tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת חייה בקיבוץ נקטה קו סוציאליסטי, דגלה בשותפות מלאה ובערכי הקיבוץ המשותף והתנגדה לתהליכי השינוי וההפרטה שעברה התנועה הקיבוצית.
בקיבוץ רביבים עבדה במטע (בעיקר בטיפול בעצים צעירים), בבתי הילדים (היא ראתה בגידול ובחינוך ילדים ערך חשוב ומרכזי) וברפת (בעיקר בטיפול בעגלות צעירות).
כמו כן, בגיל 60, עבדה שנים אחדות במעון הילדים במצפה רמון.
במסגרת עבודתה בבתי הילדים שקדה על פרויקט להרחבת המרחב הציבורי של הילדים ומתן אפשרות של חברות בין ילדי הקבוצות השונות.
בגיל 60 יצאה ללימודים באוניברסיטת בן-גוריון שם למדה תנ"ך, ספרות, קרמיקה וציור.
המשיכה בלימודי התנ"ך ואף כתבה ופרסמה ספר בנושא.
ספר מחקר זה מצטרף לפרסומים קודמים שלה ובהם: "עד סלע" – על החמישה שהלכו לפטרה ולא שבו; ספר השירים של רחל המשוררת; ועוד.
בשנות ה-90 ניהלו ראשי הממשלה באותה תקופה (יצחק רבין, שמעון פרס, בנימין נתניהו ואהוד ברק) שיחות עם סוריה להסדר ברמת הגולן וסבוראי, שהתנגדה לוויתור כלשהו על שטחים, הצטרפה ל"מועצה הציבורית למען הגולן" ופעלה רבות במסגרת התנועה הקיבוצית למען הרמה.
במסגרת פעילותה תבעה מראשי התנועה ומראשי מפלגת העבודה מחויבות להתיישבות בגולן.
גם לאחר מכן המשיכה לשמור על הקו הניצי בעד ארץ ישראל השלמה.
בשנותיה המאוחרות ברביבים הייתה סבוראי פעילה בפרויקטי הנצחה:
חידוש המצבות ועדכון פרטי החללים של הנספים במאורעות תרפ"א (שחלק מהם היו בני משפחתה) הקבורים בבית הקברות טרומפלדור.
העברת גופתה של שושנה בלובשטיין מבית הקברות גבעת שאול לבית הקברות כנרת, שם נקברה ליד אחותה, רחל המשוררת.
טיפוח חדר ההנצחה לנרצחים בבית יצקר.
טיפוח בית הקברות של הקיבוץ.
רחל סבוראי הייתה אישה עצמאית ובלתי שגרתית.
היא ילדה שלושה ילדים, בן ושתי בנות, שאת זהות אבותיהם סירבה לחשוף, וגידלה אותם לבדה.
אחת מבנותיה היא עורכת הדין מורן סבוראי.
נקברה בבית הקברות של קיבוץ רביבים.
רחל סבוראי, שלושה שחיברו – מבט חדש על יוצרי התנ"ך, הוצאת "תמוז", 2012
רחל לאה ליברמן (בספרדית: Raquel Liberman; 10 ביולי 1900, ברדיצ'ב, האימפריה הרוסית – 7 באפריל 1935, בואנוס איירס, ארגנטינה) הייתה לוחמת נגד סחר בנשים בארגנטינה, לאחר שבעצמה נפלה קורבן לתופעה זו.
בתחילת המאה ה-20 הצליחה להביא להרשעתם של ראשי רשת הברחת נשים יהודיות לארגנטינה, ולחיסול הארגון 'צבי מגדל' שבו הם היו מאוגדים.
ליברמן עברה עם משפחתה ממקום הולדתה ברדיצ'ב, אוקראינה - לוורשה בפולין, עוד בילדותה.
היא נישאה כדת וכדין ב-1919 בטקס חופה וקידושין ליעקב פרבר, חייט יהודי מוורשה, שהיגר כעבור זמן לארגנטינה, לעיירה טפאלקווה (Tapalque) במחוז בואנוס איירס, שם השתקעו לפני כן אחותו ובעלה.
רחל ליברמן הצטרפה לבעלה עם שני ילדיהם ב-1922, אבל קצת לאחר בואם נפטר יעקב פרבר משחפת.
כיוון שנזקקה נואשות לפרנסה אך לא ידעה ספרדית, הפקידה את ילדיה בידי משפחה אומנת ונסעה לחפש תעסוקה במקצועה כתופרת בבואנוס איירס.
כדי להקל על עצמה במציאת עבודה, שמרה בסוד את קיום ילדיה, ובמקביל - העלימה מהם ומשאר מכריה את קורותיה בעיר הבירה.
השתלשלות האירועים שהביאו לנפילתה של ליברמן ברשת הסרסורים סוחרי הנשים לא ידועה, בהיעדר מידע על חייה המוקדמים בבואנוס איירס, אך בעיקר - משום היותה קנאית מאוד לפרטיותה.
ליברמן נלכדה בציפורני ארגון הסרסרות 'צבי מגדל', "וורסוביה" (וורשה) לשעבר, והוכרחה לעבוד למענו בזנות, כשכל אותו זמן גם מימנה את אחזקת ילדיה, ואף חסכה מספיק כסף לפדיון חירותה כעבור שנים, מארגון הפשע המוגן בידי מושחתי המשטרה.
עם שחרורה משעבוד, עלה בידיה לפתוח חנות קטנה בשדרות קאג'או, במרכז בואנוס איירס.
ואולם, אנשי 'צבי מגדל' החלו להטריד אותה באיומים והפחדות, על מנת להרתיע את הנשים הכלואות בידיהם מלחקות את מעשיה וללכת בדרכה.
סרסור בשם חוסה סלומון קורן, שליברמן לא הכירה ולא ידעה על חברותו בארגון, חיזר אחריה בעקשנות עד שלבסוף נענתה ונישאה לו בטקס חתונה מבוים שארגן בסיוע ארגון 'צבי מגדל'.
את האמת גילתה מאוחר מדי, לאחר שסלומון "החתן" חמס את כל כספה וחסכונותיה, וכך נאלצה להשתעבד שוב לארגון הפשע ולחזור לאחד מבתי הבושת בשליטתו.
בערב השנה החדשה 1929, ב-31 בדצמבר הצליחה ליברמן לחמוק סופית משליטת ארגון הפשע, כדי להתלונן נגד ראשיו במשטרה, בפני קצין-חוקר, חוליו אלסוגראי (Julio Alzugaray),שהתרשם ונחלץ לעזרתה, ובמשך חצי שנה מסרה בפניו מידע אודות פעילות ארגון הפשע 'צבי מגדל'.
תלונתה בפני הרשויות הייתה העדות הראשונה והמשמעותית, שחשפה את פעילות רשתות הסחר בנשים בארגנטינה, והביאה בסופו של דבר לחיסולן גם בברזיל ובעוד מדינות.
העדות, והפללת ארגון 'צבי מגדל'
בבריחתה השנייה העידה ליברמן, כאמור בפני החוקר אלסוגראי - שנודע ביושרתו, ובעזרתו הוגשה העדות לבית משפט באביב 1930. לשאלת החוקר אם היא נחושה להעיד בשבועה בפני שופט היא ענתה: "אני יכולה למות רק פעם אחת - לא אסוג מן התלונה".
על דוכן העדים בפני השופט ד"ר מנואל רודריגז אוקמפו, חשפה ליברמן את השיטות בהן נהג ארגון הפשע ללכוד ולהעביר נשים ונערות, בהונאת הגירה לעולם החדש, תוך כדי התעללות קשה, פיזית ונפשית, כבר בעת מסעם הימי בספינות משא מאירופה לארגנטינה, כדי לדכא ולמנוע כל התנגדות, או ניסיון להפללת הארגון.
על בסיס עדותה ציווה השופט לעצור 108 מאנשי 'צבי מגדל', ולהוציא צווי מעצר כנגד 334 עבריינים נמלטים באשמת קשירת קשר לביצוע פשעים חמורים ומעשי שחיתות.
המשפט הארוך הסתיים בסוף 1930 כשכל 108 הנאשמים הורשעו באשמות שיוחסו להם.
"עצם קיומו של ארגון 'צבי מגדל' מאיים על שלום החברה שלנו", כתב השופט אוקמפו בסיכום פסק הדין, בגזרו תקופות מאסר ארוכות על הנאשמים.
החקירות והמשפט חשפו את קשרי הגומלין שנרקמו בין ארגון הפשע למשטרה הפדרלית ולרשויות החוק במדינה.
בערעור שהגישו עורכי הדין של 'צבי מגדל', (המקושרים לחברה הגבוהה,) אושרר פסה"ד של השופט אוקמפו, אולם אושרה הרשעתם וכליאתם של שלושה נאשמים בלבד מהם, ואת רובם - הוציא ביהמ"ש לחפשי.
ערכאת הערעורים הצדיקה זאת, בכך שליברמן הייתה היחידה שהעידה במשפט (חרף האיומים עליה!) בעוד קורבנות פשע אחרות נמנעו מלהתלונן בהליכים פליליים.
למרות זאת, פרסום המשפט וספיחיו בתקשורת העלה את מודעות הציבור לפעילות 'צבי מגדל', וחדירתו לרשויות החוק והממשל, וכך סייע לבסוף לחיסולו.
רחל לאה ליברמן מתה מסרטן בלוטת התריס ב-7 באפריל 1935, בגיל 34. - החל משנת 2010 מוענק בארגנטינה "פרס רחל ליברמן", המכבד ומוקיר את כל המקדם הגנת ושמירת זכויות נשים וקידומן.
- ליברמן היוותה השראה לכמה יוצרים ומחברים: - ספרו של יצחק בשביס-זינגר "חלאה", ספרה של נורה גליקמן "הסחר היהודי בשפחות לבנות, וסיפורה של רחל ליברמן" הם תיאור היסטורי של גורלה.
המשורר והסופר אילן שיינפלד חיבר רומן על אירועי התקופה, ושמו "מעשה בטבעת".
הומברטו קוסטנטיני מת לפני השלמת סיפורו העלילתי "הרפסודיה של רחל ליברמן", שקיווה "שיצדיק [אותו] בעיני אלוהים".
קרלוס לואיס סרנו כתב מחזה בשם "רחל ליברמן, היסטוריה של פיצ'ינצ'ה" (הר געש בדרום אמריקה, המקושר לשחרור היבשת מכובשיה הספרדים).
מירטה שלום כתבה את la Polaca ("הפולניה", כינוי בעל קונוטציה שלילית בספרדית).
אשת הקולנוע הארגנטינאית, גבריאלה בוהם הפיקה סרט דוקומנטרי בן 30 דקות על ליברמן בשם "רחל: אישה נודעת".
בשנת 2019 עלתה לאוויר בארגנטינה טלנובלה תקופתית בשם "Argentina, tierra de amor y venganza" ("ארגנטינה, ארץ של אהבה ונקמה") .
בארץ היא שודרה תחת השם "ארץ אהובה".
אחת הדמויות הראשיות בה, שגולמה על ידי אאוחניה סוארס, מבוססת על דמותה של רחל ליברמן.
רחל סלונימסקי (1912–1998) הייתה אצנית ישראלית, אלופת ארץ ישראל הראשונה (1935) בריצת 60 מטר, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
סלונימסקי התאמנה באגודת הספורט מכבי עתיד תל אביב.
באליפות תל אביב שנערכה במרץ 1936 זכתה סלונימסקי פעמיים במקום ראשון בריצת 100 מטר בשיא ארץ ישראל חדש של 13.3 שניות, לפני גירה שפירא (13.5 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם חברותיה לקבוצה, גירה שפירא, עדה יהודאית ועדה עבוד קבעו שיא ארץ ישראל חדש של 56.7 שניות.
רחל סילבצקי (נולדה ב-6 באוגוסט 1945) היא עורכת אתר ערוץ 7 באנגלית.
לשעבר יו"ר אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית.
נולדה בניו יורק, בכ"ז באב ה'תש"ה.
למדה בבית הספר דתי לבנות "אסתר שיינפלד" והייתה פעילה בתנועת הנוער "בנות אגודת ישראל".
במהלך שנים אלה הייתה שותפה במאבק למען יהדות רוסיה ובהתרמה למאבק במיסיון בישראל.
נישאה לדב סילבצקי, לימים מייסד מכללת אמונה ותלמידו של הרב משה פיינשטיין ובוגר ישיבה אוניברסיטה.
למדה מתמטיקה בסיטי קולג של ניו יורק וזכתה לחברות בארגון מצטיינים פי בטה קאפה ובסיום ברמת summa cum laude ובמקביל לימודי קודש בבית המדרש למורות בקולג' שטרן שם נתנה את נאום התלמיד המצטיין וקבלה את פרס התנ"ך בטקס הסיום.
לאחר מכן קבלה תואר שני ביהדות בטורו קולג'.
עלתה לארץ עם משפחתה ב-1971 ולאחר שנה במרכז הקליטה בפרדס חנה שם לימדה מתמטיקה בתיכון אלישבע של תנועת אמונה, עברה לירושלים.
לימדה ורכזה מתמטיקה באולפנת חורב בירושלים, העבירה סדנאות לשיפור ההוראה בעיירות פיתוח מטעם האונ.
העברית שם עבדה גם בצוות בניית תכ"ל במתמטיקה, עבדה כרכזת אקדמאית בסניף טורו קולג' בירושלים שם פיתחה תוכנית להוראת ספרות לר"מים, וכן תוכנית של מנהיגות חינוכית ותוכנית לעולים מרוסיה.
פיתוח מסלול התואר לרבנים נעשה יחד עם נחמה ליבוביץ'.
נבחרה ליו"ר אמונה, תנועת האישה הדתית-לאומית, ובמסגרת פעילותה בארגון הקימה מוסד בית לנדי לילדים צעירים עם בעיות נפשיות באבן שמואל סייעה לקדם אירועים כגון יום 'נשים לומדות תורה' בבנייני האומה, עם 40 שיעורים ואלפי נשים, הקמת 30 מעונות יום, תמיכה בחברון, צמצום של 20 מיליון שקלים בחובות הארגון.
ותוספת משמעותית למספר החברות בו.
ניהלה את כפר הנוער בכפר חסידים שם הקימה את ישיבת נחלת ישראל ומסלול תורה ומדע והוציאה את הכפר מחובות כבדים שמצאה בהגעתה.
בעת יציאתה לפנסיה נתבקשה על ידי הנהלת ערוץ שבע להיות עורכת אתר האנגלית, זאת עשתה בהתנדבות כ-6 שנים ולאחר מכן המשיכה כיועצת בכירה ועורכת מאמרי דעות ויהדות.
היום חברת דירקטוריון ערוץ הכנסת וועד המנהל של מכללת אורות ישראל, חברת עמותה פעילה בעמותת תורה מציון.
בשנת ה'תשפ"א קיבלה את "אות מופת הדור לחינוך יהודי".
בנה עקיבא, הוא יועץ משפטי של מועצות גוש עציון והשומרון.
בתה ד"ר זהבה נביס היא רופאת שיניים המתגוררת בגוש עציון ועו"ס במקלט לנשים בבית שמש, בנה הרב אב"י, הוא ר"מ וראש כולל בישיבת מרכז הרב שנשוי לבתו של הרב יעקב שפירא.
רָחֵל לוּבּרֶט (Rachel Lubart) היא חוקרת בתחום הביו-פיזיקה, פרופסור בדימוס במחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריה של לוברט עוסקים באינטראקציה בין אור לתאים חיים ולאחרונה בתחום בריאות העור.
פרופסור רחל לוברט היא פרופסור לביופיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
לוברט התחילה את לימודיה באוניברסיטה בשנת 1964 לתואר ראשון בכימיה.
משם המשיכה לתואר שני, שאותו סיימה ב-1970 בהנחיית ד"ר מלכה ברית.
בשנת 1973 היא התחילה את הדוקטורט שלה בחוג לכימיה בבר-אילן והתזה שלה עסקה ב"רמות האנרגיה של מולקולת בנזן בתוך ואקום U.V" בהנחיית ד"ר מלכה ברית ופרופ' הארי פרידמן .
בשנת 1995 החלה להרצות וב-2012 קיבלה את תואר הפרופסור.
פרופ' לוברט מתעסקת בכמה וכמה תחומי מחקר במעבדתה.
הבולטים שבהם: אינטראקציה בין אור גלוי לבין רקמות; שימושים שונים ברמות אור להריגה של חיידקים ובקטריות; וכן טיפול במחלות עור בעזרת ננו-חלקיקים.
במשך הקריירה שלה פרופסור לוברט הייתה שותפה במעל ל-120 מחקרים.
פיתוח פורץ דרך של פרופ' לוברט הוא בתחום הקוסמטיקה וה"אנטי-אייג'ינג".
לוברט פיתחה במעבדתה קרם עור חדשני אשר מונע קמטים על העור או מטפל בהם.
הוא עובד על העיקרון של יחסי החומצה היאלורונית שמתחת לעור.
הפיתוח מעלה את כמות החומצה ההיאלורונית שמתחת לעור, ואז המולקולה סופחת מים ומתנפחת ו"מעלימה" את הקמטים.
עד לפיתוח זה לא היה בשוק אף קרם שיכול לחדור את העור, כך שהטיפול היה זמני ופחות יעיל.
פרופסור לוברט וצוותה שיתפו פעולה עם הקוסמטיקאית חוה זינגבוים על מנת להנגיש את הפיתוח ללקוחות המעוניינים.
פרופ' לוברט עומדת בראש מעבדה במחלקה לכימיה ופיזיקה באוניברסיטת בר-אילן שם התמחתה.
מעבדתה עוסקת ב-4 תחומים עיקריים:
חקר מחלות זיהומיות באמצעות אינטראקציה בין אור לרקמות
פרופ' רחל לוברט, מהמחלקה לכימיה ופיזיקה, מתמקדת בעיקר באינטראקציה של אור גלוי לרקמות.
כדי לקיים אינטראקציה עם התא החי, האור צריך להיות נספג על ידי כרומופורים תאיים.
לוברט הציעה כי פורפירינים אנדוגניים, ציטוכרומים שבמיטוכונדריה, חלבון פלאבו (flavoproteins), ומערכת אוקסידאז-NADP, יכולים להיות מטרות של אור.
תאי כרומופורים תאיים הם פוטוסינתזים המייצרים מיני חמצן תגובתי (ROS) בעקבות הקרנה.
באמצעות טכניקת ה"הסיבוב והלכידה" (spin trapping) הוכיחה כי מיני חמצן תגובתי שונים נוצרים בתרביות תאים רבים, כולל עור, שריר, זרע, חיידקים ופטריות, בעקבות הקרנה עם מקורות אור בטווח הנראה והאינפרה אדום.
בעוד אור כולל מיני חמצן תגובתי בכמויות קטנות מעורר פעילות בתא, ריכוזים גבוהים קטלניים לתא, ולכן משמשים להריגת חיידקים.
בעוד לייזרים הם כלים בעלי שימושים רבים במעבדה, המאפיינים הספציפיים של אור לייזר (כגון קוהרנטיות וקיטוב) הוכחו על ידי לוברט כלא רלוונטיים עבור אינטראקציה של רקמות עור.
ביו-סימולציה באמצעות מכשיר אור חדשני
לוברט פיתחה מכשיר אור חדש אשר פולט פסים רחבים של אורכי גלים בעוצמות ממוקדות, ובכך הוא מסוגל להפעיל תאים באמצעות היווצרות כמויות קטנות של סוגי חמצן תגובתי ושינויים בהעברת הסידן.
המכשיר שלה נמצא כמחקה את תפקודי אור הלייזר באזור צילום-ביו-גירוי, כגון האצה של התפשטות תאים לריפוי פצעים ולהגברת קצב ההפריה של תאי זרע פגומים.
מכשיר האור של לוברט הוא מאושר (ומסומן ב-CE) עכשיו נמצא בשימוש עבור ריפוי פצע קשה, במיוחד עבור חולי סוכרת.
שימוש בעוצמה גבוהה של אור גלוי כדי להרוג חיידקים
לוברט משתמשת גם באור חזק בעוצמה גבוהה (ללא תוספת של פוטוסנטיזים אקסוגניים) כדי להרוג חיידקים ופטריות.
לאחרונה היא גם הוכיחה את האפקט הקטלני של עוצמת האור הנראית בעוצמה גבוהה על פתוגנים הנפוצים בדלקת פצעים.
טיפול במחלות עור ובבריאות העור עם ננו-חלקיקים
לוברט והצוות שלה מתעסקים גם בננו-חלקיקים כמקור של רדיקלים של חמצן, לפתוגנים שונים כדי לשפר את השפעת אור קטלני על העור.
השילוב של תחמוצות מתכת עם ננו חלקיקים אור נבדק כעת לטיפול באקנה.
לחלקיקי תחמוצת מתכת יש גם השפעות רעילות על רקמות.
כדי להפחית את הרעילות הזו, לוברט וצוותה מציעים להפקיד אותם על טקסטיל שקוף, למשל; תחבושות, אשר יהיה ניתן לשים על פצעי אקנה לפני קרינת אור גלוי.
על פרופסור לוברט רשומים 7 פטנטים, מתוכם 5 אישיים ו-2 שיתופיים:
ס' רוצ'קינד ור' לוברט: "מכשיר להפיכת התחדשות של סיבי עצב בצד פגוע של חוט השדרה", פטנט אמריקאי מספר 4,966,144 (1990).
ר' לוברט, "מכשיר אור לשיפור יכולת ההפריה של הזרע", פטנט אמריקאי מספר 6,379,939 (2002).
ר' לוברט, "שיטה להפעלת תאים ותיקון רקמות תוך שימוש בננו-חלקיקים ואור", 2010 (זמני).
ר' לוברט, "מכשיר אור להקלה על הכאב", 2010 (זמני)
ר' לוברט, "שיטה ומכשיר עבור אור גלוי המושרה השפעה 'פוטו-רעלנית' על 'תאי יונקים' (תאי בע"ח שגודלו במעבדה) ומיקרואורגניזמים", 2010 (זמני)
גדנקן, ר' לוברט, א' ליפובסקי, נ' פרקס, י' ניצן.
"ציפוי ציפורניים מלאכותיות עם חלקיקי מתכת אוקסיד לייצור מסמרים אנטימיקרוביאליים", 2010 (זמני)
רחל לוברט נשואה ואם ל-4 ילדים ומתגוררת בתל אביב.
רחל מרגוליס (28 באוקטובר 1921– 6 ביולי 2015) הייתה ישראלית ילידת וילנה, שבמהלך מלחמת העולם השנייה הייתה פעילה בארגון הפרטיזנים המאוחד, וזכתה לעיטורים מהקונגרס האמריקאי ומבית הלורדים הבריטי.
לאחר המלחמה עסקה בחקר השואה, וסייעה בהקמת המוזיאון היהודי בווילנה.
מרגוליס נולדה בשנת 1921 בוילנה, ליטא.
בשנת 1941 כבשו הנאצים את העיר.
מרגוליס נשלחה לגור במשפחה נוצרית, אך בחרה להיכנס מרצונה לגטו וילנה בספטמבר 1942. בגטו הצטרפה לתנועת ההתנגדות, והייתה חברה בארגון הפרטיזנים המאוחד.
ביוני 1943 הורה היינריך הימלר על השמדת הגטו.
באוגוסט אותה שנה החלו משלוחים מהגטו למחנות השמדה, ובספטמבר הוחל במשלוחים למחנות עבודה.
מרגוליס נמלטה ליערות, יחד עם בן זוגה.
השניים סבלו ממחלת הטיפוס, אך הבריאו.
הם הצטרפו לפעילות של גדודי הפרטיזנים ביערות נארוץ', ובהמשך עברו השניים ליערות רודניקי והצטרפו לגדוד "לניצחון".
כל משפחתה נרצחה ימים ספורים לפני שחרור העיר בידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה שבה מרגוליס לווילנה ולמדה באוניברסיטה המקומית.
היא סיימה את הדוקטורט בביולוגיה, ושימשה כמרצה עד לסוף שנות השמונים.
בשנת 1988 סייעה להקמת המוזיאון היהודי בווילנה, אספה חומר על תקופת השואה, ומונתה למנהלת המדור להיסטוריה יהודית בליטא.
במסגרת עבודתה חשפה והביאה לפרסום את היומנים האבודים של קז'ימיז' סאקוביץ', עיתונאי פולני שהתגורר בבית הקרוב ביותר לאתר הטבח בפונאר.
סאקוביץ' תיאר את המראות על דפים בודדים, אותם הטמין בבקבוקי זכוכית בחצר ביתו.
הדפים נמצאו לאחר המלחמה, ונשמרו בארכיון המרכזי בליטא, עד שהובאו לפרסום בידי מרגוליס.
באמצע שנות ה-90 עלתה לישראל.
בשנת 2008, בעקבות לחץ של מכחישי השואה בליטא, הוצא צו מעצר נגד מרגוליס, בטענה שהיא ביצעה פשעים נגד אזרחים ליטאיים במהלך פעולותיה במחתרת.
בשנת 2010 הוציאה ספר אוטוביוגרפי בשם "A Partisan from Vilna".
פעולותיה במהלך המלחמה ופעולות ההנצחה זיכו אותה עיטורים מהקונגרס האמריקאי ומבית הלורדים הבריטי.
בשנותיה האחרונות התגוררה ברחובות, שם נפטרה ונקברה בשנת 2012 .
רחל (שלי) ניסים (2 בדצמבר 1937 – 2 במאי 2012) הייתה אדריכלית ישראלית שפעלה בעיקר ב.
ניסים נולדה בפלובדיב שבדרום בולגריה בשם רחל, אך דבק בה הכינוי שלי (שבא מהשם רשל).
עם פרוץ המלחמה המשיכה המשפחה להתגורר בעירם והם אף ניצלו מגירוש ברכבת משלוח שיועדה להישלח לאושוויץ.
אביה נשלח לעבודה במחנה עבודה אך המשפחה ניצלה.
ב-1948, זמן קצר לאחר שאחיה הבוגר היגר לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער, היגרה גם היא עם הוריה.
במשך שנים אחדות גרו במעברה בלוד בתנאים ירודים ובעוני, אך עדיין הצליחה להגיע להישגים בלימודי התיכון והוקפצה שתי כיתות.
לאחר שירות צבאי בחיל האוויר פנתה ב-1957 ללימודי אדריכלות בטכניון בחיפה.
בשונה מעמיתיה ללימודים שהגיעו ממשפחות מבוססות, הייתה ניסים חריגה גם בהיותה אישה.
במהלך לימודיה נישאה עם מרדכי ניסים שעבד כעוזר רוקח ויחד הם עברו להתגורר בתל אביב.
ב-1962 נולדה בתם הבכורה נירית ושלוש שנים לאחר מכן נולדה בתם השנייה שרית.
ניסים עבדה במשרדי אדריכלים פרטיים עם לגמר לימודיה וב-1965 הצטרפה כאדריכלית שכירה למחלקת התכנון של תנועת הקיבוץ המאוחד.
במחלקה עבדה לצד אדריכלים כמו חנן הברון, נעמי יודקובסקי, ארנונה אקסלרוד וויטוריו קורינלדי.
במסגרת זו תכננה מבני מגורים ומבני ציבור בקיבוצי התנועה בכל רחבי הארץ.
ב-1989 עם סגירת המחלקה שבאה בעקבות משבר הקיבוצים, פעלה תקופה קצרה של שנתיים באופן עצמאי והתמקדה בתכנון בתי מגורים פרטיים.
בתום התקופה הצטרפה לצוות האדריכלים במשרדו של האדריכל שלמה גנדלר שם פעלה עד סמוך לפטירתה ב-2012.
חדר אוכל בקיבוץ מעיין ברוך
חדר אוכל בקיבוץ משאבי שדה
רחל מראני (נולדה ב-1956) היא אשת תרבות, יזמית, מנהלת, וסופרת ישראלית.
רחל מראני נולדה לשושנה ירימי ואלכסנדר ריינדורף; אמה ילידת הארץ (הסבתא דור שביעי בצפת, והסב עלה מתימן), ואביה עלה לארץ מוורשה, פולין, ב-1939, ורוב משפחתו נספתה בשואה.
רחל גדלה ברחובות, שם למדה בבית הספר יסודי ויצמן, ובתיכון ע"ש עמוס דה שליט.
בצה"ל שרתה כקצינת ח"ן בנח"ל, והשתחררה בדרגת סגן.
היא בוגרת בהצטיינות של האוניברסיטה העברית בירושלים, 1983 - בספרות עברית, ובצירוף של היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל.
רחל מוסמכת הוראה בבית הספר לחינוך, האוניברסיטה העברית בירושלים, ובוגרת קורסים מקצועיים בניהול מלכ"רים, גיוסי כספים, אימון אישי ועסקי, והנחיית קבוצות.
בשנת 1984 התמנתה מראני כדוברת הוצאת כתר.
במהלך תקופה זו החלה לקחת חלק גם בארגון ויחסי ציבור של אירועי תרבות וכנסים בינלאומיים – ביניהם פסטיבל המשוררים הבינלאומי הראשון במשכנות שאננים (1986), ירידי הספרים הבינלאומיים בירושלים וכנסי מכון שפינוזה.
בתחום זה התמקדה אחרי שפרשה מכתר ב-1990, וגם אחרי שיבתה לארץ משנת שהות בבוסטון ב-1992.
ב-1994 עברה מראני עם משפחתה לוושינגטון.
רחל מונתה לתפקיד נספחת התרבות בשגרירות ישראל, תפקיד אותו מילאה עד 2000. בתקופה זו יזמה מאות אירועים בהם הציגה את תרבות ישראל ואמניה לקהל האמריקני, והפיקה סדרות של מוזיקה, סרטים, תיאטרון וספרות - בתוך השגרירות ומחוצה לה.
בתקופת שירותה כנספחת התרבות נערכו חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל בבירה האמריקנית ב-1998. חגיגות אלה כללו 396 אירועים במהלך השנה, ובמסגרתם התארחו בוושינגטון די.
את האירועים הפיקה מראני בשיתוף פעולה עם שלושה מבכירי מרכזי התרבות בארצות הברית: מרכז האמנויות ע"ש הנשיא קנדי, רשת מוזיאוני הסמית'סוניאן, וספריית הקונגרס.
מטרת הקרן הייתה לאתר ולקבץ אמנים ישראלים בעלי פוטנציאל גדול למצוינות, ולעזור להם לממש אותו – בארץ ובעולם.
התמיכה נעשתה באמצעות תוכניות טיפוח אישיות ואמנותיות לכל אמן, למשך מספר שנים.
על הקמת הקרן זכתה ב-2003 ב"פרס המנהיגות" מטעם בוגרי מנהל עסקים של אוניברסיטאות הרווארד ווורטון בישראל.
הקרן פעלה כעשר שנים, בין השנים 2001–2011, וטיפחה כ-50 אמנים ישראלים מ-12 תחומים שונים.
בשנת 2016 ראה אור ספרה הראשון של מראני "לשמוט, סיפור אהבה", וב-2019 ספרה השני "נדיבות טובה – על נתינה, חמלה ואסירות תודה".
שני הספרים ראו אור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
בשנת 2022 ראה אור ספרה השלישי "וואבי סאבי והכד הנדיב", בהוצאת אלכסנדר ופרויקט נדיבות.
רחל מרצה לקהלים שונים ברחבי הארץ, בעברית ובאנגלית, על "נדיבות טובה" ו"תן לי יד – סיפורים ושירים מבריאים מרחבי העולם והזמן".
ייעצה והנחתה אמנים ומנהלים רבים במוסדות התרבות.
בקיץ 2011 נסגרה הקרן למצוינות בתרבות.
על השיקולים והסיבות השונות שהובילו לכך כתבה מראני ספר בשם "לשמוט, סיפור אהבה".
את הסגירה היא ייחסה, בין השאר, להיכרות שלה עם סיפור מן התלמוד הבבלי מלפני 1700 שנה – סיפור אהבתם ומותם של רבי יוחנן וריש לקיש, בו מצאה מקבילות לסיפורה האישי כמייסדת וכמנהלת של הקרן.
"לשמוט, סיפור אהבה" פורסם בתחילה כבלוג בהמשכים, תוך דיאלוג עם הקוראים.
באפריל 2016 "לשמוט, סיפור אהבה" ראה אור כספר מודפס, ואחר כך גם כספר דיגיטלי וכספר קולי.
שלומית כהן-אסיף, מוסף הספרים של "הארץ":
יומן מסע-פענוח שסוחף את הקורא להתלוות אליו ולהקשיב לו...המלה "מצוינות" מקבלת משמעות אחרת, עמוקה יותר.
...במסע הזה המים נושמים והים נושם"
נדיבות טובה – על נתינה, חמלה ואסירות תודה
ספר עיון-מסע בעקבות המונח "נדיבות" בתרבויות, דתות וזמנים שונים.
הוא בודק מהי נדיבות טובה, מה עומד מאחורי הצרוף המוזר "אסיר תודה" (מה הקשר בין אסירות לתודה?
מי האסיר, מי הסוהר?), וכיצד ניתן לאזן בין נדיבות לאחר ונדיבות עצמית.
הוא מתחיל בחוויותיה האישיות של מראני בתחום, ומתרחב עם דברי הוגים, חוקרים ומספרי סיפורים – מרחבי העולם, מהווה והעבר, ומביא עשרות עדויות של אנשים בני זמננו.
הספר ראה אור ב-2019, בשלושה פורמטים: בדפוס, דיגיטלי וכספר קולי, מוקרא בקולה של המחברת.
פרופ' יעקב רז, מהות החיים:
"ספר נפלא, יפה, עדין, צנוע, עשיר, מורכב, מלא השראה וידע".
וואבי סאבי והכד הנדיב, או: אין בעולם דבר מושלם
ספר על 'נדיבות' לילדים, עם איורים של רמי טל.
עיבוד של אגדת-עם בתוספת סיום חדש.
המהדורה הראשונה נרכשה על ידי פרויקט נדיבות, וחולקה לילדים ולצוותי הטיפול בבתי חולים ומרכזים רפואיים ברחבי הארץ, מאות עותקים נוספים נתרמו אחרי ה-7 באוקטובר גם לילדי המפונים מיישובי העוטף והצפון.
הספר ראה אור כספר מודפס ודיגיטלי, וכספר קולי עבור ספריית העיוורים, שהפיקה ממנו גם עותקים בכתב ברייל.
כרמית ספיר ויץ, מעריב, מוסף סוף שבוע:
"ספר נפלא לקריאה משותפת של מבוגרים וילדים: גם חוכמת חיים, גם אופטימיות מזוקקת וגם הכרת הטוב."
רחל מראני נשואה לאוהד מראני, איש עסקים ומנכ"ל משרד האוצר לשעבר, ולהם שלושה בנים.
רחל סלוצקי (1890–1981) הייתה מאנשי העלייה השנייה ומחברי אום ג'וני-דגניה והקואופרציה במרחביה.
רחל סלוצקי (לבית חרש) נולדה ב-1891 בעיירה קאלינובקה, שבאזור העיר ויניצה, מדרום לעיר ז'יטומיר, שבאוקראינה.
אביה זאב (וולף) חרש ואימה ציר'ל (צילה).
למשפחה היו ארבעה בנים וארבע בנות ורחל הצעירה בהם.
זו הייתה משפחה של סוחרים ואנשי עסקים אמידים.
הנערה רחל נשלחה לבית ספר תיכון בעל מוניטין בעיר ז'יטומיר.
לדבריה הייתה חובבת חברה ובילויים ואז לא התעניינה בסוגיות של התנועה הציונית באותה עת.
בהיותה כבת 18 פגשה את נח סלוצקי והאהבה ביניהם פרחה.
נח היה ציוני נלהב והתכונן לעלות לארץ ישראל (1910) הוא השפיע עליה לבוא אחריו לארץ עם סיום לימודיה.
באוגוסט 1911 עלתה לארץ ישראל, במסגרת העלייה השנייה, והצטרפה לנח בקבוצת אום ג'וני מדרום ל, שהוקמה באוקטובר 1910. ב-3 בנובמבר 1911 התחתנו רחל ונח שם.
ב-1913 עזבו נח ורחל את קיבוץ דגניה א' והצטרפו לקואופרציה של פרנץ אופנהיימר בקיבוץ מרחביה, שם חילקו את זמנם בין המשק הקואופרטיבי למשק הפרטי הקטן.
במרחביה נולדו שני ילדיהם, שולמית ב-1914 ואבינעם ב-1915. באותה תקופה התחוללה מלחמת העולם הראשונה והחיים היו קשים מאוד, תחת המשטר העות'מאני.
רחל ונח נשארו במרחביה עד 1921 ואז הצטרפו לקבוצת החלוצים שהקימה את מושב העובדים הראשון נהלל, בעמק יזרעאל, שם הקימו משק חקלאי מגוון והרחיבו את המשפחה.
אחרי שנח נהרג ב-1944 בדרכו מן השדה לביתו, בתאונת דרכים עם רכב צבאי בו נהגו קצינים בריטים, רחל לקחה על עצמה את עול ניהול המשק, בעזרת ילדיה הבוגרים.
באמצע שנות החמישים קרא ראש הממשלה דוד בן-גוריון לאנשי ההתיישבות להתגייס לעזרת מושבי העולים החדשים.
רחל, למרות גילה הגבוה, התנדבה למשימה, עזבה את ביתה ומונתה כמדריכה ביישובים שעלו אז על הקרקע - בתחילה בכפר זיתים בגליל ובהמשך במושבים ניצני עוז ושער אפרים על גבול הקו הירוק מול טולכרם.
היא לא נרתעה מתנאי החיים הקשים ששררו שם והייתה לדמות מוערכת, תומכת ומובילה לתושבים שכינו אותה "אמא רחל".
בהיותה כבת שבעים חזרה לביתה בנהלל, שם חיה, עם בני משפחתה עד פטירתה ב-29 במאי 1981.
היא הובאה למנוחות לצידו של נח בבית הקברות של נהלל שלמרגלות תל שמרון.
לרחל ולנח נולדו חמישה ילדים: שולמית, אבינועם, אברהם, זאב וצילה.
ב-1943 אימצו ילדה ניצולת שואה בשם שושנה.
רחל זכתה לראות בחייה את כל משפחתה המתרחבת, חתנים כלות ונכדים רבים, וגם נינים.
בנה אברהם נפטר ממחלה בגיל 45, בנה זאב נהרג במלחמה בגיל 46.
בנה אבינועם סלוצקי היה מאנשי פלוגות הלילה של אורד וינגייט.
בנה , היה לוחם ביחידה 101 ושימש בתפקיד בכיר במוסד ונהרג במלחמת יום כיפור, 1973. נינה, , (נכד של שולמית) נהרג במלחמת לבנון הראשונה, 1982. נינה, , (נכד של שולמית) נהרג במלחמת לבנון השנייה, 2006.
רחל לביא-ברקאי (נולדה ב-1958) היא שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
רחל לביא-ברקאי נולדה וגדלה בחולון.
בשנים 1972–1975 התגוררה עם משפחתה במאלי שבאפריקה ולמדה בבית ספר תיכון אנגלי.
עם חזרתה לישראל השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון קוגל בחולון.
בשנת 1977 התגייסה לצבא הגנה לישראל ושירתה כקצינה בחיל המודיעין.
בשנת 1985 סיימה את לימודיה במשפטים כבוגרת אוניברסיטה באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן התמחתה אצל השופט אליהו וינוגרד בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו וכן במשרד עורכי דין.
ב-2004 סיימה לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב, עם התמחות בתחום הנזיקין.
בחודש מרץ 1994 נבחרה לשופטת בבתי משפט השלום במחוז דרום ובאוקטובר 1997 מונתה לסגנית נשיא בתי משפט השלום במחוז דרום.
בחודש יוני 2003 מונתה לכהונת שופטת בבית המשפט המחוזי בבאר שבע ובמרץ 2017 עברה לכהן בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
לאורך השנים הייתה לביא-ברקאי מעורבת במספר פסיקות שהיוו תקדים בנושא חירויות הפרט, וחלקן אף עוררו דיון ציבורי.
כך למשל, ביולי 2009 הייתה לביא-ברקאי חברה בהרכב בבית המשפט המחוזי בבאר שבע שזיכה את החוואי שי דרומי מהריגת אדם שפרץ לחוותו יחד עם אדם נוסף.
בהכרעת הדין כתבה לביא-ברקאי: "לעולם אין הכרעת הדין קלה בעיקר כשמדובר בדיני נפשות.
חיי אדם אמנם נלקחו, אך הנאשם אינו איש מדון, אלא אדם שביקש לחיות בשלווה, והדבר ניכר".
באוקטובר 2014 מתחה לביא-ברקאי ביקורת חריפה על התנהלות המדינה לאחר ביטול התיקון לחוק למניעת הסתננות בבג"ץ.
בפסק דין שהורה על ביטול זימון של אזרח אריתריאה למתקן חולות, כתבה השופטת כי המדינה "שמה ללעג" את בית המשפט העליון ומתעלמת מהחלטתו.
לביא-ברקאי התייחסה לסירוב המדינה לבטל זימונים לחולות שניתנו לפני פסילת החוק.
"אכיפת ההתייצבות, כלפי מסתננים אשר טרם התייצבו במתקן 'חולות', יש בה כדי להתעלם מקביעותיו הביקורתיות של בג"ץ, ובמידה מרובה אף לשים ללעג את דבריו הנוקבים אשר נאמרו בדבר פגיעה בזכויות אדם", כתבה.
בינואר 2018 פסלה השופטת לביא-ברקאי החלטה של מועצת עיריית תל אביב למכור את חניון כיכר אתרים בתל אביב למספר יזמים שביקשו לבנות במקום מגדלי מגורים.
בהחלטתה קבעה לביא-ברקאי כי כדי להשיג הסכמת מועצת עיריית תל אביב למכירת החניון הוצג בפני המועצה מצג שווא וללא שקיפות מלאה של הליכי המכרז וכי בהחלטת המועצה אשר אישרה את המכירה נפלו פגמים מהותיים וכן כי על העירייה הייתה מוטלת חובת קיום מכרז בהליך כזה.
במרץ 2019 דחתה לביא-ברקאי עתירה שהוגשה לגבי הליך בחירת יו"ר ההסתדרות.
לביא-ברקאי קיבלה את טענת ההסתדרות, שלפיה בית הנבחרים שמשקף בהרכבו את תוצאות הבחירות שהתקיימו בקרב כלל חברי ההסתדרות, הוא הגוף היציג שמביא לידי ביטוי את רצון הבוחרים.
לכן אין פסול בהליך הבחירה שעליו הוחלט, לאחר בחינת כל השיקולים הנדרשים.
לנוכח החלטת בית המשפט, בית נבחרי ההסתדרות יתכנס מחר כמתוכנן ויקיים את ההליך לבחירת ארנון בר דוד ליו"ר ההסתדרות.
ביוני 2019 הכריעה לביא-ברקאי במחלוקת בין בכירי מפלגת העבודה באשר להליך בחירת יושב ראש למפלגה וחברי הכנסת של המפלגה.
בתגובה לעתירה שהגישו מספר חברי מפלגה, קבעה לביא-ברקאי כי בין חברי המפלגה יתקיים משאל אינטרנטי שבו הם יחליטו איך הם רוצים לקיים את הליך הבחירה.
האם היו"ר ייבחר בוועידת המפלגה?
והאם חברי הכנסת ייבחרו בוועידה, בפריימריז, או שיחליטו על צילום מצב, והרשימה הנוכחית היא זו שתוצג לבוחר גם בבחירות הבאות?
מדובר כנראה בתקדים היסטורי, שבו בית המשפט כופה על מפלגה מהלך שהיא לא קיימה מעולם, תוך ביטול כינוס של ועידת המפלגה שבאופן מספרתי הכריעה בנושאים אלה.
בינואר 2020 נענתה לביא-ברקאי לבקשת אתר ynet לקבל את דו"ח הביקורת שהכין מבקר צה"ל על אחת מאוגדות המילואים ובכך לחשוף אותו לציבור.
בצה"ל ובמערכת הביטחון התנגדו לכך, ובתום הליך משפטי ממושך שנמשך כשנה קבעה לביא-ברקאי כי דו"ח הביקורת, וכן דו"חות מסווגים נוספים, יועברו ל-ynet בכפוף להגבלות ביטחון המידע.
בדצמבר 2020 דחתה את עתירתם של מספר תושבים משכונת הדר יוסף בתל אביב נגד בניית בית ספר לתלמידים אוטיסטים בשכונה.
לביא ברקאי דחתה את טענת העותרים כי מיקומו של בית הספר החדש יגרום אי נוחות גדולה לתושבים ברחוב, וכי ההסעות יחסמו את הרחוב, ואי אפשר יהיה לנסוע באופן חופשי, כפי שהתושבים רגילים.
בפסיקתה, קבעה לביא-ברקאי כי זכויות הפרט, כמו הזכות ליהנות מנוחות בתחבורה, אינן זכויות מוחלטות ומולן יש להעמיד את האינטרס של הכלל.
בפסיקתה קבעה כי הילדים האוטיסטים זכאים ללמוד, ראויים למקום ללמוד בו, וכי העירייה נתנה דעתה על הקשיים התחבורתיים וסידרה סידורים שמניחים את הדעת לפתור את הבעיות.
"אין לתושבים במקום זכות קנויה לדרך חופשית נטולת כלי רכב במקום" כתבה.
רחל ממלוק-נעמן היא דוקטור להוראת המדעים, מדענית בכירה וחברת סגל במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן (החל משנת 2000).
במשך כ-50 שנה היא עוסקת בנושאים הקשורים לפיתוח, הפעלה והערכה של תוכניות לימודים המיועדים ללומדי כימיה ומורי כימיה בבית-הספר התיכון בישראל.
ממלוק-נעמן נולדה ברומניה, עלתה עם הוריה לישראל במאי 1949 וגדלה ביפו.
היא למדה בתיכון עירוני ז', ובהמשך התקבלה לעתודה האקדמית, במסגרתה למדה לתואר ראשון בכימיה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית ובהמשך למדה שם גם לתעודת הוראה.
את הקריירה שלה בהוראה התחילה בשנת 1970 כמורה לכימיה בבית הספר התיכון ביפו, שם לימדה 26 שנים, ובמקביל המשיכה ללמוד לתואר שני ושלישי.
את התואר השלישי שסיימה בשנת 1998 עשתה באוניברסיטת בר-אילן בהנחייתם של פרופסור יוסף מניס, פרופסור יוסי נוסבוים וד"ר רות בן-צבי (ממכון ויצמן למדע).
נושא התזה היה: ההשפעה של לימוד "המדע כישות מתפתחת" על תפיסת התלמידים והתייחסותם למדע וללימודי מדע.
את עבודת הפוסט-דוקטורט שלה השלימה באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית בהנחיה של פרופסור ג'ו קרצ'יק בתחום של הוראה ולמידה במדע בהקשר לסוגיות מסוימות, פתרון בעיות ושאלות מניעות.
ממלוק-נעמן הייתה מעורבת במרכיבים השונים של פיתוח והפעלת תוכנית מוט"ב - מדע וטכנולוגיה בחברה – המיועדת להוראת מדע וטכנולוגיה לכל בחטיבה העליונה של בית הספר התיכון.
ממלוק-נעמן עובדת במחלקה להוראת המדעים מאז שנת 1989 ועד היום כעמיתת מחקר בכירה.
במסגרת תפקידיה השונים, ריכזה את קבוצת הכימיה, ניהלה את המרכז הארצי למורי הכימיה, והייתה ראש התחום לתעודת הוראה במכון ויצמן.
מרכז המורים עוסק בטיפוח מנהיגות מורים מקצועית, תוך קביעת סטנדרטים חדשים לקידום הפדגוגיה של הוראת הכימיה ובהתמקצעות מורי הכימיה.
במסגרת תפקידה פיתחה קורסים והשתלמויות ארוכות טווח למורים שבהם גם לימדה בישראל ומחוצה לה.
ראש אגף החינוך בחברה האירופאית לכימיה (EuChemS DivCED).
חברה בכירה בוועדה לחינוך לכימיה (CCE) של הארגון הבינלאומי לכימיה ולהנדסה כימי (IUPAC).
שותפה לפרויקטים אירופאיים בתחום הוראת המדעים, כגון: PARSEL,PROFILES,TEMI SciCar.
מעריכה חיצונית של הפרויקטים האירופאיים ARTIST ,DiSSI ESTA, LoveDistance.
חברה בוועדות מערכת וייעוץ של כמה כתבי עת וארגונים לחינוך מדעי בכלל וחינוך לכימיה בפרט, כגון: International Journal of Science and Mathematics Education.
בין היתר, ממלוק-נעמן משתתפת בפרויקט Malta Conferences Foundation, אשר הוקם לפני 13 שנה על ידי פרופסור .
הפרויקט מאפשר מפגש בין מדענים מהמזרח התיכון יחד עם חתני פרס נובל, ליצירת שיתופי פעולה.
המוזיאון לתרבויות הים התיכון במרסיי מציג בווידאו את תמונתה של ד"ר ממלוק - נעמן יחד עם עוד 8 נשים מארצות הים התיכון (לבנון, מצרים, אלג'יר תוניס, מרוקו, איטליה, יוון, סוריה ואיטליה), בנושא ה"אזרחות וזכויות אדם".
המאמרים המחקריים של הסטודנטים פורסמו בכתבי עת בינלאומיים לחינוך לכימיה ומדעים.
הממצאים על למידה ומוטיבציה של התלמידים מנחים אותה בתכנון ושינוי של תוכנית לימודים ותוכניות פיתוח מקצועי למורים למדעים ולכימיה.
תוכניות אלה יישמה ד"ר ממלוק-נעמן וחקרה במסגרת התפתחות מקצועית של מורים לכימיה ולמדעים בארצות שונות ביניהן: ישראל, גאורגיה, גרמניה, סינגפור, טייוואן, יפן וכו'.
ממלוק-נעמן פרסמה מאמרים בכתבי עת בינלאומיים מובילים, ספר, ופרקים בספרים: 57 מאמרים; ספר בנושא התפתחות מקצועית של מורים בהוצאת RSC; 28 פרקים ספרים בנושאי מחקר של הוראה ולמידה של כימיה ומדעים; 3 ספרי לימוד וחומרי למידה בעברית; 16 פרקי ספרים במסגרת פרויקטים אירופאיים.
הפעלת תוכנית לימודים בכימיה בגליל: מודל להסבת מורים מהוראת מקצוע אחד להוראת מקצוע אחר.
שיטות הוראה ודרכי הערכה חלופיות במסגרת תוכנית מוט"ב.
התפתחות הוראת המדעים בישראל ב: גלובמן ועירם (עורכים).ההוראה: המקרה הישראלי (403–418).
אנציקלופדיה יבנה לרוס, בעריכת ד.
אנציקלופדיה אביב חדש, בעריכת יואב בן דב
ממלוק-נעמן נשואה לפרופסור רון נעמן מהמחלקה לפיזיקה כימית במכון ויצמן למדע, ואם ל-3 בנים מנישואיה ליאיר ממלוק ז"ל.
לרון 3 בנות ובן מנישואיו הקודמים.
רחל לנדאו (10 בנובמבר 1938 – 9 בדצמבר 2004) הייתה פרופסור לבלשנות עברית שעסקה בין היתר בתחומי רטוריקה וחקר השיח.
תקופת פעילותה הייתה משנת 1965 עד פברואר 1998.
רחל לנדאו נולדה בסגד, הונגריה, לאביה שמחה שהיה מו"צ בקבוצה האורתודוקסית בקהילת סגד, ולאמה מלכה רייזל.
משפחתה הייתה משפחה חרדית ציונית.
בגיל חמש נלקחה לגטו, ועשתה כמחצית השנה במחנה עבודה באוסטריה וחצי שנה במחנות הריכוז בברגן בלזן וטרזיינשטט.
ב-1945, לאחר השחרור על ידי הצבא הרוסי, כשהתברר שאביה נרצח, הועברה למוסדות ילדים בדסק ובמטיאשפלד, ולאחר מכן במחנות שארית הפליטה בגרמניה בלייפהיים ובאשאו.
עלתה לארץ ישראל באפריל 1947 באוניית המעפילים "תיאודור הרצל", שנתפסה על ידי הבריטים והועברה לקפריסין, שם שהתה לנדאו כשנה ורבע.
בישראל למדה בבית הספר היסודי בפרדס חנה ובבית הספר התיכון ישורון בפתח תקווה.
מייד בסיום התיכון יצאה לעבוד בהוראה ונשלחה ליישובי ספר: עלמה וכרם בן זמרה שבגליל.
לאחר מכן בכפר חסידים, ברמלה ובתיכון בשפיר.
במקביל לעבודת ההוראה למדה באוניברסיטת בר-אילן.
ממוריה הבולטים, פרופסור חיים רבין, שהיה המנחה שלה לדוקטורט.
מאוחר יותר עסקה בהוראה אקדמית.
רוב שנות ההוראה היו במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן בניקוד, בתחביר, בסמנטיקה ובחקר השיח.
אחיה, דב לנדאו, היה פרופסור לספרות עברית ולספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, חוקר תרבות ואיש חינוך והוראה.
רחל לנדאו התגוררה בפתח תקווה, ונקברה בבית העלמין סגולה.
אוסף צירופי הלשון המופיעים במילונו של אבן שושן, קרית ספר, ירושלים, 1965
הצירוף הכבול בלשון ימינו: מהותו, מקורותיו ודרכי התפתחותו.
הוצאת אוניברסיטת בר-אילן תשכ"ח 1968
מהותה של הפוליסמיה בעברית של ימינו וקווים להתפתחותה.
הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים 1972
פרקים בסמנטיקה עברית, הוצאת בר-אוריין - אוניברסיטת בר-אילן 1974
טכסטים לקורס "חקר השיח" ולסמינריון "משלבים" אוניברסיטת בר-אילן, המחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות, 1980
מילים וצירופיהן, עיונים סמאנטיים בקולוקאציה העיתונאית.
הרטוריקה של המשלב הפוליטי בישראל, הוצאת עקד 1988
הפיצול הצורני כאמצעי של בידול משמעות בעברית של ימינו ספר קמרט, שלמה קודש (עורך), המועצה להנחלת הלשון, ירושלים, תשל"א 1971
לדרכי היווצרותם של צירופים כבולים בעברית של ימינו לשוננו כרך ל"ה, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, ירושלים תשל"א
על דרגות הכבילות הסמנטית של הלשון ספר רוזן, עורכים עוזי אורנן ובן - ציון פישלר (ירושלים: המועצה להנחלת הלשון, 1975), עמודים 45–58
הקולוקאציה בעברית של ימינו כלשון עמו - לחיים רבין במלאת לו שישים שנה, אסופת מאמרים בבלשנות שימושית, בעריכת רפאל ניר ובן-ציון פישלר, הוצאת המועצה להנחלת הלשון, ירושלים, 1976
קולוקאטיביות הפועל בגזירה ובנטייה לשוננו כרך מ"א, הוצאת האקדמיה ללשון העברית תשל"ו
על הסגנון המקראי של "בדמי ימיה" לש"י עגנון.
בין חקר השיח לחקר הסגנון.
על המידע המרומז בנאום הפוליטי (דוגמה של ניתוח על פי מדע חקר השיח) עם וספר, בטאון ברית עברית עולמית, חוברת ג', אביב תשמ"ד 1984
השתמעויות ואזכורים (הסבות)כמפתח להבנת טקסטים בעברית המודרנית.
מלאת, מחקרי האוניברסיטה הפתוחה בתולדות ישראל ותרבותו, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשמ"ד
'תאונה בתקשורת': תכונות שיח אחדות של הבדיחה העממית כיחידת טקסט.
ביקורת ופרשנות 21 כתב עת לספרות, לשון, היסטוריה ואסתטיקה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, סתיו תשמ"ו 1985
הרטוריקה הסגנונית כאמצעי שכנוע בנאום הפוליטי.
פעולות הדיבור כביטוי ללשון הבוטה בנאום הפוליטי.
עם וספר, בטאון ברית עברית עולמית, חוברת ד', סתיו תשמ"ח 1987
החזרה התחבירית־הרטורית כאמצעי שכנוע בנאום הפוליטי של ימינו, עמ' 103–120 מתוך:מחקרים בלשון העברית ובספרות התלמודית הוצאת אוניברסיטת בר-אילן תש"ן 1989 עורך/כים: מנחם צבי קדרי ושמעון שרביט
אמפליקציה ואקסליקציה בשיח הפוליטי המימטי(עיונים ב"כן,אדוני, ראש הממשלה"), החוג הישראלי של חברי החברה האירופית לבלשנות, עבודות 4 (תש"ן) 12-18
מאפיינים סגנוניים של שיח בשירי הילדים של יהונתן גפן (עיון בקובץ "הדרקון הלא נכון"), שי לחיים רבין, אסופה לכבודו במלאת לו שבעים וחמש, מתוך סדרת ספרי מחקר במדעי היהדות, הוצאת אקדמון, ירושלים תשנ"א
הציטוט כטכניקה רטורית בנאומיהם של רבנים בני זמננו.
פסוקית התנאי בתחביר המשפט ובתחביר הטקסט.
קריאת תפל ותרבות של קריאה; על השימוש בחומרי קריאה מלאכותיים בשלבים הראשונים של רכישת הקריאה והלשון הכתובה צביה ולדן ורחל לנדאו.
מעגלי קריאה 22 כסלו תשנ"ד דצמבר 1993,הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה
פיענוח השתמעויות ומטרותיו בספרות הילדים: עיונים בתנאי הבטל וביחסי ההשוואה.
בעריכת אורה (רודריג) שורצולד ויצחק שלזינגר.
רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ו, ספר הדסה קנטור (תשנ"ו) 117-129
"אבל" ו"אלא ש-" בסיפורי ילדים.
מחקרים בלשון העברית העתיקה והחדשה, מוגשים למנחם צבי קדרי.
החזרה התחבירית-הרטורית כאמצעי לשוני להבעת דעה על פי "הגורל העיוור והגורל הרואה" למאיר שלו.
רחל מתוקי (18 באוגוסט 1960 – 9 בדצמבר 2016) הייתה אשת חינוך ששימשה מנהלת מחוז חיפה במשרד החינוך.
פרס החינוך המחוזי, מרכז הדרכה של משרד החינוך ובניין החטיבה של בית הספר "חוגים" קרויים על שמה.
מתוקי נולדה בחיפה ב-1960, בוגרת בית הספר "ליאו באק" בחיפה.
למדה תואר ראשון B.A במתמטיקה וחינוך באוניברסיטת חיפה, ותואר שני M.A בתולדות עם ישראל וספרות חז"ל באוניברסיטת חיפה גם כן.
במקביל למדה לתעודת הוראה במתמטיקה ומחשבים.
החלה את דרכה הפדגוגית בשנת 1983 כמורה וכמחנכת בכפר הנוער גלים.
בשנים 1987–2000 עבדה במרכז חינוך ליאו באק בחיפה, שם שימשה בתפקידי הוראת מתמטיקה, חינוך, וניהול שונים.
בעשר השנים האחרונות בתפקיד הייתה שותפה בצוות המוביל והקובע את העשייה החינוכית בבית הספר.
תפקיד זה כלל: אחריות פדגוגית על מנהל התלמידים, בניית מגמות הלימוד, בניית מערכת התקנים והשעות של בית הספר, רכזת שכבה, ובשנתיים האחרונות משנה למנהלת החטיבה העליונה.
בשנים 2000–2005 שימשה כמנהלת הכללית והמקימה של קריית החינוך עתידים אור עקיבא.
קריית החינוך כוללת חטיבת ביניים, חטיבה עליונה, אשכול פיס, מכללה לתלמידי יג' במסלול למערכות טלוויזיה וקולנוע ומכללה להכשרת מבוגרים בקורסים ללימודי תעודה.
בתקופת כהונתה בית-הספר הגיע ל־100% זכאות לבגרות.
מדובר בשינוי דרמטי באחוזי הזכאות לבגרות של תלמידי י"ב באור עקיבא, שעלה מ-35% בשנת 2000 ל-69.5% בשנת 2006.
בשנים 2005–2010 שימשה כראש מערכת החינוך והתרבות בעיריית חיפה.
במסגרת התפקיד ניהלה את השירותים העירוניים שניתנו לתושבי חיפה והרפיפריה בתחומים: חינוך, תרבות וקהילה, ספורט, נוער וצעירים.
בכך ניהלה בפועל את הגוף העירוני הגדול ביותר: מאות מוסדות חינוך, תרבות, וקהילה וזאת באמצעות כ־2,700 עובדים.
הייתה אחראית על מוסדות החינוך הפורמלי בעיר בהם נמנו כ-50,000 תלמידים שלמדו ב־372 מוסדות חינוך לאורך כל הרצף הגילאי.
בתפקידה זה היא הובילה את המהלך לחיזוק החינוך הציבורי בעיר גם במגזר הערבי.
מתוקי הייתה גם אחראית על פיתוח פעילויות ותעסוקה לשעות הפנאי עבור כל הגילאים.
בשנת 2006 הייתה מהיוזמות והדוחפות להקמתה של "תוכנית אתגר" באוניברסיטת חיפה, המהווה מסלול אקדמי ייחודי לתואר ראשון במדעי המחשב ומיועדת לתלמידי תיכון מצטיינים בעלי מוטיבציה ונכונות לעמוד באתגרים אקדמיים, כך שבמקביל להשלמת תעודת הבגרות, הם מסיימים את לימודיהם בכיתה י"ג וזכאים לתואר בוגר בחוג למדעי המחשב בגיל 19.
בדמצבר 2010 מונתה למנהלת מחוז חיפה במשרד החינוך, תפקיד אותו מילאה עד לפטירתה.
בין השנים 2013–2014 שימשה בנוסף גם כמ"מ יו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך.
אחד מהפרויקטים החינוכיים הגדולים אשר הובילה רחל מתוקי כמנהלת מחוז חיפה הוא "קונגרס הנוער בונים חברת מופת 2048".
הקונגרס עוסק בחיזוק השותפות שבין תלמידים יהודים וערבים, חילוניים ודתיים.
הפרויקט הפך למסורת במערכת החינוך של מחוז חיפה.
הקונגרס, מתכנס מדי שנה בשנה.
יו"ר ועדה ארצית סל תרבות
יו"ר ועדת חוזר תשלומי הורים במוכר שאינו רשמי
יו"ר הוועדה לרפורמת ללמידה משמעותית בכלל מערכת החינוך: במסגרת האחריות נבנתה תוכנית תיאומים בין כל הגופים ליצירת חוקת זכאות חדשה לבגרות.
הרפורמה, שהוצגה על ידי שר החינוך שי פירון בנובמבר 2014, נועדה לייצר רצף בין משרד החינוך למערכת ההשכלה הגבוהה, ולפתוח את שער האקדמיה גם לתלמידים מהפריפריה החברתית שידם אינה משגת לשלם עבור הבחינה הפסיכומטרית.
יו"ר מטעם משרד החינוך להובלת מתווה יחד עם נציגי ור"ה לקבלה ללימודים אקדמיים על סמך תעודת הבגרות בלבד ללא חובת היבחנות בבחינה הפסיכומטרית
יו"ר הוועדה לניהול השיח בכיתה בנושאים השנויים במחלוקת: הובלת הוועדה שכללה נציגים מכל המגזרים, והניבה חוזר מנכ"ל חדש המתייחס בין השאר לצורך להיות מסוגלים לנהל דיונים עם ריבוי דעות בכיתה, והתנהלות ביחס לתקופות בחירות ("חינוך לדמוקרטיה ולאזרחות פעילה")
יו"ר הוועדה לבדיקת השינויים שחלו בעבודת הלבורנטים וטכנאי המעבדה
ראש צוות העבודה לגיבוש תוכנית הלימודים תרבות יהודית ישראלית בבתי הספר הממלכתיים
הייתה נשואה לראובן מתוקי, ולהם שלושה ילדים.
נפטרה ממחלה קשה בשנת 2016, ונקברה בבית העלמין שדה יהושע (כפר סמיר) חיפה.
2012 – משרד החינוך – תעודת הוקרה למחוז חיפה למפקחים הכוללים ולעובדי המינהל על זכייתם בפרס יחידה מצטיינת במתן שירות איכותי במסגרת "שיתוף פעולה מינהל – פיקוח"
2014–2015 – משרד החינוך – פרס מצוינות בניהול בדרג הבכיר
2014–2015 – נציבות שירות המדינה – פרס עובד מצטיין על מצוינות בדרג הבכיר בניהול בשירות המדינה
2015–2016 – פרס עובדת מצטיינת מנכ"לית משרד החינוך למנהלים בדרג הבכיר ביותר במשרד
2016 – אות עמיתה של כבוד מטעם מכללת גורדון
פרס החינוך המחוזי ע"ש רחל מתוקי – מוענק למוסדות חינוך כהוקרה והערכה על עשייתם הייחודית של מוסדות החינוך בתחומי החינוך.
העשייה היום יומית במוסדות החינוך היא ביטוי לחזון חינוכי לאומי ומחוזי המעמיד את מערכת החינוך כשלב משמעותי בבניית חברה אזרחית איכותית, מעורבת וערכית.
2017 – מרכז ההדרכה החדש של המנהל לחברה ונוער של משרד החינוך נמצא בשכונת קריית אליעזר בחיפה ונקרא על שמה של רחל מתוקי.
פסל הנצחה באור עקיבא, מוצב בסיפריה של בי"ס עתידים באור עקיבא.
ב-2019 נקרא בניין חטיבת הביניים של בית הספר חוגים בחיפה על שמה.
רחל מֶסֶרֶר , שנודעה גם בשם הבמה "רה מסרר", הייתה שחקנית רוסיה בסרט אילם ובתיאטרון.
רחל מסרר נולדה בווילנה למשפחה יהודית-ליטאית.
אביה, מיכאיל מסרר, היה רופא שיניים בווילנה ושם אמה היה סימה שאבד.
היא הייתה אחת מעשרה ילדים, שכל אחד מהם נקרא בשם תנ"כי: פנינה, עזריה, מתניה, רחל, אסף, אלישבע, שולמית, עמנואל, אבינדב ואראלה.
רחל, אחיה עזרי אזרין (שחקן), אחותה שולמית מסרר (בלרינה) ואחיה אסף מסרר (רקדן בלט וכוריאוגרף, התפרסמו איש-איש בתחומו והחלו שושלת של רקדני בלט ומנהלי בלט בולטים.
מסרר נישאה לדיפלומט רוסי ידוע-שם, מיכאיל פליסצקי (1899–1938) ונולדו להם שלושה ילדים: הבלרינה המפורסמת מאיה פליסצקאיה (1925–2015), מנהל הבלט המוכשר אלכסנדר פליסצקי (1931–1985) והרקדן הסולן עזרי פליסצקי (1937–).
נכדתה, אנה פליסצקאיה (1971–) גם היא בלרינה.
מסרר סיימה את לימודיה במכון גראסימוב לסינמטוגרפיה בשנת 1925. בשנים הראשונות של המשטר הסובייטי, כיכבה מסרר באולפני בוחקינו וכוכב המזרח.
קריירת הראינוע של מסרר הייתה קצרה למדי, משום שמיד לאחר נישואיה הקדישה את זמנה למשפחתה ולבעלה, שייצג את הממשלה הסובייטית בשפיצברגן, כקונסול כללי בברנטסבורג ואחראי על מכרות הפחם.
ב-30 באפריל 1937, הואשם במסגרת הטיהורים הגדולים בריגול וב-8 בינואר 1938 הוצא להורג.
בראשית מרץ 1938, נאסרה מסרר.
ה-NKVD, סוכני המשטרה החשאית, דרשו ממסרר לאשר, שבעלה היה "מרגל, בוגד, מחבל, פושע ושותף לקשר נגד סטלין." באומץ לב לא מבוטל לאותה תקופה, סירבה ונשפטה ל-8 שנים בכלא.
בתה, מאיה עמדה לפני איום בשליחה לבית יתומים, שממנו ניצלה הודות לדודתה, שולמית מסרר, שאימצה אותה.
בנה אלכסנדר נלקח אל משפחת אחיה של רחל, אסף מסרר.
אירועים אלה היסבו לא מעט צרות לאסף ושולמית.
בקיץ 1939, הועברה רחל למחנה עבודה אקמולינסק לנשות בוגדים במולדת.
מסרר שוחררה ב-1941, רק חודשיים לפני פרוץ המלחמה הפטריוטית הגדולה, עם פלישת צבא גרמניה הנאצית לברית המועצות.
לאחר שחרורה, לא חידשה עוד את קריירת המשחק שלה.
בימים ההם, שום במאי לא היה מסכן את הקריירה שלו בהזמנתה לעבוד עמו.
על אף הכל, היא האמינה שבעלה חי וישוב ביום מן הימים.
ב-3 במרץ 1956, נודעה לה האמת: במסמכי הטיהור של מיכאיל פליסצקי, נכתב תאריך הוצאתו להורג: 8 בינואר 1938.
ב-2007 נוצר סרט דוקומנטרי "הכוכב מבחוץ" על מסרר.
רחל ענבר (י"ב באלול ה'תרפ"ו, 22 באוגוסט 1926 – כ"ב בחשוון ה'תשס"ז, 13 בנובמבר 2006) הייתה עיתונאית, פעילת התיישבות ומשוררת ישראלית.
שימשה גם ככתבת שטח בעיתון הלח"י "מברק".
נולדה בשנת ה'תרפ"ו בטבריה לרבי אברהם, לימים האדמו"ר מסלונים ולהדסה וינברג.
במאורעות תרצ"ו נרצח אחיה והותיר אחריו אלמנה ושלוש יתומות.
בעקבות המאורעות עברה המשפחה לקריית שמואל.
בשנת ה'ת"ש עזבה את אורח החיים החרדי ועברה לתל אביב, היא החלה ללמוד ב"משק הפועלות להכשרה חקלאית על ידי נס ציונה" של עדה מימון, לאחר מכן הצטרפה לתנועת הנוער העובד ולגרעין פלמ"ח שעלה להכשרה בקיבוץ יגור.
עבדה בחקלאות בקיבוץ אפיקים, בהדרכת נוער של התנועה בראשון לציון ובטיפול בילדים בודדים שהוריהם התגייסו לצבא הבריטי.
אך המשיכה לשמור על קשר עם משפחתה.
בעקבות מאורעות השבת השחורה, החליטה להצטרף ללח"י, ויונתן רטוש הביא אותה לעבוד בעיתון הלח"י "מברק".
היא הפכה לכתבת השטח של העיתון.
נישאה לחבר הלח"י משה דוד אייכנבוים והם גרו במושב אבן ספיר.
ערכה את העיתון הצבאי "באהלי גדנ"ע" וכן עיתון לעולים חדשים בשם "למתחיל".
לאחר מלחמת ששת הימים עברו רחל ודוד לגור בבית השבעה.
ועם הקמת גוש אמונים הצטרפה לתנועה ועמדה בראש גרעין גבעון שהורכב מעולי רוסיה.
הגרעין התיישב במקום בו נמצאת כיום גבעת זאב אך בעקבות חילוקי דעות על אופי היישוב עזבה את הגרעין והקימה את גבעון החדשה.
הייתה מופקדת על תחום החינוך בתנועת "אמנה" וערכה את ביטאון התנועה.
הוציאה לאור עיתון בשם "מעורב ירושלמי", שהופץ בירושלים וביטא דעות ימין ותמיכה בהתנחלות, ונסגר לאחר כשנה עקב היעדר מקורות מימון.
פרסמה את הספר "מעטים" (על מלחמת העצמאות), שלושה ספרי שירה: "בית ברחוב המשיח", "בית חומר", "צפורים עפות לכותל", וערכה ספרים רבים.
נפטרה ממחלת הסרטן ב-13 בנובמבר 2006, כ"ב בחשוון ה'תשס"ז, והובאה לקבורה בהר המנוחות.
רחל מאופקים הוא סרט טלוויזיה דרמה תיעודית ישראלי העוקב אחר סיפורה של רחל אדרי ובעלה דוד שהוחזקו כבני ערובה בביתם שבאופקים על ידי מחבלים.
הסרט נוצר על ידי זהר וגנר כחלק מפרויקט השנה ל-7 באוקטובר של תאגיד השידור הישראלי והוא שודר ב-12 באוקטובר 2024 בכאן 11.
בבוקר טבח שבעה באוקטובר, רחל ודוד אדרי הוחזקו בביתם שבאופקים כבני ערובה על ידי חוליית מחבלים.
במשך 20 שעות שרדו הזוג אדרי לבדם עם המחבלים עד לחילוצם על ידי כוחות הביטחון.
במהלך השעות, רחל הציעה למחבלים אוכל ושתייה, שוחחה איתם וטיפלה באחד הפצועים.
הסרט עוקב אחר רצף האירועים באמצעות שחזורים, צילומים מחיי היום-יום וחומרי ארכיון ממצלמות השוטרים.
שם הדמות שם השחקן/יתתיאוררחל אדרימירב גרוברבת ערובה, אשתו של דודדוד אדריאלברט אילוזבן ערובה, בעלה של רחלאביתר אדריבתפקיד עצמושוטר במשטרת אופקים, בנם של רחל ודודארקדי שוסטרבתפקיד עצמוסגן ניצב במשטרת אופקיםיונסרואד עאזראחד מהמחבלים בבית הזוג אדריאבו עמרמחמוד עמאשאחד מהמחבלים בבית הזוג אדרימוחמד עיסמאילאחד מהמחבלים בבית הזוג אדרי
ב-31 באוקטובר 2023 פורסם ש"נו דרמה" ו"שמונה הפקות" החלו לעבוד על סרט טלוויזיה תיעודי מתוסרט על סיפורה של רחל אדרי, שטרם נרכש על ידי אחד מגופי השידור הישראלים.
שם העבודה של הסרט היה "רחל, 20 שעות באופקים".
ביולי 2024 פורסם שמירב גרובר תגלם את רחל ואלברט אילוז יגלם בעלה דוד.
בנוסף, אביתר אדרי, בנם השוטר של רחל ודוד, ישחק בתפקיד עצמו.
הצילומים החלו באותו חודש, ואדרי הייתה נוכחת בסט הצילומים על מנת לעזור בשחזור.
צילומי הסרט נערכו בסט צילומים שעוצב כהעתק מדויק של בית משפחת אדרי באופקים.
לפי נתוני צפייה ראשוניים כולל צפייה נדחית עד 2:00 בלילה, הסרט השיג 8.1 אחוזי צפייה במגזר היהודי ו-223 אלף צופים באוכלוסייה הכללית.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, שהתייחסו בין היתר לשבירת הקיר הרביעי בסרט – המעבר החוזר ונשנה בין סצנות הדרמה לקטעי "מאחורי הקלעים" המראים את תהליך העבודה עליהן יחד עם אדרי עצמה.
ניר וולף מעיתון "ישראל היום" כתב על הסרט שהוא , אך ציין ש אלא ש.
ליאור בן עמי מעיתון "ידיעות אחרונות" כתב על הסרט שהוא .
אבישי סלע מאתר "Time Out" טען שהסרט , דבר שלטענתו .
רחל שפירא (נולדה ב-25 ביולי 1945) היא פזמונאית ומשוררת ישראלית.
כלת פרס אקו"ם למפעל חיים בתחום הזמר העברי (1999) ובעלת עיטור נשיא מדינת ישראל (2022).
רבים משיריה הפכו לנכסי צאן ברזל, ביניהם "מה אברך", "כמו צמח בר", "חלומות", "שיר של יום חולין", "עוד יום", "מנטה", "אנשי הגשם", "עוד יהיה לי" ו"היי שקטה".
שפירא נולדה וגדלה בקיבוץ שפיים.
עסקה בהוראה בקיבוץ כמורה לחינוך מיוחד, ולאחר מכן כמורה באולפן עברית וגם בבית ההארחה של הקיבוץ.
שפירא התפרסמה לראשונה בשנת 1967, אז גילה אותה מלחין הלהקות הצבאיות, יאיר רוזנבלום.
בזמן חופשתו בשפיים גילה רוזנבלום בעלון זיכרון את השיר "מה אברך", אותו כתבה שפירא לזכר בן כיתתה , שנפל במלחמת ששת הימים, בקרב שנערך בשועפאט באזור ירושלים.
רוזנבלום הלחין את השיר, אותו ביצעה להקת חיל הים עם הסולנית רבקה זהר.
שיר זה נחשב עד היום כאחד משירי הזיכרון הישראליים הידועים ביותר.
לאחר "מה אברך" החלה שפירא לפרסם פזמונים נוספים, שהולחנו על ידי מלחינים ידועים ובוצעו בדרך כלל על ידי זמרות.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים החל שיתוף פעולה פורה בין שפירא לבין המלחין מוני אמריליו.
השניים כתבו ביחד שירים רבים, בין השאר לחוה אלברשטיין, ללהקות הצבאיות, לפסטיבל הזמר והפזמון ועוד.
בין שיריהם המשותפים הידועים: "אגדת שלושה וארבעה", "בוקר טוב (עולם שלי)", " בעיניים עצומות", "הארץ שלי", "השיר על ארץ סיני", "ומתוק האור בעיניים", "כשאומרים לי שמש", "פרח משוגע", "ציפור בגשם", "שיר השקיעה" ועוד.
השיר "כמו צמח בר" (הלחין נחום היימן), המספר על פרידה, בוצע במקור על ידי חוה אלברשטיין כפסקול לסרט הטלוויזיה "דודי ורעי", על פי ספרה של הסופרת נעמי פרנקל; וחידשה אותו כעבור שנים סי היימן (בתו של מלחין השיר, נחום היימן).
אלברשטיין הוציאה ב-1978 אלבום משיריה של שפירא בשם "התבהרות", שבו נכללו השירים "התבהרות חלקית" (לחן: שלום חנוך), "סינדרלה מקומית" (מיקי גבריאלוב), "פרח משוגע" (מוני אמריליו) ו"שיר תשרי" (דני עמיהוד).
אלברשטיין גם הקליטה את שירה של שפירא "אדבר איתך", שנכלל באלבום באלבום "כמו צמח בר" שיצא ב-1976.
אילנית ביצעה בין היתר את שיריה "שיר של יום חולין" (לחן: יאיר רוזנבלום), "חלק בעולם" (קובי אושרת), "שיר על נחלים" (הנרי ברטר), ו"נחמה" (נורית הירש).
רוחמה רז ביצעה את "חלומות" (לחן: יאיר קלינגר; השיר חודש לימים על ידי אייל גולן).
דפנה דקל הקליטה לאלבום הבכורה שלה את להיטה "הצילו" מפרי עטה של שפירא.
גלי עטרי ביצעה רבים משיריה של שפירא, בהם "רק אתמול" (לחן: יצחק קלפטר), "נפאל" (אריאל זילבר), "אסמרלדה" (על "הגיבן מנוטרדם"; לחן: אריאל זילבר) ו"עוד יום" (מתי כספי) כמו כן הוציאה ב-1989 אלבום שלם משיריה בשם "בראשית", אשר כלל את "אמצע שום מקום", "עוף מוזר" וחידוש ל"פרח משוגע".
ירדנה ארזי ביצעה אף היא חלק משיריה כמו "דרישת שלום" (יאיר קלינגר), "תאורת חצר", "חפץ חיים ברוח הגוברת" (ירוסלב יעקובוביץ'), "שיר הערב מצלצל", "באתי אליך", "יונת העצב" ועוד.
ענת עצמון ביצעה את שיריה "לנגן על הגבול" ו"שמור על קשר".
ריקי גל ביצעה בין היתר את שירה "היי שקטה".
שיתוף פעולה פורה היה לשפירא עם הזמרת מרגלית צנעני, שביצעה את שיריה "עוד יהיה לי", "חומות חימר", "מנטה" ו"קפה אלהמברה".
שפירא גם כתבה שירים עבור דני ליטני וטל סונדק.
בין ההרכבים שביצעו את שיריה נמצאים "הכל עובר חביבי" ("לילה בכרך", "תלווי אותי", "שנשאר ידידים", "מכאן ועד מחר"), אורנה ומשה דץ ("שיר למענך", "בדרכי האהבה", "אנשי הגשם"), "חלב ודבש" ("קסם הלילה"), "האחים והאחיות" ("בוא בשלום"), להקת "חופים" ("אנשי הגשם") "האירוסים בית אלפא" ("שרידי העצב") ועוד.
בשנת 2020 עלה בקיבוץ פלך המחזמר "חומות חימר" המבוסס על שיריה.
שפירא מתגוררת עם משפחתה בקיבוץ שפיים.
שיריה של רחל שפירא הם בדרך כלל ליריים ומתארים חוויות רגשיות אישיות הקשורות לחיים הפרטיים של אדם בעולם.
סגנון כתיבתה של שפירא מתאפיין בלשון לירית, רכה ומדויקת, היוצרת חוויה אינטימית ורגשית מאוד.
לצד העיסוק בחיים האישיים והפרטיים, רבים משיריה נוגעים גם בנושאי אהבה, זיכרון, שבריריות החיים וההתמודדות עם אובדן.
שיריה של שפירא כמעט לעולם אינם עוסקים במצב הלאומי או החברתי, והם אוניברסליים מאוד.
אף על פי שהיא נחשבת משוררת "אישית", שיריה הפכו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי.
מבקרי שירה מציינים כי שיריה של שפירא על פי רוב אינם תמימים, ובדרך כלל יש מקום להעמיק בהם ולמצוא את העוקץ המרומז שבין השורות.
לצד הלשון הלירית והרכה, מתקיים בהם מתח מתמיד בין פשטות חיצונית לבין עומק רגשי ולעיתים גם אירוניה דקה.
2022 – עיטור נשיא מדינת ישראל על תרומתה לרוח הישראלית ביצירותיה
2023 – פרס ראש עיריית ראשון לציון על שם מאיר אריאל
בראשית - שירי רחל שפירא, 1989, בביצוע גלי עטרי
רחל שפירא, שיר למענך, 1990
משירי רחל שפירא, פונוקול, 2007
"למדני את השיר הפשוט - חמישים קריאות תנ"כיות משיריה של רחל שפירא".