tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף שנות ה-90, יזם תוכנית לתואר שני בלימודי דמוקרטיה רב-תחומיים, שהייתה ראשונה מסוגה בישראל.
התואר היה מיועד בעיקר למורים לאזרחות, למדע המדינה ולהיסטוריה, וכן לעובדי ציבור במינהל הממשלתי ובשלטון המקומי.
הלימודים בתוכנית כללו קורסים במדע המדינה, סוציולוגיה, יחסים בין-לאומיים, חינוך, ניהול, לימודי תיאטרון וספרות.
זו הייתה אחת מהתוכניות הראשונות לתואר שני באוניברסיטה הפתוחה (מכיוון שעד אז הציעה האוניברסיטה רק תוארים ראשונים), ונויברגר פיתח קורסים רבים במסגרת תוכנית מ.א.
פיתוח התוכנית נבע ממחויבות עמוקה שלו לדמוקרטיה.
הוא ייחס חשיבות רבה להכשרתם של מורים ולהיכרותם עם עקרונות הדמוקרטיה ועם הסכנות שאורבות לה.
במהלך שנות עבודתו התקדם בסולם הדרגות האקדמי עד לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-2012 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס אך המשיך ללמד ולעסוק במחקר גם לאחר פרישתו.
ב-2014 זכה בפרס מפעל חיים של האגודה הישראלית למדע המדינה.
תחומי המחקר העיקריים של נויברגר הם:
ממשל ופוליטיקה באפריקה שמדרום לסהרה.
בתחום זה התמקד מחקרו בעיקר באפריקה: הוא חקר את הקשר בין לאומיות והיסטוריה, לאומיות וקולוניאליזם, סוגיית הגבולות, רב- אתניות, פדרליזם ובדלנות, בנין אומה ופן-אפריקניות.
כמו כן, חקר את נושא "הציונות השחורה" (החזרה של אפריקנים-אמריקנים מאמריקה לאפריקה, בין היתר בהשראת הציונות), את יחסה של הלאומיות האפריקנית ליהדות ולציונות, ואת הקרבה של ראשוני הלאומיות האפריקנית ו"הציונות השחורה" ליהדות ולציונות.
בתחום זה הוא עסק בעיקר בישראל ובהשוואה בין ישראל לדמוקרטיות אחרות.
הוא חקר את המודלים השונים בעולם בנושא דת ומדינה ואת המגמות המסתמנות בעולם, ובעיקר באירופה, בנושא זה.
מקרה מיוחד שהוא התמקד בו היה הקהילה הדתית של האמיש בארצות הברית (קהילה נוצרית הנמנעת משימוש בטכנולוגיה מודרנית).
הוא נסע לסיור לימודי אצל קהילת האמיש, ובעקבות סיורו כתב על הפשרה בין תפישת חופש הדת של קהילת האמיש לבין מדיניות ההפרדה בין דת למדינה של ארצות הברית, וכן ערך השוואה בין ההתייחסות של קהילת האמיש לנושא דת ומדינה לבין ההתייחסות של החרדים בישראל לנושא זה.
באותו נושא העמיד נויברגר מחקר נוסף העוסק בקהילות קצה כמו אמיש או חרדים, והראה כי היחס בין הדת למדינה במדינות דמוקרטיות מסוימות מורכב יותר מכפי שמקובל לחשוב, וכי ישנן מדינות מפותחות וליברליות שבהן מתקיימים הסדרים שונים להסדרת היחסים בין דת למדינה.
בתחום זה, התעניין בקשר, הקיים במדינות שונות, בין דמוקרטיה לבין דת ומדינה, לאומיות והגדרה עצמית ובקשר לזכויות האדם והגנה על מיעוטים.
כמו כן עסק בשאלת יציבותם של משטרים דמוקרטיים, בניגוד האפשרי בין ביטחון לדמוקרטיה, בתפיסת "הדמוקרטיה המתגוננת" בחינוך לדמוקרטיה, ובקשר בין דמוקרטיה למלחמה ושלום.
במקביל לעיסוקו במחקר, היה נויברגר פעיל באוניברסיטה הפתוחה בתפקידי ניהול-אקדמי שונים: הוא קידם באופן ניכר את תחום מדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה ובהמשך כאמור את לימודי התואר השני בלימודי דמוקרטיה.
היה ראש המחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת.
עמד בראש התוכנית של התואר השני בלימודי דמוקרטיה.
היה ראש מינהל ההוראה (תפקיד שבמסגרתו היה אחראי על הוראת כל הקורסים באוניברסיטה הפתוחה.
אחרי שנים, עם התפתחות האוניברסיטה הפתוחה וחלוקה למחלקות אקדמיות, החל התפקיד להיקרא "דיקן הלימודים").
נויברגר היה מעורב במערכת החינוך לאזרחות בישראל.
הוא מילא לאורך השנים את התפקידים הבאים:
יו"ר מטעם משרד החינוך של הוועדה להוראת האזרחות.
חבר הוועדה להוראת מדעי החברה.
חבר בוועדה ממלכתית בנושא החינוך לאזרחות ("ועדת קרמניצר"), שפעלה במשרד החינוך והתרבות.
שותף לדיונים בוועדת החינוך של הכנסת שעסקה ביישום דו"ח קרמניצר.
יועץ בטלוויזיה החינוכית הישראלית לנושא הוראת האזרחות.
חבר בוועדה שניסתה לכונן תוכנית משותפת ישראלית-פלסטינית להוראת ההיסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ביוזמת קרן רוטשילד.
נויברגר היה נשוי לד"ר בלינה נויברגר, ילידת בלגיה, שסיימה תואר שלישי בספרות משווה.
נויברגר כתב כ-20 ספרים, ערך כ-20 ספרים, כתב 45 פרקים בספרים נוספים וכן כ-40 מאמרים מדעיים.
רואנדה 1994: רצח-עם ב"ארץ אלף הגבעות", רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2005.
איטליה הפשיסטית, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2009.
דמוקרטיות ודיקטטורות: רעיונות, הקשרים, משטרים - כרך 1 דמוקרטיות, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2004.
דמוקרטיות ודיקטטורות: רעיונות, הקשרים, משטרים - כרך 2 דיקטטורות, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה,2004.
אפריקה ביחסים בינלאומיים, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2011.
הדמוקרטיה בישראל: שורשים, התפתחות, משברים, כתמים, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2016.
"שסעים ומפלגות בישראל", בספר: אורי כהן, אליעזר בן-רפאל, אבי בראלי, אפרים יער (עורכים), ישראל והמודרניות - למשה ליסק ביובלו, קריית שדה-בוקר, מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, 2006.
"דת ומדינה - הסדרים ומגמות במדינות הדמוקרטיות", בספר: מרדכי בר-און, צבי צמרת (עורכים), שני עברי הגשר: דת ומדינה בראשית דרכה של ישראל, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, 2002.
"דת ומדינה באירופה", בספר: נחום לנגנטל, ש.
פרידמן (עורכים), הקונפליקט: דת ומדינה בישראל, תל אביב, ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2002.
"לאומיות שחורה - המימד היהודי", בספר: אהרן ליש, ב.
יקותיאל (עורכים), אפריקה - אסלאם, נצרות ויהדות, ירושלים, מאגנס, 1999.
"הקול הערבי: בין אינטגרציה לדה-לגיטימציה", בספר: א.
רכס (עורך), הערבים בפוליטיקה הישראלית: דילמות של זהות, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, מרכז דיין וקרן קונרד אדנאואר, 1998.
תרומה לדיון בבעיה הפלסטינית", מדינה, ממשל, ויחסים בינלאומיים 9, האוניברסיטה העברית, 1976.
"האמיש, שלטון החוק וחופש הדת – תרבות הפשרה בדמוקרטיה האמריקאית", תרבות דמוקרטית, 12, 140-115, אוניברסיטת בר-אילן, 2009.
בנימין פטרסן (בשוודית: Benjamin Patersen; 2 בספטמבר 1748/1750 – 1815) היה צייר וחרט יליד שוודיה הידוע בעיקר בשל נופי העיר סנקט פטרבורג.
בנימין פטרסן נולד בוורברג למשפחה של פקידי מכס.
הרבה לא ידוע על שנותיו הראשונות וילדותו.
הוא למד אמנות בגטבורג אצל סיימון פיק ועד מהרה הפך לחבר באגודת האמנות המקומית.
בסוף שנות ה-70 נסע לפולין, לטביה וליטא.
בשנת 1787 הגיע פטרסן לסנט פטרסבורג.
על פי פרסום בעיתון 'סנקט-פטרבורגסקיה ודומוסטי' ב-22 בינואר 1787 הוא שהה בבית מס' 154 ליד הגשר הכחול.
פטרסן התחתן ב-1791 והטביל את בתו ב-1795 בכנסיית קתרין הקדושה.
הוא מעולם לא איבד את הקשר עם שוודיה, ידוע שהוא ביקר במולדתו בשנת 1806. מאז 1790 הוא שלח את יצירותיו לתערוכות השנתיות באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות, בשנת 1798, הוא היה חבר באקדמיה השוודית.
באמצע שנות ה-90 קיבל פטרסן את החוזה הראשון בחצר המלכותית הרוסית.
עד מהרה מונה לצייר החצר.
אף שהחל כאמן דיוקנאות, בגיל 38 התרכז פטרסן בנופים עירוניים ולאחר המעבר לסנט פטרסבורג הקדיש את אמנותו לעיר זו.
בסביבות שנת 1800, בהזמנת הצאר פאבל הראשון, יצר פטרסן סדרה של יצירות המתארות את גדות נהר נווה, מה שזיכה אותו במינוי כצייר החצר.
רוב הנופים העירוניים שלו מציגים את קו האופק המוגדר ואת הגוונים הזהובים הכחלחלים של העיר.
השמיים והמים בנהר ממלאים לעיתים קרובות תפקידים משמעותיים בקומפוזיציה.
פטרסן צייר את רוב המבנים הבולטים של סוף המאה ה-18 בסנט פטרסבורג, כולל טירת סנט מייקל, האקדמיה האימפריאלית לאמנויות, ארמון טאוריד וכו'.
פטרסן יצר למעלה מ-100 מהנופים העירוניים של פטרסבורג - 33 מתוכם בשמן, השאר בצבעי מים או תחריטים כהים.
כאוסף הם מצגים תיעוד היסטורי שאין לו תחליף של העיר כפי שהייתה באותה תקופה.
רוב יצירותיו מוחזקות על ידי הארמיטאז'.
בנימין (בני) עמידרור (נולד ב-8 במאי 1937, ה' באייר ה'תרצ"ז) הוא מומחה בתחום התורות הצבאיות (תורת הלחימה) אשר שירת בין השנים 1977–2002 כראש ענף תורת לחימה בחטיבת התורה וההדרכה (תוה"ד) במטה הכללי של צבא הגנה לישראל.
עמידרור כתב את מרבית ספרי תורת הלחימה ותורות היסוד בדרג המטה הכללי של צבא הגנה לישראל, והרצה במשך שנים בפני בכירי צה"ל.
עמידרור נחשב בעיני קצינים בכירים רבים כמומחה חשוב והיחיד בתחומו בישראל, וכמי שהטמיע בצה"ל מקצועיות צבאית עיונית ורחבת היקף.
נולד לצלה עמידרור ואריה עמידרור (טפליצקי), שניהם מלוחמי האצ"ל.
בילדותו, עד שהיה כבן 11, עסקה אמו בפעילות במחתרת, ושהתה תקופות בכלא הבריטי.
אביו התגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ונפל בשבי.
אחרי הקמת המדינה גדל בשכונת יד אליהו בתל אביב.
כבני משפחתו, בצעירותו היה פעיל בתנועת בית"ר.
אחיו הוא האלוף במילואים וראש המטה לביטחון לאומי לשעבר יעקב עמידרור.
אחותו היא אלוף-משנה במילואים אהובה ינאי, הנשואה לאלוף במילואים שלמה ינאי.
שירת בחיל השריון ושימש כקצין ומפקד טנק בחטיבה 7 במבצע קדש.
בהמשך שימש כמדריך בבית הספר לשריון וכן בבה"ד 1. בשנת 1962, לאחר שבע שנים, פרש מצה"ל.
לאחר מכן עבד כעשר שנים כמפקח במשרד החינוך במחלקת הגדנ"ע, אולם הקדיש את מרב זמנו וכוחותיו ללימוד שיטתי וכתיבה בתחומי הצבא.
במלחמת ששת הימים שימש כקצין מבצעים של חטיבה 60, באוגדת טל (אוגדה 84).
בתום הקרבות כתב דו"ח על אתגרי השריון הישראלי והעביר אותו למפקדת גייסות השריון.
עיסוקו הציבורי המשמעותי הראשון היה, בתחילת שנות ה-70, כפרשן צבאי בעיתון הארץ.
הוא פרסם בעיתון סדרות רחבות היקף על תוצאות מלחמת ששת הימים ומצבו של צה"ל.
אחרי מלחמת יום הכיפורים כתב בעיתון ידיעות אחרונות.
בשני העיתונים לא היה חבר מערכת אלא כותב חיצוני.
לאחר שפרסם ביקורת בידיעות אחרונות כנגד ניהול קרב רפיח במלחמת ששת הימים בידי ישראל טל (טליק) הופסקה כתיבתו בעיתון.
עמידרור הוזמן, על ידי אורי אבנרי, לכתוב בעיתון העולם הזה, שם כתב, במשך כשלוש שנים, מאמרים בנושא צבא וביטחון.
שימש תקופה קצרה כעוזרו של עזר ויצמן שהיה באותה עת יו"ר הנהלת תנועת החרות.
כשנתיים לפני מלחמת יום הכיפורים, בעקבות סיור שערך עם אחיו יעקב עמידרור בתעלת סואץ, שלח מכתב מפורט לסגן מפקד אוגדת סיני תא"ל מנחם (מן) אבירם ולעזר ויצמן, בו חזה את הפלישה המצרית שפתחה את המלחמה, ואת הִתְמוֹטְטוּתוֹ הוודאית של קו בר-לב.
במהלך המלחמה שימש כקצין מבצעים בחפ"ק של מוסא פלד, אוגדה 146, ברמת הגולן, ואחריה על הגשרים בתעלת סואץ.
אחרי המלחמה, בשנת 1975, הוזמן עמידרור להיכנס למחלקת ההדרכה (מה"ד), בה שימש כשנתיים כחוקר במעמד לא ברור.
בשירותו הצבאי הגיע עד לדרגת רב-סרן.
ראש ענף תורת לחימה בסיסית
בשנת 1977, מונה על ידי שר הביטחון עזר ויצמן לחוקר בגוף התכנון של משרד הביטחון.
בשנת 1979 הוזמן שוב למחלקת ההדרכה, שם מונה ל"ראש ענף תורת לחימה בסיסית" (רע"ן תו"ל בסיסי), והחל מאותה עת עסק באופן רשמי ומסודר בכתיבת התורות הצבאיות בדרג המטה הכללי.
במסגרת עבודתו כתב את כמעט כל ספרי התורות הבסיסיות של צה"ל.
כן הרצה בפני בכירי הצבא בקביעות והדריך דורות של קצינים.
עמידרור שימש בתפקיד זה עד צאתו לגמלאות בשנת 2002. בשנותיו בצה"ל היה אזרח עובד צה"ל בחזקת קצין (בח"ק).
בשלהי שנות ה-80, הקים ביחד עם אל"ם במילואים ד"ר חנן שי (שוורץ) את תוכנית "ברק" במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), שיזם האלוף יוסי פלד.
התוכנית עסקה בלימוד מעמיק של היסטוריה צבאית, בניתוח קרבות ומערכות ובביקורת אקדמית של תהליכים צבאיים.
עמידרור שימש ב"ברק" כמדריך הראשי ועסק במשך למעלה מעשור בהטמעת מקצועיות צבאית בדרגי פיקוד הביניים והפיקוד הבכיר של הצבא.
מלבד תחומי הלמידה, נהגו להתייעץ עמו קציני צה"ל בכירים בסוגיות צבאיות מורכבות.
ידענותו ותובנותיו של עמידרור בתחומי ידע צבאיים נרחבים נרכשו על ידו באמצעות השכלה אוטודידקטית.
גישתו העקרונית היא שתורת הצבא ותורת הלחימה הן מקצוע ותוצרים אוניברסליים, ושככל מקצוע יש לרכוש את הכלים להבנתו.
בהתאם לכך, עסק בין השאר, לצד סא"ל ד"ר יוסי הוכבאום, בלימוד הנעשה בעולם הצבאי ברחבי העולם ולאורך ההיסטוריה, ובהתאמה לצרכיו ויכולותיו של צה"ל.
כן עודד תרגום של חיבורים צבאיים קלאסיים לשפה העברית.
עם זאת, לבקשת המטכ"ל, נשמר משרדו בקריה בתל אביב והוא עבד במקום עד שנת 2016.
החל מפברואר 2005 היה חבר בוועדה שהקימה ממשלת ישראל, בראשות השופט יצחק אנגלרד, לבחינת חשיפת הפרוטוקולים מישיבות ועדת אגרנט.
בשנת 2007 פרסם צוות בראשותו הצעה לרפורמה בסידור הדרגות הבכירות בצה"ל.
בנו הוא אלוף-משנה במילואים בועז עמידרור.
אחיו הוא יעקב עמידרור, ואחותו היא אהובה ינאי הנשואה לשלמה ינאי.
רבי בנימין פונטרימולי (נפטר בט"ז בסיוון ה'תקמ"ד, 1784) היה רב, דיין וסופר באזמיר.
נולד בצפת למשפחת רבנים חשובה שהיגרה מקזאלה מונפראטו שבאיטליה במאה ה-17, בה נמנים רבי עזרא פונטרימולי , רבי גבריאל פונטרימולי, רבה של טורינו, ועוד.
למד אצל רבי משה בן אדרת, מרבני אזמיר וצפת, עליו כותב החיד"א: .
הגיע מצפת לאזמיר, שם כיבדוהו מאוד, עד שרבי נסים חיים משה מודעי כותב עליו ומונה על ידי רב העיר להיות "סופר העיר", האחראי לכתוב את כל השטרות, הגיטין והאסמכתאות.
התכתב בהלכה עם גדולי חכמי העיר שהזכירוהו בספריהם, כמו רבי חיים יאודה אליעזר, רבי רפאל יצחק מאיו, רבי חיים יאודה אליעזר, רבי אליקים גאטינייו, רבי יום טוב דאנון ורבי יצחק ארדיט.
כיהן כסופר בית הדין וכדיין בעיר, והתמחה בהלכות שטרות.
נפטר באזמיר בט"ז בסיוון ה'תקמ"ד (1784), ממגפת הדבר שפשתה באזמיר..
רבי חיים ישעיה פונטרימולי (נפטר תקע"ד).
הרב חייא פונטרימולי, דיין באזמיר ומחבר ספר צפיחת בדבש, אביו של רבי חיים בנימין פונטרימולי מחבר ספר פתח הדביר.
כתב ספרים רבים, ביניהם נימוקים על טור חשן משפט, תשובות, חידושים על התורה, דרושים, שיטה על הש"ס, אך כולם נשרפו בשרפה הגדולה באזמיר בי"א באב התר"א.
רק ספר אחד הגיע לידינו:
שבט בנימין (שאלוניקי תקפ"ד) – על הלכות שטרות ושו"ת.
הספר נדפס כארבעים שנה לאחר פטירתו, והוגה על ידי בנו, רבי חייא שהוסיף הערות וחידושים משלו בספר.
בתחילת הספר ישנם דברי מוסר השכל בנושא כתיבת שטרות כהלכתן.
לספר הסכמה מאת רבני אזמיר, רבי דוד אמאדו ורבי רפאל אשכנזי.
בנימין פרידנברג (נולד ב-12 במרץ 1980) הוא תסריטאי, במאי, מרצה וחוקר קולנוע.
פרידנברג הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה בהצטיינות יתרה (2008-2003).
סרטיו הוקרנו במוזיאונים ופסטיבלים רבים, ביניהם פסטיבל לוקרנו, מוזיאון MoMA, פסטיבל הקולנוע ירושלים ועוד.
משנת 2020, הוא מנהל את תוכניות הלימוד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה במזרח ירושלים ובחברה הערבית.
פרידנברג ייסד את פורום יוצרי הקולנוע בירושלים (ע"ר) ב-2017, וניהל את הארגון עד שנת 2021. משנת 2016, הוא מנהל התוכן והשימור של אוסף מיכה שגריר – ארכיון הסרטים של המפיק מיכה שגריר בסינמטק ירושלים.
בין השנים 2010–2016, כיהן כעמית מחקר באוסף הצילום של ספריית היודאיקה באוניברסיטת הארוורד הכולל כמיליון תמונות מראשית הצילום באמצע המאה ה-19 ועד סוף המאה ה-20.
פרידנברג הוא בוגר החוג לבלשנות לתואר ראשון ושני (2010–2018) מהאוניברסיטה העברית ודוקטורנט בחוג ללימודי איטליה וצרפת באוניברסיטה.
המחקר שלו עוסק בשפה קולנועית דרך יישום רעיונות מבלשנות היסטורית על תחביר ופרגמטיקה של צילום ועריכה.
הדוקטורט שלו מתמקד במכון לפילמולוגיה שבסורבון לאחר מלחמת העולם השנייה שפעל ליישום של מדעי הטבע, הרוח והחברה על חקר הקולנוע והאומנויות.
החל משנת 2019, הוא מרצה במחלקה לאומנויות המסך בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
פרידנברג, אצר תוכניות קולנוע בסינמטק ירושלים בנושאים מגוונים ושימש שם כמרצה, וכן בסינמטק תל אביב ובמוזיאון תל אביב לאמנות.
כתב מאמרים וערך גיליון לכתב העת לקולנוע 'תקריב', וכן תרגם מאיטלקית את מאמרו של הבמאי פייר פאולו פזוליני 'מחשבות על השוט הארוך' משנת 1967 על רצח הנשיא קנדי.
החל משנת 2022, פרידנברג כותב ביקורות קולנוע, וידאו ארט ואנימציה במגזין הדיגיטלי 'Culture Treasures' המתפרסם בעברית ובאנגלית.
האקטיביסט (סרט דוקומנטרי באורך מלא, שודר בכאן 11 במאי 2023)
רחוב אתיופיה (סרט דוקומנטרי קצר, בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה, 2013)
סיור מודרך (סרט עלילתי קצר, בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה, 2009)
חדר חזרות (וידאו-דאנס בשיתוף עם הכוריאוגרפית איריס ארז, בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה, 2007
קיצור אירועי היום (סרט עלילתי קצר, בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה,2007)
רחוב שקט (סרט דוקומנטרי קצר, בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה, 2006)
'הבן של שאול' (הונגריה, 2015 זוכה פרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר)
'וופא'- סדרת טלוויזיה (בהפקה) בשיתוף עם התסריטאי והבמאי איהאב ג'דאללה
רחוב אתיופיה (סרט דוקומנטרי קצר, 2013)
סיור מודרך (סרט עלילתי קצר, 2009)
פרס חברת ההפקה WestEnd בחממת NETFLIX לסדרות טלוויזיה של בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה (2022)
פרס המיזם לקולנוע ולטלוויזיה ירושלים - חממת הקולנוע של בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה (2013)
פרס ARTE לבמאי מבטיח - פיצ'פוינט פסטיבל הקולנוע ירושלים (2012)
פרס הסרט הטוב ביותר - התחרות הבינלאומית של פסטיבל הסטודנטיות והסטודנטים תל אביב (2010)
פרס הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר - פסטיבל הקולנוע ירושלים (2009)
פרס האיגוד העולמי של בתי הספר לקולנוע (2009)
מייסד שותף ומנכ"ל של פורום יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בירושלים (ע"ר) (2016 – 2022)
מייסד שותף ומנהל שותף של הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בירושלים (2020 – 2022)
חבר הוועד המנהל של עמותת נשים בתמונה (ע"ר) (מאז 2023)
חבר ועד מנהל בארגון 'ילדי פרא - אמן בתור מחנך' (מאז 2024)
בנימין פוגרונד (נולד ב-1933) הוא עיתונאי, סופר וממנהיגי התנועה לזכויות אדם בדרום אפריקה, המתגורר בישראל.
בשנת 1958 החל לעבוד כעיתונאי עבור "הראנד דיילי מייל" ביוהנסבורג, שם הפך לסגן עורך ראשי.
"הראנד דיילי מייל" היה העיתון היחיד בדרום אפריקה באותה תקופה שדיווח על אירועים בשכונות השחורות בדרום אפריקה.
בתקופה זו הכיר את הדמויות החשובות במאבק נגד אפרטהייד וזכה לכבודם וליחסי אמון של מנהיגים בני תקופה כמו נלסון מנדלה.
פוגרונד היה עיתונאי בטבח שארפוויל ב-21 במרץ 1960. בשנת 1965 כתב סדרה על הכאות וייסורים של כלואים שחורים וטיפול קשה באסירים פוליטיים לבנים.
במהלך קריירתו כעיתונאי בתקופת האפרטהייד נחקר על ידי המשטרה כסיכנה למדינה, הועמד למשפט מספר פעמים, נכלא פעם אחת והדרכון שלו הוחרם.
"הראנד דיילי מייל" נסגר בשנת 1985, ובשנת 1986 עזב פוגרונד ללונדון.
בלונדון כיהן כעורך בחדשות בין-לאומיות בעיתון "Today" ובהמשך כעורך משנה בכיר בחדשות בחו"ל ב"The Independent".
מאוחר יותר כיהן כעורך של "The WorldPaper" בבוסטון וכתב כתבות על דרום אפריקה בשביל "The Sunday Times".
פוגרונד כתב ספרים על רוברט סובוקווה, נלסון מנדלה ועל העיתונות בדרום אפריקה תחת שלטון האפרטהייד.
בשנת 1997 עלה פוגרונד לישראל.
הוא התיישב בירושלים יחד עם אשתו אן, יוצרת אמנות.
פוגרונד הוא מייסד מרכז יקר לצדק חברתי.
הוא היה חבר בנציגות ישראל לוועידה עולמית נגד גזענות בדורבן שהתקיימה בשנת 2001.
ב-2019 פוגרונד קיבל אות כבוד בדרגת כסף ממסדר איקהמנגה מנשיא דרום אפריקה סיריל רמפוזה, בהוקרה על תרומתו המשמעותית בתחום העיתונות ובחקר המאבק על החירות בדרום אפריקה.
בשנים 2005-2006 קיבל פוגרונד את פרס הזהויות העולמיות עש ד"ר ז'אן מייר מאוניברסיטת טופטס על תרומתו לקידום זכויות אדם ודיאלוג חברתי.
במשך עשרות שנים התנגד פוגרונד לשימוש במונח "אפרטהייד" בהתייחסות למדיניות ישראל.
לדברי פוגרונד, השימוש במונח היה שקרי כהאשמה נגד ישראל.
עם זאת, בשנת 2020 הודה שייתכן ודעתו תשתנה אם בנימין נתניהו יוביל את תוכניתו לסיפוח חד-צדדי של חלקים מהגדה המערבית.
לדברי פוגרונד, אם התוכנית תיושם, שינויים אלה יהוו בדיוק את מה שכונה אפרטהייד.
בשנת 2023, לאחר הקמת ממשלת ישראל ה-37, פוגרונד הודה בהארץ כי "ההאשמה מתגשמת למציאות" וכי הוא כבר לא יכול להגן על ישראל מפני טענת האפרטהייד בדרך שעשה בעבר.
בנימין סגלוביץ היה עיתונאי שווייצרי ומנהל סוכנות הידיעות "חדשות יהודיות" (Jüdische Nachrichten).
בנימין סגלוביץ נולד ב-1901 בעיר ויטבסק, האימפריה הרוסית, והיגר עם משפחתו לשווייץ ב-1914. בשנת 1928 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת ציריך.
בין השנים 1938 ל-1964 עמד בראש "החדשות היהודיות" (Jüdische Nachrichten), שירות הידיעות של הפדרציה היהודית של שווייץ (SIG).
החל מ-1938 ניהל גם את המחלקה ליחסי ציבור ועיתונות של הארגון.
בשנים 1948–1949 סיקר את משפטי נירנברג הנוספים ככתב עיתונות מוסמך עבור עיתונים יהודיים ולא-יהודיים שונים, וביניהם ה"נויה ציריכר צייטונג" (Neue Zürcher Zeitung).
בשנים 1961–1962 שימש ככתב עיתונות במשפט אייכמן.
עבור "החדשות היהודיות", הקים סגלוביץ ארכיון תיעודי שעסק בשלילת הזכויות הגוברת ורצח היהודים תחת השלטון הנאצי, תוך שהוא מסתמך בין היתר על מידע שהגיע מאדוארד שולטה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הרחיב את הארכיון עם תיעוד בנוגע למשפטי פושעי המלחמה והסכם השילומים.
הוא היה חבר בוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בשווייץ וחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית בציריך.
בִּנְיָמִינָה-גִּבְעַת עָדָה היא מועצה מקומית במחוז חיפה בישראל.
המועצה המקומית נוצרה בשנת 2003 מאיחוד המועצות המקומיות בנימינה וגבעת עדה לרשות אחת.
נוסדה כמושבה איפה שממוקמת תחנת הרכבת שנקראה כך על שם הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד עוד בטרם הוקמה המושבה (זהו אחד המקרים היחידים בארץ שבו יישוב נקרא בשמה של תחנת רכבת, יישוב נוסף הוא עפולה).
המושבה נוסדה בידי בנים של עולי העלייה הראשונה שהתיישבו בה ב־1922, רובם מבני המושבה הסמוכה זכרון יעקב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרפו קבוצות רבות למקום והוא גדל במהירות.
בתחילה התבססה כלכלת המושבה על חקלאות, אך כיום חלק גדול מתושביה עובדים בגוש דן ומנצלים את הרכבת שמחברת אותה לשם.
עם בני המושבה הידועים נמנים ראש ממשלת ישראל ה-12, אהוד אולמרט, השר לשעבר זאב בוים (קדימה), שלמה גרבץ וכן הפזמונאי אהוד מנור, שאף הנציח את המושבה בשיריו.
כיום מתגוררים בה אמנים רבים בהם הזמר דורי בן זאב, השחקן ליאור כלפון ויזם ההייטק עמי לוטבק.
הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1950.
גבעת עדה נוסדה כמושבה ב-1903 ונקראה על שם אדלהייד (עדה) רוטשילד, אשתו של הברון אברהם בנימין אדמונד דה רוטשילד.
המושבה הוקמה על ידי שמונה משפחות, בעיקר בני זכרון יעקב.
כלכלת המושבה התבססה בעיקר על חקלאות, כאשר לענבי היין היה חלק נכבד בה.
גבעת עדה ממוקמת כ-5 ק"מ מזרחית לבנימינה.
הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949.
שתי המועצות המקומיות, בנימינה וגבעת עדה, אוחדו לרשות אחת במסגרת יוזמה של משרד הפנים בדבר איחוד רשויות מקומיות בארץ.
האיחוד נעשה בשנת 2003 במסגרת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל.
מלכתחילה הייתה כוונה לאחד לכלל רשות אחת את שלושת היישובים: זכרון יעקב, בנימינה, וגבעת עדה.
לבסוף הוחלט בכנסת ביום 31 ביולי 2003 על איחוד בנימינה וגבעת עדה בלבד.
המועצה המקומית בנימינה קיבלה את מעמדה הרשמי בכ"ו סיוון תש"י, ב-11 ביוני 1950, כאשר ראשי השלטון הישראלי נכחו בטקס, ושר הפנים דאז משה שפירא הכריז על הקמת המועצה המקומית בנימינה.
שםתקופההערותתמונהמרדכי אלון (פייקוביץ')1950–1965בתקופת כהונתו הוכרזה בנימינה כמועצה מקומיתאברהם מגלי1965–1974משה לאואר1974–1983מוטי קירמאיר1983–1998אריה זיתוני1998–2008בשנת 2003 אוחדו הרשויות המקומיות בנימינה וגבעת עדה
שםתקופההערותתמונהאברהם אבא (אבא'לה) תשבי1949–1955כיהן כיו"ר ועד המושבה לפני קום המדינה ובתקופתו הוכרזה גבעת עדה כמועצה מקומית.
שםתקופההערותתמונהאריה זיתוני1998–2008בשנת 2003 אוחדו הרשויות המקומיות בנימינה וגבעת עדהאורי דיסטניק2008–2013פנחס זוארץ2013–2017נפטר במהלך הכהונה ב-15 באפריל 2017איתי ויסברג2017–2024גיל חנניה31 במרץ 2024 ואילךראש המועצה המכהן
רפובליקת בֶּנִין , לשעבר הרפובליקה העממית של בנין ולפני כן רפובליקת דהומיי היא מדינה במערב אפריקה הגובלת בטוגו במערב, בניגריה במזרח ובניז'ר ובבורקינה פאסו בצפון.
עיר בירתה היא פורטו נובו והעיר הגדולה היא קוטונו.
על פי המסורת המקומית, במאה ה-12 או ה-13 התיישבו האג'ה (Aja) בשטחה של בנין.
הם הקימו בה את ממלכת הארדרה, וממלכתם הייתה בשיא פריחתה במאות ה-16 וה-17. עד סוף המאה ה-19 נהגו אנשיה לפשוט על ארצות שכנות על מנת לחטוף אנשים ולמכור אותם כעבדים.
במאה ה-17 קמה בדרום בנין ממלכת דהומיי, שהייתה מרכז חשוב של סחר העבדים האטלנטי.
ב-1894 היא הובסה סופית בידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית ובשנת 1899 האזור צורף למושבות אפריקה המערבית הצרפתית.
בתקופה הקולוניאלית נקרא האזור דהומיי הצרפתית, כשמה של הממלכה שהתקיימה בחלק מדרום בנין בתקופה הקדם-קולוניאלית.
בימי הממשל הצרפתי פותחו תחבורתה וכלכלתה של המושבה.
בשנת 1958 חתמה כניסתה לקונסיי דה ל'אנטאנט (מועצת מדינות ההסכמה, יחד עם חוף השנהב, וולטה עלית, וניז'ר) והייתה למדינה אוטונומית וב-1 באוגוסט 1960 קיבלה את עצמאותה.
לאחר קבלת העצמאות, נקראה המדינה רפובליקת דהומיי.
נשיא המדינה הראשון היה אובר מאגה.
קשיי כלכלה, בעיות אתניות שגרמו ליריבויות בקרב האוכלוסייה ותסיסה חברתית ערערו את השלטון במדינה, והמשטרים שהונהגו בה בעקבות כמה הפיכות צבאיות היו קצרי ימים.
עם זאת, המתח הפוליטי, האזורי והאתני לא הידרדר לכדי מלחמת אזרחים כוללת.
כדי לשכך את המתיחויות האתניות הונהגה בה לתקופה קצרה (1970–1972) מערכת של נשיאות ברוטציה, שבה תפקיד הנשיא עובר בין שלושה אנשים מהקבוצות האתניות הגדולות במדינה.
בשנת 1972 תפס את השלטון במדינה מתייה קרקו והשליט בה משטר מרקסיסטי חד-מפלגתי.
בשנת 1975 הוא הסב את שמה לשם הרפובליקה העממית של בנין על שם מפרץ בנין, שקרוי על שם ממלכת בנין, שהתקיימה בעבר בשטח בו ממוקמת כיום מדינת ניגריה.
מצוקתה הכלכלית של המדינה, יחד עם נפילת ברית המועצות, הניעו את קרקו להסכים לשינוי המשטר ולמעבר לדמוקרטיה רב-מפלגתית, על פי חוקה שאושרה במשאל עם ב-1990. בעקבות ביטול הגדרת המשטר כמרקסיסטי, שונה השם לרפובליקת בנין.
הבחירה בשם בנין, שאינו מתייחס לאזור מסוים במדינה, נועדה לשקף נייטרליות אתנית ואזורית, בניגוד לשם דהומיי שמקושר היסטורית לחלק מדרום הארץ.
בבחירות שנערכו ב-1991 הפסיד קרקו לראש הממשלה ניספור סוגלו, אך הוא שב לשלוט במדינה לאחר שניצח בבחירות ב-1996 ושוב ב-2001. ב-2006 נמנע מקרקו על פי החוקה להתמודד על כהונה נוספת, ובבחירות ניצח המועמד העצמאי תומא יאיי בוני, שזכה גם בבחירות 2011. פטריס טאלון, אף הוא מועמד עצמאי, ניצח בבחירות 2016.
בנין היא רפובליקה שבה הנשיא נבחר בבחירות ישירות והוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת.
בנין עברה תהליכי דמוקרטיזציה החל מהשינוי בחוקה בשנת 1990, והייתה מהמדינות הראשונות ביבשת שעברו תהליך שכזה.
מטרות החוקה היו לעגן בחוק את שלטון החוק, שקיפות, חופש דת, חופש העיתונות, הפרדת סמכויות שלטוניות, זכות שביתה, זכות הבחירה לכל (הזכות ניתנת בגיל 18) ואת עצמאותה של הרשות השופטת.
הפרלמנט החד-ביתי מכיל 83 מושבים.
הבחירות מתקיימות אחת לחמש שנים במערכת בחירות יחסיות ב-24 מחוזות.
זכות ההצבעה ניתנת לאזרחים בני 18 ומעלה ללא הרשעה שעונשה הוא למעלה משלושה חודשים.
הגיל המינימלי למועמדות הוא 25, תושב בנין במשך שנה לפחות, ואזרח מלידה או מהגר שהתגורר במדינה לפחות עשר שנים.
על פי מדד חופש העיתונות העולמי של עיתונאים ללא גבולות משנת 2007, חופש העיתונות במדינה מדורג במקום ה-53 מתוך 169 מדינות שנבחנו.
בשנת 2001, למעלה משליש מן האוכלוסייה חיו מתחת לקו העוני.
ב-2017 עמד התוצר לנפש בבנין על 2,300 דולר לשנה במונחי כוח קנייה, על-פי הערכת ספר העובדות העולמי.
כמחצית מהתוצר הגיע ממגזר השירותים, בכלל זה סחר דרך נמל קוטונו, כרבע מהתעשייה, בעיקר טקסטיל, עיבוד מזון, חומרי בניין ומלט וכרבע מהמגזר החקלאי.
המדינה עשירה באוצרות טבע כמו נפט, כרום, ברזל, אך אבן הגיר בלבד מנוצלת בשיעור נמוך.
הגבול הדרומי של בנין עובר צפונית לקו המשווה.
בשטח הקרוב לקו המשווה האקלים הוא חם ולח, ובצפון המדינה האקלים הוא יבש למחצה.
בשטחה רצועת חוף קצרה ולגונות, שפלה פורייה וביצתית בחלקה, הרים מיוערים ורמה מכוסה ערבות עשב.
אוכלוסיית בנין מונה כ-14.7 מיליון בני אדם.
רוב אוכלוסיית בנין מתגוררת בדרום המדינה.
האוכלוסייה במדינה צעירה, עם תוחלת החיים של כ-62 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 5.4 ילדים לאישה.
בבנין מתקיימות כ-42 קבוצות אתניות שונות.
קבוצות שונות אלו התיישבו בבנין בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה וגם היגרו בתוכה במשך השנים.
ישנן למעלה מ-50 שפות מדוברות במדינה.
הדת השלטת במדינה היא הנצרות - 42.8%: נצרות קתולית- 27.1%, נצרות פרוטסטנטית- 10.4% וזרמים נוצרים נוספים- 5.3%.
בנימין תמוז (11 ביולי 1919 – 19 ביולי 1989) היה סופר ומתרגם, עיתונאי, עורך ומבקר, צייר ופסל ישראלי.
בנימין תמוז נולד בחרקוב (כיום באוקראינה), בנם של יוסף ושפרה קמרשטיין.
בגיל חמש עלה עם הוריו לארץ ישראל והם התיישבו בתל אביב.
למד בבית הספר "תחכמוני" ובגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב.
אביו מת כשהיה בן שמונה, ותחושותיו הקשות בעקבות מותו התבטאו בהמשך ביצירותיו של תמוז.
כבר מגיל צעיר הרבה לעסוק בכתיבה, בפיסול ובציור.
בהמשך למד בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת סורבון בפריז.
בצעירותו היה חבר במחתרת הקומוניסטית, ובנעוריו הצטרף לתנועה הכנענית והושפע רבות ממורהו וידידו האמן יצחק דנציגר.
התנועה הכנענית פסלה סממנים יהודיים בארץ וטענה כי קיימת אומה עברית שהיא יורשת העברים הקדמונים ששלטו בעבר במרחב שבין אסיה הקטנה למצרים.
לגבי ערביי א"י טען תמוז כי הם שרידים של עמים עבריים שהתרבות הערבית נכפתה עליהם, ומתפקידה של התנועה להחזירם לאומה העברית.
תורה זו השפיעה על צעירים, משוררים וסופרים שתמוז הצליח להפגיש, והתאימה על רקע מלחמת העולם השנייה בה התנגשו גישות כמו הקומוניזם, הפשיזם והסוציאליזם.
עם זאת, ברבות הימים התרחק תמוז מתורה זו.
תמוז היה אחד היוצרים הבולטים בארץ בשנות הארבעים, תקופה בה צמחה "תרבות עברית חדשה", שדעכה עם קום המדינה.
בשנת 1948 הצטרף תמוז למערכת העיתון "הארץ".
תחילה כתב בעיתון את המדור הפופולרי "עוזי ושות'", ולאחר מכן ערך את עיתון הילדים "הארץ שלנו".
החל מ-1965 ערך בעיתון הארץ את מוסף התרבות והספרות, והיה מבקר האמנות בו.
בנימין תמוז עסק בכתיבה, בפיסול ובציור.
היה ידוע בכתיבה המהירה של ספריו.
חשיבות רבה נודעה לספרים שערך בתחום האמנות.
במבוא לספר "אמנות ישראל" בהוצאת מסדה ב-1966, כתב: "חדר העבודה של האמן – ולא ביקורת האמנות, הוא המקום שבו נחתך גורל האמנות, תוכנה הרוחני, רמתה הטכנית והיקף הישגיה.
אלא שחדר-עבודה זה איננו חלל סגור ואטום.
כתליו שקופים ופרוצים למרחקי זמן ומקום." בשנת 1980 הוציא לאור ספר נוסף, מעין המשך, גם הוא בהוצאת מסדה "סיפורה של אמנות ישראל", בשיתוף עם דורית לויטה וגדעון עפרת.
במבוא לספר הוא כתב: "לפני 19 שנה ערכתי ספר על אמנות ישראל, שהיה ניסיון ראשון לסקור את מכלול האמנויות החזותיות בארץ זו....
הפעם ביקשתי לעצב ספר שלא יובעו בו שום דעות ולא תושמע בו כל ביקורות.
ביקשתי שיסופר בו סיפור - ותו לא; סיפורה של אמנות ישראל, מיום שנוסד בית הספר "בצלאל" בירושלים ב-1906 ועד ימינו".
בשנים 1971-1975 כיהן כיועץ לענייני תרבות בשגרירות ישראל בלונדון.
בשנים 1979-1984 הוזמן כסופר-אורח לאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
בדצמבר 2007, החלה הוצאת "ידיעות אחרונות" להוציא את כתביו מחדש בסדרת "קראתי", בעריכת חיים פסח.
הכרך הראשון שכבר יצא לאור בסדרה, כולל שלוש נובלות: "הפרדס", "משלי בקבוקים" ו"פונדקו של ירמיהו", אחת מיצירות הדיסטופיה המרשימות בעברית.
מאשתו מרים נולדו לו שני בנים, און הבכור ויונתן הצעיר.
בנו יונתן הוא במאי-קולנוע שאף עיבד את אחד מספרי אביו "מינוטאור" לסרט.
התאלמן ב-1985. בשלוש השנים האחרונות לחייו התגורר עם בת זוגו, הציירת אסנת הר, גרושתו של העורך והמשורר ישראל הר.
בשנת 1989 נפטר בנימין תמוז בתל אביב, בן 70 במותו.
הוא נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
חולות הזהב, תשעה פרקי סיפור, תל אביב 1950.
גן נעול, סיפורים, ירושלים 1957.
לילה על הגדה המערבית, מחברות לספרות, תל אביב 1961.
סיפור אנטון הארמני, וסיפורים אחרים, 1964.
אנג'יוכסיל תרופה נדירה, 1973 (איורים: גלי הוס)
רקויאם לנעמן, כרוניקה של נאומים משפחתיים, 1978.
סיפורה של אומנות ישראל, 1980.
ריחו המר של הגרניום, תל אביב 1980.
הזיקית והזמיר, כתר, ירושלים 1989.
איך נוצרו הכוכבים, לילדים, ציירה רות צרפתי, 1983.
חיי הכלב ריזי, לילדים, ציירה רות צרפתי, 1971. זוכה פרס זאב לספרות ילדים ונוער.
דוגית מפליגה אל הים, לנוער, דן חסכן, עם עובד, 1970.
מה יותר כדאי לקחת או לתת?, לילדים, הציורים מעשה ידי דני קרמן, תל אביב 1980.
המלך והגיטרה הבלתי חשמלית, לילדים, הציורים מעשה ידי דני קרמן, תל אביב, 1980.
המלך ישן ארבע פעמים ביום, מאגדות-העם של ארץ איפכאמסתבריא הצפונית השוכנת מעבר להרי-גמדינם, מערבה לנהר הלאבלימים, לילדים, ציורים ועטיפה - דני קרמן, עם עובד, תל אביב, 1978.
הנשמה השנייה, אייר דני קרמן, תל אביב 1981.
כת של כלבים, מחזה בשתי מערכות, עובד להצגה בשיתוף עם אלכס הדרי, ירושלים תשכ"ט.
כולם היו בני, מאת ארתור מילר, הוצג בתיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה נערכה ב-13.2.1949.
רות יקירתי, מאת נורמן קרסנה, הוצג בתיאטרון הקאמרי, הצגת הבכורה נערכה ב-6.5.1949.
שובי שבא הקטנה, מאת ויליאם אינג', הוצג בתיאטרון הקאמרי, הצגת הבכורה נערכה ב-4.4.1955.
גיבורי הספרים הנפלאים, מאת נואל ברון וליאונל סקנטייה, ציורים - ליז מריין וז'ן סטיין.
זאמביה בת-חורין: אוטוביוגרפיה, מאת קנת קאונדה, תל אביב 1964.
לאונרדו דא וינצ'י, ביוגרפיה מאת אליזבט ריפלי, ירושלים 1963.
רמברנדט, ביוגרפיה מאת אליזבט ריפלי, ירושלים 1963.
הרב בנימין יעקב רקובר (נולד בירושלים בתשכ"ב) הוא רב ישראלי, מתלמידי הרב אברהם שפירא ועורך שיעוריו על הש"ס.
נולד בירושלים לנחום ובתיה רקובר.
בשנת תשל"ו החל את לימודיו בישיבה התיכונית "אור עציון" אצל הרב חיים דרוקמן, ובשנת תש"מ החל ללמוד בישיבת מרכז הרב בה הוא לומד עד היום.
הרב רקובר הוציא לאור וערך את ספרי השיעורים על אחת עשרה מסכתות גמרא הנלמדות בישיבת מרכז הרב, שהועברו על ידי הרב אברהם שפירא.
על כך הוא זכה בשנת תש"ן בפרס ירושלים על שם הרב קוק לתרבות תורנית ובשנת תשנ"ד בפרס על שם השר חיים משה שפירא לתרבות תורנית.
הרב רקובר היה גם ממונה במשך תקופה ארוכה על חזרה על שיעורים הללו לתלמידי הישיבה.
בשנת תשמ"ב הוציא לאור את הספר "קניין תורה" - שיעורים של הרב צבי יהודה הכהן קוק על הפרק האחרון של מסכת אבות, שרשם אביו פרופ' נחום רקובר.
הרב רקובר השתתף גם בעריכת ספרו של הרב אברהם שפירא "מנחת אברהם".
בשנת תשמ"ד הוסמך הרב רקובר על ידי הרב אברהם שפירא, ובשנת תשנ"ג על ידי הרב מרדכי אליהו.
נשוי לרחלה (לבית שנהב) ומתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
בנימין רביץ נולד וגדל בחיפה, בוגר קונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה.
הופיע לראשונה כסולן עם התזמורת הסימפונית חיפה בגיל 15, בניצוח סרג'יו קומיסיונה, ובגיל 17 עם תזמורת קול ישראל בירושלים.
בעת שרותו הצבאי בתזמורת צה"ל הופיע כפסנתרן סולן עם התזמורת בהיכל התרבות בתל אביב בניצוחו של יצחק גרציאני.
בוגר האקדמיה למוזיקה בת"א אצל המורה הדגולה אילונה וינצה-קראוס, הקונסרבטוריון בז'נבה והקונסרבטוריון המלכותי הפלמי בבריסל, בו שימש כחבר הסגל מעל לשלושים שנה.
נמנה עם צוות ההוראה בקורסים השנתיים בשווייץ, באנגליה ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
היה חבר כבוד בתחרות המאה ה-20 באורליאן (צרפת), והוזמן לשפוט בתחרויות לפסנתר באיטליה.
הקלטות רבות שלו נמצאות בקול ישראל, באוסף ההקלטות של "קול המוסיקה".
בעשרות השנים האחרונות חי רביץ בבריסל, בלגיה, שם עבד בקונסרבטוריון המלכותי, ושם גם נרצח, בפתח הבניין בו התגורר, על ידי שני צעירים אפריקנים שנמלטו ברכבו.
בִּנְיָמִינָה היא מושבה שנוסדה דרומית לזכרון יעקב, מזרחית לאור עקיבא וצפונית לפרדס חנה ב־1922. הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1950. בשנת 2003 אוחדו הרשויות המקומיות: בנימינה וגבעת עדה, לכדי מועצה מקומית מאוחדת אחת, בשם בנימינה-גבעת עדה.
בחפירות הצלה שביצעה רשות העתיקות באזור בורג' בנימינה בשנת 2011 התגלו שרידי התיישבות מהתקופה הביזנטית, וכן קברים, ככל הנראה של מוסלמים, מהתקופה העות'מאנית.
ממזרח לבנימינה נמצא תל בורגה ובו שרידים של יישוב גדול מתקופת הברונזה התיכונה ומתקופות אחרות.
ממערב לבנימינה נמצא חאן זרעוניה ובו נתגלו, בחפירות, שרידים מהתקופה הרומית והביזנטית.
תחנת הרכבת בנימינה נקראה על שם הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד עוד בטרם החלו בהקמת היישוב בנימינה שנקרא כשמה של התחנה.
זהו אחד המקרים הבודדים בישראל שבו יישוב נקרא בשמה של תחנת רכבת (יישוב נוסף הוא עפולה).
תחנת בנימינה נפתחה לנוסעים ולסחורות ב-11 ביולי 1921 בקו חיפה-קנטרה, שהופעל בימי המנדט הבריטי, בשטחה של תחנת רכבת צבאית לשעבר שנקראה בשם "קיסריה".
בנימינה נוסדה בידי בנים של עולי העלייה הראשונה ממושבות האזור (זכרון יעקב וגבעת עדה) ועולי העלייה השלישית שהתיישבו בה ב-1922. טקס חנוכת המושבה החדשה נערך בט"ו בשבט תרפ"ג.
אדמת היישוב נרכשה מידי פיק"א, היישוב היה חקלאי בתחילתו.
פקידות הברון רוטשילד, שהביאה את המתיישבים הראשונים לבנימינה, הביאה גם משפחות יוצאי גאורגיה, לסייע בחקלאות, ובתעשיית הבשמים.
מפעל "יסמין" לייצור בשמים לייצוא נפתח במושבה בשנת 1925. בהמשך הצטרפו קבוצות רבות למקום והוא גדל במהירות.
בנוסף הגיעו אל האזור קבוצות עבודה כגון קבוצת מנורה בהנהגת גרשון שץ לעבודה בייבוש ביצות כבארה.
באוקטובר 1927 הונח אבן פינה לבית כנסת במקום.
בסוף 1928 נמנו בבנימינה 381 נפשות.
בשנת 1940, בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה והמערכה בצפון אפריקה, הקים הצבא הבריטי את "מחנה 101" על הדרך לזכרון יעקב, בסמוך לתחנת הרכבת.
המחנה קלט חיילים פצועים שטופלו והחלימו בו וכן חיילים מיחידות שפורקו או פוזרו וצורפו ליחידות חדשות.
לאחר תום המלחמה עסקו החיילים בעיקר בשמירה על מתקני הרכבת ומסילת הברזל, בשמירה על חוף הים בפני הסתננות מעפילים ובחיפוש אחר סליקים של נשק בלתי-חוקי.
המחנה פונה בשנת 1948 עם תום המנדט והפך ל"מעברת בנימינה" זמן קצר לאחר מכן (כיום שוכנות במקום "גבעת ישורון", "שכונת ורבורג" וחלק מאזור התעשייה).
בשנת 1952 הקים יוסף צבי זלצר, עולה מהונגריה ויינן במקצועו, את יקב "אליעז" (כיום "יקבי בנימינה") בשטח מפעל הבשמים.
בשנות השישים היה זה היקב השני בגודלו בישראל.
ביישוב נמצאת תחנת הרכבת בנימינה אשר מחלקת את היישוב לאזור מזרחי ואזור מערבי.
בתחנה עוברות רכבות צפונה לחיפה, עכו ונהריה, ודרומה לנתניה, תל אביב-יפו, נמל התעופה בן-גוריון, לוד, רחובות, אשדוד ואשקלון.
חלק גדול מתושבי בנימינה עובדים בגוש דן ומנצלים את תחנת הרכבת להגעה מהירה לשם.
בזכות שדרוג התחנה, שנעשה בסוף שנות ה-90, היא מושכת אליה נוסעים רבים מיישובים סמוכים.
שדרוג התחנה האיץ את הפיתוח באזור וכיום ישנו אזור תעשייה קטן בסמוך.
קבוצת הכדורסל המקומית שיחקה בשנים 2007–2009 בליגה הלאומית לכדורסל.
בשנת 2013 שונו שמות הכיכרות בבנימינה לכאלו הנושאות את שמות שיריו של אהוד מנור, יליד היישוב.
בשנת 2013 גם הוקם מרכז מסחרי "של" ומשמש את התושבים לקניותיהם.
בשנת 2021 שונה שם המרכז לקניון "הפיל".
בבנימינה ארבעה בתי ספר יסודיים: בית ספר היסודי למדעים "אשכולות", בית הספר הממלכתי-דתי "הנדיב", בית הספר למדעים "אמירים" ובית הספר המשלב חילוני-דתי "בראשית".
כמו כן קיים בית ספר תיכון וחטיבת ביניים בשם "קריית החינוך כרמים בנימינה" ומתנ"ס.
בבנימינה פועל "הגן הסולארי" - מרכז הדרכה בנושאי קיימות ואיכות הסביבה.
בנוסף קיימים שבט של הצופים - שבט "עומר" וסניף של תנועת בני עקיבא.
חוגי הסיירות פועלים בבנימינה כבר שנים רבות, כחלק מאזור "תנינים".
יקב בנימינה שוכן בלב היישוב והוא הרביעי בגודלו בארץ נכון לשנת 2011.
בית הראשונים הוא מוזיאון המציג את חיי המתיישבים הראשונים במושבה.
בבית ניתן לראות כלי חקלאות, כלי בית ומכשירים נוספים אשר שימשו את האיכרים בשנות ה-20 של המאה העשרים.
בבנימינה ישנם כ-10 בתי כנסת, כאשר בית הכנסת המרכזי הוא 'תפארת בנימין' שהוקם בשנת 1928, בנוסף ישנו מקווה טהרה ובית חב"ד.
מחצבת בנימינה ממוקמת מצפון ליישוב, בחוטם הכרמל.
המחצבה משתרעת לאורך נחל תנינים מצפון ושטחה כ-500 דונם.
המחצבה פעלה במשך שמונים שנה וסיפקה תעסוקה לתושבי המושבה.
המחצבה הוקמה בשנת 1932, כדי לספק חצץ לסלילת כבישים באזור, על אדמות "אום-אל-עלק" שאותם רכש הברון רוטשילד.
בתחילה הופעלה על ידי קבוצות פועלים באופן ידני והחל משנת 1934 על ידי חברת סולל בונה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נסללה שלוחת רכבת ממסילת החוף אל המחצבה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 סיפקה אבן לבניית שובר הגלים של נמל אשדוד משנת 1969 הייתה בבעלות חברת תעשיית אבן וסיד (חברת בת של סולל בונה ושמכרה אותה בהמשך לחברת רדימיקס).
בשנות ה-2000 מוצו כמעט כל עתודות חומרי הגלם במחצבה, וחברת תעשיית אבן וסיד החלה בשיקום השטח.
במסגרת עבודות השיקום ניטעו עצים, שוקמו טראסות והחלה העמקתו של שטח החציבה כדי ליצור אגם מים כחלק מפארק תיירותי.
חברת תעשיית אבן וסיד המשיכה להפעיל במקביל בחלק מהשטח את המחצבה, אך בשנת 2007 התבקשה לפנות את רוב שטח המחצבה.
חיל הים בפיקודו היה ערוך ללחימה יותר מכל זרוע אחרת בצה"ל, עקב החלטתו לאמץ את הערכת מודיעין החיל כי עומדת לפרוץ מלחמה.
תלם נולד בשם קלאוס, בעיר דסאו בגרמניה לד"ר קורט וארנה בלומנטל, ובשנת 1933 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בחיפה.
למד בבית הספר העממי "חוגים", ואת לימודיו התיכוניים השלים ב-1947 (מחזור ד') בבית הספר הימי בחיפה שפעל ליד הטכניון.
ב-1946, בתקופת לימודיו, הפליג לאלכסנדריה בספינת המפרשים "חיים ארלוזורוב", כדי להביא ארצה את ספינת המפרשים "ולדורה" ששימשה אחר כך כספינת הלימוד של בית הספר.
לאחר סיום הלימודים הפליג תחילה כקדט על אניית הנוסעים "קדמה" ואחר כך התגייס לפלי"ם.
כמי שכבר רכש הכשרה ימית, עבר רק אימונים צבאיים ומיד שולב בפעילות: הוא חזר להפליג על ה"קדמה" ויחד עם רב המלחים עסק בהברחת נשק ארצה.
ביוני 1948, זמן קצר אחרי הקמת המדינה, עבר תלם לחיל הים והוצב על אח"י וג'ווד (ק-18), קורבטה שנבנתה בקנדה והגיעה ארצה ביוני 1946 כספינת מעפילים.
במהלך מלחמת העצמאות השתתף בין היתר:
במבצע "שודד", בשמו הרשמי מבצע "שלל 3", שבמהלכו השתלטו ספינות חיל הים על אונייה שהובילה משלוח נשק צ'כי למצרים.
במבצע נתפסו 8,000 רובים צ'כים שהועברו לשימוש צה"ל ב-30 באוגוסט 1948.
בהפגזת הטור המצרי שנע לעבר תל אביב ונבלם סמוך לג'סר איסדוד כ-3 קילומטרים מצפון לעיירה הערבית איסדוד (היום גשר עד הלום שמדרום לאשדוד).
בניסיון של ספינות חיל הים לעצור את הספינה אלטלנה.
אחרי מלחמת העצמאות עבר תלם לשרת בשייטת הקטנה, שפעלו בה ספינות משמר חופים.
הספינה הראשונה שעליה פיקד הייתה 'אח"י פלמ"ח (מ-19)' ואחר כך פיקד על ספינת הנחיתה 'אח"י ניצנים (פ-53)'.
בהמשך, בשנים 1951 עד 1954, עבר תלם לשרת בטרפדות, תחילה כמפקד ספינה, אחר כך כמפל"ג ולבסוף כסגן מפקד שייטת הטרפדות.
בשנת 1956, במהלך מלחמת סיני, שירת כראש ענף המבצעים של חיל הים, וזמן קצר אחרי המלחמה, ב-1957, מונה למפקד המשחתת אח"י יפו, תפקיד שמילא במשך שנתיים.
בהמשך עבר קורס קציני מטה בגריניץ' (אנגליה), ועם סיומו שימש כשלוש שנים כמפקד פו"מ זרוע ים.
לאחר ששירת במשך כשנה כסגן ראש מחלקת ים (כיום מספן ים), מונה בשנת 1964 כמפקד שייטת המשחתות - שייטת 1. תלם מילא את התפקיד עד אוקטובר 1966, מועד בו מונה לעמוד בראש צוות "שלכת", למימוש תוכנית ספינות סער.
בהגדרתו מונה תלם למפקד הראשון של שייטת ספינות הטילים.
בשנת 1967, בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים הוזעק תלם ארצה.
ובימי המלחמה היה מפקד הכוח הימי (אח"י יפו ושלוש ספינות טורפדו) שהוביל את לוחמי שייטת 13 לפעולת פורט סעיד (1967).
בפעולה כח של ארבעה צוללים בשני "חזירים" הורד מהמשחתת בקרבת הנמל ונכנס בצלילה.
על אף שהותקפו במטעני נפץ סרקו את כל הרציפים אך לא היו בהם כלי שיט אויב.
ביציאה המתינו באזור המפגש עד שהוקם קשר עם סירת האיסוף.
כדי לאפשר תנועה מהירה האנשים עברו לסירה והחזירים הושמדו.
המצרים גילו את סירת האיסוף בשלב ההמתנה וכיוונו אליה שתי ספינות אוסה שהיו בסיור.
למשחתת הגיע מידע על זוג ספינות אוסה שקיבלו הוראת תקיפה בכיוון בו נמצאה.
לפי הנתונים שנקלטו נראה שהאוסות נערכות לירי טילים.
אח"י יפו הפעילה מטרות דמה ואת הטרפדות ובעצמה התרחקה.
למכ"ם המצרי בחוף התגלו מטרות רבות.
המפקדה המצרית ראתה בכך מארב מתוכנן והחזירה את ספינות האוסה לנמל.
ספינות הטורפדו תקפו את האוסות אך אלה המשיכו בדרכן לנמל.
למחרת הודיעו המצרים שהטביעו ארבעה כלי שיט ישראליים אך טבעה להם ספינה אחת.
באותו יום פינו המצרים את יתר הכח מנמל פורט סעיד וחזרו לשם אחרי הפסקת האש.
על אף הסיכון הרב שנלקח ופעולת הצוללים המקצועית הנועזת לא נרשם הישג.
הייתה זו הפעולה המוצלחת ביותר מבין הפעולות שנערכו אותו הלילה.
בתחקירי שייטת 13 הטבעת מחצית כמות כלי הרכב התת-מימיים של השייטת מבלי שתושג פגיעה באף כלי שיט אויב גרמה להציג גם את הפעולה הזאת ככושלת.
בסיכומים פנימיים בשייטת 13 הועלתה טענה כי ניתן היה לגרור את החזירים ולא להשמידם.
מעבר להורדת ה"חזירים" בקרבת הנמל לא הייתה לתלם השפעה על הפעולה.
החלטתו להרחיק את המשחתת והטרפדות מתא השטח שבו הייתה למצרים עדיפות מוחלטת הוכחה כנכונה כאשר המשחתת אילת נחשפה למצרים והוטבעה באותו אזור.
למחרת ב-6 ביוני נשלח לצרפת בעקבות פניה בהולה של פליקס אמיו משרבורג, כדי להתעמת עם האמברגו הצרפתי שהורחב לכלול את ספינות הסער.
כאשר מפקד חיל הים שלמה אראל הורה לשייטת המשחתות לצאת לכיוון אלכסנדריה היות שלא היה קשר עם הצוללים.
חשב תלם שזו פעולה לא שקולה וכתב על כך לאראל.
הרמטכ"ל יצחק רבין ביטל אותה.
על פעילותו של תלם בפעולת פורט סעיד (1967) נמתחה ביקורת בתחקירים שנערכו בלא נוכחותו.
תלם נשלח בדחיפות לשרבורג כדי למנוע כוונה למינוי קצין צי צרפתי על הספינות בבניה.
תלם נפגע מהביקורת וביקש פסיקת הרמטכ"ל בעניין והציע להתפטר.
הרמטכ"ל יצחק רבין דחה את ההתפטרות.
בספרו תלם בים, סיפר תלם שהצטער על כי שיקוליו לא עמדו לביקורת.
לדעתו צדק בהרחיקו את המשחתת מספינות הטילים, וייתכן כי אם היה עומד על כך אז לא היו שולחים את אח"י אילת לפורט סעיד.
בשנת 1968, לאחר שאברהם בוצר מונה למפקד חיל הים, מונה תלם לראש מחלקת ים.
בתפקידו זה היה אחראי, בין היתר, על תכנון מבצע נועה, שבו חולצו והוברחו לישראל ספינות שרבורג, חמש ספינות טילים שנקנו בידי ישראל ובנייתן הושלמה בצרפת, אך עוכבו בה בשל אמברגו הנשק הצרפתי על ישראל.
בחודש ספטמבר 1972 מונה תלם למפקד חיל הים והועלה לדרגת אלוף.
העברת מפקדת חיל הים לקריה
בסוף שנת 1972 הועברה מפקדת חיל הים מחיפה לקריה בתל אביב.
ההחלטה על העברת המפקדה ותחילת בנייתה היו בימיו של אברהם בוצר, אך ההעברה עצמה התבצעה בתקופת הפיקוד של תלם.
לעובדה שמפקדת חיל הים שכנה בקריה הייתה חשיבות רבה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בשנים שבהן פיקד תלם על חיל הים השתתף החיל במבצעי ביטחון שוטף רבים בחופי לבנון, ובהם מבצע ברדס 54–55 בפברואר 1973, שבו תקפו לוחמי שייטת 13 מטרות מחבלים באזור טריפולי בצפון לבנון, ומבצע אביב נעורים באפריל 1973, שבו תקפו לוחמי סיירת מטכ"ל ושייטת 13 יעדי מחבלים בביירות.
האירוע המרכזי בתקופת הפיקוד של תלם על חיל הים היה מלחמת יום הכיפורים.
ערב המלחמה קיבל תלם את הערכת מודיעין חיל הים לפיה צפויה לפרוץ מלחמה.
כלי שיט הוכשרו, יומיים לפני המלחמה נערך תרגיל מקיף של שייטת הסטי"לים, ומיום שישי, יום לפני פרוץ המלחמה, הוכרזה כוננות שיא בכל יחידות החיל.
עם פרוץ הקרבות היה חיל הים ערוך ללחימה יותר מכל זרוע אחרת בצה"ל.
ההתרחשות הבולטת בלחימה הימית היו קרבות ימיים בין ספינות נושאות טילים.
למעשה הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה הימית שנערכו קרבות בהם הפעילו שני הצדדים ספינות טילים.
הקרב הראשון, קרב לטקיה, נערך באזור החוף הסורי שעות אחדות לאחר פרוץ המלחמה.
על הקרב פיקד מיכאל ברקאי, מפקד שייטת הסטי"לים ולימים מפקד חיל הים, ובמהלכו הוטבעו חמישה כלי שיט של הצי הסורי, ובהם שלוש ספינות טילים.
בלילות הבאים נערכו שני קרבות באזור החוף המצרי, קרב פורט סעיד, שבו איבדו המצרים סטי"ל אחד, וקרב דמייט, שבו איבדו המצרים שלושה סטי"לים.
בעקבות נחיתותם בקרבות אלו הסתגרו הצי המצרי והצי הסורי בנמליהם, ופעילות חיל הים בים התיכון התמקדה בתקיפת מטרות בחופי סוריה ומצרים, ובאבטחת נתיבי הספנות לישראל.
ואכן, בימי המלחמה הגיעו לנמלי חיפה ואשדוד והפליגו מהם כ-200 אוניות סוחר.
בזירת ים סוף, שבה לא היו לחיל הים ספינות טילים, התבצעה פעילות נרחבת של שייטת 13, ספינות דבור וספינות נחיתה.
בזירה זו הצליחו המצרים להטביע את המכלית "סיריס" שהובילה נפט ממפרץ סואץ לאילת.
חיל הים הטביע במלחמת יום הכיפורים עשרות ספינות מצריות וסוריות, השאיר את נתיבי האספקה הימית לישראל פתוחים להובלת תחמושת, מזון ודלק, חסם העברת אספקות לאויב, השמיד לו מאגרי תחמושת ודלק, הנחית כוחות, יזם תקיפות, הטיל מצור ושלט בקרבות ובים.
מתחילת המלחמה יזם חיל הים תקיפות והוביל פשיטות כדי לאלץ את האויב להיות במגננה מתמדת, וכך הוביל וניצח לאורך כל המערכה.
למרות עשרות קרבות ישירים, מניין ההרוגים בחיל הים במהלך המלחמה היה שלושה: 2 לוחמי שייטת 13 שנהרגו במבצע ליידי, ולוחם אחד שנהרג על סיפון דבור בעת פשיטה לתוך מעגן מצרי.
במהלך המלחמה לא נפגע אף כלי שיט של חיל הים הישראלי.
במהלך תקופת הפיקוד של תלם היה חיל הים נתון בתנופת רכש והצטיידות:
ספינות טילים: נקלטו שש ספינות מדגם סער 4 שנבנו במספנות ישראל.
צוללות: שלוש צוללות גל נבנו באנגליה.
הצוללת הראשונה הגיעה ארצה שלושה חודשים לאחר תום כהונתו של תלם.
ספינות דבור: הדבורים נקלטו ככלי ביטחון שוטף עיקרי בחיל הים, ואף הוחל בבניית דבורים בארץ.
רחפות: חיל הים רכש שתי רחפות שנבנו בארצות הברית.
טילים: נקלטו טילי ים-ים גבריאל בעלי טווח גדול יותר, ונחתמו עסקות לרכש טילי ים-ים מסוג הרפון.
בתקופת פיקודו של תלם ביצע החיל את ההפלגות הארוכות ביותר בתולדותיו:
שתי ספינות טילים ישראליות השתתפו במשט הצדעה שנערך בניו יורק לרגל חגיגות 200 שנה לעצמאות ארצות הברית, שבו השתתף תלם אישית.
בהמשך ביקרו הספינות גם בבולטימור, בפילדלפיה ובמיאמי שבארצות הברית, בקרטחנה שבקולומביה, וכן גם בברמודה ובאיים האזוריים.
הפלגות סביב אפריקה שנערכו לאחר תום מלחמת יום הכיפורים ובמהלכן הועברו מהים התיכון לזירת ים סוף שש ספינות טילים ושלוש נושאות טנקים.
לאחר תקופת הפיקוד על חיל הים
בספטמבר 1976 סיים תלם את תפקידו כמפקד חיל הים.
בעקבות בקשתו של שר הביטחון, שמעון פרס, מונה תלם כעוזר מיוחד לשגריר ישראל בדרום אפריקה וטיפל בעסקות נשק גדולות.
עם שובו ארצה ב-1979 השתחרר מצה"ל ועבר לעבוד במספנות ישראל.
בשנת 1980 נענה להצעתו של מנכ"ל תע"ש ועבר לתעשייה הצבאית, שם עבד עד יציאתו לגמלאות ב-1991. בשנת 1981 השתתף בוועדה שחקרה את נסיבות טביעת האונייה מצדה.
בשנת 1987 היה ממקימי עמותת חיל הים ושימש כיו"ר הראשון בה עד שנת 1996 שאז מסר את התפקיד לאלוף דימ' אברהם בן שושן.
תלם מת ב-2008 והשאיר אחריו שתי בנות ובן.
כך התגלגלתי לחיל הים, 'מערכות ים' ל"ז - ל"ח, קובץ העשור לחיל הים, יולי 1958, עמ' 62.
פקודת יום ליום העצמאות תשל"ד, "בין גלים", אפריל 1974 עמ' 1.
חיל הים ממלחמת תש"ח עד מלחמת יום הכיפורים, ימים עלי ימים - מערכות חיל הים, מפקדת חיל הים, ספטמבר 1974, עמ' 42.
חיל הים כ"הפתעה" של מלחמת יום הכיפורים, 'בין גלים' ביטאון חיילי חיל הים חוברת דצמבר 1973 ע'2–4.
דבר מפקד חיל הים, 'בין גלים' גיליון עצמאות כ"ח תשל"ו מאי 1976 עמ' 1.
הפלגה אל העתיד, 'בין גלים' גיליון יום חיל הים ה-29 סיון תשל"ו יוני 1976, עמ' 2.
חיל הים במלחמת יום הכיפורים מערכות 361 נובמבר 1998.
בנימין נטע שחור (28 במאי 1916 – 26 בנובמבר 1979) היה איש ציבור ישראלי ממייסדי תנועת בני עקיבא ומראשי הפועל המזרחי, כיהן כחבר הכנסת וכסגן שר הדתות מטעם מפד"ל.
שחור נולד בירושלים בשנת 1916 לרב משה לייב שחור ולשרה, בתו של דב ימיני ממייסדי פתח תקווה.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, ואחר כך היה פעיל בייסוד תנועת בני עקיבא, ובשנת תרצ"ה התמנה לחבר ההנהלה הארצית של התנועה, בה פעל בתפקיד מרכזי במשך כעשר שנים.
בשנת 1939 היה בין מייסדי ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה יחד עם הרב משה צבי נריה.
שנים רבות ניהל את עיתון "הצופה", מייסודה של תנועת המזרחי, ארגן את המיזוג בין "המזרחי" ל"הפועל המזרחי" ל"חזית דתית לאומית מאוחדת" שהפכה בהמשך למפד"ל, ולאחר מכן מונה למזכ"ל המפד"ל וכונה "האיש החזק" במפד"ל וב"סיעה המרכזית" שבה (סיעתו של השר משה חיים שפירא).
היה יושב ראש מטה הבחירות של המפד"ל מהבחירות לכנסת ה3 ועד הבחירות לכנסת ה6, במשך תקופה זו זכתה המפלגה ב־11–12 מנדטים.
בשנים 1959–1974 כיהן כחבר הכנסת מטעם מפד"ל והיה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת הפנים, ועדת הכנסת וועדת החינוך והתרבות.
היה מעורב בחיזוק שירותי הדת והרבנות המקומית בארץ ובפרט ברבנות הראשית לישראל.
ב-1960 לאחר פטירתו של הרב הרצוג נאבק בניסיונות מפא"י ובן-גוריון לבטל את מעמדה הרשמי של הרבנות הראשית, מאוחר יותר היה בין הדוחפים להתמנותו של הרב שלמה גורן לרב ראשי.
ובין האחראים על שיקום המקומות הקדושים בירושלים, יהודה ושומרון אחרי מלחמת ששת הימים.
הרב אפרים יונה - מראשוני הר"מים בישיבת הר עציון, שימש כראש ישיבה בישיבת ההסדר קריית שמונה, ור"מ במכון מאיר.
אלמנתו הרבנית אסתר נישאה לרב דוב ליאור.
ד"ר דב - אביו של אורי שנרצח על ידי מחבלים בשנת 1995 בעת טיול בוואדי קלט.
הרב זאב - שימש כר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
בית הכנסת הראשון שהוקם לאחר האכלוס ביישוב העירוני אפרת שבגוש עציון נקרא "נטע בנימין" על שמו.
בנימין ששון (1903 – 1 במאי 1989), היה חבר הכנסת, משפטן ואיש ציבור ישראלי.
נולד בשם צאלח סילס בשנת 1903 בבגדאד שבעיראק, לשלמה מאיר עזרא ולעזיזה.
משפחתו נקראת בשם "בנימין ששון", כדי להבדילם מהענף השני של המשפחה – משפחת "דוד ששון".
בשנת 1920 נסע לבריטניה כדי להמשיך בלימודיו.
בשנים 1923–1927 למד באוניברסיטת אוקספורד, וקיבל את תואר ההצטיינות הגבוה ביותר בתורת המשפטים B.C.L, נוסף לתואר M.A.
משנת 1929 עבד כעורך דין בלונדון.
בשנת 1931 עלה לארץ ישראל בהשפעתו של מנשה בכור, והתגורר בתל אביב.
פעילותו הציבורית החלה בקרב הקהילה הספרדית בארץ ישראל, בהיותו נשיא העדה הבבלית בתל אביב וסגן יו"ר ועד העדה הספרדית הארצי.
בשנים מאוחרות יותר נבחר לכהן בהנהלת הפדרציה העולמית של הקהילות הספרדיות.
מלבד פעילותו זו היה מזכיר תנועת ה"רוטרי" במזרח הקרוב בשנים 1940–1941, והיה ממייסדי "רוטרי" בישראל ושימש נשיא המועדון בתל אביב בשנים 1945–1946. כמו כן, היה חבר בית המשפט למניעת ספסרות.
משך תקופה היה ששון שופט עירוני בתל אביב.
בשנת 1951 נבחר מטעם מפלגת ספרדים ועדות מזרח לכנסת השנייה.
בכנסת היה חבר ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת השירותים הציבוריים, ועדת החוץ והביטחון, וכן נציגה של הכנסת בוועדה למינוי שופטים.
במהלך כהונתו עבר לסיעת הציונים הכלליים.
לפני שעזב את אוקספורד, נשא לאישה את זלדה ממשפחת הריס מליברפול.
בשנת 1934 נולד בנו מאיר דוד.
בנימין שיינבוים (15 באוקטובר 1901, תר"ס, קייב, האימפריה הרוסית – 4 באוגוסט 1960, תשי"ט, רמת גן, ישראל) היה מאנשי העלייה השנייה.
שירת בגדודים העבריים ובארגון "השומר" והיה פעיל ב"הגנה".
ראש המועצה המקומית של עפולה בשנים 1942–1945.
שיינבוים נולד בעיר קייב שבאימפריה הרוסית (באוקראינה של ימינו) למשה שינבוים ולצפורה בת צבי אהרונסקינד.
האב היה בעל מפעל וקיים בית אמיד בו חינכו את הילדים ברוח הציונות.
בזכות כספו של האב נשלח בנימין ללמוד בגימנסיה רוסית במסגרת המכסות שהוקצו ליהודים.
בגימנסיה היו מספר מועט של יהודים שחוו התנכלויות בעלות אופי אנטישמי מצד הנוצרים, חבריהם לספסל הלימודים, עד שהוריו של החליטו להוציאו מהגימנסיה ולשכור לו מורה פרטי.
חוויית האנטישמיות האיצה את רצונו לעלות לארץ ישראל והוא החל להפציר בהוריו להרשות לו לעלות ארצה עד שהסכימו ואימו רשמה אותו להמשך הלימודים בהגימנסיה העברית בירושלים.
בפסח 1914 הגיעו שיינבוים ואימו לארץ ישראל כדי לארגן את שהותו כאן.
הוא החל ללמוד בגימנסיה בירושלים ועבר לגור בפנסיון של קרובי משפחה לאחר שאימו שבה לקייב.
ב-1916, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הורו השלטונות העות'מאנים לסגור את בית הספר בו למד שיינבוים והוא וחבריו נאלצו לעבור ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
עם גירוש תל אביב ב-1917 עבר עם חבריו התלמידים ללמוד במאיר שפיה, שם שהו עד סוף המלחמה.
לקראת סיום המלחמה השלים את חוק לימודיו.
התגייס לגדודים העבריים ושירת עד סיום המלחמה.
במהלך שירותו הכיר מספר חיילים מארגון "השומר" וב-1921, עם שחרורם, עלה איתם לכפר גלעדי שם עבד בחקלאות ושם גם גויס כשומר בארגון.
ב-1924 עבר עם משפחתו לתל יוסף.
ב-1929 עבר מתל יוסף לעפולה, שם היה בין המתיישבים הראשונים וממייסדי שיכון עובדים.
ב-1931 מונה על ידי ארגון ההגנה למפקד העיר עפולה, תפקיד אותו מילא עד 1942. בשנה זו מונה ליושב ראש המועצה המקומית בעפולה, תפקיד אותו מילא בשנים 1942–1945. בתקופת שירותו כראש המועצה חרגה פעילותו מתחומי המקום וביתו שימש מרכזה של עפולה והסביבה.
הייתה זאת תקופת מלחמת העולם השנייה והוא עודד גיוס צעירים יהודים לצבא הבריטי.
במקביל לפעילותו הציבורית למד נהיגה והיה בין מייסדי קואופרטיב "העמק" לתחבורה ולאחר זמן התקבל כחבר ב"אגד", הוכיח יכולת ארגונית ונבחר להנהלתה.
בשמה מילא כמה שליחויות במדינות אחרות.
ב-1948 עבר עם משפחתו לרמת גן.
ב-1922 נשא שיינבוים לאישה את ברוריה בת ישעיהו לוין ממטולה.
לזוג נולדו בן ושלוש בנות.