tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא השאיר את המדינה ללא ממשלה.
תוצאת הבחירות בוטלו לאחר מכן.
בבחירות לפרלמנט, שהתרחשו ב־13 וב־14 בפברואר 2016 נבחר את ז'וסלרם פריוור כנשיא זמני לתקופה של 120 יום.
ב־14 ביוני 2016, תקופת כהונתו הנשיאותית של פריוור הסתיימה, אך הוא נשאר כנשיא בפועל שכן האספה הלאומית סירבה להיפגש כדי למנות נשיא.
מאז 2017, ללא פרלמנט פעיל, שלט מואיז בהאיטי.
ב־7 ביולי 2021 נרצח מואיז וקלוד ז'וזף, ראש הממשלה הזמני, קיבל את השליטה כנשיא בפועל.
ב־20 ביולי 2021, התפטר ז'וזף מתפקידו כראש ממשלה וכנשיא ובמקומו מונה אריאל אנרי לראש ממשלה ולנשיא בפועל, אך לא לנשיא מבחינה רשמית.
בבחירות בהאיטי נבחרים הנשיא והפרלמנט.
הבחירות נערכות תמיד ביום ראשון האחרון של נובמבר בשנה החמישית של הנשיא המכהן.
כל כהונה לנשיאות מתחילה ומסתיימת ב־7 בפברואר הראשון לאחר קיום הבחירות לנשיאות, אך בבחירות בשנים 2010–2011, מישל מרטלי מונה לנשיא ב־11 במאי.
הבחירות הקרובות להאיטי אמורות להתרחש ב-2022, יחד עם משאל העם החוקתי.
הוא נבחר לקדנציה של חמש שנים והוא רשאי לכהן עד שתי קדנציות.
הבחירות לכהונתו של הנשיא נערכות תמיד ביום ראשון האחרון של נובמבר בשנה האחרונה של הנשיא המכהן.
הכהונה של הנשיא תמיד מתחילה ונגמרת ב־7 בפברואר.
נכון לספטמבר 2021 אין נשיא מבחינה רשמית, והנשיא בפועל הוא אריאל אנרי, שמונה לאחר שקלוד ז'וזף התפטר מהתפקיד לאחר שהפך לנשיא כשז'ובנל מואיז, הנשיא, נרצח ב־7 ביולי 2021.
ראש ממשלת האיטי הוא ראש הרשות המבצעת של האיטי.
ראש הממשלה מתמנה על ידי הנשיא, אך צריך שהפרלמנט יאשר זאת.
ראש הממשלה ממנה את שרי הממשלה ואת מזכיר המדינה.
כיום ראש הממשלה הוא אריאל אנרי.
ממשלת האיטי היא הרשות המבצעת של האיטי ובראשה עומד ראש ממשלת האיטי.
הסנאט מורכב משלושים מושבים, שלושה מושבים על כל מחוז.
לשכת הצירים של האיטי מונה 119 חברים הנבחרים בהצבעה עממית לתקופות של ארבע שנים.
החוקה של האיטי עוצבה על פי חוקת צרפת וחוקת ארצות הברית.
הגרסה האחרונה של החוקה אושרה על ידי הפרלמנט במרץ 2011 ונכנסה לתוקף ב־20 ביוני 2012. החוקה הראשונה, חוקת סן דומינג, נחקקה בשנת 1801. נכון לשנת 2021, היו 23 גרסאות וחוקות להאיטי.
האיטי מחולקת לעשרה מחוזות (département):
קריאולית האיטית בפוליטיקה של האיטי
צרפתית הייתה השפה העיקרית אצל הפוליטיקאים והמעמד הגבוה וכן גם בחוקה ובמסמכים מדיניים אחרים מאז התקופה הקולוניאלית, כאשר קריאולית האיטית זכתה ליחס נמוך של המעמד השליט במדינה.
קריאולית האיטית היא שילוב של מבנים צרפתיים בסיסיים עם מילות הלוואה משמעותיות משפות אפריקאיות, והבדלים גדולים בדקדוק ובאיות.
יחסה הנמוך בפוליטיקה של הקריאולית ההאיטית יצר חסמים סוציו-אקונומיים עבור רוב המדינה, שדברה בעיקר רק קריאולית האיטית.
כיום, כולם במדינה מדברים קריאולית.
המעמד הגבוה והאנשים המשכילים דוברים הן צרפתית והן קריאולית.
בהתאם לחוקת 1987 קריאולית וצרפתית הן השפות הרשמיות של האיטי.
עם זאת, צרפתית היא עדיין השפה העיקרית הנלמדת בבתי הספר ומשמשת אותה בפוליטיקה.
כאשר רק 2-5% דוברים את השפה הצרפתית.
אנשים שאינם יודעים צרפתית, אין להם זכויות פוליטיות.
קריאולית האיטית וצרפתית אינן דומות מאוד, ולכן הרוב המכריע של האזרחים אינו יכול לתקשר עם מנהיגים בשפה שבחרו.
בעיה זו מחמירה עוד יותר בשל היעדר מערכת חינוך שיטתית.
תוכניות אוריינות נכשלו בשנות השמונים וצרפתית היא עדיין השפה המשמשת להדרכת תלמידים.
גם לאחר תוכניות האוריינות של שנות השמונים, 90% מהמורים, 10 שנים לאחר התוכניות, עדיין לא הצליחו לשלב באופן מלא את השפה הקריאולית ההאיטית במערכת החינוך.
בעיה זו חוסמת רבים מההאיטים להשתתף בפוליטיקה של האיטי.
רפובליקת ארמניה היא רפובליקה דמוקרטית ריכוזית המבוססת מבחינה חוקית על חוקה בעלת הפרדת רשויות.
ארמניה היא בעלת מערכת רב-מפלגתית עם בחירות פרלמנטריות אחת לחמש שנים.
הרשות השופטת, היא מערכת המשפט של ארמניה, מחולקת לשני מוסדות עליונים: בית המשפט החוקתי הארמני ובית המשפט העליון הארמני.
הרשות המחוקקת היא האספה הלאומית של ארמניה, פרלמנט חד-ביתי אשר משורותיו נבחר ראש הממשלה.
ראש ממשלת ארמניה הוא ראש הרשות המבצעת, בעוד נשיא ארמניה נושא בתפקיד הייצוגי בלבד של ראש המדינה.
חוקת ארמניה אומצה במשאל עם ב-1995, ארבע שנים לאחר השגת העצמאות של המדינה עם התפרקות ברית המועצות.
החוקה מבססת את מעמדה של ארמניה כמדינה ריבונית, חוקתית ודמוקרטיה ייצוגית.
לפי החוקה המקורית, ארמניה הייתה מבוססת על משטר נשיאותי למחצה, אך במשאל עם שנערך ב-2015 תוקנה החוקה והמערכת הפוליטית כך שהוסדר משטר פרלמנטרי.
לפי החוקה, בפרלמנט מוקצים ארבעה מושבים לארבעהמיעוטים אתניים בארמניה: רוסים, יזידים, אשורים וכורדים.
חמישה חברים במועצה השיפוטית העליונה נבחרים על ידי האספה הכללית של השופטים, חמישה חברים נוספים - על ידי האספה הלאומית (הרשות המחוקקת).
בבחינת המשפט הבינלאומי, המערכת המשפטית הארמנית מחויבת להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, האמנה האירופית למניעת עינויים ויחס או ענישה לא אנושיים או משפילים והאמנה האירופית לזכויות אדם.
הפוליטיקה של אנגליה מהווה את החלק העיקרי של הפוליטיקה הרחבה יותר של הממלכה המאוחדת, כאשר אנגליה מאוכלסת יותר מכל שאר מדינות הממלכה המאוחדת ביחד.
מכיוון שאנגליה היא גם ללא ספק הגדולה ביותר מבחינת שטח ותמ"ג, היחס שלה לבריטניה שונה במקצת מזה של סקוטלנד, ויילס או צפון אירלנד.
בירת אנגליה לונדון היא גם בירת בריטניה, ואנגלית היא השפה השלטת בבריטניה (לא רשמית, אלא דה פקטו).
המדינות הנפרדות באיים הבריטיים הן "אנגליה, סקוטלנד, צפון אירלנד, האי מאן, ג'רזי, גרנזי, אלדרני וסארק ...
היא מדינה נפרדת במובן של המשפט הבין-לאומי הפרטי, אם כי אף אחת מהן אינה מדינה המוכרת במובן המשפט הבינלאומי הפומבי." אבל זה עשוי להשתנות לפי החוק.
בריטניה היא מדינה אחת למטרות חוק שטרות החליפין 1882. בריטניה הגדולה היא מדינה אחת למטרות חוק החברות 1985. באופן מסורתי סופרים התייחסו ליחידה המשפטית או למדינה של אנגליה ו-ווילס כ"אנגליה", למרות ששימוש זה הופך להיות בלתי מקובל מבחינה פוליטית בעשורים האחרונים.
הפרלמנט של הממלכה המאוחדת ממוקם בלונדון, כמו גם שירות הציבורי שלו, משרד האוצר ורוב המגורים הרשמיים של המלוכה.
בנוסף, הבנק הממלכתי של בריטניה ידוע בשם "בנק אנגליה".
למרות שהם קשורים לאנגליה למטרות מסוימות, לאי מאן, ג'רזי וגרנזי יש פרלמנטים משלהם, והם אינם חלק מהממלכה המאוחדת, האיחוד האירופי או אנגליה.
לפני האיחוד, בשנת 1707, אנגליה נשלטה על ידי מונרך והפרלמנט של אנגליה.
מאז האיחוד, לאנגליה לא הייתה ממשלה משלה.
הפרלמנט האנגלי מתחקה אחר מקורותיו לויטנגמוט האנגלו-סכסוני.
"בעידן חסר הגדרות מדויקות של יחסים חוקתיים, המנהג המושרש עמוק שהמלך שלט בהתייעצות עם הוויטן, המרומז כמעט בכל מסמך מלכותי חשוב של התקופה, הופך את הווייטנאמות לאחד המוסדות הפוליטיים הבסיסיים של אנגליה-סכסון."
בשנת 1066, ויליאם מנורמנדי הביא שיטה פיאודלית, שבה ביקש את עצתו של מועצה של דיירים ראשיים (בעלי אדמות ראשיים) ואנשי דת לפני שקבע חוקים.
בשנת 1215, הדיירים הראשיים הצליחו להשיג את המגנה כרטה מהמלך ג'ון, אשר בה נקבע כי המלך אינו רשאי להטיל או לגבות מיסים (למעט המיסים הפיאודליים אליהם היו רגילים עד כה), אלא בהסכמת מועצת המלוכה שלו, שהתפתחה אט אט לפרלמנט.
בשנת 1265, סיימון דה מונפורט, הרוזן השישי מלסטר, זימן את הפרלמנט הנבחר הראשון.
הזיכיון בבחירות לפרלמנט לאזורי בחירה מחוזיים היה אחיד בכל המדינה, וחל על כל אלה שהקרקע בבעלותם המלאה והורחבה עד לחוכרים בדמי שכירות שנתית של לפחות 40 שילינג (40 שילינג Freeholders).
ברבעים, הזיכיון היה מגוון ברחבי המדינה; ברבעים שונים היו הסדרים משתנים.
הסדר זה קבע את התקדים למה שנקרא "פרלמנט לדוגמה " משנת 1295 שאומץ על ידי אדוארד הראשון.
בתקופת שלטונו של אדוארד השני, הפרלמנט הופרד לשני בתים: האחד כלל את האצולה ואנשי הדת הגבוהים, והשני כלל את האבירים והבורגנים, ולא ניתן היה לחוקק חוק, ולא להטיל מס כלשהו, ללא הסכמת שני הבתים כמו גם של הריבון (המלך).
חקיקת חוקי "החוקים בוויילס" בשנים 1535 ו-1542 סיפחו את ויילס כחלק מאנגליה והביאו נציגים וולשים לפרלמנט.
כאשר אליזבת הראשונה הוחלפה ב-1603 על ידי המלך הסקוטי ג'יימס השישי, (ובכך הפך למלך האנגלי ג'יימס הראשון), המדינות היו שתיהן תחת שלטונו אך כל אחת שמרה על פרלמנט משלה.
יורשו של ג'יימס הראשון, צ'ארלס הראשון, הסתכסך עם הפרלמנט האנגלי ולאחר שהוא עורר את מלחמות שלוש הממלכות, המחלוקת ביניהם התפתחה למלחמת האזרחים האנגלית.
צ'ארלס הוצא להורג ב-1649 ותחת חבר העמים של אוליבר קרומוול באנגליה בוטל בית הלורדים, ובית הנבחרים הוכפף לקרומוול.
לאחר מותו של קרומוול, הרסטורציה של 1660 החזירה את המלוכה ואת בית הלורדים.
על רקע הפחדים מירושה רומא-קתולית, המהפכה המפוארת של 1688 הדיחה את ג'יימס השני (ג'יימס השביעי מסקוטלנד) לטובת השלטון המשותף של מרי השני וויליאם השלישי, שהסכמתם למגילת הזכויות האנגלית הכניסה מונרכיה חוקתית, למרות שעליונות הכתר נותרה על כנה.
בפעם השלישית נדרש פרלמנט על פי אמנה , כלומר כזה שלא זומן על ידי המלך, כדי לקבוע את הירושה.
אמנת האיחוד הוסכמה על ידי הנציבים של כל פרלמנט ב-22 ביולי 1706.
חוקי האיחוד 1707, שעברו הן על ידי הפרלמנט של אנגליה והן על ידי הפרלמנט של סקוטלנד כדי ליצור את ממלכת בריטניה הגדולה .
חוק האיחוד 1800, שעבר הן על ידי הפרלמנט של בריטניה הגדולה והן על ידי הפרלמנט של אירלנד כדי ליצור את הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד .
לאחר שהוסכם על תנאי הסכם האיחוד ב-1706, עברו חוקי האיחוד הן בפרלמנט של אנגליה והן בפרלמנט של סקוטלנד, שיצרו ממלכה חדשה של בריטניה הגדולה.
החוקים פיזרו את שני הפרלמנטים, והחליפו אותם בפרלמנט חדש של ממלכת בריטניה הממוקם בביתו לשעבר של הפרלמנט האנגלי.
כל המסורות, הנהלים והוראות הקבע של הפרלמנט האנגלי נשמרו, וכך גם הקצינים המכהנים, והחברים האנגלים אשר היוו את הרוב המכריע של הגוף החדש.
אפילו לא נחשב היה להכרחי לקיים בחירות כלליות חדשות.
בעוד שהחוק הסקוטי והחקיקה הסקוטית נותרו נפרדים, חקיקה חדשה עבור שתי הממלכות לשעבר טופלה כעת על ידי הפרלמנט החדש.
לאחר שג'ורג' הראשון מבית הנובר עלה על כס המלכות בשנת 1714 באמצעות חוק פרלמנט, השלטון החל לעבור מהריבון, ובסוף שלטונו עמדת השרים - שנאלצו לסמוך על הפרלמנט לתמיכה - השתרשה.
לקראת סוף המאה ה-18 למלך עדיין הייתה השפעה ניכרת על הפרלמנט, שנשלט על ידי האריסטוקרטיה האנגלית ועל ידי חסות, אך הפסיק להפעיל כוח ישיר: למשל, הפעם האחרונה שההסכמה המלכותית נמנעה, הייתה ב-1708 על ידי המלכה אן.
בבחירות הכלליות ההצבעה הוגבלה לבעלי זכויות חופשיים ולבעלי קרקעות, באזורי בחירה שלא היו מעודכנים, כך שבהרבה "רבעים רקובים" ניתן היה לקנות מושבים בעוד הערים הגדולות נותרו ללא ייצוג.
הרפורמים והרדיקלים ביקשו רפורמה פרלמנטרית, אך ככל שהתפתחו מלחמות נפוליאון הממשלה פעלה לדיכוי התנגדות וההתקדמות לקראת רפורמה נעצרה.
כאשר הממלכה המאוחדת הייתה חברה באיחוד האירופי, חברי הפרלמנט האירופי עבור הממלכה המאוחדת נבחרו על ידי שנים עשר מחוזות בחירה אירופיים, מתוכם תשעה באנגליה, והאחרים היו אחד לכל אחת מהחברות בממלכה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד.
גיברלטר, הטריטוריה הבריטית מעבר לים היחידה שהייתה אז חלק מהאיחוד האירופי, נכללה במחוז הבחירה האירופי של דרום מערב אנגליה.
בבחירות האחרונות לפרלמנט האירופי שבהן השתתפה הממלכה המאוחדת, אזורי הבחירה האירופיים האנגלים היו:
פוליטיקה שלאחר האצלת סמכויות (Devolution)
בעוד שסקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד הצביעו עבור בתי מחוקקים מואצלי סמכויות במשאלי עם ב-1997 וב-1998 , באנגליה מעולם לא היה משאל עם לעצמאות או העברת סמכויות לפרלמנט.
הפרלמנט הסקוטי, הסנד ואספת צפון אירלנד נוצרו על ידי הפרלמנט הבריטי יחד עם תמיכה חזקה מרוב תושבי סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד, ואינם עצמאיים משאר הממלכה המאוחדת.
עם זאת, זה העניק לכל מדינה זהות פוליטית נפרדת ומובחנת, והותיר את אנגליה (83% מאוכלוסיית בריטניה) כחלק היחיד של בריטניה שנשלט ישירות כמעט בכל העניינים על ידי ממשלת בריטניה בלונדון, למרות שלונדון עצמה מואצלת סמכויות (ראה להלן).
בעוד שלסקוטלנד וצפון אירלנד תמיד היו מערכות משפט נפרדות לאנגליה (ראה החוק הסקוטי והחוק של צפון אירלנד ), זה לא היה המקרה עם ויילס (ראה החוק האנגלי , והחוק הוולשי ).
עם זאת, חוקים הנוגעים לשפה הוולשית, וגם לסנד, יצרו הבדלים בין החוק בוויילס, לבין החוק באנגליה, כפי שהם חלים בוויילס ולא באנגליה.
בנוגע לעניינים פרלמנטריים, אנומליה בשם "השאלה האנגלית" עלתה על הפרק כתוצאה מהאצלה חקיקתית לסקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד ללא האצלה חקיקתית מקבילה לאנגליה.
לפני האצלה, למשל, נדונה בווסטמינסטר חקיקה "סקוטית" גרידא בוועדה גדולה של סקוטלנד שהורכבה רק מאותם חברי פרלמנט המייצגים את אזורי הבחירה הסקוטיים.
עם זאת, החקיקה עדיין הייתה נתונה להצבעה של בית הנבחרים כולו וזה הוביל לעיתים קרובות לחקיקה שהתקבלה למרות שרוב חברי הפרלמנט הסקוטים הצביעו נגד.
(זה היה נכון במיוחד בתקופת השלטון השמרני מ-1979 עד 1997, כאשר למפלגה השמרנית היה רוב כולל של חברי פרלמנט אך רק קומץ שייצג את סקוטלנד ווילס).
כעת, כשעניינים סקוטיים רבים מטופלים על ידי הפרלמנט הסקוטי, העובדה שחברי פרלמנט ווסטמינסטר המייצגים את סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד אינם יכולים להצביע בנושאים הללו כפי שהם משפיעים על סקוטלנד, אך יכולים להצביע על אותם נושאים כפי שהם משפיעים על אנגליה גרם לאי שקט.
בשנת 2015 התקבלו בפרלמנט ווסטמינסטר נהלים להצבעות של חברי פרלמנט אנגלים עבור חוקים לאנגליה כדי לפתור זאת על ידי מתן וטו לחברי פרלמנט אנגלים על חקיקה, אולם נהלים אלו בוטלו בסופו של דבר בשנת 2021.
כיום קיים קמפיין ציבורי למען פרלמנט אנגלי נפרד.
הפרלמנט של בריטניה ממוקם בווסטמינסטר בלונדון.
חברי הפרלמנט האנגלים נבחרים במקביל לאלה של שאר בריטניה.
ישנם 533 אזורי בחירה באנגליה.
בגלל מספרם הגדול, הם מהווים רוב מובנה בבית הנבחרים.
למרות שסעיף 81 לחוק סקוטלנד משנת 1998 השווה את מכסת הבחירות האנגלית והסקוטית, ובכך הפחית את מספר החברים הסקוטים בבית הנבחרים מ-72 ל-59 חברי פרלמנט.
במשך שנים רבות אנומליה הידועה בשם "השאלה האנגלית" שבה חברי פרלמנט מסקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד יכולים להצביע בנושאים שמשפיעים רק על אנגליה, כאשר באותם נושאים הועברה הסמכות למוסדות המואצלים שלהם, והפכה לנושא מרכזי בשנים האחרונות.
במאי 2015 זכתה המפלגה השמרנית ברוב כולל בלתי צפוי והתחייבה במצעה לשנות את הנהלים הפרלמנטריים וליצור ועדה אנגלית גדולה שתעניק לחברי פרלמנט אנגלים תפקיד גדול בהרבה בנושאים המשפיעים רק על אנגליה (או אנגליה ווילס).
פתרון לנושא זה המכונה "הצבעות אנגליות עבור חוקים אנגליים" ("English votes for English laws"', או בראשי תיבות - EVEL).
ב-22 באוקטובר 2015, בעקבות דיון סוער בבית הנבחרים, אישרה הממשלה השמרנית בראשות דייוויד קמרון ב-312 קולות מול 270 קולות את ההצעות שנכנסו לתוקף באופן מיידי.
לבית הלורדים יש גם רוב אנגלי מובנה.
חברי בית הלורדים היושבים מתוקף תפקידיהם הכנסייתיים ידועים בשם הלורדים הרוחניים.
בעבר, הלורדים הרוחניים היוו רוב בבית הלורדים, כולל הארכיבישופים של כנסיית אנגליה, הבישופים, ואבות המנזר של כנסיית אנגליה.
אולם לאחר 1539, רק הארכיבישופים והבישופים המשיכו להשתתף, שכן פירוק המנזרים דיכא את עמדות אבות המנזר.
בשנת 1642, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, הלורדים הרוחניים לא נכללו לחלוטין, אך הם חזרו במסגרת חוק הכמורה משנת 1661 .
מספר הלורדים הרוחניים הוגבל עוד יותר על ידי חוק הבישוף של מנצ'סטר משנת 1847, ועל ידי חוקים מאוחרים יותר.
כיום, לא יכולים להיות יותר מ-26 לורדים רוחניים בבית הלורדים, אבל הם תמיד כוללים את חמשת המקבילים החשובים ביותר של הכנסייה: הארכיבישוף מקנטרברי, הארכיבישוף של יורק, הבישוף של לונדון, הבישוף של דורהאם, והבישוף של ווינצ'סטר.
החברות בבית הלורדים מורחבת גם ל-21 הבישופים האחרים בכהונה הארוכה ביותר של הכנסייה האנגלית.
הלורדים הרוחניים הנוכחיים, לפיכך, מייצגים רק את הכנסייה של אנגליה, אם כי חברי כנסיות ודתות אחרות מתמנים על ידי הריבון (המלך) כיחידים ולא מתוקף תפקידת הדתי .
לאחר אצילת הסמכויות לסקוטלנד, צפון אירלנד ווילס ללא משקל נגד באנגליה, תוכננה סדרה של משאלי עם להקמת אסיפות אזוריות נבחרות בחלק מהאזורים.
הראשון נערך בלונדון ב-1998 וההצעה התקבלה.
אספת לונדון וראש עיריית לונדון של רשות לונדון רבתי נוצרו בשנת 2000.
משאל עם נערך בצפון מזרח אנגליה ב-4 בנובמבר 2004 אך ההצעה לאספה נבחרת נדחתה.
לאחר מכן בוטלו תוכניות לקיים משאלי עם נוספים באזורים אחרים.
שמונה האסיפות האזוריות הנותרות של השותפות בוטלו בשנת 2010 כחלק מסקירה תת-לאומית של פיתוח כלכלי והתחדשות, כאשר רוב תפקידיהן הועברו לסוכנות לפיתוח אזורי הרלוונטית ואל מועצות מנהיגי הרשויות המקומיות.
בלונדון רבתי יש מידה מסוימת של האצלה, עם האספה של לונדון וראש עיריית לונדון שנבחר ישירות.
האספה הוקמה ב-3 ביולי 2000, לאחר משאל עם שבו תמכו 72% מהמצביעים בהקמת הרשות.
משאל העם והקמת הרשות חפפו במידה רבה להאצלה הסמכויות הסקוטית והוולשית.
ל-32 מועצות רובעי לונדון בלונדון רבתי יש מעמד קרוב לזה של רשויות מקומיות יחידתיות, אך הן נמצאות תחת רשות לונדון רבתי, המפקחת על חלק מהפונקציות המבוצעות במקומות אחרים באנגליה על ידי המחוזות, כולל תחבורה, שיטור, מכבי האש וגם התפתחות כלכלית.
יש צורך להבדיל בין תפקיד ראש עיריית לונדון לבין תפקיד הלורד ראש העיר של לונדון, התפקיד העתיק וכיום בעיקר טקסי בסיטי של לונדון (שהיא רובע טקסי בלונדון רבתי).
ראש עיריית לונדון הוא ראש עיריית לונדון רבתי, שאוכלוסייתה מונה למעלה מ-7.5 מיליון תושבים בעוד שהסיטי של לונדון היא רק חלק קטן ממרכז העיר המודרני ואוכלוסייתה מונה פחות מ-10,000.
ישנה גם מפלגה פוליטית בלונדון, One London, אשר הייתה מיוצגת באספה מ-2005 עד 2008, והיא יורו-סקפטית, עם שורשים במפלגת העצמאות של בריטניה (UKIP).
('אזורים מואצלי סמכויות' באמצעות) ראשי ערים במטרו
לרעיון האצלת הסמכויות הייתה חזרה מוגבלת ואזורית עם סמכויות שהועברו לערים (מטרו) ומועצות-על.
בשנת 2014 הוכרז כי יוקם מוסד ראש עיריית מנצ'סטר רבתי שיהיה מנהיג הרשות המשולבת של מנצ'סטר רבתי, בכפוף לחקיקה ראשית חדשה.
בשנת 2017 נערכו בחירות למנצ'סטר רבתי, אזור העיר ליברפול, עמק הטיז, מערב אנגליה ומערב מידלנדס כחלק מהסכמי האצלת הסמכויות המותרות על פי חוק האצלת ערים ורשויות מקומיות 2016. הבחירות לאזור העיר שפילד נערכו לאחר מכן במאי 2018.
מחלקות 'אנגליה בלבד' של ממשלת בריטניה
לכמה מחלקות של הממשלה הבריטית יש אחריות לעניינים הנוגעים לאנגליה בלבד.
ראשי המחלקות הללו ממונים על ידי ראש ממשלת בריטניה לקבינט של הממלכה המאוחדת וסמכויותיהם אינן מועברות:
משרד השיכון, הקהילות והשלטון המקומי .
מחלקת החינוך אחראית לנושאים המשפיעים על אנשים באנגליה עד גיל 19.
המחלקה לענייני סביבה, מזון וכפר אחראית על הגנת הסביבה, ייצור מזון ותקנים, חקלאות, דיג וקהילות כפריות באנגליה.
מחלקות ממשלתיות לא-מיניסטריאליות של ממשלת בריטניה מנהלות חלק גדול מענייני אנגליה.
המשרד לסטנדרטים בחינוך, שירותי ילדים ומיומנויות שהיא מחלקה לא משרדית בראשות המפקח הראשי של בתי הספר באנגליה.
הרשות להסדרת שירותי מים (אנגליה ווילס)
משרד התובע הכללי (אנגליה ווילס)
הסוכנות לתקני מזון (אנגליה ווילס, צפון אירלנד)
משרד ההונאה החמורה (אנגליה ווילס, צפון אירלנד)
מחלקות אחרות עוסקות בעיקר בעניינים המשפיעים על אנגליה, אם כי יש להן גם אחריות רחבה בבריטניה בתחומים מסוימים;
למחלקת הבריאות והשירותים החברתיים יש אחריות על מדיניות הממשלה בנושאי בריאות, טיפול סוציאלי ושירות הבריאות הלאומי באנגליה (NHS).
גופים אחרים בעלי אחריות לאנגליה בלבד כוללים:
שירותי נכסים של שירות הבריאות הלאומי באנגליה
אנשי מקצוע של שירות הבריאות הלאומי באנגליה
שירותים עסקיים משותפים של שירות הבריאות הלאומי באנגליה
שרשרת האספקה של שירות הבריאות הלאומי באנגליה
תיאום שרשרת אספקה בע"מ (של שירות הבריאות הלאומי באנגליה)
למטרות השלטון המקומי, אנגליה מחולקת לארבע רמות של חטיבות מנהליות.
ברמות מסוימות, חיקוקים שונים יצרו סוגים חלופיים של חלוקה מנהלית.
מחוזות באנגליה עשויים לקבל גם מעמד של רובע, עיר או רובע מלכותי .
מחוזות המטרופולינים חולקו למחוזות הנקראים בדרך כלל רבעים.
כאשר בוטלו מועצות המחוז זכו המחוזות המטרופולינים להרבה מסמכויותיהם ולכן מתפקדים בדומה לרשויות יחידניות אחרות.
מחוזות שייר (Shire) מחולקים למחוזות שאינם מטרופולינים.
הסמכות משותפת עם מועצת המחוז, אך חולקה באופן שונה ממחוזות המטרופולינים כאשר נוצרו לראשונה.
הקהילה האזרחית היא יחידת הממשל המקומית ביותר באנגליה.
לפי החקיקה שיצרה את לונדון רבתי, הם יחידות אלו אינן מורשות בגבולותיה.
לא בכל שאר אנגליה קיימות קהילות אזרחיות, אם כי מספר הקהילות והשטח הכולל הקהילתי הולך וגדל.
מפלגת הירוקים של אנגליה וויילס התפצלה ממקבילה הסקוטית, והחלק של מפלגת הירוקים בוויילס אוטונומי למחצה.
המפלגה השמרנית אימצה מדיניות של הצבעות באנגלית על חקיקה אנגלית (EVoEL), כדי למנוע מחברי פרלמנט שאינם אנגלים להצביע על חקיקה אנגלית בלבד.
מפלגת הלייבור התחלקה למפלגות משנה לסקוטלנד ווילס.
הלייבור ניסו ללא הצלחה להאציל סמכויות לאזורי אנגליה, על בסיס היותה של אנגליה גדולה באופן לא פרופורציונלי כישות אחת בתוך הממלכה המאוחדת.
למפלגה הליברל-דמוקרטית יש מפלגות סקוטיות, וולשיות ואנגליות נפרדות.
למרות שתמכו ביציאתה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי, הן מפלגת העצמאות של בריטניה (UKIP) והן מפלגת רפורמה לבריטניה (Reform UK) אינן תומכות בהמשך האצלת הסמכויות לאנגליה.
רוב המפלגות הפועלות בתוך אנגליה בלבד נוטות להתעניין אך ורק בנושאים של אנגליה, כמו עצמאות אנגלית או פרלמנט אנגלי.
דוגמאות כוללות את הדמוקרטים האנגלים, אנגליה אחת, מפלגת העם האנגלית, הברית הרדיקלית האנגלית, המפלגה הראשונה של אנגליה ומפלגת העצמאות האנגלית.
הכנסייה של אנגליה היא הכנסייה הנוצרית שהוקמה רשמית באנגליה.
המלך צ'ארלס השלישי הוא ראש הכנסייה הרשמי, עם התואר המושל העליון של הכנסייה של אנגליה, בעוד שהארכיבישוף מקנטרברי הוא הכומר הראשי.
החוק הקנוני של כנסיית אנגליה קובע: "אנו מכירים בכך שהוד מלכותו המצוינת ביותר של המלך, הפועל על פי חוקי הממלכה, היא הכוח העליון תחת אלוהים בממלכה זו, ובעל סמכות עליונה על כל האנשים בכל עניין, גם דתית כמו אזרחית".
בפועל סמכות זו מופעלת לרוב באמצעות הפרלמנט וראש הממשלה.
מתוך ארבעים וארבעה הארכיבישופים והבישופים בכנסיית אנגליה, רק עשרים ושישה מורשים לשבת בבית הלורדים.
לארכיבישופים של קנטרברי ויורק יש מושבים אוטומטית, וכך גם לבישופים של לונדון, דורהאם ווינצ'סטר.
עשרים ואחד המושבים הנותרים מאוישים לפי סדר הוותק ומעמד.
ייתכן שייקח לבישוף מספר שנים להגיע לבית הלורדים, ובשלב זה הוא הופך להיות לורד רוחני.
הפוליטיקה של הרשות הפלסטינית מתבססת על צורת משטר של רפובליקה נשיאותית למחצה ומערכת רב-מפלגתית.
בראש הרשות עומד נשיא הרשות הפלסטינית, הפרלמנט שלה הוא בית מחוקקים חד-ביתי בדמות המועצה המחוקקת הפלסטינית ובראש הרשות המבצעת שלה, ממשלת הרשות הפלסטינית, עומד ראש ממשלת הרשות הפלסטינית.
מערכת המשפט ברשות הפלסטינית מהווה את הרשות השופטת שלה.
בשנת 1994 חתמו ישראל והארגון לשחרור פלסטין על הסכם קהיר במסגרתו הוקמה הרשות הפלסטינית, גוף שלטוני זמני עד למשא ומתן על מעמד הקבע של המדינה הפלסטינית.
נשיא הרשות הפלסטינית הראשון היה יאסר ערפאת, מנהיג אש"ף, והיא שלטה על יהודה ושומרון ורצועת עזה, השטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים.
הייתה זו האוטונומיה הראשונה של הפלסטינים מאז ומעולם, ועל אף שלא הורשתה לנהל מדיניות חוץ היא החליפה את הממשל הצבאי והמנהל האזרחי במדיניות הפנים.
ב-20 בינואר 1996 נערכו לראשונה בחירות ברשות הפלסטינית, בהן נבחר ערפאת לנשיא ותנועתו פת"ח זכתה ברוב המושבים ב.
ערפאת עמד גם בראש ממשלת הרשות הפלסטינית עד 2003, אז מונה (בלחץ ארצות הברית) ראש ממשלה לרשות, מחמוד עבאס מפת"ח.
על פי הסכמי אוסלו הבחירות היו אמורות להתקיים כל 5 שנים, אך הבחירות הבאות לנשיאות התקיימו רק כעבור 9 שנים לאחר מותו של ערפאת, כשעבאס זכה ב, והבחירות הבאות לפרלמנט התקיימו רק כעבור עשור, בינואר 2006.
ב זכה חמאס ברוב המושבים בפרלמנט ואסמאעיל הנייה מונה לראש הממשלה.
בעקבות עליית החמאס לשלטון פרץ עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה, וביוני 2007 הוא השתלט על רצועת עזה והקים בה ממשל משלו.
בעקבות תפיסת השלטון של חמאס פיזר עבאס את הממשלה ומינה את סלאם פיאד לראש הממשלה.
מאז לא התקיימו בחירות לנשיאות או בחירות פרלמנטריות (אף שכאלו תוכננו להתקיים ב-2021 אך בוטלו על ידי עבאס), והשלטון הפלסטיני מתנהל בשני מישורים שונים: שלטון הפת"ח ביהודה ושומרון ושלטון חמאס בעזה.
נשיא הרשות הפלסטינית, שהוא גם רשמית נשיא מדינת פלסטין, הוא התפקיד הפוליטי הבכיר ביותר ברשות הפלסטינית, המקביל לראש מדינה.
רשמית הנשיא נבחר בבחירות ישירות, אך בחירות כאלו התקיימו פעמיים בלבד, האחרונה שבהן ב-2005. הנשיא המכהן הוא מחמוד עבאס מפת"ח.
ב-24 באפריל 2025 החליטה המועצה המרכזית הפלסטינית על הקמת תפקיד סגן נשיא הרשות הפלסטינית, שימונה מבין חברי הוועד הפועל של אש"ף.
לסגן הנשיא הראשון נבחר למחרת חוסיין א-שייח'.
ראש ממשלת הרשות הפלסטינית ממונה על ידי הנשיא ולא נבחר על ידי המועצה המחוקקת הפלסטינית (הפרלמנט) או בבחירות, והוא מנהיג את ממשלת הרשות הפלסטינית, הרשות המבצעת שלה.
בניגוד לראשי ממשלות אחרים ברחבי העולם, הוא אינו מכהן כחבר פרלמנט בזמן כהונתו.
הרשות המחוקקת של הרשות הפלסטינית היא המועצה המחוקקת הפלסטינית.
במועצה 132 נציגים שמחצית מהם נבחרים בבחירות יחסיות והחצי השני בבחירות אזוריות, כשמחוזות הבחירה הם נפות הרשות הפלסטינית.
גם למועצה המחוקקת נערכו שתי מערכות בחירות בלבד, האחרונה שבהן ב-25 בינואר 2006 בהן זכה חמאס ברוב המושבים.
מערכת המשפט ברשות הפלסטינית מבוססת על שלוש ערכאות: בתי משפט שלום, בתי משפט מחוזיים ובית משפט לערעורים.
ביוני 2000 הוציא נשיא הרשות יאסר ערפאת צו המורה על הקמת בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית, שהתבסס על בית הדין לערעורים, וב-2016 הוקם בית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית, הפוסק בענייני משפט מנהלי ומשפט חוקתי.
בראש מערכת המשפט עומדת באופן רשמי המועצה השיפוטית העליונה, המורכבת מנשיא וסגן נשיא בית המשפט העליון (הראשון מכהן גם כנשיא המועצה), שני שופטי עליון, נשיאי בתי המשפט לערעורים של עזה, רמאללה וירושלים, התובע הכללי ושר המשפטים של הרשות הפלסטינית.
השופטים ברשות הפלסטינית ממונים על ידי הנשיא בהמלצת המועצה השיפוטית העליונה.
לאחר החתימה על הסכמי אוסלו חולקו יהודה ושומרון ורצועת עזה לשלושה שטחים (A, B ו-C) ו-16 נפות, 11 בגדה המערבית ו-5 בעזה.
בשטח A (ב-1994 כלל 18% משטח יהודה ושומרון ו-80% מרצועת עזה, מאז תוכנית ההתנתקות כל רצועת עזה) קיימת לרשות שליטה מלאה, אזרחית וביטחונית.
בשטח B (22% משטח יהודה ושומרון) יש לרשות הפלסטינית יש אחריות לעניינים אזרחיים, בעוד שלישראל יש שליטה על הביטחון.
בשטח C (60% משטח יהודה ושומרון) יש לישראל שליטה מלאה, אזרחית וביטחונית, ובשטחים אלו נמצאות ההתנחלויות שלה.
שטחי הרשות (כולל שטח C) חולקו ל-16 נפות (11 ביהודה ושומרון ו-5 ברצועת עזה), אך מאז 2007 יש לה שליטה רק בעשר מהן: בנפת אל-קודס (מזרח ירושלים) יש לישראל שליטה וריבונות מלאה, ובחמש נפות רצועת עזה שולט החמאס.
דה יורה בירת הרשות הפלסטינית והמדינה הפלסטינית היא ירושלים, אך העיר לא נמצאת בשליטתה ובמקום זאת בירתה דה פקטו היא רמאללה, בה שוכנים המוקטעה, מעונו הרשמי של נשיא הרשות, ובניין המועצה המחוקקת.
הרשות הפלסטינית, בדרך כלל כ"מדינת פלסטין", חברה בארגונים בין-לאומיים כגון הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, הליגה הערבית, המדינות הבלתי-מזדהות, G77, אונסק"ו והאומות המאוחדות (במדינה משקיפה שאינה חברה).
מרבית המפלגות ברשות הפלסטינית הן מפלגות מרכז-שמאל, שמאל ושמאל רדיקלי, וחלקן אף דוגלות בקומוניזם.
יוצאות דופן היא חמאס, מפלגה אסלאמיסטית-פונדמנטליסטית המהווה את הרוב המועצה המחוקקת הפלסטינית, והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לו אידאולוגיה דומה אך הוא חסר ייצוג בפרלמנט.
שתי המפלגות דוגלות בהקמת מדינה פלסטינית שתפעל לפי חוקי השריעה בכל שטחי ארץ ישראל.
באופן היסטורי המפלגה הגדולה ביותר ברשות היא פת"ח, שהנהיגה את הארגון לשחרור פלסטין מאז הקמתו ומנהיגה את הרשות הפלסטינית כיום.
הפת"ח דוגל בפתרון שתי המדינות, חילוניות וסוציאל-דמוקרטיה, והוא חלק מהאינטרנציונל הסוציאליסטי הבין-לאומי.
מפלגות קטנות יותר באש"ף הן החזית הדמוקרטית והחזית העממית לשחרור פלסטין בעלות האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית ומפלגת העם הפלסטינית (לשעבר המפלגה הקומוניסטית).
מפלגות נוספות, כגון הדרך השלישית והיוזמה הלאומית הפלסטינית, נחשבות למפלגות מרכז-שמאל ונוסדו במטרה לשבור את המערכת הדו-מפלגתית של חמאס ופת"ח.
לרבות מהמפלגות הפלסטיניות זרוע צבאית (למשל גדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס וגדודי חללי אל-אקצא של פת"ח), והן נחשבות בישראל לארגוני טרור.
הפוליטיקה של הונגריה מתבססת על היותה רפובליקה פרלמנטרית דמוקרטית ייצוגית.
ראש המדינה הוא נשיא הונגריה, הממלא תפקיד טקסי ברובו, וראש הרשות המבצעת הוא ראש ממשלת הונגריה המקבל את אמונו מהאספה הלאומית, בית המחוקקים החד-ביתי הנבחר במערכת רב-מפלגתית.
הרשות המבצעת ברפובליקה היא ממשלת הונגריה, המחזיקה גם בסמכות חקיקה לצד האספה הלאומית, הרשות המחוקקת במדינה, בית מחוקקים חד-ביתי המורכב מ-199 חברים הנבחרים לארבע שנים.
הרשות השופטת אינה תלויה ברשות המבצעת וברשות המחוקקת.
ב-2022 הכריז האיחוד האירופי שהונגריה "אינה עוד דמוקרטיה מלאה" והפרלמנט האירופי הגדיר אותה כאוטוקרטיה אלקטורלית .
בהחלטה הוכרז שהמדינה עוברת שחיקה דמוקרטית מאז 2010, אז זכתה ברית פידס-KDNP בראשות ויקטור אורבן ברוב מיוחס של שני שלישים בפרלמנט ואימצה חוקה חדשה.
נשיא הונגריה, הנבחר על ידי האספה הלאומית כל חמש שנים, הוא ראש המדינה.
תפקידו הוא טקסי ברובו, אך באופן רשמי הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים וסמכויותיו כוללות את מינוי ראש הממשלה, העמדתו להצבעת אמון בפרלמנט ומינוי רשמי של שרים.
אם הנשיא מת, מתפטר או נבצר ממנו בדרך אחרת למלא את תפקידו, יושב ראש האספה הלאומית הופך לנשיא בפועל.
ממשלת הונגריה היא הרשות המבצעת של המדינה.
על הממשלה, ראשה ושריה לקבל אמון מהאספה הלאומית, הפרלמנט של הרפובליקה.
חובותיה של ממשלת הונגריה הן, בין היתר, שמירה על הסדר החוקתי ועל זכויות האזרחים, ניהול עבודת משרדי הממשלה, הנחיית פעולות צבא הונגריה, המשטרה ורשויות אכיפת החוק והגדרת יחסי החוץ של הונגריה.
חוקת הונגריה מבוססת על חוק היסוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, ולכן אימצה הונגריה את השיטה הנהוגה בממשלת גרמניה.
לראש הממשלה תפקיד מוביל ב, והחוקה מעניקה לו את הסמכות להגדיר את המדיניות הכללית של הממשלה ואת הזכות הבלעדית למנות ולפטר שרים.
על כל מועמד לתפקיד שר להופיע בדיון פתוח בפני ועדה פרלמנטרית אחת לפחות, ולאחר מכן עליו לעבור הצבעה באספה הלאומית ולקבל אישור רשמי מנשיא הרפובליקה.
ראש ממשלת הונגריה, נכון ל-2024, הוא ויקטור אורבן ממפלגת הימין השמרנית פידס.
הוא מכהן מאז 29 במאי 2010 () בארבע כהונות רצופות, ולפני כן כיהן בתפקיד גם בשנים 1998–2002.
משרדשרמשרד ראש הממשלהגרגלי גוליאסלשכת ראש הממשלהאנטל רוגאןמשרד הפניםשנדור פינטרמשרד ההגנהטיבור בנקומשרד משאבי האנושמיקלוש קאסלרמשרד החוץ והמסחרפטר סיירטומשרד המשפטיםיודית ורגהמשרד האוצרמיהאי ורגהמשרד החקלאותאישטוואן נאגימשרד החדשנות והטכנולוגיהלאסלו פלקוביץ'שרים בלי תיקיאנוש סולי, אנדראה ברטפאי-מאגר, קטלין נובאק
האספה הלאומית, בית מחוקקים חד-ביתי בן 199 חברים, היא הרשות המחוקקת והפרלמנט של הונגריה.
חברי האספה נבחרים מדי ארבע שנים בשיטת בחירות מעורבת: 106 נציגים נבחרים בבחירות אזוריות עם נציג אחד מכל מחוז בחירה, ו-93 נציגים נבחרים לפרלמנט מטעם מפלגה או רשימה בבחירות בשיטה היחסית.
אחוז החסימה בבחירות היחסיות הוא 5%.
נשיא האספה הלאומית נבחר על ידי חברי הפרלמנט מדי ארבע שנים.
הוא מנהל את ישיבות האספה ובמקרה של מוות, התפטרות או נבצרות של נשיא הונגריה הוא מכהן כראש המדינה בפועל.
יושב ראש הפרלמנט הנוכחי הוא לאסלו קובר ממפלגת פידס, המכהן מאז 6 באוגוסט 2010 במשך ארבעה מושבים רצופים (מהאספה הלאומית השישית עד התשיעית).
המערכת הפוליטית של הונגריה היא מערכת רב-מפלגתית, אך למעשה יש בה רק שתי קואליציות גדולות.
קואליציית הימין היא פידס-KDNP, איחוד של הברית האזרחית ההונגרית עם מפלגת העם הנוצרית דמוקרטית השולטת באספה הלאומית ובממשלת הונגריה מאז 2010 ומחזיקה לאחר הבחירות הפרלמנטריות בהונגריה 2022 ברוב גדול של 135 מתוך 199 חברי פרלמנט, מתוכם 116 של פידס ו-19 של KDNP.
קואליציית המרכז-שמאל, הנמצאת באופוזיציה מאז 2010, היא יחד למען הונגריה המחזיקה ב-57 מושבים באספה הלאומית.
הברית כוללת את הקואליציה הדמוקרטית (15 מושבים), המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית (10), מומנטום (10), יוביק (8), דיאלוג – הירוקים (6) ו-LMP – מפלגת הירוקים של הונגריה (5).
מפלגות נוספות המיוצגות בפרלמנט הן מפלגת ימין הרדיקלי תנועת המולדת שלנו (6 מושבים) ושלטון עצמי לאומי של הגרמנים ההונגרים (1) המייצגת את המיעוט הגרמני.
הרשות השופטת בהונגריה כוללת ארבעה ערכאות: 106 בתי משפט של נפות (ושישה של רובעי בודפשט) ו-20 בתי משפט לעניינים מינהליים ועבודה הם הערכאה הנמוכה ביותר.
מעליהם נמצאים 20 בתי משפט מחוזיים (אחד בכל אחד ממחוזות הונגריה ועוד אחד בבירה בודפשט).
מעל בתי המשפט המחוזיים ישנן חמש מועצות שיפוט (בודפשט, דברצן, גיור, פץ' וסגד), שהן בתי דין לערעורים.
בית המשפט העליון בהונגריה הוא הקוריה, המפרסם החלטות עקרוניות והחלטות שיפוטיות לגבי החלטות בתי המשפט הנמוכים.
מערכת המשפט ההונגרית עצמאית לגמרי מהרשות המחוקקת והמבצעת.
בנוסף לבתי המשפט הרגילים, בהונגריה בית משפט חוקתי בן 15 שופטים, בעל סמכות להעביר ביקורת שיפוטית ולפסול חקיקה בשל חוסר חוקתיות.
חברי בית המשפט נבחרים לתקופה של 12 שנים.
במדינה גם יועץ משפטי לממשלה המשמש גם כתובע ראשי ואינו תלוי לחלוטין ברשות המבצעת, אך סמכויותיו אינן מוגדרות ושנויות במחלוקת.
בנוסף קיימים משרדי נציב קבילות הציבור שמטרתם להגן על זכויות אזרחיות, מיעוטים, חינוך ואקולוגיה בעניינים לא שיפוטיים.
לנציבי קבילות הציבור סמכות להוציא החלטות משפטיות מחייבות מאז סוף 2003.
רפורמות אורבן וטענות לפגיעה בדמוקרטיה
ב-2010, עם ניצחונה בבחירות של מפלגת פידס בראשות ויקטור אורבן ועלייתה לשלטון, החלו בהונגריה שינויים משמעותיים בנוגע לרשות השופטת.
השינוי הראשון שביצעה ממשלת אורבן היה שינוי הרכב ועדת הפרלמנט הקבועה לבחירת שופטים.
עד 2010 כללה הוועדה נציג אחד מכל סיעה באספה הלאומית, אך לאחר השינוי חולקו חבריה לפי גודלן היחסי של המפלגות בפרלמנט.
מבקרי הקואליציה השלטת טוענים כי מאז מילאה ממשלת הונגריה את בית המשפט החוקתי בשופטים נאמנים לה, ושכעת הוא משמש בעיקר להכשרת אינטרסים ממשלתיים ואיבד את מטרתו המקורית כמגן דמוקרטי של שלטון החוק וזכויות האדם.
הפוליטיקה של בולגריה מתבססת על מערכת של דמוקרטיה פרלמנטרית ייצוגית, כאשר ראש ממשלת בולגריה הוא הדמות הדומיננטית, בעוד שלנשיא בולגריה תפקידים טקסיים בעיקר.
הממשלה נשענת על רוב באספה הלאומית, הפרלמנט החד-ביתתי במדינה.
הרשות השופטת עצמאית מהרשות המבצעת והמחוקקת.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה הרפובליקה העממית של בולגריה שהייתה גרורה של ברית המועצות בגוש המזרחי.
במדינה התקיים משטר קומוניסטי חד-מפלגתי.
עם סתיו העמים ונפילת המשטר הקומוניסטי בגוש המזרחי התפרקה המערכת הקומוניסטית בבולגריה והוקמה הרפובליקה הבולגרית.
בבחירות הראשונות לפרלמנט שהתקיימו במסגרת החוקה החדשה של בולגריה, באוקטובר 1991, זכתה מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים (SDS) בריבוי המושבים, לאחר שזכתה ב-110 מתוך 240 המושבים, ויצרה קבינט לבדה עם התמיכה של התנועה לזכויות וחירויות (בבולגרית בקיצור: DPS) הנתפסת באופן נרחב כמפלגה של המיעוט הטורקי האתני בבולגריה.
עם זאת, ממשלתם התמוטטה בסוף 1992, וירשה אותה ממשלה טכנוקרטית שהורכבה מטעם המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית (BSP), שכיהנה עד 1994, אז גם היא קרסה.
הנשיא פיזר את הממשלה ומינה אחד זמני לכהן עד שניתן יהיה לקיים בחירות מוקדמות לפרלמנט בדצמבר.
המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ניצחה בבחירות הללו בדצמבר 1994 ברוב של 125 מושבים מתוך 240. עקב המשבר הכלכלי החמור בבולגריה בתקופת ממשלתה, נפלה ממשלתה של המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ובשנת 1997 מונתה ממשלה זמנית על ידי הנשיא, עד שניתן היה לקיים בחירות מוקדמות לפרלמנט באפריל 1997.
הבחירות באפריל 1997 הביאו לניצחון מוחץ לאיחוד הכוחות הדמוקרטיים, לזכות ברוב של 137 מושבים בפרלמנט, ואפשרו להם להרכיב את הממשלה הבאה.
זו הייתה לממשלה הפוסט-קומוניסטית הראשונה שלא התמוטטה וכיהנה את כהונתה המלאה בת 4 שנים עד 2001.
בשנת 2001 חזר לשלטון המלך לשעבר של בולגריה סימאון סקסקובורגותסקי הפעם כראש ממשלה מטעם התנועה הלאומית סימאון השני (בבולגרית קיצור: NDSV), לאחר שזכה במחצית (120) מהמושבים.
מפלגתו נכנסה לקואליציה עם ה-DPS והזמינה שני מתפקדים של ה-BSP (שישבו כעצמאיים).
באופוזיציה היו שתי מפלגות השלטון בעבר - המפלגה הסוציאליסטית ואיחוד הכוחות הדמוקרטיים.
בארבע השנים באופוזיציה סבלה ה-SDS מעריקתן של קבוצות פיצול רבות.
מפלגת השלטון NDSV עצמה פרצה לגרעין פרו-ימני ולקבוצת שוליים פרו-ליברלית.
בולגריה נכנסה לנאט"ו ב-2004. ב-2005 עד 2009 כיהן בתפקיד ראש הממשלה סרגיי סטאנישב.
בשנת 2002 הוחלף סטויאנוב כנשיא על ידי גאורגי פרבאנוב, מועמד מקואליציה של קבוצות שמאל ולאומניות בגיבוי ה-BSP, אשר הצהיר על כוונתו לא לסטות ממטרות החברות בנאט"ו ובאיחוד האירופי.
פרבנוב נבחר מחדש באוקטובר 2006. בולגריה הפכה לחברה בנאט"ו ב-2004 וחברה באיחוד האירופי ב-2007.
ממשלתו של בוריסוב שקידמה שורה של צעדי צנע לא פופולריים הייתה מעורבת בפרשיות שחיתות ממשלתיות ועלייה במחיר החשמל גרמו לגל של הפגנות משמעותיות ב-2013. שבעקבותן התפטר בוריסוב בפברואר 2013.
זוהי המשרה הרמה ביותר בממשל הבולגרי.
ממשלת בולגריה, או בשמה הרשמי מועצת השרים (בבולגרית: Ministerski săvet) היא הרשות המבצעת בבולגריה.
המונח פוליטיקה של העבר משמש כמה מחברים במקום המונח "השלמה עם העבר", או "המאבק להתגבר על העבר".
בנוסף, המונח שימש בדרך כלל במחקר פוליטי בינלאומי מאז שנות ה-90 בהקשר להשלמה של מדינות עם ההיסטוריה שלהן, למשל לגבי משטרים דיקטטוריים והפרות זכויות אדם.
המונח "פוליטיקה של העבר" מתאר את מדיניותה של הרפובליקה הפדרלית הצעירה של גרמניה כלפי חסידי הנאצים, מדיניות שנחשבה מתונה מדי, ובמקביל רדיפה בחומרה כמה עבריינים עיקריים במטרה ליצור מצג של ניקוי גרמניה מנאצים וכך להבטיח את השתלבותה של גרמניה במערב מחד ולהבטיח את הלכידות הפנימית של האוכלוסייה מאידך.
תזה זו נתמכת על ידי מחברים כגון הייקו בושקה (Heiko Buschke) ונורברט פריי, אולם האחרון לא השתמש במונח במשמעותו הכללית אלא הציג אותו ככינוי לשלב היסטורי ספציפי המקיף את חמש השנים הראשונות בערך לקיומה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
המדיניות הגרמנית לגבי העבר תחת ממשלתו של אדנאואר הוכרה גם מעבר לקווי המפלגה ונתמכה על ידי רוב האוכלוסייה, שכן היא שירתה את הצורך של הגרמנים בחנינה ובשכחת העבר, או לפחות בהשלמה איתו, והחזיקה בחיים את הסיכוי לחזרה לשגרה.
התוצאות של המאמצים הפוליטיים הפנימיים הללו היו חקיקת חוק 131 וחוק הפטור מ-1954, חוקים שביקשו לאפשר את שילובם מחדש בממשל הגרמני של פקידי ציבור שפעלו בתקופת הממשל הנאצי.
Buschke, Heiko: עיתונות גרמנית, קיצוניות ימנית ועבר לאומני בעידן אדנאואר, קמפוס Verlag, פרנקפורט, 2003. .
פריי, נורברט: פוליטיקה של העבר: ראשיתה של הרפובליקה הפדרלית והעבר הנאצי, מינכן: בק, 1996, .
Oettler, Anika, חקר הזיכרון ופוליטיקה של העבר בגואטמלה, פרנקפורט אם מיין: Vervuert Verlag, 2004, (סקירה).
גלינקה, סטפן אלכסנדר/פולמן, וולקר/ פרלס, יואכים (עורכים): סיפור ההצלחה של הרפובליקה הפדרלית?
החברה שלאחר המלחמה תחת הצל הארוך של הנציונל-סוציאליזם.
וולשטיין ורלאג, גטינגן 2008. (סקירה).
על הבמה התקשורתית של "השריפה" והשפעתה ההיסטורית-פוליטית לקראת מלחמת עיראק השנייה (= תרבות – חינוך – חברה 3).
שיטת הממשל בשווייץ היא ייחודית ושונה מכל מדינה אחרת.
זו המדינה היחידה בעולם שבה:
האזרחים משתתפים באופן ישיר בתהליך החקיקה, על ידי משאלי-עם קבועים מספר פעמים בשנה.
האזרחים יכולים בחתימת-ידם לדרוש משאל-עם לביטול חוק, או להציע חוק חדש.
המדינה מונהגת במשותף על-ידי שבעה שרים ממפלגות שונות, שלכולם מעמד שווה.
סמכות החקיקה נתונה בידי הפרלמנט - אספת הברית.
כוח הביצוע במדינה מופקד בידי מועצת הברית, ממשלת שווייץ - מועצה בת שבעה חברים, אשר בראשה עומד נשיא שווייץ.
הרשות השופטת היא גוף עצמאי.
עקרון יסוד של המשטר בשווייץ הוא ביזור סמכויות.
המדינה מחולקת ליחידות פוליטיות קטנות, הנהנות מעצמאות רבה מבחינה פוליטית כלכלית וניהולית.
הגישה העקרונית היא, לתת ליחידות הקטנות כמה שיותר סמכויות.
רק סמכויות שאי-אפשר לתת ליחידות הקטנות, עוברות ליחידות הגדולות יותר.
היחידות הקטנות ביותר הן הקהילות, המייצגות ערים או כפרים.
הקהילות מנהלות באופן עצמאי את החינוך היסודי, שירותי הניקיון, ואבטחה מקומית.
כיום ישנן מעל 2000 קהילות.
ברמה גבוהה יותר נמצאים 26 הקנטונים (cantons), המקבילים במידת-מה למדינות ארצות-הברית, אך נהנים מעצמאות רבה יותר.
הקנטונים מנהלים באופן עצמאי את החינוך העל-יסודי, שירותי הבריאות, התרבות, התשתית, והמשטרה.
הקנטונים יכולים להחליט באופן עצמאי כמה מיסים לגבות, איך לגבות אותם, ואיך להשתמש בכסף.
ברמה העליונה נמצאת המדינה עצמה, המנהלת רק את מדיניות-החוץ, הצבא, והתשתית בעלת קיבולת גבוהה, כגון כבישים העוברים לאורך המדינה כולה.
שיטת הממשל וחלוקת הסמכויות בין שלוש הרמות מוגדרת בחוקת שווייץ, שנקבעה לראשונה בשנת 1848, עם ייסוד שווייץ המודרנית.
בחירות דמוקרטיות מתקיימות בכל אחת משלוש הרמות הללו: יש בחירות בקהילה, בקנטון, וכן בחירות לאספת הברית של המדינה.
בזכות העצמאות הרבה של הקהילות והקנטונים, אחוזי-ההצבעה בבחירות המקומיות לעיתים גבוהים יותר מאשר בבחירות הארציות.
עקרון-יסוד נוסף של המשטר בשווייץ הוא דמוקרטיה ישירה.
האזרחים בשווייץ מצביעים 3-4 פעמים בכל שנה על כ-15 נושאים שונים בכל שלוש הרמות הפוליטיות.
אפשר להצביע בקלפי או בדואר.
משאל-עם יכול להיווצר בכמה דרכים:
כל יוזמה של הממשלה או הפרלמנט לשינוי החוקה, וכן הצטרפות של המדינה לארגון בינלאומי, מחייבת הצבעה במשאל-עם.
כדי שההצעה תתקבל, היא צריכה לקבל רוב בשתי רמות: ברמת המדינה (רוב אזרחי המדינה צריכים לתמוך בשינוי), וברמת הקנטונים (ברוב הקנטונים, רוב אזרחי הקנטון צריכים לתמוך בשינוי).
100,000 אזרחים יכולים להעלות הצעה משלהם לשינוי או תוספת לחוקה, על ידי חתימה על ההצעה תוך 18 חודשים.
לפני ההצבעה הכללית, ההצעה עולה לדיון בממשלה ובפרלמנט, והם יכולים להביע את דעתם על היזמה.
החוק מאפשר לפרלמנט ארבע שנים כדי לבדוק את היזמה - טווח זמן גדול, שלעיתים הפרלמנט מנצל אותו כדי להוריד את הנושא המדובר מהשיח הציבורי.
הפרלמנט יכול להמליץ לאזרחים להצביע בעד או נגד, אך אינו יכול למנוע מהיוזמה מלהגיע להצבעה כללית.
אם הפרלמנט ממליץ להצביע נגד היזמה, יש לו שנה נוספת לנסח הצעה נגדית.
אם הפרלמנט בוחר לנסח הצעה נגדית, היזמה המקורית וההצעה הנגדית מגיעות ביחד להצבעה הכללית.
כיוון שהיוזמה האזרחית מוגדרת בשווייץ רק לחוקה, חוקת שווייץ היא מסמך ארוך מאוד, הכולל בתוכו סעיפים רבים שלא קשורים למבנה השלטון, והם למעשה חוקים רגילים.
משנת 1848 ועד יוני 2005, הובאו בשווייץ 159 יוזמות אזרחיות להצבעה.
לאחר שעבר חוק בפרלמנט, אם תוך מאה ימים מיום קבלתו נאספו 50,000 חתימות של אזרחים הדורשים זאת, יתקיים משאל עם על ביטול החוק.
כל אזרח בן 18 שנה רשאי להשתתף בכל הבחירות ומשאלי-העם בקהילה שלו, בקנטון שלו ובמדינה כולה.
האפשרויות המרובות להשתתף בחקיקה יצרו תרבות פוליטית, שבה ארגונים חברתיים בעלי מטרות וערכים מגוונים מתמחים באיסוף-חתימות לצורך יצירת משאל-עם.
שווייץ נמצאת ב"מסע-בחירות תמידי", ורחובותיה מלאים תמיד בשלטים הקוראים לאזרחים להצביע בעד או נגד הנושא שעל הפרק.
הרשות המחוקקת - אספת הברית
הרשות המחוקקת (הפרלמנט) של שווייץ נקראת אספת הברית.
המועצה הלאומית: מועצה ובה 200 חברים (המכונים צירים) הנבחרים אחת לארבע שנים, על-פי 26 אזורי הבחירה במדינה - הם הקנטונים שלה.
לכל אזור בחירה ישנם מספר נציגים במועצה, באופן יחסי לגודל האוכלוסייה שבו.
לכל קנטון וחצי קנטון יש חבר אחד לפחות.
מועצת הקנטונים: מועצה ובה 46 חברים, 2 חברים לכל קנטון (סה"כ 40), ואחד לכל חצי-קנטון (סה"כ 6) הם נבחרים אחת לארבע שנים.
מספר הנציגים של כל קנטון במועצה זו הוא קבוע ואינו תלוי בגודל האוכלוסייה בקנטון.
סמכויות החקיקה של אספת הברית הן: אישור חוקים, אישור שינויים בחוקה (בכפוף למשאל עם), ואישור הסכמים בינלאומיים (בכפוף למשאל עם), כל חוק צריך לעבור בשני הבתים.
בנוסף, אספת הברית מוסמכת למנות את התובע הכללי, את הממשלה ואת הנשיא.
כיום מיוצגות בפרלמנט לאף מפלגה אין רוב בפרלמנט: כיום ישנן 3-4 מפלגות בינוניות, ועוד 7-8 מפלגות קטנות.
הרשות המבצעת - מועצת הברית
הרשות המבצעת (הממשלה) של שווייץ נקראת מועצת הברית.
במועצה משתתפים שבעה חברים, הנבחרים אחת לארבע שנים על-ידי אספת הברית.
כל אזרח בשווייץ יכול להיבחר למועצה.
לכל חברי המועצה ישנן זכויות שוות, והם מנהלים את המדינה במשותף.
למועצה אמנם יש נשיא, אבל תפקידו של הנשיא הוא רשמי בלבד: הוא אחראי לנהל את הישיבות, וכן לייצג את המדינה כלפי חוץ.
אין לו סמכויות רבות יותר מלשאר חברי המועצה.
הנשיא נבחר אחת לשנה על ידי אספת הברית.
ממשלת שווייץ מתנהלת בדמוקרטיה הסדרית, המתבטאת בכמה דרכים:
חלוקה הוגנת של שרים בין המפלגות: מאז 1951 ועד 2007, מרכיבות את הממשלה ארבע מפלגות קבועות, לפי מפתח של 2, 2, 2, 1: לשלוש המפלגות הגדולות יש שני שרים, ולמפלגה הקטנה יותר יש שר אחד.
חלוקה הוגנת של שרים בין העדות והשפות השונות המרכיבות את המדינה, לפי מפתח של 4, 2, 1: ארבעה שרים דוברי גרמנית, שני שרים דוברי צרפתית, ואחד דובר איטלקית.
הגבלת כהונה: הנשיא נבחר לשנה אחת בלבד, ואינו יכול להיבחר לשנה נוספת.
כמעט תמיד, הנשיא החדש נבחר ממפלגה שונה מזו של הנשיא הקודם.
שבעת חברי-הממשלה מייצגים ביחד את החלטות הממשלה, גם אם היו בדעת-מיעוט שהתנגדה להחלטה.
הרשות השופטת- מערכת המשפט של שווייץ
הרשות השופטת של שווייץ מורכבת משלושה בתי משפט פדרליים:
בבית המשפט העליון הפדרלי שבלוזאן, ישנם 38 שופטים פדרליים במשרה מלאה ועוד 15 במשרה חלקית.
תפקידו הוא לפקח חוקיותם של פסקי הדין בתחום המשפט האזרחי והפלילי וכמו גם בהחלטות משפטיות ברמת הקנטון.
בבית הדין הפלילי הפדרלי ישנם 13 עד 35 שופטים.
תפקידו לדון באירועים פליליים חמורים ונרחבים (כגון פיגועי טרור, פשע מאורגן וכו').
בית המשפט המנהלי הפדרלי בסנט גאלן מכריע בענייני פטנטים וקניין רוחני.
בחירת התובע הכללי, וכן בחירת השופטים, נעשית על ידי אספת הברית.
לכל קנטון יש רשות מחוקקת (פרלמנט) משלו.
בחירות כלליות לפרלמנטים מתקיימים ברוב המקרים אחת לארבע שנים (ובמיעוטם אחת לחמש שנים - בקנטון וו ופריבור).
הפרלמנט של כל קנטון בוחר, ברוב המקרים אחת לארבע שנים (ובמיעוטם אחת לחמש שנים - בקנטון וו ופריבור), את ממשלת הקנטון (אשר כוללת חמישה עד שבעה חברים) ואת העומד בראשה - מושל הקנטון.
בשני קנטונים - אפנצל אינר-רודן וגלרוס - ההצבעות ברמת הקנטון מתבצעות באופן מסורתי על ידי התאספות רבים מאזרחי הקנטון בכיכר עיר הבירה, והרמת ידיים.
שיטה זו ידועה כ"אספת העם".
המבנה הדו-בתי מאפשר למעשה לקנטונים להטיל וטו על החלטות.
תאורטית, ייתכן ש-13 הקנטונים הקטנים יותר - הכוללים רק 11% מהאוכלוסייה - יחסמו הצעות הנתמכות על ידי 89% האחרים.
חוסר-האיזון באוכלוסייה גדל עם הזמן, כך שהבעיה מחמירה.
בשנים האחרונות, שווייץ קלטה מהגרים רבים, וכעת מעל 20% מהאוכלוסייה מורכבת מנתינים זרים.
לנתינים אלה אין זכות להצביע בבחירות ובמשאלי-העם הארציים, ורק מיעוט מבין הקנטונים נותנים זכות לזרים להצביע בבחירות הקנטוניות.
צרפת היא רפובליקה בעלת משטר פרלמנטרי-נשיאותי.
בצרפת הגיעו לידי הבשלה תהליכים שלטוניים ותרבותיים, אשר השפיעו על אירופה ועל העולם כולו.
שינויי המשטר בצרפת (ממלוכה אבסולוטית דרך רפובליקה לקיסרות וחוזר חלילה) השפיעו על צורת הממשל בארצות רבות.
רעיונות המהפכה הצרפתית פעפעו אל העולם כולו, אם בכוחה של המילה המדוברת, או הכתובה עלי ספר, ואם בכוח חרבו של נפוליאון.
תקופת המלוכה: מראשית ימי צרפת כמדינה ועד להדחתו של המלך לואי בשנת 1792. בשנותיה האחרונות, החל משנת 1789, סבלה הממלכה מחוסר יציבות בשל תנועת המהפכה הצרפתית.
הרפובליקה הצרפתית הראשונה: מהדחתו של המלך לואי בשנת 1792 ועד עלייתו של נפוליאון לשלטון ב-1804.
הקיסרות הראשונה: שלטונו של נפוליאון, החל מהכתרתו כקיסר ב-1804 ועד הגלייתו ב-1814. בשנת 1815 שב נפוליאון מגלותו באי אלבה.
התקופה הקצרה עד תפיסתו וכליאתו מחדש באי סנט הלנה נקראת "שלטון מאה הימים".
הרסטורציה: החזרת השלטון למשפחת המלוכה הצרפתית, בית בורבון, בין 1814 ל-1830.
המונרכיה של יולי: תקופת שלטונו של המלך לואי פיליפ, בין 1830 ל-1848, אשר לא כינה עצמו "מלך צרפת" כי אם "מלך הצרפתים בחסדי האל וברצון האומה".
תקופה זו נחשבת לשונה מתקופת הרסטורציה שקדמה לה.
המלך עלה לשלטון לאחר מהפכת יולי 1830, ומסיבה זו מכונה תקופת מלכותו "מלוכת יולי".
הרפובליקה השנייה: התקופה שבין הדחת המלך לואי פיליפ והכרזת נפוליאון השלישי על עצמו כ"קיסר".
הקיסרות השנייה: תקופת שלטונו של נפוליאון השלישי, בין 1852 עד לתבוסת סדאן והדחתו של נפוליאון ב-1870.
הרפובליקה השלישית: החוקה אשר נתנה לרפובליקה השלישית את צורתה הסופית התקבלה רק ב-1875. תקופה זאת נמשכה בין הדחת נפוליאון השלישי ב-1870 ועד 1940, עם התבוסה הצרפתית במלחמת העולם השנייה.
צרפת של וישי: שלטונו של המרשל אנרי פיליפ פטן בדרומה של צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, החל מהכניעה הצרפתית ועד שחרור צרפת על ידי בעלות הברית.
בתקופה זו פעלה אף "צרפת החופשית" בראשות שארל דה גול, אשר אנשיה ראו עצמם כממשיכים הלגיטימיים של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
דה גול ראה גם את תקופת שלטונו בין 1944 ל-1946, לאחר שחרור צרפת ועד לקבלת חוקה חדשה, כהמשך ישיר לשלטונה של הרפובליקה השלישית.
הרפובליקה הרביעית: צורת השלטון שהתגבשה לאחר קבלת החוקה ב-1946 ועד קריסתה ב-1958 בעקבות משבר אלג'יריה והעלאתו של דה גול לשלטון.
הרפובליקה החמישית: מעליית דה גול לשלטון בשנת 1958 ועד ימינו.
משטר אבסולוטי היה נפוץ בצרפת במאות ה-17 וה-18. אבסולוטיזם פוליטי הוא צורת שלטון בה כל סמכויות המדינה נתונות תחת שלטון אדם אחד באופן מוחלט ("אבסולוט" בלועזית פירושו "מוחלט"), והוא אינו חולק את השלטון עם אף גורם אחר (כמו אצולה או כנסייה).
משטר זה ביקש לפתור בעיות מדיניות, כלכליות וחברתיות קשות בצרפת.
בצורת משטר זו ניתנות כל סמכויות השלטון למלך, הנחשב לשליחו של אלוהים.
לכן באותו זמן ציות למלך היה נחשב ציות לאל.
השלטון האבסולוטי הונהג בצרפת למעשה עד למהפכה הצרפתית ב-1789. השלטון האבסולוטי הצרפתי נתפרסם בשל פער המעמדות החריף בין המעמד השלישי למעמד האצולה.
רשמית הוא אמנם ביטל את סמכויותיהם השלטוניות של האצילים, אך למעשה הותיר בידם זכויות-יתר רבות (התחמקות מתשלום מיסים, תפקידים שלטוניים שהיו פתוחים רק בפניהם וכו'), כך שמבחינות מסוימות הפיאודליזם היה עדיין קיים.
השלטון האבסולוטי בצרפת הוא זה שהוביל למהפכה הצרפתית.
על אף התקוה שעם המהפכה הצרפתית יבוא הקץ על השלטון האבסולוטי בצרפת, בא וחידשה אחד מסמלי המהפכה - נפוליאון, שבעצם מינוי עצמו לקיסר הפך למעשה לשליט אבסולוטי.
לאחר הגלותו של נפוליאון בתקופת הראקציה, סבלו שוב הצרפתים משלטון אבסולוטי, שהפעם נכפה עליהם על ידי מדינות אירופה השכנות והיה שלא ברצונם.
סוף עידן האבסולוטיזם הגיע עם מהפכת יולי, לאחריה לא ידעו הצרפתים שלטון אבסולוטי מהו למשך תקופה ארוכה, עד למלחמת העולם השנייה ולשלטון צרפת של וישי.
הממשלה הצרפתית מכהנת מתוקף החוקה הצרפתית החמישית של הרפובליקה הצרפתית, שנחקקה ב-28 בספטמבר 1958. אופן הממשל הוא ייחודי, וקרוב להגדרת משטר דמוקרטי נשיאותי.
החוקה מספקת הפרדת רשויות, ומצהירה על הקשר המיוחד של צרפת לשמירה על זכויות האדם ועל העקרונות הלאומיים שהוכרזו במהפכה הצרפתית בשנת 1789.
הממשל בצרפת מחולק לשלוש רשויות: רשות מחוקקת, רשות מבצעת ורשות שופטת.
נשיא המדינה - על פי חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית שאושרה ב-28 בספטמבר 1958, עומד בראש המדינה הנשיא שנבחר בבחירות דמוקרטיות חופשיות לתקופה של 5 שנים (בעבר היה נבחר ל-7 שנים).
תפקיד הנשיא לנהל את ענייני המדינה, לכרות בריתות, לפקד על הכוחות המזוינים של צרפת ולמנות ראש ממשלה.
ראש ממשלת צרפת נבחר על ידי הנשיא, ולא על ידי העם או חברי מפלגתו.
ראש הממשלה נחשב כשר הבכיר ביותר, וכממלא מקומו של הנשיא, אך סמכויותיו הן מנהליות בעיקרן.
המנגנון הפוליטי במונגוליה מבוסס על מנהיגים רוסיים, סיניים, טורקיים ומערביים, ומשלב מאפיינים של שלטון נשיאותי ופרלמנטרי.
החוראל הגדול (הפרלמנט) מונה 76 חברים, ונבחר אחת לארבע שנים.
הנשיא הנבחר וראש הממשלה מנהיגים את הבאגה חוראל (הממשלה).
עד 2004, המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה (MPRP), שנוסדה על ידי הקומוניסטים בשלהי המלחמה הקרה, הייתה המפלגה הדומיננטית.
את האופוזיציה העיקרית היוותה הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה.
בבחירות 2004, לא זכתה ה-MPRP ברוב גורף, לאחר אחוז ההצבעה הגבוה ביותר בתולדות המדינה.
מ-1921 ועד 1990 המשטר המונגולי היה בנוי על פי המודל הסובייטי.
כלומר, רק המפלגה הקומוניסטית, המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה הייתה חוקית.
לאחר סימנים מועטים של אי יציבות בשני העשורים הראשונים, לא נרשמה התנגדות למשטר עד דצמבר 1989.
לידתה של הפרסטרויקה בברית המועצות והתנועות הדמוקרטיות במזרח אירופה השתקפו בתהליך הפוליטי במונגוליה.
השינוי המהותי הראשון קרה ב-1990, עם הופעתה של קבוצת האופוזיציה הראשונה - הקואליציה הדמוקרטית של מונגוליה.
במרץ 1990, בעקבות מחאה חברתית עזה ודרישות לרפורמה, התפטר הפוליטביורו של המפלגה המהפכנית העממית ובמאי של אותה שנה אושרה חוקה.
בחוקה אושר ריבוי מפלגות ונדרשה הקמת זרוע מחוקקת ומוסד נשיאות.
הבחירות הדמוקרטיות הרב-מפלגתיות הראשונות לחוראל הגדול (הפרלמנט) נערכו ב-29 ביולי 1990, והמפלגה המהפכנית העממית זכתה ב-85% מהקולות.
החוראל התכנס לראשונה ב-3 בספטמבר, בפגישה בה נבחר נשיא, סגן נשיא, ראש ממשלה ו-50 חברי הבאגה חוראל (הממשלה).
ב-12 בפברואר נכנסה החוקה המונגולית לתוקף, והפכה את החוראל הגדול לרשות המחוקקת.
ב-1992 החוקה תוקנה כך שהנשיא נבחר בקולות העם ולא בידי החוראל, כפי שנעשה בעבר.
בבחירות שנערכו ב-26 ביוני 2004, לא זכתה המפלגה המהפכנית העממית ברוב והוקמה ממשלת קואליציה שחבריה היו מהקואליציה הדמוקרטית (בראשות ראש הממשלה צחיאגיין אלבגדורג') והמפלגה המהפכנית העממית (בראשות נמברין אנחבאיאר).
התפטר צחיאגיין אלבגדורג' והמפלגה המהפכנית העממית חזרה לשלטון, לאחר שכמה מחוקקים עברו לשורותיה והבטיחו לה רוב בפרלמנט.
הנשיא הוא ראש המדינה .
הנשיא נבחר בבחירות לקדנציה של 4 שנים ומוגבל לתקופת כהונה של עד 2 קדנציות.
להציע ולמנות מועמד לראשות הממשלה אחרי שאושר או נדחה על הפרלמנט.
זוהי במידה רבה אחריות טקסית, הפרלמנט יכול לדחות כל מועמד שאינו הבחירה שלו, למעשה, ראש הממשלה מתמנה על ידי הפרלמנט.
להטיל וטו על חקיקה של הפרלמנט (ניתן לבטל את הוטו עם רוב של שני שלישים בפרלמנט).
למנות את השופט הראשי של בית המשפט העליון של מונגוליה.
לנהל את המועצה לביטחון הלאומי (הוא יושב ראשה).
לפקד על הכוחות המזוינים – הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של מונגוליה.
למנות את התובע הכללי, הממונה על יישום החוקים שמאושר או נדחה על ידי הפרלמנט.
לקבוע צווים, המאושרים בחתימתו של ראש הממשלה.
הרשות המחוקקת במונגוליה הוא החוראל הגדול (SGH), הוא הפרלמנט ומונה 76 חברים הנבחרים בבחירות כלליות לקדנציה של 4 שנים.
חברי החוראל בוחרים יו"ר וסגן יו"ר לתקופת כהונה של 4 שנים, יו"ר החוראל הוא ממלא מקומו של הנשיא.
להכריז על מצב חירום לאומי.
לעקוף את זכות הוטו של הנשיא ברוב של למעלה משני שלישים.
הממשלה המונגולית (באגה הוראל) ובראשה ראש הממשלה, מכהנת קדנציה של 4 שנים.
ראש הממשלה נבחר בידי הנשיא ומאושר בידי ההוראל הגדול.
ראש הממשלה מרכיב את הקבינט, הנתון לאישורו של החוראל.
במקרה התפטרות של ראש ממשלה, פרישה סימולטנית של מחצית או יותר מחברי הקבינט, או בעקבות הצבעת אי אמון בחוראל הממשלה דינה כהתפטרות.
לכל אחד מהמחוזות וכמו כן לבירה אולן בטור יש חוראל משלה.
החוקה החדשה מסמיכה את לשכת בתי המשפט הכללית באחראית לבחירת כל השופטים והגנה על זכויותיהם.
הגוף המשפטי הבכיר ביותר הוא בית המשפט העליון, ששופטיו נבחרים בידי הלשכה ומאושרים בידי החוראל והנשיא.
בית המשפט העליון מוסמך חוקתית להעניק פרשנות לכל חוק פרט לחוקה.
בתי משפט אזרחיים, פליליים וציבוריים קיימים בכל הרמות ואינם נתונים לפיקוח בית המשפט העליון.