tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010 הלחינה מוזיקה מקורית לפרק "The Forgotten Founder", ובשנת 2011 לפרק "The Baruchs of Hobcaw", שניהם עבור סדרת הטלוויזיה התיעודית "סיפורי קרוליינה" לערוץ הטלוויזיה החינוכית של דרום קרוליינה, SCETV.
כמו כן כתבה יצירות מוזיקליות לערוץ דיסקברי ולנשיונל ג'יאוגרפיק.
יצירתה "Three Rivers", שלישייה לקלרינט, כינור ופסנתר, יצאה לאור באלבום "Claviatures" תחת נאבונה ואולפני פארמה באוקטובר 2011. ב-2012 כתבה מוזיקה מקורית לסדרת הטלוויזיה "מערכה שנייה", סדרה תיעודית על התיאטרון הישראלי עבור הטלוויזיה החינוכית.
היא הוזמנה על ידי המחלקה לתיאטרון ולמחול במכללת צ'ארלסטון להלחין את "אלמנטים", אוסף יצירות מחול מקוריות שנכתבו יחד עם השפעת הרקדנים.
ביולי 2012, יצירתה המקורית "Prelude to a Kiss and a Dance" בוצעה על ידי האנסמבל לקלרינט, נמסטה ברומא, איטליה, בליווי רקדנים מאוניברסיטת דרום קליפורניה, אירווין.
בשנת 2010 קיבלה אשרוב את "Wild Acres Residency" בה הלחינה יצירה לוויולה ולמיתרים לצילומים של האמן סטיבן צ'זלי בשם "Cycles of the Moon"
זוכת פרס הלחנה ליצירה קאמרית לשנת 2011 בפסטיבל biennial Athena Music Festival עם השלישייה לחליל "עונות" המבוססת על שירי חיים נחמן ביאליק
זוכה בפרס Indie Grants לשנת 2012 – 2013 מטעם ועדת הקולנוע של דרום קרוליינה על עשיית "PencilPoint", סרט מצויר אילם שיזמה וכתבה, והלחינה עבורו את הפסקול שנוגן על ידי התזמורת של המכללה של צ'ארלסטון
זוכת 2013 להזמנת יצירה קאמרית מקורית מטעם איגוד המורים למוזיקה של דרום קרוליינה, היצירה "לשמור ולהגן" לשלישיית קלרינט
ב-2014 היא הוזמנה לכתוב יצירה מקורית בשם "בראשית" לאנסמבל גדול, עבור נגני התזמורת הסימפונית של צ'ארלסטון שבוצעה במרץ 2014
כמו כן, ב-2014 החלה בתוכנית החינוכית לבתי הספר אותה יזמה בשם "Music Tells the Story", מוזיקה מספרת את הסיפור.
בפרויקט הזה אשרוב ניגשת לבתי הספר גם כמלחינה וגם כמבצעת.
מטרת הפרויקט לקרב ילדים באזורים מעוטי יכולת אל עולם המוזיקה היותר מורכבת שמעודדת יצירה.
ב-2015 הוציאה אשרוב את אלבומה – מילים ולחן שלה – כולו בשפה האנגלית – בהפקתו של מארק בראיין (Mark Brayn) מלהקת הרוק Hootie and the Blowfish, וכן יצאה לסיבוב הופעות עם נגנים וגם לבד עם הפסנתר.
משנת 2013 עד שנת 2017 לימדה אשרוב הלחנת שירים במכללת צ'ארלסטון בדרום קרוליינה, ארצות הברית.
ב-2021 החלה להגיש תוכנית אישית בכאן קול המוסיקה.
אשרוב הייתה נשואה משנת 2000 לד"ר רם קיילוס, בנו של הבמאי היי קיילוס, ואמא לתאומים.
התגוררה עם בעלה וילדיה בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה, ובשנת 2017 שבה לישראל עם משפחתה.
אהבת דוד (2020) - מחזור שירים מאת המחזאי והסופר יהושע סובול להרכב קאמרי הועלה בפסטיבל המוזיקה הישראלית 2020
להכות בפסנתר (2020) - מיני אלבום בהפקתו של ערן וייץ, מילים ולחנים מקוריים.
אילוֹ סאקרֵה היא שכונה באמצע המרכז ההיסטורי של העיר בריסל, בירת בלגיה, הממוקמת ב"אזור התחתי" של העיר.
היא שוכנת צפונית-מערבית מהכיכר הגדולה של בריסל.
זהו אזור ציורי ותוסס, עם מבוך של סמטאות מרובות מימי הביניים שתושביו התנגדו החל משנת 1958 לתוכניות להריסתן.
הם הכריזו על השכונה "קומונה חופשית" והעיתונאי לואי קיאוורה (Louis Quiévreux) כינה אותה "אילו סקרה", כלומר "אי מקודש" ("חייבים לשמור על איזה אי שיהיה בלתי נגוע, מקודש!") בגלל רצונם העז של התושבים לשמר אותה.
בסופו של דבר, בשנת 1960 אימצה מועצת העיר בריסל תוכנית שיקום עירוני שנועדה לשקם את כל חזיתות הבתים שבאזור מסביב לכיכר הגדולה.
התוכנית אסרה על בנייה בו של בתים שאינם הולמים את
חלק מהרחובות נהפכו למדרחובים באופן מלא (כמו Rue des Bouchers) או חלקי (למשל, Rue des Brasseurs).
השכונה מלאה מסעדות (חלקן מכונות "מלכודות תיירים" בגלל מנהגן לשכנע את התיירים מן הרחוב להיכנס ובגלל רמתן הבינונית), בתי קפה וחנויות.
בגלל המקום שתופסות בו המסעדות "אילו סאקרה" (ובמיוחד Rue des Bouchers) מכונה גם "הבטן של בריסל".
"אילו סאקרה" משתרע בין הרחובות Écuryer, (רחוב שוק העשבים) Rue du Marché des Herbes והרחוב Rue des Bouchers (רחוב הקצבים).
המסורת המסחרית משתקפת בשמות הרחובות: "רחוב החמאה", "רחוב ההרינגים", "רחוב הקצבים", "רחוב שוק הגבינות", "רחוב הפלפל".
השכונה הוכרה על ידי אונסק"ו כמורשת תרבות.
"הגלריות המלכותיות סנט אִיבֶּר" (Galéries royales Saint Hubert) שנחנכו בשנת 1847 על ידי המלך לאופולד הראשון, הן אטריום ("פאסאז'") מקורה, הכולל שלושה חלקים: "גלריית המלך" (Galérie du Roi), גלריית המלכה (Galérie de la Reine) וגלריית הנסיכים (Galérie des Princes), שהתווספה מאוחר יותר.
הגלריות, המכילות מן הצדדים ארקדות המקורות בזכוכית (פרט לגלריית הנסיכים), מאחסנות חנויות יוקרה, בתי קפה (כמו בית הקפה "À la Mort Subite" – "המוות הפתאומי"), בתי תה, חנויות ספרים, מועדונים ועוד.
כאן נמצא התיאטרון המלכותי של הגלריות ובית קולנוע "ארנברג-גלרי (Arenberg-galérie).
במחצית המאה ה-19 התכנס בגלריה "חוג אמנותי וספרותי", אותו פקדו בזמנו ויקטור הוגו, אלכסנדר דיומא האב, אדגר קינה ואחרים שהיו באים לשמוע הרצאותיו הפוליטיות של אמיל דשאנל.
Rue des Bouchers ("רחוב הקצבים") אוכלס בימי הביניים על ידי חנויות של קצבים ומייצרי נקניקיות והיה ידוע בלכלוכו.
בעקבות מגפת הדבר בשנים 1667–1668 נעלמו כל האיטליזים והקצבים, אולם הרחוב נשאר קשור לתעשיית המזון.
בימינו הוא כולל מעל מאה מסעדות, ומשום כך קיבל את הכינוי "הבטן של בריסל".
הזמר יוהאן ורמינן (יליד 1951) הילל אותו באחד משיריו.
כאן אכל בזמנו הסופר ויקטור הוגו בעת גלותו בבלגיה, וכאן הוקמה מסעדת לאון הראשונה, (Réstaurant Chez Léon) המתמחה, בין השאר, במנות צדפות עם צ'יפס (moules frites).
13 פועלת מסעדה מוערכת בשם Aux Armes de Bruxelles.
במבוי סתום שיוצא מ-Rue des Bouchers הנקרא "Impasse de la Fidélité" ("מבוי הנאמנות") ניתן לראות את "ז'אנקה פיס" (Jeanneke Pis) התשובה הנקבית למנקן פיס (נחנכה בשנת 1987) וכן בבית מס.4א את המסבאה Delirium Café, (קפה דליריום) המוכרת כ-2,000 סוגים של בירה.
גם בה יש לא מעט מסעדות.
בבית מס.30 שלה היה פעם הקברט La Rose Noire ("הוורד השחור") שבו התחיל ז'אק ברל את הקריירה המוזיקלית שלו, כפנסתרן.
תיאטרון המלכותי למריונטות "טון" (Theatre Royal Toone) מיסודו של אנטואן ז'נטי (Antoine Genty), נמצא במבוי סכודוולד (Impasse Schuddeveld) היוצא מ-Petite Rue des Bouchers.
אילו נוצחה ישראל הוא ספר מתח/היסטוריה אלטרנטיבית מ-1969 מאת ריצ'רד צֶ'זנוף, רוברט ליטל ואדוארד קליין (עיתונאי השבועון "ניוזוויק"), המתאר תרחיש חלופי, בו הפסידה ישראל במלחמת ששת הימים.
הספר ערוך בצורה כמו-דוקומנטרית, עם מפות ומעין-ציטוטים מעיתונים.
הספר הפך לרב-מכר ושימש להסברת מתקפת המנע.
הספר הופיע באותה שנה בתרגום עברי בהוצאת ספרית מעריב.
במהדורה שהופיעה בהוצאת משרד הביטחון התלוותה לו הקדמה ארוכה של היסטוריון צבאי המסביר את חשיבותו של הספר לצה"ל ועד כמה יש להיות מודעים תמיד לחלופות.
עיתון "מעריב", פרסם פרקים של הספר, לפני שתרגם אותו במלואו.
בשעתו, הספר גרם למארק גפן, העורך הראשי של ביטאון מפ"ם "על המשמר", לקרוא להחרים את "הספרון".
אורי אבנרי תקף אותו גם ב"העולם הזה" וגם במגזין האמריקאי "לייף".
יש המשערים כי המחברים הושפעו ממאמר של אפרים קישון, בשם "איך איבדנו את אהדת העולם", המתאר היסטוריה אלטרנטיבית, בה לא יצאו בריטניה וצרפת למלחמת סיני, וכך חיזקו את המצרים, אשר כבשו ב-1957 את ישראל.
המאמר הסיק כי טוב להתנצל בפני העולם על התקפה מוצלחת, מאשר לקבל את אהדתו עקב כיבוש.
המאמר פורסם בעולם מייד לאחר מלחמת ששת הימים, בחוברת עם קריקטורות של דוש, עם הכותרת "סליחה שניצחנו".
הספר מתאר את מלחמת ששת הימים, אבל במצב הפוך, שבו צבאות ערב מכים את המכה האווירית המקדימה, ובתוך שישה ימים ישראל מובסת במלחמה.
עולה בספר טענה כי אילו ישראל תובס במלחמה, לא יהיה בעולם מי שייחלץ לעזרתה.
הספר פותח במכה המקדימה שהטיל חיל האוויר המצרי על חיל האוויר הישראלי, בעודו משמיד את מטוסיו על הקרקע (ההפך ממבצע מוקד שהיה בפועל).
מייד לאחר מכן, פצחו כל מדינות ערב במלחמת בזק, וכבשו את כל מדינת ישראל בתוך שישה ימים.
האמריקאים, השקועים במלחמת וייטנאם, אינם נוקפים אצבע להצלת מדינת ישראל, למרות מחאות יהודי ארצות הברית.
כך גם שאר ארצות העולם – למעט מטוסי סיוע רפואי מעטים שנשלחים מהולנד, ונאלצים לנחות בקפריסין, מחוסר מסלולי נחיתה.
מאחר שהפלסטיני סירחאן סירחאן חוזר לירדן לחגוג את הניצחון, נמנע הרצח של רוברט קנדי, והוא מנצח את ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968.
הספר מתאר את השלטון הערבי האפשרי על מדינת ישראל הכבושה, דבר הכולל מעשי עינויים וטבח בשבויים, מעשי אונס המוניים של נשים ישראליות, התעללות באזרחים ישראליים וחיסולים פומביים ואכזריים של מנהיגי ישראל (במיוחד משה דיין).
כמו כן מתאר הספר את מינוים של פושעי מלחמה נאציים כדי לנהל את המשטרה החשאית של הכובשים.
זוועות הכיבוש הערבי בארץ המתוארים בספר מתקרבים לדרגה שאליה הגיעה רק השואה.
שטחי מדינת ישראל מחולקים בין מצרים, סוריה, ירדן ולבנון.
הפלסטינים, שהובטח להם שיוכלו לחזור לשטחיהם, נאלצים להישאר במחנות הפליטים שלהם.
ישראל מחולקת בין כוחות ערב הכובשים ולהם אין מקום בחלוקה הזאת.
הספר מסתיים שנתיים לאחר המלחמה, כשיגאל אלון משתתף בפגישה סודית בטבריה הכבושה בידי סוריה, בנוגע לתוכניות לקראת מתקפות לוחמה זעירה יהודיות.
אילהאן עומאר היא פוליטיקאית אמריקאית ממוצא סומלי, חברת המפלגה הדמוקרטית.
בנובמבר 2018 נבחרה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז החמישי של מדינת מינסוטה.
כאשר נכנסה לתפקיד בינואר 2019, הפכה לחברת בית הנבחרים המוסלמית הראשונה, יחד עם רשידה טליב.
היא נחשבת לחלק מ"הסקווד", קבוצה של חברי קונגרס פרוגרסיבים הכוללת אותה ואת אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, רשידה טליב, סאמר לי, אייאנה פרסלי, דליה רמירז וגרג קסר.
במהלך כהונתה עוררה עומאר מחלוקות רבות סביב התבטאויותיה כלפי ישראל והקהילה היהודית.
מספר התבטאויות שלה, בהן רמיזות להשפעה כספית של לובי פרו-ישראלי על הפוליטיקה האמריקאית, זכו לביקורת חריפה והוגדרו בידי מבקריה כבעלות אופי אנטישמי.
בעקבות כך אף הושעתה זמנית מוועדת החוץ של בית הנבחרים.
בנוסף, סגנונה התוקפני והתבטאויות נוספות כלפי יריביה הפוליטיים נתפסו על ידי מבקרים רבים כברוטליים ומעוררי מחלוקת, והביאו להאשמות בדבר חוסר כבוד וחוסר רגישות כלפי הקהילות שנפגעו מדבריה.
עומאר נולדה ב-4 באוקטובר 1982, במוגדישו שבסומליה.
היא הבת הצעירה מתוך שבעה ילדים.
אמה (פאדהומה אבוקאר חאג'י חוסיין) מתה כשאילהאן הייתה בת שנתיים, ואביה וסבה הם שגידלו אותה.
אביה (נור עומאר מוחמד) היה קולונל בצבא סומליה בפיקודו של סיאד בארה, שירת בהצטיינות במלחמת אוגדן בין סומליה לאתיופיה בשנים 1977–1978, וכן עבד כמלמד מורים.
וסבה, אקבאר, היה מנהל התחבורה הימית של סומליה.
במסגרת תפקידו הוא היה אחראי על הקמת רשת מגדלורים לאורך קו החוף.
המצב הכלכלי של המשפחה אפשר לעומאר לקבל חינוך פורמלי עוד מגיל צעיר.
במהלך מלחמת האזרחים בסומליה ב-1991, ברחה משפחתה מסומליה ושהתה במחנה פליטים בקניה במשך ארבע שנים.
בשנת 1995 הצליחה המשפחה להגר לארצות הברית, והם השתקעו במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה, ולאחר מכן במיניאפוליס.
שם עבד אביה תחילה כנהג מונית ובהמשך בסניף הדואר.
בגיל 14 היא ליוותה את סבה לפגישות הוועידה ושימשה בתור המתורגמנית שלו.
היא דיברה על בריונות בבית הספר שספגה בתקופתה בווירג'יניה ועל תגובתו של אביה לתקריות הללו: "הם עושים לך משהו כי הם מרגישים מאוימים בדרך כלשהי מהקיום שלך".
עומאר הפכה לאזרחית אמריקאית בשנת 2000 כשהייתה בת 17. עומאר סיימה תואר ראשון במדעי החברה ויחסים בין-לאומיים ב-2011 מאוניברסיטת המדינה של צפון דקוטה.
עומאר הייתה עמיתת מדיניות במכון האמפרי למדיניות ציבורית באוניברסיטת מינסוטה.
בין השנים 2006–2009 עומאר עבדה כמחנכת לתזונה בקהילה (community nutrition educator) באוניברסיטת מינסוטה.
ב-2012 ניהלה את מסע הבחירות של קרי דז'ג'יק לסנאט של מדינת מינסוטה.
בין השנים 2012–2013 היא עבדה כמנהלת לחינוך לתזונה נכונה של ילדים במחלקת החינוך של מדינת מינסוטה.
בשנת 2013, היא ניהלה את מסע הבחירות של אנדרו ג'ונסון למועצת העיר מיניאפוליס, ולאחר בחירתו, שימשה כיועצת פוליטית בכירה.
בפברואר 2014, במהלך פגישת בחירות עם קהל שנעשתה סוערת, עומאר הותקפה על ידי חמישה אנשים ונפצעה.
בבית הנבחרים של מדינת מינסוטה
בשנת 2016, עומאר רצה כמועמדת לבית הנבחרים של מינסוטה כנציגה של מפלגת העבודה-הדמוקרטים-חוואים של מינסוטה (DFL) .
היא ניצחה בבחירות המוקדמות את פיליס קאן ומוחמד נור.
בבחירות הכלליות, היא נצחה את המועמד הרפובליקני האמריקני-סומלי עבד-אלמליכ אסכר, והפכה למחוקקת הראשונה בארצות הברית ממוצא אמריקני-סומלי.
ביוני 2018, עומאר הכריזה על רצונה לייצג את המחוז ה-5 של מדינת מינסוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
היא ייצגה את מפלגת העבודה-הדמוקרטים-חוואים של מינסוטה וזכתה בבחירות המוקדמות באוגוסט 2018. בבחירות הכלליות בנובמבר 2018 היא ניצחה ונעשתה לנציגה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מינסוטה.
עם כניסתה לתפקיד בינואר 2019, היא נעשתה לחברת בית הנבחרים המוסלמית הראשונה, יחד עם רשידה טליב.
ב-2 בפברואר 2023, הצביע בית הנבחרים על הסרתה מוועדות החוץ בעקבות התבטאויות אנטישמיות ודיבוריה נגד ישראל.
עומאר תומכה בגישה רחבה יותר לתוכניות מחילה על הלוואות לסטודנטים, כמו גם לימודים חינם לסטודנטים שהכנסת המשפחה שלהם נמוכה מ-125,000 דולר.
עומאר תומכת בתוכניתו של ברני סנדרס לבטל את כל חובות הסטודנטים הניצבים בסך 1.6 טריליון דולר שימומנו על ידי מס של 0.5% על עסקאות מניות ומס של 0.1% על עסקאות באג"ח; היא הציגה הצעת חוק נלווית בבית הנבחרים.
ביוני 2019, עומאר והסנאטורית טינה סמית' הציגו את חוק "אין בושה בבית הספר", אשר ימנע סימון וענישה של תלמידים עם חוב על ארוחות בבית הספר.
עומאר תומכת בחוק הרפואה המורחב והמשופר לכול.
ב-19 ביולי 2022, לאחר שבית המשפט העליון פסל את רו נגד ווייד, עומאר ו-17 חברי קונגרס נוספים נעצרו במעשה של אי ציות אזרחי בגלל שסירבו לפנות רחוב במהלך מחאה למען זכויות מחוץ לבניין בית המשפט העליון.
כחברת קונגרס מתחה ביקורת חריפה על הפרת זכויות אדם על ידי ערב הסעודית הן כלפי אזרחיה (כולל טענות בנוגע למעורבות הממשל ברצח ג'מאל ח'אשוקג'י), והן כלפי המלחמה בתימן.
בנוסף, מחתה על היחס של סין למיעוט האויגורי, שאותו הגדירה כרצח עם.
כמו כן הביעה תמיכה במורדים נגד השלטון הדיקטטורי של בשאר אל-אסד בסוריה.
במאי 2019, אחרי שברוניי חוקקה חוק שמאמץ את חוקי השריעה ומאפשר בין השאר הטלת עונש מוות על יחסי מין הומוסקסואליים וניאוף, הגישה הצעת חוק שתאפשר הטלת סנקציות על אנשי ממשל ברוניים שהשתתפו ביישום החוק.
עומאר מתחה ביקורת על רשימת החיסול של אובמה , רשימה שמטרתה הייתה לאסוף ולכנס רשימה של אויבים שלטענת ממשל אובמה "היו אויבי האומה האמריקאית", למצוא אותם ולאחר מכן לחסל או להעלים אותם, וטענה כי מטרתה האמיתית של הרשימה היא "לתקוף בכטב"מים מדינות ברחבי העולם".
במרץ 2019 פורסם באתר החדשות האמריקאי, פוליטיקו, כי עומאר מתחה ביקורת חריפה על "כלובי הילדים" של אובמה שהוקמו בגבול ארצות הברית–מקסיקו.
עומאר התייחסה למתקני מעצר שנבנו למהגרים על מנת למנוע משבר הגירה בארצות הברית, ולאחר מכן טענה כי מדיניותו של הנשיא ברק אובמה בעניין לא באמת הייתה טובה יותר מזו של מחליפו, דונלד טראמפ (טראמפ ידוע בהנהגת מדיניות ההפרדה המשפחתית שחשופה להרבה ביקורת מצד פעילי זכויות אדם ואנשי המפלגה הדמוקרטית).
במהלך ההפגנות שנערכו בעקבות רצח ג'ורג' פלויד הכריזה עומאר כי היא תומכת בפירוק משטרת מיניאפוליס והקמת מחלקה במשטרה שתהיה אחראית על אזור העיר במקום משטרה מקומית.
עומאר תומכת בהעלאת שכר המינימום לכ-15 דולר לשעה.
עומאר הביעה ביקורת על מדיניות ישראל.
בשנת 2012, היא קראה לישראל "מדינת אפרטהייד" אשר "הפנטה את העולם כדי שיתעלם מהפצצות אזרחים".
היא הביעה ביקורת על חוק אשר נועד להגביל את פעילות תנועת ה-BDS.
לאחר שהואשמה באנטישמיות, היא ציינה כי הביקורת נגד ישראל אינה נובעת משנאת יהודים.
במהלך מפגש עם פעילים בבית כנסת במהלך בחירות 2018, ציינה עומאר כי חרם על ישראל יפגע בהשגת פתרון שתי המדינות.
בעקבות גל חקיקות נגד תנועת ה-BDS הגישה ב-2019, יחד עם חברי הקונגרס רשידה טליב וג'ון לואיס, הצעת החלטה שתומכת בזכות לנקוט בחרם על מנת לקדם זכויות אדם וזכויות אזרח בארצות הברית ומחוצה לה.
באוגוסט 2019 אסרו ראש ממשלת ישראל ושר הפנים הישראלי על כניסתה לישראל עקב תמיכתה ב-BDS, וזאת בהתבסס על , ולכן בוטל ביקורה המתוכנן יחד עם חברת הקונגרס רשידה טליב.
לאחר ביקורת אושר מטעמים הומניטריים ביקור של טליב אצל סבתה בכפר בית עור אל-פוקא בתנאי שתכבד את החוק הישראלי ותימנע מתמיכה בחרם בעת הביקור, אך היא סירבה לתנאים.
בשנת 2002 התארסה לאחמד הירסי, והם הגישו בקשה לרישיון נישואים אולם לא השלימו את התהליך.
לטענתה "היו להם נישואים אסלאמיים לא רשמיים".
לזוג נולדו שני ילדים טרם פרידתם בשנת 2008. בשנת 2009 התחתנה עומאר עם אזרח בריטי בשם אחמד נור סעיד אלמי.
בשנת 2011 התגרשו בני הזוג לפי חוקי האסלאם, ואלמי חזר לבריטניה.
עומאר והירסי חזרו להיות יחדיו ב-2011 והתחתנו לפי חוקי האסלאם.
לזוג נולד בן שלישי ב-2012. עומאר ואלמי התגרשו רשמית (לפי חוקי ארצות הברית) ב-2017, והיא התחתנה רשמית עם הירסי ב-2018. נושא נישואיה עלה במרוצים לבית הנבחרים של מינסוטה ולבית הנבחרים של ארצות הברית, ועומאר הואשמה בביגמיה, ולכן נאלצה לצאת בהצהרות הבהרה בנושא.
ב-17 בנובמבר 2020 עומאר סיימה את החוזה שלו עם החברה של מיינט.
לא מעט מאמרים התפרסמו סביב הדוחות הכספיים של עומאר, במיוחד בזמן היותה חברת קונגרס.
בדו"ח הכספי שלה לשנת 2024 דיווחה עומר כי היא ובעלה, טים מינט, צברו בסוף 2024 הון בשווי שנע בין 6 ל-30 מיליון דולר.
עושרם נובע כמעט לחלוטין משווי אחזקותיו של מינט בשתי החברות שלו, יקב eStCru LLC שבסיסו בקליפורניה וחברת הון הסיכון Rose Lake Capital.
ב-2020 פרסם הרפר קולינס את ספר הזיכרונות של עומאר, This Is What America Looks Like, שנכתב עם רבקה פיילי.
אילה רז (נולדה ב-17 במרץ 1941) היא היסטוריונית וחוקרת אופנה, אוצרת תערוכות בנושאי טקסטיל ואופנה, ומעצבת אופנה ותכשיטים.
בעבר הייתה מרצה בכירה וראש המגמה לעיצוב אופנה בשנקר.
אילה רז נולדה בשם אילה חיון, בת למרים ודוד חיון, אחות לאמנון, רבקה ו, שנפל בעיר העתיקה במלחמת ששת הימים.
היא גדלה בטבריה, שם סיימה את בית הספר היסודי ע"ש ארליך ובגיל 14 עברה עם משפחתה לחיפה; היא בוגרת המגמה הספרותית בבית הספר הריאלי.
בוגרת המדרשה למורות ע"ש א.ד.
ב-1966 קיבלה תעודת מעצבת אופנה מטעם מכון היצוא הישראלי.
רז גרה ברוטרדם, הולנד בשנים 1968–1973, שם סיימה בהצלחה את לימודיה במחלקה לעיצוב אופנה באקדמיה לאמנויות יפות
וקיבלה תעודת מומחה בבגדי נשים וילדים ותעודת מומחה בטקסטיל, מטעם האיגוד המקצועי לטקסטיל, הולנד.
בתקופת שהותה בהולנד שימשה כמעצבת אופנה ל-Yolo Couture באוטרכט ול-Pablo Modas ברוטרדם.
בשנים 1964–1965 הייתה כתבת אופנה בעיתון "על המשמר".
החל מ-1964 ועד לשנת 1986 עבדה רז כמעצבת אופנה בתעשייה, במפעלים: דורינא, עלמקו, עדין נויפלד, טררה, הנרי השמיני, לודז'יה, אתא, סריגמיש וסריג-עור.
ב-1966 זכתה בפרס עבור עצוב בגד ים בתצוגת בגדי ים, חוף ונופש בחסות מכון הייצוא הישראלי.
ב-1967 הציגה דגם מצטיין בפרויקט שיתוף פעולה בין מעצבי-אופנה וטקסטיל בישראל, בחסות מכון היצוא הישראלי.
בשנת 1982 התמנתה רז למרצה במגמה לעיצוב-אופנה בשנקר, ב-1983 משנה לראש המגמה; בשנים 1985–1992 כיהנה כראש המגמה לעיצוב אופנה, רז הייתה מרצה בכירה בשנקר, במשך 26 שנה, עד פרישתה לגמלאות בשנת 2008.
רז הייתה חברת מערכת ויועצת ראשית בהפקת "צו האופנה", סדרת טלוויזיה בת חמישה פרקים, שהוקרנה בערוץ הראשון ב-2011.
הייתה יועצת לאופנה במוזיאון ההיסטורי של העיר תל אביב-יפו (2008–2010).
יועצת לפרויקט "בולי אופנה ישראלים" פרויקט חברת דואר ישראל בשיתוף שנקר (2006).
הייתה חברת ועדת תקינה במכון התקנים הישראלי בנושא "לבנים סרוגים" (1989–1992), מייסדת ויו"ר פורום המעצבים, סגן יו"ר האגודה הישראלית לטקסטיל ולאופנה (1994–2000).
ב-2010 זכתה בתעודת חבר כבוד מהאגודה הישראלית לטקסטיל ולאופנה "על פעלה הרב לטובת תעשיית הטקסטיל והאופנה ומוסדותיה בישראל".
משנת 2016 עד היום (2019) היא חברה בוועדה למונחי לשון באופנה של האקדמיה ללשון העברית.
רז שותפה לסרט תיעודי על חייה של לאה גוטליב, מעצבת גוטקס, שהוקרן ב־2019 בערוץ כאן 11. התסריט שכתבה מבוסס על המחקר לתערוכה "הגברת עם החרציות", שאצרה במוזיאון העיצוב חולון בשנת 2013.
רז עוסקת בחקר ההיסטוריה של האופנה במאה ה-20 החל מ-1882 ומתמקדת באופנה בישראל בתקופה זו.
היא אוצרת תערוכות בנושאי אופנה וטקסטיל.
מדצמבר 2009 היא בעלת בלוג, בשם "הבלוג של אילה רז", בו פרסמה 324 כתבות, בעיקר בנושאי אופנה.
היא כתבה שלושה ספרי ילדים שראו אור בעברית ובאנגלית.
אילה רז נשואה לדן, אדריכל וצייר, ואמא לבת ובן.
1996: חליפות העתים: מאה שנות אופנה בארץ-ישראל, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב.
מחקר מקיף על התפתחות האופנה בארץ מהעלייה הראשונה 1882 ועד 1982. מבט על תעשיית הטקסטיל בארץ מראשיתה, התפתחות המסחר, השפעות העליות והמצב הכלכלי והביטחוני על האופנה בארץ למן העלייה הראשונה לארץ-ישראל, 1882 ועד 1982.
1998: קו האופנה – מעצבים ותקופות במאה ה-20, כתיבה ועריכה של מאגר מידע במולטימדיה (תקליטור), אורט ישראל בשיתוף משרד החינוך והתרבות.
המאגר כולל סקירת מצב תרבותי-כלכלי-פוליטי-חברתי, שינויים במעמד האישה והשפעתם על האופנה הבינלאומית, מעצבי עילית וסגנון עבודתם.
אוצרות תערוכות בנושאי אופנה וטקסטיל
1999 - תערוכת קבע: "בגדי ראשונים – 40 שנות אופנה" : לבוש המתיישבים הראשונים במושבה ראשון לציון (1882–1928), בבית שליט, המהווה חלק מהמוזיאון לתולדות ראשון לציון.
תערוכה שאותה רז אצרה וגם השתתפה בעיצובה.
2006 - תערוכת "נעליים בריבוע" במוזיאון ראשון-לציון.
2010 - "טקסט-טקסטיל-טקסטורה" בגלריה פריסקופ, תל אביב.
2012/3 - "טקסטילירי" בגלריה פריסקופ, תל אביב.
2013 - "הגברת עם החרציות" תערוכת מחווה ללאה גוטליב, מייסדת גוטקס, מוזיאון העיצוב חולון.
בה אצרה את החלק המרכזי על גוטקס ההיסטורית.
2016 - "סורגים את העיר" אירוע בכפר סבא המבוסס על התנדבות קהילתית להלבשת המרחב הציבורי.
2008 -joie de Vivre, גלריה "פריסקופ" בתל אביב.
2009 - תערוכה בבית המוזיקה לרגל חגיגות המאה לתל אביב-יפו.
2011 - "Mass pro One" בגלריה מאירוב בחולון.
2010 - תכשיט שעיצבה נבחר להשתתף בביאנלה, באמסטרדם, בנושא "True Colours" בחסות New Traditional Jewellery .
הביאנלה הוצגה גם בווילה ברגל, אידר-אוברשטיין, גרמניה (2010) ובמוזיאון לאמנות מודרנית, ארנהם, הולנד (2011).
2014 - מי יעזור לצבה לבחור, מאיירת: עירית אבידב שחרור.
2015 - מה נחוץ לצב לחוץ, מאיירת: עירית אבידב שחרור.
2015 - בית מושלם לצב מנומנם, מאיירת: מרוה מור איילון.
אילוזאוריני (שם מדעי: Aeolosaurini) היא קבוצה של דינוזאורים זאורופודים מקבוצת הטיטאנוזאורים מהקבוצה הגדולה ליתוסטרוטיה.
קבוצת טיטאנוזאורים אלה התקיימו רק בקרטיקון העליון שלפני 93 עד 66 מיליון שנה מזמננו ונכחדו עם הכחדת הקרטיקון הגדולה.
הקבוצה נקראת על שם הסוג איילוזאורוס, הקרוי על שם איולוס מהמיתולוגיה היוונית.
בקבוצה זו סוגים מעטים, שמרביתם התגלו במשך המאה ה-21 באמריקה הדרומית, כשמרביתם התגלו בארגנטינה וברזיל.
טקסון זה סווג ב-2004 בידי קבוצה של ארבעה חוקרים שגילו רמזים על קירבה בין הטיטאנוזאורים של אמריקה הדרומית.
לבני הקבוצה ישנם מספר עיצובים מאפיינים, כמו חוליות צוואר זוויתיות, מבנה קשתי של הצוואר וזנבות קצרים יחסית.
עם זאת הם היו בעלי שרירים רבים יותר בצוואר, אך קטנים ונמוכים יותר.
הקבוצה בעבר הייתה משפחה עצמאית - אאולוזאוריים (Aeolosauridae), אך היא התבטלה.
כמה מסוגי הקבוצה השתייכו למשפחת הסלטזאוריים במקור.
עם זאת מספר מדענים טוענים שהיא לא תקפה ומשייכים סוגים אלה לסלטזאוריים או כקבוצות ללא מקור של הקבוצה ליתוסטרוטיה.
יש הקושרים לקבוצה את האופיסטוקוליקאודיה או הרפטוזאורוס, אך אין על כך הסכמה מדעית.
"אִילוּ ציפורים" הוא פזמון שאת מילותיו בעברית תרגמה נעמי שמר לשיר הצרפתי "Si tous les oiseaux" של הקומפניון דה לה שנסון, וביצעה לראשונה ב-1967 להקת הנח"ל בעיבודו של יאיר רוזנבלום.
השיר "Si tous les oiseaux" נכתב על ידי חברי הקומפניון דה לה שנסון ז'אן בְּרוּסוֹל (מילים) וז'אן-פייר קָאלְבֶה (לחן) בשנת 1961 בצרפת ובוצע על ידי ההרכב.
נעמי שמר תרגמה אותו לעברית ויאיר רוזנבלום עיבד אותו.
השיר בוצע על ידי להקת הנח"ל בתוכניתה "הנחלאים באים, הנחלאים באים", שעלתה בשנת 1967, זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים.
בהופעות בוצע השיר בחושך, כאשר מבצעי השיר עוטים כפפות לבנות על הידיים עם חומר זרחני, כך שרק ידיהם ייראו בחשיכה.
השיר נכלל בפסקול הסרט "הלהקה" (1978).
בשנת 2012 ביצע שלומי שבת גרסת כיסוי לשיר במסגרת פרויקט "צה"ל בלאפה", שכלל חידוש לשירי הלהקות הצבאיות.
אילה פיילס-שרון (נולדה ב-14 בנובמבר 1967) היא עורכת דין ישראלית.
החל מ־2018 מכהנת כפרקליטת מחוז חיפה (אזרחי) בפרקליטות המדינה.
אילה פיילס-שרון היא בעלת תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במשפט ציבורי ובינלאומי בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
בשנת 1993 החלה לעבוד כעורכת דין במשרד פרטי.
בתחילת שנת 2002 החלה לשמש במחוז חיפה של פרקליטות המדינה.
לאורך שנים עסקה בתחומי משפט אזרחי ומינהלי, וייצגה את המדינה בתיקים מורכבים ובעלי חשיבות ציבורית.
כן שימשה ראש תחום מקרקעין במחוז וריכזה את העיסוק בתחום זה בפרקליטות, לצד סמכויות נוספות.
במסגרת תפקידיה ניהלה את תיק ראש עיריית נהריה ז'קי סבג ושלושה נושאי משרה בכירים.
כן ייצגה בבית המשפט את רשם האגודות, המשרד לאיכות הסביבה ועוד.
בפברואר 2018 נבחרה לכהן כפרקליטת מחוז חיפה (אזרחי).
במסגרת תפקידה ייצגה את עמדת היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, אשר הובילה לביטול הופעת הזמרים החסידיים מוטי שטיינמץ ומרדכי בן-דוד שתוכננה להיערך בפני גברים בלבד.
במאי 2020 הייתה בין בכירי הפרקליטות שתקפו בחריפות את ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד, בטענה שבדיקה שפתח כנגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בפרשת הרפז נעשתה משיקולים שאינם ענייניים ופרסומה ברבים היה "מעשה שלא ייעשה".
נשואה ליעקב שרון ואם לשניים.
אילה בלוך (נולדה ב-כ' באדר א' ה'תשל"ג, 22 בפברואר 1973) היא פסיכולוגית שיקומית מומחית מדריכה ונוירופסיכולוגית.
משמשת כמנכ"לית ומנהלת מקצועית של המכון הלאומי לשיקום נוירופסיכולוגי, כמרצה באוניברסיטת אריאל בשומרון וכיו"ר מועצת הפסיכולוגים.
בלוך נולדה למאירה ויעקב בלוך, גדלה בשכונת נווה-שאנן בחיפה ולמדה בתיכון עירוני ו' בעיר.
שימשה כקומונרית בסניפי בני-עקיבא ברמת-גן ובקריית-משה במסגרת השירות הלאומי.
בלוך היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בפסיכולוגיה ובפיזיקה בהצטיינות (1996) ומוסמכת האוניברסיטה העברית בנוירופסיכולוגיה (1999).
בשנת 2010 קיבלה תואר דוקטור של אוניברסיטת בר-אילן במדעי המוח.
עבודת הדוקטורט נכתבה בהנחייתו של פרופ' אלי וקיל.
בלוך עבדה במכון להתפתחות הילד (2000–2003) וביחידה להפרעות קשב והסתגלות (2004–2007) במרכז הרפואי ע"ש שיבא בתל-השומר.
ב-2007 החלה לעבוד במחלקה לשיקום נוירולוגי בשיבא, ומ-2010 שימשה כפסיכולוגית הראשית במחלקה.
במקביל שימשה כמנהלת המעבדה לזיכרון ולאמנזיה באוניברסיטת בר-אילן תחת ניהולו של פרופ' אלי וקיל.
ב-2015 עברה למכון הלאומי לשיקום נוירופסיכולוגי (בעת ההיא הוא נקרא "המכון הלאומי לשיקום נפגעי ראש") והיא משמשת מאז כמנכ"לית המכון וכמנהלת המקצועית שלו.
החל בשנת 2003 אילה בלוך מלמדת באוניברסיטת אריאל בשומרון, ומשנת 2018 היא משמשת כחברת סגל במחלקה למדעי ההתנהגות שם.
תחומי המחקר שלה הם למידה בקרב נפגעי חוט שדרה, נוירופסיכולוגיה, שיקום בקהילה של אנשים עם פגיעה מוחית ומדיניות בריאות בתחום הנוירופסיכולוגיה.
בשנת 1991 למדה במדרשה התורנית ברוריה.
בשנים 1999–2000 למדה בתוכנית "קרן אריאל" של מדרשת "נשמת" והוסמכה כיועצת הלכה.
במשך כעשור עבדה כמשיבה בקו הטלפון ההלכתי של המדרשה.
ב-2008 ייסדה יחד עם הרב אבנר בן-יוסף את עמותת "יחד באריאל (ע"ר)", הפועלת בעיר אריאל לקידום נושאים חברתיים, ושימשה כיו"ר העמותה עד 2022.
החל משנת 2012 שימשה כחברה בוועדה המקצועית לפסיכולוגיה שיקומית במשרד הבריאות ובשנים 2017–2020 עמדה בראשה.
באוקטובר 2020 הודיע שר הבריאות יולי אדלשטיין על מינויה של בלוך לתפקיד יו"ר מועצת הפסיכולוגים.
אילה בלוך נשואה ואם לשבעה, מתגוררת באריאל.
אחותה היא שרית קראוס, והיא גיסתה של עליזה בלוך.
אילה גורדון (נולדה בשנת 1930) היא אוצרת ואמנית ישראלית, ממייסדות תחום החינוך לאמנות בישראל.
אילה גורדון (גוייטין) נולדה בירושלים להיסטוריון שלמה דב גויטיין ולמורה לריתמיקה תרזה לבית גוטליב.
אחיה הוא המפיק, במאי ועורך הטלוויזיה אילון גויטיין.
היא גדלה ברחוב החבשים (כיום רחוב דבורה).
בשנת 1938 עברה המשפחה להתגורר בשכונת רחביה.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 למדה אמנות והדפס ב"בצלאל החדש" אצל יעקב שטיינהרדט.
בשנת 1961, לאחר ששבה מלמודי חינוך ותולדות האמנות בארצות הברית, החלה לעבוד בבית הנכות הלאומי בצלאל כמדריכת אמנות ב"חוג בצלאל לנוער".
בשנת 1966 הקימה את אגף הנוער ע"ש רות במוזיאון ישראל בירושלים, אותו ניהלה ואצרה את מרבית תערוכותיו עד לשנת 1991.
בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים, ישראל
תואר שני, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ארצות הברית
בעמק המצלבה, עם עובד, תל אביב, 1995
תגלית וקסם במוזיאון : פעילויות החינוך של אגף הנוער ע"ש רות 1960-1990, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1996
איורים עבריים : הספר העברי המאויר לילדים, העידן הבינלאומי 1925-1900, מוזיאון נחום גוטמן, תל אביב, 2005
אילהאם מאמדגסאן אוגלי רהימוב (באזרית: İlham Məmmədhəsən oğlu Rəhimov; נולד ב-14 בינואר 1951, מחוז טובוז, אזרבייג'ן) הוא מיליארדר ממוצא אזרי, משפטן ופרופסור.
נולד ב-14 בינואר 1951 במחוז טובוז שבאזרבייג'ן הסובייטית.
בשנים 1970–1975 התחנך בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת לנינגרד.
בשנים 1975–1978 היה סטודנט לתואר שני בחוג למשפט פלילי באוניברסיטה זו.
בתקופה זו הוא התחבר לולדימיר פוטין שלמד איתו.
בשנת 1978 קיבל תואר דוקטור למשפטים ופרופסור המחלקה למשפט פלילי באוניברסיטת לנינגרד, שימש כיו"ר המועצה הראשית למדעי המשפט במשרד ההשכלה והמדעים של רוסיה.
בשנת 1988 הוא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת לנינגרד והיה לרופא הצעיר ביותר למדע בתחום המשפט הפלילי במרחב הפוסט-סובייטי.
מזא שנת 1999 הוא פעיל ברוסיה בתחומים שונים ובתמיכת חברו הוותיק ולדימיר פוטין.
הונו מוערך בכ-חצי מיליארד $.
בשנת 1996 הוא פעל להגנתו של ראסול גוליאב שהיה יושב ראש הפרלמנט אך הואשם בחתרנות.
בסופו של דבר גולייב נאלץ לעזוב את אזרבייג'ן.
בשנת 2002 רחימוב בעצמו ניסה להיבחר לפרלמנט האזרי אך ללא הצלחה.
הוא החל את פעילותו המדעית כחוקר זוטר במכון לפילוסופיה ומשפט של האקדמיה למדעים באזרבייג'ן, ואז עבד תקופה ארוכה כראש מחלקה במשרד המשפטים האזרי.
בשנים 1982–1992 עבד כראש מחלקת חקיקה במשרד המשפטים ועבד בלשכת השר.
בתקופה זו הכין טיוטות רבות של חוקים נורמטיביים וכן מסקנות בנושא חקיקה.
בשנים 1992–1996 עבד כמנהל מכון המחקר למומחיות מדעית, מדע פלילי וקרימינולוגיה.
בשנים 1996–2000 לימד משפטים במוסדות חינוך גבוהים שונים והיה גם סגן הרקטור לעניינים מדעיים במכללה הדיפלומטית הגבוהה (כיום אוניברסיטת "יוראסיה" בעיר באקו).
הוא מחברם של כמאה מאמרים מדעיים בנושא משפט פלילי, דיני עבודה וכן כמה מאמרים המוקדשים לבעיות יסודיות של חקיקה והליכים משפטיים.
הוא המחבר הראשון של תפיסת הרפורמה במערכת המשפט באזרבייג'ן, שהוכן בשנת 1993. בשנת 1994 הכין תוכנית ממלכתית למאבק בפשע.
ב-18 באפריל 2004 הוא נבחר כאקדמאי חבר באקדמיה הרוסית לבעיות ביטחון, הגנה ואכיפת החוק.
אילהאם טוהטי (באויגורית: ئىلھام توختى; בסינית: 伊力哈木·土赫提; פין-יין: Yīlìhāmù Tǔhètí; נולד ב-25 באוקטובר 1969) הוא כלכלן אויגורי ומייסד האתר "Uyghur Online", המרצה מאסר עולם בסין על רקע האשמה בבדלנות.
הוא למד הוראה וכלכלה ועבד כמרצה ב, אוניברסיטה המיועדת לבני המיעוטים בסין.
בכירים בממשלה הסינית האשימו אותו שהרצאותיו מעודדות הפיכה של המשטר, תנועות בדלניות ואלימות.
הם טענו כי ציין בהרצאותיו פעמים תכופות כי "אני איני חושב שמחאות אלימות הן פעולות טרור", ולאחר מקרה אלימות בין אויגרים למשטרה אשר הוביל למות 21 אנשים, ביניהם 15 שוטרים, אמר ש"השתמשו באלימות כנגד אלימות, אני רואה בהם כגיבורים".
ב-2006 טוהטי הקים את האתר "Uyghur Online" שפרסם מאמרים בסינית ובאויגרית על נושאים חברתיים.
ב-2008, הממשלה הסינית השביתה את האתר בטענה שיש לו קשרים עם אויגרים קיצוניים החיים בגלות.
ב-8 ביולי 2009, כ-3 ימים לאחר מחאות ה-5 ביולי באורומצ'י, , דווח כי עקבותיו של טוהטי נעלמו לאחר שזומן על ידי בכירים מביתו שבבייג'ינג.
טוהטי שוחרר ב-23 באוגוסט לאחר לחץ שהופעל מצד ממשלתו של ברק אובמה, אך ציין כי הוזהר על ידי השלטונות הסיניים לא לבקר את האופן שבו הם מטפלים במחאות, ונמנע ממנו וממשפחתו לעזוב את בייג'ינג.
השלטונות הסיניים עצרו שוב את טוהטי ב-2014 ושלחו אותו למחנה ריכוז במחוז שינג'יאנג.
בתום משפט שנמשך יומיים, ושנערך בספטמבר 2014, השלטונות הסיניים מצאו את טוהטי אשם ב"בדלנות", והוא נשלח למאסר עולם.
פרס סחרוב לחופש המחשבה 2019
אילה רונאל (נולדה ב-1953) היא אדריכלית ישראלית.
בעלת משרד לאדריכלות ותכנון ערים בתל אביב, שעוסק בתכנון מבנים, ותוכניות בנין עיר.
עובדת עבור לקוחות ציבוריים, כמו: רשות מקרקעי ישראל, משרד הבינוי והשיכון ועיריות שונות.
מכהנת במקביל גם כמרצה לארכיטקטורה בדרגת פרופסור חבר בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת תל אביב.
נולדה בירושלים כאילה ליפשיץ, ושם גם גדלה והתחנכה.
אמה, אלזה, הייתה עובדת סוציאלית באגף השיקום במשרד הביטחון.
אביה, פרופ' ברוך ליפשיץ, היה מרצה ללימודים קלאסיים בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
לרונאל אח אחד גדול ממנה – צבי.
למדה בבית ספר יסודי ובתיכון בגימנסיה העברית רחביה (סיימה ב-1971).
בשנים 1971–1973 שירתה בצבא כחיילת וכקצינה, וסיימה את שירותה כקצינת סעד וחינוך בבקו"ם.
עם תום שירותה הצבאי למדה ארכיטקטורה בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל (בשנים 1973–1978).
בשנים 1978–1980, עבדה במשרדי האדריכלים גדעון יגר וגד עירון, שם השתתפה בתכנון מוסדות ציבור ותוכניות בנין עיר.
בשנים 1980–1985, עבדה כמתכננת במחלקת מדיניות תכנון, עיריית ירושלים, שם השתתפה בהכנת תוכנית מפורטת לבניינים בקריית עיריית ירושלים, הייתה חברת צוות תוכנית האב ותוכנית המתאר לצפון ירושלים, והשתתפה בתוכנית שיקום והשלמת בניה למרכז העיר, ובפרויקטים נוספים.
משנת 1985 ועד היום היא בעלת משרד אדריכלים עצמאי (בשנים 1985–2004, היה בעלה לשעבר, הארכיטקט איתן רונאל, שותף במשרד).
משנת 1995 ועד היום היא מרצה לארכיטקטורה בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת תל אביב, ומכהנת שם כפרופסור חבר.
רונאל מתמחה בתכנון עירוני במצבים מורכבים, בתכנון אלטרנטיבי עבור התארגנויות תושבים ובעלי קרקע, בתכנון מבני ציבור תוך התמקדות במבני ציבור טיפוליים ושיקומיים ובמבני חינוך.
היא קיבלה ציונים לשבח בשתי תחרויות פומביות:
ב-2003 – ציון לשבח בתחרות פומבית לתכנון המרחב הפתוח של נמל תל אביב בשיתוף עם האדריכליות גיליה ברגר ונטלי לביא.
2010 – ציון לשבח בתחרות פומבית לתכנון "ככר העיר" בחיפה בשיתוף עם מיכל בריאר ודפנה דורפמן.
משרד הארכיטקטים שבבעלותה השתתף בתכנון יותר מ-60 תוכניות בניין עיר ביישובים יהודיים (אילת, דימונה, טירת כרמל, ירושלים, תל אביב ועוד), וביישובים ערבים (באקה אל-גרביה, כפר כנא, כפר מנדא, סח'נין ועוד).
כמו כן, תכנן המשרד יותר מ-50 מבני ציבור, ובהם: בתי ספר, ישיבות ומרפאות, וכן מבני מגורים, מבני מסחר ומבני משרדים.
במקביל לעבודת כארכיטקטית, רונאל מרצה לארכיטקטורה בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת תל אביב בדרגת פרופסור חבר.
בנוסף לתפקידי ההוראה שהיא ממלאת באוניברסיטה כמרצה, היא מרכזת גם את פרויקט הגמר של הסטודנטים.
בשנת 2015 יזמה רונאל קורס אקדמי חדשני בנושא "התחדשות עירונית והעצמה קהילתית".
הקורס שילב עשייה בנושא התחדשות עירונית והעצמה קהילתית במתחמי מגורים ביפו ונלמד בשיתוף עם הקליניקה למשפטים ועם החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה.
במסגרת הקורס בחנו סטודנטים מתחמי מגורים ביפו והציעו פעולות והתערבויות לטווח ביניים ולשיפור המצב באופן מידי.
הקורס אפשר לסטודנטים להכיר את הכוחות הפועלים בשטח, ולהתמודד עם שאלות של אחריות ואתיקה של תכנון.
רונאל פעלה ביישוב הערבי ג'סר א-זרקה: היא ייצגה את התושבים, יעצה להם בתחום התכנון והבנייה, והכינה תוכנית מתאר אלטרנטיבית ליישוב, בשיתוף עם נציגי ה תושבים.
עבודתה נעשתה בשיתוף פעולה עם פרופ' נטע זיו והקליניקה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, וכללה גם: ארגון וריכוז מפגשי תושבים, ריכוז וארגון סדנת מתכננים שהתקיימה ביישוב ובמהלכה נידונו פתרונות שונים ליישוב (במאי 2015), וייצוג היישוב בוועדות התכנון והבנייה ומול משרד הפנים.
הייתה נשואה לארכיטקט איתן רונאל.
אחד מבניה הוא העיתונאי אסף רונאל.
תערוכת פרויקטי גמר של סטודנטים בנושא תכנון בבאר שבע, 2005.
הצגת פרויקט סטודנטים – תכנון מרחב שכונת נווה שאנן (תל אביב) בתערוכה שנושאה "העיר כבמה", קוודרנאלה בפראג, 2007 (07 PQ Prague quadrennial).
(הפרויקט כלל הנחיית קבוצת סטודנטים – בשיתוף עם פרופ' אלינער ברזקי – נסיעה לפראג, הקמת התערוכה, והשתתפות באירועיה יחד עם קבוצת סטודנטים).
תצוגת "מרווח ציבורי" במסגרת הביאנלה הבין לאומית בבת ים לאדריכלות הנוף העירוני, 2008 (בשיתוף עם אדריכלית נטלי טל).
"אדריכלות מהסרטים", הנחיה והקמת הפרויקט האדריכלי בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי לסרטי סטודנטים 2010.
השתתפות ב "עומק השדה", תערוכת אדריכלות מצולמת לכנס האדריכלים הבינלאומי, מאי 2011 (בשיתוף עם הצלמת סיגל בן דוד, ואדריכלית מיכל בראייר).
הצגת "תוכניות בנות מימוש", מהתנגדות לתכנון, שלושה רגעים של תכנון אלטרנטיבי, תערוכה בגלריית בית האדריכל, יפו העתיקה (אוצרת: שלי כהן), אוקטובר 2013.
השתתפות בתערוכה "דיסצנזוס: חקיקה, תכנון, אדריכלות" (אוצרת: מאירה יגיד-חיימוביץ), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2022
אילה רונאל, "הטבעה, נוסחה, סדרה", 1280°C כתב עת לקרמיקה ותרבות חומרית, גיליון 16, סתיו 2007.
אילה רונאל, "סלמה, כפר שלם לקראת היסטוריה מרחבית בישראל" בקובץ: טובי פנסטר וחיים יעקובי (עורכים), זיכרון, השכחה והבניית המרחב, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
אילה דקל (נולדה ב-16 בדצמבר 1982, ל' בכסלו ה'תשמ"ג) היא סופרת ישראלית, המכהנת כיום כראש הישיבה החילונית של בינ"ה.
מחברת הספרים 'הביתה הלוך חזור', 'חבורה לא סודית', 'רסיסי לילה', 'עד שתחזור אליי' ו'לוחמות'.
דקל גדלה במשפחה דתית בהתנחלות בית חורון שבהרי בנימין.
לאחר סיום לימודיה בתיכון, המשיכה ללימודי יהדות במדרשת עין הנציב לנשים דתיות, שם נחשפה לעולם התלמוד.
לאחר מכן, התגייסה לצה"ל ושירתה כמפקדת וקצינה בחוות השומר.
לאחר שחרורה, המשיכה בלימודי יהדות במדרשת מגדל עז, יצאה לשליחות חינוכית בטורונטו מטעם הסוכנות היהודית וכן לימדה תנ"ך בבית הסוהר איילון במשך כשנתיים.
בשנת 2013 הצטרפה דקל לישיבה החילונית של ארגון בינ"ה, בה הייתה שותפה בפיתוח מתודה פדגוגית בשם 'פדגוגיה של מפגש' המתבססת על נקודות החיבור בין הלומדים לבין הטקסט.
במסגרת זו פיתחה מודל להנחיית קבוצות הורים הנשען על כלים ביבליותרפיסטים ומתמקד בטקסטים מתוך המקרא והתלמוד, זאת בשיתוף של מכון אדלר ובית מדרש אלול.
במרוצת השנים, התמנתה לשמש כראש הישיבה.
במסגרת תפקידה, דקל מלמדת בישיבה בתוכניות השונות - הן במכינות והן בתוכניות המבוגרים.
היא מרצה ומנחה בנושאי תרבות יהודית ישראלית, עם דגש על נושאים של תלמוד ומגדר ודמויות נשיות עבור קהלים מגוונים.
בנוסף לכך, היא לוקחת חלק בקורסים למנהלים במשרד החינוך ולקצינים בכירים בצה"ל.
דקל כותבת ומפרסמת מאמרים בפלטפורמות שונות, בין טורי הדעה שפרסמה נמנים ישראל היום, ווינט, הספרייה הלאומית ופוליטיקלי קוראת.
נכון לנובמבר 2022, דקל מגישה את הפודקאסט "מבט ראי וחלון – מסע אל האגדות התלמודיות" ביחד עם ניר ברוידא.
בשנת 2021, יצא לאור ספרה הראשון, 'הביתה הלוך חזור'.
הספר עוסק ביחסים בין העולם הדתי לזה החילוני מנקודת מבטה, וכן לעולמה של הקהילה היהודית במצרים לרבות המחתרת הציונית שפעלה במקום, ובדמויות נשיות המזוהות עם הקהילה שנותרו במצרים לאחר עליית הקהילה לישראל.
בשנת 2022, יצא לאור ספרה השני 'חבורה לא סודית', אותו כתבה יחד עם שירלי צפת דוידאי.
זהו ספר הרפתקאות המשלב אגדות תלמודיות ועובר בין נקודת המבט התלמודית לתקופה המודרנית.
הדמות המרכזית המספרת את התלמוד בספר, היא דמות האם המחברת את ילדיה אל התלמוד.
בשנת 2024, יצא לאור ספרה השלישי 'רסיסי לילה', רומן המבוסס על היומנים שכתבה חיותה בוסל ומשלב את פועלה ההיסטורי עם דמות בדיונית של אישה צעירה במאה ה-21
בשנת 2025, יצא לאור ספרה הרביעי 'עד שתחזור אליי', פרוזה אודות זוג המתמודד עם הקושי של שמירה על חיי משפחה תקינים בצל שירות מילואים בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
הספר מבוסס על אירועים אמיתיים מחייה של דקל, שבן זוגה משרת במילואים במהלך מלחמת חרבות ברזל.
באותה השנה, הוציאה את ספרה החמישי 'לוחמות', המורכב מעשרים מונולוגים של לוחמות בצה"ל שלקחו חלק במלחמת חרבות ברזל.
דקל מתגוררת במודיעין עם בן זוגה יונתן ושלושת ילדיהם.
הזוג משתייך לקהילת 'יחד' בעיר, המשלבת בין דתיים וחילוניים.
תואר ראשון בקרימינולוגיה ותנ"ך (אוניברסיטת בר-אילן, 2008)
תואר שני בניהול חינוכי (האוניברסיטה העברית,2010)
מנחת קבוצות הורים מוסמכת מטעם מכון אדלר
מוסמכת לרבנות מטעם בית המדרש לרבנות ישראלית של מכון הרטמן והמדרשה באורנים.
'הביתה הלוך חזור' - שתיים הוצאה לאור (2021).
'חבורה לא סודית' (ביחד עם שירלי צפת דוידאי - הוצאת ידיעות ספרים (2022).
'רסיסי לילה' - שתיים הוצאה לאור (2024)
'עד שתחזור אליי' - התחנה בית הוצאה לאור (2025).
אילו וולאס לבית בראון הייתה אשתו של הנרי א.
וולאס, סגן הנשיא ה-33 של ארצות הברית.
היא הייתה הגברת השנייה של ארצות הברית מ-1941 עד 1945.
אילו נולדה ב-10 במרץ 1888 אינדיאנולה , איווה, והייתה בתם של ג'יימס ליטל בראון ואשתו, הארייט לינדזי.
היא למדה בקולג' סימפסון לפני שעברה ללמוד פיתוח קול באוניברסיטת דרייק.
בעלה הפך מאוחר יותר לעורך הראשי של "Wallace's Farmer", מגזין חקלאי רב השפעה מהמערב התיכון, שהוקם על ידי אביו, הנרי קנטוול וולאס, שהיה מזכיר החקלאות של ארצות הברית בין השנים 1921 ל-1924.
ירושה קטנה שקיבלה מהוריה אפשרה לבני הזוג וולאס ולשותפיהם העסקיים להקים, בשנת 1926, את חברת Hi-Bred Corn, שפיתחה והפיצה תירס היברידי ולבסוף שינתה את החקלאות.
במהלך הבחירות לנשיאות 1940 רץ בעלה לצד פרנקלין דלאנו רוזוולט, ובשנת 1941 מונה כסגן נשיא ארצות הברית, ואילו הפכה לגברת השנייה של ארצות הברית, תפקיד בו החזיקה עד 1945. היא הייתה נותנת החסות של אוניית המערכה USS איווה.
ב-22 בפברואר 1981, היא מתה באחוזת וולאס, חוות פארווי, בסאות' סיילם, ניו יורק.
הלווייתה הייתה פרטית לבקשת משפחתה.
אילוויס (בנורווגית: Ylvis) הם צמד קומי נורווגי המורכב מהאחים וגארד ובארד אילוויסאוקר.
הצמד זכה לתהילה בין-לאומית בשנת 2013 בזכות שירם הוויראלי שלהם "The Fox (What Does the Fox Say?)", שהפך לתופעת אינטרנט.
הצמד הוקם במקור בשנת 2000 ולארוך השנים וגארד ובארד הופיעו במגוון תוכניות, קונצרטים, קונצרטים, וידאו קליפים ותוכניות רדיו.
הצמד הנחה את תוכנית האירוח הנורווגית "I kveld med Ylvis" בין השנים 2011–2016. השיר והווידאו קליפ "The Fox (What Does the Fox Say?)" אשר הופק במקור עבור התוכנית, הפכו לוויראליים ביוטיוב בספטמבר 2013, והיו לו לאורך השנים מעל ל-1.1 מיליארד צפיות.
וגארד אילוויסאוקר נולד ב-19 במאי 1979, ובארד אילוויסאוקר נולד ב-21 במרץ 1982 בעיר ברגן אשר במזרח נורווגיה.
האחים שהה במשך רוב ילדותם באפריקה, משום שאביהם עבד שם עבור משרד החוץ הנורווגי.
האחים חזרו בהמשך לנוורגיה והחלו לגלות עניין רב בבידור ובאמנויות הבמה.
שניהם למדו בבית הספר התיכון "Fana Gymnas" בברגן, ושם החלו להתמקד בכישוריהם הקומיים והמוזיקליים.
במהלך שנות ה-2000 הצמד החלו להופיע בהופעות חיות בנורווגיה אשר שילבו מוזיקה, מערכונים וקומדיה.
הסגנון הייחודי של הצמד, אשר משלב הומור אבסורדי עם הופעות מוזיקליות, תרם רבות לפופולריות הרבה לה זכו בנורווגיה בתחילת הדרך.
הקריירה הטלוויזיונית של אילוויס החלה בשנת 2006 כאשר עלתה לשידור התוכנית "Norges herligste" (בתרגום חופשי: "האתרים המופלאים ביותר בנורווגיה") אשר שודרה בערוץ TVNorge.
בסדרה זו וגארד ובארד נסעו ברחבי נורווגיה על מנת לראיין אנשים מוזרים ויוצאי דופן בראיונות קומיים.
פריצת הדרך של אילוויס בטלוויזיה הנורווגית הייתה בתוכנית האירוח "I kveld med YLVIS" (בתרגום חופשי: "הערב עם אילוויס"), אשר עלתה לשידור במקור בשנת 2011. התוכנית, אשר שודרה גם בערוץ TVNorge, כללה מערכונים קומיים, מתיחות, ראיונות עם ידוענים, וכמו גם שירים סאטיריים בנושאים שונים.
התוכנית שודרה במשך חמש עונות ובמסגרתה הופקו כמה וידאו קליפים שהפכו ויראליים במיוחד באינטרנט כולל השיר "The Fox (What Does the Fox Say?)" שנוצר כ"אנטי-להיט" ושהועלה ליוטיוב כטיזר.
למרות ההצלחה הבין-לאומית של הווידאו קליפ לטענת הצמד הווידאו קליפ נוצר כבדיחה והם מעולם לא ציפו שהוא יזכה לפופולריות הרבה לה הוא זכה ברחבי העולם.
מלבד השיר "The Fox (What Does the Fox Say?)" לאורך השנים הצמד הפיק שירים פארודיים רבים נוספים במגוון רחב של נושאים בהם:
"סטונהנג'" – שיר אותו הם הפיקו בשנת 2011 אשר עסק במונומנט הפרהיסטורי המסתורי סטונהנג'.
"מסצ'וסטס" – שיר אותו הם הפיקו בשנת 2013 אשר מהווה פארודיה על שירי קידום מכירות של יעדי תיירות.
"יוגורט" – שיר אותו הם הפיקו בשנת 2014 העוסק באובססיה ליוגורט.
לאורך השנים הצמד היה מעורב גם בפרויקטים אחרים כולל אירוח של הופעות חיות, הופעות בפסטיבלים, ויצירת תוכן מקוון.
בנוסף לכך, בשנת 2014 הצמד הקים את חברת ההפקות "Concorde TV" במסגרתה הם מפיקים תכנים משלהם.
אילה פנירי (נולדה ב-27 בינואר 1984) היא סופרת ומוציאה לאור חרדית-ישראלית המוכרת בשם העט א.
פנירי נולדה בשנת 1984 בירושלים, היא בתם של משה ונעמי שמחוני.
בשנת 2020 הוציאה את ספרה במה ללא קהל בהוצאת מייזליק (כיום: קולמוס).
הספר פורסם גם כסיפור בהמשכים באתר קול כבודה.
בשנת 2021 הוציאה לאור את ספרה קוד נפוליאון בהוצאת קולמוס.
הספר פורסם קודם לכן כסיפור בהמשכים בשבועון החרדי הדרך בשם "נפוליאון השני".
בשנת 2022 הוציאה לאור את הספר הצעה לסדר.
פרי הוצאה לאור שהקימה באותה שנה.
באותה שנה חשפה בראיונות לתקשורת את שמה האמיתי ואת התמודדותה ארוכת השנים עם סכיזופרניה פרנואידית, חרדות וכפייתיות.
לדבריה, כתיבתה היא חלק מתהליך ריפוי.
בנוסף, היא הסבירה את חשיפתה ברצונה להשפיע על היחס למתמודדי נפש בחברה החרדית.
בשנת 2024 הוציאה לאור את הספר סדר הפוך (השני בסדרת הצעה לסדר).
בשנת 2025 הוציאה לאור את ספרון הילדים הראשון שלה דובי שיר והכתר האמיתי, שמגיש את סיפורו של דובי שיר שחבריו הדובים עושים עליו חרם כיתתי.
חודש לאחר צאת הספרון, הוציאה לאור את הספר גיבור הסיפור ספר מאמרים על הגשמה עצמית.
באותה שנה יצא לאור גם הספר מסדר מלחמה עלילת מתח, ספר שלישי בסדרת הצעה לסדר.
במה ללא קהל, מייזליק ספרים, 2020.
קוד נפוליאון קולמוס הוצאה לאור, 2021.
הצעה לסדר פרי הוצאה לאור, 2022.
סדר הפוך (הצעה לסדר 2), פרי הוצאה לאור, 2024.
דובי שיר והכתר האמיתי פרי הוצאה לאור, 2025.
גיבור הסיפור פרי הוצאה לאור, 2025.
מסדר מלחמה פרי הוצאה לאור, 2025.
פנירי נשואה, אם לחמישה, ומתגוררת בטבריה.
אילה (איה) כהן (27 בינואר 1950 – 21 בפברואר 2019) הייתה פרופסור לסטטיסטיקה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
אילה כהן (לבית שטיינברג) נולדה בתל אביב לנפתלי וללילי (לבית ליפשיץ).
כהן סיימה תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1962. את התואר השלישי בסטטיסטיקה יישומית קיבלה מאוניברסיטת ג'ון הופקינס בארצות הברית, בשנת 1967.
בשנת 1969 היא הצטרפה לטכניון לפקולטה להנדסת תעשייה וניהול (לימים הפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות).
תחילה הצטרפה כמרצה, ובמהלך השנים התקדמה עד לדרגת פרופסור מן המניין.
במהלך השנים אף עמדה בראש המחלקה.
היא פרשה ב-2008 כפרופסור אמריטוס.
יחד עם פרופ' פאול פייגין היא הקימה את המעבדה הסטטיסטית של הטכניון הפועלת במסגרת קרן הטכניון למחקר ופיתוח בע"מ והיא חלק מהפקולטה להנדסת תעשייה וניהול.
המעבדה מספקת שירותי ייעוץ סטטיסטי ללקוחות אקדמיים ותעשייתיים.
במשך שנים רבות אף עמדה בראש המעבדה.
היא המשיכה להיות פעילה במעבדה גם לאחר פרישתה מהאוניברסיטה ועד לפטירתה.
היא התמחתה בשיטות סטטיסטיות וביישומן בתחומים שונים ומגוונים כרפואה, מדעי ההתנהגות ותחבורה.
תחומי העניין המרכזיים שלה כללו מודלים היררכיים, ניתוח רב-משתני וביו-סטטיסטיקה.
היא הייתה הנשיאה השישית (בשנים 1985–1987) של האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ולמדע הנתונים.
כמו כן הייתה חברה בוועדה המייעצת למתודולוגיה סטטיסטית שמונתה על ידי המועצה הלאומית לסטטיסטיקה.
לצד עבודתה בתחום האקדמי, היא שימשה כיועצת לחברת טבע.
כהן התגוררה בחיפה, והייתה נשואה לאלישע עד לפטירתה.
לבני הזוג נולדו שני בנים ארי ודניאל.
היא נפטרה ב-21 בפברואר 2019, ונקברה בבית העלמין "מנוחת עולם" בנתניה.
אֵילוֹן הוא קיבוץ ב, דרומית לנחל בצת.
שייך למועצה אזורית מטה אשר.
אילון ממוקם על כביש הצפון במורדות הגליל המערבי בין הנחלים בצת וכזיב.
האזור מאופיין בחורש ים תיכוני של חברת האלון המצוי והאלה הארצישראלית ובמסלע המורכב בעיקר מדולומיט וגיר קשה היוצרים קרקע אדומה מסוג טרה רוסה.
באזור היישוב שרידים רבים של חקלאות קדומה ומספר אתרים ארכאולוגים, ביניהם אתרים פרהיסטוריים ואתרים מאוחרים עד ימינו.
מדרום ליישוב ממוקם מאגר אילון, מאגר מים מסוג מאגר־גיא שהוקם בשנת 1997, ומשמש לאגירת מימיו של נחל בצת, ואגירת מי נגר עיליים משטח הקיבוץ וסביבתו.
האקלים באילון הוא אקלים ים-תיכוני חם (Csa).
יוסף וייץ, מי שהיה מנהל מחלקת הקרקעות והיעור של הקק"ל וחבר ועדת השמות, הציע בשנת 1939 את השם "אֵלוֹן־רום".
"המילה 'אֵלוֹן' מסמלת את העץ הגדל בכל שטח אדמת נקודת ישובכם ובסביבתכם והמילה 'רום' באה להפוך את הרע לטוב: במקום המילה 'חרבת' [הכוונה לחרבת סמח, שעל אדמתה הוקם הקיבוץ] שבשם האדמה המסורה לנקודת ישובכם – תבוא המילה 'רום', שמובנה (מחוץ לפירוש המקובל) גם – קוממיות".
חברי הקיבוץ השיבו כך: [...
אנו מעדיפים את השם] 'אילון' שהוא שם נרדף לאלון.
מבחינה פונטית רצוי לדעתנו לקרוא את ה־א' בצירה וכדי להדגיש זאת הוספנו אחריה י'.
גרעין המייסדים הוקם בשנת 1935 בפתח תקווה והעלייה לקרקע בשנת 1938, במסגרת חומה ומגדל.
מייסדי הקיבוץ היו חברי גרעין ארצישראלי ב' של השומר הצעיר וגרעין הכשרה של עולים מפולין.
הקיבוץ הוא מזרם הקיבוץ הארצי.
הקרן הקיימת לישראל והשומר הצעיר ניצלו את הנוכחות היהודית במקום להגברת ההתיישבות היהודית בגליל.
בשל מגבלות הספר הלבן נאסרה עליה על הקרקע ליישובים חדשים באזור הגדר.
הקרן הקיימת רכשה קרקע מג'מיל אבו אביאד, עורך דין חבר מועצת העיר חיפה.
היה זה בסמוך לחירבת צמח, שעל תוואי הגדר, ולשם היא העלתה גרעין של מתיישבים.
כאשר הדבר התגלה על ידי השלטונות הבריטיים, הורו השלטונות על פירוק היישוב.
הסבר זה נתקבל על דעת הבריטים, וכך קם קיבוץ אילון.
בתחילת שנות האלפיים עבר הקיבוץ תהליך הפרטה כמעט מלא (למעט שיוך נכסים ומספר פרטים טכניים נוספים).
כחלק מתהליך ההפרטה עצר הקיבוץ קבלת חברים חדשים, אך הציע הצטרפות לקהילה על ידי קניית בית בשכונת ההרחבה.
הקהילה החדשה, הכוללת את חברי הקיבוץ הישן ואת רוכשי הדירות בהרחבה, נקראת "חורש אילון".
כיום ממשיך הקיבוץ להרחיב את שכונת ההרחבה אך מתנה בנייה בשכונה בקבלה לחברות באגודה החקלאית.
עוד לפני תהליך ההפרטה החל הקיבוץ להשכיר דירות בשטח הקיבוץ הוותיק.
רוב המתקנים המשותפים המרכזיים המאפיינים קיבוץ כבר אינם פעילים (למשל, חדר־האוכל והמכבסה), אך נותרו הבריכה, אולם הספורט ומערכת החינוך לגיל הרך.
הסמכויות הניהוליות ביישוב מתחלקות בין שלושה גופים:
הוועד המקומי, ועד האגודה השיתופית חקלאית (אגש"ח) קיבוץ אילון, ועד האגודה השיתופית קהילתית "חורש אילון".
הוועד המקומי אחראי על כל תושבי היישוב.
פועל על פי צו המועצות, הוא כפוף למליאת המועצה האזורית.
הוועד המקומי מספק שירותים מוניציפליים לכלל התושבים: ביטחון, תאורת רחוב, נוי וחזות היישוב, כיבוי אש, ספורט ודואר.
כל תושבי היישוב, כולל שוכרי דירות ביישוב וברי רשות, רשאים להשתתף בבחירות לוועד המקומי.
באגודה השיתופית החקלאית חברים חברי הקיבוץ הוותיק וכן, תושבי ההרחבה שרכשו בית בשכונת ההרחבה ואשר התקבלו לחברות בקיבוץ.
האגודה החקלאית מנוהלת על ידי ועד האגודה השיתופית חקלאית (=מזכירות הקיבוץ) והמזכירות כפופה ל"שיחת הקיבוץ".
כל הפעילות העסקית של הקיבוץ, בכלל זה ענפי החקלאות, יזמויות, אחזקה ותשתיות וכן המרפאה והחינוך מנוהלים על ידי האגודה החקלאית.
באגודה השיתופית קהילתית חברים כל מי שברשותו בית ביישוב ומתגורר ביישוב.
ממונה על התרבות, הספרייה והבריכה.
הענפיים העיקריים בקיבוץ הם: אבוקדו, בננות, לול פיטום, רפת, ומכוורת.
כמה מהמפעלים הנמצאים בשטח הקיבוץ ושהיו בבעלותו בעבר נמכרו לבעלויות חיצוניות: "עשת אילון" – מפעל לייצור מערכות מיכון חקלאי, "מוזאיקה אילון" – סדנה לייצור אומנות הפסיפס, ו"טופ שף" (לשעבר "שף הים") – מפעל בתחום תעשיית המזון.
בקיבוץ פועל אירוח כפרי של 28 חדרים תחת המותג "מלון מטיילים אילון".
אילון הוא קיבוץ מופרט הנותן לחבריו רשת ביטחון כלכלית.
ילדי אילון לומדים בבית הספר היסודי האזורי מעיינות בקיבוץ כברי, בחטיבת הביניים מנור כברי באילון, ובתיכון מנור כברי בכברי.
לקיבוץ יש הרחבה משנת 2005. כל אנשי ההרחבה הם חברי האגודה.
חלק מאנשי ההרחבה הם חברי קיבוץ.
במרכז הקיבוץ הוקם מרכז עסקי, הבנוי על יזמויות של תושבי המקום.
מבנים ישנים ששימשו בעבר לצרכים אחרים (מגורי המתנדבים, מאפייה, מכבסה, מטבח ועוד) שופצו לשם כך והם אבן שואבת לתושבי המקום, לתושבי האזור וגם למבקרים מרחוק.
באילון חיי תרבות עשירים ומגוונים.
קשת אילון, מרכז מוזיקלי לטיפוח כנרים צעירים מחוננים, שאירוע הדגל שלו – קורס קיץ בינלאומי במתכונת כיתות אמן – מתקיים מדי שנה.
גרדה כהן, סופרת חברת קיבוץ שנפטרה בשנת 2009. כתבה ספרים וספרי ילדים, שחלקם מתארים את החיים בקיבוץ.
אחד מהם, "לאסוף סיפורים בחצר" בהוצאת ספריית פועלים, הוא קובץ של סיפורים לילדים שהוצא בשנת 1978, שמתאר את הווי חיי הקיבוץ בשנים אלו.
הזמר עופר לוי התחנך בקיבוץ בהתבגרותו.
גיטל מישקובסקי (1914–1988), משוררת חברת הקיבוץ, פרסמה שני ספרי שירה בהוצאת ספרית הפועלים.
גן דודזון, גן פסלים וגלריה של האמן מאיר דודזון, ובו כ־300 יצירות של פסלי פסיפס בגדלים שונים.
מוציק (מרדכי) יואלי (1916– 1976) - צייר ואמן פסיפסים, מיוזמי הקמת מפעל הפסיפסים בקיבוץ.
היישוב פונה פעמיים במהלך שתי מלחמות ישראל: מלחמת השחרור ומלחמת חרבות ברזל.
בתאריך ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, הוא יום הכרזת המדינה החל מבצע בן-עמי לכיבוש הגליל המערבי.
בלילה שאחריו, בסביבות השעה 23:00 הגיעו לאילון משוריינים שהשתתפו במבצע.
המשוריינים העמיסו את ילדי הקיבוץ.
את מטפלות בתי הילדים ואת הנשים ההרות והסיעו אותם לנהריה.
בנהריה חיכתה אונייה שלקחה את כולם לחיפה.
למשך כחצי שנה שהו המפונים על הכרמל, במבנה מפואר שנקרא אז בית ניוטון, כיום בית הכט.
ב-6 בנובמבר 1948, עם סיום מבצע חירם שבו נכבש הגליל, שיחת הקיבוץ החליטה להשיב את הילדים הביתה .
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, פונה היישוב מאזרחיו בפעם השנייה.
אֵילוֹן הַזְּבוּלֹנִי לפי המקרא, היה השופט העשירי ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
אילון נזכר בשני פסוקים בספר שופטים:
האויב מולו נלחם אילון אינו נזכר בפסוקים, ולכן אינו ידוע.
אילון שפט את ישראל עשר שנים ונקבר באַיָּלוֹן.
מקור השם אילון שנוי במחלוקת בקרב החוקרים.
לרוב שם זה מתפרש כקשור לעץ האלון.
לפי סיומת השם '-וֹן', ניתן לפרש את השם כקשור לאייל ודומה לעגלון מבחינת המשקל.
אפשרות שלישית היא שהשם קשור לשם האכדי "אִלָנׁם" שמשמעותו איש האלוהים או האל הקטן.
שמו הונצח בשמות רחובות בקריית גת וקריית מוצקין.
אילומינטי (מלטינית: Illuminati – "נאורים") הוא שם המתייחס למספר אגודות סתרים, היסטוריות, מודרניות ואמיתיות, שהידועה בהן היא קבוצת האילומינטי הבווארית, אגודת סתרים מעידן הנאורות.
בעידן המודרני מתייחס השם פעמים רבות לארגונים קונספירטיביים שהתגלגלו כביכול מן האגודה הבווארית.
על פי תאוריות קשר, ארגונים אלה מתפקדים בתור "הכוח שמאחורי הכתר", שולטים בעולם באמצעות ממשלות ותאגידים, ושואפים לכונן סדר עולמי חדש.
האילומינטי הבווארית החלה ב-1 במאי 1776 כתנועת הארה על ידי אדם וייסהאופט הישועי, פרופסור לתאולוגיה ומומחה למשפט קאנוני.
התנועה הייתה מסדר סודי, בדומה לבונים החופשיים, אך בשונה ממנה היו למסדרים אלו מטרות צבאיות.
עיקרה היה בכניעה לראשי המסדר שמוליכים את החברים לעבר מטרה סודית כלשהי.