tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטענה השנייה מתייחסת לסקרנות המדעית - למרות שהשאלות שנחקרו לגיטימיות, קיימים כיום אמצעים אתיים ומקצועיים לא פחות להשגת ממצאים.
אומנם, אותן אסכולות מציגות גישות חד משמעיות, אך בהינתן הצגת סיטואציות קיצוניות רוב אלו שיחזיקו באחת הדעות ישקול לשנות את דעתם או לפחות להסכים לסייגים.
ניתנת הדוגמה: "אם הממצאים מהניסויים היו מצילים את כל דיירי הרחוב ממוות מהיפותרמיה בחורף הקרוב", האסכולה השנייה הייתה יכולה להסכים שזהו מעשה נכון.
מצד שני, אם לאחר שימוש באותם ממצאים יוצע לשנות את העקרונות שהם משתמשים בניסויים בבני אדם לפחות מוקפדים ופחות מיושרים עם זכויות אדם, האסכולה הראשונה הייתה ככל הנראה מתנגדת.
אף-על-פי-כן, כאשר לא מתייחסים לאותם מקרים קיצוניים רוב מחזיקי הדעה יצודדו גישה אחת.
באשר לפרסום ממצאים מניסויים מסוג זה, כתבי-העת ועורכיהם נמנעים מלפרסם אותם ממצאים, דבר אשר מעיד על הגישה הרווחת.
זיגמונט פיוטר בוהוש-שיסקו (בפולנית: Zygmunt Piotr Bohusz-Szyszko; 19 בינואר 1893 - 20 ביוני 1982) היה גנרל דיוויזיה פולני אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
בוהוש-שיסקו נולד בחלם ב-19 בינואר 1893. הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה עם סיום המלחמה, הוא התגייס לצבא פולין.
ב-1931 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-58. ב-1938 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-1. עם תחילת הפלישה הגרמנית לפולין, בוהוש-שיסקו היה מפקד הדיוויזיה ה-16. בעקבות כיבוש פולין, הוא נמלט לצרפת שם התגייס לצבא הפולני הגולה.
הוא פיקד על כוח פולני שהשתתף במערכה על נרוויק.
לאחר מכן עבר לבריטניה, ובאוגוסט 1941 נשלח למוסקבה לשמש כנציג הממשלה הפולנית הגולה בעיר.
בהמשך מונה למפקד הדיוויזיה ה-5 של צבא אנדרס.
ב-1943 הועבר לאיטליה ומונה לסגן מפקד הקורפוס הפולני ה-2. הוא השתתף יחד עם הקורפוס בקרבות חזית האיטלקית.
לקראת סוף המלחמה מונה למפקד הקורפוס.
לאחר סיום המלחמה, השתלטו הסובייטים על פולין, ובוהוש-שיסקו בחר להישאר בלונדון יחד עם הממשלה הפולנית הגולה.
הוא עבד לפרנסתו בייצור חרסינה, ופעל עבור הממשלה הגולה.
הוא מילא מספר תפקידים רשמיים שהיו ריקים מתוכן.
כמו כן הוא פעל לסייע לחיילים משוחררים, וכן כתב ספרים ומאמרים העוסקים בחלקה של פולין במלחמה.
הוא נפטר בלונדון ב-20 ביוני 1982, ולבקשתו, נקבר בוורשה בבית הקברות הצבאי פובונזקי.
זִיגְמוּנְט קְרַשִׁינְסְקִי (בפולנית: Napoleon Stanisław Adam Feliks Zygmunt Krasiński; 19 בפברואר 1812 – 23 בפברואר 1859) היה משורר, סופר ומחזאי פולני שדורג באופן מסורתי אחרי אדם מיצקביץ' ויוליוש סלובצקי כאחד מ - המשוררים הרומנטיים שהשפיעו על התודעה הלאומית בתקופת חלוקת פולין.
קרשינסקי היה הבן המפורסם ביותר ב של בני האצולה הפולנית.
הוא נולד בפריז לרוזן ולמריה אורשולה רדזיוויל (Maria Urszula Radziwiłł), והפך לבן לווייתו הקרוב של אביו לאחר מותה המוקדם של אימו משחפת.
הוא התחנך על ידי מורים פרטיים לפני שהחל ללמוד ב, שם סיים את לימודיו ב-1827. לאחר מכן החל ללמוד משפטים ומנהל ציבורי באוניברסיטה המלכותית של ורשה, אך גורש מהאוניברסיטה ב-1829.
בשנת 1829 עזב את פולין כדי ללמוד בז'נבה.
הוא פגש את אדם מיצקביץ', שהקסים את הסופר הצעיר ולקח חלק חשוב בעיצוב הטכניקות הספרותיות שלו.
ברומא קיבל קרשינסקי ידיעות על מרד נובמבר והפסיק את מסעו בכוונה לחזור לפולין כדי להילחם, אך לבסוף לא השתתף.
בשנת 1833 הוא נסע מסנקט פטרבורג לאיטליה, שם שהה עד אפריל 1834. בתקופה זו נוצרה כנראה יצירתו המפורסמת ביותר, הדרמה הטראגית "Nie-Boska komedia" ("הקומדיה הבלתי אלוהית").
עד 1850 מצבו הבריאותי החמיר, אבל הדבר לא עצר את מסעותיו הקבועים ברחבי אירופה.
באמצעות מכתבים ומפגשים עם דמויות אירופיות, כולל נפוליאון השלישי מצרפת, הוא ביקש להשיג תמיכה ב.
כדי להימנע מהשלכות פוליטיות, הוא פרסם את יצירותיו בעילום שם, מה שהוביל לכינוי "המשורר האלמוני של פולין".
יצירותיו המוקדמות של קרשינסקי הושפעו מוולטר סקוט ומלורד ביירון והיללו את האבירות של ימי הביניים.
בשנת 1845 פרסם את "Psalmy przyszłości" ("מזמורי העתיד").
הוא ידוע בעיקר בזכות "הקומדיה הבלתי אלוהית" וכן בזכות כמות המכתבים הגדולה.
כתביו חוקרים את השמרנות, הנצרות, הנחיצות של הקרבה וסבל לקידמה מוסרית, ו.
"הקומדיה הבלתי אלוהית" ויצירה מרכזית נוספת, (1834), בוחנים את הרעיון של מלחמת מעמדות, מהרהרים במהפכה חברתית וחיזוי חורבן האצולה.
כתביו המאוחרים יותר הראו את התנגדותו למיזמים מיליטנטיים רומנטיים.
הוא כתב מכתבים, שירה ו"מסות בפילוסופיה של ההיסטוריה", ובהם "מזמורי העתיד" ו-"Przedświt" ("בטרם זריחה").
"הקומדיה הבלתי אלוהית" היא אולי הדרמה הפולנית החשובה ביותר של התקופה הרומנטית.
נפוליאון סטניסלב אדם פליקס זיגמונט קרשינסקי נולד בפריז ב-19 בפברואר 1812 לרוזן , אריסטוקרט פולני ומפקד צבאי, ולרוזנת למריה אורשולה רדזיוויל (Maria Urszula Radziwiłł).
את שנותיו הראשונות בילה בשנטילי, שם הוצב של נפוליאון בונפרטה, ו השתתף בטבילתו.
ב-1814 עברו הוריו לוורשה, אז חלק מדוכסות ורשה, שנשלטה על ידי פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, כמדינה קליינטית של האימפריה הצרפתית הראשונה.
אביו המטפח והאוהב של קרשינסקי העסיק מורים פרטיים בולטים, ביניהם הברונית הלנה דה לה הייה (Helena de la Haye), יוזף קוז'ניובסקי ו, כדי לחנך את זיגמונט.
בעקבות ההתייצבות שהגיעה עם סיום המלחמות הנפוליאוניות, וסופה של דוכסות ורשה והקמתה של פולין הקונגרסאית, בילתה משפחת קרשינסקי את רוב חופשות הקיץ באחוזותיה בפודוליה וב.
ב-12 באפריל 1822 נפטרה אימו של זיגמונט משחפת, והילד בן ה-10 שהיה מפותח לגילו הפך לבן לוויה קרוב לראש המשפחה, שהחדיר בזיגמונט יראת כבוד לאבירות וכבוד.
זיגמונט היה מרותק לאישיותו של אביו, ותקוותיהם ההדדיות לפולין חופשית, הובילו לאידיאליזציה הדדית מוגזמת ומעיקה.
מערכת היחסים ה"אינטימית והקשה" שלהם עתידה במהלך השנים להשפיע מאוד על זיגמונט, אותו תיאר ויקטור ארליך (Victor Erlich) כ"חלש ורגיש יתר", לעומת אביו "רוחש החיבה, אך השתלטן".
בספטמבר 1826 החל זיגמונט ללמוד ב (בית ספר תיכון שבו למד שופן בשנים 1823–1826), וסיים את לימודיו בסתיו 1827. הוא החל ללמוד משפטים ומנהל ציבורי באוניברסיטה המלכותית של ורשה.
ב-9 במרץ 1829 התרחשה תקרית, שנבעה מנוכחותו של קרשינסקי בשיעורים במקום להשתתף בהפגנה פטריוטית במהלך הלווייתו של המרשל .
קרשינסקי החרים את ההלוויה על פי דרישתו של אביו, ששנה קודם לכן הסתכסך פוליטית עם ביילינסקי, שנתפס כגיבור לאומי.
קרשינסקי היה אחד משני התלמידים היחידים שנותרו בכיתה.
ב-14 במרץ 1829 נמתחה עליו ביקורת פומבית על ידי תלמיד עמית, ; ביקורת זו הובילה לתגרה רצינית מספיק כדי לערב את הנהלת האוניברסיטה שהחליטה לסלק את קרשינסקי מהאוניברסיטה.
מסוף מאי עד אמצע יוני 1829 יצא קרשינסקי, כמלווה את אביו, למסעו הראשון מחוץ לפולין, וביקר בווינה, בירת האימפריה האוסטרית.
באוקטובר 1829 עזב שוב את פולין, הפעם כדי ללמוד מחוץ לפולין.
בנסיעה דרך פראג, פלזן, רגנסבורג, ציריך וברן, הגיע קרשינסקי בן ה-17 ב-3 בנובמבר 1829 לז'נבה.
חלק ניכר מזמנו של קרשינסקי בז'נבה התחלק בין נוכחות בהרצאות באוניברסיטה, שיעורים פרטיים וחיי חברה.
עד מהרה למד לדבר בצרפתית שוטפת.
שהותו בז'נבה עזרה לעצב את אישיותו.
זמן קצר לאחר הגעתו לז'נבה, בתחילת נובמבר 1829, פגש קרשינסקי את העיתונאי והסופר לעתיד , בנו של רופא ששהה בשווייץ כדי ללמוד פילוסופיה וספרות.
הצעיר האנגלי המוכשר, שחיבר שירה רומנטית נסערת, עורר השראה רבה בקרשינסקי הצעיר.
הם התיידדו במהירות והחליפו מכתבים שדנו באהבתם לספרות קלאסית ורומנטית.
בתחילת 1830 פיתח קרשינסקי רגשות רומנטיים כלפי הנרייטה וילן (Henrietta Willan), בתו של סוחר אנגלי עשיר.
מערכת יחסים זו עוררה השראה ליצירות עתידיות של קרשינסקי.
ב-11 באוגוסט 1830 פגש קרשינסקי את אדם מיצקביץ', דמות ראשית ב, והמשורר הגדול ביותר של פולין.
השיחות הנרחבות של קרשינסקי עם מיצקביץ', שהקסים את קרשינסקי ברוחב הידע שלו, היו חיוניות ועוררו השראה בקרשינסקי לשפר את הטכניקות הספרותיות שלו.
מ-14 באוגוסט עד 1 בספטמבר 1830 הם נסעו יחד ל; קרשינסקי תיאר זאת ביומנו; בהיותו כותב מכתבים פורה, הוא כתב על הטיול הזה גם במכתב לאביו, שתאריכו 5 בספטמבר 1830.
בסביבות תחילת נובמבר 1830 עזב קרשינסקי את ז'נבה ונסע לאיטליה, וביקר במילאנו, פירנצה ורומא.
ברומא, לאחר שקיבל ידיעות על פרוץ מרד נובמבר בפולין, הוא הפסיק את נסיעתו וחזר לז'נבה.
הוא סיים רומן היסטורי, , המגולל את סיפורם של הצאריצה והמצביאה מרינה מנישק, שנחשב ליצירתו המשמעותית ביותר באותה תקופה.
בעצת אביו, שהתנגד למרד נגד האימפריה הרוסית (הוא הפך לגנרל רוסי), הוא לא נסע לפולין כדי להשתתף במרד - לצערו הנצחי מאוחר יותר.
במאי 1832 יצא לפולין, בדרך שוב ביקר באיטליה (מילאנו, ורונה, ויצ'נצה, פדובה, ונציה), אחר כך באינסברוק ובווינה, ולבסוף באמצע אוגוסט 1832 הגיע לוורשה.
במהלך המסע ההוא, הוא התייעץ בוונציה עם רופא העיניים בנוגע למחלת העיניים שלו שצצה, שתמשיך לאורך השנים הבאות, והפכה לאחת הסיבות להתבוננות הגוברת שלו פנימה.
לאחר שהתאחד עם אביו זמן קצר לאחר מכן, הם נסעו יחד לסנקט פטרבורג, שם נפגש באוקטובר עם הצאר הרוסי ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
קרשינסקי האב ניסה לארגן לבנו קריירה דיפלומטית באימפריה הרוסית, אך זיגמונט לא היה מעוניין והסתפק לנסוע שוב מחוץ לפולין.
במרץ 1833 הוא עזב את סנקט פטרבורג ולאחר שביקר בוורשה ובקרקוב נסע פעם נוספת לאיטליה, שם שהה עד 19 באפריל 1834. בתקופה זו נוצרה מה שכנראה היא יצירתו המפורסמת ביותר, הדרמה (Nie-Boska komedia), שנכתבה כנראה בין הקיץ לסתיו 1834.
אף על פי שהקשר נמשך כמה שנים, הוא לא הביא לנישואים (בכל מקרה, בוברובה כבר היה נשואה).
איתה ועם בעלה תאודור יצא קרשינסקי באביב 1834 לטיול נוסף באיטליה.
באותו קיץ פגש את אביו בבאד קיסינגן, ואז נסע לוויסבאדן ולבאד אמס.
בסתיו הוא ביקר בפרנקפורט ובמילאנו, ועד נובמבר חזר לרומא.
באביב בשנה שלאחר מכן הוא ביקר בנאפולי, פומפיי, סורנטו ולאחר מכן בפירנצה.
בתקופה זו הוא סיים יצירה מרכזית נוספת, הדרמה , שאותה החל לכתוב מוקדם יותר, בסביבות 1832 או 1833. ביציאה מפירנצה ביוני 1835, הוא פגש את בוברובה בקיסינגן, ואז נסע איתה לבאד אישל ולטריאסטה, ולאחר מכן המשיך לבדו לווינה, אליה הגיע בינואר 1836. אחר כך נסע למילאנו ולפירנצה, ושוב לרומא.
ברומא, במאי אותה שנה, הוא פגש והתיידד עם דמות ספרותית מרכזית נוספת בפולין, יוליוש סלובצקי.
בקיץ 1836 חזר לקיסינגן וביקר ב, שם פגש שוב את אביו.
בנובמבר חזר לווינה, שם שהה עד יוני 1837. באותו קיץ ביקר בקיסינגן ובפרנקפורט אם מיין, ולאחר מכן חזר בספטמבר לווינה.
החמרה בבריאותו מנעה ממנו לחדש את מסעותיו עד מאי 1838, אז נסע לאולומואוץ ול, ואז חזר לפולין ביוני וביקר באחוזות משפחתיות באופינוגורה גורנה.
זמן קצר לאחר מכן נסע לוורשה ולאחר מכן לגדנסק.
ספטמבר סימן את סוף הרומן שלו (שאביו התנגד לו) עם יואנה בוברובה.
ב-1 בספטמבר 1838, יחד עם אביו, הוא יצא שוב לאיטליה (ונציה, פירנצה, רומא ונאפולי).
ברומא פגש שוב את יוליוש סלובצקי.
במשך למעלה מעשור, המוזה של קרשינסקי הייתה הרוזנת (שהייתה גם ידידה של המלחין פרדריק שופן), איתה ניהל רומן מ-1838 עד 1848. במחצית הראשונה של 1839 הוא נסע לסיציליה, ופגש את פוטוצקה בשווייץ ואת אביו בדרזדן.
הוא בילה חלק ניכר מהזמן הזה בנסיעות עם פוטוצקה ובכתיבת שירים ויצירות אחרות שהוקדשו לה.
ביולי 1840 הודיע אביו לבנו בן ה-28 על תוכניות שתכנן עבור זיגמונט להינשא לרוזנת אליזה ברניצקה (Eliza Branicka; 1820–1876).
הנישואים התרחשו ב-26 ביולי 1843 בדרזדן.
לבני הזוג יהיו ארבעה ילדים: הבנים וזיגמונט, והבנות ואלז'בייטה (Elżbieta).
כרגיל, חלק ניכר מזמנו של קרשינסקי התחלק בין נסיעה לכתיבה.
ב-1845 פרסם יצירה מרכזית נוספת, .
כשהמשיך ללא לאות במסעותיו במרכז אירופה, בינואר 1848, ברומא, הוא פגש דמות ספרותית פולנית אחרת, המשורר העני (שנחשב לפעמים משורר לאומי פולני רביעי), לו סייע כלכלית.
הוא גם פגש שוב את מיצקביץ' ותמך בסיעתו הפוליטית של הנסיך אדם יז'י צ'ארטוריסקי.
קרשינסקי, שמרן, מתח ביקורת על התקוממויות של המהפכניים הידועות כאביב העמים.
ב-1850 מצבו הבריאותי החמיר, אבל זה לא עצר את מסעותיו הקבועים, כולל לצרפת.
באמצעות מכתבים ומפגשים עם דמויות אירופיות בולטות, כולל נפוליאון השלישי, שאותו פגש ב-1857 וב-1858, הוא ביקש להשיג תמיכה ב.
בשנת 1856, בפריז, השתתף בהלווייתו של אדם מיצקביץ'.
ב-24 בנובמבר 1857, במכה קשה לקרשינסקי אביו מת.
קרשינסקי מת בפריז ב-23 בפברואר 1859. גופתו, כמו זו של אביו, הועברה לפולין והובאה למנוחות בקריפטה המשפחתית באופינוגורה.
כיום האחוזה המשפחתית לשעבר של משפחת קרשינסקי היא משכן של .
נושאים מרכזיים בכתביו כוללים שמרנות, נצרות משיחית, נחיצות ההקרבה והסבל לקידמה מוסרית וו.
יחסו לאביו, אשר השפיע מאוד – בפועל, שלט – על היבטים רבים בחייו, נתפס גם כבעל השפעה מרכזית בכתביו.
חלק מיצירותיו של קרשינסקי מכילות מוטיבים אנטישמיים.
מדען המדינה טוען שהקומדיה היא כנראה "היצירה הראשונה שבה קונספירציה יהודית נגד חברה נוצרית הייתה הנושא הבולט".
לדברי מבקרת התיאטרון אגאטה אדמייצקה-שיטק (Agata Adamiecka-Sitek), היבט זה של היצירה הוא עדיין נושא רגיש בפולין, שכן היצירה היא "קאנונית ומביכה עמוקות עבור התרבות הפולנית, בדומה אולי לסוחר מוונציה ב".
הוא היה שונה מעמיתיו הידועים, מיצקביץ' וסלובצקי, בחזון העתיד שלו.
כיון שהסכין עם הסבירות למהפכה חברתית דמוקרטית, הוא היה הרבה פחות אופטימי מהם לכך; וכך היו יצירותיו, כאשר נגעו לעתיד.
כל שלושת המשוררים הסכימו שהעתיד יראה שינויים גדולים, כנראה אלימים.
עבור קרשינסקי, העתיד טומן בחובו תקווה קטנה לעולם חדש וטוב יותר, אם כי יצירותיו המאוחרות יותר הציעו אפשרות של הצלה - ושל - באמצעות חזרה ל שמרניים.
יצירותיו המוקדמות של קרשינסקי, במיוחד הרומנים ההיסטוריים שלו, כגון , הושפעו מוולטר סקוט ולורד ביירון והללו את האבירות של ימי הביניים.
אווירה קודרת זו ניכרת ביצירתו הידועה ביותר של קרשינסקי, הדרמה Nie-boska komedia (הקומדיה הבלתי אלוהית), שכתב בסביבות 1835, כשהיה בשנות העשרים המוקדמות לחייו.
במאה ה-19, משורר רומנטי פולני גדול יותר, אדם מיצקביץ', דן ב"קומדיה הבלתי אלוהית" בהרצאותיו בקולז' דה פראנס, וכינה אותה "ההישג הנשגב ביותר של התיאטרון הסלאבי".
מאה שנה לאחר מכן, משורר ומרצה פולני אחר לתולדות הספרות הפולנית, חתן פרס נובל לספרות צ'סלב מילוש, כינה את "הקומדיה הבלתי אלוהית" כ"חלוצית באמת" ו"ללא ספק יצירת מופת לא רק של פולנית אלא...
של ספרות העולם", והעיר כמה מפתיע היה שדרמה מבריקה כזו יכולה הייתה להיווצר על ידי סופר בקושי משנות העשרה שלו.
האקדמאי האמריקאי ציין כי המחזה "צבר יוקרה בהתמדה במאה העשרים ונחשב בפולין כאחת היצירות הדרמטיות הגדולות ביותר שצמחו מהתקופה הרומנטית", וכי הוא הוצג מחוץ לפולין והיה כנראה הדרמה הרומנטית הפולנית הידועה ביותר בעולם.
"הקומדיה הבלתי אלוהית" דנה במושג מלחמת המעמדות לפני שקרל מרקס טבע את הביטוי.
נראה כי "הקומדיה הבלתי אלוהית" נוצרה בהשראת הרהוריו של המחבר על מרד נובמבר 1830 הפולני ועל מהפכת יולי 1830 הצרפתית.
היא מהרהרת במהפכה חברתית וחיזוי חורבן האצולה, ומתייחסת לשינויים החברתיים שחולל הקפיטליזם המתפתח של מערב אירופה.
המחזה היה ביקורתי הן כלפי האריסטוקרטים והן כלפי המהפכנים, הראשונים מוצגים כפחדנים, והאחרונים, כהרסניים; אף אחד מהם אינו נעלה מוסרית.
כמו כן נדונו נושאים כמו זהות המשורר, טבעה של השירה ומיתוסים רומנטיים של אהבה, תהילה ואושר מושלמים.
בדרמת פרוזה אחרת "אירידיון", קרשינסקי חוזר לנושא של ריקבון חברתי.
הוא גינה את ההפרזות של תנועות מהפכניות, בטענה שלמניעים כמו מידה כנגד מידה אין מקום ב; אולם, בני זמנו רבים ראו במחזה תמיכה במאבק המיליטנטי למען עצמאותה של פולין, בעוד שכוונתו של קרשינסקי הייתה לתמוך ב כאמצעי לקידום החברה.
כתביו המאוחרים יותר הראו בצורה ברורה יותר את התנגדותו למיזמים מיליטנטיים רומנטיים ואת תמיכתו בעבודה חינוכית שלווה ואורגנית; זה היה כך במיוחד ב"מזמורי העתיד" שלו, שבהם מתח ביקורת מפורשת על מושג המהפכה.
קרשינסקי החל לכתוב את "אירידיון" לפני "הקומדיה הבלתי אלוהית", אך פרסם אותו לאחר האחרונה.
מילוש העיר כי בעוד שאירידיון היא יצירה בעלת כישרון ניכר, במיוחד בניתוח התובנות שלה של ההתנוונות של האימפריה הרומית, היא לא ברמתה של ה"קומדיה הבלתי אלוהית" וסיגל כתב שאירידיון "לא מושך תשומת לב רבה כיום".
יצירתו המאוחרת של קרשינסקי כוללת בעיקר שירה, אך שירתו הלירית אינה בולטת במיוחד; ואכן, הוא עצמו ציין שהוא לא משורר מוכשר במיוחד.
זכורים יותר הם "מסות בפילוסופיה של ההיסטוריה", במיוחד "טרם הזריחה" ו"מזמורי העתיד", שהושפעו מפילוסופים כולל גאורג הגל, פרידריך וילהלם שלינג, אוגוסט צ'שקובסקי ו.
דחייתו של קרשינסקי את האידיאלים הרומנטיים ואת הסיסמאות הדמוקרטיות, שלדעתו היוו השראה למרידות דמים חסרות תוחלת, הביאה תשובה פולמוסית מהמשורר, יוליוש סלובצקי, בצורת השיר, .
לבסוף, הוא היה כותב פורה של מכתבים שהתקבלו היטב, שחלקם שרדו ופורסמו לאחר מותו.
חוקרי הספרות הפולנים ו כתבו שקורפוס מכתביו הוא, לצד הדרמות שלו, הישג ספרותי חשוב נוסף שלו; שבחים דומים הוענקו על ידי מבקר הספרות הפולני שטען כי המכתבים הללו הם אחד מגולות הכותרת של התנועה הרומנטית הפולנית.
מבקר התיאטרון הפולני התייחס לסדרת המכתבים שכתב קרשינסקי לפוטוצקה כ"רומן הגדול ביותר (עדיין לא כתוב) של התקופה הרומנטית הפולנית".
רוב, אם לא כל, יצירותיו, פורסמו בעילום שם או תחת שמות עט, כדי להגן על משפחתו – במיוחד על אביו, פוליטיקאי ומנהל בפולין הקונגרסאית הנשלטת על ידי האימפריה הרוסית - מפני ענישה מהאימפריה הרוסית, שכן יצירותיו היו גלויות לב לעיתים קרובות.
והכילו אזכורים מוסווים בקושי למצב הפוליטי של אירופה בת זמנו (בפרט, של חלוקת פולין).
בשל החלטתו לפרסם בעילום שם, יכול היה עד סוף ימיו לטייל בחופשיות בין אחוזת משפחתו בארצות הנשלטות על ידי רוסיה ומרכזי חיי המהגרים הפולנים במערב אירופה (), בעוד שאחרים, ביניהם מיצקביץ' וסלובצקי, אולצו להישאר בגלות במערב, ונאסרה עליהם החזרה לאדמות פולין על ידי מעצמות הכיבוש.
זה הוביל לכך שהוא ידוע בתור "המשורר האלמוני של פולין" (הכותרת של המונוגרפיה של הסופרת האנגלית משנת 1919, המשורר האלמוני של פולין: זיגמונט קרשינסקי).
חוקר הספרות הפולני כותב, ב, כי קרשינסקי דורג באופן מסורתי עם מיצקביץ' וסלובצקי כאחד מ.
עם זאת, מבין השלושה, קרשינסקי נחשב לפחות משפיע.
מילוש כתב כי קרשינסקי, שהיה פופולרי באמצע המאה ה-19, נותר דמות חשובה בתולדות הספרות הפולנית, אך אינו עומד בקנה אחד עם מיצקביץ' וסלובצקי.
חוקרים מודרניים מסכימים בדרך כלל שבעוד שקרשינסקי היה בתקופתו נערץ בשל שירתו, היא לא שרדה את שיני הזמן.
היסטוריון הספרות הפולני, , מבחין בסתירה לגבי הדרמות והשירים של קרשינסקי, הראשונים שזכו לפופולריות בקרב המבקרים, אך לא בקרב הציבור, בעוד שלגבי האחרים, המצב היה הפוך.
לאחר מכן הוא מציין שעם הזמן, הערכת הדרמות (והמכתבים) האפילה על זו של שירתו, שהתבררה כהרבה פחות מתמידה.
סיגל הסכים גם הוא ששירתו של קרשינסקי ספגה ביקורת עוד בתקופת של תחילת המאה כ"כלי למשיחיות מביכה" וכ"פילוסופיות רומנטית חובבנית ורדודה".
הפופולריות של קרשינסקי דעכה עוד יותר תחת הרפובליקה העממית הפולנית, כאשר הנושאים הדתיים השמרניים שלו נתקלו בהתנגדות מצד השלטונות הקומוניסטיים; מהדורות חדשות של יצירותיו לא פורסמו בשנות ה-40 וה-50.
כיום רוב הסיפורים והשירה הרומנטיים של קרשינסקי עדיין נחשבים לחלשים יחסית.
מצד שני, הוא זכה להכרה כ"סטייליסט מעולה בפרוזה ובקלות כאמן האפיסטולרי המצטיין של הרומנטיקה הפולנית", ו"הקומדיה הבלתי אלוהית" שלו נותרה אחת הדרמות החשובות ביותר, אם לא הדרמה הפולנית החשובה ביותר, של התקופה הרומנטית.
זיגפריד ארם היה עורך דין גרמני ממוצא יהודי, מדינאי תרבות, אספן אמנות וסוחר אמנות.
זיגפריד ארם נולד כבנם של הסוחר זיגמונד אברהם ותקלָה (לבית גרינוולד).
סבו מצד אמו, אדולף (או אדולף) גרינוולד, חזר מאמריקה בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19, ובשנת 1893 הצטרף כשותף לזיגמונד אברהם.
לימים הפך זיגמונד אברהם לבעלים של חברת אדולף גרינוולד, שמוקמה ברחוב קייזרשטראסה 27 לאחר שעברה כתובות שונות בהיילברון.
ארם סיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית בעיר הולדתו ולמד משפטים.
לאחר מכן שימש כעוזר שיפוטי בשטוטגרט וכעורך דין בבית המשפט הגבוה לערעורים.
הוא היה ממייסדי כתב העת Das Gelbe Blatt ושימש כעורכו.
כמו כן, פעל להקמת מרכז השכלה למבוגרים וייסד את הבימה הלאומית השוואבית (Schwäbische Landesbühne).
בין חבריו נמנו הנס הילדברנדט, אוסקר שלמר, וילי באומייסטר ורודולף אוצינגר.
ארם רכש את הטירה הקטנה שפבאך (Schapbach) ליד פרוידנשטאדט, הידועה גם בשם וילה הוהנהאוס, ועסק במסחר באמנות.
אביו היה אספן אמנות, ולאחר פטירתו בשנת 1925 מכרה אמו של ארם את הבית בהיילברון ועברה להתגורר בברלין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך ארם למטרה לרדיפה מצד הימין הרדיקלי בעקבות אירוע שכונה "פרשת הברחת הנשק בשפלנץ" (Schefflenzer Waffenschiebung).
דיוקנו של ארם צויר על ידי האמן וורן צ'ייס מריט.
בשנות ה-20 רכש ארם, יחד עם סוחר האמנות מרטין ארהארד, את הטירה הקטנה בשפבאך, שנקראה גם "בית הולצן".
בשנת 1930 פרסמה גלריית Ehrhardt ספר רישומים שערך ארם.
בנוסף, היה בין התורמים לתחנות "ויה קרוצ'יס" (דרך הייסורים) בכנסיית סנט סיריאק בשפבאך, שאותן צייר האמן ברנהרד ג'.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נרדף ארם בשל יהדותו.
הוא נמלט מגרמניה הנאצית דרך איטליה וגיברלטר, והגיע לארצות הברית בשנת 1934. הוא התגורר בדטרויט ובניו יורק, שם ניהל את גלריית Aram-Ehrhardt.
בשנת 1937 שינה את שם הגלריה ל-S.F.
לאחר שנאלץ להימלט מגרמניה הנאצית ב-1933, הותיר ארם מאחוריו רכוש רב, כולל יצירות אמנות יקרות ערך.
אחד הציורים המרכזיים באוספו היה "אונס תמר", שיוחס לצייר הצרפתי אסטאש לה סואר.
הציור, אשר הובטח במקור לרוכש בקליפורניה, הועבר לידיו של איש העסקים הגרמני אוסקר זומר, שרכש את ביתו של ארם ביער השחור.
לטענתו של ארם, זומר ניצל את מצבו הרגיש של המשפחה ומכר את הציור במחיר נמוך בהרבה משוויו האמיתי.
במשך עשרות שנים ניסה ארם להשיב את היצירה, ופעל במסגרת הליכים משפטיים להשגת צדק.
על אף מאמציו, רק ב-2020 נחשף הציור מחדש, כאשר התברר כי הוא מוצג במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק עם ייחוס כוזב ושם שונה.
גילוי זה הציף מחדש את סוגיית השבת יצירות אמנות שנבזזו או הועברו בתנאים לא הוגנים בתקופת השואה.
זיגפריד "זיגי" הלד , הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי בעיקר בקיקרז אופנבך ובורוסיה דורטמונד, והשתתף בשני מונדיאלים עם נבחרת גרמניה המערבית.
לאחר פרישתו, הלד פתח בקריירת אימון ענפה, בה אימן קבוצות ונבחרות לאומיות שונות עד לפרישתו בשנת 2004.
הלד החל את הקריירה בקיקרז אופנבך ששיחקה אז בליגה האזורית הדרומית, ובעונת 1965/66 עבר לשחק בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
הלד השתלב היטב בבורוסיה דורטמונד, ושיחק בשורותיה חמש עונות.
בעונת הבכורה שלו במועדון, סיים הלד עם בורוסיה דורטמונד במקום השני לאחר האלופה מינכן 1860, וזכה עם דורטמונד בגביע אירופה למחזיקות גביע, כשהוא מבקיע את השער הראשון בניצחון 2-1 על ליברפול במשחק הגמר.
בעונתו האחרונה בדורטמונד, 1970/71, נבחר כחלק מנבחרת העונה של המגזין הגרמני קיקר.
בעונת 1971/72 חזר הלד לקיקרז אופנבך, שעדיין שיחקה בליגה האזורית הדרומית, שהייתה אז השנייה בהייררכיית הליגות.
הלד הגיע עם קיקרז אופנבך למבחני העלייה לבונדסליגה, והקבוצה העפילה בתום העונה לבונדסליגה.
הלד היה שחקן הרכב קבוע בקיקרז אופנבך בתקופתה בבונדסליגה, שארכה ארבע עונות רצופות, כאשר בעונת 1974/75, נבחר בפעם השנייה בקריירה כחלק מנבחרת העונה של המגזין קיקר.
בעונת 1975/76 הלד נשר עם הקבוצה בחזרה לליגה האזורית הדרומית.
בעונת 1976/77 הלד שיחק עדיין בקיקרז אופנבך לאחר ירידת הליגה, אך בקיץ 1977 חזר לבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
הלד שיחק בדורטמונד שתי עונות נוספות, אך לא הצליח להעמיד את כמות הכיבושים שהייתה לו בתקופתו הקודמת.
בקיץ 1979 חתם הלד בפרויסן מינסטר מהליגה האזורית הצפונית.
הלד שיחק במינסטר חצי עונה, ולאחר 11 משחקים עזב את מינסטר וחתם בבאייר אורדינגן מהבונדסליגה.
הלד שיחק באורדינגן במשך עונה וחצי, ופרש בתום עונת 1980/81.
הלד החל לשחק במדי נבחרת בשנת 1966. באותה שנה היה חלק מהסגל הגרמני למונדיאל 1966, והבקיע את השער הראשון של גרמניה המערבית במונדיאל זה, בניצחון 5-0 על במחזור הראשון בשלב הבתים.
הלד היה שחקן הרכב קבוע שלא החמיץ ולו דקה אחת במונדיאל זה, לרבות בהפסד 4-2 ל במשחק הגמר.
בשנת 1970 הלד זומן לסגל מערב גרמניה למונדיאל 1970, אך הפעם, פתח בהרכב רק במשחק הפתיחה ובמשחק על המקום השלישי, בו ניצחה גרמניה 1-0 את , ובחצי הגמר, בהפסד 4-3 ל, נכנס כמחליף.
הופעתו האחרונה של הלד במדי נבחרת גרמניה המערבית התקיימה בשנת 1973.
לאחר פרישתו, מונה הלד כמאמן שאלקה 04. הלד המשיך לאחר מכן לקריירת אימון ארוכה, בעיקר מחוץ לגרמניה, בה אימן נבחרות כאיסלנד, מלטה ותאילנד, קבוצות מכל רחבי העולם כגלאטסראיי, אדמירה ואקר, וגמבה אוסקה, וקבוצות בליגת העל המזרח גרמנית כדינמו דרזדן ולוקומוטיב לייפציג.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1965/66
זיגריק (או זינגריק) היה אחיו של סארוס ושליט לזמן קצר על הוויזיגותים בחודש ספטמבר 415. זיגריק עלה לשלטון בעקבות דקירתו למוות של המלך אטהאולף בידי דוביוס, אחד מחסידיו של סארוס שביקש לנקום את מותו בידי אטהאולף.
זיגריק ידע, ככל הנראה, על כוונת ההתנקשות.
אחרי עלותו לשלטון, המית זיגריק את בניו של אטהאולף מאשתו הראשונה, כשהוא קורע אותם מזרועות הבישוף זיגסאר שאצלו ביקשו מחסה.
אשתו השנייה של אטהאולף, גאלא פלקידיה, אחות הקיסר הונוריוס, זכתה ליחס משפיל ואכזרי, כאשר זיגריק כופה עליה לפסוע לאורך קילומטרים רבים ברגל בלוויית שבויים.
כעבור שבעה ימים, נרצח זיגריק ובמקומו נבחר למלך ואליה.
זיגפריד לֶנץ היה סופר גרמני.
כתב שנים-עשר רומנים והוציא כמה קבצים של סיפורים קצרים, מסות ומחזות לרדיו ולתיאטרון.
לנץ נולד בעיר ליק (Lyck) שבפרוסיה המזרחית.
על פי מסמכים שפורסמו ביוני 2007, הוא הצטרף ל, בגיל 18, ב-20 באפריל 1944, יחד עם עוד כמה סופרים ואישים גרמנים כמו דיטר הילדברנדט ומרטין וולסר.
אולם בעקבות הפרסום אמר לנץ כי הוא נכלל ברשימה כ"הצטרפות קולקטיבית" ללא ידיעתו.
במלחמת העולם השנייה היה חייל בקריגסמרינה ושימש כ"פנריך זורן" (צוער קצין) באוניה "אדמירל שיר", באונית העזר הגרמנית "האנסה", ולתקופה קצרה בנסטבד בדנמרק.
זמן קצר לאחר הכניעה הגרמנית בלינבורג הית', הוא ערק והוחזק לזמן קצר כשבוי מלחמה בשלזוויג-הולשטיין.
לאחר מכן עבד כמתורגמן בצבא הבריטי.
למד באוניברסיטת המבורג פילוסופיה, אנגלית והיסטוריה ספרותית.
לימודיו הופסקו מוקדם, כשהפך למתמחה בעיתון "די ולט", שם שימש כעורך בין השנים 1950 עד 1951. ושם הכיר את אשתו לעתיד, ליסלוטה, לה נישא בשנת 1949.
בשנת 1951, השתמש לנץ בכסף שהרוויח מהרומן הראשון שלו, Habichte in der Luft ("הנצים באוויר"), למימון טיול לקניה.
בתקופתו שם כתב על מרד מאו מאו בסיפורו הקצר "לוק, משרת עדין".
לאחר 1951 עבד לנץ כסופר עצמאי בהמבורג, שם הצטרף לקבוצת הכותבים של "קבוצת 47".
יחד עם גינטר גראס הצטרף להמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ודגל באוסטפוליטיק של ווילי ברנדט.
כתומך בהתקרבות למזרח אירופה, היה חבר במשלחת הגרמנית בחתימת הסכם ורשה (1970).
באוקטובר 2011 הוא הפך לאזרח כבוד בעיר הולדתו אלק, שהפכה לפולנית כתוצאה משינויי הגבול בעקבות ועידת פוטסדם ב-1945.
בשנת 1985, הופק סרט הוליודי בשם "ספינת המרד" על פי ספרו "ספינת המגדלור".
בשנת 2003, הצטרף לנץ ל-Verein für deutsche Rechtschreibung und Sprachpflege (החברה לכתב איות ולטיפוח שפה גרמנית) כדי למחות נגד רפורמת הכתיבה הגרמנית של 1996.
אשתו, ליסלוטה, נפטרה בשנת 2006 לאחר 57 שנות זוגיות.
ארבע שנים לאחר מכן הוא התחתן עם שכנתו בת 74, אולה, שעזרה לו לאחר מות אשתו.
זיגפריד לנץ נפטר בגיל 88, ב-7 באוקטובר 2014, בהמבורג.
לאחר מותו יצא לאור רומן שטרם פורסם, Der Überläufer ("המעיל"), שכתב לנץ בשנת 1951. בין ההשפעות שלו, זהו רומן על חייל גרמני שערק לכוחות הסובייטים.
זיגפריד לנץ קיבל את פרס גתה בפרנקפורט ביום השנה ה-250 להולדת יוהאן וולפגנג פון גתה.
ב-2010 זכה לנץ בפרס נונינו הבינלאומי.
"פרס זיגפריד לנץ" הוא פרס ספרותי המוענק מדי שנתיים בהמבורג, על ידי קרן זיגפריד לנץ.
הפרס מוענק ל"סופרים בינלאומיים שזכו להכרה בעבודתם הנרטיבית ויצירתם, קירבה לרוחו של זיגפריד לנץ".
חבר שופטים בן חמישה חברים, שמינתה הקרן בוחר את מקבלי הפרס.
הפרס כולל מענק בסך 50,000 יורו.
את הפרס יזם זיגפריד לנץ בשנת 2014, זמן קצר לפני מותו באוקטובר אותה שנה.
מקבל הפרס הראשון היה הסופר הישראלי עמוס עוז.
שיחת העיר; תרגם מגרמנית צבי ארד, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ו 1975. (רומן) (Stadtgespräch, 1963)
המופת; מגרמנית: אברהם קדימה, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, 1977. (רומן) (Das Vorbild, 1973)
השיעור בגרמנית; מגרמנית: חיים איזק, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, 1978. (Deutschstunde, 1968)
מוזיאון המולדת; מגרמנית: חיים איזק, 2 כרכים, תל אביב: זמורה, ביתן ('ספרית מעריב'), 1982. (Heimatmuseum, 1978)
אלם; מגרמנית: צבי ארד, תל אביב: זמורה-ביתן, 1984. (רומן)
איינשטיין חוצה את האלבה ליד האמבורג; מגרמנית: מרים די-נור, תל אביב: זמורה-ביתן, 1984. (קובץ סיפורים) (Einstein überquert die Elbe bei Hamburg)
מגרש האימונים; מגרמנית: צבי ארד, תל אביב: זמורה-ביתן, 1990. (Exerzierplatz, 1985)
מבחן הצליל; מגרמנית: צבי ארד, תל אביב: זמורה-ביתן, 1993. (Die Klangprobe, 1990)
הפלגה אחרונה; תרגם מגרמנית: יונתן ניראד, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), 2002.
מחלקת אבדות; מגרמנית: גלעד גינבר, בני ברק: ספרית פועלים, 2008. (רומן) (Fundbüro, 2003)
אוניית המגדלור; תרגמה מגרמנית והוסיפה אחרית דבר טלי קונס; עורכת: יערה שחורי, ירושלים: כתר ('סדרת נובלה'); המפעל לתרגום ספרי מופת, מרכז ההדרכה לספריות בישראל, משרד המדע, התרבות והספורט – מינהל התרבות – המחלקה לספרות, 2009. (Das Feuerschiff, 1960)
דקה דומייה; מגרמנית: רחל בר-חיים, אור יהודה: מחברות לספרות, 2010. (Schweigeminute, 2008)
זיגפריד מוזס (3 במאי 1887 – 14 בינואר 1974) היה משפטן וכלכלן יהודי-גרמני, מנהיג ציוני בגרמניה שבין מלחמות העולם, שעלה לארץ ישראל והיה למבקר המדינה הראשון.
מוזס נולד בגרמניה והיה פעיל בהתאחדות ציוני גרמניה (ZVfD) ויושב ראש הארגון מ-1933 עד עלייתו לארץ ב-1937. בתור עורך דין, נוטריון ורואה חשבון התעניין ד"ר מוזס בתחום החוקי-משפטי של המסחר והתעשייה, והיה בין היוזמים המרכזיים לטיפוחו של מקצוע הביקורת החשבונית-משקית, ובין מניחי היסודות המדעיים למקצוע זה.
גם לאחר עלייתו ארצה המשיך בטיפוחו המדעי של המקצוע, ופרסם מאמרים רבים.
בנוסף, הקדיש את מרצו לעיבוד תוכנית כלכלית כוללת, שהיוותה את אחד היסודות לתכנון המשק הממלכתי.
מוזס היה מהראשונים שהחלו לעסוק, עוד לפני תום מלחמת העולם השנייה, בבסיס המשפטי שעתיד היה לאפשר ליהודים לקבל פיצויים לאחר השואה.
ב-1947 הקים יחד עם רו"ח אלכס וינשטין את משרד רואי החשבון וינשטין ושות', לימים משרד ז'יטניצקי וינשטין ושות', רואי חשבון.
ב-1949 מונה על ידי נשיא המדינה חיים ויצמן לתפקיד מבקר המדינה, שאותו מילא עד 1961. ב-13 בספטמבר 1949 הוא נכנס רשמית לתפקידו.
ד"ר מוזס הדגיש בראיונות שבנוסף לביקורת פעולותיה הכספיות והכלכליות של המדינה, בכוונתו לבחון גם את יעילות פעולות הממשלה, מוסדות המדינה והמנגנון הממשלתי.
לבדיקה יעמדו בפניו גם העיריות והמוסדות המוניציפליים.
החל מ-1 בינואר 1950 הועמדו גם משרד הביטחון וצה"ל לרשות משרד המבקר.
במשרד הביקורת עבדו 106 איש, ותקציב המשרד עמד על 100 אלף ל"י
מוזס היה ממנהיגי קהילת יוצאי גרמניה בישראל וממייסדי מכון ליאו בק בירושלים (1955), החוקר את מורשת יהדות גרמניה.
על שמו קרויים רחוב בשכונת תלפיות (ארנונה) ובית אבות בשכונת בקעה בירושלים.
זיגפריד שמואל מרכוס , ממציא יהודי-גרמני שחי רוב חייו באוסטריה, מחלוצי ממציאי המכונית והאדם הראשון שהניע רכב באמצעות מנוע בנזין.
מרכוס היה ממציא יצירתי ורב גוני ובמהלך חייו טיפל בנושאים הקשורים למכניקה, חשמל, תאורה, אלקטרומכניקה, מנועים, מוצרים צבאיים וכדומה.
נושאים אלו מתבטאים גם במגוון הפטנטים שרשם, לדוגמה: נורות להט אמינות, הדק אלקטרומכני למוקשים ימיים, מכשיר להדפסות ליטוגרפיה, סכין לציד לווייתנים, מפלג (דיסטריביוטר) וקרבורטור למנוע בעירה פנימית ועוד.
נולד בגרמניה לרוזה וליפמן מרכוס, איש עסקים וראש הקהילה היהודית בעיירה מלכין.
בגיל 12 שימש שוליה במקצוע המכונאות בעיירתו, בגיל 14 עבר להמבורג וכעבור שלוש שנים לברלין שם קיבל הכשרה בבית המלאכה שהוקם על ידי סימנס והלסקה.
בשנת 1851, בהיותו כבן עשרים המציא המצאה ראשונה בשטח האלחוט עבורה זכה בפרס מהממשלה הגרמנית.
בתחילה עבד עבור חברה למכניקה, אחר עבור המכון המלכותי לפיזיקה ולאחר מכן עבור המכון הגאולוגי המלכותי.
בשנת 1856 פתח בית מלאכה עצמאי להנדסת מכשור.
בשנת 1867 קיבל מדליית כסף להמצאה שהוצגה בתערוכה העולמית שנערכה בפריז ובשנת 1870 התקין מנוע בעירה פנימית על גבי עגלת יד והניע אותה בעזרת דלק.
כשניסה את רכבו החדש ברחובות וינה חולל מהומה לא קטנה וניצל רק הודות להתערבותם של ידידים במשטרה המקומית.
מרכוס היה האדם הראשון שהניע כלי תחבורה בעזרת בנזין בשנת 1867. בין השנים 1870 - 1879 התמקד בפיתוחים בנושאי נורות חשמל.
בשנים אלה פיתח בשותפות עם נציגות אדיסון באוסטריה נורת להט חדשנית אמינה ששימשה בהצלחה בחלק ממסילות הרכבת של אוסטריה.
בשנת 1873 יצרה חברת Siegel האוסטרית מנוע שתי פעימות על פי שרטוטיו של מרכוס.
בשנת 1887 החל בשיתוף פעולה עם החברה המוראבית Märky, Bromovsky & Schulz שייצרה מכוניות עם מנוע בעירה פנימית בעל שתי פעימות, ולאחר שפג תוקף הפטנט של מנוע ארבע פעימות, ייצרה היזמות גם מכוניות עם מנוע בעל ארבע פעימות.
בשנת 1889 המיזם בנה את Second Marcus Car, הדגם השני של מרכוס בעל צילינדר אחד עם ארבע פעימות.
דגם זה של מכוניתו המכונה Marcuswagen נמצא במוזיאון לטכנולוגיה בווינה (Technisches Museum Wien).
בשנת 1890 העביר מרכוס את בית המלאכה למקום חדש והתרכז בפיתוח אמצעי ירי לצבא האוסטרי.
הוא נפטר באוסטריה ב-1 ביולי 1898 ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי היטלדורף בווינה.
עד מותו, החזיק מרכוס ב-131 פטנטים שנרשמו ב-16 ארצות.
הוא לא תבע פטנט לגבי מכונית מונעת, אולם האגודה האמריקאית להנדסת מכונות (ASME) הכירה בו רשמית כממציא המכונית.
בהודעת הפטירה שלו בעיתון הווינאי Wiener Tagblatt צוין שנורת ליבון מבוססת ספירט, הייתה ההמצאה החשובה ביותר שלו.
בשנת 1910 ביקשה ההתאחדות הגרמנית של בתי החרושת למכוניות להתקין לוח זיכרון בחזית הבית שבו נולד, אך בעל הבית סירב עקב יהדותו של מרכוס.
בשנת 1938, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה, החלו הנאצים בהשמדת רוב המסמכים הנוגעים למרכוס בניסיון להסתיר את העובדה שהמצאת המכונית שלו הקדימה את דיימלר בנץ הגרמנית.
בשנת 1940 פרסם מינסטריון התעמולה הנאצי את המסמך שלהלן תוכנו:
קברו של מרכוס חולל, ופסלו בחזית בנין הטכניון של וינה הוסר.
דגם המכונית שלו שהוצג במוזיאון הטכנולוגי בווינה, הוסתר בידי עובדי המוזיאון וכך שרד עד ימינו.
ביובל החמישים למותו הועברו עצמותיו לקבר מכובד בבית הקברות המרכזי בווינה וגם פסלו הוצב מחדש.
חברת מרצדס-בנץ ממשיכה את השכתוב הנאצי של ההיסטוריה ובמוזיאון שלה בשטוטגרט מציגים למבקרים את בנץ כראשון שהמציא את מנוע הבנזין ב-1885, אף על פי שמרכוס היה הראשון שעשה זאת כבר ב-1870.
זיגפריד פאלם היה צ'לן גרמני, נודע בעולם בפרשנויותיו למוזיקה בת זמננו.
הוא כיהן גם כמרצה, מנהל תיאטרון ופעיל בענייני מוזיקה.
זיגפריד פאלם החל ללמוד נגינה בצ'לו בגיל תשע, אצל אביו.
בהמשך קיבל הכשרה אינטנסיבית אצל אנריקו מיינרדי.
אחרי תקופת לימודיו ניגן פאלם כסולן בתזמורות שונות, ביניהן ליבק, תזמורת רדיו צפון גרמניה בהמבורג והתזמורת הסימפונית של קלן.
במשרתו האחרונה שימש עד 1968, ומאז הקדיש את זמנו להוראה ולקריירה של סולן בפסטיבלי מוזיקה בעולם.
בין השנים 1950 ל-1962 הרבה לנגן מוזיקה קאמרית; היה חבר ברביעיית האמאן, ניגן שנים ארוכות בדואו עם אלויס קונטרסקי (פסנתר) והיה חבר בשלישיית הפסנתר רוסטל/שרטר/פאלם.
משנת 1962 ניהל את כיתות האמן לצ'לו בבית הספר הגבוה למוזיקה של קלן ומשנת 1972 עד 1976 כיהן כמנהל בבית ספר זה.
זיגפריד להמן היה איש חינוך יהודי-גרמני, מייסד ומנהל כפר הנוער בן שמן.
נולד בברלין, בירת הקיסרות הגרמנית, לפאול (פנחס), בעל חנות לספרים עתיקים ולאמה לבית זליג, במשפחה יהודית מתבוללת.
בתום לימודי התיכון למד רפואה ושירת כרופא בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
השפעת המלחמה על חיי היהודים הובילה להחלטתו להצטרף לתנועה הציונית ולתנועה הסוציאליסטית.
פעילותו בתנועה הציונית התרכזה בתפיסתו, שעל פיה יש לחזור לשורשים היהודיים וליצור תרבות משותפת עם יהדות מזרח אירופה.
בשנת 1916 ייסד בברלין את ה"יידישע פולקסהיים" – מרכז קהילתי יהודי שעסק בשיקום ובחינוך ילדים ובני נוער עזובים מקרב יהודי מזרח אירופה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1920 נענה להזמנת מקס סולובייצ'יק, השר לענייני יהודים בממשלת ליטא, ועבר לקובנה שם הקים "קינדרהאוז" (Kinderhaus) - בית ילדים יהודים, חלקם יתומים, על פי התפיסה החינוכית שגיבש במרכז שהקים בברלין.
תפיסתו החינוכית כללה את הקרבה לאדמה ולטבע, טיפוח האמנויות ובמיוחד המוזיקה, הזיקה לאדמת ולמורשת ישראל ושאיפה לחברה המושתתת על שוויון ושיתוף.
בקובנה נישא לרופאה רבקה לבית קליבנסקי.
בשנת 1926 עלה להמן ארצה עם מחזור ראשון של ילדים, שכלל 11 מחניכיו, וקיבל לידיו את אדמות בן שמן, שעליהן הקים את כפר הנוער.
לאחר הקמתו היה הכפר מקום מגורים ליתומי מלחמת העולם הראשונה מאירופה, בני שכונות עוני מרחבי הארץ ובני נוער אחרים.
במשך חמש השנים הראשונות בבן שמן, המשיך להמן את הקשר עם בית הילדים בקובנה, והעלה לארץ עוד שני מחזורים של ילדים, אחד ב-1928 והשני ב-1930 - סך הכל כמאה חניכים.
עם תחילת פעילותה של רחה פראייר ב"עליית הנוער" הסדיר להמן את אישורי העלייה עבור העולים ושיכן אותם בכפר.
בין השנים 1927–1957 שימש מנהל כפר הנוער.
על פעילותו זכה בשנת תשי"ז בפרס ישראל לחינוך.
בשנת 1940 נשפט ונכלא בידי שלטונות המנדט הבריטי, לאחר שחשפו מחסני נשק בכפר (משפט בן שמן).
בתחילה נשפט לשבע שנות מאסר, ועונשו הומתק לקנס של 400 לירה ארץ-ישראלית.
זיגפריד להמן נפטר בשנת 1958 ונקבר בבית העלמין של כפר הנוער בן שמן.
הותיר אחריו שתי בנות ובן.
לאחר מותו, ב-1962, יצאה לאור בספר "רעיון והגשמה" אסופת זכרונותיו מברלין, קובנה ובן שמן.
שרשים: על בעיות היסוד של חנוך הנוער הארצישראלי / ז' להמן, ירושלים: ר' מס, תש"ג-1943.
רעיון והגשמה / ד"ר ז' להמן, מדבריו ושיחותיו; ליקט והכין לבית הדפוס אברהם יקל; תרגמה מכתב-יד חנה הוכברג; הקדים מבוא אריה סימון, תל אביב: תרבות וחינוך – אורים מדור לספרים פדגוגיים, תשכ"ב-1962. (מהדורה נוספת: תשל"ח-1978.)
בשנת 2010 יצא לאור ספרה של בתו, איה, "חזון והגשמה" – על פעלו של דר להמן ברחבי העולם.
זיגפריד או זיגפרואה (בלוקסמבורגית: Siegfried; נולד בין 922 ל-928 - נפטר באוקטובר 998) נחשב בעיני רבים לרוזן הראשון של לוקסמבורג.
למעשה, הוא היה רוזן במוזל ובארדנים.
זיגפריד היה גם היועץ של המנזרים מקסימין מטריר ואכטרנך.
זיגפריד נולד בין 922 ל-928, והיה בנו של אביר הקודש ויגריך מלותרינגיה וקונגונד מצרפת, בתה של ארמנטרוד מצרפת, בתו של לואי השני, מלך צרפת.
כמו כן, הוא מייסדו של בית לוקסמבורג, שהסתעף מבית ארדן-ורדן.
זיגפריד ירש את נחלותיו של אביו בלורן העילית, ובשנת 958 ניסה להרחיב את שטחיו לעבר אזור בודו ליד המנזר הבנדיקטיני של סטאבלוט, אולם נכשל בכך.
מכיוון שנכשל זיגפריד בנסיונותיו להתרחב לעבר המז, ועקב חששו להתרחב לעבר המוזל כדי לא להתעמת עם הערים טריר ומץ, הוא הפנה את מבטו לעבר עמק האלזט.
במרכז נחלתו בנה זיגפריד בשנת 963 את מבצר לוקסמבורג, ובתוך זמן קצר הוקמה עיר מסביב למבצר.
אף על פי שהשתמש בתואר רוזן, התואר "רוזן לוקסמבורג" ניתן רק 150 שנים לאחר מכן לווילהלם הראשון, רוזן לוקסמבורג.
זיגפריד תמך באוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מותו בשנת 983 סייע לקיסרית האלמנה תאופאנו ולבנה אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נגד לותר, מלך צרפת.
בשנת 998 מת זיגפריד, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך הראשון, רוזן לוקסמבורג.
בשנת 950 בקירוב התחתן זיגפריד עם הדוויג מנורדגאו (937–992), בתו של אברהארד הרביעי, רוזן נורדגאו.
פרידריך מלוקסמבורג, התחתן עם ארמנטרודה מגלייברג
גיסלברט (נפטר ב-1004), רוזן במוזל
קוניגונדה מלוקסמבורג, התחתנה עם היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
אווה, התחתנה עם ז'ראר, רוזן מץ
לוטיגרדה, התחתנה עם ארנולף, רוזן הולנד
בת נוספת ששמה לא ידוע
בן נוסף ששמו לא ידוע
זיגפריד אדולף הנדלוזר היה רופא בדרגת גנרל־רופא בצבא הגרמני וראש השירות הרפואי של הוורמאכט בתקופת הרייך השלישי.
בתפקידו היה אחראי על כלל שירותי הרפואה של הצבא הגרמני, כולל הצבא (Heer), חיל האוויר, חיל הים ויחידות הוואפן אס אס.
(אולם לא היה אחראי ישירות על שירותי הרפואה של האס אס הכללי, המשטרה ומחנות הריכוז, שתחתיהם פעלו רופאים אחרים כגון ארנסט-רוברט גרביץ).
הועמד לדין במשפט הרופאים בגרמניה והורשע כפושע מלחמה בשני סעיפים.
הנדלוזר נולד בקונסטנץ ב־1885, והוסמך כרופא בגרמניה.
הוא שירת כקצין רפואי במלחמת העולם הראשונה, ובמהלך שנות ה־20 וה־30 שירת בצבא הרייך והמשך בוורמאכט.
בשנת 1938 הועלה לדרגת Generalstabsarzt, וב-1939 קיבל את התואר "פרופסור לשם כבוד".
בפברואר 1941 מונה ל־Heeressanitätsinspekteur, ולאחר מכן (יולי 1942) ל־Chef des Wehrmachtsanitätswesens, תפקיד שבו הפך לממונה הרפואי העליון של כלל הצבא והוואפן אס אס.
למרות הידע הרב שהיה ברשותו, לא עשה דבר על מנת למנוע את הניסויים בבני-אדם במחנות הריכוז.
לאחר המלחמה הואשם בניסויים בבני-אדם והוא הועמד לדין במשפט הרופאים בגרמניה.
הוא נמצא אשם בבית הדין הצבאי האמריקני וב-1947 נידון למאסר עולם.
הוחלט כי מאסרו יקוצר ל-20 שנה, אך לבסוף הוא שוחרר מהכלא בשנת 1954 מטעמי בריאות ומת זמן קצר לאחר מכן ממחלת הסרטן.
ב־29 בדצמבר 1941 השתתף הנדלוזר בישיבה שבה הוחלט על ביצוע ניסויים בבני־אדם במחנה הריכוז בוכנוואלד, שנועדו לבחון חיסון טיפוס.
ניסויים אלה גרמו למותם של כ־100 איש, ופורטו ביומן של הרופא דר ארווין דינג.
הוא אף היה במעורבות פעילה בארגון מדיניות זנות כפויה (Wehrmachtsbordelle), שכללה השגחה על זנות במחנות ובאזורים כבושים, במטרה למנוע הפצת מחלות מין בקרב חיילי הוורמאכט ולהפרידם מנשים "בלתי ראויות" לפי אידאולוגיה נאצית.
אף שהיה בקו הרפואי העליון, לא נקט צעדים משמעותיים לעצירת ניסויים בידי רופאים (SS ומקורות אחרים) במחנות ובהם ניסויים בסולפנילאמיד, קוקס־האגן-גילדמייסטר, ניסויי קור, מלריה ושאר תחומים אחרים בהם נהרגו אסירים רבים.
במסגרת משפט הרופאים הואשם באשמת פשעים נגד האנושות וקונספירציה, הורשע והורשע בעקבות סעיפים II ו-III במשפט (בפשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה) בית הדין הטיל עליו עונש מאסר עולם, שבשנת 1951 הורד ל־20 שנות מאסר על ידי קצין עליון אמריקני (John J.
בשנת 1954 שוחרר ממאסר בשל מחלת סרטן, ומת זמן קצר לאחר מכן במינכן.
הנדלוזר נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בממסד הרפואי הצבאי של המשטר הנאצי, והמעורבות שלו בפשעים רפואיים (כולל ניסויים ללא הסכמה וזנות כפויה) הפכה אותו לסמל של שיתוף פעולה בין הממסד הרפואי והממשל.
משפטו היווה גורם מרכזי להתוויית קוד נירנברג – מסמך יסודי באתיקה רפואית מודרנית, המחייב הסכמה מדעת לנבדקים ומנחה מוסדות מחקר בינלאומיים.
זיגפריד וולף (19 בדצמבר 1867 – 5 בינואר 1951), שחמטאי יהודי־אוסטרי שהתחרה בתחרויות צמרת משנת 1890 ועד לתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 ואלוף אוסטריה בשנת 1925.
וולף נולד בפראג, עד 1918, בירת מחוז בוהמיה, ושיחק את כל התחרויות בהן השתתף בעיר וינה.
וולף ייצג את אוסטריה בשלוש אולימפיאדות:
באולימפיאדת השחמט 1927, אולימפיאדת השחמט הראשונה שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בלונדון שיחק וולף בלוח הרביעי וצבר +2 -2 =7 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1928 אולימפיאדת השחמט השנייה שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בהאג שיחק וולף בלוח הרביעי וצבר +3 -3 =6
באולימפיאדת השחמט 1930 אולימפיאדת השחמט השלישית שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בהמבורג שיחק וולף בלוח המילואים הראשון וצבר +4 -2 =3 (בגיל 63)
קריירת השחמט של וולף הסתיימה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר היה במחצית שנות השישים.
לאחר עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה וסיפוח אוסטריה בשנת 1938 הצליח וולף להגר לארץ ישראל.
וולף נפטר בחיפה שבועיים לאחר יום הולדתו ה-83.
זיגפריד יעקבזון (גרמנית: Siegfried Jacobsohn; 28 בינואר 1881 – 3 בדצמבר 1926) היה עיתונאי, סופר ומבקר תיאטרון יהודי-גרמני.
יעקבזון נולד בברלין בירת גרמניה.
בגיל 15 עזב את ספסל הלימודים והצליח, למרות היעדר תעודות סיום בית ספר, להתקבל ללימודים אקדמיים באוניברסיטת הקיסר וילהלם בעיר.
הוא למד בין היתר אצל אריך שמידט, אולריך פון וילמוביץ-מולנדורף ומקס הרמן.
לצִדם, הושפע מן הכתיבה של מקסימיליאן הארדן ופריץ מאוטנר ואף קיים שיחות עם שחקנים כמו אלברט בסרמן ויאקוב טידקה.
ב-1905 הקים את "די ולטבינה" (Die Weltbühne) – כתב עת לנושאי תיאטרון, שב-1918 הפך לכתב-עת תרבותי ופוליטי, שהיה מזוהה עם השמאל הפציפיסטי של רפובליקת ויימאר.
לכתב העת כתבו בין היתר קורט הילר, אוטו להמן-רוסבילדט, היינריך שטרובל ליון פויכטוונגר ופרידריך זיבורג; אך שני הכותבים החשובים ביותר היו קורט טוכולסקי וקרל פון אוסייצקי.
השניים גם ערכו את השבועון לאחר מותו של יעקובזון.
טוכולסקי כתב על יחסיו עם יעקבזון בביוגרפיה "ויטה" ("חיים") שכתב בשוודיה, שאליה גלה לפני מותו: "טוכולסקי חייב למוציא לאור של העיתון, זיגפריד יעקבזון, שמת בשנת 1926, את כל מה שהפך להיות".
זיגפריד אדולף (צדוק) ון וריסלנד נולד בהארלם שבהולנד בשנת 1886, השני משלושת ילדיהם של דאופיה לבית סכולמֶסטר ואדולף איזידור ון וריסלנד.
אחיו הצעיר, ויקטור ון וריסלנד (Victor E.
van Vriesland; 1892–1974), היה לימים משורר ומבקר הולנדי.
זיגפריד קיבל חינוך יהודי וכללי.
למד משפטים באוניברסיטת ליידן, ובעת לימודיו, בשנת 1910, היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הציונים ההולנדית.
משנת 1913 ועד 1918 כיהן כמזכיר כבוד של ועד ציוני הולנד.
ב-1918 הוזמן ון וריסלנד על ידי ד"ר חיים ויצמן להצטרף לוועד הצירים, ובאפריל 1919 הגיע ללונדון כדי להתחיל בתפקידו.
ביוני אותה שנה עלה לארץ ישראל כגזבר ועד הצירים, ופעל לרה-ארגון של הקרנות הציוניות.
על רקע מאורעות תרפ"א הצטרף לשורות ההגנה העצמית היהודית.
ון וריסלנד היה חובב אמנות ותמך באמני הארץ.
בקונגרס הציוני שנערך בשנת 1923 נבחר ון וריסלנד כחבר ההנהלה הציונית.
לאחר הקונגרס של 1925 התפטר מתפקידו ונסע לפעול במסגרת ההנהלה בארצות הברית.
כעבור כמה שנים, כשהועמד הארי סאקר בראש ההנהלה, שב ואן פריזלנד לתפקידו כמנהל מחלקת הכספים.
בשנת 1929 פרש מההנהלה הציונית והחל לעבוד כמנהל בחברת אשלג ארץ-ישראלית תחת משה נובומייסקי.
מאותה שנה כיהן כקונסול הכללי של הולנד, לאחר שמשנת 1927 היה קונסול הולנד בירושלים.
ב-1 ביוני 1938 החל ון וריסלנד לכהן כמנכ"ל נמל תל אביב, כמה חודשים לאחר פתיחתו.
הוא עבד שם כשנה וחצי, עד מותו.
על רקע הלחץ והקשיים בניהול הנמל שם קץ לחייו בדצמבר 1939. מסע הלוויה שלו החל בתל אביב והסתיים בבית הקברות בהר הזיתים ירושלים, בלוויית קהל רב.
אשתו של ון וריסלנד, שמחה (ז'נט), ילידת הולנד 1886, הייתה עורכת הכבוד של ביטאון התנועה הציונית בהולנד, De Joodse Wachter ("דה יודסה ואכטר", 'השומר היהודי'), בשנים 1913–1918, ולאחר עלייתה הייתה כתבת השטח בירושלים של עיתונים הולנדיים שונים.
בשנת 1948 היא נהרגה בהתקפה ערבית על שיירה לירושלים ליד לטרון בעת מלחמת העצמאות.
היא הייתה בתו של הרב יעקב הופיין ואחותו של הבנקאי אליעזר זיגפריד הופיין, מנכ"ל בנק אנגלו-פלשתינה.
לזכרו של ון וריסלנד ניטע גן וריסלנד בהרצליה.
זיגפריד קרקאואר (Siegfried Kracauer; 8 בפברואר 1889 – 26 בנובמבר 1966) היה סופר, עיתונאי, סוציולוג, מבקר תרבות, ותאורטיקן קולנוע יהודי גרמני.
לעיתים נקשר שמו בתאוריה הביקורתית של אסכולת פרנקפורט.
קרקאואר היה נצר למשפחה יהודית שהתגוררה בפרנקפורט.
למד אדריכלות וקיבל דוקטורט בהנדסה בשנת 1914. עבד כאדריכל באוסנברוק, מינכן, וברלין עד ל-1920. לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, התיידד עם תיאודור אדורנו הצעיר ונעשה למדריכו הפילוסופי.
משנת 1922 עד 1933 פעל כעורך בתחומי קולנוע וספרות ב"פרנקפורטר צייטונג", שהיה בתקופה זו עיתון חשוב בגרמניה, תוך כדי עבודתו גם ככתב בברלין, לצד ולטר בנימין וארנסט בלוך.
ב-1930 נישא קרקאואר ללילי ארנרייך, ועם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עבר לפריז, ובעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) הגיע בשנת 1941 לארצות הברית.
בשנים 1941 עד 1943 עבד במוזאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בתקופה זו נתמך כלכלית על ידי מלגות רוקפלר וגוגנהיים, על מנת לפתח את עבודתו שהתמקדה בקולנוע הגרמני.
בשנים האחרונות לחייו עבד קרקאואר כסוציולוג במוסדות שונים, בהם באוניברסיטת קולומביה כמנהל מחקר יישומי במדעי החברה.
הוא נפטר בניו יורק בשנת 1966 מסיבוכים של דלקת ריאות.
בשנים 1923 עד 1925 כתב קרקאואר את המסה "הרומן הבלשי", שעסקה בתופעות מחיי היומיום בחברה המודרנית.
בשנים הבאות המשיך לפתח שיטות תאורטיות לניתוח קרקסים, תצלומים, סרטים, פרסומות, תיירות, תכנון ערים ומחול, שפורסמו בשנת 1927 באסופת המאמרים "העיטור של המונים".
ב-1930 פרסם קרקאואר את "השכירים", מבט ביקורתי על אורח חייהם של בני ההצווארון הלבן.
אלו תוארו כחסרי מקור רוחני ונטולי זיקה למנהגים ומסורת, שמצאו מפלט בהסחות הדעת שמייצרות תעשיות הבידור.
ביקורתיות הולכת וגדלה של קרקאואר כלפי הקפיטליזם, שהתפתחה בעקבות קריאה בעבודותיו של קרל מרקס הובילה בסופו של דבר לפרישה מעבודתו בעיתון.
בשנת 1947 פרסם את החיבור "מקליגרי להיטלר: היסטוריה פסיכולוגית של הקולנוע הגרמני" המשרטט את לידתו של הנאציזם מהקולנוע של רפובליקת ויימאר.
הספר סייע להניח את היסודות של ביקורת הסרטים המודרנית.
בשנת 1960 פרסם את החיבור "תאוריה של קולנוע: הפדיון של מציאות פיזית", שבו טען שהריאליזם הוא התפקיד החשוב ביותר של קולנוע.
ספרו האחרון שפורסם לאחר מותו, "היסטוריה, הדברים האחרונים לפני האחרונים" (ניו יורק, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1969).
השריף זיד בן שאכר (ערבית: زيد بن شاكر; 4 בספטמבר 1934 – 20 באוגוסט 2002) היה איש צבא ופוליטיקאי ירדני, שימש כמפקד העליון של צבא ירדן וכיהן שלוש פעמים בתפקיד ראש ממשלת ירדן.
זיד בן שאכר נולד ב-4 בספטמבר 1934 בעמאן, בירת אמירות עבר הירדן.
הוא היה בן דודו של המלך חוסיין אבן טלאל, נכדו של עבדאללה מלך ירדן ולימים מלך ירדן בעצמו.
הוא למד איתו בוויקטוריה קולג' שבאלכסנדריה, שם התיידד עם המלך לעתיד ונעשה איש סודו.
לאחר לימודיו התגייס בן שאכר ללגיון הערבי, התמנה לקצין ושימש במספר תפקידים בצבא הירדני.
בהמשך בן שאכר המשיך להתקדם בסולם הדרגות הצבאי והתמנה למפקד דיוויזיה משוריינת.
במלחמת ששת הימים פיקד על חטיבה 60 המשוריינת, שהייתה ממוקמת באזור יריחו.
ב-11 ביוני 1970 הודיע חוסיין ברדיו על הדחתו של בן שאכר מהפיקוד על הדיוויזיה המשוריינת השלישית, יחד עם הדחת נאצר בן ג'מיל וקציני צבא בכירים נוספים, במענה לדרישות של ארגוני הפדאיון הפלסטינים.
הקצינים המודחים הואשמו באחריות לטבח בעמאן באותו חודש.
אולם, כהכנה לאירועי איבה נוספים כנגד הפדאיון, בן שאכר הוחזר לשירות פעיל בראשית אוגוסט 1970 וקודם לתפקיד סגן הרמטכ"ל הירדני.
אירועים אלו אכן פרצו חודש לאחר מכן, כאשר הפדאיון הכריזו על הקמת מדינה עצמאית בצפון ירדן.
ב-15 בספטמבר נכח זיד בפגישת חירום שבה נכחו חוסיין, פוליטיקאים בכירים כמו וספי א-תל וזיד א-ריפאעי, וכן אנשי צבא, שבה הוחלט על הקמת ממשלה צבאית זמנית עד לחיסול נוכחות הפדאיון בירדן.
חאבס אל-מג'אלי מונה לרמטכ"ל הצבא הירדני, ועד לתום חודש ספטמבר הוצאו כוחות הפדאיון מהערים ומהדרכים המרכזיות בממלכה.
בשנת 1972 מונה בן שאכר לרמטכ"ל צבא ירדן.
בשנת 1976 מונה למפקד העליון של הכוחות המזוינים של ירדן, לאחר התפטרותו של חאבס אל-מג'אלי.
בגלל קרבתו האישית למלך, הוא היה מעורב בפיוס בין חוסיין לבין עבד אלחמיד שרף, קרוב משפחה של המלך מהענף העיראקי של השושלת ההאשמית.
לימים שרף מונה לראש ממשלה.
בעקבות כניסת כוחות צה"ל ללבנון במבצע שלום הגליל במרץ 1982, נשלח בן שאכר בידי המלך חוסיין ביולי לוושינגטון לשיחות עם מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ שנועדו להבטיח את ביטחונה של ירדן לאור הסכסוכים בלבנון, שבהן היו מעורבות גם סוריה וגם ישראל.
לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987, המלך חוסיין החל להגות את רעיון ניתוק הזיקה מהגדה המערבית והכרה בזכות הפלסטינית להגדרה עצמית באמצעות אש"ף.
במרץ 1988 נכח בן שאכר בהתייעצות מיוחדת בעניין זה, יחד עם בכירים אחרים כמו זיד א-ריפאעי ועדנאן אבו עודה, שבה הביע תמיכה במהלך מדיני זה.
ניתוק הזיקה אכן יצא לפועל בהכרזתו של חוסיין בסוף יולי 1988.
בן שאכר כיהן בתפקיד רמטכ"ל עד התפטרותו בשנת 1988, ולאחר מכן החל את דרכו בפוליטיקה הירדנית.
בהמשך בן שאכר עצמו כיהן כראש ממשלת ירדן בשלוש כהונות לא רצופות.
כהונתו הראשונה החלה ב-27 באפריל 1989, לאחר התפטרותו של קודמו זיד א-ריפאעי בשל מהומות המזון שפרצו במדינה באותו חודש.
יומיים לאחר ראשית כהונתו הכריז חוסיין על עריכת בחירות כלליות במדינה, הראשונה מאז ניתוק הגדה המערבית מירדן בעקבות מלחמת ששת הימים.
במינויו, חוסיין הטיל על בן דודו לבטל את המשטר הצבאי שנכנס לתוקף בשל המהומות, ולהחזיר את החיים הסדירים בממלכה על כנם.
הבחירות שנערכו בנובמבר העלו את מודר בדראן לראשות הממשלה, ובן שאכר סיים את כהונתו הראשונה ב-4 בדצמבר 1989. ב-4 בדצמבר 1990 נכח בן שאכר בפסגת חירום בעיראק, בנוכחות סדאם חוסיין, יאסר ערפאת והמלך הירדני, לאור פלישת עיראק לכווית באוגוסט והאיום האמריקני על פלישה לעיראק.
במהלך הפגישה בן שאכר, שהיה בעל עבר צבאי, ניסה להסביר לעיראקים את חומרת המצב הצבאי שהם עומדים מולו, אך הם לא התייחסו להפצרותיו.
בהמשך אותו משבר בן שאכר גם נכח בפגישה חשאית ב-4 בינואר 1991 בין ירדן לישראל, שבה סוכמו הבנות בין הצדדים לקראת הפעולה הצבאית המתרגשת ובאה בעיראק.
כהונתו השנייה של בן שאכר בתפקיד ראש הממשלה הייתה מה-21 בנובמבר 1991 עד ה-29 במאי 1993. הוא החליף בתפקיד את טאהר אל-מסרי, שהתפטר ב-19 בנובמבר לאור ההתחזקות של האופוזיציה האסלאמית בפרלמנט.
במהלך כהונה זו התרחשו השיחות בין ישראל לבין הפלסטינים והירדנים בעקבות תוצאות ועידת מדריד.
גם כשסיים את כהונתו השנייה, המשיך בן שאכר להיות מעורב בצמרת הפוליטיקה הירדנית.
בעקבות הסכם אוסלו א' בין ישראל לאש"ף, נכח בן שאכר בפגישה ב-26 בספטמבר 1993 בין חוסיין לבין יצחק רבין, פגישה שהחלה לסלול את התהליך להסכם השלום בין ישראל לירדן.
בעקבות הפגישה מונה בן שאכר לאחד מעוזריו של המלך באשר למשא ומתן עם ישראל.
כהונתו השלישית של בן שאכר כראש ממשלה הייתה מינואר 1995 ועד פברואר 1996.
זיד בן שאכר נפטר ב-20 באוגוסט 2002.
זיד א-ריפאעי היה פוליטיקאי ירדני.
שימש פעמיים כראש ממשלת ירדן וכראש הפרלמנט של ירדן.
בזמן כהונתו הראשונה (1973–1976) התכנסה הליגה הערבית בוועידת רבאט והכירה באש"ף כמייצג הבלעדי של הפלסטינים.
במהלך כהונתו השנייה (1985–1989) הכריז המלך חוסיין על ניתוק הקשר ההיסטורי בין ממלכת ירדן לבין יהודה ושומרון.
זיד א-ריפאעי נולד בשנת 1936 בעמאן בירת ירדן למשפחה ממוצא פלסטיני.
אביו היה סמיר א-ריפאעי, שכיהן כראש ממשלת ירדן שש פעמים משנות ה-40 עד שנות ה-60. למד ב במצרים, שם התיידד עם חוסיין אבן טלאל, לימים המלך חוסיין.
בהמשך למד באוניברסיטת הרווארד מדעי המדינה ומשפט בינלאומי, ולאחר מכן החל בקריירה פוליטית בירדן.
בשנת 1964 התמנה לראשונה לתפקיד פוליטי, ובהמשך שימש כמזכירו האישי של המלך חוסיין.
בשמשו בתפקיד זה נכח א-ריפאעי בפגישה החשאית בין חוסיין לבין אבא אבן ב-3 במאי 1968 בלונדון, שבה דנו הצדדים על אפשרות להידברות לאור המצב הפוליטי שנוצר לאחר מלחמת ששת הימים.
בהמשך א-ריפאעי גם נכח בפגישה ב-27 בספטמבר 1968 בין המלך חוסיין לבין יגאל אלון, ובפגישה ב-16 באוקטובר בין רמטכ"ל צבא ירדן עאמר ח'אמש לבין רב-אלוף חיים בר-לב.
במהלך כל התקופה הזו נפגש פעמים ספורות עם יעקב הרצוג במטרה לקדם את המגעים, אף שלא הבשילו לכדי הסכם.
א-ריפאעי שימש עדיין כיועצו הפרטי של המלך באותה עת, ובמהלך הקרבות עם הפלסטינים הוא היה אמון על העברת המסרים למדינות המערב, ובכלל זאת בקשה לסיוע צבאי ישראלי.
בשנת 1971 שימש כשגריר ירדן בבריטניה, במהלך כהונתו נעשה ניסיון להתנקש בחייו בידי ארגון ספטמבר השחור הפלסטיני.
באותה שנה רצחו אנשי הארגון את ראש הממשלה הירדני וספי א-תל.
בדצמבר 1972 נשלח א-ריפאעי בידי המלך חוסיין לפגישה חשאית עם נשיא מצרים אנואר סאדאת, במטרה לחדש את היחסים בין שתי המדינות שנותקו באפריל 1971 בעקבות הכרזתו של חוסיין על תוכנית הפדרציה.