tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"גיבורה של החיים" - הרצאה מעוררת השראה ועוצמתית המועברת ע"י אחותה הגדולה של עמית, רות כהן.
שמה של מן הונצח על גבי אמבולנס שנתרם לזכר אנשי מד"א שנרצחו בשבעה באוקטובר.
בקיבוץ בארי הוכנס ספר תורה לעילוי נשמתה.
בית ספר טיפולי ייחודי בארץ, בפרדס חנה, נקרא על שמה.
מרכז הסימולטורים הלאומי ב נקרא על שמה של עמית מן.
עמית מקל (נולד בשנת 1980) הוא דיפלומט ישראלי בן העדה הדרוזית, המכהן כשגריר ישראל בפרגוואי.
מקל נולד בדלית אל-כרמל בשם עמית מקלדה (שם ששינה לאחר לידת בנו הבכור).
למד בבית הספר התיכון חוגים בחיפה.
שירת בצה"ל כצנחן במשך חמש שנים.
סיים לימודים לתואר ראשון בדיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן ולימודי תואר שני בדיפלומטיה וביטחון באוניברסיטת תל אביב.
הוא תלמיד לתואר דוקטור בניהול ודיפלומטיה רפואית באוניברסיטת קלרמונט בארצות הברית.
הוא דובר עברית, ערבית, אנגלית ופורטוגזית.
נשוי לקרן היהודיה ואב לשלושה בנים.
בשלהי 2024 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "המסע לישראליות".
לאחר לימודיו האקדמיים התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ והחל לעבוד במשרד.
שירת מספר חודשים בשגרירות ישראל במצרים ולאחר ההתקפה על השגרירות ב-2011 פונה עם משפחתו לישראל.
כיהן כסגן הקונסול הכללי בסאו פאולו שבברזיל.
לאחר מכן היה יועץ מדיני במשלחת הישראלית בבלגיה לאיחוד האירופי ולנאט"ו ובהמשך סגן מנהל החטיבה הבין-לאומית האירופית במשרד החוץ.
שימש כסגן הקונסול הכללי בלוס אנג'לס והיה לדיפלומט הישראלי הלא-יהודי הראשון המשרת בדרום-מערב ארצות הברית.
במהלך כהונתו שם, בקיץ 2024, מונה לשגריר ישראל בפרגוואי.
בנובמבר 2024 החל בכהונתו כשגריר.
עמית, פולק, מטלון הוא אחד ממשרדי עורכי הדין הגדולים בישראל.
המשרד הוקם בשנת 1956 ונכון לשנת 2025 עובדים במשרד כ-135 עורכי דין.
המשרד מתמחה במגוון תחומי המשפט האזרחי-מסחרי, וביניהם היי-טק והון סיכון, מיסוי, ליטיגציה מסחרית, נדל"ן, תכנון ובנייה, התחדשות עירונית, אנרגיה ותשתיות, מיזוגים ורכישות, שוק ההון, הגבלים עסקיים, רגולציה, דיני עבודה, מימון ודיני בנקאות, קניין רוחני, גישורים ובוררויות, ואף גיימינג, פינטק, פודטק ואגרוטק.
מרכזו של המשרד ברמת החייל שבתל אביב.
המשרד נוסד ב-1956 על ידי עו"ד נחום עמית, שעלה לארץ מארגנטינה בשנת 1954, ולאחר שנתיים הקים את המשרד - לימים משרד עמית, פולק, מטלון.
המשרד מייצג מגוון רחב של חברות, ארגונים ומוסדות בישראל ובחו"ל, ביניהם חברות תעשייתיות, חברות בנייה וייזום, בנקים, חברות ביטוח, קרנות הון סיכון, חברות היי-טק, סטארטאפים, חברות ממשלתיות, גופים ציבוריים וחברות ציבוריות הנסחרות בישראל ובחו"ל.
בשנים האחרונות, המשרד התרחב לפעילות בין־לאומית נרחבת בשווקים המרכזיים בארצות הברית, באירופה, ובשווקים נוספים לרבות אוסטרליה, הודו, סינגפור, סין, יפן, ברזיל, מקסיקו, רוסיה, איחוד האמירויות הערביות, בחריין ועוד.
עמית, פולק, מטלון מדורג כמשרד ישראלי מוביל על ידי מדריכי דירוג בין־לאומיים, בהם Legal 500, Chambers and Partners, BDI ו-DUN'S100, IFLR1000, וכן זכייה בפרסים שנה אחר שנה במגוון תחומי פעילות.
בחודש ינואר 2021, לאחר מחלוקות בין השותפים הבכירים, הוחלט כי המשרד יתפצל.
עו"הד יונתן אלטמן ודורון לוי יעמדו בראש המשרד הקיים ויעסקו בתחומי הייטק, מיסים, חדלות פירעון ועוד, ואילו עו"ד אלדד כורש יעזוב את הפירמה וימשיך בפרקטיקה שכוללת לקוחות נדל"ן ולקוחות מסחריים.
חודש לאחר מכן, פורסם כי כורש עזב עם 43 עורכי דין והתמזג אל משרד עורכי הדין פישר ושות'.
עם זאת, בשנים האחרונות המשרד ביצע מספר מיזוגים אשר מיצבו אותו כאחד המשרדים הגדולים בישראל, שחולשים על מגוון תחומי המשפט.
בחודש ינואר 2024 מיזג המשרד לשורותיו תשעה עורכי דין ממשרד סולומון ליפשיץ ושות'.
בשנת 2025 עבר המשרד שני מיזוגים, כאשר בחודש ינואר מיזג לתוכו את המשרד של ד"ר אייל ברסלר המתמחה בתחומי הקניין הרוחני, לרבות פטנטים וסימני מסחר, ובחודש מרץ של אותה שנה צירף לשורותיו שותף מייסד של דורון טיקוצקי קנטור גוטמן ושות' ו-11 עורכי דין נוספים.
עמית סוסנה (נולדה ב-9 בספטמבר 1983) היא עורכת דין ישראלית שנחטפה מביתה בכפר עזה בידי ארגון הטרור חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר.
סרטון חטיפתה ועדויותיה מהשבי לאחר שחרורה ב-30 בנובמבר 2023 התפרסמו בתקשורת העולמית והעלו את המודעות לאלימות המינית שבוצעה על ידי פעילי ארגוני הטרור הפלסטינים.
זוכת אות האומץ הנשי הבין-לאומי.
נולדה בשדרות לארמונד ומירה סוסנה, הצעירה מתוך שלוש אחיות.
עברה כשנה לפני חטיפתה לשכונת "דור צעיר" בכפר עזה.
טרם חטיפתה עבדה בקבוצת לוצאטו בסניף עומר.
ב-7 באוקטובר 2023 נחטפה על ידי עשרה גברים חמושים מארון בממ"ד בדירתה, שם התחבאה מהמחבלים.
במהלך המתקפה, דירתה נשרפה, אחד מחתוליה נרצח והיא הוגדרה כנעדרת במשך עשרים יום, עד שהתגלה כי נחטפה.
במהלך החטיפה, אשר תועדה בסרטון שהפך לוויראלי, ניסתה להילחם במחבלים כאשר גררו אותה על דשא בשטחי הקיבוץ.
בזמן מאבקה בחוטפים, שנמשך כארבעים דקות, הוכתה בקנה אקדח על ידי אחד המחבלים ונקשרה על ידי שמיכה שלקחה מביתה למכונית, שהעבירה אותה לשטח רצועת עזה.
בזמן החטיפה המחבלים שברו לה את האף ואת ארובת העין.
לאחר החטיפה הוחזקה לבד בדירה, קשורה בשלשלאות.
המחבל שהחזיק בה הטריד אותה מינית, ובהמשך שהותה בשבי אנס אותה תחת איומי אקדח ושימוש באלימות גופנית קשה.
לאחר מספר ימים הועברה לדירה שבה שהו בני ערובה נוספים.
השומרים בדירה זו חשדו בה כי הייתה קצינה והתעללו בה מילולית ופיזית.
במהלך שהותה בדירה סיפרה לקית' סיגל, חטוף נוסף ששהה עימה בדירה, על האונס שעברה.
לאחר 55 ימים בשבי, שוחררה כחלק מעסקת החטופים הראשונה.
לאחר שחרורה מהשבי הפכה לקול בולט במאבק להחזרת החטופים והייתה החטופה הראשונה שחשפה את האלימות מינית שחוותה במהלך תקופת השבי.
עדותה של סוסנה נחשבת לאחת העדויות הבולטות לאלימות מינית בטבח השבעה באוקטובר.
בנוסף, שיתפה את חוויותיה מהשבי בהרחבה בסרט "זעקות ואז שתיקה" ונאמה בסוף הקרנת הבכורה הישראלית בבית הנשיא, אל מול דיפלומטים מרחבי העולם.
ביוני 2024 נאמה בבית הלבן ובאוקטובר 2024 התארחה בדיון במועצת הביטחון באו"ם לציון 15 שנה להקמת המנדט על אלימות מינית בעימותים בין-לאומיים.
לצד זאת, סיפרה את סיפורה באמצעי תקשורת רבים ברחבי העולם, כגון הניו יורק טיימס.
כחלק מהופעתה באירוויזיון 2024, הובלה עדן גולן למרכז הבמה.
קטע זה סימל את חטיפתה של סוסנה, במהלכה הוחזקה על כתפי המחבלים.
בשנת 2025 זכתה באות הוקרה מיוחד מאת פורום מיכל סלה.
בנוסף, הייתה לישראלית השנייה שזכתה באות האומץ הנשי הבין לאומי, לאחר רות הלפרין-קדרי.
עמית מזרחי (נולדה ב־15 ביוני 2000) היא שחקנית ויוצרת תוכן ישראלית.
עמית נולדה, גדלה והתחנכה בכפר סבא.
בנעוריה למדה במגמת תיאטרון בין השנים 2015–2018 בתיכון כצנלסון.
בשנת 2019 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל התקשוב.
לאחר שירותה הצבאי המשיכה ללימודי משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע – לוס אנג'לס.
בשנת 2016 שיחקה בעונה החמישית של "הקלמרים" (HOT VOD Young) בתפקיד מעיין, ובאותה שנה השתתפה בפרסומת של משרד המדע והטכנולוגיה.
בשנת 2023 שיחקה את אורטל בסדרה "סובייצקה" (כאן 11), ובאותה שנה הופיעה על שער מגזין "זמנים מודרניים".
בשנת 2024 לוהקה לתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הקומדיה המצליחה "מלון הוטל" של כאן חינוכית בתור קווסטשן, לצד יניב פולישוק, אביעד בנטוב, גיא לואל, רוני הדר, דניס טל ועוד משפיעים ישראלים.
העונה עלתה לשידור ביוני 2025.
בשנת 2025 השתתפה בתפקיד אורח בסרט ישראלי-אמריקאי "Going There".
עמית פעילה ברשתות החברתיות, בעיקר בטיקטוק.
הובילה קמפיינים למותגים רבים, והיא הפרזנטורית הרשמית בישראל של מותג הטיפוח PAYOT Paris.
בנעוריה למדה עמית במגמת תיאטרון בין השנים 2015–2018 בתיכון כצנלסון שבכפר סבא.
לאחר שירותה הצבאי בחיל התקשוב, השתתפה בסדנת משחק בבית הספר "Corazza" שבמדריד, ספרד.
בהמשך ביצעה מעבר ללוס אנג'לס, שם החלה ללמוד בבית הספר למשחק מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
בישראל למדה אצל מאי מיכאלי, והשתתפה בהכשרת שחקנים בשיטת צ'בק למשחק בהדרכת שחר רוזן.
מאז 2015 בזוגיות עם גיא וילמובסקי.
שנה שם הסדרה תפקיד הערותרשת שידור 2016 הקלמרים מעיין סדרת נוער, שיחקה בעונה 5 בלבדHOT VOD Young 2023 סובייצקה אורטל סדרת דרמה קומית ישראליתכאן 11 2025 מלון הוטל קווסטשן תפקיד ראשי, עונה 2 בלבדכאן חינוכית
שנה שם הסרט תפקיד הערות 2025 Going There אביב תפקיד אורח
עמית כהן (נולדה ב-22 ביולי 1999) היא כדורגלנית ישראלית המשחקת בעמדת השוערת בקבוצת המכללות האמריקאית פלורידה אטלנטיק אוולס ובנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
כהן שיחקה במדי נבחרת ישראל, והופיעה בה במסגרת מוקדמות גביע העולם בכדורגל נשים 2019.
עמליה כהנא-כרמון (18 באוקטובר 1926 – 16 בינואר 2019) הייתה סופרת ישראלית, כלת פרס היצירה לסופרים ומשוררים (תשל"א), פרס ביאליק (1994), פרס נשיא המדינה לספרות (1997) ופרס ישראל לספרות תש"ס (2000).
עמליה כהנא-כרמון נולדה בקיבוץ עין חרוד, לשרה (לבית קריספין) ולחיים כהנא, שהיה מצאצאי הבעל שם טוב, מאנשי העלייה השנייה וממייסדי הקיבוץ.
המשפחה עברה לתל אביב, שם למדה עמליה כהנא בגימנסיה העברית הרצליה.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים מקרא, לשון עברית וספרות עברית.
הייתה פעילה בתנועת הנוער "השומר הצעיר" וסיפורה הראשון פורסם בעיתון התנועה, "על החומה", שבעריכת משה שמיר.
שירתה במלחמת העצמאות כאלחוטאית חטיבת הנגב, והשתתפה במבצע יואב, במבצע חורב ובמבצע עובדה, שבו שיגרה את המברק המפורסם על כיבוש אילת.
לימדה בכפר הנוער בן שמן.
ובנובמבר 1950 יצאה ללונדון, שם עבדה כמזכירה בפדרציה הציונית ולאחר מכן בצירות ישראל.
בלונדון פגשה את בעלה, נישאה לו באוגוסט 1951, ושם נולדה בתם.
עברו להתגורר בשווייץ ושם נולד בנם.
עבדה כמורה פרטית לאנגלית וכספרנית באוניברסיטת תל אביב ובמכון הנפט.
ניהלה סדנאות לכתיבה יצירתית באוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, בית אריאלה, בית הסופר ועוד.
קיבלה תואר שני בספרנות (בהצטיינות) באוניברסיטה העברית בירושלים, 1964. בשנת 2000 קיבלה את פרס ישראל לספרות.
בשנת 2006 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב .נפטרה ב-16 בינואר 2019, והובאה למנוחות בטקס משפחתי בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא .
במאמר, החושף את מותה של כהנא-כרמון כעשרה ימים לאחר תאריך הפטירה, כותב חוקר הספרות, פרופסור אברהם בלבן, על העולם הרוחני האינטנסיבי של הסופרת ומכנה אותה "המלכה הבלתי מעורערת של הספרות העברית".
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה תושבי תל אביב, נקבע לוח הנצחה בכניסה לביתה ברחוב נחשון 4 בתל אביב.
במסגרת פרויקט להנצחתן של 22 נשים שהרימו תרומה ייחודית למדינה, לחברה ולתרבות בישראל נקרא רחוב על שמה ברמת השרון.
עמליה כהנא-כרמון הייתה שייכת מבחינה גילה לסופרי דור הפלמ"ח (ס.
יזהר, משה שמיר, חיים גורי, אהרן מגד, נתן שחם, יהודית הנדל, נעמי פרנקל ורבים אחרים) ואף השתתפה בקרבות של מלחמת העצמאות.
כתיבתה, לעומת זאת, הייתה בתקופת המדינה, מה שנקרא בפי חוקרי הספרות - סופרי "דור המדינה".
יהושע, אהרן אפלפלד, יהושע קנז, שולמית הראבן, פנחס שדה, רחל איתן, סמי מיכאל ורבים אחרים) עם זאת, מציינים החוקרים, שאין היא משתייכת מבחינה ספרותית אף לא לאחד משני הזרמים הללו.
יצירה קמה ונופלת על הערכים שיש בה כיצירה, ולא על פי הדור שאליו היא משתייכת או לא.
החוקרת לילי רתוק, שכתבה מונוגרפיה על כהנא-כרמון, מאפיינת את הפרוזה של כהנא כרמון כפרוזה לירית, שאינה מאפיינת את סופרי דור הפלמ"ח או דור המדינה.
גדעון תלפז מדבר על אופייה הכאוטי של כתיבתה, התחביר המטורף, המילים היחידאיות והערפול האבסטרקטי שאופף את הסיפורים, אך מי שצולח אותם יוצא בסופו של דבר נשכר.
האטמוספירה שאופפת את הגיבורות שלה היא אטמוספירה של קדרות ויאוש.
כישרונה מתמקד בכתיבה אבסטרקטית ותמציתית, מופנמת ובעלת דקויות עדינות.
על אף שכהנא כרמון פרסמה את סיפורה הראשון ב־1956, החל קהל הקוראים להכיר אותה רק כעשר שנים מאוחר יותר, לכשהתפרסם קובץ הסיפורים הראשון שלה 'בכפיפה אחת'.
קדמו לה נשים סופרות כדבורה בארון, רחל, יוכבד בת-מרים, לאה גולדברג, ועולם הספרות כבר לא התרגש מעלייתה של אישה-סופרת חדשה.
"ישראל של שנות החמישים הייתה מדינה צעירה, שנלחמה על קיומה והדגישה יסודות גבריים בתרבותה.
לכן לא שיחרו עורכים ספרותיים לפתחה של עמליה כהנא כרמון, ולרגליה לא נפרש השטיח שעליו עשתה בארון את צעדיה הראשונים בתחום הספרות.
כהנא-כרמון נאלצה להיאבק על מקומה עם סופרים אחרים, ויצירתה המקורית עוררה התנגדות רבה" כותבת לילי רתוק.
ההבשלה האיטית של יצירתה גרמה לכך, שהיא הצליחה להביא לעולם הספרות קול מקורי, רענן ועצמאי, שהיקנה לה מקום חשוב בין הסופרים.
אחד האפיונים הבולטים בכתיבתה היא הגישה הפמיניסטית של הסופרת ביצירתה, וחלק מהמבקרים העמידו אותה בשורה אחת עם וירג'יניה וולף.
משנות השמונים של המאה הקודמת פרסמה כהנא-כרמון חמש מסות בתחום ספרות הנשים העברית, שבהן היא מוחה נגד קיפוחן של הנשים בעולם היצירה הספרותית.
הסופרת תלתה את האשם בהשתלטותו של המודל הגברי, שגרם לחוויה הנשית להיתפס כצדדית ושולית.
בספרה "ליוויתי אותה בדרך לביתה" (1991), למשל, ביטאה הסופרת מערך יחסים שוויוני ומאוזן בין שתי דמויות עצמאיות וחזקות של גבר ואישה.
גיבורת הספר, מאירה הלר, היא הגיבורה הראשונה של כהנא-כרמון שהיא יוצרת מצליחה, משום שבספריה הקודמים הוענקה סגולת ההישג האמנותי לגברים בלבד.
ב"כאן נגור" (1996), אוסף של אחד-עשר מסיפוריה שקובצו במתכונת של חמש נובלות, סידור הסיפורים מחדש הבליט את נושא-העל שלהם: מצבה הקיומי של האישה בשלבי חיים שונים בעמידתה מול העולם הגברי, תוך כדי שהיא נעה ממצב של תלות ושעבוד אל השתחררות ועצמאות.
המסות הללו, בעלות המסר הפרוגרמטי-פמיניסטי מפורש, ראו אור בעשור האחרון לפעילותה הספרותית של כהנא-כרמון, וביצרו את מעמדה כדמות המייסדת הבולטת ביותר של סיפורת הנשים הישראלית.
לילי רתוק מגדירה את עמליה כהנא-כרמון כאחת הסופרות המרכזיות בסיפורת הישראלית, כשהנושאים החשובים ביצירתה הם יחסי הסופר והעולם, מטרת הכתיבה ותהליכי היצירה.
1974: סופרת-אורחת באוניברסיטת תל אביב: מתן הרצאות בנושא מעשהו של היוצר.
1978: נציגת ישראל בקונגרס ארגון הסופרים הבינלאומי (פא"ן) בסטוקהולם.
1978-1979: סופרת-אורחת במרכז אוקספורד להיבראיקה.
1981-1982: תוכנית הכתיבה הבינלאומית, אוניברסיטת איווה, ארצות הברית.
1983-1988: מנחה סדנאות לכתיבת סיפורת באוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת תל אביב, בית אריאלה, בית הסופר בתל אביב, ועוד.
1987: נציגת ישראל בקונגרס פא"ן הבינלאומי בלוגאנו.
1996: נציגה ביריד הספרים בפאלרמו.
1999: סופרת-אורחת באוניברסיטת תל אביב: מתן הרצאות בנושא מעשהו של היוצר.
השתתפה במשלחת סופרים לשוודיה, בסימפוזיאון זונטאג 2 בלונדון, במפגשי הדיאלוג הבינלאומי בין סופרים גרמנים לישראלים בפרייבורג ובברלין.
הייתה אורחת הכבוד בשבוע הספר היהודי בלונדון.
1963-1965: ספרנית אקדמית בספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי באוניברסיטת תל אביב
1965-1979: חברה במועצה לספריות הציבוריות של משרד החינוך והתרבות.
1994-1999: חברה במועצה לאמנויות של עיריית תל אביב-יפו, בוועדת הספרות.
בכפיפה אחת - יצא לאור בשנת 1966.
וירח בעמק איילון - יצא לאור בשנת 1971.
קטע לבמה בטעם הסגנון הגדול - יצא לאור בשנת 1976.
שדות מגנטיים - יצא לאור בשנת 1977.
למעלה במונטיפר - יצא לאור בשנת 1984.
ליוויתי אותה בדרך לביתה - יצא לאור בשנת 1992.
כאן נגור - יצא לאור בשנת 1996.
פגישה, חצי פגישה - יצא לאור בשנת 2006.
להיות אישה סופרת - (אוסף של מסות והרצאות של הסופרת) יצא לאור בשנת 2020 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בהכנה - 'רמברנדט, אמרנו' (קובץ מסות, מחזורי הרצאות וראיונות) בשני כרכים: כרך א':"'מסע אישי'", כרך ב': "'מסיבת עיתונאים'"
פרס אוניברסיטת בר-אילן ע"ש ברטה וישראל ניומן - 1990.
פרס אקו"ם ליצירה עיונית - 1995.
פרס נשיא המדינה לספרות - 1997.
תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה - 2006.
עמך הוא מרכז ישראלי לתמיכה נפשית וחברתית בניצולי השואה ובני משפחותיהם, כולל בני הדור השני והשלישי.
המרכז, שהוא עמותה, נוסד בשנת 1987 על ידי ניצולי השואה כמרכז קטן לסיוע עצמי.
בין המקימים היו מנפרד קלפטר, ד"ר נתן דורסט ופרופ' חיים דסברג.
כיום פזורים המרכזים של עמותת "עמך" ברוב ישראל, מהסניף הצפוני ביותר בנהריה, דרך המרכז וירושלים ועד לסניף הדרומי ביותר הממוקם בבאר שבע.
"עמך" מציעה מגוון רחב של שירותים ופעילויות ייחודיות להתמודדות עם הצרכים הנפשיים והחברתיים של ניצולי השואה ובני משפחותיהם.
מקור שם העמותה הוא במילת הקוד עמך שסייעה ליהודים נרדפים לזהות את בני עמם בזמן השואה.
יושב ראש "עמך" (מאז 2007) הוא עו"ד אריה ברנע - איש חינוך וחוקר השואה, לשעבר מנהל התיכון האזורי בבאר טוביה.
מנכ"ל העמותה הוא אייל גלובוס.
המנהל הקליני הוא הפסיכיאטר ד"ר מרטין אורבך.
בנוסף להיותה עמותה הפועלת למען ניצולי שואה, מציעה העמותה סיוע וטיפול נפשי בשלל תחומים בהשתתפות הקופה או באופן עצמאי לפונים מכלל האוכלוסייה.
תוכנית עמיתי מקארתור היא תוכנית של קרן ג'ון ד.
מקארתור המחלקת מדי שנה מענקים לשם עידוד מצוינות.
המענק ניתן בכל שנה לכ־20 עד 30 אזרחים או תושבי ארצות הברית, ללא הגבלת גיל או תחום עיסוק, המגלים "מצוינות בלתי רגילה ועתיד מבטיח להמשך עבודה יצירתית".
על פי אתר הקרן "המענק איננו מוענק על פי הישגי העבר, אלא כהשקעה במקוריותו, תבונתו והפוטנציאל של אדם".
הסכום הנוכחי של המענק הוא $800,000, המשולמים בתשלומים המתפרשים על פני חמש שנים.
עד 2023 קיבלו את המענק 1,131 אנשים בגילאים הנעים בין 18 ל־82. המספר הגדול ביותר של זוכי הפרס עד כה הוא באוניברסיטת הרווארד (188), לאחר מכן אוניברסיטת ייל (95) ובמקום השלישי אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (78).
עמליה לבנוני (נולדה ב-22 ביוני 1944) היא פרופסור אמריטה בחוג למזרח התיכון שבאוניברסיטת חיפה.
עמליה לבנוני נולדה בבצרה, כבת למשפחת זבידה שהיו משפחת סוחרים מבוססת בעיראק, אחת משבעה אחים.
המשפחה במקור מבגדאד, היא נולדה בבצרה כי שם שהתה המשפחה לרגל עסקיה.
עלתה ביחד עם משפחתה ב-1951, מתגוררת בחיפה משנת 1959. למדה בתיכון "ערב חדש".
למדה ערבית ואנגלית לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה, עבדה כמורה במשך עשר שנים ובגיל 34 החלה ללמוד לתואר שני אותו הסבה ללימודי המזרח התיכון, אף אותו עשתה באוניברסיטת חיפה.
עשתה תואר שלישי באוניברסיטה העברית, תחת הנחייתו של פרופסור נחמיה לבציון וקיבלה דוקטורט ב-1990. נושא הדיסרטציה שלה היה: "הרקע לעליית ברקוק לשלטון והמעבר מסולטנות טורקית לסולטנות צ'רקסית במצרים."
בשנים 2007-2003 כיהנה עמליה לבנוני כראש החוג למזרח התיכון באוניברסיטת חיפה.
בין הפרויקטים הבולטים שיזמה וניהלה כראש חוג: האחד: "חברים על ספסל הלימודים"; בשיתוף ובמימון המרכז היהודי-ערבי.
מטרתו ליצור שיתוף פעולה בין יהודים לערבים בתחום האקדמי.
במסגרתו מסייעים תלמידים יהודים לתלמידים ערבים בהגשת עבודות בעברית ואנגלית והתלמידים הערבים עוזרים ליהודים בערבית.
השני: לבנוני עניינה את המשטרה בלימודי ערבית מדוברת ויש לה פרויקט משותף עם קורס קציני צוערים במשטרה.
זהו פרויקט תרבותי, חברתי ואקדמי במטרה ליצור התקרבות של המשטרה למגזר הערבי, לאחר הקרע שחל בעקבות אירועי אוקטובר 2000.
לבנוני מכהנת כחברת סנאט אוניברסיטת חיפה, חברת ועדת הפרס ע"ש סילביה שיין, חברת ועדת חוקת אוניברסיטת חיפה, חברת האגודה הישראלית ללימודי המזרח, חברת ועדת החינוך ישראל-ארצות הברית של קרן פולברייט.
לבנוני שהתה בשבתונים באוניברסיטת טיבינגן, אוניברסיטת אברהארד, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת שיקגו ואוניברסיטת פרינסטון.
מחקרה של עמליה לבנוני הוקדש לחקר ההיסטוריה הממלוכית בנושאים פוליטיים וחברתיים.
במחקרה היא סותרת חלק נכבד מן התיזה של מייסד תחום המחקר על הממלוכים החוקר החשוב ביותר בתחום, דוד איילון.
איילון חקר את המוסד הממלוכי מן הופעתו במאה ה-9 בח'ליפות העבאסית.
התיזה העיקרית של איילון גורסת כי המוסד הממלוכי התקיים מן המאה ה-9 ועד לחיסולו על ידי מוחמד עלי בראשית המאה ה-19 על פי אותה שיטה ואותם עקרונות סיעתיים.
על פי השיטה הממלוכית, השליטים המוסלמים קנו ילדים ונערים, בעיקר טורקים, מן הערבה האירו-אסייתית על מנת שישמשו שומרי ראש נאמנים לאחר תקופת חניכות שבמהלכה הם למדו את עקרונות האסלאם ואימון צבאי.
למרות מעמדם הרם, הממלוכים היו עילית בת דור אחד מאחר שהם לא הורשו להוריש את מעמדם הצבאי והפוליטי לצאצאיהם.
כל שליט הקים יחידת עילית ממלוכית משל עצמו על מנת להגן על שלטונו ובשלב מסוים לאחר עלותו לשלטון הוא היה חייב להיפטר מן הממלוכים של קודמו או קודמיו על מנת לקדם את הממלוכים שלו.
לדעת אילון, בתקופת החניכות חונך הממלוכ לנאמנות בלתי מסויגת לאדונו ולסולידריות עם עמיתיו הממלוכים המשתייכים לאותו אדון.
קשר סולידריות זה, חשדאשיה, לא הותר כל ימי חייו של אדונם ואף לאחר מותו.
בתקופה הממלוכית (1517-1250) החשדאשיה עמדה בבסיס הסיעתיות בפוליטיקה הממלוכית, כאשר תנועה מעגלית מתקיימת בה ללא הרף של ממלוכים חדשים הדוחפים החוצה מן המערכת הפוליטית-צבאית את הוותיקים ואלה בתורם מסולקים ממנה על ידי ממלוכים טריים שזה עתה התבססו בה.
נקודת מפנה בהיסטוריה הממלוכית, תקופת השלטון השלישית של אל-נאצר מחמד אבן קלאון
בספרה זה ((1310-1341), A Turning Point in Mamluk History, The Third Reign of al-Nasir Muhammad Ibn Qalawun) של עמליה לבנוני נבדקה יריעה רחבה של מקורות מגוונים, הן אלה שיצאו כבר בדפוס והן כתבי יד.
כמו כן נבדקו תהליכי שינוי והתמד בשיטה הממלוכית לאורך כל תקופת שלטונם העצמאית של הממלוכים במצרים וסוריה.
אילון התייחס למוסד הממלוכי כאל גוף שאינו תלוי זמן כאילו לא היה חלק מסטרוקטורה חברתית-תרבותיות כוללת.
לדעת לבנוני, לפחות בסולטנות הממלוכית, המודל של השיטה הממלוכית על פי גרסתו של אילון פעל בשנים הפורמטיביות בלבד, בתקופת ביברס וקלאון, וגם אז לא תמיד כיבדו את עקרונות החשדאשיה.
עד מהרה העילית הצבאית הממלוכית הפכה לבורגנות שגרפה רווחים ניכרים מעסקי מסחר ותעשייה בסיועו ובעידודו של השלטון.
תהליך זה הועצם במיוחד בתקופת שלטונו השלישית של אל-נאצר מחמד, בה האיום הצלבני והמונגולי הוסר כליל מעל הסולטנות ולמעשה הצבא עסק במשימות אזרחיות כמו הקמת פרויקטים ציבוריים מטעם השלטון, מסחר ופנאי.
בתקופה זאת שיטות החינוך של הממלוכ נעשו מתירניות, שפע חומרי הועטר של ממלוכים פשוטים כאמירים והמחיצות בין ממלוכים פשוטים לבין האמירים הוסרו.
אמירים רבים הגיעו לדרגות הרמות ביותר בצבא ללא כישורים צבאיים הולמים אלא בזכות קשריהם המיוחדים עם הסולטאן.
גם העיקרון של אי כניסת בני ממלוכים לצבא הופר ורבים מבני האמירים הבכירים קיבלו תפקידים חשובים ואקטאע הולם בזכות אבותיהם.
עם מות אל-נאצר מחמד נותרה קבוצה של אמירים מאוד מבוססים מבחינה כלכלית, צבאית ופוליטית.
חוסר מחויבותם לשיטה הממלוכית בולט במיוחד בפיצול שחל בתוך הממלוכים שאל-נאצר קנה וחינך.
טוענים רבים לשלטון ניסו לבסס לעצמם סיעה ממלוכית על ידי מתן שוחד לממלוכים פשוטים תמורת הצטרפותם אליהם.
התחרות בין האמירים יצרה "שוק פרוע" עבור הממלוכים הפשוטים.
אלה מכרו את נאמנותם לכל דורש אך הפרו אותה כשעלתה הצעה טובה יותר.
במשך כ-40 שנים לאחר מות אל-נאצר מחמד, איש מבין האמירים הדומיננטיים לא יכול היה ליטול את השלטון ועל כן הותירו את הקלאונים, צאצאיו של אלנאצר מחמד, בשלטון באופן נומינלי.
סולטאנים קלאונים שביקשו שלטון אפקטיבי לעצמם כגון אל-נאצר חסן ואל-אשרף שעבאן נרצחו על ידי הממלוכים ונסיכים קלאונים קטינים הועלו לשלטון תחתם.
תוצאה חשובה של האי יציבות החברתית-פוליטית הייתה קיומן של סיעות ממלוכות שונות שפעלו זאת לצד זאת כאשר החשדאשיה, אותו רגש סולידריות שאילון טוען שהיה הבסיס לקיומן וגיבושן של הסיעות הממלוכיות, לא היווה עוד גורם להתלכדותן או התפרקותן של סיעות ממלוכיות, גם לא של אלו שהשתייכו לאותו אדון.
בתקופה זאת התגבשה, לדעת עמליה לבנוני, התפיסה לשיתוף פעולה פוליטי על בסיס פלורליסטי שבו תתאפיין הפוליטיקה של התקופה הצ'רקסית.
על רקע זה, גורסת עמליה לבנוני, עליית ברקוק לשלטון, בתום אותן 40 השנים שלאחר מות אל-נאצר מחמד, איננה תוצאה של הפיכה אלימה של הצ'רקסים נגד הטורקים, כפי שאילון טוען, אלא סיומו של תהליך התעצמות כוחם של הממלוכים הפשוטים על חשבון האמירים.
ברקוק, מייסד הסולטנות הצ'רקסית, עלה מדרגת ממלוכ פשוט לדרגת אמיר מאה ומקדם אלף תוך מספר חודשים בשל המוביליות הגדולה שנוצרה בין הסיעות השונות בצבא הממלוכי.
מוצאו הצ'רקסי לא היה גורם מכריע בקידומו או בעלייתו לשלטון בסופו של תהליך.
יתירה מזאת, ברקוק היה צריך להבטיח את שלטונו מפני הממלוכים הפשוטים שהוא עצמו קנה ואימן.
נסיונותיו להחזיר את שיטת החינוך הנוקשה נכשלו משום שהתנאים החדשים של הממלוכים היו עתה זכויותיהם המוקנות.
מבנה זה של הצבא הצריך מחקר באשר להיצע של ממלוכים בשוקי העבדים.
המקורות מלמדים שבארץ מוצאם של הממלוכים האוכלוסייה הטורקית עברה משבר דמוגרפי קשה הן בשל המגפה השחורה והן בשל פלישת טימור לנג המונגולי.
התאסלמות הטורקים בארץ מוצאם וכן ריתוקם של הלוחמים הטורקים על ידי השליטים המקומיים בארץ מוצאם בשל המלחמות נגד המונגולים, גרמו להיעדרם משוקי העבדים.
עבדים צ'רקסים, שהיו ברובם נוצרים, לעומת זאת, נמצאו בשווקים בשפע ואף הגיעו באופן יזום בעקבות קרוביהם למצרים.
ואמנם המקורות מלמדים שמספרם של הממלוכים הצ'רקסים בצבא הממלוכי הלך וגדל מאמצע המאה ה-14 והוא הגיע לשיאו ערב עליית ברקוק לשלטון.
יתירה מזאת, בנו של ברקוק, פרג', שעלה לשלטון אחריו, ניסה לחסל את הממלוכים הצ'רקסים של אביו ולהביא ממלוכים טורקים.
למרות הערות אלה במקורות עדויות כמותיות של מבנה שכבת האמירים שלו והממלוכים הפשוטים מלמדים שהרוב המכריע בצבא הממלוכי נותר צ'רקסי עד תום הסולטנות הממלוכית.
באשר לתהליך שקיעתה של המדינה הממלוכית, גורמים כלכליים וחברתיים, בעיקר העדר אימוץ של טכנולוגיות חדשות וקיבעון של מבנים חברתיים, היו אינסטרומנטליים בו.
שינויים אתניים ככל שנראו חשובים בעיני בני התקופה, לא יכולים היו להוביל לתהליך מבני וארוך טווח מסוג זה.
הלקב (התואר) של הסולטאן: האם זהו סימן לסדר חדש במבנה הסיעתיות אצל הממלוכים?
נבדק מקומה של הסיעתיות במערכת הפוליטית של הסולטנות הממלוכית.
לבנוני טוענת במאמר זה שהמודל של החשדאשיה כבסיס לגיבוש סיעתי של הממלוכים לא פעל לאורך כל התקופה הצ'רקסית.
לדעתה לא ברור עד כמה הוא היה מרכיב קבוע במבנה הסיעות בתקופה הטורקית, אך ברור שבתקופה הצ'רקסית התגבש דפוס של שלטון דו-מפלגתי, אשרפיה וט'אהריה, שהביא, בניגוד לדעה הרווחת, לשיטת שלטון יציבה ונעדרת שפיכות דמים.
המבנה הדו-מפלגתי הביא גם להדברות בין שתי המפלגות ביחס לבחירת הסולטאן החדש ובחלוקת המשאבים בין הקואליציה התומכת בשלטון לבין הסיעה שנותרה באופוזיציה.
למעט בתקופות מעבר שהיו קצרות בצורה מפליאה, כל הסולטאנים הצ'רקסים מתו מיתה טבעית, חלקם בזקנה מופלגת אפילו במושגים של היום.
בניהם של הסולטאנים, שכולם היו קטינים למעט אחד, פונו מהשלטון לאחר מספר חודשים בשלטון ללא פגע ואחר כך חיו מבלי שהוגבלה ניידותם.
מצב זה נוצר מן ההפרדה שיצרו הסולטאנים בתקופה הצ'רקסית בין הממלוכים הפשוטים לבין האמירים.
ניתן לומר שהיה בכך כדי סגירת מעגל וחזרה אל התקופה הפורמטיבית אלא שהצבא הממלוכי של המאה ה-15 היה צבא ללא משימות צבאיות של ממש.
הממלוכים של הסולטאן לא היו עוד יחידות העילית של הסולטאן, כפי שטוען אילון.
מספרם של הממלוכים של הסולטאן היה קטן בהרבה מזה שהיה נהוג בתקופה הטורקית, תקופת אימונם הייתה קצרה בהרבה ומיומנותם הצבאית הייתה ירודה.
גם נשק לא ניתן בידיהם, כנראה בשל החשש מפני התנהגותם האנרכיסטית כלפי האוכלוסייה, הפקידות ואפילו הסולטאן והאמירים הבכירים.
הסולטאן קידם לדרגות האמירות הנמוכות בודדים מבין הממלוכים שלו באופן שלא צמחה בקרבם מנהיגות, ואילו את הדרגות הגבוהות הוא אייש בממלוכים וותיקים מן הקואליציה שלו.
זאת הסיבה לתופעה שממלוכים רבים בתקופה זאת מתן בשיבה טובה כאשר הם עדיין מכהנים בתפקידי מפתח, בניגוד לדעה הרווחת.
לדעת לבנוני, עם מותו של הסולטאן השולט, לא היו אלה הממלוכים הצעירים שלו, כפי שאילון טוען במודל הממלוכי שלו, שנטלו את השלטון והצמיחו מתוכם את הסולטאן הבא.
הם גורשו בקלות יתירה מן הקלעה, המבצר בקהיר.
עם סילוקם הם נקלטו במשקי הבית (households) של האמירים הבכירים.
רק שם, הם קיבלו את ניסיונם הפוליטי והצבאי האמיתי.
מי שנטל את השלטון היה אחד האמירים הוותיקים והוא שלט בגיבויים של האמירים מן הקואליציה שלו.
כלומר, מבנה הכוח הפוליטי-חברתי בתקופה הצ'רקסית היה מושתת על משקי-הבית של האמירים הוותיקים.
על מנת לבדוק את מבנה הכוח במערכת הפוליטית בדקה עמליה לבנוני את ההרכב של שכבת האמירים בתקופת שלטונם של שלושה סולטאנים.
בדיקה זאת הראתה כי בקרב הממלוכים המשתייכים לאותו אדון היו דרגות שונות של נאמנות וכי לא התקיימה ביניהם סולידריות, חשדאשיה, בלתי מסויגת.
ממלוכים שלמדו אצל אותו אגא, מדריך, בקבוצה קטנה נותרו חברים לאורך זמן, הקסרקטין בו אומנו הממלוכים היה בדרגת חשיבות שנייה ורק במקום האחרון השפיעה ההשתייכות לאותו אדון.
מקום חשוב נוסף בו נוצרו קשרים של חברות בין הממלוכים היה משק הבית של האמיר.
דווקא במקום זה הייתה אינטראקציה בין ממלוכים שהשתייכו לאדונים שונים ועל כן הוא היה מכריע ביצירת מרקם רב-גוני של קשרים בין הממלוכים, צעירים וותיקים.
משק הבית של האמירים, לא פחות ממשק הבית של הסולטאן, היה למוסד מרכזי במקרו-סטרוקטורה של הכוח, החברתי-פוליטי, של המדינה.
בגלל קיומן של קבוצות שונות בתוך אותו פלג ממלוכי, היה צורך בסמלים שיאחדו אותם.
סמל מאחד כזה היה הלקב של הסולטאן.
כך כל הסולטאנים הממלוכים נקראו אל-אשרף או אל-ט'אהר, על שם אב מיתולוגי שכל אחד מן הפלגים אימץ, כדי שהממלוכים שלהם יוכלו לחבור לאחר מות אדונם לממלוכים הוותיקים שנשאו אותו שם כמותם.
במערכת פוליטית דו-מפלגתית דיכוטומית זאת שאיגדה ממלוכים צעירים וותיקים לדורותיהם במסגרת השתייכות אחת, המשמעות של חשדאשיה הייתה שונה במהותה מרעיון החשדאשיה של ראשית התקופה הממלוכית.
עמליה רוזנבלום-בנאי (נולדה ב-3 באפריל 1974) היא פסיכולוגית, מטפלת זוגית, סופרת, עיתונאית ותסריטאית ישראלית.
היא בתם של העיתונאי אדם ברוך והצלמת אריאלה שביד ואחותו של התסריטאי, הבמאי ומגיש הטלוויזיה עידו רוזנבלום.
בגיל 14 החלה לפרסם טור במקומון "תל אביב".
בגיל 18 נסעה לניו יורק ללימודים ולא שירתה בצה"ל.
היא סיימה תואר ראשון בהצטיינות בפילוסופיה ואנתרופולוגיה בסיטי קולג' של ניו יורק.
אחר כך המשיכה בלימודיה לתואר שני באנתרופולוגיה באוניברסיטת ניו סקול בניו יורק, בנוסף קיבלה תואר שני נוסף בפסיכולוגיה ודוקטורט בפסיכולוגיה חברתית - אף הם מאוניברסיטת ניו סקול בניו יורק.
עבודת הדוקטורט שלה, בהדרכת יובל נריה, עסקה בקשר בין הגירה, אפליה והסיכון להפרעת דחק פוסט-טראומטית בקרב חיילי צה"ל.
במסגרת לימודי הדוקטורט, ובטרם חזרתה לישראל, השלימה רוזנבלום את הלימודים במגמה הקלינית, והשתלמה במרכז הרפואי בית ישראל בניו יורק במחלקה הפסיכיאטרית-גריאטרית וכן באשפוז יום.
בשנת 2004 לאחר שנים ארוכות בארצות הברית חזרה רוזנבלום לישראל.
למדה שנתיים במסגרת התוכנית להכשרת מטפלים זוגיים ומשפחתיים באוניברסיטת תל אביב, ולמדה טיפול זוגי ממוקד רגש במסגרת הכשרת ה-ICEEFT בבית הספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
היא המטפלת הזוגית הראשונה בישראל המוסמכת לטיפול זוגי ממוקד-רגש על ידי ה-ICEEFT.
בשנת 2004 פורסם ספרה הראשון, הרומן "ונדמה שהכל אפשרי".
בשנת 2006 ראה אור ספרה השני "עד קצה המושב", רומן לבני נוער שתורגם לשפות זרות, וזכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
בשנת 2007 התפרסם ספרה השלישי "ללא מלים: התרבות הישראלית בראי השפה", אותו כתבה עם צבי טריגר.
ביוני 2014 ראה אור ספרה הרביעי "זאת עם הכתם השחור" (הוצאת זמורה ביתן), אף הוא רומן לבני נוער, שעוסק בהשפעתם של גירושים על ילדים.
פרסמה סיפורים קצרים בכתב העת "מסמרים" (גיליון "בעתיד"), ובאוקטובר 2015 בגיליון מס' 3 של "גרנטה בעברית", (גיליון "קרוב לבית").
מלמדת כתיבה במסגרת סדנאות הכתיבה של "בית אריאלה" ועיריית תל אביב.
רוזנבלום היא מטפלת זוגית ומשפחתית, וטיפלה באופן קבוע בנשים במסגרת אגודת "סלעית", המסייעת לנשים לצאת ממעגל הזנות והסמים.
במסגרת "סלעית" הנחתה גם טיפול קבוצתי בדגש ביבליותרפי למכורות לשעבר.
היא מעבירה הרצאות הן בנושא הטיפול בכתיבה והן בתחום הטיפול הזוגי.
כותבת בלוג בשם "תאוריית הקשר" שמתפרסם באתר "הארץ", בו היא מפרסמת רשימות בנושא טיפול זוגי ומקצועי.
ב-2011 יצרה, במשותף עם שחר ברלוביץ', את סדרת הטלוויזיה "2.3 בשבוע", שעסקה בזוגות המשתתפים במחקר על מיניות ואינטימיות, ובה הודגש הרקע הפסיכולוגי של רוזנבלום.
רוזנבלום שימשה כתסריטאית הסדרה "החדש של עומרי גורדון", אשר שודרה החל מאוגוסט 2015 בשידורי קשת.
היא כתבה אותה במשותף עם אחיה, עידו רוזנבלום, ועם אסף שלמון.
במאי 2018, שודר ב-HOT8 הסרט "סוכני הזיכרון", שביימה יחד עם אחיה עידו, על אביהם אדם ברוך.
הייתה נשואה לבמאי אסף ברנשטיין ולהם בת אחת.
משנת 2007 היא בזוגיות עם הזמר והמוזיקאי יובל בנאי (סולן להקת משינה) ובפברואר 2013 נולד בנם המשותף.
בפברואר 2017 נישאו רוזנבלום ובנאי בניו יורק.
הם מתגוררים בנווה צדק שבתל אביב.
ונדמה שהכל אפשרי, כתר ספרים, 2004
עד קצה המושב, כתר ספרים, 2006
ללא מילים - התרבות הישראלית בראי השפה עם צבי טריגר, דביר הוצאת ספרים, 2007
זאת עם הכתם השחור, כנרת זמורה-דביר, 2014
זמן שאול, כתר ספרים, 2019
עמלה או קומיסיון היא תשלום לנותן השירות, הניתן בתמורה לעבודה הכרוכה במתן השירות.
תשלום העמלה מצורף לעסקה בנפרד או נכלל במחירה.
העמלה מחושבת כאחוז מסוים ממחיר העסקה או בסכום קבוע לעסקה.
בבנקים - בעת מתן שירות בנקאי.
לפי החוק, בישראל חובה להציג את לוח העמלות בפומבי.
במסחר - בעת מכירה של מוצר ושרות.
ישנם מקרים שהעמלה מחושבת כחלק מהמחיר הכללי מבלי להודיע זאת ללקוח (למשל לסוכן ביטוח), וישנם מקרים בהם העמלה מסוכמת מראש, למשל בתיווך נדל"ן.
עמלה מקובלת במכירת רכב, דירה, ביטוח ועוד.
בעיסוקים מסוימים של שכירים, כגון נציג מכירות, משולמת לעובד עמלה בהתאם לתפוקתו, למשל כאחוז מסכום המכירה.
המילה עמלה נגזרה בעברית החדשה מערבית: עַמַאלַהָ̈.
בימי הביניים נקלטה המילה עָמִיל (ונגזרתה עֲמִילוּת), גם היא בעקבות הערבית, במשמע סוכן, קומיסיונר.
לפי החלטת האקדמיה ללשון העברית, צורת היחיד של המילה היא עַמְלָה או עֲמָלָה; צורת הריבוי: עֲמָלוֹת; ובסמיכות: עַמְלַת-, עַמְלוֹת-.
עמליה רודריגז (בפורטוגזית: Amália Rodrigues, קרי: "אמליה רוּדְרִיגֶשׁ"; בשמה המלא – Amália da Piedade Rebordão Rodrigues – עמליה דה פיידאדה רבורדאו רודריגש, נולדה ב-23 ביולי 1920 אך קבעה את תאריך לידתה ל-1 ביולי 1920 – 6 באוקטובר 1999) הייתה זמרת ושחקנית פורטוגזית.
נחשבת לאחת מגדולי האמנים הפורטוגזים וסמל תרבות.
כונתה לעיתים "מלכת הפאדו", לאחר שבהופעותיה הפיצה את סגנון הפאדו ברחבי העולם.
רודריגז נולדה בליסבון בשנת 1920. תאריך הולדתה תועד ברשומות כ-23 ביולי, אך רודריגז קבעה את יום הולדתה ל-1 ביולי.
אביה היה חצוצרן ורצען, שחזר עם אשתו לעיר הולדתו פוּנְדַאוּ כשאמליה הייתה בת שנה.
הילדה הושארה בליסבון, אצל סבתה מצד אמה, שגידלה אותה באווירה קתולית עמוקה, בעוני ומחסור עד שמלאו לה 14, אז חזרו הוריה לליסבון והיא עברה לחיות איתם.
בגיל 19 התפרסם שירה הראשון, ותוך שנה הפכה לאחת הזמרות המפורסמות והמוערכות בפורטוגל.
בגיל 24 נסעה לראשונה לברזיל, ובשנות החמישים הרבתה להופיע במדינות דרום אמריקה.
אחרי שנים אחדות של הופעות חובבים, הוזמנה רודריגז לראשונה להופעה מקצועית בקונצרט פאדו ב-1939. תוך זמן קצר הייתה לכוכבת אורחת קבועה בהצגות רביו.
שם פגשה את פרדריקו ואלריו, מלחין מוזיקה קלאסית, שזיהה את הפוטנציאל הטמון בקול כשלה וכתב מלודיות משתפכות, מותאמות במיוחד לקולה של רודריגז ומפירות את כללי הפאדו בהוספת ליווי תזמורתי.
אחד הפאדו המולחנים הללו היה Fado do Ciúme.
הפופולריות של רודריגז החלה לצאת אל מחוץ לגבולות פורטוגל במסעות קונצרטים לספרד, שהות ממושכת בברזיל (שם ערכה את הקלטותיה הראשונות בחברת התקליטים הברזילאית "קונטיננטל" בשנת 1945).
בשנת 1950, בהצגות צדקה מטעם תוכנית מרשל הבינלאומית, שרה לראשונה את "אפריל בפורטוגל" לפני קהל מאזינים בינלאומי (בשמו המקורי "Coimbra").
פטרונותו של המשורר הפורטוגלי המהולל דוויד מוֹראוּ-פריירה ציינה בתחילת שנות החמישים את ראשיתה של תקופה חדשה: רודריגז שרה יצירות של רבים מגדולי המשוררים של פורטוגל וחלקם כתבו דברי שירה במיוחד בשבילה.
אמליה רודריגז הקליטה מעל 170 אלבומים, הופיעה במספר סרטים דוברי פורטוגזית, והמשיכה להופיע לפני קהל עד שעברה את גיל 70. היא נפטרה ממחלת הסרטן בגיל 79.
הקריירה הבינלאומית של רודריגז הרקיעה שחקים הודות להשתתפותה בסרטו של Henri Verneuil, "הנאהבים מליסבון", שבו הופיעה בשירה.
עד סוף שנות ה-50 היו ארצות הברית, אנגליה וצרפת לשווקיה העיקריים, ובשנות ה-70 נוספו להן גם יפן ואיטליה; הפופולריות שלה בצרפת התחרתה בהצלחתה בפורטוגל ותוך חודשים ספורים התנוסס שמה בראש הרשימה בתיאטרון אולימפיה היוקרתי.
במשך השנים הופיעה כמעט בכל העולם, כולל ברית המועצות וישראל.
בסוף שנות ה-50 יצאה רודריגז לשבתון הופעות ולאחר שובה ב-1962, עם קול מלא ועשיר יותר, מיתנה את קצב הקלטותיה והופעותיה.
אלבום השיבה שלה "אמליה רודריגז 1962" היה פרי עבודתה הראשונה עם המלחין הפורטוגזי-יהודי אלאן אולמן, המלחין והמפיק המוזיקלי העיקרי שלה באותו עשור.
אולמן, כמוהו כפרדריקו ואלריו לפניו, כתב לרודריגז מלודיות, שהתעלו על מוסכמות הפאדו.
רודריגז לא נרתעה מנושאים שנויים במחלוקת; הופעתה בסרט האמנותי "האיים הקסומים" של קרלוש וילארדבו משנת 1964 התקבלה באהדה רבה יותר מן הסרט עצמו, שהתבסס על סיפור קצר מאת הרמן מלוויל, והקלטתה משנת 1965 לשירי המשורר בן המאה ה-16 לואיש דה קמואש חוללה פולמוס עיתונאי רחב-יריעה.
אף על פי כן, הפופולריות שלה לא נפגמה כהוא זה.
התקליטון שלה משנת 1968, Vou Dar de Beber à Dor שבר את כל שיאי המכירות ואלבומה משנת 1970, Com que Voz, זכה בכמה פרסים בינלאומיים.
רבים משיריה נכתבו על ידי אלן אולמן.
בשנות ה-70 התמקדה רודריגז בהופעות חיות ויצאה בלוח זמנים עמוס של קונצרטים ברחבי תבל.
בתקופה הטרופה שאחרי 25 באפריל 1974 תלו בה, ללא ביסוס, אשמת פעילות כסוכנת סמויה של Polícia Internacional e de Defesa do Estado, PIDE, (משטרה בינלאומית ולהגנת המדינה), מכשיר הדיכוי העיקרי בידי משטר הרודנות של סלזר בפורטוגל.
ההאשמה חיבלה במידה ידועה בחייה הציבוריים ובקריירה שלה.
(למעשה, בתקופת שלטונו של סלזר, העניקה רודריגז מדי פעם תמיכה כספית לקומוניסטים נצרכים.) שובה אל אולפן ההקלטות בשנת 1977 עם Cantigas numa Língua Antiga התקבלה כניצחון.
שנות ה-80 וה-90 הכתירוה כאגדה חיה.
התקליט חדש האחרון שהקליטה באולפן, Lágrima יצא למכירה ב-1983. אחריו יצאה לאור עוד סדרה של הקלטות, שנחשבו קודם לאבודות או שלא הוצאו למכירה קודם לכן ושני קבצים של להיטיה הגדולים ביותר, שזכו להצלחה כבירה.
בשנת 1982 אנטוניו וריאסואש הוציא קאבר על השיר של רודריגז ובהמשך של אותה שנה הם שיתפו פעולה בהופעה.
הבמאי, ברונו דה אלמיידה, יצר גם את "אמליה, הופעה חיה בניו יורק", קונצרט מצולם של הופעתה בבניין עיריית ניו יורק בשנת 1990. בשנת 2009 יצא הסרט "אמליה" המספר את סיפורה מאז שנות ילדותה, בבימויו של קרלוש קואליו דה סילבה.
ב-6 באוקטובר 1999 הלכה אמליה רודריגז לעולמה בגיל 79 בביתה שבליסבון.
ממשלת פורטוגל הכריזה מיד על תקופת אבל לאומי.
אמליה רודריגז קבורה בפנתיאון הלאומי לצד אישים פורטוגליים אחרים.
קבוצת עמל היא רשת חינוך ארצית בישראל שנוסדה בשנת 1928 כרשת חינוך טכנולוגי על ידי ההסתדרות הכללית.
קבוצת עמל מפעילה 120 מוסדות חינוך: חטיבות ביניים, בתי ספר רב תחומיים בפיקוח משרד החינוך, בתי ספר טכנולוגיים (מח"ט) בפיקוח משרד החינוך, בתי ספר טכנולוגיים תעשייתיים בפיקוח משרד העבודה, מכללות להנדסאים וטכנאים (י"ג, י"ד) ומכללות ללימודי מבוגרים.
בשנת 2009 עברה רשת עמל תהליך מיתוג, שבו הפכו בתי הספר המקיפים שלה לבתי ספר רב תחומיים, תחת המותג "בית הספר הרב תחומי".
הקמת רשת בתי הספר מומנה באמצעות תרומות שגייסה הפילנתרופית ליידי דייוויס בקנדה ובמדינות נוספות.
חלק מבתי הספר של הרשת (למשל בצפון תל אביב ובקריית יובל שבירושלים) נקראים על שמה.
אמה שרייבר תרמה את בית הספר המקיף בבית שמש.
בית הספר הראשון של הרשת קרוי מכללת מקס פיין.
בשנת 2006 הפכה רשת עמל לחברה לתועלת הציבור, ומונה דירקטוריון לחברה.
מנכ"לית קבוצת עמל היא קארן טל.
בבעלות רשת עמל מחלקה להוצאה לאור, העוסקת בפיתוח כתיבה והפקה של ספרי לימוד, תוכניות לימוד בתחומי דעת שונים, חוברות עבודה ופרסומים.
פרסומי המידע המופקים משמשים בין היתר כלי חשוב לעדכון הידע המקצועי של מורים.
ארבעה מבתי הספר של רשת עמל ממוקמים בתוך בסיסים צבאיים (עמל רמת דוד, עמל רעות במחנה נתן, עמל הולץ חיל האוויר).
מלבד זאת, הרשת מקיימת שיתוף פעולה עם בית הספר למקצועות המחשב בצה"ל, שבמסגרתו ניתנת אפשרות לתלמידי הנדסת תוכנה להתקבל כמועמדים לקורס תכנות ללא מגבלת פרופיל רפואי, כך שיוכלו להשתבץ אחר כך בשירותם הצבאי ביחידות המחשב של הצבא.
בחלק מבתי הספר של עמל קיימים מסלולי שוחרות של חיל האוויר, חיל התקשוב ועוד.
אחד התחומים המובילים הוא לימודי הסייבר.
עמל עובדת בשיתוף פעולה הדוק עם התעשייה בישראל.
בתי-הספר ברשת אומצו על ידי קונצרנים תעשייתיים גדולים, כגון מיקרוסופט, סאן מיקרוסיסטמס, סיסקו, אינטל ישראל וטבע.
לתלמידים מצטיינים ובעלי מוטיבציה מוענקות מלגות, וכן ניתנת הנחיה צמודה על ידי מומחים מהתעשייה בבניית פרויקטים לימודיים.
שיתוף הפעולה בא לידי ביטוי גם בפיתוח תוכניות לימודים חדשות בתחומי הטכנולוגיה וסיוע בהטמעתן בבתיה"ס.
בחלק מבתיה"ס פועל בשיתוף עם התעשייה פרויקט טו"ב – טכנאים ובגרות.
זהו פרויקט חדשני המאפשר להשיג גם תעודת בגרות וגם תעודת טכנאי כבר בסיום כיתה י"ב.
שיתוף הפעולה עם התעשייה בתחום זה כולל הנחיית פרויקטים בכיתות י"א – י"ב, סיורים והרצאות, והענקת מלגות לתלמידים מצטיינים במסלול ייחודי זה.
בשיתוף פעולה עם חברת החשמל הוקם בית ספר טכנולוגי - עמל אנרג'י-טק חברת החשמל.
"עמלנט", אתר האינטרנט של רשת עמל, הוא מחלוצי הפיתוח וההטמעה של סביבות חינוכיות מבוססות אינטרנט בישראל.
מעבר להיותו מקור מידע חשוב ויעיל על הרשת ובתי הספר, משמש האתר כמערכת תקשוב תומכת למידה, ומטרותיו: פיתוח סביבות לימוד חדשניות, המממשות תפיסות פדגוגיות עדכניות בהוראה; פיתוח והטמעת מרחבים וירטואליים לתקשורת ושיתוף תכנים בין מחנכים, תלמידים והורים; צמצום הפער הדיגיטלי בין המרכז לפריפריה; קידום החינוך המדעי-טכנולוגי בישראל בדגש רב-תחומי.
עמל מפעילה את מכללות "עמל הישגים" למבוגרים, המקיימות קורסים ומסלולי הסמכה מקצועית בקשת רחבה של נושאים ומקצועות, כולל לימודים לקבלת דיפלומת הנדסאים.
עמל זיו (נולדה ב-14 בדצמבר 1964 בשם עמליה זיו) היא חוקרת ישראלית העוסקת בנושאים פמיניסטיים וקוויריים, וכן בייצוגים פורנוגרפיים של נשים.
בזכות כתיבתה בתחום המיניות הלסבית נחשבת לדמות בולטת בקהילה הפמיניסטית והלהטב"קית בישראל.
עמל זיו פעילה זה שנים רבות בקהילה הלסבית והפמיניסטית בישראל ונחשבת ל"סמל לסבי".
היא נמנתה עם המייסדים והכותבים הראשונים בכתב העת "הזמן הוורוד".
במהלך שנות ה-90 כתבה על נושאים פמיניסטיים והומו-לסביים במספר עיתונים וכתבי עת, בהם "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"סטודיו", ובעיקר ב"תרבות מעריב" בעריכתו של גל אוחובסקי.
כמו כן כתבה שירים שהתפרסמו בכתב העת "עכשיו"; שלושה משיריה ("עדות", "נשים כותבות שירה" ו"תמונה אימפרסיוניסטית") הולחנו בידי ערן צור והוקלטו לאלבום "פרח שחור" של כרמלה גרוס ואגנר.
בין השנים 1990–1992 השלימה את לימודיה לתואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטת בראון.
עם שובה לישראל, בשנת 1993, הקימה קבוצה ללימוד טקסטים הומו-לסביים ותאוריה קווירית באגודה לזכויות הפרט (לימים אגודת הלהט"ב) בתל אביב, שפעלה שנתיים.
בשנת 1996 הקימה יחד עם ד"ר אייל גרוס ומיקי גלוזמן את קבוצת הקריאה הקווירית באוניברסיטת תל אביב, אשר קיימת עד היום.
בשנת 2001, בהיותה דוקטורנטית באוניברסיטת תל אביב, ייסדה ביחד עם ד"ר דפנה הירש וד"ר אייל גרוס את "סקס אחר" – הכנס השנתי לתאוריה קווירית המתקיים מדי שנה באוניברסיטת תל אביב, ומאז היא חברה בוועדה המארגנת של הכנס.
בשנת 2003 ערכה, ביחד עם יאיר קדר ואורן קנר, את קובץ המאמרים הקווירי הראשון בעברית, "מעבר למיניות", שפורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2005 השלימה את עבודת הדוקטורט שלה, בהדרכתו של פרופ' חנן חבר, שכותרתה "כינון הסובייקט הנשי בסיפורת פורנוגרפית", בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2005 קיבלה מלגת בתר-דוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים למחקרה בנושא אקטיביזם קווירי בישראל, מטעם מרכז לייפר ללימודי האישה והמגדר.
במסגרת זו עוסקת זיו בחקר פרקטיקות קוויריות של הורות לסבית.
היא מרצה בדרגת עמית הוראה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
זיו מרצה מאז 2008 בתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בן-גוריון, ומאז 2016 היא משמשת כראש התוכנית.
בנוסף, זיו שותפה במועצת המערכת של כתב העת "תיאוריה וביקורת" המונה 32 אנשים.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכתה זיו להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
זיו עוסקת בתחומי התאוריה הקווירית בישראל.
עמדותיה של זיו בנושא התאוריה הקווירית הביאו לביקורת כלפיה מבין התומכים האדוקים בתאוריה זו.
זיו מבחינה, למשל, בין התאוריה הקווירית לבין התביעה לזהות קווירית.
היא נוטה למחות כנגד התפיסה לפיה התאוריה הקווירית תובעת מכל אחד ואחת באופן אישי לקבל כאפשרות את היכולת לנזילות מבחינה מגדרית ומינית.
לפי זיו, התאוריה הקווירית אמנם מציעה אופן הסתכלות מפרק ומערער על תחומי המיניות והמגדר; אך אין זה נכון, לדעתה, לצפות כי על אופציות אלו להיות זמינות אצל כל אדם תמיד.
גם עמדותיה של זיו בנושאי פורנוגרפיה נחשבות ליוצאות דופן.
למרות הבהרתה כי היא מתנגדת נחרצות לניצול נשים בזנות ובפורנוגרפיה, היא תומכת בעצם קיום תחומים אלה, וזאת דווקא בשם זכויות הנשים העוסקות בהם מרצונן.
לפי עמדתה, אם יש נשים המעוניינות, מבחירתן האישית וללא כפייה, להתפרנס מזנות או מפורנוגרפיה, יש פגם ערכי בניסיון למנוע מהן לעסוק בכך בשם אידאולוגיות פמיניסטיות או דאגה לזכויות האדם, אם בכך נפגעות זכויות האדם שלהן עצמן.
זיו נולדה בדצמבר 1964 וגדלה בשכונת רמת אביב.
מאז 1993 היא מתגוררת בתל אביב עם בת-זוגה, המשוררת שרון אס.
מ-2006 הן מגדלות במשותף בן אחד.
פרק בתוך "דרכים לחשיבה פמיניסטית - מבוא ללימודי מגדר", הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2008.
"דנה אינטרנשיונל", בתוך: עדי אופיר (עורך), חמישים לארבעים ושמונה - גיליון מיוחד של תיאוריה וביקורת 401 (1999).
"הקרבן המדבר: תשוקה, חינוך ודיאלקטיקת ההכרה בז'וסטין של סאד", בספר עבד, התענגות, אדון: על סאדיזם ומזוכיזם בפסיכואנליזה ובביקורת התרבות, עורכים: יצחק בנימיני ועידן צבעוני, הוצאת רסלינג, 2002.
"האם עלינו לשרוף את O ?", אחרית דבר לספר סיפורה של O.
"לחצות את גבולות המגדר, לבגוד בגבולות הלאום – הפוליטיקה הפרפורמטיבית של כביסה שחורה", בספר הגירה, פריון וזהות, 2008.
מחשבות מיניות: תאוריה קווירית, פורנוגרפיה והפוליטיקה של המיניות, הוצאת רסלינג, 2013.
עמית יוסף תמיר (נולד ב-2 בדצמבר 1979) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת שונות ובנבחרת ישראל.
בצעירותו, שיחק תמיר במחלקת הנוער של הפועל ירושלים.
בשנת 1998 הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
הוא שיחק שלוש שנים במדיה, ובעונתו הראשונה הוא היה שותף להישג שיא של הקבוצה - סיום במקום הראשון בליגה.
בעונתו האחרונה בקבוצה, עונת 2000/01, הוא שותף ב-23 משחקים וקלע 5.3 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 2001 תמיר עבר לליגת המכללות האמריקנית, לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנה הראשונה שלו במכללה הוא קלע שיא קריירה של 39 נקודות במשחק מול אוניברסיטת אורגון, שהיוו את מספר הנקודות החמישי בגובהו בהיסטוריה של המכללה.
בעונת 2002/03 הוא העמיד ממוצעים גבוהים בנקודות, אסיסטים וריבאונדים, והוביל את המכללה במדד הריבאונדים.
לאורך שנותיו בקליפורניה הוא היה אחד מהשחקנים המובילים שלה.
בסיום תקופתו במכללה, הוא נרשם לדראפט ה-NBA 2004, אך לא הצליח להיבחר.
בעונת 2004/05 חתם תמיר בפאוק סלוניקי מליגת העל היוונית, ולקח עימה חלק בגביע יול"ב.
בפתיחת עונת 2005/06 הוא עבר לקבוצה יוונית אחרת, א.א.ק.
אתונה, אך לא הצליח להשתלב בקבוצה וקלע 4.6 נקודות בלבד בממוצע למשחק.
לקראת סיום העונה הוא חתם במכבי גבעת שמואל, וקלע 11.2 נקודות בממוצע למשחק עד סיום העונה, שבה סייע לקבוצה להישאר בליגת העל.
בעונת 2006/07 שיחק בשרלרואה הבלגית ובהמשך באולימפיה לאריסה היוונית, עמה העפיל לראשונה בתולדותיה לפלייאוף היווני.
הוא פתח את עונת 2007/08 בקבוצת צ'רקסי מנקיז האוקראינית, אך שוחרר ממנה לאחר שמיעט לקבל דקות משחק.
באוקטובר 2007 חתם תמיר בהפועל חולון, שעלתה בעונה שלפני כן לליגת העל, כחלק ממסע הרכש של הבעלים מיקי דורסמן שנועד לחיזוק הקבוצה.
הוא היה אחד מהשחקנים הישראלים המשמעותיים ביותר בחולון בעונת 2007/08, וקלע 5 נקודות בממוצע למשחק ב-28 הופעות.
בסיום העונה הוא זכה עם חולון באליפות ליגת העל לראשונה בתולדות המועדון.
בעקבות עזיבתו של מיקי דורסמן והיעדר משקיע כלכלי בקבוצה, תמיר עזב את חולון בקיץ 2008 וחתם בעירוני אשקלון.
בעונתו הראשונה, 2008/09, הוא ביסס את מעמדו כאחד מהשחקנים המובילים באשקלון, וסייע לה להעפיל למשחקי הפלייאוף עם 8 נקודות בממוצע למשחק.
לאחר עונה זו עבר תמיר לקבוצת אפואל ניקוסיה מהליגה הקפריסאית.
בנובמבר 2010, לאחר שנודע כי שחקן הפועל ירושלים אורי קוקיה נפצע בכתפו וייעדר כחצי שנה, הוחתם תמיר כמחליפו בקבוצה.
עמית תמיר משחק בקביעות גם במדי הנבחרת הלאומית של ישראל.
הוא השתתף עמה באליפויות אירופה בכדורסל בשנים 2007 ו-2009.
בשנת 2012 חתם על חוזה למשחק בשורות קבוצת רמת-גן מהליגה לאומית.
עונה לאחר מכן, הגיע איתה עד לחצי גמר הפלייאוף של ליגת המשנה.
בעונת 2019/20 החל לשמש כעוזר המאמן של בראד גרינברג במכבי אשדוד ובמאי 2020 מונה למאמן הקבוצה במקומו של האחרון.
בינואר 2021 מונה למאמנה של הפועל עכו במקומו של עודד הנדלר אך הקבוצה ירדה ליגה.
ב-7 ביולי 2021 חתם כמאמנה של אליצור "איתו" אשקלון.
ב-15 בפברואר 2022 התפטר מתפקידו.
עמית שמחון (נולד ב-22 באוקטובר 1989) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת הפועל חיפה ובנבחרת ישראל.
שמחון שיחק בצעירותו בהפועל גבעתיים, הפועל תל אביב ולאחר מכן עבר למחלקת הנוער של עירוני רמת גן.
בעונת עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונתו השנייה , מאחר שלא קיבל דקות משחק רבות ברמת-גן, הוא עבר להפועל לב השרון ששיחקה בליגה הלאומית.
בעונת שיחק במכבי הוד השרון גם היא מהליגה הלאומית.
בעונה זו נבחר לתגלית העונה, חמישיית העונה, השחקן הצעיר ומלך הסלים הישראלי בליגה הלאומית.
את עונת פתח שמחון בקבוצת הפועל ירושלים ששיחקה בליגת העל וביורוקאפ, אך במרץ 2011 הושאל לברק נתניה עד לתום העונה.
לקראת עונת חתם שמחון בעירוני אשקלון.
שמחון לקח חלק בנבחרת האולימפית של ישראל והשתתף בטורניר האוניברסיאדה 2011.
לקראת עונת 2012/2013 חתם עמית שמחון בהפועל גלבוע גליל.
היווה חלק מההעפלה ההיסטורית של הקבוצה לגמר הפלייאוף על חשבונה של מכבי תל אביב.
בקיץ 2016 חתם במכבי חיפה.
באותה שנה זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת.
לאחר שנה חזר להפועל אילת.
ב-4 ביולי 2018 חתם לשנתיים, עם אופציה לשנה שלישית, בקבוצת הפועל חולון.
ב-26 בדצמבר 2019 עזב את חולון וחתם עד לתום העונה בהפועל באר שבע.
ב-2020 חתם לשלוש שנים בהפועל חיפה.
בעונתו הראשונה בקבוצה, העמיד ממוצעים של 12.4 נק', 3.5 ריבאונדים, 1.8 אסיסטים ו-1.6 חטיפות ב-30.6 דק' בעונה הסדירה, בסיום העונה הסדירה נפצע ולא שותף בפלייאוף.
בעונתו השנייה בקבוצה העמיד ממוצעים של 12.2 נק', 2.6 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-1.5 חטיפות ב-28 דק' בעונה הסדירה, בשלב הפלייאוף העמיד 5 נק' ו-2.7 ריבאונדים.
ב-9 במאי 2022 קבע שמחון שיא קריירה של 41 נקודות במשחק (וכן שיא קריירה של 9 שלשות, נמוך בשלשה אחת משיא כל הזמנים בישראל), בניצחון של הפועל חיפה במשחק חוץ מול מכבי תל אביב.
בעונתו השלישית בקבוצה העמיד ממוצעים של 10.4 נק', 3 ריבאונדים ו-2.2 אס' ב-30.6 דק' למשחק ב-24 משחקים.
עמלים ומהפכנים: תנועת הפועלים היהודית, הוא קובץ מאמרים ותמונות רבות ונדירות שהופק במהדורה אלבומית, וראה אור בעריכתה של תמר מנור-פרידמן, בשנת תשנ"ד 1993, לקראת תערוכה בשם זה בבית התפוצות בתל אביב.
בספר השתתפו ההיסטוריונים: משה מישקינסקי, ישראל ברטל, שמואל אטינגר, אריה גרטנר והעורכת תמר מנור-פרידמן.
בפתח דבר מסבירה מנור-פרידמן, כי התערוכה והספר מביאים "ביטוי לתנועת הפועלים היהודית על כל פלגיה: הכללי, האוטונומיסטי, הציוני והטריטוריאליסטי.
ראשיתה של תנועת הפועלים היהודית המאורגנת הייתה באיסט-סייד של לונדון ועד שנת 1900 קמו בבריטניה עשרות איגודי עובדים ופועלים יהודים.
רבים מהפועלים היהודים, המאורגנים ושאינם מאורגנים, היגרו ממזרח אירופה אל ארצות מערב אירופה ואמריקה.
בארצות החדשות והשתתפו בארגון כלל העובדים, ובמאבק על זכויותיהם.
הם הצטיינו בהקמת מסגרות רבות לעזרה הדדית: קופות עזרה הדדית, בתי כנסת, ומסגרות להקנית מקצועות שונים.
ביטוי שכיח להתארגנויות המגוונות היו כתבי עת רבים שראו אור על ידי ארגוני פועלים יהודים, אשר הצטיינו במאמרים נלהבים, בהצגת "פרוגרמות" (תוכניות ומצעים רעיוניים) וכן באיורים, תמונות וקריקטורות.
לקראת הכנת התערוכה והספר, נאספו תמונות רבות מארכיונים ומוזיאונים ברחבי העולם, בהם: ארכיון הג'וינט וארכיון הבונד בניו יורק, הארכיון ההיסטורי הלאומי של ליטא, המוזיאון היהודי בניו יורק, המוזיאון לחיי היהודים בלונדון, הספרייה הלאומית בוורשה וספריית הקונגרס בוושינגטון, ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג והספרייה הלאומית בירושלים.
הספר ראה אור בחסות ההסתדרות הכללית, בנק הפועלים, קרנות תרבות ותורמים פרטיים.
עמליה דוּאֶק (נולדה ב-17 במאי 1990) היא עיתונאית, אשת רדיו וטלוויזיה ישראלית.
משמשת כתבת לענייני כלכלה ומגישת "מהדורת היום" בחברת החדשות.
מגישה מחליפה בהמדורה המרכזית ובחדשות סוף השבוע של חדשות 12.
אמה היא העיתונאית נחמה דואק ואביה הוא אלוף (במיל') יוסי בן-חנן.
החלה את דרכה העיתונאית בילדותה, כאשר בשנת 2002 הגישה את מהדורת החדשות "חמש וחצי" בערוץ הילדים לצדו של ירון לונדון, בעריכת מיקי רוזנטל ועבדה במעריב לנוער ככתבת אורחת.
ב-2003 הגישה פינה בתוכנית "שישי בגאון" ששודרה בערוץ הראשון.
דואק שירתה בגלי צה"ל בשנים 2008–2011, ומילאה בתחנה מספר תפקידים, בהם כתבת לענייני תקשורת, תחבורה, תעופה, תיירות ותחום המשפט.
בנוסף, הגישה בגלי צה"ל מהדורות חדשות ופינות כלכלה בתוכניות שונות בתחנה ושימשה גם כעורכת משנה של יומני חדשות בגלי צה"ל.
בשנת 2011 הצטרפה לחברת החדשות של ערוץ 2 ככתבת בתוכנית הצרכנות "תוכנית חיסכון", ובשנת 2012 מונתה לכתבת לענייני תחבורה של חברת החדשות.
בשנת 2013 מונתה לכתבת הכלכלית של חדשות 2.
בשנת 2016 נבחרה על ידי המגזין "פורבס ישראל" לאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל, ועוד קודם לכן הוגדרה על ידי המגזין כאחת מ-30 הצעירים המשפיעים בישראל.
בקיץ 2017 הנחתה לסירוגין את "הבוקר של קשת" בערוץ 2 של קשת, לצד יואב לימור.
משנת 2017 הגישה את התוכנית "לילה טוב ישראל" לסיכום חדשות היום.
כיום היא מגישה מחליפה בחמש עם רפי רשף, שש עם ובחדשות סוף השבוע.
החל ממלחמת חרבות ברזל משמשת כמגישת "מהדורת היום" לצידו של עופר חדד מדי יום.
דואק היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בהצטיינות במשפטים (LL.B) ובוגרת תואר שני במנהל עסקים במסלול למנהלים, גם הוא באוניברסיטת תל אביב.
דואק נשואה לאיש העסקים משה גליקסמן.
עמיתים הוא הגוף המנהל את שמונה קרנות הפנסיה הוותיקות הגרעוניות.
הארגון הוקם על ידי ממשלת ישראל בשנת 2004, לאחר שבשנת 2003 הלאימה הממשלה קרנות אלה, במסגרת הצעדים לפתרון משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות.
בשנת 2008 הושלמה הקמתו של גוף מאוחד בשם "עמיתים", המנהל את כל שמונה הקרנות, אך כל קרן ממשיכה לפרסם מאזן בנפרד.
בעקבות השלמת הקמת הגוף המאוחד פוטרו כ-550 מתוך 1000 העובדים שניהלו את הקרנות, במטרה להביא לחיסכון תפעולי של כ-40 מיליון שקל בשנה ולחיסכון אקטוארי בסך 600 מיליון שקל.
למנכ"ל "עמיתים מונתה יעל אנדורן.
באוגוסט 2011 החליף אותה יואב בן אור.
מנכ"ל "עמיתים" החל מאוגוסט 2021 הוא אפי סנדרוב.
קרנות הפנסיה שבניהול "עמיתים" הן:
בקרנות שבניהול "עמיתים" יש כ-255,000 גמלאים וכ-50,000 מבוטחים פעילים.
עמל ומעבר (עזרה מסורה לחולה ולקשיש) היא רשת בתי אבות וחברת סיעוד המתמחה במתן שירותי סיעוד, מהחברות הפרטיות הגדולות בארץ בתחום הסיעוד, המטפלת בלמעלה מ-25,000 מטופלים.
החברה הוקמה בשנת 1984 בשם "עמל סיעודית", וב-1995 נרכשה על ידי אבי רויכמן וערן גורן.
בשנת 2000 נכנס תאגיד גרנות כשותף ב-50% מהרשת.
בשנת 2015 נרכשה על ידי דליה קורקין (30%) ואיש העסקים היהודי-אמריקאי הארי גרוס (70%), תמורה 240 מיליון ש"ח.
קורקין היא גם מנכ"לית הרשת מתחילת המאה ה-21. בדצמבר 2021 רכשה קרן פימי 80% מהחברה (מלוא חלקו של גרוס ו-10% מקורקין) לפי שווי של מיליארד ש"ח.
בינואר 2024 רכשה פועלים אקוויטי, זרוע ההשקעות הריאליות של בנק הפועלים, 20% מהקרן, לפי שווי של 1.5 מיליארד ש"ח.
חלקה של קרן פימי ירד ל-64% וחלקה של קורקין ל-16%.