tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2015 הופיע אדוארדס בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "פיפ שואו".
שנה לאחר מכן התארח בסדרות הטלוויזיה "מיילדת", "Fresh Meat" ו-"Lucky Man".
בשנת 2017 הופיע בסרט "האיש עם לב הברזל".
שנה לאחר מכן שיחק בסדרת הטלוויזיה "Unreal" בתפקיד משנה.
והחל לשחק בסדרת הטלוויזיה הנורווגית "Lykkeland".
בשנת 2019 שיחק בסרט הקולנוע "אתגר המוות".
באותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "המכשף".
בשנת 2020 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "ולאנדר הצעיר".
בשנת 2021 שיחק בסדרת הטלוויזיה "Glow & Darkness".
בשנת 2022 שיחק בסרט הקולנוע "The Stranger in Our Bed".
באותה שנה גילם ג'סטין בסדרה "דירת שותפים" (אנ') מבית פרמאונט+.
בארט ווילבט וויד היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות גילום התפקידים של ורוניקה סוייר בהפקה באוף-ברודוויי של מלכות הכיתה: המחזמר וג'ניס סארקיסיאן בהפקה בברודוויי של ילדות רעות.
היא החלה להופיע באופרה לילדים של בוסטון בגיל 5. כשהייתה בת 7, אביה נפטר מסרטן.
כשהתבגרה, היא השתתפה במחנה לונג לייק לאמנויות בלונג לייק, ניו יורק.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת אילון (אנ') ב-2011 עם BFA בתיאטרון מוזיקלי.
ב-13 באפריל ב-2019, וויד זכתה בפרס "Top 10 Under 10 Alumni" לשנת 2019 מאוניברסיטת אילון, פרס המוענק מדי שנה אשר "מכיר ב-10 בוגרים שסיימו את לימודיהם בין השנים 2009–2018, שהצליחו מקצועית, משמשים כיוצרי הבדל בקהילותיהם ותומכים באילון".
וויד היא אחייניתה של קא'תי מוס, שגילמה במקור את התפקיד של סרג'ינה בהפקה בברודוויי בשנת 1982 של המחזמר תשע והופיעה גם בהפקות המקוריות בברודוויי של גריז וגראנד הוטל.
ההופעה הראשונה של וויד בברודוויי הייתה בנובמבר 2011 במחזמר Lysistrata Jones, בתור שחקנית מחליפה.
היא גילמה את זואי מרפי בקריאה של המחזמר אוון הנסן היקר במאי 2014.
וויד הייתה הראשונה לגלם את ורוניקה במלכות הכיתה: המחזמר, שהוא עיבוד של סרט הפולחן מלכות הכיתה מ-1989. המחזמר הועלה לראשונה בתיאטרון הדסון בקסטייג', לוס אנג'לס בסתיו 2013, לפני שעבר לניו יורק לאוף-ברודוויי.
המופע החל את ההצגות המקדימות ב-New World Stages ב-15 במרץ 2014, ונפתח רשמית ב-31 במרץ.
וויד הייתה מועמדת לפרס לוסיל לורטל ולפרס דרמה דסק על הופעתה במחזמר.
וויד עזבה את המופע ביוני, והמופע נסגר ב-4 באוגוסט 2014.
בספטמבר 2014, וויד החלה להופיע ב-FOUND The Musical, מחזמר חדש באוף-ברודוויי על יצירת ספרי ומגזיני Found מאת דייווי רות'בארט.
וויד גילמה את התפקיד של דניס.
המופע נפתח ב-14 באוקטובר ורץ עד 9 בנובמבר 2014.
וויד גילמה את סאלי בוולס בהפקה של קברט ב-Signature Theatre בוושינגטון די.סי מ-12 במאי ועד 28 ביוני 2015. על הופעה זו, היא זכתה בפרס פרס הלן הייז לשחקנית ראשית יוצאת מהכלל במחזמר.
וויד מקריינת את הספר "Kill The Boy Band" מאת גולדי מולדבסקי שהופץ ב-1 במרץ 2016 ב-Audible.com וב-Audio CD's.
וויד כיכבה במחזמר ילדות רעות בתפקיד ג'ניס סארקיסיאן בברודוויי.
היא הייתה חלק מצוות השחקנים בבכורה העולמית, שהחלה ב-31 באוקטובר 2017 והסתיימה ב-3 בדצמבר 2017 בתיאטרון הלאומי .המחזמר, המבוסס על סרט בעל אותו שם, החל את ההצגות המקדימות ב-12 במרץ 2018 ונפתח רשמית ב-8 באפריל 2018. וויד הצהירה שהיא מאוד מזדהה עם "הציניות הבוטה" של הדמות שלה.
וויד ושותפה למופע, גריי הנסון, עבדו ביחד כדי לקבל את תפקידיהם בהפקה.
ההופעה האחרונה שלה בתפקיד זה התקיימה ב-8 במרץ 2020.
כאשר וויד לא משחקת, היא מעבירה שיעורי פיתוח קול ומשחק לבני נוער, וגם כיתות אומן בבתי ספר תיכוניים.
החל מ-2019, היא מגלמת את בתו של סטולאס גוטיה, אוקטביה גוטיה, בסדרת הרשת הלווה בוס.
ב-2 בדצמבר 2020, הוכרז שוויד תצטרף לצוות השחקנים של Bridge and Tunnel , תוכנית טלוויזיה ב-Epix .
היא תגלם את ליזי, "האחות הבכורה, האמנותית והצינית של פאגס (בריאן מיולר), שחולמת שלהקת הפאנק שלה Wildfire, שמורכבת רק מבנות, תהפוך לכוכבת רוק ".
התוכנית עלתה לשידור ב-24 בינואר 2021.
וויד תומכת במספר מטרות, כולל העצמה נשית, הגבלת נשק וזכויות הצבעה.
שנהכותרתתפקידהערות2020הלווה בוסאוקטביהדיבוב, סדרה ביוטיוב2021Swipe Monsterקורטני וויטלוקמיני-סדרה
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאה2014פרס דרמה דסק (Drama Desk Award)שחקנית יוצאת מהכלל במחזמרמלכות הכיתה: המחזמרפרס לוסיל לורטל (Lucille Lortel Awards)שחקנית ראשית יוצאת מהכלל במחזמר2016פרס הלן הייז (Helen Hayes Award)שחקנית ראשית יוצאת מהכלל במחזמרקברט2018פרס הקהל של Broadway.comשחקנית משנה אהובה במחזמרילדות רעותהופעה מצחיקה אהובהצמד בימתי אהוב (ביחד עם גריי הנסון)
בארט פֵרְבְּרוּחֶן (בהולנדית: Bart Verbruggen; נולד ב-18 באוגוסט 2002 בברדה שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג ובנבחרת הולנד.
פרברוחן גדל במחלקת הנוער של נאק ברדה.
ב-26 באוגוסט 2020 חתם פרברוחן באנדרלכט מליגת העל הבלגית.
ב-2 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד קלאב ברוז' במסגרת הליגה לעונת .
ב-3 ביולי 2023 חתם בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
פרברוחן נכלל בסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023. במרץ 2023 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת לקראת משחקי מוקדמות יורו 2024 נגד ו.
ב-13 באוקטובר 2023 ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 2-1 לצרפת.
נכלל בסגל נבחרת הולנד לטורניר יורו 2024.
בארט דוס היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
היא ידועה בתפקידה בתור ויקטוריה יוז בסדרת דרמה אקשן של ABC "תחנה 19".
דוס נולדה במיניאפוליס, מינסוטה, ארצות הברית.
הוריה התגרשו כשהייתה ילדה, והיא גרה עם אמה, קלי סקאליקי, שלימים נישאה לבת זוגה, ורוניקה, שחלקה אחריות הורית.
משפחתה התגוררה באלבקרקי, ניו מקסיקו, במשך שנתיים.
לאחר מכן היא בילתה את רוב ילדותה בשיקגו, ולאחר מכן עברה לניו יורק.
דוס סיימה את לימודיה בבית הספר המקצועי לילדים במנהטן.
היא למדה בבית הספר גאלאטין של אוניברסיטת ניו יורק.
בניו יורק, היא החלה להופיע על הבמות באוף ברודוויי.
בשנת 2013, היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה, בפרק בסדרת הקומדיה "רוק 30" של NBC.
היא הופיעה בסדרות "מבוקש", "בול" ו"בנות".
בשנת 2014, היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי במחזה הקומי "You Can't Take It with You" שם הופיעה לצד ג'יימס ארל ג'ונס ורוז ביירן.בשנת 2017, דוס כיכבה בתור ריטה הנסון, בקומדיה המוזיקלית של ברודוויי "לקום אתמול בבוקר" עם אנדי קארל.
היא קיבלה את פרס עולם התיאטרון לשנת 2017 על הופעת בכורה יוצאת דופן בברודוויי.
מאוחר יותר באותה שנה, היא לוהקה לתפקיד חוזר בסדרת גיבורי העל של נטפליקס "איירון פיסט".
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע ב-2017, כאשר הופיעה בתפקיד משנה בדרמה הביוגרפית "מרשל" בכיכובו של צ'דוויק בוסמן.
מאוחר יותר ב-2017, היא לוהקה לתפקיד קבוע בסדרת הדרמה אקשן "תחנה 19", ספין-אוף של "האנטומיה של גריי".
הסדרה עלתה לראשונה ב-2018. בשנת 2019, דוס החלה להופיע מדי פעם בעונה ה-16 של "האנטומיה של גריי".
ב-2022 כיכבה בסרט חג המולד של נטפליקס "יומנה של נואל", בתור רייצ'ל המגיעה לביתו של הסופר ג'ייק טרנר (ג'סטין הארטלי) בחיפוש אחר אמה הביולוגית.
שנה סרט/סדרה תפקיד הערות 2013 רוק 30 אלייזה לימון בפרק: "הוגקוק!
בארט MRADELR, ראשי תיבות של Multi-Role Adaptive Design Extreme Long Range, הוא רובה צלפים בריחי תוצרת חברת הנשק בארט שייעודו הוא צליפה לטווח ארוך במיוחד.
הוא מבוסס על תכנון המעצה, הקת והמודולריות של הבארט MRAD ועל תחמושת הצליפה הייחודית של בארט - 0.416 בארט - בקליבר , שיעילה לטווח של עד כ-2600 מטר.
הדיוק של ה-MRADELR הוא 0.5 דקת קשת ומטה.
הרובה כולל מעצה מאלומיניום שעליו מסילות פיקטיני סביב המתפסים, כאשר העליונה מוקשחת על החלק העליון של המתפסים.
הקת איננה מתקפלת כמו ב-MRAD הרגיל, וזאת כדי לספוג את הרתע החזק בעת הירי.
עם זאת, היא כוללת עקב קת מתכוון ומשענת ללחי.
מודול ההדק ניתן לפירוק והחלפה במהירות.
ניתן להחליף בקלות בין קנים ולהתקין עליהם "בלם לוע" - מעין סתרשף שנועד להקל את הרתע באמצעות הפניית גזי הירי מהקנה אחורנית - מדגמים שונים.
לפי אתר החברה, ה-MRADELR זכה במקום השני הכולל בתחרות הצליפה לטווח ארוך "King of 2 Miles" והראשון מסוג "רובה מפעל" (כלומר: רובה שנבנה בפס ייצור באופן סדרתי) כאשר מתחריו העיקריים היו רובי צלפים ייחודיים שנבנו באופן ידני ועצמאי.
בארוק אוקראיני (אוקראינית: Українське бароко), הידוע גם בשם בארוק קוזאקי (אוקראינית: Козацьке бароко) או ברוק מאזפה, הוא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בארצות אוקראינה במאות ה-17 וה-18. סגנון זה היה תוצאה של שילוב של מסורות אדריכליות מקומיות ובארוק אירופאי.
בעקבות השפעות ממערב אירופה, החל מסוף המאה ה-16 הארצות בשטח אוקראינה המודרנית החלו להיות מושפעות מצורת האמנות והארכיטקטורה הבארוקית החילונית, שעדיין לא הייתה ידועה בצארות רוסיה השכנה.
לפי ההיסטוריון , פטרו מוהילה, מ-1633 עד 1647, הייתה אישיות מכריעה בפיתוח הסגנון כחלק מהדחף שלו לרפורמה בכנסייה האורתודוקסית האוקראינית ולהתאים את הכנסייה לאתגרי הרפורמציה והקונטרה-רפורמציה.
הבארוק האוקראיני הגיע לשיאו בתקופתו של הקוזק הטמן איבן מאזפה, מ-1687 עד 1708. סגנון הבארוק מאזפה הוא סינתזה מקורית של צורות אדריכליות בארוק מערב אירופאיות ומסורות אדריכליות בארוק לאומיות של אוקראינה.
הבארוק האוקראיני נבדל מהבארוק המערב אירופי בקישוט מתון יותר ובצורות פשוטות יותר, וככזה נחשב יותר קונסטרוקטיביסטי.
מבנים רבים מהבארוק האוקראיני השתמרו, כולל כמה מבנים בלאוורת קייב-פצ'רסק ו בקייב.
ההיסטוריון ציין את כנסיית כל הקדושים, קתדרלת העלייה ושער השילוש בתוך לאוורת קייב-פצ'רסק כדוגמאות טובות לסגנון הזה, יחד עם מנזר כיפת הזהב של מיכאל הקדוש בקייב ו .
גם החלק החיצוני של קתדרלת סופיה הקדושה בקייב עבר שינויים משמעותיים בסגנון הבארוק.
דוגמה נוספת לסגנון היא כנסיית אליאס הקדוש ב, שבה קבר בוגדן חמלניצקי את בנו טימיש בשנת 1653 לאחר מותו בקרב.
הכנסייה מתוארת גם בשטר ₴ 5.
הדוגמאות הטובות ביותר לציור הבארוק באוקראינה הן ציורי הכנסייה בכנסיית השילוש הקדוש של לאוורת קייב-פצ'רסק.
התפתחות מהירה בטכניקות חריטה התרחשה בתקופה זו שהשתמשה במערכת מורכבת של סמליות, אלגוריות, סימנים הרלדיים וקישוטים מפוארים.
מהמאה ה-17 ואילך הייתה גם פריחה של ספרות הבארוק באוקראינה, אשר בתורה סייעה בהנחת היסודות לספרות החילונית הרוסית.
הפסל הבארוק האוקראיני , שהיה פעיל באמצע המאה ה-18 בגליציה, היה נושא לתערוכה מיוחדת בלובר בפריז בשנים 2012–2013. פינסל, הפגין יכולת הבעה ייחודית ומופתית של צורה ואפיון אישי ביותר של פיסול וילונות ובדים בכפלים.
הוא מוכר כיום כדמות מובילה בפיסול הבארוק האירופי.
אדריכל הבארוק הרוסי ברטולומיאו רסטרלי, הידוע בעיקר בעיצוב ארמון החורף בסנט פטרסבורג וארמון קתרין בצארסקו סלו, תרם גם הוא לסגנון הבארוק האוקראיני על ידי תכנון כנסיית סנט אנדרו וארמון מרינסקי בקייב.
הארמון משמש כיום כמעונו הרשמי של נשיא אוקראינה.
האדריכל הגליציאני-איטלקי ברנרד מרטיני תכנן את המעוטרת בלבוב, שמשמשת ככנסיית אם על ידי .
מאפיינים מסוימים של הבארוק האוקראיני השפיעו על תנועת ה במאה ה-17–18 במוסקבה.
מבני כנסייה אוקראינית מודרנית, כמו , בנויים גם הם בסגנון הזה שאינו אופייני לבארוק האוקראיני.
אלמנטים של סגנון הבארוק האוקראיני הותאמו מאוחר יותר על ידי בבניית כנסיות משלהם, שהותאמו לארכיטקטורת כנסיות העץ האופיינית יותר בכנסיות קנדיות-אוקראיניות.
בארט ואן דר לק היה צייר ומעצב הולנדי, ממקימי תנועת האמנות דה סטייל יחד עם תיאו ואן דוסבורג ופיט מונדריאן.
מרבית מיצירותיו מוצגים במוזיאון קרולר-מילר בהוכה פלוהה, הולנד, שהוקם על ידי אספנית האמנות הלן קרולר שהייתה מעין פטרונה של ואן דר לק.
ואן דר לק נולד ב-26 בנובמבר 1876 באוטרכט.
בגיל 14 עזב את לימודיו בבית הספר והלך ללמוד בבית מלאכה לחלונות ויטראז'.
בסוף המאה ה-19 החלו הקתולים לבנות קתדרלות וכנסיות חדשות באוטרכט, אלו נבנו בסגנון גותי.
הן בשביל הרצון לדמות אותם לכנסיות העתיקות אותן איבדו לפרוטסטנטיים על רקע הרפורמציה והן בגלל התחייה הגותית הכללית באותה תקופה.
כך עסק ואן דר לק כשמונה שנים בייצור ויטראז'ים, מה שהשפיע רבות על סגנונו העתידי.
דוגמה לעבודות ויטראז' מאוחרות יותר שלו היא במוזיאון קרולר-מילר בהוכה פלוהה.
בשנת 1900 השיג ואן דר לק מלגה לבית הספר הממלכתי לאמנויות ומלאכה באמסטרדם.
במקביל למד קורסי ערב באקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות.
ב-1904 סיים את לימודיו והחל לחפש את דרכו בעולם האמנות.
ציוריו מאותה תקופה מראים תהליך שבו הוא מנסה ליצור אמנות חדשה שמייצגת חברה חדשה, אוניברסלית, בציוריו הוא מבצע האחדה של החברה.
הוא מרבה לצייר ציורים של פועלים חסרי זהות או חיילים בלבוש אחיד חסר אינדיבידואליות בקווים מינימליסטים וצבעי בסיס.
מ-1910 עבודותיו עוברים תהליך של הפשטה וחתירה לצורות גאומטריות בסיסיות.
התהליך נעשה במקביל לתהליך אותו עשה מונדריאן.
במרץ 1916 סיים ואן דר לק את אחד הציורים החשובים ביותר שלו, סיכום של יותר מעשר שנים של התפתחות עצמאית, "הסערה".
הציור מתאר דייגות על החוף, המתבוננות בבעליהן נאבקים בים הפתוח.
הציור מופשט בצורה, בצבע ובתוכן.
קו ההפרדה הסוחף מהפינה השמאלית התחתונה לפינה הימנית העליונה מרמז על קו החוף והדיונות.
הוא מציב קו ברור המפריד בין הנשים, השייכות לארץ, ולגברים בספינה על הים, לכל אחד יש תחום נפרד משלו על רקע לבן נייטרלי.
ממכתבים מאוחרים יותר מתברר כי ואן דוסבורג ראה את הציור באוסף של קרולר עוד לפני שהכירו וזה הותיר עליו רושם עז.
לאחר מכן החל ואן דר לק לצייר קומפוזיציות ממוספרות ללא שם.
כנראה לאחר שנתקל בעבודותיו של מונדריאן.
באותה עת נפגשו ואן דר לק ומונדריאן לראשונה ויחד עם ואן דוסבורג הקימו את תנועת הדה סטייל.
אך לואן דר לק היו חילוקי דעות קשים עם מונדריאן, הוא לא הסכים עם ההפשטה הרדיקלית של מונדריאן עד איבוד כל קשר למציאות.
במכתבים בין מונדריאן לואן דוסבורג תוהים השניים האם ואן דר לק אכן שייך לקבוצה.
לבסוף סירב ואן דר לק לחתום על מניפסט התנועה, בשנת 1918 לאחר סדרה ארוכה של קומפוזיציות חזר לצייר ציורים מופשטים אך מבוססים על דימויים ייצוגיים.
עד שנת 1920 ניתק כל קשר עם תנועת הדה סטייל.
בשנת 1930, הוזמן על ידי ג'ו דה ליאו, הבעלים של חנות הכלבו ההולנדית היוקרתית Metz & Co.
לעצב עבורו חללי פנים, חלונות ראווה, אריזות וחומרי מיתוג ופרסום.
עבור חומרי ההדפסה הללו פיתח ואן דר לק גופן אלפבית ישר, מבוסס על צורות גאומטרית.
בשנת 1941, הוא עיצב גופן המבוסס על האלפבית הזה עבור מגזין האוונגרד Flax הנקרא "ארכיטיפ ואן דר לק".
בארט ואן דר לק טען שהוא אבי תנועת האוונגרד.
במילותיו שלו הוא אמר: "מונדריאן הגיע למקום שלי יום אחד עם דוסבורג, שאותו לא ראיתי מעולם.
כשדוסבורג הבחין בציור מופשט על כן הציור, הוא קרא: 'אם זה יהיה ציור העתיד, אפשר לתלות אותי כבר עכשיו!' ובכן, כמה חודשים לאחר מכן, הוא צייר בדיוק כך.
כזה היה דוסבורג, ללא כל רעיונות משלו."
בַּארִי (באיטלקית: ) היא עיר בדרום־מזרח איטליה על שפת הים האדריאטי, במחוז פוליה, ובירת נפת בארי.
העיר היא המרכז הכלכלי השני בחשיבותו בדרום איטליה, וידועה במיוחד בזכות נמל הים והאוניברסיטה שלה, וכן בשל היותה עירו של ניקולאס הקדוש, הדמות שמהווה את המקור לסנטה קלאוס.
ב-2023 עמדה אוכלוסיית העיר על 316,015 תושבים, ושטחה השתרע על 116 קילומטר רבוע.
העיר מתחלקת לשני חלקים עיקריים, שנקבעו על ידי ויטוריו אמנואלה: העיר העתיקה, המאופיינת ברחובות עתיקים ובפסלים, והעיר שהתפתחה לאחר 1820, המאופיינת ברחובות שתי וערב ישרים ובכיכרות מטופחות.
העיר הוקמה בשנת 181 לפנה"ס כעיר בשם "בריום" שהייתה חלק מהרפובליקה הרומית.
היא נהרסה במהלך ההיסטוריה פעמים אחדות, אך בכל פעם הוקמה מחדש.
בארי הייתה עיר ביוון הגדולה (Magna Graecia), אזור ההתיישבות היווני בדרום איטליה מהמאה ה-8 לפנה"ס.
ככל הנראה לא הייתה מן החשובות, שכן נמצאו רק מטבעות נחושת שהוטבעו בעיר.
בארי נכבשה על ידי הרפובליקה הרומית בסוף המאה השלישית לפנה"ס, לאחר מלחמת פירוס.
העיר הייתה מאז לעמדה אסטרטגית חשובה בהיותה צומת על הדרך הרומית ויה טראיאנה, שממנה הסתעפה דרך לנמל טאראנטו.
נמלה של בארי שימש מוצא למסחר הרומי עם ארצות המזרח.
הבישוף הראשון של העיר, גרבאסיוס, נזכר בוועידה הכנסייתית של סרדיקה בשנת 343. הבישופות של בארי (ecclesia varina) הייתה כפופה לפטריארך קונסטנטינופול עד המאה ה-10.
לאחר ההרס של המלחמות הגותיות נכתבה לעיר מערכת חוקים מסודרת, מעין חוקה, על ידי השלטון הלומברדי.
חוקה זו השפיעה על כתיבת חוקות דומות בערים אחרות בדרום איטליה.
חשיבותה של בארי עלתה באמצע המאה ה-9, כשהפכה לאחד המרכזים של האימפריה המוסלמית בים התיכון כאמירות בארי .
בהמשך נכללה באמירות סיציליה המוסלמית.
ב-885 העיר הפכה למושבו הרשמי של המושל הביזנטי.
בשנים 1009–1011 פרץ מרד נגד השלטון הביזנטי המקומי על ידי האציל מלוס מבארי ואחיו החורג דאתוס.
המרד דוכא באכזריות ב-1018 על ידי הביזנטים בקרב קאנאי , שבו נכנסו הנורמנים לאזור בפעם הראשונה.
ב-1025 נקשרה העיר ישירות למושב האפיפיור ברומא תחת שלטונו של הארכיבישוף ביזנטיוס וקיבלה מעמד של פרובינציה כנסייתית קתולית.
ב-1071 נכבשה בארי על ידי רובר גיסקאר הנורמני אחרי מצור של שלוש שנים.
ב-1087 הוקמה בעיר בזיליקת ניקולאוס הקדוש לכבוד שרידי ניקולאוס הקדוש , שהוברחו בחשאי ממקום קבורתו בעיר מירה בחבל ליקיה שבאסיה הקטנה.
ב-1095 הטיף פטרוס הנזיר בעיר בארי ליציאה למסע הצלב הראשון.
באוקטובר 1098 כינס האפיפיור אורבן השני, מי שקידש את הבזיליקה בעיר ב-1089, ועידה כנסייתית , כחלק מסדרה של ועידות שדנו בסוגיות הפילוג הגדול בין הכנסייה הקתולית לבין הכנסייה האורתודוקסית.
בשנת 1117 התחוללה בבארי מלחמת אזרחים עם רצח הארכיבישוף ריסו.
השלטון על בארי נתפס על ידי גרימולד אלפרניטס , יליד לומברדיה שנלחם כנגד הנורמנים.
גרימולד הידק את הקשרים עם ביזנטיון וונציה והגדיל את פולחן ניקולאוס הקדוש בעירו.
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך סיציליה תיקן את מבצר באריס הסמוך לעיר.
במשך השנים הבאות נבנתה ונהרסה העיר מספר פעמים.
איזבלה מאראגון, נסיכת נאפולי וכלתו של דוכס מילאנו ג'אן גלאצו ספורצה, הרחיבה את הטירה שבעיר ועברה להתגורר בה בשנים 1499–1524. ב-1557 הפכה העיר לחלק מממלכת נאפולי.
ב-1805 הוכתר נפוליאון בונפרטה למלך איטליה ומינה את גיסו ז'ואקים מירא (באיטלקית: Murat, מוראט) למלך נאפולי, ובכך גם לשליט בארי.
ב-1808 בנה מירא מדרום ללב העיר רובע חדש הנקרא עד היום על שמו, "מוראטיאנו".
תחת שליטתו של מירא גדל נמלהּ של העיר והפך לחשוב שבנמלי האזור.
בשנת 1927 הוקמה תחנת רדיו בארי שהייתה חלק חשוב בתעמולה של המשטר הפשיסטי.
בדצמבר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, הופצצו העיר ונמלה על ידי חיל האוויר הגרמני.
ההפצצה גרמה לטביעת עשרות אוניות, שמאחת מהן - אנית התובלה "ג'ון הארווי" - דלף גז חרדל, ולשיתוק הנמל עד לפברואר 1944. באפריל 1945 ניזוק הנמל שוב עקב התפוצצות אוניית תחמושת.
בארי היא עיר בעלת אוכלוסייה מגוונת ביותר.
זאת כתוצאה ישירה מהגירות חוקיות ובלתי חוקיות של אנשים שונים לעיר.
ההגירות מגיעות לעיר בעיקר מאלבניה, ועל כן מהווים האלבנים את המיעוט הגדול ביותר בעיר.
נכון לתחילת המאה ה-21 חיים בעיר מספר קטן של יהודים.
בבית העלמין של בארי קיימת חלקה יהודית, ובה קבורים בין השאר, כמה עשרות יהודים שנספו במחנות הפליטים שהיו בסביבות העיר, בדרכם לאניות המעפילים שיצאו מהנמל, בדרכן לארץ ישראל, בתקופת המנדט הבריטי.
חלוקה אתנית של תושבי העיר:
קבוצות אתניות קטנות אחרות הן בריטים, פיליפינים ואתיופים.
לעיר בארי יש קבוצת כדורגל איי.אס.
בארי, המשחקת בסרייה ב', הקבוצה לא זכתה מעולם בתואר כלשהו והיא מתנדנדת לרוב בין הליגה הראשונה לליגה השנייה, בשנת 2009 העפילה הקבוצה לליגה האיטלקית הראשונה אחרי שמונה שנים של היעדרות אך כעבור שנתיים היא נשרה חזרה לליגה השנייה.
קיבוץ בְּאֵרִי נמצא בנגב המערבי, כארבעה קילומטרים מזרחית לרצועת עזה.
זהו היישוב הצפוני ביותר ביישובי מועצה אזורית אשכול.
בארי הוקם במוצאי יום כיפור ה'תש"ז, 1946, במסגרת 11 הנקודות.
הקיבוץ נקרא על שם ברל כצנלסון, שבארי היה שמו העברי.
הוא משתייך לתק"צ (התנועה הקיבוצית).
בארי הוא היישוב הגדול ביותר מבחינת אוכלוסייה במועצה האזורית אשכול.
נכון ל־26 ביוני 2022 מנתה אוכלוסיית הקיבוץ כ־1,108 אנשים.
הקיבוץ עלה על הקרקע באזור ואדי נח'אביר, על השפך של קניון באר שבע-עזה הקדום שהיה בתקופת המיוקן, קילומטרים אחדים דרומית לקיבוץ בארות יצחק, שממנו יצאו המקימים.
מקימי הקיבוץ היו משני גרעינים: הכשרת הנוער העובד והלומד במעוז חיים (קבוצת בארות) וגרעין של הצופים ב', בוגרי בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
אליהם הצטרפה קבוצה של עולים מעיראק שעברו הכשרה ברמת הכובש.
בשנים הראשונות ישב רק חלק מהגרעין בקיבוץ עצמו ושאר הקבוצה ישבה בגדרה, מטעמים ביטחוניים וכלכליים.
במהלך מלחמת העצמאות הפציץ את הקיבוץ הצבא המצרי.
ליד הקיבוץ הוקם משלט והתושבים היו חמושים במספר מצומצם של רובים ומרגמה.
לאחר קום המדינה הועתק הקיבוץ שלושה קילומטר דרום־מזרחה, לאזור שבו שטחים נוחים יותר לעיבוד, ושם הוא נמצא עד היום.
מקור הפרנסה העיקרי של הקיבוץ הוא מפעל הדפוס המודרני "דפוס בארי", המתבסס על דפוס שהוקם בשנים הראשונות של הקיבוץ.
קיימת גם חקלאות – גידולי שדה פרדס ומרכז אופניים לה-מדווש.
הקיבוץ מחזיק בבעלות חלקית של א.ב מתכננים.
בשנת 2006 נחנך בקיבוץ בית כנסת, ביוזמת חלק מהתושבים.
בבארי מגדלים את מזון־העל מנקאי, שהוא זן מטופח (זן רשום) של כדרורית, צמח ממשפחת הלופיים.
בזמן מבצע צוק איתן בקיץ 2014 חדרה חוליה בת תשעה מחבלים באמצעות מנהרה לישראל, כתשעה ק"מ מהקיבוץ.
החוליה הציבה מארב לג'יפ צה"לי, הרגה את רס"ן אמוץ גרינברג ואת נהגו אדר ברסנו, וחזרה לעזה.
בקיץ 2015, בפסטיבל תעמולה של מחלקת המדיה של חמאס לציון שנה למבצע, הופצו כמה סרטונים של הארגון.
אחד מהסרטונים תיעד, לדברי החמאס, חדירה לקיבוץ בארי.
חיים ילין, ראש המועצה האזורית אשכול בזמן המבצע, אמר שהסרטון מזויף: לא הייתה כלל חדירה לבארי והשטח הנראה ברקע הסרטון איננו גבעות בארי, אלא דיונות בחוף עזה.
במהלך אביב 2018 שוגרו מדי יום לעבר האזור בין שלושה לארבעה עפיפוני תבערה מרצועת עזה, דבר שגרם לשריפות באזור.
בעקבות השרפות הוקמה בקיבוץ "סיירת אש" שנועדה לטפל בשריפות הרבות.
כמו כן סבל הקיבוץ מהפגזות במהלך סבבי הלחימה בין רצועת עזה לבין ישראל.
ב־7 באוקטובר 2023, בתחילת טבח שבעה באוקטובר, חדרו לקיבוץ יותר ממאה מחבלים מארגון הטרור חמאס חמושים היטב.
הם התגברו על כיתת הכוננות וכוחות ראשונים שהוזעקו למקום, וערכו טבח בתושבי הקיבוץ, שבו נרצחו יותר ממאה מתושבי הקיבוץ (כולל חברי כיתת הכוננות של הקיבוץ).
26 הרוגים מקרב כוחות הביטחון, מהם 19 חיילים ושבעה שוטרים.
יותר מ־32 תושבים נחטפו לשבי ברצועת עזה בידי החמאס, ומקצתם נרצחו לאחר חטיפתם.
במעשים השתתפו גם אזרחים עזתיים שהגיעו לקיבוץ, בהם נוער, נכים וזקנים, והם השתתפו בביזה.
המחבלים גרמו להרס רב לקיבוץ, בין היתר על ידי הצתת מבנים ושטחים בקיבוץ.
כוחות צבא ומשטרה גדולים הגיעו לקיבוץ ולחמו בו בפיקודו של תא"ל ברק חירם.
לאחר לחימה קשה, שבה נהרגו יותר משלושים לוחמי צה"ל, שוטרי משטרת ישראל וחברי כיתת הכוננות, שנמשכה עד 9 באוקטובר בצהריים, הסתיים טיהור הקיבוץ ממחבלים, בהם כאלה שהתבצרו במתחמים שונים בקיבוץ, והמקום תפקד כשטח צבאי סגור.
תושבי קיבוץ בארי הודיעו בנובמבר 2023 כי בחרו לעבור לשכונה זמנית בקיבוץ חצרים, הסמוך לבאר שבע.
סמוך לקיבוץ קיימים כמה אתרי תיירות.
מצפון לקיבוץ נמצאת שמורת בתרונות בארי, המהווה מוקד משיכה בחורף, בעונת פריחת הכלניות.
בשמורה קיים אתר ההתיישבות הראשון של בארי ("נחאביר"), מכרות גופרית בארי מפעל גופרית נטוש מימי המנדט הבריטי, יד אנזא"ק אנדרטה לחללי אנזא"ק ממלחמת העולם הראשונה, ומבנים בריטיים לאחסון תחמושת ממלחמת העולם השנייה.
נוסף על כך ישנם מסלולי אופניים למשפחות ולרוכבים מנוסים.
גלריה בארי פעלה בקיבוץ מאז אוקטובר 1986, והציגה תערוכות של אמנים ישראלים.
בטבח שביצעו מחבלי החמאס נהרסה הגלריה כליל, והיא הועתקה לבית רומנו בתל אביב.
במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים הוקם בית קברות צבאי לשעת חירום באתר מצפון-מזרח לקיבוץ, ובו נקברו חלק מחללי הקרבות בסיני.
לאחר שלוש המלחמות הועברו החללים משם לקבורת קבע, ובית הקברות פורק.
אסוציאציונה ספורטיבה בארי (באיטלקית: Associazione Sportiva Bari, ובקיצור בארי) היא קבוצת כדורגל איטלקית מהעיר בארי.
הקבוצה משחקת בדרך כלל בחולצה בצבעים אדום ולבן ובמכנסיים אדומים או לבנים.
הכינוי של המועדון הוא 'התרנגולים' וזאת בשל העובדה כי סמל המועדון הוא תרנגול.
הקבוצה נוסדה ב-1908. ב-2004 ירדה בארי לסריה ג', אולם נשארה בסריה ב' כיוון שקומו ונאפולי התפרקו.
בשנת 2009 שבה בארי לסרייה א' אחרי 8 שנים של היעדרות אך כעבור שנתיים נשרה חזרה לסרייה ב'.
בעונת 2005/2006 ובעונת 2010/2011 הקבוצה הגיעה לשלב שמינית גמר הגביע האיטלקי.
ב-10 במרץ 2014 הכריזה הנהלת המועדון על פשיטת רגל, וזאת לאחר שהמועדון נכנס לחובות עתק בסך 30 מיליון אירו.
המועדון הגיש ערעור לבית הדין של הוועד האולימפי האיטלקי, אך הוא נדחה.
באותו הקיץ זכויות השימוש בשם של בארי ובאצטדיון הסן ניקולה נרכשו על ידי במאי הסרטים האיטלקי, ובעליה של קבוצת נאפולי (כדורגל), אורליו דה לאורנטיס, שהוביל את המועדון מהתחלה בסריה די בעונת 2018/2019. לאחר עונה אחת שבה הקבוצה לשחק בליגה פרו.
בערי (שמו המלא: שלום דוב בער) גוראריה (כ"ד בשבט תרפ"ג, 10 בפברואר 1923 - ד' באדר ב' תשס"ה, 14 במרץ 2005) היה נכדו היחיד של רבי יוסף יצחק שניאורסון.
התפרסם בעקבות סכסוך ממוני עם אגודת חסידי חב"ד בנוגע לספריית סבו.
נולד ברוסטוב על הדון, ברוסיה הסובייטית שבברית המועצות, כבן יחיד לחנה ולרב שמריהו גוראריה, בתו וחתנו של האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד.
למד בישיבת תורה ודעת בברוקלין והוסמך שם לרבנות.
לאחר פטירת סבו רבי יוסף יצחק, ניתק גוראריה את קשריו עם חסידות חב"ד ועם דודו רבי מנחם מנדל שניאורסון שמונה אז לאדמו"ר מחב"ד.
נשא בי' בסיון תשי"ג (24 במאי 1953), את שרה מינא, בתו של הרב דובער חסקינד, מחשובי חסידי חב"ד.
שימש כחוקר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס (בין השנים 1954–1956) ובאוניברסיטת קולומביה.
בראיון שנערך בשנת 2003 אמר גוראריה כי התעניין בקריירה מדעית יותר מאשר בכהונה עתידית כאדמו"ר של חסידות חב"ד.
בקיץ 1985 (תשמ"ה) נודע לחסידי חב"ד שגוראריה נוטל ספרים מספריית חב"ד, שהייתה שייכת לסבו, הריי"ץ.
הוא מכר כמה מן הנדירים שבהם לסוחרים.
לטענתו, הספרייה הייתה רכושו הפרטי של הרבי הקודם, ולאמו חנה (שתמכה בו והייתה עדיין בחיים) יש מעמד שווה כיורשת לאחותה, חיה מושקא שניאורסון, אשתו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, ולכן יש לו זכות בעלות על חצי מהספרים.
לאחר שסירב גוראריה להתדיין בבית דין רבני, תבעה אותו אגודת חסידי חב"ד בבית משפט פדרלי בניו יורק.
במשפט, שכונה "משפט הספרים", טענו האגודה והרבי מלובביץ' שהספרייה איננה רכושו הפרטי של האדמו"ר אלא היא שייכת לאגודת חסידי חב"ד.
השופט צ'ארלס פ' סיפטון פסק ב-1987 לטובת האגודה ורובם הגדול של הספרים הוחזר לספרייה.
הפסיקה עוררה שמחה בקרב חסידי חב"ד, אשר כינו אותה "דידן נצח" (מארמית: "שלנו ניצח", או "ניצחנו").
יום הזכייה, ה' בטבת, מצוין בקרב חסידי חב"ד כיום של שמחה, והם קונים בו ספרים או מוסרים את ספריהם לכריכה ותיקון, וכן מוסיפים ביום זה בלימוד תורה מתוך הספרים.
גוראריה ערער על פסק הדין, אך הערעור נדחה בכ"ה בחשוון תשמ"ח.
בארי בֶּם היה מהנדס תוכנה, חלוץ בתחום הנדסת תוכנה ומתודולוגיות הפיתוח האיטרטיביות, ונודע כראשון שזיהה שעלות פיתוח התוכנה תהיה המרכיב העיקרי במערכות מחשבים .
בם פיתח את המודל הספירלי להנדסת תוכנה ושיטות להערכת המשאבים הנדרשים לפיתוח תוכנה, בהן COCOMO ו-Wideband Delphi.
עבודתו המעשית והאקדמאית תרמה רבות לביסוס תחום הנדסת התוכנה כתחום הנדסי ושיטתי, והיא שימשה השראה לפיתוח מתודולוגיית הפיתוח Unified Process.
בשנות השמונים, בם שימש כמנהל תחום מדעי המידע והטכנולוגיה בסוכנות למחקרים מתקדמים של משרד ההגנה האמריקאי (DARPA).
בתפקידו זה, ערך בם מחקר על העלויות הכרוכות בפיתוח מערכות מחשב.
ממצאי הדוח, שנחשבו מפתיעים באותה התקופה, סייעו להתוות כיוון חדש בתחום המחשוב ולהדגיש את חשיבותם של דרכים שיטתיות לפיתוח תוכנה.
באמצע-סוף שנות השמונים, שימש חבר בכוח המשימה של משרד ההגנה האמריקאי לבחינת הכשלים הרבים שאירעו בפרויקטים גדולים לפיתוח תוכנה באותה העת.
כוח המשימה, בהובלתו של פרד ברוּקס, הגיע למסקנה שיש לעבור לשיטה של בנייה ואספקה מחזורית והדרגתית של תוכנה, ולזנוח את מודל מפל המים ותקן DoD-STD-2167. המלצות אלה היו הגרעין ממנו צמחו בהמשך מתודולוגיות הפיתוח האיטרטיביות, ו-Unified Process בפרט.
לבם היה תואר דוקטור במתמטיקה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
זכה באותות הוקרה רבים, ובהם עמית ACM ועמית IEEE.
בארי מוריס גולדווטר היה פוליטיקאי, איש עסקים וסופר אמריקאי ממוצא יהודי.
כיהן כסנאטור מטעם מדינת אריזונה במשך חמש כהונות (1953-65, 1969-87) ומועמדה של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-1964 בהן הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית, לינדון ג'ונסון.
נושא דגל השמרנות הפוליטית באמריקה שעל אף הפסדו בבחירות, היה בין מחולליה של התחייה השמרנית שהשיג "הימין החדש" בארצות הברית, בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים.
בנוסף השפיע על התנועה הליברטריאנית.
הגיע לדרגת מייג'ור ג'נרל בכוחות המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית.
גולדווטר התנגד לניו דיל והשתמש ב"קואליציה השמרנית" כדי לחסום חוקי ניו דיל.
הוא נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות ב-1964. אף על פי שגדל כאפיסקופלי, היה המועמד הנשיאותי הראשון מטעם המפלגות הגדולות שהיה ממוצא יהודי (אביו היה יהודי).
המצע השמרני של גולדווטר לא זכה לתמיכת ציבור הבוחרים והוא הפסיד בבחירות לנשיא ג'ונסון בהפרש גדול, כשמועמדים רפובליקנים שמרנים אחרים מפסידים גם הם.
ההפסד הוביל לפגיעה באגף השמרני של המפלגה.
גולדווטר חזר לסנאט ב-1969 והתמקד במדיניות ביטחונית, כשהוא מביא את ניסיונו כקצין טיס לתפקיד.
ב-1974, כוותיק המפלגה, שכנע בהצלחה את הנשיא ריצ'רד ניקסון להתפטר לאחר שנראה היה שיודח בשל פרשת ווטרגייט.
בשנות השמונים, עם עליית הימין הנוצרי במפלגה הרפובליקנית, הפך גולדווטר למתנגד לממסד הדתי בנושאים כגון הפלה מלאכותית, זכויות הומוסקסואלים ותפקיד הדת בחיים הציבוריים.
לאחר שנבחר שוב לסנאט ברוב זעום ב-1980, בחר לא לרוץ לתקופת כהונה חמישית ב-1986, והוחלף בידי ג'ון מקיין.
הישג גדול במהלך הקריירה שלו היה חוק גולדווטר-ניקולס, שהגדיר מחדש את שרשרת הפיקוד שבין מזכיר ההגנה לזרועות הצבא השונות.
גולדווטר היה בן העיר פיניקס שבטריטוריית אריזונה, לימים מדינת אריזונה.
הוא היה בנם של בארון גולדווטר והאטי ג'וזפין ("ג'וג'ו") ויליאמס.
אביו היה יהודי ממשפחה שהגיעה במקור מפוזן שבפרוסיה, והתעשרה בארצות הברית.
בבעלותה הייתה חנות כלבו גדולה בפיניקס.
סבו של גולדווטר מצד אביו, מיכאל גולדוואסר, יהודי פולני, שנולד ב-1821 בפולין, היגר ללונדון לאחר מהפכות 1848. לאחר הגירתו ללונדון, שינה את שמו לגולדווטר.
מיכאל נישא לשרה נתן, בת למשפחה יהודית-בריטית, בבית הכנסת הגדול של לונדון.
אמו, שהייתה אפיסקופלית, באה ממשפחה מניו אינגלנד.
הוריו נישאו בחתונה אפיסקופלית בפיניקס.
גולדווטר היה אפיסקופלי כל חייו, אף על פי שלעיתים התייחס לעצמו כאל "יהודי".
דודו של גולדווטר היה סאם גולדווטר, שהתמודד בשנת 1890 על ראשות עירית דטרויט.
הוא לא נכח בכנסייה לעיתים קרובות, בטענה שאדם דתי הוא אדם שמתנהג בצורה דתית ומוסרית, ולא אדם שהולך לכנסייה.
העסק המשפחתי הכניס למשפחה הכנסה נאה.
גולדווטר סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של סטאונטון, בית ספר פרטי לאליטה בווירג'יניה, ולמד באוניברסיטת אריזונה במשך שנה.
גולדווטר לא היה קרוב לאביו, אולם לאחר מות אביו ב-1930, החל לנהל את העסק.
הוא התפקד למפלגה הרפובליקנית (במדינה דמוקרטית במיוחד), קידם שיטות עסקיות חדשניות, והתנגד לניו דיל שתמך באיגודים המקצועיים.
גולדווטר פגש את הנשיא לשעבר, הרברט הובר, והעריץ את מדיניותו השמרנית.
ב-1934 נישא למרגרט "פגי" ג'ונסון, בתו העשירה של תעשיין מאינדיאנה.
גולדווטר התאלמן ב-1985, וב-1992 נישא לסוזן ושלר, שהייתה צעירה ממנו בשלושים ושתיים שנים.
בנו של גולדווטר, בארי, שירת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה בין 1969 ל-1983.
כשארצות הברית נכנסה אל מלחמת העולם השנייה, קיבל גולדווטר פיקוד על יחידת מילואים בחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא הטיס אספקה לאזורי הקרבות.
רוב הזמן טס בין ארצות הברית והודו.
בנוסף העביר אספקה במטוסו אל הרפובליקה הסינית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, תמך בהקמת אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית, וכיהן בחבר הנאמנים שלה.
מרכז המבקרים באקדמיה נקרא על שמו.
כקולונל הקים את משמר האוויר הלאומי של אריזונה, בו ביטל את ההפרדה הגזעית שנתיים לפני שאר הצבא.
גולדווטר תמך בביטול ההפרדה הגזעית בפנטגון ובצבא.
לאחר המלחמה נשאר במשמר הלאומי של אריזונה, ופרש כטייס קרב בדרגת מייג'ור גנרל.
באותה התקופה הטיס 165 סוגי מטוסים שונים.
גולדווטר רץ למרחקים ארוכים בבית הספר.
הוריו עודדו אותו להתחרות בספורט.
ב-1940, הפך לאחד מהראשונים ששטו בנהר קולורדו דרך הגרנד קניון.
ב-1970, פורסם יומנו של גולדווטר מהמסע בגרנד קניון, כולל תמונות.
ב-1963 הצטרף לאיגוד בני המהפכה האמריקנית.
בנוסף היה חבר לכל חייו באיגוד יוצאי המלחמות העולמיות ובלגיון האמריקני.
הוא היה חבר בתנועת הבונים החופשיים.
גולדווטר הפך לרפובליקני שמרן במדינה דמוקרטית, ולחבר קרוב של הרברט הובר.
הוא התנגד לניו דיל, ובעיקר לקשריו לאיגודי העובדים שהחשיב למושחתים.
כטייס וצלם, הוא טס ברחבי אריזונה והתעניין בהיסטוריה האנושית והטבעית של המדינה.
גולדווטר נכנס לפוליטיקה המקומית ב-1949, כשנבחר למועצת העיר פיניקס כחלק מקואליציה בלתי מפלגתית של מועמדים שהתחייבו לטפל בזנות ובהימורים.
בעשרים השנים הבאות, שלט הצוות בפוליטיקה של אריזונה.
גולדווטר בנה מחדש את המפלגה הרפובליקנית במדינה והצליח להביא להיבחרו של מושל רפובליקני ב-1950.
ב-1952 נבחר לראשונה מבין חמש כהונותיו בסנאט, לאחר שגבר במפתיע על מנהיג הרוב הדמוקרטי ארנסט מקפרלנד.
הוא ניצח בעיקר בזכות העובדה שזכה במחוזו שלו בהפרש של 12,600 קולות, פי שניים מההפרש בין המועמדים ברחבי המדינה, 6,725. גולדווטר היה הרפובליקני השני שייצג את אריזונה בסנאט בארבעים שנותיה מאז הצטרפה לאיחוד.
גם ב-1958 ניצח את מקפרלנד, ובכך היה לסנאטור הרפובליקני הראשון שנבחר לתקופת כהונה שנייה מטעם אריזונה.
ניצחונו של גולדווטר היה חשוב שכן הגיע בשנה בה השיגו הדמוקרטים שלושה עשר מושבים בסנאט.
הוא ויתר על ניסיון להיבחר מחדש ב-1964 כיוון שנבחר להיות המועמד הנשיאותי.
במהלך הקריירה שלו בסנאט, נחשב גולדווטר לבכיר המפלגה ולאחד מנציגי השמרנות המכובדים ביותר.
כמחוקק היה גולדווטר שמרן כלכלי, יריבם הגדול של איגודי העובדים מבית ונץ אנטי-קומוניסטי במדיניות החוץ.
עמדותיו היו אנטיתזה לניו דיל של רוזוולט ול"חברה הגדולה" של ג'ונסון.
הוא ביקר קשות את ממשלו של דווייט אייזנהאואר וטען שחלק מפעולותיו ליברליות מדי עבור נשיא רפובליקני.
הדמוקרטים הבליטו את העובדה שהסנאטור החדש היה עקשן כל כך עד שביקר את נשיא מפלגתו.
במשך רוב הכהונה של אייזנהאואר היה רוב דמוקרטי בקונגרס, וגולדווטר חש שאייזנהאואר מתפשר עם הדמוקרטים יותר מדי כדי להעביר חקיקה.
הוא ביקר את התקציב בן 71.8 מיליארד הדולרים ששלח אייזנהאואר לקונגרס.
גולדווטר התנגד למינויו של ארל וורן לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
גולדווטר תמך בעמדת ממשל אייזנהאואר שדרשה את ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר בדרום, אולם הרגיש שהמדינות צריכות לבחור כיצד לשלב את הגזעים ושהממשל הפדרלי לא יכול לכפות עליהם.
הוא התנגד לשימוש בחיילים וטען שהממשל מפר את החוקה כשלקח סמכות מהמדינות.
רפובליקנים רבים הסכימו עם ביקורתו של גולדווטר על ממשל אייזנהאואר.
מסעו של גולדווטר לנשיאות החל בתחילת שנות השישים.
לפני שהכריז על מועמדותו, הואשם בידי מושל ניו יורק נלסון רוקפלר בניסיון להשיג תמיכה מערבית ודרומית ובהזנחה של המדינות הצפוניות והתעשייתיות.
האהדה הגדולה כלפיו בדרום ארצות הברית בתחילת שנות השישים הובילה לרצונו להתמודד מול הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, ידידו.
גולדווטר רצה לטוס בדאון שלו ברחבי המדינה במהלך מסע הבחירות.
רצח קנדי בנובמבר 1963 ניפצה את חלומו של גולדווטר להתמודד מול קנדי.
עם זאת, הכריז גולדווטר בינואר 1964 מחצר ביתו על התמודדותו.
גולדווטר נאלץ להתמודד מול נשיא מכהן בתנאים כלכליים טובים.
גולדווטר סירב למתן את עמדותיו וגרם לניכור מצד האגף המתון של המפלגה הרפובליקנית.
גם התקשורת תקפה אותו, והנשיא לינדון ג'ונסון הציג אותו כקיצוני.
לבסוף הפסיד גולדווטר כשזכה רק בשש מדינות וב-38% מהקולות.
במהלך כהונתו השנייה בסנאט ביסס גולדווטר את מעמדו כיורשו של רוברט טאפט, מנהיג האגף השמרני במפלגה.
ב-1960 ניסה להתמודד לראשונה לנשיאות מטעם הרפובליקנים ופרסם ספר, מצפונו של שמרן.
בספרו, ביקר גולדווטר את הגישה הליברלית וכתב על נושאים רבים שהטרידו את המדינה, כגון זכויות האזרח ומדינת הרווחה.
לאחר פרסום הספר, הוא הפך לרב מכר.
באגף הימני של המפלגה הרפובליקנית, נחשבו עמדותיו של גולדווטר לאנטי קומוניסטיות, בדגש על ניצחון מוחלט במלחמה והתנגדות למיסים גבוהים ולהוצאה ממשלתית גבוהה.
הוא ביקר את המתונים במפלגתו, בעיקר את הנשיא אייזנהאואר, שלא הצליח לאזן את התקציב.
ב-1960 נחשב לקיצוני מדי עבור מפלגתו, ולכן תמך בריצ'רד ניקסון בבחירות של 1960.
ב-1961, התכנסו עשרים ושניים שמרנים בשיקגו כדי לדון בהקמת תנועה שתוביל לבחירה במועמד שמרן בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964. הם הוציאו 65,000 דולר בשנתם הראשונה וחילקו את ארצות הברית לתשעה אזורים, כשהם ממנים אחראי לכל אחד מהאזורים כדי להשיג השפעה על המפלגה המקומית.
המטה הראשי הוקם בסוויטה 3505 בבניין צ'נינג בניו יורק סיטי, ולכן קראו לעצמם המעורבים "ועידת סוויטה 3505".
הם חיכו לאחר הבחירות לקונגרס ב-1962 כדי לבחור מועמד מועדף.
לאחר מערכת הבחירות, החליטו לתמוך בגולדווטר, שהודיע להם בינואר 1963 שאינו רוצה להתמודד.
כעבור שלושה חודשים הקימו תומכיו תנועת גיוס.
התנועה סייעה לגולדווטר להשיג תמיכה מטעם משלחות של המדינות במערב ובמערב התיכון.
בנוסף, הקימה התנועה תשתית ארגונית למפלגה בדרום ארצות הברית.
ב-1963, עדיין לא היה ידוע האם גולדווטר ירוץ.
הפעילות למענו נמשכה, ושיאה היה במצעד ב-4 ביולי שנכחו בו 8,000 תומכים.
גולדווטר רמז שיסכים להתמודד והסביר לתנועות שתכנן להשתמש במטה שלו אם יחליט לרוץ.
בסוף אוקטובר, הניח שיוכל להכריז על מועמדותו בינואר 1964 ולערוך מסע בחירות בניו המפשייר.
כדי להכין את הקרקע, מינה כלכלנים ומדעני מדינה להציג מצע.
באותה התקופה, הראה סקר ש-85% מהרפובליקנים האמינו שגולדווטר הוא המועמד המועדף.
סקר אחר הראה שסגן הנשיא לשעבר ניקסון, שלאחר הפסדו בבחירות של 1960 וניסיונו הכושל להיבחר למושל קליפורניה ב-1962, לא הביע עניין בריצה, מוביל על גולדווטר בהפרש של ארבעה אחוזים.
בהתמודדות מרובת משתתפים, הוביל גולדווטר בסקרים עם 37%.
גולדווטר זכה לתמיכה נלהבת מצד השמרנים, אולם הליברלים והמתונים התנגדו אליו, בעיקר מושל ניו יורק, נלסון רוקפלר, שרצה להתמודד גם הוא.
הוא טען שגולדווטר התנגד לזכויות האזרח ושהיה בדלן שתכנן לפרוש מהאומות המאוחדות.
הוא נשבע לחסום את גולדווטר "בכל מחיר".
רבים דאגו שגולדווטר ורוקפלר יובילו לפילוג במפלגה, מה שיפגע בסיכוייה בבחירות.
גולדווטר היה מנהיגה של תנועה שורשית במערב ובדרום ונתמך בידי השמרנים.
רוקפלר, בניגוד אליו, התנגד לעמדותיו החברתיות והפיסקליות, והעדיף גישה מרכזית יותר.
נישואיו של רוקפלר במאי 1963, רק שנה וחצי לאחר שהתגרש מאשתו, עם אישה שאיתה הייתה לו מערכת יחסים במשך חמש שנים, עוררה שערורייה.
בתחילה לא התעסקה התקשורת בנושא, אולם נישואיו מחדש עוררו תגובה שלילית בקרב רבים.
רוקפלר, שהוביל בסקרים רק כמה שבועות קודם לכן, איבד תמיכה רבה במהירות.
ביולי 1963, ניסה להחזיר את התמיכה ותקף "קבוצות קיצוניות" במפלגה, בעיקר את גולדווטר.
גולדווטר טען שרוקפלר מטשטש את ההבדלים בין המפלגות הגדולות.
רוקפלר טען שהבוחרים לא יבחרו באג'נדה פוליטית מהעבר רק כיוון שהיא מציעה תירוצים למצב הקשה בהווה.
המירוץ חווה טלטלה לאחר שהנשיא קנדי נרצח בנובמבר 1963, ובמקומו עלה סגן הנשיא לינדון ג'ונסון.
גולדווטר החל לקבל דואר שבו נטען שיצר "אווירה של שנאה" והוא החל לשקול מחדש את ריצתו.
גולדווטר חשש שהפסד לג'ונסון יפגע בתנועה השמרנית.
כדרומי, משך ג'ונסון את הפרוטסטנטים הכפריים שקיווה גולדווטר למשוך מול קנדי, הצפוני והקתולי.
התנועות למענו החליטו למלא את תיבות הדואר שלו במכתבי תמיכה.
הם חששו מסירוב של גולדווטר לרוץ שיפגע במורל של הפעילים.
לאחר סיום תקופת האבל על קנדי, החל גולדווטר לתקוף את הנשיא החדש, וטען שהוביל חוק למתן סיוע זר בערב חג המולד.
גולדווטר המשיך להוביל, אולם זכה לתמיכה של 25% בלבד מול שאר הרפובליקנים.
מטרתו של גולדווטר הייתה להשיג את המועמדות הרפובליקנית, גם שהיו לו סיכויים מועטים לנצח את הנשיא ג'ונסון, כדי להדיח את האגף המזרחי והליברלי מהשליטה במפלגה.
מעט לאחר ההתנקשות בקנדי, הגדיר ג'ונסון את מטרות ממשלו כהמשך של מדיניות קנדי בנאום מול הקונגרס.
נדבך בולט היה העברת חוק זכויות האזרח.
גולדווטר תמך בזכויות האזרח, אולם התנגד לחוק בטענה שפגע בריבונות המדינות.
התנגדותו לחקיקה ממשלתית בנושא ותמיכתו בזכויות המדינות הובילה לעלייה בתמיכה בו במדינות הדרום, מה שסייע לו בהשגת המועמדות.
גולדווטר הוביל בסקרים ורבים תהו אם ינסה להתמודד על הנשיאות או שיחליט להתמודד על עוד כהונה בסנאט.
גולדווטר שלח מברק בו טען שיערוך מסיבת עיתונאים בביתו בפיניקס, בה יודיע על תוכניותיו ל-1964.
ביום שישי, 20 בינואר 1964, במסיבת עיתונאים ממרפסת ביתו בפיניקס, הודיע גולדווטר, שהלך על קביים לאחר ניתוח, על התמודדותו הרשמית לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בנאומו, הצדיק גולדווטר את מועמדותו בטענה שלא שמע מאף מועמד רפובליקני הצהרה על עמדה פוליטית שתעניק לעם האמריקני בחירה ברורה במערכת הבחירות.
הוא הדגיש את הצורך בהגבלת הממשלה אל מול ריכוז העוצמה בוושינגטון, בעידוד האחריות האישית בקרב האזרחים, והתחייב שמועמדותו תהיה ניצחון העקרונות והצגת הזדמנות לבחור.
הוא הבטיח "בחירה, לא הד" בבחירות, ומיצב את עצמו לימינו של רוקפלר, שהכריז על מועמדותו חודשיים קודם לכן.
תומכיו התלהבו מכניסתו למירוץ, וחזו שיוכל לקחת את הדרום מהדמוקרטים.
יומיים לאחר מכן, הופיע ב"פגוש את העיתונות'", אולם עדיין התאושש מהניתוח.
גם תומכיו טענו שהריאיון היה כישלון.
גולדווטר קיווה למחוק את הרושם ונסע לניו המפשייר, כדי להתחיל מסע בחירות בן תשעה עשר ימים לפני הבחירות המקדימות ב-10 במרץ.
בכל תחנה ביקר את הליברליזם של ג'ונסון ואת הרחבת הממשלה.
הוא טען שג'ונסון ניסה למשוך את תומכי הניו דיל בוושינגטון, אולם שניסה להציג את עצמו כשמרן בפני הציבור.
הוא טען שג'ונסון היה מחויב להמשך תוכניות ממשל קנדי כנגד רצונו.
גולדווטר האשים את הקומוניסטים ברצח קנדי.
בסקר מול ג'ונסון, פיגר גולדווטר עם 20% לעומת 75%.
כתוצאה מכך הצטמצם הפער בינו לבין רוקפלר.
בסוף ינואר, זכה גולדווטר לביקורות רבות.
הוא ביקר את תוכניתו של ג'ונסון לקיצוץ במימון מטוסים מפציצים, בטענה שטילים לטווח-ארוך "אינם אמינים".
מזכיר ההגנה, רוברט מקנמארה, טען שגולדווטר פוגע בביטחון הלאומי.
הגנרל קרטיס לה מיי תמך בגולדווטר, וכך החלו שימועים בקונגרס בנוגע לטילים.
לאחר מכן, התנגד רוקפלר לטענתו של גולדווטר שלא כדאי לארצות הברית להישאר באומות המאוחדות במקרה של צירוף סין הקומוניסטית לארגון.
רוקפלר אתגר את גולדווטר לעימות, וגולדווטר טען שהוא דומה יותר לדמוקרט מאשר לרפובליקני.
למרות הביקורות, סירב גולדווטר למתן את עמדותיו וביקש להישאר עם האידאולוגיה השמרנית.
עם זאת, הסקרים בניו המפשייר חשפו שאיבד שמונה אחוזים בחודשיים האחרונים.
הוא עדיין הוביל על רוקפלר עם 54% לעומת 46%.
בתחילת פברואר, נסע גולדווטר למינסוטה.
במיניאפוליס, החל לתקוף את מדיניות החוץ של ג'ונסון.
הוא טען שהממשל נכשל בווייטנאם ובפנמה, וטען שג'ונסון מבטיח הבטחות כדי לקנות קולות בזמן שהעולם סביבו מתמוטט.
לאחר מכן נסע לשיקגו והכריז על תמיכתו בסגר חזק יותר מול קובה.
בסן פרנסיסקו טען שלארצות הברית אין מדיניות בנוגע למלחמה הקרה.
הוא הציע תוכנית למניעת השתלטות קומוניסטית על המדינה ושמירה על העוצמה של ארצות הברית כדי לעצור את ברית המועצות.
לאחר מכן נסע לארבעה ימים לניו המפשייר, בפעם האחרונה לפני מערכת הבחירות.
הוא תהה מדוע משפחת רוקפלר רוצה לעשות עסקים עם מדינות קומוניסטיות, וטען שהיה מפטר את מקנמארה שטען שהטילים לטווח ארוך מדויקים יותר מהפצצות אוויריות.
בסוף פברואר, החליט גולדווטר להקטין את מאמציו בבחירות בניו המפשייר, בתחושה שכל תוצאה מעל 35% תהיה טובה עבורו בגלל עודף המועמדים.
הוא חזה שהבחירות המקדימות בקליפורניה, ב-2 ביוני, יבחנו את כוחו בצורה טובה יותר לקראת הוועידה הלאומית ביולי.
הוא נכח בוועידות המפלגתיות באוקלהומה ובקרוליינה הצפונית כדי לנסות להשיג צירים.
בקרוליינה הצפונית טען שכדי לנצח בבחירות על הרפובליקנים לנצח בדרום.
הוא טען שאף מועמד חוץ ממנו לא מבין את בעיות הדרום ולכן לא מסוגל לנצח בבחירות.
הוא השיג עשרים ושניים צירים באוקלהומה אולם לא זכה באף ציר בקרוליינה הצפונית אף על פי שזכה לתמיכת הוועידה.
היה ברור שעשרים וששת הצירים של המדינה יתמכו בגולדווטר.
לקראת הבחירות בניו המפשייר, החל רוקפלר לתקוף את גולדווטר, בטענה שתמך בתוכנית ביטוח לאומי וולונטרית שתחסל את המדינה.
הוא ערך מסע בחירות בניו המפשייר עד לבחירות, והשקיע 150,000 דולר בהשוואה ל-250,000 דולר שרוקפלר השקיע.
הבוחרים חששו מעמדותיו של גולדווטר בנושא הביטוח הלאומי, קובה, הצבא ותפקיד הממשלה, אולם לא רצו לתמוך בגולדווטר בשל פרשיית גירושיו.
כתוצאה מכך הם הצביעו למועמדים אחרים.
באופן מפתיע,, בבחירות זכה השגריר בדרום וייטנאם, הנרי קבוט לודג' הבן, לאחר שהשיג 35.5% מהקולות כמועמד שלא נרשם, בעודו משרת בתפקידו ולאחר שלא ניהל מסע בחירות.
גולדווטר הגיע למקום השני עם 22.3%, ואחריו רוקפלר עם 21%.
אף אחד מהם לא השיג צירים כתוצאה מכך.
יושב ראש המפלגה בפלורידה טען שהתבוסה נגרמה בגלל פילוג הקולות, שקרה גם במדינה שלו.
לאחר ההפסד בניו המפשייר, התמקד גולדווטר בקליפורניה, בטענה שהוא מתעניין רק במערכת הבחירות שם.
הוא נסע לשם כדי לקבל את תמיכת 14,000 חברי המפלגה במדינה, וזכה לתמיכתה ולמתנדבים רבים למטה הבחירות שלו.
רוקפלר טען שהקיצוניים השתלטו על המפלגה.
בסוף מרץ, נסע גולדווטר לדטרויט והמשיך לבקר את מזכיר ההגנה מקנמארה, כשקרא לו מפסידן.
בנו של גולדווטר החל במסע בחירות עבור אביו באורגון לקראת הבחירות המקדימות שם ב-15 במאי.
בתחילת אפריל, נסע גולדווטר לאורגון כדי לערוך מסע בחירות, והדגיש את חשיבות המדינה בגלל קרבתה אל קליפורניה.
במסיבת עיתונאים הכריז על תוכניותיו להשתמש בטלוויזיה כדי להפיץ את מסריו, ותקף את רוקפלר על כך שתייג אותו כקיצוני.
הוא סירב להשתמש בגירושין של רוקפלר למטרות פוליטיות, ורוקפלר מיתן את ביקורתו ושיבח את גולדווטר על רצונו לדון בנושאים עם הציבור.
שני המועמדים נאמו בוועידה לנשים רפובליקניות שנערכה בוושינגטון בתחילת אפריל.
רוקפלר הסתכל על גולדווטר והזהיר מפני ה"קיצוניות" במפלגה, אולם גולדווטר ביקר את ממשל ג'ונסון על מדיניותו מול הקומוניזם, וקרא לרפובליקנים להילחם בדמוקרטים ולא ברפובליקנים אחרים.
לפני הבחירות באילינוי, נסע גולדווטר לשיקגו והכריז שישנה את מדיניות התקשורת במסע הבחירות כדי לא להיחשף יותר מדי לעיתונות, שהאמין שדיווחה עליו בצורה שלילית.
הוא השיג 64% מהקולות באילינוי ואת רוב הצירים מתוך ארבעים ושמונה שהוקצו לה, אולם השיג פחות קולות ממה שציפה.
אולם התוצאה חשפה שיכול היה לנצח גם במדינה צפונית ומאוכלסת, אם כי סקר חשף שרוב הצירים של גולדווטר העדיפו את ניקסון, שעדיין העדיף לא לרוץ.
גולדווטר היה בטוח בניצחונו, אולם המשיך להרגיש שניקסון יהיה המכשול האחרון בפניו.
לאחר מכן באפריל, תקצר הנשיא ג'ונסון את נושאי מדיניות החוץ בפני המועמדים המובילים לנשיאות, אולם גולדווטר סירב להיפגש איתו, בטענה שהיה מדובר ב"מחווה פוליטית כלאחר יד".
הוא המשיך לבקר את ממשל ג'ונסון על השקעתו בטילים, גם לאחר שוועדה של הסנאט קבעה שהטילים הם אמינים, אם כי קבעה שיש להעלות את התקצוב למטוסים מפציצים.
גולדווטר הודיע על תמיכתו בהעלאת כוחות הצבא בצפון וייטנאם ובפגיעה בקווי האספקה לסין.
גולדווטר השיג שלושה צירים כשהגיע למקום השני ולמקום הרביעי בבחירות במסצ'וסטס ובפנסילבניה בהתאמה, כשהזוכים בשתי המערכות היו המועמדים המקומיים, הנרי קבוט לודג' הבן והמושל ויליאם סקרנטון.
הוועידה המפלגתית של אריזונה העניקה לגולדווטר שישה עשר צירים ללא כל קושי.
לאחר תוספות הצירים, נחשב גולדווטר למועמד המוביל.
לקראת הבחירות המקדימות באורגון ב-15 במאי, התעקש רוקפלר לנצח.
נפוצו שמועות שהנשיא לשעבר אייזנהאואר רצה מועמד מתון יותר מגולדווטר, אולם הוא לא התערב במערכת הבחירות.
גם ניקסון ולודג' סירבו להתמודד.
הסנאטור ג'ייקוב ג'אביטס ניסה לגייס תומכים כדי לחסום את גולדווטר, אולם ככל שהוועידה הלאומית התקרבה, הלכו סיכוייו של גולדווטר וגדלו.
הוא רכש זמן אוויר ברשתות הטלוויזיה ודיבר ישירות אל הציבור בתשדירים בני חצי שעה שהבהירו את עמדותיו.
אף מועמד לא נאם כך לפני שזכה בבחירות המקדימות.
גולדווטר קיווה להמשיך בכך, אולם העלות הגבוהה של התשדירים אילצה אותו לוותר.
הוא כבר השיג 274 צירים מתוך 655 שהיה זקוק להם כדי להיבחר, הרחק מוויליאם סקרנטון, שהגיע למקום השני בעזרת הזכייה בשישים ואחד הצירים מפנסילבניה.
רוקפלר היה במקום הרביעי עם שמונה צירים בלבד.
לאחר מכן ניצח גולדווטר בטקסס, נברסקה, ואינדיאנה, אולם רוקפלר זכה בשמונה עשר הצירים מאורגון.
גולדווטר טען שהפסדו היה "ניצחון לשמאל הקיצוני".
לאחר מכן חזה גולדווטר שרוקפלר ישתף פעולה עם תומכי לודג' בניסיון לחסום אותו בבחירות בקליפורניה ב-2 ביוני.
גולדווטר סירב להשתתף במה שכינה "מסע הנקמנות האישית" וטען שעל הרפובליקנים להתמקד בהבסת הנשיא ג'ונסון.
בסוף מאי, נראה היה שגולדווטר נחלש.
כנס בחירות שלו משך רק 2,000 תומכים במקום 8,000, והצהרותיו בנוגע לשימוש בנשק גרעיני מול הקומוניסטים בדרום וייטנאם פגעו בו.
בינתיים, הוא לא הצליח לזכות בצירים מפלורידה, ובקליפורניה הוביל עליו רוקפלר עם 57% לעומת 43%.
גולדווטר טען שהסקרים מוטעים, וקיבל זריקת עידוד לאחר שסקרנטון וניקסון הכריזו על נייטרליות בבחירות בקליפורניה, והכירו בחשיבות אחדות המפלגה, כך שמנעו הוספת מתנגדים לגולדווטר.
לידתו של בנו של רוקפלר הזכירה לבוחרים את פרשיית גירושיו.
ב-2 ביוני, ניצח גולדווטר בבחירות בקליפורניה כשהוא משיג 51% מהקולות ואת שמונים ושישה הצירים מהמדינה, מה שהבטיח את מועמדותו.
הוא מיד החל לחפש עמית למירוץ, ושקל ארבעה מועמדים: ויליאם סקרנטון, תורסטון מורטון מקנטקי, חבר הקונגרס ויליאם אדוארד מילר מניו יורק, ומושל אוהיו ג'יימס רודס.
העיתונים דיווחו שאייזנהאואר שכנע את סקרנטון לסרב לכך כדי שיוכל לנסות להתמודד מול גולדווטר.
עם זאת, אייזנהאואר סירב לפעול נגד גולדווטר וייעץ לסקרנטון לא להתנגד אליו.
הרפובליקנים המתונים הרגישו שההתפתחות סתמה את הגולל על ההתנגדות לגולדווטר והבטיחו את מועמדותו.
הם ניסו לפעול למען מיתון עמדותיו.
סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון
גולדווטר זכה סופית במועמדות כשהשיג עוד חמישים ושישה צירים בוועידה המפלגתית בדאלאס, טקסס, ב-16 ביוני.
נאומו משך 11,000 אנשים, והוא טען שעל הרפובליקנים לנצח בדרום המדינה.
גולדווטר אמנם השיג יותר צירים ממה שהיה זקוק להם כדי לנצח, אולם רק 361 מתוכם היו מחויבים להצביע לו, וכך נותר פתח ש-316 הצירים האחרים ינטשו אותו ויאפשרו מאבק.
סקרנטון קיווה למשוך אותם וניסה לחסום את גולדווטר כשהחל מסע בחירות וטען שהוא לא מתאים לכהן כנשיא.
הנרי קבוט לודג' התפטר מתפקידו בווייטנאם כדי לסייע למסע הבחירות, וגולדווטר ביקש מלודג' עדכון בנוגע למצב בווייטנאם, שלודג' סירב למסור בטענה שהמלחמה אינה נושא פוליטי.
התנגדותו של גולדווטר לחוק זכויות האזרח על בסיס חוקתי זכתה להתנגדות ה-NAACP, ששמרה בדרך כלל על נייטרליות בבחירות.
עם זאת, הצבעתו סייעה לו בקרב הדמוקרטים הדרומיים.
לאחר שחזר מוושינגטון, נסע גולדווטר לפיניקס לחתונת בתו שזכתה להתעניינות תקשורתית.
לאחר מכן נסע אל המערב התיכון ואל מזרח המדינה כדי להשיג עוד תמיכה.
סקרים מסוף יוני חשפו שרוב הרפובליקנים העדיפו את סקרנטון על גולדווטר וסקרנטון החריף את התקפותיו לקראת הוועידה.
ב-30 ביוני, זכה גולדווטר לתמיכת הסנאטור המתון אוורט דירקסן מאילינוי, לאחר נסיעתו אל המערב התיכון.
ריצ'רד ניקסון הכריז על תמיכתו כעבור יומיים.
גולדווטר חשש שנושא הגזע יהפוך לנושא במסע הבחירות ויגרום לאלימות.
הוא סירב לבקר את הדמוקרטים על כך שהשתמשו בהתנגדותו לחוק זכויות האזרח כדי לתקוף אותו וטען שהיה עושה את אותו הדבר במקומם.
עם זאת, ההתקפות על גולדווטר נמשכו, ושישה ימים לפני הוועידה טען סקרנטון שגולדווטר מנסה להרוויח ממהומות גזעיות.
מושל מישיגן ג'ורג' רומני תקף את גולדווטר והציע לתקן את מצע המפלגה כך שיסלק "קיצוניים מהימין" מהמפלגה.
גולדווטר לא הגיב להאשמות, וטען שיכבד את החוק כנשיא כיוון שהחוק הוא רצון הרוב.
כשהוועידה התקרבה והיה ברור שיהפוך למועמד, הודיע גולדווטר בריאיון לדר שפיגל שלא יוכל להביס את ג'ונסון.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964 נערכה בין ה-13 ל-16 ביולי בסן פרנסיסקו.
בוועידה, ניסה האגף המתון של המפלגה ניסיון אחרון לבחור במועמד מתוכו, במושל פנסילבניה ויליאם סקרנטון.
הם הראו את מה שהחשיבו לקיצוניות מצד תומכי גולדווטר וקיוו שהבוחרים יבקשו מהצירים שלהם לתמוך בסקרנטון.
לאחר האשמות שגולדווטר ניסה ליצור קשר עם הימין הגרמני בעוד ניסיון לגרום לציריו לנטוש אותו, תמכו הצירים בגולדווטר בהתלהבות, כש-883 מהם תמכו בו עוד בסיבוב הראשון.
נלסון רוקפלר, כשנאם נגד הקיצוניות בוועידה, זכה לקריאות בוז מצד תומכי גולדווטר.
גולדווטר לא נרתע מתווית ה"קיצוני" שהודבקה לו: "קיצוניות בהגנת החירות אינה מידה רעה", אמר בנאום קבלת המועמדות, ו"מתינות במרדף אחר הצדק אינה מעלה".
גולדווטר בחר בוויליאם אדוארד מילר, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויושב ראש הוועידה כעמיתו למירוץ.
הוא היה אלמוני יחסית, אולם אלו שהכירו אותו טענו שיוכל לנהל מסע בחירות תקיף מול ג'ונסון והדמוקרטים.
לאחר מותו של קנדי והמצב הכלכלי הטוב, נחשב ג'ונסון למועמד המוביל.
העימות בין הפלגים הרפובליקניים בוועידה, ששודר בטלוויזיה, העלה את השאלה האם יתמוך רוקפלר בגולדווטר בבחירות.
בנוסף, נודע ג'ונסון ביכולתו לנהל מסע בחירות בצורה טובה.
ג'ונסון, יחד עם התקשורת, הציגו את גולדווטר כקיצוני מסוכן.
ציטוט של גולדווטר, שהילל את הנשק הגרעיני בתור נשק שיכול למחוק שלוש מאות מיליון אנשים בזמן קצר, שימש בידי ג'ונסון כדי לרמוז שגולדווטר רוצה מלחמה גרעינית.
גולדווטר טען שהתקשורת ניפחה את הנושא.
הסנאטור לשעבר פרסקוט בוש, שהיה רפובליקני מתון מקונטיקט, היה חבר של גולדווטר ותמך בו במערכת הבחירות.
בנו של בוש, ג'ורג' הרברט ווקר בוש (שהתמודד לסנאט בטקסס) תמך גם הוא בגולדווטר.
יועצו המשפטי של גולדווטר במערכת הבחירות היה נשיא בית המשפט העליון לעתיד, ויליאם רנקוויסט.
רנקוויסט החל בעריכת דין ב-1953, והיה חברו של גולדווטר במשך שלושים שנה.
ג'ונסון התעלם מגולדווטר במהלך רוב מערכת הבחירות ולא הזכיר אותו בנאום קבלת המועמדות שלו.
ג'ונסון תמך במעורבות מוגבלת בווייטנאם ובהמשך מימון תוכניות חברתיות, ואילו גולדווטר דרש קיצוץ בתוכניות, והציע מנגנון וולונטרי של ביטוח לאומי, ושימוש בנשק גרעיני במידת הצורך בווייטנאם.
גולדווטר גם תמך בהפרטת רשות עמק טנסי.
בנושאי חוץ דגל גולדווטר בגישה הפוכה מיריבו שתמך במעורבות מוגבלת בווייטנאם ובמתן יותר סמכויות לאסייתים.
גולדווטר האשים את ג'ונסון ואת הדמוקרטים בוויתור לתוקפנות הקומוניסטית.
הרטוריקה הפרובוקטיבית של גולדווטר בנושא תקיפות מול התפשטות הקומוניזם באסיה הובילה לאזהרות מצד מטה ג'ונסון שבחירה בגולדווטר תוביל למלחמה גרעינית.
גולדווטר טען במאי 1964 שהיה צורך בשימוש בנשק גרעיני לצורך חישוף עצים ב-1954. בנוסף התבדח וטען שיש להכניס פצצה גרעינית לשירותים בתוך הקרמלין.
לבסוף טען גולדווטר שיש לתת למפקדי השדה בווייטנאם ובאירופה אישור להשתמש בנשק גרעיני טקטי ללא אישור נשיאותי.
גולדווטר תקף את ממשל ג'ונסון בגלל חוסר מוסריותו, וטען שארצות הברית בדרך לחורבן מוסרי שהפיל אומות ועמים רבים.
גולדווטר טען שהגיע הזמן להחזיר את המוסריות לממשלה ולחים האמריקניים.
בנוגע למדיניות גולדווטר בנוגע לנשק גרעיני, השתמש מטה ג'ונסון בתשדיר שנודע כתשדיר החרצית, בו ילדה קטנה נראית קוטפת עלי כותרת מחרצית עד שענן פטרייה משתלט על המסך.
ג'ונסון האשים את גולדווטר ברצון לעשות הכול למען הניצחון בווייטנאם, כולל שימוש בנשק גרעיני, אולם גולדווטר טען שלא התכוון לשימוש בנשק גרעיני.
גולדווטר המשיך להיות מוצג כמחרחר מלחמה.
התשדיר הסתיים בקריאה להצביע לג'ונסון, ומבלי להזכיר את גולדווטר הציג אותו כמחרחר מלחמה גרעינית.