tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הסיור מגיעים החיילים לכפר קטן, מספר קילומטרים צפונה, בו הם מאמינים שמסתתרים כוחות אויב.
בהגיעם לכפר הם מגלים מצבורי נשק ומזון שלדברי המקומיים - חיילי צבא צפון-וייטנאם כפו עליהם לאחסן שם.
החיילים, מותשים וכועסים על מות חבריהם, מוציאים את תסכולם על תושבי הכפר.
הם רוצחים ומענים מספר תושבים ולבסוף מעלים את הכפר באש.
בסצנה האחרונה מתרחש אונס קבוצתי של נערה צעירה (שטיילור מפסיקו באמצע).
סמל המחלקה אליאס (וילם דפו) שהיה עד למעשים הנפשעים שבוצעו תחת פיקודם של הסמל בארנס (טום ברנג'ר) וסגן וולף (מארק מוזס), תוקף את בארנס ומחליט לדווח עליהם למפקד הפלוגה.
כריס, שהעריץ תחילה את בארנס, נוטה כעת יותר לכיוונו של אליאס, בעוד תומכיו של בארנס משתעשעים באפשרות לחסל את אליאס כדי למנוע ממנו להעיד על מקרי הרצח של המקומיים.
עם זאת, בארנס אינו מוצג בסרט כסדיסט אכזרי רק לשם סיפוק היצר שלו.
לכאורה, הוא עושה זאת למען חייליו ולמען המשימה.
אי-לכך, מעשיו שאינם מוצדקים בכל קנה מידה שהוא, מובנים היטב בהתחשב בנסיבות בהן נאלצו החיילים האמריקאים להילחם.
בארנס מעריך את חייליו ומוכן לבצע את המשימה בכל מחיר, גם כאשר זה כרוך בעבירה על החוקים והתקנות.
למעשה, לאורך כל הסרט אנו עדים למאבק הפנימי המתחולל בקרב טיילור ובתוך יחידתו.
על אף שרשמית האויב הוא צבא צפון-וייטנאם, מוצא עצמו טיילור בליבו של מאבק בין שני הסמלים: בארנס האכזרי והפרקטי, ואליאס האידאולוגי והמוסרי.
בסופו של דבר, טיילור נמצא לצד אליאס.
במהלך פטרול נוסף צועדת המחלקה הישר לתוך מארב של צבא צפון-וייטנאם.
סגן וולף אינו מצליח להסתער על התוקפים והיחידה סופגת אבדות.
סמל אליאס צופה כי כוחות האויב יאגפו אותם ומציע להכין להם מארב נגדי.
אף על פי שוולף סקפטי לגבי התוכנית - בארנס מסכים לה ואליאס יוצא עם שלושה חיילים נוספים (טיילור ביניהם) כדי לאתר את החיילים הצפון-וייטנאמים.
בינתיים, סגן וולף שמתגלה כמפקד לא מקצועי וחסר ניסיון מבקש סיוע ארטילרי (ולמעשה מסכן את חיי חייליו - הקרובים מאוד להפגזות).
למחלקה יש פצועים רבים ובארנס קורא להם לסגת - ומשאיר את אליאס ואנשיו ללא חיפוי.
בזמן שהחיילים נסוגים לכיוון המנחת וממתינים לחילוץ אווירי, בארנס חוזר לבדו לשטח הלחימה - לכאורה על מנת לחלץ את אליאס וחייליו.
הוא פוגש בשלושת החיילים ומורה להם לנוע לכיוון המנחת.
כאשר הוא מאתר את אליאס, הוא יורה בו.
בארנס חוזר למחלקה וטיילור שואל אותו היכן אליאס.
בארנס מבשר לו כי הוא נהרג.
ואולם, בזמן החילוץ המוסק - רואה כל המחלקה את אליאס הפצוע קשה נורה על ידי החיילים הצפון-וייטנאמים ומת.
כעת חושד טיילור שבארנס גרם למותו של אליאס ומשוחח עם חבריו ליחידה על חיסול בארנס כנקמה.
לאחר שמתקבלות ידיעות מודיעיניות על התקדמות יחידות צפון-וייטנאמיות דרומה בנתיב הו-צ'י-מין, נשלחת הפלוגה כולה בחזרה לשטח הלחימה במטרה לשמש פיתיון לאויב.
הקרב מסתיים בהשמדה כמעט מוחלטת של הפלוגה לאחר התקפות אינטנסיביות של צבא הצפון והפצצת השטח בנפלם (על ידי מטוסים אמריקאים).
באחת מסצנות השיא של הסרט, הפלוגה נלחמת בקרב לילי ורבים מהחיילים נהרגים או נפצעים בכאוס השורר בשדה הקרב.
בארנס נאבק בחיילי האויב בעזרת את חפירה.
הוא נפצע מירי, ניצל הודות להתערבותו של טיילור - אך תוקף גם אותו.
ברגע האחרון מופלת לידם פצצה הגורמת לשניהם לאבד את ההכרה.
כאשר טיילור מתעורר הוא מוצא עצמו מוקף בגופות.
הוא לוקח רובה AK-47 (קלשניקוב) מחייל וייטנאמי הרוג ומשוטט בזירת הקרב (בחירת הקלשניקוב, נשקו של האויב, מסמלת את הדילמה באשר לאויב האמיתי).
הוא מתעלם מחייל וייטנאמי פצוע (שעלול להרוג אותו) וכעת ברור שמטרתו היא נקמה בבארנס.
כאשר טיילור מוצא את בארנס הפצוע הוא מכוון אליו את הרובה, אף על פי שבארנס מבקש ממנו לקרוא לחובש.
בארנס מביט בו בזלזול ואומר לטיילור לירות בו.
טיילור יורה שלושה כדורים בחזהו של בארנס והורג אותו.
אחד החיילים הבודדים ששרדו את הקרב הקשה, טוראי פרנסיס, מגיח מהבונקר נבעת מהעובדה שהוא עדיין חי (ולכן ייאלץ להמשיך את שירותו בווייטנאם).
הוא שולף סכין ודוקר את עצמו בירך.
לאחר שטיילור ניצל מהקרב הקשה וכוח מגיע לחלצו - הוא שומט מידו רימון (צ'ארלי שין סבר כי בשלב זה הדמות שגילם תפתח נטיות אובדניות, דבר שלא נכלל בתסריט, אך אוליבר סטון החליט לאמצו).
מסוק מחלץ את כריס ופרנסיס הפצועים מזירת הקרב.
כריס עומד לשוב לביתו בארצות הברית כאדם שונה לאחר שהושפע עמוקות מהמראות ומהחוויות שעבר בווייטנאם.
הוא מציין כי לאלו ששרדו יש מחויבות לאלו שנהרגו ומהרהר על חייו שהושפעו משני אבות רוחניים, בארנס ואליאס.
הסרט קיבל שבחים רבים וביקורות אוהדות על כך שהציג את האלימות האכזרית והערפול המוסרי שמהווים את מציאות מלחמת הגרילה, כאשר מפקדים צריכים לבחור בין חיי חייליהם לבין הרג ועינוי אזרחים התומכים לכאורה בלוחמי הגרילה.
חלקם של החיילים האמריקאים בסרט מוצגים כרוצחים שאינם מבחינים בין חיילים ולוחמי גרילה לבין אזרחים תמימים.
הם מלאי זעם על חבריהם שנהרגו ומגיבים בהרג ועינוי הכפריים הווייטנאמים.
הסרט נאסר להקרנה בווייטנאם בשל הסצנות האלו.
כמו כן, עוסק הסרט בנושאים רבים שנותרו שנויים במחלוקת: השימוש הנפוץ בסמים, יחסי ניצול בין חיילים ותיקים לצעירים ורצח של מפקדים וקצינים.
אף על פי שפלאטון אינו הסרט הראשון העוסק במלחמת וייטנאם, הוא ככל הנראה הראשון שעוסק בהשפעת המלחמה על החייל הפשוט לאורך העלילה כולה.
כריס טיילור הגיע לווייטנאם חדור תחושה פטריוטית של שירות המולדת, אך מתפכח במהרה לאחר שהוא רואה את חבריו נהרגים באכזריות, משתתף בפטרולים חסרי תועלת וצופה מהצד בהתנהגותו של בארנס במלחמה.
פלאי קלעים היא סדרת טלוויזיה לילדים ששודרה בערוץ הראשון בין השנים 1992–1995.
הסדרה הציגה את "מאחורי הקלעים" של הפקת הצגה.
את שיר הפתיחה בביצוע אדם, דפנה דקל וצחי נוי כתבה דפנה אילת.
בסדרה שיחקו בתפקידים הראשיים הזמר אדם, הזמרת דפנה דקל, צחי נוי ודניאל ארליך, ובתפקידים המשניים שיחקו אפרת מאירוביץ', גיא מרוז, ואסף יעקובי.
אדם (אדם) - משחק את התפקידים הראשיים ואת הרשעים.
הוא נחשב לדמות הכי נורמלית, שעושה הכול כמו שחקן רגיל.
כל הזמן היה מקבל מכתבים מהמעריצים, וחבר של דני.
פלא אדם (אף הוא בביצועו של אדם) - דמות אלטר אגו דמיונית ושובבה המופיעה כשאדם לבדו.
אביבית (דפנה דקל) - העקשנית בחבורה, שלא יודעת מה ללבוש במופעים.
סתווי (צחי נוי) - השמנמן שבחבורה.
משחק את כל התפקידים שיכול.
דני (דניאל ארליך) - עושה שטויות, משחק בתפקידים המשניים, בונה את רוב הבובות בהצגות כגון: טופי, שושקס ואפרים.
תמיד אוכל משהו לפני ההצגה, ואז בודק מה השעה ורץ להופיע.
אסף (אסף יעקובי) - התארח בהצגה "אנשי העיר הקטנה" מ-1993, ושיחק את חברו הטוב ביותר של פלא אדם.
גיא (גיא מרוז) - משחק את המנהל המוזיקלי הצמוד של ג'ינג'ית ואת הבמאי, בהצגת "החיים בזבל" מ-1994 והשתתף כנגן בפרק פורים.
ביתן פלאי החיים הוא ביתן המצוי בפארק השעשועים אפקוט באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה.
המתקן נפתח לציבור ב-19 באוקטובר 1989. תמת המתקן היא גוף האדם ומלחמתו בחידקים ובוירוסים התוקפים אותו.
המתקן ממוקם בין ביתן המשימה: חלל לבין עולם האנרגיה.
הרעיון להקמת ביתן המוקדש לבריאות האדם ולגופו מקורו בסקיצות הראשונות להקמת פארק אפקוט אולם הרעיון לא בא לידי ביטוי במסגרת הביתנים הראשונים שנבנו, מאחר שלא נמצא מממן שהסכים לשאת בעלויות הקמת המבנה.
רק לאחר קבלת החסות של חברת מטלייף הוקם הביתן.
ב-4 בינואר 2004 הוחלט בחברת וולט דיסני כי הביתן יפעל רק בעונות השיא (עונות החגים בארצות הברית ועונת האביב והקיץ).
מלחמות הגוף סימולטור תנועה המדמה מסע במערכת הדם של האדם.
המתקן כולל 4 סימולטרים השוקלים 26 טונות (כל אחד), ומסוגלים להכיל 45 מבקרים.
הסרט המוצג בסימולטור בוים על ידי לנרד נימוי ושיחקו בו טים מתסון, אליזבת שו ודייקין מתיוס.
מפקדת הגולגולת - מופע תיאטרלי באמצעות סרט קולנוע ובובות אודיו אנימטרוניקה המסביר את תפקודו ותפקידו של המוח האנושי.
היווצרותי - סרט על התעברות ולידה בכיכובו של מרטין שורט.
גופי על הבריאות - מקבץ סרטי הנפשה בכיכובו של גופי בהם מדובר על אכילת אוכל בריא.
פלאוקלימטולוגיה (מיוונית: παλαιοκλιματολογία) הוא המחקר המדעי של האקלים שקדם להמצאת מכשירי מדידה מטאורולוגיים, כאשר לא היו זמינים נתוני מדידה ישירים ומלאכותיים.
מכיוון שרישום באמצעות מכשירים משתרע על פני חלק זעיר מההיסטוריה של כדור הארץ, שחזור האקלים הקדום חשוב להבנת השונות הטבעית ואת התפתחות האקלים הנוכחי.
פלאוקלימטולוגיה משתמש במגוון סמנים מכדור הארץ ומדעי החיים כדי להשיג נתונים שנשמרו בעבר בתוך סלעים, משקעים, קידוחים, שכבות קרח, טבעות עצים, אלמוגים, קונכיות ומיקרו-מאובנים.
בשילוב עם טכניקות כדי לתארך את הסמנים, רישומי הפלאו-אקלים משמשים לקביעת מצבי העבר של האטמוספירה של כדור הארץ.
תקופות בולטות שנחקרו על ידי פלאוקלימטולוגים כוללות את עידן הקרח שעבר כדור הארץ, אירועי התקררות מהירים כמו דריאס הצעיר, וההתחממות המהירה במהלך המקסימום התרמי פליוקן-אאוקן.
מחקרים על שינויים בעבר בסביבה ובמגוון הביולוגי משקפים לעיתים קרובות את המצב הנוכחי, ובפרט את השפעת האקלים על הכחדות המוניות והתאוששות ביוטית וההתחממות הגלובלית הנוכחית.
לימוד פלאוקלימטולוגיה חשוב כשמסתכלים על עתיד כדור הארץ בכל הנוגע לאקלים.
פלאח הוא כינוי בערבית לעובד אדמה.
פלאחים הם תושבי הכפרים והעוסקים בחקלאות במו ידיהם במדינות ערב, ובמיוחד, הכוונה כיום, לעוסקים בחקלאות במצרים ובסוריה.
מקור המילה בשפה הערבית, ופירושה "חקלאי".
בנוסף לאוכלוסיית החקלאים במצרים המונח שימש גם לתיאור התושבים הכפריים המקומיים שעסקו בחקלאות באזור סוריה ובאזור הלבנט, כולל ארץ ישראל.
עם השנים החלו רבים להשתמש במונח בעיקר לתיאור עובדי אדמה אשר חוכרים את אדמותיהם, כלומר אינם מחזיקים בבעלות על הקרקעות אותן הם מעבדים.
העיבודים הנפוצים ביותר בקרב הפלאחים הם גידולי שעורה ודוחן.
הפלאחים נוהגים לעבד את אדמותיהם בעיקר במקומות בהם ישנה קרקע פורייה ומספיק מים לצורכי השקיה.
רוב הפלאחים בארצות דוברות ערבית הם מוסלמים, אף על פי שקיימים גם פלאחים מעטים המשתייכים לדתות אחרות אשר סיגלו לעצמם אורח חיים זהה לזה של הפלאחים המוסלמים.
חוקרים ומטיילים בארץ ישראל במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הבחינו בין שלוש קבוצות שחיו אז בארץ: הבדואים, אותם ראו כ"ערבים האמיתיים", צאצאי הערבים שכבשו את ארץ ישראל במאה השביעית; "מדניה", בני האוכלוסייה המגוונת שחיה בערים; והפלאחים, עובדי האדמה היושבים בכפרים.
היחסים בין הקבוצות היו מגוונים, ולעיתים כללו גם גילויי עוינות.
מאז המאה ה-19 מתנהל דיון בין חוקרים בעניין מוצאם של הפלאחים בארץ ישראל.
מספר חוקרים אירופאיים בני המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, ובהם קלוד קונדר הבריטי ושארל קלרמון-גנו הצרפתי, הציעו שמקורם של הפלאחים בארץ הוא בעמי כנען הקדומים.
קונדר הציע כי מנהגים אלו מקורם בזכרונות פוליתאיסטים, יהודיים, נוצרים ומוסלמים.
לדעה זו היה שותף, למשל, גם יוסף מיוחס, סופר ומחנך יהודי ירושלמי ממוצא ספרדי שפעל בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, וכתב כי "הפלחים – צאצאי הכנענים – נחשבים לתושבים הקדמונים ביותר שבארץ ישראל, ואצלם נשתמרו במלואם כל המנהגים הקדומים והמדות העתיקות, שכבר נשתכחו ממנו לרגלי הגלות הארוכה".
– רק חייהם של אלה, יכולים להפיץ אור בהיר על החיים שבתקופת התנ"ך, ולבארם באור מספיק".
גישה נוספת היא כי חלק עיקרי במוצאם של הפלאחים מקורו מרצף דמוגרפי שתחילתו באוכלוסייה היהודית או השומרונית החקלאית שנשארה בארץ לאחר חורבן בית המקדש השני.
בגישה זו החזיקו בין היתר גם דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי.
בספרם המשותף "ארץ ישראל בעבר ובהווה" שיצא לאור בשנת 1918, הם כתבו כי "הפלחים אין מוצאם מן הכובשים הערבים, שהשתלטו על ארץ ישראל וסוריה במאה השביעית לספירה.
המנצחים הערביים לא השמידו את האוכלוסייה החקלאית שמצאו בארץ.
הם רק גירשו את השליטים הביזנטיים הזרים.
באוכלוסייה המקומית לא נגעו לרעה.
הערבים גם לא עסקו בהתיישבות.
גם במקומות מושבותיהם הקודמים לא שלחו בני-ערב את ידם בעבודת האדמה ...
בארצות הכבושות לא חיפשו שטחי התיישבות למעמד האיכרים שלהם, שכמעט לא היה אצלם בנמצא.
כל עניינם בארצות החדשות היה מדיני, דתי וכספי: לשלוט, להפיץ את האסלאם, לגבות מיסים.
האיכר היהודי, כמוהו ככל איכר, לא במהרה ניתק עצמו מאדמתו, שרוותה זיעתו וזיעת אבותיו ...
האוכלוסייה הכפרית, חרף מעשי הדיכוי והסבל, נשארה כמות שהיא".
הם הוסיפו שמאז הכיבוש הערבי היגרו לארץ פרסים, מונגולים, צ'רקסים, פרנקים, מצרים, אלג'ירים, גרוזינים, שנשארו ונטמעו באוכלוסייה המקומית.
במקורות ההיסטוריים אין עדות להתאסלמות המונית של יהודים במקום ובזמן כלשהם.
לפיכך, קובע ההיסטוריון משה גיל, "אין סיבה לחשוב שערביי ארץ ישראל היו צאצאי יהודים".
ישנן עדויות על התאסלמות המונית של שומרונים בעקבות רדיפות דתיות, מיסים כבדים, עוני ופרעות תחת השלטון המוסלמי, אך לא ניתן להשליך מכך על האוכלוסייה היהודית.
מנגד, ידוע על חמולות בעלות רקע יהודי (כדוגמת חמולת מח'אמרה וחמולות אחרות באזור דרום הר חברון) או חמולות ממוצא שומרוני (באזור שכם וצפון השומרון) שהתאסלמו לאורך הדורות.
לאורך השנים התרחשו גלי הגירה של אוכלוסיות זרות לארץ ישראל.
לאחר מרד בר-כוכבא, בו היישוב היהודי ברוב חבל יהודה חדל למעשה מהלתקיים, הגיעו למקום אוכלוסיות פגניות מהפרובינקיות הסמוכות וכן ממישור החוף.
בהמשך הגיעו צליינים נוצרים, ובהם גם ארמנים וגרוזינים בתקופה הביזנטית, כורדים שהתיישבו בארץ בעקבות כיבושי צלאח א-דין, ואלג'ירים, מצרים, סורים מהחורן, בוסנים, צ'רקסים וטורקמנים שהתיישבו בארץ בתקופה העות'מאנית.
בשלהי המאה ה-19, חוקרים שסיירו בארץ תיארו כפרים המאוכלסים באלג'ירים (בצפון הארץ: עלמא, כפר סבת, מעד'ר, שעארה, דישום, מארוס, עמוקה, אלחסיניה, תליל, הושה), במוסלמים מוגרבים שגורשו מספרד (בעין כרם), במתואלים (בכרמל ובגליל העליון), במצרים (בכפר מצר וכן בשכונות ביפו), ועוד.
באזור דרום הר חברון למשל, התקיים ישוב יהודי עד הכיבוש האסלאמי, ולא ידוע מה עלה אז בגורלו.
בגליל היישוב היהודי הגדול בשלהי התקופה הרומית הצטמצם משמעותית בתקופה הביזנטית, אך הוא המשיך להתקיים עד העת החדשה, אם כי בקנה מידה פחות בהרבה.
בזמן העליות הציוניות, נותרו יהודים מוסתערבים אך ורק בפקיעין.
מחקר גנטי אחד הראה כי רובם המכריע של הפלסטינים קרובים יותר ליושבי חצי האי ערב וצפון אפריקה מאשר ליהודים ולשומרונים.
מנגד, בעשורים האחרונים, מחקרים גנטים הדגימו שברמה הפטרנלית (הפלוגרופ Y) קיים קשר גנטי מובהק בין יהודים אשכנזים, ספרדים ומזרחים לבין הפלסטינים; אותם מחקרים הראו שיהודים מעדות אלו קרובים יותר גנטית לערביי ארץ ישראל מאשר לשכניהם הלא-יהודים בארצות הגולה.
על-פי אחד המחקרים, הממצאים מתיישבים עם הסברה ש"חלקם או רובם של הערבים המוסלמים בארץ ישראל הם צאצאיהם של תושבים מקומיים, בעיקר נוצרים ויהודים, שהתאסלמו לאחר הכיבוש הערבי במאה השביעית".
רבים משמות המקומות המקראים והתלמודיים הקדומים בארץ ישראל נשמרו בשפתם של הפלאחים יושבי הארץ.
לאורך השנים, הצליחו חוקרים לזהות את מיקומיהם של יישובים קדומים ואתרים נוספים באמצעות שיחות עם הפלאחים.
הדוגמאות לכך רבות וקיימות כמעט בכל חלקי הארץ; ביניהן ניתן למנות את ג'בע (היא גבע בנימין), מוח'מאס (היא מכמש), ענאתא (ענתות), א-ראם (הרמה), יאטא (יוטה), דורא (אדורים), סעיר (ציעור), חלחול, לובאן א-שרקיה (לבונה), ג'ש (גוש חלב), ועוד.
יוחנן אהרוני כתב כי הסיבה להשתמרות השמות היא ברקע השמי המשותף של יושבי הארץ לאורך הדורות, ולאור העובדה ששמות רבים נטו לשקף אלמנטים חקלאיים.
על פי עוזי ליבנר, השתמרות השמות היא "פונקציה של המשכיות יישובית באתר עצמו או באזור סביבו".
החוקר האנגלי קונדר ציין במאה ה-19 כי רבים מהמונחים הגאוגרפיים המצויים במקרא, כגון סלעים, נחלים, מעיינות, וכדומה, נשתמרו בשפתם היומיומית של הפלאחים.
המשמעות המקורית של חלק מהשמות הללו אבדה לאורך השנים, ועם זאת, מילים רבות, שמקורן בשפה העברית או הארמית ואינן מצויות כלל בלשון הערבית או שאינן בשימוש כיום, נתגלגלו ללשון הפלאחים ומשמעותן המקורית מובנת וידועה.
דוגמאות לכך ניתן למצוא ביישובים שלא נמצא זכרם במקרא אך ברור כי מקור שמם עברי כדוגמת "קטנה", "טירה" (בשרון, בבנימין, ועוד) ו"בירה"; השימוש החוזר במילה "כפר", וכן בשמותיהם של מונחים גאוגרפיים כדוגמת "נחל" (למשל בשם היישוב נחאלין), "בור", "ביצה" (שהפך ל'בוצה'), "גב" (ג'וב), ועוד.
החוקר הצרפתי קלרמון-גנו כתב כי נשות הפלאחים היו "עתיקות" יותר במנהגיהן, בלבושן ובשפתן מן הגברים, ולכן היה ניתן להפיק מהן מידע היסטורי רב יותר.
הוא תיאר מקרה בו לאחר שאישה בשועפאט סיפרה לו את שמו הקדום של המקום, בעלה הכה אותה על כך "שחשפה אותו בפני אדם זר".
מספר חוקרים בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 ציינו כי שעה הפלאחים הם באופן רשמי מוסלמים, בפועל הם מכירים מעט מאוד מהקוראן ומיסודות האסלאם, למעט פורמולות ידועות השגורות בפיהם.
חוקרים אלו הבחינו בכך שישנם אזורים שבהם המסגדים מועטים מאוד, ובכפרים אחרים מסגדים נבנו רק בידי השלטון העות'מאני.
אותם החוקרים כתבו כי כאשר הפלאח נשבע במוחמד או באללה, אין לקבל את שבועתו ברצינות, אבל אם הוא נשבע במקאם או הוולי, קברו של הקדוש המקומי, ניתן לסמוך על כך.
קלוד קונדר מהקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל הבחין בין דתם של הפלאחים לזו של הבדואים בארץ ישראל.
לדבריו, כולם מחשיבים עצמם מוסלמים, אך בפועל הבדואים הם "פגאנים ועובדי ירח, כמו בימי מוחמד; המקומות הקדושים להם הם קברי אבותיהם, וההיסטוריה העתיקה של ארץ ישראל אינה חלק מדתו של הגזע שרק נכנס לארץ וכבשה אלף שנים אחרי ישו".
הוא נותן דוגמאות רבות, ובהן: "מקאם אולאד יעקוב אל-עשרה" ("מקום עשרת בני יעקב") בשכם, אתר "בנות יעקב" בגליל וקברים המוקדשים לבני יעקב השונים כדוגמת נבי רובין, ליד פלמחים, ונבי ימין, ליד כפר סבא.
לצידם, הוא מציין אתרים עם קשר נוצרי כגון נבי יחיא בסבסטיה המוקדש ליוחנן המטביל ונבי מתא, לזכר מתי הקדוש, ליד בית אומר, וכן אתרים המציינים דמויות חשובות באסלאם או גיבורים מקומיים.
קונדר הוסיף כי הפלאחים מכירים סיפורים רבים מכתבי הקודש, אך לעיתים קרובות ניתן להראות שהם תולדה של הוראה של נזירים ולעיתים קרובות מקורם הוא מודרני מפי תושבי המנזרים השכנים.
יצחק בן-צבי ציין בפרט כי הוא הבחין בכך שאבות האומה, ראשי השבטים והנביאים היהודיים עוד זכורים בקרב הפלאחים, שממשיכים להשתטח על קבריהם גם במקומות שהיהודים והנוצרים חדלו לפקוד.
סביב אותם האתרים נקבעו חגים שאינם מקובלים באסלאם אלא רק בקרב הפלאחים בארץ ישראל.
בפרט, הוא ציין כי בתקופתו הצטרפו להילולות של רשב"י ושל ר' מאיר בעל הנס פלאחים ובדואים שרקדו עם היהודים, ונשבעו בשם החכמים, ושכן בפקיעין מעריצים הדרוזים והמוסלמים יחד עם היהודים את "צדיקי היהודים" ר' אושעיא איש טיריא ור' יוסי דמן פקיעין.
לטענתו, "לפנינו המשך הפולחן היהודי בקרב הפלאחים גם לאחר שנתאסלמו".
מיכאל ארליך משער כי חלק מהאתרים הקדושים בגליל המוקדשים לדמויות מקראיות יהודיות מקורן באוכלוסייה היהודית שהתאסלמה ערב מסעי הצלב, אך שימרה את המסורות האלו גם לאחר שהמירה את דתה.
בלדנספרגר ציין כי ההקפדה על תפילה בכל אזור תלויה במידה רבה במדיניותו של הפחה או של השייח' באותו המחוז.
באזור ירושלים, הפלאחים נוטים להקפיד פחות על תפילות ועל צומות, בעוד שבמרכזים עירוניים חשובים כגון שכם, חברון, עזה ויפו, התושבים מקפידים יותר על התפילה, והמואזין מזכירים להם מתי להתפלל.
כדוגמה, הוא כותב כי בשנים 1870 עד 1874, רק בודדים מתושבי ארטאס נהגו להתפלל.
אמנם, לאחר שהוכבד עליהם נטל המיסים, וכן גבר הפיקוח השלטוני בשל הישנות מקרי גניבה, חל שינוי בהרגלי התפילה בכפר כך שרבע מהם התפללו באופן קבוע.
בלדנספרגר תיאר באריכות גם את החגים, צום הרמדאן, ומנהג המילה כפי שנערכו בקרב הפלאחים בשלהי המאה ה-19, וכן האמונה באל, במהדי, בנביאים, במלאכים ובגורל כפי שבאה לידי ביטוי באמונה הרווחת באותה העת.
על-פי אמרה שהייתה שגורה בפיהם של פלאחים זקנים, "האדמה אוהבת את היהודי".
היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל הביאו שיטות חקלאיות מודרניות שהוכחו כאפקטיביות ולאחר מכן הועתקו בידי הפלאחים יושבי הארץ.
אחד המאכלים המזוהה עם המטבח של הפלאחים בארץ ישראל הוא הקראס, מאפה מדופדף שעליו מופרדים בעלי אזוב (זעתר) טריים, בצל ושמן זית.
נכון לשנת 2005, אוכלוסיית הפלאחים במצרים עמדה על קרוב ל-60 אחוזים מכלל האוכלוסייה המצרית.
רוב הפלאחים במצרים ממשיכים עד היום לקיים אורח חיים צנוע בבקתות בוץ לאורך נהר הנילוס, בדומה לאורח החיים של אבותיהם הקדמונים.
בתחילת המאה ה-20 היה אחוז הפלאחים באוכלוסייה המצרית גבוה באופן ניכר, לפני הנהירה הגדולה של חלקים גדולים מאוכלוסיית הפלאחים לעיירות ולערים במצרים.
פָּלֶאוֹפּרוֹטֶרוֹזואיקון (מיוונית "פרוטרוזואיקון" קדום) הוא התור הראשון מתוך שלושה בעידן הפרוטרוזואיקון שבלוח הזמנים הגאולוגי.
משך תקופתו: החל מתום עידן הארכאיקון, לפני כ-2.5 מיליארד שנים, ועד תחילת תור המזופרוטרוזואיקון לפני 1.6 מיליארד שנים.
בתקופה זו החלו היבשות להתייצב לראשונה.
בתקופה זו התפתחו הכחוליות, סוג של חיידקים המשתמש בתהליך הביוכימי של הפוטוסינתזה על מנת לייצר אנרגיה תוך כדי הפקת חמצן.
מעדויות פלאונטולוגיות התברר כי לפני כ-1.8 מיליארד שנים היו כ-450 יום בשנה, כלומר שאורך היממה היה כ-20 שעות.
בטרם התחולל הגידול המשמעותי בכמות החמצן באטמוספירה היו כמעט כל צורות החיים שהתקיימו אז אל-אווירניים (אנאירוביים), כלומר המטבוליזם של בעלי החיים היה תלוי בנשימה תאית שלא הצריכה חמצן.
חמצן חופשי בכמויות גדולות הוא רעיל למרבית האורגניזמים האנארוביים.
מקובל כיום שמרבית היצורים האנאירוביים נכחדו.
שרדו רק צורות החיים שהיו עמידים לחמצון ולהשפעות הרעילות של החמצן או שכל מחזור החיים שלהם התרחש בסביבה חופשית מחמצן.
אירוע מרכזי זה מכונה אסון החמצן.
ראשוני האאוקריוטים מתוארכים לתור פלאופרוטרוזואיקון.
במהלך תקופה זו התפתחו בפעם הראשונה חגורות ההתנגשות שבין יבשות בקנה מדה עולמי.
חגורות התנגשות יבשתיות אלו נוצרו ככל הנראה מאירועי התנגשות בקנה מדה עולמי בין לפני 2.0 מיליארד שנים ללפני 1.8 מיליארד שנים שהובילו ליצירתה של יבשת-על הפלאו-מזופרוטרוזואיקון המכונה קוֹלוּמביה או נוּנה.
פלאות הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של אבי נשר, שיצא לאקרנים ב-2013. זהו סרט מתח קומי המהווה מחווה לז'אנר הפילם נואר.
במרכז הסרט עומדת דמותו של צעיר המכונה "ארנב" (אורי חזקיה), הפותח את דלת ביתו בפני חוקר פרטי (אדיר מילר) לצורך תצפית על דירה נטושה ממול, אליה הוכנס רב מקובל מפורסם על ידי אנשיו.
ישנם קטעי אנימציות דו-ממד ייחודיים המשולבים בסרט.
האנימציה נעשתה על ידי צוות אנימטורים בראשות אבי בלייר.
הסרט שאב השראה מפרשת היעלמותו של ניר בן ארצי.
ארנב הוא כינויו של צעיר חילוני (אורי חזקיה) המתגורר בירושלים ועובד כברמן בפאב בעיר, לצד בת זוגו לשעבר, וקס (אפרת גוש), שהחלה בתהליכי חזרה בתשובה.
ארנב מצייר בלילות ציורי גרפיטי ברחבי העיר ולובש מסיכה כדי להסתיר את פניו מפחד החוק.
ערב אחד צופה ארנב בשלושה גברים דתיים (אלברט אילוז, אלון דהן ועופר יער) המכניסים אדם מכוסה בשמיכה אל תוך דירה נטושה הנמצאת אל מול חלונו.
למחרת פונה אל ארנב חוקר פרטי בשם יעקב גיטיס (אדיר מילר), המבקש להשתמש בדירתו של ארנב לצורך תצפית על הדירה הנטושה ובתמורה לתשלום.
ארנב מתנדנד בין סירוב והסכמה, אך בהמשך נעתר ארנב לבקשת החוקר, ומתקין בדירה מצלמה נסתרת.
משלב זה חייו מסתבכים בפרשה הכוללת מקובל נערץ בשם שמעיה כנפו (יהודה לוי), אישה יפהפייה בשם אלה גורסקי גיסתו של הרב, המתחקה אחריו (יובל שרף), ומגוון דמויות ירושלמיות נוספות.
אבי נשר נפגש עם שאנן סטריט סולן הדג נחש לצורך שילוב שירים שלו בפסקול של סרט שתכנן להוציא.
במהלך ההיכרות שלהם הראה סטריט הירושלמי לנשר דמויות ומקומות ייחודיים בירושלים ובמסגרת זו עלה במוחו של נשר הרעיון לכתוב תסריט משותף שבמרכזו ירושלים והדמויות שסובבות אותה.
על אף שלסטריט לא היה כל ניסיון בכתיבת תסריטים הוא הסכים להצעה.
דמותו של "ארנב" מבוססת במקצת על חייו של סטריט עצמו ולדבריו הבר שהוא עובד בו והדמויות סביבו, דומות לעבודותיו של סטריט בעברו.
ולמרות זאת הם החליטו שהוא לא יהיה אמן מוזיקלי, אלא צייר ואמן גרפיטי.
מחווה לסגנון "הסרט האפל" (פילם נואר)
הפילם נואר (הסרט האפל) הוא סגנון בימוי שמאופיין בתאורה מוצללת (ולעיתים צילום בשחור לבן), עולם ניהליסטי, גיבור ציני וקודר שלעיתים קרובות מגלם בלש או חוקר פרטי, אי צדק, אישה קטלנית (פאם פאטאל), וזוויות צילום לא שגרתיות.
פלאות מהווה מחווה לסרטי הפילם נואר שהחלו להופיע בשנות ה-40 של המאה ה-20.
בסרט פלאות יש רבים ממאפיינים אלו, ארנב (אורי חזקיה) הסרט מזכיר את אל.
בי ג'פריז מהסרט חלון אחורי של היצקוק.
בדומה לפלאות, בסרט חלון אחורי גיבור הסרט צופה מחלון ביתו על שכניו ומגלה סודות אפלים עליהם.
יעקב גיטיס (אדיר מילר) מזכיר את דמותו של ג'ייק (ג'ייקוב) גיטיס מהסרט צ'יינהטאון של פולנסקי, דמות של בלש לשעבר קשוח וציני שרודף צדק בעולם חסר צדק.
לבושו של יעקב, מעיל וכובע, מזכיר את לבושם של דמויות רבות מסרטי פילם נואר לדוגמה ולטר נף (ביטוח חיים כפול) או ג'ון פרגסון (ורטיגו).
סגנונו המפוקח והקשוח של יעקב תואם את זה של בלשי הפילם נואר.
דמותה של אלה (יובל שרף) מהווה את דמות האישה הקטלנית (פאם פאטל).
אישה יפה ומלאת תשוקה המסתירה סודות אפלים מעברה.
בדומה לסרטים כמו הנץ ממלטה, צ'יינהטאון או ורטיגו, האישה הקטלנית שמסתירה סודות אפלים שוכרת את שירותיו של בלש פרטי קשוח.
במהלך העלילה מתבררים מניעיה האמיתיים של האישה הקטלנית, בעוד הבלש ממשיך בחקירתו ורודף צדק מעבר לגבולות עבודתו.
בנוסף, בדומה לסרטים כמו חלון אחורי או קטיפה כחולה, גיבור תמים לכאורה שמונע על ידי סקרנות חוקר באופן עצמאי את האירועים ונקלע לפרשה מורכבת ומסוכנת.
יעקב גיטיס (אדיר מילר) - חוקר פרטי קשוח, בעבר היה שוטר.
מחווה לדמותו של ג'ייק גיטיס מהסרט צ'יינהטאון.
חי לבד, אשתו עזבה אותו כי התחזקה בדת, שתי ילדיו לא מדברים איתו חוץ מאחד שנוהג להיפגש איתו בסתר מדי פעם.
בעקבות התצפית שגיטיס עושה על הדירה הזאת הוא שולח את ארנב לשתול שם מצלמה נסתרת כדי לראות אם הוא בסדר ולדעת מהתוכניות של בז'רנו.
בהמשך ארנב וכנפו מתחברים והוא מנסה לחבל בתוכנית של גיטיס ומספר לו את האמת למרות שגיטיס אמר לו במפורש לא לספר לו.
בז'רנו ועוזריו לוקחים את כנפו לקבר של עמוס נביא ורוצים לזרוק אותו מצוק אבל ארנב, אלה, וגיטיס הורסים להם את התוכניות.
בסוף הסרט נראה שנוצר איזה שהוא התחלה של קשר בינו לבין וקס.
אריאל "ארנב" נבון (אורי חזקיה) - ברמן ואומן גרפיטי ירושלמי המשכיר את דירתו לבלש גיטיס לשם תצפית.
חבר ילדות של חיים "חלאה" קונה ממנו סמים וגם פורץ איתו ועם אלה לדירה של גיטיס כדי לגנוב בחזרה את המחשב שגיטיס לקח מהבית שלו, ידיד של וקס, בהמשך נראה שהוא מתקרב טיפה לאלה.
בעקבות התצפית שגיטיס עושה בדירתו גם הם מתקרבים למרות שהוא קשוח וגם מתקרב לכנפו ודואג לו וגם מביא לו אוכל מדי פעם.
בעקבות כך שהם מתחברים הוא מנסה לחבל בתוכנית של גיטיס ומספר לו את האמת למרות שגיטיס אמר לו במפורש לא לספר לו.
הרב שמעיה כנפו (יהודה לוי) - רב, ספק בעל כוחות, ספק נוכל, אשר נעלם במפתיע.
דמותו מבוססת במקצת על הרב ניר בן ארצי.
בז'רנו ועוזריו מענים אותו בדירה נטושה שממול הבית של ארנב, הם רוצים שכנפו יכתוב במחברת דברים רעים על עצמו ויתאבד, בעקבות התצפית שגיטיס עושה על הדירה הזאת הוא שולח את ארנב לשתול שם מצלמה נסתרת כדי לראות אם הוא בסדר ולדעת מהתוכניות של בז'רנו.
ארנב וכנפו מתחלים להתחבר אחד לשני ובעקבות כך הוא מנסה לחבל בתוכנית של גיטיס ומספר לו את האמת למרות שגיטיס אמר לו במפורש לא לספר לו.
בז'רנו ועוזריו לוקחים אותו לקבר של עמוס נביא ורוצים לזרוק אותו מצוק אבל ארנב, אלה, וגיטיס הורסים להם את התוכניות.
אלה (יובל שרף) - אחות אשתו של הרב כנפו.
יפהפייה ומסתורית אשר שוכרת את שירותיו של יעקב גיטיס.
וקס (אפרת גוש) - חברתו לשעבר של ארנב ועובדת איתו בבר כמלצרית, החלה בתהליכי חזרה בתשובה.
בסוף הסרט נראה שנוצר איזה שהוא התחלה של קשר בניה לבין גיטיס.
בלהה (הדס קלדרון) - אחותה הגדולה של אלה ואשתו המסורה והאוהבת של הרב שמעיה כנפו.
חיים "חלאה" לוריא-אהרונוב (אבי דנגור) - חבר ילדות של "ארנב" וסוחר הסמים שלו.
הוא אוהב שקוראים לו "חלאה" כי זה שם ממתג, פרץ עם ארנב ואלה לדירה של גיטיס כדי לגנוב את המחשב שלו שלקח מהבית של ארנב.
קביליו (גברי בנאי) - לקוח קבוע בפאב שבו ארנב עובד.
נוהג לשתות אלכוהול וטיפה להשתכר, רוצה להקים כל מיני עמותות לצימצום מחירים של אלכוהול ועוד כל מיני דברים, ומשתמש בראשי תיבות לשם של העמותות שרוצה להקים.
בעל בית הקפה (שאנן סטריט) - חרדי, בעלים של בית הקפה השכונתי.
רמי לוי - בתפקיד עצמו - מופיע בסרטון הסברה על מפעליו של הרב כנפו.
פּלַאטוֹנוֹב הוא השם האנגלי שניתן למחזה מוקדם, חסר שם שנכתב ברוסית בידי אנטון צ'כוב ב-1878. זהו המחזה רחב ההיקף הראשון של צ'כוב שנכתב במיוחד עבור מריה ירמולובה, כוכבת עולה של תיאטרון מאלי.
ירמולובה דחתה את המחזה והוא לא ראה אור עד לשנת 1923.
16 שנה לאחר שצ'כוב הלך לעולמו, בשנת 1920, המחזה התגלה בכספת של בנק במוסקבה.
הוא היה כתוב בכתב ידו של צ'כוב, אולם היה חסר כותרת.
בשנת 1923 הוא ראה אור בהוצאת הארכיון הספרותי הסובייטי.
חוקרי יצירתו של צ'כוב סבורים שזהו מחזהו הראשון.
המחזה כונה בשמות שונים: "פלאטונוב", "דון ז'ואן נוסח רוסיה" ו"פלאטונוב הריקא".
מן השמות ניתן ללמוד שגיבור המחזה הוא פלאטונוב, אבל היות שצ'כוב הציע את המחזה לשחקנית ידועה שדחתה אותו, הוא כנראה לא התכוון לכך.
הגיבור הראשי "מיכאיל פלאטונוב", הוא מנהל בית ספר פרובינציאלי, ושמו משמש לשם המחזה בתרגומו האנגלי.
המחזה הוצג לראשונה בשם "דון ז'ואן המסכן" בסטוקהולם, שוודיה.
ב-1956 הוצג לראשונה בבורדו ואחר-כך בשם "פלאטונוב הריקא" בבימויו של ז'אן וילאר בפריז.
בשנת 1959 הועלה בידי ג'ורג'ו סטרלר במילאנו.
הצגת הבכורה של המחזה ברוסיה התקיימה בתיאטרון וכטנוגוב במוסקבה ב-1960 ונקרא "פלאטונוב".
באותה שנה הוצג המחזה בניו יורק בשם "שערורייה כפרית" ובלונדון בתיאטרון רויאל קורט בשם "פלאטונוב".
היצירה עובדה והופקה בתיאטרון אלמידה בלונדון, בתיאטרון בריסטול אולד ויק, ובידי להקת התיאטרון סולפפר בטורונטו.
המחזאי מייקל פריין כתב עיבוד שמרבים לבצעו בשם "דבש פרא", שראה אור ב-1984. הטקסט של צ'כוב, שזמן הצגתו אורך שש שעות, ומעולם הוא לא ראה בו נוסח סופי, מוצג לעיתים רחוקות.
אולם ב-1997 הבמאי לב דודין ותיאטרון מאלי של סנקט פטרבורג הציג גרסה נאמנה למקור חסרת שם, בפסטיבל ויימאר השנתי לאמנויות.
זמן ההצגה הוא ארבע שעות.
ההפקה התקיימה בסנקט פטרבורג ובמילאנו בהמשך אותה שנה.
חמש הופעות הועלו במרכז האמנויות ברביקן, לונדון, ביוני 1999. גרסה חדשה מתורגמת ומעובדת בידי אליה חודוש הופקה בידי בית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל באוקטובר 2013.
רשת ה־BBC צילמה גרסה טלוויזיונית של "פלאטונוב", בכיכובו של רקס הריסון בתפקיד פלאטונוב.
הוא נעשה באולפני מוספילם, הסרט הופץ במערב בשם An unfinished piece for mechanical piano (יצירה לא גמורה לפסנתר מכני).
הוא עובד מחדש בידי טרבור גריפיתס' לגרסה בימתית חדשה בשם Piano (פסנתר), שהופקה בתיאטרון המלכותי הלאומי, לונדון, באוגוסט 1990. סטיבן ריאה גילם את דמותו של פלאטונוב.
פלאח מוסטפא בַּכִּיר הוא פוליטיקאי כורדי שכיהן כשר החוץ של הממשלה האזורית של כורדיסטן בין שנים 2004–2019.
בכיר מחזיק בתואר ראשון באנגלית וספרות מאוניברסיטת מוסול, במאסטר במדעי הפיתוח מאוניברסיטת באת' (הנמצאת בבאת', שבדרום-מערב אנגליה) וכן השלים לימודי "ניהול בכיר" בבית הספר ללימודי ממשל על שם קנדי (John F.
בכיר שירת ב-1996–1999 כקצין יחסי חוץ של המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית, ב-1999 מונה לסגן שר החקלאות, תפקיד בו החזיק עד 2002, עת מונה ליועץ בכיר לראש הממשלה נצ'ירוואן בארזאני עד 2004. הוא היה קצין תיאום ויועץ צבאי ל-CPA (ראשי תיבות: Coalition Provisional Authority) וכן לכוח הבינלאומי המוצב בארביל משנת 2004.
ב-2004 מונה בכיר לשר החוץ של ממשלת המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית שבכורדיסטן, שחולקה בין המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית לאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן מאז 1996.
עם הקמת הממשלה הכורדית המשותפת ב-2006, הקים בכיר את המחלקה הכורדית ליחסי חוץ וכיהן כשר החוץ שלה.
מאז נבחר כל שנה מחדש לתפקיד ברציפות עד ל-2019. במהלך כהונתו התרחבו הקשרים הדיפלומטיים של כורדיסטן העיראקית עם ממשלות שכנות ועם ארגונים ברחבי העולם.
בכּיר הוא מרצה אורח באוניברסיטת סלאח א-דין (בכורדית: Zankoy Selaheddîn-hewler) שבארביל.
בכיר נשוי ואב לארבעה ילדים.
הם מתגוררים בארביל שבכורדיסטן העיראקית.
פלאטפורם טניס או טניס פלטפורמה הוא משחק ספורט שנוצר משילוב שני המשחקים טניס וסקווש.
המשחק הוא חידוש של משחק הפאדל טניס, שהושאל אף הוא מהטניס.
הפלאטפורם טניס הומצא בשנת 1928 על ידי חובבי הספורט האמריקאיים פסנדן בלאנצ'רד וג'יימס קוגסוול בעיירה סקרסדייל, לא רחוק מהמקום בו התפתח הפאדל טניס, אולם הממציאים טוענים שהם אינם ידעו על קיומו של הפאדל טניס כשהמציאו את משחק הפלאטפורם טניס.
בשנת 1920 הטניס והגולף היו המשחקים הפופולריים, ותושבי סקארדייל, שבדומה להיום השתייכו לבני המעמד הגבוה עם מקום עבודה במנהטן המניב להם הכנסה גבוהה, נהנו ממועדוני גולף וטניס.
אך בעונת החורף התקשו חברי המועדון האתלטים המסורים יותר לספורט לעסוק בו, לעיתים בגלל שלא הייתה להם גישה למגרשים המקורים.
באלנצ'רד וקוגסוול היו חלק מאותם חובבי הספורט הרציניים והם שאפו לשמור על כישורי הטניס שלהם גם בחורף, כיום עדיין העונה הרשמית למשחקי הפלאטפורם טניס.
לכן, בתחילת חורף שנת 1928 הם החלו לבנות בחצר האחורית של קוגסוול מגרש בדמינטון על פלטפורמה מוגבהת (13.4x6), כדי שהשלג לא יגיע אליו, וסימנו אותו בדומה לסימונים שמצויים על מגרש דק טניס, משחק שמשוחק על הדקים של ספינות השייט כיום, ושיחקו עליו בדמינטון ודק טניס.
בנוסף הם גידרו את המגרש על מנת שכדורי הטניס או הנוצה יישארו בתוכו.
עד מהרה עלה להם רעיון להחליף את הכדור בכדור רך ולהחשיב את הכדורים שפוגעים בגדר כחלק מן משחק.
פסנדן וג'יימס המציאו את המשחק, אמנם תנועת הפארקים והנופש לא הפיקה תועלת מהפצתו, והייתה זו קבוצה קטנה של 25-39 משפחות אשר יצרה גרעין ראשון של אנשים ששיחקו במשחק במגרש היחיד שהיה בחצר ביתו של קוגסוול, וחלקם אף בנו את אותו המגרש בבתי הקיץ שהיו בבעלותם או בחצר ביתם שלהם.
רבים מאמינים שהמגרש השני נבנה בבית הקיץ של משפחתו של בלאנצ'רד בנובה סקוטיה; לאחרונה הוחלפו הגדרות במגרשי הפלאטפורם באלומיניום.
האיחוד לפלאטפורם טניס ארצות הברית נוסד בשנת 1934 והוא מסדיר את משחקיו ברחבי ארצות הברית.
הסיבות השונות שהובילו להמצאת המשחקים פאדל ופלאטפורם טניס מלמדות על מעמדו המשתנה של הפאדל טניס ממעמד חברתי אחד לאחר, כאשר בלאנצ'רד מציין בספריו כי "משחק הפאדל טניס המקורי מיועד לרוב הגדול" בעוד ש"משחק הפלאטפורם פאדל טניס מיועד למועדוני טניס, חופים וגולף, מיועד למקומות פרטיים, לאלו שיכולים להרשות לעצמם לבנות פלטפורמה".
משחק הפלאטפורם טניס אמנם מתפשט בהרחבה, אך הוא עדיין מרוכז באזורים הצפוניים של אמריקה, בניו יורק, קונטיקט וניו ג'רזי.
בהמון מקומות נמצאים מגרשי פלאטפורם בפארקים ציבוריים שזמינים לקהל הרחב, אולם המשחק במידה רבה עדיין נחשב לספורט של האליטה ומשחקים אותו שחקני טניס נלהבים במהלך החורף.
את הפלאטפורם טניס משחקים במגרש חוץ, בדרך כלל מוגבה (=פלטפורמה, מכאן שמו), הדומה בשטחו למגרש הפאדל טניס המקורי - כ-80% מהגודל של מגרש טניס.
ההבדל העיקרי בין הפאדל לפלאטפורם הוא הגידור מסביב למגרש הנעשה על ידי חוטי ציפור (גדר תיל בצורת משושים), הדומים לאלו של בתי הכלא, והעובדה שהכדור נשאר במשחק גם אם הוא מתרחק מהרשת, בדומה למשחקים במגרשי הפנים.
הכדור עשוי מגומי ספוגי ורך והדיקט הוא עגול ומתכתי עם חורים וידית קצרה.
רק הגשה אחת מותרת ולרוב משחקים בזוגות.
בגלל מוצאו של המשחק, הוא עדיין משוחק בעיקר בעונת החורף ובעיקר על ידי שחקני טניס שרוצים לשחק במשך כל ימות השנה.
חוקי המשחק דומים לאלו שבטניס ומהלכו זהה, למעט שני חוקים:
הכדור ממשיך לקחת חלק במשחק גם אם פגע בקירות האחוריים או הצדדיים של המגרש.
ההבדלים בין פאדל טניס, טניס פלאטפורם ופאדל, באתר Central Connecticut State University (CCSU)
פלאות היא מיני-סדרת קומיקס שפורסמה בשנת 1994 על ידי חברת מארוול קומיקס.
הסיפור נכתב בידי קורט ביוסיק ואויר בידי אלכס רוס.
חוברת ספיישל בת 12 עמודים קדמה לסדרה והביאה סיפורים של הלפיד האנושי המקורי משנות ה-40.
תקופת הזמן שמוצגת במיני סדרה היא בין השנים 1939 ל-1974, והיא בוחנת את יקום מארוול מנקודת מבטו של האדם הרגיל, צלם העיתונות פיל שלדון.
סדרה זו תיארה את חיי היום-יום בעולם מלא בגיבורי-על, כאשר כל גיליון הציג אירועים ידועים לקוראי הקומיקס של חברת מארוול, ותיאר בפרוטרוט רגעים חשובים של עולם זה.
המיני סדרה הפכה להצלחה מסחרית, זכתה במספר פרסים (בהם שלושה פרסי אייזנר) והזניקה את הקריירה של ביוסיק ושל רוס, שחזרו על התמה של "שגרת החיים היום-יומית של יקום גיבורי-העל" בסדרת הקומיקס Astro City.
המיני סדרה Ruins של הכותב וורן אליס חזרה על התמה בשנת 1995, אולם סדרת המשך לזו של ביוסיק לא פורסמה אלא רק בשנת 2008, "פלאות: עין המצלמה".
חנות הספרים "Forbidden Planet" מיקמה את האוגדן במקום התשיעי ברשימת 50 הרומנים הגרפיים הטובים ביותר שלה.
הסיפור מתחיל בתחילת שנת 1939 כשמקורו של הלפיד האנושי המקורי מובא מנקודת מבטו.
האנדרואיד נבנה בידי המדען פיניאס הורטון, והפרויקט מוכתר כהצלחה עד אשר האנדרואיד עולה בלהבות כשאוויר נכנס לתא הזכוכית בו הוחזק - ונכבה כשהאוויר אוזל.
הורטון מראה את יצירתו בפומבי, והתושבים המבוהלים קוראים להשמדתו.
הורטון מחליט לקבור את האנדרואיד.
כשהאנדרואיד חושב על האדם שיצר אותו - "אביו", שראה אותו בזכות עצמו - וחוזה באכזריותו של הציבור כלפיו, הוא מגדיר את עצמו כאחד ש"מודע לכל המתרחש סביבו אך אינו מבין דבר".
תא הזכוכית בו הוחזק נסדק והדבר מאפשר לאוויר לחדור פנימה, והאנדרואיד עולה בלהבות.
הלפיד האנושי מחליט לברוח ומתאר את מראהו כהתחלתו של תור הזהב.
בינתיים, העיתונאי הצעיר והשאפתן פיל שלדון חוזה בפלאות הנגלים לפניו יחד עם ג'יי ג'ונה ג'יימסון הצעיר ונדהם לנוכח מראם.
שלדון מבולבל יותר מהמחזה מאשר ג'יימסון ומבקש את עצתה של ארוסתו דוריס.
גיבורי-על נוספים מתחילים להופיע, ביניהם נאמור הסאב-מרינר ובינו לבין הלפיד האנושי פורץ קרב.
שלדון חושב שיהיה זה בלתי אחראי מצידו לגדל ילדים בעולם בו פלאות שכאלו מתרוצצים חופשי, והוא מבטל את האירוסים עם דוריס.
דאגתו פוחתת רק כאשר קפטן אמריקה מוצג לראשונה בפני העולם.
כאשר מלחמת העולם השנייה פורצת, שלדון ודוריס צופים ביחד עם רבים אחרים בעוד הפלאות חוברים לבעלות הברית, והדבר משקיט את פחדיהם.
אחרי ששלדון מצית מחדש את הרומן שלו עם דוריס, הוא שומע שהלפיד האנושי ונאמור נלחמים שוב, והקרב ביניהם גורם נזק למבנים היסטוריים בעיר ניו יורק.
במהלך הקרב הם מתקרבים לשלדון אך לא מתעמתים איתו, והוא נפגע מרסיס שנזרק לעברו ומתעוור בעינו השמאלית.
למרות זאת, הוא מתגבר על פחדיו ומתחתן עם דוריס.
הוא תורם את חלקו במלחמה על ידי דיווחים שוטפים מהחזית באירופה על בעלות הברית ועל הפלאות כשהם מתעמתים עם הנאצים.
באמצע שנות ה-60, שלדון הוא כעת בעל ואב לשתי בנות, בת' וג'ני, והוא מתכונן לכתוב ספר בשם "פלאות".
בתקופה זו, שתי קבוצות גיבורי-על מאכלסות את העיר ניו יורק - ארבעת המופלאים והאוונג'רס.
שלדון מתלהב מהחדשות אודות חזרתו של קפטן אמריקה, גיבור נעוריו, אך לא הכל כשורה משום הפחד הציבורי מפני מוטאנטים, במיוחד מקבוצה הידועה בשם האקס-מן.
הוא מצטרף לקהל ההמון וחוזה בפעם הראשונה בחברי הקבוצה.
מנהיג האקס-מן, סייקלופס, מסרב להתעמת עם ההמון באומרו לאייסמן הזועם שהם אינם שווים את זה, והם נמלטים מהמקום.
שלדון אינו יודע למה סייקלופס התכוון, ודבריו נותרו חרוטים בזכרונו.
בצד החיובי, הציבור מתייחס אל כמה מהפלאות כאל סלבריטאים.
הדבר מתבטא בכך שבערב הפתיחה לתצוגת האמנות של אלישיה מאסטרס מוצגים פסלים בדמויותיהם של גיבורי-העל.
זאת ועוד, החתונה המתקרבת בין ריד ריצ'רדס וסוזן סטורם היא נושא לשיחה בין הצהובונים.
שלדון רץ לביתו אחרי שהוא שומע בדבר התפרעות אנטי-מוטאנטית באזור ומגלה שבנותיו מתחבאות ביחד עם ילדה מוטאנטית בעלת ראש דמוי גולגולת.
שלדון רואה חשיבות בהחבאתה של הילדה, אך באותה עת הוא גם דואג לשלום משפחתו.
לאחר חתונתם של ריצ'רדס וסטורם, זקיפי סנטינל משוחררים במהלך עימות טלוויזיוני עם פרופסור אקסבייר, ובעקבות תקלה הם מתחילים לזרוע הרס ברחבי העיר.
המון זועם מגיב לכך על ידי התקפתם של עוברי אורח תמימים והשמדת רכוש, כשרק שלדון עוזר לפצועים.
זקיפי הסנטינל מתוקנים מנזקם ועוצרים את ההמון הזועם.
שלדון חוזר לביתו ומגלה שהילדה המוטאנטית נעלמה.
הוא אינו יודע אם היא תהיה בסדר והוא מתפלל לשלומה.
ככל ששנות ה-60 מתקדמות, שלדון נעשה עסוק יותר ויותר בעבודתו, למורת רוחן של אשתו ובנותיו.
מבזקי החדשות מלאים בכתבות על כך שהאוונג'רס מוכרזים כאיום ציבורי, שטוני סטארק נרדף בידי החוק, שישנן תצפיות ראשונות של איש-העכביש, ועל הגעתו האפשרית של יום הדין.
כאשר הגולש הכסוף מופיע בפני העולם ומביס את ארבעת המופלאים, הדבר מביא להופעתו של גלקטוס.
העיר כולה שרויה בפאניקה, ושלדון מאמין שכדור הארץ עומד בפני קיצו.
הוא חוזר לביתו כדי להיות עם משפחתו במה שהוא מאמין הם רגעיהם האחרונים.
לפתע, החדשות מודיעות על כך שארבעת המופלאים הצליחו להביס את גלקטוס ובכך הצילו את כדור הארץ.
למראה ניצחונם, שלדון מבטיח למשפחתו שהוא יבלה עימם יותר זמן איכות.
אולם, הוא נגעל מהדרך בה הציבור הפנה עורף לגיבורי-העל, לרבות עיתון חדשות אשר קבע שהאיום של גלקטוס היה מבוים.
בהמשך, שלדון משתלח בהמון במהלך נאום מחאה נגד המוטאנטים.
בשנות ה-70, שלדון מוציא לאור את ספרו "פלאות", שהופך לרב-מכר באופן מיידי.
הוא עדיין מלא שאט נפש מהתנהגות הציבור כלפי הפלאות ונגעל לנוכח ההתייחסות של ג'יימסון לספיידרמן, אשר הופלל ברצח קפטן משטרת העיר ניו יורק ג'ורג' סטייסי.
הוא מחליט לחקור את מקרה הרצח ומנקה את שמו של ספיידרמן מכל חשד.
בשעה שהוא משוחח עם עד הראייה לוק קייג', הוא מגלה שלא רק שהמשטרה מאמינה שספיידרמן אינו אשם, אלא שהיא חושדת שהרוצח האמיתי הוא דוקטור אוקטופוס.
מתגלה שספיידרמן מואשם בגלל ג'יימסון, שחושף את הסיבה האמיתית מדוע אנשים שונאים את הפלאות - שילוב של קנאה וחוסר ביטחון והאמונה שבני האדם אינם יכולים להתחרות עם מעשי גבורה ואצילות חסרי אנוכיות של הפלאות.
במהלך פלישה זמנית של אטלנטים בהנהגתו של נאמור, שלדון מתחבר לבתו של קפטן סטייסי, גוון, ומבין שהפלאות קיימים כדי לעזור לחפים מפשע מסיבות שאינן קנאה או רוע לב.
גילוי זה מוביל לזיכויו המלא של ספיידרמן.
מעט לאחר מכן, גוון נחטפת בידי הגובלין הירוק.
מתפתח מרדף בין ספיידרמן לגובלין הירוק שמסתיים בגשר ברוקלין ולמותה של גוון סטייסי למרות נסיונותיו של ספיידרמן להצילה.
הדו"ח של חוקר המוות קבע כי גוון מתה כתוצאה מההלם של נפילתה.
אמונו של שלדון בפלאות מתנפץ לרסיסים, והוא אינו מצליח להשלים עם אי-יכולתו של ספיידרמן להצילה לעומת מטרתו לחיים של גיבור-העל.
בסופו של דבר, שלדון מחליט שנמאס לו והוא מתכנן לפרוש.
לפני שהוא תולה את מצלמתו, תמונה אחרונה מצלמת את פיל ואשתו לצד נער חביב ונורמלי.
שלא בידיעתו, שמו של הילד הוא דני קטש, אשר בסופו של דבר יהפוך לגיבור-העל הידוע בשם גוסט ריידר.
פרס אייזנר בקטגוריית המהדורה המוגבלת הטובה ביותר - זכייה
פרס אייזנר בקטגוריית הצייר הטוב ביותר (אלכס רוס) - זכייה
פרס אייזנר בקטגוריית העיצוב הפרסומי הטוב ביותר - זכייה
פרס אייזנר בקטגוריית אמן העטיפות הטוב ביותר (אלכס רוס) - מועמדות
הגיליון הבודד הטוב ביותר (Marvels #2: Monsters) - מועמדות
חברת מארוול פרסמה במשך השנים מיני סדרות דומות תחת חותם "פלאות" עם צוותי כתיבה ואיור שונים, אם כי אף אחד מהכותרים לא היה מוצלח כמו המקורי.
בשנת 1995, מארוול פרסמה מיני סדרה אפלה בת שני גיליונות בשם Ruins בכתיבתו של וורן אליס ובאיורם של קליף ותרזה נילסן.
הסדרה שימשה כפרודיה ל"פלאות" ועסקה ביקום מקביל שבו שלדון חקר יקום מארוול אשר השתבש לחלוטין.
בשנת 2008 פורסם המשך רשמי ל"פלאות" בשם "פלאות: עין המצלמה".
המיני סדרה נמשכה כשש חוברות והחזירה את נקודת מבטו של שלדון בשנים לאחר פרישתו.
קורט ביוסיק שב למלאכת הכתיבה, בשיתוף עם הכותב רוג'ר סטרן והמאייר ג'יי אנקלטו.
אלכס רוס עשה גם את עבודת האמנות למיני סדרה מבית DC קומיקס הנקראת Kingdom Come.
לדמותו של פיל שלדון יש הופעת קמע במסיבת עיתונאים הנערכת בבניין האו"ם בגיליון השני של הסיפור.
הוא מופיע גם בעמוד האחרון שבאפילוג הסיפור במהדורת האספנים, בעודו יושב לצד המיניסטר נורמן מק'קיי והספקטר בזהותו האזרחית כג'ים קוריגן.
דמותו של פיל שלדון מוזכרת בסצנה הראשונה של פיטר פארקר במערכת העיתון "הדיילי ביוגל" ב"ספיידרמן: כחול" (Spiderman: Blue) - מיני סדרה בת שישה חלקים משנים 2002–2003 בכתיבתו של ג'ף לוב ובאיורו של טים סייל.
ג'יי ג'ונה ג'יימסון מבקש משלדון לסקר את ביקורו של הארי אוסבורן בבית החולים.
מוזכר לו ששלדון מסקר כבר את משפטו של טוני סטארק.
הנהר פלאט הוא נהר מרכזי במדינת נברסקה בארצות הברית.
הוא מתחיל במפגש בין שני יובלים: הנהרות נורת פלאט (North Platte) וסאות פלאט (South Platte), ואורכו, מנקודת המפגש ועד השפך לנהר מיזורי הוא 499 קילומטרים.
אורך הקטע מהמקור המרוחק ביותר דרך היובל נורת פלאט ועד השפך הוא 1,690 קילומטרים.
אגן הניקוז שלו משתרע על שטח של כ-220,000 קילומטרים רבועים.
הנהר פלאט הוא יובל של המיזורי, בעצמו יובל של הנהר מיסיסיפי הנשפך למפרץ מקסיקו.
לאורך מרבית מסלולו הנהר פלאט הוא זרם מתפתל, רדוד, בוצי ורחב, שקרקעיתו ביצתית ומפוזרים בו איים רבים, כלומר ערוץ פְּזָרוֹת.
מאפיינים אלו מקשים מאוד על שיט בקאנו והנהר לא שימש מעולם כנתיב שיט מרכזי לציידי הפרוות או למגלי הארצות.
הפלאט הוא מערכת היובלים המשמעותית ביותר באגן הניקוז של הנהר מיזורי.
הוא מנקז חלק גדול ממרכז המישורים הגדולים בנברסקה ומזרח הרי הרוקי בקולורדו ובוויומינג.
עמק הנהר שיחק תפקיד חשוב בהתפשטות מערבה של ארצות הברית, ודרכו עברו כמה מנתיבי ההגירה המרכזיים, כולל שביל אורגון, שביל קליפורניה, שביל מורמון ושביל בוזמן.
האירופאים הראשונים שראו את הפלאט היו ציידי פרוות וחוקרי ארצות צרפתיים בערך ב-1714. הם קראו לנהר בתחילה "נברסקייה" (Nebraskier), תעתיק של השם בו קראו לנהר בני שבט האוטו, שפירושו "מים שטוחים".
ביטוי זה קרוב מאוד למילים בצרפתית "ריווייר פלאט" (rivière plate – "נהר שטוח"), המקור המשוער של שם הנהר פלאט.
הנהר פלאט נוצר במערב נברסקה מזרחית לעיר נורת פלאט במפגש הנהרות נורת פלאט וסאות פלאט.
המקור של שניהם הוא בהפשרת השלגים בהרי הרוקי מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה.
הנהר נורת פלאט מתחיל במרכז צפון קולורדו בעמק נורת פארק (North Park valley) המוקף הרים בגובה 3,700 מטרים.
מקור הנהר נורת פלאט הוא במחוז ג'קסון.
גבולותיו הם: קו פרשת המים של אמריקה במערב ובדרום והפסגות ממזרח.
הגבול הצפוני הוא מדינת ויומינג.
העיירה הקרובה ביותר בקולורדו היא וולדן (Walden), מושב המחוז.
ממחוז ג'קסון הנורת פלאט זורם צפונה כ-320 קילומטרים מהיער הלאומי ראוט (Routt National Forest) ונורת פארק בסמוך לוולדן אל העיר קספר בוויומינג.
מרחק קצר לאחר שהנהר עובר דרך קספר פונה הנורת פלאט לכיוון מזרח-דרום-מזרח וזורם כ-560 קילומטרים עד העיר נורת פלאט בנברסקה.
ערוץ הנהר נורת פלאט צר והזרם מהיר יותר בקולורדו ובוויומינג מאשר בנברסקה, שבה הזרם איטי ורדוד תוך יצירת ערוץ פזרות.
שמונה סכרים נבנו על הנהר נורת פלאט בוויומינג ונברסקה לשם אגירת מים להשקיה.
הקטעים בחלק העליון של הנהר בהרי הרוקי בקולורדו ובוויומינג פופולריים לפעילויות נופש: רפטינג ודיג של טרוטת עין-הקשת, טרוטה חומה וטרוטת קלארק ודגים נוספים.
במערב נברסקה מהווים קרקעיתו וגדותיו של הנורת פלאט נווה מדבר ירוק באזור הצחיח למחצה זה של אמריקה הצפונית.
בהגיעו לפקסטון (Paxton) הנהר כיום קטן ממה שהיה בעבר בשל כמויות המים שמוטים ממנו להשקיה.
רוחב הנהר בהיסטוריה הגיע עד קילומטר וחצי במקומות רבים, כפי שניתן לראות מהערוץ העתיק ומתיעודים היסטוריים.
אגן הניקוז של הנהר סאות פלאט כולל כ-73,000 קילומטרים רבועים בפינה הצפון-מזרחית של קולורדו, חלקים מדרום-מזרח ויומינג בקרבת העיר שאיין וחלק קטן בפינה הדרום-מערבית של נברסקה.
הנהר סאות פלאט מנקז חלק גדול מהרי פרונט ריינג' מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה.
החלק של הנהר המכונה סאות פלאט נוצר במחוז פארק, השוכן דרומית-מערבית לדנוור באגן ערבות העשב סאות פארק (South Park grassland basin) ובהרים מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה.
הוא נוצר במפגש הנהרות סאות פורק סאות פלאט (South Fork South Platte) ומידל פורק סאות פלאט (Middle Fork South Platte River), כ-25 קילומטרים דרומית-מזרחית לפיירפלי (Fairplay).
לאחר התמזגות הנהרות זורם הסאות פלאט למזרח-דרום-מזרח עד ליציאה ממאגר אילוונמייל (Elevenmile).
בנקודה זו פונה הנהר בכמעט 90 מעלות על מנת לעקוף את הצד המערבי של פסגת פייקס וזורם בכיוון כללי מזרח-צפון-מזרח כ-160 קילומטרים דרך דנוור והלאה עד גרילי.
מגרילי פונה הסאות פלאט מזרחה וזורם כ-320 קילומטרים עד למפגש עם הנורת פלאט בסמוך לעיר נורת פלאט בנברסקה ().
כעשרים סכרים נבנו על הנהר סאות פלאט בקולורדו לשם אגירת מים לשתייה והשקיה.
מספר הסכרים בכל אגן הניקוז של הסאות פלאט עשוי להיות גדול מ-1,000 כיוון שעל כמעט כל הפלגים העיקריים נבנה לפחות סכר אחד.
הנהר סאות פלאט משמש כמקור מים עיקרי למזרח קולורדו הצחיח.
עמק הנהר סאות פלאט שימש כנתיב הגירה עיקרי לדנוור.
שבילי העגלות היו לאורך הצד הדרומי של הנהר סאות פלאט.
שיירות העגלות חצו את הקרקעית הבוצית של הנהר סאות פלאט בכמה מקומות, על גבי מעבורת או במישרין בשנים שבהם גובה פני המים היה נמוך, על מנת להישאר בצד הדרומי של הנהר נורת פלאט, שבו היו שבילי ההגירה.
כורים שמטרתם הייתה דנוור השתמשו בשביל הנהר סאות פלאט בדרכם אל קולורדו.
הנהר פלאט מתחיל במפגש בין הנהרות נורת פלאט וסאות פלאט.
מימיו העכורים, הערוצים הרדודים, האיים הרבים ושרטונות הבוץ שמיקומם משתנה כל הזמן היקשו אפילו על שיט בקאנו, והנהר לא שימש מעולם נתיב שיט ראשי.
הפלאט זורם בקשת רחבה, למזרח-דרום-מזרח עד סמוך לפורט קירני (Fort Kearny), ואז למזרח-צפון-מזרח, לרוחב נברסקה דרומית לעיר גרנד איילנד (Grand Island), ואז לקולומבוס (Columbus).
כ-8 קילומטרים דרומית-מזרחית לקולומבוס נשפך לפלאט הנהר לופ (Loup River), יובל באורך 110 קילומטרים.
בתקופת החלוצים חצתה את הנהר מעבורת הנהר לופ.
מקולומבוס הנהר פלאט זורם כמעט ישר מזרחה כ-80 קילומטרים דרך היישובים נורת בנד (North Bend) ופרימונט (Fremont).
סמוך לפרימונט מתעקל הפלאט דרומה ואז מזרחה סביב אומהה בעיקול גדול דמוי האות "L".
העיקול מתחיל בפניה חדה שבה הנהר זורם כ-16 קילומטרים לדרום-דרום-מזרח עד ווטרלו (Waterloo) השוכנת כ-30 קילומטרים מערבית לאומהה.
סמוך לווטרלו הפלאט מתעקל שוב וזורם ישירות דרומה למשך כ-15 קילומטרים.
כ-50 קילומטרים מזרחית-צפונית-מזרחית מווטרלו וכ-50 קילומטרים מהשפך של הפלאט לנהר מיזורי נשפך לפלאט מצפון הנהר אלקהורן (Elkhorn).
מקורו של האלקהורן, נהר באורך 470 קילומטרים, הוא במזרח הרי סנדהילס (Sandhills) בנברסקה, והוא אחד היובלים הגדולים ביותר של נהר הפלאט.
האלקהורן נשפך לפלאט בנתיב כלפי דרום דרומית-מערבית לאומהה, כ-2 קילומטרים דרומית וכ-8 קילומטרים מערבית לגרטנה (Gretna).
החלוצים שיצאו מאומהה (הוקמה 1854) או קנסיל בלאפס (Council Bluffs, נוסדה 1846) השתמשו בשביל מורמון צפונית לנהר פלאט, והיו חייבים לעבור במעבורת את האלקהורן.
בזמן בנייתה של מסילת הברזל של חברת יוניון פסיפיק מערבה מאומהה ב-1866 נבנה גשר גדול על האלקהורן.
לאחר השפך של האלקהורן לנהר פלאט הוא ממשיך דרומה כ-11 קילומטרים לפני שהנהר פונה שוב בחדות וזורם מזרחה במשך כ-30 קילומטרים לפני השפך לנהר מיזורי.
למחוז סרפי (Sarpy) בנברסקה צורת סהר, כשגבולו במזרח הוא נהר המיזורי, בדרום ובמערב הוא תחום בנהר פלאט, ובצפון על ידי מחוז דאגלס הכולל את אומהה.
הפלאט נשפך למיזורי כ-15 קילומטרים דרומית לאומהה ().
כולל הנהר נורת פלאט הנהר פלאט משתרע על מעל ל-1,400 קילומטרים, וכולל אגן ניקוז של כ-220,000 קילומטרים רבועים.
הספיקה הממוצעת היא 199 מטרים לשנייה.
הפלאט מנקז אחד מהאזורים הצחיחים ביותר של המישורים הגדולים כשהספיקה שלו נמוכה בהרבה מנהרות באורך דומה באמריקה הצפונית.
במרבית מסלולו הוא זרם פזרות קלאסי, רחב, בוצי ורדוד שחלקו התחתון זורם במישור הצפה הגובל במצוקים.
בתקופת החלוצים, היה התיאור ההומוריסטי הנפוץ לגבי הפלאט שבשפך הוא היה "ברוחב מייל, אבל בעומק של שישה אינץ' בלבד".
המהגרים בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה אמרו שהוא "סמיך מדי מכדי לשתות, אבל דק מדי מכדי לחרוש".
במערב נברסקה מהווים הקרקעית והגדות של הפלאט נווה מדבר ירוק באזור הצחיח למחצה זה של אמריקה הצפונית.
החלק המרכזי של עמק הנהר פלאט הוא אתר עצירה חשוב לעופות מים נודדים, כדוגמת עגור אמריקאי ועגור קנדי, בנתיב הנדידה המרכזי של העופות באמריקה הצפונית.
מאז אמצע המאה ה-20 הנהר התכווץ בצורה משמעותית.
הקיטון בגודלו מיוחס בחלקו למים המוטים להשקיה, ובמידה רבה יותר למים המוטים לשם שימוש האוכלוסייה הולכת וגדלה של קולורדו, שהביקוש שלה למים עלו על היכולת של מי התהום לספק אותו.
תרבויות שונות של ילידים חיו לסירוגין לאורך הפלאט במשך אלפי שנים לפני שהאירופאים הגיעו לאזור.
שבטים היסטוריים תבעו בעלות על טריטוריות שונות באזור.
בני השבטים האינדיאניים ביקרו בדרך כלל באזורים שונים בעונות שונות, כשעקבו אחר עדרי הביזון בתקופות הציד.
הופעת הסוסים, שנמלטו מחוקרי הארצות הספרדים המוקדמים בשנות ה-40 של המאה ה-16, שינתה באופן דרמטי את החיים במישורים הגדולים.
שבטי האינדיאניים יכלו לעקוב בקלות רבה יותר אחרי עדרי הביזון כשהם היגרו מצפון לדרום ובחזרה.
לפני 1870 היגרו עדרים שמנו כמה מאות אלפי ביזונים תקופתית וחצו את הפלאט בתורם אחר מרעה עונתי.
החיות חצו את הפלאט בדשדוש או בשחייה.
האירופאי הראשון שראה את הפלאט הוא חוקר הארצות הצרפתי אטיין דה ונייאר, סייר דה בורמון (Étienne de Veniard, sieur de Bourgmont; 1734-1679) ב-1714, שכינה את הנהר "נברסקייה" (Nebraskier), תעתיק של השם בו קראו לנהר בני שבט האוטו, שפירושו "מים שטוחים".
הצרפתים אמצו אחר-כך את השם בצרפתית "ריווייר פלאט" (rivière plate – "נהר שטוח").
את הטריטוריה של הנהר פלאט, שנשלטה בחלקה על ידי שבטי אינדיאנים שונים, תבעו הן חוקרי ארצות ספרדים והן חוקרי ארצות צרפתים שניסו לשלוט על המישורים הגדולים.
ספרד תבעה את כל המישורים הגדולים לאחר משלחת פרנסיסקו וסקס דה קורונדו בשנים 1541–1542. חוסה נראנחו (Jose Naranjo) בן תערובת הופי שפעל כסייר עבור הספרדים בדרום-מערב ארצות הברית, היה המפקד הצבאי של חילות העזר האינדיאניים בשירות הספרדים.
עד 1714 (השנה שבה "גילו" חוקרי ארצות צרפתים את הפלאט) הוא וקבוצת חוקרים קטנה מהדרום כבר הגיעו על פי הדיווחים לפלאט שלוש פעמים.
מאוחר יותר הוא הוביל ב-1720 את משלחת וייאסור (Villasur) לאזור במאמץ של הספרדים לעצור את ההתפשטות הצרפתית לתוך המישורים הגדולים.
חבורת וייאסור ונראנחו ביצעה את מרבית המסעות צפונה לתוך המישורים הגדולים.
התקפה של בני הפוני והאוטו הביסה את הכוח הספרדי.
הניצולים חזרו לסנטה פה והספרדים השאירו את המישורים הגדולים לאינדיאנים.
כתוצאה ממלחמת שבע השנים (1763-1756), שבאמריקה הייתה קרויה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ויתרו הצרפתים לבריטים על כל הטריטוריות באמריקה הצפונית שבבעלותם מזרחית לנהר המיסיסיפי.
הספרדים השתלטו על אדמות מערבית למיסיסיפי.
מכיוון שהיו מעט חיות בעלות פרווה באזור הפלאט התעלמו חוקרי הארצות וציידי הפרוות הצרפתים והבריטים מהאזור.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות (1815-1803) השתלטה צרפת מחדש לזמן קצר על האדמות ממערב למיסיסיפי שהיו בידי הספרדים.
ב-1804 מכר נפוליאון את האזור מערבית לנהר המיסיסיפי לארצות הברית בעסקה המכונה רכישת לואיזיאנה.
ארצות הברית כמעט והכפילה את שטחה בעלות של 15 מיליון דולר.
ב-1820 הורה צבא ארצות הברית למייג'ור סטיבן לונג (Stephen Harriman Long; 1864-1784) לחקור ולמפות את האזור סביב הפלאט.
לונג תיאר את האזור כ"מדבר" אמריקני גדול, תוך התעלמות מכך ש"המדבר" היה בית גידול ליותר ממיליון ביזונים ושאינדיאנים רבים שחיו באזור.
כתוצאה מהדוח שלו ושל אחרים היה לארצות הברית עניין מועט בהתיישבות באדמות המישורים.
האמונה הייתה שהאדמה "הטובה" נמצאת באורגון ובקליפורניה, בייחוד לאורך החופים, ואלו היו היעדים של מרבית המהגרים למערב.
המורמונים התיישבו ביוטה, בעיקר בשל רדיפה דתית במזרח ארצות הברית.
גילוי זהב וכסף דרבנו יותר את ההגירה לכמעט כל המדינות במערב.
הילידים האמריקנים השתמשו במשך זמן רב בנתיב לאורך הפלאט וכבשו שבילים משני צדדי הנהר הרחב והרדוד.
הדרך שכבשו הילידים מערבה לאורך הפלאט, נורת פלאט והנהר סוויטווטר (Sweetwater) בוויומינג נתגלתה ב-1811 על ידי וילסון פרייס האנט (Wilson Price Hunt) ממשלחת אסטור.
הוא היה אז בדרכו חזרה ממבצר פורט אסטוריה (Fort Astoria), שהוקם על נהר הקולומביה בסמוך לאוקיינוס השקט, לתחנות המסחר שעל נהר המיזורי.