tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי עדויות, הוא הוביל מניינים בסתר כאשר בתי הכנסת נסגרו על ידי השלטון.
בסופו של דבר, הוא נלכד יחד עם קהילתו ונרצח בגיא ההריגה, שם עודד את בני עדתו והוביל את תפילות הווידוי וקריאת שמע לפני מותו.
לאחר פטירתו, חצרו נחרבה בשואה, אך זכרו נשמר בקרב החסידים ובתיעוד שנשאר על פועלו.
סיפור חייו ומורשתו מהווים חלק מהזיכרון הקולקטיבי של החסידות שנספתה בשואה.
אהרן רבינוביץ (1870, ה'תר"ל - 1942, כ"א באייר ה'תש"ב) שימש כרב העיר לידא, וחתנו של הרב יצחק יעקב ריינס.
נולד לרבי אלימלך בהורודישץ שבליטא.
בצעירותו למד אצל רבי חיים סולובייצ'יק בישיבת וולוז'ין, בשנת 1890 (תר"ל) מונה כרב העיר מייצ'ט.
נישא לגעלע בתו של הרב יצחק יעקב ריינס, ונולדו להם שני בנים וחמש בנות.
בעת היותו תלמיד בישיבת וולוז'ין (משנת תרמ"ו עד לסגירתה), התגורר עם הוריו ביער פרילוקי, שבין העיירות נוברהדוק והורודישץ', ולחגים היה חוזר לביתו.
רבי שמואל מאיר הורביץ שגר באותה שכונה הרבה לספר לו אודות על בן גיסו שלמה'לה אשר גר ב"חצר" הסמוכה לעיירה מייצ'ט ושלמד אז בתלמוד תורה דסלונים, לאחר שנוכח בגודל כישרונו לקחו לישיבת וולז'ין בעודו בן 12 שם קיבלו רבי חיים מוולוז'ין לישיבה לאחר ראיון עמו, על אף גילו הצעיר.
רבי אהרן שימש כדיין בלידא, ומנהל רוחני של ישיבת הקיבוץ בעיר.
לאחר פטירת חותנו רבי יצחק יעקב ריינס, הוא מילא את מקומו כרבה של לידא, וכמנהל הישיבה לצעירים.
כן עמד לצד המזרחי, ואף חתם על הקרנות הציוניות.
פעל רבות לחיזוק הדת בעיר, ונאבק בבעלי עסקים שהעסיקו פועלים יהודים בשבת.
החפץ חיים אמר עליו באחד האסיפות בוורשה שהרב אהרן הוא 'איש אמת'.
ואף עודד אותו להמשיך בפועלו לחיזוק שמירת השבת בעירו.
הרב אהרן עצמו ניספה אף הוא בשואה יחד עם אשתו ובנותיהן נחמה ופרדל בכ"א אייר תש"ב (1942) ביער בארובקה יחד עם בני קהילתו.
בעת הוצאתם להורג של בני קהלת לידא הוא הלך בראש השיירה, תוך כדי קריאת פסוקי תהלים, ואמירת 'שמע ישראל'.
בנו, יוסף, ובתו, שרה, נפטרו ביליסאבטגראד בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בנו, רבי אלימלך רבינוביץ נהרג בשואה בוורשה, יחד עם אשתו רחל, ובנם יוסף וביתם בתיה.
בתו, רחל נישאה לרבע צבי טומקביץ, ונספתה בלידא, יחד עם בנה יצחק יעקב.
חתנו, הרב אביגדור ציפרשטיין, תלמיד ישיבות סלבודקה חברון ומיר, נמלט לשנחאי עם ישיבת מיר ומשם היגר לארצות הברית שם כיהן כר"מ בישיבת "רבי יצחק אלחנן" ושימש כנשיא של תנועת המזרחי בארצות הברית, כן כיהן כשנתיים כרב ראשי בארגנטינה.
בשנת תשל"ג עלה לארץ ישראל.
בשנת תשמ"א יצאו לאור קצת מחידושיו בשם 'קונטרס שפתי אהרן' שצורף לספר "אמרי אביגדור", מאת חתנו רבי אביגדור ציפרשטיין.
בתו היחידה עלקא, נישאה לרבי אביגדור ציפרשטיין אב"ד בלידא, ראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק, כיהן כרבה הראשי של ארגנטינה.
"אוּ"ם שְׁמוּם" הוא מטבע לשון בתרבות הפוליטית הישראלית אשר מבטא יחס של ביטול כלפי ארגון האומות המאוחדות (האו"ם).
את הביטוי טבע דוד בן-גוריון בעת שכיהן כשר הביטחון בממשלת משה שרת, במהלך ויכוח בישיבת הממשלה ב־29 במרץ 1955 שבה הציע לכבוש את רצועת עזה מידי מצרים בעקבות ריבוי פיגועי הטרור של חוליות הפדאיון.
מבחינה מורפולוגית, הביטוי מורכב מהכפלת השם 'או"ם' בתוספת התחילית "שְמְ-" (צורה המבטאת ביטול או זלזול, שקיבלה העברית הישראלית מן היידיש) .
בעקבות סדרה של התקפות טרור מצד מסתננים, שהגיעה לשיאה ברצח ברחובות, ערך צה"ל מ-28 בפברואר עד 1 במרץ 1955 פעולת תגמול כנגד הצבא המצרי ברצועת עזה שבשליטת מצרים, מבצע שכונה "חץ שחור" (פעולת עזה).
כשלושה שבועות לאחר מכן, בליל 24–25 במרץ, שוב חדרה חוליית מסתננים מעזה.
החוליה הגיעה למושב פטיש, מושב עולים מכורדיסטן, בצפון-מערב הנגב, ותקפה ברימונים וביריות חוגגים בחתונה שנערכה אותה שעה בחצר אחד הבתים.
בהתקפה נרצחה ורדה פרידמן, מדריכה מכפר ויתקין, ונפצעו עוד כעשרים.
ההתקפה זעזעה את המדינה והשפיעה עמוקות על שר הביטחון דוד בן-גוריון.
לדברי ההיסטוריון מוטי גולני, תגובותיו של בן-גוריון, כמו אלה של ראש הממשלה משה שרת והרמטכ"ל משה דיין, "היו זועמות יותר מאשר תגובותיהם באירועים קודמים או מאלה שבאו לאחר מכן.
את הזעם של בן-גוריון אפשר להשוות אולי רק לתגובתו על הרצח במעלה עקרבים, שנה קודם לכן".
תושבי מושב פטיש ביקשו לנטוש אותו; בן-גוריון, שהגיע למושב, מצא את התושבים מוכנים לעלות על משאיות שיפנו אותם.
בעקבות ההתקפה העלה לראשונה בן-גוריון הצעה ליזום פעולה צבאית נרחבת במטרה לכבוש את רצועת עזה מידי המצרים (או במילותיו: "לגרש [את] המצרים מרצועת עזה").
לדעתו, לא היה מנוס מפעולה כזו כדי להתמודד עם מכת ההסתננויות.
בנוסף, הוא גרס כי הפרת הסכמי שביתת הנשק על ידי המצרים, לרבות חסימת מעברן של ספינות ישראליות בתעלת סואץ (פרשת הספינה 'בת גלים' בסתיו 1954), מצדיקה פעולה כזו.
בריאיון למשה ז"ק העלה בן-גוריון סיבה נוספת למדיניות התגמול:
ביום שלמחרת הפיגוע נפגש בן-גוריון עם הרמטכ"ל דיין, ומתוך שכנוע כי אין מנוס מצעד זה, הורה לו להעריך כמה זמן צפוי להימשך כיבוש הרצועה והאם צה"ל מוכן למלחמה כוללת.
באותו ערב נפגש בן-גוריון עם ראש הממשלה שרת, שהביע את התנגדותו.
ביום שלמחרת כונסה ישיבה דחופה של ראשי מפא"י והרמטכ"ל כדי לדון בהצעה, והיא זכתה לתמיכתם של רוב החברים, שהסכימו כי הסטטוס-קוו של הסכמי שביתת הנשק היה כלא היה.
בישיבת הממשלה ב-29 במרץ נדונה ההצעה באריכות.
המתנגדים, בראשות שרת, העלו מגוון נימוקים.
החששות העיקריים היו מסנקציות צבאיות וכלכליות מצד המעצמות, וכן מהתפרצותה של מלחמה כוללת עם מצרים או אף עם כל מדינות ערב.
ומנגד, שרת העריך כי גם כיבוש הרצועה על ידי ישראל לא יביא לפתרון בעיית הפליטים ברצועת עזה והאיום הביטחוני הנשקף ממנה.
בהצבעת הממשלה ב-3 באפריל 1955 הוחלט לדחות את רעיון הכיבוש ברוב של תשעה נגד חמישה – בקולותיהם של מיעוט משרי מפא"י, בראשותו של שרת, ושל רוב השרים מן המפלגות האחרות.
כעבור חודש, ביום העצמאות השביעי (27 באפריל 1955, ה' באייר תשט"ו), נאם בן-גוריון באירוע המרכזי של מצעד צה"ל, שהתקיים באצטדיון רמת גן, והשמיע דברים ברוח דומה.
עיקרו של הנאום היה תגובה תקיפה להחלטותיה האנטי-ישראליות של ועידת בַּאנדוּנְג, ועידת היסוד של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות, שנערכה מספר ימים קודם לכן.
בנאום הכיר בהצהרות ובהחלטות בינלאומיות כמו החלטת האו"ם להקמת המדינה, אך הדגיש שההישגים האמיתיים הושגו בזכות המאבק, העמל והגבורה של העם היהודי עצמו.
הוא קרא לא להתרגש מדיבורים, יפים או לא יפים, כי ההיסטוריה נכתבת על ידי מעשים ולא על ידי מילים.
ישראל היא מדינה צעירה שחודשה על ידי עם עתיק, והיא למדה להכיר את מקומה הצנוע במערכת הכוחות העולמית, מבלי להתרברב אך גם מבלי להתבטל מול מדינות חזקות.
בן גוריון הדגיש שהקיום והביטחון של המדינה אינם תלויים בהחלטות חוץ או באו"ם, הפועל מתוך משוא-פנים והפליה בולטת, אלא בכוחו העצמי של העם היהודי: חיזוק המדינה מבפנים באמצעות עלייה, התיישבות, תעשייה, עבודה, מחקר ומיזוג הגלויות, תוך שמירה על עיקרון של עצמאות מדינית וביטחונית.
הנאום נחתם במסר המרכזי שלו: עתידנו אינו תלוי במה יאמרו הגויים, אלא במה יעשו היהודים!.
משפט הסיום של נאום זה, , היה הוא לאמרת כנף.
פעמים רבות הדהד בצורה משובשת: "לא חשוב מה יאמרו הגויים, חשוב מה יעשו היהודים".
המשפט זכה להד גדול – לביקורת חריפה מחד גיסא ולאהדה רבה מאידך.
רבים ראו בו את תמצית תורתו הממלכתית של בן-גוריון.
כמו "או"ם-שמום", גם הוא יונק מן הגישה הציונית הגורסת שגורלו של עם ישראל נתון שוב בידו.
ביטוי זה לא היה בעצם אלא גלגול נוסף של העיקרון של פועלי ציון מימי העלייה השנייה, "בכוחות עצמנו", עיקרון שביטא בן-גוריון פעמים רבות לאורך השנים במפלגתו, בהסתדרות ובהנהלת הסוכנות.
כפי שעולה מדברי בן-גוריון בנאום, יחסו לאו"ם (ולקהילה הבינלאומית) לא היה יחס של ביטול מוחלט.
בשנת 1967 נשאל בן-גוריון על הגדרתו את האו"ם כ"או"ם-שמום", והשיב: "גם עכשיו.
אבל או"ם-שמום יותר טוב משום דבר".
בהזדמנות אחרת אמר עוד בעניין זה, כי:"זו תהא טעות מכשילה אם מי שהוא יאמר שאין ממש וערך לאו"ם.
או"ם היא הבימה העליונה של דעת-הקהל האנושית בימינו.
ואם כי בחלק גדול של העולם דעת-הקהל החופשית נגזרה ואיננה, ויש רק דעת השליטים הטוטאליטאריים, הרי בחלק גדול ומכריע של המין האנושי יש מידה רבה של דעת-קהל חפשית ורבת-השפעה, ואין לזלזל בערכה העצום של דעת-קהל זו.
בעצם קיומו של או"ם מתגלה הרצון העמוק של העמים לשלום ולחוק בינלאומי, אבל רצון זה נתקל ברצונות המתרוצצים של המדינות הריבוניות, שאינן מכירות, לפי החוק הבינלאומי הקיים, כל סמכות עליונה, ורצון זה למשטר בינלאומי נעשה לאל על־ידי הניגודים העמוקים בין המשטרים הטוטאליטאריים ובין השאיפה העמוקה לחירות האדם של האומות החפשיות".
לדעת עמוס כרמל, האמרה נזכרת בעיקר כראיה לקרתנות שיוחסה לבן-גוריון ולהולכים בעקבותיו.
ואולם, הביטוי מעולם לא איבד מהפופולריות שלו, היה בשימוש בקרב מדינאים ואזרחים רבים.
הביטוי עולה בעיקר כתגובה להחלטות של האו"ם ומוסדותיו שנחשבות לדעת הדובר לאנטישמיות או אנטי-ציוניות, כגון ההחלטה שקבעה כי הציונות היא גזענות.
הביטוי מביע סלידה וחוסר התייחסות להחלטות האו"ם או לדרישותיו, ומתייחס לאו"ם כמוסד אטום ולא-רלוונטי, שהחלטותיו אינן מעניינות את ישראל, בפרט כאשר הוא מקבל החלטות אנטי-ישראליות בכוח הרוב של מדינות הגוש המזרחי (בעבר), מדינות ערב והמדינות הבלתי-מזדהות, וכי על ישראל לדאוג בעצמה לאינטרסים החיוניים שלה.
בדצמבר 1966, על רקע החלטת גינוי נוספת שהתקבלה באו"ם, אמרה גולדה מאיר (ששימשה אז בתפקיד מזכ"לית מפא"י, ועד תחילתה של אותה שנה כיהנה כשרת החוץ של ישראל במשך קרוב לעשור):
ב-1997, כשהתקבלה באו"ם החלטת גינוי לישראל על הקמת שכונת הר חומה במזרח ירושלים, הגיב ראש הממשלה בנימין נתניהו באומרו: "אם זה מה שיש לאו"ם לעשות, אז הוא באמת שמום".
בדצמבר 2012 הציג ראש הממשלה נתניהו (בקדנציה השנייה שלו) עמדה דומה, כאשר אמר בראיון טלוויזיה "לא מעניין אותי מה האו"ם אומר".
הביטוי זכה לשימוש מחודש על ידי רבים לאחר המלצת בית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג בעניין גדר ההפרדה.
בשנת 1998 ציטט מזכ"ל האו"ם קופי אנאן את המונח בעברית בעת ביקורו בכנסת, והוסיף כי 'בעולם של ימינו, בלי האו"ם לא יהיה לנו כלום'.
בראיון ביום הביקור לעיתונאי דני זקן מקול ישראל ששודר ביומן החוץ ברשת ב' אמר "על הישראלים לדעת כי כעת 'או"ם is not שמום'".
הרב אהרן שלמה מהריל בן כתריאל (?
- כ"ג בחשון ה'תרצ"ט) היה רב ומקובל.
מוצאו בעיירה זאגר חדש שבליטא.
כבן אותה עיירה, היה תלמיד חבר לבעל ה"לשם שבו ואחלמה" - הרב שלמה אלישיב.
עלה לארץ ישראל בשנת ה'תרס"ט (1908).
בשנת ה'תרע"א (1910-1911) התאלמן מאשתו באשע (בת שבע רבקה) לבית שניידר (Seheneider), ונישא לשיינא גיטל בת שמואל ליפשיץ, אחות ר' נתנאל סופר.
אחיו היה ר' אייזיק יוסף (1947-1860) - קבור בהר הזיתים, בגוש צפון אמריקה.
צאצאיו : בנו הבכור חיים צבי הירש(1951-1878),בתו אידה(חיה דינה) באר (1928-1886, לוס אנג'לס), בנו אברהם חנוך(1889- ?) ובנו הצעיר כתריאל נחמיה(1975-1896) שימש כרב עבור האסירים בכלא עכו בתקופת המנדט(עד לשבת שבוע לפני כ"ט בנובמבר 1947).
נפטר ב-כ"ג בחשוון ה'תרצ"ט (17 בנובמבר 1938) ונקבר בסמוך לרבו המקובל שלמה אלישיב בבית הקברות בהר הזיתים.
אלמנתו שיינא גיטל נפטרה באפריל 1968 בסביבות גיל 100, וקבורה גם כן בהר הזיתים.
אישה לה' - פירוש על "שער רוח הקודש" לרבי חיים ויטאל.
הוצאה נוספת יצאה בשנת תרל"ד.
מנחה לה' - ביאור על ספר "מסילות חכמה" לרבי מאיר הכהן פופרש.
ספר בירורי מידות - יצא לאור בשנת תרפ"ג.
טועמיה חיים זכו (חלק א, חלק ב, חלק ג) - פירוש וביאור על ספר עץ חיים.
בספר יש שלושה חלקים, הראשון נדפס בשנת תרפ"ד, השני בתרפ"ו והשלישי בתרפ"ז.
פאה בקמה פירוש על מסכת אבות.
הסכמה מאת הרב מהריל על הספר "אור הלבנה" שחיברו הרב יעקב בן הרב שאול קצין, שם מופיעה גם הסכמתו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
רבי אהרן שְלוּש (19 במאי 1840 – 7 באפריל 1920) היה מראשי העדה הספרדית בעיר יפו, ממייסדי נווה צדק, צורף, חלפן כספים וסוחר קרקעות שעודד את ההתיישבות היהודית מחוץ לחומות העיר וראש משפחת שלוש לה היה תפקיד מרכזי בהקמת השכונות היהודיות ביפו ובעיר תל אביב.
רבי אהרן שלוש נולד בצפון אפריקה, כאשר הדעות חלוקות אם נולד בפאס שבמרוקו או בעיר הנמל אוראן שבאלג'יריה.
שורשי משפחתו מיוחסים לגירוש פורטוגל.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 הוא עלה לארץ עם הוריו אברהם ושמחה.
המשפחה התיישבה, תחילה, בחיפה, ולאחר שעברה לשכם ולירושלים, קבעה, לבסוף, את משכנה ביפו.
בהדרכת גיסו, אלתר לוריא, רכש את מקצוע הצורפות.
במקביל החל לעסוק גם בחלפנות.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, לאחר שצבר הון בעסקיו, פנה הרב שלוש לעסקי הקרקעות.
בתחום זה פעל הן כעצמאי והן בשותפות עם יהודים בני הקהילה הספרדית והמוגרבית ביפו, כגון חיים אמזלג (בן למשפחה ממוצא מרוקאי-פורטוגלי, ששימש כקונסול בריטניה ביפו) ויוסף מויאל, בן למשפחה שעלתה ממרוקו.
בשנת 1883 בנה את ביתו הראשון מחוץ ליפו, בחלקה הצפוני של שכונת מנשייה, בזמן שהסביבה בה בנה את הבית הייתה שוממה.
משום כך, נכנסה המשפחה לגור בו רק כעבור מספר שנים, ב-1887. חמש שנים לאחר מכן, ב-1892, עבר להתגורר בבית מידות שבנה בקצה שכונת נווה צדק, ושמזוהה כיום כבית אהרן שלוש, העומד גם כיום ברחוב שלוש מספר 32 בתל אביב-יפו.
בבית זה גם קבע בית כנסת משפחתי הפעיל עד היום.
הבית הראשון שבנה נהרס בקרבות מלחמת העצמאות ולכן נשתכח מלב, ובשל כך יש מי שמציינים את הבית השני הקיים גם כיום כבית הראשון של משפחת שלוש מחוץ לחומות יפו (ואפילו הבית היהודי הראשון מחוץ לחומות יפו).
הרב שלוש מכר בתנאים נוחים ביותר ובהקפה לאלעזר ושמעון רוקח ולשאר חברי עזרת ישראל את עשרת הדונמים, שחולקו ל-48 מגרשים, עליהם נבנתה בשנת 1887 שכונת נווה צדק, השכונה היהודית הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות יפו.
מאוחר יותר נבנו על קרקעותיו גם שכונת נווה שלום, חלק ממחנה יהודה, חלק ממחנה יוסף, שכונת אהרן (שנקראה על שמו ולימים הפכה לכרם התימנים) ושכונת התימנים במחנה ישראל, בה התיישבו חלק מבני העליות הראשונות מתימן.
הוא גם רכש שטח קרקע מרוחק מן השכונות להתקנת בית קברות יהודי.
הוא בית הקברות הישן ברחוב טרומפלדור, אותו תרם לקהילה.
רבי אהרן שלוש סייע לחלוצים שבאו מרוסיה ומרומניה, ובתוכם גם לביל"ויים, שהגיעו ליפו בשנת 1882.
בשנת 1890 היה חלק מיוזמה חלוצית של ראשי העדות היהודיות השונות ביפו להקים עדה משותפת, כדי ש"לא ייאמר עוד אשכנזי וספרדי".
ב-1892 עבר להתגורר בשכונת נווה צדק והיה נוסע ליפו בכרכרה מדי יום, לחנות התכשיטים שבבעלותו.
באחת הפעמים התהפכה כרכרתו בוואדי, והוא נפצע.
מושל יפו, ששמע על המקרה, ציווה על הקמת גשר, שלימים נקרא על שמו של שלוש.
את הגשר הקימה "החברה הפריזאית לעבודות ציבוריות ולבנייה", החברה הצרפתית שבנתה את מסילת הרכבת מיפו לירושלים, שהושלמה באותה שנה.
רבי אהרן שלוש נשא את שרה, בת מצליח ברוך, שמשפחתה עלתה ליפו מבצרה ואביה היה מוכתר היישוב היהודי בשכם.
לרב אהרן ושרה נולדו שבעה ילדים: אברהם חיים, רחל (מהודר), יוסף אליהו, יעקב, ג'מילה, סולטאנה ולונה.
בניו, יוסף אליהו ואברהם חיים הלכו בדרכו, הקימו את בית העסק של "האחים שלוש" לחומרי בניין, ובהמשך גם בית חרושת למוצרי בניין טרומיים תחת אותו שם, שרבים ממוצריו שולבו בבניינים שנבנו בתל אביב וביפו עד סוף שנות ה-20. כקבלנים פעלו האחים רבות לבניין תל אביב והשכונות שקדמו לה.
שניים מבניו, יוסף אליהו ויעקב (שהיה הגזבר הראשון של בנק אפ"ק ביפו), היו ממייסדי אחוזת בית.
נכדו משה שלוש (בנו של יוסף אליהו) היה ראש העירייה השלישי של תל אביב, וכיהן בתפקיד במשך זמן קצר בשנת 1936 לפני שאולץ לוותר עליו בידי השלטונות הבריטיים לטובת ישראל רוקח.
רבי אהרן שלוש נפטר בי"ט בניסן תר"פ, בגיל 79, ונקבר לצד אשתו בבית הקברות טרומפלדור.
אהרן שֶׁפִי (נולד ב-27 בספטמבר 1928) הוא מוזיקאי, מחבר, מתרגם, מעבד, מחנך, מלחין ומנצח ישראלי.
אהרן שפי נולד בירושלים וגדל בתל אביב.
אביו, אברהם, היה בשנות ה-30 בעל בית מלאכה לתיקון כינורות ושאר כלי מיתר, ששפי הִרבה לשהות בו.
מוזיקאים פקדו את המקום, והיו מנסים את כליהם, תוך כדי הפגנת כישוריהם.
האב שלח את שפי ללמוד נגינה בכינור אצל מורה בשם רומן, שהיה נגן אורח בתזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית, בצימבלום.
אולם שפי, שכבר בילדותו הוקסם מצלילי החצוצרה, המשיך לחלום על כלי זה.
ב-1943 הצטרף להכשרה הצעירה באשדות יעקב ובאפיקים, הקיבוץ השכן, פגש במנצח ליובה רביץ, שנאות ללמדו נגינה בחצוצרה ואף השאיל לו את הכלי.
בראשית 1946 כבר ניגן בתזמורת כלי הנשיפה של הפועל תל אביב, עם המנצח והמעבד אברהם זץ.
במלחמת העצמאות שירת שפי בחי"ש פרברים, ומשם הועבר לחיל התותחנים.
בהפוגה השנייה החליט מפקד החיל, שמואל אדמון, בשיתוף קצין התרבות הצה"לי עמנואל עמירן-פוגצ'וב, להקים תזמורת כלי נשיפה בת כשלושים נגנים.
המשימה הוטלה על שפי, ששימש כמדריך ומנצח.
עם הקמת תזמורת צה"ל, הצטרפו נגני-התותחנים, על מנצחם, לגרעין המייסד.
בתזמורת צה"ל נתמנה שפי לחצוצרן ראשי, בניצוחו של שלום רונלי-ריקליס.
בשנת 1954 ייסד ביחד עם הכנר-המנצח ד"ר גיורא ברנשטיין את המכון למוזיקה שליד המועצה המקומית גבעתיים (מאוחר יותר הוסב שמו ל-"הקונסרבטוריון העירוני גבעתיים").
ראשוני המורים בקונסרבטוריון היו מתלמידיו של פרופ' ליאו קסטנברג.
באוגוסט 1963 נשלח על ידי המחלקה לשיתוף בינלאומי במשרד החוץ לליבריה שבמערב אפריקה, להקים תזמורת צבאית של הנשיא טבמן.
התזמורת הופיעה בניצוחו ובעיבודיו של שפי, בטקס ההשבעה של הנשיא ב-1964, במִסקרים ומִסדרים צבאיים, ובאירועים ציבוריים.
לאחר שנה חזר לתפקידו כמנהל קונסרבטוריון גבעתיים.
בעבור פעילותו בליבריה, זכה בעיטור של ממשלתה.
ב-1968, הוזמן למיניאפוליס מינסוטה בארצות הברית, כמנהל המוזיקלי של המרכז הקהילתי היהודי החדש.
הוא הקים וניצח על תזמורת סימפונית, אנסמבל בארוק, וגופי ביצוע אחרים, וכן תשתית של חינוך מוזיקלי וערך אירועי תרבות יהודיים וישראליים.
בתום שלוש שנים חזר לנהל את קונסרבטוריון גבעתיים.
ב-1976 הוזמן שנית למיניאפוליס, לשנתיים.
שפי ניצח על תזמורות כלי הנשיפה הבוגרות של גבעתיים ומועצת פועלי פ"ת, והצעירה של בני-הקיבוצים.
ב-1993 פרש לגמלאות, וחזר לנגן בחצוצרה ובחליליות בארוק, לכתוב ולעבד מוזיקה.
בשנת 2022 הוענק לאהרן שפי "אות יקיר העיר גבעתיים", על תרומתו לפיתוח וקידום החינוך המוזיקלי בעיר.
ביולי 2024 שונה שם הקונסרבטוריון העירוני אותו ייסד ל"הקונסרבטוריון העירוני גבעתיים ע"ש אהרן שפי".
אהרֹן שֶר (1899 – י"ז בשבט תר"ף 6 בפברואר 1920), היה חלוץ, אחד משמונת הרוגי מאורעות תל חי שעל שמם נקראת קריית שמונה.
פועלו ותרומתו באים לידי ביטוי בדברי ברל כצנלסון, במבוא לספר "מאורעות תרצ"ו", שנכתב על ידי ברכה חבס.
אהרן שר נולד בצ'רניהיב באוקראינה.
הוא למד בבית ספר עירוני והצטיין בספורט.
בגיל 15 עלה לארץ ישראל ושקד על לימוד השפה העברית.
במקביל עבד כפועל חקלאי בעין חי, פתח תקווה ובן שמן, והיה חבר קבוצת כנרת.
שר התגלה כאדם נחוש בהחלטותיו, הוא נהג לקחת על עצמו אחריות והיה נכון תמיד לכל תפקיד.
בשנות השלטון הטורקי בארץ, התפרסם בין אנשי ההתיישבות העובדת, כאשר במהלך תקרית עם ערבים התנדב למסור עצמו לידי השלטונות ולהציל את הקבוצה ממשפטם.
שר עלה עם קבוצת חברים לעזרת מגיני תל חי.
ביום שישי, י"ז בשבט תר"פ 1920, בשעה 11:30 בצהריים, הותקפו העובדים בחריש בשדה על ידי רוכבים ערבים.
שר יצא לעזרתם, ובהיתקלות נפגע מכדורי רובה ונהרג.
כשהגיעה הבשורה על נפילתו בקרב לקבוצת כנרת, קם חברו שאול מאירוֹב, עלה ל והצטרף למגיני תל חי.
מאירוֹב (לימים אביגור) קיבל את אקדחו של שר ואת נרתיק האקדח המוכתם בדמו של שר.
הידיעה על מותו הגיעה למשפחתו ברוסיה רק כמה שנים אחר כך, על ידי אשתו של מאיר רוטברג, ידידתו של שר עוד מימי קבוצת כנרת, בעת תערוכה חקלאית שנערכה ברוסיה.
שר גיבש את עמדתו הציונית חלוצית כבר בגיל צעיר.
עם החמרת מצבם הביטחוני של היישובים היהודים בגליל העליון בתר"ף 1920, כתב מאמר שהיה בעצם קול קורא לעזרה דחופה, ופרסם אותו בכתב העת קונטרס.
מאמרו של שר הביא לידיעתם של קוראי קונטרס מידע חיוני על המצב הביטחוני הקשה בצפון הארץ, ואף תרם להגעתם של מתנדבים נוספים ליישובי הגליל העליון, ובהם שרה צ'יזיק ובנימין מונטר.
עמדתו של אהרן שר במאמרו, הייתה מבע מייצג בעמדת המצדדים בהישארות בכל מחיר ומאמץ ביישובי הגליל העליון; עמדה שאחד ממבטאיה בהנהגת מפלגת "אחדות העבודה" היה ברל כצנלסון.
לעומתו, סבר זאב ז'בוטינסקי מנהיג ציוני, וחבר אף הוא ב"אחדות העבודה" באותם ימים, כי הנסיבות הקשות מחייבות את יציאתם ב"הדר" של המתיישבים, עד שתמצא הדרך להחזירם ליישוביהם.
במאמרו כתב שר: "אנו מוכרחים להושיט יד-עזר לנקודות "הצפון הרחוק", כי בלבות אנשי המקומות הכי "מבוצרים": תל-חי וכפר-גלעדי, למרות ההכרה הברורה כי את המקום אין עוזבים, כי על הבנוי אין מוותרים, אינה פוסקת ההרגשה כי הננו אך קומץ, קומץ, קומץ, כי באותה מדה שמספר האנשים גדל, מתחזק גם רוחם בהם.
המצב קשה ומסוכן עלינו להגדיל את היישוב בגליל ...
דרוש לנו עובד שידע להגן על מחרשתו אל תתנו לגליל העליון לנפול" (קונטרס, כ', עמ' 10–11).
במשך השנים הפך המאמר, הן בספרות חינוכית והן בהיסטוריוגרפיה הנכתבת באקדמיה, לאבן יסוד בהבנת תודעתם העצמית של חלוצים, אנשי תנועת העבודה וההתיישבות העובדת באותן שנים.
ולאחד מן המבעים המייצגים בדיון העקרוני שהתנהל באליטה המנהיגה של היישוב היהודי בארץ ישראל, לנוכח סדרת אירועי הדמים בגליל העליון עד לנפילתם של יוסף טרומפלדור וחבריו בתל חי.
אהרן שֵׁמי (2 בפברואר 1929 – 24 בספטמבר 2010) היה עיתונאי, סופר וסאטיריקן ישראלי.
אהרן שמי נולד ב-1929 בקיבוץ יגור.
התחנך בקיבוץ תל יוסף, שהוריו נמנו עם מייסדיו.
הצטרף לחי"ש, ובמלחמת העצמאות נפצע קשה בקרב בגלבוע.
בתל יוסף נישא לרות, ובעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד עברו השניים לקיבוץ בית השיטה.
היה רקדן וכוריאוגרף, ועבד עם נחום היימן וזאב חבצלת.
השתתף כרקדן בפסטיבלים בינלאומיים של הנוער הסוציאליסטי.
ב-1962 עבר לתל אביב, ובה עבד כעוזר במאי בסרט "יהודית", בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "מצדה", בסרטיו של אפרים קישון "ארבינקא" ו"תעלת בלאומילך", ובסרטו של מנחם גולן "פורטונה".
ביים סרטי הדרכה לצה"ל וסרטי תדמית.
הגה את הסיסמה "בכביש אל תהיה צודק - תהיה חכם".
כתב טורי פובליציסטיקה בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"דבר".
נמנה עם מייסדי המוסף הסאטירי "דבר אחר".
בתחילת פעולתו של ערוץ 2 היה חבר בצוות התוכנית "אין עם מי לדבר" שבהנחיית יאיר גרבוז.
בתל יוסף נישא לרות, ולזוג נולדו שלושה ילדים, רס"ן , טייס קרב, נהרג בשנת 1984 בתאונת אימונים, איריס, זמרת בלהקת "סקסטה" ורם, עורך ויוצר תוכניות ריאליטי ("הישרדות", "היפה והחנון", "הכפר").
נישא בשנית לדניאלה שמי, עיתונאית וסופרת, ולזוג נולדו שני ילדים, אסף וגיא, גיטריסט בלהקת "מרסדס בנד".
יחד עם הצייר דני קרמן יצר ספרי ילדים רבים:
של אותיות וחיות לפי סדר האלף בית (מודן, 1980).
של אנשים גדולים : ומה עוד אפשר לעשות כשמתחילים מאלף (שבא, 1981)
כמו שאיש אחד חכם אמר פעם (כיוונים, 1983)
יצר ספרי ילדים נוספים עם הצייר אבנר כץ:
למה יש לו לצב קול כזה?
פוזיטיב : למה כולם מתלוננים ואף אחד לא אומר מלה טובה, איורים: דני קרמן (כיוונים, 1990)
ואז אני אמרתי לו --- : ספר ההעלבות, מדריך למעליב האינטליגנטי, יחד עם יורם אפק ודני קרמן (כיוונים, 1994)
אנחנו אבן היסוד : שירים וחיים של פעם בקיבוץ (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007).
אהרן ("אהרוני") שלוש נולד בתל אביב, בשנת 1921 לאביו משה שלוש, ולאמו רחל לבית מדניצקי ובילדותו התחנך בגימנסיה הרצליה.
משנת 1938 שירת בארגון ההגנה ועם קום המדינה בצה"ל.
בשנת 1949 עבר לעבוד במשרד הפנים והיה קצין מחוז בנושא מיעוטים.
בעקבות המלצתו של בכור שטרית הצטרף באוקטובר 1950 למשטרת ישראל והיה ראש מדור מיעוטים במחלקה לתפקידים מיוחדים.
לאחר מבצע קדש מונה לראש הלשכה המקומית לתפקידים מיוחדים בעזה.
בשנת 1959 מונה לראש המחלקה לתפקידים מיוחדים במטה הארצי של המשטרה, המפכ"ל יוסף נחמיאס, אמר עליו "כשם שהיה בן לאצולת היישוב, כן היה מאצולת הקצונה של המשטרה".
בין השנים 1963–1965 שהה בארצות הברית ולמד במכללה לביטחון לאומי (בשנים אלו החליף אותו בתפקידו מאיר נוביק).
בשובו לארץ חזר לראשות המחלקה ובשנת 1971 קודם לדרגת תת-ניצב.
במסגרת זו נקשר שמו בשערוריית "מסמכי לנסקי" אך "ועדת פלד" שקמה בעקבותיה זיכתה אותו מכל אשמה.
ובשנת 1972 מונה לסגן מפקד מחוז דרום ובהמשך אותה שנה מונה למפקד המחוז.
במהלך 1973 פרש מהמשטרה וביוזמת פרופסור צבי יעבץ עבר לשמש מזכיר אקדמי של אוניברסיטת תל אביב, אך בשנת 1977 חזר למשטרה ועד 1980 עמד בראש אגף החקירות והיה ממלא מקום המפכ"ל.
תחת פיקודו ובמקביל לוועדת שִׁמְרוֹן הכפיף לאגף החדש, "אגף החקירות והלחימה בפשיעה", את גורמי החקירות הבילוש, המודיעין הזיהוי הפלילי, התביעות ויחידות הנוער.
בשנת 1980 חזר שלוש לאוניברסיטת תל אביב ושימש דיקן הסטודנטים.
במסגרת תפקידו זה שם רבות להורדת החיכוך עם סטודנטים ערבים לאומניים.
כגמלאי המשטרה היה חבר בית הדין המשמעתי.
מאשתו הראשונה, מרים לבית אנג'ל, נולדו שתי בנות – גילה הנשואה לשחקן אלכס פלג ודליה.
מאשתו השנייה, עליזה לבית בונה נולד הבן דורון.
חיבר את הספר "מגאלאבייה לכובע טמבל" (1997), שבו הביא את סיפור משפחתו, החל מראש המשפחה שעלה ארצה מאוראן.
הסופר עמוס אריכא העיד כי דמותו של עברי טולדו, גיבור ספרו "תופס הגלים", מבוססת במידה רבה על דמותו המיוחדת של אהרן שלוש ונוצקה בהשראת משפחתו.
אהרן שמואל ליברמן (בכתיב ארכאי: ליבערמאן; 20 במאי 1845, לונה, פלך גרודנה, וילנה – 18 בנובמבר 1880, סירקיוז, מדינת ניו יורק) היה סופר עברי, עיתונאי ומהפכן, חלוץ הסוציאליזם היהודי; הראשון שהטיף לסוציאליזם בעברית, מייסד כתב העת הסוציאליסטי העברי הראשון, הירחון "האמת", ואגודת הסוציאליסטית היהודית הראשונה.
נודע בשמות העט "דניאל איש חמודות" ו"בר דרורא".
ליברמן נולד בעיירה לונה שליד הורדנה (גרודנה), שהייתה אז שייכת לאימפריה הרוסית, בנו של הסופר אליעזר דב ליברמן.
אביו היה משכיל וסופר ידוע וידידם של אברהם מאפו, קלמן שולמן, אד"ם הכהן, שד"ל ואחרים.
בשנת 1867 סיים את לימודיו בבית מדרש למורים בווילנה, והוסמך כמורה.
בשנת 1866 נשא לאישה את רחל ממשפחת טרוצקי בווילנה, וב-1869 התיישב בעיר סובאלק כמנהל ענייני הקהילה וכמורה בבית הספר הממשלתי.
בשנת 1867 פרסם את מאמרו הראשון, "מכתב מביאליסטוק", בעיתון "הכרמל" (שנה שישית גיליון א') ובו התפלמס עם "הכותב הטעלזי ל.
ן'" - המשורר יל"ג - על שירות היהודים בצבא הצאר.
בשנת 1870 יצא לסנקט פטרבורג ללמוד במכון הטכנולוגי, ובשנת 1871 סיים את לימודיו שם בהצטיינות במקצוע הציור והשרטוט.
בשל קשיים כלכליים נאלץ ליברמן לשוב לווילנה.
בהיותו בסנקט פטרבורג נחשף ליברמן לרעיונות סוציאלים מהפכניים, ועם סיום לימודיו ב-1872, שב לווילנה והצטרף לחוג סוציאליסטי, שם החל בפעילותו הפוליטית המחתרתית.
הוא ניסה להקים בתוך בית המדרש לרבנים חוגים סוציאליסטיים פעילים.
ב-1875, בשל הלשנה, משטרת הצאר ערכה חיפוש גדול במקום.
ליברמן ניצל מהמעצר והצליח להימלט, בעוד רבים מחבריו הסוציאליסטים נעצרו ונכלאו לתקופות ממושכות.
ליברמן נמלט לברלין ומשם המשיך במנוסתו ללונדון - בשתיהן היה פעיל בארגוני סוציאליסטים.
בשנת 1876 הקים בלונדון את אגודת הסוציאליסטים העברים.
ב-1877 שב ליבשת וניסה להתמקם בווינה.
הוא שב לכתיבה בעברית ואף ייסד כתב עת עברי בשם "האמת".
ב-1878 הוא נעצר בווינה, נאסר בעוון פעילות מהפכנית אסורה, שוחרר, ויצא לברלין.
ב-1879, עקב פעילותו הפוליטית נאסר בגרמניה.
כשהשתחרר ממאסרו בגרמניה ב-1880 שב ללונדון והלך אחרי נטיות ליבו.
בלונדון נפגש עם מוריס וינצ'בסקי, הסתבך בפרשת אהבים שערורייתית עם רחל שרה'זון, קרובת משפחתו של וינצ'בסקי, ונסע איתה לאמריקה.
הוא נפל למשבר קשה באמריקה, לא מצא לו קהל ולא מצא כר לפעילותו הפוליטית.
וכנראה גם שהופעל כנגדו חרם אישי בשל פרשת אהבתו.
בנובמבר 1880 התאבד בביתה של אהובתו בעיר סירקיוז שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1934 הועברו עצמותיו מקברו הראשון, בסירקיוז, וליברמן נטמן בבית העלמין של ה"ארבייטער-רינג" בניו יורק, בסמוך לקבריהם של סוציאליסטים וסופרים יהודים אחרים.
תועפות הביקורת והדמיון לתיקון עולם על פי בעלי המלאכה
אהרן ששון "המורה" (1872–1962) היה מחנך ומשורר יהודי-עיראקי, נחשב לאחד מאבות הציונות בעיראק.
היה אחד המשוררים הבולטים של יהודי בבל בדורות האחרונים ומחלוצי שירת ההשכלה בבגדאד.
כתב בעברית ובערבית יהודית ועסק בשירה לימודית ובחיבורי מוסר.
עמד בקשר עם מרכזי השכלה מחוץ לעיר.
ששון נולד בבגדאד, עיראק, בשנת 1872. במקצועו היה מחנך, ונודע בקרב יהודי עיראק בכינוי "המורה".
היה אחד המורים הראשונים בבגדאד שלימדו בשיטות הוראה חדשניות וביחד עם הרב ד"ר משה ונטורה היו מהראשונים שלימדו עברית בבגדאד בשיטת עברית בעברית.
בשנים תרס"ג–תרע"ד (1903–1914) לימד עברית ולימודי קודש בבית ספר של כל ישראל חברים בבגדאד.
בשנים תרע"ד–תרפ"ד (1914–1924) לימד בבית ספר "אל-תעאוון" (שלימים נודע בשם "רחל חמון").
מפעלו החינוכי החשוב ביותר היה הקמת בית הספר העברי "פרדס הילדים" (1924–1935).
בבית ספר זה היו שמונה כיתות וכ-15 מורים ועובדים, וששון ייסדו ועמד בראשו.
בית הספר היה בעל אוריינטציה ציונית, ניתן בו דגש על לימודי העברית החדשנית ואף הועלו בידי התלמידים מחזות עבריים שהוצגו בפני הקהל הרחב.
בית הספר היה מרכז חשוב לפעילות ציונית בבגדאד.
ששון החל בפעילות ציונית עוד בשנת 1898. הוא הפיץ שקלים וחוברות הסברה ציוניים, השפיע על בעלי יכולת לקנות קרקעות בארץ ישראל ולתרום לקרנות הלאומיות, עודד וסייע לעלייה, וארגן מסביבו קבוצה של פעילים ציונים צעירים שריכזו את הפעילות הציונית בבגדאד.
בשנת 1920 היה מהמייסדים של "האגודה הספרותית היהודית", שהפעילה בבגדאד מועדון וספרייה עבריים.
הוא היה מהמייסדים והעורכים של כתב העת העברי קצר הימים של האגודה, "ישורון", שבועון ספרותי עברי מודרני שיצא לאור בסוף שנת 1920 למספר גליונות.
מעל גליונותיו האחדים של כתב העת פורסמו שירה וכתבי ספרות עבריים על ידי סופרים ומשוררים יהודים עיראקים, בהם ששון עצמו.
בשנת 1921 היה מהמייסדים של ההסתדרות הציונית לארם נהריים שריכזה את עיקר הפעילות הציונית בבגדאד, ופעלה באישור שלטונות המנדט הבריטי.
לאחר עצמאות ממלכת עיראק ותיקון "חוק האגודות" העיראקי, ההסתדרות ביקשה הכרה רשמית מממשלת עיראק אך נדחתה.
עם זאת ההסתדרות המשיכה לפעול תוך העלמת עין מצד הממשלה העיראקית עד שנת 1935. ההסתדרות ארגנה פעילויות רבות להתרמת כספים לקרנות הלאומיות, להפצת הרעיון הציוני, להפצת ידיעת העברית המודרנית ולסיוע לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1925 הוציא לאור את ספרו "שירי התחיה", ספר שירה עברי בן שלושה כרכים שכולל שירים יהודים לאומיים וציונים ובשבח ארץ ישראל.
הכרך הראשון של הספר מורכב משירי אהבת-ציון שאסף מהספרות העברית לדורותיה, מעמנואל הרומי ויהודה הלוי לביאליק ונפתלי הרץ אימבר.
הכרכים השני והשלישי מורכבים משירים פרי עטו של ששון.
בשנת 1935, עם התגברות הסכסוך היהודי-ערבי בארץ ישראל, החלה הממשלה העיראקית לפעול כנגד הפעילות הציונית בבגדאד.
אהרן ששון נעצר והועמד לדין בגין ציונות.
בבית המשפט הצהיר ששון כי הוא מודה באשמה בגאווה.
המשפט הפך לסנסציוני ולבסוף הוא קיבל הוראה לעזוב את עיראק.
באותה שנה עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא היה מראשי "ועד העדה הבבלית" בארץ ישראל, והמשיך לשמור קשר עם פעילים ציונים בעיראק.
היה פעיל בבית הכנסת "אהל רחל" בשכונת רוחמה בירושלים ונשא שם דרשות בקביעות.
אף על פי שהמשטרה העיראקית החרימה רבים מכתביו וספריו בפשיטה על ביתו בבגדאד, הוא הצליח להביא לדפוס בירושלים מספר ספרים וחיבורים שחיבר עוד בעודו בעיראק, בהם חיבורים העוסקים ברעיון הגאולה על פי מקורות היהדות והחיבור "ספר זיכרון לחיים" שעוסק בתולדותיהם של מספר חכמים ורבנים מבגדאד.
הוא זכה לאריכות ימים וזכה לצפות בקום מדינת ישראל ובעלייתם של רוב יהודי עיראק אליה, ונפטר בגיל 90 בירושלים, בשנת 1962.
אהרן ששון ב"ר אליהו נחום, 'ספר זיכרון לחיים כת"י - תולדות חכמי ורבני בבל', מקבציאל לו (ניסן תשס"ט), עמ' תסג–תעט.
אהרן ששון, ספר מקור חיים, ירושלים: דפוס י"ע איתאח, תשי"ז.
ששון תרגם והושפע מהספרות העברית של אירופה ומזרח אירופה (למשל, המשוררים המשכילים בליטא ובפולין).
הוא כתב שירים העוסקים בחינוך, בלימוד העברית, בתורה ובזהות היהודית.
בכך, הפך לדמות מפתח ביצירת "תחייה עברית" מזרחית – מעין הקבלה למרכזי הספרות באירופה.
ביצירתו עסק בעליית רעיון התחייה הלאומית והחזרה הפיזית והרוחנית לארץ ישראל, כינונה של ארץ ישראל כבית לאומי של העם היהודי ושיקום השפה העברית כשפת העם.
רחוב אהרון ששון דרומית לרחוב אלפנדרי 16 וצפונית לשוק מחנה יהודה בירושלים קרוי על שמו.
על השלט נכתב: "מחנך, משורר, איש ציבור ואבי הציונות הדתית בבגדאד ועיראק (תרל"ז - תשכ"ב)".
הרב אהרן משה שכטר (כ"ח בתמוז ה'תרפ"ח, 16 ביולי 1928 – ז' באלול ה'תשפ"ג, 24 באוגוסט 2023) היה ראש ישיבת רבנו חיים ברלין בברוקלין וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
נולד בברוקלין לפרומה רחל ולאיש הציבור יוסף שכטר.
למד בצעירותו בישיבת רבנו חיים ברלין ובאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 התמנה בידי ראש הישיבה, הרב יצחק הוטנר לר"מ בישיבה.
ב-1957 הדפיס את ספרו "עבודת אהרן".
בשנות ה-80 הצטרף למועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
היה נשוי לשושנה (הנצ'ה רויזא) לבית לייכטונג, ולהם היו חמישה בנים ושלוש בנות.
נפטר בה'תשפ"ג, ונטמן בלונג איילנד.
חתנו, הרב שלמה חי דוד חליווה, מילא מקומו בראשות ישיבת רבנו חיים ברלין.
נולד כנראה בפראג לאביו ר' משה אב"ד במוראביה, לאחר שאביו נפטר בעודו ילד קטן בז' בניסן ה'שצ"ט, גדל כיתום בבית סבו, ר' שמעון תאומים מווינה.
לפני ניסן ה'ת"י (1650) נישא לבת אברהם ניישטטל, מפראג.
בשנת ה'תי"ט (1659) התמנה כדרשן בקהילת פראג, משרה אותה נשא במשך אחת עשרה שנים.
בשנת ה'ת"ל-1670 נפטר בוורמס "רב המדינה" הרב משה שמשון בן שמואל בכרך, והקהילה המקומית בחרה ברב אהרן תאומים למלא את מקומו, ונעשה לאב"ד וורמס והמדינות.
כך מתאר יוזפא שמש את פקודת הרב מוורמייזא:
לרב בכרך המנוח היה בן צעיר, הרב יאיר חיים בכרך, שלימים התפרסם כאחד מגדולי האחרונים באשכנז, אבל לפי הנוהג המקובל בקהילות אשכנז, לא למנות רב שיש לו קירבה אל בני הקהילה.
והקהילה העדיפה את הרב תאומים על פניו.
מאוחר יותר כתב הרב בכרך השגות על ספריו של הרב תאומים והתגלעה ביניהם מריבה.
בהקדמה לאחד מספריו גולל הרב בכרך את סיפור המריבה, אך לא הדפיסו ואף אסר לפרסמו, חלקים מהמאמר התפרסמו רק במאה ה-19 במאסף "ביכורים" של אהרן ילינק.
לאחר 17 שנות רבנות בוורמס, פרצה מלחמת תשע השנים והוא נאלץ לעזוב את וורמס שעמדה תחת מצור, הוא קיבל הצעת רבנות בקרקוב, נענה לה בחיוב, אך הצליח להגיע אל העיר רק לאחר שלוש שנות נדודים.
בחודש ניסן ה'ת"ן (1690) הגיע לקרקוב והתמנה כרב העיר.
כבר בתמוז של אותה שנה, נסע לחמלניק לכינוס של ועד ארבע ארצות, ובעת שהותו שם התנפלו עליו אנשיו של אציל פולני בשם סטראוניק באשמה כלשהי, כנראה למטרת סחיטה מן הקהילה, והוא נאסר.
במהלך המעצר הוא נפצע אנושות ונפטר בדרכו לחקירה.
הביאו את גופתו לעיר הסמוכה פינטשוב ושם נקבר.
בשנת ה'תצ"ג (1733) הודפס ההבראיסט יוהאן כריסטוף וולף , את ספרו "Bibliotheca Hebræa" ובכרך רביעי, עמ' 1203, כתב בכותרת "מצבה של ר' אהרון משה תאומים, רבה של קרקוב", ואחר זה העתיק את נוסח מצבתו.
ורבי יחיאל מתתיהו צונץ, ב"הערות והוספות ותיקונים" לספרו "עיר הצדק", לבוב 1874, עמ' 63-64, העיר שלא נמצא המצבה בעיר קראקא.
תפילת אל מלא רחמים מיוחדת עליו נכתבה בפנקס הזכרת נשמות של קהילת קרקוב.
בנו - ר' אריה יהודה לייב תאומים-פרנקל (ר' לייב שנאפיר), אב"ד טריר וברייזאך.
בנו - ר' יעקב יאקב.
נפטר בחיי אביו ג' באדר ה'תמ"ו.
בתו - מרת צפורה הענדלה.
אשת הרופא שמחה מנחם מלבוב (נפטר כ"ח באדר ה'תס"ב).
ונישאה שנית לאהרן סג"ל פרנקל, בן ר' דוד יצחק זעקל בן ר' יעקב קופיל סג"ל פרנקל.
בתו - מרת מרים, הנקראת "הרבנית ממנהיים".
גנרל אהרנפריד בגה היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
בגה נולד ב-11 בנובמבר 1889 באוסטרובו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף בגה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוגוסט 1934 הועלה בגה לדרגת מיור, וב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-84. ב-1 במרץ 1937 הועלה בגה לדרגת אוברסט לוטננט, ובנובמבר 1938 מונה למדריך באקדמיה הצבאית בפוטסדאם.
עם פרוץ המלחמה היה בגה במטה של היטלר, וב-1 בדצמבר 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-161, וב-1 בפברואר 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-13 בפברואר 1942 מונה בגה למפקד הדיוויזיה ה-197, שהייתה חלק מהקורפוס ה-7 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, וב-1 באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור.
במאי 1942 הועברה הדיוויזיה להקורפוס ה-9 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן פעלה הדיוויזיה כחלק מקורפוסים שונים במסגרת הארמיות שהשתייכו לקבוצת ארמיות מרכז.
ב-1 בינואר 1943 הועלה בגה לדרגת גנרל לוטננט, וב-13 בינואר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
בנובמבר 1943 נשלח בגה לקורס פיקוד ומטה, וב-1 בפברואר 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-41, שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-25 במרץ 1944 מונה בגה למפקד הקורפוס ה-43, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-1 ביוני 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-2 בספטמבר 1944 מונה בגה למפקד הארמייה ה-18, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות קורלנד.
ב-21 בספטמבר 1944 הוענק לבגה תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובסוף המלחמה נכנע בראש כוחותיו והלך לשבי הרוסי.
בגה שוחרר מהשבי באוקטובר 1955. לאחר שחרורו התגורר בגה בהילדסהיים, וב-31 בדצמבר 1965 מת, והוא בן 76 שנים.
הרב אהרן שמואל תָּמָרֶת (ה'תרכ"ט, 1869 – כ"ח באב ה'תרצ"א, 10 באוגוסט 1931) היה רבה של מילייציץ, הוגה דעות, דרשן, סופר ומסאי.
חיבר מאמרים נלהבים וחריפים תחת שם העט "אחד הרבנים המרגישים", והגות מקורית ועמוקה, כנגד מגמות אליליות המניעות, לדעתו, את הלאומיות המדינית ואת האורתודוקסיה ההמונית; תוך שהוא מעמיד את היהדות על המאור שבתורה, הטוב והצדק, המוסר והיופי הגנוזים באוצרותיה.
נולד במאלטש, כפר בפלך גרודנה שבליטא, למשפחה מיוחסת.
מילדותו הייתה לו זיקה לטבע ולתפילה, ורגישות לצער הבריות.
בהיותו בן שש, נפטר הגאון הרב אליהו לידר, ובשומעו מגיד שדרש, שאין עוד מי שיגן על הדור, הוא התרגש והחליט להקדיש עצמו לתורה ומצוות.
בזכות הצטיינותו בתלמוד התפרסם בכינויו "העילוי ממאלטש".
בגיל שבע-עשרה נישא לבתו של רבי שלמה, רבה של מילייציץ, שבאזור ביאליסטוק.
לאחר נישואיו למד שנתיים בכולל הפרושים בקובנה, ואחר כך שנתיים נוספות בישיבת וולוז'ין, שבה היה מתלמידיו הקרובים של רבי חיים סולובייצ'יק.
בוולוז'ין נמנה עם חברי אגודת "נצח ישראל".
בצעירותו הושפע מאחד העם ומטולסטוי.
בשנת ה'תרנ"ג (1893) נפטר חמיו והוא התמנה במקומו כרבה של מילייציץ.
זמן מה לאחר מכן החל לפרסם מאמרי דעה בשמו, ותחת שמות העט "תמרות-אש", ו"אחד הרבנים המרגישים".
בסדרת המאמרים "שִׁלּוּמִים לריב ציון", שהתפרסמו בעיתון המליץ, ועשו בשעתם רושם גדול, הוא ביקר את האורתודוקסיה המעדיפה את הצורה על התוכן, ואת ההשכלה הדומה לה, הצטרף לחיבת ציון, ובציונות ביקש לקומם את הריסות האומה מבחינה רוחנית-תרבותית.
כציר ציוני בריסק דליטא, השתתף בקונגרס הציוני העולמי הרביעי, ולנוכח תוכנה של הציונות, ובמיוחד מאפייניה הפוליטיים, התלהבותו הצטננה.
לאחר שצונזרו מאמרי ביקורת שלו על הציונות, ומשלא מצאו חן בעיניו לא השימוש של עסקנים ציוניים בפרעות קישינב ולא הקונגרסים הציוניים הבאים, הוא פרש מהתנועה הציונית.
אזי נקעה נפשו הן מ"מחזיקי הדת" "הנוהמים מתוך התיימרות בשם התורה הקדושה", והן מהציונים ההרצליסטים "הפוסעים וקופצים על ראש עם קודש" בשם "הלאומיות".
מאז התנגד לציונות המדינית ולתנועת המזרחי, בכנותו את ה"לאומיות" "תורה בדויה ושדופה" של "אני ואפסי עוד".
לפיכך, הוא התנגד ליהדות הבטלנית של "בית קברות" העוסקת רק בעולם הבא, כמו גם ל"תקיפות" הלאומית, במוצאו בהן מגמות אליליות השואפות לשעבד את האדם לכוחות אפלים דמיוניים ולהפר את האחווה בין בני אדם.
הוא סבר שראוי לבסס תנועה לאומית שתתמקד בהחייאת התרבות העברית במקום בהקמת מדינה ריבונית.
וכתב שאין עצה ואין תקנה לפני החרדים להצלת חייהם הגופנית והנפשית, כי אם להתפשר עם התביעות שבענייני החיים שבשבילם החופשיים מרננים עליהם.
הגותו לא נעמה לרבנים חרדים היושבים על גמרותיהם, ולא לציונות ההרצליסטית, ולא לציונות הדתית, והיא עוררה לעג והתנגדות חריפה.
ביאליק, חבר נעוריו ללימודים, כתב על ספרו "היהדות והחרות" (שכלל מאמרים מוחרמים שעורכי עיתונים סירבו להדפיסם): 'אילו נסדר ונערך ספרו של "המרגיש" כהלכה, היה רושמו בעולם הרבנות חזק וגדול מאוד'.
הרב אהרן שמואל תמרת היה מהרבנים המעטים שהבינו את רחשי, לבטי ונפתולי הדור הצעיר; והרב היחידי שהשיב לטענות שהעלה נחום סוקולוב בספרו "למרנן ורבנן".
אף על פי שקיבל הצעות לכהן כרב של קהילות גדולות בערים גדולות, הוא העדיף להישאר בכפר ואהב לטייל ביערות שמסביב לעיירתו, שם במקום קבוע, באיזו פינה נסתרה, היה לומד גמרא או מעיין בספר אחר, הוגה את מחשבותיו, ומחבר את מאמריו וספריו.
הוא התכתב עם הראי"ה קוק, חיים נחמן ביאליק, הלל צייטלין, הרב חיים טשרנוביץ, הרב שמואל אלכסנדרוב, ישראל שטטוינר, יוסף באביטש, אליעזר שטיינמן, שלמה זלמן שרגאי, ואחרים.
לדבריו, אלו עיוותים שההזדמנות לתקנם חלפה ואיננה, וכתוצאה מכך הוא חזה כי מלחמת העולם הראשונה לא תהיה האחרונה או הנוראה שבמלחמות.
לאחר פטירתו התמנה חתנו, בעלה של בתו מרים, הרב יעקב ליפשיץ, לרבה של מילייציץ.
בתו צירל נישאה לרב יהושע יפה.
בנו, דוד תמרת, עלה לא"י, ונמנה עם החברים הוותיקים של "הפועל המזרחי" ברעננה.
לדעת אהרן צייטלין, דמויות כדמותו של הרב אהרן שמואל תמרת ריחפו לנגד עיני ביאליק בחברו את שירו "יהי חלקי עמכם", שיר על הנשמות הגדולות המרבות תפארת בעולם.
הרב אהרן שמואל תמרת היה תלמודי גדול בתורה, ירא-שמיים ומדקדק גדול במצוות, איש שרכש השכלה, חוקר חופשי שבהשקפתו המקורית ביקש את האמת האובייקטיבית, צדיק שחי באמונתו ובתורת אמונתו.
הרב תמרת היה איש אמת, ששנא שקרים ולחם נגד השקר החברתי או המפלגתי.
מטבעו היה איש עניו ועדין, נעים ונוח, בעל לב טוב, מתון ושקט.
אולם בכתביו הפולמוסיים נהפך ללוחם תמידי "נגד כל והכל".
הוא לחם כאיש וכיהודי בעד היושר החברתי והצדק, עבור האנושות בכלל והעם העברי בפרט; נושא תמיד בחובו את "צער העולם" ואת "צער האומה", וכל ימיו היה מיצר וכואב את העוול, הרוע, והרשע, הנעשים מעם אחד למשנהו, וממעמד אחד להשני.
כפציפיסט וכקוסמופוליטן התנגד לכל מיני שפיכות דמים ואל פולחן המלחמה וגיבורי המלחמה, וכינה את המלחמה "עבודת-אלילים מודרנית".
הוא היה מלא לבטים פנימיים, אך ישר מאוד בהכרותיו, וכשנוכח לדעת כי טעה היה מודה מיד בטעויותיו.
הוא היה בעל נפש פיוטית ומתגעגעת, אהב טבע, ומראות הטבע שמסביב לעיירתו היו עבורו חיי-נפשו.
הוא היה מהלך כאילו חושש להכאיב לאדמה שהוא דורך עליה; ומעיניו נשקפה קדושה יהודית קדומה עם זעקה כבושה, ועצבות מטאפיזית.
הרב חיבב את ארץ-ישראל והטיף להתיישבות יהודים בה, אולם התנגד לציונות המדינית ולסיסמתה "נהיה ככל הגויים".
הרב תמרת חי חיים צנועים, לא הצטרף לשום ארגון ולא נמנה עם כל דגל, שנא בצע ולא ידע כמעט צורת-מטבע, ותיעב רעש ושאון, את ההגזמה וההפלגה, את ההתפארות וההתהללות הזולה, את ה"תקיפים" וה"תקיפות", ולא התחשב במה יאמרו הבריות.
הוא לא אהב ביותר חברת אנשים, חדל ככל האפשר מלבוא בא, לא סבל הרבה דברים הקשורים עם משרת הרבנות, והיה מתבודד תמיד עם עצמו ומחשבותיו.
חבריו הקרובים היחידים בעיירה היו מורה עברי ובעל-חנות, שלעיתים קרובות היה נמצא בחברתם לעתות ערב ומשיח להם את לבו.
ידידים שהגיעו לעיירה מרחוק, היה מארח בביתו ומשוחח עמהם במשך שעות ארוכות.
כל ימיו היה חולה ובעל ייסורים, וסבל עוני ומחסור רב, וגם הרבה רדיפות.
המאורע הכללי המרכזי בחיי הרב תמרת היה מלחמת העולם הראשונה.
ניכרת השפעתה, והשפעת התקופות שלפניה ולאחריה, על הגותו.
התקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה (1914-1870) נקראה "העידן היפה".
המהפיכה התעשייתית השנייה, התקדמות הרפואה, והמצאות הטלפון, הנורה החשמלית, הטלגרף, הגרמפון, הראינוע, הרכבת התחתית החשמלית, המכונית, והמטוס, הביאו לאמונה בכוחו של המדע לתקן את העולם.
אידאולוגיות שונות של תיקון עולם, כגון ליברליזם, סוציאליזם, טרנצדנטליזם, פציפיזם, היו פופולריות.
השפה העברית התעוררה לתחייה, לספרות העברית החדשה היה מעין "תור זהב", וקמה התנועה הציונית.
ברוח ציונית אידיאלית נוסדו אגודת בני משה, ואגודות סתר ציוניות בישיבת וולוז'ין.
לקראת המאה ה-20, תפיסות שליליות כנגד הרציונליזם, הפוזיטיביזם, הבורגנות, הליברליזם, והדמוקרטיה, הלכו וקנו אחיזה בדעת הקהל ובפוליטיקה, והאווירה העולמית הלכה ונהייתה דקדנטית.
אנשים ציפו למשבר שיקרע את המאה ה-20 מההיסטוריה האנושית.
ואכן משבר כזה פרץ: מלחמה עולמית שאיימה להחריב את הציוויליזציה.
במלחמת העולם הראשונה (1918-1914) נהרגו מיליוני אנשים, התרבות האירופאית נהרסה כמעט כליל, והישיבות שבמזרח-אירופה נסגרו.
במהלכה פותחו כלי נשק הרסניים, כגון טנק, מטוס-קרב ומטוס-מפציץ, צוללות לוחמות, פצצות עומק, וארטילריה כבדה, והתגלה שלמדע ולטכנולוגיה יש גם פוטנציאל מבעית ומשחית.
לאחר המלחמה, הרוח הרומנטית-אופטימית או הנטורליסטית-ריאליסטית של המאה ה-19 התחלפה ברוח מודרנית קודרת ופסימית.
האווירה בערים הגדולות נהייתה הרבה יותר רועשת, המונית, ומנוכרת.
ריקנות פרשה על הנפש עלטה של שעמום; והמונים נהרו מדי ערב וערב אל תיאטראות, קרקסאות, תחרויות ספורט שונות, בתי מרזח, לשבת שם כל הלילה ולגרש את השעמום.
הקומוניזם והפשיזם שימשו כר לעליית רודנים אכזרים.
הזיקה למסורת נחלשה, הקידמה התרחקה מאמונה, והעולם הלך ונעשה חילוני.
הרב תמרת חיבר את כתביו בעבור בעלי הלב והנשמה מבין חניכי "בית המדרש הישן" הנכספים לשמוע מילה נפשית חיה; לאוהבי הדרשות והאגדה; ולאותם מהצעירים שהתחוללה בקרבם געגועים אל היהדות ו"בקשת אלוהים", אלא שבתור "מדעיים" יושבים ומתלבטים על החקירה: מה זאת יהדות?
בכללות הרב תמרת מבין את היהדות כנושאת ומציגת האמונה הטהורה והצרופה, צינור להופעת המוסר האלוהי בעולם, המעוררת ומעירה את האדם לקחת גורל חייו בידו, להשתלם בחכמה ובכישרון המעשה, לכבוש את הטבע ולהוציא ממנו את תנובתו, להשתתף בצער זולתו ולתמוך בידי אחיו לבל ימוטו פעמיו.
תכלית האמונה והדת להיטיב את הלב, והדת הוא כתב אזרחותו של האדם כחופשי בממלכת הבריאה.
להבדיל, תוכן האלילות הוא ייאוש, התבטלות והתדכאות האדם תחת איתני הטבע בדמות אלילים.
והרליגיון (religion), המערבב בין אמונה ואלילות, אינו אלא אלילות באיצטלה של כביכול אמונה, המצית את קנאת הדת בקרב ההמון להיפרע מ"מעליבי האמונה", ועסוק בהעלאת ארנונות ומיסים לאלוהים, ירושה מעבודת האלילים.
באדם נטייה לטוב, מפני שהנשמה שבקרבו היא ניצוץ א-לוה ממעל שהוא מקור השלמות, והשלמות היא סיבת הטוב והנדיבות; ונטייה לרע, הנובעת מצד הגוף שהוא לקוי ופגום, חסר ונצרך, וכל קיומו תלוי על פיסת הלחם.
תכלית התורה ללמד בני האדם הצדק והמוסר, וההשתלמות המוסרית לא תיתכן בלתי אם ידבק האדם באלוהים שברא את הכל ואין מי שברא אותו וממילא מרחם על הכל ומשתוקק לקיום מעשיו, הכל צריכים לו והוא אינו צריך למי שהוא וממילא לא ישא ולא יחניף את פני עושי הרשע הרומסים אחרים.
כשהאדם מידבק אל האלוהים השלם המוחלט הזה, הרי הוא מתדבק אל מקור הצדק והמוסר שממנו יפוצו קרני אורה להאיר לפני האדם את דרכו בחיים ולהורותו את אורחות הטוב והיושר.
כל המצוות שבתורה קשורות ליציאת מצרים, להוציא את האדם מעבדות לחירות, ללמדו לשנוא את העריצות והרשעות והשקר ושפיכות-הדמים ולאהוב את הצדק והשלום, לזכך ולעדן את רגשותיו של האדם ולהבדילו מטומאת המעשים הרעים, להגביר את יצרו הטוב על החיה הרעה שבו.
החירות האמיתית היא חירותו הפנימית של האדם, הכרתו העצמית שתלויה במי שאמר והיה העולם, בהתקשרותו של האדם אל יוצרו והבלטת צורתו וצלמו, הצלם האלוהי שבתוכו, התקשרות שאינה באה אלא על ידי עסק התורה, שאין לך בן-חורין אלא העוסק בתלמוד תורה.
הגלות באה לתקן השחתת מידות בישראל, שאם לא הועיל לאומה מוסר התורה, המוסר העיוני, יועיל לה המוסר בפועל, מצרף הגלות.
לדברי הרב תמרת, במהלך הגלות היהדות של הנביאים וחז"ל, תורת חיים, השתבשה בהדרגה עקב נטייה טבעית לאבלות ולפרישות מוגזמת כתוצאה מחורבן בית שני, ובדורות האחרונים הפכה לסם-מוות בגלל נטייה מלאכותית לבטלנות, הבאה לידי ביטוי בחומרות ובהתחסדויות ובפלפולי הבל.
"הדת" החלה להחשיב ולהעריץ את הכוח הגס הלוחץ, לעבוד את "כוח דאלים גבר", עם המגרעות המסתעפות מזה: הנאצת הדעת וההשכלה, הכווצת היהודי את גופו בעינויים ובסיגופים מעבר האחד, ורדיפתו אחר המטבע מעבר השני.
אריכות הגלות מונחת בזיוף מושגי התשובה, וזיוף מושגי התשובה נובע מהשתבשות מושגי התורה.
חטא נורא חטאו הדורות האחרונים ששיבשו את מושגי התורה, ששמו כל מעיינם במצוות בין האדם למקום, ולמצוות שבין אדם לחברו לא שמו לב.
הזדייפות מושגי התורה מנוונת ומנוולת את הגלות, וניוול הגלות חוזר ומגביר את השתבשות מושגי התורה.
ואין עצה אלא לקפוץ ממעגל הקסמים הנ"ל, ולעצור את שטף שיבוש מושגי התורה ממהלכו.
לפיכך, ברוב ספריו ומאמריו הרב תמרת למעשה מבדיל בין המהות האמיתית של מושגי התורה לבין משמעותם המשובשת שקנתה אחיזה באורתודוקסיה ההמונית, על מנת לשחרר את המחשבה הישראלית ולהשיבה למקוריותה, ולהעיר את רגשי החמלה והרחמים שהם אבן בוחן לכל מצב המידות, כדלקמן:
"להתחסד" ולעשות "סחורה" בהתחסדות.עיקר עבודת הבוראלב טובעינויים וסיגופיםיהדותהשירה והאצילות שבתורה"יודישקייט" ו"התחסדות"מצוות בין אדם למקוםעל ידי היחס והקשר שבין האדם והקב"ה המתגלה במצוות ד', יובע ערכו וחשיבותו של האדם.
ויכול האדם, לפי זה, לחיות בחופש וליהנות מן העולם הנאות ממוזגות כפי דרישות טבע הגוף ולעבוד את ד' מתוך שמחה וטוב לבב.
ואם חסר יסוד "האהבה", היסוד הבריא והטבעי של חוקי המוסר, כבר צריך לתמוך את המוסר במשענות "היראה", באיומי מיתה וגיהנום, ולהחזיקו רתוק אל שלשלאות הסיגופים.בירור הלכהבירור היושר וחקירת המציאות האמיתית.
לבחון היטב את ההעוויות היראת-שמימיות ואש הקנאות, אם איננה אש זרה; לשוב ולהודות על החמס המסתתר תחת "הטלית" גופא, ולא לשוב ולהתעטף בשמונה עשרה "טליתות" חדשות.על "העבירות" ובמסווה היראה לפלס חמס בעתיד.התשובהשיבה וחזרה למקום הראשון, תיקון מידות ושיפור המעשים.
להתחנן לפני האל הטהור, אלוהי הצדק והמשפט, שיברא בנו לב טהור ולרכוש על ידי הדבקות בד' את אצילות הנפש הראויה, למען החליף כוח להתגבר על הרגלים הרעים שנשתקעו בהם.
לשמוע בקול ד' וללכת בדרכיו ובמידותיו, להיות רחום וחנון מוחל וסולח כמוהו.
התקרבות הדורות זה לזה.סליחות, יללות, צומות וזעקות לאל הזועם שימחול ויסיר את ידו הקשה, ושוחד ב"מצוות" למען ימחול על דם האומללים ששפכו ומשתעתדים לשפוך.
התנפלות בצעקת "גוואלד" על הדור החדש לעשותו "שעיר לעזאזל".
לפי הרב תמרת, כשהצדק והיושר - החום הטבעי וכוח החיוני שבגוף האנושיות - נמצאים "בקו הבריאה", אזי שלום לכל האישים הפרטים, וכל אחד ואחד מהם יושב על מכונו ויונק מלשד החיים הכללי כפי המידה הדרושה להחזקת קיומו ועצמותו הוא וקיום חבריו עמו.
לדברי הרב תמרת, שביב אחד מהתעודה המזהירה הזו הופיע בעולם לזמן קצר בתחילת המאה ה-19, בתרבות הליברלים הראשונים, תלמידי החוזים, אשר ה"תנ"ך" היה נר לרגלם; כשהיחס החברותי בין אדם לרעהו הוא קירוב של אחווה, ששניהם חיים וקיימים ומהנים איש את רעהו בקיומו של כל אחד, ולא בקיפוחו.
אולם לאסון תבל לא ארכה התקופה הברוכה ההיא, כי במהרה אנשים רעים ונבערים הטילו זוהמתם בחלל העולם.
אזי החלה לצמוח מחלת "ההתקשות" המכונה "לאומיות"; ירד כבוד ה"אדם" וזכויותיו עד הדיוטה התחתונה, ותחתיו הוקם על השם המופשט "לאום", "ציבור".
האנשים התקיפים חטפו והתחילו להתעסק מהר במלאכת ההתרכזות וההתלכדות, ללכוד איש איש סביבותיו חומרים חומרים של אנשים חלשים, לינקם ולמצוץ את דמם.
והקירוב של אחווה, שאחד שש ושמח על קיומו של חברו ומוצא תועלת מקיומו, נהפך לקירוב של בליעה, קירוב של זאב עם הכבש, אשר כל מזימותיו איך להכניסה בשעה מוצלחת אל תוך בטנו ולהפכה לעצם מעצמיו.
ככה אליל ה"לאומיות", העריצות, הלך וקבר את זכויות האדם, ומאז רוח איבה ומשטמה ממלא את חלל העולם.
אם הכרת זכויות האדם הפרטי נעדרת, וכינויים אחרים, כמו "הציבור", "הלאום", "החברה", ייקחו עמדתה להיחשב היסוד לתבל, אשר בשבילם נברא האדם הפרטי; אזי יש עסק עם מושגים תאולוגים נעלמים, שאין ביניהם לבין שאר אמונות אלילים, המחליטות כי אדם נברא בשביל אליל זה או אחר, מאומה.
לדבריו, לא בשביל "הלאומיות" או "ההתבוללות" סובב עם ישראל עם ספר התורה, בת קול המוסר והצדק העולמי; לא בשביל רגע מוצלח שיוכל להתגנב לתוך מעיל יונקרי, ולטעום טעם הליכה בגרון נטוי והשתקשקות חרב צמודה, ולהכריז לכל עובר: פנו דרך ללהט החרב העברי המתהפכת מ"התבוללות" ל"לאומיות".
ה"לאומיות" חותרת להפריד בין אנשים, בכדי לתת שארית לשלטון עריצות ומטה הרשע.
התנ"ך שואף רק לעשות פירוד בין צדק לרשע ומתעב כל פירוד בין אנשים.
החיים, החיים הממשיים, חיי הדם והנפש, הם שצריכים לעמוד בראש כל השאיפות.
החיים והקיום של האדם הפרטי הם יסוד התבל, מהם הכל והכל בם.
כששלום בדמו ובנפשו של האדם הפרטי, שלום להחברה כולה, ופרח ושגשג האורגן האנושי דשן ורענן כגינות עלי נהר.
"מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך" מעיר את הלבבות על עוצם הבחינה המדויקת למידת הצדק, כי מי שטעם פעם אחת טעם ייסורים, הוא יודע את נפש האומלל זולתו.
על ישראל, האדונים ועבדים כאחד, אדונים באצילות התורה, שהיא התיאוריה של הצדק, ועבדים בייסורים ובעינויים, שהם שימוש הצדק, להכריז ולחזור ולהכריז על השאיפה לצדק עולמי בלי לאות ובלי הרף.
לדעת הרב תמרת, עניין ה"משיח" שבאגדות חז"ל מכוון אל גאולת הרוח של האנושיות, על התפשטות ההכרה המוסרית והדעת האלוהית בעולם.
"המשיח" של חז"ל הוא המשכו ומלואו של חזון הנביאים הפשוט והברור: לא ישא גוי אל גוי חרב; מלאה הארץ דעת ה'.
מזה למדים ש"צפיית המשיח" שבאגדות חז"ל פירושה: ציפייה אל התרוממות כבוד הישראלית וזריחת תרבותה, התרבות של היהדות, בעולם.
לדבריו, קלושי הדעת, המייחסים חירות לעולמו של הגוי, ועבדות לעולמו של היהודי, מבלבלים בין החירות האמיתית הנמצאת בתרבות הנחתכת מטעם התורה (פסקי ההלכה נחתכים על פי דרשות חכמים את התורה ומציאות החיים המשתנה), לבין תרבות הנחתכת מטעם החרב שאינה אלא גאווה; בין הכרת העוצמה והכוח לבין הכרה-עצמית פנימית.
ישראל, האומה הגלותית-תורנית, נושאת בחובה את זרעוני אידיאלי הנביאים "לא ישא גוי אל גוי חרב", מפאת שהיא מכילה את יסודי החירות.
תכלית הברית בין ישראל והקב"ה, בשביל האומה, היא להיעשות "ממלכת כהנים וגוי קדוש", כלומר, להיעשות אומה, שקרבת-אלוהים וזוך-הנפש יגורו בקרב ולב כל איש ואיש מבניה, עד שתהא כממלכה אשר כולה כהנים וכולה קדושים.
לפיכך, למען תיקון העולם על ישראל להיבדל מן העולם.
מאמריו הראשונים של הרב תמרת עשו הרבה רעש, וגררו פולמוסים על השקפתו, והרבה ביקורת לא עניינית.
להגותו המאוחרת הקשיבו מעטים, ובדורות הבאים ספריו נשתכחו.
מהטענות שהיו נפוצות בזמנו אצל מבקריו:
הרב המרגיש תמים בדעותיו ובמעשיו במידה גדולה כזאת שגרמה לו להפריז בביקורתו את האורתודוקסיה.
מפני חינוכו הבטלני לא יכל להכיל את אור הבהיר של הציונות לימים רבים ולהתרומם עד מרום פסגת עוזה.
אינו בקיא בענייני העולם הזה, וענייני פוליטיקה ותרבות אינם נהירים לו.
אינו בקיא בהיסטוריה של האנושות ולכן חלק מהשקפתו איננו בהתאם למציאות.
אפשר לחלוק על רוב דבריו, אולם יש בהם רגשות מלב טהור, מחשבות של אדם אורתודוקסי המבקש את האמת ושוחה נגד הזרם, וזה דבר נדיר.
הגותו עמוקה ומקורית, אלא שהדור עוד לא הוכשר לעיקרי אמונתו.
קונטרס היתר חדר"ג באשה נשתטית, פיעטרקוב עת"ר
ספר האמונה הטהורה והדת ההמונית, אודסה תער"ב.
מהדורה חדשה בעריכת צחי סלייטר, ספרי בלימה תשפ"ו
מהדורה חדשה בעריכת צחי סלייטר וחיים רוטמן, ספרי בלימה 2021
(קונטרס מעלות התורה, חידושי תורה)
שלשה זיווגים בלתי הגונים, פיעטרקוב תר"ץ
אהוד לוז (עורך), פציפיזם לאור התורה: מבחר כתביו של אהרון שמואל תמרת, מרכז דינור, האוניברסיטה העברית, 1992
למען "האמת" המזויפה (המליץ, תרנ"ז)
שלומים לריב ציון (המליץ, תרנ"ט-תר"ס)
אל ה"דרשו לציון" (המליץ, תר"ס)
תחית השפה והתרבות העברית (הצפירה, תרע"ב)
לשאלות היהדות ("העתיד" בעריכת ש"י איש הורוויץ, תרע"ג)
ההסכמה העצמית והרדיפה אחרי ה"הכרה" (המזרחי, תרע"ט)
"סבלנות הדת" ו"גזרת שמד על התורה" (הצפירה, תר"פ)
"הניירות" - על ההגירה לאמריקה (הצפירה, תרפ"א)
על התחיות: חזות קשה ("שאר-ישוב" בעריכת חיים יצחק בונין, ג-ד, תרפ"ב)
השתחררות המחשבה העברית ("קולות" בעריכת אליעזר שטיינמן, שנה ראשונה, חוברות ו-ח, תרפ"ב)
משיחתו של איש מוזר (התורן, שנה עשירית, ד-ה, תרפ"ג)
הערה והוראה מוסרית ("בית המדרש החדש", שנה ראשונה, חוברת ב, תרפ"ח)
ראיתי את הארץ והנה תוהו ובוהו ("יבנה" ירחון ליהדות וספרות, חוברות ב-ג, ד-ה, תרפ"ט)
תוהו ובוהו, חמש מסות בעריכת צחי סלייטר, ירושלים, ברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג (2023).