tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינתיים, היא התיידדה עם ראסל המורה להתעמלות, בזמן שאיימי וסקוט התיידדו והחלו לצאת יחד.
אליזבת גנבה את התשובות למבחן המדינה על ידי התחזות לעיתונאית המפתה את קרל חלבי (תומאס לנון), האחראי על היצירה וההפצה של מבחני המדינה.
אליזבת שכנעה את קרל להיכנס למשרד שלו כדי לקיים יחסי מין על השולחן, אבל היא שמה בכוס היין שלו סמים, וכך הצליחה לגנוב את המבחן.
חודש לאחר מכן, אליזבת זכתה בבונוס ולבסוף השלימה את סכום הכסף הדרוש לקיום ניתוח הגדלת החזה.
כאשר אליזבת גילתה כי איימי וסקוט הם אלו שישגיחו על סיור קרוב, היא שמה על שולחנה של איימי תפוח מורעל אשר גרם לה לאלרגיה ושלפוחיות על פניה, דבר שגרם לכך שאיימי לא יכלה ללכת לסיור, ולכן אליזבת החליפה אותה.
בטיול, אליזבת פיתתה את סקוט.
השניים קיימו יחסי מין תוך כדי שאליזבת התקשרה דרך הטלפון של סקוט לאיימי, ששמעה את כל שהתרחש.
(בפועל, אליזבת וסקוט לא קיימו באמת יחסי מין, אלא רק התחככו אחד בשני כשבגדיהם עליהם).
למחרת, הגיעה איימי אל מקום הטיול ואיימה על אליזבת בכך שהיא יודעת שהיא זייפה את המבחן וסיממה את קרל חלבי, ושהיא עומדת לדווח עליה למשטרה, וכן שהיא שמעה את כך שהיא וסקוט קיימו יחסי מין.
מאוחר יותר, אליזבת החליפה את שולחנה של איימי עם השולחן שלה שהכיל במגירתו סמים ומריחואנה, כדי להפליל את איימי.
באותו זמן איימי שמה לב לחוברת שבה תשובות למבחן המדינה שנמצא על שולחנה של אליזבת, הבינה שאליזבת זייפה את תוצאות המבחנים והחליטה להעיד נגדה.
היא דיברה עם קרל חלבי שאמר לה שאליזבת היא אותה אחת שגנבה ממנו (כלומר אותה האחת שהתחזתה לעיתונאית ופיתתה אותו).
עם זאת, אליזבת צילמה תמונות מביכות של קרל כשהוא מסומם, והשתמשה בהן כדי לסחוט אותו שיאמר שהיא חפה מפשע.
תוך כדי פגישת המפקח עם אליזבת, מנהל בית הספר ואיימי, איימי העלתה את הטענה שיש מורים שמשתמשים בבית הספר בסמים.
כאשר המשטרה הביאה כלב גישוש שיחפש את הסמים, הם מצאו אותם בשולחנה של איימי, שהוא בעצם שולחנה של אליזבת.
איימי הועברה לבית הספר הגרוע ביותר במחוז על ידי המפקח.
בעקבות כך, סקוט שאל את אליזבת אם היא רוצה להתחיל מחדש, אך אליזבת דחתה אותו לטובת מערכת יחסים עם ראסל.
כאשר שנת הלימודים החדשה החלה, אליזבת סיפרה לחברה הטובה ביותר שלה בבית הספר, לין (פיליס סמית') שהיא מקיימת מערכת יחסים עם ראסל, ושהיא החליטה לא לקיים את ניתוח הגדלת החזה, כי היא מרגישה שהיא נראית בסדר גמור כמו שהיא.
בנוסף, אליזבת עובדת בבית הספר בתפקיד חדש, כיועצת בית הספר.
ג'ון מייקל היגינס בתפקיד מנהל בית הספר, וולי סנור
מולי שאנון בתפקיד מאלודי טיארה
אריק סטונסטריט בתפקיד קירק, השותף לדירה של אליזבת
תומאס לנון בתפקיד קרל חלבי
קייטלין דיוור בתפקיד סאשה אברנת'י
מת'יו ג'יי אוונס בתפקיד גארט טיארה
קתרין ניוטון בתפקיד צ'ייס רובין רוזי
הסרט בוים על ידי ג'ייק קסדן ומבוסס על תסריטם של לי אייזנברג וג'ון סטאפניתסקי.
סרטי קולומביה רכשו את התסריט מאת אייזנברג וסטאפניתסקי באוגוסט 2008. במאי 2009 ג'ייק קסדן נשכר כבמאי הסרט.
בדצמבר הבא, קמרון דיאז נבחרה לתפקיד הראשי בתור אליזבת הולסי ובמרץ 2010, ג'סטין טימברלייק נבחר בתור סקוט דלקורט, גם כן בתפקיד הראשי.
מאוחר יותר במרץ החלו צילומי הסרט.
אצטדיון סיסרו פומפאו דה טולדו (פורטוגזית: Estádio Cícero Pompeu de Toledo), הידוע גם כאצטדיון המורומבי (Estádio do Morumbi) או מורומבי (Morumbi), הוא אצטדיון כדורגל, הממוקם בעיר סאו פאולו שבמדינת סאו פאולו, ברזיל.
האצטדיון שייך למועדון הספורט וקבוצת הכדורגל סאו פאולו ומשמש כמגרשה הביתי.
עד סיום בנייתו של האצטדיון הלאומי של ברזיליה, מורומבי הוא האצטדיון השני בגדלו בברזיל, אחרי המרקנה, והגדול ביותר מבין האצטדיונים הפרטיים.
חלום המגרש הביתי הפרטי של מועדון סאו פאולו החל להתגשם בשנת 1952 עם תחילת הפרויקט לבניית אצטדיון בשכונת המורומבי שבסאו פאולו.
הוגה הפרויקט היה נשיא המועדון, סיסרו פומפאו דה טולדו, אשר על שמו נקרא האצטדיון היום.
אבן היסוד של האצטדיון הונחה בשנת 1953. בשנת 1956 מכרה סאו פאולו את מגרשה הקודם, "קנינדה" (Canindé), אשר שימש לה לאימונים בלבד, למועדון הכדורגל פורטוגזה דה דספורטוס (Portuguesa de Desportos) והשקיעה את הכסף בחומרי בנייה לאצטדיון החדש.
בנוסף, הוציא מועדון סאו פאולו את כל רווחיו על בניית האצטדיון החדש, וכך הוזנחה קבוצת הכדורגל, אשר לא זכתה בתארים רבים באותה התקופה.
אצטדיון מורומבי נחנך באופן רשמי בשנת 1960, בטרם היה מוכן.
לקח לסאו פאולו עוד עשור לסיים את בניית האצטדיון.
המשחק הראשון באצטדיון לאחר שהושלם נערך ב-25 בינואר 1970 לעיני 107,069 צופים.
תכולת מורומבי הייתה אז של כ-120,000 איש ואוהדי הקבוצה כינו אותו "האצטדיון הפרטי הגדול בעולם".
בשנות ה-90 הצטמצמה תכולת האצטדיון ל-85 אלף צופים מסיבות בטיחות.
בעשור הראשון של המאה ה-21 סדרה נוספת של שיפוצים שיפרה את התשתית והורידה את התכולה למספרים של היום.
מורומבי היה ברשימת האצטדיונים המועמדים לארח משחקי גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014 ולשם כך החלו שיפוצים בשנת 2009. לאצטדיון הוכנה תוכנית לשיפוץ היציעים והוספת גג שיחובר לשתי קשתות ענק.
אולם עקב אי מסירת ביטחונות לפיפ"א במועד המוסכם, בוטלה השתתפותו של מורומבי בטורניר המונדיאל.
במקומו של מורומבי, כנציגה של מדינת סאו פאולו, נבחר ארנה דה סאו פאולו.
מורומבי נבחר לארח משחקי כדורגל במסגרת אולימפיאדת 2016.
לצד משחקי כדורגל, מארח המורומבי הופעות וקונצרטים רבי משתתפים.
בין האומנים ולהקות אשר הופיעו באצטדיון לאורך השנים נמנים (לפי סדר הופעתם): קווין, קיס, מייקל ג'קסון, מדונה, אירוסמית', ויטני יוסטון, U2, רוג'ר ווטרס, AC/DC, ביונסה, קולדפליי, בון ג'ובי, בלאק אייד פיז, פול מקרטני, שאקירה, איירון מיידן, ג'סטין ביבר, אריק קלפטון וליידי גאגא.
האצטדיון גם פועל כמרכז קניות, הכולל חנויות, מסעדות ומועדון כושר.
מחוץ לאצטדיון, אך באותו קומפלקס, נבנה הקאנטרי קלאב של מועדון סאו פאולו, המיועד לחבריו, שהוא בין הגדולים והמודרניים בברזיל.
מורוון אלדוון (Morwen) היא דמות בדיונית המופיעה בלגנדריום של ג'.ר.ר.
אישה מן האדין שחייתה ופעלה בארצות בלריאנד לקראת סוף העידן הראשון.
מפעם לפעם ניסה מורגות לשלוח צבאות אורקים ומפלצות על הצרים עליו, בניסיון לשבור את המצור, אך ללא הועיל.
מורוון נולדה ברמת דורתוניון לאביה ברגונד בן ברגולס לבית באור.
באותם ימים חיו אנשי באור והעלפים שוכני דורתוניון בשלווה יחסית, כל עוד המצור על אנגבנד נמשך.
כעבור שנים מספר רעשה הארץ וגעשה ופרץ קרב דגור ברגולך.
בקרב ההוא נספו רוב בני עמה של מורוון, סבה ברגולס - שר אנשי באור, נהרג בקרב אף הוא.
מורוון נמלטה כפליטה מחורבן הברגולך, אך אביה ברגונד ואחיו בלגונד נשארו בדורתוניון עם דודם ברהיר והמשיכו להילחם באויב עד שנספו אף הם.
מורוון נמלטה מערבה עד שהגיעה לדור לומין, שם חיה קהילה גדולה של בני אדם מבית הדור - הגדול משלושת בתי האדין.
מורוון בגרה ויפתה עד שקיבלה את הכינוי "אלדוון" שפשרו: עלמת עלפים.
כה רבו יופייה ואור עיניה, עד שאמרו עליה שהייתה היפה ביותר מכל בנות התמותה, אך התלאות שעברה וחורבן בית באור הותירו בה חותם של עצב, והעובדה שבאה לדור לומין כגולה, גרמו לה להיות גאה וחמורת סבר.
בדור לומין נישאה מורוון להורין בן גלדור, שר דור לומין וראש בית הדור.
מורוון ילדה להורין את טורין ואת אורוון, אך אורוון מתה בגיל שלוש שנים, דבר שהגביר את עצבונה של מורוון.
שלוש שנים לאחר מכן נפוצו השמועות על הכנות למלחמה.
הורין, שר לבני האדם ומקורב לנסיכי הנולדור, דיבר באוזני מורוון על התוכניות הגדולות.
כי אז ביקש מידרוס בן פאנור - אחד ממנהיגי הנולדור, לכרות ברית בין כל העמים יושבי צפון מערב הארץ התיכונה על מנת להדביר את שר האופל אחת ולתמיד.
הורין עזב את מורוון כשהיא הרה ויצא בראש אנשיו.
אחת מן הדמויות הבולטות בקרב זה היה הורין תליון.
הורין היה האחרון שנותר על רגליו מכל צבא ברית מידרוס, ולאחר שקטל טרולים ואורקים רבים, נתפס לבסוף על ידי גותמוג שר הבלרוגים והובא כשבוי לפני מורגות'.
לזמן מה עוד פחדו בני המזרח להניח את ידיהם על גבירת דור לומין ובינתיים שמרה מורוון את טורין
לאחר שנשלח טורין, ילדה מורוון בת וקראה את שמה ניינור שפשרו: אבל.
לזמן מה הגיעו בשורות טובות מדוריאת על טורין, ומורוון מצאה בכך מעט נחמה בעוניה.
השנים שלאחר מכן היו קשות למורוון וניינור.
רוב אדמותיו של הורין נלקחו על ידי בני המזרח ובידי מורוון כמעט ולא נותר דבר, מלבד הבית עצמו וכמה משרתים זקנים.
ניינור גדלה בצל תוצאותיו המרות של נירנית ארנוידיאד, בני המזרח הבוזזים את שרידי האלדר ועם הדור בדור לומין והאורקים השורצים בדרכים.
אך מורוון וניינור נאחזו בתקווה ובנחמה בידיעה כי טורין גדל בביטחון בדוריאת הממלכה השמורה.
לאחר שנים מספר הפכו הדרכים בטוחות יותר, בחסות כוחה של החרב השחורה מנרגותרונד, אז קמה מורוון ובתה עמה ועברו את הדרך לדוריאת, שם התקבלו בכבוד גדול.
מר היה צערן כששמעו כי טורין כבר איננו בדוריאת ואיש אינו יודע את מקומו הנוכחי.
כעבור זמן מה הגיעו שמועות לדוריאת על חורבן נרגותרונד.
השמועה אמרה כי בסוף נודע בנרגותרונד כי מורמגיל (החרב השחורה) מצביא נרגותרונד, הוא טורין בן הורין.
משהתגלה הדבר ניסתה מורוון לשכנע את בתה לשוב אחור אל מבטחי בית המלך בדוריאת, אך ניינור התעקשה ואמרה לאמה כי רק היא נותרה לה מכל משפחתה ולכן תהיה עמה בכל אשר תלך.
שכן אם תיספה מורוון, האחרונה מכל משפחתה, מה בצע לניינור בחייה?
החבורה המשיכה בדרכה ומשהתקרבו מורוון ומלוויה לנרגותרונד, הרגיש בבואם הדרקון שבחר בנרגותרונד כמאורתו.
מורוון נמלטה אל היערות ובקשה לשווא את בתה ולא מצאה אותה.
במשך זמן רב תעתה מורוון ביערות ותלאות רבות עברו עליה.
עד שלבסוף הגיעה אל קבד נירמרת ולידו מצאה קבר ומצבה לבנה ולבתה.
על המצבה היו כתובות המילים:
טורין טורמבר דגניר גלאורונגה (טורין טורמבר רועץ גלאורונג)
זמן רב ישבה מורוון ליד האבן והתאבלה על ילדיה.
כך מצא אותה לבסוף הורין - בעלה, עת נחלץ משביו באנגבנד לאחר שבי של עשרים ושמונה שנים.
הורין הביט עליה וראה עליה את אותות העמל והתלאה שעברו עליה בהישרדותה ביערות.
אז פנתה אליו מורוון וביקשה ממנו שיספר לה - אם ידע, כיצד מצאה ניינור את טורין.
אך הורין שראה הכל דרך עיני מורגות, לא רצה לצער את אשתו בזוועה שהתרחשה מרשעותו של מורגות.
כך ישב הורין בשתיקה ואחז בידה של רעייתו, ובשעת שקיעה נאנחה מורוון ומתה.
אל תוך הלילה ישב הורין והתאבל על כל משפחתו, אז באו הרוח והגשם וניערו אותו מאבלו.
הורין קם ובנה קבר לרעייתו, ממערב לאבן המצבה על בניהם.
על הקבר הוא חקק את המילים האלה:
מוֹרוֹ או בנגסמורו היא קבוצה אתנית של מוסלמים בני המקום בפיליפינים.
המורו הם הקבוצה הגדולה ביותר שאינה קתולית במדינה, והם מונים כ-9% מאוכלוסיית הפיליפינים.
לסכסוך מורו עם מעצמות השלטון יש היסטוריה בת מאות שנים: מהמאה ה-16 עד המאה ה-19 הם התנגדו לקולוניאליסטים ספרדים קתוליים, בעשור הראשון של המאה ה-20 הם נלחמו נגד חיילי הכיבוש האמריקאים בתקוות סרק להקים ריבונות נפרדת, ולבסוף הם הובילו התקוממויות נגד ממשלת הפיליפינים העצמאית, במיוחד מסוף שנות השישים ואילך.
המלחמה בין הצדדים דעכה לפשיטות ומארבים של מורו, וקיימים דיווחים על התפלגות ה־MNLF לסיעות.
מורולה , morum, בגלל הדמיון בצורה; בעברית: תּוּתִית) הוא שם הניתן לעובר בשלב מאוד מוקדם בהתפתחותו (אמבריוגנזיס).
בעקבות התחלקויות חוזרות (על ידי מיטוזה) של הזיגוטה, נוצרים תאים יותר ויותר קטנים היוצרים ביחד מבנה כדורי מוצק הדומה לפרי עץ התות המכונה בלטינית "מורולה".
המורולה היא צבר או אשכול של בין 16 ל-64 תאים, הקרויים בלסטומרים .
בהמשך מתחיל תהליך התמיינות המציין את התחלת השלב הבא – בלסטולה או בלסטוציסט.
כשבתוך תוכו של העובר נוצר חלל הנקרא בלסטוצל.
מסביב למורולה נוצרים שני קרומים: אחד פנימי, הקרוי קרום פלוצידי, והשני חיצוני – הקרוי קורונה ראדיאטה.
אירוע מפתח בהיווצרות המורולה הוא ה-compaction, כאשר 8 תאים עוברים שינויים במורפולוגיה ונדבקים זה לזה כדי ליצור את הכדור המוצק של תאים.
אצל האדם שלב המורולה מתרחש אחרי היום השלישי או הרביעי שלאחר ההפריה.
אז גודל העובר הוא בערך 150 µm (מיקרון).
הוא מתחיל אז את מסעו מהחצוצרה אל דפנות הרחם.
עד לשלב המורולה, התאים העובריים נקראים "טוטיפוטנטים", כלומר הם מסוגלים ליצור יצור שלם כולל נספחיו העובריים בתנאי שיימצאו in vivo, בניגוד לתאי גזע הפלוריפוטנטים המסוגלים להתמיין לכל סוג של תאים מתמחים של האורגניזם (נוירונים, הפטוציטים , לימפוציטים וכו')
הטוטיפוטנטיות גורמת לכך שאם מחלקים מורולה לשניים, כל חלק יתפתח לעובר שלם בעל גנים זהים לאלו של השני (תאומים אמיתיים או תאומים מונוזיגוטים).
מורון (מונגולית: Мөрөн) היא בירת איימאג חובסגול מונגוליה.
העיר התפתחה ממנזר בודהיסטי שהוקם ב-1809. ב-1921 חיו במנזר 1,300 נזירים בודהיסטים (לאמות).
המנזר נהרס ב-1937. בראשית שנות התשעים של המאה ה-20 בעיר הוקם מנזר בודהיסטי קטן, אז גם נמצא בקרבת העיר קבר המוני ובו כחמשת אלפים גופות של נזירים שהוצאו להורג (מספר זה הוא כאחוז אחד של כלל האוכלוסייה הבוגרת של מונגוליה ב-1937.
מורובנייה קורילובצי (באוקראינית: Муровані Курилівці (מורובני קוריליבצי); בפולנית: Murowane Kuryłowce (מורובנה קורילובצה); ברוסית: Мурованые Куриловцы) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1453, והשתייך למשפחות אצולה פולניות.
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיירה כ-1,400 יהודים, כשליש מתושביה.
בשנת 1917 נערך בעיירה פוגרום, שבעקבותיו עזבו את העיירה יהודים רבים.
בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-17 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו העבירו את השליטה בה באופן זמני לידי ההונגרים, אשר גייסו את יהודי המקום לעבודות כפייה.
עם חזרת הגרמנים ליישוב בסתיו 1941 הטילו על יהודיו תשלומי כופר, וריכזו אותם בגטו שהוקם ברובע מוזנח בעיירה.
בקיץ 1942 הועברו לגטו שבעיירה מאות יהודים נוספים מכפרי הסביבה ומסניטקיב.
ב-20 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, ולאחר סלקציה, רצחו כ-2,300 מיושביו.
בסוף אוקטובר 1942 נרצחו יושביו האחרונים של הגטו בסמוך לכפר פופוב.
יהודים בודדים שהוחזקו אצל מעבידים גרמנים בעיירה נרצחו בסמוך לנסיגת הגרמנים מהאזור, במרץ 1944.
מורה מחליף הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2011 העוסק במערכת החינוך התיכוני.
את הסרט ביים טוני קיי בכיכובו של אדריאן ברודי בתפקיד הראשי.
הסרט מתאר את קורותיהם של מספר אנשי מערכת החינוך של בית ספר תיכון כושל במהלך חודש אחד מנקודת מבטו של מורה מחליף בשם הנרי ברת'ס (אדריאן ברודי).
בסרט מתוארות מספר עלילות משנה בחייו של הנרי הקשורות לשלוש נשים המופיעות בחייו.
הראשונה היא אריקה (סאמי גייל) זונה צעירה, חסרת בית אשר הנרי לוקח תחת חסותו ומאפשר לה להתגורר בביתו.
השנייה היא שרה (כריסטינה הנדריקס) מורה בבית הספר המפתחת מערכת יחסים עמו והשלישית היא מרידית' (בטי קיי) תלמידה בכיתה של הנרי הסובלת ממצוקה אישית ובעיות חברתיות.
לשלוש הנשים השפעה גדולה על חייו של הנרי ודרך היחסים עימם הוא מתעמת עם צדדים שונים באישיותו.
בנוסף, הוא מתמודד עם עברו וזכרונותיו מגיל צעיר של התאבדותה של אימו וכמו כן עם מותו המתקרב של סבו שנמצא על ערש דווי.
עלילות משנה נוספות בסרט מתארות את מנהלת בית הספר, קארול (מרשה גיי הארדן) אשר מתמודדת עם פיטוריה המתקרבים, את יועצת בית הספר, דר' פארקר (לוסי לו) אשר מתמודדת עם הקושי למלא את תפקידה במערכת שאינה מעריכה את מאמציה.
הביקורות לסרט היו מעורבות, ולפי אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" הוא קיבל ציון של 57% באתר וציון של 74% על ידי הקהל.
מורוזאורוס (שם מדעי: Morrosaurus) הוא סוג של דינוזאור אורניתופוד קטן מהסדרה בעלי אגן דמוי עוף אשר חי באנטארקטיקה בשלהי הקרטיקון לפני 70 מיליון שנה ונכחד בהכחדת הקרטיקון הגדולה לפני 66 מיליון שנה.
הוא קרוי על שם האתר "אל מורו" שבאי ג'יימס רוס , בו נמצא לצד דינוזאורים קרובים כמו הטריניזאורה והאנטארקטופלטה.
גילויו של הדינוזאור התרחש ב-2002 אך הוא נקרא בשמו רק בשנת 2015. נמצאו ממנו בעיקר שרידים מגפיו, עצמות האגן והבהונות.
המורוזאורוס היה דינוזאור בינוני באורכו שהיה קרוב מעט לאיגואנודוניים והיה בעל כפות רגליים ארוכות ועצם ירך בצורת משולש.
לא נמצאו עצמות משאר הגוף אך כנראה שהיצור נע על שתיים והיה צמחוני.
הוא השתייך לקבוצת צמחונים קדומה בה נכללו גם המקרוגריפוזאורוס והאנביסטיה, מאמריקה הדרומית שהייתה סמוכה לאנטארקטיקה.
מורום הוא שמו של מועדון כדורגל מקצועני מעיר באותו שם במחוז ולדימיר שברוסיה, המתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית, השלישית בחשיבותה ברוסיה.
הקבוצה נמצאת בבעלות עיריית מורום וחתומה על חוזה מימון מול חברת Rus Tech Murom.
הקבוצה מארחת באצטדיון על שם ויקטור לוסב (стадион имени Виктора Лосева), המכיל 2,070 מושבים.
המועדון הוקם בשנת 2014 והתמודד באליפות ובגביע המחוז וזכה בגביע מחוז ולדימיר בעונת 2015. בעונת 2016 התמודדה בליגה השלישית וזכה באליפות המערב ובכך הבטיח העפלתו לליגה המקצוענית.
מורובוט היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית, אשר נוצרה על ידי שראל פיטרמן ואלעד חן.
הסדרה שודרה בערוץ KidZ למנויי HOT בלבד, כאשר פרק הבכורה שודר ב-27 באוקטובר 2019.
בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער ה-1 הסדרה הייתה מועמדת לארבעה פרסים.
הסדרה מתרחשת בבית ספר עתידים, בית ספר רגיל לחלוטין, חוץ מדבר אחד – יש בו מורה רובוטית.
בתחילת הסדרה, אושר, תלמיד מופרע שמרבה להסתבך בצרות, גרם לעזיבת המורה שני מבית הספר, שנמאס לה להתמודד איתו.
לאחר העזיבה, אושר וחברתו הטובה, מיכל, מגלים שהמורה למדעים, פדרו, המציא מורובוט (מורה רובוטית) שדומה לשני.
אושר ומיכל ספרו לפדרו שהמורה שני עוזבת את בית הספר, ושכנעו אותו שהמורובוט שהוא המציא יחליף אותה.
במהלך הסדרה רואים כיצד מיכל, אושר ופדרו מנסים להסתיר את העובדה שמורובוט רובוטית, וכמו כן קורים בבית הספר דברים מצחיקים ולא שגרתיים.
שני בלום (מאיה ורטהיימר) – המורה של כיתה ח' שעזבה את בית הספר.
פדרו אלפונסו גונזלס אזואלי המציא אנדרואיד בדמותה.
בתחילת העונה השנייה גילתה על קיומה של מורובוט באמצעות סרטון באינטרנט, ועשתה הסכם עם פדרו שימשיך להרוויח על חשבונה משכורת, בתמורה שלא תגלה לעולם על מורובוט.
צוין שהיא עשתה הסבת מקצוע והפכה להיות תכשיטנית באילת.
מורובוט (מאיה ורטהיימר) – אנדרואיד דמוי אדם שהומצא על ידי פדרו אלפונסו גונזלס אזואלי.
במהלך הסדרה לומדת על חייהם של בני האדם.
במקור הייתה אנדרואידית לצורכי לחימה, בשם "חני פיטרמן".
יזהר סימן טוב (איתי תורג'מן) – מנהל בית ספר עתידים.
מאוהב בשני הרובוטית, וחושב שהיא שני האמיתית.
גילה (גילי) פיינשטיין בלות (שני קליין) – מורה וסגנית מנהלת קשוחה בבית ספר עתידים.
החזיקה בשיא המאיות הגדול ביותר מ-1982 עד שהתואר נגזל על ידי מיכל.
פדרו אלפונסו גונזלס אזואלי (שראל פיטרמן) – מורה למדעים בבית ספר עתידים.
מדען כושל שהמציא את מורובוט.
היה מורה לריקוד בשנת 2011 במלון "קלאב הוטל" נהריה.
מאלף כלבים ובעל כלב משלו.
אושר בראון (איתמר רויטברג) – החבר הטוב ביותר של מיכל.
בפרק הראשון כמעט מסולק מבית הספר.
מאוהב במיכל אך לא יודע שגם היא מאוהבת בו.
מיכל שקד (נטע אורבך) – החברה הטובה ביותר של אושר.
מאוהבת באושר ואינה יודעת שגם הוא מאוהב בה.
ליאן רקאנטי (שי הראל) – מלכת הסטייל של בית ספר עתידים.
בעונה השנייה מיכל גמלה אותה מהאינסטגרם וכשליאן התאהבה באושר, מיכל קינאה וגרמה לה לחזור לאינסטגרם.
ליאונל קייסי (נועם שני) – התלמיד הכי טיפש בבית הספר.
יהיר בלות (אסף כהן) – תלמיד יהיר ושחצן.
אביעד קליין (אדם שיאון) – תלמיד חדש בכיתה ח'1 שנשלח על ידי אמו הבכירה במערכת הביטחון למשימה סודית, שתחשוף את הרובוט בבית הספר.
ליונל הוא היחיד שהכיר אותו קודם.
אילנה (גליה ישי) – מורה מבוגרת שעובדת בבית הספר.
דבורה קפלן – מורה שעבדה בעבר בבית הספר.
כתבה ספר על אילופי תלמידים.
פוטרה מרצון, מכיוון שכולם חשבו שהשתגעה.
זוהרה סימן טוב (עינת שרוף) – המנהלת הקודמת של עתידים.
עמוס זרחין (יגאל עדיקא) – הטכנאי שבו שני התאהבה.
דין קסטנר (דין הפנר) – כוכבת הסדרה "קפואה".
יערה שקד (יעל טל) – אימה של מיכל, אשר הייתה נשואה לאלעד והתגרשה ממנו.
אלעד שקד (גיל וייס) – אביה של מיכל, אשר היה נשואי ליערה והתגרש ממנה.
ליופולד קייסי – אביו של ליונל.
הרצל (דור מור) – בעל הקפיטריה של בית הספר.
משה הכתב (משה אבוטבול) – כתב אתר הנוער פרוגי (עונה 1)
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאהסימוכין2021פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוערסדרה קומיתמורובוט – עונה 2בימוי בסדרה קומיתאביעד קידרתסריט בסדרה קומיתשראל פיטרמן, אלעד חןהאיפור הטוב ביותרהילה מינס
מורוויד' קלארק (בוולשית: Morfydd Clark, הגייה: [ˈmɔrvɪð]; נולדה ב-17 במרץ 1989) היא שחקנית ולשית.
קלארק נולדה בשוודיה ועברה עם משפחתה לפנארת', ויילס כשהייתה בת שנתיים.
לאחר התמודדות עם דיסלקסיה והפרעות קשב, היא עזבה את בית הספר בגיל 16. ב-2009, היא התקבלה להפקה של תיאטרון המוזיקה הצעירה הבריטית של המחזה "According to Brian Haw", ולתיאטרון הלאומי לנוער של ויילס, לפני שעברה הכשרה במרכז הדרמה בלונדון.
קלארק עזבה את מרכז הדרמה בסמסטר האחרון ללימודיה כדי לככב במחזה "Blodeuwedd" של סונדרס לואיס שהוצג בתיאטרון ג'נדלאתול סימרו.
היא הופיעה במחזה "Violence and Son", בתפקיד יוליה במחזה רומיאו ויוליה בתיאטרון קרוסיביל בשפילד, ובמחזה " יחסים מסוכנים" בתיאטרון דונמר וורהאוס שצולם בשידור חי.
בשנת 2016 היא גילמה את פרדריקה ורנון בסרטו של ויט סטילמן "אהבה וידידות".
בשנת 2016, היא הופיעה בסרט "The Call Up" וכקורדליה במחזה "המלך ליר", שהוצג בתיאטרון אולד ויק, ב-2017, היא שיחקה בסרט "Interlude In Prague", וגילמה את קתרין דיקנס בסרט "האיש שהמציא את חג המולד".
בדצמבר 2019 דווח (ובתחילת 2020 אושר) שקלארק תגלם גרסה צעירה יותר של הדמות גלדריאל בסדרת הטלוויזיה "שר הטבעות" בהפקת פריים וידאו.
בשנת 2019, היא הופיעה בסרטים "מלתעות האימה", "ההיסטוריה האישית של דייוויד קופרפילד", ו"יופי נצחי".
באותה שנה, שיחקה קלארק בתפקיד ראשי בסרט האימה הפסיכולוגי שזכה לשבחי הביקורת, "מוד הקדושה".
על הופעתה, היא הייתה מועמדת בקטגוריית פרס השחקנית הטובה ביותר של פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי לשנת 2020, ולפרס באפט"א לכוכב העולה לשנת 2021.
מורון (בהונגרית: Murony) הוא כפר בנפת בקש שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים במורון נמצא בירידה.
הכפר היה קיים כבר במחצית הראשונה של המאה ה-13 והכנסייה המקומית מוזכרת כבר בכתבים משנת 1295. מאז הכפר היה מיושב לסירוגין.
כך, במאה ה-17 המקום היה נטוש.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היה הכפר נקרא גם בשם מורוואהי (Murvahely) ולעיתים נקרא גם בקשפלדוואר (Békésföldvár).
הכפר הפך לכפר עצמאי באופן רשמי בשנת 1950.
מורודלי אקנזרוב (בטג'יקית: Murodalı Aknazarov, ברוסית: Муродали Акназаров; נולד ב-19 בנובמבר 2004 בדושנבה שבטג'יקיסטן) הוא כדורגלן טג'יקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בסמטרדיה ובנבחרת טג'יקיסטן.
אקנזרוב החל לשחק במחלקת הנוער של אנטליהספור מליגת העל הטורקית בשנת 2020.
בפברואר 2024 חתם בסמטרדיה הגאורגית.
ב-11 באוקטובר 2024 ערך אקנזרוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טג'יקיסטן, בהפסד 0-1 לנבחרת סוריה במסגרת טורניר ידידות גביע המלכים.
מורונגה (בספרדית: Moronga ;Rellena; או Morcilla) הוא סוג של נקניק דם.
הוא נמצא בארגנטינה, קובה, קולומביה, פוארטו ריקו אמריקה המרכזית והמטבח המקסיקני.
מוסיפים לו תבלינים, עשבי תיבול (כגון פיגם, אורגנו ונענע), בצל ופלפל צ'ילי ולאחר מכן מבשלים אותו במעי הגס של חזיר כמעטפת במשך מספר שעות.
הוא מוגש ברוטב "צ'ילה רוחו" או "צ'ילה ורדה".
הוא מוגש גם במרכז מקסיקו כמילוי בגורדיטס (מנה עשויה עם מסה, כלומר קמח תירס, וממולאת בגבינה, בשר או מילויים אחרים) וטאקו לאחר טיגון במחבת עם בצל טרי ופלפל חלפניו.
נקניק או נקניקייה זו נקראת "מורסייה" בחצי האי יוקטן, והיא מוגשת כמעט תמיד יחד עם נקניקיות אחרות ותערובת של בצל כבוש, כוסברה ותבלינים.
מורהף אבו קסרה הוא איש אופוזיציה סורי, חבר בארגון היאת תחריר א-שאם, שמונה מטעמו לשר ההגנה בממשלת המעבר הסורית.
על פי דיווחים שונים הוא מוכר גם בכינויים "אבו חסן אל-חמאווי" ו"אבו חסן 600".
אבו קסרה נולד ב-1984 ב, סוריה.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסה חקלאית מאוניברסיטת דמשק.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה הצטרף לארגון היאת תחריר א-שאם.
שימש בארגון בתפקיד "מהנדס יכולות צבאיות" באזורים שהיו בשליטת המורדים והוביל את רוב המבצעים שבהם באה לידי ביטוי יכולת טכנולוגית.
ב-21 בדצמבר פורסם כי אבו קסרה מונה על ידי אחמד א-שרע לשר ההגנה בממשלת המעבר הסורית.
בראיון לתקשורת אמר קסרה כי בכוונתו לאחד את כל הפלגים החמושים בסוריה תחת משרד ההגנה.
ולמנוע את קיומם של ארגונים חמושים אחרים.
ב-31 בדצמבר 2024 פרסם א-שרע צו ובו מינה כמה מאנשי ארגונו לתפקידים בצבא סוריה, ביניהם אבו קסרה שהועלה לדרגת גנרל ויכהן כשר ההגנה.
מורונדבה היא עיר במדגסקר, עיר הבירה של מחוז מנאבה .
העיר ממוקמת בדלתה של נהר מורונדבה (Morondava River).
אוכלוסיית העיר נכון ל-2018 היא 53,510 תושבים.
השבט השולט הוא שבט סקאלווה, אבל יש גם אוכלוסיות המשתייכות לשבטים אחרים, כמו שבט בטסילאו , שבט צימיהטי , שבט מרינה , מקואה וגם אנשים ממוצא אירופי.
לאייר מדגסקר יש טיסות סדירות לשדה התעופה מורונדבה.
עם הקמת הכביש החדש, נסיעה מאנטננריבו למורונדבה במונית-ברוס אורכת כ-12 שעות.
כתוצאה מכך, פירוגים הם אמצעי תחבורה פופולרי המשמש להובלת אנשים וסחורות לאורך החוף, במיוחד למורומבה (Morombe).
RN 34 ו־RN 35 לאיווטו , אמבוסיטרה ואנטסיראבה.
העיר מפורסמת, בין היתר, בזכות שדרת הבאובב הסמוכה.
עצי הבאובב הענקיים הם מורשת בת 800 שנה של היערות הטרופיים הצפופים ששגשגו במקום בעבר.
עם השנים, ככל שאוכלוסיית המדינה גדלה, היערות נכרתו בהתמדה, והותירו רק את עצי הבאובב, שאותם שימרו המקומיים מסיבות דתיות.
כריתת היערות עדיין נמשכת, כאשר שטחים נרחבים באזור זה, כולל כמה מעצי הבאובב המעטים שנותרו, מנוקים כדי לפנות מקום למטעי קנה סוכר.
שמורת הטבע צינגי דה במראהה, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ממוקמת 150 ק"מ צפונית למורונדבה.
הדרך ממורונדבה גרועה, אך ניתן להגיע לצינגי דה במראהה ברכב 4x4 תוך כ-10 שעות.
בדרום יש את שמורת אנדרנומנה.
יער קירינדי הוא שמורת טבע הנמצאת במרחק של כ-60 ק"מ ממורונדבה.
ניתן לראות בשמורה מינים רבים של למורים מקומיים, כמו גם צמחים ובעלי חיים אחרים.
הדיוקסיה הקתולית – קתדרלת מרים מלכת העולם .
FLM – פיאנגוננה לוטרנה מלגאסי – הכנסייה הלותרנית המלגזית
יש בעיר גם 4 מסגדים.
מורוג'וגה הוא השם שבו מכנים הילידים האבוריג'ינים של אוסטרליה את השטח הכולל את חצי האי בורופ, את 42 האיים של ארכיפלג דמפייר, וכן את האזור הימי שביניהם וסביבם.
פירוש השם האבוריג'יני הוא "עצם אגן בולטת".
אדמיניסטרטיבית האזור שייך לרובע דמפייר (Dampier Ward) של המועצה האזורית קראטה שבאזור פילבארה באוסטרליה המערבית.
באזור זה נמצא אוסף אמנות הסלע (פטרוגליפים) הגדול בעולם, המתוארך לתקופה שלפני כ-40,000–50,000 שנה.
פטרוגליפים אלו כוללים מוטיבים ייחודיים המציגים מקוריות אמנותית וכישורים טכניים גבוהים.
ביולי 2025 הוכרז אזור מורוג'וגה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "הנוף התרבותי של מורוג'וגה".
ארכיפלג דמפייר הוא ארכיפלג המונה 42 איים וסלעים, שאינם מיושבים, ומשתרע על שטח של כ-1,000 קמ"ר.
הארכיפלג קרוי על שם הפיראט האנגלי ויליאם דמפייר, שהפליג כאן בשנת 1699. ממצאים גאולוגיים וארכאולוגיים מעידים כי הארכיפלג נוצר לפני כ-7,000 שנה, כאשר עליית מפלס הים הציפה את מה שהיה בעבר מישור חוף.
חצי האי בורופ , שכונה בעבר בשם "דמפייר איילנד" (Dampier Island), הוא אי לשעבר, חלק מארכיפלג דמפייר שמחובר כיום ליבשת בסוללה.
אורכו של חצי האי בורופ הוא 27 קילומטרים ורוחבו 5 קילומטרים, והוא מוקף על ידי ארכיפלג דמפייר.
הוא ממוקם ב-, כ-12 קילומטרים ממערב לעיירה קראטה ו-1,550 קילומטרים מצפון לפרת'.
חצי האי היה בעבר אי וחובר ליבשה באמצעות סוללה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, והפך לנגיש באמצעות רכבת ורכבים.
ההיסטוריה וההתפתחות של מורוג'וגה החלו לפני יותר מ-50,000 שנה, וכללו כמה שלבים של שינויים סביבתיים, תרבותיים וחברתיים דרמטיים שאפיינו את הטריטוריה.
בתחילה היה מפלס הים נמוך משמעותית מאשר בימינו.
עלייה מהירה במפלס הים קירבה את קו החוף למורוג'וגה מלפני כ-18,000 שנה, עד שהוא הגיע לאיים החיצוניים לפני כ-9,000 שנה, כאשר הארכיפלג החל להתקרב לצורתו הנוכחית לפני כ-4,000 שנה.
השטח היה מאוכלס בתחילה על ידי קבוצות קטנות וניידות מאוד של ציידים-לקטים, והאוכלוסייה גדלה ככל שמפלס הים עלה.
הקהילה הראשונה שאכלסה את הנוף הייתה בני ה.
המאה ה-17 הייתה התקופה הראשונה שבה מגלי ארצות מאירופה הגיעו למורוג'וגה, במיוחד נווטים הולנדים שהפליגו בין הולנד לאיי דרום-מזרח אסיה.
התיעוד המוקדם ביותר של קו החוף של מורוג'וגה מתוארך לשנת 1628. תיעודים מאוחרים יותר על ידי מגלי ארצות אירופאים תיעדו עדויות להתיישבות ברחבי האיים, אך לא נוצר קשר ישיר עם בני שבט היבורארה עד לסקר שנערך בשנים 1818–1822. בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, פעלו באזור ספינות ציד לווייתנים אמריקאיות.
בשנת 1861 החלה חקירה בריטית של החלק הצפון-מערבי של אוסטרליה.
שבט היבורארה התנגד תחילה בעוז לניסיון של הצוות להשתלט על האדמה, ובסופו של דבר הסכימו לחלוק מחנה בסיס משותף במפרץ הירסון (Hearson Cove) שבחצי האי בורופ של ימינו.
ההתיישבות האירופאית באזור החלה בשנת 1863 עם הקמת התיישבות בבג'ינהורבה (Bajinhurrba, כיום עיירת הרפאים ), ואחריה נוסדה מדרום לה העיירה בשנת 1866, שתיהן כ-40 קילומטרים מזרחית לחצי האי בורופ.
שטחים נרחבים הפכו לחוות מרעה.
בצורת, הכנסת בעלי חיים מבויתים, תחילת השלייה של צדפות פנינים והגעת מחלת אבעבועות שחורות פגעו קשות באוכלוסיות האבוריג'יניות.
כל אלה הביאו לפגיעה בקהילות המקומיות, לרבות גישה מוגבלת לאתרי טקסים, לאתרים מקודשים, למים, לאזורי ציד, למשאבי טבע ולנתיבי נדידה מסורתיים.
שליית הפנינים וטבח פליינג פואם
שליית צדפות פנינים החלה במורוג'וגה במהלך מסע החקר של גרגורי בשנת 1861, והתפתחה לתעשייה משמעותית בשנת 1865, כאשר המתיישבים ניצלו את מרבצי הצדפות הרבים במפרץ ניקול (Nickol Bay) שבין חצי האי בורופ ליבשת שמזרחית לו.
בשנת 1869, פעולות דיג הפנינים המסחריות התרחבו למעבר פליינג פואם (Flying Foam Passage), המעבר הימי בין האיים דולפין ואנג'ל, והתעשייה המשיכה לצמוח במהירות לאורך כל שנות ה-70 של המאה ה-19. מורוג'וגה היה מוקד לתעשיית צדפות הפנינים במשך ארבעים שנה.
לכ-200 האבוריג'ינים משבט היבורארה שחיו בארכיפלג דמפייר היה מגע מועט עם האירופאים.
מצב זה השתנה עם גילוי צדפות הפנינים.
בפברואר 1868, אחד האבוריג'ינים נכלא על ספינת שולי פנינים לאחר שנתפש בגניבה.
בני שבטו שחררו אותו בכוח ותוך כדי כך הרגו שוטר, עוזרו ושולה פנינים.
בתגובה תקפה קבוצת מתיישבים ודייגים מחנה אבוריג'יני ב-17 בפברואר והרגה את כל תושביו.
יום אחד לאחר מכן, קבוצת אבוריג'ינים אחרת נורתה למוות בעת שחצתה את מעבר פליינג פואם (Flying Foam Passage).
מקורות רשמיים מדברים על 5 עד 10 אבוריג'ינים הרוגים, בעוד שהמתיישבים ובני שבט היבורארה דיווחו על 60 הרוגים.
עם זאת, ישנם גם דיווחים שמציינים כי נהרגו עד 150 בני אדם.
טבח זה סימן נקודת מפנה בהיסטוריה של מורוג'וגה.
לאחר הטבח, השורדים בני שבט היבורארה נעקרו ממקומם בהדרגה עקב התפתחות תעשיית הפנינים ותעשיות אחרות.
הם הפכו לנוודים, ועברו לעיתים קרובות בין איי הארכיפלג ליבשה.
מאז האוכלוסייה באיים התדלדלה בהדרגה, ומ-1963 לכל המאוחר, האיים אינם מיושבים.
כרייה ותיעוש בחצי האי בורופ
חצי האי בורופ, שנקרא במקור "האי דמפייר" על שם הנווט והפיראט האנגלי ויליאם דמפייר (1651–1715), היה בעבר אי ששכן במרחק של 3 קילומטרים מחופה של פילבארה.
בשנת 1963 האי הפך לחצי אי מלאכותי, כאשר הוא חובר ליבשה באמצעות סוללה ועליה נסללו כביש ומסילת רכבת.
בשנת 1979 שונה שמו של "חצי האי דמפייר" ל"חצי האי בורופ", על שם הר בורופ (Mt Burrup) – הפסגה הגבוהה ביותר בחצי האי – שנקרא על שם הנרי בורופ (Henry Burrup), פקיד בבנק יוניון שנרצח במהלך שוד בשנת 1885 בעיירה השוכנת מזרחית לחצי האי.
במחצית השנייה של המאה ה-20 החלה כרייה תעשייתית של מינרלים, תהליך שזכה לכינוי "גל קולוניזציה שני".
תהליך זה פגע עוד יותר בנוף ובאורח החיים של האבוריג'ינים וניתק את הקשר שלהם לאדמה.
בתקופה זו החל פיתוח תעשייתי משמעותי, שכלל מכרות, נמלים ותשתיות, והוביל להרס אתרי תרבות ולעלייה חדה באוכלוסייה הלא-אבוריג'ינית באזור (ממעל 3,000 תושבים בשנת 1961 לכמעט 40,000 תושבים עד שנת 1976).
קו החוף של מורוג'וגה הפך למרכז תעשייתי, הכולל הפקת גז טבעי בים וייצור אמוניום חנקתי.
חברת הבריטית-אוסטרלית כורה עפרת ברזל, ובעיירה יש נמל מים עמוקים עם תשתית נלווית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוקם במקום מפעל לגז טבעי נוזלי.
בשנת 1993, נחקק חוק הבעלות הילידית (Native Title Act), שהכיר בזכויותיהם של האבוריג'ינים על האדמה.
בתחילת שנות ה-2000, שלוש קבוצות הגישו תביעות בעלות ילידית על מורוג'וגה: נגרלומה-יינדג'יבארנדי (NgarlumaYindjibarndi), יבורארה-מרדודונרה (Yaburara-Mardudhunera), וונג-גו-טט-או (Wong-Goo-TtOo).
בשנת 2013 קיבל תאגיד מורוג'וגה האבוריג'יני (Murujuga Aboriginal Corporation בראשי תיבות MAC) בעלות מלאה על האדמה, מה שהפך את המקום לפארק לאומי הראשון באוסטרליה המערבית שבבעלות אבוריג'ינים.
בשנת 2022 נקבעו הסדרי ניהול משותפים שמטרתם להגן על המורשת והערכים התרבותיים של האדמה.
תאגיד MAC ממשיך לייצג את בעלי האדמה המסורתיים, תוך הבטחה לשימור הקשרים התרבותיים שלהם למורוג'וגה.
מורוג'וגה היה בעבר הרחוק נקודת ציון גאוגרפית ותרבותית בולטת במישור צחיח ונרחב.
כיום הוא ארכיפלג שנחשב על ידי בני הנגארדה-נגארלי כנוף רצוף ובעל משמעות נרחבת, המתעד את תנועות רוחות הבריאה הקדומות, ואת האינטראקציה בין הנוף לדורות של אבות קדמונים.
האיים המרכיבים נוף זה נחשבים לחלק מהנוף היבשתי והימי הנוכחי, וכן כשריד של הנוף הקדום והשקוע מתחת למים כיום.
הם מייצגים קשר ישיר לדורות של יישובים ואתרי תרבות שכיום שקועים מתחת למי האוקיינוס.
הנוף התרבותי של מורוג'וגה מכיל את האוסף הגדול והחשוב ביותר של פטרוגליפים (גילופי אבן) בעולם.
כמה מגילופי הסלע האבוריג'יניים מתוארכים לגיל של יותר מ-45,000 שנה, וגילו של האוסף כולו מוערך בדרך כלל ב-40,000–50,000 שנה.
אוסף האבנים הניצבות במקום הוא הגדול ביותר באוסטרליה, ובו למעלה ממיליון גילופי סלע.
רבים מהם מתארים בעלי חיים, כמו הזאב טסמני (שנכחד ביבשת אוסטרליה), לווייתנים, תחשים, קנגורו, אמו, לטאות, צבים, דגים ועופות.
בנוסף, נמצאו אלפי סמלים ודמויות מ.
בחצי האי ובאיים ישנם כמיליון פטרוגליפים וכ-2,500 אתרים ארכאולוגיים, הכוללים גם מחצבות, תלי צדפים ואתרי התיישבות.
אזור אמנות הסלע של דמפייר מכסה את הארכיפלג כולו, בעוד שהפארק הלאומי מורוג'וגה ממוקם בתוך חצי האי בורופ.
בשנת 2003, אזור אמנות הסלע של דמפייר נכלל על ידי ברשימת 100 המונומנטים המאוימים ביותר בעולם.
רוב אמנות הסלע במורוג'וגה נמצאת על סלעי יסוד בני 2.7 מיליארד שנה.
הפטרוגליפים נוצרו על ידי חריטה של המילימטרים החיצוניים של תחמוצת הברזל שצבעם חום-אדום, כדי לחשוף את שכבת החרסית שנוצרה מבליה שהיא בהירה יותר, שעובייה כסנטימטר אחד והנמצאת מתחתם.
הסלע הקשה שמתחת, שצבעו אפור-ירוק כהה, מורכב מסלעים כמו , גברו, דולריט וגרניט.
ביולי 2020 פרסמו מדענים מחקר שדיווח על גילוי האתרים הארכאולוגיים התת-ימיים הקדומים הראשונים באוסטרליה.
האתרים נמצאו בשני מקומות מול חצי האי בורופ.
במחקר תוארו 269 ממצאים שנמצאו בכף ברוגייר (Cape Bruguieres), וכן מעיין מים מתוקים מתחת למים, שגילו כ-8,500 שנה, במעבר פליינג פואם (Flying Foam Passage).
הממצאים, שגילם מוערך באלפי שנים, כוללים מאות כלי אבן ואבני רחיים.
הם מהווים עדות לחיים שהתקיימו באזור לפני עליית מפלס הים, שהתרחשה לפני 7,000 עד 18,000 שנה, לאחר עידן הקרח האחרון.
"האגודה הארכאולוגית האוסטרלית" תיארה את המחקר כ"בעל חשיבות עליונה".
הדו"ח היה תוצאה של ארבע שנות עבודה של צוות רב-תחומי, שכלל ארכאולוגים, מומחים לאמנות סלע, גאומורפולוגים, גאולוגים, טייסים וצוללנים.
המחקר, שנקרא "ההיסטוריה העמוקה של ארץ הים", מומן על ידי "מועצת המחקר האוסטרלית" בשיתוף פעולה עם תאגיד מורוג'וגה האבוריג'יני.
האתר נרשם ב"רשימת המורשת האבוריג'ינית של אוסטרליה המערבית" (WA Aboriginal Heritage List), המוגנת על פי "חוק המורשת האבוריג'ינית משנת 1972".
הממשלה הפדרלית הודיעה כי אתרים תת-ימיים מסוג זה נכללים בתחום השיפוט של המדינה.
"חוק המורשת התרבותית התת-ימית משנת 2018" עודכן בשנת 2019 כדי לכלול באופן אוטומטי כלי טיס טבועים וספינות טרופות בני למעלה מ-75 שנים, אך הוא אינו כולל באופן אוטומטי אתרים אבוריג'ינים.
ביולי 2025, האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית במהלך המושב ה-47 של ועדת המורשת העולמית בפריז.
כל המדינות החברות באונסק"ו הצביעו בעד ההחלטה, וההכרזה כללה שטח של 99,881 הקטר.
הכרזה נעשתה על פי הקריטריונים הבאים:
(i) האתר מייצג יצירת מופת של גאונות יצירתית אנושית.
(iii) האתר נושא עדות ייחודית או יוצאת דופן למסורת תרבותית או לציוויליזציה קיימת או שנעלמה.
(v) האתר מהווה דוגמה יוצאת דופן להתיישבות אנושית מסורתית, שימוש בקרקע או בים, המייצגת תרבות (או תרבויות), או יחסי גומלין אנושיים עם הסביבה, במיוחד כאשר היא הפכה פגיעה כתוצאה מהשפעת שינוי בלתי הפיך.
האתר הוא אתר המורשת העולמית ה-21 שהוכרז באוסטרליה, והוא האתר השני שקיבל הכרה על ערכי תרבות אבוריג'יניים.
האתר האחר שהוכר הוא אזור המורשת של "בדג' בים" במדינת ויקטוריה, שהוכרז בשנת 2019. ראש ממשלת אוסטרליה המערבית, רוג'ר קוק, ציין את ההכרזה כהוכחה לכך שתעשייה ואתרי תרבות מוגנים יכולים להתקיים במקביל.
לאחר שהפארק הלאומי מורוג'וגה נסגר למשך כמה חודשים לצורך בנייתו, הושלם שביל נגאג'ארלי (Ngajarli Trail) באוגוסט 2020. בעלי האדמות המסורתיים, בשיתוף פעולה עם הממשלה, יצרו שביל קורות עץ באורך 700 מטרים, יחד עם שלטי הסבר.
תאגיד מורוג'וגה האבוריג'יני מקווה לשפר ולהרחיב את המתקנים למבקרים ולסייע להם להעריך את החשיבות התרבותית של האתר.
מורוס (יוונית: Μόρος, פירוש בעברית: אבדון, גורל) הוא התגלמות האבדון במיתולוגיה יוונית.
מורוס הוא בנה של ניקס, שיצרה אותו ללא אב, ואחיו של מורוס היו תנטוס (אל מוות) והיפנוס.
היוונים הקדמונים האמינו כי מורוס מחליט על גורלו של כל בן תמותה.
הם האמינו גם שהוא זה שאחראי על קץ של קרב, ומוביל את הלוחמים אל גורלם הקטלני.
רומא העתיקה, שכבשה את יוון, אימצה מן היוונים את המיתולוגיה, ולכן במיתולוגיה הרומית מופיעים סיפורים כמעט זהים, אך בשמות שונים.
מורטון רו הוא שם העט של הסופר האמריקני טוד סטראסר (נולד ב-5 במאי 1950 בניו יורק).
רו חיבר יותר מ-120 רומנים לילדים, לצעירים ולמבוגרים, וחלקם אף מבוססים על סיפורים אמיתיים.
עוד בילדותו הראה רו חיבה לקריאת ספרים.
ברוח אותה אהבת ילדות החליט רו ללמוד במכללה ספרות, אך לבסוף נשר מהמסלול האקדמי.
את השנים הבאות הוא בילה בעבודות רבות ומגוונות – החל מנגן רחוב, דרך עיתונאי וכלה בבעל חברה לייצור עוגיות מזל.
רו כתב רומנים רבים, ובהם עסק בנושאים השנויים במחלוקת, כגון נאציזם, בריונות בבתי הספר ומחוסרי בית.
יצירתו המפורסמת ביותר היא "הגל", שעובד לסרט בשם "הנחשול".
הספר עוסק בניסיונו של מורה תיכון להסביר לתלמידיו מדוע תמכו אזרחים גרמנים רבים בנאציזם בתקופת גרמניה הנאצית, בעזרת ניסוי חברתי שבו הוא מקבץ אותם לקבוצה הדומה במאפייניה לנאצים.
רק תלמידה אחת מתנגדת, ועל כך היא מוכה ומוחרמת.
הספר מבוסס על מקרה אמיתי, ונכנס לתוכניות הלימודים בארצות שונות כחלק מההסברה על לקחי השואה והנאציזם.
הספר מתאר ניסוי אמיתי אשר התרחש בקליפורניה בשנת 1967.
בישראל נכנס הספר לתוכנית לימודי האנגלית בבתי הספר העל-יסודיים.
עם יצירות אחרות של רו נמנות "לתת לילד רובה", "מחנה טירונות", "שבט האספלט" ויצירות רבות אחרות.
כמו כן הוא פרסם מאמרים וסיפורים קצרים בעיתונים "הניו יורק טיימס", "הניו יורקר" ו"אסקווייר".
מורטוריום (Moratorium) פירושו עיכוב או השהייה של פעילות, והוא מיושם בתחומים שונים.
פעילים למען זכויות בעלי חיים פועלים לעיתים להשגת מורטוריום של פעילות דיג או ציד באזורים מסוימים, כהגנה על מינים שונים של בעלי חיים בסכנת הכחדה.
מורטוריום יכול להתבצע בעניין פעילות תעשייתית כגון כרייה, או ניסויים גרעיניים.
אחר דליפת הנפט במפרץ מקסיקו (2010) הכריז שר הפנים של ארצות הברית על מורטוריום של קידוחי נפט תת-מימיים, למשך 6 חודשים.
בארצות הברית מקובל להשתמש במונח "מורטוריום" בהקשר של עונש מוות.
במקרים של ספק משפטי קל, נידונים למוות מקבלים מורטוריום, וביצוע גזר הדין נדחה במספר שנים, עד לבירור הספקות.
כמו כן, מדינות רבות בארצות הברית (בהן קולורדו, אוקלהומה, אורגון, פנסילבניה ווושינגטון) הכריזו על מורטוריום כללי ללא הגבלת זמן, ובמדינות אלה מזה שנים רבות לא בוצע גזר דין מוות.
בדיני חַדְלוּת פֵּרָעוֹן האנגליים, משמש המונח כמונח נרדף להקפאת הליכים.
מקרה נוסף הוא עיכוב של הליכי גבייה.
לדוגמה: גורם משפטי נותן צו עיכוב של תשלום בשל נסיבות מקלות.
כחלק מהמחאה בארצות הברית נגד מלחמת וייטנאם, התרחשה ב-1970 שביתת סטודנטים שנקראה "המורטוריום לסיום המלחמה בווייטנאם" .
השביתה התרחשה בתאריך ה-15 בכל חודש, עד לסיום המלחמה.
בפסיכולוגיה משמש המונח, שהוצע על ידי הפסיכואנליטיקאי והתאורטיקן אריק אריקסון.
מושג המורטוריום מתייחס לשלב החמישי בתאוריה הפסיכוסוציאלית של אריקסון- השלב של גיבוש זהות אל מול טשטוש/בלבול זהות.
המושג מתייחס לשמיטת חובות של בן הנוער בגיל ההתבגרות ללא כל שפיטה או ביקורת עליו.
הורים שיאפשרו זאת בשלב זה יגרמו לבן הנוער לחפש את זהותו ללא תחושת אשמה.
בן הנוער בשלב החמישי יבדוק מה מתאים לו, מי קבוצת השווים שאליה יתחבר, בן הנוער יתנסה בדברים שונים-חיוביים או שליליים ולמעשה כך יבסס את זהותו.
אריקסון מזכיר מושג נוסף בתקופה זו והוא 'זהות שאולה', רוצה לומר, בן הנוער "שואל" זהותם של החברים, בדרך כלל אנשים מוכרים ומשמעותיים עבורם (מפורסמים, שחקנים, זמרים) וכך מייחס לעצמו תכונות של אותם אנשים ומחליט לבסוף מה לאמץ לעצמו ומה לא.
אלו למעשה מתארים את שלב "פסק הזמן" המתרחש בגיל ההתבגרות.
בתקופה זו מקבלים המתבגרים חופש להתנסות בתפקידים חברתיים ואישיים שונים כאשר רק חובות מעטות מוטלות עליהם, על מנת שיוכלו לגבש את זהותם לאור התנסויותיהם.
ההורים והחברה אמורים לאפשר למתבגר בתקופה זו מרחב של תמרון ובדיקה עצמית.
אם פסק הזמן לא יתאפשר עלול הדבר לפגוע בגיבוש הזהות של המתבגר.
מורטון גוּלד היה מלחין, מנצח, פסנתרן ומעבד מוזיקלי יהודי אמריקאי.
גולד גולד נולד בריצ'מונד היל שברובע קווינס בניו יורק, למשפחה יהודית, אב שמוצאו מאוסטריה ואם ילידת רוסיה.
מגיל צעיר ראו בו ילד פלא, מחונן בכישרונות אלתור והלחנה.
יצירתו הראשונה התפרסמה כשהיה בן שש.
מגיל שמונה למד במכון לאמנות המוזיקה (שהיה בהמשך לג'וליארד) במלגה, ובמקביל למד באוניברסיטת ניו יורק.
מוריו העיקריים היו אבי וייטסייד (פסנתר) ווינסנט ג'ונס (תאוריה, הרמוניה והלחנה).
בתקופת השפל הגדול, עבד גולד, שהיה עדיין נער, בניו יורק, בנגינת פסנתר בבתי קולנוע ואף בהצגות וודביל.
כשנפתח רדיו סיטי מיוזיק הול, התקבל גולד לעבודה כפסנתרן הסגל.
בשנת 1935 עסק בניצוח ובעריכת תוכניות תזמורתיות לתחנת הרדיו WOR של ניו יורק, ששידוריה הופצו בכל ארצות הברית.
בתוכניות המוזיקה שערך שילב את הפופולרי עם הקלאסי.
כשהיה בן 18 התפרסמה יצירתו "3 רישומים שמרניים" (1932) בהוצאת שירמר, שהמשיכה להוציא את יצירותיו במשך רוב ימי חייו.
הופעותיו בתוכניות רדיו פופולריות נמשכו בשנות ה-40' והגיעו אל מיליוני מאזינים.
ב-1942 חיבר מוזיקה לסרט הקצר "טבעת הפלדה", בבימוי גארסון קאנין ובהפקת יחידת הקולנוע של המשרד האמריקאי לניהול חירום.
Cinerama Holiday ו-Windjammer; מוזיקה לסדרות טלוויזיה כמו "מלחמת העולם הראשונה" והמיני-סדרה "שואה: סיפורה של משפחת וייס"; ומוזיקה לבלטים Interplay, Fall River Legend ו-I'm Old Fashioned.
הוא עבד בשיתוף פעולה עם הכוראוגרפים ג'רום רובינס וג'ורג' בלנשין.
בין מזמיני המוזיקה של גולד, לצד תזמורות סימפוניות בכל רחבי ארצות הברית, היו גם ספריית הקונגרס, האגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן, תיאטרון הבלט האמריקאי וניו יורק סיטי בלט.
בכישרונו לשלב בלכידות מלאה סוגות מוזיקליות רבות ושונות למבנה קלאסי רשמי, בלי לאבד את יסודותיהם הייחודיים, לא היו לו מתחרים, וגולד קיבל שלוש הזמנות לחגיגות יובל המאתיים של ארצות הברית.
גולד ניצח על כל התזמורות האמריקאיות החשובות כמו גם על תזמורות בקנדה, מקסיקו, אירופה, יפן ואוסטרליה.
עם התזמורת שלו, הקליט יצירות רבות מן הרפרטואר הקלאסי המקובל, בהן רפסודיה בכחול של גרשווין, שאותה אף ניגן בפסנתר.
הוא זכה בפרס גראמי בשנת 1966 על הקלטת הסימפוניה הראשונה של צ'ארלס אייבס, עם התזמורת הסימפונית של שיקגו.
ב-1983 קיבל גולד את פרס שרביט הזהב של אגודת התזמורת הסימפונית האמריקאית.
ב-1986 נבחר גולד לאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות.
גולד, שהיה חבר פעיל ב-ASCAP (האגודה האמריקאית של מלחינים, סופרים ומול"ים) במשך עשורים רבים, כיהן כנשיאה משנת 1986 עד 1994. במהלך כהונתו, פעל לשמירת הזכויות הרוחניות של אמנים מבצעים, ככל שהאינטרנט נעשה לכוח בעל השפעה רבה על חברי ASCAP.
גולד מיזג סגנונות חדשים ברפרטואר שלו עם הופעתם, בהם יסודות נבדלים ושונים מן הקצה אל הקצה, כולל יצירות מוזמנות של קריין ראפ בשם "הרץ והדינוזאור" ומחלקת כבאים מזמרת בשם "צינור כיבוי" בשביל תזמורת הנוער של פיטסבורג.
בשנת 1993 הוזמנה יצירתו "ולס רפאים" לתחרות הפסנתר הבינלאומית התשיעית ע"ש ואן קלייברן.
ב-1994 קיבל גולד את תואר הכבוד של מרכז קנדי לאות הוקרה על מפעל חייו בתרומות לתרבות האמריקאית.
ב-1995 קיבל גולד את פרס פוליצר למוזיקה על "מוזיקה לכלי מיתר", יצירה שהזמינה התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית לחגוג את העונה האחרונה של מנהלה מסטיסלב רוסטרופוביץ'.
ב-2005 הוענק לו פרס גראמי על מפעל חיים.
כמו כן היה חבר במועצת המנהלים של אגודת התזמורת הסימפונית האמריקאית ושל הוועד הלאומי להענקת פרסי אמנות בתחום המוזיקה.
רוב יצירותיו ועיבודיו יצאו בחברת RCA, וכמה מהם יצאו בחברות BMG, סוני ושירמר.
התעתיקים המקוריים של גולד, מסמכיו האישיים ושאר פריטים הנוגעים לחייו שמורים בארכיב בספריית הקונגרס ונגישים לציבור.
גולד מת ב-21 בפברואר 1996 במכון דיסני המחודש באורלנדו, פלורידה, שם היה מלחין/מנצח הבית הראשון.
הוא היה בן 82 במותו.
מורט דרוקר היה קריקטוריסט ואמן קומיקס יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר כאחד המאיירים הבולטים ביותר והפורים ביותר ב"מד מגזין", במשך למעלה מחמישה עשורים.
דרוקר נולד ברובע ברוקלין שבניו יורק, למשפחה יהודית.
בילדותו למד בתיכון ארסמוס הול שבברוקלין, שם הכיר את ברברה, לה נישא זמן קצר לאחר סיום לימודיה.
דרוקר החל לעבוד בתחום הקומיקס ב-1947, בגיל 18, כאשר הפך לעוזרו של האמן ברט ויטמן, ועבד איתו על פיתוח הקומיקס "דבי דין" (Debbie Dean).
בהמשך הצטרף לצוות המאיירים של DC קומיקס, שם עסק בריטוש איורים (retoucher).
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החל לאייר כפרילנסר.
בסתיו 1956 הצטרף דרוקר לצוות המאיירים של מד מגזין, והפך לאחד מהמאיירים הבולטים והמזוהים ביותר עם המגזין.
לאורך השנים נודע במיוחד בקומיקס הפארודי שאותו נהג ליצור על סרטים עלילתיים בולטים וסדרות טלוויזיה בולטות.
דרוקר אייר עבור מד מגזין במשך יותר מ-50 שנים, והיה לאמן שאייר עבור המגזין במשך תקופת הזמן הרצופה הארוכה ביותר.
בנוסף לעבודתו במד מגזין, אייר דרוקר לאורך השנים גם עבור מגזינים נוספים, בהם טיים מגזין וניוזוויק.
משנת 1984 ועד 1987 יצר בשיתוף פעולה עם ג'רי דומאס את רצועת הקומיקס היומית "בנצ'לי" (Benchley), שהתפרסמה בעיתונים יומיים.
לאורך השנים המשיך לאייר עבור DC קומיקס, ואייר גם ספרי ילדים, כרזות של סרטים, ועטיפות אלבומים של מוזיקאים שונים.
מורטדלה (באיטלקית: Mortadella) הוא נקניק איטלקי מבושל העשוי מבשר חזיר ומכיל לפחות 15% מוצקי שומן.
הנקניק מתובל בפלפל שחור, בפיסטוקים ובתמצית הדסים.
על פי המסורת בשר החזיר נכתש בעלי ומכתש לעיסה.
הרומאים קראו לנקניק זה "farcimen mirtatum" בגלל טעם ההדסים של הנקניק.
נקניק מורטדלה יוצר לראשונה בבולוניה שבאיטליה.
נקניק מורטדלה מפראטו מתובל בשום.
בישראל בשר החזיר מוחלף לרוב בבשר עוף ובקר.
מורוקי דרומי (שם מדעי: Brachyteles arachnoides) הוא מין קוף דרום אמריקני המצוי אך ורק בדרום ברזיל והוא הקוף רחב האף הגדול ביותר בעולם.
הם בעלי פרווה אדמונית, ראשים כהים וזרועות ארוכות וחזקות והזנב חסון וגמיש.
המורוקים חיים בחבורות קטנות ביערות הגשם הטרופיים של האמזונאס.
הם אוכלים בעיקר עלים רעננים מצמרות העצים הגבוהים וגם פרחים, נצרים, פירות וירקות אך לא בשר.
מורוקי זה מצוי בסכנת הכחדה עקב ציד ועקב כריתת יערות הגשם.
מורוקי (שם מדעי: Brachyteles) הוא סוג של קוף הכולל שני מינים שהם הגדולים שבקופי העולם החדש ושניהם אנדמיים לברזיל ומצויים בסכנת הכחדה.
אורכם של קופים אלה 45–80 ס"מ ומשקלם 9–15 ק"ג והם הגדולים שבקופי העולם החדש.
המין הדרומי גדול מהמין הצפוני והזכרים גדולים מהנקבות.
הם בעלי פרווה זהובה וראשים כהים עם רעמה.
הם בעלי גוף צמרי עם זנב ארוך ולפתני המזכיר את קוף העכביש.
המורוקים נוהגים ללפות את זנבם ולהשתלשל מטה בחיפושם אחר מזון ביערות הגשם הטרופיים.
הם ניזונים בעיקר מעלים אך יאכלו גם פירות, זרעים ואגוזים, גבעולים ופרחים.
בניגוד לקופים אחרים, הם פוליגמיים ומתרבים עם מספר גבוה של נקבות והם גם אינם טריטוריאליים.
מורטון קליין הוא נשיא ארגון ציוני אמריקה מאז 1994. מבין מנהיגי הארגונים היהודיים האמריקאים הוא נחשב למקורב ביותר למשפחתו של דונלד טראמפ.
קליין נולד ב-1947 במחנה עקורים בגונזברג (Gunzberg), גרמניה, להורים ניצולי השואה.
אימו, שרה (לבית גרינר) קליין נולדה בפולין, ברחה מהנאצים לסיביר ועם תום מלחמת העולם השנייה החליטה לנסוע לאמריקה.
הדרך למחוז חפצה עברה באותו מחנה עקורים בגרמניה, שם פגשה את אביו של קליין.
האב, חסיד סאטמר, רב וסופר סת"ם, הרמן קליין נולד בצ'כוסלובקיה.
כל שמונת אחיו ואחיותיו נרצחו בשואה ורק הוא הצליח להינצל מאושוויץ וכך הגיע אף הוא לאותו מחנה עקורים.
שם השניים הכירו ושם נולד בנם הבכור מורטון קליין.
ב-1950, כשקליין היה בן פחות מ-4 היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בפילדלפיה.
כעבור שנתיים נולד אחיו היחיד סמואל, לימים פרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת וושינגטון.
האב עזב את חסידות סאטמר עקב יחסה העוין למדינת ישראל ולציונות והמשפחה חיה ברובע עוני של פילדלפיה, שהיה מאוכלס רובו ככולו באפרו - אמריקאים.
אפילו לצורכי ביגוד נאלצו להיעזר בארגוני סיוע.
רק כשהיה קליין בן 16 השתפר מצבם עד כי הצליחו לעבור לרובע אחר של פילדלפיה, רובו יהודי, שהיה גם אמיד יותר.
קליין השתלם בלימודי קודש, אך הצטיין במיוחד במתמטיקה ובכימיה וקיבל בשל כך מלגה ללימודי מתמטיקה וכלכלה באוניברסיטת טמפל.
סיים תואר ראשון ועבד שנתיים כמורה למתמטיקה בבית ספר תיכון.
אחר כך קיבל מלגה נוספת ולמד בעזרתה וסיים באוניברסיטת טמפל תואר שני (MBA) בסטטיסטיקה.
התקבל לעבודה ממשלתית בוושינגטון הבירה, כאנליסט בכיר למדיניות בריאות, ושירת בתפקיד זה שלושה ממשלים אמריקאים שונים של ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר.
פרסם במהלך שנות ה-80 שורה של מחקרים חדשניים על הקשר בין תזונה למחלות לב, שהוציאו לו מוניטין בקנה מידה ארצי.
יחד עם שני עמיתים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס הוא היה הראשון שטען בהסתמך על מחקר מדעי כי ויטמין סי מפחית ב-40% את הסיכון להתקף לב.
מאמרם של השלושה פורסם בכתב העת הרפואי Epidemiology ועורר תגובות כה רבות עד כי המגזין "דיסקברי" ציין אותו בזמנו כ"אחד מ-50 המחקרים החשובים שפורסמו בארצות הברית ב-1992".
שימש במשך כ-20 שנה כעוזרו הקרוב של המדען לינוס פאולינג, שזכה פעמיים בפרס נובל בכימיה.
חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל שבשומרון.
חולה בתסמונת טורט כמעט כל חייו וב-2013 אף היה אורח הכבוד בכנס מיוחד על המחלה, שהתקיים באוניברסיטת אריאל.
את פעילותו הציבורית החל קליין כבר בשנות ה-80, לנוכח היחס העוין שהתקשורת גילתה באותה תקופה כלפי ישראל.
הוא הגיב על הדיווחים והפרסומים כנגד ישראל, במאמרים בעיתונות היהודית ובג'רוזלם פוסט הישראלי.
ב-1990 החל להיות פעיל בקבוצה פרו ישראלית מקומית בפילדלפיה, בשם Camera, שעסקה בצורה ממוסדת יותר בתגובות לתקשורת האנטי ישראלית.
ב-1992 נבחר לנשיא סניף פילדלפיה של ארגון ציוני אמריקה ובנוסף, באותה שנה גם נגע בשדה הפוליטי, כשסייע לסנטור דאז, היהודי הרפובליקני ארלן ספקטר לנצח מועמד דמוקרטי ליברלי בו תמכה מרבית הקהילה היהודית, אך לטענת קליין המועמד היה אנטישמי ואנטי ישראלי.
פעילויותיו אלה משכו את תשומת לבם של אחדים מראשי ארגון ציוני אמריקה ואלה בקשוהו להתמודד על נשיאות ארגון ציוני אמריקה.
הוא נענה ובסוף 1993 אכן ניצח אחרי מערכת בחירות קשה את הנשיא הקודם של הארגון ג'ים שילר ונבחר לנשיא הארגון.
הוא נכנס לתפקיד זה בפועל בראשית 1994.
מאז נחתמו הסכמי אוסלו התמקדה פעילותו בחשיפת יאסר ערפאת, קליין טען שערפאת הוא אויב מספר אחד של ישראל ושל העם היהודי.
הוא הקים לשם כך בוושינגטון משרד מיוחד, שהעסיק במשרה מלאה צוות של תחקירנים שכל תפקידם היה לקיים מעקב צמוד ורצוף אחרי כל הצהרה של ערפאת ושל בכירים בצמרת הרשות הפלסטינית ולתעד כל התבטאות ותגובה שהם משמיעים ומפרסמים.
הוא גם הקים לשם כך מוקד מידע אלקטרוני, שתפוצת הנמענים שלו כללה 5,000 שמות של אישי ציבור, פוליטיקאים וראשי ארגונים בצפון אמריקה ובישראל.
במקביל נודע קליין כאחד הלוביסטים המוכרים ביותר בלובי הישראלי, בלובי היהודי ובגבעת הקפיטל בכלל, במיוחד בקרב הרפובליקנים.
לדבריו, "סנאטורים וחברי בית הנבחרים אינם מסוגלים להבין מדוע וכיצד יש בישראל מנהיגים ופוליטיקאים שמדברים ודנים על מדינה פלסטינית.
אני מכיר חברי קונגרס שפשוט המומים מכל העניין".
ב-1998 מינה ממשל ביל קלינטון את פרופסור ג'ון רות', חוקר שואה ידוע, למנהל הלימודים במוזיאון השואה הלאומי האמריקאי.
פרופ' רות' השווה שנים אחדות קודם לכן את מדיניותה של ישראל כלפי הפלסטינים למדיניות הנאצים כלפי היהודים.
קליין, יחד עם הפרשן השמרן ג'ורג' ויל פתחו במערכה ציבורית נגד המינוי והוא אכן נבלם.
מערכה דומה של קליין, אף היא בתקופת ממשל קלינטון הביאה להתפטרותו של ג'ו זוגבי, אנליסט פרו ערבי, זמן קצר לאחר מינויו לעוזר תת-שר החוץ לענייני המזרח הקרוב.
ביוני 1999 מינה ממשל קלינטון את סלאם אל מריאטי, מנהל השדולה המוסלמית בארצות הברית, לחבר בוועדה למלחמה בטרור.
קליין יחד עם ארגונים יהודים נוספים סיכלו את המינוי בעודו באיבו.
גם לתוכנית ההתנתקות קליין התנגד בתוקף, ובנושא זה היה אחד המנהיגים היהודיים-אמריקאיים הבודדים שעשו כן.
בהצבעה שנערכה בוועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים, כשהועלתה תוכנית ההתנתקות על הפרק, 51 נשיאי ארגונים הצביעו בעד הנסיגה, כולל ראשי האורתודוקסים המודרניים כמו ה-OU, נשות אמונה ואמי"ת.
קליין, בראשות ארגון ציוני אמריקה היה היחיד שהצביע נגד.
בתקופת נשיאותו בארצות הברית של ברק אובמה התגלה קליין כמבקר הקולני ביותר של מדיניות הממשל האמריקאי כלפי ישראל.
בזמן שמרבית המנהיגים היהודים סירבו להכיר בעוינות של אובמה כלפי ישראל, קליין גונה על כך שקידם את מה שתואר כמדיניות פרו-ישראלית קיצונית מדי.
לקראת הבחירות בארצות הברית ב-8 בנובמבר 2016, קליין היה היחיד מבין ראשי הארגונים היהודיים שקרא להצביע לדונלד טראמפ.
"בתקשורת מבינים היום מי אנחנו, מצטטים אותנו כמו כל ארגון אחר בעולם היהודי ויותר, ומבינים שאנחנו הארגון היהודי היחיד שהתנגד להסכמי אוסלו וליציאה מגוש קטיף.
פעם אמרו שאנחנו קיצונים וזרוע של 'כהנא', היום מבינים שזה לא נכון".
מורטון קליין, נשיא הארגון הימני המוקע וה"קיצוני", היה הראשון מבין מנהיגי יהדות ארצות הברית שהוזמן לביקור בבית הלבן.
אחרי חצי יובל במדבר, קליין מוצא עצמו לפתע כשליח נאמן, מוציא ומביא בין ממשל ארצות הברית לקהילה היהודית ולישראל.
מורטימור "מורטי" סמית' הוא דמות בדיונית מסדרת הטלוויזיה "ריק ומורטי".
אשר נוצרה על ידי יוצרי הסדרה ג'סטין רוילנד ודן הרמון.
לעיתים דמויות משנה בסדרה מתייחסים אליו לפעמים כמורטי סמית C-137 (כדור הארץ) בהתייחס לייעוד שניתן לסבו על ידי מועצת הריקס הטרנס-ממדית, ישנו גם ספר בעל שני כרכים אשר עוקב אחר ריק ומורטי ממד C-132 בעוד שרוב החלקים האחרים עוקבים אחר C-137, משחק הווידאו עוקב אחר ריק ומורטי של מימד C-123,
מורטי הוא ילד חרדתי בן 14 (המבוסס על מרטי מק'פליי מהסרט בחזרה לעתיד) דמותו של מורטי ידועה בעיקר בזכות אישיותו החרדה, טובת הלב והערכתו העצמית הנמוכה.
מורטי הוא נכדו של ריק סנצ'ז והוא יוצא איתו לטיולים ברחבי החלל החיצון וביקומים שונים.
הוא וריק הם הדמויות הראשיות של הסדרה.
מורטי הוא ילד בן 14, לומד בתיכון "הארי הרפסון" יחד עם אחותו הגדולה סאמר סמית'.
לרוב הוא נחשב כאידיוט גמור, מורטי סובל מחרדות ונלחץ בקלות בגלל הרפתקאותיו.
למעשה, ריק הגיע למשפחה המוצגת בסדרה לאחר שסיים את עבודתו בהקמת מצודת הריקים בעקבות ייאוש ויגעון.