tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השור הביא לניצחון על האויב, ולכן "קראו למקום הזה אבי השור, על שם הזקן ושורו.
ועדיין אותו מקום קיים ושמו קיים."
על משמעות השמות הנוצריים "הר העצה הרעה" ו"הר המועצה הרעה" וכיצד ניתנו לאותו מקום, מסבירים כי בני ירושלים ערבבו את השם ג'בל א־טור (הר המגדל, שמו הערבי של הר הזיתים) עם ג'בל אבו תור, וכך כינו את הגבעה בשם 'אַבּוּ טוּר' (אבי המגדל).
כך גם הכינוי "הר העצה הרעה" (Mount of Evil Counsel) היה ל"הר המועצה הרעה" (Mount of Evil Council).
מכל מקום, זיהוי נפוץ ומקובל יותר ל"הר העצה הרעה" הוא הר אצל (רכס ארמון הנציב), כקילומטר וחצי דרומה לאבו תור.
בימי הביניים מופיעה השכונה שעל הגבעה בשם "הר הגיחון" על שמו של מעיין הגיחון הנובע ממזרח לגבעה, בנחל קדרון.
שמו הרשמי של החלק היהודי של שכונת אבו תור הוא שכונת "גבעת חנניה", אולם רוב תושבי השכונה כמעט ואינם משתמשים בשם זה.
השם גבעת חנניה נקבע בשנת העשור למדינת ישראל, ביולי 1958, במסגרת קביעת שמות חדשים לשכונות ירושלים שנשאו עד אז שם ערבי או לועזי.
השם מציין את חנניה בן נדבאי, הכהן הגדול בימי בית שני, שבית הקיץ שלו, על פי הערכות, ניצב בראש הגבעה שבשכונה.
לפי יוספוס פלביוס חנניה אף קבור בגבעה זו, שכפי המשוער הוא בגיא בן הינום, למרגלות הגבעה.
נכון להיום, הקבר עצמו עדיין לא זוהה.
בראש הגבעה, בחלקה העליון של השכונה הנוכחית, הוקמה בשנות ה־80 של המאה ה-19 שכונת אבו תור הערבית.
השכונה אכלסה ערבים אמידים שבקשו לצאת מבין החומות לאזור מרווח בקרבת העיר העתיקה, ורוב הבתים שנבנו היו גדולים ומפוארים.
במקביל, בשנת 1887, הקימו על הגבעה יוסף נבון ביי ושני שותפיו, הבנקאי יוהנס פרוטיגר ושלום קונסטרום, שכונה יהודית שנקראה על שמו של נבון, בית יוסף.
השכונה נבנתה כמיזם מסחרי, וזאת בניגוד לרבות מהשכונות הראשונות מחוץ לחומות, שנבנו ביוזמות פילנתרופיות.
השכונה היהודית נתקלה בקשיים כבר עם הקמתה, וחלק מבתיה נמכרו לערבים.
לאחר מאורעות תרפ"ט (1929) ננטשה השכונה, היהודים לא שבו אליה, ובבתיהם הנטושים התיישבו ערבים.
בתקופת המנדט הוגדל שטח השיפוט של ירושלים, וכתוצאה מכך נכללו מספר כפרים, ובהם אבו תור, בשטחי העיר.
כמו כן, הרכב אוכלוסייתה של אבו תור השתנה בתקופה זו, מאוכלוסייה נוצרית ומוסלמית אמידה, חלקה הגדול ממשפחות ירושלמיות ותיקות, השתנה אופייה עקב מעבר לירושלים ואליה של תושבים מאזור הר חברון (הח'לילים).
זמן קצר לאחר החלטת החלוקה באו"ם, ובמהלך חודשיה הראשונים של מלחמת העצמאות, החלו ערביי אבו תור לירות לעבר שכונת ימין משה הסמוכה.
מכוניות שנסעו על דרך חברון הותקפו על ידי תושבי השכונה, והגישה לשכונות היהודיות הדרומיות הפכה לקשה יותר.
במאי 1948, במסגרת מבצע קלשון לתפיסת שטחים לאחר סיום המנדט וצאת הבריטים, נכבש חלקה המערבי של השכונה בידי כוחות חטיבת עציוני של ארגון "ההגנה", לאחר שתושביה הערבים כבר נמלטו ממנה.
כוחות "ההגנה", בפיקודו של חיים הלברייך-דניאלי, הגיעו מכיוון מחנה אלנבי שמדרום, ולחמו בעיקר נגד חיילים עיראקיים.
די מהר נשברו המגִנים והשכונה עברה לשליטת "ההגנה".
בהמשך המלחמה נוצר בה קו חזית, כשכוחות "ההגנה" ישבו בחלקה העליון של השכונה בבתים שתפסו, והערבים שנהדפו מהחלק העליון ישבו במורדותיה.
בתום הלחימה הפעילה נוצרו משני צדי קו החזית שעבר בקו של צפון-דרום, משלטים בשני הצדדים.
בצד המערבי נבנו עמדות צה"ל על החלק השולט והגבוה של הגבעה, וממזרחן, בשטח נחות טופוגרפית, נבנו עמדות הלגיון הירדני.
בין שני הצבאות היה שטח צר שהתמלא בהריסות ובגדרות תיל תלתליות (קונצרטינות).
בהסכם הפסקת האש שהותווה על ידי משה דיין ועבדאללה א-תל בנובמבר 1948, עוד קודם להסכם שביתת הנשק, סימנו השניים בעפרונות צ'יינוגרף כל אחד את קו העמדות הקדמי שלו, והפער שנותר בין הקווים היה לשטח הפקר.
הגבול חצה את השכונה בתוואי רחוב עשהאל, כאשר עמדות הירדנים והישראלים נמצאות בשני צדי הרחוב, מרחק מטרים ספורים אלה מאלה.
כך נוצר "הקו העירוני" שחצץ בין הצדדים משך 19 שנים.
קווי הצ'יינוגרף אושררו בהסכמי שביתת הנשק ברודוס כ"קו שביתת הנשק 1949", והטביעו את חותמם על חייה של השכונה עד מלחמת ששת הימים.
תושבי השכונה הערבים שבחלק שבשליטת הלגיון הירדני חזרו לבתיהם, ולאחר מלחמת העצמאות יוּשב חלקה המערבי העליון טופוגרפית ביהודים, רובם עובדי מדינה ועולים חדשים.
בצפון שכונת אבו תור הערבית נותרו בתים אחדים מהשכונה היהודית "בית יוסף".
במשך 19 שנות ירושלים המחולקת הייתה השכונה חצויה בין אבו תור הערבית שבשליטת ירדן לשכונה היהודית שבשטח ישראל.
שמה של חלקה המערבי של השכונה הוסב ל"גבעת חנניה".
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 ואיחוד העיר, השתמשו יותר ויותר בשם הערבי של השכונה, והשם "גבעת חנניה" הלך ונעלם, מאחר שלא התעקשו עוד על שימורו.
שתי העמדות הישראליות שניצבו על קו הגבול באזור זה כונו "לולב" ו"אריה", כשמפקדת הפלוגה שכנה ב"בית נחמיה" שבמרומי הגבעה.
העמדות הירדניות במורדות המזרחיים כונו: "לולב הירדנית", "בית המחלקה", "אריה הירדנית" ו"עמדת התריסים הצהובים".
אף שגם בשכונה זו נרשמו במשך השנים מספר אירועי ירי, יחסית למקומות אחרים לאורך הקו העירוני נחשב המקום שקט.
הדבר נבע בעיקר מהעליונות הטופוגרפית של העמדות הישראליות על פני אלו של הלגיון.
בעקבות הקרבה הפיזית הרבה בין בתי האזרחים היהודים ובין בתי האזרחים הערבים, נוצרה במשך השנים גם קרבה אנושית משני צדי הגבול, ואף נזרקו מעבר לגדר המערכת מצרכי מזון שונים מצד לצד, לרבות פיתות.
במלחמת ששת הימים ניטש קרב מר על כיבושה של אבו תור הערבית.
הצורך הדחוף בכיבוש השכונה התעורר ב-6 ביוני 1967 במטרה להשלים את כיתור העיר העתיקה, שכבר הייתה מכותרת מעבריה האחרים.
למשימה נשלח גדוד מילואים של חטיבת ירושלים בפיקודו של מיכאל פייקס.
בשעה 15:00 תקפו ארבע מפלוגות הגדוד את ארבע העמדות הירדניות שבשכונה, ולמרות התנגדות חיילי הלגיון הירדני, הושלם כיבושה של השכונה עד השעה 18:00, אך במחיר של 17 הרוגים, ובהם המג"ד מיכאל פייקס.
עם ההשתלטות על אבו תור, הושלם כיתורה של העיר העתיקה, שלמחרת נכבשה בידי צה"ל.
שלט על מהלך הקרב נמצא ברחוב נעמי, ואנדרטה לנופלים בקרב זה נמצאת בתוך גינה בשכונה ברחוב עין רוגל.
איחוד ירושלים הביא לפיתוח ניכר ולשיפור משמעותי במצבם הכלכלי של תושבי השכונה, בשל הפיתוח העירוני הרב בגבעת חנניה.
פיתוח השכונה היהודית הביא לבניית תשתיות בשכונה הערבית ולסלילת רחובות, ומרבית תושבי המקום מצאו עבודה בשכונות היהודיות של העיר.
השכונה המשיכה להיות מעורבת גם לאחר מלחמת ששת הימים, כשהערבים יושבים בחלקה התחתון של השכונה והיהודים בחלקה העליון, אך הגבול הולך ומטשטש.
המוצבים הישראליים והירדניים סולקו, ותוואי הגבול הפך עתה לרחוב עשהאל, המפריד בין החלק הערבי והחלק היהודי של השכונה.
אופי קביעת הגבול והאכלוס היהודי שבא בעקבותיו הביאו לרחובות מופרדים, שחלקם התחתון-המזרחי מיושב בערבים והעליון-המערבי מיושב ביהודים.
בעברו המערבי של רחוב עשהאל עומדות וילות מטופחות של משפחות יהודיות המוקפות בחומות אבן, ובמזרחו בתים ערביים שחלקם בנויים בבנייה ערבית לא סדורה.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה, החל מ־1987, החל מתח הולך וגובר בין היהודים לערבים בשכונה, כאשר חבלות ושרפת מכוניות של יהודים הפכו לדבר שבשגרה.
המתח הגובר הביא לצמצום המגעים שבין יהודים לערבים, והשכונה נחשבה לשכונת 'תפר'.
באזור רחוב עשהאל בנו היהודים שגרו בו חומות הגנה גבוהות מקומת אדם לבתיהם בצדם המזרחי, הגובל בחלקו הערבי של הרחוב.
הרחוב וחומות האזור היהודי הוארו בלילות בפנסים רבי עוצמה, והמשמר האזרחי סייר לאורכו.
בעבר היו תושביה הערבים של אבו תור נוהגים לקצר את דרכם ולחצות את האזור היהודי בדרכם לתחנות האוטובוס שבדרך חברון ולמקומות עבודתם במערב העיר.
כמו כן, היו צעירים ובני הנוער ערבים שנהגו בוונדליזם כלפי רכוש תושבי השכונה היהודית ואף תקפו מילולית בנות בשכונה.
בחששם, הקימו התושבים של האזור היהודי שער ברזל בין רחובות עשהאל ועובד המונע מהערבים לעבור בחלקה היהודי של השכונה.
לאחר הסכמי אוסלו ב-1994 שבו החיים אט אט למסלולם, אך המתח שבין הקהילות עדיין קיים, ובמשך השנים סבלו התושבים היהודים ממקרים רבים של יידוי אבנים והשלכת בקבוקי תבערה.
לשם פיקוח מהיר וממוקד יותר על אירועים על רקע לאומני, הקימה משטרת הבירה מתקן צילום בווידאו ברחוב עשהאל.
המתקן קשור ישירות למוקד המשטרה, ומאפשר פיקוח בזמן אמת על המתרחש באזור קו התפר.
מצלמה דומה הותקנה גם ברחוב נעמי הסמוך.
בשעות הבוקר המוקדמות של 2 בדצמבר 1998 נרצח אוסאמה נַתְשה, עובד עירייה ערבי תושב השכונה בן 41, על ידי רעול פנים ברחוב נעמי.
מצלמות האבטחה לא פעלו אך לטענת המשטרה בוצע הרצח על רקע לאומני בידי דוקר סדרתי יהודי שפעל גם באזור מאה שערים.
סוגיות אקטואליות ואופי השכונה כיום
לעומת ההתיישבות היהודית, הצד הערבי קפא על שמריו.
תוכנית אב לבנייה בשכונות ערביות במזרח העיר משנת 1998 הראתה את האפשרות לבניית יותר מ־3,000 דירות במגזר הערבי.
התוכנית נועדה להביא את שטחי הבנייה האפשריים בשכונות הערביות לידי מיצוי, אך גם לאפשר לעברייני בנייה לקבל היתרים בדיעבד והכשרה לבנייה שבוצעה בלא רישיון.
בשכונת אבו תור הערבית הותר לפי תוכנית זו לבנות 150 יחידות דיור.
ההבדל בין שני חלקי השכונה ניכר גם בהיבט הבינוי.
לעומת הפיתוח המואץ שפקד את שכונת אבו תור היהודית, שבה בתי דירות נאים, גגות רעפים וגינות נאות, החלק הערבי של השכונה, שבו מוסיפים קומות לבניינים נמוכים ושטחי ביניים שבין הבתים מתמלאים בבתים חדשים, נראה ככפר מוזנח.
חיי המסחר, השירותים, הבילוי והפנאי מתקיימים בשכונות סמוכות.
לאבו תור הערבית מערכת של חינוך, רווחה ותחבורה נפרדת לחלוטין מזו של השכונה היהודית.
בחלק הערבי של השכונה יש כמה חנויות מכולת שהיוו בעבר מקומות מפגש שבין יהודים לערבים, אך החל מהאינתיפאדה הראשונה התמעטו מאוד היהודים המבקרים בהם.
בחלק הערבי של השכונה ישנו בית ספר יסודי בשם "אחמד סמך".
במרכז הקהילתי של השכונה, בית נחמיה, נוצר עימות בין ילדי השכונה הערבים הלומדים בבית הספר "אחמד סמך" לבין ילדי השכונה היהודים על השימוש במתקני השעשועים בגן שבמתנ"ס.
על רקע העימות שאף גלש לפסים אלימים, נוצר בשנים 1999–2000 פרויקט "מרכז החוויה היהודי־ערבי", שיצר מפגש שבין שתי התרבויות.
הפרויקט נועד ליצור היכרות ולהפחית את החשדנות ההדדית.
התיישבות של יהודים בכל השכונה החלה כבר מאז 1949, ובגבול הרחובות עשהאל, עין רוגל והמפקד ישנה התיישבות משותפת, כך שלמעשה לא קיימת הפרדה בולטת בין השכונות.
כיום מתגוררות בשכונה היהודית כ־400 משפחות.
הצד היהודי המערבי של השכונה הפך גם לאזור יוקרתי שבו רמת חיים גבוהה ובו גרים היהודים בבתים ערביים משופצים ומודרניים ובבתי יוקרה חדישים שנבנו בשנות ה־80 וה־90. בשכונה אין בית ספר יהודי וילדי השכונה מוסעים על ידי הוריהם או נוסעים ללמוד בשכונות הסמוכות.
ב־2001 רכשה עמותת עטרת כהנים בניין בן שלוש קומות בחלק התחתון של שכונת אבו תור, בלב האזור הערבי.
הבית היה בבעלותה של משפחת עג'מיאן הארמנית, שעברה לחו"ל לאחר המכירה, והיה בעבר בשימושה של הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
בבית, שנרכש בסוף ספטמבר 2001, הוצבו מאבטחים השומרים על הבניין ביום ובלילה, הבניין זה נקרא בשם: "בית המפקד".
העמותה שיכנה שתי משפחות צעירות, והכניסה למגורים במקום עוד ארבע משפחות, כולן מאנשי ישיבת עטרת כהנים.
היום מתגוררות בבניין שש משפחות, כולן ללא קשר לישיבת עטרת כהנים.
אחת מהמשפחות היא משפחתו של הרב בנימין אייזנר.
מאז התיישבו משפחות רבות נוספות באזור.
"בית נחמיה" – מרכז קהילתי שכונתי.
מתחם המנזר היווני – בולט בשיא הגבעה ומוקף בחומות.
במרומי הגבעה, ממזרח למפגש הרחובות עמינדב וישי, מתחם נוצרי יווני־אורתודוקסי סגור (דֵיר אבו תור), ובו שרידי כנסייה, המציינת את המקום בו נדון ישו בראשונה, וקברים מהתקופה הביזנטית.
במקום חפרו ח' גולדפוס, ג"מ גוזלן וע' שיאון, שמצאו שרידים של כנסייה ברמת השתמרות נמוכה.
לכנסייה מבנה בזיליקה, ובו אולם תווך ושתי סיטראות.
מספר העמודים שהיו בבזיליקה ומקומם אינם ידועים.
החלק המערבי של הכנסייה לא שרד כלל.
במרכזו של האפסיס של הכנסייה הפונה מזרחה נחצב אפסיס.
משני צדיו של האפסיס הותקנו חדרי משנה (פסטופוריה).
תחת הסיטרה הצפונית של הכנסייה נחשפה קריפטה החצובה בסלע שהשתמרה במצב בינוני.
לפי אחת מהסברות של החופרים, שימשה הקריפטה לקבורה, וזאת לפי הכתובת שנחשפה בתוך הקריפטה ובה נכתב כי כאן ה"קבר של פ[רוקופיוס]...".
לפי סברה אחרת הקריפטה היא כנסייה תת-קרקעית (קטקומבה).
הכנסייה שייכת למנזר על שם הקדוש מודסטוס.
במרכז השכונה, על גב הגבעה, סמוך למרכז הקהילתי "בית נחמיה", שנקרא ע"ש נחמיה כהן, חלל צה"ל בן השכונה ששירת בסיירת מטכ"ל, קיימת חורשה המיועדת לשימור ומשווה לשכונה אופי כפרי פסטורלי.
החורשה נקראת לעיתים בפי התושבים "גן החרוב".
באמצע שנת 1999 הוצע על ידי העירייה, לאור בקשת עמותת בית הכנסת של השכונה, לעקור את החורשה ובמקומה להקים בית כנסת מרכזי.
מרבית התושבים של השכונה מתנגדים לתוכנית זו, בטענה שהיא תיפגע באופייה של השכונה.
בשנת 2015, נחנך ברחוב נעמי פינת דרך חברון מרכז שרובר לתרבות, מרכז שבו כ-16 בתי קולנוע, בתי קפה ומסעדות, בכניסה לטיילת גבריאל שרובר.
בית הקברות הקראי נמצא בקצה הצפוני של השכונה מעל גיא בן הינום.
הקראים יושבי ירושלים קברו את מתיהם כאן עוד בדורות קדומים.
בית הקברות נטוש ללא השגחה ובמקום חלקי מצבות עם כתובות בעברית.
עד למלחמת ששת הימים עבר הגבול עם ירדן בסמוך לבית הקברות.
נקודת תצפית אל גיא בן הינום בסמוך לבית הקברות הקראי.
החלק המערבי, היהודי, של שכונת אבו תור נגיש באמצעות מספר קווי אוטובוס, העוברים ברחובות הראשיים הסמוכים, בהם דרך חברון ורחוב עמינדב.
החלק המזרחי, הפלסטיני, של השכונה נגיש באמצעות מספר קווי אוטובוס המגיעים למע"ר של העיר המזרחית.
תושבי השכונה משתמשים גם בטיילת שרובר להליכה רגלית או לרכיבת אופניים, המובילה לשכונות תלפיות, ארמון הנציב ולשכונת ג'בל אל-מוכבר.
אבוג'ה משתרעת על שטח של כ-250 קילומטרים רבועים במרכז הפדרציה במחוז הפדרלי של ניגריה ולפי חישוב רשמי המבוסס על תחזית רשמית לתאריך 21 במרץ 2022 אוכלוסייתה מונה כ-2.69 מיליון תושבים, ובכך היא העיר הרביעית בגודלה בניגריה (אחרי לאגוס, קנו ואיבדאן).
העיר נבנתה כעיר מתוכננת בעקבות החלטה ממשלתית משנת 1976, שקבעה כי יש לשנות את מיקום עיר הבירה ולהעביר אותה למרכז המדינה.
הוחלט להקים עיר בירה חדשה, שתהיה נייטרלית לאור השסעים הדתיים והמפלגתיים בניגריה, ותהיה בסמיכות לכלל הארץ.
לעיר הגיעו תושבים רבים מעיר הבירה הקודמת, לאגוס שסבלה מהתפוצצות אוכלוסין.
באותה תקופה הייתה עיר החוף לאגוס בירת המדינה.
העיר הוכרזה רשמית כבירה רק ב-12 בדצמבר 1991. תוכנית המתאר של העיר נכתבה בידי האדריכל היפני הנודע קנזו טנגה וצוותו.
העיר תוכננה בצורת סהר כדי להדגיש את נאמנות התושבים לאסלאם.
רוב הארצות אשר יש להן קשרים דיפלומטיים עם ניגריה העבירו את שגרירויותיהן לעיר זו.
בין השאר, ניתן למצוא באבוג'ה את משכן הנשיאות, הפרלמנט הניגרי, בית-המשפט העליון, המסגד הלאומי של ניגריה, המטה האזורי של אופ"ק ונמל תעופה.
אַבּוּב צַיִד, או אַבּוּב דָה קָאצָ'ה (באיטלקית: Oboe da caccia), הוא כלי נשיפה מעץ ממשפחת האבוב, הנמוך בקווינטה מן האבוב.
הכלי מכופָף ומחופה עור, ובקצהו פעמון פליז מתרחב המזכיר את זה של קרן הציד, ומכאן שמו.
הכלי שימש במוזיקת בארוק, וכיום מנגנים בו בעיקר בביצועים אותנטיים.
הוא מוכר כיום בעיקר בזכות השימוש שעשה בו יוהאן סבסטיאן באך ביצירותיו הקוליות.
אבוב הציד מעולם לא היה בשימוש נרחב: נכתבו לו יצירות בעיקר בין השנים 1720–1760, ורק מספר בונים מצומצם במרכז אירופה בנו אותו.
הבונה הטוב ביותר היה י"ה אַיְכֵנטוֹפְּף מלייפציג, שהיה הראשון שהחליף את פעמון העץ בפעמון פליז, אולי תוך תיאום עם באך.
באך החל לכתוב לכלי מיד לאחר הגיעו ללייפציג, וניצל היטב את הרגיסטרים האמצעי והנמוך של הכלי, אולי בגלל צלילם ה'צרוד' והאקספרסיבי.
לרוב הוא שילב את הכלי באריות המביעות סבל או צער.
בסוף תקופת הבארוק יצא אבוב הציד משימוש.
הפיתוח המהיר שעבר על האבוב פסח עליו, ובמקומו התפתחה הקרן האנגלית בהשפעת אבוב הטנור הרגיל (taille) והאבוב ד'אמורה.
סביר כי הסיבה לכך הייתה המבנה המורכב של הכלי, וחוסר היכולת לעצב אותו במחרטה, בניגוד לכלים הישרים.
בסוף המאה ה-18 יצא אבוב הציד משימוש, ובמאה ה-20 כבר לא ידע איש עוד מהו הכלי שנקרא בשם זה.
בתחילת דרכה של התנועה למוזיקה עתיקה ניסו מוזיקולוגים לשווא למצוא כלי שיתאים לתיאור ולמנעד אבוב הציד, וההנחה הייתה שלא שרד אף כלי עד ימינו.
בפרויקט הקלטת מכלול הקנטטות של באך בשנות ה-70 של המאה ה-20, בניצוח ניקולאוס הרנונקור וגוסטב לאונהרדט, נעשה שימוש ב-taille לביצוע תפקיד אבוב הציד, בתוצאות מעורבות.
לבסוף, בתחילת שנות ה-70, גילה האוצר השוודי קארי קארפ כי במוזיאון המוזיקה בסטוקהולם ובמוזיאון נוסף בקופנהגן מוצגים שני כלים מקוריים של אייכנטופף.
כלים אלה לא היו ניתנים עוד לנגינה, כפי שקורה לעיתים קרובות בכלי נשיפה עתיקים, אבל העתקים שנבנו על פיהם משמשים נגנים בימינו.
הקלטת הבכורה של הכלי הייתה בביצוע אורטוריית חג המולד של באך בניצוח הרנונקור.
אַבּוּב דָ'אמוֹרֶה (באיטלקית: Oboe d'amore), או אַבּוּב אַהֲבָה, הוא אבוב מצו-סופרן/אלט הנמוך בטרצה קטנה מן האבוב הרגיל, ולו פעמון דמוי ביצה.
בדומה לכלים אחרים שנקראו "ד'אמורה", כגון חליל ד'אמורה וויולה ד'אמורה, גם לאבוב ד'אמורה יש צליל מחוספס וכהה, שנתפס בזמנו כקרוב יותר לקול האנושי ומתאים לתיאור רגשות עמוקים.
אבוב ד'אמורה המוקדם ביותר שהגיע לידינו נבנה בשנת 1719 בלייפציג, שהייתה מרכז חשוב של בניית כלים, ופעלו בה מספר בוני אבובים חשובים.
הכלי זכה לפופולריות רבה בגרמניה בתקופת הבארוק המאוחר, ומלחינים רבים כתבו לו תפקידי סולו (בקונצ'רטי ובמוזיקה קאמרית) ואובליגטו (במוזיקה קולית), ביניהם יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פיליפ טלמן.
באך השתמש בכלי פעמים רבות בקנטטות שלו (הוא החל לכתוב לכלי אחרי שעבר ללייפציג), והקונצ'רטו לצ'מבלו שלו בלה-מז'ור הוא כמעט בוודאות עיבוד של קונצ'רטו מוקדם לאבוב ד'אמורה.
אחד מקטעי האובליגטו הידועים ביותר היא האריה Qui sedes מתוך המיסה בסי מינור.
לקראת סוף המאה השמונה-עשרה דעך העניין באבוב ד'אמורה, ויצירות מועטות מאוד נכתבו לו אחרי 1760. הכלי השפיע על התפתחות הקרן האנגלית, ששאלה ממנו את הפעמון דמוי-הביצה ומאפיינים נוספים, ולבסוף החליפה אותו ככלי הנמוך במשפחת האבוב.
עם התעוררות העניין במוזיקה עתיקה במאה התשע-עשרה, וגילויה מחדש של המוזיקה של באך, פותחה גרסה מודרנית של הכלי, המבוססת על האבוב המודרני.
כלים אלה נועדו בתחילה לביצועים של יצירות באך, אולם עד מהרה נמצאו מלחינים מודרניים שראו אפשרויות חדשות בגוון המעניין של הכלי.
המלחין הראשון לאחר "תחיית" הכלי שעשה בו שימוש היה ריכרד שטראוס ב-1903 (סימפוניה דומסטיקה ).
מלחינים נוספים שילבו את הכלי ביצירות תזמורתיות, בהם מאהלר, קלוד דביסי וגוסטב הולסט.
הדוגמה המוכרת ביותר היא הסולו לאבוב ד'אמורה בבולרו של ראוול.
מלחין נוסף שכתב לכלי הוא ג'רג' ליגטי.
אַבּוּב פִּיקוֹלוֹ הוא כלי נשיפה מעץ ממשפחת האבובים בעל לשונית כפולה, הנחשב לכלי הקטן ביותר ובעל הצליל הגבוה ביותר במשפחה זו.
מנעדו של אבוב הפיקולו הגבוה, בדרך כלל בטרצה קטנה או בקוורטה מזה של האבוב, הופך אותו לחבר הסופרנינו במשפחת האבוב.
אבובי פיקולו מיוצרים בדרך כלל על ידי יצרני האבוב הצרפתיים פ.
Lorée) ומריגו (Marigaux), וכן על ידי יצרני האבוב האיטלקיים פטריקולה (Fratelli Patricola).
בעוד שלורה מכנה את דגמה "אבוב פיקולו", מריגו ופטריקולה מכנים את דגמיהם "אבוב מוזט" (Oboe Musette), ככל הנראה בשל צלילו הצפצפני והבהיר של אבוב הפיקולו.
השימוש באבוב הפיקולו הוא נדיר וייחודי, ומתבצע בעיקר במוזיקה קאמרית ובחוגי אוונגרד, שבהם הוא מוערך בשל גוון הצליל הייחודי שלו.
היצירות המוזיקליות הידועות ביותר הדורשת אבוב פיקולו הן הקונצ'רטו לאבוב ולתזמורת מס.
2 מאת המלחין ברונו מאדרנה, והסולו לכלי אבוב מאת אותו מלחין.
הקדוש אַבּוֹ תְבִּילֵלִי (בגאורגית: აბო თბილელი, בערבית: أبو تفليسي; 756–786 לערך), הנקרא גם אַבּוֹ מִתִּיפְלִיס או הַאבּוֹ טְפִּילֵלִי (ჰაბო ტფილელი), היה מרטיר נוצרי והקדוש המגן של העיר טביליסי שבגאורגיה.
במוצאו היה אבו תביללי ערבי, והוא גדל כמוסלמי בבגדאד.
בגיל 17 (או 18), הוא מצא את עצמו בטביליסי, כשהוא הולך בעקבות הנסיך נרסס, השליט של כארתלי.
נרסס, שהושמץ בפני הח'ליף, בילה שלוש שנים במאסר ושוחרר על ידי הח'ליף החדש.
אבו תביללי ליווה אותו ובדרכו.
מקצועו של אבו תביללי בבגדאד היה רוקח בשמים, אמנות המצביעה על ידע בכימיה, והוא הצטיין ביצירת בשמים ומשחות.
הוא היה בעל השכלה רחבה והיה בקיא ב"תורת כל האסלאם".
השכלה זו כללה גם לימודי טקסטים דתיים וגם טקסטים פילוסופיים.
בהגיעו למזרח גאורגיה (כארתלי), הוא שוכנע באמיתות תורת נצרות.
עניין זה לא קרה מידית, אלא לאחר תהליך של התבוננות נפשית שלוותה בוויכוחים סוערים עם כמרים נוצרים ובישופים.
ויכוחים אלה רק חיזקו אותו באמונתו כי הנצרות היא האמונה הנכונה.
למרות זאת, בתחילה פחד אבו תביללי להמיר את דתו בפרהסיה, כיוון שגאורגיה הייתה נתונה תחת שלטון ערבי, ולכן רק נטש את המנהג האסלאמי של תפילה חמש פעמים ביום והחל להתפלל על פי הנצרות.
מסיבות פוליטיות נמלט הנסיך של כארתלי ומצא מקלט בממלכת הכוזרים בצפון הים הכספי, אזור שהיה חופשי משליטה אסלאמית.
אבו תביללי ליווה את הנסיך לממלכת הכוזרים והוטבל שם לנצרות.
לאחר מכן עברו נרסס ואבו תביללי לאבחזיה, שהייתה אף היא חופשית משליטה אסלאמית, ושם באבחזיה קיים בלהט חיים נוצריים של תפילות וסיגוף, כשהוא מכין את עצמו למשימה העתידית.
הנסיך נרסס ומפלגתו חזרו לטביליסי בשנת 782. אבו תביללי לא שעה לאזהרה כי חזרתו זו מסוכנת עבורו, וחזר אף הוא לטביליסי בעקבות נרסס.
במשך שלוש שנים התוודה תביללי בחופשיות על אמונתו הנוצרית ברחובות טביליסי, כשהוא מצד אחד מחזק את הנוצרים, שסבלו בגלל אמונתם תחת השלטון האסלאמי, בדוגמה האישית שלו, ומצד שני עודד את התנצרותם של בני ארצו הערבים.
סדרה של איומים ואזהרות שיככו את להיטותו.
בשנת 786 הוא דווח כנוצרי כלפי שלטונות טביליסי, נעצר והוקע כמומר מהאסלאם.
במשפטו הוא התוודה על אמונתו הנוצרית והושאר במאסר.
ב-6 בינואר 786 הוצא להורג והפך לקדוש מעונה.
מסופר כי בדרכו להוצאה להורג הודה לאלוהיו על הפיכתו מצורתו הגשמית לגוף שמיימי, "הניחוח המתוק של מצוות ישו".
יואן סבניסדזה, סופר דתי גאורגי ובן זמנו של תביללי, גולל את חיי המרטיר ברומן הגיוגרפי בשם "מות הקדושים של אבו הקדוש" ("The Martyrdom of Saint Abo").
אַבּוּבִית הַכִּלְיָה (TA: tubulus renalis) היא מקטע תפקודי בנפרון האמון על ספיגת מים, מלחים וחומרים מומסים חזרה אל הדם בתהליך סינון הדם והפקת השתן בכליה.
לאחר סינון הדם בפקעית אל תוך חלל קופסית באומן, זורם התסנין אל אבובית הכליה, שם מתבצעת הספיגה דרך תעלות יונים ומשאבות בתאי האפיתל המצפים את חלל האבובית.
יתרת הנוזלים, יחד עם חומרי הפסולת, מתנקזים אל תוך השופכן ומהווים את השתן.
אורכה של כל אבובית הוא כ-3 ס"מ, וקוטרה כ-20 מיקרון.
אלמלא האבובית, היה מופרש כל התסנין מהגוף דרך השתן, ותוך זמן קצר היו מתנקזים כל נוזלי הגוף החוצה.
במטרה למנוע אובדן כל המים שבפלזמה יחד עם המומסים החשובים לגוף שבהם, מתקיים באבובית תהליך ספיגה חוזרת אל הנוזל הבין-תאי שמחוץ לאבובית ומשם לדם.
מערכת האבוביות של הכליה מורכבת מהאבובית המקורבת, לולאת הנלה, האבובית המרוחקת והצינור המאסף.
לכל אחד ממרכיבים אלו יש מאפיינים היסטולוגיים ספציפיים.
האבובית המקורבת היא קטע התחלתי מפותל, המונח בתוך הקליפה ומאופיין בגבול אדום מודגש בשולי הנהור, כתוצאה מקיומו של brush border של האפיתל עצמו.
ניתן לראות במיקרוסקופ אלקטרוני כמות גדולה של מיטוכונדריה שמספקת את האנרגיה הדרושה לפעילות האבובית, אשר בה מתבצעת ספיגה פעילה של שני שלישים מהחומרים המופרשים בתסנין הראשוני.
מאפיין נוסף הוא קיומם של אינטר-דיגיטציות בין התאים, המביאה לטשטוש הגבולות בין התאים.
אבובית זו בנויה משני חלקים: החלק המפותל, ולאחריו החלק הישר, היורד לכיוון הליבה.
לולאת הנלה היא קטע אמצעי ישר המונח בתוך הפירמידה שבלשד הכליה.
קטע זה יוצר צורת פרסה.
האבובית בלולאת הנלה היא דקה מאוד ובעלת נהור צר.
התאים שטוחים יחסית ואין מבנה של brush border.
האבובית המרוחקת, קטע סופי מפותל המונח בקליפה, מרכזת את השתן ומחמיצה אותו.
גם בה אין brush border ויש אינטר-דיגיטציות פחותות, ולכן ניתן לזהות גבולות בין תאים.
החלק האחרון הוא הצינור המאסף, הדומה מבחינה היסטולוגית לאבובית המרוחקת, עם תאים שטוחים ונהור רחב יותר.
בצינור שני סוגים של תאים: principal ו-intercalated.
חמצת אבובית הכליה – תופעה שבה האבובית לא מצליחה לסלק חומצות מהדם אל השתן וכתוצאה מכך מצטברת חומצה בדם.
יש ארבעה סוגי חמצת, והטיפול מותנה בסוג.
בחמצת תורשתית הטיפול יכול להיות על ידי שתיית סודה לשתייה.
בחמצת לא תורשתית לרוב מספיק לשתות נוזלים רבים ואכילת מזונות משתנים.
גליקוזוריה – תופעה שבה מופרש גלוקוז מהדם, על אף שרמת הגלוקוז בדם נורמלית או אף נמוכה מהנורמה כתוצאה מהפרשה זו.
גליקורוזיה עלולה להיות גורם לסוכרת ואין לה טיפול תרופתי.
תסמונת פנקוני – קשורה בחמצת אבובית הכליה מסוג 2, זוהי הפרעה הגורמת להפרשת יתר של גלוקוז, ביקרבונט, חומצות אמינו ופוספטים מהדם אל השתן.
יכולה להיות תורשתית, כתוצאה של מחסור בוויטמין D או כתוצאה מספיגת מתכות כבדות בגוף.
חאג' סר אַבּוּבַּכַּר טָפָאוָה בָּלֵוָה (Abubakar Tafawa Balewa, דצמבר 1912–15 בינואר 1966) היה פוליטיקאי ומדינאי ניגרי, ראש הממשלה הראשון של ניגריה בין השנים 1957–1966, כאשר משנת 1960 של ניגריה העצמאית.
היה מורה בהכשרתו, מנהיג של האוכלוסייה הצפונית של המדינה ואחד ממשכיליה המעטים בזמנו.
בתחילת דרכו היה ספקן לגבי הסיכויים לקיומה של ניגריה מאוחדת, אך עם הזמן תמך ברעיון האחדות וגילה יחס כבוד לכל מרכיבי הפסיפס הלאומי והתרבותי של ארצו.
בכל זאת העימותים הבין-אתניים ובין-דתיים הטילו צל גם על שנות שלטונו.
היה נואם מוכשר והצטיין בפעילות במסגרת הארגון לאחדות אפריקה שבייסודו לקח חלק.
טפאווה בלווה נולד בכפר טפאווה בלווה הסמוך לבאוצ'י במחוז הצפוני לרה (כיום מדינת באוצ'י), בן יחיד למשפחה מוסלמית מהמעמד הנמוך.
אביו, יאקובו דאן זאלה, היה ממוצא בגארי, עבד או צמית של ה"מדאקי" מבאוצ'י.
האב קודם במהלך הזמן עד לתפקיד של ראש נפה.
האם, פאטימה אינה, הייתה ממוצא האוסה-פולאני.
שם הכפר בו נולד אומץ על ידיו כשם משפחה.
סבורים שמקורו בשתי מילים בשפה האוסה-פולאני: "טפארי" ("סלע") ו"באלרי" ("שחור").
משום כך כונה טפאווה בלווה עצמו לפעמים "הסלע השחור".
טפאווה בלווה למד קודם בבית הספר הקוראני בבאוצ'י ואחר כך בבית הספר המחוזי בבאוצ'י.
היה בדרך כלל ביישן וממושמע.
רק פעם אחת נתפס מעשן סיגריות עם חברים מחוץ לשטח בית הספר ונענש בהצלפת שוט, כפי שהיה נהוג באותם הימים.
בדומה לבני האליטה הניגרית הצפונית, המשיך במכללת קאצינה, שאותה סיים עם תעודת הוראה (1928–1933).
בחזרתו לעיר הולדתו לימד בתיכון המקומי וניהל אותו.
בשנת 1944, יחד עם עוד כמה מורים מצפון הארץ, נשלח להשתלם במשך שנה במכון הפדגוגי Institute of Education של אוניברסיטת לונדון.
בסיום לימודיו שם קיבל תעודת מורה להיסטוריה.
אחרי ששב לניגריה מונה על ידי המנהל הקולוניאלי הבריטי לתפקיד "קצין חינוך של רשות הילידים", המקביל למפקח.
בשנת 1943 ניהל חוג לדיונים פוליטיים בבאוצ'י, ואחר כך ב-1948 נבחר לסגן יושב ראש הסתדרות המורים שהייתה האיגוד המקצועי הראשון שקם בניגריה.
בשנת 1946 נבחר כחבר בבית הנבחרים הצפוני של המושבה, ואחר כך, יחד עם חאג' אמדו בלו, הסרדאונה מסוקוטו, הקים בשנת 1949 את "הקונגרס של אנשי הצפון" (NPC), קודם כארגון תרבותי, ואחר כך ב-1951 כמפלגה.
מטעם מפלגה זו נבחר ב-1951 לבית הנבחרים של אזור הצפון ולבית הנבחרים של ניגריה כולה גם יחד.
כמחוקק נעשה דובר לאינטרסים של האוכלוסייה המוסלמית מצפון ניגריה.
בשנת 1952 נכנס בלווה לממשלה כשר העבודה ואחר כך כשר התחבורה.
בשנת 1957 נבחר כראש הממשלה בראש קואליציה בין מפלגתו, NPC, ומפלגת המועצה הלאומית של ניגריה ושל הקמרונים (NCNC) שבהנהגת ד"ר ננמדי אזיקיווה.
בשנת 1954 התקיימה בניגריה ועידה חוקתית שקבעה מסגרת פוליטית פדרלית למדינה בדרך, כאשר לכל האזורים ניתן חופש פוליטי ניכר.
על בסיס עקרונות אלה חולקה בהמשך ניגריה לשלושה אזורים אוטונומיים גדולים: מזרח (1957), מערב (1957) וצפון (1959).
אחרי שניגריה השיגה את עצמאותה בשנת 1960 המשיך בלווה בתפקידו כראש ממשלה ונבחר שוב בשנת 1964. בתקופתו ריכז בידיו את הנהגת המדינה בפועל.
לנשיא הראשון, ד"ר אזיקיווה, המושל הכללי לשעבר ונציג האוכלוסייה מהדרום, שנבחר לפי נספח לחוקה בהצעתו של טפוואה בלווה, היה תפקיד יותר ייצוגי.
כראש ממשלת ניגריה זכה להערכה רבה בקרב המנהיגים האפריקאים האחרים.
היה לו חלק חשוב בגיבוש הארגון לאחדות אפריקה, והוא יצר שיתוף פעולה טוב עם המנהיגים של המושבות הצרפתיות לשעבר.
כן תיווך בכמה מהסכסוכים העקובים בדם שפרצו ביבשת השחורה, בעת המשבר בקונגו (1960-1964), בין מואיז צ'ומבה לבין השלטונות של רפובליקת קונגו, לאופולדוויל דאז.
בין השנים 1960–1961 מילא גם את תפקיד שר החוץ, תפקיד שעליו ויתר ב-1961 לטובת ג'אג'ה ווצ'וקו, שכיהן כשר החוץ והשר לעיניני הקהיליה הבריטית בין השנים 1961–1965.
טפאווה בלווה מחה נמרצות נגד הטבח בשארפוויל בדרום אפריקה ב-1960 ויצר ברית עם אותן הארצות החברות בחבר העמים הבריטי שהביאו לסילוקו של משטר האפרטהייד מארגון זה בשנת 1961. כן התנגד נמרצות לתוכניות צרפת לניסויים בנשק גרעיני באלג'יריה.
בתקופת כהונתו של טפאווה בלווה כראש ממשלה כוננו יחסים טובים עם ישראל.
בשנת 1959 הוקמה הקונסוליה הכללית של ישראל בלאגוס, שהפכה ב-1960 לשגרירות.
בהמשך נערכו ביקורים הדדיים של שרים משתי המדינות.
שלטונו של בלווה סבל מהאווירה העכורה שנגרמה מהרוח הפלגנית והשנאות הבין-דתיות והבין-שבטיות ששררו במדינה.
אף שבשנת 1950 תמך ברפורמה שהייתה אמורה להגביל את הסמכויות הגדולות של המנהיגים הפאודלים המסורתיים בצפון המדינה, במשך השנים תפס בלווה רק את המקום השני בהנהגת מפלגת NPC ויישר את הקו עם המדיניות השמרנית מסורתית של ראש המפלגה, חאג' אמדו בלו.
משערים כי מדיניות זו הייתה בעוכריו ותרמה גם להדחתו.
בדצמבר 1964, לקראת הבחירות הפדרליות, ידעה המדינה עימותים קשים בין צפוניים מוסלמים ובין דרומיים מהאזורים מערב ומזרח, שרובם נוצרים ואנימיסטים.
ביולי 1965, בדיכוי מרד בקרב אוכלוסיית ה"טיבים" ממרכז ניגריה, שמחתה נגד סילוף תוצאות הבחירות לטובת מועמדי הצפון המוסלמי, נהרגו כ-3,000 אנשים משבט זה.
בלווה עורר תרעומת רבה בקרב חלק מתושבי אזור המערב כשבזמן שלטונו אחד המנהיגים הנערצים של מערב ניגריה, המנהיג משבט יורובה, אובפמי אווֹלוֹווֹ (Obafemi Awolowo) נשפט והורשע בעוון בגידה ויצירת קשר עם מנהיג גאנה, ד"ר קוואמה נקרומה.
אחרי הבחירות של 1965 פרצו באזור המערב פרעות קשות על רקע עימותים בין אוהדי אוולווו שהובסו בבחירות ובין אוהדיו של סמואל אקינטולה, בן בריתו המקומי של טפאווה באלווה.
הדחתו ורציחתו בהפיכה הצבאית ב-15 בינואר 1966
טפאווה בלווה נחטף ונרצח בלאגוס בהפיכה הצבאית ב-15 בינואר 1966, שאורגנה על ידי קבוצת קצינים דרומיים משבט איגבו שמרדו במה שראו כהגמוניה של העמים הצפוניים, האוסה ופולאני.
בהפיכה נרצחו גם מנהיגים אחרים, בהם סר אמדו בלו, שר האוצר פסטוס אוקוטיה אֶבו וסמואל אקינטולה.
בסופו של דבר, הקצינים שיזמו את ההפיכה לא הצליחו לתפוס בעצמם את השלטון, אבל הממשלה הפסיקה להתקיים.
בהמשך נתפס השלטון על ידי הגנרל ג'ונסון אגוי-אירונסי, ממוצא איגבו.
בעקבות ההפיכה תמה תקופת הרפובליקה הניגרית הראשונה, וניגריה נכנסה לעידן של דיקטטורות צבאיות כמעט רצופות.
גופתו של בלווה נמצאה בשולי דרך סמוך ללאגוס, כשישה ימים אחרי שנחטף, ונקברה בבאוצ'י.
טפאווה באלווה היה בן 54 במותו.
הוא השאיר ארבע נשים – ג'ומאי, אומה, זיינב ולרבה – ותשעה-עשר ילדים.
את אשתו הראשונה ג'ומאי, מסוקוטו, נשא כשהייתה בת 13. שבועיים אחרי מותו נולדה לו בת נוספת, זיינב.
כל אלמנותיו התחתנו בשנית, אך נישואיהן לא עלו יפה, והן חזרו להתגורר ביחד בבית ראש הממשלה המנוח בבאוצ'י.
אמו, חאג'ה פאטימה אינה, נפטרה שנה אחרי מותו.
1952 - קצין של מסדר האימפריה הבריטית (OBE)
1955 - מפקד של מסדר האימפריה הבריטית (CBE)
ינואר 1960 - תואר אביר-מפקד של מסדר האימפריה הבריטית (KBE) מידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה.
מאי 1960 - תואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת שפילד, באנגליה.
האוניברסיטה בעיר הולדתו, באוצ'י, נקראה לפי שמו.
קברו בבאוצ'י הוכרז כאתר לאומי וכולל חנות ספרים ומסגד.
כיכר בלאגוס נושאת את שמו
דיוקנו מופיע בשטר הניגרי של 5 נאירה.
אֵבוֹגֶ'ן בע"מ (Evogene) היא חברת ביולוגיה מחשובית ישראלית העוסקת בפיתוח מוצרים לתעשיות המבוססות על מדעי-החיים, ובהן בריאות האדם, חקלאות ויישומים תעשייתיים.
החברה מעסיקה אנשי מחשוב במקביל לביולוגים, פיזיקאים וכימאים, ויוצרת שילוב של הבנה ביולוגית ויכולות ביג דאטה ובינה מלאכותית (AI).
אבוג'ן מפתחת פלטפורמת CPB (Computational Predictive Biology) שנועדה לגילוי מחשובי ופיתוח של מוצרים בתחומי מדעי החיים המבוססים על מיקרוביום, מולקולות קטנות ואלמנטים גנטיים – המהווים את רכיבי הליבה של מוצרים אלו.
אבוג'ן מחזיקה במספר חברות-בנות אשר עושות שימוש בפלטפורמת ה-CPB לפיתוח מוצריהן: תרופות המבוססות על המיקרוביום האנושי, קנאביס רפואי, אג-ביולוגיקלס, כימיה לחקלאות, שיפור תכונות בזרעים ופתרונות חקלאיים לייצור שמן קיקיון.
אבוג'ן נוסדה בשנת 2002 כשהתפצלה מחברת קומפיוג'ן בע"מ, והתמקדה בראשית דרכה ביישום יכולות הביולוגיה המחשובית שלה בתחום החקלאות, תוך התמקדות בשיפור תכונות בזרעים על ידי הנדסה גנטית.
שינויים בשוק החקלאות ובהעדפות הצרכנים, הובילו את אבוג'ן להחלטה להרחיב את החזון שלה ואת הפעילויות לתחומים נוספים.
גיוס ההון המשמעותי בסוף שנת 2013 במסגרת הנפקה לציבור, אפשר לחברה לממש אסטרטגיה זו של שיפור הטכנולוגיה והתרחבות לפלחי שוק חדשים.
החברה הקימה חטיבות לפיתוח מוצרים המתמקדות כל אחת בפיתוח מוצרים בפלח שוק ספציפי לה, תוך שימוש בפלטפורמת ה-CPB כיתרון תחרותי.
בשנת 2018 אבוג'ן הודיעה על עדכון המבנה התאגידי שלה באופן שיתמוך בהתרחבות של הפעילויות החדשות.
ארבע חברות-בנות חדשות הוקמו בתחומי בריאות האדם והחקלאות: ביומיקה, אג-פלנוס, לביא-ביו וקאנוניק, שהצטרפו לחברה-בת קודמת של אבוג'ן, קסטרה.
לאורך השנים החברה חתמה על הסכמי מפתח עם ענקי חקלאות כגון מונסנטו, באייר ועוד, אך אלו לא הבשילו למוצר, ולמעשה מאז הקמתה ועד היום החברה לא הצליחה לייצר אף מוצר שהגיע למכירות.
ב-13 באפריל 2021 הודיעה החברה על תוצאות טובות לניסוי פרה קליני סרטן העור.
אבוג'ן מבצעת את הליך פיתוח הזרעים הביוטכנולוגיים במספר שלבים, כאשר לצורך ההליך פיתחה החברה וממשיכה לפתח טכנולוגיה חישובית לאיתור גנים ורצפי DNA אחרים בצמחים, העשויים לשפר אחת או יותר מתכונות הצמח.
בנוסף, לחברה יש מערכות חישוביות למציאת חלבונים הפוגעים בחרק או חיוניים לפעילות העשבים.
בתחילה החברה מאפיינת ומתעדפת את הגנים/חלבונים, ולאחר מכן היא בודקת את השפעתם של גנים ורצפים אלו בצמחים לצורך בדיקה של רמת השיפור בפועל של תכונת המטרה.
החברה מתמקדת בעיקר בצרכי החקלאות, כאשר שתי החברות הבנות פעילות בתחום הדלק החלופי והמיקרוביום האנושי.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ונכללת במדדי תל אביב 100, הביומד והטק-עילית.
לחברה אין בעל שליטה, ורוב מניותיה בידי הציבור.
בחודש נובמבר 2013 השלימה החברה הנפקה בבורסת ניו יורק, שבה גייסה כ-85 מיליון דולר.
בשנת 2017 עזבה החברה את בורסת ניו-יורק ועברה להיסחר בנאסד"ק.
אַבּוּבִית יְשָׁרָה (שם מדעי: Solen marginatus) היא מין של צדפה ממשפחת האבוביתיים.
צדפה זו גדלה במי ים, ונפוצה בים השחור, ים השיש, הים התיכון ומזרח האוקיינוס האטלנטי.
לאבובית הישרה קונכייה מוארכת ופחוסה, הפעורה בשני קצותיה כצינור פתוח.
אורכה יכול להגיע ל-15 סנטימטרים.
אַבּוּבִיתִיִּים (שם מדעי: Solenidae) היא משפחה של צדפות הגדלות במים מלוחים.
האבוביתיים נפוצים בים השחור, ים השיש, הים התיכון ומזרח האוקיינוס האטלנטי.
לבני המשפחה קונכייה מוארכת ופחוסה, הפעורה בשני קצותיה כצינור פתוח.
אורכם יכול להגיע ל-15 סנטימטרים.
הם מסוגלים להתחפר במהירות בחול רך, באמצעות רגל היוצאת מתחתית הקונכייה.
בחופי ארץ ישראל חמישה מינים של משפחה זו, ובהם אבובית ישרה.
אַבּוּבוֹנָאִים (שם מדעי: Syngnathiformes) הם סדרת דגים קרקעיים החיים בעיקר בימים טרופיים ובשוניות אלמוגים או בסביבות אצות, בהן הם מסתווים בצורה טובה.
בניגוד לרוב הדגים, הם לא מותאמים לשחייה מהירה.
לדגים אלה גוף מוארך וצר וסנפירים קטנים, שבניגוד לשאר הדגים מופנים כלפי מעלה.
חלק מהסוגים שוחים בצורה בה ראשם מופנה כלפי מטה.
הם בעלי זרבובית ארוכה ששואבת מזון במהירות, עיניים מסתובבות ומעטה קוצני להגנה.
בנוסף על כך הם מוסווים להפליא ומינים כמו דרקון האצה מגדלים שלוחות דמויי אצות על גופם לתוספת.
במינים רבים הזכר מגדל את הצאצאים בכיס שעל בטנו ומשריץ אותם כשהם גדולים מספיק.
בישראל, ובפרט במפרץ אילת, ישנם נציגים מכל המשפחות, בעיקר מהאבובוניים, לבד מהחצוצרניים.
שח-ראשיים (Centriscidae) - בה שני סוגים.
חרטומני ים (Macroramphosidae) - בה שלושה סוגים.
ייתכן שהיא תת-משפחה של שחראשיים
זרבוביתיים (Solenostomidae) - בה סוג יחיד זַרְבּוּבִית (Solenostomus).
תת-משפחת סוסוני ים (Hippocampinae) - בה שבעה סוגים.
תת-משפחת אבוביים (Syngnathinae) - בה מעל 50 סוגים.
חצוצרניים (Aulostomidae) - בה סוג יחיד חצוצרן (Aulostomus).
חלילוניים (Fistulariidae) - בה סוג יחיד חלילון (Fistularia).
ייתכן שגם בני משפחת הפגסוסיים והטייריים משויכים לסדרת האבובנאים ועל פי כמה דעות גם בני קבוצת דמויי-שפריר.
אַבּוּבוֹנִיִּים (שם מדעי: Syngnathidae) הם המשפחה הגדולה ביותר בסדרת האבובונאים, הכוללת יותר מ-50 סוגים ומעל 300 מינים שונים של אבובים ושל סוסוני ים ודומיהם.
סנפירי הגחון חסרים צמיד, סנפירי החזה וסנפירי הזנב חסרים במינים רבים.
הזימים בצורת ציציות, פתחי הזימים קטנים.
האבובניים חיים בין אצות ואבנים והם ניזונים מבעלי חיים זעירים.
הנקבה מטילה ביצים מועטות והזכר מקבלן לתוך כיס קבוע, או זמני.
בזמן הדגירה סופגות הביצים חומרי מזון מגופו.
בארץ ישנם 17 סוגים שונים ממשפחת האבובניים.
מאפייניהם העיקריים הוא שלכולם חסרים סנפירים עליונים ותחתונים, יש להם חדק ארוך ללא שיניים וכן שריון קוצני על גופם המוארך.
באופן כללי הם מזכירים צלופחים קטנים בעלי חדק ארוך ועיניים הנעות בנפרד.
כל המינים חיים בימים טרופיים רדודים שונים בכל האוקיינוסים והימים, כולל במפרץ אילת ובים התיכון, בעיקר בשוניות אלמוגים ובאזורים בהם צומחים אצות ירוקות.
מספר מינים חיים גם באוקיינוס על אצות הסרגסו.
בני המשפחה נעים לאט מאוד ומעדיפים להיצמד לצמחי מים שיסוו אותם.
עם זאת, כשמתקרב לעברם טרף כמו חסילון, רכיכה או דגיג קטן הם פוערים את פיהם המוארך, ובתוך פחות משנייה בולעים אותו על ידי שאיבה מיוחדת.
אבוביים (Syngnathinae), שמזכירים נחשי ים וזוחלים בין השוניות ומכילים מעל 50 סוגים
סוסוני ים (Hippocampinae), שמזדקפים וראשיהם בעלי מכסה זימים גדול המשווה לפניהם צורת סוס, ובה 5 סוגים שהבולט בהם הוא סוסון ים.
אַבּוּבָּקָאר קֶיְטָה הוא כדורגלן מחוף השנהב המשחק בעמדת הקשר בשרלרואה מליגת העל הבלגית.
הוא גדל במחלקת הנוער של ATM אבובו, ובשנת 2015 עבר למחלקת הנוער של פ.צ.
ב-13 במרץ 2016 ערך קייטה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-83 בניצחון 2–6 על אולבורג בולדספילקלאב במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
הוא ערך שתי הופעות ליגה בלבד בעונת , והוסיף הופעה בגביע הדני.
קופנהגן זכתה בתום העונה בדאבל.
ב-7 בדצמבר 2016 ערך קייטה את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של ליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-88 בניצחון 0–2 על קלאב ברוז' במסגרת המחזור השישי לעונת 2016/2017. פ.צ.
קופנהגן לא העפילה לשלב שמינית הגמר, מאחר שסיימה שלישית, אחרי לסטר סיטי ופורטו.
ביולי 2019 חתם בלוון מליגת העל הבלגית.
ב-19 ביולי 2022 הושאל לסקציה נס ציונה.
אָבֹא בְחִיל לְהִתְיַצְּבָה (לעיתים: אֱלֹהֵי הָרוּחוֹת לְכֹל בָּשָׂר), הוא פיוט הלכתי מסוג "סדר", לשבת הגדול, שכתב רבי יוסף טוב עלם (ריט"ע), המפרט את הלכות פסח, החל מבדיקת חמץ, דרך הגעלת כלים ואפיית המצות, ועד לליל הסדר.
חלקו האחרון הפותח במילים חֲסַל סִדּוּר פֶּסַח, התפרסם בעקבות הכנסתו להגדה של פסח, והוא נאמר גם בסיום ליל הסדר.
הפיוט הוא החלק השביעי בקרובה "אלהים בצעדך הכות פתרוס" לשבת הגדול הנהוגה בנוסח אשכנז המזרחי, והוא כולל שלשה חלקים: רשות, תוכן וסיום.
ככל הנראה, מקורו של ריט"ע בשילוב פיוט הלכתי כזה, מעין "אזהרות" לפסח, בתוך הקרובה לשבת הגדול, הוא הפיוט ההלכתי האנונימי "אדיר דר מתוחים" (ייתכן שמקורו איטלקי), שבאירופה שולב בתוך קרובתו של יניי "אוני פטרי רחמתיים" שנהגה בשבת הגדול.
במנהג קהילות שונות עד היום, משולב 'אדיר דר מתוחים' בקרובה של יניי לפני הסילוק, וכנראה משום כך כתב ריט"ע את פיוטו שלו במיקום זהה.
פיוט זה דומה בדברים רבים לפיוטו של ריט"ע, וכנראה שימש לו מודל לחיקוי, הן בעצם הרעיון לשלב פיוט הלכתי כ"סדר" בקרובה לשבת הגדול, והן בתכניו.
מהרי"ל כותב כי ישנה חובה לקיים בשבת הגדול את דרשת שבת הגדול כדי ללמד לציבור את הלכות הפסח המרובות, וכי הפיוט ההלכתי נועד מעיקרו לקיים חובה ציבורית זו.
ערוך השולחן ציין כי באמירת הפיוט יוצאים ידי חובת הדרשה בהלכות הפסח, משום שבדרשה עצמה מרבים הדרשנים בפלפול ואינם עוסקים בהלכה.
הפיוט פותח בפיוט "רשות", בו מבקש הש"ץ רשות להתחיל לבאר את הלכות פסח.
לרשות שישה בתים ובכל אחד ארבע שורות, כאשר האקרוסטיכון יוצר א"ב.
גוף הפיוט מורכב מארבעים בתים בני ארבע שורות, כאשר האקרוסטיכון של הבתים יוצר בתחילה את הא"ב, ולאחר מכן את שם המחבר יוסף הקטן בר שמואל חזק.
הבתים מ-א' עד ת' עוסקים בהלכות ביעור חמץ והגעלת כלים ובאפיית המצות, והבתים החותמים את שם המחבר עוסקים בדיני ליל הסדר.
סגנון הפיוט ההלכתי ואופי ההלכה בו
מקורותיו ההלכתיים של ריט"ע הם בעיקר התלמוד הבבלי ובעל הלכות גדולות.
ריט"ע מתנסח בצורה מדויקת, ומקפיד שלא לחזור על עצמו.
מאידך, בחלק זה אין משקל כלל.
פעמים רבות ההלכות מצוטטות מהמקורות כלשונן.
בניגוד לפיוט "אדיר דר מתוחים", המקצר עד מאוד בהלכות ליל הסדר, ועוסק בעיקר בענייני חמץ ומצה, ריט"ע דווקא מרחיב בתיאור הלכות הסדר, ומקדיש לכך קרוב לחצי מהפיוט.
בסיום הפיוט ישנם שני בתים נוספים היוצרים שוב באקרוסטיכון את הסיומת "חזק":
קטע זה הועתק מסוף הפיוט וצורף גם לסיום ליל הסדר תוך שינוי המשמעות.
המשמעות המקורית הייתה בקשה שכאשר זכינו לסדר את הלכות הסדר במהלך הפיוט, כן נזכה לעשותו בליל הסדר הקרוב.
כאשר אומרים אותו בליל הסדר עצמו, המשמעות היא שכאשר זכינו לסדר את ליל הסדר (ללא קרבן פסח), כן נזכה לעשות את ליל הסדר המלא, עם קרבן פסח.
הפיוט זכה למעמד של דעה הלכתית בעיני הפוסקים, ובעלי התוספות במסכת פסחים מצטטים אותו מספר פעמים ודנים בדבריו.
רבי שמואל מפלייזא, מבעלי התוספות, כתב פירוש על הפיוט; קיצור הפירוש נדפס באור זרוע בסוף הלכות פסח.
בשנת תשס"ה הוציא מכון ירושלים את הפיוט עם פירושו של ר"ש מפלייזא במהדורה מוערת ומוגהת על פי כתבי יד.
אַבּוּבוֹן דּוּ-חֻדִּי (שם מדעי: Syngnathoides biaculeatus) הוא מין דג בעל גוף ארוך וצר השייך למשפחת האבובוניים.
גופו מכוסה בטבעות מעצם היוצרות מין שריון, הזנב שלו ארוך וצינורי, ויש לו פה קטן ושני סנפירים (אחד על הגב ושני קטן יותר על הזנב).
אורכו יכול לנוע בין 2 ל-65 ס"מ.
השם שלהם נובע מהחדק שלהם, שארוך ודק מאוד כמו צינור.
אבובונים נראים כמו סוסוני-ים עם גוף ישר וארוך, ובעלי פה קטן.
החוטם שלהם בנוי בצורה של צינור שמסתיים בפה קטן חסר שיניים, אשר נפתח כלפי מעלה.
הגוף והזנב שלהם ארוכים ושטוחים, כמו גוף של נחש.
השלד שלהם, אשר מכסה אותם כמו עור, מותאם בצורה כזו שהוא מהווה סוג של שריון אשר מגן על האבובונים.
האבובון מצוי בעיקר באזורים עם אקלים טרופי וסוב-טרופי.
רובם חיים במי-ים וגרים בשוניות אלמוגים ובעשבי ים, אך חלקם יכולים להיכנס ואף לחיות במים מתוקים.
אורח חייהם של האבובונים מגוון מאוד, הם רוב הזמן נמצאים באזורי החוף- היכן שהם יכולים להתחבא בין האצות, וחלקם מצויים באוקיינוס הפתוח בעומקים של עד 400 מטרים.
איומים ואיבוד של סביבת המחיה
מכיוון שהאבובונים לא שוחים מהר וצריכים הרבה מנוחה הם גרים במים רדודים, ולכן הם לעיתים קרובות מוטרדים מפעילות תעשייתית ומבני אדם.
קו החוף מושפע מספינות ומקווי גרירה ולכן משתנה לעיתים קרובות.
שינוי זה גורם לירידה בכמות עשבי הים והעשב אשר הם סביבת המחיה של האבובונים.
מכיוון שההפצה של האבובונים מצומצמת הם לא יכולים להחליף סביבת מחיה.
עוד גורם לצמצום התפוצה של האבובונים הוא השימוש שלהם ברפואה הסינית.
משתמשים באבובניים בכללי לרפואה אבל האבובונים הם בעלי מקור מועצם יותר ולכן משתמשים בעיקר בהם.
בזמן האחרון חלה עלייה בשימוש של אבובונים באקווריומים ולכן חלק מן המדינות יישמו חוק המגן על האבובונים.
האבובונים אוכלים פלנקטונים, דגים קטנים ושרימפס קטנים.
הם אוכלים אותם על ידי מציצה מהירה של הטרף אל תוך הפה.
אין להם מערכת עיכול ולכן הם צריכים לאכול בתדירות גבוהה.
האבובונים, כמו קרוביהם סוסי הים, משאירים את רוב עבודת ההורות לזכרים בכך שהזכרים אחראים לשמירת הזיגוטה וקיומה.
האבובונים הם בעלי שקיק ריבוץ ובו חריץ קטן דרכו הביציות של הנקבה יכולות להיכנס.
הוא ממוקם לרוב ליד זנבם.
עצם העובדה שיצורים אלה נוצרים כאשר הם מתקיימים בתוך גוף האב (שמקבל את הביצית) משפר את המערכת החיסונית שלו.
החיזור בין הזכר לנקבה מאופיין במגוון רחב של מופעים- מהעדפות מסוימות ועד לריקוד שמערבב שקשוק וניענוע הגוף.
היריון הזכר נמשך כמספר שבועות וישנה הגבלה לכמות הביצים אותה הוא יכול לשאת.
לעומת זאת, לנקבה אין כמות מוגבלת של ביציות.
זכרים הרים יכולים להפיק אנרגיה מהשקיקים שלהם, דבר שדומה מאוד לקניבליזם פיליאלי.
הזכרים משתמשים בביצים להם יש סיכוי פחות טוב לשרוד על מנת לייצר אנרגיה לעצמם ולביצים החזקות יותר.
הוולדות נולדים בעלי יכולות שחייה ובמיידיות מתחילים לחפש אוכל.
מהרגע שהם בוקעים הם נהיים עצמאיים מהוריהם.
חלקם חיים לאחר מכן זמן קצר כפלנקטונים.
חלק אחר נולדים מפותחים לחלוטין וכגרסאות קטנות של הוריהם (עד כדי חיקוי התנהגותי טוטאלי).
הצאצאים של האבובונים יכולים להאכל על ידי ההורים כמקור לאוכל או על ידי טורפים אחרים ולכן פחות מ-1% מהם שורדים.
מינים רבים של אבובונים מזוהים עם פוליאנדריה, בה הנקבה מתרבה עם 2 זכרים או יותר.
במינים אלה סימני המין אצל הנקבה עשויים להיות מורכבים יותר.
אבוביים (שם מדעי: Syngnathinae) היא תת-משפחה של אבובוניים מסדרת האבובנאים וקרוביהם למשפחה של סוסוני הים החיים בימים הטרופיים וחלקם גם באזורים ממוזגים.
כמה מהמינים חיים במים מליחים, או אף במים מתוקים.
האבוביים בעלי גוף נחשי שיכולים להגיע לאורך 63 סנטימטר אצל המין Leptoichthys fistularius.
הם בעלי חוטם מוארך שמסתיים בפה זעיר היכול לינוק טרף במהירות.
קשקשים נוקשים ובעל צבעי הסוואה, אף שחלקם בולטים במים.
כמו לסוסוני הים הם בעלי זנב לופתני אך הם מונעים בעזרת סנפירי החזה שלהם.
אלו דגים די איטיים שחיים בין צמחייה ימית, שוניות אלמוגים או על קרקעית הים החולית או הבוצית, מה שעוזר להסוואתם.
בדומה לסוסוני הים גם אצל האבוביים הזכרים מגדלים את הצעירים בכיס בטנם או על גופם עד לבקיעתם.
הם ניזונים מיצורי ים קטנים מהם לרבות סרטנים, רכיכות צפות, זואופלנקטון ודגיגים.
אַבּוּ תלוּל הוא יישוב בדואי בנגב, הנמצא בתחומי מועצה אזורית נווה מדבר, בה הוא מהווה את היישוב הצפוני ביותר.
עד נובמבר 2012 היה היישוב בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה שפורקה לשתי מועצות אזוריות.
היישוב נמצא כ-13 ק"מ מדרום-מזרח לבאר שבע וכ-9 ק"מ ממערב למועצה המקומית ערערה בנגב.
הכפר הוכר על ידי ממשלת ישראל כחלק מהתוכנית להקמת המועצה האזורית אבו בסמה.
ביישוב מתגוררים כ-5,382 תושבים (נכון לחודש ספטמבר 2025).
בכפר יש נקודת מים, מרפאה, תחנת טיפת חלב ובית ספר תיכון של רשת "אורט".
בשבעה באוקטובר 2023, תושב הכפר עאמר אבו סבילה נסע מביתו לעבר שדרות, בדרך הבחין במכוניתם של בני הזוג דולב ואודיה סוויסה שנפגעה מירי מחבלים.
הוא הבחין כי האב נהרג ונכנס לרכבם כדי לקחת את האם והבנות לתחנת המשטרה שם יהיו מוגנות.
הוא לא ידע שהתחנה תחת מתקפה של המחבלים, וכשהגיעו לאזור נורה יחד עם האם ושניהם נרצחו.
הבנות שישבו מאחור נשארו בחיים וחולצו בהמשך.
בפברואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הוגש כתב אישום נגד תושב שכונת אלעאצם באבו תלול שעבר לרצועת עזה, הצטרף לארגון הטרור חמאס, התאמן עם מחבלי הנוחבה וסיפק ידע לחמאס על בסיסי הדרום.
אבובית ארוכת-חדק (שם מדעי: Corythoichthys schultzi) הוא מין דג ממשפחת האבובוניים.
שם הסוג Corythoichthys מגיע מהמילים היוונית "Coris" שמשמעותה חגורה, ו-"Ichthus" שמשמעותה דג.
השם השני בסוג, "Schultzi", הוא על שם לאונרד פיטר שולץ, אשר היה איכתיולוג במכון סמית'סוניאן.
זכרי אבובית ארוכת החדק יכולים להגיע לאורך של 16 ס"מ.
לאבוביים הללו יש הסוואה צבעונית, המסייעת להגנה מפני טריפה.
צבע גופם הבסיסי הוא לבנבן עם קווים שחורים, חומים ואדמדמים עם טבעות צהובות.
עיניהם בולטות וחרטומם ארוך, מעט דק יותר מהגוף.
סנפיר זנבם קיים אך קטן למדי.
בניגוד למינים אחרים, נושא הזכר את ביצי הצאצאים בתוך שקיק אשר נמצא מתחת לזנב.
בתוך כיס זה, נישאים גם הדגיגים הצעירים בשלבים הראשונים של התפתחותם.
מין זה נפוץ בכל רחבי האוקיינוס השקט וההודי, מן הים האדום ומזרח אפריקה עד טונגה, ברחבי מיקרונזיה, צפון אוסטרליה וקלדוניה החדשה.
אבובית ארוכת-החדק נמנית בין המינים הבנטיים הקשורים לשונית האלמוגים.
בדרך כלל ניתן למצוא את האבובית בלגונה או בשונית הים, בעומקים של שניים עד 30 מטרים.
הבוגרים חיים בזוגות או בקבוצות קטנות כאשר הם בים הפתוח, ונמצאים במקומות בטוחים על מנת להעביר את הלילה.
מצב המין הוא ללא חשש.
אבוב (גם: אביב) היה כלי ששימש לקלייה בעת העתיקה.
אבוב עשוי נחושת שימש בבית המקדש לקליית גרגירי השעורה במנחת העומר.
אבובים היו עשויים מחומרים שונים כגון חרס או נחושת.
על פי המתואר במשנה האבוב .
האבוב מתואר כמנוקב נקבים כמין נפה, או כמין כברה כדי לאפשר חריכת האש.
על פי המשנה לאבוב של קלאים לא היה בית קיבול.
לדעת הרמב"ם האבוב היה מורכב משני משטחים, אחד על גבי השני, העליון מנוקב, ועליו היו ניתנים הגרגירים, ועל התחתון הייתה מודלקת האש.
לדעת רבי נתן מרומי, האבוב היה כעין צינור מחורר שאליו היו מכניסים את הגרגירים.
במכון המקדש ייצרו אבוב על פי שיטת הרמב"ם.
חז"ל הבינו שפרשה זו מתייחסת לקרבן מנחת העומר, שבאה מביכורי התבואה, ומכאן שמנחה זו היא היחידה מבין המנחות שדורשת קלייה.
לכן, לאחר קצירת השעורה היו מביאים את השיבולים לעזרה, חובטים אותן בקנים כדי להוציא את הגרעינים, ולפני טחינת הגרעינים היו קולים אותם באבוב עשוי נחושת.
חז"ל מזכירים את האבוב גם ככלי שהשתמשו בו לקלייה שלא בבית המקדש.
במשנה מוזכר "אבוב של קלאים" עשוי חרס, כאחד מכלי החרס שאינם מקבלים טומאה משום שאין לו בית קיבול.
הרמב"ם פירש שכלי זה משמש לעשיית "קליות הפולים והאפונים וזולתן מן הגרעינים הגסים".
אבובקרי יעוזה הוא כדורגלן עבר גנאי.
יעוזה החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של קינג פייסל בייבס מהעיר קומאסי שבגאנה.
ב-2003 עלה יעוזה לקבוצה הבוגרת ותחתיה שיחק כשנתיים.
ב-2005, עזב את גאנה והצטרף להפועל כפר סבא.
בעונתו הראשונה, הרשים יעוזה ביכולותו כשכבש שלושה שערים אך עונתו השנייה הייתה חלשה יותר ובסיומה הוא שוחרר.
ב-2008 חתם בהפועל קריית שמונה.
במהלכה של העונה עבר יעוזה תאונת דרכים קשה ובמהלכה הרכב בו נסע החליק.
הקשר פונה לבית החולים זיו שבצפת שם אובחן כסובל משבר בצלעות.
בדצמבר 2008, קיבל יעוזה את הודעת השחרור מהמועדון לאחר שלא הצליח להטביע את חותמו.
לאחר שלא הצליח למצוא קבוצה בישראל, אבובקרי חזר לגנאה וחתם בניו אדוביאס יונייטד מהעיר ניו אדוביאס מדרום המדינה.
במדיה שיחק עד שנת 2012 ובסיומה של עונה זו הוא הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
באוקטובר 2003 הוא השתתף במשחקים הכל אפריקאים יחד עם נבחרת גאנה ויחד עימה זכה במדליית הארד.
באוגוסט 2004 זומן לנבחרת בשנית לקראת אולימפיאדת אתונה.
יעוזה היה חלק מהסגל הכולל לאולימפיאדה אך לא נטל חלק באף משחק רשמי.
סך הכל שיחק הקשר חמישה משחקים במדי הנבחרת.
המשחקים הכל אפריקאים- מדליית ארד (1): 2003
אבובקאר ז'וניור דומבייה הוא כדורגלן מחוף השנהב, המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת הפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
דומבייה שיחק בליגה המקומית של חוף השנהב, ובהמשך בקבוצות מהליגות הנמוכות בצרפת ובפינלנד.
ב-2 בפברואר 2021 חתם דומבייה על חוזה לעונה וחצי במכבי נתניה מליגת העל.
ב-6 בפברואר ערך דומבייה את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון, בתיקו 0-0 נגד הפועל חיפה במסגרת המחזור ה-19 בליגה.
ב-15 בפברואר הבקיע דומבייה את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–4 על עירוני קריית שמונה במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
בחצי העונה הראשונה שלו במועדון ערך דומבייה 15 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-27 בינואר 2022 חתם לחצי עונה במכבי פתח תקווה.
ב-19 בפברואר כבש שער בכורה בתיקו 1-1 עם מכבי נתניה.
דומבייה נכלל בסגל נבחרת חוף השנהב לאולימפיאדת טוקיו 2020.
באבאיורה אבובכר סוואדוגו הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת RC קדיוגו מליגת העל הבורקינאית ובנבחרת בורקינה פאסו.
סוואדוגו החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-RC קדיוגו מליגת העל הבורקינאית.
ב-9 באוגוסט 2018 חתם בא-נג'ום מהליגה הסעודית השנייה.
ב-1 ביולי 2019 חתם ב-AS דואנס מליגת העל הבורקינאית.
ב-1 ביולי 2020 חזר ל-RC קדיוגו מליגת העל הבורקינאית.
ב-4 במאי 2017 ערך סוואדוגו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בנין במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אפריקה לאומות 2017, אך לא שיחק בטורניר.
הוא נכלל בסגל נבחרת בורקינה פאסו לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
אבובכר נאסר (באמהרית: አቡበከር ናስር; נולד ב-23 בפברואר 2000 באדיס אבבה שבאתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ממלודי סאנדאונס מליגת העל של דרום אפריקה ובנבחרת אתיופיה.
נאסר הצטרף לאתיופיאן קופי מליגת העל האתיופית בשנת 2016 מהרר סיטי.
ב-16 בנובמבר 2019 ערך נאסר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בהפסד 1-0 לנבחרת מדגסקר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021. ב-17 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת מלאווי במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת אתיופיה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
אבובכר קמארה הוא כדורגלן מאוריטני המשחק בעמדת החלוץ בספהאן.
קמארה נולד בצרפת להורים ממוצא מאוריטני וסנגלי.
קמארה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מונקו.
ב-12 בספטמבר 2014 קמארה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לאולימפיק ליון.
ביולי , קמארה חתם לשלוש שנים בקורטרייק מליגת העל הבלגית, אך כעבור שישה חודשים הושאל לאמיין.
ב-29 בינואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד סטאד ריימס.
הוא שיחק באמיין גם בעונה שלאחר מכן והיה מלך שערי הקבוצה בליגה עם 10 שערים.
ב-31 ביולי 2017, קמארה חתם לארבע שנים בפולהאם עם אופציה לשנה.
ב-23 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד מידלסברו.
ב-31 באוקטובר, קמארה הורחק בהפסד 0–2 לבריסטול סיטי.
במהלך תקופתו בפולהאם הסתכסך עם חברו לקבוצה אלכסנדר מיטרוביץ' וגם נעצר מחוץ למגרש האימונים של הקבוצה בחשד לתקיפה ולאחר מכן הורחק מהקבוצה.
ב-31 בינואר 2019 הושאל לייני מלטיאספור הטורקית עד לסיום העונה.
ב-1 בפברואר 2021, קמארה הושאל לדיז'ון הצרפתית.
ב-16 באוגוסט 2021, קמארה חתם באריס סלוניקי תמורת 3.5 מיליון אירו.
ב-22 בספטמבר 2021, קמארה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד פנאתיניקוס.
ב-29 ביוני 2022 חתם באולימפיאקוס.
ב-10 בינואר 2023 הושאל בחזרה לאריס.
ב-29 בספטמבר 2023 קמארה חתם באל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
בקיץ חתם בספהאן מליגת העל האיראנית.
בשנת קמארה זומן לראשונה לסגל נבחרת מאוריטניה.
ב-26 במרץ של אותה שנה, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק הליגה נגד .
4 ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2021.
נכלל בסגל נבחרת מאוריטניה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
פלייאוף העלייה של הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ: ,
אַבּוּבִית (שם מדעי: Ziziphora) היא סוג קטן ממשפחת השפתניים המקיף צמחים עשבוניים חד-שנתיים ורב-שנתיים ובני שיח קטנים שגבעוליהם מעוצים בתחתיתם, שהם על פי רוב ריחניים ובעלי 2 אבקנים נושאי מאבקים.
הסוג מונה 14 מינים, ו-18 תת-מינים, מהם 14 תת-מינים נמנים עם אבובית החרטומים.
תפוצת הסוג מההרים הגבוהים והצחיחים של מרכז אסיה ומערבה, וממונגוליה ועד אפגניסטן בואכה מערבה להרים בחצי האי הבלקני.
בישראל הסוג מיוצג על ידי 3 מיני בר: אבובית מקורקפת - מין לא שכיח הגדל ברוב האזורים של ישראל כולל בחרמון; אבובית החרטומים - מין נדיר מאוד בחגורה הגבוהה של החרמון; אבובית עדינה - מין נדיר מאוד של מדבריות בחגורת הַסְּפָר הגבוהה בהרי יהודה ובהר הנגב הגבוה.
השם העברי "אבובית" פרושה צינורית משום שהגביע וצינור הכותרת צרים מאוד.
על ההבדל ביניהם ראו בפרק מיני הבר בישראל.