tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאפיין נוסף של הבית הוא האור: ברגאן התנגד באופן ניכר לתאורה מהתקרה, ובמקרים שהבית לא מואר מבחוץ נעשה שימוש במנורות קטנות שהוצבו על השולחנות.
התוכנית המקורית הייתה לבנות את הגן כמשטח דשא רחב, אך בסופו של דבר החליט ברגאן לעצב את הגן בסגנון יותר חופשי.
הצבע העיקרי של הגן הוא ירוק, למעט מספר פרחי יסמין ונרקיס בצבע לבן או כתום.
בהכרזה על הבית כאתר מורשת עולמית נאמר על הגן כי הוא "נווה מדבר באמצע המדבר האורבני של מקסיקו סיטי".
בית ברלינגטון הוא מבנה הממוקם ברחוב פיקדילי שבלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
המבנה, הבנוי בסגנון פלדיאני היה במקורו בית מגורים פרטי.
באמצע המאה ה-19 נרכש המבנה על ידי ממשלת בריטניה, הורחב והחל לשמש מוסדות שלטוניים.
המבנה הראשי משמש את האקדמיה המלכותית לאמנויות, ושלושת אגפי המבנה (המזרחי, המערבי והדרומי) משמשים חמש אגודות מדעיות.
בשל מיקומן באגפים המקיפים את חצר המבנה מכונות אגודות אלה "אגודות החצר" (the Courtyard Societies):
האגודה הגאולוגית של לונדון (האגף הדרומי, וחלק מהאגף המזרחי)
האגודה הלינאית של לונדון (האגף הדרומי וחלק מהאגף המערבי)
החברה המלכותית לאסטרונומיה (האגף המערבי)
האגודה לעתיקות של לונדון (האגף המערבי)
החברה המלכותית לכימיה (האגף המזרחי)
בית ברלינגטון היה בין המבנים הראשונים שנבנו צפונית לרחוב פיקדילי, בשנות ה-60 של המאה ה-17. בתקופה זו התפתחה העיר לכיוון מערב (אזור הווסט אנד ועשירי העיר ואצילה העדיפו להתרחק מהסיטי של לונדון ולגור באזור הכפרי הסמוך לוסטמינסטר ולמוסדות השלטון שבה.
המבנה הראשון באתר הוקם על ידי המשורר סר ג'ון דנהאם בשנת 1665. המבנה היה עשוי לבנים אדומות, בסגנון אופייני, כאשר למבנה היו שתי קומות.
ייתכן שדנהאם עצמו תכנן את המבנה וייתכן שנעזר בשירותי האדריכל יו מיי.
בניית המבנה לא הסתיימה ובשנת 1667 המבנה הבלתי מושלם נרכש על ידי ריצ'רד בויל, רוזן ברלינגטון (על שמו הוא נקרא כיום).
ברלינגטון השלים את בניית המבנה ועבר להתגורר בו.
בשנת 1704 ירש את המבנה ריצ'רד בויל, רוזן ברלינגטון אשר לימים היה מתומכיה המובילים של האדריכלות הפלדיאנית באנגליה.
בויל מינה את ג'יימס גיבס לשפץ את המבנה, וזה בנה את אכסדרת העמודים המעגלית למחצה בסגנון דורי שהוקמה במבנה.
בשנת 1717 לערך מונה קולן קמפבל להמשיך את עבודות שיקום המבנה, וזה הרחיב את המבנה בסגנון פלדיאני.
קמפבל הפך את הקומה הראשונה לקומת מרתף, ובנה בקומה השנייה של המבנה את ה"פיאנו נובילה" (הקומה המרכזית) בסגנון ונציאני.
במותו של בויל עבר הבית לידי דוכסי דבונשייר, אשר לא היה להם צורך במבנה, מאחר שהם היו הבעלים של בית דבונשייר הסמוך.
ג'ורג' הורה על שיפוץ המבנה, ובשנת 1819 נבנה בניין הברלינגטון ארקייד בצידו המערבי של המבנה.
בשנת 1854 נמכר המבנה לממשלת בריטניה בסכום של 140,000 ליש"ט.
הממשלה תכננה להרוס את המבנה ולהקים במקום קמפוס חדש עבור אוניברסיטת לונדון, אולם תוכנית זו ספגה ביקורת ציבורית רבה והוחלט לא לבצעה.
בשנת 1857 עברו החברה המלכותית, החברה הלינאית והחברה הכימית (לימים החברה המלכותית לכימיה) למבנה.
בשנת 1867 התמקמה במבנה האקדמיה המלכותית לאמנויות אשר שכרה את המבנה המרכזי לתקופה של 999 שנים עבור דמי שכירות של 1 ליש"ט לשנה.
משני צידי הכיכר המרכזית נבנו אגפים נרחבים יותר, בסגנון הדומה לסגנונו של קמפבל.
אגפים אלה הושלמו בשנת 1873 והחברה הלינאית, החברה המלכותית והחברה המלכותית לכימיה עברו אליהם.
בשנת 1874 התמקמו באגפי המבנה גם החברה הגאוגרפית המלכותית, החברה המלכותית לאסטרונומיה והחברה לעתיקות.
בשנת 1968 עברה החברה המלכותית למשכנה הנוכחי, בטרסת בית קרלטון והשטחים בהם השתמשה חולקו בין החברה המלכותית לכימיה והאקדמיה הבריטית.
בשנת 1998 עברה האקדמיה הבריטית לבית קרלטון, ואת מקומה תפסה החברה המלכותית לכימיה.
בית בלזק (צרפתית: Maison de Balzac) הוא ביתן המשמש מוזיאון המוקדש לסופר אונורה דה בלזק.
המוזיאון ממוקם בין הרחובות Berton ל- Raynouard, ברובע ה-16 של פריז.
בין השנים 1840 ל 1847 התגורר הסופר בלזק בבית זה, בשם אלמוני, משום שניסה להיחבא מפני נושיו.
המקום הוכרז כאתר היסטורי מוגן של עיריית פריז, רק בשנת 1913. ואילו הגן הצמוד למוזיאון הוכרז מוגן רק בשנת 1944.
המוזיאון מכיל בתוכו, נכון לשנת 2010, ספריו, כתבי עת בהם פורסמו הרומנים שפרסם, רשומות של המחבר, כתבי יד, מכתבים ובהם חתימה בכתב ידו, מהדורות נדירות, וכמו כן כמה עקבות של התנהגויותיו המוזרות, כמו מקל הטורקיז המפורסם, ואת מכונת הקפה עם ראשי התיבות HB.
בנוסף לדירה שבה התגורר בלזק, המוזיאון משתרע על שלוש קומות ויש בתוכו חדרים רבים, בהם שכנו דיירים אחרים, ואולם תיאטרון ובו מופיעות הצגות נבחרות הקשורות בבלזאק ויצירתו.
כמו כן יש עץ עליו רשומים שמות הדמויות מתוך הרומנים של הקומדיה האנושית והוא זמין להתבוננות הציבור.
טבלה גדולה באורך של כ-14.50 מטרים ועליה רשומים למעלה מ-1000 שמות של דמויות מתוך סך כל 6000 הדמויות המופיעות באוסף הרומנים.
ציבור המבקרים יכול לקנות עותק מתקפל.
עבור הילדים, המוזיאון פיתח שיטת לימוד ייחודית, המאפשרת לילדים בגיל 8-9 שנים להתמודד עם אירועים ושלבים שונים בחייו של הסופר.
באמצעות "המקל של מר בלזאק" הם יכולים לשוטט בחדרי המוזיאון הרבים, לחשוף סודות או חידות ולפתור משלים מחייו.
כדי ליהנות מכל המקומות, הילדים מובלים אל רצפת המוזיאון כדי לחוש את השיפוע, היות שהבית עומד על שטח משופע.
המוזיאון הוא חלק של המוזיאונים המוכרים בעיר פריז, וזכה לתואר זה ברשימת המוזיאונים בצרפת.
מתנהלים בו מחקרים אוניברסיטאיים בכל הקשור ליצירתו של בלזאק.
וכן יש בו ועדה נבחרת, של מומחים, הבוחרת הצגות תיאטרון הקשורות בצורה זו או אחרת ליצירתו.
1994 וגם 1999 : "זיכרונות של שתי צעירות נשואות" (Mémoires de deux jeunes mariées) מאת בלזאק
2012 : "סרפיטה" מאת בלזק, בעיבוד ובימוי אוריאל זוהר, עם ברברה היימן.
בית בסאראב (ברומנית: Basarab) הייתה משפחה שהיה לה תפקיד מרכזי בהקמת נסיכות ולאכיה.
מעמדה כשושלת מוגדר כבעייתי עקב מערכת הבחירה הרשמית, אשר אפשרה כי גברים בני אותה משפחה, כולל צאצאים לא לגיטימיים, יבחרו לשלטון על ידי מועצה של בויארים.
בין השליטים המוזכרים כחברי הבית (וענפיו) כלולים (בסדר כרונולוגי): מירצ'ה הזקן, דן השני, ולאד דראקול, ולאד המשפד, ולאד הנזיר, ראדו הגדול, וראדו מאפומאץ.
השושלת נקראת על שמו של בסאראב הראשון, שזכה בעצמאותה של ולאכיה מתוך ממלכת הונגריה.
שמו המקורי של בסאראב הראשון היה בסאראבי (Basarabai),אך התקצר כשהושאל לרומנית.
מקור השם הוא קומני או פצ'נגי וכוונתו ככל הנראה "אב כובש" או "אב שולט".
אמנם שמו העיד על מוצאו הקומני או הפצ'נגי, אך בני דורו של בסאראב הראשון החשיבו אותו לוולאכי מאז ומתמיד.
שמו של בסאראב הראשון הוא המקור לשמות של מקומות שונים, כולל האזור של בסרביה (חלק מהרפובליקה של מולדובה ואוקראינה) וכן כמה עיירות, כגון בסאראב (Basarabi) ברומניה.
בֵית בַּעַל מְעוֹן (במואבית: 𐤁𐤕 𐤁𐤏𐤋𐤌𐤏𐤍), בעל מעון (במואבית: 𐤁𐤏𐤋𐤌𐤏𐤍) או בֵּית מְעוֹן, הייתה עיר בסביבות מידבא, בעבר הירדן המזרחי בתקופת המקרא.
על פי המסופר בתנ"ך, העיר הייתה בשליטתם לסירוגין של מואב ושבטי ישראל.
חוקרי המקרא הציעו לזהות אותה עם העיר בְּעֹן.
בספר במדבר מוזכרת העיר "בעל מעון" כאחת מערי עבר הירדן המזרחי, שבו חפצו להאחז בני שבט ראובן וגד; אולם מנהיגי העם ובראשם משה, הוכיחו אותם במילים קשות על השתמטותם למעשה מכיבוש הארץ שנועדה לכלל העם.
לאחר שהודיעו נציגי השבטים על מחויבותם להחלץ למלחמה יחד עם שאר השבטים, הובטח להם האזור שבו חפצו.
בספר יהושע מוזכרת שוב העיר בתחום נחלת שבט ראובן:
במאה ה-9 לפנה"ס, מישע מלך מואב בנה (כלומר שיפץ) את העיר (הניקוד לא במקור ונועד להקלת הקריאה) ובנה בה אשוח (מאגר מים), כפי שמוזכר פעמיים במצבת מישע:
הנביאים האחרונים הזכירו את העיר בנבואותיהם; למשל ירמיהו בנבואת הזעם שנשא על מואב:
העיר הוזכרה באונומסטיקון של אוסביוס (שנכתב בתחילת המאה ה-4 לספירה), ככפר גדול הנמצא תשעה מיל מחשבון.
העיר הקדומה מזוהה על ידי חוקרים עם הכפר מאעין, השוכן שבעה ק"מ דרומית-מערבית למידבא, ואשר במרכזו תל קדום.
"בית בנימיני – המרכז לקרמיקה עכשווית" הוא מרכז לאמנות קרמית וגלריה.
המרכז נפתח ב-16 ביוני 2011 בבניין שנרכש בקריית המלאכה תל אביב-יפו, שופץ והותאם בעזרת קרן מעזבון יהודית ויששכר בנימיני, שהיו אמני קרמיקה.
בשנת 2012 החל המרכז להעניק את "פרס קרן אליכס דה רוטשילד" ו"פרס מוד פרידלנד לאמנות קרמית" על שם מוד פרידלנד.
המרכז מציג תערוכות תערוכות קבוצתיות לצד תערוכות יחיד בשלושת גלריות התצוגה, ומקיים ימי עיון, המרחיבים את הדיון באספקטים שונים של השדה הקרמי ותחום התרבות החומרית.
בשנת 2025 התקיים יום העיון "קרמיקה ישראלית במציאות משתנה" – פאנל דוברים בהשתתפות ד"ר שלומית באומן וקרמיקאים נוספים ובהנחיית יהודה רחנייב, יזם בתחום התרבות ומגיש תוכנית שבועית בתחום האמנות.
יוזם כנסי "תרבות הרוח החדשה", ושירה סילברסטון, עורכת כתב העת המקוון "טקסטורה" ומנהלת התוכנית העיונית של בית בנימיני.
"מעל ומתחת לפני השטח", זוהי סדרת המפגשים השנתית של בית בנימיני שמתקיימת בשנים 2024-25. סדרת ההרצאות וההדגמות כוללת שבעה מפגשים עם יוצרות ויוצרים, חוקרות וחוקרים של תחום הקרמיקה והעיצוב.
תוכנית שהות אמן בבית בנימיני פועלת כבר מספר שנים והתארחו בה יוצרים בכירים מישראל ומהזירה הבין לאומית.
התכנית הנה פרי שיתוף פעולה בין בית הספר לאמנות הקרמיקה והגלריה בבית בנימיני.זוכי מלגת שהות אמן מקבלים עמדת עבודה בחלל הסדנה, חומרי גלם וליווי מקצועי בתחום הקרמיקה על פי הצורך.
האמנים מקיימים הרצאה לקהל הרחב, ועבודות נבחרות מתוך התכנית מוצגות בגלריית בית בנימיני.
שלושת זוכי המלגה לתוכנית שהות אמן – קיץ 2024, בבית בנימיני הם אמי ספרד, מרב קמל וחליל בלבין.
בית בנימיני מקיים שיחי גלריה וסיורים.
בבניין פועל בית ספר המציע סדנאות וקורסים לקרמיקה המיועדים ליוצרים חובבים ולאמנים.
למרכז גם ספרייה עיונית הפתוחה לציבור המבקרים.
בבית בנימיני מתקיימות פעילויות למען החברה כמו למשל מכירת ציורים שהכנסותיהם קודש לפעילותה של ספריית לוינסקי.
בית ברנרדה אלבה (בספרדית: La casa de Bernarda Alba) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה.
פרשנים משייכים אותו ל"טרילוגיה הכפרית", עמה נמנים גם "חתונת הדמים" ו"ירמה".
לורקה לא כלל אותו במסגרת המחזות שתכנן לכתוב כחלק מה"טרילוגיה של ארץ ספרד" (שנותרה בלתי גמורה בזמן רציחתו).
לורקה תיאר את המחזה בכותרת המשנה כ"דרמה של נשים בכפרי ספרד".
בית ברנרדה אלבה היה מחזהו האחרון של לורקה, אותו סיים לכתוב ב-19 ביוני 1936, חודשיים לפני מותו במלחמת האזרחים בספרד.
המחזה הועלה לראשונה על הבמה ב-1945. המחזה מתמקד באירועים המתרחשים בבית באנדלוסיה בתקופת אבל, שבמהלכם ברנרדה (בת 60) שולטת באופן מוחלט בחייהן של חמש בנותיה: אנגוסטיאס (בת 39), מגדלנה (בת 30), אמליה (בת 27), מרטיריו (בת 24) ואדלה (בת 20).
בבית מתגוררות גם לה פונסיה, המשרתת בת ה-60 ומריה חוספה, אמה בת השמונים של ברנרדה.
לורקה לא כלל אף דמות גברית במחזה, מה שגורם למתח מיני רב, שנוכח לאורך כל המחזה.
פפה "אל רומאנו", מושא אהבתן של בנותיה של ברנרדה ומחזרה של אנגוסטיאס, מעולם לא מופיע על הבמה.
המחזה עוסק בנושאים של דיכוי, תשוקה, הליכה בתלם ובוחן את ההשפעה שיש לגברים על נשים.
המחזה מתרחש מיד אחרי לכתו לעולמו של בעלה השני של ברנרדה אלבה.
ברנרדה אלבה, ראש המשפחה השתלטנית, כופה תקופת אבל של שמונה שנים על בני ביתה, בהתאם למסורת הנהוגה במשפחתה.
לברנרדה יש חמש בנות, בגילאים שבין 20 ל-39, בהן היא שולטת בקשיחות ואוסרת עליהן להיכנס למערכת יחסים כלשהי.
תקופת האבל מבודדת אותן והמתח בתוך הבית גואה.
בתום טקס האבל בבית המשפחה, נכנסת אנגוסטיאס הבת הבכורה, שנעדרה מן המקום בזמן שהאורחים ביקרו אותן.
ברנרדה רותחת, מניחה שהיא האזינה לשיחת הגברים בחצר.
אנגוסטיאס ירשה ממון רב מאביה, בעלה הראשון של ברנרדה, אולם בעלה השני של ברנרדה הותיר כסף מועט בלבד לארבע בנותיו.
פפה אל רומאנו, מחזר צעיר ונאה מהכפר, נמשך אל אנגוסטיאס בשל עושרה.
אחיותיה מקנאות, בהאמינן שאין זה הוגן שאנגוסטיאס, שהיא מכוערת וחולנית, תזכה גם ברוב הירושה וגם בחופש להינשא ולהימלט מביתן המדכא.
האחות הצעירה אדלה, נתקפת בחדווה פתאומית לאחר הלווייתו של אביה, מפרה את הוראותיה של אימה ועוטה שמלה ירוקה במקום להישאר בבגדי אבל שחורים.
עליצותה מתנפצת לפתע כשהיא מגלה שאנגוסטיאס עומדת להינשא לפפה.
פונסיה, משרתתה של ברנרדה, מייעצת לאדלה להתאזר בסבלנות, כי אנגוסטיאס בוודאי תמות בזמן לידת בנה הראשון.
אדלה השרויה במצוקה מאיימת לרוץ ברחובות בשמלתה הירוקה, אולם אחיותיה מונעות זאת מבעדה.
לפתע הן רואות את פפה צועד במורד הרחוב.
היא נשארת מאחורה, בעוד אחיותיה נחפזות להתבונן בו – עד שהמשרתת רומזת שניתן לראות טוב יותר מחלון חדרה.
פונסיה משוחחת עם ברנרדה על ירושתן של בנותיה.
לפתע היא רואה את אנגוסטיאס מאופרת ולבושה בשמלה ירוקה, מבועתת מכך שאנגוסטיאס מפרה את הוראותיה לקיים את מנהגי האבל, ברנרדה מוחה בגסות את סימני האיפור מעל פניה.
הבנות האחרות נכנסות, ובעקבותיהן פוסעת מריה חוספה, אמה המבוגרת של ברנרדה, שבדרך כלל נעולה בחדרה.
מריה חוספה מכריזה שהיא מעוניינת להתחתן, היא גם מזהירה את ברנרדה שהיא תהפוך את ליבן של בנותיה לאפר אם לא תתן להן לנהוג בחופשיות.
ברנרדה כולאת אותה שוב בחדרה.
מתברר שאדלה ופפה ניהלו רומן סודי.
אדלה נתונה למצבי רוח קיצוניים יותר ויותר.
היא ממרה את פיה של אמה ורבה עם אחיותיה, במיוחד עם מרטיריו, שחושפת את רגשותיה לפפה.
אדלה מבועתת במיוחד כשמשפחתה שומעת את הרכילות האחרונה על האופן שבו נהגו אנשי העיר באישה צעירה שהרתה מחוץ לנישואים והרגה את התינוק הבלתי חוקי.
המתח גואה כשבנות המשפחה רבות זו עם זו וברנרדה רודפת אחרי פפה עם רובה.
ירייה נשמעת מחוץ לבית, רומזת לכך שפפה נהרג.
אדלה נסה לחדרה בעוד משפחתה מחכה לבאות.
כשברנרדה ומרטיריו נכנסות, אומרת מרטיריו שפפה ברח, וברנרדה אומרת שבהיותה אישה לא ניתן להאשים אותה בכך שלא הצליחה לפגוע במטרה.
היא נזעקת לקרוא לאדלה, שנעלה עצמה בחדרה.
כשאדלה אינה משיבה, ברנרדה ופונסיה פותחות בכוח את הדלת.
מיד נשמעת קול צווחה מפיה של פונסיה.
היא יוצאת מהחדר בעוד ידיה לופתות את צוואה ומתריעה בפני המשפחה לבל ייכנסו לחדר.
אדלה, שלא ידעה שפפה נותר בחיים, תלתה עצמה.
שורות הסיום של המחזה מראות את האופן שבו ברנרדה מוטרדת משמה הטוב של משפחתה.
היא מודיעה שיספרו בכל העיירה שאדלה מתה בתולה.
(המחזה מרמז לכך שאדלה ופפה ניהלו רומן;הקוד המוסרי של ברנרדה וגאוותה מונעים מכך להיוודע).
נאסר על בנות הבית לבכות.
ברנרדה - אלמנה ששולטת בבנותיה ביד קשה.
בראש מעייניה הניסיון לשמור על הכבוד והמסורת, במיוחד אמורים הדברים בכל הנוגע לתפקידה של האישה בחברה, והיא גאה מדי מכדי להבחין ברצונותיהן של בנותיה.
מקל ההליכה שלה הוא סמל לכוח הנתון בידה.
השם "ברנרדה" הוא גרסה ספרדית של השם הטווטוני ברנרד שמשמעותו "להיות חזק כדוב".
אם המשפחה, בעלת הבית, בת 60. הייתה נשואה בעבר והתאלמנה.
אשה קשה מאוד, קשוחה, מאופקת, שאינה מבטאת רגשות ואינה חומלת על איש, כולל בנותיה או אמה.
הדבר המרכזי בחייה הוא שמירה על כבוד המשפחה ושמירה על מעמדה הגבוה יחסית לעומת אנשי הכפר הפשוטים.
לה פונסיה - המשרתת האישית של ברנרדה, בת 60. חיה בביתה כבר שלושים שנה, אשת סודה.
נאמנה לה ושונאת אותה על יחסה אליה.
יש לה כתם שחור בעברה: אמה הייתה זונה וברנרדה היא שנתנה לה בית.
אוהבת את הבנות ומנסה להגן עליהן.
אנגוסטיאס - הבת הבכורה והחולנית.
בת 39. היא ירשה הון מאביה, בעלה הראשון של ברנרדה.
אחוזתו של אביה החורג התפצלה בין ארבע הבנות האחרות, מה שהפך את אנגוסטיאס לאמידה מביניהן.
אנגוסטיאס התארסה לפפה אל רומאנו, שמעוניין רק בכספה.
למרות שהיא מודעת לכך, היא נחושה בכוונתה להינשא ולהשתחרר מעולה של אימה השתלטנית.
אחיותיה מתארות אותה כמכוערת ביותר, ופונסיה מטילה ספק בכך אם היא תישאר בחיים לאחר לידתה.
שמה גזור מהמילה הספרדית ייסורים.
מגדלנה ואמליה - שתי האחיות האמצעיות.
מגדלנה שבורה ממותו של אביה ושוכבת במיטה כל היום.
אמליה היא רכלנית אבל צייתנית לברנרדה.
מרטיריו - בתה של ברנרדה, בת 24, חולנית, צולעת ומכוערת.
שמה מרמז על היותה קרבן-מרצון (מרטיריו – קדוש מעונה).
בעבר היה לה קשר רומנטי עם בחור צעיר (אנריקה הומנס).
הוא הבטיח להגיע בערב אל חלונה והיא חיכתה לו, לשווא.
ללא ידיעתה, ברנרדה הודיעה לו שלא יבוא.
מרטיריו בטוחה שהומאנס לא הגיע מכיוון שלא אהב אותה, ומאז אינה מאמינה עוד כי תזכה באהבה.
אדלה - הבת הצעירה ביותר (20), היחידה שממרה את פיה של ברנרדה.
היא מאוהבת בפפה אל רומאנו ונוהגת להיפגש עמו בחשאי עד שאחותה מרטיריו מתערבת והן מתקוטטות ביניהן, מה שמושך את תשומת לבן של בנות הבית הישנות.
אשמתה של אדלה נחשפת כשמגלים קש בחצאיתה.
הדבר גורם לה להודות בכך שהייתה עם פפה אל רומאנו.
היא תולה עצמה בסיום המחזה.
מריה חוספה - אמה של ברנרדה, בת 80. אותה ברנרדה כולאת בחדרה.
משרתת - משרתת נוספת במשק ביתה של ברנרדה.
היא ניהלה רומן או שנאנסה בידי אנטוניו, בעלה המנוח של ברנרדה.
בחלק מהתרגומים היא מכונה "Blanca"; בעוד אחרים קוראים לה משרתת.
פרודנסיה - אורחת בארוחת ערב בביתה של ברנרדה.
שמה לקוח מהמילה "Prudence," אחת מארבע המעלות הקרדינליות (Cardinal virtues).
פפה אל רומאנו - בן 24, מחזרה של אנגוסטיאס ומאהבה של אדלה.
למרות שהוא מעולם לא מופיע במחזה, הרי שפעולותיו יוצרות את רוב הדרמה במחזה.
קבצנית עם ילד - היא נכנסת לחצר במהלך ההלוויה ומתחננת לקבל שאריות אוכל מהמשרתת.
נשים אבלות - מקוננות בהלווית אנטוניו מאריה בנאבידס, בעלה המנוח של ברנרדה.
טרגדיה - אדלה מתמרדת נגד עריצותה של אמה ומשלמת על כך בחייה.
ישנה גם טרגדיה אירונית בעובדה שהיא מתאבדת בשל יגונה על מותו של פפה, שבדיעבד מתברר שניצל.
דיכוי נשים - ברנרדה מייצגת את ההשקפה ש'מקומה של האישה הוא בבית'.
מסורת - ברנרדה נחושה בדעתה לשמור על המסורת, גם בקפדנותה על טקסי הלוויה וגם בהבדלים בין גברים לנשים.
הבדלי מעמדות - ברנרדה משתמשת בכסף כאמצעי להפוך עצמה לעליונה, ורואה בכפריים כמי שאינם ראויים לשאת את בנותיה.
מוניטין - ברנרדה דואגת ללא הרף לשמה הטוב של משפחתה, והיא חרדה משערוריות ומכך שירכלו עליה, כך אנו רואים בסיום המחזה, כשהיא דורשת שיוודע לאוזני כל שאדלה מתה בתולה.
שררה - ברנרדה כופה את רצונה על משק ביתה.
יופי - היופי הוא שחיתות, לדעתו של לורקה, בסביבה בה אין האנשים רשאים לרדוף אחר מאווייהם ותשוקותיהם.
פפה אל רומאנו נמשך לאדלה, אבל מצבו הכלכלי מאלץ אותו לחזר אחרי אנגוסטיאס במקום זאת.
"אם הוא היה בא בגלל חזותה של אדלה, בשביל אדלה כאישה, הייתי שמחה גם." אומרת מגדלנה, "אבל הוא בא בשביל כספה.
למרות שאנגוסטיאס היא אחותנו, אנחנו משפחתה כאן, ואנחנו יודעים שהיא זקנה וחולה."
חום - במקרה זה, מוזכר לעיתים תכופות ברגעי זעמה של ברנרדה.
לכן, זהו סמל לקו השליט באופיה של ברנרדה.
חום מסמל גם תשוקה מינית אותה מייצגים המניפות והלימונדה.
שחור ולבן - לפי המשמעות הניתנת להם במערב.
שחור מייצג כל דבר רע (מוות, אבל, דיכוי, סגירות וכולי...) בעוד שלבן מסמל דברים טובים (האמת, החיים, החירות).
שחור מתקשר בעיקר לברנרדה ובנותיה שלובשות שחור במהלך המחזה, פרט לאדלה...
כפי שנאמר לעיל, בטירופה היא אומרת מה שכל הבנות רוצות ואינן מעיזות לאמר.
פרשנות אפשרית אחרת מייצגת סטריליות וטוהר, כפי שמתואר ביתה של ברנרדה, בעוד ששחור מייצג דיכוי.
ירוק - מסמל מוות עתידי ובתרבות ההיספנית - תקווה: היא לבושה בבגדים בצבע ירוק כשהיא מתוודה על אהבתה לפפה אל רומאנו.
ירוק יכול גם לייצג קנאות, כלומר כפי שקורה בין האחיות כשנודע להן שאדלה היא מאהבתו של פפה, ולגבי אירוסיה של אנגוסטיאס לפפה.
ירוק מייצג גם את אישיותה הרגשנית של אדלה.
בנוסף לכך, עבור לורקה, ירוק מייצג תשוקה אירוטית.
מניפה - אדלה נותנת לברנרדה מניפה עגולה המעוטרת בפרחים ירוקים - סמל לייחודה של אדלה.
מקל ההליכה - מסמל את הכוח והסמכות של ברנרדה על בנותיה.
אדלה שוברת המקל לקראת סוף המחזה.
אמליה - מלטינית וגרמנית עתיקה ל"חרוץ"; בעברית: "עובד האל".
אנגוסטיאס - ייסורים או סבל.
אדלה - מהפועל הספרדי "adelantar" שמשמעו "להתקדם" או "להשיג".
מגדלנה - שם אחר לייסורים, למשל, הפתגם הספרדי: "llorar como una Magdalena" (להתייפח כמו מגדלנה).
מריה חוספה - משמות הוריו של ישו, מריה ויוסף.
The House of Bernarda Alba - סרט דרמה ספרדי משנת 1987 בבימויו של מריו קאמי.
הוא הוקרן בפסטיבל קאן באותה שנה.
סרט טלוויזיה אנגלי משנת 1991 בשם The House of Bernarda Alba.
הסרט ההודי Rukmavati ki Haveli בבימויו של גובינד ניהלני (Govind Nihalani) משנת 1991.
ב-1967 הכוריאוגרף אליו פומאר (Eleo Pomare) עיבד את המחזה לבלט בשם Las Desenamoradas, שלווה במוזיקה אותה הלחין ג'ון קולטריין.
ב-2006 עובד המחזה למחזמר בידי Michael John LaChiusa, בשם "ברנרדה אלבה", הוא הוצג לראשונה בתיאטרון מיצי ניוהאוז (Mitzi Newhouse) במרכז לינקולן ב-6 במרץ 2006, בכיכובה של פיליציה ראשאד בתפקיד הראשי של ברנרדה, במחזמר שיחקה גם דפנה רובין-וגה.
מעצב תפאורה ותלבושות: מרסל ינקו
לה פונסיה: בת עמי אלישיב-פינקל
שחקניות: רוחמה רגב, עליזה רוזן, רות גלר אשכר, רות דורון, לוטי פרומור, נעמי בכר, מיכל בת-אדם, חיה הורוביץ, הלן קופילביץ'.
מריה חוספה: פאני לוביץ' / עדה טל
מעצבת תפאורה ותלבושות: רות דר.
מלחין מוזיקה: יוסי בן נון.
פונסיה, משרתת : ליא קניג.
מריה חוספה, אמה של ברנרדה : רות גלר.
אנגוסטיאס, בתה של ברנרדה : דינה בליי.
מגדלנה, בתה של ברנרדה : רויטל שניר.
אמליה, בתה של ברנרדה : טל צדקוני
מרטיריו, בתה של ברנרדה : מיקי פלג-רוטשטיין.
אדלה, בתה של ברנרדה : הילה וידור.
קבצנית : כרמל בן אפרים.
מתאבלות: אשה א' : דבורה מילר.
אשה ב' : נעמי דולזה.
אשה ג' : אסתר תנעמי.
אשה ד' : יאירה אוריין.
ילדה : שיר אעידן, מאי ביסמוט.
מקוננות : כרמל בן אפרים, זהבה גורדון, עדנה גלעדי, לאה הדר, עפרה טובי, רוזה ליפשיץ.
תיאטרון מרכז לביכורי העתים 2017
מעצבת תלבושות ותלבושות: דלית ענבר
להקת הפלמנקו הישראלית קומפאס מיכל נתן 2019
רקדנים/ות: מיכל נתן, סלביה דוראן, ולדה וסט, איבליסה מרטינז גונזלס, גראו קבררה קאודרדו, מורן רון, אילת שחר, מאיה שני פלנבאום
עיבוד מופתי של JAVIER LATORRE גדול הכוריאוגרפים הספרדיים בני זמנינו בביצוע להקת הפלמנקו הישראלית בניהולה האמנותי של מיכל נתן המתכבדת לארח בהפקה זו את סלביה דוראן – חלוצת המחול הספרדי בישראל.
המופע מלווה ביצירותיהם המוזיקליות של: מוצרט, באך, ויולדי, סן-סאנס, דה פאייה, פיאצולה, שופן, ארבו פארט ושירה גרגוריאנית
בית בן-יהודה הוא ביתו של אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית אשר נבנה ב-1922. הבית ניצב ברחוב עין גדי 28 בשכונת ארנונה-תלפיות בירושלים.
הוא בן שתי קומות, עם מרפסת קדמית רחבה בקומה השנייה הפתוחה אל הרחוב.
אליעזר בן-יהודה נפטר זמן קצר לפני שהבית הושלם ולא זכה לעבור למעונו החדש.
אשתו חמדה גרה בבית עם הילדים עד שנפטרה ב-1951. במהלך השנים הפכה חמדה את המקום למרכז להנצחת מפעלו של בן-יהודה, בו נערכו כתביו והופקו חלקי המילון שלא התפרסמו בחייו.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שהו בני משפחת בן-יהודה בארצות הברית, ועם שובם ארצה החלה הקמת הבית בתלפיות, ביוזמה ובמימון של ההסתדרות העברית באמריקה, שהוקירה מאוד את מפעלו של בן-יהודה להחייאת השפה העברית.
אלא שהוא עצמו לא זכה לגור בביתו החדש.
זמן קצר לאחר התחלת הבנייה, ב-16 בדצמבר 1922 (כ"ו בכסלו תרפ"ג), הוא הלך לעולמו.
עוזרו הנאמן ויד ימינו של בן יהודה, משה בר-נסים, המשיך את העבודה על המלון העברי הגדול לאחר מות אליעזר.
משפחתו של בן-יהודה גרה בבית עד 1951, ולאחר מכן הפכה אותו למוזיאון קטן לזכרו.
כעבור שנים מספר מכרה המשפחה את הבית לעיריית ירושלים.
לימים הוסכם שתכולת הבית תימסר לאקדמיה ללשון העברית לשם הקמת יד לאליעזר בן-יהודה בבית האקדמיה.
יד בן-יהודה נחנכה בינואר 1973 בישיבת מליאה האקדמיה בהשתתפות שר החינוך יגאל אלון ובני משפחת בן-יהודה.
ב-1965 השכירה העירייה את הבית לדיירים פרטיים, ובשנת 1971 החליט ראש העיר טדי קולק, למסור אותו תמורת דמי שכירות סמליים (הסכם חכירה) לארגון המתנדבים הגרמני "אות הכפרה והשלום".
הארגון מביא ארצה צעירים ומבוגרים מגרמניה לעבודה בהתנדבות במוסדות סעד ורווחה ובמפעלי הנצחת השואה במטרה לכפר על פשעי הנאצים.
הבית משמש את מטה הארגון בישראל מאז ועד היום.
מרכז מפגשים בינלאומי ובית הארחה
בשנת 2004 נוסף למבנה אגף חדש שהוקם בחצר האחורית של הבית במטרה להפוך את המקום למרכז סמינרים עבור המתנדבים הגרמנים.
באותה שנה החליט ארגון "אות הכפרה והשלום" שלא די בכך וייסד את "בית בן יהודה – מרכז מפגשים בינלאומי ובית הארחה" – חל"צ שמטרתה להפעיל את המקום כמרכז סמינרים ותרבות ישראלי–גרמני מצד אחד, ובית הארחה שיהיה פתוח לכולם מצד שני.
האגף כולל גם אולם הרצאות וחדרי לימוד עבור סמינרים וכנסים.
בית בן-יהודה מציע מגוון רחב של סמינרים והרצאות בנושאים שונים כגון היסטוריה, שואה, חברה, פוליטיקה, ציונות, יחסי ישראל–גרמניה, מתודיקה ועוד.
בנוסף מתקיימים במקום קורסי שפה כגון אולפן עברית בקיץ וקורס לשפה ותרבות היידיש בחורף.
בית ג'יברין היה כפר ערבי גדול, ששכן 21 קילומטרים מצפון מערב לחברון.
הכפר נכבש בידי צה"ל במהלך מלחמת העצמאות במבצע יואב ותושביו לא הורשו לחזור.
מקור שמו של הכפר הוא השם המקראי בית גוברין.
הכפר נבנה באזור בו הייתה התיישבות עוד מימי קדם.
התיישבות ראשונה באזור הכפר הייתה בתקופה הכנענית.
במאה ה-8 לפנה"ס הכפר היה חלק מממלכת יהודה והוכר כעיר הקדומה בית גוברין.
בימי המלך הורדוס היה המרכז המנהלתי של נפת אדום.
לאחר המרד הגדול, הרומאים כבשו את הכפר והפכו אותו לקולוניה רומאית ולמרכז מנהלי מרכזי, אשר נקרא "אלותרופוליס".
בראשית המאה ה-7, הכפר נכבש על ידי המוסלמים, שהונהגו על ידי עמר אבן אל-עאץ.
תחת השלטון הצלבני, שכבש את הכפר במאה ה-11, הכפר הדרדר מבחינה כלכלית, אך התפתח מחדש לאחר הכיבוש הממלוכי.
בתקופת השלטון הע'ותמני הוטלו על הכפר מיסים מסחריים.
במהלך המאה ה-19, על רקע המיסים הללו, מרד הכפר, שהונהג על ידי משפחת אל-עזי (כיום מן היישוב אל עזי), בע'ותמאנים.
מרי זה הסתיים בהגליה והוצאה להורג של מנהיגים מקומיים.
במרץ 1912 הוחל בנטיעת אקליפטוסים בכפר כדי להאבק נגד התפשטות מחלות בכפר.
במאה ה-18 הפך הכפר לאחד מ-24 כפרי הכס (Throne Villages) שבהם שלטו מוח'תארים חצי-פיאודאליים וכל מוח'תאר בנה את ביתו כמצודה בלב הכפר.
תחת שלטון המנדט הבריטי, השתייך הכפר לנפת חברון ושימש שוב כמרכז אזורי.
בשנת 1942 הקימו הבריטים תחנת משטרה בסמוך לכפר.
בתוכנית החלוקה של האו"ם מ-1947, הכפר יועד להיכלל במדינה הערבית.
בימים האחרונים של מבצע יואב ובימים הראשונים שלאחר סיומו, ערכה חטיבת גבעתי (תש"ח) שלושה ניסיונות לכבוש את מבנה המשטרה הסמוך.
בשני הניסיונות הראשונים נתקל כוח גבעתי באש ונסוג.
בניסיון האחרון, ב-25 באוקטובר 1948, הצליח כוח מהחטיבה לחדור למשטרה, אולם מטען חומר נפץ שהכוח נשא התפוצץ טרם זמנו, והכוח, שספג חמישה הרוגים, נסוג.
זמן קצר אחר כך, ב-27 באוקטובר 1948, כבשה חטיבה 8 של צה"ל את מבנה המשטרה הבריטי הסמוך לווילה וכן את הכפר.
בהמשך אותו יום, הדפה החטיבה התקפה עזה של הלגיון הערבי.
תושבי הכפר נמלטו מזרחה והיו לפליטים החיים כיום בעיקר במחנות אל-פוואר ובית ג'יברין בדרום הר חברון.
ב-1949 התיישבו יהודים בכפר והקימו בו את קיבוץ בית גוברין.
חלק משטח הכפר הפך לגן הלאומי בית גוברין ובחלקו הצפוני של הגן עומדים על תילם אחדים ממבני הכפר ובית הקברות.
קברו של הש'יח תמים א-דרי שוכן מערבית לקיבוץ.
בית בקהיר הוא רומן מאת הסופר המצרי נגיב מחפוז, שיצא לאור בשנת 1956. רומן זה הוא הכרך הראשון מבין שלושת הכרכים של הטרילוגיה הקהירית מאת נגיב מחפוז, הנחשבת בידי רבים ליצירתו הספרותית הגדולה ביותר.
הספר מציג בפני הקורא לראשונה את אחמד עבד אל-ג'ואד, סוחר אמיד בשוק של קהיר, את אמינה, אשתו הנאמנה, ואת חמשת ילדיהם של השניים: יאסין הבן הבכור, בנו של אל ג'ואד ושל אשתו הקודמת, המקבל את אמינה כאמו המאומצת.
פהמי הבן האמצעי, סטודנט למשפטים וצעיר חולמני ההופך למהפכן נלהב למען התנועה לעצמאות מצרים.
כמאל הבן הצעיר, תלמיד בית ספר שקדן בבית הספר הדתי אגא חליל שבמרכז קהיר, אשר במהלך עלילת הספרים הופך במידה רבה לגיבורה האמיתי של הטרילוגיה.
חדיג'ה האחות הבכורה, אשר חרף חזותה המרירה והזועפת חלומה הגדול הוא להינשא חרף פגמיה החיצוניים, ועאישה הבת הצעירה, היפהפייה של המשפחה אשר נאלצת להתמודד עם החלטתו של אביה שלא להסכים לנישואיה טרם נישואי אחותה הבכירה.
הספר עוקב אחר חייהם של בני המשפחה, כמשפחה ממוצעת מהמעמד הבינוני-גבוה בקהיר של העשור השני של המאה ה-20, אשר נאלצים לחיות תחת שלטונו הסמכותי, ולעיתים אף הרודני, של אבי המשפחה, עבד אל-ג'ואד, אשר שולט במשפחתו ביד רמה.
הספר מתמקד במידה רבה בעלילותיהם השונות של שלושת בני המשפחה, יאסין, פהמי וכמאל, אשר פועלים כל אחד בדרכו על מנת להגשים את שאיפותיהם, וזאת יחד עם כפיפותם המוחלטת להלכה למרותו של האב.
כמו כן הספר עוקב אחר שאיפתן של שתי בנות המשפחה, חדיג'ה ועאישה, למצוא חתן, ואת הסכסוך הסמוי בין שתיהן לנוכח החלטתו הנחושה של האב שלא לאפשר את נישואיה של עאישה, הבת הצעירה, טרם נישואיה של חדיג'ה.
במהלך העלילה, האידיליה המוצגת בספר, אודות משפחה אשר מתקיימת למעשה במעין עולם משלה, נשברת בהדרגה בעקבות הניצנים הראשונים של המרד המצרי כנגד השלטון הקולוניאלי במצרים, אשר מתבטא בספר באמצעות תיאור מאבקו של המנהיג המצרי סעד זע'לול למען עצמאותה של מצרים.
התסיסה ברחוב המצרי כנגד השלטון הבריטי, אשר זוכה לתיאור נרחב בספר, עתידה להשפיע ישירות על חיי המשפחה, בעקבות התגייסותו של הבן האמצעי פהמי, לטובת המטרה, וכתוצאה מכך לתחילתה של שרשרת אירועים אשר מאיימת לפרק את המשפחה כליל.
הספר תורגם לעברית בידי סמי מיכאל, ויצא לאור בהוצאת "ספרית הפועלים" בשנת 1981.
בית בצי הוא אתר ארכאולוגי בספר מדבר יהודה, לא הרחק מבית לחם.
במקום שרידים מהתקופות החשמונאית, הרומית, הביזנטית והממלוכית.
ההתבצרות בו הייתה נקודת המפנה בה הממלכה הסלאוקית הפסיקה ללחום בחשמונאים והכירה בהם באופן לא רשמי.
בית בצי ממוקמת בפאתי בית סחור (כ-3 קילומטרים מצפון להרודיון) בגובה של 656 מטרים מעל פני הים ומכונה כיום "ח'רבת בית בצי".
בתקופת מרד החשמונאים, לאחר מותו של יהודה המכבי בשנת 160 לפנה"ס, התבצרו אחי יהודה, יונתן ושמעון, בבית בצי.
המצביא הסלאוקי בקכידס שחזר ליהודה בשנת 156 לפנה"ס בראש צבא חזק לדכא את המורדים צר על היישוב תקופה ארוכה עם מכונות מצור, אך החשמונאים שהיו למודי ניסיון, הסירו את המצור במתקפת נגד מוצלחת.
בשל כישלונו במצור והכרה בעוצמתם של החשמונאים, שלא בנקל יהיה אפשר להכריעם, בקכידס החליט לעבור לערוץ פרגמטי והגיע להסכם עם יונתן על פיו יוענק לו מעמד מדיני כלשהו בתמורה לשקט בחבל הזה, כך שהשלטון הסלאוקי יתקיים ביהודה בלא שיהיה צורך לבזבז עליו משאבים צבאיים גדולים וקבועים.
בהסכם זה קיבל יונתן רשות להתיישב במכמש כ-10 קילומטרים מצפון לירושלים ולקבל מעמד מדיני מסוים.
בקכידס עזב את יהודה עם חילותיו, כאשר הוא מותיר בירושלים בחקרא חיל מצב סלאוקי.
בתקופת מרד בר כוכבא מוצאו של ישוע בן גלגולא מבכירי מפקדיו של בר כוכבא (אולי מפקד ההרודיון) היה מבית בצי.
תעודת נישואין ביוונית משנת 124 (תעודה 115 ממורבעאת), שנמצאה במערות מורבעת (מערה מספר 2) מתעדת את נישואיהם של אליאס בן סימון וסלומי בת־ואנוס גלגולה, שמוצאה מהכפר בית בצי שבחבל הרודיון.
הזוג בנה את ביתו בכפר בית ארדה שבחבל גופנה, ולפיכך הימצאותה של התעודה בוואדי מורבעאת מעידה על אפשרות שסלומי עזבה את ביתה במהלך מרד בר כוכבא, הצטרפה אל משפחתה שבבית בצי, ועמה הגיעה אל המערה.
ייתכן שסלומי הייתה אחותו של ישוע בן גלגולה.
בית ברנדוט (בשוודית: Bernadotte) היא משפחת אצולה שוודית ממוצא צרפתי, שבניה שולטים בשוודיה מזה כמאתיים שנה.
עד לשנת 1905 השושלת שלטה גם בנורווגיה.
מייסד בית המלוכה, קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, נולד כז'אן ברנדוט ב-26 בינואר 1763 בפו שבצרפת, כבנם של ז'אן אנרי ברנדוט, שהיה תובע בפו, ושל אשתו, ז'אן דה סנט וינסנט, אחייניתו של אב המנזר של סירקס שבדרום צרפת.
במקור נקראה המשפחה דו פווה (du Poey או de Pouey), אך שמה שונה לברנדוט, שמה של אחת מאימהות המשפחה, בתחילת המאה ה-17.
ברנדוט שירת בצבא הצרפתי, ובתקופת המהפכה הצרפתית בלט בכישוריו וקודם עד מהרה לדרגת גנרל.
לאחר הקמת הקיסרות הראשונה העניק לו נפוליאון דרגת מרשל של צרפת, והוא מילא חלק חשוב בקרב אולם ובקרב אוסטרליץ.
בשנת 1808, בתוקף תפקידו כמושל ערי הנזה, הונחה ברנדוט לנהל מסע מלחמה כנגד שוודיה, דרך האיים של דנמרק, אך התוכנית הסתיימה בלא כלום בשל הצורך בכוחות ובשל נטישת המערכה על ידי חיל המשלוח הספרדי.
בשנת 1810 עמד לקבל את המינוי החדש של מושל רומא, כאשר נבחר באופן בלתי צפוי ליורש העצר של קרל השלושה עשר, מלך שוודיה.
בעיית ירושתו של קרל השלושה עשר התגלתה כבר שנה קודם לכן, כאשר עלה לכס המלכות ונראה היה שהענף השוודי של שושלת הולשטיין-גוטורפ עומד להיגדע לאחר מות קרל.
המלך היה אז בן 61, חשוך ילדים ובמצב בריאותי רעוע.
המלכה שרלוט הביאה לעולם שני ילדים שמתו בינקותם ולא היה סיכוי שתצליח ללדת ילד נוסף.
זמן קצר לאחר הכתרתו אימץ המלך אימץ את הנסיך הדני קרל אוגוסט, אך זה מת חודשים ספורים לאחר הגעתו לשוודיה.
ברנדוט נבחר להיות יורש העצר, בין השאר בשל העובדה שרוב צמרת הצבא השוודי הייתה בעד בחירתו של קצין צבא לתפקיד המלך, לאור הסיבוכים הצפויים מול רוסיה.
סיבה נוספת לבחירתו הייתה האהדה האישית כלפיו שנבעה מהיחס הטוב שהפגין כלפי השבויים השוודים במהלך המלחמה עם דנמרק.
הבחירה בברנדוט הוכרעה סופית על ידי אחד מאנשי חצר המלכות השוודית, הברון קרל אוטו מורנר, שביוזמתו האישית, הציע לברנדוט את ירושת הכתר השוודי.
ברנדוט דיווח על ההצעה לנפוליאון, שהתייחס לכל העניין כאל שטות.
הקיסר לא תמך בברנדוט, אך מצד שני לא התנגד, כך שברנדוט הודיע למורנר שלא יסרב לכבוד אם ייבחר.
ממשלת שוודיה נדהמה מעזות הפנים של מורנר, שנעצר מיד עם שובו לשוודיה.
עם זאת, זכתה מועמדותו של ברנדוט לתמיכה וב-21 באוגוסט 1810 נבחר על ידי הפרלמנט להיות נסיך הכתר החדש.
כתוצאה מכך הוענקה לו על ידי המלך דרגת גנרליסימו בצבא שוודיה.
חודש לאחר מכן, ב-26 בספטמבר 1810, ויתר על תואר "נסיך פונטקורבו", שהוענק לו קודם לכן על ידי נפוליאון.
ב-2 בנובמבר נכנס ברנדוט באופן חגיגי לסטוקהולם וב-5 בנובמבר קיבל את שבועת האמונים של הריקסדג (הפרלמנט) ואומץ על ידי קרל השלושה עשר בשם "קרל יוהאן".
במקביל המיר את דתו מנצרות קתולית ללותרניזם, דת חצר המלכות השוודית.
ברנדוט זכה לכיבודים רבים, כמו חברות כבוד באקדמיה המלכותית השוודית למדעים שהוענקה לו ב-21 בנובמבר 1810.
עד מהרה זכה נסיך הכתר החדש באהדה ציבורית והוכר כאיש החזק ביותר בשוודיה.
תשישותו של המלך הזקן והמחלוקות שנתגלעו בין חברי המועצה המלכותית של שוודיה, הותירו את השליטה, בעיקר על יחסי החוץ, בידיה של הממשלה.
המהלך המרכזי של מדיניותו של קרל יוהאן היה המהלך לסיפוחה של נורווגיה.
ב-1813 כרת קרל יוהאן ברית עם אויביו של נפוליאון, כולל בריטניה ופרוסיה במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, מתוך תקווה לשמור לעצמו את נורווגיה.
לאחר התבוסות בקרב ליצן ובקרב באוצן במאי 1813, הפיח נסיך הכתר השוודי רוח לחימה בבעלות בריתו ובוועידה שהתקיימה בטרכנברג התווה את התוכנית הכללית של המערכה שהחלה לאחר פקיעת תוקפה של שביתת הנשק של פלסוויץ.
כמפקד העליון של הצבא הצפוני הגן קרל יוהאן בהצלחה על מבואותיה של ברלין ונחל ניצחונות נגד ניקולא אודינו באוגוסט וכנגד מישל נה בקרבות בגרוסברן ובדנוויץ, אך לאחר קרב לייפציג פנה לדרך משלו, נחוש בדעתו כנגד כל הסכנות להכניע את דנמרק ולשמור לעצמו את נורווגיה.
מאמציו הגיעו לשיאם בהסכם קיל שבמסגרתו הועברה נורווגיה לשליטת השוודים.
הנורווגים לא קיבלו את מרותה של שוודיה.
הם הכריזו על עצמאותם, אימצו חוקה ליברלית ובחרו בנסיך הכתר הדני, כריסטיאן פרדריק, כמלכם.
השוודים נחלו ניצחון מהיר במלחמה השוודית-נורווגית תחת פיקודו של קרל יוהאן.
כמנצח יכול היה קרל יוהאן להכתיב את התנאים לנורווגיה, אך הוא ויתר וקיבל על עצמו את החוקה הנורווגית.
מהלך זה סלל את הדרך לנורווגיה להיכנס לאיחוד עם שוודיה באותה שנה.
בעקבות מותו של קרל השלושה עשר ב-5 בפברואר 1818, עלה קרל יוהאן לכס המלוכה כקרל הארבעה עשר יוהאן, מלך שוודיה וכקרל השלישי יוהאן, מלך נורווגיה באוניה פרסונלית ובתחילה זכה לאהדתם של שני העמים עליהם מלך.
העובדה שהוא מעולם לא למד לדבר שוודית או נורווגית, היוותה רק מכשול קטן עבורו, שכן, הצרפתית הייתה השפה הבינלאומית של התקופה ושפת הדיפלומטיה המסורתית, וזו הייתה שגורה על פיהם של רוב אנשי האצולה השוודית.
תקופת מלכותו של קרל יוהאן עמדה בסימן השלמת כרייתה של תעלת גותה הדרומית, שהחלה 22 שנים קודם לכן וקישרה את אגם ונרן עם וסודשופין שליד הים, 180 ק"מ מזרחה.
כמי שהיה בעל דעות רדיקליות בצעירותו, השתנו דעותיו במשך השנים בהדרגה לכוון הימני של המפה הפוליטית ובעת עלייתו לכס המלוכה היה שמרן קיצוני.
גישתו האוטוקרטית, במיוחד הצנזורה שהטיל על העיתונות, היו בלתי פופולריים, במיוחד לאחר 1823. עם זאת, השושלת שהקים לא עמדה מעולם בפני סכנה של ממש, שכן הן השוודים והן הנורווגים היו גאים במלך אירופאי, שהיו לו מוניטין טובים.
גם בנורווגיה הוא התמודד עם אתגרים.
החוקה הנורווגית העניקה לפרלמנט הנורווגי, הסטורטינג, סמכויות גדולות יותר בהשוואה לכל בית מחוקקים באירופה של אותה תקופה.
בעוד שבשוודיה הייתה לקרל יוהאן סמכות להטלת וטו, הייתה סמכותו זו בנורווגיה מוגבלת.
הוא דרש מהסטורטינג להעניק לו זכות וטו מוחלטת, אך נסוג מדרישתו.
ההתנגדות לשלטונו הגיעה לשיאה בשנות השלושים של המאה ה-19 עד כדי דרישות להתפטרותו.
קרל יוהאן שרד את הלחצים הללו, ומלך על שוודיה ונורווגיה מ-1818 עד למותו ב-1844.
קרל הארבעה עשר נישא ב-17 באוגוסט 1798 לדזירה קלארי, בתו של סוחר משי ממרסיי ואחותה של ז'ולי קלרי, אשתו של ז'וזף בונפרטה.
דזירה הייתה מאורסת קודם לכן לנפוליאון.
ברנדוט ודזירה הולידו בן אחד בלבד, אוסקר הראשון, מלך שוודיה, שמלך אחרי מות אביו.
השושלת שהקים קרל הארבעה עשר שולטת עד היום בשוודיה ועד לשנת 1905 שלטה גם בנורווגיה, כחלק מהאיחוד השוודי-נורווגי.
1973–כיום: קרל השישה עשר גוסטב
בית בקצה העולם הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2004 בבימויו של מייקל מאייר ובכיכובם של קולין פארל, רובין רייט פן, דאלאס רוברטס וסיסי ספייסק.
התסריט של מייקל קנינגהם הוא עיבוד לרומן שלו משנת 1990 באותו השם.
חייו של בובי מורו בפרברי קליבלנד היו מלווים בטרגדיה מאז שהיה ילד צעיר, ואיבד תחילה את אחיו הגדול והאהוב בתאונה קטלנית, ולאחר מכן את אמו למחלה, ולבסוף את אביו.
כנער מתמרד בתיכון, הוא פוגש את ג'ונתן גלובר השמרן והמגושם, והוא הופך לאורח קבוע בבית משפחת גלובר.
ג'ונתן, שיוצא לאט לאט כהומוסקסואל, משדל את בובי לקיים עימו אוננות הדדית במהלך אחת ממסיבת הפיג'מות הרבות שלהם.
כאשר אליס, אמו של ג'ונתן, תופסת את השניים מאוננים במכונית, ג'ונתן, החש מבוכה, אומר לבובי שהוא מתכוון לעזוב ברגע שהוא יסיים את התיכון.
אליס מלמדת את בובי כיצד לאפות, ושלא בכוונה גורמת לו לבחור בקריירה שמובילה אותו בסופו של דבר לניו יורק, שם ג'ונתן חולק דירה צבעונית במזרח האיסט וילג' עם אשת הבוהמה קלייר.
בובי עובר לגור עימם, והשלושה יוצרים בית משלהם.
אף על פי שג'ונתן הוא הומו גלוי ומופקר מאוד, הוא נאמן לקלייר והשניים מתכננים ללדת תינוק יחד.
קלייר מפתה את בובי, השניים מנהלים מערכת יחסים ובסופו של דבר היא נכנסת להיריון ממנו.
הרומנטיקה בין השניים מופרעת מדי פעם בגלל ניצוצות של קנאה בין שני הגברים עד שג'ונתן, שנמאס לו להיות הגלגל השלישי, נעלם ללא אזהרה.
הוא חוזר לחייהם כשאביו נד מת ובובי וקלייר נוסעים לפיניקס, אריזונה לצורך השתתפות בטקס ההלוויה.
השלושה חוזרים מזרחה במכוניתו של נד, ומחליטים לקנות בית ליד וודסטוק, ניו יורק, שם בובי וג'ונתן פותחים ומפעילים יחד בית קפה בזמן שקלייר מגדלת את בתה.
ג'ונתן מגלה מה שנראה כנגע סרקומת קפושי במפשעה שלו, ואף על פי שבובי מנסה לשכנע אותו מדובר פשוט בחבורה, נגעים נוספים מופיעים זמן קצר לאחר מכן.
קלייר מתחילה להרגיש לא בעניינים, מקנאה ביחסים ההדוקים שג'ונתן ובובי חולקים.
יום אחד, היא יוצאת מהבית ולוקחת איתה את התינוקת, לכאורה לביקור קצר אצל אמא שלה בפילדלפיה, אך בובי וג'ונתן חושדים, בצדק, שאין לה כוונה לחזור.
ביום חורפי, כמה חודשים לאחר מכן, בובי וג'ונתן מפזרים את אפרו של נד בשדה שמאחורי ביתם, וג'ונתן (שכעת נראה שהוא חולה) אומר לבובי שהוא היה רוצה שגם האפר שלו יפוזר באותו המקום, לאחר מותו הקרב והבלתי נמנע מאיידס.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות קולין פארל בובי מורו (1982) דאלאס רוברטס ג'ונתן גלובר (1982) רובין רייט פן קלייר סיסי ספייסק אליס גלובר מאט פרויר נד גלובר אריק סקוט סמית' בובי מורו (1974) האריס אלן ג'ונתן גלובר (1974) אסיה ויירה אמילי
הסרט צולם בניו יורק, פיניקס, שומברג וטורונטו.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי בניו יורק, ולאחר מכן במספר פסטיבלי קולנוע, כגון פסטיבל הקולנוע נאנטוקט, פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בפרובינסטאון, פסטיבל הסרטים ההומו-לסבי בסן פרנסיסקו, ופסטיבל הקולנוע הגאה בלוס אנג'לס, לפני שעלה באופן רשמי לאקרנים בארצות הברית.
במהלך סוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט הוצג בחמישה בתי קולנוע בלבד, והכניס 64,728 דולר.
בסך הכל, הסרט הכניס 1,029,872 דולר בארצות הברית וכ-519,083 דולר בשאר העולם, כך שסך ההכנסות שלו בקופות ברחבי העולם היה 1,548,955 דולר.
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 50% המבוסס על 116 ביקורות, וציון ממוצע של 5.76 מתוך 10. באתר Metacritic, לסרט ציון משוקלל של 59 מתוך 100, המבוסס על 34 מבקרים, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
אנתוני אוליבר סקוט, מבקר של הניו יורק טיימס, כתב: "כסופר, מר קנינגהם יכול לשלב רגשות מורכבים וחמקמקים בפרוזה החביבה והאינטליגנטית שלו.
עם זאת, תסריטאי מחויב יותר למוסכמות של כרונולוגיה ופרספקטיבה, ובחלוקה של הסיפור שלו לסצנות בודדות.
מר קנינגהם הפך רומן עדין לסרט תפל ומגושם ...
כה הגון בכוונותיו וכה טקטי בשיטותיו, עד שאנשים עשויים לשכנע את עצמם ש[הסרט] הזה טוב יותר ממה שהוא, והוא לא כל כך טוב ...
השחקנים עושים כל שביכולתם כדי לייבא חלק ממרקם החיים לפרויקט שעסוק יתר על המידה ברעיון החיים, אך המודעות העצמית המגונה של התסריט והבימוי כל הזמן משטחים אותם".
רוג'ר איברט, מבקר השיקגו סאן-טיימס, כתב כי "הסרט מתקיים מחוץ לציפיות שלנו לסיפורים שכאלה.
שום דבר ב[סרט] זה לא קונבנציונלי.
משק הבית בן שלוש הנפשות [הוא דבר] תמוה, לא רק לנו, אלא גם לחבריו.
אנו מצפים לקונפליקט, לפתרון, סיום שמח או עצוב, אבל מה שאנחנו מקבלים זה בעיקר חיים ...
קולין פארל מדהים בסרט, לא מעט כיוון שהדמות [שהוא מגלם] כל כך שונה מכל מה שהוא עשה בעבר".
מיק לסאל מהסן פרנסיסקו כרוניקל כתב כי "מה שיש לנו כאן ...
זה סרט על חברות ועל הטבע המשתנה של משפחות.
יש לנו גם סרט על איך זה להיות ילד בסוף שנות השישים, נער באמצע שנות השבעים וגבר צעיר בתחילת שנות השמונים.
בהיבטים אלה הסרט רגיש, מדויק מבחינה סוציולוגית ואמיתי רגשית.
אבל הסרט הוא גם סיפורה של דמות אחת בפרט, בובי, וכשזה מגיע לבובי, 'בית בסוף העולם' הוא [סרט] מטופש ומזויף".
עוד הוסיף כי "פארל הוא לא השחקן הראשון שמישהו היה מלהק לדמות החפה מפשע, ונראה שהוא יודע את זה ונלהב לעשות עבודה טובה.
הדיאלוגים שלו מהוססים אבל נכונים.
עיניו מתרוצצות אך מלאות נפש.
המאמץ [נמצא] שם, אבל זו הופעה שבסופו של דבר אתה מוצא עצמך מעודד אותה ולא נהנה ממנה, מכיוון שאין דרך פשוט להירגע ולהתבונן".
פיטר טרברס מהרולינג סטון העניק לסרט שלושה מתוך ארבעה כוכבים, וכינה אותו "מצחיק ומלא לב" ו-"אוצר קטן".
הוא הוסיף כי "הופעתו של פארל ...
היא גולת הכותרת בקריירה שלו" ו-"במאי התיאטרון מייקל מאייר (Side Man) עושה הופעת בכורה בולטת בסרט".
דייוויד רוני מוראייטי כינה את הסרט "דרמה עשירה רגשית", "מונע על ידי משחק מרגש".
הוא הוסיף, "שיחות מפה לאוזן עשויות להפיץ את הסרט הנוגע ללב הזה אל מעבר לקהל הליבה שלו של גברים הומואים ומעריצי הספר".
הסרט זכה לציון לשבח מצד National Board of Review והיה מועמד לפרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה עבור הסרט הטוב ביותר, אך הפסיד ל-"קינסי".
דאלאס רוברטס היה מועמד לפרס גות'אם וקולין פארל היה מועמד לפרס האקדמיה האירית לקולנוע וטלוויזיה.
בית בלומנפלד (טירת העמק) הוא מבנה אבן מפואר, שנבנה במושב מרחביה עבור אליהו בלומנפלד ומשפחתו על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד.
הבית מוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
אליהו בלומנפלד נולד ב-1884 בעיר וילקובישקי שברוסיה הצארית (כיום בליטא) למשפחה אמידה בעלת בית מסחר לבדים במוסקבה.
ב-1905 ביקר בארץ והחליט לקשור את גורלו פה.
ב-1909, לאחר שהשלים לימודי אגרונומיה באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה, עלה ארצה.
בהיותו בעל אמצעים נענה לפנייתו של יהושע חנקין וסייע לרכישת קרקעות בעמק יזרעאל ממשפחת סורסוק, על ידי מימון רכישת כ-1,000 דונם בשכנות לקואופרציה במרחביה.
ב-1910 הגיעה משפחתו של אליהו ארצה ואליהו ביקש מהאדריכל אלכסנדר ברוולד לתכנן את ביתו במרחביה.
ב-1911 החלה בניית הבית ועם סיומה עברה המשפחה לגור בו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סבלה משפחת בלומנפלד מ"נחת זרועו" של הצבא העות'מאני שהחרים, בתחילה, סוסים, בהמות ותוצרת חקלאית ובהמשך התיישב בבית קצין טורקי ומשפחתו.
בניגוד ליחסים הרעועים עם העות'מאנים יצרו בני המשפחה קשרים טובים עם צוותי האוויר של טייסת 304 הגרמנית שחנתה ליד מרחביה, והרגישו "כמעט" בבית בחברת בני הבית דוברי הגרמנית.
ב-1917, בתקופת גירוש תל אביב, הגיעו מגורשים רבים גם לחווה זו ונוספו גם הם לקשיים הכלכליים שחוו בעלי הבית.
במהלך המערכה על מגידו ב-1918 שוחררה מרחביה מעול השלטון העות'מאני והחיילים העות'מאנים והגרמנים ששהו במרחביה וסביבתה הופתעו מהמהלך המהיר שביצעו הכוחות הבריטים.
לאחר המלחמה לא הצליח אליהו לשקם את נזקי המלחמה, השכיר את הבית במרחביה ועבר עם משפחתו לרעננה שם היה לו מגרש.
בשנים בהן פעלה החווה עבדו בה מספר מנהלי עבודה כמו שמאי אלטשולר, הוריו של חיים לבקוב, איסר כצנלסון (אחיו של ברל כצנלסון) ועוד.
ב-1973 משפחת אלניר (בלומנפלד לשעבר) מכרה את הבית למשפחת צפריר תוך הבטחה שהמבנה ישומר בצורתו המקורית ושתוצב אנדרטת זיכרון בחורשת האורנים.
בתיאום עם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שיפץ הרוכש את הבית במשך כ-5 שנים, תוך שמירה על הצביון ההיסטורי של המבנה.
המבנה העיקרי הוא בן 2 קומות והוא כולל 2 יחידות דמויות מגדל ומבנה עיקרי המחבר את המגדלים.
הבית פונה לעמק יזרעאל והוא סוגר על חצר מוקפת חומה כשבצלע נוספת של החצר הוקמו מבני מחסנים.
בחזית הבניין, הפונה לחצר, נבנתה מרפסת עמודים.
בצד הבית נבנתה קליניקה לאשתו של אליהו, מרים.
מבנה זה שימש בהמשך למגוריה של אמו של אליהו, הינדה.
עם הקמת הבית נשתלה, בחצר האחורית, חורשת עצי אורן.
ב-1915 עטו על השדות בארץ להקות ארבה ואיימו לאכול גם את הנטעים הצעירים של עצי האורן.
מרים, אשתו של אליהו, פנתה לעזרתם של חבריהם מהטייסת הגרמנית 304 שהביאו בדים, כיסו את שתילי האורן והצילו אותם.
בית בלאקפינק (בקוריאנית: 블핑하우스; בהליטון הקוריאני המחודש: Beulping Hauseu) הוא מופע מגוון דרום קוריאני של להקת הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק, ששודר על ידי תחנת הטלוויזיה הדרום קוריאנית JTBC.
המופע הציג את חברות הלהקה ואת מה שהן עשו בחיי היומיום שלהן.
הפרק הראשון של המופע שודר בערוץ JTBC2, ב-6 בינואר 2018. המופע שודר גם ביוטיוב.
חברת התקליטים של בלאקפינק YG אנטרטיינמנט, החליטה כי יצולם מופע מגוון בו יוצגו חייהן הפרטיים של כל ארבע חברות הלהקה.
הטיזר הרשמי של המופע המגוון פורסם לראשונה ב-28 בדצמבר 2017. בכמה שעות בודדות, הצליח הטיזר לצבור למעלה ממיליון צפיות, דבר אשר גרם להד תקשורתי רחב, הן מצד מבקרי הטלוויזיה והן מצד מעריציהן של ארבע חברות הלהקה.
את המופע הראשון שלה, קיימה בלאקפינק כשהיא ביצעה את סינגל הבכורה שלה "Boombayah", תוך שהיא ביצעה גם את הלהיט "Whistle".
שידור הבכורה של המופע היה ב-21 באוגוסט.
בעקבות הצלחת המופע, הודיעה חברת התקליטים של הלהקה כי מופע מגוון אודות חייהן של חברות הלהקה ישודר בטלוויזיה.
עם זאת, עד נובמבר 2017, לא פרסמה חברת התקליטים דבר אודות המופע.
בנובמבר 2017 פרסמה חברת התקליטים את הטיזר הרשמי של המופע המגוון בערוץ היוטיוב של בלאקפינק.
בטיזר, ניתן את חברות הלהקה כשהן מבצעות את פעולות היומיום שלהן ומדברות למצלמה על מה שעובר עליהן, על מה שהן מרגישות וכולי.
עונה פרקיםשידוריםשידור בכורה שידור אחרון 1 12ינואראוגוסט
בית בראודה הוא וילת מגורים ברחוב מקדונלד 16 בשכונת תל בנימין ברמת גן, המבנה הוא בית מגורים פרטי, ושימש לתקופה כמעונו של שגריר ארצות הברית בישראל, והיה משכנו הרשמי הראשון.
שכונת תל בנימין, שבגבולה הדרומי שוכן הבית, נוסדה ב-1931 על ידי הנדבן יצחק לייב גולדברג בשטח פרדס שרכש מהטמפלרים שהתגוררו בשרונה במהלך שנות ה-20, ונועדה להיות שכונת גנים לסופרים, משוררים ואמנים.
גולדברג גייס לטובת תכנון השכונה את המהנדס פרדריק קיש.
השכונה נקראה על שם בנו שנהרג במהלך מאורעות תרפ"ט.
עם הקמת השכונה בחר אליעזר ברוידא, איש עסקים שהיה ממקימי חברות כלכליות רבות שחלקן מאוגדות בחברת אפריקה-ישראל ושימש בתפקיד יושב ראש בנק אנגלו-פלשתינה, להקים בה את ביתו, לצד בכירים אחרים בבנק אנגלו-פלשתינה.
במהלך שנות ה-50 שכרה המדינה את הבית ממשפחת ברוידא ושיכנה בו את שגריר ארצות הברית, ג'יימס מקדונלד, שעד למעבר לבית התגורר במלון גת רימון בתל אביב.
שמו של הרחוב בו שכן הבית שונה ונקרא "רחוב מקדונלד" על שמו של השגריר.
חמשת שגריריה הראשונים של ארצות הברית בישראל התגוררו בבית, עד תחילת שנות ה-60, אז עבר לבניין מרווח יותר בהרצליה פיתוח, מאז הבית משמש כבית מגורים פרטי.
בית בלקינד-לוין הוא בניין היסטורי ברחוב הכרמל 5 בראשון לציון והיה מהבתים הראשונים שנבנו בלב המושבה.
הבנייה החלה ב-1922 והבית יועד להיות ביתו של איתן בלקינד אך עקב קשייו הכלכליים הוא העביר את הבית לרשותו של אריה לוין בתמורה לשטר חוב.
המבנה בן שלוש קומות כולל 27 חדרים ונבנה בסגנון אקלקטי תוך מתן תשומת לב לפרטים וריבוי אלמנטים עיטוריים שייחדו אותו ביחס לסביבתו הבנויה.
המבנה ננטש והוזנח ובשנת 2013 נרכש על ידי עיריית ראשון לציון והוא מיועד לשימור ובהמשך לשימוש החברה הכלכלית של ראשון לציון.
המגרש, עליו עומד הבניין, נקנה על ידי אהרון מרדכי פרימן מבעליו, האחים אפנדי אל דג'ן, כחלק מ-2,310 דונם שנרכשו על ידי מייסדי המושבה.
ב"מפת החלוקה של ראשון" המגרש המדובר סומן כחלקה מספר 40 והיא חולקה לחלקות משנה כשאחת מאותן חלקות המשנה נקנתה ב-1897 על ידי יצחק גינזבורג.
אחותו של גינזבורג, עדינה בלקינד, הייתה נשואה לנעמן בלקינד, אחיו של איתן בלקינד, והערכה היא שגינזבורג מסר את החלקה למשפחת בלקינד.
ב-1922 החל איתן בלקינד שני פרויקטי בנייה כשמצד אחד הקים את ראינוע נעמן בלב המושבה (בשיתוף עם אחיו ישי בלקינד) ומצד שני בנה בית משפחתי ברחוב הכרמל 5. לאספקת חומרי הבניה פנה בלקינד לאשר לוין שהיה איכר במושבה וקבלן בניין.
לאחר מספר שנים, כשהבניין עדיין היה בבניה, נקלע איתן בלקינד לקשיים כלכליים ולאחר שלא הצליח לפרוע את חובתיו ללוין (בסך של כ-900 לירות) וכן להחזיר משכנתה בהיקף של כ-1,300 לירות מסר את הבית לאשר לוין תמורת חובותיו.
ב-1927 עבר אלישע לוין, בנו של אריה לוין, להתגורר בקומה העליונה של הבניין.
אלישע, אשתו שרה פופקו ומשפחתו המשיכו לגור בבניין עד שנות ה-60, גם לאחר פטירתו של אלישע ב-1948.
ב-1935 עבר גדעון לוין, בנו השני של אריה לוין, עם משפחתו, לגור בקומת הקרקע של הבניין.
לאחר שלמד רפואה בפריז ובוינה והוסמך לרופא אף אוזן גרון פתח קליניקה בביתו.
את הקומה השנייה במבנה וכן את החדרים שנבנו בסמוך לחזית האחורית של המבנה השכירה המשפחה למספר משפחות.
לפני 1937 נבנתה תוספת בחצר שכללה שני חללים בחזית האחורית של המבנה.
כמו כן נערך שינוי בחזיתות כך שחלון המטבח הוסט בעקבות חלוקה של המטבח לשניים בקומה הראשונה.
בשנות ה-60 מכרה משפחת לוין את המבנה למשפחת אנגל והוא שימש להשקעה כשרוב המבנה הושכר.
כשבשנות ה-80 שימש המקום כגן ילדים.
הבית היה בשימוש, כנראה, עד שלהי שנות ה-80. אין עדות לגבי המועד בו המבנה ננטש אך בשנת 2014 המבנה נרכש על ידי עיריית ראשון לציון ויועד לשימור, כחלק מתוכנית השימור העירונית.
בסופו של תהליך השימור מיועד המבנה ההיסטורי והאגף חדש שיוקם בעורפו לשמש את משרדי החברה הכלכלית.
המבנה בנוי בסגנון אקלקטי וכולל שלוש קומות וקומת מרתף חלקית וגג רעפים ואלמנטים עיטוריים.
במבנה 27 חדרים, חדרי שירותים ואמבטיות, מבואות ופרוזדורים.
המורפולוגיה של הבניין נבניתה ממסה ריבועית עם בליטות בכל אחת מפאותיה כשבחזית הראשית הבליטה מיצרת סימטריות האופיינית לסגנון האקלקטי.
חללי הפנים של הבניין נחלקים לשלושה אגפים נפחיים, כשהמרכזי בהם נמתח בין הבליטה המערבית לגרם המדרגות החיצוני בחזית המזרחית.
תכנון הפנים בקומות שומר על עקרון האגפים עם חלוקות משנה נוספות המתאימות את הקומה לשימושיה:
בקומה הראשונה והשניה האגף הצפוני, הסמוך לרחוב, מחולק שוב לשלושה חללים בהתאם לפרופורציות החלוקה בחזית.
בקומה עליונה האגף הקדמי תוכנן כמרפסת מקורה.
האגף המרכזי והאחורי בבנין מחולקים לחדרי מגורים כאשר חדרי השירות מאורגנים באגף האחורי בבנין.
מערכת התנועה בבנין מחולקת למספר מהלכים:
קומת הקרקע מופרדת מהקומות העליונות בבנין, כאשר הכניסה הראשית מודגשת במרפסת קרקע מוגבהת ממפלס הרחוב.
התנועה בין המפלסים מבוצעת בגרם מדרגות חיצוני הצמוד לחזית המזרחית בבנין.
התנועה בין החללים השונים בקומות העליונות מתועלת במסדרון המפריד בין החדרים.
לבנין שני מוקדים הפונים אל החוץ.
המוקד המרכזי הוא המרפסת הקדמית בקומה העליונה המשקיפה על רחוב הכרמל והמוקד השני הוא מרפסות פינתיות באגף האחורי של הבניין הפונות לדרום מערב.
חזיתות הבניין מעוצבות באלמנטים עיטוריים רבים הכוללים יציקות בטון סביב הפתחים ובמרפסות הבולטות בקומה הראשונה.
הדלתות והחלונות האקלקטיים בנויים מפרופילי עץ בשילוב תריסי כנף.
החזית האחורית בבנין לא מאופיינת בעיטורים סביב הפרטים.
בית בלקינד-לוין רווי בפרטי בנין ובעיטורים אקלקטיים.
הריצופים בבניין הם ביטוי לעושר העיטורי הקיים במבנה.
הבניין מרוצף ב-12 דגמים של אריחי בטון במנחים שונים.
אריחים אלה הם חלק מתופעה אדריכלית ותרבותית שהייתה נפוצה במאה העשרים ובעיקר בבנייה האקלקטית בתחילת המאה.
ההיסטוריה של המרצפות בבנייה באר.
ישראל חוזרת לסופה של המאה ה-19 כשמפעלי הבנייה הטמפלרים הכירו לתעשיית הבנייה המקומית חומרי בניה אירופאים דוגמת הרעפים, הבנייה במלט ובריצוף במרצפות בטון מאוירות.
תהליך ייצור המרצפת היה ברובו ידני.
כל מרצפה הורכבה משלוש שכבות: שכבה ראשונה - סלע גיר גרוס, אבקת קוורץ בתוספת צבע כאבקה או כנוזל, מים וחול, שכבה שנייה - אבקה שיוצרה ממלט פורטלנד ואגרגטים, והשכבה השלישית - חול דק ומים.
הכנת המרצפות נעשתה בעזרת תבניות מתכת שהוכנסו למסגרות ברזל ומילוי התבנית בשכבות השונות.
התבנית הונחה תחת לחץ למספר שניות ולאחר מכן נחלצה המרצפה והונחה לייבוש שלאחריו תושרה במים ותיובש בשנית.
המרצפות המעוטרות נוצרו ברובן מתוך קטלוגים אחידים אך בשילובים גאומטריים ובדוגמאות צמחיות.
גם הגוונים לכל תבנית הותאמו לבחירת הלקוח.
בית בלב האוקיינוס (ביפנית: 雨を告げる漂流団地) הוא סרט הרפתקאות-דרמה-פנטזיה יפני בסגנון אנימה משנת 2022. הסרט נכתב ובוים על ידי הירויאסו אישידה והופק על ידי סטודיו קולורידו.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-16 בספטמבר 2022, ובמקביל באותו היום הסרט הפך זמין בכל הפלטפורמות של שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
הנער והנערה קוסוקה ונאטסומה הם חברים טובים עוד מגיל צעיר.
החברות בין השניים הפכה מעט מתוחה בעקבות מות סבו של קוסוקה.
יום אחד במהלך חופשת הקיץ, קוסוקה וחבריו לכיתה, טאישי, יוזורו, ריינה וג'ורי, מתגנבים לבניין המגורים הישן, בו גדלו קוסוקה ונאטסומה, אשר כעת מיועד להריסה.
במהלך הביקור בבניין הם נתקלים במקרה בנאטסומה שגם הגיעה לבקר בו.
בחוץ מתחיל לרדת גשם כבד שנמשך זמן רב, ולאחר מכן החבורה מגלה שהמבנה נסחף לתוך הים הרחק מהיבשה.
אומיטרו אבה הלחין את המוזיקה של הסרט ולהקת הרוק היפנית זוטומאיו ביצעה את שיר הנושא של הסרט "Kieteshimai Sō Desu" (נראה לי שאני מתפוגג).
בית ברנשטיין בתל אביב-יפו הוא מבנה לשימור בן שלוש קומות ברחוב אלנבי 9. הבית נרכש על ידי קבוצה של 22 משקיעים והוא חלק מפרויקט התחדשות עירונית.
במסגרת הפרויקט עומדים להוסיף לבית שתי קומות נוספות.
קומה אחת מתוכננת למסחר והקומה הנוספת תכלול 22 דירות חדשות.
אליעזר ברנשטיין יזם את בניית הבית בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים כהשקעה, לכן הבית מכונה "בית ברנשטיין".
בבית יש משרדים ובתי עסק.
בשנת 1931, כשהבית נוהל על-ידי אליעזר ברנשטיין, נפתח במקום בית מסחר למחוכים ולחזיות.
בשנת 1938 התמקם בו הסופר משה סמבטיון, והפעיל עסק יוצא דופן – 'מכון למתן שמות עבריים'.
בשנת 1941 שכרו שמואל ובלה ורבה אגף אחד של הבניין, והם פתחו בו את 'מלון גלים'.
ברנשטיין היה הבעלים של הבניין עד 1958, אז מכר את הבניין ליחזקאל עזיזאדה.