tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב זה כבר נעשה שימוש הולך וגדל באיזוטופים רדיואקטיביים ברפואה, ותגלית זו איפשרה יצירה של חומרים רדיואקטיביים במהירות, בכמות גדולה ובעלות נמוכה.
פרס נובל ב-1935 הביא עמו תהילה והכרה מצד הקהילה המדעית, ואירן קיבלה משרת פרופסור בפקולטה למדעים.
קבוצת המחקר של אירן הייתה חלוצה בחקר גרעין הרדיום, מחקר שהוביל קבוצת פיזיקאים גרמנים לגילוי הביקוע הגרעיני - ביקוע גרעין אטום לשחרור כמויות אנרגיה אדירות.
אירן ופרדריק היו מודעים יותר ויותר להתגברות התנועה הפשיסטית.
הם התנגדו לרעיונותיה, והצטרפו למפלגה הסוציאליסטית ב-1934, ל"מועצת הערנות של אינטלקטואלים אנטי-פשיסטים" שנה מאוחר יותר, וב-1936 הביעו את תמיכתם ברפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
באותה שנה אירן מונתה לתת-מזכירת המדינה למחקר מדעי בממשלת צרפת, שם סייעה בייסוד "המרכז הלאומי למחקר מדעי" (CNRS).
בני הזוג ז'וליו-קירי המשיכו במדיניותם של פייר ומארי, ופרסמו את כל עבודתם לתועלת כלל הקהילה המדעית.
למרות זאת, עקב חששם כי מחקרם ינוצל למטרות צבאיות, חדלו לפרסם.
ב-30 באוקטובר 1939 הניחו את כל התיעוד של מחקרם בתחום הביקוע הגרעיני בכספות האקדמיה הצרפתית למדעים, שם נותר עד 1949. בעת הכיבוש הגרמני של צרפת היה פרדריק חבר פעיל במחתרת הצרפתית ("הרזיסטנס").
הקריירה הפוליטית של אירן נמשכה לאחר המלחמה, אז הייתה לחברה בוועדה לאנרגיה אטומית .
היא מצאה גם זמן לעבודה מדעית, וב-1946 הייתה למנהלת מכון הרדיום.
אירן הייתה פעילה בקידום חינוך נשים, בוועדה הלאומית של איחוד הנשים הצרפתיות (Comité National de l'Union des Femmes Françaises) ובמועצת השלום העולמית.
אירן ופרדריק היו לחברים בלגיון הכבוד (Legion d'honneur), אירן כקצינה, ופרדריק כנציב, בזכות פעולתו למען המחתרת הצרפתית.
בזמן מלחמת העולם השנייה חלתה אירן בשחפת, ונאלצה להחלים במשך מספר שנים בשווייץ.
הדאגה לבריאותה, בנוסף לחרדה לגורלם של בעלה וילדיה שנותרו בצרפת הכבושה היו קשים, ואירן ביצעה מספר מסעות חזרה לצרפת, בהם עוכבה על ידי החיילים הגרמנים בגבול יותר מפעם אחת.
לבסוף, ב-1944, החליטה כי צרפת מסוכנת מדי למשפחתה, ולקחה את ילדיה עמה, חזרה לשווייץ.
בריאותה של אירן התדרדרה עם הזמן כתוצאה מחשיפתה לחומרים מסוכנים (ביניהם לפולוניום, לאחר שכמוסה המכילה את החומר התפוצצה על שולחן המעבדה שלה), ובסופו של דבר היא לקתה בלוקמיה.
במשך זמן מה הקלו טיפולי האנטיביוטיקה ומספר ניתוחים על מכאוביה, אולם מצבה המשיך להידרדר.
למרות המחלה המשיכה אירן בעבודתה, וב-1955 הכינה תוכניות למעבדות פיזיקה חדשות באוניברסיטת פריז-סוד, דרומית לפריז.
ב-1956, לאחר תקופת החלמה אחרונה באלפים הצרפתיים, אושפזה אירן בבית החולים קירי בפריז, שם נפטרה מלוקמיה ב-17 במרץ, בגיל 58.
בתה, הלנה לאנגוין-ז'וליו , היא פיזיקאית גרעין ופרופסור באוניברסיטת פריז, ובנה, פייר ז'וליו , הוא ביוכימאי במרכז הלאומי למחקר מדעי.
אירלנד משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1924), והיא נעדרה מאז רק מאולימפיאדת ברלין (1936).
קודם לכן התחרו הספורטאים האירים במסגרת המשלחת הבריטית, שכן אירלנד הייתה חלק מבריטניה עד לעצמאותה ב-1922. לפי הסכם בין הוועדים האולימפיים של בריטניה ואירלנד, ספורטאים מצפון אירלנד רשאים לבחור האם לייצג את בריטניה או את אירלנד.
הספורטאים האירים זכו ב-42 מדליות, מהן 15 מדליות זהב.
הענף המעוטר ביותר הוא אגרוף, עם 19 מדליות, מהן ארבע מדליות זהב.
יתר המדליות הושגו בענפים אתלטיקה (7 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), שחייה (7 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), חתירה (5 מדליות, מהן שתי מדליות זהב), התעמלות מכשירים (מדליית זהב יחידה), שיט (שתי מדליות), ורכיבה (מדליה אחת).
במשחקי החורף האולימפיים משתתפת אירלנד מאז אולימפיאדת אלברוויל (1992), וברציפות מאז אולימפיאדת נאגנו (1998).
להישג הגבוה ביותר הגיע גולש הסקלטון קליפטון רוטסלי, שסיים במקום הרביעי באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002)/
ספורטאים אירים נטלו חלק במשחקים האולימפיים במסגרת המשלחת הבריטית מאז אולימפיאדת אתונה (1896).
כזהו למשל האלוף האולימפי הראשון בטניס, ג'ון פיוס בולאנד, אירי שלימים נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה הפרלמנטרית האירית.
לאולימפיאדת סנט לואיס (1904) בריטניה כלל לא שלחה משלחת, ושלושה ספורטאים אירים שנסעו באופן עצמאי ייצגו אותה בדיעבד.
בהופעת הבכורה של המשלחת האירית העצמאית, איש מחבריה לא זכה במדליה.
הקרוב ביותר לכך היה המתאגרף פטריק דווייר, שסיים במקום הרביעי.
נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר, לאחר הפסד לנבחרת הולנד.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה פאט או'קלהאן במדליה האולימפית הראשונה לזכותה של אירלנד העצמאית, מדליית זהב ביידוי פטיש.
או'קלהאן חזר על הישגו גם באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בה זכה גם בוב טיסדול במדליית זהב, בריצת 400 מטר משוכות.
אירלנד נעדרה מאולימפיאדת ברלין, וחזרתה למשחקים, באולימפיאדת לונדון (1948), הייתה בצל מחלוקת בין אגודות אתלטיקה שונות במדינה, שמנעה את השתתפותם של כמה מהאתלטים האירים במשחקים.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה ג'ון מק'נולי במדליית כסף, והיה למתאגרף האירי הראשון מבין 16 שזוכה במדליה אולימפית.
אולימפיאדת מלבורן (1956) הייתה פורה במיוחד עבור המשלחת האירית.
רון דלייני זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר, והוא אף קבע שיא אולימפי במרוץ זה (3:41.2 דקות).
המתאגרף פרד טיידט זכה במדליית כסף, ושלושה מתאגרפים נוספים זכו במדליות ארד: אנתוני ביירן, פרד גילרוי וג'ון קולדוול.
בעשורים הבאים הגיעו האירים להישגים מעטים, ובחמש האולימפיאדות שנערכו בין 1960 ל-1976, היה המתאגרף ג'ים מק'קורט, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת טוקיו (1964) לאירי היחיד שעמד על הפודיום.
האתלט אימון קוגלן היה קרוב לזכייה במדליה באולימפיאדת מונטריאול (1976), כשסיים במקום הרביעי בריצת 1500 מטר.
אירלנד לא הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך בדומה ל-15 מדינות אחרות, ספורטאיה התחרו תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגל הלאום.
במשחקים אלה זכו לראשונה ספורטאים אירים במדליות בענף השיט - השייטים דייוויד וילקינס וג'יימס וילקינסון, שזכו במדליית כסף בדגם ההולנדי המעופף.
ספורטאי אירי נוסף, המתאגרף יו ראסל זכה במדליית ארד.
אימון קוגלן שוב סיים במקום הרביעי, הפעם בריצת 5000 מטר.
אתלט נוסף, ג'ון טרייסי, סיים שביעי במרוץ זה, בעוד שבריצת 10000 מטר התמוטט 200 מטר לפני קו הסיום, לאחר שסבל מהתייבשות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה טרייסי במדליית כסף בריצת המרתון, וכן סיים במקום התשיעי בריצת 10000 מטר.
לאחר שבאולימפיאדת סיאול (1988) רשמה המשלחת האירית הופעה חלשה, באולימפיאדת ברצלונה (1992) צברה המשלחת שתי מדליות.
מייקל קארות' היה למתאגרף התשיעי שזוכה במדליה אולימפית, אך לראשון שזוכה במדליית זהב.
מתאגרף נוסף, ויין מק'קולו, זכה במדליית כסף.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) ייצגה את אירלנד הספורטאית האולימפית המצליחה ביותר שלה, השחיינית מישל סמית'.
סמית' זכתה ב-3 מדליות זהב, במשחים ל-400 מטר בסגנון חופשי ול-200 ול-400 מטר בסגנון מעורב אישי, וכן במדליית ארד במשחה ל-200 מטר בסגנון פרפר.
באותם משחקים הציפיות היו שאלופת העולם בריצת 5000 מטר, סוניה או'סאליבן, היא שתגיע להישגים הגבוהים ביותר, אך בבוקר המירוץ תקפו אותה מיחושים בבטנה, והיא לא סיימה אותו.
או'סאליבן זכתה בסופו של דבר במדליית כסף באולימפיאדת סידני (2000), אז גם דורגה במקום השישי במרוץ ל-10000 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) היה הרוכב קיאן או'קונור לספורטאי הבולט ביותר.
או'קונור זכה במדליית הזהב בתחרות קפיצות הראווה, אך המדליה ניטלה ממנו לאחר שנמצא כי נתן לסוסו חומרים אסורים.
רביעיית החותרים בסירה קלה, דורגה במקום השישי, ובעקבות פסילתו של או'קונור היה הישגה לטוב ביותר של המשלחת האירית באתונה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) חזרו המתאגרפים לבלוט.
קני איגן זכה במדליית כסף, ושני מתאגרפים נוספים, דארן סאת'רלנד ופאדי בארנס, זכו במדליות ארד.
ספורטאים אירים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את הקיאקיסט אואן רייניש (מקום רביעי בסלאלום), האתלטית אוליב לוגניין (מקום שביעי בהליכה ל-20 ק"מ), האתלט רוברט הפרנן (מקום שמיני בהליכה ל-20 ק"מ) ונבחרת הרכיבה (מקום שמיני).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו האירים ב-6 מדליות.
קייטי טיילור הייתה המתאגרפת האירית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, והייתה זו גם מדליית הזהב הראשונה לזכות אירלנד מזה 16 שנים.
ג'ון ג'ו נווין זכה במדליית כסף ומייקל קונלן ופאדי בארנס זכו במדליות ארד.
הרוכב קיאן אוקונור זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות.
רוברט הפרמן, זכה במדליית ארד בהליכה ל-50 ק"מ ובמקום התשיעי בהליכה ל-20 ק"מ ספורטאים אירים נוספים שבלטו בלונדון כללו את השייטת אנליס מרפי שסיימה במקום הרביעי בדגם לייזר רדיאל) ונבחרת הרוכבים שסיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הצטמצמו הישגי האירים לשתי מדליות כסף: השייטת אנאליז מרפי (בדגם לייזר רדיאל וצמד החותרים האחים גארי ופול או'דונובן, בסירות קלות.
בתחרות המקבילה לנשים סיימו שינייד לינץ' וקלייר לאמב במקום השישי.
באתלטיקה, סיים תומאס באר במקום הרביעי בריצת 400 מטר משוכות, וההלך רוברט הפרמן סיים במקום השישי בהליכה ל-50 ק"מ.
נטליה קויל סיימה במקום השביעי בקרב חמש מודרני, הקופץ למים אוליבר דינגלי סיים במקום השמיני בקפיצה מ-4 מטר, ונבחרת הרכיבה רשמה הישג דומה באיוונטינג.
המתאגרפים לא הצליחו לשחזר את הישגיהם מלונדון.
מייקל קונלן וסטיבן דונלי הודחו בשלב רבע הגמר, ואילו האלופה האולימפית מלונדון, קייטי טיילור, הודחה כבר לאחר הקרב הראשון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה אירלנד חלק מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, אשר נכנסה למלחמה באוגוסט 1914 כחלק ממדינות ההסכמה לצידן של צרפת והאימפריה הרוסית כנגד מעצמות המרכז אשר כללו את האימפריות הגרמנית, האוסטרו-הונגרית, העות'מאנית וממלכת בולגריה.
הזיכרון הקולקטיבי האירי חלוק ומורכב, שכן בתחילת המלחמה הן היוניוניסטים (תומכי האיחוד עם הממלכה המאוחדת) והן הלאומנים (תומכי הפילוג ממנה) תמכו ביציאתה של בריטניה למלחמה וסייעו במאמצי המלחמה, ותומכיהם (הפרוטסטנטים והקתולים בהתאמה) שירתו במסגרת הצבא הבריטי והצי המלכותי הבריטי במיוחד ביחידות ייעודיות.
מעל 200,000 חיילים אירים לחמו במלחמה, במספר זירות וחזיתות, וכ-30,000 חיילים נהרגו במהלכה.
אולם, קבוצה קטנה ורדיקלית של לאומנים ניצלה את המלחמה ופתחה במרד מזוין כנגד השלטון הבריטי תוך סיוע גרמני, ובנוסף לכך, ניסיונות בריטיים לאכוף גיוס חובה על אוכלוסייתה של אירלנד ב-1918 גרמה להתנגדויות עזות אשר גרמו לאי אכיפת הגיוס.
בסיומה של המלחמה פקדה את אירלנד תקופה של חוסר יציבות פוליטית וגלי אלימות בין השנים 1919–1923 אשר הובילו לפילוגו של האי אשר רובו נפרד מהממלכה המאוחדת ובשטחו הוקמה מדינת אירלנד החופשית.
מלחמת העולם הראשונה פרצה לאחר פרוץ משבר פוליטי חריף באירלנד סביב שאלת השלטון העצמי תחת חסות הכתר הבריטי.
חוק שלטון הבית השלישי אושר ונחתם בצו מלכותי ב-18 בספטמבר 1914, אולם ישומו בפועל של החוק, אשר כלל שלטון עצמי לאירלנד במסגרת האימפריה הבריטית, נדחה עד לסיומה של המלחמה.
אופוזיציה חזקה ליישומו של החוק כללה את ה"יוניוניסטים" אשר ברובם התרכזו באזור אלסטר ויזמו הקמת מיליציה חמושה, מתנדבי אלסטר, בשנת 1913 אשר מטרתה הייתה למנוע את ישומו של החוק או להכליל את אלסטר מחוץ להסדר (ובכך להשאירו תחת חסות הממלכה המאוחדת).
בתגובה להקמת המיליציה הקימו הלאומנים מיליציה יריבה, המתנדבים האיריים, אשר תפקידה היה וקיום לחץ מתמיד על ממשלת בריטניה לקיום ההבטחה לשלטון בית.
אירלנד הייתה על סף עימות חמוש בין שני הצדדים הניצים בחודשים הראשונים של שנת 1914, אולם פרוץ המלחמה דחה את פרוץ המשבר.
אדוארד קרסון, מנהיגם של היוניוניסטים הבטיח לממלכה המאוחדת כי יינתן גיבוי מלא מצדם למאמצי המלחמה של בריטניה.
תגובה זו נבעה משני מניעים:
הוא חש הזדהות עם האימפריה ומטרותיה.
רצונו להפגין את מחויבותו ואת נאמנותו לכתר הבריטי שחזותו נסדקה לאחר הקמתה של מיליציה חמושה בקרב אוכלוסיית אלסטר.
בזמן זה שקד שר המלחמה הבריטי הוריישו קיצ'נר על הקמתו של הצבא החדש במטרה לחזק את הצבא בריטי הסדיר של טרם המלחמה וליוניוניסטים הוקצתה דיוויזיה ייעודית בעבורם - הדיוויזיה ה-36 (אלסטר) אשר לה היה סגל פיקוד אורגני משלה, ולשורותיה קרא קרסון למתנדבי אלסטר להתגייס.
קריאתו של קרסון פורסמה ב-3 בספטמבר 1914, כחודש לאחר הכרזת המלחמה הבריטית על הקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ המלחמה הכריז מנהיגה של המפלגה הפרלמנטרית האירית ג'ון רדמונד בנאום מול בית הנבחרים הבריטי כי ממשלת הוד מלכותו יכולה להסיג את כוחותיה מאירלנד וכי היא יכולה להסתמך על בני אירלנד החמושים כי יגנו על חופיה מפני פלישה.
הצהרתו של רדמונד זכתה לתשבחות מרוב המתנדבים האיריים.
לאחר קריאתו של קרסון היוניוניסט לגיוסם של היוניוניסטים לשורות הצבא הבריטי ולאחר העברתו של חוק שלטון הבית השלישי, היה רדמונד תחת לחץ כבד מצד הבריטים לגלות נאמנות ותמיכה בבריטניה ובמלחמה, וב-20 בספטמבר 1914 קרא למתנדבים האירים להתגייס לשורות הרגימנטים האירים של הצבא הבריטי ובכך לסייע למאמצי המלחמה של מדינות ההסכמה.
רדמונד האמין כי הגמוניה בראשותה של הקיסרות הגרמנית והתרחבותה הצבאית על אדמת אירופה מאיימת על חירותה של אירופה, וכי חובתה של אירלנד, לאחר שהגיעה לידי שלטון עצמי נראה לעין,
הצהרתו של רדמונד נשמעה בעת שגעשו הרוחות לאחר פלישתה של גרמניה לשטחי בלגיה הנייטרלית והאיום הנראה לעין על פריז, והצהרתו וקריאתו של רדמונד גובתה על ידי חברי פרלמנט נוספים מטעם המפלגה הפרלמנטרית, כמו גם בידי הכנסייה הקתולית של אירלנד אשר יצאה בקריאה .
על אף ביטויי התמיכה הללו, הפלגים הקיצוניים והרדיקליים של הלאומנים, אשר כללו את השין פיין, מיעוט מקרב המתנדבים האיריים, והאחווה הרפובליקנית האירית החשאית, התנגדו להצטרפותה של אירלנד לצד בריטניה במלחמה.
הם התנגדו לגיוס באופן גלוי והכינו את הקרקע להתקוממות מזוינת כנגד המשך השלטון הבריטי באי האירי.
לאחר הקמתה של הדיוויזיה ה-36 אשר אוישה בידי מתנדבי אלסטר, ביקש רדמונד ממשרד המלחמה שיתיר הקמת בריגדות אשר יוקמו על טהרת מתנדבים אירים מן המחנה הלאומי.
הממשלה הבריטית היססה שכן רדמונד הצהיר באוזני המתנדבים האירים כי יחזרו בסיומה של המלחמה כצבא אירי מאומן לאירלנד על מנת להתנגד לאופוזיציה האלסטרית לשלטון הבית.
בסופו של דבר הוקמו שתי דיוויזיות של מתנדבים אירים, הדיוויזיה ה-10 (האירית) וה-16 (האירית), אולם שלא כמו ה-36, הדיוויזיות הללו הונהגו על ידי קצינים בריטים (למעט ברנרד היקי אשר פיקד על הדיוויזיה ה-16 בסוף 1915)).
הגיוס האירי לכוחות המזוינים של האימפריה הבריטית
סך הכל שירתו 206,000 חיילים אירים בשורות הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה:
130,000 מתנדבים מכל רחבי אירלנד מתוכם: 24,000 מקרב המתנדבים האירים של המחנה הלאומי; 26,000 מקרב מתנדבי אלסטר; 80,000 מתנדבים ללא כל ניסיון צבאי באחד משני הפלגים הפוליטיים
מקרב המתגייסים החדשים 137,000 התגייסו לשורות צבא היבשה, 6,000 לשורות הצי המלכותי ו-4,000 לשורות חיל האוויר המלכותי.
שלא כמו בממלכה המאוחדת, באירלנד לא הונהג גיוס חובה בזמן המלחמה, וכאשר הוצע רעיון גיוס החובה באירלנד לאחר מתקפת האביב הגרמנית של 1918, הוביל הדבר למחאה ציבורית חריפה שהונהגה בידי הלאומיים.
יחידות הצבא האיריות בכוחות המזוינים הבריטים
רגימנט הרגלים ה-18 (האירים המלכותים)
הרובאים האירים המלכותיים (הנסיכה ויקטוריה)
רגימנט לנסטר של הנסיך מווילס
משמר הדרגונים האירי המלכותי ה-4
אירלנד החדשה הוא אי גדול בארכיפלג ביסמרק שבפפואה גינאה החדשה.
האי הוא הגדול באיי מחוז אירלנד החדשה של פפואה, והוא ממוקם צפונית מזרחית לאי בריטניה החדשה.
בין שני האיים מפרידה תעלת ג'ורג' הקדוש.
המרכז המנהלי של האי ממוקם בעיר קאביינג הממוקמת בקצהו הצפוני של האי.
הגבוה בפסגות האי היא ההר טארון ברכס האנס מייר, שגובהה 2,379 מטרים.
מרבית שטחי האי מכוסים ביער גשם סבוך.
האי נמצא צפונית מערבית לים ביסמרק, בין ים זה לבין האוקיינוס השקט.
האי יושב לראשונה לפני כ-33,000 שנים על ידי מתיישבים פפואנים מפפואה גינאה החדשה.
לפני כ-3,000 שנים התיישבו באי אנשי הלאפיטה.
בשנת 1616 הגיעו האירופאים הראשונים לאי - המלחים ההולנדים יאקוב לה מייר ווילם שוטרן.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-18 ניסה המרקיז דה ריי הצרפתי להקים באי מושבה וקרא לאי "צרפת החדשה".
המושבה כשלה וניטשה לאחר זמן קצר ולאחר מות 123 מהמתיישבים.
בין השנים 1885–1914 היה האי חלק מהפרוטקטורט הגרמני - גינאה החדשה הגרמנית.
האי עצמו נקרא בתקופה זו בשם "נוימקלנבורג" (Neumecklenburg - מקלנבורג החדשה).
המתיישבים הגרמנים התפרנסו בעיקר מגידול מטעי דקלים להפקת קופרה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עברה השליטה באי לידי מנדט אוסטרלי.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבש האי על ידי הצי הקיסרי היפני אשר בנה בסיס צי גדול בקאביינג.
כוחות צי ארצות הברית לא כבשו את האי בשלהי המלחמה, אלא צרו עליו עד כניעת יפן ב-2 בספטמבר 1945.
מאפיין תרבותי ייחודי של האי הם פסלי הקולאפ המשמשים בטקסי הלוויה וקבורה.
אירן, נסיכת הסן (Irene von Hessen-Darmstadt, נולדה בשם אירן לואיז מריה אנה; 11 ביולי 1866 - 11 בנובמבר 1953), הייתה בתם השלישית של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואשתו הראשונה אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של המלכה ויקטוריה.
היא נישאה לבן דודה היינריך, נסיך פרוסיה.
אחותה הצעירה, אלכסנדרה, נישאה לבן דודם השני ניקולאי, הפכה לקיסרית רוסיה האחרונה ונרצחה על ידי מהפכנים בולשביקים במהלך מהפכת אוקטובר.
אחותה הגדולה אליזבת, נישאה לסרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ונרצחה גם היא על ידי מהפכנים, יחד עם חברים אחרים של בית המלוכה הרוסי.
אחותה הבכורה של אירן, ויקטוריה, נישאה לבן דודו של אביהן לודוויג, נסיך באטנברג והייתה לסבתו של פיליפ, דוכס אדינבורו.
הנסיכה אירן לואיז מריה אנה נולדה ב-11 ביולי 1866 וקיבלה את השם "אירן", מהמילה היוונית לשלום, משום שנולדה עם סיומה של מלחמת שבעת השבועות בין אוסטריה לפרוסיה.
אמה אליס גידלה את בנותיה בפשטות ודאגה שילמדו לבצע עבודות בית כגון אפיה, ניקיון וכדומה.
הנסיכה אליס גם הדגישה בפני ילדיה את הצורך במתן לעניים ולקחה אותם לעיתים קרובות לבתי חולים ומוסדות צדקה.
חיי המשפחה קיבלו מכה קשה כאשר בשנת 1873 אחיה הצעיר פרידריך נפל מחלון ומת מדימום פנימי כתוצאה ממחלת ההמופיליה, מחלה ממנה סבלו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה.
בשנת 1878 חלו כל בני המשפחה למעט הבת אליזבת והאם אליס במחלת הדיפטריה.
אליס טיפלה במשך ימים ארוכים במשפחתה החולה, אולם בבוקר ה-16 בנובמבר הנסיכה מרי, בת הזקונים של המשפחה, נפטרה מהמחלה.
לאחר ששאר בני המשפחה כבר החלימו מהמחלה אליס, שהייתה מותשת מהטיפול בהם, נדבקה אף היא ונפטרה ב-14 בדצמבר.
לאחר מותה של אם המשפחה החליטה המלכה ויקטוריה לקחת חלק פעיל בגידולם של הילדים.
הנסיכה אירן ואחיה בילו את חופשותיהם עם בבריטניה עם סבתם, ובזמן שחיו בגרמניה מטפלותיהם קיבלו הנחיות מהמלכה לגבי חינוכם.
ב-24 במאי 1888 אירן נישאה לנסיך היינריך, ילדו השלישי של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה.
אמו של היינריך הייתה ויקטוריה, הנסיכה המלכותית, בתה של המלכה ויקטוריה ודודתה של אירן.
הנישואים התקבלו במורת רוח על ידי המלכה, שלא ידעה על היחסים בין בני הדודים עד שהחליטו להנשא.
הנישואים היו מאושרים ולבני הזוג נולדו שלושה בנים:
ולדמאר (1889-1945) - כמו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה סבל ממחלת ההמופיליה ומת בשנת 1945 כתוצאה מאיבוד דם, לאור מחסור במנות דם בסופה של מלחמת העולם השנייה.
זיגיסמונד (1896-1978) - נישא לשרלוט, נסיכת סקסה-אלטנבורג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה שירת בצבא הגרמני, עבר עם משפחתו לקוסטה ריקה.
היינריך (1900-1904) - מת בצעירותו ממחלת ההמופיליה.
הנסיכה נשארה קרובה לכל אחיה ואחיותיה, למרות מורת רוחה מכך ששתי אחיותיה, אליזבת ואלכסנדרה, עזבו את הכנסייה הלותרנית והמירו את דתם לכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.
כמו שני בניה של אירן, גם בנה של אלכסנדרה, הצארביץ' אלכסיי, היה חולה בהמופיליה, ואירן (שכבר שכלה בן אחד למחלה) ניחמה את אחותה בשנת 1912 לאחר שאלכסיי כמעט ומת מסיבוכי המחלה.
קשריה הקרובים של אירן עם אחיותיה נחתכו בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ששמה את האחיות בשני צדדים יריבים.
לאחר המלחמה גילתה אירן כי שתי אחיותיה, אלכסנדרה ואליזבת, נרצחו על ידי מהפכנים בולשביקים בעוד שאחיה, ארנסט לודוויג, הודח מתפקידו כדוכס הגדול של הסן.
למרות ביטול המלוכה בגרמניה הורשו אירן והיינריך לשמור על אחוזתם, המלמרק, שבצפון גרמניה.
הנסיך היינריך נפטר בשנת 1929 ובשנת 1945 מת בנם הבכור ולדמר כתוצאה מסיבוכים ממחלת ההמופיליה.
הנסיכה אירן נפטרה ב-11 בנובמבר 1953 באחוזתה, בגיל 87.
אירמה סטאקלוף רומבאואר או רומבאוור הייתה כותבת ספרי בישול אמריקאית ממוצא גרמני.
רומבאואר פרסמה בשנת 1931 את הספר "חדוות הבישול" בהוצאה עצמית.
ספר זה הפך להיות ספר הבישול הנמכר ביותר בעולם.
רומבאואר סיימה את לימודיה בבית הספר לבנות "מכון מרי" (Mary Institute) בשנת 1901 ולמדה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
לאחר פטירתו של בעלה בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, השתמשה במחצית הונה, כתבה את ספר הבישול, ופרסמה 3000 עותקים של ספרה בשנת 1931. הספר אויר על ידי בתה מריון רומבאואר בקר, שהייתה מורה לאמנות בבית הספר המקומי.
בשל הצלחת הספר פרסמה רומבאואר מספר מהדורות בהוצאה עצמית, ובשנת 1936 נרכש הספר על ידי חברת בובס-מריל (Bobbs-Merrill Company) והחלה הפצתו המסחרית.
רומבאואר נפטרה בשנת 1962 בביתה בסנט לואיס.
הוושינגטון פוסט כתב במאמר המערכת בעקבות מותה: "מעטות הנשים אשר תרמו לשמחת החיים, כמו אירמה רומבאואר".
אירמה אידה אילזה גֶרזֶה , הייתה פושעת מלחמה נאצית ששימשה שומרת (SS-Aufseherin) במחנות ראוונסבריק, ברגן-בלזן ואושוויץ.
נודעה לשמצה באכזריותה והתנהגותה הסדיסטית וסאדו מינית כלפי אסירי המחנה.
נודעה גם כמאהבת של יוזף קרמר, מפקד ברגן-בלזן ושל יוזף מנגלה, והייתה שותפתו לסלקציות.
גרזה כונתה "הכלבה מאושוויץ" ו"הצבוע מאושוויץ" .
גרזה נולדה ב-7 באוקטובר 1923 במקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה אז תחת שלטון רפובליקת ויימאר.
לברטה ואלפרד גרזה שהיה חלבן וחבר המפלגה הנאצית משנת 1937. היא הייתה שלישית מתוך שלוש אחיות ושני אחים.
אמה התאבדה בשנת 1936 בשתיית חומצת מימן כלורי לאחר שגילתה על רומן שמנהל בעלה עם בתו של בעל בית מרזח מקומי.
אחותה הלנה אמרה עליה במהלך משפטה:
בגיל 15 עזבה את הלימודים והצטרפה למפלגה הנאצית.
ביולי 1942 שובצה בראוונסבריק כעובדת דואר ועוזרת גינון.
במרץ 1943 הועברה לאושוויץ כמפקחת ביטחונית ועד סוף אותה השנה הייתה למפקחת בכירה, האישה השנייה בדירוג הגבוה במחנה, והייתה אחראית על כ-30,000 אסירות יהודיות.
גרזה נודעה כסדיסטית בעלת פני מלאך.
על פי עדויות שונות, היא הייתה מלקה אסירים ואסירות שלא סיפקו את רצונה.
באחת העדויות נתבקשה אסירה יהודייה, רופאה במקצועה, לבצע בה הפלה בעקבות הריון מאסיר פולני.
עוד בנעוריה, כמו שאר אחיותיה, רצתה אירמה להצטרף לאגודת הנערות הגרמניות (Bund Deutscher Mädel) שהייתה חלק מההיטלר יוגנד אך אביה התנגד לכך.
מעט לפני שמלאו לה 18 היא הצטרפה למחנה האימונים של כוחות הסיוע הנשיים של האס אס (SS-Helferinnen) שמוקם בקרבת מחנה ראוונסבריק.
היא קודמה במהירות יחסית בשירותה במחנה אושוויץ.
בשנת 1942 מונתה לדרגת שומרת (Aufseherin) במחנה ראוונסבריק ובמרץ 1943 הועברה למחנה אושוויץ.
במקביל באותה שנה הסתכסכה עם אביה שאסר עליה הצטרפות לשורות האס אס (אף שהיה חלק מהמפלגה הנאצית עוד משנת 1937) ובעקבות כך אף סילק אותה מביתו.
בשנת 1944 הועלתה לדרגת מודיעה שהייתה לדרגה השנייה בחשיבותה לנשים נאציות במחנות ריכוז.
במחנה אושוויץ לקחה חלק פעיל ומרכזי בסלקציה ובשילוח לתא גזים.
היא הייתה ידועה באכזריותה ובהתנהגויות סאדו מיניות כלפי אסירות ואף נהגה לאנוס אסירים ואסירות.
בתחילת 1945 התלוותה גרזה לטרנספורט של פינוי אסירים מאושוויץ לראוונסבריק.
בחודש מרץ של אותה שנה פיקחה על העברת מספר רב של אסירים מראוונסבריק לברגן בלזן.
ב-17 באפריל 1945 נעצרה על ידי כוחות הצבא הבריטי יחד עם אנשי אס אס נוספים שלא הספיקו להימלט.
לאחר המלחמה נאסרה גרזה בכלא המלין שבלינבורג, והועמדה לדין במשפט בלזן יחד עם 45 פושעי מלחמה נוספים בחלקו הראשון של המשפט, שנערך בין ה-17 בספטמבר ל-17 בנובמבר 1945, ונידונה למוות.
המשפט נערך תחת חוקי המשפט הצבאי הבריטי.
והתבסס על אישומים בהתאם לאמנת ז'נבה השלישית בנוגע לפשעים שבוצעו כנגד אסירי המחנות.
כשהסעיפים העיקריים בהם הואשמה היו התעללות, ורצח של כלואי המחנה.
הניצולים שהעידו מטעם התביעה סיפקו עדויות מפורטות על אכזריותה בין עדויות הניצולים נאמר:
כמו כן גרזה העידה על עצמה במהלך משפטה:
במהלך משפטה כונתה על ידי העיתונות "החיה היפה" יחד עם ההאופטשטורמפיהרר יוזף קרמר שכונה ה"חיה מבלזן".
לאחר משפט שנערך כתשעה שבועות נגזר דינה של גרזה למוות בתליה.
בזמן הקראת פסקי הדין, גרזה הייתה הנאשמת היחידה שנותרה מתריסה כנגד הרשעתה.
לדברי וונדי אדל-מארי סרטי, בלילה שלפני הוצאתה להורג, שרה גרזה שירים נאציים עד השעות המוקדמות של הבוקר עם יוהנה בורמן.
ב-13 בדצמבר 1945, בכלא המלין, הובלה גרזה אל הגרדום.
על פי עדות תלייניה היא "נעמדה בתקיפות על סימון הגיר ואמרה 'Schnell' (מהר!
בגרמנית) לפני שהחבל הונח על צווארה, לאחר שנתלתה היא נותרה תלויה כעשרים דקות.
אירמָה לָה דוּס הוא מחזמר צרפתי, עם עלילה ומילים מאת אלכסנדר בּרֶפוֹר (Breffort) ומוזיקה מאת מַרגֶריט מוֹנוֹ (Monnot).
המחזמר הועלה לראשונה על הבמה בפריז בשנת 1956, בשנת 1963 הופק סרט קולנוע בשם זה בכיכובם של שירלי מקליין וג'ק למון ובבימויו של בילי ויילדר.
אירמה לה דוס היא פרוצה החיה בפריז ועובדת במועדון לילה ברובע פיגאל.
סטודנט צעיר ואביון בשם נסטור מתאהב בה אנושות, אך אינו יכול להשיגה.
בניסיון להתקרב אליה ולהציל אותה מחיי פרוצה, הוא מתחזה לאדם מבוגר ועשיר בשם אוסקר, ההופך ללקוח קבוע.
לאחר שהוא מסתבך עקב גילום הדמות, מחליט נסטור "לרצוח" את אוסקר.
נסטור מואשם ברצח ונידון לגלות ב"אי השדים".
הוא מצליח להימלט מהאי, לשוב לפריז, להוכיח את חפותו ולזכות באהבתה של אירמה.
בכורת המחזמר הייתה בתיאטרון גרמו (Théâtre Gramont) בפריז ב-12 בנובמבר 1956, ההצגה זכתה להצלחה רבה ורצה במשך ארבע שנים.
ב-17 ביולי 1958 הוצג המחזמר לראשונה באנגלית בווסט אנד בלונדון בבימויו של פיטר ברוק, שם הועלה 1,512 פעמים (כשלוש שנים).
ב-29 בספטמבר 1960 הועלה המחזמר לראשונה בברודוויי גם שם בבימויו של ברוק, הוא הועלה 524 פעם (כשנה וחצי).
אליזבת סיל, שגילמה את אירמה, זכתה בפרס טוני לדמות נשית ראשית במחזמר והמחזמר היה מועמד לשש קטגוריות נוספות, בהן המחזה הטוב ביותר.
ב-1962 הועלה המחזמר בתיאטרון הבימה בתרגומם של חיים חפר ודן בן אמוץ בבימויו של אברהם ניניו ועם אריק איינשטיין כנסטור והשחקניות/זמרות דינה דורון, גאולה נוני ושרה אמן כאירמה.
עוד שיחקו בהפקה זו שלמה בר-שביט, יהודה אפרוני, שי דנון ואחרים.
ב-1971 הועלה המחזמר בהפקת אברהם דשא (פשנל), בשם "אירמה לה דוס מיפו", בכיכובם של גדי יגיל ורבקה זהר.
ב-1987 הועלה המחזמר בהפקה רחבת-ממדים על בימת היכל התרבות בבימויו של צדי צרפתי עם חנה לסלאו כאירמה ומשה בקר כנסטור.
ב-2001 העלה את המחזמר תיאטרון חיפה בבימוי רוני ניניו ועם תפאורה של סבטלנה ברגר, עם רמה מסינגר ודני שטג בתפקידים הראשיים.
אירמפריד אברל היה קצין נאצי מאוסטריה שעזר להקים את מחנה ההשמדה טרבלינקה ועמד בראשו מ-11 ביולי 1942 ועד ל-26 באוגוסט 1942. כפסיכיאטר, אברל היה הרופא היחיד שפיקד על מחנה השמדה.
בינואר 1948 הוא נעצר, אך לפני שהחל משפטו הוא התאבד בתלייה.
אירמפריד אברל נולד למשפחה בורגנית בברגנץ שבאוסטריה ב-8 בספטמבר 1910. הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-8 בדצמבר 1931 בעודו סטודנט לרפואה באוניברסיטת אינסברוק.
את לימודי החובה שלו סיים אברל בשנת 1933 ואת תעודת הדוקטורט שלו קיבל שנה לאחר מכן.
הוא לא התקבל למשרות בשירות המדינה בשל התמיכה במפלגה הנאצית.
ב-1936 עבר להתגורר ברייך הגרמני ושם עבד לראשונה כרופא מתמחה וב-1937 קיבל משרה ציבורית במשרד הבריאות הראשי בברלין.
בהמשך עוסק בפסיכיאטריה, הוא היה תומך נלהב ברעיון הוצאתם להורג של בעלי המחלות הנפשיות.
כאשר קמה תוכנית T4 - אותנסיה, אברל השתתף בה מרצון.
ב-1 בפברואר 1940, בעודו בן 29, היה אברל הרופא האחראי על מרכז ההמתה בברנדנבורג.
בסתיו 1941 החזיק בתפקיד זהה במרכז ההמתה בברנבורג.
הגם שלא הורו להם לקחת חלק בדבר, פסיכיאטרים דוגמת אברל לקחו חלק פעיל בהצדקה, תכנון וביצוע של הריגה המונית של מוגבלים בנפשם, וסללו את הדרך להשמדה שבאה לאחר מכן של היהודים ושל "בלתי-רצויים" נוספים בשואה.
לאחר מחאת הציבור בגרמניה נגד תוכנית האותנסיה, התוכנית הופסקה ואברל מצא את עצמו מחוסר עבודה.
מצב זה לא נמשך זמן רב, שכן ההנהגה הנאצית לקחה את ההחלטה להשתמש באנשי הצוות שהשתתפו בתוכנית על מנת לרצוח קבוצה גדולה בהרבה של אנשים בפולין, בעזרת השיטות שפותחו ושוכללו במסגרת התוכנית T-4. אברל הוצב תחילה במחנה ההשמדה חלמנו לפרק זמן זעום.
ב-11 ביולי 1942, אברל הועבר למחנה טרבלינקה על מנת לשמש כמפקד המחנה, העברתו למחנה הייתה חלק ממבצע ריינהרד.
ניהולו הכושל של אברל את המחנה נתפס כהרסני ביותר בעיני עמיתו וילי מנץ.
אונטרשארפיהרר (הדרגה המקבילה לסמל באס אס) וילי מנץ, איש אס אס ששירת בטרבלינקה, העיד על הנהגתו של אברל:
לדברי אס-אס אונטרשארפיהרר האנס הינגסט:
אברל הוצא ממחנה טרבלינקה ב-26 באוגוסט 1942, עקב אי-יכולתו לארגן את השמדת הגופות של אלפי האנשים שנרצחו, והוחלף על ידי פרנץ שטנגל שהיה לפני כן מפקד מחנה ההשמדה סוביבור.
אברל גם שוחרר מתפקידו כמפקד מחנה ריכוז, מפני שלא הצליח להרוג אנשים באופן קצוב ויעיל מספיק, וכן מפני שלא הסתיר כראוי את מעשי הרצח מהאזרחים המקומיים.
למשל, צחנת הגופות שלא נקברו הייתה כה עזה עד שהיה ניתן להריחה עד למרחק של כ-10 ק"מ מהמחנה, מרחק גדול מספיק לעיירה המקומית טרבלינקה הקרובה למחנה.
תושבי העיירה, שהריחו את הריח העז, הבינו שאנשים רבים מצאו אותם מותם באופן לא-טבעי בקרבתם והדבר עורר את דאגתם.
ההנהגה הנאצית רצתה להימנע ככל הניתן מידיעתם של האזרחים בקרבת שטחי המחנות על המתבצע בהם, שכן הם היו יכולים לנסות להתערב או למחות על פעולותיה.
אברל היה גם ככל הנראה חלק מקבוצה במחנה שהייתה גונבת את רכושם של הנרצחים ושולחת את השלל לנציגות של היטלר בברלין.
פעולה זאת הייתה אסורה בתוקף על ידי הימלר, שכן הוא רצה שרכוש זה ייתרם לטובת המאמץ המלחמתי.
בשנת 1944 הוא הצטרף לשורות הוורמאכט עד לסיום המלחמה.
בסיומה של המלחמה מצא אברל את עצמו אלמן לאחר מותה של אשתו השנייה, והמשיך לעסוק ברפואה בבלאובוירן.
בחודש ינואר 1948 נעצר, והוא התאבד בתלייה בחודש שלאחריו כדי להימנע ממשפט.
בשנת 1970, שטנגל, שהיה בכלא בגין פשעיו באותם ימים, תיאר את טרבלינקה כשהוא הגיע למחנה לראשונה עוד בזמן פיקודו של אברל על המחנה:
אברל היה אחד מנושאי הסרט "טיפול בחיסול" ("Healing in killing") משנת 1998. נושאו השני של הסרט היה קרל קלאוברג.
אירמה לוי לינדהיים (Irma Levy Lindheim; 9 בדצמבר 1886 – 24 ספטמבר 1978) הייתה יהודייה-אמריקאית, פעילה ציונית, נשיאת ההסתדרות הציונית הדסה.
אירמה לוי נולדה בניו יורק, בת למשפחה יהודית מתבוללת ועשירה.
אביה, רוברט לוי, היה יבואן ואיש עסקים.
אמה, מתילדה מורגנשטרן (Morgenstern), הייתה עקרת בית ואם לשלוש בנות: איימי, עדנה ואירמה.
המשפחה הייתה חסרה חינוך יהודי וחגגה חגים יהודיים וגם נוצריים.
לבני הזוג נולדו 5 ילדים: נורווין ג'וניור, דונלד, ריצ'רד, הורטנס (באבס) וסטיבן (שנקרא על שם המנהיג הציוני הרפורמי רבי סטיבן וייז).
הצהרת בלפור הייתה מניע לאירמה לחקר מורשתה היהודית.
היא עבדה יחד עם לואיס ברנדייס וסטיבן וייז.
בשנת 1917, לאחר לידת בנה הרביעי, התגייסה לצבא האמריקאי (Lt.
Lindheim) בסוף מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 נבחרה לנשיאת ההסתדרות הציונית באחד מאזורי ניו-יורק.
בעלה נורווין היה עסוק אף הוא בתנועה הציונית האמריקאית.
ב-1920 הוא הואשם במסחר עם חברות גרמניות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
נאמנותו לאמריקה הועמדה בסימן שאלה.
הוא נשפט והושם בכלא עד 1924, כפר בעונשו וזוכה רק ב-1928, זמן קצר לאחר מותו.
במהלך מאסרו למדה אירמה רבנות בבית מדרשו של סטיבן שמואל וייז.
במקביל עסקה בחקר והתפתחות הילד.
היא למדה אצל ג'ון דיואי מאוניברסיטת קולומביה, וזו אחת הסיבות לעניין הרב שגילתה מאוחר יותר בחינוך.
בשנת 1925 הגיעה לביקור ראשון בארץ ישראל יחד עם ברתה גוגנהיימר (Berta Guggenheimer), ונכחה בטקס פתיחת האוניברסיטה העברית באותה שנה.
היא תרה את הארץ על גבי סוס במהלך שישה שבועות, בסיור שארגנה מניה שוחט, חברתה.
בנקודת זמן זו, התאהבה אירמה ברעיון הציוני ואף תרמה סכומים גדולים לתמיכה בהם.
בשנים 1926–1928, הייתה לינדהיים הנשיאה השלישית של "הדסה" (הראשונה הייתה הנרייטה סאלד והשנייה אליס סליסברג Alice Selisberg).
למרות תפקידה, חיה בקונפליקט, מאחר שהייתה מחויבת גם לרעיון הסוציאליסטי ולרעיון הציוני.
היא בקרה את עמדותיו הפוליטיות של ארגונה, שטען כי יש לעשות למען ארץ ישראל אך לא למען עלייה, והיה בעיקרו לא פוליטי.
היא גייסה כספים רבים וכן הגדילה את מספר החברות בארגון.
בשנת 1926 חגגה לראשונה את ליל הסדר.
לינדהיים נלחמה על האוטונומיה של ארגון "הדסה" כדי שיהיה ארגון עצמאי.
ב-1927 השתתפה בקונגרס הציוני ה-15 בבזל.
ב-1928 הוציאה את ספרה "The Immortal Adventure" (ההרפתקה הנצחית).
הספר הוא קובץ מכתביה מארץ ישראל למשפחתה מביקוריה בשנת 1925. בעת סיורה בארץ ישראל חלתה במלריה ואושפזה בצפת.
ניסיונה האישי אפשר לה לעמוד על נחיצותם של שירותי הבריאות.
ב-1929 שהתה במינכן, ולמרות היבחרה מחדש, סירבה ליטול מחדש את תפקיד נשיאת הדסה.
היא חזרה לארצות הברית בעת השפל הגדול.
ב-1930 הצטרפה למפלגת פועלי ציון.
ב-1932, בעת חזרתה לארצות הברית, גייסה הרבה אנשים לטובת ארגון הדסה וכן ייסדה את "הליגה לעבודה בארץ ישראל" (League for Labor Palestine).
ב-1933 עלתה יחד עם חמותה בת ה-80 וילדיה לארץ ישראל, ובאוקטובר 1933 הצטרפה לקיבוץ משמר העמק והתקבלה כחברה בו.
התגוררה ב"צריף רמה", שהוקם עבורה בשטח הקיבוץ.
בקיבוץ כפר גלעדי העניקה לה בתה של מניה שוחט את השם "רמה".
שוחט הציגה את רמה בפני ראשי היישוב היהודי וכן ארגנה את סיורה בנגב עם רחל ינאית ויצחק בן-צבי.
כמו כן הביאה לידיעתה את האפשרות לחיים משותפים בין יהודים לערבים כפי שהאמינה בכך בעצמה בעת סיורה בארץ ב-1925.
ב-1937 עזרה לייסד את קיבוץ עין השופט, על שם השופט לואיס דמביץ ברנדייס.
ב-1939 נפטר בנה נורווין (נח) ממחלת כליות בזמן ההכנות להקמת הבניין הארץ ישראלי לתערוכה העולמית בניו יורק.
על שמו נקראת גבעת ג'וערה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נסעה לאנגליה, אוסטרליה וארצות הברית כדי לגייס כספים לקק"ל.
ב-1940 תרמה להקמתו של בית דפוס בקיבוץ מרחביה.
מאיר יערי, מראשי תנועת השומר הצעיר והקיבוץ הארצי, נאם לכבוד האירוע והוקיר בנאומו את תרומתה הכספית וכן את תרומתה לציונות.
בנאומו באנגלית בעת פתיחת בית הדפוס בקיבוץ בשנת 1941, אמר: "רמה אינה אחת מאותם ציונים שהגיעו לציונות בבורחם מזעמם של הרודפים אותם.
היא הביאה אלינו את כל מה שהיה ברשותה, כמו גם את הרוח הסוערת והמסורה הזו שלה, שאינה יודעת מנוח ומפיחה חיים בעצמה ומתחילה מחדש".
בשנת 1942 יסדה חוה ליד ניו יורק בשם "Volunteer Land Corps" ("גדודי מתנדבים לארץ ישראל").
בתחילת שנת 1943 העלתה לסדר היום במועצת המנהלים של הדסה סוגיות חינוכיות לצעירים יהודיים.
על סדר היום עלה ארגון "אבוקה", ארגון סטודנטים בעל קשרים הדוקים לתנועת "השומר הצעיר".
בסוף שנת 1943 נסגר מרכז "אבוקה" בניו יורק באופן סופי.
באפריל 1945 נהרג בנה של לינדהיים, דונלד, במלחמת העולם השנייה בגרמניה.
בשנת 1946 חזרה לארץ ישראל.
היא ביקרה את התייחסותו של השלטון המנדטורי כלפי שארית הפליטה וכתבה לחבריה הרבים באוסטרליה, ניו זילנד ואנגליה על החיים בארץ ישראל.
ב-1948 חזרה לארצות הברית כדי לתמוך במפלגה הפרוגרסיבית למען זכויות אדם.
בשנת 1962 פרסמה את ספרה השני, "Parallel Quest: A Search of a Person and People" ("חיפוש מקביל: חיפוש של אדם ועם"), ספר אוטוביוגרפי המתעד את מאבקה לערכי היהדות, הציונות והאמריקניות.
בשנת 1963 נסעה לניו יורק לפגישה עם חבר המנהלים של הדסה על מנת לדון בתוכניות חינוכיות ושם עמדה על הצורך שלהן ונחיצותן, כפי שפעל ארגון "הדסה" בשביל שירותי הבריאות.
הפתרון היה "שעת סבתא" ("The Gramsie Hour").
כתוצאה מכך, בשנת 1964 פתחה תוכנית "מבצע לקיום יהודי" - תוכנית הסבתות - ציוד האם היהודייה בחומר מקור, שיטות וגישה, על מנת שתוכל להחדיר בילד את תחושת ההזדהות היהודית.
תוכניתה זאת הייתה לא ללמד או להורות אלא לחקור.
בשנים 1966–1967 ניהלה בית ספר למבוגרים מיסודם של הקונגרס היהודי האמריקני והמוסד על שם תיאודור הרצל.
ביולי 1967, בתום מלחמת ששת הימים, קיבלה בלשכת הפנים בעפולה אזרחות ישראלית.
בשנת 1967, בראיון בעיתון הארץ, סיכמה את חייה בקיבוץ ולא חסכה את שבטה מהפוליטיקאים.
ב-1975 הביעה את מחאתה בריאיון לטיים מגזין כי תרומתה אינה מוערכת ולא נכללה בספר שנכתב על "הדסה".
בשנותיה האחרונות חזרה לבית קרוביה בקליפורניה ומתה בברקלי.
לבקשתה, נטמן אפרה לצד אפרם של בעלה, בנה נח ורעייתו הלן (שנהרגה בסוף שנות ה-30 בתאונת מטוס) בקיבוץ משמר העמק.
"צריף רמה", הצריף בו גרה בקיבוץ משמר העמק נשמר, כאתר זיכרון לה.
אירמה לינדהיים הייתה מנהיגה פורצת דרך חלוצה בישראל.
היא הייתה נואמת אידאולוגית לטובת הציונות, דעתנית, סוציאליסטית, סופרת, אשת חינוך שחברה תוכניות חינוכיות יצירתיות כמו הקמת מחנות לנוער ותוכניות שונות לנוער - "תוכנית הסבתות", ששאבה מקורות מנכדיה הפרטיים וכן עסקה בפעולות הסברה וכתיבה עיתונאית.
לינדהיים אספה חומרים ביבליוגרפיים רבים המאששים את תוכניתה זאת.
היא התגוררה בארצות הברית ולאחר מכן בארץ ישראל אך מעולם לא ויתרה על אזרחותה האמריקאית.
היא עסקה בפעולות חינוכיות ופילנתרופיות שעיצבו את דרכה.
פועלה של אירמה לינדהיים הוא חלק בלתי נפרד מתולדות התנועה הציונית באמריקה.
לימים קשרה קשרים עם "ההסתדרות", ואחרי כן עם "השומר הצעיר", שבו ראתה את הגשר לפער בין הרעיון אחוות העמים והגשמתו.
ההשפעה הגדולה ביותר עליה באה מ"השומר הצעיר".
עם ארגון זה היא כרתה ברית לכל ימי חייה עד ליומה האחרון.
לינדהיים גרסה שבגולה, גולת הכותרת של העם היהודי הייתה האיחוד בין הדת והמוסר, ובתנועת "השומר הצעיר" היא מצאה איחוד פורה בין המוסר היהודי והסוציאליזם המבוסס על חלוציות ועבודת כפיים.
בין רשימותיה הרבות של אירמה לינדהיים, בטיוטה שאינה רשומה ביומנה האישי, היא מספרת על הארה שפקדה אותה בערב שבת על הדחיפות בהעברת המסורת לדור הבא, בדומה להתגלות האלוהית לאברהם וההוראה לעזוב את ארצו וללכת לארץ המובטחת.
פרויקט הסבתות יצא לדרך ב-2 באוקטובר 1964 ונמשך עד תחילת 1965. פרויקט זה הוצג כפתרון לבעיה אמיתית בה לינדהיים התחבטה בסוגיות של זהות יהודית, כלומר מהי המשמעות של להיות יהודי באמריקה?
זאת תקופה בה רבו נישואי התערובת, התקופה שלאחר השואה.
לרבים מהיהודים היו נקיפות מצפון וכן חלקים מהמשפחות של יהודי ארצות הברית נרצחו בשואה, וכמענה לכך, יצרה את הפרויקט "תוכנית להישרדות יהודית" ("Operation Jewish survival").
לינדהיים גרסה כי הפסקת ההתבוללות תתקיים בקרב קהילות יהודיות בארצות הברית באמצעות לימוד ילדים על ידי ההורים והסבים/ות, כלומר בתוך המשפחה.
שיטת העברת הזהות מדור לדור היא דרך החקר, ולא דרך לימוד או הוראה, ובדרך זאת לחדור אל קדמוניות הציוויליזציה ולברר מדוע היהודים צמחו כיהודים.
הרפובליקה של אירלנד השתתפה לראשונה ב ברומא (1960), המשחקים הפאראלימפיים הראשונים.
היא שלחה לאולימפיאדה זו חמישה ספורטאים, שזכו בשתי מדליות זהב.
אירלנד השתתפה בכל אולימפיאדות הקיץ מאז, ומעולם לא השתתפה במשחקי החורף הפאראלימפיים.
אולימפיאדת השיא של אירלנד הייתה המשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984), בה זכתה ב-66 מדליות, מתוכן 20 מדליות זהב.
אירמינגארד, נסיכת בוואריה , הייתה בתו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה.
אירמינגארד נולדה ב-29 במאי 1923 בברכטסגאדן, לרופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ולאנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, בתם של וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה אנה, נסיכת פורטוגל.
בתקופת השלטון הנאצי עברו בני המשפחה לאיטליה, ולאחר מכן עברו להונגריה.
לאחר כיבוש הונגריה בשנת 1944, כלאו הנאצים את בני המשפחה בזקסנהאוזן ובאפריל 1945 הם הועברו לדכאו, זמן קצר לפני שחרור המחנה, ולבסוף שוחררו על ידי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה שהו אירמינגארד ואחיותיה בלוקסמבורג, שם שלטה דודתה שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, ולאחר מכן היא שהתה במשך שנה אצל בן דודה אדולף, נסיך שוורצנברג במונטנה, ארצות הברית.
ב-19 ביולי 1950 התחתנה אירמינגארד עם לודוויג, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
בשנת 1955 מת אביה, ואירמינגארד ובעלה עברו לגור בביתו - טירת לויטסטטן.
בשנת 2008 מת בעלה לודוויג, וב-23 באוקטובר 2010 מתה אירמינגארד בביתה.
ב-19 ביולי 1950 התחתנה אירמינגארד עם לודוויג, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לואיטפולד, נסיך בוואריה (נולד ב-1951)
אירלנד משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האירלנדים שבעה מדליות, מתוכן מדליית זהב יחידה.
אירלנד משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי אירלנדי במדליה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של אירלנד למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והייתה המשלחת הגדולה ביותר שאירלנד שלחה עד כה.
המשלחת כללה 25 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענפים אגרוף עם זכייה במדליית זהב בקטגוריית משקל קל-זבוב נערים, ואתלטיקה עם העפלה לגמרים ודירוג במקום הרביעי בהליכה תחרותית למרחק 5 ק"מ לנערות ובמקום השמיני בריצת 1000 מטר נערים.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום התשיעי בענף הטריאתלון בטורניר הנערות ובענף החתירה העפילו לגמר ללא מדליה (גמר B) אך לא החלו את המקצה בטורניר היחידים לנערות.
המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענפים הוקי שדה, טניס, קרב חמש מודרני ושיט.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 16 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפים.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים קאנו/קיאק עם זכייה במדליית כסף בטורניר היחידים לנערים בתחרות הסלאלום, ואגרוף עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל קל לנערות ומדליית ארד בקטגוריית משקל כבד לנערים.
המשלחת קטפה הישגים גם בענפים רכיבה עם דירוג במקום החמישי בטורניר היחידים, ואתלטיקה עם העפלה לשלוש גמרים בהם דורגה במקום השישי בריצת 800 מטר נערות והדיפת כדור ברזל לנערות ובמקום השמיני ביידוי פטיש לנערים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים גולף, חתירה ושחייה.
אירלנד השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מאולימפיאדת הנוער אינסברוק המשלחת מנתה ספורטאית יחידה שהתחרתה בענף הסקי אלפיני.
הספורטאית לא הגיעה להישגים גבוהיים במסלולים סלאלום וסלאלום ענק.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה ספורטאי יחיד שהתחרה בענף הסקי אלפיני.
ספורטאי המשלחת לא רשם הישגים משמעותיים אך גם לא דרוגו במקומות האחרונים.
אירלנד השתתפה בתחרות האירוויזיון לרוקדים צעירים פעם אחת בלבד, ב-2001.
הרקדנים והריקודים שייצגו את אירלנד באירוויזיון לרוקדים צעירים
שנהאמןריקודכוריאגרףחצי גמרגמר 2001 שרה ריינולדסלא ידועלא ידוע - לא העפילה לגמר
אירמה לה דוס הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1963 בכיכובם של ג'ק למון ושירלי מקליין, בבימויו של בילי ויילדר.
הסרט מבוסס על מחזה בצרפתית מ-1956 באותו השם מאת מרגריט מונוט ואלכסנדר ברפורט.
אירמה לה דוס מספר את סיפורו של "נסטור פאטו" (ג'ק למון), שוטר ישר, שלאחר שהועבר מהפארק בויס דה בולון לשכונה עירונית יותר בפריז, הוא מוצא רחוב מלא פרוצות במלון קזנובה, ועורך פשיטה על המקום.
מפקח המשטרה, שהיה מודע למתרחש, ואף צרך בעצמו את שירותי הזנות, מפטר את נסטור.
נסטור, שיוצא מתחנת המשטרה מבוזה ומושפל, מוצא את עצמו חוזר אל השכונה, שגרמה לסיום הקריירה שלו עם משטרת פאריס - והוא חוזר ל"צ'ז שפם", בית מרזח פופולרי לזונות ולסרסורים.
למזלו, נסטור מתיידד עם אירמה לה דוס (שירלי מקליין), זונה פופולרית.
הוא גם מקבל בחוסר רצון, כאיש סודו, את בעל המקום, אדם המכונה רק "שפם".
בבדיחה מתמשכת, שפם (לו ג'ייקובי), מוזג רגיל לכאורה, מספר על חיים קודמים, ומספר שהיה בין היתר עורך דין, קולונל ורופא, שמסתיים בכל פעם באותו מטבע לשון, "אבל זה סיפור אחר".
במהלך שהותו במקום, נסטור מגן על אירמה מפני הסרסור שלה, איפוליט, שפוגע בה.
נסטור עובר לגור איתה, ועד מהרה הוא מוצא את עצמו הסרסור החדש של אירמה.
נסטור מתחלחל מהמחשבה שאירמה נמצאת עם גברים אחרים, והוא זומם תוכנית לעצור את הזנות של אירמה.
אבל עד מהרה הוא מגלה כי זה לא כל כך פשוט.
באמצעות תחפושת הוא ממציא אלטר-אגו, "לורד איקס", לורד בריטי, ש"הופך" להיות הלקוח היחיד של אירמה, באמצעות ממון רב שאותו הוא לווה מבעל המרזח "שפם", שגם דואג לצייד אותו בפריטי לבוש.
העניינים מסתבכים כשנסטור, שעובד כל הלילה כדי להרוויח את הכסף שהוא משלם לאירמה כ"לורד איקס" נחשד על ידה.
במטרה לבחון את אמונה של אירמה הוא מציע לה בתחפושתו לנסוע איתו ללונדון, וכאשר אירמה מחליטה לעשות זאת, נסטור מחליט לסיים את החגיגה.
הוא אינו מודע לאיפוליט, הסרסור לשעבר שעוקב אחריו על מנת לנקום בו, והוא מוצא קטע מבודד לאורך הנהר סיין, ומשליך את התחפושת לנהר.
איפוליט, שלא ראה את נסטור מחליף את בגדיו, רואה את בגדי לורד צפים במים, וסובר שנסטור רצח אותו.
כשבאים השוטרים לעצור את נסטור, מייעץ לו " שפם" לא לגלות כי לורד X היה בדיה.
והוא אומר לו: "בתי הכלא מלאים באנשים חפים מפשע משום שהם אמרו את האמת".
נסטור מודה כי הרג את לורד X, אבל רק בגלל אהבתו לאירמה.
הוא נשלח לכלא, אבל אירמה שהתרשמה ממסירותו, נותרה מאוהבת בו.
נסטור נידון לעבודה קשה של 15 שנה.
ובהבינו שאירמה בהריון, הוא בורח מהכלא, בעזרתו של שפם, וחוזר לאירמה.
כשהמשטרה מחפשת אותו בדירתה של אירמה, הוא לובש את מדיו הישנים, ופשוט מתערבב עם השוטרים האחרים.
בעזרתו של איפוליט, נסטור מארגן את משטרה לחפש אותו לאורך הסיין, שממנו הוא יוצא לפתע לבוש כלורד X.
בידיעתו שכעת המשטרה אינה יכולה לעוצרו על רצח שלא התרחש נסטור רץ אל הכנסייה, שם הוא מתכנן להתחתן עם אירמה.
במהלך טקס החתונה היא מתחילה לחוות התכווצויות, אך הם ממשיכים את הטקס.
מיד בסיומו אירמה פונה ללדת בחדר צדדי, כשמפקד המשטרה מעכב את נסטור ומודיע לו על חזרתו לתפקיד.
בעוד נסטור וכל השאר עסוקים באירמה, שפם מבחין באחד האורחים שיושב לבדו בחזית הכנסייה.
וכשהוא קם ממקומו וחולף ליד שפם, הוא מבחין שהאורח הוא לא אחר מאשר לורד X!
שפם מבולבל מביט באדון X, ואז פונה למצלמה ואומר: "אבל זה סיפור אחר"
ג'ק למון - נסטור פאטו / לורד X
שירלי מקליין - אירמה לה דוס
לו ג'ייקובי - בעל בית המרזח "שפם"
גרייס לי ויטני - קיקי הקוזק
רות ארל - אחד התאומים זברה
ג'יין ארל - אחד התאומים זברה
הרייט יאנג - מימי המאומאו
הרשל ברנרדי - המפקח לפבר
קליף אוסמונד - סמל המשטרה
טורה סטאנה - סוזט וונג
בילי בק - קצין דופונט
אדגר ברייר - גנרל לפאייט
ביל ביקסבי - מלח הקעקוע הצרפתי
ג'יימס קאן - חייל אמריקאי עם רדיו
אף על פי שהסרט אינו מוזיקלי, זכה אנדרה פרבין בפרס האוסקר בקטגוריית הפסקול המקורי הטוב ביותר.
יש גם סצנה בסרט, שבה שירלי מקליין מכריזה על "דיס-דון!", תוך ריקוד על שולחן, שנראה כמחווה מכוונת למחזמר שממנו נגזר הסרט.
הסרט היה מועמד לשני פרסים אחרים באקדמיה: השחקנית הראשית הטובה ביותר (שירלי מקליין), ופרס האוסקר עבור הצילום הטוב ביותר.
אירם דריג'י (בטורקית: İrem Derici; נולדה ב-21 במרץ 1987) היא זמרת-יוצרת טורקייה, אשר פועלת בעיקר בטורקיה.
אירם דריג'י נולדה באיסטנבול, טורקיה והחלה את הקריירה שלה בשנת 2012.
בשנת 2016, הוציאה דריג'י את אלבום הבכורה שלה, Dantel.
האלבום זכה להצלחה חסרת תקדים, וממנו יצא הלהיט "Evlenmene Bak" שצבר 170 מיליון צפיות ביוטיוב.
שיר הנושא מתוך האלבום, זכה להצלחה רבה גם כן, כאשר נכנס לעשרות מצעדים.
השיר "Dur Yavaş" שנכלל באלבום זכה להצלחה רבה.
בין היתר, הוציאה את השיר "Kalbimin Tek Sahibine" שזכה להצלחה חסרת תקדים כאשר הפך לאחד מן הקליפים הטורקים הנצפים בהיסטוריה.
כמו כן, דריג'י היא האמנית הטורקית הנצפית ביותר ביוטיוב.
בהמשך, הוציאה דריג'י את אלבומה השני, Sabıka Kaydı.
בשנת 2019, הוציאה את אלבום גרסאות הכיסוי הראשון שלה, Mest Of.
אירם דריג'י נולדה ב-21 במרץ 1987, באיסטנבול, טורקיה.
דריג'י היא בתם של חולוסי דריג'י וג'יל אדיז.
בגיל ארבע החלה דריג'י לנגן בפסנתר.
בתחילת הקריירה שלה היא אף השתתפה בתוכנית הטלוויזיה O Ses Türkiye שם היא שרה ביחד עם כמה זמרים נוספים.
דריג'י למדה סוציולוגיה באוניברסיטת איסטנבול בילגי.
בשנת 2012, הוציאה דריג'י את סינגל הבכורה שלה, "Bensiz Yapamazsın".
כמה חודשים לאחר מכן, הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, İki.
בפברואר 2014, הוציאה את "Neredesin Sen".
ב-24 באפריל 2014 הוציאה את אחד מלהיטיה הגדולים ביותר, "Kalbimin Tek Sahibine".
ביוטיוב צבר השיר 227 מיליון צפיות, ובכך עקף את "Prenses" של הדיסה והפך לקליפ הטורקי הנצפה ביותר בשנת 2014. באמצע אותה השנה, הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Üç.
לאחר מכן, בשנת 2015, הוציאה את השיר "Aşk Eşittir Biz" שזכה להצלחה רבה.
בסמוך לכך, הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה, Değmezsin Ağlamaya.
שנה לאחר מכן, הוציאה את השיר "Bambaşka Biri".
בסמוך לכך הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Dantel.
בשנת 2017, קיימה הופעה יחד עם אג'ה סצ'קין שהפכה לוויראלית כאשר צברה למעלה מ-3 מיליון צפיות.
בתחילת שנת 2018, הוציאה את השיר "Hadi Gel".
ב-10 באוגוסט 2018, יצא אלבומה השני, Sabıka Kaydı.
באותה השנה הקליטה מחדש את השיר "Bin Dereden", אשר נכלל באלבום הלהיטים, Yıldız Tilbe'nin Yıldızlı Şarkıları, Vol.
1. בשנת 2019, הוציאה אלבום גרסאות הכיסוי הראשון שלה, Mest Of.
אירמה שטרן , 2 באוקטובר 1894 – 23 באוגוסט 1966) הייתה ציירת יהודיה דרום אפריקאית.
נחשבת, יחד עם מאגי לאובסר, למייסדת האקספרסיוניזם בדרום אפריקה..
אירמה שטרן נולדה בעיירה קטנה בטרנסוואל למשפחת ממוצא יהודי-גרמני.
במהלך מלחמת הבורים אביה נעצר.
לאחר סיום המלחמה, המשפחה חזרה לגרמניה.
בשנת 1913 החלה אירמה שטרן ללמוד ציור באקדמיה לציור בגרמניה.
היא התקרבה לתנועת האקספרסיוניסטים בגרמניה ובשנת 1919 נערכה בברלין התערוכה הראשונה שלה.
בשנת 1920 היא חזרה לקייפטאון.
אירמה שטרן התחתנה בשנת 1926. בשנת 1934 נפרדו בני הזוג.
בשנת 1927 זכתה שטרן בפרס בתערוכה בבורדו.
היא הרבתה לטייל ברחבי אפריקה ואירופה וזה היה בסיס לציוריה.
במהלך חייה היו לאירמה שטרן תערוכות רבות באירופה ובדרום אפריקה.
בשנת 1971 הוקם מוזיאון על שמה בבית שבו התגוררה רוב השנים.
אִירֵן פֶלְד (במקור רוזנפלד, בהונגרית: Feld Irén; בודפשט, 26 במרץ 1883 – בודפשט, 19 באוקטובר 1944) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, שנספתה בשואה, בתו של במאי התיאטרון ז'יגמונד פלד, אחותם של השחקן מתיאש פלד ושל העיתונאי אַאוּרֵל פלד.
כבר בילדותה הופיעה בתיאטרון הילדים בבודפשט שנוהל על ידי אביה.
בשנת 1898 סיימה את לימודיה באקדמיה לדרמה (שמה היום האוניברסיטה לאמנות התיאטרון והקולנוע).
כבר בשנת 1900 הופיעה בתיאטרון הלאומי של בודפשט, ובתיאטרון הקומדיה של בודפשט בשנת 1901, ואז שוב בתיאטרון הלאומי בשנת 1908 (איבסן: נורה בתפקיד נורה, 12 במאי; שייקספיר: אותלו, בתפקיד דסדמונה, 11 ביוני).
במשך זמן קצר הייתה חברת סגל של "התיאטרון ההונגרי" (Magyar Színház).
בשנת 1910 ארגנה אירן פלד וביימה סדרת הצגות בשם "משחקי קאמרי", וכיכבה בהן בתפקידים הראשיים.
זה היה למעשה תיאטרון ספרותי, ניסיוני, עם להקה קבועה פחות או יותר ששיחקה במקומות ובזמנים משתנים.
לראשונה זה קרה ב־10 בפברואר 1910, אז הוצג המחזה "העלמה יוליה" של יוהאן אוגוסט סטרינדברג בתיאטרון אוראניה.
הצגות נוספות עלו מנובמבר 1910 עד מרץ 1911 והתקיימו באולם האקדמיה למוזיקה.
אירן פלד הציגה לראשונה על במות התיאטרון בהונגריה כמה מהמחזאים הסקנדינביים כגון: סטרינדברג ואיבסן, והעלתה לראשונה את הדרמה של אנטון צ'כוב השחף, אך בליהוק חלש של שחקנים.
עם זאת, ההופעות האלה לא משכו קהל גדול והסדרה הסתיימה.
"אירן פלד דפקה על דלתות התיאטרון הלאומי של בודפשט ותיאטרון הקומדיה של בודפשט, אך עם הופעתה החיצונית הלא מושכת, עם שאיפות המשחק והספרות שלה וכישרונה הרב שחקנית מסוגה לא התאימה אז לעולמו של אף תיאטרון.
זו הייתה הסיבה שבחרה בז'אנר הצגות בו החיצוניות של השחקנית והשחקנים בכלל לא שיחקו תפקיד חשוב, הצגות בהן תפקידי הבמה לא דרשו את קיום המוסכמות התיאטרוניות הרשמיות של אז."
לעיתים קרובות היא הופיעה מחוץ לבודפשט עם ערבי הקראת שירה.
לימים ניהלה תיאטרון ילדים במשך תקופה ארוכה: משנת 1926 עד 1928 ואחר כך משנת 1930 ואילך באולם האקדמיה למוזיקה, ובשנים 1928 עד 1930 בתיאטראות פרטיים בבודפשט.
אירן פלד כתבה ספר בשם "נבלי האהבה" (Szerelmi csirkefogók) (הופיע בבודפשט, 1929).
בשנת 1944 נרצחה בבודפשט על ידי ההונגרים (אנשי צלב החץ או ז'נדרמים או אחרים) בשל יהדותה.
אנדרה טות: הרעה של הכפר - בורישקה
ז'ורז' אונה: איש הברזל - קלייר
אלכסנדר דיומא הבן: הגברת עם הקמליות - מרגיט גוטייה
יוהאן אוגוסט סטרינדברג : העלמה יוליה - יוליה
איבסן : רוזמרסהולם - רבקה.
אירמגרד קוֹין הייתה סופרת גרמנייה, שזכתה להצלחה ביקורתית ומסחרית עם פרסום ספרה הראשון "גילגי, אחת מאיתנו" (1931) וספרה השני "נערת המשי המלאכותי" (1932), אך הנאצים, שעלו לשלטון ב-1933, הכניסו את ספריה לרשימות השחורות, צעד שהיו לו השלכות קשות על הקריירה שלה ומהלך חייה.
קוין נולדה למשפחה אמידה בשרלוטנבורג, בתם של אלזה ואדוארד קוין ולה אח אחד.
אביה היה סוכן מכירות של יבואנית בנזין.
ב-1913 עברה המשפחה לקלן, שם למדה בבית ספר לותרני לנערות, אותו סיימה ב-1921. קוין עבדה כקצרנית ובשנים 1925–1927, למדה משחק.
קוין זכתה להופיע על בימות, אבל הקריירה שלה כשחקנית לא המריאה והיא החליטה לפרוש ב-1929. קוין פנתה לכתיבה, כנראה בהשפעת אלפרד דבלין.
ב-1931 פרסמה את ספרה הראשון, "גילגי, אחת מאיתנו", רומן שגיבורתו הראשית היא בחורה צעירה ושאפתנית שמנסה לפלס את דרכה במעלה הסולם החברתי.
ספרה זכה להצלחה, תורגם לשפות זרות, עובד לסרט קולנוע וקיבל ביקורות חיוביות, גם מהניו יורק טיימס.
פחות משנה לאחר מכן פרסמה רומן שני, "נערת המשי המלאכותי" (1932), שמביא את סיפורה של בחורה צעירה שנוהה אחר קריירה כשחקנית במטרה להיות מפורסמת ונערצת.
ספר זה זכה להצלחה רבה אף יותר.
ספריה היו קלילים והגיבורות היו קלילות, אך גם חוצפניות, קשוחות, משוחררות ובעלות תעוזה.
השנים היו שנותיה האחרונות של רפובליקת ויימאר, המצב הכלכלי בגרמניה היה בכי רע, המפלגה הנאצית הלכה והתחזקה ומצבן של הנשים לא היה משובב נפש.
מסיבות אלה ועוד המבקרים כה אהבו את הדמויות הנשיות שיצרה קוין, נשים עצמאיות וצבעוניות במציאות אפורה.
ב-1932 נישאה לסופר והבמאי יוהנס טראלוב, שהיה מבוגר ממנה ב-22 שנה.
ב-1933 התאהבה ברופא יהודי בשם ארנולד שטראוס וניהלה איתו פרשת אהבים.
שטראוס נאלץ להגר לארצות הברית ב-1935, אם כי השניים שמרו על קשר (ואף נפגשו בארצות הברית ב-1938) וחלק מהמכתבים שהחליפו ביניהם שרדו ופורסמו ב-1988. הנאצים, שעלו לשלטון ב-1933, אסרו על פרסום ספריה, אותם הגדירו כספרות "בזויה ומנוונת עם נטייה אנטי-גרמנית".
ב-1935 תבעה קוין את המדינה ודרשה פיצוי כספי בטענה שצעדים אלה שבוצעו על ידי הגסטפו גרמו לה להפסדים כספיים.
התביעה נדחתה וכך גם בקשתה להתקבל ללשכת הספרות של הרייך, שהחברות בה הייתה תנאי לפרסום ספרים במדינה.
קוין החליטה בתגובה לעזוב את המדינה, בעוד היא מותירה מאחור את בעלה, שהיה תומך של הנאצים.
בשנים 1936 – 1938 ניהלה קשר רומנטי עם יוזף רות ונדדה איתו ברחבי אירופה.
קוין פרסמה ארבעה ספרים נוספים שיצאו לאור בהולנד והרבתה לשתות לשוכרה.
ב-1940 הנאצים פלשו להולנד וקוין, שהתגוררה באמסטרדם, נאלצה לחזור לגרמניה בשל מצבה הכלכלי שהתדרדר.
היא הפיצה שמועות על מותה, ואלה הגיעו גם לעיתונים, בהם הדיילי טלגרף שדיווח על התאבדותה בפריז, והשיגה דרכון בשם בדוי מקצין גרמני, אותו הונתה או פיתתה (לסיפור גרסאות שונות).
קוין שבה לקלן ועד סוף המלחמה השתמשה בזהות בדויה וחיה בבית הוריה.
אחרי המלחמה עבדה כעיתונאית, כתבה קטעים סאטיריים לרדיו ומגזינים וילדה את בתה היחידה – מרטינה, אותה גידלה לבדה.
ספרים חדשים שכתבה לא זכו להצלחה או כלל לא ראו אור.
קוין חדלה מכתיבה, מצבה הנפשי התדרדר, היא הפכה אלכוהוליסטית ומצבה הכלכלי היה קשה.
ב-1966 היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי בבון.
ב-1972 היא שוחררה, התגוררה בדירת חדר והתקיימה בקושי.
ב-1977 מגזין שטרן פרסם כתבה על אודות קוין והיא זכתה בתהילה מחודשת; ספריה הישנים הודפסו במהדורות חדשות והתקבלו היטב על ידי הקהל, היא השתתפה באירועים ספרותיים, ספריה עובדו להצגות תיאטרון, היא זכתה למעמד בקהילת הספרות ועד 1979 השתקמה מבחינה כלכלית.
היא נטמנה בבית העלמין מלאטן שבקלן.
נערת המשי המלאכותי, תרגום: חנן אלשטיין, אחוזת בית, 2013
אחרי חצות, תרגום: מרים קראוס, הוצאת כרמל, 2015
Eine von uns (בעברית: אחת מאיתנו), בוים בידי יוהנס מאייר, 1932, מבוסס על הספר "גילגי, אחת מאיתנו"