tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכל אחד משני המנועים הקדמיים כונס אוויר משלו, בתצורת מגח סילון פשוטה.
כונסי האוויר של המנוע השלישי מעוצבים כחצאי עיגול וממוקמים משני צידי גג המסוק.
צינורות הפליטה של שלושת המנועים נמצא סמוך לראש הרוטור.
שלושת המנועים ותיבת ההילוכים מותקנים על מחיצה אופקית וחציץ אטום אש היוצרים את תקרת תא הנוסעים ואת המרכיב המבני העליון של גוף המסוק.
המנועים עצמם מוגנים על ידי כמה שכבות של חומות אש, כולל מחיצות רוחביות המפרידות בין המנועים הקדמיים והמנוע האחורי לבין תיבת ההילוכים ומחיצות בין המנועים.
צוותי תחזוקה יכולים לבצע טיפולים במנועים באמצעות שמונה דלתות הנפתחות על צירים, ומותירות מקום נוח לעבודה על המנועים ללא צורך בפלטפורמות חיצוניות.
גוף המסוק עשוי מסגסוגת אלומיניום קלה ונבנה במבנה מונוקוק למחצה.
לגוף המסוק תצורה של כלי שיט, ועל פי מגזין פלייט אינטרנשיונל תכנון גוף המסוק מזכיר הנדסת מטוסים ימיים.
בתא הנוסעים אין מחיצות רוחביות, למעט מחיצה בודדת המפרידה בין תא הטייס לבין תא המטען והנוסעים.
גג המסוק מחובר לקרקעיתו באמצעות צלעות מחוזקות, ותחתית המסוק עצמה מחוזקת בצלעות רוחביות, מתחת לרצפת תא הנוסעים.
ברצפה עצמה מורכבים פנלים הניתנים להסרה, ובתאים מתחתיה ממוקמים ארבעה מכלי דלק גמישים.
בערך מתחת לציר הרוטור הראשי נמצא פתח, המיועד לשימוש במשימות מתלה מטען, בהן נושא המסוק מטען בכבל המשתלשל מפתח זה.
חלקו האחורי של תא הנוסעים הוא מקטע ההולך וצר ובסופו כבש הטענה הנפתח לאורך ציר.
כבש זה הוא הפתח הראשי להטענת מטען או ציוד בעל ממדים גדולים.
את הכבש ניתן להשליך בעת חירום.
בנוסף לכבש ישנה דלת הזזה בצידו הימני של המסוק, ובצידו השמאלי, בחלק האחורי, ישנה דלת חירום קטנה.
מנור הזנב הגבוה בנוי גם הוא במבנה מונוקוק למחצה קונוונציונלי, ללא חיזוקים אורכיים.
חלק זה נתמך במקטע מחוזק, בינו לבין גוף המסוק.
החיבור בין מנור הזנב למקטע זה הוא באמצעות צירים, המאפשרים את קיפול מנור הזנב בעת הצורך וקיצור אורכו של המסוק ל־17.7 מטרים.
ציר ההינע לרוטור הזנב עובר בחלקו העליון של מנור הזנב, ומוכסה על ידי כיסוי אווירודינמי.
שלושת כני הנסע של המסוק אינם מתכנסים.
בכל אחד מהשלושה צמד גלגלים, המורכבים על תמוכות אנכיות המצוידות בבולמי זעזועים.
שתי יחידות כונסי הנסע הראשיים מורכבות על מבנים צינוריים משולשים, ואילו כן הנסע שבחרטום נתמך על ידי מחיצת תא הטייס באמצעות אטם המונע כניסת מים הנמצא בתחתית המסוק, הבנויה, כאמור, בעיצוב הידרודינמי.
בכני הנסע הראשיים ישנם בלמים הידראוליים המופעלים על ידי דוושות מתא הטייס.
מערכת הבלמים כוללת גם בלם חנייה ידני.
כן הנסע בחרטום סובב באופן חופשי.
חרטום המסוק מורכב מפנלים שקופים גדולים, ותחתיתו מעוצבת בתצורה אווירודינמית המתמזגת עם החרטום וגבוהה מחלקה האחורי של קרקעית המסוק; גם תא הטייס גבוה יותר מתא הנוסעים.
הסופר פרלון היה בשימוש זרוע האוויר של הצי הצרפתי בין השנים 1966–2010. שני אבות טיפוס ראשונים הועברו ב־1965 לטייסת הניסוי 10S (CEPA/10S).
טייסת 20S הייתה אמורה להכין את הכשרת צוותי המסוקים, ולצורך זה סופקו לה 4 מסוקים בין אוגוסט לנובמבר 1966. ב־1 בדצמבר 1967 הוקמה טייסת הסופר פרלון הראשונה, טייסת 27S.
ב־8 במרץ 1968 הוצבה טייסת זו, שהייתה בשלב זה עם ארבעה מסוקים, על סיפון נושאת המטוסים קלמנסו (Clemenceau).
הטייסת ביצעה משימות שונות, ובעיקר משימות תובלת ציוד ונוסעים, פינוי רפואי ועוד.
מסוק חמישי נמסר ב־1970, אך מסוק אחד הוחזר לצרפת ב־1971 ושניים נוספים הוחזרו ב־1974. ביולי 1978 הועברו שני המסוקים האחרונים לאוניית הסער האמפיבית אוראגן (Ouragan).
לצורך ביצוע המשימה היו המסוקים מצוידים בארבעה טילי טורפדו מדגם Mk 44 וארבעה רימונים נגד צוללות.
בנוסף למשימתם העיקרית הופעלו המסוקים בגיחות חילוץ והצלה ובמשימות למניעת זיהום מים כתוצאה מאסונות ימיים.
בשנת 1980 החליפו מסוקי וסטלנד לינקס את מסוקי הסופר פרלון במשימות לוחמה נגד צוללות, ושייטת 32F הוסבה למשימות תובלה והצלה.
החל מספטמבר 1993 צומצמו משימות הטייסת למשימות תמיכה ספציפיות בחבל ברטאן.
ביוני 1979 נמסר מסוק סופר פרלון ראשון לשייטת 33F, שהפעילה עד אז מסוקי סיקורסקי S-58. משימותיה של שייטת זו היו תובלה ותקיפה, והיא הייתה משויכת ליחידת הקומנדו הימי של חיל הנחתים הצרפתי.
המסוקים הופעלו במשימות שונות, בין השאר במבצעים בלבנון בשנים 1982–1983, כחלק ממלחמת המפרץ ב־1990 וכחלק מפעולות כוח האכיפה מנושאת המטוסים קלמנסו בים האדריאטי בין דצמבר 1995 לדצמבר 1996. ב־1 באוקטובר 1999 פורקה שייטת 33F ומוזגה עם טייסת 23S.
השייטת החדשה סומלה 35F וכללה חמישה מסוקים מדגם סופר פרלון SA 321G, 3 מסוקים מדגם סוד אוויאסיון SA365 דופין ו־6 מסוקים מדגם סוד אוויאסיון SA 316 אלואט III.
ב־1 ביוני 2001 הוחלט על העברת מסוקי הסופר פרלון לשייטת 32 F.
ב-1 בינואר 2008 נותרו בשירות שייטת 32F שבעה מסוקי סופר פרלון.
המסוקים דרשו תחזוקה רבה, וההערכה הייתה כי דרושות 30 שעות תחזוקה לכל שעת טיסה בודדת.
ב־2010 הוצאו מסוקי הסופר פרלון משירות, והוחלפו במסוקי יורוקופטר EC225 סופר פומה.
סין רכשה 12 מסוקי SA 321 סופר פרלון, מן הדגם הימי.
המסוקים הגיעו לסין בין דצמבר 1975 לאפריל 1977, והיו משתי גרסאות: גרסה ללוחמה נגד צוללות וגרסה לחיפוש והצלה.
הסופר פרלון היה המסוק הראשון בשירות צבא השחרור העממי של סין שהיה בעל כשירות להפעלה מסיפוני טיסה של אוניות שטח.
כמה מסוקי סופר פרלון יוצרו בסין עצמה בתהליך של הנדוס לאחור על ידי תאגיד התעשייה האווירית צ'אנג'ה , שם סומלו Z-8. המסוק נותר בשימוש לפחות עד 2014.
החל משנות ה־80 של המאה ה־20 מפעיל חיל הים של צבא השחרור העממי את מסוקי הסופר פרלון למשימות לוחמה נגד צוללות ומשימות חילוץ והצלה.
במשימות לוחמה נגד צוללות נושא המסוק מכ"ם לסריקת שטח וסונאר טובל מתוצרת צרפת.
במשימות אלה חמוש המסוק בטורפדו אחד הנישא מתחת לצידו הימני של המסוק.
הסופר פרלון מופעל גם במשימות תובלת אספקה מאוניות לכוחות יבשה, ותובלת נחתים מאוניות אל החוף.
גרסת חילוץ והצלה ימית המסומלת Z-8S מצוידת באוויוניקה משופרת, זרקור, צריח FLIR ומנוף חילוץ.
אב הטיפוס של גרסה זו המריא לראשונה בדצמבר 2004. גרסת חילוץ נוספת, שסימולה Z-8JH, מצוידת בציוד רפואי ייחודי למשימות חילוץ, פותחה אף היא לצורכי הצי.
דגם Z-8A פותח כגרסת תובלה עבור צבא השחרור העממי ואושר לשימוש בפברואר 1999. שני מסוקים מדגם זה נמסר לצבא לניסויי הערכה ב־2001, אך הצבא החליט בסופו של דבר לרכוש מסוקים מדגם מיל מי־17 מגרסה V5, מתוצרת רוסיה.
הצבא רכש שישה מסוקי סופר פרלון בלבד, מגרסה Z-8A, ואלה סופקו בנובמבר 2002. מסוקים אלה נותרו בתצורה ימית, עם מכ"ם מזג אוויר בחרטום ומצופים בצידי הגוף.
חיל האוויר של צבא השחרור העממי רכש תריסרי מסוקים משודרגים בגרסאות Z-8K ו־Z-8KA למשימות חילוץ והצלה.
מסוקים אלה צוידו בצריחי FLIR ובזרקור שמוקמו מתחת לתא הנוסעים, וכן במנוף חילוץ ומשגר נורים.
סין פיתחה גם מסוק תובלה אזרחי לשימוש פנים, המשווק בשם אוויקופטר AC313 .
משקל ההמראה המרבי של דגם זה הוא 13.8 טון.
המסוק יכול לשאת עד 27 נוסעים, לטווח מרבי של 900 קילומטרים.
מסוקי Z-8 זכו לפרסום רב לאחר רעידת האדמה בסצ'ואן ב־2008, שם הוכיחו את יכולתם הרבה בביצוע משימות הומניטריות.
המשטרה העממית החמושה הזמינה 18 מסוקים מדגם Z-8, ורובם הוצבו ביחידות כיבוי אווירי ללוחמה בשרפות יער.
במהלך רעידות אדמה נוספות שאירעו בסין ביצעו המסוקים משימות חילוץ ולוגיסטיקה.
ב־2018 הודיעה הזרוע האווירית של צבא השחרור העממי על תוכנית להוצאתם משירות של המסוקים, בשל ביצועים ירודים והוצאות תחזוקה גבוהות, אף על פי שחלק מן המסוקים נמצאים בשירות 6 שנים בלבד.
מסוקי Z-8 יוחלפו כנראה על ידי מסוקים בינוניים מדגם חרבין Z-20 .
חיל האוויר העיראקי קיבל 16 מסוקי סופר פרלון החל מ־1977. המסוקים היו מצוידים במכ"ם ובטילי אקסוסט, וסומלו SA 321H.
המסוקים הופעלו במהלך מלחמת איראן–עיראק ובמהלך מלחמת המפרץ, במהלכן הופלו כמה מהם.
בשנים 1980–1981 רכשה לוב שישה מסוקים מדגם SA 321GM, מצוידים במכ"ם, ושמונה מסוקים מדגם SA 321M למשימות תובלה וחילוץ והצלה.
באוגוסט 1978 ירו לוחמי גרילה מארגון SWAPO (South West African People's Organisation – הארגון העממי של דרום מערב אפריקה) על מסוק סופר פרלון שנחת בקאטימה מולילו לאחר פשיטה בזמביה.
דרום אפריקה הגיבה בירי ארטילרי, ממנו נפגעה עמדה של צבא זמביה.
באוקטובר 1975 דווח בהרחבה כי סוריה הזמינה מצרפת 15 מסוקי סופר פרלון, מדגם שלא פורט.
ההזמנה הייתה חלק מעסקת נשק במימון ערב הסעודית.
חיל האוויר הסורי אכן הגדיר דרישה ל־15 מסוקים מסוג זה והמליץ על רכישת 50 מסוקים, אך העסקה לא יצאה אל הפועל.
באמצע שנות ה־60 של המאה ה־20 הפעיל חיל האוויר הישראלי כ־15 מסוקים קלים מדגמי אלואט II ובל 47, ו־28 מסוקים מדגם סיקורסקי S-58. לא היו ברשות החיל מסוקים כבדים, ותובלת משאות כבדים יותר, כמו כלי רכב, הוטלה על מטוסי התובלה: נורד נוראטלס, בואינג 377 סטרטוקרוזר ו־DC-3 דקוטה.
הצורך במסוק תובלה כבד היה ברור, ומכיוון שארצות הברית סירבה באותה תקופה למכור לישראל אמצעי לחימה וכלי טיס, ומאידך יחסי ישראל־צרפת היו בשיאם, הגיע פיתוחו של הסופר פרלון ברגע הנכון.
בתחילת 1965 החלו מגעים בין משרד הביטחון ומשלחת הרכש בפריז לבין חברת סוד אוויאסיון.
חיל האוויר הציג לחברה באפריל אותה שנה אפיון ייחודי, שכלל מספר שינויים והתאמות.
חוזה לרכישת חמישה מסוקים מדגם 321K נחתם במאי, ובהמשך השנה יצאה משלחת מטעם חיל האוויר כדי ללמוד את המסוק.
בינואר 1966 הוקמה טייסת חדשה, טייסת 114, שנקראה "טייסת הסופר פרלון" (מאוחר יותר הוחלף שמה ל"טייסת מובילי הלילה").
מפקד הטייסת הראשון היה רס"ן חיים נווה, שהיה לפני כן מפקד טייסת מסוקי סיקורסקי S-58. ב־20 באפריל 1966 נקלט בטייסת המסוק הראשון, ועד ה־18 במאי 1967 כבר היו בטייסת ארבעה מסוקים, שכולם הגיעו בדרך האוויר.
קצב אספקת המסוקים היה מהיר בשל העדיפות שניתנה בצרפת להזמנה הישראלית.
המסוק החמישי נמסר לישראל לאחר מלחמת ששת הימים.
ביוני 1967 הציע מפקד חיל האוויר, אלוף מוטי הוד, להגדיל את מספר המסוקים ל־12, והצעתו נתקבלה.
המסוקים שהגיעו לארץ היו מצוידים במנועי טורבומקה III E-3, שהתבררו כחלשים מדי לתנאי היובש והחום בישראל.
בשל כך שודרגו המנועים לאחר זמן מה לדגם חזק יותר, III E-6 אך גם שדרוג זה לא היה מספק, ולכן הוחלפו המנועים בשנים 1974–1975 למנועים מתוצרת ג'נרל אלקטריק T58-GE-T5D, בעלי הספק של 1,475 כוח סוס כל אחד.
חיל האוויר שקל רכישת מסוקי סופר פרלון נוספים, אך האמברגו הצרפתי מנע אפשרות זו.
בנוסף, לקחי מלחמת ששת הימים לימדו שיש צורך במסוק כבד יותר, ולאור ההתחממות ביחסי ישראל־ארצות הברית פנה חיל האוויר לרכישת מסוקי סיקורסקי CH-53 סי סטאליון, שכונו בחיל האוויר "יסעור".
במלחמת ששת הימים היו בטייסת, שהייתה עדיין בשלבי הקמה, ארבעה מסוקים בלבד ושמונה טייסים שהיו בשלבי הכשרה.
למרות זאת השתתפה הטייסת בלחימה לפי הצורך, במשימות חילוץ טייסים נוטשים, פינוי פצועים ותובלה.
במבצע אורים, ב־7 ביוני, הנחיתו מסוקי סופר פרלון ו־S-58 150 צנחנים בשארם א־שייח'.
מסוק אחד גם נשלח לפנות מלחים אמריקאים מספינת הביון "ליברטי" שנפגעה בתקיפה בשגגה על ידי חיל האוויר, אך צוות הספינה סירב לקבלו והוא שב ריק.
מסוק סופר פרלון הנחית את לוחמי צה"ל הראשונים על החרמון ביומה האחרון של המלחמה.
המסוקים פעלו רבות בתקריות שקדמו למלחמת ההתשה ובמלחמת ההתשה עצמה.
במלחמת יום כיפור פעלו המסוקים כגיבוי למסוקי היסעור וביצעו משימות ממסר ותובלה, אך גם הנחיתו כוחות על פסגת הר החרמון במבצע קינוח.
אחד המסוקים התרסק בחרמון עקב תאונה באפריל 1974.
המסוקים השתתפו בלחימה גם במסגרת מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1982 השתתפו שלושה מסוקי סופר פרלון בתרגיל פשיטה של חטיבת חי"ר 97 (מילואים) בבקעת הירדן.
המסוק הראשון שנשא פלוגת חי"ר איבד את כוח העילוי כ־10 ק"מ לפני מקום הנחיתה המתוכנן, איבד גובה ולבסוף התרסק על צלע הר והתגלגל לתוך ערוץ הוואדי.
סמל המחלקה נהרג במקום, הקשר והחובש נכוו ונפצעו.
המסוקים יצאו משירות פעיל בחיל האוויר בשנת 1991, ומסוק אחד (מספר 20) נשאר במצב כשיר לטיסה במוזיאון חיל האוויר בחצרים, אך כשירותו לא נשתמרה עם השנים, ובימינו המסוק מקורקע.
אב טיפוס, שלושה מנועי טורבומקה IIIB בעלי דחף של 800 כוח סוס כל אחד, המפעילים רוטור בעל ארבעה להבים בקוטר 15.2 מטרים.
נבנו שני מסוקים, טס לראשונה ב־10 ביוני 1958.
גרסה ללוחמה נגד צוללות עבור הצי הצרפתי.
שלושה מנועי טורבומקה IIIC-6. נבנו 26 מסוקים.
מסוק תובלה כללית וסער עבור הצי הצרפתי.
דגם לייצוא עבור לוב, מצויד במכ"ם אומרה (Omera) ORB-32WAS.
דגם לייצוא עבור עיראק, עם שלושה מנועי טורבומקה טורמו IIIE, מצויד במכ"ם אומרה ORB-31D, וחמוש בטיל נגד ספינות אקסוסט.
דגם לשימוש אזרחי, לתובלת 34 עד 37 נוסעים.
דגם אזרחי לתובלה ונוסעים, עד 27 מושבים.
דגם לייצוא עבור דרום אפריקה, לתובלה צבאית.
מצויד במסנני אוויר על כונסי המנוע.
דגם לחילוץ והצלה ולתובלה כללית עבור לוב.
גרסה סינית, שלושה מנועי צ'אנג'ז'ו WZ6.
גרסה סינית עם שלושה מנועי פראט אנד ויטני קנדה מדגם PT6B-67A.
דגם סיני למשימות שליטה ובקרה, עם אנטנת מכ"ם מתכנסת, מכ"ם AESA, כיסוי 360°, חרטום מתוכנן מחדש הדומה לדגם AC313 אוויקופטר, ומערכת FLIR.
הזרוע האווירית של הצי הצרפתי
קיבולת: 27 נוסעים או 15 אלונקות
שטח דיסקת הרוטור: 280.06 מטר רבוע
משקל המראה מקסימלי: 13,000 ק"ג
הנעה: 3 × מנוע טורבו־ציר טורבומקה טורמו IIIC VO-435-23B, 1,570 כוח סוס כל אחד
מהירות מרבית מותרת (Never Exceed speed): 148 קשר (275 קמ"ש)
קצב טיפוס: 6.7 מטרים לשנייה
איירופה , בתו של קטראוס מלך כרתים ונכדתו של מינוס, אחותם של אלתיימנס, אפמוסינה וקלימנה, ואימם של אגממנון, מנלאוס ואנאקסיביה.
קטראוס שמע נבואה שעל פיה מותו יבוא מידי אחד מילדיו.
לאחר הנבואה אלתיימנס ואפמוסינה עזבו את כרתים מרצונם, אך קלימנה ואיירופה נמסרו למכירה לנאופליוס.
נאופליוס נשא בעצמו את קלימנה ומכר את איירופה לאטראוס (או לפליסתנס, תלוי בגרסה).
איירופה התאהבה בתיאסטס וכשבעלה נתן לה את גיזת הזהב כדי שתטמין אותה במקום מבטחים, ללא ידעיתו, היא מסרה אותה לאהובה, תיאסטס.
תיאסטס אמר לאטראוס שרק מי שיוכל להשיג את גיזת הזהב יהיה ראוי למלוך ואטראוס, שחשב שהגיזה ברשותו, הסכים לכך.
זאוס עשה זאת ואטראוס זכה במלוכה.
אטראוס הזמין את תיאסטס למשתה התפיסות.
אייגיסתוס הרג את אטראוס ויחד עם אביו-סבו תיאסטס מלך במיקנה והגלה את בניו של אטראוס, אגממנון ומנלאוס, אל ספרטה.
איירון מן 2 הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2010 המבוסס על חוברות הקומיקס איירון מן, ובהפקה מבית אולפני מארוול.
הסרט הוא סרט המשך לסרט "איירון מן" משנת 2008, והוא החלק השלישי ביקום הקולנועי של מארוול.
את הסרט ביים ג'ון פאברו ומככבים בו רוברט דאוני ג'וניור, גווינת' פלטרו, דון צ'ידל, סקרלט ג'והנסון, סם רוקוול, מיקי רורק, וסמואל ל.
עלילת הסרט מתרחשת כשישה חודשים לאחר אירועי הסרט "איירון מן", שבסופם טוני סטארק גילה לעולם את זהותו כאיירון מן.
הוא נאלץ להתמודד עם דרישתה של ממשלת ארצות הברית למסור לידיה את הטכנולוגיה של חליפת השריון, וכן עם מסע נקמה של מדען רוסי בשם איבן ואנקו, שמשתמש בטכנולוגיה של איירון מן נגדו וכורת ברית עם תעשיין נשק מתחרה בשם ג'סטין האמר.
בעקבות הצלחת הסרט "איירון מן" משנת 2008, אולפני מארוול הכריזו על הפקתו של סרט המשך.
ביולי נשכר התסריטאי ג'סטין ת'רו, וג'ון פאברו שב למלאכת הבימוי.
דאוני, פאלטרו וג'קסון שבו לגלם את דמויותיהם של טוני סטארק, פפר פוטס וניק פיורי, בעוד דון צ'ידל לוהק כדי להחליף את טרנס הווארד בתפקיד ג'יימס רודס.
בתחילת 2009, רורק, רוקוול וג'והנסון לוהקו לתפקידי משנה, והסרט החל בשלבי הפקה.
כמו קודמו, הסרט צולם בעיקרו בקליפורניה, למעט צילומים במונקו.
הסרט יצא לאקרנים ב-7 במאי 2010 וזכה להצלחה מסחרית וביקורתית גדולה, עם מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית האפקטים וכן ארבעה פרסי סאטורן בקטגוריות סרט המדע בדיוני הטוב ביותר, שחקן ראשי (דאוני ג'וניור), שחקנית משנה (ג'והנסון) ואפקטים מיוחדים.
הסרט זכה בשלושה פרסי סקרים מתוך תשע מועמדויות (השחקנית, הנבל הראשי וגיבור-העל הטובים ביותר).
חלק שלישי בסדרת הסרטים של איירון מן, "איירון מן 3", יצא לאקרנים ב-3 במאי 2013.
ברוסיה, התקשורת מכסה את עניין חשיפתו של טוני סטארק בנוגע לזהותו כאיירון מן.
המדען איוון ואנקו רואה זאת ומחליט לבנות כור קשת בדומה לזה של סטארק לאחר שאביו, אנטון ואנקו, מת בזרועותיו.
שישה חודשים לאחר מכן, סטארק הוא סופרסטאר והוא משתמש בחליפת איירון מן למטרות שלום.
בנוסף, הוא מתנגד ללחץ ממשלתי למכור את עיצוביו.
הוא מקים מחדש את יריד סטארק בפארק פלאשינג מדוז כדי להמשיך את מורשתו של אביו, הווארד.
ליבת הפלדיום שבכור הקשת המיניאטורי בחזהו של סטארק, ששומרת עליו בחיים ומפעילה את חליפת השריון, מתחילה לאט לאט להרעיל אותו והוא לא מוצא לה תחליף.
מיואש וחסר זהירות עקב מותו המתקרב, סטארק בוחר שלא לספר לאיש אודות מצבו הבריאותי וממנה את העוזרת האישית שלו, פפר פוטס, למנכ"לית "תעשיות סטארק", ושוכר את עובדת החברה נטלי רושמן בתור העוזרת האישית שלו.
סטארק משתתף בגרנד פרי של מונקו, ומותקף באמצעו של המירוץ בידי ואנקו, שמחזיק בצמד שוטים מחושמלים.
סטארק עוטה את חליפת השריון הניידת שלו (סימן 5) ומביס את ואנקו, אך החליפה ניזוקה קשות.
ואנקו מסביר את כוונותיו - להוכיח לעולם שאיירון מן אינו בלתי מנוצח.
המתחרה העסקי של סטארק, ג'סטין האמר, מתרשם מביצועיו של ואנקו ומבריח אותו מהכלא.
הוא מבקש ממנו לבנות עבורו חליפות שריון שיתחרו בחליפותיו של סטארק.
ניק פיורי, מנהל סוכנות הביון S.H.I.E.L.D, נפגש עם סטארק וחושף כי רושמן היא למעשה הסוכנת הסמויה נטשה רומנוף.
כמו כן, הוא חושף בפניו שאביו הווארד סטארק היה ממקימי סוכנות S.H.I.E.L.D, ופיורי הכיר אותו באופן אישי.
פיורי מסביר לסטארק שאנטון ואנקו המציא את כור הקשת במשותף עם הווארד, אך כשאנטון ניסה למכור את הרעיון, סטארק גרם לגירושו והסובייטים שלחו את ואנקו האב לגולאג.
פיורי נותן לסטארק כמה מהמסמכים הישנים של אביו, ביניהם מסר חבוי בדיורמה של יריד סטארק משנת 1974. מסר זה מתברר כתרשים לבנייתו של אלמנט חדש, ובעזרתו של ג'רוויס, סטארק מסנתז את החומר.
כאשר הוא לומד שואנקו עדיין חי, הוא מכניס את האלמנט החדש לתוך כור הקשת שבחזה שלו ובכך מסיים את התלות שלו בפלדיום.
ביריד סטארק, האמר חושף את חיילי השריון החדשים של ואנקו, כשבראשם ניצב רודס עם חליפת שריון משודרגת ומחומשת לסימן 2. סטארק מגיע ליריד עם שריון סימן 6 כדי להזהיר את רודס, אך ואנקו לוקח שליטה מרחוק על שריונו של רודס ותוקף את סטארק.
האמר נעצר, בעוד רומנוף ושומר ראשו של סטארק האפי הוגאן יוצאים בעקבותיו של ואנקו במפעל של האמר.
ואנקו נמלט, אך רומנוף מחזירה את השליטה על סימן 2 לרודס.
ביחד, סטארק ורודס נלחמים בואנקו ובחיילי השריון שלו.
ואנקו מחליט לבצע התאבדות על ידי פיצוץ חליפת השריון שלו.
טוני מציל את פפר מהחליפה שכמעט התפוצצה ומטיס אותה אל אחד הגגות.
פוטס מתפטרת מתפקידה כמנכ"לית החברה ובגג היא וסטארק מתנשקים.
במהלך תדרוך - בו נראה משדר חדשות המסקר את מסע ההרס של הענק הירוק - פיורי מיידע את סטארק שסוכנות S.H.I.E.L.D תשתמש בשירותיו של סטארק כיועץ בלבד, בגלל אישיותו הנוקשה.
בטקס מחווה לסטארק ורודס, השניים מקבלים אותות גבורה לפעולתם.
בסצנה לאחר כתוביות הסיום, סוכן S.H.I.E.L.D פיל קולסון מדווח על גילויו של פטיש גדול בתחתיתו של מכתש במדבר בניו מקסיקו.
רוברט דאוני ג'וניור, דון צ'ידל, סקרלט ג'והנסון וסם רוקוול.
מולטי-מיליונר שנמלט משבי באפגניסטן בעזרת חליפת שריון שאותה המציא.
כעת הוא נאבק לשמור על הטכנולוגיה שלו הרחק מידיה של ממשלת ארצות הברית.
דאוני ופאברו, שעבדו לפי תסריט בסרט הראשון, העלו את רעיון העלילה לסרט השני בעצמם.
בנוגע להפיכתו של סטארק לגיבור, דאוני ציין ש"זה די הרואי, אבל האמת שזה די בשם עצמו.
אז אני חושב שיש לו קצת תסביך התחזות, וכאשר הוא הכריז שהוא איירון מן, עכשיו הוא באמת תוהה למה בדיוק הכוונה.
אם יש לך את כל הנוחות כמו שיש לו, הציבור נמצא לצידך ואתה מחזיק בעושר וכוח רב, אני חושב שהוא מבודד יותר מדי בשביל להיחשב כבסדר".
חברתו הקרובה ביותר של סטארק, מושא אהבתו ושותפתו העסקית.
בסרט זה, סטארק ממנה אותה למנכ"לית "תעשיות סטארק", ועל כך היא מציינת ש"עם תחילת הסרט, פפר וטוני משדרים על אותו גל, אך ככל שהסרט מתקדם, ניתנת לפפר אחריות גדולה יותר, היא מקודמת לתפקיד גדול יותר, ונחמד לראות אותה מתבגרת תוך כדי.
אני חושבת שהעבודה מתאימה לה מאוד".
פאלטרו הביעה את התלהבותה לגבי עבודה לצד ג'והנסון.
דון צ'ידל - לוטננט קולונל ג'יימס "רודי" רודס
קצין חיל האוויר האמריקני וחברו הקרוב של סטארק.
צ'ידל החליף את טרנס הווארד מהסרט הראשון, והיו לו מספר שעות בלבד לקבל את התפקיד, ללא ידיעת התהליך אותו תעבור דמותו של רודס.
הוא ציין שהוא מעריץ קומיקס, אך הוא לא השתתף בעיבודים קולנועיים לקומיקס עקב מיעוטם של גיבורי-על שחורים.
סקרלט ג'והנסון - נטלי רושמן/נטשה רומנוף/האלמנה השחורה
מרגלת חשאית מטעם סוכנות S.H.I.E.L.D, שמתחזה בתור העוזרת האישית של סטארק.
לפני קבלת התפקיד, ג'והנסון צבעה את שיערה לאדום בתקווה שזה יעזור לשכנע את פאברו שהיא מתאימה לתפקיד.
היא נבהלה מעט כאשר ראתה לראשונה את החליפה הצמודה בה היא מופיעה בתור האלמנה השחורה, ופקפקה ביכולתה לנוע בה.
סם רוקוול - ג'סטין האמר
מייצר נשק מתחרה של סטארק.
רוקוול נשקל לגלם את דמותו של סטארק בסרט הראשון, והוא הסכים לקבל את התפקיד אפילו לפני שקרא את התסריט.
השחקן לא שמע בעבר על דמותו של האמר, ולא היה מודע לכך שמדובר בדמותו של אציל אנגלי מזדקן בקומיקס.
לדבריו, צוות ההפקה חשב בתחילה להציג את דמותו של נבל חדש, כמו שעשו עם ג'ף ברידג'ס, אך מאוחר יותר בחרו לפצל את הנבלים.
במציאות, מיקי רורק הוא הנבל, והוא רק הגיע לעזרתו.
רוקוול מתאר את דמותו כאתנחתא קומית נועזת, אך גם בעלת יתרון משלה".
מיקי רורק - איבן ואנקו
פיזיקאי רוסי ואסיר לשעבר שבונה נשק משלו שמבוסס על טכנולוגיית הקשת כדי לנקום במשפחת סטארק.
מדובר בדמות שהיא שילוב בין דמויות הקומיקס ויפלאש ודינאמו הארגמן.
כהכנות לתפקיד, רורק ביקר בכלא רוסי והציע שמחצית מהדיאלוגים של הדמות יהיו בשפה הרוסית.
בנוסף, הוא הציע את הוספתם של קעקועים, שיני הזהב וקקדו המחמד ושילם עליהם מכיסו הפרטי.
רורק הסביר שהוא לא היה מעוניין לגלם דמות של נבל חד-ממדי, ורצה לאתגר את הקהל בכך שבחר להראות צדדים לכפרה.
כמי שאינו מבין במחשבים, רורק ציין שהתחזות לאשף מחשבים הייתה הדבר הקשה ביותר בתפקיד.
ג'קסון חתם על חוזה לגילום הדמות בתשעה סרטים של מארוול.
בנוגע לעניין שפיורי לא זוכה למנת אקשן משלו בסרט, ג'קסון ציין ש"עדיין לא העברנו את הדמות לשטח הפעלתני של איש קשוח.
בנוסף, מופיעים בהופעות אורח מגישי החדשות כריסטיאן אמנפור וביל אוריילי בתפקיד עצמם, מנכ"ל טסלה מוטורס אילון מאסק ומנכ"ל אורקל לארי אליסון.
בנוסף, מקס פאברו - בנו של במאי הסרט ג'ון פאברו - הופיע בהופעת קמע כילד המחופש לאיירון מן ביריד סטארק, וביוני 2017 אושר כי מדובר למעשה בדמותו הצעירה של פיטר פארקר.
ג'ון פאברו אמר שברצונו ליצור טרילוגיה לסרטי איירון מן, כשאובדיה סטיין הופך לאיירון מונגר במהלך סרטי ההמשך.
לאחר פגישה בין פאברו לכותבי קומיקס שונים, ביניהם מארק מילר, סטיין הפך לנבל הראשי בסרט "איירון מן" הראשון.
מילר טען כי המנדרין - שאותו רצה פאברו שימלא את תפקיד הנבל - היה יותר מדי בגדר הפנטזיה.
פאברו הסכים עמו, וציין כי "אני מסתכל כעת על המנדרין כאילו כמו במלחמת הכוכבים היה את הקיסר, אבל דארת' ויידר היה הבחור אותו רצית שיילחם.
ואז אתה עושה את דרכך לזמן שבו זרמי ברקים נורים מאצבעותיו, וכל הדברים האלה יכולים לקרות.
אבל אי אפשר לעשות שמה שקרה ב'שובו של הג'דיי' יקרה ב'תקווה חדשה'.
פשוט אי אפשר לעשות את זה".
פאברו גם דן בראיונות כיצד הגרסה הקולנועית של המנדרין מאפשרת לצוות ההפקה לשלב פנתאון שלם של נבלי-על.
הוא הוסיף וציין שסוכנות S.H.I.E.L.D תמשיך לשחק תפקיד חשוב בעלילה".
במהלך תהליך הפיתוח, פאברו אמר שהסרט יחקור את ההתדרדרות של סטארק לאלכוהוליזם, אך זו לא תהיה הגרסה שבסיפור הקומיקס "איירון מן: שד בבקבוק".
בזמן שדאוני קידם את הסרט הראשון, הוא ציין שסטארק כנראה יפתח בעיית שתייה מכיוון שאינו יכול להתמודד עם גילו המתקדם, עם ההשלכות שבחשיפת זהותו הסודית כאיירון מן, ומכיוון שלפפר יש חבר.
מאוחר יותר, דאוני הבהיר שהסרט לא יהיה עיבוד ישיר לקומיקס "שד בבקבוק" אלא מרווח הזמן שבין סיפור המקור לעלילת "שד בבקבוק".
הבמאי שיין בלאק נתן מספר עצות לתסריט הסרט, והציע שפאברו ודאוני ימדלו את סטארק לפי רוברט אופנהיימר, אשר נכנס לדיכאון לאחר שנודע כ"משמיד העולמות" בעקבות פרויקט מנהטן.
מיד לאחר יציאתו לאקרנים של "איירון מן", אולפני מארוול הכריזו כי הם עובדים על סרט המשך, עם תאריך יציאה משוער ל-30 באפריל 2010. ביולי 2008, פאברו שב למלאכת הבימוי לאחר מספר חודשי משא ומתן.
באותו חודש, התסריטאי ג'סטין ת'רו נשכר לכתוב את התסריט על-פי סיפור מאת פאברו ודאוני.
ת'רו הומלץ בידי דאוני, מאחר שכתב את התסריט לרעם טרופי בו הופיע דאוני.
גנאדי טרטקובסקי עבד על הסטוריבורד עבור הסרט, והמאייר אדי גרנוב חזר לפקח על העיצובים לחליפת השריון.
באוקטובר 2008, אולפני מארוול הגיעו להסכם לצילום הסרט 'איירון מן 2' וכן שלושת סרטיהם הבאים באולפני ראליי שבחוף מנהטן, קליפורניה.
מספר ימים לאחר מכן, דון צ'ידל נשכר להחליף את טרנס הווארד.
על החלפתו אמר הווארד ש"לא היה כל הסבר לכך.
כנראה החוזים שעליהם אנחנו חותמים לא שווים את הנייר שהם מודפסים עליו.
הבטחות אינן נשמרות ומשא ומתן שנערך מתוך רצון טוב לפעמים לא מחזיק מעמד".
מגזין אנטרטיינמנט ויקלי ציין שפאברו לא נהנה לעבוד עם הווארד, כאשר לעיתים קרובות נאלץ לצלם מחדש ולערוך את הסצנות בהן הופיע.
היחצ"ן של הווארד אמר שלשחקן הייתה חוויה טובה בגילום התפקיד, בעוד חברת מארוול בחרה שלא להגיב לכך.
מאחר שפאברו ות'רו בחרו להקטין את מידת התפקיד, חברת מארוול ניגשה להווארד מתוך כוונה לדבר על הקטנת שכרו - הווארד היה השחקן הראשון שנשכר עבור הסרט "איירון מן" והסכום ששולם לו היה הגבוה ביותר מבין כל השחקנים.
יחסי הציבור ציינו שלא היו בטוחים אם נציגיו של הווארד עזבו ראשונים את הפרויקט או שמארוול בחרה לסיים את המשא ומתן.
ת'רו, מצידו, דחה את הטענות לפיהן גודל התפקיד השתנה.
בנובמבר 2013, הווארד ציין שניגש לסרט הראשון עם הצעה להשתתף בפחות משלושה סרטים עליהם חתם בחוזה, וכי אמרו לו שהשני יהיה מוצלח - איתו או בלעדיו.
בנוסף, הוא ציין מבלי להזכיר שמות, כי דאוני "לקח את הכסף שהיה מיועד לי ודחף אותי החוצה".
בינואר 2009, השחקנים מיקי רורק וסם רוקוול החלו במשא ומתן לגלם צמד נבלים.
מספר ימים לאחר מכן רוקוול אישר את השתתפותו וציין כי יגלם את דמותו של ג'סטין האמר.
פול בטאני אישר את שובו לדיבוב קולו של ג'רוויס.
חברת מארוול החלה במשא ומתן עם אמילי בלאנט לגלם את דמותה של האלמנה השחורה, אך היא הייתה מחויבת כבר להשתתף בסרט "מסעות גוליבר".
ג'קסון אישר את הדיונים לגבי שובו כניק פיורי, וזאת לאחר שהשתתף בהופעת קמע בסצנה שלאחר כתוביות סיום הסרט הראשון.
אולם, מחלוקות התעוררו בעניין החוזה והקשו על קיומה של העסקה.
חודש לאחר מכן, מארוול וג'קסון הגיעו להסכם ביניהם, והוא נחתם לחוזה של תשעה סרטים בהשתתפותו.
דאוני ורורק דנו בעניין תפקידו של רורק בטקס גלובוס הזהב ה-66, שנערך בבוורלי הילס.
לאחר פגישה בין רורק לבין פאברו ות'רו, רורק כמעט ויצא מהעסקה עקב המשכורת שהציעה לו מארוול, אך האולפנים העלו את משכורתו.
מאוחר יותר באותו יום, סקרלט ג'והנסון נשכרה לגלם את האלמנה השחורה, עם אפשרות לחזור ולגלם את דמותה בסרטים הבאים של מארוול, כולל "הנוקמים".
באפריל הצטרפו לצוות השחקנים גארי שנדלינג, קלארק גרג וקייט מארה.
שלב הצילומים החל ב-6 באפריל 2009 במקדש הבונים החופשיים שבפסדינה.
מרבית תהליך ההפקה בוצעה באולפני ראליי, אך גם באתרי צילום נוספים.
בין 11 במאי ל-13 במאי בוצעו צילומים למספר סצנות בבסיס חיל האוויר אדוארדס, בו השתמש צוות ההפקה גם לסרט הראשון.
פאברו ציין ש"מקורות צבאיים אמיתיים גרמו לסרט להיראות אותנטי, והטופוגרפיה וקו האופק המדברי מוסיפים נדבך חשוב לסרט".
סצנת הפעולה בגרנד פרי של מונקו צולמו באולפני דאוני בין מאי ליוני, לאחר שבוטל ההיתר לצלם בגרנד פרי 2009 שנערך במונקו.
צוות ההפקה שלח לאתר הצילום רכב רולס-רויס פנטום, וצילם סצנת מסלולים שבה מכוניות מרוץ נוספו באופן דיגיטלי.
ביוני הצטרף לצוות השחקנים ג'ון סלאטרי בתפקיד אביו של טוני, הווארד סטארק.
מסך ירוק גדול-ממדים נבנה בסכר ספולוודה כדי לצלם חלקים מיריד סטארק.
כדי לבנות את המסך הירוק, מאות מכולות נערמו אחת על השנייה, כוסו בעץ לבוד וטיח ונצבעו בצבע ירוק.
כדי לצלם את נקודת השיא בה התרחש הקרב הסופי - לה קרא צוות ההפקה בשם "סצנת הגן היפני" - סט צילומים מיוחד נבנה באולפני סוני בלוס אנג'לס.
תהליך הצילומים הסתיים ב-18 ביולי 2009. סצנה שלאחר כתוביות הסיום אשר הציגה את גילויו של פטיש ענק צולמה בפורמט אנאמורפי בסט הצילומים של הסרט "תור".
חברת האפקטים אינדסטריאל לייט אנד מג'יק הייתה אחראית על מרבית האפקטים החזותיים, כשם שהייתה בסרט הראשון.
בן סנואו, מפקח האפקטים החזותיים, ציין שהעבודה שניצבה בפניהם הייתה קשה יותר מכיוון שהחברה נדרשה ליצור חליפות שריון תלת-ממדיות מרובות בהיקף נרחב יותר, שכולל 527 שוטים בעזרת תוכנת התלת-ממד Maya.
נוסף לחברה זו, חברת פרספשן יצרה מעל ל-125 שוטים של גאדג'טים למיניהם כמו הטלפון החכם והשקוף מדגם LG של סטארק, תפאורות ליריד סטארק, ממשק המחשב של מסך המגע וסדנת העבודה ההולוגרפית.
בסך הכל, 11 חברות אפקטים חזותיים עבדו על הסרט.
אלבום מוזיקה של הסרט יצא לאור על ידי קולומביה רקורדס ב-19 באפריל 2010 וכלל ביצועים של להקת ההארד רוק AC/DC.
ב-20 ביולי 2010 יצא לאור פסקול הסרט, עליו עבד המלחין ג'ון דבני במשותף עם טום מורלו, גיטריסט הלהקות רייג' אגיינסט דה משין ואודיוסלייב, אשר תרם גם לסרט הראשון.
את המוזיקה המקורית של הסרט הלחין וכתב ג'ון דבני .
בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט זכה לסכום הכנסות של כ-128 מיליון דולר - הפתיחה החמישית בגודלה של כל הזמנים אחרי "האביר האפל", "ספיידרמן 3", "דמדומים 2: ירח חדש" ו"שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת".
הייתה זו גם הפתיחה הגדולה ביותר לשנת 2010. בהקרנות IMAX, הסרט גרף הכנסות של קרוב ל-10 מיליון דולר, ובכך עבר את שיא ההכנסות של הסרט "סטארטרק" משנת 2009. סכום הכנסותיו הכולל נמדד בכ-623,933,331 מיליון דולר, מתוכם 312,433,331 מיליון דולר ברחבי ארצות הברית ו-311,500,000 מיליון דולר ברחבי העולם.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון 73% בהתבסס על 276 ביקורות (201 מתוכן "טריות", בעוד 75 מתוכן "רקובות"), ומציין ש"לא מדובר באותו משב רוח רענן של הסרט הראשון, אך סרט ההמשך מרוויח מביצועים חזקים ועלילה פעלתנית במיוחד".
אתר הביקורות Metacritic העניק לסרט ממוצע משוקלל של 57 מתוך 100 בהתבסס על 40 ביקורות.
מבין הביקורות אשר משבחות את הסרט, בריאן לאורי ממגזין וראייטי מציין ש"איירון מן 2 אינו כה מהנה כמו קודמו, אך כשהעשן מתפוגג, זה מספיק והותר".
אנתוני ליין מהניו יורקר אומר ש"זו רווחה למצוא גיבור-על שאינו מתענה על יכולות העל שלו ונאלץ להגן על זכותו החוקתית כדי להתענג עליהם".
דייוויד אדלשטיין ממגזין ניו יורק מציין ש"הסרט לא מתקרב למשקל הרגשי של סרטי המשך שמתעלים על קודמם, כמו 'סופרמן 2' ו'ספיידרמן 2'.
אולם, 'איירון מן 2' מזמזם את דרכו בהצלחה".
מבקר השיקגו סאן-טיימס רוג'ר איברט העניק לסרט שלושה מתוך ארבעה כוכבים, באומרו ש"'איירון מן 2' הוא סרט המשך מהוקצע ובאוקטן גבוה, לא באותה רמה כמו קודמו, אך בונה שוב על ביצוע ביזרי של דאוני ג'וניור".
פרנק לווס מ"פילם ג'ורנל אינטרנשיונל" ציין כי "סרט ההמשך ל'איירון מן' לא מביא איתו אדם שהשתנה.
מדובר במפנה מרענן ובלתי צפוי.
בתוך כל המתכת גדלה אנושיות לא מושלמת, כאילו שאלות מעוררות מחשבה לגבי זהות פוגשות בפנטזיה-טכנולוגית שקרמה עור וגידים".
קירק הוניקאט מהוליווד ריפורטר מביא נקודת מבט שונה מקודמיו, בציינו כי "כל מה שהיה כיפי ונהדר בסרט הראשון לפני כשנתיים נעלם בסרט ההמשך.
במקום זאת, 'איירון מן 2' מחליף ללא הרף בין רעש, בלבול, נבלים רבים, פעלולים לא רלוונטיים ועלילות מוטעות".
איירוספסיאל גאזל (צרפתית: Aérospatiale Gazelle, צבי; סימול החברה: SA 340, SA 341 ו-SA 342) הוא מסוק קל רב תכליתי מתוצרת צרפת בעל חמישה מושבים, המשמש למשימות תובלה קלה, סיור ותקיפה.
למסוק מנוע טורבינת גז אחד מדגם טורבומקה אסטאזו, ומנור הזנב שלו היה הראשון שנבנה בתצורת פנסטרון (שבה רוטור הזנב מוטמע בתוך מייצב הכיוון) במקום התכנון המקובל.
המסוק תוכנן על ידי חברת סוד אוויאסיון, ומאוחר יותר על ידי חברת איירוספסיאל (שאליה מוזגה חברת סוד אוויאסיון).
בהמשך יוצר המסוק ברישיון גם בבריטניה, בשיתוף פעולה בין חברות סוד אוויאסיון ווסטלנד, וכן יוצר ברישיון ביוגוסלביה על ידי חברת SOKO ובמצרים, על ידי חברת אראב בריטיש הליקופטר קומפני (Arab British Helicopter Company, ABHCO).
המסוק נכנס לשירות ב-1973, ומאז נרכש והופעל על ידי מספר לקוחות זרים.
המסוק הופעל בשורה של עימותים מזוינים ברחבי העולם, ובהם על ידי חיל האוויר הסורי במלחמת לבנון הראשונה ב-1982. כמו כן הופעל המסוק ברואנדה במהלך מלחמת האזרחים ברואנדה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובמהלך מלחמת המפרץ ב-1990, בה הופעל על ידי מספר מדינות.
בצרפת יועדו למסוק משימות תקיפה, שמאז הועברו למסוקי יורוקופטר טייגר הגדולים יותר, אך עם זאת מסוקי הגאזל מופעלים עדיין במשימות סיור.
הגאזל פותח על פי דרישה של צבא צרפת למסוק תצפית קל, שנועד להחליף את מסוקי האיירוספסיאל אלואט III.
בשלב מוקדם של תכנון המסוק נתקבלה החלטה להגדיל את המסוק כדי לאפשר ביצוע מגוון גדול יותר של משימות וכדי שהמסוק יהיה אטרקטיבי יותר ללקוחות זרים פוטנציאליים.
אב הטיפוס הראשון של גרסה SA 340 המריא לראשונה ב-7 באפריל 1967. תחילה הורכב במסוק מנור זנב קונוונציונלי של אלואט II, אך באב הטיפוס השני, שהמריא לראשונה בתחילת 1968, שונתה התצורה לזנב פנסטרום הייחודי.
נבנו ארבעה אבות טיפוס, בהם אחד שנבנה עבור חברת וסטלנד הבריטית.
הדגם הסדרתי הראשון טס לראשונה ב-6 באוגוסט 1971. ב-13 במאי 1967 הוכיח אב טיפוס של הגאזל את יכולותיו, כאשר שבר שני שיאי מהירות עולמיים בטיסה במסלול מוגדר.
עוד בתחילת הפיתוח גילתה בריטניה עניין במסוק, שהבשיל לשותפות בפיתוח ובייצור המסוק בין איירוספסיאל ווסטלנד.
העסקה, שנחתמה בפברואר 1967, איפשרה ייצור בבריטניה של 292 מסוקי גאזל ו-48 מסוקי איירוספסיאל פומה שהוזמנו על ידי הכוחות המזוינים של בריטניה.
בתמורה קיבלה איירוספסיאל שותפות בייצור מסוקי וסטלנד לינקס עבור הצי הצרפתי.
בנוסף קיבלה חברת וסטלנד 65% מהייצור ושותפות עם איירוספסיאל בשיפורים ושדרוגים עתידיים של הגאזל.
בסך הכל ייצרה וסטלנד 262 מסוקי גאזל מגרסאות שונות, עבור הזרועות השונות של הכוחות המזוינים של בריטניה ועבור לקוחות פרטיים.
תכנון הגאזל משלב אלמנטים מתכנון מסוקי האלואט, גם הם מתוצרת איירוספסיאל, אותם נועד להחליף: הגאזל נועד לבצע מגוון דומה של משימות, והתכנון הכללי מבוסס על מבנה מסוקי האלואט.
במקביל שולבו בגאזל כמה מרכיבים חדשניים.
זה היה המסוק הראשון שבו רוטור הזנב הוא בתצורת פנסטרון, שבה ממוקם הרוטור בתוך מייצב הכיוון.
מספר להבי הרוטור בתצורה זו רב יותר ומחופה כולו בתוך מבנה הזנב.
מסוק בעל רוטור בתצורת פנסטרון דורש מעט יותר כח בעת טיסה במהירויות נמוכות, אך יתרונו בכך שרוטור הזנב פגיע הרבה פחות ודורש הרבה פחות כוח בעת טיסה במהירות שיוט ותואר כמתאים הרבה יותר לטיסה במהירות גבוהה.
תכנון המסוק בתצורה זו איפשרה לגאזל להיות המסוק המהיר ביותר בעולם בקטגוריה שלו.
הרוטור תוכנן תחילה כרוטור קשיח, על בסיס הטכנולוגיה שפותחה על ידי חברת מסרשמידט-בולקוב-בלום (Messerschmitt-Bölkow-Blohm, MBB) עבור המסוק מדגם MBB 105 מתוצרתה.
אולם בשל בעיות שליטה במהירות גבוהה שנחוו בעת הפעלת מסוק זה, הוחלף הרוטור הקשיח ברוטור קשיח למחצה במסוקי הגאזל הסדרתיים.
בעיות השליטה הללו הביאו להתארכות משמעותית בזמן הפיתוח של הגאזל.
להבי הרוטור עשויים מחומרים מרוכבים, בעיקר מפיברגלס, ותוכננו כך שיהיה להם אורך חיים גדול במיוחד; להבים מחומר מרוכב הפך למאפיין נפוץ במסוקים רבים שתוכננו לאחר הגאזל.
לרוטור הראשי מהירות קבועה במהלך טיסה רגילה, וביצועי הרוטור תוארו כ"בעלי סובלנות גבוהה לאוטורוטציה".
הגאזל יכול לשאת עד חמישה נוסעים וכ-600 ק"ג מטען במתלה מטען חיצוני, או עד כ-500 ק"ג מטען בתא ייעודי בירכתי המסוק, שגודלו כ-2.25 מטרים מעוקבים.
גרסאות חמושות של המסוק נושאות עד ארבעה טילים נגד טנקים מדגם הוט או תותח 20 מ"מ המותקן בצידי המסוק, ומוזן מתחמושת הנמצאת בתא הנוסעים.
ניתן להתקין במסוק מערכות נוספות, ובהן מערכת להפחתת הרעש מן המנוע, מכלי דלק נתיקים בנפח 177 ליטרים, מנוף חילוץ בעל כושר הרמה של עד 177 ק"ג, מצופי חירום, מסנן חלקיקים, חימום לתא הנוסעים, אורות נחיתה מתכווננים, ומערכות למניעת התקרחות.
תכנון המסוק נעשה מתוך מחשבה על שיווקו לשוק הצבאי, אך עם כניסתו לשירות ניתנה תשומת לב גם להתאמתו לשוק האזרחי.
תשומת לב זו השתלמה במשך השנים והשיווק בשוק זה גדל והלך.
מסוקים ששווקו לחברות אזרחיות כללו דלת שאיפשרה גישה חיצונית לתא המטען, מתחת לתא הנוסעים.
הגאזל היה המסוק הראשון שהותאם להטסה על ידי טייס אחד בתנאי טיסת מכשירים, כלומר תוך הסתמכות על מכשור המטוס ולא על הראות מתא הטייס.
חברת האניוול פיתחה מערכת טייס אוטומטי מתקדמת, שנועדה להקל על עומס העבודה של הטייס במהלך טיסות סולו; הגאזל נבחר כפלטפורמה לצורך פיתוח המערכת בשל היותו אחד מן המסוקים היציבים והמהירים ביותר באותה עת, וגם בשל קלות ההטסה שלו.
תכונות ההטסה של המסוק דווחו כנוחות מאוד, ומאפשרות טיסה במהירות של עד 100 קשר (כ-185 קמ"ש) גם כאשר המערכת ההידראולית העיקרית אינה פועלת.
הגאי המסוק נוחים מאוד וייחודיים: למסוק אין מצערת ומערכת קיזוז.
במקומן מותקנים בכל מערכות בקרת הטיסה מגברי סירבו הידראוליים שנועדו להקל על קשיים במקרה של כשל במערכות המסוק.
המסוק תוכנן כדי שיהיה נוח לתחזוקה.
כל המיסבים מתוכננים כך שיפעלו לאורך כל חיי המסוק ללא צורך בסיכה, ורוב מכלי השמן ממוקמים כך שיהיו נוחים לבדיקה.
הדגש התכנוני על יצירת כלי טיס נוח לאחזקה תרם לעלויות ההפעלה הנמוכות של המסוק: חלק ממרכיביו תוכננו כך שיהיה להם אורך חיים של 700 שעות טיסה לפני שיהיה צורך להחליפם, ואחרים בעלי אורך חיים של 1,200 שעות טיסה.
חלק ממאפייני הגאזל הופיעו גם במסוקים הבאים של חברת איירוספסיאל.
במהלך השנים עבר המסוק מספר תוכניות שדרוג וחידוש, שבהן נוספו בעיקר מערכות אוויוניקה חדשות.
חברת אירוטק הציעה לגופים המפעילים את המסוק חבילת שיפורים הכוללת הגנה בליסטית משופרת, מערכת לראיית לילה, מערכות חימוש שכללו רקטות ומקלעים, ותצוגות תלת־ממדיות למערכות הניווט.
ב-2013 הביע חיל האוויר המצרי עניין בשדרוג המסוקים שיוצרו במצרים.
חברת קינטיק (QinetiQ) פיתחה ממשק פקודות קוליות (Direct Voice Input, DVI) עבור הגאזל, המאפשרת שליטה באמצעות פקודה קולית על היבטים רבים בתפעול המסוק וכך מקלה את העומס המוטל על הטייסים.
בספטמבר 2011 הציעו חברות קינטיק ונורת'רופ גראמן להתאים למסוקי גאזל מערכת אוטונומית לניהול הטיסה, שנלקחה מכלי הטיס הבלתי מאויש נורת'רופ גראמן MQ-8 פייר סקאוט.
התאמת מערכת כזו הופכת את מסוקי הגאזל לכלי טיס בלתי מאוישים, וזאת במענה לדרישה של הצי המלכותי הבריטי לכלי טיס כזה.
צבא צרפת הפעיל מסוקי גאזל במספר מבצעים גדולים בארצות שונות, לעיתים קרובות כסיוע להתערבות צבאית של כוחות בין-לאומיים.
בשנים 1990–1991 נשלחו יותר מ-50 מסוקי גאזל לכווית, כחלק מהשתתפות צרפת בכוח הרב-לאומי שנערך למבצע סופה במדבר.
במהלך המלחמה הפעילו כמה מדינות מסוקי גאזל נושאי טילי הוט כנגד הכוחות העיראקיים, כולל מסוקים של חיל האוויר של כווית.
במהלך המלחמה אימצו טייסי הגאזל טקטיקה של תקיפות מהירות בגלים רצופים שבמהלכם הותקפו טנקים, כלי רכב ובונקרים.
מסוקי גאזל נפרסו גם במסגרת משימות של האומות המאוחדות למשימות סיוע והגנה, כמו במהלך מלחמת בוסניה ב-1992. בנוסף להשתתפותם במשימות של כוחות יבשתיים, הועלו המסוקים גם מספינות הצי הצרפתי.
באפריל 2008 נצפו שישה מסוקים שירו רקטות על שודדי ים מסומליה.
במהלך התקיפה הצבאית הבין-לאומית בלוב ב-2011 הופעלו מסוקי גאזל רבים מסיפון הטיסה של אוניית הלוחמה האמפיבית טונר כנגד כוחותיו של קדאפי, נשיא לוב.
מסוקי גאזל הופעלו גם במהלך מבצעים של צרפת להתערבות צבאית במדינות באפריקה, במיוחד מדינות שהיו בעבר מושבות צרפתיות: צ'אד, ג'יבוטי, סומליה וחוף השנהב.
באפריל 2011, כחלק מהמשבר הפוליטי בחוף השנהב, פעלו מסוקי גאזל במסגרת כוח האו"ם שהתערב במשבר (UNOCI, United Nations Operation in Côte d'Ivoire).
ארבעה מסוקי גאזל ושני מסוקי מיל מי-24 ירו על המתחם שבו התבצר הנשיא לוראן גבאגבו כדי לשתק את הנשק הכבד שהיה ברשותו.
ב-2013 שימשו מסוקי גאזל כספינות תותחים מוטסים במהלך מבצע סרוואל במאלי, ובו ביצעו גיחות נגד כוחות המורדים בצפון המדינה.
מסוקי גאזל הופעלו על ידי צבא אקוודור במהלך מלחמת סנפה ב-1995, בין אקוודור לפרו.
המסוקים ביצעו משימות סיוע אווירי קרוב עבור כוחות קרקעיים, וליוו מסוקי סער.
ב-2008 אירעה תקרית דיפלומטית בין אקוודור לקולומביה לאחר חדירה של מסוק גאזל לשטח קולומביה.
שני מטוסים קולומביאנים יירטו את המסוק, ששב לשטח אקוודור.
בריטניה הזמינה ב-1973 142 מסוקי גאזל, מתוך כוונה להגיע לצי של 250 מסוקים.
המסוקים הראשונים הופעלו על ידי טייסת 660 של הגיס האווירי של צבא בריטניה שהייתה מוצבת בגרמניה המערבית, החל מ-6 ביולי 1974. מסוקי הגאזל החליפו את מסוקי הבל H-13 סו ונועדו למשימות סיור, הטסת כוחות, הכוונת אש ארטילרית, פינוי נפגעים ולוחמה נגד טנקים.
באוגוסט 1974 הוצבו 30 מסוקים בבסיס חיל האוויר המלכותי הבריטי בטרנהיל, באנגליה, למשימות אימונים.
הצי המלכותי הבריטי החל להפעיל מסוקי גאזל בדצמבר 1974. מסוקי הצי הופעלו על ידי טייסת 705 של זרוע האוויר של הצי המלכותי ונועדו למשימות אימונים ולהכשרת טייסי הצי להטסת מסוקי וסטלנד לינקס עם כניסתם של האחרונים לשירות.
בסך הכל הוזמנו 23 מסוקים עבור טייסת זו.
הטייסת האווירית של חטיבת הקומנדו 3 של חיל הנחתים המלכותי (מאוחר יותר כוח מסוקי הקומנדו של הצי המלכותי הבריטי), שפעלה באותה עת בהונג קונג, הפעילה מסוקי גאזל מגרסה AH.1 של הצבא הבריטי למשימות תובלה קלה וסיור עבור חיל הנחתים.
ב-1975 נכנסו לשירות הנחתים 12 מסוקי גאזל ואולם התברר שהמסוקים אינם מתאימים להפעלה באקלים של הונג קונג ועד סוף השנה הוחזרו המסוקים לבריטניה.
במהלך המלחמה הקרה טסו מסוקי גאזל של הצבא הבריטי יותר מ-660,000 שעות טיסה.
במהלך שנים אלה בוצעו יותר מ-1,000 התאמות ושיפורים למסוק.
המסוק הופעל גם במהלך פעילות הצבא הבריטי בצפון אירלנד לסיורים אוויריים.
ב-17 בפברואר 1978 הופל מסוק גאזל של הצבא הבריטי ליד ג'ונסבורו, במחוז ארמה, על ידי אנשי הצבא האירי הרפובליקני הזמני (Provisional IRA) במהלך תקרית קרקעית.
במהלך מלחמת פוקלנד הופעלו מסוקי גאזל מסיפוניהן של אוניות הצי המלכותי הבריטי, ומילאו תפקיד חשוב.
במהלך המלחמה בוצעה תוכנית חירום לשיפור ושדרוג המסוקים, במהלכה הותאמו להם פודים לרקטות אוויר קרקע SNEB בקוטר 68 מ"מ, לוחות שריון, ציוד לציפה, להבים הניתנים לקיפול ועוד.
מסוקי גאזל הופעלו במשימות סיור וקישור במהלך מלחמת אפגניסטן.
ב-2007 דווח שבניגוד למסוקים בריטיים אחרים שסבלו משמישות נמוכה עקב תנאי מזג האוויר והקרקע בזירות הלחימה באפגניסטן ובעיראק, מסוקי הגאזל מתפקדים היטב, ואחוז השמישות שלהם למשימות עומד על כ-80%.
עם זאת, ב-22 ביולי 2016 הודיע משרד ההגנה הבריטי ש-34 מסוקי הגאזל שבשירות הגיס האווירי של צבא בריטניה, מדגם AH.1, יישארו בשירות עד שנת 2025. בכך יגיעו המסוקים למשך שירות של 50 שנה, הארוך ביותר לגבי מסוקים בריטיים.
ב-27 ביוני 1991, במהלך מלחמת עשרת הימים בין יוגוסלביה וסלובניה, הופל מסוק גאזל של חיל האוויר היוגוסלבי על ידי טיל כתף נגד מטוסים 9K32 סטרלה-2 (SA-7).
היה זה כלי הטיס הראשון שהופל במלחמות יוגוסלביה.
למחרת ערקו שני טייסים יוגוסלביים עם מסוק הגאזל שהטיסו והצטרפו לכוחות הסלובניים, אך המסוק לא השתתף בלחימה בימים הבאים.
בעימותים שהתרחשו בשנים הבאות עם התפרקותה של יוגוסלביה נתפסו מסוקי הגאזל של חיל האוויר היוגוסלבי (רובם יוצרו ברישיון ביוגוסלביה על ידי חברת SOKO) על ידי הצדדים השונים, והופעלו במהלך המלחמות ולאחריהן.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה איבדו הסורים מספר מסוקי גאזל שנפגעו וננטשו בדרום לבנון.
לאחר בחינת מצבם של המסוקים הוחלט במטה חיל האוויר לחלץ שניים מהם ולהביאם לארץ, שמצבם הוערך טוב יחסית.
יחידת האחזקה האווירית 22 התבקשה להשמיש את אחד המסוקים תוך 17 יום, במטרה שישתתף במפגן האווירי ביום חיל האוויר.
לאחר עבודה מאומצת הושמש אחד המסוקים והשתתף במפגן האווירי בשנת 1982. לאחר מכן הושמש גם המסוק השני ועל שניהם צוירו סמלי חיל האוויר הישראלי לצד סמלי חיל האוויר הסורי.
שני המסוקים שרתו בחיל האוויר עד שהוחלט להוציאם משרות בשל קשיי תחזוקה וחסר בחלפים.
מסוק אחד הועבר למוזיאון חיל האוויר בחצרים והשני נמכר ב-2004 לחברת "כים ניר" ושימש בין היתר לעבודות שוטפות עבור חברת החשמל.
המסוק נמכר מאוחר יותר לחברה הונגרית, שהעבירה אותו לדרום אפריקה.
חיל האוויר הלבנוני קיבל מצרפת בשנים 1980–1981 עשרה מסוקי גאזל מגרסאות L ו-H, למשימות לוחמה נגד טנקים ותובלה כללית, בהתאמה.
מסוקים אלה הוצבו בטייסת התקיפה השמינית, בבסיס ביירות.
ב-1983 הועברה הטייסת אל מצפון לביירות והמסוקים פוזרו במנחתים מאולתרים באזור ג'וניה ואדמה מסיבות ביטחוניות.
במהלך השלבים האחרונים של מלחמת האזרחים בלבנון הופעלו המסוקים באופן נרחב במשימות סיוע אווירי קרוב לכוחותיו של הגנרל מישל עאון.
נזקים ואובדן בקרבות ובעיות תחזוקה צמצמן את מספר המסוקים השמישים לארבעה בלבד ב-1990; שלושה מסוקים נתפסו על ידי המיליציה של הכוחות הלבנוניים ונמכרו בניגוד לחוק לסרביה ב-1991.
לאחר המלחמה עשה פיקוד חיל האוויר הלבנוני מאמץ מתמשך לשקם את טייסת המסוקים הלבנונית.
תשעה מסוקים מגרסה L של איחוד האמירויות הערביות הועברו ללבנון ב-2007, כסיוע מצד האמירויות.
עם זאת, בשל אילוצים תקציביים נשמרים רוב מסוקי הגאזל באחסון, למעט תקופות של עימותים צבאיים.
המסוקים לחמו נגד אנשי ארגון פתח אל-אסלאם במהלך הקרבות נגד צבא לבנון במאי 2007. במסגרת הלחימה ירו מסוקי גאזל רקטות על עמדות של אנשי הארגון.
כחלק מיוזמה בין-לאומית ליצירת תעשיות נשק בעולם הערבי, עשתה מצרים מאמצים נרחבים להחליף נשק ייבוא בנשק שייוצר במצרים ואך יימכר למדינות אחרות במזרח התיכון, ובהן ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות וקטר.
במסגרת מאמצים אלה נחתמו הסכמים גדולים עם צרפת ובריטניה, וב-1978 הוקמה חברת אראב בריטיש הליקופטר קומפני (ABHCO) במסגרת עסקה בהיקף 595 מיליון דולר עם חברת וסטלנד הליקופטרס, לייצור מקומי של מסוקי וסטלנד לינקס בריטיים.
עסקה לרכישת 42 מסוקי גאזל נחתמה עוד בשנת 1975, ובמהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 בנתה ABHCO מספר משמעותי של מסוקי גאזל, שמנועיהם נבנו על ידי חברת בריטיש אראב אנג'ין קומפני.
בינואר 1981 חתמו צרפת ומרוקו על עסקת נשק בשווי 4 מיליארד דולר.
במסגרת העסקה נמכרו למרוקו, בין השאר, 24 מסוקי גאזל.
חיל האוויר המלכותי של מרוקו הפעיל את המסוקים הללו, שחומשו בטילים נגד טנקים ובסוגי חימוש נגד מטרות קרקע נוספים.
המסוקים הופעלו לעיתים קרובות בקרבות נגד חזית פוליסריו בסהרה המערבית.
טילי ההוט שבהם היו מצוידים המסוקים הופעלו בהצלחה נגד טנקים וכלי רכז משוריינים של החזית, והמסוק היה יעיל מאוד גם במשימות סיור.
סוריה רכשה 38 מסוקי גאזל, שהופעלו על ידי חיל האוויר הסורי באופן נרחב במהלך מלחמת לבנון הראשונה למטרות סיוע לכוחות הקרקע, בעיקר כנגד השריון הישראלי.
בתצורת נ"ט היה המסוק חמוש ב-4 טילי הוט ותותח אוטומטי 20 מ"מ.
הסורים טענו להשמדת 30 טנקים ישראליים במחיר הפלת חמישה מסוקים; ישראל טענה ששבעה טנקים הושמדו, לעומת 12 מסוקים שהופלו.
במהלך קרב עין זחלתא, ב-8 ביוני 1982, הצליחו שני מסוקי גאזל סוריים לעכב את התקדמות כוחות החוד של חטיבה 500 ולפגוע בטנק שחסם את הציר למספר שעות, עד שנעקף על ידי כוחות הנדסה.
מספר מסוקי גאזל נפלו שלל בידי ישראל .
לאחר המלחמה הגדילה סוריה את מספר מסוקי התקיפה שברשותה ורכשה עוד מסוקי גאזל, כמו גם מסוקי מיל מי-24 כבדים.
חיל האוויר הסורי עשה שימוש במסוקי גאזל גם במלחמת האזרחים בסוריה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 רכשה סין שמונה מסוקי גאזל מגרסה SA 342L, למשימות תקיפה.
אלו היו מסוקי התקיפה הראשונים בשירות צבא סין.
נשקלה רכישת מסוקים נוספים וכן קניית זכויות לייצור ברישיון, אך עם דעיכתה של המלחמה הקרה נזנחה אפשרות זו.
מסוקי הגאזל הסיניים שימשו לפיתוח תורת לחימה נגד טנקים, והמסוקים שימשו גם בתפקידי ביום אויב.
עיראק רכשה כ-100 מסוקי גאזל, ורבים מהם הופעלו במהלך מלחמת איראן–עיראק.
לפחות 40 מהמסוקים היו חמושים בטילי הוט.
מסוקי הגאזל הופעלו במקביל למסוקי מיל מי-24. כתוצאה מהאבדות במלחמה ומשחיקה נותרו בידי עיראק בעשור הראשון של המאה ה-21 כ-20 מסוקי גאזל בלבד.
על פי מקורות מודיעין בארצות הברית, עיראק ניסתה ב-2003 לרכוש חלפים עבור מסוקי הגאזל שנותרו בשימוש דרך צד שלישי, למרות האמברגו שהוטל עליה.
חברת יורוקופטר שאליה מוזגה חטיבת ייצור המסוקים של איירוספסיאל ב-1992, הכחישה מעורבות כלשהי בעסקה מעין זו.
באפריל 2009 רכשה עיראק שישה מסוקי גאזל למשימות אימונים, כחלק מעסקת רכש רחבה יותר.
ב-1992 סיפקה צרפת לרואנדה 9 מסוקי גאזל חמושים, בעקבות בקשות של נשיא רואנדה, ז'ובנל הָבּיָרימָנָה לסייע למשטרו מול החזית הפטריוטית הרואנדית (RWF) שנשלטה על ידי שבט הטוטסי.
המסוקים הופעלו בעימותים שהפכו למלחמת האזרחים ברואנדה.
אבטיפוס ראשון, טס לראשונה ב-7 באפריל 1967, עם מנור זנב קונוונציונלי של מסוקי אלואט 2.
ארבעה מסוקי סדרת קדם ייצור, טיסה ראשונה ב-2 באוגוסט 1968. המסוק השלישי צויד בהתאם לדרישות הצבא הבריטי והורכב בצרפת כאב טיפוס גאזל AH.1, טס לראשונה ב-28 באפריל 1970.
מסוק סדרתי ראשון, עבור צרפת.
טיסת המבחן הראשונה התקיימה ב-6 באוגוסט 1971. למסוק היה תא נוסעים ארוך יותר, יחידת זנב מוגדלת ומנוע טורבומקה אסטזו IIIA משודרג.
גרסה עבור הצבא הבריטי, עם מנוע טורבומקה אסטזו IIIN2 וזרקור ובהמשך מערכת איתור רדיו והתאמות לנשיאת רקטות 68 מ"מ SNEB.
המסוק הראשון מתוצרת וסטלנד ביצע את טיסת הבכורה ב-31 בינואר 1972, ומסוקים ראשונים מגרסה זו נכנסו לשירות מבצעי ב-6 ביולי 1974. בסך הכל יוצרו 158 מסוקים.
מספר מצומצם של מסוקים מגרסה זו שירתו גם בזרוע האוויר של הצי הבריטי לסיוע לחיל הנחתים המלכותי.
גרסה לאימונים עבור זרוע האוויר של הצי הבריטי, עם מנוע טורבומקה אסטזו IIIN2, מערכת לשיפור היציבות ומנוף.
טיסת בכורה לגרסה זו התקיימה ב-6 ביולי 1972, ומסוקים ראשונים מגרסה זו נכנסו לשירות ב-10 בדצמבר 1974. יוצרו 30 מסוקים.
גרסה של דגם C עבור חיל האוויר המלכותי הבריטי.
מסוקים ראשונים סופקו ב-16 ביולי 1973. יוצרו 14 מסוקים.
גרסה למשימות קישור עבור חיל האוויר המלכותי הבריטי.
גרסה עבור צבא צרפת, עם מנוע טורבומקה אסטזו IIIC.
בחלק מהמסוקים הותקן תותח M621 בקוטר 20 מ"מ.
גרסה אזרחית, עם מנוע טורבומקה אסטזו IIIA.
אושר רשמית ב-7 ביוני 1972, ובהמשך היה המסוק הראשון שאושר בארצות הברית לטיסת מכשירים ונחיתת מכשירים על ידי טייס יחיד.
גרסה זו פותחה לגרסה מוארכת על ידי הארכת תא הנוסעים ב-20 ס"מ.
גרסה אזרחית של דגם 342L , עם מנוע חזק יותר מדגם טורבומקה אסטזו XIV, בעל 879 כוח סוס, זנב פנסטרון משופר ומשקל המראה גדול יותר.
גרסה צבאית לייצוא לאזורים חמים ויבשים, עם מנוע חזק יותר מדגם טורבומקה אסטזו XIV וחיפויים על כונסי האוויר.
טיסת בכורה נערכה ב-1 במאי 1973. מכירות ראשונות היו לכווית.
גרסה צבאית, מקבילה לגרסה 342J , עם אותו מנוע.
מותאם לנשיאת סוגי חימוש שונים וסוגי ציוד שונים, בהם טילים נגד טנקים מדגם הוט
גרסה ללוחמה נגד טנקים עבור צבא צרפת, מצוידת במנוע טורבומקה אסטזו XIV, חמושה בארבעה טילי הוט ומערכת ירי מיוצבת.
גרסה SA342M משודרגת עם להבי רוטור משופרים.
דגם צבאי לייצוא, עם מנוע אסטזו IIIB.
נבנה ברישיון על ידי חברת SOKO ביוגוסלביה, על פי הסכם שנחתם ב-1 באוקטובר 1971.
גרסה יוגוסלבית של גרסה SA 341H.
גרסה יוגוסלבית של גרסה SA 341H, למשימות סיור.
גרסה יוגוסלבית של גרסה SA 341H, למשימות פינוי רפואי.
גרסה יוגוסלבית של גרסה SA 341H, למשימות תקיפה.
גרסה יוגוסלבית של גרסה SA 341L, למשימות תקיפה.
צבאות וארגונים ממשלתיים שהפעילו מסוקי גאזל בעבר ומפעילות בהווה, נכון ל-2019:
משקל המראה מקסימלי: 1,700 ק"ג
מנועים: מנוע טורבו ציר טורבומקה אסטזו IIIA בעל הספק של 590 כוח סוס
קוטר הרוטור הראשי: 10.5 מטרים
שטח דיסקת הרוטור: 86.5 מ"ר
איירין אדלר היא דמות בדיונית המופיעה במספר סיפורים קצרים מאת ארתור קונאן דויל וגיבורם הוא שרלוק הולמס.
דמותה של איירין אדלר מופיעה במספר סיפורים קצרים שגיבורם הוא הולמס: "עניין של זהות", "שערורייה בבוהמיה" ו"חמשת חרצני התפוז" שפורסמו ב-1891 ונכללו בקובץ הסיפורים "הרפתקאות שרלוק הולמס", וכן הסיפור "הקידה האחרונה" שנכלל בקובץ הסיפורים בשם זה.
עם זאת, המידע הרב ביותר בנוגע לאדלר מופיע בסיפור "שערורייה בבוהמיה".
ב"חמשת חרצני התפוז" התייחסותו של הולמס לאדלר מוטלת בספק.
"כבר הובסתי ארבע פעמים - שלוש פעמים בידי גברים ופעם בידי אישה." ייתכן כי מדובר באדלר, אך מבחינה כרונולוגית הסיפור "חמשת חרצני התפוז" מתרחש לפני "שערורייה בבוהמיה", אף על פי שהתפרסם מאוחר יותר.
אולם, אותרו מספר טעויות כרונולוגיות שביצע קונאן דויל בסיפוריו, וכן ד"ר ווטסון, עוזרו הנאמן של הולמס, מציין בסיפור "עניין של זהות" כי אדלר היא האדם היחיד שידוע לו כי הביס אי פעם את הולמס.
לפי הסיפור "שערורייה בבוהמיה", איירין אדלר נולדה בניו ג'רזי שבארצות הברית בשנת 1858. היא ניהלה קריירה כזמרת במספר בתי אופרה מפורסמים ברחבי אירופה.
בשנות העשרים המאוחרות לחייה פרשה ועברה להתגורר בלונדון.
אדלר ניהלה רומן עם וילהלם גוטסרייך פון אורמשטיין, הדוכס הגדול של קסל-פלשטיין ומלך בוהמיה.
במהלך "שערורייה בבוהמיה" היא מתחתנת עם אדם בשם מר גודפרי נורטון, כשהולמס משמש להם כעד.
בסיפור זה מצליחה אדלר להערים על הולמס, ובכך מובילה ליחס מיוחד כלפיה מצדו.
כיוון שד"ר ווטסון מתאר אותה כ"איירין אדלר המנוחה", ניתן להסיק כי נפטרה על אף שנסיבות מותה אינן מצוינות.
מערכת יחסים עם שרלוק הולמס
פתיחת הסיפור "שערורייה בבוהמיה" מעידה על יחס מיוחד של שרלוק הולמס כלפי איירין אדלר:
את הזיכרון מחיה תצלום של אדלר, שהותירה אחריה כשנמלטה מהולמס ומהמלך עם בעלה הטרי, במהלך הסיפור "שערורייה בבוהמיה".
הולמס מבקש ומקבל תצלום זה כשכרו על החקירה שביצע.
מדבריו של ווטסון, ניתן להסיק כי הולמס ייחס לתצלום זה ערך רב: "[...] ותמיד בדברו על איירין אדלר, או כשהוא מזכיר את תצלומה, הוא מעניק לה את תואר הכבוד האישה."
במדיות אחרות פעמים רבות יוצרים קשר רומנטי בין איירין לשרלוק בגלל יחסו המיוחד אליה, למרות שכאמור, קונאן דויל שולל זאת בפירוש.
דמותה של איירין הופיעה כמעט בכל העיבודים של סיפורי הולמס, כמו בסרט מ-2009, שרלוק הולמס, ובהמשכו, שרלוק הולמס: משחק הצללים, וכן בסדרה של ה-BBC "שרלוק".
בסדרת הטלוויזיה "אלמנטרי" איירין אדלר מוזכרת כבת זוגו של שרלוק אשר מוריארטי רצח, דבר שהוביל את שרלוק לשימוש בסמים.
אך בסוף העונה הראשונה גילו שרלוק הולמס וג'ואן ווטסון את זהותה האמיתית של איירין אדלר, הלוא היא מוריארטי.
כמו כן הוזכרה דמותה בסדרת הטלוויזיה "האוס", הידועה במקבילות הרבות לסדרת הספרים שרלוק הולמס.
איירוספסיאל אלואט II הוא מסוק קל מתוצרת צרפת.
המסוק יוצר לראשונה על ידי חברת סוד אוויאסיון, שהייתה חברה ממשלתית, ולאחר מכן על ידי חברת איירוספסיאל.
אלואט II היה המסוק הראשון בעולם שהונע באמצעות טורבינת גז ולא באמצעות מנוע הבוכנה המקובל.
אלואט II נועד בעיקר לשימוש צבאי, למטרות תצפית, צילום, חילוץ, קישור ואימון.
בנוסף, היו גרסאות של המסוק שנשאו טילים נגד טנקים וטורפדות.
למסוק היו גם שימושים אזרחיים: המסוק יכול היה לחלץ פצועים בשתי אלונקות שנישאו במתלים חיצוניים, ושימש גם להדברת מזיקים באמצעות ריסוס אווירי, וכן כמנוף מעופף שיכול היה לשאת עד 500 ק"ג במתלה המטען.
אלואט II היה אחד המסוקים הראשונים של חיל האוויר הישראלי.
המסוק הראשון נכנס לשירות בשנת 1957, והאחרון הוצא מן השירות ב־1983.
המסוק הראשון של חברת סוד אוויאסיון היה האלואט SE 3120. מסוק זה תוכנן בחברת SNCASE, שאוחדה במרץ 1957 עם חברת SNCASO, ליצירת חברת סוד אוויאסיון.
המסוק השיג שיאים עולמיים למהירות ולטווח טיסה, אך היה מורכב מכדי שניתן יהיה לשווקו.
ממשלת צרפת הביעה עניין במסוק, אך דרשה שבתוך שנתיים יגיע המסוק לשלב הייצור.
SNCASE הציעה שבעה דגמי מסוקים מונעים בטורבינה, ובמקביל פיתח יוסף שידלובסקי (מנהל מפעל טורבומקה לייצור מנועי מטוסים) את מנוע הארטוסטה (Artouste).
היה זה מנוע טורבינה בעל הספק של 260 כ"ס, שהורכב על אחד מהדגמים המוצעים של חברת SNCASE.
הצירוף של המנוע והתכנון הוביל ליצירת מסוק SE 3130 אלואט II.