tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך 2020, בעיצומה של מגפת הקורונה, נחתמו הסכמי חירום להתאוששות בין זכייניות הרכבות וממשלות בריטניה וסקוטלנד, ומנגנוני הזיכיון לשירות נוסעים שונו, תוך העברת כמעט כל סיכון ההכנסות והעלויות לממשלה ולמעשה "הלאמה מחדש" של השירותים הללו באופן זמני.
הארגון מחדש תחת חברת "רכבת בריטניה הגדולה" הוצע על ידי קית' ויליאמס ופורסם במסגרת תוכנית ויליאמס-שאפס, כספר לבן ב-20 במאי 2021. שבועיים לפני חשיפת התוכנית הודיע משרד התחבורה הבריטי על חוזה בשווי 6.5 מיליון ליש"טעבור דלויט, שתשמש עד פברואר 2023 כ"שותפה לשינוי אסטרטגי" במסגרת תוכנית רפורמת הרכבת.
ב-2025 הפכו רכבות הזכיין South Western Railways, שפועלות מתחנת ווטרלו בלונדון לרכבות המולאמות הראשונות במסגרת GBR.
חברת רכבת בריטניה הגדולה תורכב מחמש חטיבות אזוריות, בהתאם לתוכנית "הנוסעים תחילה" של נטוורק רייל:
מזרח (כולל הקו הראשי של החוף המזרחי)
הארגון מחדש אינו נוגע לצפון אירלנד, שם הרכבת כבר מופעלת על ידי חברת "רכבות צפון אירלנד" שנמצאת בבעלות ממשלתית מלאה.
התקציבים וההגשה יתקיימו ברמה המקומית וכן ברמה הארצית.
החטיבות האזוריות ינהלו חוזי זיכיון, תחנות, תשתיות, ינהלו תקציבים מקומיים ואזוריים, ישלבו את התשתית המסילתית וישלבו את הרכבת עם שירותי התחבורה המקומיים.
זה כן משפיע על מפעילי רכבות אחרים, כולל חברות כמו סקוטרייל, טרנספורט פור ויילס רייל, הרכבת העילית של לונדון, קרוסרייל וחברת מרזירייל, כמו גם על הרשויות המשולבות המפקחות על רשתות רכבות מקומיות אחרות באנגליה.
הממשלים המשולבים, הרשויות המשולבות ורשות לונדון רבתי ימשיכו להפעיל את סמכויותיהן בנוגע לקביעת תעריפים והענקת חוזים ויישארו אחראיות על תשתיות אלה.
עם זאת, לפי המשלה הבריטית, גופים אלה יידרשו לתאם עם רכבת בריטניה הגדולה כדי לספק רשת רכבות לאומית אחת, כולל אתר אינטרנט ואפליקציה משותפת, כמו גם ציות לסטנדרטים לאומיים של מיתוג.
רכבת בריטניה הגדולה תהיה הבעלים של כל התשתית המסילתית בסקוטלנד ובוויילס שבבעלות נטוורק רייל.
תחת נטוורק רייל, כל התחנות נמצאות באופן רשמי בידי הציבור מאז 2014, אך רק 20 (בעיקר תחנות מרכזיות) מנוהלות ישירות על ידה.
רכבת בריטניה הגדולה תהיה הבעלים של כל התחנות ומרבית התשתיות בבריטניה.
ההשכרות הקיימות של תחנות לרשויות תחבורה מסודרות יימשכו.
צוותי ניהול תחנות ייעודיים ייווצרו בתוך החטיבות האזוריות לניהול תחנות.
"רכבות הממלכה המאוחדת" תפתח תוכניות אב לשיפוץ וחידוש תחנות.
גרייט בריטיש ריילווייז משתמשת בלוגו הקיים של חברת בריטיש רייל ובגופן Rail Alphabet 2 למיתוג.
על פי תוכנית וויליאמס-שאפס כל הרכבות יהיו ממותגות באופן אחיד, אך תהליך המיתוג מחדש יהיה הדרגתי.
טקס ההשקה של המיתוג מחדש של גרייט בריטיש ריילווייז נערך בבורנמות' במאי 2025 בנוכחות שרת התחבורה הבריטית היידי אלכסנדר, והרכבות הראשונות עם המיתוג החדש החלו לפעול באותו שבוע.
לרכבות האזוריות באנגליה, סקוטלנד וויילס יהיו גרסאות מקומיות ללוגו, אך באופן שידגיש את האופי הלאומי של גרייט בריטיש.
הנייר הלבן אינו מפרט אם המיתוג של קווי רכבת משולבים כמו הרכבת העילית של לונדון או מרזירייל יושפעו גם הם מתהליך המיתוג מחדש.
גרייט נק הוא אזור בלונג איילנד, ניו יורק, המכסה חצי אי על החוף הצפוני של לונג איילנד וכולל תשעה כפרים, ומספר כפרים לא מאוגדים, כמו גם אזור מדרום לחצי האי ליד לייק סקסס וטריטוריית הגבול של קווינס.
בכפר המשולב גרייט נק היו 9,989 תושבים במפקד האוכלוסין של 2010, בעוד שאזור גרייט נק הגדול יותר כולל קהילת מגורים של כ-40,000 איש בתשעה כפרים בעיירה נורת' המפסטד, שמתוכם היא גרייט נק.
לגרייט נק יש חמישה מיקודים (11020–11024), המאוחדים על ידי מחוז פארק, מחוז ספרייה אחד ומחוז בית ספר אחד.
במקום יש קהילה יהודית גדולה וזוהי עיר תאומה עם היישוב הישראלי עלי שבשומרון.
גרייס ג'קסון-סמול הוא אתלטית ג'מייקנית בעבר.
סגנית אלופה אולימפית (סיאול 1988), סגנית אלופת עולם באולם (בודפשט 1989), אלופת האוניברסיאדה (קובה 1985), אלופה ושיאנית ג'מייקה (1988–1990) בריצת 200 מטר.
באותה העת דורגה במקום רביעי בכל הזמנים בריצה זו.
באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט 1983 היא סיימה במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.63 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:34.17 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס היא סיימה 3 פעמים במקום חמישי, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.39 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 11.27 שניות ועלתה שלישית לריצת הגמר, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.20 שניות ובריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:27.51 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקים שמיני בריצת שליחות 4x100 מטר, לאחר החלפה גרועה של המקל.
בשלב חצי הגמר הרביעייה מג'מייקה סיימה במקום שני בתוצאה של 43.05 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בקובה, יפן בשנת 1985 זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.59 שניות ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.35 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ארצות הברית במרץ 1987 היא זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.21 שניות, אחרי הייקה דרקסלר מגרמניה המזרחית (22.27 שניות) ובת ארצה מרלין אוטי (22.66 שניות).
בתחרות שנערכה בניס, צרפת ב-10 ביולי 1988 היא קבעה בריצת 400 מטר שיא ג'מייקה חדש של 49.57 שניות.
חודשיים וחצי לאחר מכן, באולימפיאדת סיאול היא זכתה במדליית כסף בשיא לאומי חדש של 21.72 שניות, אחרי פלורנס גריפית' ג'וינר שקבעה שיא עולם חדש של 21.34 שניות ולפני הייקה דרקסלר מגרמניה המזרחית (21.95 שניות) ובכך קבעה את התוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים באותה העת.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.97 שניות, עם רוח גבית מעל המותר של 3.0 מטר/שנייה.
באליפות העולם באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה, במרץ 1989 היא זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.95 שניות, אחרי מרלין אוטי (22.34 שניות) ולפני נטליה קובטון מברית המועצות (23.28 שניות).
באולימפיאדת ברצלונה היא סיימה במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.58 שניות ולא הצליחה להגן על תוארה.
בשנים 1986 ו-1988 זכתה בתואר ספורטאית השנה בג'מייקה.
אוניית הקיטור "גְּרֵייט וֶסְטֶרְן" הייתה אוניית משוטה (paddle steamer) בריטית עשויה עץ שהושקה ב-1838. היא תוכננה על ידי המהנדס הבריטי איזמבארד ברונל להפלגות סדירות בין בריסטול וניו יורק, ונחשבת לאוניית הנוסעים הטרנס-אטלנטית הייעודית הראשונה בעולם.
"גרייט וסטרן" התמידה בהפלגותיה לניו יורק במשך שמונה שנים.
בשנים 1847–1855 ערכה האונייה הפלגות סדירות מסאות'המפטון לאיי הודו המערבית ואחר כך הושבתה.
ב-1855, במהלך מלחמת קרים, חכרה ממשלת בריטניה את האונייה להובלת גייסות אל זירת הלחימה וממנה, ובאוגוסט 1856 היא הוחזרה לבעליה, נמכרה ונגרטה.
בעקבות הצלחתה המסחרית של "גרייט וסטרן" תכנן ברונל אוניית נוסעים טרנס-אטלנטית חדשנית ופורצת דרך נוספת: "גרייט בריטיין" (1843), אוניית מדחף עשויה ברזל הנחשבת לאוניית הנוסעים המודרנית הגדולה הראשונה; היא השתמרה לימינו ומשמשת כיום אוניית מוזיאון בנמל בריסטול.
ב-1858 הושקה אוניית נוסעים נוספת פרי תכנונו של ברונל – "גרייט איסטרן", אוניית מדחף ומשוטות עשויה ברזל, שהייתה בעת השקתה האונייה הגדולה בעולם; לימים הוסבה לאוניית-כבל והניחה את כבל הטלגרף התת-ימי הראשון בין אירופה לצפון אמריקה.
גריים דוט הוא שחקן סנוקר מקצועני סקוטי.
אלוף העולם בסנוקר לשנת 2006. דוט החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-1994. ב-2004 העפיל לראשונה לגמר אליפות העולם, שם הפסיד לרוני או'סאליבן.
ב-2006 הוכתר דוט כאלוף עולם לאחר שניצח בגמר את פיטר אבדון.
מאבקו בדיכאון פגע ביכולתו והוא איבד את מקומו בין 16 השחקנים המובלים בדירוג העולמי.
הוא הצליח להתאושש וב-2010 העפיל שוב לגמר אליפות העולם, אז הפסיד לניל רוברטסון.
דורג בשיאו במקום השני בעולם בדירוג שחקני הסנוקר העולמי (עונת 2007/2008).
נכון לפברואר 2026, מדורג דוט במקום ה-68 בדירוג שחקני הסנוקר העולמי.
כינויו בסבב הסנוקר הוא "דינמו הכיס" (The Pocket Dynamo).
דוט השלים 271 רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה בקריירה, כולל שני רצפים מקסימליים רשמיים של 147 נקודות.
באפריל 2025 הושעה דוט מפעילות בשל חשד להתעללות מינית בילדים.
דוט גדל בעיירה לארקהול בסקוטלנד.
בעלים של מועדון סנוקר מקומי, אלכס למבי, שימש לו כמנטור החל מגיל 12, וניהל את הקריירה המקצוענית שלו.
ב-2003 נישא דוט לבתו של למבי, איליין.
ב-1992 זכה דוט באליפות בריטניה עד גיל 19 וב-1993 באליפות סקוטלנד לחובבים.
ב-1994 הוא נכנס לסבב המקצועני וב-2001 דורג לראשונה בין 16 השחקנים הראשונים בעולם, מעמד עליו שמר עד 2009. ב-1999 הגיע לראשונה לגמר טורניר דירוג כאשר הפסיד לסטיבן הנדרי בגמר אליפות סקוטלנד הפתוחה.
ב-2001 הפסיד לג'ון היגינס בגמר אליפות בריטניה הפתוחה.
ב-2004 העפיל דוט לראשונה לגמר אליפות העולם, שם הובס על-ידי רוני או'סאליבן 18-8. ב-2005 העפיל דוט שוב לגמר טורניר דירוג, גביע מלטה, שם הפסיד לסטיבן הנדרי.
ב-2006 העפיל דוט שוב לגמר אליפות העולם.
בדרכו לגמר גבר דוט על אלופי העולם לשעבר ג'ון פרוט ורוני או'סאליבן ועל אלוף העולם לעתיד ניל רוברטסון.
בגמר גבר דוט על אלוף העולם לשנת 2002 פיטר אבדון בתוצאה 14–18. משחק הגמר נמשך קרוב ל-14 שעות, וכמעט שבר שיא למשחק הארוך ביותר שהתקיים בתקופה המודרנית של אליפות העולם.
שני השחקנים בוקרו על משחקם האיטי והמייגע.
כשנה לאחר מכן זכה דוט בתואר דירוג נוסף כאשר ניצח את ג'יימי קופ בגמר אליפות סין הפתוחה.
בתחילת עונת 2007/08 העפיל דוט למקום השני בדירוג העולמי, הדירוג הגבוה ביותר בקריירה שלו.
בסוף 2006 נפטר מסרטן אלכס למבי, המנטור וחמו של דוט.
דוט החל לסבול מדיכאון, שהוחמר כאשר אשתו של דוט עברה הפלה.
יכולתו של דוט התדרדרה והפסדו לג'ו פרי בסיבוב הראשון של אליפות העולם ב-2008 היה הפסדו ה-16 ברציפות.
דוט החל בטיפול תרופתי שסייע לו להתאושש.
ביולי 2008 זכה בטורניר בברלין במסגרת סדרת הסנוקר העולמית (שאיננו טורניר דירוג) כאשר ניצח את שון מרפי.
ב-2010 העפיל דוט שוב לגמר אליפות העולם, שם הפסיד לניל רוברטסון.
ב-2018 העפיל דוט לשני גמרים נוספים של טורניר דירוג, גמר המאסטרס הגרמני, שם הפסיד למארק ויליאמס, וגמר השוט-אאוט, שם הפסיד למייקל ג'ורג'יו.
הפעם האחרונה בה העפיל לגמר טורניר דירוג הייתה ב-2020, אז הפסיד לניל רוברטסון בגמר הגרנד-פרי העולמי.
נכון לפברואר 2026 מדורג דוט במקום ה-68 בדירוג העולמי.
באפריל 2025 הואשם דוט בהתעללות מינית בילדים.
לפי החשדות התעלל דוט בילדה בגלאזגו בשנים 1993-1996 ובנוסף התעלל בילד בשנים 2006-2010. בשל האשמות הושעה דוט מפעילות על-ידי התאחדות הסנוקר העולמית ובוטלה השתתפותו במוקדמות אליפות העולם בסנוקר.
גרייט וסטרן ריילוויי; "הרכבת המערבית הגדולה" , הייתה חברת רכבות בריטית ששירתה את אזורי מערב המידלנדס, דרום-מערב אנגליה וויילס וחיברה אותם ללונדון דרך תחנת הרכבת פדינגטון בבעלותה.
החברה נוסדה ב-21 בינואר 1833 על ידי התעשיין איזמבארד קינגדום ברונל במטרה להקים מסילת ברזל וקו רכבת בין לונדון לבריסטול.
לאורך 115 שנות ההיסטוריה של החברה, רשת מסילות הברזל שלה התרחבו משמעותית לשירות מרכזי האוכלוסייה בכל מערב אנגליה וויילס, בנוסף בנתה והפעילה החברה ספינות, תחנות רכבת, תשתיות תחבורה שונות, סדנאות תחזוקה וייצור, קטרים ואף הקימה וניהלה כפר עובדים בסווינדון שהגיע בשיאו לכ-14,500 מועסקים וכלל מערך שירותי רווחה ובריאות לטובת העובדים.
החברה נסגרה עם הלאמת חברות הרכבת בבריטניה בינואר 1948, אך קווי הרשת הועברו לידי חברות הפעלה לאחר הפרטה חלקית ב-1965; כיום רוב הרשת ההיסטורית מנוהלת על ידי חברת פירסט גרייט וסטרן (הרכבת המערבית הגדולה מקבוצת פירסט) המשמרת גם את הלוגו המקורי והצבעוניות שאפיינה את גרייט וסטרן.
הגרייט וסטרן ריילוויי הוקמה מכוח צו פרלמנט ב-31 באוגוסט 1835 להפעלת קו דו-מסילתי מבריסטול ללונדון.
אולם, העבודות החלו כבר ב-1832 כדי להבטיח מימון לקו, מחקרי מסלולים אפשריים ותחנות, עיצוב גשרים וכל שאר התשתיות הנדרשות.
העדיפות העיקרית הבאה הייתה למנות מהנדס לפיקוח על הבנייה.
בניית הקו החלה ב-1836 בשני חלקים מקבילים; מלונדון פדינגטון מערבה לרידינג, ומבריסטול טמפל מיד מזרחה לבאת'.
החלק הראשון של הקו הושלם במאי 1838 באורך 38.5 קילומטר בין לונדון למיידנהד, הקו כולו הושלם ונפתח רק ביוני 1841 בעלות כוללת של 6.5 מיליון ליש"ט.
בשנת 1837, החברה השיקה גם את הספינה הראשונה שלהם בשם 'גרייט וסטרן' (Great Western), שכן לבריסטול הייתה גישה ישירה לאוקיינוס האטלנטי ולאמריקה.
כמה שנים לאחר מכן הם ייצרו את ספינת הקיטור פורצת הדרך והראשונה מברזל גרייט בריטן (Great Britain) ואת אחותה הגרייט איסטרן (Great Eastern), כולן בעיצובו של ברונל.
ב-1843 הושלמה הקמת סדנת ייצור קטרים בסווינדון ומעט לאחר מכן הושק הקטר הראשון שפותח ויוצר על ידי החברה ונקרא באופן סמלי 'גרייט וסטרן ריילוויי', בשנת 1848 הושלמה הנחתם של כ-400 קילומטרים של פסי רכבת ברוחב הרחב יותר שאפיין את רשת החברה.
בשנת 1859 ברונל שהיה דמות מפתח מובילה בפעילות החברה מצא את מותו מדום לב, באותה שנה הושלמו העבודות ונפתח גשר אלברט המלכותי על נהר הטמר בפאתי פלימות', אחד מהפרויקטים האחרונים שלן ברונל.
ב-1864 גם המהנדס הראשי דניאל גוך שעמד בראש פיתוח הקטרים המוקדים של החברה עזב את תפקידו ומונה במקום ליושב ראש החברה.
גוזף ארמסטרונג, סגנו של גוך, החליף אותו בתפקיד המהנדס הראש ובעת הזו רשת הרכבות של החברה התפרס על פני כ-1,900 קילומטרים של מסילות ברזל, מהם כ-950 קילומטרים התצורת מסילה רחבה (214 ס"מ), כ-650 קילומטרים בתצורת מסילה סטנדרטית (143.5 ס"מ), והשאר בתצורה משולבת של שתי התצורות.
באוגוסט 1885 ציינה חברת הגרייט וסטרן ריילוויי 50 שנות פעילות.
באותה תקופה, ההון של החברה עלה מ-2,500,000 ליש"ט ל-90,000,000 ליש"ט ומקו אחד היא הגיעה למערכת של למעלה מ-3,700 קילומטרים של מסילה המגיעה לכל פינה במערב אנגליה ווילס.
בנוסף, בללה החברה צי של כ-1,600 קטרים ו-48,000 כלי רכב נוספים, החל בקרונות פחם ועד לקרונות סאלוניים.
בשנה שלאחר פתחה החברה את מנהרת הסוורן, ההישג ההנדסי הכי ניכר של החברה עד אותה העת.
בניית המנהרה באורך 7.2 קילומטרים מתחת לנהר סוורן החלה בשנת 1873, אך העלות של קיצור זמן הנסיעה בכשעה בין קארדיף ללונדון ובריסטול הייתה כמעט 2 מיליון פאונד - סכום עצום של כסף באותה תקופה.
חשיבותה התעשייתית העצומה של דרום ויילס בעת הזו הצדיקו את ההשקעה הפנומנאלית.
ב-23 במאי 1892 הקטע האחרון של מסילה ברוחב הרחב (214 ס"מ) של ברונל הוצאה משימוש וכך הושלם תהליך הדרגתי של התאמת רשת הגרייט וסטרן לרוחב הסטנדרטי, בכך לאפשר שימוש אחיד ברחבי האי הבריטי ברחבי הקווים השונים.
מלחמת העולם הראשונה והשנים שלאחריה, הביאו שינויים רבים לרכבת הגרייט וסטרן.
החברה לצד עוד 120 חברות רכבת נוספות ברחבי הארץ, הובאו תחת ניהול הממשלה למשך תקופת המלחמה.
לוחות הזמנים של הנוסעים הושפעו מעט מאוד בשנתיים הראשונות, בעוד שהובלת המשא החלו לשמש כמעט באופן בלעדי להובלת פחם.
מכיוון שלחברה היו קווים ישירים לרוב שדות הפחם של דרום ויילס, הם העבירו כ-90 אחוז מהפחם הנדרש למאמץ המלחמתי הבריטי והם קיבלו עדיפות על פני כל שאר הקווים.
בנוסף להובלה לרשת הנמלים בתוך בבעלות החברה, היא העבירה פחם גם לוורינגטון שם הקרונות נאספו על ידי רכבות חברת לונדון וצפון-מערב (LNWR) ומשם הועברו לנמלים בצפון אנגליה או וסקוטלנד.
לאורך שנות המלחמה, הצי המלכותי השתמש בכמעט שישה מיליון טונות של פחם, זאת בנוסף לפחם שנדרש לתעשייה.
בנוסף לנטל זה, יותר מ-25,000 עובדי החברה גויסו לשורות הכוחות הבריטים, מתוכם 2,525 נהרגו במלחמה.
לאחר המלחמה גבר החשש שהממשלה הבריטית לא תחזיר את השליטה על חברות הרכבת, אך לבסוף ב-1 בינואר 1923 הממשלה הפריטה חזרה את החברות אך באופן שבו 120 החברות השונות יאוגדו לארבע חברות בלבד.
הגרייט וסטרן נותרה באופן כללי באותו מצב, בשונה מהחברות האחרות שמה נותר זהה ואזורי השירות שלה לא השתנו; היא אף קיבלה לידייה עוד כ-900 קילומטרים של מסילת ברזל, 18,000 עובדים נוספים ו-700 קטרים נוספים מחברות קטנות יותר שסופחו לתוכה.
בפברואר 1934 השיקה החברה את קרונוע הדיזל הראשון בבריטניה.
הקרנועים הראשונים כללו מנוע דיזל AEC בעל 130 כוח סוס ומושבים ל-69 נוסעים, בעוד שדגמים מאוחרים יותר כללו זוג מנועי AEC בעלי 130 או 105 כוחות סוס עם מושבים ל-104 נוסעים (בדגם האחרון).
רכבות אלו כללו שירותים ומזנון והפכו לפופולרים במיוחד בקווים קצרים ובקווים ישירים בין ברמינגהאם לקארדיף.
אחרוני הקנועים יוצרו ב-1942 ונותרו בשימוש עד 1962, כיום מתוך סך הכל 38 קרנועים שיוצרו, שלושה נמצאים בשימור מהם שניים בתצוגה סטטית במוזיאון ואחד במצב נוסע.
לאחר מלחמת העולם השנייה נבחרה ממשלת לייבור, שבין יתר הרפורמות שקבעה ברחבי הממלכה המאוחדת החליטה להלאים את חברות הרכבת המסחריות בבריטניה.
באותה עת, לאחר איחודי חברות הרכבת ב-1921 (תהליך ממנו הגרייט וסטרן הצליחה להתחמק), שלטו ברשת הרכבות ארבע חברות שכונו "ארבע הגדולות"; לצד הגרייט וסטרן, אלו כללו את רכבת לונדון וצפון-מזרח (LNER), רכבת לונדון, מידלנד וסקוטלנד (LMS) והרכבת הדרומית (SR).
ב-1 בינואר 1948 הולאמו חברות הרכבת, כולל הגרייט וסטרן ריילוויי, לתוך החברה הממשלתית בריטיש רייל.
אולם, לאחר בעיות ניהול מרובות, שירותי הנוסעים וניהול הקווים הופרטו חלקית על בסיס שיטת מכרז ב-1965, וכך הוקמה חברת פירסט גרייט וסטרן ששימרה את שם חברת הרכבת המערבית ההיסטורית וגם כיום משרתת חלק נרחב מאזורי הפעילות שלה.
בעת הלאמת הגרייט וסטרן בינואר 1948, החברה כללה מספר רב של נכסים, בהם:
אורך מסילות כולל: 14,876 קילומטר
תעלות בבעלות מלאה/חלקית: 10; באוך כולל של 334 קילומטרים
נמלים ומבדוקים בבעלות מלאה/חלקית: 16
גרייס פרל אינגלס דאו הייתה אחותה הצעירה של לורה אינגלס וילדר, הידועה בזכות סדרת ספרי "בית קטן בערבה".
אינגלס הייתה הילדה החמישית והצעירה של קרוליין וצ'ארלס אינגלס.
אחיה היו מרי אמיליה, לורה אליזבת, קרוליין סלסטיה (קארי) וצ'ארלס פרדריק (פרדי) שנפטר בהיותו תינוק.
גרייס אינגלס למדה להיות מורה בבית ספר ולימדה בעיירה מנצ'סטר, דרום דקוטה, הנמצא שבעה קילומטרים מערבית לדה סמט, דרום דקוטה, מקום מגורי משפחתה.
ב-16 באוקטובר 1901 היא נישאה לנתן ויליאם דאו בטרקלין של בית הוריה בדה סמט.
מלבד היותה אשת חווה, דאו התעסקה בעיתונאות כמו אחותה הגדולה קארי, ועבדה עבור כמה עיתונים מקומיים מאוחר יותר בחייה.
גרייס וקארי טיפלו באחותן הבכורה מרי, שהייתה עיוורת, לאחר שהוריהם נפטרו.
גרייס מתה מסיבוכים של סוכרת במנצ'סטר, דקוטה הדרומית, ב-10 בנובמבר 1941, בגיל 64. היא קבורה ליד חלקת משפחת אינגלס בבית הקברות דה סמט, דרום דקוטה.
דאו הוצגה בעיבודי הטלוויזיה של בית קטן בערבה על ידי:
התאומות ונדי וברנדה טרנבו בסדרת הטלוויזיה "בית קטן בערבה"
קורטני בול ולינדי פרובסט ב־Beyond the Prairie: הסיפור האמיתי של לורה אינגלס ויילדר.
הנסיכה גרייס ממונקו , הייתה שחקנית אמריקנית זוכת אוסקר, אשר נישאה לרנייה השלישי, נסיך מונקו.
היא אימו של השליט הנוכחי של הממלכה, הנסיך אלבר השני.
קלי נולדה בפילדלפיה למשפחה קתולית ממוצא אירי, בת לחברה הגבוהה.
אביה, ג'ק קלי היה אלוף אולימפי בחתירה שזכה ב-3 מדליות זהב בשתי אולימפיאדות (אנטוורפן 1902 ופריז 1924), מיליונר, אשר עשה את הונו במו ידיו.
משפחתה של האם הייתה ממוצא גרמני.
היא הייתה אחת מארבעה ילדים, היו לה שתי אחיות ואח.
קלי הפכה לדוגמנית ולאחר מכן לשחקנית קולנוע על אף שמשפחתה התנגדה לכך.
בשנת 1951 הופיעה בתפקיד משני בסרטה הראשון "14 שעות", דרמה העוסקת באדם העומד על בניין גבוה ומבקש להתאבד.
תפקיד זה הביא לתפקידה החשוב הראשון – אשתו הצעירה של השריף ויל קיין (גרי קופר) הנוטשת את עקרונותיה הפציפיסטים והקוויקרים ומסייעת לבעלה בקרב אקדחים כנגד פושעים היוצאים להורגו בסרט "בצהרי היום" (1952).
הסרט נחשב לטוב בסוגו, ועל אף שתפקידה של קלי היה תפקיד משני, הופעתה המרשימה משכה תשומת לב רבה.
סרטה הבא "מוגמבו" (1953) היה דרמה על משולש אהבים שהתרחש בקניה.
קלי שיחקה לצד הכוכבים הגדולים קלארק גייבל ואווה גרדנר.
על תפקידה בסרט הייתה קלי מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, אך לא זכתה בו.
קלי משכה את תשומת לבו של הבמאי אלפרד היצ'קוק, אשר אהב לשלב בסרטיו נשים מטיפוס "הבלונדינית הקרירה", וקלי נראתה בעיניו כהתגשמותו המושלמת.
בסרט "Dial M for Murder" (הוקרן בישראל כ"אליבי") (1954) שיחקה את רעייתו של ריי מילאנד הזומם להרגה.
לאחר מכן שיחקה בסרט "חלון אחורי" (1954) לצידו של ג'יימס סטיוארט.
תפקיד זה נחשב לאחד מתפקידיה הטובים, בו היא משחקת את חברתו של סטיוארט הצלם, המרותק לכיסא גלגלים, וסבור כי הוא ראה מחלונו מעשה רצח אכזרי.
הסרט נחשב לאחד מסרטיו החשובים של היצ'קוק.
את סדרת הסרטים הללו סיימה בסרט "לתפוס גנב" (1955), קומדיית מתח רומנטית לצידו של קרי גרנט, אשר צולמה בנסיכות מונקו.
בשנת 1955 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "נערת הכפר", בו שיחקה כאשתו של זמר אלכוהוליסט הדוחפת אותו לשוב לבמה.
ב-1955 שימשה כשופטת בתחרות היופי מיס אמריקה.
הקומדיה המוזיקלית "החברה הגבוהה" (1956) הייתה סרטה האחרון, מאחר שנישואיה לנסיך רנייה אלצו אותה לפרוש מקריירת המשחק.
גרייס ניהלה מערכות יחסים עם רבים מכוכבי הוליווד – גרי קופר, ויליאם הולדן, ריי מילאנד ואחרים, שהיו מבוגרים ממנה וחלקם נשואים.
בקלארק גייבל התאהבה בעת הסרטת הסרט "מוגמבו", ולאחר מכן התייחסה אליו במילים "מה עוד ניתן לעשות כאשר את לבד באוהל באפריקה עם קלארק גייבל?".
בעת צילומי הסרט "החברה הגבוהה" ניהלה קלי רומן עם בינג קרוסבי אשר שיחק לצידה.
קרוסבי היה מבוגר ממנה ב-26 שנה.
לאחר שנים של מערכות יחסים עם הגברים המפורסמים בהוליווד, חיזר אחריה הנסיך רנייה השלישי מבית גרימלדי, נסיך מונקו.
הנסיך, הרווק בן ה-32, שאף לשאתה לאישה בגלל גילו המבוגר יחסית והצורך להעמיד צאצא לשושלת בית גרימלדי אליה השתייך.
קלי עברה בדיקת פוריות לוודא את פריונה, שכן בהיעדרו של יורש ראוי, עלולה הייתה מונקו להיות מסופחת לצרפת.
בהיותה קתולית לא יכול היה רנייה להתגרש ממנה אילו לא הייתה פורייה.
נטען גם כי הצעת הנישואים של רנייה לקלי באה בשנים של משבר כלכלי בנסיכות, והתעוררה תקוה שהקשר עם הכוכבת ההוליוודית ישיב וימקד את הזרקורים אל הנסיכה החדשה, יחזיר לבית המלוכה את תפארתו וישיב את התיירים ואת בעלי הממון שעברו ממנה לניס ולקאן.
רנייה וקלי נישאו ב-1956 בטקס מרהיב שסוקר בכל כלי התקשורת.
עוד לפני נישואיה הופתעה קלי לשמוע מרנייה כי הוא מצפה ממנה לפרישה מוחלטת מעולם הקולנוע.
היא העדיפה את הנישואים הנוצצים על הקריירה המפוארת, ופרשה בשיאה.
רנייה אף הוא לא היה זר לעולם הקולנוע, ובמשך שש שנים לפני נישואיו לקלי קיים מערכת יחסים עם השחקנית הצרפתייה ז'יזל פסקל.
נטען כי היחסים נפסקו כאשר בדיקה רפואית העלתה כי פסקל אינה מסוגלת להרות, אך לאחר מכן נישאה פסקל לאחר וילדה לו ילדים.
לזוג המלכותי נולדו שלושה ילדים: הנסיכה קרוליין, הנסיכה סטפני, והנסיך אלבר השני, כיום נסיך מונקו.
בשנת 1982 לקתה גרייס בשבץ בעודה נוהגת במכונית.
כתוצאה מכך התרסקה המכונית, וקלי נפצעה קשה ומתה למחרת.
בתה סטפני, שישבה לצדה, סבלה מפגיעות קלות.
קלי נקברה בקתדרלת סנט ניקולא במונטה קרלו, מונקו.
גרייס הופר הייתה מדענית מחשב אמריקאית, ואדמירל משנה (Rear Admiral, תת-אלוף) בצי האמריקני.
הייתה מחלוצי המחשוב, המתכנתת הראשונה על המחשב הרווארד סימן 1 ומפתחת המהדר הראשון לשפת תכנות.
טביעת המונח "לדבג" במשמעות של "לנפות משגיאות" (תוכניות מחשב) מיוחסת להופר, אף על פי שהמונח היה בשימוש קודם בתעשיות אחרות.
הופר זכתה בפרסים רבים על עבודתה, ובנוסף, קראו על שמה ספינת מלחמה אמריקנית, מחשב-על וארכיטקטורה של מעבדים גרפיים.
הופר נולדה בניו יורק בשם גרייס ברוסטר מוריי (Murray), וכבר בצעירותה נודעה כילדה סקרנית עם חוש טכני מפותח (בגיל שבע פירקה שבעה שעונים מעוררים בניסיון להבין כיצד הם פועלים).
בגיל 17 החלה ללמוד במכללת ואסר, ובשנת 1928 קיבלה תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה.
בשנת 1930 קיבלה תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת ייל.
באותה שנה היא התחתנה עם פרופ' וינסנט הופר, ממנו התגרשה ב-1945. היא קיבלה ב-1934 את תואר הד"ר שלה באוניברסיטת ייל תחת הנחיית המתמטיקאי אייסטיין אור, ועבודת הדוקטורט שלה התפרסמה באותה שנה.
ב-1931 החלה ללמד במכללת ואסר, בה למדה בצעירותה, וב-1941 קודמה לדרגת פרופסור חבר.
ב-1943, הופר נטלה חופשה מן המכללה בה לימדה, והתגייסה לשורות הצי האמריקני כחלק מה-WAVES (Women Accepted for Volunteer Emergency Service), חיל הנשים המתנדבות שבצי.
על מנת לגייסה, היה צורך באישור מיוחד, מכיוון שמשקלה היה כ-7 ק"ג מתחת למשקל המינימום, 54 ק"ג.
במסגרת שירותה בצי הוכשרה גרייס בתחום המחשוב, והוצבה באוניברסיטת הרווארד, בצוות המתכנתים של המחשב החלוצי הרווארד סימן 1, צוות שבראשו עמד הווארד אייקן.
היא המשיכה לשרת בצי במעבדת המחשבים בהרווארד עד 1949, ולשם כך ויתרה על מינוי לפרופסור מן המניין במכללת ואסר.
יחד עם ג'ון פרספר אקרט וג'ון מוקלי (Mauchly), מהנדסי האניאק, תכננו את בניית המחשב UNIVAC I, שהיה המחשב המסחרי השני שנבנה בארצות הברית.
במהלך תכנון ובניית המחשב המציאה הופר את המהדר הראשון, שנקרא A-0, ובהמשך עמדה בראש צוות הפיתוח של המהדר פלו-מטיק.
באביב 1959 בוועידת מומחי מחשבים מטעם זרועות הממשלה והמגזר הפרטי האמריקניים, הוגדרה שפת COBOL.
השפה שנודעת בפשטותה הרבה, נשארה נפוצה גם 50 שנה אחר כך, ועודנה פופולרית במערכות רבות.
השפה התבססה על עבודתה של הופר ופיתוחים קודמים שלה.
בשנת 1962 נבחרה הופר לעמית IEEE.
בסוף 1966, בהגיעה לגיל 60, פרשה לגמלאות משירותה בצי.
היא נקראה חזרה לשירות פעיל באוגוסט 1967, ופרשה שוב בשנת 1971. בשנת 1972 נקראה פעם נוספת לשירות פעיל.
לאור הישגיה קודמה ב-1973 לדרגת קפטן.
בשנים 1967–1977 עמדה הופר בראש קבוצת שפות התכנות בצי האמריקאי.
בשנת 1983 הועלתה לדרגת קומודור, בהחלטה מיוחדת של בית הנבחרים של ארצות הברית.
היא פרשה סופית מהצי ב-14 באוגוסט 1986.
עם סיום שירותה מונתה ליועצת לחברת המחשבים DEC, וכיהנה במשרה זו עד למותה בשנת 1992.
על שמה של הופר נקראו ספינת מלחמה אמריקנית (USS Hopper) ומחשב-על במרכז המחקר NERSC.
ב-9 בדצמבר 2013, יום הולדתה ה-107, הקדישה חברת גוגל להופר לוגו דודל מיוחד, לציון הישגיה בתחום המחשב.
בדודל נראית הופר כותבת תוכנית COBOL המחשבת את גילה.
ב-2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לה את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה (לאחר מותה).
כוכב הלכת המינורי 5773 Hopper, שהתגלה על ידי אלינור הלין, נקרא על שמה.
גרייס אן גודיו קולידג' הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1923–1929. היא הייתה רעייתו של נשיא ארצות הברית קלווין קולידג'.
גרייס אן גודיו נולדה בברלינגטון שבמדינת ורמונט לאנדרו א.
עוד בהיותה ילדה שמעה על בית הספר לחירשים ששכן בנורת'האמפטון שבמסצ'וסטס והחליטה שייעודה בחיים הוא לסייע לילדים חירשים.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת ורמונט בשנת 1902 החלה ללמד בבית הספר לחירשים על שם קלארק (Clarke School for the Deaf) שבנורת'האמפטון.
בעת מגוריה בנורת'האמפטון פגשה את קלווין קולידג', והם נישאו באוקטובר 1905 בבית הוריה.
קולידג', שהיה עורך דין בעיירה קטנה, התקשה להתפרנס, והמשפחה חיה בצמצום.
זמן קצר לאחר נישואיהם נולד בנם הראשון ג'ון קולידג'.
גרייס הייתה פעילה חברתית בעיירה הקטנה, יזמה פעילויות כנסייתיות, ובזכות פתיחותה והיכולת שלה להתחבר לאנשים בני הזוג התגברו על הביישנות הטבעית של קולידג', ולמעשה הייתה זו גרייס שהביאה אותו לעסוק בפוליטיקה.
לאחר הולדת בנם השני, קלווין הבן, בשנת 1908, גידלה גרייס את הילדים, בעת שבעלה הפך פוליטיקאי ונבחר למושל.
בשנת 1921 עם בחירתו של קלווין קולידג' לסגן נשיא ארצות הברית עברה המשפחה לוושינגטון, וגרייס הפכה לאחת מנשות החברה הפופולריות ביותר בעיר.
לאחר מותו של וורן הרדינג הפך קולידג' לנשיא ארצות הברית, וגרייס החלה בפעילותה של הגברת הראשונה, ונחשבה אחת המארחות הפופולריות ביותר שהתגוררו בבית הלבן.
בעקבות פעילותה היא קיבלה בשנת 1929 מדליית זהב מהמכון הלאומי למדעי החברה, ובשנת 1931, בסקר שנערך, היא נבחרה כאחת מ-12 הנשים הגדולות של האומה החיות באותה עת.
בתום כהונתו עברה המשפחה לבית פרטי בנורת'האמפטון שנקרא "החופים", שם נפטר קולידג' בשנת 1933. לאחר מותו מכרה גרייס את ביתם ועברה להתגורר בבית מגורים קטן באזור, ואף שנסעה לטייל באירופה לראשונה בחייה, המשיכה לעבוד בבית הספר לחירשים שבו עבדה בצעירותה.
בשנת 1957 נפטרה גרייס בגיל 78.
גרייס סליק היא זמרת אמריקאית וכותבת שירים, חברה בהרכבי הרוק דה גרייט סוסייטי, ג'פרסון איירפליין, ג'פרסון סטארשיפ, Starship.
ובנוסף קריירת סולו שנמשכה קרוב לשלושה עשורים, החל מאמצע שנות השישים עד לאמצע שנות התשעים.
סליק היא דמות מפתח בז'אנר הרוק פסיכדלי של שנות השישים, הידועה בזכות כתיבת השירים שלה בהשפעת LSD.
סליק נולדה באזור שיקגו, לאיוון ו.
ווינג (ממוצא נורווגי-שוודי) ולאשתו, וירג'יניה ברנט.
ב-1949. בהיותה נערה צעירה עברה משפחתה לסן פרנסיסקו, ולבסוף השתקעה בפאלו אלטו, קליפורניה.
היא החלה את לימודיה בתיכון פאלו אלטו, לפני שעברה לבית ספר התיכון קסטיליה, אשר בו לומדות בנות בלבד, שגם נמצא בפאלו אלטו.
משסיימה את לימודיה בתיכון, למדה בין השנים 1956–1957 בפינץ' קולג' בניו יורק, ולאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת מיאמי מ-1957 עד 1958.
בטרם נכנסה לעולם המוזיקה, דגמנה למשך זמן קצר בראשית שנות ה-60.
סליק הייתה ידועה גם בעצם העובדה שהייתה חברה של ג'ניס ג'ופלין, חברות אשר החלה בשלב מוקדם של הקריירה המוזיקלית שלה.
היא הייתה גם ידידה של ג'ים מוריסון.
סליק גם הייתה גם חברה טובה של ג'רי גרסיה מהגרייטפול דד.
סליק נישאה פעמיים, תחילה לג'ראלד "ג'רי" סליק בין השנים 1961–1971, ולאחר מכן בין השנים 1976–1994 לסקיפ ג'ונסון, מעצב התאורה של ג'פרסון סטארשיפ.
יש לה בת אחת, צ'יינה ווינג קנטנר (נולדה ב-25 בינואר 1971).
אביה של צ'יינה הוא פול קנטנר, הגיטריסט לשעבר של ג'פרסון איירפליין, איתו הייתה לסליק מערכת יחסים מ-1969 עד 1975.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלה, הייתה חברה במספר להקות רוק: דה גרייט סוסייטי, ג'פרסון איירפליין, ג'פרסון סטארשיפ וסטארשיפ.
שירים ראויים לציון אשר הקליטה יחד עם ג'פרסון איירפליין כוללים את: "White Rabbit" (אשר טענה כי כתבה אותו במשך שעה בלבד), "Somebody to Love" (שנכתב על ידי גיסה של סליק, ולא על ידה), "Lather".
השירים "Somebody to Love" ו"White Rabbit" מופיעים במצעד 500 השירים הטובים ביותר בכל הזמנים של הרולינג סטון.
שני האחרונים תחילה בוצעו על ידי דה גרייט סוסייטי, ובשיר White Rabbit היה לסליק סולו על אבוב.
יחד עם בת זמנה שהייתה קרובה אלייה, ג'ניס ג'ופלין, סליק הייתה דמות מפתח בהתפתחות הרוק גם בשנות ה-60 המאוחרות, והייתה מבין כוכבות הרוק הראשונות.
קולה הייחודי, וסגנונה, היוו השראה רבה לעוד זמרות, כגון סטיבי ניקס, פטי סמית', סנדי דני ודולורס או'ריורדן.
כמו כן, אישיותה הבלתי מתפשרת והחזקה, עזרה לפתוח אפשרויות חדשות בפני זמרות, ונתנה לגיטימציה לנשים בתור זמרות ראשיות בעולם המוזיקה אשר ברובו נשלט על ידי הגברים.
יחד עם דה גרייט סוסייטי
גרייס מיראבלה הייתה העורכת של המגזין "ווג".
היא החלה לעבוד ב"ווג" בשנות ה-50 והייתה העורכת שלו בשנים 1971–1988.
גרייס מיראבלה נולדה בניוארק, ניו ג'רזי להורים ממוצא איטלקי.
היא סיימה ללמוד בקולג' סקידמור ביוני 1950, תוך התמחות בכלכלה.
בנובמבר 1974 התחתנה עם ד"ר ויליאם קהן.
הקריירה שלה החלה אחרי שסיימה את לימודיה בקולג', אז היא עבדה בחנות לבגדי ספורט שהייתה שייכת לחברים של משפחתה, מיראבלה עבדה במספר משרות זוטרות בעסק הקמעונאי.
אחרי כן עבדה במייסיס כ-executive trainee וב-Saks Fifth Avenue כעוזרת למנהל השיווק.
בשנת 1953 התקבלה לעבודה כעוזרת לעורכת ב"ווג" והתקדמה במהירות.
במהלך רוב שנות השישים הייתה מיראבלה עוזרתה של דיאנה פרילנד, העורכת הראשית של "ווג".
ב-1971 היא קודמה למשרת העורכת הראשית.
צלם האופנה הלמוט ניוטון פרסם מספר מאמרי מערכת בכתב העת החל מ-1971 ועד לסיום כהונתה של מיראבלה כעורכת.
נוסף על כך, ריצ'רד אבדון, פטריק דמרשליה (Demarchelier), ארתור אלגורט (Elgort), אלברט ווטסון, מייק ריינהרדט, קורקן פקהניאן (Kourken Pakchanian) וכריס וון ונגהיים (Wangenheim) פרסמו מספר דוגמאות של עבודותיהם המוקדמות במהדורות שונות של כתב העת.
במהלך כהונתה כעורכת של "ווג" חלה עלייה במספר הגיליונות שנמכרו מ-400,000 ל-1.2 מיליון.
ההכנסות מפרסומות בעת שפוטרה היו 79.5 מיליון דולר, זאת לעומת המגזין המתחרה Elle, שהכנסותיו ממכירות היו 39 מיליון דולר.
בשנת 1988 היא פוטרה, והחליפה אותה אנה וינטור.
בשנת 1989 החלה להוציא לאור מגזין משלה, , בתמיכתו הפיננסית של רופרט מרדוק.
בשנת 1996 היא פרשה מניהול המגזין, ובשנת 2000 הוא הפסיק להתפרסם.
מיראבלה נפטרה ב-23 בדצמבר 2021.
גרייסון הול הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אמריקאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1964 על הופעתה בסרט "ליל האיגואנה".
התפרסמה במשך כשש שנים בתור כוכבת אופרת הסבון האפלה "צללים אפלים" .
הול נולדה בפילדלפיה בשם שירלי ה.
גרוסמן לאלינור, שחקנית בתיאטרון יידיש ילידת דרום אפריקה ולג'וזף גרוסמן, יליד לטביה.
התעניינה במשחק לצורך מפלט מילדותה הקשה מאחר שהוריה נפרדו כאשר הייתה בת שמונה.
נבחנה בצעירותה למספר מחזות בניו יורק סיטי.
הול החלה את דרכה כשחקנית בסדרות טלוויזיה תחת שם הבמה שירלי גרייסון.
לאחר ששינתה את שמה לגרייסון הול הופיעה בשנת 1962 בסרטה הראשון הדרמה "שטן על עקבים גבוהים".
התגלתה לראשונה בסרטו של ג'ון יוסטון "ליל האיגואנה" בו שיחקה בתפקיד מיס ג'ודית פלווס עליו הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב.
שיחקה לאחר מכן באופן מועט למדי בתפקידי קולנוע בסרט הצרפתי "היכן את פולי מרגו?" בתפקיד עורכת מגזין האופנה מיס מקסוול, בהפקת האימה "גרגוילים" ובסרט "הבלש בעל רגלי הקטיפה".
הול הפכה לדמות מוכרת בארצות הברית וברחבי העולם בזכות תפקידה הקבוע באופרת הסבון הגותית "צללים אפלים".
בסדרה גילמה הול תפקידים שונים ובראשם הפסיכיאטרית ד"ר ג'וליה הופמן.
בזכות הצלחתה הגדולה ביים יוצר הסדרה דן קורטיס שני סרטי אימה מלאים "בית הצללים האפלים" ו"ליל הצללים האפלים" ובהם חזרה הול על תפקיד ג'וליה הופמן.
בשנת 1946 נישאה הול לשחקן טד ברוקס בלוס אנג'לס.
הם נפרדו לאחר שלוש שנים והול חזרה בחזרה למגוריה שבניו יורק.
ב-1952 התחתנה עם תסריטאי הסדרה "צללים אפלים" סם הול, בנם התסריטאי מתיו הול נולד ב-1958.
בעצת בעלה שינתה לקראת סוף שנות ה-50 את שם הבמה שלה מ"שירלי גרייסון" ל"גרייסון הול".
הול מתה ממחלת סרטן הריאה ב-7 באוגוסט 1985 בגיל 62 בביתה שבניו יורק סיטי לאחר מאבק של חצי שנה.
שטן על עקבים גבוהים (1962)
גרייס פארק היא שחקנית קנדית.
מפורסמת בעיקר בשל משחקה בסדרת המדע הבדיוני "בטלסטאר גלקטיקה" בתור הסיילונית שרון ולארי, ובשל משחקה בסדרת המשטרה "הוואי חמש-אפס" בתור השוטרת קונו קלקאווה.
נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה להורים ילידי דרום קוריאה.
פארק עברה עם משפחתה לקנדה כשהייתה בת 22 חודשים.
שם גדלה והתחנכה בשכונת קריסדייל, ונקובר שבקולומביה הבריטית.
את לימודיה התיכוניים עשתה בתיכון "Magee Secondary School", ובשנת 1992 קיבלה תואר בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קולומביה הבריטית.
בשנת 2001 החלה לככב בסדרת הנוער הקנדית "אג'מונט", בתפקיד של תלמידת התיכון שאנון נג למשך כל חמש העונות.
בשנת 2004 החלה לשחק בסדרת המדע בדיוני "בטלסטאר גלקטיקה" בתפקיד שרון ולארי "מס' 8", סיילונית שהיא גם טייסת ראפטור.
את תפקידה זה גילמה למשך 4 עונות, עד לסיום הסדרה כאשר הפרק האחרון שודר ב-20 במרץ 2009.
בשנת 2007 השתתפה בסרט דרמת פשע העוסק בשכונה קוריאנית בניו יורק - "West 32nd".
ב-2009 החלה לשחק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "The Border", בתפקיד הסוכנת המיוחדת ליז קרבר.
ושנה לאחר מכן, שבה לשחק בעונה השלישית.
החל משנת 2010 משחקת בתפקיד הבלשית קונו קלקואה ברימייק "הוואי חמש-אפס", בתפקיד ראשי למשך 7 עונות עד 2017. פארק הייתה מועמדת לפרס השחקנית בסדרת פעולה בטקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2013.
בשנת 2018 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "מיליון דברים קטנים" ב-ABC.
בשנת 2019 שיחקה במותחן הקנדי-אמריקאי "פריקים" לצד אמיל הירש.
גרייפסוואלד היא בירת מחוז מערב פומרניה-גרייפסוואלד שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה.
היא שוכנת לחוף הים הבלטי, וחוצה אותה נהר קטן, נהר ריק (Ryck).
כמו כן העיר שוכנת בקרבת שני האיים הגדולים ביותר בגרמניה ריגן ואוזדום (Usedom), ובקרבת שלושה מבין ארבעה-עשר הפארקים הלאומיים של גרמניה.
כעיר שעד לרפורמה שבוצעה בשנת 2011 הייתה ללא כפיפות למחוז, היא כיום בירת המחוז בו היא שוכנת.
יחד עם העיר השכנה, שטרלזונד, היא יוצרת את אחד מארבעת האזורים האורבניים הגדולים במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
כמעט שליש מתושבי העיר הם סטודנטים או אנשי סגל האוניברסיטה המקומית שיצא לה שם עולמי.
גרייפסוואלד שוכנת בצפון-מזרח גרמניה, בקרבת שני האיים הגדולים ביותר במדינה, ריגן ואוזדום.
העיר ממוקמת בקצהו הדרומי של מפרץ גרייפסוואלד, והמרכז ההיסטורי שלה נמצא במרחק של 5 ק"מ במעלה נהר הריק שחוצה את העיר.
האזור הסובב את גרייפסוואלד הוא מישורי ברובו, וגובהו המקסימלי הוא 20 מטרים מעל פני הים.
שני איים, קוס (Koos) וריימס (Riems) הם גם חלק משטחה של העיר.
שלושה מבין ארבעה-עשר הפארקים הלאומיים של גרמניה נמצאים במרחק של עד שעת נסיעה מהעיר.
גרייפסוואלד נמצאת במרחק שווה בין שתי הערים הגדולות ביותר בגרמניה, ברלין (במרחק 240 ק"מ) והמבורג (במרחק 260 ק"מ).
הערים הגדולות הסמוכות הן שטרלזונד ורוסטוק.
האזור החופי של גרייפסוואלד, על שפך הריק, הנקרא גרייפסוואלד-ויק (Greifswald-Wieck), התפתח מכפר דייגים.
כיום פועלים בו חוף רחצה ומרינה והנמל הראשי של העיר.
גרייפסוולד נוסדה ב-1199 כאשר נזירים ציסטרציאנים הקימו את מנזר אלדנה (Kloster Eldena).
ב-1250 העניק ורטיסלב השלישי (Wartislaw III), דוכס פומרניה, זכויות עיר לגרייפסוואלד.
בימי הביניים היה האזור בו שוכנת גרייפסוואלד אזור מיוער ולא מיושב שהיווה את אזור החיץ בין הנסיכות הדנית של ריגן לבין הרוזנות הפומרנית של גוצקוב (Gützkow), שבאותה תקופה הייתה גם היא בשליטה דנית.
ב-1199, התיר יארומר הראשון (Jaromar I), נסיך ריגן לנזירים הציסטרסיאניים לבנות את המנזר על שפך נהר הרייק.
אחד השטחים שהוענקו לנזירים היה בריכת אידוי למלח במרחק קצר במעלה הנהר, שטח שגם נחצה על ידי נתיב הסחר החשוב ויה רגיה (Via Regia).
המקום נקרא גרייפסוואלד (Gryp(he)swold(e)), שמה הקודם של העיר בגרמנית תחתית.
יחד עם זאת, קיימת אגדה על פיה הנזירים קיבלו את ההשראה לאיתור המיקום הטוב ביותר ליישוב על ידי גריפון שחי בתוך עץ שניצב על מה שמאוחר יותר היה הרחוב העתיק ביותר בעיר.
בניית העיר נעשתה על פי רשת שתי וערב של רחובות ובמקומות מרכזיים נבנו כנסייה ושוק.
רוב התושבים היו גרמנים שהגיעו למקום במסגרת תנועה של התיישבות מזרחה, אך גם מתיישבים מקרב עמים אחרים וכן ונדים מקרבת מקום הגיעו גם הם להתיישב בעיר.
הסחר במלח סייע למנזר להפוך למרכז דתי בעל השפעה וגרייפסוואלד נעשתה לעיירת שוק ידועה.
כאשר מסרו הדנים לפומרנים את השטחים שמדרום לרייק לאחר תבוסתם בקרב בורנהובד (Bornhöved) ב-1227, החלו דוכסי פומרניה לגלות בעיר עניין.
ב-1241 העניקו לגרייפסוואלד, ויטסלב הראשון (Wizlaw I), נסיך ריגן וורטיסלב השלישי (Wartislaw III), דוכס פומרניה, זכויות להקמת שוק.
ב-1250 העניק זה האחרון לגרייפסוואלד את התואר עיר.
כאשר הוקם בתחומי העיר מנזר פרנציסקני, איבד מנזר אלדנה הרבה מהשפעתו על התפתחותה של העיר.
באותה תקופה החל להתפתח מחוץ לחומות גרייפסוואלד פרבר עצמאי בשם נוישטט (Neustadt) שהופרד ממנה על ידי חפיר.
בשנת 1264 אוחדו היישובים והחפיר מולא בעפר.
עם קצב גידול יציב באוכלוסייתה, הגיעה גרייפסוואלד בסוף המאה ה-13 להיות אחת מהחברות הראשונות בברית ערי הנזה, מה שהגדיל את היקף הסחר שלה ואת עושרה.
לאחר 1296 לא היו תושבי העיר מחויבים עוד לשירות בצבא פומרניה ודוכסי פומרניה לא יכלו עוד להתגורר בעיר.
ב-1456 הניח היינריך רובנאו, ראש העיר, את היסודות לאוניברסיטה המקומית, שהיא אחת הוותיקות בעולם ושהייתה אחת הראשונות בגרמניה.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית הפסיק מנזר אלדנה לתפקד.
נכסיו עברו לידיהם של דוכסי פומרניה והתושבים המקומיים השתמשו בלבנים של המבנה שנבנה בסגנון גותי לבניית בתים.
המנזר איבד את מעמדו העצמאי וסופח לעיר.
כל המבנים הדתיים שבתחום העיר הוסבו לשימוש חילוני.
המבנים של המנזר הדומיניקני הועברו לרשות האוניברסיטה ועד היום משמשים מבנים אלה כחלק מהקמפוס של הפקולטה לרפואה.
המנזר הפרנציסקני משמש כיום כמוזאון של פומרניה.
בין השנים 1627–1631, במהלך מלחמת שלושים השנים, הייתה גרייפסוואלד כבושה בידי כוחות הקיסרות ולאחר מכן על ידי כוחות שוודים.
כאשר נכנסו כוחות צבא שוודיה לדוכסות פומרניה ב-1630 וכתוצאה מכך התפנו משם הכוחות של האימפריה הרומית הקדושה, הפכה גרייפסוואלד למעוז האחרון של האימפריה בפומרניה.
ב-12 ביוני 1631 הטילו השוודים מצור על העיר ולאחר ארבעה ימים היא נכנעה.
גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה אף חזר מברנדנבורג כדי לפקח אישית על המצור ועם הגעתו הוא קיבל את הוקרתה של האוניברסיטה על שחרור העיר.
לאחר מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הפכו גרייפסוואלד וסביבתה רשמית לחלק מממלכת שוודיה.
פומרניה השוודית, כפי שהיא נקראה אז, נותרה חלק מהממלכה השוודית עד 1815 כאשר היא נהייתה לחלק מפרוסיה.
מלחמת שלושים השנים גרמה לרעב בכל רחבי גרמניה וב-1630 הצטמצם מספר תושבי גרייפסוואלד בשני שלישים.
בניינים רבים נותרו ריקים והוזנחו.
בהמשך התחוללו מלחמות נוספות, בין שוודיה לבין פומרניה ובין שוודיה לבין ברנדנבורג ובשתיהן הייתה גרייפסוואלד מעורבת.
ב-1659 וב-1678 הפגיזו כוחות של ברנדנבורג את העיר.
ההפגזה הראשונה פגעה בעיקר בצפון-מזרח העיר ו-16 בתים עלו באש.
ההפגזה השנייה החריבה 30 בתים וגרמה נזק למאות בכל רחבי העיר.
את פגזי התותחים מההפגזה השנייה ניתן עדיין לראות על קירות כנסיית מריה עד היום.
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה (1700-1721), בה הייתה העיר מעורבת בין השנים 1711–1713, גרייפסוואלד נאלצה לשכן בתוכה חיילים, שבזזו כמה בתים.
בעוד מתנהל מצור על שטרלזונד הסמוכה, חתמו הצאר הרוסי פיוטר הגדול וג'ורג' הראשון, מלך בריטניה על הסכם גרייפסוואלד.
ב-1713 הועלו באש בניין העירייה והאורוות.
ב-1736 החריבה שרפה אף גדולה יותר 26 בתים וגרמה לנזק לבתים נוספים.
בשנים 1669 ו-1689 חוקקה שוודיה חוק הפוטר ממס כל מי שבונה מחדש בתים.
ב-1763 הוקמו הגנים הבוטניים של העיר.
במהלך המאה ה-19 הייתה גרייפסוואלד, שנקראה בפולנית גריפיה (Gryfia), לאחד המרכזים של הסטודנטים הפולנים בגרמניה.
לאחר ורוצלב וברלין הייתה גרייפסוואלד מקום מושבם של מספר הסטודנטים הפולנים השלישי בגודלו.
ב-1872 נפגעה העיר בשיטפון שהתחולל בים הבלטי.
בשנת 1900 לערך התרחבה העיר, בפעם הראשונה מאז ימי הביניים, באופן משמעותי מעבר לחומות העיר העתיקה.
כמו כן חוברה העיר במסילת רכבת ראשית עם שטרלזונד ועם ברלין.
קו רכבת מקומי קישר את גרייפסוואלד עם וולגסט (Wolgast).
העיר שרדה את מלחמת העולם השנייה עם הרס מועט יחסית, אף על פי שכוחות צבא גדולים השתכנו בה.
במהלך המלחמה שכן בעיר מחנה שבויים (סטלג 2-C).
באפריל 1945 נכנע המפקד הגרמני של העיר לכוחות הצבא האדום ללא קרב.
בין השנים 1949–1990 הייתה גרייפסוואלד חלק מגרמניה המזרחית.
בתקופה זו הוזנחו רוב הבניינים ההיסטוריים מימי הביניים וכמה בתים עתיקים נהרסו.
מספר תושבי העיר גדל באופן משמעותי בעקבות הקמתה של תחנת כוח בלובמין (Lubmin), שנסגרה בשנות התשעים.
פרברי העיר נבנו בסגנון בנייה מונוליטי סוציאליסטי.
בניינים אלה עדיין מהווים מקום מגורים לרוב אוכלוסיית העיר.
פרברים חדשים אלה נבנו במזרח ובדרום-מזרח העיר ובכך נדד מרכז העיר לשוליים הצפון-מערביים של העיר המודרנית.
שחזור העיר העתיקה החל כבר בסוף שנות השמונים, ועד כה רוב הבניינים שוחזרו.
לפני כן כמעט כל החלק הצפוני של העיר העתיקה שליד הנמל נהרס ונבנה מחדש.
ראוי לציון השוק ההיסטורי שנחשב לאחד היפים בצפון גרמניה.
העיר מהווה נקודת משיכה לתיירים עקב קרבתה לים הבלטי.
הסיבות לכך הן הגירה לערים במערב גרמניה כמו גם פרוור ואי רצון של התושבים להתגורר בעיר במקרה שהשלטון הקומוניסטי ישוב.
יחד עם זאת מספר הסטודנטים הלומדים בעיר גדל מ-3000 ב-1990 ליותר מ-11,000 ב-2007 ומספר אנשי הסגל של האוניברסיטה עומד על 5000 איש.
כמעט אחד מתוך שלושה מתושבי העיר קשור בצורה זו או אחרת לחינוך גבוה.
למרות מספר תושביה הקטן יחסית, יש לגרייפסוואלד חשיבות על-אזורית הודות לתפקידה כעיר אוניברסיטאית ועקב היותה מרכז לחבל פומרניה מאז תום מלחמת העולם השנייה.
בין השאר היא משמשת כמקום מושב לבישוף של פומרניה, היא משכנת בה את הארכיון המדינתי ואת המוזיאון של פומרניה ושלושה מבין בתי המשפט של המדינה פועלים בעיר.
קספר דויד פרידריך נולד וקיבל את שיעורי הציור הראשונים שלו בגרייפסוואלד.
גרייפסוואלד היא גם עיר הולדתו של שחקן נבחרת גרמניה לשעבר טוני קרוס.
נולד, למד והתגורר בעיר בצעירותו.
הקרן המטפלת במורשתו פועלת החל מ-2000 בגרייספוואלד.
גרייפסוואלד ושטרלזונד הן הערים הגדולות ביותר במערב פומרניה.
גורם בעל חשיבות גדולה לכלכלת העיר היא האוניברסיטה, ש-12,000 סטודנטים לומדים בה ו-5000 אנשי סגל מועסקים בה, בנוסף לתושבים רבים המועסקים במכוני מחקר עצמאיים ובחברות ספין-אוף.
גרייפסוואלד היא גם מקום מושבה של הבישופות האוונגלית של פומרניה ושל בית המשפט העליון לחוקה של המדינה ושל בית המשפט העליון לכלכלה.
לתיירות יש חלק נכבד בכלכלת העיר בשל היותה של גרייפסוואלד ממוקמת בין האיים ריגן ואוסדום אשר על החוף הפופולרי של הים הבלטי.
אחד הייצרנים הגדולים ביותר באירופה לייצור תאים פוטו-וולטאיים, חברת Solon SE, מחזיק מפעל ייצור בגרייפסוואלד.
יצרנית היאכטות השלישית בגודלה בעולם, חברת Hanse, פועלת בעיר.
בתחום האנרגיה, צינור גז בין-מדינתי שמספק גז מרוסיה לגרמניה, עובר בקרבת מקום.
חברת התרופות Riemser Arzeimittel מחזיקה מפעל על העיר רימס שהוא חלק מהעיר.
חברת סימנס מייצרת בעיר מוצרי תקשורת.
במחקר משנת 2008 הוגדרה גרייפסוואלד לעיר הדינמית ביותר בגרמניה.
על פי מחקר נוסף מאותה שנה, הוגדרה העיר כצעירה ביותר בגרמניה בהיותה בעלת האחוז הגבוה ביותר של ראשי משפחה מתחת לגיל 30.
גרייס מנג היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית.
מכהנת כנציגת המחוז השישי של ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מנג נולדה בשכונת אלמהורסט ברובע קווינס שבניו יורק, בת למהגרים מטאיוואן.
ב-1997 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת מישיגן וב-2002 תואר JD במשפטים מישיבה יוניברסיטי.
לאחר הלימודים עבדה כעורכת דין.
ב-2008 נבחרה לאספת המחוקקים של מדינת ניו יורק, לאחר שניצחה בבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית את הנציגה המכהנת אלן יאנג, וגברה עליה גם בבחירות הכלליות בהן התמודדה יאנג כמועמדה עצמאי.
ב-2010 נבחרה לתפקיד פעם נוספת.
ב-2012 נבחרה לנציגת המחוז השישי של ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית והושבעה לתפקיד בינואר 2013. ב-2014, 2016 ו-2018 נבחרה לתקופות כהונה נוספות.
היא חברה בוועדת החוץ של בית הנבחרים ובתת הוועדה לענייני המזרח התיכון וצפון אפריקה.
כמו כן היא חברה בוועדה לעסקים קטנים ובינוניים.
היא משמשת עוזרת למצליף הסיעה הדמוקרטית וייסדה את השדולה הבין-מפלגתית לביטחון לילדים.
מנג היא מהתומכות הבולטות של ישראל בבית הנבחרים, פעלה למען הקלות במתן אשרות כניסה לצעירים ישראלים, פעלה להחמרת הסנקציות הכלכליות על איראן והייתה הדמוקרטית הראשונה בבית הנבחרים שיצאה בפומבי נגד הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
מנג נשואה ואם לשני בנים.
גרייס לי בוגס (27 ביוני 1915 - 5 באוקטובר 2015) הייתה פעילה חברתית, פילוסופית, פמיניסטית וסופרת סינו-אמריקאית.
היא ידועה בעיקר עבור שנות פעילותה עם המהפכנים ס.ל.ר.
ג'יימס וראיה דונייבסקיה בשנות ה-40 וה-50 אך בכמעט 80 שנים של אקטיביזם הייתה חלק מתנועות רבות, כולל התנועה השחורה לזכויות האזרח, תנועת הכוח השחור, זכויות ואיגוד עובדים, זכויות נשים, וכן צדק סביבתי.
לי היא בת לשני מהגרים מסין.
אביה הגיע לארצות הברית בעקבות השפל הכלכלי הכבד בסין שנוצר כתוצאה ממלחמת האופיום הראשונה באמצע המאה ה-19. כשממשלת סין חויבה בפיצויים אסטרונומיים אחרי המלחמה, היא העבירה את הנטל הכלכלי לאכרים העניים, וכשאלה לא יכלו לעמוד בחובות, נוצרה תנועת הגירה המונית שבה נאלצו רבים לעזוב את ביתם.
במסגרת זו, אביה של לי, צ'ין לי, עקר ממולדתו יחד עם אשתו השנייה, יין לאן לי.
לי למדה במכללת ברנרד על מלגה, וקבלה משם תואר ראשון בפילוסופיה ב-1935. היא המשיכה ללימודי דוקטורט במכללת ברין מאר, אותם סיימה ב-1940.
כאישה לא-לבנה, עמדו בפני לי מכשולים גדולים בעולם האקדמי של שנות ה-40, והיא נאלצה לעבוד במשרה זוטרה בשכר מינימום בספריית הפילוסופיה של אוניברסיטת שיקגו.
בתקופה זו היא גילתה את הפעילות של מפלגת העובדים השמאלנית בגין עבודתם למען זכויות שוכרי דירות.
המפלגה הייתה ידועה בשל עמדתה הקומוניסטית האנטי-סטליניסטית.
היא פגשה את האקטיביסט ס.ל.ר.
ג'יימס - סוציאליסט והיסטוריון ממוצא אפרו-טרינידדי - ובכך החלה הפעילות לזכויות אפרו-אמריקאיות שעסקה בה במהלך כל חייה.
היא עברה לניו יורק, שם הכירה דמויות תרבותיות ואקטיביסטיות כמו ריצ'רד רייט וקתרין מארי דאנהם.
היא החלה לתרגם לאנגלית, לראשונה, מאסות מ"כתבים פילוסופיים-כלכליים (1844)" של קרל מרקס.
לי, ג'יימס וראיה דונייבסקיה, המייסדת של הפילוסופיה המרקסיסטית-הומניסטית בארצות הברית, הקימו את תנועת "נטיית ג'ונסון פורסט" או "הג'ונסוניטים" - התארגנות שמאל רדיקלית שהתפצלה ממפלגת העובדים ותנועתו של טרוצקי.
הקבוצה התמקדה יותר בקבוצות שוליים ואוכלוסיות מודרות, כמו נשים, אנשים של צבע, ונוער.
הג'ונסוניטים האמינו שברית המועצות היא ישות מדינית-קפיטליסטית.
כלומר, שלמרות התארגנות המדינה כסוציאליסטית לכאורה, מטרותיה של הישות המדינית הן מטרות רווח.
היא כתבה מאמרים ומאסות עבור הארגון בשם העט ריה סטון.
הג'ונסוניטים התפרקו על רקע אידאולוגי באמצע שנות ה-50, ולי ובוגס המשיכו לתמוך בעשייתו של ג'יימס במסגרת ארגונו החדש - Correspondence Publishing Committee.
אחד ההשגים העיקריים של הארגון היה פרסום ספר על מהפכת העובדים בהונגריה ב-1956 בשם "Facing Reality".
ב-1962 נפרדו דרכיהם של ג'יימס והזוג בוגס, והאחרונים המשיכו לנהל את הארגון יחד עם פעילי שמאל אחרים, בעוד ג'יימס הקים ארגון חדש, שלא ארך ימים, בשם Facing Reality, כמו הספר.
ג'יימס כתב מאוחר יותר, בספרו "The American Revolution: Pages from a Black Worker's Notebook" על הבסיס לסכסוך, שהיה כנראה הנטיות המאואיסטיות של חבריו, והקשיים שלו להנהיג את הארגון בארצות הברית בעודו חי באנגליה, לשם גורש על ידי הרשויות האמריקאיות.
בשנת 1964 ניסתה בוגס לשכנע את מלקולם X, אשר היה חבר מקורב לזוג בוגס והיה לן בביתם כששהה בדטרויט, לרוץ לבחירות לסנאט, אך הוא סירב.
ב-1967, לי החליטה, למרות שנים של תמיכה בו, שדרכם של מלקולם X ושל תנועת הכוח השחור לוקים בחסר - שמהפכנות שרק מפרקת ושאין לה תוכנית בניה נועדה לכישלון.
היא התעקשה שמהומות הגזע של התקופה היו מהפכות ולא פורענות, אך עדיין החליטה לאמץ את דרכיו של מרטין לותר קינג - שלפני כן תפשה כנאיביות - באמרה:
החל בשנות השמונים, לי התמקדה באקטיביזם מקומי בעיר מגוריה, דטרויט, יחד עם בן זוגה ג'ייס בוגס.
פעילותה כללה אקטיביזם סביבתני, ארגון קהילתי, העלאת תודעה פוליטית, פמיניזם, ועוד.
בין מיזמיה בדטרויט היא התוכנית "קיץ דטרויט" (Detroit Summer), תוכנית רב-דורית ורב-תרבותית לנוער, אשר זכתה בפרסים מרובים.
ביתם של הזוג בוגס הפך למטה של "מרכז בוגס לטיפוח מנהיגות קהילתית" אותו יסדו בשנות ה-90 המוקדמות חבריהם לאקטיביזם, ומשם התנהלו מיזמים קהילתיים רבים וכן קמפיינים חברתיים מקומיים וארציים.
במשך שנים רבות כתבה לי טור בעיתון Michigan Citizen.
חייה של לי הם נושא הסרט התיעודי גרייס לי בוגס: מהפכנית אמריקאית שיצא בשנת 2013, של הבמאית גרייס לי, שרצתה לתעד את חייהן של נשים בעלות אותו השם.
ב-2014, המרכז לצדק חברתי של הניו סקול נקרא "מרכז בולדווין ריברה בוגס" על שמם של סילביה ריברה, ג'יימס בולדווין, וגרייס לי בוגס.
גרייס לי בוגס: מהפכנית אמריקאית הוא סרט תיעודי ביוגרפי משנת 2013, בבימויה של גרייס לי.
הסרט עוקב אחר הפעילה החברתית גרייס לי בוגס, בגיל 98, ומנתח את התפתחותה האקטיביסטית החל מפעילות במסגרת מרקסיסטית ועד לעבודה קהילתית, פמיניסטית, וסביבתית בעיר מגוריה, דטרויט.
הקולנוענית גרייס לי עוקבת אחר ההתפתחות האידאולוגית והאקטיביזם של הפילוסופית גרייס לי בוגס.
בוגס הייתה בתם של מהגרים מסין, אשר למרות הישגיה האקדמיים לא התקבלה לשורות האקדמיה בגין מוצאה.
היא החלה להיות פעילה מרקסיסטית במסגרת ארגונים לזכויות עובדים ושוכרי דירות, והמשיכה בתרגומים וכתיבת טקסטים פילוסופיים מהפכניים, במשך שנות ה-60 וה-70. היא פעלה לטובת זכויות שחורים, ונהייתה לאישה היחידה הלא-שחורה במעקב ה-FBI בגין פעילותה זו..
במרוצת הזמן, עזבה בוגס את הפעילות הזו לטובת התארגנות קהילתית בעירה, דטרויט, שם קידמה גם פעילות פמיניסטית, אנטי-גזענית, סביבתנית, ולמען נוער בסיכון.
הקרנת הבכורה של גרייס לי בוגס: מהפכנית אמריקאית הייתה בפסטיבל הקולנוע לוס אנג'לס 2013. הסרט יצא גם בהפצה מוגבלת לבתי קולנוע, ושודר בערוץ PBS כחלק מסדרת POV ביוני 2014.
בעיתון Variety כתב המבקר ג'סטין צ'אנג שזהו "סרט תיעודי מלא חיים ואינטליגנטי" בעל "קצב תוסס".
בביקורת בהוליווד ריפורטר כתב המבקר פרנק שק, "בעידן בו פעילות חברתית זוכה יותר מידי פעמים לבוז, גרייס לי בוגס: מהפכנית אמריקאית מהווה ניתוח מרגש של הכוח של אישה אחת להחיל שינוי".
אינקו קאנג מהלוס אנג'לס טיימס גם סברה שזהו סרט "מעולה" ושהוא מטפל באופן ראוי להערכה בקושי הטמון בהצגת הישגיה של דמות שמצניעה את עצמה.
בניו יורק טיימס כתב המבקר ניקולס רפולד, "גב' לי יכלה להעמיק יותר לתוך מחשבותיה של גב' בוגס, והיא גולשת למצב 'טייס אוטומטי' תוך השענות על קליפים ארכיבים עם אפקטים קוליים או חזרה על רעיונות של טרנספורמציה אישית.
אך בשיתופה את השגי החיים של הסובייקט שלה, היא מעלה שאלות משמעותיות ומשאירה אותן פתוחות באופן מתגמל."
הסרט זכה בפרס הקהל בפסטיבל הקולנוע בלוס אנג'לס, ובפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע וודסטוק.
ב-2015 זכה הסרט בפרס ג'ורג' פוסטר פיבודי, עבור הצטיינות במדיה אלקטרונית.
גרייס מטאליוס הייתה סופרת אמריקאית שנודעה בעיקר בזכות רב המכר שכתבה, "פייטון פלייס".
נולדה בעיר מנצ'סטר (ניו המפשייר) בשם Marie Grace DeRepentigny להורים ממוצא קנדי-צרפתי.
אמה אמרה לה שאם ברצונה להצליח עליה להסתיר את מוצאה בחברה דוברת אנגלית.
צביעות כזאת הזינה את רצונה לכתיבה.
ב-1943 נישאה לחברה מהתיכון, ג'ורג' מטאליוס, והם התיישבו בעיירה קטנה בשם Gilmanton בניו המפשייר, עיירה שלווה שכל הסכסוכים נשארים בפנים וכלפי חוץ נראתה העיירה שלווה והאנשים חביבים.
נולד להם בן, ג'ורג' השלים את לימודיו והחל לעבוד כמנהל בית ספר בגילמנטון.
גרייס החלה לכתוב ב-1954 בהיותה בת 30 על עיירה בניו אינגלנד השומרת בתוכה סודות אפלים.
בתחילה קראה לספרה "העץ והפריחה" (The Tree and the Blossom) אך ביחד עם בעלה סברה שהשם אינו מתאים.
הם חפשו לתת לספר שם של מקום שאינו קיים.
הם מצאו במפה עיירה בטקסס בשם Payton, החליפו את ה-a ב-e, הוסיפו Place וקבלו Peyton Place שיכול להתאים לכל עיירה השומרת את ה"שלדים" שלה בבתים.
כתב היד נדחה על ידי מספר הוצאות גדולות עד שהתקבל.
הפצת הספר החלה במסע פרסום ב-ספטמבר 1956. המבקרים קטלו אותו אבל הקהל חשב ההפך.
תוך זמן קצר הוא הפך לרב-מכר, היה במשך 59 שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס ונמכר ב-20 מיליון עותקים בכריכה קשה ו-12 מיליון עותקים בכריכה דקה, כן תורגם ללשונות רבים (כולל עברית) והופץ בכל העולם.
מטאליוס כונתה תיבת פנדורה בג'ינס כחולים.
השם "פייטון פלייס" הפך למושג של מקום בו יש רכילות וסודות אפלים.
הוליווד קפצה על המציאה וכבר ב-1957 הופק הסרט המצליח "פייטון פלייס" בכיכובה של לנה טרנר.
חברת הטלוויזיה ABC הפיקה אופרת סבון "פייטון פלייס" בשנים 1964 -1969.
להצלחה הענקית של פייטון פלייס היה אפקט הרסני על מטאליוס.
היא לא ידעה איך להתמודד עם ההצלחה.
ספריה האחרים כמו "בחזרה לפייטון פלייס" (1961) נכשלו.
היחסים בין שני בני הזוג הורעו והם התגרשו.
מטאליוס נישאה מחדש, התגרשה, נישאה שוב לג'ורג' והתגרשה.
היא החלה לשתות והפכה לאלכוהוליסטית בזבזה כספים והחליפה גברים.
השתייה גרמה להתפתחות שחמת הכבד ממנה מתה בגיל 39.
גרייס ופרנקי היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה קומית שמשודרת במקור על ידי נטפליקס ששודרה בין השנים 2015–2022. הסדרה נוצרה על ידי מרתה קאופמן והווארד ג'יי.
מוריס, ומככבות בה ג'יין פונדה (בתפקיד גרייס) ולילי טומלין (בתפקיד פרנקי), שתי חברות שונות מאוד האחת מהשנייה, שהבעלים שלהן יצאו מהארון, הכריזו שהם מאוהבים ומתכננים להתחתן.