tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עכשיו נתקל הכח הצרפתי בבעיה נוספת: החיילים הצרפתיים המשיכו לדחוף את חבריהם מאחור כאשר מקדימה מעדו הצרפתים בין גופות האדם והסוסים שהחלו להיערם בבוץ הסמיך.
הקשתים האנגלים נהנו ממצב שבו יכלו בנחת לשחרר את חיציהם לתוך המהומה שלפניהם.
לאחר ההשמדה של הקו הראשון הגיע תורו של הקו הצרפתי השני לצאת להסתערות.
כאשר התקרבו החיילים הצרפתים לזירת הטבח רבים מהם פשוט פנו לתוך היער ונסו על נפשם.
אלו שהמשיכו בהסתערות חלקו את גורלם של חבריהם מהקו הראשון.
בינתיים התברר כי כוח רגלים צרפתי, בסיוע מספר אבירים, תקף את שיירת המטען בעורף הצבא האנגלי ולקח שלל את אחד מכתריו של המלך הנרי.
הנרי היה מצוי במצב בעייתי, שכן ההתקפות הצרפתיות על חזיתו עדיין נמשכו, הקו השלישי של הפרשים הכבדים הצרפתים עדיין נותר ללא פגע, וכוח צרפתי נוסף פעל בעורף צבאו.
בנוסף, הצבא האנגלי החזיק במספר רב של חיילים צרפתיים, שנפלו בשבי במהלך הקרב, ושמספרם עלה על כלל הכוח האנגלי, והיה חשש שהם יקומו כנגדו.
הנרי פקד על הוצאתם להורג של כל השבויים.
לאחר שחלק מהחיילים מחו על כך (מטעמי אבירות, אך ככל הנראה בעיקר מטעמי כופר), ביצעו זאת הקשתים שלא היו כבולים בשבועות אבירות.
כ-200 קשתים רצחו אלפי צרפתים בזמן קצר.
הטבח הופסק כאשר התברר שהקו השלישי הצרפתי נסוג ונוטש את המערכה.
הצרפתים איבדו כ-8,000 חיילים בקרב, וזאת מול כ-400 אבדות לאנגלים אשר כללו גם את אדוארד דוכס יורק.
מעבר לכך, כמחצית האצולה הצרפתית הושמדה בקרב, דבר ששבר את חוט השדרה של הצבא הצרפתי למשך זמן רב.
הנרי לא יכול היה לנצל את הצלחתו ולהמשיך את מסע הכיבוש מול צרפת נטולת ההגנה מפאת מצבו הרע של צבאו שלו.
האנגלים הגיעו לקאלה ב-29 באוקטובר וחזרו לאנגליה ועמם כאלף אצילים צרפתים שבויים.
מאחר שלא נשאר בצרפת מי שישלם כופר בעבור אותם שבויים, הם מעולם לא חזרו לצרפת.
מעבר לכיבוש עיר הנמל ארפלאר, לא יכול היה הנרי להציג הישגים מידיים, אך שבירת הצבא הצרפתי החלישה את צרפת באופן שאפשר לו לפלוש לצרפת בעתיד ולנחול ניצחונות.
בין 1417 ו-1420 ערך הנרי מספר מסעות מלחמה באזורי קן ונורמנדי.
חוזה טרואה, אשר נחתם ב-1420, היה תוצאה ישירה של ההפסד המוחץ שנחלו הצרפתים בקרב אז'נקור.
בהסכם זה הכיר מלך צרפת שארל השישי במלך הנרי כיורש לכתרו, וכעוצר בימי חייו.
כן נתן לו לאישה את בתו קאתרין.
היה זה שיא שאליו לא הגיע עוד אף מלך אנגלי.
שתי הממלכות הגדולות באירופה אוחדו תחת שלטונו, ונראה כי האיחוד שבין הנרי וקאתרין ייצור שושלת שתמלוך על הממלכה המאוחדת, וכתוצאה מכך תהיה לכוח החזק באירופה במשך זמן רב.
בשנת 1422 נפטר הנרי ממחלה פתאומית, כשהוא משאיר על הכס המאוחד את בנו הנרי השישי, שהיה אז תינוק.
על אף תהילת אז'נקור יהיה זה גורלה של אנגליה לאבד את כל נחלותיה בצרפת, ולהסתבך במלחמת שושלות רצחנית, שתכלה את כוחותיה, בעוד שגורלה של צרפת יהיה להתאחד תחת הנהגתה של ז'אן ד'ארק, ולפתוח בפרק חדש ומזהיר בתולדותיה.
כיום נלמד קרב אז'נקור באקדמיות צבאיות בעולם וכן בצה"ל.
מעבר לכך, ההשפעה של מנהיג כריזמטי על חייליו ועל תוצאות קרב הנראה אבוד מראש מובאת בצורה מובהקת בקרב זה.
קרב אז'נקור הוא נושאו של מחזהו של ויליאם שייקספיר "הנרי החמישי", שנתן השראה ללוחמים האנגלים מאז נכתב.
מחזה זה זכה לשלושה עיבודים קולנועיים מרשימים.
הראשון, בכיכובו של לורנס אוליבייה בשנת 1946 היה עדיין תחת רושמה של מלחמת העולם השנייה.
השני, בבימויו ובכיכובו של קנת בראנה בשנת 1989 (כמו כן שיחקה בו אמה תומפסון בתפקיד קאתרין, מלכת צרפת), נחשב לאחד העיבודים המוצלחים של מחזה שייקספירי לקולנוע מאז ומעולם.
העיבוד השלישי בוצע בשנת 2019 בסרט "המלך", בכיכובו של טימותי שאלאמה.
קרב אוקינאווה נערך באיי ריוקיו בין כוחות בעלות הברית לבין כוחות האימפריה היפנית מראשית אפריל עד אמצע יוני 1945, והיה הקרב האמפיבי הגדול ביותר בזירת אסיה והאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
לאחר שכבשו מספר איי מפתח באוקיינוס השקט התקרבו בעלות הברית ליפן, ותכננו להשתמש באוקינאווה, הרחוק כ-550 קילומטרים מהאיים הראשיים, כבסיס אווירי לפעולות עתידיות במסגרת הפלישה הצפויה ליפן.
הקרב נודע גם בשם טייפון הפלדה באנגלית, או גשם של פלדה (鋼の雨) ביפנית, ומקורו בעצימות הגבוהה של הלחימה, בהתקפות הקמיקזה הרבות ובמספר הרב של כלי השיט והכלים המשוריינים שהפעילו בעלות הברית במהלך הקרב.
מספר ההרוגים בקרב אוקינאווה היה הגבוה מבין קרבות זירת האוקיינוס השקט.
בצד היפני נהרגו, נשבו או התאבדו מעל מאה אלף חיילים, ובצד בעלות הברית נהרגו או נפצעו מעל 65,000 חיילים.
בנוסף הגיעו האבדות האזרחיות לעשרות אלפים.
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי הביאה לכניעת יפן מספר שבועות לאחר תום הקרב.
כוחות הקרקע האמריקאים שהשתתפו בקרב כללו את הארמייה העשירית של ארצות הברית, בפיקודו של לוטננט גנרל סיימון בוליבר באקנר.
הקורפוס האמפיבי השלישי בפיקודו של מייג'ור גנרל רוי גייגר ובו דיוויזיות הנחתים הראשונה והשישית, והקורפוס ה-24 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון הודג' ובו הדיוויזיה השביעית וה-96. דיוויזיית הנחתים השנייה שימשה כוח עתודה, ויחידות נוספות תחת הארמייה יועדו להיות חיל מצב לאחר הקרב.
בסך הכל מנתה הארמייה העשירית 102,000 חיילים ו-81,000 נחתים.
הארמייה ה-32 של הצבא היפני הקיסרי הייתה גרעין ההגנה באי, והכילה 67,000 חיילים, להם סייעו כ-9,000 חיילי הצי הקיסרי היפני וכ-39,000 מגויסים מקומיים.
בנוסף ארגנו היפנים יחידת התנדבות של תלמידי חטיבת ביניים, שתפקידה היה סיוע לכוחות בחזית, ויחידת אחיות, אותה הרכיבו תלמידות ומורות מקומיות.
תחילה הכילה הארמייה ה-32 את הדיוויזיות התשיעית, ה-24, ה-62 ואת החטיבה המעורבת ה-44. הדיוויזיה התשיעית נשלחה לטאיוואן טרם הפלישה והדבר הביא לשינוי בתוכניות ההגנה היפניות.
ההתנגדות הראשית נועדה להיערך בדרום על ידי לוטננט גנרל מיטסורו אושיג'ימה, ראש המטה שלו לוטננט גנרל איסאמו צ'ו, וראש אגף המבצעים שלו קולונל הירומיצ'י יהארה.
יהארה צידד באסטרגיית מגננה, בעוד שצ'ו תמך באסטרטגיה התקפית.
על הכוחות היפניים בצפון פיקד קולונל קטהידו אוּדוֹ, ועל חיילי הצי פיקד אדמירל-משנה מינורו אוטה.
מרבית מטוסי הקרב והמפציצים האמריקאים שהשתתפו בקרב המריאו מנושאות מטוסים.
היפנים החלו להשתמש בקמיקזה החל בקרב מפרץ לייטה, אך בקרב זה הפכו הקמיקזה לראשונה לאמצעי הגנה משמעותי.
בין ראשית הנחיתות האמריקאית ב-1 באפריל עד 25 במאי נערכו שבע מתקפות קמיקזה, בהן השתתפו כ-1,500 מטוסים.
בקרב זה ספג הצי האמריקאי את מספר האבדות הגבוה ביותר מכל הקרבות בהם השתתף במהלך המלחמה.
אף על פי שכל כוחות בעלות הברית בקרב זה היו אמריקאים, סיפק הצי הבריטי הפסיפי כרבע מהחיפוי האווירי (450 מטוסים), חמישים ספינות מלחמה, בהן שבע עשרה נושאות מטוסים.
המשימה של כוח זה הייתה לנטרל את שדות התעופה היפניים באיי הסביבה ולספק הגנה מפני הקמיקזה.
על הצי הבריטי הוטלה משימת ניטרול שדות התעופה באיי סקישימה, הדרומיים לאוקינאווה.
הבריטים מלאו משימה זו בהצלחה בין 26 במרץ ל-10 באפריל.
לאחר שסיימו, פנו הבריטים לשדות התעופה היפניים בצפון טייוואן.
ב-1 במאי תקפו את שדות התעופה מהים ומהאוויר.
מספר התקפות קמיקזה הסבו נזק מסוים לאוניות הבריטיות, אך הדבר גרם לעיכוב בלבד ולא עצר את המתקפה.
כ-1,900 טייסי קמיקזה המריאו מקיושו ומטייוואן בין 6 באפריל ל-22 ביוני.
בעוד הערכות המודיעין האמריקאי לגבי מספר המטוסים בטייוואן עמד על 89, למעשה חנו באי כ-700 מטוסים, רובם מפורקים או מוסווים היטב, ומפוזרים בין הכפרים השונים והעיירות.
הנפגעים העיקריים בהתקפות אלה היו כלי שיט קטנים, בעיקר משחתות ונחתות, אם כי מספר כלי שיט גדולים ספגו נזקים.
בשל התארכות קרב אוקינאווה, ובשל המאמצים הגדולים שנדרשו מהכוחות הלוחמים, נאלץ אדמירל צ'סטר נימיץ לשחרר לפרקים את מפקדיו על מנת לאפשר להם להתאושש.
בהתאם לכך, ובהתאם לשינויים בייעוד הכוחות הימיים, החל הצי האמריקאי את הקרב כצי החמישי, בפיקודו של אדמירל ריימונד ספרואנס, וסיים אותו כצי השלישי, בפיקודו של אדמירל ויליאם הלסי.
מבצע טן-גו היה ניסיון התקפי של שייטת יפנית בראשות אוניית המערכה יאמטו על בעלות הברית באוקינאווה.
פקודת הקרב קראה לשייטת להפליג לאוקינאווה, להחיף עצמה על חופי האי ואוניותיה ישמשו סוללות ארטילריה עד שיושמדו לחלוטין.
לאחר שיצאו האוניות מכלל פעולה, יהיה על צוותיהן לנטוש אותן ולהצטרף לשאר כוחות הצבא היפני שנלחמו באי.
עם זאת, בטרם הספיקה השייטת להגיע לאוקינאווה איתרו אותה צוללות אמריקאיות, והאמריקאים תקפו אותה באמצעות מטוסים.
טייסי מפציצי הטורפדו האמריקאים קיבלו הוראה לתקוף את יאמטו מדופן אחד בלבד, וזאת במטרה למנוע את ייצוב האונייה על ידי הצפת מדורים בדופן הנגדית.
בתום התקפה שנמשכה שעתיים בה השתתפו מעל לשלוש מאות מטוסים שקעה יאמטו ב-7 באפריל, בטרם הספיקה להגיע ליעדה.
מלבד יאמטו, טובעו במהלך הקרב גם הסיירת הקלה "יהאגי" וארבע משמונה המשחתות.
בסך הכול איבדו היפנים כ-3,700 מלחים, ביניהם מפקד הכוח, אדמירל סייאיצ'י איטו, זאת לעומת אובדן עשרה מטוסים ושנים עשר אנשי צוות בצד האמריקאי.
המערכה היבשתית על אוקינאווה ואיי ריוקיו ארכה 81 יום, החל ב-1 באפריל 1945.
האמריקאים הראשונים שנחתו באיי ריוקיו היו חיילי דיוויזיית הרגלים ה-77, שנחתו באיי קרמה, 24 קילומטרים מערבית לאוקינאווה ב-26 במרץ.
לאחר חמישה ימים, ובסיוע נחיתות נוספות, השתלטו האמריקאים על האיים.
כיבוש האיים סיפק לבעלות הברית מעגן מוגן עבור הצי וחיסל את איום סירות ההתאבדות היפניות.
ב-31 במרץ נחת גדוד נחתים בקייסה שימה, קבוצת איים השוכנת שמונה קילומטרים מערבית לבירה נהה, ולאחר שהשתלטו עליה הציבו בה סוללת תותחי 155 מילימטר.
12 ימים אחרי תחילת הקרב, בעוד כוחות היבשה בשיא ההסתערות, קיבלו הכוחות את הידיעה על מותו של נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
אוניות המלחמה סביב האי השמיעו צפירות דומיה לזכרו.
את הנחיתות העיקריות ערכו הקורפוס ה-24 והקורפוס האמפיבי השלישי בחופי הגושי (Hagushi) שבמערב אוקינאווה, ב-1 באפריל.
דיוויזיית הנחתים השנייה ביצעה פעולת הסחה מול חופי מינטוגה שבדרום מזרח האי על מנת להסוות את נקודת הנחיתה האמיתית ובכך למנוע את העברת הכוחות היפנים משם.
הארמייה העשירית נחתה וכבשה את דרום האזור המרכזי של האי בקלות יחסית, תוך שחייליה משתלטים על בסיסי האוויר בקדנה (Kadena) וביומיטן.
לאור ההתנגדות הקלה החליט גנרל באקנר להמשיך מיד לשלב השני בתוכנית המלחמה - כיבוש כל צפון אוקינאווה - ודיוויזיית הנחתים השישית נשלחה לביצוע משימה זו.
התנאים הטופוגרפיים בצפון האי היו קשים, ועיקר ההתנגדות היפנית התרכזה בחצי האי מוטובו שבמערב האי, ששטחו מכוסה הרים מיוערים וגאיות מסולעים שהציעו ליפנים ביצורים טבעיים.
אולם בתום לחימה עיקשת כבשו הנחתים את חצי האי ב-18 באפריל.
באותה עת תקפה הדיוויזיה ה-77 את איה שימה (Ie Shima) - אי השוכן בקצה המערבי של חצי האי.
מלבד התקפות קונבנציונליות, ספגו האמריקאים התקפות קמיקזה ואף נתקלו בנשים יפניות חמושות בחניתות.
בסופו של דבר כבשו האמריקאים את האי כולו עד 21 באפריל והבסיס האווירי שבו הופנה כנגד היפנים.
בעוד שהדיוויזיה השישית פעלה בצפון אוקינאווה, פנו דיוויזיית הרגלים ה-96 ודיוויזיית הנחתים השביעית לכיוון דרום, לאורך ה"מותניים הצרים" של האי.
הדיוויזיה ה-96 פגשה לראשונה בהתנגדות יפנית במערב האזור המרכזי של האי, מעמדות יפניות מבוצרות למזרחית לכביש המהיר ומעמדות כשמונה קילומטרים צפון מערבית לשורי, אזור שמאוחר יותר קיבל את הכינוי "רכס קקטוס".
הדיוויזיה השביעית נתקלה גם היא בהתנגדות קשוחה מגבעה מסולעת כ-910 מטרים דרומית מערבית לארקאצ'י.
עד שעות הלילה ב-8 באפריל כבשו החיילים האמריקאים את העמדות האלה ומספר עמדות נוספות, אך במחיר כבד של 1,510 פצועים והרוגים לעומת 4,489 הרוגים ושלושה עשר שבויים בצד היפני.
אולם במהרה התברר שעמדות אלה היו רק מוצבים שהגנו על קו שורי, שלאורכו התארגנה ההגנה היפנית העיקרית.
היעד האמריקאי הבא היה רכס קקאזו (Kakazu) - שתי גבעות מחוברות באוכף שהיו חלק ממערך ההגנה החיצוני של שורי, ובהן הקימו היפנים ביצורים.
הלחימה הייתה קשה, והיפנים, שהתבצרו במערות, הסבו אבדות רבות לאמריקאים טרם כבשו האחרונים את עמדות האויב.
היפנים נהגו לשלוח אזרחים באיומי רובים להביא להם מים ואספקה, דבר שהוביל למותם של אזרחים רבים.
כשהגיעה המתקפה האמריקאית על רכס קקאזו לקפאון החליט אושיג'ימה לעבור למתקפה.
בערב 12 באפריל תקפה הארמייה ה-32 את העמדות האמריקאיות לאורך קו ההגנה.
ההתקפה היפנית הייתה כבדה ומדויקת, ורק לאחר שהגיעו למצב של קרבות פנים אל פנים נסוגו התוקפים, וחידשו את מתקפתם בלילה שאחרי.
ההתקפה הסופית נערכה ב-14 באפריל ונהדפה גם היא.
כישלון המתקפה הבהיר למטה הארמייה שהיפנים נמצאים בעמדת נחיתות, והישגי המתקפה היו נטישת הכוחות את העמדות המבוצרות שלהם וחשיפתם לאש האמריקאית העדיפה.
לפיכך החליט המטה לשוב וליישם את אסטרטגיית המגננה.
הדיוויזיה ה-27, שנחתה באפריל, התקדמה באגף הימני של קו ההגנה, לאורך החוף המערבי של אוקינאווה.
הודג' הציב שלוש דיוויזיות לאורך הקו: הדיוויזיה ה-96 במרכז, השביעית במזרח, וכאמור, ה-27 במערב, כשלכל דיוויזיה מוקצים כשניים וחצי קילומטרים של קו הגנה.
הודג' פתח במתקפה משלו ב-19 באפריל עם התקפה הארטילרית הרחבה ביותר במלחמה באוקיינוס השקט.
במתקפה לקחו חלק 324 תותחים, 650 מטוסים, אוניות מערכה, משחתות וסיירות ששיגרו פצצות נפלם, פגזים ואש מקלעים על המגינים.
היפנים, מצדם, נסוגו לתוך המערות שסיפקו להם הגנה יחסית מההתקפות, ובסיומן יצאו וירו פצצות מרגמה על הכוחות האמריקאים המתקדמים.
קרב הבקעה באמצעות טנקים, שניסו לאגף את רכס קקאזו ולחבור לרגלים שחצו את הרכס, נחל כישלון והאמריקאים איבדו 22 טנקים.
אף על פי שטנקי להביור הצליחו בטיהור מספר מערות מבוצרות, לא השיג הקורפוס ה-24 יתרון משמעותי, ואף איבד 720 חיילים.
למעשה, פעולת הסחה נוספת בחוף מינטוגה שביצעה דיוויזיית הנחתים השנייה אילצה את היפנים להציב חלק מכוחותיהם בדרום האי ובכך נמנע הרג רב יותר בקרב המרכזי.
בסוף אפריל החליפו דיוויזיית הנחתים הראשונה והדיוויזיה ה-77 את הדיוויזיות ה-27 והשביעית, בהתאמה.
כשהגיעה הדיוויזיה השישית נטל הקורפוס השלישי את הפיקוד על האגף הימני והארמייה העשירית נטלה את הפיקוד על הקרב כולו.
ב-4 במאי שיגרה הארמייה ה-32 התקפת-נגד.
הפעם ניסה אושיג'ימה לתקוף דרך הים את עורף הקווים האמריקאים.
על מנת לסייע להתקפה הזיזו היפנים את הארטילריה שלהם לשטחים פתוחים.
הדבר אפשר להם להכות בקווים האמריקאים, אך גם חשף אותם לאש האויב, והאמריקאים הצליחו להשמיד מספר כלי ארטילריה יפניים.
באקנר שיגר מתקפה אמריקאית נוספת ב-11 במאי, שנמשכה עשרה ימים.
ב-13 במאי כבשו חיילי הדיוויזיה ה-96 וגדוד הטנקים ה-763 גבעה בגובה 150 מטרים שחלשה על מישור החוף המזרחי והייתה עוגן ההגנה היפנית באזור, עליו הגנו כאלף חיילים יפנים.
באותה עת, בצד השני של האי, כבשה הדיוויזיה השישית את "גבעת חרוט הסוכר".
כיבוש שתי נקודות אלה חשפה את ההגנות היפניות משני צדי מתחם ההגנה של שורי, ובאקנר קיווה לכתר את המתחם כולו וללכוד בתוכו את הכוח היפני העיקרי.
בסוף מאי החלו לרדת גשמי מונסון שהפכו את הדרכים ואת אזורי הלחימה לביצות שהקשו על הלחימה.
התקדמות כוחות הקרקע החלה להזכיר את שדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה, והחיילים התקשו לפנות את הפצועים לעורף.
ב-29 במאי הורה מפקד הדיוויזיה הראשונה, מייג'ור גנרל פדרו דל ואייה, על פלוגה A מהרגימנט החמישי לכבוש את מצודת שורי.
כיבוש המצודה היה מכה אסטרטגית ופסיכולוגית ליפנים, והיה לנקודת ציון חשובה במהלך הקרב.
אוניית המערכה "מיסיסיפי" הפגיזה את המצודה במשך שלושה ימים לפני התקדמות הכוחות, ולפיכך נסוגה הארמייה ה-32 דרומה והותירה את המצודה לנחתים.
הנסיגה היפנית נערכה במיומנות בחסות החשיכה, וכ-30,000 חיילים נסוגו לקו ההגנה האחרון בחצי האי קיאן (Kiyan), שעתיד היה להפוך לשדה הקטל הגדול ביותר בקרב אוקינאווה, שכלל גם אזרחים רבים.
בנוסף התבצרו 2,000 חיילי הצי הקיסרי היפני במפקדות תת-קרקעיות שהשקיפו על הבסיס הימי בחצי האי אורוקו (Oroku).
ב-4 ביוני פתחו האמריקאים בהתקפה אמפיבית בחצי האי אורוקו, ואיגפו את המגנים היפנים.
לאחר עשרה ימי לחימה עיקשת, ולאחר שמרבית החיילים היפנים העדיפו להתאבד, הבין מפקד הכוחות היפנים, אדמירל מינורו אוטה, שאבדה התקווה לניצחון, וב-13 ביוני התאבד במפקדתו ביחד עם קציני המטה שלו.
היפנים הנותרים נסוגו לקצה הדרומי של האי, שם התכוננו לקרב האחרון.
ב-18 ביוני נהרג גנרל באקנר מאש ארטילרית בזמן שצפה בהתקדמות כוחותיו, ואת מקומו תפס גנרל רוי גייגר.
בכך הפך גייגר לנחת היחיד בהיסטוריה האמריקאית שפיקד על יחידות צבא.
חמישה ימים לאחר מכן החליפו גנרל ג'וזף סטילוול.
האמריקאים הכריזו על תום הקרב ב-21 ביוני, אף על פי שמספר כיסי התנגדות נותרו חבויים.
אושיג'ימה וצ'ו ביצעו ספוקו במפקדתם בגבעה 89 בשעות האחרונות של הקרב והוא תם רשמית ב-22 ביוני.
קרב אוקינאווה גבה את חייהם של חיילים ואזרחים רבים.
בצד האמריקאי נפגעו 49,151 חיילים, מהם 12,520 הרוגים או נעדרים ו-36,631 פצועים, ובכך היה לקרב היקר ביותר לכוחות האמריקאים במלחמה הפסיפית.
אחד ההרוגים המפורסמים בקרב היה העיתונאי ארני פייל, שנהרג מאש מקלעים באיה שימה.
במשך שלושת חודשי הקרב איבדו האמריקאים 763 מטוסים, 36 כלי שיט טובעו ו-368 מהם ניזוקו ברמות חומרה שונות.
החלטתו של באקנר לתקוף את ההגנות היפניות מהחזית התבררה כמוצלחת, על אף האבדות הקשות שהסבה.
ארבעה ימים בלבד לפני סוף הקרב נהרג באקנר מאש ארטילריה יפנית, בעודו בוחן את כוחותיו.
בכך היה לקצין בעל הדרגה הגבוהה ביותר שנהרג מאש אויב בזמן מלחמה בהיסטוריה האמריקאית.
יום לאחר מכן נהרג גנרל נוסף - בריגדיר גנרל קלאודיוס איסלי - מאש מקלעים.
על פי הערכות, איבד הצד היפני כ-110,000 חיילים, בנוסף על 7,400 שבויים.
כמו כן איבדו היפנים 1,430 מטוסים, 16 ספינות טובעו וארבע ספינות ניזוקו.
רבים מהחיילים היפנים ביצעו ספוקו לפני שנתפסו, או פוצצו עצמם באמצעות רימוני יד, ואלפים אחרים נכלאו במערות לאחר שחיילי ההנדסה אמריקאים חסמו את פתחיהן.
היה זה גם הקרב הראשון במלחמה הפסיפית בו נכנעו אלפי יפנים ונלקחו כשבויי מלחמה.
רבים מהחיילים היו ילידי אוקינאווה שהשירות הצבאי נכפה עליהם מעט לפני הקרב, ושלא בהכרח חלקו את דוקטרינת ה"אין-כניעה" של הצבא היפני.
כשכבשו האמריקאים את האי, לבשו החיילים היפנים בגדים מקומיים על מנת להיטמע באוכלוסייה המקומית ולהימנע ממעצר.
תושבי המקום הציעו לאמריקאים פתרון פשוט לבעיית זיהוי החיילים: השפה האוקינאווית שונה מהשפה היפנית; עם האמריקאים לצדם, חילקו נציגי האוכלוסייה המקומית הוראות לתושבים בשפה המקומית, ואלה שלא הבינו אותן נעצרו בחשד להיותם חיילים יפנים.
בקרבות אחרים באוקיינוס השקט, כגון קרב איוו ג'ימה, לא היה מעורבים אזרחים כלל, אך באוקינאווה התגוררה אוכלוסייה ילידית גדולה, ולפי הערכות נע מספר ההרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית מ-42,000 אזרחים, על פי הערכת הצבא האמריקאי, וכ-150,000, לפי הערכות אחרות.
האוכלוסייה האזרחית מצאה עצמה בין שני הכוחות הלוחמים, והצבא היפני ניצל את האוכלוסייה המקומית ללא דאגה לגורלה.
החיילים היפנים השתמשו באזרחים בתור מגן אנושי כנגד האמריקאים, החרימו מזון והוציאו להורג את אלה שהסתירו אותו, פעולה שהובילה לרעב המוני ולכך שהאזרחים נאלצו לעזוב את המחסה שלהם בחיפוש אחר מזון.
כשהניצחון האמריקאי נראה מובטח, ביצעו אזרחים רבים התאבדות המונית בפקודת החיילים היפנים, שאמרו לתושבים שהחיילים האמריקאים יפתחו במסעות הרג ואונס.
אוקינאווים רבים האמינו לתעמולה זו, והעדיפו לסיים את חיי משפחתם ואת חייהם מאשר ליפול בשבי האמריקאי.
רבים בחרו לסיים את חייהם בקפיצה מצוקים אל הים או באמצעות רימוני יד.
אזרחים והיסטוריונים כאחד דיווחו על מקרי אונס שביצעו שני הצדדים הלוחמים באוכלוסייה המקומית במהלך הקרב.
אונס בידי חיילים יפנים הפך לנפוץ בחודש יוני, כשתבוסת הצבא היפני נראתה מובטחת.
על פי הערכות נאנסו למעלה מעשרת אלפים נשים על ידי חיילים אמריקאים במהלך שלושת חודשי הקרב.
בכפר קטסויאמה הקימו האזרחים משמר אזרחי שנהג לארוב לקבוצות של חיילים שחורים שנהגו, כך לפי תושבי הכפר, לאנוס את הבנות המקומיות.
אוקינאווה הוכיחה את ערכה הרב לבעלות הברית, שהשתמשו באי כמעגן לצי, כאזור התארגנות לכוחות ואף השתמשו בשדות התעופה שהיו פזורים באי.
לאחר מכן יסדו האמריקאים את הממשל האזרחי של לארצות הברית באיי ריוקיו, שמשל באיים עד השבתם ליפן ב-1972. עד היום מוצב באוקינאווה חיל מצב אמריקאי, והבסיס בקדנה הוא בסיס חיל האוויר האמריקאי הגדול ביותר באסיה.
לקרב אוקינאווה היו אף השפעות על המשך המלחמה.
ההחלטה לוותר על פלישה יבשתית ליפן ובמקומה להטיל את פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי התקבלה, בין השאר, בשל העובדה שבמהלך הקרב היה ברור שרוח הלחימה היפנית לא נשברה, ושהם נכונים תמיד להילחם עד האדם האחרון, תוך הסבת אבדות אדירות לצד האמריקאי.
בעלות הברית ציפו שצבא שני מיליון החיילים באיי הבית היפניים יציגו רוח לחימה דומה בהגנה על מולדתם.
גם השימוש בקמיקזה במהלך הקרב הרתיע את האמריקאים, שידעו שביפן ישנם אלפי טייסים בדימוס שניתן להכשירם כטייסי קמיקזה תוך זמן קצר ביותר.
ב-1995 הקימה ממשלת אוקינאווה אנדרטה שנקראה "אבן הפינה לשלום" במבוני, אזור הקרב האחרון בדרום מזרח האי.
האנדרטה נושאת את שמותיהם של כל ההרוגים בקרב, חיילים ואזרחים כאחד, יפנים וזרים.
נכון ליוני 2008 מופיעים באנדרטה 240,734 שמות.
קרב אופירה היה קרב אוויר שהתחולל ב-6 באוקטובר 1973 סמוך לשעה 14:00, מיד עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, באזור בסיס חיל האוויר שדה אופיר בשארם א-שייח' בדרום סיני.
בקרב השתתפו שני מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") של חיל האוויר הישראלי, ומולם עשרים ושמונה מטוסי מיג-17 ומיג-21 של חיל האוויר המצרי (שבע רביעיות) – שתקפו מטרות במרחב שלמה (אזור דרום חצי-האי סיני).
בסיומו של הקרב, שנמשך כשש דקות, הופלו שבעה מטוסי מיג.
ב-21 בפברואר 1973 הפילו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי מטוס נוסעים לובי שחדר בטעות לסיני, לאחר שלא הגיב לאזהרותיהם.
בעקבות החשש מתקיפת תגמול במטוסי אל על שטסו מעל שארם א-שייח' בדרכם לאפריקה, הוחלט להציב מטוס פנטום בכוננות יירוט והגנה בבסיס חיל האוויר אופיר בשארם א-שייח'.
בערב יום הכיפורים הגיע לבסיס קצין חיל האוויר אל"ם יעקב נבו, שהודיע שקיבל את המינוי כמפקד הבסיס, והזהיר את הטייסים שלמחרת עלולה לפרוץ מלחמה.
לבסיס קודמו שני מטוסי פנטום, על מנת להוות תשובה מיידית לאיום בלתי צפוי מהדרום.
אנשי הצוות הכונן בבסיס היו אנשי צוות אוויר צעירים וחסרי ניסיון קרבי משמעותי, מטייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום") – שני טייסים, סרן אמיר נחומי וסרן דניאל שאקי, ושני נווטים, יוסף יבין ודוד רגב.
למעשה לא היה ביניהם טייס המוסמך להובלת מבנה מטוסים, ונחומי שהיה בעל ניסיון קרבי כלוחם בסיירת שריון, ועבר שנתיים קודם לכן הסבה לפנטום לאחר שירות כמדריך בבית הספר לטיסה, הוסמך להובלה על ידי מפקד הטייסת יפתח ספקטור בשיחת טלפון בבוקר הקרב.
גם בקר היירוט ביחידת הבקרה 528, סג"ם אילן ארבל, היה חסר הסמכה ליירוט לאחר שסיים 6 חודשים קודם לכן את קורס הבקרים והועבר 3 חודשים לפני יום הכיפורים ליחידת הבקרה 528 לסבב תורנות רגיל.
סג"ם ארבל יחד עם המוכמת עירית איישו את קרון הפיקוד ביחידת הבקרה 528 (כ-20 ק"מ מערבית לבח"א 29) החל משעה 12:00. בבוקרו של אותו יום הכיפורים, שוחח סג"ם ארבל עם נחומי והורה לו ולשאקי להיות זמינים בכוננות של חמש דקות להזנקה, היות שהגיעו התראות שונות על התחממות הגזרה.
מעט לפני השעה שתיים בצהריים כינס מפקד הבסיס את ארבעת אנשי הצוות לתדריך, שנקטע על ידי אזעקה שהפעיל בקר היירוט התורן סג"ם אילן ארבל, שישב בכוננות יירוט ביחידת הבקרה 528 על הר צפרא, כ־20 ק"מ מערבית לבח"א 29 (שדה אופיר) בו המתינו הפנטומים.
כל פנטום היה מחומש ב־4 טילי אויר-אויר.
לאחר שזיהה כ-16 מטוסי מיג (ארבע רביעיות) במרחק של 110 מייל שהתקרבו לאזור מכיוון דרום, הפעיל ארבל את האזעקה, הן עבור הפנטומים בבח"א 29 והן עבור סוללת טילי ההוק ששמרה על הבסיס.
מיד עם הפעלת האזעקה, הורה ארבל לנחומי ושאקי בקשר הקווי הפנימי להמתין במצב של "הנע והמתן".
בשלב זה הוא כיוון את מכ"מי סוללות ההוק על מנת לנעול על המיגים ולהפילם באמצעות סוללת ההוק.
לסוללה היו 12 טילים מוכנים לפעולה.
לאחר שמכ"ם בקרת האש של סוללות טילי קרקע-אוויר הוק – שהיו באחריות אש של יחידת הבקרה 528 וארבל – הצליח לנעול על המיגים, ביקש מפקד הסוללה מארבל רשות לאש חופשית.
באותו רגע גילה ארבל שנחומי ושאקי ירדו מהקשר הקווי איתו.
ארבל הבין שהפנטומים כנראה המריאו עצמאית ולכן מיד ביטל את הוראת הפתיחה באש לסוללת ההוק מחשש שהטילים יפגעו בפנטומים שהמריאו.
זה אכן מה שקרה: נחומי המריא על דעת עצמו.
מיד אחרי ההמראה הוא עלה על ערוץ היירוט עם ארבל שהכווין אותו לכיוון המיגים, שנכנסו לתקיפה בפניה שמאלית מכיוון מזרח לשדה.
באחד ממנועי הפנטום של שאקי התעוררה בעיה, דבר שגרם לו להמריא כחצי דקה מאוחר יותר.
גם הוא עלה על ערוץ היירוט עם ארבל שהכווין למיגים, שהיו מעט צפונית-מערבית לשדה.
מיד לאחר ההמראה הבחינו הטייסים במכתשי פצצות על מסלול הטיסה ובמטוסי מיג באוויר, והבינו שהבסיס נתון תחת מתקפה.
אף על פי שבקרבות אוויר נהוג לטוס בזוגות כך שמטוס אחד מחפה על השני, החליטו הטייסים להתפצל כדי להגן על האזור שכלל גם את היישוב אופירה ובסיס חיל הים שלידו.
נחומי ויבין נותרו בגזרה המזרחית, ושאקי עם רגב עברו לגזרה המערבית.
הקרב התרחש בגובה נמוך מאוד ובתנאים קשים.
במהלך הקרב פגע מטוסם של שאקי ורגב שלוש פעמים בפני הים והצליח לצאת ללא נזק.
במטוסם של נחומי ויבין כבה אחד מהמנועים לאחר שיגור טיל, והִקשה עליו בביצוע אחת מההפלות.
הקרב נמשך כשש דקות (זמן ארוך יחסית), והסתיים עוד בטרם הגיעה רביעיית מטוסי מיראז' שהוקפצה לאזור לעזרה.
בסך הכול הפילו נחומי ויבין ארבעה מטוסים, ושאקי ורגב הפילו שלושה מטוסים – ההפלות הראשונות של מלחמת יום הכיפורים.
שבעה מטוסי מיג מצריים הופלו על ידי שני מטוסי הפנטום (גרסת חיל הים היא שאחד המיגים הופל על ידי כלי הנ"מ שהיו במחנה חיל הים ובכלי השיט שבמעגן).
חלק ממטוסי המיג 17 הטילו את פצצותיהם והוציאו מכלל פעולה את סוללת טילי ההוק יטנ"מ 136 של חיל האוויר הישראלי.
שני הטייסים ושני הנווטים הישראלים קיבלו על קרב זה ואחרים במהלך המלחמה את עיטור המופת, על שיקול הדעת וקור הרוח שהוכיחו במעשיהם ולחימתם במהלך קרב האוויר הראשון שלהם.
שעות אחדות לאחר הקרב תקפו שני מטוסי טופולב Tu-16 מצריים את יחידת הבקרה 528, הסמוכה לשדה אופיר, השמידו בטיל קלט את מתקניה וגרמו לחמישה הרוגים.
קרב אוּלְם התרחש ב-19 באוקטובר 1805, ובו הצליח נפוליאון, בתמרון מבריק, לכתר את הצבא האוסטרי.
בסופו של דבר כ-30,000 חיילים אוסטרים נכנעו, מה שהיה ניצחון מכריע לצרפתים.
עוד בטרם הכרזת המלחמה החלו תככי החצר בבירה האוסטרית.
אחי המלך, הארכידוכס קרל, הגנרל האוסטרי המוכשר ביותר, התנגד לעצם הכרזת המלחמה ובגלל חששו של הקיסר מהשפעתו הרבה, חשש שלובה בעזרת תככים, הוא קיבל את החזית המשנית באיטליה.
את החזית העיקרית קיבל הגנרל קרל מאק פון לייבריך, ממצדדיה של המדיניות התקיפה כלפי נפוליאון.
מאק היה גנרל ממוצע, שלא נפל מרוב הגנרלים האוסטרים האחרים, אך התברר כשוליה חסר ניסיון לעומת נפוליאון.
האסטרטגיה האוסטרית התבססה על התוכניות הישנות משתי המלחמות הקודמות נגד צרפת המהפכנית.
האוסטרים רצו לאבטח את חזית הריין ולתת לרוסים מספיק זמן על מנת לגייס את צבאם ולהגיע לעזרתם.
בינתיים, האוסטרים עם בעלי בריתם הבווארים בראשותו גנרל מאק פרס את צבאו בעמדות המבוצרות שליד העיר אולם באזור הנהר דנובה.
שליחת עיקר הצבא הצרפתי לעורפו של מאק דיללה את הכוחות הצרפתיים בחזיתו של מאק והוא ניסה לפרוץ את ההסגר בעזרת הסתערות חזיתית.
הפרשים האוסטרים הסתערו לעבר המטען הצרפתי ובינתיים החי"ר הצרפתי עשה שמות בחי"ר האוסטרי.
קרב אגריגנטום היה הקרב הסדור הראשון במלחמה הפונית הראשונה וההתמודדות הצבאית הגדולה הראשונה בין צבאות קרתגו ורומא.
הוא ניטש ב-261 לפנה"ס ליד אגריגנטום, בחוף הדרומי של סיקיליה, לאחר מצור ארוך שהטילו הרומאים על העיר.
בעקבות הניצחון, כותב ההיסטוריון היווני פוליביוס, שינו הרומאים את תוכניותיהם והחליטו לא להסתפק בהישגיהם עד כה, אלא לסלק לחלוטין את הקרתגים מן האי ולהשתלט עליו.
ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית.
תרגם מיוונית וכתב מבוא בנימין שימרון.
קרב אוויר הוא קרב המתנהל באוויר בין כלי טיס צבאיים, בדרך כלל מטוסי קרב.
מטרת הקרב היא להפיל את כלי הטיס של האויב או למנוע ממנו מלבצע את משימתו.
קרבות אוויר התנהלו לראשונה במלחמת העולם הראשונה.
בתחילה, הקרבות התבצעו באמצעים מאולתרים.
תוך כדי המלחמה, התפתחו הטכנולוגיה והטקטיקה של קרבות האוויר.
המטוסים בתקופה זו היו בעלי מדחף וטסו במהירות תת-קולית, והנשק העיקרי היה המקלע.
בקרב, המטוסים חגו זה לעומת זה כדי להגיע לעמדת ירי, לעיתים תוך שיתוף פעולה בין מטוסים אחרים במבנה.
מקור המונח האנגלי לקרב אוויר, Dogfight, נובע כנראה מהטקטיקה שבה מטוס מנסה להתמקם מאחורי הזנב של מטוס אחר כדי להפילו.
מעמדה זו יכול המטוס להפיל את האויב מבלי שהוא יוכל להשיב אש.
מסיבה זו, בקרבות אוויר רבים בתקופה זו המטוסים חגו זה סביב זה תוך ניסיון להגיע לעמדה מתאימה לירי, תנועה המזכירה שני כלבים הרודפים זה אחר זה במעגל.
עם תום מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה הקרה התפתחה הטכנולוגיה רבות, ומטוסי הקרב שודרגו להנעה סילונית ולמהירות על-קולית.
כמו כן פותחו טילי אוויר-אוויר, שהפכו בהדרגה לנשק העיקרי בקרבות אוויר מודרניים, כאשר התותח מהווה נשק משני.
בקרב אוויר מודרני נודעת חשיבות רבה לטכנולוגיות מתקדמות, כמו טילים מתבייתים, מערכות התגוננות מטילים, "תמרון-על" באמצעות הנעה וקטורית ועוד.
בקרבות אוויר נעשה שימוש במכ"ם לשם זיהוי, יירוט ו"נעילה" על מטרות, ובמקביל על מנת לשבש מכ"ם האויב.
בקרב אוויר בא לידי ביטוי שיתוף פעולה בין מטוסי הקרב, מטוסים לתמיכה, מודיעין ובקרה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה השימוש הצבאי במטוסים היה לתצפית ניידת, והטייסים הראשונים לא הקדישו מחשבה רבה לתקיפת כלי טיס של האויב.
טייסים אמיצים החליטו להתערב ולסכל תצפיות של האויב באמצעים מאולתרים, בהם זריקת אבנים, רימונים ולעיתים גם חבל בתקווה שיתקע את המדחף של מטוס האויב.
היוזמה התקדמה לכך שטייסים נשאו עמם רובה או מקלע וירו אל עבר מטוס האויב.
פיוטר נסטרוב היה הראשון שביצע נגיחה אווירית.
ב-1915 הומצא מתאם ירי, התקן המסנכרן את ירי המקלע עם סיבוב להבי המדחף כך שהכדורים לא יפגעו במדחף, מה שאפשר התקנת מקלע קבוע על מטוסים.
ההתקן אפשר ירי מדויק יחסית קדימה תוך כדי תמרון, דיוק שלא התאפשר בעת שימוש ידני במקלעים.
המקלע המותקן ציין את תחילת עידן קרבות האוויר בהם המטוסים שמסוגלים לירות רק קדימה רדפו אחרי יריביהם ברחבי השמים כמו כלבים, מכאן כינויו האנגלי של קרב האוויר: דוֹגְפַייט .
המושג העברי "קרב אוויר" הופיע לראשונה ב-10 במרץ 1916 בעיתון "הצפירה" הגרמני בעברית.
לטייסים הראשונים שהשתתפו בקרבות אוויר לא הייתה תורה מסודרת של שיטת הקרב.
רבים ניסו טקטיקות שהיו מוצלחות יותר או פחות, אך אף אחד מהם לא פיתח תורה של ממש.
רק טייסים מעטים הצליחו לשרוד זמן ממושך ולהשיג מספר הפלות.
מעטים עוד יותר היו הטייסים שזכו לתואר אלוף הפלות (אייס).
כינוי זה שנכתב לראשונה במאמר בעיתון צרפתי דבק והפך לתואר שניתן לטייס שהשיג חמש הפלות.
טייסי הקרב בשלביה הראשונים של המלחמה נלחמו בדרך כלל כבודדים, אך מאוחר יותר נוכחו שזוג מטוסי קרב יעיל בהרבה ממטוס בודד.
הראשון שניתח בצורה מסודרת טקטיקה של לוחמה אווירית היה אוסוואלד בלקה (Oswald Boelcke), שבשנת 1916 ניסח קובץ כללים לקרבות אוויר, הידועים כ"דיקטה בלקה" (Dicta Boelcke).
כלליים אלו שינו את צורת החשיבה על קרבות האוויר, ורבים מהאלמנטים בקובץ של בלקה נכונים גם במאה ה-21.
החדשנות והחלוציות של הטייסים כגון מקס אימלמן (Max Immelmann) ובלקה הביאו לפיתוח המבנה הקרבי.
שירות האוויר הגרמני, שהיה בנחיתות מספרית במשך כל המלחמה, היה הראשון לנצל מבני קרב ענקיים, טקטיקה שמטרתה להשיג עליונות נקודתית.
יריביהם הגיבו עם מבני ענק משלהם שנכנסו לקרב עם יריביהם הגרמנים בקרבות ענקיים עם לעיתים כ-50 מטוסים לכל צד.
קרבות אלו כונו בידי האנגלים כדור פרווה (Fur-ball) בשל נתיבי הטיסה הרבים המתפתלים והמצטלבים שנראו בשמיים באזור הקרב.
בשלביה המאוחרים יותר של המלחמה פותחו תורות לחימה אוויריות גם בצבאות אחרים.
המערך האווירי הפך משירות תצפיתנות ויירוט מטוסי תצפית לכוח של ממש, כאשר גם הגדרות משימתו וגם עצמאותו הפכו לחשובים ונרחבים יותר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עלתה במדינות רבות שהפעילו כוח אווירי הסוגיה של משמעותו, משימתו ותורת הלחימה האסטרטגית של כוח אווירי לוחם.
הלך הרוח של התקופה הושפע רבות מספריהם של תאורטיקנים צבאיים שקבעו כי המפציץ יחדור כל אמצעי הגנה, וכי הפצצה אסטרטגית תקבע את מהלך המלחמות הבאות על ידי פגיעה ביכולתו של האויב לנהל מלחמה.
כתוצאה מכך כוחות אוויריים רבים הזניחו את טייסות הקרב ואימונים בקרבות אוויר ורוב הידע והניסיון שנרכש במלחמת העולם הראשונה אבד.
אף על פי כן, פיתוח מטוסי קרב חדישים יותר נמשך וביצועי המהירות ורום הטיסה החלו להאפיל על ביצועי המפציצים.
מטוסי יירוט הפכו לאיום חמור על המפציצים האסטרטגיים, איום שדרש מענה בעזרת מטוסי קרב המלווים את המפציצים ליעדם.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית פיתחו הגרמנים טקטיקות קרב, במבנים של רביעיות שכונו נחילים וזוגות .
הטיסה התנהלה בנחיל (רביעייה) של מטוסים שהיה כוח המשימה הבסיסי, כאשר בכניסה לקרב אוויר המבנה היה מתפצל ולוחם כשני זוגות נפרדים, שהורכבו ממוביל ומבן זוגו שיכלו לחפות זה על זה.
הטקטיקה הוכיחה את עצמה כגמישה ואפקטיבית, וכל מערך הקרב של הלופטוואפה עוצב סביבה, כאשר טייסת כללה שלושה נחילים.
עקרונות קרב האוויר לא השתנו רבות במהלך מלחמת העולם השנייה, על אף ההתפתחות הטכנולוגית המשמעותית.
עם זאת, אופן הפעלת הכוח האווירי הקרבי עבר מהפכה.
משימות של מטוסי קרב הפכו ממשימות סיור ותקיפה של מטוסי אויב למשימות בעלות חשיבות אסטרטגית רבה.
השגת עליונות אווירית הפכה לגורם קריטי החורץ גורלן של מבצעים ומערכות שלמות.
הטייסת הסובייטית יקטרינה זלנקו הייתה האישה הראשונה והיחידה שביצעה נגיחה במטוס אויב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נאסר על גרמניה להחזיק חיל אוויר, וכוחה האווירי פוזר.
לאחר עליית היטלר לשלטון, החלה גרמניה לבנות בחשאי חיל אוויר חדש.
הלופטוואפה קם מגרעין טייסים וקצינים שהתאמנו בחשאי ברוסיה.
ראשוני מטוסי הקרב הגרמנים היו מטוסים דו-כנפיים מיושנים.
במקום להשקיע בכוח אווירי אסטרטגי עם מפציצים ארוכי טווח (הלך הרוח בתקופה), הוחלט להשקיע בכוח טקטי מודרני.
דוגמה לכך היא פיתוח מטוסים כגון המסרשמיט Bf 109, שהיווה את עמוד השדרה של מטוסי הקרב הגרמנים לאורך מלחמת העולם השנייה.
בנוסף למטוסים החדשניים, רכשו טייסי הלופטוואפה ניסיון מבצעי במלחמת האזרחים בספרד, בה פעל כוח מתנדבים מהלופטוואפה הידוע כ"לגיון הקונדור", שהשתמש בטקטיקת קרב בנחילים ובזוגות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה העניקו היתרון הטכנולוגי והטקטיקות המוצלחות ניצחונות רבים ויוקרה ללופטוואפה, שבאה לידי ביטוי בכך שלקראת הקרב בדנקרק הוטלה על מפקד הלופטוואפה, הרמן גרינג, המשימה למנוע את הנסיגה ולהשמיד את הכוח הכלוא.
כישלונו של הלופטוואפה בביצוע המשימה נבע בעיקר ממטוסי הקרב הבריטים שנשלחו בהמוניהם כדי לחפות על הנסיגה ההמונית במהלך מבצע דינמו.
הטייסים הבריטים הצליחו למלא את משימתם אף על פי שהם פעלו בקצה הטווח שלהם ויכלו לשהות מעל דנקרק רק כרבע שעה.
במהלך הקרב על בריטניה הפציצו מטוסי הלופטוואפה את בריטניה במטרה להרוס את חיל האוויר הבריטי ואת תעשיית המטוסים המקומית, כדי לאפשר שליטה מלאה בשמי בריטניה, תנאי מקדים לתחילת הפלישה לאי.
חיל האוויר הבריטי היה בנחיתות מספרית גדולה ולכן השימוש של הבריטים בטכנולוגיית מכ"ם, אשר אפשר יירוט מהיר ואפקטיבי של מטרות וחיסכון בכוחו של חיל האוויר הבריטי, היה גורם קריטי ומכריע במערכה.
בנוסף הטייסים הבריטים נאלצו לזנוח את תורת הלחימה המיושנת שלהם שהתבססה על מבני קרב צמודים ואימצו במקומם טקטיקות ששאבו את ההשראה מטקטיקת ה-Schwarm הגרמנית.
ליווי מפציצים הפך למשימה קריטית כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמה.
בניגוד לבריטניה, שוויתרה על הפצצות יום עד שלביה האחרונים של המלחמה, האמריקאים התעקשו על הפצצות אסטרטגיות ביום כחלק מהפעלת טקטיקת ההפצצה המדויקת שלהם.
האבדות הקשות של מפציציהם לטייסי האויב אילצו הקצאת טייסות קרב המיועדות לליווי משימות הפצצה.
למרות אי יכולתם של מטוסי הקרב האמריקאיים להעניק ליווי למשימות ההפצצה לכל אורך משימתם מבריטניה עד לגרמניה וחזרה, סבל הלופטוואפה אבדות קשות, עד כדי כך שתורת הלחימה שלו אסרה על יירוט מבני מפציצים שהיו עדיין בטווח מטוסי הקרב המלווים.
בשלביה המאוחרים יותר של המלחמה, עם הופעת מטוסי קרב עם טווח המספיק עד לברלין וחזרה, נאלץ הלופטוואפה להתמודד עם מטוסי קרב לאורך כל מסלול הטיסה של המפציצים.
בשלב זה היו אבדות הלופטוואפה גבוהות מאוד גם בקרב הטייסים המנוסים יותר, והשחיקה הקשה הותירה את הלופטוואפה חסר יכולת להתמודד ולהילחם באויביו.
זרועות הצבא היפני הקיסרי שמו דגש על ביצועים ומחיר זול, ודרישותיהם לא כללו אמצעי מיגון ובטיחות בסיסיים שהונהגו ברוב חילות האוויר האחרים.
אמצעי מיגון מהווים מעמסה על המטוס, ופוגעים במהירות, ניצולת הדלק וביכולת נשיאת החימוש.
המטוסים היפנים היו קלי משקל ביחס ליריביהם והיו לרוב בעלי כנף גדולה יחסית.
המיצובישי זירו היה מטוס הקרב המוצלח ביותר שנבנה ביפן, ובעלות הברית התקשו בהתמודדות עמו.
נושאות מטוסים הפכו לכלי מלחמה עיקרי בזירת האוקיינוס השקט שרובה שטח ימי.
המערכות הגדולות בזירה נערכו על איים.
נושאת המטוסים הפכה למרכז הכוח בצי, כיוון שמטוסיה עלו על תותחי ספינות מלחמה הן בדיוק והן בטווח הפעולה.
נושאת מטוסים מקנה יכולת תקיפה, חיפוי והגנה אווירית בכל טווח המטוסים שעל סיפונה.
החשיבות של נושאת המטוסים הודגמה במתקפה על פרל הארבור, כאשר במספר תקיפות נהרס רוב צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
בקרבות אוויר היו אבדותיהם של בעלות הברית גבוהות בשל היתרון של הזירו בביצועים, וטייסי ה-F4F ויילדקט נאלצו להסתמך על טקטיקות מתוחכמות ועל שיתוף פעולה מתוכנן כדי להתגבר על הפער.
הטקטיקה המפורסמת ביניהן, מארג תאץ' (Thach Weave), על שם ג'ון תאץ' (John Thach) הוכיחה את עצמה והקנתה מספר לא מבוטל של הפלות לטייסים האמריקאיים.
מאוחר יותר, כאשר עברו הכוחות היפניים למגננה (לאחר ההפסד בקרב גוודלקנל), ניתן להם זמן התאוששות מועט על ידי הכוחות האמריקאיים, שהדפו אותם שוב ושוב מהאיים שבשליטתם.
עם היכולות הטקטיות שהקנו לכוחות האמריקאיים את היתרון בתחילת המערכה, מטוסים מתקדמים כגון ה-F6F הלקאט וה-P-38 לייטנינג מנעו מהיפנים את היתרון היחיד שהיה להם עד אז – ביצועיו של מטוס הזירו.
בנוסף, בשל האבדות הקשות צנחה איכותם של הטייסים היפניים, והטייסים החדשים, חסרי הניסיון, לא הצליחו להתגונן ביעילות כנגד מטוסי האויב.
מנוע הסילון חולל מהפכה בקרבות האוויר.
למטוסים סילוניים יש יתרון ברור מול מטוסים בעלי מנועי בוכנה בביצועים ומהירות.
במהרה הפכו מטוסי הקרב הסילוניים לכוח העיקרי, ומטוסי הקרב הבוכנתיים, שעדיין שירתו במלחמת קוריאה, הפכו למשניים ותפקידם השתנה מקרב אוויר לתקיפה.
בד בבד התפתחה גם האלקטרוניקה התעופתית.
הופיעו טילי האוויר-אוויר, אם כי יעילותם של הדגמים הראשונים הייתה מוגבלת, מכיוון שהטכנולוגיה הייתה עדיין בחיתוליה: הטילים מונחי המכ"ם הראשונים היו "רוכבי גל", כלומר עקבו אחרי אלומה צרה שיצר המכ"ם של המטוס המשגר.
משמעות הדבר היא שכדי לפגוע במטרה, היה על המטוס המשגר לכוון ישירות אל מטוס האויב, כאשר זה האחרון טס במסלול פחות או יותר ישר, ללא תמרונים.
בפועל, התקיימו תנאים אלו רק לעיתים רחוקות.
לאחר מלחמת קוריאה התפתחה הטכנולוגיה במהירות, והאלקטרוניקה המוטסת הפכה לתחום מחקר ופיתוח עצמאי שנקרא אוויוניקה.
פיתוח דגמים מתקדמים יותר של טילי AIM-9 ו-AIM-7 בארצות הברית, כמו גם טילי אוויר-אוויר בצבאות אחרים, קירב את הטיל יותר ויותר למרכז הבמה, ויתרונם של הטילים ביכולת לשיגור מרחוק, במקום להיכנס לקרב צמוד, החל להתממש.
תפיסה זאת הפכה לתורת הלחימה העיקרית במערב, כאשר הטילים מונחי המכ"ם הראו יכולת הפלת מטרות בטווחים שמעבר לטווח הראייה (BVR – Beyond Visual Range).
כתוצאה מכך עבר הדגש, הן בפיתוח המטוסים והמערכות והן בהכשרה של צוותי האוויר, מביצועים בקרבות אוויר לביצועי מערכות אוויוניות.
במלחמת וייטנאם נבחנה תפיסה זו במבחן המציאות.
תנאי הקרב, בהם מטוסים מחילות שונים של ארצות הברית (האוויר והים, למשל) טסו בגזרות קרובות, חייבו את הפיקוד העליון להורות על זיהוי ויזואלי של המטרה, כלומר המיירט היה חייב להתקרב לטווח ראייה כדי לראות ולזהות את האויב – הנחיה שמנעה את ניצול יכולתם של הטילים לפעול בטווחים גדולים.
בשל הקרבה, הקרבות התפתחו לקרבות אוויר קלאסיים (דוגפייט) בהם המטוסים מתמרנים זה לעבר זה.
טילים מונחי חום שתוכננו לתנאים אלו כשלו.
הסיבות העיקריות לכשל הטילים היו מזג האוויר החם והלח שהקשה על תפעול ואחסנה נאותים לנשק, וכן הדרישות לקצב פנייה איטי וזווית צידוד נמוכה (הזווית של המטוס יחסית לזנב המטרה) לשם פגיעה מדויקת, דרישות שהקטינו את יעילות הטילים.
האבדות הקשות של ארצות הברית חייבו מחקר מעמיק והפקת לקחים.
נמצא כי צוותי האוויר לא ידעו לתמרן בקרבות אוויר, ולעומת זאת הטייסים המנוסים, ותיקי מלחמת קוריאה, הצליחו יותר.
בנוסף נמצא כי ההחלטה לייצר מטוסי קרב ללא תותחים פנימיים, כמו ה-F-4 פנטום בדגמיו הראשונים הייתה שגויה, שכן יכולת הקרב שלהם הייתה תלויה בטכנולוגיה לא אמינה.
במטוסי הפנטום הותקנו תותחים במארז ("פּוֹד") חיצוני, ולעיתים קרובות נאלצו להשתמש בהם בקרבות אוויר, אך ההתקנה החיצונית פגמה בדיוק הנשק.
כחלק מהלקחים, הוחזרו אימוני קרבות האוויר למסלול ההכשרה של טייסי הקרב, תותחים הוכנסו לכל מטוס קרב חדש בפיתוח, כולל דגם E של הפנטום, ודרישות הפיתוח של מטוסי קרב חדשים כללו גם יכולת תמרון טובה ולא רק מהירות גבוהה ואוויוניקה מתקדמת.
לקחי מלחמת וייטנאם יושמו הן בפיתוח מטוסי הקרב והן בהכשרת טייסים בקרבות אוויר, אך נותר הדגש בהפעלת הטכנולוגיה, וטילי אוויר-אוויר נותרו הנשק העיקרי של מטוסי הקרב.
פיתוח מערכות זיהוי עמית-טורף אפשרו לכל מטוס להבחין בין מטוס ידידותי ליריב.
בנוסף התפתחו תחומי השליטה, הבקרה והמודיעין, כך שמרכז פיקוד או מטוס שליטה ובקרה (כדוגמת הבואינג E-3 סנטרי (AWACS)) נתנו תמונת קרב מלאה שאיפשרה שימוש בטילים מעבר לטווח הראייה.
כתוצאה מכך, רבות מההפלות של בעלות הברית במלחמת המפרץ הראשונה בוצעו בטווחים גדולים על ידי טילים מונחי מכ"ם.
לאורך ההיסטוריה של חיל האוויר הישראלי היווה קרב האוויר הצמוד חלק חשוב בהכשרה של צוותי אוויר, בעיקר עקב חוסר עומק אסטרטגי ליירוט בטווחים גדולים.
לאחר מלחמת העצמאות התפתח מרוץ חימוש אזורי בין ישראל ושכנותיה הערביות, שבאותה עת התחמשו במטוסי קרב ובטכנולוגיה סובייטית.
במסגרת מרוץ זה נרכשו מטוסים כגון הווטור, המיסטר, הסופר מיסטר והמיראז' 3 שהיוו יריבים שקולים למטוסים של חילות האוויר של מדינות ערב.
בעזרת הדגש ביכולת בקרבות אוויר וכן טקטיקות יירוט מתקדמות, הצליח חיל האוויר הישראלי להשיג יחס הפלות חיובי.
יתרונו האיכותי של חיל האוויר החל להיבנות עם רכש מטוסים אמריקאים מתקדמים כגון ה-F-4 פנטום (קורנס), ה-F-15 (בז, רעם) וה-F-16 (נץ, ברק, סופה).
במלחמת לבנון הראשונה הצליח חיל האוויר להרוס את מערך טילי הנ"מ של הצבא הסורי המוצב בלבנון (מבצע ערצב 19) והשיג עליונות אווירית מעל שמיה לאחר קרבות אוויר בהם מטוסי חיל האוויר הפילו מעל ל-80 מטוסים סורים ללא אבדות בקרבות אוויר.
הצלחת חיל האוויר בקרבות אוויר הולידה יחס הפלות של 1:27.5 (כלומר על כל מטוס ישראלי שהופל, הופלו כ-27 מטוסי אויב).
יתרונו של חיל האוויר נבע גם מעליונות טכנולוגית, שהיא פועל יוצא של יחסיה עם ארצות הברית והתפתחות התעשייה האווירית.
כאשר הכריזה צרפת על אמברגו של מכירת נשק לישראל, התפתחה התעשייה האווירית בישראל כדי להפחית את התלות בנשק ממדינות זרות.
תוכנית שפריר 1, טיל מונחה חום, הייתה הראשונה בתחום קרב האוויר.
למרות חוסר אמינותו של הטיל הוא היווה כלי למידה לתעשיות הצבאיות, וממשיכו השפריר 2 הפיל במלחמת יום הכיפורים יותר מטוסי קרב מאשר כל טיל אוויר אוויר אחר, אף יותר מדגמים מתקדמים של ה-AIM-9.
השפריר הפך למשפחת הטילים "פיתון", שמתוכה נחשב הדגם האחרון, הפיתון 5, לאחד מטילי האוויר-אוויר המתקדמים והמוצלחים בעולם כיום (2010).
מרבית ביצועיו של הטיל מסווגים, אך אחת היכולות המפורסמות שלו היא טווח נעילה של "ספֵירה מלאה", כלומר יכולת נעילת שיגור ופגיעה במטרה מכל כיוון אפשרי, אפילו מאחורי הטיל.
תכונה זו גרמה למטוס רודף להיות בסכנה גם מאחורי מטוס הנושא את הטיל, מיקום שנחשב בעבר לבטוח יחסית.
טייסי חיל האוויר הישראלי רשמו הפלות רבות, כולל הפלות בכורה עבור דגמי המטוסים שהטיסו, כגון ה-F-15 איגל (בז), ה-F-16 פייטינג פלקון (נץ) וה-F-35 לייטנינג II (אדיר).
בקרב טייסי חיל האוויר אלופי הפלות לא מעטים, שלהם 10 הפלות ומעלה, כולל גיורא אבן אפשטיין, אלוף הפלות הסילון העולמי.
קרב אוויר קלאסי הוא קרב בו שני מטוסים בודדים מתמרנים זה לעומת זה כדי להגיע להפלה באמצעות תותחים או טילים.
בתחילת הקרב המטוסים יכולים להימצא במצב שוויוני, או במצבים שונים של יתרון-חיסרון.
במהלך הקרב מנסים המטוסים לנצל את יתרונות המהירות, הגובה או הזווית שיש להם כדי להכריע את הקרב.
הקרב יוכרע על ידי המטוס שמתמרן בצורה יותר יעילה, מתכנן טוב יותר את התפתחות הקרב, וצופה קדימה את המהלכים.
בקרב יכולים להתפתח שלושה סוגי יתרונות-חסרונות שונים:
יתרון פוטנציאל – בו לאחד המטוסים צירוף עדיף של גובה ומהירות
יתרון גִזרה – בו לאחד המטוסים יתרון של זווית, כלומר הטייס במטוס הַעדיף רואה את היריב בגזרה קדמית
יתרון מוקד – יתרון במרחב בו רדיוס התמרון של המטוס הנחות נמצא בגזרה קדמית יחסית לכיוון התקדמות הקרב.
קרבות אוויר מחולקים לפי מצבי הפתיחה שלהם.
הם יכולים להיפתח ביתרונות גזרה גדולים, למשל יתרון של 1,000 מטר אחרי המטוס השני, יתרונות גובה גדולים, יתרונות מהירות, או מצבים שוויוניים יותר.
בהתקפת רבע (quarter attack), הקרב מתחיל כאשר המטוס ביתרון מצביע על המטוס השני בצלילה, מהגובה, ובתשעים מעלות מהצד.
מקור הקרב במלחמת העולם הראשונה כאשר מטוסים היו מנצלים את השמש על מנת לתקוף במצב בו היריב מסונוור מאור השמש.
קרב בו למטוסים פוטנציאל דומה וגבוה, והם מנהלים סדרה של גלגולי ברל-רול (גלגול חבית) זה מעל זה, ומנסים לתמרן יתרונות של פוטנציאל גזרה ומוקד על מנת להגיע להכרעה.
בקרב זה המטוס ביתרון נמצא ביתרון גזרה מלא על המטוס השני.
הוא ממוקם במרחק של עד 700 מטרים מאחוריו (מיקום שנקרא "שעה שש" במלחמות העבר) ובעמדה לביצוע יעף תותח או שיגור טיל.
זה למעשה השלב הסופי של כל קרב אוויר.
הדרך היחידה של המטוס הנחות להיחלץ היא לבצע "גלגולי תותח" על מנת להקשות על היריב להפילו, או לבצע תמרון "תן לו לחלוף" – סדרה של פעולות המקשות על היריב להפיל וגורמות לו לטוס קדימה.
במצב זה למטוס בחיסרון קשה לראות את המטוס השני, ועל הטייס בחיסרון להטיס כשראשו מופנה אחורה, מה שמקשה עליו עוד יותר להיחלץ.
סוגי יעפים ושמירת מקום ביתרון מלא
מטוס ביתרון מלא יכול לשמור את מקומו על מנת לשחוק את הפוטנציאל של המטוס השני עד להגעה למצב ירי נוח, או לבצע יעף תותח על המטוס השני.
יעף קירור – מצב בו המטוס ביתרון מצביע מאחורי המטוס בחיסרון.
במצב זה אפילו תוקף מהיר בהרבה מיריבו יצליח לשמור בדרך כלל את מצב היתרון תוך שמירה על מהירותו.
צורת טיסה זאת אופיינית בקרב אוויר כאשר המטוס ביתרון מגיע ליעף בזווית צידוד גבוהה יחסית למטוס בחיסרון.
יעף הקירור "מקרר" את הזווית בין המטוסים, כלומר מפחית אותה.
עם "סידור" הזווית יוכל לבצע יעף תותח נוח.
חיתוך קדימה וסנפשוט – המטוס ביתרון מצביע לפני המטוס בחיסרון.
במצב זה המטוס ביתרון חותך קדימה היות שהוא ברדיוס פנימי, מקצר את הטווח למטוס בחיסרון, ומגדיל את הזווית בין המטוסים.
אם הוא מצליח להגיע לטווח תותח בזווית נוחה או יוכל לבצע יעף.
בסוף יעף מסוג כזה המטוס התוקף עלול "להשפך" קדימה, ולכן הוא נחשב יעף אגרסיבי מאוד.
מול מטרה שמתמרנת בחריפות, זהו סוג היעף היחיד האפשרי.
יעף הצבעה – המטוס ביתרון מצביע על המטוס בחיסרון.
בהצבעה הרודף משיג את יריבו הרבה יותר לאט מחיתוך קדימה, אך הוא דורש פניות קלות יותר.
שימושי בעיקר בירי על מטרה לא מתמרנת, אשר טסה ישר ולא דורשת היסט בשביל לפגוע בה.
יעף קירור חיתוך קדימה וסנפשוט יעף הצבעה
איור הממחיש יעף קירור משלוש נקודות מבט: המתקיף, המתגונן ומסלולי הטיסה.
במרדף זה המטוס המתקיף מכוון אל מאחורי המטוס המתגונן (כפי שרואים מנקודת מבטו, כאשר הכוונת מאחורי המתגונן).
הטייס המתגונן יכול לזהות זאת אם הוא רואה את גבו של המטוס המתקיף.
באיור מסלולי הטיסה (משמאל למטה) מומחש קצב הפנייה המתון של המטוס המתקיף, והמרחק שהוא שומר מיריבו.
איור הממחיש חיתוך קדימה משלוש נקודות מבט: המתקיף, המתגונן ומסלולי הטיסה (לחצו להגדלה).
במרדף זה המטוס המתקיף מכוון לפני המטוס המתגונן (כפי שרואים מנקודת מבטו, כאשר הכוונת מלפני המתגונן), הטייס המתגונן יכול לזהות זאת אם הוא רואה את גחונו של המטוס המתקיף.
באיור מסלולי הטיסה (משמאל למטה) מומחש קצב הפנייה החריף של המטוס המתקיף שצריך להקדים את יריבו בפנייה.
בסוג מרדף זה המטוס המתקיף מסוגל להשיג את יריבו, לעיתים אפילו אם יריבו מהיר ממנו.
איור הממחיש הצבעה משלוש נקודות מבט: המתקיף, המתגונן ומסלולי הטיסה (לחצו להגדלה).
במרדף זה המטוס המתקיף מכוון בדיוק אל המטוס המתגונן (כפי שרואים מנקודת מבטו, כאשר הכוונת נמצאת על המתגונן).
הטייס המתגונן יכול לזהות זאת אם הוא רואה בדיוק את היטל הפנים של המטוס היריב.
בכוונות ישנות (קבועות) במצב זה הכדורים שנורים על מטרה מתמרנת יחלפו מאחוריה, ולא יפגעו בה כפי שהכוונת מתארת.
בקרב זה המטוסים מתחילים בדרך כלל במצב שוויוני.
הקרב מתחיל בסדרה של הפיכות אחד כלפי השני, ועם ההקטנה במהירות המטוסים מתייצבים על המהירות המינימלית של המטוס, על סף הזדקרות.
במהירות זאת כל מטוס מנסה לטוס הכי לאט שאפשר, על מנת לגרום למטוס היריב להתקדם קדימה ולהגיע למצב של חיסרון.
כדורים ופגזים הנורים מתותחי מטוס שוהים באוויר זמן מסוים (חלקי שנייה עד מספר שניות) עד הגעתם לאזור המטרה.
ירי המכוון בדיוק לעבר מטרה מתמרנת (כלומר עם האף למטוס המתגונן כמו במרדף טהור) יחמיץ את המטרה.
כדי לפגוע במטרה מתמרנת התוקף צריך לירות בהטיה מסוימת, עם האף לפני המטרה, כמו במרדף מוביל.
אופן ירי זה מכונה ירי בהיסט.
במטוסים המשתמשים בכוונות ישנות כגון כוונת השלכה, שבהן צלב הכוונת קבוע, צריך הטייס להעריך בעצמו את ההיסט הדרוש כדי לפגוע במטרה.
במטוסים מודרניים יותר המשתמשים בתצוגה עילית, מערכת בקרת הירי מציגה בפני הטייס כוונת "צפה", המשנה את מיקומה על גבי הצג באופן רציף בהתאם לתמרוני המטוס.
במהלך קרב אוויר, כוונת זו חוזה למעשה את מסלול המעוף הצפוי של הפגזים בהתחשב באופן תמרונו של המטוס, ובשילוב עם נתוני הטווח למטרה וכיוון תנועתה, מציגה בפני הטייס את הנקודה בה יימצאו הפגזים במרחק המתאים למרחק מהמטרה, כאשר כל שנדרש מהטייס הוא להכניס את המטרה למרכז הכוונת וללחוץ על ההדק.
בקרבות אוויר נודעת חשיבות רבה לאנרגיה של המטוס, שמכונה "פוטנציאל" בז'רגון טייסי חיל האוויר.
הוא כולל אנרגיה קינטית (מהירות) ואנרגיה פוטנציאלית (גובה).
המטוסים יכולים בנקל להמיר מהירות לגובה, בעזרת טיפוס, וניתן להמיר גובה למהירות על ידי צלילה.
מטוס שיש לו יתרון אנרגטי במהירות או בגובה יכול לנצלו כדי לשלוט בקרב.
מתקיף בעל יתרון גובה יכול לצלול ולתקוף את יריבו ממגוון זוויות ומצבים שלא מתאפשרים במצב של שוויון אנרגטי.
לחלופין, תוקף עם יתרון מהירות יכול להשיג את יריבו, ולאחר התקיפה להמיר את מהירותו ביתרון גובה בו יריבו לא יוכל להשיג אותו ("לנתק מגע").
שימוש לא מושכל ביתרון יכול להביא לעמדת נחיתות.
לדוגמה, קשה לתמרן ליתרון מלא עם מהירות גבוהה מדי ביחס למתגונן.
בנוסף, על ידי תמרון מתאים יכול המתגונן לגרום ליריבו לחלוף על פניו אל מקום ירי נוח למתגונן.
הטקטיקה המקובלת להתגוננות כאשר נמצאים בנחיתות אנרגטית, היא למצוא את המקומות בהם המטוס היריב אינו מצביע עליך על מנת לצבור מהירות בעצמך, איתה תוכל להשתמש כדי להתגונן בהמשך.
מבנה של זוג מטוסים הוא קונספט ששורשיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כפי שנכתב לעיל.
קרבות "אחד על אחד" הם בעייתיים בשדה הקרב כיוון שטייס המרוכז בקרב מול יריב אחד חשוף לתקיפת פתע של יריב נוסף.
עיון בהיסטוריה של קרבות האוויר מלמד כי 80 עד 90 אחוז מהטייסים המופלים לא היו מודעים לסכנה עד לרגע התקיפה.
מטוסי קרב חד-מושביים, במיוחד, לא מאפשרים לטייס לבדוק את כל הצדדים כל הזמן, ומותירים הרבה "שטחים מתים" בשדה הראייה של הטייס, לדוגמה מאחורי המטוס ומתחתיו.
אף על פי שטייס יכול לכסות שטחים אלה על ידי גלגולים ופניות, אלה לא יאפשרו כיסוי סדיר של אותן נקודות מתות, ויריב המתקיף במהירות גבוהה עדיין יוכל לנצל אותן לטובתו.
הבעיה הופכת לקריטית כאשר הטייס עסוק בקרב ובתפעול הנשק, הדורשים את תשומת לבו המלאה, ולא מתאפשר לו לזהות סכנות מאחור.
מבנה של צמד (או יותר) מאפשר לשני הטייסים חיפוי הדדי, כלומר להגן זה על זה לפני קרב, ובזמן קרב מאפשר למוביל לתקוף בידיעה שהנקודות המתות שלו מוגנות על ידי בן זוגו.
בנוסף שיטה זאת מאפשרת יישום של עקרון צבאי נושן של ריכוז הכוחות, שכן כוח אש גדול יותר מופנה כנגד האויב.
למרות הפשטות לכאורה של העיקרון של עזרה הדדית, טקטיקות ותורות לחימה רבות פותחו כדי לנצל את יתרונותיה, עם אפקטיביות משתנה בתנאי קרב וטכנולוגיה שונים.
כאשר בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 החליטו הוגי דעות צבאיים שעתיד קרבות האוויר הוא הטיל, הטכנולוגיה ותורת הלחימה לא היו בשלים מספיק כדי להגשים תחזית זו.
מאז היו פריצות דרך טכנולוגיות שאיפשרו ליצור טילים אמינים יותר, מדויקים ושימושיים ולוחמת טילים הפכה לטקטיקה המרכזית בקרב אוויר מודרני.
עם זאת, הקרב הצמוד בו שני המטוסים מתמרנים לשם הגעה לעמדת ירי בתותחים, לא נזנח.
זאת בעיקר בשל הבשלת טכנולוגיות חמקנות ולוחמה אלקטרונית, המקשות על מטוס קרב להינעל על יריבו ועל הטיל להישאר נעול על מטרתו בצורה יעילה.
התותחים נשארו החימוש האמין היחיד בשימושם של מטוסי הקרב, כלומר היחיד החסין בפני לוחמה אלקטרונית.
קרב אוויר מודרני מאופיין בדרך כלל בשימוש באמצעים טכנולוגיים כדי ליירט ולהפיל את היריב.
לאחר מלחמת קוריאה גבר השימוש באמצעים אלו, ומספר מטוסים אף תוכננו ללא תותחים כחלק מהמגמה להסתמך על טכנולוגית מכ"ם וטילי אוויר-אוויר כנשק עיקרי.
ההסתמכות על הטכנולוגיה הוכחה כבעייתית שכן הטכנולוגיה לא הייתה בשלה מספיק כדי להתמודד עם תנאי השטח, כפי שכבר תואר לעיל.
עם שיפור הטכנולוגיה והבשלתה השתנה המצב, וכיום אמצעים טכנולוגיים אלו הפכו לכלי המלחמה העיקריים בקרבות אוויר, ולעומתם הפלות תותחים הפכו לנדירות הרבה יותר.
תפקידו של גורם הבקרה האווירית (קרקעי או מוטס) הוא לכוון את המיירטים במסלול המיטבי ליירוט.
בשל תפקיד זה מערכי שליטה ובקרה הם גורם חשוב בקרבות אוויר מודרניים, שכן הם אלו שצריכים לזהות את מטוסי האויב בזירה, להנחות את המטוסים המיירטים ולתת להם יתרון התחלתי בקרב אוויר.
בקרב אוויר מודרני היכולת לשלוט על שטח אווירי שלם שוללת למעשה את אי הוודאות שהייתה קיימת בקרבות קלאסיים בכך מאפשרת יירוט והפלה בטווחים של מעבר לטווח הראייה ומונעת התקלות של הכוחות ללא התראה.
כלומר, בקרב אוויר מודרני קטן הסיכוי לפגוש במקרה מטוס אויב ורוב רובם של קרבות האוויר המודרניים הם תוצאה של יירוט מוקדם של כוחות על ידי בקרים המנתחים את המצב בשטח האווירי שלהם וקובעים איזה כוח לשלוח לאן ואיך.
המכ"ם אפשר לראשונה לטייס לראות את כל היריבים שלפניו, אפילו בתנאי ראות קשים ובמרחקים גדולים מעבר לטווח הראייה.
יכולתו של המכ"ם לא רק לעקוב אלא גם להינעל ולהנחות טילי אוויר-אוויר למטרה הפכו אותו לכלי העיקרי בקרבות האוויר.
אחד החסרונות העיקריים של המכ"ם הוא שניתן לזהות את האותות שלו במרחקים גדולים בהרבה מטווח העבודה שלו (המרחק בו מכ"ם מסוגל להינעל על מטרה ולזהות אותה), כמו פנס בלילה המאפשר ראות עד מרחק מסוים אבל הופך את המשתמש בו לבולט למרחקים גדולים בהרבה.
מערכות מיוחדות תוכננו להתריע על קליטת שידורי מכ"ם לטייס (RWR).
חולשה נוספת של המכ"ם היא רגישותו לשיבוש האותות.
כאשר טכניקת השידור של דגם מכ"ם מסוים ידועה לאויב, הוא יוכל לייצר מכשור שישבש אותה וימנע מהמכ"ם פעולה תקינה, ונדרשת טכניקת שיבוש שונה עבור סוגי מכ"ם שונים.
שיבוש אלקטרוני מהווה את הנדבך העיקרי בהגנה האקטיבית של מטוס כנגד איומים שונים כגון מטוסים אחרים או טילי נ"מ.
החימוש המונחה הופיע לראשונה בשלהי מלחמת העולם השנייה בידי הגרמנים, אשר פיתחו טיל אוויר-אוויר מונחה ידנית על ידי חוט חשמלי.
החימוש אפשר למטוס המתקיף מבני ענק של מפציצים להישאר בטווח ביטחון מהמטרה שלו כאשר הוא מנווט את הטיל אליה.
הטיל לא נכנס לשימוש מבצעי, אך הוא סיפק את הבסיס לעקרונות הנשק המונחה, שהפכו לנושא מחקר ופיתוח של טכנולוגיות ושל תורות לחימה שעיקרן יירוט.
הטיל המונחה המבצעי הראשון היה ה-AIM-9 – טיל מונחה חום, שהתביית על קרינת התת-אדום של מנוע המטרה.
הטיל הפך במהרה לחימוש סטנדרטי עבור מטוסי קרב ומיירטים מערביים בני הדור השני.