tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, השיעים, אשר תלו בו תקוות משיחיות וקיוו כי ימנה את האמאם לח'ליף, נחלו אכזבה צפויה.
תומכי אבו אל-עבאס בין השיעים חשו מבודדים.
א-ספאח מת מאבעבועות שחורות בשנת 754. אחיו, אל-מנצור, ירש את הח'ליפות.
אַ-סַּמוּע היא עיירה פלסטינית בדרום הר חברון, המונה כ-18,000 תושבים.
תושביה מעבדים כ-20 אלף דונם, ובכלל זה גידולי תבואה, ירקות ומעט מטעים.
ענף גידול הצאן הוא מענפי הפרנסה העיקריים.
הכפר מעיד ומשמר את שמו של היישוב המקראי אשתמוע, שהיה יישוב יהודי גדול במהלך תקופת המשנה והתלמוד.
הוא כנראה שכן במקום הנוכחי של הכפר.
בתקופת המקרא היה במקום יישוב כהנים בשם אשתמוע, המוזכר לראשונה בספר יהושע.
בכפר נמצאו חמישה קנקני חרס המתוארכים למאות ה-9–8 לפני הספירה, הנושאים כתובות בכתב העברי הקדום.
קנקנים אלו הכילו את אחד ממטמוני המטבעות הגדולים ביותר שהתגלו אי פעם בישראל.
אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 ציין כי בימיו אשתמוע היה "כפר גדול מאוד של יהודים בדרומא מצפון לעָנִים בתחום אלויתרופוליס".
בכפר נתגלו שרידים רבים, המעידים על יישוב גדול ומבוסס בתקופת המשנה והתלמוד.
החשוב שבהם הוא בית הכנסת הגדול, שנחשף במרכז הכפר ובחצרותיו נמצאו, בשימוש משני, שברים ארכיטקטוניים ובהם סמלים יהודיים אופייניים כגון מנורת שבעת הקנים.
חלקם מוצגים כיום במוזיאון רוקפלר בירושלים.
בית הכנסת מתוארך לסביבות המאה ה-4 וה-5 לספירה.
במהלך המאה ה-7 בית הכנסת הוסב למסגד.
במאה ה-12 הוקמה במקום מצודה צלבנית, שהייתה חלק ממערך ההגנה על הדרך לעבר הירדן, אל המרכז הצלבני החשוב בקיר מואב (אל-כרכ).
על הכפר בתקופת שלטון העות'מאני כתב החיד"א (הרב חיים יוסף אזולאי) בספר "מעגל טוב", כי הוא עבר במקום בשנת תקל"ג (סוף שנת 1772) בדרכו מחברון לאל עריש, וכי תושבי שמוע הטילו מס מיוחד על זרים שעברו בגבולות העיר.
בשנת 1838 זיהו אדוארד רובינסון ועלי סמית את סמוע עם אשתמוע המקראית.
הם תיארו את סמוע ככפר "משמעותי [...] עתיר עדרי צאן" ומצאו בו שרידי קירות שנבנו מאבנים גדולות מאוד, שחלקם היו באורך של יותר מ-10 מטרים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנות ה-60 של המאה ה-19 וכתב כי זהו "כפר היושב על ראש גבעה גבוהה ומוארכת ועל צלעותיה [...] על הפסגה ניכרים שרידי מצודה [...] היא נבנתה מאבנים מהוקצעות יפה מאוד, כנראה בימי קדם, אך דומה ששופצה בתקופות שונות, ובעיקר בימי מסעי הצלב.
החלק העליון הוא אפילו חדש יותר, וזה היום 'הבורג' של הכפר".
לדבריו, חיו אז בכפר פחות ממאתיים תושבי קבע, לצד 800 נפש נוספים שהתגוררו באוהלים ובמערות הסמוכות כדי להשתמט ממסים ומגיוס לצבא.
הוא ציין כי בכפר חורבות של בתים רבים שקרסו, חלקם עתיקים, ובאחד מהם הבחין באבנים הדומות במידותיהן לאלו של חומות הר הבית.
בנוסף, בכניסה למסגד קטן בכפר, הוא מצא תבליט שהועתק ממנצב עתיק ומשמש כמשקוף, ועליו תגליף אשכולות ענבים שמזכיר עיטור שכיח באמנות היהודית הקדומה, ולצידו גילופים שושנות ואגרטלי פרחים.
תושבי הכפר מעבדים כ-20 אלף דונם, ובכלל זה גידולי תבואה, ירקות ומעט מטעים.
ב-13 בנובמבר 1966 פשט צה"ל על הכפר בפעולת תגמול שנודעה כפעולת סמוע, בעקבות פעולות חבלה שנעשו נגד מטרות ישראליות.
בין השאר נפגע בית הכנסת העתיק.
לירדנים היו 18 הרוגים, ולצה"ל הרוג אחד – מפקד גדוד צנחנים, סא"ל .
באוקטובר 2025 פורסם תיעוד בו נראים מתנחלים משתוללים בדיר בכפר והורגים כבשים.
חפירות ארכאולוגיות נערכו במקום בשנת 1934 בידי החוקרים ליאו אריה מאיר ואברהם רייפנברג.
במקום נמצאו שרידי בית כנסת עם כתובת פסיפס ומטמון מטבעות גדול.
החפירות נמשכו לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1969 הן הושלמו על ידי זאב ייבין.
באותה שנה פונו הדיירים שגרו מעל המבנה ובית הכנסת הוכשר לביקורי הקהל.
בשנת 1970 סקר שמריהו גוטמן את בתי הכפר א-סמוע ומצא בהם פריטי אדריכלות יהודית: 15 משקופים מעוטרים, עם רוזטות אופייניות.
על ארבעה משקופים נמצאו תאורי מנורת שבעת הקנים.
בקירות המבנים בכפר נמצאו ציורי מנורות פשוטות.
שני משקופים הועברו למוזיאון רוקפלר ושלישי לכפר עציון.
אַ-סַּיִּד הוא כפר בדואי בנגב, שהוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב ונמצא בתחומי מועצה אזורית אל קסום.
מקורו של השבט במצרי שהגיע לאזור בתחילת המאה ה-18 ונישא לאישה מקומית.
באותו הזמן הם התיישבו בנגב וכך נוסד הכפר.
מעמדם של בני משפחתו של המצרי, עובדי אדמה לא מקומיים, גרם לבני שבטי בדואים תושבי האזור להימנע מיצירת קשרי נישואים עימם.
חלקם הצליחו להתחתן עם נשים מעזה ומהאזור, אך שיעור נישואי הקרובים בין בני השבט עלה - במחקר נמצא כי 27 אחוזים מהנישואים נערכים בין בני דודים ו-65 אחוזים מהנישואים נערכים בין קרובי משפחה מדרגה כלשהי.
המטען הגנטי של שניים מבניו של מייסד השבט, שהיו חירשים, מתבטא גם בקרב חלק מצאצאיהם, ושיעור החירשות בשבט מגיע לחמישה אחוזים, פי חמישים מהשיעור באוכלוסייה הכללית.
מספרם הגדול של החרשים בשבט הוביל ליצירה ספונטנית של שפת סימנים.
עד תחילת שנות ה-2000 היה א-סייד כפר בלתי מוכר.
מסיבה זאת הוא לא קיבל שירותים מוניציפליים וציבוריים - לא הייתה לו אספקת חשמל ומים, חסרה מערכת ביוב וכו'.
הניכור החברתי בין שבט א-סייד לשכניהם עורר את התנגדותם של בני השבט לתוכנית לשייכם למועצה מקומית חורה, שכניהם הקרובים, ולהעברת היישוב למסגרת מועצה אזורית אבו בסמה.
הסטטוס של היישוב השתנה כשהוכר בהתאם להחלטת ממשלת ישראל מס' 881 מ-29 בספטמבר 2003, להקים שמונה יישובים לבדואים בנגב.
שבעה מתוכם, לרבות א-סייד, נכללו בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה, ועם פירוקה בנובמבר 2012, נכלל א-סייד במועצה אזורית אל קסום.
לאחר ההכרה ביישוב נבנו בו שני בתי-ספר חדשים, נפתח סניף של קופת חולים לאומית ועוד.
ב-2015 חובר לראשונה בית ספר יסודי בכפר לרשת החשמל הארצית, לאחר ארבעה עשורים של שימוש בגנרטורים.
בשנת 2019 חוברו בתי היישוב לרשת החשמל הארצית.
אַ-סִּנַארַה הוא אתר אינטרנט בבעלות קבוצת התקשורת הישראלית א-סנארה.
א-סנארה הוא אתר חדשות ופורטל תכנים, מהבולטים בין אתרי האינטרנט המכוונים לערביי ישראל.
הוא הוקם כפורטל המתמקד בחדשות ובתכנים המתחרה באתרים פאנט, אל-ערב ובוקרא תקשורת.
האתר הושק לראשונה בשנת 2000 אך נחל כישלון בשל עיצובו המסובך וכתובתו הארוכה יחסית לאתרים אחרים.
בשנת 2007 הושק מחדש תחת כתובת חדשה ואגב עיצוב מחדש, הפעם בהצלחה.
בניגוד למתחריו מספק א-סנארה שידורים ישירים של טלונבלות ושל אירועים אקטואליים, הודות לרוחב הפס הרחב שלו.
בעת ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, בחודש מאי 2009, היה א-סנארה האתר היחיד ששידר בשידור ישיר ובאופן בלעדי את המיסה שערך האפיפיור בהר הקפיצה, ולא נסמך על שידורי ערוץ 1. לאתר מצלמת רשת המשדרת בשידור חי ממרכזי הערים נצרת וחיפה.
א-סנארה מפיק באופן עצמאי את מרבית החדשות והתכנים המופיעים בו, באמצעות מערכת של כתבים המונה כ-15 איש.
הוא מתמקד במידע חדשותי-אקטואלי שוטף בנושאים שונים, ומתמקד בנעשה בערי המגזר הערבי בישראל.
בכל הידיעות באתר מתאפשרת תגובה של הקוראים (טוקבק).
הכנסות האתר באות בעיקר מפרסום.
ביוני 2009 האתר הקים פורום ראשון לציבור הערבי הישראלי הכולל קטגורית משחקים להורדה, סרטי קולנוע להורדה, סדרות רכש ותוכנות להורדה.
לפי נתוני אלקסה בחודש מאי 2010, גבר האתר על האתרים המתחרים בוקרא תקשורת ואל-ערב והפך לאתר השני בגודלו במגזר הערבי בישראל.
באוגוסט 2010 הגישה הנהלת אתר א-סנארה תלונה במשטרה נגד אתר ועיתון אל-ערב בטענה לריגול תעשייתי ושיבוש עבודת האתר.
בעקבות חקירת המשטרה הוגש ביוני 2011 כתב אישום נגד מנהל מערכות המידע באתר אל-ערב של עיתון כל אל-ערב, נימר סלימאן.
על פי כתב האישום חדר סלימאן באמצעות תוכנת מחשב למערכות העיתון "א-סנארה" ומחק מהן תכנים.
כמו כן, הוא הואשם כי עיין בדואר האלקטרוני של העובדים, שינה סיסמאות וביצע האזנות סתר שלא כדין.
במסגרת הסדר טיעון נמחקו רוב האישומים, סלימאן הודה בחדירה לשתי לכתובות דואר אלקטרוני של האתר ונדון לשירות לתועלת הציבור ללא הרשעה.
אַ-סַּיְפִי , המכונה בצרפתית גם Le Quartier des Arts (רובע האמנויות), הוא רובע מגורים יוקרתי במזרח מרכז העיר ביירות שבלבנון.
ברובע ישנן גלריות וחנויות אמנים רבות, וכמו כן מסעדות ובוטיקים.
הרובע שוכן בקצה הדרומי של מרכז העיר ביירות, והוא גובל ברחובות שארל דבאס מדרום, ג'ורג' חדאד ממזרח, גורוד מצפון ואריס וכנעאני ממערב.
רובע א-סייפי נחרב לחלוטין במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, אך בשנים האחרונות שיפץ ארגון סולידר את בתי הרובע ההיסטוריים, הבנויים בסגנון צרפתי קולוניאלי, ושיקם את רחובות האבן המתפתלים של הרובע.
בתי הרובע צבועים בצבעי פסטל מגוונים.
במקור הרובע תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי פרנסואה ספורי.
הרובע מהווה דוגמה לסגנון בנייה אורבני המשלב בתי דירות, בתי קרקע וחנויות.
הרובע ידוע בכינויו "רובע האמנויות", בשל אותן גלריות אמנות, חנויות עתיקות, בתי מלאכה ובוטיקי יוקרה.
בכל יום שבת בבוקר, נערך יריד מכירה "סוק א-טייב" בכיכר קטנה ברובע, שבו חקלאים מוכרים את תוצרתם האורגנית ומוצרים אחרים.
בשל דמי השכירות ומחירי הדירות הגבוהים מאוד ברובע, נותרו דירות רבות לא מאוכלסות.
א-ראדי היה בנו של הח'ליף אל-מקתדר.
שבע שנותיו של א-ראדי בשלטון היו תקופה של חוסר מזל ואומללות.
א-ראדי היה נתון תחת שליטתו של הווזיר הגדול.
הווזיר הראשון שלו נכלא בידי אויביו, השני ערק והשלישי, אבן ריאק, הצליח לכפות על א-ראדי ליצור בעבורו את משרת "אמיר אל-אומראא" ('נסיך הנסיכים') אשר הפכה אותו לאדונה דה-פקטו של בגדאד וסביבתה.
שמו של אבן ריאק אף הוכרז לצד זה של א-ראדי בתפילות יום השישי.
בימי א-ראדי זכתה האסכולה החנבלית ליד רמה וחופשית בכל הקשור לענייני דת.
בגיבוי המוני עם, ערכו משמרותיהם פשיטות על בתים פרטיים בעיר והשמידו כל דבר שעמד בסתירה לעקרונותיהם.
כך, הוקמה לה "אינקוויזיציה סונית" אשר ניתצה כדי יין, כלי מוזיקה ופשפשה ברשימות המסחריות של סוחרי הבזאר בחפשה אחר הפרות של עקרונות הדת האוסרים על ריבית ועושק.
מלומד שיעי שערך עלייה לרגל לקברי משפחת הנביא הוצא להורג בגין אמונותיו.
מלומד אחר, אשר לימד קריאות לא קאנוניות של הקוראן, נאלץ להתכחש בכתב לאמונותיו ולברוח על חייו.
א-ראדי זכור בהיסטוריוגרפיה האסלאמית כ"אחרון הח'ליפים האמיתיים".
הוא היה הח'ליף האחרון שנהג להטיף דרשות בתפילות יום השישי במסגד, האחרון לערוך ישיבות התדיינות עם פילוסופים ותיאוסופים בענייני דת וממשל והאחרון לפזר צדקה לנזקקים או להתערב כנגד פקידים שנהגו בעם בשררה.
אך, עם כל זאת, הוא עדיין היה תלוי באחר, בן חסותו של הווזיר הגדול.
לח'ליפות אבדו זה מכבר שטחיה במזרח, באפריקה ובמצרים; כמו כן חלקים גדולים מסוריה, הלבנט וחצי האי ערב הכירו בח'ליפים זרים.
אף בעיראק גופא, היו מוסול, בצרה וואסט אחוזות במרד.
אַ-סַּנַמַיְן היא עיר בדרום סוריה, הנמצאת במחוז דרעא.
העיר שוכנת על כביש דמשק-דרעא, בגובה 640 מטרים מעל פני הים.
אוכלוסייתה של העיר עומדת על כ-30 אלף נפש, רובם עוסקים בחקלאות.
בשל מיקומה של העיר על הציר הראשי בין דמשק לדרעא, היא מאופיינת בשווקים ייחודיים, וקיים בה מסחר ער בכלי רכב.
בשטחה של העיר נמצא מקדש פגני שנבנה בשנת 191 לספירה תחת שלטון האימפריה הרומית.
כמו כן, נמצא בשטחה של העיר כפר עתיק.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011 דווח על ירי אש חיה מצד כוחות הביטחון הסוריים בסנמין לעבר מפגינים, שממנו נהרגו למעלה מ-20 איש.
במרץ 2020 הסתער הצבא הסורי על סנמין, כחלק ממהלך כיבוש נרחב.
בעקבות כך, כוחות המרד בעיר נכנעו וקיבלו סטטוס תואם למעמד זה, או שהם פונו לצפון-מערב סוריה, המצויה בשליטת המורדים.
א-סיידה אל-חורה שמה אמיתי היה (איישה ראשיד) הייתה מלכה בתטואן בין השנים 1515–1542, והייתה גם מלכת פיראטים בתחילת המאה ה-16. היא נחשבת "אחת הנשים החשובות במערב האיסלאמי בעידן המודרני".
בהיותה פיראטית, כרתה א-סיידה אל-חורה ברית עם שודד הים הברברי אורוץ' ברברוסה, ושלטה בחלק המערבי של הים התיכון, בעת שהוא שלט בחלק המזרחי.
היא הייתה גם המושלת של תטואן באותה תקופה.
ב-1515 היא הייתה למחזיקת התואר "אל-חורה" ("החופשייה") הלגיטימית האחרונה בעקבות מות בעלה, שמשל בתטואן.
מאוחר יותר, נישאה למלך מרוקו, אחמד אל-וטאסי, אך סירבה לעזוב את תטואן לשם כך, וזו הייתה הפעם היחידה בהיסטוריה של מרוקו שהמלך נישא במקום שאיננו עיר הבירה (דאז), פאס.
א-סיידה אל-חורה נולדה ב-1485 (לפי הספירה המוסלמית סביב 890) למשפחה מוסלמית בולטת, בנו רשיד.
מקורות המשפחה היו מרוקאים או אנדלוסים.
היא נמלטה עם משפחתה למרוקו כאשר פרדיננד ואיזבלה כבשו את ממלכת גרנדה המוסלמית בשנת 1492, בסופו של הרקונקיסטה; הם התיישבו בשפשאוון.
לסיידה אל-חורה הייתה ילדות מאושרת ובטוחה, אך הגלות מגרנדה עדיין העיבה על המשפחה.
היא הושאה בגיל 16 לגבר בשנות הארבעים לחייו, עלי אל-מנט'רי, חבר של אביה, לו הובטחה בעודנה ילדה.
ישנם מקורות לפיהם הייתה נשואה לבנו של אל-מנט'רי, אל-מנט'רי הבן.
א-סיידה אל-חורה, שהייתה בעלת אינטליגנציה גבוהה, סייעה לבעלה בעסקיו, וכשהוא נפטר ב-1515, היא הייתה למושלת תטואן.
מקורות ספרדיים ופורטוגליים מתארים אותה כ"שותפתנו במשחק הדיפלומטי".
לאחר זמן לא רב נישאה שוב, למלך אחמד אל-וטאסי, שנסע עד תטואן להתחתן.
הסברה הרווחת היא שא-סיידה אל-חורה תכננה את המהלך הזה כדי להרגיע את תושבי תטואן שהיא תמשיך להיות המושלת שלהם גם לאחר נישואיה.
א-סיידה אל-חורה לעולם לא התגברה על ההשפלה שחוותה בכיבוש גרנדה והגלות שבאה בעקבותיה.
היא נדרה נדר שתנקום ב"אויב הנוצרי", ופנתה לפיראטיות.
היא יצרה קשר עם אורוץ' ברברוסה האלג'יראי, והחלה לפעול בשיתוף עמו.
פיראטיות הניבה לה הכנסות מהירות ונזילות, כולל דרך דרישת כופר עבור שבויים, וגם שמשה כמקור לתקווה לחזרה יום אחד לאנדלוסיה.
הנוצרים כיבדו אותה כמלכה המחזיקה בכוח רב בשטח הים התיכון, וכל משא ומתן לגבי כופר ושבויים התנהל דרכה.
לדוגמה, בספר מלכות האסלאם הנשכחות (The Forgotten Queens of Islam), פטימה מרניסי מזכירה מסמכים ספרדיים היסטוריים מ-1540 לפיהם התנהל משא ומתן "בין הספרדים לסידה אל-חורה", לאחר פשיטה פיראטית על גיברלטר, בו נטלו הפיראטים "שלל רב ואסירים רבים".
ישנם היסטוריונים הסבורים כי מידת הקבלה החריגה למדי של א-סיידה אל-חורה כמושלת ומלכה היא תוצאה של "ההיכרות האנדלוסית עם שליטות בספרד, דוגמת איזבלה, מלכת קסטיליה.
אחרים מאמינים כי א-סיידה אל-חורה הצליחה כמושלת כי היא הייתה "המנהיגה הבלתי מעורערת של הפיראטים במערב הים התיכון".
לאחר ששלטה במשך 30 שנה, חתנה הפיל אותה ב-1542. ניטלו ממנה כל רכושה ומעמדה, ולא ידוע מה עלה אחר כך בגורלה.
אַ-סִּוַאר היא תנועה פמיניסטית רשומה, הפועלת בישראל משנת 1997 ומשרתת את הציבור הערבי-פלסטיני בה, במיוחד באזור הצפון והמרכז.
התנועה נאבקת בכל צורות הדיכוי נגד נשים בתחום הכלכלי, פטריארכלי, לאומי ואתני.
התנועה ממומנת בעיקר על ידי קרנות בין-לאומיות אשר חולקות אותן מטרות.
התנועה מנוהלת על ידי צוות נשים, ערביות-פלסטיניות, ישראליות מתנדבות, אשר עברו הכשרה בתוך העמותה.
ההכשרה כוללת קורס המכשיר את המתנדבות ומקנה להן ידע, כישורים, תובנות וכלים המשמשים אותן לניתוח תופעות ותחומים שונים בחברה מנקודת מבט חברתית.
נכון לשנת 2016 העמותה מנוהלת על ידי צוות נשים, והן: מנוא מרעי מורה לשפה האנגלית, נידאל ראפיע עיתונאית עצמאית, נסרין מזאווי פעילה פמיניסטית, פאתנה ג'ולאני מורה לשפה ערבית, וג'וליה עודה עורכת דין.
עמותת א-סיוואר מאמינה כי פמיניזם היא תנועה פוליטית-חברתית מהפכנית, אשר חרתה על דגלה שינוי מאזן הכוחות והדומיננטיות בחברה בכל המישורים ותחומי החיים.
התנועה לא רואה את המותקפת כאישה חולה שצריכה טיפול או שינוי התנהגות אלא מישהי שצריכה הבנה ותמיכה כדי להתמודד ולהתגבר על המשבר.
התנועה מאמינה שהסודיות מאוד חשובה לקורבנות האלימות המינית בגלל הסביבה העוינת, מסיבה זו העמותה נמנעת מלחשוף את פרטי הקורבן ושומרת בקנאות על פרטיותן של הקורבנות.
התנועה רואה באלימות נגד נשים וילדים, במיוחד באלימות מינית תוצר של ההשתלטות הגברית בחברה, למימוש תחושות הכוח והדומיננטיות ולא בהכרח לסיפוק תשוקה מינית.
הטרדות מיניות הנה תופעה חברתית בה נשים וילדים הם הקורבן וזה קורה על מנת להחלישם חברתית.
כל אישה חשופה לתופעה זו.
היחיד שיכול למנוע אלימות זו, הוא התוקף עצמו.
תמיכה בקורבנות תקיפה והטרדה מינית.
לחימה כנגד אלימות פיזית ומינית כלפי נשים בפרט בחברה הערבית.
תמיכה ולווי קבוצות או עמותות פמיניסטיות בחברה הערבית ישראלית-פלסטינית.
פרויקט קו חירום - קו טלפוני הפועל 24 שעות לקבלת פניות של נשים אשר עברו ועוברות אלימות פיזית ומינית.
קו החירום מספק מקלט, תמיכה והדרכה איך להתגבר ולהתמודד עם האלימות שהן עוברות.
פרויקט בתי הספר - פרויקט הפועל בבתי ספר ערביים, מקיים דיונים, הרצאות, סדנאות, להעלאת המודעות בקרב ילדים וצעירים ערביים לתופעת האלימות והתקיפה המינית.
פרויקט הקשר - פרויקט העובד על יצירת קשר עם עמותות פמיניסטיות מהעולם בכלל, והערבי בפרט, מתוך ראייה שהפלסטינים מחוץ לקו הירוק קשורים לאלה בתוך הקו הירוק, קשר פוליטי, חברתי, תרבותי.
פרויקט המקצוענים - פרויקט זה הוקם כדי לגייס, לחנך ולהעלות מודעות בקרב אנשי מקצוע כגון: אחים, רופאים, עובדים סוציאליים, מורים, בעניין אלימות והטרדה מינית כלפי נשים.
פרויקט תקשורת ויחסי ציבור - פרויקט זה מכוון לאנשי ציבור ואנשי תקשורת ועיתונות, להיעזר בהם להפצת עמדות, פעילויות, מאמרים, מחקרים, פרסומים והצהרות של עמותת א-סיוואר.
פרויקט הקהל הרחב - מטרת פרויקט זה, העלאת המודעות וחיזוק מעמד האישה בקרב הקהל הרחב בחברה הערבית.
פרויקט האלטרנטיבה - פרויקט זה פועל על מיגור תופעת "רצח בשם כבוד המשפחה" ,פועל נגד השתיקה והשותקים על פשע זה.
הפרויקט פועל על העלאת המודעות והעלאת ערך האישה כשווה בחברה הערבית, פועל על מיגור מובן "כבוד המשפחה" השורר בחברה אשר בשמו נרצחות נשים.
כתבי עת: רבעון "السوار" א-סיוואר, שנתון ביום האישה.
"مشرقيات" משרקיאת, לומדות לתלמידי בית ספר.
ניהול מסעות פרסום נגד אלימות כלפי נשים מתוכם קמפיין: "الزم حدك" (דע את גבולותיך, זו הטרדה!) ו-"ارفعي صوتك,احنا حدك" (הרימי את קולך, את לא לבד!), המדריך על הטרדה ותקיפה מינית (חוקים וזכויות).
ארגון קורסים, סדנאות, הרצאות הכשרה: בעניין נשים, מגדר, מיניות, אלימות, התנדבות חברתית, הופעה והתמודדות תקשורתית .
ארגון הפגנות, עצרות, ערבי אומנות ומוזיקה למען נשים וזכיותיהן, נגד רצח נשים ונגד דיכוי ואלימות.
הוצאת דוחות וסטטיסטיקה שנתיים: הקשורים לעמותה ולפעילות שלה, כמו כן הקשורים לממדי אלימות ותקיפה מינית כלפי נשים.
עמותת א-סיוואר מגלה שקיפות רבה בעניין ההישגים והפניות אליה.
לפי נתונים סטטיסטיים לשנת 2013, מתקבלות 710 פניות של נשים לקו החירום, מביניהם 190 פניות חד פעמיות, 220 פניות חוזרות, 55 פניות מתלמידי בתי ספר, סטודנטים אקדמאים ואנשי מקצוע לעזרה והכוונה וקבלת מידע.
נתוני 2012: 750 פניות, מתוכם 233 פניה חדשה, 255 פניות חוזרות, 49 פניות מתלמידי בית ספר, אקדמאים ואנשי מקצוע.
עמותת א-סיוואר קיימה 38 פגישות עזרה ותמיכה לפונות, 27 פגישות הכוונה וליווי משפטי וליווי אישה אחת למרכזים רפואיים לקבלת טיפול.
נתוני 2011: 700 פניות, 350 פניה עקב תקיפה מינית, 69 פגישות הכוונה ותמיכה לפונות, ייעוץ והכוונה משפטית ל-17 נשים, ליווי של 5 נשים למרכזי המשטרה וליווי של 10 נשים למרכזים רפואיים.
א-סורה הוא כפר פלסטיני הממוקם כ-15 ק"מ דרומית מערבית לחברון.
הכפר נמצא בקצה הדרומי של נפת חברון ובדרום הר חברון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה בכפר כ-2,542 תושבים.
שירותי הבריאות העיקריים של הכפר מתקבלים בכפר אמריש.
א-סרפנד היה כפר ערבי בחוף הכרמל, שנכבש וננטש בזמן מלחמת העצמאות.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בא-סרפנד הייתה אוכלוסייה של 204 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 38 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 188 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 290 תושבים מוסלמים.
שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,409 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 22 לחקלאות שלחין, ו-3,244 לגידולי דגנים.
הכפר חלש על כביש תל אביב–חיפה, ותושביו תקפו תנועה יהודית בכביש.
במסגרת קרבות עשרת הימים, כחלק מהנסיון להשתלט על המשולש הקטן ולפתוח לתנועה את הכביש, הותקף הכפר ב-16 ביולי, תוך סיוע בהפגזה מאוניות חיל הים.
"א-סלאם עליכום" הוא איחול בערבית שמשמעותו "השלום עליכם".
המילה "סלאם" (سَلَام) שמשמעותה "שלום" הפכה לברכה דתית אצל מוסלמים ברחבי העולם כאשר הם מברכים זה את זה, אם כי השימוש בו כברכה קדם לאסלאם, והוא נפוץ גם בקרב דוברי ערבית של דתות אחרות (כגון ערבים נוצרים ויהודי ארצות האסלאם).
בדיבור היומיומי, לעיתים קרובות משתמשים רק במילה "סלאם", שפירושה "שלום", כדי לברך אדם.
ברכה זו, "סלאם" (سَلَام), הפכה לברכת השלום המקובלת גם בשפות אחרות.
התגובה הטיפוסית לברכה היא "" (וגם עליכם השלום).
בתקופת הקוראן, נהוג היה לחזור על "סלאם עליכום", אך התגובה ההפוכה מתועדת בערבית זמן קצר לאחר הופעתה בעברית.
ניתן גם להרחיב את הביטוי ל-"", שמשמעותו "השלום עליכם, וכן רחמי האל וברכותיו".
השימוש ב"סלאם" כברכת שלום בערבית קדם לאסלאם.
ניתן למצוא קרובות משפחה בשפות שמיות עתיקות יותר (ארמית: "שלמא עלכון", עברית: "שלום עליכם") שמקורותיהן מתוארכות אלפי שנים לפני כן.
הביטוי מבוטא בדרך כלל על פי דיאלקטים מקומיים של הדוברים ולעיתים קרובות מתקצר.
הביטוי משתמש בדרך כלל בגוף שני רבים זכר, גם כאשר משתמשים בו כדי לפנות לאדם אחד.
ניתן לשנות זאת על ידי בחירה בכינוי צמוד מתאים כדי לפנות אל אדם יחיד בצורת זכר, נקיבה, זוגי או נקבה רבים.
גרסה בגוף שלישי, עליו השלום, משמשת לעיתים קרובות על ידי מוסלמים לאזכור נביאים שאינם מוחמד ואישים קדושים אחרים, כגון מלאכים.
על פי המסורת האסלאמית, מקור הברכה "שלום עליכם" הוא באדם הראשון:
אבו חוריירה מסר: הנביא עליו השלום והברכה אמר, "לך והשלם (תן שלום) לקבוצת המלאכים הזאת והקשב כיצד הם ישיבו לך לשלום, כי זו תהיה הברכה בקרב צאצאיך.
המלאכים אמרו: שלום עליכם וחסדי אללה.
כך הם הוסיפו את רחמי אללה".
הנביא האחרון אמר, "אף אחד מכם לא ייכנס לגן עדן עד שתאמינו ולא תאמינו עד שתאהבו זה את זה.
האם לא אספר לכם על משהו שאם תעשו אותו, תאהבו זה את זה?
נאמר גם שיש לחלוק את ברכת השלום בכניסה לבית.
זה מבוסס על פסוק בקוראן: "וכאשר אתם נכנסים לבתים, ברכו זה את זה בברכת שלום מאללה, מבורכת וטובה.
כך אללה מבהיר לכם את גילוייו, למען תבינו." (א-נור 24:61).
הביטוי מופיע בסך הכל 7 פעמים בקוראן, בכל פעם כ"سَلَامٌ عَلَيْكُمْ".
בערבית קלאסית, המשמשת בקוראן ובכתבי יד מוקדמים של החדית', הביטוי מנוקד כ"".
בכתב רס"ם, הוא נכתב כ"".
וריאציות נוספות מוזכרות בכמה פסוקים אחרים בקוראן, כגון , או המילה "" בלבד.
א-סעדי מועמר קדאפי הוא כדורגלן עבר לובי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת לוב, וכן במספר קבוצות בלוב ובאיטליה.
קדאפי הוא בנו השלישי של מועמר קדאפי, שליט לוב לשעבר.
הוא היה מפקד הכוחות המיוחדים של לוב בעת מלחמת האזרחים בלוב.
הוא מבוקש על-ידי האינטרפול החל משנת 2011. ב-5 במרץ 2014 נעצר קדאפי בניז'ר והוסגר ללוב, בה הואשם בעבירות רצח, מהן זוכה בשנת 2018.
קדאפי ידוע בשל השתתפותו בליגת העל הלובית, שאורגנה כולה לטובתו.
אחד מהחוקים אסר קריאה בשמות של שחקנים אחרים כאשר קדאפי נמצא על המגרש, ורק מספרי השחקנים צוינו.
שופטי כדורגל שפטו משחקים לטובת קבוצותיו של קדאפי, וכוחות הביטחון מנעו מחאות נגד.
ב-6 ביוני 2000 דווח ב-BBC כי קדאפי חתם בבירקירקארה מליגת העל המלטזית וישחק עבורה בליגת האלופות, אך המעבר לא הבשיל.
בשנת 2003 חתם קדאפי בפרוג'ה מהסרייה א', והעסיק את דייגו מראדונה כיועץ הטכני שלו ואת האצן הקנדי בן ג'ונסון כמאמן האישי שלו.
הוא ערך הופעה אחת בלבד במועדון, הופעה כמחליף נגד יובנטוס, זאת לפני שנכשל בבדיקת סמים.
לקראת עונת הצטרף קדאפי לאודינזה מהסרייה א', במדיה ערך הופעה אחת בלבד, כשנכנס כמחליף בדקות האחרונות של משחק הליגה האחרון נגד קליארי.
בעונת הצטרף קדאפי לסמפדוריה, אך לא זכה לדקות משחק במדי המועדון.
קדאפי שימש כקפטן נבחרת לוב, ובהמשך גם כיושב ראש התאחדות הכדורגל הלובית.
מוחמד בן אחמד א-סַפַארִינִי (1703–1774) היה איש דת מוסלמי חַנְבַּלִי מומחה ומורה חדית' , משפטן, סופר והיסטוריון.
שמו המלא היה שמס א-דין אבו אל-עון מוחמד בן אחמד בן סלים בן סולימאן א-ספאריני (شمس الدين أبو العون محمد بن أحمد بن سالم بن سليمان السَّفّارِيني) והוא ידוע גם כמוחמד בן אחמד אל-חַנְבַּלִי (محمد بن أحمد الحنبلي).
מוצא משפחתו מחג'אז, שהתיישבו בכפר ספארין שבנפת טול-כרם.
א-ספאריני נולד ולמד בבית הספר בכפרו והמשיך ללמוד בשכם.
הוריו ומוריו מצאו שהוא ניחן בתבונה ובזיכרון חד והוא הצטיין בלימודיו.
בגיל 19 עבר ללמוד בדמשק ושהה שם במשך חמש שנים, אצל מיטב המורים ואנשי הדת.
כישוריו הביאו אותו להשתתף בדיונים דתיים שנערכו עם מלומדים של האסכולה החנבלית, בדמשק.
בתום לימודיו הוא חזר לשכם ושימש כמורה מלומד, עד פטירתו בשנת 1774.
א-ספאריני היה סופר פורה בדיסציפלינות שונות.
רשימת הספרים שחיבר כוללת לא פחות מארבעים כותרים, שנשמרו עד היום, חלקם מופיעים בכמה כרכים, וחלקם הם חוברות העוסקות בנושא אחד, כל אחת.
חלק מספריו הודפסו וחלק נשארו בכתב ידו.
אחד מספריו החשובים הוא "שרח ת'ולאת'יאת מוסנַד אל-אימאם אחמד" (شرح ثلاثيات مسند الإمام أحمد.
תרגום לעברית: הסבר על מוסנַד שלושת החלקים של האימאם אחמד).
בספר, א-ספאריני מביא את פרשנותו לחדית'ים, באוסף הגדול של אחמד בן חנבלי (מייסד האסכולה החנבלית), שנודע בכינויים "אל-אימאם אחמד" ו"אל-מוסנַד".
א-סמאווה היא עיר בעיראק, השוכנת כ־280 קילומטרים דרומית־מזרחית לבגדאד.
העיר א-סמאווה היא בירתו המודרנית של מחוז אל-מות'נא.
העיר שוכנת במרכז הדרך בין בגדאד לבצרה, בקצהו הצפוני של המחוז.
מחוז אל-מות'נא הוקם בשנת 1975; לפני מועד זה, היה המחוז מאוחד עם מחוזות אל-קאדסיה (א-דיוואניה) ונג'ף.
העיר יושבה על ידי שבט ערבי מבני קֻדָעָה סביב המאה השלישית לספירה.
העיר בנויה על שני גדות נהר פרת, ובמרכזה ארבעה גשרים המחברים בין שני הגדות.
הגדה המערבית של העיר מהווה את ליבה המסחרי, וכוללת את העיר העתיקה ואת הרובע היהודי, עַקְד אל־יַהוּד .
בגדה זו שוכן גם השוק המקורה סוק אל־מסגוּף, המתוארך לתקופה העות'מאנית.
האזור שמסביב לשוק מהווה את העיר העתיקה, המאופיינת בסמטאות צרות ובמבנה שוק דמוי מבוך, בסגנון ביזנטי.
האטרקציה המפורסמת ביותר בא-סמאווה הם חורבות העיר השומרית הקדומה ארך, אשר מתוארכת לשנת 4000 לפני הספירה.
ארך הייתה העיר הגדולה ביותר בשומר, ושטחה השתרע על פני כ־2 קילומטרים רבועים.
ארך נחשבת לא רק לאזור העירוני הגדול ביותר של התרבות העירונית הראשונה על פני כדור הארץ, אלא גם למקום שבו התגלו הכתבים הראשונים הידועים בהיסטוריה – הכתבים שהתגלו באתר מתוארכים לשנת 3300 לפני הספירה.
א-סמאווה הבנויה על שתי גדות נהר פרת מוקפת במאות חורשות דקלים (מטעי דקלים), המעניקות לעיר אווירה טרופית, במיוחד בפרוורים הצפוניים והדרומיים של העיר.
חורשות הדקלים מספקות מחסה נעים מהחום הכבד השורר באזור מסופוטמיה, והיוו השראה לשיר העממי העיראקי המפורסם "כַּף הדקל של א-סמאווה".
בא-סמאווה מצוי אגם מלח גדול בשם אגם סַוָּא.
בעבר פעל לחופיו כפר נופש תיירותי, אך הוא ננטש עם השנים וירד מגדולתו.
האגם שוכן כ־25 קילומטרים צפונית למרכז העיר ונגיש באמצעות דרך סלולה.
ללא מקור מים ברור, מימיו מלוחים מאוד בשל אידוי רב הנובע מהחום הקיצוני באזור ולכן אין בו כלל חיים ימיים.
הצד המזרחי של העיר, כולל אזור "אל־קֻשְׁלָה", נושא אופי מודרני יותר, וכולל מספר שכונות מגורים ובנייני דירות שהוקמו בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. באזור זה שוכן אצטדיון א-סמאווה, המהווה את מגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל המקומית א-סמאווה אף־סי (Samawa FC) המייצגת את מחוז אל-מות'נא.
כמו כן פועלות בצד המזרחי מכללות טכנולוגיות והפוליטכניק המקומי.
באזור שוכן גם אתר היסטורי בשם אל־קושלה, שהיה מחנה צבאי עות'מאני מן התקופה העות'מאנית.
במחוז אל־מות'נא שוכן אחד מבתי הסוהר הידועים לשמצה בעיראק, אשר שימש למעצר אסירים כבר מימי המלוכה (1921–1958), בשם נגרת א-סַלְמָן (Nigret al-Salman), הממוקם בעיירה הקטנה א-סלמאן כ־200 קילומטרים דרומית לא-סמאווה, הוא מחנה כלא מדברי שנבנה בסגנון מבצר.
במהלך העשורים שחלפו מצאו בו את מותם אלפים.
הכלא שימש לכליאת ניצולים מטבח דוג'ייל, ובמהלך מסע האנפאל שנוהל נגד הכורדים, נכלאו בו גברים ונשים מבוגרים.
בית ה"סָרָאי" (سرای), (בניין הארמון/בית המושל והממשל) השוכן בגדה המזרחית של נהר הפרת בעיר, שימש כמרכז שלטוני והיה לסמל לסמכות ולעיתים אף לעריצות בעיר.
המבנה מתוארך לתקופת השלטון העות'מאני.
במהלך מאה השנים האחרונות הפך הסראי למוקד למחאות ומרידות עממיות מצד תושבי האזור.
המחאה הבולטת ביותר התרחשת בשנת 1991, כאשר תושבי א-סמאווה פרצו למבנה ושחררו מאות אסירים, בהם נשים וילדים, וכן בני ערובה כוויתים שנחטפו על ידי כוחות עיראקיים בעת פלישת עיראק לכוויית בשנת 1990.
התשתיות הרפואיות בא-סמאווה השתפרו באופן ניכר מאז שנת 2003. שיפוץ בית החולים המרכזי בעיר, שנעשה בסיוע מימון מקרנות פיתוח יפניות, הביא לשיפור ניכר בשירותים הרפואיים הניתנים לתושבי מחוז אל-מות'נא.
במסגרת העבודות נוספו למתקנים הרפואיים הקיימים ציוד וטכנולוגיות חדשות, ובהן מכשיר MRI.
תושבי א-סמאווה נקטו באמצעים פשוטים וזולים כדי לשפר את מראה הקירות האפורים מבטון המקיפים מבני ציבור בעיר.
יוזמה זו החלה בראשית שנות ה־70, אך הופסקה במהלך שלטונו של סדאם חוסיין (1979–2003).
מאז שנת 2003, חזרו התושבים לעטר את הקירות בציורי קיר, המתארים את החיים החדשים שנוצרו לאחר "השחרור".
מאז הפלישה לעיראק בשנת 2003, נחשבת א-סמאווה לעיר שבה נרשמו הכי מעט בעיות מול כוחות הקואליציה, והפעילות המורדת בה הייתה כמעט אפסית.
כוחות מהדיוויזיה המוטסת ה־82 של צבא ארצות הברית ומגדוד 1–41 מהדיוויזיה המשוריינת הראשונה השתלטו על העיר א-סמאווה במהלך קרב עז מול כוחות בעת' מקומיים, בימים שלאחר תחילת הפלישה לעיראק בשנת 2003.
לאחר סיום שלב הלחימה הראשוני במאי 2003, הוחלפו הכוחות האמריקאיים על ידי נחתים אמריקאים מיחידת RCT-5 של הדיוויזיה הימית הראשונה.
באוגוסט 2003 הועברה השליטה בעיר לידי כוחות הולנדים, ובאוקטובר 2004 הועברה השליטה לצבא הבריטי – יחידת הדראגונים של המלכה (1st The Queen's Dragoon Guards).
באפריל 2005 נמסרה האחריות ליחידת הדראגונים הקלים (The Light Dragoons), ובאוקטובר 2005 קיבלה את הפיקוד היחידה הבריטית של הגדוד השני של רגימנט הצנחנים (2nd Battalion, Parachute Regiment).
כל היחידות השתתפו במשימות שמירת שלום, שכללו סיורים רגליים וברכב, פעילות לחיזוק הקשר עם האוכלוסייה המקומית והדרכת שוטרים עיראקיים – כולל הכשרה בנושאי שליטה בהפגנות, פיזור מהומות ואימוני ירי.
כוחות ההגנה העצמית של יפן שהוצבו בא-סמאווה מאז ינואר 2004, עזבו את העיר בשנת 2006. בעקבותיהם עזבו גם הכוחות הבריטים והאוסטרליים, ובכך הפך מחוז אל־מות'נא כולו למחוז הראשון בעיראק שקיבל אחריות מלאה על ביטחונו – מצב שכונה בשיח העיראקי "המחוז הירוק הראשון", כלומר מחוז עצמאי לחלוטין מבחינה ביטחונית.
ב־24 בדצמבר 2006 פרצה בא-סמאווה אלימות פוליטית בין מיליציות שיעיות, ובה נהרגו תשעה בני אדם, בהם ארבעה שוטרים.
לפי דיווחים, ניסו פעילים מקומיים של צבא המהדי להשתלט על העיר בניסיון שכשל, והתעמתו עם כוחות המשטרה, שקיבלו סיוע מארגון בדר.
נמסר על סכסוכים פנימיים ופילוגים בקרב השבטים המקומיים.
מקורבים למנהיג צבא המהדי, מוקתדא א-סדר, מסרו כי הוא מתנער מהפלג המקומי בא-סמאווה, אשר הונהג על ידי "איש דת סורר".
ב־1 במאי 2016 בוצע בא-סמאווה פיגוע כפול באמצעות מכוניות תופת, שכוון לעבר משרד ממשלתי ותחנת אוטובוסים בעיר.
ארגון המדינה האסלאמית (דאעש) קיבל אחריות על הפיגוע.
מהפיצוץ נהרגו לפחות 32 בני אדם ו־85 נוספים נפצעו.
בא-סמאווה מתקיים אקלים מדברי חם (BWh) לפי שיטת סיווג האקלים של קֶפֶּן–גֵייגֶר.
מרבית המשקעים בעיר יורדים בעונת החורף.
במהלך השנה, האקלים בא-סמאווה מאופיין בקיץ ארוך, חם מאוד, יבש ובהיר, ובחורף קריר, יבש ולרוב גם בהיר.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת נעה בדרך כלל בין 7 מעלות צלזיוס ל־45°C, ונוטה לעיתים נדירות לרדת מתחת ל־3°C או לעלות מעל ל־49°C.
העונה החמה נמשכת כארבעה חודשים, מה־22 במאי ועד ה־24 בספטמבר, ובמהלכה הטמפרטורה המרבית היומית הממוצעת עולה על 40°C.
החודש החם ביותר בשנה בא־סמאווה הוא יולי, עם טמפרטורה מרבית ממוצעת של 45°C וטמפרטורה מינימלית ממוצעת של 31°C.
העונה הקרירה נמשכת כשלושה חודשים, מ־24 בנובמבר ועד 1 במרץ, ובמהלכה הטמפרטורה המרבית היומית הממוצעת נמוכה מ־23°C.
החודש הקר ביותר בשנה בא־סמאווה הוא ינואר, עם טמפרטורה מינימלית ממוצעת של 7°C וטמפרטורה מרבית ממוצעת של 18°C.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 23.8°C.
בא־סמאווה לא ניכרת שונות עונתית משמעותית בתדירות הימים הגשומים, כלומר ימים שבהם כמות המשקעים עולה על 1.00 מ"מ (נוזלים או שווה־ערך לנוזלים).
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ־106 מ"מ.
+ ממוצעי טמפרטורה ומשקעים חודשיים בא-סמאווה
העיר א-סמאווה, שרוב תושביה מוסלמים שיעים, נותקה כמעט לחלוטין מהשיעה על ידי משטרו של סדאם חוסיין שהיה סוני, במהלך ההתקוממויות העיראקיות בשנת 1991, לאחר מלחמת המפרץ.
רדיפת המיעוט היהודי בעיר בידי לאומנים ערביים בשנות ה-40 וה־50 של המאה ה־20 הביאה לגלותם של רוב בני הקהילה.
בית הכנסת "תורת", אשר ננטש לאחר עזיבת היהודים, עדיין עומד ברובע אל־קֻשְלָה בגדה המזרחית של נהר הפרת העובר בעיר א-סמאווה.
בשנים 1979–1981, ביצע משטר הבעת' של סדאם חוסיין מבצע טיהור אתני, שבמהלכו גורשו שיעים עיראקיים שנחשדו כבעלי מוצא פרסי.
בימינו, עדיין יש אוכלוסייה קטנה של סונים בעיר.
למרות היעדר משאבי טבע יקרי-ערך כגון נפט וגז, ולמרות היעדר השקעות ממשלתיות משמעותיות, הצליחה העיר לשמר פעילות תעשייתית, חקלאית ואלטרנטיבית בהיקף קטן אך חיוני.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 פעלו בא-סמאווה מפעלי המלט הגדולים ביותר במזרח התיכון, עם כושר ייצור כולל של 2.85 מיליון טון בשנה.
עם השנים, המפעלים הידרדרו והוזנחו, דבר שהחמיר את בעיית האבטלה בעיר.
עם זאת, בשנת 2005 נפתח מחדש מפעל המלט הדרומי, שהוא גם הוותיק מבין המפעלים.
נכון לשנת 2007, ארבעת המפעלים ייצרו יחד כ־0.8 מיליון טון בשנה בלבד, בשל מחסור באספקת חשמל.
בשולי העיר הוקמו חמישה מפעלי מלט חדשים, עם כושר ייצור שנתי של 9 מיליון טון.
המפעלים החדשים מספקים תעסוקה לאלפי עובדים מקצועיים ובלתי מקצועיים, ומספקים כ־45% מצריכת המלט של עיראק כולה.
בית זיקוק קטן לנפט בא-סמאווה נפתח מחדש בשנת 2005 לאחר שעמד ללא פעילות במשך 15 שנה.
בית הזיקוק מחובר בצינור לשדה הנפט החדש כִּפְל (Kifl), שבו כושר הפקה התחלתי של 40,000 חביות ביום (6,400 מ"ק ליום).
יתרונו המרכזי של המתקן טמון בכך שהוא מותאם לעיבוד נפט גולמי כבד, דבר המאפשר ייצוא של הנפט הקל.
הדרך ההיסטורית בין מסופוטמיה לערב הסעודית עברה דרך א-סמאווה, והיא שימשה כנתיב סחר מרכזי לייצוא תוצרת עיראקית לערב הסעודית.
בעיר א-סמאווה פועל מתחם תחזוקה לרכבות, המשמש לשיפוץ ותחזוקת קרונות וקטרים לאורך קווי הרכבת שבין בגדאד לבצרה.
תחנת הרכבת של א-סמאווה ממוקמת באמצע הדרך בין שתי הערים.
מתקני השיפוץ של רכבת עיראק מהווים מקור חשוב להזדמנויות תעסוקה בעיר.
בנוסף, פעל בא-סמאווה מתקן שיפוץ של חיל השריון העיראקי, שהיה שייך לנציבות התעשייה הצבאית.
מבחינה חקלאית, מגדלים בא-סמאווה את גידולי היסוד המסורתיים של עיראק, בהם תמרים, חיטה, שעורה, פירות הדר ועגבניות.
בנוסף, העיר מהווה מרכז ייחודי למסחר בכמהין בר, הגדלות באזורים המדבריים של מחוז אל-מות'נא.
ימת המלח , הממוקמת כ־20 קילומטרים דרומית־מערבית לא-סמאווה, היא מקור המלח התעשייתי המרכזי בעיראק.
באזור פועלים מתקנים גדולים לכרייה ולעיבוד של מלח, המנצלים משאב זה.
בשולי העיר מתקיימת תעשייה משגשגת לייצור מסורתי של לבנים לבניין.
העבודה נעשית בעיקר בידי נשים, האחראיות על יציקת הלבנים וייבושן.
ייצור הלבנים נעשה בשיטות הדומות לאלו שהיו נהוגות בתקופות השומרית והאכדית.
בעיר א-סמאווה פועלת תעשייה זעירה לייצור שטיחים בעבודת יד, המעסיקה בעיקר נשים.
יצרני השטיחים המקומיים נהנים מזמינות חומרי גלם זולים, ובראשם צמר המובא על ידי הבדואים מהמדבר, אשר עושים שימוש בא-סמאווה כמרכז סחר עיקרי.
לכך מצטרפת זמינות של כוח עבודה זול בעיר הענייה.
א-סמאווה מקושרת באמצעות הכביש המהיר לבגדאד ובצרה.
בעיר פועלת גם תחנת רכבת, המציעה שירותי נוסעים מבגדאד ומבצרה, והיא נחשבת לאמצעי התחבורה הזול ביותר.
תחנת הרכבת ממוקמת כ־4 קילומטרים מערבית למרכז העיר.
אַ-רִּמַאל היא שכונה במערב העיר עזה.
עד מלחמת חרבות ברזל נחשבה כשכונת יוקרה.
במלחמה זו נגרם הרס רב לחלקים גדולים בשכונה.
השכונה משתרעת לאורך העיר, במקביל לחוף הים, אולם אינה גובלת בים.
גבולה המערבי מרוחק כמה מאות מטרים מהחוף.
נוהגים לחלק את השכונה לרימאל הצפונית ולרימאל הדרומית, שלפחות בשנות ה-70 היו להן ועדים נפרדים.
בעיקרה היא שכונת מגורים, אולם חלקה המזרחי של השכונה, הסמוך למרכז העיר ול"כיכר ג'ונדי", כולל גם מבני ציבור.
השכונה נחשבה לשכונה האמידה ביותר בעזה.
היו מרובים בה הבתים המרווחים, וגם הרחובות רחבים ביחס לרוב שכונות העיר.
השכונה נחשבה לאזור בילוי שאליו הגיעו צעירים מרחבי רצועת עזה.
את השכונה חוצים לרוחבה שלושה מרחובותיה המרכזיים של עזה: אל-וחדה, עומר אל-מוח'תאר, וגמאל עבד א-נאצר (מכונה גם רחוב תלאתין).
רחוב אל-רשיד, הניצב לרחובות אלו והמקביל לחוף הים, מהווה את גבולה המערבי של השכונה.
מדרום לרימאל נמצאות השכונות שיח' עג'לין (הסמוכה לחוף) ותל אל-הווא.
ממזרח לה נמצאים שכונת סברה ומרכז העיר (א-דרג') ומצפון – מחנה הפליטים שאטי ושכונת א-נאצר.
הבולטים שבין מבני הציבור בשכונה היו: מתחם בית החולים שיפא, בית החולים המרכזי בעיר וברצועת עזה, בית חולים א-נסר לילדים שנפתח ב-1973, ארמון הנשיאות הפלסטיני, ארמון המושל ובניין המועצה המחוקקת הפלסטינית.
כמו כן, היו מצויים באזור זה מספר נציגויות של ממשלות זרות, בתי מלון וחלק ממסעדותיה הנחשבות של העיר.
מדרום לבית החולים שיפא, על ציר עומר אל-מוח'תאר, נמצאת "מידאן ג'ונדי" (כיכר החייל) הקרויה על שם "החייל הערבי האלמוני" שנפל במלחמת 1948. בשכונה גם התקיימה שלוחה של אל-אזהר.
בניין השלוחה נפגע במלחמת ששת הימים ונותר ריק במשך מספר שנים.
בשנת 2010 נפתח בשכונה הקניון הראשון ברצועה, קניון עזה.
בשכונה שכן מלון חמישה כוכבים קומודור, מסעדת היוקרה "Roots Club" ומועדון הרכיבה פייסל.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 היה האזור שעליו הוקמה השכונה רצועת חולות שהפרידה בין העיר עזה ובין חוף הים.
רצועה זאת הייתה בבעלות ממשלתית, וקודם למלחמת העולם הראשונה כתב ד"ר יעקב טהון על סיור באזור עזה לבחינת התיישבות יהודית: "ביחוד היינו מעוניינים באדמת הממשלה המשתרעת בין עזה ובין הים, באורך של 3–4 ק"מ.
כאן חשבנו להקים שכונה יהודית, מעין אחוזת בית ...".
כבר בשנות ה-20 החלה תנופת בנייה בעזה לאחר שהעיר ספגה נזקים כבדים במצור שנערך עליה במלחמת העולם הראשונה.
השכונה הוקמה בשנות ה-30 וה-40. הבתים החדשים נבנו בסגנון ובטכנולוגיה שהיו קרובים יותר לסגנון האירופי.
בתחילה היו רוב המשתכנים החדשים פקידים בשלטון המנדט הבריטי, ובהמשך הצטרפו גם בעלי מקצועות חופשיים.
בעקבות מעבר חלק נכבד מהשכבה המובילה בעזה לשכונה זו, הוקמו גם בנייני ציבור ומסחר במזרח השכונה, בחלק הסמוך למרכז העיר.
לאחר מבצע צוק איתן, בכירי חמאס החלו לעבור לגור בשכונה.
במהלך מבצע שומר החומות, פורסם כי השכונה העשירה הופצצה לראשונה על ידי חיל האוויר הישראלי, לאחר שבכירי חמאס השתלטו על מרביתה.
במלחמת חרבות ברזל הופצצה השכונה, לאחר שתושביה נקראו להתפנות מהבתים, ונגרם בה הרס רב.
מְחוֹז אַ-שַּׁרְקִיַּה הוא מחוז בצפון מצרים.
הערים העיקריות במחוז הן בירת המחוז זקאזיק ובילביס.
א-ראשד הלך בדרך אביו וניסה להשיג את עצמאותו מהסוזרניות הסלג'וקית בתמיכת זנגי, האתאבק של מוסול.
הוא תמך בסולטאן מתחרה, ועורר את זעמו של הסולטאן הסלג'וקי אל-מסעוד.
מצור הוטל על בגדאד, והח'ליף וזנגי תומכו מצאו את עצמם נמלטים על חייהם למוסול.
אל-מסעוד ביסס מחדש את מעמדו כסולטאן, וכינס מועצה שהדיחה את א-ראשד ומינתה תחתיו את דודו, אל-מקתפי.
א-ראשד נמלט לאספהאן, שם חוסל בידי מרצחי החשישיון.
אַ-שַּׁרְק אלְ-אַוְסַט הוא יומון בשפה הערבית, היוצא לאור בלונדון מאז 1978 וזוכה לפופולריות רבה בעולם הערבי.
העיתון מודפס באמצעות הלוויין בפרנקפורט, ניו יורק, קזבלנקה, קהיר, ריאד, ג'דה, דמאם, מדינה, דובאי, בגדאד, ביירות ובמקומות נוספים.
הוא גם מפעיל אתר אינטרנט בערבית ואתר נוסף באנגלית.
"א-שרק אל-אווסט" מסקר אירועים ברחבי העולם באמצעות רשת של כתבים הפזורים באירופה, ארצות הברית, אסיה ובעולם הערבי.
קיים שיתוף פעולה בינו לבין העיתונים "וושינגטון פוסט", "הניו יורק טיימס" ו"לוס אנג'לס טיימס".
העיתון נמצא בבעלותו של פייסל בן סלמאן בן עבד אל-עזיז, בן משפחת המלוכה הסעודית.
הסופר רבעי אלמדהון הוא בין עורכי העיתון.
כמו עיתונים נוספים היוצאים לאור בלונדון, נחשב "א-שרק אל-אווסט" כעיתון אמין ונקי מצנזורה באופן יחסי.
עורך העיתון, טארק חמיד, סיפר כי כתבי העיתון חשופים לאיומים ברצח, וכי גורמים המקורבים לשליטי מדינות ערב רואים בכתבי העיתון "כופרים" שמשחירים את שמם ופוגעים במעמדם.
בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין בעיראק נאסרה הפצת העיתון במדינה.
עם זאת, פרופ' אייל זיסר טוען כי "בעולם הערבי אין עיתון מהימן, נקי-כפיים וחסר-אג'נדה דוגמת ה'ניו יורק טיימס'".
ב-2006 פרסמה מונא טחאווי, כתבת העיתון שפוטרה ממשרתה, מאמר בו טענה כי "א-שרק אל-אווסט" אינו ליברלי כפי שהוא מתיימר להיות, והוא נמנע מפרסום ביקורת על השלטון הסעודי ובעלי בריתו.
בנוסף, טענה טחאווי כי מידע שיכול להביך את שליטי מדינות ערב מתפרסם רק בגרסה האנגלית של אתר האינטרנט, אך לא בגרסה הערבית.
בתגובה, פרסם העורך חמיד מאמר חריף שבו כינה את דבריה "שקר מוחלט", וטען כי העיתון לא מושפע מלחצים חיצוניים ונותן מקום גם לביקורת על שליטי ערב.
לדבריו, "איננו טוענים שאנו מביאים את האמת במלואה או מחזיקים בה באופן מלא, אבל כמו שאמר בן בראדלי, עורכו לשעבר של ה'וושינגטון פוסט', אנו מנסים להגיע לאמת קרוב ככל האפשר".
א-ריש הייתה שכונה ערבית של יפו ממזרח לשכונת אבו כביר.
לפי אחת המסורות קיבל התל את שמו, שמשמעותו "תל הראשים", ב-1775, כאשר קצין מצרי שמרד בטורקים טבח בתושבי יפו וריכז את גולגולותיהם במקום.
בפרוץ שלב א' של מלחמת העצמאות - שלב מלחמת האזרחים, ריחף איום ממשי גם על שכונותיה הדרומיות של תל אביב, על בת ים, מקוה ישראל, ושכונות מולדת וגרין שבפאתי חולון.
הערבים ניצלו את יתרון הגובה של תל א-ריש שחלשה על סביבותיה מרום 44 מטרים והציבו עליה שני מקלעים כבדים מדגם שפנדאו, האחד בבית הלבן שבגבעת החרבה והאחר בבית האדום.
בנוסף, בראש התל הייתה עמדת פילבוקס מבוצרת.
ב-12 בדצמבר 47 התקיפו ערבים, מעמדה בגבעת החרבה בפאתי תל א-ריש, בירי, את שכונת גרין בחולון והניסו יהודים מבתיה הקיצוניים.
בפעולת תגמול למחרת כבשו אנשי פלוגת החי"ש החולונית, לימים פלוגה ב' של גדוד 51 של גבעתי, את הגבעה ופרקו את עמדת הירי אך נסוגו מפני התקפת נגד ערבית במהלכה נהרג אחד הלוחמים.
התחבורה היהודית מתל אביב לחולון ומשם לירושלים ולמושבות הדרום בואכה נגב שבה והותקפה מאבו כביר, א-ריש, יאזור ובית דג'אן.
עקב כך הוסטה בינואר 1948 התחבורה לנתיב עוקף - דרך הביטחון, בשולי השכונות הדרומיות של תל אביב.
דרך זו שימרה עורק תחבורתי פתוח בין תל אביב וירושלים ותל אביב ומושבות הדרום עד כיבוש האזור במבצע חמץ.
במהלך מבצע חמץ, הוטל על גדוד 52 של חטיבת "גבעתי" לכבוש את תל א-ריש.
בלילה אור ליום ה-28 באפריל תקף כוח מקובץ של גדוד 52 של חטיבת גבעתי, בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב), את תל א-ריש.
הכוח הסתייע בשני תותחי 20 מ"מ, אשר הגיעו לארץ מספר ימים קודם לכן.
היציאה של הכוח ממקוה ישראל התעכבה כיוון שלא הוכנה מראש פרצה בגדר לשם כך.
ההודעה על האיחור ביציאה לא הגיעה לתותחנים.
אלה פתחו באש בשעה המקורית, וכך אבד יתרון ההפתעה.
ההתקפה החלה בשעה 02:00 והתל, אשר הגנו עליו מספר כיתות, נכבש במהרה ללא התנגדות ממשית.
כוח חסימה שנועד למנוע הגעת תגבורות ערביות, לא מנע מן הערבים להתרכז לצורך התקפה.
אלה היו לוחמי גדוד אג'נאדין של צבא ההצלה, ובו יוצאי חיל הספר המנדטורי, בפיקודו של מישל אל-עיסא, אשר ב-26 באפריל 1948, הצליחו להסתנן ליפו.
בהתקפה על תל א-ריש השתתף רוב גדודו של עיסא.
הלוחמים הערבים התקדמו בשני צירים בחיפוי משוריין, והחלו מיד בהתקפת נגד חזקה על הכוחות שלא התבצרו כיאות.
המגינים הופתעו, עד מהרה המפקדים איבדו שליטה על כוחותיהם, ושני משוריינים שנשלחו לעזרה, קצרה ידם להושיע.
כוח גבעתי נסוגו לכיוון מקוה ישראל באבדות כבדות - 36 הרוגים, מתוכם שבעה נעדרים, וכ-100 פצועים.
הערבים איבדו באותו קרב 30 הרוגים ו-62 פצועים.
כן אבדו ל'גבעתי' שלושה מקלעים, 20 רובים ו-12 תת-מקלעים.
במהלך מבצע 'חמץ', פינו הערבים את האזור, והתל נותר כמובלעת בידיים ערביות עד 3 במאי.
עד כניעת יפו ב-13 במאי, החזיקו הבריטים במקום.
הקרב העיקרי היה סביב עמדת הפילבוקס על התל, כיום בתחומו של פארק בשכונת תל גיבורים בחולון.
במקום אתר זיכרון ובו הסבר על הקרב.
בא-ריש נשמרו במשך תקופה ארוכה הבתים המקוריים של השכונה.
בשנים הראשונות לאחר כיבוש השכונה שימשו הבתים למחנה צבאי ולאכלוס עולים חדשים.
אחד המבנים הגדולים אשר שוכן על הכביש הראשי היה למוסד ילדים של עליית הנוער הדתי.
הייתה בו חברת נוער של כחמישים חניכים וחניכות, מעל גיל 15, שעלו מצפון אפריקה.
המוסד נועד להכין אותם לחיי עבודה.
בשנת 1952 נסגר המוסד, וחניכיו עברו לכפר בתיה.
במבנה שנותר פנוי הוקם מועדון גדנ"ע קליעה.
על חלקו הדרומי של הכפר הוקמה השכונה היהודית תל גיבורים בחולון.
בית ספר היסודי "המגינים" הוקם בשנת 1950, במקום נותר בית הקברות המוסלמי טאסו, ושרידים של בית באר של משפחת טאסו.
בשנת 2012 עיריית חולון הכריזה על מתחם בית הבאר כמתחם בעל חשיבות היסטורית.
מְחוֹז אַ-רַּקַּה הוא אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה.
המחוז שוכן בצפון סוריה, ושטחו 19,616 קמ"ר.
המחוז מחולק לשלוש נפות, ובירתו היא העיר א-רקה.
חלקו הצפוני של המחוז גובל בטורקיה.
ב-2016, כתוצאה ממלחמת האזרחים, רוב המחוז היה תחת שלטון המדינה האסלאמית, למעט רצועות בצפונו, אשר היו שייכות למחתרות כורדיות.
ביוני 2016 נכנסו כוחות צבא סוריה לתחומי המחוז ובגיבוי אווירי רוסי התקדמו אל גבולות העיר א-רקה, בירת המדינה האסלאמית.
נכון ליולי 2017, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים שלטו ברוב המחוז והוא נוקה במלואו מכוחות המדינה האסלאמית.
נפת תל אביד - בצפון
אַ-רַּמְתַ'א היא עיר בצפון-מערב ירדן, בקרבת הגבול עם סוריה.
א-רמת'א שייכת מנהלית למחוז אירביד ומתגוררים בה, נכון לשנת 2015 כ-155,693 תושבים.
שטחה משתרע על פני 40 קמ"ר.
ישנן מספר סברות באשר למקור השם א-רמת'א.
רמת'א היא מילה סורית שמשמעה רמה או ברכה למי גשמים.
כמו כן, رمث (רמת') בערבית הוא צמח מדברי.
ייתכן גם כי השם הוא שיבוש של השם היוונית ארת'מא.
בתקופת שלטון האימפריה הרומית נקראה העיר רמתא.
עבור הרומאים הייתה א-רמת'א נקודת קישור בין מושבותיה.
בחלקים שונים של העיר נמצאו הריסות בתים ועתיקות רומיות.
בתקופת הכיבוש האסלאמי נכללה א-רמת'א בתחומי חורן, והיא שימשה נקודת מעבר למדענים בין סוריה לחג'אז.
באופן היסטורי, וכן מבחינת סוציולוגית, מזוהה העיר כתאומה של דרעא בצדו הסורי של הגבול.
א-רמת'א שוכנת במישור חורן באגן הניקוז של נחל הירמוך, לא הרחק מן הגבול הסורי ומול העיר דרעא.
כלכלת א-רמת'א מתבססת על מסחר ועל יבוא ויצוא.
יש בה מספר חברות מיקור חוץ המספקות שירותים ללקוחות באירופה ובארצות הברית.
א-רמת'א נודעה בשירים הטקסיים הנקראים בחתונות ובאירועים ציבוריים.
כן היא נודעה בריקוד הדבקה.
מקורה של מוזיקת מיג'ווז הוא בא-רמת'א.
בעיר שוכנים אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה וכן בית החולים האוניברסיטאי המלך עבדאללה.
אַ-רַּקַּה היא עיר בצפון סוריה, השוכנת על גדת נהר פרת בשפכו של נהר בליח, כ-160 קילומטר מזרחית לעיר חלב.
העיר היא בירת מחוז א-רקה וממוקמת במרחק 40 קילומטרים ממזרח לסכר טבקה, הגדול בסוריה.
עד לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה א-רקה הייתה העיר השישית בגודל אוכלוסייתה בסוריה, כשעל פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2004, התגוררו בה 220,488 תושבים.
על פי נתונים לשנת 2020, דווח כי 81 אלף איש גרים בה.
העיר הייתה בשליטת ההלנים והביזנטים ושימשה כבירת החליפות העבאסית בשנים 796 עד 809 ותחת שליטת הארון א-רשיד.
היא גם הייתה בירת המדינה האסלאמית משנת 2014 עד 2017
כיום נשלטת א-רקה על ידי הכוחות המזוינים של סוריה לאחר שכבשו את העיר מהכוחות הסוריים הדמוקרטיים ששלטו בכל שטחי העיר, לאחר שכבשו אותה מידי ארגון המדינה האסלאמית, שהחזיק בה מפקדה לכוחותיו בסוריה.
העיר נחשבה במרבית שנות מלחמת האזרחים בסוריה לבירת המדינה האסלאמית.
בעיר פעל מטעם המדינה האסלאמית סיור חיסבה, מעין משמר עליון לאכיפת החוק בעיר.
הכנסייה הארמנית הקתולית בעיר הוסבה למסגד ומרכז הדרשות של העיר, במקביל להימלטותם של אלפים מתושבי העיר הנוצרים.
מעמדה של העיר הפך אותה ליעד לתקיפות אוויריות אינטנסיביות של צרפת ורוסיה.
ביוני 2017, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים בתמיכת ארצות הברית פתחו בקרב על העיר א-רקה, במטרה למוטט את הח'ליפות שעליה הכריז הארגון.
שלושה חודשים מאוחר יותר, ב-17 באוקטובר, לאחר הפצצות כבדות שהחריבו את העיר כמעט לחלוטין, הודיעו הכוחות הסוריים הדמוקרטים על שחרורה של העיר מידי המדינה האסלאמית.
ב-17 באוקטובר 2019, במהלך מבצע מעיין השלום, במסגרת הסכם בין הכוחות הסוריים הדמוקרטים והממשל הסורי, כוחות צבא סוריה נכנסו לעיר, לראשונה מזה 5 שנים והיא הוכרזה כחופשית מדאעש.
העיר הייתה מיושבת עוד מימי קדם.
בקרבת העיר נמצאים אתרים ארכאולוגים ובהם תל ביה, שהוא אתר של העיר הבבלית העתיקה תותול, וכן תל זיידאן.
העיר המודרנית מתבססת על עיר אשר הוקמה בתקופה ההלניסטית על ידי סלאוקוס הראשון.
יורשו, סלאוקוס השני הרחיב רבות את העיר.
תחת שלטון האימפריה הרומית, א-רקה הייתה חלק ממחוז אוסרואנה.
א-רקה מילאה תפקיד מפתח ביחסים בין האימפריה הסאסאנית לזו הביזנטית, כאשר שלטה בעיר.
לאחר מלחמות בין האימפריות, העיר מילאה כנקודת מעבר סחורות בין שתי האימפריות.
בשנת 542 העיר נהרסה על ידי השליט הפרסי ח'וסרו הראשון ותושביה הוגלו.
העיר שוקמה על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
בשנת 639 או 640 העיר נכבשה על ידי הכובש המוסלמי, ומאז היא מופיעה בכתבים תחת השם "א-רקה".
הנוצרים הורשו להמשיך בפולחן שלהם, אך צמיחת הנצרות הייתה אסורה.
עד המאה ה-12, התקיימו לפחות ארבעה מנזרים בעיר.
בנימין מטודלה עבר בעיר במאה ה-12 ותיאר את הקהילה היהודית בעיר.
בתחילת המאה ה-13 ביקר בעיר גם הנוסע והמשורר יהודה אלחריזי בדרכו לבבל.
חשיבותה האסטרטגית של א-רקה התחזקה מאוד עם שלהי בית אומיה ותחילת השושלת העבאסית, כשהייתה בצומת דרכים בין הערים דמשק, אורפה ותדמור.
העיר הייתה בירת הח'ליפות העבאסית בשנים 796–809, תחת שלטון הח'ליף הארון א-רשיד.
היא הייתה עיר חשובה במחוז ההיסטורי דיאר מודר והשתייכה גם לחצי האי ג'זירה.
במאות השנים שלאחר מכן העיר שקעה כתוצאה ממלחמות אזוריות, ונותרה לשליטת שבטים בדואים.
א-רקה פרחה שוב בזמן השושלת האיובית בשנים 1150–1250. המצביא והשליט הידוע זנגי נקבר בעיר בשנת 1146.
בתקופת האימפריה העות'מאנית העיר הייתה באיילט א-רקה שבירתו הייתה העיר אורפה.
העיר יושבה מחדש בשנת 1864. בתחילה כעמדה צבאית, ולאחר מכן לערבים, בדואים וצ'צ'נים שברחו ממלחמת הקווקז.
ב-1981 הוקם בעיר מוזיאון א-רקה שהציג ממצאים ארכאולוגיים מהמחוז מתקופות שונות וכן אמנות מודרנית.
מוזיאון זה נשדד והמבנה נפגע במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
העיר פרחה בשנות ה-50 של המאה ה-20. כותנה הייתה מקור נרחב להכנסות אל העיר.
בעשורים שלאחר מכן נחשפו שרידים ארכאולוגיים רבים.
ארגון ג'בהת א-נוסרה השתלט על העיר במרץ 2013, השליט בה את השריעה ושרף שתי כנסיות, וכן מסגדים שיעים.
באוגוסט 2014 כבשו כוחות המדינה האסלאמית כמעט את כל שדה התעופה הצבאי הסורי שבקרבת העיר.
לאחר הפיגועים בפריז שבוצעו בנובמבר 2015, העיר הופצצה רבות על ידי קואליציה בהובלת ארצות הברית.
המדינה האסלאמית שלטה על העיר עד אוקטובר 2017, אז השתלטו על העיר הכוחות הסוריים הדמוקרטיים שזכו לתמיכת ארצות הברית.
באוקטובר 2017 נאמד מספר תושבי העיר בכ-30,000.
ב־2021, ארבע שנים לאחר שחרורה, דווח שהעיר א-רקה חזרה לחיים הודות למאמצי הצוותים המקומיים להבטחת שירותים מתאימים.
את העיר מנהלת המועצה האזרחית של רקה, ששיקמה את אספקת המים והתשתיות של מגזרי החקלאות והאנרגיה.
בנוסף, שוקמו גשרים חיוניים המקשרים את האזור הכפרי עם העיר ורשתות מי השתייה והביוב.
בנוסף לשיקום כבישים, פינוי תלוליות עפר, סלילת רחובות ערים ושתילת פארקים ציבוריים.
בנוסף, שופצו 400 בתי ספר בעיר ובית החולים הלאומי א-רקה נפתח מחדש, בנוסף לבית החולים למיילדות ולגינקולוגיה ו־27 מרכזי הבריאות הפזורים בעיר ומרכז בידוד המיועד לנדבקים בנגיף הקורונה.
מאז החזרת השליטה לכוחות הממשלה, כלכלת העיר תלויה במתקנים תעשייתיים כמו מפעלי פלסטיק, ייצור חומרי בניין ותעשיות נוספות ומספר המפעלים הללו הגיע ל-100.
מנהיג הארגון הוא אחמד עומר אבו עוביידה (הוא מונה למנהיג לאחר שקודמו, אחמד גודאן, חוסל בספטמבר 2014 בתקיפה אווירית של ארצות הברית).
הארגון הוקם בשנת 2006 כמיליציה מקומית שנלחמה בכוחות סומליה הרשמית, וב-2013 מנה על פי הערכות 4,000–8,000 פעילים.
הארגון מתאפיין בפונדמנטליזם אסלאמי ונוטל חלק פעיל במלחמת האזרחים בסומליה, וכן באוגנדה ובקניה.
הארגון הוציא לפועל פעולות טרור רבות, בהן הפיגוע בקניון וסטגייט בניירובי בשנת 2013 שעורר תהודה עולמית.
בשנת 2015 קיבל הארגון אחריות על פיגוע במוגדישו, שבו נרצחו למעלה מ-20 איש, ובין הפצועים היו סגן ראש הממשלה, שר התחבורה וחבר פרלמנט.
בהמשך אותה שנה קיבל אחריות על מתקפת הטרור באוניברסיטת גאריסה בקניה, שבה מחבלי הארגון טבחו בכ-150 בני אדם.
הפרת זכויות אדם על ידי ארגון א-שבאב
כחלק מרצון הארגון לייצר מדינה אסלאמית סונית ולהחזיר את שורשיו המקוריים של האסלאם, הארגון נוקט בפעולות טרור המוכוונות כלפי אוכלוסיות אזרחיות ובעלי תפקידים פוליטיים שונים.
כל זאת במטרה לבסס את שליטתו, לייצר פחד בקרב האוכלוסייה ולדכא פעולות ממשל כנגדו.
פעילי הארגון אחראים להרג של מאות אזרחים תמימים שנקלעו לסכסוך שבין הארגון למדינות הנלחמות נגדו.
כחלק מהלחימה מפר הארגון זכויות אדם בסיסיות של אוכלוסייה אזרחית תמימה.
ישנם דוחות המעידים על כך שארגון א-שבאב מגייס לשורותיו קטינים שיילחמו בחזית אל מול הממשל בתור מחבלים מתאבדים, נושאי כלים ומרגלים.
גיוס הקטינים פוגע בזכותם לחינוך הולם, שכן אלו מורחקים מהוריהם וממסגרת חינוכית והופכים להיות לוחמים ונושאי נשק.
דרישת הארגון מהקטינים לעמוד בקו האש, יכולה להגיע לכדי פגיעה בבריאותם וכפייתם לעבדות, שכן, גופם הלא מפותח אינו מסוגל לשאת ציוד לחימה כבד או להילחם בשדה הקרב.
פרשנות מצמצמת של חוקי השריעה וביטול זכויות נשים
לאחר שארגון א-שבאב החל לצבור תאוצה בשנת 2007 והצליח לכבוש טריטוריה תוך שליטה באוכלוסייה המקומית, הארגון החל לדבוק בפרשנות מצמצמת של חוקי השריעה.
במסגרת חוקי השריעה, נשים שחיות תחת שליטתו של הארגון הוגבלו להסתובב ברחובות רק בליווי גבר, בלבוש צנוע, תוך הימנעות מחשיפה במקומות ציבוריים.
הגבלה זו מהווה פגיעה בזכותן של הנשים לחופש תנועה, וחופש דת מאחר שזוהי זכותן הטבעית לבחור באילו מסורות להאמין ולהסתובב באופן חופשי ברחובות עירן, ללא כל הגבלה או כפייה.
זאת ועוד שאין כל סיבה שיהיה הבדל בין הלבוש הצנוע של האישה לבין לבושו של הגבר, כמו גם, בין היכולת של האישה להסתובב ברחוב לבין עצמאותו של הגבר.
מכאן שגם זכותן לשוויון נפגע לאור הגבלות אלו.
פגיעה בחופש הביטוי ובזכות למידע
זכותו של כל אדם לבטא את רצונותיו או חשקיו, גם אם מנוגדים לדעות האחרים, לכן קביעת קוד לבוש לנשים ודרישה ללבוש צנוע פוגעת בחופש הביטוי שלהן.
בהקשר זה, חופש הביטוי נפגע גם כלפי אלו שנטבחו על ידי הארגון, או נכלאו בגין אי הסכמתם לאידאולוגיית הארגון, או פעולותיו.
יש האומרים שהארגון אף הגביל ואסר את פרסומם של דברים הנוגדים את האסלאם או את טובת הארגון, הגבלה המפרה גם היא את חופש הביטוי ומגבילה את זכותם הטבעית של אזרחי המדינה.
ישנם מקרים בהם בוצעו פיגועי תופת שהופנו אל מטרות צבאיות ואנשי ממשל, אך בפועל גרמו להרג אגבי של אוכלוסיות אזרחיות תמימות, כגון: הטבח ביולי 2011. במהלכו מספר לוחמי א-שבאב הטמינו פצצות וחומרי נפץ במטרה לפגוע בקציני משטרה וגורמים צבאיים, אך בפועל היו נרצחים תמימים.
מקרים אלו מהווים גם הם הפרה של הזכות הטבעית והבסיסית לחיים וביטחון.
למרות התחייבותה של סומליה להפסיק להשתמש בדרכי ענישה ברוטליות ולמנוע התעללות, ארגון אל-שבאב עד היום משתמש בדרכי ענישה כגון: ירי באזרחים, הלקאה ציבורית, שריפת כפרים, ביצוע פיגועי תופת ועוד שלל צעדים המגיעים לכדי התעללות קשה ופגיעה בזכויות בסיסיות.
ככלל למרות שראשיתו ועיקר פועלו של הארגון נעשה בגבולות "הרפובליקה הפדרלית של סומליה", מתקיימת זיקה בין לאומית לארגון.
לאורך השנים א-שבאב ביצעו פעולות טרור מורכבות ומתוכננות כנגד אזרחים מחוץ לגבולות סומליה, כגון מתקפת הטרור בקניון "ווסטגייט" שבניירובי, קניה.
שם נפצעו למעלה מ-200 בני אדם, הוחזקו כ-50 בני ערובה ונרצחו 67 בני אדם.