tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרך כלל הדובר הוא דמות פוליטית או תקשורתית משפיעה, המכונה "טרוריסט סטוכסטי" בשל אחריותו העקיפה למעשי האלימות.
הדובר יכול להתנער מאוחר יותר ממעשי האלימות, בטענה שבדבריו לא הייתה קריאה מפורשת לאלימות, ובשל היעדר קשר ישיר בין המסית לבין התוקף.
לא ניתן להעמיד את איש הציבור לדין בגין התבטאויותיו כל עוד הן אינן עונות על ההגדרה החוקית של הסתה.
זוהי ההבחנה המרכזית בין טרור סטוכסטי לבין צורות אחרות של טרור.
לדוגמה, בפסיקת משנת 1969 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שלא ניתן להפליל אדם על סמך התבטאויותיו, אלא אם כן התבטאויותיו נועדו באופן חד-משמעי לגרום לפעולה בלתי חוקית.
אדם או קבוצה, שאינם קשורים לארגוני טרור, שומעים את הנאום או קוראים את ההודעה, ומושפעים מתוכן הדברים.
הם מחליטים לתקוף את היעד שסומן, מתוך אמונה שזה יקדם מטרה פוליטית או אידאולוגית כלשהי.
לעיתים אדם כזה מכונה "זאב בודד".
התוקף מבצע מעשה טרור, הכולל אלימות פיזית, הטרדה מאיימת, איום ברצח או מעשים אחרים שנועדו לפגוע או לזרוע פחד.
הקורבנות עלולים לחשוש מתקיפות נוספות או מאיומים, ומכיוון שלרובם אין מאבטחים אישיים, חשש זה גורם לאפקט מצנן.
באופן זה, רוב מבצעי הטרור הסטוכסטי מצליחים במשימתם.
הנאום או ההודעה מגדילים את ההסתברות לתקיפה אלימה או איומים.
מחקרים שבדקו מקרים של טרור סטוכסטי הציגו קשר סטטיסטי בין קריאות ההסתה למעשי האלימות.
יחד עם זאת, קשה לחזות במדויק תקיפה ספציפית כי היא מהווה תהליך סטוכסטי.
המונח "טרור סטוכסטי" נטבע לראשונה בשנת 2002 על ידי המתמטיקאי גורדון וו, שחקר את הקשר בין מעשי טרור אקראיים לכאורה לבין הסיקור התקשורתי של מעשי הטרור.
בשנת 2011 המונח הפך לפופולרי בזכות מאמר של הבלוגר G2geek באתר Daily Kos, בו הוא הגדיר טרור סטוכסטי כ"שימוש בתקשורת המונים כדי לעורר זאבים בודדים אקראיים לביצוע פעולות אלימות או מעשי טרור, הניתנים לחיזוי סטטיסטי אבל בלתי-צפויים באופן אינדיבידואלי".
אחת הדוגמאות במאמר שלו היא: "זה מה שקורה כאשר אוסאמה בן לאדן מפרסם סרטון שמעודד קיצונים אקראיים בקצה השני של כדור הארץ לבצע פיגוע".
עד שנת 2016 נעשה שימוש במונח בעיקר במאמרים אקדמיים.
באוגוסט 2016 פרסם דייוויד ס.
כהן מאמר ברולינג סטון בו הוא הצביע על התבטאויות של דונלד טראמפ נגד הילרי קלינטון כהסתה העלולה להוביל לרצח, והגדיר אמירות אלה כטרור סטוכסטי.
בעקבות המאמר זכו דבריו של טראמפ לגינויים רבים, ובהמשך תויגו גם אמירות נוספות שלו כטרור סטוכסטי.
נעשה ניסיון להשתמש בשיטות מלחמה בטרור, כמו חיסון עמדות, כאמצעי התגוננות בפני טרור סטוכסטי.
שיטות נוספות שהוצעו הן החמרה בעונשים על איומים ופעולות אלימות נגד נבחרי ציבור ועובדי מדינה, וסיווג פעולות אלה כפשעי שנאה.
רציחתו של תומאס בקט נחשבת למקרה הראשון בהיסטוריה של טרור סטוכסטי.
בארגון הטרור המדינה האסלאמית בלט אנוואר אל-עוולקי שנודע בהרצאות וידאו שפרסם באינטרנט, שרבים הושפעו מהן וביצעו פיגועים, בהם סגן נידאל חסן, שביצע את פיגוע הירי בפורט הוד בנובמבר 2009, ועבדול פארוק אל-מוטלב, מחבל ניגרי שניסה לפוצץ מטוס נוסעים סמוך לדטרויט בסוף דצמבר 2010.
ניסיון החטיפה של גרטשן ויטמר ב-2020 תואר כדוגמה לטרור סטוכסטי.
בשנת 2021 נערך קמפיין רחב נגד טיפולים רפואיים לנוער טרנסג'נדרי, העונה להגדרה של טרור סטוכסטי, וגם תקיפות אנטישמיות התרחשו באופן דומה.
באוגוסט 2022 ניסה אדם חמוש להתנקש בחוקרי FBI שהשתתפו בפשיטת ה-FBI על מאר-א-לאגו.
לאחר מכן נודע כי הוא הושפע מהסתה ברשתות החברתיות.
ביוני 2024 התרחשו שני אירועי דקירה על רקע גזעני באואולו, פינלנד.
התוקפים הושפעו מהסתה של פוליטיקאים מהימין הקיצוני בפינלנד, בעיקר ממפלגת הפינים.
בעקבות ניסיון ההתנקשות בדונלד טראמפ בפנסילבניה ביולי 2024 טענו מספר פרשנים שהוא קורבן של טרור סטוכסטי, למרות שלא ברור מה היו מניעיו של היורה.
אחרים זיהו אמירות של טרור סטוכסטי בחלק מהתגובות לאירוע.
על פי זהבה גלאון, טענותיו של בנימין נתניהו כאילו ההפגנות נגדו נועדו לפגוע בו פיזית הן טרור סטוכסטי.
באופן דומה תוארו התבטאויות נגד שופטת שהוצגה כ"שונאת ישראל", קריאות לפגוע בשופטי בג"ץ ופיגוע דריסה של מפגינים באירוע מחאה להשבת החטופים ברצועת עזה.
טרור בקניה במהלך המאה ה-20 וה-21 כלל מספר התקפות משמעותיות.
בשנת 1980 הותקף מלון נורפוק בניירובי, שהיה בבעלות יהודית, על ידי מחבלי אש"ף.
בשנת 1998 הותקפה שגרירות ארצות הברית בניירובי, ובשנת 2002 הותקף מלון פאראדייז שבבעלות ישראלית במומבסה.
בשנת 2013, ארגון הטרור הסומלי א-שבאב ביצע מתקפה בקניון וסטגייט בניירובי, בה נהרגו 67 אנשים.
בנוסף לאלו, התרחשו בקניה התקפות טרור רבות נוספות.
ביולי 1976 אפשר הנשיא ג'ומו קניאטה לכוח של צה"ל לעבור במרחב האווירי של קניה ולתדלק בנמל התעופה הבין-לאומי ג'ומו קניאטה בדרכו לנמל התעופה הבין-לאומי אנטבה באוגנדה, במסגרת מבצע אנטבה לחילוץ בני ערובה.
אירוע זה, שנתפס כפעולה לטובת המערב וכסיוע ישראלי, עורר זעם בקרב גורמים אסלאמיים קיצוניים ובעולם הערבי.
בשנת 1975 התפוצצו לראשונה פצצות בקניה העצמאית.
בפברואר של אותה שנה התרחשו שני פיצוצים במרכז ניירובי, מועדון לילה ומשרד נסיעות ליד מלון הילטון.
ב-1 במרץ התפוצצה פצצה באוטובוס בניירובי, וגרמה למותם של 30 אנשים.
יום לאחר מכן, נעלם ג'יי.
קריוקי, מנהיג פוליטי, וגופתו נמצאה מאוחר יותר כשהיא נרצחה.
פיצוצים אלו גרמו לפחד רב בעיר, אך החקירות לא הביאו למעצרים.
ב-31 בדצמבר 1980, הותקף מלון נורפוק בניירובי על ידי מחבלים פלסטינים.
הפיגוע הביא למותם של 20 אנשים ולפציעתם של 87 נוספים.
המתקפה נחשבת כנקמה על תפקיד קניה במבצע אנטבה.
לפי דיווחים על התקרית, סוכנויות ביטחון בינלאומיות בשיתוף עם משטרת קניה זיהו חשוד עיקרי תוך מספר שעות.
החשוד זוהה כקדורה מוחמד עבדל אל-חמיד, בן 34 ממרוקו, ונאמר כי הוא התארח במלון נורפוק בניירובי בשבוע האחרון של שנת 1980. אל-חמיד נמצא כששילם עבור חדרו עד ליום השנה החדשה, אך נעלם בצהריים של ה-31 בדצמבר.
בזמן שהאורחים במלון נורפוק התכנסו לארוחת ערב של ערב השנה החדשה, הוא כבר היה בדרכו לערב הסעודית.
הפיגוע בשגרירות ארצות הברית (1998)
ב-7 באוגוסט 1998, התפוצצו משאיות תופת ליד שגרירויות ארצות הברית בניירובי ובדאר א-סלאם.
בפיגוע בניירובי נהרגו 213 אנשים ונפצעו כ-4,000 נוספים.
הפיגועים נחשבים לפעולה שביצעו חברי אל-קאעידה, והם הביאו את ארגון הטרור ואת מנהיגו, אוסאמה בן לאדן, לידיעת הציבור האמריקאי..
הפיגוע במלון פאראדייז ותקיפת מטוס ארקיע (2002)
ב-28 בנובמבר 2002, הותקף מלון פאראדייז במומבסה על ידי מחבלים שהתפוצצו במקום, הרגו 13 אנשים ופצעו 80 נוספים.
באותו זמן נורו שני טילים לעבר מטוס של חברת ארקיע שהמריא משדה התעופה במומבסה, אך לא פגעו בו.
הפיצוץ במלון התרחש זמן קצר לאחר שכ-60 תיירים מישראל ביצעו צ'ק-אין במלון.
13 אנשים נהרגו ו-80 נפצעו בפיצוץ.
עשרה מתוך ההרוגים היו קנייתים, תשעה מהם היו עובדי המלון, ורובם היו רקדנים מסורתיים שהגיעו לקבל את פני 140 האורחים שהגיעו מישראל.
בנוסף נהרגו שלושה ישראלים, מתוכם שני ילדים.
במהלך מבצע שנמשך לאורך כל הלילה, ארבעה מטוסי הרקולס של חיל האוויר הישראלי, עם צוותים של רופאים ופסיכולוגים, הגיעו למומבסה ופינו את התיירים הישראלים.
כמעט במקביל, שני טילי קרקע-אוויר מדגם 9K32 סטרלה-2 שוגרו לעבר מטוס נוסעים חכור נוסף של בואינג 757 בבעלות חברת ארקיע.
כשהמריאה מנמל התעופה הבינלאומי מוי.
לחברת השכר ארקיע הייתה שירות שבועי קבוע להטיס תיירים בין תל אביב למומבסה.
מאז אוקטובר 2011, לאחר שיתוף פעולה צבאי בין קניה וסומליה נגד ארגון אל-שבאב, התרחשו בקניה מספר פיגועים המיוחסים לארגון כפעולות נקמה.
מתקפות אלו כללו פיגועי רימונים ומטעני חבלה, שהביאו למותם של עשרות ופציעתם של מאות.
ב-21 בספטמבר 2013, חמושים הקשורים לארגון אל-שבאב פתחו בירי בקניון וסטגייט בניירובי.
במתקפה נהרגו לפחות 67 אנשים.
בין ה-15 ל-17 ביוני 2014, נהרגו למעלה מ-60 אנשים במתקפות שהתרחשו במפקטוני וסביבתה, במחוז לאמו שבקניה.
ארגון הטרור אל-שבאב קיבל אחריות על המתקפות, אך נשיא קניה, אוהורו קנייטה, טען כי המתקפות אורגנו על ידי פוליטיקאים מקומיים עם קשרים לרשתות פשע מאורגן.
כתבים מהאזור העלו השערות כי המתקפות היו ממונעות משנאה אתנית או דתית, או כנקמה על השתלטות על אדמות.
ב-15 ביוני 2014, כ-50 חמושים רעולי פנים חטפו רכב מסחרי ותקפו תחנת משטרה בעיירה מפקטוני, שרוב אוכלוסייתה נוצרית.
בנוסף, הציתו החמושים בתי מלון, מסעדות ומבני ממשל.
לפי הדיווחים, לפחות 53 אנשים נהרגו במהלך המתקפה, ושמונה נוספים נחשבו כנעדרים נכון ל-18 ביוני.
רוב הקורבנות הקנייתים היו בני שבט הקיקויו.
ב-22 בנובמבר 2014, הוצאו להורג 28 נוסעים באוטובוס באזור עומר ג'ילו שבמחוז מנדארה בצפון-מזרח קניה.
לפי הדיווחים, האוטובוס נחטף על ידי חברים בארגון אל-שבאב, שהזדהו והרגו את הנוסעים הלא-מוסלמים.
עשרה ימים לאחר מכן, בשעות הבוקר המוקדמות של 2 בדצמבר, התבצע פיגוע נוסף בו נהרגו 36 אנשים במחצבה בקורומיי, באותו המחוז.
באפריל 2015, תקפו חמושים את מכללת אוניברסיטת גאריסה ורצחו 148 איש.
התוקפים הצהירו שהם שייכים לארגון א-שבאב ופעלו כנקמה על נוכחות לא-מוסלמית בשטח מוסלמי.
מתקפת קומפלקס דוסיטD2 בניירובי (2019)
ב-15 בינואר 2019, חמושים תקפו את קומפלקס דוסיטD2 בניירובי, והרגו 21 אנשים ופצעו נוספים, לפני שנוטרלו על ידי כוחות הביטחון הקנייתיים.
המתקפה על בסיס סימבה (2020)
ב-5 בינואר 2020, תקף ארגון אל-שבאב את הבסיס הצבאי "סימבה" בקניה, השמיד מספר כלי רכב ומטוסים, והרג שלושה אמריקאים.
לאחר כשעה של לחימה, חוסלו חמשת התוקפים והוסגרו חמישה נוספים.
לאורך ההיסטוריה, חוותה גרמניה פעולות טרור רבות שהתבצעו על אדמתה, במיוחד לאורך שנות קיומה של רפובליקת ויימאר ולאורך המלחמה הקרה.
פעולות טרור אלו בוצעו על ידי קבוצות מקומיות המזוהות עם הימין הרדיקלי ועם השמאל הרדיקלי, אך גם על ידי ארגוני טרור זרים.
הטרור דעך במידת מה בתקופה שלאחר תום המלחמה הקרה ואיחוד גרמניה, אך פרץ שוב אל פני השטח בשני העשורים האחרונים עם עלייה בפעולות הטרור האיסלאמי לצד פעולות טרור נוספות מצד קבוצות קיצוניות, ימניות ושמאליות כאחד.
העלייה בטרור האסלאמי הובילה את הממשלה הגרמנית לנקוט בצעדים שמטרתם להגביר את האבטחה ולהילחם בתאי הטרור.
העלייה בטרור האסלאמי בגרמניה נקשרת אל צעירים רבים, מהגרים וילידי גרמניה כאחד, שנחשפים לתכנים קיצוניים עוד בשהותם בגרמניה, מטיילים למדינות איסלאמיות כמו טורקיה, אפגניסטן, פקיסטן וחבל צ'צ'ניה שברוסיה, שם מאמצים אל חיקם אידאולוגיות ג'יהאדיסטיות ויוצרים קשרים עם ארגוני הטרור.
תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה הובילה את גרמניה למצב של תוהו ובוהו פוליטי וכלכלי, אותו ניצלו ארגונים רדיקליים שזממו להשתלט על השלטון בגרמניה בכוח הזרוע.
אותם ארגונים, מהימין הרדיקלי ומהשמאל הרדיקלי כאחד, הקימו מיליציות חמושות והתנקשו בחיי בכירים ברפובליקה.
בין אירועי ההתנקשות הבולטים באותה תקופה נמנים רצח שר החוץ היהודי ולטר רתנאו בידי שלושה פעילי ימין רדיקלי ב-1922, וההתנקשות בבכירי המשטרה פול אנלאוף ופרנץ לנק בידי חברי המפלגה הקומוניסטית ב-1931.
המלחמה הקרה, ובמיוחד שנות ה-70, התאפיינה בפעולות טרור רבות שהתבצעו על אדמת גרמניה המערבית מצד ארגוני שמאל רדיקלי, ששיאן היה בתקופה המכונה "הסתיו הגרמני" של 1977 .
פעולות טרור נוספות בוצעו בשנות ה-80 וה-90.
חלק מהתארגנויות הטרור שפעלו באותה עת היו התארגנויות שמקורן מחוץ לגרמניה, במיוחד התארגנויות פלסטיניות כמו ספטמבר השחור, וחלקן קיבלו סיוע זר, במיוחד מהמשטר הקומוניסטי של מזרח גרמניה.
בין ארגוני הטרור שפעלו בגרמניה המודרנית נמנים יחידת אטומוואפן, המחתרת הנאו-נאצית, ארגון "קומבט 18", חזית הפעולה הנאציונל-סוציאליסטית, קבוצת "הפ-קקסל", סיעת הצבא האדום, תאי המהפכה, החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין, תנועת ה-2 ביוני, התא האנטי-אימפריאליסטי, ארגון רוטה-צורה, אל-קאעידה, דאעש, אנצאר אל-אסלאם, הצבא האירי הרפובליקני הזמני (PIRA), ספטמבר השחור והזאבים האפורים.
תאריךמקוםסוגהרוגיםפצועיםגורם מבצעתיאור2 באפריל 1968פרנקפורטפיגוע הצתה - -סיעת הצבא האדוםהצתה של מרכז קניות כמחאה נגד הקפיטליזם.
הפעולה מיוחסת למייסדי הארגון, אנדריאס באדר וגודרון אנסלין.11 באפריל 1968ברליןפיגוע ירי -1יוזף בכמןניסיון להתנקש בחייו של רודי דוצ'קה, דמות בולטת בשמאל הגרמני.10 בפברואר 1970מינכןפיגוע ירי וזריקת רימון113פת"חמתקפת הטרור בנמל התעופה של מינכן (1970): מחבלים פלסטיניים חברי ארגון הפת"ח, השליכו רימוני יד על נוסעי אל על בטיסה 435, ממינכן ללונדון.
בפיגוע נרצח ישראלי שנשכב על הרימון שהשליכו המחבלים לאוטובוס והציל חיי רבים בנוסף נפצעו 13 בני אדם, מהם חמישה ישראלים, וביניהם השחקנית חנה מרון,13 בפברואר 1970מינכןפיגוע הצתה710אנרכיסטיםמרכז יהודי במינכן נשרף עד היסוד.
המחבלים חטפו את שלאייר ורצחו 4 שוטרים נוספים שהוזעקו לזירה.
המחבלים דרשו מראש הממשלה דאז הלמוט שמידט לשחרר מספר חברים נוספים בארגון הטרור שנידונו למאסר, ולאחר שגילו במהלך עסקת חילופי השבויים כי האסירים מתים, רצחו את שלאייר.
את הפיגוע ביצעו אנשיה של דונה מגוויר, שהוגדרה דאז "הטרוריסטית המסוכנת ביותר באירופה".30 בנובמבר 1989באד הומבורגפיגוע תופת11סיעת הצבא האדוםאלפרד הרהאוסן, בנקאי גרמני ונשיא הדויטשה בנק שהוגדר בתור "האיש החזק ביותר במערב גרמניה", נרצח לאחר שמטען חבלה התפוצץ ברכבו.
המחבלים נתפסו ארבעה ימים לאחר מכן.24 באוגוסט 1992קובלנץפיגוע ירי17אנדי יוהאן ה.מחבל נאו-נאצי ביצע ירי אל עבר קהל שהורכב מחסרי בית ופאנקיסטים.
המחבל נתפס והורשע ברצח ובשבעה ניסיונות רצח.23 בנובמבר 1992מולןפיגוע הצתה3 -נאו-נאציםמחבלים נאו-נאצים השליכו בקבוק תבערה אל בית בו התגוררה משפחת מהגרים ממוצא טורקי ושלושת בני המשפחה שישבו בו נשרפו למוות.29 במאי 1993זולינגןפיגוע הצתה514נאו-נאציםארבעה מחבלים גלוחי ראש הציתו בית בו שכנה משפחה גדולה של מהגרים ממוצא טורקי.
הרקע לדקירה הוא התנגדותו למדיניות עידוד ההגירה אותה קידמה רקר.
כמו כן, דקר ארבעה אנשים נוספים שניסו לפרוק אותו מנשקו.17 באוקטובר 2015ברליןפיגוע דקירה -1רפיק מוחמד יוסףמחבל מוסלמי ממוצא כורדי ניסה להתנקש בחייו של ראש ממשלת עיראק בשעה שביקר בגרמניה.
המחבל נורה ונהרג.1 בנובמבר 2015פרייטאלפיגוע תופת -1קבוצת פרייטאלפעילי ימין רדיקלי פוצצו מטען חבלה מאולתר בסמוך למבנה ששימש מקלט למהגרים.5 בפברואר 2016הנוברפיגוע הצתה - -סאלח ס.מחבל מוסלמי בן 17 השליך שני בקבוקי תבערה לעבר קניון הומה אדם.
המחבל הורשע ב-7 ניסיונות רצח לאחר שבחקירתו הודה כי מטרתו הייתה "להרוג כמה שיותר אנשים".26 בפברואר 2016הנוברפיגוע דקירה -1צפייה ס.שוטר נפצע קשה לאחר שנדקר בידי נערה בת 15, אחותו של המחבל מהפיגוע הקודם.
לטענתה, פעלה המחבלת "בשליחות המדינה האסלאמית".16 באפריל 2016אסןפיגוע תופת -3יוסף ט.
ומוחמד ב.שני צעירים מוסלמים השליכו מטען חבלה מאולתר לעבר מקדש סיקי כיוון שהאמינו כי הסיקים הם "כופרים".19 ביולי 2016וירצבורגפיגוע גרזן -5ריאז חאן אחמדזאימחבל מוסלמי ממוצא אפגני תקף בגרזן אזרחים שהמתינו לרכבת בתחנת הרכבת בעיר, תוך כדי צרחות "אללהו אכבר".
המחבל ניסה לתקוף את השוטרים שהוזעקו לזירה, אך נורה ונהרג בטרם הספיק לפגוע בהם.22 ביולי 2016מינכןפיגוע ירי916עלי דייוויד סונבוליפיגוע הירי במינכן: צעיר איראני-גרמני בן 18 פתח באש אל עבר הסועדים בסניף מקדונלד'ס שמול קניון אולימפיה, אחר-כך נכנס לקניון, והמשיך במסע הירי.
למחרת הוא נמצא מת לאחר שהתאבד בירייה בראשו.24 ביולי 2016אנסבךפיגוע התאבדות -15המדינה האסלאמיתהפיגוע באנסבך: מחבל מוסלמי ממוצא סורי פוצץ את עצמו בסמוך לבר יין שבאנסבך.
בחקירת הפיגוע התגלה כי המחבל תכנן להיכנס לפסטיבל מוזיקה בו נכחו כ-2500 איש, אך סורב להיכנס למקום, ובכך נמנע פיגוע גדול יותר.
אחד ההרוגים בפיגוע היה נהג המשאית, ממוצא פולני, שנרצח כאשר חטף המחבל את משאיתו.28 ביולי 2017המבורגפיגוע דקירה16אחמד אלחאומחבל מוסלמי ממוצא פלשתינאי התפרץ לסופרמרקט ודקר את השוהים בו תוך כדי צרחות "אללהו אכבר".
בפיגוע נרצח אדם בן 50 ו-6 נוספים נפצעו.
היורה התאבד.23 ביולי 2019ציטאופיגוע תופת - -לא ידוע.
כנראה ארגון "קומבט 18"מטען חבלה רב עוצמה התפוצץ בביתה של פוליטיקאית המזוהה עם השמאל.
יממה לאחר מכן, עצרו כוחות המשטרה מהגר בן 26 ממוצא סורי לאחר שהסגיר את עצמו.20 בדצמבר 2024מגדבורגפיגוע דריסה6299+טאלב אל-עבדול מוחסיןפיגוע הדריסה במגדבורג: מחבל דהר עם מכוניתו לעבר קהל שביקר בשוק חג המולד בעיר.
המחבל, שהיגר לגרמניה ב-2016 בהיותו קטין, ניסה לקבל מעמד של מבקש מקלט אך למרות שבקשתו נדחתה ב-2020 לא ננקטו צעדי גירוש נגדו.
פעולות טרור שבוצעו מחוץ לגרמניה בהן נרצחו אזרחים גרמנים
11 אזרחים גרמניים נרצחו במסגרת פיגועי 11 בספטמבר.
6 אזרחים גרמניים נרצחו בפיגוע במועדון הלילה בבאלי שבאינדונזיה ב-2002.
14 אזרחים גרמניים נרצחו בפיגוע בבית הכנסת אלגריבה בג'רבה שבתוניסיה ב-2002.
12 אזרחים גרמניים (מתוך 13 שנרצחו בפיגוע) נרצחו בפיגוע התאבדות שהתרחש באיסטנבול ב-2016.
6 אזרחים גרמניים נחטפו לעזה במהלך טבח שבעה באוקטובר ב-2023. מתוכם שוחררו 5 ואחת (שני לוק) נרצחה וגופתה חולצה מעזה.
טרור פלסטיני הוא טרור המבוצע על ידי פרטים או ארגונים פלסטיניים.
הטרור הפלסטיני מופנה נגד אזרחים יהודים, ישראלים או נגד מטרות יהודיות בארץ ישראל ומחוצה לה וכן נגד תושבים או תיירים בישראל, במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מונח זה מציין גם פעולות טרור של ערבים מוסלמים כנגד יהודים בתקופת המנדט הבריטי, על אף שהמונח "טרור פלסטיני" טרם התגבש באותה העת.
קשה להצביע על המועד המדויק לתחילת פעילות הטרור הפלסטיני, אולם מדינת ישראל מכירה ברב אברהם שלמה זלמן צורף כנרצח היהודי הראשון על רקע לאומני, בשנת 1851.
השייח' עז א-דין אל-קסאם, אשר פעל בארץ ישראל מראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, נחשב לראשון שהנהיג פעילות טרור מאורגנת נגד היישוב היהודי והשלטון הבריטי בארץ ישראל, בניגוד לעמדת ההנהגה הפוליטית של ערביי הארץ באותה תקופה.
מאורעות הטרור הראשונים נגד יהודים התרחשו ב-1920 (פרעות תר"פ) (6 נרצחים יהודים בירושלים ובגליל) וב-1921 (פרעות תרפ"א), במהלכם נרצחו 43 יהודים על ידי ערבים באזור יפו, ובהם הסופר יוסף חיים ברנר.
כן הותקפו יישובים מבודדים, תוך דרישה מהבריטים לבטל את הצהרת בלפור ולהפסיק את העלייה וההתיישבות היהודית.
בין פעולות הטרור העיקריות היו חדירות לשכונות וישובים יהודיים ורצח תושביהם, מארבים וירי על כלי רכב בדרכים, ושרפת מטעים ושדות של יהודים.
עם התגברות העלייה היהודית התגברה גם ההסתה האנטי-ציונית בקרב ערביי ארץ ישראל המוסלמים, בהנהגתו של ראש המועצה המוסלמית העליונה והמופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני.
ב-1929 פרצו פרעות בממדים גדולים ברחבי הארץ (מאורעות תרפ"ט), ונרצחו 133 יהודים ו-339 נפצעו, חלקם הגדול בטבח חברון (תרפ"ט) שבו חוסל היישוב היהודי בעיר.
בעקבות העלייה החמישית ואי-יישום הספר הלבן השני, פרץ המרד הערבי הגדול בארץ ישראל (המכונה גם מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט).
המאורעות בתקופה זו הונהגו בידי הוועד הערבי העליון בראשות אמין אל-חוסייני ונמשכו מ-1936 עד 1939, בשנים 1937–1939 צויד ומומן המרד על ידי גרמניה הנאצית.
תחילה פתחו הערבים בשביתה כללית ובשורה של התקפות אלימות ונרחבות נגד היישוב היהודי ונגד השלטון הבריטי.
הפעם הדרישה המרכזית הייתה סילוק הבריטים מהארץ.
ב-15 באפריל 1936 היום הראשון למאורעות, הותקפו יהודי יפו, תשעה מהם נרצחו, 60 נפצעו והשאר נאלצו לברוח לתל אביב.
לאורך שלוש שנות המרד נהרגו כ-400 יהודים, אלפים נפצעו ואלפי פליטים יהודים מכל הארץ נהרו לתל אביב.
הותקפו בתים פרטיים, בתי ספר, בתי יתומים, יהודים נורו בזמן שעבדו, נסעו וטיילו, נערכו מאות התקפות על רכבות ואוטובוסים וכ-17,000 דונמים גידולים חקלאיים של יהודים נשרפו.
המרד הערבי כלל גם תקיפות כנגד חיילים ומוסדות השלטון הבריטי.
במהלך המרד נהרגו כ-200 בריטים והם הגיבו בצעדי דיכוי צבאיים: מאות נשפטו כדין והוכנסו לכלא, עשרות הוצאו להורג וכ-5,000 ערבים נהרגו במאבק.
ההתפרעויות דוכאו לבסוף על ידי הצבא הבריטי (שפעל בשיתוף פעולה עם ארגון "ההגנה" ועם כוחות שמירה יהודיים).
בשנות ה-40 שיתפו ארגונים ערביים פעולה עם הנאצים נגד בריטניה ונגד היישוב היהודי, בתכנון השמדת יהודי ארץ ישראל לאחר פלישת צבא גרמניה הנאצית לארץ, שעל פי התוכנית היה אמור להגיע ממצרים (מאתיים ימי חרדה).
הנאצים בשיתוף אמין אל-חוסייני ביצעו מבצע כושל, להצנחת כוח מיוחד, שניסה להרעיל את בארות המים של יהודי תל אביב.
המופתי אמין אל-חוסייני שמצא מקלט אצל היטלר, נטל חלק בהנהגת יחידת אס אס מוסלמית באזור הבלקן.
ההנהגה הערבית התנגדה נחרצות לתוכנית החלוקה של ארץ ישראל שהציע האו"ם ב-1947, וכבר בערב אישורה בעצרת הכללית ב-29 בנובמבר פתחו הערבים בלוחמת גרילה והתקפות טרור נגד היישוב היהודי, שהתחילו למעשה את מלחמת העצמאות.
כבר מייד לאחר סיום מלחמת העצמאות, ב-1949, החלה פעילות טרור ספורדית כלפי שטח ישראל, בעיקר באזורי הגבול עם יהודה ושומרון ורצועת עזה בסיוע לא רשמי של מצרים וירדן.
פעילות זו, שנקראה "פדאיון" , בוצעה ברובה על ידי הפליטים הפלסטינים שברחו מהארץ ב-48' וניסו תחילה לחדור לישראל, על מנת לחזור לבתיהם או להציל משהו מרכושם, אך פעולותיהם התמימות התחלפו במהרה למעשים אלימים, שכללו רצח של תושבים באזורי הספר.
דוגמה לפעילות כזו המערבת כוונות פליליות ולאומיות, הייתה פעילותו של מוסטפא סמואלי בפרוזדור ירושלים.
פעולת הטרור הבולטת ביותר בתקופה זו היא טבח מעלה עקרבים בנגב ב-17 במרץ 1954, שבו נרצחו 11 נוסעי אוטובוס ישראלים.
בעקבות פעולות טרור באו פעולות תגמול חריפות של ישראל ביהודה ושומרון וחבל עזה, בהן נהרגו בין היתר מאות חיילים מצרִים.
לאחר אחת מפעולות תגמול אלו, מבצע "חץ שחור" שנערך בעזה ב-28 בפברואר 1955 בעקבות רצח תושב ישראלי בעיר רחובות, אומץ הפדאיון על ידי מצרים והפך לחלק מהצבא המצרי, מה שהגביר את פעולותיו.
בסך הכול נהרגו בפעולות טרור בשמונה השנים 1949–1956 340 ישראלים.
פעילות הפדאיון הייתה הגורם העיקרי למבצע קדש (מלחמת סיני), ופעילותו הופסקה כמעט לגמרי לאחר שמרבית אנשיו נהרגו במבצע.
בסך הכול נהרגו בפעולות טרור באחת-עשרה השנים 1957–1967 125 ישראלים.
ב-2 ביוני 1964 הוקם בירדן, ביוזמת מדינות ערב, אש"ף (הארגון לשחרור פלסטין) בראשות אחמד שוקיירי כארגון-גג לכל התנועות הפלסטיניות, ובראשן פת"ח של יאסר ערפאת שהוקם עוד קודם, ב-10 באוקטובר 1959. ב-1 בינואר 1965 ביצעה תנועת הפת"ח את פיגוע הטרור הראשון שלה (שנכשל), מטען חבלה לעבר המוביל הארצי.
באוקטובר 1966 הניחו מחבלים שחדרו מירדן, מטעני חומר נפץ ליד עמודי בתים ברחוב גדרה שבשכונת רוממה בירושלים.
לבתים נגרם נזק כבד, וחמישה תושבים נפצעו קל.
בעקבות הפיגוע אמר ראש הממשלה לוי אשכול את המשפט המפורסם: "הפנקס פתוח והיד רושמת".
צה"ל נאבק באופן יום יומי עם חוליות החבלה של אש"ף, והגיב בפעולות תגמול, שהגדולה שבהן הייתה פעולת סמוע, ב-13 בנובמבר 1966, בה חדר כוח צה"ל לשטח ירדן ופוצץ עשרות בתים בכפר לאור יום.
התגברות פעולות הטרור חייבה את שלטונות צה"ל באותה שנה להאריך מחדש את משך השירות הצבאי, שקוצר שלוש שנים קודם, ולהעמידו מחדש על 30 חודשים.
לאחר מלחמת ששת הימים בה כבשה ישראל את יהודה ושומרון ועזה, התחזק כוחם של הארגונים הפלסטיניים שקראו למאבק מזוין בישראל.
הפלסטינים הפגיזו מגבול ירדן באש ארטילרית את היישובים הישראליים בבקעת הירדן ובית שאן, לעיתים בסיוע הצבא הירדני, והיישובים הגיבו ב"האפלה" (החשכה של הבתים בלילות כדי להטעות את היורים).
ישראל תקפה את בסיסיהם במספר פעולות שהגדולה בהן הייתה פעולת כראמה ("מבצע תופת") במרץ 1968 שבה חדרו יחידות צה"ל לירדן.
ביולי 1968 אירעה חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה.
בדצמבר 1968 ירו טרוריסטים של "החזית העממית" על מטוס נוסעים של "אל על" בעת שחנה באתונה והרגו נוסע אחד.
בשנת 1969 ביצעה המחבלת רסמיה עודה את הפיגוע בסניף שופרסל בירושלים, בו נהרגו שני סטודנטים ונפצעו תשעה אנשים.
בפברואר 1970 פוצץ מטוס נוסעים שווייצרי בדרכו לישראל, וכל 47 הנוסעים נהרגו.
כמו כן בשנים אלו קמו מספר ארגוני טרור פלסטיניים שמאלניים עם רקע קומוניסטי–אנטי אימפריאליסטי, כגון החזית העממית לשחרור פלסטין (בראשות ג'ורג' חבש) וארגון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין (בראשות נאיף חוואתמה) שהחלו בחטיפת ותקיפת מטוסים ישראליים ברחבי העולם.
ישראל הגיבה בתקיפה אווירית של הארגונים בסוריה ולבנון.
הטרור ברצועת עזה בתחילת העשור
הטרור ברצועת עזה בתחילת שנות ה-70 הביא למבצע צבאי נרחב שבמהלכו הכניסה ישראל כוחות גדולים לרצועה, הפעילה יחידות קומנדו לפגיעה במבוקשים, הרסה אלפי בתים והעתיקה אלפי תושבים ממקום מגוריהם.
צעדים אלה הביאו לשקט יחסי ברצועה למשך כ-15 שנה.
בתחילת שנות השבעים התגברה פעילות הטרור הפלסטינית.
לאחר שהמילציות הפלסטיניות איימו על שלטונו של המלך חוסיין (אירועי "ספטמבר השחור") בשנים 1970–1971 הם גורשו מירדן, התמקמו במחנות הפליטים בדרום לבנון והשתלטו על האזור, שכונה בהמשך פתחלנד.
במסגרת זו נחטפו מטוסי נוסעים רבים בדרישה לשחרור אסירים פלסטיניים, ובוצעו התקפות על יעדים ישראליים ויהודיים ברחבי העולם.
ארגוני הטרור הפלסטיניים שכללו את שיטת חטיפת המטוסים.
מסע הטרור הבינלאומי הפלסטיני הגיע לשיאו בשנים 1972–1973, ובמהלכו קשרו קבוצות פלסטיניות קשרים עם ארגוני טרור באירופה, ביפן ובמדינות העולם השלישי.
האירועים החמורים ביותר היו הטבח בנמל התעופה לוד שבו נרצחו 25 אנשים, וטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (שניהם ב-1972), שבו נרצחו 11 בני ערובה ישראליים, במבצע חילוץ כושל של כוחות הביטחון הגרמניים.
בספטמבר 1973 השתלטו מחבלים פלסטינים על רכבת נוסעים שהובילה יהודים מברית המועצות אל מחנה מעבר באוסטריה, ממנו היו אמורים העולים להמשיך לישראל.
המחבלים דרשו את סגירת המחנה וקנצלר אוסטריה, ברונו קרייסקי, נכנע לדרישתם והתחייב לסגור אותו.
ישראל סירבה לנהל משא-ומתן עם טרוריסטים, ולאחר הטבח במינכן הבינו במערכת הביטחון שהתקיפות האוויריות לא משיגות את מטרתן.
בעקבות פעולות אלה דעך הטרור הבין-לאומי, כמו גם בשל רצונו של אש"ף להתקבל בקרב הקהילה הבין-לאומית כנציגו הלגיטימי של העם הפלסטיני (שהתבטא בנאומו של יאסר ערפאת בעצרת האו"ם ב-1974).
החל מאמצע שנות השבעים, התמקדו ארגוני הטרור הפלסטינים בהוצאת פיגועים מהשטח עליו השתלטו בדרום לבנון מדרום לליטני, בחסות הצבא הסורי שנכנס למדינה במלחמת האזרחים, שכונה על ידי ישראל ה"פתחלנד".
הגדול שבהם היה אסון מעלות (1974) בו נרצחו 22 ילדים ו-3 מבוגרים שנלקחו בני ערובה בבית-ספר במהלך מבצע חילוץ כושל של סיירת מטכ"ל.
בעקבות אסון מעלות הוקמה הימ"מ (יחידה משטרתית מיוחדת) – יחידת עילית ללוחמה בטרור שכל ייעודה הוא מבצעי שחרור בני ערובה ומשימות מיוחדות כנגד מחבלים.
בעקבות פיגוע כביש החוף ("אוטובוס הדמים") ב-1978 בו חטפו מחבלים שהגיעו מלבנון שני אוטובוסים ורצחו 35 אנשים, פתחה ישראל במבצע ליטני, בו נכנס צה"ל ללבנון עד לנהר הליטני במטרה לפגוע בבסיסי הארגונים, אך בלחץ בין-לאומי לא נכנס לעיר צור שם התבצרו מרבית המחבלים.
באותן שנים הוקמו גופים ייעודיים נוספים למלחמה בטרור.
תורת הלחימה הצה"לית הותאמה גם היא ללוחמה בטרור (לוט"ר) ועקב נטייתם של המחבלים להסתתר בריכוזי אוכלוסייה ערבית, גם ללוחמה בשטח בנוי (לש"ב).
מנגד, רמת האבטחה האזרחית הוגברה באופן ניכר ולמערכת הביטחון של ישראל יצא מוניטין בין-לאומי כמומחים ללוחמה בטרור.
פעולות טרור פלסטיני המשיכו להתבצע ברחבי העולם גם בשנות ה-80 (בעיקר על ידי המועצה המהפכנית, ארגון הטרור הבין-לאומי של אבו נידאל).
בעקבות הטרור והירי הארטילרי המתגבר של הפלסטינים על יישובי הצפון, ולאחר ניסיון ההתנקשות בשגריר ישראל בלונדון שלמה ארגוב, יצאה ישראל למבצע שלום הגליל (מלחמת לבנון) בשנת 1982 אשר במהלכו גירש צה"ל (בסיוע הפלנגות הנוצריות) את כוחות אש"ף מביירות ודרום לבנון.
מתוך רצון להימנע מכיבוש ביירות, צה"ל הגיע להסכם עם אש"ף על פינוי אנשיהם לתוניס.
חלק מההנהגה הפלסטינית ברחה צפונה (לאזור טריפולי) וגורשה משם בסוף על ידי סוריה.
צה"ל החזיק ברצועת ביטחון לאורך הגבול, וכתוצאה מפעילותו התקפות הטרור על צפון ישראל ירדו באופן ניכר.
גם לאחר תום המלחמה נעשו ניסיונות רבים לפעולות טרור על ידי אנשי אש"ף.
ביום הכיפורים ב-24 בספטמבר 1985, רצחה חוליית כוח 17 של ערפאת שלושה ישראלים על היאכטה "פירסט", בנמל לארנקה בקפריסין.
בתגובה תקפו ב-1 באוקטובר 1985 מטוסי חיל האוויר את מפקדת אש"ף בתוניסיה במרחק 2,300 ק"מ מישראל ("מבצע רגל עץ").
בעקבות המבצע רבים מפעילי אש"ף עברו למדינות אחרות כמו עיראק סוריה וסודאן, וארגונים כמו החזית העממית וארגונו של אבו נידאל הגיבו בפיגועי נקמה.
סך כל הנרצחים בפעולות טרור בעשור שבין 1978 ועד דצמבר 1987, מועד פרוץ האינתיפאדה הראשונה, 114 יהודים.
בדצמבר 1987 החלה האינתיפאדה הראשונה, שהחלה לאחר שבעסקת ג'יבריל במאי 1985 שוחררו לאזור יהודה, שומרון וחבל עזה מאות רבים של אסירים, שהפיחו תקווה וארגנו גרעיני התנגדות ביישוביהם.
ההתקוממות כללה יידוי אבנים על כלי רכב ישראליים, תקיפת חיילי צה"ל באבנים ונשק מאולתר, הפגנות אלימות ושריפת אוטובוסים, שביתות והתפטרות של השוטרים הפלסטינים, והפסקת תשלום מיסים ושיתוף הפעולה עם המנהל האזרחי הישראלי.
בהמשך, הלך וגדל השימוש בנשק חם ובבקבוקי תבערה כלפי ישראלים בשטחים.
לאחר זמן לקחה הנהגת אש"ף מתוניס חסות על האינתיפאדה.
ב-7 במרץ 1988 בוצע הפיגוע באוטובוס האמהות, שיוחס להנהגה זו.
ישראל, בתגובה, חיסלה את אבו ג'יהאד.
כמו כן הגבירה ישראל את שליטת צה"ל בשטחי יהודה, שומרון ועזה, ערכה עוצר וסגר על האוכלוסייה הפלסטינית, ועצרה וגירשה את מנהיגי ופעילי הארגונים (זכור מכולם גירוש 415 פעילי החמאס לגבול לבנון ב-1992).
אם עד האינתיפאדה ביצעו את עיקר הטרור ארגונים חילוניים באופיים המסונפים לאש"ף, בתחילת האינתיפאדה הוקמה תנועת החמאס ואחריה ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הפלסטיני כארגונים אסלאמיים דתיים שלא בחסות אש"ף.
ב-5 שנות האינתיפאדה הראשונה, בין השנים 1987–1992, נרצחו 155 ישראלים.
בראשית שנות ה-90 בוצעו פעולות טרור רבות שכללו בין היתר את הריגתם של שלושת חיילי צה"ל ברמות מנשה ("ליל הקלשונים"), את רצח הלנה ראפ בבת ים ואת חטיפתו ורציחתו של השוטר רס"ב ניסים טולדנו שהביאה לגירושם של 415 אנשי חמאס ללבנון.
ב־4 בפברואר 1990 נרצחו 9 ישראלים ליד אסמאעיליה שבמצרים על ידי חוליה מארגונו של אבו נידאל, במה שמכונה פיגוע האוטובוס במצרים (1990).
ב-4 באוגוסט 1990 נחטפו ונרצחו 2 נערים מירושלים על ידי שלושה מחבלים, גופותיהם נמצאו בוואדי שבין בית חנינא לשכונת רמות.
באפריל 1993 ביצע החמאס את הפיגוע בצומת מחולה שהיה פיגוע התאבדות ראשון בסדרת פיגועי התאבדות שהחמאס ניסה לבצע, לרוב ללא הצלחה, בעיקר כלפי חיילים ואזרחים בתחומי יהודה שומרון וחבל עזה, אך גם באוטובוס בירושלים.
ב-13 בספטמבר 1993 נחתם במפתיע ולאחר משא ומתן סודי בין ראש הממשלה יצחק רבין ויו"ר אש"ף יאסר ערפאת הסכם אוסלו א'.
הסכם עקרונות בו הכיר אש"ף בישראל, וניתן להנהגה הפלסטינית להיכנס לשטחים ולשלוט בהם באמצעות הרשות הפלסטינית.
כמו כן, ניתנה בו פקודת חנינה כללית לכל המעורבים בטרור עד ליום חתימת ההסכם שלא נעצרו, והובטח שחרורם מהכלא של רוב המחבלים הכלואים.
במסגרת ההסכם, התחייב הפת"ח, התנועה העיקרית באש"ף, להפסיק את ביצוע הפיגועים.
חתימת הסכמי אוסלו עוררה סערה ציבורית עזה בקרב הציבור היהודי והערבי.
בחודשים שלאחר חתימת ההסכמים אירעו פיגועים רבים ביהודה ושומרון, רצועת עזה ובתחומי הקו הירוק.
ב-6 באפריל 1994, בעקבות טבח מערת המכפלה, ביצע החמאס את פיגוע מכונית התופת בעפולה, פיגוע התאבדות רב נפגעים ראשון שפתח סדרה של פיגועי התאבדות שכלל פיגועים בחדרה ובתל אביב.
בינואר 1995 אירע בצומת בית ליד פיגוע כפול, בו נהרגו 22 בני אדם, רובם חיילים מחטיבת הצנחנים.
הסברים רבים נתנו לסדרת פיגועי ההתאבדות של החמאס.
היו שכתבו שהפיגועים של החמאס, נועדו לצמצם את פער האבדות בין ישראל והפלסטינים, ולקרוא תיגר על הלגיטימיות של הרשות הפלסטינית לבחור בדרך המשא ומתן עם ישראל.
היו שהזכירו את העובדה שפיגוע מכונית התופת בעפולה, חל ביום הארבעים לטבח מערת המכפלה, הוא סיום תקופת האבל על פי דת האסלאם, ושהחמאס הכריז שסדרת הפיגועים בוצע כנקמה על טבח מערת המכפלה.
לטענת המזרחן מתי שטיינברג ניתן להצביע על הטבח בחברון, כגורם ישיר למעבר החמאס למיקוד הפגיעה ביעדים אזרחיים בתוך הקו הירוק, החל מפיגוע זה.
גורם נוסף שהועלה הוא חזרתם לשטחים של מאות אנשי החמאס שגורשו ב-1992 ללבנון, ובשנת שהותם שם למדו את שיטת פיגועי ההתאבדות מאנשי החזבאללה.
בימין הישראלי טענו שזוהי תוצאה ישירה של הסכמי אוסלו, במסגרתם יצא צה"ל מרצועת עזה בתחילת 1994.
באוקטובר 1995 נהרג פתחי שקאקי, מנהיג הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ככל הנראה על ידי המוסד הישראלי, דבר שהוציא את הארגון ממעגל הטרור לזמן ממושך.
ב-5 בינואר 1996 נהרג בסיכול ממוקד, באמצעות טלפון סלולרי ממולכד, "המהנדס" יחיא עיאש, איש החמאס האחראי למותם של עשרות ישראלים.
התנועות האיסלאמיות הקיצוניות בשטחים כגון החמאס, הג'יהאד האיסלאמי וכן החזבאללה בלבנון הודיעו כי בכוונתם לנקום את מותו של עיאש, בפיגועים גדולים.
ב-25 בפברואר 1996 החל גל פיגועי התאבדות שבו נהרגו עשרות אנשים, ונפצעו מאות.
באותו היום נהרגו 27 אנשים בשני פיגועי התאבדות בירושלים ובאשקלון.
כשבוע לאחר מכן, ב־3 במרץ, התפוצץ מחבל נוסף בירושלים והרג 18 אנשים.
למחרת ב-4 במרץ פוצץ עצמו מחבל מתאבד מול דיזנגוף סנטר בערב חג הפורים, והרג 13 אנשים, חלקם הגדול ילדים ובני נוער.
לאחר הפיגוע בפורים, ולאור הבחירות המתקרבות נעשו מאמצים רבים למנוע פיגועים והופעל לחץ כבד על הרשות הפלסטינית ובעקבותיו באה פעילות של הרשות נגד החמאס והג'יהאד האסלאמי.
פיגועי ההתאבדות נפסקו, אולם פיגועי הירי נמשכו בתחומי הקו הירוק ומחוצה לה.
ב-24 בספטמבר 1996 החלו מהומות ביהודה ושומרון לאחר קריאת ערפאת להגיב באלימות על פתיחת מנהרת הכותל בירושלים לתיירים.
בשלושה ימי לחימה בערי הגדה (מאורעות מנהרת הכותל) נהרגו 16 חיילי צה"ל.
מ-1997 הייתה ירידה גדולה בפעילות הטרור (למעט פיגוע כפול בשוק מחנה יהודה בירושלים), ובמשך השנה שקדמה לאינתיפאדה השנייה לא נהרג איש בישראל בפעולת טרור (אם כי היו מספר פעולות נגד ישראלים בתחומי יש"ע).
עם פרוץ המהומות בסוף ספטמבר 2000 (שקיבלו את הכינוי האינתיפאדה השנייה) שבו כל הארגונים (כולל הפת"ח ואנשי כוחות הביטחון הפלסטינים) והחלו לבצע פיגועים רצחניים בערי ישראל, לחדור ליישובי ספר והתנחלויות ולפעול נגד חיילי צה"ל בשטחים, הפעם עם כלי נשק וחומרי נפץ קטלניים הרבה יותר.
בתחילה בוצע ירי אל שכונת גילה שבירושלים וירי על כלי רכב בכבישי יהודה ושומרון, ועד מהרה עברו כל הארגונים לביצוע פיגועי התאבדות באוטובוסים ובמרכזי הערים, והפיגועים בחמש שנות האינתיפאדה הגיעו לשיאים שמגמדים את חמישים שנות הטרור שקדמו להם.
גם ערים פלסטיניות שעד כה היו מתונות (כמו בית לחם) הפכו לבסיסי טרור שנשלטו על ידי הארגונים, והרשות הפלסטינית לא רק שלא מנעה, אלא אף סייעה לטרור.
דפוס שהשתנה הוא השימוש במחבלות מתאבדות ובילדים מתאבדים – בעבר נחשב הדבר לטאבו, אולם נוכח הקשיים בהוצאה לפועל של פיגועי התאבדות בתקופת האינתיפאדה, החל שימוש גם במחבלות מתאבדות וילדים מתאבדים.
פרוץ האינתיפאדה היה הסיבה העיקרית לנפילת ממשלתו של אהוד ברק.
בתחילת יוני סוכם על הפסקת אש בתיווכו של ג'ורג' טנט וב-13 ביוני סוכם על קבלת תוכניתו לרגיעה, אולם לאחר ירידה באלימות לקראת ביקור קולין פאוול באזור ב-28 ביוני התחדשה האש.
חוסר פעולתה של הרשות הפלסטינית, ופיגועי טרור נוספים בקיץ (הקשה שביניהם היה הפיגוע במסעדת סבארו ב-9 באוגוסט שבו נרצחו 15 איש) גרמו מהר מאוד לאובדן האמון ברשות הפלסטינית ודרישה לתגובה צבאית תקיפה ונחרצת כנגד הטרור.
במרץ 2002 ("מרץ השחור") הגיעו הפיגועים לשיא, ובעקבות הפיגוע במלון פארק בליל הסדר שבו נרצחו 30 ישראלים, החליט ראש הממשלה אריאל שרון על יציאה למבצע "חומת מגן" בו כבש צה"ל מחדש את כל הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון (מלבד יריחו וחברון) וצר על מפקדתו של ערפאת במוקטעה שברמאללה.
משנת 2001 החלו ארגוני הטרור ברצועת עזה (וניסיונות לכך נעשו גם ביהודה ושומרון) לירות רקטות קסאם פרימיטיביות ורקטות גראד תקניות על יישובים יהודיים ברצועת עזה ובנגב ("עוטף עזה").
לאחר ניסיונות כושלים רבים לחידוש המשא-ומתן (כמו תוכנית "מפת הדרכים" האמריקאית), הגיעו בינואר 2005 יו"ר הרשות אבו מאזן, שנבחר לאחר מותו של ערפאת, להסכמה על "תהדיאה" ("רגיעה" זמנית) עם ארגוני הטרור, שהביאה לסיומה של האינתיפאדה.
בשנתיים הראשונות של האינתיפאדה בוצעו כ-14,000 פיגועים, שבהם נהרגו למעלה מ-600 אזרחים ונפצעו למעלה מ-4,500. בסך הכל נרצחו בפיגועים שבוצעו במהלך חמש שנותיה של האינתיפאדה השנייה למעלה מ-1,000 ישראלים, מרביתם אזרחים.
תחת הנהגתו של אבו מאזן התמתן הפת"ח ואיבד את כוחו והשפעתו בקרב הציבור הפלסטיני לטובת החמאס, שבנוסף לטרור הוא גם תנועת רווחה וסעד דתית שמהווה אלטרנטיבה לשלטון הפת"ח המושחת.
בבחירות לפרלמנט הפלסטיני בינואר 2006 התמודד לראשונה החמאס כמפלגה פוליטית וגבר על הפת"ח, ונציגו, איסמעיל הנייה מונה לראש הממשלה.
מצב זה שבר את ההגמוניה של 40 השנה בהם הנהיגו אש"ף ופת"ח את העם הפלסטיני.
במקביל נמשכו ניסיונות פיגוע גם מחוץ לעוטף עזה, בהם חטיפתו של החייל גלעד שליט.
בתחילת 2009 נערך ברצועת עזה מבצע צבאי רחב היקף בשם "מבצע עופרת יצוקה" שמטרתו הוגדרה על ידי צה"ל: "לפגוע קשה בממשל חמאס על מנת לגרום למציאות ביטחונית טובה יותר לאורך זמן סביב רצועת עזה, תוך חיזוק ההרתעה וצמצום ירי הרקטות ככל שניתן".
בשנה שלאחר המבצע קטן הירי תלול מסלול לעבר ישראל בכ-90 אחוז.
על פי נתוני השב"כ, בעשור זה ירו ארגוני הטרור הפלסטינים למעלה מ-10,000 רקטות ופצצות מרגמה לעבר יישובים ישראלים.
עד ליישום תוכנית ההתנתקות התאפיין הירי תלול מסלול בעיקר בירי פצצות מרגמה על חיילי צה"ל והיישובים היהודיים ברצועת עזה.
בשנת 2006, לאחר נסיגת ישראל מרצועת עזה, גדלה כמות הרקטות שנורו ממנה במאות אחוזים, ועד סוף העשור נורו אלפי רקטות קסאם וגראד לעבר יישובי הדרום.
שנת השיא של ירי הרקטות והפצמ"רים הייתה ב-2008 שבסופה החל מבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2009 נרשמה ירידה משמעותית בירי תלול מסלול מרצועת עזה ביחס לשנים הקודמות, אך הוא לא נפסק.
היעדים הראשונים והעיקריים של ירי רקטות הקסאם היו העיר שדרות ויישובי עוטף עזה.
בהמשך נפגעו מטילי גראד גם ערים נוספות בדרום ישראל כמו אשקלון, נתיבות ובאר שבע.
בסך הכל נהרגו בעשור זה כתוצאה מירי תלול מסלול 32 בני אדם ונפצעו 1,396.
ב-2010 נרשמה ירידה משמעותית בפיגועי הטרור בייחס ל-2009 ולכל השנים שלפניה, ולראשונה מזה עשור ירד מספר ההרוגים מתחת ל-10. עם זאת החמאס המשיך במאמצי ההתחמשות שלו שכללו הברחת כספים ואמצעי לחימה איכותיים בהיקף רב לתחומי הרצועה, וכן נמשך ירי רקטות ופצצות מרגמה לעבר יישובי הדרום, ובהם אשקלון, אשדוד ובאר שבע.
על פי נתוני המרכז למורשת המודיעין בין ינואר 2010 למרץ 2011 נורו לעבר שטח ישראל 110 רקטות ו-83 פצצות מרגמה (נתון זה לא כולל רקטות ופצצות שנורו לעבר ישראל ונפלו בשטח רצועת עזה).
ביהודה ושומרון קטנה כמות פיגועי ההתאבדות כמעט לאפס, אך המשיכו פיגועי הירי, הדקירה, השלכת בקת"בים ויידויי אבנים לעבר כלי רכב.
אירועי טרור בולטים ב-2011 היו רצח 5 מבני משפחת פוגל באיתמר.
באוקטובר 2011 נחתמה עסקת שליט בין ישראל לחמאס שמסגרתה שוחרר החייל החטוף גלעד שליט תמורת שחרורם של כ-1,000 פלסטינים מהכלא הישראלי, בהם מאות מחבלים שהיו מעורבים ברצח ישראלים ונידונו למאסר עולם.
שנת 2012 הייתה השנה הראשונה, מזה 40 שנה, בה לא נהרגו ישראלים בפיגועים בגדה ובירושלים.
אולם, בשנה זו נהרגו אזרחים ישראלים מטילים ששיגרו פלסטינים מעזה.
החל מהמחצית השנייה של 2012 גברו באופן דרסטי ביהודה ושומרון פיגועי יידוי אבנים, פיגועי דקירה, יידוי בקבוקי תבערה ואף נעשו מספר פיגועי ירי, במה שכונה "טרור עממי".
רוב הפיגועים כוונו אל כלי רכב ישראליים, לרוב כאשר הללו נסעו בצירי תנועה באיו"ש.
ב-2013 בוצעו למעלה מאלף פיגועים במתווה "טרור עממי" והללו גרמו לנפגעים.
ב-12 ביוני 2014 חטפה ורצחה חוליה של החמאס שלושה נערים באזור גוש עציון.
בעקבות החטיפה חלה הסלמה ביהודה ושומרון וכן ברצועת עזה.
צה"ל פתח במבצע שובו אחים ועצר מחבלי חמאס רבים.
ב-30 ביוני נתגלו גופות הנערים וב-23 בספטמבר נהרגו הרוצחים אחרי שאותרו על ידי כוחות הביטחון.
במקביל, בעזה חלה הסלמה משמעותית בירי הרקטות על עוטף עזה, דבר שהביא לפרוץ מבצע צוק איתן ב-8 ביולי.
הלחימה נמשכה 50 יום ובמהלכה ירו המחבלים למעלה מ-4,500 רקטות על ישראל (לרבות ירושלים, גוש דן, ערי הדרום ועוטף עזה).
בלחימה נהרגו 5 אזרחים ו-67 חיילים ישראלים.
מנגד, נהרגו כ-2,000 פלסטינים, כמחציתם פעילי טרור.
בקיץ 2014 גברו פעולות "טרור עממי" ומהומות אלימות בירושלים שבוצעו על ידי פלסטינים תושבי מזרח ירושלים.
המהומות האלימות כללו פיגועי טרור ואלפי מקרים של יידוי אבנים ובקבוקי תבערה על כלי רכב ואוטובוסים, יידוי אבנים יומיומי על הרכבת הקלה בירושלים, ריסוס כתובות נאצה וצלבי קרס, ונדליזם כנגד רכוש ממלכתי ותקיפת יהודים באלימות.
ב-18 בנובמבר 2014 אירע הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בשכונת הר-נוף בירושלים: שני מחבלים פרצו למתחם בית כנסת "קהילת יעקב" ופתחו בירי ותקפו מתפללים עם סכינים.
ארבעה מתפללים נרצחו ו-8 נפצעו קשה, שוטר שנפצע קשה מת מפצעיו כעבור יממה, ומתפלל נוסף מת מפצעיו כשנה לאחר הפיגוע.
בתשרי ה'תשע"ו (13 בספטמבר 2015) החלו הפלסטינים לבצע מהומות אלימות ומספר רב של פיגועים ברחבי הארץ, בין היתר סדרה של פיגועי דקירה בירושלים, תל אביב, פתח תקווה, קריית גת, עפולה ועוד, ומאות פיגועי יידוי אבנים על כלי רכב.
אוקטובר התאפיין בפיגועי דקירה רבים הן בירושלים, הן בתוך הקו הירוק והן ביהודה ושומרון.
בנובמבר גברה כמות פיגועי הירי ופיגועי הדריסה שביצעו הפלסטינים.
בפיגועים אלה נרצחו 37 ישראלים ועוד 3 אזרחים זרים.
גל הטרור החל לדעוך בסוף חודש מרץ 2016 אך ב-18 באפריל 2016 הגל עלה מדרגה כאשר התרחש פיגוע התאבדות ראשון זה 8 שנים, באוטובוס אגד קו 12 בצומת פת בירושלים.
20 נפצעו, המחבל נפצע אנושות ומת לאחר יומיים, חמאס לקח אחריות.
ביוני 2016 חלה הסלמה נוספת, שנפתחה עם פיגוע הירי במתחם שרונה שבו נרצחו 4 ישראלים.
בסוף השנה גל הטרור דעך, אך לא פסק לחלוטין.
ביולי 2017, בעקבות הפיגוע בהר הבית, הוגבלה כניסת מתפללים מוסלמים להר, והוצבו גלאי מתכות בכניסה אליו.
מהלך זה הוביל להסלמה, שהתבטאה במהומות בהר הבית ובירושלים ואף עלייה בכמות הפיגועים.
גלאי המתכות הוסרו ב-26 ביולי.
במהלך שנת 2017 נרצחו 17 ישראלים בפיגועי טרור.
החל מסוף מרץ 2018 החלו הפלסטינים בסדרת הפגנות ומהומות אלימות על גדר המערכת סביב רצועת עזה בארגון חמאס.
ה-30 במרץ היה היום הראשון של "צעדת השיבה הגדולה" ברצועת עזה בו אלפי פלסטינים התפרעו בסמוך לגדר המערכת וניסו לחבל בה ולחדור לשטח ישראל.
הפלסטינים דיווחו על 16 הרוגים מהבוקר בעימותים עם צה"ל בגבול, ועל למעלה מ-1,400 נפגעים.
בחודשים יוני–אוגוסט הסלימו העימותים וארגוני הטרור הפלסטיניים החלו בהפגזה ארטילרית של מאות פצצות מרגמה ורקטות על ערים ויישובים ישראליים במטחים מרוכזים.
ישראל הגיבה בהפצצות למעלה ממאתיים מבני ותשתיות טרור באמצעות מטוסי קרב, ובין השאר חיל האוויר הישראלי השמיד 4 מפקדות גדודיות של חמאס, רב-קומות של משרד הפנים של חמאס, מספר מנהרות טרור ומפעל לייצור דיפון בטון למנהרות.
היקף ההרוגים והפצועים הפלסטינים בעימותים הוא הגבוה ביותר בסכסוך הישראלי-פלסטיני מאז מבצע צוק איתן.
נכון לאוגוסט 2018, נהרגו באירועים 168 פלסטינים.
מתוך ההרוגים כשליש הם אנשי זרועות צבאיות או מנגנוני ביטחון של ארגוני טרור, חצי בעלי זיקה לארגוני טרור, וכשישית אזרחים חסרי זיקה ארגונית.
כמו כן, נפצעו כ־17,000 פלסטינים, מאש חיה שנורתה על ידי חיילי צה"ל ומשאיפת גז מדמיע.
במהלך 2018 חלה ירידה מסוימת בהיקף הטרור ביהודה ושומרון, אבל לקראת סוף השנה חלה הסלמה, במהלכה אירעו כמה פיגועי ירי קשים: פיגוע הירי ליד חוות גלעד, פיגוע הירי באזור התעשייה ברקן, פיגוע הירי בצומת עפרה ופיגוע הירי בגבעת אסף.
כמו כן, בתחילת השנה אירע פיגוע דקירה בצומת אריאל.
בשנת 2018 נהרגו 12 ישראלים בפיגועים.
בשנה זו נרצחו שלושה ישראלים בפעולות טרור.
בשנה זו התרחשו וסוכלו מאות פיגועים כנגד אזרחים ישראליים.
בשנה זו נרשמה עליה משמעותית בניסיונות הפיגועים לעומת השנים שקדמו, וגם עלייה דרסטית במספר ההרוגים והנפגעים הישראלים (18) לעומת השנה שקדמה לה (3).
גם בשנה זו חלה עלייה משמעותית במספר ההרוגים הישראלים מטרור (31) לעומת השנה שקדמה לה (18).
בשנה זו חלה עלייה ניכרת נוספת במספר הרוגי הטרור (44) לעומת השנה שקדמה לה (31), (לא כולל ההרוגים מטבח שבעה באוקטובר).
מספר ההרוגים הישראלים מטרור בשנה זו היה הגבוה ביותר מאז שנת 2005, תקופת האינתיפאדה השנייה.
התפלגות הנרצחים בפיגועי טרור פלסטיני לפי שנים
השפעת הטרור על שגרת החיים בישראל
לאחר מלחמת ששת הימים החל המאמץ לאיתור פעילות חתרנית וטרוריסטית בשטחים להפוך לחלק גדל והולך של פעילות השב"כ, עד שכיום נתפסת פעילות זו כחלק העיקרי של פעילותו.
אף שהטרור פגע באיכות החיים בישראל, השפעתו על שגרת החיים, בחמישים השנים שקדמו לאינתיפאדה השנייה, ניכרה בעיקר בפעולות של צה"ל נגדו, ובפרט במלחמת לבנון הראשונה, שהביאה למספר גדול של חללים, גדול במידה ניכרת ממספר קורבנות הטרור בתקופה שקדמה למלחמה זו.
פיגועים אחדים שנערכו בבתי קולנוע בתחילת שנות השבעים הביאו להצבת פקחים בכניסה למקומות בידור, ואלה בדקו את תיקיהם של הנכנסים.
שיבוש חריף של החיים בישראל נגרם במהלך האינתיפאדה השנייה, שבה נערכו פיגועי התאבדות בתדירות גבוהה, והפכו את מרכזי הערים בישראל למקומות מסוכנים.
פיגועים אלה חיסלו כמעט כליל את התיירות לישראל, שהחלה להתאושש עם הצטמצמותם בתחילת 2005. גם פעילות כלכלית נוספת נפגעה עקב פעולות טרור אלה, שהיוו גורם עיקרי למיתון שפקד את המשק.
אל המאמץ המוגבר של המשטרה, השב"כ וצה"ל למניעת הטרור, נוספו אלפי מאבטחים אזרחיים, שהוצבו בפתחי קניונים, חנויות גדולות, בתי קפה ומקומות בידור, בניסיון לבלום מחבלים המנסים לחדור אליהם.
בשנת 1998 הוקמה אנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל המשמשת מאז בתור אתר ההנצחה המרכזי של כל הרוגי הטרור בישראל, ומאותה השנה נקרא יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשם "יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה".
רשימה של ארגוני טרור פלסטיניים
חלקם אינם פעילים עוד כארגוני טרור וקיימים כמפלגות פוליטיות או שולבו במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית.
פת"ח: "התנועה לשחרור פלסטין" ארגון מרכזי באש"ף ברשות הפלסטינית.
ספטמבר השחור: שלוחה חשאית שפעלה באירופה בשנות ה-70 של המאה ה-20, רוב חבריה נהרגו על ידי ישראל.
גדודי חללי אל-אקצא: מהפעילים העיקריים באינתיפאדה השנייה (שינו את שמם לגדודי השהיד יאסר ערפאת).
בשנת 2007 התנתקו מהפת"ח, במקביל להכרזתו של מחמוד עבאס על צו האוסר על מיליציות חמושות.
כוח 17: משמר העילית של הרשות הפלסטינית.
ניצי הפת"ח: לקחו אחריות על פיצוץ מעבר רפיח.
גדודי אבו ריש: פלג של הפת"ח בדרום רצועת עזה שהיה מעורב בחטיפות ברצועת עזה, החברות בו היא בעיקר לפי ההשתייכות לחמולת אבו ריש.
"גדודי השיבה (אל-עוודה)": פלג אלים של הפת"ח שפעיל בעיקר בשכם ומחנות הפליטים הפלסטיניים בלבנון.
החזית העממית לשחרור פלסטין: ארגון שמאל מרקסיסטי, שיתף פעולה בעבר עם ארגוני טרור מהעולם.
גדודי אבו עלי מוסטפא: התנקשו בחייו של השר רחבעם זאבי.
החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין: ארגון שמאל מרקסיסטי, התפלג מהחזית העממית.
: ארגון טרור פלסטיני שהתפלג מהחזית העממית.
חמאס: שולט כיום בחלק מרצועת עזה.
יריב לשלטון הפת"ח ביהודה ושומרון.
גדודי עז א-דין אל-קסאם: פעלו בעיקר באינתיפאדה השנייה.
גדוד עיאש: פועל בצפון השומרון ואחראי לשיגור רקטות פלסטיניות על ישראל משם.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני: ממומן על ידי איראן וסוריה, הנהגתו יושבת בדמשק.
גדוד ג'נין של הגא"פ, פועל בעיקר במחנה הפליטים ג'נין.
תשתיות מקומיות בטולכרם, שכם וחברון.
ארגון גג ברצועת עזה שמשתף פעולה עם חזבאללה הלבנוני, ומאגד פעילי חמאס, פת"ח, גדודי אל-אקצא וג'יהאד איסלאמי.
מעורב בעיקר בהטמנת מטעני גחון ובמנהרות ההברחה של רצועת עזה שברפיח, הארגון היה מעורב גם בירי רקטות לעבר ישראל ובטרור בציר ה-ח'.
פעילותו פחתה בעקבות סיכול ממוקד של מנהיגיו בידי ישראל.
ארגון שהתפלג מוועדות ההתנגדות העממיות.
מורכב בעיקר מחמולת דורמוש וקשור לאל-קאעידה.
פת"ח – המועצה המהפכנית: ארגונו של הטרוריסט הבין-לאומי סברי אל-בנא (אבו נידאל) שפועל מסוריה ומעיראק ומתנגד לאש"ף, אחראי לפעולות טרור רבות ברחבי העולם בשנות ה-80 (כמו ניסיון ההתנקשות בשגריר שלמה ארגוב).
: כנופיית טרור שפועלת באזור שכם וצפון השומרון, הוקמה ב-2022 ופעילותה דעכה באמצע 2023.
: ארגון טרור פלסטיני אסלאמיסטי שפועל ברצועת עזה ומזרח ירושלים.
היה מעורב בטבח שבעה באוקטובר.
ועדת הנשים, המוסד המשפטי "אלצ'מיר", מוסד המחקר "ביסאן", ארגון "אלחק", התנועה העולמית להגנה על ילדים – סניף פלסטין (DCI-P) וועדת הפעילות החקלאית (UAWC).
לאחר בחינת חומר הראיות שהעבירה ממשלת ישראל למדינות האיחוד האירופי התומכות בארגונים אלו דחו המדינות את הטענה לקשר הארגונים לטרור "לא התקבל מישראל שום מידע משמעותי שיכול להצדיק בדיקה מחודשת של המדיניות שלנו כלפי ששת הארגונים הפלסטיניים על בסיס החלטתה של ישראל" והודיעו כי התמיכה בארגון אל-חק תימשך.
מעורבות ערביי מזרח ירושלים בפעילות טרור כנגד יהודים
דו"ח שפרסמה ישראל על פי מסמכים ומידע שנאספו במהלך מבצע חומת מגן קבע כי יאסר ערפאת היה מעורב אישית בתכנון פיגועים וכספי הרשות הפלסטינית שימשו למימון פעילות הטרור.
הדו"ח ציין כי כסף שמקורו באיחוד האירופי ובמדינות התורמות שימש גם הוא למימון הטרור.
עוד הצביע הדו"ח על תמיכתם של מדינות ערב סעודיה, סוריה, איראן ועיראק שהעבירו כסף רב וסיוע אחר לבניית תשתית הטרור ולתמיכה במשפחות של מחבלים מתאבדים.
בעקבות הפרסומים פתח האיחוד האירופי בחקירה לבדיקת הסוגיה.
תנועת החמאס מפעילה תשתית חברתית רחבת היקף המבוססת על כספי תרומות במסגרת מצוות הצדקה הנהוגה באסלאם ("זכאה").
במהלך השנים הוקמו קרנות רבות במדינות רבות ברחבי העולם המיועדות לגיוס כספים עבור מוסדות התנועה.
בראשית 2001 הוקמה קואליציית הצדקה שמהווה ארגון גג עבור קרנות אלו וקרנות אסלאמיות אחרות במטרה לרכז את גיוס התרומות.
על פי דו"ח של שירות הביטחון הכללי בין השנים 2001–2009 הועברו בצורה זו מאות מיליוני דולרים למוסדות החמאס ששימשו בחלקם לתמיכה בטרור על ידי תמיכה בפעילי טרור ובמשפחותיהם ותמיכה במוסדות חינוך בהם מתבצעת פעילות הסתה שיטתית כנגד ישראל ועידוד פעילות טרור נגד אזרחיה.
בשנת 2005, התגלה בעקבות מידע מודיעיני כי בנק אוף צ'ינה מחזיק חשבונות בנק עבור פעילות החמאס, אשר מקורות המימון שלו בירדן.
סין הודיעה שאינה מכירה בחמאס ובג'יהאד האסלמי כארגוני טרור וסירבה לעצור את פעילות החשבון.
בשנת 2012 הוזהרה ממשלת אוסטרליה כי הכספים שהיא מעבירה לארגון צדקה חזון עולם World Vision Australia, משמשים את בכירי החמאס ואינם מגיעים ליעדם.
בשנת 2016 לאחר חקירה ולחץ מתמשך מצד ארגון שורת הדין הנלחם במימון הטרור הפלסטיני, השעתה אוסטרליה את הסיוע לארגון הצדקה.
ב-6 במאי 2021 חשף שירות הביטחון הכללי (השב"כ) שמיליוני אירו שתרמו עמותות אירופאיות כביכול למטרות הומינטריות הועברו לארגון הטרור "החזית העממית לשחרור פלסטין".
הרשות הפלסטינית מעניקה תמיכה חודשית למחבלים הכלואים בישראל בגין פעולות טרור ולמשפחותיהם.
התמיכה ניתנת בצורת קצבה חודשית והטבות נוספות, כדין עובדי הרשויות הפלסטיניות.
על פי החוק הפלסטיני, חוק האסירים המשוחררים 2004/19, זכאים למשכורת כל היושבים בבתי הכלא הישראליים על רקע השתתפותם במלחמה נגד ישראל (אסירים פליליים הכלואים בישראל, כגנבי מכוניות, אינם זכאים למשכורת).
המשכורת נגזרת מאופי פעולת הטרור, תקופת המאסר שנקצבה על ידי בית המשפט, ואזרחות המחבל.
מחבלים בעלי אזרחות ישראלית (ברש"פ מכונים 'ערביי הפנים') מקבלים משכורות גבוהות יותר מאלה של מחבלים בעלי נתונים זהים שהם בעלי אזרחות פלסטינית.
נתונים שנחשפו באוקטובר 2015 הראו שהרשות הפלסטינית העבירה למחבלים בכירים מאות אלפי שקלים כתגמול על מעשי הטרור שלהם.
במרץ 2018 אישר הסנאט של ארצות הברית את חוק טיילור פורס ששולל סיוע כספי לרשות הפלסטינית כל עוד היא משלמת למחבלים ולמשפחותיהם.
ביולי של אותה שנה הודיעה אוסטרליה על הפסקת הסיוע הכלכלי בסך 10 מיליון דולר אוסטרלי שהיא מעבירה לרשות מחשש שהכסף ישמש לתשלום למחבלים.
ביולי 2018 אישרה הכנסת את חוק להקפאת כספים ששילמה הרשות הפלסטינית בזיקה לטרור מהכספים המועברים אליה מממשלת ישראל, המקזז מהכספים שישראל מעבירה לרשות הפלסטינית את התשלומים שהיא משלמת למחבלים ולמשפחותיהם.
קרוגר ומלקובה מצאו בשנת 2002 שאין קשר בין ביצוע פיגועי טרור לבין מצב כלכלי.
גם פיאז'ה מצא בשנת 2006 שלפי ניתוח מאגר נתונים עולה שבניגוד לדעה הרווחת, לא ניתן לקבוע קשר מובהק בין אף מדד של עוני ומצב כלכלי ירוד לבין הטרור.
כלכלי (עוני ורעב, גמול כספי ממדינות ערב)
ישראלים מכל מין וגיל, בדרך כלל יהודים, אך לעיתים ללא הבחנה.
עם זאת נטען, כי מחבלים רבים מעדיפים לרצוח יהודים בעלי חזות חרדית או דתית.
חיילים ישראלים ואנשי שרותי הביטחון.
מוסדות יהודיים בישראל ומחוצה לה.
חברי קבוצות יריבות (כגון רציחות של חברי פת"ח על ידי אנשי חמאס).
ארגוני טרור כגון חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
כוחות משטרה וביטחון פלסטינים, שביצעו פיגועים בהוראת הרשות הפלסטינית (בעיקר בתקופת יאסר ערפאת).
חוליות טרור מקומיות או שבטיות, הנתמכות על ידי הארגונים, כגון:
גדודי חללי אל-אקצא של זכרייה זביידי בג'נין.
שיתוף פעולה עם ארגוני טרור בין-לאומיים:
ילדים ונוער המקבלים תשלום מהארגונים.
חטיפת מטוסים (בעיקר בשנות ה-60 וה-70).
פיגועי ירי (על בני אדם ועל כלי רכב).
בלוני תבערה ונפץ (בעיקר ברצועת עזה).
ירי תלול מסלול והפגזות ארטילריות: ירי רקטות (קטיושות, קסאמים, גראדים ורקטות ארוכות-טווח) ופצצות מרגמה.
מנהרות טרור תת-קרקעיות לפיגועי חדירה, חטיפה ותופת (בעיקר ברצועת עזה).
יידוי אבנים (על בני אדם ועל כלי רכב).
בקבוקי תבערה (על כלי רכב).
טרזן הוא דמות ספרותית, גיבור סדרת ספרים פרי עטו של הסופר אדגר רייס בורוז.
טרזן הוא ילד אנגלי שגדל כחלק משבט קופי אדם בג'ונגל אפריקאי של קונגו בסוף המאה ה-19. טרזן נשאר לבד לאחר שהוריו נהרגו על ידי קופי אדם (מגזע שבורוז המציא).
אחת הקופות (קיילה) אימצה את התינוק וגידלה אותו כשלה - אחרי שאיבדה זמן קצר קודם את הגור שנולד לה.
גידולו במסגרת שבט קופים העניק לו יכולות פיזיות העולות על אלו של טובי האתלטים, כמו כן פיתח יכולת לתקשר עם הקופים והחיות בג'ונגל.
משבגר נעשה למנהיגו של שבט הקופים וכן למנהיגן של חיות אחרות.
שמו האנגלי הרשמי של טרזן הוא ג'ון קלייטון השלישי, לורד גרייסטוק, על זהותו כאדם וייחוסו למד רק בבגרותו, כאשר פגש לראשונה כמה מבני מינו שנקלעו לג'ונגל, ביניהם ג'יין, לימים אהובתו.
מאוחר יותר עבר טרזן הרפתקאות שונות, בג'ונגלים באפריקה ומחוצה להם.
את הרעיון לספר שאל בורוז מ"ספר הג'ונגל" של רודיארד קיפלינג ומסיפורים שקרא על אנשים שנקלעו לג'ונגל.
הסיפור הראשון יצא לאור ב-1912, פורסם תחילה בחוברת סיפורי מתח בשם "אולסטורי" ושנתיים לאחר מכן הופיע בספר ועל אף הביקורות הקשות שנמתחו על סגנונו ורדידותו, זכה להצלחה מיידית.
את ההצלחה נהוג לייחס לפנטזיה האנושית, שהיא נחלתם של מבוגרים וילדים כאחד, לשוב אל גן העדן האבוד, לגלות יכולות גופניות המאפשרות להתגבר על קשיי הטבע ולמצות תכונות אנושיות אציליות.
בעברית יצאו לאור חלק מהכותרים חלקם תורגמו מספר פעמים בשמות שונים:
כמו כן יצאו לאור גם ספרים נוספים שהשתמשו בדמות של טרזן כגון "עלילות טרזן בארץ ישראל" וחוברות קומיקס שונות.
טרזן הוסרט לקולנוע ולטלוויזיה פעמים רבות, כאשר הסרטים הראשונים היו סרטים אילמים נאמנים במידה רבה למקור הספרותי.
החל משנות ה-30 החלו להופיע הסרטים המדברים הראשונים בכיכובו של ג'וני וייסמילר, כשלצידו הופיעה לעיתים קרובות השימפנזה המכונה צ'יטה.
סדרת סרטים זו נמשכה עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
בין שנות ה-30 של המאה ה-20 לבין שנות ה-60 של המאה ה-20 היו הסרטים בסדרת טרזן איש הג'ונגל הסדרה הפופולרית ביותר בקולנוע ולא רק בארצות הברית אלא בעולם כולו.
עד שתפס את מקומו בשנות ה-60 של המאה ה-20 הסוכן החשאי ג'יימס בונד ולאחר מכן בשנות השבעים סרטי המדע הבדיוני "מלחמת הכוכבים" ובשנות האלפיים גיבורי העל של מארוול.
טרזן היה מוכר לכל אדם בעולם עד שנות השישים יותר מכל דמות קולנועית אחרת.
הסרטים של טרזן היו פופולריים מחוץ לארצות הברית אפילו יותר מבארצות הברית עצמה כולל בפינות נידחות כמו אפריקה ואינדונזיה ודרום מזרח אסיה ודרום אמריקה ששם השחקן ג'וני וייסמילר היה נערץ על הכל בדיוק כמו בארצות הברית.
אותם ואת גיבורם הבינו המקומיים הרבה יותר מאשר את הסרטים ההוליוודיים "הרגילים"שסך הכל תיארו תרבות זרה להם.את טרזן לא הייתה לאף אחד בעיה להבין בכל מקום.
כתוצאה במשך עשרות שנים סירטי טרזן היו הסרטים ההוליוודים שהיגיעו ראשונים ובאופן קבוע גם לפינות הנידחות ביותר של העולם.
בין השחקנים שגילמו את טרזן לאורך השנים היו: