tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך השנים הושאל לקבוצת קובנטרי סיטי מהפוטבול ליג הראשונה, ולקבוצות ויגאן את'לטיק, בלקפול וסטוק סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-30 במאי 2023 חתם סטרלינג על חוזה לארבע שנים בגלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית.
דוג'ואן אודיל ריצ'רדס הוא כדורגלן ג'מייקני המשחק בעמדת החלוץ באקדמיית צ'לסי בג'מייקה ובנבחרת ג'מייקה.
ריצ'רדס משחק באקדמיית פניקס בג'מייקה.
ב-24 ביוני 2023 חתם על חוזה בצ'לסי מהפרמייר ליג, החל מיום הולדתו ה-18.
ב-11 במרץ 2023 ערך ריצ'רדס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ג'מייקה, בהפסד 1-0 לנבחרת טרינידד וטובגו במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת ג'מייקה לטורניר גביע הזהב 2023. ב-28 ביוני 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-1 על נבחרת טרינידד וטובגו במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
דוברת ואן אוורקרק היא כדורגלנית ישראלית ששחקה בעמדת חלוצה 10 פעמים בנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
שלוש שנים שחקה בליגה הראשונה בספרד, בעונת 2016/17 הייתה מלכת השערים של ליגת העל לנשים, בעונת 2018/19 קבעה את השיא הישראלי לכיבושים בעונה אחת, עם 111 שערים לעונה במדי מכבי בנות עמק חפר מליגת הנשים השנייה.
דוברת נולדה ב-1 במאי 1986 בבית אריה, לבית בנדל.
דוברת זוכרת עצמה עם כדור מגיל צעיר ביותר.
בשנת 1999 כשדוברת הייתה בת 13 היא החלה את הקריירה שלה כילדה כדורגלנית במסגרת קבוצת מכבי תל אביב.
בסוף 2002, כשדוברת הייתה בגיל 16.5 ולאחר שקבוצת מכבי תל אביב בכדורגל נשים פשטה את הרגל, הצטרפה דוברת לקבוצה המקצוענית של מכבי חולון, שם שחקה עד 2007. משם המשיכה לשחק במועדונים מקצועיים כגון: א.ס.א ת"א, הפועל פתח תקווה ואחרים.
בשנת 2003 היא שיחקה בגביע אירופה במסגרת קבוצת מכבי חולון ובמקביל הייתה גם בנבחרת ישראל; היא ערכה את הופעת הבכורה שלה במוקדמות מונדיאל 2003 נגד רומניה.
באותה שנה היא כבשה את השער הראשון לטובת מכבי חולון במשחק אליפות ישראל בכדורגל נשים כנגד מכבי חיפה, שנגמר בתוצאה 2–1 לטובת מכבי חולון.
ב-14 בספטמבר 2003, בזמן ששיחקה בנבחרת ישראל מול קזחסטן, דוברת נפצעה בברך ימין, היא קרעה את רצועות הברך ונעדרה חצי שנה מהמשחקים ולמשך שארית העונה.
דוברת חזרה לשחק בעונה הבאה.
ב-26 בספטמבר 2004, היא נפצעה שוב בברך ימין, באימון U-19 של נבחרת ישראל לפני טורניר המוקדמות של אליפות אירופה לכדורגל נשים, לנערות עד גיל 19 שהתקיים בשנת 2005 ושוב החמיצה את שאר העונה וגם את העונה שלאחר מכן.
בקיץ 2007 עברה דוברת בנדל ממכבי חולון להפועל פתח תקווה, שם שיחקה שני משחקים לפני שהושאלה לא.ס.א אוניברסיטת תל אביב.
ב-25 ביוני 2008 נפצעה דוברת שוב בברך ימין במשחק נגד אוסטריה, ועזבה לזמן קצר את מגרש הכדורגל.
בשנים 2008–2011 שיחקה דוברת בנדל בליגה הספרדית, בקבוצת ריאל סוסיאדד.
לאחר 3 שנים בקבוצה תוך הבקעת שערים רבים היא זומנה לנבחרת ספרד.
ב-2011 דוברת חזרה ארצה והצטרפה להפועל פתח תקווה, שם שיחקה בשתי העונות הבאות.
בעונת 2013–2014 היא הושאלה למכבי כישרונות חדרה ולאחר מכן למכבי באר שבע, בתום העונה היא חזרה להפועל פתח תקווה.
בינואר 2015 דוברת הושאלה ל-מ.ס.
עונת השיא של דוברת הייתה עונת 2018–2019 בשעה ששחקה בנבחרת מכבי בנות עמק חפר.
באותה עונה הבקיעה 111 שערים מתוכם 2 במשחקי גביע המדינה.
עונת השיא של דוברת הייתה עונת 2018–2019 דוברת הבקיעה בעונה זו 111 שערים, מתוכם 2 במסגרת גביעה המדינה.
ביולי 2023 לאחר שזכתה בתחרות "המאמנת של המדינה" דוברת רצתה להמשיך להעניק מניסיונה לקידום נשים צעירות בכדורגל.
לדעתה מתוך הכרות מהנעשה בעולם, ענף כדורגל הנשים בישראל אינו מפותח והוא רחוק מהמקובל באירופה ואמריקה.
למימוש חזונה לקידום כדורגל הנשים בישראל, היא הקימה אקדמיה לכדורגל בכפר הנוער שפיה שאליו תוכלנה להגיע ילדות, נערות ונשים המעוניינות להתקדם בתחום, כולל מלגה להמשך לימודי כדורגל בארצות הברית.
בנוסף היא פתחה בערים חיפה, אור עקיבא ועפולה מחלקות כדורגל נשים כשבכל אחת מהן מתאמנות למעלה מ-100 כדורגלניות בגילאים 7–45.
בשנת 2013 כשדוברת בנדל הצטרפה לקבוצה של לביאה ואן אוורקרק, מכבי כישרונות חדרה נוצרה האהבה הראשונה ביניהן.
בשנת 2018 הן כבר החליטו למסד את קשר הזוגיות ביניהן ובשנת 2019 לביאה ודוברת חתמו על חוזה זוגיות של ארגון "משפחה חדשה".
במסגרת חוזה הזוגיות החליפה דוברת את שמה לדוברת ואן אוורקרק, שהוא שם משפחתה המקורי של לביאה.
הזוג חי בעיר חריש ולהן נולדו שני בנים תאומים ליאון וריי.
להשלמת משכורתן לביאה השתלבה בעסק המשפחתי של הוריה בייבוא חלקי חילוף למכליות ומשאיות, מהולנד.
דוברת עבדה במשך שש שנים במשטרת ישראל ובהמשך למדה אימון כושר גופני וניהול קבוצות כדורגל והחלה לאמן קבוצות כדורגל בנות והעבירה שיעורי כושר גופני לבודדים.
דוג טריפ הוא סרט דרמה-קומדיה אמריקאי משנת 2022 בבימוים של צ'נינג טייטום וריד קרולין, שגם כתב את התסריט.
בתפקיד הראשי מככב צ'נינג טייטום, לצד שחקנים נוספים כמו קווריונקה קילצ'ר, ג'יין אדמס וקווין נאש.
הסרט הופק בתקציב של כ-15 מיליון דולר והכניס למעלה מ-85 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט מתמקד בג'קסון בריגס, חייל קרבי לשעבר בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, המתקשה להשתלב בחיים האזרחיים לאחר שירותו.
הוא מקבל משימה להעביר את לולו, כלבת מלחמה מסוג מלינואה בלגי, להלוויית הנוהג שלה, חברו הטוב ביותר של בריגס.
במהלך המסע, השניים נתקלים במצבים קומיים ודרמטיים, מתמודדים עם אתגרים בלתי צפויים, ולומדים להכיר ולהבין זה את זה, מה שמוביל לקשר עמוק ומשמעותי ביניהם.
צ'נינג טייטום – ג'קסון בריגס
רוני ג'ין בלווינס – קית'
קיידן בויד – רב"ט לביץ
ג'וי סאנדיי – ד"ר גריי
הסרט "דוג טריפ" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 77% בהתבסס על 154 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט מסע קליל ומרגש המשלב הומור ורגש, גם אם העלילה צפויה במקומות מסוימים".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 61 מתוך 100, המבוסס על 33 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
אבנר שביט מאתר "וואלה" כתב: "הסרט הזה לא יזכה באוסקרים, אבל אולי יעשה משהו חשוב יותר – יגרום לכם לאמץ כלב".
הוא ציין כי למרות חוסר הניסיון הבימויי של טייטום, הסרט מצליח לרגש ולהקסים, במיוחד בזכות הכימיה בין השחקן לכלבה.
דוּגָה רֶסָה (בקרואטית: Duga Resa) היא עיירה ורשות מקומית במרכז צפונה של קרואטיה, השוכנת במחוז קרלובאץ, לגדות הנהר מרז'ניצה 65 קילומטרים דרומית-מערבית לעיר הבירה זאגרב, ו-100 קילומטרים מזרחית מהעיר רייקה.
דוגה רסה ניצבת במעבר בין המישור הפאנוני לבין האזור ההררי של מרכז קרואטיה ההופך את האזור לצומת דרכים ותקשורת חשובה במדינה.
העיירה שוכנת לגדות הנהר מרז'ניצה המהווה יעד תיירותי לתיירות פנים והן לתיירי טבע המבקרים מחוץ לקרואטיה.
אוכלוסיית הרשות המקומית נמצאת במגמת קיטון.
העיירה מאוזכרת לראשונה בכתובים ככפר במסמכים מ-1380 עת נשלט האזור על ידי קרואטיה באיחוד עם הונגריה.
בהמשך נכבש האזור על ידי כוחותיו של סולימאן הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-1697, לאחר חתימת הסכם קרלוביץ אשר סיים את מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה עבר האזור לחזקת ממלכת הבסבורג ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בתקופה האוסטרו-הונגרית חל פיתוח תעשייתי באזור, בעיר תעשיית כותנה וסלילת מסילת הברזל בין קרלובאץ לבין רייקה אשר נחנכה ב-1873, האיצה פיתוח זה.
ב-1896 קיבל הכפר זכויות עיר, והוכרז כעיירה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה העיירה לחזקת ממלכת יוגוסלביה, ובהמשך לאחר מלחמת העולם השנייה לחזקת יוגוסלביה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה נכללה דוגה רסה בשטחי קרואטיה.
בתקופה האוסטרו-הונגרית התגוררו בדוגה רסה כמה עשרות יהודים, אך לא היו מאורגנים בקהילה נפרדת, ונסמכו הלכתית על קהילת קרלובאץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרו מרבית יהודי העיירה לזאגרב ולקרלובאץ.
קיים תיעוד לגבי שמונה יהודים מדוגה רסה שנרצחו בקומפלקס מחנות ההשמדה יאסנובאץ, במהלך שואת יהודי קרואטיה, וניצול אחד שעלה בידו להימלט לאיטליה.
דָּוִד או דָּוִיד (מכונה גם דוד המלך) הוא דמות מקראית, מדינאי ומצביא, המתואר במקרא כמלכהּ השני של ממלכת ישראל המאוחדת (אחרי שאול המלך) ואבי שושלת בית דוד ששלטה בממלכת יהודה במשך למעלה מ-400 שנה לאחר מותו עד חורבן בית המקדש הראשון.
לאחר מכן, עם גלות יהויכין שושלת בית דוד המשיכה דרך מוסד ראש הגולה בבבל, עד בערך המאה ה-13 או ה-14. התיאורים התנ"כיים השונים, מייחסים לדוד כיבוש חבלי ארץ נרחבים בצפון ארץ ישראל ובמערבה.
התיאור התנ"כי של חיי דוד משקף מסורות רבות, אך מכיוון שהטקסטים המקראיים הנמצאים בידינו היום נערכו מאות שנים אחרי תקופת חייו הנהוגה במחקר, לאורך השנים חוקרי מקרא, ארכאולוגים והיסטוריונים, היו חלוקים בדעתם ביחס לדוד ולתיאור מלכותו אל מול המציאות ההיסטורית שהייתה בתקופתו.
דוד הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שקיומן ההיסטורי אושש במחקר על פי עדויות ארכאולוגיות, ותקופתו מתוארכת לסביבות המאה ה־10 לפני הספירה.
ביחס לקיומה של מלכות דוד, אסכולות מסוימות מקבלות את הסיפור התנ"כי כנכון בעיקרו, גם אם מוגזם לעיתים, ואחרות רואות בסיפורי דוד מסורות שהגיעו מסיפורים אחרים ושויכו בהמשך לדוד.
דמותו ופועלו של דוד תפסו מקום חשוב במסורת היהודית ובפולקלור, והוא נחשב לדמות מופת ולאחד מגדולי האומה.
דוד המלך מכונה במקרא , המסורת היהודית רואה בו את המחבר של רוב ספר תהילים.
על פי המסורת, המשיח יהיה אדם מזרע דוד.
מסורת זו אומצה גם בברית החדשה, בה נאמר כי ישו היה נצר לבית דוד.
בקבלה נמנה דוד כאחד מ"ארבעת רגלי המרכבה לשכינה", שעליהם מתבססת השראת השכינה בעולם לאורך ההיסטוריה (השלושה הנוספים הם אבות האומה אברהם יצחק ויעקב).
דוד מוזכר בפעם הראשונה בתנ"ך כאשר נשלח שמואל הנביא במצוות אלוהים אל בית ישי בבית לחם, על מנת למשוח למלך אחד מבניו.
סיפור זה בא אחרי שנקרעה מלכות ישראל משאול המלך ובעקבות צו ה' לשמואל נשלח לבית ישי, ונזקק שמואל להעמיד פנים כאילו בא לזבוח זבח לאלוהים בבית לחם, כדי לפגוש בישי ולבחור לו את הבן הראוי למשיחה למלכות.
שמואל מתרשם מבכורו של ישי, אליאב, אך אלוהים אומר לו , ובאופן דומה נדחים גם שאר בניו של ישי.
לבסוף שואל שמואל וישי משיב בשלילה וקורא לקטן ביותר שרעה את הצאן, לפי חז"ל, ישי לא קרא בהתחלה לדוד מפני שחשד שדוד הוא לא באמת בנו, שאשתו ילדה את דוד מזרעו של אחר, או שהיה בנה של אשתו השנייה של ישי (שהייתה נשואה קודם לכן לנחש, אבי בנותיה אביגיל וצרויה).
כאשר רואה שמואל את דוד, המתואר כ, הוא שומע מפי אלוהים: , ומאותו יום .
בהמשך אותו פרק בספר שמואל, מסופר כי בעת משיחתו של דוד סרה רוח ה' מעל שאול המלך, ועבדיו הציעו כי ייקח לו מנגן שיקל על מצב–רוחו העגום, וממליצים על דוד, .
דוד מגיע לחצר שאול, מנגן בפניו ומקל על רוחו הרעה, ונושא חן מלפניו עד כדי כך שהוא הופכו לנושא כליו.
בסיפור זה, הסיפור התנ"כי שב ומציג את דוד כאילו מדובר בתחילת הסיפור, ולמעשה, לבד מאזכור מתרץ בודד () אין קשר ממשי בין סיפור חייו של דוד שקדם לכך והסיפור שבא אחרי כן.
גָּלְיָת, ענק מן הפלשתים, מזמין את צבא ישראל לשלוח מולו נציג לדו-קרב שיכריע מי העם המנצח.
רק דוד - שנשלח על-ידי אביו להביא צידה לשלושת אחיו הגדולים הלוחמים בעמק האלה - מעז להילחם בגָּלְיָת.
כשהוא מגיע לעמק האלה הוא שומע את הבטחת המלך לפרס הגדול המובטח למי שיכה את גָּלְיָת: .
דוד גם נתקל בתגובה עוינת של אחיו הגדול: .
למרות זאת, הוא מכריז באומץ כי יוכל להילחם בגָּלְיָת.
השמועה על הנער המוכן ליטול על עצמו את האתגר הגדול מגיעה לאוזני שאול, הקורא אליו את דוד ומזהיר אותו כי לא יוכל להילחם בפלשתי .
דוד אומר לשאול שאינו מפחד וכהוכחה מספר את הסיפור הבא: ארי ודוב באו ונשאו שה מעדרו והוא , ושאול, אם משתכנע ואם מחוסר ברירה, משלח אותו להילחם בגָּלְיָת.
דוד אינו חש בנוח עם שריון וכלי המלחמה הרגילים, והוא יוצא למערכה כשבידו רק מקלו, חמש אבני קלע וקלע רועים.
גָּלְיָת מביט בנער האדמוני ויפה המראה, ובז לו: .
הוא מזנק לקראת גָּלְיָת ובאמצעות קלע הרועים שלו מעיף אבן קלע אל מצחו של גָּלְיָת - החלק היחיד החשוף בשריונו - וכך ממוטט אותו וכורת את ראשו.
הפלשתים הנבעתים נמלטים וצבא ישראל דולק אחריהם ובוזז את מחנותיהם.
דוד לקח את ראשו של גָּלְיָת והביאו לירושלים.
סיפור מלחמת דוד בגָּלְיָת מזכיר סיפור דומה המתואר בספר שמואל, שם מיוחסת הריגת גָּלְיָת, ענק שגם הוא "עץ חניתו כמנור אורגים" לאחד מגיבורי דוד, אלחנן בן יערי ולא לדוד עצמו: "וַתְּהִי־עֹוד הַמִּלְחָמָה בְּגֹוב עִם־פְּלִשְׁתִּים וַיַּךְ אֶלְחָנָן בֶּן־יַעְרֵי אֹרְגִים בֵּית הַלַּחְמִי אֵת גָּלְיָת הַגִּתִּי וְעֵץ חֲנִיתֹו כִּמְנֹור אֹרְגִים".
גָּלְיָת מתואר כאן כאחד מארבעה ענקים "בני הרפה (לפי מדרש חז"ל - ערפה - גיסתה של רות המואביה)" שהרגו גיבורי דוד.
לפי מדרש שניסה להסביר את הדמיון, הסתירה מתיישבת בכך ששמו המקורי של דוד הוא "אלחנן".
במחקר הועלתה האפשרות כי סיפורו של אלחנן מייצג מסורת חלופית, וכי ייחוס הסיפור לדוד נועד להאדיר את שם דוד ולקשור בשמו עלילות גבורה שונות של התקופה, שלא נעשו על-ידו.
בחצרו של שאול נקשרת נפשו של יהונתן בן שאול לאהבו "כנפשו", והוא כורת עמו ברית, בנוסף יהונתן מביא לדוד את מדיו, את חרבו, את קשתו ואת חגורתו מפני שדוד בא מבית עני.
שאול הופך אותו לשליחו האישי ופעולתו המוצלחת בתפקיד זה נושאת חן בעיני הלוחמים, העם ועבדי שאול גם יחד, ודוד צובר כוח והופך ל"שר אלף".
אחרי הדברים הללו דוד מתבקש על ידי שאול להינשא גם למרב וגם לבתו הצעירה של שאול, מיכל, שאהבה את דוד.
אך מכיוון שלטענתו היה עני ולא יכול היה לשלם את המוהר, סירב דוד לשתי ההצעות.
כתחליף למוהר מציע שאול לדוד להביא לו מאה עורלות פלשתים, דוד מצליח מעל למשוער, ומביא מאתיים עורלות, הוא נישא למיכל בת שאול, עליה נאמר כי: "וּמִיכַל בַּת־שָׁאוּל אֲהֵבַתְהוּ".
למרות הקרבה ביניהם, נמשכת קנאת שאול בדוד, והוא שוב ושוב מבקש להמיתו.
דוד ניצל בזכות עזרתם של בני שאול - מיכל ויהונתן.
לבסוף הוא נמלט לרמתיים צופים - מקום מושבו של שמואל, שם גורם שמואל לכל מבקשי נפשו של דוד מטעם שאול "להתנבא", ככל הנראה להתפשט ולנהוג כאחוזי רוח קודש.
בפרק כ' בספר שמואל א' נשלח יהונתן להביא את דוד אל שאול, אך דוד ממאן לבוא וחושש משאול המבקש את נפשו.
יהונתן מנסה להרגיעו בכך שאביו מגלה לו את כל שבחפצו לעשות ואין זו כוונתו.
דוד מוסיף ואומר כי לשאול נודע כי דוד מצא חן בעיני יהונתן, ועל כן עשוי להסתיר את כוונותיו להרוג את דוד ממנו, ומציע ליהונתן מבחן: כאשר ישב עם המלך לאכול, יאמר לו כי דוד הלך לבית לחם לזבוח שם זבח עם משפחתו.
אם יאמר שאול "טוב" אז "שָׁלֹום לְעַבְדֶּךָ" - סימן הוא שאין כוונתו רעה, אבל אם שאול יכעס אז ידעו כי כוונתו רעה.
יהונתן מסכים למבחן, ומוסיף ומבקש מדוד כי יעשה עמו חסד ולא ישמיד את ביתו כאשר יהפוך הוא למלך.
כאשר יהונתן חוזר לבית אביו, הוא אינו אומר לשאול דבר על היעדרותו של דוד, ורק בערב השני שאול שואל לסיבת היעדרו, ויהונתן נוקב בסיבה שביקש ממנו דוד לנקוב: הוא הלך לבית לחם לזבוח "זבח משפחה".
השניים נפגשים, מתחבקים מתנשקים ובוכים איש על כתפי רעהו ונשבעים על ברית שלום ביניהם.
ואז נפרדים, שכן ברור להם כי אין כל אפשרות לדוד להיוותר בחצר המלך.
דוד מגיע אל נוב ומבקש מהכהן הגדול אחימלך בן אחיטוב מזון וחרב מפני שהוא נמצא במשימה סודית מטעם שאול.
אחימלך לא חושד ונותן לו כבקשתו מלחם הפנים ואת חרב גוליית.
משם דוד נמלט אל אכיש מלך גת הפלשתי, שם הוא מעמיד פני משוגע כדי שאכיש לא ימיתו, ומשם הוא נמלט פעם נוספת למערות עדולם, שם הוא מקבץ סביבו חבורה של ארבע מאות אנשי שוליים () ועובר עימם למואב, ארץ מוצאה של רות - אם סבו.
אחרי שהוא יושב שם תקופת מה, גד החוזה מורה לו לחזור לארץ יהודה ודוד אכן עובר בחזרה לנחלת יהודה ומתיישב ביער חרת.
לשאול נודע כי דוד יושב ביער חרת, וזועם על עבדיו.
הוא שואל בסרקזם האם דוד הבטיח לתת להם שדות וכרמים, או להפוך את כולם ל"שָׂרֵי אֲלָפִים וְשָׂרֵי מֵאֹות"?!
שאול רואה במעשהו של יהונתן בגידה בו וחלק מקשר בין דוד ויהונתן להמיתו.
דואג האדומי "אביר הרועים" של המלך אומר לשאול כי דוד הגיע לנוב - אל הכהן אחימלך בן אחיטוב, וזה העניק לו צידה ואת חרב גָּלְיָת הפלשתי ואף שאל לו באורים ותומים (פרט שלא נאמר בסיפור המקורי והוסף על ידי דואג).
שאול קורא לאחימלך ושואל אותו מדוע סייע לדוד, והוא משיב לו כי אך דבר טבעי היה זה, שכן על-פי המידע שהיה בידו "דָוִד נֶאֱמָן וַחֲתַן הַמֶּלֶךְ וְסָר אֶל־מִשְׁמַעְתֶּךָ וְנִכְבָּד בְּבֵיתֶךָ", ומכריז על תמימותו: "לֹא־יָדַע עַבְדְּךָ בְּכָל־זֹאת [על הסכסוך בין שאול ודוד] דָּבָר קָטֹן אֹו גָדֹול".
שאול אינו מאמין לדבריו ומכריז כי יהרוג את אחימלך וכל הכהנים בנוב.
עבדיו אינם מוכנים לבצע את הפקודה הזו ולכן שאול מורה לדואג האדומי לבצע זאת.
דואג אכן מבצע את מלאכת ההרג ומכה את יושבי נוב .
רק אחד מבני אחימלך, אביתר, נמלט ומספר על הטבח בנוב עיר הכהנים לדוד, וזה אומר: .
כלומר דוד מרגיש כי עליו לשאת באחריות לרצח כהני נוב והוא מבקש מאביתר להישאר איתו ועם אנשיו בשל אויבם המשותף.
דוד הנמלט מפני שאול הולך לקעילה ומושיע אותה מיד הפלשתים.
כאשר נודע הדבר לשאול הוא יוצא לקעילה, ודוד חושש שאנשי קעילה יסגירו אותו לידי שאול, ונמלט משם בראש אנשיו אל מדבר זיף.
כאשר הוא בחרשה שבמדבר זיף, בא לבקרו יהונתן והשניים כורתים ברית, כלשונו של יהונתן: .
מיד אחר כך מגלים אנשי זיף לשאול היכן מסתתר דוד, ושאול מתחיל לרדוף אחריו.
כאשר הוא ואנשיו עומדים ללכוד את דוד, מגיע שליח אל שאול המבשר לו על פלישה פלשתית, ושאול שב על עקבותיו.
דוד נמלט ממדבר זיף לעין גדי, ושוב באים אנשים ומגלים לשאול את מקום הימצאו.
שאול יורד בראש שלושת אלפים איש למדבר, ומגיע למערה שבעומקה נמצאים דוד ואנשיו, ומבלי להבחין בהם עוצר בפתחה.
אנשי דוד אומרים לו כי אלוהים נתן בידו את שאול, ועליו לצאת ולהורגו.
דוד מתגנב וחותך את כנף בגדו של שאול, אך אינו מוכן להרוג אותו.
שאול יוצא מן המערה ואז פונה אליו דוד ממקום מסתור ואומר: כלומר, מדוע אתה מאזין למשמיצים אותי כקושר עליך?
דוד פונה לשאול בשם "אבי", מציג את כנף מעילו של שאול ואומר כי יכול היה להורגו על נקלה, אך לא עשה זאת.
הוא תוהה שוב מדוע רודף אחריו שאול, שהרי אינו חשוב כלל: .
שאול מזהה את קולו של דוד, קורא לו "בני" ופורץ בבכי, ואחר-כך מצהיר "צַדִּיק אַתָּה מִמֶּנִּי...
לפי הסיפור, נודע לדוד כי נבל הכרמלי, בעל עדרי צאן גדולים, גוזז עתה את צאנו.
דוד שולח אליו עשרה נערים ומורה להם לשאול לשלומו של נבל; לברך אותו לכבוד חגיגתו ולבקש ממנו סיוע במזון תוך נימוק שכל זמן שנערי נבל רעו את צאנו בסביבתם של אנשי דוד הם לא נפגעו.
נבל מגיב בזלזול ובתרעומת לבקשתו של דוד ומסרב לתת לנערי דוד דבר.
כאשר דוד שומע על סירובו של נבל הוא מגיב בזעם על כפיות הטובה של נבל כלפי אנשי דוד שהגנו על נעריו ועולה בראש ארבע מאות מאנשיו על נבל במטרה להרוג את נבל וביתו.
במקביל, מגלה אחד מנערי נבל לאשתו של נבל, אביגיל, כי אכן אנשי דוד לא פגעו בהם כל זמן הגז, ולהפך - הגנו עליהם, וכי נקמתם על זלזולו של נבל תהיה קשה.
אביגיל יוצאת בחשאי, עמוסת כל טוב, לקראת דוד, כורעת על ברכיה ומתחננת בפניו שלא להרוג את כל היושבים בבית בגלל נבל, "כִּי כִשְׁמֹו כֶּן־הוּא: נָבָל שְׁמֹו, וּנְבָלָה עִמֹּו".
דוד מקבל את דבריה של אביגיל, חוזר בו, ומברך אותה ומודה לה על שמנעה ממנו לשפוך דם נקי.
אביגיל נפרדת ושבה למשתה בחצר נבל.
למחרת היא מספרת לנבל השיכור על המקרה ונבל לוקה בשבץ ומת כעבור עשרה ימים.
אחרי מותו מגיעה אביגיל אל דוד ונישאת לו, בנוסף לאחינועם היזרעאלית.
אחרי פרשת נבל הכרמלי מספר התנ"ך ששאול נתן את מיכל בתו לפלטי בן ליש מגלים ושב לדלוק אחר דוד.
הסיפור דומה בכמה נקודות לסיפור כנף המעיל; כאן מתגנב דוד אל שאול הישן, אך הפעם הוא גונב את החנית וצפחת המים של שאול.
הוא קורא מרחוק לאבנר בן נר ומוכיח אותו על שלא שמר על מלכו.
דוד תוהה מדוע שאול רודף אחריו, ושאול שוב מתחרט על התנהגותו ומבטיח שלא לרדוף אותו שוב.
דוד אינו משוכנע כלל כי שאול לא ישוב לרדוף אחריו, והוא תר אחר מקום מחבוא בטוח יותר, ומחליט להגר אל ארץ אויביו המושבעים של עם ישראל, הפלשתים, והוא מתיישב אצל אכיש בן מעוך, מלך גת הפלשתי.
שאול שומע על כך ומפסיק לרדוף אחר דוד.
דוד מקבל מאכיש את צקלג למשול בה, ויושב בה שנה וארבעה חודשים הוא יוצא למסע מלחמה כנגד אויבי ישראל, הגשורי, והגזרי והעמלקי, אך לאכיש הוא מספר כי פשט על נגב יהודה, נגב הירחמאלי ונגב הקיני, שטחים שבשליטת ישראל.
אכיש משוכנע לחלוטין בנאמנותו של דוד לו, וכאשר מתכנסים כוחות הפלשתים באפק הוא מבקש לצרפו לכוחות הנערכים למלחמה נגד שאול ביזרעאל.
אכיש מבין כי הדבר לא יצלח, קורא לדוד ואומר לו כי אף שישר בעיניו, "בְעֵינֵי הַסְּרָנִים לֹא־טֹוב אָתָּה", ודוד שב לצקלג.
עם שובו לצקלג מגלה דוד כי העיר נבזזה על-ידי העמלקים ונשותיו נשבו.
יומיים אחרי שובו לצקלג הגיע נער עמלקי קרוע בגדים לצקלג, וסיפר לדוד על מות שאול ובניו ותבוסת ישראל במערכה בהר הגלבוע.
הנער טען באופן שקרי כי הוא זה שהמית את שאול בסוף המערכה, ונטל ממנו את נזרו ואת האצעדה שעל זרועו.
דוד מורה להרוג את הנער כי שלח ידו במשיח אלוהים ונושא את הקינה המפורסמת על שאול ויהונתן.
אחרי מות שאול, הוכתר דוד למלך "בְּחֶבְרֹון עַל בֵּית יְהוּדָה", ומלך שם שבע שנים ושישה חודשים.
ככל הנראה, אותו בית יהודה הייתה ממלכה מצומצמת תחת שליטה חלקית או מלאה של הפלשתים ותחומה היה ככל הנראה סביב חברון וזיף בדרום גב ההר.
משערים כי לא הגיעה צפונה עד ירושלים ובמזרח לא משלה בעקרון, עזקה ולכיש ששכנו בידי הפלשתים.
לפי השערות מסוימות, הייתה מלכותו של דוד בחברון בחסותם של הפלשתים או לכל הפחות בהסכמתם.
בצפון הארץ, בינתיים, הוכתר "אִֽישׁ בֹּשֶׁת בֶּן שָׁאוּל" למלך ישראל.
השם "איש בושת" ככל הנראה אינו שמו האמיתי, ושמו האמיתי של איש בושת היה "אשבעל".
איש בושת קבע את בירתו במחניים, ושלט על ממלכת ישראל בצפון השומרון, בגלעד, ביזרעאל, על נחלות אפרים ובנימין "וְעַל יִשְׂרָאֵל כֻּלֹּה".
התיאור התנ"כי, גורס כי איש בושת מלך רק שנתיים, אך ייתכן ומדובר בשגגה שכן במצב כזה אין מתאם בין משך שנות מלכותו של דוד בחברון ושנות מלכותו של איש בושת.
השליטה הממשית בישראל הייתה נתונה בידי אבנר בן נר - דודו ושר צבאו של שאול, ואיש בושת היה שליט בובה.
לאחר מותם של שאול ויהונתן בהר הגלבוע, נמשח דוד למלך יהודה.
נערכת מלחמת אחים ארוכה בין יהודה בהנהגת דוד, לבין רוב השבטים בהנהגת אבנר.
בהדרגה כוחו של דוד גדל, עד שלבסוף אבנר בן נר מעביר אליו את נאמנותו.
לאחר שאיש בושת נרצח בשנתו בידי רכב ובענה, דוד מוכר כמלך שבטי ישראל כולם.
הוא כובש את ירושלים וקובע אותה כעיר מלכותו: .
דוד ביצר את מעמדה של ממלכת ישראל, ארגן צבא קבע, לחם וכבש את רב אויבי הממלכה בכל גבולותיה: פלשתים, עמון, מואב, ארם דמשק וארם צובא ועוד.
הוא הפך את ירושלים לעיר הממלכה לאחר שכבש אותה מידי היבוסים, והקים את ארמונו שם.
על פי המסופר בספר שמואל, הוא רצה להקים את בית המקדש הראשון, אבל נתן הנביא נשלח לבשר לו כי לא הוא יבנה את בית המקדש, אלא שלמה בנו.
בספר דברי הימים מוסבר כי דוד לא יבנה את בית המקדש עקב המלחמות הרבות שערך.
בספר שמואל מסופר ארוכות על מעשה דוד ובת שבע.
לפי הסיפור - דוד חומד את בת שבע אשתו של אוריה החתי, אחד מאנשי צבאו הבכירים, ואף שוכב עימה כאשר אוריה בשדה הקרב.
לאחר שהיא נכנסת להריון מנסה דוד לשכנע את אוריה לשכב עם בת שבע כדי לטשטש את מעשהו, אך אוריה מסרב.
בלית ברירה, כדי להסתיר את מעשהו דוד שולח אותו בחזרה לשדה הקרב, ובידו איגרת לעמיתיו שיביאו עליו מוות וינטשו אותו בשדה הקרב, ויואב בן צרויה ממלא בשינוי אחר ההוראות וגורם למותו של אוריה יחד עם חיילים נוספים.
לאחר שאוריה מת דוד אוסף את בת שבע לביתו ומתחתן אִתה.
נתן הנביא הוכיח את דוד, באמצעות משל כבשת הרש, על הריגת אוריה ועל לקיחת בת שבע לאשה, ודוד מתוודה על חטאו, שב בתשובה ותשובתו מתקבלת.
עם זאת, הוא מקבל עונשים על חטאיו, בסגנון הענישה המקראית המקובלת "מידה כנגד מידה": .
עונשים אלו מתגשמים כאשר אמנון בנו בכורו, אונס את תמר אחותו, וכאשר בנו הנוסף אבשלום אחי תמר מאותה אם, נוקם את נקמתה ורוצח את אמנון.
שנים לאחר מכן אבשלום מורד באביו ועושה הפיכה שבמהלכה הוא מנסה להרוג את דוד, ואף שוכב עם פילגשיו של דוד ולבסוף נהרג בידי יואב שר צבאו של דוד.
הסיפור אינו מוזכר בספר דברי הימים, בו העורך בחר לא לחזור על מעשים שליליים של בית דוד עליהם סופר בספרי שמואל ומלכים.
בניגוד מובהק לעמדתו של המספר המקראי, המדגיש את חטאיו של דוד ואת העונשים שבאו עליו, בעיקר דרך דברי נתן הנביא בשמ"ב י"ב, בתלמוד הבבלי מובאת דעת יחד של רבי שמואל בר נחמני, לפיה "כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה".
לדבריו, בימי דוד נהגו כי "כל היוצא למלחמת בית דוד כותב גט כריתות לאשתו", כדי שאם לא יחזור מהמלחמה ויוכרז נעדר, לא תשב אשתו בעגינותה, ותוכל להינשא בשנית.
עם זאת, מובאות בחז"ל גם דעות חולקות, ואף רבי שמואל בר נחמני עצמו אומר במקום אחר שדוד "הקים עולה של תשובה", מה שמלמד שחטא.
במהלך מלוכתו של דוד מרד בו בנו אבשלום, והכריז על עצמו מלך.
באופן סמלי מספר המלווים את דוד בברחו מאבשלום זהה למספר הלוחמים שליוו את דוד בברחו משאול.
בהמשך הדרך דוד פוגש את חושי הארכי הנושא בתואר הרשמי רע המלך בשיירה: .
לאחר שהתחיל לרדת בשיפולי הר הזיתים, פגש דוד במפתיע בציבא, משרתו של מפיבושת, ואיתו צידה לשיירת המלך, לשאלת המלך היכן אדונו עונה ציבא כי הלה מעדיף להישאר בביתו בירושלים בתקווה שהעם יחזיר לו את מעמדו כיורש בית שאול.
ציבא מתגלה כאן כאיש ערמומי אך בעל ראייה לטווח ארוך - בשעה קשה שבה המלך בורח על נפשו הוא 'מהמר' שדוד ישוב לשלטון ויקיים את הבטחתו.
סיפור משני נוסף מתפתח בהמשך הדרך כששמעי בן גרא תקף באבנים וקללות את שיירת המלך ואת דוד עצמו בהאשמות קשות על חלקו בהשמדת בית שאול, דוד סירב להצעת אבישי בן צרויה להרוג את שמעי, והוא מקבל את ייסוריו באהבה ובהבנה מלאה שהם עונש מאת האלוהים.
עם זאת, דוד לא שכח ולא סלח לשמעי על מעשיו, אדרבה ההשפלה והבושה שספג משמעי בן גרא ליוו את דוד המלך לשארית חייו, ונשמר לו מקום מיוחד בצוואתו לשלמה: .
בעקבות עצה שקיבל מאחיתופל, בעל אבשלום את פילגשי דוד באוהל על גג הארמון, לעיני כל תושבי ירושלים.
רבי דוד בן זמרא ניסה ליישב את הבעיה המוסרית-דתית: "ואפשר לתרץ בדוחק כי אחיתופל היה יודע שהיו לדוד פלגשים בלא כתובה ובלא קידושין ועליהם יעץ אחיתופל שיבוא אבשלום, אבל לא על אותם שהיו בקידושין, כי לא יעלה על הדעת שהתיר לו".
בעצת חושי הארכי נערך אבשלום לקרב מכריע עם דוד.
חושי הארכי עדכן את דוד בתוכנית זו, תוך אזהרה שעליו לעבור את הירדן.
בעת שהותו במחניים מצטרפים אנשים נוספים למחנה דוד .
על רקע הגידול במספר חייליו, שבשלב זה כבר מנו כמה אלפים, נוקט דוד בטקטיקה התקפית, מחוץ לביצורי העיר ומחלק את צבאו לשלושה כוחות נפרדים: טקטיקה האופיינית ללחימה בשטח פתוח בה הצבאות חולקו למרכז ושני אגפים.
המקרא מוסר פרטים מועטים על מהלך הקרב, ככל הנראה צבא דוד שניסמך בעיקר על חיילים מקצועיים תקף ראשון במקום בגלעד שנקרא יער אפרים.
כתוצאה מההתקפה נשבר צבא אבשלום חלקו ברח משדה הקרב וחלקו נכנס אל תוך היער, שם נספו רוב ההרוגים המקרא מציין כי (הכוונה, כנראה, לחיות טרף ביער).
אבשלום ניסה לברוח ונלכד בעץ האלה, וכך תלוי בין שמים וארץ נותר חסר אונים ונתון לרחמי אויביו.
חייל שגילה את אבשלום סירב להרוג אותו ולהמרות את פי המלך אך דיווח ליואב על שאירע.
יואב לא נרתע ותוקע שלושה שבטים בלב אבשלום, אך מותיר אותו חי בלב האלה.
את המלאכה מסיימים עשרת נעריו.
עם מות אבשלום מפסיק יואב את הלחימה מתוך הבנה שאחרי מותו של אבשלום אין שום טעם בהמשך המלחמה.
כאשר אחימעץ הנרגש מגלה שדוד מתעניין בגורלו של אבשלום יותר מבגורל המלחמה הוא מאבד מעוז רוחו ומתחיל לגמגם בתשובתו.
יואב ממשיך ומסביר כי האבל על אבשלום שנערך ברשות הרבים וללא התחשבות בצבא הנאמנים גרם לתומכי דוד מפח נפש.
יואב מרחיק לכת וטוען, כי התנהגותו של דוד עלולה להבריח ממחנהו גם את הנאמנים לו ביותר.
דוד, למרות אבלו, אינו יכול להתעלם מן האמת שבדברי יואב: .
על פי הפסוקים, שנכתבו זמן מה לאחר האירועים, דוד הסיק מסקנות מבחירתו של אבשלום להתחיל את מרדו בחברון והבין כי מעמדו התערער בקרב בסיס כוחו המסורתי - שבט יהודה, על רקע זה בחר דוד לחזר אחרי שבט יהודה על חשבון שאר ישראל.
הפסוקים מציינים את הצלחת המהלך: .
הפרשן רלב"ג מעלה סיבה אחרת לפיטורי יואב: "או אולי התפעל על זה קצת התפעלות כנגד יואב בעבור הדברים הקשים שאמר לו על בכותו על אבשלום".
כאשר פרץ המרד בראשות ירבעם בן נבט שפיצל את ממלכת ישראל המאוחדת, חזרה ונאמרה קריאתו של שבע בן בכרי: .
בדרכו חזרה לירושלים ובטרם עבר את הירדן מערבה פגש דוד את שמעי בן גרא, שבשלב קודם, כאשר דוד ברח מירושלים, בחר להתקיף את המלך ונאמניו, וקרא לעברו: "צֵא צֵא אִישׁ הַדָּמִים, וְאִישׁ הַבְּלִיָּעַל" (שמואל ב', ט"ז, ז').
דוד, אשר גילה ראייה ארוכת טווח, העדיף להתרחק בשלב זה מנקמה ולהשקיע את עצמו בבניה מחדש של מלכותו שהייתה בצומת דרכים רגיש ביותר.
לפני שובו לירושלים מתפנה דוד לגמול טובה לברזילי הגלעדי מרוגלים שכלכל את דוד ואת צבאו בעת המרד.
דוד מציע לברזילי לשבת בירושלים ולקבל את צרכיו מאת המלך.
ברזילי, שהיה אז כבר בן 80, סירב והציע שבנו כִמהם יעבור עם דוד את הירדן, והוא שייהנה מטוב לבו של המלך.
הכרת הטוב של שושלת המלוכה למשפחת ברזילי נמשכה גם לאחר מותו, ודוד ציווה את שלמה לפני מותו כי בני ברזילי יהיו סמוכים על שולחנו - בצוואת דוד לשלמה הוא מבקש ממנו .
חז"ל ביקרו קשות את החלטתו של דוד: "אמר רב יהודה אמר רב: בשעה שאמר דוד למפיבשת 'אתה וציבא תחלקו את השדה', יצתה בת קול ואמרה לו: רחבעם וירבעם יחלקו את המלוכה.
אמר רב יהודה אמר רב: אילמלי לא קיבל דוד לשון הרע, לא נחלקה מלכות בית דוד ולא עבדו ישראל עבודה זרה ולא גלינו מארצנו".
רש"י דן בשאלה האם אסור היה לדוד לבוא עליהן, או שמא זו גזירה שקיבל על עצמו - מבלי לדון בגורל הנשים: "נחלקו רז"ל: מהם אמרו כי מותרות היו לו, אלא שכבש את יצרו מהן, תמורת מה שהשביע יצרו במה שהיה אסור לו מנע עתה יצרו ממה שהיה מותר לו.
לפי הדעה השנייה מאחר שאסור למי שאינו מלך לשאת אלמנתו של המלך אשת מלך שבא עליה אחר אסורה למלך.
מכל מקום, לפי שני הפירושים נהג דוד כשורה.
"מסע הפוקדים" של דוד נערך לקראת סוף מלכותו - עם סיום מסכת הכיבושים, כאשר ממלכתו משתרעת על פני התחום הגדול ביותר שהיה תחת שלטון עם ישראל אי-פעם.
דוד ציווה על שר צבאו יואב בן צרויה: , אבל הוא מגיע בדרום עד לנחל ארנון, ובצפון עד צפונית לבשן - "אֶרֶץ תַּחְתִּים, חָדְשִׁי", ונושק לחוף הים התיכון ולערים הפניקיות צור וצידון.
המפקד ארך תשעה חודשים ו-20 יום, ונועד למנות את מספר הלוחמים, או בלשון הכתוב: "אִישׁ חַיִל, שֹׁלֵף חֶרֶב", ולאחר תשעה חודשים התקבל הסיכום: "וַתְּהִי יִשְׂרָאֵל שְׁמֹנֶה מֵאוֹת אֶלֶף ...
לאחר ביצוע המפקד דוד חש כי חטא במעשהו.
לאחר שניחם ה' על העונש שהטיל על העם, הוא שלח את גד לצוות על דוד לעלות ולבנות מזבח בגורן ארונה היבוסי ( ואילך, ובמקבילה ב ואילך)
מסלולם של הפוקדים היה כדלקמן: מירושלים חצו את הירדן והגיעו לעבר הירדן, בהמשך ירדו לצפון מואב, אל ערוער שעל נחל ארנון - הגבול הדרומי של נחלת שבט ראובן.
משם עלו צפונה, חלפו על פני יעזר בנחלת שבט גד, פקדו את ערי הגלעד והגיעו ל"ארץ תחתים חודשי" - ארץ מצפון לבשן.
משם ירדו לדן ופנו מערבה לערי החוף צידון ו"מִבְצַר-צֹר", עברו על פני "ערי החוי והכנעני" וירדו דרומה לבאר שבע.
לפי ספר דברי הימים א' המפקד לא כלל את השבטים בנימין ולוי ().
לפי המקור האחרון מספר בני ישראל היה מיליון ומאה אלף.
בנוסף לספר התהילים המיוחס לדוד המלך, רבי משה טיראני (המבי"ט) מייחס גם את כתיבת פרק שירה לדוד המלך.
ורבי אליהו דיץ כתב בשער הספר "פי אליהו" שפרק שירה הוא חיבור משותף של דוד ובנו שלמה המלך.
בזקנתו, דוד סבל מקור שלא חלף, ויועציו ייעצו לו לקחת נערה שתחמם אותו.
לאחר חיפוש מובאת אליו אבישג השונמית.
חולשתו זו של דוד גורמת לבנו הרביעי, אדוניהו, לקשור קשר עם יואב בן צרויה ואביתר הכהן על מנת למלוך.
ניסיונו של אדוניהו סוכל על ידי בת שבע אשתו של דוד ועל ידי נתן הנביא אשר פונים אל דוד בדרישה שיודיע עוד בחייו מי יירש את כיסאו; דוד נענה לבקשתם וממליך תחתיו את שלמה – בנו מבת שבע.
בסוף ימיו מורה דוד לשלמה בקשות אחרונות: לשמור את חוקיו של אלהים, וכך תשמר מלכותו; להרוג את יואב בן צרויה; לעשות חסד עם בני ברזילי הגלעדי שסייע לו בזמן מרד אבשלום, ולהרוג את שמעי בן גרא שקילל אותו בזמן בריחתו מאבשלום.
דוד המלך נפטר בגיל 70. בספרים מלכים ודברי הימים מסופר עליו שמת בשיבה טובה, עושר וכבוד, לאחר שבנו שלמה נמשח למלך.
בתלמוד מסופר על שיחתו עם אלוהים אודות פטירתו, ועל פטירתו בחג השבועות.
על-פי המסורת מקום קבורתו הוא בעיר דוד ליד כפר סילואן, פטירתו מתוארת ב: " וַיִּשְׁכַּב דָּוִד עִם-אֲבֹתָיו; וַיִּקָּבֵר בְּעִיר דָּוִד".
מסורות אחרות (יהודיות, נוצריות ומוסלמיות) מזהות את קבר דוד בהר ציון.
מלבד גבורתו בקרב מול גוליית, מיוחסות לדוד רוח הקודש, מוזיקליות, וכתיבת שירה - ספר תהלים.
גם ספר עמוס מיחס לו מוזיקליות: "הַפֹּרְטִים עַל-פִּי הַנָּבֶל, כְּדָוִיד חָשְׁבוּ לָהֶם כְּלֵי-שִׁיר", והוא מכונה נעים זמירות ישראל.
במגילת התהילים הגדולה מיוחסת לו כתיבת שיר לכל יום בשנה לפי לוח השנה במגילות קומראן וכן לשבתות וחגים, ועוד אלפי שירים, ובסך הכל 4,050 מזמורים.
דוד המלך במסורת היהודית מסמל מעין "ברווזון מכוער" שמשפחתו איננה מקבלת אותו או מעניקה לו ביטחון, אך עבודתו את האלוהים קידמה אותו למלכות: .
דוד גם מסמל את היכולת לשוב בתשובה למרות חטאים כבדים.
תכונה דומיננטית אצל דוד היא תכונת הרחמנות והחמלה.
במדרש מסופר שקודם שנבחר דוד להיות מלך היה רועה צאן, וכאשר כבשה הייתה פצועה או חולה היה דוד סוחב אותה על כתפיו, ובשל תכונה זו נבחר להנהיג את ישראל.
מאוחר יותר מסופר שהוא הפך אהוב על העם בשל ענוותנותו ועממיותו.
כאשר גלה דוד מפני שאול שרדף אחריו התקבצו אליו "כל איש מצוק וכל מר נפש" ודוד היה להם למנהיג.
גם כאשר קילל אותו שמעי בן גרא וסקל אותו באבנים, השיב דוד לאבישי בן צרויה שרצה להורגו על ביזוי המלך "כה יקלל, כי ה' אמר לו קלל".
חז"ל בתלמוד מתארים אותו כמלך חכם, שעוסק בתורה בהתמדה רבה, וביום יושב על כס מלכותו ונענה לצורכי עם ישראל ואף פוסק להם בענייני הלכה.
עוד הוא מתואר שם כמלך שיוצא למלחמות על פי בקשת עם ישראל ורק לאחר אישור היועצים ואישור הסנהדרין ואלוהים באמצעות האורים ותומים.
הוגי דעות רבים ביהדות, חז"ל, הרמב"ם והמהר"ל מפראג, ראו בדוד המלך את המלך האידיאלי ואת תקומת בית דוד כסמל הגאולה העתידית.
על-פי המסורת, המשיח יהיה מזרע בית דוד.
משמעויות רבות לכך, כמו המנהג להוסיף בסוכות בנוסח ברכת המזון את המשפט: "הרחמן הוא יקים לנו את סוכת דוד הנופלת", כבקשה לבניין מלכות ישראל מחדש.
בשל מסורת זו, יוחס ישו הנוצרי כצאצא של בית דוד (אף שבאמונה הנוצרית המאוחרת יותר מקובל שלא היה לו אב אלא נולד מהאל האב על כן מיוחסת אמו, מרים, לבית דוד).
לפי יאיר זקוביץ, ישעיהו, בביטוי "חוטר מגזע ישי" המופיע בחזון אחרית הימים, מתייחס דווקא לישי ולא לדוד, כדי לבטא תקווה למשיח שיוצא משורש הנקי מחטא ולא להזכיר את דוד שחטא.
שמואל ייבין מגדיר את אישיותו של דוד כבעלת אמונה חזקה ורגשות דתיים עמוקים.
רגש דתי זה הוא שהביאו לידי מעשה של חסידות מופרזת בכמה ובכמה מקרים, שהבולט בהם הוא ההימנעות מפגיעה בשאול המלך הרודפו להמיתו, כמו גם הפגיעה שהוא פוגע בנער שמספר לו כי המית את שאול הגווע לפי בקשתו.
יש חוקרים מודרניים הרואים בדוד דוגמה לאוזורפ שלקח את השלטון בכח מהשושלת שקדמה לו.
לטענתם, חלק ניכר מסיפורי עליית דוד לשלטון, כמו גם תיאורו כמלך על פי נבואה והבטחה אלוהית, הם אפולוגיה שנועדה להצדיק את מרידתו בשליט החוקי ועלייתו לשלטון, כפי שהיה מקובל במזרח הקדום.
בנוסף, בקרב חוקרים רבים, רווחת הסברה כי סיפורי דוד מציגים מקרי מוות "נקיים" של מתנגדיו, כאשר למעשה הוא זה שהביא למותם.
הידידות העמוקה בין דוד ליהונתן ואהבתם זה לזה מתוארת בפסוקים אחדים, כגון
דברי דוד בקינתו על יהונתן:
על אהבת דוד ויהונתן נאמר במסכת אבות במסורת היהודית נכתב רבות על אהבה זו שהיא באמת ייחודית בעוצמתה בתנ"ך.
על אהבת דוד ויהונתן נאמר במסכת אבות, ה', ט"ז:
"כל אהבה התלויה בדבר - בטל דבר בטלה אהבה, וכל אהבה שאינה תלויה בדבר - אינה בטלה לעולם.
על פי הפרשנות המסורתית, אהבת דוד ויהונתן היא אהבה נפשית המשוללת כל בסיס מיני-גופני.
למשל כפי שמתבטא ב"שיר של רעי" שכתב דן בירן לזכרו של רעו-חברו סא"ל משה (סטמפל) פלס המוכר מאוד בביצוע הגבעטרון.
החל מימי הביניים בהדרגה החלו להופיע גם טקסטים הגותיים שונים לפיהם, בניגוד לעמדה האורתודוקסית, מערכת היחסים בין דוד ויהונתן הייתה רומנטית.
יש גם חוקרי מקרא שפרשנותם את הטקסט תומכת בכך, אם כי חוקרים אחרים מצדדים בפרשנות המסורתית.
החל מימיו של יוליוס ולהאוזן בסוף המאה התשע עשרה התבססה התפיסה במחקר לפיה מרבית הסיפורים על אודות דוד המופיעים בספר שמואל משקפים חיבורים עתיקים הכוללים תיעוד היסטורי אמין בעיקרו, וכי הם נכתבו בסמוך לזמנם של המאורעות המסופרים, בימי דוד או שלמה, גם אם עברו מאז אי אילו עריכות.
לביסוס השקפה זו הועלתה ההשערה שחיבורים אלה - שאין הסכמה על טיבם והיקפם המדויק - נכתבו במסגרת תקופה של "הארה", פרץ של אוריינות ופעילות ספרותית מטעם חצר המלוכה שהתחולל בימיו של שלמה, ולהשערה זו ניתן אישוש מן הכתובים.
אסכולות אחרות שהתפתחו במהלך החלק השני של המאה העשרים ערערו על הקונצנזוס אודות זמן חיבורם של סיפורי דוד ועל מהימנותם ההיסטורית.
היו חוקרי מקרא שהחלו לראות בהם יצירה ספרותית בדיונית מעיקרה שנכתבה בתקופות מאוחרות יותר, כמו תקופת יאשיהו ואף התקופה הפרסית.
מגמה זו הצטרפה למגמה מקבילה בארכאולוגיה, שקראה תיגר על הנחת קיומה של ממלכת ישראל המאוחדת כפי שהיא מתוארת במקרא כרקע לפעילותו של דוד, ועל השערת תקופת ההארה בימי שלמה.
מגמות אלו הביאו לתקופה, במהלך המאה ה־20, בה קיומו של דוד היה מוטל בספק מכיוון שלא היו ממצאים ארכאולוגיים חוץ-מקראיים המתייחסים לבית המלוכה המפואר שתואר במקרא.
גילוי מצבה ארמית בשנת 1993, בה יש אזכור מפורש ל"בית דוד" שם קץ, בעיני רוב החוקרים, למחלוקת על קיומו ההיסטורי של בית דוד, אולם נותרה מחלוקת לגבי מאפייניו, וכפועל יוצא, גם דמותו ההיסטורית של דוד והרקע לפעילותו שנויים במחלוקת.
בעוד שידוע על קיומן של ממלכות נפרדות ביהודה ובישראל החל מן המאה ה־9 לפנה"ס לכל הפחות, המחלוקת היא על מה היה בשלבים שקדמו לכך, לרבות תקופתו של דוד.
במאה ה־10 לפני הספירה מקובל שממלכת ישראל החלה את צעדיה כממלכה אזורית גדולה ומשמעותית, אולם ישנה מחלוקת האם מרכזה היה בירושלים בממלכה מאוחדת עליה מלך דוד, או שמא בשכם הצפונית, כך שממלכת ישראל הייתה הממלכה הדומיננטית והגדולה, וממלכתו של דוד צנועה וקטנה יותר.
ויכוח שנותר בעינו נוגע גם למפעלי הכיבוש המיוחסים במקרא לדוד, ומפעלי הבנייה המיוחסים לשלמה אחריו, ולשאלה האם אכן בוצעו על־ידם, שכן תיארוך מפעלי הבנייה העיקריים בארץ ישראל בראשית האלף הראשון לפנה"ס עדיין שנוי במחלוקת.
יש המקדימים אותו לימי שלמה ויש המאחרים אותו לימי עמרי.
אין בנמצא ממצאים ארכאולוגיים המתייחסים ישירות למתואר על דוד.
ישנם ממצאים של בנייה ממלכתית נרחבת המיוחסת על ידי חלק מהחוקרים לתקופת דוד או שלמה, אולם לפי חוקרים אחרים מקורם של הממצאים בתקופת אחאב המאוחרת יותר.
בנוסף, לאור מכלול הממצאים הארכאולגים מאזור ממלכת יהודה יש המפקפקים בקיומה של ממלכת דוד ושלמה המאוחדת והגדולה כפי שהיא מתוארת במקרא.
להלן סקירה של מספר ממצאים הנקשרים לאותה תקופה על פי חלק מהחוקרים:
היישוב המבוצר היחיד מתקופת דוד הוא ח'ירבת קייאפה (מבצר האלה) שזוהה על פי החופר יוסף גרפינקל כשעריים המקראית.
יישוב זה תוארך באמצעות תיארוך פחמן-14 למחצית האחרונה של המאה ה-11 לפנה"ס ולשליש הראשון של המאה ה-10 לפני הספירה, תקופת דוד בכרונולוגיה המקראית, והוא זוהה כיישוב עברי על פי היעדר עצמות חזיר, מציאת אוסטרקון בשפה העברית ושיקולים נוספים.
הביצורים של יישוב זה יש בהם כדי להעיד על חוזקה של הממלכה שבנתה אותו.
מציאת מבנה האבן הגדול בעיר דוד אשר ראשיתו בתקופה הכנענית-יבוסית, אולם הוא עמד על כנו עד לחורבן ירושלים עם חורבן ממלכת יהודה.
אילת מזר הציעה לזהותו עם הארמון של מלך דוד המתואר במקרא, אולם חוקרים אחרים מסרבים לקבל את זיהוי זה ומצביעים על פגמים בקביעתו.
כתובת תל דן המתוארכת בין המאה ה-9 לפנה"ס למאה ה-8 לפנה"ס בה מופיע השם "בית דוד" לתיאור בית המלכות ביהודה, מצביעה על קיומו של אדם בשם "דוד", שייסד את בית המלוכה ביהודה או לכל הפחות שזו מיוחסת אליו בזמן כתיבת הכתובת.
מצבת מישע מזכירה את "אראל דודה" אשר נפל בשבי מישע והובל בתהלוכת ניצחון וייתכן שמדובר בלוחם מבית דוד, או בחפץ פולחני שיוחס לו.
ההיסטוריון וחוקר המקרא קנת קיטצ'ן גורס כי בכתובת של שושנק הראשון (המזוהה עם שישק מלך מצרים המקראי) מופיע שמו של דוד.
בכתובת נאמר כי שושנק פשט על מקומות יישוב בארץ ישראל בשנת 925 לפנה"ס, וביניהם "רמת דוד" שבנגב, בדרום יהודה, שם לפי הסיפור המקראי מצא דוד מקלט משאול.
מאידך, פרשנות זו אינה וודאית, כיוון שהכתובת פגומה.
תועי מלך חמת, שמוזכר בתנ"ך כמי שכרת ברית עם דוד (), מזוהה במחקר הארכאולוגי עם המלך החתי תאיתה, שטקסטים ואורתוסטטים שלו נתגלו בחמה ובחלב.
לפי המחקר האקדמי של המקרא ושל תקופת המקרא, ספרי יהושע עד מלכים הם בעיקרם חלק מן ההיסטוריה הדויטרונומיסטית שמקובל להניח כי נכתבה בימי המלך יאשיהו במאה ה-7 לפנה"ס, וגם ספר שמואל מבוסס עליה.
אשר למהימנות ההיסטורית של מסורות ספר שמואל, כולל המסורות על דוד ומלכותו, המחקר מטיל ספק בקיומה אי פעם של ממלכה כלל-ישראלית ("הממלכה המאוחדת"), ולפיכך לא ניתן לדעת דבר ברור אודות המסורות על דוד.
האסכולה המינימליסטית בחקר המקרא אף הכחישה את עצם קיומם של דוד ושלמה כדמויות היסטוריות, אולם גילויה בשנת 1993 של כתובת קדומה בתל דן הוכיח את היות דוד המלך דמות היסטורית ממשית, מייסד ממלכת יהודה, אותה כינו העמים השכנים לה "בית דוד".
דמותו של דוד מתוארת באמנות היהודית והערבית כבר בתקופה הרומית.
לעיתים תיאור דוד כנגן יוצר הקבלה והשפעה מתאור דמותו של אורפאוס.
באמנות הרנסאנס תואר דוד על ידי אמנים רבים ביניהם מיכלאנג'לו, דונטלו וורוקיו.
בתקופת הבארוק ידוע פסלו של ברניני.
במאה ה-15 החלו יצרני קלפים צרפתיים לייחס לדוד את דמותו של המלך על קלף העלה.
דמותו של דוד הייתה מקור השראה לכתיבת מוזיקה קלאסית.
"אבשלום בני" "Absalon fili mi" מוטט לקינת דוד על אבשלום מאת ז'וסקן דה פרה.
Planxit autem David מוטט לקינת דוד על שאול ויהונתן מאת ז'וסקן דה פרה.
"אבשלום בני" "Fili mi Absalon" מוטט לקינת דוד על אבשלום מאת היינריך שיץ.
דוד הוא דמות ראשית באורטוריה "שאול" מאת גאורג פרידריך הנדל.
"המלך דוד" (Le roi David), אורטוריה מאת ארתור הונגר.
"הכתרתו של דוד", אורטוריה מאת יוהאן וילהלם קורנליוס פון קניגסלב אותה כתב בשנת 1785 והאורטוריה "קינת דוד על החרמון" אותה כתב בשנת 1793.
דוד מוזכר גם במוזיקה מודרנית, למשל בהללויה של לאונרד כהן, ב-"Dead" של הפיקסיז, ב-"Mad About You" של סטינג וב-"Flash of the Blade" של איירון מיידן.
חוץ מספרו של דוד, תהילים, שהפך פופולרי בקרב רבים, ספרים ושירים רבים עסקו בדוד, בהם:
יוסף האפרתי מטרופלוביץ - מלוכת שאול - מחזה המבוסס על ספר שמואל
שלום הכהן - ניר דוד - אפוס על חיי דוד
משה שמיר - כבשת הרש
ג'וזף הלר - אלוהים יודע (דוד בימיו האחרונים מהרהר בחייו שחלפו)
יעקב שבתאי - כתר בראש (מחזה על מאבק הירושה של דוד)
שחר פנקס - הבא אחריו (מחזה פוליטי העוסק בימיו האחרונים של דוד)
שטפן היים - דוח המלך דוד, אלגוריה על הקומוניזם המציגה את איתן האזרחי כהיסטוריון חצר הנשכר בידי שלמה כדי לטשטש את פשעי אביו.
יעקב פרידמן (מיידיש בנימין טנא) - המלך נוטה למות
ברוס ברספורד - סרט הקולנוע המלך דוד בכיכובו של ריצ'רד גיר
ירון כפכפי - המחזמר "דוד"
אהוד בנאי - דוד ושאול (שיר געגועים)
בת-שבע אהרוני - איש חייל ואגדה
אריה בן-אהרן - בעקבות משיחך
נעמי שמר - הגשש החיוור - למה צחקה מיכל
עקיבא נוף - מים לדוד המלך (בביצוע הגשש החיוור)
אביהו מדינה ויהודה בדיחי - כינור דוד
יוכי ברנדס - מלכים ג'
כוורת - גָּלְיָת - שיר אודות מלחמת דוד וגוליית
יהונתן גפן - "אוריה החיתי" (בביצוע שולה חן)
על פי המסופר במגילת רות, היה דוד נינם של בעז ורות המואבייה - גיורת צדק שעל שמה נקראת המגילה.
ישי, נכדם דרך אביו עובד, היה אביו של דוד ושמה של אמו לא נזכר במקרא, אך על פי חז"ל, שמה היה נצבת בת עדאל:
אפרת מוזכרת לראשונה בתנ"ך כאשתו של כלב בן חצרון.
בבית לחם היה אזור פולחני שאליו הגיע שמואל הנביא לזבוח זבח.
גם שמואל נחשב כבן למשפחה אפרתית אך כאן הכוונה משפחה 'חשובה'.
על פי נבואת הנביא מיכה, המושל העתיד להגיע יבוא ממשפחת אפרת מבית לחם.
בניו של דוד שנולדו בחברון: הבכור אמנון לאחינועם היזרעאלית; השני כלאב (או דניאל) לאביגיל הכרמלית; השלישי אבשלום בן מעכה בת תלמי מלך גשור; הרביעי אדוניה בן חגית; החמישי שפטיה בן אביטל; השישי יתרעם לעגלה אשתו.
ובירושלים נולדו לו: שמוע, שובב, נתן ושלמה מבת-שבע (בת שוע, דברי הימים א ג,ה); יבחר, אלישוע, נגה, נפג, יפיע, אלישמע, אלידע, אליפלט ותמר.
האמונה כי המשיח יהיה מצאצאי דוד המלך, נרמזת בברכת יעקב לבנו יהודה: "לא יסור 'שבט' מיהודה".
על כך הוסיף הרמב"ן בפירושו למקרא כי מלכי בית חשמונאי נענשו, והופסקה שושלת המלכות שלהם, משום שנטלו לעצמם את המלוכה אף שלא היו מזרע דוד.
בתלמוד ובספר הזוהר נכתבה האימרה המפורסמת (שאף הפכה לשיר-עם יהודי): "דוד מלך ישראל חי וקיים".
גם בימינו קיימות משפחות המחזיקות בספרי יוחסין עד דוד המלך, דרך ראשי הגלות שבבבל, ומאמינות כי אולי מתוכן יצמח המלך העתידי.
ידועות כ-10 משפחות כאלה, בהן משפחות דיין (נשיא) מארם צובא, דנינו, פרץ, אברבנאל, שאלתיאל, דון-יחיא, פינטו, וחרל"פ.
משפחות אשכנזיות ובפרט שושלות רבניות מתייחסות לדוד המלך דרך יוחסין המתועד בספר מגיני שלמה, בו הרב יהושע העשיל צאצאו של רש"י ורבנו תם מתאר את שרשרת היוחסין שלו עד רבי יוחנן הסנדלר ומשם לפי התלמוד, עד לבית דוד.
הרב אפרים זלמן מרגליות כתב ספר (שלשלת היוחסין) שבו הוא מייחס את הרמ"א וכן משפחות רבניות אחרות למגיני שלמה ולרש"י וכך גם הם מחוברים לשושלת זו (תוספות יום טוב, הטורי זהב והשפתי כהן ועוד).
למשפחת מרגליות היו קשרי משפחה מסועפים עם משפחות רבניות אחרות (חריף, רוקח ועוד).
רבי יהודה הנשיא, נשיא הסנהדרין ועורך המשנה, היה לפי המסורת מצאצאי דוד (מבנו שפטיה בן אביטל).
על פי הפרשנות הנוצרית לאילן ישי ועל פי תיאור אילן היוחסין של ישו בחלק מספרי הבשורה, ישו הוא נצר לבית דוד; על כן, בין סיבות נוספות, הוא נתפס על ידי הנוצרים כמשיח, ומחליפו של עם ישראל לאחר שיחטאו בהכרח, ובעקבות זאת האמונה תתפוס את מקומה של קיום מצוות התורה.
בלוגיקה ובמתמטיקה, דוגמה נגדית היא שיטה להפרכה של טענות על ידי שימוש במבנה לוגי זהה של טענות ומסקנות עם תוכן אחר שמציג בכך את אי-התקפות של אותו מבנה משותף.
שיטה זו מטפלת בטענות כלליות; כלומר, טענות העוסקות באיבריה של קבוצה כלשהי, ומראה כי קיים לפחות מקרה פרטי אחד שבו הטענה אינה נכונה.
די במקרה פרטי אחד זה, הקרוי "דוגמה נגדית", כדי להפריך את הטענה.
להמחשה, בעבר חשבו שכל מספר שבנוי רק מהספרה 3, אך ספרת האחדות שלו היא 1, הוא מספר ראשוני.
טענה זו אכן הייתה נכונה עבור מקרים פרטיים רבים: 31, 331, 3,331 וכו', אולם עם כניסת המחשב לבדיקת ראשוניות של המספרים, התברר כי המספר 333,333,331 הוא מכפלה של 17 ו-19,607,843, ולכן אינו ראשוני.
המספר 333,333,331 מהווה דוגמה נגדית לַכלל שצוין, ובכך מפריך אותו.
דוגמה ידועה לשימוש בדוגמה נגדית זו ההפרכה של השערת אוילר.
פשטות או מינימליות של דוגמה נגדית
מבחינה לוגית, אין העדפה לדוגמה נגדית אחת על פני אחרת, אולם מבחינה אסתטית (ובפרט, אסתטיקה מתמטית) ופדגוגית, יש העדפה לדוגמה נגדית פשוטה ככל הניתן.
לדוגמה, יש אינסוף דוגמאות נגדיות לטענה "אם שלושה מספרים הם זרים (אין מספר גדול מ-1 שמחלק את שלושתם), אז הם זרים בזוגות (כלומר, לכל שניים אין מספר גדול מ-1 שמחלק את שניהם)".
אולם מבין כל הדוגמאות הנגדיות עדיפה זו ה"מינימלית" (זו שמערבת את המספרים הכי קטנים).
לבניית הדוגמה המינימלית, נחוצים שני המספרים הקטנים ביותר שאינם זרים, כלומר 2 ו-4, ומספר שלישי מינימלי שזר לשניהם, במקרה זה, 1, ליצירת השלשה (1,2,4).
דּוֹגְמָה (מיוונית Δόγμα – דעה) היא אמונה, דוקטרינה או עיקרון שדוגל בהם ארגון דתי או אחר.
הדוגמה נחשבת בעלת סמכות שאין לערער עליה, גם בלא שהוּכחה לוגית או אחרת.
המושג הופיע לראשונה ביוון העתיקה כאשר פילוסופים "חיוביים" כונו דוגמטיקנים, להבדילם מפילוסופים ספקניים, שהטילו ספק בדברים וניסו להתמודד עם ספק זה.
הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט כינה בשם "דוגמה" פילוסופיה מטאפיזית העוסקת בעניינים החורגים מתחום הניסיון, כגון אלוהים או אלמוות.
פילוסופיה זו מחזיקה באמיתות שלא ניתן להוכיחן בעזרת התבונה.
ישנם צדדים דומים בין הדוגמה לבין מערכת האקסיומות המשמשת כנקודת התחלה לאנליזה לוגית.
אקסיומות נחשבות כהנחות נתונות מראש, כך שכל ויכוח לגביהן ייראה בלתי אפשרי (כל עוד אין ביניהן סתירה פנימית).
דוגמות אף הן בסיסיות (למשל, הדוגמה המניחה את קיומו של האל), אך הן הולכות מעבר לכך, וכוללות אף את המסקנות הרחבות בשדה המחשבה הדתי (למשל, האל ברא את היקום).
כאמור, דוגמה בכלל והדוגמה הדתית בפרט אינן מבוססות על הלוגיקה אלא על אמונה.
הציבור המחזיק בדוגמה מסוימת נוהג כך בשל אמונתו המלאה בקובעי הדוגמה, בסמכותם המלאה לקובעה ובאי-יכולתם לטעות בקביעתה.
הם גם מאמינים שאל להם להרהר בתקפות הדוגמה גם אם היא מנוגדת להיגיון.
מכאן נובעת הסכנה שבדוגמות ובדוגמטיות – השתעבדות לסמכות מסוימת, הגבלת חירות הוויכוח וחופש הדעה, מניעת יוזמה ואיסור דעות סותרות (במקום להתמודד עימן בנימוקים לוגיים).
דוגמות מצויות בדתות כגון הנצרות, האסלאם והיהדות, והן חשבות לעיקרי אמונה אשר כל מאמין חייב להחזיק בהם.
המונח "דוגמה" מוצמד להנחות שלדעת המחזיקים בהן הן כה בסיסיות עד אשר ערעור עליהן משמעותו כי המערער איבד את אמונתו הדתית והפך לכופר בעיקר.
אפשר להבחין בין דוגמה ובין הנחה תאולוגית אחרת, בכך שאת ההנחה התאולוגית אפשר להבהיר או לשפר את ניסוחה, ואילו סטייה מן הדוגמה עלולה להביא לגירוש מן הקהילה הדתית, נידוי הסוטה, ולענישה.
בכנסייה הקתולית הדוגמות הן עיקרי אמונה והן מסתמכות על ההתגלות האלוהית ומקורן בכתבי הקודש ובמסורת הכנסייה.
הכנסייה היא שקובעת את הדוגמות ומורה אותן למאמינים.
הכרזת הדוגמה היא תפקידו הבלעדי של האפיפיור, ולפי החלטת ועידת הוותיקן מ-1870 הכרזה זו היא חסינת טעות (אותה ועידה החליטה שהאפיפיור אינו טועה ואינו יכול לטעות היות שדבריו הם דברי האל עצמו).
רק עיקרי הדת נחשבים לדוגמה, ואילו טקסי הפולחן ונְהגיו אינם בחזקת דוגמה.
בכנסייה הפרוטסטנטית הדוגמה מסתמכת על כתבי הקודש בלבד וטוענת שכל הנאמר בכתבי קודש אלו הוא אמת מוחלטת.
ביהדות הרבנית – קשה לראות בשלושה עשר העיקרים של הרמב"ם מערכת של דוגמות מאחר שהרמב"ם הציג הוכחות לוגיות לרובן.
אף מעמדה של המערכת אינו מגיע למעמדן של הדוגמות בנצרות הקתולית, ולרוב הן אינן מוכרות בנוסח שכתב הרמב"ם.
כמו כן רבנים אחרים הציגו עיקרי אמונה שונים.
אמונות לא דתיות רבות מתוארות כדוגמות, לרוב בשדה הפוליטיקה או הפילוסופיה.
המונח "דוגמטיות" נושא מטען שלילי ולפיו האדם או הארגון שמיוחס לו המונח פועל מבלי לחשוב, לפי מערכת של כללים שנקבעו מראש ובאופן קונפורמי.
החשיבה הדוגמטית חורגת מתחום הדת ויכולה להימצא גם בתחומים אחרים כגון המדעים.
אחת הביקורת של קאנט על ההוגים הרציונליסטים מהעת החדשה היא שהחשיבה הדדוקטיבית שלהם תמיד נופלת לדוגמטיות שממנה הם שאפו להשתחרר.
דוֹגמה הוא סרט קולנוע משנת 1999 בבימויו של קווין סמית' ובכיכובם של לינדה פיורנטינו, אלן ריקמן, מאט דיימון, בן אפלק, ג'ורג' קרלין, סלמה הייק, כריס רוק, ג'ייסון מיוז, וכוכבי קולנוע רבים.
דוגמה הוא סרטו הרביעי של קווין סמית'.
הוא סרט פילוסופי במסווה של קומדיה.
בניגוד לסרטיו הקודמים של סמית', אשר העלו תהיות הנוגעות באופיים של בני האדם, הסרט הנוכחי מעלה בעיקר תהיות בנושא דת.
בסרט מופיעות גם דמויות הקשורות לסרטים אחרים שביים.
שני מלאכים שגורשו מגן עדן (דיימון ואפלק) מוגלים לכדור הארץ.
הם מוצאים פרצה בדוֹגמה הקתולית שבעזרתה הם רוצים לחזור לגן העדן (על ידי כניסתם לכנסייה הגואלת את כל מי שנכנס אליה).
הבעיה היא שאם הם יצליחו, יתברר שאלוהים טעה.
כיוון שזה בלתי אפשרי שהוא יטעה, הצלחתם תגרום להרס סדרי היקום והיקום יחדל מלהתקיים.
כדי לעצור את שני המלאכים מלנצל את הפרצה, השרף מטטרון – קול האלוהים (אלן ריקמן) – שולח את בת'אני (לינדה פיורנטינו) לעצרם, כי היא הנצר האחרון למשפחתו של ישו.
הוא מצרף אליה את ג'יי (ג'ייסון מיוז) ובוב השקט (קווין סמית').
הסכנה ברורה מאוד כיוון שאלוהים נעדר, ואף אחד אינו יודע היכן הוא.
לעזרת בת'אני, ג'יי ובוב השקט, שולח השרף גם את רופוס (כריס רוק), השליח ה-13, ואליהם מצטרפת גם מוזה (סלמה הייק).
החבורה צריכה להתמודד בנוסף למלאכים, גם עם הרשויות, עם סירובה של בת'אני להאמין במצב, עם חוסר הרצון של ג'יי ובוב השקט לעזור, עם שליחים מהגיהנום ואפילו עם התנגדות הכנסייה (עם ג'ורג' קרלין בתפקיד הקרדינל של ניו-ג'רזי) לעזור להם.
לקראת יציאת הסרט מספר נוצרים קתולים יצאו כנגדו, בטענה כי מדובר בחילול הקודש.
סמית', נוצרי קתולי בעצמו אשר טען כי לא ביקש להעביר ביקורת על הנצרות בסרטו זה, שם ללעג את הביקורת ויצא להפגין בעצמו תחת שם בדוי, ואף התראיין לערוץ חדשות מקומי בבקרו את הסרט.
בנובמבר 2024 קווין סמית' הודיע על עבודה על סרט המשך לסרט.
הוא צפוי להחזיר את בן אפלק ומאט דיימון בתפקידים של המלאכים הנופלים, ברטלבי ולוקי.
סמית' מתכנן שהשתתפותם תהיה מעבר ל"הופעת קמע".
דוגמנות היא מקצוע שהעוסקים והעוסקות בו מסייעים לשיווק מוצרים ולפרסומם, תוך ניצול מראה ייחודי שלהם.
ארבעת התחומים העיקריים של הדוגמנות הם:
דוגמנות מסלול - דוגמנים המופיעים בתצוגות אופנה ומציגים בגדים בעיצובים חדשים.
הערים מילאנו שבאיטליה ופריז שבצרפת נחשבות למרכזי דוגמנות המסלול.
דוגמנות מגזינים - צילום בסטילס למגזיני אופנה, לשם הצגת בגדים חדשים.
דוגמנות פרסום - צילום לפרסומת בעיתונות, בטלוויזיה ובקולנוע.
לעיתים מופיעים הדוגמנים או הדוגמניות כשלגופם רק בגדי ים או הלבשה תחתונה, ולעיתים אף בעירום חלקי או מלא.
המוצרים המפורסמים אינם בהכרח בגדים - בפרסום משתמשים בדוגמנים ובדוגמניות לשיווק מגוון מוצרים נרחב, בהם בשמים, אביזרי אלקטרוניקה, מכוניות ומזון.
דוגמנות אמנותית (מודל) היא ציור, צילום או פיסול של דוגמנית או דוגמן לצורכי אמנות או לימוד אמנות.
בתחום זה מקובל גם ציור, צילום ופיסול של מודל עירום, בו הדוגמנית או הדוגמן מופיעים בעירום חלקי או מלא.
פופולרי באומנות אבל קורה גם בעולם האופנה.
עבודתם של דוגמנים ודוגמניות נעשית בדרך כלל באמצעות סוכנות המתווכת ביניהם ובין הנזקקים לשירותיהם.
להמחשת כישוריו של דוגמן, ובפרט להמחשת כישוריו של מי שטרם עסק במקצוע זה ורוצה לחדור אליו, משמש הבּוּק - אוסף צילומי דוגמנות אישיים.
נשים וגברים עוסקים במקצוע, אך נשים דומיננטיות בו יותר, בפרט בדוגמנות מסלול ובדוגמנות מגזיני אופנה.
דוגמניות-על משתכרות יותר מדוגמנים בסטטוס דומה, ככל הנראה עקב הנחה שיכולת המשיכה שלהן כלפי לקוחות גברים גדולה מיכולת המשיכה של דוגמנים גברים כלפי הנשים הלקוחות.
בנוסף לדוגמנים ודוגמניות העוסקים במקצוע זה כעיסוק בלעדי או עיקרי, עוסקים בו גם שחקנים, זמרים, ספורטאים ומפורסמים אחרים.
דוגמה לכך הוא ראש ממשלת ישראל לשעבר יאיר לפיד, שהעניק בשנת 2004 שירותי דוגמנות לפרסומות של בנק הפועלים, או הכדורגלן הבריטי דייוויד בקהאם.
העיסוק בדוגמנות מהווה לעיתים קרש קפיצה לעולם הבידור, ודוגמניות הופכות לשחקניות פופולריות או למגישות של תוכניות טלוויזיה (לדוגמה: יעל בר-זוהר ומירי בוהדנה).
לדוגמה, בקי גריפין הפכה מכתבת ספורט לדוגמנית, והזמרת רוני (סופרסטאר) דואני דגמנה בגדי ים.
הפרסום והזוהר הנלווים למקצוע הדוגמנות הפכו עיסוק זה למשאת נפשם של צעירים וצעירות רבים.
לעיתים מלווה העבודה בדוגמנות בתופעות כגון אנורקסיה, שימוש בסמים ואף ניצול מיני.
בגלל תופעות אלו נמתחה ביקורת כלפי התעשייה זו, בייחוד מצד חוגים פמיניסטיים.
עמדה פמיניסטית נוספת המבקרת את הדוגמנות גורסת כי עצם קיום המקצוע נובע מיחס מחפיץ כלפי גופן של נשים המשמר את דיכויין במסגרת של "מודל יופי" קבוע, שאינו מכיל את מראיהן של מרבית הנשים (בגלל פרמטרים כגיל ומשקל).
חוגים דתיים רואים בתצלומי דוגמניות חריגה מגדר הצניעות, בפרט כאשר מדובר בדוגמניות בבגדי ים.
במיוחד מופנית מחאתם כנגד תצלומי דוגמניות המופיעים בשלטי חוצות.
ביטויי זלזול בעבודתן של דוגמניות משתקפים בכינוי "קולבית" לדוגמנית מסלול, ובכינוי "דוגמגישה" לדוגמנית שהפכה גם למגישת תוכניות טלוויזיה או רדיו.
בשנת 2012, נחקק בישראל, חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות, התשע"ב-2012 האוסר הפקה והצגה של פרסומת שבה מופיע דוגמן בתת-משקל, בהתאם לחישוב מדד מסת גוף.
בנוסף, אם נעשה שימוש בעריכה גרפית לשם הצרת היקפי הגוף של אדם המוצג בפרסומת, יש לכלול בפרסומת הבהרה המציינת זאת.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2013.