tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את ביקורתו כנגד הצופים סיכם נורסי במשפט: "הצופיות איננה תנאי לכניסה לגן עדן, אלא תבלין לאמונה".
עם זאת, הטרמינולוגיה שבה הוא משתמש קרובה למדי לזו הצופית, והוא הכיר בתרומתם החשובה לאסלאם.
נראה שהמחלוקת בין נורסי לבין הצופים לא הייתה על המטרה, להביא את המאמין להישגים רוחניים, אלא על המתודה.
על פי תפיסת עולמו, נורסי טיהר את הסופיות המלאה בסתירות ובעיות, לקח רק את היתרונות שבה וביסס את התהליך הרוחני על טקסטים ולוגיקה.
סעיד אלחרומי היה פוליטיקאי ואיש ציבור בדואי-ישראלי.
כיהן כיו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה וחבר הכנסת מטעם מפלגת רע"מ.
בעבר כיהן כמזכ"ל התנועה האסלאמית וכראש מועצת שגב שלום.
אלחרומי היה בדואי בן לשבט מסעודין אל-עזאזמה.
אביו היה רועה צאן שגידל כבשים.
לאלחרומי היו שמונה אחים ואחיות.
למד בבית ספר תיכון בג'ת שבמשולש.
הואיל ומשפחתו הגרעינית מתגוררת בנגב, התגורר אלחרומי במשך שלוש שנים אצל קרובי משפחתו כדי ללמוד בג'ת.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, קיבל תואר ראשון בפיזיקה והיה למורה לפיזיקה.
אלחרומי היה סגן יושב ראש הרשימה הערבית המאוחדת (רע"מ).
בבחירות לכנסת העשרים התמודד מטעם הרשימה המשותפת.
הוא הוצב במקום ה-15 ברשימה.
ב-11 באוגוסט 2017, עם התפטרותו של חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף – במסגרת הסכם רוטציה – התמנה אלחרומי לחבר כנסת במקומו.
היה יושב ראש ועדת ההיגוי העליונה של ערביי הנגב.
בבחירות באפריל 2019 הוצב במקום השביעי ברשימת רע"מ-בל"ד אך לא נבחר לכנסת.
לקראת בחירות ספטמבר 2019 (הכנסת ה-22) נבחר במקום השלישי מטעם רע"מ, הוצב במקום ה-11 ב, ונבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 הוצב במקום השלישי ברשימת רע"מ ושובץ במקום ה-11 בסיעת הרשימה המשותפת ונבחר לכנסת, לאחר שהרשימה קיבלה 15 מנדטים.
במערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע התפלגה רע"מ מהרשימה המשותפת ואלחרומי הוצב במקום הרביעי ברשימתה ונבחר לכנסת.
בהצבעה על הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, שרע"מ שותפה לה, היה אלחרומי היחיד שנמנע בהצבעה, והממשלה קמה ברוב של 60 מול 59.
ב-26 ביולי 2021 מונה אלחרומי ליושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה.
ב-25 באוגוסט אותה שנה נפטר לאחר שלקה בהתקף לב, בגיל 49. הוא נקבר בבית העלמין ביישוב הבדואי שגב שלום.
אלחרומי היה רווק והתגורר בשגב שלום.
סעיד בן עאמר , היה סחאבי, ואחד מחבריו הקרובים של הנביא מוחמד.
למרות ששמו של סעיד בן עאמר כמעט שאינו מוזכר בהקשר של הצחאבה, הוא נחשב לצדיק, וליווה את הנביא מוחמד בכל מלחמותיו.
סעיד התאסלם מעט לפני קרב ח'ייבר.
מאז שהוא קיבל את האסלאם ונשבע אמונים לנביא, הוא הקדיש את חייו לשירות האסלאם.
על פי המסורת, היו לו כל המידות הטובות: צייתנות, מתינות, כבוד עצמי, צניעות, ענווה, רוחניות, ויראת אללה.
אולם, על פי המסורת, מראהו החיצוני של סעיד לא העיד על תכונותיו.
הוא נראה אדם פשוט, עני ואף מוזנח בלבושו.
כאשר עומר בן אל-ח'טאב שחרר את מועאויה הראשון מתפקידו כמושל חומס שבסוריה, הוא חיפש אדם מתאים להחליפו.
הסטנדרטים של עומר למינוי מושל היו גבוהים מאוד.
הוא האמין שאם מושל ביצע חטא, טעות, או הפרת אמונים כלשהי, שני אנשים יאלצו לתת את הדין אצל אללה: הוא (עומר) והמושל.
חומס נחשבה לעיר שבה היו פיתויים רבים למוסלמי מאמין.
לכן, עומר היה סבור שרק צדיק ומאמין יוכל להתגבר על הפיתויים של חומס.
עומר הציע לסעיד את המשרה, אך סעיד סירב באומרו "אל תחשוף אותי לפיתויי הזה!".
עומר השיב: "אני נשבע באללה, לא אתן לך לאכזב אותי.
אתה מניח את האחריות והעול שבשלטון על הכתפיים שלי, ואז מסרב לעזור לי?".
מילים אלה שכנעו את סעיד, שנסע עם אשתו הטרייה לחומס.
עומר צייד את סעיד בכסף רב, אך סעיד השתמש בכסף רק לצרכיו הבסיסיים ביותר, ואת השאר נתן לזכאה (צדקה), תוך שהוא מסתיר את הדבר מאשתו בתירוצים שונים.
כשנודע לה הדבר, ולאחר שכל תירוציו לא הועילו, הצליח לשכנעה שהצדקה היא המעשה הראוי.
חומס שבתקופה ההיא הייתה מכונה "כופה השנייה".
שם שביטא את נטייתם של אנשי העיר למרוד בשליט.
למרות זאת, מסופר שהם אהבו את שליטם החדש סעיד, וצייתו לו.
המסורת מספרת, שעומר שמע תלונות מאנשי העיר על סעיד, וכשביקש ממנו את להסביר את מעשיו - תירץ את כל התלונות באופן שהניח את דעתו של עומר, שנוכח לדעת שסעיד הוא מאמין אמיתי.
סעיד מולאי (בפרסית: سعید ملایی; במונגולית: Саид Моллай; באזרית: Səid Mollayi; נולד ב-5 בינואר 1992) הוא ג'ודוקא אזרי ממוצא איראני המתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג, סגן אלוף אולימפי מטוקיו 2020 ואלוף העולם (2018).
במרץ 2015, זכה מולאי במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי, כאשר זכה במדליית ארד בגרנד פרי סמסון.
באליפות אסיה 2015, שנערכה בכווית סיטי, זכה מולאי במדליית ארד.
באליפות אסיה שנה לאחר מכן, שוב זכה שוב בארד, ובאליפות בשנת 2017, הוא זכה במדליית הכסף.
באולימפיאדת ריו 2016, הוא הודח בקרב הראשון שלו אשר היה בשלב הסיבוב השני כאשר הפסיד לחסן חלמורזייב הרוסי שזכה בזהב.
באליפות העולם 2017, שנערכה בבודפשט, מולאי זכה במדליית הארד.
בקרב הראשון הוא ניצח את ולדימיר זולוייב הקירגיזי באיפון, בקרב השני הוא ניצח שוב באיפון את אלכסיוס נתנאצידיס היווני, ובשמינית הגמר גבר בווזארי על מוחמד אבדלל המצרי בזמן ניקוד זהב.
ברבע הגמר הוא ניצח באיפון את פרנק דה ויט ההולנדי, בחצי הגמר הפסיד בווזארי למתאו מרקונצ'יני האיטלקי ונשר לקרב על הארד בו גבר באיפון לאחר 60 שניות על לאסלו צ'וקניאי ההונגרי.
באליפות העולם 2018, שנערכה בבאקו, זכה מולאי במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
בקרב הראשון הוא ניצח באיפון את אטיין בריאן הקנדי, בקרב השני הוא ניצח באיפון את סוונביורן יורה האיסלנדי, ובשמינית הגמר הוא ניצח שוב באיפון את אנרי אגוטידזה הפורטוגלי.
ברבע הגמר, ניצח בווזארי את מתיאס קאס הבלגי, ובחצי הגמר הוא ניצח בווזארי את ודאט אלבייראק הטורקי בתוך זמן ניקוד זהב.
בגמר, פגש מולאי את סוטארו פוג'יווארה היפני.
הקרב נגמר בשוויון נקודות ונכנס לניקוד זהב.
16 שניות בתוך זמן ניקוד זהב מולאי הצליח להטיל את פוג'יווארה באיפון וניצח.
באותה השנה הוא גם השתתף במשחקי אסיה, שנערכו בג'קרטה וזכה במדליית הכסף.
באליפות העולם 2019, שנערכה בטוקיו, סיים מולאי במקום החמישי.
הוא הגיע עד שלב חצי הגמר בו הפסיד למתיאס קאס הבלגי ונשר לקרב על מדליית הארד בו הפסיד ללוקה מאיסורדזה הגאורגי.
לאחר התחרות מולאי לא חזר לאיראן, והגיע לגרמניה, שבה יש לו דירה.
בריאיון ל-"Iran International" , ערוץ טלוויזיה בפרסית שמשודר מבריטניה, טען מולאי שבמהלך התחרות הופעלו עליו לחצים ואיומים בסנקציות עליו ומשפחתו מגורמים איראניים וביניהם ראש הוועד האולימפי האירני, להפסיד כבר בחצי הגמר מחשש שיפגוש את שגיא מוקי הישראלי בגמר.
מולאי הבהיר שאיננו פליט ואינו מתכוון לבקש מקלט בגרמניה ומתכוון להתחרות באולימפיאדת טוקיו ב-2020 תחת הדגל האולימפי (הדגל משמש ספורטאים פליטים או כאלו המתמודדים במסגרת אישית).
בתחילת דצמבר 2019 זכה לאזרחות מונגולית.
בפברואר 2021, נחת מולאי לראשונה בישראל, כדי להתחרות בגראנד סלאם תל אביב, שם זכה במדליית כסף.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה מולאי במדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
הוא הגיע לתחרות האולימפית מדורג במקום השישי מבין המתחרים והחל את דרכו בסיבוב השני, בו ניצח באיפון את דידאר חמזה הקזחי.
בשמינית הגמר הוא ניצח בווזארי את מוראד פאטייב האזרי בתוך זמן ניקוד זהב וברבע הגמר ניצח באיפון את טאטו גריגלאשווילי הגיאורגי כשתי דקות מפתיחת הקרב.
בחצי הגמר הוא ניצח באיפון את שאמיל בורכשווילי האוסטרי באמצעות שני ניקודי ווזארי.
בגמר מולאי התמודד מול טקאנורי נגאסה היפני ולאחר כארבע דקות ללא ניקוד, הקרב נכנס לזמן ניקוד זהב.
בתום קרוב לעשר דקות של קרב, הפסיד מולאי בווזארי לאחר שהיפני הפיל אותו על צידו.
בשנת 2022 החל לייצג את אזרבייג'ן.
טוקיו 2020: מדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג
באקו 2018: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג
ג'קרטה 2018: מדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג
תחרויות מהסבב העולמי (מאסטרס, גראנד סלאם, גראנד פרי)
גראנד פרי אולן בטור 2015: מדליית ארד
גראנד פרי האג 2017: מדליית ארד
גראנד סלאם דיסלדורף 2018: מדליית זהב
גראנד סלאם פריז 2019: מדליית ארד
גראנד פרי חוחחוט 2019: מדליית זהב
גראנד פרי זאגרב 2019: מדליית ארד
גראנד סלאם בודפשט 2020: מדליית ארד
גראנד סלאם תל אביב 2021: מדליית כסף
גראנד סלאם בודפשט 2022: מדליית כסף
סעיד נמאקי (בפרסית: سعید نمکی; נולד ב-14 ביוני 1958) הוא פוליטיקאי ורוקח איראני, המכהן כשר לבריאות וחינוך רפואי מאז 3 בינואר 2019. החליף את חסן גזיזאדה האשמי.
בעבר שימש כסגן הנשיא בארגון התוכניות והתקציבים של הרפובליקה האסלאמית של איראן (PBO).
צוות העובדים שבדק את טמפרטורות החום בגופו לפני הפגישה ביקש מאמיראבאדי פרחאני ושני חברי פרלמנט נוספים להתיר את עצמם מהפגישה ולהיכנס לבידוד.
שלושתם דחו את הבקשה והשתתפו בסוף בפגישה עם סעיד נמאקי.
סעיד מקאסי הוא כדורגלן עבר רואנדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
מקאסי התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות באוגנדה בה שיחק עד גיל 20, למעט חצי עונה ברינאייסנס קיגאלי מרואנדה.
בקיץ , מקאסי חתם בסטורמביק מהליגה הבלגית השנייה.
שנה לאחר מכן, עברה הקבוצה לבריסל ובהתאם למעבר שינתה את שמה.
מקאסי, נשאר בקבוצה ובינואר הושאל למכלן מהליגה השלישית בבלגיה.
ב-10 בנובמבר 2006, מקאסי חתם בהפועל פתח תקווה מליגת העל.
ב-18 בנובמבר, רשם את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 1–2 למכבי חיפה.
ב-7 ביולי 2007, מקאסי חתם במכבי הרצליה.
ב-31 בינואר 2008, מקאסי הושאל להפועל באר שבע מהליגה הלאומית.
בקיץ , מקאסי חתם בדיפה חסאני אל-ג'דידה וכעבור שנתיים חתם בווידאד פאס.
בהמשך הקריירה שיחק בראיון ספורט, אספויר ומונאגנו בוקאוו.
ב-12 באוקטובר 2003, מקאסי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רואנדה בניצחון 0–3 נגד .
ב-1 בפברואר 2004, מקאסי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד , מולדתו במסגרת גביע אפריקה לאומות 2004.
מוחמד סעיד בנרחמה הוא כדורגלן אלג'יראי, שמשחק בתור קיצוני או חלוץ בקבוצת ניאום מליגת העל הסעודית ובנבחרת אלג'יריה.
בנרחמה החל את הקריירה שלו במועדון האלג'יראי NRB Bethioua, לפני שעבר לצרפת והצטרף ל-Balma SC ולאחר מכן לColomiers עד שבשנת 2013 הצטרף לניס.
הוא ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו במהלך עונת 2013/2014 אך את מרבית העונה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון בה כבש 11 שערים שערים ב-37 הופעות בין 2013 ל-2016.
פציעות בקרסול והגעתו למועדון של המאמן לוסיאן פאברה גרמו לבנרחמה לצאת למספר השאלות בצרפת באנז'ה, גזלק אז'אקסיו ושאטורו.
ביולי 2018 עזב בנרחמה את ניס לאחר שרשם 18 הופעות במהלכן כבש שלושה שערים.
ב-6 ביולי 2018, עבר בנרחמה לאנגליה והצטרף לברנטפורד מהצ'מפיונשיפ בחוזה לארבע שנים.
הוא הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון במסגרת גביע הפוטבול ליג בניצחון 2–4 על סאות'אנד יונייטד.
לאחר שחזר מפציעה בדצמבר, השתלב בנרחמה בהרכב הפותח ונכנס לכושר הבקעה באמצע ינואר 2019 וכבש תשעה שערים ב-14 משחקי ליגה.
פציעה בקרסול ממנה סבל בתחילת אפריל 2019 סיימה את עונתו של בנרהמה, עד אז רשם 45 הופעות וכבש 11 שערים.
במהלך עונת 2019/2020 הופעותיו הובילו לכך שנבחר לשחקן השנה של אוהדי ברנטפורד ונבחר להרכב העונה בצ'מפיונשיפ.
בנרחמה ערך 46 הופעות וכבש 17 שערים.
יחד עם ברנטפורד הגיע עד לגמר הפלייאוף העלייה לפרמייר ליג שם הפסידה הקבוצה לפולהאם.
בנוסף, היה מועמד לפרס שחקן העונה בצ'מפיונשיפ.
ב-16 באוקטובר 2020, הצטרף בנרחמה לווסטהאם יונייטד בהשאלה לעונה אחת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-31 באוקטובר בהפסד וסטהאם 1–2 לאלופה ליברפול.
לאחר חצי עונה וסטהאם יונייטד השלימו את רכישתו תמורת 23 מיליון דולר.
ב-2 בפברואר 2024 הושאל לאולימפיק ליון עד לסוף העונה.
ב-31 בינואר 2025 הושאל עד לתום העונה לניאום מליגת השמנה הסעודית.
בתום העונה עלה עמה לליגת העל הבעודית וגם חתם רשמית בקבוצה.
בספטמבר 2015, זומן בנרחמה לראשונה לסגל נבחרת אלג'יריה לקראת משחקי ידידות נגד גינאה וסנגל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול סנגל ב-13 באוקטובר 2015. הוא גם זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2019 אך נעדר בשל פציעה ממנה סבל.
ב-12 בנובמבר 2021 כבש שער בכורה במדי נבחרת אלג'יריה בניצחון 0–4 על נבחרת ג'יבוטי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. בינואר 2022 זומן לסגל הנבחרת לקראת משחקיה בגביע אפריקה לאומות 2021.
בנרחמה נולדה בעין טמאושנט וגדל בסידי בל-עבאס.
הוא עבר עם משפחתו לטולוז בגיל 11 ועקב כך מחזיק בנרחמה בדרכון צרפתי.
אביו של בנרחמה נפטר בינואר 2020 והוא הקדיש בפומבי כל אחד מחמשת השערים שלו לאחר מכן לזכרו.
שחקן החודש בצ'מפיונשיפ: יולי 2020
שחקן השנה של אוהדי ברנטפורד: 2019/2020
סעיד (סעדיה) בן מוסי' (משה) אלג'מאל (ה'תרנ"ב - י"ג באב ה'תש"ט, 1892 - 8 באוגוסט 1949) היה מגדולי המשוררים בצנעא שבתימן בדור האחרון שלפני העלייה הגדולה לארץ.
סעיד נולד למוסי' ולאמו רומיה ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן.
בילדותו למד אצל המארי, ובגיל 12 התחיל לעזור לאביו בעבודתו בצורפות.
נישא לזהרה (שרה) למשפחת דאר.
סעיד היה מגדולי המשוררים בקהילה היהודית בצנעא.
הוא למד את רזי השירה מגדולי המשוררים בדור שלפניו, מארי אהרן הכהן, ומארי חיים צאלח אלברטי.
חברו לשירה היה מארי סעיד עוזרי.
חבריו היו מארי יוסף צוברי, הרב סאלם קלזאן, הרב חיים חובארה, והרב עזרי נדאף.
הגיע עם כל יהודי העיר למחנה גאולה (חאשד) בעדן, אך לפני שהספיק לעלות למטוס נפטר ממחלת הטיפוס.
נטמן בבית העלמין היהודי בעדן.
מונצח על ארון הקודש בבית הכנסת תפארת ישראל בשכונת רמת עמידר ברמת גן, על ידי בניו ונכדיו שהתפללו בבית הכנסת.
נכדו הוא פרופ' חיים גמליאל, חוקר במדעי הרפואה.
ראש מכוני רות"ם למחקר, ומרצה בדרגת פרופסור ביחידה לפיתוח מקצועי, בית הספר לחינוך, אוניברסיטת בר-אילן.
סעיד בן זיד היה אחד מהצחאבה – בני לוויית מוחמד, ואחד מהעשרה שהובטח להם גן עדן.
כמו כן, בתקופת שלטונו של מועאויה הראשון, היה סעיד מושל כופה.
סעיד מתואר כאדם גבוה, כהה עור ושעיר.
זיְד הוא בן דוד שני של הח'ליפה השני – עומר בן אל-ח'טאב בן נֻפיל.
עמרו (אביו של זיְד) היה הבן הבכיר, וירש את אשתו של נֻפיל ואת סמכותו על שאר הבנים כמקובל בתקופה הקדם-אסלאמית.
זיְד היה תושב מכה ונרצח בשנת 605.
אמו: פאטמה בנת בעג'ה בן אומיה בן ח'וַּילד בן ח'אלד בן אל-מעמר בן חיאן בן גָנם בן מֻליח, משבט ח'זעה.
אחותו: עאתִּכה הייתה אחותו מאב (אמה היא אֻם כֻּרז בנת אל-חדרמי).
היא התאסלמה בגיל צעיר, ונישאה לעבדאללה אבן אבי בכר.
לאחר מותו נישאה לעומר בן אל-ח'טאב.
סעיד נפטר בשנת 671, באל-עקיק (אנ').
סעיד סֻלִימָאן הוא ראש המועצה המקומית בועיינה-נוג'ידאת.
נולד ליחיא וג'בלא וגדל בכפר בועיינה-נוג'ידאת.
השלישי מתוך 12 אחים ואחיות.
למד בבית ספר יסודי בועיינה-נוג'ידאת ובתיכון גמנסיה הגליל הנוצרית עיילבון.
בשנת 1981 החל ללמוד לתואר ראשון בחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים בשנת 1986.
לאחר מכן עבד מספר חודשים כחקלאי בתל שבע.
בהמשך עבד בחברת אסקו כסוחר במגזר הערבי המספק מוצרים דנטליים עבור רופאי שיניים וטכנאים עד לשנת 1996. ב-1998 החל לעבוד כסוחר עצמאי בייבוא ושיווק ציוד וחומרים דנטליים ממספר מדינות שונות.
הוא בעל המפעל סקאי-דנט המספק ציוד וחומרים דנטליים למרפאות שיניים ברחבי הארץ.
בין השנים 1998–2003 שימש חבר המועצה מקומית בועיינה-נוג'ידאת.
בין השנים 2003–2008 שימש בשנית חבר המועצה מקומית בועיינה-נוג'ידאת.
כיהן כיו"ר ועדת המכרזים ויו"ר ועדת חינוך ותרבות.
בשנת 2023 ערכה משפחת סלימאן בחירות מקדימות בתוכה לבחירת מועמד שירוץ לראשות המועצה בהם נבחר סעיד סלימאן.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול אחמד נוגידאת וראש המועצה המכהן מוניר חמודה וניצח עם 54.64% מהקולות לעומת 41.60% לחמודה.
הוא נשוי לסנה ואב לחמישה.
סעיד אבו עלי הוא פוליטיקאי ומשפטן פלסטיני שמילא תפקידים חשובים בהנהגה הפלסטינית, היה מושל מחוזות שכם, רמאללה ואל-בירה, וכיהן כשר הפנים בממשלת הרשות הפלסטינית.
כיום הוא עוזר מזכ"ל הליגה הערבית.
סעיד עבד אל-רחמן אחמד אבו עלי נולד ב-1955 בעיר ג'נין שבצפון יהודה ושומרון וקיבל שם את חינוכו בבית הספר.
הוא השלים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת אל-קודס.
לאחר מכן נסע לתוניסיה והצטרף לאש"ף, באוניברסיטת תוניסיה קיבל תואר ראשון בעיתונאות ותקשורת, תואר שני במדעי המדינה ב-1989 ודוקטורט במשפטים ב-1995. בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור בארגונים בינלאומיים מאוניברסיטת טולוז, צרפת, ובשנת 2015 קיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת אל-קודס.
הוא מחזיק ברישיון לעריכת דין וחבר בלשכת עורכי הדין הפלסטינית.
ב-22 במאי 2005 הועבר מתפקידו במשרד הפנים והביטחון הלאומי לנשיאות הפלסטינית כעוזר מזכ"ל לנשיאות ומתאם לענייני מושלים בדרגת שר.
ב-23 בדצמבר 2005 הוא הושאל לתפקיד מושל נפת שכם, ב-10 בספטמבר 2006 הוא הועבר ומונה למושל נפת רמאללה ואל-בירה.
ב-19 במאי 2009 הוא החל לכהן כשר הפנים בממשלת פיאד השנייה, והמשיך לכהן בתפקיד גם בממשלת פיאד השלישית, ובממשלת חמדאללה הראשונה וממשלת חמדאללה השנייה.
ב-20 בינואר 2016 הוא הושבע לתפקיד עוזר מזכ"ל וראש תחום פלסטין והשטחים הפלסטיניים בליגה הערבית.
במישור האקדמי, מאז 1995 עבד אבו עלי בתקופות שונות כפרופסור חבר ומרצה במספר אוניברסיטאות פלסטיניות: אוניברסיטת אל-אזהר בעזה, אוניברסיטת ביר זית ואוניברסיטת אל-קודס.
כמו כן כתב ספר על משפט חוקתי.
סעיד נשוי ואב לשלוש בנות ובן.
ב-25 באוגוסט 2013 העניק נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס לסעיד אבו עלי את עיטור המסדר הצבאי של כוכב ירושלים.
סעיד מוחמד (בפרסית: سعید محمد, הגייה פרסית תקנית: sæʔiːd-e mohæmmæd; נולד ב-2 במרץ 1969) הוא פוליטיקאי איראני, במשמרות המהפכה האסלאמית.
בין השנים 2021 ל-2022 היה יועץ לנשיא איראן.
כיהן כמפקד לשעבר ומנהל של השייך למשמרות המהפכה.
סעיד מוחמד נולד בשנת 1969 בטהרן.
בשנת 1987 בגיל 20 הוא הצטרף למשמרות המהפכה האסלאמית.
למד הנדסה ובשנת 2009 קיבל תואר דוקטור בהנדסה אזרחית מ"אוניברסיטת תרביית" (دانشگاه تربیت مدرس).
פעילותו של מוחמד במשמרות המהפכה הייתה רק בתפקידי ניהול וביצוע, בחברות בנייה וניהול פרויקטים של "ח'אתם אל-אנביאא".
למשך תקופה קצרה בקרן השיתופית של משמרות המהפכה.
בין השנים 2007–2014 הוא היה מנכ"ל קבוצת ספאסאד, השייכת אף היא ל"ח'אתם אל-אנביאא".
בין השנים 2018–2021 הוא היה מפקד מטה הבנייה ח'אתם אל-אנביה, בדרגת משנה בריגדיר גנרל (איראן) במשמרות המהפכה.
ב-7 במרץ 2021 הוא התפטר מתפקידו כדי להשתתף בבחירות לנשיאות באותה שנה.
ב-23 בספטמבר 2021 הוא מונה למזכיר המועצה העליונה לאזורי הסחר החופשי והאזורים הכלכליים המיוחדים, בצו של ממשלת אבראהים ראיסי.
במקביל הוא היה יועצו של חוסיין סלאמי, מפקד משמרות המהפכה.
סעיד מוחמד מייצג את הדור השני של אנשי משמרות המהפכה, אלו שהצטרפו בסוף מלחמת איראן–עיראק (1980–1988).
דור זה נחשב בדרך כלל פחות קנאי מהראשון, אך ניתן להעריך כי לא כך רואים אותו ח'אמנאי ואנשיו שמינו אותו לראש מערך ח'אתם אל-אנביאא, אחד הגופים החשובים ביותר במשמרות המהפכה, מה עוד שהוא היחיד מבני הדור השני שאין לו כל רקע צבאי, או ניסיון לחימה.
סעיד מוחמד מייצג את המעמד הטכנוקרטי והמשכיל של המשמרות והיה בין מובילי ההתפתחות הכלכלית של משמרות המהפכה, שחלקם בכלכלה האיראנית מוערך בכ-40%.
הוא עצמו הגדיר את תפקידו, כמי שעמד "בחזית המלחמה הכלכלית עם ארצות הברית", כדי "לשבור את הקיפאון של הסנקציות" ו"לסכל את קונספירציות האויב".
עת התמודד על תפקיד הנשיא, בשנת 2021, הוערך כי "עברו הנקי" של סעיד מוחמד והעובדה ששמו אינו כלול ב"רשימה השחורה" של ארצות הברית או אירופה, "יוכל להיות שימושי בשמירה על ערוצים דיפלומטיים פתוחים ועל המערב בשולחן המשא ומתן".
סעיד אִיזָאדי (בפרסית: سعید ایزدی; מוכר גם בכינוי חאג' רמדאן, בפרסית: حاج رمضان; 1964 – 21 ביוני 2025) היה קצין בכיר במשמרות המהפכה האסלאמית בדרגת בריגדיר גנרל.
החל מסוף שנות ה-2010 עמד בראש הדיוויזיה הפלסטינית של משמרות המהפכה ("גיס פלסטין"), שבאמצעותו העבירה איראן כספים, אמצעי לחימה והכשרה לארגונים חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וארגונים פלסטיניים נוספים.
לפי מסמך מודיעיני שפורסם בפברואר 2025, איזאדי נולד ב-1964 למשפחה דתית ממחוז קום.
הוא סיים תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת חאג'ה נאסר א-תוסי בטהראן.
איזאדי התגייס למשמרות המהפכה במהלך מלחמת איראן–עיראק ושירת תחילה בחיל המודיעין.
הוא עבר קורסי פיקוד במכללה הצבאית של משמרות המהפכה.
בשנות ה-90 נשלח לזירות פעילות מחוץ לאיראן, בהן לבנון, שם פעל לצד חזבאללה בבניית תשתיות רקטיות, וסודאן, ששימשה כנתיב הברחת נשק למזרח התיכון.
ההערכות מודיעיניות טוענות כי בסביבות שנת 2014 מונה איזאדי לראש "גיס פלסטין", החטיבה הייעודית בכוח קודס שאמונה על זירת ישראל-פלסטין.
בתפקידו פיקח על העברת עשרות מיליוני דולרים בשנה לחמאס, על אימון חוליות ייצור רקטות ברצועת עזה ועל פיתוח רשתות הברחת אמצעי לחימה ממזרח אפריקה, סוריה ולבנון.
היה אמון על הקשר בין ארגון חמאס לחזבאללה, ופעל להקים חזית רביעית לישראל בשטחי יהודה ושומרון.
מעורבות בהכנות למתקפת 7 באוקטובר 2023
לאיזאדי מיוחס תפקיד מרכזי בתכנון ובמימון מתקפת ה-7 באוקטובר על יישובי עוטף עזה.
גורמים ישראליים טענו כי גיסו העביר לחמאס מימון מצטבר של כ-100 מיליון דולר בין 2021 ל-2023, וכן סיפק טילים נגד טנקים ומל"טים מתאבדים.
ב-1 באפריל 2024 דיווחו כלי תקשורת איראניים כי איזאדי נהרג בתקיפה המיוחסת לישראל בדמשק, אולם הידיעה הוכחשה בהמשך.
במהלך מבצע עם כלביא, בליל 21 ביוני 2025 תקף חיל האוויר הישראלי מתחם מגורים בעיר קום, ואיזאדי נהרג במקום.
עם זאת, לא ברור אם אכן היה מעורב בכך, שכן לא החזיק בעוצמה פוליטית רבה, וחברי הוועד המרכזי של מפלגת "האיחוד והקידמה" השאירו אותו מחוץ לניהול רוב ענייני המדינה.
מהמט סעיד חלים נולד בארמון שוברה בקהיר, מצרים למהמט עבדול חלים פאשה, אחד מבניו של מוחמד עלי פאשה, מייסד ח'דיבות מצרים, והיה ממוצא אלבני.
בשנת 1870, הוא ומשפחתו התיישבו באיסטנבול.
הוא התחנך על ידי מורים פרטיים, ולמד ערבית, פרסית, אנגלית וצרפתית.
בהמשך למד מדעי המדינה בשווייץ.
בשנת 1890 או 1895 הוא התחתן עם אמינה אינצ'י טוסון, בתו של מהמט טוסון פאשה.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 נבנה עבורו ארמון הנסיך סעיד חלים פאשה במרכז קהיר על ידי האדריכל האיטלקי אנטוניו לסיאק.
בשנת 1888 מונה סעיד חלים לחבר במועצת המדינה, בדרגת "מיר־י מיראן" (Mir-i Mîran), מה שהעניק לו את תואר הפאשא האזרחי.
בשנת 1900 מונה ל"רומלי ביילרביי" (Rumeli Beylerbeyi – מושל עליון של מחוז רומליה).
בתקופה זו היו לו יחסים טובים עם הסולטאן עבדול חמיד השני.
אולם חצרנים קנאים הפיצו שמועות על חוסר נאמנותו ועל נטייתו לקרוא ספרות מסוכנת.
משאיבד את חינו, צמצם את מעורבותו בתפקידו במועצת המדינה ופרש לאחוזתו.
בשנת 1903 גלה מן הבירה בשל קשריו עם תנועת הטורקים הצעירים.
תחילה עבר למצרים ולאחר מכן לאירופה, שם יצר קשרים ישירים עם הטורקים הצעירים והעניק להם תמיכה חומרית ואינטלקטואלית.
בשנת 1906 מונה לתפקיד בכיר בוועד "האיחוד והקידמה".
בעקבות מהפכת 1908 שב לאיסטנבול.
בעת גלותו, מעמדו במועצת המדינה מעולם לא בוטל באופן רשמי, אך בסופו של דבר הוא הודח על־ידי המועצה ב־3 בספטמבר 1908. לאחר הבחירות העירוניות מונה לראש מועצת העיר יֵניקוי.
בהמשך הפך לסגן השני של האגודה הכללית של הרשויות המקומיות (Cemiyet-i Umumiye-i Belediye İkinci Reisliği), ובשנת 1908 מונה כחבר בסנאט העות'מאני.
הוא היה חבר במועצת המנהלים של דארוּששפאקה.
בין 23 בינואר 1912 ל־23 ביולי 1912 שימש כראש מועצת המדינה בקבינט של סעיד פאשה.
חלים נשלח ללוזאן כדי לנהל משא ומתן על הסכם שלום שיסיים את המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב־3 ביולי 1912, אך חילופי השלטון הביאו להדחתו מן הקבינט והוא נאלץ לשוב לביתו.
לאחר התפטרותו, נבחר לתפקיד המזכיר הכללי של ועדת "האיחוד והקִדמה" (CUP), ומונה שוב לחבר מועצת המדינה בשנת 1913 בתקופת כהונתו של הווזיר מהמוט שבקט פאשה, ולשר החוץ שלושה ימים לאחר מכן.
לאחר רצח שבקט פאשה ב־11 ביוני 1913, הוענקה לו תחילה דרגת וזיר, ולמחרת (12 ביוני 1913) התמנה למשרת הווזיר הגדול (ראש הממשלה).
הוא נבחר כמועמד פשרה עבור ה־CUP; סעיד חלים היה שמרני יותר ואסלאמיסטי יותר ממה שהוועד המרכזי היה רוצה, אולם יוקרת מוצאו וחוסר עצמאותו הפוליטית הפכו אותו לווזיר גדול מקובל מבחינת ה־CUP.
בספטמבר 1913, הוא זכה לעיטור אות ההצטיינות מהסולטן מהמט החמישי בהשגת הסכם שלום עם הבולגרים, אשר קיבע את הגבול לנהר המריצה, מעבר לאדירנה.
הוא היה אחד מן החותמים על הברית העות'מאנית–גרמנית, שנחתמה באחוזתו בייניקוי יחד עם השגריר הגרמני, הברון ואנגנהיים.
אף על פי כן, הוא ניסה להתפטר בעקבות פרשת המרדף אחר הסיירות גבן וברסלאו, אירוע שתרם לכניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה.
נטען כי הסולטאן רשאד רצה שיהיה בתפקיד אדם שהוא בוטח בו כווזיר גדול, וביקש מסעיד חלים להישאר במשרתו זמן רב ככל האפשר.
כאשר בריטניה סיפחה את מצרים בשנת 1914, תבע חלים פאשה לעצמו את כס המלכות המצרי, על סמך פירמאן (צו סולטאני) מלפני כחמישים שנה, ששינה את חוק הירושה המצרי.
במהלך רצח העם הארמני, חתם סעיד חלים על צווי הגירוש של האוכלוסייה הארמנית.
הפטריארך הארמני, זאבֶן הראשון דֶר יֶגִיאַיאן, פנה אליו בבקשה להפסיק את מעשי הטרור המבוצעים נגד הארמנים, אולם סעיד חלים השיב שהדיווחים על המעצרים והגירושים מוגזמים מאוד.
דֶר יֶגִיאַיאן עצמו גורש מאוחר יותר.
עם התקדמות המלחמה, השפעתו של סעיד חלים הלכה ופחתה, והוא נדחק הצידה על ידי טלעת ביי ואנוור פאשה.
הוא איבד את משרד החוץ לחליל מנטשה בשנת 1915. כהונתו של סעיד חלים כראש הממשלה נמשכה עד 1917, אך נקטעה בשל עימותים מתמשכים בינו לבין מפלגת הוועד לאחדות וקדמה (CUP).
שר הפנים טלעת פאשה החליף אותו בתפקיד.
סעיד חלים הואשם בבגידה במהלך משפטי הצבא לאחר מלחמת העולם הראשונה באימפריה העות'מאנית, על תפקידו בגירוש האזרחים הארמנים ועל חתימתו על ברית סודית עם גרמניה.
ב־29 במאי 1919 הוא הוגלה לכלא במלטה.
הוא זוכה מההאשמות ושוחרר בשנת 1921, ועבר לסיציליה.
הוא רצה לשוב לאיסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית, אך בקשתו נדחתה.
זמן קצר לאחר מכן נרצח ברומא בידי ארשביר שיראקיאן, סוכן של הפדרציה המהפכנית הארמנית, בשל תפקידו ברצח העם הארמני.
לפי אשרף קושצ'ובאשי, שהיה מעורב בתכנון צעדות המוות הארמניות, סעיד חלים פאשה לא ידע דבר על רצח העם.
סעיד אל-גאמדי היה טרוריסט סעודי ואחד מחוטפי טיסה 93 של יונייטד איירליינס, שהתרסקה בפנסילבניה, במהלך פיגועי 11 בספטמבר.
אל-גאמדי בילה זמן מה במחוז אל-קאסם בערב הסעודית, שם עבר ללמוד בקולג', אך עד מהרה נשר מהלימודים והפסיק את הקשר עם משפחתו.
מאוחר יותר יצא אל-גאמדי לצ'צ'ניה כדי להשתתף בלחימה נגד הרוסים.
באותה תקופה, לוחמים צ'צ'נים דחו זרים נוספים, שרבים מהם הגיעו למחנות אל-קאעידה באפגניסטן כדי להתאמן ולהמתין לכניסה לצ'צ'ניה.
סעיד הגיע למחנה האימונים באל-פארוק, שם פגש את אחמד אל-נמי ואת האחים ואיל א-שהרי ווליד א-שהרי.
על פי הדיווחים, הארבעה נשבעו לג'יהאד בשנת 2000.
בשלהי שנת 2000 נסע אל-גאמדי לאיחוד האמירויות הערביות, שם רכש המחאות נוסעים, שככל הנראה שולמו על ידי .
חמישה חוטפים נוספים עברו גם הם דרך איחוד האמירויות ורכשו המחאות נוסעים, כולל מג'ד מוקד, ואיל א-שהרי, חמזה אל-גמדי, אחמד אל-עזנאווי ואחמד א-נעמי.
במרץ 2001 צולם אל-ר'אמדי בסרטון פרידה ששודר מאוחר יותר בערוץ אל-ג'זירה.
אל-גאמדי כינה את אמריקה "האויב", ונראה לומד מפות ומדריכי טיסה.
בשנת 2001 נכנס לארצות הברית עם ויזה כמו שאר החוטפים.
שהה בפלורידה יחד עם חוטפים נוספים, שם התארגן לקראת הפיגועים.
אל-גאמדי נהרג יחד עם עוד 18 טרוריסטים באותו היום.
סעיף 175 היה סעיף בחוק העונשין הגרמני שאסר על יחסים אינטימיים בין גברים.
סעיפי חוק דומים התקיימו במדינות רבות בעולם, ובחלקו עדיין קיימים, אולם זה הגרמני ידוע לשמצה בשל השימוש שעשה בו המשטר הנאצי לכליאת הומוסקסואלים במחנות ריכוז, לסירוסם ולהמתתם.
חלק גדול מהאסירים לא זכו לפיצויים מממשלת גרמניה, כי הם נחשבו לפושעים.
יתרה מזו, חלק מהאסירים ששרדו את מחנות הריכוז נשלחו לכלא לסיים את תקופת מאסרם על פי סעיף 175.
במחצית השנייה של המאה ה-13 באירופה השתנה מעמדו החוקי של מין אנאלי בין גברים, והפך לעבירה פלילית - עד אז הוא היה בעיקר בגדר חטא, אם כי קיסרים רומיים שונים הוציאו אותו מחוץ לחוק גם הם.
ברוב ארצות אירופה "מעשה סדום" הפך לעבירה שדינה מוות.
ב-1532 פרסם קרל החמישי את הקוֹנְסְטִיטוּציוֹ קְרִימִינָלִיס קָרוֹלִינָה (החוקה הפלילית של קרל), שנשארה בתוקף באימפריה הרומית הקדושה עד סוף המאה השבע-עשרה.
על פי סעיף 116 למסמך זה:
ב-1794 נחקק בפרוסיה קודקס חדש שחולל רפורמה בחוקים הישנים, והחליף את עונש המוות במאסר.
על פי סעיף 143 של הקודקס:
מבחינה זו הייתה פרוסיה מתקדמת יותר משאר המדינות, והרפורמה בחוק נחשבה כהוכחה לנאורות של פרוסיה בעידן האורות.
בצרפת נחקק קודקס נפוליאון ב-1804 שהפך יחסי מין בין גברים לחוקיים כל עוד הם בהסכמה (מחבר הקודקס העיקרי, ז'אן ז'אק רז'י דה קמבסרס, היה הומוסקסואל בעצמו).
במהלך כיבושיו של נפוליאון הוחל הקודקס במדינות אחרות באירופה, ביניהן הולנד; בוואריה אימצה גם היא תקנה דומה ב-1813 לגבי יחסי מין הומוסקסואליים בהסכמה.
לאור התפתחויות אלו, התעוררה בממלכת פרוסיה דאגה באשר לעתידו של החוק, ובשנת 1869, שנתיים לפני ייסוד האימפריה הגרמנית, התמנתה ועדה רפואית לחקור את הנושא; בוועדה השתתפו, בין השאר, הרופאים המפורסמים רודולף וירכוב והיינריך אדולף פון בארדלבן.
במסקנות שהגישה הוועדה נטען כי לא נמצא בסיס רפואי לחקיקה נגד זואופיליה ומין בין גברים, וכי אין הם שונים מסוגים אחרים של יחסי מין שהחוק לא ראה לנכון להתייחס אליהם.
למרות זאת, בטיוטת החוק שהגיש ביסמרק לפני הקונפדרציה הצפון-גרמנית ב-1870 נשארו הסעיפים המענישים הומוסקסואליות, וביסמרק הצדיק זאת בדאגה לדעת הקהל:
ב-1 בינואר 1872 אומץ חוק העונשין של הקונפדרציה הצפון-גרמנית בידי האימפריה הגרמנית כולה (כולל בוואריה), וסעיף 175 שלו היה זהה כמעט לחלוטין לגרסה הפרוסית מ-1794.
כבר בשנות השישים של המאה התשע-עשרה היו אנשים שדיברו בגנותו של סעיף 143 בחוק הפרוסי, ביניהם קרל היינריך אולריכס וקרל מריה קרטבני (טובע המונח 'הומוסקסואליות').
באימפריה הגרמנית (כלומר מאז 1871) החלה התנגדות מאורגנת לחוק בדמותה של הוועדה המדעית-הומניטרית, בראשות מגנוס הירשפלד, שניסתה להילחם בחוק תוך שימוש במחקרים מדעיים חדשים שהצביעו על כך שהומוסקסואליות היא מולדת.
ב-1897 כתב הירשפלד עצומה שקראה לביטולו של סעיף 175; על העצומה חתמו כ-6,000 איש.
יושב-ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), אוגוסט בבל, הביא שנה אחר-כך את העצומה בפני הרייכסטאג, אבל לא הצליח להביא לביטול החוק.
לא זו בלבד, אלא שעשר שנים מאוחר יותר תכננה הממשלה להרחיב את הסעיף כך שיחול גם על נשים, תוך הבעת דאגה בשל מה שנראה כ"התרחבות התופעה".
התיקון לחוק עמד לעלות בפני הרייכסטאג לכל המאוחר ב-1917, אבל מלחמת העולם הראשונה (שבה נוצחה האימפריה הגרמנית) טרפה את הקלפים.
בשנים 1919–1929 החלו יותר ויותר קולות ברפובליקת ויימאר לקרוא לביטול סעיף 175, ובראשם הוועדה המדעית-הומניטרית וקבוצת שתדלנות בשם קהילת הייחודיים (Gemeinschaft der Eigenen).
אבל מפלגות השמאל מעולם לא הצליחו להגיע לרוב ברייכסטאג, והחוק לא בוטל.
ב-1925 תכננה ממשלת ימין-מרכז להחמיר את הענישה הקבועה בחוק, אבל גם הם נכשלו.
הצעתם כללה הגדרתם של 'מקרים חמורים', הכרוכים בניצול סמכות, זנות הומוסקסואלית, אונס ומין עם גברים בני פחות מ-21. במקרים אלו הענישה תהיה חמורה יותר, והם יחולו לא רק על מין אנאלי, כי אם גם על מקרים של יחסי מין ללא חדירה.
הנימוק לשינוי המוצע התבסס על הגנה על מוסר העם: "...סטיות אלו מביאות לניוון העם ורקבון עוצמתו."
הנאצים שינו את הסעיף, והרחיבו את תחולתו.
הם שינו את ההגדרה מ'עבירה' ל'פשע', ובכך הגדילו את העונש הפוטנציאלי לחמש שנות מאסר.
כמו כן הם הסירו את הביטוי 'שלא כדרך הטבע', שנתפס כמתייחס למין אנאלי בלבד.
כדי לעבור על החוק מספיק היה לגרום ל'פגיעה בחוש הבושה', כך שלא היה צורך אפילו במגע כלל - אפילו מבט לא צנוע עלול היה להביא להרשעה.
שינוי החוק הביא לעלייה תלולה במספר המעצרים.
היינריך הימלר היה האדריכל הראשי של רדיפת ההומוסקסואלים בגרמניה הנאצית.
הרציונל שלו לכך היה שגברים הומוסקסואלים מדביקים ב'סטייתם' גברים אחרים, אשר בכך נגרעים ממאגר ההפריה הזכרי של הגזע הארי.
בנוסף, לשיטתו, ההומוסקסואלים נוטים להתכנסויות בעלות אופי קונספירטיבי, דבר העלול לסכן את ביטחון הרייך השלישי.
הוכנסו מספר תיקונים לסעיף 175 המרחיבים את הגדרת הפעילויות ההומוסקסואליות האסורות, ועל הגסטפו והאס אס הוטל לאכוף וליישם את החוק.
מספר העצירים תחת סעיף 175 עלה בהתמדה.
אם ב-1933 נעצרו 835 איש, הרי בשנת 1936 נעצרו 5,321 וב-1939 כבר נעצרו 24,450 עברייני סעיף 175. מי שהוגדר כ'הומוסקסואל חסר-תקנה' (unverbesserlicher Homosexuelle) נשלח בתום תקופת המאסר, או במקומה, למחנה ריכוז בגרמניה (בעיקר דכאו, בוכנוואלד וזקסנהאוזן).
המדיניות הנאצית הייתה שאין שולחים אזרחים ארים למחנות מוות במזרח, ולפחות מפריבילגיה זו נהנו על פי רוב גם אסירי סעיף 175. אסירים השפוטים תחת סעיף 175 סומנו במחנות בתג משולש ורוד על בגדם, סימון שלימים הפך להיות אחד מסמלי הגאווה של הקהילה ההומוסקסואלית.
סעיף 175 גם שימש לעיתים למעצר יריבים פוליטיים, בהיעדר עילה אחרת למעצרם.
בניגוד לרדיפת מיעוטים אחרים באירופה, כיהודים וכצוענים, בוצעה רדיפת הומוסקסואלים לרוב בגבולות גרמניה בלבד, אך בכמה מקרים נאסרו הומוסקסואלים גם בארצות השפלה וצרפת.
אין עדויות לכך שהייתה תוכנית כוללת להכחדה של האוכלוסייה ההומוסקסואלית, בדומה ל"פתרון הסופי".
המדיניות הרשמית הייתה, ככל הנראה, לדאוג ל"חינוך מחדש" של אותם הומוסקסואלים הניתנים ל"תיקון", ובאלה שאינם ניתנים לתיקון לטפל באמצעות סירוס.
אולם, הביצוע בפועל של מדיניות חינוכית זו בידי אנשי האס-אס היה מרחיק-לכת וברוטאלי ביותר, ומרבית ההומוסקסואלים שנשלחו 'להתחנך' במחנות הריכוז לא שבו מהם.
הם זכו שם ליחס רע ומשפיל במיוחד לעומת אסירים "אריים" אחרים, והיו קורבנות להתעללות סדרתית ומתמשכת.
היות שנחשבו סוטים מסוכנים, הם הוחזקו בנפרד ובריחוק מיתר האסירים ה"אריים" ונאסר עליהם כל מגע איתם.
לצורכי חינוך ושבירת רוחם הם הועסקו בעבודות פרך חסרות כל תכלית, והיו הראשונים לשמש כשפני ניסיונות בניסויים רפואיים.
חלו עליהם מגבלות ואיסורים שאפילו במושגי מחנות הריכוז הנאציים נחשבו כחריגים וקיצוניים.
שיעור התמותה במחנות בגרמניה בקרב ההומוסקסואלים היה השני בגובהו מבין קבוצות האסירים, לאחר היהודים – כ-60%.
סה"כ מעריכים שבין 10,000 ל-15,000 הומוסקסואלים נספו, בשלוש קטגוריות עיקריות: כאלה שנעצרו, נשפטו והוצאו להורג; כאלה שנשלחו למחנות ריכוז, בהם מצאו את מותם מהתעללות, מרעב או ממחלה; וכאלה שאושפזו במוסדות והומתו במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה.
באזור הכיבוש הסובייטי שהפך מאוחר יותר למזרח גרמניה, המדיניות באשר לקיום החוק הייתה שונה תחילה ממדינה למדינה.
לדוגמה, תורינגיה אימצה את החוק הישן של רפובליקת ויימאר, ואילו סכסוניה אנהלט פסקה כי יש לראות בסעיף 175 חלק מפשעי המלחמה הנאציים.
ב-1950, שנה לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה), החליט בית המשפט בברלין להחזיר לתוקף בכל המדינה את הגרסה הישנה של סעיף 175 מתקופת ויימאר, אבל השאיר על כנה את התוספת בעניין "תועבה חמורה".
פסק דין מ-1954 קבע שאין צורך בחדירה לצורך עבירה על הסעיף, ו'תועבה' הוגדרה ככל פעולה הגורמת לעוררות מינית ו"פוגעת ברגשות המוסריים של פועלינו".
תיקון לחוק הפלילי ב-1957 התיר לוותר על העמדה לדין במקרה של עבירה שאינה מסכנת את החברה ואין לה השלכות; בעקבות תיקון זה לא הופעל יותר הסעיף.
סעיף אחר, שנחקק ב-1968, קבע עונש עד שלוש שנות מאסר לבגיר (מעל 18) שמקיים יחסי מין עם קטין (בן פחות מ-18) בן אותו המין.
ב-1989 בוטל החוק ואחריו לא הייתה עוד התייחסות ספציפית להומוסקסואליות בחוק המזרח-גרמני.
לאחר המלחמה שמרה מערב גרמניה על הגרסה הוויימארית של סעיף 175. ב-1957 קבעה ועדת החקיקה הפדרלית כי אין מניעה להשאיר את הסעיף, כי הוא "אינו מושפע מהפוליטיקה הנאציונל-סוציאליסטית במידה כזו שיש לבטלו במדינה חופשית ודמוקרטית".
גל של מעצרים, תביעות ומשפטים בפרנקפורט בשנים 1950 – 1951 הביא לשש התאבדויות.
בשנת 1973 נערכה רפורמה מקיפה בחוק, ונשארו בו בעיקר הסעיפים הנוגעים למין עם קטינים.
גיל ההסכמה הונמך מ-21 ל-18 (גיל ההסכמה ליחסים הטרוסקסואליים היה 14).
ב-1986 נבחר לראשונה נציג הומוסקסואל גלוי לבונדסטאג מטעם מפלגת הירוקים.
הוא ניסה להביא לביטולו של הסעיף, מה שהיה מוריד את גיל ההסכמה ל-14. הניסיון נכשל, וסעיף 175 נשאר בספר החוקים הגרמני עוד שמונה שנים.
החוק בוטל לבסוף ב-1994, בין השאר בעקבות איחוד גרמניה והצורך להתאים בין חוקי המערב והמזרח.
סעיד עוויטה הוא אתלט עבר מרוקאי, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984), ואלוף עולם (רומא 1987) בריצת 5000 מטר ושיאן העולם בעבר בריצות ל-1500, ל-3000 ול-5000 מטר.
סעיד עוויטה נולד בקניטרה שבמרוקו ושלט בריצות למרחקים בינוניים במרוצת שנות השמונים של המאה העשרים, בכל מרחק למן 800 מטרים וכלה ב-5000 מטרים.
בשנות פעילותו, היה האתלט היחיד שהצליח לסיים את ריצת 800 מטר בפחות מ-1.44 דקות, ריצת 1500 מטר בפחות מ-3.30 דקות, ריצת 3000 מטר בפחות מ-7.30 דקות ואת ריצת 5000 מטר בפחות מ-13 דקות.
על יריביו נמנו האלופים האולימפיים ז'ואקים קרוז, פיטר רונו, ג'ון נגוגי ואלברטו קובה, איש-איש במרחק בו התמחה.
בין ספטמבר 1983 לספטמבר 1990 הוא ניצח ב-115 מתוך 119 המרוצים בהם נטל חלק.
הפסדיו היחידים היו לאלוף העולם, סטיב קראם בריצת 1500 מטר, מחזיק מדליית הארד האולימפית אלסנדרו למברושיני בריצת 3000 מטר מכשולים, האלופים האולימפיים ז'ואקים קרוז ופול ארנג ב-800 מטרים ואלוף העולם יובס אונדייקי בריצת 5000 מטר.
התחרות הבינלאומית הגדולה הראשונה של עוויטה הייתה אליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 ובה הוא התחרה בריצת 1500 מטר.
בשלב הגמר, הקצב ב-1000 המטרים הראשונים הואט במכוון בריצה טקטית שלא התאימה לעוויטה והוא נותר מאחורי אצני הסיום שהותירוהו במקום השלישי בלבד.
לאחר חוויה זאת, עוויטה החליט להתחרות בריצת 5000 המטרים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
בגמר ריצת 5000 מטר קצב הריצה היה גבוה מאוד בזכות המתחרה הפורטוגזי אנטוניו לאיטאו, דבר שהתאים לעוויטה הרבה יותר מטקטיקת הריצה מהלסינקי.
הוא נותר מאחורי לאיטאו עד לשלבי הסיום ואז האיץ קדימה, עבר אותו וזכה במדליית הזהב.
מארי סעיד (סעדיה) עוזרי (במקור: עְזַיְרִי, או: עְזֵיְרִי, בערבית: عزيري, פירושו: "המשיח"; ה'תרכ"ט, 1869, צנעא, תימן - ב' בתמוז ה'תשי"ד, 3 ביולי 1954, ירושלים) היה ראש ישיבת בית אלאוסטא בקאע אל-יהוד בצנעא וממנהיגי הדור האחרון של יהדות צנעא.
נולד בעיר צנעא שבתימן ליוסף עוזרי.
הרב חיים קורח היה מלמדו העיקרי בתקופת ילדותו, ובתחילת בגרותו למד בבית המדרש בית אלכחלאני בראשות גיסו, מארי סאלם חבשוש.
היה ידוע כחזן ומשורר בעל קול ערב, וחברו של המשורר סעיד אלג'מאל.
הרב עוזרי נישא, ולאחר שנים נפטרו אשתו ובניו והוא נותר עם בנותיו.
הוא נישא בשנית ולאחר שנולדו לו שלוש בנות נפטרה גם אשתו השנייה.
בזקנותו נשא את זהרה (שרה) צאלח ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
עם פטירת ראש ישיבת "בית אלאוסטא" - הרב חיים עראקי הכהן, התמנה הרב עוזרי לעמוד בראשות ישיבה בולטת זו.
שימש גם כחבר בית דינו של הרב הראשי הרב יחיא יצחק הלוי.
הרב סעיד עוזרי נפטר בביתו שבשכונת הקטמונים בירושלים בשבת ב' בתמוז ה'תשי"ד (1954), בגיל 85. תלמידו המובהק הוא הרב יוסף צוברי.
בזמן המחלוקת שפרצה בקהילת צנעא על אמיתות ספר הזוהר והקבלה, היה הרב עוזרי דמות מרכזית בין מנהיגי המתנגדים לתנועת הדרדעים ועודד תמיכה בקבלה.
בעידודו יצא לאור הספר "אמונת ה'", שבו השיב הרב עוזרי ורבנים נוספים לטענותיו של הרב יחיא קאפח, מנהיג הפלג הדרדעי, בספרו "מלחמות ה'".
לדעת הרב עמרם עוזירי, את הספר אמונת ה' חיברו יחדיו הרב סעיד עוזירי והרב יחיא ערוסי, והם נעזרו בתלמידיהם הצעירים, שמואל צובירי, יוסף צובירי, יחיא אלשיך ועוד.
הרב עוזרי, כרוב חכמי תימן, דגל ברעיון הציוני, ובהשפעתו עלו רוב תלמידיו ורבים מבני עדתו לארץ ישראל.
הוא עצמו עלה לישראל בט"ו בחשוון ה'תש"י (1949).
הוא התאכזב מהחילוניות בישראל, אך שמח על הזכות שנפלה בחלקו לקיים מצוות ישוב ארץ ישראל.
ביטוי לשמחתו זו ניתן כאשר למעברת "תלפיות", בירושלים, שבה התגורר, הגיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון והרב עוזרי הניח את שתי ידיו על ראשו ובירכו בברכת כהנים.
סעיף הוא חלק יסודי של מסמכים, מאמרים וספרים.
למושג סעיף שתי משמעויות משנה:
במסמכים משפטיים, כגון חוק או חוזה, סעיף הוא יחידה בסיסית של מסמך.
בעת תיקון של חוק, כאשר נוסף סעיף חדש בין שני סעיפים קיימים, הוא מסומן במספר שאליו מצורפת אות.
בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, למשל, היו בעת חקיקתו (בשנת 1992) 12 סעיפים, אשר מוספרו מ-1 עד 12. בשנת 1994 תוקן החוק כך שנוסף בתחילת החוק סעיף שקיבל את המספר 1, והסעיף שקודם לכן היה 1 קיבל את המספר 1א.
ההתייחסות לסעיף נעשית, במסמך עצמו או בהתייחסות חיצונית אליו, על פי מספרו, תוך שימוש במילה "סעיף" (למשל: "סעיף 7") או בסימן הסעיף (למשל "7§").
לעיתים מחולק הסעיף לסעיפי משנה, שכל אחד מהם קרוי סעיף קטן.
במאמרים ובספרים, סעיף הוא חלק יסודי המורכב מפסקאות (אחת או יותר), העוסקות כולן ברעיון אחד, המוגדר בכותרת הסעיף.
סעיפים גדולים מחולקים לעיתים לסעיפי משנה.
בסעיף ניתן להבחין בין סוגים אחדים של פסקאות:
פסקה פותחת, המציגה את הנושא שבו עוסק סעיף זה,
פסקאות (או פסקה) המרכיבות את גוף הסעיף,
פסקה מסיימת, ובה סיכום הנושאים שהוצגו בסעיף ומסקנות הנובעות מנושאים אלה.
סעיף 28 לחוק הממשל המקומי 1988 היה סעיף תיקון לחוק הממשל המקומי 1986 (Local Government Act) בבריטניה שנחקק ב-24 במאי 1988 ובוטל ב-21 ביוני 2000 בסקוטלנד וב-21 ביוני 2003 בשאר בריטניה.
הסעיף בוטל על ידי סעיף 22 לחוק הממשל המקומי 2003. הסעיף קבע כי הרשויות המקומיות של אזורי אנגליה לא "יקדמו במחשבה תחילה הומוסקסואליות או יפרסמו מידע ובו כוונה לקדם הומוסקסואליות" או "יקדמו קבלה של הומוסקסואליות בבתי ספר ממשלתיים כהעמדת פנים של יחסי משפחה".
החוק הביא לפגיעה בקבוצות וארגונים רבים שנאלצו להפסיק את פעילותם או להגביל אותה לצד צנזורה עצמית.
כך למשל נסגרו קבוצות תמיכה והתארגנויות חברתיות של סטודנטים באוניברסיטאות ושל תלמידים במכללות, מחשש שפעילותן תהווה הפרה של החוק.
בזמן שנדון בפרלמנט של בריטניה במעמד של הצעת חוק, ניתנו לסעיף שמות שונים עד שלבסוף הוא נקרא "סעיף 28".
בגלל שינויים פרוצדוריאלים שונים שנעשו בפרלמנט, שם רשמי נוסף של החוק הוא 2A.
בסעיף 28 תמכו קבוצות דתיות כמו המכון הנוצרי (Christian Institute), המועצה המוסלמית של בריטניה (Muslim Council of Britain) התאחדות האפריקאים האוונגליסטים, וקבוצות בכנסייה האנגליקנית ובכנסייה הקתולית.
בגלל המחלוקות הפנימיות בנושא בקרב המפלגה השמרנית הבריטית, התירה זו הצבעה חופשית לחבריה.
עיתונים שתמכו בצורה ניכרת בסעיף היו הדיילי טלגרף, הסאן והדיילי מייל.
הטיעון המרכזי של התומכים בסעיף 28 היה שיש להגן על ילדים מפני "טורפים הומוסקסואלים" ומפני תומכים בהומוסקסואליות המבקשים "לשדל" להומוסקסואליות ילדים פגיעים.
גישה המקדמת דיון בהומוסקסאליות בבתי ספר פוגעת במוסד הנישואין.
סעיף 28 לא אוסר על דיון בהומוסקסואליות, רק ב"קידום" שלה.
סעיף 28 לא אוסר על מתן ייעוץ לבני נוער שהיו קורבות לביריונות על רקע נטייתם המינית.
בדיונים על ביטול סעיף 28, הציגו התומכים בו סקרי דעת קהל המראים על תמיכה בהשארתו.
אמנים רבים, פוליטיקאים, פעילים למען זכויות להט"ב וארגוני להט"ב בריטים (כמו סטונוול, !OutRage והעיתונים Pink Paper וגיי טיימס) התנגדו לסעיף 28 והובילו קמפיין נרחב נגד הוצאתו לפועל, ובהמשך לביטולו.
עיתונים שיצאו נגד הסעיף היו הדיילי מירור, הגארדיאן והאינדפנדנט.
בין אלו שהתבטאו בציבור נגד הסעיף היו אנשי העסקים איון מאסו ומייקל גרייד, השחקנים איאן מקלן, מייקל קשמן, סיימון קאלו, אנט קרוסבי, הלן מירן, ג'יין הורוקס ואחרים.
המפלגות שהתנגדו לסעיף היו מפלגת הלייבור הבריטית, המפלגה הליברל-דמוקרטית והמפלגה הירוקה.
את ההתנגדות בבית הלורדים הוביל איש התקשורת והפוליטיקאי המוסלמי ואהיד עלי (Waheed Alli).
מעשה ההתנגדות הזכור ביותר מהדיונים בחוק היה זה של חבר הפרלמנט השמרן שון וודוורד (Shaun Woodward) שלו אחות טרנסג'נדרית.
וודוורד עזב בעקבות הדיונים את המפלגה השמרנית והצטרף למפלגת הלייבור ולהתנגדותה לסעיף 28.
הטענה העיקרית נגד סעיף 28 הייתה שהוא מהווה אפליה כנגד להט"ב כקבוצה חברתית, ומכיוון שהוא מקדם חוסר סובלנות מדובר בחוק בלתי-מוצדק.
על ידי מניעת פעילותם של ארגונים וקבוצות תמיכה ללהט"ב וצמצום יכולותיהם של מורים להגן על תלמידים שהיו קורבנות לבריונות והומופוביה, החוק למעשה מסכן ילדים שנמצאים במצב פגיע.
הטענה לפיה הומוסקסואלים הם באופן אינהרנטי מסוכנים לילדים רומזת על קשר בין הומוסקסואליות ופדופיליה, קשר המהווה מסגור של הומוסקסואליות כסטייה.
החוק מכשיר התנגדות לזכויות להט"ב, אך מונע לגיטימציה והבעה של הדעה ההפוכה.
החוק יוצר בדעת הקהל רושם לפיו הממשלה תומכת או לכל הפחות אינה מתנגדת להומופוביה.
הנחת היסוד לפיה הומוסקסואליות היא נטייה שניתן "לקדמה" קובעת כי נטייה מינית על המשמעויות השונות שלה ניתנת לבחירה.
הנחה זו מנוגדת לדעה הרווחת בקהילה המדעית לפיה הומוסקסואליות נקבעת על ידי תהליכים ביולוגים.
סעיף 175 הוא סרט תעודי שיצא לאקרנים בשנת 2000. הסרט, בבימויים של רוב אפסטין וג'פרי פרידמן הופק על ידי רוב אפסטין, ג'פרי פרידמן, ג'אנט קול, מייקל ארנצוויג, שילה נווינס והאוורד רוזנמן.
את הסרט מקריין רופרט אוורט.
הסרט מתעד את סיפורם של חמישה גברים ונשים אשר נאסרו על ידי הנאצים בגרמניה בשל היותם הומוסקסואלים.
מעצר ההומוסקסואלים בוצע לפי סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני משנת 1871 האוסר על ביצוע מעשי סדום.
הלסביות הואשמו ב"אסוציאליות", מכיוון שלא נישאו ולא ילדו ילדים, ובכך לא תרמו את חלקן לגזע הארי.
בין השנים 1933–1945 נאסרו כ-100,000 גברים ונשים על פי סעיפים אלה, מרביתם נשלחו למחנות ריכוז, ורק כ-4,000 מהם שרדו.
בסרט מרואיינים קארל גוראת; גד בק, מישלינג; אנט אייק, לסבית יהודיה אשר נמלטה לאנגליה; אלברכט בקר, צלם גרמני נוצרי ופייר סיל, אלזסי נוצרי.
בשנת 2000 הסרט זכה בפרס טדי כסרט התעודי הטוב ביותר וכן בפרס פסטיבל הטלוויזיה של באנף, ובפרס פסטיבל סאנדנס עבור הבימוי.
סעיף 78 הוא סרט מותחן רוסי בבימויו של מיכאיל חלבורודוב, שצולם על פי סיפורו של איוואן אוחלוביסטין.
הסרט מתפתח סביב העתיד הלא רחוק ומתאר את קיומן של מדינות כמו "האיחוד האסייתי" ו"הארצות הלטיניות של אמריקה".
יחידת כוחות מיוחדים בפיקודו של גוּדווין (גושה קוצנקו), מפורקת מיד לאחר ביצוע משימה בעקבות סכסוך בין גודווין לסקיף (ולדימיר ודוביצ'נקו).
5 שנים לאחר מכן, ליסה (אנסטסיה סלאנבסקאיה), עזבה את סקיף ונישאה לגודווין וחיה עמו.
רוסיה, האיחוד האסייתי והמדינות הלטיניות של אמריקה עוקבות אחר מימוש ההסכם למניעת הפצת נשק לכניעה המונית (הגרסה הבדיונית בסרט לנשק להשמדה המונית).
באחת מהמעבדות החשאיות של משרד ההגנה הרוסי, באחד מאיי אוקיינוס הקרח הצפוני מתרחשת תאונה הגורמת למקרי חירום, ואפשרות זיהוי המעבדה על ידי מדינות זרות.
על מנת למנוע זאת גודווין מקבל הוראה להחיות את היחידה המפורקת שלו, הוא אוסף את כל חברי היחידה (אחד עבד כמאבטח בקזינו, השני כסוהר, השלישי מכר סמים בלתי חוקיים והשלישי חי בסירה).
החבורה מתאחדת מחדש ונשלחת אל הקוטב הצפוני כשאליה מצטרף רופא (יוסף).
אנשי היחידה מגיעים לבסיס צבאי רחב ועד מהרה מגלים את גופתם של טכנאי המעבדה ומדען נוסף, ומגלים כי במקום פרץ נגיף מדבק שמוחק את הזיכרון וגורם לאנושיות של האדם להפוך לחייתית יותר.
הקבוצה נערכת לפינוי אך מגלים שאין זה קל כל כך.
כאשר המסוק מגיע לאסוף אותם, הוא מרחף בחזרה על פי הוראות מגבוה.
גודווין נאלץ להשיב לשאלות בית הדין הצבאי בעת התנהלותו במבצע צבאי כלפי החיילים הכפופים לו.
היחידה חוזרת לבסיס והרופא מחליט לבדוק אם אנשי היחידה נגועים בנגיף.
הם מגלים שהמדען המת שפיתח את התרופה לנגיף על בסיס מתיונין לא הצליח לסנתז אותה והקבוצה מחליטה להטיל פור וכולם משליכים את תגיהם לערוך הגרלה מי הראשון שמיישם את סעיף 78.
היחידה מחליטה כי המשימה היא שכולם מחסלים את כולם, בהתאם לסעיף 78. מתנהלים קרבות כואבים בין חברים ולבסוף נותרים גודווין, ליסה וסקיף.
סקיף וליסה מחליטים לסנתז תרופה לנגיף, לא לפני שהם נמלטים מן הבסיס ומפוצצים אותו.
באותה שנה שיצא הסרט בשני חלקים, הוצאת הספרים המוסקבאית "אקסמו" הוציאה לאור את הספר "סעיף 78" מאת אנדריי לזארצ'וק, המבוסס במידה רבה על הסרט.
סעיף קטן (בראשי תיבות: ס"ק) הוא כינוי לתת-סעיף בספרי הלכה וחוקים.
כאשר קיים פירוש על חיבור כלשהו, והחיבור המדובר מחולק למספר סעיפים.
אז המפרש יחלק את פירושו למספר סעיפים, וכל סעיף יקרא סעיף קטן.
לדוגמה, כאשר מופיע פירוש על הלכה שנמצאת בסימן א' סעיף א', הוא יכונה סימן א' סעיף א' ס"ק א'.
בספר החוקים של מדינת ישראל ניתן השם "סעיף קטן" לסעיפי המשנה של סעיפי החוקים השונים (subsection).
סעיף 9 לחוקת יפן הוא סעיף בחוקת יפן האוסר על המדינה להשתתף במלחמה.
החוקה נכנסה לתוקפה ב-3 במאי 1947, לאחר מלחמת העולם השנייה.
בסעיף, מגנה המדינה מלחמה באופן רשמי ואוסרת על יישוב סכסוכים בינלאומיים תוך שימוש בכוח.
כישלון הביטחון הקיבוצי שהנהיג חבר הלאומים הוביל להכרה שמערכת ביטחון בינלאומית יכולה לפעול רק אם מסכימות המדינות להגבלות מסוימות על ריבונותן, בהקשר של מלחמות.
בדומה לסעיף 24 לחוקת גרמניה, המאפשרת את הגבלת הריבונות הלאומית לטובת ביטחון קיבוצי, נוסף סעיף 9 לחוקת יפן במהלך תקופת הכיבוש האמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר אימוץ חוקת יפן ב-1947, הסתיימה מלחמת האזרחים הסינית בניצחון המפלגה הקומוניסטית של סין ובכינון הרפובליקה העממית של סין ב-1949. כתוצאה מכך, נותרה ארצות הברית ללא בעלת ברית חזקה כנגד התפשטות הקומוניזם במזרח אסיה.
לפיכך החל הכיבוש האמריקאי ביפן ללחוץ על המדינה לנקוט פעולות צבאיות יותר במאבק בקומוניזם במהלך המלחמה הקרה.
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה ב-1950 נשלחה דיוויזיית הרגלים ה-24 האמריקאית מיפן לחזית בקוריאה, והותירה את יפן ללא הגנה.
בתגובה, הורה מקארתור על הקמת כוח שיטור לאומי, שמנה 75,000 חברים, שעליו הוטל לשמור על הסדר בתוך יפן, ולהדוף כל ניסיון פלישה חיצוני.
את כוח השיטור הקים קולונל פרנק קוולסקי, תוך שהוא משתמש בעודפי הצבא האמריקני.
על מנת להימנע מהפרת החוקה ניתנו לפריטים צבאיים שמות אזרחיים, למשל, טנק נקרא "כלי רכב מיוחד".
בתגובה פנה מנהיג המפלגה הסוציאלית, שיגסאבורו סוזוקי, לבית המשפט העליון של יפן בטענה שכוח השיטור הוא לא-חוקתי, אך בית המשפט ביטל את התביעה בטענה שהיא לא רלוונטית.
ב-1 באוגוסט 1952 הוקמה הסוכנות הלאומית להגנה (保安庁), שמטרתה הייתה לפקח על כוח השיטור ועל הזרוע הימית שלו.
ראש הממשלה שיגרו יושידה ניהל את הסוכנות החדשה בצורה ישירה.
הסוכנות הלאומית להגנה הפכה ב-1954 למשרד ההגנה וכוח השיטור הפך לכוחות ההגנה העצמית של יפן.
סעיף 9 אינו אוסר רק על שימוש בכוח ליישוב סכסוכים בינלאומיים, אלא אף אוסר על קיום צבא, חיל ים וחיל אוויר.
בית המשפט העליון של יפן חיזק את חוקיות כוחות ההגנה העצמית במהלך השנים במספר פסיקות, וקבע שליפן זכות להחזיק כוחות להגנה עצמית בלבד.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית פירשה את הסעיף כך שהוא אוסר על שימוש בכוח ליישוב סכסוכים בינלאומיים, אך אינו אוסר על שימוש בו לשמירה על הסדר בתוך המדינה, והמפלגה הדמוקרטית המשיכה קו זה.
שתי המפלגות אף קראו לבחינה מחודשת של הסעיף ולהוספת סעיף המאפשר שימוש בכוח למטרות הגנה עצמית כנגד תוקפנות המכוונת כנגד יפן.
לעומת זאת, המפלגה הסוציאלית, שהתפרקה, ראתה בכוחות ההגנה של יפן הפרת החוקה, וקראה ליישום מלא של סעיף 9, תוך פירוק כל כוחות הצבא של יפן.
כשהצטרפה המפלגה למפלגה הליברלית-דמוקרטית בקואליציה, היא שינתה את עמדתה, והכירה בחוקיותם של כוחות ההגנה העצמית.
גם המפלגה הקומוניסטית של יפן מתנגדת לקיום כוחות ההגנה, וקוראת להקמת מיליציה צבאית תחת זאת.
ראש ממשלת יפן שינזו אבה קרא במאי 2007, במלוא שישים שנים לחוקה, לשינויים אמיצים במסמך, שיאפשרו למדינה לקחת חלק גדול יותר במאמצים הבינלאומיים במלחמה בטרור ולטפח שוב גאווה לאומית.
סעיד עקל היה משורר, סופר ומחזאי לבנוני.
הוא היה אחד התומכים בגישת הערבית הלבנונית.
עקל נולד בזחלה למשפחה של מרונים.
אחרי שאיבד את אביו בגיל 15, התחיל לעבוד לפרנסת המשפחה, ואחר-כך כמורה ועיתונאי.
מאוחר יותר הוא למד תאולוגיה, ספרות ותולדות האסלאם, והרצה במספר אוניברסיטאות.
סעיד עקל כתב בערבית ספרותית, בערבית לבנונית ובצרפתית.
יצירתו כוללת שירים, רומנים ומחזות.
בצעירותו היה חבר המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, אך מאוחר יותר עבר לשומרי הארזים.
הוא סבור שהערבית הלבנונית היא שפה נפרדת, ולכן גם הציע אלף-בית לבנוני המבוסס על אותיות לטיניות.
פעם אמר: "הייתי קוטע לעצמי את יד ימין בשביל לא להיות ערבי."
בשנת 1982 היה אחד התומכים בישראל בעת שפלשה ללבנון.
סעיף 4 מבחינה היסטורית מתייחס לחלק מחוקת מפלגת הלייבור הבריטית מ-1918 שהגדיר את המטרות והערכים של המפלגה.
לפני העריכה שלו ב-1995, יישומו היה שנוי במחלוקת במידה ניכרת.
הגרסה המקורית של סעיף 4, נוסח על ידי סידני וב בנובמבר 1917 ואומצה על ידי המפלגה ב-1918, נקרא, בחלק 4:
ב-1918 הלאמה נתפסה על ידי מצביעים רבים כאמצעי למודרניזציה.
כך למשל, ההלאמה של הרכבות הייתה מדיניות שנתמכה באופן רחב, כיוון שרבים האמינו שתפחית את עודף של חברות רכבת שאינן מתואמות ביניהן.
הנוסח הזה בדרך כלל הובן כקריאה להלאמה של כל הכלכלה, אבל קריאה לעומק של הטקסט מראה שיש עוד הרבה פרשנויות אפשריות.
'בעלות משותפת' יכולה להתייחס לבעלות מוניציפלית, קואופרטיב עובדים או קואופרטיב צרכנים.
בדצמבר 1944 אימצו במפלגת הלייבור את המדיניות של "בעלות ציבורית" וזכו בתמיכה ברורה במדיניות שלהם – ההרס של "ענקי המחסור, זוהמה, מחלות, בורות וחוסר תעסוקה (בטלנות)" – בניצחון בבחירות של אחרי המלחמה שנערכו ב-1945 שהביאו את קלמנט אטלי לשלטון.
אולם, למפלגה לא הייתה תוכנית ברורה כיצד הבעלות הציבורית תעצב את הרפורמות שלהם והתנהלו ויכוחים רבים.
ההלאמה הובלה על ידי הרברט מוריסון שהיה לו הניסיון של איחוד האוטובוסים של לונדון ומערכת הרכבת התחתית לתוך מערכת ריכוזית בשנות ה-30. הוא התחיל עם בנק אנגליה באפריל 1946, שבו בעלי המניות קיבלו פיצוי והנגיד וסגן הנגיד מונו מחדש.
יתר על כן, ענפים אחרים הלכו בעקבותיו במהירות: התעופה האזרחית ב-1946, והרכבות והתקשורת ב-1947, יחד עם הקמתה של מועצת הפחם הלאומית, שהייתה אחראית לאספקת 90% של צורכי האנרגיה של הממלכה המאוחדת.
ב-1946 גם הוקם שירות הבריאות הלאומי אשר נכנס לתוקף ביולי 1948, וב-1948 באה ההלאמה של מסילות הברזל, תעלות, דרכי התובלה והחשמל.
ב-1951 תעשיות הברזל, הפלדה והגז גם כן הובאו לידי בעלות ציבורית.
המשבר הכלכלי של שנות ה-70, והתבוסה שספגו האיגודים המקצועיים, כמו גם הירידה בהשפעה של המפלגה הקומוניסטית הבריטית, הובילו להתחזקות של חברי מפלגת הלייבור שהתנגדו למרקסיזם.
ב-1993, לפני שנהיה מנהיג מפלגת הלייבור, טוני בלייר כתב ספרון לאגודה הפביאנית שביקר את הניסוח של סעיף 4 שמבלבל בין מטרות לאמצעים.
בלייר קידם תפישה לפיה המדיניות שצריך ליישם כדי להשיג את ערכי הסוציאליזם צריכה להשתנות ("לעבור מודרניזציה"), כדי להתאים לשינויים בחברה.
אחרי שנהיה למנהיג הוא הכריז בתום נאומו בוועידה ב-1994 שלמפלגת הלייבור נחוצה הצהרה חדשה של מטרות וערכים, ושהוא ינסח אחת ויציג אותה למפלגה.
הגרסה החדשה אומצה בוועידת המיוחדת בפסחא ב-1995 אחרי דיבייט.
הנטישה של עקרונות ההלאמה של סעיף 4 המקורי ייצגה שבר עם העבר של מפלגת הלייבור ובמיוחד שבר עם מניפסט 1983 ("מכתב ההתאבדות הארוך ביותר בהיסטוריה", כפי שכונה על ידי אחד מחברי הפרלמנט של המפלגה) שבו הוצעה בעלות גדולה אף יותר של המדינה.
עם זאת, הסעיף החדש הצהיר, בפעם הראשונה, שמפלגת הלייבור היא "מפלגה סוציאליסטית".
השינוי של סעיף 4 נתפס על ידי הפרשנים הפוליטיים כרגע מכריע שבו הלייבור הישן הפך ללייבור החדש (ניו לייבור).
"רגע סעיף 4" ("Clause Four Moment") של הלייבור נהיה לאחר מכן למטאפורה לכל צורך או צורך נראה לעין של עיצוב חדש מהיסוד של העקרונות או העמדות של מפלגה פוליטית.
לפיכך, מודרניסטיים שמרנים טענו שהמפלגה השמרנית חייבת לעבור את "רגע סעיף 4" שלה, לדחות את הבטחות העבר ולהראות, לפחות מבחינה רטורית, שינוי לציבור הבוחרים.
זה הביא לעלייה ברבעים מסוימים במידת הציניות בקרב אלו שראו את "רגע סעיף 4" כלא יותר ממערכה מבוימת שבה המנהיג פועל נגד ופוגע בחברות במפלגתו שלו.
סעיף ארבע היה גם השם של קבוצת קמפיין בתוך הזרוע הסטודנטיאלית של מפלגת הלייבור (כיום "סטודנטי הלייבור"), שהצליחה לסיים את השלטון של המיליטנט ב-1974. עם זאת, הניסיון של סעיף ארבע להתנגד למיליטנט בגוף הצעירים הסוציאליסטיים של מפלגת הלייבור (LPYS) היה כישלון, ובסופו של דבר LPYS התפרק.
רבים מהחברים בקבוצה הזו כמו מייק גייפס (חבר פרלמנט מטעם מחוז אילפורד סאות') תמכו בתיקונו של בלייר לסעיף 4.