tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־23 בפברואר הראדה הכריזה על ביטול החוק שהעניק מעמד מיוחד לתושבי מזרח אוקראינה אולם טורצ'ינוב הטיל וטו על ההחלטה עשרה ימים לאחר מכן.
ב־27 בפברואר הוקמה במדינה קואליציית "הבחירה האירופית" שהורכבה ממפלגות האופוזיציה.
באותו יום מונה ארסני יאצניוק לראש הממשלה והוקמה ממשלה חדשה.
ממרץ 2014 התנהלו עימותים קשים באזורי מזרח אוקראינה, נגד השלטונות והאופוזיציה שעלתה לשלטון.
המפגינים במחוז לוהנסק ובמחוז דונצק דרשו להעניק מעמד מיוחד למחוזות, אך השלטון סירב לכך והגיב ובדיכוי המהומות בכוח.
בתגובה, כוחות פרו־רוסיים מזוינים בלוהנסק פרצו למבנה ממשלת מחוז לוהנסק, השתלטו עליו ומינו מושל חדש למחוז, אלכסנדר חאריטונוב.
בינתיים, 3,000 מפגינים שנשאו דגלי רוסיה יצאו להפגין נגד השלטונות האוקראיניים.
המושל החדש שמינו השלטונות, מיכאיל בולוטסקי, אולץ להתפטר ולקראת ערב הגיע מספר המפגינים ל־10,000 איש.
ב־6 באפריל 2014 השתלטו המפגינים גם על סניף שירות הביטחון האוקראיני בעיר, ב־29 באפריל הם השתלטו גם על משרד התובע המחוזי ועד 11 במאי 2014 גורשו כל נציגי השלטון באוקראינה ממחוז לוהנסק והמפגינים הכריזו על הקמת "הרפובליקה העממית של לוגנסק".
ב־11 במאי 2014 נערך משאל עם על מעמדה של מחוז לוהנסק.
מארגני משאל העם אמרו שמרבית התושבים הצביעו בעד עצמאות מחוז לוהנסק והקמת הרפובליקה העממית של לוגנסק.
לא נכחו משקיפים בינלאומיים כדי לאמת את משאל העם.
למחרת הכריזה לוהנסק על עצמאותה.
ב־24 במאי, הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוגנסק הודיעו במשותף על כוונתם להקים קונפדרציה בשם המדינה הפדרלית של נובורוסיה.
הקונפדרציה התפרקה זמן קצר לאחר מכן.
ב־4 בפברואר 2017 נהרג שר ההגנה של לוגנסק, אולג אנשצ'נקו בפיצוץ מכוניתו.
בנובמבר 2017, ראש הרפובליקה איגור פלוטניצקי הסתכסך עם שר הפנים שלו וזה הביא להפיכה במדינה, בסיוע יחידות מיוחדות, שאילצו את פלוטניצקי להימלט לרוסיה.
השר לביטחון המדינה של לוגנסק, לאוניד פסצ'ניק, הוכרז כממלא מקום ראש הרפובליקה במקום פלוטינצקי שדווח כי הכריז על התפטרותו.
ב־21 בפברואר 2022, כמה ימים לפני פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה, הכריז נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין כי רוסיה מכירה ברפובליקה כמדינה עצמאית ושלחה כוחות צבא למען "שמירת השלום".
והחל מה־24 בחודש הרפובליקה העממית של לוגנסק לקחה חלק בפלישה הרוסית לאוקראינה.
עם התקדמות המלחמה נכבשו שטחים על ידי הצד הרוסי וב־3 ביולי 2022 הרפובליקה השיגה שליטה מלאה על אדמת לוגנסק.
חלק קטן משטח לוגנסק עבר לשליטת אוקראינה בספטמבר ואוקטובר 2022.
במהלך אותה שנה הכירו רפובליקה גם כמה מבעלות בריתה של רוסיה: ב־29 ביוני 2022 הכריזה סוריה על הכרה במדינה, בנוסף להכרה ברפובליקה העממית של דונצק.ב־13 ביולי באותה השנה, קוריאה הצפונית הכריזה על הכרתה במדינות גם כן.
אולם ב־30 בספטמבר 2022 אדמת לוגנסק סופחה לרוסיה, ובשל כך, חדלה עצמאותה של הרפובליקה והיא הפכה למחוז ברוסיה במעמד של רפובליקה.
לרפובליקה העממית של לוגנסק אין מוצא לים.
היא גובלת ממזרח ודרום עם רוסיה, ממערב, עם הרפובליקה העממית של דונצק (מדינה לא מוכרת שהכריזה באופן חד־צדדי על היפרדותה מאוקראינה) ובצפון, גובלת עם אוקראינה.
הרפובליקה נמצאת בחלקו הדרום מזרחי של מחוז לוהנסק האוקראיני ונמצא באזור המורכב ברובו מעמקים.
בהתאם לחוקה שהתקבלה ב־14 במאי 2014, הכריזה על עצמה הרפובליקה העממית של לוגנסק כרפובליקה בעלת משטר נשיאותי, ראש המדינה נבחר בבחירות ישירות והוא ראש הרשות המבצעת.
ראש המדינה מכהן במשך 5 שנים.
ראש המדינה הנוכחי הוא לאוניד פסצ'ניק.
הרשות המבצעת היא מועצת השרים של הרפובליקה ויושב ראש מועצת השרים הוא ראש הממשלה.
ראש הממשלה מתמנה על ידי המועצה המחוקקת ושרי המועצה ממונים על ידי ראש המדינה בהמלצת ראש הממשלה.
ראש הממשלה הנוכחי הוא סרגיי קוזלוב, שמונה על ידי המועצה המחוקקת בדצמבר 2015.
המועצה המחוקקת היא "המועצה העממית של הרפובליקה העממית של לוגנסק" ובה 50 חברים.
שתי תנועות פוליטיות חברות במועצה, "עולם תושבי לוגנסק" (Мир Луганщине) ו"האיחוד הכלכלי של לוגנסק" (Луганский экономический союз).
ב־2015 הוקם "איחוד הקומוניסטים של לוגנסק" וב־2016 הוקמה המפלגה הקומוניסטית של הרפובליקה העממית של לוגנסק, אך 2 התנועות הללו אינן זוכות לתמיכת השלטון הבדלני ברפובליקה.
סמל הרפובליקה העממית של לוגנסק התקבל ב־30 במאי 2014 והוא מזכיר במידה רבה את סמלי הרפובליקות של ברית המועצות, אך ללא הפטיש והמגל.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה מכונים "המיליציה העממית" (Народная милиция ЛНР) והם מורכבים מ־8 חטיבות המנהלות מאבק מזוין נגד הכוחות המזוינים של אוקראינה.
מצוידים לרוב בנשק קל, תותחים ונגמ"שים.
גוף ביטחון הפנים של המדינה הוא המשרד לביטחון המדינה האחראי לסיכול ריגול, הגנת הגבולות ומניעת חתרנות.
מאז 2022 הפך לחלק משירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
באוקטובר 2014 הראדה העליונה של אוקראינה שינתה את גבולות המחוזות סלביאנוסרב ונובואיידר.
בנובמבר 2014 ממשלת אוקראינה אשררה את גבולות המחוזות שאינם נמצאים בשליטתהּ.
נתוני האוכלוסייה במחוזות ובערים מסתמכים על נתוני הוועדה הממלכתית לסטטיסטיקה של הרפובליקה העממית של לוגנסק מ־1 ביוני 2016.
הממשלה הבדלנית של הרפובליקה אישרה שימוש הן במטבע האוקראיני, ההריבניה והן במטבע הרוסי, הרובל.
במאי 2014 הוקם הבנק הלאומי של לוגנסק שהוא הבנק המרכזי והסמכות המוניטרית הבלעדית ברפובליקה.
מיד לאחר הכרזת העצמאות החד צדדית ניהלו השלטונות הבדלניים הליך הלאמה של כל הנכסים הממשלתיים של אוקראינה במחוז לוהנסק.
בפברואר 2015 חברת נפטוגז האוקראינית הפסיקה לספק גז לאזור דונבאס, במקום זאת גזפרום הרוסית החלה לספק את הגז לאזורים אלה.
הרפובליקה הסינית משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מהרפובליקה הסינית 14 מדליות, מתוכן שלוש מדליות זהב.
הרפובליקה הסינית משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי מהרפובליקה הסינית במדליה במשחקי החורף.
הרפובליקה הסינית מתחרה בשם "טאיפיי הסינית" ותחת דגל הוועד האולימפי המקומי לאור החלטה של הוועד האולימפי הבינלאומי משנת 1979. במידה ואחד מספורטאי הרפובליקה הסינית זוכה במדליית זהב מנוגן המנון הוועד האולימפי הבינלאומי בטקס המדליות.
המשלחת הראשונה של הרפובליקה הסינית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת זכתה בשלושה מדליות כסף.
ספורטאי המשלחת קצרו הישגים גם בענפים אתלטיקה עם סיום במקום השישי בגמר קפיצה לגובה לנערים, ובדמינטון עם העפלה לרבע גמר בטורניר הנערים.
המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענפים ג'ודו, טאקוונדו, טניס, קליעה ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג היא הגדולה ביותר שהרפובליקה הסינית שלחה עד כה.
המשלחת מנתה 47 ספורטאים שהתחרו ב-15 ענפים.
המשלחת זכתה בשמונה מדליות, מתוכן שלוש מדליות זהב.
המשלחת שיפרה את הישגיה באופן משמעותי בענף הטאקוונדו עם זכייה בשתי מדליות זהב בקטגוריות משקל 55 ק"ג לנערים ו-49 ק"ג לנערות, מדליית כסף בקטגוריית משקל עד 48 ק"ג לנערים ומדליית ארד בקטגוריית משקל עד 44 ק"ג לנערות.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענפים הרמת משקולות עם זכייה מדליית זהב בקטגוריית משקל עד 58 ק"ג לנערות וסיום במקום השישי בקטגוריית המשקל עד 56 ק"ג לנערים, אגרוף עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל בינוני לנערות, וגולף עם זכייה במדליית כסף בטורניר הנערות ודירוג במקום החמישי בטורניר הזוגות המעורב.
בענף האתלטיקה המשלחת זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר לנערים, והעפילו לארבעה גמרים בהם דורגו במקום השביעי בקפיצה לרוחק לנערים והליכה תחרותית למרחק 10 ק"מ לנערים, מקום שמיני בקפיצה לגובה לנערות, ומקום 12 בהליכה תחרותית למרחק של 5 ק"מ לנערות.
ספורטאי המשלחת קצרו הישגים בענפים בדמינטון עם דירוג במקום הרביעי בטורניר הנערות, טניס שולחן עם דירוג במקום הרביעי בטורניר הנערים ומקום חמישי בטורניר הנערות וטורניר הזוגות המעורב.
המשלחת דורגה במקום השביעי בענפים קליעה בטורניר הנערים בירי ברובה אוויר למרחק של 10 מטרים, ושחייה במשחה 200 מטר לנערים בסגנון שחיית חזה.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים ג'ודו, טריאתלון, כדורסל, כדורעף חופים, קשתות ושיט.
הרפובליקה הסינית השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק.
המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענפים החלקה מהירה במסלול קצר, לוז' וסקי אלפיני וסיימה בין המקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
בדומה לאולימפיאדת הנוער אינסברוק, המשלחת לא רשמה הישגים משמעותיים בענפים לוז', סקי אלפיני וסקלטון וסיימה בין המקומות האחרונים.
בענף ההוקי קרח השתתפה בתחרות הכישורים ולא העפילה לגמר.
הרפובליקה הספרדית הראשונה הייתה רפובליקה קצרת ימים, שהוקמה ב-11 בפברואר 1873 בעקבות התפטרותו של אמדאו הראשון, מלך ספרד, ופורקה כעבור תקופה קצרה, ב-29 בדצמבר 1874, בהפיכה צבאית, שהעלתה לשלטון את אלפונסו השנים עשר מבית בורבון.
בשנת 1866 הפרוגרסיסטים והדמוקרטים חתמו על "ברית אוסטנדה" נגד איזבלה השנייה, מלכת ספרד.
וזאת כשבעיני ספרדים רבים המלך לא נחשב לגיטימי - לא בעיני האצילים, לא בעיני הליברלים ולא בעיני הרפובליקנים.
המלך אמדאו ויועציו שאפו להשכנת משטר המבוסס בעיקרו על שתי מפלגות גדולות - ליברלית ושמרנית, אך תהליך התפרקות הגוש הליברלי מהפכני מנע זאת.
הרפובליקה נולדה ללא משענת אמיתית חברתית או פוליטית.
למפלגות הרפובליקניות היו אוהדים ותומכים משלהם.
המעמדות העממיים התחילו לפנות יותר אל תנועות הפועלים.
הכוחות הפוליטיים ששלטו למעשה בכיפה במדינה - (הכנסייה, הצבא, הבנקאים ובעלי המפעלים הגדולים) התנגדו לרפובליקה ולרעיונות החברתיים המתקדמים שהיא ייצגה.
הנשיא הראשון היה אסטנסילאו פיגראס.
אחרי הניצחון הרפובליקני בבחירות, הרוב הפדרליסטי העניק את רסני השלטון לפרנסיסקו פי אי מרגל, ההוגה הראשי של הפדרליזם הרפובליקני, שעקרונותיו מצאו ביטוי בהצעה לחוקה הפדרלית משנת 1873.
הצעת החוקה קבעה הפרדת הכנסייה מהמדינה וכן מודל של פדרציה של 15 (יחד עם קובה ופוארטו ריקו - 17) מדינות אוטונומיות: אנדלוסיה העליונה, אנדלוסיה התחתונה, אראגון, אסטוריאס, האיים הבלאריים, האיים הקנריים, קסטיליה החדשה, קסטיליה הישנה, קטלוניה, אקסטרמדורה, גליסיה, מורסיה, נווארה, ולנסיה וארץ הבסקים.
ספרד הייתה שרויה בסכסוכים חברתיים ופוליטיים מתמידים.
המתחים החברתיים עלו והתבטאו בצורת שביתות פועלים ופשיטות של איכרים על אדמות בעלי האחוזות, שהתחזקו בגלל תופעת הקנטונליזם.
בנוסף שני עימותים צבאיים הקשו עוד יותר על הדו קיום בשלום: המרד בקובה החל משנת 1868 והמלחמה הקרליסטית השלישית שפרצה ב-1872.
אחרי נפילתו של פי אי מרגל, שהוחלף בראש הרפובליקה על ידי ניקולס סלמרון, המשטר נטה לגישה שמרנית יותר.
ערים רבות הכריזו עצמן רפובליקות או קנטונים עצמאיים באזורים ולנסיה, מורסיה ואנדלוסיה: קסטיון, ולנסיה, אלקוי, אליקנטה, טורבייחה, אלמנסה, קרטחנה, גרנדה, מאלגה, באילן, אנדוחר, חאאן, סביליה, קדיס, אלחסירס וסלמנקה, כשהבולטות בהן היו אלקוי וקרטחנה.
הרבה מהן הכריזו מלחמה נגד המדינה המרכזית ובמקרים מסוימים אפילו על מלחמה ביניהן.
קרטחנה המשיכה בהתנגדות עד 12 בינואר 1874 מפני שהייתה מבצר צבאי ובסיס ימי וצוותי הספינות הטובות ביותר של הצי הצבאי הצטרפו למרד.
סלמרון התפטר אחרי שסירב לחתום על גזר דין המוות שנפסקו נגד שני נאשמים במרד הקנטונלי.
הקורטס החליפו אותו בקסטלאר והעניקו לו סמכויות חריגות על מנת שימצא פתרון למשברים הפוליטיים והצבאיים החמורים שאיימו על ספרד.
הוא השהה את הערבויות החוקתיות והחליט למשול באמצעות צווים.
הקראולים של קובה עברו בינתיים מדרישות לאוטונומיה למאבק למען עצמאות פוליטית מלאה.
בעלי האחוזות הגדולים מקובה, בתמיכת ארצות הברית, לא היו מוכנים לקבל לא את המשטר הפוליטי שהוקם בספרד עקב מהפכת 1868, ולא את ביטול העבדות.
בחיק התנועה לעצמאות פרץ ריב בין בעלי המטעים העשירים ובין שאר הקובנים שהיו בעד סוף משטר העבדות.
המלחמה הקרליסטית השלישית פרצה כמה חדשים אחרי הכרזת הרפובליקה הראשונה והתפשטה במהירות.
הטוען לכתר קרלוס השביעי גייס 45,000 אנשים חמושים.
ב-16 ביוני 1872 הקים מחדש את הפורומים הקטלנים, הארגונים ונלנסיאנים שבוטלו על ידי המלך פליפה החמישי וייסד ממשלה באסטליה, גרעין של מדינה קרליסטית עם מוניקפיומים ומשלחות מאורגנות לפי כללי המשטר הפורלי, המגנים על השפות המקומיות ועל המוסדות המסורתיים שהיו קיימים לפני 1700.
המרד צלח בקטלוניה, בנווארה ובארץ הבסקים וכן בכמה נקודות בודדות בשאר המדינה.
הכוחות הקרליסטיים קנו שליטה באזורים הכפריים אך לא בערים, והקמת מדינה קרליסטית הצריכה כיבושה של לפחות עיר חשובה אחת.
אז הצבא הקרליסטי הטיל מצור על בילבאו, אולם העיר הצליחה לעמוד מולו עד להגעת הכוחות של אלפונסו.
תבוסת הקרליסטים התרחשה ב-1876, כאשר הספרדים התגברו כבר על רבים מקשיי התקופה המהפכנית והתחוללה רסטורציה של מונרכיה ליברלית בהנהגת אלפונסו השנים עשר.
המשטר המלוכני החדש שלח צבא של 150,000 חיילים נגד 33,000 המתנדבים הקרליסטים שנשקם היה מצומצם ושהיו בלתי מאורגנים.
אלפונסו הלך מניצחון לניצחון עד לקרב המכריע במונטחורה ולכיבוש אסטייה ב-16 בפברואר 1876 על ידי צבאו של הגנרל פרננדו פרימו דה ריברה.
הטוען לכתר קרלוס השביעי נמלט לצרפת וכך המלחמה הקרליסטית הגיעה לסיומה.
השלכות מלחמה זו היו בעיקר ביטול הפורומים הבסקים ב-1876, מה שדחף להיווצרות האקלים המתאים ללידתה כעבור זמן קצר של הלאומנות הבסקית.
הסמכויות החריגות של קסטלאר הסתיימו בינואר 1874. הרוב הפרלמנטרי בהנהגתו של פי אי מרגל, נטה להדיח את קסטלאר ולהחזיר את העקרונות הפדרליים.
לעומת זאת הבורגנות התעשייתית והבנקאית פנתה אל הצבא עם דרישה "להחזיר את הסדר הציבורי".
ב-3 בינואר הגנרל פביה, קפטן כללי של מדריד הנהיג הפיכה צבאית.
בראש קבוצה של המשמר האזרחי (לה גוארדיה סיביל) כבש את בניין הפרלמנט ופיזר את הקורטס.
הממשלה ונשיאות הרפובליקה עברו לידי הגנרל סראנו.
הנשיא החדש לקח אמצעים להחזרת הסדר במדינה: ביטל את החוקה משנת 1869, הוציא מחוץ לחוק את סניפי האינטרנציונל של הפועלים, הטיל הגבלות על הזכות להתאגד, סגר מספר "מועדונים" (שהיו למעשה מקומות לאסיפות פוליטיות) וסגר את העיתונים הרפבוליבקנים.
בנסיבות אלה קנובס דל קסטיליו הכין את החזרת המונרכיה הבורבונית.
הוא השיג את התפטרותה הרשמית של איזבלה השנייה לטובת בנה, אלפונסו ופרסם בפומבי את "ההודעה בסנדהרסט" שבו הנסיך היורש הבטיח משטר חוקתי.
ב-29 בדצמבר 1874 הפיכה צבאית נוספת (pronunciamento) בהנהגת הגנרל ארסניו מרטינס-קמפוס אנטון בסגונטה, הכריזה על אלפונסו השנים עשר כמלך ספרד.
הרפובליקה העממית של דרום יורקשייר הוא כינוי שניתן לעיתים קרובות לאזור דרום יורקשייר, שהיה תחת שלטון של הצד השמאלי של המפה הפוליטית.
הביטוי איבד את מרבית הרלוונטיות שלו לאחר מיתוג מחודש שעברה מפלגת הלייבור, המפלגה קיבלה את שמה החדש "הלייבור החדש", החל להציג עמדות מרכזיות ומתונות יותר ואף הורידה את כוחם של אנשי השמאל הרדיקלי במפלגה.
חרך העובדה שמיתוג זה נעשה כבר ב-1997 מפלגת הלייבור החדש עד לבחירות הכלליות שנערכו ב-2015 מרבית תושבי דרום יורקשייר עדיין הצביעו ברובם למפלגת הלייבור.
הרפובליקה העממית של בנין הייתה מדינה סוציאליסטית ששכנה במפרץ גינאה באפריקה, אשר לימים הפכה לבנין של ימינו.
הרפובליקה העממית הוקמה ב-30 בנובמבר 1975, לאחר ההפיכה ב-1972 ברפובליקת דהומיי.
המדינה התקיימה עד ה-1 במרץ 1990, עם אימוץ חוקה חדשה וביטול המרקסיזם – לניניזם במדינה בשנת 1989.
ב-26 באוקטובר 1972, הכוחות המזוינים בראשות המפקד מתייה קריקו הפילו את הממשלה בהפיכה, השעו את החוקה ופיזרו את האספה הלאומית ואת מועצת הנשיאות.
ב-30 בנובמבר 1972 קריקו פרסם את הנאום המרכזי של פוליטיקה חדשה לעצמאות לאומית.
המינהל הטריטוריאלי עבר רפורמה, ראשי ערים וסגנים החליפו מבנים מסורתיים (ראשי כפרים, מנזרים, כמרים אנימיסטים וכו').
ב-30 בנובמבר 1974, לפני אספה של נכבדים המומים בעיר אבומה, הוא נשא נאום שהכריז על הצטרפותה הרשמית של ממשלתו למרקסיזם – לניניזם.
עד מהרה הוא יישר קו עם ברית המועצות.
המפלגה המהפכנית העממית של בנין, שתוכננה כמפלגת חלוץ, הוכרזה באותו יום כמפלגה החוקית היחידה במדינה.
השנה הראשונה לממשלה המרקסיסטית עמדה בסימן טיהורים במנגנון המדינה.
הנשיא קריקו גינה ולעיתים הוציא להורג נציגים שונים של המשטר הפוליטי לשעבר, וכמה מעובדיו: סרן מישל אייפקה, שר הפנים, נידון למוות והוצא להורג באשמת ניאוף עם אשת ראש המדינה.
הוא נורה, ופעילים הוזמנו להתייצב ליד גופתו.
ב-30 בנובמבר 1975, עם יום השנה הראשון לנאומו של אבומיי, שינה קריקו את שם המדינה לבנין, על שם האימפריה הבנינית שפרחה פעם בניגריה השכנה.
היום הלאומי נקבע ל-30 בנובמבר בהתייחס לשלושה ימים של 1972, 1974 ו-1975, שכונו על ידי המשטר שלושת המפוארים.
בינואר 1977 נכשל ניסיון הפיכה, שנקרא מבצע שרימפס, שהובל על ידי שכיר החרב בוב דנארד ונתמך על ידי צרפת, גבון ומרוקו מה שגרם להקשחת המשטר, אשר נע באופן רשמי לעבר דרכה של ממשלה- מפלגה פוליטית.
החוקה אומצה ב-26 באוגוסט של אותה שנה, סעיף 4 הקובע:הרפובליקה העממית של בנין, הדרך להתפתחות היא סוציאליזם.
הבסיס הפילוסופי שלו הוא המרקסיזם-לניניזם המיושם בצורה מלאת חיים ויצירתית על מציאות בנין.
כל פעילויות החיים החברתיים הלאומיים ברפובליקה העממית של בנין מאורגנות בדרך זו בהנהגת המהפכה של בנין, חלוץ ניתוק של המונים מנוצלים ומדוכאים, הליבה המובילה של העם הבניני בכללותו ומהפכתו.
חוק יסוד הקים כינוס לאומי כל יכול.
האופוזיציה נלחמה, ואסירים פוליטיים נשארו במעצר במשך שנים ללא משפט.
הבחירות נערכו במערכת יישומים ייחודיים.
נערכו קמפיינים לפיתוח כפרי ולשיפור החינוך.
הממשלה גם נקטה מדיניות של השראה אנטי-דתית, על מנת להשמיד כישוף, כוחות רשע ואמונות מוטעות (וודו, דת מסורתית שהתבססה היטב בדרום, הייתה אסורה ).
בנין קיבלה רק תמיכה צנועה ממדינות קומוניסטיות אחרות, ואירחה כמה צוותים משיתופי פעולה בקובה, גרמניה המזרחית, ברית המועצות וקוריאה הצפונית.
בנין ניסתה ליישם תוכניות מקיפות של פיתוח כלכלי וחברתי מבלי להשיג תוצאות.
ניהול כושל ושחיתות ערערו את כלכלת המדינה.
אסטרטגיית התיעוש על ידי השוק הפנימי של בנין גרמה להחמרת חוב זר.
שלושת הנשיאים לשעבר, אובר מאגה, סורו מיגן אפיתיה, וג'סטין אהומדגבה (נכלא בשנת 1972) שוחררו בשנת 1981.
בשנת 1986, המצב הכלכלי בבנין הפך לקריטי: המערכת, שלמרבה האירוניה, שכונתה כבר מרקסיזם-בניניזם, ירשה את הכינוי לקסיזם – לניניזם.
אמרה פופולרית טענה כי מספר התומכים ששוכנעו על ידי המשטר אינו עולה על שתים עשרה.
החקלאות לא הייתה מאורגנת, הבנק המסחרי של בנין נהרס, והקהילות היו משותקות במידה רבה בגלל חוסר תקציב.
בחזית הפוליטית, הפרות זכויות האדם, עם מקרים של עינויים של אסירים פוליטיים, תרמו למתיחות חברתית: הכנסייה והאיגודים התנגדו באופן גלוי יותר למשטר.
תוכניות של קרן המטבע הבינלאומית (IMF) הטילו בשנת 1987 צעדים כלכליים דרקוניים: היטל נוסף של 10% על שכר, הקפאת שכירות ופרישה חובה.
ב-16 ביוני 1989 חתמה הרפובליקה העממית של בנין עם קרן המטבע על תוכנית התאמה ראשונה בתמורה למתקן התאמה מבני משופר (ESAF) של 21.9 מיליון זכויות משיכה מיוחדות של קרן המטבע.
תוכננו: צמצום בהוצאות הציבור וברפורמת המס, הפרטות, ארגון מחדש או חיסול של מפעלים ציבוריים, מדיניות ליברליזציה וחובת כניסה להלוואות אלה בשיעורי זיכוי.
הסכם קרן המטבע הביא לשביתה מאסיבית של סטודנטים ואנשי צוות, המחייבת תשלום משכורתם ומלגותיהם.
ב-22 ביוני 1989 חתמה המדינה על הסכם תזמון מחדש לראשונה עם מועדון פריז, בסכום כולל של 199 מיליון דולר ובנין קיבלה הפחתה של 14.1% מחובותיה.
התוצר הריאלי לנפש בבנין גדל בכ-0.3% לשנה בין השנים 1975–1989. בעוד שקצב צמיחה זה חלש למדי בסטנדרטים מוחלטים, הוא היה מעט מעל הנורמה באפריקה שמדרום לסהרה - התוצר הריאלי לנפש באזור כולו ירד בכ-1.0% בשנה באותה תקופה.
המהומה החברתית והפוליטית, המצב הכלכלי הקטסטרופלי ונפילתם של המשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה הביאו את הנשיא קריקו להסכים להפיל את משטרו.
בפברואר 1989, מכתב פסטורלי עליו חתמו אחד עשר בישופים של בנין הביע את גינוי הרפובליקה העממית.
ב-7 בדצמבר 1989 הוביל קריקו והפתיע את העם בהצהרה רשמית בה הודיע על נטישת המרקסיזם – לניניזם, על חיסול הלשכה המדינית ועל סגירת הוועדה המרכזית של המפלגה.
הממשלה קיבלה את הקמת ועידה לאומית המפגישה בין נציגים של תנועות פוליטיות שונות.
הוועידה נפתחה ב-19 בפברואר 1990: קריקו התבטא באופן אישי ב-21 בפברואר, כשהוא מכיר בפומבי בכישלון מדיניותו.
עבודת הוועידה החליטה לנסח חוקה חדשה ולהקים תהליך דמוקרטי הניתן על ידי ממשלה זמנית שהופקדה בידי ראש ממשלה.
קריקו נותר ראש המדינה באופן זמני.
קריקו אמר ב-28 בפברואר לתשומת ליבה של הוועידה: "אני מקבל את כל מסקנות עבודתכם."
בשנת 1990 הוקמה ממשלת מעבר, שסללה את הדרך להחזרתה של מערכת רב-מפלגתית.
החוקה החדשה אומצה במשאל עם בדצמבר 1990. השם הרשמי של בנין נשמר למדינה, שהפכה לרפובליקה של בנין.
בבחירות לנשיאות במרץ 1991 ניצח ראש הממשלה ניקור סוגלו את קריקו וזכה ב-67.7% מהקולות.
קריקו קיבל את התוצאה ועזב את תפקידו.
הוא הפך שוב לנשיא כאשר הביס את סוגלו בבחירות הבאות במרץ 1996, לאחר שבינתיים הפיל את כל ההתייחסויות למרקסיזם ולאתאיזם והפך לכומר אוונגליסטי.
חזרתו לשלטון לא כללה חזרה של משטר מרקסיסט-לניניסטי בבנין.
הרפובליקה הסינית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) בשם "סין", ועד אולימפיאדת לונדון (1948).
היא לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים.
יחד עם זאת, משלחת מטעמה השתתפה כבר בטקס הפתיחה של אולימפיאדת פריז (1924).
אבל, ארבעת הטניסאים בחרו לפרוש מאותם משחקים ולא התחרו בהם.
בסיום מלחמת האזרחים הסינית, הרפובליקה הסינית התפצלה לשתי מדינות נפרדות.
הרפובליקה העממית של סין הוקמה על מרבית שטחה של סין, ואילו הרפובליקה הסינית נותרה רק באי טאיוואן ובמספר איים קטנים בסביבתו.
בעקבות הפיצול הרפובליקה העממית הקימה ועד אולימפי לאומי שייצג אותה.
אבל, הרפובליקה הסינית החרימה את המשחקים מאחר שלא הכירה ברפובליקה העממית.
לאחר מכן, הוועד האולימפי הבינלאומי הודיע לוועד האולימפי של הרפובליקה הסינית כי מאחר שהוא אינו מייצג את התאחדויות הספורט הפועלות בסין, הוא נדרש לשנות את שמו.
לפיכך, הוועד נוסד מחדש בשם "הוועד האולימפי של הרפובליקה הסינית".
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) נטל חלק ספורטאי סיני יחיד, האתלט ליו צ'אנגצ'ון, שהתחרה בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
בהמשך שלחה הרפובליקה הסינית משלחות גדולות יותר.
המשלחת לאולימפיאדת ברלין (1936) הייתה הגדולה ביותר ומנתה 54 ספורטאים בעוד המשלחת לאולימפיאדת לונדון (1948) מנתה 31 ספורטאים.
המשלחות באותה עת לא הגיעו להישגים משמעותיים.
הרפובליקה הסלובקית הראשונה (בסלובקית: Prvá Slovenská republika) אשר נודעה גם בשם המדינה הסלובקית (Slovenský štát) הייתה מדינת חסות של גרמניה הנאצית בין ה-14 במרץ 1939 וה-4 באפריל 1945. החלק הסלובקי של צ'כוסלובקיה הכריז על עצמאותו יום לפני ההשתלטות הגרמנית על בוהמיה ומוראביה.
הרפובליקה הסלובקית שלטה ברוב השטחים שבהם קיימת כיום סלובקיה מלבד חלקיה הדרומיים שנמסרו להונגריה בשנת 1938. זו הייתה הפעם הראשונה שסלובקיה הייתה מדינה עצמאית רשמית.
הרפובליקה הסלובקית נמשלה על ידי משטר חד-מפלגתי של מפלגת העם הסלובקית.
סלובקיה שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית וחיילים סלובקיים השתתפו בכיבוש פולין בספטמבר 1939 ובמבצע ברברוסה בשנת 1941. בשנים 1942–1945 גורשה מרבית האוכלוסייה היהודית בסלובקיה למחנות השמדה בפולין.
לאחר פעולות מחאה אנטי-נאציות של פרטיזנים סלובקים גרמניה סיפחה אליה את סלובקיה, והסיפוח עורר התקוממות סלובקית גדולה נגד הגרמנים.
הרפובליקה נכבשה על ידי ברית המועצות בשנת 1945, ושטחיה צורפו שוב לצ'כוסלובקיה.
שמה הרשמי של המדינה היה "המדינה הסלובקית" (Slovenský štát) מ-14 במרץ עד ל-21 ביולי בשנת 1939 (יום אימוץ חוקת סלובקיה).
לאחר מכן שונה שמה ל"הרפובליקה הסלובקית" (Slovenská republika), ומכונה לעיתים כ"הרפובליקה הסלובקית הראשונה" (Prvá Slovenská republika), כדי להבדיל בינה ובין סלובקיה של ימינו.
לאחר ועידת מינכן בשנת 1938, סלובקיה השיגה אוטונומיה בצ'כוסלובקיה, אך העבירה את שטחיה הדרומיים להונגריה בעקבות בוררות וינה הראשונה.
בזמן שהקנצלר הנאצי אדולף היטלר התכונן לפלוש לבוהמיה ומוראביה, היו לו תוכניות אחרות עבור סלובקיה.
הגרמנים בתחילה קיבלו מידע מוטעה מההונגרים כי סלובקיה רוצה להצטרף להונגריה.
גרמניה החליטה להפוך את סלובקיה למדינת הבובה שלה, ולמקם בתוכה בסיסים צבאיים עבור הפלישה לפולין.
ב-13 במרץ 1939, היטלר הזמין את יוזף טיסו (לימים נשיא וראש ממשלת סלובקיה) לברלין ודחק בו להכריז על עצמאותה של סלובקיה.
הוא הוסיף כי אם יסרב, לא תהיה לגרמניה שום עניין בגורל המדינה.
במהלך השיחה, יואכים פון ריבנטרופ, שר החוץ הגרמני לשעבר, העביר להיטלר דו"ח האומר כי כוחות הונגרים מתקרבים לגבולם עם סלובקיה.
יום למחרת סלובקיה הכריזה על עצמאותה.
ב-29 במרץ 1939, הונגריה, אשר כבשה את מחוז זקרפטיה מידי צ'כוסלובקיה, תקפה את סלובקיה משם בעזרת צבאה הגדול, שבזכותו השיגה שטח בגודל 1,697 קמ"ר, ו-70,000 תושבים מהמדינה החדשה.
סלובקיה הייתה מדינת הציר היחידה, חוץ מגרמניה, שהשתתפה בכיבוש פולין.
כאשר תכנן הוורמאכט הגרמני את הפלישה לפולין, הוא ביקש את עזרת סלובקיה.
משום שהצבא הסלובקי היה קיים רק חצי שנה, הוא הקים קבוצת לחימה קטנה, אשר כללה מעט חיילים.
הקבוצה הצליחה לעבור את נובי סונץ' ומעבר דוקלה, ולאחר מכן כמעט להגיע אל דמביצה ולטרנוב.
הכוחות הסלובקים בלחימה בברית המועצות
הצבא הסלובקי השתתף במלחמה בחזית המזרחית, נגד ברית המועצות בשנים 1941–1945. הכוח שנשלח לברית המועצות כלל 45,000 חיילים, זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית.
המשלחת שנשלחה לתקוף במזרח צורפה לארמייה ה-17 הגרמנית, ולאחר מכן הועברה לידי פיקוד גרמני ישיר.
יחידה זו נלחמה עם הארמייה ה-17 עד יולי 1941, בעיקר במערכה באומן.
עד שנת 1942 המשלחת המשיכה לתקוף בברית המועצות, ובשנת 1944 פורקה מכיוון שנחשבה ללא פעילה.
ב-29 באוגוסט 1944, המרד הסלובקי פרץ בבאנסקה ביסטריצה תחת פיקודו של יאן גוליאן נגד משטרו הדיקטטורי של יוזף טיסו.
המורדים כבשו חלקים גדולים במזרח ובמרכז סלובקיה בעזרת צבא אשר כלל 78,000 חיילים (18,000 בתחילת המלחמה).
לאחר חודשיים של לחימה הצליח הצבא הגרמני לדכא את המרד, לאחר שחלק גדול מן החיילים הוצאו להורג, כולל גוליאן בעצמו.
למרות ניצחנו של הצבא הגרמני ופירוקו של המרד, פעולות המרד המשיכו עד הקרב על ברטיסלאבה בשנת 1945.
מההתחלה, סלובקיה הייתה תחת השפעה גרמנית רבה.
הסכם הגנה בין המדינה הסלובקית לבין גרמניה הנאצית נחתם ב-23 במרץ 1939, הנותן להיטלר שליטה חלקית על מדיניות החוץ, הכלכלה והצבא של סלובקיה.
הוורמאכט הקים באוגוסט 1939 את מה שמכונה "אזור ההגנה" במערב סלובקיה, שלמעשה היה אזור שממנו יכול היה לתקוף את פולין מספר חודשים לאחר מכן.
ב-6 בדצמבר 1940 נחתם הסכם הסחר והניווט הסובייטי–סלובקי.
ביוני 1941 הצטרפה סלובקיה למבצע ברברוסה ולפלישה לברית המועצות.
הבעיה הקשה ביותר במדיניות החוץ של הרפובליקה הסלובקית הייתה הונגריה, אשר סיפחה לעצמה שליש משטח סלובקיה לאחר בוררות וינה הראשונה.
במשך שנים ניסתה סלובקיה לשנות את ההסכמים על השטחים שניתנו להונגריה, אך גרמניה לא אפשרה לה זאת.
היחסים בין המדינות נותקו לאחר השתתפותה של סלובקיה בפלישה לפולין.
אחרי הפלישה התרחבה הרפובליקה הסלובקית וכללה חלקים מפולין.
2.6 מיליון נפשות חיו בתוך גבולות סלובקיה בשנת 1940, אשר 85% מהם הכירו בעצמם כסלובקים.
בבירת המדינה לשעבר, ברטיסלאבה, התגוררו כ-130,000 אנשים.
הרפובליקה הסלובקית הראשונה הייתה מדינה טוטליטרית אשר הנאציזם הגרמני היה חלק ממנה.
היסטוריונים רבים הכירו במדינה לשעבר כמדינת פשיזם קלריקלי.
הממשלה הסלובקית תמכה גם באנטישמיות ופרסמה מספר חוקים האוסרים על היהודים להשתתף בחיי הציבור ושלחה רבים למחנות הריכוז בפולין .
זמן קצר לאחר עצמאותה של הרפובליקה הסלובקית, החלה המדינה לתקוף את היהודים ולגרש אותם למחנות הריכוז וההשמדה.
היהודים שנותרו בסלובקיה חויבו לשאת את הטלאי הצהוב על בגדיהם, וסבלו מרדיפות על ידי המשטר.
באוקטובר 1941 גורשו מברטיסלאבה כ-15,000 יהודים.
סלובקיה הייתה אחת מהמדינות שהסכימה לפתרון הסופי הגרמני ולגרוש כל יהודיה.
רוב היהודים שחיו ברפובליקה הסלובקית גורשו לאושוויץ-בירקנאו.
גירוש היהודים מסלובקיה החל ב-25 במרץ 1942 אך נעצר באוקטובר אותה השנה 58,000 יהודים כבר גורשו לאושוויץ.
גירוש יהודי סלובקיה התחדש בספטמבר 1944 כאשר הצבא הסובייטי הגיע לגבול סלובקיה והתרחש המרד הסלובקי .
כתוצאה מאירועים אלה החליט הוורמאכט לפלוש לסלובקיה במקביל לפלישה להונגריה במרץ 1944. במהלך הכיבוש הגרמני גורשו כ-11,000-13,500 יהודים וכ-5,000 נכלאו.
הגירושים נמשכו עד הקרב על ברטיסלאבה באפריל 1945.
לאחר המרד הסלובקי באוגוסט 1944, כבשו הגרמנים את המדינה.
במרץ 1945, בעזרת כוחות רומנים וצ'כוסלובקים הצליח הצבא הסובייטי לכבוש את סלובקיה מידי הגרמנים.
שטחי סלובקיה לשעבר הועברו לצ'כוסלובקיה במאי 1945.
הרפובליקה הסלובקית הראשונה חדלה מלהתקיים ב-4 באפריל 1945 כאשר הצבא האדום כבש את ברטיסלאבה.
חברי הממשלה הסלובקית נמסרו לידי שלטונות צ'כוסלובקיה ולאחר מכן הוצאו רובם להורג באשמה של שיתוף פעולה עם האויב.
הרפובליקה העממית של קוריאה (PRK) (קוריאנית: 조선인민공화국) הייתה ממשלת מעבר קצרת-ימים שהוקמה לאחר כניעת האימפריה היפנית בסיומה של מלחמת העולם השנייה.
הממשלה הוקמה ב-6 בספטמבר 1945, כשקוריאה חולקה לשני אזורי כיבוש: הסובייטים שלטו בצפון, והכוחות האמריקאיים שלטו בדרום.
הממשלה הקוריאנית הזמנית שאפה ליישם שלטון סוציאליסטי רדיקלי, שהתבסס על ועדות עממיות .
המשטר הצבאי האמריקאי הוציא את פעולות הממשלה הזמנית מחוץ לחוק ב-12 בדצמבר, בעוד שבצפון המנהל האזרחי הסובייטי שיתף פעולה עם אידאולוגיות הרפובליקה והפך אותן לחלק מן הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית).
ב-15 באוגוסט 1945, האימפריה היפנית נכנעה לבעלות הברית, מה שהוביל לסיומה של מלחמת העולם השנייה.
השלטון האימפריאלי היפני ביקש שממשלה חדשה תוקם כדי להבטיח את שלומם של אזרחיהם לאחר שהכיבוש יגמר.
בזמן שברית המועצות המשיכה להילחם בצ'ונגג'ין, אנדו ריוסקו, ששירת כגנרל בממשלת יפן, פנה אל הפוליטיקאי הקוריאני ליו וון-היונג במטרה שיקים ממשלה זמנית בקוריאה.
בזמן שלטונו של ליו, הוקמה ועידה חדשה (CPKIׂ), ועידה שתמכה בעצמאות קוריאה.
ב-28 באוגוסט 1945, הוועידה הודיעה שהיא הממשלה הזמנית בקוריאה.
תשעה ימים לאחר מכן הממשלה החדשה הקימה את הרפובליקה העממית של קוריאה.
בעקבות הקמת המשטר הצבאי של ארצות הברית בקוריאה והמנהל האזרחי הסובייטי במהלך החודשים אוגוסט וספטמבר 1945, הממשלה פורקה ב-8 בפברואר 1946.
הרפובליקה העממית של אנגולה (בפורטוגזית: República Popular de Angola) הייתה המדינה הסוציאליסטית המוצהרת ששלטה באנגולה מעצמאותה ב-1975 עד 25 באוגוסט 1992, במהלך מלחמת האזרחים באנגולה.
המשטר הוקם ב-1975, לאחר שאנגולה הפורטוגזית, מדינה אוטונומית, קיבלה עצמאות מפורטוגל באמצעות הסכם אלבור.
המצב במדינה האוטונומית האפריקאית הגדולה האחרת לשעבר של פורטוגל, הרפובליקה העממית של מוזמביק, היה דומה.
לאומה שזה עתה נוסדה היו יחסי ידידות עם ברית המועצות, קובה והרפובליקה העממית של מוזמביק.
המדינה נשלטה על ידי התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA), שהייתה אחראית על המעבר למדינה חד-מפלגתית מרקסיסטית-לניניסטית.
הקבוצה נתמכה הן על ידי קובה והן על ידי ברית המועצות, וכן ממדינות ברית ורשה.
ממשלת אנגולה ניהלה את תפוקת הנפט שלה ביעילות.
המאזן המסחרי נותר רווחי והחוב החיצוני נשמר בגבולות סבירים.
נעשה מאמץ גדול בתחום חינוך מבוגרים ואוריינות, במיוחד במרכזים עירוניים.
ב-1986 עלה מספר התלמידים בבית הספר היסודי על מיליון וחצי, וכמעט חצי מיליון מבוגרים למדו קרוא וכתוב.
שפת ההוראה נותרה פורטוגזית בעיקרה, אך נעשו ניסויים להחדיר לימוד שפות אפריקאיות מקומיות משנות הלימוד הראשונות.
היחסים בין הכנסיות למפלגת השלטון נותרו רגועים יחסית.
קבוצת מתנגדים, האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA), בראשות ז'ונאס סאווימבי, הציתה מלחמת אזרחים עם MPLA, בגיבוי משני של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה וארצות הברית, הוקמה הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אנגולה בניגוד לרפובליקה העממית של אנגולה.
ארצות הברית עשתה כל שביכולתה על מנת למנוע את התפשטות הקומוניזם באפריקה וזו הדוגמה הגדולה ביותר.
מלחמת אזרחים זו ייצגה את אחד מעימותי הפרוקסי האלימים ביותר של המלחמה הקרה, שהביאה ל-1.4-1.5 מיליון הרוגים בשנים 1975–2001, וגרמה לעקירה פנימית של יותר מארבעה מיליון בני אדם.
בינואר 1984 נוהל משא ומתן על הסכם.
דרום אפריקה השיגה מאנגולה הבטחה להסיר את תמיכתה ב-SWAPO (תנועת העצמאות הנמיבית שהוקמה באנגולה מאז 1975) בתמורה לפינוי כוחות דרום אפריקה מאנגולה.
למרות הסכם זה, דרום אפריקה, בתואנה של רדיפה אחר כוחות גרילה של SWAPO, ערכה מבצעים רחבי היקף על אדמת אנגולה בכל פעם ש-UNITA הייתה מותקפת על ידי כוחות ממשלת אנגולה.
במקביל, דרום אפריקה ארגנה פיגועים באנגולה.
במאי 1985 יירט סיור אנגולי יחידת כוחות מיוחדים דרום אפריקאית במאלונגו שעמדה לחבל במתקני נפט.
ארצות הברית סיפקה למורדים טילי קרקע-אוויר סטינגר דרך בסיס קמינה בדרום זאיר, בסיס שארצות הברית שקלה להפעיל מחדש לצמיתות.
הסיוע האמריקאי כלל גם נשק נ"ט כדי לאפשר ל-UNITA להתנגד טוב יותר למתקפה הגוברות של צבא לואנדה נגד אזורים שעדיין בשליטתה במזרח ובדרום-מזרח המדינה.
בשנות ה-80 המשיכה דרום אפריקה לתמוך ב-UNITA, וממשלת לואנדה איבדה תקווה לניצחון צבאי בטווח הקצר.
בשנת 1988, הקרב על Cuito Cuanavale, שבו נלחמו כוחות בגיבוי קובני ודרום אפריקה עד לקיפאון, הוביל להסכם המשולש, שהבטיח את עצמאותה של נמיביה ואת נסיגת הכוחות הקובנים והדרום אפריקאים מאנגולה.
בשנת 1991 חתמו MPLA ו-UNITA על הסכם השלום הידוע בשם הסכמי Bicesse, שאפשר בחירות רב-מפלגות באנגולה.
בשנת 1992 הפכה הרפובליקה העממית של אנגולה לרפובליקה של אנגולה ונערכו בחירות.
עם זאת, הסכם השלום לא החזיק מעמד, שכן סאווימבי דחה את תוצאות הבחירות והלחימה התחדשה ברחבי המדינה עד מותו ב-2002.
הרפובליקה העממית של קונגו הייתה מדינה סוציאליסטית מרקסיסטית-לניניסטית שהתקיימה ברפובליקה של קונגו מ-1969 עד 1992.
הרפובליקה העממית של קונגו נוסדה בדצמבר 1969 כמדינה המרקסיסטית-לניניסטית הראשונה באפריקה שלושה חודשים לאחר הדחת ממשלתו של אלפונס מסמבה-דבאט בהפיכה בספטמבר 1968. מפלגת העבודה הקונגולית השלטת מינתה את מריאן נגובי לנשיא אשר הכריז על קונגו כממשלה קומוניסטית חד-מפלגתית המיושרת עם ברית המועצות.
נגואבי נרצח ב-1977 וירש אותו יואכים יומבי-אופנגו ששלט עד שהופל ב-1979. דניס ססו-נגוסו ירש את יומבי-אופנגו, אישר את שלטון ה-PCT בקונגו עם חוקה חדשה, יצר קשרים הדוקים יותר עם צרפת ואפשר השקעות זרות גדולות יותר במדינה.
הרפובליקה העממית של קונגו עברה לדמוקרטיה רב-מפלגתית קפיטליסטית בעקבות פירוק ברית המועצות ב-1991, תוך החזרת השם והדגל הקודמים של המדינה במרץ 1992. אנדרה מילונגו מונה לראש ממשלת מעבר בזמן שסאסו נשאר כנשיא.
ברפובליקה העממית של קונגו חיו 2,153,685 תושבים ב-1988, אשר השתייכו ל-15 קבוצות אתניות, אם כי רוב האנשים היו בני קונגו, סנגהה, מ'בוצ'י או טקה.
במדינה חיו גם 8,500 אירופאים, רובם ממוצא צרפתי.
צרפתית הייתה השפה הרשמית, אך שפות מוכרות אחרות כללו את קיטובה ולינגלה.
רוב האוכלוסייה התרכזה באזורים עירוניים כמו ברזוויל.
שיעור האוריינות במדינה היה 80%, אך גם תמותת התינוקות הייתה גבוהה.
אלפונס מסמבה-דבאט, שהפך לנשיא הרפובליקה של קונגו ב-1963, היה ראש המדינה האפריקאי הראשון שהכריז על עצמו בגלוי כמרקסיסט.
הוא הקים מערכת חד-מפלגתית ב-1964 סביב המפלגה הפוליטית שלו, תנועת המהפכה הלאומית (Mouvement National de la Révolution).
מסמבה-דבאט נבחר למזכיר הכללי של תנועת המהפכה הלאומית ואילו אמברוז נומזלה הפך למזכירה הראשון.
המפלגה היחידה בקונגו נתמכה על ידי מיליציה עממית חמושה היטב, ה-Defense Civile, בראשות אנג' דיווארה.
עם זאת, עד 1968 הפגנות מתגברות הביאו את מסמבה-דבאט לכלוא את אחד ממנהיגיה, קפטן מריאן נגובי.
משראה שהאופוזיציה השמאלנית המיליטנטית לא מוותרת, מסמבה-דבאט בסופו של דבר נכנע והכריז על חנינה, ושחרר את מריאן נגואבי, בין שאר האסירים הפוליטיים באמצע 1968. בעקבות החנינה, מסמבה-דבאט ויתר על כוחו בספטמבר ופינה את מקומו לתקופה של חוסר יציבות.
לבסוף, ב-31 בדצמבר 1968 הפך מריאן נגובי לראש המדינה.
המנהיג החדש הכריז באופן רשמי על מדינה בעלת אוריינטציה סוציאליסטית בדמות "רפובליקה עממית" ב-31 בדצמבר 1969. הממשל הפך לריכוזי מאוד בברזוויל ותפקידי הממשלה העיקריים נשלטו על ידי מפלגת הפועלים של קונגו - Parti congolais du travail (PCT) - לאחר ביטול האספה הלאומית של הרפובליקה הקודמת.
ה-PCT המרקסיסטית-לניניסטית ערכה קונגרס מכונן בבירה בין ה-29 ל-31 בדצמבר 1969, והפכה למפלגה היחידה של המדינה החדשה.
מריאן נגואבי הציגה עוד מספר מדיניות קומוניסטית - כמו הלאמת אמצעי הייצור - בשנים שלאחר מכן.
נגואבי נרצח ב-1977 וירש את מקומו הקולונל יואכים יומבי-אופנגו, ששלט עד פברואר 1979, אז עלה דניס ססו-נגוסו לשלטון.
באותו אופן כמו מדינות קומוניסטיות אפריקאיות אחרות בתקופת המלחמה הקרה, הרפובליקה העממית של קונגו חלקה קשרים הדוקים עם ברית המועצות.
אסוציאציה זו נותרה חזקה לאחר רצח נגואבי ב-1977. עם זאת, ממשלת PCT שמרה גם על קשר הדוק עם צרפת לאורך כל קיומה.
באמצע 1991 הסירה הוועידה הלאומית הריבונית את המילה populaire ("עממית") מהשם הרשמי של המדינה, תוך כדי החלפת הדגל וההמנון שהיו בשימוש תחת ממשלת PCT.
הוועידה הלאומית הריבונית סיימה את ממשלת ה-PCT, ומינתה ראש ממשלת מעבר, אנדרה מילונגו, שקיבל סמכויות ביצוע.
הנשיא דניס ססו-נגוסו הורשה להישאר בתפקיד בתפקיד טקסי במהלך תקופת המעבר.
הרפובליקה הרומית היא תקופה בהיסטוריה של איטליה שבה נשלטו רומא ושטחיה על ידי מוסדות הסנאט הרומי, אספות העם והמגיסטראטים הנבחרים.
תחילת התקופה מתוארכת לשנת 509 לפנה"ס, שהיא, לפי המסורת הרומית, שנת ייסוד הרפובליקה וגירוש לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, מלכה האחרון של רומא.
תאריך סוף המשטר הרפובליקני, ותחילת התקופה הבאה, תקופת הקיסרות הרומית, שנוי במחלוקת, ושני התאריכים המקובלים ביותר הם השנים 44 ו־27 לפנה"ס.
בתקופה זו של כ־500 שנה הפכה רומא מהעיר הראשית של לאטיום, לבירת איטליה הקדם-רומית ולשליטה של אימפריה גדולה שכללה, במישרין או בעקיפין, חלק גדול משטחי מדינות הים התיכון.
החברה הרומית באותה תקופה הייתה בעיקר שילוב תרבותי של חברות לטיניות ואטרוסקיות, כמו גם של אלמנטים תרבותיים סביניים, אוסקים ויוונים, מה שאפשר לראות במיוחד בדת הרומית העתיקה ובפנתיאון שלה.
הארגון הפוליטי שלה התפתח בערך באותו זמן עם הדמוקרטיה הישירה ביוון העתיקה, עם רשויות תפקידים קולקטיביים שנתיים, בפיקוח הסנאט.
היו בחירות שנתיות, אבל השיטה הרפובליקנית הייתה בהתחלה אוליגרכיה אלקטיבית, לא דמוקרטיה; למספר מצומצם של משפחות חזקות היה במידה רבה מונופול על הרשויות.
רק ב-287 לפנה"ס, בסיום המאבק בין הפטריקים לפלבאים ברומא העתיקה הפך המשטר ליותר דמוקרטי בעקבות ניצחון הפלבאים שזכו להיות גם הם מועמדים למשרות מדינה.
אתונה במאה החמישית לפני הספירה הורישה את רעיון הדמוקרטיה לעולם המודרני: מוסדות דמוקרטיים שהוקמו בסוף המאה השישית לפני הספירה (התאמה כרונולוגית עם גירוש מלכי רומא שלא אבדה למשקיפים קדומים, שרצו להציג את ההיסטוריה של שני המקומות כאילו הם מתנהלים במקביל).
רומא הרפובליקנית הורישה את רעיון החירות, החשוב לא פחות.
המילה הראשונה של הספר השני בתולדות טיטוס ליוויוס, שמתחיל את סיפורה של רומא לאחר המלוכה, היא 'חופשי'; והמילים 'חופשי' ו'חופש' חוזרות יחד שמונה פעמים בשורות הראשונות בלבד.
הרעיון שהרפובליקה הוקמה על Libertas מצלצל בקול רם בכל הספרות הרומית, והוא הדהד דרך תנועות רדיקליות במאות מאוחרות יותר, באירופה ובאמריקה.
לא במקרה הסיסמה של המהפכה הצרפתית – Liberté, égalité, fraternité מעמידה את 'חירות' בגאווה במקום ראשון; ולא במקרה ג'ורג' וושינגטון דיבר על החזרת 'אש החירות הקדושה' למערב; ולא במקרה מנסחי חוקת ארצות הברית הגנו עליה תחת השם הבדוי 'Publius', שנלקח משמו של פובליוס ולריוס פובליקולה, אחד הקונסולים הראשונים של הרפובליקה.
אך כיצד הייתה החירות הרומית אמורה להיות מוגדרת?
הייתה זו שאלה שנויה במחלוקת בתרבות הפוליטית הרומית במשך 800 השנים הבאות, דרך הרפובליקה ועד לשלטון האיש היחיד של האימפריה הרומית, כאשר הוויכוח הפוליטי הפך לעיתים קרובות לשאלה עד כמה החירות יכולה לדור בכפיפה אחת עם האוטוקרטיה.
חירותו של מי הייתה על כף המאזניים?
כיצד להגן עליה באופן היעיל ביותר?
כיצד ניתן היה לפתור גרסאות סותרות של חירותו של האזרח הרומי?
כל הרומאים, או רובם, היו מחשיבים את עצמם כמאמינים בחירות, בדיוק כפי שרובנו כיום מחשיבים את עצמנו כמאמינים ב'דמוקרטיה'.
אבל היו סכסוכים חוזרים ונשנים באשר למשמעותה של החירות.עמ' 128-9
כך תהפוך מונרכיה לעריצות שתופל על ידי אריסטוקרטיה נאורה, שתגלוש לאוליגרכיה דכאנית עד שהדמוקרטיה העממית תכריע אותה בתורה, וזו תפתח את הדלת לאנרכיה שתחזור שוב לידיה המייצבת של המלוכה.
פוליביוס האמין שהרומאים עצרו את התהליך המעגלי הזה ובכך הם יכולים להמשיך ולצמוח בזמן שחברות אחרות יקרסו תחת החולות הנודדים של המערכות הפוליטיות הבלתי מספקות שלהם.עמ' 7המרכיב המלוכני של החוקה הרומית היו הקונסולים שהיו הרשות המבצעת.
הודות לסלידה הרומאית ממלכים, לרפובליקה במקום שליט אחד הם בחרו זוג קונסולים שחילקו ביניהם את הסמכות הצבאית, הפוליטית והדתית העליונה.
כדי להגביל את הסיכון לתפיסת כוח רודנית, לכל שותף מנהל הייתה זכות וטו על החלטות עמיתו.
יתרה מזאת, תקופת הכהונה של קונסול הייתה רק שנה בודדת.
בתום שנת כהונתם, היו הקונסולים חוזרים לשורות הגוף האזרחי וזוג מנהיגים חדש החליפם.עמ' 8
אולם הרומאים המעשיים הבינו את הצורך במשרת חירום ויצרו משרה כזו בשם הדיקטטורה.
בעתות משבר, הקונסולים יכלו להעביר את השלטון לאדם יחיד שיחזיק בכוח מוחלט כדי לחלץ את רומא מסכנה.
הכוונה לא הייתה רק לאיומים זרים: הדיקטטור הראשון מונה בגלל תסיסה פלבאית ברומא ולא איום מצד שכן עוין.
אבל, באופן קריטי, הדיקטטורה פגה לאחר שישה חודשים.
כיוון שהרומאים החזיקו בשנאה יוקדת למלכים, הסנאט אישר לכל אזרח, בכל עת, להרוג אזרח אחר שנתפס בניסיון להשיג כוח מלכותי.
במשך כמעט חמש מאות שנה דיקטטורים רומאים מעולם לא נכשלו בלוותר על כוחם כחוקעמ' 8
במקור מאה זקנים שאורגנו על ידי רומולוס לפעול כמועצת מדינה, הסנאט מנה כשלוש מאות זקנים בזמנו של פוליביוס.
כשהוא שואב את חבריו מהמשפחות העשירות והחזקות ביותר ברומא, הסנאט התפתח למוסד הפוליטי המרכזי של הרפובליקה.
כשהסנאט מורכב משופטים לשעבר, הוא שימש כיועץ הראשי של המנהיגים שנבחרו מדי שנה.
לעיתים רחוקות נקטו קונסולים מדיניות ללא התיעצות בדיונים עם הסנאט.
לבסוף, האלמנט הדמוקרטי נמצא באסיפות, שהיו פתוחים לכל אזרחי רומא.
בזמן פוליביוס היו שלוש אסיפות עיקריות: , שבחרה שופטים בכירים; ה, שבחרה שופטים זוטרים, העבירה חוקים ונתנה פסק דין משפטי; ו, שהייתה לה רבות מאותן הסמכויות של ה אבל שבחרה את הטריבונים והייתה פתוחה רק לגברים ממוצא פלבאי.
ממעיטים בערכו של האלמנט הדמוקרטי של במשטר הרומי לעיתים קרובות אך האסיפות היו חזקות להפליא.
רק אספה יכולה לחוקק חוק או לגזור עונש מוות על אזרח ובעוד אזרח תמיד יכול לערער על פסק דין לאסיפות, לא היה ערעור להחלטות האסיפות.עמ' 8
אנחנו רואים אפוא שהרפובליקה הרומית הורישה לא רק את החופש ומידה של דמוקרטיה כמושגים פוליטיים אלא גם אלמנטים נוספים של דמוקרטיה ליברלית מודרנית: הפרדת רשויות, החלפת שלטון בדרכים לא אלימות, כהונות מוגבלות בזמן ומערכת איזונים ובלמים כמנגנונים שאמורים לסייע בשמירה על החירות.
במבנה המתואר על ידי פוליביוס, שלושת היסודות של המשטר הרומי התקיימו באיזון שמנע מכל אחד מהם לשלוט.
אבל אף על פי שפוליביוס היה תאורטיקן מחונן, בזמן שכתב את ההיסטוריה שלו באמצע שנות המאה המאה ה-100 כבר הופר האיזון שהוא העריץ.
הסנאט יצא מהמלחמות הפוניות מחוזק יותר ממה שהיה לפני הפרישה הראשונה של הפלבס בשנות ה-400. במהלך המלחמות הפוניות התחלופה השנתית של מפקדים צבאיים בכירים הפך בכביד על תכנון המלחמה והסנאט יחד החל להוביל בפיתוח וביצוע מדיניות.
הסנטורים גם הפכו מיומנים בלהבטיח שלקוחות כפופים להם ייבחרו כטריבונים.
בתום המלחמות הפוניות לא פעלו עוד הקונסולים, הטריבונים והאסיפות כאיזונים ובלמים על הסנאט, אלא כהרחבה שלו.
בתוך הזמן שבו פוליביוס כתב את שבחיו לאיזון החוקתי הרומי, האצולה הסנאטורית כבר גלשה לאוליגרכיה דכאנית.עמ' 9
המוסדות הרומיים עברו שינויים ניכרים ברחבי הרפובליקה כדי להתאים את עצמם לקשיים הניצבים בפניה, כמו יצירת פרומגיסטריות לשלוט במחוזותיה הנכבשים, או הרכב הסנאט.
תחילת תקופת הרפובליקה מתוארכת ל־509 לפנה"ס, השנה בה לפי המסורת הרומית גורש המלך לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, מלכה האחרון של רומא.
הרפובליקה הרומית מתחלקת לשלוש תקופות עיקריות:
הרפובליקה הקדומה – מ־509 לפנה"ס ועד 287 לפנה"ס.
תקופה זו התאפיינה בשני מוטיבים עיקריים: מאבק פוליטי בין הפטריקים שלהם הייתה הבלעדיות על הכהונה במשרות המדינה, לבין הפלבאים שהודרו ממוקדי הכוח במדינה והשתלטות רומא על מרבית חצי האי האפניני.
קץ תקופה זו הוא בניצחון הפלבאים על הפטריקים במאבקם החברתי.
הרפובליקה התיכונה – מ־287 לפנה"ס ועד 133 לפנה"ס.
ידועה כתקופת הזוהר של הרפובליקה.
בתקופה זו לא היו מאבקים פוליטיים חריפים בין הקבוצות החברתיות ברומא.
רומא ניצחה בתקופה זו את קרתגו ואת הממלכות ההלניסטיות וביססה את עצמה כמדינה הדומיננטית בחופי הים התיכון.
הרפובליקה המאוחרת – מ־133 לפנה"ס ועד 44 או 27 לפנה"ס.
בתקופה זו כבשה רומא שטחים עצומים והייתה לאימפריה גדולה.
שנת 133 לפנה"ס נזכרת כנקודת ההידרדרות של המשטר הרפובליקני.
בשנה זו נרצח הטריבון טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס, שהיה הוגה הוועדה האגררית שתפקידה חלוקת הקרקעות לאיכרים העניים.
תקופה זו התאפיינה במאבק מר בין האופטימאטים לפופולרים שבסופו נכנסה רומא לעידן חדש, תקופת הקיסרות הרומית.
שני התאריכים המקובלים ביותר לסוף הרפובליקה הם שנת 44 לפנה"ס, שנת מינויו של יוליוס קיסר לדיקטטור מתמיד (או לחלופין, רציחתו של קיסר בשנת 44 לפנה"ס), והתאריך השני המקובל יותר על החוקרים הוא שנת 27 לפנה"ס, השנה בה נוסד באופן רשמי משטר הפרינקפס של אוגוסטוס.
"בתחילה שלטו בעיר רומא מלכים: את החירות ואת הקונסלאט הנהיג לוקיוס בורוטיוס" (ספרי השנים, 1.1, מאת טקיטוס)
העיר רומא נוסדה, לפי הסברה המדעית הרווחת, במהלך המאה ה-8 לפנה"ס (לפי המסורת הרומית, ב-753 לפנה"ס).
ברומא התגבש משטר מלכותי, שבראשו עמדו, ככל הנראה, מלכים אטרוסקים.
בצד המלוכה פעלו הסנאט הרומי, גוף מייעץ של זקני העם ואספת העם הרומית, שתפקידה היה לאשר את שלטונו של המלך.
במהלך המאות ה־7 וה־6 לפנה"ס רכשה רומא מעמד של עיר ראשית בלאטיום, בזכות כוחה הצבאי, גידול דמוגרפי, ארגון מדיני מוצלח וכלכלה פורחת.
ערב ייסוד הרפובליקה היו הרומים כוח חשוב ביותר, אם לא החשוב ביותר, באיטליה המרכזית.
באותו זמן הכוח הבולט באיטליה היה האטרוסקים, ששלטו על אטרוריה מצפון ללאטיום, קמפניה ומספר ערים לאטיניות, וציים שלט במימי הים האדריאתי.
האוכלוסייה הרומית הורכבה משבטים שונים שהעיקריים בהם היו ממוצא לאטיני וסביני.
החברה הרומית התגבשה בשני מעמדות שונים:
בעלי האזרחות, ילידיה המקוריים של רומא שנהנו מזכויות וחובות מסוימות בשלטון המלוכה הרומי.
הגרים, או תושבי החוץ, שהיגרו לרומא, ונהנו ממעמד משפטי מסוים שלא העניק להם את מלוא הזכויות שמהם נהנו בעלי האזרחות.
משתי שכבות אלה התפתחו מאוחר יותר שני המעמדות, הפטריקים והפלבס.
המלך האחרון טרם ייסוד הרפובליקה, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, היה עריץ, ומעשיו ומעשי בניו גרמו להדחתו על ידי לוקיוס יוניוס ברוטוס ואנשיו, אשר לפי המסורת הרומית, מרדו בשנת 509 לפנה"ס.
התמוטטות המלוכה הרומית הייתה חלק בלתי נפרד מהתמוטטות ההגמוניה האטרוסקית בלאטיום כולה.
משטר המלוכה הרומית בוטל והוקם במקומו שלטון רפובליקני שהושתת על שיתוף פעולה בין־מעמדי בין אצילי רומא, הפטריקים ומעמד צאצאי הגרים בעיר, הפלבאים.
בראשות הרפובליקה החדשה עמדו שליטים שנתיים, הקונסולים, ולצידם שימשו שני גופים ישנים־חדשים, הסנאט הרומי ואספת העם.
באותה שנה העיר עמדה במצור אטרוסקי הודות למעשה גבורה של גאיוס מוקיוס סקבולה.
ביסוס כוחה של הרפובליקה הרומית במאות ה־5 וה־4 לפנה"ס
בסוף המאה ה־6 לפנה"ס עמדה המדינה הרומית בצומת דרכים היסטורי.
תמורות רחבות שעברו על רומא ומשטרה עם גירושו של אחרון מלכיה, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס וייסוד הרפובליקה, במקביל להתמוטטות השלטון האטרוסקי בלאטיום, הובילו להיחלשותה המדינית של רומא ולאובדן השליטה שלה על הברית הלטינית.
רומא עמדה גם בפתחו של מאבק בין מעמדי בין הפלבאים לפטריקים, מאבק שאיים על הישרדותה של המדינה.
במהלך המאות ה־5 וה־4 לפנה"ס הצליחה רומא להתגבר על קשיים אלה, לבסס מחדש את שלטונה בלאטיום, לגבש את מוסדותיה הפוליטיים הפנימיים וליצור ברית חברתית בין מעמדותיה השונים.
הרומים הצליחו ליצור בריתות חזקות עם הלטינים וההרניקים, להדוף את מתקפות הוולסקים, הסבינים והאיקווים, ולעמוד בפרץ הגאלי.
תהליך התחזקותה של רומא בא על חשבון האטרוסקים, תהליך שהגיע לשיאו עם נפילת העיר האטרוסקית ויי לידי רומא בשנת 394 לפנה"ס.
בעקבות פריצת המלחמה הלטינית בשנת 340 לפנה"ס והניצחון הרומי על הלטינים ב־338 לפנה"ס נוצרו הסדרים חדשים בין רומא והלטינים.
הסדרים אלה, יחד עם בריתות בין רומא לבין קרתגו ולבין הסאמניטים, הישגיה הצבאיים של רומא נגד האטרוסקים והקמת מושבות בכל רחבי האזור, הביאו לביסוס מעמדה של רומא כעיר המדינה החזקה ביותר בלאטיום והפיכתה לאחד מהכוחות הראשונים במעלה באיטליה כולה.
פירוקה של הברית הלטינית וכיבוש חצי האי האפניני
ניצחונה של רומא במלחמה הלטינית בשנת 338 לפנה"ס הפך את הרפובליקה לכוח המדיני המרכזי באיטליה.
בעקבות הניצחון פורקה הברית הלטינית, רומא השתלטה על שטחי הוולסקים והאורונקים, חדרה לתוך צפון קמפאניה ופתחה בתנופה של הקמת מושבות.
כל אלו הציבו את הרפובליקה כשליטה למעשה של לטניום ודרום אטרוריה.
התחזקות זו הובילה להתנגשויות עם הכוח השני בחשיבותו שהתגבש באיטליה באותן שנים, הסאמניטים, במסגרת עימותים שנודעו כמלחמות הסאמניטיות.
הסאמניטים היו שבטים סאבלים שהתיישבו בסאמניום, חבל ארץ ששכן בהרי האפנינים מדרום מזרח ללאטיום ובעוד רומא התפשטה מזרחה ודרומה התפשטו הללו מערבה ודרומה.
שני הצדדים נאבקו כבר בעבר על רקע התפשטותם לשטחים של הוולסקים ולקמפאניה.
המלחמה הראשונה ביניהם, שנערכה בין השנים 343–341 לפנה"ס, נסתיימה בניצחונם של הרומאים, בקביעתו של נהר הליריס כגבול בין הכוחות ובחתימתה של ברית צבאית.
שני העמים נלחמו כצדדים משותפים במלחמה הלטינית אולם תוצאותיה הסופיות של מלחמה זו שינו את מאזן הכוחות ביניהם לטובת רומא.
האינטרסים הנוגדים של שני הכוחות השונים ובייחוד המאבק על חבל קמפניה הפורה, הובילו בהכרח למאבק על ההגמוניה באיטליה כולה, מאבק שנמשך בחמשת העשורים הבאים וכונה לימים המלחמות הסאמניטיות.
מלבד האופי הטריטוריאלי של עימות זה היה לו גם גוון אתני (בין לטינים וסאבלים).
הצדדים השקיעו שנים רבות במאבק, ספגו אבדות גדולות ובסופו הכניעה רומא הן את הסאמניטים והן את בני בריתם, הגאלים והאטרוסקים.
רומא השתלטה על מרכז איטליה ועל חלקים גדולים מדרומה וכן גיבשה וביססה את שלטונה באטרוריה.
הסאמניטים המשיכו להוות מקור קבוע של תסיסה ואף מרדו בגלוי מספר פעמים עד שהושמדו, בשנת 80 לפנה"ס, על ידי לוקיוס קורנליוס סולה במהלך מלחמת האזרחים הרומית.
בשטחיה החדשים המשיכה רומא בנקיטת המדיניות של הפרד ומשול, הקמת מושבות וסלילת דרכים, מדיניות אותה גיבשה במאה ה־5 לפנה"ס.
הודות לכיבושיה ומדיניותה זו נוצר אזור שליטה רומאי שהשתרע על רוב דרום ומרכז איטליה עד לעמק הפו.
לדברי ההיסטוריון ישראל שצמן, שטח המדינה הרומית, האגר רומאנוס ("ager romanus") גדל מ־5,290 קמ"ר בשנת 338 לפנה"ס ל־24,000 קמ"ר בשנת 264 לפנה"ס.
שטחם של בני הברית הלטינים ובעלי הברית האיטלקים השתרע על כ־12,000 קמ"ר ו־100,000 קמ"ר בהתאמה.
לדברי שצמן, ייתכן שבאמצע המאה ה־3 לפנה"ס מנתה המדינה הרומית כבר למעלה מרבע מיליון אזרחים (גברים).
אופן השליטה של הרפובליקה לא היה ישיר ואפשר חופש פנימי רחב לבעלות בריתה ונתינותיה, תוך הסתמכות על שיתוף הפעולה והנאמנות שלהם ושעבוד מוחלט של מדיניות החוץ.
הרפובליקה הרומית הכריחה את בנות הברית להעמיד לרשותה את כוחות צבא שלהן בשעת הצורך.
תיאור מדויק של טיבו ומצבו של שלטון זה אפשר למצוא בערך "רומא" באנציקלופדיה העברית: בקרב 180 היחידות המדיניות השונות שהרכיבו את איטליה מדרום לעמק הפו במאה ה־3 לפנה"ס, רומא שימשה כ"הציר המרכזי, שקשר מבחינה מדינית את כול המדינות".
התרחבותה של רומא הביאה איתה חיכוכים נוספים, הפעם עם הערים היווניות שישבו בדרום איטליה ועל חופיה ובראשן טרנטיום, הגדולה והחשובה שבהן.
החיכוכים, שהתחילו בראשית המאה השלישית לפנה"ס, הובילו למלחמה גלויה.
הטרנטים קראו לעזרתו של פירוס, מלך אפירוס, שליט הלניסטי שניסה לנצל את המלחמה הזו על מנת לכונן לעצמו ממלכה רחבה.
לפירוס עמדו היתרונות של חיילות רגלים משובחים, פילים, ויכולתו הטקטית הגבוהה כמצביא: הוא הצליח להסב מפלות כבדות לרומאים בהרקליה ואסקולום ובכך פגע ביוקרתם של הרומאים, אך לא הצליח להביס את הרפובליקה במערכה כולה, אם בשל אופיו ההרפתקני ואם בשל כוח עמידתם של הרומאים.
פירוס נסוג בחזרה לאפירוס ותוך מספר שנים נפלו לידיהם של הרומאים כל ערי החוף היווניות, וטרנטיום בראשן.
רומא לא יכלה לנוח על זרי הדפנה של ניצחונותיה ימים רבים, ההגמוניה החדשה והשלווה היחסית שהיא השיגה באיטליה הואפלו במהרה על ידי פריצתו של עימות חדש עם מי שהיוותה בעלת בריתה של רומא עד לאמצע המאה ה־3 לפנה"ס, קרתגו.
עימות זה שינה את פניו של אגן הים התיכון ונודע לימים כמלחמות הפוניות.
"הו, רעים, איזה מגרש התגוששות אנו משאירים כאן לרומאים ולקרתגים" (חיי אישים, פירוס, פרק 23, מאת פלוטרכוס.
שנת 266 לפנה"ס הייתה שנת מפנה לרפובליקה הרומית.
עד לשנה זאת השתלטה רומא, בתהליך הדרגתי, על איטליה, ביססה את עצמה ככוח המדיני השולט ברשת של כ־180 יחידות מדיניות שונות וגיבשה צורת משטר פנימית וחיצונית.
לפי היסטוריונים מודרניים כגון תאודור מומזן מדיניותה של הרפובליקה הייתה ממוקדת בהטלת מרותה על איטליה, כלומר בהשתלטות על חצי האי האפניני בלבד.
מסלול התקדמות אפשרי שהיה יכול להתאים למדיניות זאת היה השתלטות על שטחי הגאלים והליגורים בעמק הפו ומצפונה לו.
במקום זאת בחרה רומא להיחלץ לעזרתם של המאמרטינים , חבורת שכירי חרב הרפתקנים שהשתלטו על העיר היונית מסינה, ולפלוש לסיציליה, שהייתה תחת תחום שליטתה של קרתגו במשך שנים ארוכות.
כמה מהמקורות העתיקים כגון פוליביוס מנסים לספק את הסיבות לשינוי מדיניות זה.
היסטוריונים מודרניים כגון ישראל שצמן טוענים שמקורות אלו אינם מבוססים מספיק ודלים מדי ולכן אינם מספקים הסבר חד משמעי להחלטתה של רומא לפרוץ מתוך גבולותיו של חצי האי האפניני ולהיכנס לעימות עם המעצמה הימית של קרתגו, מהלך שחלקם מתייחסים אליו כהרפתקני ולא מחושב.
עד לשנת 266 לפנה"ס ניהלו קרתגו ורומא מערכת יחסים של שיתוף פעולה שנמשכה כמעט ללא הפרעות במשך 250 שנה, הפלישה הרומית לסיציליה הכניסה את שני הצדדים לעימות שנמשך כ־120 שנה עד לניצחונה של האחת, רומא ולחורבנה של השנייה, קרתגו.
רומא וקרתגו נלחמו זו בזו בשורת מלחמות שנקראו לימים המלחמות הפוניות.
חלקו העיקרי והמכריע של המאבק התרחש במאה ה־3 לפנה"ס, בשתי מלחמות ארוכות, מתישות ועקובות מדם, ששינו את פניו של אגן הים התיכון.
בעוד המלחמה הפונית הראשונה, שהתחוללה בשנים 264 עד 241 לפנה"ס, היוותה מאבק על השליטה בסיציליה, הרי המלחמה הפונית השנייה, שנמשכה בין 218 לפנה"ס ועד 201 לפנה"ס, הייתה עימות חובק יבשות וימים.
קארי אף מרחיק לכת ומכנה אותה "מלחמת עולם של התקופה העתיקה".
במלחמה זאת הצדדים הנצים ובני בריתם נלחמו על אדמות איטליה, סיציליה, צרפת, ספרד, יוון, צפון אפריקה ובים התיכון.
במהלך העימות התחוללו כמה מהקרבות והמהלכים הצבאיים הידועים והמפורסמים ביותר בהיסטוריה, כגון קרב קנה וקרב זאמה.
במאבקים אלו זכו לתהילת עולם שניים מהמצביאים המהוללים ביותר בהיסטוריה הצבאית, חניבעל ברקה הפוני וסקיפיו אפריקנוס הרומאי.
רומא יצאה משתי המלחמות כמנצחת הבלתי־מעורערת.
בד בבד היא הצליחה להגדיל את שטחיה באיטליה מעבר לקו גבול עמק נהר הפו ולהשתלט על קורסיקה וסרדיניה.
כיבושם של חלקים מאיליריה במהלך המלחמות האיליריות ומאבקה בפיליפוס החמישי במהלך המלחמה המוקדונית הראשונה איפשרו לה להכניס רגל לבלקן ולמזרח ההלניסטי.
קרתגו יצאה מסיבוב זה של העימות מובסת ודואבת: כל שטחיה מחוץ לאפריקה נלקחו ממנה, שטחים נרחבים שהיו בשליטתה באפריקה נמסרו לנומידיה, היא חויבה לשלם פיצויים כבדים במיוחד לרומא ובפועל הפכה למדינת חסות של הרפובליקה.