tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שכן אמרו חז"ל "לעולם אל יתפלל אדם בלשון ארמי, שאין מלאכי השרת מכירים בלשון ארמי", לפיכך אנו מבקשים זאת בלשון הקודש ויעתירו עלינו גם הם לפני השוכן במרומים
רבי שמעון בן צמח דוראן פירש שגם המדברים בארמית, אומרים מילים אלו בעברית.
בחלק מקהילות צפון אפריקה, וכן בתימן, נהגו להקדים לאמירת "הא לחמא עניא" את המילים "בבהילו (=בבהילות, בחיפזון) יצאנו ממצרים".
מילים אלו אינן נמצאות בנוסחאות ההגדה של הגאונים, והן נוכחות לראשונה בנוסח ההגדה של הרמב"ם.
רבי ישעיה די טראני כתב שאין לומר את המשפט "כל דצריך ייתי ויפסח" שמשמעו "כל הצריך יבוא וישתתף באכילת קרבן הפסח", לפי שבזמן הזה אין לנו קרבן פסח, מה גם שאפילו בזמן המקדש לא ניתן להזמין לאכילת הפסח את מי שלא נמנה מראש עליו.
הראב"ן אף כתב שמשפט זה מן הסתם לא נאמר בזמן גלות בבל, ולכן גם בזמננו אין לאמרו.
לעומתם, יש בראשונים שיישבו המנהג לומר משפט זה, בטענה שהוא מתייחס לאפיקומן, שהוא זכר לפסח, או לשני התבשילים שנהוג להניח בקערה, זכר לקרבן הפסח ולקרבן חגיגה.
סיבוב הקערה מעל ראשי המסובים
רבי יצחק אלחדב מחכמי ספרד במאה ה-14 כותב:
ומנהג נפוץ בקרב יוצאי קהילות צפון אפריקה, בעיקר מרוקו, תוניס ולוב לסובב את הקערה מעל ראשי כל המסובים ואומרים .
על מנהג זה מספר החיד"א, שביקר בתוניס בשנת תקל"ד (1774).
לפי עדותו, המשרת סובב את הקערה שלש פעמים מעל ראשי המסובים (אך לפי הוראת החיד"א - לא מעל ראשי הנשים).
גם ישראל יוסף בנימין מתאר מנהג דומה בקרב יהודי תוניס.
הרב יעקב משה טולידאנו מציין שגם בני יהדות מרוקו נהגו כן.
הרב שם טוב גאגין מספר כי בביקור במרוקו בשנת תרצ"ב (1932), שאל את רבני מרוקו לפשר מנהג זה, והם השיבו לו כי יש בדבר סגולה לברכה ולהגנה מכל פגע וצרה.
רבי משה בן מכיר כותב ששמע על המנהג לסובב את הקערה בעת אמירת "הא לחמא עניא" ותמה עליו, והוסיף כי לא ראה מי שנהג כך.
לפי השערות, מקורו של המנהג בהרחבה של המנהג שרווח בזמן התלמוד לסלק את השולחן מלפני המסובים בשלב זה של הסדר, במטרה לעורר את הילדים לתמוה על כך.
כך כותב רבי משה פיזנטי מחכמי סלוניקי במאה ה-16 ואחרים.
השערה נוספת אותה מעלה רבי יוסף בן נאים, שבסיבוב הקערה על תכולתה רומז בעל הבית למסובים: כך יצאתם ממצרים, כל אחד משא על כתפו () ועל ראשו, ויצאו "בבהילו", כלומר, בחיפזון.
רבי חיים פלאג'י כותב שמנהגם לסובב את הקערה מעל ראשי בני הבית בעת אמירת "מה נשתנה" ונימק את הדבר על פי הקבלה.
מנהג קדום יותר, ודומה במקצת, מתאר רבי מנחם המאירי, להגביה את הקערה בעת סילוקה בשעת אמירת "הא לחמא עניא" עד לגובה הכתף, זכר לאופן שבו נשאו בני ישראל את צרורותיהם ביציאת מצרים.
פרשני ההגדה על הא לחמא עניא
פרשני ההגדה על "הא לחמא עניא" ליקט הרב יגאל מלכיאל
לחם שעונים עליו הרבה דברים.
דרכו של העני לאכול חצי פרוסת לחם.
הא מרמז על האות האחרונה שבשם ה' שמרמזת על המלכות שאין לה מעצמה כלום.
ה"א = ה' אלוקינו תקום תגאל את השכינה.
ה"א = הנביא אליהו תקום תגאל את השכינה.
גודל האפיקומן = למשקל מנחת העני.
המצרים היו נותנים לעם ישראל לאכול מצות שלא יתעכל האוכל מהר.
הנשים היהודיות היו נותנות צדקה לעניים חיטים ובזכותם יצאנו ממצרים.
שהעשיר והעני חייבים הלילה באכילת מצה.
שהמצה אין בה גאווה, היא עשויה רק ממים וקמח.
הנותן צדקה לעני זוכה ל (6) דברים ואם נותן לו במאור פנים זוכה לענ- (11) דברים.
הא לחמא עניא די – ס"ת גימטריה , .
"הא לחמא עניא " גמטריה 14, המלך שאין מעצמו כלום, ודוד מלך ישראל חי וקיים, כך גם ישראל יישאר לנצח.
יש בו 28 מילים כנגד יהא שמיה רבא.
האות ה' יכולה להירשם בשלוש צורות: , גימטריה 42, שם (אנא בכח).
על מנת לא לבייש את העני אומרים לו בא תאכל "דבר קטן".
"" גימטריה (אכילת מצה, אפיקומן)
אם נשים פסיק בין "הא" ל"לחמא", הפשט יצא: "הא", זה שלפנינו, הלחם בעצמו עונה ומספר את כל הסיפור.
כדי להפוך ללחם, יש לחרוש, לזרוע, להשקות, לזבל ושוב להשקות.
להסיר קוצים, לקצור ולהסיר קליפה.
לטחון, לנפות, ללוש, לגלגל ולרדד ולאפות.
גם אנחנו, כדי לזכות לגאולה, היינו צריכים לעבור שלבים רבים של לנגוף את מצרים ורפואה לישראל.
רק אז זכינו לגאולה של מצרים.
בסוף אכילת המן היה נשאר טעם מצה.
שיוסף הצדיק אמר: "הא לכם זרע".
בזה הסעודה נצרך לעשות שני דברים שמרומזים במילה "עניא", ליתן לעניים, וגם לאמר דברי תורה בקול.
להזכיר את הנס, שמשיורי המצה של מצרים נתברכו בס"א סעודות.
להזכיר שעניים בינונים ועשירים כולם שווים בערך אחד ואוכלים ממין לחם אחד.
בעל ההגדה ראה ברוח הקודש שאם בני ישראל יהיו דחוקים למזונות, יאמרו בעת הסדר: "הא לחמא ענייא" בתמיה?
להזכיר שזאת הייתה הסעודת קבע הראשונה שאכלו כולם אצל שולחן אחד הם ונשיהם בניהם ובנותיהם, שבשיעבוד לא יכלו לעשות זאת.
על ידי אכילת המצה, שזה הוא לחם עוני, זכו למן, שהוא אוכל מלאכים, ע"י שיצאו ממ"ט שערי טומאה ונכנסו בשערי הקדושה.
להזכיר למסובין שבני ישראל צעקו יחד שיגאלו מהגלות, ולא כל אחד בגלות שלנו צועק על הלחם, ולא משתתף בצער השכינה.
שבזכות האמונה, שהיה בידם רק סעודה אחת ויצאו ממצרים, נגאלו.
בפסח נידונים על התבואה, ולא היו יודעים באיזה יום.
בא בעל ההגדה ואומר: בזאת הסעודה נענים על בקשת הפרנסה, שר"ת פס"ח הם המלאכים הממונים על הפרנסה, פא"י סא"ל חת"ך.
לעורר את המסובין בשאלה, כי לבעל הבית יש רק מצה, והיכן הקרבן פסח?
להזהיר את בני הבית לאכול את המצה בקדושה כמו בקודשים.
שנזכה לעבוד לבטל את כל התאוות הגשמיות, שנזכה לגאולה העתידה, ליהיות בני חורין מכל דבר וגם ממלאך המוות.
על עם ישראל להתקדש ולהתרחק מהמידה של "כי כל שאור וכל דבש לא תקטירו ממנה", ולהיות בדרגה של לחם העולה על שולחן מלכים, ובני ישראל המה בני מלכים!
ועליהם להיות מקודשים ככלה, ומברכין עליה שבע ברכות.
בשם ר' מתיה בן חרש: לבני ישראל לא היה בידהם שום מצווה במה להגאל, ולכן נצטוו במצוות הפסח והמילה ולא נתרשלו בה.
כך האב מצווה על חינוך הבנים שיושבים מסביב השולחן, להזהירם שלא יתרשלו בקיום המצוות, ומיד נגאל.
במצרים היו אוכלים אכילה גסה כסוס ופרד, וברגע אחד אכלו כבני מלאכים, אכילת כזית, בדרגה של "צדיק אוכל לשובע נפשו".
בארץ גושן היה ברכה מספיק, אך היה מי שנפתה וחשב להרוויח כפליים, והייתה מרה אחריתו.
להזכיר את זכות האבות, שאלמלא ההבטחה "אנכי ארד עמך ואנכי אעלך" לא היינו נגאלים.
שנצעק לקב"ה בלילה זה, כמו שהבצק של המצה לא נותנים מנוח, כך הגויים לא נותנים לעם ישראל מנוח, ומתפללים שהקב"ה יגאל אותנו מידם.
למרות כל הצער והעינויים במצרים, עם ישראל לא דיברו מאומה ולא הטיחו דברים כלפי מעלה, אך האמינו שהכל לטובתם, ובזכות זה נגאלו.
בזכות מסירות הנפש, שארבעה ימים קודם שחיטת קרבן הפסח קשרו את השה לכרעי המיטה, והיו בסכנה גדולה, ובבא עת אכילתם קוראים בחדווה לחבריהם הנימנים על השה ואמרו: "כל דכפין ייתי וייכול", ובזכות המסירות נפש של עם ישראל אחד לחברו זכו לגאולה.
."וזה לחם העוני, ציור קימוץ והתכנסות הכוחות, די אכלו אבהתנא בארעא דמצרים, הוא הולך עימנו על דרכנו הארוכה, אשר דוגמאות של לחץ וצרות מצרים".
בחזו"ע מביא פירוש של בעל "אמת ליעקב" הממחיש את גודל החשיבות של אמירת ההגדה, והוא שמבואר עפ"י חז"ל במס' שבת י"ב: שאין מלאכי השרת בקיאים בלשון ארמי ולכן אין לאדם לבקש צרכיו בלשון זו, אבל במקום שהשכינה ממש נמצאת אפשר גם בלשון ארמי כי הקב"ה נמצא.
וזו הסיבה שפותחים ההגדה בלשון ארמי, מכיוון שאין לנו צורך במלאכי השרת שיעלו את דברנו למעלה מפני שהקב"ה איתנו פה ממש
אכילת המצה בפסח מופיעה כבר בשלב הראשון של ליל הסדר בשתי מגמות מקבילות המופיעות בשתי חצאי המצות.
חצי המצה הקטן יותר עליה אנו מברכים "על אכילת מצה" ואותה אנו אוכלים בתחילה, וחצי המצה הגדולה יותר המוצפנת במפה ונאכלת רק לאחר הסעודה.
ההבדל שבין שתי המצות מופיע כבר בדרך ההתייחסות אליהן בתחילה.
בעוד המצה הנאכלת ראשונה מושמת בין שתי המצות השלמות המיועדות לברכת המוציא, כחלק מן המערכת המצוותית עליה אנו מברכים, הרי מצת ה"אפיקומן" מצויה בין בגדיו של האדם מוצפנת כחלק בלתי נפרד מהווייתו.
את ההבדל שבין שתי המצות בארנו גם מצד תכליתן.
בעוד המצה הראשונה מיוחסת בעיקרה לברכת "על אכילת מצה" ומצליחה להופיע "אכילה מדברת" ("לחמא עניא"), הרי ה"אפיקומן" מתייחס לממד הנהנתני של האכילה (ומופיע כאכילה של דברי מתיקה).
השארת החצי הגדול יותר של המצה לאפיקומן לימדה אותנו על מרכזיות מגמת איחוד המעשה המצוותי עם הגוף ברמת העשייה הנהנתנית.
אולם פסיקת השו"ע ביארה לנו שמגמת איחוד זה אינה שלמה (חיסרון המתבטא באי יכולת הקרבת קורבן הפסח), ועל כן מעשה אכילתה כיום הוא רק ברמת "זכר".
האיסור לאכול לאחר ה"אפיקומן" והחיוב לחזור על אכילתו אם אכל משהו אחר, ביארו לנו ש"זכר" זה הוא בעל רושם עמוק ביותר.
דעת שיבולי הלקט: נוסח זה היו אומרים לפני הבאת קורבן פסח על מנת שיהיה מנוי יחד עם עם בני המשפחה בהבאת קורבן פסח.
גלתה יהודה מעוני – בעוון שגזלו מתנות עניים בזמן המקדש גלינו מארצנו – והמצה ניקראת "לחם עוני" ובזכות המצווה נגאל בקרוב אמן.(יש מוסיפין כי היום שיחול בו פסח, באותה שנה, אותו יום בשבוע יחול ט' באב שיהפך עלינו לששון ולשמחה).
הא גמטריה – 210 – מספר השנים שעבדו בפרך.
עיקר אכילת המצה, לא להזכיר את העבדות הקשה, אלא את חיפזון הגאולה, מבחינת "ישועת ה' כהרף עין".
"כל דיכפין" – כנגד כזית ראשון; "כל דיצריך" – כנגד האפיקומן.
הגלות גורמת לעוני ברכוש ובכסף, וביציאת מצרים יצאנו ברכוש גדול ובחיזוק האמונה, ולכן אומרים:
"כל דיכפין" – כנגד הרעבים והעניים; "כל דיצריך" – כל הצריכים חיזוק באמונה מוזמנים.
מחלקים את המצה לשניים חלק גדול וחלק קטן מכיוון שבתפילת ערבית אומרים הלל שלם ובהגדה מחלקים את ההלל לשניים קודם האכילה ולאחר האכילה
מדרש תנחומא (ורשא) פרשת וישלח סימן י.
הא לחמא עניא – על ידי הדברים שיאמרו על המצה יתגלו "הבנים" היושבים סביב שולחן הסדר מי הוא :"החכם" "הרשע" "התם" ו"שאינו יודע לשאול"
הא לחמא גימטריה מילה שבזכות המילה יצאו ממצרים.
עניא גמטריה ענווה שבזכות הענווה יצאו.
ה"א נוטריקון אדם הראשון רמז שהוא סיבב לחמא עניא די אכלו אבהתנא במצרים שגלות מצרים הייתה בגלל אדם הראשון
"הא לחמא" זה הלחם מורה על חכמה, "עניא" מורה כי חכמה עניה "די אכלו" מורה על קבלה פנימית, "אבהתנא" אבות כידוע ע"פ הקבלה שהאבות הם חכמה בינה אמא, "בארעא" ארץ האדם משול לארץ קטנה, "דמצרים" זה מייצרים.
כאשר אדם ממלא את עצמן בכל מיני חכמות מתוך פרד"ס התורה, "כל דצרייך יתי ויפסח " שקורבן פסח היה נאכל על השובע וזה סוד השלמות עניין העשירות הרוחנית ושלמות המצוות.
"השתא הכא" השנה אתה כאן נמצא בתוך ההגבלות שלך ואין בא לידי ידי מעשה .
חכמה זו היא עניה וגורמת לו מייצרים בדעת וחוסר שלמות.
הקב"ה ואומר לאדם: "כל דכפיין ייתי וייכול" שחייב אדם לשלב את כל הכלים תלמוד תורה עם עשיית המצוות.
"לשנה הבאה בארעא דישראל " שרק בארץ ישראל ניתן לקיים את כל המצוות ושם נמצאת השלימות "השתא עבדין לשנה הבאה בני חורין " רמז לכל הבנים היושבים לשולחן שכרגע אנחנו נקראים עבדים של המייצרים וההגבלות נעשה מצוות עם הבנה עקיבות שלמות ובקרה ואז ניקרא בני חורין
הא אות ה הטעם שהתחיל באות ה לפי שישראל השתעבדו רק שמונים ושש שנים לפי שיוסף הצדיק קבע בחוק שהחמישית לפרעה וארבע הידות להם ובני ישראל שעבדו את בני ישראל כל היום ולכן חמש פעמים שמונים ושש הרי הם ארבע מאות ושלושים ורמז לכך שליוסף הצדיק נוסף האות ה.
ה"א אות ה כנגד חמשת לשונות גאולה הוציאנו מעבדות לחירות .
משעבוד לגאולה .מיגון לשמחה.מאבל ליום טוב.
ה"א אות ה כנגד חמישה שעבודים עבודת פרך,מרור,לחץ,עינוי,עבודה קשה.
ה"א אות ה שכתוב תכבד העבודה שבתחילת השיעבוד היו נושאין משא של חמשה אנשים ומשתכבד ה-עבודה שתכבד עליהם עוד חמש וזה רמוז במספר התיבות "תכבד העבודה על האנשים.
ה"א אות ה שפרעה ומצרים היו יונקים חמשה סוגי דם טמאים ומזה היה להם כח לשלוט
ה"א גימטריה שש רמז וזכות לשש האמהות שיצאנו בשבילן שרה, רבקה רחל, לאה, בלהה, זילפה.
ה"א גימטריה שש שבזכו שנולדו שישה בכרס אחד יצאנו ממצרים ה"א ר"ת אשריכם הילדים
התחיל באות ה על זכות שעתידין לקבל חמישה חושי תורה
הא לחמא גימטריה מילה שבזכות דם המילה יצאנו ממצרים
לחמא עניא די ר"ת לעד שבית שלישי לא יחרב לעד.
הא לחמא עניא ר"ת וס"ת גימטריה מאה ושמונים כמניין גהנם ששלושה אינם רואים פני גהנם ואלו הן דקדוקי עניות ,חולי מעיים והרשות הכוונה למי שיש לו נושים .
לעודד את העני "ראשיתך מצער ואחריתך מצער ולכן מתחיל בארעא דמצרים ומסיים בארעא דישראל.
הא לחמא עניא גמטריה מאתים ושש עשרה שבזכותצ יראת השמים יצאו ממצרים יראה גמטריה 216 שנאמר וייראו העם את ה'
מתחיל באות ה ומסיים באות נ שהקב"ה יורד מחמישים וחמש רקיעים ששולט בהם ובא לשמוע שמשבחים אותו בבתי ישראל.
די אכלו אבהתנא בארעא דמצרים ר"ת גמטריה 12 שבזכות שנים עשר שבטים נגאלנו ממצרים.
יתיי ויכול ר"ת גמטריה 14 כמניין אשתו גמטריה קטנה 14 שאף האשה חייבת במצה.
לעורר את עניין הלחם שבמדבר ,לכאורה אותו הלחם לא היה מצה מכל מקום היציאה למדבר גרמה שאכלו את המן והוא הראיה ליציאה ממצרים.
הא לחמא עניא" – לפי הקבלה חודש ניסן נברא ע"י האות ה שהוא כח הדיבור שליל פסח מהללים את הקב"ה ע"י חמש מוצאות הפה: שפתיים (בומ"פ), חיך (גיכ"ק), לשון (דטלנ"ת), גרון (אחה"ע), שיניים (זסשר"צ).
"הא לחמא עניא" – ההגדה פותחת ב"לחם עוני", להורות לנו שכאשר מתחילים להתכנס תחת עבודת ה', יש להתרחק מהמותרות ולקיים את דברי המשנה: "פת במלח תאכל ומים במשורה תשתה".
מתחיל ב"הא לחמא" כהקדמה לאורחים, שלא יהיה נראה כצוחק שותה ואוכל בזמן הגלות, ולהורות למסובין שכל המצוות שנעשים בלילה קדוש זה הם לזכר חרות מצרים ולא לשם עונג.
אפשר לפרש על פי הידוע מדבר רז"ל, הטעם שנתגלה במצרים המלאה גילולים וטומאה והוא כהן, כמו שנאמר: "אתה כהן לעולם".
ולמדנו: אב כהן נטמא לבנו.
שאל טרונספרומוס לרבי עקיבא ע"ה: הקב"ה אוהב את העניים?
וכשאינו מפרנסן סימן שאינו רוצה לפרנסן, ואיך ישראל נותנים צדקה לעניים?
והרי זה רומז למלך שגירש את עבדו ובא שר אחד ופרנסו, בוודאי שהמלך יכעס!
ענה לו רבי עקיבא: אם המלך כעס על בנו וגרשו מהארמון, ובא אחר ופרנסו, בוודאי שהמלך יחזיק לו טובה על שפרנס את בנו.
ועם ישראל נקראים בנים לה' יתברך, ולכך נצטווינו על מצוות הצדקה.
וזה דברי המגיד: "הא לחמא עניא דאכלו אבהתנא בארעא דמצרים" בצאתם ממצרים, כי לא הספיק בציקם להחמיץ, וה' יתברך נתגלה עליהם במצרים והוציאם מייד.
ומכן מוכח שיש לנו עם ישראל דין בנים, ואב כהן נטמא לבנו.
ולכן כל דכפיין ייתי וייכול, לתת צדקה לכל דכפין ולכל נצרך, משום שאנו בנים למקום ולקב"ה יש לו נחת רוח בזה שבניו מפרנסים את העניים.
הקב"ה שבר סך גזרת הגלות לטובת ישראל מסיבת טומאת מצרים והצניע החצי השני בשאר מלכויות ולכן פורסין המצה לחצאין זכר לחסד זה ונוטל הפרוסה בידו ואומר "הא לחמא עניא".
"כל דיכפין ייתי ויכול וכל דצריך ייתי ויפסח", כי לאחר שהמסובין יאכלו לשובע (מחגיגת י"ד ומשאר מאכלים), יוכלו לאכול את קורבן הפסח בנחת מבלי לשבור בו עצם ולעבור על איסור "ועצם לא תשברו בו".
בארעא דישראל" : כן יזכנו לגאולה האמתית.
גם העני מצווה לאכול מצה לתאבון
חוצים את המצה לשניים מכיוון שליבם עדיין לא היה שלם אלא רק לאחר קריעת ים סוף ששם נאמר ויאמינו בה' ובמשה עבדו
"כל דיכפין ייתי וייכול" – על בעל הבית להיות בעל חסד, כמו המצה שהיא מצד החסד, אשר ישבו עמו עניים ב"סדר" ולחזקם באמונה, שהמצה היא לחם האמונה
שלושת הרגלים הם כנגד האבות פסח-כנגד אברהם סוכות -כנגד יצחק שבועות -כנגד יעקב ולכן בעל הבית מתחיל "כל דכפין יתי ויכול" לתת הרגשה לכל האורחים שכבר הוזמנו מראש שיש עוד מקום לאורחים נוספים וכך כל המוזמנים מרגישים כאחד מבני הבית ולא מתביישים
"הא לחמא עניא" – הקב"ה הקדים את יציאת בנ"י בשבעה ימים ממצרים, ורק ביום שביעי של פסח המצרים טבעו בים ולא יראו עוד לעולם, כך המים הטבועים במצה לא יוכלו להראות לעולם
הא לחמא עניא בעל הבית מעודד את העניים בזאת המצה שהיא עגולה וגם הקערה עגולה וגם הביצה שהעולם מתנהג כגלגל היום עני מחר עשיר היום עבד מחר אדון
"הא לחמא עניא די אכלו אבהתנא במצרים "המצה ניקראת מאכל עוני ומאידך ניקראת "מיכלא דימהנותא" שהמצה מסמלת את היציאה ממצרים מעבדות לחרות ,והמצה מסמלת את עבודת ד' בשני אופנים ,אם כבנים ואם כעבדים ובליל פסח כולנו ניקראים בנים למקום.
רבי שמעון אומר "למה נקרא לחם עוני על שם שניתענו בני ישראל במצרים"
מספר ימי השנה 365 נחסר 7 ימים שרק נאכלת מצה נקבל 358 גימטריה "נחש" שכל השנה הוא תיקון של חטא אדם הראשון "בזעת אפיך תאכל לחם" ובפסח נידונים על התבואה והמצה היא לחם האמונה
ולשיטת בן זומא יש לפרש, דדוקא השנה הזאת שאנחנו עבדים אנו אוכלים לחמא עניא זכר ליציאת מצרים אבל לא כן לשנה הבאה שנהיה כבר בני חורין שוב לא נצטרך לעשות זכר ליציאת מצרים אלא רק זכר לשעבוד מלכויות.
האאד או האווד (בסומלית: Hawd; בערבית: هَوْد) הוא אזור פורה בקרן אפריקה, שכולל את החלק הצפון-מזרחי של מחוז סומלי שבאתיופיה, וכן חלקים מסומליה.
שטחו של האאד אינו מוגדר, על פי כמה מקורות גבולו המזרחי הוא העיר הרר י.מ.
לוויס מספק פירוט רב יותר, ומסמן שגבולו הדרומי הוא הרי גוליה והרי אוגו.
"הקצוות המזרחיים והצפוניים נכנסים עד לרפובליקת סומליה, בזמן שהמערביות והדרומיות (שיותר מאוחר התאחדו עם אזור אוגדן הסמוך) יצרו חלק ממחוז הררג האתיופי.".
אחרי כיבושה של מזרח אפריקה האיטלקית במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, אזור זה יחד עם אוגדן היווה מוקד סכסוך בין סומליה לאתיופיה.
הבריטים החלו לשלוט באזור ב-1941 כחלק מההסכם האנגלו-אתיופי על מנת לבנות מחדש את אתיופיה אחרי מלחמת העולם השנייה.
הבריטים הוסיפו את האזור לקולוניה שלהם סומלילנד הבריטית, אך באופן רשמי האזור היה תחת שליטה אתיופית.
אחרי שבריטניה פינתה את האזור בשנת 1954 היא שמרה על נוכחות צבאית בהאאד.
הבריטים שמרו על ההשפעה באזור כאשר נתנו לרועים סומלים להיכנס באופן חופשי לאזור האתיופים גינו את הבריטים אך הם טענו שהאזור אינו שייך לאתיופיה אלא היה חלק מסומלילנד האיטלקית.
בשנת 1960 כאשר סומליה הוקמה מאיחודם של סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית היא סירבה להכיר בגבולות שנחתמו בעבר.
במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 עימותי גבול שיגרתיים עד אשר זה הגיע לכדי מלחמה, מלחמת אוגדן שבה סומליה הפסידה הפסד צורם ממנו לא התאוששה.
נכון ל-2007 הגבול עדיין מתוח, באזור עצמו עמלים קבוצות בדלניות כמו החזית הלאומית לשחרור אוגדן והחזית לשחרור מערב סומליה לשעבר על מנת להסתפח לסומליה או להקים מדינה עצמאית.
האבובית המקורבת (tubulus contortus proximalis) היא מבנה צינורי מפותל המהווה חלק מכל נפרון.
באבובית המקורבת נעשית מרבית הספיגה החוזרת של חומרים מהתסנין שנכנס לנפרון.
כשני שלישים מהמים, מהנתרן ומהכלור שסוננו לנפרון נספגים בחזרה בעזרת מנגנונים אקטיביים ופסיבים בדפנות האבובית, בדרך כלל במהלך מעבר אקטיבי של נתרן או כתוצאה ממעברו.
גלוקוז וחומצות אמינו נספגים בחזרה כמעט לחלוטין.
מהאבובית המקורבת נספגים בחזרה גם אשלגן וביקרבונט.
תאי האבובית המקורבת גם מפרישים חומרים לתוך התסנין.
ביניהם יונים של מימן (פרוטונים) וכן חומצות ובסיסים אורגנים, שרובם הם תוצרי פסולת סופיים של תהליכים מטבוליים.
האבובית המקורבת מחולקת לשלושה מקטעים:
מקטע S1- אחראי על עיקר הספיגה החוזרת- ובו נספגים כ־90 ליטרים ליממה (מחצית מהתסנין).
לצורך כך האפיתל במקטע צריך להיות בעל שטח פנים רחב (בעל microvilly) וכן בעל brush border- אזור המכיל טרנספורטרים, תעלות, אנזימים וכולי.
מקטע S2- בו מתבצעת הפרשה
מקטע S3- הצינור הישר או ה- pars recta: בו מתבצעת ספיגה חוזרת שלאחר הפרשה יחד עם מעט ספיגה חוזרת.
באבובית המקורבת נספגים בחזרה 50–60 אחוזים מהנתרן המסונן, כל הגלוקוז וחומצות האמינו, 80 אחוזים מהזרחן, 80 אחוזים מהביקרבונט, ו-50 אחוזים מהסידן.
ספיגה חוזרת של מים לגוף מתבצעת שתי דרכים- בין התאים (פארא-צלולרית- 30 אחוזים מהספיגה החוזרת) ודרך התאים (אינטרא צלולרית- 70 אחוזים מהספיגה)- על ידי תעלות מים מסוג אקווהפורין 1 (תעלות דומות מסוג 2 נמצאות בצינור המאסף והן תלויות בפעילותו של הורמון נוגד השתנה.
משאבת נתרן-אשלגן: המשאבה המרכזית שנמצאת על הממברנה הבאזו-לטרלית היא משחלף נתרן/אשלגן ATP.
משאבה זו מכניסה שני יוני אשלגן לתא, ומוציאה תמורתם שלושה יוני נתרן אשר נספגים בחזרה בגוף.
כתוצאה מכך נוצר כוח מניע למשאבות הנמצאות בצד הפנימי של צינור האבובית.
סימפורטרים: למשל סימפורטר נתרן-גלוקוז, או נתרן-חומצות אמינו: נמצאים בצד הפנימי של האבובית, (המחצית הראשונה) הנתרן עובר בפעפוע, כאשר גלוקוז או חומצות אמינו עוברות בהעברה משנית יחד עם הנתרן.
באותו האופן, סימפורטר נתרן-פוספט (אשר מושפע ספציפית מפעילות של PTH ומרמת הזרחן בדם- אשר מעכבים את המשאבה)
אנטיפורטר נתרן-מימן- כניסה של נתרן לעומת יציאה של מימן.
המימן בתורו יוצר יחד עם ביקרבונט (והאנזים קרבוניק אנהידרז) מים ופחמן דו-חמצני.
הפחמן הדו-חמצני נכנס חזרה לתא ונהפך שוב לביקרבונט אשר יוצא מהתא באמצעות סימפורטר נתרן/ביקרבונט.
ספיגה פרצלולרית: חלק מהתסנין עובר בין התאים: למשל, חלק מהאשלגן עובר ספיגה מחדש בדרך פרצלולרית, (וחלק בתוך תעלה בתוך התא) כמו גם כלור ואניונים נוספים.
במחצית השנייה של האבובית המקורבת, נתרן עובר ספיגה באופן פארא צלולרי יחד עם כלור.
ספיגה טרנסצלולרית- מים עוברים דרך תעלות מים מיוחדות, (מלבד העברתם במנגנון טרנסצלולרי) אוריאה עוברת בפעפוע יחד עם המים (משנית לספיגת המים).
מנגנון גרירת הממס- solvent drag: המים זורמים בספיגה חוזרת לאבובית, כתוצאה מספיגת הנתרן, והם גוררים איתם מומסים כגון אשלגן, סידן ומגנזיום.
הרעיון המרכזי בתרופות משתנות הוא הגברת השתן במנגנון של עיכוב ספיגת הנתרן באתרים שונים במערכת האבובית- כתוצאה מכך שפוגעים בספיגת הנתרן בחזרה לגוף, יש "סחיבת מים" לאורך האבובית שגורמת להשתנה מוגברת.
הנפרון פועל כך שחלקים מסוימים מפצים על חוסר פעילות של חלקים אחרים- כך שעצירת הספיגה במקטע מסוים תעלה משמעותית את הספיגה באתרים אחרים.
באופן כללי, הטיפול בתרופות משתנות שפועלות באבובית המקורבת אינו יעיל מספיק- מאחר שישנם מגנוני פיצוי כאמור בחלקים אחרים של הנפרון.
התרופה המשתנת שפועלת באבובית המקורבת היא תרופה המעכבת את האנזים קרבוניק אנהידראז או – carbonic anhydrase inhibitors: (אצטזולמידים): הרעיון המרכזי הוא מניעת חזרתו של ביקרבונט לדם, ועל ידי כך עיכוב האנטיפורטר נתרן-מימן- פחות נתרן ייספג חזרה בדם אלא יופרש בשתן- הגברת ההשתנה.
מאחר שספיגת הנתרן תלויה בספיגת ביקרבונט באופן עקיף, התרופה מעכבת את ספיגת הביקרבונט בחזרה לדם.
תופעות הלוואי הן חמצת מטבולית (ראו מאזן חומצה ובסיס.
לרוב משתמשים בתרופות אלו כטיפול לגלאוקומה- מאחר שגם ייצור והפרשת נוזלי העין מתווכת על ידי אנזים זה ועיכובו יביא להורדת הלחץ התוך עיני.
גם במצבים של אלקליזציה והיווצרות שתן חומצי מטפלים בתרופה זו, או כטיפול לפני עליה להרים- מביא לעיכוב ייצור נוזל מוחי שדרתי.
כאמור, תופעת הלוואי העיקרית היא חמצת מטבולית, יכולה להיווצר היפוקלמיה כתוצאה מהגעת כמות גדולה מדי של נתרן לצינור המאסף בתמורה להפרשת יתר של אשלגן, מאחר שהתרופה רעילה לכליות יכול להתפתח נפריטיס אינטרסטיציאלי, ויכולות להיווצר אבנים בכליות.
לא משתמשים בתרופה זו במקרים של שחמת הכבד.
תסמונת פנקוני היא בעיה נרכשת או תורשתית, שבה התא לא סופג בחזרה חומצות אמינו, גלוקוז, או פרוטאינים בעלי משקל נמוך.
Dalmatian hypouricemia- חומצת שתן נספגת באבובית המקורבת, מופרשת, ונספגת שוב בחזרה.
אם ההפרשה עצמה לא תקינה, תהיה הצטברות של חומצת שתן- שגדון- אולם לעיתים יש היפואוריצמיה כתוצאה מעודף הפרשה של חומצת שתן לשתן- יכול להיות כתוצאה ממוטציה בנשא URAT1 אשר מכניס חומצת שתן ומוציא חומצה לקטית או בנשא GLU9 שמכניס חומצת שתן לדם.
התוצאה היא היפואוריצמיה, הרבה חומצת שתן בשתן, ולכן הרבה אבנים בשתן.
האבובית המרוחקת (מכונה גם "הנפרון הדיסטלי") הוא החלק באבובית הכליה בו מתבצע פינוי של יוני המימן העודפים.
האבובית המרוחקת והצינור המאסף סופגים בחזרה כ- 7% מהמלח שהסתנן, מפרישים לאבובית כמויות של אשלגן ומימן, וסופגים בחזרה כ־17% מהמים.
ספיגת המים תלויה בריכוז הורמון נוגד השתנה- ADH.
באופן כללי, הנפרון הדיסטלי מורכב מרבעה חלקים: הטובול הדיסטלי, המקטע המקשר- connecting segment, הצינור המאסף הקורטיקלי (שנמצא בקורטקס) והצינור המאסף המדולרי (שנמצא במדולה).
בנפרון הדיסטלי מתבצע ה"כוונון הסופי" של נפח והרכב השתן ובאמצעות, בין היתר, בקרה הורמונלית.
על מנת לבצע את התפקידים השונים, הטובול הדיסטלי זקוק מבחינה מבנית ל-
קיומם של tight junctions בין התאים: על מנת לאפשר שמירה על מפלי ריכוזים משמעותיים בין הדם לשתן.
(ניתן לזהות שמונה קשרים חלבוניים כאמור במקום אחד בטובול הפרוקסימלי).
מסירה דיסטלית קטנה: לכוונון עדין יש צורך בכמות קטנה של ליטרים שזורמים בחלק זה, כאשר אם הזרימה תהיה מהירה מדי, לא יהיה מגע מספיק בין השתן לבין תאי הנפרון.
סימפורטר נתרן-כלור על הצד הלומינלי: כלור ונתרן נכנסים לתא.
תעלת סידן בצד הלומינלי: מעבירה סידן לתוך התא.
משאבת נתרן-אשלגן התלויה ב־ATP- בצד הבאזו-לטרלי: בדומה ללולאת הנלה.
אנטיפורטר נתרן-סידן בצד הבאזו לטרלי: הנתרן חוזר בחזרה בעוד שהסידן יוצא לדם.
5*תעלת כלור על הצד הבאזו-לטרלי.
בצינורית המאספת- תאים מסוג principal cells:
תעלת נתרן מסוג ENAC, תעלת אשלגן ותעלת מים בחלק הלומינלי.
משאבת נתרן-אשלגן הפועלת על ATP בחלק הבאזו לטרלי: אשר מוציאה נתרן בחזרה לדם ומחזירה אשלגן לשתן.
משאבה זו מתווכת על ידי אלדוסטרון אשר מחיש את פעילותה, ומעלה את כמות תעלות הנתרן על הממברנה הלומינלית.
תעלות מים הפועלות על ידי הורמון נוגד השתנה ADH.
בצינורית המאספת- תאים מסוג intercalated cells: (סוג A)
משאבת מימן הפועלת על ATP בחלק הלומינלי.
אנטיפורטר ביקרבונט-כלור- הביקרבונט חוזר לדם והכלור יוצא אל השתן.
(בתאים מסוג B מתבצעת הפרשה לשתן של ביקרבונט).
תרופות הפועלות על הנפרון הדיסטלי
תרופות הפועלות על האבובית המרוחקת
התרופות המשתנות פועלות על הקו-טרנספורטר נתרן-כלור אשר נמצא בצד הלומינלי: אלו הן תרופות ממשפחת התיאזידים.
השימושים הקליניים שלהן הם יתר לחץ דם - הם מורידים את לחץ הדם על ידי הפחתת נפח הגוף, בתחילה, ולאחר מכן כתוצאה מהירידה בתנגודת הפריפרית.
תיאזידים ניתנים גם במקרים של אי ספיקת לב ובצקת, או למשל אבנים בכליות- הסיבה המרכזית ליצירה של אבנים בכליות היא קלצוריה אידיופתית- הפרשת סידן מוגברת בשתן.
התיאזידים מעודדים ספיגה מחדש של סידן בגוף.
מצב נוסף בו ניתן תיאזיד הוא בסוכרת נפרוגנית תפלה- nephrogenic diabetes insipidus.
תופעות הלוואי של תיאזידים הם היפוקלמיה כתוצאה מהפרשה מופחתת של אשלגן, היפראוריצמיה- ספיגה מוגברת של חומצת שתן בטובול הפרוקסימלי והתפתחות שיגדון- כתוצאה מכך שהכליה מנסה לספוג את האוריאה קודם לכן כדי להתמודד עם אובדן הנפח.
תופעת לוואי נוספת היא היפונתרמיה (ראה- פיזיולוגיה של נתרן)- היפונתרמיה אינה דווקא מרמזת על מיעוט של נתרן בדם ברמה הכמותית אלא על ריכוזו הנמוך בנוזל החוץ תאי- לעומת המים.
תיאזיד גורם לכך שהירידה בנפח מעודדת את פעילותו של הורמון נוגד השתנה ADH, אשר גורם לספיגה חוזרת של מים וכתוצאה מכך לירידה בריכוז של הפלסמה ולהופעת היפונתרמיה.
בנוסף תיאזידים עלולים לגרום לאימפוטנציה, היפרליפידמיה, וגם תגובות אלרגיות.
תרופות הפועלות על הצינורית המאספת
הצינורית המאספת סופגת רק 2.5% מהנתרן שעבר סינון, אך היא אחראית על קביעת הריכוז הסופי של נתרן בשתן ועל חלק משמעותי מהפרשת האשלגן.
קיימות שתי קבוצות של תרופות אשר פועלות על הצינור המאסף- אשר מאופיינות בכך שהן מונעות את הפרשת האשלגן- ומכאן שמן: potassium sparing diuretics:
תרופות אשר בולמות את תעלת הנתרן: (אמילוריד)- באופן כללי, הנתרן שנספג יוצא דרך משאבת נתרן/אשלגן והאשלגן שמופרש יוצא דרך אותה משאבה.
רמות האשלגן נקבעות בסופו של דבר על ידי כמות הנתרן הזמין לספיגה- בלימת תעלת הנתרן תביא למניעת הפרשת האשלגן.
תופעות הלוואי הן בין היתר היפרקלמיה.
תרופות אשר מעכבות את הרצפטור לאלדוסטרון- למשל spironolactone.
מאחר שאלדוסטרון משפיע גם על תעלות המימן בתאי הביניים, חסימת פעולתו עלולה להביא לחמצת מטבולית ולהפרשה מוגברת של ביקרבונט בשתן.
תופעות הלוואי הן, כאמור, היפרקלמיה, אצידוזיס מטבולית והפרשת ביקרבונט, גינקומסטיה, אימפוטנציה והגדלת הפרוסטטה (כתוצאה מהקישור לרצפטורים הורמונליים נוספים).
התרופות ניתנות במקרים של יתר לחץ דם, מקרים של אי ספיקת לב (יחד עם חוסמי ביתא), היפואלדוסטרוניזם ראשוני ועוד.
תסמונת גיטלמן- תסמונת שבה הקוטרנספורטר נתרן/כלוריד נפגע.
ההשפעה דומה ללקיחת משתנים מסוג תיאזידים
תסמונת גורדון- תעלת הכלוריד עובדת ביתר ומחזירה עודף של כלוריד לדם.
התוצאה היא לחץ דם גבוה, היפרקלמיה ואצידוזיס.
הפתרון הוא מתן של תיאזיד.
תסמונת לידל- פגיעה ב־ENAC- יש עודף של תעלות נתרן ולכן יש ספיגה של מים בחזרה לגוף- היפרוולמיה, והיפוקלמיה.
אצידוזיס מסוג RTA דיסטלי: מוטציה במשאבת ATP של המימן, הנמצאת בתאי הביניים.
בעיות בתפקוד האלדוסטרון: פסאודו היפראלדוסטרוניזם, פסאודו-היפו-אלדוסטרוניזם, היפר-אלדוסוטרוניזם.
סוכרת נפרוגנית תפלה- בעיות ברצפטור V2 של הורמון נוגד השתנה ADH, יגרמו לכך שלא ניתן יהיה לרכז את השתן ברמה מספקת- וכתוצאה מכך תהיה השתנת יתר וצמא מתמיד.
סוכרת כזו יכולה לנבוע, בין היתר, כתוצאה מהיפרקלצמיה או מלקיחת תרופות מסוימות כגון ליתיום.
האב פרוספר של רוח הקודש היה כומר ממסדר 'הכרמליתים היחפים'.
במהלך המאה ה-17 פעל האב פרוספר רבות במיסיון הקתולי באסיה, והפך לאחת הדמויות הנערצות בהיסטוריה של המסדר הכרמליתי כאחראי לשובו של המסדר אל כור מחצבתו על הר הכרמל.
האב פרוספר נולד בשנת 1583 תחת השם ריוחאנו (Riojano) בעיר נלדה (Nalda), השייכת לדיוקסיה של קלהורה (Calahorra) בלה-ריוחה (ספרד).
פרוספר התחנך בכנסייה, וכבר היה כומר כאשר הצטרף למיסיון בשנת 1607, ונשלח על ידי הכנסייה הקתולית לאסיה.
בשנת 1621, כאשר היה כומר בכיר במיסיון בעיר אספהאן בפרס, ניצל מטבח שהתחולל בקרב המיסיונרים הנוצרים בעיר.
לאחר מכן ייסד מיסיון בעיר הנמל בצרה (היום בעיראק), ומאוחר יותר שימש ראש המנזר הכרמליתי בעיר חלב בסוריה.
שובם של הנזירים הכרמליתים אל הר הכרמל
בשנות ה-20 של המאה ה-17 החלה להתגבש תוכנית חזרה של המסדר אל כור מחצבתו על הר הכרמל.
המועצה העליונה של הכנסייה הקתולית ברומא אישרה את בקשת 'הכרמליתים היחפים' ב-30 בינואר 1627, והמשימה הוטלה על האב פרוספר, שיצא מיד לארץ-ישראל.
תחילה התגורר האב פרוספר עם נזירים פרנציסקנים בנצרת, שסייעו לו רבות, וב־29 בנובמבר אותה שנה חתם האב פרוספר על הסכם עם שליט הכרמל באותה התקופה, האמיר אחמד טורבאי, ובו נמסרו לכרמליתים מערת אליהו ופסגת ההר לבניית מנזר ונטיעת גנים, כולל שטחים סביב הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
עם חתימת ההסכם, ערך האב פרוספר מיסה במערת אליהו שלמרגלות הכרמל, כמעט בדיוק 400 שנה לאחר שחברי המסדר הכרמליתי הסתלקו משם לאחרונה.
בשנים 1631–1635 הפך האב פרוספר את מערת אליהו לכנסייה, אך מחאת הדרווישים המוסלמים, שהחזיקו במערה לפני כן, הגיעה עד לאיסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית.
בנוסף, גם בפסגת ההר התגלעו סכסוכים קשים בין הכרמליתים ובין הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
בעקבות זאת, החליט האב פרוספר בשנת 1635 להקים את המנזר במדרון שבין הכנסייה היוונית ובין מערת אליהו, ובשל המתלול נחצב רוב המבנה בצלע ההר, במקום שקיבל מאז את השם 'מערת פרוספר' או 'מנזר פרוספר'.
מקום זה שמש את הנזירים הכרמליתים במשך שנים רבות, עד שנהרס בימי דאהר אל-עומר, בשנת 1767.
החיים בחדרים החצובים בסלע היו דלים וקשים, ומעט הנזירים שהתגוררו במנזר לא האריכו לחיות.
בדרך כלל התגוררו במקום 5–6 נזירים, ובנוסף למחלות הם גם סבלו מתקיפות שודדים רבות, ונאלצו לא אחת לנטוש את המנזר למקום מבטחים בחיפה או בעכו.
האב פרוספר נפטר אף הוא במנזר שחצב בצלע ההר בשנת 1653.
היום ניתן לראות את שרידי המנזר שהקים האב פרוספר, בשביל היורד אל רכבל חיפה.
הא ג'ין (נולד ב-21 בפברואר 1956) הוא משורר, מסאי, סופר ד"ר לספרות, אזרח ארצות הברית ממוצא סיני הכותב את יצירותיו באנגלית.
ב-1999 זכה בפרס הספר הלאומי ובפרס פן פוקנר בעבור סיפרו בינתיים.
ספרו אשפת מלחמה זכה ב-2005 בפרס פן פוקנר, בעבור ספר זה הסופר אף היה מועמד לזכייה בפרס פוליצר.
הא ג'ן הוא שם העט של Jīn Xuěfēi הוא נולד ב-1956 בפרובינציה ליאונינג בסין.
מאידך שם העט שלו: הא הוא קיצור של העיר האהובה על הסופר חרבין (Hā'ěrbīn) אביו היה קצין בצבא השחרור העממי.
בהיותו בן 19 הוא השתחרר מהצבא והחל ללמוד בפרובינציה חיילונגג'יאנג בעיר חרבין באוניברסיטת חיילונגג'יאנג ושם ב-1981 סיים את לימודי התואר הראשון.
את התואר השני השיג באוניברסיטת שאנדונג המצויה במחוז שאנדונג ב-1984. ב-1985 הוא זכה במלגת לימודים מאוניברסיטת ברנדייס אשר בארצות הברית והחל ללמוד בה.
בעקבות אירועי כיכר טיין - אן - מן החליט הסופר לא לחזור לסין ולכתוב באנגלית את יצירותיו הספרותיות.
ב-1993 הוא סיים את לימודיו האקדמיים עם תואר דוקטור בספרות אנגלית.
הוא מרצה בין היתר באוניברסיטת בוסטון ובאוניברסיטת אמורי אשר בארצות הברית.
בין השנים 1990 ל-1996 פרסם ג'ין חמישה ספרי שירה ובין השנים 1996 ל-2011 הוא פרסם ארבע אסופות של סיפורים קצרים וחמישה רומנים, בנוסף למאמרים האקדמיים שפרסם במסגרת עבודתו כמרצה וחוקר ספרות.
יצירתו המפורסמת ביותר היא הרומן אשפת מלחמה, הספר מתאר את קורותיו של יו יואן, חייל סיני בצבא מתנדבי העם אשר לחם במלחמת קוריאה.
הספר מתאר את אירועי המלחמה, ואת עולמו הפנימי של יו-יואן.
את הספר הקדיש הסופר לאביו אשר היה חייל בצבא מתנדבי העם במלחמת קוריאה.
הניו יורק טיימס כתב על הספר: " יו-יואן הוא מהדמויות המורכבות והעשירות שקמו לעולם הספרות בשנים האחרונות...
יצירה מוסרית שהיא גם נצחית ואוניברסלית..."
אשפת מלחמה, כתר ספרים, מאנגלית: יוסף מילוא, 2005
בינתיים, הוצאת שוקן, מאנגלית: דן דאוד, 2002
האבודים: שישה מתוך שישה מיליון הוא ספר רב-מכר שנכתב על ידי הסופר היהודי-אמריקאי דניאל מנדלסון, ופורסם בספטמבר 2006. הספר זכה לשבחי ביקורת כפרספקטיבה חדשה על זיכרון השואה.
הוא זכה בפרסים רבים ביניהם: פרס המבקרים האמריקאים, פרס מדיסיס הצרפתי, פרס הספר היהודי הטוב ביותר, והוכתר כספר הטוב ביותר בשנת 2006 בניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט והבוסטון גלוב.
הספר היה לרב-מכר בינלאומי ותורגם למספר שפות, כולל צרפתית, גרמנית, הולנדית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, יוונית, גרמנית, רומנית, טורקית, נורווגית.
בעברית יצא הספר לאור באפריל 2008 בהוצאת ספרי עליית הגג / ידיעות ספרים, בתרגומו של אביעד שטיר.
הספר "האבודים" מספר על מסעותיו של מנדלסון ברחבי העולם בחיפוש פרטים על חייהם וגורלם של אחיו של סבא מצד אמו, שמואל (שמיל) ייאגר, אשתו, אסתר, וארבע בנותיהם שהתגוררו בבולחוב שבגליציה המזרחית, ונהרגו במהלך הכיבוש הנאצי.
לדברי המחבר, "הספר שלי מנסה לברר בדיוק, במיוחד, מה קרה לאנשים האלה".
בספר משולבים תיאורים של האקציה שהתחוללה בבולחוב:
האקציה השנייה התחוללה כשנה לאחר האקציה הראשונה, ב-3–5 בספטמבר 1942. באקציה זו נרצחו כ-1,500 יהודים, וכ-2,000 נוספים שולחו ברכבות משא להשמדה בתאי גזים במחנה ההשמדה בלז'ץ.
האב (בשוודית: Fadren) הוא טרגדיה נטורליסטית בשלוש מערכות, פרי עטו של המחזאי השוודי יוהאן אוגוסט סטרינדברג, שנכתבה בשנת 1887.
הסיפור נסוב על ניגוד העניינים בין קצין חיל הפרשים, אדולף ואשתו, לורה.
הקצין הוא גיבור מלחמה לשעבר ומדען מכובד שנלחם עם אשתו על הדרך הרצויה לגידול בתם, ברטה.
שניהם מסכימים על כך שרצוי שברטה לא תחונך באחוזתו, אולם, הקצין מעוניין שהיא תגדל כאתאיסטית בעיר, בעוד לורה רוצה שבתה תגדל בדרך שונה ואולי תיהפך לאמנית.
החוק השוודי של אותה עת מנע ממשאלותיה של לורה להתממש, ולפי החוק הבעל החליט על עתיד ילדיו.
כדי לפתור את הבעיה לורה מעלילה על בעלה שהוא חולה נפשית, כדי לגרום לכך שהיא תהיה בעלת הדעה היחידה בדבר חינוכה של בתה.
על מנת לגרום לבעלה להיראות בלתי שפוי, היא מעלה בפניו את הרעיון שייתכן וברטה אינו בתו הביולוגית ומרמזת לכך שהיא נאפה בו.
לורה גם משתלטת על חליפת המכתבים שלו, ומשקרת לרופא, במאמץ לשכנע אותו בכך שהקצין אינו שפוי.
בעלה מתחיל להאמין בכך שברטה אינה בתו, ולבסוף הוא ננעל בחדרו כשמרוקנים את הכדורים מאקדחיו, מתוך כוונה למנוע ממנו להתאבד.
לורה הובילה את הרופא והכומר להאמין בכך שייתכן והקצין אינו שפוי כעת לפי החוק.
היא דואגת שהאומנת, מרגרט, תלביש אותו בכתונת משוגעים כשהוא יוצא מחדרו.
הקצין מצטט פעמים רבות בספרות בהן הייתה התייחסות לאבות בלתי חוקיים, ומתייחס אל כל הנשים כאל האויבות שלו.
בעודו יושב בחיקה /של האומנת הוא חוטף שבץ מוחי.
ברטה רצה לאמה, שכעת משיגה אפוטרופסות על בתה.
במחזה "האב", בדומה למחזות אחרים של סטרינדברג, חוזר הנושא של הגבר כקורבן, והנשים מוארות באור שלילי בשל המניפולציות שהן מפעילות על הגברים.
פעמים רבות, הקצין מספר בפירוט רב כיצד הנשים הן אויבות שלו, אפילו האומנת אותה הוא אוהב וגידלה אותו מאז היה ילד קטן.
בזמן כתיבת המחזה, נישואיו של סטרינדברג עם אשתו סירי וון הסן, עלו על שרטון.
ייתכן שמצבים שונים במחזה מבוססים בכלליות על דעיכת חיי הנישואים של סטרינדברג עצמו.
יתרה מכך, נושא הדת מרכזי מאוד במחזה.
הקצין, אתאיסט בהשקפת עולמו, נוהג לזלזל בקרירות באמונותיהם הנוצריות של האומנת והכומר ולראות בהן צביעות.
כמעט באופן סמלי, בשורה האחרונה במחזה הכומר אומר פשוט "אמן".
במחזה ישנן התייחסויות למיתולוגיה היוונית ולמחזותיו של שייקספיר, כגון הסוחר מוונציה והמלט.
מכיוון שהמחזה מכיל כינויי גנאי לישו, סטרינדברג התקשה להוציא לאור את הספר בשוודיה.
במקום זאת, הפרסום הראשון של המחזה בדפוס היה מחוץ לסקנדינביה, בברלין ב-1890.
המחזה "האב" היה נקודת מפנה עבור סטרינדברג, בו הוא פנה לסגנון כתיבה אותו כינה "כתיבה אמנותית-פסיכולוגית" (Oxford World's Classics ix).
"האב" היה דוגמה לשיח המתמשך בתיאטרון הסקנדינבי אודות זכויות הנשים, נישואים ומוסר מיני (נושאים בהם עסק המחזאי הנורווגי הנריק איבסן).
סטרינדברג לא ראה בעבודתו כמשתייכת לסגנון הנטורליסטי; הוא שאף להפוך את הספרות לאובייקטיבית ככל האפשר; ולא היה מעוניין לכתוב על הדמויות בעבודותיו סיפורי רקע ארוכים ומפורטים, כפי שנעשה בדרמה הנטורליסטית של איבסן.
במקום זאת, הוא העדיף שיהיו להן מקצועות פשוטים (רופא, כומר, אומנת) ובעלות שם המעיד על בעליו, שיספקו עליהן את כל המידע הדרוש (Oxford ix).
סטרינדברג סבר שהנטורליזם מהווה גורם לעימות גדול ולא שגרתי.
המחזה הוא סמלי מעיקרו, כפי שהדמויות ב"האב" הן סמלים של גיבורים גברים לעומת גיבורות נשים.
כמעט שיש מאבק דרוויניסטי בין שני אלה, כפי שמתייחסים לתורה הדרוויניסטית במחזה.
בהפקה שהתקיימה בתיאטרון ווסט אנד, גילמו את דמותו של הקצין מייקל רדגרייב (1948), וילפריד לוסון (1953) וטרוור האוורד (1964).
אוגוסט סטרינדברג, האב, עברית: טובה קשת.
אוגוסט סטרינדברג, האב, עברית: גד קינר.
רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1989.
1. התיאטרון העברי - הצגת בכורה: 1921
יוצרים: במאי – דוד דוידוב.
שחקנים: מרים ברנשטיין-כהן, מיכאל גור.
2. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 6 בינואר 1952
יוצרים: תרגום – מנשה לוין, במאי – שמעון פינקל, עיצוב תפאורה ותלבושות – פאול לוי.
שחקנים: הקפטן - שמעון פינקל, לאורה אשתו – חנה רובינא, ברטה, בתם – לאה קנוט, שושנה רביד, ד"ר אסטרמארק – ארי קוטאי, הפאסטור – רפאל קלצ'קין, האומנת – שושנה דואר, נייד – יהודה אפרוני.
3. תיאטרון חיפה – הצגת בכורה: 2 בינואר 1968
יוצרים: תרגום – מנשה לוין, במאי – יוליוס גלנר.
שחקנים: הקפיטן – נתן מייזלר, לאורה, אשתו – אלישבע מיכאלי, ברטה, בתם – יעל אביב, דר' אוסטמארק – נסים זוהר, הכומר – יצחק ברקת/ גיורא שמאי, האומנת – פאני לוביץ', נייד, החייל – יאיר רובין, משרתו של הקפיטן – ברג'יו מיכאל.
4. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 10 בנובמבר 1979
יוצרים: תרגום – נתן זך, במאי – עמרי ניצן, עיצוב תפאורה ותלבושות – איתן לוי.
שחקנים: הקפיטן – מישא אשרוב, לאורה, אשתו – ליא קניג, ברטה, בתם – טלי לוברני, יעל פרל, ד"ר אוסטרמרק – אלכס פלג, הכומר – רפאל קלצ'קין, מרגרט האומנת – עדה טל, נויד – טוביה טבי, משרת – איקי שיק.
5. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 10 בינואר 1989
יוצרים: תרגום – גד קינר, במאי – חנן שניר, עיצוב תפאורה ותלבושות – משה שטרנפלד, עיצוב תאורה - מיכאל ליברמן.
שחקנים: הקפטן – יוסי פולק, ליאורה אשתו – טטיאנה קנליס אולייר, הבת – לימור שיינפלד, מיכל ינאי, האומנת – רות סגל, עדה טל, ד"ר אוסטרמרק – מיכאל ורשביאק, עמי ויינברג, עמי טראוב, הפאסטור – יוסי יבלונקה, נויד – אהוד בוכמן.
יוצרים: תרגום – גד קינר, חנן שניר, במאי – חנן שניר, עיצוב תפאורה, ניהול מוזיקלי – דן הנדלסמן, עיצוב תלבושות – ג'ודי לוין, עיצוב תאורה - מיכאל ליברמן.
שחקנים: הקפטן – שחקנים: הקפטן – יוסי פולק, ליאורה אשתו – טטיאנה קנליס אולייר, ברטה, בתם – רונה תמיר, תמר גורן, דוקטור אסטרמארק – עמי ויינברג, הפאסטור – יוסי יבלונקה, האומנת – עדה טל, נויד משרת – אהוד בוכמן.
7. תיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 29 ביוני 2006
יוצרים: תרגום – גד קינר, בימוי – יוסי פולק, עיצוב תפאורה - לילי בן נחשון, עיצוב תלבושות – עפרה קונפינו, מוזיקה –אבי בללי, עיצוב תאורה - קרן גרנק.
שחקנים: הסרן - גיל פרנק, לאורה אשתו – שרה פון שוורצה (זכתה בפרס על שם אברהם בן יוסף מטעם עיריית תל אביב על תפקידה), ברטה בתם - דינה סנדרסון, נויד - אסף גולדשטיין, הכומר - יוסי קאנץ, הרופא - אבי טרמין, מרגרט האומנת - רוזינה קמבוס.
הפקה זו הוצגה גם בפולין.
האב פייר (Abbé Pierre; 5 באוגוסט 1912 – 22 בינואר 2007), או בשמו המקורי, אנרי מארי ז'וזף גרואה (Henri Marie Joseph Grouès) היה כומר קתולי צרפתי, אשר לחם בשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה, ואחר כך שימש כחבר פרלמנט מטעם מפלגת התנועה הרפובליקנית העממית.
בשנת 1949 ייסד את ארגון אמאוס (Emmaus), אשר פועל לספק עזרה לעניים, חסרי דיור ופליטים.
גרואה נולד ב-5 באוגוסט 1912, בעיר ליון, למשפחה קתולית עשירה שעסקה במסחר במשי.
הוא היה החמישי מתוך שמונה ילדים.
כשהיה בן 16, החליט להפוך לנזיר, ובגיל 17 וחצי הצטרף לאחים הקפוצ'ינים, מסדר נזירי קתולי אשר התפתח מהפרנציסקנים.
בשנת 1932 הצטרף למנזר בעיירה קרסט שבדרום צרפת, שם חי כשבע שנים.
בשנת 1939 נאלץ לעזוב לאחר שפיתח דלקת ריאות.
הוא שימש ככומר בבית חולים ולאחר מכן בבית יתומים.
באפריל 1939 החל לשמש ככומר בכנסייה הקתולית בעיר גרנובל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא גויס כמפקד שאינו קצין בחיל התעבורה ברכבת.
בשנת 1942 החל לעזור בהברחה של יהודים אל שווייץ, שהייתה מדינה נייטרלית, בה לא נשקפה להם סכנה מהנאצים.
הוא שימש כמפקד של אחת מהמחלקות של המאקי, לוחמי הגרילה הצרפתים שפעלו נגד הגרמנים.
הוא עזר לאזרחים להתחמק מעבודות השירות שנאלצו לבצע עבור הגרמנים.
הוא נעצר פעמיים על ידי הגרמנים, פעם ראשונה בשנת 1944, אולם שוחרר במהרה, וברח לספרד, ומשם לגיברלטר, והצטרף לכוחות צרפת החופשית בראש דה-גול באלג'יריה.
בצפון אפריקה שימש ככומר בספינת קרב בצי הצרפתי.
לאחר המלחמה הוא נבחר לשמש נציג באספה הלאומית, ממחוז מרת ומוזל, מטעם מפלגה עצמאית שהייתה קשורה לתנועה הרפובליקנית העממית.
בבחירות 1946 נבחר בשנית, הפעם מטעם התנועה הרפובליקנית העממית.
בשנת 1947 נבחר לשמש כסגן הנשיא של "הקונפדרציה העולמית", ארגון שניסה לארגן שיתוף פעולה פוליטי בצורת פדרציה בין כל מדינות העולם.
הוא ייסד יחד עם אלבר קאמי ואנדרה ז'יד ועידת תמיכה בגארי דייוויס, אמריקאי שניסה לותר על האזרחות האמריקאית שלו, ובהמשך יצר את הפספורט העולמי.
בשנת 1950 פרש ממפלגת התנועה הרפובליקנית העממית, והצטרף למפלגה סוציאליסטית-נוצרית בשם Ligue de la jeune république, אולם בשנת 1951 החליט לפרוש מהחיים הפוליטיים ולהתרכז בעזרה לחלשים בחברה.
בעזרת כספי פיצויים מהעבודה בפרלמנט, רכש בית בפריז ושיפץ אותו, אשר היה לבסיס של תנועת אמאוס שהוא ייסד.
במהלך חיו היו לאב פייר יחסים מסובכים עם הכנסייה הקתולית הרשמית.
הוא היה איש שמאל מובהק, ולא חשש לנקוט עמדה בנושאים חברתיים שונים.
הוא יצא בביקורת לא פעם כנגד אורח החיים הראוותני בוותיקן, בין השאר כנגד הנסיעות היקרות של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
הוא תמך בזכותן של נשים לשמש בכמורה בכנסייה הקתולית, וכן בנישואין של כמרים.
על אף שהיה אחת מהדמויות המרכזיות בציבור הצרפתי ובעולם הקתולי, מותו בשנת 2007 לא קיבל התייחסות מעיתון הוותיקן, ל'אוסרווטורה רומאנו ומהאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
רק כעבור יממה מזכיר המדינה של הכס הקדוש, הקרדינל טארצ'יזיו ברטונה, יצא בהצהרה לזכרו, כשהוא מציין את "עזרתו למען העניים".
האב פייר זכה במשך שנים ארוכות בסקרים בצרפת כצרפתי הפופולרי ביותר במדינה.
בשנת 2005 הגיע למקום השלישי בסקר של תחנת France 2 לגבי הצרפתים הדגולים ביותר בהיסטוריה, אחרי שארל דה גול ולואי פסטר.
בשנת 2004 הוענק לו עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד הצרפתי מטעם הנשיא ז'אק שיראק.
בשנת 1991 הוענק לו פרס בלצן.
בשנת 2007 נפטר פייר בבית חולים בפריז בעקבות זיהום בריאות, כשהוא בן 94 במותו.
הלווייתו נערכה בקתדרלת נוטרדאם שבפריז, בהשתתפות הנשיא, ז'אק שיראק, הנשיא לשעבר, ואלרי ז'יסקר ד'אסטן וראש הממשלה דומיניק דה וילפן.
הוא נקבר בעיירה אסטביל (Esteville), במחוז סן-מריטים שבצפון צרפת, בה התגורר בעבר.
לאחר שב-2023 האשימה אישה את האב פייר בתקיפה מינית, ארגונים שייסד בעבר הזמינו דוחו"ת בנושא.
הדו"חות נערכו בידי חברת ייעוץ פרטית בשם Groupe Egaé, המתמחה במניעת אלימות מינית, ופורסמו ביולי ובספטמבר 2024.
הדוחו"ת העלו האשמות, שלפיהן האב פייר הטריד או תקף מינית לפחות 24 נשים בין שנות החמישים לשנות האלפיים.
רוב התקיפות בוצעו בצרפת ומיעוטן בארצות אחרות, ביניהן גם ארצות הברית.
על המעשים שהוזכרו בדו"חות דיווחו הנשים עצמן, בני משפחתן ועדי ראייה.
האב מארי-בֶּנְוּאָה היה נזיר קפוצ'יני קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורותיו לפני מלחמת העולם השנייה
מארי-בנואה שירת בצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה בצפון אפריקה וכן בוורדן, שם נפצע.
לאחר המלחמה כתב עבודה לתואר דוקטור בתאולוגיה ברומא.
הוא נכנס למסדר הקפוצ'יני והפך לנזיר במנזר במרסיי.
פעולותיו להצלת יהודים במלחמת העולם השנייה
מארי-בנואה פעל רבות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה בצרפת ובאיטליה.
הוא עסק בהברחת יהודים מאזור משטר וישי בצרפת לשווייץ ולספרד, רקם תוכניות עם משתפי פעולה נוספים להברחת אלפי יהודים לצפון אפריקה, גיבש תמיכה בינלאומית לתוכניותיו וזייף מסמכים ודרכונים עבור ביצוע תוכניות הברחה אלו.
עם סיום המלחמה הוא המשיך ופעל ברומא בסיוע לפליטי המלחמה.
מארי-בנואה שהה במרסיי עת הגיעו הגרמנים לצרפת ב-1940. במרסיי פעל למען היהודים הנרדפים בידי הגרמנים ושלטון וישי מתוך מנזר הקפוצ'ינים שבעיר.
בשיתוף פעולה עם תנועת ההתנגדות הצרפתית ועם מוסדות יהודיים שונים, הוא הדפיס במכונת הדפוס במנזר דרכונים מזויפים, תעודות טבילה נוצריות ותעודות "אריות" שונות, ניירות שעזרו למאות פליטים לחצות את הגבולות לכיוון שווייץ וספרד הנייטרליות.
פעולות אלו עוררו את חשדות הגסטאפו שהחל לעקוב אחריו.
עם כניסת הצבא הגרמני לשטח "צרפת החופשית" ב-1942, הפכה פעילות זו של הברחת היהודים לשווייץ ולספרד לבלתי אפשרית, והופסקה.
האב מארי-בנואה עבר לניס, שהייתה בשליטה איטלקית, לחפש סיוע בעזרה להברחת יהודים נוספים בדרכים אחרות.
בניס הצליח מארי-בנואה לגייס פקידים איטלקים ויחד עם סיוע מוסדות יהודיים, הצליח להבריח יהודים ממרסיי לשטחים איטלקיים.
השמועות על הברחות היהודים הגיעו לגרמנים אשר פנו למוסוליני כדי שיעצור זאת.
מוסוליני מינה את הגנרל גואידו לוספינוסו כקומיסר לענייני יהודים.
האב מארי-בנואה הצליח להתחבר גם אליו ויחד עמו ועם אנג'לו דונאטי, מנהל הבנק הצרפתי-איטלקי לאשראי, הצליח לרקום תוכנית להעברת 30,000 יהודים מדרום צרפת לצפון אפריקה, אך תוכנית זו דרשה אישור ממוסוליני עצמו או שר החוץ שלו ברומא.
הגסטאפו חשד בו גם בניס ומארי-בנואה נקרא להגיע לרומא לחקירה.
בעת שהותו של מארי-בנואה ברומא, ב-16 ביולי 1943, הוא הציג בפני האפיפיור את מצבם הקשה של יהודי דרום צרפת ואת השמועה על כך שהגרמנים עומדים לכבוש את דרום צרפת בדרכם לאיטליה.
כמו כן סיפר לאפיפיור על גירושי היהודים בצרפת למזרח ועל מחנה הריכוז אושוויץ.
בנוסף, סיפר לו על תוכנית דונטי המדברת על העברתם של 30,000 עד 50,000 יהודים מדרום צרפת לצפון אפריקה, בעזרת השלטונות האיטלקיים והאנגלו-אמריקאים באזור.
מארי-בנואה דרש מהאפיפיור שיפעל למען היהודים במחנות הריכוז בצרפת, וכן שיעזור ליהודים הספרדים בצרפת לחזור לספרד.
האפיפיור קיבל באהדה רבה את תוכנית דונטי, אך בסופו של דבר היא לא יצאה אל הפועל.
לאחר כישלונה, עזב מארי-בנואה סופית את צרפת ועבר לאיטליה, לרומא, שם המשיך בפעולות ההצלה של יהודים על ידי זיוף מסמכים והברחת יהודים לשווייץ ולספרד, במסגרת פעילותו של ארגון סיוע ליהודים בשם DELASEM, "המשלחת לסיוע למהגרים יהודים" (Delegazione Assistenza Emigranti Ebrei).
עבודה זו נעשתה מסוכנת מיום ליום ומארי-בנואה נאלץ להסתתר עד לסוף המלחמה.
בסיום המלחמה, המשיך מארי בנואה לעזור לפליטים היהודיים מהמלחמה בשיקום וסיוע.
כינויו ברומא היה "אב היהודים".
ב-1966 הכיר יד ושם במארי-בנואה בתור חסיד אומות העולם.
האאוטבק האוסטרלי הוא אזור מדברי עצום הנמצא באוסטרליה ומאופיין בעיקרו בדלילות האוכלוסייה וריחוקו ממרכזי האוכלוסייה במדינה.
שטחו של האאוטבק 130 אלף קילומטרים רבועים ואורכו 2,400 קילומטרים.
בעוד שלעיתים קרובות ניתן לראות את האזור הצחיח של האאוטבק ברחבי אוסטרליה, אזורי האאוטבק מתפשטים מחופי אוסטרליה הצפוניים לדרומה, ומקיפים מספר אזורי אקלים; כולל אקלים טרופי ומונסוני באזורים הצפוניים, שטחים צחיחים ב"מרכז האדום" (מרכז אוסטרליה) ואקלים צחיח למחצה ואקלים ממוזג באזורים הדרומיים.
מבחינה גאוגרפית, האאוטבק מאוחד על ידי שילוב של גורמים גאוגרפים שונים, ובראשם צפיפות אוכלוסין אנושית נמוכה, סביבה טבעית ללא פגע, ובמקומות רבים, קרקע המאופיינת בפסטורליזם (רעיית בעלי חיים), שבה הייצור נשען על הסביבה הטבעית, משמע, משתמשים לייצור מוצרים באמצעות משאבי הטבע של האאוטבק.
מבחינה תרבותית, האאוטבק הוא סמלה של אוסטרליה וחלקים ממנו שימשו כאתר צילום לסרט "פרסיליה מלכת המדבר" ולעוד מספר סרטים הוליוודים אחרים.
בשל המרחבים הפתוחים והעצומים והריחוק מערים מאוכלסות באאוטבק, הוקם שירות רפואי ייחודי בשם "הרופא המעופף" בשנת 1928. מטרת השירות היא לספק טיפול וייעוץ רפואי לאנשים שאינם יכולים להגיע לבתי חולים או לקבל מתן רפואי מרופא או חובש.
הייעוץ מתבצע באמצעות רדיו או טלפון ובמצבים חמורים, רופאים מובהלים למטופלים.
בתור סמל אוסטרלי האזור מתויר בעיקר לאזור המרכז האדום של אוסטרליה ואולורו אך גם לטיולי נסיעה בנופי המדבר או להתנסות בסביבה הקשה.
האב הוא סרט דרמה בריטי-צרפתי משנת 2020, שכתב וביים פלוריאן זלר.
הסרט מבוסס על המחזה לה פר , שכתב זלר בשנת 2012. בסרט מככבים אנתוני הופקינס, אוליביה קולמן, מארק גאטיס, אימוג'ן פוטס, רופוס סוול ואוליביה ויליאמס.
הסרט עוקב אחר אדם מזדקן המתמודד עם דמנציה שהולכת ומחמירה לאורך הסרט.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-27 בינואר 2020 ויצא בבריטניה ב-11 ביוני 2021 על ידי סרטי ליונסגייט.
הופקינס זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו הראשי בסרט.
הסרט זכה בפרסי תפקידים מטעם פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, בטקס פרסי אוסקר ה-93, בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-74, בפרסי הקולנוע הבריטי העצמאי, ובעוד טקסים שונים.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-9 בספטמבר 2021.
אנתוני בן השמונים הוא איש קשה, תובעני ומתבודד, שדוחה כל מטפל אישי שמציגה בפניו אן, בתו האוהבת והמסורה.
אן המיואשת אינה מסוגלת יותר לערוך ביקורים יום-יומיים אצל אביה החולה, והיא מתקשה במיוחד להתמודד עם בעיות הזיכרון הקשות שלו.
אוליביה קולמן – אן, בתו של אנתוני
רופוס סוול – פול, בעלה של אן
אימוג'ן פוטס – לורה / לוסי
אוליביה ויליאמס – קתרין / לורה / אנה
מארק גאטיס – ביל / פול
עיישה דארקר – ד"ר סאראי
במאי 2019 הוכרז כי פלוריאן זלר יביים תסריט עם כריסטופר המפטון המבוסס על מחזהו.
אנתוני הופקינס ואוליביה קולמן לוהקו לסרט.
אוליביה וויליאמס, רופוס סוול, אימוג'ן פוטס ומארק גאטיס הצטרפו מאוחר יותר באותו החודש לצילומי הסרט שהחלו ב-13 במאי.
אתרי הצילום היו ברובם בהייז, הילינגדון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל סאנדנס ב-27 בינואר 2020. לפני כן רכשו Sony Pictures Classics וליונסגייט פילמס זכויות הפצה של הסרט בארצות הברית ובבריטניה.
הוא הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-14 בספטמבר 2020 ובפסטיבל AFI באוקטובר 2020.
הסרט אמור לצאת לאקרני הודו ב-23 באפריל 2021 ולאקרני בריטניה ב-11 ביוני 2021, שחרור הסרט עוכב מתאריכי השחרור המתוכננים, 8 בינואר ו-12 במרץ, עקב הסגר כתוצאה מהגל השני של מגפת הקורונה בארצות הברית.
הסרט יצא לאקרנים במהדורה מוגבלת בערים ניו יורק ולוס אנג'לס ב-18 בפברואר ויצא ל-VOD ב-26 במרץ כשבמקור תוכנן לצאת לאקרנים ב-18 בדצמבר 2020.
האב, הבן וראש העיר הוא אלבום הראפ השמיני של הראפר הישראלי סגול 59. את האלבום הפיקו שירוטו (תומי רותם) ומאיור (יובל מאירי) והוא כולל תשע רצועות.
האלבום יצא לאור ב-26 בנובמבר 2021 בלייבל קמ"ע."האב, הבן וראש העיר" נחשב לאלבום הראפ הישראלי הראשון של ראפר סולן שיצא גם בפורמט של תקליט ויניל
הסינגלים שיצאו מתוך האלבום הם "הניחי את החרב" בהשתתפות הזמרת דנה ברגר ו"רוח וצלצולים" בהשתתפות הראפרית אקו.
בביקורת על האלבום שהתפרסמה ב"ידיעות אחרונות" בתאריך 9.12.21 כתב המבקר אמיר שוורץ: "סגול 59, מהדמויות היותר חשובות בהיפ הופ המקומי, נשמע מרענן ומקורי באלבום החדש שלו, "האב, הבן וראש העיר", שמספק האזנה כיפית ומעניינת".
ב-15 באפריל 2022 יצאה לכל אתרי הסטרימינג הגרסה האינסטרומנטלית של האלבום.
האב דאולינג חוקר היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה במקור בין ה-20 בינואר 1989 עד 2 במאי 1991. העונה הראשונה של הסדרה שודרה במקור ברשת NBC בעוד שהעונה השנייה והעונה השלישית של הסדרה שודרו ברשת ABC.
עלילת הסדרה מתמקדת בכומר הקתולי האב פרנק דאולינג, אשר מסייע בכל פרק לפתור תעלומות שונות ברחבי העיר שיקגו בסיוע הנזירה הצעירה האחות סטפני "סטיב" אוסקובסקי.
טום בוסלי בתפקיד האב פרנק דאולינג
טרייסי נלסון בתפקיד האחות סטפני "סטיב" אוסקוסקי
ג'יימס סטיבנס בתפקיד האב פיליפ פרסטוויק (בתפקיד אורח בעונה הראשונה ובתפקיד ראשי בעונות 2 ו-3)
מרי וויקס בתפקיד מארי מורקין - עוזרת הבית של האב דאולינג אשר לעיתים מסייעת לאב דאולינג לפתור תעלומות שונות.
בסדרה השתתפו גם שחקנים בולטים רבים בתפקידי אורח בהם סטיבן קאלפ, פינולה פלנגן, קורט פולר, גרנט הסלוב, לורי הולדן, סטנלי קאמל, אנדריאס קטסולאס, יפת קוטו, דיאן לאד, אנתוני לפאליה, קולם מיני, לזלי נילסן, אית'ן פיליפס, ג'ון סלאטרי, ברנדה סטרונג, ודייוויד וורנר.
הפקת הסדרה החלה בשנת 1989 בעקבות ההצלחה של סרט הטלוויזיה "Fatal Confession" ברשת NBC ב-1987, אשר שימש בפועל כפרק הפיילוט לסדרה.
לאחר העונה הראשונה רשת ABC המשיכה לפתח את שתי העונות הנוספות של הסדרה בשנים 1990 ו-1991. הסדרה פותחה על ידי דין הארגרוב אשר פיתח בעבר סדרות בלשיות בולטות כמו "פרי מייסון" ו"מאטלוק".
האבא שיכולתי להיות הוא מחזה שהועלה לראשונה בתיאטרון הבימה ב-2024. המחזה עוסק בדילמות משפחתיות הנוגעות למשפחה מודרנית בה שני אבות מגדלים ילדה שנולדה בהליך פונדקאות.
הצגת הבכורה נערכה ב-15 באוקטובר 2024.
הכותב והבמאי של המחזה עוסקים בדילמות הקשורות ל גם במחזה את שאהבה נפשי המוצג גם הוא ב"הבימה" החל מ-2024.
גידי (אבישי מרידור) ומולי (ישי בן משה) הם זוג הומואים המגדלים ילדה שנולדה בארצות הברית בהליך פונדקאות מתרומת ביצית של רייצ'ל ומזרעו של מולי.
המחזה נפתח בשבעה שיושבים גידי ואימו נעמי (אורלי זילברשץ) לאחר פטירת אביו של גידי (דב רייזר).
לשבעה מגיעים גם מולי וביתם המשותפת מיכאלה בת ה-15 (דריה רוזן).
במהלך השבעה מתברר לגידי שמאחורי גבו, ותוך זיוף חתימתו, פנתה מיכאלה לסוכנות שטיפלה בלידתה וביקשה פרטים על תורמת הזרע.
כמו כן מתברר לגידי שכל השוהים בחדר (דהיינו אימו ובן זוגו) וכן אביו המנוח היו מודעים לסוד ושאימו אף הבטיחה למיכאלה להצטרף אליה לפגישה עם האם הביולוגית.
גידי כועס על השימוש בשמו ללא הסכמתו ומתנגד נחרצות למעשה של בתו ודורש שתמתין עם התהליך עד הגיעה לגיל 18. לאחר משבר משפחתי גידי נרגע מעט ומסכים לנסיעה ולפגישה.
המערכה השנייה מתרחשת במלון בארצות הברית שם מתאכסנים כל הזוגות המטופלים על ידי סוכנות הפונדקאות.
הדרמה המשפחתית שהחלה בשבעה עולה כאן מדרגה.
הצופה נחשף למורכבות היחסים בין גידי ומולי ומתגלה לו שבתקופת הזוגיות שלהם בגד מולי בגידי מספר פעמים, בין השאר עם האקס של גידי.
כמו כן צפים הכעסים של גידי על כך שלאחר שמיכאלה נולדה מזרעו של מולי הוא לא עזר מספיק להביא לעולם עוד ילד מזרעו של גידי.
בשיא המריבה בין גידי למולי עוזב מולי את החדר במלון וזמן קצר לאחר מכן נכנס לחדר דניאל (יובל סלייפר), שכנם מהחדר הסמוך בחיפוש אחר מטען לטלפון.
דניאל ובן זוגו, איתמר, הגיעו למלון לקראת לידת בנם בפונדקאות ומסתבר לגידי שדניאל היה תלמידו בבית הספר.
השיחה בין השניים עוברת לפסים אישיים כשדניאל מספר לגידי שהיה מאוהב בו עוד בתיכון.