג בסביבות 756 או 759 לספירה על ידי מושל בצרה.
המשורר הבוסני דזבד קראחסן כתב מחזה על אל-מוקפה.
הבכורה העולמית הועלתה בשנת 1994 במהלך מלחמת האזרחים בבוסניה-הרצגובינה על ידי השחקנים הבוסניים זיג'ה סוקולוביץ 'וסלמה אליספהיץ' מהתיאטרון הלאומי בסרייבו בניהולו של הרברט גנצ'אכר בהפקה של התיאטרון האוסטרי ARBOS - החברה למוזיקה ותיאטרון בווינה
אִבְּן אֶל־רָאפִידֵן היה כינויו של שדרן הרדיו סַלמָאן דַּבִּי, וכן שמה של תוכנית הרדיו השבועית שלו שעלתה לשידור ברדיו קול ישראל בערבית באמצע שנות ה-60. עיקר התוכנית הוקדש לפרשנות פוליטית ולחשיפת שחיתותם של שליטי מדינות ערב.
שידורי התוכנית נמשכו מעל 25 שנה, ותרמו רבות להסברה הישראלית בעולם הערבי.
את התוכנית יצר והגיש סלמאן דבי – הוא אבן אל־ראפידן.
תוכנית הרדיו "שיחת אבן אל־ראפידיין"
בעקבות מלחמת סיני נקרא עזרא דנין, אחד מגדולי ה"ערביסטים", להעניק תנופה לשידורי קול ישראל בערבית, כחלק מהמאמץ ההסברתי הישראלי במזרח התיכון (קול ישראל היה כפוף באותם ימים למשרד ראש הממשלה).
דנין פנה לסלמאן דבי והציע לו להצטרף לבית השידור הישראלי, שעבר משידור בשפה הערבית ספרותית לשידור בערבית מדוברת.
דבי יצר תוכנית שבועית בשם: שיחת אבן אל־ראפידן (בן ארם־נהריים) כאשר הוא פונה אל המאזינים דוברי הערבית במזרח התיכון בערבית מדוברת, שפתו של האדם הפשוט, תוך כדי שימוש ברזי הפולקלור וההומור העיראקי.
את עיקר התוכנית הקדיש לפרשנות פוליטית, חושף את השחיתות והכזבים של שליטי ערב, מדבר בשבחי השלום ובגנות רוחות המלחמה נגד ישראל.
במשך כל תקופת שידור התוכנית סירב דבי לעמוד בפומבי כאיש שעמד מאחורי התוכנית, מחשש לביטחונו.
בשנת 1981 זכה בפרס מנהל קול ישראל בערבית לענייני חדשות והסברה מדינית על התוכנית "שִׂיחַת אִבְּן אֶל־רָאפִידֵן".
לקראת סיום התוכנית היה דבי משמיע את המילים להן ציפו מאזיניו בכיליון עיניים: هاي هي القصة تفضلوا اسمعوها!
אז היה מקנח במעשייה או משל מחוכם, שהדגישו את המסר.
בריאיון עם אורי דרומי סיפר דבי: "בתפקידי כקצין משטרה הסתובבתי ברחבי עיראק, ישבתי עם בדואים, שוחחתי ימים ולילות עם אנשים מכל המעמדות.
בכפרים לא היו אז טלוויזיה ולא רדיו.
יושבים אנשים ושואלים מנין נושבת הרוח, למה שבט זה אציל יותר מהשבט האחר, והתשובות מתגלגלות ובאות דרך הסיפורים".
פינתו הרדיופונית של אבן אל־ראפידן הייתה סיפור הצלחה ועוררה סקרנות לגבי זהותו של המשדר.
"מיהו אבן אל־ראפידן, אלוף המקללים בשידור הישראלי", הייתה כותרת מאמר שהתפרסם בעיתון העזתי "ידיעות פלסטין" ביוני 1963. תשובת העיתון:
"אבן אל־ראפידן הוא יהודי עיראקי ששמו שלמה כהן שהיגר לפלסטין לפני שמונה שנים, עבד במחלקת מקרקעין והואשם בגנבת חלקות אדמה ומסמכי טאבו.
הוא נאסר במחנה מעשיהו ושוחרר אחרי שנתיים, התחיל לשוטט ברחובות תל אביב ויפו ולא מצא עבודה.
לכן התחיל לבקש נדבות במעברות של עולי עיראק ברמת גן והתחיל לנגן ולשיר שירי געגועים לארץ מולדתו.
אחר־כך התקשר אתו יעקב חזמה והציע לו עבודה כפרשן בבית השידור הישראלי.
יהודי עיראק מדברים רבות על אבן אל־ראפידן ואומרים שהוא איש האספסוף, אדם שמבלה את כל זמנו בבתי־קפה, שותה ומשחק קלפים, מסתכסך ומתהולל ומוקף חברים בעלי עבר פלילי".
ב-1970 הזהיר שר ההסברה העיראקי מפני אבן אל־ראפידן, "האלמנט העיקרי הזורע פירוד הן בקרב העם העיראקי והן בין מדינות ערב".
ב-1972 כתב זכי אל־ג'אבר, שר ההסברה העיראקי ופרופסור לתקשורת באוניברסיטת בגדאד, מחקר על השידורים הישראלים בערבית.
"דבריו של אבן אל־ראפידן נתקעים כמסמרים בראש", ואישר כי השיחות האלו נהנות משיא של שיעור ההאזנה לרדיו בעיראק.
ב-1976 הגיע מכתב מאת רופא יהודי-עיראקי, ד"ר סלמאן דרוויש בו הוא מספר על הפגישה שלו עם איש שירות הביטחון העיראקי, הממונה על ההאזנה לשידורי חוץ.
באותה פגישה, שנועדה לטיפול רפואי, נכנס אחד העוזרים לחדר והניח על שולחנו של איש הביטחון תמליל משידורי הרדיו הישראליים של אמש.
"הרשה לי לקרוא באוזניך את מה שנאמר ברדיו.
איני מטפל בשום נושא אישי או משרדי לפני שאקרא את שיחת אל־ראפידן.
כל העיראקים – משרים ועד שוכני בקתות רעועות – לא מוותרים על האזנה לשידוריו ולנו אין מי שמסוגל להתחרות בו ובאמנות הדיבור שלו".
בימים שלפני מלחמת המפרץ נדמה היה שהוא עומד לחזור לשידור כאשר פנו אליו אנשים משירות הביטחון הכללי ומשרד החוץ – בנפרד וביקשו שיסייע בהסברה לעם העיראקי.
הרעיון היה שמילים משפיעות יותר מטילים.
היוזם, האיש שהציע להפעיל שוב את סלמאן דבי, היה יעקב נמרודי.
"בשנות השבעים ישבתי בטהראן", מספר נמרודי, "ונוכחתי שבשעה שראפידיין עלה לשידור, כולם היו ליד הרדיו.
הייתה אז בטהראן קהילה עיראקית גדולה אבל לא רק הם האזינו אלא גם איראנים, בבתים פרטיים, בשגרירויות.
כולם היו משבחים ומקלסים אותו.
לפני מלחמת המפרץ התארגנה ועדה של אנשי משרד הביטחון ומשרד החוץ, ואני נזכר באבן אל-ראפידן ובהשפעה האדירה שהייתה לו על העיראקים בטהראן.
הצעתי להביא אותו, שידבר עם העם העיראקי".
סלמאן דבי (1917–2002) נולד לסוחר תבואה אמיד בבגדאד, גדל בשכונה לא־יהודית ולמד בבית־ספר עממי ממשלתי.
חבר ילדות קרוב שלו היה עבד אל-כרים קאסם, לימים ראש מועצת ההפיכה בעיראק וראש ממשלתה.
בתום לימודיו התגייס סלמאן לפקולטה המשטרתית העיראקית, והיה היהודי היחיד מבין 80 התלמידים.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1940, בתקופה שבה פרחה התעמולה הנאצית בשורות קצונת הצבא והמשטרה.
בטקס הסיום של הקורס המשטרתי נכחו: יורש־העצר עבד אל-אילה, ראש־הממשלה רשיד עאלי אל-כילאני, שרים, מפקד־המשטרה הכללית חוסאם א-דין ג'ומעה , ראש־הפרלמנט העיראקי מוחמד א-סדר, אנשי חוק ומפקדי הצבא.
בטקס זה קיבל סלמאן שעון זהב שעליו חרוט הכתר המלכותי.
סלמאן שירת במשטרה העיראקית במשך 15 שנים, מהן שנתיים במעבדה לשעת חירום העיראקית.
הוא מונה למפקד הכוחות המזוינים במוסול והיה אחראי על הפטרולים העיראקים סביב הגבולות בין עיראק לסוריה.
כך התוודע לשבטים משני צידי הגבול ובפרט לשבט המרכזי "שִמָּאר" המקורב למלך פייסל הראשון ורכש שליטה מרשימה בלהג ובמנהגים המקומיים.
בהמשך הוצב בכירכוכ וסיים את שירותו כמזכיר לשלושה מפכ"לי משטרה.
לדבריו, מעולם לא חש ביחס שלילי כלשהו כלפיו מצד השלטונות, גם כאשר קמה מדינת ישראל.
במרץ 1950 קיבל אישור חריג מהמחלקה לוויתור על אזרחות המעיד שלא נשללה אזרחותו העיראקית.
אישור זה אפשר לו לצאת מעיראק כתייר, ולא כיהודי שוויתר על נתינותו – מעשה שהיה בבחינת בגידה בשל תפקידו כקצין משטרה בכיר.
בשנת 1951 יצא כביכול לחופשה באירופה, עם אשתו ושלושת ילדיו, אך המשיך לישראל כשהוא מותיר את כל רכושו בעיראק.
עבור דבי, שעזב מעמד וחיי רווחה בעיראק, הייתה הקליטה בישראל משפילה.
במשטרה הציעו לו להיות סמל.
הוא סירב והלך לעבוד בחברת שמירה.
הוא מיאן להיכנס למעברה ופלש לבית ישן בן חדר אחד על גדות נחל הירקון.
בשיטפונות של ראשית שנות ה-50, ירד הרכוש הדל של המשפחה לטמיון.
דבי נשא את התלאות בגאון, משנן לילדיו כי "חינוך זה הכול".
לאחר מלחמת סיני הצטרף לקול ישראל בערבית והחל לשדר את תוכניתו, שזכתה להצלחה ולפופולריות רבה.
סלמאן דבי נפטר בשנת 2002.
הספר, שיצא לאור על ידי אגודת האקדמאים יוצאי עיראק בישראל, תורגם מערבית לעברית על ידי עזרא מורד.
הספר יצא לראשונה בשפה הערבית על ידי סלמאן דבי בשנת 1990, והוא מכיל מבחר סיפורים, מבין מאות, מלווים בתקציר האירועים הפוליטיים כפי ששודרו בתוכנית הרדיו.
תוכנית הרדיו "צומת המזרח התיכון"
סלמאן דבי תרם רבות, בעילום שם, על פי דרישתו, גם לתוכנית הפופולרית של אפרים אבא "צומת המזרח התיכון", תוכנית ששודרה ברשת ב' במשך 17 שנים.
דבי ליקט וערך את החומר, אפרים אבא הגיש.
משרד החוץ נעזר בידע הנרחב של סלמאן דבי על העולם הערבי.
במכתב פנימי מינואר 1980 נאמר: "מחלקת ההסברה של משרדינו מעבירה הקלטה של 'צומת המזרח התיכון' למספר שגרירים באירופה ואמריקה כחומר רקע לצורכי הסברה".
אבו אל-חסן עלאא א-דין עלי בן אבי אל-חזם אל-ח'אלדי אל-מחזומי אל-קוריישי א-דמשקי הידוע בכינוי אבן א-נפיס (ابن النفيس) היה איש אשכולות ערבי מוסלמי, שתחומי עיסוקו כללו בין היתר רפואה, אנטומיה, ספרות, תאולוגיה, ביולוגיה, משפטים, שריעה ופילוסופיה.
אבן א-נפיס נודע בתור הראשון שתיאר את מחזור הריאות.
כמו כן, הוא היה בעל שם באסכולה השאפעית.
אבן א-נפיס נולד בשנת 1213 למשפחה ממוצא ערבי בכפר בקרבת דמשק.
כבר בילדותו, החל ללמוד פילוסופיה, תאולוגיה וספרות.
בהגיעו לגיל 16, החל אבן א-נפיס ללמוד רפואה.
בשנת 1236, הגר אבן א-נפיס למצרים, שם החל בין היתר ללמוד משפטים.
אבן א-נפיס היה עד למספר אירועים היסטוריים משמעותיים במהלך חייו, כגון נפילת בגדאד ועליית הסולטנות הממלוכית.
ב-17 בדצמבר 1288, נפטר אבן א-נפיס בקהיר לאחר מספר ימים בהם הוא היה חולה.
אבו מחמד עבד אללה אבן מחמד אבן א-סייד אל-בטליווסי היה פילוסוף ובלשן מוסלמי מאל-אנדלוס (כיום - ספרד).
עבודותיו סייעו בהעברת רעיונות נאו-פלאטוניים הן לאירופה הנוצרית והן למחשבה היהודית ובין היתר השפיע על הקבלה.
ספרו תורגם על ידי משה אבן תיבון בשם "ספר העגולות הרעיוניות להחכם הערבי אל-בטליווסי".
נולד בשנת 444 להג'רה בבדחוס והתחנך כמלומד, בעיקר בבלשנות.
כאשר נכבשה עירו על ידי המוראביטון ב-1094 נמלט לטרואל שבטאיפת אלבראקין, שם התמנה ללבלרו של השליט.
הוא נאלץ לעבור גם משם ונדד לטולדו, סרגוסה ולבסוף הגיע לוולנסיה.
בסרגוסה, לפני שנת 1110 נפגש עם הפילוסוף אבן באג'ה ודן עמו על תפקיד הלוגיקה בדקדוק.
אֶבֶן בֹּהַן בֶּן-רְאוּבֵן הוא מקום הנזכר פעמיים בספר יהושע בתור חלק מנחלת שבט יהודה:
נראה שאדון או בעל המקום נקרא בוהן בן ראובן ומשום שאבן גדולה שימשה לסימון גבול המקום, הוא נקרא על שמה.
כנראה שפעם הייתה גרסה שסברה שקוראים למקום "אבן בוחן", מה שמלמד על כך שהמקום שימש כמקום גבול וציון מקום
כיום ישנה המחלוקת היכן המקום נמצא.
שיטה אחת טוענת שהמקום בקרבת מרכז העיר יריחו., ואילו שיטה שנייה טוענת שהמקום נמצא בחג'ר אל אצבע.
אבן אג'ורום או בשמו המלא: אבו עבדאללה מוחמד בן עבדאללה בן דאוד אל-צנהאג'י היה בלשן וחכם דת אסלאמי מרוקאי ואמן קריאת קוראן המפורסם בזכות ספר הדקדוק הסינופטי בערבית שחיבר שנקרא בהמשך על שמו אל-אג'ורומיה.
אבן אג'ורום נולד בפאס בשנת 1273. הוא היה ממוצא ברברי של צנהג'ה.
"אג'ורום" היא מילה ברברית שמשמעותה "אדם דתי" וסופי עני (סגפן, בשפת השילחה : אג'וררם).
סבו, דאוד, היה הראשון הידוע בכינוי הזה.
נפטר ביום ראשון, 1 במרץ 1323, ונקבר למחרת בתוך העיירה ברובע האנדלוסי ליד באב אל-ג'יזין (כנראה, באב אל-חדיד ) ונשא את שמו בתחילת המאה ה-20.
אבן אייל (במונגולית: буган чулуу, תעתיק "בוגאן צ'ולו") הוא סוג של מגליתים המצויים בצפון מונגוליה ובדרום סיביר.
שמם בא מהתחריטים עליהם שלעיתים קרובות מתארים איילים צפוניים, לפעמים כ"מעופפים".
בסך הכל אותרו כ-1,600 אבני אייל ממונגוליה ועד אוקראינה, כשהרוב, כ-1,300 אבנים, במונגוליה.
האבנים מתוארכות לסוף האלף השני לפנה"ס ותחילת האלף הראשון לפנה"ס.
המשמעות שלהן עדיין לא ידועה.
אבני איילים צמודים לעיתים קרובות ל (khirgisüür) – אתר מורכב של תל אבנים עגול במרכז מתחם מרובע או עגול המסומן על ידי אבנים, עם ערמות אבנים קטנות רבות מחוץ לשורות מתחמי האבן המזרחיים והדרומיים, ולפעמים עם הרבה עיגולי אבן קטנים מחוץ למתחם.
ארבעה אזורים במונגוליה הכוללים מקבצים של אבני אייל נוספו כאתר מורשת עולמית לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-17 בספטמבר 2023 בשם "מונומנטי אבני האייל ואתרים קשורים מתקופת הברונזה" (Deer Stone Monuments and Related Bronze Age Sites) במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
אבני איילים בנויות בדרך כלל מגרניט או צפחות ירוקות, תלוי מה השכיח ביותר באזור שמסביב.
גובהם משתנה; רובם בגובה של יותר ממטר, אך חלקם מגיעים לגובה של 4.5 מטרים.
החלק העליון של האבנים יכול להיות שטוח, עגול או מנותץ, מה שמרמז שאולי החלק העליון המקורי נהרס בכוונה.
האבנים מכוונות בדרך כלל עם הפנים המעוטרות למזרח.
הגילופים והעיצובים הושלמו בדרך כלל לפני שהאבן הוקמה, אם כי חלק מהאבנים מראים סימני חצבה במקומה.
העיצובים נוצרו באמצעות ניקור או גילוף של משטח האבן.
חתכים עם חריצים עמוקים ומשטחים בזווית ישרה מעידים על שימוש בכלי מתכת.
נעשה שימוש בכלי אבן כדי להחליק את החיתוכים הגסים של כמה עיצובים.
כמעט כל האבנים היו מגולפות בעבודת יד, אבל כמה אבנים יוצאות דופן מראות סימנים של חיתוך עם סוג פרימיטיבי של מקדחה מכנית.
במהלך 30 שנות מחקר סיווג ויטאלי וולקוב (Виталий Васильевич Волков) שלושה סוגים נפרדים של אבני אייל:
אבני אייל המסווגות כמונגוליות-טראנסבאיקליות (Mongol-Transbaikal) הן מפורטות למדי ואלגנטיות יותר בשיטות הציור שלהן.
הן בדרך כלל מציגות לוחם חגור עם אייל אציל מעופף מסוגנן על פלג גופו העליון.
סוג אבן אייל זה בולט בעיקר בדרום סיביר ובצפון מונגוליה.
ריכוז זה מצביע על כך שהאבנים הללו היו מקור למסורת אבני האייל, והסוגים האחרים פישטו והרחיבו על בסיסם.
על אף הכינוי "אבני אייל" אין באבנים המסווגות כאירואסייתיות (Eurasian) איילים.
יש בהן אזור מרכזי של האבן, המופרד על ידי שני קווים אופקיים או "חגורות".
יש גם "חישוקי עגילים", עיגולים גדולים, חתכים אלכסוניים בקבוצות של שניים ושלושה הידועים כ"פנים", ו"שרשרות", אוסף של בורות אבן הדומים לשמם.
באבנים המסווגות כסייאן-אלטאי מצוירים כמה עיטורים מהאבנים האירואסייתיות, כולל חיות צפות חופשיות, ישרות רגליים, פגיונות וכלים אחרים.
המראה של מוטיבים של איילים פוחת בצורה ניכרת, ואלו שמופיעים לרוב אינם מדגישים את היחס בין איילים לתעופה.
ניתן לחלק את אבני סייאן-אלטאי לשני סוגים:
אבני גורנו-אלטאי עם מוטיבים פשוטים של לוחמים, המציגים כלים באזור החגורה של האבן.
מוטיבים של איילים מופיעים אך מעטים.
אבני סייאן-טובה דומות לאבני גורנו-אלטאי, אך מכילות פחות ציורים של בעלי חיים.
הסגנון האמנותי הרבה יותר פשוט, לרוב מורכב רק מחגורות, שרשראות, עגילים ופנים.
ישנן תמונות נפוצות רבות המופיעות באבני אייל, כמו גם מספר רב של דרכים שבהן הן מוצגות.
דמויות איילי הצפון בולטות כמעט בכל אבני האייל.
לאבנים מוקדמות יש ציורים פשוטים מאוד של איילי הצפון, ובמרוצת הזמן, מתרבים הפרטים ברישומים.
500 שנים אחרי האבנים הראשוניות מופעים האיורים המורכבים של איילי הצפון המעופפים.
איילי הצפון מתוארים כעפים באוויר, במקום רק לרוץ ביבשה.
האנתרופולוג כתב, "אייל הצפון מתואר כשצווארו פרוש ורגליו מושטות קדימה ומאחור, כאילו הוא לא רק דוהר אלא מזנק באוויר".
הקרניים, המופיעות לפעמים בזוגות, הפכו מצועצעות במיוחד, תוך שימוש בעיצובי ספירלה עצומים שיכולים להקיף את כל האייל.
קרניים אלה מחזיקות לפעמים דיסק שמש או תמונה אחרת הקשורה לשמש.
יצירות אמנות אחרות מאותה תקופה מדגישות עוד יותר את הקשר בין אייל הצפון לשמש, שהוא אסוציאציה נפוצה מאוד בשמאניזם הסיבירי.
קעקועים על לוחמים קבורים מכילים איילים, הכוללים קרניים מעוטרות בראשי ציפורים קטנים.
דימוי זה של אייל-שמש-ציפור אולי מסמל את השינוי הרוחני של השמאן מהאדמה לשמיים: המעבר מחיים ארציים לחיים שמימיים.
מכיוון שתמונות איילים אלו מופיעות גם בקעקועים של לוחמים, ייתכן שהאמינו שאיילי הצפון מציעים הגנה מפני כוחות מסוכנים.
תאוריה נוספת היא שרוח האייל שימשה כמדריך לסייע לנפש הלוחם בדרכה לגן עדן.
במיוחד באבני סייאן-אלטאי, שפע של בעלי חיים אחרים נמצאים בציורי אבני האייל.
אפשר לראות תיאורים של טיגריסים, חזירים, פרות, יצורים דמויי סוס, צפרדעים וציפורים.
בניגוד לאיילי הצפון, לעומת זאת, בעלי חיים אלה מתוארים בסגנון טבעי יותר.
היעדר פירוט מקושט זה מעיד על חוסר חשיבות על-טבעית של בעלי חיים כאלה, כשהם בבירור חשובים פחות מאייל הצפון.
החיות מזווגות לעיתים קרובות אחת עם השנייה בעימות, למשל.
טיגריס מתעמת עם סוס בפעילות ארצית הרבה יותר.
ניתן לראות כלי נשק וכלים בכל האבנים, אם כי כלי נשק מופיעים במיוחד באבני סייאן-אלטאי.
קשתות ופגיונות צצים לעיתים קרובות, כמו גם כלים טיפוסיים מתקופת הברונזה, כגון כלי הצתה או מושכות למרכבה.
מראה הכלים הללו עוזר לתארך את האבנים לתקופת הברונזה.
תבניות שברון (אות V הפוכה) צצים מדי פעם, בדרך כלל באזורים העליונים של האבן.
ניתן להשוות דפוסים אלה למגנים צבאיים, דבר המצביע על הקשר של האבנים לסכסוך מזוין.
הוצע גם שדפוסי שברון יכולים להיות סמל שמאני המייצג את השלד.
פרצופים אנושיים הם תופעה נדירה בהרבה ובדרך כלל הם מגולפים בחלק העליון של האבן.
הפנים האלה מגולפים בפה פעור, כאילו שהם שרים.
הדבר מעיד גם על קשר דתי / שמאניסטי של אבן האייל, שכן ביטוי קולי הוא נושא נפוץ וחשוב בשמאניזם.
ארכאולוגים מצאו למעלה מ-1,500 אבני איילים באירואסיה.
למעלה מ-1,300 מהם תועדו בשטחה של מונגוליה המודרנית.
אבנים דומות נמצאות באזור רחב יותר, עד מערבה עד קובאן ברוסיה; הבוג הדרומי באוקראינה; דוברוג'ה בבולגריה; והאלבה, שזורם דרך צ'כיה וגרמניה.
אבני אייל הוקמו כנראה במקור על ידי נוודים מתקופת הברונזה בסביבות 1000 לפני הספירה, אם כי יש לקחת בחשבון מחקר נוסף על אסטלות קורגן הקימריות.
הם נקשרו לקבורות של .
תרבויות מאוחרות יותר עשו לעיתים קרובות שימוש חוזר באבנים בתלי קבורה משלהן (הידועים בשם ), ולמטרות אחרות.
גם ונדלים מודרניים השחיתו ואף בזזו את האבנים.
בשנת 1892 פרסם אוסף רישומים של אבני אייל במונגוליה.
הרישומים של רדלוב הראו את התמונות המסוגננות ביותר של איילים על האבנים, כמו גם את הסביבה שבה הן הוצבו.
רדלוב הראה שבמקרים מסוימים האבנים היו משובצות בדפוסים המצביעים על קירות של קבר, ובמקרים אחרים, היו משובצים דפוסים מעגליים משוכללים באבני האייל, מה שמצביע על שימוש בטקסים בעלי משמעות לא ידועה.
בשנת 1954 פרסם מחקר על אבן אייל שנמצאה בשנת 1856 על ידי ליד אולן-אודה המודרנית הידועה כיום כאבן איבולגה (Иволгинский оленный камень), המוצגת במוזיאון המדינתי ההיסטורי של אירקוטסק.
אוקלדינקוב זיהה את תמונות האיילים כאיילי הצפון, תיארך את גילוף האבן למאות ה-6–7 לפני הספירה, והסיק מצורת הצבתה ומתמונות אחרות שהיא קשורה לטקסי קבורה, ומהווה אנדרטה למנהיג לוחם בעל בולטות חברתית גבוהה.
מחקר נרחב משנת 1981 של ויטאלי וולקוב (Виталий Васильевич Волков) זיהה שני תנאים תרבותיים מאחורי אבני האייל.
נראה כי אבני האייל המזרחיות קשורות לבתי קברות של .
המסורת התרבותית האחרת קשורה למבנים המעגליים המצביעים על שימוש כמרכז הטקסים.
ישנן מספר תיאוריות מוצעות למטרת אבני האיילים.
ישנן נקודות מבט שונות לגבי מקורותיה של אמנות אבן האייל.
לפי דימוי האייל האמנותי מקורו בשבט הסאק וענפיו.
וולקוב משער שחלק מהשיטות ליצירת אמנות אבני אייל קשורות קשר הדוק לסקיתים (וולקוב 1967), ואילו הארכאולוג המונגולי ד.
צווינגורז' רואה באמנות אבני האייל שמקורה במונגוליה בתקופת הברונזה והתפשטה לאחר מכן לטובה ולאזור באיקל.
חקר גם הוא את אמנות אבני האייל והגיע למסקנות אחרות.
האבנים אינן מופיעות לבדן, הן בדרך כלל מוצבות בדרך כלל עם כמה מונומנטי אבן אחרים, לפעמים מגולפות, לפעמים לא.
האדמה סביב מקבצים אלה מכילה לעיתים קרובות עקבות של שרידי בעלי חיים, למשל, סוסים.
שרידים כאלה הונחו מתחת לאבנים משניות אלו.
שרידי אדם, לעומת זאת, לא נמצאו באף אחד מהאתרים, מה שמטיל ספק בתאוריה שהאבנים יכולות לתפקד כמצבות.
הסימונים על האבנים ונוכחותם של שרידי קורבנות יכולים להצביע על מטרה דתית, אולי מיקום מצוין להתרחשות של טקסים שמאניסטיים.