tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סקר של מרכז המחקר פיו, שנערך מיוני 2015 עד יולי 2016, מצא כי 2% מתושבי פולין הם אתאיסטים, ואילו 8% הצהירו כי הם "לא מאמינים באלוהים".
סקר של מרכז המחקר פיו, שנערך מיוני 2015 עד יולי 2016, מצא כי 4% מתושבי רומניה הצהירו כי הם "לא מאמינים באלוהים".
סקר של מרכז המחקר פיו, שנערך מיוני 2015 עד יולי 2016, מצא כי 4% מתושבי רוסיה הם אתאיסטים, בעוד 15% הצהירו כי הם "לא מאמינים באלוהים".
סקר Eurobarometer משנת 2010 מצא כי 13% מתושבי סלובקיה הצהירו כי "אני לא מאמין שיש איזושהי צורה של רוח, אל או כוח-חיים".
סקר Eurobarometer משנת 2010 מצא כי 26% מתושבי סלובניה הצהירו כי "אני לא מאמין שיש איזושהי צורה של רוח, אל או כוח-חיים".
על פי ספר העובדות העולמי של ה-CIA, 11.3% מתושבי ספרד הם אתאיסטים.
סקר של מרכז המחקר פיו, שנערך מיוני 2015 עד יולי 2016, מצא כי 2% מתושבי סרביה הם אתאיסטים, בעוד 10% הצהירו כי הם "לא מאמינים באלוהים".
סקר CMA Research, שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 20 באוקטובר 2014 ל-31 בנובמבר 2014, מצא כי 17% מתושבי שוודיה הם "אתאיסטים משוכנעים".
סקר גאלופ משנת 2016 מצא כי 18% מהשוודים מגדירים את עצמם כאתאיסטים ו-55% כלא-דתיים.
סקר Leger Switzerland שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 29 באוקטובר 2014 ל-9 בנובמבר 2014, מצא כי 12% מתושבי שווייץ הם "אתאיסטים משוכנעים".
סקר של מרכז המחקר פיו, שנערך מיוני 2015 עד יולי 2016, מצא כי 3% מתושבי אוקראינה הם אתאיסטים, בעוד 9% ציינו כי הם "לא מאמינים באלוהים".
סקר ORB International, שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 19 בנובמבר 2014 ל-28 בנובמבר 2014, מצא כי 13% מתושבי בריטניה הם "אתאיסטים משוכנעים".
סקר Leger, שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בנובמבר 2014, מצא כי 12% מתושבי קנדה הם "אתאיסטים משוכנעים".
על פי בארט ואח' (2001), 7% מתושבי קובה הם אתאיסטים.
על פי אינגלהרט ואח' (2004), 7% מתושבי הרפובליקה הדומיניקנית אינם מאמינים באלוהים.
סקר BRAIN Research שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 27 באוקטובר 2014 ל-7 בנובמבר 2014, מצא כי 4% מתושבי מקסיקו הם "אתאיסטים משוכנעים".
סקר Dichter & Neira, שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 16 באוקטובר 2014 ל-19 באוקטובר 2014, מצא כי 2% מתושבי פנמה הם "אתאיסטים משוכנעים".
סקר Colmar Brunton, שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 4 בנובמבר 2014 ל-11 בנובמבר 2014, מצא כי 13% מתושבי אוסטרליה הם "אתאיסטים משוכנעים".
סקר Tebbutt Research, שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 1 בנובמבר 2014 ל-15 בנובמבר 2014, מצא כי 1% מתושבי פיג'י הם "אתאיסטים משוכנעים".
סקר שנערך בשנת 2008 במסגרת התוכנית הבינלאומית לסקרים חברתיים על ידי אוניברסיטת מאסי, מצא כי 13% מתושבי ניו זילנד הם אתאיסטים.
סקר Tebbutt Research, שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 1 בנובמבר 2014 ל-15 בנובמבר 2014, מצא כי 0.41% מתושבי פפואה גינאה החדשה הם "אתאיסטים משוכנעים".
סקר מקוון משנת 2019 שנערך על ידי אוניברסיטת סן אנדרס מצא כי 8% מהארגנטינאים מגדירים את עצמם אתאיסטים.
סקר IBOPE Inteligência, שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 13 בנובמבר 2014 ל-17 בנובמבר 2014, מצא כי 2% מתושבי ברזיל הם "אתאיסטים משוכנעים".
על פי Encuesta Nacional Bicentenario (2019), 10% מתושבי צ'ילה לא מאמינים באלוהים.
סקר Centro Nacional de Consultoría, שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 1 בנובמבר 2014 ל-7 בנובמבר 2014, מצא כי 3% מתושבי קולומביה הם "אתאיסטים משוכנעים".
סקר CEDATOS, שהוזמן על ידי WIN-Gallup International ונערך בין התאריכים 31 באוקטובר 2014 ל-20 בנובמבר 2014, מצא כי 2% מתושבי אקוודור הם "אתאיסטים משוכנעים".
בסקר שנערך על ידי WIN International בתמיכת Datum Internacional, עלה כי 92% מהפרואנים הביעו את אמונתם באלוהים, ואילו 72% אמרו שהם רואים עצמם דתיים, 20% לא-דתיים ורק 3% הצהירו כי הם אתאיסטים.
על פי סקר של סטטיסטה שנערך בשנת 2018, 9% מתושבי אורוגוואי הם אתאיסטים.
המאפיינים הדמוגרפיים של ברוניי הם צפיפות אוכלוסייה, מוצא אתני, רמת השכלה, בריאות האוכלוסייה, מצב כלכלי, השתייכות דתית והיבטים אחרים של האוכלוסייה.
כמו מדינות שכנות, ברוניי היא מדינה הנשלטת על ידי העם המלאי.
הבדלים תרבותיים ולשוניים רבים מבדילים את המלאים בברוניי מהאוכלוסיות המלאיות הגדולות יותר במלזיה ובאינדונזיה הסמוכות, אף על פי שהם קשורים אתנית ומאמינים בדת האסלאם.
תושבי ברוניי נוהגים להשתמש בשמות מלאים עם כל התארים, כולל התואר חאג'י (לגברים) או חאג'ה (לנשים) עבור אלה שעלו לרגל למכה.
הרבה נשים מלאיות לובשות את הטודונג, כיסוי ראש מסורתי.
גברים חובשים את הסונגקוק, כיפה מלאית מסורתית.
גברים שכבר עלו לרגל לובשים סונגקוק לבן.
הדרישות להשגת אזרחות בברוניי כוללות מבחנים בתרבות המלאית, מנהגים מלאיים, ושפה מלאית.
תושבי קבע חסרי אזרחות של ברוניי מקבלים תעודת זהות בינלאומית, המאפשרת להם לנסוע מעבר לים.
רוב הסינים של ברוניי הם תושבי קבע, ורבים מהם חסרי אזרחות.
עושר המדינה שמוצאו מהנפט במדינה מאפשר לממשלת ברוניי לספק לאוכלוסייה את אחת ממערכות הבריאות הטובות ביותר באסיה.
מחלקת הרפואה והבריאות של ברוניי הציגה את "שירות הרופא המעופף" הממשלתי הראשון של האזור בתחילת 1965. המלריה הוכחדה, והכולרה כמעט ואינה קיימת.
ישנם שלושה בתי חולים כלליים – בבנדר סרי בגוואן, טוטונג וקואלה בלייט – וישנן מרפאות רבות ברחבי הארץ.
החינוך מתחיל בגיל הגן, ואחריו 6 שנות חינוך יסודי, ועוד 6 שנות חינוך על-יסודי; מתוכן תשע שנות לימוד הן חובה.
רוב תלמידי המכללות בברוניי לומדים באוניברסיטאות ובמוסדות אחרים מחוץ למדינה, אך כ-2,542 לומדים באוניברסיטת ברוניי דארוסאלם שנפתחה בשנת 1985. לאוניברסיטה יש סגל של למעלה מ-300 מדריכים והיא ממוקמת בקמפוס רחב ידיים בטונגקו, ליד ים סין הדרומי.
השפה הרשמית היא מלאית, אך האנגלית מובנת ונמצאת בשימוש נרחב בעסקים.
שפות נוספות המדוברות הן כמה דיאלקטים סיניים, איבן, ומספר ניבים מקומיים.
אסלאם היא הדת הרשמית, אך חופש הדת מובטח על פי החוקה.
האו"ם מעריך את סך אוכלוסיית ברוניי כ-445,373 אנשים נכון לשנת 2021.
ספר העובדות העולמי של ה-CIA מעריך את אוכלוסיית ברוניי כ-450,565 אנשים נכון ליולי 2018.
מבנה האוכלוסייה (לפי 20.06.2011) (לפי מפקד אוכלוסין):
אומדני אוכלוסייה לפי מין וקבוצת גיל (01. VII.2016):
65 שנים ומעלה: 0.95 גברים לנקבה
אוכלוסייה כוללת: 0.98 גברים לנקבה (הערכה ב-2017)
האוכלוסייה העירונית בברוניי היא 77.6% מכל האוכלוסייה (2018)
נתונים על פי צפי האוכלוסייה העולמית של האו"ם.
נתונים לפי אגף הסטטיסטיקה של האו"ם
לפי מפקד האוכלוסין של 1991, תושבי ברוניים (מלאים או קדיאן) היוו 67% מהאוכלוסייה, סינים היוו 16%, ילידים היוו 6%, ואחרים (כולל הודים) היוו 12%.
קבוצות הילידים כוללות את אנשי האיבן, מורוט (ענף של אנשי הדיאק), הדוסון והמלנאו.
על פי ספר העובדות העולמי של ה-CIA, בשנת 2016 היה שיעור המלזים במדינה הוא 65.7%, הסינים היוו 10.3%, ואחרים היוו 24%.
השפות המדוברות בברוניי הם מלאית, אנגלית ושפות סיניות (בעיקר מנדרינית תקנית)
על פי הנתונים הרשמיים של ברוניי לשנת 2016:
אמונות ילידים ולא דתיים, אתאיסטים או אגנוסטיים: 5%
הגדרה: אנשים מגיל 15 ומעלה יכולים לקרוא ולכתוב
אוכלוסיית מדינת ישראל מונה, נכון ל-2 בינואר 2026, 10.2 מיליון תושבים (ישראלים).
נתון זה כולל כחצי מיליון אזרחים יהודים אשר חיים בהתנחלויות ביהודה ושומרון, וכולל כ-350,000 ערבים תושבי מזרח ירושלים שאינם בעלי אזרחות ישראלית, אך אינו כולל את שאר הפלסטינים החיים ביהודה ושומרון תחת שלטון ישראל.
לשם השוואה, עם קום המדינה חיו בישראל כ-806,000 תושבים; אוכלוסייתה גדלה ביותר מפי 12 מאז.
תוחלת החיים הממוצעת בישראל נכון לשנת 2022 היא 83.5 שנה, מקום 5 בעולם.
ישראל היא המדינה בעלת קצב גידול האוכלוסין המהיר ביותר מבין המדינות המפותחות, 2.2% במהלך 2022 ו-1.9 ב-2023 (72 אחוזים מהגידול ב-2023 נבעו מריבוי טבעי), בכך היא סוטה מהמודל הקלאסי של תמורה דמוגרפית וממוקמת במקום ה-26 ברשימת המדינות בעלות צפיפות האוכלוסין הגבוהה בעולם.
עד 2040 צפויה ישראל להפוך למדינה הצפופה ביותר ב-OECD.
במהלך תשפ"ב נוספו לאוכלוסייה במאזן ההגירה לישראל כ-63 אלף איש, מהם כ-59 אלף עולים חדשים.
נכון ל-2021 היה שיעור הפריון הכולל בישראל 3 ילדים לאישה, השיעור הגבוה מכל מדינות ה-OECD.
ב-2025 עמד שיעור הפריון של נשים יהודיות על 3.06 ילדים לאישה, גבוה מאשר הקבוצות הדתיות האחרות - מוסלמיות 2.75, נוצריות- 1.61, דרוזיות 1.66 ו"אחרות"- 1.13 ילדים (ללא סיווג דתי).
במגזר היהודי, שיעור הפריון בקרב נשים חרדיות הוא הגבוה ביותר.
בתחילת שנות השמונים היה שיעור הפריון בקרב נשים חרדיות סביב 5.6, אך מאז טיפס ועלה והגיע בשיא ל-7.5–7.6 בשנת 2002.
הילודה בישראל יוצאת דופן לא רק בגובהה, אלא גם בכך שניכרות בה נורמות לעידוד ילודה שחוצות מגזרים, רמות השכלה ורמות דתיות שונות – וכן מפני שהעלייה בפריון התרחשה בד בבד עם עלייה בגיל הלידה הראשונה והתרחבות ההשכלה בקרב נשים, לפחות באוכלוסייה היהודית.
לידות, מספרים מוחלטים, על פי דת האם
מראשית שנות האלפיים ועד שנת 2017 גדל מספר הלידות לאימהות יהודיות בכ-46%, מ-92,000 ל-134,000. מספר הלידות לאימהות מוסלמיות גדל באותה התקופה ב-6% בלבד, ועמד במשך רוב שנות המאה ה-21 על כ-35,000 לידות לשנה.
בשנת 2021 עמד אחוז הלידות של אימהות יהודיות ואחרות בכלל הלידות בישראל על 73.3%, ושל אימהות מוסלמיות על 21.3%.
עד שנת 2004 ה"אחרים" היו כלולים תחת אותה קטגוריה של היהודים.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל שיעור הפריון של נשים ערביות היה גבוה באופן משמעותי משיעור הפריון של נשים יהודיות.
אולם, מגמה זו השתנתה ובשנת 2016, לראשונה שיעור הפריון הכולל של הנשים היהודיות עלה על זה של נשים ערביות (3.16 ילדים בממוצע לאישה אצל נשים יהודיות לעומת 3.11 אצל נשים ערביות ב-2021).
שיעור הפריון הכולל הגבוה ביותר בישראל נרשם בקרב נשים יהודיות – 3.00, אחריו, נשים ערביות – 2.82, ואילו השיעור הנמוך ביותר נרשם בקרב נשים ללא סיווג דת – 1.35. על פי הערכות פרופ' אלכס וינרב, בשנת 2024 חל היפוך מגמה ושיעור הפריון בישראל חזר לגדול והגיע ל-2.98 לאשה.
מגמה זו מובלת על ידי הנשים היהודיות, אצלן שיעור הפריון טיפס ל-3.19, בעוד בקרב אוכלוסיות אחרות המשיכה מגמת הצמצום במספר הילדים לאשה.
יהודים – כ-73.2% מאוכלוסיית ישראל מוכרים רשמית כיהודים.
האוכלוסייה היהודית מנתה בספטמבר 2022 בערך 7,247,000 תושבים.
נכון ל-2024, כ-79% מהאוכלוסייה היהודית נולדה בארץ, 14% ילידי אירופה ואמריקה, ו-7% ילידי אסיה ואפריקה.
ערבים – 21.1% מאוכלוסיית ישראל הם ערבים.
אוכלוסייה זו מנתה במאי 2024 כ-2,089,000 תושבים, כולל כ-354,000 ערבים תושבי מזרח ירושלים, המחזיקים בתעודת תושב קבע.
מתוך ערביי ישראל לפי דוח הלמ"ס:
אחרים – תושבים שאינם שייכים לאף אחת מהקטגוריות לעיל.
כ-5% מתושבי מדינת ישראל, המהווים כ-478,000 תושבים מאוכלוסיית המדינה, מוגדרים כ"אחרים".
רובם המכריע הם עולים מברית המועצות לשעבר ובני משפחותיהם, שאינם רשומים כיהודים במשרד הפנים (תושבים ללא סיווג דת ונוצרים שאינם ערבים), וקיבלו את אזרחותם מתוקף חוק השבות.
בקבוצה זו נכללים במספרים קטנים מיעוטים כמו הצ'רקסים (המונים כ-4,700 נפש), הארמנים (המונים כ-3,000 נפש), השומרונים אזרחי ישראל (המונים 820 נפש), שמהווים ביחד כ-0.01% מכלל תושבי מדינת ישראל.
מוצאם האתני ודתם של השומרונים שונים משל היהודים, והם מגדירים עצמם "בני ישראל" או "ישראלים שומרונים".
רוב אנשי קבוצת "האחרים" שהם יוצאי ברית המועצות לשעבר נטמעו מבחינה תרבותית בחברה היהודית בישראל, אינם שומרים על הדת הנוצרית והפער בין ראייתם העצמית כשייכים לחברה ובין הגדרתם ההלכתית – מוליד לעיתים חיכוכים חברתיים, תרבותיים ודתיים.
בין היתר, עלתה הקריאה לעודד גיור המוני בקרב אוכלוסייה זו; לשם כך, הוקם המכון המשותף ללימודי יהדות.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כפי שפורסמו בשנת 2025, בהגדרה עצמית של יהודים בני 20 ומעלה על בסיס מידת דתיות:
הערה: מסקר הלמ"ס לשנת 2014 עולה, כי מתוך כלל הלומדים בבית ספר יסודי בחינוך הממלכתי, הממלכתי-דתי והחרדי יחדיו, כ-30.04% חרדים.
להלן התפלגות אלו שהגדירו עצמם "שומרים מסורת במידה רבה" בקרב היהודים:
בשנת 1999 – 19% (ירידה בעקבות העלייה מברית המועצות).
פרופ' ארנון סופר מצביע על נתוני ילודה לפי התפלגות דתית: בשנת 2007 נולדו כ-110,000 ילדים יהודים, מתוכם כ-18,000 בלבד למשפחות חילוניות (כ-16.4%).
בחינוך העברי שלושה זרמים עיקריים:
רוב תלמידי החינוך העברי לומדים בבתי ספר שבפיקוח הממלכתי, אך בין השנים 2000 ו-2017 ירד חלקם מ-60.4% ל-52.0%.
באותן השנים נרשמה ירידה קלה באחוז התלמידים שלמדו בבתי ספר בפיקוח הממלכתי-דתי, מ-19.2% ל-18.5% ואילו אחוז התלמידים שלמדו בבתי ספר בפיקוח החרדי עלה מ-20.4% ל-29.5%.
כ-83% מהאוכלוסייה הערבית (שהם 17.6% מאוכלוסיית ישראל) הם ערבים מוסלמים.
כ-9% מהאוכלוסייה הערבית (שהם 1.9% מאוכלוסיית ישראל) הם ערבים נוצרים.
כ-8% מהאוכלוסייה הערבית (שהם 1.6% מאוכלוסיית ישראל) הם דרוזים.
לפי סקר של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (שכלל בני 20 ומעלה (סוף 2016):
בקרב האוכלוסייה הערבית 11% הגדירו את עצמם חילונים, 57% מסורתיים, וכ-31% דתיים או דתיים מאוד.
בקרב האוכלוסייה המוסלמית בלבד, 9% מגדירים עצמם "דתיים-מאוד", 51% "דתיים", 29% לא כל כך דתיים ו-10% לא דתיים (חילונים).
מספר היהודים והמוסלמים בקרב אוכלוסיית ישראל (באלפים)
יחס נשים/גברים באוכלוסייה עמד על 0.99
יחס לידות של זכרים/נקבות בישראל הוא 1.05 (105 זכרים לכל 100 נקבות).
אוכלוסיית ישראל צעירה יחסית, ונמצאת במקום השני במדד המדינות הצעירות ב-OECD, ובמקום 89 בעולם כולו.
התפלגות האוכלוסייה לפי גיל (נכון ל-2019):
הנתונים להלן נכונים לשנת 2019.
יצוין כי ביהודה ושומרון חיים בין 2.5 ל-3 מיליון פלסטינים שאינם אזרחי מדינת ישראל.
האזור עם האוכלוסייה הצעירה ביותר הוא יהודה ושומרון עם הגיל החציוני 19.2. זהו גם האזור עם הגידול השנתי הגדול ביותר, 3.5%.
המחוז עם האוכלוסייה המבוגרת ביותר הוא מחוז חיפה עם הגיל החציוני 33.7.
המחוז עם הגידול השנתי הקטן ביותר הוא מחוז הצפון עם 1.5% בשנה.
המחוז הצפוף ביותר הוא מחוז תל אביב עם כ-8,593 נפש לקמ"ר.
המחוז המרווח ביותר הוא מחוז הדרום עם כ-96 נפש לקמ"ר.
קצב גידול האוכלוסייה בישראל יוצא דופן ביחס למדינות ה-OECD.
בשנת 1997 עברה ישראל את מקסיקו ונהייתה למדינה בעלת גידול האוכלוסייה הגבוה ביותר מבין מדינות ה-OECD.
שורה ארוכה של חוקרים ואנשי ציבור ישראלים טוענים שקצב הגידול החריג של אוכלוסיית ישראל עלול להשפיע באופן שלילי על איכות החיים העתידית במדינה.
ישראל מדורגת במדד המדינות הצפופות בעולם במקום ה-29 עם כ-434 נפש לקמ"ר אחד.
עם זאת, נתון זה מתייחס לכל אוכלוסיית ישראל, כולל כ-497,000 תושבים יהודים ישראלים המתגוררים בפועל בשטחי C במחוז יהודה ושומרון שתוחמים 3,539 קמ"ר, אך אינו מחשיב את שטחי C כחלק מהשטחים לחישוב יחסי נפש לקמ"ר.
עם זאת, על שטחי C מתגוררים גם ערבים פלסטינים, מספרם אינו מדויק וישנן הערכות שונות, בין כ-70,000 לכ-125,000 בשנים 2008–2012 לבין כ-80,000 ב-2017. כך שחישובי יחס נפש לקמ"ר של תושבי ישראל עלולים לנוע בהתאם לחישובים השונים.
הרכב האוכלוסייה במדינת ישראל הושפע מגלי עלייה והגירה, מלחמות, ושינויי פיריון.
עובדה זו הקשתה על חיזוי הנתונים הדמוגרפיים בה.
הראשון שעסק בנושא באופן משמעותי הוא ההיסטוריון שמעון דובנוב, שחזה ב-1898, שבשנת 2000 יהיו בישראל כ-500,000 יהודים.
האוכלוסייה היהודית הושפעה מגלי העלייה השונים.
בשנת 1945, לפי הערכת מחלקת הסטטיסטיקה של הסוכנות היהודית, היו בארץ ישראל 592,000 יהודים, מתוכם כ-78% אשכנזים, כ-9% ספרדים, כ-5% תימנים וכ-8% מיתר עדות המזרח.
גם האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל עברה שינויים.
בתקופת המנדט הבריטי הייתה האוכלוסייה הערבית בתחומי ארץ ישראל בעלת הגידול המהיר ביותר במזרח התיכון, כאשר בסמוך ליישובים היהודיים נרשם גידול של עד 11% באוכלוסייה הערבית.
בשנת 1948, הידלדלה האוכלוסייה הערבית כמעט לחלוטין עקב בריחה המונית של ערביי ישראל למדינות ערב, ובשנים שלאחר קום המדינה אפשרה ישראל לכ-200,000 ערבים לחזור להתיישב בתחומי מדינת ישראל.
בשנים 1948–1967 חלה התמעטות מה באוכלוסיית יהודה ושומרון.
בשנים 1967–1993, חל גידול חד באוכלוסייה הערבית ביהודה ושומרון.
בשנת 1993, במסגרת הסכמי אוסלו, הובאו לישראל כ-50,000 ערבים, וייתכן שהיגרו לישראל עוד כ-400,000 ערבים, אשר לא התאזרחו, במסגרת מדיניות פתיחת הגבולות עם ירדן (על פי ארנון סופר).
אוכלוסיית ערביי ישראל הושפעה אף היא: ישראל העניקה אזרחות לערבים שנישאו לאזרחים ישראלים, במסגרת איחוד משפחות.
כמה מאות אלפי ערבים קיבלו אזרחות מאז 1967. בשנות ה-2000 והאינתיפאדה השנייה נרשם מאזן הגירה שלילי בקרב ערביי יהודה ושומרון, וחלה ירידה חדה בשיעור הילודה, בהתאם למגמה הכללית בקרב ערביי האזור מלבד רצועת עזה שבה שיעור הילודה נותר גבוה מאוד (66 אלף לידות בשנה).
על פי תחזיות דמוגרפיות שערכה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה על בסיס נתוני שנת 2015, צפויה אוכלוסיית ישראל להגיע בשנת 2065 לכ-20 מיליון תושבים.
אוכלוסייתה של ניגריה מונה, נכון לשנת 2015, כ-181.56 מיליון נפש.
כ-95 אחוז מהאוכלוסייה הם שחורי עור.
היתר הם לבנים ממוצא ערבי או הודי, ומרכיב זניח של לבנים ממוצא אירופי.
ניגריה היא המדינה המאוכלסת ביותר באפריקה, ואוכלוסייתה מהווה כחמישית מאוכלוסיית אפריקה.
היא גם התשיעית בעולם במספר אוכלוסייה.
ניגריה היא המדינה בעלת אוכלוסיות שחורי העור הגדולה ביותר בעולם.
כרבע מאוכלוסיית ניגריה היא עירונית, וכל היתר היא אוכלוסייה כפרית חקלאית.
קיימות 24 ערים במדינה המונות למעלה מ-100,000 נפש.
אוכלוסייתה של ניגריה היא הטרוגנית מאוד.
כאשר הקבוצות העיקריות הן האוסה (25% מהאוכלוסייה), יורובה (21% מהאוכלוסייה) ואיגבו (18% מהאוכלוסייה).
ההערכה של ה-CIA משנת 2018 היא שכ-54% מהאוכלוסייה היא מוסלמית וכ-46% מהאוכלוסייה היא נוצרית (בעיקר פרוטסטנטיים).
אנגלית היא השפה המדוברת ביותר בניגריה, המדוברת על ידי כשליש מהאוכלוסייה.
והיא השפה העיקרית בתקשורת, בפוליטיקה ובכלכלה הניגרית.
האנגלית נפוצה בעיקר בערים, כאשר באזורים הכפריים השליטה של המקומיים בשפה היא מוגבלת.
שלוש הקבוצות הגדולות ביותר בניגריה הן האוסה-פולאני (קבוצה מוסלמית), יורובה (קבוצה נוצרית בעלת מיעוט מוסלמי) ואיגבו (קבוצה נוצרית-אלילית) והן מהוות כ-60% מאוכלוסיית ניגריה.
האוסה-פולאני היא הקבוצה הגדולה והדומיננטית בצפון המדינה.
קבוצות בולטות נוספות בצפון המדינה הן נופה, טיב וקאנורי.
בדרום המדינה הקבוצה הדומיננטית היא היורובה.
מחצית מבני קבוצה זו הם נוצרים, רבע מהם הם מוסלמים, והיתר פגאנים.
בדרום מזרח המדינה שוכנת קבוצת איגבו (igbo) אשר חבריה טוענים שהם צאצאי עשרת השבטים.
קבוצות שונות באזור זה הן נוצריות קתוליות, אנגליקניות ואוונגליסטיות.
קבוצות אחרות באזור דרום מזרח ניגריה הן אפיק (efik), איביביו, אנאנג ואיז'או שהיא הקבוצה הרביעית בגודלה הניגריה.
סך הכול קיימות בניגריה כ-250 קבוצות אתניות או שבטים.
הגידול הטבעי העצום חייב את הממשלה לנקוט אמצעים.
בשנת 1988 יצאה הממשלה בתוכנית לעידוד השימוש באמצעי מניעה, וצמצום הילודה, תחת הסיסמה: "ארבעה ילדים זה מספיק".
נעשו צעדים לעידוד השכלת נשים ויציאתן לעבודה, שופרה מערכת הבריאות ועודדו צעירים להינשא מאוחר יותר.
הצלחת התוכנית הייתה נמוכה, ורוב האוכלוסייה אינה רואה בעין יפה פיקוח על מספר הילדים.
בשל הילודה הגבוהה ותוחלת החיים הנמוכה, 44% מהאוכלוסייה הם בני הגילאים 0–14. 53% הם בגילאי 14–65, ורק שלושה אחוזים הם מעל גיל 65.
תוחלת החיים בניגריה היא מהנמוכות בעולם.
61 שנים לגברים, ו-63 שנים לנשים.
מספר הילדים הממוצע לאישה הוא 5.1. הביגמיה מותרת ומקובלת בניגריה, ואף איננה אסורה בדת המוסלמית.
ניגריה היא אחת המדינות הצפופות באפריקה עם צפיפות של 238 אנשים לקמ"ר.
בגרמניה חיים נכון ליוני 2024 כ-83.25 מיליוני בני אדם.
מבחינת גודל האוכלוסייה נמצאת גרמניה במקום ה- בעולם, ומבחינת השטח במקום ה-.
גרמניה היא, לפיכך, מדינה צפופה יחסית (מקום ), עם צפיפות ממוצעת של 231 נפש לקמ"ר.
אוכלוסייה, ילודה, תמותה וריבוי טבעי
בעיה "בוערת" בגרמניה של היום היא התכווצות האוכלוסייה.
ניתן לראות זאת בטבלת הערים הגדולות, ממנה נעדרות כיום שמונה ערים אשר היו ערים גדולות בעבר (רובן בשנות ה-60), וכיום אינן כאלה.
בגרמניה שיעור ילודה נמוך; התושבים נוהגים להתחתן בגיל מאוחר ורק לעיתים נדירות יולדים למעלה משני ילדים.
בשנת 2003 היה גיל הנישואין הממוצע לגברים 32 ולנשים 29; הגיל הממוצע ללידת הילד הראשון היה 30.
בגרף התפתחות האוכלוסייה שבצד שמאל ניתן לראות עלייה באוכלוסייה עד לאמצע שנות ה-70. הירידה באוכלוסייה לאחר מכן היא תולדה של גוויעת ה"בייבי-בום" (הגידול בילודה בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה), וכן הפסקת הגירת העבודה מטורקיה.
בתחילת שנות ה-90 חלה עלייה מחודשת בגודל האוכלוסייה בשל קליטת פליטים רבים, תוצאה של המלחמות באיראן, בעיראק וביוגוסלביה.
אף על פי שהאוכלוסייה ממשיכה לגדול עד לשנים האחרונות, צפויה מגמה זו להתהפך בשנים הקרובות, עקב הירידה המתמדת
להתכווצות האוכלוסייה השלכות חמורות על הכלכלה הגרמנית.
ענף הבניה, למשל, שפרח לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנות ה-60 (אז קלטה גרמניה מיליוני מהגרים ועובדים זרים), דועך כיום.
בתים רבים, ולעיתים אף שכונות שלמות, במיוחד במזרח, עומדים ריקים.
אם קצב התכווצות האוכלוסייה ימשיך, צפויה אוכלוסייתה של גרמניה להתכווץ ל-57 מיליון בשנת 2050.
מאז איחוד גרמניה ב-1991 קיימת הגירה פנימית משמעותית מהמזרח אל המערב.
בחלק מהמקרים מדובר באיחוד משפחות, אך ברוב המקרים זהו המצב הכלכלי הקשה במזרח אשר מעודד את אלו שיכולים להגר למערב.
עד היום, שנים לאחר האיחוד, יש פערים כלכליים בין המזרח למערב, על אף מאמצים מרובים מצד הממשלה.
ההגירה הפנימית גורמת מחד להגברת הצפיפות באזוריה הצפופים זה מכבר של גרמניה (חבל הרוהר, אזור פרנקפורט, אזור שטוטגרט) — יעדים מועדפים למהגרים מהמזרח — ומאידך ליצירת "ערי רפאים" במזרח.
נושא נוסף העומד על סדר היום בגרמניה הוא חוסר-היטמעותם של מהגרי גרמניה הוותיקים.
רבים מהמהגרים, בעיקר מטורקיה ומיוגוסלביה לשעבר, מתגוררים בשכונות מהגרים ובקהילות מסוגרות, לא טורחים ללמוד גרמנית ואינם משתלבים בכלכלה ובחיי היום-יום הגרמניים.
חוק שנכנס לתוקף בתחילת 2005 קובע כי על-מנת לקבל אזרחות גרמנית על המהגרים החדשים לעבור קורס אינטגרציה, בו ילמדו את השפה ואת נוהלי ונוהגי המדינה.
מכון ממשלתי העריך בשנת 2023 כי ייתכן שכוח העבודה הפסיק לגדול.
בעשור הבא הוא צפוי לקטון ב-3 מיליון איש, אלא אם יוחלף במהגרים שהם עובדים מיומנים.
כיום ניתנות אשרות לעובדים מהודו, מהפיליפינים ומאינדונזיה.
לצד זה, גוברת בציבור ההתנגדות להגירה.
שיעורי הפריון הכולל בגרמניה במאה ה-19
כ-89% (73 מיליון) מתושבי גרמניה הם אזרחים גרמניים.
כתשעה מיליון תושבים זרים החיים בגרמניה, אוכלוסיית הזרים הגדולה ביותר באירופה.
כ-77% מאוכלוסיית גרמניה הם גרמנים ללא רקע זר.
בשנת 2015 בעקבות משבר הפליטים היגרו לגרמניה יותר ממיליון איש.
טורקים הם המיעוט הגדול והדומיננטי ביותר בגרמניה - 1.7 מיליון איש, המהווים כ-3% מאוכלוסיית גרמניה.
יחסי ידידות מיוחדים בין גרמניה וטורקיה שוררים מזה זמן רב, וטורקיה היא יעד מועדף לתיירים גרמניים.
באתרי תיירות טורקיים מדוברת השפה הגרמנית בפי כל; המארק הגרמני (המטבע שהיה בשימוש לפני האירו) היה אמצעי תשלום מקובל בטורקיה; מלונות רבים בטורקיה נבנו ביוזמה גרמנית.
הטורקים, לעומת זאת, נהרו לגרמניה בחיפוש אחר עבודה.
מגמה זו החלה בשנות ה-60, עת החלה תנופת בנייה בגרמניה.
הממשלה הגרמנית עודדה עובדים טורקיים לבוא - באופן זמני - ולעבוד בגרמניה; רובם נשארו בגרמניה והקימו משפחות.
בעריה הגדולות של גרמניה שכונות שלמות שבהן רוב טורקי, ורחובות שבהם השלטים כתובים בטורקית בלבד.
במהלך העשורים הבאים גבר זרם ההגירה מטורקיה לגרמניה, במיוחד אחרי שנחקק חוק איחוד משפחות (חוק המאפשר לנשים טורקיות להצטרף לבעליהן בגרמניה), עד שהטורקים נהיו המיעוט הגדול בגרמניה.
עם זאת, רבים מהמהגרים הטורקים בגרמניה (או ילדיהם) לא זכו לקבל אזרחות גרמנית, גם אם הם עצמם נולדו על אדמת גרמניה, ועקב כך לא יכלו להצביע לבחירות לבונדסטאג (בית הנבחרים הגרמני).
בשנת 2000 חלו שינויים במדיניות ההגירה הגרמנית.
הם מקלים על מתן אזרחות לילדיהם של מהגרים טורקים, בתנאי שיוותרו על אזרחותם הטורקית.
כיום, ברוב המפלגות בגרמניה יש חברי פרלמנט טורקים.
כיום, ישנם שני סוגי מדיניות של הקבוצה הטורקית בגרמניה: חלקם נוהגים להתיישב במרכזי אוכלוסייה (הקהילה הטורקית בגרמניה מרוכזת בעיקר במרכזים עירוניים \ אורבניים.
הרוב הגדול של האוכלוסייה מתגוררת בשטחים של מערב גרמניה לשעבר.), לרכוש השכלה גבוהה המוסדות המדינה ולהשתלב בשוק התעסוקה ובחברה הגרמנית.
אנשים אלו נאבקים על ההשתלבות שלהם בחברה הגרמנית.
הגישה השנייה דוגלת במאבק על היבדלות מוחלטת מהחברה הגרמנית - מגורים באזורים נפרדים, נישואין רק בתוך הקהילה הטורקית, שמירה על סממני זהות נפרדים והקמת מוסדות עצמאיים ברוב תחומי החיים.
הגירה חוזרת - בנוגע להגירה חוזרת, הרבה טורקים גרמנים ביצעו הגירה מגרמניה לטורקיה לפרישה או מתוך סיבות מקצועיות.
מסמכים גרמנים רשמיים מראים כי כעת קיימים 2.8 מיליוני "חוזרים".
99,891 אמריקנים - רבים מהם שירתו או עבדו בעבר בבסיסים הרבים של הצבא האמריקני ושל נאט"ו על אדמת גרמניה, הקימו משפחות ונשארו
רוב הזרים מתגוררים בערים הגדולות; רק מעטים מתגוררים במדינות המזרח, חוץ מברלין, בה זרים רבים.
להלן רשימת מדינות גרמניה לפי שיעור האזרחים הזרים המתגוררים בהן, נכון לתחילת שנת 2004. ניתן לראות שאת שלושת המקומות הראשונים תופסות שלוש ערי המדינה הגרמניות; את המקומות האחרונים תופסות מדינות המזרח:
87% מתושבי גרמניה חיים בערים.
בגרמניה מוגדרת כל עיר בעלת למעלה מ-100,000 תושבים כ"עיר גדולה" (Großstadt).
נכון לשנת 2007 קיימות בגרמניה 82 ערים גדולות.
בגרמניה לא קיימת "עיר ראשה" (עיר המהווה מרכז כלכלי ותרבותי נטול תחרות במדינה, ושבה מתגורר חלק ניכר מתושבי המדינה).
בברלין, בירת גרמניה והעיר הגדולה בה, מתגוררים בסך-הכל כ-4% מתושבי גרמניה (השוו עם לונדון, עיר ראשה מובהקת, בה מתגוררים כ-13% מתושבי בריטניה).
גודלה של העיר השנייה בגרמניה, המבורג, הוא למעלה ממחצית מגודלה של ברלין (גודלה של העיר השנייה בבריטניה, ברמינגהאם, הוא רק כשמינית מגודלה של לונדון).
עריה הגדולות ביותר של גרמניה פזורות בצורה שווה למדי בכל אזורי המדינה: ברלין במזרח, המבורג בצפון, מינכן בדרום-מזרח, שטוטגרט בדרום מערב, קלן במערב ופרנקפורט במרכז.
אזור עירוני יוצא דופן הוא חבל הרוהר, האזור העירוני הרביעי בגודלו באירופה (אחרי מוסקבה, לונדון ופריז).
מתוך 50 עריה הגדולות ביותר של גרמניה, 10 שוכנות בחבל הרוהר.
נורדריין-וסטפאליה בה שוכן חבל הרוהר, היא המאוכלסת במדינות גרמניה.
בנורדריין נמצאות 30 מתוך 82 הערים הגדולות בגרמניה; למעלה מכל גרמני חמישי מתגורר בנורדריין-וסטפאליה.
בגרמניה ארבע "ערי מיליון": ברלין, המבורג, מינכן וקלן.
האחרונה נדה בחוסר-יציבות סביב קו המיליון (אף כי תושביה מתעלמים מכך ומכריזים בגאווה על קלן כ"עיר מיליון").
בכל הערים הנמצאות במקום 5 עד 15 ברשימת הערים הגדולות בגרמניה מתגוררים בין 500,000 ו-600,000 תושבים.
בגרמניה מדוברות 27 שפות מקומיות (לא כולל שפות מהגרים, אך כולל שפות מיעוטים).
קיימות שלוש שפות מיעוטים רשמיות: דנית (50,000 דוברים, בעיקר באזור הגבול עם דנמרק), סורבית (40,000, באזור הגבול עם פולין) ופריזית (12,000, באזור הגבול עם הולנד).
ברחבי גרמניה מדוברות כ-20 שפות אזוריות שקרובות לגרמנית אך לא נחשבות לניבים שלה, ולכל אחת מהן כמה ניבים משלה.
חלק מהשפות האזוריות קרובות יותר לשפות אחרות מאשר לגרמנית, למשל להולנדית.
רק מעטים דוברים שפה אזורית כלשהי כשפת אם; שפת האם של רוב התושבים היא גרמנית תקנית.
השפות האזוריות בדרך-כלל אינן נלמדות בבתי-הספר.
גרמנית היא שפת התקשורת והתרבות.
השפה האזורית הנפוצה ביותר היא סקסונית תחתונה, אותה דוברים כ-10 מיליון תושבים בצפון-מערב גרמניה.
שאר השפות האזוריות נפוצות הרבה פחות: סקסונית עליונה מדוברת בפי 2 מיליון איש (בסקסוניה ובסקסוניה-אנהלט), בווארית בבוואריה) וקלש בחבל הריין; שתיהן מדוברות בפי כ-250,000 איש, אם כי בווארית מדוברת בפי כמעט כל 7 מיליון תושבי אוסטריה), ושוואבית המדוברת בפי כ-850,000 איש, בעיקר בבאדן-וירטמברג.
הנצרות היא הדת העיקרית בגרמניה, עם חלוקה שווה בין פרוטסטנטים וקתולים: 33% מהאוכלוסייה (במיוחד בצפון ובמזרח) מגדירים עצמם פרוטסטנטים ו-33% נוספים (במיוחד בדרום ובמערב) מגדירים עצמם קתולים.
בסך הכל, 55 מיליון גרמנים מגדירים עצמם נוצרים, אף על-פי שבמזרח גרמניה הרגש הדתי חלש הרבה יותר, ככל הנראה תולדה של ארבעים שנות קומוניזם.
בגרמניה כמה מהכנסיות החשובות ביותר בעולם.
הכנסייה הגבוהה בעולם, המינסטר של אולם, נמצאת בעיר אולם, והכנסייה השנייה בגובהה בעולם - ואחת הגדולות - היא קתדרלת קלן.
קתדרלה קתולית מכונה בגרמנית "דוֹם" (Dom); קתדרלה פרוטסטנטית מכונה "מינסטר" (Münster).
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר (יוזף רצינגר) הוא האפיפיור הגרמני הראשון מאז המאה ה-11.
קרוב ל-3.7 מיליון מוסלמים (רובם ממוצא טורקי) חיים בגרמניה.
מלבד זה ישנם כמה מאות אלפי נוצרים אורתודוקסים בגרמניה, כמו גם 160,000 יהודים, מתוכם כמאה אלף מגדירים עצמם "מאמינים".
קצב הריבוי של הקהילה היהודית בגרמניה הוא מהמהירים בעולם.
אלפי יהודים מחבר המדינות התיישבו בגרמניה מאז קריסת חומת ברלין.
לפני עליית הנאציזם חיו בגרמניה כ-600,000 יהודים, רובם בקהילות בנות מאות שנים.
הקהילות היהודיות הגדולות ביותר נמצאות בפרנקפורט ובברלין.
רשימת 50 הערים הגדולות בגרמניה (2021)
הערים מסודרות לפי מספר תושביהן בסדר יורד.
שטח העיר נתון בקילומטרים רבועים.
צפיפות התושבים נתונה במספר תושבים לכל קילומטר רבוע.
בעמודת ה"זרים" נתון אחוז תושבי העיר שאינם בעלי אזרחות גרמנית.
לבנון היא המדינה הצפופה ביותר בכל המזרח התיכון.
על פי הערכות מ-2018, במדינה מתגוררים 6 מיליון תושבים, כולל 2 מיליון פליטים סורים שנמלטו אליה בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
ביירות, בירת לבנון ועיר הנמל הראשית, מונה כ-1.9 מיליון תושבים.
העיר השנייה בגודלה היא טריפולי שבצפון המדינה, בת כ-230 אלף תושבים.
עיר הנמל הדרומית צידון היא השלישית בגודלה.
כמו כן, גם הערים זחלה שבהר לבנון, ובעלבכ שבבקעת הלבנון, הן ערים גדולות.
על פי ספר העובדות העולמי של ה-CIA, החלוקה הדתית במדינה היא: 32.4% נוצרים, רובם מארונים, 31.9% מוסלמים סונים, 31.2% מוסלמים שיעים ו-4.5% דרוזים.
ההתפלגות הדתית של אוכלוסיית לבנון רלוונטית יותר מההתפלגות האתנית-לאומית.
רוב הלבנונים מגדירים עצמם ערבים והשפה הערבית (בניב הלבנוני) היא השפה הרווחת ביותר במדינה, אך חלק מדוברי הערבית אינם מזהים את עצמם עם האומה הערבית.
דוגמה לכך הם הנוצרים המרונים (שעד המאה ה-18 דיברו ארמית), אשר רואים את עצמם כצאצאי הכנענים-הפיניקים ועמים אחרים שישבו בלבנון טרם בואם של הערבים במאה ה-7, ובתחילת המאה העשרים פיתחו את הפיניקיזם – אידאולוגיה לאומית המבוססת על הייחוס לפיניקים.
מוצאם של המוסלמים הסונים והעלווים וגם של הנוצרים היוונים-אורתודוקסים והנוצרים הקתולים בלבנון הוא בלבנט (סוריה).
ישנם גם מיעוטים ממוצא זר והם: ארמנים, אשורים, כורדים, פרסים וכן מעט יהודים.
כל אלה מהווים לא יותר מ-4% מאוכלוסיית המדינה.
מחקר גנטי שפורסם בשנת 2017 הראה כי יותר מ-90% מהמוצא הגנטי של הלבנונים של היום מקורו בכנענים.
במרץ 2005 נרשמו בלבנון על ידי אונר"א 402,582 פליטים פלסטינים, כמעט כולם פליטים או צאצאים של פליטי מלחמת העצמאות, אך מספרם המדויק לא ברור, שכן חלקם עזבו את לבנון וחלקם לא נרשמו כפליטים.
אם נתייחס למספר הרשמי לעיל, נקבל שהפלסטינים מהווים יותר מ-10% מאוכלוסיית לבנון.
על פי מפקד האוכלוסין הלבנוני שנערך ביוני 2017 על ידי המשרד הלבנוני לסטטיסטיקה, בלבנון רשומים 174,422 בני אדם כפליטים.
לדברי נציגת אונר"א בלבנון, רשומים אצלם כלל הנרשמים מכלל השנים, אבל אין מידע ורישום על העוזבים ועל מי שנמצא בפועל בלבנון.
הפלסטינים בלבנון אינם נהנים מאותן זכויות שיש לשאר הקהילות במדינה.
הם חסרי אזרחות לבנונית ומרוכזים ברובם המכריע במחנות פליטים.
עד שנת 2005 (שבה נערך משא ומתן בין לבנון לרשות הפלסטינית) לא התאפשר לפלסטינים לעסוק במספר רב של מקצועות, כגון עריכת דין ורפואה.
הפלסטינים בלבנון הם הקהילה הענייה ביותר במדינה וכנראה גם הקהילה הפלסטינית הענייה בעולם (אולי למעט הפליטים ברצועת עזה).
רוב הפלסטינים בלבנון הם מוסלמים סונים, אך יש גם מיעוט נוצרי אורתודוקסי (כ-10%).
מספר הפלסטינים הנוצרים בלבנון הולך ופוחת בשל עזיבתם את המדינה.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון הפלסטינים הנוצרים צידדו בשאר הפלסטינים ולא בנוצרים הלבנונים.
בעקבות הכיבוש הסורי נכנסו ללבנון פועלים סורים רבים, מרביתם עובדי עבודות פיזיות כגון עבודות בניין.
מספרם אינו ברור והוא נע בין 300 אלף למיליון וחצי (לפי הימין הלבנוני שמתנגד לנוכחותם).
ב-1994 העניקו הרשויות הלבנוניות לחלקם (כמו גם לחלק מהפלסטינים) אזרחות לבנונית.
מספר הסורים שקיבלו אזרחות אף הוא איננו ברור והוא נע בין 100 אלף לחצי מיליון.
רוב הסורים בלבנון הם מוסלמים סונים.
על פי ההערכות, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הגיעו כשני מיליון פליטים ללבנון, והם מהווים כשליש מאוכלוסיית המדינה.
רבים מהם מתגוררים במחנות פליטים זמניים.
כמו כן ישנם בלבנון מהגרים ממדינות ערביות אחרות, בייחוד מצרים.
במאה ה-20 התפתחה מגמה של הגירה מדרום-מזרח אסיה, בעיקר מאינדונזיה, מלזיה והפיליפינים.
רובם מועסקים באותן עבודות כמו הפלסטינים והסורים.
חוץ מהפלסטינים יש בלבנון כ-180,000 תושבים חסרי אזרחות, רובם כורדים מטורקיה ומסוריה וסורים אחרים.
ההתפלגות הדתית בלבנון היא מורכבת ביותר והייתה מקור לסכסוכים במשך מאות שנים שנמשכים עד היום.
מאז 1932 לא נערך במדינה מפקד אוכלוסין, ולכן אין נתונים מהימנים לגבי ההתפלגות הדתית.
כל אחת משלוש הקהילות הראשיות – הסונים, השיעים והמרונים – נוהגת לטעון שהיא הרוב במדינה, אף כי לפי טענות מסוג זה ניתן להגיע למסקנה ששְלוש הקהילות יחדיו מהוות למעלה מ-150% מאוכלוסיית המדינה, וזאת מבלי לקחת בחשבון את הקהילות הקטנות יותר.
על כל פנים, ברור שלבנון היא בעלת האחוז הגבוה ביותר של נוצרים מכל מדינה ערבית אחרת.
הרוב הנוצרי אבד ככל הנראה בשנות ה-30 של המאה ה-20. במפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-1932 אחוז הנוצרים היה 52%.
החוקה הלבנונית שהתקבלה ב-23 במאי 1926 מכירה באופן רשמי ב-18 קהילות דתיות במדינה:
אף אחת מקהילות אלו אינה מהווה רוב במדינה, אך ברור שלכלל המוסלמים יש רוב שעשוי להגיע ל-70%.
השיעים הם הקהילה הגדולה ביותר.
ב-1990 חלקם באוכלוסייה נאמד בכ-35% ומספרם הולך וגדל בשל הריבוי הטבעי המהיר, בעוד שמספרם של בני הקהילות האחרות הולך ופוחת בשל עזיבת המדינה (בעיקר הנוצרים).
המוסלמים השיעים הם הקהילה הגדולה ביותר בלבנון.
הם הקהילה הענייה ביותר במדינה, להוציא פלסטינים.
בשנות השמונים צמחו במדינה תנועות שיעיות כגון אמל וחזבאללה.
השיעים מתרכזים בעיקר באזורים הכפריים בדרום המדינה, אך ישנם גם שיעים רבים המתגוררים בדרום הבירה ביירות (להרחבה ראו מתואלים).
המוסלמים הסונים הם הקהילה המוסלמית השנייה בגודלה במדינה (קרוב ל-25% מכלל התושבים).
בפוליטיקה הלבנונית הם נוהגים לכרות ברית עם המרונים.
המוסלמים הפלסטינים גם הם סונים.
הדרוזים מהווים כ-5% מאוכלוסיית המדינה ומקורם באסלאם השיעי.
מצבם הפוליטי מסובך, מאחר שאין להם בעלי ברית טבעיים, הם נוהגים לכרות בריתות עם העדות הגדולות השונות.
המוסלמים העלווים והשיעים האסמאעילים מהווים כאחוז אחד מאוכלוסיית לבנון.
המרונים הם הקהילה הנוצרית הגדולה ביותר בלבנון.
למרות הקשר ההדוק שלהם לכנסייה הרומית הקתולית יש להם פטריארך משלהם.
יש להם יחסים טובים עם העולם המערבי, במיוחד עם צרפת ועם הוותיקן.
בהתאם לחוקה הלבנונית, נשיא לבנון הוא תמיד מרוני.
המרונים מהווים כ-20% מאוכלוסיית המדינה וריכוזיהם העיקריים הם הר הלבנון וביירות.
הקהילה הנוצרית השנייה בגדלה משתייכת לכנסייה היוונית-אותודוקסית.
הערבים המשתייכים לכנסייה זו מפוזרים ברחבי העולם הערבי (וגם בישראל) והם יותר מזוהים עם האומה הערבית מאשר המרונים.
הנוצרים היוונים-אורתודוקסים מהווים כ-5% מכלל האוכלוסייה הלבנונית (לא כולל פליטים פלסטינים).
שאר הקהילות הנוצריות מאוד זעירות ומהוות יחדיו כ-5% מאזרחי המדינה.
מאז המחצית השנייה של המאה ה-20 יש מעט מאוד יהודים בלבנון (בביירות).
רוב בני הקהילה היהודית עזבו את המדינה אחרי קום מדינת ישראל ב-1948. כמו כן ישנם בין אזרחי לבנון מעט בהאים, בודהיסטים והינדים.
ברבע האחרון של המאה ה-19 הייתה הגירה גדולה מהר הלבנון אל אמריקה וארצות אחרות.
ועדה שחקרה את נושא ההגירה הגדולה בשנת 1920 העריכה את מספר המהגרים מהר הלבנון עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה בכ-150,000 נפש, כאשר בשנים שלפני המלחמה הייתה ההגירה השנתית כ-5,000–6,000 נפש.
הוועדה טענה שסיבת ההגירה הייתה צפיפות האוכלוסין שעמדה על כ-125 נפש לקמ"ר.
מכיבוש הלבנון בסוף 1918 ועד המחצית הראשונה של 1920 היגרו מלבנון כ-50,000 נפש.
מעריכים כי מספר הגולים הלבנונים וצאצאיהם הוא כ-15 מיליון נפש, רובם נוצרים והם יושבים בעיקר באמריקה הלטינית ובארצות הברית.
הקהילה הלבנונית הגדולה ביותר נמצאת בברזיל.
בישראל מתגוררים כ-3,500 אנשי צד"ל ובני משפחותיהם בעלי אזרחות ישראלית.
מעריכים שכמיליון לבנונים עזבו את ארצם בין השנים 1975 ו-1990, בעקבות מלחמת האזרחים.
הודו היא המדינה הראשונה בעולם מבחינת מספר התושבים, אוכלוסייתה מונה נכון ל-2022 למעלה מ-1.4 מיליארד נפש.
למרות ששטח הודו הוא כ-2.5 אחוז מהשטח היבשתי בעולם, אוכלוסייתה מונה כשישית מכלל אוכלוסיית העולם.
הודו האימפריאלית כללה גם את שטחי פקיסטן ובנגלדש של ימינו.
הודו שלאחר קבלת העצמאות, כמו גם פקיסטן ובנגלדש, הייתה מדינה חקלאית נחשלת.
כ-18 אחוזים מהאוכלוסייה חיו בערים.
בשלוש המדינות חיו ב-1950 (לאחר פיצול 1947) כ-440 מיליון בני אדם, מתוכם כ-360 בהודו עצמה.
שיעור הפריון בהודו הגיע בשנות החמישים של המאה העשרים ל-6 ילדים לאישה, ובחבלים הכפריים אף יותר.
האוכלוסייה התרבתה במהירות: בשנות החמישים 21.64%, בשנות השישים ב-24.8%, בשנות השבעים ב-24.7%, ובשנות השמונים ב-23.87%.
משנות התשעים החל בהודו שינוי כלכלי, והחל תהליך מוגבר של עיור.
הודו עברה את סין במספר האוכלוסין סביב תחילת שנת 2023, וזאת בגלל קצב הריבוי הטבעי הגבוה יותר בהודו לעומת מדיניות הילד האחד שהייתה נהוגה בסין בין 1979 ל-2015. נכון ל-2013, נוספו בהודו כ-15 מיליון תושבים בשנה, בעוד שבסין רק כשבעה.
עם זאת, שיעור הילודה בהודו נמצא בירידה עקבית: בשנות ה-50 של המאה העשרים התקרב שיעור הפריון ל-6 ילדים לאישה; בעשור השני של המאה ה-21 הוא ירד לסביבות 2.3 (נכון ל-2016).
בשנת 2021 הודיעה הודו כי שיעור הפריון ירד ל–2 ילדים לאישה.
בעקבות השינויים הכלכליים שהתבססו על הפחתת מעורבות הממשלה החל מ-1991, החל התוצר של הודו לצמוח במהירות, היא ממוקמת במקום השלישי בעולם בתמ"ג לפי שוויון כוח הקנייה אם כי לא בתוצר הנומינלי או בתוצר לנפש, שם היא ממוקמת במקום נמוך.
הודו מאופיינת בהבדלים גדולים בין אזוריה הגאוגרפיים: בהכללה, הדרום, ובעיקר מדינות מהאראשטרה, טאמיל נאדו, קרלה וקרנטקה, מוביל בעיור, באוריינות, ומבחינה כלכלית, ואילו הצפון, ובמיוחד המדינות הצפופות שלמרגלות הרי ההימלאיה, כמו ביהר ואוטאר פרדש, ראג'סטאן, ג'הרקאנד ומאדהיה פרדש, הוא בעל אופי חקלאי יותר ונחשל.
מאפיינים אלה מתגלגלים גם למאפיינים הדמוגרפיים: בצפון יש עדיין מדינות עם שיעורי פריון של מעל שלושה ילדים לאישה, ואילו בדרום שיעורי הפריון דומים לאלה של אירופה - סביב 1.8.
נכון ל-2022 אומדן שיעור הפריון בהודו הוא מעט מעל 2 ילדים לאישה.
נכון ל-2016 היה אומדן שיעור הפריון בהודו סביב 2.3 ילדים לאישה.
שיעור הילודה הגולמי היה 20.4 ב-2016, אבל התפלג בצורה לא אחידה.
כך למשל בביהאר 26.8 לידות ל-1000 ואילו בגואה ובמאניפור 12.9. לא כל הלידות מדווחות - ב-2007 היה שיעור הלידות המדווחות 74.5% והוא עלה ב-2016 ל-86 אחוזים.
הגיל הממוצע לנישואין הוא 22.
ב-2016: שיעור התמותה במדינה כולה היה 6.4. שיעור תמותת תינוקות -34. שיעור הפטירות המדווחות היה 78.1 אחוזים ב-2016
תוחלת החיים בהודו נכון ל-2014 היא סביב 68, 70 לנשים ו-66 לגברים.
קצת למעלה מ-30 אחוז מכלל תושבי הודו הם למטה מגיל 15, לעומת ממוצע כלל עולמי הנמוך מ-30 אחוז.
אוכלוסיית הודו מחולקת לכ-2,000 קבוצות אתניות נפרדות ולדתות רבות.
הדת הנפוצה היא הינדו בה מאמינים כ-80 אחוז מכלל התושבים.
הודו היא המדינה השנייה בעולם מבחינת מספר התושבים המוסלמים המהווים למעלה מ-13 אחוז מכלל תושביה.
בהודו יש מבנה של קאסטות.
הקאסטה הנמוכה ביותר - הדלית - מהווה 16.6 אחוזים מאוכלוסיית הודו (2011).
הבריטים ערכו מספר מפקדי אוכלוסין בהודו, החל מ-1871.
מאז קבלת העצמאות נערכים בהודו מפקדי אוכלוסייה אחת לעשר שנים.
מפקד האוכלוסייה המקיף האחרון בוצע בשנת 2011.
תושבי הודו מדברים במספר משפחות של שפות ובמאות שפות (מתוכן רק 22 שפות הן שפות רשמיות).
השפה אותה מדברים מספר התושבים הגדול ביותר היא הינדי, כ-250 מיליון דוברים, ואחריה אנגלית אותה דוברים כ-150 מיליון איש ומבינים ברמה חלקית עוד מיליונים רבים.
הודו היא המדינה השנייה בעולם מבחינת מספר התושבים דוברי האנגלית.
שפות נוספות שמדוברות בהודו הן בנגלית (200 מיליון דוברים בעולם, בעיקר בבנגלדש, כמה עשרות מיליונים בהודו), פנג'אבית (100 מיליון בעולם, מרביתם בפקיסטן), טלוגו בדרום הודו עם כ-75 מיליון, מראטהי, במרכז הודו, (יותר מ-70 מיליון), וטמילית בדרום עם כ-70 מיליון.
כ-30 אחוז מהאוכלוסייה מתגוררים בכ-200 ערים, 70 האחוזים הנותרים מתגוררים בכ-550,000 כפרים.
בטורקיה נערך מפקד אוכלוסין מדי עשור, כאשר האחרון היה בשנת 2000. על פי תוצאות המפקד והערכות, חיים כיום כ- 70.5 מיליון תושבים ב-81 פרובינציות של המדינה, כאשר מתוכם 25.5% הם בני 0-14, 67.7% הם בני 15-64, ו- 6.8% נותרים הם בני 65 ומעלה.
טורקיה נחשבת למדינה אירו-אסיאתית, ועל אף שרוב שטחה נמצא ביבשת אסיה, קיימת בה זיקה עזה לאירופה.
היא שותפה בברית נאט"ו משנת 1952 ומשתוקקת להיכנס לאיחוד האירופי.
האוכלוסייה הטורקית מורכבת מ-2 קבוצות אתניות גדולות: העם הטורקי מהווה כ-80% והעם הכורדי מהווה כ-20% (נתון זה עולה בהדרגה).
בנוסף, ישנו מיעוט זניח של ערבים, טורקמנים, צ'רקסים ויוונים.
הכורדים, שיותר ממחציתם בעולם נמצאים בטורקיה, כונו במשך השנים "טורקים הרריים" ושמם "כורדים" נאסר לשימוש.
המיעוט הכורדי בטורקיה, ש- 1.1 מיליון ממנו מוגדרים כפליטים, נמצא בדרום-מזרח המדינה ובריכוז מסוים באנקרה, ומנהל מאבק להשגת עצמאות מאז שנות ה-20 של המאה ה-20. את עיקר המאבק שגבה עד היום למעלה מ-40,000 הרוגים לשני הצדדים (לפי סוכנות הידיעות reuters), נטלה על עצמה מפלגת הפועלים הכורדית, ה-PKK.
הכורדים בטורקיה יושבים באזורים אסטרטגיים השולטים על צינורות הנפט ועל מס' סכרים על הפרת והחידקל.
על אף שיש לכורדים בטורקיה זכויות רבות מאלה שיש להם בשאר המדינות (עיראק, איראן וסוריה), הם מנועים מזכויות רבות אחרות ככורדים - למשל, עד לאחרונה חל עליהם איסור להשתמש בשפתם.
ההשקפה הטורקית לפיה שלמות טורקית אינה מתיישבת עם עצמאות כורדית לא השתנתה, ואף נעשו מחקרים ביוזמה טורקית, המנסים לבטל את מוצאם ושפתם.
עד היום ממשיכים העימותים המזוינים בין הכורדים לצבא טורקיה בדרום מזרח המדינה.
סעיף 66 לחוקה הטורקית מגדיר "טורקי" כ"מישהו הקשור למדינה הטורקית בקשר אזרחות", ולפיכך, המינוח המשפטי והאתני "טורקי" אינם זהים זה לזה.
טורקיה מכירה בקהילות המוזכרות באמנת לוזאן (בעיקר יוונים אורתודוקסים, ארמנים ויהודים) כמיעוטים, אך בשל העיקרון החוקתי המשתית את המדינה על שוויון ואי הבחנה בין גזעים, אין לבני קהילות אלה זכויות מיוחדות.
מספר מיעוטים ניסו להשיג זכויות, בין אם באמצעות טרור ובין באמצעים פוליטיים.
מבחינה דתית, 99.8% מן האוכלוסייה הם מוסלמים.
רובם סונים, ו-15% עד 20% אלווים, פלג של האסלאם המרוכז באנטוליה, בעל זיקה לשיעה ולסוּפיות.
נוצרים (קתולים ופרוטסטנטים) מהווים 0.2% מהאוכלוסייה.
כן יש בטורקיה קהילות יהודיות קטנות וארמניות.
בניגוד לאומות אסלאמיות גדולות אחרות, בטורקיה קיימת מסורת ארוכה של הפרדת דת מהמדינה והחוקה הטורקית מכירה בחופש הדת של אזרחיה.
הקהילות הדתיות נהנות מהגנת המדינה.
החוקה קובעת במפורש שגופים דתיים אינם יכולים להיות מעורבים בתהליכים פוליטיים (באמצעות הקמת מפלגה דתית, למשל), או לייסד בתי ספר דתיים.
עם זאת, יש מפלגות שלהן אוריינטציה דתית כזו או אחרת.
ב-10 בנובמבר 2005 אישר בית הדין האירופי לזכויות אדם את החוק האוסר על לבישת כיסוי-ראש מטעמי דת, או ביגוד דתי אחר, בבנייני ממשלה, בבתי ספר ובאוניברסיטאות.
השפה הרשמית היחידה במדינה היא טורקית, הנכתבת באותיות לטיניות מאז רפורמות אטאטורק.
לא קיימים נתונים אמינים עבור חלוקה לשונית באוכלוסייה, אך רשת הטלוויזיה הציבורית TRT משדרת מספר שעות בשבוע בערבית, בבוסנית, באדיגית ובכורדית.
שיעור האוריינות בטורקיה הוא 95.3% אצל גברים ו79.6% אצל נשים, ובממוצע - 87.4%.
השיעור הנמוך אצל הנשים נובע בעיקר מהיחס לנשים באזורים הערביים והכורדיים בדרום-מזרח המדינה.
הבערות היא אחת המגבלות הקשות של טורקיה, ומהווה אחד המכשולים במאמצי הפיתוח והתיעוש שלה.
רמת החינוך בטורקיה מעט נמוכה מהמקובל במדינות המערב, וכ-12% מקרב גילאי 15 ומעלה אינם יודעים קרוא וכתוב (בעיקר בקרב הנשים).
חינוך חובה חינם קיים עד גיל 15. עם זאת, ישנו שפע של מוסדות להשכלה גבוהה במדינה ואחוז סביר של משכילים.
שיעור הצפיפות בטורקיה עומד על כ- 89.24 נפש לקמ"ר.
עם זאת, החלוקה אינה שווה בשטח, וניתן לראות חלוקה לריכוזי אוכלוסייה, בהם 5 ערים גדולות בעלות למעלה ממיליון תושבים.
המטרופולין איסטנבול הוא הגדול ביותר ומשתייכים אליו כ- 11.3 מיליון איש.
אחריו המטרופולין של אנקרה הבירה, עם כ-4.3 מיליון, איזמיר עם כ-3.5 מיליון ובורסה ואדנה עם כ-1.5 מיליון בכל אחת.
באיסטנבול, הצפיפות (הפרובינציה) עומדת על 1960 נפשות לקמ"ר.
לשם השוואה, באנקרה 167 נפשות לקמ"ר בלבד.
איסטנבול היא העיר היחידה בטורקיה שנחשבת לצפופה, אך התשתיות בה מאפשרות זאת, יש בנייה לגובה ותחבורה הולמת.
ב-25 השנים שבין 1980 ל-2005 הכפילה העיר את מספר תושביה.
גידול זה נובע בעיקר מהגירה המונית לעיר, בעיקר של צעירים המחפשים עבודה, ולא עקב הריבוי הטבעי בטורקיה העומד על 1.06% בשנה.
עקב המחסור בידיים עובדות במדינות מערב אירופה בשנות ה-60 ובשנות ה-80, היגרו טורקים רבים למדינות אלה, ובמיוחד למערב גרמניה, הולנד וצרפת.
לאחרונה היגרו טורקים רבים גם לרוסיה ולמדינות שכנות נוספות.
הדבר יצר אוכלוסייה טורקית גדולה בגולה.
בחלק מהמדינות, קבוצות מיעוט טורקיות אף השיגו השפעה מזערית על דפוסי ההצבעה, שהיה בה כדי לחייב את השלטון להתייחס אליהם כמיעוטים משפיעים ולהתייחס לדרישות הקהילות ההולכות והגדולות שלהם.
אל טורקיה היגרו בשנים האחרונות מעל שלושה מיליון פליטים סורים.
אוכלוסיית תוניסיה מונה 12,356,117 תושבים בסה"כ (לפי הערכת הבנק העולמי 2022), שחלוקת הגילים ביניהם היא:
קצב גידול האוכלוסייה בה הוא 0.8%, והיא מחולקת לרוב מוחלט של ערבים, מיעוט של עמים אירופאים, ומיעוט יהודים.
כמו כן, גם החלוקה הדתית היא בהתאם מוסלמים, נוצרים, ו־ יהודים.
תוחלת החיים הממוצעת גבוהה מתוחלת החיים הממוצעת העולמית (74 שנים למול 71, נכון לשנת 2021).
שיעור הילודה בתוניסיה הוא 16 נולדים עבור כל 1000 איש, בעוד שיעור התמותה הוא 8 נולדים עבור כל 1000 איש (נכון ל־2021).
תושביה המקוריים של תוניסיה הם ברברים, אולם כבר במאה ה-12 לפני הספירה התיישבו הפיניקים באזור, והקימו את העיר קרתגו שהייתה להם לעיר בירה.
בשנת 146 לספירה כבשו הרומאים את תוניסיה, ובמאה השביעית לספירה, עם כיבושי האסלאם, נפלה תוניסיה בידי הערבים.
מאז, הפכה הדת השלטת בה לדת המוסלמית.
בשנת 1574 נפלה תוניס, עיר הבירה בידי העות'מאנים, ובשנת 1881 כבשו את תוניסיה הצרפתים.
כיום הברברים מהווים פחות מאחוז אחד מכלל האוכלוסייה התוניסאית, ושאר התושבים הם צאצאי העמים שעברו באזור והשאירו עקבות: פיניקים, יוונים, רומאים, טורקים, צרפתים, ספרדים, אך בעיקר ערבים.
ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר הוא לאורך החופים, שם האקלים הוא ים תיכוני ונוח יותר למחיה.
ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר הוא במחוזות הסמוכים למחוז תוניס – בירת תוניסיה.
תוניס עצמה מונה כ־984,000 תושבים (נכון לשנת 2004), אך יחד עם פרבריה והמחוזות הסמוכים אליה, מגיעה אוכלוסיית האזור ליותר משני מיליון תושבים.
מחוז גדול אחר באזור הוא מחוז נאבל, המונה כמעט 700,000 תושבים, גם הוא, כתוניס עצמה פרוש לאורך קו החוף.
המחוז הגדול ביותר משטחו הוא המדבר (מחוז טטאוין), אך אוכלוסייתו היא הדלה ביותר, ולמרות גודלו הרב הוא מונה 144,000 תושבים בלבד.
מחוזות גדולים נוספים: מחוז ספאקס המונה כ־860,000 תושבים.
מחוז סאוס, המונה כ־544,000 תושבים ומחוז קרואן, המונה כ־546,209 תושבים.
אוכלוסיית הולנד מתרכזת באזור קטן.
הדמוגרפיה של הולנד מתאפיינת כיום בעליית תוחלת החיים (גבר 80.5 שנים ואישה 83.6 שנים), ירידה בשיעורי הילודה ועלייה באחוזי ההגירה.
צפיפות של 421 איש לקמ"ר.
כפתרון לבעיית הצפיפות, נוהגת הולנד לייבש שטחים ממימיה הטריטוריאליים ולהופכם ליבשה.
למרות העובדה שהולנד היא מדינה צפופה, אין בה עיר אחת שיש בה יותר ממיליון איש.
ארבע ערים גדולות הן: (אמסטרדם, רוטרדם, האג ואוטרכט) שהם חלק מהמטרופולין רנסטאד שמונה כ-7 מיליון איש.
כמו בשאר מדינות אירופה, אוכלוסיית הולנד מתבגרת ושיעורי הלידה הולכים ופוחתים.
תוחלת החיים גדלה בזכות התפתחות הרפואה והולנד קלטה הגירה.
למרות התפתחויות אלו ובנוסף לריבוי הטבעי הקטן שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה עלייה קטנה ביותר במספר התושבים בהולנד: הריבוי הטבעי ב-2020 היה הקטן ביותר מאז שהחלו למדוד ב-1900.
בעיות הדמוגרפיה האלו יחד עם השלכות מדיניות של הביטוח הלאומי גרמו לבעיה: מספר האנשים בגילאי העבודה הולך ופוחת.
בנוסף לכך גרמה מדיניות הפנסיה לבעיה אחרת: בעוד שמספר האנשים העובדים למען גיל הפנסיה ילך ויפחת יהיו יותר אנשים שיקבלו את הפנסיות.
כיום מנסים לפתור את הבעיה באמצעות רפורמות במדיניות הפנסיה.
שיעור הפריון הוא 1.66 צאצאים לאישה.
ב-2007, 20% מאוכלוסיית הולנד היו אזרחים להורים לא ממוצא הולנדי.
מהגרים להולנד מארצות רבות, אולם ההגירה היא בעיקרה שלילית: ב-2005 121,000 איש עזבו את הולנד לעומת 94,000 שנכנסו אליה.
מתוך 100,000 המהגרים שבאו להולנד 66,000 מהם באו מאירופה, מאמריקה, מיפן ומאוקיאנה ו34,000 ממדינות אחרות (בעיקר ממדינות מתפתחות).
מתוך 132,000 איש שעזבו את הולנד ב-2006 94,000 עזבו לשאר ארצות אירופה, אמריקה, יפן ואוקיאנה ו37,000 לארצות אחרות.
מספר גדול של מהגרים באו להולנד ממערב אירופה ובעיקר מגרמניה ומבלגיה.
היו ארבעה גלי הגירה להולנד מארצות לא-מערביות:
בשנות ה-40 מאינדונזיה שרק נוסדה ומאיי מאלוקו.
בשנות ה-60 וה-70 ממרוקו ומטורקיה.
מהגרים אלו היו מהגרי עבודה ולכן והצפי מהם היה שישובו לארצות מוצאם, רבים אכן עשו כן אך מעטים נותרו בהולנד והקימו משפחות בשנות ה-80 וה-90.
בשנות ה-70 וה-80 מסורינאם ומהאנטילים ההולנדיים.
לתושבי מדינות אלו היה עדיין דרכון הולנדי והם חשבו שעתידם יהיה טוב יותר בהולנד.
בשנות ה-90 מחפשי מקלט מדיני.
בשנות ה-50 היגרו 560,000 איש מהולנד למדינות אחרות בעיקר לארצות הברית, דרום אפריקה, ניו זילנד, אוסטרליה וקנדה.
ישנה הגירה שלילית לעבר שכנותיה של הולנד: בלגיה, גרמניה, ובריטניה.
לפי סקר שנערך בהולנד ב-2006 25% מהאוכלוסייה נוצרים, 3% מאמינים בדת אחרת (יהדות, אסלאם, הינדואיזם ועוד) ו26% מאמינים בישות כלשהי (אגנוסטים ועוד), 26% חסרי דת הומניסטים ו-18% חסרי דת ולא הומניסטים.
השפה העיקרית בהולנד היא הולנדית בעת שפריזית מוכרת כשפה רשמית במחוז פריזלנד.
מספר ניבים של סקסונית תחתית מדוברים בצפון ובמזרח המדינה.
ניבים אלו מוכרים כשפה אזורית לפי הצ'רטר האירופאי למיעוטים.
במחוז לימבור מדוברת גם לימבורגית.
ממלכת ירושלים הייתה מדינה צלבנית שהוקמה בארץ ישראל בשנת 1099 כתוצאה מהכיבוש הצלבני של ארץ ישראל במסע הצלב הראשון, ונכבשה בשנת 1187. אוכלוסיית הממלכה מנתה כ־300,000–350,000 נפש והתחלקה לשני חלקים עיקריים: פרנקים והלא פרנקים.
הפרנקים הם הכובשים הצלבנים, והם נהנו משורה של זכויות יתר.
הלא פרנקים סבלו מאפליה וניידותם החברתית הייתה מוגבלת אפילו בסטנדרטים של ימי הביניים.
בפרט, משרות המנהל היו סגורות בפניהם.
פרנקים מלשון "פרנג' " ("צרפתי" בערבית) הם הכינוי בפי המוסלמים לתיאור הכובשים הצלבנים.
ראשיתה של האוכלוסייה הפרנקית בארץ ישראל הוא במסע הצלב הראשון, אך מתוך עשרות אלפי משתתפיו רק קומץ צלבנים נותרו בארץ ישראל.
המקורות מוסרים שהצבא הצלבני המגויס שנותר בארץ ישראל כלל כמה מאות אבירים וכמה אלפי רגלים בלבד.
מטרת הצלבנים הייתה גירוש המוסלמים מארץ הקודש ו"שחרור" כנסיית הקבר.
משהסתיימה המלחמה, רוב הצלבנים חזרו לאירופה.
עם הזמן, גדלה האוכלוסייה הפרנקית והגיעה ל-100–120 אלף כשהיא מהווה כשליש מתושבי הארץ.
החברה הצלבנית הייתה בנויה על פי הדגם הפאודלי של אירופה.
בראש הפירמידה עמד המלך והאצולה, מתחתיה האבירים הזוטרים ובתחתיתה פשוטי העם.
מסכת הכיבושים ותהליך התבססות שלטונם של הצלבנים אנשי אירופה בארץ, פגעו אנושות ברצף החיים והמסורות של הקהילות המקומיות, במיוחד בעשור הראשון.
מרקמי היישוב היהודי והשומרוני בתרבות, בכלכלה ובממשל העצמי, נהרסו על ידי הכובשים.
רוב תושבי הערים נרצחו ומיעוטם נתפסו לעבדות, שהייתה אמצעי מקובל למימון מסעי מלחמה.
גם לאחר הכיבוש נאסרה ישיבת יהודים ומוסלמים בירושלים.
והעיר כולה, בין החומות, הפכה לאזור נוצרי בלבד.
ובשכונת היהודים בצפון-מזרח העיר יושבו תושבי עבר הירדן סורים-נוצרים.
אולם אחר העשור הראשון, הורשו להתגורר בה מספר אמנים יהודים, שמלאכתם הייתה צביעת בדים, אשר הוענקה להם רשות מגורים ומונופולין מאת המלך הצלבני המקומי.
קהילות יהודיות גדולות נותרו במרחב הגליל; בכפרים: ביריה, גוש חלב, דלתון, נברתא, עמוקה, ברעם, מירון, עין זיתים, אלעלויה ועלמה.
וכן, בערים: צור, עכו, צפת, טבריה, שבה התגוררה משפחת רבי נהוראי שהתייחסה אל רבי יהודה הנשיא, ואשקלון, שרובן נכנעו לצלבנים בתקופת מסעות הכיבוש, הגם שחלקן נהרסו ונשדדו.
החברה היהודית התדלדלה מאוד בעקבות הכיבוש הצלבני; ובשל כך הסתיימה תקפותו בחיי היומיום של התלמוד הירושלמי; המתיישבים היהודים שבאו אחר כך, הביאו עמהם את התלמוד הבבלי.
ההיסטוריון בנימין זאב קדר תיאר את יציאתה האחרונה של ההנהגה התורנית מהארץ: "הישיבה הארצישראלית", והגאון אביתר שעמד בראשה, נמצאו בשעת בואם של הצלבנים ארצה בעיר צור.
אביתר נפטר בשנת 1109, ואז עברה הישיבה לחדרך שליד דמשק, ואחר כך לדמשק עצמה, ושוב לא חזרה לארץ-ישראל...
ושוב לא יכולה הייתה לשמש מוסד עליון" ליהודי הארץ.
מאידך גיסא, במקביל להרס ולחורבן שהטילה בארץ, תרמה הנוכחות האירופית לשיפור והגברת התחבורה אליה, ובכלל זה, לתגבור קווי האוניות לנמלי הארץ, מצפון עד דרום, ובמיוחד נמל יפו.
מגרמניה הגיע במחצית השנייה של המאה ה-12, הנוסע יעקב בן נתנאל הכהן; רבי משה בן מימון, הרמב"ם, סייר בארץ בשנת 1165; ככל הידוע, בערים עכו, ירושלים וחברון, ומשם חזר למצרים מקום מושבו.
בשנת 1170, בא לסייר בארץ הנוסע בנימין מטודלה, מספרד.
הוא תיאר את נופי הארץ, את אוכלוסייתה וכלכלתה, ומסר סקירות על חיי הקהילות היהודיות, ובמיוחד בירושלים: "היא עיר קטנה ובצורה תחת שלש חומות ואנשים בה הרבה.
וקוראים להם הישמעאלים: יעקוביין וארמים, ויוונים וגורגים, ופרנקוש, ומכל לשונות הגויים, ויש שם בית הצביעות (צבעים) שקונין אותו (בזיכיון מהשלטונות) היהודים בכל שנה מן המלך, שלא יעשה שום אדם צביעה בירושלים כי אם היהודים לבדם, והם כמו מאתיים, יהודים דרים תחת מגדל דוד בפאת המדינה (העיר).
ויש בירושלים ארבעה שערים: שער אברם, ושער דוד, ושער ציון, ושער ג'ושפט, הוא שער יהושפט לפני בית המקדש, שהיה בימי קדם".
הנוסע פתחיה מרגנסבורג שהיה תלמידו של רבינו תם, סייר בארץ בשנת 1180; הוא תיאר יישוב יהודי מועט ומדוכדך, שבו כשלוש מאות משפחות.
הנוסעים הזכירו בכתביהם "חסידים" או "פרושים" בין העולים והתושבים היהודים בארץ באותן שנים; כנראה, מתנועת חסידות אשכנז אשר פרחה באותה תקופה והעלתה על נס אמונה דתית עמוקה, סגפנות ולמדנות; מנהיגה היה רבי יהודה החסיד מחבר ספר חסידים.
יהודים, שומרונים וקראים בארץ ישראל,1170 יישוב אומדן עכו 200 משפחות יהודים טבריה 50 עלמה 50 קיסריה 200 יהודים ו-200 שומרונים שכם 1,000 שומרונים יפו 1 לוד 1 רמלה 300 ירושלים 4 בית לחם 2 בית-גוברין 3 בית נובה 2 זרעין 1 אשקלון 200 יהודים, 40 קראים, 300 שומרונים
משנת 1187, בעקבות צלאח א-דין והשלטון האיובי המצרי בארץ ישראל, התאפשר למוסלמים וליהודים לחזור ולהתגורר בירושלים.
לצידם של יהודי הארץ עמדה השפעתה של הקהילה היהודית בקהיר, שבראשה עמד הנגיד "ראש היהודים".