tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל הוכנסו עקרונות הצהרת הלסינקי (בגרסת 1975, לאחר תיקונים שהוכנסו בעצרת WMA בטוקיו, יפן) לתוך "תקנות בריאות העם (ניסויים רפואיים בבני אדם) התשמ"א-1980" המהוות את הבסיס החוקי להסדרת ניסויים קליניים בישראל.
משילוב הצהרת הלסינקי בתקנות, מתחייבת הקמת ועדה לבחינת בקשות לאישור מחקרים רפואיים הכוללים ניסויים בבני אדם בכל מוסדות הרפואה והמחקר בארץ.
בוועדה כזו, הקרויה על שם ההצהרה ועדת הלסינקי, חברים רופאים בכירים ונציגי ציבור, ובאחריותה לבחון את ההיבטים האתיים במחקרים קליניים ולוודא עמידתם בעקרונות הצהרת הלסינקי ובתקנות.
בארצות הברית אין מתייחסים להצהרה כאל מסמך מחייב, אלא נקבעו כללים מקומיים עצמאיים, הדומים במהותם לעקרונות הצהרת הלסינקי אולם אינם זהים.
"הצהרת העצמאות של הסייברספייס" היא מסמך שפרסם המשורר והפעיל הפוליטי האמריקני ג'ון פרי בארלו ב־8 בפברואר 1996. ההצהרה, אחד המסמכים הראשונים שעסקו באופן ישיר ביחסי הגומלין בין ממשלות באשר הן לרשת האינטרנט, זכתה לתהודה רבה וצוטטה במאמרים משפטיים ומקצועיים וביותר מ-40,000 אתרי אינטרנט.
בארלו, פעיל פוליטי ותיק ואחד מכותבי השירים של להקת הגרייטפול דד, נמנה עם מייסדי קרן החזית האלקטרונית, עמותה ללא מטרת רווח ששמה לה למטרה להגן על חופש הפרט באינטרנט.
לפני פרסום ההצהרה כתב רבות על האינטרנט כתופעה חברתית ומשפטית, ונודע במיוחד במאמר 'כלכלת הרעיונות' שהתפרסם במגזין Wired וכלל מספר רעיונות ששולבו מאוחר יותר בהצהרה.
ההצהרה התפרסמה בתגובה ל'חוק הטלקומוניקציה של 1996', שכלל סדרה של שינויים רגולטוריים בתחום התקשורת והאינטרנט, ועבר בקונגרס באותה שנה.
במסגרת הרפורמה ניסו רשויות החוק בארצות הברית להגביל את חופש המידע באינטרנט.
ההצהרה כוללת 16 פסקאות קצרות, ונפתחת במילים:
ההצהרה שוללת את זכותן של ממשלות באשר הן, ובפרט ממשלת ארצות הברית, לחוקק חוקים המגבילים את חירויות הפרט באינטרנט.
היא קובעת שבאינטרנט לא נהנית ממשלת ארצות הברית מהסכמת הנשלטים, כי הרשת נמשכת מעבר לגבולות המדינה, ולכן אין הממשל רשאי להחיל על הרשת את חוקי ארצות הברית.
בארלו מציע כי במקום לכפוף את עצמה לחוקים חיצוניים, על האינטרנט להתנהל בהתאם לאמנות חברתיות שיתפתחו במרחב הקיברנטי על בסיס עיקרון ואהבת לרעך כמוך.
סגנון הכתיבה מזכיר את הצהרת העצמאות של ארצות הברית, ומשתמש בפרפרזות על ציטוטים מתוך הכרזת העצמאות בפסקאות האחרונות.
אף כי מוקד ההצהרה הוא ההתנגדות ל'חוק הטלקומוניקציה', המוזכר בה במפורש, היא מאשימה גם מדינות נוספות, ובהן איטליה, גרמניה וסין, בדיכוי זכויות הפרט באינטרנט.
לאחר פרסומה צוטטה ההצהרה באתרי אינטרנט רבים; תשעה חודשים לאחר פרסומה הועתקה ההצהרה בלמעלה מ־40,000 אתרים.
במסגרת ניסיון ליישם את עקרונות ההצהרה, יזם בית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו־קנט תוכנית של 'שופטים וירטואליים', שהיו אמורים ליישב מחלוקות מקוונות.
בהמשך צוטטה ההצהרה במאמרים משפטיים וסוציולוגיים העוסקים באינטרנט.
התגובות מחוץ לאינטרנט היו נלהבות פחות, ולארי אירבינג, סגן שר המסחר האמריקני, ציין כי הסרת המגבלות על האינטרנט תאט את קצב הפריחה הכלכלית שהרשת עשויה הייתה לספק ליצרנים ולצרכנים.
ב־2004 הסתייג אף בארלו עצמו מהאופטימיות המובעת בהצהרה, ואמר כי "כולנו מתבגרים ולומדים מהניסיון".
הצהרת לונדון היא הצהרה שניתנה על ידי ממשלות חבר העמים הבריטי בשאלת המשך חברותה של הודו בחבר העמים.
ההצהרה ניתנה ב-28 באפריל 1949, והחלה למעשה את השלב הנוכחי באופיו של חבר העמים הבריטי.
מתן אפשרות לחבר העמים הבריטי לקבל אליו כחברות מדינות אשר אינן ממלכות חבר העמים או אשר הפסיקו להיות ממלכות חבר העמים.
הצהרה זו נועדה לאפשר לחבר העמים להתמודד עם השינויים הפוליטיים, במסגרתם מדינות רבות אשר היוו חלק מהאימפריה הבריטית קיבלו עצמאות והעדיפו להפוך לרפובליקות במקום להישאר מונרכיות.
בכך מהווה ההצהרה המשך להצהרת בלפור משנת 1926 ולחוק וסטמינסטר משנת 1931.
מאחר שבראש חבר העמים הבריטי עומד המונרך האנגלי נאלצה ממשלת הודו להצהיר כי היא מכירה במונרך האנגלי כסמל של חבר העמים ושל חבריו הריבוניים והעצמאיים.
נוסחה זו הייתה פשרה שהושגה בין המדינות השונות של החבר, בעקבות מחלוקת שנדונה במועצת ראשי הממשלה של החבר בפגישתם בשנת 1948. בפגישה זו הציב ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו מסמך ובו עשר נקודות במסגרתו הוצע כי נשיא הודו יכהן כנציג המונרך הבריטי בהודו, אולם בריטניה התנגדה להצעה זו.
בפגישה נוספת שנערכה באפריל 1949 התנגד נהרו לשני סוגי חברויות בחבר העמים, ונאלץ להסכים להכיר במעמדו של המונרך הבריטי בהודו, אולם הוסכם שיהא מדובר במעמד שונה מאשר המעמד שהיה לו קודם לעצמאות הודו, ובהתאם נוסחה ההצהרה.
בפגישה זו נוכח ראש ממשלת דרום אפריקה, דניאל פרנסואה מאלאן אשר נבחר לתפקיד זמן קצר לאחר מכן (קודמו לתפקיד, יאן סמאטס, אשר הפסיד בבחירות שנערכו, התנגד לפשרה שהושגה).
ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת תמך בהפרדת סמכויותיו כמונרך השולט בממלכות השונות, לבין סמכויותיו כראש חבר העמים.
הצהרת לוסקה של חבר העמים הבריטי על גזענות ואפליה גזעית היא הצהרה של ראשי מדינות חבר העמים הבריטי בענייני גזענות ושוויון שהוסכמה על ידי המדינות החברות בחבר העמים הבריטי והוצהרה ב-7 באוגוסט 1979 בלוסקה שבזמביה בתום הפגישה החמישית של ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי.
הצהרה זו הוצאה בהמשך להצהרת סינגפור משנת 1971 אשר קבעה את הבסיס הפוליטי, הסוציאלי והכלכלי של היחסים בין המדינות החברות בחבר העמים.
בהצהרה מוקדשות שלוש פסקאות לנושא השוויון ובייחוד לנושא הגזענות.
הצהרה זו ניתנה בעקבות הכרזת העצמאות של זימבבווה רודזיה אשר דרשה התייחסות והתאמת עקרונות חבר העמים.
הסעיף הראשון של ההצהרה כולל דרישה לשוויון בפני החוק, בלי אפליה על בסיס גזע, מגדר, מוצא, זהות לאומית או אתנית.
ההצהרה מציינת כי כיבוד ההבדלים בין תרבויות אינו יכול להצדיק אפליה על בסיס תרבותי.
בכך מציינת ההצהרה כי מדיניות האפרטהייד של דרום אפריקה היא בושה לאנושות, וחובה על חבר העמים הבריטי להביא לסיומה המוחלט של מדיניות אפליה זו.
בנוסף לדרישה לשוויון ולכבוד לעמים ולגזעים שונים, דורשת ההצהרה מתן כבוד וזכויות שוות לקהילות של מהגרים.
הצהרת לאנגקאווי על איכות הסביבה היא הצהרה של ראשי מדינות חבר העמים הבריטי בדבר עמדתם בנושא קיימות סביבתית שניתנה ב-21 באוקטובר 1989 בלאנגקאווי שבמלזיה, במהלך הפגישה העשירית של ראשי מדינות חבר העמים.
ההצהרה דנה בנושאים רבים הנוגעים לאיכות הסביבה, ומבקרת את ההתייחסות שניתנה בעבר לנושא זה.
ההצהרה דנה בנושאים העיקריים הנוגעים לפגיעה בסביבה: אפקט החממה, נזק לשכבת האוזון, גשם חומצי, זיהום הים, ירידה בפוריות האדמה, והכחדת בעלי חיים.
ההצהרה מציינת כי בעיות אלה הן בעיות עולמיות, החוצות גבולות של מדינות, ולכן יש לטפל בהן בעזרת ארגונים בינלאומיים, כדוגמת חבר העמים, אשר יתאמו את הטיפול המדינתי בבעיות.
בין היתר הוסכם בין מדינות חבר העמים לתמוך בפיתוח בר קיימא בינלאומי, להקים פאנל בינלאומי שידון וידווח לחבר העמים על שינויי האקלים, לקדם אנרגיה חסכונית, לקדם ייעור, ולהגן על שונות ביולוגית.
עוד הוסכם להגביל דייג שאינו בר קיימא, ולאסור שפיכת חומרים מזהמים או מסוכנים באוקיינוסים.
הצהרת הארארה היא הצהרה של מדינות חבר העמים הבריטי המהווה אחד ממסמכי החוקה של הארגון.
במסגרת ההצהרה הוגדרו מחדש עקרונות הארגון, עקרונות החברות בארגון, וכן הוגדרו מחדש מטרותיו של הארגון תוך מתן דגשים למטרות מסוימות.
ההצהרה ניתנה ב-20 באוקטובר 1991 בהארארה שבזימבבואה, במסגרת הכנס ה-12 של ראשי מדינות חבר העמים.
ההצהרה התבססה על העקרונות שנקבעו בהצהרת סינגפור, עשרים שנה קודם לכן, ונחשבת לחלק ממסמכי החוקה של חבר העמים הבריטי.
במסגרת הצהרת סינגפור, משנת 1971, נקבעו מטרות חבר העמים ובהם: קידום שלום עולמי ותמיכה בארגון האומות המאוחדות, קידום זכויות אדם ואגליטריות, התנגדות לגזענות, התנגדות לקולוניאליזם, מיגור העוני, הבורות, המחלות ואי שוויון כלכלי, קידום סחר חופשי, שיתוף פעולה מוסדי בין מדינות חבר העמים הבריטי והתנגדות ללחץ פוליטי בינלאומי.
במסגרת הצהרת הארארה הוצהרו מחדש המטרות לעיל כמטרות הארגון, ובנוסף הוצהר כי מדינות חבר העמים הבריטי מאמינות כי:
שלום בינלאומי, פיתוח כלכלי, ושלטון החוק הבינלאומי הכרחיים לביטחונו ושגשוגו של המין האנושי.
לכל אדם צריכות להיות חירויות וזכויות שוות מבלי תלות במגדר, גזע, צבע עור, אמונה דתית, או דעות פוליטיות, וכן לכל אדם זכות קבועה שלא תישלל להשתתף בהליכי שלטון דמוקרטיים אשר יקבעו את החברה בה הוא או היא חיים.
דעות קדומות גזעניות, וחוסר סבלנות הם מחלה מסוכנת, וסיכון להתפתחות הבריאה של החברה האנושית.
אפליה גזעית היא רוע שיש למגרו.
מדינות חבר העמים מתנגדות לכל צורה של אפליה על בסיס גזע, ומחויבות לעקרונות של כבוד האדם ושוויונם של בני האדם.
המדינות מכירות בחשיבות של פיתוח כלכלי ופיתוח חברתי על מנת לספק את צורכיהם הבסיסיים של בני האדם ברחבי העולם.
הצהרת הארארה נועדה לקדם את העקרונות במדיניות מדינות החבר, וזאת לאור המצב הגאו-פוליטי העולמי שנוצר בשל תום המלחמה הקרה, ולאור תום שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה.
הבדל עיקרי בין הצהרה זו להצהרות הקודמות היא ביטול ההתייחסות להתנגדות ללחץ פוליטי בינלאומי - אשר הופיעה בהצהרת סינגפור.
משמעות ההתייחסות שהייתה בהצהרת סינגפור היא שאפילו החבר עצמו לא יכול ללחוץ על חברותיו לעמוד בעקרונות.
הסרת ההתייחסות אפשרה לארגון חבר העמים להשפיע על מדיניות הפנים של חברות הארגון.
"הצהרת מכון דיסקברי בדבר התנגדות לדרוויניזם" היא הצהרה שפורסמה בשנת 2001 על ידי מכון דיסקברי, מכון אמריקאי שמרני המקדם את האמונה בתכנון תבוני.
נכון ל-2019, על ההצהרה חתומים למעלה מ-1,000 מדענים אקדמאים (לא בהכרח בתחומים הקשורים לאבולוציה), בעלי תואר ד"ר, פרופסור, או פרופסור לרפואה.
לשון ההצהרה בתרגום לעברית היא:
ההצהרה מתייחסת לאבולוציה כאל "תורת דרווין", מושג שאינו מקובלים בשימוש המדעי המודרני ובעל כמה משמעויות.
ההצהרה מתייחסת אך ורק למנגנוני לברירה טבעית ולמוטציה אקראית בלבד.
עם זאת, כיום שחלוף גנטי, זרימת גנים וסחף גנטי הם חלק אינטגרלי מהסינתזה האבולוציונית המודרנית המקובלת במדע.
מתנגדי האבולוציה מתארים אותה לעיתים קרובות כתהליך מקרי לגמרי, דבר שמודגש גם בהצהרה.
כתוצאה מטענה זו מגיעים בריאתנים למסקנה נכונה באופן מקומי, כי לא סביר שתהליך כזה יגרור הופעה של סדר מורכב.
הביולוג ריצ'רד דוקינס מבחין כי אבולוציה אינה תהליך מקרי לגמרי שכן משולבת בה ברירה טבעית שכלל אינה מקרית - היא מפעילה לחץ הסתגלותי חזק שבו פרטים שאינם מותאמים לסביבה אינם מצליחים לשרוד או להתרבות באותה מידת הצלחה כמו פרטים שמותאמים יותר.
דבר זה משנה מאד את הסיכוי להופעת סדר והתפתחות של סדר כזה.
הטיעון לפיו אבולוציה מתקדמת רק עקב תהליך מקרי הוא כשל לוגי מסוג איש קש והברירה בין מתכנן מרכזי לבין מקריות מוחלטת היא דיכוטומיה כוזבת שכן קיימת אופציה שלישית שבה האבולוציה מתקדמת מכוחה של ברירה טבעית, שאינה מקרית וגוררת מורכבות מצטברת.
החותמים כותבים שהם בעד "בדיקה זהירה של הראיות" אך תאוריה האבולוציה המונחית בעיקר על ידי ברירה טבעית קיימת כבר מעל 150 שנה, ועברה בחינה מקיפה על ידי אלפי מדענים, וניסיונות לבנות תאוריות מתחרות נכשלו.
ניסויים אמפיריים, כגון ניסוי האבולוציה של אי קולי של ריצ'רד לנסקי, שבו נצפתה בזמן אמת הופעת תכונות חדשות באוכלוסיות חיידקים לאורך עשרות אלפי דורות, הדגימו את פעולתם של מנגנוני מוטציה וברירה טבעית.
מחקרי שדה קלאסיים, כמו מעקב של פיטר ורוזמרי גרנט אחרי פרושי דרווין באיי גלאפגוס, הראו כיצד תנודות אקלימיות עונתיות גורמות לשינויים מדידים ומהירים במבנה המקור של עופות – עדות לברירה טבעית בפעולה.
במקביל, ניתוחים גנטיים רחבי היקף, כמו מיפוי הגנום האנושי והשוואתו לגנומים של מינים אחרים, חשפו דפוסי קרבה אבולוציונית, אזורים של שימור גנים, ועדויות לאב קדמון משותף לכלל החיים.
גם מחקרים מולקולריים ספציפיים – למשל השוואות של ציטוכרום C בין מינים – הדגימו התאמה מובהקת לעץ האבולוציוני המשוער.
מכלול הממצאים הללו אישש את עקרונות הברירה הטבעית וההשתנות בתור מנגנונים מרכזיים בהתפתחות החיים.
לעיתים עלו תאוריות שנחשבו כסותרות את האבולוציה, כמו הגנטיקה של גרגור מנדל בראשית המאה ה־20, אך בכל המקרים הללו התברר שאין סתירה מהותית אלא השלמה: חוקי מנדל שולבו עם התאוריה של דרווין ליצירת הסינתזה הנאו-דרויניסטית.
ביקורת נשמעה על כך שרוב החתומים על ההצהרה חסרי התמחות בתחום האקדמי הרלוונטי לאבולוציה, הוא הביולוגיה.
בהצהרה המקורית מ-2001, פחות מ-20% מהחותמים היו ביולוגים.
ביקורת נגדית מציגה את הסיכון אליו נחשפים חותמי ההצהרה, כך שחותם פוטנציאלי נמנע מכך בעקבות מקרים של שלילת משרות ממטילי ספק בשלמות התאוריה הדרוויניסטית.
בשלב כלשהו גם באתר הפרויקט כתבו אזהרה למי שניגש לחתום: .
בין החותמים חמישה ישראלים: ישראל חנוקוגלו, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטת אריאל; חיים שור, פרופ' במחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון; מארק שלפוברסקי, ד"ר לווירולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן; ירמיהו ברנובר פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון; וג'יימס אי רנקין, ד"ר לפיזיקה מישיבה יוניברסיטי (אך רשום בישראל).
מכון דיסקברי לקידום התכנון התבוני השתמש בהצהרה וברשימת המדענים, כדי לקדם תפיסה כאילו תאוריית האבולוציה נתונה למחלוקת רחבה בקרב הקהילה המדעית - בשעה שבפועל קיימת תמיכה גורפת בה מצד מדענים.
המכון השתמש בהצהרה כדי לתמוך בקמפיינים נוספים שלו כולל את "ללמד את המחלוקת", "ניתוח ביקורתי של האבולוציה", "חופש ביטוי בנוגע לאבולוציה" ו"עמדו למען המדע".
המכון טוען כי האבולוציה היא תיאוריה במשבר, וכי "מספר גדל של מדענים מבקרים אותה" — תוך הסתמכות על הרשימה כראיה או מקור לטענות אלו.
הטענה כי מדענים יותר ויותר מבקרים את התאוריה, מהווה גם כשל לוגי מסוג חמקמילים - ניסיון לבסס טענה על ידי הצגתה כאילו נאמרה על ידי מקור בעל סמכות - כאשר טענה מדויקת יותר היא "רוב המדענים העוסקים בתחום מקבלים את התאוריה, וחלק זעיר מהם דוחה אותה".
בעקבות הצהרה זו קמו כמה עצומות נגדיות.
האיגוד הלאומי לחינוך מדעי בארצות הברית פתח את "פרויקט סטיב" (Project Steve).
מדובר בעצומה התומכת באבולוציה, וחתומים עליה אך ורק מדענים בעלי תואר ד"ר בתחום הביולוגיה, הפלאונטולוגיה או הגאולוגיה – ששמם הפרטי הוא סטיב (סטיבן, סטפן, סטפני).
זוהי פרודיה שמטרתה להראות כמה מעט חותמים יש להצהרה של מכון דיסקברי מתוך כלל הקהילה המדעית.
מספר המדענים ברשימת פרויקט סטיב, נכון ל-2024, הוא 1,493. בהם יותר ביולוגים מאשר בעצומה של מכון דיסקברי.
על עצומה בשם "תמיכה מדעית בדרוויניזם" (A Scientific Support for Darwinism), שהוצגה כראיית נגד בבית משפט לאחר שהוצגה בו העצומה של מכון דיסקברי, חתמו 7,733 מדענים תוך ארבעה ימים .
על "פרויקט מכתב הכמורה" (Clergy Letter Project) חתומים יותר מ-10,000 אנשי כמורה אמריקאים שאומרים כי "האמונה באמיתות הנצחיות של התנ"ך והתגליות המדעיות יכולים להתקיים בבטחה זה לצד זה".
הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית היא הצעה ביוזמת צרפת ובתמיכת האיחוד האירופי שהוצגה לעצרת הכללית של האו"ם ב-18 בדצמבר 2008. הגשת ההצהרה, אשר במקור תוכננה להתקבל כהחלטה רשמית, הביאה את הליגה הערבית ליזום הצעה-נגדית הפוכה כאות התנגדות.
שתי ההצעות נותרו במעמד פתוח לחתימות, וטרם התקבלה אחת מהן בתור החלטה רשמית של המועצה.
ההצהרה המוצעת כוללת גינוי של אלימות, הטרדה, אפליה, הדרה, סטיגמטיזציה ורדיפה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
עוד כוללת ההצעה גינוי על הרג והוצאה להורג, עינויים, מעצרים שרירותיים וקיפוח כלכלי, חברתי ותרבותי על בסיס אלה.
המצדדים בהצהרה המוצעת שיבחו ותיארו אותה כפריצת דרך בנושא זכויות אדם, בשוברה את הטאבו נגד שיח בנושא זכויות להט"ב באו"ם.
מתנגדיה תיארו אותה כניסיון לכפות עיגון בחוק של איחוד אזרחי חד מיני או נישואים חד מיניים, אימוץ על ידי זוגות חד מיניים, פדופיליה ושאר "מעשים נתעבים".
בנוסף, טוענים המתנגדים כי ההצהרה תביא לפגיעה בחופש להתנגדות דתית להומוסקסואליות ובכך לפגיעה בחופש הדת.
בתאריך בו הוצעה ההצהרה, דצמבר 2008, הומוסקסואליות הייתה בלתי-חוקית ב-77 מדינות ועבירה שדינה עונש מוות ב-7. בקביעתה בפסק הדין בעניין התיק טונן נ' אוסטרליה משנת 1994 קבעה ועדת האו"ם לזכויות אדם (UNHRC), האחראית לשמירה על האמנה הבינלאומית לזכויות פוליטיות ואזרחיות (ICCPR) שחוקים מעין אלו הם הפרה של זכויות אדם.
בשנת 2003 הגישו לוועדה מספר מדינות, בעיקר מאירופה, את "ההחלטה הברזילאית" העוסקת בזכויות אדם ונטייה מינית ושהוגשה למועצה הכלכלית חברתית של האו"ם.
"ההחלטה הברזילאית" קובעת כי זכויות להט"ב הן בסיסיות ככל זכויות האדם האחרות.
על פי ששת הסעיפים המרכיבים את ההחלטה, נציבות האומות המאוחדות לזכויות אדם:
מביעה דאגה עמוקה מפני מקרים של הפרות של זכויות האדם בעולם כלפי אנשים על רקע נטייתם המינית;
מדגישה כי זכויות האדם וחירויות יסוד הן זכויות לידה של כל בני האדם, שהטבע ה של זכויות וחירויות אלה אינו מוטל בספק וכי אין למנוע זכויות וחירויות מסוג זה בשום דרך על רקע נטייה מינית;
קוראת לכל המדינות לקדם ולהגן על זכויות האדם של כל האנשים ללא קשר לנטייתם המינית;
מכירה בתשומת הלב להפרות זכויות אדם על רקע נטייה מינית על ידי ההליכים המיוחדים בדוחות הנציבות לזכויות אדם, כמו גם על ידי גופי הפיקוח על האמנות, ומעודדת את כל ההליכים המיוחדים של הנציבות, במסגרת תפקידיהם, לתת תשומת לב נאותה לנושא;
מבקשת מהנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם להקדיש תשומת לב נאותה לפגיעה בזכויות האדם על רקע נטייה מינית;
מחליטה להמשיך להתייחס לעניין במושב ה-60 [של הנציבות] תחת אותו נושא סדר יום.
הדיון בהחלטה נדחה במהלך שנת 2004, מכיוון שהיה חשש שהיא לא תעבור.
ביום הבינלאומי נגד הומופוביה שב-2006 פתח יוזם ההצהרה לואי-ז'ורז' טן בקמפיין בינלאומי לקריאה לביטול המעמד הלא-חוקי של הומוסקסואליות.
על המסמך שבבסיס הקמפיין חתמו כמה מזוכי פרס נובל (דזמונד טוטו, אמרטיה סן, אלפרידה ילינק, דריו פו וז'וזה סאראמאגו) ואישים מפורסמים נוספים מתחומי האמנות, האקדמיה והפוליטיקה.
בעקבות פגישה שנערכה בין לואי-ז'ורז' טן ובין שרת החוץ וזכויות אדם הצרפתית רמה יאדה (Rama Yade) בתחילת 2008, הכריזה השרה כי בכוונתה לפנות אל האו"ם בנושא הפסקת ההתייחסות ליחסים חד-מיניים כעבירה על החוק.
תוך זמן קצר קיבל הנושא באו"ם מעמד של "דאגה בינלאומית" באותה השנה אישרו 34 המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה פה אחד הצהרה המאשרת שההגנה על זכויות אדם תורחב גם לנטייה מינית וזהות מגדרית.
בחסות צרפת, שהייתה הנשיאה התורנית של האיחוד האירופי באותם ימים ושל הולנד אשר ייצגה את האיחוד, הוגשה ההצעה במטרה לאמצהּ כהחלטה רשמית של האומות המאוחדות.
היא הוקראה בעצרת הכללית של האו"ם על ידי שגריר ארגנטינה חורחה אַרגוּאֶז'וֹ (Jorge Argüello) ב-18 בדצמבר 2008 והייתה ההצהרה הראשונה בהיסטוריה הנוגעת ללהט"ב שהוקראה בעצרת.
ההצהרה מוקיעה בלשון חריפה "כל צורה של הפרת זכויות אדם על רקע וממניעים של נטיות מיניות או זהות מינית, בכל מקום שהפרות אלה מתרחשות ובמיוחד את השימוש בעונשי מוות והנוהג של עינויים ומעשים אכזריים אחרים מסיבות של נטיות מיניות".
כמו כן דוחקת ההצהרה בארצות החברות "לנקוט את האמצעים הנחוצים, במיוחד בתחומי החקיקה והשלטון, במטרה להבטיח שזהות מינית לא תהיה בשום תנאי בסיס לעונשים פליליים ובמיוחד להוצאות להורג או עונשי מאסר".
67 מדינות מתוך 192 החברות באו"ם נתנו חסות להצעה, כולל כל מדינות האיחוד האירופי ומרבית מדינות העולם המערבי.
כמה מהדוברים בדיון הוועדה אודות ההצעה להצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית ציינו כי במדינות רבות החוקים נגד הומוסקסואליות נובעים מהעבר הקולוניאליסטי הבריטי, כשם שהם נובעים ממקורות דתיים.
ביוצגה את תמיכת צרפת בטיוטת ההצעה שאלה רמה יאדה: "איך אנחנו מסוגלים לסבול את העובדה כי אנשים נרגמים באבנים, נתלים, נערפים ומעונים רק בגלל נטייתם המינית?".
האקטיביסט הבריטי פיטר טאצ'ל (Peter Tatchell) שיבח את ההצעה והתייחס בדבריו לשיתוף הפעולה הנרחב שנרקם לצורך כינונה בין ארגוני זכויות אדם בינלאומיים רבים:
שר החוץ של הולנד, מקסים וורנאגן התייחס למשמעות של העלאת ההצעה בעצרת ואמר: "זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שקבוצה של ארצות החברות באו"ם השמיעה קולה במליאת העצרת נגד אפליה המבוססת על נטיות וזהות מיניות.
מעכשיו נושא זה איננו טאבו".
57 מדינות מתוך 192 החברות באו"ם התנגדו להצעה, ונתנו חסות להצעה הנגדית.
מהראשונים להביע התנגדות להצעה בדצמבר 2008 היה משקיף הכס הקדוש באו"ם, הארכיבישוף צ'לסטינו מיליורֶה.
הוא טען כי ההצעה תשמש לכפייה על מדינות לאשר נישואים חד מיניים:
אלמנט עיקרי בהתנגדות הוותיקן לטיוטת הצעה היה החלק המתייחס לזהות מגדרית.
בהודעה לעיתונות מטעם הכס הקדוש מסר מיליורה:
עם זאת, הבהיר הארכיבישוף כי הוותיקן מתנגד לאפליה כנגד הומוסקסואלים וציין כי "הכס הקדוש ממשיך להחזיק בעמדתו לפיה יש להימנע מכל רמז לאפליה בלתי-הוגנת כלפי הומוסקסואלים ודוחק במדינות להימנע מהטלת עונשים כלפיהם".
בתגובה להודעת הכס הקדוש, כינה העיתון האיטלקי "לה סטאמפה" את הודעת הארכיבישוף "גרוטסקית", וטען כי הוותיקן מפחד מ"תגובת שרשרת לטובת ההכרה באיחוד חד-מיני במדינות כמו איטליה, בהן אין הכרה כזו בחוק".
בארצות הברית, בה החקיקה בנושא שונה ממדינה למדינה, התנגדו בתחילה להצעה, יחד עם רוסיה, סין, הכס הקדוש וארגון המדינות האסלאמיות.
הממשל הפדרלי בראשות ברק אובמה שינה את עמדת המדינה לתמיכה בהצעה בפברואר 2009.
ההצעה נגדית, שבה תמכו 57 ממדינות האו"ם, הוקראה על ידי נציג סוריה בעצרת הכללית.
את ההצעה הוביל ארגון המדינות האסלאמיות והיא דוחה את הרעיון לפיו נטייה מינית היא עניין ביולוגי, וקובעת כי ההצעה להצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית מאיימת להחליש את עקרונות זכויות האדם.
בהצעה הנגדית מצוין כי ההצעה "יורדת לעומקם של נושאים אשר נופלים במהותם לתחום שיפוטן הפנימי של מדינות" ושהדבר עלול להוביל ל"נורמליזציה חברתית וייתכן אף הכרה בחוק של מגוון מעשים נתעבים לרבות פדופיליה".
בנושא דומה, כשל ארגון המדינות האסלאמיות בניסיון למחוק את המונח "נטייה מינית" ממסמך שוודי המגנה הוצאות מיידיות להורג ואומץ כהצהרה רשמית של האו"ם.
הצהרת מוסקבה היא הצהרה בת ארבעה חלקים שבהּ הכריזו בעלות הברית במלחמת העולם השנייה על כוונתן למגר את מדינות הציר עד כניעתן ללא תנאי, ועל כוונתן להעמיד לדין את האחראים לפשעי מלחמה.
שלושת החלקים הראשונים של ההצהרה נחתמו ב-30 באוקטובר 1943 על ידי מזכיר המדינה של ארצות הברית, קורדל הול, ושרי החוץ של הממלכה המאוחדת וברית המועצות.
שמה הרשמי של ההצהרה הוא "הצהרה של ארבע האומות על ביטחון כללי".
יומיים לאחר מכן, ב-1 בנובמבר 1943, חתמו ראשי המדינות רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין, על החלק הרביעי, שהתייחס לפשעי מלחמה שביצעו הנאצים וקבע שמבצעי הפשעים יישלחו להישפט במדינה שבה ביצעו את הפשעים ויידונו על ידי האנשים שבהם פגעו.
בחלק הראשון הצהירו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, ברית המועצות וסין על נחישותן להמשיך בלחימה נגד מדינות הציר עד כניעתן ללא תנאי, ועל הסכמה לפעול במשותף ולהימנע מהגעה להסכמים נפרדים עם מדינות הציר.
לצורך כך, הן הצהירו על כוונתן להקים גוף בינלאומי (האו"ם) לשימור השלום והביטחון של העולם ועד להקמתו לקיים ביניהן שיחות תיאום לפעולה משותפת.
בנוסף, הוסכם שלאחר תום מלחמת העולם השנייה הן לא ישתמשו בצבאותיהן בתוך שטחיהן של מדינות אחרות אלא למטרות מילוי ההצהרה ולאחר התייעצות משותפת, ועל כוונה להגיע להסכם על צמצום החימוש בתקופה שלאחר המלחמה.
בחלק השני קבעו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וברית המועצות את הצורך לחסל את הפאשיזם והשפעותיו ואת הצורך לאפשר לעם האיטלקי ליצור שלטון דמוקרטי.
בחלק השלישי קבעו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וברית המועצות כי האנשלוס בטל ומבוטל וכי יש לאפשר לאוסטריה להיות מדינה עצמאית וחופשית לאחר הניצחון על הנאצים.
עם זאת נקבע שעל אוסטריה מוטלת אחריות לשותפותה עם גרמניה הנאצית וכי עליה לסייע במיגור הנאציזם.
החלק הרביעי נוסח בעיקרו על ידי צ'רצ'יל והוביל לאמנת לונדון, שקבעה את המסד למשפטי נירנברג.
צ'רצ'יל ראה חשיבות רבה בכך שהפושעים הנאצים יועברו למשפט למדינות השונות, משום שהאמין שדעת הקהל בארצו לא תאפשר הוצאה להורג מסיבית של פושעים נאצים לאורך הזמן הנדרש.
החלק הרביעי של הצהרת מוסקבה הוצב כאבן פינה בחוקי הכיבוש של גרמניה על ידי בעלות הברית.
בנוסף להתייחסות כללית לפשעי מלחמה במדינות שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית, יש בהצהרה התייחסות ספציפית ל"גרמנים שלקחו חלק ברצח המוני של קצינים פולנים".
תיאור זה עוסק בטבח יער קאטין.
ברית המועצות ייחסה טבח זה לגרמנים, אף שאלה טענו שאת הטבח ערכה ברית המועצות, בעת שהאזור היה בשליטתה, בתחילת מלחמת העולם השנייה.
רק בשנת 1990, בהיותה בשלבי פירוק והתנערות מן הממשל הקומוניסטי, הודתה ברית המועצות באחריות לטבח ולניסיונות להעלמתו.
פשע מלחמה ספציפי נוסף שההצהרה מזכירה הוא רצח איכרים בכרתים.
בכך מתכוונת ההצהרה לפשעי המלחמה של הוורמאכט שנעשו מיד בתום הקרב על כרתים - טבח קונדומארי והריסת קנדנוס .
אל מול האזכור של טבח יער קאטין ורצח האיכרים בכרתים, בולטת העובדה שהצהרת מוסקבה לא הזכירה במפורש את השמדת היהודים, למרות שבעלות הברית ידעו והצהירו על כך כבר למעלה משנה.
עם זאת, ההתייחסות לטבח של תושבי פולין פורשה כמתייחסת ליהודים.
השמטה זאת הייתה בהתאם למדיניות של ארצות הברית והממלכה המאוחדת שלא להדגיש את העניין היהודי.
נטען שמדיניות זאת נבעה בין השאר מהרצון להימנע מלחץ עליהן לקלוט פליטים יהודים בשטחן ובמיוחד בארץ ישראל.
הצהרת טרזין (Terezin Declaration) היא אמנה בינלאומית העוסקת בהשבת נכסים אשר הוחרמו בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי גרמניה הנאצית ומדינות אחרות וכן ברווחת ניצולי שואה.
האמנה נחתמה ב-30 ביוני 2009 באתר מחנה הריכוז טרזין, על ידי נציגיהן הרשמיים של 46 מדינות, בראשות ראש ממשלת הרפובליקה הצ'כית יאן פישר.
אף שמסמך זה אינו מחייב מבחינה משפטית את המדינות החותמות, הרי שהוא כולל המלצות מעשיות, הנגזרות מהצהרת טרזין, באשר לנהלים הרצויים בתביעות השבת רכוש במדינות החותמות.
הנהלים קובעים כי תביעות השבת רכוש שהוחרם, או נתפס, בתקופת השואה צריכות להתנהל באופן הנגיש לכל, בשקיפות, בפשטות, במהירות, באופן שאינו מפלה, ובדרך המתגברת על מחסומים של אזרחות ותושבות של היורשים החוקיים של הרכוש.
הנהלים קובעים כי יש לאפשר למבקשים את השבת רכוש משפחתם גישה חופשית לארכיונים לאומיים, אזוריים ומקומיים, כולל במדינות זרות, כדי להקל על הוכחת זכויות הקניין של המבקשים.
הנהלים אף קובעים כי יש להכריע בבקשות השבה במהירות ובליווי הסבר ממצה של ההכרעה.
השבת נדל"ן חייבת להיות האפשרות המועדפת, כולל רישום הבעלים החוקיים בספרי האחוזה וזכות השימוש בקרקע, רק לחלופין, יש לפצות את הבעלים החוקיים בפיצוי מלא והוגן.
הנהלים קוראים לכל המדינות החותמות לבסס נוהלי השבה על יסוד עקרונות אלה.
בין המדינות החותמות על הצהרת טרזין ומסמך נוהלי ההשבה המומלצים נמנית אף מדינת ישראל.
רכוש רב הוחרם בארץ ישראל על ידי הממונה על רכוש אויב מטעם המנדט הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, בתוכו רכוש של יהודים אשר הוכרזו "אויב" בהיותם נתיני גרמניה הנאצית ומדינות שהיו תחת שליטת גרמניה הנאצית.
חלק ניכר מבעלי רכוש זה היו יהודים שנספו בשואה.
עם הקמת מדינת ישראל עבר הרכוש לניהול הממונה על רכוש אויב בממשלת ישראל ובשנות ה-60 הועבר לידי האפוטרופוס הכללי.
הצהרת ונציה היא הצהרה של תשע מדינות השוק האירופי המשותף (הגוף שקדם לאיחוד האירופי) בנושא המזרח התיכון שניתנה ב-13 ביוני 1980 בוונציה.
בהצהרה נאמר שהסוגיה הפלסטינית אינה רק בעיית הפליטים הפלסטינים אלא מדובר בעם הזכאי לזכות הגדרה עצמית, על אש"ף להיות מקושר למשא ומתן על הסדר שלום, על ישראל לסגת מהשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים, ושההתנחלויות עומדות בניגוד לחוק הבינלאומי.
הצהרת ונציה הייתה הסכמה ראשונה של מדינות השוק האירופי המשותף על מדיניות בנושא המזרח התיכון.
היא נתקבלה בלחצה של צרפת, תוך פשרה בינה לבין מדינות אחרות בנושא אזכור אש"ף.
בעוד צרפת דרשה שההצהרה תקרא לשיתוף אש"ף בשיחות שלום, הולנד בקשה את השמטת ההתייחסות לאש"ף.
בפשרה שהושגה נקבע הנוסח שקורא לכך שאש"ף יהיה מקושר לשיחות.
ההצהרה זכתה לגינוי מצד ארצות הברית שהתנגדה לשיתוף אש"ף בגלל מעורבותו בפעילות טרור.
כמו כן, ההצהרה עוררה זעם רב בישראל על חד צדדיותה ונקיטת עמדה מצד אירופה בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, הגדיר את ההצהרה בושה וממשלת ישראל פרסמה הודעה הדוחה את ההצהרה ככניעה נוסח הסכם מינכן ומגנה את האיחוד האירופי על אימוץ העמדה של אש"ף, אותו כינתה הממשלה "האס אס הערבי".
ראש האופוזיציה שמעון פרס אמר שהעמדה הצרפתית בהצהרת ונציה קיצונית יותר מהעמדה המצרית ואמר שההצהרה אינה יותר מפיסת נייר אשר אינה משפיעה על המציאות האמיתית.
אש"ף גינה את ההצהרה מפני שלא הכירה בו במפורש ולא תמכה בהקמת מדינה פלסטינית.
הדעות חלוקות לגבי תרומות ההצהרה.
דו"ח שהוגש לבית הלורדים הבריטי בשנת 2007 טוען שהצהרת ונציה הקדימה את זמנה, הובילה להכרה הישראלית באש"ף במסגרת הסכמי אוסלו, ומאוחר יותר, בשנת 2002, לאימוץ העיקרון של שתי מדינות לשני עמים על ידי ארצות הברית.
לעומת זאת, אחרים טוענים שההצהרה עודדה את אש"ף להמשיך בדרך הטרור ובסרבנותו להכיר במדינת ישראל.
הצהרת נאמנות היא הצהרה שנדרשת ממהגרים המעוניינים להתאזרח באופן רשמי במדינה בה הם מתגוררים.
הצהרת נאמנות היא בדרך כלל אחד מהשלבים האחרונים בתהליך ההתאזרחות, ונעשית במעמד רשמי.
הצהרת הנאמנות באה להכריז על נאמנות ותחושת פטריוטיות של המתאזרח כלפי המדינה החדשה שלו.
הדרישה להצהרה זו קיימת בין היתר באוסטרליה, בארצות הברית, בקנדה וב-22 מ-33 מדינות אירופיות, כאשר בגרמניה ובאיטליה הדרישה אינה חלה על כלל המתאזרחים: בגרמניה פטורים ממנה מתאזרחים בני הלאום הגרמני ("Volksdeutche") החיים מחוץ לגרמניה, ובאיטליה פטורים מהצהרה זו מי שמוכיחים קשר דם לאומה האיטלקית, כגון איטלקיים החיים בארצות הברית.
מדינות מסוימות המנהיגות משטר מונרכי, דורשות מהמגרים גם הצהרת נאמנות למונרך.
כמו כן קיימות מדינות בהן הצהרת הנאמנות כוללת התייחסות לאלוהים, אולם לרוב זהו סעיף אופציונלי שמושמט עם בקשת המתאזרח.
ע"פ החוק, לבקשת המתאזרח ניתן להשתמש בביטוי "ומאשר בכובד-ראש" במקום המילים "תחת שבועה", וכן להשמיט את המילים "שכה יעזור לי אלוהים".
החל משנת 2004, נדרשים המתאזרחים גם להצהרה הבאה:
התוספת "בפני אלוהים" היא אופציונלית.
ע"פ חוק האזרחות, התשי"ב-1952, על כל המבקש לקבל אזרחות ישראלית להצהיר ע"פ הנוסח:
הצהרה זו נדרשת מכל המקבלים אזרחות ישראלית.
ב-10 באוקטובר 2010 אישרה הממשלה להגיש לאישור הכנסת תיקון לחוק האזרחות, לפיו אדם המבקש אזרחות שלא מכוח חוק השבות יחויב להוסיף בסוף ההצהרה המקורית את המילים "כמדינה יהודית ודמוקרטית".
הצהרת חיפה היא מסמך המסכם את עיקרי ההחלטות בכנסים הבינלאומיים לנשים מנהיגות, שמקיימת אחת לשנתיים סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל במרכז כרמל – המרכז הבינלאומי להכשרה ע"ש גולדה מאיר בחיפה מאז שנת 1961, שבה הוקם המרכז על ידי שרת החוץ גולדה מאיר.
הכנסים עוסקים בנושאים שעליהם הכריז ארגון האומות המאוחדות כבעלי חשיבות בינלאומית בתחום הפיתוח, בדגש על קידום מעמד הנשים בעולם, הן במדינות מתפתחות והן במדינות מפותחות.
המשתתפות בכנסים אלה הן דמויות מפתח ונשים בכירות מהזירות הפוליטית, הכלכלית והחברתית מרחבי העולם.
בהצהרה, הנכתבת ומתפרסמת בארבע שפות (אנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית), מאמצות משתתפות הכנס עמדות משותפות בנוגע להחלטות ולמדיניות האו"ם, אשר מהוות בסיס לקריאה לפעולה מצד ממשלות העולם וארגונים בינלאומיים.
עוד מפרטת ההצהרה את הצעדים שיש לנקוט לשם מימוש החזון והמדיניות המוצהרת.
טיוטת הצהרת חיפה מוגשת בעת סיום הכנס לנשיא המדינה במשכן הנשיא בירושלים.
הצהרת האמנציפציה הייתה הצהרה נשיאותית וצו נשיאותי שעליו חתם נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ב-1 בינואר 1863, בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
בהצהרה זו שינה לינקולן את הסטטוס החוקי של יותר משלושה מיליון עבדים בארצות הברית במדינות הדרום הפורשות, מ"עבד" ל"חופשי".
העבדות נותרה חוקית במדינות האיחוד שהתירו אותה, ומוסד העבדות באמריקה בוטל רק כעבור כשלוש שנים ב.
בקיץ 1862 הודיע לינקולן על כוונתו לפרסם את הצהרת האמנציפציה.
הוא קבע כי כל מדינה - מבין המדינות שעדיין היו מורדות באותה עת - שתניח את נשקה עד פרסום הצהרת האמנציפציה ב-1 בינואר 1863 תורשה לשמר את מוסד העבדות בשטחה.
בכך ביקש לינקולן לעודד את מדינות העבדות לחזור לברית.
התנהלות זו של לינקולן תאמה את הצהרותיו העקביות לפיהן בתור נשיא ארצות הברית, המנדט שלו אינו לשנות את משטריהן של המדינות השונות החברות בברית, משטרים המוגנים לפי התיקון העשירי לחוקת ארצות הברית, אלא לשמר את הברית ולהחזיר את המדינות הפורשות לברית, גם במחיר אי ביטול העבדות.
בדצמבר 1862 כתב להוראס גרילי: "אם הייתי יכול להציל את הברית בלי לשחרר אף עבד - הייתי עושה זאת.
לינקולן לא דגל באבולישניזם - התנועה לביטול העבדות - אלא קרא להבטחת מעמדה של העבדות בכל מדינות הדרום.
לינקולן היה אף מוכן להעביר תיקון לחוקה שמעגן את זכויות בעלי העבדים כדי למנוע את פרישת מדינות הדרום.
הצהרת האמנציפציה לא הייתה תקפה לעבדים במדינות הדרום, כיוון שהצבא הפדרלי לא יכול היה לאכוף אותה.
בארבע מדינות הגבול שבהן הייתה עבדות אך הן נשארו בברית - דלאוור, מיזורי, קנטקי ומרילנד - העבדות המשיכה להיות חוקית, כיוון שלינקולן חשש שיפרשו מהברית אם תבוטל בהן העבדות.
להצהרה היו השפעות על השחורים גם במדינות העבדות וגם במדינות החופש.
שחורים במדינות העבדות שבעת ההצהרה היו קרובים מבחינה גאוגרפית לאזורי השלטון של צבא הצפון, ניסו להימלט לאזורים אלה על מנת להתגייס לצבא הצפון - מגמה שהואצה אחרי ניצחונות הצפון בקיץ 1863 בקרב גטיסברג ובקרב ויקסברג.
משמעות הפסיקה הייתה כי העבדות תקפה בכל ארצות הברית, גם במדינות הצפון.
התגייסות השחורים למען מדינות הצפון נועדה לא רק להשיב טובה למשחרריהם אלא גם להבטיח את חרותם העתידית על ידי הפלת משטרי העבדות.
הצהרת האמנציפציה הרחיבה את מטרותיה של מלחמת האזרחים.
ההצהרה הוסיפה למטרות המלחמה גם את שחרור העבדים וביטול העבדות בארצות הברית, בנוסף למטרת שימור הברית.
הצהרת מונטריאול היא מסמך זכויות אדם העוסק בזכויותיה של הקהילה הגאה (להט"ב – לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים).
הצהרת מונטריאול היא מסמך העוסק בזכויות קהילת הלהט"ב והוא נוסח על ידי הוועידה הבינלאומית לזכויות הלהט"ב הראשונה אשר התכנסה במונטריאול, קנדה לקראת טורניר האאוטגיימס העולמי הראשון.
מטרת הכנס הייתה להעלות את המודעות של הקהילה הבינלאומית לזכויות הלהט"ב, ובו השתתפו יותר מ-1,500 נציגים מרחבי העולם, מה שהפך אותו לכנס זכויות הלהט"ב הגדול ביותר שנערך עד אז.
בין משתתפי הכנס היו לואיז ארבור - הנציב העליון לזכויות אדם באו"ם, משפטנים, אנשי אקדמיה, אנשי דת ופעילי זכויות אדם.
כלל משתתפי הכנס אישרו את תוכן ההצהרה פה אחד.
ההצהרה מתארת את הזכויות והחירויות הנוגעות לקהילת הלהט"ב והיא כוללת את כל ההיבטים של זכויות הפרט, לרבות חינוך, הגירה, בריאות ומניעת אפליית להט"בים, הצפת סוגיות גלובליות הפוגעות בקידום מעמד קהילת הלהט"ב ברחבי העולם וברישום דרישות תנועת הלהט"ב העולמית, שהוגשה בסופו של דבר לאו"ם.
ב-29 ביולי 2006, נחשפה ההצרה בטקס הפתיחה של טורניר האאוטגיימס העולמי הראשון כאשר במהלך הטקס הטניסאית מרטינה נברטילובה והשחיין מארק טוקסברי קראו את הצהרת מונטריאול.
מיד לאחר הטקס אומצה ההצהרה על ידי שלטונות פרובינציית קוויבק ובספטמבר אותה השנה קיבלה ההצהרה תוקף חוקי בקנדה.
הגנה מפני אלימות מדינית ואלימות אישית
ההצהרה קוראת לשים קץ לעונש המוות וכל גילוי אלימות המופנה כנגד קהילת הלהט"ב, בין אם מצד המדינה והן אם מצד האזרחים.
מדינות העולם נקראות לנקוט בכל צעד נדרש על מנת להגן על בני קהילת הלהט"ב בתחומן מכל פשע שנאה, נישואים כפויים לבני המין השני בהם רואה ההצהרה כאלימות לכל דבר ועניין וכן, כל הפרה של זכויות אדם מסוימות בתחומי המדינות.
כמו כן, מתבקשות מדינות העולם שלא לכפות תבנית מגדרית מחייבת, להימנע מכל הליך רפואי המהווה "התעללות רפואית", מתן האפשרות לקיום ניתוחים להתאמה מגדרית אם והמנותחים בגיל מבוגר דיו ובעלי הבנה, על פי חוקי המדינה.
ההצהרה קוראת למדינות העולם שלא להטיל איסורים על התאספויות בני הקהילה הגאה כגון איסורים לקיים את מצעד הגאווה, לתת לבני הקהילה הגאה לממש את זכותם לייצג עצמם באמצעי התקשורת והעיתונות הכתובה, מתן האפשרות לרישום ארגונים לא-ממשלתיים העוסקים בזכויות הקהילה הלהט"בית במדינות שלהם.
הקהילה הבין-לאומית נקראת להבטיח זכויות אלו ולמנוע שלילה שלהם על ידי רשויות ציבוריות או פרטיות.
החופש לקיום יחסי מין בין בני אותו המין בהסכמה
הקהילה הבינלאומית נקראת לבטל ולמנוע כל חוק המונע קיום יחסי מין חד-מיניים בהסכמה.
ממשלות העולם נקראות לנקוט בכל פעולה אקטיבית לקידום מעמדם של זכויות קהילת הלהט"ב ולמנוע אפליה בתחומים הבאים:
נציבות הפליטים באו"ם נקראת לזהות את הצורך של בני קהילת הלהט"ב אשר צריכים להימלט ממדינתם בעקבות רדיפה על בסיס נטייה מינית או מגדרית.
כמו כן, נקראות מדינות העולם לאפשר הגירה של בני זוג זרים למדינות המוצא של בני זוגם כפי שנהוג אצל זוגות סטרייטים.
משפחה היא חלק חשוב ביותר בחייהם של אנשים רבים.
ממשלות העולם נקראות להיפתח ולאפשר בתחומן נישואים בין זוגות חד-מיניים, לאפשר לזוגות לא נשואים זכויות דומות לאלו שנשואים ומתן האפשרות לממש את הזכות להורות כולל אימוץ ילדים על ידי בני קהילת הלהט"ב.
מוסדות חינוך נדרשים לפעול נגד בריונות המופנית כלפי קהילת הלהט"ב, מיגור ההומופוביה וחינוך לפלורליזם.
התקשורת נקרת לסייע בניפוץ סטריאוטיפים על מנת לתת דימוי מציאותי לבני קהילת הלהט"ב.
מוסדות רפואיים נקראים להכיר בצרכים הייחודיים של אנשי הקהילה והמדינות נקראות לאפשר גישה לכל טיפול רפואי בכלל, ובנוגע להליכי התאמה מגדרית בפרט, ולראותם ככל הליך רפואי אחר בכל הנוגע להשתתפות המדינות בהליכים רפואיים.
מוסדות הדת נקראים לעודד סבלנות כלפי בני הקהילה הגאה.
ההצהרה קוראת לקידום תעסוקה שוויונית ותמיכה עסקית לבני קהילת הלהט"ב על מנת לעזור לבני הקהילה להגיע למימוש עצמי ועצמאות כלכלית, דבר אשר יתרום להערכה העצמית של בני הקהילה.
ממשלות העולם נקראות להוביל חקיקה לביטול אפליה ככל וזאת קיימת, וקידום חקיקה לעידוד תעסוקה לבני הקהילה.
נושאים עולמיים בקידום זכויות הלהט"ב
על מנת לקדם את זכויות הלהט"ב בעולם, ההצהרה קוראת לקהילה הבינלאומית לעסוק בהסברה ברחבי עולם, קוראת לעמותות וממשלות לסייע בהכנה והפעלת קמפיינים מסוג זה, כאשר חלק מההסברה תתרכז בחינוך מיני למניעת מחלות מין וטיפול בנגיף HIV ולכלול את קהילת הלהט"ב במאבק המדיני נגד נגיף זה.
כישלון האו"ם במימוש מסקנות הוועידה לזכויות אדם אשר נערכה בווינה בכל הנוגע לבני הקהילה הגאה שזכויותיה על פי ועידה זאת מופרות באופן תדיר ולכן ההצהרה קוראת לאומות העולם לאכוף את מסקנות הוועדה בתחומן, ולבסוף נקראות מדינות העולם והאומות המאוחדות להכיר ב-17 במאי כיום הבינלאומי במלחמה בהומופוביה, השנאה והטרנספוביה.
מונטריאול הייתה העיר הראשונה בעולם לאמץ את ההצרה ועשתה זאת באופן רשמי ב-1 באוגוסט 2006, ב-10 בספטמבר אותה השנה אומצה ההצהרה על ידי המפלגה הדמוקרטית הקנדית שהפכה לגוף הפוליטי הראשון שאימץ את ההצהרה.
בהתאם לכך, הגישה המפלגה הצעה לבית הנבחרים הקנדי להכיר בהצרה וזאת התקבלה ב-20 בספטמבר 2006.
ההצהרה אומצה בנוסף בערים הבאות: ברצלונה, סן פרנסיסקו, דנוור וסידני.
הצהרת הריבונות הממלכתית של רוסיה הסובייטית היה צו פוליטי של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, שהייתה אז חלק מברית המועצות, שסימנה את תחילתה של הרפורמה החוקתית ברוסיה.
ההצהרה אומצה על ידי הקונגרס הראשון של צירי העם של רוסיה ב-12 ביוני 1990. היא הכריזה על ריבונות רוסיה ועל הכוונה להקים מדינה חוקתית דמוקרטית בתוך ברית המועצות.
ההצהרה קובעת גם את הדברים הבאים:
עדיפות לחוקה וחוקי רוסיה על פני חקיקה של ברית המועצות (עקרון הריבונות).
הזדמנויות משפטיות שוות לכלל האזרחים, המפלגות הפוליטיות והארגונים הציבוריים (עקרון השוויון בפני החוק).
עקרון הפרדת רשויות החקיקה, הביצוע והשיפוט;
הצורך להרחיב משמעותית את זכויות הרפובליקות, האזורים, המחוזות, שטחי רוסיה האוטונומיות (עקרון הפדרליזם).
על ההצהרה חתם יו"ר הנשיאות של הסובייט העליון, בוריס ילצין.
יום ההכרזה, 12 ביוני, נחגג כיום רוסיה, החג הלאומי בפדרציה הרוסית, מאז 1992.
הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות , המכונה גם הכרזת זכויות האישה, נכתבה ב־5 בספטמבר 1791 על ידי המחזאית והפעילה הפמיניסטית הצרפתייה אולמפ דה גוז' בתגובה ובהתכתבות עם הצהרת זכויות האדם והאזרח.
בפרסום מסמך זה קיוותה דה גוז' לחשוף את כישלונות המהפכה הצרפתית בהכרה בשוויון מגדרי, אך לא הצליחה ליצור השפעה מתמשכת על תוצאות המהפכה.
כתוצאה מכתביה, כולל הצהרה זאת, הואשמה דה גוז', נשפטה והורשעה בבגידה, מה שהביא להוצאתה המידית להורג, בימי הטרור שנלוו למהפכה.
באופן זה הפכה דה גוז' לאחת משלוש הנשים שנערפו תחת שלטון הטרור - והיחידה שהוצאה להורג בשל כתיבתה הפוליטית.
הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות שכתבה בעלת משמעות רבה בשל היותה פורצת דרך.
היא הצליחה לראשונה למקד את תשומת הלב הציבורית במגוון נושאים פמיניסטים וזכתה להשפעה רבה.
הצהרת זכויות האדם והאזרח אומצה בשנת 1789 על ידי האספה המכוננת הלאומית (Assemblée nationale constituante), במהלך המהפכה הצרפתית.
ההצהרה, שהוכנה והוצעה על ידי המרקיז דה לה פאייט, קבעה כי כל הגברים "נולדים ונשארים חופשיים ושווים בזכויות" וכי זכויות אלה היו אוניברסליות.
הכרזת זכויות האדם והאזרח הפכה למסמך מפתח מרכזי לזכויות אדם ולניסוח קלסי של זכויות הפרט מול המדינה.
ההצהרה חשפה חוסר עקביות בחוקים שהתייחסו לאזרחים באופן שונה על בסיס מין, גזע, מעמד או דת.
בשנת 1791 נוספו לחוקה הצרפתית סעיפים חדשים שהרחיבו זכויות אזרחיות ופוליטיות לפרוטסטנטים ויהודים, שנרדפו בעבר בצרפת.
בשנת 1790, קראו ניקולא דה קונדקורט ואטה פאלם ד'אלדרס ללא הצלחה בפני האספה הלאומית להרחיב זכויות אזרחיות ופוליטיות לנשים.
קונדקורקט הצהיר כי "מי שהצביע נגד זכותו של אחר, יהא דתו, צבעו או מינו של אותו אדם אחר, מעתה מעולם לא פגע בשלו".
באוקטובר 1789, נשים בשוקי פריז, שהתפרעו בגלל מחירם הגבוה ומיעוט הלחם, החלו לצעוד לוורסאי, בצעדה המכונה לעיתים "צעדת הנשים על ורסאי".
אמנם הצעדה לא התבססה רק על ניסיון להרחיב את הזכויות הטבעיות והפוליטיות לנשים, אך המפגינות האמינו כי שוויון בין כל אזרחיה הצרפתים ירחיב את הזכויות הללו לנשים, מיעוטים פוליטיים ואזרחים חסרי אדמה.
אף כי במהלך הצעדה, המלך הכיר בשינויים הקשורים במהפכה הצרפתית וכבר לא התנגד לרפורמות ליברליות כאלה, מנהיגי המהפכה לא הצליחו להכיר בכך שנשים הן הכוח הגדול ביותר במצעד, ולא הרחיבו זכויות טבעיות לנשים.
בנובמבר 1789, בתגובה הן ל"הצהרת זכויות האדם והאזרח" והן לכישלונה של האספה הלאומית להכיר בזכויות הטבעיות והפוליטיות של נשים, קבוצת נשים הגישה עתירה להרחבת "השוויון" לנשים, ופנתה לאספה הלאומית בבקשה להוספת נשים.
בעוד שאלפי עצומות הוגשו שוב ושוב לאספה הלאומית, מעולם לא הועלתה או נדונה זו.
המהפכה הצרפתית לא הובילה להכרה בזכויות האישה, והדבר הוביל את דה גוז' לפרסם את הצהרת זכויות האישה והאזרחית בתחילת שנת 1791.
אולימפה דה גוז' הייתה מחזאית ופעילה פוליטית צרפתית שכתביה הפמיניסטיים והאבוליסטיים הגיעו לקהלים גדולים.
היא החלה את הקריירה שלה כמחזאי בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, וככל שהמתחים הפוליטיים של המהפכה הצרפתית בנו, היא הפכה מעורבת יותר בפוליטיקה ובמשפט.
בשנת 1788 פרסמה את "Réflexions sur les hommes négres", אשר דרשה חמלה למצוקת העבדים במושבות הצרפתיות.
מבחינת גוז' היה קשר ישיר בין המלוכה האוטוקרטית בצרפת לבין מוסד העבדות, היא טענה כי "גברים בכל מקום שווים ...
מלכים שהם פשוט לא רוצים עבדים; הם יודעים שיש להם נושאים כנועים." היא הגיעה לידיעת הציבור עם המחזה "l'Esclavage des Noirs", שהועלה בקומדי פראנסז המפורסם בשנת 1785.
גוז' כתבה את הצהרתה המפורסמת "על זכויות האישה והאזרחיות" זמן קצר לאחר שאושרה החוקה הצרפתית של 1791 על ידי לואי השישה עשר, מלך צרפת, והקדישה אותה לאשתו מארי אנטואנט.
החוקה הצרפתית סימנה את הולדתה של המלוכה החוקתית קצרת מועד ויישמה אזרחות מבוססת סטטוס.
אזרחים הוגדרו כגברים מעל גיל 25, היו "עצמאיים" ושילמו את מס הגיוס.
לאזרחים אלה הייתה זכות הבחירה.
יתרה מזאת, אזרחות פעילה הייתה דו-שכבתית, עם אלה שיכולים להצביע ואלה שהיו כשירים לתפקיד ציבורי.
בהגדרה, לא קיבלו נשים זכויות של אזרחות פעילה.
כמו גברים שלא יכלו לשלם את מס המשאלים, ילדים, עובדי בית, עובדי יום כפריים ועבדים, יהודים, שחקנים ותליינים, גם לנשים לא היו זכויות פוליטיות.
בהעברת הריבונות לאומה החוקה פירקה את המשטר הישן, אך גוז' טען שהיא לא הלכה מספיק רחוק.
אחריה הגיעה "" שלה (", "על שם יצירה מפורסמת של ז'אן-ז'אק רוסו), והציע נישואין על בסיס שוויון מגדרי.
הצהרת זכויות האישה והאזרחיות פורסמה בשנת 1791 והיא מבוססת על הצהרת זכויות האדם והאזרח בשנת 1789. אולימפה דה גוז' הקדישה את הטקסט למארי אנטואנט, שאותה תיארה כ"אשה הכי מתועבת".
בהצהרה נאמר כי "מהפכה זו תיכנס לתוקף רק כאשר כל הנשים יכירו במצבן המצער, ובזכויות שאיבדו בחברה".
דה גוז' פותחת ב"הכרזה" שהפכה עם השנים לציטוט מפורסם: "אדם, אתה מסוגל להיות הוגן?
אישה שואלת: לפחות תאפשר לה את הזכות לשאול.
מה נתן לך את הזכות הריבונית לדכא את המין שלי?" היא דורשת כי האספה הלאומית תפסוק על "ההצהרה" כחלק מהחוק הצרפתי.
במבוא ל"הכרזה" שלה, דה גוז' משקפת את השפה של "מגילת זכויות האדם" ומסבירה כי נשים, בדיוק כמו גברים, זכאיות לזכויות - וכי מוסדות פוליטיים צריכים להגן אלה זכויות טבעיות אלו.
היא מסיימת את הקדמת הדברים בהצהרתה כי "המין המצטיין ביופיו ואומץ שלו, כפי שהדבר בא לידי ביטוי במהלך כאבי הלידה, מכיר ומצהיר, בנוכחות ובחסות הישות העליונה, את הזכויות הבאות של האישה והאזרחית."
הסעיף הראשון של הכרזת זכויות האדם והאזרח מכריז כי "גברים נולדים ונשארים חופשיים ושווים בזכויות." הסעיף הראשון של הצהרת זכויות האישה והאזרחיות נענה: "האישה נולדת חופשייה ונשארת שווה לגבר בזכויות."
סעיפים II ו-III מרחיבים את סעיפי בהכרזת העצמאות כך שהם יכללו נשים וגברים כאחד בהצהרותיהם.
סעיף IV מכריז כי "הגבול היחיד למימוש הזכויות הטבעיות של האישה הוא העריצות התמידית של הגבר המתנגד לה" וכי "יש לשנות את גבולות אלה על ידי חוקי הטבע וההיגיון".
בהצהרה זו, דה גוז' מציינת באופן ספציפי כי גברים התנגדו בעריצות לזכויות הטבעיות של נשים, וכי יש לשנות את הגבלות אלה על ידי חוקים של פוליטיות שנועדו ליצור חברה צודקת המגינה על הזכויות הטבעיות של כולם.
סעיף V אינו משתנה מהצהרת זכויות האדם.
דה גוז' מרחיבה את הסעיף השישי של הכרזת זכויות האדם והאזרח, שהצהיר על זכויותיהם של אזרחים לקחת חלק בגיבוש החוק, ל: "כל האזרחים כולל נשים קבילים באותה מידה לכל לזכיות כבוד ציבוריות של מעסיקים ללא הבחנה אחרת מזו של מעלותיהם וכישרונותיהם."
סעיף V עד סעיף IX
הסעיפים V עד IX מרחיבים את הסעיפים בהצהרת זכויות האדם כך שהם יכללו נשים וגברים כאחד בהצהרותיהם.
בסעיף X, דה גוז' מפנה את תשומת הלב לעובדה שעל פי החוק הצרפתי נשים היו נדונות לעונשים מלאים, ועם זאת שללו מהן זכויות שוות בהצהירה: "אם לנשים יש את הזכות לעלות על הפיגום [למעמד התלייה], עליהן לקבל גם את הזכות לעלות על דוכן הנואמים".
אמירה זו הפכה נודעה והופצה לקהלים נרחבים.
דה גוז' מצהירה בסעיף XI כי יש לאפשר לאישה לזהות את אב ילדה / ילדיה.
היסטוריונים מאמינים שהדבר יכול להתייחס לילדותה של דה גוז' כילדה לא חוקית, דבר שהוביל אותה להבנה שיש לאפשר לנשים לדרוש תמיכה מאבות לילדים לא חוקיים.
סעיף זה מסביר כי ההכרזה על זכויות אלה לנשים היא יתרון גדול לחברה, ואינה מועילה רק לאלה המוגנים על ידה.
על פי דברי הביוגרף שלה, אוליבייה בלאן, דה גוז' כללה סעיף זה כדי להסביר לגברים את התועלת שהם יזכו בה באמצעות תמיכה בהצהרה זו.
סעיף XIII עד סעיף XVI
סעיפים XIII עד XVI מרחיבים את האמור בהצהרת זכויות האדם כך שיכללו גם נשים וגם גברים בהצהרותיהם.
הסעיף השבע עשרה ב"הצהרה" מבטא שוויון מיני בנישואין, וכי עם הנישואין, נשים וגברים נמצאים שווים בעיני החוק – פירוש הדבר כי בעת גירושין, רכוש מפוצל באופן שווה בין הצדדים המעורבים.
דה גוז' פותחת את נספח ההצהרה באמירה: "אישה, התעוררי; אזעקת התבונה מהדהדת בכל היקום: הכירי בזכויותיך." בפסקה הראשונה שלה היא מפצירה בנשים לשקול מה הם הרוויחו מהמהפכה - "זלזול גדול יותר, בוז גדול יותר".
היא טוענת שלגברים ונשים יש הכול במשותף, וכי נשים חייבות "להתאחד תחת דגל הפילוסופיה".
היא מצהירה כי בכוחן של נשים להתגבר על כל מחסומים שהן פוגשות בהם ולהתקדם בחברה.
היא ממשיכה ומתארת ש"נישואין הם קבר האמון והאהבה "ומפצירה בגברים לשקול את הדבר הנכון מבחינה מוסרית שיש לעשות בעת יצירת המסגרת לחינוך נשים.
לאחר מכן כותבת דה גוז' מסגרת לחוזה חברתי (בהשראת רוסו) לגברים ונשים, ונכנסת לפרטים אודות הפרטים של ההשלכות החוקיות ושוויון בנישואין.
במובנים רבים, היא מנסחת מחדש את "החוזה החברתי" של רוסו המבקש לחסל את התפיסה המגדרית של אזרח ויוצרת את התנאים הדרושים לשני הצדדים לפרוח.
על פי כתב העת של דה גוז', החולי של הממשל טמון בהיררכיות חברתיות קבועות.
מה שעשוי לרפא את הדבר הם יחסי כוחות שווים וסגולה משותפת.
דבר העולה בקנה אחד עם המשך מונרכיה חוקתית.
נישואין אמורים להיות איגודים מרצון על ידי שותפים בעלי זכויות שוות המחזיקים ברכוש ובילדים הדדית ומפגרים אותם בהסכמה.
לכל הילדים שהופקו במהלך איחוד זה יש את הזכות על שם אמם ואביהם, "מכל מיטה שהם באים".
בתגובה להצהרת זכויות האישה והאזרחית, רבים מהרדיקלים של המהפכה חשדו מיד בדה גוז' בבגידה.
הג'ייקובינס (בראשות רובספייר), לאחר שראו כי ההצהרה הופנתה למלכה, חשדו כי דה גוז' (כמו גם בעלי בריתה בז'ירונדינים) היו מלוכניים.
לאחר שדה גוז' ניסתה לפרסם פתק שדרש דרישה של מליאה להחלטה בין שלוש צורות שלטון (שכללו מונרכיה חוקתית), ניסו ג'ייקובינים במהירות והרשיעו אותה בבגידה.
היא נידונה להוצאה להורג על ידי הגיליוטינה, והייתה אחד מרבים שהוכרזו "אויבים פוליטיים" למדינת צרפת שנטען על ידי שלטון הטרור.
בעת מותה, העיתונות הפריסאית כבר לא פיטרה אותה בלעג כבלתי מזיקה.
בעוד שעיתונאים וכותבים טענו כי התוכניות והתוכניות שלה לצרפת לא היו הגיוניות, הם גם ציינו כי בהצעתם היא רצתה להיות "מדינאית".
על פשעה, כך דווח ב"ציבור פויל דו סאלוט", הייתה שהיא "שכחה את המעלות שהיו שייכות למין שלה." בסביבה הלא גוגנית של פריז יעקוביאנית, הפמיניזם שלה וה"התערבות הפוליטית" שלה היו שילוב מסוכן.
בשנת 1792 בבריטניה כתבה מרי וולסטונקראפט את ספרה "הגנה על זכויות האישה".
זה היה בתגובה הן להצהרה של דה גוז' וכן לזו של שארל מוריס דה טלרן-ופריגור לאספה הלאומית הצרפתית, בו נאמר כי נשים צריכות רק לקבל חינוך ביתי.
וולסטונקראפט כתבה את ביקורת נוקבת נגד אמות מידה כפולות בתחום המגדר והאשימה גברים בעידוד נשים להתמכרות לרגש מוגזם.
לעומת דה גוז', וולסטונקראפט אכן קראה לשוויון בין המינים בתחומי חיים מסוימים אך אינה מציינת במפורש שגברים ונשים שווים זה לזה.
אמירותיה העמומות על שוויון המינים הקשו על סיווג וולסטונקראפט כפמיניסטית מודרנית.
"זכויות האישה" התקבלו יחסית יפה בשנת 1792 באנגליה.
"ההצהרה" של דה גוז' נכתבה ברוח תקיפה ועוקצנית תוך שימוש בטון מיליטנטי.
עבור דה גוז', הביטוי החשוב ביותר לחירות היה הזכות לדיבור חופשי; היא מימשה את הזכות הזאת כל חייה.
דה גוז' הסכימה לרוב עם ז'אן-ז'אק רוסו והבנתו כיצד חינוך של אומה יכול לשנות את החברה.
עם זאת, היא הרחיבה הרבה מעבר לרוסו מבחינת מגדר, היא טענה כי כישלונה של החברה לחנך את הנשים שלה היה הגורם היחיד לשחיתות בממשל.
החוזה החברתי שלה, ניכוס ישיר של רוסו, מכריז כי הזכות בנישואין לקניין שווה וזכויות הורים וירושה היא הדרך היחידה לבנות חברה של הרמוניה.
בזמן המהפכה הצרפתית, הנישואים היו המרכז לניצול פוליטי.
בחוזה החברתי שלה מתארת דה גוז' את הנישואין כ"קבר האמון והאהבה "והמקום של" רודנות תמידית".
האתר הנפוץ ביותר של אי שוויון מגדרי ממוסד, הנישואין יצר את התנאים להתפתחות חוסר האמינות של נשים ויכולת ההונאה.
ב"חוזה החברתי" שלה ניכרים קווי דמיון רבים לתנועות ברחבי העולם.
בדומה לאופן בו מרי וולסטונקרפט מסבירה את הנישואין ב-"A Finding of the Rights of Woman" (1792), דה גוז' מצביעה על מלאכות נשית וחולשה כתוצאה ממקומה חסר הכוח של האישה בה.
דה גוז', כמו וולסטונקראפט, מנסה להילחם בחסרונות חברתיים וחינוכיים: מעגל הקסמים שמזניח לחנך את נקבותיו ואז מציע את האינטרסים הצרים שלהם כסיבה לסירוב לאזרחות מלאה.
עם זאת, שניהם רואים בעובדה שכתוצאה מכך "השחיתות וחולשת האש" של הנשים כמקור עיקרי לבעיות החברה – וכאן טמון גם הפתרון.
הצהרת זכויות הילד היא מסמך בינלאומי משנת 1924 המקדם את זכויותיהם של ילדים.
ההצהרה אומצה על ידי חבר הלאומים.
יש לתת לילד את האמצעים הנדרשים להתפתחותו התקינה, מבחינה חומרית ורוחנית.
יש להאכיל את הילד הרעב, לסייע לילד החולה, לסייע לילד שנמצא במוגבלות שכלית התפתחותית, להחזיר למוטב את הילד העבריין, ולהגן על היתום.
הילד חייב להיות הראשון שמקבל עזרה בעת מצוקה.
יש להגן על הילד מפני כל סוג של ניצול.
יש לגדל את הילד בתודעה כי עליו להקדיש את כישרונותיו לשירות עמיתיו.
ההצהרה פורסמה לראשונה בפברואר 1923. ההצהרה אומצה על ידי חבר הלאומים ב-26 בנובמבר 1924 (ושנית בשנת 1934).
הצהרת הזכויות של אנשים עם מוגבלויות היא הצהרה שאומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-9 בדצמבר 1975 ועוסקת בזכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות.
כהחלטה של האספה, היא אינה מחייבת את המדינות החברות, אך היא מהווה מסגרת שעשויה לשמש לצורכי החוק הבינלאומי והפנימי.
ההצהרה מורכבת מהקדמה ארוכה, ושלוש עשרה הכרזות, המקדמות באופן כללי את זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות.
על בסיס הצהרה זו נכתבה בשנת 2007 אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות.
הגדרת המונח "אדם נכה" – "כל אדם שאינו מסוגל להבטיח בעצמו, באופן מלא או חלקי, את צרכיו של אדם נורמלי ו/או חיי חברה, כתוצאה ממחסור, מולד או לא, לאור יכולותיו הפיזיות או הנפשיות".
טענה כי זכויות אלו חלות על כל הנכים "ללא כל יוצא מן הכלל כלשהו וללא הבחנה או אפליה על רקע גזע, צבע, מין, שפה, דת, דעות פוליטיות או אחרות, מקור לאומי או חברתי, מצב כלכלי, או כל סיטואציה אחרת החלה על הנכה עצמו או על משפחתו".
זכות לאותן זכויות אזרחיות ופוליטיות כמו בני אדם אחרים.
זכות לאמצעים שנועדו לאפשר הסתמכות עצמית.
זכות לטיפול רפואי, פסיכולוגי ותפקודי לפי הצורך.
זכות לביטחון כלכלי וחברתי, כולל הזכות לתעסוקה.
זכות לבחון צרכים מיוחדים בכל שלבי התכנון הכלכלי והחברתי.
זכות הנכים לחיות עם משפחותיהם או עם הורי אומנה ולהשתתף בכל פעילויות חברתיות, יצירתיות או פנאי.
זכות הגנה מפני ניצול, אפליה והתעללות.
זכות להיוועץ בארגונים של אנשים עם מוגבלות.
זכות לקבל מידע מלא על הזכויות המוצהרות בהצהרה.
הצהרת חובות האדם ואחריותו היא הצהרה הנוגעת לחיזוק יישום זכויות האדם שנכתבה על ידי ארגון אונסק"ו והנציב העליון לזכויות האדם של האו"ם.
ההצהרה פורסמה בשנת 1998 לציון 50 שנה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם בעיר ולנסיה שבספרד.
לכן, היא מכונה גם הצהרת ולנסיה.
ההצהרה נכתבה מתוך רצון להתכתב עם השינויים בעולם ומתוך יחס גם לחובותיו של הפרט בחברה.
כמו כן, חלקים מן ההצהרה מתכתבים עם הצהרות ואמנות חדשות, וביניהן הצהרת המילניום של האו"ם שהתקבלה בפסגת המילניום, אמנת רומא, הגלובלי קומפקט, אמנת האדמה, פרוטוקול קיוטו והצהרות ואמנות אחרות של אונסק"ו.
ניסוח ההכרזה היה תוצאה של עבודה של קבוצת חברי אונסק"ו ששולבה עם חתני פרס נובל - יוסף רוטבלט, וולה סויינקה דאריו פו ואנשי רוח נוספים - פרופסור, ריצ'רד פאלק, רוד לוברס, לורד פרנק ג'אד, סרגיי קפיצה, יעקב פון אקסקול, פרננדו סבאטר.
בראש צוות העבודה עמד ריצ'רד גולדסטון.
הצהרת נוהג הסמכה (CPS) הוא מסמך מרשות אישורים או חבר ברשת אמון המתאר את הנוהג שלהם להנפיק ולנהל אישורי מפתח ציבורי.
חלק מהמרכיבים של CPS כוללים תיעוד שיטות עבודה בהיבטי:
על ידי פירוט נוהל ההנפקה, השלילה והחידוש, CPS מסייע לגופים לשפוט את המהימנות היחסית של רשות אישורים מסוימת.
ברשות אישורים, ה־CPS צריך לנבוע ממדיניות האישורים של הארגון וניתן להפנות אליו באישורים שהונפקו.
מכיוון שאנשים פרטיים פועלים כמאשרים ברשת של אמון, לפעמים נעשה שימוש במסמכי CPS בודדים.
לדוגמה, ב־PGP WoT, ה־CPS עשוי לציין שהישות המאשרת בדקה שתי צורות של מזהה ממשלתי חוקי לפני החתימה על המפתח הציבורי של אותו אדם.
בעת אימות חתימות דיגיטליות, כדאי לעיין ב־CPS כדי לקבוע מה המשמעות של הנפקת האישור על ידי הגורם המאשר.
הצהרת ירושלים על אנטישמיות היא מסמך שנועד לשרטט את מאפייניה של אנטישמיות, ועוסקת בעיקר ביחס בין אנטישמיות והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
כתיבת המסמך נבעה מרצון להתנגד לאנטישמיות, אולם תוך מחלוקת עם הגדרת אנטישמיות על ידי כוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה ועם הדרך בה היא מתייחסת לביקורת על ממשלת ישראל.