tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוצאות ראשוניות ממחקר מקיף, שהוכרזו במסיבת עיתונאים, הצביעו על כך שכלורוקווין יעיל ובטוח בטיפול בדלקת ריאות הקשורה למחלת הקורונה, עם "שיפור ממצאי הדמיית ריאות, קידום המרה שלילית בנגיף וקיצור מהלך המחלה".
ב-16 במרץ 2020 הודיע חבר הוועדה המייעצת עבור ממשלת צרפת למחלת הקורונה , פרופסור דידייה ראול , כי מחקר בקבוצה שכללה 24 חולים מדרום מזרח צרפת, תומך בטענה כי כלורוקווין הוא טיפול יעיל.
כ-600 מ"ג של הידרוקסיכלורוקווין ניתנו לחולים אלה בכל יום במשך 10 ימים.
נראה כי התרופה אחראית ל"זירוז מהיר ויעיל של תהליך הריפוי, ולירידה חדה בזמן שהמחלה מידבקת." המחקר גם הציע כי נטילת הידרוקסיכלורוקווין בשילוב עם האזיטרומיצין האנטיביוטי, הידוע כיעיל כנגד סיבוכים ממחלת ריאות חיידקית, הביא לתוצאות טובות עוד יותר.
ראול אמר שהתוצאות הראו כי הייתה "ירידה משמעותית במספר הנדבקים" בטיפול המשולב.
לאחר 6 ימים, בקרב מטופלים שקיבלו טיפול משולב, נשארו פחות מ-5% מהמקרים.
ביום חמישי, 19 במרץ, נחשף בערוץ הרדיו הצרפתי RTL, כי הטיפול ניתן לחולים בבית החולים לה פיטי סלפטייר בפריס ובבתי חולים אחרים, במסגרת "[[טיפולי חמלה]]".
הטיפולים החלו ביום שישי, 13 במרץ.
שבעה ימי טיפול נדרשים, לפני שניתן יהיה להעריך את ההשפעות.
ב-1 באפריל 2020 משרד הבריאות בישראל אישר לראשונה טיפול בהידרוקסיכלורוקווין כדי לברר אם היא אכן יעילה כנגד נגיף הקורונה.
ב-25 באפריל, לפי הודעה של ה-FDA האמריקני, אין להשתמש בתרופה כלורוקווין\הידרוקסיכלורוקווין כדי לטפל בקורונה - מחוץ למערך נסיוני של בתי החולים.
נכון ל-19 במאי, התרופה לא מאושרת לטיפול בקורונה והאפקטיביות שלה במניעת המחלה לא הוכחה.
כלותאר השני (Chlothar II; בצרפתית: Clotaire; בלטינית: Chlotarius; מאי 584 – 18 באוקטובר 629) ידוע בכינויים "כלותאר הצעיר" ו"כלותאר הגדול", היה מלך האימפריה הפרנקית מהשושלת המרובינגית בשנים 613–629. בצעירותו היה כלותאר מלך נויסטריה ונשא בתואר של מלך פריז.
לאורך חייו נאבק בנחלותיהם של בני אצולה אזוריים ואיחד את פרנקיה לכדי אימפריה מאוחדת.
בשונה ממלכים פרנקים רבים אחרים, נודע כלותאר בכך שהיה פעלתן ומעורב רבות בענייני המדינה.
הוא המלך הפרנקי היחיד, מלבד קרל הגדול, שנשא בתואר "הגדול".
אביו, המלך כילפריך הראשון מנויסטריה, נרצח כשכלותאר היה בן פחות משנה ועל כן הוא הוכתר בתור מלך נויסטריה ומלך פריז אך בפועל היה נתון לשלטון העוצרות של אמו, המלכה האלמנה פרדגונד.
לאחר מות אמו ירש כלותאר חלק מסמכויות השלטון ובשנת 613, לאחר סדרת מאבקים ממושכים בבני משפחתו על ירושת שטחים, הדיח את דודו, סיגברט השני, מכס העוצרות ואיחד את ממלכותיו עם בורגונדיה ושאר נחלותיו של סיגברט לכדי האימפריה הפרנקית.
כלותאר השלים את קוד החוקים הפרנקי ובשנת 617 הפך את מוסד המאיורדומוס לתואר שנושא אדם לאורך כל חייו, דבר שהחל להעלות את ההשפעה של התפקיד על גבי הסמכות של המונרך ובסופו של דבר הביא לכך שהמאיורדומוס הוא השליט בפועל של האימפריה הפרנקית.
בשנת 623 מינה את בנו ויורשו, דגוברט הראשון, למלך נחלות אוסטרזיה במזרח פרנקיה ואת פפין הזקן (אבי השושלת הקרולינגית) למאיורדומוס.
כלותאר השני נולד בשנת 584 (התאריך המדויק להולדתו לא ידוע ומוערך בין חודשי מאי ליוני) והיה בנם של כילפריך הראשון, מלך נויסטריה, ומלכתו, פרדגונד.
בגיל פחות מחצי שנה נרצח אביו על ידי מתנקש במהלך מסע ציד.
המתנקש עצמו הצליח להתחמק מהזירה ומעולם לא נתפס.
כלותאר ירש את הכס אך היה נתון לשלטון עוצרות של אמו, פרדגונד, אשר אחזה בפועל בסמכויות השלטון.
לרוב הייתה ירושת כתר של ילדים בעייתית מכיוון שאפשרה את תחילתו של מאבק ירושה שעלול לערער את יציבותה של הממלכה.
נויסטריה נותרה יציבה עם ירושתו של כלותאר בעיקר הודות להשפעתה של אמו ולתמיכה שניתנה לו מידי דודו, גונתרם, מלך בורגונדיה.
בשנת 561 מת מלך פרנקיה המאוחדת, כלותאר הראשון, וכפי שהיה נהוג במסורתם של פרנקים סאלים, חילקו בניו את שטחי האימפריה ביניהם.
השטחים של הממלכה חולקו בין בורגונדיה, אקיטן ואוסטרזיה.
זמן קצר לאחר החלוקה הצליח כילפריך (שהיה מבניו של כלותאר הראשון), לכבוש את נויסטריה מידי אחיו, כריברט הראשון (שליט אקיטן), ולהפוך את שטחיה לנחלותיו האישיות.
חלוקה זאת של השטחים גררה אחריה מאבקים ממושכים בין האחים על שטחי נחלותיהם והובילו לאי-יציבות ממושכת בממלכות.
כלותאר השני לא הוטבל לנצרות מספר ימים לאחר הולדתו, בעיקר עקב חוסר היציבות הפנימית והתסיסה האזרחית שנגרמה מכך.
בסופו של דבר הוטבל רק לאחר שירש את הכתר.
יציבות פנימית נשמרה עם ירושתו של כלותאר הצעיר אך יריבים מחוץ השתמשו בכך כהזדמנות להפיל את נויסטריה.
כילדברט השני, מלך אוסטרזיה, מבין נכדיו של כלותאר הראשון ולשעבר יריבו הפוליטי המרכזי של כילפריך הראשון, השתמש במצב במטרה לפלוש אל תוך שטחי נויסטריה ולספחם לנחלותיו.
ללא ההנהגה הצבאית והפוליטית של כילפריך נפלה נויסטריה לפלישה האוסטרזית.
המלכה פרדגונד מצידה, לקחה עמה את אוצרות המדינה ונמלטה ביחד עם בנה כלותאר לעיר פריז, שם, בקתדרלה העירונית, ניתן להם מחסה מידי גונתרם, מלך בורגונדיה, שהייתה החזקה ביותר בנחלות הפרנקיות לצד אסטורזיה.
לאחר שכבש את נויסטריה חילק אותה כילדברט השני בין שני בניו, תאודברט השני ותאודריך השני.
בשנת 592 מת גונתרם מלך בורגונדיה וירש אותו אחיינו כילדברט, שבאותה העת שלט על נויסטריה, אוסטרזיה ובורגונדיה.
פרדגונד ביצעה סדרת ניסיונות כושלים להתנקש בחייו של כילדברט ולהוריש את נחלותיו לבנה כלותאר השני.
תחת שלטונו של גונתרם ניתנו לכלותאר השני ולאמו נחלות מינוריות בבורגונדיה.
עם עלייתו של כילדברט לשלטון הוא הורה על פלישה לנחלות אלו.
כלותאר השני היה אז בן שמונה בלבד, אך צבא תומכיו ותומכי אמו הצליח להדוף את המתקפה של כילדברט.
הנחלות של כלותאר נותרו שלמות ומנקודה זאת והאלה לא הוציא כילדברט משלחות נוספות כנגדו.
בשנת 595 מת כילדברט ונחלותיו חולקו בין שני בניו, כאשר תאודברט השני (הבכור) ירש את אוסטרזיה ובירתו בעיר מץ ותאודריק השני ירש את נויסטריה שבירתה אורליאן.
כלותאר השני השתמש במותו של כילדברט כהזדמנות פז לכבוש את נחלותיו.
מיד עם מותו של כילדברט יצא כלותאר בראש משלחת צבאית לכבוש את העיר פריז.
עם כיבושה מונה למלכה של פריז.
בסדרת מערכות צבאיות הצליח כלותאר השני לכבוש במהלך אותה השנה את נויסטריה מידי תאודריק השני.
תאודריק, בתמיכת צבאו של אחיו, תאודברט, הורה לצבאו להתחיל במתקפת נגד שהביא להפלתו של כלותאר מהשלטון בנויסטריה במהלך שנת 600.
בשנים הבאות נותרו אסטורזיה ונויסטריה נחלותיהם של בני כילדברט ואלו היו במאבק ממושך נגד כלותאר ונחלותיו בצפון בורגונדיה.
מאבקים אלו לא הביאו להתקדמות נרחבת במהלך השנים והמצב הגאו-פוליטי הסתכם בסטטוס קוו ממושך.
בשנת 613 מתו שני האחים והיה על סיגברט השני, בנו של תאודריך השני, לרשת את אוסטרזיה ונויסטריה יחדיו.
עם ירושתו של סיגברט השני החל מאבק סמכות בין חצר המלוכה שתמך בטענתו לכתר לבין ברונהילדה מאוסטרזיה (אמו של כילדברט השני וסבתא רבתא של סיגברט) שטענה לכתר מצידה.
מאבק ירושה זה הסתכם במלחמה על ירושת הכתר.
כלותאר ראה זאת כהזדמנות לרשת את הכתר של אוסטרזיה ונויסטריה ויצא במערכה צבאית שבמהלכה צלח בכיבוש שתי הממלכות הנפרדות ואיחודן תחת שלטונו.
המשבר הפנימי בנוגע לירושת הכתר של אוסטרזיה הוביל בסופו של דבר לכך שהצבא לא יכול היה להוות התנגדות ממשית להתקדמות כוחותיו של כלותאר השני.
לאחר כיבוש אוסטרזיה ונויסטריה השיג כלותאר השני את ההגמוניה על בורגונדיה שקודם לכן אחזו בה כילדברט ויורשיו.
עם הכיבוש של אקיטן ללא התנגדות משמעותית הצליח כלותאר לאחד את כל פרנקיה והיה הראשון לעשות זאת מאז סבו, כלותאר הראשון.
באיחודה של הממלכה הוכתר כלותאר בתור מלך האימפריה הפרנקית החדש.
כלותאר השני נהנה לאורך כל שלטונו מהערצה רבה שבאה מצדם של כמרים ושאר אנשי הדת.
לאורך שלטונו שמר על רכושה של הכנסייה במקומה ופעל ליישב סכסוכים דתיים כפי שנראה בצו פריז משנת 614. צו פריז כלל גם ויתורים שנתנו לידי האצולה האוסטרזית ופעל להקים חוקי יסוד למערכת המשפטית שנועדו לשמור על תקינותה גם בעיתות של אי יציבות שלטונית ואף מלחמות אזרחים.
הצו נכתב במקור על ידי מספר בישופים אשר נבחרו אישית על ידי כלותאר השני במטרה שרישומיהם יבוצעו כרצונו, פעולה שגררה אחריה קריאות אכזבה והתנגדות מצד הנהגת הכנסייה אשר פעלה להיות עצמאית לגמרי בפועלה.
כלותאר השני העביר כספים למיסיונרים אירים במטרה שיפיצו את הנצרות הקתולית באירלנד, הורה על בניית המנזר הנוצרי בלוסיול ושמר על יציבות השלטון באימפריה הפרנקית וויתר על התפשטות והתפתחות צבאית אל מעבר לגבולותיה.
מאז שנת 613 נודע שלטונו של כלותאר השני בשגשוג ושלום יחסיים.
כלותאר לא ביטל את החלוקה הפנימית של פרנקיה בין אקיטן, בורגונדיה, אוסטרזיה ונויסטריה עם עלייתו לכס ושמר על ההפרדה המנהלית שלהן.
בשנת 623 מינה את בנו ויורשו, דגוברט הראשון, למלך אוסטרזיה שהיה כפוף לו.
באותה השנה מינה את פפין הזקן, אבי השושלת הקרולינגית, לתפקיד מאיורדומוס.
הסמכויות של תפקיד מנהלי זה הועשרו לאורך שלטונו של כלותאר ובסופו של דבר הפך תפקיד המאיורדומוס לזה של שליטה בפועל של האימפריה הפרנקית, דבר שהיה מרכזי בעלייתה הסופית של השושלת הקרולינגית לשלטון בפרנקיה.
כלותאר השני מת בשנת 629 ובנו דגוברט ירש אותו.
שלטונו של כלותאר השני היה רב ערך להתפתחותה המדינית של פרנקיה לכדי ישות מאוחדת בעל ממשל ריכוזי.
במסגרת צו פריז משנת 614 פעל כלותאר השני לשיפור יחסיו עם הכנסייה ושימר את הקביעה לפיה על יהודים אשר מחזיקים במשרות מדיניות או צבאיות החובה להתנצר.
למרות הדרתם של יהודים מתפקידם הגבוה, נשמרה זכותם להגיש תביעות משפטיות נגד נוצרים.
במקור ההחלטה הייתה המטרה שלא להעלות את חמת ההנהגה הדתית הנוצרית ועל כן כלותאר השני נמנע מלמנות יהודים לתפקידי מפתח בממשל ונהג למנות בישופים לעמדות של שרים ובעלי אדמות במטרה לרצותם.
כלורותיאזיד היא תרופה להורדת לחץ דם.
התרופה שייכת לקבוצת תרופות הנקראות משתנים תיאזידיים, ושם מסחרי נפוץ הוא "דיוריל".
תרופות אלו מסלקות עודפי מים מהגוף ומפחיתות נוזלים במטופלים הסובלים מיתר לחץ דם, אי ספיקת לב המלווה בבצקות, שחמת כבד, ומחלות כליות.
השפעה זו מיטיבה את תפקוד הכליות ומסייעת בהפחתת נפיחות בקרסוליים, רגליים, ידיים או בטן וכן הפחתת תסמינים של קשיי נשימה.
כלורותיאזיד נרשם כפטנט בשנת 1956, והוא חלק מרשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
כלורותיאזיד הוא משתן תיאזיד המעכב ספיגה חוזרת של נתרן בצינוריות הכליה הדיסטליות (distal renal tubules) וכתוצאה מכך מוגבר סילוק של נתרן ומים בשתן.
ההתויה של כלורותיאזיד היא יתר לחץ דם, בצקת הקשורה לאי-ספיקת לב, שחמת הכבד, סטרואידים, טיפול באסטרוגן, תפקוד לקוי של הכליות.
התוויות נוספות הן נפרוליטיאזיס, אוסטאופורוזיס, וסוכרת.
התרופה נמכרת טבליות, ותדירות נטילת התרופה היא פעם אחת בבוקר (או לפי הוראות הרופא).
טווח מינון הוא במבוגרים 250–1000 מ"ג ליום.
תחילת השפעה היא תוך שעתיים, ומשך ההשפעה 6–12 שעות.
בעבר השתמשו לטיפול טרום ויסתי, ומשתמשים בה כדי למנוע הישנות של סוגים מסוימים של אבני כליה.
רגישות יתר לכלורותיאזיד או סולפונאמידים, אנאוריאה.
כלורותיאזיד מגביר סילוק אשלגן ובכך גורם להפרעות קצב לב ולחולשת שרירים, בעיקר בקרב מטופלים בדיגוקסין.
לכן, נהוג לתת תוספות של אשלגן ניתן עם תיאזידים.
בפחות מאחוז באוכלוסייה ייתכנו תופעות לוואי הבאות: אקזמה, תסמונת סטיבנס-ג'ונסון, נמק אפידרמלי, הפרעה במבנה ההמטופוייטי, הפטוטוקסיות, זאבת (SLE).
לעיתים נדירות ביותר ייתכנו התופעות לוואי הבאות: לחץ דם נמוך, רגישות לאור, פריחות, אורטיקריה, היפרגליקמיה, עצירות, שלשול, אובדן תיאבון, בחילות והקאות, חוסר איזון אלקטרוליטי, היפרגליצמיה, היפראוריצמיה, ספסטיות, סחרחורת, כאב ראש, ראייה מטושטשת, קסנתופסיה ואימפוטנציה.
שימוש ממושך בתרופה עלול להוביל לאיבוד יתר של אשלגן ולערעור מאזן המלחים האחרים.
לכן מומלץ לבצע בדיקות דם תקופתיות לניטור תפקוד הכליות ולבדיקת רמות סוכר, אשלגן, חומצת שתן ומלחים אחרים בדם.
כלורותיאזיד עלול לגרום לאיבוד נתרן אצל האם, ועדיף להימנע מלתת לאישה בהריון.
התרופה עלולה לגרום לצהבת ילודים, טרומבוציטופניה, וייתכנו תגובות שליליות אחרות שהתרחשו אצל המבוגר.
יש להימנע משימוש במשתנים עבור יתר לחץ דם הנגרם על ידי הריון בשל הסיכון לירידה בזליגת השליה.
אצל קשישים מסוימים יהיה צורך בהפחתת מינון.
התחלה: השפעה ראשונית: 2 שעות, השפעה מקסימלית: 4 שעות.
משך זמן השפעה: 6-12 שעות.
שיא זמן פלזמה: בהזרקה: 30 דקות; דרך הפה: 4 שעות.
חילוף חומרים: לא נראה מטבוליזם.
כלותיו של ישו היא מיני-סדרת טלוויזיה אוסטרלית-אירית-בריטית, ששודרה לראשונה ב-1991. העלילה מתרחשת במנזר נשים באוסטרליה, ובבית-הספר לנערות המנוהל על ידי הנזירות, על רקע התהפוכות החברתיות של תהפוכות שנות ה-60: ועידת הוותיקן השנייה, המהפכה המינית ומלחמת וייטנאם.
השנה היא 1962. דיאן מרקהם, המסיימת תואר שני בספרות באוניברסיטת סידני ועומדת להינשא, עוברת חוויה דתית עזה ונזכרת בחזיון של הבתולה שהיה לה כילדה.
לאכזבת אמה וארוסה, היא מבטלת את הנישואין ונכנסת כמועמדת למנזר "סאנטו ספיריטו".
שם היא בולטת בין המועמדות האחרות, רובן בנות למשפחות מהגרים איריות מן הכפר.
היא מתמרדת נגד מורתן, האחות אגנס הקשוחה והקנאית, ושוללת את הפילוסופיה והתאולוגיה הסכולסטית שזו מנסה ללמד אותן.
דיאן מתחברת עם ורוניקה, צעירה פשוטה ותמה.
השתיים מתקבלות כנזירות-חניכות, ונעשות לאחיות קתרין ומרים פאולוס.
כשאגנס שומעת מפאולוס דברי ביקורת על הכנסייה, היא מבינה שקתרין שתלה בראשה את הדברים.
שתי החניכות מופרדות, וקתרין מצווה לשרוף את היומן בו כתבה את מחשבותיה.
ב-1965, קתרין שבה ל"סאנטו ספיריטו" בתור מורה.
תלמידה חדשה בשם פרנסס אחוזת חרדה כשאמה מגלה לה שהתגרשה מאביה בגירושין אזרחיים, ושהיא מתכוונת להינשא מחדש, בברכת הכנסייה או בלעדיה.
הבישוף שולל מן האם היתר להינשא מחדש; היא נישאת בטקס אזרחי ולפיכך מנודה ומנועה מלהשתתף בקונפירמציה של בתה.
כשהדבר מתגלה, פרנסס ואמה סובלות השפלות ובידוד חברתי.
אמה מפצירה בה להיוותר קתולית.
בשנת הלימודים הבאה, ועידת הוותיקן השנייה עורכת גל רפורמות נוסף, והנזירות ב"סאנטו ספיריטו" נדרשות לפתוח לדיון את תקנון המסדר ולהחליט בעצמן.
אגנס מתחלחלת לשמע הצעותיה של קתרין, המצליחה במשורה: הגלימות הכבדות מוחלפות בתלבושת אוורירית יותר, ומספר מנהגים מבוטלים.
אם המנזר אמברוזיוס מתאהבת במורה החילוני החדש המגיע למנזר, איאן מק'גרגור, ודעתה מוסחת מהפילוג המתעצם בין תומכות קתרין ואגנס.
כשהוא מתגלה כרדיקל סוציאליסטי, היא מגינה עליו מפני ההורים הזועמים.
לבסוף, כשנזירה ישישה בשם פילומנה (שהכנסייה הוציאה את הקדושה שעל שמה נקראה מן הלוח הליטורגי) מנסה להתאבד נוכח קשייה להסתגל לחידושים, אמברוזיוס מתעשתת.
היא מפטרת את המורה, מחד, ומאידך כופה את הרפורמות על כולן.
תלמידה בשם רוזמרי מגלה סקרנות מינית ומתקוממת נגד הרוח המוסרנית והנוקשה בה נלמד הנושא בבית-הספר.
בזעמה על משפחתה השמרנית ועל הנזירות, היא נעשית מרדנית ובוטה יותר ויותר.
רוזמרי מתאהבת בדומיניק, אחיה של תלמידה אחרת, המגויס למלחמת וייטנאם (שאוסטרליה משתתפת בה).
היא הרה לו ומסולקת מבית-הספר כעונש.
מרים פאולוס נתקלת בחבר ילדות, הכומר ג'ק דלונטי, איש האגף הרדיקלי בכנסייה.
היא מתאהבת בו לאחר שהוא דורש בגנות וייטנאם ובעד רפורמה עמוקה בהרבה ממה שהוותיקן אישר.
כשג'ק פורש מן הכמורה בטרם יסולק, היא עוזבת את החיים הדתיים והם מתארסים.
שניהם נאלצים להתמודד עם העוני וקשיי החיים שאינם מורגלים בהם, והמתח ביניהם מתחדד כשג'ק נוטה לאתאיזם בעוד ורוניקה נותרת קתולית אדוקה.
היא אינה עומדת בכך, מתקבלת מחדש ונודרת את נדריה הנצחיים.
ב-25 ביולי 1968, האפיפיור מוציא אנציקליקה לגבי שימוש באמצעי מניעה.
קתרין מצפה לכך שיתיר את השימוש בהם, ומזדעזעת כשהם נותרים אסורים.
הבישוף מודיע לנזירות כי הוא יודע שרבים מהליברלים בכנסייה מאוכזבים, אך אל להם לנהל על כך דיון ציבורי.
כשאמה של אחת התלמידות גורמת לעצמה להפלה מוקדמת מסוכנת, בגלל חששה מלידה נוספת, קתרין מתמרדת.
היא מסרבת לצנזר מאמר בעיתון בית-הספר שכתבה פרנסס, ובו מחאה קשה על האיסור, ובעקבות כן פרנסס מסולקת.
קתרין עוזבת את המנזר, שבה לחיים החילוניים ונעשית לסופרת.
בהקראת ספרה הראשון נוכחות אחיותיה לשעבר.
ג'וזפין ביירנס – דיאן מרקהם/האחות קתרין
ליסה הנסלי – ורוניקה טואני/האחות מרים פאולוס
סנדי גור – האם אמברוזיוס
ברנדה פריקר – האחות אגנס
יוצרת הסדרה, פני צ'פמן, אמרה שהונעה על ידי השאלה מדוע מספר הוגות פמיניסטיות בולטות, כמו ג'רמיין גריר, ייחסו השפעה רבה לנזירות שלמדו אצלן בעיצוב אישיותן, על אף שמוסד הנזירות היה אמור להיות שריד מאובן.
צ'פמן וכמה מן השחקניות היו בוגרות בתי-ספר קתוליים פרטיים; הכוכבת הראשית ג'וזפין ביירנס אף שקלה להיות נזירה בילדותה.
ראסל קרואו ונעמי ווטס קיבלו את תפקידיהם הבולטים הראשונים בהפקה.
הסדרה הופקה הופקה על ידי תאגיד השידור האוסטרלי, בשיתוף ערוץ 4 והטלוויזיה האירית, בתקציב של 6.2 מיליון דולר אוסטרלי.
כשהוקרנה לראשונה בספטמבר ואוקטובר 1991, היא הייתה למשדר הנצפה ביותר (שלא היה אירוע ספורט) בתולדות המדינה, עם מדרוג של 30%.
בבריטניה, נצפתה על ידי קהל שנאמד ב-6 מיליון איש, ובצפון אמריקה הוערך מספר צופיה ב-1.76 מיליון.
הסדרה זכתה לשבחי הביקורת (אף בבריטניה), ואף הוכנסה לתוכנית הלימודים באוסטרליה.
היא זכתה בפרס נציבות זכויות האדם האוסטרלית לסדרת דרמה, בזכות הצגת סוגיות חברתיות רגישות.
כמו כן זכתה בארבעה פרסי מכון הסרטים האוסטרלי לשנת 1992.
"כלום לא קרה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית איגי וקסמן.
הוא יצא לאור ב-15 בינואר 2023, בהוצאת חברת התקליטים ITModels, כסינגל שלא מתוך האלבום.
את השיר כתבו, הלחינו והפיקו איגי וקסמן, דולב רם ופן חזות.
השיר יצא שנה לאחר יציאת שירה האחרון של וקסמן, "הספוט עליי".
השיר נכתב והולחן על ידי איגי וקסמן, דולב רם ופן חזות והופק על ידי רם וחזות.
היא דיברה על הרקע לכתיבת השיר והצהירה בריאיון לרדיו ynet: .
בהמשך לשינוי המוזיקלי שהחלה בסינגל "הספוט עליי" (2022), המשיכה וקסמן בקו דומה גם ב"כלום לא קרה".
בריאיון מקיף שנערך עם וקסמן לרגל יציאת השיר, נכתב ב-ynet: .
בישראל היום ביקרו לחיוב את הקליפ של השיר וכתבו: .
הווידאו קליפ הרשמי של "כלום לא קרה" הועלה ליוטיוב ב-15 בינואר 2023, ביום יציאתו של השיר כסינגל.
את הקליפ ביים אמיר אליסיאן.
הוא משלב קטעים התואמים לתוכנו הלירי.
בהתחלה, ניתן לראות חדר מדרגות בצורת ספירלה.
בהמשך, מוצגת כרזה ישנה של וקסמן ועטיפת אלבום האופן השני שלה, לא מחכה יותר לדוור (1997).
בהמשך לכך, מתיישבת וקסמן על הספה שבביתה כשבידיה טלפון חוגה ושפתון.
היא מקיפה באמצעותו גוף מחוטב של גבר ומצלצלת למישהו, תוך ביצוע הקטע הראשון של השיר.
לאחר מכן, ישנה סצנה בה רקדן נמצא בחצר הבית שלה, כשהוא מתאגרף ומבצע תנועות ריקוד שונות.
סצנה מהירה בה מופיעה עטיפת אלבום הבכורה שלה, אדום (1995) מוצגת וזו מתחלפת לסלון של וקסמן, בו יושב דוגמן לבוש למחצה כשהיא מחבקת אותו מאחורה.
בהמשך, המצלמה פונה מטה, לכיוון רגליו – הוא נועל נעלי עקב.
בסמוך לכך, משתנה הסצנה לאחת שצולמה בשחור-לבן בה וקסמן מבצעת את השיר כשמאחוריה מסך בו מוצגים הדוגמנים.
סצנות נוספות בהן היא נמצאת בחדר בצבע אדום משולבות גם כן.
בקטע הקודם לזה האחרון, מוצג דוגמן נוסף במטבח ביתה, כשהוא חותך תפוח ובידיו סכין.
הוא מדליק סיגריה באמצעות הכיריים והמצלמה פונה מטה בשנית, לכיוון האגן שלו – הוא לובש חצאית.
בסוף הקליפ, רצה וקסמן בביתה, כשהיא מביטה למצלמה ואור מעומעם בצבע אדום מסביבה.
לאחר מכן, מתחלפת הסצנה לזו האחרונה בה היא מבצעת הופעת חצר מול שישה דוגמנים ורקדנים.
בעקבות הצלחתו של השיר, הוזמנה וקסמן לבצע אותו במצעד הגאווה בתל אביב לשנת 2023, בליווי שישה רקדנים מסביבה.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם15 בינואר 2023הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתITModels
"כלום לא עצוב" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
השיר נכתב והולחן על ידי בנאי, עובד והופק בידי קורין אלאל ויצא לאור ב-1 ביולי 1997 בתור הרצועה ה-11 מתוך אלבום הבכורה שלו, "אביתר בנאי".
השיר נכתב והולחן על ידי בנאי ועובד והופק בידי קורין אלאל.
עטיפת הסינגל אשר צולמה בידי רונן ללנה בביתו של אביתר, מראה את אביתר בצורה מטושטשת, כמו כל שאר העטיפות מאלבום זה.
השיר יצא לאור ב-1 ביולי 1997 בתור הרצועה ה-11 מתוך אלבום הבכורה שלו, "אביתר בנאי".
הוא נכלל באלבום ההופעה השני של בנאי, "בחזרה לאלבום הראשון", אשר יצא באפריל 2023.
השיר מתאר מגוון סיטואציות קשות, בהן רצח, אונס ומוות פתאומי אותן שר בנאי, מלוות בלחן שמח, שאותו מלוות שירתן של קורין אלאל ואורנה בנאי.
בפזמון הקצר מצהיר בנאי ש"כלום לא עצוב", ובבית האחרון מציג את פתרונו למצב: ללכת לישון.
אורי משגב תיאר את בסדרה התיעודית "האלבומים" את "כלום לא עצוב" כ"שיר מחוספס של בחור שמסתכל החוצה מהחלון ומבין מה הוא הוא רואה בארץ הזאת, ועמי פרידמן מ"ישראל היום" כתב כי זהו שילוב של נעימה ילדותית ותיאור קודר של הלך הרוח ברחוב הישראלי באותם ימים.
אלחנן סמואל מ"מקור ראשון" כתב כי זהו אחד משירי המחאה החברתית החזקים בישראל.
הוא הוסיף כי המציאות המתוארת בשיר, בה יש אנשים שעבורם "כלום לא עצוב" לנוכח אירועים עצובים הקורים לאחרים, היא רק עוד סיבה להיות עצובים.
לדבריו, המחאה בשיר היא לא נגד רצח ואונס, אלא נגד האדישות של בני האדם לכל הרע שמסביבם.
מבקר המוזיקה עמי פרידמן מ"ישראל היום" כתב כי השיר היווה שילוב בלתי אפשרי עד אז של נעימה ילדותית ותיאור קודר של הלך הרוח ברחוב הישראלי.
לעומתם, נדב מנוחין מ"וואלה!" כתב כי זהו שיר מחאה שטחי ובוסרי שממחיש עד כמה לא ידע בנאי הצעיר מה לעשות עם כל הכעס שלו על העולם.
ביולי 2020, תוך כדי שהוא מבצע את השיר במהלך הופעתו ביהוד התבטא אביתר בנאי על השיר: .
כלותאר השלישי (Chlothar III; 652–673) היה מלך הפרנקים מהשושלת המרובינגית, ששלט בנויסטריה ובבורגונדיה משנת 657 ועד מותו, וגם שלט לזמן קצר באוסטרזיה.
הוא היה בנו הבכור של המלך כלוביס השני, ושל מלכתו בלתילד וירש את אביו תחת עוצרותה של אמו.
על פי החיבור הכמעט בן הזמן, "חיי אליגיוס" מאת איש החצר אודוין הבישוף של רואן (Rouen), רק חודש לפני כן ניבא אליגיוס את מותו של כלוביס, את נפילתה של בלתילד, ואת שלטונו הקצר של כלותאר.
מעט דברים ידועים על תקופת מלכותו של כלותאר.
"תולדות הלומברדים" (Historia Langobardorum) מדווח כי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-7 פלש צבא פרנקי לפרובאנס ולאחר מכן לאיטליה.
כוח זה עלה על מחנהו של המלך הלומברדי גרימואלד הראשון מבנוונטו , בריוולי ליד אסטה.
גרימואלד העמיד פנים שהוא בורח.
הפרנקים בזזו את המחנה וחגגו.
ואז, אחרי חצות, גרימואלד תקף והדף אותם בחזרה לנויסטריה.
החיבור "חיי אליגיוס" מציין כי לאחר מותו של אליגיוס בשנת 661, מגפה צמצמה את אוכלוסיית ערי פרנקיה.
במהלך תקופת העוצרות, האוסטרזים ביקשו מלך משלהם, ובשנת 662 שלח חצרו של כלותאר בן נוסף של כלוביס השני, כילדריך השני, למלוך שם.
עוד בתקופת שלטונו, מת המאיורדומוס (הממונה על הארמון) ארכינואלד ומועצה של פרנקים בחרה באברוין במקומו.
הסמכות המנהלית המוקדמת של אברוין הייתה משמעותית: בדה ונרביליס מספר כיצד בשנת 668, תיאודור מקנטרברי, שמונה זה עתה, יכול היה לנסוע דרך הממלכות הפרנקיות מרומא רק באישורו של המאיורדומוס.
ייתכן שכלותאר היה פעיל יותר פוליטית לאחר תקופה זו, מכיוון שהגיע לגיל הבגרות בשנת 669. הכרוניקה הקרובה ביותר לזמנו, "ספר ההיסטוריה של הפרנקים" משנת 727, מספרת רק שהוא שלט במשך ארבע שנים (כנראה התייחסות לשנים הפעילות שלו 669–673) ואז מת.
בהערה כרונולוגית בלוח פסחא ויקטוריאני משנת 673, אושר כי הוא עדיין בשנה ה-16 לשלטונו.
אחיו תיאודריך השלישי ירש אותו כמלך מאוחר יותר באותה שנה.
בשנת 675 הכתיר אברוין, המאיורדומוס לשעבר באוסטרזיה, את המלך כלוביס השלישי.
אברוין ובעלי בריתו טענו שכלוביס היה בנו של כלותאר.
אולם החיבור בן הזמן "הסבל של לאודגר", שהוא המקור היחיד בו נזכר שלטונו של כלוביס זה, טוען שזהו שקר.
עם זאת, אין בכך שום דבר בלתי סביר, שכן כלותאר היה כבן 23 במותו, וגם שמו של כלוביס אינו יוצא דופן, שכן בנים בכורים בשושלת המרובינגית נקראו לעיתים קרובות על שם סביהם, ואביו של כלותאר היה כלוביס השני.
כלותאר הרביעי (Chlothar IV, בצרפתית: Clotaire; מת בשנת 718 או 719 או 720) היה מלך אוסטרזיה משנת 717 ועד מותו.
הוא השתייך לשושלת המרובינגית, והוכתר על ידי קרל מרטל, מתמודד על תפקיד המאיורדומוס (הממונה על הארמון), כנגד המלך המרובינגי כילפריך השני, שבכך הוגבל שלטונו לנויסטריה.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 679 שממלכת הפרנקים חולקה.
לאחר מותו של כלותאר, היא אוחדה מחדש תחת כילפריך.
מוצאו של כלותאר ותאריכי מלכותו המדויקים אינם ברורים, שכן אף מקור ראשי לא מציין אותם במפורש.
מסמכים מתקופת שלטונו של כלותאר מציבים אותו על כס המלכות בין ה-28 ביוני 717 ל-24 בפברואר 718. רשימת מלכים פרנקית מתקופת שלטונו של קרל הקירח, מאה ומחצה מאוחר יותר, מעניקה לשלטונו אורך של שנה, העולה בקנה אחד עם כל שאר העדויות.
שלטונו החל לא לפני ה-21 במרץ 717 והסתיים ב-18 במאי 718. למרות שנטען שהוא לא היה מרובינגי אמיתי אלא מלך-בובה מטעמי נוחות, זה אינו סביר, שכן הצורך בלגיטימציה מרובינגית הוא שאילץ את קרל מרטל למנות מלך יריב מלכתחילה.
אביו של כלותאר היה כנראה או תיאודריך השלישי (מת ב-691), ובמקרה זה הוא היה כבן 35 כשעלה לכס המלכות, או כילדברט השלישי (מת ב-711), ובמקרה זה הוא כנראה היה קרוב יותר לגיל 20.
כלותאר הומלך ביוזמתו של קרל מרטל בעקבות ניצחונו על כוחותיהם של כילפריך השני והמאיורדומוס, רגמפרד , בקרב וינסי ב-21 במרץ 717. ניצחון זה העניק לקרל את השליטה ברוב אוסטרזיה, אם כי היו כיסים שעדיין הכירו בכילפריך.
יצירתו של מלך יריב בכלותאר הרביעי שירתה שתי מטרות: היא נתנה לגיטימציה לקרל כמאיורדומוס, משרה שתבע כירושה מאביו, פפין האמצעי, והרחיבה את משאביו הצבאיים בכך שאפשרה לו לגייס צבא גדול יותר באמצעות צווים מלכותיים והכוח המלכותי לפקד עליו.
בעקבות עלייתו של כלותאר, התחברו כילפריך ורגמפרד לדוכס אודו מאקוויטניה .
בתחילת 718, הוביל קרל צבא בשמו של כלותאר נגד הנויסטרים והאקוויטנים, אותם הביס בקרב סואסון , ואילץ את כילפריך לברוח לאקוויטניה ולחסותו של הדוכס אודו.
לאחר מכן הוא הוביל את אותו צבא עמוק לתוך סקסוניה, עד לנהר וזר.
החוק האלמאני (Lex Alamannorum), קוד חוקים עבור האלמאנים, הוכרז בתקופת שלטונו של כלותאר ובשמו.
אחת משלוש קבוצות כתבי היד של החוק האלמאני נקראת "החוק האלמאני של כלותאר" (Lex Alamannorum Hlotharii).
נראה כי "ספר ההיסטוריה של הפרנקים" מרמז שכלותאר מת ב-719. סביר יותר שהוא מת בשנת 718 בין ה-24 בפברואר, תאריך המעשה האחרון הידוע שלו, ובין ה-18 במאי, כאשר מנזר ויסמבורג , שהיה נאמן לקרל מרטל ותיארך את תקנותיו לפי שנות שלטונו של כלותאר הרביעי, עבר לתארך אותם לפי כילפריך השני.
המרדף של קרל אחר כילפריך הגיע לשיאו בהסדר עם אודו לשובו של המלך, שנדרש כנראה בשל מותו הפתאומי של כלותאר.
אפילו הוצע שהפתאומיות של מותו חשודה, ושאולי היא מצביעה על כך שקרל הסיר אותו מדרכו, כאשר כבר לא היה זקוק לו, לטובת כילפריך הלגיטימי יותר.
עם זאת, אף אחד מהמקורות הראשוניים אינו מעלה חשד.
כְלוֹרוֹאֵתָאן (Chloroethane), או אֵתִיל כְלוֹרִיד (Ethyl chloride), הוא תרכובת כימית מסוג פחמימן כלורידי, בעלת הנוסחה CH3CH2Cl, אשר בעבר נעשה בה שימוש נרחב בייצור עופרת טטרה אתיל, תוסף דלק.
בצורתו הגזית הוא חסר צבע ודליק, וכנוזל מקורר יש לו ריח מתקתק.
החומר סונתז לראשונה על ידי בסיליוס ולנטינוס בשנת 1440 באמצעות תגובה כימית בין אתנול לחומצת מימן כלורי.
גם יוהאן רודולף גלאובר ייצר אותו בשנת 1648 באמצעות תגובה בין אתנול לאבץ כלוריד.
כלורואתאן מיוצר באמצעות הידרוכלורינציה של אתן:
בעבר החומר יוצר גם מאתנול וחומצת מימן הידרוכלורי, מאתאן ומכלור, או מאתנול וזרחן תלת-כלוריד, אולם דרכי ייצור אלו אינן משתלמות כלכלית.
כלורואתאן גם מיוצר לעיתים כתוצר לוואי בהליך ייצור פוליוויניל כלוריד.
כלורואתאן הוא חומר אתילציה זול.
הוא מגיב עם אלומיניום ליצירת אתילאלומיניום ססקוויכלוריד, חומר שממנו ניתן ליצור פולימרים ותרכובות אלומיניום אורגניות שימושיות.
הוא גם משמש להפיכת תאית לאתילצלולוז, חומר מסמיך ומקשר בצבעים, קוסמטיקה ומוצרים דומים.
בדומה לפחמימנים מוכלרים אחרים, כולרואתאן משמש כחומר קירור, כחומר מייצר רסס, כמאלחש וכחומר מנשב לאריזות קצף.
לזמן מה נעשה בו שימוש גם כמקדם כימי בתגובת הייצור של אתיל בנזן, החומר שממנו ניתן לייצר מונומר של סטירן.
עם זאת, נכון למאה ה-21, שימושים אלה שלו אינם נפוצים.
החל מ-1922 ובמשך רוב המאה ה-20, השימוש העיקרי של כלורואתאן היה לייצור עופרת טטרה אתיל (TEL), תוסף מונע נפץ (antiknock) לבנזין.
אולם, מאחר ש-TEL הוצא משימוש ברוב העולם המתועש, צנח הביקוש לכלורואתאן.
לכלורואתאן נקודת רתיחה נמוכה, כך שכאשר שבמתן מקומי, החום הנבלע על ידי הנוזל הרותח מייצר קור עז ומהיר.
כאשר מרוסס החומר על העור, לתחושת קור זו יש השפעה מאלחשת קלה, אשר יכולה לסייכ בעת הוצאת קוצים או ניקוז מורסה.
בעבר היה החומר חלק מהציוד התקני במחלקת פציעות.
נעשה בו גם שימוש להשראת הרדמה כללית בטרם עוברים לדיאתיל אתר, שלו קליטה איטית הרבה יותר.
ברפואת שיניים, נעשה שימוש בכלורואתאן כאמצעי לאבחון הרס של מוך השן.
אם מריחת כמות קטנה של החומר על שן חשודה באמצעות מטוש גורמת לתחושת אי-נוחות קלה אשר חולפת לאחר סילוק החומר, אזי מוך השן עודנו חי.
כלורואתאן משמש לעיתים כסם פסיכואקטיבי בשאיפה.
בברזיל זהו מרכיב עיקרי בסם מסורתי, הגם שאינו חוקי, בשם lança-perfume (בפורטגזית: מתיז בושם), שנצרך בזמן הקרנבל הברזילאי.
שימוש לרעה בכלורואתאן באמצעות שאיפתו מתכשירים מסחריים, כגון תרסיסים לשרירים וממסים לניקיון, מדווח לפרקים.
שכיח שהרעלה מכלורואתאן מתבטאת קלינית בפגיעה בתפקודי המוח הקטן, אולם לעיתים קרובות הדבר אינו נראה בבדיקות דימות של המוח.
אנשים שמשתמשים לרעה בחומר גם עלולים לפתח הפרעת קצב, שחלקן אף קטלניות.
מונוכלורואתאן הוא התרכובת הכי פחות רעילה מבין הכלורואתאנים.
בדומה לפחמימנים מוכלרים אחרים, הוא גורם לדיכוי מערכת העצבים המרכזית, אם כי פחות מתרכובות דומות אחרות.
אנשים הנושמים אדים של החומר בריכוז נמוך מ-1% לרוב אינם חווים תסמינים, אולם בריכוזים של 3%–5% הם מפתחים תסמינים הדומים לשכרות.
בריכוזים של למעלה מ-6%–8% אנשים הנחשפים לחומר יחוו נשימה שטחית, אובדן הכרה וברדיקרדיה, אולם ניתן להעירם במגע או בקול רם.
הרחקה מאזור החשיפה תאפשר שיבה להכרה.
בריכוזים של 9%–12% קצב הלב מואט עוד יותר, הנשימה הופכת שטחית עוד יותר עד כדי הפסקה ורמת ההכרה יורדת עד כדי שהאדם הנחשף אינו מגיב לגירוי חיצוני.
אותו אדם יכול באופן לא רצוני להתנשם או להקיא, דבר שיכול לגרום לשאיפה של הפרשות לדרכי הנשימה.
בריכוזים מעל 12% ניתן לראות כשל של הלב, הריאות והכליות, עם צורך בהחייאה, וחשיפה לריכוזים מעל 15% היא בדרך כלל קטלנית.
ההשפעות לטווח ארוך של חשיפה ממושכת של ארבע שעות ומעלה תגרום לתופעות דמויות חמרמורת, עם התייבשות, סחרחורת, טשטוש ראייה ואובדן הכרה זמני, אשר יכול להימשך מעל שעה.
כאשר החשיפה לחומר נפסקת, האדם הנחשף יתעשת עד מהרה, וניתן לזרז זאת עם מתן נוזלים וסוכר.
כלורואתאן אינו מסווג כגורם מסרטן לאדם.
כלי הקשה הם מונח מטרייה המתאר קבוצה רחבה של כלי נגינה אשר מפיקים צליל כאשר מקישים עליהם או מחככים אותם.
הצליל נוצר כאשר ההקשה על הכלי או החיכוך איתו, גורמים לו (או לחלקו) לרעוד, מה שמייצר גל קול.
אנתרופולוגים והיסטוריונים רבים מעריכים שכלי ההקשה הם כלי הנגינה העתיקים והשימושיים ביותר ברוב התרבויות.
כלי ההקשה המוקדמים ביותר היו כנראה הידיים ואברי הגוף, ולאחר מכן מקלות ואבנים.
עם הזמן למד האדם לייצר כלי הקשה מורכבים ויעילים יותר מבחינת כל ארבעת מאפייני הצליל.
כיום קיימים סוגים רבים של כלי הקשה והם שימושיים ביותר כמעט בכל התרבויות.
קבוצות אתניות שונות נוהגות לנגן על סוגים אופייניים וייחודיים להן של כלי הקשה, ואף שהרבה מכלים אלה התפשטו למקומות, לתרבויות ולז'אנרים שונים, רובם עדיין משויכים לתרבות המוצא שלהם.
לדוגמה, דרבוקה הוא כלי הקשה ייחודי למזרח התיכון; דג'מבה הוא כלי הקשה מגינאה באפריקה; בונגוס הם תופים מדרום אמריקה; וטאבלה הוא תוף הודי.
סמנטרון הוא כלי עתיק הנמצא בשימוש במנזרים.
כלי ההקשה הם חלק בלתי נפרד מן התזמורת הסימפונית, והם נקראים מחלקת כלי ההקשה.
המנוגנים הכי פחות במהלך היצירה, אך כשהם מנוגנים הם חשובים ביותר.
ישנם מספר סוגי כלי הקשה שנהוג לנגן בהם בתזמורת הסימפונית: מצלתיים, טימפני, קסילופון, משולש, טמבורין (תוף מרים) ועוד.
בכל תזמורת סימפונית יש מספר אנשים שמנגנים על מגוון כלי ההקשה, ולעיתים נגן אחד נאלץ לעבור במהירות ואף לנגן בו זמנית על מספר כלי הקשה.
סקציה זו ממוקמת מאחורי כל התזמורת, בדרך-כלל בצד שמאל של הבמה.
כשמלחין כותב לאחד מכלי ההקשה הוא מציין את שם כלי ההקשה או את הקיצור שלו (למשל תוף צעידה יסומן באותיות: S.D) לעיתים על אותו התפקיד רשומים מספר כלי הקשה.
כשמלחין כותב לטימפני, הוא רושם בפרטיטורה איזה סוג של טימפני הוא רוצה.
בדרך-כלל יש שניים או שלושה סוגים של טימפני שהמלחין רוצה ליצירה, בהתאם לסולם היצירה.
בדרך-כלל המלחין מכניס את כלי ההקשה כשהוא רוצה אפקט של "דופק" ביצירה, לרוב בקטעים חזקים ועצמתיים.
למשל בקונצ'רטו של אדוורד גריג לפסנתר, את הפתיחה מנגן הטימפני.
כלי הקשה בהרכב מוזיקה קלה
הרכבי כלי הנשיפה מסוף התקופה הרומנטית עד לתקופה המודרנית היו בעיקר הרכבי צעידה, אך במהלך השנים נראתה מגמה של יותר תזמורות כלי נשיפה נייחות.
בעקבות מעבר זה לתזמורות נייחות לא היה צורך יותר בנגן נפרד לכל כלי הקשה (לדוגמה נגן מצלתיים, נגן תוף באס ונגן תוף צעידה).
כל אלו אוחדו למערכת תופים שיכולה להישלט על ידי נגן יחיד, ששולט בכל הפונקציות של כלי ההקשה.
מאז להקות מוזיקה קלה החלו להשתמש במערכת תופים ששילבה בתוכה מספר כלי הקשה עיקריים:
תוף באס (תוף דוד מצומצם, עם דוושה)
מצילות תלויות (העיקריות הן ה"רייד" וה"קראש")
מצילות כפולות (היי האט, בעל דוושה)
תופי טום-טום (בדרך כלל שניים או שלושה)
עם השנים נוספו למערכת הרגילה תופי טום-טום ומצילות נוספים, וכן תוספות כגון פעמון פרה (cow bell) ופעמוני רוח (windchimes).
התפקיד העיקרי של מערכת התופים במוזיקה קלה היא חיזוק הדגשים, תמיכה בתפקיד הבָּס ושמירת הקצב.
התפקידים של כל אחד מכלי ההקשה שבסט הוא בדרך כלל:
באס: מנוגן עם רגל ימין ותומך בתפקיד הבס.
היי-האט: הדוושה נשלטת על ידי רגל שמאל ויד ימין מקישה עליו (אצל ימניים).
תפקידו בעיקר שמירה על קצב קבוע.
סנר: חיזוק הדגשים, מנוגן עם יד שמאל (אצל ימניים).
רייד: מחליף לעיתים את ההיי-האט כדי לקבל גוון שונה.
תופי טום-טום: למעברים בין קטעים ומשמשים הרבה למקצבים לטיניים.
בין כלי הקשה ניתן למנות כדוגמה: תופים, פעמונים, מצילות, קסטנייטות, קסילופון, צימבלום, משולש וגונג.
קיימות מספר חלוקות מקובלות לסוגים, אך המקובלת ביותר היא חלוקה לשני הסוגים הבאים: כלי הקשה בעלי גובה-צליל מוגדר (לדוגמה: טימפני, פעמון, קסילופון, מרימבה, צ'לסטה, גלוקנשפיל) וכלי הקשה בעלי גובה-צליל לא-מוגדר (לדוגמה: כל כלי ההקשה שנהוג לכלול במערכת תופים מלבד תופי הדוד, מצילתיים, קסטנייטות).
בכלי הקשה בעלי גובה צליל מוגדר אפשר לנגן מנגינות והרמוניה, ולעומתם בכלי הקשה עם גובה צליל בלתי מוגדר אי-אפשר לנגן מנגינות והרמוניה, אך הם עדיפים בביצוע מקצבים.
כלי הוא כל חפץ, טבעי או מלאכותי, המופעל באופן רצוני ומשמש לתכלית כלשהי.
כלים מורכבים, ובעיקר אלו המופעלים על ידי מנוע, נקראים מכונה.
האדם אינו היצור היחידי בטבע שמשתמש בכלים, אולם התאמתו הטובה לשימוש בכלים (יכולתו להשתמש בכלים כדי לבנות כלים, יכולתו לשכלל את כליו וללמוד על אודותם) היא יחידאית.
שימוש בכלים בקרב בעלי חיים
ישנם בעלי חיים שונים העושים שימוש בכלים – בעיקר יונקים, אך גם ציפורים (כמו העורב).
ככל הידוע כיום, השימפנזה הוא בעל החיים העושה את השימוש הנרחב ביותר בכלים.
התפתחות השימוש בכלים בבני אדם
ניתן לחלק כלים לפי מספר מאפיינים:
כלים שונים מופעלים באמצעות מקורות כוח שונים.
אדם, המפעיל את הכלי באמצעות איבר אחד (למשל פטיש) או שילוב של כמה איברים (למשל אופניים).
חיית משק כגון שור המושך מחרשה.
תנאי סביבה כגון רוח, זרם מים ואנרגיה סולארית.
כלים המשמשים לחקלאות, כמו חרמש ומגל.
כלים המשמשים לבנייה כגון פטיש, עגורן וציוד מכני הנדסי.
כלים המשמשים לנגרות כגון גרזן, מסור, פטיש ומסמר.
כלי שולחן, כמו צלחת וכוס, ועזרי אכילה, כמו סכו"ם ומקלות אכילה
כלי בישול ואפיה, כמו סיר בישול, תבנית אפייה, קדרת בישול.
מכשירי מדידה, כמו סרגל, מד-זווית ומדחום.
כלי נגינה, כמו גיטרה, כינור, חליל צד ועוגב.
כלי נשק, כמו חרב, חץ וקשת, רובה ותותח.
כלי כתיבה, כמו עט, עיפרון ונייר.
כלי תחבורה, כגון קורקינט, מכונית ואפנוע.
כלי תפירה ורקמה כמו מחט ומכונת תפירה.
כלי סריגה כמו מסרגות, שיפודים צינורה ומכונת סריגה.
כלי טיס הוא כל כלי תחבורה המיועד לטיסה באטמוספירה.
יש הבחנה בין כלי טיס הקלים מן האוויר כגון כדורים פורחים וספינות אוויר לבין כלי טיס הכבדים מן האוויר כגון מטוסים, מסוקים ודאונים.
העובדה שכלי טיס אינם מושפעים מתוואי הקרקע מעליו הם חולפים והעובדה שהם מסוגלים לחצות יבשות וימים במהירות גבוהה במיוחד, הפכו את כלי הטיס לכלי תחבורה נפוצים במיוחד, והביאו להתפתחות טכנולוגית עצומה בתחום התעופה.
כיום מטוסים הם עורק תחבורה ראשי בין יבשות, מדינות וערים.
כמו כן כלי טיס משמשים לחיזוי מזג אוויר, צילום מהאוויר, ספורט, פנאי ועוד.
בהיבט הצבאי כלי טיס משמשים למשימות שונות כגון תקיפה, הפצצה, סיור, צילומי אוויר לצורכי מודיעין, שינוע כוחות וציוד, לוחמה אלקטרונית והצנחת כוחות וציוד.
מאז ומתמיד, שאפו בני האדם להידמות לציפורים ולעוף באופן חופשי בשמיים, אך יצירת כלי טיס שמיש התאפשרה רק בעת החדשה.
הראשון שעליו ידוע שהציע תכנון מעשי לכלי טיס היה לאונרדו דה וינצ'י שתכנן במאה ה-15 את הדאון הראשון וכן כלי טיס דמוי מסוק.
כמו רבות מהמצאותיו האחרות, דה וינצ'י מעולם לא יישם את התוכניות והן נבנו רק במאה ה-20 לאחר שכבר טסו כלי טיס רבים אחרים.
הדאון שתכנן דה וינצ'י אכן טס, אך המסוק לא היה מסוגל להמריא.
הטיסה המאוישת המתועדת הראשונה נערכה בפריז בשנת 1783; כלי הטיס היה בלון אוויר חם שהוזן באמצעות שריפת עצים.
אי אפשר היה לשלוט בבלון, והוא ונסחף ברוח למרחק של כשמונה ק"מ.
כלי הטיס הראשון שהיה אפשרי לשליטה ולתמרון עלה לאוויר בשנת 1852 וטס למרחק של כ-25 ק"מ.
בהמשך המאה ה-19 נעשו ניסיונות נוספים בכלי טיס הקלים מן האוויר, כדוגמת כדורים פורחים וספינות אוויר שמולאו בגזים קלים מן האוויר: הליום או מימן.
עד לפיתוח כלי טיס יעיל קמו חלוצי טיסה שונים.
אחדים שילמו על ניסיון הטיס בחייהם.
סר הירם מקסים, ממציא מכונת היריה, ערך ניסיונות בכוח הקיטור.
ב-31 ביולי 1894 בנה מטוס ענקי (באורך 130 רגל, כ-40 מטר) אשר נע על שתי מסילות בכוח שני מנועי קיטור בני 180 כוח סוס כל אחד.
המטוס התרומם מעט לאוויר אך לאחר שניות ספורות נפל ונהרס.
בנס ניצל הממציא ללא פגע אך אחד המפעילים נפצע בראשו.
החלוץ הראשון שערך ניסויים במנועי דלק, שהומצאו רק שנים ספורות קודם לאחים רייט, היה פרופסור סמואל לנגלי.
בזמן ההמראה הסתבך משהו במכונה והטייס (פרופסור אחר) טבע.
לאחר ניסיון זה הפסיק משרד המלחמה של ארצות הברית לממן את ניסיונות האנשים המעופפים.
אוטו לילינטל הגרמני היה ממציא תעופה חשוב.
לילינטל ניסה לעבוד על פי עיקרון מעוף הציפורים אך לא באמצעות חיקוי משק הכנפיים, אלא יישום מבנה חתך הכנף של ציפורים במכונה מעופפת.
בהתאם, בנה לילינטל כנפיים קבועות (שלא זזות) המחוברות לכתפי 'הטייס' כך שהן תאפשרנה לו לבצע דאייה כמו שחף, חסידה וציפורים רבות נוספות.
בשנת 1896 מת לילינטל מפצעיו אחרי התרסקות בדאייה.
ריצ'רד פירס בנה והעלה לאוויר כלי טיס מאויש, הכבד מן האוויר ככל הנראה במרץ 1903 (התיעוד אינו שלם).
פירס לא הצליח לשלוט כהלכה בכלי שבנה.
הבנת עקרון העילוי על בסיס חתך מבנה הכנף, ולקחים אחרים שנרכשו עם הזמן, שימשו את האחים רייט שבנו כלי טיס ממונע, כבד מן האוויר כמובן, שטס לראשונה ב־17 בדצמבר 1903 בחולות קיטי-הוק במדינת צפון קרוליינה.
האחים קיימו ארבע טיסות באותו היום, הראשונה למרחק של 37 מטר ב־12 שניות, והרביעית (והמוצלחת מכולן) למרחק של 279 מטר ב־59 שניות.
המסוק הראשון שתועד כשהוא מצליח לנתק מגע מן הקרקע הוטס בצרפת ב-1907, עם זאת המסוק השימושי הראשון נבנה בגרמניה הנאצית ב-1936.
השימוש הצבאי בכלי הטיס החל במלחמת העולם הראשונה, שבה השתתפו מטוסים שהותקנו בהם מכונות ירייה ששימשו לסיוע לכוחות קרקע ולקרבות אוויר.
במהלך מלחמת העולם השנייה המטוסים כבר שימשו ככוח חשוב בלחימה.
בנוסף לתפקידים שמילאו במלחמת העולם הראשונה החלו להטיל פצצות ומילאו תפקיד של "ארטילריה מעופפת".
מטוס הסילון הראשון היה ההיינקל He 178 הגרמני שביצע את טיסתו הראשונה כבר ב-1939. מטוס הקרב הסילוני הראשון היה המסרשמיט Me-262 הגרמני שנכנס לפעולה מבצעית רק לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
כלי טיס חמקניים (שחתימת המכ"ם שלהם נמוכה) פותחו בארצות הברית במהלך המלחמה הקרה ונחשפו רק לקראת סוף המאה ה-20.
ברבע האחרון של המאה העשרים החל שימוש גובר ככלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) שמכונים גם כלי טיס מאוישים מרחוק (כטמ"ם), למטרות שקודם לכן הוגשמו רק באמצעות כלי טיס מאוישים.
הכוונת ובקרת המטוס נעשית בדרך כלל על ידי מפעיל מרוחק (remote pilot) או אף בצורה אוטונומית על ידי מערכת הבקרה של הכטב"ם.
רוב הכטב"מים מיועדים לשימושים צבאיים, אך כיום נעשה בהם יותר ויותר שימוש גם ביישומים אזרחיים (משטרה, אבטחה, בקרת תנועה, מחקר ועוד).
המגמה כיום היא להעדיף שימוש בכטב"מים על פני מטוסים מאוישים, מאחר שהם יכולים לטוס יותר שעות, לטוס יותר גבוה ללא שיקולי השפעה על הטייס וסיכונו האישי ואף לטוס יותר רחוק.
בניגוד למטוס מאויש, העמוס במערכות למיגון ושהיית הטייס, הכטב"ם נושא אך ורק את מערכות המודיעין והתקיפה הנחוצות לביצוע משימותיו, בעוד שמפעיל הכטב"ם מצוי בבסיס ההפעלה בסביבה מוגנת לחלוטין.
בנוסף לכטב"מי מודיעין או הטעיה ישנם כטב"מי תקיפה, המסוגלים לירות חימוש מדויק במטרות קרקעיות.
הדגם הידוע ביותר של כטב"ם תקיפה הוא ה-RQ-1 פרדטור האמריקני, שנושא טילי AGM-114 הלפייר מונחים.
כלי אבן הם כלים העשויים מחומר סלעי, שנוצרו ועובדו על ידי האדם לצרכים שונים.
בתקופה הפרהיסטורית עשה האדם שימוש בכלי אבן לצרכים שונים.
כלים אלו מכונים "כלי אבן פרהיסטוריים" ועד היום קיימות תרבויות העושות שימוש נרחב בכלים מסוג זה.
כלי אבן יוצרו בתקופה הפרהיסטורית מסוגים שונים של אבן, וניתן למיין אותם לשתי קבוצות עיקריות: קבוצת "האבנים השבביות" וקבוצת "האבנים הכתושות".
הקבוצה הראשונה כוללת כלים שיוצרו מאבנים קשות כגון אבני צור, בזלת, כלקדון ואובסידיאן.
לרוב יוצרו הכלים מהאבנים המצויות באזור, אך עם זאת, לעיתים כלים יוצרו מאבנים לא-מקומיות, שיובאו מאזורים רחוקים.
אחת הדרכים הנפוצות ליצירת כלי אבן מקבוצה זו היא בתהליך רדוקציה הליטית, שמטרתה לחדד את האבן באמצעות הטחתה בחפצים אחרים לשם הורדת הציפוי מגרעין הסלע.
טכניקה מתוחכמת יותר של רדוקציה, שנועדה ליצור כלי חד ומדויק יותר, התבססה על שימוש בשני סוגי אבנים – אחת רכה והשנייה קשה – כאילו היו פטישים, באמצעות רצף של מכות חדות.
סוג זה של כלי אבן היה נפוץ במרבית החברות הקדם-מתכתיות, מכיוון שהיה קל להכנה ולנשיאה.
קבוצת האבנים הכתושות אופיינה בין השאר בסוג הסלעים ששמשו להן כחומרי גלם: אבני בזלת ומיני ריוליט, אבנים שלא התאימו לתהליך הרדוקציה הליטית.
כלים מסוג זה שימשו בתהליכי עיבוד צמחים באמצעות שחיקתם המכנית כנגד כלים אחרים, בתוספת שימוש במים.
סוג נוסף של כלי אבן שעשויים להיחשב ממצא ארכאולוגי, הם כלים שנעשו מאבנים שהתבקעו עקב חימום מכוון בידי האדם.
בתקופת בית שני, הרבה לאחר תום תקופת האבן, נהגו היהודים לעשות שימוש נרחב בכלי אבן, בשונה מהמקובל בתרבויות אחרות.
כלי האבן, שעובדו מסלעי קירטון, התגלו בעשרות חפירות וסקרים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית הקדומה – שלהי תקופת הבית השני.
הסיבה לשימוש הנרחב בכלים אלו נעוצה בכך שכלי אבן אינם מקבלים טומאה על פי ההלכה, ולכן הם יכלו לשמש זמן רב יותר מאשר כלי חרס, שאותם נאלצו לשבור כאשר נטמאו.
מקורות משלהי תקופת הבית השני מעידים על שימוש של היהודים בכלי אבן בהקשר להלכות טהרה, כמו למשל בתפקידים חשובים בטקס שריפת הפרה אדומה.
אפר הפרה האדומה שימש לטהרת הנטמאים מטומאת מת, סוג הטומאה החמור ביותר, ולכן נהגו להקפיד על רמת טהרה גבוהה ביותר בנוגע לכל הפעולות שנדרשו להכנת האפר.
במסגרת זו, נעשה שימוש בכלי אבן כדי לשמור על טהרת האפר והמים ששמשו בטקס:
ממקורות אחרים, ניתן ללמוד שנעשה שימוש בכלי אבן לצורכי טהרה שונים גם במציאות היום-יומית.
כך למשל, היו מטהרים מים שנטמאו על ידי הכנסתם לתוך כלי אבן, והטבלתם במי מקווה:
סיפור המובא בבשורה על-פי יוחנן שבברית החדשה מזכיר שימוש בכלים גדולים לאגירת מים העשויים מאבן לצורכי הטהרה של היהודים: "ושם שישה כדי אבן ערוכים, כמנהג היהודים לטהרתם, שתים או שלש בתים יכיל כל אחד".
מקורות אלה מעידים על נוהג של שימוש בכלי אבן לצרכים הקשורים להקפדה על דיני טהרה.
המחקר הארכאולוגי של כלי האבן מתקופת הבית השני, זכה לתנופה עם גילוי מספר רב של כלי אבן בחפירות הנרחבות שנערכו בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים – בחפירותיו של פרופ' נחמן אביגד ברובע היהודי, בחפירות של פרופ' בנימין מזר מדרום להר הבית, ובחפירותיו של יגאל שילה בעיר דוד.
הראשון שחקר בהרחבה את סוגי כלי האבן ודרכי ייצורם היה ד"ר יצחק מגן, מעוזריו של בנימין מזר בחפירות הר הבית.
בשנת 1976 פרסם מגן מחקר ראשוני שעסק בכלי האבן מתקופת הבית השני, ובו הציע השערות בנוגע לשיטות הייצור של כלים אלה על סמך בדיקה של שיטות הייצור של כלי אבן בבית מלאכה מסורתי בן-זמננו בבית לחם.
בשנת 2002, פרסם מגן את הספר המעודכן והמקיף ביותר בתחום, ובו מפת תפוצה של כלי אבן הכוללת 87 אתרים ברחבי הארץ.
העבודה המקיפה ביותר שנעשתה עד כה על הטיפולוגיה של כלי האבן היא זו של ג'יין קהיל (Jane Cahill), אשר פרסמה מחקר על כלי האבן שנתגלו בחפירות של יגאל שילה בעיר דוד.
בתי מלאכה נוספים לייצור כלי אבן מתקופה זו נמצאו בחפירות ארכאולוגיות בכפר ריינה ובנוף הגליל שבגליל התחתון.
מספר טיפוסים של כלי אבן מוכרים מהממצא הארכאולוגי.
הכלים הנפוצים ביותר הם ספלים שפניהם החיצוניים עוצבו בסיתות ידני, ושבתוכם נחרטו בסיתות ידני או באמצעות מחרטה קטנה.
כלים אלה מאופיינים במראה חיצוני גס, תוצאה של סיתות ידני באזמל.
יש שהציעו שכלים אלו שימשו בעבר ככלי מדידה, ועל אף שסברה זו נדחתה על ידי מרבית החוקרים, כלים מטיפוס זה עדיין מכונים בספרות המחקר "ספלי מדידה".
הרבה מהכלים מטיפוס זה מאופיינים בידיות מרובעות המנוקבות באמצען – לחלקם שתי ידיות, ולחלקם רק ידית אחת.
בין הכלים מטיפוס זה יש כלים בעלי פיה בשפתם (ששימשה כנראה למזיגת נוזלים), ויש הנעדרים פיה.
טיפוס מיוחד של כלי אבן, המכונה בספרות המחקר "קלל", הוא כלי מסיבי דמוי גביע שעוצב על מחרטה גדולה מגוש אבן אחד שלם.
קוטרו של הקלל המצוי הוא כשלושים ס"מ, וגובהו עשוי להגיע עד מטר אחד.
בשל צורתו וממדיו הגדולים, יש להניח שהקלל שימש לצורכי אגירת מזון או נוזלים.
בין הטיפוסים האחרים של כלי אבן המוכרים מהממצא הארכאולוגי, יש למנות: קערות שטוחות ועמוקות, קעריות, צלחות, גביעים ואגנים.
כלים אלה נוצרו באמצעות מחרטה קטנה, באופן ידני, או בשילוב של שתי השיטות.
כלי אבן הופיעו לראשונה במחצית השנייה של המאה הראשונה לפנה"ס, והמשיכו להיות בשימוש נרחב עד למרד בר כוכבא.
בעוד שבתחומי פלשתינה פרימה נתגלו רק מעט כלי אבן השייכים לפרק הזמן שלאחר מרד בר כוכבא, נמצאו בחפירות ארכאולוגיות בעיר ציפורי כלי אבן שתוארכו עד לתקופה הרומית המאוחרת במאה הרביעית לספירה.
ממצא זה מתיישב עם עדותו של האמורא עולא, בן המאה השלישית, המספר על כך שבזמנו עדיין היו ה"חברים מטהרים בגליל", ייתכן שבאמצעות אפר הפרה אדומה שנשמר בידי כוהנים תושבי הגליל.
כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) או כלי טיס מאויש מרחוק (כטמ"ם) הוא כלי טיס, בדרך כלל מטוס או רחפן רב-להב, אשר אינו מאויש ומוטס מרחוק.
בעבר שימשו מערכות אלו בעיקר לשימושים צבאיים, אך כיום נעשה בהם יותר ויותר שימוש גם ביישומים אזרחיים (משטרה, אבטחה, חקלאות, מיפוי, תשתיות, בקרת תנועה, מחקר ומדע).
הכטב"מים מבצעים משימות תצפית וסיור לאיסוף מודיעין חזותי ומודיעין אותות, הטעיה ודיכוי מערכי טילים, ציון מטרות לנשק מונחה, לוחמה אלקטרונית ותקיפה אווירית כירורגית.
הם כוללים חימוש משוטט כגון רחפנים תוקפים רתם ומל"טים מתאבדים מסוג הארופ.
במערכות המיועדות להפעלה צבאית לאדם יש חשיבות גבוהה בביצוע המשימה ובפיקוד על כלי הטיס לקבלת החלטות ואחריות, גם ברמה המשפטית.
הכוונת ובקרת הכלי נעשית בדרך כלל על ידי מפעיל מרוחק או בצורה אוטונומית על ידי מערכת בקרה.
הדגם הידוע ביותר של כטמ"ם תקיפה הוא ה-RQ-1 פרדטור האמריקני, שנושא טילי אוויר-קרקע מונחים AGM-114 הלפייר.
ה"פרדטור" השתתף בהצלחה בלחימה האמריקנית באפגניסטן ובעיראק.
גם לישראל יש כטמ"מי תקיפה חמושים, דבר שהותר לפרסום רק ב-2022. הדגם המוכר ביותר שלה הוא הרמס 450 "זיק" שצויד במשגרי טילים.
בראשית ימיהם של כלי טיס אלה ניתן להם השם "מטוס זעיר ללא טייס" – מזל"ט, לדגמים קטנים בעלי יישומים מוגבלים, והשם "מטוס ללא טייס" – מל"ט, לדגמים גדולים יותר, המסוגלים לשאת חימוש כבד ומערכות מודיעין מתוחכמות.
במחצית שנות ה-90 של המאה ה-20, שונה השם ל"כלי טיס בלתי מאויש" – כטב"ם, השם המשקף את העובדה שכלי הטיס כוללים גם כאלה שאינם בצורת מטוס.
השם הוצע בשנת 1995 על ידי ג'ואל אלון, כראש מדור במחלקת תוא"ר של חיל האוויר, במסגרת גיבוש תוכנית האב לקליטת ה"זיק".
משנת 2016 מכונה הכטב"ם בחיל האוויר הישראלי "כלי טיס מאויש מרחוק" – כטמ"ם, שם שהוצע לראשונה בשנת 2012 על ידי אלון אונגר, ונועד לשקף את העובדה שפעולתם של כלי הטיס אינה אוטונומית ובלתי מאוישת, אלא יש אדם האחראי ישירות על הטסתם וביצוע משימתם – בפרט במערכות המבצעות משימות צבאיות.
אגף הדרכה, גוף בצה"ל שבין היתר אחראי על השפה בצבא, התנגד בתחילה לשם כטמ"ם בטענה שכלי מאויש משמעותו שיש בתוכו אדם, כך ש"מאויש מרחוק" הוא אוקסימורון.
אחרים הציעו לפרש את כטמ"ם כ"כלי טיס מוטס מרחוק".
שינוי זה התקיים בהלימה לתפישת האחריות על הטסת מערכות מאוישות מרחוק כפי שבאה לידי ביטוי על ידי הצבא האמריקאי (RPA Vs Operator) וגישת הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית ICAO.
עם שינוי השם בחיל האוויר לכטמ"ם, עודכנו שמות המקצועות בחיל מ"מטיס" – האחראי על הטסת המטוס ו"מפענח" – האחראי על הפעלת המטע"ד ופענוח החוזי, ל"מפעיל" המבצע את משימת ההטסה ומשימת הפענוח.
המונח "מפקד משימה", המקביל בעולם התעופה למושג "Pilot In Command" נותר בעינו.
מערכת של כלי בלתי מאויש מורכבת מארבעה מרכיבים עיקריים:
פלטפורמה, או כלי הטיס במקרה של כטב"ם.
הפלטפורמה כוללת גוף, מנוע, מערכות בקרה וניווט, חיישנים לניטור עצמי ומערכות היגוי והפעלת הגאים.
מטען ייעודי (מטע"ד), שהוא סט האמצעים בעזרתם מתבצעת המשימה, למשל מצלמה אלקטרואופטית.
המטען הייעודי נישא בפלטפורמה ומקבל ממנה שירותים כמו העברת פקודות מהקרקע, אספקת חשמל ותנאי סביבה.
מערכת תקשורת, המורכבת ממקטע מוטס וממקטע קרקעי.
מערכת התקשורת אחראית להעברת פיקוד מהמפעיל הקרקעי לפלטפורמה ולמטע"ד ולהחזרת תוצרי המטע"ד (למשל: תמונה או וידאו) וסטטוס טכני של הפלטפורמה ושל המטע"ד.
תחנת הפעלה, המכילה מערכות מחשוב ומידע, שמאפשרות למפעיל אנושי לשלוט בפלטפורמה ובמטע"ד ולראות את דיווחי כלי הטיס והמטע"ד ואת תוצרי המטע"ד.
לכטב"ם כמה יתרונות מובהקים על פני מטוס מאויש המבצע משימה דומה:
יכולת לפעול במשימות הנמשכות זמן רב ואף ימים אחדים, כאשר משך הפעלת הכטב"ם מוגבל בפועל רק על ידי הצורך בתדלוק או לטיפול תחזוקה.
מעבר לכך, את מפעיל הכטב"ם, הנמצא על הקרקע, ניתן להחליף מדי שעות אחדות ובכך לאפשר ביצוע רציף ויעיל של המשימה.
זאת בניגוד לצורך להחזיר מטוס מאויש לבסיסו, כדי להחליף את הצוות הקודם בצוות רענן.
יכולת לפעול באזורים בעלי רמת סיכון גבוהה, כגון אזורים בהם כלי הטיס חשוף לאש נ"מ או לקרינה רדיואקטיבית, מבלי לסכן צוות אנושי.
הנזק מאובדן כטב"ם נמוך מהנזק שבאובדן מטוס מאויש, הן משום שבכטב"ם אין חשש לחיי הטייס, והן משום שעלותו של כטב"ם נמוכה מעלותו של מטוס המיועד לביצוע משימה דומה.
עלות הכטמ"ם נמוכה לרוב בהשוואה לכלי טיס מקביל.
זה מושג הודות לסיבות הבאות:
בכטמ"ם לא נדרשות מערכות מסוימות התומכות בטייס (למשל – מערכת חמצן והפלטה).
דרישות האמינות של מערכות הכטמ"ם נמוכות מאלו של מערכות מקבילות במטוסים מאוישים מה שדורש מערכות פחות קשיחות ותוכנית ניסוי והסמכה קצרה יותר שתורמים למחיר נמוך יותר.
במטוסים מאוישים יש אנשי צוות ולכן יש לבנות גוף מטוס שיתאים לתאי טייסים והנוסעים ולכן הגודל המינימלי הדרוש למטוס מאויש גדול ומורכב יותר ומחיר הייצור גדול בהתאם.
מצד שני, לכטב"ם מערכות ייחודיות (תקשורות עם עמדת הטייס, מחשב הטסה וכדומה) מה שמייקר את מחירן ביחס לפלטפורמה מאוישת מקבילה.
מאחר שבניגוד למטוס מאויש, העמוס במערכות למיגון ושהיית הטייס, הכטב"ם נושא אך ורק את מערכות המודיעין והתקיפה הנחוצות לביצוע משימותיו, הרי שעבור אותה המשימה ניתן לבנות אותו בגודל ובמשקל קטנים יותר.
יתרון זה מביא לכך שלכטב"ם שטח חתך מכ"ם קטן יותר ומכאן שהוא קשה יותר לגילוי ועקיבה על ידי מערכות יירוט.
בנוסף לכך, היעדרו של טייס אנושי מאפשר לתכנן את הכטב"ם כך שיוכל לבצע תמרונים חדים יותר, בעומסי תאוצה גדולים יותר, ובכך להגדיל את יכולתו להתחמק מיירוט.
יכולת פעולה בשטח מיוער ובתוך מבנים.
מאחר שניתן לתכנן כטב"ם בגודל קטן ובמבנה גמיש יותר, הרי שכלי טיס אלה יכולים לפעול גם בסביבה מיוערת ובתוך בניינים.
שדרוג מערכות הקשורות בכטב"ם מהיר במידה ניכרת משדרוג מערכותיו של מטוס מאויש, בין השאר משום שחלק ניכר ממערכות השליטה בכטב"ם ועיבוד הנתונים שהוא משדר נמצא על הקרקע, בצד המפעיל, ולכן איננו נדרש לעמוד בתקני טיסה מחמירים, כגון עמידות בתנאי תאוצה חזקים או טמפרטורות קיצוניות.
יכולת המראה ונחיתה במקומות ובאופנים שבהם מטוס מאויש לא יכול לפעול.
עקב גודלו ומשקלו הקטן יותר, ועקב יכולתו לעמוד בתנאי תאוצה גדולים יותר, יכול הכטב"ם להמריא ולנחות במקומות ובשיטות שאינן מעשיות עבור מטוס מאויש.
לדוגמה, ישנם כטב"מים המשוגרים לאוויר מעל מסילה קצרה, תוך האצה על ידי רקטה, מבלי להזדקק כלל למסלול המראה.
דוגמה נוספת היא כטב"מים המסוגלים לנחות בשדה פתוח תוך שימוש במצנח, מבלי להזדקק למסלול נחיתה.
דבר נוסף שהחל להיות מיושם בשנים האחרונות הוא שימוש בנושאת כטב"מים המתפקדת כנושאת מטוסים קטנה בעבור מדינות שלא יכולות להרשות לעצמן כלי יקר זה.
לצד היתרונות שבתצורת הכטב"ם, לכלי טיס בלתי מאויש יש גם מגבלות:
רוב הכטב"מים מחייבים שליטה מרחוק והעברה "אחורה" של המידע שהם אוספים.
משימות רבות מחייבות שמירה על קשר רדיו דו-כיווני, בין מפעיל אנושי ובין הכטב"ם.
הצורך בקשר רדיו רצוף מהווה נקודת תורפה בהפעלת הכטב"ם, ועלול לסבול מהפרעות טבעיות, ושיבוש מכוון.
תלות ברשתות תקשורת ומתקני תקשורת.
לחלק מהכטב"מים יכולת לפעול בטווחים רחוקים.
כדי לקיים קשר בין הכטב"ם והמפעיל, נדרשת לרוב הסתמכות על מתקני תקשורת – בדרך כלל קרקעיים, אוויריים, או לווייניים.
תשתית זו יכולה להיות יקרה, ומהווה מקור נוסף לכשלים.
ללא אנשי צוות, כטב"ם מתאים פחות למשימות שבהן נדרשת גמישות ויכולת אלתור, כמו משימות איתור והצלה.
בעוד שמסוק הנושא צוות רפואי מסוגל לאתר נפגעים, להגיש להם עזרה רפואית, ולפנותם לנקודת איסוף או לבית חולים, כטב"ם מתאים למשימת האיתור, אבל אינו מועיל במשימות הגשת עזרה ופינוי.
יכולת המפעילים לתקן תקלות מרחוק מוגבלת ביותר, ולעיתים קרובות מסתכמת באפשרות להפעיל השמדה עצמית, כדי למנוע מטכנולוגיה או מידע רגישים ליפול בידי האויב.
ברוב המשימות המוטלות על פלטפורמות אוויריות, עולים היתרונות על החסרונות.
מעבר לכך, פיתוח של מערכות שליטה אוטומטיות מתקדמות הופכות את ההטסה לפשוטה יותר ונגישה, ללא צורך בהכשרה ארוכה ויקרה של טייסים.
בנוסף, פיתוח מערכות קטנות ויעילות יותר הופך את הכטב"מים לקטנים ואמינים יותר.
עובדות אלה מובילות למגמה הולכת ומתחזקת של העדפת שימוש בכטב"מים על פני מטוסים מאוישים.
ההערכה בענף התעופה הצבאית היא שמטוס הקרב האמריקאי F-35, שנכנס לשירות מבצעי באמצע העשור השני של המאה ה-21, יהיה מטוס הקרב המאויש האחרון לפיתוח.
עם זאת, גורמים אחרים בענף מעריכים כי כל עוד חילות האוויר נשלטים על ידי טייסי קרב, משימות מבצעיות בעדיפות ראשונה יבוצעו על ידי מטוסי קרב מאוישים.
כלי טיס בלתי מאוישים ניתנים לסיווג במספר שיטות.
סיווג על פי סוג כלי הטיס
מל"ט (מטוס ללא טייס) – כלי טיס בלתי מאויש בעל כנף קבועה בדומה למטוס.
מסל"ט (מסוק ללא טייס) – כלי טיס בלתי מאויש בעל כנף סובבת בדומה למסוק.
בשנים האחרונות הוחל בפיתוח כלי טיס אלה לאור ההתפתחויות בתחום מערכות הבקרה והטיס של מסוקים.
רחפן (מוגדר בתקנות הטייס, בישראל, כ"רב-להב") – כלי טיס בלתי מאויש, אשר מסוגל לרחף באוויר בדומה למסוק, אולם בעל מבנה אווירודינמי שונה.
eVTOL – כלי טיס שמקור האנרגיה שלו חשמלי והוא ממריא ונוחת אנכית.