tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנים רבות לימד תורה באנטופול וניהל ישיבה בסדר גודל מצומצם בביתו, ועל כך זכה לכינוי "ר' בנימין ראש ישיבה".
מרבית בני העיירה שהייתה להם היכולת ללמוד גמרא למדו אצלו.
לו ולרעייתו חיה נולדו בן ושלוש בנות: הבן הבכור מרדכי גר לאחר נישואיו בקוברין, והבנות היו מלכה, שרה-ויטה ומיכלה.
ר' יעקב חיים קאטליר - שוחט, ש"ץ ובעל קורא ב"בית המדרש החדש" ואחר כך ב"בית המדרש חומה" ומהבולטים בפעילותם הציבורית בקהילה.
היה גבאי בתלמוד תורה והגבאי בחברה "ביקור חולים" כדי לשלם בעבור העניים החולים את התשלום לרופאים ולקניית תרופות, ועסק באיסוף כספים בעבור מעות חטים כדי שהעניים יוכל לחגוג את חג הפסח כהלכתו.
הרב בנימין סקידלסקי - נולד בסלונים בתרנ"ט לר' יצחק.
הוסמך לרבנות מהרב מרדכי וייצל רוזנבלט בעת שהיה ראב"ד סלונים ומהרב חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק.
נשא לאישה את הניה, בתו של ר' יעקב חיים קאטליר, וירשו כשוחט באנטופול ובתפקיד זה שימש עד שנת תר"ף שבה היגר לארצות הברית ושם היה הבודק (שו"ב) בחברת המזון Kraft שמרכזה במדינת אילינוי.
בארצות הברית התכתב עם גדולי הרבנים וביניהם הרב משה סולובייצ'יק, שהיה הרב באנטופול בשנותיו הראשונות של הרב סקידלסקי בארצות הברית, והרב משה רוזין.
הרב נתנאל חיים פאפה - היה מראשי הקהילה ובשנת תרכ"ט לאחר השרפה הגדולה שבה כמעט כל העיירה עלתה באש, נסע למרחקים עם הרב פנחס מיכאל שהיה אז הרב, לאסוף כסף בעבור הנפגעים הרבים מהשרפה והגיעו עד פטרבורג, אז בירת רוסיה.
בכל מקום התקבלו בכבוד רב ואספו תרומות שהספיקו לשקם את העיירה.
גם בנו הרב ישראל יצחק היה גדול בתורה.
הרב מרדכי וייצל רוזנבלט נולד בעיירה וחי בה עד גיל 33 ובשש שנותיו האחרונות בה שימש כדיין.
הרב אריה גרינמן שהיה רבה של האחרון של הורודץ שאליה הגיע כפליט לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היה גאון גדול בתורה בבקיאות ובחריפות ובעל מידות טובות מאוד.
הרבנים ותלמידי הישיבות מהסביבה היו משתמשים בסברותיו ודרך לימודו.
ככל הנראה נספה בשואה עם קהילתו.
הרב משה נאמן בן הרב עקיבא התפרסם כאחד מראשי כולל הפרושים בירושלים.
עלה לארץ והיה בתחילה בצפת כששם היה "נאמן כוללות הפרושים".
הוא ניצל מפרעות הערבים בצפת בח' בסיוון תקצ"ד בה נרצחו ונפגעו יהודים, וחוללו בתי כנסת, בתי מדרש, תשמישי קדושה וספרי קודש.
ר' משה הסתתר בחלל שמתחת לבימת הקריאה בתורה באחד מבתי המדרש בעיר ולא התגלה בידי המרצחים.
נפטר בשבה טובה בי"ח בסיוון תר"ה ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים ממזרח לקבר זכריה הנביא.
הרב יעקב חיים גרינברג - נולד בתר"ך לרב מרדכי, בן הרב נתן שנודע כגדול בתורה וביראת שמים, ולבת הרב חיים חומסקר שהתפרסם כתלמיד חכם וירא שמים גדול, ואביו הרב יעקב היה מתמיד מופלג ובעל מוח חריף.
נותר כילד יתום מהוריו שנפטרו במגפה שפרצה בעיירה.
לאחר שלמד מהר פנחס מיכאל גרויסלייט באנטופול, למד בכולל האברכים בקובנה בזמן רבנותו שם של הרב יצחק אלחנן ספקטור, פוסק הדור.
נשא לאישה את אסתר, בתה של מרת איטקה רחל שהייתה בת הרב יהושע יעקב רבינוביץ', ראב"ד הורודץ ובן הרב משה צבי שהיה רבה של אנטופול.
לאחר פטירת הרב יהושע יעקב בתרס"ג החליפו הרב יעקב חיים ברבנות הורודץ.
הרב אשר אהרן ווליניץ - נולד באנטופול בתר"ם (1879) לר' אברהם ולמרת אסתר-ליבה, כבכור מתשעה ילדים.
היה ברוך כישרונות ובגיל 14 כבר סיים את כל לימודיו בש"ס אצל "רבי בנימין ראש ישיבה".
לאחר מכן המשיך לשקוד על תלמודו ובעיקר בספרי שו"ת ופוסקים.
היה ראוי לסמיכת חכמים, אך לא רצה להתפרנס מהרבנות.
בנוסף רכש גם השכלה כללית רחבה.
מפני שהיה עליו לעזור בפרנסת המשפחה בת האחת-עשרה נפשות החל לשמש כמלמד בכפר בקרבת אנטופול, ומלמד לילדי משפחת ליפשיץ העשירה.
בתר"ס (1899) נשא לאישה את תמר, בת הרב אליעזר מטורקאן (מחבר "דברי חכמים וחידותם" ו"לקט הקוצרים").
בכסף שקיבלו כנדוניה השתמש הרב ווליניץ ורעייתו לפתיחת חנות לכלי בית ומכשירי כתיבה.
חנותם הצליחה מאוד והם קיבלו סחורה רבה מסוכנים רבים מורשה, בריסק, פינסק ועוד, וכולם סמכו על יושרם.
המשיך לעזור להוריו בפרנסת ביתם אף כשהיה כבר מטופל בשבעה ילדים.
מדי ערב לימד משניות את ציבור המתפללים בבית המדרש "החומה" ובשבת לימד מ"עין יעקב" (ליקוט אגדות חז"ל מתלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי שליקט הרב יעקב בן חביב.
עסק גם בצרכי ציבור באמונה ב"תלמוד תורה" ובמוסד לגמילות חסדים, וכן שמש כיו"ר הבנק הקואופרטיבי באנטופול.
בתפקידו כיו"ר הבנק התאמץ לבוא לקראת הלווים ככל שיכול היה.
בשנים 1929-1928 ממשלת פולין הכבידה מאוד את עול המיסים ועסקים רבים, ובייחוד עסקים קטנים, נפגעו.
הרב ווליניץ החליט בעקבות זאת בתר"ץ (1930) להיענות להצעת בנו הבכור ולהגר לארצות הברית שבה כבר התגורר הבן מתרפ"ב (1922).
לאחר שהחל להסתדר דאג להעברת שאר משפחתו לארצות הברית.
כשילדיו כבר התפרנסו בכבוד, היה יכול להקדיש עצמו ללימוד תורה ולחיבורים תורניים.
באנטופול היו שישה או שבעה בתי כנסת ובתי מדרש, שביניהם ארבעה או חמישה בתי מדרש, בית הכנסת שבו התפללו רוב בני הקהילה ושטיבל חסידי.
במלחמת העולם הראשונה הם נשרפו והוקמו מחדש.בית המדרש המפורסם כונה "החומה" ונחנך בתרמ"ח (1888).
ככל קהילות ישראל הקהילה הפעילה מוסדות חסד ובהם חברות "ביקור חולים", "לינת צדק" ו"מעות חיטים", קופת "גמילות חסדים", בנק הלוואה וחיסכון ובית יתומים שמומן מתרומות יוצאי אנטופול בארצות הברית.
קופת הגמ"ח נוסדה בידי שמונים בעלי בתים ועד מלחמת העולם הראשונה העניקה 70 הלוואות קטנות בשנה ללא ריבית בסכום מצטבר של כאלפיים רובלים.
הקופה כמו בנק הלוואה וחיסכון הפסיקו לפעול עקב מלחמת העולם.
הקופה חודשה בתרפ"ז (1927) בתרומות של יוצאי אנטופול שחיו בארצות הברית שהעניקו 2,100 דולרים כשתרומות נוספות של הג'וינט ותושבי העיירה העלו את הסכום הראשוני בקופה המתחדשת לכ-3,000 דולרים.
בתרפ"ד (1924 הוקם מחדש בנק הלוואה וחיסכון עם 190 מניות, אך ככל הנראה נסגר לאחר כ-5 שנות פעילות.
כן החזיקה הקהילה ב"תלמוד תורה".
כן שכרה הקהילה מלמדים לבוגרים יותר שילמדו גמרא והלכה ובראשם הרב שלמה לוין והרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי, וכן "ר' בנימין ראש ישיבה" לימד באופן פרטי רבים מילידי אטופול והיו כאלו שלמדו אצלו שנים רבות.
כרוב עיירות ישראל עד אמצע המאה ה-19 לערך התנהלו כל חיי יהודי העיירה לפי ההלכה היהודית ורובם ככולם היו שומרי מצוות.
בחינוך למשל, הבנים למדו בילדותם בתלמוד תורה ובחדרים, והבוגרים אצל מלמדים בעיירה בבית מדרש או בביתם, או בישיבות, והבנות לא למדו.
בעקבות השפעת ההשכלה, הוקמו שני בתי ספר פרטיים לבנות.
כן הוקם בית ספר עברי פרטי למתחילים שהפך לבית ספר רגיל מרשת "תרבות" שבתחילה למדו בו רק בנות אך בהמשך היה מעורב.
ונוסף אף "חדר" מודרני שבנוסף ללימוד המסורתי למדו בו גם עברית, רוסית וחשבון, אך עדיין רוב הילדים למדו בתלמוד-תורה ובחדרים המסורתיים.
כמובן שהשבת ומועדי ישראל נשמרו בקפדנות ברחבי העיירה.
פרנסת של יהודי אנטופול הייתה בעיקר מ-70 הכפרים והאחוזות שבסביבת העיירה.
הם היו רוב בעלי המלאכה, החנוונים, הסוחרים והתעשיינים בסביבה, והיו כאלו שהיו חוכרי אחוזות, חקלאים, אנשי חינוך והוראה, ואנשי צווארון לבן.
לפי עדות פולנית היהודים בלטו כאמידים ובעלי יוזמות משנות השמונים של המאה ה-19 (אחרי שנת תר"ם).
בתר"ן (1890) היו 42 חנויות באנטופול כשרוב בעלי החנויות היו יהודים.
אלפי איכרים מהאזור מכרו באנטופול את תוצרתם החקלאית בימי השוק השבועיים ובימי היריד השנתיים, וקנו אוכל, כלי בית, כלי עבודה ובדים, בעיקר מהיהודים שהיוו את רוב המוכרים.
הסוחרים היהודיים עסקו בעיקר במסחר תבואה, בקר, סוסים, ביצים, זיפי חזיר ופטריות מיובשות.
התעשיינים עסקו בעיקר בייצור שמן פשתן, בטחינת קמח בטחנות הקמח שבבעלותם, ובמפעלים אחרים לעיבוד תוצרת חקלאית.
החקלאים היהודיים גידלו בעיקר תבואה, תפוחי אדמה וירקות ובייחוד מלפפונים שאותם גידלו לכבישה ואת המלפפונים הכבושים שיווקו בערים הגדולות כמו ורשה.
כן היו כאלו שפיטמו אווזים.
לפני מלחמת העולם הראשונה היו בעיירה 21 משקים חקלאיים יהודיים.
תחת שלטון פולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם, הורע מצבם הכלכלי של היהודים והתמעטו ביותר מקורות הפרנסה.
רבים חיו מתמיכת קרובי משפחה שהתגוררו בארצות הברית.
החקלאים היהודיים קיבלו עזרה מחברת יק"א.
המבנה התעסוקתי היה כשל כלל יהודי פולין.
בתרצ"ט היו בין יהודי העיירה וסביבתה 263 בעלי מלאכה ופועלים, 357 סוחרים ותעשיינים, ו-60 בעלי מקצועות חופשיים.
בין יהודי העיירה בלבד החלוקה התעסוקתית בעיסוקים העיקריים הייתה כזו: 210 בעלי מלאכה שמהם 40 סנדלרים, 32 קצבים, 31 נפחים, 22 חייטים ותופרות; 336 סוחרים שמהם 32 חנויות מכולת; ארבעה-עשר תעשיינים בבניין ובטחנות-קמח; 41 חקלאים; 70 במקצועות "צווארון לבן"; 45 אנשי חינוך והוראה ובהם שלושה-עשר מלמדים ו-22 מורים.
עד תנועת ההשכלה החינוך היה לפי המקובל במסורת היהודית.
בעקבות תנועת ההשכלה התפתח חינוך שנחשב למודרני יותר.
גם הפעילות התרבותית הושפעה מתנועת ההשכלה.
עד לזמנה התרבות הייתה תורנית בלבד והתבססה על לימוד תורה.
תנועת ההשכלה הביאה עימה גם ספריות ציבוריות כלליות ופעילות תיאטרון.
רבים מיוצאי אנטופול התפרסמו בתחומי הספרות, האמנות, הרפואה וחכמת ישראל.
עד מלחמת העולם הראשונה רק הבנים למדו ב"חדרים, ותלמוד תורה בגילאי ילדים והנערים למדו אצל מלמדים וחלקם גם נסעו לישיבות ידועות.
באנטופול היו שתי ישיבות מצומצמות שבאחת לימדו הרב שלמה לוין כמלמד ראשי ולצידו הרב יוסף יוזפא צבי דוידובסקי, ובשנייה לימד 'ר' בנימין ראש ישיבה' ששיעוריו ניתנו בביתו הפרטי.
שתי הישיבות האלו לא היו בנויות כישיבה מקובלת ולא היה להם בית מדרש מיוחד ללימודים ותפילות, אלא היה בהן רק לימודים של מספר תלמידים מאוד מצומצם בו זמנית.
בעקבות תנועת ההשכלה נוסדו חדרים "מתוקנים" שהוסיפו בהם לימודי עברית, רוסית וחשבון, וגם הבנות החלו ללמוד בבתי ספר פרטיים מיוחדים לבנות.
מורים לרוסית, לגרמנית ולמדעים נעשו מקובלים בעיירה.
רוב הבנים עדיין למדו ב"תלמוד תורה" ובחדרים.
בתר"ף נוסד ביוזמת חברי "צעיר ציון" בני העיירה בית ספר עברי למתחילים במבנה שהיה אמור להיות בית חולים שהחלה בנייתו בתר"ע (1910), אך בגלל מלחמת העולם הראשונה לא שכן בו בית החולים בסופו של דבר.
לאחר זמן קצר הפך בית הספר לבית הספר "תרבות" (שם רשת בתי ספר) שהיה בית ספר יסודי רגיל.
בתחילה למדו בו רק בנות ובתרפ"ג (1923) הצטרפו גם בנים.
על אף מצבו הכלכלי הקשה פעל בית הספר עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתרפ"א (1921) נוסד בית יתומים במימון תושבי אנטופול ויוצאי אנטופול בארצות הברית.
בשנים הראשונות הגיע מספר היתומים ל-21, אך אחרי תר"ץ (בשנות ה-30) ירד מספרם עד לשנים-עשר.
בתרצ"ו (1936) היה גם גן ילדים עברי פרטי.
באנטופול פעל חוג "תפארת בחורים" שעסק בלימוד התנ"ך ולימוד אגדה ובייחוד ב"עין יעקב" שבו לקט אגדות חז"ל מהתלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי.
עד לתנועת ההשכלה הפעילות התרבותית של יהודי אנטופול התבססה על לימוד מקורות היהדות בתורה שבכתב ובתנ"ך בכלל ובתורה שבעל פה ובספרות הרבנית, והיו ספריות תורניות בלבד ששכנו בבתי המדרש ובתי הכנסת.
בהשפעת תנועת ההשכלה הוקמו ספריות ציבוריות שהחשובה שבהן הייתה הספרייה על שם י"ל פרץ שכללה אלפי ספרים בעברית, ביידיש, בפולנית וברוסית והוקמה בידי חוג "שוחרי הקדמה" שחבריו באו מהציונים הסוציאליסטיים והבונד.
בנוסף הוקמו ספריות עבריות בעלות חשיבות שנוסדו בידי קבוצות ציוניות שהחשובה מביניהן הייתה ספריית השומר הצעיר.
מגביות והכנסות מאירועי תרבות שנערכו בעבור הספרייה יצבה את מצבה הכספי.
הספרייה התקיימה עד סתו תרצ"ט (ספטמבר 1939).
הקשר בין יהודי אנטופול לארץ ישראל החל עוד במאה ה-18. בשנות ה-30 של המאה ה-19 (תק"ץ-ת"ר) החלה עלייה לארץ שלא פסקה עד חיסול הקהילה בשואה.
רבנים חשובים ומשפחות שלמות עלו לארץ.
הפעילות הציונית החלה כבר מתקופת העלייה הראשונה בקבוצה של "חובבי ציון" שבעיקר אספה כספים בעבור יישוב ארץ ישראל באמצעות קערות שהוצבו במקומות התפילה בערב יום הכיפורים.
לאחר תר"ס (בתחילת המאה ה-20) ירדה באופן משמעותית התמיכה ביישוב ארץ ישראל בגלל מהפכת 1905 של הסוציאליסטים והליברלים ברוסיה.
רבים מהיהודים הצעירים והמשכילים נהו אחר המהפכנים.
בעקבות כך עלתה קרנה של התנועה הסוציאליסטית היהודית, ה"בונד", שהייתה לא ציונית וראתה בגולה את פתרון בעיית היהודים.
סניף "הבונד" באנטופול שקם באותן שנים הגיע ל-150 חברים.
אמנם באותן שנים נוסד גם סניף של הציונים הכלליים שמספר חבריו הגיע למאה חברים.
לאחר שהמהפכה נכשלה, התגברה הפעילות הציונית, ובנוסף לציונים הכלליים פעלו קבוצות ציונית קטנות יותר כמו צעירי ציון, פועלי ציון ותנועת הנוער "הרצליה".
כל התנועות האלו עסקו בעיקר בפעילות תרבותית-הסברתית ועדיין לא בהגשמה מעשית.
לאחר מספר שנות הפסקה בגלל מלחמת העולם הראשונה והפרעות נגד היהודים במצב של חוסר יציבות שלטונית, חודשה הפעילות הציונית עם התייצבותו של השלטון הפולני.
תנועת הנוער "הרצליה" התפרקה ובמקומה באה תנועה הנוער "התחייה" שנוסדה על ידי "צעירי ציון".
בעקבות איחוד "ברית הפועלים הציונית הסוציאליסטית צעירי ציון (צ"ס)' ו"הברית העולמית של פועלי ציון ימין" והקמת 'ברית הפועלים העברית סוצאליסטית פועלי ציון-צ"ס', חברי תנועת הנוער "התחייה" הצטרפו לפרייהייט, תנועת הנוער של תנועת 'פועלי ציון-צ"ס'.
במהלך תר"ף-תר"ץ (במהלך שנות ה-20) נוסדו סניפים של תנועות ציוניות מכל הזרמים הציוניים: בתר"ף הוקם סניף של החלוץ ולאחר שנתיים עלו שבעת החלוצים הראשונים מאנטופול.
בתרפ"ה (1925) הוקם סניף תנועת הנוער של תנועת "החלוץ", החלוץ הצעיר.
לאחר שנה הוקם הקן של השומר הצעיר.
לתנועות האלו היו ספריות עבריות בעלות חשיבות.
כן נוסדו סניפים של תנועת המזרחי, התנועה הרוויזיוניסטית ותנועת הנוער שלה בית"ר, וצ"ס.
תוצאות הצבעת יהודי אנטופול בבחירות לשני הקונגרסים הציוניים האחרונים לפני השואה היו:
בבחירות לקונגרס הציוני ה-20 בתרצ"ז (1937) הצביעו 111 מיהודי העיירה.
"רשימת ארץ-ישראל העובדת" קיבלה 61 קולות, הציונים הכלליים - 19, "מפלגת המדינה" - 17 וה"מזרחי" - 14.
בבחירות לקונגרס הציוני ה-21 בתרצ"ט הצביעו 80. "רשימת ארץ-ישראל העובדת" קיבלה 48 קולות, ה"מזרחי" - 16 והציונים הכלליים - 16.
הקהילה היהודית בקרפנטרה (בפי היהודים כונתה קארפינטראץ) היא קהילה יהודית עתיקה ששכנה בעיר קרפנטרה בדרום-מזרח צרפת, בימינו במחוז ווקלוז, בחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
שורשיה של הקהילה היהודית בקרפנטרה במאות ה-10 או ה-11. בתקופה זו היו תושביה היהודיים כפופים לבישוף העיר.
בשנת 1235, כאשר עברה העיר להשפעת מושלים מטעם האפיפיור, גורשו ממנה היהודים, אולם הוחזרו בשנת 1263. בשנת 1276 נקבע מעמדם המשפטי בסטטוט, ולפיו היה עליהם לשלם 18 לירות מדי שנה תמורת הזכות להישאר בעיר ולקבל את הגנת הבישוף.
בשנת 1320 עברה העיר קרפנטרה לשליטה ישירה של האפיפיור.
בשנה שלאחר מן החלו הרדיפות הידועות כ"גזרת המצורעים", ובשנת 1322 גורשו היהודים מן העיר.
כאשר חזרו לבסוף בשנת 1342, הייתה הקהילה מרוששת, ומנתה לא יותר מתשעים משפחות.
זמן קצר לאחר מכן הורשו היהודים להכשיר שטח לבית קברות ולהקים בית כנסת.
בשנת 1376 הוקם רובע יהודי בעיר והיהודים הוגבלו לגור רק בו, אם כי עם השנים הם גלשו לרחובות סמוכים.
בשנת 1460, בזמנו של האפיפיור פיוס השני, נתחם רובע היהודים בקרפנטרה.
בשל מצוקת המקום נאלצו היהודים לבנות בתים בעלי ארבע קומות.
בזמנו של האפיפיור קלמנס השביעי, אשר הורה על לבישת הטלאי הצהוב ועל חבישת כובע היהודים, ניתן ליהודי קרפנטרה כתב זכויות, המתיר להם לעבוד ולסחור תמורת חמישה אחוזים מרכושם.
כתב זכויות זה בוטל בזמנו של האפיפיור פאולוס השלישי, בשנת 1535. במהלך עשרות השנים שבאו לאחר מכן ניתנו מספר פעמים צווי גירוש ליהודים משטחים שתחת שליטת האפיפיור, ואף על פי שאלו לא תמיד בוצעו במלואם, רבים מיהודי קרפנטרה עזבו לערים אחרות בדרום צרפת, לאימפריה העות'מאנית ולארץ ישראל.
בשנת 1571 מנתה הקהילה רק שש משפחות.
הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג או מרכז הקהילה יהודית בסנקט פטרבורג הוא ארגון המוקדש ללימוד, פיתוח והפצה של התרבות היהודית בעיר סנקט פטרבורג.
מרכז הקהילה היהודית ממוקם בעיר סנקט פטרבורג ברחוב רובינשטיין 3
הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג הופיעה בשלהי המאה ה-18.יהודים אחדים, מומרים או אנוסים, הופיעו בסנקט פטרבורג סמוך להיווסדה ב-1703. היהודי אנטון דיבייר, שנודע בכינויו "הפורטוגלי", נתמנה לשר המשטרה הראשון בבירה הרוסית החדשה ב-1718, והיהודי יאן ד'אקוסטה היה בין ליצני החצר במחצית הראשונה של המאה.
באותה התקופה חיו בעיר כמה יהודים שהיו רופאים ואנשי כספים.
יהודי בשם ליפמן שימש כסוכן כספים בחצר המלכות בשנות העשרים של המאה ה-18.
הקיסרית יקטרינה השנייה שביקשה למשוך לבירה קבלני בנייה, בעלי תעשייה ורופאים, ציוותה על המשטרה להתיר ישיבתם בעיר של "יהודים מועילים".
בסוף ימיה התגבש שם יישוב יהודי גדול.
נודע הקבלן אברהם פרץ, שבין בני ביתו היו מנדל מסאטאנוב ול' נוואחוביץ', מי שפרסם בשנת 1803 חיבור יהודי ראשון בלשון הרוסית.
בשנת 1802 נחנך בית הקברות היהודי בחלק הלותרני של בית העלמין וולקוב ובאותה שנה הודפס לראשונה הספר הקהילתי "פנקס".
20 שנה אחר כך, כבר חיו בעיר כ-370 יהודים.
מאחר שבאותה עת ברוסיה הוגדר תחום המושב היהודים סבלו מרדיפות השלטונות.
עם סיפוח אזורים גדולים מפולין בעת חלוקת ממלכת פולין בסוף המאה ה-18, שבהם ישבו יהודים רבים, התחילו נוהרים לבירה עסקנים ולוביסטים של קהילות יהודיות, וגם אנשי עסקים שחיפשו מקום לפעולתם בעיר המשגשגת.
הקיסר ניקולאי הראשון, עם עלייתו לכס המלוכה בשנת 1825, ציווה לגרש את כל היהודים "שיושבים בעיר ואינם עושים דבר".
לפי הערכה רשמית ישבו אז בסנקט פטרסבורג 370 יהודים - בעלי מלאכה, סוחרים ומתווכים למיניהם.
ליהודים שבאו מחוץ לעיר הותר להתעכב בה לרגל עסקיהם לתקופה של כמה שבועות.
היתר מגורים הוענק לכמה רופאים, ביניהם לרופא השיניים ולמיילדת בחצר המלכות.
אחרי 1827 הגיעו לבירה קנטוניסטים רבים עם משפחותיהם.
איסור המגורים נשמר בקפדנות ומפעם לפעם היו נערכים חיפושים אחר יהודים "בלתי לגאליים".
מספר המשתמדים עלה בהתמדה; רובם שינו את שמם ונטמעו באוכלוסייה הכללית.
רוח הליברליזם של אלכסנדר השני הובילה לעלייה חדה בכמות האוכלוסייה היהודית, מפני שהוא התיר לסוחרים יהודים מן הגילדה הראשונה, למשכילים ולאומנים להתגורר מחוץ לתחום המושב.
בבירה השתקעו אז יהודים בעלי הון, דוגמת משפחות גינצבורג, וארשבסקי פוליאקוב, פרידלנד, ורוזנטל; רופאים, עורכי דין ואנשי מדע יהודים.
מאות צעירים יהודים נרשמו לאוניברסיטה ולמוסדות חינוך אחרים בעיר.
השפעת העשירים והמשכילים הייתה חזקה; יהודים ומומרים תפסו עמדות בולטות בעיתונות ובהוצאות לאור, בפרקליטות וברפואה, בחיי המדע ובאמנות.
דוברי היידיש שלא נספרו כיהודים היו אלו שהתנצרו.
באותה תקופה היהודים לא היוו יותר מ-1.64% מהאוכלוסייה.
בזכות קרבתה לכס השלטון ובזכות בעלי ההון שבקרבה, מילאה הקהילה היהודית בבירה תפקיד חשוב בחיי היהודים במדינה כולה.
הברונים לבית גינצבורג ואחרים נחשבו כדובריה של יהדות רוסיה בפני השלטון המרכזי.
מדי פעם נערכו בעיר כינוסים של רבנים ואנשי ציבור.
הקהילה היהודית התארגנה בשנות ה-60 וזכות ההצבעה לוועד הקהילה ניתנה תמורת תשלום שנתי גבוה.
המשורר י"ל גורדון שימש כמזכיר הקהילה בשנים 1879-1872.
בשנת 1862 התקבל רבי יצחק בלאזר לרבנות העיר, וכיהן בה שש עשרה שנה ברבנות.
פטרבורג הייתה בבואו אליה כמעט ריקה מפעילות דתית יהודית (זו הייתה השנה הראשונה בה מונה רב ראשי לעיר), ולעומת זאת כבר נחשבה מרכז של נציגי המודרנה ביהדות, אנשי ההשכלה ברוסיה.
בבוא רבי יצחק בלאזר לשם החל בביסוס חיי הדת בעיר, ופתח במלחמה חזיתית עם ראשי המשכילים שבה.
המשכילים לא טמנו ידם, והשמיצוהו מעל גבי עיתוניהם.
הסופר יהודה לייב גורדון נהג להשתלח בו מעל גבי העיתון "המליץ" ולכנותו בלעג "רבי יצחק נפחא" (בלאזר פירושו נפח).
במהלך שנות רבנותו בפטרבורג חיבר הרב יצחק בלאזר והדפיס את ספרו "פרי יצחק".
עוגמת נפש רבה נגרמה לו בפטרבורג בעיקר מריבוי הבעיות בסידור הגיטין בעיר.
בעקבות בעיות רבות בתחום, בעיקר בשל מומרים רבים, החליט לבסוף להתפטר ממשרתו.
באמצע שנות השמונים הופיע בעיר עיתון יומי עברי חדש: 'היום (עיתון רוסי)' ועשה היסטוריה: היה זה כנראה העיתון היומי הראשון בעולם בשפה העברית.
באותן שנים הפך גם השבועון 'המליץ' שיצא לאור בפטרבורג, לעיתון יומי.
ב-1893 נחנך בית הכנסת הכוראלי הגדול.
על פי מפקד 1900 בסנקט פטרבורג חיו 19,279 יהודים.
סנקט פטרבורג הייתה מרכז העיתונות היהודית בעברית, ביידיש וברוסית.
יצאו לאור "המליץ", "היום", "דאס אידישעס פאלקסבלאט" והיומון היידי הראשון ברוסיה "דער פריינד" (1908 - 1903).
כמו כן נדפסו כתבי-עת כלליים וציוניים דוגמת "ווסחוד", "ראזסוויט", וגולת הכותרת "האנציקלופדיה היהודית" ברוסית.
בנוסף לאגודות המקומיות לעזרה הדדית שכנו בבירה מרכזי ארגונים יהודיים ארציים כמו "החברה לקידום ההשכלה בקרב יהודי רוסיה", "אורט", יק"א, "חובבי שפת עבר" (אחרי 1917 - "תרבות") החברה להיסטוריה ולאתנוגרפיה והאגודה למוזיקה עממית.
אוספים חשובים של ספרים וכתבי יד עבריים רוכזו במוזיאון האסיאני ובספרייה הציבורית בעיר (לימים הספרייה ע"ש סלטיקוב-שצ'דרין).
ב-1907 נפתחו ביוזמת הברון גינצבורג קורסים למדעי המזרח, כגרעין למוסד גבוה ללימודי היהדות.
בין אנשי המחקר בעיר היו: א' הרנבי, י"ל קצנלסון, שמעון דובנוב ומ' קולישר.
בראשית מלחמת העולם הראשונה נוסד הוועד היהודי למען נפגעי המלחמה שסייע רבות לפליטים מאזורי הקרבות.
מספר היהודים בסנקט פטרבורג הגיע אז ל-35,000.
מהפכת פברואר הובילה לזרם של מהגרים יהודים לעיר ובשנות 1920 כבר הגיעה אוכלוסיית היהודים ל-100 אלף איש, בתחילת המצור על לנינגרד — 180 אלף איש.
אחרי מהפכת אוקטובר בוטלו ההגבלות על מגורי יהודים, ופטרבורג נעשתה מרכז הפעילות הארגונית והמפלגתית ביהדות רוסיה.
ביוני 1917 נערכה בעיר הוועידה השביעית של ציוני רוסיה ונעשו הכנות לכינוס ועידה יהודית כל-ארצית.
בימים הסוערים במחצית השנייה של השנה הוקם גדוד יהודי בפיקוד יוסף טרומפלדור, ולידו התארגנה יחידה להגנה עצמית.
ב-1918 נעשתה מוסקבה בירת המדינה.
פטרבורג סבלה ממחסור ומרעב ורבים מתושביה היהודים הצטרפו למשפחותיהם בערי-השדה.
עם התבססות המשטר הסובייטי גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר, שנקראה אז לנינגרד, ל-84,500 בערך ב-1926. מהם %40.2 עסקו בפקידות, %14 היו בעלי-מלאכה, %13.5 פועלים, %10.2 עובדי המדינה והעירייה, %2.5 בעלי מקצועות חופשיים והשאר מובטלים.
קבוצה קטנה של אנשי רוח המשיכה בפעולותיה עד סוף שנות ה-20; היו שיצאו לארצות אחרות (דוגמת שמעון דובנוב ושאול גינצבורג); אחרים (דוגמת ישראל צינברג וי' הסן) השתלבו בחיים הסובייטים.
את ההווי בעיר באותה התקופה תיאר המשורר העברי חיים לנסקי.
במלחמת העולם השנייה, ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ביוני 1941, נאמד מספר היהודים בלנינגרד ב-200,000.
אחרי המלחמה התחדשו החיים היהודיים בעיר סביב בית הכנסת הגדול.
בשנות החמישים עמד בראש הקהילה גדליה פצ'רסקי, דאג לצורכי הדת והגיש עצומות לשלטון בעניין פתיחת קורסים ללימודי עברית.
הוא נעצר ונדון ל-7 שנות מאסר על "קיום קשרים עם שגרירות זרה" (ישראל).
מנהיגה הרוחני של הקהילה היה הרב לובאנוב, שחזר ממחנה לעבודות כפייה.
בשנות ה-50 וה-60 פרסם בית הכנסת לוח שנה עברי.
באוניברסיטת לנינגרד המשיכה המחלקה ללימודי המזרח בחקר היהדות; יוסף אמוסין פרסם ספר על מגילות מדבר יהודה.
ב-1962 נוסד חוג לדרמה, אך לא האריך ימים מחוסר אמצעי מימון.
באותה השנה גברו רדיפות על רקע דתי, יהודים נאסרו על אפיית מצות, וצעירים נאסרו בליל שמחת תורה ליד בית הכנסת הגדול.
כך היה גם ב-1964. ב-1963 נאסר השימוש בבית העלמין היהודי, והמקום נסגר סופית כעבור שש שנים.
אחרי מלחמת ששת הימים, משגברה הזדהות הנוער היהודי עם מדינת ישראל, התחילו ללמוד עברית ולדרוש בגלוי רישיונות יציאה לישראל.
בדצמבר 1970 נשפטה בלנינגרד קבוצת צעירים יהודים מריגה על תכנון לחטוף מטוס סובייטי ולהטיסו לישראל.
ב-1970 נרשמו בעיר 162,587 תושבים יהודיים (%4.1 מכלל האוכלוסייה), אך משערים שהמספר הנכון התקרב ל-200,000. קרוב ל-14,000 הצהירו על יידיש כשפת אם.
בית כנסת גדול ומרשים מהתקופה שלפני המהפכה עומד על תילו, וכן אולם חתונות, משחטת עופות ומאפיית מצות.
אלפים רבים מיהודי העיר עלו לישראל בעלייה הגדולה של שנות ה-90. בשנת 1997 חיו רק כ-100,000 יהודים בסנקט פטרבורג.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2002 בסנקט פטרבורג חיו 35 אלף יהודים.
על פי רוב המומחים, נתון זה אינו מדויק וייתכן שמספר האוכלוסייה היהודית בעיר הוא הרבה יותר גבוה.
בשנת 1924 הוקם בעיר ארגון הקהילה היהודית הדתית של לנינגרד שגם הוכרה על ידי השלטונות.
בשנת 1990 הארגון שינה את שמו לקהילה היהודית הדתית של סנקט פטרבורג .
הדינמיקה של האוכלוסייה היהודית בעיר סנקט פטרבורג.
הדינמיקה של אוכלוסיית יהודים אחרים בעיר
הקהילה היהודית בניז'ני נובגורוד היא אחת הגדולות ברוסיה.
בית הכנסת של הקהילה נמצא ברחוב גרוזינסקאיה 5 א בעיר.
הקהילה כוללת את בית הספר היהודי המקיף, אור אבנר; הגן גן מנחם; ישיבת תומכי תמימים של חסידות חב"ד ומחנה הקיץ לבנים ולבנות, גן ישראל.
יהודים חיו בניז'ני נובגורוד מאז המאה ה-19, לאחר שחוקי האימפריה הרוסית אסרו על היהודים להתגורר במרכז רוסיה ואפשרו להם להתיישב רק בתחום המושב.
רק סוחרים מהגילדה העליונה וחיילים בדימוס של הצבא הקיסרי יכלו לחיות שם.
עם זאת, הסחר הגבוה והפיתוח התעשייתי של ניז'ני נובגורוד משך אנשים ויהודים החלו להגיע לניז'ני נובגורוד מאזורי המערב של האימפריה.
הם הגיעו לניז'ני נובגורוד לירידי סחר שונים באזור היריד המקומי המפורסם.
אך עד 1840 לא הייתה בעיר קהילה יהודית קבועה, שהתקבלה בעקבות צו של הצאר שהחל לגייס יהודים לשירות צבאי.
הקהילה של ניז'ני נובגורוד הוקמה על ידי חיילי הצאר, מכיוון שחייבים חיילים להתגורר בעיר בה שירתו.
לאחר מכן הם הפכו לסוחרים והקהילה החלה לפרוח.
עם פרוץ המהפכה ומלחמת האזרחים הרוסית, נרדפו יהודי העיר והקהילה השתקמה רק לאחר התפרקות ברית המועצות ומאז 1990, משמים חסידי חב"ד כמנהיגי הקהילה המקומית.
בשנת 1850 מנתה קהילת ניז'ני נובגורוד 300 איש והיו 3,000 איש בשנת 1913. בית הכנסת הוקם בתקופה שבין 1881 ל-1883. את בית הכנסת ניהל רב ראשי.
שם הקימו ישיבה וקיימו שירותי דת, צדקה והלוויות.
בשנת 1938 כל בתי הכנסת והמועדונים היהודיים פורקו.
בית הכנסת הוקם מחדש בשנת 1991 לאחר נפילת המשטר הסובייטי.
תחיית הקהילה היהודית החלה בשנת 1989, כאשר כמה ערים יהודיות משפיעות ארגנו את מועדון התרבות היהודי.
בהמשך, ליפה גרוזמן רשם רשמית את הקהילות הדתיות והחל לנקוט בפעולות להחזרת מבני בית הכנסת לידי הקהילה.
בספטמבר 1991 הביא לפתיחת בית הספר היהודי וב-17 באפריל בית הכנסת קיים טקס פתיחה רשמי לאחר שיפוץ שנערך בו.
בשנת 1989 מונה אדוארד מ' צ'פרק לראש הקהילה היהודית של ניז'ני נובגורוד.
בשנת 1999 הגיע שמעון ברגמן לניז'ני נובגורוד כדי לשמש כרבה הראשי של העיר.
תחת הנהגתו עודכן המניין היומי בבית הכנסת, ומוסדות יהודיים שונים נפתחו בעיר: בית הספר אור אבנר-חב"ד; הגן, גן מנחם; מועדון נוער; וקייטנה עם ישיבת פנימייה, שיעורי תורה ופעילויות שונות לחגים.
שנתיים אחר כך נבנה מקווה לנשים.
הקהילה היהודית במונפורטה דה למוס היא קהילה יהודית היסטורית, שהייתה קיימת בעיר מונפורטה דה למוס, בגליסיה, החל מן המאה ה-10 ועד לגירוש ספרד בשנת 1492. הקהילה היהודית בעיר המרכזית בעמק למוס הייתה הקהילה הגדולה ביותר בממלכת גליסיה.
בין המאה ה-16 והמאה ה-18 היה מספר ההליכים של העמדה לדין של אנוסים, תושבי מונפורטה, הגדול ביותר בין תושבי גליסיה.
בגלל מספרם הגדול של האנוסים בין תושבי מונפורטה כונו כל תושבי העיר "יהודים", או "יהודים עם זנבות".
במאות השנים שחלפו מאז חורבן הקהילה היהודית בעיר נעלמו כמעט לחלוטין שרידים למבנים יהודים, זולת שרידים בתרבותה של העיר במנהגיה ובמסורתה.
אף שקיים תעוד ישיר מועט בלבד לנוכחות היהודית בגליסיה, קיימות תעודות רבות המעידות בעקיפין על נוכחות יהודים ועל קיומם של אנוסים לאחר גרוש ספרד, כולל יהודים במונפורטה ובעיר ארס במחוז לה קורוניה, שם כונו "יצורים".
השריד הבולט ביותר לקהילה היהודית במונפורטה היא מצבה ועליה כיתוב עברי של חואן דה גיבור ובנו חורחה, שניהם בני אחת המשפחות היהודיות החשובות בעיר, ממצא אשר הועבר בשנת 1892 למוזאון הארכאולוגי של מחוז אורנסה.
המועד שבו החלו יהודים להגיע לעיר מונפורטה דה למוס לא ידוע, ככל הנראה תחילת התיישבותם בעיר, בדומה למקומות רבים אחרים, הייתה תחת חסות הכנסייה.
החל מן המאה ה-10 פעל בעיר מנזר סן ויסנטה דו פינו, מנזר בנדיקטיני אשר בניינו עומד על הר בעיר.
היותו של האזור עשיר בזכות גידולים חקלאיים וקיומה של דוכסות למוס, תרמו אף הם להגעתם של היהודים למקום.
המסמך המוקדם ביותר המתייחס לנוכחות יהודית במונפורטה הוא משנת 915 ובו מוזכר ישמעאל "היהודי".
במאות ה-12 וה-13 גברה הגירתם של יהודים לגליסיה וזאת עקב רדיפתם על ידי המוראביטון בדרום חצי האי האיברי ואל-מוואחידון במרכז ספרד.
אולם תעוד רחב של נוכחות יהודית במונפורטה קיים רק מן המאה ה-15.
ממסמכים מן המאה ה-14 ניתן ללמוד כי כמה מדוכסי למוס מינו יהודים למשרות בכירות בחצרם.
ביטוי אחד לחשיבותה של הקהילה היהודית בעיר, במאה ה-14, ניתן לראות בחלקו העתיק ביותר של מנזר סן ויסנטה דו פינו והוא המגדל הניצב לצידו.
על קיר האבן הותירו סתתים סימנים ואותות בסלע, מעין תעודת אחריות לעבודתם.
מכל אלה הבולט ביותר הוא פנטגרם, כוכב מחומש, המכונה "חותם שלמה" ואשר היה מיוחס ליהדות ואשר סימל את חמשת חומשי תורה.
עם זאת, יש החולקים על יחוסו של סמל זה ליהדות כיוון שהיה קיים גם בתרבותה של גליסיה.
במהלך המאה ה-14, בניגוד לפרעות שסבלו יהודי קסטיליה ולאון, אשר שטחה גובל בגליסיה, הבולטות שבהן היו גזירות קנ"א, בתחום גליסיה לא סבלו היהודים מגורל דומה, זאת כיוון שאוכלוסיית גליסיה הייתה שקועה במרד חברתי אשר הגיע לשיאו במאה ה-15 ואשר איחד את רוב המעמד הנמוך הנוצרי עם המיעוט היהודי.
בשלהי המאה ה-14 החלה הגירה משמעותית של יהודים לפינה הצפון-מערבית של חצי האי האיברי, הגירה שהייתה רק שנייה בגודלה להגירה היהודית בעשורים האחרונים של המאה ה-15, קודם לגרוש ספרד.
רוב העדויות לנוכחות יהודית במונפורטה הן מן המאה ה-15, תקופה שבה הקהילה היהודית הגיעה ככל הנראה לשיאה.
מונפורטה דה למוס מוזכרת במסמך מלכותי משנת 1412, מכתב אל הדיוקסיה של לוגו ולקהילותיה וכן ליהודים.
במסמכים אחרים מתועדים תשלומים של קהילות יהודיות למלך קסטיליה בשנים: 1474, 1488, 1489 ו-1491. ברשימת הערים מאזור אורנסה מוזכרת מונפורטה, לצד אלריז וריבדאביה.
לימוד מסמכים אלה מאפשר הערכה של גודל הקהילות היהודיות כיוון שהתשלומים למלך היוו מעין מס גולגולת.
מן התשלומים עולה כי באזור זה חיו מאות יהודים.
עם חתימת הצו לגירושם של יהודי קסטיליה ואראגון, ב-31 במרץ 1491, בו ניתנה ליהודים הברירה להתנצר, או לעזוב את ספרד, החלה הגירה המונית של יהודים שחלקה עברה דרך גליסיה לערי הנמל, או לפורטוגל.
לאחר הגירוש נמחה כל זכר של נוכחות יהודית בעיר ושמו של הרחוב בו שכן בית הכנסת היהודי שונה לרחוב הצלב.
במונפורטה היה ריכוז גבוה של יהודים שהמירו את דתם ולכן היה מספר רב של הליכים של האינקוויזיציה, רבים מהם בין המאות ה-16 וה-18 כנגד תושבים שנחשדו כאנוסים והואשמו בכך שהמשיכו לדבוק במנהגי הדת היהודית.
כך למשל, בשנת 1581 הואשמו שני נוצרים צעירים, קלרה פייחו (Clara Feijoo) וויאולנטה אלווארז (Violante Alvarez) כי צמו עד למועד צאת כוכב ראשון.
בשנת 1588 הועמדו לדין מיגל דה פרייטס (Miguel de Freytas) וילדיו על ידי האינקוויזיציה.
רדיפות אחר אנוסים, או החשודים ביהדות, המשיכו עד המאה ה-18, כך ב-30 בנובמבר 1725 נערך אוטו דה פה בסביליה לחואן אנטוניו אבילה, בן מונפורטה.
מאז גירושם של יהודי העיר הלך ונמחה זכרם מרחובותיה.
רק בתחילת המאה ה-21 החלה העיר לשחזר את עברה היהודי.
כך צוינה העיר כאתר בנתיבי יהדות ספרד ונקבע בה ציון לקהילה היהודית.
בשנת 2018 החלה העירייה לארגן סיורים בעיר אחר המורשת היהודית שהייתה בה.
הקהילה היהודית בדובאי (או: המרכז הקהילתי היהודי של איחוד האמירויות, באנגלית: The Jewish Community Center of UAE) היא קהילה יהודית בראשות הרב לוי דוכמן ונשיאת הקהילה סולי וולף.
מרכז הקהילה היהודית, ה-JCC, השוכן בשכונת אל-ואסל, נותן שירות לקהילה ולתיירים ב-13 שפות שונות.
נכון לשנת 2022 הקהילה מונה כ-4,000 חברים, מתוכם כ-1,000 ישראלים יורדים.
מאז הקמת איחוד האמירויות הערביות ב-1971, הייתה קיימת במדינה קהילה יהודית קטנה.
עם זאת, בשל היחסים הפוליטיים המורכבים בין ישראל ואיחוד האמירויות, חיי הקהילה התנהלו בעיקר בצנעה.
עם שיפור היחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות במסגרת הסכמי אברהם, חל שיפור ביחסי השלטון המקומי עם הקהילה היהודית ונוספו תפילות לרווחת ממשלת האמירויות והכוחות המזוינים שלה.
בינואר 2022, ציינה הקהילה היהודית שנה להקמת המרכז החינוכי היהודי, באירוע נטיעות עם קרן קיימת לישראל
הקהילה מונהגת בידי הרב לוי דוכמן.
התפילה בשבת כוללת ברכה מיוחדת לנשיא איחוד האמירויות הערביות השייח מוחמד בן זאיד אאל נהיאן וכן לשאר שליטי איחוד האמירויות.
שחיטה מקומית מספקת כ-1,000 עופות כשרים בכל שבוע.
בעקבות הסכם הנורמליזציה, פתח הרב דוכמן מסעדה יוקרתית כשרה בבורג' ח'ליפה בדובאי, המגישה מאכלים ים תיכוניים ויין ומעוצבת ב"עיצוב אסייתי מלוטש".
בשנת 2020 הוקם תלמוד תורה בדובאי ומונה כיום כ-40 תלמידים.
הקהילה היהודית בבזדאויפלו הייתה קהילה יהודית שנוצרה בכפר בזדאויפלו (Bözödújfalu) שבטרנסילבניה בשנת 1834, עקב התגיירותם של כ-170 אנשים מקבוצת נוצרים שומרי שבת שחיה בו.
הכפר היה אז חלק מנסיכות טרנסילבניה, שהייתה נסיכות הונגרית בשליטת האימפריה האוסטרית.
כיום המקום הוא חלק מרומניה, אך הכפר הוצף באופן יזום בשנת 1989 ונותרו ממנו רק שני בתים ושאריות של בית הקברות היהודי.
מוצאם של מייסדי הקהילה היהודית בבזדאויפלו הוא מקהילת שומרי שבת שחיו בעיירה מסוף המאה ה-16. הייתה זו תנועה דתית של נוצרים אשר שמרו את חוקי ההלכה היהודית, ובשל כך חוותה רדיפה מצד הכנסייה שאסרה על קיום מצוות יהודיות או המרת דת.
עקב כך נאלצו אנשי כת שומרי שבת לשומרם בהחבא.
בשנת 1834 החליטו כ-170 אנשים מכת שומרי שבת להתגייר על פי ההלכה היהודית ולייסד קהילה יהודית רשמית בעיירה בוזודויפאולו.
אלו נתקלו בקשיים לממש את רצונם, מצד השלטונות ההונגרים שאסרו על פי חוק את ההתגיירות, והן מצד הכנסייה הקתולית שראתה בחומרה מעשה זה ומינתה את אחד הכמרים הבכירים לחקור את המאורע ולדווח לכנסייה.
בשנת 1837 עבר חוק האמנציפציה בפרלמנט ההונגרי מה שהביא להכרה בשוויון הזכויות ליהודים.
הייתה זו תנופה לייסוד הקהילה שכן כעת הותר לכל אדם במדינה להתגייר בצורה חופשית.
כעת פנו ראשי הקהילה אל השלטונות ההונגרים בבקשה להכרה רשמית בקהילה כיהודית לכל דבר.
במקביל הודיעו גם לכנסייה הקתולית על פרישתם והתגיירותם הסופית והרשמית.
כחלק מתהליך ההתגיירות, ערכו זקני וצעירי הכפר טקס ברית מילה שבוצע בידי מוהל מהקהילה היהודית בארדסנטג'רג' (Erdőszentgyörgy, היום סנג'ורג'ו דה פֶּדוּרֶה, Sângeorgiu de Pădure).
עד סוף שנת 1868 נימולו כל זכרי הכפר ונטבלו כל הנשים.
היה זה מטקסי הגיור ההמוניים היחידים הידועים לנו בהיסטוריה.
כולם נקראו מעתה בשמות מקראיים בצירוף הקידומת אברהם (אברהם יצחק, אברהם יעקב, אברהם ראובן וכדומה), סה"כ 173 נפש.
על אף כל זאת לא חדלה הכנסייה הקתולית במאבק כנגד הקהילה ופתחה בחקירה נמרצת אודות תופעת ההתגיירות, במאבק תעמולתי כנגדה.
התושבים המתגיירים הועמדו בפני לחצים והוזהרו מפני תוצאות מעשיהם.
אומנם אלו היו נחושים בדעתם לשמור על דתם.
לבסוף הצליחו במאבקם בהכרה שניתנה להם מאת ראש ממשלת הונגריה דאז, הברון אוטבוש, שהיה לוחם נמרץ למען חופש הדת האמונה והביטוי.
בכך זכתה הקהילה היהודית להכרה רשמית תחת שמה החדש "קהל גרים עדת ישורון דק"ק ב' אויפאלו" (Bozodujfalvei izraelita proselita hitkozseg).
לאחר שזכו להכרה רשמית וייסדו את הקהילה, פתחו הגרים במאמצים לבססה ולפתחה.
הם שכרו שוחט ששימש גם כבעל התפילה וקריאת התורה בשבתות, הם מינו מזכיר לקהילה שמו אברהם דן קובאטש.
הם ייסדו בית תפילה ותלמוד תורה ומקווה טהרה.
בשנת 1874 חנכו את המבנה החדש של בית הכנסת, שנבנה במימון הקהילות היהודיות האחרות מרחבי הונגריה, שכן תושבי הקהילה המקומיים שהיו עניים לא יכלו לממן את הבניה.
יחס הקהילות היהודיות האחרות בהונגריה אל קהילת הגרים
על אף שהכריזו על עצמם כקהילה אורתודוקסית והקפידו על קיום המצוות היהודית כהלכה, לא זכו לתמיכה רבה מצד הקהילות האחרות האורתודוקסיות.
בשנת 1885 ביקר בכפר רבה של קהילת בוקרשט, הרב ד"ר משה באק, ובעקבות כך פרסם שני מאמרים בעיתונות בהם תיאר את התרשמותו ממצבם הדתי החברתי והכלכלי הירוד של הגרים, וקרא לקהילות המבוססות לתמוך בקהילת הגרים.
קריאתו שפורסמה בעיתונות ההונגרית הביאה את הקהילות היהודיות ברחבי הונגריה לתרום לקהילת הגרים דברים נצרכים כמו ספרי לימוד תפילה ביגוד וכסף.
גם הקהילות היהודיות הנאו-לוגיות והרפורמיות תרמו סכומי כסף לאחזקת הקהילה.
כל אלו הביאו לשיפור מצבם.
ביחס לגיורם אנו מוצאים כמה מן המנהיגים היהודיים הבולטים שהכירו בהם כיהודים לכל דבר.
הרב מנחם מנדל פאנט האדמו"ר השני לחסידות דעש (Dej) ואחד ממנהיגי יהדות טרנסילבניה, כתב על כמה מן הצאצאים של גרי בוזודויפאלו שהתרחקו מן היהדות ובאו כעת להתגייר כדת "כי באמת אינם גרים כלל רק ישראל גמורים בני אנוסים...
הרב יששכר בער קאהן רבה של קהילת ארדסנטג'רג', נתקבל בתור רבה של קהילת בזדאויפלו.
הוא היה המענה לשאלות הלכתיות בקהילה וסייע בהדרכת הקהילה בעיצוב ההווי הדתי.
בעת החלו הגזרות היהודים בשנות השואה, עלתה השאלה בשלטונות ההונגרים ביחס לכת שומרי שבת שמוצאם ארי אך הם מקיימים את מצוות היהדות.
קהילת הגרים אמנם נשלחו לעבודות כפייה כשאר היהודים המקוריים.
לבסוף בתקופת השלטון הנאצי נלקחו הגרים לגיטו שבארדסנטג'רג' ומשם לגיטו מרושוואשארהיי (Marosvásárhely, היום טרגו מורש Târgu Mureş).
היו מבני הקהילה שניאותו להצעת ההונגרים לשוב לדת הנוצרית ולזכות לשחרור מהגטו, בתואנה שאלו היו דור שלישי למתגיירים ולכן הם נחשבים לנוצרים ולהונגרים לכל דבר.
אמנם אחרים סירבו להצעה וקשרו גורלם בגורל אחיהם היהודים, שלבסוף נשלחו לאושוויץ שם מצאו את מותם.
הקהילה היהודית בקאוויון (בכתיב מסורתי: קאוואליון) היא קהילה יהודית עתיקה ששכנה בעיר קאוויון בדרום־מזרח צרפת, בימינו במחוז ווקלוז, בחבל פרובאנס־אלפ־קוט ד'אזור.
מאז המאה ה־14 הייתה קהילת קאוויון אחת מארבע קהילות שחיו תחת חסות האפיפיור ועל כן נקראו גם "יהודי האפיפיור".
קהילה זו התקיימה עד תחילת המאה ה־20, כאשר עזב אותה אחרון יהודיה.
לפי אוצר המוזיאון בעיר, רב יהודי נכח בקאוויון עוד במאה ה־11. אולם, בעיר עצמה קיימות עדויות לחיים יהודיים עוד מתחילת המאה ה־14 אז הועבר כס האפיפיור אל העיר אביניון על ידי פיליפ היפה למשך כשבעים שנה.
מעשה זה הוביל לחיבור של העיר אביניון וכמה משכנותיה, ובניהן העיר קאוויון, אל מדינת האפיפיור ויצר כיס שלטוני וממשל מוחלט של הכנסייה על העיר.
השלטון העצמאי של האפיפיור הוביל ליצירת מערכת חוקים ליהודים שחיו תחת ערי האפיפיור שהייתה שונה מהותית מהחוקים שהוחלו על היהודים בשאר ערי צרפת.
ברוב הזמן חוקים אלו היו מקלים יותר, וכללו הגנה משפטית ופיזית מפרעות, וזאת בעיקר בגלל מאבקי כוח עם השליט החילוני.
על כן, לאחר גירוש יהודי צפון צרפת ולאחריהם יהודי ספרד, רבים מהיהודים בחרו להשתקע בקאוויון שם זכו לחוקים מקילים.
למרות החוקים המקילים, בשנת 1453 הועברו היהודים שגרו בעיר לגטו נפרד מהעיר, לאחר תלונות מפי התושבים על חוסר כבור שגילו היהודים כלפי מנהגים נוצריים, בעיקר יום המנוחה הנוצרי והחגים.
היהודים רוכזו בגטו, שלעיתים ננעל בשער או בשרשראות ברזל.
בשנת 1456 ובשנת 1485 פרעו הנוצרים המקומיים ביהודים ובזזו את רכושם ושלטונות האפיפיור לא הצליחו למונעם מעשות זאת.
במהלך השנים היו כמה ניסיונות לעזור לחיים היהודיים בעיר, למשל בשנת 1642 תוקן חוק האוסר דפיקה חזקה על דלתות היהודים החיים בגטו, ובשנת 1704 צורפו עניי היהודים לחלוקת החיטה מידי האפיפיור והשלטונות.
בימי הביניים חיו היהודים את חייהם באופן בלתי מנותק משכניהם הנוצרים ועבדו יחד בבתי המלאכה ובתי הרפואה כמו כן, חובותיהם לתשלומי מיסים לצורך הגנה על העיר היו דומים.
במאה ה־18 נראה שעסקו היהודים בסחר בסוסים וכן בהלוואות בריבית.
כשאר קהילות יהודי האפיפיור, לא היו בקאוויון די תלמידי חכמים מקומיים כדי שיכהנו בתפקידי רבנות.
לכן, נהגה הקהילה מפעם לפעם לייבא רבנים מן החוץ.
למשל, ב־1774 מונה למרא דאתרא בקאוויון רבי משה יעקב פאלק, תלמיד חכם מפולין, שהיגר לקאוואיון כעשרים שנה קודם לכן.
עד היום, רחוב בית הכנסת נקרא בשם רחוב העברים (Rue Hébraïque), גם לזכר הגטו היהודי שכמעט לא נותרו שרידים ממנו.
בית הכנסת בעיר אינו בשימוש כלל ונמצא בבעלות העירייה ומדי פעם נערכים בו סיורים בתשלום.
קהילת קאוויון הייתה הקטנה מבין קהילות האפיפיור.
נראה שבשיאה מנתה הקהילה כ-200 נפש בסך הכל.
לאחר המהפכה הצרפתית ומתן האמנציפציה ליהודים, האוכלוסייה היהודית החלה לעזוב את העיר אל הערים הגדולות.
בתחילת המאה ה־20 נשארו במקום כעשרים יהודים בלבד וכיום אין איש יהודי שיושב בשאר העיר.
הגטו היהודי, ה"קרייר" בצרפתית, ניצב על שטר של כ־1500 מטר מרובע.
מחצית משטח הגטו, בצידו המזרחי, היווה רחוב צר ללא מוצא (הוא רחוב העבריים בימינו).
כיום, אפשר לתאר את מיקום הגטו בין רחוב הרפובליקה בדרום אל רחוב שאבראן בצפון.
החלק הדרומי של הגטו הורכב ממחסנים ומגורים צפופים אפילו יותר מהמקובל בגטו, דבר שהוביל לכך שעניי היהודים חיו בחלק זה של העיר.
בצפון הגטו נפרץ בשנת 1774 שער שהוביל החוצה מהגטו אל רחוב שאבראן, כדי לאפשר גישה נוחה לאזור.
בית הכנסת נבנה במאה ה־15 ונערך בו שיפוץ בשנת 1772, השיפוץ שמר על מיקום בית הכנסת, צורתו הפנימית והצריח בצידו הצפוני של המבנה.
שיפוץ המבנה עלה כ־8000 שהגיעו מהלוואת הקהילה, הלוואה שלא הצליחו להחזיר עד לפרוץ המהפכה הצרפתית.
בבית הכנסת היו 6 קופות צדקה, לפי המנהג המקומי ארבע מהקופות נועדו לארבע הקהילות הקדושות בארץ־ישראל (צפת, טבריה, חברון וירושלים) ושתיים לצורכי הקהילה.
מעל למקום קופות הצדקה נקבע חלון בקיר, מול החלון נבנתו גומחה ומדף שעל האחרון הונח כסאו של אליהו, במקום גבוה באופן שאי־אפשר להשתמש בו.
לפי המסורת המקומית אליהו הנביא עצמו עתיד להיכנס דרך החלון ולהתיישב בכיסאו המונח לפניו.
בדומה לבית הכנסת בקרפנטרה, גם בקאוויון נבנה בבית הכנסת אולם נמוך מהאולם הראשי שישמש כעזרת נשים ובו היה גם תנור שנועד לאפיית לחם ומצות.
משנת 1963, קומת המרתף משמשת כמוזיאון לתולדות יהודי האזור.
במוזיאון מוצגים כתבי יד שונים וחפצי קדושה, רובם מגיעים מגנזי הקהילה שנמצאו בשנים 1928 ו־1969. במוזיאון מוצגת גם מנורת שמן המתוארכת לראשית המאה הראשונה לספירה ועליה חקוקה צורת המנורה, עדות לחיים יהודיים בפרובנס עוד מהמאות הראשונות לספירה.
סמוך לבית הכנסת נמצאים שרידי המקווה הקהילתי.
דרך הגישה אל המקווה נפרצה בשנת 1860 ומובילה למקווה שמימיו מגיעים מבאר סמוכה.
חדרי ההלבשה והכניסה הם מערות טבעיות בסלע שטויחו ונצבעו בהתאם לתפקידם.
המקווה הנוכחי בנוי על שאריות מקווה מהמאה ה־14 שמאגרו היה בגודל של שני מטרים על מטר אחד לערך.
בית הקברות היהודי נמצא כיום תחת מגרש חנייה גדול ביציאה מן העיר, ברחבת מרכז מידע למבקרים.
תזכורת יחידה לבית הקברות היא שלט המוצב באזור שמספר שתחת החנייה התקיים בית קברות יהודי מהמאה ה־14. עדויות לבית הקברות נמצאות בשטרות הקניין על הקרקע, ונראה שנקנה בכמה רכישות שונות במהלך המאות ה־17 וה־18. בשנת 1840 נמכרו החלקות העתיקות ובשנת 1901 נמכר האזור כולו.
ישנה עדות משנת 1902 של הימצאות גופה בארון קבורה מעץ, עדות שמראה על הנוהג העתיק באזור.
בית הקברות המקורי נראה שנקנה בשנת 1217 ונמצא בדרומה של העיר ברובע פורט־דה־קלו, גם לו מוצב שלט זיכרון באזור כדי להודיע על נוכחותו.
הקהילה היהודית בבאדן הוקמה כמוסד המוכר על ידי המדינה ב-9 ביוני 1859 לאחר שהיהודים הורשו להתיישב באופן חופשי בכל תחומי קנטון ארגאו.
רוזנות באדן בשווייץ הוקמה בשנת 1415. עד לסוף המאה ה-18 נאסר על היהודים להתיישב באופן חופשי בתחומה ולנהל חיי קהילה.
יהודים בודדים הצליחו לרכוש כתבי חסות בתמורה לתשלום מיסים גבוהים.
היו אלה בעיקר לרופאים, בעלי בתי דפוס ומלווי כספים שהתיישבו בערים, וסוחרי בהמות ורוכלים שהתיישבו בעיירות ובכפרים.
במאה ה-18 הותר ליהודים להתיישב דרך קבע ברוזנות באדן רק בתחומן של שתי עיירות, לנגנאו ואנדינגן השוכנות כארבעה קילומטרים זו מזו וכעשרה קילומטר צפונית לעיר באדן.
בתחום שתי עיירות אלה הוענקה ליהודים עצמאות רבה לניהול חייהם.
קהילת לנגנאו הקימה בית כנסת בשנת 1750 וקהילת אנדינגן בשנת 1764. יהודי לנגנאו ואנדינגן לא הורשו לקבור את מתיהם בתחומי הרוזנות.
בסוף המאה ה-17, הם נאלצו לרכוש קרקע להקמת בית קברות מעבר לגבול, על אי בגדה הימנית של הריין באזור העיר ואלדסהוט במרקיזות באדן (גרמניה).
לאחר שמי הנהר סיכנו את קיום בית הקברות, שתי הקהילות קיבלו בשנת 1750 אישור להקים בית קברות משותף על קרקע שנרכשה בין שני היישובים.
המצבות יחד עם כ-80 קברים מבית הקברות העתיק הועברו בשנת 1955 לבית הקברות אנדינגן-לנגנאו.
בית הקברות אנדינגן-לנגנאו עדיין קיים והוכרז מבנה היסטורי לשימור וכך גם בתי הכנסת בלנגנאו ובאנדינגן.
ליהודים לא היו זכויות אזרחיות, הם לא הורשו לרכוש קרקעות או להצטרף לגילדות, יכלו לעסוק רק במסחר וברוכלות ואישורי השהייה שלהם חודשו כל שש עשרה שנים בתמורה לתשלום מיסים מיוחדים.
בשנת 1760 חודש אישור השהייה של היהודים בתנאי שהם "לא יתרבו, לא יאפשרו נישואין בין אנשים עניים וכל כלה תביא נדוניה בסך 500 גילדן לפחות".
הם לא הורשו עדיין לרכוש בתים וקרקעות או לעסוק במתן הלוואות ללא אישור הרשויות.
בשנת 1792 נוסף תנאי שאסר על יהודים לגור תחת אותה קורת גג כמו נוצרים.
המצב המשפטי של היהודים השתפר רק במעט לאחר שרוזנות באדן צורפה לקנטון ארגאו בשנת 1803.
ב-15 במאי 1809 נחקק בארגאו "חוק היהודים" אשר העניק אזרחות ליהודי לנגאו ואנדינגן בלבד ואפשר להם לעסוק בחקלאות ובמסחר.
החוק שנחקק ב-7 במאי 1846 העניק ליהודים אישור להתיישב בכל תחומי קנטון ארגאו.
כתוצאה מכך יהודים רבים עברו להתגורר בערים הגדולות, ביניהן עיר המרחצאות באדן השוכנת כ-25 קילומטר מציריך.
בחוק שאושר על ידי המועצה הפדרלית ב-24 בספטמבר 1856 הוענקו ליהודי הקנטון זכויות שוות לאלה של שאר האוכלוסייה אבל התנגדות האוכלוסייה הנוצרית גרמה לכך שהחוק ייושם בפועל רק בשנת 1863.
ב-9 ביוני 1859 הוקמה קהילת יהודי באדן (Israelitische Kultusgemeinde Baden (IKGB)) שמטרתה המוצהרת הייתה "להנחיל לצעירים היהודים את ערכי התרבות והדת היהודית".
באותה עת התגוררו בעיר באדן שתים עשרה משפחות והקהילה הייתה כפופה לקהילת יהודי לנגנאו-אנדינגן.
בשנת 1885 הועבר משכנה של הרבנות הראשית לבאדן והיא שירתה מספר קהילות באזור, כולל חלק מהקהילה בציריך.
בהיעדר תקציב לבניית בית כנסת הקהילה התפללה במבנה שכור ששימש בעבר קזינו.
ב-7 בדצמבר 1877 הקהילה פנתה לממשלת קנטון ארגאו לקבלת אישור לבניית בית קברות יהודי מפני שעד אז הקהילה השתמשה בבית הקברות אנדינגן-לנגנאו.
הקרקע להקמת בית הקברות נרכשה בשנת 1879 ובית הקברות נחנך באותה השנה.
בשנת 1910, הקהילה ביקשה אישור לבניית בית כנסת, לאור העלייה החדה במספר היהודים מעקבות הגירה מהיישובים הסמוכים לבאדן וממזרח אירופה.
בית הכנסת נחנך ב-2 בספטמבר 1913 לרווחת 300 חברי הקהילה.
בית הכנסת הוכרז מבנה היסטורי לשימור.
בין השנים 1913 – 1930 מספר חברי הקהילה ירד בצורה ניכרת בשל העלייה באנטישמיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שווייץ שמרה על נייטרליות ולא פגעה באזרחיה היהודים אך הגבילה מאוד את כניסתם של פליטים יהודים לתחומה.
בתחילת 1950 הקהילה היהודית בבאדן מנתה 30 חברים בלבד.
משנת 2004 מונה לקהילה רב קבוע ובשנת 2013 הקהילה מנתה 140 איש.
הקהילה היהודית בבאדן חברה בפדרציה היהודית של שווייץ יחד עם 15 קהילות נוספות.
הקהילה היהודית בבאדן (בגרמנית "Israelitische Kultusverein") הוקמה בשנת 1871.
באדן (בשמה המלא בגרמנית Baden bei Wien ) היא עיר קיט וספא באוסטריה התחתונה, 26 ק"מ דרומית לווינה.
העיר התפרסמה כבר בתקופת האימפריה הרומית בזכות מעיינות המים המינרליים החמים.
כמו בכל הערים באוסטריה, גם בבאדן חל איסור על התיישבות יהודים בעיר עד המאה ה-19. היהודים הורשו להימצא בעיר במשך היום לצורכי מסחר אך התגוררו בכפרים ובעיירות הסמוכים בחסותם של השליטים המקומיים בתמורה לתשלום דמי חסות.
המרחצאות בבאדן אפשרו ליהודים עמידים לשהות במקום לצורך טיפול למשך זמן מוגבל בלבד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פליטים רבים ממזרח אירופה, במיוחד מהונגריה, מצאו מקלט בבאדן ופתחו בה עסקים, דבר שעורר התנגדות עזה מצד התושבים הנוצרים המקומיים.
בשנת 1934, לפי מפקד האוכלוסין שנערך באותה השנה, התגוררו בבאדן 1,108 יהודים שהיוו חמישה אחוזים מכלל האוכלוסיית העיר באותה שנה.
באדן הייתה הקהילה השלישית בגודלה באוסטריה אחרי וינה וגראץ.
לאחר סיפוח אוסטריה בידי גרמניה הנאצית בשנת 1938 היגרו ממנה מרבית היהודים.
בשנת 1940 הקהילה פורקה באופן רשמי וכל נכסיה הועברו לעיריית באדן.
קהילה קטנה בת שלושים איש הוקמה שנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1988 הוקם בבאדן "הארגון היהודי לתרבות ובתי כנסת" שמטרתו לשפץ ולשחז את המוסדות היהודיים שנפגעו בתקופה הנאצית.
בשנת 2004 חיו בבאדן כשמונים יהודים.
זאת הקהילה היהודית היחידה הפועלת כיום באוסטריה התחתונה.
מוסדות הקהילה שימשו את היהודים המקומיים ואת היהודים העשירים שבאו לנפוש במרחצאות.
חברת קדישא נוסדה בשנת 1874. היא הייתה אחראית בין היתר לתפעול ולאחזקת בית הקברות.
הקהילה היהודית נוסדה באופן רשמי בשנת 1878.
בית הכנסת ברחוב גרַבֶנְגַאסֶה 14 נחנך בשנת 1871. בית כנסת נוסף, גדול יותר נחנך במקום בשנת 1873. הוא הורחב בשנת 1883 ושופץ בשנת 1903. הבניין לא נחרב באירועי ליל הבדולח אך כל תוכנו נבזז או הושחט.
הבניין שופץ בשנת 2005 ונמסר לקהילה היהודית.
בית המדרש ברחוב גרַבֶנְגַאסֶה 12 נרכש מחברת קדישה בשנת 1893. בבניין זה הוקצו חדרי לימוד ותפילה עבור יהודי גליציה שהגיעו לעיר בתום מלחמת העולם הראשונה והתפללו לפי הנוסח הספרדי.
בספטמבר 1938 הבניין הוחרם על ידי הגרמנים ודייריו גורשו.
בית הכנסת הפרטי דויטש ברחוב וַסֶרְגאַסה 14 הוקם בשנת 1849 בבניין שנרכש על ידי לאופולד הרץ.
בבית הכנסת נהגו להתפלל בנוסח אשכנז.
בבניין פעלה גם מסעדה כשרה.
לאחר מותו, הבניין הועבר לקהילה המקומית שהמשיכה להשתמש בו בתור בית כנסת.
במהלך אירועי ליל הבדולח בית הכנסת נבזז ונשרף בחלקו.
בשנת 1949 הבניין הוחזר ליורשי ד"ר סמואל דויטש.
בית טודסקו ברחוב יוהנסגאסה 10, בית הארחה ליהודים עניים שנזקקו לטיפולים במרחצאות, הוקם בשנת 1854במימון הנדבן היהודי הרמן טודסקו.
בית החלמה של חברת קדישה בבּרַייטְנֵרשטרָאסֶה 23 הוקם בשנת 1913 ופעל עד שנת 1938 אז הוחרם על ידי הנאצים.
הבית שימש יהודים עניים שנזקקו לטיפול רפואי.
משנת 1921 פעל בו גם בית תמחוי.
הבניין הוחזר לחברת קדישה בתום מלחמת העולם השנייה.
בית הקברות הוקם על קרקע שנרכשה בשנת 1873. בית הקברות הורחב מספר פעמים ובשנת 1904 נחנך בו אולם התכנסות מפואר אשר נהרס בחלקו באירועי ליל הבדולח.
בשנת 1940 בית הקברות עבר לבעלות העיר ללא פגיעה במצבות.
מאז שנת 1999, בית הקברות היהודי בבאדן מתוחזק ומתופעל על ידי העמותה "שלום" בתמיכת העירייה.
בנוסף לכך היו בבעלות הקהילה מקווה טהרה, בית יתומים שנוסד בשנת 1921, חנויות למצרכי מזון כשרים, מסעדות כשרות ומלונות.
בעזרת תרומות שהתקבלו מהנדבן היהודי הרמן טודסקו הוקמו בבאדן בית חולים יהודי וקרן לתמיכה בסטודנטים יהודים עניים.
אנדרטה לזכר קורבנות הנאצים הוקמה בבאדן בשנת 2016. היא מורכת משלושים ושישה עמודים המזדקרים מהקרקע בזוויות שונות כדי ליצור הדמיה של מגן דוד.
הקמת האנדרטה, על פי תכנונו של הפסל פטר קוזֶק, מומנה על ידי העירייה, ממשלת מדינת אוסטריה התחתונה והקרן הלאומית של אוסטריה.
הקהילה היהודית בלוקוב הייתה קהילה יהודית ותיקה שהוקמה כבר בתחילת המאות ה-14 וה-15, בעיר לוקוב שבפרובינציית לובלין בפולין.
היהודים הגיעו למקום כנראה עוד לפני הקמת העיר, ולפי מקורות מסוימים, התיישבותם החלה כבר באמצע המאה ה-13. הקהילה הוחרבה במהלך גזרות ת"ח-ת"ט ושוקמה לאחר מכן עם קצב הגידול המהיר של היהודים, מה שהוביל לכך שבתחילת המאות ה-19 וה-20 כבר היוו היהודים כשני שלישים מהאוכלוסיית המקום (כ-8,000).
פריחתה של קהילה מפוארת זו נגדעה עם מלחמת העולם השנייה עם גירושם של רוב היהודים למחנה ההשמדה טרבלינקה שם נרצחו באכזריות עלי ידי הנאצים (חלקם הוצאו להורג בעיר עצמה), לאחר השואה נותרו מכל קהילת יהודי לוקוב כ-150 ניצולים בלבד.
אף על פי שלא נשמרו מסמכים המתחקים אחר ההיסטוריה של קהילת לוקוב, מאמינים שהקמתה החלה כבר במאה ה-15. מאמצע המאה ה-16 התקיימה במקום כבר קהילה גדולה ומאורגנת היטב, שמילאה תפקיד משמעותי בפיתוח הכלכלי של המרכז.
ב-1648, במהלך במהלך פרעות ת"ח-ת"ט יהודי לוקוב נרצחו באכזריות עלי ידי המורדים הקוזקים בראשות חמלניצקי, כחלק הפוגרום המוסקובי ב-1655 (כ-1,000 קורבנות), ולאחר מכן כחלק מהמלחמה השוודית ב-1657, נרצחו עוד כ-1,000 יהודים.
שיקום הקהילה בשנות השישים והשבעים של המאה ה-16 הוקל על ידי, בין היתר, אישור של המלך ג'ון קזימיר בשנת 1659 על הרשאות קודמות, כולל, בין היתר, הזכות לקנות מקרקעין, חופש ניהול פעילויות מסחריות והזכות לייצר ולמכור אלכוהול.
הרשאות אלה אושרו על ידי המלכים הבאים בשנים מאוחרות יותר.
ב-1676 הייתה לוקוב אחד ממרכזי האוכלוסייה היהודית הגדולים באזור, והקהילה המקומית הייתה מהחזקות במחוז לובלין כולה, והיוותה מרכז לכ-163 עיירות סמוכות.
בתקופה זו חיו בלוקוב כ-304 איש, ומהם 74 יהודים (שנתיים קודם לכן - 127).
זו הייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר באזור, השנייה הייתה בקוק והיו בה רק 28 יהודים מתוך 290 תושבים.
בסוף המאה ה-18 התגוררו יהודים בכיכר השוק וברחוב קוזיה, ומרכז הרובע היהודי היה ממוקם ברחובות בז'סקה, קושצ'ילנה וטשביסקה, שם היה בית כנסת (בפינת סטארופיארסקה ובוז'ניצה), בית מדרש ומקווה.
יהודים התגוררו גם ברחוב ברוארנה, ובתחום השיפוט של צ'ישקוביץ' היו שלושה אכסניות אחוזה שנשכרו על ידם.
בתחילת המאות ה-18 וה-19, הקהילה היהודית בלוקוב התפתחה במהירות מבחינה דמוגרפית.
עם הזמן היא באה לידי ביטוי בעיר מבחינת כלכלה ומספרים.
באמצע המאה ה-19 פיקחה הקהילה על בית הכנסת, בית מדרש ללימוד, בית נדבה מעץ בן שני חדרים ובניין מקווה מעץ ברחוב סטארופיארסקה.
במאה ה-19 זכתה תנועת החסידות לתמיכה רבה בקרב יהודי לוקוב.
הוקמו בעיר מספר שטיבעל'ך (בתי כנסת חסידיים) שונים, שהתחלקו לחסידיות שונות של אדמור"ים מהאזור - מקוק, ראדז'ין, אלכסנדר, וגור.
בשנת 1906 הוקמה כאן אחוזתו של הצדיק רבי הירש מורגנשטרן, נינו של הצדיק מקוק - רבי מנחם מנדל מורגנשטרן המפורסם.
בעיר הייתה גם ישיבה מפורסמת, בניהולו של שמואל שלוימ'ה בראון, רבה של לוקוב משנת 1901.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 חוותה העיר תקופה של שגשוג כלכלי יחסי, שהשפיע לטובה על מצבם הכלכלי של היהודים החיים כאן.
בשנת 1906 הועבר מוורשה מפעל לנעליים ובו הועסקו מספר רב של פועלים יהודים.
בעיר הוקמו באותה תקופה גם מפלגות פוליטיות יהודיות, ובהן: הבונד וגם התנועה הציונית הכתה בה שורשים.
עוד לפני תום מלחמת העולם הראשונה הייתה לקהילה היהודית נציגות משלה ברשויות המקומיות.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 התפתחה הקהילה היהודית של לוקוב במהירות מבחינה כלכלית.
מתוך 530 מפעלים וגופים מסחריים הפועלים כאן, 85% היו שייכים ליהודים.
בעיר היו כמה אגודות סוחרים ואומנות יהודיות וגילדות מלאכה.
בשנות העשרים של המאה ה-20 שגשגו החיים הפוליטיים היהודיים בלוקוב.
באותה תקופה היו, בין היתר: המפלגה הציונית הכללית, פועלי ציון ימין, המזרחי, מפלגת העם היהודי ואגודה, וכן ארגוני נוער שמאלנים וציוניים (צוקונפט, השומר הצעיר, החלוץ, בית"ר).
האגודה האורתודוקסית זכתה לתמיכה הגדולה ביותר, ועד 1931 היא החזיקה כמעט בכל השלטון בקהילה היהודית.
בבחירות למועצת העיר בשנים 1919 ו-1927 זכו נציגי המפלגות היהודיות בכל פעם ב-10 מתוך 24 מושבים.
בשנת 1927 יצא לאור עיתון מקומי בעיר - "Dos Łukower Wort", ובשנת 1931 יצאו לאור מספר גליונות של השבועון "Łukower Najes".
היה גם מועדון ספורט עובדים בשם הפועל.
בתקופת בין המלחמות, בנוסף לחדרים פרטיים ולפחות שני בתי ספר ותלמוד-תורה שפעלו בקהילה, היה בלוקוב בית ספר פרטי בן ארבע כיתות המנוהל בחסות ארגון המזרחי, שפעל מאז 1923 כבית ספר ממלכתי ממלכתי.
ילדים יהודים למדו גם בבית ספר יסודי מס' 1, המהווים כ-50% מתלמידיו.
משנת 1928, היה בלוקוב בית ספר יסודי בן ארבע כיתות, המנוהל בחסות ה-CISzO (הארגונים המרכזיים של Yidysze Shul), נסגר באמצע שנות השלושים בשל קשיים כלכליים.
כמו כן היו בעיר מספר ספריות יהודיות, ביניהם ספריית העם היהודי עם חדר קריאה.
בסוף שנות ה-30, כתוצאה מהקריסה הכלכלית שנגרמה בעקבות המשבר העולמי, נסגרו חלק ממפעלי התעשייה שפעלו בלוקוב, מה שגרם לאבטלה משמעותית ולהידרדרות במצב הכלכלי של הקהילה היהודית המקומית.
עקב העלייה ברגשות האנטישמיות קראו לאומנים פולנים להחרים חנויות וסדנאות יצירה יהודיות, וגם מבנים השייכים ליהודים נהרסו.
הרב האחרון של לוקוב היה אהרון נות'ה פרייברג.
לאחר שהצבא הגרמני כבש את העיר ב-19 בספטמבר 1939, ירו הכובשים בכמה עשרות יהודים ושרפו 25 בתים של יהודים.