tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדיאה, בתרגום אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 1983.
מדיאה, בתרגום שמעון בוזגלו, אור-עם, 1999.
מדיאה, מיוונית עתיקה שמעון בוזגלו, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2018.
מדי צה"ל הם המדים הנהוגים בצבא הגנה לישראל.
בדומה לשאר צבאות העולם, צה"ל מנהיג קוד לבוש אחיד על חייליו.
ישנם סוגי מדים שונים המייצגים את סוג השירות (חובה או קבע), מסגרת השירות (בזרוע האוויר, הים או היבשה) ואופי הפעילות - מדי א' לאירועים חגיגיים, ליציאה לחופשה או להתכנסויות יחידתיות, מדי שרד ומדי גאלה.
בגדי העבודה בצה"ל מכונים מדי ב'.
ההיסטוריה של מדי צה"ל לאורך השנים משקפת שינויים שנגרמו במהלך התפתחותו צה"ל תוך כדי לחימה מתמשכת ושינויים חברתיים ואופנתיים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, מיד לאחר החלטת עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, החל ארגון "ההגנה" לצאת מן המחתרת, לשאת נשק בגלוי ולהשתתף בלחימה.
לשיאו הגיע התהליך במבצע נחשון, שנערך באפריל 1948, ובו נלחמה ההגנה בכוח של 1,500 לוחמים, במסגרת של שלוש חטיבות וכוחות הפלמ"ח.
כעבור שבועיים מיום הכרזת המדינה, ב-26 במאי 1948 נתקבלה "פקודת צבא ההגנה לישראל".
בתקופה שמאז פרוץ מלחמת העצמאות ועד פקודה זו המכוננת את צה"ל, שבעקבותיה הפך הכוח המזוין של היישוב והמדינה לצבא ההגנה לישראל, נקראו הכוחות הלוחמים בשם "כוחות המגן".
לכוחות המגן ואחריהם לצה"ל, בתקופתו הראשונה, לא היו מדים אחידים.
הלוחמים הביאו חלקם בגדי חאקי מבתיהם (שנרכשו לרוב במפעל אתא חברה לטקסטיל), וחלקם לבשו מדים שנתפסו במחסני הצבא הבריטי שפונו.
האחידות במדים נבעה רק מהיות כולם בצבע חאקי, אך בגוונים וצורות שונות.
כובעי הלוחמים היו כובעי גרב מצמר או כובעי חאקי (שכונו "כובעי טמבל").
בהמשך המלחמה, מאז הכרזת המדינה, הגיעו לצה"ל מדים ממקורות שונים, לרבות מתרומות של יהודי ארצות הברית.
נדבן יהודי מארצות הברית, שהיה בעל מפעל לייצור כובעים, תרם לצה"ל את הכובעים שכונו "כובעי היטלמאכר" (היטלמאכר ביידיש: כובען).
כובעים אלו עוצבו במתכונת הכובעים של לגיון הזרים הצרפתי, בחזיתם הייתה מצחיה ומצדם האחורי הייתה מגולגלת פיסת בד, שניתן היה להתירה ואז היא השתרעה על העורף, להגנה מפני חדירת חול לחולצה.
במצעד הראשון של צה"ל, שנערך בתל אביב ב־27 ביולי 1948, שישה ימים לאחר כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה, הופיעו החיילים והקצינים כשהם חובשים כובעי היטלמאכר, ולראשונה כשהם עונדים דרגות.
בראשית שנת 1949 הונהגו בצה"ל מדי קיץ ומדי חורף.
מדי הקיץ היו בגדי חאקי בהירים מכותנה (עד 1951 לעיתים כללו מכנסים קצרים וגרביים ארוכים).
מדי החורף כללו מכנסיים ומקטורן מצמר גס בצבע חאקי כהה, הדומה בגזרתו לזה שהיה נהוג בצבא הבריטי.
מדים אלה כונו מאוחר יותר "סקוטש ברייט" על שום מרקם הבד המזכיר את כרית ניקוי הכלים המחוספסת.
על דשי המקטורן נענדו שני סמלי צה"ל קטנים שנקראו "צהלונים".
לקראת תום מלחמת העצמאות נוצרה כבר אחידות מסוימת במדי צה"ל.
בראשית שנות החמישים הונהגו בצה"ל תגי הכתף.
בראשיתם כתגים לחטיבות, לפיקודים המרחביים, למטכ"ל ולחיל האוויר בלבד, ובמרוצת הזמן לכל סוגי היחידות והעוצבות.
תגי הכתף נענדו בדש של כתף שמאל במדי הקיץ, ונתפרו על המקטורן במדי החורף.
כן הונהגו בצה"ל תגי מקצוע לחוגרים, שנתפרו על שרוול ימין של החולצה.
תג המקצוע היה בצורת סמל קטן מבד רקום שסימל את מקצועו הצבאי של החוגר, ומתחתיו פס בד בצבע צהוב ועליו מספר שורות בצבע שחור שסימלו את השלב המקצועי של החייל.
במהלך שנות החמישים הוחלפו המדים של כוחות היבשה, ממדי חאקי בהירים למדים בצבע זית.
בראשונה הונהגו אלו ביחידות חטיבת הצנחנים ובהמשך ביתר כוחות היבשה.
אנשי חיל האוויר וחיל הים המשיכו ללבוש מדי חאקי בהירים.
גם מדי החיילות המשיכו להיות מחאקי בהיר עד ראשית שנות השמונים, שאז הוחלפו במדי זית.
המעיל התקני לכל הדרגות היה השינל הארוך והכבד, העשוי צמר.
גם כובעי צה"ל הוחלפו בראשית שנות החמישים מכובעי היטלמאכר לכומתות, הדומות לאלו הנהוגות בצבא הבריטי.
הכומתות נחבשו הן על ידי החיילים והן על ידי החיילות.
שחור - לכוחות השריון, התותחנים והסיירות
במרוצת השנים הורחב מגוון הצבעים של הכומתות:
חום - לחיילי חטיבת גולני
ירוק כהה - לחיילי אגף המודיעין
סגול - לחיילי חטיבת גבעתי (1983)
כסף (אפור בהיר) - לחיילי חיל ההנדסה הקרבית (1983)
ירוק בהיר - לחיילי חטיבת הנח"ל (1989)
כחול - לחיילי חיל המשטרה הצבאית (1998)
כתום - לחיילי פיקוד העורף (1999)
טורקיז - לחיילי חיל התותחנים (2000)
מנומר בצבעי הסוואה לחיילי חטיבת כפיר (2006)
חום-צהוב בהיר - לחיילי חיל האיסוף הקרבי (2015) (הכומתה הוחלפה בהדרגה בשנת 2023 וחיילי האיסוף קרבי קיבלו כומתה מנומרת מדברית כמו של חיילי חיל הגנת הגבולות, לאחר מיזוג החיילות).
כחול סייבר - לחיילי אגף התקשוב וההגנה בסייבר (2017)
מנומר בגוון מדברי - לחיילי הגדודים המעורבים במערך הגנת הגבולות (2017)
חיילי חטיבת הצנחנים בודלו באמצעות מכנסי צנחן אשר להם כיסי צד וירכית.
עם השנים החלו גם חיילי חילות אחרים להשתמש במכנסי צנחן (דגמ"חים) עד אשר הם הפכו למכנסיים הכלל צהליים והחליפו את מכנסי ה"קופיקו".
הירכית נשארה נחלת הצנחנים בלבד.
כובעי הקצינים, המיוחדים לקצינים ולנגדים בכירים, הונהגו בשנות החמישים.
היו אלה כובעים הדומים לכובעי הקצינים בצבא הבריטי והאמריקאי.
לקצינות ניתנו כובעי סירה ואלו בוטלו כעבור זמן לא רב (פרט לחיל הים).
במרוצת השנים הלך ופחת השימוש בכובעי קצינים ובהדרגה החלו גם הקצינים לחבוש כומתות.
כיום נוהגים עדיין לחבוש כובעים אלו טייסים וקציני חיל האוויר במדים יצוגיים, חובלים, קצינים ונגדים בחיל הים (בטקסים ובמשלחות), נגדי משמעת בטקסים, שוטרים צבאיים בתפקיד ובמסדרים, קציני הרבנות הצבאית ונגני תזמורת צה"ל בהופעה.
ב-1960 הונהגו כובעים מיוחדים לחיילות, במקום הכומתות.
כובעים אלו הדומים לכובעי דיילות אוויר או כובעי חיל מצב וכונו בעגה הצבאית "כובעי כרבולת" או "כובע כריש".
כובעים אלה עוצבו תחילה בהשראת הדגם עמו נעו חיילי הצבא הבריטי ואחר כך עוצבו בעיצוב ייחודי.
הראשונות שהתחילו להסתובב עם כובעי דיילות היו קצינות ויותר מאוחר גם חיילות סדירות קיבלו אותם.
צבעם של "כובעי דיילות" היה זהה לצבעם של כומתות באותו חיל, אלא אם כן הכומתות היו בצבע זית (כומתת בקו"ם), במקרה כזה כובעי החיילות היו בצבע שחור.
בכמה מקרים כובעים שחורים נשאו סימן היכר נוסף:
חיל השריון - כובע שחור עם פס עליון ירוק-שחור
חיל התותחנים - כובע שחור עם פס עליון אדום-חום
חיל המשטרה הצבאית - כובע שחור עם פס עליון אדום
חיל הים - כובע שחור עם פס עליון לבן
ב-2001 הונהגה מחדש חבישת כומתות לחיילות.
במרוצת השנים הוחלפו האריגים של מדי צה"ל מכותנה לבד סינתטי.
בשנת 1971 הוחלף המקטורן של מדי החורף למקטורן מעוצב ואופנתי מבד סינתטי.
ב-1966 ניתנה למשרתי הקבע האפשרות ללבוש מדי א' עשויים דקרון בצבע בז'.
בד זה היה נעים יותר למגע ולא דרש גיהוץ.
גלריית מדי חיל האוויר ההיסטוריים
החיילות קיבלו ירכיות בנוסף לחולצות צה"ל רגילות.
לירכית היה שרוול קצר, שני כיסים למטה וכיס אחד למעלה בצד שמאל, הכפתורים היו ממתכת חומה.
בהמשך ירכיות התחילו להיות עם כפתורי פלסטיק ירוק/אפור.
בשנת 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים, הגיע לצה"ל, במסגרת הרכבת האווירית האמריקאית שהחישה נשק וציוד לצה"ל, משלוח של מדים אמריקאים בצבע זית כהה ומבד עבה יחסית (שנבדלו ממדי צה"ל גם בכך שלא היו להם כותפות).
במשך שנים היו מדים אלה במלאי בגדי העבודה של צה"ל.
נהוג היה להחליף את מדי צה"ל, ממדי חורף למדי קיץ ולהפך, פעמיים בשנה, ב־1 באפריל וב־1 בדצמבר.
בתקופה הראשונה שלאחר הפסקת האש בתום מלחמת יום הכיפורים, כשכוחות המילואים היו עדיין מגויסים וצה"ל היה בכוננות מחשש לחידוש הלחימה, אמורה הייתה לחול ב־1 בדצמבר 1973 החלפת מדי הקיץ במדי החורף.
עקב מצב החירום לא בוצעו החילופים באותו החורף.
מאז נערכו החילופים עוד מספר פעמים ובדצמבר 1978 לא הוחלפו יותר מדי הקיץ במדי החורף.
מאז לא הונהגו יותר מדי חורף בצה"ל ומדי הקיץ הפכו למדים הקבועים לכל השנה.
יחד עם מדי החורף בטלו גם ה"צהלונים", אותם סמלי צה"ל קטנים שנענדו על דשי המקטורנים במדים הללו.
בשנות התשעים עבר צה"ל לשימוש במדי א' עשויים דקרון גם לחיילי החובה (כעשרים שנה לאחר שאפשר זאת למשרתי הקבע).
מדים אלה עמידים וייצוגיים יותר וגם זולים יותר לרכישה.
עד שנת 1990 הקפיד צה"ל לרוב לרכוש את המדים ממפעלים בישראל, בשנה זו הוחלט לראשונה ליבא מדים בכמות גדולה.
מאז בהדרגה ירד היקף הרכש של מדים בישראל כמעט לחלוטין.
בנוסף, הונהגו בצה"ל מדי אירועים (מדים ייצוגיים) גם עבור חיילי הקבע בזרועות האוויר והיבשה: חולצה בצבע ירוק-טורקיז עם מכנסיים (או חצאית לחיילות) בצבע ירוק כהה בחילות היבשה, וחולצה בצבע תכלת עם מכנסיים (או חצאית לחיילות) בצבע כחול כהה בחיל האוויר.
החל מאוגוסט 2001 משמשים מדי האירועים גם כמדי השירות של חיילי הקבע (לנגדים מדרגת רס"ל ומעלה ולקצינים מדרגת סרן ומעלה), כאשר לבנות יש אפשרות ללבוש מכנסיים ולא רק חצאית.
בחיל הים, מדי הקבע נבדלים ממדי האירועים בכך שהמכנסיים שחורים ולא לבנים.
בתחילת שנות ה-2000 המדים הייצוגיים של הקצינים הפכו למדי א' של אנשי הקבע ושינו את גוונם, חולצה בצבע תכלת ומכנס בצבע כחול-ירקרק עבור מדי קבע בזרוע היבשה, חולצה בצבע תכלת, אך בגוון שונה-כהה יותר ומכנסיים בצבע כחול עבור מדי קבע בזרוע האוויר והחלל.
משנת 2006, נשקל ביטולה של הכומתה והנהגת כובע מצחייה במקומה, וזאת מטעמים בריאותיים, שכן הכומתה לא נחבשת בפועל על ידי החיילים, פרט לטקסים ולמסדרים, ולא מגנה מפני השמש, ואולם בסופו של דבר נקבע כי את הכומתה הנוכחית תחליף כומתה בצורה אליפטית המתוכננת כך שתתקבע על הראש באופן הולם וייצוגי יותר.
פיילוט בנושא החל בשנת 2010.
כמו כן, מעת לעת נעשים שינויים במדי ב' על מנת להתאימם ללוחמים בשטח, למשל בהרכב הבד, במיקומי הכיסים ובריקמה של תג היחידה ותגי שם.
בשנת 2012 התקיים ניסוי לבחינת מדי הסוואה ללוחמים שיחליפו את מדי הב' הקיימים בפעילות מבצעית ובאימונים.עם זאת, מדי ב' הרגילים נשארו בשימוש נרחב אצל רוב הלוחמים עד כניסת המדים הטקטיים ב-2023.
ב-2012 בוטל שימוש בירכיות עבור חיילות.
ב-2025 צה"ל ביטל את מערכת המידות הצה"לית שכללה את האותיות ק', ב', ג', ו-מ' והחליפן במידות המקובלות בעולם (S, M,L,XL ,XXL) וזאת לאור הקושי של החיילים לבחור את המדים על פי המידות הצה"ליות.
באותה השנה פורסמו הנחיות חדשות במסגרתן משרתי המערך הלוחם רשאים לנוע במדי לחימה (מדים טקטיים) גם ביציאתם מהיחידה ובשובם מהבית בעוד בגדי שירות (מדי א'), ישמשו לטקסים ואירועים ייעודיים אחרים.
בנוסף, בעונת החורף, אושרה תנועה במעיל פליז או סופטשל - גם על מדים טקטיים.
עבור החיילים שאינם חלק מהמערך הלוחם נקבע כי בעונת החורף, מעיל א' מסוג 'סופטשל' יוכל לשמש גם כמעיל ב' וכי בתקופת המלחמה, ינועו מחוץ למחנות במדי ב' (באישור מפקדים).
עבור משרתי הקבע רשאים לנוע במדי ב' באופן יום-יומי, גם מחוץ למחנה.
בעונת החורף נקבע כי משרתי הקבע נקבי כי רשאים לנוע עם מעילי 'סופטשל' ייעודי למדי ב', כשפאץ' דגל ישראל בזרוע שמאל, ופאץ' היחידה שאושר על ידי יחידת הסמלים המטכ"לית בזרוע ימין.
מאוגוסט 2023, חיילת בשירות סדיר, בזרוע היבשה, תוכל לבחור מתוך שלושה סטים של מדים: מכנסי דגמ"ח וחולצה בעלת שני כיסים, בדומה למדי הבנים, או דגם מכנסיים עם כיסים אחוריים וחולצה בעלת כיס אחד בדומה למדי הבנות.
חיילות זרוע היבשה יוכלו גם לקבל שילוב של שני סוגי הסטים.
חיילות בחיל האוויר או חיל הים יוכלו לבחור מכנסיים בעלי כיסים קדמיים ("קופיקו") עם חולצה בעלת שני כיסים, או מכנסיים בעל שני כיסים אחוריים עם חולצה בעלת כיס אחד.
מתחילת שנות ה-2000 נפוצו בצה"ל מעילי פליז שהיו נרכשים באופן עצמאי על ידי היחידות והיו מותרים ללבישה רק עם מדי ב'.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 צה"ל התחיל להנפיק את הפליזים באופן רשמי.
מספטמבר 2021, התחיל צה"ל להנפיק למתגייסים החדשים מעיל מסוג סופטשל (softshell) במקום דובון.
מעיל סופטשל בצבע שחור נלבש על ידי נגדים וקצינים בכחות היבשה וחיל הים.
מעיל סופטשל בצבע כחול נלבש על ידי חיילים, נגדים וקצינים בחיל האוויר וחיילים בחיל הים, מעיל סופטשל בצבע ירוק זית נלבש על ידי חיילים בכחות היבשה.
כל המעילים ישאו רקמת דגל ישראל על זרוע ימין.
במצבי מזג אוויר קיצוניים, מונפקים לחיילים מעילי אוברול מסוג "חרמונית".
סוודר הטלאים (אפודה) עשוי צמר נכנס לשימוש בצה"ל בתחילת שנות ה-80, תחילה לחטיבת הצנחנים, אחר כך לחטיבות חיל הרגלים האחרות ומאוחר יותר לכל היחידות צה"ל והיה מיועד גם לחיילים וגם לחיילות.
הסוודר הוא מדגם בריטי עם טלאים בכתפיים ובמרפקים.
חיילי סדיר רשאים ללבוש אפודת טלאים מסוג "צווארון V", בצבע ירוק-זית או בצבע כחול עבור חיילי זרוע האוויר והחלל או בזרוע הים.
חיילים הזכאים למדי קבע (נגדים, קצינים) רשאים ללבוש אפודה תיקנית בצבע שחור עם רוכסן (כחול עבור חיל האוויר).
קיים איסור ללבוש את האפודה מעל ירכית (עבור חיילות או צנחנים).
חייל הלובש אפודה ללא מעיל חייב לשאת כומתה בכותפת השמאלית או על הראש, סמל שרוול (תג יחידה), סימני דרגה ושרוך הדרכה (למעט אפודה שחורה).
מאמצע שנת 2021 צה"ל הפסיק לספק לחיילים סוודרים העשויים מצמר, ועבר באופן מוחלט לסוודרים העשויים מחומרים סינתטיים.
להגנה מפני הגשם והקור בעונת החורף מקבלים חיילי צה"ל מעיל דובון בצבע ירוק-זית לחילות היבשה, כחול לחילות הים והאוויר וכחול כהה לחיילי הקבע.
הדובון נכנס לשימוש בסוף שנות השבעים עם ביטול מדי חורף.
בתחילת שנות האלפיים, עיצוב הדובון לחוגרים עבר שינוי, הוא הפך למעיל ללא קפוצ'ון ועם צווארון צמר, המעיל קוצר ושונו גם כיסים.
דגם חדש זה קיבל את הכינוי "מעיל א' ", ואילו הדובון הרגיל הפך ל"מעיל ב' ".
אנשי קבע קיבלו מעיל קבע מבד שונה מדובון חוגרים ועם צווארון פרווה במקום קפוצ'ון.
אנשי צוותי קרקע של חיל האוויר קיבלו מעיל ב' ייחודי בצבע כחול, בלי קפוצ'ון, קצר יותר מדובון רגיל ועם פסים לבנים מחזירי אור.
החל מספטמבר 2021 הפסיק צה"ל לספק למתגייסים מעילי א' ובמקומם ניתנים מעילי סופטשל.
בנוסף למעיל א' סטנדרטי, אנשי צוות אוויר לובשים שני סוגי מעילים נוספים, האחד הוא מדגם שמותר לשימוש רק עם סרבל טיסה והשני הוא מעיל עור מדגם , המעיל מוענק למסיימי קורס הטיס מסוף שנות השמונים.
בעבר, משנות השישים עד סוף שנות השמונים הונפק לאנשי צוות אוויר גם מעיל מדגם B15. בשלב קורס הטיס לובשים פרחי הטיס מעיל כחול עם בטנה כתומה, המכונה בעגה מעיל פט"ט (פרחי טיס טסים).
באופן מסורתי חולצת מדי הא' של לוחמי חטיבת הצנחנים היא ירכית.
דגם חולצות עבור נשות קבע
חיילות בשירות הסדיר המקיימות אורח חיים דתי רשאיות ללבוש חצאיות.
ניתנת להן האפשרות לקצר אותן עד מתחת לברך.
בסוף שנות השישים, אפשרו לחיילות ללבוש חצאיות קצרות יותר (חצאית מיני) אך גם כאן הייתה מגבלה על גובה החצאית מעל הברך.
מדי חיל הים לאורך השנים
לחיילי חיל הים היו מאז ומתמיד מדים שונים ממדי יתר חילות צה"ל.
כבר עם קום המדינה חיל הים הצטייד במדים ייצוגים לבנים על מנת שחיל הים ייצג את המדינה הצעירה בעולם הגדול.
קצינים: כובע קצינים (כובע עם מצחיה) עם סמל קציני חיל הים (משושה עם עוגן בתוך זר) ודרגות שרוול וכתף בהתאם לתקן הצי האמריקאי.
קצינות חבשו כובע קצינות ייחודית ללא מצחיה.
נגדים: כובע קצינים (כובע עם מצחיה) עם סמל נגדי חיל הים (משושה עם עוגן) ודרגות יד פרט לסמל ראשון.
חוגרים: בגדי מלחים וחולצת מלחים ו"כובע פופאי".
ב-1952 נעשו שינויים במדי חיל הים.
סמלי כובע של קצינים ונגדים הוחלפו, סמל כובע קצינים החדש עוצב כזר של אצות ים ובתוכו עוגן עם חרב וענף זית.
לנגדים הסמל כלל זר של עלי זית.
כמו קצינות בחילות היבשה ובחיל האוויר, גם קצינות חיל הים קיבלו כובע חיל מצב רק בעיצוב שחור-לבן ככובע חדש שלהן.
חוגרים קיבלו כובע חדש - כובע מלחים בלי מצחיה עליו רשום שם האונייה וסמל כובע בצורת עוגן עם חרב וענף זית.
בתקופה הקצרה בין השנים 1979–1985 החזיר האלוף זאב אלמוג את כובעי הפופאיי האמריקאים לראשי החיילים עד תום כהונתו.
לקציני ונגדי חיל הים נמשך השימוש בכובעי הקצינים (כובעים עם מצחייה).
בשנת 1970 מדי החוגרים (בגדי מלחים) הוחלפו למדי חאקי רגילים וכומתה כחולה ועליה סמל חיל הים בעיצובו החדש, כאשר קציני חיל הים המשיכו לחבוש כובע קצינים ונגדים כובע נגדים בטקסים ואירועים חגיגים.
דרגות "גולדבנד" נשארו רק למדי שרד וגאלה, במדי א' וב' נכנסו לשימוש דרגות כלל צה"ליות.
שינוי נוסף היה בבגדי העבודה ששודרגו לבגדי דגמ"ח, הימאים והקצינים נעלו נעליים שחורות גבוהות.
גלריית מדי חיל הים בין השנים 1949–1952
גלריית מדי חיל הים בין השנים 1952–1971
מדי חיל הים בעת המודרנית
מדי שרד חורף עם דרגות "גולדבנד" על השרוולים ומדי שרד קיץ עם דרגות "גולדבנד" על הכתפות.
מדי שרד חורף ומדי שרד קיץ, מדים לבנים המכונים בעגה הצבאית "מדי אירועים" - ביום חיל הים, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ויום העצמאות, וכן בטקסים דוגמת טקסי סיום הכשרה, כל חיילי החיל וקציניו לובשים את מדי האירועים של החיל שצבעם לבן.
לסא"ל ולאל"ם, המצחיה של הכובע מעוטרת בשורה אחת של עלי אלון, לתא"ל ואלוף, המצחיה של הכובע מעוטרת בשתי שורות של עלי אלון.
מדי ב' - דגמ"ח כלל צה"לי
קציני החיל הבכירים בטקס, לובשים מדי אירוע לבנים.
ניתן להבחין כי הקצינים הבכירים נועלים נעליים לבנות וחוגרים חגורה לבנה, נוסף על המכנסיים הלבנים המיוחדים.
נעליים לבנות שנכנסו לשימוש כחלק ממדי הייצוג של החיל עבור נגדים מדרגת רס"ר או קצינים מדרגת רב-סרן בשנת 2010. בעצם חיל הים חזר למסורת שהייתה נהוגה בשנות החמישים ותחילת שנות השישים.
סוגמדי שרדמדי ייצוגמדי חוגרים א'מדי לוחםמדי ב'
לתזמורת צה"ל קיימים מדי הטקס אשר כוללים:
מדי קבע של חילות היבשה (על אף שכל הנגנים הם חיילי סדיר).
בטקסי יום העצמאות נגני התזמורת מופיעים במדי שרד.
שרוך אדום (הנענד מעל כתף ימין)
כובע מצחייה טקסי להופעות עם סמל התזמורת על רקע אדום וסרט שזור אדום.
תזמורת צה"ל היא הגוף היחיד בצה"ל שיש לו שני תגי כובע שונים לכובע מצחיה ולכומתה.
בזמן שגרה, שבו התזמורת לא מופיעה, לבושים נגני התזמורת במדים רגילים (ירוק זית) עם סיכת הנגן אשר נענדת על חפי כיס שמאל.
במהלך השנים מדי תזמורת צה"ל עברו כמה שינויים.
תחילה נגנים חבשו כובע קצינים עם סמל חיל כללי, חגרו חגורת כתף וחגורת מותניים לבנה, ענדו סמל תזמורת מתכתי על כתף ימין.
עד תחילת שנות התשעים נגני תזמורת הופיעו במדי א' חוגרים.
בשנות השמונים חגורות לבנות הוחלפו לחגורה אדומה ושרוך אדום.
סרט שזור אדום התווסף גם לכובע וגם סמל כובע הוחלף לסמל של תזמורת.
בסוף שנות התשעים התזמורת התחילה להופיע במדי א' קבע (חולצה בהירה ומכנסיים כהים), גם צבע כובע מצחיה הוחלף לצבע ירוק-בקבוק כמו כובעי נגדי משמעת.
משנת 2019, בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות, התזמורת מופיע במדי שרד של קצונה בכירה.
בשונה מלהקות הצבאיות, חיילי התזמורת עונדים תג אגף כוח אדם.
תזמורת צה"ל היא יחידה צבאית בצה"ל היחידה שיש לה שני סמלי כובע.
עם מדי א', חוגרים עונדים על כומתה בצבע זית סמל חיל כללי, בהופעות, על כובע קצינים נענד סמל תזמורת.
המנצח יצחק גרציאני הקפיד לענוד סמל כובע של חיל השלישות.
שוטרים צבאיים בתפקידי שיטור ומשמעת וגם באירועים טקסיים לובשים סימני ההיכר מיוחדים בנוסף למדי צה"ל הרגילים
חוגר בתפקידי שיטור ומשמעת - כובע משטרה צבאית עם חלק עליון לבן, חגורה לבנה, לבן על הזרוע השמאלית עם הכיתוב "מ"צ" בכחול על רקע כתום, שרוך בצבעי אדום-כחול מעל כתף שמאל.
חוגר בתפקיד מפקד כלואים - מדי ב', כובע מצחייה ("כובע בייסבול") כחול עם סמל החיל והכיתוב "משטרה צבאית מערך הכליאה" בצבע צהוב, חגורה שחורה, שרוך ירוק מעל כתף שמאל.
קצין בתפקיד - כובע משטרה צבאית לבן, סרט מבד עם רקע אדום עליו הכיתוב "קמ"צ" בצבע כחול על זרוע ימין, שרוך בצבעי אדום-כחול מעל כתף שמאל.
קצין בטקס צבאי - כובע קצינים ייצוגית עם סמל משטרה צבאית גדול מפליז בצבע מוזהב.
נגד משמעת - כובע קצינים ייצוגית עם סמל משטרה צבאית גדול מפליז בצבע מוזהב.
בסוף שנות ה-80, החליט הקמצ"ר, שלום בן-משה, להחליף את הקסדה בכובע מצחייה עם חלק עליון לבן, אשר משמש את החיל עד היום.
סוג נוסף של מדים הקיים בצה"ל הוא מדים טקסיים: מדי שרד ומדי גאלה.
מדים אלה נלבשים אך ורק על ידי קציני צה"ל בכירים השוהים מחוץ לישראל - נספחים צבאיים וקצינים בשליחות דיפלומטית.
מדי השרד ומדי הגאלה (לאירועים מיוחדים) נבדלים בצבעם בין הזרועות.
כמו כן, ישנה חלוקה למדי קיץ וחורף.
בשונה ממדי א', מדי שרד כוללים מקטורן ועניבה.
בשל מספר הלובשים הנמוך, מרבית מדי השרד והגאלה נתפרים במיוחד לאיש הקבע בידי חייטים אזרחיים.
נספחים צבאים, באירועים וטקסים, עונדים על מדי שרד וגאלה שרוך בצבע זהב עם אגלטים מוזהבים, כמקובל בקרב צבאות רבים.
ניתן להקביל, בקירוב מסוים, את מדי גאלה של צה"ל ל-, את מדי שרד ל- ואת מדי א' ל- ברוב ארצות המערב.
במאי 2016 החליט הרמטכ"ל רא"ל גדי איזנקוט כי באירועי יום השואה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום העצמאות, וכן בקבלת פנים של קצינים בכירים זרים, ינועו נציגי צה"ל בדרגת תא"ל ומעלה וכן בעלי תפקידים נוספים הלוקחים חלק בטקסים, במדי השרד.
צורת המקטורן של קציני חיל האוויר וכחות היבשה השתנתה לאורך השנים.
בגרסתו המוקדמת מקטורן היה בעל כיסים חיצונים בחזה וכפתורים כהים, בגרסתו החדשה אין כיסים בחזה וכפתורים הם מוזהבים ומספרם שלושה או ארבעה.
צבע מתכת של דרגות קצינים במדי שרד זהה לצבע מתכת של דרגות קצינים במדי א'.
לעומת זאת במדי גאלה הדרגות לכל הזרועות הם מוזהבים.
מדי שרד של חיל האוויר
מדי שרד של חיל הים
במדי שרד וגאלה של חיל הים נהוגות דרגות "גולדבנד" (על השרוול במדי חורף וכותפות במדי קיץ), כמקובל בציים אחרים בעולם.
כמו כן, ייחודיות של המקטורן בחיל הים שהוא בעל שתי שורות של כפתורים, מסורת המקובלת בציים רבים בעולם.
מדי גאלה של חילות היבשה וחיל האוויר
מדי גאלה של קציני חיל האוויר וכחות היבשה הם בצבע זהה, כחול כהה.
מדי גאלה של חיל הים
בשנות החמישים ותחילת שנות השישים היו בשימוש קציני חיל הים הבכירים חליפות צווארון סגור לבנות עם נעליים לבנות כמדי גאלה.
מדי ב' ובגדי עבודה בצה"ל
בנוסף למדים היצוגיים (מדי א') לבשו חיילי צה"ל, בתעסוקה מבצעית ובביצוע תפקידים טכניים ותפקידי אחזקה, בגדי עבודה (מדי ב'), שהיו בעיקרם מדי צה"ל ישנים שאינם ראויים יותר לשמש כמדי א', ובגדים שיוצרו מלכתחילה כדי לשמש כבגדי עבודה.
במלחמת יום כיפור, ארצות הברית סיפקה לישראל בנשק ואספקה, בהם גם מדי OG-107 להם הוסיף צה"ל כתפיות לדרגות.
מאז מדי העבודה העיקריים בצה"ל הם מדי ב', עשויי כותנה בגוון ירוק זית.
גם על מדים אלו נדרשים החיילים לשאת את דרגותיהם, הכומתה (או כובע) ושרוך אך ללא הסיכות ותג היחידה כמו במדי הא'.
כיום, מדי הב' מיוצרים במיוחד בשביל לשמש כמדי ב' ואינם מדי א' ישנים, והם שונים ממדי הא' בבד ממנו הם עשויים בעיצובם.
כיום, השימוש היחיד במדי א' ישנים שאינם ראויים יותר לשמש כמדי א' הוא כמדי עבודה עבור חניכים בבסיסי הכשרות עורפיות, והם מכונים "א' עבודה".
עד מלחמת חרבות ברזל, מדי ב' היו מדי הלחימה העיקריים של צה"ל.
במלחמה זו החל תהליך מסיבי של החלפת מדי הכוחות הלוחמים ממדי ב' למדים טקטיים.
צבע המדים הטקטיים הוא ירוק זית, כמו צבעו הרשמי של צה"ל.
גלריית מדי ב' בשנות ה-80 וה-90
גלריית מדי ב' בשנות ה-2000
גלריית מדי ב' בעשור השני של המאה ה-21
גלריית מדי ב' בשנות ה-20 של המאה ה-21
מדים ב' הרגילים נחשבים פשוטים ונחותים ביחס לצבאות אחרים בשל חוסר ייצוגיות, חוסר התאמתם לשינוי מזג האויר, התבלותם המהירה וחוסר עמידות לקרעים ועל הצבע האחיד שאינו בדוגמת הסוואה.
לכן במהלך השנים, עוצבו דגמים שונים המכילים שיפורים במטרה להקל על הכוחות הלוחמים.
כך למשל במדי ב' לאנשי קבע התווסף כיס בשרוול יד שמאל וזוג כיסי צד במכנסיים מלבד הכיסים הקיימים.
במדים אלו נוספו גם פסי סקוץ' להדבקת דגל ישראל, שם איש הקבע ותג היחידה.
את המדים מספקת חברה אזרחית והם עשויים מבד "ריפסטופ" סינתטי בעיקרו משולב כותנה החסין לאש, עמיד לקריעה ומנדף זיעה.
מדים אלו מכילים שיפורים המיועדים ללבישה ממושכת מאוד, לשימוש במצבי קרב תוך לבישת אפוד קרמי מעליהם.
בהתאם לכך, המכנסיים כוללים מגני ברכיים מובנים, הוסרו הכפתורים וכיסי החולצה הועברו מהחזה לזרועות, נוספו רשתות אוורור, צווארון פונה כלפי מעלה ומבנה שרוולים המאפשר הפשלתם במהירות לטובת החדרת עירוי.
גוון המדים הוא ירוק זית שנקרא "ריינג'ר גרין" שפותח במקור בצבא ארצות הברית שמיועד לעבודה בתנאי יערות עבותים ונטמע בחשיכה כמעט לחלוטין.
כמו כן, צבע זה נבחר בגלל צבעו הרשמי של צה"ל, שמתבטא בציוד צבאי טקטי בצבע ירוק זית גם הם, כמו אפוד, קסדה וכפפות ירי.
לאחר ניסוי ביחידות המובחרות וקבלת משוב, חולקו המדים באופן נרחב לכל לוחמי זרוע היבשה.
במלחמת חרבות הברזל, הפכו המדים הטקטיים למדי הלחימה העיקריים של הכוחות המתמרנים.
לבישת סרבלים בצה"ל נהוגה בעיקר בחיל השריון ובחיל האוויר והם נחשבים למדי ב'.
סרבלים עשויים מבד נומקס העמיד בטמפרטורות גבוהות, לכן לובשים אותם חיילים במקצועות הקשורים לסכנת אש פתוחה.
כמו כן, בגלל סרבלי הטיסה של הטייסים, הסרבלים הפכו לסמל סטטוס ונכנסו גם למקצועות קרקעים, כמו בקרי טיסה ומטיסי מל"טים.
בחיל האוויר לובשים אותם גם אנשי המערך הטכני של חיל האוויר.
מדים של יחידת האבטחה של הקריה (מחנה מטכ"ל)
על מנת לשפר את הנראות ואת הייצוגיות, באמצע שנת 2012, חיילי וקציני יחידת האבטחה של הקריה קיבלו מדים חדשים בצבע ירוק כהה, עליהם מוטבע סמל המטה הכללי.
ב-1964 הוכנסו לשימוש בצה"ל בגדי עבודה מנומרים מעודפי הצבא הצרפתי.
חלק מלוחמי צה"ל במלחמת ששת הימים לבשו מדים אלו.
ב-1968 אף הונהגו לתקופה קצרה מדים מנומרים כמדי א' בחטיבת "גולני".
המדים המנומרים יצאו משימוש בסוף 1968, בתקופת המרדפים, כשנתברר כי אנשי ארגוני החבלה לובשים אף הם מדים כאלה.
בשנת 2018, הועלתה הצעה חוזרת לשוב למדים אלו כחלק מתוכנית נרחבת לשינוי מדי העבודה, אך היא לא נבחרה.
בשנת 2003 החל צה"ל לרכוש מדי עבודה (מדי ב') בצבעי הסוואה מעודפי צבא ארצות הברית.
מדים אלה הם משלושה סוגים:
הראשון, "מדי סכמת חורש" (M81) או "מדי קרב" (BDU) - את המדים הללו מעטרים כתמים בארבעה צבעים: שחור, חאקי, ירוק וחום, והם היו למדים הסטנדרטיים למצב של לחימה ברוב יחידות צבא ארצות הברית משנת 1981 ועד לאחרונה.
השני, "מדי קרב מדבריים" (DBDU), הידועים בצבא האמריקני כ-"Chocolate-Chip Camouflage" (סכמת צ'וקלט-צ'יפ) או רשמית "סכמת מדבר שישה צבעים".
צבעם צבע חאקי, ועליו כתמים גדולים בצבע חום וכתמים קטנים שצבועים בשחור ולבן.
מדים אלה נמצאו בשימוש האמריקאים כמדי הסוואה בנוף המדברי, בימי מלחמת המפרץ (מבצע "סופת מדבר") בשנות ה-90 המוקדמות.
השלישי, "מדי הסוואה מדבריים" (DCU) הם מדים שנועדו להחליף את מדי ה"צ'וקלט-צ'יפ" בשל אי-התאמתם למרבית נופי המדבר.
דוגמתם דומה לדוגמת מדי ה-M81, אך בהירה ממנה.
המדים צבועים חאקי, חום וירוק בהיר.
מרוב המדים הסירו את הכתובת "צבא ארצות הברית" ואת שמות המשפחה של החיילים שמופיעים על חזית החולצה ומעל הכיס האחורי במכנסיים, אך מחלקם לא טרחו לעשות כן.
ולפיכך ניתן למצוא בבסיסים מסוימים חייל צה"ל שעל מדיו מתנוסס שמו של חייל אמריקאי לצד הכיתוב "צבא ארצות הברית".
המדים משמשים את צה"ל בין השאר בבסיסי טירונות ובמתקני-כליאה.
בתקשורת פורסם כי גורמים אמריקאיים רשמיים יצאו נגד השימוש במדים שעליהם כתוב "צבא ארצות הברית" במתקני-כליאה צה"ליים.
בעקבות זאת התייחס דובר צה"ל לשימוש במדים האמריקאיים: "מדים אמריקאיים אשר התקבלו מעודפי צבא ארצות הברית נפסלו לשימוש מבצעי בצה"ל עקב היותם מנומרים, וקיימת סכנה לטעות בזיהוי (כוונתו היא שיחשבו שהם מחבלים) אם ייעשה בהם שימוש מבצעי.
עם זאת המדים אושרו לשימוש מנהלתי, ולכן הם מנופקים לבתי-כלא צבאיים, לסדנאות חימוש ולמפעלים צבאיים כבגדי עבודה - ובתנאי שלא תהיה איתם תנועה מעבר לגבולות המתקן".
ואולם בנובמבר 2015 נצפו חיילים בהפגנה השבועית בכפר קדום, כשהם לבושים במדים אמריקאיים.
לוחמים במסלול של יחידת מגלן לובשים במהלך השבוע המסכם להכשרתם מדים מנומרים בצבע חול.
מרבית החיילים המשרתים בחילות השונים בצה"ל ובמג"ב נועלים "נעלי צבא": נעלי עור גבוהות, אטומות וכבדות משקל, בצבע שחור.
הנעליים מתחלקות ל"נעליים כבדות" (כ-2 ק"ג), ו"נעליים קלות" (כ-1.250 ק"ג) המיוצרות מחומרים קלים ורכים יותר, ויועדו בעיקר למשרתים ביחידות חיל הרגלים.
החל משנת 2008 כלל החיילים המתגייסים מקבלים "נעלים קלות", וחלק מהלוחמים מקבלים נעלי חי"ר אמריקאיות מתקדמות.
בשנת 2019 נכנסה תקנה חדשה וכלל המשרתים מקבלים נעלי חי"ר, באופן השווה גם ללוחמים וגם תומכי לחימה, למעט בנות בתפקידים ספציפיים.
במספר יחידות, ובראשן חטיבת הצנחנים ויחידות הכפופות לה, חטיבות הצנחנים במילואים, סיירת מטכ"ל, וכן חטיבת הקומנדו, חטיבת הנח"ל, חטיבת כפיר וחיל הגנת הגבולות, נועלים החיילים נעליים בצבע חום-אדום, כהמשך המסורת מיחידות הצנחנים הבריטיות שהועתקה לישראל, שכוללת גם חבישת כומתה אדומה וחגירת החגורה מעל לחולצה (ירכית).
הסמכות לאשר ליחידות לנעול נעליים אלו נתונה בידי קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
נוסף לנעליים אלו ליחידת האלפיניסטים (או החרמוניים) יש מלאי מצומצם גם של נעליים בצבעי חאקי-לבנות (בהירות) נוסף לאלו השחורות איתם פועלים בשיגרה, וזה כדי להשלים לסט המדים המשמש אותם להסוואה בשטח המושלג בחלק מימות.
להם ניתן לצרף כיסוי בגוון לבן נוסף כדי לסייע במסווה.
טייסים נועלים נעלי צוות אוויר קלות בעלות סולייה חלקה.
על-פי פקודות המטכ"ל של צה"ל:
חובה לנעול נעליים גבוהות בעת לבישת מכנסי דגמ"ח.
על הגרביים להיות בצבע כהה.
יש חובה להכניס הסרח העודף של השרוך אל תוך הנעל.
יש להכניס דיסקיות זיהוי במקום המיועד לכך בנעל.
על הנעליים להיות מצוחצחות בכל עת.
על שארית מכנסי המדים להיות מחוזקים בגומיות מעל הנעל.
ישנן מספר יחידות מובחרות המתירות לחייליהן לנעול במשימות מבצעיות נעלי הרים במקום נעלי הצבא התקניות, ולעיתים אף על מדי א'.
קצינים ונגדים מורשים לנעול נעליים חצאיות בצבע שחור כאשר הם לבושים במכנסי "קופיקו" או במדי יצוג.
בנוסף, החל משנת 2010 ניתן לראות קצינים בכירים בחיל הים נועלים נעליים לבנות בטקסים.
חיילות אשר אינן משרתות בתפקידים קרביים יכלו בעבר לנעול נעליים לא צבאיות בצבע שחור, אולם מחויבות מחודש ינואר 2006 לנעול נעליים המסופקות להן בבסיס הקליטה והמיון.
בקיץ ניתנת כחלופה לחיילות, האפשרות לנעילת סנדלי עור שחורים, שאינם מבריקים.
החל משנת 2010 הוחלפו הנעליים והסנדלים שסופקו עד אז לחיילות, בדגם חדש של נעלי שלושת-רבעי סגורות.
בעבר גם לחיילים בצה"ל הייתה אפשרות לנעילת סנדלים תנ"כיים בימות הקיץ, ואילו החיילות נעלו נעליים שכונו "נעלי גולדה".
החל מינואר 2018, אנשי הקבע בצה"ל מחויבים לנעול כאשר לובשים את מדי הא' נעלי שלושת-רבעי בעלות שרוכים מעור/ דמוי עור בלבד.
מדידת מהירות היא שיטה בה ניתן למדוד את מהירותו של גוף או גל כלשהו.
המכשיר באמצעותו נמדדת המהירות נקרא מד-מהירות, או בלועזית ספידומטר.
המהירות הנמדדת מבוטאת לרוב ביחידות של מרחק לזמן כקילומטר לשעה (קמ"ש) או ככפולות של מהירות ידועה מסוימת כמהירות הקול (מספר מאך) או מהירות האור בריק.
ישנן מספר שיטות למדוד את מהירותם של גופים וגלים.
השיטה הטריוויאלית היא למדוד את הזמן שנדרש לגוף לעבור מרחק ידוע מראש (למשל קילומטר אחד) באמצעות שעון עצר, ולחלק את המרחק בזמן (לדוגמה, שעתיים) וכך לקבל את המהירות, שבדוגמה זו היא חצי קילומטר לשעה.
לרוב אין ברשות המודד יחידת מרחק ידועה מראש למדוד לפיה, ולכן יש צורך במדידת המהירות באופן עקיף באחת מהדרכים להלן :
מד המהירות של המכונית משתמש בכבל מתכת, אשר בצידו האחד גלגל שיניים המחובר לגל ההינע הסופי בתיבת ההילוכים או ישירות לגלגל.
בצידו השני מגנט קטן אשר מסתובב עקב התנועה המועברת אליו דרך הכבל מגלגל השיניים.
מגנט זה בסיבובו יוצר זרם בסליל הנתון סביבו, וניתן למדוד זרם זה ולכייל מחוג שיורה את מהירות הרכב לזרם נמדד נתון.
בכלי רכב חדישים אין כלל כבל ועל גל ההינע יש מגנט זעיר החולף בכל סיבוב מול גלאי רגיש, כך נספרים סיבובי גל ההינע ומחושבת מהירות הרכב.
מד מהירות הותקן לראשונה בשנת 1901 במכוניות מדגם "Oldsmobile".
מד הקילומטרים (קילומטרז') המותקן בכלי רכב, מסתמך על נתוני מד המהירות.
בשיטת המדידה המיושנת, סיבוב הגלגלים אחורה הקטין את הקילומטרז' המופיע בלוח השעונים.
פרצה שאפשרה רמאויות בתחום מכירת הרכב.
שינוי קוטר צמיגי המכונית גורם לנתון מהירות וקילומטרז' שגויים, שכן, המערכת מכוילת למידת צמיגים מסוימת.
במטוסים מבדילים בין המהירות הקרקעית (ביחס לקרקע) ובין המהירות האווירית (ביחס לאוויר).
אלו עשויות להיות שונות למדי שכן האוויר בו טס המטוס נע גם הוא, בין אם בכיוון הטיסה או לא.
על מנת למדוד את המהירות האווירית נעשה שימוש בהתקן הקרוי צינור פיטו שהוא למעשה מד לחץ רגיש הנתון בצינור, שמוצמד לחרטום המטוס או למקום אחר בגוף המטוס ללא מערבולות אוויר.
מדידת הלחץ מתורגמת לערך של מהירות לפי מפתח חישוב ידוע מראש.
מדידת מהירות באמצעות אפקט דופלר
על מנת למדוד מהירות חיצונית של גוף נע נשתמש במכשיר המסוגל לשלוח גלים אלקטרומגנטים
אפקט דופלר עובד על העיקרון של הישנות התדר החוזר כתלות במהירות היחסית בין שני עצמים.
המכונית נוסעת במהירות מסוימת, כך נוצרת המהירות היחסית בין המשדר למכונית.
הגלאי מחשב את הישנות התדר שחזר אליו וכך יודע מה מהירות המכונית.
שיטה זו משמש גם לווייני (cospas sarsat) מצוקה למציאת כלי שיט בים.
מדיאש (ברומנית: Mediaş; בהונגרית: Medgyes; בגרמנית: Mediasch) היא עיר במחוז סיביו, חבל טרנסילבניה, רומניה.
מדיאש היא העיר השנייה בגודלה במחוז סיביו ומספר תושביה נכון למרץ 2002, הוא 55,153. לפי אותם נתונים חיים בעיר 45,376 רומנים, 6,554 הונגרים, 1,959 צוענים, 1,150 גרמנים ועוד 114 אחרים.
העיר שוכנת באגם האמצעי של נחל טרנבה הגדולה, במרחק של 39 ק"מ מסיגישוארה ו־41 ק"מ מבלאז'.
המרחק עד לבירת המחוז סיביו הוא 55 ק"מ.
במרחק 18 ק"מ ממדיאש נמצא אתר מרפא תיירותי בשם באזנה.
האזור מפורסם ביינותיו שהוזכרו גם בספר "דרקולה".
מלכי הונגריה הושיבו במקום, במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 מתנחלים גרמנים הקרויים סאשים.
העיר מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1267. ולאד המשפד נכלא במקום בעקבות סכסוך עם מלך הונגריה ונסיך טרנסילבני, שטפן בטורי, נבחר במקום זה למלך פולין.
אומנם אין יהודים בעיר מדיאש כיום, אך יש בה בית הכנסת הגדול והמפואר, שנבנה בשנת 1896. בימי הזוהר שלו הכיל בית הכנסת כ־1,000 מקומות, היו בכ-200 מתפללים קבועים, אך הם או עזבו ברבות השנים, או נרצחו בשואה.
לבית הכנסת היו תקרה וקירות מעוטרים בציורים יפים, אך כיום הם מתקלפים ומוזנחים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עזבו כל חברי הקהילה היהודית את העיר והמקום נותר ריק ועזוב במשך שנים רבות.
רק בתחילת המאה ה-21 החלו לשקם את בית הכנסת ואת המתחם כולו, הכולל גם את בית הרב, את בית הספר היהודי ואת המקווה.
עבודות השיקום נעשו בהתנדבות ובתקציבים נמוכים וכללו את ניקיון המבנים ואת טיפוח החצרות, במטרה להפוך את המקום למרכז מורשת ותרבות אזורית.
בסביבות שנת 2013, נמצאו בקומה השנייה, בעזרת הנשים, מאות מסמכים, תמונות, חפצים וספרי תפילה, כולם מכוסים בשכבות אבק וחלקם מתפוררים למגע.
בשנים שלאחר מכן החלו בפעולות אחסון ושימור של הפריטים שנמצאו וחלקם נשמרים בארכיון קטן, אולם העבודה עוד רבה ובינתיים החפצים, כמו גם המבנה עצמו, ממשיכים להתפורר ולהיהרס.
באין יהודים באזור, סדר העדיפויות של השקעת המשאבים והתקציבים לא פועל לטובת המקום.
כיום מתקיימים במתחם קונצרטים וערבי קולנוע, וגם ראש השנה היהודי וחגים נוספים מצוינים, באירועים משותפים עם הכנסייה הקתולית.
במדעים המדויקים, מְדִידָה היא מציאת גודלו של מאפיין ניתן לתצפית של עצם נתון, והבעת גודל זה ביחידות המידה המתאימות.
מסה, למשל, נמדדת באמצעות מאזניים ומובעת ביחידות של גרם (או כפולות שלהן).
מדידה היא השוואתו של הגודל הנמדד לגודלה של יחידת המידה, והיחס בין שני גדלים אלה מובע במספר.
יש שוני מהותי בין שלושה סוגי מדידות: המדידות הנערכות במדעים המדויקים (בהם עוסק ערך זה), מדידה והערכה במדעי החברה ומדידות והערכות הנערכות בחינוך הפורמלי.
חלק משוני זה מתבטא בשוני בהגדרת מושג המדידה.
במדעי החברה, מדידה היא התאמת ערך מספרי לתכונה או לגודל על פי כללים.
דהיינו, בניגוד למדעים המדויקים, המדידה במדעי החברה אינה חייבת להיות מדידה של גודל ניתן לתצפית, אינה חייבת להיות השוואה של גדלים ואינה חייבת להשתמש ביחידת מידה המוגדרת היטב.
יש גם תחומים שבהם חלק מהמדידות דומות לאלה שבמדעים המדויקים ואחרות לאלה שבמדע החברה או שהמדידות בהן בעלות מאפיינים חלקיים של המדידות מהמדעים המדויקים.
תחומים אלה הם מדעי הרפואה, ביולוגיה וככל הנראה גם מדעי כדור הארץ (גאודזיה היא מדויקת לעומת הערכות הנעשות לפי מורפולוגיה של מאובנים).
המאפיין החשוב ביותר של המדידות במדעים במדויקים הוא אובייקטיביות כמעט מוחלטת (או סובייקטיביות זניחה).
כאשר מודדים פעמיים את אותו הגודל, ומקפידים לעשות זאת על פי הכללים הנהוגים במדעים המדויקים, יש סיכוי גבוה מאוד לקבל בשתי המדידות תוצאות דומות מאוד.
הדבר נכון גם כאשר כל אחת מהמדידות נערכת על ידי אנשים שונים, בזמנים ומקומות שונים, על ידי מכשירים שונים ועל ידי שיטות מדידה שונות.
אולם, אובייקטיביות מוחלטת אי אפשר להשיג משום שהמדידה מתבצעת על ידי בני אדם והתודעה שלהם אינה אובייקטיבית.
לדוגמה, אם אנשים שונים מתבקשים למדוד באותה רמת דיוק את מסתו של אותו גוף מתכת ואם הם ישתמשו במכשירים המתאימים הייטב למדידה זו, אזי סביר שהם יתנו תוצאות דומות מאוד.
מכשיר מדידה לא אובייקטיבי הוא מכשיר מדידה המשאיר יותר מדי מקום לפרשנות תוצאת המדידה על ידי האדם המבצע את המדידה.
כדי להגביר את האובייקטיביות משתמשים העוסקים במדע המדויק במכשירי מדידה שמשאירים מעט מקום לפרשנות.
דוגמה למכשיר כזה הוא מד חום שיש עליו שנתות למעלות צלזיוס שלמות בלבד כאשר האדם המבצע את המדידה נדרש לתת תוצאה מדויקת בעשיריות הצלזיוס (נדרש להבדיל למשל בין 37.5 מעלות לבין 37.6 מעלות).
יש הבדל מהותי בין מכשיר מדידה לא אובייקטיבי לבין מכשיר מדידה לא מדויק ולבין מכשיר מדידה לא אמין.
מכשיר לא מדויק עושה שגיאות מסוג המכונה "שגיאות שיטתיות".
הוא טועה תמיד באותו האופן (למשל מדחום המוסיף מעלת צלזיוס אחת לכל תוצאה).
מכשיר מדידה לא אמין שוגה באופן מקרי (למשל מד חום דיגיטלי שמוסיף או מחסיר מספר מקרי מכל תוצאה).
כאשר מכשיר מדידה אינו אובייקטיבי, מתקבלות לרוב שגיאות מדידה שיטתיות ייחודית לכל אדם המפעיל את המכשיר.
אם ניתן לשני אנשים שונים למדוד סדרת ערכים בעזרת אותו מכשיר מדידה לא אובייקטיבי, לכל מודד ממוצע תוצאות הסדרה יהיו שונות.
מלבד חוסר אובייקטיביות של המודד, הנובעת מעצם היות המודד אדם עם תודעה, והיא ניתנת לשיפור עם שיפור אובייקטיביות המכשיר, עשויה להיות חוסר אובייקטיביות גם לערך הנמדד.
זה קורה כאשר לגוף הנמדד יש תודעה, כגון במקרה של מדידת גודל או תכונה הקשורה באדם, בחיה או בחברה.
על כן במדע מדויק לא מקובל למדוד תכונות או גדלים כאלה.
לדוגמה: מדידת לחץ המים בצינור היא מדידה תחום המדעים המדויקים.
לעומת זאת, מדידת לחץ דמו של אדם, נוטה להיות מושפעת ממצב רוחו של האדם שמודדים את לחץ דמו ולהניב תוצאות שונות במדידות שונות.
הדבר בולט במיוחד בקרב אנשים שמתרגשים לקראת מדידת לחץ הדם עצמה (תסמונת החלוק הלבן), למשל כאלה שהמדידה הזו עשויה לקבוע אילו תרופות הם ייקחו.
מדידה זו מושפעת מכישרונו של המודד להרגיע את האנשים שלחץ דמם נמדד ומכישרונו לזהות רוגע והתרגשות ואי אפשר לומר שמידת הסוביקטיביות שלה זניחה.
דוגמה אחרת היא מדידת משקל של חיות.
ככל שחיה רגועה יותר וקל יותר לשכנע אותה לעמוד בשקט על מכשיר המדידה, כך מדידת משקלה תהיה מדויקת יותר.
דוגמאות קיצוניות יותר לחוסר אובייקטיביות הנמדד הן מדידות התלויות בדיווח מפי הנמדד, כגון מדידת כמות הכאב.
הדרך היעילה ביותר שנמצאה עד היום למדידת מידת הכאב אותו חש אדם היא לשאול אותו מה מידת הכאב שלו בסולם שבין אפס לעשר כאשר אפס פירושו "לא כואב בכלל" ועשר פירושו "הכאב הכי חזק שיכול להתקיים".
מובן שמדידה כזו לא יכולה להיות אובייקטיבית והיא אינה קבילה במדע מדויק.
לא כל מכשיר מדידה, שמשתמשים בו העוסקים במדע המדויק הוא בהכרח מכשיר המדידה המדויק ביותר הקיים בתחום.
אולם, בניגוד למדידות המתבצעות בתחומים אחרים, העוסקים בתחומים אלה יכולים לדעת היטב עד כמה מדויק מכשיר המדידה שלהם, אם הוא מדויק מספיק לצורכיהם ומה אפשר לעשות כדי לשפר את דיוק המדידות.
דוגמה: מידת הדיוק של מד טמפרטורה נחשבת לחצי המרחק שבין שתי שנתות, מדידה מדויקת ואובייקטיבית יותר יכולה להיעשות על ידי מד טמפרטורה דק וארוך יותר ובעל שנתות שמייצגות ערכים מספריים קרובים יותר.
כמו כן מדידה של חומו של נוזל נעשית מדויקת יותר ככל שטבילת מד הטמפרטורה בנוזל יכולה פחות לשנות את הטמפרטורה שרוצים למדוד.
דהיינו, ככל שיש יותר נוזל וככל שמד הטמפרטורה הוא בעל מסה קטנה יותר.
לעומת מדידת טמפרטורת מי אמבט בעצמך, בעזרת מד טמפרטורה, שאלון סקר שמצורף אליו מד טמפרטורה ומבקש מהנמענים למדוד את חום המים באמבט שבביתם אינו מכשיר מדידה שמאפשר הבנה קלה של מידת הדיוק שלו.
לא ברור עד כמה הוא שאלון כזה נותן תוצאות מדויקות ולא ברור כיצד לשפר את הדיוק שלו.
כדי לדעת עד כמה שאלון כזה מדויק ומה צריך לעשות כדי לשפר אותו יש לערוך סדרת ניסויים.
ישנם שאלונים בתחום מתחום מדעי החברה שנעשה עליהם מחקר ענף ומבחינת האובייקטיביות שלהם, אפשר לקרוא להם "כלי מדידה".
אולם שאלונים כאלה הם מעטים מאוד.
כאשר יש חשיבות גבוהה לדיוקה של המדידה, כוללות תוצאות המדידה גם את שולי הטעות במדידה זו, ואת מידת הביטחון בנכונותה.
דוגמה: נציין שאורכו של עצם הוא 2.34 מטר, עם סטייה אפשרית של 0.01 מטר, בביטחון של 95%.
על מכשירי מדידה הנוטים לפחות דיוק מהמקובל, מצוין ערך גבול טעות (לדוגמה: למד רעש יכול להיות גבול טעות של 2dB +-).
משמעות גבול ציון גבול הטעות היא שלערכים נמדדים שונים יכולות להיות טעויות שונות, שגודל הטעות מתפלג באופן דומה להתפלגות נורמלית, כאשר ב 95% מהמדידות, יהיו שגיאות קטנות יותר מהערך המצוין (למשל 2dB).
הסברה על פיה גבול הטעות מסמל את הטעות הגדולה ביותר האפשרית במדידה כל שהיא היא תפיסה שגויה נפוצה.
המושגים המשמשים את הדיון בשגיאות מדידה דומים למושגים המשמשים בדיון במובהקות סטטיסטית.
הערכים הנמדדים במדע המדויק הם ערכים מוגדרים היטב שמשמעותם המעשית מובנת היטב.
במדע המדויק לא מודדים ערכים כמו מנת משכל שהקשר שלה למושג המופשט אינטליגנציה אינו ברור או מדד דאו ג'ונס שלא לגמרי ברור כיצד הוא מיצג את מצב המשק.
יתרה מזו, ניתן לומר שכמעט כל המדידות במדע המדויק משוות גודל לא מוכר לגודל מוכר.
מדידת אורך במטרים היא השוואה של אורכים שונים אל המטר הסטנדרטי, מדידת טמפרטורה בצלזיוס היא השוואת הטמפרטורה של חומר אל זו של נקודות ההתכה והרתיחה של המים וכיוצא בזה.
אחת הסיבות לשוני בהגדרת המושג מדידה מדידה בין המדעים המדויקים לבין מדעי החברה הוא שמדעי החברה משתמשים ביותר סולמות מדידה מאשר המדעים המדויקים.
במדעי החברה ישנם ארבעה סולמות מדידה: שמי, סדרי, ריווחי ומנתי.
המדעים המדויקים לא מתייחסים למושגים שמיים וסדריים כאל מושגי מדידה.
הם מודדים רק ערכים בשני הסולמות האחרונים.
מאמרים מחקריים במדעים המדויקים חייבים להשתמש ביחידות המידה המקובלות על החוקרים בכל העולם.
בתור יחידות אורך, לדוגמה, משתמשים ביחידות השיטה המטרית (קילומטרים, מטרים, סנטימטרים, מילימטרים וכו').
גם מדענים הבאים ממדינות בהן מודדים אורכים ביחידות אחרות בחיי היום-יום (ארצות הברית, ליבריה ובורמה) מודדים אורכים במעבדה בעזרת השיטה המטרית.
בהלכה, תחום שבת הוא שטח פיזי תחום, המציין את השטח שבו מותר לאותו אדם להלך ברגליו בשבת, ביום טוב וביום הכיפורים, בלי לעבור על איסור מדרבנן של יציאה מחוץ לתחום שבת.
שטח זה מתחשב באופן כללי באמצעות מדידת 2000 אמות (כ-1 ק"מ) לכל כיוון סביב לנקודה (או היישוב) בה שהה האדם בעת כניסת שבת, שעת בין השמשות של יום שישי, אולם ישנם פרטים הלכתיים רבים לגבי מדידת תחום שבת במקרים שונים.
נקודת התחלת מדידת מרחק 2000 האמות
השובת בשטח פתוח מחוץ ליישוב, מודד אלפיים אמה חוץ לארבע אמותיו, שנחשבים לרשותו.
אם האדם שובת בבית מבודד שאינו חלק מיישוב, תחום שבת נמדד מחוץ לחצר הבית, אם הוא שובת בתחום יישוב, כל שטח היישוב נחשב כתחום ד' אמות, ומדידת התחום נעשית 70 אמה לאחר הבית, (או חצר מיושבת וכדומה) הקיצוני ביותר לכל כיוון בעיר.
למעשה תחום השבת אינו נמדד כמעגל אלא כמרובע, דבר שגורם להגדלת שטחו, ראו בהמשך.
לדוגמה: אדם שנמצא בשעת כניסת השבת בסמוך למקום יישוב, יכול להצהיר שמקום שביתתו הוא בתוך היישוב.
אם אדם שבת בשטח פתוח שנמצא בתוך תחום השבת של מקום יישוב סמוך, אך לא ידע שהוא סמוך ליישוב, ורק באמצע השבת גילה שהוא נמצא בסמוך ליישוב - רשאי האדם להיכנס לעיר, ותחום השבת שלו מתחשב כאילו שבת במקום היישוב.
סיבת דין זה היא שתחום שבת שנקבע בטעות - אינו תחום שבת.
אולם אם ידע שהוא נמצא בסמוך למקום יישוב, ומתוך ידיעה קבע את שביתתו במקומו, תחום השבת שלו מתחשב 2000 אמות לכל רוח ממקום שביתתו, ואם 2000 האמות כלו באמצע היישוב, אסור לו להמשיך מעבר להם, אף שמקום היישוב הוא אחד.
על מנת למדוד את תחום השבת לאדם שנמצא במקום יישוב, יש למדוד קודם את גבול שטח העיר, גבול שממנו מתחילים למדוד את מרחק 2000 האמות.
מדידת גבול שטח העיר אינה נעשית בצורה מדויקת מהבתים הקיצוניים של העיר; אם העיר עגולה (או לא סימטרית), "מרבעים" את העיר, דהיינו מחשבים את שטח העיר כאילו היא ריבוע או מלבן בעל ארבע זוויות בהתבסס על הבתים הקיצונים שממוקמים על פיאות המרובע, ומודדים את תחום השבת מחוץ למרובע זה.
כל בית שנמצא במרחק של עד 70 אמות (כ-35 מטרים) מהעיר - נחשב חלק מהעיר, ומודדים את תחום העיר לפיו.
בית שני שימצא במרחק של עד 70 אמות מהבית הראשון נחשב גם הוא כחלק מהעיר.
על פי עיקרון זה ניתן להתייחס לשתי עיירות שביניהם רצף דליל של בתים, כאשר יש מרחק של פחות מ-70 אמות בין כל בית לבית הקרוב אליו ביותר, ואין מרחק של יותר מ70 אמות מהבתים הקיצוניים לעיר, כעיירה אחת עם תחום שבת אחד.
דבר זה הוא בתנאי שהבתים בתווך משמשים גם לדיור, ולא רק למחסנים או שימושים אחרים.
שני יישובים שיש ביניהם שטח ריק של פחות מ-141 אמות (כ-70 מטרים) - נחשבים כיישוב אחד לעניין תחום שבת.
קבוצת אנשים נודדים הגרים במבנים ארעיים כגון באוהלים - אינה נחשבת ליישוב, וכל אחד מודד את תחום השבת מפתח אוהלו, כאילו היה אוהל בודד.
אולם אם יצרו לשטח בו הם יושבים אלמנט של קביעות, כגון גדר או מחיצה - נחשב מקומם כיישוב, ומודדים את תחום השבת מחוץ לשטח יישובם.
מדידת 2000 האמות של תחום השבת לא מתחילה מבתי העיר עצמה, אלא מהמרובע שנחשב לתחום העיר.
ממרובע זה מודדים בכמה נקודות (בדרך כלל בפינות המרובע) את מרחק 2000 האמות, כאשר המדידה נעשית בקו ישר שהוא המשכו של תחום העיר (כאשר מודדים מפינה).
תחום השבת הסופי נמדד כמרובע, כלומר על ידי חיבור הנקודות שלפי המדידה נמצאות במרחק של 2000 אמות מהעיר בכל פאה לקו ישר (בדרך כלל הנקודות הנמצאות מול פינות תחום העיר), ולאחר מכן חיבור הישרים למרובע.
התוצאה מדרך מדידה זו היא ש2000 אמות הוא המרחק המינימלי מהעיר לקצה תחום השבת, ולא המרחק הקבוע, הממוצע או המקסימלי.
לדוגמה: יוצא שאלכסון המרובע של תחום השבת הוא כ-2800 אמות, ולא רק 2000 אמות.
ייתכן גם ובעקבות המדידה ייווצר מרובע בעל צלעות שאינם מקבילות זו לזו, בשל קשיי מדידה באחת הפאות.
ישנה דעת מיעוט שהאלכסון, מרחק 2800 אמות הוא המרחק המינימלי של תחום שבת, ולא 2000 אמות שהוא הישר.
בהלכה ישנם כללים מדויקים כיצד למדוד את מרחק 2000 האמות מגבול העיר, מתוך מטרה שהמדידה תהיה מדויקת ככל האפשר.
המדידה נעשית באופן כללי כמדידה אווירית, תוך ניסיון להתעלמות ממרחק שנוסף עקב שינויי גובה.
הכללים המובאים בהלכה מתאימים למדידה מדויקת באמצעים שהיו זמינים בעולם העתיק.
המדידה נעשית בחבל פשתן של 50 אמות (כ-25 מטרים).
יש צורך בחבל באורך 50 אמות בדיוק, לא קצר יותר ולא ארוך יותר.
אף על פי שמדידה באמצעות שלשלאות ברזל יכולה להיות מדויקת יותר, אין מודדים באמצעותם אלא דווקא בחבל.
החבל צריך להיות מוחזק על ידי שני אנשים, האוחזים אותו כנגד הלב.
המודד צריך להיות מומחה למדידה.
כל מדידה של 50 אמות נעשית באופן רציף, ומתחילה מקצה המדידה שלפניה.
במקרה ויש מכשול בקצה קטע 50 האמות, כגון נהר, ניתן לחזור מרחק ידוע לאחור (למשל 25 אמות, חצי החבל), ולהתחיל ממנו את קטע 50 האמות, ולאחר מכן להשלים במקום אחר את מרחק החזרה.
המדידה צריכה להעשות כנגד העיר או תחומה, אף אם השטח קשה למדידה עקב צורת השטח שלו, ואין להעביר את המדידה לשטח שאינו כנגד העיר ותחומה, אף אם הוא שטח נוח יותר למדידה.
אולם ניתן להעביר את המדידה לשטח שאינו כנגד העיר אך הוא בתוך תחומה.
לדוגמה: ניתן להעביר את המדידה בחלק המזרחי 2000 אמות מצפון או מדרום לעיר, כיוון ששטח זה נמצא בתוך תחום העיר, מאחר שתחום השבת נמדד כמרובע ולא כעיגול.
אם בעת המדידה נתקלים במדרון הררי בשיפוע תלול ביותר (כגון מצוק) - אין צורך למודדו כלל, היות שאין הוא ראוי להילוך בני אדם.
אם השיפוע הוא בשיעור של תל המתלקט וקצר יותר מ-50 אמות (כ-25 מטרים), אין צורך למודדו אלא מסתפקים באומדן כללי של שטחו.
אם השיפוע משתרע על יותר מ-50 אמות, מודדים את המדרון באמצעות חבל קצר של ד' אמות, כאשר המודדים עומדים בשני קצותיו, ומודדים את השטח באופן שהחבל יהיה מאונך לקרקע, כך שימדד רק מרחק אווירי ללא התחשבות בתוספת המרחק שנוצר על ידי שינויי גובה.
דרך מדידה זו נקראת: 'מקדרים בהרים'.
אם השיפוע מתון יותר, (מתון יותר משיעור תל המתלקט) וניתן להבליע את השיפוע באמצעות מדידה ממקום גבוה, כגון מעל עצים - מודדים בדרך זו.
אם לא ניתן להבליע את המדרון בדרך זו, מודדים אותו בחבל של ד' אמות בשיטת 'מקדרים בהרים'.
במדרון נחל מודדים את המרחק באמצעות חבל של 50 אמות, אם ניתן להעביר אותו מגדה לגדה.
אם לא ניתן למדוד באמצעות חבל של 50 אמות מודדים באמצעות חבל של ד' אמות בשיטת 'מקדרים בהרים', בין אם המדרון מתון או תלול, ואין מודדים באומדן (בניגוד למדרון הר).
אם ישנה עיר נוספת מובלעת בתוך תחום השבת של עיר אחרת, כל העיר נחשבת כד' אמות, ומדידת התחום מעבר לעיר נעשית תוך התעלמות מהמרחק שאותו עובר תחום השבת בתוך העיר.
אם העיר נמצאת על גבול תחום השבת ומעבר לו, העיר אינה נחשבת כלפי בני עיר אחרת כתחום ד' אמות, והם רשאים ללכת רק עד קצת תחומם אף אם הוא כלה באמצע העיר.
ישנה מחלוקת האם מי שהניח עירוב תחומין במרחק מעירו שלן בה (כגון שהניח עירוב תחומין), כך שתחום השבת כלה בתוך העיר עצמה, אם במקרה כזה עירו נחשבת לו לד' אמות ומהלך את כולה, או שמניח העירוב רשאי ללכת רק עד קצה התחום אפילו אם הוא עובר באמצע העיר.
במקרה ויש סתירה סבירה בין מדידות של שני מומחין - הולכים אחר המקל, כיוון שאיסור זה הוא מדרבנן, מדין ספק דרבנן לקולא.
גם אנשים הפסולים לעדות לפי ההלכה נאמנים לומר שתחום השבת של יישוב מסוים מגיע עד נקודה מסוימת, לדוגמה עבד, ושפחה, אך לא עדות של קטן.
סיבת נאמנות זאת היא שחכמים הקילו בנושא של תחום שבת.
מדידת עכבה חשמלית או ספקטרוסקופית עכבה אלקטרוכימית היא שיטה לאפיון של מערכות אלקטרוכימיות באמצעות מדידת העכבה החשמלית או המקדם הדיאלקטרי של המערכת.
הטכניקה נפוצה במחקר אלקטרוכימי, משום שהיא מספקת מידע על המערכת שקשה לחלצו בדרך אחרת, ומשום שעריכת הבדיקה קלה מבחינה טכנית.
עם זאת ניתוח המדידה מורכב, ומצריך ידע בחשמל ומידע מוקדם על המערכת.
עכבה (באנגלית אימפדנס, Impedance) היא הכללה של התנגדות חשמלית לזרם חילופין.
ליבה של שיטת המדידה הוא מדידת ההתנגדות של מערכת אלקטרוכימית לזרם חילופין בתדירות משתנה.
השיטה המקובלת ביותר לניתוח המדידה מבוססת על מציאת מעגל חשמלי שקול (שתגובתו החשמלית זהה לתגובה של המערכת).
מתוך הערכים של כל רכיב במעגל השקול ניתן להפיק מידע על הכימיה של המערכת עצמה.
הבעיה המרכזית עם שיטת ניתוח זו היא שניתן למצוא מעגלים שקולים שונים עם תגובה חשמלית זהה.
לפיכך פותחו שיטות נוספות לניתוח התוצאות, במיוחד שיטות למציאת פילוג זמני הרלקסציה בדגם.
המדידות מבוצעות בתא שלש אלקטרודות סטנדרטי המחובר לפוטנציוסטט.
מאחר שבשיטה זו מפעילים על המערכת מתח חליפין, על המתח להיות בעל משרעת נמוכה, שכן הפעלת מתח גבוה עלולה ליצור תהליכי חמצון-חיזור אפקטיביים ולשנות את המערכת תוך כדי המדידה.
משרעת מתח החליפין הנמוכה גוזרת עבודה עם תמיסות שבהן מתח המנוחה יציב, שאילמלא כן משרעת מתח החליפין תבָּלע בתנודות מתח המנוחה.
לשם כך נהוג להשרות את מערכת בתמיסה בה היא תמדד מספר רב של שעות, כדי לאפשר לה להגיע לאיזון.
בנוסף, עקב המתח הנמוך גם הזרמים בניסוי יהיו נמוכים, לכן יש לעבוד סביב פוטנציאל בו הזרמים לפני הפעלת מתח החליפין נמוכים ויציבים.
זרמים נמוכים מפני שבמדידת זרמים גבוהים, השגיאה גבוהה, והיא עלולה להיות גדולה יותר מהזרם הנוצר על ידי מתח החליפין.
זרמים יציבים מפני שני טעמים: ראשית, זרמים גבוהים מראים בדרך כלל על פעילות פארדיית ענפה במערכת, ושנית, רגישות גבוהה לשינוי קל במתח עלולה להקשות על ניתוח התוצאות.
כל אלו מראים את חשיבות מציאת פוטנציאל העבודה, אותו ניתן לאתר על ידי וולטמטריה מחזורית (ציקלית) או סריקה קווית.
בוולטמטריה מחזורית, ניתן לבחור את הערך בו הזרם הוא אפס, בתנאי שמדובר באזור בו הזרמים יציבים (השיפוע נמוך).
בסריקה קווית ניתן לבחור את נקודת הזרם המינימלי.
במהלך הבדיקה נסרק טווח התדירויות, בדגימת התדירויות שהוגדרו מראש.
טווח התדירויות נקבע על פי יכולת הפוטנציוסטט לדייק במדידת ההתנגדות.
עם זאת, מאחר שלא ניתן לדעת את התנגדות המערכת עד למדידה עצמה, נהוג למדוד טווח רחב מאוד ולהזניח את הערכים הלא אמינים.
נוהג אחר הוא דגימת עשר תדירויות מכל דקאדה של תדירויות (למשל עשר תדירויות בין עשרת אלפים למאה אלף הרץ), משום שהתוצאות כמעט ואינו משתנות בתדירויות גבוהות ולכן נדרשת בהן דגימה פחות שכיחה.
צורות ההצגה המקובלות הן דיאגרמת ניקוויסט ועקומת בודה.
כאמור ניתן לדלות מידע כימי רב מהמדידה וזאת על ידי ייחוס משמעות כימית לכל רכיב במעגל המדמה, כפי שמראה הטבלה.
ישנם רכיבים נוספים, ומשמעויות כימיות נוספות, אם כי כבר מאילו עולה מגוון המידע הרחב שניתן להפיק מהמדידה ולכן חשיבותה הרבה.
יש לזכור עם זאת, כי החלק המורכב בניתוח התוצאות הוא מציאת המעגל החשמלי המדמה את המערכת.
אומנם משפט תבנין מבטיח קיומו של מעגל כזה, אך אינו מבטיח כי קל למוצאו.
יתרה מזו, ייתכן והרכיבים במעגל המדמה שקיים ע"פ משפט תבנין חסרי משמעות כימית או אלקטרוכימית.
(למשל- אם במעגל המדמה ישנה סדרה אינסופית של נגדים- הדבר חסר משמעות אלקטרוכימית.)
הדרך המקובלת למציאת המעגל, היא איתור רכיבים ייחודיים ע"פ טבלאות דומות לזו שבתחתית הדף, הוספות רכיבים משוערים ע"פ ידע מוקדם על המערכת (למשל- אם ידוע כי האלקטרודה העובדת נוטה לפולריזציה מוסיפים קבל)
והתאמת המשתנים במעגל לאילו שבתוצאות הניסוי בצורה איטרטיבית.
האלגוריתמים הנפוצים הם אלגוריתם סימפלקס ואלגוריתם לבנברג מרקוארדט.
ניתן גם לבחור מעגל מתוך מאגרי מעגלים שקיימים בספרות המקצועית ולנסות להתאמים.
לשיטה זו מספר רב של יתרונות-
היא מספקת מידע מגוון מאוד על המערכת, קשה למצוא שיטה נוספת בה מדידה אחת עשויה לספק גם מידע מאקרוסקופי כמו מקדם דיאלקטרי (על ידי ניתוח קיבול הקבל), וגם מידע מיקרוסקופי כמו מבנה פסי ההולכה (על ידי ניתוח דיודת הגן).
יתרון אחר הוא היכולת לעקוב אחר תהליכי המתרחשים בסקאלת זמנים קצרה, בעוד מעקב אחרי רלקסציה של יונים באמצעים ספקטרוסקופיים מצריכה מכשור ייקר מאוד (לייזר מיוחד וכו...), מדידות עכבה חשמלית מצליחות לעשות בעלות זולה הרבה יותר ובקלות.
בנוסף, בתנאים מסוימים (מיכשור תקין, מבצע מדידה מיומן) ניתן להגיע לרמות דיוק מאוד גבוהות במדידות (פחות מאחוזים בודדים של שגיאה).
עם זאת, לשיטה זו גם לא מעט חסרונות-
ראשית ניתוח התוצאות שלה מאוד מורכב, והוא מצריך ידע אינטגרטיבי במספר תחומי מדעים.
שנית, בגלל רגישות ודיוק המדידה היא מועדות להפרעות ורעשים מבחוץ.
חמור מכך, בגלל שיש לדעת מידע מקדם על המערכת כדי לנתח אותה, ומשום שנמדדים בדרך כלל ערכים שאחר כך מוזנחים,
ניתוח התוצאות נתון מאוד למניפולציה לא מכוונת של מבצע המדידה.
משום שבכך שהוא בוחר את המעגל ע"פ המידע המקדים, והוא בורר את הערכים שאינם מוזנחים, הוא עלול לכפות את השקפתו הערכים שנמדדו.
דוגמה: ניתוח מדידות עכבה חשמלית של שבבי מגנזיום בציפויים שונים
נביא כאן כדוגמה את ניתוח מדידות העכבה שבתמונה-
נמדדה העכבה לכמה שבבי מגנזיום בציפויים שונים, כל אחד מוצג בגרף בצבע אחר.
המדידות של התדירות הגבוהה ביותר התקבלו בקצה השמאלי, והלכו והימינו ככל שהתדירות קטנה.
ראשית עלינו לקבוע אילו רכיבים משתתפים במעגל המדמה את המערכת:
החיתוך הראשון עם ציר הX - מרמז על הימצאותו של נגד המדמה את התנגדות התמיסה.
החיתוך השני עם ציר ה-X - מרמז על הימצאותו של נגד המדמה את התנגדות האלקטרודה.
מכיוון שאלקטרון היוצא מן האלקטרודה חייב לעבור בתמיסה חיבורם בטור.
הגידול בערכי ה-Y של המדידה עד לשיא מראה על קיומו של קבל המדמה את קיבול האלקטרודה.
מכיוון שאלקטרון שטוען את האלקטרודה לא יוצא ממנה, אין חיבור ישיר (טורי) בין ההקבל לנגד הראשון.
לעומת זאת כל האלקטרונים על פני האלקטרודה מתפלגים בין לצאת ממנה (נגד ראשון) לבין לטעון אותה (קבל) לכן חיבור הקבל הוא במקביל לנגד הראשון.
קיומם של ערכים ברביע הרביעי במרחב בתדירויות הנמוכות מרמז על המצאות משרן.