tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2006, גזר טופ הופיע ברינו 911 בפרק "ווייגל בהיריון" בתור גרסה זועמת של עצמו שמפרק את חדר המלון שלו וגונב ניידת משטרה.
בשנת 2008, הוא היה שופט אורח עבור Last Comic Standing .
מאז 2005, קארוט טופ מופיע ככוכב ראשי במתחמי MGM Resorts International בלאס וגאס, נבאדה.
הוא מחזיק במופע קבוע במלון לוקסור בלאס וגאס מאז 22 בנובמבר 2005, ומבצע מופעי קומדיה שונים כאשר המופע הקבוע אינו מתקיים.
מופע הקומדיה שלו כולל בדרך כלל עשרות אביזרים המאוחסנים בתיבות גדולות על הבמה, ובדיחות האביזרים שלו מורכבות בדרך כלל משליפת אביזר, תיאורו בבדיחה קצרה והשלכתו הצידה.
הוא נוהג לסיים את מופעיו עם מונטאז' מוזיקלי מסונכרן לשפתיים.
ב-16 בינואר 2010, קארוט טופ הופיע בתוכנית Don't Forget the Lyrics!, שבה סייע לקוסמים פן וטלר במסעם לזכות בפרס הגדול של מיליון דולר.
הוא היה אחד ממשתתפי הצלי ב־Comedy Central Roast של פלייבור פלייב וג'ין סימונס.
הוא הופיע בפרק בעונה השנייה של הסדרה Criss Angel Mindfreak והמשיך להיות אורח קבוע.
קארוט טופ הופיע גם בפרק של סדרת הריאליטי The Bad Girls Club.
הוא הופיע כעצמו בפרקים של CSI ("Man Up"), איש משפחה ("Petergeist"), סקראבס ("My Balancing Act"), ורובוט צ'יקן ("The Unnamed One").
קארוט טופ הופיע בפרק של Tosh.0, שבו קיבל עיסוי גוף מלא מדניאל טוש.
הוא היה גם אורח מיוחד בסרטון המחווה של Tosh.0 לשיר "Good for You" של סלינה גומז.
ב-22 באוקטובר 2011, קארוט טופ הופיע כפאנליסט אורח לראשונה בתוכנית Red Eye w/Greg Gutfeld.
ב-13 באפריל 2016, הוא הופיע כפאנליסט בתוכנית המשחק .
קארוט טופ הופיע כעצמו בפרק עם בראדלי קופר של Between Two Ferns with Zach Galifianakis.
הוא הופיע גם כעצמו בתוכנית Tom Green's House Tonight, שבה דן באביזריו ובקריירה שלו.
ב-2022, הוא הופיע בפרק #1758 של הפודקאסט The Joe Rogan Experience בספוטיפיי.
ב-26 באוקטובר 2023, הוא הופיע כעצמו בפרק 'Guess How Much This Weighs (Challenge)' של תוכנית הווריאטי ביוטיוב Good Mythical Morning עם רט ולינק.
קארוס, שייתכן ששמו עד להכתרתו היה מרקוס נומריוס קארוס, נולד בנארבונסיס, הפרובינקיה הראשונה של רומא בגאליה, וגדל והתחנך בעיר רומא.
בסוף שנות ה-40 פתח בקריירה ציבורית, ומילא תפקידים בכירים שאפשרו לו להימנות עם המעמד הסנאטורי ולמלא תפקיד של קונסול מוסף.
הוא כיהן כסנאטור ומילא שורה של תפקידים צבאיים ואזרחיים בקריירה המוקדמת שלו.
מאוחר יותר, ככל הנראה בעקבות קריירה צבאית מצליחה, מינה אותו הקיסר פרובוס בשנת 276 לתפקיד פריפקט המשמר הפרטוריאני.
בשנת 282, כאשר היה עם כוחות רומי ברייטיה ונוריקום, בהכנה למסע של פרובוס נגד הפרסים גאתה אי-שביעות הרצון של החיילים מהקיסר והם הכריזו על קארוס כקיסר החדש.
נטען כי קארוס דחה את ההצעה מתוך נאמנות לקיסר, אך כאשר נרצח הקיסר על-ידי חייליו לא התמהמה ושלח הודעה לסנאט הרומי על מותו של פרובוס וכי הוא יורשו.
עדות למעמדו המדרדר של הסנאט ניתן למצוא בכך שקארוס לא טרח כלל לשוב לרומא כדי לקבל את אישורו של הסנאט אלא הסתפק במשלוח הודעה על השינוי.
מכל מקום, אם היה קארוס האחראי לרציחת קודמו אם לאו, הוא דאג להוציא להורג את רוצחיו בפרובוס ועמד על הפיכתו של פרובוס לאל (האלהה), כמקובל במסגרת פולחן הקיסר.
לאחר מכן, החל קארוס לבנות את השושלת שלו ומינה את בניו הבוגרים, קארינוס ונומריאנוס, לקיסרים (תואר משני לתואר אימפרטור אוגוסטוס שהוא נשא).
הוא מינה את קרינוס כאחראי על חלקה המערבי של האימפריה והמשיך עם נומריאנוס להילחם בפלישה של הסרמטים והקואדים, שחצו את הדנובה ופלשו לפאנוניה.
לאחר הטיפול בצורך דוחק זה, נפנה קארוס לטפל במשימה בה החל קודמו: ניסיון להעצים את עושרה של רומא באמצעות כיבוש חלקים מן האימפריה הפרסית.
בחורף 282/283 הכריז קארוס כי בכוונתו לכבוש מחדש את מסופוטמיה, כפי שתכנן פרובוס.
דומה היה כי זו השעה הנכונה לכך.
הממלכה תחת השושלת הסאסאנידית הייתה בשקיעה מאז מותו של המלך שאפור הראשון.
באהרם השני (מלך 276 עד 293), היה המלך השלישי מאז מת שאפור בשנת 272 והיה טרוד באותה עת במלחמת אזרחים נגד אחיו הומיזד.
בשנת 283 כיהן קארוס כקונסול בפעם השנייה ובנו קארינוס קונסול בראשונה.
בתחילת שנת 283 עבר קארוס, עם בנו נומריאנוס, את אסיה הקטנה ופלש למסופוטמיה.
הוא הביס את הצבא הפרסי וכבש את סלאוקיה ולאחר מכן את הבירה הפרסית, קטסיפון (קרוב לבגדאד של היום).
כדי לחגוג את ההצלחה, הוענק לבנו הבכור, קארינוס, תואר אוגוסטוס.
קארוס תכנן להמשיך במסע המוצלח נגד הפרסים, אך אז, בערך בסוף יולי, נמצא לפתע מת באוהלו במחנה הקיסר ליד קטסיפון.
סערת ברקים התחוללה זמן קצר לפני מותו וזה הוסבר באמצעות הרעיון שאוהלו נפגע על-ידי ברק כעונש של האלים על שחתר להרחיב את האימפריה מעבר לגבולות הראויים.
קרוב לוודאי שהסבר מעוגן במסורת זה אינו נכון.
דיווחים אחרים מספרים על כך שקארוס מת ממחלה, כששמועות מצביעות על כך שייתכן והורעל על־ידי אריוס אפר, הפרפקט הפרטוריאני ואבי אשתו של נומריאנוס.
שמועה אחרת נוטה לייחס מעורבות לדיוקלטיאנוס, שהיה אז מפקד המשמר האימפריאלי.
ייתכן והעובדה שדיוקלטיאנוס דאג זמן קצר אחרי כן לחיסולם של שני בניו של קארוס מחזקת דעה זו.
ברומא קודש זכרו (Consecratio) והועלה למעלת אל (Divus).
אולם נראה כי בסתיו 285 הוטל על זכרו דיראון.
ג'יימס קארון באטלר הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2002–2016, בעמדת הסמול פורוורד.
באטלר נולד ברסין שבוויסקונסין וכבר בגיל 11 התחיל לסחור בסמים, ונעצר 15 פעמים לפני גיל 15. בקולג' שיחק באטלר באוניברסיטת קונטיקט במשך שנתיים ולאחר מכן ניגש לדראפט ה-NBA.
בדראפט 2002 נבחר באטלר במקום העשירי על ידי מיאמי היט, ופתח בכל 78 המשחקים בעונה הסדירה, ואף נבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה.
למרות זאת, מיאמי לא הצליחה להגיע לפלייאוף, וניצחה 25 משחקים בלבד.
בעונתו השנייה ב-NBA, סבל באטלר מפציעות ושיחק 68 משחקים, מתוכם פתח ב-56 בלבד.
באטלר נפל בכל הסטטיסטיקות, אך בזכות בחירתו של דוויין וייד, מיאמי הצליחה להגיע לפלייאוף ואף הצליחה לעבור בסיבוב הראשון את ניו אורלינס הורנטס בזכות 23 נק' של קארון באטלר במשחק השביעי.
מנגד, בסיבוב השני עפה מיאמי בשישה משחקים לאינדיאנה פייסרס.
בקיץ 2004 נשלח באטלר ללוס אנג'לס לייקרס ביחד עם למאר אודום ובריאן גרנט.
מיאמי קיבלה בתמורה את הסופרסטאר שאקיל אוניל.
הלייקרס לא הצליחו להגיע לפלייאוף, ובפגרה נשלח באטלר בטרייד שוב, עם צ'אקי אטקינס, לוושינגטון ויזארדס שקיבלו את קוואמי בראון ולארון פרופיט.
בוושינגטון הגיע באטלר לשיאו, וקבע שיא קריירה בנק' (40), בריבאונד (16) ובאסיסטים (12).
ב-310 משחקים בוושינגטון, העמיד באטלר ממוצעים של 19 נק' ו-6.6 ריב' ב-38.5 דק' בממוצע למשחק, כולם הממוצעים הגבוהים ביותר שהעמיד בקבוצה אחת.
בארבע עונותיו בוושינגטון, הגיע באטלר לפלייאוף פעמיים, ב2006 וב2008. בשני המקרים, הפסידה וושינגטון בסיבוב הראשון.
הצלחתו האישית זכתה להכרה, כשנבחר פעמיים למשחק האולסטאר של ה-NBA, ב2007 וב-2008.
במהלך עונתו החמישית בוושינגטון, באטלר עבר בטרייד לדאלאס מאבריקס בטרייד רב-שחקנים, עם ברנדן הייווד ודשואן סטפנסון, במקום ג'וש הווארד, דרו גודן, גיימס סינגלטון וקוונטין רוס.
בעונתו הראשונה של באטלר בדאלאס, הודחה דאלאס בשישה משחקים.
בעונת 2010-2011, נפצע באטלר אחרי 29 משחקים בלבד, וגמר את העונה.
בלעדיו המשיכה דאלאס כל הדרך לאליפות ה-NBA.
בסוף העונה, באטלר חתם על חוזה לשלוש שנים בלוס אנג'לס קליפרס.
אחרי שהגיעו פעמיים לפלייאוף, העבירו הקליפרס בקיץ 2013 את באטלר לפיניקס סאנס, שמיד העבירו אותו למילווקי באקס.
באמצע העונה, ב-27 בפברואר, יצא באטלר מחוזהו וחתם כעבור שלושה ימים באוקלהומה סיטי ת'אנדר, שהפסידו בגמר האזור המערבי לאלופה שבדרך, סן אנטוניו ספרס.
ב-15 ביולי 2014 חתם באטלר על חוזה לשנתיים בדטרויט פיסטונס, ובקיץ 2015 העבירו אותו הפיסטונס למילווקי, אשר ניפתה אותו מהסגל בטרם שיחק במדיה.
ב-23 ביולי 2015 חתם באטלר בסקרמנטו קינגס.
בקינגס שיחק באטלר 17 משחקים בלבד, שבהם קלע ממוצע של 3.7 נקודות ב-10.4 דקות למשחק.
ב-6 בפברואר 2018, כעונה וחצי מאז משחקו האחרון, הודיע באטלר באופן רשמי על פרישתו ממשחק.
קארוֹלוּס לינאוּס או בשמו השוודי קארל פון לינה (בשוודית: Carl von Linné, ; 23 במאי 1707 – 10 בינואר 1778), היה בוטנאי, רופא וזואולוג שוודי; מייסד שיטת המיון המדעית המודרנית לעולם החי ואחד מאבות חקר האקולוגיה.
קארל פון לינה נולד בדרום שוודיה בחוות אביו, שהיה כומר לותרני, ובה היה גן בוטאני פרטי קטן, בו התוודע הילד אל הצמחים.
כמו אביו וסבו (מצד אימו) לפניו, הוא יועד לכמורה אך לא נמשך ליעוד זה.
מי שהתרשם מהעניין שהפגין בבוטניקה היה רופא המשפחה.
והוא נשלח ללמוד רפואה, בתחילה באוניברסיטת לונד ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת אופסלה.
עבודה קצרה שכתב על מערכת הרבייה של פרחים סייעה בידו להשיג משרה בגנים הבוטנים באופסלה.
ב-1732 מימנה האקדמיה המקומית למדעים את שליחתו למסע מדעי ללפלנד, שם הוא התנסה בקשיים ותלאות בעברו על פני שטחים דלילי אוכלוסייה.
בשובו כתב את Florula Lapponica, העבודה הראשונה שמיינה את עולם החי לפי מין.
ב-1735 עבר לגור בהולנד, למשך שנים אחדות.
הוא סיים שם את התואר האקדמי היחיד שלו, אך חשוב מכך, הוא פגש שם את פטרונו יאן פרדריק גרונוביוס, והראה לו טיוטה ראשונה של עבודתו החשובה ביותר, ה-Systema Naturae, שפורסמה בהולנד ב-1735 בגרסה בת 11 עמודים.
המהדורה העשירית, שיצאה ב-1758, כבר כללה 4,400 מיני חיות ו-7,700 מיני צמחים.
החידוש והיחוד שבה, היה מתן שמות קצרים ומדויקים לכל מין, במסגרת דו-שמית של שם כללי ושם פרטי.
לינאוס היה בעל כישרון בלתי-מצוי להגדרות קצרות ומדויקות אלה, שהבחינו בין פרט אחד למשנהו.
קודם ללינאוס, לא הייתה שיטת מיון מוסכמת, ובוטניקאים וזואולוגים שונים קראו בשמות שונים לאותו בעל-חיים או צמח.
לעיתים היו שמות אלה ארוכים, ציוריים ובלתי-מדעיים בעליל.
בזכותו בעיקר של לינאוס נפוצה שיטת קריאת שם מדעי, אחיד ובלתי משתנה לכל פריט, לא הוא המציא את השיטה הדו-שמית, אך היה הראשון שעשה בה שימוש עקבי ומקיף, והראשון שקיבע אותה כתקן מקובל.
השמות שבחר לינאוס היו הגיוניים בעיניו ונבחרו משום שתמצתו את מהות המינים.
בני אדם היו האדם הנבון (Homo Sapiens) משום שבינתם היא המבחינה אותם.
יונקים (mammals) נקראו כך על שום שהם מניקים את ולדיהם.
לינאוס שב לאופסלה וב-1739 נישא לשרה מוראה, בתו של רופא.
תחילה עסק ברפואה וכעבור זמן קצר היה לפרופסור לרפואה באוניברסיטת אופסלה.
אך למעשה למד בעצמו והורה לתלמידיו בוטניקה, ובמהרה החליף את משרתו לפרופסור לבוטניקה.
הוא ארגן משלחות לאיסוף דגימות, שיצאו לחלקים שונים של העולם, ופיקח על חקירת הצמחים ובעלי החיים שהביאו ממסעותיהן.
כמו כן הרחיב את תחום מחקרו וקטלג גם מינרלים.
אף שתאוריית האבולוציה עוד לא הייתה קיימת, ולא הייתה עתידה לעלות אלא מאה שנים אחריו, הרי שהיה בעבודתו של לינאוס סטייה מהנתיב שהיה מקובל על הכנסייה, בכך שסיווג את בני האדם ככל חיה אחרת, במסגרת משפחת הפרימטים.
במכתב ליוהאן גאורג גמלין הגרמני מ-1747 הוא כותב שמבחינה מדעית היה עליו "לקרוא לאדם קוף ולהפך", אך לא עשה כן משום מורא הסמכות הדתית.
נועם הליכותיו ורוחו הבדוחה חיבבוהו מאוד על תלמידיו.
בשבתות היה יוצא לשדה עם קרוב למאה חמישים תלמידיו, שהיו מתפזרים על פני השטח ומלקטים דגימות.
מדי התגלות צמח נדיר, היו מריעים בחצוצרה ומכנסים את כל הפקולטה, לשמוע את הסבריו של הפרופסור.
ב-1757 העניק לו המלך אדולף פרדריק תואר אצולה והוא החל לקרוא לעצמו פון לינה או לפעמים, פשוט קרל לינה.
בערוב ימיו, ב-1774, סבל ממספר אירועי שבץ מוחי וארבע שנים לאחר מכן מת.
הטקסונומיה הלינאית מחלקת את עולם החי באופן הייררכי על פי תכונות חיצוניות של האורגניזמים החיים.
החלוקה מבוססת על שש דרגות:
לינאוס טען שמיון צמחים צריך להתבסס ברובו על ההבדלים באיברי הרבייה שלהם.
שיטה זו הייתה חדשנית בזמנה והקנתה לו פרסום רב.
הנומנקלטורה (מתן השמות) על פי לינאוס נעשית באמצעות המערכת הדו-שמית.
כל יצור מקבל שם בעל שתי מילים – הראשונה לתיאור הסוג (לדוגמה: "כלנית") והשנייה למין הספציפי ("מצויה").
אלו על פי רוב ה"שמות המדעיים" של המינים עד היום.
בעולם היצורים החיים לינאוס התייחס רק לשתי ממלכות – צמחים ובעלי חיים.
ממלכת הצמחים כללה גם אצות, פטריות וחיידקים ואילו ממלכת בעלי החיים כללה גם חד תאיים כפרוטוזואה.
הדרגות ההייררכיות של לינאוס עדיין משמשות את המדע בן זמננו אך אופי המיון השתנה ונוספו לו דרגות שונות – משפחה, תת-סדרה, על-מחלקה וכדומה.
לינאוס התייחס אך ורק לסימני היכר חיצוניים של האורגניזם, בעוד שבמיון מודרני של יצורים חיים ניתן דגש רב לקריטריונים אחרים (קרבה גנטית וארגון האיברים הפנימיים).
החלוקה ההייררכית של לינאוס התבססה על תכונות משותפות.
שנים רבות לאחר מכן, הוכח באמצעות השוואת DNA שמינים שקובצו על ידיו בגלל תכונות משותפות, אכן היו קרובים.
לינאוס היה מייסד שיטת המיון המדעית המודרנית לעולם החי.
חלוקה זו לא הייתה הייררכית בתחילה, כלומר לא ייחסה חשיבות יתרה לאחד ממיני האדם, אולם מאוחר יותר היא כן ייחסה תכונות אופי וכישורים לבני גזעים שונים, למשל רשלנות ואדישות אצל האפריקאים, נטייה לכעס אצל האמריקנים ואצילות וכושר המצאה לאירופאים.
עם ייחוס תכונות אופי וכישורים אלו לגזעים הפכה חלוקה זו להייררכית ונעשה בה שימוש להצדקת העבדות והקולוניאליזם, אם כי טקסונומיה זו לא חוללה תופעות אלו, אשר קדמו לשיטתו של לינאוס מאות בשנים.
מעבר לכתיבתו המדעית, נחשב לינאוס לאחד מטובי כותבי הפרוזה בשוודיה.
במיוחד זכורות ההרפתקאות שביומני מסעו ללפלנד.
השימוש בסימנים ♂ ו-♀ לציון זכר ונקבה אף הוא חידוש של לינאוס.
הוא היה ממייסדי האקדמיה השוודית המלכותית למדעים.
לינאוס נחשב גם לאחד מחלוצי המחקר הבוטאני בארץ ישראל.
ב-1756 הוציא לאור ספר אודות הפלורה בארץ ישראל בשם Flora Palestina על בסיס ממצאים של תלמידיו (פטר פורסקול ופרדריק הסלקוויסט), שסיירו בארץ.
במגדירי הצמחים, האות L המופיעה לאחר השם המדעי של צמח, מציינת כי הוגדר על ידיו.
הוא הבוטנאי היחיד שזכה לנוטציה שכזו, בת אות אחת בלבד, המעידה על תרומתו הרבה.
לדוגמה, שמו המדעי של אגוז קוקוס הוא Cocos nucifera L.
ב-1783, חמש שנים לאחר מות לינאוס, מת בנו ששמו היה גם קרל לינאוס, והאוסף הגדול של האב, כולל דגימות וכתבים רבים, נמכר לבוטנאי האנגלי ג'יימס אדוארד סמית.
שליחו של סמית רכש את האוסף ב-1,000 גינאות ושלח אותו לאנגליה בספינה.
מסופר כי משנודע הדבר למלך שוודיה, ציווה לרדוף אחרי הספינה ולהחזיר את האוצר.
אך הספינה הבריטית כבר הספיקה להתרחק מחופה של שוודיה, והאוסף הגיע ללונדון ב-1784 ושמור מאז על ידי החברה הלינאית של לונדון.
קארוי פאפ (במקור פולק, בהונגרית: Pap Károly; שופרון, 24 בספטמבר 1897– ברגן-בלזן, 1945) היה סופר, משורר ומחזאי הונגרי-יהודי שנספה בשואה.
אביו היה הרב מיקשה פולק, שנספה באושוויץ.
קארוי פאפ נולד בעיר שופרון למשפחת רבנים.
ואביו, מיקשה פולק, היה הרב הראשי של הקהילה היהודית הניאולוגית הגדולה בעיר הולדתו.
כשסיים קארוי פאפ את לימודיו בתיכון, התנדב לשרת בצבא האוסטרו-הונגרי.
כחייל נלחם במלחמת העולם הראשונה, ובתום המלחמה נטל חלק בהונגריה ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919, אשר הביאה במדינה לשלטון קומוניסטי קצר-ימים.
בתוקף תפקידו בגדודים הקומוניסטיים שימש מפקד צבאי בעיירה מורקרסטור (מחוז זאלה, דרום-מערב הונגריה).
עם נפילת הממשלה השמאלנית של בלה קון ועליית האדמירל מיקלושׁ הורטי לשלטון, נכלא פאפ ונגזר עליו עונש מאסר באשמת ביזת רכושו של בעל-אדמות עשיר בתקופת שירותו לצד כוחות השמאל.
כעבור כשנתיים, עם ריצוי עונשו, היגר לווינה וחי בה בין השנים 1923 ו-1925. למן שובו לבודפשט התחיל פאפ לפרסם מיצירותיו, בראש ובראשונה בכתב-העת הספרותי ואמנותי הנודע ניוגט וכן בעיתוני האשט.
העניינים העיקריים שכתיבתו התמקדה בהם לאורך כל דרכו הספרותית היו התחבטות בשאלות הזהות היהודית, חיפוש האלוהים ותהייה אחר מאפייני הדתיות המשיחית.
בספר ביכוריו, קובץ המאמרים "מיכאל" (1929), וברומן הראשון שכתב, "שחררת אותי מהמוות" (1932), מתח הסופר ביקורת נוקבת על אירועי זמנו ועל סממני תקופתו באמצעות סיפורים הדנים בדמותו של משיח חדש.
הרומן השני פרי עטו, "התחנה השמינית" (1933), עסק בניתוח בעיות בעלות אופי הגותי-דתי.
רוח כתיבתו של הסופר ביצירה זו קרובה לרוח הבשורות בברית החדשה ולהשקפות הנוצריות המובעות בכתבי דוסטויבסקי.
בשנת 1935 פרסם פאפ את חיבורו "פצעים וחטאים יהודיים", ומסה זו הגבירה את המודעוּת באשר לתמטיקה של כתיבתו ועוררה ויכוחים נרגשים וסוערים בקרב קוראיו.
שנה לאחר מכן טורפדה הענקת פרס באומגרטן היוקרתי לסופר בשל עברו ה"פלילי".
הרומן השלישי, האחרון והמפורסם ביותר של פאפ, הוא ספרו "עזראל" (1937), הנחשב גם לעידית יצירתו.
הספר תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2004. ספר זה, כמוהו כקובץ הסיפורים "חסד" שהתפרסם אף הוא בשנת 1937, מבוסס על יסודות אוטוביוגרפיים ומתמקד בדמותו של ג'רג' (ג'ורי) עזראל, המספר ובן-דמותו של הסופר בילדותו.
מבין מחזותיו של פאפ מבטא במיוחד "מֹשֶׁה" (1942) את ההתייחסות לדמות נבואית חריגה ובולטת ואת מחשבות הסופר ביחס לגורל עמו המיוסר ובאשר לאפשרות גאולתו.
ב-23 במאי 1944 נלקח הסופר למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), וב-2 בנובמבר אותה שנה נשלח למחנה בוכנוואלד.
ב-30 בינואר 1945 נמנה עדיין עם החיים.
הוא הועבר כנראה למחנה הריכוז בברגן-בלזן ושם מצא אות מותו.
הוריו ואחותו הגדולה נספו אף הם בשואה, ואילו אחיו הבכור הצליח לשרוד ובתום מלחמת העולם השנייה היגר לדרום אמריקה.
יאנוש קובאנאי, תחייתו של עזראל, על גילויו המאוחר של הסופר היהודי-הונגרי קארוי פאפ, המגזין "ארץ אחרת"
קארוי שטֶרק (בהונגרית: Sterk Károly; צ'אקוואר, 19 בספטמבר 1881 – בודפשט, 10 בדצמבר 1946) היה שחמטאי יהודי-הונגרי.
שטרק הפסיד בשני דו-קרבות לגזה מארוצי בשנת 1907 ובשנת 1917, בשניהם +1 -2 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
שטרק הגיע למקום התשיעי בתחרות בארדיוב 1926 (ניצחו: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר והרמניס מטיסונס), חלק מקום 3–4 בתחרות לונדון 1927, הגיע למקום ה-15 בתחרות אויפשט 1934 (ניצח: אנדור לילינטל), וחלק מקום 11–16 בתחרות טאטאטוורוש 1935 (אליפות הונגריה, ניצח: לאסלו סאבו).
שטרק שיחק באולימפיאדת בודפשט בשנת 1926
שטרק שיחק בלוח המילואים של הונגריה באולימפיאדת פראג 1931 והשיג +4 =2 -5
קארוי שטרק הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
קארט דה ויזיט היה שיטת צילום של פורטרטים מיניאטוריים שהומצאה בצרפת על ידי הצלם אנדרה אדולף אז'ן דיסדרי שהוציא עליו פטנט בשנת 1854.
תצלומי הקארט דה ויזיט היו הדפסי אלבומין מנגטיב זכוכית שצולם בעזרת מצלמה מיוחדת בעלת מספר עדשות ולוח צילום נע, שהודבקו לאחר הדפסתם על גבי כרטיס קרטון עבה.
מידות התצלום היו בגודל של 6X10 ס"מ בערך.
בעזרת מצלמה שכזו ניתן היה לצלם שמונה חשיפות או יותר על לוח צילום אחד.
רוב התמונות שנעשו בפורמט הקארט דה ויזיט צולמו בגוף מלא או בחיתוך בגובה הכתפיים והפנים.
מראה הפנים נועד להחליף את השם על כרטיס הביקור הרגיל.
המצאת שיטת צילום זו, וקבלתה הציבורית הנלהבת, נחשבות לאחד מסימני הפיכתו של הצילום למדיום המוני, זול ופופולרי בקנה מידה חדש, ולשלב חשוב בהופעת תרבות הערצת הידוענים בעידן המודרני.
על ידי שינוי רדיקלי של פורמט הצילום (מתמונה גדולה ומראה פנים ברור לתצלום זעיר) ושל המחיר, ובעזרת קידום מכירות מוצלח, הצליח דיסדרי לפתוח את הדלת למעמדות בינוניים חדשים שהשתוקקו לראות את עצמם ולהשוות את עצמם למעמדות העליונים מהם.
מאחר שמרבית הפעולות הדרושות לא דרשו מיומנות מיוחדת, התפוקה של התהליך הייתה עצומה.
כך הונח הבסיס לשיטת ייצור המוני בה הצלם לא היה יותר מאשר פועל או טכנאי מיומן.
למרות הגודל הזערורי של הפנים בהדפס הקטן, טען דיסדרי בחוברת הסבר לצלם הפורטרט כי על צלם הפורטרט לפרש את אופיו הפנימי של המצולם, ולא רק לתעד נכונה את מראהו החיצוני.
על הצלם לדעת באופן ספונטני מיהו המצולם, מהי אישיותו, ולתפוס את "שפת הפיזיונומיה, את הבעת מבטו [...
עליו] לעשות יותר מאשר 'פוטוגרף', עליו לעשות 'ביוגרף'".
למרות השאיפה לתיאור ייחודי ואישי של כל מצולם ומצולם, הדבר הבולט ביותר בתמונותיו של דיסדרי בפרט, ושל מרבית צלמי הקארט דה ויזיט בכלל, הוא הבנאליות הגמורה שלהם: הפוזות התבניתיות, העדר ההבעה, העדר הבדלים בלבוש וברקע; כל אישיות שהיא נעלמת מתחת למעטה מוסכמת הטיפוס החברתי.
הצלחת הקארט דה ויזיט נזקפת לא רק למחירם הנמוך של התצלומים; אף על פי שטכנולוגיית הצילום הזולה הוצגה לציבור על ידי דיסדרי כבר ב-1854, היא לא זכתה לתשומת לב רבה אלא כחמש שנים מאוחר יותר.
הגל הראשוני של אופנת הקארט דה ויזיט החל רק בעקבות ביקור של נפוליון השלישי בסטודיו של דיסדרי בשנת 1859. לא ברור כיצד הצליח דיסדרי להביא אליו את הקיסר הצרפתי, אך הופעתו על גבי הכרטיס המזערי והזול הביאה להתעוררות גדולה בפריז, ועברה משם הלאה.
מאותה שנה החלה התקופה שזכתה לשם "קרטומניה" – דחף לאסוף פורטרטי קארט דה ויזיט של ידוענים, והתמסדות של תעשייה שעודדה וספקה דחף זה.
איסוף תצלומי הידוענים אפשר להמונים להיות הבעלים לא רק של הפורטרט העצמי שלהם ושל היקרים להם, אלא גם של אנשי התקופה.
התצלומים נאספו וקוטלגו לרוב בתוך אלבום תמונות ייעודי, שנוצר מראש עם חורים במידת התצלומים.
אלבום זה הפך למעין מוזיאון פרטי וננסי או פנתאון גמדי של אלילי התקופה, והאדם הפשוט יכול היה לשים את תמונתו שלו לצד זו של, למשל, מלכתו או גיבור המלחמה החביב עליו.
כך יצרו אלבומי הקארט דה ויזיט מעין תחושת היכרות אינטימית וקרבה עם אנשי הממשל והכוח.
אך משחקי סטטוס אלו נעו בשני הכיוונים, שכן גם הקיסר נפוליון השלישי וגם ויקטוריה ואלברט מאנגליה השתמשו בכרטיסים באופן מחושב ומכוון; הם נמנעו מלהופיע על גביהם "כרגיל", עם גלימותיהם וכתריהם המעוטרים זהב ויהלומים, וביכרו על פניהם את חליפות היום-יום והקרינולינות הרגילות.
כראשי מדינה הם הכירו היטב את מסורת פורטרטי התעמולה המצוירים.
אך בצילום הם מצאו מדיום דרכו הם ביקשו להעביר מסר חדש של צניעות, שהסתירה, מחד, את עושרם וכוחם ומאידך, הפגינה את יכולת ההשתנות וההתאמה שלהם לעידן מודרני ומשוחרר יותר.
תמונותיהם של השליטים נמכרו היטב: בין 1860 ל-1862 נמכרו בין שלושה לארבעה מיליון תצלומי קארט דה ויזיט של המלכה ויקטוריה; באנגליה, אחד מצלמי המלכה מכר לבדו כ-100,000 תצלומים של משפחת המלוכה; כ-70,000 עותקים מתצלומו של הנסיך אלברט נמכרו בשבוע בו נפטר הנסיך, ונפתח שוק שחור של תצלומיו.
בתקופת מלחמת האזרחים בארצות הברית זכה הקארט דה ויזיט לתפוצה עצומה בארצות הברית.
צלמים רבים ראו במלחמה הזדמנות להרחבת עסקיהם, ומשפחות של חיילים שיצאו לקרב השתוקקו לקבל תמונה של יקיריהם מהחזית.
צלמים רבים הקימו סטודיו ארעי לצילום בבסיסי הצבא ואפשרו לחיילים להצטלם.
על פי העיתון "ניו יורק טריביון", סטודיו כזה, של האחים הצלמים ברגסטרסר מפנסילבניה צילמו אלפי תמונות מאז שהצטרפו לצבא.
כבר ביום הראשון להגעתם לאחד הבסיסים הם צילמו 160 פורטרטים במחיר של דולר האחד.
הקארט דה ויזיט גרם לסטנדרטיזציה של תצלום הפורטרט, אך גם הביא צלמי פורטרטים בעלי שאיפות אמנותיות יותר, כג'וליה מרגרט קמרון, נדאר או לואיס קרול (בעיקר בתצלומי הילדות שלו), לנסות ולהיבדל מחבריהם למקצוע.
צלמים אלו חיפשו דרך לחרוג מהדמיון גרידא בעזרת העמדה מחושבת, קומפוזיציה ציורית, תאורה תיאטרלית וניסיון כנה לרשום את נפשו או אישיותו של המצולם.
בתחילת המאה העשרים פסק השימוש בקארט דה ויזיט.
קארוי קרפטי (במקור קלנר, בהונגרית: Kárpáti Károly; 2 ביולי 1906 – 23 בספטמבר 1996) היה ספורטאי, מאמן ומחנך יהודי-הונגרי.
אלוף אולימפי (ברלין 1936), סגן אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932), פעמיים אלוף אירופה (1930 ו-1935) ו-7 פעמים אלוף הונגריה בהיאבקות.
בגלל היותו יהודי ניצחונו אז את המועמד הגרמני, וולפגנג ארל, במשחקים שאורגנו על ידי המשטר הנאציונל-סוציאליסטי הגזעני בגרמניה קיבל משמעות מיוחדת.
נולד כקארוי (קרול) קלנר ב-2 ביולי 1906 במשפחה של חוואים יהודים בעיר אגר.
הוא היה החמישי מבין שמונה ילדים.
גדל בסאבולץ' ומגיל 13 בעיירה נאג'קאלו המוכרת בקרב היהודים כ"קאליב".
נמוך בקומתו, לפי עצת רופא התחיל לעסוק מנעוריו בספורט.
את דרכו הספורטיבית התחיל במסגרת מועדון השחייה של דברצן בקפיצה למים אך לאחר מכן עשה הסבה והגיע במהרה להישגים מרשימים בתחום היאבקות.
הדירה שבה התגורר בדברצן נמצאה בבניין שבו שכן אולם ההיאבקות של איגוד ההתעמלות של דברצן.
כמנהג אותם הימים אצל בני מיעוטים רבים בהונגריה, ובמיוחד אצל יהודים וגרמנים, שינה את שם משפחתו משם בעל צליל גרמני לשם משפחה הונגרי נפוץ - קרפטי.
קארוי קרפטי הצטיין בנעוריו בהיאבקות - במשקל קל ונוצה - בשני מקצועות - רומית-יוונית וחופשית גם יחד והיה למעשה המתאבק שביסס את תחום ההיאבקות החופשית בהונגריה.
בין השנים 1927–1936 היה 19 פעמים חבר בנבחרת ההונגרית להיאבקות לאחר שכבר בשנת 1925, בגיל 19, היה לאלוף הונגריה בתחרות הלאומית לנוער.
בשנים 1925–1926 היה חבר במועדון הספורט DTE מדברצן ואחר כך, בשנים 1926–1936, במועדון UTE (Ujpesti Torna Egylet) באויפשט.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט בשנת 1927 זכה במדליית כסף בהיאבקות יוונית-רומית עד 66 ק"ג.
באולימפיאדת אמסטרדם סיים במקום רביעי בהיאבקות יוונית-רומית במשקל נוצה.
באליפות אירופה שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1930 זכה במדליית זהב בהיאבקות חופשית עד 66 ק"ג.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה באותה שנה זכה במדליית ארד בהיאבקות יוונית-רומית עד 66 ק"ג.
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה במדליית כסף בהיאבקות חופשי במשקל קל (עד 66 ק"ג).
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם בשנת 1934 הוא זכה מבדליית ארד בהיאבקות חופשית.
באליפות אירופה שנערכה בבריסל בשנת 1935 זכה במדליית זהב בהיאבקות חופשית עד 66 ק"ג.
באולימפיאדת ברלין זכה במדליית זהב בהיאבקות חופשית, במשקל קל לאחר שניצח את האלוף הגרמני וולפגנג ארל.
לאחר המשחקים פרש מספורט תחרותי ונמנה עם סגל המורים של הגימנסיה הריאלית היהודית בעיר דברצן.
בשנת 1937 עבר את הבחינות לתעודת הוראה בבית הספר הגבוה לחנוך גופני FT בבודפשט (כיום האוניברסיטה ע"ש איגנץ זמלווייס לחינוך גופני).
עד שנת 1943, בגלל היותו אלוף אולימפי, היה קרפטי פטור מלהישלח למחנות עבודת כפייה שיועדו ליהודים בתקופת הרדיפות שבימי מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות ה-40 עוד היה מורה בגימנסיה היהודית הריאלית בדברצן יחד עם כמה מורים אחרים ידועי שם כמו משה אליהו (לאסלו) גונדה ארנה גרוס לימים שותפו של משה אישביתי מנהיים לחיבור המילון העברי הונגרי והונגרי עברי ועוד.
לאחר מכן המדיניות נגד היהודים החריפה ואף הוא נשלח למחנות כאלה בשטח אוקראינה הכבושה, לפי מקורות מסוימים - גם בנדבורנה.
בהמשך הצליח להסתתר ביערות באנקי ובמקומות מסתור בפשט.
אחרי המלחמה היה מורה לחינוך גופני בגימנסיה ע"ש מדאץ' בבודפשט.
בין השנים 1953–1949 גם לימד שם בבית הספר הגבוה לחנוך גופני FT.
במשך שנים רבות היה מאמן של מתאבקים הונגרים, לרבות מאמן אולימפי.
בין תלמידיו היו האלופים האולימפיים בהיאבקות יוונית-רומית אימרה הודוש ומיקלוש סילוואשי.
משנת 1945 ועד מותו היה חבר בוועד האולימפי ההונגרי.
ב-1953 הקים מחלקת היאבקות במסגרת המועדון "הונווד בודפשט" וכמאמן ליווה את המשלחת ההונגרית לאולימפיאדת הלסינקי.
אימן במסגרת מועדון הונבד עד 1967.
משנת 1954 קיבל מינוי כשופט בינלאומי בתחרויות היאבקות.
כתב שישה ספרים על ספורט ההיאבקות.
נפטר בבודפשט ב-23 בספטמבר 1996, בגיל 90, חמש שנים אחרי מות אשתו, ונקבר לידה בבית העלמין היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בשנת 1982 יושב ראש הוועד האולימפי הבינלאומי, חואן אנטוניו סמראנש העניק לקרפטי מדליית ארד של המסדר האולימפי על מפעל חייו בתחום הפצת החינוך הגופני בקרב הנוער.
בשנת 1985 נבחר כחבר ביד לאיש הספורט היהודי.
בגן האוניברסיטה לחינוך גופני ע"ש איגנץ זמלווייס בבודפשט הוקם בשנת 1994 לוח זיכרון על-יד עץ ששתל בערוב ימיו
("מעקב נעל לא ישיר לגב עקום")
(בודפשט, 1941) - ספר על מכניקת הגוף והתעמלות מתקנת
("היאבקות יוונית רומית והיאבקות חופשית")
("עם חלוף הזמן: על ספורט, אולימפיאדה, עבודה, חיים, שלום")
הרב קארול אפרים סידון (בצ'כית: Karol Efraim Sidon; נולד ב-9 באוגוסט 1942) הוא רב צ'כי, סופר ומחזאי, אשר כיהן כרב הראשי של העיר פראג, ועתה משמש כרבה הראשי של הרפובליקה הצ'כית.
סידון נולד לאב יהודי ולאם נוצרייה.
הוא גדל בפראג והחל ללמוד באקדמיה למוזיקה ולאומנות בעיר בשנת 1960. באקדמיה השתלם בכתיבת תסריטים וכתב תסכיתים עבור תחנת הרדיו הצ'כית הציבורית "Český rozhlas".
עד שנת 1968 עבד כמפיק עבור הבובנאי הצ'כי ייז'י טרנקה.
באותה שנה התפרסם ספרו הראשון של סידון "חלום על אבי" (צ'כית "Sen o mém otci").
בספר דן סידון בקושי שבגדילתו ללא אביו, אלכסנדר סידון (Alexander Sidon) שנספה בשואה בגטו טרזיינשטט (אשתו הנוצרייה ניצלה).
בשנת 1983 היגר סידון לגרמניה המערבית והתגייר לאחר שלמד יהדות באוניברסיטת היידלברג.
לאחר שלמד זמן מה בישראל הוסמך סידון כרב.
ב-1992 הוא חזר לצ'כיה ומונה לרב הראשי של פראג.
בסיוע בית דין לגרים שנשלח לשם מהארץ, החלו בפעולות גיור.
בעיר פועלת גם מערכת כשרות ובית ספר יהודי, בסיוע שליחי הסוכנות היהודית וצוות כשרות מישראל.
הרב סידון פרסם מהדורה של חמישה חומשי תורה בצירוף תרגום שלו לצ'כית.
בשנת 2004 החל סכסוך סביב הפעלת בית הכנסת אלטנוישול, שעד אז שימש כמוזיאון בתשלום, במתכונת בית כנסת ובית מדרש, בידי שליח חב"ד בעיר.
סכסוך זה עבר עליות ובעיקר מורדות, והסתיים בקול ענות חלושה.
סידון נשוי למרסלה צ'ביסקה (Marcela Třebická) ובתו היא השחקנית מגדלנה סידונובה (Magdalena Sidonová).
מר תומאס ילינק נשיא הקהילה היהודית בפראג אישר לשליח חב"ד הרב מאניס באראש לקיים תפילות במקום.
לאחר התנגדותו של הרב סידון, החלה מערכה מכוערת שכללה השמצות שווא מתוקשרות בין הצדדים.
לבקשת מקורביהם, השניים פנו לרב זלמן נחמיה גולדברג בירושלים, אשר פסק כבורר בין הצדדים.
בראש חודש אדר א' ה'תשס"ה, (2005) לאחר קבלת מכתב מהרב גולדברג בדבר תום תקופת הצינון, חזר הרב באראש לבית הכנסת, אך התפילה הופסקה בכח, עם הגעתו של הרב סידון ואנשיו, העימות היה חריף, ואף נערה (מחסידי חב"ד) הגיעה לאשפוז בעקבות אלימות כלפיה.
הפרשה פורסמה בתקשורת הצ'כית בהרחבה.
בעקבות זאת בית הכנסת נסגר למשך כשמונה חודשים.
כמה חודשים לאחר מכן התקיימו בחירות למועצה היהודית, וקווה שבעקבותיהם (לאחר זכיית כל אחד מהצדדים בכשליש מהקולות, בעוד שליש מהקולות נותר עצמאי) הסכסוך יסתיים.
לקראת ראש השנה ה'תשס"ו, הוחלט לפתוח מחדש את בית הכנסת.
בשיחות מתועדות הוכרז שמדובר במהלך על פי הסכמתו של הרב גולדברג, אך במכתב שנשלח אליו, הוא הכחיש באופן רשמי את הדבר.
לעומת זאת לדברי הרב סידון, פסק ההלכה בטל, עקב הצגה כוזבת של הרב באראש כרב המוסכם על הקהילה, בפני הרב גולדברג.
העוקץ של אלוהים, 1975, (Boží osten).
שני סיפורים על האנשים הטבועים, 1988, (Dvě povídky o utopencích).
תשיר אותי בשביל הטיול, (Zpívej mi na cestu).
אגדות מתוך ארבע מגירות, 1979, (Pohádky ze čtyř šuplíčků)- הופיע לראשונה תחת שמה של אשתו מרסלה טש'ביצקה.
קארוי סאבו (בהונגרית: Szabó Károly; 1916, בודפשט – 1964, בודפשט) היה עובד הונגרי בשגרירות שוודיה בבודפשט בשנות מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
סאבו היה טכנאי של ציוד משרדי.
סאבו היה חייל בצבא הונגריה.
בעת שירותו בצבא, בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, נחשף למראות שהניעוהו לסנטימנט אנטי פשיסטי.
הוא שכנע את חברו מילדות, פאל סאלאי, שלימים הוכר גם הוא בתור חסיד אומות העולם, לשמור על מרחק מאנשי צלב החץ הפשיסטי.
בשנת 1942 שוחרר סאבו משירות בצבא לאחר פציעה.
הוא שב לעבודתו בתור טכנאי של ציוד משרדי, ובין השנים 1944–1945 היה עובד השגרירות השוודית בבודפשט, שם היה טכנאי מכונות כתיבה.
בתקופה זו פעל עם סאלאי להצלת יהודים בבודפשט.
כמו כן יצר קשר עם ראול ולנברג והפך לפעיל במאמצי ההצלה של ולנברג.
סאלאי, שבשנת 1944 גויס לשורות משטרת בודפשט, השתמש במשרתו זו כדי להעביר לסאבו מסמכים שבהם זוהה סאבו בתור בלש של משטרת הביטחון ההונגרית.
באמצעות מסמכים אלה יכול היה סאבו להסתובב בבודפשט באופן חופשי.
בינואר 1945 פרצו אנשי צלב החץ לבנייניהן של שגרירויות זרות וגררו החוצה יהודים רבים בלא התחשבות במסמכיהם, מסמכים לפיהם זוהו היהודים בתור אזרחי מזינות זרות ולכן היו אמורים להיות מוגנים.
סאבו הציג את עצמו בתור נציג השגרירות השוודית, וסאלאי – בתור קצין משטרה בכיר ואיש צלב החץ, למרות שכבר לא היה חבר במפלגה.
בין עשרות הניצולים על ידי סאבו היה לארס ארנסטר , לימים ביוכימאי וחבר ועדת פרס נובל, וכן יעקב שטיינר , לימים פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1947 ביקר סאבו בשוודיה, בהזמנתה של משפחת ולנברג.
בין העצורים היו סאלאי וסאבו, שנעצר למשך כחצי שנה ועונה בכלא.
בשנות התשעים עשתה עיתונאית הונגריה מחקר על משפטו של סאבו, וגילתה חומרים מארכיונים שנפתחו לאחר התפרקות ברית המועצות.
בין חומרים אלה נמצאו ציטוטים מטענותיהם של מתיאש ראקושי וארנה גרה, מראשי הקומוניסטים בהונגריה, בהם נקבע שהציונים אשמים במותו של ולנברג.
סאבו, בתור מסייע ליהודים, נחשד בתור אוהד הציונות, ומשפטו התנהל במקבל למשפט הרופאים.
לאחר מות סטלין ומותו של לברנטי בריה בסוף 1953, שוחרר סאבו מכלאו.
רבים מהיהודים שניצלו על ידי סאבו תיעדו את סיפוריהם בכתב.
, נשיא הקהילה היהודית בבודפשט, כתב מכתב הוקרה לסאבו.
בשנים 2010 ו-2012 התקיימו מספר טקסי זיכרון לסאבו בבודפשט, בהם טקס באקדמיה ההונגרית למדעים וכן טקס בהשתתפות הרב הראשי לשעבר של הונגריה ושגרירת ישראל בהונגריה דאז, עליזה בן-נון.
בשנת 2012 הוכר סאבו בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
קארול לינטי (בפולנית: Karol Linetty; נולד ב-2 בפברואר 1995) הוא כדורגלן פולני המשחק בקוג'אליספור ובנבחרת פולין בעמדת הקשר.
לינטיל הוא בוגר מחלקת הנוער של לך פוזנן.
ב-2 בנובמבר 2012 לינטי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–1 נגד ויסלה קרקוב.
עד לסיום העונה, לינטי שיחק 14 הופעות.
בעונת , לינטי הפך לשחקן הרכב בקבוצה.
ב-1 במרץ 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–4 נגד פיאסט גליביצה.
עונה לאחר מכן, זכה עם הקבוצה באליפות פולין.
ב-29 ביולי 2016 לינטי חתם בסמפדוריה מהסרייה א'.
ב-1 בספטמבר 2020, לינטי הצטרף לטורינו.
ב-14 באוגוסט 2025 חתם בקוג'אליספור מליגת העל הטורקית.
ב-18 בינואר 2014 לינטי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–3 נגד , בו גם כבש את שער הבכורה שלו.
לינטי השתתף עם הנבחרת ביורו 2016, ונכלל בסגל הרחב של הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
קארוי נוטי (בהונגרית: Nóti Károly; טשנד, 1 בפברואר 1892 – בודפשט, 28 במאי 1954) היה סופר, עיתונאי, תסריטאי, מחזאי קברט יהודי-הונגרי.
נוטי סיים את לימודיו התיכוניים בזלאו (Zalău) ולאחר מכן למד משפטים בקלוז'.
הוא מצא תחילה עבודה כפקיד רכבת, ומשנת 1918 ככתב עיתון בקלוז'.
את הופעת הבכורה שלו ערך במועדון הלילה אפולו בשנת 1919 כמחזאי קברט.
משנת 1923 עבר, חי ועבד בבודפשט.
בין השנים 1923 לבין 1930 היה המחזאי הקבוע של תיאטרון טֶרֶזְקוֹרוּט.
בשנים 1925-26 ערך את מגזין הקולנוע פּשְטִי אֶשְט (הערב של פשט).
במחצית השנייה של שנות העשרים הפך לאישיות הדומיננטית של הקברט בבודפשט.
נוטי עבר להתגורר בברלין בין 1930 לבין 1933 ועזב עם עלית היטלר לשלטון.
בין 1940 לבין 1941 עבד בקברט הספרותי פודיום בבודפשט ובין 1947 לבין 1949 היה המחזאי של הקברט.
עבודותיו התאפיינו ברעיונות קומיים מקוריים, דיאלוגים מלאי חיים וטכניקת במה טובה בכל תחום שכתב, כתסריטאי, כסופר, כמחזאי, ובספרי האוספים העצמאיים.
רב השרתים, היפוליט Hyppolit a lakáj (סופר ותסריטאי)
בית קפה קברט Kabaré kávéház (סופר)
קארזון הוא אתר אינטרנט ישראלי המציג מידע על מחירי כלי רכב חדשים.
האתר מופעל על ידי חברת קארזון טכנולוגיות בע"מ.
חברת קארזון טכנולוגיות הוקמה בשנת 2018 על ידי אמיר ווינשטוק, המייסד של אתר הנדל"ן מדלן.
בשנת 2019 השיקה החברה את אתר קארזון.
קארזון מנגישה מידע על רכבים, הכולל מידע על מחירונים, מחירונים היסטוריים והנחות שנתנו במבצעי מכירות ולמועדוני צרכנים, על מנת לשפר את ההחלטות שמבצעים רוכשי כלי רכב ולצמצם את תופעת אפליית המחירים בתחום
החברה אוספת ומנתחת מידע ממספר מקורות: משרד התחבורה, אתרי יבואני כלי רכב, פרסומי מבצעים והנחות בערוצים השונים, לקוח סמוי, רשתות חברתיות ומידע המוזן על ידי גולשי האתר, בנוסף למאגרי מידע שהחברה מפיקה בעצמה.
קארול הוכברג (בהונגרית: Carol Hochberg; תאריך לידה לא ידוע – דצמבר 1942) היה יהודי הונגרי שבשנת 1942 מונה למנהל "המחלקה לעניינים מיוחדים", מרכז היהודים (בסלובקית: אוסטרדנה ז'ידוב ÚŽ או "אוז"ה", בגרמנית: יודנצנטרלה), היודנראט של יהודי סלובקיה ב, והיה לכלי שרת בביצוע גירוש היהודים מסלובקיה.
לאחר הדחתו של זקן-היהודים הנריק שוורץ, ראש הקהילות האורתודוקסיות לשעבר מראשות מרכז היהודים לאחר חצי שנה בלבד בתפקידו, הקים דיטר ויסליצני במרכז היהודים הארצי את "המחלקה לעניינים מיוחדים" במטרה שתבצע באורח מיידי את הוראותיו ואת הוראות השלטונות, בראשותו של קארל הוכברג.
לפי אחת העדויות, קצב העבודה המהיר של הוכברג הוא שהביא להדחתו של שוורץ ב־1941.
הוכברג פעל לפי הוראותיו של ויסליצני והחל מיד עם הקמת המחלקה לאסוף נתונים חשובים על יהודי מזרח סלובקיה.
הוכברג אייש את המחלקה בערב רב של אנשים, ובצד אנשים מהוגנים היו במחלקה חבורה של פורעי מוסר, שבהתנהגותם המחפירה, בעיקר בימי הגירושים, גרמו נזק רב לשמו של אוז"ה.
כך, בשנת 1942, נהפך אוז"ה, באמצעות הוכברג, לכלי שרת בביצוע גירוש יהודי סלובקיה.
תפקידה הרשמי של המחלקה היה לבצע עבודות מיוחדות בלתי צפויות, אולם בפועל עסקו בעבודות סטטיסטיות וטכניות.
המחלקה הייתה שוות ערך לאגפים שבאוז"ה והעומד בראשה היה כפוף ישירות לזקן-היהודים.
ב-30 בדצמבר 1941 שיגר הוכברג מכתב ל-UHU ובו התריע נגד התקנות המקלות שבגללן לא יהיה באפשרותה של המחלקה להגיע למלוא מכסת המפונים שתוכננה.
הוכברג, ששאף להתבלט, הציע כמה רעיונות להצרת ההקלות כדי להגדיל את מספר המפונים, למשל מניעת הקלות מגמלאים שעבדו בשירותים ממלכתיים או ציבוריים.
במשך מבצע הפינוי, מראשיתו ועד סופו, הוציא הוכברג כ-30 סוגי טפסים לרישום, בדיקה ומעקב, דיווח, פיקוח וכדומה שנועדו למנוע את התחמקותם של היהודים מלכידה.
הוכברג הקים מנגנון אדיר והביא לעקירתם של 3,633 יהודים ממקומות מושבם.
שאיפותיו של הוכברג להתבלט הביאו אותו לשיתוף פעולה עם ויסליצני.
ד"ר אוסקר נוימן מתאר אותו
בהוראת ויסליצני השתתף הוכברג בישיבות ההנהלה של מרכז היהודים, למורת רוחם של רוב חבריה, והפגין בהן את עצמתו.
ראש המרכז ארפד שבשטיאן האזין בהבנה לטענת אנשי ההנהלה על מעשיו של הוכברג, אך ללא הועיל.
פעילי המרכז שהעזו לצאת בגלוי נגד הוכברג הודחו.
הנותרים, שהבינו כי במאבק גלוי לא ישיגו דבר, החליטו לפעול בדרכים שונות כדי להקטין את הסכנה שנשקפה לציבור היהודי ממעשיו של הוכברג.
לאחר בלימת הגירושים בשנת 1942 הגה הרב וייסמנדל רעיון חדש: להציל את כלל שרידי יהדות אירופה על ידי משא ומתן עם הגרמנים באמצעות ויסליצני.
לימים תזכה יוזמה זו לשם "אירופה פלאן".
על סמך הדיונים עם ויסליצני היה נראה שבתמורה לשניים עד שלושה מיליון דולר יסכימו ראשי האס.אס לביצוע התוכנית.
ההצעה לא התקבלה באופן מיידי והיו שהטילו ספק ביוזמה.
הראשונים שהשתכנעו כי לתוכנית ההצלה יש סיכוי היו גיזי פליישמן ואנדרי שטיינר.
בסוף אוקטובר 1942 חודש המשא ומתן עם ויסליצני, עדיין בתיווכו של הוכברג.
ב-12 בדצמבר נתן היטלר את הסכמתו להימלר לשחרור יהודים תמורת סכומים משמעותיים במטבע חוץ.
הסכמת הגרמנים לניהול משא ומתן על "אירופה פלאן" חושפת קו אופייני במדיניות "פתרון הבעיה היהודית", שקיבלה ביטוי מובהק מאוחר יותר בחיסול יהדות הונגריה: לשחרר בודדים בכסף רב לצד השמדת המונים.
הגישושים הראשונים אצל ויסליצני העלו, כי הממונים עליו הסכימו עקרונית להצעה וביקשו פרטים נוספים.
הוכברג, שפתח במשא ומתן עם ויסליצני, נעצר באופן מפתיע בראשית דצמבר.
חקירתו חשפה סודות רבים מפעילותה של "קבוצת העבודה".
יש מעריכים, שהסיבות למעצרו של הוכברג נעוצות בעובדה, שהוא פשוט סיים את תפקידו, וויסליצני לא נזקק עוד לשרותיו.
קארויהאזה (בהונגרית: Károlyháza) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בשנת 2002 הוקם הכפר קארויהאזה לאחר פיצול מקימלה כפר שהוקם בשנת 1966 על ידי איחוד שני כפרים הורוואטקימלה (Horvátkimle), קימלה הקרואטית, ומגיארקימלה (Magyarkimle), קימלה ההונגרית.
בהורוואטקימלה ובמגיארקימלה חיו יהודים שככל הנראה היו חלק מקהילת מושונמגיארובאר, כפי שניתן לראות ברישומים באתר JewishGen
קארושי (ביפנית: かろうし או 過労死 או Karōshi בתרגום חופשי: מוות מעבודת יתר) הוא המושג היפני לתופעה של מוות פתאומי עקב עבודה בתנאים פיזיים או נפשיים קיצוניים.
הסיבות הרפואיות המרכזיות למוות מקארושי הן התקף לב ושבץ מוחי כתוצאה מלחץ ודיאטת רעב.
תופעה זו נפוצה גם באזורים נוספים באסיה.
מקרה הקארושי הראשון דווח בשנת 1969. מדובר היה במקרה מוות עקב שבץ של אדם בן 29 שעבד במחלקת המשלוחים של חברת העיתונים הגדולה ביפן.
הביטוי נטבע ב-1978 והתייחס למספר הולך וגדל של אנשים שסבלו מאירועים מוחיים קטלניים והתקפי לב המיוחסים לעבודת יתר.
ספר בנושא שהתפרסם ב-1982 הפך את הביטוי למוכר בקרב הציבור.
רק במחצית השנייה של 1980, במהלך בועת הנדל"ן, כאשר מספר מנהלים בכירים שהיו בשנות חייהם המוקדמות מתו בפתאומיות ללא כל סימן מקדים או מחלה, עלה המונח לשיח הציבורי.
התופעה החדשה נתפסה מייד כאיום משמעותי על אנשים בשוק העבודה.
ב-1987, כשגבר החשש הציבורי, החל משרד הבריאות, העבודה והרווחה ביפן לפרסם מחקרים סטטיסטיים בנוגע לקארושי.
ב-1988, על פי סקר של ארגון העבודה ביפן, כמעט רבע מהגברים העובדים עבדו יותר מ-60 שעות בשבוע, 50% יותר משבוע עבודה רגיל של 40 שעות עבודה.
מתוך הכרה בחומרתה והתפשטותה של הבעיה שעלתה, הקימו קבוצה של עורכי דין ורופאים את "הקו-החם למניעת קארושי" שזמין בכל המדינה, במטרה לעזור לאלה הזקוקים לייעוץ בעניינים הקשורים לקארושי.
צמיחתה של יפן למעצמה כלכלית מתוך ההרס שהותירה אחריה מלחמת העולם השנייה, ופיצויי המלחמה הגבוהים ששילמה בעשורים שאחרי המלחמה היוו גורם למה שהוכרז כמגפה חדשה.
המדינה הכירה בכך שעובדים לא יכולים לעבוד 12 שעות או יותר ביום, 6–7 ימים בשבוע, שנה אחרי שנה, מבלי לסבול מנזק פיזי כמו גם מנטלי.
ביפן מקובל לא לקבל שכר עבור השעות הנוספות.
במאמר של ארגון העבודה הבינלאומי, על קארושי, הוזכרו ארבעה מקרים מייצגים של התופעה:
גבר שעבד בחברת יצרנות חטיפים גדולה 110 שעות בשבוע (לא בחודש) ומת מהתקף לב בגיל 34. גורם המוות הוכר כקשור לעבודתו על ידי משרד התקנים לעבודה.
נהג אוטובוס, שגם מותו הוכר כקשור לעבודה, עבד 3,000 שעות בשנה.
הוא לא לקח יום חופש ב-15 השנים לפני שעבר אירוע מוחי בגיל 37.
גבר שעבד בחברת הדפסה גדולה בטוקיו, 4,320 שעות בשנה כולל משמרות לילה, ומת משבץ בגיל 58. אלמנתו קיבלה פיצויי עובדים 14 שנים לאחר מותו.
אישה בת 22, אחות במקצועה, מתה מהתקף לב אחרי משמרת של 34 שעות רצופות חמש פעמים בחודש.
בנוסף ללחץ הפיזי, הלחץ המנטלי ממקום העבודה יכול גם כן לגרום לקארושי.
אנשים שחווים קשיים נפשיים כתוצאה מלחץ בעבודה ומתאבדים נקראים קארושי ג'יסצו ( karojisatsu ,過労自殺 בתרגום חופשי: התאבדות עקב עבודת יתר).
ארגון העבודה הבינלאומי מונה כמה סיבות לעבודת יתר או לחץ תעסוקתי, ביניהן:
לילות לבנים, עבודה עד שעות מאוחרות או בחופשים.
בזמן המיתון הכלכלי המתמשך, לאחר התנפצות הבועה הכלכלית בשנות ה-80 וה-90, חברות רבות קיצצו במספר העובדים.
אולם כמות העבודה לא פחתה, כך שכל עובד נדרש לעבוד קשה יותר.
לחץ מצטבר שנובע מתסכול בשל חוסר היכולת לעמוד במטרות שקובעת החברה.
אפילו במצב של מיתון כלכלי, דרשו החברות מהעובדים מאמצים מוגזמים לשיפור במכירות וציפו מהם להגיע לתוצאות טובות יותר.
דבר זה הגדיל את המעמסה הפסיכולוגית על העובדים.
לדוגמה, עובדים שעבדו עבור חברה שנים רבות וראו עצמם נאמנים לחברה לפתע נתבקשו להתפטר בשל קיצוצים שנדרשו בכוח אדם.
סבלם של העובדים בדרג הביניים.
העובדים בדרג זה מצאו עצמם לרוב בעמדה שבה הם מפטרים עובדים ונקרעו בין יישום מדיניות ארגון מחדש של החברה, מול שמירה על הצוות שלהם.
בדו"ח שפרסמה רשת הקו-החם למניעת קארושי ב-1988, נמצא כי מרבית הלקוחות שהתייעצו לא היו העובדים בעצמם, אלא נשות העובדים שבעליהן מתו מקארושי או שהיו בסיכון גבוה לכך.
עובדה זו הצביעה על כך שאלו שנמצאו בלחץ מהעבודה לא הפנימו שהגורם לכך היה עבודת יתר, או שהם היו נתונים תחת לחץ חברתי לא לבטא זאת מפורשות בכך שיבקשו עזרה.
הקו-החם למניעת קארושי קיבל את מספר הפניות הגבוה ביותר כשהוקם לראשונה ב-1988.
מ-1990 עד 2007, מספר השיחות שהתקבל בכל שנה ירד, אך עדיין נשאר על ממוצע של 400 שיחות בשנה.
התאבדות יכולה להיות מושפעת מלחץ שקשור בעבודת יתר או מפיטורין.
משפחת הנפטר דורשת תשלום פיצויים במקרים כאלה.
חברות הביטוח החלו לכלול סעיף חדש בחוזים שלהן, לפיו אדם צריך לעבוד לפחות שנה לפני שיתאבד כדי שמשפחתו תהיה זכאית לפיצויים.
בקרב העובדים היפנים קמה תנועה חדשה, שהתאגדה כתגובה לקארושי.
צעירים יפנים בוחרים עבודות זמניות, בניגוד לעמיתיהם המבוגרים יותר שעובדים שעות נוספות.
זוהי מגמת בחירת קריירה חדשה בקרב יפנים צעירים שרוצים לנסות עבודות שונות במטרה לגלות את הפוטנציאל שלהם.
עובדים אלו מקבלים משכורות לפי שעה לעומת משכורות חודשית רגילה, והם נקראים "פריטרים" (freeters).
לפי אצוקו קאנאי, פריטרים מוגדרים כמי שמבחירה עובדים או מתכוונים לעבוד רק במשרה חלקית או זמנית (אַרְבֵּיֵיט), והם לא עובדי משק בית ולא תלמידים במוסדות.
בדו"ח השנתי לשנת 2005 הציע ארגון הבריאות ביפן להקים תוכנית שירותי בריאות תעשייתית מקיפה כדי לצמצם את תופעת הקארושי.
תוכנית שתפעל על מנת להפחית קארושי ומחלות אחרות הנגרמות מלחץ הקשור בעבודה.
התוכנית דורשת מאמצים משותפים משלוש קבוצות שונות: הממשלה, איגודי העובדים והמעסיקים, והעובדים.
הממשלה, מובילת המדיניות, צריכה לעודד קיצור בשעות העבודה, להנגיש את שירותי הבריאות, לדחוף לכך שיבוצעו בדיקות בריאות תקופתיות עצמאיות ולשפר את יעילות הטיפול הרפואי.
איגודי העובדים והמעסיקים, שהם הקבוצה המעורבת ביותר בבריאות העובדים, צריכים לחתור לציות והטמעה של מדיניות הממשלה שמתמקדת בצמצום שעות העבודה וביצירת סביבת עבודה טובה יותר.
העובדים עצמם צריכים להכיר בצרכיהם, לקחת הפסקות ללא דיחוי וכמו כן לנקוט צעדי מניעה כנדרש.
כתגובה רשמית להצעה הזו, בשנת 2006 עודכנה החקיקה בארגון הבטיחות והגיהות בתעסוקה.
החוק ביסס מגוון מונחים שמתמקדים בבעיות הנגרמות עקב עבודה, כולל בדיקות בריאותיות תקופתיות ופגישות ייעוץ חובה עם סגל רפואי מקצועי לעובדים שעובדים שעות רבות ושנמצאים בסיכון גבוה לחלות במחלות שקשורות לעבודה.
מספר חברות נקטו צעדים על מנת למצוא איזון טוב יותר בין עבודה וחיים בקרב העובדים שלהם.
טויוטה לדוגמה, מגבילה כעת שעות נוספות ל-360 שעות בשנה (ממוצע של 30 שעות בחודש).
כמו כן, בכמה ממשרדיה, יוצאות הודעות רשמיות על כל שעת עבודה אחרי השעה 19:00 בערב, זאת על מנת להסב את תשומת לב העובדים לחשיבות המנוחה ולעודד אותם ללכת הביתה.
חברת ניסאן מציעה עבודה מהבית לעובדי משרדיה כדי להקל על הטיפול בילדים או בהורים מבוגרים.
עשרות תאגידים גדולים הטמיעו את המושג "ימים ללא שעות נוספות", שמחייב את העובדים לעזוב את המשרד בשעה 17:30. ב-2007, באחד מהאגפים של 'מיצובישי UFJ Trust&Banking', קבוצת הבנק הגדולה ביפן, החלו להתיר לעובדים לחזור הביתה עד 3 שעות מוקדם יותר כדי לטפל בילדים או בקרובי משפחה מבוגרים.
נכון ל-5 בינואר 2009, רק 34 מתוך 7,000 עובדי החברה נרשמו לתוכנית.
בפברואר 2017, הממשלה היפנית השיקה קמפיין בשם "הטבת יום שישי", שבו היא מבקשת מחברות להתיר לעובדים לעזוב את מקום העבודה בשעה 15:00 ביום שישי האחרון בכל חודש.
היוזמה היא חלק מהניסיון לטפל בבעיית השעות הארוכות והמייסרות שיפנים רבים מצופים לעבוד.
היוזמה התעוררה כתגובה להתאבדותה של עובדת בת 24 בחברת הפרסום 'דנצו' שעבדה יותר מ-100 שעות נוספות בחודש שלפני מותה.
בעוד שחברות גדולות, כמו 'הונדה', יצרנית המשקאות 'סנטורי' וחברת הממתקים 'מורינאגה', אימצו את התוכנית שהוצעה, חברות אחרות נלהבות פחות לאפשר יציאה המונית מוקדמת של עובדים הביתה בשעות הצהריים.
סקר מאת עיתון 'ניקי ביזנס' בו השתתפו 155 חברות גדולות מראה כי ל-45% מהחברות אין כוונה מיידית להוציא לפועל את התוכנית, ו-37% מהחברות אמרו כי החליטו לפעול לפי רוח "הטבת יום שישי" או שיש בכוונתם לעשות כך בעתיד.
קארוי לוץ או קרל אנטון פאול לוץ (בהונגרית: Lotz Károly, בגרמנית: Karl Anton Paul Lotz; 16 בדצמבר 1833 – 13 באוקטובר 1904) היה צייר גרמני-הונגרי.
קרל לוץ נולד בבאד הומבורג, גרמניה, ילדם השביעי והצעיר ביותר של וילהלם כריסטיאן לוץ ואנטוניה הפליך.
אביו היה משרת של גוסטב, רוזן הסן-הומבורג, בתקופה שבה הנסיך ייצג את אוסטריה בקונגרס וינה, שבין היתר עניינו זכויות הריבונות של בית הסן-הומבורג על הסן-דרמשטאדט.
מותו הפתאומי של איזק פון סינקלייר , הממונה על היחסים, הובילה את אביו לקחת על עצמו את התפקיד.
כשהיה בהונגריה בשנת 1815 הכיר את אנטוניה הפליך בת ה-13, אליה נישא שלוש שנים מאוחר יותר.
היא ילדה 8 ילדים, מתוכם קרל היה הצעיר ביותר.
אביו נפטר בשנת 1837 ואנטוניה העבירה את המשפחה לפשט (אחד משלושת החלקים המרכיבים של בודפשט, על הגדה המזרחית של נהר הדנובה).
אף על פי שהיה קלוויניסטי, הוענקה לו מלגה על הישגיו האקדמיים יוצאי הדופן.
הוא החל את הקריירה האמנותית שלו באקדמיה אצל הצייר הוונציאני (1804-1860).
מאוחר יותר הוא היה תלמידם של הציירים ההיסטוריים הנריק ובר (1818–1866) בבודפשט וקרל ראל (1812–1865) בווינה.
יחד עם ראל עבד במשימות רבות.
מאוחר יותר החל בעבודות מקוריות משלו, תחילה כאמן נוף רומנטי בתמונות של מישורי השפלה ההונגרית, ואחר כך כיוצר ציורי קיר וציורי קיר מונומנטליים בסגנון המאסטר הוונציאני שלמד אצלו.
לאחר עבודות שונות בבודפשט הוא עבר לוינה.
הוא הציב תוכניות לארמון גרנדיוזי, והשלים ציורי קיר שהזמין אב המנזר טיהאני עבור כנסיית המנזר שלו על שפת אגם בלטון.
הוא נודע בזכות הדיוקנאות וציורי העירום שלו, שאשתו וגם בנותיו דגמנו בהן.
לוץ התחתן רק בגיל 58, כאשר נישא לאלמנה יאקובי, אשתו לשעבר של אחיו פאול יוהאן היינריך, שנפטר בשנת 1828. מכאן ואילך חתם על עבודותיו "קרולי יאקובי-לוץ".
בשנת 1882 מונה לוץ לפרופסור באקדמיות שונות לאמנות בבודפשט, ובשנת 1885 הפך לדיקן המחלקה לציור.
הוא היה חבר כבוד באקדמיה לאמנויות ציור בווינה.
המשימה הציבורית החשובה האחרונה שלו הייתה "אפותאוזיס של שושלת הבסבורג", פרסקו תקרה ענקי בחדר ההבסבורגי של הארמון המלכותי שנבנה מחדש, אותו צייר בשנת 1903, שנה לפני מותו.
לוץ היה כבר חולה קשה כשעבד על הפרסקו.
"אפותאוזיס" עקב אחר המסורות של ציור הבארוק והעבודה זכתה לשבחים.
הפרסקו שרד את המלחמה ללא פגע, אך הוא נהרס בשנות החמישים.
הוא נפטר בשנת 1904 בבודפשט.
נערכה לו הלוויה ממלכתית והוקדשה לו אנדרטה.
תמונותיו, ורישומיו נתרמו למדינת הונגריה ונמצאים כעת במוזיאון שומפבסטי.
בכמה ערים הונגריות ישנם רחובות על שמו.
קארוי ליפוט נוימן, גארדוני (תואר אצולה, פירושו מגארדון) (בהונגרית: Gárdonyi Neumann Károly Lipót; פשט, 18 במרץ 1865 – בודפשט, 15 באפריל 1952) היה עורך דין יהודי-הונגרי, כלכלן, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
קארוי נוימן נולד במשפחה יהודית אמידה כבנם של פרידייש נוימן (1840–1906) סיטונאי, בעל קרקעות ושל לואיזה נוימן.
הוא סיים את בתי הספר התיכוניים בעיר הולדתו ואז למד באוניברסיטאות בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובברלין.
בין השנים 1887–1917 שירת במחלקות הרכבת הממלכתית (רכבות הונגריה (מ.א.ב.), הסחר המקומי והחוץ של משרד העבודות הציבוריות והתחבורה ואחר כך של משרד המסחר.
בשנת 1910 היה יועץ של מועצת השרים (ממשלת הונגריה) ומשנת 1914 ניהל את ענייני הרכבת במעמד של "מזכיר מדיני" (סגן שר).
הוא היה גם פרופסור לדיני מסחר ושטרי חליפין ב"אקדמיה המסחרית" המזרחית.
משנת 1922 לימד בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת בודפשט, ומשנת 1924 הפך לפרופסור ציבורי מכובד בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
הוא היה חבר בוועדת התחבורה הלאומית.
כתב מאמרים בנושא תחבורה וכלכלה בהונגרית ובגרמנית.
אשתו הייתה אילונה לייפציגר (1872–?), בתם של וילמוש לייפציגר, הבעלים והמייסד של מזקקת אובודה, ושל ז'ני דויטש, אותה נשא לאישה בבודפשט ב-4 באפריל 1892.
בעלה היה הברון פאל קורנפלד (1884–1958), היה מנהל בנק ובנו של ז'יגמונד קורנפלד.
ויכוח לשכת המסחר הצרפתית על זכות הבכורה ומילוי המקום בשנת 1825 (בודפשט, 1889)
המועד האחרון לנושא ההתדיינות (בודפשט, 1889)
אמנת ברן ותקנות הרכבות החדשות העסקיות (בודפשט, 1893)
הצעת החוק על סמכות שיפוט מנהלית (בודפשט, 1895)
תעריף מכס ותעריפי רכבת (בודפשט, 1918)
אמנת ברן החדשה (בודפשט, 1928)
חוק השעת מטענים ברכבת (בודפשט, 1932)
ד"ר קארוי לוי, (בשמו הבדוי כסופר קארוי דניאל, בהונגרית: Lőwy Károly; טימישוארה, 24 בנובמבר 1925 – קלוז'-נאפוקה, 6 בדצמבר 2018), היה רופא ילדים יהודי-הונגרי טרנסילבני, חוקר, מומחה רפואי, מתרגם, בעלה של מאיה לוי נשיץ, אביו של ד"ר דניאל לוי (כימאי).
קארוי לוי סיים את בית הספר התיכון ואת בית הספר לרפואה בעיר הולדתו (1951).
הוא היה רופא ראשי לרפואת ילדים בקלוז'.
במשך עשר שנים הוביל את מכללת "אדם וטבע" של האוניברסיטה הפתוחה בקלוז'-נאפוקה יחד עם לאסלו פיי והקריא את כתביו בתוכנית ההונגרית של רדיו קלוז'-נאפוקה עד לביטולה.
תחומי מחקר שלו היו: איגניקה והחינוך וההגנה על מתבגרים.
כתביו הראשונים פורסמו בכתב העת "הט" (Hét) (1970).
מאמריו ומחקריו הופיעו בטורים של כתבי העת "תקופתנו" (Korunk) במגזין "טבע, אדם, מדע, טכניקה" TETT (Természet, Ember, Tudomány, Technika), הוא היה מחבר מדור הייעוץ הרפואי של "האישה העובדת", של "שנתון תקופתנו" (1983), בנושאים: הגנה וחינוך של מתבגרים (1986) ועל נזקי הרעש (1989).
"אחדות החיים" הופיע בתרגומו (מצגת של הפיזיולוג הצרפתי קלוד ברנאר, עם מחקר מבוא.
תשובות לספקות של הורים אכפתיים ודאגנים; קריטריון, בוקרשט, 1990
הערת לבריאות ילדים עבור מחנכים, מורים והורים ; מועצת ספרי הלימוד בטרנסילבניה, קלוז'-נאפוקה, 1998
קארוי דניאל: הוורדים של הדוד מישי.
סיפורים קצרים ; חדשות טרנסילבניה, קלוז'-נאפוקה, 2000
הילד חולה, מה עלי לעשות?
הערת בריאות ילדים למחנכים, מורים והורים ;קלוז'-נאפוקה, 2005
קארוי דניאל: במעבר בקלוז'-נאפוקה; קלוז'-נאפוקה, 2010
רק עוד דקה אחת; קלוז'-נאפוקה,
קארוי שבשטין (במקור שוסברגר-Schosberger גרסת שם גם: שלוסברגר, בהונגרית: Sebestyén Károly; קאפושוואר, 10 ביולי 1872 – בודפשט, 5 בינואר 1945) היה מבקר תיאטרון, היסטוריון של הספרות, סופר פילוסופי, מתרגם יהודי-הונגרי, מנהל האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע (1928–1930), חבר באגודת קישפלודי (1929) שנספה בשואה.
קארוי שבשטין הוא אביו של המנצח הצרפתי ז'ורז' סבסטיאן ואחיו של העיתונאי, המתרגם וכותב המוזיקה אדה שבשטין.
הוא היה אחד העורכים של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
קארוי שבשטין נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר הסוסים מור שוסברגר ושל רוזה קראוס.
הוא סיים את בית הספר התיכון בקאפושוואר ואת לימודיו האקדמיים באוניברסיטה בבודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד), בלייפציג ובברלין.
בשנת 1895 קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח ובשנת 1896 תעודת הוראה לשפה ולספרות ההונגרית וללטינית.
באוקטובר 1895 הפך למורה לפילולוגיה קלאסית בבית הספר התיכון הראשי של רובע 7 בבודפשט.
בשנים 1912 עד 1932 היה פרופסור באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
הוא היה סגן המנהל, ומשנת 1928 עד 1930 היה מנהל האוניברסיטה.
שבשטין לימד מקצועות תאורטיים: "אסתטיקה, דרמטורגיה ושירה ברוח הכיוון הספרותי השמרני שייצג".
כבר כסטודנט באוניברסיטה הופיעו כמה מאמריו בפשטי הירלאפ (Pesti Hírlap).
מראשית 1898 ועד סוף 1903 הוא היה רפרנט התיאטרון והספרות של העיתון היומי "הונגריה" (Magyarország), משנת 1904 היה חבר במערכת של בודפשטי הירלאפ (Budapesti Hírlap) ואז הפך לעמית מערכת של העיתון בשפה הגרמנית פסטר לויד.
הוא היה חוקר ספרות, מתרגם ומבקר במה באותו הזמן במשך עשרות שנים.
הוא כתב מחקרים פילוסופיים ואסתטיים, בעיקר אהב מסורות קלאסיות.
"היו לו שתי אהבות עיקריות: העת העתיקה הקלאסית ושייקספיר; פילוסופיה ודרמה יוונית".
לאחר מותה, אשתו השנייה הייתה גיזלה, בתם של גזה מזאי ושל פרידריקה אנגל, אותה נשא ב-30 במאי 1925. קארוי שבשטין נפטר כשבועיים לפני שחרור גטו בודפשט, אך נסיבות מותו לא ידועות.
חקר הספרות ההלניסטית באלכסנדריה (בודפשט, 1895)
שירים ; זינגר-וולפנר, בודפשט, 1895
ראשית המחשבה היוונית מתאלס עד סוקרטס (בודפשט, 1898)
עם קטעים מתרגומים לטיניים של סופרים הונגרים ; למפל, בודפשט, 1902
מחקרמתחום האתיקה הקדומה (בודפשט, 1902) ברשת
שייקספיר טימון מאתונה ; פרנקלין ניו יורק, בודפשט, 1906
הבמה במשך שלושת אלפי שנים (1913)
טיולי שקיעת החמה ; פרנקלין, בודפשט, 1916 (ספרייה זולה)
תיאוריה והיסטוריה של ז'אנרים דרמטיים (בודפשט, 1919)
זיכרונות ומחקרים ; פנתיאון, בודפשט, 1921