tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויתר מעשי אליהו ביליס וכל אשר עשה, הלא הם חרוטים על לוח לבם של עשרים המחזורים שזכה לחנך".
במקביל לניהול בית החינוך, בשנת 1946 ייסד וניהל עם הצייר אהרן אבני את המדרשה למורים לציור ולמלאכה של זרם העובדים, שפעלה כסמינר ערב בתוך מבנה של בית ספר יסודי בתל אביב.
כעבור זמן-מה הופרדה הוראת המלאכה מהוראת הציור, שם המוסד שוּנה ל"מדרשה למורים לציור" והוא עמד בפיקוחה של מחלקת החינוך בכנסת.
ב-1964 עברה המדרשה לבעלות משרד החינוך והתרבות.
ב-1966, עם פטירתו של בילס, התמנה רן שחורי למנהלה (וניהל אותה עד 1980).
המדרשה עברה ללימודי יום, שהתקיימו בבית הסתדרות המורים בתל אביב.
בהמשך פעלה המדרשה ברמת השרון, וכיום היא פועלת במסגרת המכללה האקדמית בית ברל, בשם "בית הספר לאמנות – המדרשה".
בילס, שהושפע מרעיונות בית הספר העמלני של מורו קרשנשטיינר, יישם אותם כמנהל בית החינוך בבוקר וכמנהל המדרשה למורים לציור בערב.
בשני המוסדות, שבהם גם הוסיף ללמד ציור, ביטא את עמדת המחנך התומך (בניגוד למורה הסמכותי), המכבד את התלמיד כישות עצמאית: התלמיד מקבל את מה שעונה לצרכיו, ולא נכפים עליו תכנים מבחוץ.
תלמידו רן שחורי (שלימים היה למנהל המדרשה במקומו) העיד כי בילס נהג להתיישב בהפסקה על הרצפה כדי להיות עם תלמידיו הצעירים בגובה העיניים ולא לפנות אליהם מלמעלה.
בילס לימד במדרשה מקצוע חדש, ברוח קרשנשטיינר: פסיכולוגיה של ציור הילד.
לדבריו, "ציור ילדים הוא משחק.
הציור בכיתות א–ב הוא צורך חיוני להתפתחותו הרוחנית הכללית של הילד...
יום יום צריכים הילדים האלה לצייר, כי יום יום יש להם מה להביע...
אין לצייר לפני הילדים דוגמאות על הלוח או במחברת...
כי סמליו של הילד הם אינדיבידואליים, לפי הבנתו הסובייקטיבית".
פרט להשפעתו על מאות הסטודנטים להוראה שהכשיר, היה בילס בשנת תש"י-1950 חבר הוועדה שחיברה את תוכנית הלימודים הרשמית הראשונה להוראת הציור בישראל, מטעם משרד החינוך הצעיר.
לתוכנית לימודים מפורטת זו נחשפו מורים רבים, בהם גם מורים כלליים.
לדברי מירי שטיינהרדט, חוקרת הוראת האמנות העברית בישראל,
נוסף על תוכנית הלימודים הרשמית, בילס פרסם הנחיות להוראת האמנות בספרי "סידרת מדריכים": ספרי עזר והדרכה למורים בכיתות בית הספר היסודי בעריכת יעקב לוי, אורי בלום ומשה אביגל, שהופיעו ב-8 כרכים (ל-8 הכיתות בית הספר היסודי, א–ח) מטעם המרכז לחינוך (מל"ח) של ההסתדרות בשנים תשי"ג–תשכ"ב.
בילס כתב את הערך "הוראת הציור" ב"אנציקלופדיה חינוכית" שראתה אור בשנות ה-60, ובו סקר בהרחבה יחסית את תולדות הוראת הציור, מטרותיה, גורמים פסיכולוגיים ודרכי ההוראה.
מגמה זו עונה על תביעות החינוך".
לדברי שטיינהרדט, בערך "הוראת האמנות", שהיה קצר יותר (פחות מ-3 עמודים), בילס "סקר את המעבר מהוראת ידע בתולדות האמנות ומהדגשת הטכניקה והעלילה בהתבוננות ביצירה להוראת ערכי היצירה וללימוד שפת האמנות, וזאת בהתחשב בגיל הלומד והתאמת החומר לדרגת התפתחותו.
דרכי ההוראה התגוונו אף הן: מהרצאה עד ביקור בתערוכה, שיחה עם אמן, ניתוח יצירה והבעת דעות ורגשות של המורה והתלמידים כאחד".
גם בהוראת האמנות יש לדעתו כדי לטפח את ההזדהות הלאומית עם המולדת באמצעות השרידי האמנות העתיקה בארץ והאמנות היהודית בתפוצות.
לדבריו, "אל יסיח המורה דעתו גם מן היעוד הלאומי של הוראת האמנות.
כדי לחזק את הכמיהה לאמנות עממית עברית, יקוים בכל הגילים מגע תדיר עם שרידי האמנות העתיקה בארצנו, עם שרידי אמנות הגולה, עם יצירות יהודים בעולם כולו ועם הגילויים הראשונים של האמנות העממית בארצנו...
לאחר כל ביקור יקיימו שיחות סיכום בכיתה, עבודת שחזור של עתיקות לפי הזיכרון, יצירה חופשית ברוח המוצגים וכתיבת חיבורים".
בשנת תשכ"א פרסם עם יעקב ניב את הספר "מדריך לחינוך חברתי".
באותה שנה התפרסם ספרו "אמנות" – כרך ב של "אנציקלופדיה נעורים" של מסדה.
בספר, שנועד להפגיש את הנוער עם עולם האמנות הפלסטית, מסודר בסדר כרונולוגי אך ערוך באופן אנציקלופדי בגישה מונוגרפית, כך שכל ערך ופרק מהווים יחידה עצמאית.
בספר לא התכוון בילס למצות את תולדות האמנות, אלא בחר יצירות מופת וניתח אותן.
הטקסט מלווה ב-300 תצלומים בשחור-לבן ועשרים תצלומים צבעוניים של יצירות אמנות.
לדברי מיכאל הנדל בביקורתו על הספר,
אליהו בילס נפטר באופן פתאומי בבוקרו של יום ו, 28 באוקטובר 1966, בביתו, בגיל 63.
בנקרולוג נכתב עליו כי "טיפח בחניכיו את הערכים של תנועת העבודה גם אחרי ביטול הזרמים בחינוך.
היה מעורב בחיי האמנות בישראל".
הניח את אשתו, שני בנים: אביגדור ועמירם, ונכדים.
אלמנתו עליזה נישאה לאחר מותו לשצקי.
בנו הבכור, ד"ר אביגדור בילס (יליד 1929), הוא מרצה בכיר אמריטוס לאבולוציה, גנטיקה של אוכלוסיות וביוסטטיסטיקה באוניברסיטת חיפה.
אליהו בילס, יעקב ניב, מדריך לחינוך חברתי, תל אביב: תרבות וחינוך ('אורים: ספריה פדגוגית') תשכ"א.
אמנות (אנציקלופדיה נעורים: ספר המדעים לנוער ולעם בעריכת ב[רוך] בן-יהודה [ואחרים], כרך ב), תל אביב: מסדה, תשכ"א.
אליהו בנימיני (3 במאי 1914 – 13 בינואר 2002) היה ממפתחי החקלאות בישראל, היסטוריון של הטריטוריאליזם היהודי ופעיל בתנועת הפועלים לפני עצמאות ישראל ואחריה; בן דור המייסדים של רמת השרון.
נולד בביאליסטוק, אז במערב האימפריה הרוסית, ב-1914, לרחל וצבי בנימינוביץ-בנימיני, הצעיר מבין חמישה אחים.
משפחתו עלתה ארצה ב-1925, והתיישבה תחילה בירושלים.
אביו הוזמן שלוש שנים אחר כך לעמוד בראש הוועד של המושבה רמת השרון, שזה מקרוב קמה, ולימים נבחר לראש המועצה הראשון שלה.
האב גם הקים את הבנק המקומי, שהיה היחיד ברמת השרון כמעט במשך 30 שנה.
בנימיני למד בגימנסיה העברית בירושלים, אבל הקדים לעזוב אותה לטובת החקלאות.
בשנים הבאות השתתף בשורה של יוזמות חלוציות.
ערב מלחמת העולם השנייה עשו הוא ואחיו את הניסיון הראשון לייצא תות שדה מארץ ישראל לאירופה.
הוא נזכר כיצד ניסה לעניין את המנהל הבריטי של משרד החקלאות המנדטורי ביצוא ירקות לבריטניה.
הבריטי השתומם: "מדוע אתם, היהודים, אינכם נוהגים כמו הפלאחים [הערבים]?
הם מגדלים ירקות – ואוכלים אותם.
למה לך לדאוג לתושבי לונדון?"
בנימיני לא שעה לעצתו המתנשאת של הבריטי.
הוא נשלח לארצות הברית, ללמוד שיטות אריזה מתקדמות של פרי הדר; ולאחר קום המדינה עשה יד אחת עם שניים מאחיו בפיתוח זנים חדשים של פירות ושל ירקות ובשיכלולן של שיטות עיבוד.
החברה שהקימו, "האחים בנימיני, חברה לחקלאות בע"מ", ניהלה חוות חקלאיות רחבות היקף באזור מסמיה (כיום צומת ראם), נווה ירק, פארק הירקון (גני יהושע) וחבל הבשור.
אהרן אוזן, שכיהן כשר החקלאות של ישראל, והיה מראשוני המתיישבים בחבל הבשור, סיפר על האחים בנימיני, ש"שמם הלך לפניהם" כ"חקלאים מנוסים, אנשי היוזמה הפרטית, שהוכיחו את כושרם במשך שנים רבות על אדמת השרון, והיו מהמצליחים בין חקלאי האזור".
יחד עם אחיו זכה בנימיני בפרסי הצטיינות רבים על יבול גבוה ועל חדשנות, כולל אות הוקרה על יצוא חקלאי, ב-1967, מראש הממשלה דאז לוי אשכול.
במהלך השנים, שימש בנימיני מדריך ויועץ למשרד החקלאות ולחקלאים יחידים בישראל ומחוצה לה.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא היה נציג המועצה לשיווק פרי הדר בטוקיו, יפן.
חברת האחים בנימיני התפרקה בתחילת שנות ה-80 בשל הצטמצמות השטחים הפנויים לחקלאות ברמת השרון ועם הגעת האחים לגיל פרישה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הועמדה ההתיישבות בצפון הנגב בסכנת קיום בגלל כישלונות חקלאיים חוזרים.
רענן ויץ, שעמד בראש מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, הזמין את האחים בנימיני לבוא לחבל הבשור, כדי להקנות ניסיון וידע לתושבים.
על פי הביוגרפיה של אהרן אוזן, ויץ חשב שהבנימינים ניחנו ב"תכונות, שהיו לדעתו תנאי להצלחה: איכרים טובים וציונים, וגם מעוניינים להרוויח".
האחים כוננו את בסיסם במושב מבטחים, שזה מקרוב קם, שכרו פועלים ממבטחים ומשני מושבים שכנים, ישע ועמיעוז, וגידלו בוטנים, תפוחי-אדמה, עגבניות ופילפלים.
הם פעלו שם ארבע שנים.
לפי הביוגרפיה של אוזן, האחים
על חלקם של האחים בנימיני בפיתוח נוה ירק כתב בנימיני בזכרונותיו:
מזמן פרישתו, בנימיני התמסר למחקר היסטורי של יהודי זמננו.
הוא התעניין בנסיונותיהם של הטריטוריאליסטים למצוא תחליפים לארץ ישראל.
ב-1990 התפרסם ספרו 'מדינות ליהודים: אוגנדה, בירובידז'אן ועוד שלושים-וארבע תוכניות' (בהוצאת ספריית הפועלים והקיבוץ המאוחד), "אחד הספרים הבודדים, שעסקו ברעיון הטריטוריאליסטי לגוניו".
על כריכתו האחורית של הספר כתבו עורכי ההוצאה, כי
בנימיני כותב בהקדמה לספרו, כי קיבל עליו את העבודה הזו
הוא מעלה את האפשרות, שקנאת הציונות בטריטוריאליסטים הכשילה, לפחות במידת מה, את האפשרות למצוא מקלטים ליהודי אירופה קודם השמדה.
דחף מיוחד לכתיבת הספר העניקו לו
בנימיני גם יזם שתי תערוכות בבית התפוצות בתל אביב על חקלאים ועל פועלים יהודיים.
אחת, ב-1983, חקלאים יהודים בעת החדשה, עסקה בהרחבה בהתיישבות יהודית בחמש יבשות במרוצת המאה ה-19 והמאה ה-20; ושנייה, ב-1993, עמלים ומהפכנים, תנועת הפועלים היהודית, עסקה בתנועות פועלים מכל הפלגים, ציונים ולא-ציונים, שנכחדו בשואה, או הגיעו אל קצן הטבעי.
בשלהי חייו יזם את הוצאת המהדורה העברית של זכרונות מארק אדלמן, על חלקם של צעירי הבונד במרד גטו ורשה.
בנימיני אמנם ראה את עצמו ציוני, היה פעיל בפועלי ציון שמאל ובמפ"ם, וייצג את מפ"ם בוועדה לביטחון סוציאלי של הוועד הפועל של ההסתדרות, אבל גם היה מרקסיסט וקרוב לכמה מרעיונות הבונד.
בצעירותו, ב-1934, הוא הצטרף אל החוגים המרקסיסטיים, מיסודם של יצחק יצחקי ושל זאב אברמוביץ.
יצחקי "חשב שהוא יהיה לנין שני".
על פי הפילוסוף, פרופ' זאב לוי, בנימיני היה ממייסדי "החוגים המרקסיסטיים", שפרופ' לוי מתאר כ"תנועה קטנה, [אשר] היה לה משקל לא-מבוטל במחנה הציונות הסוציאליסטית של אותם הימים [על אף] היקפה המצומצם, ובייחוד בתחום השיתוף היהודי-הערבי".
לבנימיני היה קשר רצוף ומסועף עם ערביי הארץ, עוד מימי המנדט הבריטי.
בריאיון עיתונאי סמוך למותו הוא תיאר את יחסיו עם אחד מבעלי האדמות הערביים הגדולים ביותר, שייח' אבו כישכ, שחלקים ניכרים של רמת השרון יושבים על אדמותיו.
"קרקעותיו", סיפר בנימיני, "השתרעו מכביש פתח-תקווה-רמתיים ועד הים, עד הירקון, עד רעננה.
רמת-השרון לבדה סיפחה שבעה-עשר אלף דונאם מאדמותיו".
כשפרצה מלחמת העצמאות נאספו כל ערביי הסביבה בחצרו של אבא.
"הבאנו להם אוטומובילים - ושילחנו אותם".
אבו כישכ לא רצה ללכת.
"הם הניחו שהם יחזרו כעבור כמה שבועות".
אחיו של השייח', תאופיק, הורשה להישאר במדינת ישראל, והתיישב בלוד.
בנימיני מספר בזכרונותיו, כי "לימים [תאופיק] בא לביקור ברמת השרון.
ראה את השכונות והבתים הרבים, שהוקמו על אדמות השבט.
בתום הסיור פנה ואמר לי: 'הכול טוב ויפה, אבל מה אעשה עם כל הבתים האלה?'"
באביב 1939 נשא בנימיני את ברכה גלבר לאשה, והם בנו את ביתם ברמת השרון.
ב-1992 קיבלו הוא ורעייתו את עיטור "יקירי רמת השרון".
אליהו בנימיני נפטר ב-13 בינואר 2002, ונקבר לצד הוריו ואחיו בבית הקברות הישן ברמת השרון.
את ניירותיו ואת ניירות משפחתו הפקידו בנותיו למשמרת בארכיון השומר הצעיר, יד יערי, בגבעת חביבה.
"תוכנית קימברלי: אפשרויות ההתיישבות היהודית ההמונית באוסטרליה", 'דבר', 20 בנובמבר 1988
"כך כמעט הפכנו לאוסטרלים", 'הארץ', 8 במאי 1996
"פרקי חיים זכרונות אליהו בנימיני", רמת השרון 2020.
אביו סאלח בצלאל עלה מאיראן ואמו שמחה נולדה בגאורגיה.
למד בישיבת פורת יוסף מפי ראש הישיבה הרב עזרא עטיה, הרב בן ציון אבא שאול והרב עובדיה יוסף.
הוכר כעילוי ובגיל 17 נסמך להוראה ולדיינות בידי ראש הישיבה.
כבחור בן עשרים, התמנה בשנת 1962 כר"מ בישיבת בית הרש"ל בירושלים, וכעבור חמש שנים הפך לראש הישיבה.
בשנת 1973 החל ללמד בסמינר למורים על שם הרא"מ ליפשיץ.
בשנת 1975 נשלח לשמש כרב בקהילה היהודית בטהראן שבאיראן מטעם הסוכנות היהודית.
בעת המהפכה האיראנית בשנת 1979 היגר לארצות הברית עם משפחתו והתמנה כרב קהילת המשהדים הגדולה בקווינס שלימים העתיקה את מקומה לגרייט-נק, לונג איילנד.
בשנת 1993 החל ללמד כר"מ בישיבת רבנו יצחק אלחנן (ישיבה יוניברסיטי) וחמש שנים מאוחר יותר התמנה כראש ישיבה.
הרב בן חיים עוסק בצרכיה הרוחניים של הקהילה היהודית, נישואין, גיטין, גיורים, בית דין לדיני ממונות, וכן במתן הכשר "מהדרין" לבתי עסק בניו-יורק וסביבתה.
אליהו בנקרת הצור הוא סיפור מקראי המופיע במלכים א, י"ט: לאחר מעמד הר הכרמל, שחט אליהו את נביאי הבעל.
אחאב דיווח על כך לאיזבל.איזבל שלחה שליח לאליהו ובו איימה להוציאו להורג למחרת היום.בעקבות כך, ברח אליהו לבאר שבע, השאיר את נערו שם, והמשיך לברוח דרומה.הוא שכב תחת רותם אחד, ומלאך נגע בו ואמר לו:"ק'ום אכול".אליהו ראה עוגת רצפים וצפחת מים.
והנה שוב המלאך נגע בו ואמר לו: "קום אכול, כי רב ממך הדרך".
הוא קם, אכל ושתה והלך בכח האכילה ההיא ארבעים יום וארבעים לילה עד הר חורב.
בו חווה אליהו התגלות אלוהית במערה שבהר חורב.
לאחר שנרדם, שאל אותו ה': ואליהו פרט לו את חטאי ישראל: .
ה' ענה לאליהו ברמז: .
לאחר מכן, ה' חזר ושאל: , ואליהו חזר שנית, ללא כל שינוי, על חטאי ישראל.
משום כך, אליהו נתבקש למנות שליחים שיענישו את עם ישראל: .
הסיפור נכלל בהפטרה לפרשת פינחס (כשהשבת שבה קוראים אותה חלה לפני י"ז בתמוז): מלכים א יח, מו - יט, כא.
חז"ל במדרש הסבירו מדוע קדמו להתגלות ה' הרוח הרעש והאש.
הקב"ה רמז לאליהו שכשם שבמעמד הר סיני קדמו רוח הסערה הרעש והאש (שהם מלאכים המזיקים לעם ישראל) לפני שאמר ה' את דברו, אך כשה' דבר, היו איתו רק מלאכים הרוצים בטובת עם ישראל, כך גם ה' לא ידבר יותר עם אליהו אם ימשיך לרצות ברעת עם ישראל.
חז"ל במדרש הסבירו שה' המתין לאליהו שלוש שעות לאחר שיצא מהמערה ורק לאחר מכן שאל אותו שוב "מה לך פה אליהו".
חז"ל במדרש למדו מהמילים "עזבו בריתך" ומהמילים "מלאך הברית" בספר מלאכי שבממלכת אפרים נאסרה ברית המילה, ובגלל הרצון של אליהו להשמדת ממלכת אפרים, הוא נענש להיות נוכח בכל ברית מילה בעם ישראל, ומכאן המנהג לערוך את ברית המילה על כסא אליהו.
רבי יוחנן למד מהמילים "לך שוב לדרכך מדברה דמשק" שה' אמר לאליהו שיקטרג על תושבי דמשק במקום על עם ישראל.
רבי אליהו בן חיים, המכונה גם ראנ"ח (ה'ר"צ, 1530 [בקירוב] - השע"ג, 1613) היה רב טורקי, חכם באשי, ומראשוני האחרונים.
נולד בסביבות שנת ר"ץ באדריאנופול, לאביו רבי ברוך בן חיים.
למד בעירו אצל רבי מרדכי מטלון, ונודע כאחד התלמידים החכמים והמיוחדים.
לאחר מכן לימד תורה בבתי מדרש שונים בעיר.
בשנת ה'של"ה, 1575, עזב את אדריאנופול ועבר לקושטא, בירת טורקיה, שם התמנה לרב ולחכם באשי.
בעת שבתו על כיסא הרבנות הורצו אליו אלפי שאלות.
עמד בקשרים טובים עם חכמי דורו, ובהם רבי יוסף מטראני, מהרשד"ם, רבי שמואל יפה-אשכנזי, מהרש"ך, ועוד.
נפטר בשנת שע"ג ונטמן בקושטא.
בתו נישאה לרבי משה בנבנשתי.
בנו יחידו נפטר בחיי אביו.
תשובות שנספחו לספר מים עמוקים, לרבי אליהו מזרחי (הרא"ם).
הנותן אמרי שפר או תנא דבי אליהו - דרשות.
אליהו בן-טובים (14 בדצמבר 1914 – 26 באוגוסט 1991) היה רופא כירורג, שפעל בבתי החולים בתל אביב לפני קום המדינה ולאחריה, שירת בחיל הרפואה, יצא בשליחות המדינה לבורמה, וניהל במשך שנים רבות את המחלקה הכירורגית בבית החולים זיו בצפת.
אליהו בן-טובים נולד בטבריה בזמן שאביו, ברוך בן-טובים, ניהל את סניף בנק אפ"ק בעיר.
סבו יצחק אייזיק בן-טובים עלה לארץ בשנת 1890 כחבר במשלחת של חובבי ציון.
אמו חנה בן-טובים לבית רבינוביץ' היא נצר לשושלת רבנים מפורסמת.
בדצמבר 1919, בהיותו בן חמש, נכלא אביו על ידי השלטון הטורקי, הוגלה לדמשק ולבתומי, ושוחרר רק כעבור 15 חודשים.
בשנת 1923 עברה המשפחה לתל אביב, לרגל מינוי אביו למנהל הראשון של סניף בנק אפ"ק בעיר.
בן-טובים המשיך את לימודיו בבית הספר תחכמוני.
במקביל למד נגינה בפסנתר אצל אמה גורוכוב ואחר כך אצל אלכסנדר בוך ופנינה זלצמן.
את לימודיו התיכוניים התחיל בבית הספר התיכוני למסחר בתל אביב ("גימנסיה גאולה") והמשיך בגימנסיה העברית הרצליה, אותה סיים בשנת 1932. מחנך כיתתו היה המשורר דוד שמעוני.
באותה שנה יצא ללימודי רפואה, ובהיעדר בית ספר בארץ ישראל בחר ללמוד באיטליה.
בשנים הראשונות למד בפירנצה ולאחר מכך עבר למילאנו, שם סיים את לימודיו בהצלחה.
ב-13 באוגוסט 1938 הוענק לו התואר ד"ר ברפואה בהתמחות כירורגיה.
ב־1938 חזר בן-טובים לתל אביב והתקבל לסגל המחלקה הכירורגית של בית החולים הדסה בתל אביב.
מנהלו, מדריכו ומנהל המחלקה היה פרופ' מכס מרכוס ("רופא המחתרות").
באפריל 1941 הוא קודם לדרגת רופא בית במחלקה.
בתקופה זו התמחה בעיקר בטיפול בפציעות גפיים, כתוצאה מתאונות או מפעולות איבה.
החל מ־1938 התנדב לארגון ההגנה בו שירת כרופא.
מתחילת 1946 ועד הכרזת המדינה במאי 1948, כולל בתקופת מלחמת עצמאות, הוא הקדיש את רוב זמנו לארגון.
על כך הוענקו לו "אות "עלה" ו"אות ההגנה".
בערב פסח תש"ח (אפריל 1948) היה אורח הכבוד בסדר פסח מיוחד שערכו פצועי ההגנה לכבוד הצוות הרפואי.
"ואז קם רחמים המוכתאר ונשא נאום ברכה והרים כוס לחייהם של הד"ר אלוטין, הד"ר בן-טובים, ולחיי האחיות".
ב־22 ביולי 1948 הוענק לבן-טובים "כתב מינוי לשירות המדינה", כרופא כירורג בבית החולים הירקון.
בית חולים זה הוקם בסוף 1940 בצפון תל אביב כבית חולים לשעת חירום והפך לבית חולים כללי בתחילת 1944. מנהל המחלקה הכירורגית עמו עבד היה ד"ר דב (בוריס) טולצ'ינסקי.
ב-16 במאי 1950 הוענק לו הרישיון לעסוק במקצוע הרפואה מטעם משרד הבריאות של מדינת ישראל, רישיון מס' 283. ב־1952 הועלה לדרגת רופא עצמאי.
בתקופה זו השתתף במאות ניתוחי ברית מילה לעולים חדשים בוגרים.
"לחדר כבר הגיעו שני המנתחים של ביה"ח, ד"ר טולצ'ינסקי וד"ר בן-טובים.
זהו אחד ממאות הניתוחים הבלתי רגילים המבוצעים בבית חולים זה, מאז הקמת המדינה, כאשר נערים בני גילים שונים, ילדי פליטים ושרידי השואה, שנולדו בבונקרים, ביערות העד ברוסיה הצפונית, במקומות סתר בין נוצרים, מוכנסים עתה בבריתו של אברהם אבינו כדי להיות בישראל יהודים כדת וכדין".
ב־25 במאי 1953 סיים קורס קציני רפואה גדודיים של צה"ל והועלה לדרגת רב-סרן.
ביוני 1953 נסגר בית החולים "הירקון" ואוחד עם המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
ד"ר טולצ'ינסקי מונה למנהל המחלקה הכירורגית המאוחדת ובן-טובים הוזמן להצטרף אליו, ומונה לסגנו.
בשנת 1954 התבקש למלא מקום כירורג בבית החולים הממשלתי "פוריה" בעיר הולדתו, טבריה, תפקיד אותו מילא במשך 6 חודשים.
ב־1956, עם התהדקות היחסים בין ישראל לבורמה לאחר ביקור ראש ממשלתם או נו בארץ שנה קודם לכן, הציעו משרדי הבריאות והחוץ לבן-טובים להצטרף לקבוצה של רופאים שתצא למדינה זו לשנתיים במטרה להדריך רופאים מקומיים.
באוגוסט 1956 יצא בן-טובים עם משפחתו לבירת בורמה רנגון, והוצב לעבודה בבית החולים הצבאי Base Military Hospital בעיירה מינגלדון, הסמוכה לבירה.
הצטרפו אליו ד"ר תרזה בתר, מייסדת בית החולים הפרטי "בתר" בחיפה והאורתופד ד"ר אלכסנדר פרבר.
מפקד בית החולים היה קולונל צ'אנג: "כבר רואים תצאות רצויות מעבודתם של הישראלים.
לצדם פעלו במדינה מומחים ישראלים רבים בתחומי הבניה, החקלאות ועוד.
באמצע 1957, הצטננה האווירה הפוליטית בין שתי המדינות.
הרופאים הישראלים נדרשו לסיים את שירותם במדינה בתום שנה אחת בלבד, על אף ההערכה הרבה לה זכו.
בחודש אוגוסט 1957 הם יצאו מבורמה.
ב־22 בדצמבר 1957 זכה בן-טובים במכרז לניהול המחלקה הכירורגית החדשה בבית החולים הממשלתי בצפת.
כוונתו הייתה לתרום למערכת הבריאות המתפתחת בפריפריה למספר שנים, ולאחר מכן לשוב לתל אביב.
בפועל הוא נשאר בראש המחלקה בצפת 22 שנה, עד ליציאתו לגמלאות ב־1980. בן-טובים שלט בשפות רבות, כולל ערבית ויידיש.
הוא סירב לפתוח פרקטיקה פרטית ועמד על כך שהגיע לצפת אך ורק כמשרת ציבור.
ב־1960 הוא התקבל כחבר מלא בקולג' הבינלאומי של הכירורגים, שמושבו בוושינגטון די.סי..
ב-20 בנובמבר 1961 הוענק לו רישיון רופא מומחה כירורגיה כללית, מס' 82. ביוני 1967 טיפלה מחלקתו בנפגעים הרבים בקרבות רמת הגולן של מלחמת ששת הימים.
ב־1969 נשלח להשתלמות בכירורגיה בבריטניה למשך 3 חודשים, בחסות .
בסוף מאי 1973 הוא עבר עם מחלקתו למבנה החדש של בית החולים הממשלתי בצפת, ששינה את שמו לבית החולים ע"ש רבקה זיו.
מאוחר יותר הוגדר המעבר כ"נס", משום ששבועות ספורים לאחריו פרצה מלחמת יום הכיפורים ובית החולים היה ערוך לקראתו במתקן חדש ומודרני, בעל תפוסה גדולה.
מאות נפגעים מקרבות רמת הגולן הגיעו למחלקתו של בן-טובים, כאשר הוא וצוותו עובדים מסביב לשעון.
בשנת 1977 נשלח בן-טובים על ידי משרד הבריאות להשתלמות בת 6 חודשים בבית החולים Cedars-Sinai Medical Center בלוס אנג'לס, בעיקר בנושאי כירורגיה של הבטן.
המנחה שלו היה המנתח היהודי ד"ר לאון מורגשטרן, מי שניהל את האגף הכירורגי בבית החולים הענק.
בכל שנותיו בצפת בן-טובים היה מעורב בחיי הקהילה - הוא עמד בראש הסניף של האגודה למלחה בסרטן ונבחר לנשיא מועדון רוטרי המקומי.
בתפקיד זה היה אחראי לנטיעת היער ע"ש פול האריס, מייסד תנועת רוטרי הבינלאומית, סמוך לצפת.
ב־1980 בן-טובים פרש לגמלאות וחזר לגור בתל אביב.
הוא הוסמך כרופא בביטוח לאומי וטיפל בחולים במרפאות קופת חולים מאוחדת.
ב־26 באוגוסט 1991 הוא נפטר בתל אביב, לאחר מחלה.
ב־10 בדצמבר 1936 נשא בן-טובים את אידה לבית סנדלר בתל אביב.
אחותה הצעירה שרה דורון הייתה חברת מועצת עירית תל אביב, חברת כנסת ושרה בממשלות ישראל.
לאחר פרישתה מהחיים הפוליטיים כיהנה כיושבת-ראש הנהלת מכבי שירותי בריאות.
ב־19 בספטמבר 1942 פקדה טרגדיה גדולה את המשפחה, כאשר אידה נפטרה בשעת לידה ראשונה, והוולד ביחד עמה.
ב־10 ביולי 1946 נישא ד"ר בן-טובים בשנית לפרידה לבית אדלמן.
פרידה הייתה אחות מוסמכת במקצועה, בוגרת האוניברסיטה האמריקנית בבירות.
בתחילת שנות ה-50, עד למעבר המשפחה לצפת, כיהנה כמדריכה הראשית של בית הספר לאחיות בבית החולים "אסותא".
בצפת עבדה כאחות בריאות הציבור וכאחות בית הספר ממלכתי א'.
היא נפטרה ב־4 באוקטובר 2012.
לזוג נולדו שני בנים - יצחק ושמואל בן-טובים, ראש המועצה המקומית כפר שמריהו לשעבר.
בין דודיו היו המורה והעיתונאי זלמן בן-טובים והרב פרופ' לואיס יצחק רבינוביץ, רבה של דרום אפריקה ומאוחר יותר סגן ראש עיריית ירושלים.
רבי אליהו בן גיגי (ה'תר"ל, 1869 – שבט ה'תרצ"א, 1931) היה דיין ופוסק הלכה, רב העיר סעידא שבאלג'יריה.
נולד בדבדו, מרוקו בשנת ה'תר"ל, 1869. למד בישיבת הרב אברהם בן-סוסאן.
בהמשך למד אצל רבי דוד הכהן סקלי.
בשנת ה'תרנ"ח עזב את דבדו ועבר לתלמסאן, שם הוסמך לרבנות על ידי הרב חיים בלייח.
לאחר מכן התמנה לרב העיירה סיג, ולאחר מכן כיהן כרבה של העיר סעידא באלג'יריה.
היה בקיא בחכמת הדקדוק והלשון, וכתב פירושים על פירושו לתורה של רבי אברהם אבן עזרא.
נפטר בשבט ה'תרצ"א, 1931 ונקבר בסעידא.
בשנת ה'תרע"ה הוציא לאור בתוניס את ספרו "קול צעקת הרועים", ובו תשובתו שבה מתיר לטחון חיטים לפסח בריחיים מכניות, בניגוד לדעתו של הרב רפאל חיים משה בן נאים (הרב הרחמ"ן) שאסר זאת בתוקף.
הספר זכה בין היתר להסכמות של הרב קוק והרידב"ז.
הספר מחולק לפרקים ועוסק בשבעה "יסודות" – שבעה נושאים עיקריים הנוגעים לשאלת מצות המכונה, אשר על פיהם ביסס הרב הרחמ"ן את האיסור.
הרב בן גיגי מאריך לדחות בכל אחד מהנושאים את עמדת הרחמ"ן ומסיק להתיר בהתאם.
קמח לתות הנשאר בחריצי המכונה.
חמץ קודם זמנו – האם נחשב ל"איסורא" או ל"התירא".
תערובת קמח בקמח – האם דינה כתערובת לח בלח או יבש ביבש.
זיעה – האם דינה כמים.
בנוסף עוסק הספר בשאלת חכם שאסר אין חבירו רשאי להתיר, זאת בשל הערתו של הרחמ"ן שמאחר שהרב חיים בלייח אסר מתחילה מצות אלו, אינו יכול לשוב ולהתיר.
רבי אליהו בן רבי משה חיים (ה'תקס"ז, 1807 - ז באלול ה'תרי"ט, 6 בספטמבר 1859) היה מקובל, דרשן, פוסק וסוחר, ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר בגדאד שבעיראק במאה התשע עשרה.
היה אביו של רבי יוסף חיים מבגדאד מחבר הספר "בן איש חי".
רבי אליהו נולד בשנת ה'תקס"ז בעיר בגדאד שבעיראק (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית), לאביו רבי משה חיים שימש כרב העיר בגדאד ואב בית הדין שלה, ולאמו מרים לבית שנדוך.
הוא היה בן הזקונים של הוריו ולפניו היו שתי בנים- ראובן ורבי עבדאללה ובת אחת-רחל יהודה.
בצעירותו למד תורה אצל אביו וכשגדל התפרסם כרב גדול בתורה בנגלה ובנסתר.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תקצ"ו, התמנה רבי אליהו למלא את מקום אביו כדרשן הקהילה.
הוא היה דורש כל שבת על פרשת השבוע בבית הכנסת "צלאת אל-זגירי" בו נהג להתפלל.
ובשלוש השבתות המרכזיות בשנה- שבת שובה, שבת זכור ושבת הגדול, היה רבי אליהו דורש בבית הכנסת המרכזי "צאלת אל-כאבירי".
בשלוש שבתות אלה, הדרשנים של כל שאר בתי הכנסת בעיר לא היו דורשים, וכל יהודי בגדאד היו מתכנסים לבית הכנסת "צלאת אל-כאבירי" לשמוע את דרשתו של רבי אליהו.
בשנת ה'תר"ט פרצה מחלוקת בקהילת יהודי בגדאד על משרת אב בית הדין.
רוב עשירי הקהילה רצו להדיח את האב"ד המכהן רבי עובדיה בן אברהם הלוי ולמנות במקומו את רבי רפאל קצין שהיה בנו של רבי אליהו קצין רבה של העיר ארם צובה והיגר לבגדאד לאחר שנדד כמה שנים ברחבי האימפריה העות'מאנית ופרס.
תומכיו של הרב קצין הצליחו להשיג בעבורו מינוי לתפקיד חכם באשי של העיר בגדאד מטעם השלטון הטורקי.
משרה זו לא הייתה קיימת לפני כן בבגדאד והיא נוצרה במיוחד בעבור הרב קצין.
לאחר מינויו של הרב קצין לחכם באשי נחלקה הקהילה היהודית לשני מחנות שנקראו "כת קאציני" (תומכי רבי רפאל קצין) ו"כת עאבודי" (תומכי רבי עובדיה הלוי).
רבי אליהו היה ממנהיגי "כת עאבודי".
במהלך שנות כהונתו של רבי רפאל קצין כחכם באשי, הוא נהג לדרוש בעצמו בבית הכנסת "צאלת אל-כאבירי" גם בשבת שובה, שבת זכור ושבת הגדול.
ולכן בשנים אלו דרש רבי אליהו בבית הכנסת צאלת אל-זגירי בכל שבתות השנה כולל שבת שובה, שבת זכור ושבת הגדול.
אנשי "כת עאבודי" לא היו מגיעים לדרשה המרכזית של הרב קצין בבית הכנסת "צאלת אל כאבירי" אלא הלכו לשמוע את דרשותיו של רבי אליהו בבית הכנסת "צאלת אל-זגירי".
בשנת ה'תרי"ב הדיחו שלטונות טורקיה את רבי רפאל קצין מכהונתו כחכם באשי ומינו את רבי עובדיה בן אברהם הלוי ששימש קודם לכן כאב בית דין לכהן כחכם באשי.
עם מינויו לחכם באשי החזיר רבי עובדיה לרבי אליהו את תפקיד הדרשן בשבתות החשובות בבית הכנסת "צאלת אל-כאבירי".
רבי אליהו היה נוהג לכתוב אגרות לרבי חיים אברהם גאגין, מחכמי ירושלים ששימש כראשון לציון וכראש ישיבת המקובלים בית אל.
באגרותיו תיאר רבי אליהו מאורעות שונים שהתרחשו בקהילה היהודית בעיראק.
בשנת ה'תרט"ו חתם רבי אליהו על כרוז של רבני וגבירי בגדאד שקרא ליהודי העולם לתרום להחזקת קברי הנביאים והחכמים שקבורים בעיראק (ביניהם גם קברים קדומים מתקופת גלות בבל כמו קבריהם של יחזקאל הנביא, עזרא הסופר, יהושוע בן יהוצדק כהן גדול).
בשנת ה'תרי"ט חתם יחד עם עוד כמה מחכמי בגדאד על הסכמה לספר "קול ששון" שנכתב על ידי דודה של אמו רבי ששון מרדכי שנדוך.
רבי אליהו כתב פירוש קבלי על התנ"ך והתלמוד בבלי.
הפרוש נדפס 3 שנים לאחר פטירתו בעיר ליוורנו שבאיטליה וכונה "מדרש אליהו - באורים ורמזים על דרך הסוד על סדר המקרא ומאמרי הש"ס".
כמו כן בספרי בנו רבי יוסף חיים הובאו הרבה מחידושיו של רבי אליהו.
כמו כן מובאים בספריו של רבי יוסף חיים גם הנהגות וסיפורים על אביו רבי אליהו.
בשנה האחרונה 2024 הוציא נינו המקובל הרב יצחק בצרי את הספר מחדש בצורה מהודרת ומפוארת ב-3 כרכים עם ביאור פרדס יצחק.
בנוסף לעיסוקו בתורה עסק רבי אליהו גם במסחר והתעשר.
חלק נכבד מהרווחים שהרוויח במסחרו הוקדש על ידו לפרנסת תלמידי חכמים ועניים.
בשל יושרו והיותו אדם נאמן ואהוד על הציבור הופקדה אצלו הקופה שאליה נאספו התרומות של יהודי בגדאד לכוללים שבירושלים.
כאשר יהודי בגדאד לא היו תורמים כמות מספיקה היה רבי אליהו משלים את סכום התרומה מכספו הפרטי.
בשנת ה'תרי"ט תרם רבי אליהו לקבר יחזקאל הנביא שבכפר אל-כיפל, עותק של ספר יחזקאל כתוב בכתב יד על קלף והקדישו לעילוי נשמת אחיו הבכור ראובן בן משה חיים.
גם רבי יוסף חיים בנו של רבי אליהו העיד על נדבנותו של אביו-
בשנת ה'תר"ג סייע רבי אליהו לרבי אברהם ענתבי, רב העיר ארם צובה, לממן את הדפסת ספרו "מר ואהלות".
בהקדמה לספרו כותב רבי אברהם ענתבי .
בז' באלול ה'תרי"ט נפטר רבי אליהו כשהוא בן חמישים ושתיים.
בהלווייתו השתתפו רבים מיהודי בגדאד וגם נכבדים עיראקים לא יהודים שהוקירו את גדולתו של רבי אליהו.
לאחר פטירתו ירש בנו רבי יוסף חיים את תפקידו כדרשן.
גם 15 שנה לאחר פטירתו זכרו חכמי בגדאד את נדיבותו של רבי אליהו ומסירתו לגמילות חסדים.
בשנת ה'תרל"ו כתבו חכמי בגדאד ובראשם ראש ישיבת בית זילכה רבי עבדאללה סומך שרבי אליהו .
רבי אליהו נישא לבתו של המיליונר היהודי-עיראקי יעקב צמח, אולם היא נפטרה בצעירותה לפני שנולדו לרבי אליהו ולה ילדים.
לאחר פטירתה, נישא רבי אליהו בשנית את מזל טוב בת מאיר מעתוק, אחותו של רבי דוד חי בן מאיר שהיה מחשובי חכמי בגדאד, ושימש כגזבר מוסדות כל ישראל חברים בבגדאד, ובזקנותו בשנת ה'תרס"ה עלה לירושלים והקים בה את ישיבת "שושנים לדוד".
לרבי אליהו ואשתו מזל טוב לבית מעתוק נולדו חמישה בנים ובת.
רבי יוסף חיים (מכונה גם "הבן איש חי") - נולד בשנת ה'תקצ"ו ונפטר בי"ג באלול ה'תרס"ט.
ירש את אביו בתפקידו כדרשן, כתב ספרים רבים, שהמפורסם מביניהם הוא הספר בן איש חי שעל שמו הוא נקרא.
פסקיו התקבלו בקרב רבות מקהילות הספרדים ועדות המזרח.
בשנת ה'תרי"א נישא לרחל לבית סומך וממנה נולד לו בנו רבי יעקב חיים שהמשיך אותו בתפקיד הדרשן עד פטירתו בשנת ה'תרפ"א.
לאחר פטירתו של רבי יעקב חיים התמנה בנו רבי דוד חיים לדרשן.
הוא שימש כדרשן במשך כחמישים שנה, מפטירת אביו ועד עזיבתו את עיראק בשנת ה'תשל"ב.
רבי משה- נולד בשנת ה'ת"ר ונפטר בכ' בתמוז ה'תרס"ב.
שימש שנים רבות בהתנדבות כמוהל היחיד בכל העיר בגדאד.
נישא לעזיזה לבית זבידה שילדה לו בן (רבי בנימין) ושתי בנות (שמחה וחביבה).
בנו רבי בנימין היה מחשובי חכמי בגדאד, גם הוא היה מוהל מומחה.
בנוסף, שנים רבות שימש כראש ועד המנהלים של בית הספר היהודי "אל-טוניה".
משנת ה'תרצ"ב עד לפטירתו בשנת ה'תש"ה כיהן כראש הרבנים ואב בית הדין לערעורים בבגדאד.
ניסים- נולד בשנת ה'תר"ד ונפטר בכ"ה באדר ה'תר"ץ.
עסק במסחר בשותפות עם אחיו יחזקאל.
בשנת ה'תרי"ט נישא לשמחה לבית סומך, ונולדו לו 6 בנים (אליהו, אברהם, יצחק, שלמה, יאיר ועזרא ציון) ושתי בנות (חנה וסרח).
יחזקאל- נולד בשנת ה'תר"ד ונפטר בי"ג בסיוון ה'תרצ"ה.
עסק במסחר בשותפות עם אחיו ניסים.
בשנת ה'תרי"ט נישא לשרח יהודה, ונולדו לו בן אחד (אברהם-עזרא) וחמש בנות (שמחה, כתון, עזיזה, מוזלי ולולו).
ששון- נולד בשנת ה'תר"ז ונפטר ממחלת החולי-רע בראש השנה ה'תרנ"ג.
בשנת ה'תרכ"ד נישא לרחל גבאי ונולדו לו שלושה בנים (עבדאללה, מאיר ויהודה).
פרחה- ביתו היחידה של רבי אליהו.
לא ידוע עליה הרבה מלבד העובדה שהיו לה 2 בנות- שמחה (נשאה לרבי שאול צדקה), ומסעודה (נשאה לרבי ששון בצרי).
כמה מצאצאיה של פרחה הם מהרבנים הספרדים הבולטים בישראל.
ביניהם: נכדה רבי יהודה צדקה (ראש ישיבת פורת יוסף), ניניה- רבי מרדכי אליהו (הראשון לציון), רבי עזרא בצרי הרב דוד בצרי ראש ישיבת המקובלים השלום בירושלים ובנו הרב יצחק בצרי דרשן ומחבר ספרים רבים וצאצאיהם.
הרב אליהו בן חמו (כ"ה אלול תרצ"ד, 5 בספטמבר 1934 – י"ג טבת תשס"ה, 25 בדצמבר 2004) היה איש ציבור, סגן ראש עיריית אשדוד, שליח ציבור ופייטן, מייסד ויו"ר המרכז לפיוט ושירה אשדוד.
בן חמו נולד בקזבלנקה, מרוקו, לר' מימון בן חמו וזהרה לבית אזולאי.
בן רביעי ולו שני אחים ושלוש אחיות.
אחיו הגדול משה היה נגן ומוזיקאי ומומחה לקצידה האנדלוסית.
בן חמו עשה את לימודיו בשלוש מסגרות חינוך בקזבלנקה: לימודים כלליים בבית ספר אליאנס, לימודי מקצוע בבית ספר אורט, ולימודי קודש, פיוט ושירה בתלמוד תורה "אם הבנים", שם נבחר לסולן המקהלה והיה למשתתף קבוע בשירת הבקשות שהתקיימה בשבתות החורף.
בנעוריו הצטרף בן חמו לארגון בית"ר, במסגרת זו השתתף במחנות נוער ובאימונים ונחשף לרעיונות ציוניים ועליה לארץ ישראל.
בשנת 1957 במסגרת העלייה הבלתי לגאלית ממרוקו, עלה בן חמו לארץ ישראל, יחד עם אמו, אחיותיו ואשתו ההרה.
המסע לישראל עבר דרך מחנה גרנד ארנס במרסיי, צרפת, שם שהו חודשיים עד לידת בנו הבכור.
את ההפלגה לארץ עשו על סיפונה של אוניית תיאודור הרצל עד שעגנה בנמל חיפה, משם המשיך בן חמו לאילת.
באילת נבחר בן חמו ליו"ר המועצה הדתית בעיר ושימש כחבר מועצת העיר מטעם המפד"ל, תחת ראש העיר יוסף (יוסקה) לוי.
הוא פעל לביסוס הקהילה הדתית בעיר ובתקופתו הוקמו בתי כנסת חדשים והורחב הרישום לבית הספר הדתי היחיד "ימין הרצוג", נפתחו כיתות ראשונות לבית ספר תיכון דתי והוגדלו מספר החניכים בתנועת בני עקיבא.
הוא ייסד את בית הכנסת הגדול באילת, עמד בראשו והיה לחזן הראשי.
בשנת 1970 עבר בן חמו לאשדוד ושימש כחזן הראשי של בית הכנסת 'אליהו הנביא' הישן.
יחד עם שמעון אסרף ועמרם סודרי בנה את בית הכנסת אליהו הנביא החדש באשדוד, בן חמו הנהיג בבית הכנסת סגנון תפילה המשלב בן ידע לרגש ובית הכנסת הפך למרכז קהילתי תורני.
הוא הקים את "חבורת דוד המלך", קבוצת פייטנים שוחרי המוזיקה האנדלוסית ושירת הבקשות בראשותו של הפייטן מאיר עמר.
בשנת 1979 נבחר בן חמו למועצת העיר ברשימת המפד"ל.
עם הקמתה של מפלגת תמ"י הצטרף אליה ועמד בראש התנועה באשדוד.
בבחירות 1983 נבחר מטעמה והתמנה לסגן ראש העיר תחת אריה אזולאי.
בהמשך עמד בראש מפלגת ש"ס באשדוד וכיהן כסגנו של ראש העיר צבי צילקר.
בשנת 1987 הקים בן חמו את תנועת קול הלב, זכה לשלושה מנדטים ושימש כסגן ראש העיר בפעם השלישית.
לאחר מכן, כיהן כסגן ראש עיר וחבר מועצה עד לפטירתו בשנת 2004.
ב-2013 חזרה סיעתו לזירה הפוליטית ובנו הרב דוד בן חמו כיהן כחבר מועצה במשך 5 שנים עד 2018.
ב-2024 נבחר נכדו, מאיר בן חמו לכהן כחבר מועצת העיר.
סיעתו התמודדה תחת אותו השם, "קול הלב".
בשנת 1983 החל בן חמו לפעול להקמת מרכז עולמי לפיוט ושירה, הוא זכה לברכת הדרך של ראש העיר אריה אזולאי ובשנת 1988 הקים את המוסד במרכז הקהילתי תקוותנו, שם שימש כיו"ר.
מיום שהוקם, בן חמו שימש כיו"ר המרכז ולצדו מוטי מלכא מנהל המרכז.
את תפקיד המנהל הפדגוגי מילא סמי אלמגריבי, פעילות המרכז כללה לימודי פיוט וחזנות, הכשרת חזנים וקוראים בתורה, הקמת מקהלה ווקלית, מיסוד והפעלה של שירת הבקשות.
בשנת 1986 פעל בן חמו, בתמיכתו של שר הדתות ויו"ר תנועת תמ"י אהרון אבוחצירא, שסדרת "אעירה שחר" עבור רשות השידור, תצולם בבית הכנסת "היכל דוד" אשדוד.
בן חמו היה נשוי לסימי-שמחה למשפחת אדרי עד פטירתה, לזוג תשעה ילדים, שמם הונצח בכולל "שמחת אליהו", בראשות בנו ר' אברהם.
בשנת 1993 נישא בשנית למרים.
נפטר ב-25 בדצמבר 2004, והובא למנוחות בבית העלמין באשדוד .
אליהו בן שבתאי באר נולד ככל הנראה בעיר פרמו שבאיטליה בסוף המאה ה-14. הוא למד רפואה ורכש מוניטין רב כרופא.
בשנת ה'קס"ו (1406) הצטרף לסגל אוניברסיטת פאביה, ובכך היה היהודי הראשון ששימש כמרצה לרפואה באוניברסיטה אירופית.
ב-30 בנובמבר 1405 העניק לו הסנאט הרומאי אזרחות רומית והוא נעשה לאביר.
הוא קיבל מספר הקלות משפטיות, בהן פטור מחובת לבישת בגדים מזהים ליהודים ופטור מתשלומי מס מסוימים.
בשנת 1410 הוזמן מבולוניה לאנגליה כדי לטפל בהנרי הרביעי, מלך אנגליה.
אף שיהודי אנגליה גורשו בשנת 1290, הוא קיבל היתר מיוחד להיכנס למדינה.
וביקש לקחת עמו עשרה מלווים, ייתכן שבמטרה להבטיח מניין לתפילותיו.
ב-20 בפברואר 1422 תורגמה בביתו ברומא לגרמנית הבולה האפיפיורית שהעניקה הגנה ליהודים, אשר פורסמה על ידי האפיפיור מרטין החמישי.
בין השנים 1427–1430 נשלח למשימה דיפלומטית סודית בנמל דוברובניק (באיטלקית: Ragusa) שבקרואטיה.
בשנת 1435 הוזמן למילאנו לשמש כרופאו האישי של הדוכס פיליפו מריה ויסקונטי, למרות האיסור על יהודים להתגורר בעיר.
ב-20 באוגוסט 1439 מונה לשופט העליון, הכללי והאחרון בכל הסכסוכים – אזרחיים ופליליים – בין יהודי הדוכסות.
בשנת 1436 קיבל יחד עם קרוביו אישור מיוחד לנסוע לארץ ישראל, למרות האיסור שחל על יהודים באותה תקופה.
בשנת 1445 פרש לפרארה, שם נהנה מהערכת אישים נחשבים ומהאהדה שזכה לה בזכות פעילותו.
ב-9 באוקטובר 1445 העניק לו לאיונלו ד'אסטה את בקשתו הצנועה: להתייחס אליו כמו יתר היהודים בעיר ולבנות בביתו מקום תפילה.
בפרארה בילה את שנותיו האחרונות, העמיק בלימודיו והחזיק בספרייה עשירה וחשובה, ממנה נותרו כתבים רבים.
הוא נפטר לאחר שנת 1460.
במהלך חייו שירת אליהו כרופא של מספר אפיפיורים, בהם אינוקנטיוס השביעי (1404–1406), מרטינוס החמישי (1417–1431) ואאוגניוס הרביעי (1431–1447).
כמו כן, שימש כרופא אישי של דוכס מילאנו פיליפו מריה ויסקונטי ומרקיז פרארה.
אליהו בן שבתאי באר נחשב לאחת הדמויות הבולטות בקרב הרופאים היהודים של תקופתו.
פועלו כרופא של שליטים ואפיפיורים, יחד עם מעמדו האקדמי החלוצי, מעידים על השפעתו הרבה בעולם הרפואה בימי הביניים.
מדליה מסתורית נטבעה בשנת 1497 (או 1503) לכבוד בנו, בנימין.
ב שמור כתב יד מפרי עטו.
אליהו במדבר (באיטלקית: Elia nel deserto) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האיטלקי דניאלה דה וולטרה, המתוארך לשנים 1543–1547. היצירה נרכשה בשנת 2018 ונכנסה לאוסף גלריית אופיצי בפירנצה.
מדובר באחת מן היצירות הנדירות ששרדו מאת האמן, שמספר ציוריו הידועים בטכניקת שמן או על לוח קטן במיוחד, ועומד על פחות מעשר יצירות.
הציור מציג את הנביא אליהו כשהוא שוהה במדבר, שקוע בהתבוננות ומדיטציה, ומתמקד בכיכר לחם שלפניו.
האיקונוגרפיה של אליהו כאדם בודד, אבוד במחשבה ובתפילה, נחשבת נדירה במיוחד במסורת הציורית, והיא מבליטה רגע של ריכוז רוחני פנימי ולא סצנה נרטיבית רחבה.
הממד האינטימי והמהורהר של הדמות תואם מגמות דתיות של המאה ה-16, וממקם את היצירה כדוגמה מוקדמת לציור מתקופת הקונטרה-רפורמציה.
היצירה מדגימה בבירור את עומק השפעתו האסתטית של מיכלאנג'לו בואונרוטי על דניאלה דה וולטרה, שהיה תלמידו וידידו הקרוב.
השפעה זו ניכרת בטיפול בדמות האנושית, בהדגשת המבנה הפיסולי של הגוף ובשימוש בצורות מונומנטליות המזכירות את חידושיו של מיכלאנג'לו, כפי שבאו לידי ביטוי בתקרת הקפלה הסיסטינית ובציור יום הדין האחרון.
היצירה מדגישה את זיקתו של דה וולטרה לאסתטיקה המיכלאנג'לואית, לא כציטוט ישיר אלא כהטמעה צורנית ורעיונית.
"אליהו במדבר" נחשב לדוגמה מוקדמת וחשובה של ציור קונטרה רפורמטיבי, הן בשל בחירת הנושא והן בשל אופיו המאופק.
בניגוד למסורות פרוטסטנטיות ששללו את השימוש בדימויים חזותיים, תפיסת הקונטרה רפורמציה עודדה יצירות אמנות כבסיס למדיטציה ולחיזוק האמונה, כל עוד הן נמנעות מחושניות ומאפקטים דרמטיים מופרזים.
דמותו של אליהו, השקועה בהרהור שקט, ממחישה תפיסה זו של אמנות כדרך להתבוננות דתית ולחיבור בין האדם לבין האלוהי.
הציור נרכש ממשפחת רוזני ד'אלצ'י והצטרף לאוסף האופיצי כהרחבה משמעותית של אוסף הציור האיטלקי מן המאה השש עשרה.
עם כניסתו לאוסף הוכרז כי יוצג באולמות החדשים המוקדשים לציור של המאה השש עשרה, ויהיה מן היצירות המרכזיות בהם.
רכישה זו הודגשה כהישג מוזיאלי חשוב, הן בשל נדירות היצירה והן בשל תרומתה להבנת מקומו של דניאלה דה וולטרה בציור האיטלקי של תקופתו.
הרב אליהו בקשי דורון (ח' בניסן ה'תש"א, 5 באפריל 1941 – י"ט בניסן ה'תש"ף, 12 באפריל 2020) היה הראשון לציון והרב הראשי לישראל ונשיא בית הדין הגדול בירושלים, בשנים 1993 – 2003, שימש כראש מוסדות "בנין אב" ברמת שלמה "תורת אימך" בבר-אילן ו"דבי אליהו" בבית וגן בירושלים.
היה פוסק הלכה, וממנהיגי היהדות הספרדית בישראל.
נולד בירושלים לבן-ציון ולטובה בהיה, ילידת חלב שבסוריה.
משפחתו התגוררה בשכונת רחביה בירושלים.
בילדותו למד בבית הספר הממ"ד "לדוגמה" ע"ש הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל משפחתו התפרנסה מחנות מכולת שליד ביתם.
אביו ר' בן ציון היה מראשי ועד העדה הספרדית בירושלים וממייסדי בית הכנסת "המתיבתא בית הראש"ל" ע"ש הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר וגבאי בית הכנסת "רבן יוחנן בן זכאי בעיר העתיקה" בירושלים.
כילד, היה מתלווה לאביו ר' בן ציון לתפילה בבית הכנסת "אור זרוע" שם שהה במחיצתו של הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל.
בעידודו של אביו, השתתף בלימודי חזנות ופיוט אצל החזן רחמים עמר, בשכונת נחלאות בירושלים.
אחיו הבכור הוא מאיר בקשי.
אחיו הקטן הוא אברהם בקשי דורון.
בתשט"ו, 1955, בהיותו בן 14 החל את לימודיו בישיבת הדרום ברחובות, אצל הרב צבי יהודה מלצר, הרב מאיר צבי ברגמן והרב יהודה עמיטל.
לאחר כמה שנים הרב אלעזר מנחם מן שך, שהיה מגיע מבני ברק למסור שיעורים בישיבה, עודדו ללמוד בישיבת פוניבז' שבה כיהן כראש ישיבה.
מכיוון שהוריו התגוררו בירושלים, היה קשה לו לנסוע לבני ברק, וכך הגיע לישיבת חברון, ששכנה אז בשכונת גאולה בירושלים.
בתשי"ט, 1959, עבר לישיבת חברון, שם למד אצל הרב ברוך מרדכי אזרחי ואצל הרב אברהם פרבשטיין.
בתקופת לימודו בישיבה למד בחברותא עם ראש הישיבה הרב יחזקאל סרנא, וכן עם הרב אביעזר פילץ, הרב ברוך שמעון סלומון והרב משה מרדכי פרבשטיין.
בתקופה זו מסר "שיעור כללי" בהיכל הישיבה.
נישא לאסתר, בתו של הרב שלום לופס, רבה של עכו.
לאחר נישואיו התגורר ברחוב חנה בירושלים בסמיכות לרבנים עובדיה יוסף ובן ציון אבא שאול עימם היה משוחח בדברי תורה.
בשנת תשכ"ד, 1964, עבר ללמוד בכולל 'קול יעקב' ובכולל אברכים "בית התלמוד" שבמוסד הרב קוק בירושלים, שם התקרב לרב בצלאל ז'ולטי.
שימש כר"מ בישיבת פורת יוסף בשכונת קטמון בירושלים.
בין תלמידיו מאותה תקופה נמנים האדמו"ר אלעזר אבוחצירא, הרב יצחק יוסף והרב אליהו אברז'ל.
בשנת תש"ל 1970 בהיותו בן 28 בלבד מונה לרב שכונות רמת הנשיא ורמת יוסף בבת ים.
בתקופה זו הקים כולל אברכים בקהילת 'בית יעקב' בבת ים, ובשכונת התקווה בתל אביב.
בשנת 1974, מונה לרבה הספרדי של העיר.
בשנת תשל"ה, 1975, לאחר פטירת רבה של חיפה הרב יוסף משאש, מונה לרב הראשי וראש אבות בתי הדין של חיפה, תפקיד אותו מילא במשך שמונה עשרה שנים.
בתקופת פעילותו בעיר שידד מערכות בתחום הכשרות בהוספת תקנים, ומינוי מפקחים ראויים, בזמן כהונתו פירק את אגודת השוחטים ונאבק לבסס את סמכותה של הרבנות המקומית, והדת בעיר.
בחיפה הקים וייסד את מוסד "מורשה", כולל לאברכים שם מסר שיעורי תורה, כמו כן הקים תלמוד תורה לבני אברכים בחיפה.
חלק משיחותיו שם קובצו בספרו "בנין אב".
בין היתר בתפקידו כראב"ד חיפה עסק בשאלות מורכבות כגון שאלות של ממזרות, והתרת עגונות, במרץ 1981 בעקבות טביעת האונייה מצדה ישב על המדוכה והתיר עשרות מעגונות נעדרי הספינה להנשא בפסקי דין מיוחדים.
בשנת 1983, בהיותו בן 42 בלבד, התמודד על משרת הראשון לציון והרב הראשי לישראל מול הרב מרדכי אליהו אך הפסיד לאחרון כשקיבל 49 קולות.
בשנת תשנ"ג 1993 נבחר לתפקיד "הראשון לציון", הרב הראשי הספרדי לישראל, בתמיכת הרב עובדיה יוסף.
כיהן בתפקיד עד שנת 2003, לצדו של הרב הראשי האשכנזי הרב ישראל מאיר לאו.
מתחרהו העיקרי בבחירות היה רבה הספרדי של תל אביב-יפו לשעבר, הרב חיים דוד הלוי.
בתקופת כהונתו כרב ראשי סירב לבטל את השימוש בהיתר מכירה בשנת השמיטה, והדבר גרר ביקורת מצד הרבנים הליטאים ובראשם הרב יוסף שלום אלישיב.
במטרה למנוע טענות לכפייה דתית, צידד בהנהגת נישואים אזרחיים בישראל כדי למנוע ניאוף וממזרות, אך דרש כי לא יקראו להם "נישואין".
בתקופת כהונתו כרב ראשי הקים ועדה שמנעה מהרב יונה מצגר לשמש כרב עיר, בשל טענות כלפיו בגין עבירות על החוק והתנהגות שאינה הולמת.
בהמשך עקף מצגר את המחסום והגיש מועמדות לתפקיד הרב הראשי לישראל.
הרב בקשי דורון היה נשיא ארגוני חסד שונים, חבר בארגון ידידי בית החולים רמב"ם, הנהלת קרן לב"י וחבר נשיאות מכון ירושלים.
שימש כנשיא ארגון מרח"ב, ממזרח שמש בירושלים.
בנוסף שימש כנשיא בית המדרש "שערי עוזיאל" ע"ש הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל בירושלים.
לאחר שסיים את תפקידו כרב ראשי, הקים בירושלים את מוסדות "בנין אב".
עמד בנשיאות רשת בתי כנסת "זכור לאברהם" ברחבי הארץ, שהקים תלמידו הנגיד שלמה אדולפו פיצ'וטו לזכר בנו אברהם.
עמד בנשיאות "קרן ספרא" שהוקמה על ידי רעייתו של מואיז ספרא לאחר פטירתו.
הצהרת קהיר לשלום וצדק במזרח התיכון
ב-2 בינואר 2002 עמד הרב בקשי דורון בראש המשלחת הישראלית לקהיר בה התכנסו נציגות שלוש הדתות, בניסיון לגבש הצהרה משותפת ל"שלום וצדק" על רקע האלימות הגואה בישראל ובשטחים.
הוועידה נערכה בעיר הנמל אלכסנדריה, ונמשכה שלושה ימים, בחסות הארכיבישוף מקנטרברי ג'ורג' קרי , ושייח מוחמד סייד טנטאווי, האימאם הגדול של אל אזהר בקהיר.
הוועידה זכתה לתמיכת ממשלות ישראל, הרשות הפלסטינית והממלכה המאוחדת.
בדצמבר 2012, הוגש נגדו כתב אישום ב"תיק הרבנים", על עבירות קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ניסיון לקבלת דבר במרמה, הפרת אמונים ומתן תעודה כוזבת, בטענה שבעת כהונתו כרב הראשי אישר להעניק תעודות הסמכה לרבנות למאות מאנשי מערכת הביטחון, בלא שהיו ראויים לכך, והתעודות זיכו את בעליהן בהטבות כספיות.
במאי 2017, הורשע על ידי בית המשפט המחוזי בירושלים בעבירות של קבלת דבר במרמה וניסיון לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מתן תעודה כוזבת ומרמה והפרת אמונים.
באוגוסט 2017 נגזרו עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 250 אלף ש"ח.
אולם במאי 2021, כשנה לאחר פטירת הרב בקשי דורון, קיבל בית המשפט העליון את ערעור משפחתו של הרב, וקבע, כי בשל מצבו הרפואי של הרב בזמן בו התנהל המשפט, הוא לא היה כשיר לעמוד לדין, ולכן בוטלו למפרע הרשעתו והקנס שנגזר עליו.
בקשתה של פרקליטות המדינה לדיון נוסף בעניין, נדחתה בידי נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל נדבק הרב בקשי דורון בנגיף ונפטר במרכז הרפואי שערי צדק בגיל 79. הובא לקבורה בהר המנוחות.
לצד רעייתו אסתר (נפטרה בשנת תשס"ה - 2005) הלווייתו נערכה בהשתתפות מצומצמת של אנשים בעקבות הנחיות משרד הבריאות.
פסקיו מופיעים בספרו "שו"ת בניין אב", בפסקי דין רבניים ובמאמרים בקבצים תורניים ובכתבי עת רבים בין היתר בתשובות לשאלות הרבות שהופנו אליו; עוד משבתו כרבה של בת ים וכן כרבה של חיפה והמחוז ואף בהיותו רב ראשי לישראל וראשון לציון.
בין היתר התיר לתושבי שכונת מעלה הזיתים ללכת בשבת לכותל המערבי בליווי של רכב צבאי, עקב חשיבותה של הנוכחות היהודית באזור; ופסק לפטור משינה בסוכה במקום שבו צה"ל מנחה את האזרחים לנעול את בתיהם.
פסק שאין לעלות לתחום הר הבית כולו; ואף לצורך מדיני.
התיר לענות אמן על ברכת קטן פחות מבן שש, משום חינוך.
פסק, שאין לצרף חולה אלצהיימר למניין.
בשאלה שהופנתה אליו מאנשי הקהילה בהולנד, בעניין זמן תפילת ערבית באזורים בחו"ל שהשקיעה מתאחרת, פסק: שאין להתיר להם להתפלל ערבית מוקדמת לפני "פלג המנחה" אפילו בשעת הדחק.
בתשובה לשאלה שהופנתה אליו מאסיר הכלוא בצינוק והשירותים בו מצויים בתוך חדרון צר, ללא מחיצה המבדילה בינו לתא הכליאה ובשל כך התא כולו מטונף; ואין אפשרות לברך ואף להרהר בדברי תורה, אם קיום מצוות לבדו נאסר או לא.
פסק: שמלבד מה שאסור להרהר או לברך אף קיום מצוות לבדו נאסר במקום זה.
בשאלת שהופנתה אליו ממפעל ליצור פסלי נוי, פסק בתשובתו: שאסור לישראל לעשות את הצורות או את הליטוש אלא את הדפוסים בלבד, ויש להקפיד לעשות את הצורות על ידי גוי; ופסלי אדם יש לעשות בחיסור איבר כל שהוא בצורה נכרת.
בין הנושאים שבהם דן במאמריו: סמכויות רשויות מקומיות בראי ההלכה; יוזמה למניעת סרבנות גט על ידי רכישת דירה משותפת במקרה של פירוד והעברת הבעלות לבן הזוג המסורב; קביעת אמות מידה להחייאת עוברים בעלי מומים ולטיפול כימותרפי באישה הרה כאשר הטיפול מסכן את העובר.
לדעתו של הרב בקשי דורון יש להתחשב במנהגים שהשתרשו בציבור ויש לקבלם כ"הלכה פסוקה".
הוא דחה את האחדת המנהג, ודגל בשימור המנהגים הנפרדים של העדות.
הורה לבני חו"ל שנהגו במנהג מסוים בעודם שם, שכאשר באים לארץ ישראל רשאים לשנות מנהגם ואינם צריכים התרה, אולם בעודם בחו"ל אינם יכולים לשנות מנהגם משום "אל תיטוש תורת אימך".
בשנות התשעים התיר נישואין עם קראי רוסיה, בעקבות שאלה שהופנתה אליו מבית הדין הרבני בתל אביב אודות נערה בת לאם יהודייה ולאב קראי מרוסיה שבקשה להנשא.
חזקת כהונה אצל יוצאי פרס
בתחילת שנות האלפיים, בעקבות שאלה שהופנתה אליו על ידי כהנים בני עדת הפרסים, אם יחזיקו עצמם לכהנים ויעלו לדוכן, עקב השמועה שחזקת הכהונה בפרס לא נשמרה כראוי.
השאלה התעוררה בין היתר בשל פנייתם של רבנים יוצאי פרס לרב שהזימו את השמועה.
בתשובתו מביא הרב אליהו בקשי דורון את עדותם זקני ורבני עדת הפרסים על חזקת הכוהנים, ולאחר הבירור ההלכתי פוסק הרב, כי אין לחשוש לשמועות בדבר חזקת כהונתם של יוצאי פרס, וכל כהן שהוא ואבותיו עולים לדוכן ומחזיקים עצמם ככהנים, דינו ככל הכוהנים המוחזקים, ויכול לעלות לדוכן ללא חשש.
רק מי שנקרא כהן ואינו יודע מאבותיו שעלו לדוכן - אין לו חזקת כהונה ללא בירור מעמיק בייחוס משפחתו.
על היחס בין הרבנות הראשית למדינת ישראל אמר
בנוגע למצות ישוב ארץ ישראל, כתב:
נגד עידוד תיירות מוסלמית בהר הבית
בנוגע לשמירה על הסטטוס קוו בהר הבית, כתב:.
בנוגע לאמירת הלל ביום העצמאות, פסק שיש לאומרו בלא ברכה.
הרב בקשי דורון הונצח בדרכים רבות, בין היתר, נחנך לזכרו בית מדרש ברכסים והוכנס לבית המדרש ספר תורה לעילוי נשמתו.
בחשוון תשפ"א נקרא רחוב על שמו בעיר חדרה.
בניסן תשפ"ג נקרא רחוב על שמו בעיר צפת.
במאי 2020 בעקבות הנצחת הוריו של ראש הממשלה בנימין נתניהו בפתח תקווה הוגשה בקשה על ידי חברי מועצת העיר לוועדת השמות להנציח גם את הרב בקשי דורון יחד עם אריאל שרון ושמעון פרס.
באייר ה'תשפ"ג החליטה עיריית ירושלים לקרוא רחוב על שמו.
בניסן תשפ"ד נחנך בביתו בשכונת בית וגן בירושלים בית מדרש "בית הראשון לציון" לזכרו.
רעייתו אסתר (נפטרה בשנת תשס"ה - 2005) הייתה ביתו של הרב שלום לופס רבה של העיר עכו, אחותו של הרב מרדכי לופז ובת דודתה של שולמית עבאדי - רעייתו של הרב שמעון בעדני חבר מועצת חכמי התורה.
בנו, הרב בן ציון, ראש ישיבת "תורת אליהו" וראש תלמוד תורה "חניכי הישיבות – תורך אמך"
בנו, הרב שלום, ראש ישיבת "בנין אב" לדוברי ספרדית
בנו, הרב משה, ראש ישיבת "בנין אב" לדוברי אנגלית יד ימינו של הרב בבניית מוסדות "בנין אב", מקים ומייסד בית הראשון לציון לתורה תפילה וחסד בבית הרב בשכונת בית וגן בירושלים, יו"ר מפעלות צדקה, גמ"ח וחסד "צדקת הראשון לציון".
בנו, הרב יצחק, ראש כולל לרבנים "בנין אב", רמת שלמה, ירושלים, מחבר שו"ת "בנין אבי".
חתנו, הרב דוד אברהם, ראש ישיבות "בנין אב" ו"דעת אליהו" וראש רשת הת"תים "חניכי הישיבות – מוסדי עולם".
חתנו, הרב ארי אברהם סמג'ה, רב שכונת רמת שלמה בירושלים ראש המרכז הרוחני "נר יוסף" ומחבר סדרת ספרי "הליכות השו"ע החמישי".
חתנו הרב משה שמול, ראש ישיבת בנין אב לצעירים בעיר אופקים
חתנו הרב אלון נבון, מרבני ישיבת באר יצחק
חתנו הרב שמואל לוי, מורה הוראה בירושלים
חתנו, הרב משה אדרי, ראש ישיבת "דבי אליהו" שנקראת על שמו.
הרב מיכאל עמוס – דיין בית הדין הרבני הגדול ורב שכונת קריית מנחם ועיר גנים בירושלים.
הרב פנחס גולדשמידט - רבה של הקהילה היהודית במוסקבה לשעבר, חבר נשיאות בקונגרס יהודי רוסיה.
כיום מכהן כנשיא ועידת רבני אירופה.
הרב שלמה שושן – דיין בבית הדין הרבני טבריה-צפת, ראש ישיבת ההסדר בבית שאן.
הרב ציון אשכנזי – אב"ד רחובות.
הרב רחמים לוי, היה רב שכונת נחלאות בירושלים, מנהל מחלקת הכשרות ברבנות הראשית ומרבני העדה הטורקית בישראל.
הרב אריאל אדרי, ר"מ בישיבת הר המור, אב בית דין רבני בבאר שבע, ורב שכונת הר חומה בירושלים.
הרב מאיר אליהו אהרון, היה ראש כולל אור יעקב ואור זרוע וראש בית מדרש להוראה ומשפט ברחובות, וחבר הנהלת ישיבת תומכי תמימים רחובות ורב בית הכנסת 'יד לשבים' בעיר.
הרב משה בן אבו, רב שכונת גילה בירושלים.
הרב אליהו אביסרור, רב שכונת נווה יעקב בירושלים.
הרב יצחק זר, רב בית הכנסת נזר אהרון ודיין ביה"ד האזורי בירושלים.
הרב יורם ביטון ראש מוסדות הליכות עולם, קריית מלאכי.
הרב יוסף אליהו, רב וסופר ישראלי.
חלק ז' (י"ל מכתביו לאחר פטירתו).
בנין אב – שיחות ומאמרים, ג' כרכים: בראשית ושמות, ויקרא, במדבר ודברים, מועדים ומאמרים
סדרת ספריו זיכתה אותו ב:
פרס ע"ש הרב מימון ליצירה תורנית
פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תשמ"ה
פרס שר הבריאות לשנת תשע"ח
פרס לספרות תורנית בני ברק
אליהו מאיר ברלין (Berligne; י"ד באדר תרכ"ו, 1 במרץ 1866, מוהילב, רוסיה הלבנה – י"ז באדר א' ה'תשי"ט, 25 בפברואר 1959, תל אביב) היה ממנהיגי היישוב; חבר אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת המדינה הזמנית, זקן חותמי מגילת העצמאות.
נולד במוהילב שברוסיה הלבנה, אז באימפריה הרוסית (כיום בלארוס), לאברהם, משכיל אמיד.
קיבל חינוך יהודי, למד בגימנסיה רוסית ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה.
השתקע בעיר צאריצין (וולגוגרד), והקים שם מפעל לבולי עץ לבניין מעצי הרפסודות שהושטו על נהר הוולגה.
היה פעיל ב"חובבי ציון" והשתתף בקונגרסים הציוניים הראשונים, ובחמישי נמנה עם חברי הפרקציה הדמוקרטית.
בשנת 1905 ביקר בארץ ישראל, ובשובו לרוסיה הקים חברת-השקעות לפיתוח התעשייה בארץ בשם "עתיד".
בשנת 1907 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו.
הקים מפעלים לייצור שמן זית וסבון באזור חיפה וגוש דן, ובהם שמר על עקרון העבודה העברית.
עסק גם בפיתוח החקלאות ונטע פרדס בנס ציונה, וכן קיבל רישיון מפיק"א לנטיעת אקליפטוסים.
נמנה בין מייסדי אחוזת בית והיה חבר ועדה הקהילה בתל אביב.
35 שנים שימש יו"ר הוועד המפקח של גימנסיה הרצליה.
בין השנים 1921–1925 מנהל בנק הפועלים הראשון.
כן היה יו"ר הוועד המנהל של הטכניון.
השתתף בהקמת בית משפט השלום העברי, היה ממנהיגי אוצר היישוב והשתתף בייסוד מוצא עילית.
ברלין השתתף באופן פעיל בהתארגנות מוסדות היישוב, היה ממנסחי חוקת הבחירות לאספת הנבחרים וכיהן בארבע אספות הנבחרים (1920–1948).
כיהן בהן כחבר מטעם מפלגת המתקדמים, התאחדות הדמוקרטים, הציונים הכלליים המאוחדים והעובד הציוני.
בכל השנים היה חבר הנהלת הוועד הלאומי.
כיהן כחבר מועצת המדינה הזמנית והיה בין חותמי מגילת העצמאות.
אף על פי שהיה אמור להגיע לטקס מירושלים הנצורה באמצעות מטוס, חלה ובסופו של דבר חתם על המגילה כמה שבועות לאחר מכן.
היה ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית, והוצב כמועמד אחרון מטעמה ב וב.
היה נשוי לציטה לבית פוליאקוב, בתו של לזר פוליאקוב.
בתו, נינה ברלין, רופאת עיניים במקצועה, הייתה מקורבת לזאב ז'בוטינסקי, ונישאה למשה שלוש.
נפטר בשנת 1959 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על שמו רחוב בצפון-מערב תל אביב.
אליהו גוֹלוֹמְבּ (בפי עצמו: אליהו בן-נפתלי; 2 במרץ 1893 – 11 ביוני 1945) היה "המפקד הבלתי מוכתר" של ארגון "ההגנה", ממעצבי כוח המגן היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט.
היה חבר הוועד המרכזי של ההגנה בשנים 1920–1930 וחבר המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1931–1945. נמנה עם מייסדי מפלגת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית.
אליהו גולומב נולד בי"ד באדר תרנ"ג לנפתלי ולאסתר לבית קלר בעיירה וולקוביסק שבפלך גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (בימינו במערב בלארוס).
בילדותו למד ב"חדר" ובגימנסיה רוסית והתוודע למהפכנים ולספרות הרוסית.
בשנת 1909 שלחו אותו הוריו לארץ ישראל על מנת ללמוד בגימנסיה "הרצליה".
הוריו עלו לארץ ב-1911 והשתקעו בעיר תל אביב.
אביו שהיה בעל טחנת קמח ברוסיה, הקים טחנה כזו גם ביפו.
גולומב היה מבוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה, בשנת 1913, שכלל בין השאר את משה שרת (שרתוק) ודב הוז, גיסיו לעתיד (חבורת "ארבעת הגיסים").
כשסיים את לימודיו ארגן גולומב עם חבריו למחזור את "ההסתדרות המצומצמת של בוגרי הגימנסיה", גרעין ההכשרה החלוצית הראשון של הנוער העובד בארץ.
גרעין זה עבד בדגניה א' ובכנרת.
בנובמבר אותה השנה נרצחו שניים מחברי הקבוצה של גולומב: משה ברסקי, ושבוע לאחר מכן נרצח יוסף זלצמן (מחברי קבוצת כנרת).
מעשי הרצח זעזעו את חברי הקבוצה.
לטענת אהוביה מלכין בספרו "האקטיביסט", "האירועים החמורים והמתיחות שהשתררה בעקבותיהם השפיעו על הגימנזיסטים השפעה עמוקה שרישומה ניכר בכל מהלך חייהם".
לאחר האירוע, הגיע גולומב למסקנה כי "בלי יכולת של התגוננות אין די בעבודה החקלאית ובהתיישבות, ורק שילובן של העבודה וההגנה עשוי להביא להיאחזות ממשית בארץ".
בשנת 1914 נפטר אביו, וגולומב שב לתל אביב לנהל את טחנת הקמח.
גולומב קיבל הוראה מחסן בק, המושל הצבאי של יפו מטעם האימפריה העות'מאנית, להמשיך לטחון קמח גם בשבת.
בתחילה לא ראה בכך גולומב הוראה פוגעת, משום שגם בדגניה ובכנרת הייתה עבודה בשבת במקרים דחופים, אבל עובדי הטחנה הדתיים סירבו לעבוד בשבת, וגולומב הבין כי יש לסירובם היבט לאומי, וכי עליו להגן על זכות היהודים לקיים את מצוותיהם.
עקב כך העניש אותו חסן בק ב"פלקות".
ההשפלה שחווה מידיו, הייתה אחד הגורמים שהביאו את גולומב ליזום את הקמת ההגנה.
גולומב התנגד לגיוס לצבא העות'מאני, בעיקר משום שסבר, כרבים אחרים, כי האימפריה העות'מאנית נמצאת בשלבי דעיכה.
בשנת 1917, כשכבשו הבריטים את הארץ מן הטורקים, התנדב גולומב לגדוד העברי.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הקים גולומב את "הקבוצה היפואית", שנערכה להגנה עצמית ועמדה בקשר עם ארגון "השומר".
גולומב חש השפלה וחוסר אונים בעקבות הכאתו בידי חסן בק.
הוא החליט לנקום בו ואף השיג לשם כך אקדח.
למזלו, הבחין בו חברו הטוב דב הוז מנקה את האקדח, והבין מייד את כוונתו.
בשיחה ארוכה, הצליח הוז לשכנעו שנקמה אישית לא תביא תועלת, משום שגם אם יצליח גולומב להימלט מהוצאתו להורג בתלייה, ישלמו יהודים בחייהם את מחיר דמו השפוך של חסן בק, ובמקום המפקד ההרוג יוצב קצין טורקי חדש, שעלול להיות גרוע אף מקודמו.
במקום זאת, החליטו השניים להקים ארגון כלל-ארצי להגנה על היישוב העברי.
ביוני 1920 הוקם ארגון "ההגנה".
עם הקמתו, תמך גולומב בפירוקו של ארגון "השומר", והיה מהמתפלמסים העיקריים עם אנשי "השומר" בראשות ישראל שוחט.
גולומב היה ממייסדי ארגון "ההגנה" ושימש מפקדו שנים רבות, במהלכן עסק ברכישת נשק מחוץ לארץ (בעיקר מווינה, פריז וברלין).