tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר "דונה דונה" נכתב במקור עבור המחזמר היידי "אסתרק'ה", שהועלה בניו יורק בין שנים 1940-1941. התרגום הראשון מיידיש לאנגלית נעשה על ידי שלום סקונדה אך השיר לא זכה לפופולריות.
ב-1956 תרגמו את השיר לאנגלית ארתור קווש וטדי שוורץ ושינו את מילות הפזמון מ"דאנא דאנא ...
נראה כי משמעות המילים שבפזמון המקורי הן הקריאות שבהן נהגו העגלונים לעודד את סוסיהם המושכים את עגלתם.
השיר זכה לפופולריות בארצות הברית בביצועה של ג'ואן באאז ובמדינות אחרות בעולם, ובכללן ישראל, שבהּ בוצע לראשונה ב-1962 על ידי נחמה הנדל, שאף תרגמה את מילות השיר מיידיש לעברית.
השיר תורגם לשפות רבות, ובכללן גרמנית, צרפתית, יפנית, רוסית ועברית.
ביפן השיר אף הוכנס לתוכנית הלימודים בבתי הספר.
לעומת זאת, המשטר הטוטליטרי בדרום קוריאה אסר בתקופה מסוימת את השמעת השיר בשל טענה כי הוא בעל נטייה קומוניסטית.
סוברים שהשיר אודות העגל המובל לשחיטה, מקורו ב - שם מופיע העגל בהקשר התעלמות הרב מגורלו.
רבי יהודה הנשיא, התייסר מכאבי שיניים טורדניים, ולא ידע מדוע.
(מופיע בנוסחים שונים גם במדרש בראשית רבה לג, ג, ובילקוט שמעוני - תהלים, רמז תתפח).
שירים ופואימות (ירושלים: מוסד ביאליק, תש"י 1949)
בין האש והישע: פואמה דרמטית (תל אביב: יבנה, תשי"ז)
המדינה והרוח: מסה פוליטוסופית בי"ג פרקים (ניו יורק: הדואר, תשט"ו)
מן האדם ומעלה: שתי פואמות דרמטיות (תל אביב: יבנה, תשכ"ד)
מדינה וחזון מדינה (תל אביב: יבנה, תשכ"ה)
המציאות האחרת: הפאראפסיכולוגיה והתנועות הפאראפסיכיות (תל אביב: יבנה, תשכ"ז)
פאראפסיכולוגיה מורחבת (תל אביב: יבנה, תשל"ג)
רוח ממצולה : שירים ופואמות (תל אביב: יבנה, תשל"ה)
בין אמונה לאמנות, כרך א': מדור לדור, כרך ב': באוהלי ספרות (תל אביב: י.
ברנר, אסתרקה, ויצמן השני: שלושה מחזות (ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ג 1993)
יצחק צימרמן, בעיניו של מאמין, (לקט מאמרים), דברי מבוא : דב סדן, אהרן צייטלין, ש"ה ברגמן, בצירוף מפתח ל"פרוזדור" מאת אלעזר בניועף, הביא לדפוס יוסף עמנואל, פרוזדור, (דו ירחון לעיון אמונה), תל אביב, תש"ל, 1969.
שבלים : עיתון עם ציורים לבני הנעורים.
שלושת הגיליונות האחרונים (ירחונים) נערכו על ידי אהרן צייטלין (פולין 1922-1923)
חבר הכנסת ושר החקלאות הראשון של מדינת ישראל.
ציזלינג נולד בנרוצ'יובוצי, אחוזה חקלאית בפלך מינסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לצבי מנחם ציזלינג ולאסתר לבית קפלן.
אח ליהודית, מאיר, יוסף, משה ויצחק.
ב-1914 עלה ארצה, עם משפחתו, במסגרת העלייה השנייה.
למד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב ובגימנסיה הרצליה.
ב-1920 היה ממייסדי "חבורת העמק" והחל לעבוד בסלילת כביש עפולה-נצרת.
ב-1923 היה בין מייסדי קיבוץ עין חרוד והיה חבר בו עד יומו האחרון.
ציזלינג היה פעיל בארגון ההגנה ובשנים 1941–1942 היה חבר המפקדה הארצית.
ציזלינג היה חבר הנהלת הוועד הלאומי, מראשי התנועה לאחדות העבודה, עמה עזב את מפא"י ועבר לאחדות העבודה - פועלי ציון ואחר כך למפ"ם.
היה חבר בולט בצוות שניסח את מגילת העצמאות.
כיהן כשר החקלאות בממשלה הזמנית.
פרש ממפ"ם יחד עם אחדות העבודה - פועלי ציון, והמשיך להיות ח"כ מטעם "אחדות העבודה" עד לסוף הכנסת השנייה, אולם לא המשיך בפעילות במפלגה.
אהרון ציזלינג היה ממייסדי המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר יחד עם האמן חבר הקיבוץ חיים אתר.
אביו של ציזלינג היה רב, ונמנה עם מקימי בית הכנסת הגדול של תל אביב ברחוב אלנבי.
ציזלינג נישא בסביבות 1920 לשרה טופול (בת נחמן ומלכה טופול מבריסק).
לזוג נולדו ארבעה בנים ובת.
ציזלינג נפטר ב-1964 ונקבר בקיבוץ עין חרוד מאוחד.
על שמו של ציזלינג נקראו רחובות בחיפה, אשדוד ובאר שבע.
קיבוץ עין חרוד קרא לבית התרבות על שמו
מעון ילדים באשדוד נקרא על שמו
אגרות לרעיה ובנים, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה.
"בוש ונכלם": תשובה לראש-הממשלה דוד בן-גוריון על קליטת עליה ועל התנדבות, תל אביב: [חמו"ל], 1950.
אמת וסלף: על תקומת המדינה ומלחמת הקוממיות.
תשובה לד' בן-גוריון, תל אביב: למרחב, 1959. הספק מתפלמס עם הקדמתו של דוד בן-גוריון לספר "תולדות מלחמת הקוממיות".
יוסף חיים ברנר בחדרה בימי המלחמה, [ירושלים: חמו"ל, תשל"ו?].
עין-חרוד וירושלים: דברים, מאמרים, רשימות (ערך: שלמה אבן-שושן), תל אביב: יד טבנקין, תשמ"ח-1988.
אהרן צבי פְּרוֹפֶּס ("גרישה") (בכתיב יידי: פּראָפּעס; י"א בסיוון תרס"ד, 25 במאי 1904 – כ"ה בטבת תשל"ח, 4 בינואר 1978), הידוע גם כ"הבית"רי הראשון", היה איש תנועת בית"ר ומייסד מפעלי מוזיקה בישראל.
אהרן צבי פרופס נולד בשנת 1904 בעיר מיטבה שבפלך קורלנד, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום ילגבה, בלטביה), בן לפייגה לבית קרופמן ולמשה יוחנן, חובב ציון, בן למשפחת המדפיסים פרופס מאמסטרדם.
בצעירותו למד בגימנסיה עברית בריגה, וסיים את לימודיו בסמינר למורים שם.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת פראג שבצ'כוסלובקיה.
כבר בנעוריו הצטרף לתנועת "צעירי ציון" ונפשו נלכדה ברעיונות הציוניים.
בשנת 1923 ארגן פרופס קבוצת אקטיביסטים צעירים אשר תמכה במשנתו של זאב ז'בוטינסקי.
בנובמבר אותה שנה ביקר ז'בוטינסקי בריגה והרצה בפניה על תוכניתו להכשרת הנוער היהודי ככוח צבאי שיגיע לארץ ישראל להגשמת המטרות הלאומיות.
לאחר ביקורו החלו להתארגן בגוש מלוכד קבוצות מבתי ספר שונים ובראש ועד מנהיגי הקבוצות עמד פרופס.
כאשר הוחלט על הקמת "הסתדרות תרומפלדור" נבחר פרופס להיות נשיאה.
התואר "הבית"רי הראשון" הוענק לו על ידי צעירי בית"ר ביום השנה החמישי להיווסדה.
ב-1929, לאחר גידול משמעותי בהיקף שורותיה, נבחר פרופס כאחד מחברי המפקדה העליונה של בית"ר העולמית.
ב-1938, בכינוס העולמי השלישי של בית"ר, נבחר פרופס כאחד מקציני שלטון בית"ר (הנהגת התנועה).
במשך שנותיו בפולין היה עורך היומון הבית"רי "המדינה".
פרופס כיהן כנציב הראשון של בית"ר עד שנת 1939, אז הוחלף במנחם בגין.
באותה שנה הגיע פרופס בשליחות התנועה לרומניה וממנה עלה לארץ ישראל.
בהגיעו לארץ נעצר פעמיים על ידי משטרת המנדט הבריטי על פעילותו הרוויזיוניסטית.
לאחר שנאלץ לעוזבה הגיע פרופס לניו יורק, ושם הניח יסוד לסניפי בית"ר בארצות הברית.
היה נשוי למרים לבית אהרונשטאם.
ב-1935 ייסד פרופס שתי אגודות בשם "זמיר" בוורשה ובתל אביב תחת רעיון של קיום מפגשי מקהלות יהודיות מרחבי העולם.
רעיון זה יצא אל הפועל בשנת 1952 כאשר ייסד פרופס את "הזמריה", אספה עולמית של מקהלות יהודיות, בקונצרט גדול ברמת גן.
בזמריה הראשונה השתתפו למעלה מ-40 אלף איש.
מאז מתקיימת הזמריה מדי שלוש שנים.
בשל התמעטות המקהלות היהודיות בעולם, הפכה הזמריה פתוחה למקהלות באשר הן.
היה זה הראשון מבין שלושה מפעלי אמנות שייסד.
פרופס, אשר לא היה מוזיקאי אך היה חובב מוזיקה, העלה רעיון נוסף לגבי חזונו להעלאת ישראל על מפת המוזיקה העולמית.
לאחר שתהה לאיזה כלי מוזיקלי לא נערכות תחרויות בינלאומיות, עלה בו הרעיון לקיום תחרות בינלאומית בנבל, כלי המזוהה גם עם דוד המלך ועם המזרח התיכון הקדום.
מאז נערכת תחרות הנבל הבינלאומית בישראל פעם בשלוש שנים.
בשנת 1961 ייסד פרופס פסטיבל קיץ למוזיקה שנערך בתיאטרון קיסריה.
בשנת 1964 גדל היקף הפסטיבל והוא קיבל את השם "פסטיבל ישראלי", לימים הפך ל"פסטיבל ישראל", פסטיבל אמנות הבמה הממלכתי של ישראל הנערך עד ימינו.
במסגרת הפסטיבל יזם את הענקת "מדליית מצדה", פרס למוזיקאים.
את המדליה הראשונה קיבל המלחין היווני מיקיס תאודורקיס ב-1972.
אהרן צבי פרופס נפטר בכ"ה בטבת תשל"ח.
בערי ישראל קרויים רחובות על שמו.
בבית הספר לדוגמה על שם הנרייטה סולד הוקם חדר מוזיקה לזכרו.
הרב אהרן קוטלר (1892, תרנ"ב – 29 בנובמבר 1962, ב' בכסלו תשכ"ג) היה ראש ישיבת קלצק בפולין, ולאחר מכן מייסדה וראשה של ישיבת לייקווד בארצות הברית, נשיא מועצת גדולי התורה בארצות הברית וממנהיגי הציבור החרדי.
נולד בסוויסלוץ' (היום בבלארוס) בשנת ה'תרנ"ב (1892), לרב שניאור זלמן פינס קוטלר, חסיד חב"ד ורב המקום, ולאמו שרה פעשא לבית ויגודסקי.
את שם המשפחה "קוטלר" אימץ מקרוב משפחה כדי להימנע מגיוס לצבא הרוסי.
בגיל קטן התיתם מאביו ודודו שהיה מתנגד לחסידות אימץ אותו.
מסופר עליו שבילדותו ידע בעל פה את כל כ"ד ספרי התנ"ך.
בגיל 11 נשלח ללמוד אצל הרב זלמן סנדר כהנא שפירא בקרינקי.
לאחר שהתייתם מהוריו בגיל צעיר התאכסן אצל קרוביו במינסק, שם הכיר את הרב רפאל ראובן גרוזובסקי שהשפיע עליו ללמוד בישיבת כנסת ישראל.
הוא נכנס ללמוד בישיבה בגיל 13, ובזכות כשרונותיו הצטרף לשיעור של הבחורים המבוגרים.
הסבא מסלבודקה התבטא כי "כדאי להחזיק את כל התלמידים בישיבה ולו כדי ליצור את הסביבה בשביל 'אהר'לה סוויסלוצ'ר'".
בשנת תרס"ח (1908) שלח הסבא מסלבודקה קבוצת תלמידים מובחרים מישיבתו, ובהם אהרן קוטלר, כדי לשוחח עם קבוצת רבנים ידועים שביקרו בקובנה ובהם הרב חיים סולובייצ'יק והרב מאיר שמחה כהן.
לאחר שהרב סולובייצ'יק התרשם ממנו הוא התבטא עליו: "מזה ארבעים שנה לא נזדמן לי לפגוש עילוי כמותו", והרב מאיר שמחה כהן התבטא: "זה הקטן גדול יהיה כרבי עקיבא איגר בדורו".
לימים התבטא עליו הרב סולובייצ'יק באוזני הרב ברוך דב ליבוביץ: "הוא נראה כאחד מאלה שהעולם יעמוד עליהם".
בגיל 22, גיל צעיר יחסית לנהוג אז, נישא לחנה פרל בתו של הרב איסר זלמן מלצר, גיסו של ראש ישיבת סלובודקה הרב משה מרדכי אפשטיין.
הרב מלצר מיהר לסיים את השידוך לפני שאחר יקדים אותו.
לאחר נישואיו החל ללמד בישיבת עץ חיים בסלוצק שבראשה עמד חמיו.
לאחר כשבע שנים נמלט מהקומוניסטים עם חלק ניכר מתלמידיו לעיר קלצק וישיבתו, ישיבת קלצק, גדלה.
הרב אהרון קוטלר היה שותף בהקמת ועד הישיבות בשנת תרפ"ד (1924).
בשנת 1933ביקר באנגליה, ובשנץ תרצ"ו (1936) בארצות הברית, במסגרת מסע גיוס כספים למען הישיבה, כאשר הוא שוהה שם 11 חודשים, וכבר אז תכנן להקים בארצות הברית כולל אברכים ללימוד גמרא ברמה גבוהה.
בשנת ת"ש (1940), לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עברה הישיבה לוילנה, וזמן קצר אחר כך, בהוראת הליטאים, עברה לעיירה הליטאית יאנובה.
הרב קוטלר המשיך ללמד בישיבה לאחר הכיבוש הרוסי עד סגירתה בחודש שבט תש"א (תחילת 1941), אז יצא דרך סיביר ויפן לארצות הברית.
הרב קוטלר נתקע זמן מה ביפן ולבסוף הגיע לניו יורק והתיישב בשכונת בורו פארק.
בשנתיים הראשונות לבואו לארצות הברית הקדיש את זמנו להצלת בני הישיבות שנשארו תחת השלטון הקומוניסטי ולאחר מכן תחת הכיבוש הגרמני.
היה חבר פעיל בוועד ההצלה שעל ידי רבני אמריקה שעסק בהצלת יהודים.
בתקופה זו מסר שיעורים מעטים בלבד, בענייני סדר זרעים, בישיבת תורה ודעת ובישיבת חפץ חיים.
בשנת תש"ג (1943) לאחר הפסח הגה את רעיון הקמת הישיבה, ולשם כך בחר בלייקווד - עיירת נופש באותם הזמנים, מתוך כוונה להרחיק את הישיבה משאונה של העיר הגדולה ניו יורק, ובתקווה שהיהודים האמידים הנופשים בה יתרמו את כספם לישיבה.
בסוף ימיו מנתה הישיבה כ-120 תלמידים.
הרב אהרון קוטלר נפטר בב' בכסלו תשכ"ג, 29 בנובמבר 1962 בניו יורק, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
על שמו שכונת רמת אהרן בבני ברק וכן רחובות בכמה ערים בישראל.
בקיץ 1937 בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל במרינבד היה הרב קוטלר אחד ממנהיגי המתנגדים בקרב גדולי התורה להצעה להביע תמיכה בהקמת מדינה יהודית.
עם זאת, לאחר הקמת המדינה, תמך בהשתתפות בבחירות ואף הגיע לישראל כדי להשפיע בכיוון זה.
מתח ביקורת על התעמולה המשיחית של הרב יוסף יצחק שניאורסון בארצות הברית.
הרב קוטלר נחשב לאחד ממנהיגי היהדות החרדית של אמריקה.
הוא היה נשיא מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל באמריקה, עמד בראש ועדת הרבנים של "תורה ומסורה" והיה חבר בוועד הפועל של אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה.
הוא התמסר לביסוס החינוך העצמאי בארץ ישראל, ועמל לגייס כספים עבורו.
אחרי פטירת חותנו הרב איסר זלמן מלצר ירש את ראשות ישיבת "עץ חיים" בירושלים, ומדי פעם נהג לבקר ולמסור שיעורים בישיבה, תוך שהוא ממשיך להתגורר באמריקה.
הרב קוטלר היה מראשי המצדדים בגישה המסורתית ללימוד התורה ללא עירוב של לימודי חול - דבר שהיה חדש באמריקה.
לדעתו, מצב לימוד התורה התדרדר בעקבות חורבן היהדות במלחמת העולם השנייה, ועל כן יש לעודד צעירים להתמסר ולהקדיש את חייהם ללימוד התורה, ולתמוך בהם מבחינה כספית.
בנו, הרב שניאור, ירש את מקומו בראשות ישיבת לייקווד.
אחר פטירתו של הרב שניאור מונה בנו הרב אריה מלכיאל קוטלר לראשות הישיבה, כשלצידו שלושה ראשי ישיבה נוספים: הרב דוד שוסטל, חתנו של הרב שניאור, ושני חתניה של הרבנית שרה שוורצמן, בתו של הרב אהרן קוטלר: הרב ירוחם אולשין והרב ישראל ניומאן.
בתו שרה נישאה לרב דב שוורצמן, ראש ישיבת בית התלמוד.
בנם הרב יעקב אליעזר הוא ראש ישיבת לייקווד-מזרח בשכונת רמות בירושלים.
בנם הרב זבולון הוא ראש כולל של "קרן וולפסון" בירושלים.
נכדו אהרן, הקרוי על שמו, הוא מנהל הישיבה.
גרונא - יתומה שאומצה בביתם.
בנו הרב שניאור הקים מכון להוצאת כתבי אביו הנקרא "מכון משנת רבי אהרן" בראשות הרב צבי רוטברג.
סדרת ספריו נקראת "משנת רבי אהרן" והיא כוללת 19 ספרים (10 על מסכתות הש"ס, 2 ספרי שו"ת, 1 הלכות שכנים, 4 מוסר, 2 תנ"ך).
אהרן פּרִיבֶר (Priver; יולי 1902 – 23 בפברואר 1979) היה פסל ישראלי יליד פולין.
זכה שלוש פעמים ב"פרס דיזנגוף".
פריבר נולד בשנת 1902 בעיירה סוסְנוֹביץ שבזגלמביה, בנם של שרה פריידל לבית לויצקי (מצאצאי רבנים בפולין) ומנחם מנדל, משכיל וחובב ציון.
קיבל חינוך יהודי מסורתי בבית ספר עממי ובגימנסיה.
בנעוריו היה חבר בתנועת "השומר" (לימים "השומר הצעיר") ובאגודת הספורט "מכבי".
כבר מילדותו למד מוזיקה וציור בעירו, לאחר מכן למד תקופה מסוימת בקרקוב ובראשית שנות ה-20 למד אמנות ומוזיקה (ניגן בכינור) בווינה.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל והתיישב בעין חרוד ובתל יוסף.
בשנים 1926–1928 החל את לימודיו ב"בצלאל" בהדרכתו של אברהם מלניקוב.
בשנת 1934 הציג פריבר ב"יריד המזרח" בתל אביב ויצר את התבליט על ביתן לבנון ביריד.
בשנת 1936 קיבל בפעם הראשונה את פרס דיזנגוף.
בשנת 1938 הציג פסל בשם "אשת לוט" ביריד בינלאומי בניו יורק.
בשנות ה-40 התגורר בשכונת מחלול בתל אביב.
בראשית שנות הארבעים השתנה סגנונו מריאליזם לקלאסיציזם.
בשנת 1949 יצר תבליט עבור האנדרטה למייסדי העיר תל אביב וזכה פרס עיריית תל אביב.
בשנת 1952 יצר תבליט עבור קיר הנצחה לנופלים בתל יוסף.
בשנת 1955 הציג תערוכת פיסול במוזיאון תל אביב לאמנות סדרה של פסלי אבן שנושאם אימהות.
בשנה שלאחר מכן הוא מציג תערוכה בבית הנכות בצלאל.
בשנת 1957 הציג תערוכות נוספת בבית שאגאל בחיפה ובמשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
בשנת 1963 זכה בפרס דיזנגוף בפעם השלישית.
בין עבודותיו תבליט "היצירה בישראל" בבנק ישראל, תבליטים בבית יד לבנים בפתח תקווה.
יצירותיו מצויות באוספים שונים ובהם אוסף מוזיאון תל אביב.
קבוצה גדולה של פסלים נתרמה על ידו לבית יד לבנים בכפר סבא, לזכר בנו אשר נהרג במלחמת העצמאות בגיל 17. הפסלים נמצאים בלובי של היכל התרבות בכפר סבא.
בבית הבאר הראשונה בכפר סבא מוצג תבליט "בית השקדים", מתאר את בית הוריו של פריבר ברחוב הרצל, הוא הרחוב הראשון במושבה.
בית זה שימש את מקלפי השקדים, ענף חקלאי שהיווה רכיב מרכזי בתעסוקת התושבים ובכלכלת המושבה, עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
התבליט פוסל בהשראת שתי תמונות בהן רואים את בית פריבר ובני המשפחה.
פריבר נפטר ב-1979. הותיר את אשתו רחל.
אלמנתו נפטרה ב-1993 ונטמנה לצדו.
גיסתו אידה פריבר (אשת אחיו ברוך) הייתה חלוצה וסופרת.
אחיינו היה השחקן איתן פריבר.
בין המצרים, מאת אידה פריבר, צייר: אהרן פריבר, תל אביב: עמיחי, 1972.
הרב אהרן פלדמן (נולד בי"א בשבט ה'תרצ"ב, 18 בינואר 1932) הוא ראש ישיבת נר ישראל בבולטימור, מרילנד, וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
נולד בארצות הברית לרב יוסף ושיינא גולדה פלדמן.
אביו היה אחרון הרבנים הרשמיים האורתודוקסים בבולטימור.
למד בישיבת חפץ חיים בבולטימור אצל הרב יעקב בוברובסקי, בישיבת בית התלמוד בארצות הברית, ולמד בחברותא עם ראש הישיבה הרב אריה לייב מאלין.
כמו כן למד בישיבת נר ישראל בראשות הרב יעקב יצחק רודרמן וכן נחשב לתלמיד מובהק של הרב יצחק הוטנר.
בשנת תשכ"א (1961) עלה לישראל והתגורר כשתים עשרה שנה בבני ברק, שם למד בכולל חזון איש.
בשנים אלו התקרב לרב יעקב ישראל קניבסקי (ה"סטייפלר") והרב אלעזר מנחם שך.
בשנת תשל"ג עקר לירושלים ושימש כראש המחלקה ליוצאי ארצות הברית בישיבת אור שמח.
שימש גם כמשגיח בישיבת בית התלמוד בישראל.
בשנים תשנ"ב-תשנ"ד כיהן כראש כולל לאברכים אמריקאים בירושלים, בבית המדרש של ישיבת כנסת בית אהרן שבראשות מחותנו הרב אפרים זורייבין.
עם הקמת ישיבת באר התורה בקיץ תשנ"ד, בידי חתנו הרב גבריאל יוסף לוי, התמנה כנשיא הישיבה.
בשנת 2001 נקרא לשמש כראש ישיבת נר ישראל בבולטימור.
בשנת תשס"ה התארח אצל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש עם עוד 15 רבנים לדיון בלתי רשמי בבית הלבן בענייני החינוך התורני.
בשנת תשס"ג התפרסמה תשובה שלו שבה כתב שאלה מבין חסידי חב"ד המאמינים שרבם יקום לתחייה כמשיח - אמונתם שקרית אך אינם אפיקורסים.
לעומתם, המאמינים ש"עצם האלוקות" התלבשה ברבי מנחם מנדל שניאורסון ומתפללים אליו - הם כופרים ואין לצרפם למניין, אך הבהיר שהולכין אחר הרוב וסתם חסיד חב"ד אינו חשוד בזה.
בשנת תשס"ה יצא בביקורת חריפה על הרב נתן סליפקין ותמך באיסור שיצא נגד ספריו.
בשנת תשע"ג עורר סערה כשכינה את חבר הכנסת דב ליפמן "רשע", המנסה לכפות שינויים במערכת החינוך התורני ללא התייעצות עם גדולי התורה.
מאוחר יותר חזר בו ואמר כי הוא מאמין שכוונותיו של ליפמן הן "לשם שמים".
ב-2010, כתב הרב אהרן ליכטנשטיין ביקורת על כמה דברי השקפה שכתב בספרו "בעין הסערה".
והרב פלדמן ענה לו, והרב ליכטנשטיין ענה לתשובתו.
אחיו עמנואל (מנחם) פלדמן - רב באטלנטה, ג'ורג'יה
אחיו הצעיר, הרב יואל פלדמן - דיקן לתלמוד באקדמיה בבולטימור
חתנו הרב גבריאל יוסף לוי - ראש ישיבת באר התורה
בנו הרב שלמה - מחבר ספר "שערי דעת", חתן הרב אפרים זורייבין
בנו הרב אליהו - מו"צ בשכונת הר נוף, מחבר הספר "אגור באהליך" על הלכות מזוזה וחתן הרב אבא מרדכי ברמן ראש ישיבת עיון התלמוד
חתנו הרב אלימלך קורנפלד - רב קהילת הגר"א ברמת בית שמש א'
חתנו הרב שלמה זלמן שפירא - ר"מ בישיבת בית מאיר בבני ברק.
יד לפאה, י"ד סימנים בבאור עניינים חמורים במסכת פאה והלכות מתנות עניים - בני ברק תשכ"ז
שלש שלומות הן: אושר בנשואין על פי התורה, ירושלים תשנ"ג
רוח המושל: ביאורי אגדות חז"ל רבה בר בר חנה וסבי דבי אתונה ועוד, על פי הגאון מווילנא בספרו "פירוש על כמה אגדות, ירושלים תשנ"ז
the eye of the storm (בעין הסערה), השקפת התורה על מאורעות ותופעות הזמנים המודרניים
אהרן פרנקו (נולד ב-25 בדצמבר 1955) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל ונציב בתי הסוהר בשנים 2011–2015.
פרנקו נולד בקזבלנקה שבמרוקו, עלה עם משפחתו לישראל ב-1961 וגדל בבית שמש, למד בישיבת קריית הנוער בירושלים ובתיכון פירסט בבית שמש.
התגייס לצה"ל ב-1973, כחודשיים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, שירת בחיל ההנדסה עד שחרורו בדרגת סגן לאחר תפקיד סגן מפקד פלוגה וראש ענף אימוני הנדסה בבאלי"ש.
ב-1977 התגייס לשורות משטרת ישראל ושירת במערך החבלה בו התקדם ומילא תפקידים של קצין חבלה וראש מדור הדרכה באגף החבלה.
בהמשך שירת כקצין אג"ם במרחב השפלה, מפקד תחנת ראשון לציון, מפקד מרחב שרון, סגן ראש אגף מבצעים, סגן וממלא מקום מפקד מחוז מרכז, תפקיד בו נשא בעת אירועי אוקטובר 2000. בתקופת ההתנתקות כיהן כמפקד מרכז שליטה ופיקוד האחראי על פינוי התושבים מגוש קטיף.
ביולי 2006 קודם פרנקו לדרגת ניצב והתמנה למפקד אגף קהילה ומשמר אזרחי, ביוני 2007 מונה למפקד מחוז ירושלים, בתקופתו כמפקד המחוז התמודד עם שורת פיגועי דריסה בירושלים, עם הפיגוע בישיבת מרכז הרב וכן עם התעצמות מאבקי השבת בירושלים על רקע פתיחת חניון קרתא בשבתות.
במרץ 2010 הוארכה תקופת כהונתו בשנה נוספת ובמרץ 2011 נבחר לנציב בתי הסוהר.
הוא נכנס לתפקידו והועלה לדרגת רב-גונדר ב-17 באפריל 2011. מינויו הוארך עד ל-23 בנובמבר 2015 עקב הבחירות לכנסת העשרים וההחלפה הצפויה של השר לביטחון הפנים.
בפברואר 2021 מונה לפרויקטור למיגור הפשיעה בחברה הערבית.
פרנקו הוא בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים ממכללת אחווה.
אהרן צֶ'רְנְיַבְסקי (לעיתים נכתב צ'רניאבסקי; Tcherniavsky; 25 במאי 1887 – 3 בינואר 1966) היה פיזיקאי, מרצה ב ומנהל הטכניון (בשנים 1927–1929).
צ'רניבסקי נולד בחרקוב, אז ב, לציפורה ומיכאל (חיים) צ'רניבסקי.
למד באוניברסיטת ז'נבה, וב-1912 קיבל בה תואר דוקטור למדעים פיזיקליים.
מ-1907 שימש אסיסטנט במכון הפיזיקלי באוניברסיטה, עד שב-1913 התמנה למרצה וכיהן בתפקיד זה עד 1919, אז עלה לארץ ישראל.
בתל אביב עבד כמורה בגימנסיה הרצליה והיה בין מייסדי 'האגודה להשתלמות במדע' בתל אביב, שהוקמה על מנת לאפשר לתלמידיו המשך לימודים גבוהים בארץ.
בין שאר פעילויות האגודה הוקמה ספרייה מדעית קטנה, שברבות הימים הייתה בסיס לספריית פבזנר.
במקביל, שימש בשנים 1920–1923 מורה לפיזיקה במשרה חלקית ב'בית המדרש למורות ביפו (מוסד חובבי ציון) לזכר א.ל.לוינסקי', תחת ניהולו של יצחק אפשטיין.
בעקבות מאורעות תרפ"א התמנה צ'רניבסקי, על ידי מאיר דיזנגוף, לעמוד בראש ועדה שתטפל בנפגעים הרבים ובכל צורכיהם.
בשנת 1923 ביקר בארץ ישראל אלברט איינשטיין.
בזכות מעמדו של צ'רניבסקי כמרצה לפיזיקה, ובין הראשונים אשר לימד את תורת היחסות של איינשטיין באוניברסיטת ז'נבה, הוא שימש כמארחו ומלווהו של איינשטיין בביקורו.
לאחר ש'האגודה להשתלמות במדע' נתקלה בקשיים כספיים, נתקבלה הצעתו של שמואל פבזנר, ממקימי הטכניון ומראשי ועד הדר הכרמל, לשכן את ספריית האגודה בבניין הטכניון בחיפה.
ב-1923 עבר צ'רניבסקי עם משפחתו לחיפה, יחד עם האגודה להשתלמות במדע.
בתחילה עבד כמורה בבית הספר הריאלי ולאחר פתיחת הטכניון ב-1924 היה המרצה הראשון לפיזיקה ומכניקה בטכניון, שכלל אז שתי מחלקות: ארכיטקטורה והנדסה אזרחית.
בין השנים 29–1927 כיהן צ'רניבסקי כמנהל הטכניון.
בשנת 1929 יצא צ'רניבסקי בשליחות הטכניון לשווייץ כדי לשכנע את התורמים למוסד לחזור בהם מדרישתם ללמד בטכניון בשפה הגרמנית.
בשנת 1954 פרש צ'רניבסקי מעבודתו בטכניון והקדיש חלק ניכר מזמנו להוראה בבית ספר לילדים נפגעי שיתוק מוחין.
על שמו רחוב בשכונת יזרעאליה בחיפה.
צ'רניבסקי, תל אביב: אמנות, תרצ"ז (יצא שוב בתשי"ב)
גלגולי האנרגיה בטבע, ירושלים: ר' מס (סדרת "ספרית מס למדע פופולרי"), 1936 (יצא שוב ב-1965)
אלברט איינשטיין: חייו ותורתו, תל אביב: דביר (סדרת "דביר לעם"), תשי"ד
אהרן פְרַיְימַן (נכתב גם פריימאן או פריימאנן; בגרמנית: Aron Freimann; 5 באוגוסט 1871, פִילֶנֶה, פרובינציית פוזן, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית – 6 ביוני 1948, ניו יורק) היה ביבליוגרף, היסטוריון וספרן יהודי גרמני.
אהרן פריימן נולד בעיירה פִילֶנֶה (Filehne; כיום Wieleń, ויילן) שבפרובינציית פוזן (פוזנן), וגדל בעיר אוסטרובו (Ostrowo; כיום אוסטרוב ויילקופולסקי, Ostrów Wielkopolski) שבאותו מחוז, ולמד שם מ-1881 עד 1893 בגימנסיה קתולית.
הוא הסתיר עובדה זו מאביו, רב הקהילה ישראל מאיר פריימן, ואחרי מות אביו מקרובי משפחה אחרים.
ב-1893 סיים את לימודיו באוניברסיטת הומבולדט בברלין בהיסטוריה ומזרחנות.
בד בבד למד בבית המדרש לרבנים בעיר.
ב-1896 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בארלנגן.
מ-1898 עבד פריימן כספרן בספרייה העירונית של פרנקפורט (כיום ספריית אוניברסיטת פרנקפורט).
בסיוע נדיב של תורמים יהודים הוא פיתח את אוסף היהדות בספרייה לאוסף הגדול ביותר באירופה ולאחד האוספים החשובים ביותר בעולם כולו.
עם העברת השלטון בגרמניה לידי הנאצים פוטר פריימן במרץ 1933 ממשרתו בספרייה לאחר 35 שנות עבודה שם, ונאסר עליו להיכנס אליה.
באפריל 1939 הוא היגר עם אשתו לארצות הברית, השתקע בניו יורק ועבד בספריית העיר ניו יורק.
פריימן היה פעיל בחיי הקהילה.
הוא היה הגבאי של בית הכנסת ברנה פלאץ בפרנקפורט, ומ-1918 היה נציגה של הסיעה האורתודוקסית בוועד המנהל של הקהילה היהודית בפרנקפורט ומ- 1928 כראש הוועד.
ב-1937 הוא נבחר להיות נציגה של הקהילה האורתודוקסית במשלחת של יהודי גרמניה אל הרייך (Reichsvertretung der Deutschen Juden).
פריימן עבד 35 שנים למחייתו כספרן בתחום היהדות בספריית האוניברסיטה; עד ימינו נחשב הקטלוג שבנה כטוב והמקיף ביותר בספריות בגרמניה.
הוא המשיך במחקריו הביבליוגרפיים של משה שטיינשניידר, שהיה מקורב אליו בשנותיו האחרונות.
בין השנים 1905–1921 פרסם ביבליוגרפיות בתחומי מדעי היהדות בכתב העת Zeitschrift für Hebraeische Bibliographie ("כתב עת לביבליוגרפיה יהודית").
פריימן פרסם ביבליוגרפיות רבות על אישים חשובים במדעי היהדות.
בין השאר על אברהם ברלינר ומרקוס בראן וכן על נושאים שונים במדעי היהדות.
הוא קטלג את כתבי היד העבריים בספריית הוותיקן.
הוא רשם את ספרי האינקונבולה העבריים בספריית אוניברסיטת פרנקפורט.
רשימת פרסומיו כוללת יותר מ-400 מאמרים וספרים בנושאי ביבליוגרפיה, היסטוריה וגנאלוגיה.
גאזטיר של הדפוס העברי, שבו רשם את כל הערים שבהן נדפסו ספרים עבריים.
אוסף שלם של דוגמאות פקסימילים של כל האינקונבולים העבריות הידועות.
חסר בה המבוא ודיון על הפקסימילים.
בין כתביו ההיסטוריים החשובים ניתן למנות:
ענייני שבתי צבי (אספם לאספה מתוך כ"י שונים וגם מספרים נדפסים והוציאם לאור עם הקדמה והערות אהרן פריימאנן, ברלין: חברת מקיצי נרדמים, תרע"ג).
לפריימן הייתה השפעה מכרעת על התפתחות מחקר ההיסטוריה היהודית-גרמנית אחרי מלחמת העולם הראשונה בזכות שני פרויקטים גדולים שיזם:
תרומתו לכתב העת Zeitschrift für die Geschichte der Juden in Deutschland (כתב עת להיסטוריה של היהודים בגרמניה) בין 1929 עד 1939.
פריימן היה חבר כבוד ב"חברת שונצינו של ידידי הספרים היהודיים" .
ב-1909 נבחר ליושב ראש של חברת "מקיצי נרדמים"; מ-1929 עד 1942 שימש כנשיא האגודה, עד שהוחלף על ידי ש"י עגנון.
פריימן פעל ללא ליאות בבניית רשת בינלאומית של חוקרים במדעי היהדות, שבה היה גורם מרכזי.
הוא עמד בקשרים עם ספרני יהדות בספריות הגדולות בעולם וכן עמד בקשרים הדוקים עם מייסדי הספרות העברית המודרנית חיים נחמן ביאליק, ש"י עגנון ואחרים.
בעל עיטור המופת על פועלו במבצע תופת.
אהרן פלד נולד בתל אביב, הבן הצעיר במשפחה בת חמישה ילדים, אביו נפטר כשהיה בן 10 חודשים.
היה חבר בתנועת המחנות העולים.
הוא התגייס לצה"ל, שירת בנח"ל וסיים קורס קצינים, ב-1954 השתחרר ועבר לעבוד בקיבוץ.
לפני מלחמת סיני חזר לשירות הקבע ושירת כקצין בחטיבת הצנחנים.
בעקבות פציעת צניחה עבר לחיל השריון.
שירת כמפקד פלוגת חרמ"ש ומפקד פלוגת טנקים בגדוד 9. בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד ויצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במלחמת ששת הימים היה מפקד קורס בבית הספר לשריון ובמינוי חירום, מפקד גדוד 125 בחטיבה 200, גדוד מילואים של טנקי צנטוריון.
בתחילת הקרבות לחם הגדוד בקרב כיבוש ביר לחפן, נשלח לסייע בכיבוש מתחם אבו עגילה, השתתף בהתקפה חטיבתית על מתחם ג'בל ליבני ובליל 6 ביוני כבש אותו בקרב בו הושמדו עשרות טנקים מצריים.
בליל 7 ביוני ביצע חסימה בביר תמדה והשמיד יחד עם הסיירת החטיבתית טנקים, נגמ"שים, תותחי נ"ט ועשרות משאיות עמוסות חיילים, בהמשך ניהל קרב שריון במעבר הגידי, נגד חטיבה 2 מדיוויזיה 4 המצרית שניסתה לחסום את המעבר, הגדוד בפיקודו השמיד לחטיבה 28 טנקים ופרץ את הדרך עד תעלת סואץ.
במבצע תופת (פעולת כראמה), ב-21 במרץ 1968, פיקד על כוח שמשימתו הייתה לבלום התקפות אויב מול מתחם כופריין, בצומת אל-מזר, על כביש גשר עבדאללה-עמאן.
הכוח מנה 11 טנקי צנטוריון וכיתת חיל-ההנדסה על גבי זחל"ם.
במשך רוב יום הלחימה היה נתון הכוח עליו פיקד לאש ירדנית עזה ושמונה מבין 11 הטנקים הישראלים נפגעו במהלך יום הלחימה הכוח בפיקודו פגע ב-14 טנקים ירדנים, מהם 8 טנקים, שנפגעו מירי מהטנק עליו לחם.
על פועלו קיבל צל"ש ממפקד גייסות השריון, אלוף ישראל טל.
בהמשך הומר הצל"ש לעיטור המופת.
במלחמת ההתשה שירת כסגן מפקד חטיבה 14 שהייתה אחראית על קו בר-לב.
בשנים 1972-1971 פיקד על חטיבה 11. ביוני 1972 מונה למפקד חטיבה 188. באותה שנה, השתתפה החטיבה במבצע קלחת 4 מורחבת.
פלד קיבל את הפיקוד על הכוח המרכזי במבצע, "כוח אורן".
הכוח בפיקודו כלל 106 כלי רכב, מהם 27 טנקי לחימה, והורכב מיחידות שריון, צנחנים, אגוז והנדסה.
הכוח נכנס לעומק הפתחלנד, תוך כדי פגיעה במחבלים ובמבנים רבים.
ב-1 ביולי 1973 נאלץ לפנות את מקומו ליצחק בן שוהם לאחר שהצהיר בכנס קציני חטיבה 188 כי "אני מעדיף שנעשה מאה פעמים פעולת קיביה ושלא נמצא את עצמנו ולו פעם אחת בלבד בסיטואציה הפוכה".
לאחר מכן שימש כמדריך במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה ובמינוי משני שב לפקד על חטיבה 11.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על חטיבה 11, חטיבה מילואים ממוכנת בהרכב של גדוד טנקי שרמן, שני גדודי חרמ"ש ופלוגת סיור על ג'יפים.
החטיבה הגיעה לגזרת סיני ב-8 באוקטובר והוכפפה לכוח משימתי בפיקודו של קלמן מגן בגזרה הצפונית של תעלת סואץ.
במהלך הקרבות הוכפף לה גדוד טנקי צנטוריון מחטיבה 217 וגדוד טנקי פטון.
ב-14 באוקטובר השתתפה החטיבה בבלימת מתקפת השריון המצרית ויחד עם חטיבה 204, השמידה מעל 40 טנקים T-62 מחטיבה 15 של דיוויזיה 18 המצרית.
ב-19 באוקטובר חצתה את התעלה מערבה וחברה לאוגדה 252, בסיום המלחמה התייצבה בנקודה המערבית ביותר אליה הגיע צה"ל.
אחרי המלחמה שימש פלד סגן מפקד אוגדה 252, בשנים 1975–1979 פיקד על אוגדה 194, ובשנים 1981–1982 פיקד על מרחב שלמה ועל קורס מפקדי חטיבות.
פלד נפטר ב-12 באוקטובר 2020, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
היה נשוי לחנה ואב לבן ובת.
הרב אהרן פרץ (נפטר בשנת ה'תקכ"ו - 1766) היה רב ראשי בג'רבה שבתוניסיה.
נולד בג'רבה לאביו הפייטן רבי אברהם פרץ.
סבו, הרב שלמה פרץ, המיוחס לפרץ בן יהודה, הגיע לג'רבה ממרוקו בתחילת המאה ה-18. נולדו לו שני בנים, חזקיה ומיכאל.
התחנך אצל הרב ניסים כייאט, יחד עם רבי יצחק חדאד (הראשון).
בשנת ה'תע"ו חלה בעיניו, לאחר שהתפלל לה', התרפא מחוליו, ורבי אהרן כתב פיוט הודאה מיוחד לה' על רפואתו.
התכתב בהלכה עם רבי מסעוד אלפאסי.
בהיותו רבה של ג'רבה, שינה כמה ממנהגי מקום, לדוגמה: תיקן לתקוע בשופר גם בתפילת הלחש (ולא רק בחזרת הש"ץ).
כמו כן בסוף ימיו נמנע מאכילת חגבים, בעקבות דברי רבי חיים בן עטר.
מביא שמועות רבות מחכמי מרוקו, עד שיש מי ששיער ששהה במרוקו תקופת מה.
בין תלמידיו הרב נסים חורי הראשון, הרב ניסים הכהן, והרב צמח הכהן (אברי"ש).
בגדי אהרן - חידושים ופרשנות על התורה
משחת אהרן - חידושים על התלמוד - שני החיבורים הראשונים נערכו על ידי הרב יהודה נג'אר.
ונדפסו על ידי הרב מימון פרץ (ליוורנו תקס"ו).
קול יעקב - קובץ פיוטים
ערוגות הבושם - נושאים בלשניים ולשוניים
שניים מפיוטים אלה, "אהובי" ו"איילת חשקי", חודשו והולחנו על ידי יונתן בר גיורא והם מושרים על ידי מירי מסיקה בסדרת הטלוויזיה מעורב ירושלמי.
אהרן קלאוס (ח' בטבת ה'תרע"ד, 6 בינואר 1914 – 19 ביוני 1961) היה עיתונאי ועורך ישראלי, פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית בליטא ובישראל, חבר מערכת "מעריב" ועורך החדשות של העיתון מ-1949 ועד מותו, ומראשי אגודת העיתונאים בתל אביב.
אהרן קלאוס נולד בראשית שנת 1914 בעיירה ז'וסלה (בפולנית: Żośle; בליטאית: Žasliai) שבליטא (כעבור מספר שנים בפולין), בנם של איידל לבית קראייר ומשה יוסף קלאוס (הוריו נספו בשואה, לאחר עלייתו לארץ ישראל).
התחנך ב"חדר", בבית הספר שבעיירתו ובפרו-גימנסיה העברית באוטיאן, וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית בווילקומיר בשנת תרצ"א.
מנעוריו היה ציוני ופעל בחוגים להפצת השפה העברית.
היה חבר בית"ר, תנועת הנוער והצעירים של התנועה הרוויזיוניסטית, ולקח חלק בכינוסיה ובפעילויות התרבות שלה.
עם הפילוג בצה"ר ב-1933 עבר לבית"ר א' (האגף שנפרד מבית"ר בליטא), שלאחר מכן היה לחלק מברית הקנאים (בר"ק), ארגון הנוער של מפלגת המדינה העברית שבראשות מאיר גרוסמן.
הוא היה חבר מראשוני הארגון, חבר במפקדה הארצית שלו ומזכירו הכללי.
באותה תקופה השתתף בעיתונות של המפלגה, וערך את הדו-שבועון שלה "דער אידנשטאט" (יידיש: 'מדינת היהודים') שיצא לאור בקובנה מאוקטובר 1933.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ של חברי מפלגת המדינה העברית בהרצליה.
כעבור מספר חודשים הוזמן לעבור למזכירות המפלגה בתל אביב, ועבד בה עד אמצע שנת 1939. באותה תקופה כיהן כמזכיר המפלגה העליונה של ברית הקנאים.
ב-1939 נישא לחוה לויט, ילידת 1914 שעלתה ארצה ב-1938, ובני הזוג היו הורים לשניים.
את עבודתו המקצועית בעיתונות החל ב-1939, כאשר הצטרף למערכת היומון "המשקיף", ביטאונה של המפלגה הרוויזיוניסטית בארץ ישראל, ועבד בו כעורך-לילה במשך כעשור.
עם הקמת הבריגדה העברית במלחמת העולם השנייה השתתף בעריכת "במחנה", ביטאונם של חיילי הבריגדה שהשתייכו לתנועה הלאומית, שיצא בשנים תש"ב–תש"ג.
היה חבר מועצת העובדים של הסתדרות העובדים הלאומית (הע"ל) בתל אביב.
ערך ביחד עם יוסף מלחי את קובץ ההסתדרות והשתתף בעריכת כתבי עת שונים.
במשך תקופה קצרה בסוף שנות ה-40 היה עורך חדשות ב"ידיעות אחרונות".
בסוף שנת 1949 הצטרף למערכת "מעריב" באותו תפקיד, וכיהן בו עד שכרע ליד שולחן עבודתו באמצע שנת 1961. עשרים ושתיים שנה עסק בעריכת חדשות, ו-12 מהן – בעמוד הראשון של מעריב.
במשך שנים רבות היה חבר הוועד של אגודת העיתונאים בתל אביב, ובתקופה שלפני מותו כיהן כסגן יו"ר האגודה.
בשנת 1961 נבחר כחבר הנהלת האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
לקח חלק ב"ספר השנה של העיתונאים" מראשית הופעתו בתש"ב – בתחילה ככותב סקירות, מגיה ומסדר מפתחות, בהמשך כמגיה ולבסוף במערכת.
החל בתש"י כיהן כמזכיר מערכת, ומשנת תשט"ו היה חבר מערכת קבוע, ובפועל היה עורכו הראשי.
השתתף בעריכת שני הכרכים הראשונים של האנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו של דוד תדהר.
בשנת תש"ך הופיע בהוצאת ספרית מעריב "אלבום הרצל", שערך עם שמואל שניצר.
על פי עדותם של רבים מעמיתיו, אחת מתכונותיו הבולטות הייתה צניעותו הרבה.
כך, לדוגמה, על אף שהיה העורך הראשי בפועל של ספר העיתונאים, דחה את הצעתם של חבריו למערכת, א.
יפה ואברהם שאנן, ששמו יופיע כעורך הראשי ושמותיהם כעורכי-משנה.
באמצע שנת 1961 כרגע ליד שולחנו ב"מעריב", והובהל לבית החולים.
כעבור מספר שבועות, בחודש יוני, נפטר לאחר מחלה קשה.
הותיר את אלמנתו חוה קלאוס (נפטרה ב-1993) ושני ילדיו: זאבה (חסונה) לב ועמירם קלאוס (בעת פטירתו תלמיד כיתה י"ב בגימנסיה גאולה), וכן שתי אחיות.
לאחר מותו קבע "מעריב" את פרס אהרן קלאוס לספורטאי השנה ולכדורגלן העונה בישראל.
בתו זאבה (חסונה) נישאה ב-1960 לחבר מערכת "מעריב" יגאל לב, ובשנת 1963 נולד בנם הראשון.
בנו עמירם קלאוס היה מנהל השירות לנוער וצעירים במשרד הרווחה.
הרב אהרן פפויפר (ההגיה - פוֹיפֶר) היה מייסד ורב קהילת מהרש"א וראש ישיבת מהרש"א ביוהנסבורג, ולפני כן מראשי ישיבת עץ חיים בלונדון.
נולד בבני ברק, בנם של יעקב פפויפר ויהודית לבית מאיר.
למד בישיבה הקטנה קול תורה ולאחר מכן בישיבת הנגב בנתיבות, אצל דודו, אחי אמו, הרב יששכר מאיר.
כעבור מספר שנים עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים, ומשם עבר לישיבת לייקווד בניו ג'רזי.
בתחילת שנות השבעים נישא לרחל לבית פרומר.
לאחר נישואיו התגורר במשך תקופה בבני ברק והתקרב לרב שמואל רוזובסקי, עמו למד בחברותא והחשיבו לרבו.
לאחר מכן עבר לחדרה ונמנה עם צוות "ישיבת חדרה".
במשך כמה חודשים שימש כר"מ ממלא מקום בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
בתקופה זו הוסמך לרבנות על ידי ראש ישיבת חדרה, הרב צבי קושלבסקי.
כעבור תקופה עבר ללונדון ושימש כראש ישיבה בישיבת עץ חיים שבעיר, לצדו של ראש הישיבה הרב נתן אורדמן.
במקביל עסק בקירוב רחוקים, בעיקר בקרב סטודנטים יהודים בלונדון.
חלק מהם עברו בהשפעתו ללמוד אצלו בישיבת עץ חיים.
בשנת תש"מ (1980) עבר ליוהנסבורג וייסד בה את קהילת מהרש"א ובמשך שלוש עשרה שנים שימש רבה ומנהיגה.
כמו כן הקים את ישיבת מהרש"א ועמד בראשה.
בהיותו ביוהנסבורג עסק רבות בקירוב רחוקים.
כמו כן עמד בראש מערכת סיוע לחולים שבאו מישראל לקבל טיפול רפואי ביוהנסבורג וביתו שימש להם אכסניה.
בתקופת רבנותו ביוהנסבורג עמד בקשר הדוק עם רבנים ופוסקי הלכה בולטים בארץ ישראל וניהל עמם חליפת מכתבים ענפה בנושאי הלכה והשקפה.
הרבה להתכתב עם תלמידיו בישראל ובאירופה והדריך אותם בתחומי הלכה והשקפה.
כמו כן הרבה להעלות על הכתב רעיונות השקפתיים ותורניים, שפורסמו לאחר מותו.
חיבר סדרת ספרי הלכה על הלכות בשר וחלב, הגעלת כלים, מליחה וצלייה.
כמו כן חיבר את סדרת ספרי "אור אהרן" על כמה ממסכתות הש"ס.
בתחילת שנות התשעים יזם את העתקת קהילתו לישראל ויישובה בקריה חדשה שנבנתה אז בבית שמש על ידי תלמידי הרב שמואל אוירבך.
לשם כך ביקר מספר פעמים בישראל וקיבל את הסכמתו ותמיכתו של הרב אוירבך.
לאחר שהחל ביישום תוכניתו וזמן קצר מאוד לפני מועד עלייתו ארצה, נהרג בתאונת דרכים ביוהנסבורג, והוא בן ארבעים וארבע.
היה נשוי לרחל בתו של הרב יהודה הלוי ממייסדי תלמוד תורה חוג חתם סופר בבני ברק.
גיסו הוא ד"ר מנחם חיים ברייר.
בנו, הרב יהודה פפויפר, משמש כרב בדרום אפריקה.
מתלמידיו: הרב ברוך פז, יו"ר מכון פסקים, לשעבר ראש כולל הדיינות בישיבת בית אל.
קצור שולחן ערוך על הלכות בשר בחלב
קצור שולחן ערוך על הלכות הגעלת כלים
קצור שולחן ערוך על הלכות דם צלייה ומליחה
קצור שולחן ערוך על הלכות נדה
אור אהרן – על מסכתות פסחים, סוכה מגילה
רבי אהרן פרידמן (תר"נ - י"ג בחשוון תש"ב) היה האדמו"ר מבויאן בצ'רנוביץ.
נולד בבויאן לחוה, בת רבי מרדכי שרגא פרידמן מהוסיאטין ולרבי מנחם נחום, האדמו"ר המרכזי של חסידות בויאן.
בשנת תרס"ז נישא להניה בת רבי חיים הגר, האדמו"ר מאנטיניא .
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט יחד עם אביו וסבו לווינה.
עבר יחד עם אביו לצ'רנוביץ ועמד לצדו בהנהגת החצר.
לאחר פטירת אביו בשנת תרצ"ו, הוא לא הסכים להתמנות כאדמו"ר, אך החל לערוך שולחנות משותפים יחד עם אחיו הצעיר רבי מרדכי שרגא.
שכל את בתו היחידה פעסיא לאה בשנת תרצ"ז.
נפטר במגפת טיפוס במהלך שנות השואה ונקבר בווערחיווקי.
חלק קטן מדבריו של רבי אהרן כונסו בספר בשם תולדות אהרן.
נמצאים בכתובים עוד דברי תורה רבים ממנו, הממתינים לצאתם לאור.
בחודש סיון תשע"ג יצא לאור במהדורה חדשה ומפוארת, הספר "תולדות אהרן" בו לוקטו ועובדו דברי תורתו.
חלק ניכר מהספר הוא החלק הביוגרפי שלו.
על שמו נקרא בית הכנסת "תפארת אהרן" של חסידות בויאן, בשכונת התמר בביתר עילית.
רבי אהרן פרידמן (י"ב בתשרי תרל"ז - י"ט בתשרי תרע"ג) היה האדמו"ר השלישי בחסידות סדיגורה.
נולד בסדיגורה לרבי ישראל פרידמן ולאסתר בתו של רבי יצחק מבוהוש.
נקרא על שם אבי סבתו, רבי אהרן פרלוב, ה"בית אהרן" מקרלין.
נישא לשרה שיינדיל רויזה בת רבי שלום יוסף פרידמן, בנו של רבי מרדכי שרגא מהוסיאטין.
לאחר פטירת אביו בשנת תרס"ז הוכתר לממלא מקומו וכאדמו"ר השלישי לחסידות סאדיגורה.
חלק מחסידי אביו פנו אליו, אך לאחר 6 שנים, בגיל 36 הוא נפטר.
נקבר בחלקת אדמו"רי רוז'ין בסאדיגורה.
בנו בכורו ויחידו של רבי אהרן פרידמן, רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן הוכתר לממלא מקומו בחתונתו שנערכה בשנת האבל, על ידי דודו האדמו"ר רבי יצחק מבויאן.
בנוסף השאיר שתי בנות אסתר אשת ר' צבי וולף מביליץ ומרים אשת ר' סנדר וולף.
בשנת תרע"ד, שניים מחסידיו הוציאו את דברי תורתו בספר "קדושת אהרן", בהסכמת בנו רבי מרדכי שלום יוסף מסאדיגורה.
ובשנת תשע"ד יצא לאור מחדש על ידי מכון כנסת מרדכי - סאדיגורה, עם הרבה הוספות ותיקונים.
אהרן פרץ היה גינקולוג, ומייסד ומנהל מחלקת הנשים והיולדות בבית החולים רמב"ם בחיפה.
למד בגימנסיה הריאלית ובאוניברסיטה הליטאית בקובנה.
התמחה בגינקולוגיה בבית החולים היהודי "ביקור חולים" בעיר.
בשנים 1941–1944 היה כלוא בגטו קובנה, שם היה מראשי המחלקה הגיניקולוגית בבית החולים של הגטו.
עם חיסול הגטו הועבר לשטוטהוף ואחר כך לדכאו.
אהרן פרציקוביץ (לימים פרץ) נולד ב-2 בינואר 1910 בעיירה הליטאית בוטרימוניס שבפלך וילנה, האימפריה הרוסית (כיום במחוז אליטוס שבליטא), בן לבצלאל ורוזה (לבית רומנוב) פרציקוביץ.
למד בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה ועם סיום לימודיו ב-1927 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה הליטאית בעיר, בה הוכתר בתואר דוקטור ב-1933. עד לפלישת גרמניה הנאצית לליטא עסק ברפואה והתמחה בגינקולוגיה בבית החולים היהודי "ביקור חולים" בקובנה.
באוגוסט 1941 נכלא יחד עם אשתו רעיה (רופאת שיניים במקצועה) ובנו היחיד אליק (שהיה אז בן 6) בגטו קובנה שם עבד כפועל כפייה וניהל מחלקה גינקולוגית גם יחד, אך עיקר זמנו הקדיש למתן עזרה רפואית לנשים בהיריון.
ביולי 1942 קבעו הרשויות הנאציות בפקודה שפורסמה ברחבי הגטו כי מחודש ספטמבר כל אישה הרה בגטו שלא תפסיק את הריונה – מות תומת ואתה פרי בטנה וכך גם כל מי שיסייע בהיריון ובלידה.
ואולם היו נשים אמיצות שלא קיבלו את רוע הגזירה ושתחושת האימהות אצלן גברה על סכנת המוות, התמרדו והמשיכו בהיריון בתנאי מחתרת ובסבל נוראי.
נשים אלו היו מזעיקות את ד"ר פרץ כשהחמירו חבלי ההיריון או כאשר צירי לידה סיכנו את חייהן.
באותן שעות גורליות הוא עמד לצידן תוך הזדהות נפשית עם סבלן ותוך סיכון חייו.
עם חיסול הגטו בקיץ 1944 הועבר יחד עם אשתו למחנה הריכוז שטוטהוף ולאחר כמה ימים הפרידו ביניהם.
הוא הועבר ממחנה למחנה והגיע למחנה הריכוז דכאו, שם שירת במקצועו כמו בגטו.
באפריל 1945 שוחרר מדכאו על ידי הצבא האמריקאי.
בנו שהוצא בסתר מן הגטו בתקופה שלאחר "האקציה של הילדים" (שנערכה בסוף מרץ 1944) ונמסר לחסותה של אישה ליטאית, שוחרר על ידי הרוסים.
ואילו אשתו שוחררה על ידי האנגלים לאחר טלטולים במחנות שונים ובאוניה בוערת בלב ים.
מיד עם תום המלחמה חיפש אחר אשתו ובנו הקטין אך משנאמר לו כי בנו יצא לדרכו עם שאר יתומי מלחמה לארץ ישראל, מיהר בעקבותיו ועלה ארצה בספטמבר 1945 רק כדי לגלות לאכזבתו כי הקדים את בנו.
בנו אליק עלה ארצה באוקטובר 1945 מרומניה באנייה "פנסילבניה" במסגרת עליית הנוער בקבוצה של אלף יתומים, מבלי לדעת שאביו מצפה לו.
באפריל 1946 הגיעה גם אשתו רעיה.
בתקופת מלחמת העצמאות שימש קצין רפואה.
ב-1949 הועבר לבית החולים הממשלתי בחיפה (לימים רמב"ם) שם ייסד את מחלקת הנשים וגינקולוגיה ומונה כמנהלה.
כיהן כפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה.
בשנת 1961 העיד במשפט אייכמן על האקציות בגטו קובנה בהן הושמדו יהודי ליטא ובכלל זה האקציה ב-28 באוקטובר 1941 בה לקחו ביום אחד 10,000 איש לפורט התשיעי ו"האקציה של הילדים" בסוף מרץ 1944 בה נקרעו כ-1,300 ילדים מהוריהם (במטרה לפנות את הגטו מהילדים) באכזריות רבה ונלקחו להשמדה.
כך תיאר ד"ר פרץ את "אקציית הילדים":
פרסם כ-70 עבודות בתחום הגינקולוגיה ומיילדות.
זכה בתעודת כבוד ומדליה מטעם הפקולטה לרפואה בחיפה ובתעודת כבוד מאיגוד הגינקולוגים בישראל.
פרופ' אהרן פרץ נפטר בחיפה ב-11 באפריל 1989 ונטמן במתחם בתי הקברות בכפר סמיר שבעיר.
בנו ד"ר אליק בצלאל פרץ הוא גינקולוג.
דעם גורל אנטקעגן: רשימות פון א דאקטאר, חיפה: [חמו"ל], 1952 ['אל מול הגורל: רשימותיו של רופא'; ספר זיכרונותיו מגטו קובנה].
במחנות לא בכו: רשימותיו של רופא, הוצאת מסדה, תש"ך - 1960.
שלושה שהגיעו, משרד הביטחון: הוצאת קצין חינוך ראשי, ענף השכלה, 1971.
דער וועג צוריק, תל אביב: פארלאג י.
'במחנות לא בכו', בתוך: גדעון רפאל בן-מיכאל (עורך), ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה גיליון מס' 28 ו-29: יהדות קובנה בשואה וגיא ההריגה "הפורט התשיעי" (אלול תשס"ט, ספטמבר 2009), עמ' 45–58.
'עדותו של ד"ר אהרון פרץ במשפט אייכמן', בתוך: גדעון רפאל בן-מיכאל (עורך), ביטאון פורום שמירת זיכרון השואה גיליון מס' 28 ו-29: יהדות קובנה בשואה וגיא ההריגה "הפורט התשיעי" (אלול תשס"ט, ספטמבר 2009), עמ' 35–45.
עדות אהרון פרץ (מתוך אני מאשים - מאגר עדויות ממשפט אייכמן), באתר סנונית.
אהרן (אַנרי) צרויה היה חוקר יהדות ופילוסוף יהודי-צרפתי יליד ירושלים.
אהרן צרויה נולד בירושלים בשנת 1895, בן למשפחה יהודית-ספרדית ותיקה שהגיעה לירושלים מחלב.
בנעוריו למד בבית הספר של כל ישראל חברים בעיר.
בשנת 1911 עברה משפחתו למצרים, ונותרה בה במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה.
צרויה השלים את לימודיו התיכוניים במצרים ובשנת 1919 נסע ללימודים בפריז.
אף על פי שהיה חסר אמצעים כלכליים, התקבל ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת סורבון והשלים בה תואר דוקטור לפילוסופיה.
בין מוריו היה הפילוסוף היהודי-צרפתי הנודע אנרי ברגסון.
לאחר שהשלים את לימודיו היה למרצה בסורבון וחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
צרויה היה כותב וחוקר פורה.
ספריו הראשונים ("מבוא לאמנות הציור בימינו", "הבעיה הפילוסופית של המלחמה והשלום", "מבוא לפילוסופיה בת זמננו") התקבלו בהערכה בחוגים הספרותיים בצרפת.
בהמשך עבר לעסוק בפילוסופיה יהודית ובין היתר פרסם ספרים על הפילוסופיה של שפינוזה (1933) והפילוסופיה של הרמב"ם (1951).
אחד מספריו החשובים ביותר היה ספר גדול על הקבלה, מקורותיה והמטאפיזיקה שלה (1947), שיצא לאור בצרפתית בשלוש מהדורות ותורגם לשפות נוספות, בהן גרמנית וספרדית.
מחקריו הנרחבים על הקבלה חלקו בנושאים מסוימים על מסקנותיו של חוקר הקבלה הנודע גרשם שלום, שמצדו ביקר את צרויה על כך שמחקריו מושפעים מהאסכולה התאוסופית שצמחה בצרפת מהמאה ה-19. צרויה עסק גם בפילוסופיה יהודית של העת העתיקה, ובשנת 1959 פרסם ספר על האיסיים.
כמו כן חיבר ספר על המחשבה הפילוסופית הערבית (1967).
מלבד ספריו פרסם מאמרים רבים מעל כתבי עת אקדמיים צרפתיים ואנגליים.
על מחקריו זכה למספר פרסי הוקרה מהאקדמיה הצרפתית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה סבל כמו שאר יהדות צרפת מהאנטישמיות של משטר וישי.
בפשיטה על ביתו ניזוקה ספרייתו הגדולה ורבים מכתבי היד נלקחו.
בשנת 1949 הוזמן כאורח למדינת ישראל הצעירה, וביקר בה גם מספר פעמים נוספות לאחר מכן.
אהרן צפנת (1893 – 5 בנובמבר 1965) חתם כ"בעל הטורים", היה משורר וסאטיריקן עברי.
חיבר בעיקר שירים אירוניים בנושאי אקטואליה שהתפרסמו בעיתון כטור מחורז אישי קבוע.
לאחר משה לייב חשקס שפעל בסוף המאה ה-19, היה בין הראשונים שהנהיגו טור שירי קבוע בעיתון לדיון בענייני היום, דגם שהשפיע על מדוריהם העיתונאיים של קדיש יהודה סילמן, אלכסנדר פן, יהודה קרני ובפרט "רגעים" ו"הטור השביעי" של נתן אלתרמן.
נולד ליד גרודנו ועסק בהוראה ובכתיבה הומוריסטית בעיתונות יידיש בפולין.
עם היווסדו של העיתון "היום" ב-1925 החל לפרסם בו טור מחורז הומוריסטי אקטואלי, כן כתב בעיתון היידי "היינט".
על טוריו חתם בשם "בעל הטורים".
כתיבתו בעיתונות העברית והיידית בפולין נפסקה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
את שנות המלחמה עשה בברית המועצות ולאחריה עבר לפריז.
בשנת 1949 עלה לישראל ועבד במחלקת היידיש של קול ישראל.
צפנת נפטר בשנת 1965 ונקבר בהר המנוחות.
בעל הטורים, לרוח היום: פרקי שירה להומור וסטירה, הוצאת "ליהודים" ורשה תרפ"ט.
בפתח הספר: "השירים שנכנסו לספר זה נכתבו כמעט כולם מתוך חפזון, על רגל אחת (ברגל השנייה לא השתמשתי, כדי שיהיה לי אחר כך, במה לפשוט את הרגל...)"
א' צאפנאס, די בין: צוויי-וואכן-בלאט פאר אלץ וואס איז אינטערעסאנט, ווארשא : דרוק רעקארד, 1928
ישראל יהושע זינגר, 22 סיפורים, תורגמו מיידיש לעברית על ידי אהרן צפנת, מ' ניומן, תשל"ב
מאיר נוי - מלחין, סמואיל מרשק - כתב, תרגום לעברית : אהרן צפנת, מנגינות ל"נוה חתולים",(תווים), מתוך הבה נגילה, לא ידועה שנת ההוצאה,.
רבי אהרן צבי לנדא (-ז' בסיוון תר"ע, 1910) היה אדמו"ר לחלק מחסידי אלכסנדר שפרשו לאחר פטירת הישמח ישראל.
לימים הפכה חצר זו לחסידות סטריקוב.
בנם של רבי דוב בעריש מביאלה, בנו של רבי אברהם מטשכנוב ורחל בתו של ר' ארצ'ה מגריצא-ביאלה.
אביו היה האדמו"ר לחסידי וורקא לאחר פטירת האדמו"ר הצעיר מוורקא רבי מנחם מנדל.
נישא לאסתר בת הרב נתן נטע טעננבוים חתן חתנו של רבי עקיבא איגר.
הוא עסק במסחר בבדים, כשאת עיקר העסק ניהלה אשתו והוא רוב זמנו עסק בתורה.
לאחר פטירת אביו, פנה כשאר חסידיו לרבי יחיאל מאלכסנדר ואחריו לבנו הישמח ישראל.
הוא היה מקורב להישמח ישראל וכתב את דברי תורתו בחיבור בשם "בר בי רב".
לאחר פטירת הישמח ישראל בטבת תר"ע, הכתירוהו קבוצה מהחסידים לאדמו"ר.
אמו הביעה התנגדות עזה לכך שבנה יקבל את האדמו"רות באומרה שזו סכנה עבורו, אך בשל לחץ החסידים שגברו הוא קיבל את ההנהגה.
חסידים רבים היו נוסעים אליו מדי שבת, ואף הייתה יוצאת כל יום ה' בשבוע רכבת עם חסידים מורשה לביאלה, וסיפרו עליו סיפורי מופתים.
הוא היה חלוש ונסע לאוטבוצק למנוחה.
הוא אמר לחסידיו שאם יעזבוהו יבריא כי אין בכוחותיו לקחת את עול ההנהגה, אך הם סירבו.
כארבעה חודשים לאחר התמנותו נפטר ביום טוב שני של שבועות תר"ע.
ונקבר בבית הקברות בורשה, בעיתוני התקופה הוארך מספר המשתתפים בלוויה בכ-50,000 איש.
את מקומו מילא אחיו רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא.
אחיו הקים לזכרו את "ישיבת בית אהרן" בזגרז'.
בנו רבי מנחם מנדל, נישא לחיה בת הרב משה וייס מטומשוב מזובייצקי.
כשנסעו אליו חסידים הוא ברח מהעיר.
לאחר מספר חודשים פנו אליו מספר חסידים חשובים בהם גיסו הרב שמואל וייס רבה של ונגרוב, הרב משה מקוטנא, הרב מקרשניק ורבה של טומשוב ולחצו עליו, אז נאות לכהן כאדמו"ר.
כיהן תחילה בביאלה והתגורר בבית אביו, בהמשך בסודלובצה (סלדוביץ), ובשנת תרפ"ה היגר לארצות הברית.
חיבר ספר בשם שמש ומגן, ובראשו נכתבו תולדות השושלת על ידי בנו ר' יחיאל.
בספר זה הובאו מדברי תורתו של רבי אהרן צבי.
אהרן קושנירוב (ביידיש: אהרן קושניראָוו; 7 בינואר 1890 – 7 בספטמבר 1949) היה משורר יידי, פרוזאי ודרמטורג.
נולד בשם אהרן קושנירוביץ בעיירה בויארקה, ליד קייב.
אביו היה יערן ונפטר כשקושנירוב היה בן 13. הוא נאלץ להפסיק את לימודיו בחדר ולהתחיל לעבוד.
הוא עבר להתגורר בקייב ולאחר היכרותו עם משוררים יידים דוד הופשטיין ואשר שוורצמן הוא החל לחבר בעצמו שירה ביידיש.
בין 1914–1918 הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה ועוטר בצלב הגיאורגי, העיטור הגבוה של האימפריה הרוסית.
ב-1920 הוא הצטרף לצבא האדום והשתתף במלחמה פולנית-סובייטית.
ב-1922 הוא עבר למוסקבה וכתב בכתב העת דער שטראָם, שם הוא פרסם סדרת שירים ב- 1922 בשם אזכרה שהוקדשו לנפגעי הפוגרומים באוקראינה שהתרחשו מספר שנים לפני כן, בעקבות שירים אלו חיבר דוד הופשטיין שיר בשם שטאַם, ב-1924 יצא לאור ספר שבו נכללו שירים מתוך אזכרה ושירו של הופשטיין.
בעקבות פרסום האזכרה הואשם קושנירוב על ידי מבקרי ספרות סובייטים בלאומנות יהודית.
עם פלישתם של הגרמנים לברית המועצות הוא התנדב לצבא האדום בגיל 51 ונשאר בשירות עד סוף המלחמה והשתחרר בדרגת סרן.
במהלך המלחמה נפצע פעמיים, עוטר במדליה על ההצטיינות בקרב.
לאחר המלחמה היה אחד העורכים של כתב העת היידי אייניקייט והיה עורכו הראשי של כתב העת היידי היימלאנד.
נפטר בספטמבר 1949 במוסקבה כתוצאה מסרטן הגרון.
קושנרוב היה נשוי ללובוב קושנרוב .
אהרן פרננדו (באיטלקית: Aron Fernando, או כפי שחתם על כתביו; פרננדס, או פרננדז, על פי כמה מקורות).
(ליבורנו - 1761-1828) היה מורה, מחבר ומתרגם יהודי איטלקי בתקופת ההשכלה.
הוא היה מורה לשפות עתיקות ומודרניות, ומתרגם, ועורר את תשומת הלב של רשויות ליבורנו בשל אהדתו ליעקבינים, ובשל ניסיונותיו לפרסם כתבים אשר נחשבו כקיצונים וחתרנים מדי.
ב-29 ביוני 1796 פגש את נפוליאון בונפרטה, בעת שזה עבר דרך ליבורנו, כדי לבקש את תמיכתו.
תרגום לאיטלקית עם פירוש של Les Nuits Champêtres ("לילות הכפריות") של ז'אן-צ'ארלס לבו , שנכתב ב-1792 ופורסם רק בשנת 1803.
Lo spettatore libero ovvero speculazioni filosofiche sulla rigenerazione politica, e morale dello spirito umano ("הצופה החופשי או ספקולציות פילוסופיות על התחדשות הפוליטית והמוסרית של הרוח האנושית"), פורסם במילאנו, ב"שנה השנייה של החירות" (1793).
תרגום לאיטלקית של החוברת "שקיעתה ונפילתה של המערכת הפיננסית האנגלית" של תומאס פיין.
התרגום לא פורסם בסופו של דבר, אך בגללו פרננדו גורש מליבורנו.
"פרויקט פילוסופי לרפורמה מקיפה של הפולחן ושל החינוך הפוליטי-מוסרי של העם היהודי" בשני כרכים, שהיה אמור לצאת לאור ב-1810. בספר הזה פרננדו תיאר רפורמה קיצונית ביותר של היהדות, כולל דחייה של התורה שבעל פה, הורדת מספר המצוות ל-60 בלבד, וחינוך חובה במקצועות חול.
הכרך הראשון הודפס כמעט בחשאי בשנת 1813 על ידי המוציא לאור ג'ובאני מרניג בליבורנו; לאחר תהליך ארוך של התערבות הרשויות וערעורים שנמשך עד 1818, וגם הודות לשינוי במשטר עקב הרסטורציה, כמעט כל העותקים הוחרמו והושמדו.
כתב היד של הכרך השני שרד כיוון שהועבר לצנזור הצרפתי, ונשמר בגנזך המדינה של פריז.
הרב אהרן פרידמן (נולד בה'תשל"ה, 1975) הוא ראש ישיבת כרם ביבנה מאז אלול ה'תשע"ז, לצד הרב גבריאל סרף.
נולד בירושלים לרב ד"ר זאב ולשושנה פרידמן.
למד בישיבה התיכונית מערבא, ובתום לימודיו התיכוניים, בשנת ה'תשנ"ב, החל את לימודיו בישיבת כרם ביבנה.
שרת כלוחם בחיל התותחנים במסגרת ההסדר.
משרת במילואים כרב צבאי בגדוד תותחנים.
לאחר נישואיו למד בכולל שבישיבה ונסמך לרבנות.
במקביל למד כשבע שנים אצל הרב יצחק שלמה זילברמן, וכן למד תנ"ך עם הרב יעקב מדן ראש ישיבת הר עציון.
בשנת ה'תשס"ח התמנה לר"מ בישיבת כרם ביבנה.
ייסד "כולל יום שני" ללימוד תנ"ך בהנחיית ד"ר חגי בן ארצי ללומדים מחוץ לישיבה.
בשנת ה'תשע"ז החל לשמש כסגן ראש הישיבה, לצד הרב גבריאל סרף.
באלול של אותה שנה, עם פרישתו של ראש הישיבה הרב מרדכי גרינברג, התמנו השניים לראשי הישיבה.
בנו, אלקנה פרידמן, הוכתר כחתן התנ"ך בחידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי בשנת תשע"ו.
בין גיסיו, הרב ברוך הרניק - ראש ישיבת תורת עציון, ויעקב הרניק - מנכ"ל ישיבת בית אל.
ארץ חיים : שיעורי שביעית – שיעורים על הלכות שביעית
בהר ה' יראה – מאמרים ודרשות לראש השנה
אלף המגן – ביאור לתפילות הרמח"ל
חרות על הלוחות – דרשות על עשרת הדיברות
ההר חמד אלקים – דרשות למתן תורה
נבואה שעריך – דרשות ליום הכיפורים
אסתר מן התורה – מאמרים למגילת אסתר
קום כי זה היום – מאמרים לראש השנה
חרות עולם – על הגדה של פסח
בצל כנפיך – שיעורים ופסקי דינים בהלכות גירות
מנהיגות בשעת משבר – לימוד במגילת רות
פרשת מלחמה - דברי תורה לחיילים על פרשיות השבוע ומועדי השנה.
אהרן פרלוב (נולד ב-י"ג באייר ה'תשכ"ד, 25 באפריל 1964) הוא מחבר של ספרי ליקוט על מגוון תחומים ומקצועות תורניים, ובעל מדורים קבועים בתוספת התורנית של עיתון המודיע.
נולד בארצות הברית לרבי אלטר ישראל שמעון (בן האדמו"ר רבי נחום מרדכי פרלוב מנובומינסק) ולבריינדל, בת רבי משה נפתלי אולמן, מחבר ספר "צל העדה".
למד בישיבת קרלין סטולין בבורו פארק, בישיבת פילדלפיה ובהמשך בישיבת רוז'ין בירושלים.
נישא ליוכבד, בתו של המוהל הירושלמי יוסף דוד ויסברג.
לאחר נישואיו למד שנתיים ב"כולל פולין" בעיר העתיקה, ובהמשך ב"כולל סוכטשוב" בשכונת בית וגן.
כשנוסדה בירושלים הישיבה גדולה "אבני נזר"- סוכטשוב (בשנת ה'תשמ"ט, 1989), החל לשמש בה כ"נושא ונותן" עד לסגירת הישיבה.
הרב פרלוב מפרסם (החל משנת ה'תשנ"א, 1991) שלשה מדורים קבועים בתוספת התורנית של עיתון המודיע, היוצא לאור מדי שבת ומועד.
המדור הראשון "ניצוצי הפרשה" הוא ליקוט על סדר הפרשיות והמועדים.
המדור השני "אוצרות הדף היומי" הוא ליקוט רעיונות ופירושים על הש"ס בדרך הפרד"ס, לפי סדר ה"דף היומי".
המדור השלישי "אמרות צדיקים" הוא ליקוט סיפורים ואמרות על צדיקים שיום ההילולא שלהם חל בשבוע הקרוב.
את אסופת המאמרים במדורים אלו - הוציא לאור במשך השנים בסדרת ספרים ענפה על התורה והמועדים, על הש"ס ועל סיפורי צדיקים, ועליהם הוסיף ספרי ליקוט נוספים שלא פורסמו בהמודיע, כספרי ליקוט על "אשת חיל", ברכת המזון, שבע ברכות, דברי צחות של צדיקים, ענייני חלומות ועניינים רבים נוספים.
בשונה ממלקטים אחרים האוספים מכל הבא ליד, וספריהם משמשים בדרך כלל 'מראה מקום' לספרים מצויים, צורת הליקוט של פרלוב מתאפיינת בקו ייחודי: הוא אוסף מתוך ספרים או מאספים תורניים שאינם בהישג יד, ובדגש על מאמרים וסיפורים שעדיין לא סודרו לפי הנושא עליו הוא מלקט.
כך, למשל, ספריו על התורה מלוקטים מתוך קובצים וספרים שלא סודרו לפי סדר הפרשיות, ובספריו הוא מסדר אותם לראשונה על סדר פרשיות התורה.
כך הם גם ספריו על סדר הש"ס וספריו האחרים.
סדרת "ניצוצי התורה" על פרשיות השבוע.
סדרת "ניצוצי גאוני וצדיקי הדורות" על התורה.
סדרת "אוצרות צדיקי וגאוני הדורות" על התורה והמועדים, סיפורי צדיקים ועניינים נוספים (ברכת המזון, שבע ברכות ועוד).
סדרת "אוצרותיהם של צדיקים" על התורה והמועדים (1 כרך על התורה והמועדים ו-2 כרכים על המועדים), הגדה של פסח, מסכת אבות ו"אשת חיל".
סדרת "אמרות צדיקים" 2 כרכים: כרך אחד - ליקוט מאמרים וסיפורים על גדולי החסידות; כרך שני - סיפורי צדיקים מפי רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג.
סדרת "זכרונם לברכה" - 12 כרכים ליקוט מונומנטלי של סיפורי צדיקים, מסודרים לפי ימי היארצייט.
ספר "הילולא דצדיקיא" (המהדורה הראשונה של "זכרונם לברכה").
ספר "בקדושתו של אהרן" 2 כרכים, הכולל ליקוט סיפורים ומאמרים על רבי אהרן מבעלזא.
ספר "אור חיינו" על רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ.
קונטרס "שיחות קודש" - סיפורי צדיקים מפי האדמו"רים לבית סוכטשוב ותלמידיהם הרבנים.
ספר "בחלום אדבר בו" - ליקוט על חלומותיהם של גאוני וצדיקי הדורות.
סדרת "מרגליות הש"ס" - ליקוט מאמרים וסיפורים על דרך הפרד"ס לפי סדר הש"ס.
סדרת "ניצוצי הש"ס" - ליקוט המאמרים הקצרים מתוך סדרת "מרגליות הש"ס", והוספת מאמרים קצרים חדשים.
בנו, הרב נחום מרדכי פרלוב, מחבר הספרים "מדרכי נחום" על התורה, ש"ס ושו"ע.
חתנו, הרב אהרן יהושע קיוואק ראש כולל מאירת עיניים ירושלים, בן הרב ניסן דוד קיוואק.
הרב אהרון פריד (במקור: פריעד; בהונגרית: Fried Áron; היידובסרמן, 1812 – היידובסרמן, 25 ביוני 1891) היה רב הונגרי ידוע, רב הערים מזצ'אט, היידושאמשון וביסערמין שבהונגריה, מחבר ספר "שו"ת מהרא"פ".
נולד בביסערמין לאביו רבי אלימלך פריד.