tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועידה יצרה פלטפורמה אשר כינסה את כלל הגורמים העוסקים בחינוך, אמנות ותרבות לכדי מבט הוליסטי ושיח משותף שענינו עתיד החינוך, האמנות והתרבות בעשור הקרוב.
בנוסף, בחנה הוועידה את האתגרים החדשים שנוצרו בעקבות תקופת הקורונה בכל הנוגע ליצירת אמנות וצריכת אמנות והציעה מענים שונים בתגובה לאתגרים אלו.
במהלך הוועידה התקיימו סדרה של פאנלים והרצאות בסגנון TED, בהם דנו מומחים ומובילי דעה בתחום החינוך האמנות והתרבות בנושאי הוועידה.
בין לבין הוצגו מופעים אמנותיים שנוצרו במיוחד.
הוועידה זכתה לסיקור תקשורתי נרחב בעברית, ערבית, רוסית וספרדית.
ב-22 ביוני 2022 התקיימה ועידה שנייה בתיאטרון בית ליסין בהשתתפות כאלף איש, בהם אנשי חינוך ותרבות.
הוועידה התקיימה תחת הכותרת "SEL תרבות – אמנות ולמידה חברתית-רגשית (Social–Emotional Learning)", והתמקדה בהיותה של החשיפה לאמנות אמצעי ייחודי להקניית מיומנויות חברתיות-רגשיות (כדוגמת אחריות אתית, חשיבה ביקורתית, התבוננות מנקודות מבט שונות, שימוש באמפתיה וקבלת שונות וגיוון).
הוועידה כללה פאנלים, הרצאות מפי מומחים, מופעים אמנותיים ייחודיים וצפייה בהצגה "משחקים בחצר האחורית".
הוועידה סוקרה בהרחבה בתקשורת הישראלית.
ההוצאה לאור של סל תרבות ארצי פעלה עד 2013 ויועדה למחנכים המלווים את צפיית תלמידיהם במופעי אמנות, וכן לקהל הרחב.
הפרסומים נועדו להעניק כלים לצפייה מושכלת, להרחיב את האופקים בתחומי האמנות השונים, ולדון בסוגיות הנוגעות לחינוך לאמנות.
מערך הפרסומים כלל שלושה מסלולים:
קבוצת הפרסומים הקצרים אודות מופע – חומרי הכנה ממוקדים, לסייע למורים להכין את תלמידיהם לצפייה באירוע אמנות ולתהליכי העיבוד לאחר המופע.
מסלול "צורות", ובו פרסומים הפורשים תמונה כללית יותר על תחומי יצירה שונים.
מסלול הספרים "מפתחות", ובו העמקה נוספת בשדות שונים של יצירה, מתוך תשומת לב מיוחדת לגישות עדכניות ולהקשרי התרבות הישראלית.
העורך הראשי של ההוצאה היה המשורר והמתרגם דורי מנור.
עורכת מסלול "אודות מופע" הייתה מילאת ביברמן.
חלק מן הספרים הופצו על ידי עם עובד.
סלאבקו קווטרניק (בקרואטית: Slavko Kvaternik; 1878–1947), מראשי תנועת האוסטאשה, התנועה הפשיסטית הקרואטית, ושר המלחמה בממשלת המדינה הקרואטית העצמאית בתקופת מלחמת העולם השנייה, בראשה עמד אנטה פאבליץ'.
את הקריירה הצבאית שלו החל כקצין מטה בצבא האוסטרו-הונגרי, לאחר שסיים לימודים באקדמיה צבאית.
ב-1918 הוא פיקד בהצלחה על ניסיון של כוחות קרואטיים להדוף את הצבא ההונגרי מאזורים מסוימים בקרואטיה.
לאחר שפרש מהצבא בשנת 1921, הצטרף ל"מפלגת החוק", שהפכה אחר כך לתנועה האוסטאשית.
ב-10 באפריל 1941, מיד עם כניסת הכוחות הגרמניים לזאגרב, הכריז קווטרניק ברדיו זאגרב על הקמתה של המדינה הקרואטית העצמאית ועל הקמת ממשלה קרואטית עצמאית בראשותו של אנטה פאבליץ', שחזר כעבור ארבעה ימים מגלות באיטליה מלווה בכמה מאות פעילים אוסטאשים.
קווטרניק מונה לשר המלחמה ולמפקד הצבא.
הוא החל מיד בגיוס כוחות לצבא החדש, כשהוא מתבסס בעיקר על קצינים לשעבר בצבא האוסטרו-הונגרי.
בסוף שנת 1942 הודח קווטרניק מתפקידו בעיקר בשל המתיחות שנוצרה בין פאבליץ' לבין אאוגן קווטרניק, בנו של סלאבקו, שעמד בראש שירותי הביטחון הקרואטיים.
לאחר המלחמה, באביב 1945, נלכד סלאבקו קווטרניק על ידי צבא ארצות הברית.
הוא הוסגר ליוגוסלביה, שם הועמד לדין והוצא להורג בירייה ב-13 ביוני 1947, בקשר לחברותו בתנועת האוסטאשה, היחידה מבין משתפי-הפעולה עם הנאצים שהקימה בעצמה מחנות ריכוז והשמדה של ממש, דוגמת יאסנובאץ.
קווטרניק היה נשוי לאולגה, יהודייה למחצה ובתו של יוסיף פרנק, ממייסדי "מפלגת הזכויות" הקרואטית, המפלגה שמתוכה קמה אחר כך תנועת האוסטאשה.
סלאבוניה (בקרואטית Slavonija; בסרבית Славонија; בהונגרית Szlavónia) הוא חבל ארץ היסטורי וגאוגרפי במזרח קרואטיה, הגובל בחלקו בנהרות דראווה מצפון, סאווה מדרום ובדנובה ממזרח.
סלאבוניה הוא בעיקרו חבל ארץ מישורי, המהווה את המשכו הדרומי של המישור הפאנוני, אך במרכזו ומערבו משתרעים מספר טורי גבעות ששיאם בהר פפוק (Papuk) שגובהו 984 מטר.
תושביה הידועים הראשונים של סלאבוניה היו הפאנונים, שבט המקורב לאילירים.
החל במאה ה-4 לפנה"ס פלשו שבטים קלטים לאזור ובשנת 9 לפנה"ס השתלטו עליו הרומאים, ושייכו אותו בשנת 9 לספירה לפרובינקיה הרומית של פאנוניה, שהשתרעה על שטחן של אוסטריה, קרואטיה, הונגריה, סרביה, סלובניה, סלובקיה ובוסניה והרצגובינה.
מקור השם פאנוניה במילה האילירית שמשמעה "ביצה", "מים" או "רטיבות".
במאה ה-7 הוקמה בסלאבוניה מדינה סלבית שסופחה בשנת 925 לממלכת קרואטיה.
ב־1027 נכבשה סלאבוניה על ידי ההונגרים שהפכוה למחוז (Banovina, בנובינה) בממלכת הונגריה.
סלאבוניה אוחדה שוב עם ממלכת קרואטיה לקראת סוף המאה ה-11 למשך זמן קצר, ולאחר מכן שוב קיבלה על עצמה את עולה של הונגריה.
עם זאת, במשך השנים חלה נסיגה במעמדה של ההגמוניה ההונגרית באזור, וסלאבוניה התקרבה אל ממלכת קרואטיה, אך במאה ה-13, כאשר חולקה קרואטיה לשני מחוזות נפרדים (קרואטיה וסלאבוניה), נותרה סלאבוניה מקורבת יותר להונגריה.
שני המחוזות נשלטו על ידי שני באנים שונים, ורק ב-1476 אוחדו שתי המשרות לאחת.
עם פלישת העות'מאנים להונגריה והשמדת צבאה בקרב מוהאץ' ב־1526, הזמין הפרלמנט הקרואטי את בית הבסבורג לפרוש את חסותו על קרואטיה, אך לאחר סדרה של מספר קרבות השתלטו העות'מאנים על סלאבוניה כולה.
במסגרת הסכם קרלוביץ מ־1699 קיבל בית הבסבורג את השליטה על האזור לידיו, שהיה בו זמנית לחלק מממלכת הונגריה וממלכת קרואטיה.
בתקופה זו גדל שטחה של היחידה המנהלית של סלאבוניה לכיוון מזרח, באופן התואם את שטחה כיום.
מאידך רצועת השטח שבדרום סלאבוניה, אשר השתרעה לאורך קו הגבול עם האימפריה העות'מאנית, נחשבה ליחידה מנהלית נפרדת שנודעה כ"חזית הצבאית הסלאבונית".
לפי מפקד אוסטרי מ־1790 מנתה אוכלוסיית סלאבוניה (שכללה גם חלקים מוויוודינה שבסרביה של ימינו), 280,000 איש מהם 46.8% סרבים, 45.7% קרואטים, והיתר הונגרים וגרמנים.
במהפכה ששטפה את אירופה ב־1848, חברה סלאבוניה לקרואטיה בהנהגתו של הבאן יוסיפ ילאצ'יץ', אך שנה לאחר מכן שוב הוכרו שני המחוזות כיחידות מנהליות נפרדות באימפריה ההבסבורגית.
הסדר זה היה בתוקף משך 20 שנה עד 1868 עת שוב אוחדו שני המחוזות לממלכת קרואטיה-סלאבוניה שהייתה לחלק מהונגריה במסגרת האימפריה של אוסטרו-הונגריה.
סמוך לאחר מכן, ב־1881, אוחדה החזית הצבאית של סלאבוניה לתוך ממלכת קרואטיה-סלאבוניה, ומצב דברים זה נותר בעינו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה ופירוקה של אוסטרו-הונגריה.
ב־1 בדצמבר 1918 הייתה סלאבוניה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה חלק מהמדינה העצמאית של קרואטיה (Nezavisna Država Hrvatska, NDH) שנשלטה בידי האוסטאשה, ולאחריה הייתה לחלק מיוגוסלביה.
באפריל 1991 הכריזו הסרבים בקראינה על כוונתם לפרוש מקרואטיה אם זו תכריז על עצמאותה.
חודשיים לאחר מכן, ב־25 ביוני 1991, הכריזה קרואטיה על עצמאותה, ובאוגוסט של אותה שנה הפך הסכסוך למלחמה מלאה.
צבא העם של יוגוסלביה (Jugoslovenska narodna armija) פלש לקרואטיה תוך שהוא מרכז חלק עיקרי במאמץ המלחמתי בסלאבוניה.
העיר ווקובר במזרח סלאבוניה הושמה במצור ונכבשה לאחר שלושה חודשים, ב־18 בנובמבר 1991. ב־19 בדצמבר 1991 הכריזו הסרבים בקראינה על עצמאותם והקימו את הרפובליקה הסרבית של קראינה, בין היתר בחלקים ממזרח ומערב סלאבוניה.
בחודש ינואר 1992 הושגה הפסקת אש והכוחות הלוחמים התבצרו לאורך קו החזית, כאשר צבא יוגוסלביה מחזיק בחלקה המזרחי של סלאבוניה.
המלחמה בשטחה של יוגוסלביה לשעבר עברה בעיקר לתחומי בוסניה והרצגובינה, אך פעילויות לחימה בהיקף קטן נמשכו גם בתחומי סלאבוניה וקרואטיה.
ב־1995 פתח הצבא הקרואטי בשתי מתקפות - מבצע ברק שבמהלכו שוחררה מערב סלאבוניה ומבצע סערה שהופנה בעיקר כנגד יתר השטחים שהוחזקו על ידי הרפובליקה הסרבית של קראינה.
המלחמה הסתיימה בסופה של אותה שנה אך החלק המזרחי של סלאבוניה הושב לקרואטיה רק ב-1998.
האזור מתחלק בין שבעה ממחוזות בקרואטיה ואוכלוסייתו עמדה בשנת 2001 על 781,454 איש.
רובה של אוכלוסיית סלאבוניה היא קרואטית (בין 78% ל-94% במחוזות השונים) והקבוצה השנייה בגודלה היא הסרבים (6.5% עד 15%).
בנוסף מתגוררים באזור הונגרים, אלבנים, גרמנים, איטלקים, וצוענים, וכן יש בו ייצוג כמעט לכל לאום סלאבי.
העיר הגדולה בסלאבוניה היא אוסייק שמנתה 114,616 תושבים בשנת 2001. ערים גדולות נוספות הן סלבונסקי ברוד, וינקובצי, ווקובר ו-ג'קובו הידועה בעיקר בזכות הקתדרלה שלה.
סלאבוניה היא בעיקרה חבל ארץ חקלאי והגידולים העיקריים הם חיטה ותירס.
הענף השני בחשיבותו לאחר החקלאות הוא ענף עיבוד המזון.
האזור, ובמיוחד חלקו המזרחי, טרם התאושש לחלוטין מנזקי מלחמת העצמאות של קרואטיה ומהכיבוש הסרבי.
סלאבן ביליץ' (בקרואטית: Slaven Bilić; נולד ב-11 בספטמבר 1968 בספליט) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל המאמן את קבוצת אל-פתח.
ביליץ' גדל בספליט, והחל לשחק כדורגל בגיל 9, במסגרת מועדון הכדורגל המקומי היידוק ספליט.
בשנת 1987 הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת של היידוק, ושיחק בה במשך 6 עונות.
ב-1993 עבר לבונדסליגה, והחל לשחק בקבוצת קרלסרוהה.
במדיה של קבוצה זו הגיע לחצי גמר גביע אופ"א ב-1994.
בינואר 1996 רכשה את כרטיס השחקן שלו קבוצת הכדורגל האנגלית וסטהאם יונייטד, תמורת 1.3 מיליון ליש"ט.
בעקבות הופעותיו במדי נבחרת קרואטיה בטורניר יורו 1996, שנערך באנגליה באותה שנה, עלה מעמדו, ובראשית 1997 נמכר כרטיסו לאברטון תמורת 4.5 מיליון ליש"ט.
ביליץ' היה אמור להתחיל לשחק בקבוצה כבר בחודש מרץ, אך העדיף לסיים את העונה בווסטהאם, ולעבור רק בעונה שלאחר מכן.
במונדיאל 1998 היה ביליץ' שותף לזכייתה של נבחרת קרואטיה במקום השלישי, בהופעתה הראשונה אי פעם בטורניר זה.
אחרי המונדיאל סבל ממתיחה במפשעה, שבשלה החמיץ את תחילת העונה הבאה.
עם שובו, השתלב מחדש בסגלהּ של אברטון, אך עקב פציעות והשעיות לא מימש את הפוטנציאל שלו.
ביולי 1999 החליטה אברטון לשחרר את ביליץ'.
הוא חזר לקרואטיה ועבר לגור בזגרב, אך לא מצא קבוצה חלופית, והתאמן רק במסגרת נבחרת קרואטיה.
עקב תנאי החוזה שלו, נאלצה אברטון להמשיך לשלם לו 27 אלף ליש"ט לשבוע, עד ש-28 חודשים לפני פקיעת החוזה סיכמו הצדדים שביליץ' יקבל מענק חד פעמי של מיליון ליש"ט.
לאחר מכן שב ביליץ' לקבוצת נעוריו, היידוק ספליט, שיחק במסגרתה תשעה משחקים, וסיים את הקריירה כשחקן פעיל.
ב-2001 מונה ביליץ' למאמנה של היידוק ספליט, וזכה עמה בגביע הקרואטי ב-2003. בשנת 2004 מונה לאמן את הנבחרת הצעירה של קרואטיה, לצד אליושה אסנוביץ'.
הנבחרת העפילה לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 באותה שנה.
ב-2006 מונה למאמנה של נבחרת קרואטיה, לקראת מוקדמות יורו 2008. ביליץ' ספג ביקורת לאחר משחקה הרשמי הראשון של הנבחרת בהנהגתו, אותו סיימה בתיקו אפס מול נבחרת רוסיה במוסקבה, לאחר שלא כלל בסגל את דריו סרנה, איביצה אוליץ' ובושקו בלבן, עקב היעדרותם מכמה ממשחקי הנבחרת.
בסופו של דבר סיימה נבחרת קרואטיה את משחקי המוקדמות בהצלחה רבה.
היא רשמה הפסד בודד (במקדוניה) וניצחה פעמיים את נבחרותיהן של אנגליה וישראל.
בטורניר היורו עצמו, ניצחה הנבחרת בכל משחקיה בשלב הבתים, לרבות את נבחרת גרמניה, אך הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת טורקיה.
במוקדמות מונדיאל 2010 סיימה קרואטיה את שלב הבתים במקום השלישי, אחרי אנגליה ואוקראינה, ולא הצליחה להעפיל למונדיאל.
חרף הכישלון, המשיך ביליץ' בתפקידו כמאמן הנבחרת.
ביליץ' הוביל את קרואטיה ליורו 2012 שם סיימה במקום השלישי בבית C.
במהלך כהונתו של ביליץ' כמאמן הנבחרת הושמעו נגדו טענות לפיהן הוא נוהג להשמיע שחקנים שירים של להקת הרוק תומפסון, שלחלקם מסרים לאומניים ואף נאו-נאציים.
לאחר טורניר יורו 2012 מונה ביליץ' למאמנה של לוקומוטיב מוסקבה מהליגה הרוסית לאחר עונה אחת בתפקיד מונה ביליץ' למאמן בשיקטאש הטורקית.
ביוני 2015 מונה ביליץ' למאמן ווסטהאם מהפרמייר ליג, עונתו הראשונה בווסטהאם הייתה מוצלחת והקבוצה השיגה את הכרטיס למוקדמות הליגה האירופית.
עונתו השנייה הייתה פחות מוצלחת עם החלפת אצטדיון הקבוצה לאצטדיון האולימפי.
ווסטהאם הודחה במוקדמות הליגה האירופאית וסיימה במקום ה-11 בליגה.
ב־4 בנובמבר 2017 לאחר תבוסה 4-1 לליברפול פוטר ביליץ' מאימון ווסטהאם.
ב-28 בספטמבר 2018 מונה למאמן אל-איתיחאד הסעודית, בפברואר 2019 פוטר ביליץ' מאימון הקבוצה.
ב-13 ביוני 2019 ביליץ' חזר לאנגליה ומונה למאמנה של וסט ברומיץ' אלביון מהצ'מפיונשיפ.
לאחר שהעלה את הקבוצה לפרמייר ליג בסיום עונת 2019/2020, פוטר ביליץ' ב-16 בדצמבר 2020 לאחר פתיחת עונה לא טובה בפרמייר ליג.
ב-6 בינואר 2021 מונה למאמן בייג'ינג גואואן הסינית.
לצד עיסוקו בכדורגל, הוא משמש כסולנה של להקת הרוק ראובאו.
סלאבים מזרחיים (נקראים גם ) הם קבוצה אתנית בקרב העמים הסלאבים, שבניה דוברים את השפות הסלאביות המזרחיות.
מן הסלאבים המזרחיים, שבימי הביניים היו תושבי רוס של קייב, התפתחו ב הרוסים, האוקראינים והבלארוסים.
באופן יחסי, ידוע אך מעט על קורות הסלאבים המזרחיים שלפני שנת 859 – שממנה מתחילה "הכרוניקה הרוסית הראשונה".
עם הסיבות לכך נמנים היעדר שפה כתובה (הכתב הקירילי נוצר רק בסביבות שנת 863), וכן ריחוקן של ארצות הסלאבים המזרחיים.
המעט שידוע, מקורו בחפירות ארכאולוגיות, דיווחיהם של נוסעים זרים בארץ רוס, וניתוח בלשני השוואתי של השפות הסלאביות.
נתגלו רק מסמכים רוסיים מקומיים מעטים המתוארכים לזמן שלפני המאה ה-11 (ואף לא אחד המתוארך לזמן שלפני המאה ה-10).
כתב היד הקדום ביותר הכולל מידע על ההיסטוריה של רוס הוא "הכרוניקה הרוסית הראשונה", שנכתבה במהלך המאות ה-11 וה-12. כרוניקה זו מונה את שנים עשר האיחודים השבטיים אשר התיישבו עד למאה ה-9 באזור שבין הים הבלטי והים השחור.
שבטים סלאבים אלה היו הפולאנים, הדְרֶבלְיַאנִים, הדרגוביצ'ים, הרַדימיצ'ים, הוויאטיצ'ים, הקריביצ'ים, הסלאבים האִילְמֶנִים, הדוּלֶבִּים (שבהמשך נודעו כווֹהליניאנים ובּוּזַ'אנִים), הקרואטים הלבנים, הסֶבֶריאנים, האוליצ'ים והטיברצים.
אין קונצנזוס בקרב החוקרים ביחס לזהות מולדתם הקדומה של הסלאבים.
סביר לשער כי באלף הראשון לספירה, באו המתיישבים הסלאבים במגע עם קבוצות אתניות אחרות שנדדו בערבות מזרח אירופה במהלך נדידת העמים.
בין המאה ה-1 והמאה ה-9 לספירה, עברו עמים רבים בערבה הפונטו-כספית בנדידתם מערבה: הסרמטים, הגותים, הבולגרים הסלאביים, ההונים, האלאנים, הבולגרים הטורקיים והמדיארים.
על אף שכמה מהם יכלו לשעבד את הסלאבים שנמצאו באזור, הרי שבפועל שבטים זרים אלו כמעט שלא הותירו עקבות בארצות הסלאבים.
בראשית ימי הביניים התפשטו העמים הסלאבים, ופיתחו התמחות בחקלאות, בדבוראות, בציד, בדיג, ברעיית צאן ובהנחת מלכודות.
עד למאה ה-8, הפכו הסלאבים לקבוצה האתנית הדומיננטית בערבות מזרח אירופה.
בראשית המאה ה-6 כבר התפצלו הסלאבים מבחינה לשונית לסלאבים דרומיים (דוברי שפות סלאביות דרומיות), לסלאבים מערביים (דוברי שפות סלאביות מערביות) ולסלאבים מזרחיים (דוברי שפות סלאביות מזרחיות).
הסלאבים המזרחיים שטפו את אירופה בשני גלים: קבוצה אחת של שבטים התיישבה לאורך נהר דנייפר, באזור אוקראינה של היום; לאחר מכן הם התפשטו צפונה לצפון עמק הוולגה, מזרחית למוסקבה של ימינו ומערבית לאגני הנהרות דניסטר והבוג הדרומי, באזור מולדובה ודרום אוקראינה של היום.
קבוצה נוספת של סלאבים מזרחיים נדדה מפומרניה לכיוון צפון-מזרח, שם פגשו בוורנגים של קגנאט רוס, וייסדו מרכז אזורי חשוב בנובגורוד.
אותה האוכלוסייה הסלאבית התיישבה גם באזור מחוז טבר של ימינו וכן באזור בלוזרסק (Белозе́рск).
לכשהגיעו לארצות המֶרְיַה, ליד רוסטוב, הם חברו לקבוצה שהתיישבה קודם לכן בדנייפר.
במאות ה-8 וה-9, נאלצו השבטים הסלאבים המזרחיים להעלות מיסים לכוזרים, עם ממוצא טורקי שקיבל עליו את היהדות בסביבות ראשית המאה ה-9, ושישב באזורי דרום הוולגה והקווקז.
בערך באותה העת, נשלטו הסלאבים האילמנים והקריביצ'ים על ידי הוורנגים של קגנאט רוס, אשר שלטו בנתיבי המסחר שבין הים הבלטי והאימפריה הביזנטית.
עם המרכזים השבטיים הקדומים ביותר של הסלאבים המזרחיים נמנים נובגורוד, איזבורסק, פולוצק, גנזדובו, מבצר סארסקי וקייב.
ניתוח ממצאים ארכאולוגיים מראה כי הם קמו בשלהי המאה ה-10, ממש לאחר שהסלאבים והפינים של נובגורוד מרדו כנגד הנורדים ואילצו אותם לסגת לסקנדינביה.
בעת שלטונו של אולג מנובגורוד (בראשית המאה ה-10), שבו הוורנגים לנובגורוד והעתיקו את בירתם לקייב, על הדנייפר.
ממוקד זה שלח העם הסלאבי-ורנגי המעורב, שנודע בשם רוּס, מספר מסעי מלחמה כנגד האימפריה הביזנטית.
בתחילה הייתה האליטה השלטת נורדית בעיקרהּ, אך עד לאמצע המאה היא כבר הפכה במידה רבה סלאבית.
סוויאטוסלב הראשון, שמלך בשנות ה-60 של המאה ה-10, היה לשליט הראשון של רוס אשר נשא שם סלאבי.
סלאבומיר מרוז'ק (בפולנית : Sławomir Mrożek; 29 ביוני 1930 – 15 באוגוסט 2013) היה מחזאי, סופר וקריקטוריסט פולני.
סלאבומיר מרוז'ק נולד ב-29 ביוני 1930 בכפר בדרום פולין.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררה משפחתו בקרקוב.
בשנת 1949 סיים את לימודיו בבית ספר תיכון, וב-1950 החל לעבוד כעיתונאי פוליטי בשבועון Przekrój.
מרוז'ק היה חבר מפלגת הפועלים המאוחדת PZPR בתקופת השלטון הסטאליניסטי בברית המועצות ובגרורותיה.
תמך במשפטי הראווה שערך השלטון לכמרים קתוליים בקרקוב, שבהם נידונו למוות שלושה כמרים.
בסוף שנות ה-50 החל לכתוב מחזות.
הראשון מביניהם, "Policja" (משטרה), ראה אור ב-1958.
הוא נישא למריה אוברמבה וב-1959 עבר לוורשה.
ב-1963 טייל עם אשתו באיטליה, והשניים החליטו לערוק מפולין.
לאחר חמש שנות מגורים באיטליה היגר לצרפת.
ב-1968 הביע מחאה נגד הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
בשנת 1978 קיבל אזרחות צרפתית.
חוויותיו כמהגר ממדינה קומוניסטית במערב הביאו אותו לכתוב את מחזהו הנודע ביותר, "המהגרים".
הוא המשיך לנדוד והתגורר בארצות הברית, בגרמניה ובמקסיקו.
בשנת 2002 לקה בשבץ מוחי שגרם לאפאזיה, ועבר תהליך שיקום במשך שלוש שנים, שהחזיר לו את היכולת לדבר ולכתוב.
בשנת 2006 סיים לכתוב אוטוביוגרפיה ושמה "בלתזר".
מחזהו הראשון באורך מלא, "טנגו" (1964) ו"המהגרים" מוצגים גם כיום בתיאטראות רבים בעולם.
הבמאי אנדז'יי ויידה הפיק גרסה מצולמת של "המהגרים" ב"תיאטר סטארי" בקרקוב בשנת 1975.
עבודותיו של מרוז'ק משתייכות לסוגת תיאטרון האבסורד, הוא מציג בפני צופיו אלמנטים בלתי ריאליסטיים, התייחסויות פוליטיות ותרבותיות ופרודיה עוקצנית.
המחזה "המהגרים" הוצג בישראל לראשונה ב-1976 בתיאטרון החאן בתרגומה ובבימויה של מיכל גוברין וזכה בפרס מרגלית .
החל משנת 2008 הוא מוצג בתיאטרון "מלנקי" בתרגומו של רועי חן ובבימויו של איגור ברזין.
מחזהו "בלב ים" מוצג זה שנים רבות כחלק מרפרטואר תיאטרון אוניברסיטת לייז' שבבלגיה, בבימוי של פרופ' רובר ג'רמה, מנהל אמנותי של תיאטרון סטודנטים זה.
להקה זו הופיעה בתיאטרון הטכניון בשנת 1992. הבמאי, רובר ג'רמה, ביים הצגה זו באנגלית ובעברית עם שחקני תיאטרון הטכניון, בשנת 1993.
סלאבקו וראנש (במונטנגרית: Slavko Vraneš; נולד ב-30 בינואר 1983) הוא כדורסלן מונטנגרי ששיחק בעמדת הסנטר בקבוצת מטאלץ ולייבו מליגת העל הסרבית.
וראנש, המיתמר לגובה של 2.30 מטרים משחק עבור נבחרת מונטנגרו.
וראנש החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת ז'לזניק הסרבית ובשנת 2000 עבר לקבוצת טופאש בורסה הטורקית בשורותיה שיחק בעונת , ולאחר מכן עבר לקבוצת אפס פילזן.
לאחר קשיי הסתגלות, חזר וראנש למונטנגרו (אז עדיין סרביה ומונטנגרו) בינואר 2002 שם שיחק בקבוצת בודוצ'נוסט פודגוריצה עד לקיץ של שנת 2003. הוא נבחר בסיבוב השני של דראפט ה-NBA של שנת 2003 על ידי קבוצת הניו יורק ניקס, אך נופה משורות הקבוצה כבר בדצמבר אותה השנה.
בתחילת ינואר 2004 חתם וראנש על חוזה לעשרה ימים בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס ושיחק בשורותיה משחק בודד.
לאחר מכן שיחק וראנש פרק זמן קצר גם בקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
הטלטלה בין הקבוצות נסתיימה כאשר חזר וראנש פעם נוספת לבודוצ'נוסט פודגוריצה.
בפודגוריצה שיחק וראנש במשך שלוש עונות טרם עבר לקבוצת פרטיזן בלגרד בשורותיה שיחק במשך שלוש עונות גם כן.
בקיץ 2010 עבר וארנש לקבוצת אוניקס קאזאן הרוסית ובאוקטובר 2011 הצטרף לקבוצת פטרוכימי בנדר האיראנית.
ב-2013 עבר למטאלאץ ולייבו הסרבית.
באוקטובר 2013 חזר לאיראן וחתם באספהאן.
בפברואר 2015 חזר למטאלאץ ולייבו, אך לאחר כמה חודשים חזר לפטרוכימי בנדר.
סל תרבות שטראוס הוא מיזם ותוכנית חינוך לאמנות ותרבות לילדים, נוער ולקהל הבוגר, שהחלה כיוזמה של אבנר שטראוס, מוזיקאי, משורר ויזם תרבות.
התוכנית מתמקדת בתחומי אמנות ותרבות: תיאטרון, מחול, מוזיקה, אמנות פלסטית, קולנוע וספרות.
בהיותו תלמיד בבית ספר נחשף אבנר שטראוס לכנר דוד חן מתזמורת רשות השידור שהופיע בבית ספרו ומאז הקנה לו אהבה לבאך.
בעת שבגר והפך בעצמו למוזיקאי, לשטראוס היה חזון להביא לתלמידים אהבה לאמנות ותרבות, וכלים אמנותיים תרבותיים, כפי שדוד חן הביא לו כתלמיד.
התוכנית פועלת מאז שנת 1986, תחילה בירושלים ולאחר מכן בתל אביב ובכל הארץ.
היא סיפקה העשרה תרבותית לילדים, תחילה בתחום מוזיקה בתוכנית "מוזיקה אמריקאית במאה העשרים" שהגיע למרבית התיכונים וחטיבות הביניים בארץ בשנות התשעים, ולאחר מכן הורחב לתחומים נוספים.
התוכנית הפיקה באופן עצמאי הצגות והופעות לכל התחומים והגילאים.
רבות מהפעולות התרבותיות והאמנותיות של "סל תרבות שטראוס" לאורך השנים היו מומלצות על ידי משרד החינוך וסל תרבות ארצי והיוו חלק מההיצע המאושר והרשמי שלו.
התוכנית קיימה מפגשים, מופעים, קונצרטים והצגות רבות בתחומים השונים שהגיעו עד היום לכ-3 מיליון תלמידים.
התוכנית משתפת פעולה עם גופים שונים, כשהבולט בהם הוא עמותת אב"י – אמנויות במה ישראלית כמו כן עם מאות אמנים, ועם תוכנית סל תרבות ארצי ו משרד החינוך.
מטרת התוכנית היא הצגת ערכים תרבותיים-אמנותיים לילדים ונוער בסגנונות שונים ומגוונים, פלורליזם אמנותי ותרבותי היכול לשמש ככלי לקירוב לבבות מתרבויות שונות ולהכרה בתרבויות אחרות.
התוכנית עושה שימוש באמנות לגירוי מחשבה בנושאים חברתיים, עולם ירוק ואיכות הסביבה, אלימות, שורשים, מחויבות אישית, היגיינה ועוד.
"סל תרבות שטראוס" משתף פעולה עם משרד החינוך כשהדגש הוא על האיכות האמנותית.
בין הפעילויות בתוכנית הצגות תיאטרון ומחול, קונצרטים, מפגשים מונחים, סרטים דוקומנטריים, מפגשי סופרים ומשוררים, סדנאות מקצועיות, ימי אמנויות, הרצאות, מפגשי אמן, מופעים, שעת סיפור, מפגשים רב-תחומיים (אמנים מתחומים שונים) והופעות.
הסל פועל מדן ועד אילת, גם במקומות אליהם תוכנית "סל תרבות ארצי" אינה מגיעה.
במשך השנים התרחבה הפעילות של "סל תרבות שטראוס" לקהלים שונים ולכל הגילאים.
סָלֵא היא עיר נמל בצפון-מערב מרוקו.
העיר שוכנת במחוז רבאט-סלא-אל-קניטרה, על הגדה הימנית של הנהר בו רגרג, מול עיר הבירה רבאט.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו בעיר 945,101 תושבים, מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר במחוז ולעיר החמישית בגודלה במרוקו כולה.
בשנות החמישים של המאה ה-20 הושקו ההפגנות הראשונות נגד הצרפתים בסלא, מה שגרם למרידות פוליטיות ברחבי המדינה שהביאו בסופו של דבר למרוקו לקבל את עצמאותה מצרפת בשנת 1956.
סלא הוקמה כהתיישבות פיניקית עתיקה מאות שנים לפני הספירה.
לתקופה קצרה במהלך המאה ה-17 היא הייתה עיר-מדינה עצמאית (רפובליקת סלא), עד כיבושה וסיפוחה למרוקו העלאווית.
סלא ידועה גם בזכות אומניה המייצרים עבודות עץ כגון שולחנות, כיסאות ומגשים.
כדאי לעצור ליד אחד ממפעלי העץ בסלא ולהציץ גם בדרך שבה בעלי המלאכה יוצרים את יצירות העץ שלהם.
בסלא הייתה קהילה גדולה, מהבולטות ביהדות מרוקו.
הקהילה התפתחה בפרט לאחר גירוש ספרד.
חלק ממגורשי ספרד שהתיישבו בסלה מצאו עצמם מתפרנסים, בהנהגת שמואל פלאג'י, מחיים כפיראטים כנגד ספינות ספרדיות ועם השנים גם ספינות בריטיות, ובימי שבת וחגים פסקו מהטלת אימתם על אויביהם.
סלאבקו גולדשטיין (בסרבו-קרואטית: Slavko Goldstein, בסרבית קירילית: Славко Голдштајн; 22 באוגוסט 1928 – 13 בספטמבר 2017) היה סופר, היסטוריון, תסריטאי ופוליטיקאי יוגוסלבי-קרואטי יהודי.
הקים את המפלגה הסוציאל-ליברלית של קרואטיה ועמד בראשה בין 1989 ל-1990. כיהן כנשיא הקהילה היהודית "בית ישראל" בזאגרב.
סלאבקו גולדשטיין נולד בסרייבו שבממלכת יוגוסלביה, למשפחה שהיגרה מטוזלה ובהמשך עבר עם משפחתו לקרלובאץ.
אביו של סלאבקו, יצחק (איבו) נרצח על ידי אנשי האוסטאשה במחנה הריכוז ידובנו וסלאבקו, אימו לאה ואחיו דאנקו הצליחו להימלט וחברו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
ב-1949, עלה סלאבקו גולדשטיין לישראל עם אחיו ואימו ושירת בצה"ל.
הוא רכש תואר אקדמי בפילוסופיה באוניברסיטת זאגרב ובהמשך, עבד כעיתונאי ועורך במספר עיתונים.
במקביל, כתב גולדשטיין תסריטים למספר סרטים שהופקו ביוגוסלביה ועסקו בתולדות מלחמת העולם השנייה.
ב-1989 הקים סלאבקו גולדשטיין ואחיו את המפלגה הסוציאל-ליברלית של קרואטיה ועמד בראשה עד 1990. גולדשטיין נמנה עם מתנגדיו הבולטים של נשיאה הראשון של קרואטיה פרניו טוג'מן.
בנו, פרופסור איבו גולדשטיין הוא היסטוריון וחוקר תולדות יהודי קרואטיה.
סלאבישה ויינר (בסרבו-קרואטית: Slaviša Vajner, בסרבית קירילית: Славиша Вајнер; 27 ביוני 1903, נובי וינודולסקי, דלמטיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 21 בינואר 1942, סמוך לפיינובאץ, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר נהרג בקרבות לשחרור יוגוסלביה.
ב-1944 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
סלאבישה ויינר נולד בכפר נובי וינודולסקי ורכש השכלה תיכונית בעיירה קופריבניצה.
הוא למד הנדסה באוניברסיטת זאגרב והיה פעיל בקרב חוגי המפלגה הקומוניסטית.
במהלך שנות ה-30 עבד בסרייבו וכיהן כיושב ראש אגודת המהנדסים בעיר.
ב-1940, הפך לחבר מן המניין במפלגה הקומוניסטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941, עם כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הצטרף ויינר לכוחות הפרטיזנים היוגוסלבים ונשלח לאזור רומאנייה כדי לארגן כוח פרטיזנים במקום.
הוא פיקד על יח' הפרטיזנים בקרבות באזור בוסניה ובהמשך שרת במטה הכללי של כוחות הפרטיזנים באזור בוסניה.
תעוזתו בקרבות הוציאה את שמעו למרחוק והוא נודע בכינויו "הזקן מרומאנייה".
ב-21 בינואר 1942, בסמוך לכפר פיינובאץ הותקפו כוחות הפרטיזנים ובכללם חברי המטה הכללי בבוסניה על ידי כוחות גרמניים עדיפים.
59 פרטיזנים נהרגו, סלאבישה ויינר נפצע קשה ושם קץ חייו כדי לא ליפול בשבי הגרמנים.
בהמשך, אותרו שרידי גופתו והוא נקבר בסרייבו.
סלאבישה ויינר הפך לגיבור עממי והונצח בשירים ובקטעי עיתונות שונים.
ב-25 בנובמבר 1944 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
סלאבהראד (בבלארוסית: Слаўгарад; ברוסית: Славгород, סלאבגורוד; בפולנית: Sławograd (סלאבוגראד), עד 1945: Propoysk (פרופויסק)) היא עיירה במחוז מוהילב שבבלארוס, על גדות נהר סוז', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1136, ובמהלך המאה ה-14 נעשה לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא.
באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב כתוצאה מהמלחמה בין פולין ורוסיה, ובחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל בתחומי האימפריה הרוסית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,300 יהודים, כמחצית תושביה, ובתקופה הסובייטית פעל בה בית ספר יידי.
ב-15 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שרבים מיהודיה הספיקו להימלט ממנה מזרחה או גויסו לצבא האדום.
באוקטובר 1941 ריכזו הגרמנים את יהודי העיירה הנותרים בגטו קטן שהוקם בה, בו אולצו לענוד טלאי צהוב.
בנובמבר 1941 חוסל הגטו שבעיירה בהדרגה.
בתחילה נרצחו הגברים בתעלות נגד טנקים, לאחר מכן הנשים, ובסוף החודש הוטבעו 15 הילדים האחרונים מהגטו באגם המקומי.
מחוז משנה סלאבהראד (בבלארוסית: Слаўгарадскі раён; ברוסית: Славгородский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר סלאבהראד.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סלאבהראד 14,888 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 13,238 בני אדם.
מועדון הכדורגל סלאבן בלופו (בקרואטית: Nogometni Klub Slaven Belupo) היא קבוצת כדורגל קרואטית מעיר קופריבניצה, המתמודדת בליגת העל הקרואטית.
הקבוצה היא אחת מהוותיקות בליגה הקרואטית.
קבוצת כדורגל ראשונה בעיר נוסדה בשנת 1907 על ידי קבוצת סטודנטים.
המועדון במתכונת הנוכחית הוקם בשנת 1912. בשנת 1920 הקבוצה זכתה בתחרות אזורית-קרואטית.
במהלך השנים שם הקבוצה השתנה מספר פעמים.
תחת השם הנוכחי היא מתחרה החל משנת 1958. המילה "בלאופו" מהווה שם חברת תרופות המתבססת בעיר.
בשנת 1997 הקבוצה החלה להתחרות בליגה הקרואטית הראשונה ומאז לא ירדה ממנה.
בשנת 2000 היא לראשונה השתתפה בגביע האינטרטוטו.
בהמשך היא השתתפה בתחרויות גביע אופ"א והליגה האירופית בעונות , ו-.
בשנים 2007 ו-2016 הקבוצה העפילה לגמר הגביע הקרואטי אך הפסידה.
בשנת 2008 סלאבן בלאופו הגיע למקום השני בליגה בסוף העונה ובשנת 2013 למקום השלישי.
ליד המועדון פועלת מחלקת הנוער.
בין בוגרי המחלקה נמנה בויאן ורוצ'ינה שהיה בין הכוכבי הקבוצה הבוגרת ושיחק בהפועל תל אביב.
סלאביאנסק-על-קובאן היא עיירה בחבל קרסנודאר, רוסיה, הממוקמת בדלתה של נהר קובאן.
סלאביאנסק שמקורה בימי הביניים כנקודת מסחר עם ג'נובה שבשליטת משפחת גיסולפי.
לאחר נפילת הכוח הג'נובי באזור פונטי, האתר ננטש עד 1747, כאשר חאנות קרים הקימה מבצר קטן, המכונה במקורות רוסיים "קופיל".
במהלך מלחמת העולם השנייה עיירה זו נכבשה על ידי הגרמנים בשנים 1942–1943 והיא נכבשה מחדש על ידי הצבא האדום בשנת 1943. העיירה כוללת אנדרטאות לאלו שאבדו במלחמה.
בשנת 1958 האתר שולב כעיירה בשם סלביאנסק-על-קובאן (כדי להבדילה מהעיר סלאביאנסק באוקראינה).
שמה של העיירה נגזר משמו של הכפר סלביאנסקאיה בשנת 1958. עיר בשם סלביאנסק כבר הייתה קיימת מאז תקופת ברית המועצות באזור דונייצק ולכן לשם העיר נוספה ההבהרה "על-קובאן".
השם ניתן לכפר על שם מגיני העיירה וההוסרים הסלאביים, שהיו בפיקודו של אלכסנדר סובורוב בגדה הימנית של הקובאן.
העיר שוכנת על גדות הדלתא של נהר קובאן, 68 ק"מ מהעיר קרסנודאר.
שטחה הוא 20 קמ"ר, לאורך הגבול המינהלי, 39.5 ק"מר.
ישנה תחנת רכבת בקו פרוטוקה טימאשיובסק-קרים.
תעשיית המזון: מפעלי יין, שימורים, חמאה וגבינה, צמחי אורז ותבואה, חוות עופות
מחוז סלביאנסקי הוא אחד האזורים החקלאיים הגדולים ביותר של קובאן עם שליטה בגידול אדמה.
גידולי דגנים תופסים שני שלישים מהשטח הנטוע.
הקו המוביל הוא ייצור האורז.
יותר מ-30% מכל היבול של האורז בקובאן נקטף במחוז סלאביאנסקי.
באזור ומחוצה לו מוכרים מוצרים נרחבים של החברה החקלאית בשם "ענק הגן".
זהו הגן הגדול ביותר באירופה.
על פי הקציר הגולמי של פירות וגרגרים (הייצור השנתי הוא יותר מ-30 אלף טון) החברה מדורגת במקום הראשון באזור (26% מהנפח הכולל).
כמו כן מפותחים כאן גידול בעלי חיים ודיג.
קתדרלת הדורמיציון (1907), שתוכננה על ידי האדריכל המפורסם של קובאן, קוסיאקין
אנדרטה למשתתפי קרב טאמאן בצעדה של הצבא האדום
ישנם 91 מוסדות חינוך, כולל 50 בתי ספר.
בית ספר מקצועי № 45
בית ספר מקצועי № 20
הסניף הסלבוני של מכללת נובורוסייסק לרפואה
הסניף הסלבוני של המכללה לטכנולוגיה, כלכלה ומשפטים על שם א.א ויאזמסקי
סניף האוניברסיטה הטכנולוגית והניהול של מוסקבה על שם ק.
סניף האקדמיה הטכנולוגית הממלכתית במוסקבה
מכל הפסטיבלים בלוח השנה הסלאבי, פסטיבל התרבות הסלאבית הוא ללא ספק החשוב והצבעוני ביותר.
השם המלא של החג - יום הכתיבה והתרבות הסלאבית.
בשטחי העיירה מגיעים אורחים מקרוב ומרחוק מחו"ל, תושבי קובאן ואזורים אחרים ברוסיה, כדי לחלוק חלק מיצירותיהם ולאחסן בזהירות שפע של תרבויות לאומיות.
בפסטיבל המקומי מוגשים הרבה פשטידות, מרק וכופתאות מבושלות.
בקתה סלבונית עובדת במהלך הפסטיבל.
שמירת המסורות חשובה מאוד באזור זה.
אנשים גאים במסורות של ארצם ולכן הם מעבירים אותם מאבות קדומים לצאצאים.
המארגנים הם הסוכנות הפדרלית לתרבות וקולנוע של משרד התרבות של הפדרציה הרוסית, הסניף האזורי של המפלגה הפוליטית הכל-רוסית "רוסיה המאוחדת", ממשלת מחוז קרסנודאר ועיריית סלאביאנסק.
ההיסטוריה של הפסטיבל החלה בשנת 2004, כאשר העיירה המחוזית סלאביאנסק עם 60 אלף תושבים העזה לערוך סקירה של התרבות הסלאבית בעלת היקף בינלאומי.
במשך ארבע שנים הפסטיבל זכה לפופולריות והגדיל כל הזמן את מספר המשתתפים.
הוא מחזה מאת טוני קושניר מ-1994, המתרחש בברית המועצות המתפוררת, במהלך לידתה המחודשת כאוסף של מדינות עצמאיות.
ההצגה כוללת ארבע מערכות, המתרחשות בין השנים 1985 ל-1992. ההצגה עלתה לראשונה ב בלואיוויל, קנטקי ב-8 במרץ 1994. מאוחר יותר עברה ל- בניו יורק ב-12 בדצמבר 1994, בהפקה בהשתתפות זוכת פרס האוסקר מריסה טומיי ומישה ברטון.
העלילה מתחילה במוסקבה, מרץ 1985, כאשר מיכאיל גורבצ'וב מחליף את קונסטנטין צ'רניינקו בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
קתרינה היא מאבטחת לסבית נמרצת במתקן ארכיון סובייטי המחזיק את מוחם של מנהיגי ברית המועצות המנוחים.
פופולטיפוב, בכיר בממשל הסובייטי אשר השיג לה את העבודה במתקן, מנסה לחזר אחריה.
לרוע מזלו של פופוליטפוב, היא כבר מאוהבת באונקולוגית בונפילה, צאצאית של אחד מאבות המהפכה.
סרג' הוא בולשביק שהאובססיה שלו לעתיד מביאה לתוצאות קטלניות.
וודיה היא נערה צעירה שמתה מהרעלת פסולת גרעינית.
היא מופיעה שוב בשנת 1992 בסיביר, אך הפעם חיה ואילמת.
בסיביר, קתרינה ובונפילה מתמודדות עם הנפולת ועם הסבל האנושי שנגרם מהפסולת הגרעינית.
רודנט, ביורוקרט לא אינטליגנטי במיוחד, נשלח גם הוא למשימת רצון טוב למען המדינה, ומתמודד עם מצוקותיהן של וודיה האילמת ואמה הזועמת.
שם השחקן/ית שם הדמות מריסה טומיי קתרינה סרפימה גלב מישה ברטון וודיה דומיק ג'וזף וייסמן פרלפסריאנוב ברברה אדה-יאנג בבוקשה ראשונה, גב' דומיק בן האמר סמוקוב ג'ון כריסטופר ג'ונס פופולטיפוב מרי שולץ בבושקה שנייה, בונץ'-ברואביץ' דייוויד צ'נדלר רודנט ג'רלד היקן סרג'
שם תפקיד ליסה פיטרסון בימוי עיצוב במה גבריאל ברי עיצוב תלבושות עיצוב תאורה דארן ל.
הפקת ניו יורק המקורית של המחזה זכתה לביקורות חיוביות מצד וינסנט קנבי מהניו יורק טיימס, שכתב כי המחזה הוא "יצירה של דמיון מבריק וחסר מנוחה".
קנבי שיבח את קושנר, על דבריו ה"מסנוורים, עוקצניים ומעוררי צחוק בבטן", וכן את הופעתה המדהימה של טומיי.
המגזין ניו יורק שיבח את הופעותיהם של ג'וזף וייסמן (פרלפסריאנוב) ומישה ברטון (וודיה דומיק), עליה נכתב שהיא "ילדה קטנה וחמודה, המפגינה קסם מושלם אפילו במתן רטוריקה מופרזת מדי שקושנר משמיע לכולם".
המגזין ציין לחיוב גם את עיצוב התפאורה של .
המחזה יצא לאור על ידי כחלק מאוסף מחזות מאת טוני קושנר.
סלאבופיליה מתארת חיבה ועניין רב של אדם כלפי העמים הסלאבים או כלפי התרבות הסלאבית.
עניין זה יכול להיות באחד מתחומים אלה או במשולב ולכלול לדוגמה חיבה לשפות סלאביות (דרומיות, מזרחיות ומערביות).
ב ריכזה הסלאבופיליה תנועה אינטלקטואלית, סלאבופילים, שרצתה שהאימפריה הרוסית תתפתח על יסוד ערכים ומוסדות שנגזרו מההיסטוריה המוקדמת שלה.
וכך התנגדו הסלאבופילים להשפעותיה של מערב אירופה ברוסיה.
בין המייסדים של התנועה איוון קירייבסקי ואלכסיי חומיאקוב.
תנועות דומות היו גם בפולין, סרביה וקרואטיה, בולגריה וצ'כוסלובקיה.
בהתאם להקשר ההיסטורי, מכנים את ההפך של רגש זה – סלאבופוביה, פחד מהתרבות הסלאבית, שמשמש לתיאור תיעוב של כל דבר הנובע ממקור ורקע סלאביים.
סלאבים מערביים הם עם סלאבי הדוברים את השפות הסלאביות המערביות.
הם נפרדו משאר הסלאבים בסביבות המאה ה-7, והתרכזו בעיקר במרכז אירופה במדינות פולין, צ'כיה וסלובקיה.
כיום, הסלאבים המערביים הם הפולנים, הצ'כים, הסלובקים והסורבים.
רוב הסלאבים המערביים הם נוצרים קתולים, הם אימצו את האלפבית הלטיני וקרובים יותר למערב אירופה מאשר הסלאבים המזרחיים, שדתם היא נצרות אורתודוקסית ואימצו את האלפבית הקירילי.
סלאבקו באריץ' (בקרואטית: Slavko Barić; נולד ב-27 באפריל 1957) הוא גנרל קרואטי בדימוס, אשר כיהן כסגן ראש המטה הכללי הקרואטי בין השנים 2003–2012.
באריץ' נולד ב-27 באפריל 1957 בכפר בוקנג'בצ'י.
הוא למד באוניברסיטת זגרב, והשלים דוקטורט ב־1981. בעקבות הכרזת העצמאות של קרואטיה ב-1991, הוא התגייס לצבא קרואטיה ולחם במלחמת העצמאות של קרואטיה.
בתחילת המלחמה הוא מונה למפקד הבריגדה ה-132 של הצבא הקרואטי, וב-1992 הועבר לפקד על הבריגדה ה-136. בין השנים 1993–1995 הוא שימש כסגן מפקד המחוז הצבאי אוסייק.
בין 1995–1996 הוא שימש כעוזרו הצבאי של נשיא קרואטיה.
בין השנים 1996–1997 הוא שימש כשליח הצבאי של הנשיא לאזור הדנובה הקרואטי.
בין השנים 1997–1999 הוא היה הנציג הנשיאותי לשירותי פירוק המוקשים האזרחיים.
בין 2001–2003 הוא שימש כמושל הצבאי של אוסייק.
בין 2003–2012 הוא שימש כסגן ראש המטה הכללי הקרואטי.
בין 16 בינואר 2008 ל-28 בפברואר של אותה השנה, הוא שימש כממלא מקום הרמטכ"ל.
מ-1 בנובמבר 2012 עד 31 בדצמבר 2017, הוא היה מנהל האקדמיה הצבאית הקרואטית "פטר זרינסקי".
הוא פרש מהצבא בתחילת 2018.
סְלָאבֶנה גֶרְגוֹבָה (בבולגרית: Славена Гергова, נולדה ב-27 באפריל 1978, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היא דיפלומטית בולגרייה אשר החל מ-2023 מכהנת כשגרירת בולגריה בישראל.
סלאבנה גרגובה נולדה בסופיה בירת בולגריה.
היא בוגרת אוניברסיטת סופיה בפרסית ובמזרחנות, ומוסמכת האוניברסיטה בהיסטוריה ערבית .
ב-2004 הצטרפה לשירות החוץ הבולגרי, וכיהנה עד 2008 כנציגת בולגריה לאיחוד מדינות הים התיכון.
בין השנים 2011–2012 כיהנה כיועצת לשר החוץ ניקולאי מלאדנוב, בין 2012–2013 כיהנה כראש דסק המזרח התיכון ואפריקה במשרד החוץ, בין 2015–2016 כיהנה באיחוד האירופי, ועסקה בגיבוש מדיניות החוץ והביטחון המשותפת של האיחוד האירופי.
בין 2016–2020 כיהנה כשגרירה קבועה של בולגריה בתוניסיה ולא קבועה במאוריטניה ובלוב.
בין 2020–2023 כיהנה במספר תפקידים באיחוד האירופי.
ב-24 באוקטובר 2023 מונתה לשגרירת בולגריה בישראל.
סלאבנה גרגובה נשואה ואם לשתי בנות.
היא דוברת בולגרית, אנגלית, צרפתית, ערבית, ופרסית.
סלאבהנג'יקה או שלאבהנג'יקה (בסנסקריט: शालभञ्जिका) הוא מונח שנמצא בספרות וב עם מגוון משמעויות.
באמנות בודהיסטית משמעות המונח היא דמות של אישה או יאקשיני ליד, ולעיתים קרובות מחזיקה, עץ, או התייחסות ל מתחת לעץ ה"סאלה", כשהיא יולדת את סידהארתה (בודהה).
באמנות ההינדית וה, המשמעות היא פחות ספציפית, ומתייחסת לכל פסל או פסלון, בדרך כלל של דמות נשית, השוברים את המונוטוניות של קיר או חלל רגיל ובכך מחיים אותם.
בספרות הבודהיסטית, המונח סלאבהנג'יקה מתייחס גם לפסטיבל הודי עתיק, זה שנחגג כאשר עץ הסאלה פורח בהקשר של חייו של בודהה.
בספרות, מלבד המשמעות כפסל, סלאבהנג'יקה יכולה להיות בובה, או פיה, או פתיינית (יצאנית) בהתאם להקשר.
בהקשרים אלה, הם ידועים גם בשמות שילאבליקה, מדאנקאי, או מדאניקה.
בהקשר של שירה ומוזיקה הודית, המונח סלאבהנג'יקה הוא שם נרדף למשקל בשירה הקרוי פאתייה - אחד מהצ'אנדה המינורית (משקל שירי) בקבוצת קאטושפדי, והוא משמש למעבר.
באתרים בודהיסטים, תבליטים על סטופות הציגו נקבה מסוגננת ליד עץ, בדרך כלל אוחזת או שוברת ענף כמו מאיה אימו של הבודהה.
בהקשרים אלה, סלאבהנג'יקה עשויה להיות קשורה לאלות עצים קדומות בדת העממית ההודית, הקשורות לפוריות.
לעיתים קרובות קיים בלבול בין עץ הסאל (Shorea robusta) לעץ ה"אשוקה" (Saraca indica) בספרות הקדומה של תת היבשת ההודית.
גם התנוחה של הסלאבהנג'יקה דומה מאוד לזו שמוצגת כמעט תמיד באמנות למלכה מאיה כאשר ילדה את גאוטמה הבודהה מתחת לעץ אשוקה בגן בלומביני, בעודה אוחזת בענף מעל ראשה ביד אחת.
המילה סלאבהנג'יקה (śālabhañjikā) היא הלחם בסיסים בסנסקריט של המילים סאלה (śālā) ובהנג'יקה (bhañjikā).
משמעות המילה בהנג'יקה היא "שבירה, הפרעה".
משמעות המילה סאלה היא כל "בית, חלל, מתחם, חומה, חצר" – כמו בדרמסאלה (dharmaśālā - בית מנוחה) או גוסאלה (gośālā - חלל מנוחה לפרות).
אותה מילה מתייחסת גם לעץ הסאלה, עץ יקר ערך המשמש לבניית בתים ומבנים אחרים.
על פי פוגל, חוקר בסנסקריט, המשמעויות השונות של המילה סלאבהנג'יקה במסורות ההודיות, עשויות להיות קשורות למשמעות של עץ הסאלה, המסורת הבודהיסטית מקשרת אותו עם לידתו של בודהה, בעוד שמסורות הינדיות וג'ייניות משתמשות באותו עץ להכנת פסלים וחפצי אמנות אחרים.
במסורות הבודהיסטיות, בין פסלי הסלאבהנג'יקה הנודעים עם עץ הסאל נמצאים ב ובשערים (טוראנה) של אתר המונומנטים הבודהיסטיים בסאנצ'י ליד בופאל, אתר מורשת עולמית.
ליד פטנה נחפרה דוגמה מוקדמת נוספת של שלאבהנג'יקה עם שרידי הסטופה הבודהיסטית ומקדש דוראקי דווי באתר הארכאולוגי .
הוא מיוחס לשושלת שונגה המתוארכת למאה ה-2 או ה-1 לפני הספירה.
זה עשוי לשקף את שרידי העיר העתיקה .
במסורת ההינדית, בין פסלי הסלאבהנג'יקה הנודעים ללא עץ סאל נמצאים אלה במקדשי מהמאה ה-12 של צ'נאקשווה, הויסלשוורה וקשווה בדרום-מרכז קרנאטקה.
חלק מהסלאבהנג'יקה במקדשים ההינדיים והג'יינים עשויים לכלול עיטורים של מוטיבים של פרחים או גפנים מאחורי הפסל או לצדו של הפסל או התבליט.
פסלי הסלאבהנג'יקה נמצאו במקדשים היסטוריים רבים של הודו, נפאל, קמבודיה, וייטנאם ואינדונזיה.
אלה כוללים את מקדש מתקופת שושלת צ'לוקייה ב בצפון-מזרח קרנאטקה, רבים בתנוחת (בצורת האות S).
הפסלים המוקדמים הללו היו מקור ההשראה לדמויות המאוחרות יותר של הויסלה.
סלאב סיטי , הוא יישוב לא מאורגן, שנמצא במחוז אימפריאל במדבר סונורה, קליפורניה.
שמו ניתן לו בעקבות לוחות הבטון שנשארו לאחר שפירקו את מחנה דנלפ של חיל הנחתים במהלך מלחמת העולם השנייה.
סלאב סיטי ידועה בכך שהיא מושכת אנשים המעוניינים לחיות מחוץ לחברה המרכזית.
לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, חיל הנחתים של ארצות הברית תכנן אזור אימונים עבור יחידות תותחני שטח ותותחנים נגד מטוסים באזור נגיש על ידי מטוסים הממריאים מנושאות מטוסים בקרבת סן דייגו.
כדי ליצור את בסיס האימונים, הושגו 631.345 דונם.
הממשלה הודיעה כי הבסיס ייקרא על שמו של הגנרל רוברט הנרי דאנלאפ מחיל הנחתים.
הבסיס הושק ב-15 באוקטובר 1942. בבסיס היו בניינים פועלים, מים, דרכים ומערכת ביוב.
הבסיס שימש במשך שלוש שנים במהלך המלחמה.
עד 1949, פעילויות צבאיות בבסיס דאנלאפ צומצמו מאוד, אך צוות מצומצם המשיך לפעול עד שהבסיס פורק.
עד 1956, כל הבניינים פורקו, אך לוחות הבטון נשארו.
האזור שהוא כיום סלאב סיטי שימש כשטח אימונים לתותחנים של הבסיס.
האזור יושב לראשונה על ידי מספר ותיקי מלחמה שעבדו בבסיס חיל הנחתים, ולאחר מכן על ידי נוודים – ובהמשך על ידי בעלי קרוואנים שחיפשו מקומות קמפינג חינמיים מחוץ לפאלם ספרינגס.
התושבים הנוכחיים מכנים את עצמם "סלאבים" (Slabbies), בעוד התיירים מכונים "נורמים" (Normies).
הפופולריות של סלאב סיטי עלתה לאחר שפורסמה כתבה במגזין Trailer Life ובמגזין RV בסביבות 1984. בשנת 1988 דיווח העיתון San Diego Reader כי בסביבות 1983 לא היו יותר מ-600–700 קרוואנים במקום, ותושב אחד העריך כי היו בערך 2000 נגררים כאשר התראיין במרץ, 1988.
לאונרד נייט, מראשוני המתיישבים שיצר את המיצב האומנותי הר הישועה, הופיע בסרטו של שון פן "עד קצה העולם".
בהספדו של נייט נאמר כי הוא "השקיע כמעט 30 שנה בבניית ההר הצבעוני ...
הוא אפילו ישן בבסיס ההר בחלק האחורי של הטנדר, בלי חשמל או מים זורמים".
במאמר שפורסם במגזין Smithsonian באוקטובר 2018 תוארה הקהילה כ"גן עדן לפולשים" שהמקומיים מחשיבים את המקום להיות "אחד מהמקומות החופשיים האחרונים באמריקה." במאמר נאמר על האוכלוסייה "בבירור יש שם אנשים שלא רוצים שימצאו אותם, אז יש משהו בלהעלם, והמדבר מציע הזדמנות כזאת."
סלאב סיטי ממוקמת על כ-640 דונם של קרקע ציבורית, ליד החוף המזרחי של ימת סלטון.
היא נמצאת כ-160 קילומטר צפון מזרח לסן דייגו, 272 קילומטר דרום מזרח ללוס אנג'לס ו-80 קילומטר ממקסיקו.
ממזרח לסלאב סיטי נמצאת תעלת קואצ'לה, שמגודרת, אך הגדר נחתכת לעת עתה, במיוחד בסלאב סיטי, לפי מחוז המים של עמק קואצ'לה.
באזור יש כמות גדולה של שמש לאורך כל השנה, הודות ליציבות ירידת האוויר ולחץ גבוה.
לפי שיטת קפן לסיווג אקלים, סלאב סיטי בעלת אקלים צחיח חם (BWh).
הוושינגטון פוסט דיווח בשנת 2020 כי האוכלוסייה היא עונתית, ויכולה להגיע עד כ-4,000 תושבים במהלך החורף, לפי הערכות מסוימות, ויכולה לרדת עד לכ-150 תושבים בקיץ.
משנות ה-50 של המאה ה-20, משכה סלאב סיטי עלייה מגוון של אנשים, ביניהם אנרכיסטים, אמנים, תמהוניים, מנודים, פנסיונרים, ועניים.
מאמר משנת 1990 שפורסם שיקגו טריביון על ידי עיתונאי ששהה בסלאב סיטי במשך שבוע העריך שתושבי החורף (באותה תקופה) היו בעיקר אזרחים ותיקים מעל גיל 60. זו "תחנה פופולרית בחורף לארעיים." סלאב סיטי משמשת בעלי קרוואנים, מטיילים, ופולשים מרחבי אמריקה הצפונית, לרבות קנדה.
העיתונאי פרד דיקי מהעיתון "San Diego Union-Tribune" כתב ב-2012, כי מקור ההכנסה העיקרי בין תושבי הקבע במקום הוא "ככל הנראה" צ'קים מתוכנית סיוע ממשלתית (SSI).
בשנת 2020, האתר "Ranker" ציין כי ההכנסה של סלאב סיטי באה בעיקר מתיירים ומתרומות.
בשנת 1995, כמעט כל תושבי סלאב סיטי גבו קצבאות נכות, ביטוח לאומי, או אבטלה.
מקור הכנסה יציב נוסף באותה העת היה למכור סחורה ממוחזרת למבקרים.
תושבים רבים משתמשים בגנרטורים או לוחות סולרים כדי לייצר חשמל.
מים נקיים מופקים ממכל מים בכנסייה המקומית.
גוף האוכלוסייה הקרוב ביותר עם אכיפת חוק נאותה נמצא במרחק של כ-6 מטרים דרום מערב לסלאב סיטי, בנילאנד, לשם הלכו תושבים בדרך כלל בשביל קניות בסיסיות נכון ל-1990. תושבים עדיין ערכו קניות בנילאנד 30 שנה מאוחר יותר ב-2020.
בסלאב סיטי יש ספרייה שנותנת להשאיל ספרים בחינם, מועדון לילה פתוח הנקרא "הראנג" (The Range; בעברית: הטווח).
ביישוב נמצא גם בית קפה עם גישה לאינטרנט, אכסניה, וסקייטפארק הבנוי בתוך השאריות של בריכת השחייה שהייתה בבסיס הצבאי.
בזמן הסגר ב-2020, רוב אטרקציות התיירות, כולל הר הישועה, הספרייה, והראנג' נסגרו.
ממוקם מזרחית לכביש 111 של מדינת קליפורניה, הכניסה לסלאב סיטי מזוהה על ידי הר הישועה הצבעוני, גבעה בגובה של כ-3 קומות שמכוסה כולה בצבע לטקס, בטון וטיט, ומהודרת בציטוטים מהברית החדשה ומהתנ"ך.
הפרויקט נבנה במשך שני עשורים על ידי תושב סלאב סיטי בשם לאונרד נייט.
העבודה היא 15 מטרים של יצירת אמנות עממית דתית, "מרכז לא רשמי עבור הקהילה והזהות היצירתית האנרכית של האזור", על פי דיווח משנת 2020.
בשנת 2002, זכה הר הישועה לתואר אוצר אמנות עממית לאומית של הקונגרס.
הר הישועה הנוכחי הוא השני להיבנות; נייט התחיל לבנות את הר הישועה הראשון ב-1984, והשתמש בטכניקות בנייה מאוד לא יציבות שגרמו להר להתמוטט ב-1989. נייט לא ויתר, הוא בנה את המבנה עם חומרים והנדסה טובים יותר, כולל ערבוב של טיט וקש.
לפני מותו ב-10 בפברואר 2014, נייט חי בבית אבות.
הוא זכה לבקר בהר הישועה בפעם האחרונה במאי 2013. הביקור תועד על ידי "KPBS (TV)".
מזרח ישו הוא מיצב אמנות ניסיוני ומאוכלס הממוקם באזור סלאב סיטי.
אין כל קונוטציה דתית בשם "מזרח ישו" – זהו ביטוי המתאר מקום מרוחק ונידח מעבר לקצה היכולת של השירותים הניתנים.
המתקן פועל ללא תשתיות עירוניות.
בתחילת 2007, צ'ארלי רוסל עזב את עבודתו בתום הטכנולוגיה, ארז את כל חפציו לתוך מכולה, ושלח את המכולה לשדה מלא בזבל, שם הוא החל להקיף את שני רכביו עם פסלים.
רוסל, לעיתים מכונה כצ'ארלי המכולה, שינה את שם המקום למזרח ישו.
הוא מת ב-2011. קרן צ'אסטרוס, ארגון ללא מטרות רווח שנוסד לאחר מותו, מנחה מאז את הארכיונאות וההתרחבות של מזרח ישו.
מזרח ישו מציג מגוון אמנות ניסיונית, כגון אירועים חיים, מיצגי אומנות, מוזיקה, צילום, ובעיקר פסלים.
עבודות חדשות מתווספות ללא הרף ונהרסות במהירות באקלים המדברי, למרות מאמצים של מטפלים לטפח ולשמור על המקום.
המיצגים במזרח ישו משתנים כל הזמן, בניגוד לגלריות מסורתיות; זאת הודות למזג האוויר הקיצוני ואלפי האמנים שתורמים למקום בהוספת יצירות חדשות.
ב-2014, הצוות המתגורר במקום ביצע עשרות סיורים בחינם, והביא אמנים אורחים ואורחי לילה.
הראנג' הוא מועדון לילה פתוח עם במה, אורות, מגברים ורמקולים, עם כיסאות ישנים וכורסאות קרועות לאורחים.
כל ערב שבת, המקומיים והמבקרים נפגשים למופע כישרונות שמציג מוזיקאים תושבי המקום ואחרים שרוצים לעלות על הבמה ולהופיע.
המקום מנוהל על ידי תושב ותיק, ויליאם אמון, הידוע כ"ביל הבנאי".
אשתו של אמון, רובין אמון, אספה שמלות מנשף סיום תיכון ישנות עבור אנשים; השמלות הללו משמשות כאשר הקהילה עורכת נשף סיום תיכון, כי רבים מהתושבים לא הצליחו אי פעם להשתתף בנשף כזה.
דרכי העפר מסודרות על ידי מחוז אימפריאל ומפוקחות באופן קבוע על ידי משרד השריף של מחוז אימפריאל, כמו גם על ידי סוכני משמר הגבול האמריקאי המחפשים מהגרים לא חוקיים; סלאב סיטי נמצאת כ-80 ק"מ ממקסיקו.
שירותי כיבוי אש לסלאב סיטי מסופקים על ידי מחלקת כיבוי אש של נילאנד.
אוטובוסי בתי ספר מגיעים מקהילות סמוכות לאסוף את הילדים המעטים שגרים שם.
סלאב סיטי מחולקת לקומץ של שכונות עם מאפיינים שונים.
נכון ל-2020, הקהילה מחולקת בעיקר לשתי שכונות: מזרח ישו וסלאב סיטי.
אלפי בעלי קרוואנים ומחנאים, ברובם פנסיונרים, משתמשים באזור בעיקר בחודשי החורף.
"ציפורי החורף" נשארים רק בזמן חורף לפני שהם עוזבים לצפון בעונת האביב, על מנת להגיע לאזורים קרים יותר.
על אף הטמפרטורות הגבוהות, יש כ-150 תושבי קבע בסלאב סיטי.
חלק מהתושבים הקבועים מתפרנסים מקצבאות ממשלתיות והגיעו לסלאב סיטי בגלל עוני או איבוד עבודתם.
אחרים, הגיעו לסלאב סיטי על מנת להתנדב, ללמוד איך לחיות מחוץ לחברה המרכזית, או פשוט להיות מבודדים.
"ביל הבנאי" תיאר "סוג של הפרדה" בין התושבים הוותיקים, שבצעו החלפת סחורות ושירותים, ובין תושבים צעירים, שלפעמים "לא מצוידים היטב" לעצמאות, או פונים לגנבה ושימוש בסמים.
נכון לדיווח מינואר 2020, סלאב סיטי מורכבת "מיותר מעשר שכונות...
מחנות קטנים של אנשים עם החוקים והתרבות המשונים שלהם." השירותים כוללים את הראנג', ספרייה, יחידות קרוואן להשכרה, בית קפה עם חיבור לאינטרנט, ומוסדות שמוכרים מזון.
עם זאת, רוב הקניות נעשות בעיירה נילאנד.
תושבת אחת מפעילה קבוצת תמיכה שבועית לנשים בקהילה.
במהלך מגפת הקורונה, תושבים הושפעו קשות מאובדן הכנסות התיירות, שגם סיפקו להם אוכל ומים.
גם הצורך בריחוק חברתי היווה קושי, שכן רבים מהדיירים עובדים באופן צמוד כדי לסחור ולשמור על השירותים.
המגפה גם הייתה מסובכת עבור התושבים הוותיקים, שכן אין בסלאב סיטי שירותי בריאות (בית החולים הקרוב ביותר הוא במרחק של 40 דקות נסיעה, בבראולי), יש מחסור בביטוח, מחסור במים זורמים ותבאורה, ואמונות אנטי-ממשלתיות או קונספירטיביות של התושבים.
הקריסטל מת' נפוץ למדי ומשפיע על רוב הפשעים בסלאב סיטי.
ב-2015, דיווח "הניו יורק טיימס" כי הגורם הקבוע להגעת המשטרה לסלאב סיטי הוא סכסוכים על גבולות מחנה, לעיתים גניבה, ושימוש בקריסטל מת' שהוא בעיה מתמשכת.
בדצמבר 2019, במהלך מבצע "Valley Grinch" שנמשך יומיים במטרה למצוא פושעים באזור עמק אימפריאל, נתפסו ארבעה פושעים שהתחבאו בסלאב סיטי.
המקומיים גם חתכו את הגדר כדי להשתמש באופן לא חוקי בתעלת קואצ'לה כאתר שחייה.
ויאצ'סלב (סלאבה) יבגנייביץ' רבינוביץ' היה משקיע פיננסי רוסי ואמריקאי, אנליסט כלכלי ופוליטי, עיתונאי אינטרנט ופובליציסט.
נולד ב-6 במאי 1966 בלנינגרד ליבגני יוסיפוביץ' רבינוביץ', ויולן בתזמורת הסימפונית הגדולה של ועדת הרדיו של לנינגרד ולאחר מכן בתזמורת תיאטרון קירוב, ולמורה לרוסית.
סביו נפטר במהלך המצור על לנינגרד בתחילת 1942 בגיל 40.
מ-1983 עד 1988 למד בהמכון האלקטרוטכני לתקשורת של לנינגרד (הפקולטה להנדסת רדיו).
הוא עזב את ברית המועצות לרומא כדי לקבל מעמד פליט והיתר כניסה לארצות הברית.
ממרץ עד נובמבר 1989 חי ועבד באיטליה בחוות חקלאיות בפאסוסקורו, לדיספולי, צ'רווטרי, סנטה מרינלה וכרמים בצ'רווטרי.
ב-8 בנובמבר 1989 הגיע לניו יורק.
עד 1994 עבד באיגוד העברי לצעירים (YMHA) בניו יורק, לאחר מכן מכר אלקטרוניקה.
מ-1994 עד 1996 למד בבית הספר לעסקים שטרן של אוניברסיטת ניו יורק, וקיבל תואר מוסמך במנהל עסקים (MBA).
ב-1995 קיבל אזרחות אמריקאית תוך שמירה על אזרחותו הרוסית.
מ-1996 עד 2000 עבד בהרמיטג' קפיטל מנג'מנט תחת ויליאם בראודר, והתמחה בהשקעות בשוק ניירות הערך הרוסי.
הוא שב לרוסיה לעבודה בסניף מוסקבה של החברה, ושירת כסוחר בכיר ולאחר מכן כמנהל שותף של קרן הרמיטג'.
מ-2000 עד 2001 היה מנהל נכסים ברנסאנס קפיטל.
מ-2001 עד 2003 ניהל את חברת ההשקעות MCM Capital Advisors, המיוחסת לMDM-בנק.
ב-2013 החברה ניהלה נכסים בשווי 230 מיליון דולר.
מ-2007 התפרסם כאנליסט כלכלי ופוליטי, פובליציסט עצמאי ובלוגר.
כלי תקשורת רבים באינטרנט, רדיו ובדפוס בשפות רוסית ואנגלית פרסמו ראיונות איתו ופרשנויות אנליטיות קבועות שלו, ביניהם: בלומברג, פורבס, רדיו ליברטי, "חדשות כלכליות", "אובזרוור", "גורדון", "אזור חדש", "הד של מוסקבה", "דושד", "סלון" ואחרים.
ב-22 בספטמבר 2021 נפגע ממכונית בראש פינה, ישראל, וספג פציעות רגליים קשות, עליהן דיווח יום לאחר מכן בחשבונות המדיה החברתית שלו.
הוא עבר ניתוח בהמרכז הרפואי זיו בצפת.
הודעתו הציבורית האחרונה פורסמה ב-15 באוקטובר 2021 ב-t.me/s/slavarabinovich.
כלכלת רוסיה עלולה לקרוס בתוך חודשים, אומר חוזה פיננסי: הדמות היהודית ברשתות החברתיות סלאבה רבינוביץ' והחזיונות האפוקליפטיים שלו על פדרציה מתפוררת עשויים להתממש במהירות // הטיימס אוף ישראל.
סלאח ח'לף , אשר היה ידוע גם בכינוי אבו איאד (أبو إياد), היה טרוריסט פלסטיני.
ממקימי ארגון ספטמבר השחור ומראשי הפת"ח.
ח'לף נולד ביפו וגלה עם משפחתו לעזה ב-1948. הוא למד באלכסנדריה ושם פגש ביאסר ערפאת.
הוא התפרסם כאידאולוג וכמי שניסח, יחד עם ערפאת, את העקרונות והיעדים של הפת"ח.
בפת"ח הופקד ח'לף על ארגוני המודיעין.
בינואר 1970 הוא ניהל עם ערפאת את המגעים עם לבנון.
בספטמבר 1970 הוא נתפס על ידי הלגיון הירדני ושוחרר לאחר מספר ימים אחרי שהושג הסכם הפסקת אש בינו לבין חוסיין.
הוא הוביל את פעולות הטרור של הפת"ח מחוץ לישראל ובין השאר הקים את "ספטמבר השחור", הגם שהכחיש מעורבות בפעילות הארגון.
באפריל 1973 פרצו כוחות ישראלים לביתו בביירות והרגו את חברו, אך הוא ניצל במקרה.
במהלך מלחמת לבנון באוגוסט 1982 הוא נפצע בהפצצה בביירות שכוונה לחסלו.
בשנת 1983 ביקש אורי אבנרי להזמין את אבו איאד לישראל וטען שהוא מסכים לשלום עם ישראל.
בנאום שנשא ב-14 בנובמבר 1988, בעת דיוני המועצה הלאומית הפלסטינית באלג'יר לפני פרסום ההכרזה על הקמת מדינה פלסטינית, הבהיר ח'לף את מדיניות השלבים של אש"ף: "זוהי מדינה המיועדת לדורות הבאים.
כן, אני מעוניין בשחרור פלסטין, אבל השאלה היא איך.
בהמשך דרכו, צבר לעצמו אויבים רבים.
בסופו של דבר נרצח בתוניס בשנת 1991, יממה לפני פרוץ מלחמת המפרץ הראשונה, על ידי אחד משומרי ראשו, שפעל מתוך אמונה אידאולוגית שאבו איאד נוקט עמדה פייסנית מדי כלפי ישראל.
המתנקש, שגויס על ידי ארגון אבו נידאל, קיבל הוראה לרצוח את אבו איאד זמן קצר לאחר שהכריז כי מדינה פלסטינית תקום לצד מדינת ישראל ולא במקומה.
בשנים 1970–1973 הוא שלל את האפשרות של הקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל.
אולם בתחילת 1974 הוא תמך בהליכה לשיחות ז'נבה ובהמשך 1974 הוא הצהיר על נכונות להקמת מדינה פלסטינית על השטחים שנכבשו ב-1967, במסגרת תוכנית השלבים של אש"ף.
אבו איאד גם הוביל קו יותר פרו סובייטי מאשר ערפאת.
בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון, הכריז אבו איאד כי הדרך לשחרור ירושלים "עוברת דרך ג'וניה" (הנמל שבשליטת הפלנגות).
בשנת 1988 יצא ח'לף בהכרזה על נכונות להכרה במדינת ישראל.
מיד לאחר מכן, ניהל משא ומתן חשאי עם שר הביטחון דאז יצחק רבין בנוגע להסכם אפשרי בין ישראל לאש"ף, במסווה של החלפת שבויים בלבנון.
לטענת רבים, אין לראות בו גורם מתון - אלא טקטיקן.
בין השאר מכיוון שבשנת 1989 הוא קבע בנאום: "אנו נשיב את פלסטין כמו היהודים: שעל, שעל.
אנו לומדים מהם, ואין בכך שום בושה!"
סֵלֵאוּקוּס הראשון ניקאטור היה דיאדוך, מייסד בית סלאוקוס ומלכהּ הראשון של הממלכה הסלאוקית.
הוא החל את דרכו כמפקד בכיר בצבאו של אלכסנדר הגדול ואחרי מותו השתתף במלחמות הדיאדוכים ויצא מהן עם השלל הרב ביותר.
בהתחלה כרת ברית עם פרדיקס, שהיה עוצר האימפריה אחרי מותו של אלכסנדר הגדול.
פרדיקס לא הצליח לשמור על שלמות האימפריה ונרצח תוך שנתיים, לא בלי סיועו של סלאוקוס.
בחלוקת השלל בחתימת הסכם טריפאראדיסוס קיבל את הסטרפיה (מחוז) של בבל, אך נאלץ לוותר עליה לטובת אנטיגונוס שתום העין.
בלית ברירה קשר את גורלו בתלמי הראשון, הימור שהסתבר בדיעבד כמוצלח ביותר.
ניצחונו של תלמי בקרב עזה בשנת 312 לפנה"ס אפשר לו לשוב לבבל עם צבא קטן בן 1000 חיילים לערך שקיבל מתלמי.
עם צבא זה יצא לכבוש את נחלתו בחזרה.
בקיץ 311 לפנה"ס החל את הספירה היוונית (מניין השטרות).
תוך 9 שנים (בין 311 עד 302 לפנה"ס) הצליח סלאוקוס להשתלט על כל השטחים המזרחיים של האימפריה המפורקת, פרט להודו אותה נאלץ להותיר לצ'נדרגופטה ובתמורה קיבל 500 פילים ופיצויים נוספים.
בעזרת חיל פילים זה הצליח להביס את אנטיגונוס ובנו דמטריוס בשיתוף פעולה עם ליסימכוס בקרב איפסוס בשנת 301 לפנה"ס.
בחלוקה נוספת של השלל קיבל את כל סוריה, חלקים רחבים מאסיה הקטנה, פניקיה ועוד.
בעת חלוקת השלל התעוררה מחלוקת קשה בינו לבין תלמי על שליטה בארץ ישראל.
שני האישים טענו שהיא הובטחה להם.
אף על פי שתלמי לא שלח את חילו לקרב נגד אנטיגונוס והעדיף להסתכל מהצד על אף שבאופן רשמי היה חבר בקואליציה נגד אנטיגונוס, הצליח תלמי לשמור את ארץ ישראל לעצמו.