tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1932, לאחר סדרת דיווחים שפורסמו בעיתוני בוקרשט, הוא נכלא בגין עבירות עיתונות.
כתביו פורסמו גם על ידי קורונק (תקופתנו): יחד עם יוז'ף מליוס ושאנדור קורווין, הוא השתייך לחוג הצר ביותר של כתב העת בשנות ה-30. ב-1944 גורש בגלל מוצאו היהודי; הוא שוחרר במחנה הריכוז דכאו.
לאחר חזרתו הביתה המשיך את העיסוק הרפואי שלו לזמן מה (הוא היה רופא מחוזי.
בין 1946 לבין 1948 היה הכתב של כתבי העת "האור" (Vílágosság), ומ-1948 ועד פרישתו היה עובד שכיר של דרכנו (Utunk).
היסטוריון ומבקר הספרות גאבור גל בירך את הרומן הראשון שלו בקול של התלהבות: "הוא כל כך שלם ומושלם - כתב על זה - שבסופו תצעק: האם זה שיר?
ולמה זה כל כך פשוט ועתיק אם זה חדש?
… הספר הזה הוא הבן שלו, והזמן הוא האמא הכי אסירת תודה".
הוא כתב בהקדמה למהדורה המחודשת של 1955: "המחבר מעיד על עצמו שהוא תלמידם של זולה, ארנבורג, פיודור גלאדקוב וז'יגמונד מוריץ".
ההתלהבות של גאבור גל מהרומן השני של סילאדי, "חיילי הזמן", הייתה מתונה יותר: הוא חסר "קונקרטיזציה" - כתב.
עם זאת, בניגוד לעולם המרחף בפואטיקה של הרומן הראשון, "השיר השני" הזה - כפי שכינה אותו דיולה צ'הי במחקר המבוא שנכתב למהדורה המחודשת של 1966 - מציג את מרכיבי ההיסטוריה העכשווית בצורה הרבה יותר קונקרטית.
לבסוף, הסופר מסכם את כל השלב הראשון בקריירה של סילאדי כך: "אכן, שני הרומנים הקצרים של סילאדי מתמקדים בצורה, במבנה ובשפה הדינמית והקצבית הפואטית של דברים רבים מתוך שאיפות אידאולוגיות וספרותיות, תקוות גדולות, סימפתיות.
ואשליות תמימות ואופטימיות של זמן יצירתם, אבל גם מאופנותיו הספרותיות החולפות".
חיילי הזמן (רומן, קלוז', 1931; שני הרומנים פורסמו מחדש יחד, בוקרשט, 1955, אז עם הקדמה מאת דיולה צ'הי, בוקרשט, 1966. סופרים הונגרים ברומניה)
תמונות ביתיות (נובלות, בוקרשט, 1955)
מתוך ספר שרטוטים של כתב (בוקרשט, 1958)
ברגל (דיווחים, סיפורים, בוקרשט, 1961)
הכלה האגרונומית (דיווחים, בוקרשט, 1964)
מכסח הדשא האלמותי (זיכרונות, בוקרשט, 1977; נדפס מחדש בבוקרשט, 1988. סדרת סופרים הונגרים ברומניה), בודפשט, 1981 (בסדרת עובדות ועדים)
אנדראש שְפֵּט (בהונגרית: Spät András; בודפשט, 7 בנובמבר 1940) הוא רופא יהודי-הונגרי זוכה פרס סצ'ני, פיזיולוג, אנדוקרינולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר קבוע של האקדמיה ההונגרית למדעים.
תחום המחקר שלו הוא העברת אותות ביולוגיים, כולל הייוצרות אות הסידן וויסות הפרשת הורמון של קליפת יותרת הכליה.
בין השנים 1995 לבין 2005, היה מנהל המכון לפיזיולוגיה של אוניברסיטת זמלווייס.
אנדראש שפט נולד במשפחה יהודית בתחילת מלחמת העולם השנייה כבנם של אישטוואן שפט (1904–1976), רופא עור, ושל ארז'בט זיכרמן (1904–1992).
הוא סיים את לימודיו התיכוניים ב-1958 ולאחר מכן התקבל לפקולטה לרפואה כללית של אוניברסיטת בודפשט לרפואה (היום: אוניברסיטת זמלווייס).
את התואר ברפואה שלו קיבל ב-1964. הוא הפך לחבר במכון לפיזיולוגיה ב-1960 כשהיה עדיין סטודנט באוניברסיטה: בתחילה כסטודנט מדעי, ולאחר מכן כמתמחה עם השגת התעודה.
מאוחר יותר עבד במכון כמרצה, לימים כמרצה בכיר ולאחר מכן כפרופסור חבר באוניברסיטה.
הוא מונה לפרופסור מן המנין באוניברסיטה ב-1986. ב-1995 מונה למנהל המכון.
שפט כיהן בתפקיד זה עשר שנים, עד 2005. בנוסף, הוא הופקד על הובלת וניהול קבוצת המחקר המשותפת לפיזיולוגיה תאית ומולקולרית של האקדמיה ההונגרית למדעים ושל האוניברסיטה.
בין 1999 לבין 2002 הוא היה חוקר במלגת סצ'ני, וב-2002 במלגת פרופסור על שם לאו סילארד.
בשנים 1984–1985 יצא לסיור לימודי בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וירג'יניה, ובשנים 1989–1990 היה פרופסור אורח באוניברסיטת ז'נבה.
ב-1975 הגן על עבודת הדוקטורט (דוקטורט קטן .CSc) שלו במדעי הרפואה, וב-1982 הגן על עבודת הדוקטורט האקדמית (.DSc כמו .PhD) שלו.
הוא הפך לחבר בוועדת הרפואה התאורטית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1993, וחבר מן המניין ב-1998. מאוחר יותר, הוא נכלל בוועדת המערכת של "הונגריה מדע", כתב העת הרשמי של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 2006 הוא גם הפך לחבר בוועדה של הקרן הלאומית למחקר מדעי.
בשנת 1999, האקדמיה האירופית שבסיסה בלונדון (Academia Europaea) קיבלה אותו כחבר.
בין השנים 1997 לבין 2006, הוא היה סגן נשיא הוועדה הלאומית לדוקטורטים והסמכה.
הוא גם חבר בהנהלת החברה הפיזיולוגית ההונגרית.
תחום המחקר העיקרי שלו הוא אנדוקרינולוגיה, לרבות העברת אותות ביולוגיים, כולל יצירת אות הסידן וויסות הפרשת הורמוני קליפת יותרת הכליה (אלדוסטרון).
עם קבוצת העבודה שלו הוא הדגים את תפקידה של המולקולה קלמודולין (המבטיחה פעילות אנזים) בתאים גלומרולריים, וכן את השפעתו של הורמון וזופרסין על גירוי ייצור האלדוסטרון.
הוא גם הבהיר את ההשפעה של הקולטן לאנגיוטנסין II על איתות פוספוינוזיטיד ומטבוליזם של סידן.
הוא היה הראשון שתיאר את קולטן אינוזיטול 5,4,1- טריפוספט ועשה עבודה חלוצית בהדגמת ההשפעות המיטוכונדריות של אות הסידן.
הוא המחבר או המחבר שותף של יותר ממאה ושלושים פרסומים מדעיים.
שפט כתב שני ספרים וכמה פרקי ספרים על אנדוקרינולוגיה.
הוא מפרסם את כתביו בהונגרית ובאנגלית.
מדליה אירופית (1992, החברה הבריטית לאנדוקרינולוגיה)
פרס על שם אלברט סנט-גיירגי (1992)
פרס ארנולד איפויאי לפיתוח מדעי (1995, OTKA)
פרס לאסלו שטרטמן - בתיאני (2002)
אנדראש הוואש, (בהונגרית: Havas András; דברצן, 10 בדצמבר 1891 – בודפשט, 18 באוגוסט 1954) דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, מיקרוביולוג, פרופסור באוניברסיטה (לא חלק מהסגל), חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1949), חתן פרס קושוט (1950).
אנדור הוואש (שינה את שמו הפרטי לאנדראש) נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף הוואש (1859–1898), סוחר תבלינים, ושל פאני פרידליבר (1864–1904).
הוא התייתם בגיל צעיר מאוד משני הוריו, למד בתיכון ועבר את בחינות הבגרות בנירג'האזה, שם גרו סבו וסבתו מצד אמו ולאחר מכן הפך לסטודנט באוניברסיטה המלכותית ההונגרית פרנץ יוזף בקולוז'וואר.
ב-1913 קיבל את התואר ברפואה.
הוא השתלב בתנועת העבודה כשהיה עדיין סטודנט.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה הרופא הראשי של בית החולים לנכים ב-Fehérvár út וראש המשרד לנכים.
הוא היגר לאחר נפילת הרפובליקה.
בין השנים 1922 לבין 1927 עבד בנאג'ווארד כמומחה לשחפת.
משנת 1927 עבד כשותף מדעי במעבדה המרכזית לחקר השחפת במוסקבה.
הוא חזר להונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1947 מונה למנהל של המכון הלאומי לבריאות הציבור (OKI) ונבחר לראש קבוצת השחפת.
בתפקידו זה ניהל בדיקות שחפת וחיסוני BCG עבור חלק ניכר מאוכלוסיית המדינה.
בין 1949 לבין 1954 היה המנהל הכללי הראשי של OKI.
בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) קיבל הסמכה כפרופסור בקורס "אפידמיולוגיה ומניעת שחפת".
הוא היה חבר בהנהלת המחלקה לרפואה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
עסק במחקרי ריאות, במיקרוביולוגיה ריאתית, בעיקר במחקר הקשור למה שמכונה, חיסוני BCG וחיידק ה-Vole (חיידק מהסוג Mycobacterium (M.
microti) הקשור קשר הדוק לחיידק השחפת (M.
tuberculosis), בודד לראשונה מנברן אירופאי Microtus (M.
agrestis) והיה בשימוש בחיסונים נגד שחפת).
אגודת המיקרוביולוגים ההונגרים נוסדה ביוזמתו.
הוא היה חבר במועצות המערכת של כתבי העת:
אשתו הייתה אליס שיפר (1895–1968), בתם של יאנוש שיפר ושל מריה פרייסנר, איתה התחתן ב-12 באפריל 1919 בבודפשט.
עבודה מדעית במאבק בשחפת בברית המועצות (בריאות הציבור, 1946)
תוכנית החומש החדשה שלאחר המלחמה לבריאות הסובייטית וביטוח לאומי (בודפשט, 1947)
כמה מילים על לוחמה רפואית סובייטית (עיתון הרופאים, 1947, 38)
מינוח השחפת של ברית המועצות (עיתון הרופאים, 1948, 44)
כמה נתונים עבור מסע החיסון הלאומי ל-BCG (בריאות הציבור, 1949)
על כמה שאלות של שחפת ראשונית (שאלות של שחפת, 1953)
כמה נתונים על מצב חיסוני BCG בהונגריה (בריאות הציבור, 1954).
עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1949)
חבר הנהלת האקדמיה ההונגרית למדעים
אנדראש שטרק (בהונגרית: Stark András; פץ', 4 במאי 1948 – פץ', 9 בדצמבר 2017) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, פסיכיאטר ומרצה באוניברסיטה.
הכשרתו ומומחיותו כללו תחומים רבים בפסיכיאטריה, בפסיכולוגיה ובפסיכואנליזה.
הוא שילב פרקטיקה רבה עם מחקרים מקיפים ומגוונים.
אנדראש שטרק היה סגן נשיא הקהילה היהודית של העיר פץ'.
אנדראש שטרק נולד במשפחה יהודית אחרי מלחמת העולם השנייה.
הסמכה כאדיקטולוג ב-1993 (האדיקטולוג מסייע בתכנון מודע של העתיד במסגרת הייעוץ תוך התמקדות בעיקר בהווה ובעתיד.
מעניק ייעוץ למטופל בנושאים כגון זיהוי והימנעות ממצבים בסיכון גבוה, היכולת לומר לא או מניעת הישנות)
הסמכה של מומחה להתמכריות ב-1992
הוא גם נכלל בפנקס ההכשרה של פסיכותרפיסטים הקבוצתיים
משנת 1977 עבד במכון להיגיינת נפש של בית החולים המחוזי של בראניה כקצין הרפואה הראשי של המכון
מה-1 בספטמבר 1984 מונה לרופא הראשי הכללי של המכון להיגיינת נפש של בית החולים
משנת 1987 היה מרצה באוניברסיטת פץ'
במשך יותר מעשרים שנה עסק בענפי פסיכותרפיה שונים וביצע פעילות פסיכותרפיה.
מחד גיסא למרכיבים הנסתרים של זהותו של הפסיכותרפיסט
מאידך גיסא למחקר הסמיוטי של טיפול קצר דינמי המתמקד בעבודת חלומות
שלישית, הוא עסק בשאלה ובאפשרויות של הקשר בין אמנות הצילום לבין הפסיכותרפיה בהכשרת פסיכותרפיסטים
מזכיר המדור הדרום-מערב הונגרי של החברה ההונגרית לפסיכותרפיה (1988-1984), נשיא מספטמבר 1988
מאז 1993, הוא נשיא האגודה הפסיכיאטרית של פאנוניה (Pannonia Pszichiátriai Egyesület)
מאז 1993, הוא נשיא האגודה והסדנה היצירתית דינמית קצרה (DREAM).
בין השנים 1995–2005 היה חבר במכללה המקצועית לפסיכיאטריה (Pszichiátriai Szakmai Kollégium)
מאז 1998, היה סגן נשיא האגודה הפסיכיאטרית ההונגרית.
אנטל בוקאי, פרנץ יאדי, ד"ר אנדראש שטרק: "בינכם הפכתי לטיפש..." חוברות JAK, Magvető, 1982
ד"ר אנדראש שטרק: רפואת פסיכותרפיה קצרה, המתחילה במשבר אובדני.
ד"ר אנדראש שטרק: שורשי זהותו של פסיכותרפיסט בתרבות היהודית ההונגרית.
MPT, בודפשט, 1992 (מהדורה חדשה: Múzsák a díványon – פסיכותרפיה ותרבות.
ספר זיכרון למלאת 50 שנה לגירוש יהודי פץ'-באראניה.
יום השנה ; עורך ד"ר אנדראש שטרק, דז'ה וארגה.
תקופתנו - הקהילה היהודית של פץ', פץ' 1994
ד"ר אנדראש שטרק: תוקפנות ואהבה - קשרי התשוקה במערכות יחסים - לאור יצירות קולנועיות.
ד"ר אנדראש שטרק: פסיכותרפיה וצילום לאור סרטיו של אינגמר ברגמן.
ד"ר אנדראש שטרק: פרסונה בגלימה לבנה.
ד"ר אנדראש שטרק: שבי בבל.
מוטיבים יהודיים בסרטים העלילתיים המוקדמים של מיקלוש ינקסו.
מינריק, זוננשיין והאחרים - גורלות יהודים בסרט הונגרי.
ד"ר אנדראש שטרק: המשפחה כמרחב פסיכולוגי.
ייצוג של יחסים אינטימיים ומיניות בקולנוע.
ד"ר אנדראש שטרק: חלום - צילום - פסיכותרפיה.
במנהרה של טיפול החלום DREAM.
ד"ר אנדראש שטרק: היווצרות היסודות התאורטיים של טיפול DREAM ויצירת הרקע הארגוני שלו - סקירה היסטורית: במנהרת החלום.
ד"ר אנדראש שטרק: שלבים של תהליך הטיפול ב-DREAM.
אַנְדֶּרְדּוֹג או דַּל-סִיכּוּי הוא ביטוי לאדם או לקבוצה של אנשים המשתתפים בעימות, בתחרות או במרוץ, כאשר ההערכה או הציפייה הרווחת היא שסיכויי הניצחון וההצלחה שלהם נמוכים.
הביטוי הושאל מאנגלית ונפוץ בעיקר בתחומי הפוליטיקה, הצבא, התרבות והספורט.
במובן הרחב יותר, הביטוי מוצמד לקבוצה חברתית או פוליטית הסובלת מדיכוי, רדיפה או אפליה.
במקרים רבים זוכה ה"אנדרדוג" בתחום כלשהו באהדת הקהל והערכה בחברה, משום נכונותו להיאבק בתחרות למרות התנאים הגרועים עבורו.
מקור הביטוי אנדרדוג בארצות הברית בעולם תחרויות הכלבים.
Underdog היה הכינוי לכלב שהפסיד בקרב, שהיה שרוע על הרצפה ומעליו רכן הכלב המנצח – top dog (בעברית רב-סיכוי), ומשם הושאל למשמעות המוכרת כיום.
בעברית המונח משמש בעיקר בספורט ובפוליטיקה אך גם בתחומים אחרים כגון כלכלה, חברה, תרבות, ספרות וקולנוע.
נורמות חברתיות מכתיבות לרוב שההצלחה שמורה לאלה הנמצאים בעמדות מיוחסות או דומיננטיות.
האנדרדוג מאתגר נורמה זו על ידי הצגת יחידים או קבוצות שנתפסים כמקופחים, פחות חזקים ועם הרבה פחות סיכויים להצליח.
האנדרדוג מייצג צדק חברתי משום שהוא נתפס כקורבן של עוול או של רדיפה.
בסביבתו נוצרת על פי רוב דינמיקה חברתית, המתקיימת במצבים כאוטיים כמו שפל כלכלי או פוליטי, שבהם נצפית תמיכת האנדרדוג.
האנדרדוג מייצג את הצד המוחלש במאבק והוא רגיש למאפיינים של דרישה או הטיית רצונות החברה ופעולתו משפיעה על תגובות המשתתפים.
התגובות לאנדרדוג חזקות ועשויות להביע תמיכה מצד אחד ובו בזמן גם זלזול והשפלה מהצד השני.
האנדרדוג מייצג אהבה ושנאה של הציבור גם יחד.
הזדהות והבנה משותפת עם האנדרדוג תורמת לשבירת נורמות חברתיות על ידי קריאת תיגר על הציפיות הרווחות ושיבוש דינמיקה מבוססת כוח.
החברה עשויה להיות סלחנית יותר או לקבל הפרות נורמות מצד האנדרדוג, מכיוון שהמאבקים או האתגרים הנתפסים כמשויכים לו, מעוררים אמפתיה או הבנה.
תמיכה באנדרדוג נותנת ליחיד או לקבוצה בחברה תחושת תקווה ואופטימיות למאמצים למען צדק חברתי.
ההתנסות האישית של האדם באתגרים העומדים אל מול האנדרדוג יכולה להוביל להזדהות עם המאמץ הנדרש כדי להתגבר על מכשולים אלה, ואף לטפח קשר עם אחרים המתמודדים עם קשיים דומים.
האנדרדוג, שעמדת הפתיחה שלו נמוכה ביחס למתחריו, ממלא תפקיד מהותי בנפש האדם, כאשר מעורבים רגשות של כישלון, הצלחה, טינה ואהבה כלפי אנשים הנתפסים כבעלי מעמד גבוה וזכויות יתר העומדים מנגד.
התמיכה באנדרדוג מעידה על הנטייה של הפרט הרואה עצמו מוחלש, לחוות סיפוק מכישלון החזק.
יחד עם זאת, במצבי מאבק ותחרות, התמיכה באנדרדוג נתפסת כנורמה של הוגנות וראויות.
משחק הגומלין בין שתי התופעות הללו, רגשות נקמה לצד רגשות הוגנות, שופך אור על המניעים המורכבים העומדים בבסיס התגובות של אנשים למצבים תחרותיים שבהם מושגים של צדק, הוגנות וראויות ממלאים תפקידים מכריעים בעיצוב תגובות רגשיות.
קשה להפריד בהבחנה בין תמיכת אנדרדוג לבין שנאה.
הניסיון לאבחן רגשות סותרים אלה, מדגיש את הקשר המורכב בין המבנים הפסיכולוגיים הללו.
ההנחה היא ששני כוחות הנפש שלובים זה בזה, ועשויים לייצג תופעות הניתנות להחלפה ולא תהליכים נפרדים.
הביוגרפיות של דמויות האנדרדוג חולקות שני מרכיבים נרטיביים מרכזיים: הדמות בעלת עמדה מקופחת ונחישות לנצח כנגד כל הסיכויים.
הדמות מדגישה את ההתחלה הצנועה אל מול מתחרים גדולים ובעלי משאבים טובים הרבה יותר.
בסיפורת, דמות הגיבור השוטה הוא לעיתים קרובות אנדרדוג.
חוסר הכשירות לכאורה של הדמות הראשית מובילה לכך שאנשים מזלזלים ביכולות האמתיות שלהם, ולמרות זאת הם מצליחים מול הנבל החזק יותר "הממסדי".
דוגמה לדמות האנדרדוג השוטה מוצגת בסרט "הנווד" על ידי צ'ארלי צ'פלין.
הביטוי "דוד וגוליית" נכנס לשיח כמטאפורה עבור ניצחונות לא סבירים, כשהצד החלש גובר על הצד החזק.
הכתוב מציג את דוד כאנדרדוג מכיוון שהוא נער קטן קומה, רועה צאן, העומד מול גוליית הגדול והחזק, לוחם מנוסה.
בעוד שגוליית אוחז בכלי נשק רבים, בידי דוד רק קלע ואבן.
על אף שניצחונו של דוד לא סביר הוא מנצח בקרב.
יש הגורסים כי דוד לא הגיע לקרב כילד תם וצעיר אלא היה מחושב ולקח בחשבון כי הנשק הרב והשריון הכבד של גוליית יהיו לו לרועץ מכיוון שיאטו את תנועותיו ויחשפו את נקודת התורפה שלו.
דוד הקטן והזריז השכיל להשתמש בקלע ופגע במצחו החשוף של גוליית, הרגו והשיג את ניצחון ישראל על הפלשתים.
כך זכה דוד בהכרת העם והתווה את דרכו למלוכה.
"סיפור סינדרלה" - המונח מתייחס למצבים שבהם מתחרים מגיעים להצלחה הרבה יותר גדולה ממה שניתן היה לצפות.
סיפורי סינדרלה נוטים לזכות בתשומת לב תקשורתית ואהבת הקהל.
המונח מגיע מסיפור העם האירופאי הידוע על סינדרלה, המגלם אלמנט מיתוס של דיכוי לא צודק ותגמול נצחי, כאשר חיי העוני של הדמות הראשית משתנים לפתע לחיים של הון יוצא דופן.
בתחרויות ספורט, התקשורת תתלבט אם הקבוצה או השחקן הנתון של "סינדרלה" "יהפכו לדלעת", כלומר לא יצליחו לזכות בפרס ואז יחזרו לאפלולית הקודמת.
דמותו של רובין הוד הפכה מדמות ספרותית למושג המייצג אנדרדוג.
על פי העלילה לאחר שגורש מאדמותיו שלא כחוק, נלחם רובין הוד בעשירים המושחתים, ארב להם ביער, גנב את כספם ונתן אותו לעניים.
המושג "רובין הוד" מסמל גיבור רב חסד המוביל קבוצה של מורדים ותומך בעניים המוחלשים.
אנשים ממשיכים לאהוב את סיפורו של רובין הוד לאורך מאות שנים ובכל העולם מסיבה אחת: כאשר אדם מסתכל על רובין הוד, הוא רואה את עצמו.
מסע הגיבור שבו כוחות שמעבר לשליטתו מאלצים אותו להילחם.
כמו רובין, אנשים מרגישים כי הם נאלצים לצאת למסעות על ידי שילוב של אחריות אישית וכוחות שאינם בשליטתם.
מחלות, צרות רומנטיות, צרות ביתיות, חוסר צדק - קורות לכולם.
רובין הוד הוא אנדרדוג שמחפש ניצחון כשהסיכויים מוערמים נגדו.
בני אדם אוהבים למצוא אנדרדוג כי הם יכולים להזדהות אתו.
אנדראש בֶּנֶדֶק (בהונגרית: Benedek András; בודפשט, 21 ביוני 1913 – בודפשט, 10 בדצמבר 1995) היה סופר יהודי-הונגרי, מחזאי, מבקר תיאטרון, מתרגם ספרותי; נכדו של העיתונאי והסופר אלק בנדק (1859–1929), בנו של הסופר, היסטוריון הספרות והמתרגם מרצל בנדק (1885–1969), אחיו של אישטוואן בנדק (1915–1996), רופא, סופר, היסטוריון תרבות.
אנדראש בנדק נולד לאם יהודייה והוא נכדו כאמור של "המספר הגדול" אלק בנדק.
אמו, גיורי לואיזה (במקור פולק (1962-1885) הייתה יהודייה, בתם של דיולה גיורי (במקור פולק) ושל ז'ופיה שרולטה שולהוף.
בשנת 1936, הוא קיבל דוקטורט במדעי הרוח מהמחלקה ההונגרית-צרפתית של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין השנים 1937-1945 עבד בספריית האוניברסיטה.
ב-1945 הפך לדרמטורג של התיאטרון הלאומי בבודפשט.
הוא פרסם מאמרים וביקורות תיאטרון בכמה עיתונים שונים, בעיקר בנושאי תיאטרון.
הוא כתב וגם תרגם כמה מחזות.
המקרה של הנער נוסטי עם מרי טוט (עם פרנץ קארינתי, 1958)
ז'אן-פול סארטר : הזונה המכובדת (1947)
ארתור מילר : כולם היו בניי (1948)
ג'ון אוסבורן : השחקן הגרוע (1958)
Százszorszép író (משחק טלוויזיה לילדים, 67 דקות, 1983)
forgatókönyvíró (סדרת טלוויזיה הונגרית, 1974)
אנדרגראונד מאה שערים היא סדרת דרמה רשת עלילתית מוזיקלית מסוג מוקומנטרי.
הסדרה עלתה לשידור בכאן דיגיטל ב-26 באוגוסט 2024 והייתה מועמדת לפרס "סדרת הרשת הטובה ביותר" בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2024, של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
הסדרה הופקה בתמיכת המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, אבי חי, וקרן מיימונידיס.
את הסדרה יצרו אורי גרודר ואוריאל ביג'ל והופקה על ידי חברת שינובי סטודיוס של המפיק שניאור אנטבי, בשיתוף עם ישראל סלנט.
במרכז עלילת הסדרה שלושת חברי להקת הראפ החיפאית "בלאדי ואדי" שהיו תגלית השנה של 2012. מאז הם חזרו בתשובה, הקימו משפחות ומנסים להשתלב ולחיות בשכונת מאה שערים ובמקביל לבצע קאמבק ללהקה.
החבורה מנגנים ומתחזקים מועדון סודי במקלט בשכונה החרדית לטובת נוער שוליים.
ברגע שמגלה אותם מלך הראפ הישראלי - טאנק, שמעוניין להחתים אותם בחברת התקליטים שלו, מתחילים מאבקים פנימיים בלהקה ובתוך נפשו של הגיבור, האם לחזור לתעשיית המוזיקה להתפרסם או להישאר אנונימיים שכונתיים בלבד?
שחקןדמותתיאורקובי שמעוניטאנקאסף הרץאושרי (אוש)עדי אלוןבנדאאסף הרושמירוןיהוידע שחרשימירונה טולדנושירישלומי שטרןהרב שלמהטל עמרדורנועה חדדמאיהאלי פרץאלימפיק מוזיקליאהרון אולמןחשיןבלןרפאל קליינמןמנהל חיידרניר רווחהרב איסטמןהמלמדיוסף חיים בן גאוןנתן
לסדרה נכתבו 3 שירי היפ הופ מכמה סגנונות מקוריים ("פשוט", "חמור", "אחד") על ידי אופיר מלול ואלי פרץ ממשפחת תאקט, ושיר נוסף ("בא לי") שכתב והלחין אסף הרוש.
שירים נוספים הם "פריסטייל יורדים לת"א", "באטל במועדון" ו"ראפ התבודדות" שכתבו אוריאל ביג'ל ואלי פרץ שגם הלחין.
את העיבודים לכל השירים ביצעו משפחת תאקט, והשירים בוצעו בסדרה על ידי הלהקה "אנדרגראונד מאה שערים".
ביום שידור הסדרה, עלה לפלטפורמות המוזיקליות האלבום "אחד" בהפקת משפחת תאקט ובו 10 רצועות מוזיקליות מתוך הפסקול של הסדרה.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024סדרת רשת"אנדרגראונד מאה שערים" · עונה 1
אנדראש בארדוש (בהונגרית: Bárdos András; סגד, 5 ביולי 1964) הוא עיתונאי יהודי-הונגרי, מגיש טלוויזיה ועורך תוכניות בטלוויזיה, פרופסור באוניברסיטה.
אנדראש ברדוש נולד במשפחה יהודית כבנם של הסופר והמחזאי פאל ברדוש ושל הסופרת יודית פנאקל.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד, בין 1983 לבין 1988 עם התמחות בהיסטוריה של הונגריה, ולאחר מכן למד בבית הספר לעיתונות של אגודת העיתונאים ההונגרים (MÚOSZ).
בין 1988 לבין 1991 עבד במחלקת הבידור והספורט של הרדיו ההונגרי.
בין 1991 לבין 1998, היה עובד קבוע של הטלוויזיה ההונגרית.
בין 1985 לבין 1990, הוא היה מנהל התכנית המארח של ה"יומן" (Híradó).
בין 1991 לבין 1993, היה עובד של התכנית ה"צהריים" (Napközi).
בין 1994 לבין 1996 היה העורך-מגיש של תוכנית בשם "אובייקטיב" (Objektív).
בין 1995 לבין 1998 היה המנהל "הזריחה" של "Napkelte"
ב-1998 ניהל את הדיון הראשון בטלוויזיה בין המועמדים לראשות הממשלה.
בשנת 1998 חתם על חוזה עם RTL Klub TV, שם עבד במשך שנתיים כחבר צוות בכיר של תחנת החדשות.
בין 2001 לבין 2002, עבד ב-SATeLIT Television, שם היה עורך-מגיש.
בין 2002 לבין 2003, תפס את מקומו של אישטוואן פאלפי בערוץ TV2.
מספטמבר 2003, ב-TV2, מארח במשותף עם אשתו קריסטינה מאטה את תוכנית החדשות "עובדות" (Tények).
ב-2 באוקטובר 2009 - על פי ההודעה הרשמית, בהסכמה הדדית - סיימה TV2 את ההתקשרות עם שני המגישים המוכרים.
ב-2013, יחד עם פורטל החדשות HÍR24 (כיום: 24.hu), הוא התחיל את תוכנית החדשות היומית החדשה שלו ב-Story4, שנמשכה עד 2015.
בארדוש מלמד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע (SZFE) מאז 1995, מ-1995 עד 1999 היה מרצה, מ-1999 עד 2003, מרצה בכיר, מ-2004 עד 2007 פרופסור חבר, ופרופסור מ-2007, סגן רקטור האוניברסיטה מאז 2008. בשנת 2003 קיבל רשמית את הדוקטורט שלו (DLA) גם ב"ניהול תוכניות בפועל".
פרקים מתוך מדריך לשדרני רדיו וטלוויזיה מתחילים - להנחיית תוכניות עובדתיות עם עבודתו, אותה כתב יחד עם אשתו, קריסטינה מאטה.
תחום התמחותו שלו הוא קולנוע ואמנות הווידאו,
נושאי המחקר שלו: השפה ההונגרית בתקשורת - שפת מדיה הונגרית חדשה, ייצוג חזותי של המציאות במדיה עובדתית ובתקשורת אלקטרונית.
החל מ-24 בספטמבר 2021 הוא מנהל תוכנית בשם "hard talk" ב-HVG360.
אישטוואן ואגו - אפתח את פי!
אנדראש קרן - אי אפשר לתאר את זה!
אנדראש בארדוש–אדם רני: מפנטום האופרה עד מאמה מיה!
סודות תיאטרון מדאץ', המאה ה-21, בודפשט, 2014
ד"ר אנדראש גרף (בהונגרית: Gráf András; בודפשט, 23 בספטמבר 1909 – מחנה הריכוז מאוטהאוזן, 20 במרץ 1945) היה פילולוג קלאסי יהודי-הונגרי, מורה להיסטוריה ולשפות לטינית ויוונית.
הוא היה בסגל בית המדרש לרבנים בבודפשט.
מחקריו, ספריו ופרסומיו הרבים יצאו לאור במשך כעשר שנים.
אנדראש גרף נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה גרף (1879–1945), וטרינר, יועץ ממשלתי ושל טרזיה רייטר (1878–1945).
הוא השלים את לימודיו בין השנים 1929 לבין 1933 בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-1933 סיים את לימודי הדוקטורט שלו.
לאחר מכן, התחיל ללמד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא לימד היסטוריה לטינית-יוונית ועבד כספרן של בית המדרש.
בשנת 1936 קיבל מלגה בסך 1,000 פנגו מקרן Chariseion עבור מסע לימודי בן חודשיים ביוון.
בשנת 1940 נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בשנה שלאחר מכן, כיוון שבשל יהדותו לא היה יכול למצוא עבודה על פי כישוריו, חבר הנאמנים של הגימנסיה היהודית של קלוז'-נאפוקה בחר בו כחבר סגל מן המניין.
אשתו הייתה מאריה בֵּקֵשִי, בתם של יוז'ף בקשי ושל מגדולה קלוצ'אן, איתה התחתן ב-6 באוגוסט 1939 בבודפשט, בפרנצווארוש.
השפעות עתיקות בסיקור האתנוגרפי של הספרות הביזנטית הקדומה (בודפשט, 1933)
קטלוג ספרייתו של גאורגיוס זאוויראס בבודפשט (בודפשט, 1935)
הגאוגרפיה הפוליטית של פאנוניה (כתב העת האוניברסיטאי לפילולוגיה, 1936)
היפוקרטס והאמזונות (כתב עת של אוניברסיטאי לפילולוגיה, 1942)
אנדראס שליטר היה פסל ואדריכל בארוק גרמני, פעיל באימפריה הרומית הקדושה, באיחוד הפולני-ליטאי ואצל הצאר הרוסי.
פרטי חייו המוקדמים לא ידועים בוודאות, שכן מתועדים לפחות שלושה אנשים שונים בשם זה באותה תקופה.
רישומים בכנסיית סנט מיכאליס בהמבורג מלמדים כי אנדראס שליטר, בנו של הפסל גרהארט שליטר, הוטבל בה ב-22 במאי 1664. מסמכים מגדנסק מדווחים כי אנדראס שליטר עבד בשנים 1640–1652 ברחוב יופנגאסה.
יש גם הצעה שהוא נולד ב-1640, ובנוסף, אנדראס שליטר מתועד כשוליה ב-9 במאי 1656 על ידי גלדת הבונים.
מקורות אחרים מציינים את שנת 1659 כשנת לידתו.
הוא כנראה בילה בצעירותו כמה שנים במסע בחו"ל.
ייתכן שיצירתו הראשונה, ב-1675, הייתה של ו בכיפה של .
עבודתו הידועה הראשונה הייתה עיטור חזית הקפלה המלכותית של גדנסק, בשנת 1681. מאוחר יותר הוא יצר פסלים עבור ארמון וילאנוב של המלך יאן סובייסקי בוורשה ופסלי קבר ב.
בשנת 1689, הוא עבר לוורשה ויצר תבליטים ועבודות פיסול בארמון קרסינסקי.
שליטר הוזמן לברלין בשנת 1694 על ידי לעבוד כפסל ב עבור פרידריך הראשון.
עיטוריו המפוסלים הם יצירת מופת של בארוק.
בעוד שהתבליטים בחוץ היו צריכים לשבח את הלחימה, פסלי הלוחמים הגוססים בפנים הוקיעו את המלחמה ונתנו אינדיקציה לאמונותיו הדתיות הפציפיסטיות (לפי הטענה, הוא היה מנוניט).
בנסיעה שערך דרך איטליה בשנת 1696, למד שליטר את עבודתם של מאסטרים כמו מיכלאנג'לו וג'ובאני לורנצו ברניני.
שליטר עבד גם כאדריכל ובנה מבני מדינה רבים בברלין במסגרת תפקידו כ"הופבאומייסטר" (אדריכל בית המשפט), תפקיד אותו איבד כשמגדל אחד הראה סימנים של חולשה ביסודות.
הוא שימש גם כמנהל בשנים 1702 עד 1704, ולאחר מכן החל להתרכז שוב בפיסול כ"הופבילדהאויר" (פסל חצר).
הפסל הרכוב החשוב ביותר שלו הוא של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, אותו יצק בשנת 1708 והוא הוצב ליד ברלינר שטאדטשלוס, וממוקם כעת בחצר שלפני ארמון שרלוטנבורג.
ברלינר שטאדטשלוס ורבות מיצירותיו, נהרסו חלקית על ידי ההפצצות במלחמת העולם השנייה ועל ידי המשטר הקומוניסטי לאחר מכן.
גורל דומה פקד כנראה את חדר הענבר, שנעשה על ידי שליטר בין השנים 1701 ל-1709, ונחשב עבודת האדריכלות המפורסמת ביותר שלו.
הברלינר שטאדטשלוס שוחזר בין השנים 2013 ל-2020.
בשנת 1713, תהילתו של שליטר הביאה אותו לעבוד אצל הצאר פיוטר הגדול מרוסיה בסנקט פטרבורג, שם הוא מת ממחלה לאחר שהספיק ליצור מספר עיצובים.
יחד עם יוהאן פרידריך בראונשטיין, הוא עיצב את הארמון הגדול ואת במתחם הארמונות והגנים בפטרהוף.
כמו כן, מיוחסים לו הבניין העתיק ביותר בעיר, , והתבליטים ב.
חזית הקפלה המלכותית, גדנסק, 1681
פסלים על חזית ארמון וילאנוב, ורשה, לאחר 1681
מזבח וצלב בכנסייה בעיירה ונגרוב ליד ורשה, 1688–1690
מזבח בכנסיית צ'רניאקוב, ורשה, 1690
דיוקן הבישוף יאן מאלאצ'ובסקי בקתדרלת ואוול, קרקוב 1693
פסלים אפולכרליים של , ליד לבוב, 1692–93
פסל רכוב של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, חצר ארמון שרלוטנבורג, ברלין, 1689–1703, עם עותק במוזיאון בודה
חדר הענבר (שחזור) בארמון יקטרינה של צארסקויה סלו ליד סנט פטרסבורג, 1701
דוכן, כנסיית מריה הקדושה (ברלין) 1703
סרקופגים של פרידריך הראשון וסופיה שרלוטה מהנובר, בקתדרלת ברלין
אנדראש שטול (בהונגרית: András Stohl; נולד ב-1967) הוא שחקן הונגרי.
שטול נולד בעיירה במטרופולין גוש בודפשט.
הוא למד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט.
ב-2003 החל להיות חבר קבוע בתיאטרון הלאומי בבודפשט.
ב-1991 שיחק בסרט "!Itt a szabadság", אשר הוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה.
ב-1999 הופיע בסרט "סאנשיין", שעסק במשפחה יהודית הונגרית.
ב-2002 שיחק בסרט האיטלקי "Perlasca – Un eroe Italiano", העוסק בחייו של חסיד אומות העולם האיטלקי שפעל בהונגריה ג'ורג'ו פרלסקה.
הוא דיבב בין היתר את דניאל קרייג בג'יימס בונד בדיבוב להונגרית.
עם סרטי ההנפשה שדיבב בהם נמנים "סוד הממלכה הקסומה", שם היה בתפקיד הנסיך דרק, ו"אנסטסיה", שם היה בתפקיד דימיטרי.
שטול הנחה בין היתר את הגרסאות ההונגריות של תוכניות המציאות "הרווק" ו"הישרדות".
אנדרה קירק אגאסי , הוא טניסאי עבר אמריקאי.
מאז תחילת הקריירה שלו בשנת 1986, היה מדורג מספר פעמים במקום הראשון בעולם, והיה אחד מהטניסאים הבודדים שזכו בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם, ואחד משלושת הטניסאים היחידים בהיסטוריה שזכו ב"גולדן סלאם" (בנוסף לרפאל נדאל ולנובאק ג'וקוביץ'), כשהוסיף לזכיות בארבעת טורנירי הגראנד סלאם גם זכייה במדליית זהב אולימפית באטלנטה 1996.
אגאסי נולד בלאס וגאס (שבמדינת נבדה) ב-29 באפריל 1970 למשפחה נוצרית, ומצד אביו ממוצא ארמני וארמי.
אביו של אגאסי, עמנואל אגאסיאן שנולד באיראן, היה מתאגרף מקצועי שייצג את איראן באולימפיאדה בשנים 1948 ו-1952. אביו היגר לארצות הברית, כשאחד מאבותיו קיצר את שם משפחתם עוד קודם לכן מ"אגסיאן" ל"אגאסי" כדי להציל את עורם מידי הטורקים שהיו אכזרים כלפי הלאום הארמני.
אביו היה חובב טניס מושבע והיה נחוש בדעתו להפוך לפחות אחד מארבעת ילדיו לשחקן טניס מקצועני.
הוא היה כל כך נחוש עד שתלה סביב עריסתו של אגאסי כדורי טניס והעניק לו מחבט טניס כשהיה בן שנתיים בלבד, בנוסף היה מאלץ את כל ילדיו להתאמן כל יום במשך שעות.
כשהיה אגאסי בן 14 זוהה פוטנציאל הטניס שלו והוא נשלח לאקדמיה לטניס של ניק בוליטרי שבפלורידה שם המשיך להתקדם עד שהפך למקצוען בגיל 16.
אגאסי החל את הקריירה המקצוענית בשנת 1986 והתבלט כבר בהתחלה כאשר היה לשחקן שעבר את קו מיליון הדולר (מפרסי טורנירים) בזמן המהיר ביותר (אחרי 43 טורנירים).
משחקו של אגאסי מבוסס על הכושר הגופני המצוין עליו הוא שומר, הוא מרבה לשחק מקו הבסיס של המגרש וממשיך לרוץ במרץ גם במשחקים ארוכים.
חבטת ההגשה של אגאסי נחשבת ליציבה וטובה מאוד אך הנשק העיקרי שלו היא חבטת ההחזרה הקטלנית שלו.
אגאסי היה יריבו של אנדי רודיק כאשר זה הכה את אחת מחבטות הפתיחה המהירות ביותר שתועדו אי פעם - 240 קמ"ש (השיא של רודיק עומד על 246 קמ"ש), ולמרבה ההפתעה אף הצליח להשיב את החבטה המהירה ולהמשיך בנקודה.
לאגאסי הישגים רבים בקריירה הארוכה שלו, הוא אחד משבעה הטניסאים היחידים שזכו בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם, פעמים רבות החזיק במקום הראשון בדירוג העולמי ואף זכה במדליית זהב באולימפיאדת אטלנטה (1996).
בכך השלים לראשונה בהיסטוריה של המשחק את ה"גולדן סלאם" - זכייה בכל טורנירי הגראנד סלאם ובמדליית זהב אולימפית במהלך הקריירה.
עד 2010 הוא היה היחיד בסבב הגברים שהשיג הישג זה, אז השלים הישג דומה רפאל נדאל.
בשנת 2024 נובאק דג'וקוביץ' הצליח להשלים הישג זה כאשר זכה במדליית הזהב באולימפיאדת פריז 2024.
אגאסי נישא לשחקנית ברוק שילדס ב-19 באפריל 1997. לאחר שנתיים של נישואים מתוקשרים ופרשיות רבות בעיתונות התגרשו השניים ב-9 באפריל 1999 אך המשיכו לשמור על יחסים טובים.
עם תום הליכי הגירושין החל לצאת עם שחקנית הטניס שטפי גראף ונישא לה בטקס צנוע שנערך בלאס וגאס ב-22 באוקטובר 2001. לזוג יש כיום בן ובת.
בתחילת דרכו דבקה באגאסי תדמית של ספורטאי פרוע, הוא גידל שיער ארוך (שהתגלה אחר כך כפאה, באוטוביוגרפיה שכתב), התלבש בצבעים בולטים והיה מתגאה בדיאטה המורכבת ברובה מהמבורגרים.
אך באמצע שנות ה-90 נקלע אגאסי למשבר בקריירה והוא החל להדרדר בדירוג העולמי.
בעקבות המשבר החליט לעבור מהפך, הוא זנח את תדמיתו הקודמת, גילח את שערותיו הארוכות ונכנס לתוכנית לחזרה לכושר מלא.
המהפך בהחלט השתלם ובעקבותיו שב אגאסי לצמרת העולמית והשיג הישגים מרשימים במיוחד בהתחשב בכך שהתחרה לרוב בשחקנים צעירים ממנו.
ב-3 בספטמבר 2006 פרש אגאסי מטניס מקצועני לאחר אליפות ארצות הברית הפתוחה, במהלכה הגיע לסיבוב השלישי.
ב-28 באוקטובר 2009 פרסם אגאסי באוטוביוגרפיה שכתב, כי במהלך שנת 1997 השתמש במתאמפטמין ושיקר להתאחדות הטניסאים המקצוענים (ATP) לאחר שנכשל בבדיקת סמים.
אַנְדְרֶה-מָארִי אַמְפֶר היה פיזיקאי ומתמטיקאי צרפתי, ממייסדי מדע החשמל והמגנטיות.
אמפר גילה שמגנטיות יכולה להיווצר על ידי זרם חשמלי וניסח את התאוריה המתמטית הראשונה בתחום האלקטרומגנטיות, וכונה על ידי מקסוול כ"ניוטון של תורת החשמל".
אמפר הציע הסבר לתופעות המגנטיות בחומר, והיה מעורב בגילויים רבים בכימיה כגון קבוע אבוגדרו, היסודות פלואור, כלור ויוד.
אמפר המציא שיטה לארגון היסודות הכימיים שנים רבות לפני מנדלייב, וגם הציע את קיום האלקטרון.
בנוסף היה פעיל בתחומי תורת ההסתברות והפילוסופיה של המדע.
אנדרה-מארי אמפר נולד למשפחה אמידה בליון ב-20 בינואר 1775. אביו, ז'אן ז'אק, היה איש עסקים ואמו הייתה בת לסוחרי משי, ואישה אדוקה באמונתה.
כשנולד, הייתה לו כבר אחות גדולה ממנו בשנתיים, אנטואנט.
כשהיה בן 5, בעקבות שיפור במצב הכלכלי, והעובדה שעסקיו של אביו הצריכו רק נוכחות מוגבלת בעיר, קנתה משפחתו אחוזה ועברה לפולמיה, כפר קטן כ-10 ק"מ מליון.
כעבור שלוש שנים, נולדה גם אחותו הקטנה.
אביו היה ממעריציו של ז'אן-ז'אק רוסו ושל שיטות החינוך שתוארו בספרו "אמיל, או על החינוך".
הוא החליט לחנך את בנו בעצמו, על ידי חשיפתו לספריה הגדולה שהייתה בביתם, אך לא כוון אותו לכוון מסוים.
"אבי מעולם לא דרש ממני ללמוד דבר-מה, אולם נטע בי כמיהה עצומה לידע.
לפני שלמדתי לקרוא, ההנאה הגדולה ביותר הייתה להקשיב לקטעים מה- "היסטוריה של הטבע" של דה-בופון.
לא הרפתי מהדרישה שיקרא לי על חקר של חיות וציפורים" כתב מאוחר יותר בזכרונותיו.
למרות היותו תוצר מובהק של עידן הנאורות, לא דחה אמפר את הכנסייה ונותר קתולי מאמין עד לסוף חייו.
בגיל 12 החל אמפר בלימודי מתמטיקה בעזרת ספרים מספריית אביו וכתב מאמר על חתכי חרוט ששלח לאקדמיה של ליון.
המאמר אמנם נדחה, אך אביו תמך בעיסוק זה ושלח את אמפר ללמוד חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי אצל דָבּוֹּרוֹן.
כאשר זה דרש ממנו ללמוד גם את כתבי ברנולי והויגנס שהיו בנמצא רק בלטינית, לימד אותו אביו לטינית.
בסמוך לכך, נכח אמפר בכמה הרצאות על פיזיקה בקולז' דה ליון והתחיל ללמוד במקביל גם פיזיקה.
השנתיים הראשונות של המהפכה הצרפתית היו יחסית רגועות בכפר פולמיה.
ז'אן ז'אק איבד את משרתו כעוזר האדמיניסטרטיבי לאציל המקומי, שלאחר מכן נרצח על ידי האיכרים.
הוא תמך בעקרונות המהפכה, אך לא בשיטות האלימות שלה.
לבקשת השלטונות בליון, קיבל שם תפקיד של שופט שלום ומזכיר בית המשפט של המשטרה.
תפקידים אלו יסבכו אותו באלימות עתידית של המאבקים בין המהפכנים.
במרץ 1792 נפטרה אחותו הבכורה של אנדרה בגיל 20. היא הייתה בת הלוויה הקבועה של אנדרה בצעירותו, והוא התאבל עליה שנים רבות בכותבו שירים מוקדשים לה.
בעקבות מלחמת אזרחים אשר פרצה בין הסיעה הז'ירונדינית המתונה יותר, ששיתפה פעולה עם שלטונות ליון, לבין היעקובינים הקיצוניים בהנהגת מארי ז'וזף שליה, נעצר שליה, נשפט למוות והוצא להורג למחרת.
לאביו של אמפר היה רק חלק במעצרו, אך לא במשפט.
בעקבות הוצאת שליה להורג, הוגדרה ליון על ידי המהפכנים כעיר מורדת וצבא נשלח מפריז.
לאחר מצור בן חודשיים, נכבשה ליון על ידי הכוחות המהפכניים.
ז'אן ז'אק נעצר מייד ולאחר חודש וחצי נשפט במעין משפט שדה באשמת "הוצאת צו המעצר לשליה", נמצא אשם והוצא להורג ב-24 בנובמבר 1793.
לידיעה על מות אביו הייתה השפעה קשה ביותר על אמפר.
הוא הסתגר לחלוטין, נכנס לדיכאון עמוק, והפסיק לעסוק במתמטיקה.
הוא נרפא חלקית רק כעבור שנה וחצי.
בזמן שאמפר התאושש מהמשבר שהיה נתון בו מאז הוצאת אביו להורג, הוא עסק יותר בתחומי מדעי הרוח, והחל בפרויקט כתיבה שאפתני בשם "אמאריסיד" שבו, במסורת הרומנטית מאותה תקופה, הוא מתאר את קולומבוס כמחריב גן העדן הקדמוני האמריקאי על ידי חינוך הילידים את חוקי המערב.
בסביבות 1795 הזניח אמפר את פרויקט הכתיבה וחזר ללמד חבר וותיק מתמטיקה ופיזיקה.
הוא התחיל להתעניין גם באסטרונומיה והשווה את תצפיותיו עם הערכים הידועים באותה תקופה.
אמפר בחן את שיטות הפתרון לבעיית שלושת הגופים והגיע למסקנה שלא ניתן לשפר את שיטות הקירוב הידועות באותו זמן.
ב-1796 החל אמפר לחזר אחרי אישה המבוגרת ממנו במקצת מהישוב הסמוך, בשם ז'ולי.
ז'ולי הייתה בת לסוחר משי מצליח מליון, כפי שהיה אביו של אמפר.
הם התחתנו שלוש שנים לאחר מכן.
מצבו הכלכלי של אמפר לא היה מזהיר, בעיקר מכיוון שרוב רכוש אביו נלקח ממנו על ידי המדינה.
אביה של ז'ולי נפטר ולאמפר לא היו נטיות של סוחר או בעל עסקים.
לכן, בעידוד ועזרה של משפחתה של ז'ולי, התחיל ללמד בני אצולה בליון לימודי פיזיקה ומתמטיקה, בכך נחל הצלחה.
באוגוסט 1799 נישאו אמפר וז'ולי.
כעבור שנה נולד להם בן, שניתן לו השם ז'אן-ז'אק לזכר האב, אבל גם לאות הערכה לז'אן-ז'אק רוסו.
בפברואר 1802, אמפר עזב את ליון כדי לשמש מורה למתמטיקה ופיזיקה בבית-ספר בבורג-אן-ברס, עיירה מרוחקת כ-60 ק"מ מיליון.
משרה זו היוותה שיפור בפרנסתם, וסיכוי להתקדם בבתי הספר שהוקמו אז על ידי נפוליאון.
ב-1803, זמן קצר לאחר לידת בנם, חלתה ז'ולי ומתה.
למרות הקשיים פרסם אמפר ב-1802 מאמר בתורת ההסתברות וב-1803 מאמר בחשבון וריאציות.
עבודות אלו משכו את תשומת הלב של ז'רום לאלנד, לפלס ודלאמבר וכך הומלץ למשרה בכירה יותר, כפרופסור בתיכון ליון.
אולם זמן קצר לפני כניסתו לתפקיד נפטרה אשתו, ואמפר בחר להימלט מזיכרון האסונות שפקדו אותו באזור ליון.
הוא קיבל משרה של מתרגל באקול פוליטקניק בפריז ועבר לשם.
אמפר לא היה מאושר יותר בפריז.
הוא היה בודד, ובהמלצת חבר הכיר אישה בשם פוטו (Potot), והציע לה נישואים.
אולם אביה דרש בתמורה את כל הכסף שנותר לו, ו לאחר החתונה הסתבר שפוטו לא מעוניינת בילדים ולא רוצה כל מגע עם אמפר.
פוטו הרתה, לאחר מכן גירשו אותו הפוטואים מהבית.
ולאחר מכן נודע לו שנולדה לו בת.
הזוג התגרש, הילדה הועברה להשגחתו, ואמו ודודתו הגיעו מכפרן כדי לטפל בה.
כעבור 20 שנה התחתנה הבת עם קצין מצבא נפוליאון שהיה אלים, שיכור ומהמר, ושבילה זמן רב במוסדות גמילה.
בנו, ז'אן-ז'אק, הצליח מאוד בחייו המקצועיים.
הוא היה היסטוריון, סופר וחוקר ארצות.
היה חבר בקולז' דה פראנס, האקדמיה לספרות יפה, ובאקדמיה הצרפתית.
הוא לא התחתן מעולם, לא היו לו ילדים וחי כעשרים שנה בהשפעתה של אשת החברה המפורסמת, ז'ולייט רקמייה.
קרנו המקצועית של אמפר עלתה, וב-1809 מונה פרופסור למכניקה ואנליזה באקול פוליטקניק.
ב-1814 נבחר אמפר לקתדרת הגאומטריה באקדמיה הצרפתית, ובשנים 1819 ו-1820 לימד פילוסופיה בסורבון.
ב-1824 נבחר לקתדרת הפיזיקה בקולז' דה פראנס.
ב-1827 נבחר כחבר החברה המלכותית האנגלית וב-1828 כחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
במקביל, שימש כמפקח כללי של הסורבון ומתפקידו היה לבקר תיכונים ברחבי צרפת בחודשי הקיץ.
בשנת 1836 הוא נפטר במרסיי במהלך אחת הביקורות הללו, שם נקבר באדישות כללית.
לאמפר היו תרומות בכמה תחומי מדעים ובפילוסופיה, אולם הוא ידוע בעיקר כמייסד מדע האלקטרודינמיקה.
בשנת 1820 גילה כריסטיאן ארסטד שכאשר מניחים מצפן ליד תיל, מוסטת המחט של המצפן עם העברת זרם חשמלי.
פרנסואה אראגו דווח על גילויו של ארסטד בספטמבר 1820 בפני חברי האקדמיה שקיבלו גילוי זה בסקפטיות רבה ובחוסר אמון, שהרי קולון הוכיח לכל עוד בשנות ה-80 של המאה ה-18 שלא יכול להיות קשר כלשהו בין חשמל למגנטיות.
אמפר קיבל גילוי זה ללא פקפוק רב.
הוא הבין שארסטד לא החשיב נכון את השפעת מגנטיות כדור הארץ, ובנה מכשיר ניסוי שנטרל השפעה זו ויכול היה למדוד את הכוח המופעל שנובע מהזרם החשמלי בלבד.
עם מכשיר זה, שאמפר קרא לו גלוונומטר, יכול היה אמפר למפות את השדה המגנטי בסביבת תיל מוליך חשמל.
אמפר הסיק שהתגובה היסודית באלקטרומגנטיות היא כוח הפועל בין שני חוטים מקבילים המעבירים זרמים חשמליים.
הוא גם חישב את הכוח בין חוטים המסודרים בסליל.
אמפר הציג את הניסויים והתאוריה שלו בשלוש הרצאות במרווחים של שבוע בין אחת לשנייה, כל זה שבועיים בלבד אחרי הצגת אראגו את גילויי אורסטד.
בעצם, הציג אמפר תזה לפיה מגנטיות היא "חשמל בתנועה".
אמפר ביקש להבחין בין כוח אלקטרוסטטי, כפי שהוא כינה את כוח המשיכה/דחייה של "נוזלים חשמליים" במנוחה, לבין כוח אלקטרודינמי, האופייני לנוזלים חשמליים בתנועה בתוך מוליך.
אמפר תמך בגישת שני סוגים של נוזלים חשמליים (חיובי ושלילי) שנעים בכיוונים מנוגדים, אולם היו כאלה, כגון בנג'מין פרנקלין, שתמכו בגישת החשמל כנוזל יחיד הזורם ממקום בו יש עודף למקום שבו יש מחסור.
אמפר החשיב את "כיוון זרימת החשמל" ככיוון תנועתו של הנוזל החיובי, והגדיר חוק פשוט שקובע את כוון סטייתה של מחט מגנטית - "חוק הבחור הקטן".
ב-25 בספטמבר 1820 הדגים אמפר באקדמיה הצרפתית את התופעה של שקילות בין זרם חשמלי לבין מגנט קבוע באמצעות סלילים שניתן היה להחליפם במגנטים ולקבל את אותן תופעות.
בעיניו הייתה זן הוכחה לתאוריה שהמגנטיות בחומרים נובעת מזרמים חשמליים פנימיים לחומר במישור מאונך לציר המגנט.
סליל שמתנהג כך כונה על-ידו "סולנואיד".
למרות שפראדיי היה צעיר מאמפר ב-15 שנים, בעל מעמד נחות ממנו בהרבה במדע וחסר ידע מתמטי מעמיק, הוא היה בין הנסיינים הגדולים של התקופה ובעל מזג של חקירה אמפירית וספקנית יותר מאשר תאורטיקן כמו אמפר.
בשנים 1821–1822 הוא פרסם ביקורת אנונימית בשם "סקיצה היסטורית של האלקטרו מגנטיות", בה תקף באופן כללי שיטות מחקר, בהן בניית תאוריה מוקדם מידי, המשטה בחוקרים ומעוותת את ממצאיהם.
הנושא שבחר בו להדגים את גישתו הספקנית הייתה המדע הצעיר של האלקטרודינמיקה.
הוא התייחס ברצינות רק לניצני התאוריה של אמפר בשבחו אותו באופן כללי אבל ביקר את הנקודות הבאות: הזרמים הנגדיים שמתנגשים בחוט, בעוד שבמקומות אחרים אצל אמפר החשמל זורם רק בכיוון אחד; ההנחה שזרם חשמלי הכרחי למגנטיות ולכן בהנחה של הזרמים המעגליים במגנטים; ובאופן כללי התנגד לשפע ההנחות הבלתי מבוססות.
אמפר כנראה לא קרא את הביקורת הזו, ההתכתבות ביניהם החלה אחרי המאמר (החתום הפעם) בו פרדיי תיאר את הניסוי הסיבוב האלקטרומגנטי.
פרדיי תקף את גישת הכוח המרכזי של אמפר ותמך במבנה כוח מגנטי מעגלי וגם הצביע על מספר הבדלים בין סלילים למגנטים קבועים שאמורים היו להיות זהים בהתנהגותם לפי אמפר.
הוא דרש הוכחה ישירה ל-"זרמים המולקולריים" שגורמים למגנטיות של מגנט קבוע, ולא על ידי מגנטיות.
בין השנים 1820 ל-1822 נאלץ אמפר לשנות כמה פעמים את ההסברים התאורטיים של התופעות.
הוא טעה כאשר לא היה מוכן לשקול את הכוון השני של השקילות החשמלית-מגנטית: יצירת כוח חשמלי על ידי שינויים בשדה המגנטי, על אף שבניסוייו היו תופעות מעין אלה שהזניח או לא קיבל.
ההשראות האלקטרומגנטית התגלתה ב-1831 על ידי פאראדיי.
אמפר אומנם טען (ודי בצדק) שהיה זה הוא שגילה את ההשראות אך לא פרסם על כך מאמר.
למעשה הוא צפה בתופעה, אך לא הבין אותה כהלכה.
הוא ויתר על ניחושים פרועים ולא מבוססים - אם כי מבריקים לעיתים - והתרכז בביסוס הגישה המתמטית לאלקטרודינמיקה.
לעבודה של הסדרת התאוריה, והמבנה החישובי שלה הוא הזדקק לכמה שנים, בהן היה טרוד בבעיות בריאותיות ומקצועיות.
הוא פרסם את עבודתו המלאה ב"חיבור על התורה המתמטית של תופעות אלקטרודינמיות, שהוסקו באופן ניסויי" (1826).
המסקנות העיקריות שלו המסכמות את הספר:
שני זרמים חשמליים גורמים לפעולת משיכה בין מוליכים כהם שנעים באותו כוון במקביל; הם דוחים אחד את השני כשנעים בכוונים מנוגדים.
משיכה או דחייה זו שונות לחלוטין מהכוחות המופעלים על ידי חשמל סטטי.
מגנט הוא אך אוסף של זרמים חשמליים הנוצרים על ידי חלקיקי הברזל באופן דומה לסוללה חשמלית.
אין הבדל בין שני הקטבים של מגנט למעט כך שאחד משמאל ואחד מימין לזרמים הפנימיים הגורמים למגנטיות.
עבודה זו זיכתה אותו באמירתו של מקסוול:"החקירה הניסויית שבאמצעותה הקים אמפר את חוק הפעולה המכנית בין זרמים חשמליים היא אחד ההישגים המבריקים ביותר במדע.
כל התאוריה והניסוי, נראים כאילו זינקו, מלאים וחמושים, ממוחו של "ניוטון החשמל".
הוא מושלם בצורתו, ולא ניתנת לתקיפה בדיוק שלה, והיא מסכמת בנוסחה מתוכה ניתן להסיק את כל התופעות, ואשר חייבת תמיד להישאר הנוסחה היסודית של האלקטרודינמיקה."ג'יימס קלרק מקסוול - חשמל ומגנטיות (1873)
בשני מאמרים - בשנים 1832 ו-1835, אמפר דן בתאוריה שנשקלה באותן ימים של התייחסות לחום כגל במקום תאוריית הקלוריק.
הוא הבחין במתמטיקה השונה לגמרי שמתארת את התופעות הנ"ל (משוואה דיפרנציאלית מדרגה שנייה לגבי גלים, משואה דרגה ראשונה לפי פרנל) וניסה להתאים אחד לשנייה.
הוא השתמש בגישה של שימור האנרגיה (vis viva) על ידי הבחנה בין תנועות האטומים לתנועות המולקולות.
הוא ייחס למולקולות את תנועת הקול ואילו לאטומים את תנועת האור והחום.
ב-1815 ניסה אמפר לתת הסבר פיזיקלי לחוק בויל-מאריוט.
הוא טען לקיום שלושה סוגי כוחות בין חלקיקי חומר: הלחץ, קלוריק (דחייה) וכוחות משיכה או דחייה שתלויים בחומארים השונים.
הכוח הספציפי לכל חומר בא לידי ביטוי בטווחים קצרים ביותר, ולא כאשר החומרים בצורת גז.
גישה זו לא הניחה פיזור מהירויות של מולקולות הגז, אולם אם בחישובי מקסול-בולצמן מניחים שלכל המולקולות אותה מהירות, התוצאה הסופית זהה, וזו הייתה גם התוצאה של אמפר.
הוא גם גילה את היחס הקבוע בין מספר החלקיקים בגז מסוים והנפח שלו בטמפרטורה קבועה (מבלי שידע שאבוגדרו מצא אותו חוק שלוש שנים קודם לכך).
ב-1816 עבד אמפר תקופה לא קצרה על תאוריה גאומטרית של הרכבים כימיים, עבודה שהציג אותה לברטולה.
בתאוריה זו נמצאו בעיות רבות והיא לא פורסמה.
אמפר תרם רבות בגילוי היסודות ההלוגניים כלור, פלואור ויוד.
אמפר היה קתולי מאמין וכל חייו ניסה לשלב את אמונתו עם המדע.
הפילוסופיה הרווחת בקרב האינטלקטואלים בני זמנו הייתה של קונדיאק ותלמידיו, שכונו "האידאולוגים" על ידי נפולאון.
קבוצה זו האמינה שרק התחושות אמיתיות, ואילו המציאות החומרית וקיום האלוהים נתונים בספק.
עמדה זו הייתה לצנינים בעיני אמפר, והוא חיפש אלטרנטיבה.
היה בין הראשונים שגילה את קאנט בצרפת, ואף על פי שלפיו ניתן היה לשמור על אמונה באלוהים, הרגיש אמפר שההתייחסות של קאנט למרחב, זמן וסיבתיות גורמים לספקנות ביחס לקיום מציאות אובייקטיבית ברמה הכי בסיסית.
כפי שאמפר פירש את קאנט, מרחב וזמן היו סוגות סובייקטיביות להבנה האנושית ואמפר כמתמטיקאי לא יכול היה לקבל זאת.
לכן הוא בנה את הפילוסופיה של עצמו.
הוא התחיל מהרעיונות של מיין דה בירן התנגד לגישתו של יום שסיבתיות היא פשוט אוסף אירועים עוקבים בזמן.
הוא בנה טיעון שסיבה "מסבירה" תוצאה והיא לא רק קודמת בזמן, על ידי דוגמה של תנועת יד.
אני "רוצה" להזיז את היד, אני "מודע" לרצון שלי: לכן היד זזה.
אמפר השתמש בדוגמה זו גם להוכיח קיום של עולם חיצוני: אם היד לא יכולה לזוז מכיוון שהיא תפוסה על ידי חפץ כלשהו, אזי אדם נהיה מודע לכוחות מחוץ לשליטתו.
זאת ועוד, דוגמה זו מוכיחה את הקיום של החומר מכיוון שסיבה חיצונית זו חייבת להיות בלתי תלויה בתחושתנו אותה.
בעזרת טיעונים דומים אמפר הוכיח גם את קיום הנשמה ואת קיומו של האל.
גישה זו אפשרה לו לקבל גם את קיומו של האל וגם קיומה של מציאות אובייקטיבית.
ההשפעה של קאנט עליו הייתה רבה, ולכן חילק אמפר את הידע לשתי רמות, התופעות (Phenomena) שנגישים לנו דרך החושים והדברים כשלעצמם (Noumena) העובדות האובייקטיביות שאינם נגישים לנו ישירות.
ה-Noumena ידועים לנו על ידי הפעילות השכלית, שמניחה קיום גורמים חומריים שתכונותיהם יכולים להסביר תופעות.
אנו גם יכולים לדעת מה היחסים בין שתי הקטגוריות האלו.
בהשתמשו ברעיונות אלה, כתב אמפר ב-1834 ספר על פילוסופיית המדע, "Essai sur la phylosophie des sciences", שהחשיב כהישג הגדול בחייו, ובו חילק את המדעים לפי "תופעות", "סיבות נואומניות" והקשר ביניהם.
קרוב למותו ובספרו טען ששיטה זו מתאימה לכל המדעים ולכן משקפת את האמת.
אנדרה אדי (הונגרית: Ady Endre; 22 בנובמבר 1877 – 27 בינואר 1919), משורר הונגרי, אחד החשובים ביותר במאה העשרים.
האמין אמונה בלתי מעורערת בקדמה ובהתפתחות החברתיות, ונושאי שירתו מכסים את כל המישורים המשמעותיים של הקיום האנושי באירופה המודרנית: הוא כתב שירה על האהבה, המולדת, החירות, השוויון, האמונה וארעיות הדברים.
היה גם אחת הדמויות הגדולות של העיתונאות הפוליטית ההונגרית.
נמנה עם הכותבים בכתב העת הספרותי "ניוגט" והיה ידידו האישי של העורך הראשי של כתב העת, הוגו איגנוטוש.
אנדרה אדי נולד בכפר הקטן ארמינדסנט, (כיום היישוב אדי אנדרה-אדיפאלווה שבכפר קאואש במחוז סאטו מארה בטרנסילבניה, צפון מערב רומניה), אז בממלכת הונגריה, באימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא למד משפטים ועבד כעיתונאי, והיה המשורר הראשון שהביא את הסימבוליזם לשירה ההונגרית.
שיריו עוסקים באהבה, בהונגריות החצויה בין מזרח ומערב, ביחס האדם לאלוהיו, בפולחן האגו הנרקיסיסטי, ובקרבת הקץ והחידלון.
אדי היה כבר בימי חייו אחד המשוררים ההונגרים הנערצים ביותר, אך גם הושמץ כמשורר בלתי-מוסרי.
דחף ההרס העצמי הביא אותו לחיי הוללות, לטיפה המרה, ולחולי.
הוא מת צעיר, בשנת 1919 בבודפשט, ממחלת העגבת.
בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה היה אדי מבני חוגו הספרותי של המשורר אביגדור המאירי והיה מיודד עמו.
הוא מוזכר בספרו האוטוביוגרפי של המאירי "השגעון הגדול".
שירי העיזבון של אדי, "האוניות האחרונות", יצאו לאור בשנת 1923. שיריו תורגמו לעברית, בין השאר, בידי אביגדור המאירי, מרדכי אבי-שאול, איתמר יעוז-קסט, רמי סערי, דוד גלעדי ומשה גנן.
כפר הולדתו, ארמינדסנט, קיבל את שמו: אדי אנדרה, בהונגרית "אדיפאלווה".
בבודפשט בירת הונגריה הוקם מוזיאון קטן בדירה שבה התגורר, בקרבת נהר הדנובה.
בעיר אוראדיה נפתח מוזיאון לזכרו.
בעיר זאלאו ברומניה הוענק שמו לבית ספר תיכון.
יוני 1889 דברצן Versek - שירים
1903 אוראדיה Még egyszer (עוד פעם)
פברואר 1906 Új versek - שירים חדשים
Margita élni akar 1912 - מרגיטה רוצה לחיות
Az utolsó hajók 1923 - האוניות האחרונות
לחנים על מילות שיריו מאת המלחינים גיירג' קושה, קאמילו לנדוואי ("מסע בלילה")
הקנטטה מס.2 למקהלה כפולה ותזמורת מאת ז'ולט דורקו (1972) לפי פואמה מאת אנדי אנדרה
אנדרה אזולאי הוא יהודי ממוצא מרוקאי שמשמש יועץ בכיר למלך מרוקו, מוחמד השישי.
אזולאי מכהן בתפקיד עוד מזמן כהונת אביו של מוחמד, המלך חסן השני.
אזולאי נולד באסואירה, עיר נמל במרוקו לחוף האוקיינוס האטלנטי, בין קזבלנקה לאגאדיר.
ב-1966, היגר אזולאי לפריז, בדומה למאות אלפי יהודים אחרים שעזבו את מרוקו.
במסגרת תפקידו כיועץ המלך יזם מגעים עם פלסטינים ומנהיגי מדינות ערב ואת "כנס קזבלנקה", אשר היווה את ה"טריגר" לשיחות השלום בין ישראל והפלסטינים.
בשנות התשעים, לאחר הזמנה אישית ממלך מרוקו, חסן השני, אזולאי החל לייעץ למלך מרוקו.
לחסן השני היו קשרים בלתי רשמיים עם מדינת ישראל, ואזולאי הגיע למרוקו במטרה לגייס משקיעים זרים עבור המדינה, כשבאמתחתו ניסיון רב במערכות כלכליות שונות ובהן הבנק השלישי בגודלו בצרפת, שם שימש כמנהל בכיר וחבר-פעיל בארגונים חברתיים שונים.
בשנת 1999, לאחר פטירת אביו, עלה על כס המלוכה יורש העצר, מוחמד השישי, והותיר את אזולאי כיועץ בכיר לענייני כלכלה, מה שתרם רבות ליציבות המערכת הכלכלית ולתמיכה במלך הצעיר.
קשריו האישיים של אזולאי בעולם העסקים הבינלאומי הביאו למרוקו אנשי עסקים מתחומים שונים.
מקומם של הישראלים לא נפקד, ובתחומי הנדל"ן, תיירות, חקלאות, שירותים ואחרים מגלגלים מאות מיליוני אירו בשנה.
ביחד עם סרז' ברדוגו, נשיא קהילת יהודי מרוקו ושר התיירות לשעבר, פנה אזולאי ל"יד ושם" כדי שמלך מרוקו לשעבר, מוחמד החמישי (סבו של המלך הנוכחי), ירשם כחסיד אומות העולם כהערכה על פועלו בהצלת יהודי מרוקו בזמן השואה.
ישנה מחלוקת האם אכן ניתן לתאר את המלך כמגן היהודים בזמן המלחמה.
בעוד שהוא התנגד באופן הצהרתי לצעדים אנטי-יהודיים מצד משטר וישי, הוא עצמו חתם על הצווים שהכניסו אותם לתוקף.
באשר לסוגיית חסיד אומות העולם, קבעו אנשי "יד ושם" כי המלך מוחמד החמישי אינו עומד בקריטריונים של "פנייה רשמית של הנאצים להסגרת היהודים", וכי המלך לא "העמיד עצמו בסכנת חיים".
לטענת ברדוגו, המלך הציל חיים רבים, ואף קיבל משלחת יהודים בעת המלחמה, והבטיח להם את חסותו על הקהילה היהודית במרוקו.
בתו, אודרה אזולאי, היא מזכ"לית אונסק"ו.
קודם לכן כיהנה בממשלת צרפת של מנואל ואלס כשרת התרבות.
אנדרדיט (Andradite) הוא מינרל נזוסיליקטי השייך לקבוצת הגארנט.
נוסחת המבנה הכימי של אנדרדיט היא Ca3Fe+32(SiO4)3.
אנדרדיט כולל שלושה סוגי משנה:
מלניט – מינרל אטום שצבעו שחור, בדרך כלל לא נעשה בו שימוש כאבן חן.
דמנטואיד – מינרל שקוף בעל גוון ירוק עשיר, אבן חן יקרה ונדירה.
טופזוליט – צבעו צהוב-לימון עד ירוק-צהוב, לעיתים מצוי באיכות המאפשרת ללטש אותו לאבן חן מרובת פאות.
קיים גם אנדרדיט נדיר חסר צבע.
הוא מופיע בטבע בגבישים מפותחים היטב שצורתם רומבודודקהדרון (פאון בעל 12 פאות) או טרפזוהדרון (פאון בעל 24 פאות).
האנדרדיט משתתף בשתי שורות איזומורפיות (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכול להיות מוחלף על ידי אטום אחר מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל).
האחת, עם המינרל שורלומיט (Ca3(Ti4+,Fe3+)2[(Si,Ti)O4]3), והשנייה עם המינרל גרוסולר (Ca3Al2(SiO4)3).
האנדרדיט, הגרוסולר והאוברוביט ידועים באופן קיבוצי כקבוצת האוגראנדיט (אוברוביט, גרוסולר, אנדרדיט), כשאלומיניום וכרום מחליפים את הברזל במבנה האנדרדיט.
מקדם השבירה הממוצע של האנדרדיט הוא 1.89. צבעיו הנפוץ של האנדרדיט הם ירוק, צהוב ושחור.
האנדרדיט נתגלה ב-1868 ליד דרמן שבנורווגיה וקרוי על שמו של המינרלוג, המשורר והמדינאי הברזילאי ז'וזה בוניפאסיו דה אנדרדה אי סילבה (José Bonifácio de Andrade e Silva) (1838-1763).
דה אנדרדה, שערך בשלהי המאה ה-18 כמה מסעות מחקר גאולוגיים באירופה, וגילה בשוודיה את המינרלים פטאליט וספודומן, תיאר לראשונה את אחד מסוגי האנדרדיט.
לאנדרדיט יש את הברק העז ביותר מבין כל סוגי הגארנט וקשיותו גבוהה יחסית.
נוהגים ללטש את הסוגים בעלי הגוונים הצהובים, והחומים, אבל הסוג היקר ביותר (והנדיר יותר) הוא הדמנטואיד בעל הגוון הירוק.
אפילו במלניט השחור והאטום נעשה לעיתים שימוש כתכשיט לסמל אבל.
בנוסף, כל סוגי האנדרדיט הם מינרלים מבוקשים על ידי אספנים.
האנדרדיט מופיע בעיקר בסלעי סקארן - תוצאה של התמרה של אבני גיר בלתי טהורות או של סלעי יסוד סידניים; בשיסטים כלוריטיים וסרפטיניטים; בסלעי יסוד אלקליים; בחללים בסלעי יסוד, ולעיתים בקסנוליתים בשיש.
האנדרדיט הוא מינרל נפוץ למדי.
בישראל ניתן למצוא אנדרדיט בתצורת חתרורים (למשל בבקעת חתרורים מזרחית לערד).
אנדרה טיילר איגודלה הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הסמול פורוורד והקלע.
בעונתיו האחרונות שיחק בגולדן סטייט ווריורס מליגת ה-NBA.
העפיל עם הווריורס לגמר ה-NBA במשך 5 עונות ברציפות (2015–2019), וזכה עמה ב-4 אליפויות בעונות , , ו-2022.
אנדרה איגודלה נולד בספרינגפילד, בירת אילינוי, ללינדה שנקלין ולפרנק איגודלה.
את צעדיו הראשונים בכדורסל עשה בחטיבת הביניים על שם בנג'מין פרנקלין, בה למד.
לאחר סיום החטיבה התקבל לתיכון "לנפייר" בספרינגפילד.
בגיל 16 עורר עניין רב כאשר הוכרז לשחקן המצטיין של טורניר ה-AAU, לאחר שהכריע את משחק הגמר בסל מכריע עם הבאזר והוביל את נבחרתו לזכייה באליפות לגילאי 17 ומטה.
בשנת 2002 הוביל את קבוצתו למשחק אליפות המדינה בעודו קולע 32.5 נקודות, אוסף 13.9 ריבאונדים ומוסר 8.2 אסיסטים.
איגודלה התקבל לאוניברסיטת ארקנסו, אבל לאחר ששמע שמאמן הקבוצה נולן ריצ'רדסון פוטר, עבר לאוניברסיטת אריזונה.
בעונה השנייה שלו במדי אריזונה, הוכרז כ-MVP של הקבוצה לאחר שהוביל את הקבוצה בריבאונדים, באסיסטים ובנקודות.
הוא השיג 3 טריפל-דאבלים באותה עונה, והפך לשחקן השני בכל ההיסטוריה של פאסיפיק 10 (, תחרות ספורט של מערב ארצות הברית) (לצד ג'ייסון קיד) שעשה זאת.
איגודלה נבחר במקום התשיעי בדראפט 2004 על ידי פילדלפיה 76'.
כבר ממשחקו הראשון בליגה פתח בחמישייה, והיה שחקן הקבוצה היחיד שפתח בחמישייה במהלך כל השנה, בכל 82 משחקי העונה הסדירה ובחמשת משחקי הפלייאוף.
באותה עונה הוא קלע 9 נקודות, אסף 5.7 ריבאונדים ומסר 3 אסיסטים בממוצע למשחק.
הוא נבחר לנבחרת הרוקי הראשונה של הליגה והיה בחמישייה הפותחת של משחק האולסטאר של הרוקיז.
בעונתו השנייה בליגה חל שיפור גדול במשחקו.
איגודלה, שגם במסגרת עונה זו פתח ושיחק בכל משחקי העונה הסדירה, החל לקלוע יותר ותרם לקבוצתו בממוצע 12.3 נקודות למשחק ב-50 אחוזים מהשדה.
עם תום העונה נבחר בשנית להשתתף במשחק האולסטארס של הרוקיס, הצטיין וזכה בתואר ה-MVP של המשחק, בנוסף השתתף בתחרות ההטבעות וסיים שני (בנקודה הפרש) אחרי נייט רובינסון.
עם עזיבתו המתוקשרת של כוכב הקבוצה, אלן אייברסון, לדנוור בתחילת עונת 2006/07, הסתמן כי איגודלה יהפוך לשחקן המרכזי בקבוצה ורף הציפיות ממנו עלה.
בעונה זו ניכר שיפור רב ביכולת הקליעה ובכישורי ניהול המשחק שלו, שמצאו ביטוי גם בממוצעים משופרים של 18.2 נקודות ב-45 אחוזים מהשדה ו-82 אחוז מקו, ו-5.7 אסיסטים למשחק (שיא קריירה).
עם זאת, פילדלפיה לא הצליחה באותה עונה לעלות לפלייאוף וסיימה במקום העשירי במזרח.
בפתיחת עונת 2008/07 הפגין כושר משחק פושר ופילדלפיה דשדשה בתחתית, אך הוא וחברי קבוצתו הציגו מגמת שיפור לאורך העונה, שבסופו של דבר הובילה את פילדלפיה למקום ה-8 בטבלת הפלייאוף של המזרח.
בפלייאוף בסוף העונה התמודדה הקבוצה נגד דטרויט פיסטונס והפסידה לה בסדרה של שישה משחקים (4-2).
בסיום העונה תם חוזהו בפילדלפיה, אך הוא חתם חוזה חדש של 80 מיליון דולר לשש שנים.