tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיאה האישי (6.13 מטר), היה באותה העת התוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית אחרי השיא הישראלי של אסתר רוט-שחמורוב (6.14 מטר).
עוזיאל התאמנה בקבוצת הפועל רמת גן.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 1977 זכתה עוזיאל במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.78 מטר, לפני מיה קלה בנצור (5.68 מטר) וסיגל קשת מאס"א תל אביב שקבעה שיא ישראלי חדש לנערות גילאי 14 של 5.66 מטר.
במסגרת תחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-11 שנערכו ברמת גן במאי 1979 זכתה עוזיאל במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 6.13 מטר.
היא ניתרה למרחק זה פעמיים והייתה קרובה לשיא הישראלי בן ה-8 שנים של אסתר רוט-שחמורוב בס"מ אחד (6.14 מטר), במדליית זהב זכתה אלופת הבלקן דואינה אנטון מרומניה (6.41 מטר) ובמדליית ארד זכתה איירן שולרוף (מלק) מישראל שקבעה שיא אישי חדש של 5.89 מטר.
הייתה זו התוצאה החמישית בטיבה באותה שנה באסיה.
אורנז' היא עיר וקומונה בדרום-מזרח צרפת, הממוקמת כ-21 ק"מ מצפון לאביניון.
העיר היא חלק ממחוז ווקלוז שבחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
בעיר אורנז' עצמה מתגוררים כ-30,025 תושבים, נכון לשנת 2007.
העיר ידועה בשל הארכיטקטורה הרומית שנשמרה בה, ובפרט בשער הניצחון של אורנז', ובתיאטרון הרומי העתיק של אורנז'.
שני אתרים אלו הוכרזו כאתרי מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1981.
אורנה לנדאו (נולדה ב-6 באפריל 1968, ח' בניסן תשכ"ח) היא סופרת ועורכת ישראלית למבוגרים ולילדים.
אורנה לנדאו נולדה ברמת גן, בילדותה גרה בנהריה ובניו ג'רזי בארצות הברית.
לאחר שירותה הצבאי החלה לעבוד כעיתונאית בהארץ.
כמו כן הייתה כתבת מגזין בהעיר ובחדשות ומבקרת טלוויזיה בידיעות אחרונות.
היא למדה באוניברסיטת תל אביב, וסיימה תואר ראשון בלימודים כלליים וסוציולוגיה.
לאחר מכן למדה תואר שני בספרות כללית והשוואתית באוניברסיטת תל אביב.
עבודת התזה שלה לתואר שני בספרות כללית והשוואתית באוניברסיטת תל אביב עסקה בייצוגי גוף אימהיים בדרמה הטלוויזיונית.
לנדאו לימדה תקשורת באוניברסיטה הפתוחה ובבית הספר לעיתונות כותרת.
היא פרסמה מספר ספרים לילדים ולמבוגרים והייתה גם מנכ"לית בית דניאל, מרכז ליהדות מתקדמת בתל אביב.
לנדאו הייתה ראש מדור ספרות מתורגמת בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ומנחה סדנאות בבית הספר לכתיבה של כנרת זמורה-ביתן דביר.
ב-2021 הקימה עם מירי רוזובסקי את שְׁתַּיִם בית הוצאה לאור.
באמצע 2024 פרשה משתים והקימה את "התחנה בית הוצאה לאור".
לנדאו נשואה לעורך והעיתונאי שמואל רוזנר ולזוג ארבעה ילדים.
ההתערבות (כנרת, זמורה ביתן, דביר - מוציאים לאור, 2016) - הספר יראה אור בגרמניה במהלך שנת 2016
תינוקות לא מוצאים בסופר (כנרת, זמורה ביתן, דביר - מוציאים לאור, 2014)
נמרת (כנרת, זמורה ביתן, דביר - מוציאים לאור, 2012) - הספר תורגם לאנגלית
בזה הבית (כנרת, זמורה ביתן, דביר - מוציאים לאור, 2011)
כשאברח לאמריקה (כנרת, זמורה ביתן, דביר - מוציאים לאור, 2010)
עוד אהבה אחת ודי (כנרת, זמורה ביתן, דביר - מוציאים לאור, 2009)
תחנה אחרונה גן עדן (שתיים הוצאה לאור), 2024.
ספרה "כשאברח לאמריקה" היה מזוכי מצעד הספרים של משרד החינוך לשנת תשע"ב, בקטגוריית הספרים האהובים על תלמידי כיתות ד'- ו'.
אורנה ננר הייתה העורכת הראשית של השבועון "לאשה" בשנים 1999–2014.
ננר החלה את דרכה כעיתונאית במקומון "העיר" של רשת עיתוני שוקן ולאחר מכן החלה לערוך את מוסף "סגול" של העיתון "חדשות".
שימשה ככתבת בלונדון של העיתון "ידיעות אחרונות" וכעורכת המוסף "זמנים מודרניים" והעבירה שיעור בנושא ניהול בתוכנית "לומדים ביחד" בערוץ 2.
בשנים 1999–2014 הייתה עורכת השבועון "לאשה".
ננר היא אמא לשלושה ילדים.
הרבה אורנה פילץ (נולדה ב-4 ביוני 1962) היא סופרת, ביבליותרפיסטית ורבה רפורמית ישראלית.
פילץ נולדה בתל אביב וגדלה ברמת השרון.
למדה בבית הספר התיכון אנקורי.
שירתה בצה"ל כמורה חיילת במושב שדי תרומות בעמק בית שאן ולאחר מכן הייתה קצינת חינוך בחטיבת חיל רגלים.
לאחר השירות הצבאי החלה בלימודי יהדות במכללת ברוריה, מסגרת אורתודוקסית ליברלית.
בשנת 1985 סיימה את לימודי התואר הראשון בספרות אנגלית ולימודים כלליים (פילוסופיה ומדרש) באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2004 סיימה בהצטיינות יתרה לימודי תואר שני בספרות כללית באוניברסיטת תל אביב (עבודת התזה: "פרגמנטריות וריבוי ביצירתה של נורית זרחי").
בשנת 2008 הוסמכה כרבה בבית הספר לרבנות רפורמית ההיברו יוניון קולג' בירושלים.
כרבה רפורמית מתרכזת פילץ במציאת ויצירת חיבור רלוונטי ומשמעותי בין המסורת היהודית ובין נערות ונשים ישראליות כאן ועכשיו.
פילץ הקימה את תוכנית 'את ואני: מפגשי אמהות ובנות מצווה" ואף ריכזה את תחום אמהות בנות מצווה בתנועה ליהדות מתקדמת.
מעבירה סדנאות והרצאות בנושאים הקשורים לבת מצווה, יהדות פלורליסטית, קבוצות ראש חודש ופמיניזם יהודי.
בעבודתה פילץ עוסקת בחוויה הפנימית, ביחסים וברגשות הנוגעות לבר מצווה:
במהלך שנות פעילותה המקצועית פילץ עסקה גם בכתיבה במסגרות שונות בעיקרי בתחומי יהדות, ספרות ונשים, בין היתר בעיתונים: ליידי גלובס, שישי, הורים וילדים, את (כתב עת) ומעריב.
כתבה טורים בנושא יהדות במשפחה באתר ynet הורים.
ביבליותרפיסטית במרפאת ליבה במרכז לבריאות הנפש שלוותה.
היא נשואה לאורי הדומי, ולהם שלושה ילדים.
בראשית ילדה : מחזירות את הלידה למרכז - פרדס הוצאה לאור, 2021
מרים, ספרי לי את - הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2016
את ואני: אמא ובת מצווה - הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013
המסע של קאודי ומומצ'ה מרמת-אביב - הוצאת דני ספרים, 1998
המלכה מקסימונה, מקסימון הקטן והגן - הוצאת דני ספרים, 1998
האנתולוגיה "בראשית ילדה" כולל יצירות מאת נשים שעוסקות בתחומי דעת שונים: שירה ואמנות, משפטים ומיילדות, פסיכולוגיה ורבנות ועוד.
הכותבות מציעות הקשרים ומשמעויות שונים ללידה ונותנות למעשה הלידה ביצירותיהן מעמד מרכזי בתודעה ובמעשים.
ב"בראשית ילדה" מנסה פילץ להבין איך התורה שיש בה הרבה ביטויים המאדירים את שושלת הדורות וההמשכיות של התא המשפחתי דוחקת הצידה את הלידה והיולדת.
דרך יצירות של 15 נשים הנושא מקבל עיסוק מרכזי.
הספר "מרים, ספרי לי את" זכה במענק מפעל הפיס לספרות ילדים מקורית לשנת 2016 והופיע במצעד הספרים (רשימת הספרים המומלצים של משרד החינוך) בשנת תשע"ז.
בספר פילץ מאירה את הנרטיב האימהי והנשי המצוי בסיפור התנכי לצד הנרטיב הלאומי שמודגש בספר שמות.
הקונפליקט הלאומי (בני ישראל מול המצרים) מקבל בספר מקום צנוע יותר ביחס לתביעות האנושיות להצלת ילדים.
ספרה של פילץ "את ואני: אמא ובת מצווה" עוסק באמהות ובנות במורשת היהודית, במשמעות מושגים מרכזיים של הבת מצווה, בהתבגרות ובשאלה כיצד להפוך את בת המצווה וההכנה לקראתה לטקס מעבר משמעותי ומעצים.
עריכת הספר: לקראת כלולות, בית מדרש אלול (ירושלים); עלמ"א - מכללה עברית, 1999 - ספר הבוחן נושאים שונים ומגוונים הקשורים לטקס הנישואים.
אוֹרְנוּנִיִּים (שם מדעי: Myctophidae) היא משפחה של מקריני סנפיר מסדרת הפנסאים, החיים בעומק האוקיינוס.
במשפחה נמצאים מרבית המינים בסדרת הפנבאים הכוללים דגי ים באורך 2–30 ס"מ, די קטנים באורכם ובעלי עיניים גדולות ויכולת להארה ביולוגית.
דגים אלה חיים במצולות של כל האוקיינוסים, כולל של האוקיינוס הדרומי והם מהווים את עיקר הביומסה של דגי העומק - כ-65% מדגי המצולות שייכים למשפחה זו.
הם צוללים לעומקים של 300–1,500 מטרים מתחת לגלים אך עולים בלילות לפני המים.
לדגים אלה עיניים גדולות, לסתות גדולות וראש מעוגל, הגוף מוארך והסנפירים צרים.
על צידי גופם ישנם תאים זוהרים.
דגים אלה ניזונים בעיקר מפלנקטון ומיצורי ים זעירים כמו קריל.
הם עצמם נטרפים על ידי מאות טורפי ים רעבים המחפשים את הלהקות הגדולות.
הם כוללים לווייתנים שונים כמו דולפינים ולווייתן גדול-סנפיר, כרישים, בטאים, דגי גרם אחרים כמו הטונה, דג-חרב, מפרשן וחוטמניים, דיונונים גדולים כמו דיונון הומבולדט, עופות ים רבים ביניהם פינגווין מלכותי, כלבי ים ועוד.
אורנונים כהי סנטר (שם מדעי: Neoscopelidae) היא משפחה של מקריני סנפיר מסדרת הפנסאים, החיים בעומק האוקיינוס וקרובים למשפחת האורנוניים.
דגים אלה דומים לאורנונים אך בעלי לסת דקה יותר ובטנם וסנטרם כהים יותר.
בדומה לאורנוניים יש להם יכולת ראיית לילה.
הם בעלי פנסים על גופם איתם הם מתקשרים במצולות החשוכות.
דגים אלה חיים בעומקים של האוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים של העולם ועולים בלילות לפני הים לחפש אחר פלנקטון.
הם נטרפים על ידי מגוון חיות ים לרבות עופות ים שונים, כלבי ים, כרישים, דיונוני ענק ולווייתנים שונים.
אורנוזאורוס (שם מדעי: Ouranosaurus) הוא סוג דינוזאור צמחוני הקרוב למשפחת ההדרוזאוריים שמאובניו התגלו סמוך לאגדז שבניז'ר, בקצה הסהרה.
נמצאו שני מאובנים של יצור זה.
הוא תואר ב-1976 ומשמעות שמו היא: "לטאה אמיצה" או "לטאת שמיים", על שם הגיבור היווני אורנוס.
אורכו של דינוזאור זה היה 7–8.3 מטר ומשקלו היה כ-4 טון מטרי.
היו לו לסתות דמויות ברווז והיה לו מפרש גבי ענק שנמתח עד לזנבו, כמו של הספינוזאורוס שחי באותו אזור ויכל להגיע לאורך 63 ס"מ בזיז הראשי.
דעות נוספות מעריכות שהזיזים שימשו ליצירת דבשת כמו של גמל או ביזון וכך לאגור שומן ולעזור לדינוזאור בנדודיו במדבר.
הוא חי בסמוך לנהרות שהיו בגדת הסהרה הקדומה ובהם חיו יצורים נוספים כמו הזאורופודים כמו הניז'רזאורוס, אורניתופודים כמו לורדוזאורוס (Lurdusaurus) וElrhazosaurus, תרופודים כמו הסוקומימוס ודמויי-תנינים כמו האנטוסוכוס, הארריפסוכוס, ה-Stolokrosuchus והסרקוסוכוס הענק שוודאי ניזון ממנו.
בנהרות שחו דגים, כרישים וזוחלים מים כמו צבים.
נמצאו בליטות גרמיות בקדמת כל אחת מעיניו מה שהופך אותו לאורניתופוד היחיד בעל "קרניים"
האורנוזאורוס מוצג בתוכנית "Super Croc" של נשיונל ג'יאוגרפיק, בה הוא משמש מזון לסרקוסוכוס הענקי.
הוא נראה גם בתוכנית הכוכב דינוזאור של ה-BBC, בה מוצגים אורנוזאורוסים ביערות של מצרים ומרוקו הקדומים והם מותקפים בידי קרכרודונטוזאורוס ובמידה פחותה בידי הספינוזאורוס שניזון בעיקר מפגריהם.
פרטי אורנוזאורוס נראים בעונה השלישית של עולם היורה: מחנה הקרטיקון בתור דינוזאורים צמחונים אך תוקפניים, לאחר שהסקרופיוס רקס מחדיר אותם ממקום חיותם.
הם שוחים ומתנפלים על ספינת החבורה אך נרתעים מזיקוקים ובורחים.
האורנוזאורוס היה אמור להיות גם בסרט השלישי אך נחתך.
אורנה דונת (נולדה ב-15 באוקטובר 1976) היא סוציולוגית, מרצה ופעילה פמיניסטית.
מלמדת באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בן-גוריון, המסלול האקדמי המכללה למינהל, ומכללה האקדמית תל אביב-יפו.
מחקריה מתמקדים בהיבטים החברתיים של אל-הורות ואימהות בחברה הישראלית.
דונת נולדה ברמת השרון, בת שנייה לאם שעובדת בתחום המחשבים ולאב יועץ חברות.
דונת החלה להתעניין בהורות ובאימהות עוד בצעירותה, וסיפרה במספר ראיונות כי כבר בגיל 16 הגיעה להחלטה שהיא אינה מעוניינת להביא ילדים לעולם.
בשנת 2007 הגישה את עבודת המאסטר שלה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אשר עסקה בסוגיית אל-הורות בחברה הישראלית וכותרתה היא: "פרו-נטליזם סדוק: הבחירה בחיים ללא ילדים בישראל".
עבודת הדוקטורט שלה שנכתבה אף היא באוניברסיטת תל אביב עסקה בחרטה על אימהות; שתיהן עובדו לספרים.
דונת המשיכה ללימודי פוסט-דוקטורט בתוכנית למגדר ובמרכז לחקר וקידום בריאות האישה באוניברסיטת בן-גוריון.
ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל
מחקרה של דונת, שהתפרסם בשנת 2011 כספר "ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל", הוא מחקר ראשון מסוגו בישראל המבקש לערער על אחד האתוסים של החברה הישראלית - הבאת ילדים לעולם.
באמצעות סוציולוגי ואנתרופולוגי בוחנת דונת את הבחירה בחיים ללא ילדים, את סיבותיה, את שורשיה ואת השלכותיה על הפרט והחברה בישראל וב, ומבקשת להסביר את התופעה, להנגיש אותה ולהציג אותה כדרך חיים לגיטימית.
בכייה לדורות: חרטה על אימהות
ספרה השני של דונת "בכייה לדורות: חרטה על אימהות", המבוסס על עבודת הדוקטורט שכתבה, בוחן את עמדותיהן של נשים מרקעים מגוונים כלפי גידול ילדים, לפני לידתם ובדיעבד.
הספר מקבץ את סיפוריהן של 23 נשים שמספרות על תחושותיהן כלפי אימהוּת, ועל חרטתן עליה, לצד אהבה, אחריות ומחויבות שהן חשות כלפי ילדיהם.
נוסף על מתן קולות לא-שגרתיים אלה, דונת בוחנת את התפישות החברתיות בנוגע לילודה, אימהות, זמן ורגשות ומבהירה כי חרטה על הורות אין משמעותה חוסר יכולת לתפקד כאם.
דונת מבקשת לערער על התביעה החברתית מנשים להיות אימהות ועל התודעה החברתית המקובלת שחלק מלהיות אישה זה להיות אמא, וטוענת כי על ידי כך עלול להיגרם סבל רב לנשים משום שהחברה דוחקת אותן לעבר אימהות.
מחקרה של דונת אינו מחקר מדגמי מייצג כי אם מחקר איכותני שמבקש לפתוח צוהר לעמדה רגשית כלפי אימהוּת, לבחון רצונות ומסוגלות, ולעורר דיון בנושא שטרם נכתב עליו בצורה שיטתית בישראל ואף בעולם.
ספרה של דונת זכה לתהודה בינלאומית.
עבודת הדוקטורט שלה הגיעה לידי עיתונאית גרמנייה שראיינה אותה למוסף מדעי נחשב ועוררה סערה.
הספר התפרסם במדינות רבות, ביניהן: גרמניה, איטליה, ספרד, קוריאה הדרומית וטאיוואן.
נוסף על עיסוקה האקדמי היא נשאה בתפקידים שונים במרכז הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית באזור השרון - כרכזת חינוך והסברה, כמנחת קורסי הכשרה, ולאחר מכן כיו"ר העמותה וכמתנדבת.
ביוני 2010 יזמה דונת את תהליך מציאת השם להגדרה של אדם שאינו מעוניין להיות הורה בפורום "נשים שלא רוצות ילדים" באתר "תפוז אנשים", שם הוצע ונבחר השם "אלהורות" ובעקבותיו הפורום שינה את שמו ל"בחירה בחיים ללא ילדים – אלהורות"; למרות תפוצתו הנרחבת של המונח, האקדמיה ללשון העברית אינה מכירה בו.
בכייה לדורות: חרטה על אימהוּת, הוצאת ידיעות ספרים, 2017.
ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל, הוצאת ידיעות ספרים ומגדרים-הקיבוץ המאוחד, 2011.
כמה הגיונות תרבותיים של מוסד האחאוּת בישראל".
"פרו-נטליזם סדוק: נרטיבים של הולדה ואי-הולדה בישראל".
אורנז'רי , קרוי גם על פי הכינוי באיטלקית לימונאיה (Limonaia), היה חדר או בניין ייעודי הנספח לבתי מגורים אופנתיים מהמאה ה-17 עד המאה ה-19, שם הגנו על עצי תפוז ועצי פירות אחרים במהלך החורף, כצורה גדולה מאוד של חממה.
מבני אורנז'רי היו נפוצים במיוחד בהקשר של ארמונות וגנים בארוקיים בולטים.
האורנז'רי אפשר את המותרות של הרחבת תחום התפוצה ועונת הגידול הרגילים של עצים, ובכך הרחיב את ההגנה שהייתה קיימת עד אז באמצעות חומות סביב הגנים.
מאה שנה לאחר שהחלו להשתמש באורנז'רי להגנה על עצי תפוז וליים, החלו להגן בעזרת האורנז'רי גם על מינים אחרים: צמחים, שיחים וצמחים אקזוטיים, שלעיתים קרובות נהנו מתנורי חימום לתחזוקת צמחים עדינים אלה בחורפים הקרים של אירופה הצפונית.
מכיוון שפרי הדר מיובאים, אננסים ופירות רגישים אחרים הפכו זמינים בדרך כלל וזולים בהרבה, הלך ונעשה השימוש באורנז'רי יותר לצמחי נוי רגישים.
מקורו של האורנז'רי מ, כאשר טכנולוגיית ייצור הזכוכית אפשרה לייצר לוחות גדולים מספיק של זכוכית שקופה.
בצפון הוליכו ההולנדים את הדרך בפיתוח לוחות זכוכית לאורנז'רי, אם כי התחריטים הממחישים מבנים אלו בספרי הדרכה הולנדיים הראו גגות אטומים, בין אם הם גג תחת קורות או קמרונים, ובשימוש בחום מתנורים ולא באש פתוחה.
במהרה נוצר מצב שבו הביתנים של האורנז'רי הפכו לסמלי מעמד בקרב עשירים.
גגות הזכוכית, שהעניקו אור השמש לצמחים שאינם רדומים בחורף, היה פיתוח של תחילת המאה ה-19. גג האורנז'רי ב בגלוסטרשייר בדרום-מערב אנגליה, שבזמן בנייתו בשנת 1702 חופה בצפחה, הוחלף בלוחות זכוכית כמאה שנים לאחר מכן, לאחר שאדריכל הנוף האנגלי העיר שהוא חשוך.
אף על פי שהוא נבנה כדי להגן על תפוזים, הוא תמיד נקרא "החממה" בתקופה המודרנית.
האורנז'רי משנת 1617 (כיום מוזיאון האורנז'רי) בארמון הלובר בפריז היה השראה לחיקויים שהגיעו לשיאם באורנז'רי הגדול ביותר באירופה, .
האורנז'רי עוצב על ידי ז'ול ארדואן-מנסאר עבור 3,000 עצי התפוז של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בוורסאי.
באורך של 155 מטרים וברוחב של 13 מטרים הוא האפיל על כל האורנז'רי אחרים עד לפיתוח החממה המודרנית בשנות ה-40 של המאה ה-19, אז האפילה עליו במהירות ארכיטקטורת הזכוכית של .
פקסטון שהתפרסם בעיקר בזכות עיצוב ארמון הבדולח מ-1851, היה האדריכל של "החממה הגדולה" (Great conservatory) ב, שהיה אורנז'רי ובית זכוכית בממדים מונומנטליים.
עם זאת, האורנז'רי, לא היה רק חממה, אלא גם סמל של יוקרה ועושר ומאפיין של גנים, באותו אופן כמו בתי קיץ, מבני איוולת או "מקדש יווני".
הבעלים היו מובילים את אורחיהם שם בסיורים בגן כדי להתפעל לא רק מהפירות שבפנים אלא גם מהאדריכלות שבחוץ.
לעיתים קרובות הכיל האורנז'רי מזרקות, מערות מלאכותיות ואזור לבילוי במזג אוויר סוער.
מבני האורנז'רי נבנו בדרך כלל לכיוון דרום כדי לנצל את אור השמש המרבי האפשרי, ונבנו כשהבסיס מלבנים או אבן, עמודים מלבנים או ומרזב בולט לאורך שפת הגג.
הם כללו גם חלונות גדולים וגבוהים כדי למקסם את אור השמש הזמין בשעות אחר הצהריים, כאשר הקירות הפונים צפונה נבנו ללא חלונות בלבנים מלאות, או מדי פעם עם חלונות קטנים בהרבה כדי לשמור על חום החדרים.
בידוד בתקופות אלה היה אחד הבעיות הגדולות ביותר בבניית אורנז'רי.
הקש הפך לחומר הבידוד העיקרי, וברבים ממבני האורנז'רי הותקנו תריסי עץ כדי לשמור על החום.
דוגמה מוקדמת לסוג הבנייה ניתן לראות בארמון קנזינגטון, שכלל גם חימום תת-רצפתי.
מבני אורנז'רי ביתיים בני זמננו נבנים בדרך כלל באמצעות אבן, לבנים ועץ, אך התפתחויות בזכוכית, בחומרים אחרים ובטכנולוגיות בידוד ייצרו אלטרנטיבות בנות קיימא לבנייה המסורתית.
באנגלית נוהגים להבדיל בין שני סוגי חממות: הקונסרבטוריון (conservatory) שיותר מ-75% משטח גגו הוא מזכוכית, והאורנז'רי שפחות מ-75% משטח הגג עשוי מזכוכית.
תכנון ובידוד משופרים הובילו גם למספר הולך וגדל של מבני אורנז'רי שאינם פונים דרומה, ובמקום זאת להשתמש בטכניקות המפיקות מקסימום אור כדי להפיק את המרב מאור השמש הטבעי הזמין.
ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ, בין העיר דסאו לעיירה ורליץ
אורנה שץ אופנהיימר (נולדה ב-1951) היא חוקרת ישראלית העוסקת בהכשרת מורים ומחקר איכותני נרטיבי.
פרופ' אורנה שץ אופנהיימר נולדה בירושלים בתחילת שנות החמישים ברחוב הנביאים פינת החבשים.
הוריה, יצאו מגרמניה מעט לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, האֵם הגיעה לבדה בת 14 והחלה את חייה.
ואביה הגיע עם בני המשפחה לזיכרון יעקב לאחר שאביו קבל משרה של רופא שיניים.
ההורים נישאו בישראל והתגררו בירושלים.
בתחילת דרכם לצורכי פרנסה הכינו שוקולד ומרציפן במטבח ביתם ומכרו את המטעמים לחנויות בירושלים.
המפעל הביתי התפתח למפעל שוקולד "אופנהיימר".
בשנת 1964 עברה המשפחה להתגורר ברחוב הפלמ"ח.
כל שנות הלימוד עברו עליה בבית הספר הדתי "מעלה".
לאחר התיכון, התגייסה במסגרת תנועת הנוער "בני עקיבא" לנח"ל והייתה בין מקימי היאחזות משואה בבקעת הירדן וכן הייתה מורה חיילת בבית שאן, לאחר שהייתה בין מקימי תוכנית מורות חיילות של המחלקה לתרבות תורנית.
היום מתגוררת ביישוב נטף, שהייתה ממקימיו.
נשואה ליואל שץ ולהם 4 ילדים ונכדים.
בשנת 1971 החלה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיימה את שלושת התארים בהצלחה, בתחום פסיכולוגיה חינוכית.
המנחה לדוקטורט הייתה פרופ' עמיה ליבליך.
עבודת הדוקטורט (1998) עסקה בסיפורי חיים מקצועיים של מורות שעבדו על פי גישתו החינוכית של פרופ' קרל פרנקנשטיין.
עבודה זו הייתה מהראשונות שקבלו הכרה ואישור אקדמי למחקר איכותני נרטיבי, באוניברסיטה העברית.
משנת 1977 החלה ללמד במכללות האקדמיות לחינוך.
תחילה במכללה האקדמית חמדת (שנקראה "עזתה") ובמכללה האקדמית "אחוה".
בהמשך עברה לעבוד כמרצה בתחום הכשרת מורים במכללת ע"ש דוד ילין, וכמרצה ביחידה להכשרת מורים בבית הספר לחינוך, שם עבדה במשותף עם פרופ' פרנקנשטיין, ד"ר דבורה קובובי וד"ר הינדה אייגר.
הנחתה מורים ברחבי הארץ (אילת, ירוחם, יבנה, קריית מלאכי ועוד) על פי שיטת ה"הוראה משקמת" - שיטת הוראה המטפחת דרכי חשיבה ללמידה בקרב תלמידים.
בתחילת שנות 2000 הקימה את היחידה לכניסה להוראה, בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית, וניהלה אותה במשך 18 שנה.
במקביל להיותה מרצה, משנת 2000 נכנסה לעבוד באגף להכשרת עובדי הוראה במשרד החינוך.
במסגרת זו ניהלה את הקשר האקדמי והמקצועי בין מכללות אקדמיות לחינוך (המכללה האקדמית אחוה, המכללה האקדמית קיי והמכון לפיתוח תוכניות מחקר מופ"ת) לבין משרד החינוך.
בקיץ 2003 נסעה ללימודים באוניברסיטת Brandeis (ברנדייס) אצל Prof, Sharon Feiman-Nemser (פרופ' שרון פיינמנסר), מי שהובילה בארצות הברית את תחום חונכות Mentoring -.
כששבה לישראל הקימה את מערך החונכות למורים מתחילים במדינת ישראל.
שנתיים לאחר מכן בשנת 2005 הקימה את המיזם "מתמחים בסיפור" ((https://meyda.education.gov.il/files/staj/SipurimVekrazotAv.pdf בתמיכתה של ד"ר שרה זילברשטרום שהייתה מנהלת אגף ההתמחות במשרד.
מיזם, המתבסס על התפיסה התאורטית נרטיבית המניחה, שלכל אדם יש סיפור המשקף את זהותו .
המיזם אפשר לכל המורים המתחילים במדינת ישראל לכתוב את סיפור שנת עבודתם הראשונה.
המיזם התפתח והיום כולל ערוצים של תחרויות פדגוגיות בתחום הכרזה, הסרטונים והפזמון.
התחרויות כוללות הוצאת מאסף שנתי של הסיפורים והכרזות, ששופטים אקדמיים בוחרים בהם באופן אנונימי מסודר.
הסיפורים וכל התוצרים הפדגוגיים משמשים למחקר ופיתוח תוכני למידה בקרב המוסדות האקדמיים לחינוך - להכשרת מורים .
בשנת 2007 הקימה מיזם חינוכי נוסף - הכשרת מורים לבני הקהילה האתיופית: "תוכנית תספ"ה" – תוכנית סטודנטים פרחי הוראה.
מטרת התוכנית הייתה להגדיל את הנוכחות המקצועית של מורים שהם מבני הקהילה האתיופית במערכת החינוך.
העבודה החינוכית, המייזמים והפעילויות השונות, היוו תרומה משמעותית לתחום הכשרת המורים במערך ארצי.
כל אלה לוו במחקר אקדמי אודות נרטיבים של מורים מתחילים, התפתחות זהותם המקצועית והמרחב הרב תרבותי של עובדי הוראה.
המאמרים התפרסמו בכתבי עת שונים בישראל ובכתבי עת בין לאומיים.
כמו כן כתבה שץ אופנהיימר וערכה ספרים שמשמשים בסיס ללמידה.
שץ אופנהיימר היא חברת מערכת בכתב העת האקדמי האירופאי להכשרת מורים :EUROPEAN JUORNAL OF TEACHER EDUCATION
לחשוב מחדש במציאות משתנה (2014).
סיפורים של נוסעים ושל מחלות טרופיות נילוות, תל אב ברמות.
(בשיתוף עם פרופ' אלי שוורץ)
להיות מורה – בנתיב הכניסה להוראה (2011).
תל אביב, מכון מופ"ת (בשיתוף עם ד"ר שרה זילברשטרום וד"ר דיצה משכית).
יוזמות לאחריות חברתית בהכשרת מורים, תל אביב, מכון מופת (בשיתוף עם פרופסור זמירה מברך)
(2008) נרטיב, זהות וזהות מקצועית.
ביקורת על ספר: חלקי בארץ החיים, כרמי אברהם הוצאת עם עולם, ביטאון מופ"ת
אם הם רוצים הם יצליחו.
מאמר בספר: על מדים אני מלך.
עורכים: בן יוסף, גילת, שגיא, הוצאת מערכות משרד הביטחון.
אורנה ברומברג (נולדה ב-19 ביוני 1955) היא ציירת ישראלית.
אורנה ברומברג נולדה ב-1955 בתל אביב, בה היא יוצרת וחיה.
בין השנים 1977–1980 למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל במחלקה לאמנות פלאסטית.
החל מ-1985 מיוצגת ברומברג על ידי גלריה דביר בתל אביב ומציגה בה תכופות את יצירותיה.
במהלך השנים הציגה ברומברג בתערוכות במוזיאון תל אביב לאמנות, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, מוזיאון ארץ ישראל ובאוניברסיטת חיפה.
כמו כן הציגה בתערוכות יחיד בגלריות פרטיות וציבוריות נוספות.
שני מרכיבים מעצבים את אופן ציורה.
האחד, תיעוד אוטוביוגרפי הבא לידי ביטוי בחזרה על דימויים המייצגים ומאפיינים את יצירתה, מלכה, רקדנית, ליצן, פרפר,דג, פרח וציפור.
דימויים עליהם היא חוזרת באובססיביות ביצירותיה מזה שנים רבות והאחר, אופן ציור ילדי וסכמטי, בעל אופי מעט נאיבי, המבקש להדגיש את המימד המושגי או הסמלי של היצירה.
עבודותיה מצוירות על נייר, בצבעי פסטל, גואש וטמפרה, עפרונות וגרפית.
יצירותיה נמצאות באוספי מוזיאון תל אביב והמשכן לאמנות עין חרוד ובאוספים פרטיים.
1986 - עבודות נבחרות, גלריה דביר, תל אביב
1996 - פרפרים, גלריה ידיים, תל אביב
2011 - אורנה ברומברג, תל אביב, ישראל, העולם, היקום, גלריית הקיבוץ, תל אביב
2017 - מלכה, ציפור, גלריה לאמנות גבעת חיים איחוד.
אורנה שטרקמן (נולדה ב-16 בנובמבר 1982, ל' בחשוון ה'תשמ"ג) היא חברת כנסת לשעבר מטעם ימינה.
כמו כן, כיהנה גם כסגנית ראש עיריית נהריה.
נולדה וגדלה בנהריה למיכאל (מיקי) ולחנה, שטרקמן היא המבוגרת מבין ארבע אחיות.
המשפחה החזיקה במלון קטן בשם "שטרקמן אֶרְנָה", שהוקם בשנות השישים, ובבגרותה ניהלה אותו אורנה, שהייתה גם ממובילות "מחאת המלונאים".
המלון זכה באות משרד התיירות למפעל חיים בתחום התיירות לשנת 2022.
לשטרקמן תואר שני במנהל עסקים בדגש על ניהול ארגוני מהקריה האקדמית אונו.
היא בוגרת תוכנית מנהיגות מקומית משתפת של מכון שחרית ומכון ראות וקורס דירקטורים של המרכז להכשרת מנהלים באוניברסיטת רייכמן.
בשנת 2013 נבחרה לכהן כחברת מועצת העיר נהריה, בתחילה מטעם סיעת צעירי נהריה ובהמשך בראש מפלגת הדור הבא, שזכתה לשני מושבים.
כיהנה כסגנית ראש העיר ז'קי סבג ובהמשך עמדה בראש האופוזיציה במועצת העיר.
שימשה כמחזיקת תיק התיירות בעיר והממונה על תחום הצעירים.
נוסף על כך, שימשה כיושבת ראש "שותפות ביחד נהריה–צפון־ניו־ג'רזי" של הסוכנות היהודית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24, הודיעה על כוונתה להצטרף לפוליטיקה הארצית במסגרת רשימת ימינה (הימין החדש).
שטרקמן הוצבה במקום ה-14 ברשימת המפלגה לכנסת.
לאחר התפטרותה של עידית סילמן, החלה לכהן כחברת הכנסת בספטמבר 2022. בבחירות לכנסת ה-25 שובצה במקום השישי ברשימת הבית היהודי, רשימה משותפת למפלגת הימין החדש ומפלגת הבית היהודי, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
אורני רומא (באיטלקית: Pini di Roma) היא פואמה המחולקת לארבעה פרקים לתזמורת שהושלמה ב-1924 על ידי המלחין האיטלקי אוטורינו רספיגי.
היא השנייה מתוך שלוש הפואמות של רספיגי העוסקות ברומא.
יחד איתה נמנות מזרקות רומא (1916) ופסטיבלים רומיים (1928).
כל פרק מתאר תפאורה בעיר עם אורנים, במיוחד בגני וילה בורגזה, ליד קטקומבה, על גבעת ג'אניקולו ולאורך דרך ויה אפיה.
הבכורה נערכה בתיאטרון אוגוסטאו ברומא ב-14 בדצמבר 1924, על ידי תזמורת אוגוסטאו ובניצוחו של ברנרדינו מולינרי.
היצירה פורסמה על ידי חברת קאזה ריקורדי ב-1925.
היצירה מורכבת מארבעה פרקים, שעבורם כתב רספיגי הערות פרוגרמטיות המתארות כל סצנה:
רספיגי השלים את "אורני רומא" בקיץ 1924, לאחר ש"הגה, התחיל והתחיל מחדש" את העבודה על היצירה לאורך שנים.
לאחר שרספיגי עבר מעיר מולדתו בולוניה לרומא בשנת 1913, הוא אמר כי "המזרקות המופלאות" של העיר ו"האורנים דמויי מטרייה המופיעים בכל חלק של האופק, [היו] שני המאפיינים שדיברו אל דמיוני יותר מכל".
השפעה זו הפכה להשראה לפואמה הראשונה מבין השלוש שעסקו ברומא, מזרקות רומא (1916) שהביאה לו תהילה בין־לאומית.
המחברים רהדינג ודולן הבחינו כי היצירה היא מחזורית באופייה בדרכים שונות; גני וילה בורגזה, גבעת ג'אניקולום ודרך ויה אפיה הם סיור נגד כיוון השעון סביב רומא.
ארבע המעברים מתקדמים מיום ללילה, ומסתיימים עם עלות השחר.
התפאורה של כל פרק חוזרת אחורה בזמן, מילדים שמשחקים בעיר המודרנית, דרך עידן הקטקומבות מהתקופה הנוצרית הקדומה, ועד שהיא מסתיימת בתקופת הרפובליקה הרומית.
מנגד, היצירה מייצגת גם התקדמות בזמן, תחילה בילדים משחקים וכלה בגברים מבוגרים במדים.
כל אותו הזמן, גבעת ג'אניקולום מוקדשת ליאנוס, אל ההתחלות, הסיומים והמעברים, בעל שני הפנים, המביטים גם קדימה וגם אחורה בזמן.
פרק זה מתאר ילדים משחקים ליד האורנים בוילה בורגזה, רוקדים את שיר הילדות האיטלקי "טבעת טבעת או ורדים" ו"מחקים חיילים צועדים וקרבות; מצייצים וצועקים כמו סנוניות".
וילה בורגזה, וילה הממוקמת בתוך שטחי הגן, היא למעשה אנדרטה לבית בורגזה, אשר שלט בעיר בתחילת המאה השבע-עשרה.
אשתו של רספיגי, אלזה, נזכרה ברגע בסוף 1920, כאשר רספיגי ביקש ממנה לשיר את מנגינות השירים ששרה כשהיא ניגנה בגנים בהיותה ילדה, אלזה גילתה שבעלה שילב את המנגינות בפרק הראשון.
בפרק השני הילדים לפתע נעלמים ושולטים צללים של אורנים התלויים על פתח קטקומבה רומית.
זהו צער מלכותי, המעלה תמונה של קפלה בודדה בקמפניה הנטושה; אדמה פתוחה, עם כמה עצי אורן בצללית על רקע השמים.
מזמור נשמע (במיוחד ה-Kyrie ad libitum 1, Clemens Rector; וה-Sanctus ממיסה IX, Cum jubilo), הצליל עולה ושוקע שוב לתוך קטקומבה כלשהי, המערה שבה מתים.
חצוצרה מחוץ לבמה מנגנת את מזמור סנקטוס.
כלי תזמורת נמוכים יותר, בתוספת דוושת העוגב בגובה 16' ו-32', מרמזים על האופי התת-קרקעי של הקטקומבות, בעוד שהטרומבונים והקרניים מייצגים כומרים מזמרים.
הפרק השלישי הוא נוקטורן על גבעת ג'אניקולו לאור ירח מלא המאיר על האורנים הגדלים על הגבעה.
רספיגי קרא להשמיע את סולו הקלרינט בתחילתו "בוא בסוגנו" ("כאילו בחלום").
הפרק ידוע בעיקר בזכות צליל של זמיר שרספיגי ביקש לנגן על פונוגרף במהלך סיומו, שנחשב לחדשני באותה תקופה ולמופעו הראשון שכזה במוזיקה.
בתקליטור המקורי, רספיגי קורא לנגן תקליט פטיפון ספציפי - "Ill canto dell'Usignolo" ("שיר הזמיר, מס' 2") מתוך דיסק מס' R.
6105, ההדפס האיטלקי של הדיסק שיצא לאור.
ברחבי אירופה על ידי חברת התקליטים גרמופון בין 1911 ל-1913. ההדפס המקורי יצא בגרמניה ב-1910, והוקלט על ידי קרל רייך ופרנץ האמפ.
זוהי ההקלטה המסחרית הראשונה אי פעם של ציפור חיה.
רספיגי קרא גם להשמיע את הדיסק בחברת התקליטים ברונסוויק פנאטרופ ישנן טענות שגויות כי רספיגי הקליט את הזמיר בעצמו, או שהזמיר תועד בחצר בניין מקקים של האקדמיה האמריקאית ברומא, הממוקם אף הוא על גבעת ג'אניקולו.
רספיגי נזכר בתפארת העבר של האימפריה הרומית בייצוג של שחר בדרך הצבאית הגדולה המובילה לרומא.
הפרק האחרון מציג עצי אורן לאורך דרך ויה אפיה (בלטינית ובאיטלקית: Via Appia) עם שחר הערפילי, כשלגיון מנצח מתקדם לאורך הדרך בזוהר השמש הזורחת.
רספיגי רצה שהאדמה תרעד מתחת לצעדים של צבאו והוא מורה לעוגב לנגן B♭ תחתון על דוושות העוגב 8′, 16′ ו-32′.
הניקוד דורש שישה בוצ'ין - חצוצרות עגולות עתיקות המיוצגות בדרך כלל על ידי פלוגלהורנים מודרניים, ולעיתים מנוגנים חלקית מחוץ לבמה.
חצוצרות קולות והצבא הקונסולרי עולה בטריומף אל גבעת הקפיטולין.
יום אחד לפני החזרה האחרונה, רספיגי גילה לרעייתו אלזה שהקרשנדו של "I Pini della Via Appia" גרם לו להרגיש כהגדרתו "'אני-לא-יודע-מה' בבור הבטן שלו", והראשון.
פעם שיצירה שהוא דמיין התבררה איך שהוא רצה אותה.
הבכורה של אורני רומא נערכה ב-14 בדצמבר 1924 בתיאטרון אוגוסטאו ברומא, מקום שנבנה מעל המאוזוליאום של אוגוסטוס, הקיסר הרומי הראשון.
ברנרדינו מולינריניצח על תזמורת דל'אוגוסטאו לקבלת פנים חיובית.
אלזה סיפרה שהצעדים האחרונים של היצירה "טובעו במחיאות כפיים תזזיתיות" מהקהל, והופעה שנייה אורגנה ב-28 בדצמבר למקום סולד-אאוט.
הבכורה האמריקאית התקיימה ב-14 בינואר 1926, במהלך הקונצרט הראשון של ארטורו טוסקניני כמנצח הפילהרמונית של ניו יורק.
טוסקניני ניצח על היצירה גם בהופעתו האחרונה עם התזמורת ב-1945. רספיגי, שהגיע לארצות הברית כדי לערוך סיבוב הופעות בדצמבר 1925, ניצח על היצירה עם תזמורת פילדלפיה יום לאחר הבכורה האמריקאית של טוסקניני.
אורני רומא היא בוודאות הרשומה הפורה ביותר מכל יצירותיו של רספיגי, שפורסמו לעיתים קרובות כחלק מטרילוגיית היצירות שלו בהשראת רומא, אך לא פחות.
נכון לשנת 2018, יותר מ-100 הקלטות של היצירה זמינות כעת במדיה הפיזית בלבד.
לורנצו מולאג'ולי ואטורה פניצה הקליטו שניהם עם תזמורת ג'וזפה ורדי של מילאנו; ההקלטה של מולאג'ולי הופצה על ידי קולומביה רקורדס וההקלטה של פניצה יצאה על ידי אודיאן רקורדס ו-דקה רקורדס.
בשנת 1935, פיירו קופולה והקונסרבטואר של פריז הקליטו את המוזיקה ל-EMI, שיצאה בבריטניה על ידי HMV ובארצות הברית על ידי RCA Victor על דיסקים של 78 סל"ד.
טוסקניני הקליט את המוזיקה עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בקרנגי הול בשנת 1953. המוזיקה הוקלטה בסאונד סטריאופוני על ידי פריץ ריינר והתזמורת הסימפונית של שיקגו באולם התזמורת בשנים 1959–1960, גם עבור RCA לצד לה מר של קלוד דביסי.
היצירה שימשה בסרט זיקוקים (1947), סרט אוונגרד בבימויו של קנת אנגר.
קטעים מהיצירה שימשו לאורך כל הסרט סרט (1958) מאת ברוס קונר.
עצם הפתיחה של היצירה שימשה בתחילת השיר "City of Love" "עיר האהבה" מ-1983 שיצא באלבום 90125 על ידי להקת הרוק יס.
סידור של הפרק הראשון ביצירה שימש בביצוע DCI של כוכב התופים והבוגל של אינדיאנה מ-1991 "Roman Images" "תמונות רומיות".
גרסה ערוכה של היצירה שימשה לליווי לווייתנים מעופפים ומשתובבים בסרט "פנטסיה 2000".
הפרק השני הושמט, יחד עם שיר הזמיר בפרק השלישי וסולו הקרן האנגלית בפרק הרביעי.
אורנה שורני (אירן צ'יזמדיה) (בהונגרית: Irén Surányi Csizmadia; 24 ביולי 1928 – 1 בינואר 2017) הייתה חסידת אומות העולם מהונגריה שהצילה יהודים יחד עם אחיותיה ואמה.
אירן התגוררה עם אחיותיה אולגה שרה פישר (צ'יזמדיה) ומלבינה צ'יזמדיה ואמה מריה צ'יזמדיה בעיר שאטוראליאויהיי, הונגריה.
אמה מריה הייתה אלמנה ועבדה כתופרת.
ב-10 במאי 1944 הועברו כ-210 אסירים יהודים למחנה עבודה שהוקם בעיר שאטוראליאאויהי אשר סמוך אליו התגוררה משפחת צ'יזמדיה.
לאחר הגעתם של האסירים למקום, עזרו אירן, שתי אחיותיה הגדולות אולגה ומלבינה, ואימם מריה לאסירים על ידי הברחת אוכל למקום, הברחת מכתבים למחנה פנימה והחוצה ממנו, וכן עזרו לאסירים במגוון תחומים.
כאשר הוקם הגטו בעיר, יצרה מלבינה קשר עם אחד האסירים והציעה לו עזרה.
תוך זמן קצר הצטרפו אליה גם אירן ואולגה.
הן החלו לעזור לאסירים, לספק להם אוכל, לעדכן אותם בידיעות מהרדיו, ולהעביר להם מכתבים.
כאשר גילתה זאת אימן היא עודדה אותן להמשיך, והן המשיכו את עבודתן ואף הציעו את ביתן כמקום מסתור ליהודים להיות בו, למרות הידיעה שעונש מוות צפוי לכל מי שנתפס עוזר ליהודים.
כאשר התנאים איפשרו אף דאגו להבריח יהודים מן המחנה.
סך הכל הצילו בנות המשפחה כ-29 יהודים.
לאחר המלחמה המשיכו אירן ומשפחתה לעזור ולסייע ליהודים לעבור לצ'כוסלובקיה בדרכם לארץ ישראל.
לאחר כניסת הרוסים להונגריה, בסיום המלחמה החלו להתקבץ שורדים בבית משפחת צ'יזמדיה, ביניהם לדיסלב (נפתלי) שורני אשר התחתן עם אירן, שהתגיירה ושינתה את שמה לאורנה.
בשנת 1949 עלו לישראל יחד עם בנם יוסף בן השנה.
לאחר עלייתה עודדה אורנה את אחיותיה ואמה לעלות לישראל.
אולגה הבכורה התגיירה ונישאה לקרול פישר, שהיה בין היהודים שהצילה ועלתה בדצמבר 1949. האחות השלישית, מלבינה עלתה בעקבות אחיותיה ונישאה לישראלי.
משפחת שורני נדדה בין חיפה, תל אביב, עכו, צפת ונהריה.
בישראל נולדה לבני הזוג בת.
ב-1956 הקימו הזוג שורני מלון קטן בנהריה.
ב-2002 נפטר בעלה לדיסלב (נפתלי).
במלחמת לבנון השנייה נפגע ביתה של אורנה מקטיושה.
אירוע ממנו לא התאוששה עד מותה בשנת 2017.
במשך השנים הוכרו שלוש האחיות ואמן כחסידות אומות העולם.
במרץ 1987 הוכרו אולגה פישר ומלבינה צ'זמדיה.
ב-14 בספטמבר 1995 הוכרו אורנה שורני ואמה מריה צ'זמדיה כחסידות אומות העולם באופן רשמי, ושמן נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של אורנה שורני ומשפחתה ואותר מקום קבורתה בבית העלמין בנהריה.
בשנת 1998 הופק הסרט Rescuers-Stories of a Courage: Two Families שמבוסס על סיפור משפחת צ'יזמדיה.
אורנה גרינברג היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית.
בשנת 1978 התחרתה באליפות העולם לנפגעי שיתוק מוחין.
היא זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס, במדליית כסף בזריקת אלה ובמדליית ארד במשחה 25 מטר בסגנון חזה.
בשנת 1979 הייתה בין המועמדים לתואר ספורטאי השנה של עיתון מעריב.
במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) השתתפה בארבעה משחים:
במשחה 50 מטר בסגנון חופשי לדרגות נכות S3-4 סיימה במקום החמישי בסבב המוקדמות ולא התחרתה במשחה הגמר.
במשחה 100 מטר בסגנון חופשי לדרגות נכות S3-4 סיימה במקום הרביעי בסבב המוקדמות ולא התחרתה במשחה הגמר.
במשחה 50 מטר בסגנון גב לדרגות נכות S3-4 סיימה במקום השישי במשחה הגמר.
במשחה 50 מטר בסגנון חזה לדרגת נכות SB2 סיימה במקום החמישי במשחה הגמר.
אורנה הלוי-פינס היא פרופסור אמריטה לביולוגיה של תאים וחוקרת בתחום התפתחות שרירים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הלוי-פינס היא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
היא החלה את תפקידה האקדמי במחלקה למדעי החיים באוניברסיטה העברית בשנת 1990. הלוי-פינס מחזיקה בקתדרה ע"ש צ'ארלס רקווסקי למדעי העופות וההיגיינה.
בין השנים 2013–2017 כיהנה כסגנית הדֵּקָאן לענייני הוראה בפקולטה לחקלאות ברחובות.
בשנת 2025 זכתה בפרס יקירת האגודה הבינלאומית למדע העופות.
1979 – תואר ראשון במדעי החיים, האוניברסיטה העברית בירושלים
1981 – תואר שני בביוכימיה, האוניברסיטה העברית בירושלים
1986 – דוקטורט בביוכימיה, האוניברסיטה העברית בירושלים
פוסט-דוקטורט – מכון ויצמן, במעבדה של פרופסור משה אורן, המחלקה לאימונולוגיה (עד 1990)
מבוא לפיזיולוגיה, כרומטוגרפיה של מיקרו ומקרומולקולות, מערכות כרומטוגרפיה בביולוגיה (מעבדה).
פרופסור הלוי-פינס מלמדת וחוקרת בחוג למדעי הצמח בחקלאות וביוטכנולוגיה.
מחקריה מתמקדים ברגולציה של התרבות והתמיינות של תאי שריר השלד, תיקון שרירי שלד, והשפעות סביבתיות ותזונתיות על ייצור בשר בעופות.
תחום המומחיות שלה הוא מיוגנזה – תהליך יצירת רקמת שריר בגוף, הכולל התמיינות של מיובלסטים לתאי שריר בוגרים.
היא מתמקדת במיוחד בתאי לוויין, חלבונים רגולטוריים המופעלים על ידי שינויים במבנה המרחבי שלהם, ומשפיעים על שעתוק גנים שונים.
היבט נוסף במחקרים שלה הוא תיקון וחידוש שרירים, בהתייחס לניוון שרירים גנטי אצל בני אדם.
חקר תפקידם של תאי לוויין בתיקון וחידוש שרירים.
זיהוי מנגנונים מולקולריים המעורבים בהתמיינות תאי שריר וגורמים רגולטוריים חשובים המשפיעים על תהליך זה.
מחקרים על ניוון שרירים על שם דושן, כולל השפעת תרופות על פיברוזיס שרירים והיסטופתולוגיה של המחלה.
השפעות של תנאי סביבה ותזונה על גדילת שרירים בעופות, וגורמים שיכולים לשפר את איכות הבשר.
עבודותיה של פרופסור הלוי תרמו להבנת המנגנונים הביולוגיים של תיקון שרירי שלד ולפיתוח גישות טיפוליות חדשות למחלות שרירים.
היא חלק מצוות הפיתוח של תרופה ישראלית לניוון שרירים על שם דושן.
Supply and demand of creatine and glycogen in broiler chicken embryos (היצע וביקוש של קריאטין וגליקוגן בעוברי עוף פטם)דיין, ג', מלכמן-זאבי, ט', רייכר, נ' [...], אוני, צ' (2023)מאמר העוסק בתנאים האופטימליים להתפתחות עוברית וגדילה של עופות פטם, תוך התמקדות בחשיבותם של קריאטין וגליקוגן כמקורות אנרגיה.
Skeletal muscle (שריר השלד)הלוי, א', ולמן, ס"ג (2022)פרק בספר העוסק בהתפתחות וגדילה של שרירי שלד בעופות, כולל סקירה של סוגי סיבי שריר, מנגנון כיווץ שרירים, וסקירה של התפתחות עוברית ופוסט-עוברית.
אורנה ורכובסקי (נולדה ב-26 בדצמבר 1970) היא עורכת דין וסופרת ישראלית.
לזיוה, מורה, וחן ברסקי, מהנדס ולאחר מכן שותף במסעדה.
אחיותיה הן ד"ר צאלה ורבין, פסיכיאטרית, ואילת משיח, בעלת תואר שני במתמטיקה והנדסת מחשבים.
סיימה תיכון תיכון עירוני א' לאמנויות תל אביב.
כנערה הייתה פעילה בצופים, בשבט דיזנגוף שליד גימנסיה הרצליה.
בצה"ל שירתה בחיל ההנדסה הקרבית כמדריכה ביחידה לסילוק פצצות (יהל"ם).
בשנת 1993 החלה ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיימה את התואר בהצטיינות ב-1997.
ורכובסקי התמחתה במשרד דנקנר-לוסקי ושות', ולאחר סיום ההתמחות המשיכה לעבוד במשרד כעורכת דין החל מ-1998. בשנת 2006 התמזג המשרד עם משרד גולדפרב גרוס זליגמן, ובשנת 2010 הצטרפה כשותפה במשרד.
מאז שנת 2015 היא עומדת (במשותף) בראש תחום התכנון והבניה במשרד גולדפרב.
מתמחה בליווי מיזמי בניה בתחום המגורים, המסחר והתעשייה.
ב-2012 הוציאה ספר ילדים בשם "הטריק הסודי של אבא" בהוצאת רימונים.
הספר מספר על טריק סודי ומיוחד שיש לאבא, שמצליח להפוך יום עצוב ומדכדך לחגיגה צבעונית ושמחה.
ב-2021 יצא ספרה "כל העומֶרים שהיו לה" בהוצאת כנרת, זמורה, דביר.
הספר עוסק בשבעת ימי האבל של רותה וחיים, זוג הורים קשישים המתגוררים בקיבוץ בנגב המערבי, לאחר שבנם עומר, בן 45, שם קץ לחייו בקפיצה מבניין בעקבות שנים של מאבק במחלת נפש.
במהלך ימי השבעה ההורים השכולים נחשפים לסיפורים חדשים מחייו של עומר, מעלעלים באלבומים, פותחים מכתבים, מחטטים במגירות וקוראים שירים גנוזים כך הם מגלים צדדים שלא הכירו בו.
תוך כדי כך הם מתמודדים עם רגשות אשם ומנסים לבחון בדיעבד את מערכת יחסיהם עמו ומנסים להבין איך הפך הילד המתוק שלהם לאדם שלא יכול לשאת את החיים.
הספר נכתב בעקבות התאבדות של בחור שהכירה ורכובסקי בצבא.
על מותו נודע לה לאחר נתק של 25 שנה.
היא גילתה כי הוא חלה בסכיזופרניה, אושפז, ובין האשפוזים חי חיי סבל בבית הוריו בקיבוץ.
השיחה עם בני משפחתו בשבעה נתנה לוורכובסקי השראה לכתיבת הספר.
שם הספר "כל העומרים" מתייחס לכל כל צדדיו של עומר: החולה והבריא, המבטיח והמאכזב.
על ספרה זה זכתה בפרס שר התרבות בתחום היצירה הספרותית העברית להוצאת ספר ביכורים.
נשואה לדניאל ורכובסקי ואם לשלושה.
אורנה ורכובסקי, הטריק הסודי של אבא, איורים: אלית אבני-שרון, הוצאת רימונים, 2012
אורנה ורכובסקי, כל העומֶרים שהיו לה, כנרת, זמורה, דביר, 2021
אורנית היא התנחלות קהילתית במעמד של מועצה מקומית, השוכנת בשיפולים הדרום-מערביים של הרי השומרון, דרומית לאפיק נחל קנה.
גובלת במערב ביער חורשים, צפונית–מזרחית לכפר קאסם ולראש העין, מזרחית לעזון עתמה ודרומית–מערבית לאבו סלמאן.
אורנית שוכנת מעבר לקו הירוק אם כי היא נמצאת בתוך גבול מכשול ההפרדה.
לאחר המהפך בבחירות 1977, החליטה ממשלת הליכוד לשנות את המדיניות הממשלתית לגבי רכישת קרקעות בשטחים, ולאפשר לאנשים פרטיים ולחברות לקנות קרקעות ביהודה ושומרון.
אריאל שרון, שכיהן כשר החקלאות בין השנים 1977 ל-1981, קיבל תחת אחריותו את נושא הקמת התנחלויות, וסגן שר החקלאות מיכאל דקל, פעל באופן ספציפי לסייע לאנשי עסקים לרכוש קרקעות ולהקים בהם התנחלויות.
את הקרקע בשטח של כ-300 דונם, שעליה הוקם היישוב, רכש סוחר הקרקעות שמואל עינב מתושבי הכפר סניריא.
עינב מצידו מכר אותה לקבוצת יזמים שהקימו חברה בשם "דלתא להשקעות ולמסחר (קרני שומרון) בע"מ" שהוקמה בפברואר 1982. בדצמבר 1982, הביא סגן השר מיכאל דקל את תוכנית ההקמה לאישור בוועדת השרים להתיישבות, לימים דלתא ביצעה רכישות נוספות של כ-300 דונם נוספים.
בתחילת הדרך אלי ישראלי ושמואל הורמן, אשר היו אמורים לנהל את הפרויקט חברו למשה קליין, ניסים יניב, ניסן חכשורי, משה צפריר וישעיהו חכשורי, שהיו אמורים להיות שותפים פסיביים שיממנו את הפרויקט.
לאחר שנרכש השטח החל שלב מכירת המגרשים.
"דלתא" הציעה למכירה מגרשים בשטח של 600 מ"ר במחיר של 15,000 דולר כולל פיתוח ו-500 מ"ר במחיר של 13,500 דולר, כולל פיתוח.
הסדרי התשלום: מחצית מראש והשאר ב־5 תשלומים.
כעשירית מעלות מגרש בשטח דומה באזור המרכז באותן שנים.
תוך חודשים ספורים מיום הקמתה מכרה "דלתא" כ-500 מגרשים שמתוכם 100 מגרשים נמכרו לעובדי התעשייה האווירית.
הורמן היה מהנדס שעבד קודם בתעשייה האווירית וכ-100 מהרוכשים היו עובדיה.
כ-80 מגרשים נמכרו למשפחות של יהודים בארצות הברית, לאחר מסע שיווק.
משפחות שתכננו לעלות לישראל ולהתיישב בשומרון.
בחוזה רכישת המגרש נדרש הקונה לחתום על סעיף שבו הוא מצהיר, שהוא מודע למצב המשפטי הקיים לגבי רכישת הקרקעות באזור.
אם יקרה הבלתי צפוי והממשלה תחליט על נסיגה מיהודה ושומרון עוד לפני אישור הפרויקט על ידי ועדת השרים להתיישבות, החברה אחראית לגורל ההשקעה.
לאחר מועד זה האחריות חלה על הרוכש עצמו.
ב-13 בדצמבר 1982, ערך סגן השר דקל והיזמים טקס לציון פריצת הדרך ליישוב החדש.
בשלב הבא החלה חברת "דלתא" לתכנן ולשווק 700 וילות ובסך הכל תכננה יישוב ל-1,200 משפחות, שכולל גם מרכז מסחרי שני בתי ספר יסודיים וקאנטרי קלאב.
למרות היותה של חברת דלתא, חברה שנרשמה על פי החוק הירדני ברשם החברות ברמאללה ולא בישראל, קיבלו הבנקים למשכנתאות את התחייבותה לרישום משכנתא, מה שאפשר לתת הלוואות לרוכשי המגרשים והבתים באורנית.
ב-19 באפריל 1983 אישרה ועדת השרים להתיישבות את הקמת היישוב.
במסגרת החלטה זו כל התשתיות והפיתוח היו אמורים להיות על חשבון דלתא, ובמאי 1983 זכתה חברת "א.צ.
ברנוביץ" במכרז להקמת שלב א' של היישוב, 53 בתים על גבי הקרקע שהוקצתה לחברה ממינהל מקרקעי ישראל ובהמשך בנתה כ-100 יחידות נוספות.
בתחילת 1985 נתגלעו מחלוקות בין מנהלי החברה שמואל הורמן ואלי ישראלי.
הורמן ביקש להתרחב ולקנות קרקע סמוכה ליישוב אורנית שנקראה "צמרות", מה שישראלי סירב לעשות באותה עת.
מחלוקת זו הובילה להיפרדות בין השניים.
ומאותה עת ישראלי המשיך לנהל את דלתא במהלך כל הקמת היישוב אורנית.
ואילו הורמן הקים בנפרד מדלתא בשנת 1985 חברה בשם "שי צמרות (אורנית) למסחר ולבניין בע"מ", שגם רכשה קרקעות באורנית ומכרה מאות מגרשים, בגדלים שונים, מעבר למספר המגרשים שהיה קיים בפועל, בשטח שבבעלותה.
חלק מהמגרשים שימשו גם כבטוחה לעסקים אחרים.
כך נוצר מצב של ריבוי בעלי זכויות למגרשים, נושים שטענו לבעלות, עסקאות נוגדות, שעבודים כפולים וחופפים.
חברת "שי צמרות" פשטה את הרגל ואחר כך נמכרה, ורבים מהרוכשים הפסידו את כספם.
בשנת 2018 קבע בית המשפט העליון, בפסק דין תקדימי, כי חברת "שי צמרות" חייבת בתשלום מס ערך מוסף ממנו התחמקה, מאחר שהתאגדה ברמאללה על פי החוק הירדני.
בית המשפט קבע כי אם ניהול החברה נעשה על ידי אזרחים ישראלים, היא חייבת בתשלום מע"מ.
מחלוקות על הבעלות בקרקעות היישוב
במהלך דצמבר 1985 התעוררו תושבי אורנית (כ- 100 משפחות שהתגוררו ביישוב ומאות משפחות שרכשו בתים ומגרשים) לשידורים בטלוויזיה במהדורות החדשות ובמשך מספר ימים בכל התקשורת והעיתונים, בהם נטען שרוב הקרקעות שעליהן נבנה היישוב אורנית חשודות כ"גנובות"..
ידיעות אלה גרמו לסערה גדולה ביישוב ומאות דיירים יצאו מביתם באופן ספונטני ביישוב כדי להבין על מה מדובר.
לאחר ימים ספורים אורגנה אספה ענקית שבה השתתפו אלפים מקרב רוכשי הדירות והמגרשים לישיבה זו זומן מנכ"ל דלתא אלי ישראלי, שכונה על ידי התושבים "הילד הזה" עקב גילו הצעיר (27) באותה עת.
ישראלי הצליח להרגיע את התושבים המודאגים לאחר שהבהיר והוכיח שבניגוד לפרסומים שהקרקע הוקצתה על ידי המדינה לדלתא וככל שיש תקלה ברכישה מדובר על הרכישה שנעשתה על ידי המנהל, שהקצה את הקרקע לדלתא, אולם אינה קשורה לדלתא.
בהמשך לאספת הדיירים והנחת דעתם, הרוכשים המשיכו להזרים כספים לטובת המשך בניית הדירות דבר שמנע את קריסת בניית היישוב באותה עת.
כבר לפני אירועים אלה התמודדה החברה עם המשבר הכלכלי באותה תקופה, עקב אי יכולתם של הרוכשים להזרים כספים כיוון שלא יכלו למכור את דירותיהן, שאיבדו מערכן באופן משמעותי, על מנת לשלם לדלתא עבור הבתים שרכשו.
כיוון שחלק מהקרקעות ביישוב אורנית נרכשו מתושבים ישראלים ואשר נחשבו כרכוש אויב (עקב אי החלת הריבונות ביו"ש), וכן על מנת להגן על המוכרים הערבים ולמנוע את חשיפתם, אומץ הסדר עם מנהלת המחלקה המרכזית בפרקליטות המדינה, פליאה אלבק, שהקרקעות יוכרזו כקרקעות מדינה ויוחכרו חזרה לדלתא לשם החכרתם לרוכשים.
בנסיבות אלה נאלצו הרוכשים להסתפק ברישום חכירה בלבד ולא בבעלות מלאה.
לימים, הסדר זה שנודע כקרקע פרטית בניהול ממשלתי אומץ ביישובים רבים אחרים ביו"ש שנבנו באותה מתכונת.
היישוב זכה למעמד של מועצה מקומית בשנת 1990.
במרץ 1997, בוטלה בלעדיותה של חברת "דלתא" בפיתוח אורנית וגם חברות אחרות הורשו לגשת למכרזים לרכישת מגרשים ובנייה.
בספטמבר 1997 החלה מע"צ בסלילת כביש גישה חדש ליישוב, שמתחבר ישירות לכביש חוצה שומרון.
במקום הכביש הקיים שהוביל לתוך כפר קאסם.
לצורך סלילת הכביש הופקעה אדמה פרטית בבעלות ערבית.
בשנת 2003 רכשה חברת משהב מתחם בן 127 דונם ביישוב, ובנתה במקום 250 קוטג'ים.
בשנת 2006 רכשה חברת אשדר 150 דונם ביישוב.
בשנת 2005, רוכשי דירות ובתים ביישוב הגישו לבית המשפט המחוזי בתל אביב, בקשה לאישור תובענה ייצוגית בהיקף של 20 מיליון שקל נגד חברת "דלתא".
התובעים ביקשו לחייב את החברה לרשום את זכויות הבעלות שלהם בנכסים ולשאת בכל תשלומי המנהל בקשר עם רישום הזכויות.
לטענתם, החברה דרשה מהם לשלם לה בעבור העברת הזכויות סכום מופקע.
בינואר 2021 אישרה ממשלת ישראל בניית 66 יחידות דיור נוספות ביישוב.
ביולי 2002, פרסם משרד הביטחון מכרז להקמת גדר ההפרדה לאורך מרחב התפר.
על פי התכנון אז, הגדר הייתה אמורה להקיף את אורנית, ואת ההתנחלויות הסמוכות שערי תקווה ואלקנה, כך שהכפר הסמוך עזון עתמה מוקם בין הקו הירוק לבין גדר ההפרדה, ואילו שטחם הבנוי של הכפרים האחרים באזור יימצאו ממזרח לגדר ההפרדה, כאשר חלק ניכר מאדמותיהם יישארו בשטח שבין גדר ההפרדה לקו הירוק.
תושבי הכפרים עתרו לבג"ץ נגד תוואי הגדר.
בעקבות העתירה הכפר עזון עתמה, שבשלב הראשון נכלל על פי התוכניות בצד הישראלי של הגדר, עבר לצד שבתוך שטחי הרשות הפלסטינית.
עם זאת, הכפר הוקף לגמרי בגדר, והוקמו בו מעברים לכניסה לשטחי הרשות.
המועצה מקומית אורנית, הוועד המקומי של שערי תקוה וחברת "דווקא" גם הם עתרו לבג"ץ בטענה שהתוואי קרוב מדי לבתי היישובים.
טענת המדינה הייתה שהתוואי המתוכנן עתיד להיבנות באזור מורכב מבחינת צפיפות היישובים הישראליים והפלסטיניים, שאינה מותירה מרווח רב לתמרון או ליצירת מרחבי ביטחון אופטימליים.
עקב כך, חלקו המזרחי של היישוב מוקף בגדר ההפרדה משלושה צדדים.
באורנית מרכז מסחרי קטן, ארבעה בתי ספר – שני יסודיים חטיבה אחת ותיכון – המשמש גם יישובים אחרים באזור.
כמו כן קיימים ביישוב מועדוני ספורט ותרבות כמו מכבי אורנית בכדורסל והפועל אורנית בכדורגל.
ופועלות בו מספר תנועות נוער, ובהן בני עקיבא המונה כ-200 חניכים, והצופים (שבט להב, בשיתוף עם צופי שערי תקוה) המונה למעלה מ-700 חניכים.
באורנית קאנטרי קלאב והיכל תרבות המכיל אולם גדול וספרייה, שני אולמות ספורט מגרש כדורגל ומתנ"ס.
באורנית צולמו מספר פרקים בצילומי חוץ לטלנובלה לגעת באושר.
בין אתרי צילומי החוץ ניתן למנות את הקאנטרי, מגרש הטניס וכן מבנה חטיבת הביניים.
הציבור הדתי מהווה כ-15% מכלל האוכלוסייה באורנית, מתוכם כ-5% גרים ברחבי היישוב, וכ-10% מתגוררים בשכונה הדתית.
חברת תנופה מפעילה קווי אוטובוס סדירים בין אורנית לפתח תקווה, תל אביב וערים נוספות.
תחנת הרכבת הסמוכה לאורנית היא תחנת הרכבת ראש העין – צפון ומופעלים מהיישוב 'שאטלים' לתחנה.
אוּרַנְיוּם (Uranium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי מסדרת האקטינידים, שסמלו הכימי U ומספרו האטומי 92.
בסלעים בקרום כדור הארץ אורניום נמצא בריכוז של בין 4 ל-16 חלקים למיליון, ריכוז דומה לזה של בדיל או טונגסטן.
כ-99.28% מהאורניום הטבעי הוא אורניום-238, וכ-0.72% הוא אורניום-235. אורניום נמצא גם במי האוקיינוסים.
איזוטופ אורניום-235 הוא חומר בקיע, שבריכוז רב דיו יכול לקיים תגובת שרשרת גרעינית.
משום כך, ברוב הכורים הגרעיניים וכן בנשק גרעיני משתמשים באורניום מועשר, כלומר אורניום שריכוז האורניום-235 שבו הוגדל בדרכים מלאכותיות (למשל בעזרת צנטריפוגה).
שאריות העשרת האורניום שנותרו לאחר תהליך ההעשרה, ולעיתים חלק מן הפסולת הנוצרת בכורים גרעיניים, נקראים "אורניום מדולדל".
האיזוטופ המלאכותי אורניום-233, המתקבל מתוריום, הוא חומר בקיע, ומשמש לעיתים בנשק גרעיני.
גם אורניום-238 משמש כדלק לכורים גרעיניים, בתהליך שבו הוא הופך לאיזוטופ הבקיע של פלוטוניום – פלוטוניום-239.
האורניום נוצר ככל הנראה מהתפוצצות קילונובה לפני 6.56 מיליארד שנים.
אף שאיננו יסוד שכיח במערכת השמש, הדעיכה הרדיואקטיבית האיטית שלו היא המקור העיקרי לחום במעמקי כדור הארץ, וגורמת להולכת חום ותזוזת יבשות.
אורניום טהור הוא מתכת רדיואקטיבית בצבע לבן-כסוף ורקיעה.
האורניום נחשב ליסוד הכבד ביותר המצוי באופן טבעי בכדור הארץ, אך למעשה כמויות מזעריות של נפטוניום ופלוטוניום נמצאות בטבע בעפרות אורניום.
צפיפותו גדולה ב-65% מצפיפות העופרת.
למתכת האורניום שלוש צורות אלוטרופיות:
האורניום זוהה בשנת 1789 על ידי הכימאי הגרמני מרטין היינריך קלפרוט (Martin Heinrich Klaproth), שכינה אותו על שם כוכב הלכת אורנוס.
היסוד בודד לראשונה רק ב-1841. תכונותיו הרדיואקטיביות הודגמו לראשונה על ידי אנטואן אנרי בקרל ב-1896. האורניום נדיר בקרום כדור הארץ, ולא נמצא כחומר טהור אלא כתרכובת בעפרות כגון אורניט וקרנוטיט.
מקורותיו פזורים בכל העולם: ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ודרום-אפריקה.
זמן רב בטרם זוהה, השתמשו עושי הזכוכית באירופה בתרכובותיו בצביעת כלי הזכוכית והחרס שלהם.
שבטים אינדיאניים עשו מאבן חול צהובה בהירה צבע בו משחו את פניהם בצאתם למלחמה; הצבע הבהיר הופק מתרכובת האורניום שבתוך אבן החול.
כאשר היסוד זוהה, הוא עורר עניין מדעי.
כעבור 160 שנה נתגלה כי ניתן לבקע אטומי אורניום כדי להפיק אנרגיה.
לפני שזוהה האורניום, סברו מדענים כי לא ניתן להתמיר יסוד מסוים ליסוד אחר.
מאז, התברר כי אטומים רבים דועכים ליסודות אחרים או לאיזוטופים אחרים, בשל חוסר יציבות אנרגטית של גרעינם.
אחד מהם הוא אורניום, הדועך, בהדרגה, לעופרת (ראה סדרה רדיואקטיבית).
בתהליך ההתפרקות נפלטים מגרעין האטום חלקיקים (אלפא או בטא) וקרינה (גמא), והם הופכים יציבים יותר.
חומרים הפעילים רדיואקטיבית, ופולטים חלקיקים וקרינה, קרויים חומרים רדיואקטיביים.
ידועים כ-70 איזוטופים שונים ליסוד.
עם זאת, רובם המוחלט סינתטיים, כלומר, אינם מופיעים בטבע.
לחלק גדול מהם זמן מחצית חיים קצר ביותר (קטן מכמה אלפיות השנייה ולעיתים רק כמה מיליארדיות השנייה).
איזוטופים שונים של אותו יסוד נבדלים זה מזה במספר הנייטרונים שבגרעיניהם, ולכן תכונותיהם הכימיות (כגון: צבע, ברק, מוליכות חשמלית) זהות כמעט לחלוטין.
עם זאת, האיזוטופים נבדלים זה מזה בתכונותיהם הגרעיניות.
כשמדובר באיזוטופי אורניום, ההבדל העיקרי בין האיזוטופים הוא ביכולתם להתבקע: רק שניים מהם, האיזוטופים 235 ו-233, הם חומרים בקיעים היכולים לחולל תגובת שרשרת גרעינית.
הבדל פיזיקלי נוסף ביניהם הוא זמן מחצית חייהם.
אורניום-238 סייע למדענים להעריך ולחשב את גיל כדור הארץ.
היות שזמן מחצית החיים שלו גדול דיו, הרי שנמצאים עדיין ריכוזים גבוהים דיים כדי לשמש לתיארוך אירועים גאולוגיים קדומים מאוד.
איזוטופ הערות זמן מחצית חיים 232U סינתטי (אינו קיים בטבע).
תוצר לוואי של ייצור ה-233U.
תוצר דעיכה של 232Th (לאחר הפגזה בנייטרונים).
יכול לשמש כדלק ונשק גרעיניים.
משמש בייצור אורניום מועשר לנשק ולכורים גרעיניים.
236U תוצר לוואי של אורניום ששימש כדלק לכור גרעיני.
אוֹרְנִיתוֹלוֹגְיָה (מיוונית: אורניס (ὄρνις) – עוף, לוגיה (λογία) – "תורה") היא תחום בזואולוגיה העוסק בחקר העופות.
מדע האורניתולוגיה בעל היסטוריה ארוכה ועשירה ומחקרי העופות סייעו לפתח כמה מושגי מפתח אודות האבולוציה, התנהגות ואקולוגיה כגון הגדרת המינים, תהליך ההתמיינות, נטייה טבעית, למידה, גומחה אקולוגית, גילדה, ביוגאוגרפיה של איים, פילוגאוגרפיה ושימור.
בזמן שאורניתולוגים מוקדמים היו עסוקים בעיקר בתיאור ותפוצת המינים, אורניתולוגים של היום עסוקים בחיפוש אחר תשובות לשאלות מאוד ספציפיות ולעיתים תכופות משתמשים בעופות כבמודלים לבחון בהם היפותזות או נבואות המבוססות על תאוריות.
רוב התאוריות הביולוגיות המודרניות מתייחסות לקבוצות טקסונומיות ומספר המדענים המקצועיים המזהים עצמם כ"אורניתולוגים" יורד בהתאם.
כיום משתמשים בטכניקות וכלים רבים באורניתולוגיה וחידושים בתחום הוא עניין שבשיגרה.
היבטים שונים של אורניתולוגיה נבדלים זה מזה בתחומם.
אחת הסיבות היא החוויה הוויזואלית והאסתטית מהעופות.
דוגמה בולטת ביותר היא היקף המחקרים שלוקחים על עצמם חובבים העובדים במסגרת פרמטרים של מתודולוגיה קפדנית.
הפעילות של תצפיות על עופות בטבע ותיעודם נקראת צפרות.
ההיסטוריה של האורניתולוגיה משקפת במידה רבה מגמות בהיסטוריה של הביולוגיה.
מגמות הכוללות מעברים מלא יותר מאשר תיאורים אל זיהוי דפוסים ואז מעבר לכיוון ההסבר לתהליך שהוביל לדפוסים אלו.
בני אדם התבוננו בעופות מאז ימי קדם, ציורים מתקופת האבן הם האינדיקציה המוקדמת ביותר להתעניינות האדם בעופות.
אפשר ועופות היו בעלי ערך כמקור למזון, ועצמות של כ-80 מינים נמצאו בחפירות של מושבות מוקדמות בתקופת האבן.
לתרבויות מסביב לעולם יש אוצר מילים רחב הקשור לעופות.
לעיתים שמות מסורתיים לעופות מתבססים על ידע מפורט על התנהגותם.
שמות רבים הם אונומטופאים ורבים עדיין בשימוש.
ידע מסורתי עשוי לכלול גם שימוש בציפורים ברפואה עממית ופרקטיקה זו עוברת במסורת שבעל פה.
צייד עופות בר כמו גם ביותן הצריך ידע ניכר אודות הרגלי מחיתם.
גידול עופות מבויתים ובזיירות יושמו מאז ימי קדם באזורים רבים בעולם.
הדגרה מלאכותית של עופות מבויתים נעשתה במצרים העתיקה לפחות 2,400 שנה לפני זמננו ובסין הקדומה בשנת 246 לפני הספירה.
המצרים עשו גם שימוש בעופות בכתב חרטומים שלהם, ולמרות עיצובם הייחודי, רבים ממינים אלו ניתנים לזיהוי היום.
תיעוד מוקדם בכתב מספק מידע חשוב על תפוצת המינים בעבר.
לדוגמה, קסנופון מתעד את מספר היענים באשור (Anabasis, i.
5); תת-המין הזה מאסיה הקטנה נכחד וכל מיני היענים הקיימים כיום מוגבלים ליבשת אפריקה.
כתבים עתיקים נוספים כגון הוודות (1500–800 לפנה"ס) מדגימים התבוננות קפדנית על תולדות חיי העופות וכוללים את האזכורים המוקדמים ביותר על הרגלי עופות טפילים, כגון מין קוקייה אסיאתית (Eudynamys scolopacea) וגידולה על ידי עופות מארחים.
כפי שנאמר, האמנות המוקדמת של סין, יפן, פרס והודו גם הפגינו ידע, בדוגמאות של איורים מדעיים מדויקים של עופות.