tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אַדַד-נִירָרִי ערך מסעות כיבושים ונחל ניצחונות צבאיים רבים וחשובים אשר חיזקו את הממלכה האשורית הקדומה ואפשרו לאשור להוות כוח מרכזי בפוליטיקה המסופוטמית.
אביו של אַדַד-נִירָרִי היה אנליל-נִירָרִי - מלך אשור, כמצוין ברשימת המלכים של דור שרוכין ואחיו של אריק-דן-אילי.
ברשימת המלכים של Nassouhi נכתב בטעות שחזרה על עצמה בתחריטים של אסרחדון ושלמנאסר השלישי כי הוא היה בנו של אריק-דן-אילי ולא יורשו.
אַדַד-נִירָרִי הוא אביו שלמנאסר הראשון שהמשיך את כיבושיו של אביו.
אדגר קפלן היה שחקן ברידג' אמריקאי, שהיה אחד מהתורמים החשובים להתפתחות משחק הברידג'.
הוא היה פעיל במשך שישה עשורים בכל האספקטים הקשורים במשחק הברידג'.
בנוסף להיותו שחקן ברידג' ברמה גבוהה, שזכה באליפויות ארצות הברית ובתחרויות אחרות ברמה גבוהה, פעילותו כללה:
פיתוח שיטות ותאוריות, שהבולטת בהן היא שיטת ההכרזה קפלן-שינוולד.
כתיבת ועריכת ספרים ועריכה והוצאה לאור של המגזין: The bridge World
מומחיות בחוקי הברידג' התחרותי והובלת שינויים נדרשים בחוקי המשחק
אדגר קפלן נולד בעיר ניו יורק בשנת 1925. בראיון בשנת 1966, הגדיר את שנת הולדתו כ"שנה נוראה ליינות ושנה נהדרת לשחקני ברידג'".
הוא למד לשחק ברידג' לפני גיל 10 באמצעות צפייה במשחקים של הוריו.
הוא שיחק ברידג', במהלך לימודיו בבית-ספר ובתקופה הקצרה בה למד באוניברסיטת קורנל.
הוא לא הצליח בלימודיו, משום שהתמקד בברידג'.
ב-1943 עזב את הלימודים והתגייס לחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא שירת שם עד תחילת שנת 1946. כשחזר הצטרף לאביו בעסק לייצור בגדים.
כשאביו פרש לגמלאות נאלץ לבחור בין ניהול העסק לבין עזיבתו והתמקדות בברידג', קפלן בחר בברידג'.
בשנת 1953 זכה לראשונה באליפות צפון אמריקה, במקרה זה ב-Vanderbilt Cup.
במשך כל חייו, למעט תקופת השירות בצבא והלימודים באוניברסיטה, התגורר במנהטן.
בשנת 1962 קפלן התחתן עם בטי.
בטי הייתה בצעירותה מורה למוזיקה.
לפני כן היא נישאה לאלפרד שינוולד, שחקן ברידג' אגדי בזכות עצמו, שותפו של קפלן לשיטת הכרזה, שנבנתה על ידם ונקראת על שמם שיטת ההכרזה קפלן-שינוולד.
לקפלן, לאשתו בטי ולשותפו לכתיבה ולמשחק, שינוולד, היו תחומי עניין משותפים: מוזיקה וספרות, מה שתרם גם להצלחת השותפות בברידג'.
אדגר קפלן נפטר ממחלת הסרטן ב-7 בספטמבר 1997, לאחר שנאבק במחלה במשך כמה שנים.
בתקופת מחלתו המשיך באורח חייו הרגיל ואפילו התחרה בתחרות החזקה של Spingold מספר שבועות לפני מותו.
קריירת הברידג' של קפלן, נמשכה שישה עשורים.
במהלך ששת העשורים, זכה ב-25 אליפויות צפון אמריקה.
הוא ייצג את ארצות הברית ב-8 אליפויות עולם.
שותפיו העיקריים היו נורמן קיי ואלפרד שינוולד.
השותפות של קיי וקפלן התחילה בשנת 1963 (לאחר מותו של סידני סילודור, שותפו הקודם של קיי).
השותפות נמשכה כ-40 שנה.באליפויות צפון-אמריקה לקבוצות שיתף פעולה עם נורמן קיי, כשהזוג השני בקבוצה היו ביל רות וריצ'רד פבליצ'ק.
בתחרות Reisinger בה זכו בשנת 1983, הצטרף לקבוצה אוסוולד ג'קובי.
קפלן שיחק חלק מהתחרות עם אוסוולד ג'קובי, איתו הרבה לשחק בצעירותו.קפלן כיהן כמעט בכל תפקיד אפשרי: מנהל ההתאגדות האמריקאית לברידג' (ACBL), מאמן, יועץ, קפטן ועוזר קפטן של נבחרות ארצות הברית בתחרויות בינלאומיות.
בין השאר, היה קפטן של נבחרת ארצות הברית שזכתה באליפות העולם לקבוצות (Bermuda Bowl) בשנת 1995.הוא היה מורה ומרצה בחסד.
כמורה לברידג' היה שותף להקמת בית ספר לברידג' בניו יורק ששמו The Card School.
קפלן נחשב לסמכות הגבוהה ביותר בנושא של חוקי ברידג'.
הוא כיהן בתפקיד יו"ר ועדת החוקים של ההתאגדות העולמית לברידג' (WBF) ושל ההתאגדות האמריקאית לברידג'.
הוא היה המוביל של שינויים בכללי המשחק.
אחד השינויים המהותיים בחוקי המשחק, שקפלן יזם היה הוצאת כרטיס Alert, אחרי הכרזה לא טבעית.
אדגר קפלן שיחק בנבחרת ארצות הברית בשמונה אליפויות עולם.
פעמיים סיימה קבוצתו במקום השני:
באליפות העולם לקבוצות (Bermuda Bowl) בשנת 1967
בתחרות לקבוצות פתוחות באולימפיאדה בשנת 1968
קפלן זכה עשרים וחמש פעמים באליפויות צפון אמריקה לפי הפירוט הבא:
מקום ראשון בתחרות Spingold (תחרות קבוצות חזקה של התאגדות הברידג' האמריקאית בשיטת נוק-אאוט) בשנים 1967 ו-1968. מקום שני בתחרות זו בשנים 1965, 1971 ו-1978
בשנת 1969 סיים במקום השני בתחרות זו.
פעמיים זכיות באליפות צפון-אמריקה לקבוצות גברים בשיטת Board A Match בשנים 1955 ו-1966. בשנים 1958, 1961 ו-1975 סיים במקום שני בתחרות זו.
בשנת 1997 זכה בתחרות Jacoby Open Swiss Teams ובשנת 1991 סיים במקום השני בתחרות זו.
בשנת 1963 זכה באליפות לזוגות מעורבים.
תחרות, שלאחר מותו, נקראה על שמו.
זוהי אליפות הזוגות הקשה ביותר, משום שמשתתפים בה רק הזוגות החזקים ביותר, על פי הישגיהם במשך השנה.
בשנת 1965 סיים במקום שני בתחרות זו.
בשנת 1966 זכה באליפות הפתוחה לזוגות.
בשנת 1965 זכה באליפות לזוגות מעורבים ביחד עם אשתו בטי קפלן.
בשנת 1957 זכה באליפות ליחידים.
בנוסף לכך זכה במקום שני באליפויות צפון-אמריקה הבאות:
בשנת 1970 באליפות זוגות גברים
בנוסף לזכייה באליפויות צפון-אמריקה זכה בשנת 1984 במקום ראשון בתחרות הקבוצות של Cavendish.
תחרות Cavendish נחשבת לתחרות חזקה מאוד, עם הפרסים הגבוהים ביותר.
משתתפים בה רק זוגות וקבוצות המקבלים המזנה להשתתף.
McKenney Trophy בשנת 1957. זהו פרס הניתן על ידי התאגדות הברידג' האמריקאית לשחקן שצובר את המספר הגבוה ביותר של נקודות אמן בשנה קלנדרית
Goren Award לאישיות השנה בשנת 1979
פרס Romex Award ליד עם ההכרזה הטובה ביותר בשנת 1991
Le Bridgeur Award ליד הטובה ביותר ששוחקה בשנת 1997
תרומתו התאורטית העיקרית היא שיטת ההכרזה קפלן-שינוולד.
שיטה זו שינתה את הפתיחות בסדרות מייג'ור בארצות הברית.
עד לשיטה זו פתיחה בגובה 1 בסדרת מייג'ור, הבטיחה לפחות ארבעה קלפים.
בשיטת ההכרזה קפלן-שינוולד, הכרזה בגובה 1 בסדרת מייג'ור, מבטיחה לפחות חמישה קלפים.
בברידג' מודרני נשמרה שיטת ההכרזה קפלן-שינוולד בהקשר של פתיחה בגובה 1 בסדרת מייג'ור.
במשך יותר מ-30 שנה היה המוציא לאור והעורך של העיתון The Bridge World.
Winning Bridge, נכתב ביחד עם אלפרד שינוולד, פורסם ב-1 בינואר 1958, בהוצאת Fleet
Winning Contract Bridge, מהדורה אחרונה פורסמה ב-17 ביוני 2010 שנים רבות אחרי מותו של קפלן
אדד־ניררי השלישי (באכדית: Adad-nirari) היה מלך אשור בתקופת האימפריה האשורית החדשה בין השנים 783–811 לפנה"ס.
אדד-ניררי היה בנו ויורשו של המלך שמשי-אדד החמישי שמת בגיל צעיר יחסית.
הוא עלה כנראה לשלטון בגיל צעיר, ובחמש שנות שלטונו הראשונות שימשה אמו, המלכה שַמוּרמַת (), כעוצרת.
הוא היה אביהם של המלכים האשוריים שלמנאסר הרביעי, אשור-דן השלישי ואשור-ניררי החמישי שמלכו אחריו.
המלך תגלת-פלאסר השלישי תיאר את עצמו בכתובות שהשאיר כבנו, אבל לא ברור אם אמנם מידע זה נכון.
גילו הצעיר של אדד-ניררי והמאבקים שניהל אביו בתחילת שלטונו על המלוכה, החלישו את אשור, והביאו להגברת שאיפותיהם של מפקדים מושלים ושליטים מקומיים.
בשנת 806 נעשה שליט בפועל, הוא ניהל מספר מלחמות במטרה לחזק את שלטונו ולהחזיר את הכוח שהיה לאשור בתקופת סבו שלמנאסר השלישי.
מיד לאחר שנעשה שליט בפועל, הוא יצא למלחמה בסוריה, נלחם בבן הדד השלישי, שיעבד את ארם דמשק והטיל עליה מס כבד.
שעבוד זה אפשר לממלכת ישראל בתקופתו של יואש, להשתחרר מעולה של ארם.
ישראל מוזכרת ברשימת העמים ששילמו מס לאשור.
על פי הכתובת שלו הוא הגיע בכיבושיו עד לים התיכון וקיבל מס מממלכת ישראל, צור וצידון.
ובעיר ארוד השוכנת על אי בחוף סוריה של היום הציב פסל בדמותו.
בנוסף בנה לעצמו ארמון ומקדש.
על פי כתובת נוספת שלו שנמצאה הוא הכניע גם את אדום ואת פלשת.
אדדי-ניררי יצא למסעות מלחמה דרומה, כבש את בבל והרחיב את תחום שלטונה של אשור לתוך מדי.
הוא נהל מלחמות עד סוף תקופת שלטונו.
בתקופה זו התחזק כוחה של אוררטו, ממלכה בצפונה של אשור.
בכתובות אין אזכור של יציאה למלחמה לכיוון צפון, וייתכן ואשור ויתרה על שטחים אלה שנכבשו בתקופות קדומות יותר.
אדד-ניררי בנה בעיר נינוה מקדש לאל נבו.
לאחר מותו של אדד-ניררי נכנסה אשור לתקופה בה נחלש שלטונה, עד לעלייתו של תגלת-פלאסר השלישי לשלטון.
בעיר א-סבעה וארבעין שעל החבור נמצאה מצבת סבעה , בה מפרט המלך את מסעו לכיבוש מחדש של ארץ חֿתי (סוריה הגדולה במונחי אותה תקופה), ואת מסעו להכנעת דמשק.
ב"לוח כלח" שנמצא בעיר כלח מתאר, לאחר הפתיחה, את כיבושי אדד־ניררי ממזרח למערב, כולל (במערב) את ארץ צור, צידון, ארץ עמרי (ממלכת ישראל), אדום ופלשת.
לאחר מכן מתאר המלך את כיבוש דמשק והמס שקיבל ממריא (מלך דמשק), ואת המס שהוטל על מלכי בבל.
שהציב אדד־ניררי ונמצאה בתל א-רימאח מספרת על כמה ממעשיו.
לאחר הקדשה לאל אדד פותח אדד־ניררי הגוף הכתובת:
לאחר מכן, בקטע מקוטע, מספר אדד־ניררי שציווה על נרגל־ארש, מושל כמה אזורים (ביניהם סוחֿי , ענת ורַצַפַה ), להקים כפרים רבים, בפירוט מספריהם בכל מחוז; וקללה בשם האלים הגדולים לכל מי שימחק שם אחד מהשמות על המצבה.
אָדָה (בסרבית קירילית: Ада, ביידיש: אדא) היא עיירה ורשות מקומית בצפון סרביה בשטח הפרובינציה האוטונומית וויבודינה, השוכנת בסמוך לנהר טיסה.
עדויות ליישוב במקום קיימות משלהי המאה ה-12 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
בראשית המאה ה-13, במהלך פלישת המונגולים, חרב היישוב.
ב-1526 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, ובתעודות עות'מאניות מצוין קיומו של כפר במקום.
ב-1699, לאחר הסכם קרלוביץ, נסוגו העות'מאנים מהאזור, הכפר עבר לחזקת ממלכת הונגריה ובהמשך נכלל בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1883 זכה היישוב למעמד של עיירה, ב-1889 הונחה במקום מסילת רכבת וב-1910 חוברה העיירה לרשת החשמל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה העיירה לשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה, ולאחר הכיבוש סופח אזור באצ'קה ובכלל זה העיירה אדה, להונגריה.
באוקטובר 1944 שוחררה אדה על ידי כוחות הצבא האדום, ולאחר תום המלחמה נכללה בשטחי יוגוסלביה עד לפירוקה.
לאחר פירוק יוגוסלביה עברה העיירה לחזקתה של סרביה.
בעיירה זו נולד מתיאש ראקושי, שהיה שליט הונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית באדה נוסדה ב-1790 על ידי יהודים יוצאי בוהמיה ומוראביה.
בשנת 1848 כספיח למהפכה ההונגרית שאירעה באותה שנה, התפרצה לעיר יחידה לא סדירה של הצבא הסרבי וחטפה 60 יהודים, בהם רב הקהילה, הרב יעקב היילברון.
מחוץ לעיר הם הוצאו להורג.
היהודים התפרנסו בעיקר מחקלאות וטחנות קמח וממסחר בתוצרת חקלאית.
בהמשך עסקו היהודים בענפי מסחר ותעשייה נוספים.
רב העיר הראשון היה הרב אהרון אקרמן, לאחריו הרב יעקב היילברון שנרצח כאמור.
ב-1852 כיהן בקהילה הרב מרדכי אליעזר ובר שעלה לאחר מכן לירושלים.
בתקופת כהונתו, ב-1853 התאחדה הקהילה עם קהילת הכפר באצ'קו פטרובו סלו.
עם הקרע ביהדות הונגריה, הצטרפה קהילת אדה למחנה האורתודוקסי.
ב-1880 מנתה הקהילה 410 נפשות וב-1896 הוקם בית הכנסת בעיירה.
הרב האחרון היה הרב יעקב הלוי פרגר שנפטר ב-1922. ב-1921 מנתה הקהילה 370 נפשות וב-1925 הגיעה לשיא גודלה ומנתה 470 נפשות.
מאמצע שנות ה-20 החלה הגירה פנימית מקהילת אדה לקהילות מבוססות יותר בערים הגדולות בממלכה.
באדה נרשמה פעילות ציונית ענפה, והיו בה תנועות נוער וקבוצות ספורט.
החל משנות ה-30 השוחט של העיירה היה הרב חיים הירש פרידמן, שהיגר לשם מהעיר אונגוואר (אז - בצ'כוסלובקיה).
משפחתו הצליחה להישאר בעיירה עד שנת 1944, ואז המשפחה נשלחה לאושוויץ והוא עצמו נלקח לעבודות כפייה, ונהרג על ידי הנאצים סמוך לסוף המלחמה.
חלק מילדיו שרדו את המחנות ועלו לישראל.
כאמור, באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה ואזור באצ'קה ובכלל זה העיירה אדה סופח להונגריה.
60 יהודים נרצחו כבר בתחילת השלטון ההונגרי.
רוב יהודי הקהילה כ-290 איש נספו בשואה.
שארית הפליטה, 59 נפשות, עלו לישראל ב-1948. ב-1973 נהרס בית הכנסת בפקודת השלטונות.
ב-1921 הגיע אוכלוסיית העיירה לשיא גודלה, עת נמנו במקום 13,106 תושבים.
מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2011 עולה כי מספר התושבים באדה נמצא במגמת קיטון.
מבחינת התמהיל האתני עולה כי ב-2011 היו 75.04 אחוזים מתושבי הכפר ממוצא הונגרי, 17.4 אחוזים היו סרבים, 1.9 אחוזים היו בני רומה, והשאר בני לאומים שונים.
בכתב יתדות מופיע באידאוגרמות dIM ו-dU) הוא אל הסער בתרבויות המסופוטמיות של בבל ואשור ובתרבויות אזור צפון נהר חבור וגוזן (צפון מזרח סוריה המודרנית), בהן נחשב לבכיר האלים.
מקורות פולחנו של אדד בשילוב בין פולחן אל הסער השומרי, אִשְכֻר, ואל הסער מצפון הלבנט, הדד.
ככלל, בתרבויות בבל ואשור קיבל אדד את הבסיס המיתולוגי מאישכור ואת סימני הפולחן (ואת שמו) מהדד.
בתרבויות צפון החבור, המהוות חוליה מחברת בין התרבות המערב־שמית לזו המסופוטמית, נשארו מרכיבים מהמיתולוגיה של הדד בפולחן אדד (וייתכן שיחד עם השפעת אל הסער החורי תֵשֻב), וההבדלים ביניהם מועטים ביותר.
את תחילת הפולחן שלו ניתן לייחס לתנועת אוכלוסייה מערב־שמית ארמית ואמורית מזרחה ודרומה מצפון הלבנט למסופוטמיה באמצע האלף השלישי לפנה"ס, ולמעשה הקימו את הממלכה האכדית שירשה מרכיבים רבים מהתרבות השומרית.
במסגרת זו התרחש תהליך של מיזוג בין אישכור השומרי לאדד המערב־שמי.
בפנתאון הבבלי של דרום מסופוטמיה התמקם אדד תחילה במעמד גבוה כאישכור, קודמו, אולם נראה כי חל פיחות במעמדו בתקופה הנאו-בבלית והוא נחשב במעמד ביניים, קרי בשורת האלים הראשיים, אך לא במעמד בכיר.
בתרבות האשורית, זכה למעמד בכיר, שבא לידי ביטוי במעמד מקדשיו ובהופעתו התכופה כמרכיב תאופורי בשמות בכירי הממלכה.
כחלק מתהליך הטמעתו של אדד בפנתאון האלים המסופוטמי, הוא תואר כבנו של אחד מאבות האלים בתרבויות אלה, ואביו של אישכור, האל אנו.
ייתכן שבאזור צפון החבור נחשב לבנו של אב האלים דגן, אם כי לא ברור אם מדובר בהתפתחות מקומית עצמאית בפנתאון, או בהשפעה חורית.
במיתולוגיה הבבלית מופיעה אלה בשם בֵלֵת-אִילִי ("גבירת האלים") כאחותו של אדד, באמצעותה מבקש האל אנליל להרגיעו.
באלף השני לפנה"ס התפתח באשור פולחן גם של אל שכונה אַפְלׇדַד (בן-אדד, באכדית) שסמלו היה עגל שור.
לא ברור אם הייתה זו גרסה של אדד עצמו או ממש צאצא של האל.
בתרבות האכדית מילא רב השדים ררמוד את תפקיד האח המנודה של האל אדד.
ררמוד הוא בן הניאופים של אביו הבליין של אדד אשר הובא לעולם תחת האיסור הגדול של משגל בין אלים ושדים מה שיצר את רב השדים ררמוד-הילד המקולל.
עקב סילוקו של ררמוד מהפנתיאון הוא החליט לאחוז דיבוק את אחיו החורג אדד מה שהביא באמונה האכדית לשנות פורענות גדולות (1241–1234 לפני הספירה).
הוא מוזכר בתעתיקים אשוריים קדומים גם כ"רמוד" וגם כ"רררמוד" עקב חוסר העקביות בהגיית שמו.
בתרבות האכדית מילאה האלה שׇלַה את תפקיד זוגתו של אדד, הן בשם מלא והן באידאוגרמה הייחודית לה.
תפקידה בפנתאון האכדי עוסק סביב תנובת פירות וקציר (ומכאן, גם הקשר שלה לאל האחראי על הגשמים).
בתרבות הארמית הוזכרה שלה בתעתיק אלפביתי כסׇלַה.
לא ברור מקור שמה או הפולחן שלה.
יש חוקרים המעריכים שמקורה באלה שׇקַה החורית, אולם אין ראיות תומכות בהשערה זו.
השם אדד נגזר משמו המקורי בתרבויות הצפון סוריות – הדד.
שם זה, הוא תיאור של פעולת הרעם – "הרועם".
בכתב יתדות נבלעה האות ה' ובמקומה נכתבה האות א'.
כלומר, מדובר בשם זהה להדד, בגרסתו האכדית.
השם רמן נגזר גם הוא מפעולת הרעם – "המרעים".
שם זה הופיע חלופות בכינוי לאדד בכתובות מספוטמיות, בעיקר בבליות.
הופעותיו של כינוי זה לאל הסער במסופוטמיה קדמו לכינוי הנפוץ של הדד בממלכות הארמיות באלף הראשון לפנה"ס.
בכתב היתדות מופיע אדד גם באידאוגרמה (סימן כתב יתדות שאיננו הברה, אלא משקף מילה, בדרך כלל קדושה או נפוצה במיוחד) שסימונה dIM.
סימן כתב יתדות זה ייצג בתקופה השומרית את אל הסער השומרי אִשְכֻר ומסוף האלף השלישי לפנה"ס נראה תחילה שימוש בו הן לאישכור והן לאדד ובתקופות מאוחרות יותר לכל אלי הסער בתעודות כתב יתדות, כולל לאדד.
לפחות מהמאה ה-15 לפנה"ס הופיע אדד גם בייצוג מספרי (המספר 10, או ייצוגו בכתב היתדות < dU) במקום השומרוגרמה של אשכר.
ייצוג זה היה נפוץ לא רק במרחב המסופוטמי, אלא גם באופן תכוף במרחב האנטולי, ונועד לשמש גם כסימן למדרג חשיבות האלים.
כמו ברשימות אחרות בבבל, אדד (10) הופיע אחרי אל הירח, סין (30) ואל השמש, שׇמַש (20).
בניגוד לפולחן במרחב הסורי, בבבל ובאשור לא שימש אדד כבכיר האלים (בבבל, היה זה מרדוך ובאשור האל אשור), אלא אל מדרג זוטר יותר.
ברשימות אלים של טקסי פולחן בבבל ובאשור, נמצא אדד במעמדו אחרי אל הירח, סִין ואל השמש, שׇמַש.
בצפון החבור עמד אדד בראש הפנתאון, יחד עם דגן והאל הפטרון של העיר, אִיתוּרְמֵר.
נראה שהסיבה המרכזית לכך היא התנאים האקולוגיים במסופוטמיה, שכללו מיעוט יחסי של משקעים והתבססות עיקרית על השקיה באמצעות תעלות מהפרת והחידקל, בעוד באזור הצפוני מקומם של משקעים וסערות היה רב יותר.
תפקידו של אדד כאל הסער כולל שלושה היבטים מרכזיים:
בגלל תנאי האקלים במסופוטמיה, תפקידו העיקרי של אדד, כמו תפקידיו של אישכור לפניו, הם פריון האדמה באמצעות המים, בדגש על מי תהום, אך גם של הגשמים.
על פי המיתולוגיה המסופוטמית, אדד אחראי גם על הפן השלילי של הגשמים – הסערות וההרס המלווה בהם.
שני פנים או תפקידים אלה של אל מזג האוויר היו גם הבסיס לאזהרות שנכתבו במסמכים חוקיים, על מי שמפר אותם או, לדוגמה, בטקסט של חוקי חמורבי, למי שמשנה את הטקסט עצמו.
ככל הנראה על רקע השפעה מערב־שמית ממאפייניו של האל הדד, מופיע אדד יחד עם אל השמש (והצדק), שַמׇש, כחותמים תעודות העוסקות בטקסי חיזוי, השבעות חיזוי באמצעות "קריאה בקרביים".
מבחינה זו שימש גם אדד בעצמו בתפקיד של אל צדק, ייתכן בשל יכולתו המרשימה להשית עונשים כבדים על האדם.
בפולחן בצפון החבור יוחסו לאדד גם תכונות של אל מלחמה.
עמידתו של אדד לצד המלך במלחמה נתנה הן את הכוח הפיזי והן את שאר הרוח הדרוש לניצחון.
ביטוי לכך נמצא בעיקר בתעודות מהעיר מארי בתחילת האלף השני לפנה"ס, שבהן מוזכרת האלה שאדד ניצח באמצעותה את אל הים במיתולוגיה המערב־שמית, ובשירי הלל לאל שהרס את הארץ באמצעות סערותיו.
אדד מהווה במידה רבה, "יבוא" פולחני מתרבויות שמיות צפון-מערביות לתרבות המסופוטמית.
אל הסער המקורי של התרבות השומרית היה אִשְכֻר.
מאפייני האקלים המסופוטמי, שבו מעטים המשקעים והסערות, והתבססות החקלאות באזור זה על תעלות השקיה מנהרות הפרת והחידקל, שמקורם הרחק בצפון – באנטוליה, הכתיבה כנראה במידה רבה את חשיבותו השולית של אל זה בפנתאון המקומי.
במקומו בלטו באזור זה אלים אחרים כאנליל, מרדוך, אשור, סין, נינורתה, בעלי בסיס מיתולוגי מגוון יותר שכלל בעצמו גם מרכיבים של אל סער ומזג אוויר.
לתוך מצע זה, חדרה השפעתו של אדד למרחב המסופוטמי.
את מקורותיו של אדד אפשר למצוא בפולחן האל הׇדַד בתרבויות צפון סוריה באלף השלישי לפנה"ס.
כנראה, על רקע התנאים האקלימיים באזור (ריבוי משקעים וסערות) ונסיבות מדיניות, התפתח שם פולחן אל הסער כבכיר האלים, אחרי אלי האבות.
התפתחויות אלה חלו גם על ערי מזרח סוריה, שמחד גיסא היו נתונות לתנאים אקלימיים דומים, ומאידך הושפעו במידה רבה מתרבויות מסופוטמיה בדרום, באמצעות כיבושים ומסחר.
מאפיינים היברידיים אלה של התרבות בערים כגון מארי יצרו גרסה שונה של האל הדד – מיתולוגיה ופולחן מערב־שמי עם ביטוי לשוני אכדי ומרכיבים נוספים שאולים מהאל הפטרון של העיר אִתַרְמֵר.
שילוב זה הניב את פולחן האל אדד, במקום הדד, אף שלמעשה מדובר באותו אל.
ההתפשטות העיקרית של פולחן אדד התרחשה בעקבות נדידת שבטים אמוריים וארמיים למסופוטמיה באמצע האלף השלישי לפנה"ס.
החדירה המערב־שמית התנהלה, כפי הנראה, בתהליכים ארוכי טווח וללא מהלכי כיבוש מהירים.
תוצאתה הייתה השתלבות של תרבות מערב־שמית בתרבות השומרית בדרום מסופוטמיה.
נקודת המפנה הבולטת ביותר בתהליך זה הייתה עלייתו לשלטון של סרגון מאכד.
סרגון, אדם ממוצא מערב־שמי שהשתלב במעמד השלטוני השומרי, הפך למייסד ולשליט של הממלכה האכדית.
התרבות האכדית הייתה מיזוג בין מרכיבים דתיים, תרבותיים וכלכליים שומרים, עם התרבות המערב־שמית (בעיקר אמורית).
שיטת הכתב השומרית (כתב היתדות) נשמרה, אך עברה המרה דרמטית לשפה שמית.
פנתאון האלים השומרי נשמר בבסיסו, אולם עבר שינויים במעמדם של אלים שונים, על רקע השינויים הפוליטיים הבין-שושלתיים באזור.
בסיס המיתולוגיה נשמר, אולם הוכנסו לתוכו גם מרכיבים מערב־שמיים.
הביטוי הבולט ביותר לתהליך קליטתו של אדד בתרבויות המסופוטמיות, הוא הופעתו בשמות התאופוריים (שמות המכילים את שם האל בתוכם).
מהמחצית הראשונה של האלף השלישי, וביתר שאת מתחילת האלף השני לפנה"ס, החלו להופיע בתעודות אכדיות, בבליות ואשוריות שמות המכילים את השם אדד.
לאחר שבתקופה השומרית אל הסער הופיע בשמות תאופוריים בעיקר כאשכר והשומרוגרמה שלו dIM.
מתקופה זו ניכר שימוש נפוץ יותר בשם אדד בכתב יתדות, ועל פי הקבלות בתעודות מקומיות, נראה שיותר ויותר הופעות של סימן כתב היתדות dIM בוטא פונטית כאדד ולא כאשכר, או שקשה היה להבדיל כלל בין שני האלים.
במישור החזותי ניכרת בתקופה זו ירידה הדרגתית בתבליטים וחריטות המציגות את אל הסער רכוב על אריה-דרקון מכונף (המוכר כ-אֻשֻנְגַל), כפי שהיה מוכר מתיאורי אשכר בתקופה השומרית, לתיאורי שור עליהם רכוב האל, כמקובל בתרבויות המערב־שמיות.
הביטוי הבולט ביותר לתהליך זה היה הופעתו בשמות תאופוריים בקרב מלכי ממלכת אשור הקדומה.
הראשון היה שמשי-אדד הראשון במאה ה-19 לפנה"ס.
אף שיורשו (אישמה־דגן הראשון) לא נשא את שם אדד בשמו אלא את שם אב האלים השמי-מערבי, עדיין ניכר הרקע התרבותי של שושלת זו.
גם שמות אחרים בשושלת נשאו את שם אדד.
שמות תאופוריים כמו שמשי-אדד ו חזרו גם בתקופת ממלכת אשור התיכונה (עד המאה ה-9 לפנה"ס).
בתקופת הממלכה הנאו-אשורית, באלף הראשון לפנה"ס, שמו לא היה נפוץ בקרב המלכים, אולם ניכרת תפוצתו בדרגים אחרים בממלכה בשמות כגון, גׇבֻ-אׇדַד (אדד הוא הכל), גׇבִי-שַה-אׇדַד (הכל שייך לאדד), אִשְתוּ-אׇדַד-גׇבִי (הכל נובע מאדד), וׇאדַד-בֶל-גׇבִי (אדד מושל בכל).
ביטוי נוסף הוא טקסי מתן שמות אפונימיים לשנים בלוח השנה האשורי.
בלוחות השנה האשוריים כונתה כל שנה על שם דמות חשובה בממלכה ובתעודות סביב טקסים אלה מופיעים האלים אשור ואדד יחדיו כאלים שבנוכחותם מכריזים על שם השנה.
מקדשו של אדד בעיר אשור נחשב לאחד החשובים בממלכה.
המלך שמשי-אדד הראשון אף הפך את המקדש שלו בעיר למקדש כפול המוקדש לאדד ואביו במיתולוגיה האשורית – האל אנו.
לאחר שעברה עיר הבירה האשורית לאתרים אחרים (כלח ודור שרוכין), הוקמו גם בהן מקדשים לכבודו.
גם בטקסי פולחן לקראת יציאה למלחמה בלט מקומו של אדד, יחד עם האל הלוחם נינורתה.
בתבליטים אשוריים נראים נינורתה ואדד יחד על מרכבת מלחמה בדרך לקרב.
מוקד הפולחן של אדד באשור בתקופה הנאו-אשורית, באלף הראשון לפנה"ס, היה בעיר כֻרְבׇאִיל בקצה צפון הממלכה.
ביטוי לכך ניתן למצוא בפסל של שלמנאסר השלישי שנמצא בעיר כלח (בירת אשור בתקופתו) עם הקדשה ל"אדד של כורבאיל" וייתכן שהיה אמור להיות מוצב שם.
במאה ה-18 לפנה"ס, דרומה בבבל, עלה לשלטון חמורבי, מלך ממוצא אמורי.
גם הוא הטיב להכניס את פולחן אדד לפנתאון האלילי הבללי.
אדד שולב ברשימת "האלים הגדולים" ונבנו לכבודו מקדשים בערים שונות, כגון לרסה ואיסין.
נראה, כי בתקופה זו נחשבו אדד, סין ושמש כשלישיית אלים בעלי קשר מיוחד, ייתכן שכאלי גרמי השמיים ואף הופיעו יחד כערבים בהסכמים מדיניים בינלאומיים, לעיתים בשם "אדד של השמיים".
מצבת חוקי חמורבי, המוכרת כאחד הקודקסים החוקיים השלמים הקדומים המוכרים בהיסטוריה האנושית, מסתיימת באזהרה לכל אדם שינסה לפגוע במצבה.
האזהרה מבהירה אילו עונשים ישית האל אדד על המשחית את המצבה.
הדבר, כנראה, משקף את התבססותו של אדד בפולחן הדתי בבבל הקדומה.
מבחינה גאוגרפית, נראה שמקדש אֵאֻכַרְכַרׇה ("בית הסערות הגדולות") בעיר כרכרה בבבל, שהיה מוקד פולחנו של אשכר, שימש גם מוקד הפולחן של אדד לפחות בתקופה הבבלית הקדומה.
מהמחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס פחתו העדויות לפולחן שלו בכרכרה, אולם בתקופת הנאו-בבלית, במחצית האלף הראשון לפנה"ס, ובעת השתלטות הבבלים על שטחי האימפריה האשורית, בנה המלך נבוכדנצר השני מקדש לאדד בעיר בבל, כמו גם בערים אחרות, אם כי ניכר שהיה כפוף לבכירותו של מרדוך.
בתקופה זו מוקד פולחנו של אדד היה במקדש שלו בעיר זַבַן, בצפון מזרח הממלכה.
בתקופה הפרסית במאות ה־6–4 לפנה"ס, נשמר פולחן אדד באזורים שבהם התקיים לפני כן, כחלק ממדיניות הפתיחות הדתית של הפרסים.
גם בתקופה ההלניסטית, כשאלי סער אחרים במזרח הקדום מוזגו בפנתאון ההלניסטי, נשמר פולחן אדד לפחות בבבל.
כך גם בתקופת האימפריה הפרתית, עד המאה ה-3 לספירה.
חלק מפולחן האלים המסופוטמים נמשך בהיקף נמוך מאוד עד למאה הרביעית לפנה"ס (לא ברור אם אדד ביניהם) ונראה שמאז נטמעו בפנתאונים רומיים או פסקו.
בניגוד לאל הסער בתרבויות המערב־שמיות (הדד, בעל, אדד במארי, רמן) שחלקו, כנראה, בסיס מיתולוגי לגבי מקומו, מעמדו וקורותיו של האל, עם נדידתו של אדד לתרבויות המסופוטמיות חל תהליך השתלבות שלו הן בפנתאון המקומי והן במיתולוגיה המקומית.
אדד איננו מופיע כשחקן מרכזי בסיפורי המיתולוגיה המסופוטמיים, אולם בולט תפקידו הכפול כאל המשית הרס באמצעות סערותיו ומברך את האדמה בגשמיו.
תפקיד זה בא לידי ביטוי ממצה במזמור הבבלי המכונה "שיר הקוּמוּ לאדד".
מועצת האלים מודיע לאל אנליל כי אדד מתנהג בפראות והורס את הארץ בסערותיו.
בשל כך אנליל מתבקש להתערב.
אנליל מגייס למשימה את אחותו של אדד, בלת-אילי.
המשך הסיפור מקוטע והסצנה הבאה מתארת מפגש בין אנליל לאדד עצמו, בו אנליל מפקיד בידיו של אדד את החוקים ואת האדם.
זה כנראה לא מרגיע את אדד ואנליל מבקש ממנו להקשיב לתפילותיו של המלך (ששמו לא הוזכר) לברך את הארץ בגשמים ולגרום לאויבי המלך להיכנע לו.
לאחר שאדד ממשיך במעשיו פונה מועצת האלים לאדד ומזכירה לו שאנליל כבר העמיד בפניו את השליטה בארץ ובאדם.
סיומו של הסיפור לא שרד, אולם חוקרים רואים בו הקבלה לסיפורים שומריים קודמים שמטרתם היא שבח לתפילותיו של המלך או לשבח האל אדד ומעמדו.
כמו כן, רואים מזמור מקביל דומה לאל-הסער בתרבות החתית שמקורותיו כנראה במזמור זה.
בסיפר המבול המסופוטמי, המוכר מעלילות גילגמש, אדד הוא אחד הכלים העיקריים של האלים לדלל את אוכלוסיית האדם כרצונם, מספר פעמים.
בפעמים הראשונות אדד מונע גשמים ומונע את עליית מי התהום ובכך מייבש את האדמה.
הוא גם זה, שעל פי החלטת האלים, יכול להחזיר את הגשמים ופריון האדמה.
בשלב האחרון הוא גם אחד האחראים המרכזיים להבאת המבול על הארץ בסערותיו ובגשמים.
בגרסה אחרת של סיפור המבול, לאחר שאדד מנע גשמים מהארץ, אל השמיים ואחד מאבות האלים, אנו, מחזיק ושומר על אדד כדי להחזיר את המשקעים.
יש הרואים בגרסה זו ביקורת על אדד או פגיעה מכוונת במעמדו.
עוד במסגרת סיפור גילגמש, משמש אדד, יחד עם אל סער נוסף, וֶר, כשומרים על הרי הארזים.
תפקיד זה נובע כנראה מתדמית עוצמתו של האל באמצעות תופעות מזג האוויר והיותו אל מלחמה.
בצפון החבור, כאמור, הבסיס המיתולוגי שנקשר לאדד נובע מהמיתולוגיה המערב־שמית, ונראה ששם נפוץ בעיקר סיפור מלחמתו של אדד (ולמעשה, הדד) באל הים, על הבכורה באלים.
התפתחותו של אדד מאל סער מערב־שמי באזור מסופוטמי יצרו את הזיהוי שלו עם הדד מצפון הלבנט, מחד גיסא, ועם אישכור השומרי מאידך גיסא.
בתקופת המעבר מהתרבות השומרית לאכדית בסוף האלף השלישי לפנה"ס ובתחילת האלף השני לפנה"ס, אף היה קשה להבחין בן אדד לאישכור: שניהם הוזכרו בכתב יתדות בסימן dIM והיצוג החזותי שלהם עבר בהדרגה מאיקונוגרפיה של אישכור לאיקונוגרפיה המערב־שמית.
בצפון אזור החבור קשה להבחין בין אדד להדד – לשניהם בסיס מיתולוגי זהה, בקשר בין אזור זה לצפון הלבנט מוזכר האל בסימן המוכר של כתב היתדות ולמעשה, שני הצדדים מתייחסים לאותו האל בשני שמות שונים.
בדומה לייצוג המקורי של האל הדד בתרבויות המערב־שמיות, גם אדד מוצג בתבליטים כעומד על שור, בעל גלימה אשורית קצרה וזקן מסופוטמי אופייני, כתר ראש בעל ארבע קרניים ובידיו דמויי ברקים וגרזן מלחמה.
בשלב המעבר בין פולחן האל אישכור השומרי לאדד, באלף השלישי לפנה"ס, הופיע אדד לפעמים רכוב על אריה-דרקון מכונף.
בתקופת שושלת סרגון אדד היה מקושר באיקונוגרפיה לדרקון מכונף, אך קשר זה כמעט נעלם בתקופה הבבלית הקדומה.
העגלה והשוט שייצגו אותו נעלמו לחלוטין בתקופה זאת; השוט הוחלף בקלשון־ברק, סמל שמוצאו מהלבנט.
השפעה מערבית זאת הגיעה בעקבות ההגירה האמורית מתקופת אור 3 ואחריה, ומסבירה גם את החלפת סמל הברק והרעם הישן – השוט, ואת הייצוג של אדד על שני הרים או על שור (לעיתים מחזיק ברסן את החיה עליה דורך).
בחותם אחד אף הופיעה הכיתוב "אדד, אלוהי המערב".
לעיתים הפר, הברק או הברק מעל הפר הופיעו כסמלים בפני עצמם, במנותק מכל הדמויות.
אדה בלאקג'ק ; 1898 - 29 במאי 1983) הייתה אישה משבט האינופיאטים, שחייתה במשך שנתיים לבדה באי וראנגל צפונית לסיביר.
אדה בלאקג'ק ג'ונסון נולדה בסלומון אלסקה וגודלה על ידי מיסיונרים שלימדו אותה לקרוא ולכתוב אנגלית.
כבר בגיל צעיר עברה מערבה לעיר נום.
היא התחתנה והביאה לעולם שלושה ילדים, אך רק אחד מהם שרד את גיל הינקות.
לאחר זמן מה היא התגרשה מבעלה הראשון.
בעקבות הגירושים היא נותרה חסרת כל ונאלצה למסור את בנה לבית יתומים.
בשנת 1921 היא הצטרפה למשלחת שחצתה במסעה את ים צ'וקצ'י והגיעה לאי וראנגל.
מארגן המשלחת, ויהלמור סטפנסון, שלח במשלחת חמישה חוקרים (וביניהם אדה) בניסיון לטעון לבעלות קנדית על אי וראנגל.
הוא בחר את חברי המשלחת על בסיס הידע האקדמי שלהם וניסיונם.
הוא העדיף את המועמדים בעלי הידע הרב ביותר בגאוגרפיה ובמדעים לצורך המשלחת.
ב-15 בספטמבר 1921, חברי המשלחת נעזבו על האי כדי לטעון לבעלות עליו לטובת קנדה או בריטניה.
המשלחת כללה חמישה אנשים: אדה שהייתה הטבחית והתופרת של המשלחת, שלושה אמריקנים: לורן נייט, מילון גייל ופרד מאורר, וגבר נוסף קנדי - אלן קראופורד.
מאורר נכח על אי בעבר בשנת 1914 במשך שמונה חודשים, לאחר שמשלחת של הספינה קרלוק התרסקה אל האי.
התנאים באי החלו להיות קשיים מיום ליום.
לאחר שמנות המזון שלהם אזלו, חברי המשלחת לא הצליחו לצוד מספיק בעלי חיים כדי לשרוד.
ב-28 בינואר 1923, שלושה מארבעת הגברים במשלחת החליטו לחצות מרחק של 700 מיילים (כ-1,120 קילומטרים) מן האי על גבי ים צ'וקצ'י הקפוא כדי להזעיק מזון ועזרה.
הגבר היחיד שנשאר לצד אדה היה לורן נייט, הוא חלה בצפדינה (עקב מחסור בוויטמין C) ואדה סעדה אותו עד למותו ב-23 ביוני 1923. לא היה זכר לשלושת הגברים שעזבו את האי, וכך אדה נשארה לבדה על האי ללא נפש חיה מלבד חתול המשלחת ויק.
אדה שרדה לבדה בתנאי הקור הקיצוניים באי עד שצוות חילוץ הגיעה אליה ב-19 באוגוסט 1923. בעיתונות באותם ימים היא תוארה כ"רובינזון קרוזו הנשית".
עם כסף שהיא חסכה, היא לקחה את בנה הצעיר בנט לעיר סיאטל כדי לרפאו משחפת.
בהמשך חייה התחתנה והביאה לעולם ילד נוסף, בילי.
לבסוף היא חזרה לאזור הארקטי בו נולדה וחייתה שם עד מותה בגיל 85.
אדה הייתה אישה שקטה והיא סלדה מהקרקס התקשרותי שקם סביב סיפור הישרדותה, ואת ניסיונו של מארגן המשלחת, סטפנסון, להרוויח מכך.
מלבד שכר אותו קיבלה על השתתפותה במשלחת וכן עבור עורות של בעלי חיים אותם מכרה, היא לא קיבלה אגורה ממאמרים ומספרים שנכתבו על חייה.
אדה מתה בפאלמר ונקברה באנקורג' אלסקה.
אדגרדו "דאדו" מורוני (Edgardo "Dado" Moroni; נולד ב-20 באוקטובר 1962) הוא פסנתרן ג'אז ומלחין איטלקי.
דאדו נולד בג'נובה, איטליה, התחיל לנגן בפסנתר בגיל ארבע, כשהוא מלמד את עצמו בהדרגה.
בשנות העשרה שלו ניגן באופן מקצועי בהרכבים שונים ברחבי איטליה ובגיל 17 הקליט את האלבום הראשון שלו.
במהלך שנות ה-80 עבד דאדו בעיקר באירופה בפסטיבלים ובמועדונים, כולל תקופה ארוכה כחלק מהשלישייה של הבסיסט הקודם של דיוק אלינגטון, הבסיסט ג'ימי ווד בציריך.
הוא זכה להערכה רבה, ובגיל 25 זכה בכבוד לשמש כשופט בתחרות הבינלאומית היוקרתית לפסנתרנים על-שם ת'לוניוס מונק בשנת 1987.
דאדו עבר לארצות הברית בשנת 1991, והפך לחלק מסצנת הג'אז בניו יורק.
הוא הופיע באופן קבוע בחלק ממועדוני היוקרה המפורסמים ביותר בעיר, כולל "בלו נוט", "בירדלנד", "וילג' ונגארד", במקביל, הוציא הקלטות של מספר אלבומים.
במהלך הקריירה שלו, בגיל 35, הופיע דאדו עם אגדות ג'אז כמו: פרדי האברד, קלארק טרי, זוט סימס, הארי "סוויטס" אדיסון, ריי בראון, רון קרטר, אוסקר פיטרסון, אחמד ג'מאל, האנק ג'ונס, נילס-הנינג ארסטד פדרסן, ואלווין קווין, ולאחרונה עם נגן הסקסופון האיטלקי רוסאריו ג'וליאני.
אף על פי שבסיסו באיטליה, הוא ממשיך להופיע ברחבי העולם.
בשנת 2007 זכה ב"פרס הג'אז האיטלקי", כנגן הג'אז הטוב ביותר.
בשנת 2009 הוכרז דאדו כפסנתרן האיטלקי הטוב ביותר במשאל Top Jazz בחסות מגזין "Musica Jazz"
הוא מלמד פסנתר ג'אז בקונסרבטוריון קומו.
עד היום הוא ניגן בלמעלה מ-50 אלבומים עבור חברות תקליטים חשובות כמו סוני, קונקורד ואחרים.
נחשב לאחד מבכירי נגני הג'אז האיטלקיים החיים היום.
נגן הג'אז הטוב ביותר בפרסי המוזיקה האיטלקיים 2007
פסנתרן הגאז הטוב ביותר על ידי המגזין Musica Jazz שנת 2009
אדגר האוורד רייט הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע אנגלי.
הוא מוכר כאוטר בעל סגנון מובחן, המפורסם בזכות פרודיות על סרטי ז'אנר, ציטוטים מסרטים אחרים, עריכה מהירה ותזיזיתית, הומור ויזואלי, ושימוש ייחודי במוזיקה פופולרית.
אדגר הווארד רייט בפול, דורסט, וגדל בעיקר בעיר וֶולס שבמחוז סומרסט.
יש לו אח גדול בשם אוסקר, שהוא אמן.
הוא למד בבית הספר "הבלו סקול" בוולס בין השנים 1985–1992, ובבית הספר הוצבה לוחית הוקרה לכבודו.
מורה הדרמה שלו, פיטר ויילד, הופיע מאוחר יותר בתפקיד קמע בסרט "שוטרים לוהטים".
בשנות השמונים המאוחרות והתשעים המוקדמות ביים רייט סרטים קצרים רבים.
בתחילה השתמש במצלמת Super-8 שקיבל כמתנה מאחד מבני משפחתו, ולאחר מכן במצלמת Video-8 שזכה בה בתחרות בתוכנית הטלוויזיה Going Live!.
סרטים אלו היו ברובם פרודיות קומיות על ז'אנרים פופולריים, כגון סרט גיבורי-העל Carbolic Soap וסרט המחווה ל"ארי המזוהם" Dead Right.
בשנים 1992–1994 למד רייט במכללת האמנות והעיצוב בורנמות' ופול (כיום אוניברסיטת האמנות של בורנמות') וקיבל תעודה בעיצוב אור־קולי.
רייט החל את הקריירה שלו בבימוי סרטים קצרים עצמאיים לפני סרטו העלילתי הראשון "בעבור חופן אצבעות" (1995).
רייט יצר וביים את סדרת הקומדיה "Asylum" בשנת 1996, שנכתבה עם דייוויד ואליאמס.
לאחר שביים כמה תוכניות טלוויזיה אחרות, ביים רייט את הסיטקום "מחוקים" (1999–2001), ובו כיכבו סיימון פג ניק פרוסט שהמשיכו לשתף עימו פעולה.
בשנת 2004 ביים רייט את קומדיית-הזומבים "מת על המתים" בכיכובם של פג ופרוסט, הסרט הראשון ב"טרילוגיית הקורנטו".
הסרט נכתב בשיתוף עם פג, כמו גם שני הסרטים הבאים בטרילוגיה; סרט החבר'ה המשטרתי "שוטרים לוהטים" (2007) וקומדיית המדע הבדיוני "סוף העולם" (2013).
בשנת 2010, רייט ביים את סרט קומדיית האקשן "סקוט פילגרים נגד העולם", וכתב את התסריט יחד עם מייקל באקול, כעיבוד לסדרת הרומנים הגרפיים "סקוט פילגרם".
יחד עם ג'ו קורניש וסטיבן מופאט, הוא עיבד את התסריט עבור "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן" (2011) שביים סטיבן ספילברג.
רייט וקורניש כתבו יחד את התסריט לסרט "אנטמן".
רייט אמור היה לביים את הסרט אך יצא מהפרויקט בשל "חילוקי דעות יצירתיים".
ב-2017, יצא סרטו "בייבי דרייבר", המתאר שוד בנק.
בשנת 2021 יצא סרט הדוקו האחים ספארקס אותו רייט ביים, וכן המותחן הפסיכולוגי אתמול בלילה בסוהו.
בנובמבר 2023, יצאה בנטפליקס סדרת האנימה "סקוט פילגרים הולך על זה" אותה הפיק רייט.
רייט ביים קליפים רבים, ביניהם "Gust of wind" של פארל ויליאמס (2014), ו"Colors" של בק (2018).
בין השנים 2008–2013, היה במערכת יחסים עם השחקנית אנה קנדריק.
קונרד אדגר קורץ היה משורר ורופא גרמני.
אדגר קורץ נולד בשטוטגרט בשנת 1853 כראשון מבין חמשת ילדיו של זוג הסופרים הרמן קורץ ומארי קורץ.
לאחר לימודי רפואה והשגת דוקטורט בטובינגן בשנת 1874, התאמן כגינקולוג אצל יוהאן פון סקסינגר.
לאחר מינויו לרופא, התיישב בטוסקנה בשנת 1877. שם הקים מרפאת חוץ כירורגית עם ונזטי ועבד כמנתח כללי ורופא נשים בפירנצה.
במהלך חייו המשיך במסורת המשפחתית וכתב מספר שירים בנוסף לעבודתו.
לאחר מותו בשנת 1904 פורסמו שני כרכי השירה שלו, שירי עם מטוסקנה ושירים, על ידי אחותו, הסופרת והמשוררת איזולדה קורץ, שהייתה צעירה בקצת פחות משנה.
קורץ היה בנם של הסופרת והמשוררת מארי קורץ והסופר הרמן קורץ ואחיהם של: המשוררת והסופרת איזולדה קורץ, הפסל ארווין קורץ ואלפרד ובלדה קורץ.
אדגר קורץ הוא יזם גרמני המנהל את סוכנות הביטוח "R & H Schmid".
הוא היה גם נשיא השטוטגרטר קיקרס ושחקן ומאמן ב-SV שילבוך.
קורץ מילא תפקידים רבים של כבוד אצל הקיקרס עד שהפך לחבר בוועד הפועל ב-4 ביולי 2008. ב־15 ביולי 2009, הוא נכנס לתפקידו של הנשיא, במקום דירק אייכלבוים, הנשיא ה-34 בתולדות העמותה.
בשנת 1994 החל לשמש כמנהל סוכנות הביטוח R & H Schmid כאחד מצאצאי המשפחה.
קורץ נשוי לסילביה ואב לשלושה ילדים.
אדגר פור (18 באוגוסט 1908 - 30 במרץ 1988) היה פוליטיקאי צרפתי, שהשתייך למפלגה הרדיקלית, מסאי, היסטוריון משפטי ועורך דין.
כיהן כראש ממשלת צרפת בשנות החמישים של המאה העשרים.
אדגר פור נולד בעיר בזייה שבחבל אוקסיטניה, דרום צרפת.
בילדותו, היה פור קצר ראייה ותלמיד מבריק במיוחד ביחס לגילו, עד כדי כך שהשיג תואר ראשון כבר בגיל 15 ותואר במשפטים בגיל 19. בגיל 21 החל לעסוק בעריכת דין.
עד שנת 1942 עסק פור בעריכת דין, ונעזר בתיקים הפליליים שלו כמקור השראה עבור סדרת סיפורי הבלשים שנכתבו על ידו בשם העט אדגר סנדיי.
במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת במלחמת העולם השנייה הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית ופעל במסגרת המאקי.
ובשנת 1942 ברח למפקדתו של שארל דה גול באלג'יריה, שם התמנה לראש הממשלה הזמני של המחלקה המחוקקת של הרפובליקה.
בתום המלחמה שימש כיועץ הצרפתי לתביעה במשפטי נירנברג.
בשנת 1946, נבחר פור לפרלמנט הצרפתי כחבר המפלגה הרדיקלית, והוא אף היה ראש הממשלה בשנת 1952 ומשנת 1955 עד 1956.
פור נפטר והובא למנוחות בפריז בשנת 1988.
אדה גולדברגר (בהונגרית: Goldberger Ede; פוגראש, 1887 – קלוז'-נאפוקה, 11 בפברואר 1959) היה רופא יהודי-הונגרי בטרנסילבניה, הוא היה רופא עור, רופא נשים ומומחה לכתיבה רפואית מקצועית.
אדה גולדברגר נולד ב-1887 במשפחה יהודית בעיר פגראש.
קיבל את תעודת התואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת קלוז' (1911).
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא היה עוזר פרופסור במרפאת ילדים ורפואת עור בקלוז' .
אחרי שנת 1919 עסק בפרקטיקה פרטית.
לאחר מכן היה הרופא הראשי של בית החולים היהודי בקלוז', ויושב ראש האגודה הרפואית פאול ארליך בקלוז'.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי הונגריה כיהודי הוא גורש בשנת 1944 למחנה ריכוז וניצל.
לאחר חזרתו הביתה לקלוז' המשיך בעבודתו במרפאה.
מאמריו פורסמו בכתבי עת רומניים, הונגריים וגרמנים, בעיקר בתחום המחלות המועברות במגע מיני.
יחד עם פרנץ ורש פיתח שיטה חדשה לטיפול בזיבה.
מחקר פתופיזיולוגי ותרופתי של עגבת (Cluj-Napoca, 1922);
מה כולם צריכים לדעת על מחלות מין?
פתולוגיה דינמית ופרמקולוגיה של עגבת (וינה-לייפציג 1928);
מחקר ניסיוני ותרופתי על עגבת (Cluj-Napoca, 1928);
חייו ופועלו של ד"ר פאול ארליך, פרופסור לרפואה (קלוז'-נאפוקה, 1931).
אדה אלינגר (בהונגרית: Ellinger Ede; פוהורז'ליצה (?) בסביבות 1846 – בין פברואר–ספטמבר 1915) היה צלם חצר קיסרי ומלכותי, צלם דיוקנאות יהודי-הונגרי, חבר מייסד ב"איגוד הצלמים ההונגרים".
בין השנים 1870–1885 פעל הסטודיו שלו בפשט, פינת רחוב אורי ורחוב קורונה.
היה לו סטודיו גם בשיופוק, שם הוא היה בעלים של חוילה.
אלינגר צילם בתי נופש, בניינים ואזרחים אמידים ליד אגם בלטון.
הסטודיו בשיופוק היה פתוח בקיץ, עד סוף הסתיו.
כצלם הפורטרטים המבוקש ביותר בשליש האחרון של המאה ה-19, הוא צילם כמה אנשים מפורסמים: בין היתר פרנץ דיאק, יוז'ף ריפל-רונאי, יאנוש אראן, מור יוקאי, פרנץ ארקל, לאיוש קושוט ופרידייש קארינתי.
אלינגר נפטר בין פברואר לספטמבר 1915. ב-5 בפברואר דיווח העיתון "עלון בודפשט" כי הוא מונה על ידי שר הדת והחינוך הציבורי כחבר בוועדת המומחים של בודפשט לזכויות יוצרים, וב-2 בספטמבר הודיע אותו עיתון כי לאסלו הולנצר מונה להחליף את אדה אלינגר שנפטר.
אלינגר הוא נולד במשפחה יהודית כבנם של משה ורבקה אלינגר.
ב-21 ביוני 1868 התחתן עם יוליה קורצווייל בפשט.
הוא פרסם בכתובת זו מודעה נפרדת לסטודיו צילום בבודפשט בשנת 1909. כמו גיסו, אדה אלינגר, גם הוא ניהל בקיץ סטודיו ליד אגם בלטון.
לדוגמה, ישנם מספר מקורות על סטודיו הצילום שלו בבלטונפירד, שנוהל אחרי מותו על ידי אלמנתו.
יש גם תיעוד שבנוסף לסדנתו בבודפשט, מופיעים גם שיופוק ולוצ'נץ כ"אולפני הסניפים" רשומים.
בין בני אלינגר שהגיעו עד למאה ה-20 (ז'יגמונד, בלה, קארוי ואמיל) ניתן לציין את הנתונים הבאים:
אמיל אלינגר (1872–1907) פעל כצייר, ולמד בבית הספר לעיצוב בבודפשט בין השנים 1889–1892. הוא הופיע בתערוכות של החברה לאמנויות יפות עם כמה מעבודותיו, כולל בגלריה לאמנות.
הוא נפטר צעיר בגיל 35.
הוא נפטר כבר בגיל 40, כמעט שנה לאחר מות אביו המפורסם.
אדה אהי (באסטונית: Eda Ahi; נולדה בשנת 1990) היא משוררת, מתרגמת ודיפלומטית אסטונית.
היא נולדה בבירת ארצה, טאלין, שבצפון אסטוניה, ומתגוררת בה גם כיום.
אהי פרסמה לפי שעה חמישה ספרי שירה:
שבעה משיריה התפרסמו בתרגום לעברית בספר "כובעים וכפפות, אסופה לשירה אסטונית" שערך ותרגם רמי סערי.
אנתולוגיה זאת ראתה אור בהוצאת כרמל בשנת 2021.
אדגר אוסקר נונוס קסטונייר (בדנית: Edgar Oscar Nonus Castonier; 11 בנובמבר 1866 - 13 באוקטובר 1934) היה גנרל מאיור דני, אשר שימש כראש המטה הכללי של הצבא המלכותי הדני בין 1917–1918.
קסטונייר נולד בוורדה ב-11 בנובמבר 1866. משפחת קסטונייר היא משפחת אצולה ותיקה שמוצאה מלורן.
גם אביו דניאל ואחיו האקון היו קצינים בכירים בצבא הדני.
הוא התגייס לצבא המלכותי הדני וב-1866 הועלה לדרגת לוטננט.
ב-1901 הוא הועלה לדרגת קפטן ומונה לשלישו הצבאי של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ובהמשך לשלישו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק.
בין 1916–1918 שימש כנספח צבאי בשגרירות הדנית בברלין.
במאי 1918 חזר לדנמרק, הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה לראש המטה הכללי של הצבא הדני.
ב-1919 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-2. ב-1921 הוא פרש מהצבא עקב בריאות לקויה.
החל מ-1924 שימש כמזכיר האגודה הגאוגרפית הדנית המלכותית.
אֶדֶה גֵבֶּר (בהונגרית: Géber Ede; קרמנד, 19 בנובמבר 1840 – קולוז'וואר, 1 באוקטובר 1891) היה דוקטור לרפואה, רופא עור, פרופסור באוניברסיטה יהודי-הונגרי.
אדה גבר נולד במשפחה יהודית בעיירה של כ-10,000 תושבים בממלכת הונגריה כבנם של יוז'ף גבר ושל בבטה (בטי) גבר.
הוא היה הפרופסור הראשון באוניברסיטה בהונגריה ממוצא יהודי.
הוא נולד במשפחה ענייה במיוחד, למד בווינה והיה התלמיד המועדף על הפרופסורים פרדיננד ריטר פון הברה, זיגמונד וצייסל באוניברסיטת וינה.
הוא הפך לרופא ב"בית החולים הכללי" (Allgemeines Krankenhaus) ועסק בעיקר בדרמטולוגיה ובמחלת העגבת.
הוא נסע לסיור לימודים למצרים ולאסיה הקטנה במלגה אוסטרית.
הוזמן לגראץ ולאינסברוק כפרופסור באוניברסיטה המקומית בכל עיר, אך הוא נענה להצעתו של שר החינוך התרבות והדתות ההונגרי אגושטון טרפורט וב-1874 חזר להונגריה.
הוא מונה באוניברסיטת פרנץ יוזף, שהוקמה אז בעיר קולוז'וואר, למנהל מחלקת הדרמטולוגיה (31 ביולי 1874–1879), מומחה לפתולוגיה של עור ואיברי המין (1879–1891) ראש המחלקה (1874–1891); וגם כדקאן הפקולטה לרפואה (1884–1885).
רופא ראשי של מחלקת לופוס של בית החולים הלאומי קרולינה (1874–1891).
תחילה היה פרופסור חבר ולאחר מכן פרופסור מן המניין ומשנת 1887 גם לרקטור האוניברסיטה.
גבר היה מומחה בעל שם לבעיות עור בכל אירופה.
מחקריו פורסמו בעיתונות המקצועית של הונגריה ושל גרמניה.
אשתו הייתה הדוויג גבר וילדיהם
אֶדְגַר קִינֶה היה סופר, משורר והיסטוריון צרפתי.
קינה נולד בבורק-אן-ברס, במחוז אן.
אביו, ז'רום קינה (Jérôme Quinet), היה קומיסר בצבא, אך בהיותו רפובליקני אדוק הוא סלד מההפיכה של נפוליאון בונפרטה ב-18 בברימר, ולכן ויתר על תפקידו והתמסר למחקר מדעי ומתמטי.
אדגר, שהיה בן יחיד, היה בדרך כלל לבד, אך לאימו (אז'ני רוזה לאז'י Eugénie Rozat Lagis, שהייתה משכילה ובעלת דעות דתיות פרוטסטנטיות מוצקות, אם כי מקוריות) הייתה השפעה רבה עליו.
הוא נשלח לבית הספר תחילה בבורק ואחר כך בליון.
אביו רצה שיעזוב את בית הספר כדי להתגייס לצבא, ולאחר מכן להיכנס לקריירה עסקית.
קינה היה נחוש לעסוק בספרות, ולאחר זמן מה קיבל את מבוקשו כשעבר לפריז ב-1820.
הספר הראשון שלו, "Tablettes du juif errant" ("לוחות היהודי הנודד"), שהופיע ב-1823, סימל את התקדמות האנושות.
הוא התרשם מהכתיבה האינטלקטואלית הגרמנית וקיבל על עצמו לתרגם את "Ideen zur Philosophie der Geschichte der Menschheit" ("רעיונות על הפילוסופיה של ההיסטוריה האנושית") מאת יוהאן גוטפריד הרדר.
הוא למד גרמנית לשם כך, ופרסם את תרגומו ב-1827, וזכה באמצעותו להערכה רבה.
בתקופה זו הוא נפגש עם ויקטור קוזן ועם ז'ול מישלה.
הוא ביקר בגרמניה ובבריטניה לפני הופעת ספרו.
קוזן השיג עבורו תפקיד בשליחות ממשלתית ביוון, , בשנת 1829 (בסוף מלחמת העצמאות היוונית נגד האימפריה העות'מאנית), ובשובו פרסם ב-1830 ספר על "La Grèce moderne" ("יוון המודרנית").
עם מישלה הוא פרסם כרך של יצירות ב-1843, גינה את הישועים והאשים אותם בצרות דתיות, פוליטיות וחברתיות.
הוא גם התוודע ליצירותיו של ראלף וולדו אמרסון בשנת 1838 ואהב אותן.
קינה כתב מספר הרצאות המשבחות את יצירותיו של אמרסון אשר פורסמו בשם "Le Christianisme et la Revolution Francaise" ("הנצרות והמהפכה הצרפתית") ב-1845.
התקוות לתעסוקה שהיו לו לאחר מהפכת יולי 1830 נכזבו בשל המוניטין שלו כרפובליקאי סמוי.
אף על פי כן, הוא הצטרף למערכת הירחון ("סקירה של שני העולמות"), ובמשך שנים אחדות תרם מסות רבות, הראויה ביותר לציון שבהן הייתה "Les Épopées françaises du XIIème siècle" ("האפוסים הצרפתיים של המאה ה-12"), הערכה מוקדמת, אם כי לא המוקדמת ביותר, של שירים על מעללי גבורה שהוזנחו מזמן.
הפואמה Ahasverus, יצירתו המקורית הגדולה הראשונה, הופיעה ב-1833 - זהו "שיר בפרוזה" יחיד.
זמן קצר לאחר מכן התחתן עם מינה מור (Minna More), בחורה גרמנייה שבה התאהב כמה שנים קודם לכן.
כשהוא מאוכזב מהחשיבה הגרמנית בגלל הטקטיקה התוקפנית הפרוסית, הוא ביקר באיטליה, ומלבד כתיבת מאמרים רבים, כתב שני שירים, Napoléon (1835) ו-Prométhée (1838), שניהם כתובים בחרוזים ונראו כנחותים מ-Ahasverus שהתפרסם בשנת 1833. בשנת 1838 פרסם תשובה נחרצת ל"Leben Jesu" ("חיי ישו") של דוד שטראוס, ובאותה שנה קיבל את אות לגיון הכבוד.
ב-1839 הוא מונה לפרופסור לספרות בשפות זרות בליון, שם החל את הקורס רב ההשפעה של הרצאות שהיוו את הבסיס ל-"Génie des religions" ("גאונות של דתות") שלו וכעבור שנתיים הוא עבר לקולז' דה פראנס.
ב-"Génie des religions", שיצא לאור ב-1842, הוא אהד את כל הדתות, אך לא העדיף אחת מעל כולם.
הפרופסורה הפריזאית של קינה, שהחלה ב-1842, הייתה ידועה לשמצה כנושא לפולמוס.
הקתדרה שלו הייתה של הספרות הדרומית, אבל בהתעלם מהנושא כשלעצמו, הוא בחר, בשיתוף עם מישלה, לעסוק בפולמוס אלים עם הישועים ועם האולטרה־מונטניזם.
שני ספרים הנושאים בדיוק את הכותרות הללו הופיעו ב-1843 וב-1844, והכילו, כרגיל אצל קינה, את תוכן הרצאותיו.
הרצאות אלו עוררו ויכוחים גדולים והמחבר סירב בעקשנות לחזור להרצות על הספרות הדרומית בלבד; כתוצאה מכך, בשנת 1846, הממשלה שמה קץ להרצאות, צעד שאושר ללא ספק על ידי רוב עמיתיו.
הוא הודח ב-1846 על ידי הקולז' דה פראנס בשל התקפותיו הנמרצות על הכנסייה הקתולית, רוממות המהפכה, תמיכה בלאומים המדוכאים של צרפת ובשל תמיכה בתאוריה שדת היא כוח מכריע בחברות.
בשלב הזה היה קינה רפובליקאי במוצהר, ומהפכן בנשמתו.
הוא הצטרף למורדים במהלך מהפכת 1848 שהפילה את מלך צרפת לואי-פיליפ, ונבחר על ידי מחוז אן לאספה המכוננת ולאחר מכן לאספה המחוקקת, שם התחבר למפלגה הרדיקלית הקיצונית.
הוא פרסם ב-1848 את "Les Révolutions d'Italie" ("המהפכות של איטליה"), אחת מיצירותיו העיקריות.
הוא כתב פמפלטים רבים במהלך הרפובליקה הצרפתית השנייה קצרת הימים, תקף את המשלחת הצבאית הצרפתית לרומא בכל כוחו והיה מלכתחילה יריב בלתי מתפשר של הנסיך לואי-נפוליאון בונפרטה (נפוליאון השלישי).
קינה ברח מההפיכה של לואי נפוליאון ב-1851 לבריסל עד 1858 ולאחר מכן ברח ל בשווייץ, עד 1870. אשתו נפטרה זמן מה קודם לכן, ואז הוא התחתן עם , בתו של המשורר הרומני .
בבריסל, חי קינה כשבע שנים, שבמהלכן פרסם את "Les Esclaves" ( "העבדים", 1853), שיר דרמטי, ואת "Marnix de Sainte-Aldégonde" (1854), מחקר על הרפורמטור, שבו הוא מדגיש את הכישרון הספרותי של Sainte-Aldégonde, ועוד כמה ספרים.
בוויטו, התפוקה הספרותית שלו הייתה גדולה מתמיד.
פמפלטים רבים מתוארכים לתקופה זו, וכך גם "La Création" ("הבריאה", 1870), ספר שלישי מהסוגה של Ahasverus ומרלין, אך מעורפל אף יותר - עוסק ברובו במדע הפיזיקלי ולא בהיסטוריה, באגדה או בפילוסופיה.
קינה סירב לחזור לצרפת כדי להצטרף לאופוזיציה הליברלית נגד נפוליאון השלישי, אך חזר מיד לאחר קרב סדאן במלחמת צרפת-פרוסיה.
לאחר מכן הוחזר לפרופסורה שלו, ובזמן המצור על פריז כתב בחריפות נגד הגרמנים.
הוא נבחר לנציג לאספה הלאומית על ידי מחוז ב-1871, והיה אחד המתנגדים העקשנים ביותר לתנאי השלום בין צרפת לגרמניה.
הוא המשיך לכתוב עד מותו, בוורסאי ב-1875.
"Le Siège de Paris et la défense nationale" ("המצור על פריז וההגנה הלאומית") הופיע ב-1871, "La République" ("הרפובליקה") ב-1872, "Le Livre de l'exilé" ("ספר הגלות") בשנת מותו של מחברו ולאחריה.
לאחר מכן הגיעו שלושה כרכים של מכתבים ועבודות אחרות.
קינה פרסם כבר ב-1858 ספר חצי אוטוביוגרפי בשם "Histoire de mes idées" ("תולדות הרעיונות שלי").
לדברי הכותב במהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה:
יצירותיו הרבות הופיעו במהדורה אחידה של עשרים ושמונה כרכים (1877–79).
אשתו השנייה, פרסמה בשנת 1870 חלק מ-"Mémoires d'exil" ("זיכרונות הגלות"), וב-1885 את "Letters d'exil" (מכתבים מהגלות).
באותה שנה פרסם פרופסור מבחר של ה-"Letters à ma mère" (מכתבים לאמי) עם הקדמה.
אדגראס אולאנובס (בליטאית: Edgaras Ulanovas; נולד ב-7 בינואר 1992) הוא כדורסלן ליטאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בז'לגיריס קובנה מליגת העל הליטאית בכדורסל והיורוליג, ומשמש בה כקפטן.
אולאנובס החל את הקריירה שלו ב-2008 במדי איישצ'יאי-ארטנסה קובנה מהליגה הליטאית השנייה בכדורסל, וב-2009 עבר ליונאבה.
במדי נפטונאס הוא נבחר לשחקן הצעיר של העונה ב.
במדי ז'לגיריס זכה אולאנובס בשש אליפויות רצופות בין 2015 ל-2020 (נבחר ל-MVP של גמר ליגת העל הליטאית בכדורסל פעמיים) ושלושה גביעים (נבחר ל-MVP של הגביע הליטאי בכדורסל בכולם).
ב-9 ביולי 2020 עבר אולאנובס לפנרבחצ'ה מהסופרליגי הטורקית והיורוליג, לאחר עשור שלם בז'לגיריס.
ב-15 ביוני 2021 הוא נפרד מהקבוצה, לאחר שהעמיד בעונת ממוצעים של 4.4 נקודות, 1.6 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק ביורוליג.
ב-2 ביולי 2021 חזר אולאנובס לז'לגיריס קובנה וחתם בה על חוזה לשנה.
ב-10 באפריל 2022 הוא חתם על חוזה חדש עד לתום עונת 2023/24, וב-26 בספטמבר מונה לקפטן הקבוצה.
ב-5 ביולי 2023, לאחר זכייה בדאבל המקומי (אליפות וגביע, בו נבחר ל-MVP), הוא האריך את חוזהו עד 2027.
אולאנובס זכה עם נבחרות ליטא הצעירות באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 16 2008, אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18 2010, גביע העולם בכדורסל עד גיל 19 2011 ואליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 2012 (בה נבחר לחמישיית הטורניר).
בשנת 2015 נכלל אולאנובס על ידי המאמן יונאס קזלאוסקאס בסגל נבחרת ליטא בכדורסל ליורובאסקט 2015, אך לא זומן למחנה האימונים של הנבחרת.
שנה לאחר מכן הוא זומן לסגל הנבחרת לטורניר הכדורסל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), אך נפצע לפני תחילתו והוחלף על ידי ואידאס קריניאוסקאס.
אולאנובס שיחק לבסוף לראשונה בנבחרת ביורובאסקט 2017, בו העמיד ממוצעים של 7.2 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים.
אולאנובס שיחק במדי הנבחרת גם בגביע העולם בכדורסל 2019, ורשם בו ממוצעים של 7.2 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים.
ב-26 ביוני 2021 רכש אולאנובס 15% ממניות אתר Basketnews.com, העוסק בעיקר בסיקור כדורסל באירופה.
אדגר קוואן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
קוואן נולד ב-19 בספטמבר 1815 בעיירה סוויקלי שבפנסילבניה.
בצעירותו עבד כנגר, שרטט, בונה ומפעיל סירות משא, וכן כמורה.
לאחר לימודים באקדמיה בגרינסבורג, נרשם למכללת פרנקלין בניו את'נס, אוהיו, ובשנת 1839 השלים את לימודיו.
לאחר סיום לימודיו למד משפטים אצל , הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בשנת 1842 בגרינסבורג.
באותה שנה נישא ללוסיטרה ("לוסי") אוליבר מווסט ניוטון, פנסילבניה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
אף שגדל כדמוקרט ג'קסוניאני, הפך קוואן לפעיל במפלגה הוויגית.
הוא היה נואם ומארגן במסעות הבחירות לנשיאות החל מוויליאם הנרי הריסון בבחירות 1840. עם קריסת המפלגה הוויגית, הצטרף למפלגה הרפובליקנית עם הקמתה ותמך בג'ון פרימונט בבחירות לנשיאות בשנת 1856.
קוואן היה מתומכיו של סיימון קמרון, ובוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1860 תמך בקמרון עד שזה העביר את תמיכתו לאברהם לינקולן.
קוואן היה גם אלקטור נשיאותי והצביע עבור לינקולן לנשיאות ועבור האניבל המלין לתפקיד סגן הנשיא.
כהונה בסנאט של ארצות הברית
בינואר 1861 בחר בית המחוקקים של פנסילבניה את הסנאטור החדש.
לאחר מאבק פנימי במפלגה הרפובליקנית, נבחר קוואן כמועמד ובבחירה הכללית של בית המחוקקים גבר על מורו לשעבר למשפטים, .
קוואן היה חבר בוועדת המשפטים של הסנאט, וברוב תקופת כהונתו שימש כיו"ר ועדת הפטנטים ולשכת הפטנטים.
קוואן תמך בשינוי חקיקה שאפשרה את בניית גשר רכבת מעל נהר אוהיו, מחשש שהמבנה המקורי יפגע בשיט הנהר.
השינויים שהציע הביאו להארכת המפתח ולהגבהת הגשר, כך שספינות קיטור יכלו לעבור תחתיו.
קוואן היה ממנסחי ההצעה שאפשרה למגויסים להשתחרר משירות צבאי בתשלום דמי פדיון בסך 300 דולר.
מטרת ההסדר הייתה למנוע עלויות גבוהות לשכירת מחליף ולגייס כספים למאמץ המלחמתי, אך הוא עורר זעם ציבורי רב, בעיקר בקרב שכבות עניות, שראו בו דרך לעשירים להתחמק משירות.
קוואן התנגד לחוק זכויות האזרח של 1866. הוא הביע חשש שהחוק, שהעניק אזרחות מכוח לידה, יעניק אזרחות גם לצוענים ולסינים, וכן יאפשר לנשים נשואות להתקשר בחוזים ללא אישור בעליהן.
הוא טען כי דיני חוזים שייכים לסמכות המדינות ולא לממשל הפדרלי, וכי החוק מאיים על סדרי המשפט הקיימים, ובפרט על דיני ה'כיסוי', ששללו מנשים נשואות זכויות קניין וחוזים.
טענותיו תרמו לכך שחוק זכויות האזרח נוסח כך שיחול על 'גזע' ו'צבע', אך לא על מגדר.
קוואן התנגד גם לתיקון ה-14 לחוקה, בטענה שהוא יאפשר אזרחות לאוכלוסיות לא-לבנות וימנע מהמדינות להגן על עצמן מפני הגירה המונית, כפי שתיאר זאת בלשון חריפה במיוחד.
לאחר מלחמת האזרחים הזדהה קוואן יותר ויותר עם מדיניות הנשיא אנדרו ג'ונסון, דבר שהביא לאובדן תמיכת הרפובליקנים הרדיקלים.
הוא הפסיד בבחירות לכהונה נוספת לסנאט לסיימון קמרון.
מינויו המוצע לשגריר ארצות הברית באוסטריה נחסם בסנאט ולא אושר.
לאחר פרישתו מהסנאט חזר קוואן לעסוק בעריכת דין בגרינסבורג.
הוא תמך במועמדים הדמוקרטיים לנשיאות, הוראס גרילי בבחירות 1872, סמואל טילדן בבחירות 1876 ווינפילד סקוט הנקוק בבחירות 1880. בשנת 1871 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת פרנקלין.
בשנת 1884 אובחן כחולה בסרטן הפה והגרון.
מצבו הידרדר והוא נפטר בגרינסבורג שבפנסילבניה ב-31 באוגוסט 1885, ונקבר בבית העלמין סנט קלייר בגרינסבורג.
אדגר קמפבל וילסון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת וירג'יניה, בנו של תומאס וילסון ואביו של יוג'ין מקלנהאן וילסון.
וילסון נולד ב-18 באוקטובר 1800 במורגנטאון שבווירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית).
הוא השלים לימודי הכנה ולמד משפטים.
ב־24 ביוני 1832 התקבל וילסון ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין במורגנטאון.
הוא נבחר כחבר המפלגה האנטי־ג'קסוניאנית לקונגרס ה-23, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1833 ועד 3 במרץ 1835. לאחר שנכשל בניסיון להיבחר מחדש לקונגרס ה-24 בשנת 1834, חזר לעסוק בעריכת דין במורגנטאון.
בשנת 1842 מונה לתובע מחוזי בבית המשפט של מחוז מריון.
וילסון נפטר במורגנטאון ב־24 באפריל 1860, ונטמן בבית הקברות אוק גרוב במורגנטאון.
אדואר דאלאדיה היה פוליטיקאי צרפתי, ראש ממשלת צרפת בתחילת מלחמת העולם השנייה ובתקופה שקדמה לה.
אדואר דאלאדיה נולד בשנת 1884 בקרפנטרה שבמחוז ווקלוז, צרפת.
בזירה הפוליטית זכה לכינוי "הפר של ווקלוז" על שום חזותו: צווארו העבה, כתפיו הרחבות ומבטו הנחוש.
לימים יכנהו נוויל צ'מברלין בלעג "הפר עם קרני החילזון" .
עד תקופת מלחמת העולם השנייה
כניסה לפוליטיקה ושירות במלחמת העולם הראשונה
ב-1911 נבחר דאלאדיה לראש עיריית קרפנטרה.
בשנת 1914, עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לחם בשורות צבא צרפת.
את המלחמה החל כמגויס חדש, בדרגה המקבילה לטוראי, ועם סיומה בשנת 1918 כבר היה מפקד פלוגה בדרגת לוטננט, ומעוטר באות לגיון הכבוד ובארבעה צל"שים.
לאחר שנכשל בכך בשנת 1914 הצליח דאלאדיה להיבחר לפרלמנט כנציג ווקלוז מטעם המפלגה הרדיקלית בשנת 1919 (דאלאדיה ימשיך להיבחר ולייצג מחוז זה עד שנת 1940).