tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר נכלל באלבום "אמצע הדרך" שיצא לאור בשנת 1984. הוא הוצע תחילה על די גברי מזור לירדנה ארזי, אך זו לא רצתה להקליטו.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת התשמ"ד (1984) של רשת ג' ובמצעד של גלי צה"ל הגיע השיר למקום השני.
השיר מדבר על הפרדס, שהיה בעבר מקום מפגש עבור זוגות אוהבים.
בפטיסט היא סדרת טלוויזיה בריטית, ספין אוף של סדרת הדרמה "הנעדר" עם הדמות המרכזית של הבלש הצרפתי ז'וליאן בפטיסט, בגילומו של צ'קי קריו.
חברת Two Brothers Pictures הפיקה את הסדרה, וההפצה הבינלאומית נעשתה בידי חברת All3Media.
הסדרה שודרה בערוץ BBC One בפברואר 2019. כותבי הסדרה, התסריטאים ג'ק והארי ויליאמס, כתבו גם את התסריט של הסדרה "הנעדר".
הסדרה משתמשת באחת הדמויות המרכזיות מסדרת הטלוויזיה "הנעדר", הבלש ז'וליאן בפטיסט בגילומו של צ'קי קריו.
אשתו של בפטיסט ובתו מגולמים על ידי אותן שחקניות שהופיעו בסדרה "הנעדר".
כל שאר השחקנים והדמויות בסדרה הם חדשים בסיפור העלילה הזה.
אחר שעבר ניתוח להסרת גידול במוחו, ז'וליאן בפטיסט טוען שהוא אינו האיש שהיה.
הבוס שלו משכנע אותו לעזור למשטרת הולנד בחיפוש אחר עובדת מין נעדרת באמסטרדם.
בפטיסט פוגש את אדוארד (טום הולנדר) הדוד של הנערה הנעדרת.
אבל לא הכל כפי שהוא נראה עם אדוארד.
בהמשך הוא פוגש את קים פוגל (טליסיה גרסיה) שהיה לה בעבר קשר לפושע קונסטנטין (Alec Secăreanu), ממוצא רומני שנראה בתחילת הסדרה רוצח אדם ומבתר את גופתו.
צ'קי קריו – ז'וליאן בפטיסט
טום הולנדר – אדוארד סטרטון
ג'סיקה ריין – ג'נבייב טיילור
טליסה גרסיה – קים פוגל (בעבר דרגומיר זלינקו)
אנסטסיה היל – סיליה בפטיסט
אנה פרוחניאק – נטלי רוז
ברברה סראפיאן – מרתה הורצ'נר
בוריס ואן סוורן – נילס הורצ'נר
באפריל 2018 הכריזו ב-BBC על הפקת סדרת ספין אוף לסדרה המצליחה "הנעדר", שנועדה לשידור ב-2019.
עיקר העלילה מתרחשת באמסטרדם שבהולנד.
חלק מצילומי החוץ נערכו שם, אבל צילומים אחרים נערכו באנטוורפן ובגנט שבבלגיה.
סצנות אחדות צולמו בדיל, קינגסטון, רמסגייט וסנדוויץ' שבמחוז קנט באנגליה.
סצנות בבתי קפה צולמו באמסטרדם.
בפנים (בספרדית: Vis a vis (תרגום מילולי: פנים אל פנים), באנגלית: Locked Up) היא סדרת דרמה מותחן ופשע ספרדית של היוצרים אלכס פינה, דניאל אסיחה, איוואן אסקובר ואסתר מרטינס לובאט.
הסדרה שודרה החל מ-20 באפריל 2015, בספרד בערוץ הספרדי Antena 3. לאחר מכן נרכשה ועלתה ב-23 באפריל 2018, ברשת השידור פוקס ספרד ועד לסיומה ב-4 באפריל 2019 לאחר 4 עונות ו-40 פרקים, וקיימת לה סדרה בת שנקראת "בפנים: נווה מדבר".
הסדרה עצמה מתמקדת באישה צעירה אשר נשלחת לכלא ומנסה לשרוד "בפנים".
בחודש מאי 2019, הכריזו השחקניות הראשיות מגי סיוונטוס ונג'ווה נימרי, שהסדרה בת: "בפנים: נווה מדבר" תעלה לשידור ב-20 באפריל 2020.
בישראל, הסדרה עלתה לשידור בשנת 2019, דרך השירות של נטפליקס.
מאקרנה פריירו היא אישה צעירה ונאיבית אשר מנהלת רומן עם הבוס שלה, בעוד שהוא מנצל את ההתאהבות שלה בו ומבקש ממנה לבצע עבורו מניפולציות חשבונאיות מכורח תפקידה.
תופסים אותה במעשה והיא מואשמת בארבע עבירות מס שונות, כתוצאה מכך היא נכלאת בכלא קרוז דל סור כאמצעי זהירות ונדרשת לשלם דמי ערבות בגובה אבסורדי כדי לצאת מהכלא.
בכלא, מאקרנה מבינה במהרה שכדי לשרוד את התקופה בכלא אם תורשע במשפט, היא תצטרך לפתח חוסן נפשי, להתגבר על הקשיים ולהתעקש על הדברים שחשובים לה, גם כשהמחיר כבד.
במהלך שהותה, מקרנה מכירה אויבות מרות לצד חברות טובות.
כדי לשלם את הערבות, המשפחה של מאקרנה מתערבת בפשע ישן כדי למצוא סכום כסף של כ-9 מיליון יורו שלפי השמועות נגנב בידי אחת העצירות בכלא.
ביומה הראשון שם, מאקרנה מתחברת לעצירה זו אך בבוקר למחרת העצירה נמצאת מתה, כשלפי החשד נרצחה בידי עצירות אחרות בקרוז דל סור.
מקארנה פרייריו מולינה (מגי סיוונטוס) (עונות 2-1; ראשי, עונות 4-3; אורחת) - הפרוטגוניסטית הראשית של הסדרה, קיבלה 7 שנות מאסר בשל העלמת מיסים וגניבת כסף מהחברה שבה עבדה בשביל בן זוגה שהיה גם הבוס שלה שסידר אותה וברח עם הכסף.
גילתה שהיא בהריון בכלא ועברה הפלה על ידי סולמה.
סולמה זאהיר (נג'ווה נימרי) - ידועת כ"מלכת הכלא" בשל הרקורד הפלילי שלה הפעילויות הבלתי חוקיות שלה בתוך הכלא.
יריבתה העיקרית של מקרנה וקיבלה מאסר עולם.
שריי ורגאס דה חסוס (אלבה פלורס) - אסירה צוענייה ו, נכנסה לכלא על תקיפה וקיבלה 4 שנות מאסר.
בת ברית של סולמה וחברתה הטובה ביותר.
ורגאס היא שנאלצת להתחתן עם גבר מחוץ לכלא על ידי לחץ מצד משפחתה.
אסטפניה קבילה ("מתולתלת") (ברטה ואסקז) - נכנסה לכלא על גניבת רכב וקיבלה 4 שנות מאסר.
בת הזוג של מקרנה בכלא ובת זוגה לשעבר של שריי.
אנה בלן "אנאבל" וילארוץ' גרסס (אינמה קואבס) (עונות 3-1; ראשי, עונה 4; אורחת) - סוחרת סמים ידועה בכלא.
אויבת של מקרנה ויריבתה של סולמה.
סולדד "סולה" נונייס אורטדו (מריה איזבל דיאס לאגו) - אסירה ששרפה למוות את בעלה והמאהבת שלו.
משמשת כדמות אם עבור מספר אסירות בכלא.
תרה "תרזה" גונזלס לארגו (מרתה אלדו) - נרקומנית ואחת מחברותיה של מקרנה.
אנטוניה טרוחיו דיאז (לאורה באנה) (עונות 3-1; ראשי, עונה 4; אורחת)- אחראית על המטבח של הכלא, ובת דודה רחוקה של שריי.
יולנדה מונטרו (בלן קואסטה) (עונה 1) - שותפתה לתא של מקרנה ומתיידדת איתה ביומה הראשון.
בבעלותה כסף גנוב שכולם מנסים לדעת את מיקומו.
מריה פרייטו "קספר" טלז (דוניה רודריגז) (עונות 2-1) - המשרתת של סולמה ושותפתה לתא, נרצחת על ידי סולמה במהלך הבריחה במרוקו.
פאטימה אמין (ג'ורג'ינה אמורוס) (עונה 4)- הבת של סולמה, חששנית ופחדנית במיוחד.
צוות בית הסוהר "קרוז דל סור"
ד"ר קרלוס סנדובל קסטרו (רמירו בלאס) - הרופא של "קרוז דל סור" שמקבל טובות הנאה ומין מהאסירות.
פביו מרטינס לאון (רוברטו אנריקס) (עונות 2-1; ראשי, עונה 3; אורח) - ראש צוות האבטחה של "קרוז דל סור", בעל חוש צדק שמנהל רומן עם מקרנה.
מירנדה אגירה סנן (כריסטינה פלאסאס) (עונות 2-1; ראשי) - מנהלת בית הכלא "קרוז דל סור".
אנטוניו פלסיוס יורט (אלברטו ולסקו) (עונות 2-1; ראשי, עונה 4; משני) - סוהר ב"קרוז דל סוהר", תמים ונחמד לאסירות.
איסמעאל ולבואנה אוגרטה (הרליס בקרה) (עונות 2-1; ראשי) - סוהר ב"קרוז דל סור", מתנהג ביד קשה כלפי האסירות לעיתים באלימות פיזית ומינית.
המפקח דמיאן קסטייו (חסוס קסטחון) - בלש משטרה שמפקח על בית הסוהר "קרוז דל סור".
קרלוטה (מונה מרטינז) (עונה 2) - מתמנה לראש צוות האבטחה בעונה השנייה לאחר ששוחררה מהצבא על אלימות.
אנטוניו הררו (בנחמין ויקוניה) (עונה 4) - סוהר ב"קרוז דל נורטה" שמתמנה לתצפת על סולמה.
לאופולדו פריירו לובו (קרלוס איפוליטו) (עונות 1–2) - אביהם של מקרנה ורומן שעושה הכל בשביל להוציא את מקרנה מבית הסוהר.
אנקרנה מולינה (מריה סלגיירו) (עונות 1–2) - אימם של מקרנה ורומן ואשתו של לאופולדו, נהרגת בשוגג על ידי קסטייו.
רומן פריירו מולינה (דניאל אורטיס) (עונות 1–2) - אחיה הגדול של מקרנה.
רשם נכסים במקצועו, נשוי לשופטת.
האנבאל "המצרי" חאמדי (אדריאן מהדי) (עונה 1; משני, עונה 2; אורח) - בן זוגה של סולמה שעושה עבורה עבודות שחורות.
הלנה מרטין (ורוניקה מוראל) (עונה 2) - שוטרת סמויה ב"קרוז דל סור", שהגיעה על מנת לדלות מידע מאסירה בשם סוזנה שחטפה נערה ומקום מוצאה לא נמצא.
ניהלה בעבר רומן עם פביו כאשר השניים עבדו על תיק יחדיו.
בתחילה עלתה הסדרה לשידור ב-20 באפריל 2015, בספרד בערוץ הספרדי Antena 3. לאחר מכן נרכשה ב-23 באפריל 2018, הסדרה עלתה לשידור בעונה השלישית והרביעית ושודרה בערוץ פוקס ספרד.
הסדרה הסתיימה לאחר 4 עונות ו-40 פרקים.
הסדרה החלה לקבל ביקורות כאשר הוכרזה וחשפה את הפרומו הרשמי שלה.
בתחילה מצאו הביקורות השוואה בינה ובין הסדרה האמריקאית "כתום זה השחור החדש", וכמה מאמצעי התקשורת האשימו שהסדרה היא העתק מדויק של הסדרה "כתום זה השחור החדש".
אולם בהקרנת הבכורה של הפרק הראשון למבקרים, הסבירו המבקרים ש"כתום זה השחור החדש" היא סדרת דרמה קומדיה, ואילו "בפנים" היא סדרת דרמה ומתח ללא הומור.
בפנים: נווה מדבר (בספרדית: Vis a vis: El oasis) היא סדרת דרמה מותחן ופשע ספרדית של היוצר איוואן אסקובר.
הסדרה עלתה לשידור החל מ-20 באפריל 2020, בספרד בערוץ הספרדי פוקס ספרד.
הסדרה היא סדרה בת של הסדרה המצליחה בפנים.
ב-31 ביולי, הועלתה הסדרה לשירות של נטפליקס.
בנטפליקס התייחסו לסדרה כאל העונה החמישית של "בפנים" שנקראת "אואזיס".
אחרי כמה שנים שהקדישו את עצמם לשדוד תכשיטים, בנקים ובתי קזינו, הגיע הזמן שמקארנה (מגי סיוונטוס) וסולמה (נג'ווה נימרי) ייפרדו.
לשם כך הן תכננו שוד אחרון שמטרתו לגנוב נזר יהלום מבתו של לורד סמים מקסיקני חשוב במהלך חתונת בתו הצעירה.
לשוד עצמו הצטרפו מהכלא גויה (איציאר קסטרו), מוניקה (ליסי לינדר), טריאנה (קלאודיה ריירה) ו"לה פלקה" (איזבל נווירה) לביצוע עבודה זו.
שעות לאחר השוד הצוות אמור להיפגש במלון אואזיס להפצת השלל.
עם זאת, התוכנית אינה מושלמת כפי שתכננו והמצב מסובך בכל רגע נתון.
מקארנה "מאקה" פרייריו מולינה (מגי סיוונטוס).
קפו סנדובל קסטרו (לוקאס פררו).
אמה קסטרו (אנה מריה פוקצ'ו) (פרקים 5–1).
"מקלונת" (איזבל נווירה) (פרקים 6–1).
מוניקה רמאלה (ליסי לינדר) (פרקים 6–1).
קרלוס סנדובל קסטרו (רמירו בלאס) (פרקים 7,4).
רומן פריירו מולינה (דניאל אורטיז) (פרק 5).
שריי ורגאס (אלבה פלורס) (פרק 8).
המפקח קסטייו (חסוס קסטחון) (פרק 8).
בתחילה עלתה הסדרה לשידור ב-20 באפריל 2020, בספרד בערוץ פוקס ספרד.
"בצהרי יום" הוא שיר שכתב מאיר אריאל, הלחין דויד ברוזה וביצעו ברוזה ואריאל.
השיר יצא לאור בשנת 1991.
ביולי 1987 פרסם מאיר אריאל טור בעיתון "כותרת ראשית" על מסע בעיירה ירוחם.
הטור פורסם שלושה חודשים לפני שיצא אריאל באוקטובר 1987 לסיבוב הופעות שנקרא "מסע הבחירות של מאיר אריאל", ובמסגרתו הופיע גם בירוחם.
ברוזה קרא את הטור, שנקרא "משהו קר", והלחין אותו.
השיר נכלל באלבום "נשיקה גנובה" שהוציא ברוזה בשנת 1991.
השיר הוא שיר מסע שעוסק בירידה דרומה אל הנגב.
שם השיר מתייחס למערבון משנת 1952, "בצהרי היום", שבו כיכב השחקן גרי קופר, שמוזכר בשיר.
בצ'אטה (Bachata) הוא סגנון מוזיקה וריקוד לטיני פופולרי, שמקורו ברפובליקה הדומיניקנית, וכיום מוכר ברחבי העולם ובישראל.
הוא נחשב רומנטי ואינטימי יותר מריקודי זוגות לטיניים אחרים כגון סלסה.
מוזיקת הבצ'אטה מנוגנת במקצב 4/4, לרוב בליווי שירה בספרדית, ומקורה ברפובליקה הדומיניקנית, אולם כיום קיימים גם אמנים ממדינות שונות, כולל ישראל, השרים בסגנון הבצ'אטה בשפות שונות וכן ישנם גם רמיקסים וקאברים של שירים בסגנון הבצ'אטה המבוססים על שירים בשפות שונות כגון אנגלית.
הבצ'אטות המוקדמות ביותר נוגנו במחצית הראשונה הראשונה של המאה ה־20. שנים מאוחר יותר, האמן חוזה מנואל קלדרון הקליט את שיר הבצ'אטה הראשון שלו - "Condena (qué será de mi)", בשנת 1962, שיצא בתקליטון 45 סיבובים לדקה.
הסגנון שילב את הסוגה הלטינית המוכרת - בולרו עם אלמנטים מן הסוגה - הסון.
במשך רוב שנות קיום הבצאטה, האליטה ברפובליקה הדומיניקנית התעלמה ממנה וזיהתה אותה עם אזורים לא-מפותחים, ועם פשע.
בשנות השמונים הבצ'אטה עדיין נחשבה לסגנון וולגרי, גס וכפרי מכדי להיות משודרת בטלוויזיה או מנוגנת ברדיו, אולם בשנות התשעים כלי הנגינה התחלפו מגיטרה ספרדית ומראקס מסורתיים לכלי מיתר חשמליים וגווירה (המזוהים עם הבצ'אטה המודרנית).
עם התחלפות המילניום, הבצ'אטה ראתה התפתחויות נוספות, שהולידו את יצירתם של סגנונות ב'צאטה עירוניים על ידי הרכבים כגון מונצ'י ואלכסנדרה ואבנטורה.
להקת בצ'אטה אופיינית כוללת: רקינטו (גיטרה מובילה), סגונדה (גיטרה משנית), גיטרה בס, בונגוס וגווירה.
הגיטרה המשנית משמשת להוספת סינקופות למוזיקה.
המוזיקה כוללת מרכיבים מבולרו, כאשר הגיטרה המובילה מנגנת ארפג'יו עם אקורדים חוזרים בשילוב של אלמנטים מסגנון המרנגה, שבהם נגן ההקשה יעבור מהבונגו לתוף טמבורה.
בשנות ה־60 ובשנות ה־70 נעשה שימוש במרקס במקום הגווירה, והשינוי שנעשה בשנות ה־80 לשימוש בגווירה הפך את המוזיקה למתאימה יותר לריקוד.
אין מידע מסודר על הבצ'אטה בתקופת שלטונו של רפאל טרוחיו ברפובליקה הדומיניקנית עד 1961, שבה הייתה צנזורה שחסמה מידע על הסגנון.
לאחר הפתיחה של 1962 הקליטו אמנים נוספים מוזיקת בצ'אטה, אולם אז הסגנון נחשב עדיין נחשב לווריאנט של הבולרו.
המונח "בצ'אטה" למוזיקה, שפירושו - 'מסיבה כפרית פרועה', הוצג דווקא על ידי אלו שלא אהבו את הסגנון, וכאמור המעמדות הגבוהים בחברה הדומיניקנית ראו בה מוזיקה שמייצגת נחשלות תרבותית ולכן לא הקשיבו לה או רקדו איתה.
זה השתנה מאוד מאז, אולם היא לא הגיעה לפופולריות של הריקוד הלאומי הדומיניקני – מרנגה.
כאמור גם הסגנון נתפס כבעל מילים חושניות במיוחד, אולי כתוצאה מכותבים שלא היו בעלי השכלה מוזיקלית או אקדמית, וכך גם סגנון הריקוד.
בשנות השבעים הסגנון טרם היה מקובל, ונוגן באופן מחתרתי בעיקר, אולם בתחילת שנות השמונים התרחש שינוי, כאשר תחנות הרדיו התחילו להשמיע את הסגנון בגלל ביקוש מהקהל, והופעות בצ'אטה נכנסו לתוכניות טלוויזיה.
בנוסף, הצליל הפך למודרני יותר עם השימוש בגיטרות חשמליות.
בתחילת שנות התשעים התבלטו שני כוכבים צעירים: לואיס ורגאס ואנטוני סנטוס, אשר ניגנו הן מרנגה והן בצ'אטה, אבל נתפסו למעשה כאמני פופ מקומיים.
הפריצה הגדולה של הסגנון הייתה עם יציאת האלבום Bachata Rosa של מי שנחשב הזמר הלאומי של הרפובליקה, חואן לואיס גרה, בשנת 1992 אשר זכה גם בגראמי, אשר כלל את שיר הנושא Bachata Rosa ואת השיר Burbujas de Amor.
בתחילת המאה ה־21 פרצה להקת "אבנטורה" שהוקמה על ידי אחים ממוצא דומיניקני בארצות הברית, ביניהם אנטוני (רומאו) סנטוס (לא הזמר שהוזכר קודם), והעניקה לבצ'אטה את הצליל המוכר כיום, תוך שימוש באפקטים מודרניים של גיטרה חשמלית וטכניקות באס והשפעות של היפ-אופ ו־R&B.
השיר Obsesión שיצא בשנת 2002, נוגן ברשתות הרדיו ובמצעדים בכל העולם במשך השנים שלאחר מכן.
הלהקה הוציאה שירים רבים בתקופה זו ולמעשה הגדירה את הסגנון.
במקביל אליהם בלטו גם הצמד מונצ'י ואלכסנדרה בעשור הראשון של המאה-21. שני ההרכבים התפצלו בתחילת העשור לאחר מכן.
כיום מוזיקת הבצ'אטה מנוגנת במועדונים ובפסטיבלים לטיניים בכל העולם.
האמנים הבולטים בסגנון הם כיום: פרינס רויס, ג'יורי, פרנק רייס, רומאו סנטוס (יוצא להקת אבנטורה), להקת אקסטרמה, הקטור אקוסטה, לואיס וארגאס, יוסקר סרנטה (נפטר ב־2019), בצ'אטה הייטס, ראולין רודריגז, טובי לאב, דניאל סנטקרוז, גרופו אקסטרה ודני ג'יי בנוסף לאמנים הוותיקים אנטוני סנטוס וחואן לואיס גרה.
אחד השירים שהתפרסמו בשנים האחרונות הוא "Deja Vu".
כיום מוקלטות גרסאות כיסוי (קאברים) של שירי פופ, רגאטון, סלסה ומרנגה גם בסגנון הבצ'אטה, וכמו כן תקליטנים שונים נוהגים להפיק רמיקסים של שירים בסגנונות אלה במקצב הבצ'אטה.
לעומת זאת יש המותחים ביקורת על מוזיקה זו, ומעדיפים את הבצ'אטה ה"אותנטית" בסגנון הדומיניקני המקורי.
מדי שנה מוענק פרס ה"גראמי הלטיני" בקטגוריה מיוחדת לאלבום הבולט בסגנון מרנגה ובצ'אטה.
ריקוד הבצ'אטה הוא ריקוד לטיני זוגי הכולל "מוביל" (בדרך כלל גבר) ו"עוקב" (בדרך כלל בחורה).
במשך רוב הריקוד הם אוחזים ידיים באחת הצורות: אחיזה פתוחה שבה אוחזים ידיים במקביל, אחיזה סגורה (הדומה לאחיזה הסגורה, או אחיזת הטנגו ברוב הריקודים הלטיניים).
צעד הבסיס של הריקוד מורכב כאשר המוביל מבצע מארבעה צעדים שמאלה: שלושה הכוללים העברת משקל, שמאל פותחת פיסוק, ימין סוגרת, שמאל פותחת שוב פיסוק, וימין סוגרת תוך ביצוע "טאפ" (צעד על קצות האצבעות ללא העברת משקל).
לאחר מכן ארבעה צעדים ימינה: שוב שלושה צעדים עם העברת משקל, ימין פותחת פיסוק, שמאל סוגרת, ימין שוב פותחת פיסוק ימינה ושמאל סוגרת עם "טאפ".
המובלת מבצעת באותו זמן צעדים מקבילים ברגליים הנגדיות, תחילה בתנועה ימינה ואחר כך שמאלה, כך שהם נותרים תמיד זה מול זה.
בנוסף, הריקוד כולל סיבובים ותנועות שונות.
קורקה אסקלונה וג'ודית קורדקו, רקדנים ספרדים מקדיז (במחוז אנדלוסיה) יצרו בתחילת המאה ה-21 סגנון אחר של בצ'אטה, הכולל תנועות גוף בעלות מראה חושני: הצמדת מקומות שונים בגוף הגבר והאישה, תנועות גוף סיבוביות, תנועות גלים, אחיזה צמודה יותר ועוד.
סגנון הבצ'אטה החושנית הפך לסגנון פופולרי, נלמד ונרקד במקומות רבים בעולם מאז 2010, וקיימים רקדנים רבים בסגנון זה בכל העולם ואולם הרקדנים הבולטים ביותר בתחום זה הם מספרד.
קיימים כיום אירועים ופסטיבלים רבים בעולם בהם רוקדים בצ'אטה, וכך גם תחרויות עולמיות בהן BachataStars.
רקדנים דומיניקנים המשיכו לפתח את ריקוד הבצ'אטה במאה ב-21 בהמשך ישיר לסגנון הדומיניקני המקורי, והוסיפו בו עבודת רגליים ואלמנטים נוספים.
סגנון זה מכונה כיום "בצ'אטה אותנטית".
קיימים סגנונות נוספים בריקוד הבצ'אטה, כגון הבצ'אטה המודרנית, סלונית ובצ'אטנגו המשלב צעדי בצ'אטה וטנגו.
סגנון הבצ'אטה מוכר בישראל משנת 2000 בערך, מושמע ונרקד במועדונים הלטיניים.
אולם הפופולריות עלתה משמעותית בעשור האחרון, שבו רוב מועדוני הסלסה בישראל החלו ללמד גם את סגנון הבצ'אטה.
זוגות ישראלים רבים החלו להשתתף בתחרויות בצ'אטה עולמיות ולהגיע למקומות גבוהים ואף ראשונים.
רוב הפסטיבלים הלטיניים בישראל החלו להקדיש רחבה ייעודית לריקוד הבצ'אטה וכך גם מועדונים רבים, כמו כן מועדונים רבים מלמדים את סגנון הבצ'אטה בתחילת הערב וכן מדריכים רבים מקיימים קורסים בסגנון.
בשנים האחרונות החלו מספר אמנים ישראלים להקליט שירים בסגנון הבצ'אטה או הבולרו, לעיתים בשילוב של עברית וספרדית.
כך למשל הזמר רותם כהן לדוגמה בשיר "כל כך יפה לך", הזמרת עינת יוספיאן בשיר "לאהוב בלי לדבר" והזמר נתי חן.
כמו כן קיימים מספר תקליטנים ישראלים העורכים שירים ורמיקסים בסגנון הבצ'אטה, שחלקם מנוגנים במקומות רבים בעולם.
בפעם הראשונה הוא סרט מוזיקלי בהפקה אמריקאית - איטלקית ומערב גרמנית משנת 1959 בבימויו של רודולף מאטה, עם מריו לנצה ויוהנה פון קוציאן בתפקידים הראשיים.
זה סרטו האחרון של לנצה, הוא מת שישה שבועות לאחר שהסרט יצא לאקרנים.
אלבום פסקול הסרט היה מועמד לפרס גראמי.
הסרט צולם בבית האופרה של רומא, בקפרי, זלצבורג ובברלין.
העלילה היא על זמר אופרה שמתאהב בבחורה חירשת.
לנצה שר קטעים מהאופרות הליצנים, אותלו ואאידה וכן שירים כמו 'O sole mio.
השיר המרכזי הוא "Come prima" שחובר בשנת 1950 באיטלקית ולנצה שר אותו בתרגום לאנגלית ("For the First Time") ומכאן שם הסרט.
טוני קוסטה (מריו לנצה) הוא זמר אופרה מפורסם.
הוא עושה צרות לאמרגנו טאבורי (קורט קסנר).
קהל רב ממתין לפתיחת המופע של האופרה וטוני מרחם על אלה שנשארו בחוץ ושר להם בגשם שוטף את "לה דונה מובילה" מתוך ריגולטו.
הקהל עוזב את האולם תוך קריאות בגנותו ורק ידידתו הרוזנת גלוריה (ז'ה ז'ה גאבור) מדברת בשבחו.
טוני רוצה להימלט מהשערוריה ומחליט לנסוע לקפרי באופן סמוי (אינקוגניטו) אך בטיילו באי המקסים מזהים אותו צעירים ומבקשים ממנו לשיר והוא שר את "Come prima" באנגלית.
טוני שם לב שאחת הצעירות לא שמה לב לשירתו ומסתבר שהיא חרשת.
הוא מתאהב בה ממבט ראשון ומסתבר לו ששמה קריסטה (יוהנה פון קוסיאן) וכי במלחמה נפלה פצצה על ביתם והיא שרדה יחידה אך התחרשה.
היא מתגוררת בווילה של דודה פרופ' ברוקנר (ולטר רילה).
היא מזמינה את טוני לחתונה של חברתה והוא שר שם את "'O sole mio".
טוניו מחליט לחזור ברצינות למסע הופעות כדי לגייס כסף לניתוח שיחזיר לקריסטה את השמיעה.
הוא מופיע בהצלחה בסטוקהולם, לונדון, וינה, ברלין ועוד.
הכירורג פרופ' בסרט (וולטר רילה) מהסס בקשר לניתוח אך קריסטה לוחצת כי ללא שמיעה אינה רוצה להתחתן.
הניתוח מצליח אך בלונדון הם הולכים בגשם וקריסטה מצטננת ושמיעתה נחלשת שוב.
טוניו מטביע את צערו בשתייה ובהשתוללות במועדון חברים בקפרי.
כולם נעצרים לפני משפט אך חבריו האיטלקים אומרים שטוני אינו אשם וגם גלוריה מלמדת עליו זכות.
טוניו משוחרר והשמיעה של קריסטה חוזרת.
הוא מרוצה מכך ומהעובדה שיש לו חברים שמגינים עליו וחוגג בהופעה של אאידה כשקריסטה השומעת, צופה בו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמריו לנצהטוניו קוסטהזמריוהנה פון קוסיאןקריסטהאשתו של טוניז'ה ז'ה גאבורגלוריהרוזנתקורט קסנרטאבוריאמרגןהנס שנקרפרופ' ברוקנרדוד של קריסטהוולטר רילהד"ר בסרטכירורג
בְּצַלְאֵל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים היא מכללה אקדמית לאמנות, עיצוב ואדריכלות.
הוא נוסד בשנת 1906 על ידי בוריס שץ כ"בית מדרש לאמנות ולמלאכות האמנות" והיה בית הספר הראשון לאמנות בארץ ישראל במאה ה-20. העבודות שנוצרו בבית הספר על ידי תלמידיו נחשבות לראשיתה של האמנות החזותית הישראלית.
בשנת 1935, לאחר שהיה סגור כמה שנים, נפתח בית הספר מחדש בשם "בצלאל החדש".
בשנת 1955 זכה בית הספר להכרה אקדמית, ובמשך השנים נוספו לו מחלקות שונות בתחומי האמנות והעיצוב.
בשנת 1958 זכה בית הספר בפרס ישראל לציור ולפיסול.
כיום לומדים בבצלאל למעלה מ-2,500 סטודנטים וסטודנטיות לקראת תואר ראשון ושני במגוון רחב של דיסציפלינות: עיצוב תעשייתי, עיצוב קרמי וזכוכית, תקשורת חזותית, אמנות, אמנויות המסך (אנימציה ווידאו), צילום, צורפות ואופנה, ארכיטקטורה ועיצוב אורבני, תואר עיוני בתרבות חזותית וחומרית ומדיניות ותיאוריה של האמנויות.
בצלאל, שהחל מסוף שנות ה-80 פעל בעיקר בקמפוס הר הצופים, השלים בסוף מרץ 2023 את המעבר לקמפוס ע"ש ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל במרכז ירושלים, במתחם מגרש הרוסים, בסמוך לעיריית ירושלים וכיכר ספרא, על גבעה המשקיפה אל העיר העתיקה.
בית הספר לארכיטקטורה שוכן בבנין ההיסטורי של בצלאל ברחוב שמואל הנגיד במרכז ירושלים.
לבצלאל שלוחה חרדית הממוקמת בשכונת גבעת שאול בירושלים, התואר השני בעיצוב תעשייתי פועל מבית הנסן בשכונת טלביה בירושלים ובנוסף ישנה שלוחה בתל אביב בה נלמדת התכנית לתואר שני באמנויות.
אמנות ואומנות יהודית במאה ה-19
במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 התקיימו בארץ-ישראל מסורות של אמנות עיטורית בעלת מאפיינים דתיים, במיוחד יהודיים ונוצריים, שנוצרו עבור עולי רגל, אך גם ליצוא ולצריכה מקומית.
האמנים שיצרו אותם היו חסרים את המוטיב הלאומי, שעתיד להיות מרכזי בפעילותו של "בצלאל" בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
בתוך היישוב הישן פעלו סדנאות ובתי מלאכה קטנים שייצרו חפצים במדיה מסורתיות כגון צורפות, רקמה, וייצור חפצים בטכניקות של גילוף עץ, אבן או שנהב.
החפצים הללו כללו מגוון של מוצרי צריכה, מזכרות לתיירים וחפצים ליטורגיים, שעוטרו במגוון של טכניקות, שהתבססו על דימויים גרפיים.
במקביל למסורות אלו התפתחה מסגרת מודרנית לעשייה אומנותית בבית-הספר "תורה ומלאכה", שנפתח בשנת 1882 על ידי "כי"ח".
בבית הספר נפתחו מחלקות לייצור חפצי אומנות, כגון שטיחים, תוך שילוב בין עבודת יד לבין שימוש במכונות מודרניות, בסגנון נאו קלאסי ובארוקי.
בסוף המאה ה-19 החל להופיע המושג "אמנות יהודית" באירופה.
הביטויים הראשונים לכך התמקדו באספנות של חפצי ליטורגיקה יהודיים והקמת מוזיאונים אתנוגרפיים.
במקביל, בעקבות האמנציפציה ליהודים, הופיעו אמנים יהודים שעסקו בתיאור היבטים יהודיים כגון מוריץ דניאל אופנהיים, מאוריצי גוטליב, איזידור קאופמן ואחרים.
על כן, היה זה טבעי כי גם ציור ופיסול הפכו בידי התנועה הציונית לכלי ביטוי לשאיפות לאומיות.
אחד הביטויים המעשיים הראשונים לכך היה בפעילותו של הקונגרס הציוני העולמי החמישי, שהתקיים בשנת 1901 בבזל ובו הועלה תפקידה של האמנות הפלסטית במסגרת המפעל הציוני.
הפילוסוף מרטין בובר קרא בנאומו על בימת הקונגרס ל"שילוב ידיים" בין האמנות ליהדות במטרה "להביא לתחייתו המחודשת של העם היהודי".
את הקונגרס ליוותה תערוכת יצירות אמנות שארגן אפרים משה ליליין וכן הוקם בית הוצאה לאור יהודי בשם "יודישער פערלאג" ובו התפרסמו יצירותיהם של אמנים יהודים רבים.
היוזמה להקמת בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות האמנות, הייתה של פרופסור בוריס שץ.
שץ, יליד הכפר ורנאי שליד קובנה אשר בליטא, פרש בגיל צעיר מלימודיו בישיבה כדי ללמוד ציור ופיסול בווילנה ואחר כך בוורשה.
שץ זכה לפרסום רב בזכות פסלו "מתתיהו החשמונאי", ועקב כך קיבל הזמנה מפרדיננד הראשון, נסיך בולגריה, לשמש כפסל החצר ולייסד בסופיה את האקדמיה המלכותית הבולגרית לאמנות.
בראשית שנת 1903 נפגש בוריס שץ עם בנימין זאב הרצל בווינה.
בפגישה ביקש שץ לקדם את רעיונו להקמת בית ספר לאמנות בארץ ישראל.
השם שבחר שץ עבור בית הספר היה מחווה לבצלאל בן אורי, האמן המקראי המוזכר בספר שמות כמי שאחראי להורות את האמנים כיצד לבנות את המשכן וכליו.
עד אותה עת גיבש לעצמו שץ תודעה לאומית-יהודית שהושפעה ממגמות לאומיות ואתנוגרפיות שנחשף אליהן במסעותיו בעולם.
תודעתו זו הלכה וגדלה ובהמשך קיבלה משנה חשיבות בעקבות השתתפותו בתערוכה העולמית שנערכה בסנט לואיס בשנת 1904. בתערוכה זו ראה שץ תצוגות אמנות של עמים שונים והתחזקה בו ההכרה שגם על העם היהודי לגבש את ייחודו היצירתי והעצמאי.
עם מותו של הרצל בשנת 1904 החל שץ בניסיון לגייס תומכים ותורמים נוספים לרעיון הקמת בית הספר.
בשנת 1905 שהה שץ בברלין במטרה לצקת כמה מפסליו.
בעת שהותו שם נפגש שץ עם עסקנים ציוניים ובייחוד עם אוטו ורבורג ופרנץ אופנהיימר, שפעלו להגשמת חזונו.
בינואר החליטה הנהגת התנועה הציונית בגרמניה, שנשלטה בידי תומכי "הציונות המעשית", לתמוך ברעיון של שץ ואף להקים ועד מייסד להקמת בית מדרש לאמנות בירושלים.
בנוסף החלה בגיוס מעשי של תרומות לשם הקמת בית הספר.
עוד באותו החודש חיבר ועד ההקמה של בית הספר מסמך שפורסם בגיליון השני של כתב העת "אלטנויילנד" (1906), ועליו היו חתומים שץ, אפרים משה ליליאן, הרמן שטרוק, הירש הילדסהיימר, ורבורג, אופנהיימר וזליג סוסקין.
המסמך הציג את התפיסה הציונית שראתה ביישוב א"י ובעידוד היישוב היהודי בה – באמצעות פיתוח האמנות – משימה עליונה.
דרך זו נועדה לשחרר את היישוב היהודי מכספי "החלוקה" לטובת דרך של יצרנות ועצמאות כלכלית.
ורבורג הציג את התוכנית במסגרת הקונגרס הציוני העולמי השביעי שנערך בבזל וזכה לתמיכה רחבה בתוכנית.
ב-8 באוקטובר 1905 נרשם "בצלאל" כאגודה שיתופית גרמנית שמטרתה הייתה "קידום מלאכת-יד ותעשיית-בית בארץ-ישראל ובארצות השכנות".
בסופה של שנת 1905 היה שץ עסוק בגיוס תרומות נוספות לבית הספר, אולם נתקל בקשיים רבים לאחר שמרבית המוסדות היהודיים היו עסוקים בשיקום הקהילות היהודיות לאחר "פרעות הטירונים" ופרעות "המאות השחורות" ברוסיה.
בנוסף עסק שץ בבחירת תלמידים לבית הספר וברכישת חומרי עבודה ועזר ובבחירתו של מורה נוסף לציור, רישום ואמנות שימושית שהיה עתיד להצטרף אליו ואל ליליאן כסגל ההוראה של בית הספר.
בדצמבר הגיע לארץ ישראל יוליוס רוטשילד - המורה הנבחר - מגרמניה ואילו שץ וליליאן הגיעו לירושלים ב-17 בינואר 1906 דרך קונסטנטינופול וביירות.
בואם היווה אירוע משמעותי בחיי העיר.
ב-19 בינואר, לדוגמה, מופיעה ידיעה על בואם בעיתון "השקפה".
ב-18 בינואר קיבל שץ, על פי "השקפה", 40 תלמידות מתוך כ-400 מועמדות, שביקשו להתקבל למחלקת השטיחים בבצלאל.
הקמת בצלאל התבססה על ניסיונו של שץ בניהול האקדמיה הבולגרית לאמנות במשך עשור.
בחזונו ראה שץ את בצלאל כמקור פרנסה לכאלף משפחות, תהליך שהתרחש באקדמיה לאומנות בסופיה.
בית הספר הוקם מראש כמוסד משולש: בית ספר לאמנות לצעירים בעלי הכשרה קודמת, בית ספר ערב לחסרי השכלה אמנותית אשר יוכלו להתמחות במקצוע מסוים אחד ובתי מלאכה שבהם ילמדו את מלאכות תשמישי הקדושה והשטיחים כשהתכנית היא להתרחב במשך הזמן ולהוסיף את מלאכות הטקסטיל, העץ, המתכת והאבן.
בית הספר נפתח ב-1 במרץ 1906. למחזור הראשון נתקבלו עשרה תלמידים מחו"ל: חמישה מרוסיה, שלושה מאוסטריה וגרמניה ושניים מבולגריה, ותלמידים אחרים ילידי הארץ.
המחלקה למלאכה כללה בית חרושת לשטיחים, וכן שיעורי ערב לפועלים.
לשם כך הזמין שץ מרחבי הארץ פועלים לירושלים על מנת להשתלם במלאכת הסתתות.
פועלים אלו למדו את מלאכתם מסתתים תימנים במשך היום ובערבים השתלמו באמנות ב"בצלאל".
משנפתח "בצלאל" היו בו שתי מחלקות ראשיות: מחלקת האמנות ומחלקת המלאכה.
מחלקת האמנות נחלקה לשלוש כיתות: האחת - בית ספר למורים ול"ציירי תוכניות" (דגמים), השנייה - מכינה והשלישית - כיתת שיעורי ערב.
במחלקת המלאכה היה הדגש על תעשיית השטיחים אך היו בה גם כיתות לכיור, מלאכת נוי ויציקת גבס בהן לימד שץ.
בוגרי הכיתה הגבוהה היו אמורים להתפתח כמורים וכציירי דגמים למוצרים שונים.
בכיתה הנמוכה, המכינה, למדו לצייר לפי מודלים בהוראת יוליוס רוטשילד.
בתחילת פעילותו שכן בית הספר בצמוד לבבית הקיסרית טאיתו בשכונת החבשים.
את משכנו הראשון תיארה רחל ינאית בן-צבי, שהתגוררה בבניין באותה העת: "...ברחוב החבשים ישנו בניין ישן וריק.
זה היה ביתו של 'בצלאל', עד שעבר לבית קבע משלו...
מה הדור הבית רב הממדים, ובפרט הקומה העליונה...גזוזטראות מסביב כתלויות באוויר, חלונות גבוהים ופתוחים לרווחה, וסביב החצר - עצים.
בסמוך - בכנסייה החבשית - כיפה רמה, חלונות צבעוניים וההוד הנישא מהכנסייה נאצל גם על חצר זו."
אחת המשימות הראשונות שהוטלו על בית הספר ומוריו הייתה לעצב דגמי שטיחים שייוצרו בבית המלאכה הראשון שהוקם ב"בצלאל".
המתווה של ליליאן "חתונה אלגורית" (1906), שנועד לשמש כמתנה לדוד וולפסון, ראש הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, שיקף את רוחו המתגבשת של בית הספר בכל הקשור להשפעת האר נובו האירופי בשימוש בדגמים עיטורים "מזרחיים" ובהשפעה של אמנות עתיקה מן המזרח הקרוב.
מתווה זה לא נארג לבסוף וגם המתווים הנוספים שליליאן אמור היה ליצור לא הושלמו בשל סכסוך בין ליליאן לשץ.
לאחר שעזב ליליאן את בית הספר הוטל על רוטשילד להשלים את תכנון מתווי השטיחים עבור בית הספר, אולם אף הוא לא סיים את המלאכה.
בשנת 1907 פוטר רוטשילד ממשרתו משום שקבוצת סטודנטים התלוננה על רמתו המקצועית.
גדעון עפרת מציין בעניין זה את קרבתו המשפחתית של רוטשילד אל אפרים כהן רייס, מנהל "חברת עזרה" והמפקח על הוצאות שץ ובצלאל בפני הוועד בברלין, קרבה שהשפיעה כנראה על יחסו השלילי של שץ אליו.
עם פתיחת בצלאל ברחוב החבשים, החל שץ במאמציו לרכוש שטח לשם הקמת בניין קבע למוסד.
ב-31 באוגוסט 1906 החליטה הוועידה הציונית השנתית על הקמת בניין לבצלאל.
רק ב-1908 קיבל שץ מן הקרן הקיימת שני בניינים טורקיים שרכשה מאפנדי בשם אבו שקיר, שנועדו לשמש בית יתומים.
בבניינים אלו, ברחוב שמואל הנגיד במרכז ירושלים, פעלו לימים בצלאל ובית הנכות (מוזיאון בצלאל).
כיום פועל בבניין בצלאל ההיסטורי בית הספר לארכיטקטורה, ובבניין בית הנכות פועל בית האמנים.
דרך הפעולה של "בצלאל", שהתוו שץ והוועד הגרמני של בית הספר, כללה הפרדה בין מלאכת התכנון ועיצוב פריטי האמנות, שנעשתה על ידי מורי בית הספר ותלמידיו, ובין סדנאות העבודה שהכשירו אמנים.
החפצים שיוצרו בבתי המלאכה נמכרו בתערוכות שונות שארגן שץ באירופה ובארצות הברית.
כמו כן הוקם בשנת 1912 "ביתן בצלאל" ליד שער יפו והוא כלל חנות ואולם תצוגה למוצרי בצלאל.
עד לשנת 1911 הגיע מספר עובדי הסדנאות לכ-259. בין עובדים אלו הייתה קבוצה של כ-70 ילדים מתחת לגיל 12 שהועסקו בסדנאות כפועלים.
עיצובן הרוחני של סדנאות אלו הושפע מאוד מתנועות אומנות אירופיות, כגון תנועת האמנויות והאומנויות של ויליאם מוריס, מהגותו של ג'ון ראסקין ואחרים.
יצירות האומנות של בצלאל נשענו על עבודה ידנית עמלנית.
אחד הביטויים להשפעות אלו הייתה הקמתה של "מושבת בצלאל" בבן שמן, שהוקמה בשנת 1910 ובה יושבו צורפים עולים מתימן, מתוך מטרה ליצירת שילוב ציוני בין חיי האומנות המסורתית לעיבוד האדמה.
את המושבה ניהל בן-ציון בן-אהרון ובניהולה היה מעורב גם שמואל פרסוב, ראש המחלקה למלאכת כסף בבצלאל, שהושתתה אף היא על כישורי הצורפים התימנים.
בשנת 1908 נפטר שמואל הירשנברג, שהגיע לבית הספר כמורה לציור במקומו של רוטשילד בשנת 1907. מותו הותיר את שץ כמורה היחיד לאמנות בבית הספר.
בשנים לאחר מותו היווה הניסיון לאיוש משרה זו כר למאבקים בין שץ לוועד המפקח בגרמניה.
נוסף על כך, תקופת שהותו הקצרה של הירשנברג, שאמנותו התמקדה בתיאור ריאליסטי-אקדמי ובנושאים מהווי היהודים בגולה, לא הצליחה להשאיר את חותמה על האמנות שהתהוותה בבצלאל של אותה עת.
מבחינה סגנונית הכילו העבודות השפעה של ה"אר נובו" וה"יוגנדסטיל" בעיצוב הקומפוזיציות, בנטייה לדקורטיביות ובשימוש בדגמים עיטוריים.
אולם עיצוב הדמויות והנוף הושפע דווקא מן האמנות הקלאסית והנאו-קלאסית.
מבחינה איקונוגרפית הציגו העבודות גם את השאיפה ליצירתה של אמנות "מזרחית" המעוצבת בקווים אירופיים.
אחד האמנים שהשפיעו יותר מכל על תוצרת בצלאל היה זאב רבן, שהגיע לבצלאל בשנת 1912 ולימד במחלקות המִּקְשָה (ריקוע ותבליט), הפיסול והרישום.
עד שנות ה-20 הפך רבן למעצב העיקרי של בית הספר, והיה אחראי על עיצוב דגמים למחלקות בית הספר השונות.
בין העבודות הידועות שעיצב היו אריחי קרמיקה המעטרים בתים רבים בתל אביב, כיסא אליהו (1916–1925) וארון הקודש שהוצג ב-1921 בתערוכה הראשונה במגדל דוד.
חלק מהיצירות של רבן ובצלאל יוצרו בסדנאות חיצוניות לבצלאל כגון בית המלאכה "מנורה" שהקים רבן עם מאיר גור אריה ובית המלאכה "שרא"ר" ועל ידי אמנים כגון הצורף יחיא ימיני.
למעשה בשם "בצלאל" הופיע מבחר גדול של חפצי אמנות שימושית של בתי מלאכה שונים, חלקם של אנשי בית הספר לשעבר, שניצלו את השם לשם קידום מוצריהם.
אבל פן, שהגיע ל"בצלאל" בשנת 1913, הביא אל האמנות הבצלאלית גישה שונה לרוח הלאומית-סמלית של שץ ורבן.
יצירתו האיורית של רבן הושפעה מרומנטיקה אירופית ותפיסות אוריינטליות.
עם המורים הנוספים בבית הספר נמנו מספר גדול יחסית של אמנים, זאת בשל התחלופה הגדולה של מורי בית הספר ובשל התרחבותו.
עד שנת 1912 צמח מספר התלמידים בבית הספר ל-380 ומספר הסדנאות גדל במידה רבה ונפתחו סדנאות גילוף בעץ, סדנת צילום, מחלקת תחרים ועוד.
עם המורים נמנו אמנים כגון אהרון לחובסקי, מאיר גור אריה, שמואל בן-דוד, אהרן שאול שור, אריך גולדברג, אדולף ברמן, שמואל לוי, אברהם בר-אדון ואחרים.
במסגרת בצלאל הקים שץ מוזיאון ('בית נכות' בלשון התקופה) שמטרתו העיקרית הייתה לשמש מקור לימוד והשראה לתלמידי בית ספרו.
המוזיאון כלל חפצי אומנות אשר נתרמו מפעילים ציוניים ואומנים יהודים מאירופה, עתיקות שנמצאו בארץ ונתרמו לבצלאל, וכן אוסף זואולוגי שנוהל על ידי ישראל אהרוני.
אהרוני, המכונה ה'זואולוג העברי הראשון', הגיע לירושלים במטרה להיות מורה לעברית בבצלאל, אך בעקבות הצלחתו כזואולוג תרם למוזיאון בצלאל פוחלצים של חיות ואוסף ציפורים.
חלקם הושגו על ידי יחזקאל חנקין שעבד כצייד עבור אהרוני.
בצלאל שימש כמרכז תרבות בירושלים, ובמסגרתו ניתנו הרצאות פופולריות לקהל הרחב בנושאים שונים, נערכו תערוכות של עבודות התלמידים וכן נשפים.
בצלאל בתקופת מלחמת העולם הראשונה
מראשית קיומו היה "בצלאל" נתון בקשיים כספיים תמידיים.
נוסף על כך, בוריס שץ ניהל סביב בית הספר מאבקים שונים.
מן הצד האחד הם היו שקועים במאבקים משפטיים כנגד סוחרים ובעלי בתי מלאכה על השימוש המסחרי בשם "בצלאל", ומן הצד האחר נאבקו שץ ותומכיו עם הוועד בברלין על השליטה האמנותית והמנהלתית בבית הספר.
פריצת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הקשתה עוד יותר על בית הספר בשל הניתוק מברלין והקושי הגובר בגיוס תרומות ותלמידים לבית הספר.
בשנת 1915 קיבלו חלק מן התלמידים והמורים אזרחות של האימפריה העות'מאנית.
ב-1916 אף נשלחו תלמידי בית הספר לשירות צבאי במסגרת הצבא העות'מאני, בעוד תלמידים אחרים שהיו תושבי מדינות נייטרליות עבדו במושבות שונות בשרון בחקלאות, ביקב "כרמל מזרחי" בראשון לציון או במחנות עבודה כגון מחנה "עֵמֵלִיה" בבאר שבע.
חלק משכרם של אותם תלמידים נועד למימון פעילותו של בית הספר.
שיאו של משבר זה היה ב-1917, אז נסגר בית הספר לכמה חודשים ושץ עצמו הוגלה לדמשק ואחר כך ישב בטבריה ובצפת.
עם סיומה של המלחמה ותחילת המנדט הבריטי חזר בית הספר לפעילות גם ללא שץ, שחזר לבית הספר ב-1919. התגייסותם של חלק מן התלמידים ל"גדודים העבריים" הקשתה על פעילותו הסדירה של בית הספר.
השנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה היוו שנות משבר מתמשך ב"בצלאל".
נפסקה התמיכה של יהדות גרמניה, ששקעה במשבר כלכלי גדול, ושץ לא הצליח לגייס תרומות חדשות בקרב יהודי ארצות הברית.
גם מצב מכירות המוצרים השונים היה רע, וחלק מן המחלקות, הקבוצות ובית-המלאכה השונים שפעלו תחת חסותו נסגרו במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20.
ביטוי למצבו הכספי הקשה של בית-הספר ניתן למצוא בשורה של משברים שעברו בתי המלאכה וכללו שביתות פועלים, לצד סגירת שעריהם.
ב-1 באפריל 1921 נסגרו כל בתי המלאכה של בצלאל, שהעסיקו באותה עת 70 עובדים.
כעבור כחודשיים חודשה העבודה עם 25 פועלים.
סגירה נוספת התרחשה ב-1 בינואר 1922.
למרות המשברים הרבים, המשיך שץ בניסיון להגשים את חלומותיו להגדלת בצלאל, שכללו כעת גם הקמת מרכז חנויות להשכרה ושכונת מגורים, שתשמש את אמני בצלאל.
ביוני 1921 התפרסם מאמר ביקורת מאת שמואל הוגו ברגמן נגד בית-הספר בעיתון "דאס אידשע פאלק" בניו יורק.
ב-6 בנובמבר 1925 התפרסמה בעיתון "דואר היום" ביקורת חמורה על בית הספר ועל שץ.
באוקטובר 1927 בצלאל נסגר עקב קשיים תקציביים.
ב-1928 נפתח מחדש בתמיכת האגודה האמריקנית "בני ציון".
ב-1929 בצלאל נסגר סופית בגלל משבר תקציבי.
ב-1930 נסע שץ לארצות הברית לגייס כספים לפתיחת בצלאל.
ב-1932 נפטר שץ בדנוור, קולורדו בהיותו בן 66 ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
לאחר סגירת "בצלאל" בראשותו של בוריס שץ, בשנת 1929, עמדו חלקים מן המבנים בשיממונם.
אחרים שימשו כסדנאות עבודה לאמנים שהמשיכו לפעול בשמו של בית הספר.
בשנת 1934 החלה לפעול המחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית במטרה להקים מחדש את המוסד הציוני.
פעילותם הציונית נועדה בראש ובראשונה לעזור בקליטתם של עולים מגרמניה, שרבים מהם הגיעו ב"עלייה החמישית" לארץ ישראל.
בשונה מבצלאל ה"ישן", הלימודים בבצלאל ה"חדש" היו חפים מאסתטיקה מזרחית.
גם האווירה הפרועה של נשפי בצלאל וההווי המיוחד נעלמו לטובת השפעות מודרניסטיות, בייחוד של ערכי הבאוהאוס הגרמני בכל הקשור לפונקציונליות של הצורה.
ארתור רופין עמד בראש ועד ההקמה של בית הספר, שמנה מלבדו גם את אנה טיכו, אלברט טיכו, יוסף לוריא, פרופ' ל"א מאיר, ח.א.
סטיוארט (האחראי על המסחר והמלאכה במסגרת המנדט הבריטי, ורנר סנטור, גאורג לנדואר, זלמן שוקן והרמן שטרוק.
רופין פעל נמרצות להקמת בית הספר, ובמסגרת הקונגרס הציוני ה-י"ט, שנערך ב-1935 בלוצרן, הכריז על הקמת בית הספר.
בנוסף הוקמה גם "חברת בצלאל החדש", שנועדה לגייס כספים להקמת בית הספר.
רופין אף פנה בשנת 1934 אל הקק"ל וקיבל מהם הסכם חכירה של מבני בצלאל.
הדבר גרם לתרעומת בקרב האמנים ששכרו עד אז חלקים ממבנה בית הספר.
ב-30 במאי התכנס ועד חברת בצלאל בראשות ד"ר מקס אייטינגון ובו היו חברים מירה אטינגון, אליהו ברלין, יצחק גרינבאום, בן-ציון דינור, עו"ד שלום הורוביץ, אנה טיכו, הלנה כגן, ד"ר לוריא, מרדכי נרקיס, מ.
הלימודים בבית הספר החלו ב-22 באוקטובר וסגל המורים כלל את יוסף בודקו כמנהל בית הספר ומחזור הלימודים הראשון כלל 22 תלמידים.
טקס הפתיחה הרשמי נערך ב-22 באוקטובר 1935 (ד' בחשוון ה'תרצ"ו).
המחלקה הגדולה ביותר בבצלאל החדש הייתה מחלקת הגרפיקה השימושית.
מרדכי ארדון, שמונה למנהל בית הספר לאחר מותו של בודקו ב-1940, וראובן (דויטש) דיין, מנהל המחלקה בין השנים 1937–1965, ביססו אותה כבעלת שליחות חברתית ואמנותית גם יחד.
תלמידי המחלקה עיצבו סמלים וחומר פרסומי עבור מבחר גופים ציוניים ארצישראלים.
ב-1940 נפתחה במחלקה סדנה לליתוגרפיה בראשות משה כהן המדפיס הראשי של דפוס "גרפיקה".
סגנון העיצוב שהשליט דיין במחלקה התמקד בדימוי מרכזי פיגורטיבי, בהשפעת "כרזת-האובייקט" (Sachplakat) הגרמנית.
בשנת 1936 ייסד דיין את "אגודת הציירים העבריים לגרפיקה שימושית בארץ ישראל".
מחלקה בולטת נוספת הייתה המחלקה למתכת בראשות לודוויג יהודה וולפרט (בשנים 1935–1956) ודוד היינץ גומבל (בשנים 1936–1955).
במחלקה השתלמו התלמידים בהתקנת חפצים ממתכת בעבודת יד ובמכונות.
התלמידים יצרו מגוון חפצים לשימוש אישי, יודאיקה ופריטים לאומיים כמו מעטפת לספר תורה שהוענקה כמתנת מדינת ישראל לנשיא ארצות הברית הארי ס.
את שיעורי הכתב (טיפוגרפיה) העביר הקליגרף ולימים מנהל בצלאל, ירחמיאל שכטר.
במחלקת הכתב, שליוותה את שתי המחלקות הראשיות מאז ראשית הקמת "בצלאל החדש", ביקש שכטר לשלב את עיצוב האות לבין המכשיר שבאמצעותו נכתבת האות.
נח אופיר, מהבולטים שבבוגרי המחלקה מעיד: "למדנו פיתוח אותיות בצורה מודרנית, למדנו גם לחבר דברים חדשים.
לצורך כתב בסיסי נלמדו – העבר (תולדות הכתב־העברי), ההווה (כתב בודקו) והעתיד."
את שיעורי הכיור (פיסול) העבירו יעקב לב וזאב בן-צבי.
בתחילה שיעורי הכיור התמקדו בהכשרת תלמידי המחלקה למתכת לעיצוב תלת-ממדי ולאחר מכן הוסבו לכיוון קדרות החימר.
ב-1941 הוקמה מחלקת האריגה בראשות יוליה קיינר.
במחלקה השתלמו הסטודנטים באריגת יד, רקמה, הכנת בדים מחומרים שונים וכו'.
בשנת 1942 פרסם מרדכי ארדון, מנהל "בצלאל החדש" מזה שנתיים, מאמר מסכם על הישגי המוסד, ולאחר פירוט המחלקות לגרפיקה שימושית, מתכת וכתב, התייחס למחלקה שנפתחה שנה קודם לכן - המחלקה לאריגת יד.
לדבריו, משימת המחלקה הייתה – בחסות משרד המסחר והתעשייה – להכשיר מומחים בתחומי הטקסטיל, אריגת בדים בעיקר, אך גם שטיחים:
"המְשָקים שלנו נותנים צמר רב, שלפי שעה אין הוא טוב לאריגת בדים, אבל יפה הוא למעשה מרבדים וברצוננו לפתור את שאלת השטיח העממי שלנו, גם כן כמלאכת בית.
[…] הצמר הארצישראלי והגוון של הארץ צריכים לשָוות לשטיח העממי הזה את אופיו המיוחד, שיעשה אותו גם ראוי לאקספורט."
מחלקת האריגה הותירה חותם על תולדות האופנה הישראלית: "משכית" הייתה חברה ממשלתית לייצור ושיווק אוּמנות מקומית, והתפרסמה בעיקר בזכות עיצוב טקסטיל ששילב בין תרבות עממית מזרחית לעיצוב מודרני מערבי.
בשנותיה הראשונות של החברה פנתה המייסדת, רות דיין, אל נחמה בראון (שעבדה אז כמורה במחלקה), כדי שתדריך את העולות במושבי העולים במלאכת רקמת חולצות במפעל "אתא".
בדומה למשכית, התוצרים במחלקה הושפעו הן מהנעשה במערב, ובעיקר מסגנון ה"באוהאוס", והן מהתרבות המקומית כששילבו מוטיבים תימניים, בוכריים וכדומה.
במהלך מלחמת העצמאות גויסו רוב תלמידי "בצלאל החדש" לשירות צבאי.
רבים מהם הועסקו כמשרטטי מפות ובעיצוב מתקני הסוואה.
בבית הספר, שלא סגר את שעריו, נותרו כ-20 תלמידות.
כמו כן נפגעו חלקים ממבנה בית הספר (בעיקר סדנת המתכת).
למרות המצור על ירושלים, עם התקדמות המלחמה חזר בית הספר לפעילות רגילה.
רבים מן התלמידים חזרו ללימודים מלאים או חלקיים ואף התקבלו 16 תלמידים חדשים לבית הספר, מרביתם עולים חדשים.
בנוסף, שימש בית הספר אכסניה לשיעורים של האוניברסיטה העברית, שבנייניה בהר הצופים נסגרו.
בשנת 1950 הוקם סניף של בצלאל בהר ציון, בבנין בית הספר גובאט שנשכר מהכנסייה הפרוטסטנטית.
בסניף לימדו בין השאר ליטוגרפיה, תחריט ופיסול הצייר דוד בן-שאול, הצייר והפסל אברהם אופק והפסל והצייר דוד פלומבו שעבר להתגורר בהר בשנת 1961. הסניף פעל עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
בצלאל במאה ה-21, יחידות ומחלקות
המוסד שכן במתחם האוניברסיטה העברית בהר הצופים שבירושלים.
בשנת 2023 הושלם המעבר לקמפוס ע"ש ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל במרכז ירושלים.
בבצלאל לומדים מעל ל-2,500 תלמידים לתואר ראשון ושני.
מחלקות התואר הראשון: אמנות (.B.F.A), ארכיטקטורה (.B.Arch), עיצוב קרמי וזכוכית (.B.F.A), עיצוב תעשייתי (.B.Des), צורפות ואופנה (.B.F.A), צילום (.B.F.A), תקשורת חזותית (.B.Des), אמנויות המסך (אנימציה ווידאו) (.B.F.A) ותואר עיוני בתרבות חזותית וחומרית (.B.A).
תוכניות התואר השני: אמנויות (.M.F.A), עיצוב אורבני (M.Urb.Des.), עיצוב תעשייתי (M.Des.), מדיניות ותיאוריה של האמנויות (M.A.) ותקשורת חזותית (M.Des.).
בבצלאל נפתחת בכל שנה עם סיום הלימודים תערוכת סוף השנה, שהיא התערוכה הגדולה ביותר המוצגת בכלל בתי הספר לעיצוב ואמנות בישראל, ובמסגרתה מציגים הבוגרים הטריים את פרויקטי הגמר.
המרכז להוראת אמנות ועיצוב: פועל ליצירת תשתית מקצועית לפיתוח הוראה בבצלאל בהתייחס למאפייני ההוראה והלמידה הייחודיים של המוסד.
המרחב לפיתוח מקיים: מעודד את הסטודנטים לקחת חלק מנהיגותי דרך זיהוי אתגרים מערכתיים, לשאול שאלות, לנקוט עמדה ביקורתית וליישם פתרונות הלוקחים בחשבון היבטים חברתיים, קהילתיים וסביבתיים.
בצלאל X - המרחב לטכנולוגיות חדשות: עוסק במחקר שוטף של טכנולוגיות וכלים חדשים ובפיתוח מיומנויות בכדי להרחיב את תחומי הידע ושדות הפעולה הנלמדים בבצלאל.
במסגרת פעילות המרכז, מקודמים שיתופי פעולה עם התעשייה לשם חשיפה והנגשה של טכנולוגיות חדשות עבור הסטודנטים וסגל ההוראה.
רשות המחקר והחדשנות: הסמכות המקצועית בכל הקשור לקידום המחקר, מגייסת משאבים אקדמיים, ויוצרת שיתופי פעולה.
בין פעילות הרשות: איתור קולות קוראים למחקרים והפצתם בקרב חברי הסגל הרלוונטיים; סיוע בהגשת בקשות לקרנות מחקר, בדגש על היבטי תכנון, כתיבה ותקצוב; וייעוץ מקצועי בתחום האתיקה במחקר.
הרשות כוללת גם את מאגד JLM Impact, שיתוף פעולה בין מרכזי החדשנות והיזמות של שלושה מוסדות אקדמיים בירושלים: בצלאל (212 – מעבדת החדשנות של בצלאל), האוניברסיטה העברית, ועזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה.
המרכז לחקר הביטוי החזותי של השואה: מציע פלטפורמה אקדמית המתמקדת בבחינת מופעיו השונים של הביטוי החזותי הקשורים בשואה, כגון ציור, פיסול, קולנוע, צילום, קומיקס ואיור המייצרים שפה של סימנים וסמליים, המשמשים כתשתית ההפצה של ידע היסטורי על אודות השואה.
המרחב להוגנות מגדרית: במרץ 2018 החלה "בצלאל" תהליך עבודה למען קידום שוויון והוגנות מגדרית, כחלק ממהלך המתנהל בכלל מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל, תוך שימת לב לאמות המידה האקדמיות המקובלות ומבלי לפגוע בייחודה של בצלאל כאקדמיה לאמנות ועיצוב.
הקמת קמפוס ג'ק ג'וזף ומורטון מנדל במרכז ירושלים
בשנת 2019 החלו עבודות הבינוי של הקמפוס החדש על שם ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל, במתחם מגרש הרוסים במרכז ירושלים.
בניין הקמפוס החדש תוכנן על ידי משרד האדריכלים היפני SANAA.
בנוסף לבניין עצמו מתוכנן לקום באזור חניון עירוני תת-קרקעי של כ-4 קומות.
על פי התכנון החניון יהיה בשטח של כ–8,700 מ"ר.
בניין הקמפוס החדש מתפרס על שש קומות – שתי קומות תחתונות מתחת לפני הקרקע וארבע קומות מעל פני הקרקע.
הבניין מורכב מלוחות בטון חשוף שנערמו בתצורה העוקבת אחר ההדרגה הטבעית של הנוף, כדי להשתלב במרחב העירוני ולדמות את הנוף המדורג של ירושלים.
לוחות הבטון נתמכים על ידי שישה גרעינים המחופים באבן ירושלמית, כאשר מעטפת הבניין כולו היא זכוכית שקופה.
השקיפות נועדה להכיל ולשקף את המבנים שסביב, אך גם להיות סימבולית ולאפשר לציבור "לראות דרך" הבניין.
הקמפוס החדש מכיל חללים של סטודיו, כיתות לימוד, סדנאות, משרדי הנהלה וכן שטחים ציבוריים כגון גלריות תצוגה, מתחם חנויות וקפיטריה.
הקמפוס החדש נחנך בשנת 2023.
ספריית בצלאל - מכילה למעלה מ־60 אלף ספרים, סרטים ופריטים בנושאי אמנות, בהם כמה ספרים נדירים, קטלוגים של תערוכות, ספרי אמן, מהדורות פקסימיליה, אוספים מקיפים בנושאי אמנות וצילום ואוסף חדש של משחקי קופסה למעצבים.
הספרייה מנויה על כתבי עת מודפסים ומקוונים ומאגרי המידע מאפשרים גישה לטקסט המלא של מאות כתבי עת.
ארכיון בצלאל - מאגר ממוחשב, הכולל תיעוד דיגיטלי של ההיסטוריה של בצלאל, אירועים, כנסים, תערוכות, ימי עיון, עבודות סטודנטים וסטודנטיות, פרויקטי גמר ותערוכות בוגרים ובוגרות ואוספים של עבודות בצלאל ממקורות שונים.
הארכיון ההיסטורי של האקדמיה שכולל חומרים ארכיוניים פיזיים, נמצא בין השאר, במוסדות הבאים: הארכיון הציוני המרכזי, ארכיון עיריית ירושלים, מוזיאון ישראל, בית שץ, ובארכיב 2000.
בשנת 2013 הועברו למתחם "בית הנסן" בירושלים התוכנית לתואר שני בעיצוב תעשייתי (ששכנה קודם לכן בקמפוס הר הצופים), היחידה ללימודי חוץ ובהמשך התוכניות לתואר שני בעיצוב אורבני, מדיניות ותאוריה של האומנויות והתכנית לתואר שני בתקשורת חזותית).
בשנת 2013 הוקמה ביחד עם בית הספר הגבוה לאמנויות לציבור החרדי "אמן", שלוחה חרדית לנשים בשכונת רוממה בירושלים.
המקום נחנך על ידי ראש עיריית ירושלים ניר ברקת.
השלוחה הוקמה על ידי רבקה ורדי, אשר קבלה על כך פרס נבחרי ירושלים.
תוכנית הלימודים זהה לבצלאל, במקום נלמדים אמנות ארכיטקטורה ותקשורת חזותית, המסגרת מעודדת לימודים ומשפחה.
איגוד הסטודנטיות והסטודנטים בצלאל הוא הגוף הנציג הרשמי ועמותה ללא מטרת רווח (ע"ר) המייצג ומארגן את הסטודנטים הלומדים בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, ומהווה גוף חבר בהתאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
מאז 2023 מכהן בתפקיד יו"ר איגוד הסטודנטיות והסטודנטים בבצלאל נדב גולן.
בצל הוא איבר אגירה תת-קרקעי הקיים בצמחים מסוימים.
הבצל אוגר מים וחומרי מזון בעונה הגשומה, ומאפשר לצמח לנצלם במשך העונה היבשה.
הבצל בנוי שכבות-שכבות של גלדים; הגלד הוא למעשה גלגול של עלה, שעבר התמחות לשמש כאיבר אגירה, התעבה ואיבד את הכלורופיל.
בתחתית הבצל ישנו מבנה שטוח המכונה עוגת הבצל, שהוא למעשה גלגול של גבעול.
מעוגת הבצל יוצאת כלפי מטה ציצת שורשים, דרכה הצמח סופג את המים והמלחים מהאדמה.
בישראל גדלים גאופיטים רבים בעלי בצל.
רבים מהם מצטיינים בפרחים ססגוניים.
בין צמחי הבצל בארץ ניתן למנות את השום, בצל הגינה, הנרקיס, השושן, והחצב.
בְּצַל הגִּינָּה (נקרא גם שׁוּם נָבוּב; שם מדעי: Allium cepa) הוא ירק מאכל מסוג שום ממשפחת הנרקיסיים, בעל שורש בצלי יבש וגבעולים ירוקים ורכים.
בצל הירק מורכב משכבות העוטפות זו את זו, והוא אכיל ובעל טעם חריף מתקתק.
ישנם זנים שונים של בצל הגינה; המוכר ביותר מכונה בצל לבן ובצלו בצבע לבן, עם קליפה חיצונית צהבהבה.
לזן המכונה בצל סגול יש בצל בגוון סגול.
המונח בצל ירוק מתייחס לרוב לבצל גינה צעיר (מסוגים שונים, בדרך-כלל בצל לבן) בו דווקא העלים הירוקים ולא הפקעת משמשים למאכל, אך קיימים גם זני בצל אחרים המכונים בצל ירוק שמפתחים פקעת קטנה ולבנה ומצמיחים עלים ירוקים ארוכים (מדובר בזן שונה מבצל הגינה.
הבצל הירוק נשאר עם בצלצלים קטנים ועלים מרובים גם כשאינו צעיר).
בצל הגינה נאכל בפני עצמו וכן משמש כמרכיב בסלטים או כתבלין בסוגי מאכלים רבים ושונים.
טיגון או בישול הופכים את הבצל לחריף פחות או אף למתוק.
בצל הגינה הוא מראשוני הצמחים המתורבתים.
הוא תורבת במערב אסיה לפני כ-7,000 שנה.
הוא אף מוזכר בתנ"ך בהקשר של גידולו במצרים:
בשנה הראשונה יוצר הבצל בצל שהוא איבר תשמורת והישרדות לשנה הבאה ואילו בשנת הגידול השנייה הוא מעלה עמוד פריחה ויוצר פרחים וזרעים.
מכיוון שאופי גידולו מושפע מהסביבה בה הוא גדל חשוב להתאים את הזן ומועד השתילה הנכונים שהם מפתח להצלחה בגידול.
בצל הוא גידול המגיב לאורך יום וטמפרטורה, הצלחה בו תלויה בהתאמה קפדנית של הזן לאזור הגידול ולמועד השתילה שעשויים להיות קריטיים להצלחה או כישלון בגידול.
השפעת אורך יום על התפתחות בצל
יום קצר מעודד התפתחות וגטטיבית, קרי גידול של נוף הצמח ויצור עלים נוספים.
מאידך יום ארוך גורם להפסקת הגידול והעברת המוטמעים שהצטברו בעלים אל נגני העלים ולהתעבותם - יצירת בצל.
לאורך היום יש פיצוי מסוים בטמפרטורה כשטמפרטורה גבוהה מזרזת קמעה את תהליכי יצירת הבצל.
לצורך גידולו של הבצל יש להתאים את הזן לאורך היום שקיים באזור הגידול המיועד.
זנים המגיבים ליום ארוך ומוצאם מאירופה עשויים לגדול בישראל כל השנה ולא ליצור בצל בכלל.
אבל גם בתנאים השוררים בישראל ישנם זנים בכירים אותם מייצג הזן "אורי" מטיפוחו של צבי מיצ'ניק שמהווה את הזן המגיב ליום קצר יותר ולכן יוצר בצל ומבשיל ראשון בעוד שזנים מטיפוס גרנו מבשילים במהלך האביב וזנים אפילים יחסית בישראל מבשילים בחודש יולי.
זני יום קצר זקוקים לכ-10 שעות יום כדי להתחיל בתהליכי התבצלות, בעוד שזני יום ארוך במושגי ישראל זקוקים לכ-12–13 שעות לצורך התבצלות.
לטמפרטורה השפעה על רב תהליכי התפתחות הבצל אבל השפעתה הקריטית היא על הפרגה - הופעת פריחה בעונת הגידול הראשונה.
בצל שנחשף לטמפרטורות לילה נמוכות מכ-6–7 מעלות במשך מספר ימים כשעוביו יותר מעובי עיפרון - כ-7 עלים אמיתיים - יגיב בהופעת עמוד פריחה.
איכות בצל שפרח נחותה ולא ניתן לאחסנו לתקופה משמעותית, ולכן בנוסף להתייחסות לזן ולאורך היום, יש להתייחס לטמפרטורות השוררות באזור הגידול המיועד בבחירת מועד השתילה והזן, תוך התחשבות בהבדל בין זנים ברגישותם להפרגה.
איכות הבצל מושפעת מהזן אבל גם מאזור הגידול ומהיכולת של החקלאי לשמור על עלוות הבצל עד הבשלתו המלאה.
ידוע כי חיתוך בצלים גורם לדמיעה.
הסיבה נעוצה בגז בשם syn-propanethial-S-oxide הנוצר כתוצאה מחיתוך תאי הבצל.
סוגים שונים של בצל יוצרים כמויות שונות של גז זה בעת החיתוך, ולכן גורמים לדמיעה במידה שונה.
כשהבצל נחתך, נשברים תאי הבצל.
לתאי בצל שני חלקים, אחד מהם מכיל אנזימים והאחר סולפידים שונים.
האנזימים מפרקים את הסולפידים, ומתקבלות חומצות סולפידיות.
החומצות אינן יציבות, והן מתפרקות כך שמתקבל הגז הנדיף syn-propanethial-S-oxide.
הגז מתפזר באוויר, ומגיע לעיניים (בניגוד לדעה הנפוצה אך השגויה, הגז לא מגיע דרך האף לעיניים).
בעיניים מגיב הגז עם מים ונוצרת תמיסה דלילה של חומצה גופרתית.
חומצה זו מגרה את קצוות העצבים בעין, וגורמת להם לצריבה.
בתגובה לגירוי זה מייצרת בלוטת הדמעות דמעות, כדי לפנות את הגורם המפריע מהעין.
יש שנוהגים להרטיב את הבצל או את סכין החיתוך כדי לצמצם או למנוע את הדמיעה.
לעיסת מסטיק בעת חיתוך הבצל איננה משפיעה על הדמיעה, לעומת זאת, הרכבת משקפי שחייה מונעת לחלוטין את הדמיעה משום שלגז אין דרך להגיע לעיניים.
הבצל נצרך בצורתו הטבעית או לאחר עיבוד - בישול או כבישה.
בצורתו הטבעית, הוא משמש בעיקר כאחד מהרכיבים של סלט ירקות.
בבישול, משמש הבצל במתכונים רבים.
מבצל קצוץ ומטוגן מתקבל בצל מטוגן.
לאחר טיגון או אפייה מקבל הבצל טעם מתקתק.
קיימים מאכלים המבוססים על הבצל כרכיב עיקרי.
בין המאכלים הללו ניתן למנות:
לבצל מיוחסות תכונות בריאותיות שונות, כגון מניעת הצטננות, מניעת מחלות לב, מניעת סוכרת, טיפול בטפילים בדרכי העיכול (תולעים) ועוד.
על פי החוקר פרופ' מיכאל אבירם מבית חולים רמב"ם, בגלדים החיצוניים של הבצל קיימים חומרים נוגדי חימצון המעכבים התפתחות טרשת עורקים.
הבצל משמש כמרכיב עיקרי בתרופות סבתא רבות.
הרופאים הקלאסיים ציינו כי הבצל מועיל לבטן ומשמש לריפוי טחורים וכן בתור סם משלשל.
בימי הביניים השתמשו בבצל בארץ ישראל להגברת השתנה ולפתיחת חסימות בדרכי השתן, למניעת הקאה, לריפוי נשוכים, בתור סם מעורר תאווה, לזירוז הווסת, לחיזוק הזיכרון, להגברת התיאבון, לניקוי החזה והריאות, לניקוי פצעים, לריפוי שיעול, צהבת, טחול, מחלות עור, טחורים ולייבוש דמעות.
בצל ירוק הייתה להקת תיאטרון ובידור של יוצאי להקת הנח"ל שפעלה מסוף שנת 1957 ועד 1960. מן הבולטות ביותר בישראל בסוף שנות ה-50.
חיים טופול, אורי זוהר, נחמה הנדל, גליה טופול, אליהו ברקאי (ברקו) והאקורדיוניסט יוסף (יוסל'ה) אורג, שהשתחררו מלהקת הנח"ל לאחר התוכנית "שמור על הגבול", היוו את הגרעין המייסד של "בצל ירוק".
הלהקה החלה את דרכה בקיבוץ משמר דוד כ"קואופרטיב להצגות תיאטרון", אולם עברה תוך זמן קצר לתל אביב.
הופעת הבכורה נערכה בסוף דצמבר 1957. התוכנית הראשונה הייתה הצלחה גדולה והועלתה למעלה מ-200 פעמים.
(למרות זאת, מבקר התיאטרון חיים גמזו פרסם ביקורת שלילית עליה.) אברהם דשא (פשנל) שימש כמפיק הלהקה מן התוכנית השנייה במסגרת "התיאטרון העממי" ושמואל בונים שימש כבמאי הראשון.
בצל ירוק העלתה חמש תוכניות, וכן הוציאה אלבום משיריה בשנת 1959. הלהקה הפיקה את התוכניות, ואת החומר כתבו חיים חפר, דן בן אמוץ, דן אלמגור, סשה ארגוב, משה וילנסקי, פרנק פלג, מאיר נוי, יחיאל מוהר, אריה לבנון, עמוס אטינגר, פוצ'ו ואפרים קישון.
נעמי שמר, ששירתה אף היא בנח"ל, כתבה ללהקה את השירים "זמר נודד", "הי טירילי" ו"נועה".
"שמור על הגבול" – תוכנית זו הופקה על ידי מייסדי הלהקה בטרם שחרורם מלהקת הנח"ל.
"כביסת הרש" (בכורה: ינואר 1958) – כתבו אפרים קישון, חיים חפר ונעמי שמר.
כולל את המערכון "זיגי וחבובה" והשירים "נועה" ו"שיר הנודד".
"הופ עברנו" (בכורה: אוקטובר 1958) – כתבו דן בן אמוץ וחיים חפר, ביים שמואל בונים.
כולל השירים "הי טירילי" ו"בראשית".
"אף מִלה למורגנשטיין" (בכורה: מרץ 1959) – את ההצגה כתב אפרים קישון והפזמונים נכתבו על ידי דן אלמגור והולחנו על ידי משה וילנסקי וסשה ארגוב.
התוכנית שימשה בסיס לסרט באותו שם שיצא בשנת 1963.
"ו...שלוש נקודות" (בכורה: אוקטובר 1959) – ביים אורי זוהר, כתבו חיים חפר ודן בן אמוץ.
כולל השירים "אדוני השופט", "הפרוצה החלוצה" ו"כשאנחנו נצא ביחד".
"חתול בשק" (בכורה: אפריל 1960) – כתבו אפרים קישון, יחיאל מוהר.
הרכב הלהקה לא היה קבוע.
בין משתתפי הלהקה בזמנים שונים:
בציר הוא השם המיוחד לקטיף ענבים – הסרת הענבים מן הגפנים.
שם זה גם משמש לציון תקופת הבציר – תקופה המתחילה בזמן הבשלת הענבים, ומסתיימת לאחר אחסון היין בחביות.
בחבל הים־תיכוני הבציר מתרחש בחודשים אוגוסט עד אוקטובר.
במקרא תקופת הבציר התחלקה לבכורי ענבים, בציר ועוללות (אותם הבוצר השאיר בכרם לאחר בצירת הייבול העיקרי עבור העניים).
בתקופת הבציר היו הכורמים עוזבים את ביתם ועוברים להתגורר בסמוך לכרם, התקופה כולה הייתה מאופיינת בשמחה ושירה רבה.
הדרך לקביעת מועד הבצירה בזמן המקרא הסתמכה על מידת השקיפות, צבע הענב והחרצן, וטעמו.
בימינו נקבע מועד הבציר על ידי מומחים הבודקים את רמת ההבשלה, כמות הסוכר ורמת החומציות בענב.
על הענבים להגיע לרמת בשלות אופטימלית והבדל של ימים אחדים בזמן הבצירה יכול להביא לשינוי של ממש בטיב היין שייוצר מהכרם.
ענבי המאכל נבצרים לפני הזנים המשמשים להכנת יין, כיוון שכמות המים פוחתת ורמת הסוכר עולה ככל שהענב בשל יותר.
באופן זה, יין מבציר מאוחר הוא יין המיוצר מענבי סוף העונה, שהם בעלי אחוז סוכר גבוה מענבים שנבצרו קודם לכן.