tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתאם לכך, בחן החיל את מסוק הקרב בואינג AH-64 אפאצ'י במשך תקופה של שבועיים בספטמבר 1981, כאשר חלק מהבדיקות התבצעו על ספינה.
עם זאת, בקשת החיל למימון לרכישת ה-AH-64 נדחתה על ידי הקונגרס באותה שנה.
כאופציה חלופית, חיל הנחתים רכש גרסה חזקה יותר של ה-AH-1T.
חלק מהשיפורים היו שינויים במערכות בקרת אש לשאת ויכולת ירי טילי AIM-9 סיידווינדר ו-AGM-114 הלפייר.
הגרסה החדשה, שמומנה על ידי הקונגרס, קיבלה את השם AH-1W סופר-קוברה.
במהלך מרץ 1986, הגיעו מסוקי הסופר-קוברה הראשונים לחיל הנחתים, שבסופו של דבר הסתכמו ב-179 מסוקים חדשים שנבנו יחד עם שדרוג של 43 מסוקי AH-1T קיימים.
במהלך סוף שנות ה-90, ניהלה בל משא ומתן לרכישת יצרנית המסוקים הרומנית IAR Brașov מתוך כוונה להקים קו ייצור בחו"ל עבור ה-AH-1W עבור לקוחות יצוא.
במאי 1997 חתמה החברה על הסכם עם קרן הבעלות של המדינה הרומנית לרכישת 70% ממניותיה של הממשלה ב-IAR Brașov.
עם זאת, במהלך נובמבר 1999, לאחר משא ומתן ממושך, הודיעה בל כי היא נטשה את מאמצי הרכישה שלה, ובכך את יוזמת הייצור בחו"ל, לאחר שממשלת רומניה הפסיקה להגיב להצעותיה.
הדגמים AH-1T+ ו-AH-1W נבדקו מאוחר יותר עם מערכת רוטור ראשי ניסיונית בעלת ארבעה להבים.
התצורה החדשה הציעה ביצועים טובים יותר, רעש מופחת ושרידות משופרת בשדה הקרב.
בהיעדר חוזה מחיל הנחתים, בל פיתחה את העיצוב החדש הזה ל-AH-1Z בכספים משלה.
ב-1996, שוב נמנע מחיל הנחתים להזמין את ה-AH-64. פיתוח גרסה ימית של האפאצ'י היה יקר וסביר להניח שחיל הנחתים יהיה הלקוח היחיד שלו.
במקום זאת, החיל חתם על חוזה לשדרוג של AH-1W ל-AH-1Z.
ה-Bell AH-1Z Viper שומר על חלק גדול מהעיצוב של ה-AH-1W, אך כולל גם מספר שינויים עיקריים.
שתי הכנפיים של ה-AH-1Z ארוכות יותר כאשר בכל אחת מהן יש מתלה בצד עבור טיל כגון AIM-9 סיידווינדר.
בכל כנף יש שתי מתלים נוספים לרקטות היידרה 70 מ"מ, או לארבעה טילי AGM-114 הלפייר.
ניתן להרכיב את מכ"ם Longbow על בקצה הכנף.
במהלך אוקטובר 2020, מסוקי ה-AH-1W האחרונים יצאו משירות בחיל הנחתים לטובת ה-AH-1Z.
במהלך החודשים האחרונים של מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, חיל הנחתים השתמש במסוקי הסי-קוברה לצורך סיורים בצפון וייטנאם בסביבת האי הון לה (טייגר).
סיורים אלה כונו מבצעי צייד-רוצח ימי (MARHUK) ונמשכו מיוני עד דצמבר 1972. המסוק השתתף במבצעי הלחימה האמריקניים האחרונים בווייטנאם.
מספר מסוקי AH-1J נכחו כדי לסקר את פינוי שגרירות ארצות הברית בסייגון באפריל 1975.
במהלך 1983, מסוקי סי-קוברה השתתפו בפלישה לגרנדה.
הם שימשו בדרך כלל לביצוע משימות תמיכה אווירית וליווי מסוקי סער; בסך הכל הופלו שני מטוסי AH-1T ושלושה אנשי צוות נהרגו.
באותה שנה נפרסו מסוקי AH-1 של חיל הנחתים גם מול חופי ביירות, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, לתמיכה בכוח שמירת השלום הרב-לאומי.
בלבנון, מסוקי ה-AH-1 היו חמושים בדרך כלל בטילי סיידווינדר ובתותחים, שנועדו לשמש כאמצעי הגנה אווירית כדי להתמודד עם האיום של מטוסים אזרחיים קלים המופעלים על ידי מחבלים מתאבדים.
במהלך אמצע שנות ה-80, גרסת ה-AH-1W נכנסה לשירות בחיל הנחתים.
בסוף שנות ה-80, במהלך מלחמת איראן-עיראק, נשלחו מסוקי קוברה של חיל הנחתים למפרץ הפרסי כדי ללוות את ספינות ארצות הברית ולהרתיע מהתקפות עליהם.
במהלך משימות אלו הטביעו מסוקי הקוברה שלוש ספינות סיור איראניות תוך איבוד מסוק AH-1T בודד מאש נ"מ איראנית.
מסוקי קוברה של חיל הנחתים שימשו כחיפוי במהלך פינוי של אזרחים אמריקאים וזרים אחרים מליבריה בשנת 1990.
במהלך מלחמת המפרץ, נפרסו 78 מסוקי סופר-קוברה, שטסו בסך הכל 1,273 גיחות בעיראק.
למרות שלא נרשמו אבידות קרב, שלושה מסוקי AH-1 אבדו בתאונות במהלך ואחרי פעולות הלחימה.
למסוקי ה-AH-1W יוחסו השמדת 97 טנקים, 104 נגמ"שים וכלי רכב, ושני אתרי נ"מ במהלך המערכה הקרקעית של 100 שעות.
במהלך שלב הפתיחה של מלחמת עיראק, מסוקי סופר-קוברה נפרסו בקווי החזית, ולעיתים קרובות טסו בצוותי צייד-רוצח (hunter-killer) עם מסוקי סער מדגם בל UH-1 אירוקוי ומסוקים אחרים.
לפי הדיווחים, 46 מתוך 58 מסוקי הסופר-קוברה נפגעו במהלך הלחימה, רובם מנשק קל.
מסוקי AH-1W היו מעורבים בחילוץ של טוראי ג'סיקה לינץ' מבית חולים עיראקי.
מסוקי סופר-קוברה השתתפו גם בלחימה באפגניסטן.
בסוף אוגוסט 2016, מסוקי סופר-קוברה החלו לטוס מעל סירת שבלוב במהלך הלחימה נגד מחוז לוב של המדינה האיסלאמית, תוך מתן תמיכה אווירית צמודה למיליציות ידידותיות על הקרקע.
באוקטובר 2020, חיל הנחתים האמריקאי הוציא משירות את אחרון מסוקי ה-AH-1W שלו לאחר 34 שנים, לאחר שהחליף את הדגם ב-Bell AH-1Z Viper.
עד להוצאתם משירות, הדגם צבר 933,614 שעות טיסה.
ב-1971 רכשה איראן 202 מסוקי AH-1J משופר, בשם "AH-1J International", מארצות הברית.
דגם זה כלל שיפורים כגון מנוע P&WC T400-WV-402 ומערכת הנעה מחוזקת.
בנוסף משכך רתע הותקן לתותח ה-20 מ"מ, והותקנו כוונת ומושב מיוצבים לנווט.
מתוך 202 מסוקי ה-AH-1J שהופעלו על ידי צבא איראן, 62 היו מסוגלים להשתמש בטיל TOW.
מסוקי AH-1J איראניים השתתפו במלחמת איראן-עיראק - שבה היה השימוש האינטנסיבי ביותר במסוקים בכל מלחמה קונבנציונלית.
מסוקי AH-1J איראניים (במיוחד בעלי טילי TOW) היו יעילים מאוד בלוחמה נגד שריון, והסבו אבדות כבדות לרק"מ עיראקי.
בפעולות על פני השטח החשוף בח'וזסתאן ואחר כך בדרום עיראק, לצד הטקטיקות הרגילות, פיתחו טייסים איראנים טקטיקות מיוחדות ויעילות, לרוב באותו אופן כפי שעשו הסובייטים עם מסוקי ה-מיל מי-24 שלהם.
בשל סנקציות הנשק שלאחר המהפכה האיראנית, האיראנים נאלצו להסתפק במה שהיה בהישג יד: הם ציידו את מסוקי ה-AH-1J בטילי AGM-65 מאבריק והשתמשו בהם בהצלחה מסוימת במספר מבצעים.
החל מאוקטובר 1980, מסוקי ה-AH-1J עסקו בקרבות אוויר עם מסוקי מיל מי-24 עיראקים במספר הזדמנויות נפרדות במהלך מלחמת איראן-עיראק.
תוצאות ההתקלויות הללו שנויות במחלוקת.
במסמך אחד נכתב שמסוקי AH-1J איראניים גברו על מסוקי מיל מי-8 ומי-24 עיראקים.
מקורות מדווחים כי טייסי ה-AH-1 האיראנים השיגו יחס הרג של 10:1 על פני טייסי המסוקים העיראקים במהלך ההתקלויות האלו.
לעומת זאת, מקור אחר קובע כי עשרה מסוקי AH-1J איראניים אבדו במלחמה, לעומת שישה מסוקי מי-24 עיראקים שאבדו.
האבידות מתוארות כשוות למדי במקור אחר.
ה-מי-24 היה מהיר וחזק יותר, אבל ה-AH-1J היה זריז יותר.
היו אפילו התקלויות בין מסוקי AH-1J איראניים למטוסים עיראקים.
מסוקי ה-AH-1J הפילו 3 מטוסי מיג-21, השיגו הפלת Su-20 לא מאומתת, והשתתפו בהפלת מיג-23 - כולם תוך שימוש בתותח ה-20 מ"מ שלהם.
בתחילת 1984 הופל מסוק איראני AH-1J על ידי פילטוס PC-7 עיראקי.
כמחצית ממסוקי ה-AH-1J אבדו במהלך המלחמה עקב לחימה, תאונות ובלאי.
במהלך 1988, שני מטוסי מיג-23 סובייטים הפילו זוג מסוקי AH-1J איראניים שסטו לתוך המרחב האווירי של מערב אפגניסטן.
במאה ה-21, מסוקי AH-1J איראניים עדיין בשירות צבא איראן לאחר שעברו תוכניות השבחה מקומיות.
במהלך 1992 טאיוואן הזמינה 42 מסוקי AH-1W סופר-קוברה.
אספקה מסוקים אלו התקיימה בשנים 1993–1997. במהלך 1997, פורסם כי הוזמנו 21 מסוקי סופר-קוברה נוספים.
משרד ההגנה הלאומי הקצה את המסוקים למרכז ההדרכה לתעופה של הצבא ולשתי חטיבות מסוקי תקיפה של הצבא.
בשנת 2011, טייוואן הזמינה גם 30 מסוקי AH-64E.
במהלך ינואר 2021, נחתם חוזה של 11.91 מיליון דולר עם ארצות הברית לאספקת תמיכה טכנית וחלקי חילוף לצי מסוקי הסופר-קוברה עד ספטמבר 2027.
בתחילת שנות ה-90, טורקיה קנתה עשרה מסוקי AH-1W סופר-קוברה, בנוסף ל-32 מסוקי AH-1 קוברה מצבא ארצות הברית.
המכירה הייתה שנויה במחלוקת פוליטית בארצות הברית; באפריל 1996, רכישת עשרה מסוקי AH-1W נוספים על ידי טורקיה נבלמה על ידי ממשל קלינטון.
בסוף 2011, טורקיה ביקשה לרכוש שלושה AH-1W מסוקי מחיל הנחתים.
הקוברות שימשו שוב ושוב בלחימה נגד המורדים ממפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK).
ב-13 במאי 2016, לוחמי PKK הפילו מסוק AH-1W סופר קוברה של הצבא הטורקי באמצעות 9K38 איגלה.
בסרטון שפורסם, הטיל ניתק את הזנב משאר המסוק, גרם לו להסתובב, להתפרק באוויר ולהתרסק, והרג את שני הטייסים שהיו בתוכו.
ממשלת טורקיה הצהירה בתחילה כי המסוק התרסק עקב כשל טכני, אם כי מאוחר יותר התברר שהמסוק הופל.
במהלך ניסיון ההפיכה הצבאית ב-2016, נטען כי מסוקי קוברה פתחו באש על ניידות משטרה.
עבור גרסאות G/Q/S/P/E/F וגרסאות חד-מנועיות אחרות, ראה AH-1 קוברה.
גרסת ייצוא של AH-1J סי-קוברה.
גרסה משופרת עם זנב וגוף מורחבים ותיבת הילוכים ומנועים משודרגים.
,גרסת יום/לילה עם מנועים חזקים יותר ויכולות נשק מתקדמות.
גרסת מבחן עם רוטור ראשי בעל ארבעה להבים המבוסס על רוטור Bell 680. אב טיפוס הומר מהמסוק - AH-1T 161022.
גרסה חדשה המכונה "Zulu Cobra".
הגרסה כוללת רוטור ראשי משודרג עם ארבעה להבים ומוסיפה את מערכת הראייה למטרה (TSS).
גרסה ניסיונית לכל מזג אוויר המבוססת על הדגמים AH-1G הח-מנועי ו-AH-1J הדו-מנועי.
יוצרו שני מסוקי קינג-קוברה; הראשון הונע על ידי סט מנוע PW& C T400-CP-400 Twin-Pac והשני הונע על ידי מנוע Lycoming T-55-L-7C.
AH-1Z הוצע עבור תוכנית ATAK של טורקיה; נבחר לייצור בשנת 2000, אך בוטל מאוחר יותר כאשר בל וטורקיה לא הצליחו להגיע להסכמה על הייצור.
שדרוג איראני ללא רישיון של AH-1J International.
העתק איראני ל-AH-1J International, עם אוויוניקה ונשק ממקור מקומי.
צוות: 2 (טייס וטייס משנה/ נווט)
בל הוא סרט דרמה בריטי בדיוני משנת 2013 השואב השראה רופפת מציור משנת 1779 המציג את דיידו אליזבת בל לצד בת דודתה ליידי אליזבת מארי בבית קנווד.
הציור הוזמן על ידי דודם רבא, ויליאם מארי, הרוזן הראשון ממנספילד, שהיה אז נשיא בית המשפט העליון של אנגליה.
מעט מאוד ידוע על חייה של בל, שנולדה לאישה אפריקאית משועבדת באיי הודו המערבית והייתה בתו הבלתי חוקית של אחיינו של מנספילד, קפטיין סר ג'ון לינדזי.
אמה נפטרה ואביה מצא אותה חיה בעוני ומסר אותה לטיפולם של מנספילד ואשתו.
הסיפור הבדיוני מתרכז ביחסיה של דידו עם עורך דין שאפתן על רקע משפט היסטורי.
אותו משפט נסוב על תביעת ביטוח בגין אובדן מטען של ספינה.
המטען היה עבדים שהושלכו מספינה לים כבולים זה לזה.
האירוע כונה לאחר מכן הטבח בספינת העבדים זונג.
לורד מנספילד הכריע בערעור בתיק זה באנגליה בשנת 1786, בהחלטה שנראתה כתורמת לביטול חוק סחר העבדים הבריטי.
תסריט: מיזן סאגאי, בימוי: אמה אסנטה.
בין המשתתפים: גוגו אמבתה-רו, טום וילקינסון, מירנדה ריצ'רדסון, פנלופי וילטון, סאם ריד, מת'יו גוד, אמילי ווטסון, שרה גאדון, טום פלטון וג'יימס נורטון.
הסרט, יוצריו והשחקנית גוגו אמבתה-רו היו מועמדים בכמה תחרויות וזכו בכמה פרסים.
דידו גדלה באחוזה כאישה חופשיה לצד דודניתה אליזבת, שנמסרה לרוזן ולאשתו על ידי אביה לאחר נישואיו השניים.
אביה של דיידו נפטר והיא יורשת הון.
אליזבת, לעומת זאת, נושלה מצוואת אביה לטובת אחיה החורג.
לורד וליידי מנספילד מאמינים שאף ג'נטלמן לא יסכים להתחתן עם דיידו המולטית, והם חוששים שגברים במעמד נמוך יינשאו לה הודות לעושרה וימיטו קלון על המשפחה.
הלורד מחליט שהיא תיסע ללונדון ותלמד שם מדודתה הרווקה לטפל בענייני האחוזה, בתקווה שהיא לא תתחתן.
לורד מנספילד ממנה את בנו של הכומר המקומי, ג'ון דאווינייה, לעוזרו המשפטי.
בשנת 1783 מופנה למנספילד ערעור בנושא תביעת ביטוח בגין נזק מאובדן עבדים שהושלכו לים מספינת עבדים.
לורד מנספילד וג'ון חלוקים בדעתם לגבי המקרה ודיידו מגניבה לג'ון מסמכים בעניין.
ג'ון מסולק מעבודתו ונאסר עליו לפגוש את דיידו.
דודותיה של דיידו מבקשות להסדיר אירוסין בינה לבין אוליבר אשפורד.
אחיו הבכור ג'יימס מתעניין באליזבת אך נרתע כשהוא מגלה שלא תהיה לה ירושה.
אוליבר מציע נישואים לדיידו והיא משיבה בחיוב.
ואז ג'יימס לוקח את דיידו הצידה, מסביר לה שהיא תבזה את שם משפחתו משום שאינה לבנה, ומטריד אותה מינית על מנת להשפילה.
דיידו מזהירה את אליזבת מפני ג'יימס, ומציעה לתת לה חלק מירושתה כנדוניה כדי שתוכל למצוא שידוך אחר.
אך אליזבת אינה מאמינה לה ומטיחה בה שהיא מדברת מקנאה.
ג'ון מצהיר על אהבתו לדיידו והיא מבטלת את אירוסיה לאוליבר.
הציור של אליזבת ודיידו נחשף.
דידו חשה הקלה מפני שחששה שתוצג כמשרתת שחורה של אליזבת, אך לא כך הוא.
היא משבחת את הלורד מנספילד על שהתריס נגד המוסכמות.
במשפט טענו בעלי הספינה כי היה מחסור במי שתייה שלא יכלו להספיק לכולם והעבדים הושלכו כדי להציל את צוות הספינה.
אך דיידו סיפקה מסמכים לפיהם הספינה עברה על פני נמלים בהם יכלה להצטייד במים.
נראה שהעבדים הוחזקו בצפיפות רבה ולכן חלו וערכם בסחר צנח.
ואז החליטו סוחרי העבדים להעדיף לקבל במקומם סכום גבוה יותר מחברת הביטוח.
השופט מנספילד פסק לטובת חברת הביטוח.
מחוץ לבית המשפט הוא נתקל בדיידו ובג'ון והבהיר להם, שדיידו תוכל להינשא אך ורק לג'נטלמן - וג'ון הוכיח שהוא ג'נטלמן.
מנספילד גם הזמין אותו לחזור להתלמד אצלו.
סוף דבר: פסק הדין קידם את ביטול העבדות בבריטניה.
הדיוקן שלה עם דיידו הועבר לארמון בסקוטלנד, מקום הולדתו של הלורד מנספילד.
הציור משנת 1779 מיוחס לדייוויד מרטין.
הוא היה תלוי בבית קנווד עד 1922 והועבר לארמון סקון בפרתשייר, סקוטלנד.
זהו אחד הדיוקנאות האירופיים הראשונים שהציגו דיוקן של אדם שחור באותו קו עם אריסטוקרט לבן.
על אף זאת, הדמות הלבנה מוצגת בתנוחה רשמית, בעוד שהשחורה נראית פרועה.
בֶּכֶר הוא דמות מקראית, בנו השני של בנימין ונכדם של יעקב ושל רחל.
לבכר היו תשעה אחים: בלע, אשבל, גרא, נעמן, אחי, ראש, מפים, חפים וארד.
בכר לא מופיע ברשימת משפחות שבט בנימין במפקד בני ישראל בערבות מואב.
על פי המדרש, בכר נקרא על שם יוסף, שהיה בכור לאימו.
בספר דברי הימים מוזכרים תשעה בנים שהיו לבכר, ונמנים שם 20,200 גיבורי חיל שהיו במשפחת בכר.
בל וסבסטיאן היא להקה סקוטית שהוקמה בעיר גלאזגו בשנת 1994 בקולג'.
הלהקה הוציאה 10 אלבומי אולפן.
הלהקה זכתה לביקורות חיוביות רבות ולפרסים בבריטניה.
סטיוארט מורדוק (שירה, גיטרה וקלידים)
חברים בעבר (הקימו את הלהקות The Gentle Waves ו-Looper)
הלהקה הוקמה בשנת 1994 בגלאזגו בידי שני תלמידי קולג', סטיוארט מורדוך וסטיוארט דייוויד.
הם צירפו להרכב את שרה מרטין (ויולה, חליל ושירה) ואת איזובל קמפבל (צ'לו, גיטרה וקולות) ואת סטיבי ג'קסון (פסנתר) וריצ'רד קולברן (תופים).
שם הלהקה נלקח מספר ילדים צרפתי בשם Belle et Sébastien מאת הסופרת ססיל אוברי, המספר על ילד בן 6 בשם סבסטיאן וכלבו האהוב, בֶּל.
בשנת 1967 עבר הספר עיבוד לסדרת טלוויזיה ששודרה ב-BBC בין ה-2 באוקטובר 1967 ל-1 בינואר 1968 (וגם בטלוויזיה הישראלית בשנת 1971).
עשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1981 נעשה עיבוד נוסף לספר הילדים המפורסם, והפעם לסדרת אנימה יפנית ששודרה במסגרת השידורים בערבית של הטלוויזיה הישראלית בשם בל וסבסטיאן.
שם הלהקה מאפיין גם את יצירתה האמנותית המושפעת מאוד משנות ה-60 וה-70.
אלבומה הראשון של הלהקה, Tigermilk, הוקלט והופץ בחברת התקליטים העצמאית Electric Honey ביוני 1996. חברה קטנה בשם Jeepster שגילתה עניין בהרכב מיהרה להפיק באותה שנה לבל וסבסטיאן אלבום שני, If You're Feeling Sinister, שראה אור בנובמבר 1996.
אלבומה השלישי של הלהקה, The Boy With the Arab Strap, יצא בספטמבר 1998 ונכנס למצעד 20 הגדולים בבריטניה.
שנה לאחר מכן זכתה הלהקה בפרס תגלית השנה בטקס פרסי הבריט.
באותה שנה אף התקיים לראשונה פסטיבל המוזיקה Bowlie Weekender תחת חסותה של הלהקה.
בשנת 1999 הוציאה איזובל קמפבל שני אלבומים תחת השם The Gentle Waves, כשהיא נעזרת בהקלטות בחבריה ללהקה.
ביוני 2000 יצא האלבום הרביעי של בל וסבסטיאן, Fold Your Hands Child, You Walk Like a Peasant ושנתיים אחר-כך הופיע Storytelling, פסקול לסרט של טוד סולונדז והאלבום האחרון של הלהקה בחברת ג'יפסטר (2002).היה זה גם האלבום האחרון שבו השתתפה הצ'לנית והזמרת איזובל קמפבל, שפרשה מהלהקה במהלך סיבוב ההופעות בצפון אמריקה.
בשנת 2003 עברה הלהקה לחברת התקליטים Rough Trade והוציאה את אלבום האולפן השישי, Dear Catastrophe Waitress, שהיה מועמד לזכייה בפרס המרקורי ב-2004. הלהקה זכתה לפופולריות רבה בתחנות הרדיו של הקולג'ים בארצות הברית, אך לא להצלחה מסחרית גדולה.
בבריטניה שמרה כל השנים על מעמדה היציב והמכובד.
בשנת 2005 הוציאה בל וסבסטיאן אלבום כפול, Push Barman to Open Old Wounds, אוסף שכלל שירים נדירים שהופיעו רק על EP's בשנים 1996–2002. בדצמבר של אותה שנה (2005) שחררה הלהקה גם אלבום בהופעה חיה בלונדון, If You're Feeling Sinister: Live at the Barbican.
בפברואר 2006 יצא אלבום האולפן השביעי, The Life Pursuit, בהפקה מוזיקלית של טוני הופר.
בנובמבר 2008 ראה אור The BBC Sessions, שכלל שירים שהוקלטו ברדיו בי-בי-סי בשנים הראשונות של הלהקה וגם הופעה שלמה בבלפסט משנת 2001, שכללה גם חידושים לשירים של הביטלס, הוולווט אנדרגראונד ות'ין ליזי.
Belle and Sebastian Write about Love, אלבום האולפן השמיני, יצא לאור באוקטובר 2010. גם את האלבום הזה הפיק טוני הופר האמריקאי.
באוגוסט 2013 יצא האוסף The Third Eye Centre שכלל סינגלים, שירים נדירים וגנוזים.
האלבום התשיעי של הלהקה, Girls in Peacetime Want to Dance, יצא ב-2015. באותה שנה ראה אור Live 2015, אלבום הופעה בגלאזגו.
אלבום האולפן העשירי של בל וסבסטיאן, Days of the Bagnold Summer, יצא בספטמבר 2019.
בדצמבר 2020 יצא אלבום כפול בהופעה חיה, What to Look for in Summer.
שנים ארוכות נמנעו חברי הלהקה מצילומים וראיונות בתקשורת וזהותם הייתה בגדר מסתורין למעריציה.
שירי האהבה המרירים-מתוקים של בל וסבסטיאן מעוררים נאמנות פנאטית בקרב מעריציה, תופעה המזכירה את יחס המעריצים ללהקת הסמית'ס בתקופתה.
חלק מאותה נאמנות קשורה לעובדה שעד שנת 2003 לא כללה הלהקה סינגלים באלבומיה ובכך יצרה מצב בו החזקת הדיסקוגרפיה המלאה שלה מצביעה על מסירות אמיתית בעיני המעריצים.
בינואר 2005 זכתה הלהקה בתואר הלהקה הגדולה ביותר בסקוטלנד במסגרת סקר שערך המגזין The List, ועברה בין היתר להקות חשובות כמו סימפל מיינדס, טרוויס, פרנץ פרדיננד, ביג קאנטרי, טינייג' פאנקלאב והפרוקליימרס.
הלהקה הוציאה גם 4 אוספים ו-4 אלבומים בהופעות חיות.
2000 - Lazy Line Painter Jane - קופסה המכילה את שלושת הסינגלים\EP הראשונים.
2013 - The Third Eye Centre - בי סיידס וקטעים נדירים.
בל וסבסטיאן (ביפנית: 名犬ジョリィ, באנגלית: Belle and Sebastian) היא סדרת אנימה בת 64 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1981 ל-1982. הסדרה מבוססת על סדרת ספרים בשם "בל וסבסטיאן" מאת הסופרת הצרפתית ססיל אוברי.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לערבית בערוץ הראשון בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
עלילת הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של נער צעיר ויתום בשם סבסטיאן וחברתו הטובה, כלבת הרים פירנאית לבנה וגדולה בשם בֶּל, אשר מתגוררים בכפר קטן בהרי הפירנאים.
לסבסטיאן אין חברים משום שהילדים האחרים נוהגים להקניט אותו על כך שאימו נטשה אותו בגיל צעיר.
אף על פי כן, יום אחד, הוא מתידד עם כלבת הרים פירנאית לבנה גדולה אשר הואשמה בפשע אשר אותו היא לא ביצעה.
הוא מכנה אותה בֶּל ובהמשך הם הופכים לחברים הכי טובים.
על מנת להציל אותה מגורל לא צודק, סבסטיאן נוטש את משפחתו המאמצת ויוצא למסע יחד עם בל ועם כלב קטן בשם פוצ'י.
יחדיו הם חווים הרפתקאות רבות בעודם חומקים מהמשטרה ומנסים לאתר את אימו של סבסטיאן.
סבסטיאן - ילד בן שבע המתגורר ברכס הרי הפירנאים בצרפת.
מאז שהוא נולד הוא חי יחד עם משפחה מאמצת.
סבסטיאן הוא ילד חביב ואנרגטי, אף על פי כן הילדים האחרים נוהגים להקניט אותו על כך שאימו נטשה אותו.
סבסטיאן משתוקק למצוא את אימו ושיהיה לו חבר טוב.
בל - כלבת הרים פירנאית לבנה וגדולה אשר נמלטה לאזור הכפרי הצרפתי.
היא עדינה וטובת לב, אך ניסיונותיה לעזור לזולת נוטים להיות מפורשים שלא כראוי.
פוצ'י - כלבלב קטן אותו סבסטיאן נושא לאורך המסע בכיסו.
למרות שפוצ'י נוהג לעיתים רבות לנבוח ולהכניס את החבורה לצרות, הוא חבר טוב של סבסטיאן ובל.
בל תשחית הוא איסור בתורה על השחתת דבר שבני אדם יכולים ליהנות ממנו.
התורה אמנם מתארת מקרה של איסור כריתת עצים, אך חז"ל פירשו שמדובר בהשחתת כל דבר שיש בו תועלת, ואף שלא בזמן מצור.
לתוך ההגדרה של "השחתה", נכנסת כל פעולה המונעת מבני אדם להפיק הנאה מהחפץ, כגון הריגת בהמות, הכנסת חפצים מרובים לקבר המת (חפצים אלו נאסרים בהנאה) ואפילו בעירה בלתי יעילה של נר.
הראשונים נחלקו האם השחתת חפצים מלבד עצים היא מדאורייתא או מדרבנן.
על מי שמשחית חפצים מתוך כעסו אמרו חז"ל שהוא "כעובד עבודה זרה".
במדרש רבה מובא שהקדוש ברוך הוא בעצמו ציווה את משה לבנות את המקדש רק מעצי נוי ולא מעצי פרי, כדי שהפירות העתידים לצאת מן העץ לא יושחתו.
השחתה היא קלקול העולם והפיכתו למקום פחות טוב.
לפי לשון הפסוקים אפשר להבין שסיבת האיסור הוא השחתת הסביבה ונזק לעולם, אבל לא מחייבים אותו מטעם שאין מענישים על כך שאדם פוגע בעצמו.
מדברי הגמרא נראה שהותרה עקירת עצים שאינם מניבים פרי כראוי, ראה שם את תנובת הפרי המתרת את קציצת העץ.
היתר נוסף לעקירת עצים מבואר בגמרא שם, שכאשר שוויו של העץ לבניין הוא יותר משווי הפירות, מותר לקצוץ את העץ.
מדברי המשנה במסכת ערלה מדייק הרב שי עילם שאם בשעת נטיעת העץ הייתה הכוונה לנטוע אותו לשם שימוש עתידי בעציו לצורכי בנייה וכדומה מותר לקצצו.
כמו כן מותר לקצוץ עצים לצורך ציבורי כמו סלילת כביש, אם הדבר מוסכם שאכן יש בזה צורך ציבורי.
אילנות סרק שאינם מוציאים פירות, אינם נכללים באיסור, שכן כתוב בתורה בפירוש: .
אילן סרק מותר להשחית אף אם אין תועלת בכך.
איסור בל תשחית נאמר רק בדרך של קלקול והשחתה, אבל לא בדרך של תיקון.
כך למשל, מותר לקצוץ עץ כדי למנוע נזק לאילנות אחרים שטובים ממנו, כדי שלא יכנס לשדה אחר, לצורך שימוש טוב יותר בחומר הגלם של העץ, או לצורך שימוש במקומו של העץ.
כמו כן, מותר לקלקל גם לצורך הנאת הגוף, למשל כששורף כלים כדי להתחמם בהם, אם אין לו חומר בערה אחר.
הרמב"ם כתב: אין קוצצין אילני מאכל שחוץ למדינה ואין מונעין מהם אמת המים.
באחד מהרבעונים התורניים נתעורר דיון האם סגירת ברז של השקיה נחשב במניעת אמת המים.
איסור בל תשחית בקציצת ענפים
שו"ת הר צבי פוסק שאין איסור בל תשחית אם הוא קוצץ ענפים מן האילן מכיוון שאינו פוגע ביכולת העץ לגדול.
חז"ל אומרים שהאיסור לכרות עץ פרי הוא לא איסור מוחלט, ומותר לכרות אותו במצבים מסוימים.
מבואר שאסור להשתמש בעץ פרי לצורך עשיית מצור במקום שאפשר להשתמש בעצי סרק, אבל במקום שאין עצי סרק, מותר להשתמש בעץ פרי בשביל המצור.
הרמב"ן מסביר את טעם האיסור:
והטעם, כי הנלחמים משחיתים בעיר וסביב הארץ… ואתם לא תעשו כן להשחיתה, כי תבטחו בשם שייתן אותה בידכם… אתה תחיה ממנו אחרי שתכבוש העיר, וגם בהיותך במחנה לבא מפניך במצור תעשה כן.
לאחר מכן ממשיך הרמב"ן לבאר שמותר לכרות עצי פרי לצורך צבאי כלשהו, ולא רק בשביל בניית המצור:
וטעם 'אותו תשחית וכרת' – כי מותר אתה לכרות אותו לבנות המצור וגם להשחיתו עד רדתה, כי לפעמים תהיה ההשחתה צורך הכבוש, כגון: שיהו אנשי העיר יוצאים ומלקטין עצים ממנו, או נחבאים שם ביער להילחם בכם, או שהם לעיר למחסה ולמסתור מאבן נגף.
בפירוש ה'חזקוני' על המילים "כי לא עץ מאכל" אנו מוצאים דוגמה נוספת לכך שמותר לכרות גם עצי מאכל, אם הדבר נחוץ לצורך צבאי: "לא תכרות כל עץ מאכל שבשדה, אלא אותו עץ שהאדם שבמצור יכול לברוח מפניך ולהיכנס בו ולהיות נגדך, ולמנוע אותך לבוא עד החומה".
מותר לכרות יער הסמוך לעיר המצור, אפילו אם מדובר בעצי מאכל, כדי למנוע מן האויב אפשרות להילחם תוך בריחה לתוך היער.
על דרך זו מבאר הרשב"ם שמותר לכרות עצי מאכל הקרובים לעיר, המעכבים את חיילי הצבא מלהתקרב לחומה.
הרב עובדיה יוסף התיר לקצוץ ענפים שמוציאים פירות אם הוא צריך את הענפים כדי לסכך את סוכתו.
בֵּל והתנין או בל והדרקון הוא ספר חיצוני המהווה את אחת משלש התוספות לספר דניאל.
דניאל הוא יועצו של מלך בבל, ולפי גרסה אחרת של כורש.
הבבלים עבדו את האל בֵּל, הקריבו לו מאכל ומשקה והאמינו שהאל אוכל אותם.
דניאל התערב עם המלך, על חייו הוא, כי יצליח להוכיח שבל האל לא אוכל ולא שותה.
לפי בקשת דניאל ננעל היכל בל בלילה על מנעול ובריח, כאשר האוכל והשתייה מונחים לפני הפסל.
כוהני בל התגנבו בלילה אל המקדש דרך דלתות נסתרות, זללו את כל הערוך לבל ושתו את היין.
אלא שדניאל שפך בחשכה אפר על רצפת ההיכל, ובבוקר הוכח פשעם באמצעות העקבות שהותירו באפר.
הכוהנים גורשו והמלך התיר לדניאל לנתץ את פסל בל.
בהמשך עבדו תושבי בבל תנין (לעיתים הוא מכונה 'דרקון').
דניאל הבטיח למלך כי יהרוג את התנין מבלי שיגע בו.
הוא הכין לתנין מאכל מזפת בלולה בחֵלֵב ושיער.
התנין נחנק ומת, וכרסו התבקעה.
הבבלים כעסו והתלוננו כי המלך מתייהד.
המלך, כצעד הגנתי, השליך את דניאל לגוב האריות.
אלוהים חולל נס, שלח את חבקוק והציל את דניאל.
המלך הוציא את דניאל מהבור והשליך אליו את חורשי הרעה.
סיפור בל והתנין הוא אחת התוספות לספר דניאל המופיעות עם ספר דניאל בתרגום השבעים.
גרסה יוונית נוספת של הסיפור מופיעה בתרגום התנ"ך ליוונית של תיאודוטיון.
טרטוליאנוס התייחס לסיפור כאל חלק מנבואת דניאל, ואוריגנס טען שהסיפור ראוי להשתייך לקאנון הנוצרי, אולם הוא לא נכלל בקאנון הברית הישנה באופן רשמי על ידי אבות הכנסייה.
רק בשלב מאוחר יותר נכלל הסיפור בקאנון של הכנסייה הקתולית, כפרק י"ד של ספר דניאל, עד היום.
בקאנון הפרוטסטנטי הסיפור אינו מופיע.
אזכורים לסיפור בל והתנין מופיעים בבראשית רבה, בירושלמי ובתנחומא.
הסיפור גם מופיע בספר דברי הימים של ירחמיאל בן שלמה, במאה ה-11 או ה-12.
בשנת 1830 הוציא יצחק פרנקיל את הסיפור בתרגום לעברית, בשני סיפורים בשמות "הבעל בבבל" ו"התנין בבבל".
בשנת 1839 פרסם יצחק זיבנברגר את בל והתנין בעברית וביידיש עם שאר התוספות לספר דניאל בספרו "חיי טוביה", במסגרת פעולתו להפצת הספרים החיצוניים בקרב הקוראים היהודים.
החוקרים סוברים שהסיפור נכתב במקור בארמית או בעברית.
תקופת בֶּל אֶפּוֹק באירופה היא התקופה שנמשכה משלהי המאה ה-19 (1870) ועד מלחמת העולם הראשונה (1914).
התקופה נחשבה לתור זהב באירופה בזכות השלום והיציבות ששררו אז בין המעצמות, אשר אפשרו פיתוח ושגשוג בתחומי המדע, הטכנולוגיה והאמנות, שהביאו למודרניזציה ולשיפור ניכר באיכות החיים.
השנים שבין מלחמת צרפת–פרוסיה (1871) ומלחמת העולם הראשונה (1914) התאפיינו ביציבות פוליטית חסרת תקדים במרכז ובמערב אירופה.
הייתה זו תקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית והאימפריה הגרמנית, ולמרות המתיחות ששררה ביניהן כתוצאה מההפסד הצרפתי באלזס-לורן ב-1871, הביאו ועידות דיפלומטיות, כולל קונגרס ברלין ב-1878 וועידת ברלין ב-1884, לתהליכי גישור ותיווך אשר הסירו את האיום על השלום האירופאי הכללי.
השלום והיציבות איפשרו לאירופאים רבים, במיוחד לאנשי המעמד הבינוני והעליון, לנוע בחופשיות בין מדינות אירופה ללא דרכון ואף להתגורר מחוץ לארצם בעזרת הליכי בירוקרטיה קלים בלבד.
כמעט כל מדינות אירופה נהנו אז מיציבות פוליטית (פרט למדינות הבלקן ולפורטוגל אשר עברה מהפכה ב-5 באוקטובר 1910).
למרות זאת, מתחת לפני השטח השלווים, גברו במדינות רבות המתחים בין מפלגות סוציאליסטיות של מעמד העובדים, מפלגות בורגנים ליברליות ומפלגות אריסטוקרטיות שמרניות.
למעשה, מיליטריזם ומתחים בינלאומיים צמחו בעיקר בין השנים 1897-1914. כמו כן, בעיקר בעשור שקדם למלחמה התפתח מרוץ חימוש משמעותי באירופה.
בנוסף, הייתה זו תקופה של התגברות הקולוניאליזם מעבר לים – האימפריאליזם החדש.
בל אפוק הייתה תקופה של פריצות דרך מדעיות וטכנולוגיות באירופה וברחבי העולם.
רשימת ההמצאות והפיתוחים המיוחסים לתקופה זו כוללת, בין השאר, את המכונית, המטוס, הרכבת התחתית, הקולנוע, פטיפון והטלפון.
למרות שהמכונית והרכבת התחתית הומצאו באירופה, רוב ההמצאות המתועדות פותחו בארצות הברית.
בשנים אלו החלו ביולוגים להבין את פשר ומקור המחלות ופיתחו את תחום הבקטריולוגיה, בעוד פיזיקאים כגון מקס פלאנק, אלברט איינשטיין ונילס בוהר הניחו את יסודות הפיזיקה המודרנית, והפסיכולוג זיגמונד פרויד גרם למהפכה בתחום הפסיכולוגיה.
פיתוח שיטות מחקר מתקדמות, הביא לשגשוג גם במדעי החברה, כמו היסטוריה ומדע המדינה.
גאורג זימל ואמיל דורקהיים, ביחד עם האמריקאי תורסטן ובלן, חנכו את תחום הסוציולוגיה.
בעקבות התגליות והפיתוחים הרבים, התעורר הצורך לחלוק כבוד לנוגעים בדבר, והחלה המסורת של חלוקת פרסי נובל עבור תרומות יוצאות דופן לאנושות, בין היתר בתחומי הפיזיקה, הכימיה, והרפואה.
תחומי האמנות השונים עברו אף הם שינויים רדיקליים במהלך התקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה, עם התעוררות זרמים וצורות אמנות חדשות.
זרם האימפרסיוניזם, אשר נחשב חדשני ונועז בשנות ה-60 של המאה ה-19, זכה אז כבר להכרה רחבה, ויורשו כזרם אוונגרדי היה האקספרסיוניזם.
בתחום האמנות החזותית התבלט סגנון האר נובו שהתאפיין בשימוש בתצורות ובקווים פתלתלים.
הסגנון ניכר כדומיננטי בכל ארצות אירופה, ואף חרג מגבולותיה ובמהרה כבש גם את מקסיקו וארצות הברית.
לעיתים נקרא גם בשם סגנון ה"בל אפוק".
התיאטראות אימצו באותה תקופה ז'אנרים מודרניים, כולל אקספרסיוניזם, ומחזאים רבים כתבו מחזות אשר זעזעו את הקהל בתיאורים ישירים ובוטים של חיי היום-יום כולל אזכורים מיניים, ובאמצעות שימוש באלמנטים חזותיים יוצאי דופן.
בד בבד פרחו תיאטראות הקברט והפכו פופולריים.
בתחום המוזיקלי התפרסמה התקופה בזכות הרפרטואר של שירי "מלודיות", "רומנסות" ועוד.
האיטלקים היו החסידים הגדולים ביותר של שירים אלו, כאשר הזמר המפורסם ביותר היה פרנססקו פאולו טוסטי.
בתקופה זו פרח גם ריקוד הואלס.
אופרטות הגיעו לשיא הפופולריות, עם מלחינים כמו יוהאן שטראוס, אמריך קלמן ופרנץ להר.
בתקופה זו נולד סרט הקולנוע, אך לא הפך נפוץ עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הספרות האירופאית עברה גם היא שינוי משמעותי בתקופה זו.
ספרות ריאליסטית ונטורליזם השיגו שיאים חדשים.
בין הכותבים המפורסמים בתקופה זו היו תאודור פונטאנה, גי דה מופסאן ואמיל זולא.
בהדרגתיות פינה הריאליזם את דרכו למודרניזם, אשר הופיע בשנות ה-90 והפך לדומיננטי בספרות האירופאית במשך שנות תקופת בל אפוק ולאורך התקופה שבין המלחמות.
בין הכותבים של אותה תקופה היו אנדריי בלי, ג'וזף קונרד, ג'יימס ג'ויס, פרנץ קפקא, ד.
לורנס, תומאס מאן, רוברט מוסיל, מרסל פרוסט, ארתור שניצלר, רוברט ואלזר וויליאם בטלר ייטס.
בל תוסיף ובל תגרע הן שתי מצוות לא תעשה מהתורה שמקורן בפסוק: וכן בפסוק: .
בפסוקים אלו כלולים שני איסורים: האיסור להוסיף על המצוות, והאיסור לגרוע מהן.
שיטת הרמב"ם היא שכל מצווה, איסור או דין שאדם מוסיף על המצוות הכתובות בתורה, בין על המצוות שבתורה שבכתב ובין על המצוות שבתורה שבעל פה - עובר באיסור זה (וכגון שיאמר שיש איסור בתורה לבשל עוף עם חלב, בעוד שאיסור זה הוא רק מחז"ל).
רוב המפרשים חולקים על הרמב"ם וסוברים שאיסור זה הוא רק במצוות עשה.
עוברים על האיסור רק כאשר מוסיפים על מצווה קיימת, כגון המניח תפילין עם ה' בתים או המנענע בחמשה מינים בסוכות
העושה את אותה מצווה כמה פעמים (כגון תוקע בשופר כמה פעמים או נוטל ארבעת המינים כמה פעמים) אינו עובר על איסור זה מכיוון שלא הוסיף על המצווה אלא רק קיים אותה מספר פעמים.
המקיים מצווה שלא בזמנה (כגון היושב בסוכה ביום השמיני) לא עובר על איסור בל תוסיף, אלא אם כן כיוון בדעתו שהוא מקיים מצווה (מצוות ישיבה בסוכה).
וכן אדם הנמנע מאכילת חמץ לאחר פסח אינו עובר משום בל תוסיף משום דהוי שב ואל תעשה.
איסור זה נאמר לכל איש ואישה בכל מקום ובכל זמן.
העובר על איסור זה במזיד מתחייב במלקות.
אך זה בתנאי שיהיו עדים בדבר ושתהיה התראה.
המפרשים נחלקו האם האיסור הוא דווקא בכוונה לשם מצווה, או אף בלא כוונה.
לחכמים, ניתן כוח להוסיף מצוות על התורה ולשנות דינים בשעת הצורך (רק בסנהדרין).
דוגמה למצווה שהוסיפו חכמים - החיוב להדליק נר חנוכה.
דוגמה לאיסור שאסרו חכמים - בישול ואכילה של עוף בחלב
דוגמה למצווה ששינו חכמים - ביטול מצוות שופר וארבעת המינים כאשר חל בשבת.
נחלקו המפרשים, האם כוח זה של חז"ל סותר את איסור בל תוסיף ובכל זאת ניתן להם כח זה, או שכח זה אינו כלול באיסור, ומה שכלול באיסור - נאסר גם על החכמים להוסיף (שתי הדעות מובאות במנחת חינוך במצווה תנד, אות ב').
טעם האיסור הוא מפני שהאל ציווה לנו תורה שלמה ללא חיסרון ולכן החושב שניתן להוסיף על המצוות ובכך להשלים את התורה, מראה שיש בה חיסרון והיא איננה שלמה.
מחשבה זו היא פגם באמונה ולכן אסר האל בתורתו להוסיף עליה.
כל המחסיר מן המצוות או מן האיסורים שבתורה עובר בלאו זה.
מבואר בספר החינוך שדווקא כאשר מחסיר בשיעור המצווה, עובר בלאו זה (כגון המניח תפילין עם שלוש פרשיות במקום ארבע).
אך הרמב"ם סובר שדווקא אם יאמר שמותר מן התורה לעשות דבר מסוים - והוא אסור - עובר בלא תגרע (כגון האומר שמותר מן התורה לאכול בשר בחלב).
כמו בבל תוסיף, איסור זה נוהג בכל איש ואישה בכל מקום ובכל זמן.
העובר עליו בעדים ובהתראה - חייב מלקות.
טעם האיסור כטעם איסור בל תוסיף - פגיעה בשלמות תורת האל.
בל הוקס היה שם העט של גלוריה ג'ין ווטקינס (Gloria Jean Watkins), שהייתה פמיניסטית, פעילה חברתית, ופרופסור אפרו-אמריקאית ללימודים אפריקאיים ואפרו-אמריקאיים.
כתיבתה נסבה על אודות הקשרים שבין גזע, מעמד ומגדר - ויכולתם לייצר מערכות הנצחה של דיכוי ושליטה.
היא פרסמה מעל לשלושים ספרים, מאמרים אקדמיים רבים והופיעה במספר סרטים תיעודיים.
הוקס כותבת על גזע, מעמד ומגדר בחינוך, אמנות, מיניות, תקשורת המונים ופמיניזם.
ספריה במקום של גזע מגדר בתרבות העכשווית.
בל הוקס טענה בעיקביות לסולידריות בין המינים, בין הגזעים ובין המעמדות.
היא סבורה שרגשות האנטי-גבריים מחזקים את האידאולוגיה שהפמיניזם שואף לשנות.
הוקס קובעת כי בשינוי מעמדן של נשים בחברה, גברים חייבים גם לקחת חלק במאבק לחשיפה, להתעמת, להתנגד, ולשנות סקסיזם.
גלוריה ג'ין ווטקינס נולדה בהופקינסוויל שבקנטקי, שם הייתה הפרדה גזעית וגדלה בקהילה שחורה ענייה אך תומכת.
היא גדלה במשפחה ממעמד הפועלים ולה חמש אחיות ואח אחד.
אביה, וודיס ווטקינס, עבד בסניף דואר מקומי ואמה, רוזה בל ווטקינס, הייתה עקרת בית.
לאורך כל ילדותה הייתה בל הוקס קוראת נלהבת.
חינוכה המוקדם של הוקס התקיים בבית ספר ציבורי המופרד גזעית, והיא כתבה על מצוקה גדולה שחוותה כשעברה לבית ספר משולב, בו המורים והתלמידים היו ברובם המכריע לבנים.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון "קריספוס אטקס" בהופקינסוויל, קבלה מלגה מלאה והשלימה תואר ראשון באנגלית באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1973, ותואר שני באנגלית באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנת 1976. בשנת 1983, לאחר מספר שנים של כתיבה והוראה היא השלימה את הדוקטורט שלה במחלקה לספרות של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בסופרת טוני מוריסון.
הוקס עבדה כטלפנית על מנת לתמוך בעצמה כלכלית במהלך הלימודים, ועבודה זו סיפקה לה קהילה של נשים שחורות, דבר שלא מצאה באוניברסיטה.
גלוריה ג'ין ווטקינס שינתה את שמה לבל הוקס כהכרה והוקרה לסבתא רבתא שלה מצד אמה ותוך דגש השושלת הנשית שהיא צאצאית שלה.
היא בחרה להשתמש באותיות קטנות באנגלית כדי להדגיש את כתיבתה.
היא מספרת גם שהשם הלא קונבנציונלי מדגיש את הדבר החשוב ביותר בעבודתה "תוכנם של הספרים, לא מי אני".
בל הוקס החלה את קריירת ההוראה והמחקר שלה בשנת 1976 כמרצה לאנגלית וללימודים אתניים באוניברסיטת דרום קליפורניה.
במהלך שלוש שנותיה שם פרסמה הוצאת Golemics את הספר השירים הראשון פרי עטה And There We Wept (ושם בכינו) (1978).
הוקס לימדה במספר מוסדות להשכלה גבוהה בשנות השמונים המוקדמות, בכללם אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז ואוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו.
היא החלה לכתוב את עבודתה הגדולה הראשונה "האין אני אישה?
כתיבת הספר ארכה שש שנים ובתחילה הוקס התקשתה למצוא מוציא לאור.
הוצאת סאות' אנד פרס פרסמה את הספר בשנת 1981. בעשורים שחלפו זכה "האין אני אישה?" להכרה רחבה כתרומה רבת השפעה לדיון על גזענות וסקסיזם.
כותרת ספר "האין אני אישה?" הוא גם כותרת הנאום שנשאה סוג'ורנר טרות' זמן מה אחרי ששוחררה מעבדות בשנת 1827. הספר בוחן את השפעת הגזענות והסקסיזם על נשים שחורות, תנועת זכויות האזרח והתנועה הפמיניסטיות משנות השבעים.
הוקס טוענת כי החיבור בין סקסיזם וגזענות החל מתקופת העבדות הובילה נשים שחורות לתחתית הסולם המעמדי בחברה האמריקנית.
הספר בוחן מספר סוגיות החוזרות ונשנות בעבודתה המאוחרת יותר: ההשפעה ההיסטורית של הסקסיזם והגזענות על נשים שחורות, הפחתת הערך של הנשיות השחורה, תפקידי התקשורת ופעולתם, מערכת החינוך, המערכת הקפיטליסטית הפטריארכלית אצל הנשים השחורות; וההתעלמות מסוגיות של גזע ומעמד בתוך הפמיניזם.
בספר זה, הוקס בחרה להוריד את הערות השוליים במטרה שנשים שחורות שאינן אקדמאיות יקראו אותו.
היא הייתה מודעת לכך שהקהילה האקדמית עשויה לא לקבל את הספר בגלל בחירתה להוריד את ההערות, אך בחרה בדרך זו מתוך תפיסתה הפוליטית.
ב-1984 התפרסם לראשונה ספרה Feminist Theory: From Margin to Center (תאוריה פמיניסטית: מהשוליים למרכז).
בספר היא טוענת כי התאוריה והפרקטיקה הפמיניסטית המוקדמת היו מצומצמות בהיקפן, ולתנועה הפמיניסטית יש פוטנציאל לשפר במידה ניכרת את חייהם של גברים ונשים כאחד, וכי יותר מתמיד התנועה הפמיניסטית היא הכרחית.
עד כה התנועה הפמיניסטית לא הצליחה לבנות תנועה המונית שתפעל נגד הדיכוי המיני משום שהיסודות של התנועה לשחרור האישה לא כללו את המורכבות והגיוון של החוויה הנשית.
בשנת 1994 פרסמה הוקס את הספר הראשון שלה שעסק בחינוך, Teaching to Transgress, בו היא טוענת שתהליך ההוראה צריך להוביל תלמידים לחשוב בצורה ביקורתית, תוך שאילת שאלות קשות על הנושא הנלמד.
היא מקשרת את הפדגוגיה הביקורתית למחשבה הפמיניסטית, ומסיקה שהמטרה החשובה ביותר של המורה היא לעורר אצל התלמידים עניין לחצות את הגבולות הגזעיים, המגדריים והמעמדיים על מנת להשיג שחרור ממקובעות רעיונית.
הוקס פרסמה ספר זיכרונות על ילדותה בשנת 1996, Bone Black: Memories of Girlhood (שחור פחם: זיכרונות של ילדות (bone black הוא שם של פיגמנט שנוצר על ידי שריפת עצמות של בעלי חיים, ושימש היסטורית למטרות אמנות, ובעידן המודרני לעיבוד סוכר; השם הוא גם משחק מילים לביטוי "שחורה עד העצם").
הספר מתחיל מזיכרונותיה האישיים אך למעשה מנתח את חוויות הילדות של ילדה שחורה בעידן של הפרדה גזעית, ומדגים את יחסי הכוחות בין גברים לנשים ובין צעירים למבוגרים.
ספרה של הוקס We Real Cool: Black Men and Masculinity משנת 2004 עוסק במקומם של גברים שחורים בחברה האמריקאית.
הוקס טוענת כי גברים אפרו-אמריקאים הם קבוצה דחויה על ידי נשים שחורות, נשים לבנות וגברים לבנים.
ואין זה פלא, היא טוענת, שהם עצמם אינם מרגישים רצויים בחברה האמריקאית.
כותרת הספר מתכתבת עם השיר של המשוררת האפרו-אמריקאית גוונדולין ברוקס, שכתבה על חייהם של שחורים בארצות הברית.
ברוקס פרסמה שיר בכותרת We Real Cool ב-1959.
למעלה משלושים ספרים פרי עטה של הוקס ראו אור, שנושאיהם משתרעים החל מגברים שחורים, עליונות הגבר, פדגוגיה פמיניסטית ועד לזיכרונות אישיים ומיניות (בהתייחס לפמיניזם ופוליטיקה של תרבות חזותית).
נושא השכיח לאחרונה בכתיבתה הוא האפשרות שקהילות אוהבות יתגברו על פערי גזע, מעמד ומגדר.
בשלושה ספרים שנויים במחלוקת וארבעה ספרי ילדים, היא מדגימה שתקשורת וספרות (היכולת לקרוא, לכתוב ולחשוב באופן ביקורתי) הם האופנים הטהורים והטובים ביותר על מנת לפתח קהילות בריאות וקשרים אישיים שאינם נפגמים מחמת חוסר שוויון גזעי, מעמדי או מגדרי.
הוקס החזיקה במשרות של פרופסור ללימודים אפריקאיים ואפרו-אמריקאיים וכפרופסור לאנגלית באוניברסיטת ייל, פרופסור חבר ללימודי נשים וספרות אמריקאית באוברלין קולג' שבאוהיו וכמרצה בכירה לספרות אנגלית בסיטי קולג' של ניו יורק.
בשנת 2002 נשאה הוקס נאום פתיחה מעורר מחלוקת באוניברסיטת סאות'ווסטרן.
היא נמנעה מנוהל הבעת הברכות המסורתי של נאומי הפתיחה, היא דיברה במקום זאת על הענישה הממשלתית האלימה והדיכוי, ונזפה בסטודנטים שהלכו עם הזרם.
הנאום זכה לקריאות בוז מצד רבים בקהל, זאת על אף שמספר בוגרים חלפו על פני נשיא האוניברסיטה על מנת ללחוץ את ידה של הוקס, או להעניק לה חיבוק.
השפעת הוקס על התרבות האמריקאית
הספר "האין אני אישה?" השפיע על פמיניסטיות של צבע וחיזק את הדיון הציבורי על הקשר שבין אנטי-גזענות ואחוות נשים והקשר בין פוסט-קולוניאליזם ופמיניזם.
הוקס ביקרה את הפמיניזם הליברלי כזירה נוספת של היררכיה והשתקה שיטתית של קבוצות נשים שאף סייע לחזק העליונות המערבית.
בקריאה היסטורית של התנועה הסופרג'יסטית והתנועה לזכויות האזרח, הוקס הראתה כי, נשים שחורות לעיתים קרובות מצאו את עצמם בקונפליקט מובנה.
בתמיכה בזכות ההצבעה לנשים, הן נדרשו להתעלם מההיבט הגזעני של תנועת הנשים, ואם הן תמכו בתנועה לזכויות האזרח, הן נותרו כפופות לאותו סדר פטריארכלי שפגע בכל הנשים.
בהמשך לכך, היא מזהירה מפני דיכוטומיה פשטנית בין נשים וגברים, שהיא, פוגענית מנקודות מבט גזעיות ומעמדית, אך בעייתית באותה מידה בדיון על לבנים.
הוקס הייתה מההוגות הראשונות שהתייחסה להומופוביה בתרבות השחורה והראתה את מקורותיה במסורת הדתית והלאומנית האפרו-אמריקאית.
מספר הוגים מתחו ביקורת על משנתה של הוקס.
דייוויד הורוויץ פקפק בדבריה, וכתב ש"קשה שלא לשמוע בשפה האנגלית את קול הטבח והכיבוש".
פיטר שווייצר האשים אותה בצביעות בהגותה הסקסיסטית, וג'יימי גלאזוב טען שהיא "בת שכונת עוני מלאת חימה".
גלאזוב והורוויץ התנגדו באופן מיוחד לדיון בפרק הראשון בספרה Killing Rage, בו מצהירה הוקס כי היא "יושבת בסמוך לגבר לבן אלים שהיא משתוקקת להורגו".
היא מסבירה כי המניע לכך הוא כתוצאה מריב על כרטיס טיסה למטוס בו הייתה מעורבת חברתה השחורה.
עבור הוקס סימל הריב את תפקיד הגזענות ועליונות הגבר בחברה האמריקאית.
התקרית המדוברת הייתה ויכוח על מקום ישיבה במטוס.
הוקס וחברתה השתמשו בתלושים על מנת לשדרג את מקומן ממחלקת תיירים למחלקה הראשונה.
אולם אירעה טעות וחברתה של הוקס קיבלה כרטיס ישיבה שגוי והושבה במקום זאת במחלקת תיירים.
על אף זאת היא התיישבה במושב הסמוך להוקס, ברגע שהאיש שהחזיק בכרטיס הטיסה הנכון הגיע, הוא מצא את חברתה של הוקס יושבת במקומו וביקש ממנה לקום.
היא סרבה והוא ביקש מהדיילת להזיז אותה, דבר שהיא אכן עשתה.
הוקס כותבת: "אני לטשתי בו מבט מלא זעם, אמרתי לו שאיני רוצה להאזין להתנצלויות הליברליות שלו, ולהתנצלותו הנשנית כי "אין זו אשמתו".
צעקתי עליו שאין זו שאלה של אשמה, כי הטעות הייתה מובנת, אולם הצורה בה הוא התייחס לחברתי הייתה בלתי מתקבלת על הדעת לחלוטין ומשקפת הן גזענות והן שוביניזם." הוקס כתבה את הפרק הפותח של ספרה בזמן שישבה לצידו.
רציתי לדקור אותו בעדינות, לירות בו באקדח שהצטערתי שאינו מצוי בתיקי.
כשהתבוננתי בכאבו אמרתי לו ברכות: "הגזענות פוגעת".
אותות כבוד ומינויים בהם זכתה
Ain't I a Woman?: Black Women and Feminism: "אחד מעשרים ספרי הנשים המשפיעים ביותר של העשרים שנים האחרונות" על ידי "פבלישרס ויקלי" (1992)
Bell Hooks: פרס הסופר של קרן ואלאס (1994)
Homemade Love: פרס ספר הילדים של השנה על ידי בנק סטריט קולג' (2002)
אחת מ"מאה אנשי החזון שיכולים לשנות את חייך" של Utne Reader
לפי The Atlantic, "אחת מהאינטלקטואלים הציבוריים המובילים של עמנו"
2000 - פמיניזם זה לכולם
בל צ'אלנג' הוא טורניר טניס מהקטגוריה הבינלאומית בסבב ה-WTA הנערך בעיר קוויבק סיטי שבקנדה מאז שנת 1993. הטורניר משוחק באולמות על משטחים קשים.
בין הזוכות המפורסמות בעבר: ג'ניפר קפריאטי, מריה שראפובה ולינדזי דבנפורט.
בלה "בל" קאופמן הייתה סופרת אמריקאית ממוצא יהודי-רוסי.
נכדתו של הסופר שלום עליכם.
בלה קאופמן נולדה בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, שם שהו אמהּ לליה, בתו של שלום עליכם, ואביה, שלמד שם רפואה.
כשסיים אביה את לימודיו שבה המשפחה לעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), ושם גדלה בלה.
כבר בהיותה נערה בת 10, בשנת 1921, פרסמה קאופמן את שירהּ הראשון בשפֿה הרוסית, "אביב" (Весна), בכתב-העת האודסאי 'פעמונה' (Колокольчики).
בשנת 1923 היגרה משפחתה לארצות הברית, והשתקעה בניו יורק.
בגיל 18 החלה ללמוד ספרות אנגלית במכללת הנטר שבניו יורק, והמשיכה ללימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה.
עם תום לימודיה החלה לעבוד בהוראה במספר בתי ספר תיכוניים בעיר ניו יורק, ובמקביל שלחה ידהּ בכתיבה.
בין היתר כתבה במגזין "אסקווייר", שם החלה להשתמש בשם העט "בל קאופמן".
ב-1965 פרסמה את הרומן 'במעלה המדרגות היורדות' (Up the Down Staircase), סאטירה חברתית המבוססת על חוויית ההוראה שלה, אשר מגוללת את סיפורם של מורים צעירים בבית ספר תיכון בניו יורק, בוגרי תוכנית מצטיינים באוניברסיטה, ועל התמודדותם עם עמיתיהם ותלמידיהם.
הספר נחל הצלחה כבירה, וכיכב ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 64 שבועות.
ב-1967 עובד הרומן לסרט קולנוע בעל אותו שם.
בשנת 1979 פרסמה קאופמן רומן נוסף, Love, etc.
מאז חיברה עוד מספר סיפורים קצרים, ובמקביל המשיכה בעבודתה כמורה ומרצה.
במעלה המדרגות היורדות (עברית: דוד רון), רמת-גן: מסדה, (1968).
ביהדות, בל תשקצו הוא איסור הלכתי לעשות מעשים שונים או לאכול מאכלים שיש מהם סלידה.
אמנם פשטות הפסוק עוסק באיסור אכילת שרצים, אך חז"ל למדו מפסוק זה איסורים נוספים המעוררים סלידה ושיקוץ.
חז"ל כללו באיסור בל תשקצו מספר איסורים: איסור השהיית נקביו, איסור אכילת ושתיית דברים מאוסים, ואיסור אכילת בעלי חיים בעודן חיים (גם כשהדבר מותר על פי ההלכה).
בתלמוד במסכת מכות למדו חז"ל שאסור לאדם להתאפק מעשיית צרכיו:
בדין זה פרטי דינים שונים שנתבארו בפוסקים, כך למשל בשו"ע הגר"ז טען שכל מי שיכול להעמיד עצמו עד כדי שיעור הילוך פרסה אין בו משום בל תשקצו, כיון שאינו בכלל סכנה.
בתלמוד למדו שאין לאכול אוכלים או משקים בכלים מאוסים, כגון כלי שמשמש להקזת דם וכדומה:
בראשונים למדו מדברי התלמוד האוסר לאכול בכלים מאוסים, איסור נוסף, של אכילת מאכלים מאוסים, כגון:
מאכלים שהתערבב בתוכם קיא או צואה
אכילת תולעים, גם כשאין בהם איסור משום כשרות
אכילת בעלי חיים בעודן בחיים
בתלמוד במסכת שבת אסרו חז"ל לתת לקטן לשחק עם חגב בשבת, שמא יאכלנו בעודו חי, ויעבור בכך על איסור 'בל תשקצו'.
מדברי התלמוד הללו למדו הראשונים, כי איסור בל תשקצו כולל אכילת בעלי חיים בעודן בחיים כגון דג או חגב חי, אף שמותרים לאכילה מצד הדין גם ללא שחיטה.
בראשונים נחלקו האם איסור בל תשקצו באכילת מאכלים מאוסים, תלוי בדעת האוכל, או שמא הדבר תלוי בדעת רוב האנשים, כגון מאכל שרוב האנשים סולדים מאכילתו, האם אדם שאינו סולד מהמאכל מותר לאוכלו, וכן להפך, אדם שסולד ממאכל שרוב האנשים דעתם נוחה מאכילתו, האם עובר בזה על איסור בל תשקצו:
יש שכתבו שהדבר תלוי בדעת רוב בני אדם, ואם לרוב האנשים הדבר אינו ראוי לאכילה, יש בכך איסור בל תשקצו לכל האנשים.
לדעת רבינו פרץ בהגהותיו לסמ"ק גם במקרה שהמאכל מאוס רק בעיני האוכל, יש לו להיזהר מלאוכלו.
במקרה שרק רוב העולם סולדים מאכילה, מותר לאדם שאינו סולד לאכול את המאכל.
במקרה שכל העולם סולד מאכילת המאכל, נאסר גם על מי שאינו סולד לאכול ממנו, מאחר שבטלה דעתו אצל כל אדם.
בשו"ת שבט הלוי כתב הרב ואזנר שאף האוסרים מאכל שמאוס לאוכלו בלבד,אף שרבים אוכלים, וודאי שאינו איסור דאורייתא אלא דרבנן בלבד.
יש שכתבו שכשאין ידוע לאוכל שהדבר מאוס, כגון שאינו ניכר בפני עצמו, וכגון תולעים שאינם ניכרים במאכל, אינו עובר על איסור בל תשקצו.
יש שכתבו שאם מעורבבים תולעים בתוך תבשיל והם אינם ניכרים לעין - אין בכך איסור בל תשקצו.
יש שכתבו שאף שאסרו חז"ל לאכול דברים המעוררים סלידה וגועל, אך במקרה שהדבר נעשה לצורך רפואה, מותר לאכולם.
לכן יש שהתירו שתיית שתן לצרכים רפואיים, ועוד.
וכן התירו אכילת שליה לצורך סגולה או רפואה, וכן אכילת העורלה ועוד.
בראשונים ובאחרונים נחלקו האם האיסורים אלה שלמדו חז"ל מהפסוק ', הן איסור גמור מהתורה, או שהפסוק הוא אסמכתא בלבד ואיסורו מדרבנן.
לדעת הסמ"ק, היראים וראשונים נוספים איסורים אלה הם מדאורייתא.
לדעת הרמב"ם המאירי הריטב"א ועוד ראשונים, כלל איסורים אלה הם מדרבנן.
בל תאחר הוא איסור לעכב את זמן הבאתם של קורבנות או מתנות עניים שהאדם חייב להביאם.
הפסוק עוסק באופן ישיר בקורבן שהאדם נדר להביאו, או הנודר להביא דבר לאוצר המקדש, שאיננו מיועד להקרבה.
חז"ל למדו מלשון הפסוק שמדובר בכל דבר המיועד "לה' אלהיך", ובכל דבר ש"דרוש ידרשנו ה' אלהיך מעמך".
לפיכך הרחיבו את האיסור גם לקורבנות שהאדם לא נדר להביאם, אלא שהתורה חייבה אותו בהם, כגון מי שחייב קורבן חטאת כתוצאה מחטא שעשה, או מי שבהמתו ילדה בכור.
כמו כן האיסור כולל מתנות עניים, כדוגמת הנודר צדקה, או החייב לקט שכחה ופאה, וכן תרומות ומעשרות
האיסור בל תאחר נאמר בין בנדר בין בנדבה.
בין על מי שנדר להביא קורבן וטרם קבע ("הפריש") איזו בהמה יביא, ובין על מי שכבר קבע בהמה מסוימת וטרם הביא אותה למקדש.
מצוות עשה להביא את הקורבנות לבית המקדש כבר ברגל הראשון מאז שנדר, בעת העלייה לרגל.
אולם, נחלקו התנאים האם גם איסור "בל תאחר" קיים כבר ברגל הראשון שלא הביא את קרבנו.
הדעה העיקרית (תנא קמא) היא שרק אדם שעיכב את קרבנותיו במשך שלושה רגלים עובר על איסור בל תאחר.
אולם, לדעת רבי מאיר גם אדם שלא הביא את קרבנו עובר על איסור בל תאחר כבר אחרי רגל אחד, לדעת רבי אליעזר בן יעקב עוברים על האיסור לאחר שני רגלים.
רבי שמעון סבר שאין עוברים על האיסור אלא אם עברו שלשת הרגלים לפי סדרם בתורה, כלומר פסח, שבועות וסוכות (ואם נדר לפני שבועות, למשל, לא יעבור איסור עד שיעברו חמישה רגלים).
רבי אלעזר ברבי שמעון חלק על הקביעה שהאיסור תלוי במספר הרגלים, וסבר שעוברים על האיסור רק לאחר חג הסוכות.
להלכה, נחלקו הראשונים כמי יש לפסוק.
הרמב"ם הכריע כדעת תנא קמא שעוברים רק לאחר שלושה רגלים, אך אין חשיבות לסדר החגים.
אולם, ראשונים רבים פסקו בניגוד לדעת הרמב"ם, והכריעו כרבי שמעון שיש חשיבות לסדר הרגלים, ועוברים רק לאחר שלושה רגלים כסדרם.
הסיבה לכך היא הכלל הלכה כסתם משנה והעובדה שהמשנה בתחילת מסכת ראש השנה () סוברת כרבי שמעון.
רבי אליעזר ממיץ פסק כרבי אליעזר בן יעקב שעוברים על האיסור לאחר שני רגלים.
לפי התלמוד הבבלי, לאחר עיכוב של שלוש רגלים, כל יום נוסף של עיכוב נחשב כעבירה נוספת בפני עצמה.
המאירי הסביר כי כל יום נחשב לעבירה חדשה דווקא משום שאסור להקריב את הקרבן בלילה (כי קרבנות קרבים דווקא ביום), ולכן כל יום הוא הזדמנות חדשה להביא את הקרבן.
לדעתו, בדברים שניתן לקיימן בלילה (כמו צדקה), לא תהיה עבירה חדשה בכל יום.
האמורא רבא קבע, שהדיון בין התנאים לגבי משך הזמן נאמר רק לגבי קורבנות, מפני שניתן להביאם בבית המקדש בלבד, והתורה איננה מצפה מן הנודר קורבן ללכת מיד לבית המקדש ולהביאו, ולפיכך רק עיכוב ממושך נחשב כעבירה על האיסור לאחר.
בצדקה, לעומת זאת, האיסור חל מיד, מפני שהעניים מצויים וניתן לתת להם את הצדקה ללא שהות.
הראשונים נחלקו מה הדין לשיטת רבא כאשר העניים אינם מצויים, ומדוע לשיטתו הברייתא אמרה שגם בצדקה הזמן הקובע הוא שלשה רגלים, וביססה את דבריה על גזירת הכתוב.
לדעת הרמב"ם והר"ן, אם אין עניים מצויים כלל לא עוברים על בל תאחר, אפילו אחרי שלשה רגלים, והברייתא כללה צדקה רק כי צדקה כלולה באיסור, אף על פי שזמנה שונה.
לעומת זאת, דעת התוספות שאם אין עניים מצויים, חייב לאחר שלושה רגלים לטרוח ולחפש עניים, ואם לא, עובר על איסור בל תאחר לאחר שיעברו שלשה רגלים, ככל שאר הדברים המנויים בברייתא.
אולם, הרשב"א חולק וסובר שגם בצדקה אין עוברים על האיסור כלל עד שיעברו שלושה רגלים, שכן מקור הדין הזה הוא בפסוק, ואינו תלוי בסברא.
לדידו, רבא לא התכוון לומר אלא שבצדקה חייבים ממצוות עשה לתת את הצדקה מיד (לעומת הקרבנות שבהם העשה הוא רק לאחר הרגל הראשון), אך איסור הלאו של בל תאחר אינו חל עד הזמן הקצוב בתורה.
מי שירש קורבן מאביו, ולא נדר בעצמו, אף שהוא מחויב להביא את קרבנו של אביו, אינו עובר על האיסור אם איחר.
האמורא רבי זירא התלבט בדינה של אישה, מאחר שאין עליה חובה לעלות לרגל, ולכן אפשר שהתורה איננה מצפה ממנה לבוא למקדש במיוחד לשם הבאת קורבן שהתחייבה בו.
התלבטות זו נוגעת גם לזקן וחולה וכל אלו הפטורים מלעלות לרגל.
הגמרא מכריעה, שאמנם האישה פטורה ממצוות עולת ראיה, אבל גם היא צריכה לבוא לירושלים בשלוש הרגלים כדי לשמוח ולאכול את שלמי השמחה, ולכן האיסור לעכב את חובותיה למקדש מוטל גם עליה.
בית הדין אינו מעניש את מי שעבר על איסור זה בעונש מלקות (שהוא העונש הרגיל למצוות לא תעשה), מפני שהעבירה נעשית באופן פסיבי, וזהו לאו שאין בו מעשה.
גם הקורבן אינו נפסל בגלל האיחור.
אולם, לאחר שעבר זמן הבאת הקורבן והאדם עבר על האיסור, רשאים בית הדין לכפות אותו להביא את הקרבן.
בל אייר הייתה חברת תעופה אלבנית, שהוגדרה כחברת תעופה זולה.
בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה האם תרזה, שבעיר הבירה טירנה.
החברה הפעילה טיסות סדירות ליעדים באיטליה, יוון, גרמניה, צרפת, בלגיה, קוסובו ושווייץ, וכן טיסות שכר לטורקיה ומצרים.
החברה גדלה במהירות, בעיקר בהשוואה לחברת התעופה הלאומית של אלבניה, אלבניאן איירליינס.
מאוחר יותר, עקב קשיים כלכליים, החברה הפסיקה את פעילותה ב-24 בנובמבר 2013.
דגם מספר מטוסיםאיירבוס A319 2איירבוס A320 2מקדונל דאגלס MD82 1ATR 72-500 2
בל הליקופטר (Bell Helicopter ידועה גם בשם .Bell Textron Inc) או בקיצור בל היא חברה אמריקאית המייצרת כיום כלי טיס רוטוריים – מסוקים ומטי רוטור (Tiltrotors).
מטה החברה מצוי בהורסט (טקסס) ליד פורט וורת', והיא חברת בת של תאגיד טקסטרון.
בל מייצרת כלי טיס צבאיים בפורט וורת' ובסביבתה וכן באמרילו (טקסס), וכלי טיס אזרחיים בנמל התעופה מירבל (קוויבק, קנדה).
בל מספקת שירותי הדרכה ותמיכה למוצריה בכל רחבי העולם.
החברה נוסדה ב-10 ביולי 1935, בשם "חברת בל כלי טיס" (בל איירקראפט) על ידי לורנס דייל בל בבאפלו שבמדינת ניו יורק.
החברה התמקדה בתכנון ובנית מטוסי קרב.
מטוסי הקרב הראשונים שלה היו ה-XFM-1 Airacuda, מטוס קרב דו-מנועי שיועד לתקיפת מפציצים וה- P-39 איירקוברה.
ה-P-59 איירקומט (מטוס הקרב הסילוני האמריקאי הראשון) וה- P-63 Kingcobra (יוֹרשו של ה־P-39) וה- X-1 היו גם הם מוצרים של חברת בל.
בשנת 1941, שכרה בל לשורותיה את הממציא הכשרוני ארתור מ.
יונג, כדי לרכוש לעצמה מומחיות בתחום מחקר ופיתוח מסוקים.
צעד זה היווה את היסוד למה שבל קיוותה שיהיה בסיס כלכלי נרחב יותר לחברה, שלא הייתה תלויה בחוזי ממשל.
בל-30 היה מסוקה הראשון של החברה בגודל-מלא (טס לראשונה ב-29 בדצמבר 1942).
ה- בל-47 שפוּתח ממנו, היה למסוק הראשון בעולם שעבר בחינה והערכה על ידי רשות תעופה אזרחית, והפך להצלחה אזרחית וצבאית.
טקסטרון רכשה את "בל ארוספייס" בשנת 1960. "בל ארוספייס" הייתה מורכבת משלוש מחלקות של "חברת בל כלי טיס", כולל את מחלקת המסוקים שלה, שהפכה למחלקתה היחידה שעדיין יצרה כלי טיס בשלמותו.
שמה של "מחלקת המסוקים" שונה ל- "חברת בל הליקופטר", ובתוך מספר שנים, עם הצלחתו של המסוק UH-1 במהלך מלחמת וייטנאם, ביססה עצמה החברה כמחלקתה הגדולה ביותר של טקסטרון.
בינואר 1976, שינתה טקסטרון את שמה של החברה שוב, והפעם ל- "בל הליקופטר טקסטרון".
לבל שיתוף פעולה צמוד עם "אגוסטה וסטלנד" (AgustaWestland).
השותפוּת עם אַגוּסטה החלה בהסכמי ייצור וטכנולוגיה (לייצור בל 47 ובל 206) ובתת-הסכם עם ווסטלאנד דרך אגוסטה (לייצור בל 47).
כששתי החברות הארופאיות התמזגו, נמשכה השותפות, למעט ייצור ה־AB139, הידוע עכשיו כאגוסטה וסטלנד AW139 ומיוצר בלעדית על ידי אגוסטה וסטלנד.
בל 210 – מיוצר מחדש, גרסה אזרחית של UH-1H.
H-13 Sioux – לא מיוצר עוד.
בל HSL – לא מיוצר עוד.
בל UH-1 – יואי – נמצא בייצור בגרסאות שונות.
בל UH-1N טווין יואי – מיוצר בגרסתו המשודרגת (UH-1Y Venom).
בל 309 קינג קוברה (KingCobra) – יוצרו 2 יחידות בלבד.
בל 533 – גרסת יואי נסיונית לצורכי מחקר, עם מנועי עזר טורבו־סילון.
AH-1 קוברה או יואי־קוברה (HueyCobra) – לא מיוצר עוד (ייצורו הסתיים ב-2019).
YAH-63/דגם 409 – מבוסס-קוברה, מתחרה לדגם YAH-64 של "יוז מסוקים" – לא מיוצר עוד.
OH-58 Kiowa – לא מיוצר עוד.
UH-1Y Venom – וֵנוֹם (ארס) – נמצא בייצור.
AH-1Z Viper – וַייפֵּר (צפע) – נמצא בייצור.
כלי טיס מטי רוטור (Tiltrotors)
V-22 אוספרי – מיוצר במשותף עם בואינג – נמצא בייצור.
AW609 (לשעבר בל/אוגוסטה ווסטלנד BA609) – היה בתהליך פיתוח וטיסות ניסוי במשותף עם "אגוסטה-ווסטלאנד", בל נטשה את הפרויקט ואוגוסטה-ווסטלנד המשיכה אותו לבד.
TR918 (TR918 Eagle Eye UAV) – כלי טיס בלתי מאויש – ייצור הדגם בוטל.
קווד טילטרוטור – נמצא בתהליך פיתוח במשותף עם "בואינג BDS".
פרויקטים המיוצרים על ידי חברות אחרות
אגוסטה וסטלנד AW139 – המסוק יוצר בעבר במשותף כ- בל/אגוסטה AW139, היום מיוצר על ידי אגוסטה וסטלנד בלבד.
בלאג'יו הוא מלון וקזינו, הממוקם בסטריפ של לאס וגאס.
המלון הוקם בידי סטיב ויין באתר שהיה פעם מלון דיונס.
חברת הנופש של ויין נרכשה בשנת 2000, על ידי MGM מיראז', הבעלים הנוכחיים של המלון.
בהשראת העיירה בלאג'ו שעל שפת אגם קומו, הבלאג'יו ידוע בשל האלגנטיות שלו.
אחד הסממנים הידועים ביותר שלו הוא האגם הגדול שבין המלון לסטריפ, שבתוכו נמצאות "המזרקות של בלאג'יו", מזרקות הרוקדות לצלילי מוזיקה.
הבניין הראשי של המלון מתנשא לגובה 151 מטר, בעל 36 קומות ומכיל 3,015 חדרים.
מגדל הספא הנמצא דרומית לבניין הראשי, מתנשא לגובה 119 מטר, בעל 33 קומות ומכיל 935 חדרים.
בלאג'יו התחיל כפנטזיה של איל המלונאות סטיב ויין.
בשנת 1993 החליט ויין להפוך את הפנטזיה הזאת למציאות.