tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף היותו מוצב על חלל עמוק 9, וורף ממשיך להופיע במקביל בסרטי הקולנוע בהם מככבים שחקני "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
הופעתו מוסברת בדרכים שונות, כגון: הצלתו על ידי האנטרפרייז ("מסע בין כוכבים: המפגש"), או היותו בחופשה ("מסע בין כוכבים: המרד").
סרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: נמסיס" יצא לאקרנים לאחר שהסתיימה הסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
מעמדו של וורף בשלב זה איננו ברור.
הוא משתתף בחתונתם של ויליאם רייקר ודיאנה טרוי על כדור הארץ, ונוסע לכוכב הלכת בטאזד, ביחד עם צוות האנטרפרייז, לטקס חתונה נוסף, כאשר הספינה נשלחת לחקור דבר בה במערכת כוכבים הסמוכה לגבול עם הרומולאנים.
הוא עדיין לובש מדי קצין צי הכוכבים רגילים במהלך סרט זה, ולא בגדי שגריר.
בעונתה השלישית של הסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד" מתברר שוורף התברג בשורות זרוע המודיעין של צי הכוכבים תחת פיקודה של רו לארן, ומפעיל מספר לא ידוע של סוכנים, ביניהם ראפי.
בשנים שחלפו אימץ וורף גישה מתונה ורגועה יותר והתמחה במדיטציה, אך במקביל לא הזניח את אימוני הלחימה שלו.
בדרכו חזרה אל האנטרפרייז מטורניר, וורף נתקל בסדק קוונטי, וכתוצאה מכך - הוא מתחיל לנוע בין יקומים מקבילים.
ביקום אחד, הוא נמצא במערכת יחסים רומנטית עם היועצת דיאנה טרוי.
ביקום אחר, הוא כבר נשוי לה שנים ויש להם שני ילדים משותפים.
ביקום נוסף, ויליאם רייקר הוא הקפטן של האנטרפרייז, כאשר קומנדר וורף משמש כקצין הראשון שלו, זאת לאחר שז'אן לוק פיקארד נהרג על ידי הבורג.
בסופו של דבר, וורף חוזר אל היקום המקורי שלו.
בעתיד חלופי, אלכסנדר הופך דיפלומט במקום לוחם.
הוא שואף לסיים את הסכסוכים בין הבתים הגדולים של הקלינגונים ומכריז כי הבית של מוג לא עוסק עוד בנקמות דם.
וורף מזהיר אותו שזה היה סימן של חולשה, אך אלכסנדר מתעקש.
זמן קצר לאחר החלטתו של אלכסנדר, הוא עד למותו של וורף, שנהרג על הרצפה של המועצה הגבוהה.
אלכסנדר מוצא דרך לנסוע אחורה בזמן, כדי להרוג את עצמו כילד, על מנת לנסות ולמנוע מאירועים אלו מלהתרחש.
בעתיד חלופי, מותה של טרוי יוצר קרע בין וורף לבין רייקר.
מאוחר יותר, וורף משמש כחבר במועצה הגבוהה של הקלינגונים, והופך למושל של מושבה קלינגונית.
במהלך שליחות ברביע גמא, הדיפאיינט מזהה מחסום אנרגיה סביב כוכב לכת במערכת שמש סמוכה.
כאשר הם מתקרבים אל המחסום, נזק נגרם לספינה ולאחר מכן הם מזהים כ-8,000 אנשים על פני הכוכב, רובם בני אדם.
הצוות מגלה כי התושבים המקומיים מצפים לבואם: הם צאצאיהם של צוות הדיפאיינט, אשר נזרקו אחורה בזמן כמאתיים שנה, והתרסקו על פני כוכב הלכת, לאחר שהדיפאיינט מנסה לעזוב את הכוכב בעוד מספר ימים.
וורף מגלה כי הוא התחתן והקים משפחה.
הוא פוגש את צאצאיו, המכנים את עצמם "בניו של מוג", אשר אימצו לעצמם מנהגים קלינגוניים, שלמדו מוורף.
ביקום המראה, וורף הוא העוצר של "הברית", בין הקלינגונים לקרדאסים.
לאחר שהמרד הארצנים מצליח, והם הצליחו להשתלט על "טרוק נור", וורף מנסה לכבוש מחדש את התחנה, אך נכשל - שכן למורדים יש ספינה חדשה: "דיפאיינט".
וורף זועם שהוא נבגד; גארק, עוזרו, מאשים בכך את "המנהלת" (בת-דמותה של קירה נריס).
וורף לוכד את הנגוס הגדול זק מהצד האחר.
וורף מסכים לשחרר את זק, בתמורה למכשיר הסוואה, אשר מותקן בספינתו על ידי רום, אשר בפועל - מחבל בה ומשבית אותה, ובכך מתאפשר למורדים ללכוד אותו.
דורן ניסה להציע למפיקי הזיכיון סדרה שתתמקד בדמותו של וורף במשך שנים ארוכות.
אך למרות מאמציו, הפרויקט לא אושר.
בראיון לניו יורק טיימס בשנת 2021 מסר אלכס קורצמן, ראש הזיכיון, כי לאחרונה הציע התסריטאי גרהאם ואגנר רעיון חדש, מסוגת הקומדיה הטלוויזיונית, בכיכובו של וורף.
קורצמן ציין שעדיין לא בשלו התנאים להפקת סדרה כזו, ושהזיכיון צריך להתייצב תחילה על מנת לחרוג מגבולותיו הנוכחיים, אך שהוא סבור שבעוד מספר שנים הרעיון יצוץ מחדש.
וורף הוא דמות פופולרית מאוד בקרב מעריצי הסדרה.
הפרק "Heart of Glory" (עונה 1 של "הדור הבא"), אשר מתמקד מתמקד במערכת היחסים של וורף עם קלינגונים אחרים, נחשב לפרק אשר מהווה מפתח ל"סיפורי עלילה המשכיים אודות הקלינגונים...
ותובנות חדשות על התרבות הקלינגונית".
בשנת 1995, לאחר ירידתה משידור של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", הכותבים של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" הגו את הרעיון לצרף את וורף לצוות הדמויות הקבוע של הסדרה, בתגובה ללחץ להעלות את הרייטינג של הסדרה.
וורקוטה היא עיר ברפובליקת קומי, צפון רוסיה.
העיר שוכנת צפונית לחוג הארקטי באזור קפוא-עד.
בסוף המאה ה-19, גאולוגים גילו באזורים אלו מרבצי פחם.
משנת 1924 נשלחו מספר משלחות מחקר גאולוגיות כאשר עבודתה של כל משלחת גאולוגית באותם ימים לא נעשתה ללא עזרת האוכלוסייה המקומית.
סביב השנים אתרי הגילוי נוצר מחנה הגולאג בשנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1932 היו במחנה 9,000 אסירים ולאחר מכן בשנת 1938 מספר האסירים גדל ל-55,000 אסירים.
ב-28 בדצמבר 1941 נחנך קו הרכבת הראשון מוורקוטה לאורך מסילת הרכבת הצפונית פצ'ורה.
באמצע קיץ 1942 הוכנס הקו לפעילות סדירה במקטע וורקוטה-קוטלאס-קונושה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היישוב הפך לעיר, אך עדיין פעל לצדה מחנה גולאג בשם וורקוטלאר.
המחנה היה בין הגדולים בברית המועצות, בתחילת שנות ה-50 שכנו בו מעל ל-73 אלף אסירים.
בשנת 1953 פרץ במחנה המיוחד מספר 6 רקלג מרד אסירים.
המחנה פורק ב־1962, ו-ורקוטה קיבלה מעמד של עיר.
העיר נבנתה בהתאם לתוכנית של אדריכלים מלנינגרד בהתאם לסגנון קלסיציזם סטליניסטי.
התפתחה סביבה תעשיית מזון נרחבת ותעשיית הפחם המשיכה להוות מקור הכלכלה העיקרי בעיר.
שני פיצוצים גרעיניים תת-קרקעיים בוצעו בשטח אזור וורקוטה.
הפיצוץ הראשון התרחש ב-2 ביולי 1971, בעומק של 542 מטר, 20 ק"מ מוורקוטה, לא הרחק מתחנת הרכבת חאנוביי.
השני בוצע ב-29 באוגוסט 1974 בעומק של 583 מטר ליד תחנת סיידה שליד וורקוטה.
לפיצוצים לא היו חשיבות צבאית, אלא כלכלית: בעזרתם נבדקו השכבות העמוקות של כדור הארץ למטרות מדעיות.
לאחר קריסת ברית המועצות והמשבר בתעשיית הכרייה, עזבו תושבים רבים את העיר.
המכרה, היישוב הראשון באתר של העיר הנוכחית שפעם היה אזור עירוני גדול, ננטש וחלה נסיגה במספר התושבים בה.
בשנת 1943 פועל בעיר תיאטרון.
בשנים הראשונות הרכב התיאטרון כלל בעיקר שחקנים מקרב אסירי הגולאג, ובהתאם לכך בין השחקנים היו שחקני תיאטראות של מוסקבה ולנינגרד שנשלחו לתקופות מאסר.
עד שנת 1953 עמד בראש התיאטרון בוריס מורדבינוב, בעבר במאי תיאטרון הבולשוי במוסקבה.
לאחר פטירת יוסיף סטלין רבים מאסירי הגולאג שוחררו, והשחקנים חזרו על פי רוב לערים הגדולות.
האקלים של העיר הוא תת-ארקטי.
התקופה נטולת הכפור היא כ-70 יום בלבד בהן הטמפרטורות מעל לאפס מעלות (גם בקיץ ייתכן לעיתים כפור), בעוד שמשך החורף הוא כשמונה חודשים.
עם זאת, האקלים של וורקוטה מתרכך באופן משמעותי (בהשוואה לאזורים אחרים באזור הארקטי) מהשפעת הגזרה המערבית הלא-קופאת של הקוטב הצפוני.
לכן, תנודות הטמפרטורות השנתיות בוורקוטה קטנות למדי עבור קווי הרוחב הללו, והטמפרטורות בחורף גבוהות יותר מאשר בדרום.
כמות המשקעים השנתית (531 מ"מ) גדולה בסטנדרטים של האזור הארקטי, אשר בשילוב עם טמפרטורות קיץ נמוכות יחסית, מובילה ללחות יתר (אקלים לח).
בקיץ, האינטראקציה של חזיתות אטמוספיריות חמות של ציקלונים המגיעים מהאוקיינוס האטלנטי עם חזיתות קרות אך לחות של הקוטב הצפוני המערבי גורמת להיווצרות עננים רבים, ולכן יש מעט מאוד ימים ללא עננים בוורקוטה.
כמעט תמיד נושבת רוח חזקה למדי, בעיקר לכיוון צפון מערב.
בחורף, סופות שלגים קשות מתרחשות ללא הרף, הגורמות לסחף שלג.
חקלאות בשדה פתוח בלתי אפשרית בגלל האקלים הקשה, למעט כמה עשבים.
מלפפונים, תרד, כרישה, בצל ואחרים גדלים בעיקר על אדני החלונות ובחממות.
מ-17 בדצמבר ועד ל-27 בדצמבר מתקיימת תופעה של ליל קוטב ומ-30 במאי ועד ל-14 ביולי שמש חצות.
כלכלת העיר מבוססת על מרבצי פחם.
בשנות ה-50 פעלו באזור 17 מכרות, כיום פועלים 5 בלבד.
בפברואר 2016, נהרגו 36 איש במכרה הפחם 'סברנאיה' עקב פיצוץ שנגרם מדליפת גז מתאן.
דווח כי מתוך 110 איש ששהו במקום חולצו 80 כורים, אך אפסו הסיכויים לחלץ את 36 הנותרים.
לפי הסטטיסטיקה הרשמית של השירות הפדרלי לסטטיסטיקה ממלכתית בתחילת 2019, אוכלוסיית העיר מנתה 54,223 נפשות.
הסטטיסטיקה הרשמית שונה מאוד ממצב העניינים האמיתי ולדברי פקידי העיר חיים בעיר בין 35 ל-40 אלף איש.
על פי נתונים אלה וורקוטה היא העיר המובילה ברפובליקת קומי במונחים של ירידה באוכלוסייה.
אם בשנת 1992 חיו בה יותר ממאה אלף איש, כיום חיים בה כחמישים אלף בלבד.
בעיר פועלת תחנת רכבת וזה אמצעי תחבורה העיקרי.
עד לאחרונה לא היה כביש קבוע שהיה ניתן לשימוש במהלך כל ימות השנה.
שדה תעופה של העיר מחבר אותה עם מוסקבה, סנקט פטרבורג וסיקטיבקר.
עד 2011 לא היה כביש לעיר.
הדרך היחידה להגיע לוורקוטה ברכב הייתה לעצור באוחטה (סוסנוגורסק, במרחק כ-680 ק"מ מהעיר) ולהעמיס קרונות על רציפי רכבת שם.
לקח כיממה להתגבר על קטע זה של המסלול, ובשל ארגון לקוי של התחבורה ברכבת, זמן הנסיעה יכול לעלות ל-8 ימים, בתוספת זמן ההמתנה לרציף עד יומיים.
ברם בשנת 2010, עם הקמת צינור גז מחצי האי ימאל, נוצר צורך בתחזוקתו, מה שהוביל לסלילת כביש חורפי.
עם זאת, ניתן לנסוע עליו רק ברכב שטח.
הספקים העיקריים של שירותי תקשורת (טלפוניה ואינטרנט) בעיר הם:
תקשורת סלולרית על תקן GSM מסופקת על ידי:
רוסטלקום (מאז המחצית השנייה של 2016);
וורקראפט: ההתחלה הוא סרט פנטזיה אפי סיני - אמריקאי משנת 2016 בבימויו של דנקן ג'ונס.
הסרט מבוסס על סדרת משחקי המחשב "וורקראפט".
הסרט הוכרז לראשונה בשנת 2006 כפרויקט משותף של Legendary Pictures ומפתחי משחק הווידאו Blizzard Entertainment.
הקרנת הבכורה נערכה בלוס אנג'לס שבקליפורניה ב-6 ביוני 2016 בתיאטרון הסיני.
הסרט קיבל ביקורות שליליות מצד מבקרי קולנוע שצפו בהקרנת הבכורה בתיאטרון הסיני בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
ב-9 במאי 2006 הכריזו אולפני לג'נדרי על רכישת הזכויות להפקת סרט הקולנוע של "וורקראפט" מחברת בליזארד אנטרטיינמנט.
קודם לכן, בליזארד שקלו במקור לשכור סופר עבור העיבוד הקולנועי.
החברות תכננו במקור להפיק סרט שעלילתו תתרחש ביקום כותרי וורקראפט אך לא תעקוב אחר עלילת משחק ספציפי בסדרת המשחקים.
ביוני 2007, תומאס טול, יו"ר אולפני לג'נדרי ציין כי האולפנים עובדים על העיבוד הקולנועי בשיתוף עם המעצבים והכותבים של בליזארד אנטרטיינמנט.
ביולי אותה שנה, המעצב הבכיר של המשחקים, רוב פארדו, ציין כי מעצבי המשחק עובדים בשיתוף פעולה עם האולפנים על פיתוח תסריט הסרט.
באוגוסט 2007, בכנס BlizzCon, פורסם לראשונה שהסרט מתוכנן לצאת לאקרנים במהלך שנת 2009 ונאמר שהסרט יתמקד בברית האנושית ועלילתו תתרחש שנה אחת לפני תחילת עלילת המשחק וורלד אוף וורקראפט.
בפסטיבל קומיקון 2013 אולפני לג'נדרי הכריזו כי דנקן ג'ונס נבחר לביים את הסרט.
הצילומים החלו ב-13 בינואר 2014 והושלמו ב-23 במאי אותה שנה.
בנובמבר 2015 הופץ הטיזר טריילר הראשון.
הסרט יצא בארצות הברית ב-10 ביוני 2016.
באוקטובר 2014 Legendary Pictures שכרו את ראמין דג'וואדי (משחקי הכס), המוזיקאי ההודי-אמריקאי כדי להלחין ולכתוב את הפסקול לסרט.
טרוויס פימל - סר אנדוין לות'אר - מנהיג הברית.
דומיניק קופר - המלך ליין וורין, שליט ממלכת רוח הסערה.
בן פוסטר - מגנה מדיב, שומר טיריספאל.
בן שנצר - קדגאר, קוסם צעיר שמעוניין לדעת על האמת בעת שותפתו עם מדיב.
רות נגה - הגבירה טאריה, מלכת רוח הסערה.
טובי קבל - דורוטאן, מנהיג העדר
קלנסי בראון - בלאקהאנד (יד שחורה) "המשמיד", מנהיג העדר והחיה של גול'דאן, האנטגוניסט המשני בסרט.
רוב קזינסקי - אורגרים פטיש האבדון, חברו של דורוטאן.
דניאל וו - גול'דאן, מנהיג מועצת הצללים החותר תחת שלטונו של מנהיג העדר והאנטגוניסט הראשי בסרט.
פאולה פאטון - גארונה הלפאורקן, ניצולה חצי-אורקית שלכודה במאבק בין הברית לבין העדר.
קלום קית' רני - מורוס, מושל מעוז מסתורי בשם קאראזאן, מקום מגוריו של מדיב.
וורנר רובינס היא העיר הגדולה ביותר במחוז יוסטון (חלק משטח העיר שייך למחוז פיץ') שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
וורנר רובינס נוסדה בשנת 1942 על בסיס יישוב ששכן אז במקום ונקרא וולסטון.
העיר נקראה על שמו של גנרל אוגוסטין וורנר רובינס, שהיה אבי המערך הלוגיסטי של חיל האוויר של ארצות הברית.
היא התאגדה כיישוב ב-1943 וקיבלה מעמד של עיר ב-1956.
על פי המפקד הארצי של 1940 היה וולסטון יישוב שיושב בדלילות בעיקר על ידי חוואים ומשפחותיהם.
נקודת הציון הבולטת ביותר ביישוב הייתה תחנת העצירה על מסילת הרכבת.
בנוסף היו בוולסטון מנסרה קטנה וחנות מכולת.
באדמות שסבבו את העיירה השתרעו מטעי אפרסקים.
מלחמת העולם השנייה שינתה את מצב העניינים באזור.
מחלקת המלחמה (קודמתה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית) הכינה תוכניות לבנות שדה תעופה באזור.
בסיועו של חבר הקונגרס רב ההשפעה, קרל וינסון, פעל מנהיג הקהילה בוולסטון, צ'ארלס בוסטיק ווטסון, יחד עם פקידי ממשל במייקון להגיש הצעה למקם את שדה התעופה המיועד במחוז יוסטון.
ביוני 1941 קיבלה ממשלת ארצות הברית את ההצעה להקים את השדה על שטח של 12 קמ"ר.
בסיס אווירי זה נקרא בסיס וולסטון והוא נפתח ב-1942. מפקדו הראשון היה קולונל צ'ארלס א.
תומאס שרצה לקרוא לבסיס על שם המנטור שלו, אוגוסטין וורנר רובינס.
תקנות הצבא אסרו זאת ועל פיהן לבסיס ניתן היה לקרוא על שם העיר הקרובה.
קולונל תומאס לא נרתע מכך ושכנע את ווטסון ואת שאר מנהיגי הקהילה לשנות את שמה של וולסטון, כך שב-1 בספטמבר 1942 ניתן לעיירה שם חדש "וורנר רובינס".
זמן קצר לאחר מכן, ב-14 באוקטובר אותה שנה, שונה שם הבסיס כפי שביקש ווטסון.
בסיס רובינס פעיל עד היום, אך הוא למעשה לא שוכן בתוך שטח השיפוט של העיר ורק כביש 129 מפריד בינו לבין העיר.
ליד הבסיס שוכן המוזיאון השני בגודלו בארצות הברית לתולדות חיל האוויר.
באפריל 1953 פגעה בעיר ובחלקים מהבסיס סופת טורנדו בדרגה 4 עם רוחות במהירות של 320 קמ"ש.
כתוצאה מכך נהרגו 18 איש ונפצעו 300.
ב-2009 דירג השבועון ביזנסוויק את וורנר רובינס כמקום הטוב ביותר בג'ורג'יה להקים בו משפחה.
באותה שנה דורגה לשכת המסחר של העיר כאחת משלוש לשכות המסחר הטובות ביותר בארצות הברית על ידי אגודת לשכות המסחר הארצית.
ב-2012 דירג אתר CNNMoney את וורנר רובינס במקום השביעי ברשימת המקומות הטובים ביותר להתגורר בהם מבין הערים הקטנות בארצות הברית.
וורנר רקורדס בע"מ (לשעבר ) היא חברת תקליטים אמריקאית שבבעלות וורנר מיוזיק גרופ ומשרדיה הראשיים נמצאים בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
היא הוקמה בשנת 1958 כחטיבת המוזיקה המוקלטת של אולפני הקולנוע האמריקאים האחים וורנר, ונחשבת לאחת מחברות התקליטים הגדולות והמצליחות ברחבי העולם.
במהלך שנות פעולותיה, הוקמו שלל חברות תקליטים נוספות לצידה החל משנות ה-60 של המאה ה-20 ועד העשור הראשון של המאה ה-21. במהלך התקופה הזו, חברת וורנר רקורדס הפכה מחברת תקליטים מזערית בתעשיית המוזיקה לאחת מחברות התקליטים המובילות בעולם.
בשנת 2004, חברת התקליטים הזו נמסרה מוורנר מדיה ונרכשה על ידי קבוצה עצמאית אחרת.
וורנר מיוזיק גרופ היא הקטנה ביותר מבין שלושת תאגידי המוזיקה הבינלאומיים הגדולים ביותר בעולם, הכוללים גם את יוניברסל מיוזיק וסוני מיוזיק.
מקס לוסאדה מפקח על פעולות המוזיקה המוקלטות של החברה.
בשנת 2019 שונה שם החברה לוורנר רקורדס.
וורנר מיוזיק לטינה היא חברת תקליטים מקבוצת וורנר מיוזיק המתמקדת במוזיקה לטינית.
להלן לקט מהאמנים החתומים בוורנר מיוזיק לטינה:
וורסקלה (באוקראינית וברוסית:Ворскла) היא נהר ברוסיה ובאוקראינה, יובל שמאלי של הדנייפר.
מקור הנהר נמצא במורדות המערביים של רמת רוסיה האמצעית קרוב לכפר פוקרובקה (בראיון איניאנסק שבמחוז בלגורוד.
בשטחי אוקראינה הוא זורם באזורי סומי ופולטבה בשפלת הדנייפר.
וורסקלה נשפכת בדנייפר באגם המלאכותי קמנסקי (שנקרא תקופת-מה דנייפרודזרז'ינסק) במרחק 514 ק"מ משפך הדנייפר (על יד הכפר סווטלוגורסויה בראיון קובליאקי במחוז פולטבה.
אורך הנהר הוא 464 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו הוא 14,700 קמ"ר.
רוחב עמק הנהר באוקראינה נע בין 10 ל-12 ק"מ.
הגדה הימנית של הנהר גבוהה למדי בעוד שהגדה השמאלית נמוכה.
וורסקלה כשרה לשיט בין הדלתא שלה לקובליאקי.
יובליו הימניים העיקריים הם וורסקליציה ובורומליה ויובליו השמאליים הם מרלה, קולומק וטהמליק.
הערים החשובות על הוורסקלה הן פולטבה, אוחטרקה וקובליאקי.
הנהר קופא מדצמבר עד מרץ.
מי הנהר גדלים בחודשי מרץ-אפריל וקטנים ביולי-אוקטובר.
הספיקה הממוצעת בשפך הנהר היא מעל 36 מ"ק/שנייה.
נבנו עליו תחנות חשמל הידראוליות ותאי שיט מווסתים.
מי הנהר משמשים לאספקת מים לאוכלוסייה ולמפעלים ולהשקיות.
לאורך גדות וורסקלה נמצאים שמורות טבע: פארק יערות קובפק ויער פאראסוצק.
הנהר והגדותיו הציוריים מספקים אתרי נופש.
יש משערים כי שם הנהר נגזר מהשורש הטורקי עתיק "וורסק" (דומה ל aors שהוא אחד הכינויים של האלנים) עם תוספת הסיומת הבולגרית העתיקה -לה.
לפי תאוריה אחרת, לשם וורסקלה שורשים סקיתיים- סרמטיים:המלים "וור סקול" שמשמעותן "מים לבנים".(מזכיר את המילה אוסטינית "אורס" = לבן).
ייתכן שמלים אלה מתייחסות לסוגהסלעים העיקריים של הנהר - הגיר.
לפי תאוריה אחרת שם הנהר בא מהמילה הטורקית "ברוסיקי" - כלומר "גירית".
הנהר מוזכר בשמות "וורוסקול", "ורסקלה" "וסקול" ב"סיפורי השנים השחלפו" או "הכרוניקה של נסטור" (מהמאה ה-12) ובקודקס ההיפאטי (ממנזר איפטייב) מהמאה ה-15.
בוורקסלה חיים מעל 50 מיני דגים, רובם קרפיונים, לשים זאבי נהרות, פרקות, זהבונים, דיגיגים, Rutilus ,Scardenius Carassius ,Pimephales, Gustera, Alburnus, Pomatoschistus Gobio, שפמנונים, טינקות.
על גדותיה פוגשים ארנבים, שועלים, ביערות ישנם איילים, חזירי בר.
מגוון רב של עופות: ברכיות, אנפות אפורות, חוגלות, פסיונים ועוד.
לאורך הגדות יש יערות נרחבים - יערות נשירים ומחטניים (יותר בגדה השמאלית).
מעוז ישן, ככל הנראה גלונוס, נמצא על הוורסקלה, מדרום לאוחטרקה.
באזור זה התקיים ב-1399 הקרב וורסלקה שבו הובס ויטאוטאס הגדול, הדוכס הגדול של ליטא, על ידי כוחות מונולים-טטרים של אורדת הזהב בראשות האמירים טמור קולטלוג ואדיגו.
על הקרב נכתב, בין השאר, בכרוניקת ניקון הרוסית.
ההיסטוריון והשמבלן המלכותי השוודי מן מאה ה-18, גוסטב אדרפלד סיפר בספרו "ההיסטוריה הצבאית של המלך השוודי קרל השנים עשר מ-1700 ועד קרב פולטבה ב-1709, שפורסם באמסטרדם ב-1740, צוין, על בסיס טענה.
של מרטין קרומר כי קרב פולטבה ב-1709 התנהל באותו שדה קרב כמו הקרב וורסקלה.
השם "וורסקלו" מופיעה גם על המפה של בופלן מ-1648.
וורנר מילר היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מהרקימר, ניו יורק.
כרפובליקני, הוא התבלט ביותר בכהונתו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1879–1881) וסנאטור ארצות הברית (1881–1887).
מילר, יליד האניבל, ניו יורק, סיים את לימודיו ביוניון קולג' ב-1860. הוא התגייס למלחמת האזרחים האמריקנית כטוראי ברגימנט הפרשים ה-5 של צבא האיחוד של ניו יורק.
מאוחר יותר הוסמך כלוטננט ראשון, מילר נלקח בשבי בשנת 1862 ושוחרר על תנאי, ולאחר מכן שוחרר בכבוד.
לאחר שירותו הצבאי, מילר נעשה פעיל בעסקי ייצור הנייר בהרקימר, ניו יורק.
המצאתו של מכונות לייצור נייר מעיסת עץ בזול הפכה אותו לעשיר, ולאחר מכן הוא הפך פעיל בעסקים אחרים, כולל מסילות ברזל, ביטוח וכרייה.
מילר כיהן ב בשנים 1874 ו-1875. ב-1878 הוא נבחר לבית האמריקני, והוא נבחר מחדש ב-1880. לאחר שכיהן קדנציה אחת מלאה ואחת חלקית, הוא התפטר מהבית האמריקני כדי לקבל בחירה לסנאט האמריקני.
נבחר עם אלברידג' ג'רי לאפאם להחליף את רוסקו קונקלינג ותומאס פלאט לאחר שקונקלינג ופלאט התפטרו על רקע סכסוך עם הנשיא ג'יימס א.
גרפילד, מילר כיהן כהונה חלקית אחת, ביולי 1881 עד מרץ 1887. במהלך שירותו בסנאט, מילר היה יושב ראש ועדת החקלאות של הסנאט.
לאחר שעזב את הסנאט, מילר התמודד פעמיים על מושל ניו יורק.
הוא זכה במועמדות הרפובליקנית ב-1888, אך הפסיד בבחירות הכלליות לדייוויד ב.
ב-1894 איבד מילר את המועמדות הרפובליקנית ללוי פ.
מורטון, שהמשיך לזכות בבחירות הכלליות.
בפנסיה היה מילר תושב הרקימר.
הוא מת בעיר ניו יורק ב-21 במרץ 1918, ונקבר בבית הקברות אוק היל בהרקימר.
וורנר מילר נולד בהאניבל, ניו יורק, ב-12 באוגוסט 1838, בנם של היירם מילר ומרי אן (וורנר) מילר.
הוא למד בבתי הספר הנפוצים של מחוז אוסווגו ואקדמיית שרלוטוויל, ולאחר מכן הפך למורה ללטינית ויוונית במכון הקולגיאלי של פורט אדוארד, ניו יורק.
לאחר מכן החל ללמוד ביוניון קולג' בסקנקטדי, ניו יורק.
ב-1860 סיים את לימודיו עם תואר AB.
מילר שמר על קשר לכל החיים עם יוניון קולג'; בשנת 1886, הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד הוא גם כיהן בחבר הנאמנים, ודיבר תכופות באירועים פומביים של המכללה.
באוקטובר 1861, מילר הצטרף לצבא למלחמת האזרחים האמריקנית, והתגייס כטוראי לפלוגה I, רגימנט הפרשים החמישי של ניו יורק.
הוא התקדם להיות הרס"ר הגדודי, ואז קיבל את הסמכה שלו כלוטננט ראשון.
ב-25 במאי 1862, מילר נפל בשבי במהלך הקרב הראשון על וינצ'סטר.
מכיוון שצבא האיחוד לא השתתף בחילופי שבויים, מילר שוחרר על תנאי על ידי צבא הקונפדרציה בסוף החודש.
שחרורו על תנאי מנע ממנו לחזור לשירות צבאי, ולכן הוא נאלץ לקבל שחרור מכובד ולחזור לניו יורק.
לאחר המלחמה, מילר השתתף בפעילויות ותיקים והיה חבר בצבא הגדול של הרפובליקה.
לאחר שירותו הצבאי, הועסק מילר במפעל נייר בפורט אדוארד, שבמהרה הפך למפקח עליה.
הוא עסק במחקר מדעי של ייצור נייר, כולל טיול לבלגיה כדי לצפות בנייר מיוצר מקש.
לאחר שחזר לארצות הברית, מילר ארגן חברה לרכישת מספר מפעלי נייר בהרקימר, ניו יורק, שם החל בייצור נייר מעיסת עץ בקנה מידה תעשייתי.
מילר המציא מכונה לייצור נייר עיסת עץ בזול.
לאחר קושי ראשוני לשווק את המכונות שלו, יצרניות נייר אחרות החלו להכיר בערכן והחלו לרכוש אותן.
מילר התעשר כשההמצאה שלו הפכה לסטנדרט בתעשייה.
בנוסף לעסקי ייצור הנייר שלו, מילר היה מעורב בכמה מפעלים אחרים.
אלה כללו כיהן כנשיא חברת בניית תעלת ניקרגואה, מיזם לבניית תעלת חוצה אסתמוס במרכז אמריקה לפני תעלת פנמה.
בנוסף כיהן כדירקטור בחברת ערבות תעשייה וכרייה.
לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, מילר היה מחבר מקורי של מיזם בפיליפינים, חברת המטעים הפיליפינים.
המיזמים האחרים של מילר כללו כיהן במועצת המנהלים של Traders Fire Insurance Company וכביש הרכבת של סנט לואיס, אמפוריה ודנבר.
מילר, רפובליקני, היה חבר באספת מדינת ניו יורק בשנים 1874 ו-1875. מילר התעניין בחינוך ציבורי, והציג הצעת חוק לא מוצלחת שהייתה פותרת סכסוך מתמשך בין המפקח על ההוראה הציבורית של המדינה לבין מועצת העוצר של המדינה על ידי חיסול תפקיד העוצר.
הוא גם הציג הצעת חוק מוצלחת לחייב ללמד ציור בבתי ספר ציבוריים.
בשנת 1878, מילר נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר מחדש ב-1880 וכיהן בקונגרסים ה-46 וה-47 מ-4 במרץ 1879 עד 26 ביולי 1881. במהלך שירותו בבית הנבחרים, מילר היה חבר בוועדות בנושא חשבונות שקועים, ביטוח, רכבות ותעלות, ודרכים ואמצעים.
חבריו דירגו אותו בין חברי הבית היעילים ביותר.
בשנת 1881, הסנאטורים הרפובליקנים רוסקו קונקלינג ותומאס פלאט, מנהיגי סיעת "האיתנים" הרפובליקנית, התפטרו ממושביהם במהלך מחלוקת עם הנשיא ג'יימס א.
גרפילד, שנתמך על ידי סיעת "בני התערובת", על עמדות חסות בניו יורק.
הם הניחו שהם ייבחרו מחדש במהירות על ידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק, מה שיחזק את עמדתם ביחס למחלוקת החסות.
במקום זאת, בית המחוקקים בחר בשני סנאטורים חדשים, אלברידג' ג'רי לאפאם במקום קונקלינג, ומילר במקום פלאט.
משימות הוועדות שלו כללו חקלאות, מסחר וחינוך ועבודה.
הוא כיהן כיו"ר ועדת החקלאות בקונגרסים ה-48 וה-49.
בשנת 1887, מילר הועמד לבחירה מחדש.
הרפובליקנים שלטו בבית המחוקקים של המדינה, והבטיחו שהמועמד שלהם ינצח.
פלאט היה נחוש לראות את מילר מובס, ותמך בחבר סיעת "האיתנים" לוי פ.
מועמד שלישי, פרנק היסקוק, לא היה מזוהה עם אף אחת מהסיעות והיה לו מעט תמיכה ראשונית.
לאחר ש-17 הצבעות לא הצליחו להביא לבחירת מועמד, ביקש מורטון מתומכיו לתמוך בהיסקוק, ובכך להבטיח שמילר יובס.
היסקוק זכה במועמדות והמשיך לזכות במושב בהצבעה של בית המחוקקים המלא.
הוא התמודד על תפקיד מושל ניו יורק בבחירות למדינת ניו יורק, 1888, אך הובס על ידי הדמוקרט המכהן דייוויד ב.
ב-1894, מילר היה שוב מועמד למשרת המושל, אך פלאט הצליח להשיג את המועמדות הרפובליקנית ללוי פ.
כאשר הוקמה חברת International Paper בשנת 1898, מילר מכר את מפעלי הנייר שלו לקונצרן החדש.
ב-1906 מונה מילר ליושב ראש ועדת המס המיוחדת של המדינה, פאנל של מחוקקים ואזרחים שבדק את חוקי המס של ניו יורק והמליץ על תיקונים לבית המחוקקים של המדינה.
הוא מת בניו יורק ב-21 במרץ 1918. מילר נקבר בבית הקברות אוק היל בהרקימר.
ב-1864 נישא מילר לקרוליין צ'רצ'יל.
הם היו הורים לארבעה בנים ובת: ראלף, מקס, בר, גאי ואוגוסטה.
בר צ'רצ'יל מילר הפך לפסל ידוע.
ווֹרְפְּסְוֵדֶה היא עיירה בצפון-מערב גרמניה.
היא שוכנת במחוז אוסטרהולץ בסקסוניה התחתונה, על גדות נהר ההמה, צפון-מזרחית לעיר ברמן, בלב אזור הביצות טויפלסמור (ביצת השטן).
היישוב שוכן על גבעת הוֵיֶרברג (Weyerberg), המתנשאת לגובה 54.4 מטרים מעל השפלה השטוחה שמאפיינת את האזור.
העיירה מפורסמת בזכות מושבת אומנים שנוסדה בסוף המאה ה-19, שבה פעלו ציירים ופסלים חשובים, ומשמשת עד היום כבית למוסדות תרבות רבים.
העדות הראשונה של התיישבות במקום היא מתקופת הברונזה, אך היישוב מוזכר בכתובים רק במאה ה-12. היישוב היה שייך לארכיבישופות ברמן עד למלחמת שלושים השנים, ובשנת 1630 תפסה שוודיה את השלטון הצבאי באזור.
בשנת 1648 נמסרה וורפסוודה לפרידריך מהסן-אשווגה (Friedrich von Hessen-Eschwege).
בהזמנתו של הנסיך הבוחר של הנובר, החל יורגן כריסטיאן פינדורף (Jürgen Christian Findorff), בסביבות שנת 1750, לברא את השטח מרובה הביצות.
באופן מסורתי התפרנסו תושבי המקום מכריית כבול, כרייה שנמשכה באופן אינטנסיבי עד אמצע המאה ה-20.
בשנת 1884 פגשה בתו של בעל חנות בוורפסוודה את פריץ מקנזן, סטודנט צעיר לאומנות, בעת שהתארחה בדיסלדורף.
מכיוון שהיה חסר כול, היא הזמינה אותו לוורפסוודה לבלות את חופשתו עם משפחתה.
בשנת 1889 השתקע מקנזן בוורפסוודה, בלוויית ציירים נוספים ובראשם אוטו מודרזון ופאולה מודרזון-בקר (אוטו ופאולה נישאו בשנת 1901), ואחריהם הגיעו גם היינריך פוגלר, האנס הם-אנדה (Hans am Ende, 1864-1918) פריץ אוברבק (Fritz Overbeck, 1869-1909) וקרל פינן (Carl Vinnen, 1863-1922).
בשנת 1900 הצטרף ריינר מריה רילקה למושבה, הכיר בה את הפסלת קלרה וסטהוף (Clara Westhoff, 1878-1954), והשניים נישאו.
בשנת 1914 הצטרף גם ברנהרד הטגר למושבת האומנים וורפסוודה.
מבין האומנים המאוחרים שחיו ופעלו בוורפסוודה ראוי לציין את הפסל ולדמר אוטו (2020-1929, Waldemar Otto)
פריץ מקנזן, פאולה מודרזון-בקר והאנס הם-אנדה קבורים בבית הקברות של וורפסוודה.
ספרו של אנינג למנסייק "יהודים בוורפסוודה" עוסק בתושבים היהודים שחיו בעיירה.
רוזה אברהם (Rosa Abraham, 1872 - 1942) מייצגת את גורל הקהילה היהודית המקומית, שנמחתה בתקופת השלטון הנאצי.
בשנים אלו נכפתה על אישה זו התדרדרות כלכלית וחברתית, רכושה ורכוש משפחתה נמכרו או נבזזו, נכסיה הופקעו וניסיונותיה להגר לארצות הברית כדי להצטרף לילדיה, כשלו.
ב-18 במרץ 1942 גורשה אברהם למגורי כפייה בברמן ומשם, יחד עם קרובי משפחה נוספים, נשלחה לגטו טרזיינשטט.
בהמשך הועברה למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נרצחה ב-23 בספטמבר 1942. בנה של אברהם קיבל בשנת 1952 פיצוי על שלילת קרקעותיו וחלק קטן מאדמתו לשעבר הושב לו.
קרן מקומית רכשה ממנו את הקרקע, ובשנת 2013 יזמה את קריאת הכיכר על שמה של רוזה אברהם - Rosa-Abraham-Platz.
משנת 1991 מוצבת בכנסיית ציון המקומית לוחית זיכרון לרוזה אברהם, ולקורבנות נוספים.
את הצבת הלוח יזמו נכדה של רוזה אברהם, ונגר מקומי בשם הנס־גאורג מילר, שהוא נכדו של היינריך פוגלר.
משנת 1976 וורפסוודה היא אתר נופש שקיבל הכרה רשמית מהמדינה.
ברינייסהוף (Brünjeshof), שימש כסטודיו זמני של פאולה מודרסון-בקר, לאחר מכן קלרה וסטהוף ולבסוף של קרל אמיל אופהוף (Carl Emil Uphoff)
בתים שנבנו על ידי האדריכל היינריך פוגלר: בניין מגורים ב-Bergstraße 18, משנת 1905; בניין מגורים ב-Bahnhofstraße 13 משנת 1909; בית מגורים ב-Bergstraße 9, שנבנה ב-1910 עבור הצייר וילהלם בארטש (Wilhelm Bartsch) ; תחנת הרכבת משנת 1910, משמשת היום גם כמסעדה.
בתים שנבנו על ידי האדריכל ברנהרד הוטגר (Bernhard Hoetger): בית הוטגר משנת 1922; בית ההארחה וורפסוודה משנת 1926; בית פילין פוגלר, גלריה משנת 1928.
אנדרטה בגובה 18 מטרים הממוקמת על ההר ויירברג, ובצורה הדומה לעיט.
הפסל האדריכלי מנציח את הנופלים במלחמת העולם הראשונה.
הוא הוקם בשנת 1922 על פי תכנונו של האדריכל ברנהרד הטגר.
זהו פסל אקספרסיוניסטי בעל חשיבות יוצאת דופן בתולדות האומנות.
נרכש על ידי האומן היינריך פוגלר בשנת 1895 והוסב תוך כמה שנים לבניין אר-נובו מרשים.
עד מהרה הוא הפך למרכז תנועת האומנים הוורפסוודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפך בשנת 1919 לקומונה ולבית הספר לעבודה של ברקנהוף.
בניין אקספרסיוניסטי, חלק ממבנה לבנים הכולל גם מוזיאון אשר שימש כבית קפה ומסעדה מאז 1925. עד שנות ה-70, היה צמוד לבית הקפה מלון.
הוא ידוע גם בשם העממי "קפה משוגע" משום שהאדריכל והאומן ברנהרד הוטגר החל לבנות אותו ללא זוויות ישרות.
כאשר תושבי וורפסוודה ראו זאת, הם אמרו "הבחור משוגע" והכינוי דבק בו מאז.
הוטגר הציג במקום את יצירותיו.
בית הקפה סגור מתחילת 2019.
המוזיאון בבית מודרסון מציג את ביתם לשעבר של הציירים אוטו מודרזון ופאולה מודרזון-בקר.
מוצגים בו ציורים ורהיטים מקוריים.
ההרחבה המודרנית מכילה גם עבודות של אומנים אחרים מהדור הראשון של וורפסוודה.
פסל בודהה צוחק הניצב ליד מגרש החניה של "קפה וורפסוודה".
אנדרטת האבן, כמו בית הקפה ואבן סקסוניה התחתונה, עוצבה על ידי ברנהרד הטגר בשנת 1914.
מבנה בצורת כיפה על הר ויירברג שנבנה בשנת 1926 על ידי הסופר אדווין קנמן, ומשמש כיום כמוזיאון.
כנסיית ציון ובית הקברות של הכנסייה
כנסיית ציון על הר ויירברג נבנתה בעיצומה של מלחמת שבע השנים בין השנים 1757 ל-1759. תמיכה כספית הגיעה מהנסיך הבוחר של הנובר ומלך אנגליה, ג'ורג'.
מזבח הדוכן עם עיטורי הרוקוקו שלו בולט מהריהוט הפשוט של כנסיית האולם.
ראויים לציון מלאכי הפוטי מתחת לתקרת הגלריה וקישוטי הפרחים בעמודי הגלריה.
עבודות אלו נוצרו בתור עונש לסטודנטיות האומנות דאז, קלרה רילקה-וסטהוף ופאולה מודרזון-בקר, אשר צלצלו בפעמוני הכנסייה בשנת 1900, מה שפורש בטעות כאזעקת אש.
מגדל הכנסייה נוסף רק בשנת 1798. כמו הכנסייה כולה, הוא שימש כמוטיב עבור ציירי מושבת האומנים וורפסוודה.
תחנת וורפסוודה ממוקמת על קו הרכבת ברמרוורדה–אוסטרהולץ-שארמבק.
רכבת ה־Moorexpress פועלת רק ממאי עד אוקטובר בימי שבת, ראשון וחגים כרכבת מורשת דרך וורפסוודה לתחנה המרכזית של ברמן.
וורקס הוא קו מוצרים של ציוד גינון ודשא וכלי עבודה חשמליים בבעלות Positec Tool Corporation, חברת ייצור שבסיסה בסוג'ואו, סין, עם חטיבת צפון אמריקה בשארלוט, צפון קרוליינה.
המותג ידוע בעיקר בזכות כלי הדשא והגינון שלו כמו גוזמים, מכסחות דשא ומסורי שרשרת.
בצפון אמריקה, ניתן למצוא את מוצרי Worx אצל קמעונאים גדולים רבים, כולל Lowe's, Walmart, Home Depot, Canadian Tire ו-Costco.
המותג נמכר גם באירופה ובשאר העולם.
תאגיד כלי העבודה פוזיטק נוסד בסוג'ואו, סין, על ידי דון גאו בשנת 1994. במשך רוב שנותיה הראשונות, פוזיטק מכרה כלי עבודה חשמליים מקוריים (OEM) לחברות ומותגים כמו Black&Decker.
גאו רצה להתרחב על ידי יצירת קו של ציוד גינון ומדשאות תחת המותג שלו.
פוזיטק השיקה גרסאות מוקדמות של כלי Worx בסין בשנת 2004. אחד ממוצרי Worx הראשונים שנמכרו היה גוזם דשא חשמלי בשם Worx GT.
בשנת 2004, גאו פגש את טום דאנקן, יזם ומנהל לשעבר בחברת Vermont American, חברה בבעלות קבוצת Bosch מגרמניה.
דאנקן העביר את שם המותג Rockwell Tools תחת חסות Positec והפך לראש חטיבת צפון אמריקה של החברה בשנת 2005. בסופו של דבר הוא עבר למכור את המותגים WORX ו-Rockwell מהמטה בשארלוט, צפון קרוליינה.
בתחילה התקשתה פוזיטק למכור את מוצרי Worx לקמעונאים גדולים, משום שאותם קמעונאים רצו למכור אותם כמותג פנימי (ולא כמותג עצמאי).
על מנת למכור תחת שם המותג Worx, החליטה החברה להשתמש בשיווק ישיר.
מכונת הגיזום החשמלית Worx GT הייתה המוצר הראשון של פוזיטק שנמכר באמצעות פרסומת מידע בארצות הברית בתחילת 2007. עד סוף אותה שנה, מכרה החברה 313,000 יחידות Worx GT.
הקמעונאית הראשונה שבה הופיעו מוצרי Worx הייתה Lowe's באוקטובר 2009. עד 2012, המותג Worx נמכר בוולמארט, קוסטקו והום דיפו כמו כן, בשנת 2012, המכירות המוגברות של Positec חייבו את החברה להעביר את מרכז ההפצה שלה בארצות הברית מלונג ביץ', קליפורניה, להאנטרסוויל, צפון קרוליינה, כדי להיות קרובה יותר למטה החברה בשארלוט.
מדינת וושינגטון (State of Washington, ) היא מדינה בצפון-מערב ארצות הברית ועיר בירתה היא אולימפיה.
וושינגטון גובלת באוקיינוס השקט ממערב, בפרובינציה קולומביה הבריטית שבקנדה מצפון, וכן במדינות אורגון השוכנת בדרומה ואיידהו במזרחה.
המדינה נקראת על שמו של ג'ורג' וושינגטון, נשיאה הראשון של ארצות הברית, ובכך היא המדינה היחידה שנקראת על שמו של נשיא אמריקאי.
היא נוצרה מן החלק המערבי של טריטוריית וושינגטון שהופרדה מחלקה הבריטי עם אמנת אורגון, שיישב את המחלוקת סביב אזור הפסיפיק נורת' וסט וקבע את הגבול עם מה שמאוחר יותר יהיה קנדה.
בוושינגטון ממוקמים מפעלים של חברות רבות כמו בואינג, וכן המטות הראשיים של החברות מיקרוסופט ואמזון.
טריטוריית וושינגטון נקראה על שם ג'ורג' וושינגטון, נשיאה הראשון של ארצות הברית.
שטח זה היה במקור חלק מאזור הנקרא "מחוז קולומביה", ששמו נלקח מנהר קולומביה הזורם בו.
באופן אירוני, שמו של האזור שונה כדי למנוע בלבול עם מחוז קולומביה, בו שוכנת עיר הבירה וושינגטון.
וושינגטון היא המדינה היחידה הנקראת על שם נשיא ארצות הברית.
בירת ארצות הברית, הנקראת גם כן על שם ג'ורג' וושינגטון, מכונה וושינגטון די.
עד להגעת האירופים, התקיימה בסביבת וושינגטון תרבות ילידית מבוססת.
כלכלתה התבססה על ציד, חקלאות ודיג.
מרבית אוכלוסייה זו נפגעה ממגפת אבעבועות שחורות.
חוקרים ספרדים היו האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור בשנת 1775, והשטח סופח לאימפריה הספרדית.
חוקרים נוספים שעברו בסביבת החוף היו האנגלים ג'יימס קוק וג'ורג' ונקובר.
בשנת 1790 ויתרה ספרד על תביעותיה המסחריות, הפוליטיות והמחקריות על אזור זה, והוא נפתח לחוקרים וסוחרים ממדינות רבות, במיוחד מבריטניה ומרוסיה.
ביולי 1811 בריטניה הכריזה על סיפוח האזור.
באמנה משנת 1818, הסכימו ארצות הברית והממלכה המאוחדת על בעלות משותפת על האזור שממערב לקו פרשת המים של אמריקה (שטח הכולל בין השאר את וושינגטון), אך בעשורים שלאחר מכן החל משא ומתן לגבי מציאת גבולות אחרים.
בתהליך זה הייתה מעורבת גם חברת מפרץ הדסון, שהייתה מאוד דומיננטית בסחר האזורי, ותמכה בבעלות בריטית על השטח השנוי במחלוקת, עד כדי כך שבשנת 1841 יישבה אנשים בסביבת נהר קולומביה.
בריטניה לבסוף ויתרה על תביעותיה על השטח ביוני 1846.
כמה שנים קודם לכן (1836) הוקמה התיישבות של מיסיונרים בדרום המדינה של ימינו.
בעשורים שלאחר מכן גברה ההגירה מכיוון אורגון, והחלו לעלות דרישות לאוטונומיה.
מדינת וושינגטון נפרדה מטריטוריית אורגון בשנת 1853. בשנת 1889 וושינגטון הפכה רשמית למדינה ה-42 של ארצות הברית.
באותה התקופה, מרבית כלכלת המדינה התבססה על חקלאות.
וושינגטון שוכנת בצפון-מערב ארצות הברית, לחוף האוקיינוס השקט.
שטחה 176,620 קמ"ר והיא ברֻובה ארץ הררית, ורק במערבה, לחופי מפרץ פיוג'יט והאוקיינוס, משתרעות שפלות.
במרכזה מתפתל הנהר הגדול קולומביה, אשר בשטחו התחתון הוא מציין את גבולה הדרומי של המדינה.
באפיקו של נהר זה הוקמו סכרים רבים לצורכי השקיה וכח, אשר הגדולים והמפורסמים שבהם הם סכר גרנד קולי וסכרי בונויל.
במדינת וושינגטון שוני משמעותי בין מזרח המדינה למערבה.
במערב, כתוצאה מהקרבה לים שורר אקלים ימי, המאופיין בריבוי משקעים כל השנה ובריבוי עננות.
בחלק המרכזי של המדינה נמצא רכס הרי קסקייד, עם משקעים רבים במשך כל השנה ושלג בחורף.
בפסגות חלק מההרים יש שלג עד.
באזורים מסוימים מגיעה כמות השלג השנתית ל-25 מטרים.
בחורף של 99–1998 נמדדה בהר בייקר שבמדינת וושינגטון כמות שלג של 29 מטרים, שיא עולמי לכמות שלג בשנה אחת.
לעומת זאת, במזרח וושינגטון שורר אקלים מדברי למחצה, בגלל אפקט מדבר צל גשם שנוצר למרגלות הרי קסקייד.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת נעה בין 11 מעלות צלזיוס בחוף האוקיינוס השקט ל-4 בצפון-מזרח.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה במדינה הייתה -48 מעלות בוינתרופ ו-Mazama.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה במדינה הייתה 48 מעלות צלזיוס בסכר נמל אייס.
שני השיאים נקבעו ממזרח למפסלים.
מערב וושינגטון ידועה באקלים המתון שלה, בערפל ניכר, כיסוי ענן תכוף, טפטופים לאורך זמן בחורף וקיצים חמים וממוזגים.
אזור המזרח חווה מדי פעם אקלים קיצוני.
חזיתות קור ארקטיות בחורף וגלי חום בקיץ אינם נדירים.
באזור המערבי הטמפרטורות הגיעו לגובה של 42 מעלות צלזיוס באזור המרכז, והנמוך -21 מעלות צלזיוס ב-Longview.
הר סנט הלנס - הוא אחד מהרי הגעש הפעילים היחידים באמריקה.
מפרץ פיוג'יט - פיורד המחובר לאוקיינוס השקט
כלכלת וושינגטון נשענת על מספר מגזרים מרכזיים.
תעשיית הטכנולוגיה, הממוקמת בעיקר בסיאטל, היא מנוע הצמיחה העיקרי של המדינה.
חברות ענק כמו מיקרוסופט ואמזון הן מרכיבים מרכזיים בכלכלה המקומית.
בנוסף, תעשיית התעופה, בראשות חברת בואינג, תורמת תרומה משמעותית לכלכלה.
מגזרים נוספים כוללים חקלאות, ייצור, תיירות וסחר
חקלאותה של וושינגטון מבוססת בעיקר על גידול פירות (בייחוד תפוחים), בקר וכבשים, וכן על דיג במפרץ פיוג'יט העשיר בדגה.
מאחר שביותר ממחצית שטחה משתרעים יערות, התפתחה בוושינגטון תעשייה ענפה של מוצרי עץ, כגון לבדים, נייר ותאית.
חברת התכנה מיקרוסופט שוכנת במדינה, וכמו כן חברות בינלאומיות רבות כמו סטארבקס, בואינג, אמזון וקוסטקו, וכולן נמצאות במערב המדינה בעיר סיאטל ובמטרופולין שלה.
וושינגטון מדורגת במקום השני בארצות הברית בייצור יין, מאחורי קליפורניה בלבד.
אמנם יש כמה פעילויות גידול תרבותית במחצית המערבית הקרירה והרטובה יותר, אך כמעט כל (99%) מייצור ענבי היין מתרחש בחצי המזרחי הדומה למדבר.
צל הגשם של טווח Cascade עוזב את אגן נהר קולומביה עם סביב 8 אינץ' (200 מ"מ) של נפילת הגשם השנתי, מה שהופך את ההשקיה ואת זכויות המים לעניין בעל חשיבות עליונה לתעשיית היין וושינגטון.
הגידול בענף והגידול במדינה מושפע גם משעות אור שמש ארוכות (בממוצע שעתיים נוספות ביום מאשר בקליפורניה בעונת הגידול) וטמפרטורות עקביות.
נכון לדצמבר 2018 שיעור האבטלה במדינה הוא 4.3 אחוזים.
אוכלוסיית וושינגטון גדלה בקצב מהיר בשנים האחרונות, והיא מורכבת ממגוון רחב של קבוצות אתניות.
סיאטל היא העיר הגדולה ביותר במדינה ומרכז תרבותי וכלכלי.
אוכלוסיית המדינה מאופיינת ברמת השכלה גבוהה, והיא בית למספר אוניברסיטאות ומכללות מובילות.
מפקד האוכלוסין בארצות הברית מעריך את אוכלוסיית וושינגטון בכ־7,614,893 נכון ל-1 ביולי 2019, גידול של 13.24 אחוז מאז מפקד 2010. בשנת 2018 המדינה דורגה במקום ה-13 באוכלוסייה, והייתה השלישית באוכלוסייה, אחרי קליפורניה וטקסס, בוושינגטון האוכלוסייה הגדולה ביותר בצפון מערב האוקיינוס השקט, ואחריה אורגון ואיידהו.
משרד הניהול הכספי של מדינת וושינגטון הצמיד את אוכלוסיית המדינה ל-7,546,400 החל מ-1 באפריל 2019.
נכון למפקד 2010, אוכלוסיית וושינגטון הייתה 6,724,540. אוכלוסיית המטרופולין סיאטל-טקומה-בלוויו הייתה 3,439,809 במפקד 2010, כמחצית מכלל המדינה.
קבוצת האוכלוסייה הכי גדולה בוושינגטון היא הגרמנים, המהווים 19.4% מכלל התושבים.
במדינה גם ריכוזים של אוכלוסייה ממוצא שוודי, פולני והולנדי.
אלו המציינים כי מוצאם הוא "אמריקאי" הם בעיקרם ממוצא אנגלי, אך שורשיהם נטועים בצפון אמריקה זמן רב, ובמקרים מסוימים עוד מן המאה ה-17 וראשית הקולוניות הבריטיות באמריקה.
בדומה למדינות אחרות בחוף המערבי, אחוז האוכלוסייה בוושינגטון המזהה את עצמם "לא דתיים" גבוה מהממוצע הארצי.
אחוז האנשים הלא דתיים בוושינגטון הוא מהגבוהים בארצות הברית.
וושינגטון נחשבת למדינה ליברלית, והמפלגה הדמוקרטית שולטת במרבית המשרות הנבחרות.
נושאים כגון הגנת הסביבה, זכויות אדם וצדק חברתי הם בעלי חשיבות רבה עבור תושבי המדינה.
הממשל המדינתי מקדיש משאבים רבים לשמירה על הסביבה הטבעית ולפיתוח בר-קיימא.
בירת המדינה הנוכחית היא אולימפיה.
הרשות המבצעת בוושינגטון מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך.
כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ויכולים להיבחר ללא הגבלה.
בוושינגטון אין הגבלה על אורך הכהונה של המושל או של חברי בית המחוקקים.
המפלגה הדמוקרטית מחזיקה ברוב בשני בתי המחוקקים.
מושל המדינה הנוכחי הוא בוב פרגוסון, הוא חבר המפלגה הדמוקרטית.
בית המחוקקים של וושינגטון מורכב מבית הנבחרים ומהסנאט, ששניהם מייצגים 49 מחוזות בחירה.
בבית הנבחרים יש 98 חברים שנבחרים לקדנציה בת שנתיים.
בסנאט יש 49 חברים שנבחרים לקדנציה בת ארבע שנים.
בכל שנתיים כל מחוז בחירה בוחר בשני חברי בית נבחרים, בשתי מערכות בחירות מקבילות, וכחצי ממחוזות הבחירה בוחרים גם סנאטור.
בית המשפט העליון של וושינגטון מורכב מתשעה שופטים שנבחרים בבחירות כלליות לקדנציות של שש שנים.
נשיא בית המשפט העליון נבחר על ידי השופטים בבחירה חשאית לקדנציה של ארבע שנים.
עד ל-1997 התפקיד עבר ברוטציה בין השופטים כל שנתיים.
המדינה מחולקת מנהלית ל-39 מחוזות.
הגדול שבמחוזות וושינגטון הוא מחוז אוקאנוגאן (13,644 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז סן חואן (453 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז קינג (כ-1,931,249 תושבים).
עיר הבירה, אולימפיה, נמצאת במחוז ת'רסטון.
הסנאטוריות המייצגות את וושינגטון בסנאט הן פטי מארי ומריה קנטוול, חברות המפלגה הדמוקרטית.
רוב הייצוג של המדינה לבית הנבחרים של ארצות הברית הוא דמוקרטי.
באף מדינה לא עבר כל כך הרבה זמן ללא מושל רפובליקני מאשר מדינת וושינגטון.
הדמוקרטים שולטים באחוזת מושל וושינגטון במשך יותר מ-34 שנים.
המושל הרפובליקני האחרון היה ג'ון ספלמן, שכיהן בתפקיד בין 1981 ל-1985. וושינגטון לא הצביעה בעד סנאטור, מושל או מועמד לנשיאות רפובליקני מאז 1994.
וושינגטון היא מדינה ליברלית באופייה, ובבחירות לנשיאות נוטה וושינגטון להצביע עבור המועמד הדמוקרטי.
מאז מערכת הבחירות של 1988, מצביעה המדינה בקביעות עבור המפלגה הדמוקרטית.
מערב המדינה, ובפרט אזור סיאטל, נחשב לחלק הליברלי שבה, בעוד מזרח וושינגטון יותר שמרן.
בשנת 1968 וושינגטון הייתה המדינה המערבית היחידה שהעניקה את קולות הבחירות שלה למועמד הדמוקרטי יוברט האמפרי ולא ליריבו המנצח הרפובליקני ריצ'רד ניקסון.
וושינגטון נחשבה לחלק מהמהפכה הרפובליקנית בשנת 1994, והיה לה האיסוף הגדול ביותר בבית לרפובליקנים, שאסף שבעה מתשעת מושבי הבית בוושינגטון.
עם זאת, דומיננטיות זו לא נמשכה זמן רב, מכיוון שהדמוקרטים תפסו מושב אחד בבחירות 1996 ושניים נוספים בשנת 1998, והעניקו לדמוקרטים רוב של 5–4.
וושינגטון הייתה מהראשונות שהעניקו לגליזציה של קנאביס רפואי.
כמו כן אפשרה הפלות חוקיות על פי בקשה לפני החלטת בית המשפט העליון בשנת 1973. המצביעים במדינה אישרו במשאל בשנת 2008 לגליזציה של התאבדות בסיוע רופא, והיא אחת מתוך חמש מדינות המאפשרות זאת (לצד אורגון, קליפורניה, קולורדו וורמונט).
בנובמבר 2009 אישרו מצביעי מדינת וושינגטון ורשויות מקומיות מלאות באמצעות משאל עם 71, בסימן הפעם הראשונה שהמצביעים במדינה כלשהי הרחיבו את ההכרה בקשרים חד-מיניים בקלפי.
שלוש שנים לאחר מכן, בנובמבר 2012, אושרו נישואים חד מיניים באמצעות משאל העם 74, מה שהפך את וושינגטון לאחת משלוש מדינות בלבד שאישרה נישואים חד מיניים בהצבעה פופולרית.
מדינת וושינגטון הייתה המדינה הראשונה בארצות הברית שבה סיוע בהתאבדות, נישואים חד מיניים ושימוש בקנאביס פנאי כולם היו חוקיים באותו זמן.
לאחר בחירות 2014 הצטרפה אליה אורגון.
נכון לשנת הלימודים 2008–2009 נרשמו 1,040,750 תלמידים בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בוושינגטון, כאשר 59,562 מורים הועסקו במערכת החינוך.
נכון לאוגוסט 2009 היו במדינה 295 מחוזות בתי ספר המשרתים תשעה מחוזות שירות חינוכי.
שיתופי פעולה לעיבוד מידע בבית הספר בוושינגטון (סוכנות ממשלתית ללא כוונת רווח, הוספה למטרות רווח) מספקת מערכות ניהול מידע למשאבים פיסקאליים ואנושיים ונתוני סטודנטים.
בתי ספר יסודיים ותיכוניים נמצאים בסמכות משרד המפקח על מדינת וושינגטון של מפקח ההדרכה הציבורית (OSPI), בהובלתו של רב פקד בית הספר הממלכתי רנדי דורן.
במדינה ישנם גם מספר בתי ספר תיכוניים המתמקדים באמנויות, ביניהם בית הספר לאמנויות טקומה, בית הספר לאמנויות ואקדמאים בונקובר ובית הספר המרכזי.
ישנם גם ארבעה בתי ספר תיכוניים מבוססי מדע ומתמטיקה.
במדינה ישנם יותר מ-40 מוסדות להשכלה גבוהה בהן אוניברסיטאות מחקר מרכזיות, בתי ספר טכניים, קולג'ים דתיים, ומכללות קריירה פרטיות.
בין המכללות והאוניברסיטאות ניתן למנות את אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת המדינה של וושינגטון, אוניברסיטת סיאטל פאסיפיק, אוניברסיטת מערב וושינגטון, אוניברסיטת מזרח וושינגטון, אוניברסיטת מרכז וושינגטון, אוניברסיטת סיינט מרטין, האוניברסיטה הלותרנית פסיפיק, אוניברסיטת גונזגה, מכללת המדינה אוורגרין ומכללת וייטמן.
סמל המדינה נוצר בשנת 1889 על ידי התכשיטן צ'ארלס טאלקוט, ומציג את ג'ורג' וושינגטון.
הפרח הלאומי של המדינה הוא רודודנדרון גדול-עלים (Rhododendron macrophyllum).
הוא נוצר בידי נשות וושינגטון ב-1892, בשביל תצוגת הפרחים בפסטיבל הבינלאומי של שיקגו.
הציפור הלאומית היא צהוב הנוצה האמריקאי (מכונה קנרית פרא), הציפור נבחרה ב-1951 בהצבעה של ילדי בית ספר שנצטרכו לבחור בינה לבין מיידולרק.
היא הוצעה לראשונה ב-1931 ובמשך 20 שנה היו שתי ציפורים לאומיות במקביל גם קנרית הפרא וגם מיידולרק.
סמלי מדינת וושינגטון דגל סמל מוטו כינוי דגל וושינגטוןFlag of Washington סמל וושינגטוןSeal of Washington "עוד מעט""By and by" "מדינת ירוק העד""Evergreen State" עץ פרח ציפור חיה צוגה מערביתTsuga heterophylla רודודנדרון גדול-עליםCoast rhododendron חוחית אמריקאיתWillow goldfinch מרמיטה אולימפיתOlympic marmot
היא עיר הבירה של ארצות הברית.
העיר הוקמה ב-16 ביולי 1790, כעירייה נפרדת בתוך מחוז קולומביה ומכאן צמד האותיות די.סי.
העיר נקראת על שמו של נשיאה הראשון של ארצות הברית – ג'ורג' וושינגטון.
חקיקת הקונגרס ב-1871 יצרה ממשל יחיד לטריטוריה הפדרלית כולה, ובפועל איחדה את העיר עם המחוז לישות פדרלית אחת, שכפופה ישירות לשלטון המרכזי ואינה חלק מאחת ממדינות ארצות הברית.
נקראת על שמו של נשיאה הראשון של ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון, וצמד האותיות די.סי.
מקצרות את שם המחוז השיפוטי אותו היא מייצגת (District of Columbia) וזאת על מנת להפרידה ממדינת וושינגטון בעלת השם הזהה.
העיר ממוקמת על גדתו הצפונית של נהר הפוטומק.
היא גובלת במדינת וירג'יניה בדרום-מערב, ובמדינת מרילנד מצדדיה האחרים.
בעיר מתגוררים כ-646 אלף תושבים, והיא העיר ה-23 בגודלה בארצות הברית; אך במהלך שבוע העבודה עולה אוכלוסייתה על מיליון תושבים, המגיעים אליה מהפרוורים שמסביבה.
באזור המטרופוליטני של וושינגטון מתגוררים כ-5.4 מיליון תושבים, והוא האזור המטרופוליטני השמיני בגודלו בארצות הברית.
הפרק הראשון בחוקת ארצות הברית קובע כי מחוז פדרלי, המופרד מן המדינות, יכול לשמש כבירה הקבועה של ארצות הברית.
מרכזן של כל שלוש רשויות הממשל הפדרלי של ארצות הברית ממוקמים בוושינגטון: הרשות המחוקקת (הקפיטול), הרשות המבצעת (הבית הלבן, לצד מחלקות הממשל הפדרלי השונות וסוכנויותיו), והרשות השופטת (בית המשפט העליון של ארצות הברית ובתי משפט פדרליים מרכזיים), וכן מוזיאונים ומונומנטים לאומיים רבים, בהם מוזיאוני הסמית'סוניאן ומוזיאון השואה בוושינגטון.
מארחת כ-172 שגרירויות זרות וארגונים בינלאומיים כמו הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית, תאגיד המימון הבינלאומי, מטה ה-FBI ומטה נאס"א.
גופים פדרליים אחרים, כגון הפנטגון ומטה ה-CIA שבלאנגלי, שוכנים בסמוך לוושינגטון מצדו השני של נהר הפוטומק בווירג'יניה; בעוד שמטה ה-NSA שוכן במרילנד, בין וושינגטון לבולטימור.
העיר מהווה חלק מוושינגטון רבתי, ישות אדמיניסטרטיבית הכוללת את וושינגטון די.
העיר נקראת על שמו של ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית.
מקובל לכנותה "וושינגטון די.סי." כדי להבדילה ממדינת וושינגטון שבצפון-מערב ארצות הברית.
בפי תושביה מכונה העיר "המחוז" או "די.
סי" כאשר הם רוצים להתייחס לשטחה המוניציפלי גופא, להבדיל משטחה המטרופוליני הכולל פרברים רבים ומשתרע על שטחים נרחבים במדינות וירג'יניה ומרילנד.
לעיתים מקובל להתייחס לשטח הערים וושינגטון ובולטימור רבתי, על פרבריהן, כגוש מטרופוליני אחד.
יחדיו, באזור זה מתגוררים למעלה מ-8.2 מיליון תושבים לפי נתוני שנת 2006.
העיר וושינגטון הוקמה כדי לשמש כעיר הבירה של המדינה החדשה.
על אף שחוקת ארצות הברית מורה על הקמת מושב פדרלי שישמש את ממשלת ארצות הברית, היא אינה מורה על מיקום לבירה.
מיקום העיר החדשה הוסכם כחלק מעסקה שנערכה בין תומאס ג'פרסון לאלכסנדר המילטון בזמן ארוחת ערב שנערכה ביניהם, הידועה כפשרת 1790. מיקומה נבחר משום שהייתה במרכז 13 המושבות החדשות, בין הצפון לבין הדרום.
ג'פרסון הסכים לתוכניותיו של המילטון כי הממשל הפדרלי ישלם את חובות מלחמת העצמאות שנותרו לכל מדינה, והמילטון הסכים להעברת הבירה דרומה (קודם לכן שימשו ניו יורק ופילדלפיה, השוכנות צפונה מוושינגטון, כבירות הזמניות).
על פי תכנונם שטח הבירה היה ריבוע שאורכו 10 מייל וכך גם רוחבו ושטחו 100 מייל מרובע, שהם כ-259 קמ"ר.
ב-16 ביולי 1790 נחתם החוק הקובע את מיקום העיר על גדת נהר הפוטומק.
השטח נתרם לממשל הפדרלי על ידי מדינות וירג'יניה ומרילנד.
בשטח זה היו כבר קיימות שתי ערים על שתי גדות הנהר - ג'ורג'טאון ואלכסנדריה.
ב-27 בפברואר 1801 נקבע שהעיר תהיה תחת פיקוחו ושליטתו של הקונגרס של ארצות הברית, אך לעיר יש גם ממשלה עצמאית עם סמכויות מצומצמות.
ב-9 ביולי 1846 הוחזר השטח שהיה מדרום לנהר הפוטומק (כ-100 קמ"ר) למדינת וירג'יניה, כולל העיר אלכסנדריה, וכיום הוא חלק ממחוז ארלינגטון.
ב-24 באוגוסט 1814 כבשו כוחות הצבא הבריטי את העיר וושינגטון במתקפה שביצעו כחלק ממלחמת 1812. הנשיא ג'יימס מדיסון נמלט לווירג'יניה והבריטים שרפו את העיר, לרבות את הקפיטול ואת הבית הלבן - בית הנשיא (בו הייתה ממוקמת גם ספריית הקונגרס שנשרפה על אוספיה).
כדי לכסות את הפיח שכיסה את בית הנשיא נצבע הבית בלבן - מה שיצר אגדה כי מאז הוא נקרא הבית הלבן, אף על פי שצבעו היה לבן מרגע בנייתו.
התיקון ה-23 לחוקת ארצות הברית שאושר ב-29 במרץ 1961 אפשר למחוז קולומביה לשלוח נציגים למועצת האלקטורים הבוחרת את הנשיא ואת סגן הנשיא, ולמחוז יש 3 קולות אלקטורליים.
1865 – הנשיא אברהם לינקולן נרצח על ידי מתנקש בבית תיאטרון במרכז העיר וושינגטון.
1963 – מאות אלפי מפגינים למען שוויון זכויות לשחורים מאזינים לנאומו של מרטין לותר קינג "יש לי חלום".
1972 – פורצים חודרים לבניין ווטרגייט, מטה המפלגה הדמוקרטית בוושינגטון.
בחודשים שלאחר מכן פרצה סערה ציבורית ומשפטית כאשר התברר כי מטה הנשיא היה מעורב בעניין, סערה שאילצה את הנשיא ריצ'רד ניקסון להתפטר מתפקידו.
1976 – נפתחה לציבור הרכבת התחתית של וושינגטון.
1990 – הושלמה בניית הקתדרלה הלאומית של וושינגטון, שבנייתה החלה ב-1907 בסגנון התחייה הגותית ומשמשת כבית תפילה לאומי.
הקתדרלה היא השישית בגודלה בעולם.
2001 – בפיגועי 11 בספטמבר תקף ארגון אל-קאעידה את העיר, ומטוס חטוף פגע בפנטגון, בניין משרד ההגנה האמריקאי.
במתקפה זו נהרגו 125 מעובדי הפנטגון ו-64 נוסעי המטוס.
2009 – מספר שיא של מיליון ושמונה מאות אלף איש משתתפים בטקס ההשבעה של הנשיא ברק אובמה למרגלות הקפיטול.
2021 – ההסתערות על הקפיטול.
עצרת מחאה על תוצאות הבחירות ותמיכה בנשיא היוצא דונלד טראמפ שהפכה למהומה בה מפרי סדר פרצו באלימות לבניין הקפיטול.
שטחה הכולל של וושינגטון די.
שטח המחוז בעבר כלל כ-260 קמ"ר, אך ב-1846 הושבו כ-83 קמ"ר מדרומו לווירג'יניה.
הטריטוריה הנוכחית של המחוז כוללת את השטחים שקיבל ממדינת מרילנד בלבד.
לכן, מוקפת וושינגטון במרילנד מדרום-מזרח, צפון-מזרח וצפון-מערב, ובווירג'יניה מדרום-מערב.
במחוז שלושה ערוצי נחל טבעיים: נהר הפוטומק, נהר האנקוסטיה ונחל רוק.
האנקוסטיה והרוק הם שניים מפלגיו של הפוטומק.
הנקודה הטבעית הגבוהה ביותר במחוז היא טנליטאון שגובהה כ-125 מטר מעל לפני הים.
שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית אחראי על רוב הקרקעות שבבעלות פדרלית במחוז, לרבות פארק רוק קריק, הפארק ההיסטורי תעלת צ'ספיק ואוהיו, המול, האי תאודור רוזוולט ופארק אנקוסטיה.
הקרקע הפדרלית היחידה שלא מנוהלת על ידי שירות הפארקים הוא הגן הבוטני של ארצות הברית, המנוהל על ידי אדריכל הקפיטול.
המפלים הגדולים של הפוטומק ממוקמים בצפון-מערב וושינגטון.
במהלך המאה ה-19, תעלת צ'ספיק ואוהיו, שהתחלתה בג'ורג'טאון, סייעה לדוברות לעקוף את המפלים הגדולים.
האקלים השורר בעיר הוא אקלים סובטרופי לח (Cfa בשיטת קפן) עם קיץ חם, לח וגשום, וחורף קר יחסית עם שלג מדי פעם.
בחורף יכולים לפקוד את העיר גלי קור כתוצאה מהסעת אוויר ארקטי מכיוון צפון, עם סופות שלגים, רוחות עזות וקור עז של מתחת למינוס 10 מעלות.
בסוף הקיץ ותחילת הסתיו יכולות לפקוד את העיר שאריות של סופות הוריקן, בנוסף לסופות טורנדו פוטנציאליות באזור העיר.
הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בחודש יולי עומדת על 32 מעלות, ובחודש ינואר על 7.1 מעלות.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 1062 מילימטרים.
העיר הוקמה מלכתחילה לשמש כבירת ארצות הברית, ותוכננה על ידי האדריכל הצרפתי פייר שארל ל'אנפן.
אותה תכנן עם רשת שתי וערב של רחובות צפון-דרום (ששמם מספר סידורי) ורחובות מזרח-מערב (ששמם אותיות האלפבית).
לאלה הוסיף שדרות אלכסוניות החוצות את העיר מצפון-מערב לדרום-מזרח ומצפון-מזרח לדרום-מערב (הנקראות על שם מדינות ארצות הברית).
במפגשי הרחובות והשדרות תכנן כיכרות עגולות גרנדיוזיות המזכירות את כיכרות פריז ויוצרות צומת רחובות ושדרות בצורת כוכב.
כנקודת המרכז של העיר נקבע בניין הקפיטול, ממנו מתחלקת העיר לארבעה רבעים:
צפון מזרח, צפון מערב, דרום מערב ודרום מזרח.
החלוקה לרבעים אלה היא גאוגרפית ולצורכי התמצאות, אך אינה אדמיניסטרטיבית.
הרבעים אינם שווים בגודלם - הרבע הצפון-מערבי (NW) הוא למעשה הגדול ביותר, ובו מתנהלים מרבית חיי המסחר והכלכלה של העיר.
בקו האמצע של העיר, בין הקפיטול במזרח לאנדרטת לינקולן במערב, תוכנן המול - שדרה מרשימה ורחבת ידיים, החוצצת בין הרבע הדרום-מערבי לרבע הצפון-מערבי של העיר.
לאורכה ממוקמים מרבית המוזיאונים, האנדרטאות למלחמות ארצות הברית, והמבנים המונומנטליים של העיר.
שלטון מקומי וייצוג בממשל הפדרלי
כבירה הפדרלית, מקום מושבו של הממשל הפדרלי, מוגדר בחוקת ארצות הברית.
היא יועדה מראש לשמש כמקום נפרד ובלתי תלוי, מחוץ לשטחיהן של מדינות ארצות הברית, בו ימוקמו מוסדות השלטון הפדרליים, ובו יוכלו להשתכן נבחרי הציבור (הנשיא, סגנו, חברי בית הנבחרים והסנאט) ובעלי תפקידים אחרים בממשל הפדרלי (שופטי בית המשפט העליון ועובדי ציבור אחרים) בזמן כהונתם.
כתוצאה מתפיסה זו, החוקה העניקה לתושבי וושינגטון די.
ייצוג מצומצם בהשוואה לתושבי המדינות.
ברמה המקומית, על פי החוקה, וושינגטון די.
כפופה ישירות ל, בניגוד ליתר ערי ארצות הברית הכפופות למדינות בהן הן ממוקמות.
עם זאת, כדי שלא להידרש לעסוק בניהול השוטף, חוקק הקונגרס בשנת 1973 את חוק הממשל העצמי של מחוז קולומביה אשר האציל את סמכויות הניהול לרשות המקומית.
מכיוון שהקונגרס מחזיק בסמכות העליונה על העיר והמחוז, לתושביה מנהל עצמי מצומצם בהשוואה לתושבי שאר המדינות בארצות הברית.
ראש עירייה נבחר ומועצת עירייה.
תושבי העיר משלמים את המיסים הפדרליים (כגון מס הכנסה) וכן מיסי עירייה מקומיים.
תקציב העיר מתבסס על המיסים המקומיים, אולם לקונגרס הזכות לשנות את התקציב שכן מרבית מוסדות השלטון נמצאים בעיר (ואלו פטורים ממסי ארנונה).
עקב כך נמצאת העיר בדרך כלל במחסור תקציבי והשירותים העירוניים נפגעים מכך.
בבסיס המערכת השיפוטית במחוז נמצא בית המשפט הגבוה של מחוז קולומביה, שהוקם בשנת 1801.
גוף אכיפת החוק של העיר הוא משטרת המטרופולין של מחוז קולומביה.
ברמה הארצית, תושבי וושינגטון די.
בעלי זכות הצבעה בבחירות לנשיאות מדי ארבע שנים, אך אין להם זכות הצבעה לקונגרס, ובהתאם אין להם נציג מן המניין בבית הנבחרים ואין להם סנאטורים.
עם זאת, יש להם נציג (Delegate) בבית הנבחרים אשר רשאי להשתתף בדיוני הבית ולהצביע בוועדותיו, אך לא במליאה.
בכך למעשה מופלים תושבי וושינגטון לרעה בהשוואה לשאר תושבי ארצות הברית, ולמעשה גם בהשוואה לתושבי מדינות דמוקרטיות אחרות בעולם (גם בערי בירה פדרליות).
לאחת ממדינות ארצות הברית, היא הייתה המדינה הקטנה ביותר מבחינת שטחה, השלישית הקטנה ביותר מבחינת אוכלוסייתה, והראשונה מבחינת צפיפות אוכלוסייתה.
בבחירות לנשיאות כוחה שקול לגודלה לו הייתה מדינה, עם שלושה נציגים בחבר האלקטורים (השקולים לחבר בית נבחרים אחד ולשני סנאטורים).
הרעיון להפוך את וושינגטון די.
לאחת ממדינות ארצות הברית אינו חדש, ומהווה מקור למחלוקת פוליטית.