tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עו"ד דוד תדמור, לשעבר הממונה על ההגבלים העסקיים טוען כי קיימים שני מובנים שונים למונח ריכוזיות.
האחד הוא ריכוזיות ענפית, המתייחסת לתחרות מעטה בענף מסוים, והשני הוא ריכוזיות משקית, מצב שבו מעט אנשים מחזיקים בבעלות על נכסים רבים.
לטענתו, הריכוזיות הענפית היא נושא המטופל באופן מספק באמצעות חוק התחרות הכלכלית, חוק ההסדרים, רגולטורים ספציפיים ואגף התקציבים במשרד האוצר.
לעומת זאת הוא טוען כי הריכוזיות המשקית לא בהכרח קיימת ולא הוכח כי היא בעלת השפעה תחרותית אמיתית.
עו"ד תדמור קובע כי "אין בעיה קריטית של ריכוזיות משקית".
בתקשורת, עיתונאים ופרשנים שונים מבטאים גישות שונות לגבי הריכוזיות בישראל, כאשר בעוד חלק מהעיתונאים כותבים ומתארים את חומרתה של בעיית הריכוזיות, אחרים טוענים שהבעיה שולית ואף לא קיימת.
עיתונים כלכליים שונים, ובראשם דה-מרקר וגלובס, מסקרים באופן קבוע את נושא הריכוזיות בכלכלה הישראלית.
בעוד בדה-מרקר מסקרים את התופעה בדרך כלל בזווית של ביקורת, תוך ציטוט דו"ח בנק ישראל על פיו "נמנית עם המדינות הריכוזיות בעולם המערבי", העיתונאי סבר פלוצקר המשמש כעורך הכלכלי של ידיעות אחרונות הוא אחד המתנגדים החריפים לטענה בדבר קיומה של ריכוזיות במשק הישראלי.
לטענתו "מדובר בנושא שלא קיים, או לחלופין בעיה שולית".
לאחר שהתקבל בכנסת חוק הריכוזיות, המשיך פלוצקר לתקוף את הרעיון העומד מאחוריו, כינה אותו "אידיוטי" ו"מטופש", וטען כי אינו אלא פועל יוצא של כניעת המחוקקים להלך רוח ציבורי כנגד "פירמידות" ו"טייקונים".
פלוצקר ממשיך וטוען כי הריכוזיות בישראל היא "תופעה מדומיינת שקיומה בארץ לא הוכח".
פלוצקר מזהיר מפני פגיעת החוק בציבור הרחב ומשווה בין תומכי החוק לתומכי מלחמת וייטנאם.
הוא מכנה אותם מובילי "מצעד האיוולת", ואת ההולכים אחריהם הוא מדמה למסוממים שדעתם השתבשה עליהם.
העיתונאי אלי ציפורי המשמש כפרשן הבכיר של העיתון גלובס טוען כי "פסטיבל הריכוזיות הוא הולכת השולל הגדולה ביותר של העשור האחרון....הכול נועד להסיח את דעתכם מניפוח בועת הנדל"ן, מבעיית השכר במשק ומאחריות הממשלה ליוקר המחיה בישראל".
הֶרֶייס היא להקת פופ שוודית שפועלת בשוודיה משנות ה-80.
הלהקה מורכבת משלושה אחים, בני הדת המורמונית.
בצעירותם עקרה משפחתם למספר שנים לארצות הברית.
לפרסומם הגדול הגיעו כאשר זכו באירוויזיון 1984, אשר נערך בלוקסמבורג.
השיר הזוכה, "Diggi-Loo Diggi-Ley", דיבר על נער אשר מצא נעלי זהב, ובזכותם הוא יכול לעוף ולגרום לחלומות שלו להתגשם.
הביצוע לווה בריקוד מתקתק אשר היווה את רוח התקופה באותן שנים - פופ אירופאי קליל של תחילת שנות ה-80.
הלהקה המשיכה בקריירה מצליחה בעיקר בשוודיה עצמה, ואפילו הוציאו סינגלים באנגלית אשר הצליחו בצורה מסוימת בארצות סקנדינביה אך לא חדרו לאוזן האירופאית של מערב אירופה ושל אנגליה.
בשנות ה-90 וה-2000 הופיעה הלהקה רק באירועים גדולים (קדמי אירוויזיון וכו') שבהם שרו את השיר הזוכה משנת 1984. במהלך השנים התחלפו שני אחים בתפקידים - ריצ'רד, האח הבינוני, הפך לזמר המוביל ופייר, האח הגדול, עבר להיות זמר ליווי.
הרימו עוגן הוא הסרט השישי בסדרת סרטי הקולנוע אסקימו לימון.
הסרט בוים בחלקו על ידי דן וולמן שהוחלף ביואל זילברג לאחר מספר שבועות של צילומים בשל חילוקי דעות מול ההפקה.
יונתן סגל לא הופיע בסרט זה בשל סכסוך כספי עם המפיקים, אך למרות זאת, קטע ארכיון שלו ושל אופליה שטראל (סטלה המגמרת) מהסרט הראשון בסדרה מופיע בסרט.
בנצי ויהודה'לה מעבירים את חופשת הקיץ בבילוי בחוף הים.
בנצי מקבל גלויה ממומו השוהה בארצות הברית, ובה הוא מספר על בילוייו עם נשים מקומיות.
בהמשך בנצי מכיר את דנה (פטרה מורזה), בחורה המשתזפת על החוף ומבין ממנה שהיא תפליג באוניית הנופש אוריון.
בעקבות זאת, הוא מנסה להתקבל לעבודה על סיפון האניה.
בינתיים יהודהל'ה מנסה להשכיב את יפה, בתו של אלברטו ג'ורג'יאן (יוסף שילוח).
וזה תופס את השניים על חם ואחר כך מאשים אותו שהכניס את בתו להריון.
ג'ורג'יאן המזכיר מאוד בהתנהגותו את סמ"ר שמש מספיחס וסבבה, דורש ממנו להתחתן עם בתו והוא מחליט לברוח מהם ומצטרף לבנצי לעבודתו כמלח על סיפון האוריון בהפלגה לוונציה.
לרוע מזלו, מגלה יהודהל'ה שאלברטו הוא רב המלחים, הממונה על נערי הסיפון.
בנצי מגלה שדנה היא בתו של רב החובל (יהודה אפרוני), אך זה לא מונע ממנו להתאהב בה.
בעוד אמה של דנה, אלה (תקוה מור) והאב מעוניינים שהיא תצא עם משה (איציק עצמון) היא מתריסה בהם ורוקדת עם בנצי לעיני כל, בחדר האוכל.
היא אינה מעוניינת כלל במשה מאחר שהוא טיפוס יהיר ושחצן.
בין המפליגים נמצא גם זוג נוכלים, שמכנים עצמם הרוזן והרוזנת (באה פידלר) פון אלכסנדרוב המנסים להבריח יהלומים בתוך נעליו של אלברטו ג'ורג'יאן.
ספי ריבלין (קריין בפתיחת הסרט)
יהודה אפרוני (קפטן, אבא של דנה)
תקוה מור (אלה, אמא של דנה)
יוסי סגל (אבא של יודל'ה)
גולדי הלר (אמא של יודל'ה)
הסרט מכר 279 אלף כרטיסים בישראל ו-546 אלף כרטיסים בגרמניה המערבית.
הרימאיליב (באוקראינית: Гримайлiв; בפולנית: Grzymałów; ביידיש: רימאלאוו) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תחילתה של הרימאליב כיישוב מבוצר שהוקם במאה ה-16. במאה ה-17 סבל היישוב מפשיטות הטטרים.
בראשית המאה ה-18 קיבל היישוב זכויות עיר, ובשנת 1879 הוקמה בעיירה טחנת קמח מונעת בקיטור.
יהודים ישבו בהרימאיליב מעת שהוקמה, ועד אמצע המאה ה-18 היו יהודי המקום כפופים לקהילת טרמבובלה.
לקראת סוף המאה ה-19 היוו היהודים כ-60% מהאוכלוסייה המקומית.
מרבני העיר המפורסמים היה הרב יעקב ווידנפלד.
בנו הרב דב בעריש ווידנפלד עמד בראש ישיבה בעיר שנקראה "אביר יעקב" על שם אביו, ונתקיימה עד השואה.
מראשית המאה ה-20 התקיימה בעיירה פעילות ציונית, לרבות של תנועות נוער ציוניות, ובשנת 1933 הוקם בכפר הסמוך לעיירה קיבוץ הכשרה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,550 יהודים, רוב תושביה.
ב-6 ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכנסו הגרמנים לעיירה.
באותה עת הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה, ומספר תושביה היהודים עלה לכ-2,200.
ביומיים הראשונים לכיבוש ערכו הגרמנים ואוקראינים מקומיים פוגרום ביהודי העיירה, וכ-350 עד 500 מהם, לרבות נשים וילדים, נרצחו על גדת נהר גנילה.
בהמשך, מונה בעיירה יודנרט, בראשות אברהם רוס, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה.
בד בבד, החלו להילקח מהעיירה יהודים למחנות עבודה שונים בסביבתה.
בהרימאיליב עצמה הוקם מחנה עבודה בן שלושה בניינים, בו שוכנו כ-3,500 מיהודי הסביבה.
באוקטובר 1942 חוסל היישוב היהודי בהרימאיליב, ויהודיו הועברו לגטו סקלט.
מחנה העבודה שנותר בעיירה חוסל בינואר 1943, כאשר הגרמנים הציתו אותו על יושביו.
הרימאיליב שוחררה מידי הגרמנים ב-23 במרץ 1944. מתושביה היהודים שרדו את השואה כ-30 איש בלבד.
הרייט מונרו הייתה מוציאה לאור ומבקרת ספרות אמריקאית, משוררת ומצנטית של האמנויות.
היא נודעה כמייסדת (בשנת 1912) ועורכת לאורך שנים רבות של המגזין לשירה "Poetry",
כתומכת במשוררים ואלאס סטיבנס, עזרא פאונד, ת"ס אליוט, ויליאם קרלוס ויליאמס, קרל סנדברג, מקס מייקלסון ואחרים, היא מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות השירה המודרניסטית, ובנוסף השתלבה בגל השני של "התחייה הספרותית של שיקגו".
כמתכתבת מושבעת לאורך זמן עם המשוררים שאותם העריכה, מכתביה מספקים שפע של מידע על רעיונותיהם ומניעיהם.
הרייט מונרו נולדה בשנת 1860 בשיקגו, אילינוי.
היא התחילה לקרוא מילדותה בספרייה הגדולה של אביה שהיה עורך דין.
בספר האוטוביוגרפיה שלה, שפורסם שנתיים אחרי מותה, היא סיפרה כי התוודעה מוקדם מאוד אל כתבי שייקספיר, ביירון, שלי, דיקנס ותאקרי.
הייתה ילדה די בודדה והספרייה הנעימה תמיד את זמנה.
אחרי לימודים בסמיטנר דירבורן בשיקגו, היא למדה עד שנת 1879 במכינה האקדמית של וושינגטון די.
בגיל צעיר היא נעשתה מוכרת בכשרונותיה הספרותיים.
שאיפתה הייתה להיות מפורסמת כמשוררת או מחזאית גדולה או לפחות להשאיר אחרי מותה איזה הישג שייזכר.
היא התכתבה באותן השנים עם הסופר רוברט לואיס סטיבנסון שעודד אותה בכיוון היצירה.
אמנם שיריה לא זכו בהערכה רבה.
אחרי שבשנת 1889 שיר שלה, "עם העתק של שלי" פורסם במגזין "סנצ'ורי" (The Century Magazine), גילתה באכזבה שתגמולי המשוררים הם קטנים מאוד.
בסופו של דבר באותה שנה הועסקה ככתבת פרילנסר של העיתון "שיקגו טריביון" ונדרשה לכתוב אודה לכבוד מלאת 400 שנה לגילוי אמריקה על ידי קולומבוס.
אודה זו דוקלמה בפומבי בתערוכת העולם בשיקגו ב-1893. קטע הפרוזה הראשון שלה פורסם בשנת 1899 על ידי הירחון "Atlantic Monthly".
כשהעיתון הניו יורק טיימס פרסם שיר שלה ללא הסכמתה היא תבעה אותו למשפט וזכתה בפיצוי של 4,500 דולר שסייע למצבה הכלכלי הרעוע באותם הימים.
בעזרת המו"ל הובארט צ'טפילד טיילור, מונרו שכנעה מאה מקרב אנשי העסקים המובילים של שיקגו לממן את המגזין Poetry על ידי מנויים למשך חמש שנים (כשדמי המינוי היו 50 דולר לשנה).
סכומים אלה הספיקו כדי להתחיל להוציא לאור את המגזין החל מ-23 בספטמבר 1912. העיתון החדש הצליח לעמוד בהבטחתו ולשלם תגמולים לכל מי שפרסם בו.
מונרו עבדה כמו"לית ללא שכר במשך השנתיים הראשונות, כשבו זמנית כתבה בקורת אמנות ב"שיקגו טריביון".
ב-1914, כשמגזין השירה שלה גזל יותר מדי מזמנה, היא התפטרה מ"שיקגו טריביון" והסכימה להקצות לעצמה שכר בשווי 50 דולר לחודש מתקציב המגזין.
אחרי עשר שנים העלתה לעצמה את השכר החודשי ל-100 דולר.
היה לה סיפוק בשנת 1913 מזכיית פרס נובל לספרות על ידי הסופר והמשורר ההודי רבינדרנת טאגור שפרסם כמה משיריו במגזין שלה.
דון שר שהתמנה לעורך המגזין Poetry בשנת 2013 כתב שמונרו התברכה ב"חוש שישי" לשירה.
להערכתו, אף על פי שהיא עצמה כתבה והעדיפה שירים ערוכים בהתאם למסורת המאה ה-19 ה"חוש השישי" שלה איפשר לה לחשוב מחוץ לקופסה ולפתוח את דפי המגזין בפני שירים חדשים, פרי יוצרים מודרניסטים, שעשו היסטוריה.
בין השאר פורסמו במגזין שבעריכתה יצירות מאת ת"ס אליוט, עזרא פאונד, מריאן מור, דייוויד הרבהרט לורנס, ואלאס סטיבנס, ויליאם קרלוס ויליאמס ואחרים.
עזרא פאונד, שהיה כתב חוץ של המגזין Poetry למשך שש שנים, היה זה ששכנע את מונרו לפרסם את יצירותיו הראשונות של ת"ס אליוט, כולל את "שיר האהבה של ג.
כמו כן עודדה מונרו משוררים צעירים מצטיינים מן המערב התיכון כמו קרל סנדבוג, שרווד אנדרסון, אדגר לי מאסטרס, וייצ'ל לינדזי, נציגים של התחייה הספרותית של שיקגו, וכן את רוברט פרוסט ואחרים.
בשנת 1917 היא ערכה אנתולוגיה מפורסמת לשירה בחרוזים חופשיים תחת הכותרת "השירה החדשה" ("The New Poetry").
מונרו ערכה את העיתון עד יום מותה.
היא נפטרה בשנת 1936 בגיל 75 בארקיפה בפרו בעת שטיפסה אל מאצ'ו פיצ'ו.
ככל הנראה הליכתה בגבהי ההר זירזה דימום מוחי שגרם למותה.
הרייט מונרו הייתה חברה במושבת האמנים Eagle's Nest במחוז אוגל (Ogle County) במדינת אילינוי.
דמותה מוזכרת בספר של אריק לרסון "The Devil in the White City".
הרייט מונרו הייתה גיסתו של האדריכל ג'ון ולבורן רוט וכתבה את הביוגרפיה שלו.
(1889) קנטטה לרגל פתיחת האודיטוריום של שיקגו
(1892)יחד עם ג'ורג' וייטפילד צ'דוויק - Columbian Ode (אודה קולומביאנית לרגל פתיחת התערוכה ה"קולומביאנית" העולמית בשיקגו
Poets And Their Art (1926) (משוררים ואמנותם) - קובץ מסות הבקורת שלה - פורסם ב-1932
(1936) קובץ מבחר שירים Chosen Poems A Poet's Life - Seventy Years in a Changing World (1938) (חיי משורר - שבעים שנה בעולם משתנה) - אוטוביוגרפיה, שפורסמה אחרי מותה
הריינג'רס של נולטון היו שירות הריגול הראשון של ארצות הברית, כמו גם יחידת הריינג'ר האמריקנית הראשונה.
היחידה הוקמה בשנת 1776, לאחר שארצות הברית הכריזה על עצמאותה מבריטניה, והחלה מלחמת העצמאות האמריקנית.
היחידה נקראה על שם מפקדה, לוטננט קולונל תומאס נולטון.
ב-12 באוגוסט 1776, קידם גנרל ג'ורג' וושינגטון את תומאס נולטון לדרגת לוטננט קולונל.
נולטון הצטווה לבחור קבוצת מובחרת של אנשים מקונטיקט, רוד איילנד ומסצ'וסטס על מנת לבצע משימות סיור.
המרגלים הרשמיים הראשונים של ארצות הברית, "הריינג'רס של נולטון" היו גם היחידה המובחרת המאורגנת הראשונה, המקבילה ליחידות מובחרות כיום.
המרגל האמריקאי המפורסם, סרן נייתן הייל, מקובנטרי, קונטיקט, היה גם הוא תחת פיקודו של לוטננט-קולונל תומאס נולטון.
התאריך "1776" הנמצאת כיום בחותם של שירות המודיעין של צבא ארצות הברית מתייחס לתאריך היווצרות הריינג'רס של נולטון.
ב-16 בספטמבר 1776, הריינג'רס של נולטון, לבושים כגדוד חיל רגלים קל, סיירו לפני הצבא הקונטיננטלי בהארלם הייטס, ניו יורק.
הם נתקלו ביחידה בריטית מובחרת שהסתייעה בחיילים הסיאנים.
הם הצליחו לבצע נסיגה מוצלחת, אך תקפו שוב את הבריטים כאשר תוגברו באמצעות יחידה אמריקנית מווירג'יניה.
וושינגטון תכנן לבצע פעולת הטעיה על מנת לאגף את הכוח הבריטי, אך ירייה אמריקאית מוקדמת הרסה את התוכניות, והעמידה את כוחותיו של נולטון במצב מסוכן.
נולטון אסף את כוחותיו והמשיך בביצוע ההתקפה, ונהרג אל מול אנשיו.
את נולטון הספיד וושינגטון בפקודה הכללית שלו, ב-17 בספטמבר 1776 בכותבו "קולונל נולטון האביר והאמיץ, היה כבוד גדול לכל מדינה, לאחר שנפל אתמול, בעודו נלחם...".
הרייכסווהר השחור הוא הכינוי ליחידות צבאיות לא-רשמיות אשר הוקמו בגרמניה בתחילת תקופת רפובליקת וויימאר, חרף ההגבלות של חוזה ורסאי.
יחידות אלו פעלו בחשאי ושמרו על אוטונומיה רבה.
הן פורקו בעקבות הפוטש של קיסטרין ב-1923.
לאחר מלחמת העולם הראשונה צומצם גודלו של צבא גרמניה על פי חוזה ורסאי למאה אלף איש, לעומת אחד-עשר מיליון חיילים שהיו בו עם תום המלחמה.
כדי לשמור על הגבלות אלה, הקימו מדינות ההסכמה ועדה צבאית שתפקידה היה לפקח על הפעילות הצבאית הגרמנית.
ה"רייכסווהר", כפי שנקרא הצבא הגרמני בתקופת רפובליקת ויימאר, לא היה המשכו הישיר של הצבא הקיסרי הישן, אלא נוצר כתוצאה מהכרזה על "צבא זמני" שלאחריה באה הכרזה על "צבא המעבר" (בספטמבר 1919).
היו אלה מסגרות ארגוניות חדשות וגמישות, והתחלופה של כוח אדם ויחידות הייתה גבוהה.
עם סיומה של המלחמה החל גל רחב היקף של מהפכנות אשר שטף את האומה הגרמנית.
עוד בטרם הוכרז על רפובליקה, הכריז העיתונאי היהודי קורט אייזנר על הקמת "רפובליקה סוציאליסטית" בבוואריה, ולאחר רציחתו בידי איש ימין קיצוני, נתפס השלטון בידי פועלים אשר הכריזו על הרפובליקה הסובייטית הבווארית בנוסח המוכר שראו בברית המועצות אך שנה לפני כן.
מצב האנרכיה שרר גם בצפון ובמזרח גרמניה.
על גבולותיה המזרחיים של גרמניה איימו כוחות פולניים, בעוד במדינות הבלטיות התקדם הצבא האדום, והיה חשש כי משם ימשיך ויהווה איום על אזורים בהם יש לגרמניה אינטרס.
במערב שלט הצבא הצרפתי כצבא כיבוש בחבל הרוהר.
במצב עניינים זה, החליטו הגנרלים הגרמנים הנס פון זקט (מפקד הרייכסווהר בשנים 1920–1926) ואוטו גסלר כי לגרמניה אין די ב-100,000 חיילים.
בעקבות המרד השלזי גויסו בחשאי כמה יחידות פרייקור (מיליציות ימניות קיצוניות) בפיקודו של פדור פון בוק, ועברו אימונים צבאיים בסתר.
הם הוצבו כחיל מצב בקיסטרין שבברנדנבורג.
בהמשך גויסו בחשאי יחידות נוספות שהיוו יחד את "הרייכסווהר השחור".
הרייכסווהר הרשמי סיפק לרייכסווהר השחור לא רק נשק, תחמושת וציוד, אלא גם קצינים, מאמנים ומתקני אימונים; עם זאת, מפקדי הרייכסווהר השחור לא נשלטו לחלוטין בידי הצבא הסדיר, ונהנו מאוטונומיה מסוימת.
חיילי הרייכסווהר השחור היו מעורבים בסדרת רציחות המכונות "רציחות פמה" בהן נרצחו אנשים אשר נחשבו לאויבי המולדת ולמשתפי פעולה עם הוועדה הצבאית של מדינות ההסכמה.
לציבור בגרמניה נודע על קיומו של הרייכסווהר השחור בעקבות "הפוטש של קיסטרין".
ב-1 באוקטובר 1923 התמרדו 18,000 מחיילי הרייכסווהר השחור בפיקודו של ברונו בוכרוקר וניסו ללכוד את קיסטרין.
אנשי הרייכסווהר הסדיר הדפו אותם.
במקביל, נכשל המרד גם במספר מוקדים נוספים, ובוכרוקר נעצר והורשע בבגידה, אולם רבים מהמורדים לא נעצרו כלל.
בעקבות כך פורקו יחידות הרייכסווהר השחור, אולם גרמניה המשיכה להגדיל את כוחה הצבאי בחשאי.
הרייט פרל אליס כהן הייתה פסנתרנית יהודייה-בריטית.
הרייט כהן נולדה בלונדון, הבת הבכורה מבין ארבעה ילדים.
סבה של הרייט היגר עם משפחתו לאנגליה מרוסיה הצארית.
שמו ברוסיה היה ליצקי, אך המשפחה החליפה אותו לכהן בבואם לאנגליה.
הוא שעשע את הרייט בסיפורים על ילדותו שם ולימד אותה רוסית, שהתגלתה כשימושית במסעות הקונצרטים שלה במוסקבה ובלנינגרד בשנת 1935. כהן ייחסה חשיבות רבה למוצאה היהודי, וסירבה לוותר על השם כהן, כשיתר משפחתה עשתה זאת.
המוזיקה הייתה חלק בלתי נפרד ממשפחתה של הרייט כהן.
אביה היה מלחין ואמה פסנתרנית.
גם אחיותיה של הרייט בחרו במוזיקה - אולגה הייתה כנרת ומיירה זמרת.
הרייט למדה נגינה בפסנתר באקדמיה המלכותית למוזיקה אצל טוביאס מטאיי, לאחר שזכתה במלגת עדה לואיס בגיל 12 ובהמשך בפרס סטרנדייל בנט בשנת 1913. הופעת הבכורה שלה הייתה בקונצרט יום א' בקווין'ס הול כעבור שנה.
הופעתה הגדולה הראשונה הייתה ב-1920, כשניגנה בוויגמור הול ברסיטל משותף עם הטנור ג'ון קואטס.
שמה נקשר במיוחד עם מוזיקה בריטית של תקופתה, כשניגנה את ביצוע הבכורה העולמי של הקונצ'רטו לפסנתר של ראלף ווהן-ויליאמס (שנכתב למענה) והקליטה את חמישיית הפסנתר של אדוארד אלגר עם רביעיית סטראטון, בהדרכת המלחין.
מספר מלחינים כתבו מוזיקה במיוחד בשבילה, בהם ג'ון איירלנד, בלה בארטוק, ארנסט בלוך וג'ון מוראן, ובייחוד ארנולד באקס (מאהבה של כהן), שכתב את רוב יצירותיו לפסנתר בשבילה.
אלה כוללות את הפסקול לגרסת הסרט של דייוויד לין לאוליבר טוויסט משנת 1948. הוא חיבר בשבילה גם קונצ'רטינו ליד שמאל, אחרי שאיבדה את השימוש ביד ימין בשנת 1948.
לפחות שישה קטעים בקובץ "מיקרוקוסמוס" של בארטוק מוקדשים להרייט כהן.
פבלו קזלס הזמין אותה לנגן באך עם תזמורתו בברצלונה, ווילהלם פורטוונגלר שיגר לה הזמנה דומה לאחר ששמע אותה בשווייץ.
היא ניגנה ברסיטל הראשון שכולו באך בקווין'ס הול בשנת 1925.
כהן טיפחה גם מוזיקה ספרדית, והייתה השנייה לנגן את "לילות בגני ספרד" של מנואל דה פאיה, יצירה שנקשרה במיוחד עם שמה.
כמו כן הייתה מן הראשונות לתמוך במוזיקה של ברית המועצות בבריטניה, וביקרה ברוסיה בשנת 1935 לשידור ממוסקבה ולנינגרד, שכלל יצירות מאת שוסטקוביץ', קבלבסקי ולאוניד פולובינקין.
מלחינים אלה שלחו לה בהמשך יצירות נוספות.
השפעתה של כהן חרגה בהרבה מעבר לעולם המוזיקה.
הודות להיכרותה עם העיתונאית דורותי תומפסון, שהייתה עדת ראייה למצוקתם של היהודים בגרמניה ובאוסטריה, יכלה להעביר מידע אמין לראש ממשלת בריטניה רמזי מקדונלד, שהיה לידידה.
שמה נקשר בשנות ה-30' עם פרסום מצוקתם של היהודים והיא ניגנה בקונצרט עם המדען אלברט איינשטיין בשנת 1934 לשם מגבית להוצאת מדענים יהודים מגרמניה.
אחרי הקונצרט כתב איינשטיין על התוכנייה "לקוסמת הפסנתר האהובה" היא הייתה לידידה קרובה של אלינור רוזוולט ורמזי מקדונלד, ואף של חיים ויצמן.
כהן עמדה בקשרי ידידות קרובים עם עוד דמויות בולטות בתקופתה, בהן לא רק מוזיקאים כמו ז'אן סיבליוס, ראלף ווהן-ויליאמס, אדוארד אלגר וויליאם וולטון, אלא גם סופרים כמו ארנולד בנט, ג'ורג' ברנרד שו, ה.
כהן נבחרה לסגנית-נשיאה של הליגה לשחרור הנשים, ובמשך שנים אחדות נקשר שמה עם קרן קיימת לישראל ועם הקונסרבטוריון למוזיקה בירושלים.
היא עוטרה באות מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1938 היא מתה בלונדון.
פרס המוזיקה הבינלאומי ע"ש הרייט כהן הוקם לכבודה בשנת 1951.
הרייט פגשה את העיתונאית האמריקאית דורותי תומפסון בשנת 1930 במסע הקונצרטים הראשון שלה באמריקה, שכלל את ניו יורק, וושינגטון וספריית הקונגרס ושיקגו והקנה לה לבסוף מוניטין על הבמה הבינלאומית.
הפגישה עם תומפסון שינתה את חייה של כהן ועוררה בה מודעות ליהדותה.
ב-1933 נסעה הרייט כהן לווינה לנגן בכמה קונצרטים והתארחה אצל דורותי תומפסון.
נגעה מאוד ללבה מצוקת הפליטים, יהודים ושאינם יהודים כאחד, שזרמו לווינה מגרמניה.
תומפסון וכהן התכתבו ביניהן בנושא מצוקת הפליטים היהודים באוסטריה ובגרמניה.
כהן יכלה להעביר אז מידע מתומפסון ישירות לראש הממשלה הבריטי, רמזי מקדונלד, שהיה אותם ימים ידידה האינטימי.
כהן פגשה את תומפסון כל אימת שנסעה לאמריקה.
משנת 1933 התמסרה כהן לעבודה למען הפליטים, בבריטניה ובארצות הברית.
כהמשך לפעולתה זו, הופיעה עם אלברט איינשטיין בשנת 1934 בקונצרט התרמה להוצאת מדענים יהודים מגרמניה.
ב-1935 הזהיר רמזי מקדונלנד את כהן שלא תעבור בגרמניה במסעותיה, משום שהממשלה הבריטית לא תוכל לערוב לביטחונה.
זמן קצר אחר כך העביר אדולף היטלר את חוקי נירנברג, שאסרו לחלוטין על יהודים לקחת חלק בחיים הציבוריים.
הרייט כהן פגשה את אלברט איינשטיין בגרמניה בשנת 1929, כשבאה לתה מנחה בביתו.
בהזדמנות זו סיפר לה איינשטיין, שהוא מנגן בכינור והציע, ששניהם ינגנו יחד באחד הימים.
כהן שמרה על קשר עם איינשטיין גם לאחר שנמלט מגרמניה בשנת 1933. היא הרבתה לבקרו באוקספורד, שם ישב לזמן קצר.
ב-1934, אחרי שאיינשטיין היגר לארצות הברית, אכן ניגנה עמו הרייט בקונצרט, שנועד לאיסוף כספים לחילוץ מדענים יהודים מגרמניה הנאצית.
כהן ואיינשטיין נשארו ידידים והוא התייחס אליה כ"קוסמת הפסנתר האהובה".
רק בשנת 1939, כשפגשה לראשונה את חיים ויצמן, החלה כהן לתמוך ברעיון הציונות והמדינה היהודית.
ביקורה של כהן בארץ ישראל בשנת 1939 הגדיל את המוניטין שלה שם הן כפסנתרנית קונצרטים והן מבחינה פוליטית.
היא נשאה ונתנה עם פקידי שלטון בריטים ויהודים בניסיון להשיג אישורי כניסה לספינות מעפילים שנשאו פליטים מגרמניה הנאצית ולמנוע את החזרתם לאירופה, מאמצים שכמעט והביאו פעם לתקרית בינלאומית.
הרייט כהן האמינה בכל לבה במדינה לעם היהודי, אך גם בעשיית צדק עם ערביי פלסטין.
היא יצאה בשלום משני ניסיונות התנקשות בחייה במסעה בארץ ישראל וקציני צבא בריטים חמושים ליוו אותה בדרכה לקונצרטים.
היה זה כשכהן סעדה עם ויצמן בלונדון, שוויצמן שמע את החדשות על הספר הלבן (1939) של הממשלה הבריטית, שהגביל את הגירת היהודים לבריטניה ללא יותר מ-15,000 לשנה.
מפיה של בלנש דגדייל, אחייניתו של לורד בלפור, שהשתתפה גם היא בסעודה, יצאה נבואה כשאמרה בכאב, "מה יקרה למיליונים שנמלטים מהיטלר?"
ביקורה של כהן בברית המועצות באביב 1935 היה עוד ציון דרך חשוב בקריירה שלה.
מארץ זו נמלטו אבותיה 100 שנים קודם לכן.
לא זו בלבד, שכהן הביאה מוזיקה בריטית לברית המועצות בנגינת יצירות מאת ווהן-ויליאמס, באקס, בליס וג'ון איירלנד, היא ניגנה גם פרלודים של שוסטקוביץ', סונאטינה של קבלבסקי, ואת הבכורה הסובייטית של הסוויטה של לאוניד פולובינקין מכתב היד.
לאחר זאת הפיצה את המוזיקה שלהם בכל רחבי אירופה וזכתה לשבחים כמוזיקאית הראשונה מחוץ לברית המועצות שלמדה את עשרים וארבעה הפרלודים של שוסטקוביץ', שהלחין בשנים 1932 ו-1933. לעיתים קרובות שוכחים את תרומתה בהבאת יצירותיהם של מלחינים רוסים לא נודעים לעולם הרחב.
מערכת היחסים בין כהן לארנולד באקס
פרשת האהבה של הרייט כהן עם ארנולד באקס נמשכה יותר מארבעים שנה, עד מותו בשנת 1953. היה זה באקס שהעניק להרייט כהן את השם "טניה", שם החיבה שבו נודעה לחברים קרובים ולבני משפחה.
אהבתם העזה החלה בשנת 1914, כשהיא הייתה בת 19 והוא בן 31, אם כי פגישתם הראשונה הייתה שנתיים קודם לכן.
כהן הייתה מקור השראה יוצרת לבאקס ובשנת 1915 הוא חיבר למענה, תוך 13 ימים, שלוש יצירות, "גן הוורדים של הנסיכה", "העלמה עם הנרקיסים" ו"בחנות הוודקה".
כשבאקס הלך לעולמו ב-3 באוקטובר 1953, הושפעה כהן עמוקות ממותו.
בצוואתו הוריש מחצית מן התגמולים מיצירותיו הספרותיות והמוזיקליות לכהן לכל חייה.
את המחצית השנייה ציווה למרי גליבס, מי שהייתה אהובתו האחרת במשך עשרים שנה.
לאחר מותן נועדו התגמולים והעיזבון לעבור לילדיו.
כהן שמרה בידה את הנכס שבאקס קנה לה - לאורך שנות חייה של כהן העניק לה באקס תמיכה כספית.
ראש הממשלה הבריטי רמזי מקדונלד הוא אחד הבולטים בקשריה של כהן.
הרייט כהן התקרבה אל מקדונלד בתקופת כהונתו כראש ממשלה מ-1929 עד 1935, בזמן של אי-יציבות ושפל כלכלי, שתרמו לעליית הנאציזם והפשיזם באירופה.
השמועה אמרה, שמקדונלד וכהן היו לנאהבים.
מכתביהם משקפים קרבה; והיא הרבתה לבקר אותו ביחידות במעונו בדאונינג 10 ובביתו בהמפסטד.
כהן הייתה קרובה גם למקס ביברברוק, מייסד עיתוני "אקספרס" ויזם חשוב בתקופתו.
את ההיכרות בין כהן לביברברוק ערך ארנולד בנט ב-1923. ביברברוק נשבה בקסמיה של כהן והזמין אותה לסעוד עמו דרך קבע מ-1923 ואף הפגיש אותה עם לורד רותרמיר ולויד ג'ורג'.
ביברברוק וכהן נפגשו תכופות בביתה, כפי שציינה באוטוביוגרפיה שלה, "A Bundle of Time".
הוא נהג לשלוח לה מאה ורדים אדומים.
ראלף ווהן-ויליאמס היה ידיד קרוב של הרייט כהן במשך כל חייה.
ממכתביו אליה עולה מסכת יחסים עוגבנית, והוא מזכיר בהם שוב ושוב את אלפי הנשיקות שהיא חייבת לו.
הוא היה מבקר קבוע בביתה ונכח לעיתים קרובות במסיבות הקטנות שערכה לידידיה.
היא אהבה לארח ולהזמין אישים ידועי-שם.
כהן ניגנה בביצוע בכורה את "Hymn Tune Prelude" של ווהן-ויליאמס ב-1930, יצירה שהקדיש לה.
בשנים הבאות הציגה את היצירה ברחבי אירופה במסעות הקונצרטים שלה.
ב-1933 ניגנה בביצוע בכורה את הקונצ'רטו שלו לפסנתר בדו מז'ור, גם זו יצירה שהוקדשה לה.
למשך תקופה מסוימת ניתנה לכהן זכות בלעדית לביצוע היצירה.
הרייט כהן ניגנה בפעם הראשונה לפני אדוארד אלגר בשנת 1914, כשהייתה בת 18. הם היו לידידים קרובים וידידותם עמדה בעינה עד למותו בשנת 1934. ב-1933 ארגנה כהן קונצרט לכבוד אלגר בחסות המלך והמלכה.
חיבתו של אלגר לכהן הייתה גלויה והוא עקב מקרוב אחר הקריירה שלה והעניק לה תמיכה ועידוד מתמידים.
בהדרכת אלגר הקליטה כהן את חמישיית הפסנתר שלו עם רביעיית המיתרים "סטראטון".
היא קיבלה מאלגר את היצירה, עדיין בכתב-יד, לצורך ההקלטה.
לורנס היה לידיד קרוב של הרייט כהן.
כבר ב-915 התברר, שהידידות הזאת יוצרת מתחים מסוימים בין כהן לאנולד באקס.
באקס התנגד לקרבתה של כהן אל לורנס.
היא אמרה ללורנס, שיהיה עליהם להיפגש בחשאי.
בהלך רוח הפגנתי לקח לורנס מחברת ושירבט בה, "הדלת נסגרה".
זמן קצר לאחר זאת נדבקה כהן בשחפת, אולי מלורנס, שמת במחלה זו ב-1930. לורנס וכהן המשיכו להיפגש, לפחות כחלק מחבורת ידידים, עד מותו.
בפגיששות אלה הרבו לדבר על המוזיקה של ידידם המשותף, אלגר.
בשנת 1923 ערך ארנולד בנט היכרות בין כהן לויליאם וולטון.
התנהלה ביניהם ידידות פלרטטנית למדי, שכהן תיארה באוטוביוגרפחה שלה כ, סוערת אך מרנינה".
היא כתבה, שהעובדה שלא פעם הרגיזו זה את זה לא גרעה מן החיבה שביסוד ידידותם
כהן עודדה את המוזיקה של וולטון הן בבית והן בארצות אחרות, בייחוד בסוף שנות ה-20' ובראשית שנות ה-30'.
כשמסר לכהן, לבקשתה, את ביצוע הבכורה של הסינפוניה קונצ'רטנטה שלו בשנת 1927, אמר לה וולטון, "אני יודע שהיא תהיה בידיים בטוחות".
בשנת 1921 התוודעה כהן אל המלחין יאן סיבליוס בלונדון, ובקיץ 1931, כאשר טיילה בפינלנד עם באקס, פגשו שניהם את סיבליוס וניהלו עמו שיחות ממושכות, הן בהלסינקי והן באיינולה.
הן באקס והן סיבליוס גילו עניין היסטוריה, ורבות משיחותיהם נסבו על תחום זה.
את מבינה מה אנו [המלחינים] מנסים לחהגיד.
ארנולד בנט, מידידיה הקרובים והיקרים ביותר של כהן, מת ב-27 במרץ 1931. הוא הציג אותה לפני רבים מחבריה החדשים, בהם וולטון ומקס ביוורברוק.
הרייט קאני פיל הייתה ציירת נוף, דיוקן וז'אנר אמריקאיים של אמצע המאה התשע עשרה.
היא נחשבת לאמנית של אסכולת נהר הדסון.
הרייט כריסטינה קאני נולדה בשנת 1799, בתם של צ'ארלס ומרי קאני, בפילדלפיה.
היא התאלמנה מתישהו לפני 1840 ועבדה בעסקי הסחורות של משפחתה.
היא למדה אצל האמן רמברנדט פיל, שנישאה לו בשנת 1840, והפכה לאשתו השנייה.
הקשר שלה עם הצייר הציב אותה בתוך משפחת הציירים המפורסמת של פיל, מה שאפיל על הישגיה האישיים כאמנית בפני עצמה.
הרייט קאני פיל הציגה לראשונה בשנת 1840 באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, שם המשיכה להציג כל ימי חייה.
לה ולבעלה היה אולפן משותף בפילדלפיה.
הציור שלה מ־1848, "בגדי גבירתה" (אוסף פרטי) ספג ביקורת בגלל הבלטת יחסי הכוח בתוכו בסצנה של אישה אפרו-אמריקאית לבושה - ככל הנראה על ידי המעסיקה שלה - בבגדים ותכשיטים בורגניים.
בעזרת הביגוד קאני פיל הציגה את העושר של האישה הלבנה שאוחזת בגרונה של המשרתת האפרו-אמריקנית, שתווי פניה נראים גסים יותר.
האור בתמונה מוטל על פני האשה הלבנה, מה שמדגיש עוד יותר את הצבע השחור של המשרתת.
יחדיו הן מתבוננות במראה כדי לבחון את השפעת הבגדים והתכשיטים (של דור קודם) על המשרתת.
הציור שלה, "בהרי קטסקיל" (באוסף פרטי), הייתה תמונת הנוף המרכזית של התערוכה הנודדת בשנת 2010, "זכור את הנשים: אמניות נשים מאסכולת נהר ההדסון", שאורגן על ידי האתר ההיסטורי תומאס קול.
הרייט קאני פיל נפטרה בשנת 1869.
הרייט מורגן לבית סקוט הייתה מאיירת טבע באוסטרליה במאה ה-19, ויחד עם אחותה הלנה סקוט, הייתה אולי אחת המאיירות המקצועיות הראשונות באוסטרליה.
האחיות היו גם חוקרות טבע ואספניות חובבות מיומנויות ביותר, הישגים נדירים עבור נשים באותה תקופה.
הן התפרסמו בזכות רישומיהן המדויקים של עש ופרפרים לפרסום הכרך הראשון של יצירתו של אביהם אלכסנדר ווקר סקוט.
הרייט סקוט הייתה בתם של אלכסנדר ווקר סקוט, אנטומולוג ויזם והרייט סקוט (לבית קלקוט).
היא ואחותה הלנה התחנכו על ידי אביהם באי אש.
באמצעות השכלתן הן רכשו ידע נרחב בעולם הטבע, כולל צמחים, בעלי חיים וחרקים אוסטרלים.
הרייט זכתה להערצה ולשבחים מצד מדענים מובילים שאספה עבורם ממצאים והתכתבה איתם.
לאחר פרסום ספרם על העש האוסטרלי ותמורות חייו, שצוירו ישירות על ידי הרייט והלנה סקוט, היא נבחרה לחברת כבוד בחברה האנטומולוגית של ניו סאות' וילס.
עם זאת, היא הייתה מוגבלת במעמדה.
אביה סבל ממצוקה כלכלית בשנות ה-60 של המאה ה-19. הוא לא רצה שאף אחת מבנותיו תקבל עבודות בעצמה או תחתום על ציורים שפורסמו.
לבסוף אלכסנדר סקוט התרצה והתיר לבנותיו לחתום על הרישומים שפורסמו.
הרייט נאלצה לעבוד כשהוא פשט את הרגל והיא ציירה בצורה מסחרית למשך שארית חייה.
בזמן שסיימה כמה צלחות של ציור ביצי ציפורים עבור אדוארד רמזי בשנת 1866, הרייט ביקשה לשמור על עבודתה בסוד.
הרייט ציירה איורים בוטניים למהדורות 1879, 1884 ו-1886 של מדריך הרכבת לניו סאות' ויילס, ועם אחותה הפיקה עיצובים לכרטיסי חג המולד הראשונים של אוסטרליה בשנת 1879.
סקוט התחתנה עם ד"ר קוסבי ויליאם מורגן בשנת 1882.
לאחר פרסום הספר על העש האוסטרלי, הרייט ואחותה הפכו למבוקשות לעבודות איור וציור.
בעשורים הבאים היא והלנה יצרו את רוב הציורים לפרסומים מדעים בסידני, כולל ספר על נחשי אוסטרליה של ג'רארד קרפט (1869), שרידי מאובנים אוסטרליים (1870) ויונקים מאוסטרליה (1871), ועוד.
עבודותיה משמשות עד היום מדענים.
יצירות האמנות של נחשי אוסטרליה ויונקי אוסטרליה קיבלו ציון לשבח גבוה מאוד בתערוכה הבין-קולוניאלית בסידני בשנת 1870.
הרייט נפטרה בגרנוויל בשנת 1907 ולא הותירה אחריה צאצאים.
הרייט, עם אחותה הלנה, נשכחו במידה רבה עד לתערוכה "יופי מהטבע" בשנת 2011: אמנות האחיות סקוט במוזיאון האוסטרלי בסידני.
הרייכסטאג (אספה פוליטית ומחוקקת) של שפייר כונס למעלה מחמישים פעמים בתקופת האימפריה הרומית הקדושה.
יום הכינוס הראשון בשפייר נערך על ידי לואי החסיד בשנת 838.
פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה אז עדיין ארכידוכס אוסטריה ומישייצג את אחיו קארל החמישי בשפייר, קרא בנאום הפתיחה שלו לתמוך בהונגריה נגד האיום העות'מאני.
מאוחר יותר אושרה בקשה זו על ידילאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה.
כמה אחוזות קיסריות, ובראשן פיליפ הראשון, רוזן הסן ויוהאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה, התעקשו קודם כל להבהיר את שאלות המדיניות הנוצרית.
בשנת 1529 הרייכסטאג נמשך מ־15 במרץ עד 22 באפריל.
לאחריו התקיימה ההפגנה בשפייר נגד הרייכסטאג, שבה הנסיכים הפרוטסטנטים מחו נגד הטלת חרם קיסרי על מרטין לותר.
בעקבות כך הם סירבו לתת לפרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תמיכה צבאית כלשהי נגד יאנוש הראשון זאפויה וסולימאן הראשון במלחמה.
בשנת 1542 הרייכסטאג נמשך מ-29 בדצמבר 1541 עד 11 באפריל 1542. הסיבה לכינוס הייתה האיום על האימפריה מצד האימפריה העות'מאנית (כיבוש בודה (עיר) בספטמבר 1541).
הרייכסטאג התקיים בהיעדר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובהנחיית פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושני נציבים קיסריים.
האחוזות הקיסריות הטילו מס למימון הצבא הקיסרי.
בשנת 1544 הרייכסטאג נמשך מ-20 בפברואר עד ל-10 ביוני.
ברייכסטאג זה הוחלט לסייע לקיסר במלחמה נגד צרפת וההאימפריה העות'מאנית.
עם נתינת הפריווילגיה (כתב זכות) ליהודים בשנת 1544, אישר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את ההגנה על קהילת יהודי שפייר וחידש את זכויותיהם.
הרינגטונהיפוס (שם מדעי: Haringtonhippus) הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת הסוסיים, שהתקיים באמריקה הצפונית במשך הפליוקן עד שלהי הפליסטוקן שלפני 3 מיליון עד 11,000 שנה מזמננו אז נכחד, ייתכן שבידי ציד אנושי.
סוג זה תואר ב-2017 והוא נקרא לכבוד החוקר הקנדי צ'ארלס הרינגטון .
הוא מכיל מין בודד - Haringtonhippus francisci, אשר במקור השתייך לסוג סוס (Equus), כשהוא תואר לראשונה ב-1915 בידי אוליבר פרי היי.
לאורך השנים נעשו מספר ניסיונות לשייך את המאובנים למספר מינים שחלקם מוטלים בספק.
הממצאים שלו התגלו מדרום מקסיקו עד דרום דקוטה וצפונה לאלברטה ויוקון בקנדה.
משערים שסוס זה הגיע ממזרח אסיה לאמריקה דרך המעבר של ברינגיה במשך הפליוקן ושם התפתח ושגשג בערבות.
לפי הערכה פילוגנטית של מבנה השיניים המאובנות נראה שסוג זה התרחק מעט מהסוגים: סוס והיפודיון וחי בצורה שונה.
עם זאת מספר חוקרים רואים בו מין הדומה לכמה מינים שהתפתחו באמריקה, ביניהם סוס הגרמן המכונה: "זברה אמריקאית", סוס סטנוניס וסוס מקסיקני.
חוקרים אלה מייחסים אותו לסוג סוס ורואים בסוג זה מבוטל.
הרינגטון מאן היה אמן דיוקנאות סקוטי וצייר דקורטיבי.
הוא היה חבר בנערים של גלאזגו בשנות ה-80.
מאן נולד בגלאזגו והחל את לימודיו בבית הספר לאמנות של גלאזגו.
בהמשך למד בבית הספר סלייד לאמנות בלונדון אצל אלפונס לגרוס.
לאחר מכן למד בפריז בהדרכתם של ציירי הדיוקנאות גוסטב בולנז'ה וז'ול-ז'וזף לפבר באקדמיה ז'וליאן לזמן קצר.
ציוריו המוקדמים של מאן משנות ה-80 הם בעיקר של קהילות דייגים ביורקשייר.
הוא החל לפתח לעצמו שם כצייר דיוקנאות בשנות ה-90 של המאה ה-19. היה לו חוש חזק של צבע ועיצוב קירות פנים ולוויטראז'ים.
בשנת 1893 הוא עיצב את הזכוכית הצבעונית לחלון המערבי של כנסיית סנט ברתולומיאו, בקומבריה.
בשנת 1900, הוא עבר דרומה ללונדון, ופתח גם סטודיו בניו יורק, שם ציוריו הפכו לפופולריים.
בלונדון הוא מצא הצלחה בפורטרטים של אנשי החברה הגבוהה, במיוחד של ילדים ובכללם בני משפחת המלוכה הבריטית.
השימוש של מאן בצבע הושפע מג'יימס מקניל ויסלר.
עבודת המכחול הנועזת שלו מראה את השפעתו של ג'ון סינגר סרג'נט.
מאן היה אחד מחברי המייסדים של החברה הלאומית לפורטרטים ב-1911.
מגזין "הסנטורי" משנת 1908 שיבח את מאן ואת ציורו "סיפור אגדה".
מאן, דיווח המגזין, "תמיד הראה צדדים ייחודיים, לאחר שהתמסר לטיוטות דקורטיביות עבור ויטראז'ים, לציורי קיר, נוף, ז'אנר ודיוקנאות".
המגזין המשיך "בעוד שדמויותיו שומרות בדרך כלל על רמת הישגים גבוהה, בקבוצות דיוקנאות פחות רשמיות מסוימות מאן חושף אולי את השלב הכי סימפתי ומושך בכישרונו".
על הציור "סיפור אגדה", המגזין סבר שהוא הפגין "קסם מרענן ומגע של רומנטיקה לנוער".
מאן התחתן עם מעצבת הפנים פלורנס סבין-פאסלי (המכונה דולי מאן) למאן היו שלוש בנות, שהופיעו בכמה מציוריו, ביניהן קתלין סבין, אמנית, שנישאה לפרנסיס דאגלס, המרקיז ה-11 מקווינסברי.
מאן נפטר בניו יורק ב-28 בפברואר 1937.
הרייט צ'למרס אדמס הייתה חוקרת ארצות, סופרת וצלמת אמריקאית.
היא ערכה טיולים רבים בדרום ומרכז אמריקה ובאסיה בתחילת המאה ה-20. היא נחשבה מומחית לאמריקה הלטינית וקיבלה את הכינוי "מרקו פולו של האמריקות".
היא פרסמה דיווחים על מסעותיה בכתב העת של נשיונל ג'יאוגרפיק והרצתה לעיתים קרובות על מסעותיה ושיתפה בתמונות וסרטים שצילמה.
היא הייתה כתבת במהלך מלחמת העולם הראשונה והייתה האישה הראשונה שהורשתה לדווח מהחזית הצרפתית.
הרייט צ'למרס אדמס נולדה בסטוקטון, קליפורניה לאלכסנדר צ'למרס ופרנסס וילקנס.
כילדה, היא ערכה מספר רב של מסעות על סוסים עם אביה.
בגיל 8 טיילה עם אביה ברחבי קליפורניה והרי הסיירה נבדה, ובגיל 14 הם רכבו לאורגון, ומשם למקסיקו לפני שחזרו לסטוקטון.
ב-1899 היא נישאה לפרנקלין פירס אדמס, שעבד באותה תקופה כחשמלאי.
הוא חלק איתה את האהבה לטיולים, ובמקום לקנות בית, הם גרו בפנסיון ואת הכסף שחסכו השקיעו במסעות.
בשנת 1904 יצאה אדמס למשלחת הגדולה הראשונה שלה, מסע בן כמעט שלוש שנים ברחבי דרום אמריקה ביחד עם בעלה, בו עברו מעל 60,000 ק"מ.
במסע בשנת 1910 טיילה בקובה, האיטי (אותה הקיפה ברכיבה על סוסים) וסנטו דומינגו.
ב-1912 החלה במסע שמטרתו הייתה להגיע לכל מקום שהיה בעברו מושבה ספרדית.
היא התעניינה מאוד בהשפעת הכיבוש הספרדי על החברה, הכלכלה והתרבות.
ב-1913–1914 טיילה מסביב לעולם וביקרה בהונג קונג, שנגחאי, הפיליפינים, מוננגוליה, מרכז אסיה, סיביר, סומטרה, הוואי, יפן, הים הדרומי, בורנאו, והודו.
ב-1930 היא הכריזה בניו יורק טיימס שהיא מפליגה לגיברלטר, משם לספרד, צרפת, מצרים, אביסיניא (אתיופיה של היום), סומלילנד הצרפתית והאיטלקית, עיראק, וסודאן האנגלו-מצרית.
המטרה - לחזות בהכתרה של קיסר אתיופיה היילה סלאסי.
היא אכן עשתה זאת ונוצר קשר קרוב עם סלאסי איתו נפגשה שוב באירופה בהמשך.
היא כתבה עשרים ואחד מאמרים שכללו גם צילומים שלה עבור נשיונל ג'אוגרפיק מ-1907 עד 1935. במהלך מסעותיה היא התמקדה במנהגים, בפולקלור ובשפות של העמים שבהם ביקרה.
היא חיה ביניהם, וחלקה את מנהגי השינה והאוכל שלהם.
בכתבות שלה היא ניסתה ללמד ולא לבדר.
היא ניסתה לתת לקוראים תחושה שהם איתה במהלך המסע, וכללה פירוט רב של המקומות בהם ביקרה.
היא כתבה על הרקע ההיסטורי של המקומות כדי לתת הקשר לדברים שתיארה.
היא כתבה על גאוגרפיה, ארכיטקטורה, דתות וכן על היחסים בין המדינות.
מלבד כתיבתה לנשיונל ג'אוגרפיק, אדמס שימשה ככתבת של מגזין הארפר'ס באירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא הייתה העיתונאית האישה הראשונה שהורשתה לבקר בשוחות, ואחת מקבוצה קטנה של עיתונאים ועיתונאיות שקיבלו אישור מהממשלה הצרפתית לצלם בשדה הקרב.
אדמס הוזמנה להצטרף כעמיתה בחברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון (ב-1913) והייתה אחת הנשים האמריקאיות הראשונות שזכו לכך..
אף על פי שהוזמנה להרצות במועדון חוקרי הארצות , היא לא הוזמנה להצטרף לקבוצה (שהייתה פתוחה לגברים בלבד עד 1981).
בשנת 1925 עזרה להקים את "אגודת הגאוגרפיות" כדי לטפל בסוגיית "בידודן של נשים מהמין החוקר", וכיהנה כנשיאת האגודה עד 1933, כשפרשה לגמלאות ועברה לאירופה.
על נשים כחוקרות ארצות היא כתבה:
אדמס נפטרה בניס שבצרפת, ב-17 ביולי 1937, בגיל 61. היא נקברה בקפלת הפעמונים באוקלנד, קליפורניה.
הרינג אדום מתייחס למידע המטעה או מסיח את הדעת מהשאלה האמיתית.
זה עשוי להיות כשל לוגי או אמצעי ספרותי, שמוביל את הקוראים או הקהל למסקנה שקרית.
המונח התפרסם בשנת 1807 על ידי וויליאם קובט, שסיפר סיפור על שימוש בדג מעושן בעל ריח חזק, כדי להסיח את דעתם של כלבי הציד מהארנב הניצוד.
הרינג אדום הוא טקטיקת הסחה, לא בהכרח מכוונת, במעבר לנושא לא רלוונטי.
זאת בניגוד לאיש הקש, הכרוך בעיוות של עמדת הצד השני.
הביטוי משמש בעיקר כדי לקבוע כי טיעון אינו רלוונטי לסוגיה הנידונה.
למשל: "אני חושב שצריך להחמיר את הדרישות האקדמיות לסטודנטים.
אני ממליץ לך לתמוך בזה כי אנחנו במשבר תקציבי, ואנחנו לא רוצים שהשכר שלנו ייפגע".
המשפט השני, למרות ששימש לתמיכה במשפט הראשון, אינו מתייחס לנושא זה.
בספרות, הרינג אדום עשוי לשמש כדי לשתול רמז כוזב שמוביל את הקוראים או הקהל למסקנה שגויה.
לדוגמה, ב"צופן דה וינצ'י" דמותו של הבישוף ארינגרוסה מוצגת במשך רוב הרומן כאילו הוא נמצא במרכז הקונספירציות של הכנסייה, אך מאוחר יותר מתגלה כי הוטעה בתמימות על ידי האנטגוניסט האמיתי של הסיפור.
שמה של דמותו הוא תרגום רופף של המונח "הרינג אדום" מאיטלקית.
הרינג אדום נמצא גם בסיפור הראשון של שרלוק הולמס, "חקירה בשני", בו הרוצח כותב בזירת הפשע את המילה "" ('נקמה' בגרמנית), מה שהוביל את המשטרה ואת הקורא להניח בטעות שהוא גרמני.
הרינג אדום מופיע גם בהצגת בעיות בלימודי משפטים, כדי להטעות ולהסיח את דעתם של תלמידים מלהגיע למסקנה נכונה לגבי סוגיה משפטית.
ברטוריקה, "הרינג אדום" הוא טקטיקת הסחה שנועדה להסיט את הקהל מהנושא המרכזי.
על ידי הכנסת נושא לא רלוונטי או טיעון מטעה, פוליטיקאי יכול להסיט את השיחה מנושא שעלול להיות מזיק או לא נוח.
כשל זה מנצל את הרגשות או ההטיות של הקהל כדי לשנות את המיקוד, וכך מקשה על התמודדות עם הנושא המקורי.
לדוגמה, במהלך ויכוח על מדיניות כלכלית, פוליטיקאי עשוי להעלות האשמות לא קשורות לגבי חייו האישיים של היריב, ובכך להסיט את תשומת הלב מהביצועים הכלכליים שלו עצמו.
השימוש בהרינג אדום יכול לפגוע בשיח הרציונלי ולמנוע מהציבור להעריך באופן ביקורתי נושאים פוליטיים חשובים.
הריני כפרת משכבו (לעיתים בראשי תיבות: הכ"מ) הוא ביטוי עברי מתקופת התנאים, שנאמר ביחס של כבוד לנפטר.
במקורו הוא נאמר כחלק ממצוות כיבוד אב ואם בשנה הראשונה שלאחר פטירתם.
בתלמוד מובאת ברייתא שמגדירה את מצוות כיבוד אב ואם:
משמעות המילה כפרה היא מחילה על עוונות.
בדרך כלל הכפרה נעשית על ידי עונשים הבאים על האדם עצמו, כמובא במשנה, שם נאמר על אדם העומד להיהרג במיתת בית דין:
במשנה קיים גם אזכור של "כפרה" כאשר אדם אומר שהוא יהיה כפרת חברו:
וכן מצאנו במדרש שהמתים זקוקים לכפרה:
לפי יסודות אלה מפרשים הערוך ורש"י שכוונת הביטוי היא שהבן אומר שהוא מקבל על עצמו את העונשים שראויים לבוא על אביו המנוח.
לעומת זאת יש שפירשו שהכוונה היא שהבן אומר "הלוואי והייתי יכול לכפר ולמנוע את פטירת האב, והייתה נפשי תחת נפשו".
פירוש שלישי הוא שמותו של המנוח יהא לי כפרה.
בברייתא נאמר שיש לומר "הריני כפרת משכבו" בשנים עשר החודשים הסמוכים לפטירה, ולאחר מכן יש לומר "זכרונו לברכה לחיי העולם הבא".
רש"י מסביר שלאחר שנים עשר חודש כבר קיבל הנפטר מה שקיבל, כיון שאין משפט רשעי ישראל בגיהנם אלא שנים עשר חודש.
לפי דברים אלה כתב הש"ך שאין לומר "הריני כפרת משכבו" לאחר שנים עשר חודש.
לעומת זאת יש שהוכיחו מדברי ריש לקיש "הריני כפרת רבי חייא ובניו", שמותר לומר את הביטוי "הריני כפרת", גם לאחר שנים עשר חודש.
הרמ"א מביא את דברי מהרי"ל שגם כשמזכיר את שם אמו אומר "הריני כפרת משכבה".
ויש אומרים שזה נוהג רק כשמזכיר מנהגים טובים שנהגה.
הרשב"ץ כותב שיש לומר "הריני כפרת משכבו" גם על רב מובהק.
הוא לומד זאת בקל וחומר: אם אומר כך על אביו שהביאו לחיי העולם הזה, קל וחומר שיאמר כך על רבו שהביאו לחיי העולם הבא.
הוא כותב שראה מחברי ספרים בדורות שלפניו שהשתמשו בביטוי זה ביחס לרבותיהם.
הרים בקוליור הוא ציור משנת 1905 מאת האמן הצרפתי אנדרה דרן.
הציור נוצר בעת שעבד אנדרה דרן לצד אנרי מאטיס בנמל הדיג קוליור שבצרפת.
הציור נמצא בגלריית האמנות הלאומית בוושינגטון די.
מאז מות ג'ון היי ויטני, בעליו הקודם, בשנת 1982. בציור ניכרות משיכות מכחול ארוכות בצבעים כגון ירוק בוהק, כחול, סגלגל וורוד.
כל הסצנה מוצגת תחת שמים בגווני ג'ייד וטורקיז.
הציור הרים בקוליור צויר באמצע 1905, כאשר אנדרה דרן עבד עם אנרי מאטיס, לאחר שהושפע מוינסנט ואן גוך.
העצים והדשא צוירו במכות מכחול ארוכות, והצבע שבו השתמשו היה מופחת ברגש לעומת הצבע בו השתמש וינסנט ואן גוך.
מאטיס הצטרף לדרן לציור נופים בנמל הדיג קוליור שברגלי הרי הפירנאים, והאמנים עבדו יחד והפיקו יצירות אמנות.
השדה שבחזית, העצים ורגלי ההרים צוירו במכות מכחול גדולות של ירוק בוהק, כחול, סגלגל וורוד, מה שמעיד על מפגש טעון במיוחד עם העולם הטבעי.
ההרים עוצבו כשטחים שטוחים של צבע, וכל הסצנה מוצגת תחת שמים בגווני ג'ייד וטורקיז.
הצבע בציור מופחת ברגש בהשוואה לעבודותיהם הקודמות ופחות מחייב, ועל פי מאטיס אמנות הפוביזם אינה הכול, אך היא הבסיס לכל דבר.
מאז 1982 נמצא הציור בהגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, לאחר מות ג'ון היי ויטני, שהיה שגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת, מוציא לאור של הניו יורק הרלד טריביון ואספן אמנות.
הרישיון הציבורי הכללי של גנו, הידוע בעיקר כ־GNU GPL (ראשי תיבות באנגלית של GNU General Public License), או בקיצור GPL, הוא רישיון לתוכנה חופשית, שנכתב במקור על ידי ריצ'רד סטולמן בעבור פרויקט גנו והפך מאז לאחד הרישיונות הפופולריים לתוכנה חופשית.
ה-GPL הוא בראש ובראשונה רישיון Copyleft, שמשמעו שיצירות נגזרות ישמרו תחת אותם תנאי רישיון.
תחת הפילוסופיה הזאת, ה-GPL מעניק לתוכנת מחשב זכויות של תוכנה חופשית ומשתמש ב-Copyleft כדי להבטיח שהחירות תישמר, גם אם העבודה שונתה או שודרגה.
מטרת הרישיון היא לשמור על החופש של תוכנה שהופצה ככזו, מבלי שאחר יוכל לנכס אותו לעצמו בלבד.
למקבל תוכנה בעלת רישוי שכזה יש את החופש להריץ את התוכנה לכל מטרה שהיא, לחקור וללמוד את התוכנה, לשנות ולשפר אותה, להעתיק ולהפיץ את התוכנה בכל צורה שהיא, ובלבד שישמר החופש שלה.
הרישיון לא מונע מכירה של תוכנה.
רישיון תוכנה חופשית בהכרח יתיר שימוש מסחרי בתוכנה.
אולם באותה מידה אין אפשרות למנוע מאחרים להפיץ את אותה התוכנה, ולכן בפועל ברוב המקרים תוכנות ברישיון זה זמינות בחינם, ועסקים שמפיצים תוכנות בצורה הזאת בדרך כלל מתמקדים בגביית תשלום על שירותים הנלווים לתוכנה כמו שיפור, עדכון, תחזוקה, הפצה, שיווק, ייעוץ ותמיכה.
ה־GPL מחייב לשחרר את הקוד רק למשתמשים בתוכנה ולא לציבור הרחב, כך שאם עושים שימוש בתוכנה באופן אישי, אין צורך לשחרר את הקוד.
כמו כן, אם חברה מסוימת עושה שינויים בתוכנה אבל לא משחררת את השינויים ללקוחות אלא רק משתמשת בהם בצורה פנימית, החברה לא מחויבת לשחרר את הקוד המעודכן לציבור.
על מנת למנוע בלבול, נוסח הרישיון עצמו אינו נמצא תחת רישיון ה-GPL.
הרישיון שמור בזכויות יוצרים שאוסרות לשנות את הרישיון.
אך לפי ה-FAQ של GPL, כל אחד יכול לשנות את הרישיון כל עוד משתמשים בשם אחר לרישיון, לא מזכירים את השם "גנו" ומסירים את המבוא.
הרישיון הציבורי הכללי המוקטן של גנו (GNU Lesser General Public License או בקיצור: LGPL) הוא רישיון נגזר ומתירני יותר מה-GPL, מיועד בעיקר לספריות תוכנה.
הרישיון לשימוש חופשי במסמכים של גנו (GNU Free Documentation License, בקיצור GNU FDL או GFDL), שנועד בהתחלה למסמכי תכנות GNU, אבל אומץ גם לשימושים אחרים, בין היתר לפרויקט ויקיפדיה.
הרישיון הציבורי הכללי של אפרו (Affero General Public License בקיצור: GNU AGPL) הוא רישיון דומה ל-GPL שממוקד בתוכנות לשרתים.
לרישיון היו עם השנים שלוש גרסאות שונות.
שלוש הגרסאות דומות במטרותיהן, אולם שונות בפרטים הטכניים.
קרן התוכנה החופשית ממליצה לכתוב על תוכניות, שהקוד בהן מופץ תחת תנאי הרישיון מגרסה <מסוימת> או כל גרסה מאוחרת יותר, כדי לאפשר שימוש בהם אם וכאשר הקרן תוציא גרסה חדשה יותר של הרישיון.
הגרסה הראשונה של הרישיון נכתבה בשנת 1989. היא כיום כמעט לא בשימוש (פרט למודולי פרל רבים אשר רישיון השימוש של רבים מהם הוא הרישיון האומנותי או ה־GPL מגרסה 1 ומעלה).
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1991, נכתבה גרסה 2. גרסה זו תיקנה מספר בעיות טכניות.
במקביל לה נכתב רישיון ה־LGPL.
בשנת 1999 יצאה גרסה 2.1 של ה־LGPL עם מספר תיקונים טכניים.
שתי הגרסאות הללו נפוצות בשימוש עד היום, מכיוון שמשתמשים רבים מסתייגים מגרסה 3 של הרישיון.
גרסה 3 נכתבה באמצע שנות ה־2000, בתהליך ניסוח שארך מעל לשנה.
הגרסה הסופית יצאה בשנת 2007. הגרסה החדשה כללה תיקונים רבים, כגון התאמה טובה יותר לחקיקה מחוץ לארצות הברית, פתרון בעיות בשימוש ביחד עם קוד ברישיון אפאצ'י 2.0, ועוד.
LGPL ו־AGPL (גרסאות 3 של שניהם) נוסחו בהסתמך על נוסח ה־GPL, בתוספת סעיף החרגה אחד.
אולם היו גם כמה שינויים שנויים במחלוקת.
בפרט החמרת היחס למגבלות פטנטים ולמגבלות ניהול זכויות דיגיטלי.
כל הקוד של פרויקט גנו, וכן של פרויקטים נוספים (כגון סמבה) שינו את הרישיון לגרסה 3.0. אחרים (כגון רוב מפתחי ליבת לינוקס) סירבו לשנות את הרישיון.
הריסה היא פעולה הנדסית ההפוכה לפעולת הבנייה שמטרתה פירוק או השמדת מבנה קיים או חלק ממנו וסילוקו.
על אף שפעולת ההריסה היא השמדת מבנה ולא בנייתו, הריסה נחשבת לפעולת בנייה מבחינת היבטיה ההנדסיים והחוקיים.
פעולת הריסה של מבנה מחויבת בהיתר בנייה (למעט מקרים בהם המבנה המיועד להריסה נבנה ללא היתר) ובתכנון יסודי של מהנדס בניין.
ייתכנו מספר סיבות להריסה של מבנה:
סיבה הנדסית - המבנה ישן ולא בטיחותי ומהווה מפגע המסכן את הציבור.
במקרה כזה, יוזמים הריסה מתוכננת של המבנה כדי למנוע את קריסתו הטבעית שעלולה לפגוע בחיי אדם.
סיבה כלכלית - מבנה מיועד להריסה על מנת לאפשר בנייה של מבנה גדול או חדש יותר על אותה הקרקע.
הריסה מסיבה זו היא נפוצה במיוחד כחלק מתהליך שגרתי של התחדשות עירונית.
סיבה פוליטית - במקרה של משטר דיקטטורי, תיתכן לדוגמה החלטה על הריסת מבנה של מתנגדים פוליטיים.
במקרים של מהפיכות לאורך ההיסטוריה, נקראו פעמים רבות קריאות להריסה של סמלי המשטר המודח ופעמים שונות אכן נהרסו מבנים של משטרים כאלו.
סיבה צבאית - מבנה בעל חשיבות צבאית-טקטית יכול להיות מיועד להריסה על ידי צבא או מדינה החשה כי הוא מהווה איום.
בנוסף הריסת בתים משמשת כאמצעי ליצירת התרעה כנגד פעולות טרור המבוצעות על ידי בעלי ובני הבית.
סיבה פלילית - במידה והמבנה המיועד להריסה נבנה שלא כחוק.
פירוק יסודי היא שיטת הריסה בה רכיבי הבניין מפורקים בעדינות יחסית, לרוב כדי לעשות בהם שימוש חוזר.
לא כל מבנה ניתן לפירוק - מבני בטון לדוגמה לא ניתן לפרק משום שרכיביהם הבסיסיים נוצקו במקום.
רכיבי וחומרי בניין שניתן לפרק לטובת שימוש חוזר הם לרוב לבנים, רכיבי פלדה, צינורות שונים, רעפים וכדומה.
פעמים רבות, מפורק רק חלק מן המבנה ושאר חלקיו, היסודיים יותר, נהרסים בשיטה אחרת ומושמדים.
פירוק של מבני לבנים לדוגמה, נהוג עוד מימי קדם בהם פורקו ידנית מבנים שנבנו מלבנים ובלבנים נעשה שימוש חוזר עבור בתים חדשים.
כך לדוגמה הקולוסיאום ברומא, שהרוס בחלקו, פורק בחלקו באופן ידני על ידי אנשים שונים במהלך ימי הביניים.
קירותיו החתוכים באפן אלכסוני הם תוצאה של פירוק יזום של חלק מקירותיו עד לקו מסוים במסגרת שימורו המאוחר.
מבני פלדה אף הם קלים יחסית לפירוק כמו גם הפלדה עצמה.
הפלדה היא חומר שקל להתיכו ולצקת אותו מחדש.
שיטת ההריסה הבטוחה ביותר כיום, והמורכבת ביותר היא הריסה באמצעות ניסור והנפה.
ניסור בטון היא שיטה נפוצה ביותר להריסת מבנים.
בשיטה זו המבנה מפורק לגורמים בצורה מבוקרת וחלקיו מונפים לקרקע, כאשר כל חלק המיועד לניסור נקשר תחילה למנוף ורק לאחר מכן מנוסר.
בשיטה זו המבנה שומר על יציבותו הקונסטרוקטיבית ואינו עומד בסכנת קריסה, הקיימת בשיטה של הריסה במחפר או כדור הריסה.
יתרון נוסף של שיטה זו הוא היעדר נפילה של שברי המבנה הנהרס - התפוררות המבנה.
מרבית המבנים, במיוחד מבנים בני קומה עד 3–4 קומות, נהרסים בעזרת ציוד מכני הנדסי שהיא שיטת הריסה מהירה יותר שמטרתה החרבת הבניין בכוח.
קיימים כלים הנדסיים שונים המסוגלים להרוס מבנים מסוגים שונים כשהשימוש הנפוץ הוא בעזרת דחפור או מחפר (לעיתים מותקן בקצה הזרוע פטיש אוויר (נקרא גם "פטיש חציבה") במקום היעה) ולעיתים נדירות יותר בכדור הריסה.
במסגרת הריסה בעזרת כלים מכניים הנדסיים, הופך רוב המבנה לפסולת בניין המפונה לאחר מכן מן האתר.
הריסת מבנה בעזרת פיצוץ היא שיטת הריסה מסוכנת ומסובכת המבוצעת באופן נדיר יחסית במבנים בהם אופי המבנה וגודלו הופכים את השיטה לטובה ביותר.
בהריסה בעזרת פיצוץ נהרס בדרך כלל המבנה תוך שניות ספורות בעזרת פיצוץ או סדרה של פיצוצים מבוקרים המחריבים את הבניין.
בבניית מבנים רבים, נעשה שימוש בפיגומים על מנת לתמוך חלקים של המבנה כגון גג אשר מוסרים לאחר גמר הבנייה כאשר כל חלקי הבניין מייצבים זה את זה.
כאשר בניין מסוג זה אשר נבנה בשלבים מיועד להריסה, לא ניתן להרוס אותו באותם השלבים בלי להקים מחדש פיגומים ולפרקו בזהירות.
כדי למנוע אי יציבות אשר תסכן את פועלי ההריסה ואת סביבתו הבנויה של הבניין תוך שרק חלק ממנו הרוס, מיושמת במקרים כאלו תוכנית הריסה בעזרת פיצוץ אשר מחריב את הבניין בבת אחת.
פיצוץ מבנה הוא גם יעיל יותר מהריסה בעזרת צמ"ה במקרים של בניינים גבוהים אשר פסולת הבניין המצטברת כתוצאה מהריסת הקומות העליונות מכבידה בצורה מסוכנת על שאר המבנה.
כדי להימנע מהצורך בפינוי זהיר והדרגתי של פסולת הבניין ההרוס, עשוי הבניין הגבוה להיהרס על ידי פיצוץ גם כן.
אחת הבעיות והסכנות המרכזיות בפיצוץ מבנים, בעיקר כאשר המבנה נמצא בסביבה עירונית, הוא הנזק הסביבתי שעלול להיגרם.
מעבר לעננת אבק, שלרוב אינה אלא מטרד, נפילת חלקי מבנה על מבנים סמוכים במהלך הפיצוץ כמו גם פגיעה בהם בשל ההדף, מצריכה פיצוץ מתוכנן ומדויק אותו מתכננים ומבצעים מומחי חבלה ומהנדסים מתאימים.
לרוב, לא נהרס הבניין בעזרת פיצוץ גדול יחיד אלא סדרה של פיצוצים קטנים בנקודות התורפה של המבנה (כמו למשל בבסיסי העמודים) המתוזמנים היטב וממוקמים בנקודות הנבחרות בקפידה.
מטרת הפיצוץ היא גרימת התמוטטות המבנה לתוך עצמו במקום כלפי חוץ.
מטרה זו מושגת על ידי כיוונם של מטעני הנפץ ותזמונם תוך הסתמכות על כוחותיו הפנימיים של המבנה הנובעים ממשקל רכיביו אשר יפילו את חלקי המבנה לתוך עצמו לאחר פגיעה בנקודות התורפה הרלוונטיות.
קיימים שני סוגים בסיסיים של הריסת פנים: הריסת קירות ומחיצות פנימיות שאינן חלק משלד הבניין לצורך שיפוץ ועיצוב פנים והריסה מלאה של פנים מבנה והשארת קירותיו החיצוניים בלבד לצורך שיפוץ כללי, לרוב במסגרת שימור כללי של מבנה היסטורי חשוב.
הריסת קירות פנימיים היא פעולה פשוטה יחסית, שכמו גם פעולות רבות במסגרת עיצוב פנים אינה דורשת היתר בנייה ואינה מחייבת ייעוץ הנדסי.
במסגרת הריסה מסוג זה נהרסים קירות גבס וקירות לבנים שאינם קירות נושאים יחד עם תקרות מונמכות ופרטי פנים נוספים.
הריסה זו מתבצעת בכלים ידניים פשוטים כגון מסורים או מסורי דיסק, לומים, פטישים ופטישי אוויר (מכונה "קונגו").
הריסה פנימית מהסוג השני, היא מהלך הנדסי מורכב, ומסובך יותר מאשר הריסה מלאה של בניין שלם.
בתחום שימור המבנים, נעשה ברוב המקרים מאמץ לשמר ולשפץ את החזיתות החיצוניות של המבנה בלבד ואילו פנים המבנה על כל חלליו עשוי לעבור שינוי מבני מקיף המתאים אותו לצרכים העדכניים.
במקרה כזה, נבנית מערכת מבנית זמנית מפלדה אשר תומכת את הקירות החיצוניים שאינם מיועדים להריסה ומאפשרת את עבודת ההריסה הפנימית.
לאחר השלמת הבנייה מחדש של פנים המבנה, בה מתחברים הקירות הישנים אל השלד החדש, מוסרים החיזוקים הללו.
כאמור, הריסת מבנה היא פעולה הנדסית המחייבת תכנון ומחייבת קבלת היתר מהרשות המקומית, בדומה להיתר בנייה.
מלבד פעולת ההריסה הפיזית, מחויב יוזם ההריסה במספר פעולות מקדימות.
פעולות אלה כוללות ניתוק המבנה ממערכות התשתית העירוניות - חשמל, מים, ביוב וכדומה.
בדומה לחובת גידור אתר בנייה, כך מחויב מבצע ההריסה בגידור המתחם על פי התקנים המחייבים.
במבנים מורכבים וגדולים, מכין צוות מהנדסים תוכנית הריסה בה מפורט סדר ההריסה על פי רכיבי הבניין השונים במטרה להרוס באופן היעיל, הבטיחותי והנח ביותר.
במקרים של הריסה חלקית של מבנה, נערכת על ידי האדריכל בתיאום עם מהנדס הבניין תוכנית הריסה לפיה נהרסים רק חלקים מסוימים.
תוכנית זו נפוצה בעיקר כהריסה פנימית של קירות ומחיצות.
במסגרת ההכנות להריסה, מפונים בשלב ראשון מן הבניין כל דברי הערך, לרבות כבלי תקשורת ואביזרים שונים בעלי שווי כספי.
קיימים מבנים רבים, הנבנים בצמוד אחד לשני לאורך רחוב (בנייה טורית).
בערים רבות, בעיקר באירופה, מצויים בניינים ישנים מסוג זה אשר סמיכותם למבנה השכן עוזרת לשמור על יציבותם.
כאשר מיועד להריסה בניין הצמוד משני צידיו לשני בניינים אחרים שאינם מיועדים להריסה, נדרש פתרון הנדסי נוסף אשר ימנע מהבניינים השכנים לקרוס במשך התקופה שבה המבנה האמצעי הרוס וטרם נבנה במקומו בניין חדש.
אחת השיטות הנהוגות במקרה כזה היא בנייה של מסבכי פלדה זמניים המחברים בין שני המבנים הצדדים ומותקנים במקביל להריסה המדורגת.
פתרונות דומים בדמות חיזוקי פלדה או חיזוק המבנים שאינם מיועדים להריסה קיימים גם כאשר נהרס מבנה פינתי או תרחיש מבני אחר.
הריסת מבנים בתוך אזור עירוני עלולה ליצור נזקים סביבתיים והנדסיים כמו ענני אבק ועשן, פגיעה בתשתיות עירוניות, פגיעת חלקי מבנה בעוברי אורח ובבניינים סמוכים, פגיעה ביסודות של מבנים קיימים, פגיעה בצמחייה, זיהום מי תהום וכדומה.
לצורך התמודדות עם נזקים אפשריים ננקטות מספר פעולות.
חלק מהפעולות הן פרוצדורליות כגון, הצבת תנאים שונים בהיתרי ההריסה וחלקן מתבטא באמצעים שונים שנוקטים מבצעי ההריסה על מנת להגן על הסביבה מנזקים.
הריסת מבנים באופן ידני או באמצעים ידניים פשוטים קיימים מאז ימי קדם.
עם התפתחות טכנולוגיית הציוד המכני לאורך השנים, השתפרו יכולות ההריסה של מבנים והריסות בוצעו ביעילות ובבטיחות רבה יותר.
שימוש בחומרי נפץ להריסת מבנים החל במאה ה-18. הבניין הראשון שידוע כי נהרס בפיצוץ מתוכנן היה קתדרלה בעיר ווטרפורד, אירלנד.
המבנה נהרס בשנת 1773 באמצעות 70 ק"ג חומר נפץ.
שימוש בכדור הריסה היה פופולרי במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 להריסת רבי קומות, אך קרנו דעכה עם המצאת המחפרים ההדיראוליים וציוד מכני הנדסי אחר שאיפשר הריסה מדויקת ויעילה יותר מאשר הכדור.
כיום כמעט לא נעשה בו שימוש ורוב רובן של פעולות ההריסה מתבצע בכלים מכניים הידראולים.
רק במקצתן נעשה שימוש בחומרי נפץ.
הבניין הגבוה ביותר שנהרס אי פעם הוא בניין סינגר בניו יורק בן 47 קומות.