tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ערכים אלו קיבלו ביטוי בדרך הפעולה של הלנדסמנשאפטים ובעיקר בחוקות ובתקנונים שלהם.
באופן זה התרבות האזרחית האמריקאית שולבה עם התרבות הארגונית של היהודים.
היו לנדסמנשאפטים שביקשו דרך הארגון לחזק את הערכים האמריקאים באופן אפילו מובהק יותר מאשר רק הזדהות.
כך לדוגמה, לנדסמנשאפט של יוצאי הונגריה בשם Ungarishes Infantrie Corps, שלא הגביל עצמו לעיירה מסוימת, העניק עזרה הדדית כפי שעשו מרבית הלנדסמנשאפטים האחרים אך גם אימן את חבריו במסדרים צבאיים ועודד את חבריו ללבוש מדים במפגשים מתוך מחויבות להגן על הערכים הרפובליקאים האמריקאים.
יחס לנשים ולנדסמנשאפטים של נשים
לרוב, היחס של הלנדסמנשאפטים לנשים היה שלילי ומנעו מהן חברות בארגונים.
לעומת זאת, היו מספר לנדסמנשאפטים שכן אפשרו חברות לנשים אך ללא מרבית מהזכויות הסוציאליות שניתנו לגברים.
היחס הנחות לנשים קיבל ביטוי גם ברמת הפיצויים.
חבר לנדסמנשאפט שהתאלמן מאשתו קיבל רק חצי מהסכום שהיא הייתה מקבלת לו הוא היה מת.
התפיסה הייתה ששכר אישה נמוך משל גבר, והפיצויים בהתאם.
עם התפתחות והתרבות הארגונים קמו מעט לנדסמנשאפטים ייעודיים לנשים, כאשר בשנת 1919 ידוע היה על כ-48 ארגונים כאלו בלבד, לעומת אלפים של לנדסמנשאפטים לגברים.
אף על פי כן, הביטוי העיקרי של נשים בלנדסמנשאפטים היה בהקמת ארגוני עזר לארגונים של הגברים.
במסגרת זו, הנשים הציעו צדקה ועזרה לארגון הגברי בארגון אירועים.
אולם, ארגוני העזר לא העניקו לנשים את מסגרת העזרה ההדדית שהייתה נהוגה בארגונים הגבריים, לא נהגו להעסיק רופא לביקור חולים ולא העניקו פיצויים במקרה מחלה או מוות.
ארגוני עזר אלו פרחו בעיקר לאחר מלחמת העולם הראשונה ובעקבות התרחבות פעילויות גיוס הכספים של הלנדסמנשאפטים, אך עדיין מספרם היה נמוך משמעותית משל הגברים ועמד על 287 ארגוני עזר בלבד של נשים בשנת 1938.
אחת המטרות העיקריות לשמן הוקמו הלנדסמנשאפטים היא ליצור אווירה נוחה ומוכרת למהגרים בהם יוכלו לבטא עצמם מול חבריהם.
בשל כך, בראשית דרכם ועד שנות השיא חששו מרבית הלנדסמנשאפטים לפתוח את הארגונים שלהם לאנשים מבחוץ לכל מטרה, בוודאי שלא למטרות מחקר.
אף ידוע היה שמרבית הלנדסמנשאפטים העסיקו שומר שימנע מזרים להיכנס בזמן המפגשים.
לקראת סוף שנות ה-30, עם תחילת דעיכת יוקרת הלנדסמנשאפטים, הם החלו להיפתח לגורמים זרים ולמטרות מחקר.
אולם, המספר המדויק של לנדסמנשאפטים אינו ידוע וההערכות נעות החל מ-1,000 ועד 10,000 לנדסמנשאפטים.
הלנדסמנשאפטים, כמו ארגונים אחרים, הגישו מסמכי התאגדות למדינת ניו יורק.
בבחינת מסמכים אלו ניתן להצביע על 2,060 לנדסמנשאפטים שנרשמו כדין עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מעבר לכך, עם השנים נערכו מספר פרויקטים שביקשו למפות את קשת הלנדסמנשאפטים היהודיים בעיקר על סמך הפעילות הקהילתית שלהם ולא רק על סמך רישומם מול הרשויות.
פרויקט ה-Jewish Communal Register, שביקש בשנת 1919 למפות את הקהילה היהודית בניו יורק מבחינת ארגונים, בעלי עסק, מוסדות דת ומעגלים משפחתיים, העריך כי בתקופת השיא של הלנדסמנשאפטים נע מספרם סביב ה-2,000 לשכות שונות.
המחקר המקיף ביותר שנעשה בדבר הלנדסמנשאפטים נכתב על ידי קבוצת הסופרים היידים (Yiddish Writer's Group) של פרויקט הסופרים הפדרליים (Federal Writer's Project) בשנת 1938. על ידי שליחת שאלונים ללנדסמנשאפטים ביקשו החוקרים למפות את מספר הארגונים, יכולותיהם הכלכליות ואופי פעולתם.
בסיכום הכללי המחקר זיהה 2,468 לנדסמנשאפטים נפרדים, בנוסף לככל הנראה עוד כ-500 ארגונים שלא נכללו בתיעוד.
כך, לפי ההערכה, מדובר על כ-3,000 לנדסמנשאפטים בתקופה זו אשר כללו למעלה מחצי מיליון חברים.
ארכיון YIVO כולל תיעוד ומידע על 1,385 לנדסמנשאפטים שונים שפעלו ברחבי ארצות הברית.
זוהי אינה רשימה סגורה אלא רק הארגונים להם יש תיקים בארכיון הארגון.
לנדרי בנדר היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בשל כיכובה בסדרות של ערוץ דיסני "קרש וברן" כקליאו ו"תמיד ביחד" כסיד ריפלי ובסדרה של נטפליקס "צער גידול בנות - הדור הבא" כרוקי.
היא עברה לפיניקס באריזונה עם משפחה כאשר הייתה בת שנתיים.
התחילה לשחק בהפקות תיאטרון מקומיות כאשר הייתה בת 5. בשנת 2018 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון העצמאי באוק פארק, קליפורניה.
שנהסרטתפקידהערות2011מבוגר אחראיבלית' פדולה2019A World Awayזואי כריסטופוליס2025Self-Helpאוליביה
לנדרי מייקל שאמט הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA, בעמדת הקלע.
שאמט נולד וגדל בקנזס סיטי שבמיזורי, ובשנת 2015 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של ויצ'יטה אשר בוויצ'יטה, קנזס.
בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה השתתף בשלושה משחקים בלבד בטרם נפצע בכף רגלו ונעדר להמשך העונה.
בעונת 2016/2017 קלע 11.4 נקודות למשחק כרכז הפותח של קבוצתו, ובעונתו השלישית והאחרונה בוויצ'יטה קלע 14.9 נקודות למשחק והוביל את כל שחקני "מחוז ה-AAC" בממוצע אסיסטים למשחק (5.2), ובאחוזי קליעה ל-3 נקודות (44.2%).
בסיום אותה עונה נבחר לחמישיית העונה המחוזית.
בדראפט ה-NBA 2018 נלקח שאמט בבחירה ה-26, על ידי פילדלפיה 76'.
ב-54 משחקיו בקבוצה קלע 8.3 נקודות בממוצע למשחק, כמחליפו מהספסל של ג'יי.
ב-6 בינואר 2019 נשלח בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, יחד עם וילסון צ'נדלר, מייק מוסקאלה וארבע בחירות דראפט עתידיות, בתמורה לטוביאס האריס, בובאן מריאנוביץ' ומייק סקוט.
במשחקו הראשון עם הקליפרס קלע 17 נקודות, מתוכן 13 ברבע האחרון, וסייע לקבוצתו לחזור מפיגור של 28 נקודות מול בוסטון סלטיקס בדרך לניצחון 123–112. עד סיום עונת הרוקי שלו הציג יכולת קליעה מצוינת כשחקן הקליפרס, עם ממוצע של 10.9 נקודות למשחק ב-45% קליעה מעבר לקשת השלוש.
לקראת עונת הועבר לברוקלין נטס, במסגרת טרייד משולש בו הייתה מעורבת גם דטרויט פיסטונס.
באוגוסט 2021 הועבר בטרייד לפיניקס סאנס, תמורת ג'בון קרטר ודיירון שארפ.
לנה אגלי (בנורווגית: Lene Egeli; נולדה ב-2 במרץ 1987) היא דוגמנית נורווגית.
בשנת 2004 לקחה חלק בתחרות "הפנים של השנה", לאחר מכן השתתפה במספר תחרויות דוגמנות נוספות.
ב-2006 השתתפה בתוכנית "Top Model Norge" (הטופ מודל הבאה של נורווגיה) וזכתה במקום השני.
בשנת 2008 זכתה בתואר מיס נורווגיה, היא ייצגה את נורווגיה במיס עולם 2008.
היא הופיעה בפרסומות בטלוויזיה לחברת הקוסמטיקה רבלון.
לנדסברג על נהר לך היא עיירה בדרום-מערב בוואריה שבגרמניה, כ-65 ק"מ מערבית למינכן וכ-35 ק"מ דרומית לאאוגסבורג.
לנדסברג היא בירת מחוז לנדסברג אם לך.
לנדסברג שוכנת על הדרך הרומנטית והיא מרכז אזור לכריין , אזור הגבול בין שוואביה לבוואריה.
העיירה ידועה במרכזה ההיסטורי הציורי.
לנדסברג על הלך התפתחה על דרך מלח היסטורית מרכזית שחצתה את נהר הלך.
כדי להגן על הגשר, הורה הדוכס היינריך הארי במאה ה-12 להקים טירה - קסטרום לנדספורך (Castrum Landespurch) - בה נכללו יישוב וטירה ישנים יותר בשם "פטין" (Phetine).
עד מהרה התפתח במקום יישוב גדול יותר, שקיבל אמנת עיירה כבר במאה ה-13.
בשנת 1315 נשרפה העיר עד תום, אך נבנתה מחדש בזכות מיקומה החשוב.
בשנת 1320 הורשו תושבי לנדסברג לגבות מכסי מלח, וכך התעשרה העיירה.
בשנת 1419 הוטל מס נהר, שהיווה מקור הכנסה נוסף לעיירה.
העיירה ידועה בזכות הכלא בו נכלא אדולף היטלר בשנת 1924. במהלך מאסרו הכתיב היטלר את ספרו "מיין קאמפף" לרודולף הס.
תאו, תא מספר 7, הפך לחלק מהפולחן הנאצי, ומעריצים רבים הגיעו לבקרו בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה.
לנדסברג על הלך הייתה ידועה גם כעיר הנוער ההיטלראי.
בפאתי עיירה זו הוקם מחנה הריכוז קאופרינג, בו נכלאו למעלה מ-30,000 קורבנות בתנאים לא-אנושיים, שהביאו למותם של כמחציתם.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם בלנדסברג אחד ממחנות העקורים הגדולים לפליטים יהודים ניצולי שואה, מחנה העקורים לנדסברג.
בלנדסברג גם היה מקום ההוצאה להורג של יותר מ-150 פושעי מלחמה לאחר 1945.
בלנדסברג נולד חתן פרס נובל ארווין נהר.
העיירה כוללת שלושה אזורים עיקריים: מרכז העיר העתיק ההיסטורי של לנדסברג, השוכן בין נהר לך לגדה המוגבהת; האזור שממערב ללך (קתריננפורדשטט, נויירפטינג, וסטשטט, שווייגהופזידלונג - כיום החלק הגדול ביותר בעיירה); והאזור בגדה המזרחית, באיירפורשטט (Bayervorstadt), שהתפתח מאז ראשית המאה ה-19.
ללנדסברג שייכים הכפרים זנדאו (Sandau) ופסינג (Pössing) וכן הרבעים העצמאיים לשעבר ארפטינג (Erpfting), אליגהופן (Ellighofen), פיצלינג (Pitzling) ורייש (Reisch).
מחנה הריכוז לנדסברג ומחנה עקורים
מחנה לנדסברג הוקם ב-1944 כמחנה ריכוז נאצי.
באוקטובר 1944 היו במחנה יותר מ-5,000 אסירים.
המחנה שוחרר ב-27 באפריל 1945 על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-12 של צבא ארצות הברית.
בהוראתו של גנרל טיילור, אפשרו הכוחות האמריקניים לתקשורת לתעד את הזוועות והורו לאזרחים ולשומרים גרמנים מקומיים לצפות במתים ולקבור אותם.
אזור המחנה הפך למחנה עקורים, מחנה העקורים לנדסברג, בעיקר לפליטים יהודים מברית המועצות והמדינות הבלטיות.
גילוי המחנה ושחרורו הופיעו בפרק 9: Why We Fight, של סדרת הטלוויזיה "אחים לנשק".
בדצמבר 2019 כתבה אשת האקדמיה והמתרגמת הישראלית אילנה המרמן על הקשיים שחוותה בניסיון לבקר באתר המחנה ולמצוא את האנדרטה לזכר הקורבנות.
היא ציינה כי "עשרות שנים לאחר המלחמה התאמצו תושבי המקום והשלטונות להתעלם מקיומה ולהשכיח אותה".
לנדסברג היא ביתם של מועדוני הספורט הבאים:
לנדיאלטוטי (בהונגרית: Lengyeltóti) היא עיירה במחוז שומוג', בנפת פוניוד, שבהונגריה.
לנדיאלטוטי ממוקמת 11 ק"מ דרומית מזרחית לפוניוד כביש 6701, לאורך הכביש 6701 מקאפושוואר דרך שומוג'וואר עד פוניוד.
מתוך קווי הרכבת הפנים ארציים עובר קו הרכבת קפושוואר - פוניוד באזור העיירה הקטנה, ויש לו כאן נקודת עצירה.
תחנת הרכבת לנדיאלטוטי ממוקמת בחלק המערבי של היישוב, אליה ניגשים בדרך משנית מתוך הסתעפות של כביש 6708.
העיירה נוצרה באזור מוגבה לאורך הדרך הצבאית שהובילה מהגדה הדרומית של אגם בלטון למרכז עיר המחוז העתיק, לשומוג'וואר, ובהמשך לדרומה.
האזור מהווה היום חלק מאזור היין של בלטונבוגלאר.
טוטי, במינוח ההונגרי הישן, היה שם עממי שחל גם על הסלאבים הדרומיים (ולא על הצפוניים כגון הסלובקים).
זה ככל הנראה מרמז כי בתקופת ארפד היה הכפר מיושב בסלאבונים - טוטים.
שמו של היישוב הוזכר לראשונה בתעודה משנת 1116, לימים מופיע השם בצורת תוטי בשנת 1331. לאורך ימי הביניים היה היישוב הקן והרכוש העתיק של משפחת לנדיאל המפורסמת מטוטי, שממנה קיבל היישוב את שמו הנוכחי לנדיאלטוטי.
על משפחה לנדיאל הטוטי אנו שומעים ממסמך מהמאה ה-13, מתקופת בלה הרביעי, מלך הונגריה; השם מוריץ דה טוטי מוזכר בתעודה כבר בשנת 1249. במאה ה-14 היה הכפר הקרוב סיגליגט כבר אחת האחוזות של משפחת טוטי.
לנדיאלטוטי הייתה שייכ לטירת סיגליגט בשנת 1660 עדיין, טירה שהייתה גם בבעלות משפחת לנדיאל דה טוטי.
בשנת 1860, האחוזה הגיעה לידי משפחת הרוזן זיצ'י.
הכנסייה הרומית-קתולית כאן הורחבה בשנת 1882 על ידי הרוזן יאנוש זיצ'י נפומוק.
כנסיית הקהילה הקתולית היא אנדרטה מיוחדת.
אפילו בשנות ה-90 של המאה ה-20 לא ידעו על הכנסייה הארפדיאנית (מתקופת ארפד) שהוחבאה בתוך הכנסייה בסגנון אקלקטי שנבנתה בשנת 1882, אך במהלך השיפוץ שהחל בשנת 1989, התברר כי שרידי כנסייה עתיקה בהרבה היוו את חלקה הדרומי של הכנסייה.
לאחר החפירה הארכאולוגית ושיקום האנדרטה, נתגלתה כנסייה מהמאה ה-12. בתוכנית הכנסייה ניתן להבחין בשני מגדלים מערביים ובחלק מקדש השילוש הקדוש.
הכנסייה נבנתה בשנות ה-1100 על סימני ותווי אדריכלות שלה.
מכיוון שרישומי המעשרות האפיפיוריוריות שנערכו בסביבות שנת 1333 לא מציינות את שם המקום, ההנחה היא כי ייתכן שהכנסייה הייתה כנסייה של מסדר נזירים הונגרי כלשהו.
הברון יוז'ף סְטֶרֵינִי במקור שטרן (1861 – 1941) היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי, שר המסחר, מומחה לפיתוח תעשייתי ולחינוך תעשייתי.
הוגו סטריני במקור שטרן (1857 – 1909) היה דוקטור לפילוסופיה הונגרי-יהודי, מינרלוג, סופר במדעי הטבע, מורה בקולג'.
לנדשולהיים הרלינגן (גרמנית: Landschulheim Herrlingen) היה מוסד חינוכי פרוגרסיבי, שנוסד על ידי האחיות קלייר ויימרסהיימר ואנה אסינגר, בהשקעת אחיהם וילי ופרנץ אסינגר, בשנת 1926 בהרלינגן (Herrlingen), כפר בדרום גרמניה שכיום הוא חלק מהעיירה בלאושטיין במדינת באדן-וירטמברג.
בעקבות הגבלות הנאציזם, המוסד הועתק על ידי אנה אסינגר ב-1933 לאנגליה, ובמקביל המשיכו לנהלו אחותה של אנה, קלייר ויימרסהיימר, והוגו רוזנטל.
קלייר ויימרסהיימר עלתה לארץ-ישראל המנדטורית ב-1936, והקימה את משק ילדים פרדס חנה.
הוגו רוזנטל המשיך לנהל את המוסד עד אביב 1939, אז סגר אותו, עזב את גרמניה, ועלה בשנית לארץ-ישראל.
לציון שיבתו לארץ ישראל, הוא עברת את שמו ליוסף ישובי, והחל משנת 1940 ניהל את כפר ילדים ונוער אהבה.
קלייר אסינגר ילידת אוּלְם ניהלה בהרלינגן החל מ-1912 מוסד בשם "קינדרהיים הרלינגן" לילדים בגילאי טרום-בית ספר שתוארו "קשים לחינוך", חלקם עם נכויות נפשיות וקוגניטיביות.
היא נישאה בשנת 1913 למוריץ ויימרסהיימר, אשר שימש כרופא בהרלינגן וסביבתה.
מוריץ נפטר בשנת 1919 כאשר קלייר הייתה בהריון עם ילדם השלישי.
קלייר גידלה את ילדיה כאם יחידנית, יחד עם ילדי המוסד.
בשנת 1925, כאשר הייתה צריכה לקבל החלטה לגבי המשך חינוכם של ילדיה וילדי המוסד, החליטה בשל הסתייגותה ממערכת החינוך הממלכתי, להקים בית ספר כפרי פרטי.
אחיה וילי ופריץ אסינגר (פריץ היה סוחר עשיר בעיר אוּלְם) מימנו רכישת שטח להקמת בית הספר בסמוך לביתה, והיא הזמינה את המורה לודוויג וונדר לנהל את המוסד החדש.
וונדר עזב תוך זמן קצר והחליפה אותו אחותה של קלייר, אנה אסינגר, אשר רכשה השכלה וניסיון בהוראה בארצות הברית.
אליהן הצטרפה גם אחותן פאולה, שהוכשרה בסיעוד והתנסתה בטיפול ביתי בילדים עם בעיות התנהגות.
המוסד החדש, "לנדשולהיים הרלינגן", נפתח ב-1926 כבית ספר ניסיוני, בית הספר הפרוגרסיבי הראשון במדינת וירטמברג.
המוסד ציוד בריהוט יפיפה, במוצרי טקסטיל בעבודת יד ובמיטב מכשירי החשמל של התקופה.
הביקוש הרב לשירותי המוסד הוביל להתרחבותו, ב-1928 נשכר בנין נוסף, וב-1932 נרכש אותו בניין.
קודם לכן בין השנים 1921–1926 היה זה ביתה של חוקרת תולדות האמנות והפזמונאית היהודייה-גרמנייה גרטרוד קנטורוביץ, ועתיד היה להיות בין השנים 1943–1945 ביתה של משפחת ארווין רומל.
בניהולה של אנה אסינגר אושר למוסד לחנך בשיטת מונטסורי.
אסינגר הדגישה ערכים של אחראיות קהילתית, הן בקרב הצוות והן בקרב התלמידים.
חשיבות רבה ניתנה גם לחינוך הגופני, ההיגיינה והחינוך לאמנויות.
הושם דגש על למידה כחווית חיים, כך למשל בחדר האוכל שוחחו באנגלית או צרפתית כדי לתרגל את לימודי השפות, ובשיעורי אמנות אחר הצהרים עסקו בנושאים מתוך הידע העיוני שנרכש בשיעורי הבוקר.
הקשר בין ההכשרה העיונית למעשית הודגם בבניית בניין נוסף לבית הספר, שנבנה על ידי התלמידים והמורים.
קבוצות הלימוד לא היו גילאיות אלא מעורבות, ההשתתפות בהן הייתה לפי התפתחותו האישית של התלמיד.
לא נעשה שימוש בשיטת הציונים אלא בהערכות מילוליות מפורטות.
צוות בית הספר, הן המורים והן עובדי משק הבית, השתכרו שכר שוויוני, דבר שהדגים באופו מעשי את התפיסה החינוכית כי עבודה פיזית ועבודה רוחנית הן זהות בחשיבותן.
ילדים מעטים היו מהרלינגן עצמה.
עד 1933 היו שליש מהתלמידים יהודים והשאר נוצרים, בית הספר נוהל באווירה של נייטרליות דתית.
עם עליית הנאצים לשלטון החלו הורים נוצרים להוציא את ילדיהם מבית הספר.
מרבית הילדים הנוצרים לא חזרו לבית הספר לאחר חופשת הפסחא של 1933. אנה אסינגר לא הייתה מסוגלת בתפיסתה החינוכית לנהל בית ספר תחת המשטר הנאצי, וגיבשה עבור התלמידים הנותרים שהיו מעוניינים בכך, תוכנית להעברת בית הספר לאנגליה.
בחופשת הקיץ של 1933 ארגנה לכאורה שלוש קבוצות של טיול בית-ספרי, שמנו 65 תלמידים ושישה מבוגרים.
הקבוצות נפגשו באוסטנדה, בלגיה, ועברו לדובר, אנגליה ב-5 באוקטובר 1933. למחרת החלו הלימודים ב"הרלינגן החדש", שנקרא מאוחר יותר Bunce Court School .
בית הספר התקיים מאז במקומות שונים באנגליה עד 1948.
לפני עזיבתה, החליטה אנה אסינגר כי עבור התלמידים היהודים שנותרו בגרמניה נדרש כיוון חינוכי שונה, יהודי-ציוני.
על מנת לאפשר זאת, שמרה בסוד את תוכניות הגירתה והשיגה לבית הספר בהרלינגן אישור להמשך הפעלתו.
בפועל בית הספר הפך לבית ספר כפרי פרטי יהודי (אחד משלושה בתי ספר כאלו בגרמניה בתקופה הנאצית), ואסינגר הזמינה את הוגו רוזנטל לנהלו.
את האמצעים הכספיים והארגוניים השיג רוזנטל באמצעות חבריו הנס בייט ואוטו הירש.
רוזנטל ניהל את בית הספר בשילוב ערכי החינוך הפרוגרסיבי והציונות, מתוך רצון להכשירם להגירה לארץ-ישראל ולחיים יצרניים בה.
החינוך בבית הספר כלל לימודי עברית, היסטוריה יהודית ויהדות (בהתייחסות למשנתם של לאו בק ומרטין בובר), לוח השנה העברי וחגי ישראל ועבודה חקלאית מעשית.
מתוך הכרה כי יעד ההגירה בעתידי של הילדים יהיה לאו דווקא ארץ-ישראל, נמשכו גם לימודי אנגלית וצרפתית.
ב-1934 הצטרפה לבית הספר קבוצה גדולה של ילדים ממשפחות דתיות, וכדי לא להשקיע משאבים בהכשרת המטבח, עברו בבית הספר לבישול צמחוני.
בשנת הלימודים 1935/1936, בשל האוכלוסייה ההטרוגנית בבית הספר, נוספו ללימודי התיכון העיוניים גם לימודים מעשיים כגון כריכת ספרים, נגרות, מנעולנות, גינון וכלכלת בית.
הן מתוך הגישה החינוכית והן כדי להקל על תקציב בית הספר, ילדי המוסד עסקו גם בתורניות מטבח, ניקיון וטיפול בחולים.
מקורות תקציביים נוספים היו אירוח כנסים ומחנות בחופשות.
כך למשל בחופשת הפסחא של שנת 1936 התקיים מחנה של מכבי במוסד.
בבית הספר פעל גם מרכז ארצי להשתלמות מורים יהודים מטעם הנציגות הארצית של יהודי גרמניה והמרכז להשכלת מבוגרים יהודיים.
בין המורים במרכז היו מרטין בובר ועקיבא ארנסט סימון.
לאחר מותו של חיים נחמן ביאליק ב-1934 נקרא הבניין הראשי בבית הספר על שמו.
ב-1936 לאור הקשר הגובר של בית הספר עם מרטין בובר, נקרא בנין אחר בבית הספר על שמו.
בניין נוסף נקרא על שם הרמב"ם.
ב-1935 הצטרף וילפריד ישראל לדירקרטיון המוסד.
בשנה זו עזבה קלייר ויימרסהיימר את המוסד ועלתה עם ילדיה ארצה.
היא הביאה עמה לארץ ציוד רב מבית האומנה קינדרהיים הרלינגן.
היא רכשה את אחוזת מגד בפרדס חנה והקימה בה את "משק ילדים", מוסד לילדים חוסים בדומה למוסד שניהלה בהרלינגן.
עורך הדין אהרן ברט עזר למוסד בנושאים משפטיים בשכר סמלי.
ויימרסהיימר הצליחה להשיג סרטיפיקטים שמסרה לעליית הנוער לעליית ילדים מגרמניה שרובם התקבלו ל"משק ילדים".
בנוסף התקבלו למוסד ילדים ממשפחות קשות יום בארץ.
הידרדרות המצב הפוליטי בעקבות סיפוח אוסטריה והסכם מינכן צמצמו מאוד את ההרשמה לבית הספר.
ב-1 באפריל 1939 הודיע הוגו רוזנטל לרשויות על סגירת בית הספר.
רוזנטל ואשתו עזבו את גרמניה ב-אוגוסט 1939 וחזרו לארץ-ישראל.
הוא עברת את שמו ליוסף ישובי, והחל משנת 1940 ניהל את כפר ילדים ונוער אהבה.
בין השנים 1939–1942 שימשו מבני בית הספר כבית אבות יהודי.
יהודי הרלינגן גורשו לגטו טרזין ובספטמבר 1942 הוכרזה הרלינגן "ריקה מיהודים".
בין השנים 1943–1945 התגוררה משפחת ארווין רומל באחד המבנים, וזכרם האפיל והשכיח את העבר היהודי של המקום.
לאחר 1945 הוחזר הנכס למשפחת אסינגר שמכרו אותו לגורם פרטי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 עמותת "Haus unterm Regenbogen" (מילולית: "בית תחת הקשת") חשפה את ההיסטוריה היהודית של המתחם והציבה שלט זיכרון לתולדות בית הספר ומנהליו.
בשנת 2000 הוזמנו ילדיה של קלייר ויימרסהיימר לטקס לזכרן של האחיות קלייר ויימרסהיימר ואנה אסינגר בהרלינגן.
לנה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1982 בכתיבתו ובבימויו של איתן גרין, עם פירה קנטר ודב גליקמן בתפקידים הראשיים.
זהו סרטו הראשון של איתן גרין והוא גם מופיע בו בתפקיד קטן.
עלילת הסרט עוסקת בעולה חדשה מברית המועצות הנאבקת על שחרור בעלה, אסיר ציון בברית המועצות.
במקביל מתפתח קשר בינה לבין גבר אחר.
הפסקול המוזיקלי הוא של יצחק קלפטר שגם מופיע בסרט כזמר.
בסרט משתתפים שחקנים עולים מברית המועצות המדברים ביניהם ברוסית.
לנה גלר (פירה קנטר) היא עולה מברית המועצות שנמצאת שלוש שנים בישראל ומקדישה את רוב זמנה לשחרר את בעלה ד"ר מישה גלר (בוריס סבידנסקי) שנשפט למאסר של שבע שנים בגלל "פעילות ציונית".
מישה הוא רופא ספורט ולנה הייתה שחקנית ומאמנת כדורסל.
היא גרה בקריית אונו בדירה עם אחותו של מישה, ורה (אולגה טריגרמן) ובעלה מרק שהוא נגן סקסופון שהקים שלישיית ג'אז של חברים עולים מברית המועצות - הגיטריסט בוריס (יצחק קשת) והקלידן פטר (נחום פפרקוביץ).
לנה לומדת עברית באולפן בהדרכתו של בנימין "בני" שליין (דב גליקמן) הנמצא בתהליך גירושין מאשתו שלומית (טינה טולין).
הוא עוזר ללנה לכתוב חוברת בקשר לשחרורו של מישה וכן מצטרף אליה לשביתת רעב לשחרור אסירי ציון.
בינו ללנה מתפתח רומן אהבה עם יחסים אינטימיים.
בני מסייע לה לקנות רכב אצל המוסכניק שלו, אברם (יצחק ברקת).
זה לא מוצא חן בעיני בוריס שמאיים עליו וחובט בו.
בוריס ישב בכלא ביחד עם מישה ואומר לכולם כי מישה ביקש ממנו "לשמור" על לנה.
בוריס מתנהג באופן קיצוני - ממשיך את שביתת הרעב, מאושפז בבית חולים, בורח משם וחוזר לברית המועצות משם הוא משמיץ את יחס מדינת ישראל לעולים מברית המועצות.
גם אביו של בני (דוד סופר) לא מרוצה מגירושיו של בני ויחסיו עם לנה אבל אמו (רות גלר) מבינה יותר לרוחו.
בני מקבל הצעה למחקר על יהדות צרפת ובריטניה שייעשה בלונדון במשך שלוש שנים.
הוא מודיע זאת ללנה והיא מקבלת את זה בצער.
היא מרגישה את עצמה יותר קשורה לישראל מאשר למאבק על עליית יהודים ושחרור אסירים מברית המועצות.
היא מתקבלת כמאמנת של קבוצת כדורסל נשים בהפועל תל אביב.
מישה משוחרר שחרור מוקדם, מגיע ארצה ומתקבל בהתלהבות אך לנה מקבלת אותו בקרירות.
שלישית הג'אז מופיעה במועדון צוותא ביחד עם יצחק קלפטר ולנה מפגישה בין בני למישה.
מישה מודיע לה כי נתבקש לטוס לארצות הברית להמשיך את המאבק למען יהודי רוסיה אך היא אומרת לו שהיא רוצה להישאר בארץ ולהמשיך כמאמנת.
לבסוף היא מלווה את בני לשדה התעופה ובני מבקש ממנה להצטרף אליו אבל היא מסרבת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדב גליקמןבנימין שלייןפירה קנטרלנה גלרבוריס סבידנסקיד"ר מישה גלראסיר ציוןרות גלרגב' שלייןאמא של בנימיןדוד סופרמר שלייןאבא של בנימיןטינה טוליןשלומיתאשתו של בנימיןאולגה טריגרמןורהאחותו של מישהבוריס בוטביניקמרקבעלה של ורהיצחק קשתבוריסגיטריסטנחום פפרקוביץפטרקלידןיצחק ברקתאברםבעל מוסךמאיר דורוןעיתונאיאיתן גריןמנהל קבוצת כדורסליצחק קלפטרזמר
על תפקידה בסרט זה זכתה פירה קנטר בפרס שחקנית השנה מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע, פרס ורד הכסף לשחקנית השנה מטעם "מעריב", ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל אורליאן בצרפת.
1000 היה פרויקט שמעולם לא יצא לפועל של גרמניה הנאצית לבנות טנק במשקל של כ-1000 טון לשימוש במהלך קרבות מלחמת העולם השנייה.
הרעיון הראשוני לבנייתו הוצע על ידי מנהל קרופ, אדוארד גרוטה ביוני 1942, שכבר כינה אותו בשם "לנדקרויצר".
העיצובים והשרטוטים שהוגשו של הרכב הוצגו בדצמבר 1942. הטנק תוכנן להיות במשקל של כ-1,000 טון ובכך היה כבד ב-812 טונים מהפאנצר סימן 8 (הטנק הכבד ביותר שנבנה אי פעם והיה במשקל של כ-188 טון).
הפרויקט זכה לתמיכתו האישית של הפיהרר, אדולף היטלר, שהביע עניין בפיתוח הטנק.
על אף התכנונים הרבים ותמיכתו של היטלר, בסופו של דבר הפרויקט בוטל על ידי שר החימוש אלברט שפר בתחילת 1943.
המשקל העצום הזה היה אמור להתחלק על פני הקרקע בפלטפורמה באורך כ-39 מטרים ורוחב של כ-14 מטרים.
ב-1941 ערכו אנשי משפחת קרופ מעקב אחר טנקים סובייטיים כבדים מ-1941, המחקר הוליד גם את הטנק הסופר-כבד פאנצר סימן 8. המחקר הוביל לכך שאחד מאנשי החברה, הציע ב-23 ביוני 1942 לקנצלר גרמניה, אדולף היטלר כלי של ארטילריה מונעת עצמית במשקל של כ-1,000 טון שאותו כינה "לנדקרויצר" .
כדי להגן על הטנק העצום, הוא היה אמור לשאת שריון בגודל של כ-25 סנטימטרים, כמו כן כמה תותחי נ"מ היו אמורים להיות מותקנים על סיפון המנועים של הרכב כדי להדוף תקיפות מטוסי תקיפה של בעלות הברית.
היטלר התלהב מהרעיון של אנשי חברת קרופ והורה להם להתחיל בפיתוחו של הטנק ב-1942. נכון ל-29 בדצמבר 1942 הושלמו כמה רישומים ראשוניים, עד אז קיבל הרעיון את השם "Ratte" מאת היטלר עצמו.
שר החימוש של גרמניה הנאצית, אלברט שפר לא ראה פוטנציאל ריאלי בטנק וביטל את הפרויקט ב-1943 לפני שניתן היה לייצר אב טיפוס כלשהו, אם כי זה הוביל לרעיון של לנדקרוזר P.1500, שהיה כבד יותר מהלנדקרויצר P.
לנה סופי אוברדורף היא כדורגלנית גרמנייה המשחקת בעמדת הקשרית בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת גרמניה.
אוברדורף נולדה בגבלסברג שבגרמניה למשפחה עם זיקה לכדורגל כשגם אחיה טים הוא כדורגלן.
נחשבת לשחקנית ורסטילית בעלת יכולת לשחק בעמדות מגוונות על המגרש, אך משחקת בעיקר כקשרית מרכזית.
אוברדוף שחקה עד גיל 16 בקבוצות של גברים ואף הייתה לקפטנית של הקבוצה.
ב-2018, בגיל 17, הצטרפה לאסן מהבונדסליגה ושיחקה בה שתי עונות, כשבעונת 2019/2020 הגיעה עם הקבוצה עד לגמר הגביע הגרמני שם הפסידה בפנדלים לוולפסבורג.
ב-2020 עברה לשחק בוולפסבורג ולקחה חלק בזכיית הקבוצה בגביע בעונה זו.
בעונת 2021/2022 זכתה עם הקבוצה בדאבל שכלל זכייה באליפות ובגביע הגרמני.
בעונת 2022/23 זכתה עם הקבוצה בגביע הגרמני ואף הגיעה לגמר ליגת האלופות לנשים בו הפסידה קבוצתה לברצלונה בתוצאה 2–3.
ב-15 בפברואר 2024 הודיעה קבוצת הנשים של באיירן מינכן על החתמתה של אוברדורף בחוזה מקיץ 2024.
אוברדוף שיחקה בנבחרות הצעירות של גרמניה וזכתה באליפות אירופה לנערות עד גיל 17 בשנת 2017. בטורניר זה נבחרה לשחקנית המצטיינת.
בגיל 17 זומנה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת מונדיאל 2019, ומאז הפכה לשחקנית הרכב קבועה.
אוברדורף לקחה חלק משמעותי בנבחרת ביורו 2022 כשהגיעה יחד עם הנבחרת לגמר, שם הפסידה לאנגליה.
לאחר הטורניר, נבחרה אוברדורף על-ידי אופ"א לשחקנית הצעירה המצטיינת של הטורניר.
ב-16 ביולי 2024, קרעה אוברדורף את הרצועה הצולבת במהלך משחק מוקדמות יורו 2025 מול אוסטריה.
אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17: 2017
אליפות אירופה בכדורגל נשים: סגנית ב-2022
מדליית פריץ ואלטר לכדורגלנית הגרמניה הצעירה: זהב ב-2020, כסף ב-2019, ארד ב-2018.
השחקנית הטובה ביותר באליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17<ref2017.
השחקנית הצעירה הטובה ביותר באליפות אירופה בכדורגל נשים<ref2022.
נבחרת הטורניר באליפות אירופה בכדורגל נשים<ref2022.
לנדסולדטן (דנית: Den tapre Landsoldat) היא אנדרטה בפרדריסיה שבדנמרק לזכר החייל האלמוני של צבא היבשה של דנמרק.
האנדרטה מורכבת מפסל ארד בגובה 3.75 מטר על גבי מסד גרניט בגובה 2.5 מטר, ולצידו 6 מרגמות 168 פאונד,
ששתיים מהן נלקחו מהקרב בין דנמרק לכוחות שלזוויג-הולשטיין שהתרחש ב-6 ביולי 1849.
האנדרטה הוקמה לזכר חיילי היבשה שנהרגו במלחמת שלזוויג הראשונה.
יוצר האנדרטה היה הרמן וילהלם ביסן והיא הוקמה בשנת 1858.
אנדרטה זו היא הראשונה בעולם שהוקמה לזכר החייל האלמוני.
לנדספייס, (LandSpace Technology Corporation) היא חברה סינית בבעלות פרטית שפועלת בתחום תעשיית החלל.
בנוסף לכך היא הקימה מפעלים לייצור ובדיקת משגרים במחוז ג'ג'יאנג.
זו חברה פרטית סינית ראשונה בתחום שיגור לוויינים שזכתה להזמנת שיגור לוויין מדינה אחרת.
משגר זה היה המוצר הראשון של החברה.
זה משגר תלת-שלבי מבוסס על דלק מוצק.
הוא מבוסס על טיל בליסטי דונגפנג 26. המשגר היה באורך של 19 מ' ומשקל של 27 טון.
ביכולתו היה להביא מטען של 300 ק"ג למסלול לווייני נמוך.
השיגור הראשון בוצע ב-27 באוקטובר 2018 מפלטפורמה ניידת במרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אן.
זה היה שיגור ראשון בסין בעזרת משגר פרטי.
בגלל בעיות בשלב השלישי של המשגר, הלוויין מתוצרת חברת מינוספייס לא הגיע למסלול המתוכנן.
זה משגר תלת-שלבי מבוסס על דלק נוזלי.
לראשונה היה שימוש במתאן כדלק למשגר.
זה משגר באורך של 45 מ' ומשקל של 219 טון.
ביכולתו היה להביא מטען של 6,000 ק"ג למסלול לווייני נמוך או 4,000 ק"ג למסלול מסונכרן שמש.
השיגור הראשון בוצע ב-14 בדצמבר 2022 מכן שיגור 96 במרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אן.
בגלל בעיות בשלב השני של המשגר, הלוויין לא הגיע למסלול המתוכנן.
ביולי 2023 בוצע שיגור מוצלח.
מתוכננים שיגורים נוספים בשנים הקרובות.
ביכולתו יהיה להביא מטען של 21 טון למסלול לווייני נמוך.
השלב הראשון יהיה מותאם לשימוש חוזר.
שיגור ראשון מתוכנן לשנת 2025.
לנדיני (באיטלקית: Landini) היא חברה איטלקית לייצור טרקטורים המתמחה בציוד מכני-חקלאי.
החברה נוסדה בשנת 1884 על ידי ג'ובאני לנדיני במחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה, וכיום היא אחת מהיצרניות המובילות בעולם בתחום הטרקטורים.
צבעם המסורתי של דגמי הלנדיני הוא כחול בהיר.
חברת לנדיני נוסדה על ידי ג'ובאני לנדיני ב-1884, והתמקדה בתחילת דרכה בייצור מנועי דיזל.
רק ב-1925, לאחר שבניו של לנדיני ירשו את העסק עם מותו, החלה החברה בייצור טרקטורים, ובכך הייתה ליצרנית הטרקטורים הראשונה באיטליה.
תחילה התמקדו בטרקטורים לתחום חקלאות הגפנים, ועם השנים הרחיבו את פעילותם ופיתחו מגוון רחב של דגמי טרקטורים המתאימים לשימושים חקלאיים שונים, כגון קומביינים-נגררים, לגידולי שדה, לטיפולים שוטפים ברפתות ועוד.
ב-1959 חברת מסי פרגוסון, חברה רב-לאומית לייצור מיכון חקלאי, רכשה את השליטה על חברת לנדיני.
בהמשך, במספר מהלכים, שהחלו ב-1989, עברה לנדיני להיות חברת בת של חברת ההחזקות האיטלקית
מטה החברה שוכן בעיירה פאבריציו שבנפת רג'ו אמיליה במחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה, ונכון ל-2025 היא מעסיקה כ-1,600 עובדים ב-4 מפעלים.
לנדיני מציעה עשרות סדרות שונות של דגמים, בגדלים והספקים שונים, החל מטרקטורים קטנים בעלי 50 כ"ס ועד לכלים חזקים עם 240 כ"ס, כולל:
סדרת REX – טרקטורים קומפקטיים למטעים.
סדרת 5 ו-6 – טרקטורים לשימושים כלליים בחקלאות.
סדרת 7 – טרקטורים בעלי הספק גבוה לעבודות כבדות.
דגמי לנדיני מיובאים לישראל מאז שנת 1999 על ידי חברת צ'פניק ובניו, הפועלת בתחום יבוא ואחזקה של מותגי ציוד הנדסי.
לנדסאט 1 , שנקרא בעבר לוויין טכנולוגיית משאבי כדור הארץ (שם קוד: ERTS-A או ERTS-1), היה הלוויין הראשון בתוכנית לנדסאט של ארצות הברית.
הוא היה גרסה משופרת של לוויין המטאורולוגיה נימבוס, 4 ושוגר ב-23 ביולי 1972 על ידי טיל דלתא 0900 מבסיס חיל החלל ונדנברג בקליפורניה.
הוא היה הלוויין הראשון שנשא סורק רב-ספקטרלי.
החללית שהייתה במסלול קוטבי שימשה כפלטפורמה מיוצבת מכוונת לכדור הארץ, לאיסוף מידע על משאבי חקלאות ויערנות, גאולוגיה ומשאבי טבע, הידרולוגיה ומשאבי מים, גאוגרפיה, קרטוגרפיה, זיהום הסביבה, אוקיינוגרפיה ומשאבי ים, ותופעות מטאורולוגיות.
תוכנית לווייני משאבי כדור הארץ הרב-סוכנותית החלה ב-1966 על ידי מחלקת הפנים של ארצות הברית.
מטרת התוכנית הייתה לאסוף נתונים מכדור הארץ באמצעות טכניקות חישה מרחוק.
בשנה שלאחר מכן בוצעה מחקר היתכנות עבור לוויין טכנולוגיית משאבי כדור הארץ (ששמו שונה מאוחר יותר ללנדסאט 1).
לשכת התקציב (BOB) לא העניקה מימון לבניית הלוויין, אך סיפקה 2 מיליון דולר להמשך מחקרי ההיתכנות.
מחקרי הגדרה לשני לווייני תצפית כדור הארץ החלו ב-1967. הלוויינים נקראו לוויין טכנולוגיית משאבי כדור הארץ והיו ידועים באופן אינדיבידואלי כ-ERTS-A ו-ERTS-B.
ב-1970, ג'נרל אלקטריק נבחרה כקבלן הראשי עבור ERTS-A.
הלוויין יוצר על ידי חטיבת החלל של GE בוואלי פורג'.
החללית הייתה בגובה 3 מטר ובקוטר 1.5 מטר.
שני מערכי פאנלים סולאריים, כל אחד באורך 4 מטר, עם מפרק ציר יחיד, יצרו חשמל עבור החללית.
משקל ההמראה של ERTS-A היה .
ההנעה העיקרית של החללית כללה שלושה מדחפים של הידרזין.
מערכת בקרת גישה אפשרה לשמור על כיוון החללית בטווח של פלוס או מינוס 0.7 מעלות בכל שלושת הצירים.
תקשורת החללית כללה תת-מערכת פיקוד שפעלה בתדרים של 154.2 ו-2106.4 מגה-הרץ ותת-מערכת מודולציה מקודדת דופק (PCM) צר-רצועה של טלמטריה, שפעלה בתדרים של 2287.5 ו-137.86 מגה-הרץ, עבור נתוני תחזוקת החללית, גישה וביצועי חיישנים.
נתוני וידאו ממערכת שלוש המצלמות של Return Beam וידיקון (RBV) הועברו הן בזמן אמת והן במצב מקליט קלטות בתדר 2265.5 מגה-הרץ, בעוד המידע מהסורק רב-ספקטרלי (MSS) הוגבל לרוחב פס של תדר רדיו של 20 מגה-הרץ בתדר 2229.5 מגה-הרץ.
הלוויין נשא גם שני מקליטי וידאו רחב-רצועה (WBVTR) שיכלו לאחסן עד 30 דקות של נתוני סורק או מצלמה, מה שנתן לחיישני החללית יכולת כיסוי כמעט גלובלית.
הלוויין היה מצויד גם במערכת איסוף נתונים (DCS) לאיסוף מידע מתחנות קרקעיות מצוידות בנפרד ולהעברת הנתונים לתחנות רכישה מרכזיות.
בשל מסלול הלוויין, ניתן היה לקבל נתונים לפחות כל 12 שעות.
לא התבצע עיבוד נתונים של אותות על הלוויין.
העיצוב של ה-DCS הגיע מפלטפורמת נימבוס 3, אז נקרא מערכת החקירה, ההקלטה והמיקום (IRLS).
ל-ERTS-A היו שני חיישנים להשגת מטרותיו העיקריות: קרן החזרה (RBV) וה-MSS.
ה-RBV יוצר על ידי תאגיד הרדיו של אמריקה (RCA).
ה-RBV אסף תמונות צילום של הספקטרום הנראה ואינפרא אדום קרוב של כדור הארץ.
בזמן השיגור, ה-RBV נחשב לחיישן הראשי.
ה-MSS תוכנן על ידי וירג'יניה נורווד בחברת Hughes Aircraft Company, שגם ייצרה אותו.
החיישן נחשב לחיישן ניסיוני, והיה החיישן המשני, עד שמדענים סקרו את הנתונים שהועברו חזרה לכדור הארץ.
לאחר סקירת הנתונים, ה-MSS נחשב לחיישן הראשי.
ה-MSS היה סורק בעל ארבעה ערוצים שאסף תמונות רדיו-מטריות של כדור הארץ.
ERTS-A שוגר ב-23 ביולי 1972 על טיל דלתא 0900 מבסיס חיל האוויר ונדנברג בקליפורניה.
החללית הוצבה במסלול סינכרוני לשמש, בגובה שבין 907 ל-915 ק"מ.
החללית הוצבה במסלול עם הטיה של 99 מעלות, שהקיפה את כדור הארץ כל 103 דקות.
זה היה הלוויין הראשון ששוגר במטרה הבלעדית לחקר ולניטור כדור הארץ.
עם הגעתו למסלול, שונה שמו ל-ERTS-1. ב-14 בינואר 1975, שמונה ימים לפני ש-ERTS-B עמד להיות משוגר, הודיעה נאס"א כי שמו של ERTS-1 יעודכן ללנדסאט 1 ושמו של ERTS-B לאחר השיגור יהיה לנדסאט 2.
מקליטי הקלטות של לנדסאט 1 חוו תקלה בינואר 1978, והלוויין הוצא משירות.
משיגורו ועד 1974, לנדסאט 1 שידר למעלה מ-100,000 תמונות, שכיסו יותר מ-75% משטח כדור הארץ.
רוב התמונות הללו צולמו באמצעות הסורק הרב-ספקטרלי.
ב-5 באוגוסט 1972, קרן החזרה הווידיקונית כשלה לאחר שצילמה רק 1690 תמונות.
ב-1976, לנדסאט 1 גילה אי זעיר ובלתי מיושב במרחק 20 קילומטרים מחוף מזרח קנדה.
אי זה כונה לאחר מכן אי לנדסאט על שם הלוויין.
ה-MSS סיפק יותר מ-300,000 תמונות במהלך חיי הלוויין.
נאס"א פיקחה על 300 חוקרים שהעריכו את הנתונים שלנדסאט 1 שידר חזרה לכדור הארץ.
תמונות לנדסאט 1 שימשו במחקר הראשון של מדד הצמחייה בנורמליזציה של ההבדל (NDVI), שמשמש בתור מדד נפוץ של ירוקות הצמחייה העולמית.
לנוקס ברקלי , היה מלחין אנגלי.
ברקלי נולד באוקספורד, אנגליה ורכש את השכלתו בבית הספר גרישם ובמרטון קולג', אוקספורד.
בשנת 1927 נסע לפריז ללמוד מוזיקה אצל נדיה בולאנז'ה והתוודע אל פרנסיס פולנק, איגור סטרווינסקי, דריוס מיו, ארתור הונגר ואלבר רוסל.
ההשפעה הצרפתית תמשיך לתת אותותיה במוזיקה שלו.
הוא עבד בשביל ה-BBC בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן היה לנשיא האגודה לזכויות המבצעים.
בשנת 1974 ניתן לו תואר אבירות.
ברקלי החזיק בקתדרת פרופסור לקומפוזיציה באקדמיה המלכותית למוזיקה משנת 1946 עד 1968 ובין תלמידיו שם היו ריצ'רד רודני בנט, דייוויד בדפורד וג'ון טאוורנר.
לנוקס ברקלי קיים יחסי ריעות ממושכים עם בנג'מין בריטן, גם הוא מבוגרי בית הספר גרישאם, והשניים שיתפו פעולה במספר יצירות.
בשנים הבאות אימץ את הסריאליזם, שציין מעבר לסגנון קודר ומהורהר יותר.
בנו, מייקל ברקלי, גם הוא מלחין.
1926 - החל ללמוד אצל נאדיה בולאנז'ה.
1936 - פגש את בריטן בפסטיבל ISCM בברצלונה.
1946 - התמנה לפרופסור לקומפוזיציה באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
1954 - ביצוע בכורה של האופרה הראשונה שלו, "נלסון", בסדלר'ס ולס.
1974 - תואר אבירות על שירותים למוזיקה.
ארבע פואמות לתרזה הקדושה מאווילה (1947; קונטראלטו, כלי קשת)
שלישייה לקרן, כינור ופסנתר (1953)
מיסה ברוויס (1960; מקהלה, עוגב)
לנה פיליפסון (בשוודית: Lena Philipsson; נולדה ב-19 בינואר 1966) היא זמרת ומנחת טלוויזיה שוודית.
פיליפסון נחשפה בשנת 1982, בתוכנית השוודית "פנים חדשות" (New Faces).
ב-1984 הוציאה את הסינגל הראשון שלה, Boy/You Open My Eyes.
בשנת 1985 השתתפה לראשונה בתחרות המלודיפסטיבלן (קדם האירוויזיון השוודי) עם השיר Kärleken är evig ("האהבה היא נצחית") והגיעה למקום השני.
לאחר שנה ניסתה שוב את מזלה בקדם עם השיר Dansa i neon ("ריקוד בנאון") איתו הגיעה למקום החמישי בלבד.
בשנת 1988 ניסתה בפעם השלישית ברציפות להגיע לאירוויזיון והתמודדה שוב בקדם השוודי עם השיר Om igen ("עוד הפעם"), למגינת לבה הגיעה שוב רק למקום השני.
לנה הוציאה עשרות להיטים עד שנת 1997, אז לקחה הפסקה מפעילות מוזיקלית.
בשנת 2004 שבה לבמת המלודיפסטיבלן עם השיר Det gör ont ("זה כואב") שנכתב עבורה על ידי תומאס אריקסון (Thomas Eriksson), וזכתה במקום הראשון.
היא ייצגה את שוודיה בתחרות האירוויזיון ה-49 שנערכה באיסטנבול, טורקיה, כשהיא מבצעת את השיר באנגלית.
הופעתה עוררה שערורייה-זוטא במולדתה, בשל הרמיזות המיניות שבשפת הגוף שלה (ובכלל זאת, "משחק" עם המיקרופון בדומה לסטיבן טיילר מאירוסמית').
היא הגיעה למקום החמישי במשותף עם נציגת קפריסין, עם 170 נקודות (אירלנד, פינלנד, דנמרק ונורווגיה העניקו לשיר 12 נקודות).
בהמשך להצלחת השיר בתחרות הוציאה לנה אלבום בשם "Det gör ont en stund på natten men inget på dan" שהגיע לאלבום זהב לאחר תשעה ימים בלבד.
בשנת 2005 הוציאה אלבום חדש בשם Jag ångrar ingenting.
יום לאחר הוצאת האלבום לחנויות הוא מכר מעל ל-30,000 עותקים.
בשנת 2006 הנחתה את תחרות המלודיפסטיבלן.
בשנת 2007 הוציאה אוסף חדש, המאגד 19 להיטים.
בשנת 2008 חברה שוב לתומאס אריקסון (אשר מוכר בשוודיה בכינוי Orup) והוציאה עמו אלבום חדש שכל שיריו הם דואטים בין שניהם.
בשנת 2021 הנחתה את תחרות המלודיפסטיבלן.
ב-2024 חברה לפר גסלה כסולנית הצמד רוקסט.
לנוקס קלאודיוס לואיס , הוא מתאגרף לשעבר, אשר ייצג את קנדה באולימפיאדת סיאול, וזכה במדליית הזהב במשקל סופר כבד.
בתור מתאגרף מקצוען היה לנוקס לואיס אלוף העולם הבלתי מעורער.
לואיס, יחד עם איוונדר הוליפילד ומוחמד עלי הוא אחד משלושת המתאגרפים היחידים בהיסטוריית האגרוף במשקל כבד אשר זכה בתואר אלוף העולם במשקל כבד שלוש פעמים.
מאזנו המקצועי עומד על 41 ניצחונות, שני הפסדים וקרב אחד שהסתיים ללא הכרעה.
לואיס החל להתאגרף כמקצוען ב-1988, לאחר שזכה כחובבן במספר תארים בולטים, בהם זכייה במדליית זהב אולימפית במשקל סופר-כבד, לאחר שגבר על רידיק בואו, לימים אלוף העולם במשקל כבד אף הוא, בנוקאאוט טכני בסיבוב השני.
המעבר לאגרוף מקצועני לווה גם בחזרה לבריטניה בה נולד (עד אז לחם לואיס תחת הדגל הקנדי).
חובבי אגרוף בריטים רבים חשו כי מעבר זה הוא מטעמים פרקטיים בלבד, וטענו כי לואיס הוא "קנדי בלב ובריטי מסיבות פרקטיות".
לואיס עצמו חיזק במידת מה טיעון זה כשתלה את המעבר לבריטניה בפיתוח קריירת האגרוף שלו, ענף שלא היה מפותח בקנדה באותה תקופה.
לאחר מספר ניצחונות על יריבים לא בולטים, חתם לואיס על חוזה עם סוכנות אמריקנית, שבתיווכה פגש וניצח את ג'ין מוריס הצרפתי (אלוף אירופה), ג'רי מייסון (אלוף בריטניה) ויריבים בולטים נוספים.
ב-1992 היה לואיס מדורג בחמישייה העולמית הראשונה על ידי שניים משלושת הגופים העיקריים בענף, WBC ו-WBA, וכן על ידי מגזין "הזירה".
ב-31 באוקטובר 1992 ניצח לואיס את דונובן "התער" רדוק בנוקאאוט בסיבוב השני, והיה לטוען הראשון לכתר אלוף העולם מטעם ה-WBC.
האלוף המכהן, רידיק בואו, סירב להגן על התואר מול לואיס, שהשפיל אותו ב-1988, ובצעד הפגנתי השליך את חגורת האליפות לפח אשפה לעיני המצלמות.
התואר נלקח ממנו, והמועצה הכריזה על לואיס כאלוף העולם מטעמה.
לואיס היה למתאגרף השני בתולדות הענף שהחזיק בתואר אלוף העולם מבלי שזכה בו בזירה (הראשון היה קן נורטון, אף הוא בתואר ה-WBC).
לואיס הגן על תוארו שלוש פעמים, נגד טוני טאקר, פרנק ברונו ופיל ג'קסון.
ב-24 בספטמבר 1994 איבד לואיס את תוארו לטובת אוליבר מק'קול, במה שנחשב לאחד הקרבות המפתיעים בתולדות הענף.
מק'קול הפיל את לואיס לקרשים בסיבוב השני; לואיס הצליח לקום על רגליו לפני תום הספירה, אך כשל קדימה ונתקל בשופט הזירה, חוזה גארסיה.
גארסיה חש כי לואיס אינו כשיר להמשיך בקרב, ומק'קול הוכרז כמנצח בנוקאאוט טכני.
לואיס ואנשי צוותו מחו על ההחלטה, וטענו כי הקרב נעצר בטרם עת, וכי יש לתת לאלוף מכהן ליהנות מן הספק, אולם הדעה הרווחת הייתה כי לואיס התעשת רק לאחר שהקרב נעצר, וכי החלטת השופט הייתה מוצדקת.
לאחר התבוסה פיטר לואיס את מאמנו, פפה קוריאה; היחסים ביניהם היו מתוחים זה זמן-מה, ולאחר הפיטורים השמיץ קוריאה את לואיס בפומבי.
מאמנו החדש של לואיס היה עמנואל סטיוארד, שאימן בין השאר את מק'קול, ושם עין על לואיס עוד לפני הקרב ביניהם.
סטיוארד עבד עם לואיס על יכולות רבות שחסרו לו, בהן יציבתו והאגרוף הישיר (ג'אב) שלו, שהפך, תחת הדרכתו של סטיוארד, לאחד מסימני ההיכר הבולטים של לואיס, שניצל בכך את יתרונו כמתאגרף גבוה, בעל טווח אגרופים ארוך במיוחד.
השניים עבדו כצוות עד לפרישתו של לואיס ב-2003, ונקשרו ביניהם יחסי כבוד והערכה הדדיים.
לאחר שגבר על ליאונל באטלר היה לואיס שוב בעמדת הטוען הראשון לכתר ה-WBC, אולם האמרגן דון קינג השפיע על המועצה לתת את ההזדמנות למייק טייסון.
לאחר מספר ניצחונות על יריבים מן השורה הראשונה, בהם ריי מרסר, ג'סטין פורצ'ן וטומי מוריסון, פתח לואיס בהליך משפטי במטרה לתבוע את טייסון להתמודד מולו על התואר.
קינג, אמרגנו של טייסון, שילם ללואיס ארבעה מיליון דולר כדי שימשוך את תביעתו להתמודד מול טייסון; לואיס התנה את הסכמתו בכך שאם יגבר טייסון על ברוס סלדון בקרב איחוד התארים שלהם (סלדון החזיק בתואר ה-WBA), הוא יילחם בלואיס לאחר מכן.
טייסון גבר על סלדון, אולם בחר שלא להתייצב לקרב מול לואיס, ותואר ה-WBC נלקח ממנו.
תחת זאת בחר טייסון להגן על תואר ה-WBA מול איוונדר הוליפילד, שחזר מפרישה לצורך זה.
הוליפילד גבר על טייסון בנוקאאוט טכני בסיבוב ה-11.
לואיס ומק'קול היו לשני הטוענים הראשונים לתואר אלוף העולם מטעם ה-WBC, הנטוש כעת.
המועצה ערכה ביניהם קרב ב-1996; מק'קול, שהפסיד בשלושת הסיבובים הראשונים, סירב להילחם בסיבובים הבאים, ובאחד האירועים המוזרים בתולדות הענף החל לצעוק ולהפציר בשופט להפסיק את הקרב ולהכריז על לואיס כמנצח.
כאלוף העולם בשנית, הגן לואיס על תואר מועצת האגרוף העולמית מספר פעמים; במהלכן היה גם לאלוף העולם הליניאלי (כלומר, שניצח את קודמו בזירה), כאשר הביס את שנון בריגס (שניצח, בהחלטת שופטים שנויה מאוד במחלוקת, את אלוף העולם ג'ורג' פורמן) בנוקאאוט טכני בסיבוב החמישי.
לואיס נגד הוליפילד ואלוף העולם הבלתי מעורער
במרס 1999 פגש לואיס באיוונדר הוליפילד בקרב לאיחוד התארים: הוליפילד החזיק בתואר אלוף העולם מטעם ה-WBA ומטעם ה-IBF, ולואיס בתואר ה-WBC.
המנצח בקרב אמור היה לזכות בתאריו של חברו ולהפוך לאלוף העולם הבלתי מעורער.
אולם לאחר שנים-עשר סיבובים, בהם שלט לואיס בקרב באופן ברור, הכריזו השופטים על תיקו, בהחלטה שנויה במחלוקת.
היריבים שמרו על איש על תאריו, ונדברו להיפגש לקרב גומלין, שנערך שמונה חודשים מאוחר יותר, ב-13 בנובמבר 1999. הוליפילד לחם טוב בהרבה מאשר בקרב הראשון, אולם לואיס עדיין הוביל בהפרש בולט, וזכה בניצחון בהחלטה פה-אחד של השופטים.
בכך היה לואיס לאלוף העולם הבלתי מעורער הראשון מאז נלקח התואר מרידיק בואו ב-1992, בשל סירובו לפגוש בלואיס.
כאלוף העולם הבלתי-מעורער הגן לואיס על תאריו, בין השאר, נגד ג'ון רואיז (הטוען לכתר מטעם ה-WBC), מיכאל גרנט (WBA) וכן פרנסיס בותה ודייוויד טואה.
ב-21 באפריל 2001 נוצח לואיס בנוקאאוט על ידי האסים רחמן, שהתייצב לקרב כאנדרדוג ביחס של 1:15. תחילה סירב רחמן לדרישת לואיס לקרב חוזר, אולם לואיס אילץ אותו להיענות באפיקים משפטיים.
בקרב החוזר ניצח לואיס בנוקאאוט בסיבוב הרביעי.
ב-2002 פגש לואיס במייק טייסון, שניסה לפתוח מחדש בקריירת אגרוף, לאחר שרישיונו נשלל בעקבות הנשיכות באוזניו של איוונדר הוליפילד.
לואיס ניצח את טייסון בנוקאאוט בסיבוב השמיני.
אף שטייסון לא לחם היטב, והשיא שלו היה, בבירור, הרחק מאחוריו, הכריז אלוף העולם לשעבר ג'ורג' פורמן לאחר הקרב כי "לואיס הוא, ללא ספק, גדול המתאגרפים במשקל כבד בכל הזמנים".
ה-IBF שללה מלואיס את תואר אלוף העולם מטעמה, לאחר שסירב לפגוש בטוען לכתר כריס בירד.
תחת זאת בחר לואיס להגן על התואר מטעם מועצת האגרוף העולמית מול ויטלי קליצ'קו.
השניים נפגשו ב-21 ביוני 2003. קליצ'קו שלט בסיבובים הראשונים של הקרב, אולם מכת אגרוף ששלח לואיס פצעה את קליצ'קו מעל לעינו, והקרב הופסק בעצת רופא הזירה.
כיוון שהסיבה להפסקת הקרב הייתה האגרוף ששלח לואיס, הוא הוכרז כמנצח בנוקאאוט טכני, אף שקליצ'קו הוביל בכרטיסיות הניקוד של כל השופטים.
המגעים המתמשכים שנוהלו לגבי קרב חוזר נגד קליצ'קו הגיעו למבוי סתום, ובפברואר 2004 הודיע לואיס על פרישתו.
הוא נשוי לויולט צ'אנג ואב לארבעה.
לואיס הוא שחמטאי חובב, ופתח תוכנית ללימוד שחמט לנוער בסיכון.
קלוּבּ אַתלֶטיקוֹ לָנוּס (בספרדית: Club Atlético Lanús) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד ב-3 בינואר 1915 בעיר לנוס שבפרובינציית בואנוס איירס.
ב-1978 ניצלה הקבוצה מפשיטת רגל לאחר התגייסות אוהדיה להצלתה.
בזכות התערבותם של האוהדים, הצליחה הקבוצה לחזור לליגה השנייה ולמחוק את חובות המועדון.
הקבוצה אינה נחשבת מהקבוצות הבכירות של ארגנטינה, היא זכתה בתואר הראשון שלה בשנת 1996 עם זכייתה בגביע קונמבול, שנחשב בתקופה בה נערך לגביע בינלאומי מדרג שלישי, אחרי גביע ליברטדורס והסופרקופה סודאמריקנה.
הישג השיא של הקבוצה ברמה הלאומית הוא הזכייה בטורניר האפרטורה לשנת 2007. הקבוצה הפתיעה רבים בארגנטינה עם זכייתה והקדימה קבוצות בכירות ומבוססות יותר כדוגמת בוקה ג'וניורס ואסטודיאנטס לה פלאטה.
חלוץ הקבוצה, חוסה סאנד, הצטיין במהלך הטורניר וכבש 15 שערים ב-15 משחקים.
עוד שחקנים שבלטו בקבוצה היו השוער וקפטן הקבוצה קרלוס בוסיו והקשרים אגוסטין פלטיירי, לאוטרו אקוסטה ודייגו ואלרי.
ב-2013 זכתה הקבוצה בתואר בינלאומי נוסף - גביע סודאמריקנה.
במאי 2016 ניצחה הקבוצה את סן לורנסו בגמר טורניר המעבר (שהתקיים במחצית הראשונה של אותה שנה) בתוצאה 0–4, וזכתה בליגת העל בפעם השנייה בתולדותיה.
הקבוצה משחקת באסטאדיו סיודאד דה לנוס שבשכונת לנוס בבואנוס איירס.
האצטדיון נחנך ב-24 בפברואר 1929 ומאז עבר מספר שיפוצים.
האצטדיון מכיל 46,519 מקומות ונחשב לאחד הגדולים בארגנטינה.
האצטדיון מכונה לה פורטאלסה וכן אסטאדיו לנוס.
היריבה המרכזית של לנוס היא באנפילד, והמפגש ביניהן מכונה "אל קלאסיקו דל סור", הקלאסיקו של הדרום (דרום בואנוס איירס רבתי).
הסופר קאפ הארגנטינאי (1): 2016
למועדון גם קבוצת כדורסל המשחקת בליגת העל הארגנטינאית (LNB).
הקבוצה זכתה שש פעמים באליפות בואנוס איירס (1958, 1969 (פעמיים), 1970, 1972 ו-1976), והייתה סגנית האלופה שש פעמים, בין 1970 ל-1975. בשנת 2013 הייתה סגנית אלופת ארגנטינה, לאחר שהפסידה בסדרת הגמר לרגאטאס קוריינטס, וכן סגנית אלופת ליגת האמריקות של פיב"א.
לנה שילוני (1938 – 4 במאי 2017) הייתה פרופסור חבר בחוג לספרות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לנה שילוני נולדה בפולין בשנת 1938 בשם הלנה קורנרייך.
במלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתה לברית המועצות, תחילה לאורל ולאחר מכן לבוכרה שבאוזבקיסטן.
לאחר המלחמה חזרו הפליטים לפולין, שילוני חלתה ונשלחה לריפוי בשווייץ, שם שהתה שש שנים ולמדה צרפתית.
עלתה לישראל ב-1954, למדה בבית ספר תיכון עירוני ה' בתל אביב וכשסיימה החלה ללמוד ספרות צרפתית וספרות אנגלית לתואר הראשון באוניברסיטה העברית, ולשון וספרות צרפתית לתואר השני אותו קיבלה ב-1965. התחתנה עם בן-עמי שילוני, נסעה איתו ליפן, שם שהו שנתיים (1965–1967) והיא לימדה את השפה הצרפתית ביפן.
בשנת 1967 המשפחה נסעה לארצות הברית, והיא עשתה דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון, אותו קיבלה ב-1971. הדוקטורט עסק בסופר הצרפתי זוכה פרס נובל פרנסואה מוריאק.
נושא העבודה היה: "הדימויים ברומנים של מוריאק" והוא נכתב בהדרכתו של פרופסור .
לאחר שובה ארצה החלה ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1973 ועד לפרישתה לגמלאות בשנת 2004 בדרגת פרופסור חבר, לימדה ספרות צרפתית מודרנית, ונתנה קורסים על הרומן הצרפתי ועל תרגום ספרותי.
שילוני עמדה במשך שנתיים בראש מרכז דמארה לחקר תרבות צרפת באוניברסיטה העברית.
היא הייתה עורכת ועורכת משנה של השנתון בצרפתית מטעם הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית, שנקרא תחילה HSLA ואחר כך PERSPECTIVES.
מאז 1996 שימשה כנציגה בישראל של שתי אגודות צרפתיות מרכזיות למחקר ספרותי.
שהתה בשבתונים באוניברסיטאות אוקספורד, קיימברידג', ברקלי והרווארד.
ישבה בוועדות של פרס ירושלים לספרות ושל פרס ספיר.
שילוני כתבה מאז שנות השבעים ביקורות ספרים במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות" ובמוסף התרבות של העיתון "הארץ".
מאמריה עוסקים בעיקר בתרגומים של ספרות צרפתית לעברית, והביקורות הבוחנות הן את טיב הספרים והן את איכות התרגומים.
היא חיברה את המבוא לרומן שתורגם לעברית: "האדום והשחור" (כנרת זמורה-ביתן דביר, 1981) ואחרית דבר לרומנים המתורגמים "לוסיין לוון" (הוצאת כרמל, 1998) ו"מנזר פרמה" (כרמל, 2008), שלושתם של סטנדאל.
הייתה נשואה עד לפטירתה לפרופסור בן-עמי שילוני, ולהם שתי בנות: איריס שילוני-צביאלי, בעלת תואר בגאוגרפיה ובגינון אקולוגי, ויוזמת אירועים ורותי שילוני, בוגרת משפטים, כתבת לענייני חוץ ותרבות בערוץ 2.
לנה שילוני נפטרה ב-4 במאי 2017, והובאה למנוחות בבית העלמין בקבוץ קריית ענבים.
לנה שילוני היא חוקרת הספרות הצרפתית.
היא עסקה בספרות המאות התשע-עשרה והעשרים.
רוב מחקריה והתמקדו בניתוח יצירותיהם של שלושה סופרים בני המאה העשרים: פרנסואה מוריאק (François Mauriac), אדמונד ז'אבס (Edmond Jabès) וז'ורז' פרק (Georges Perec).
כמו כן כתבה על היחס בין האמנות הפלסטית והספרות, וחקרה בהקשר זה יצירות של בלזק, פלובר, זולא, פרוסט ונטלי סארוט.
ספריה ועשרות המאמרים שכתבה בשפה הצרפתית התפרסמו בצרפת, בארצות הברית, בבלגיה ובישראל.
כך קראה לנה שילוני לספר שכתבה בצרפתית על הרומן פרי עטו של מוריאק "פקעת הצפעונים", הנחשב כרומן הטוב ביותר של הסופר.
מוריאק (1970-1885) זכה בפרס נובל לספרות ב-1952. רוב החוקרים הצרפתים התייחסו אליו כאל סופר דתי נוצרי ובחנו את יצירותיו בהקשר של הדת, או בהקשר פוליטי.
מוריאק היה ידוע כמעריץ גדול של דה גול.
השיפוט הספרותי הושפע אפוא מאמונתם ומדעותיהם של המבקרים.
שילוני, לעומת זאת, התייחסה אל מוריאק קודם כל כאל סופר ואמן.
שילוני סבורה כי "פקעת הצפעונים" הוא ספר דו-משמעי, מצד אחד זהו רומן נוצרי מכיוון שבסיומו חוזר הגיבור בתשובה, על מנת להיות נוצרי טוב, אולם למעשה עד אז מובעת ברומן ביקורת חריפה על המשפחה הנוצרית והדת הנוצרית.
על מנת לרצות את הקוראים מסתיים הספר בכך שהאיש חוזר בתשובה.
הדבר משקף לדעת שילוני את מוריאק עצמו, שלא היה סופר חד-משמעי.
הוא מבקר את הדת, אך נשאר נוצרי ומתלבט כל הזמן ביחס לאמונתו.
הלבטים האלה משתקפים גם בספרים האחרים שלו.
שילוני כתבה גם מאמרים רבים על הבטים שונים של יצירת מוריאק: על יחסו ליהודים, על דמויות הנשים בספריו, על מחזותיו, ועוד.
על מנת לאזן, כביכול, את השנים הרבות שהקדישה לצרפתי נוצרי ובורגני עברה לנה שילוני לעסוק ביוצר יהודי, הסופר אדמונד ז'אבס (1991-1912), יליד מצרים.
ספרו הראשון של ז'אבס "ספר השאלות" תורגם לשפות רבות בכללן יפנית ועברית, ויצירתו זכתה להתענינות בינלאומית.
שילוני מציגה את ז'אבס כמי שניסה בסגנונו המקורי לערער את החלוקה הספרותית המקובלת בין שירה לפרוזה.
חלק גדול מ"ספר השאלות" מוקדש לשיחות בין רבנים.
ז'אבס ממציא שמות דמיוניים של רבנים והם משוחחים ביניהם, למשל רבי דרידה ורבי עלום.
ספרי ז'אבס מורכבים: יש בהם קטעי שירה, סיפורים, משלים, מכתמים, שיחות דמיוניות.
הערבוב הזה יוצר ספרים חתרניים שאי אפשר לקטלג אותם.
זו כתיבה מלאת פרדוקסים, המבטאת "יהדות שלאחר אלהים", אך נוכחותו של האל הנעדר מרחפת על פני כל היצירה.
שילוני גם מראה כי ז'אבס משתמש בצורה לא קונבנציונלית בשפה הצרפתית.
הוא עושה שימוש במילים רבות שצריך לחפשן במילון, בהן מילים ארכאיות.
אך הוא מתייחס למילים צרפתיות כאילו היו מילים עבריות שאפשר לדרוש אותן, לחפש משמעות באותיות המרכיבות אותן ובהיפוכן, ולגלות מילים המסתתרות בתוך מילים אחרות.
הגישה הקבלית הזאת לשפה הצרפתית מייחדת את ז'אבס.
הסופר השלישי לו הקדישה לנה שילוני את מחקריה הוא ז'ורז' פרק (1982-1936).
היא כתבה את המאמר הראשון עליו בעברית ("ז'ורז' פרק, הוראות שימוש" במוסף תרבות וספרות של הארץ בשנת 1983), בטרם תורגמו כתביו לעברית.
מאז תורגמו כל ספריו החשובים של פרק לעברית בהוצאת בבל, ושילוני כתבה עליהם ביקורת בעיתונות.
שילוני כתבה מאמרים על פרק בצרפתית: על יהדותו הבעייתית, על השימוש בשמות בספריו, ועל זכרונות הילדות שלו, שהושוו על ידה לתאוריו של אהרן אפלפלד בספרו "סיפור חיים".
שילוני מציגה את פרק כסופר מתוחכם, הנהנה לעשות רשימות מצאי שונות ומשונות, ולכתוב מתוך ציות לנוסחאות.
כך, למשל, כתב רומן שלם, בשם "ההיעלמות" (La disparition) בלי האות E, שהיא האות הכי נפוצה בשפה הצרפתית.
פרק היה יתום שואה, וההיעלמות של הוריו וילדותו בשואה רדפו אותו כל חייו.
לדעת שילוני הוא מצא דרך התמודדות עם עברו שלא הייתה סנטימנטלית, כפי שהיה ניתן לצפות, אלא מתוחכמת ולעיתים אפילו משעשעת.
היחס בין האמנות הפלסטית והספרות
לנה שילוני כתבה גם על היחס בין האמנות הפלסטית והספרות, במאמרים על דמויות של ציירים ותאורי ציורים ברומנים של המאה התשע-עשרה.
זולא, למשל, שהיה חבר של הצייר סזאן, כתב רומן בשם "היצירה" על האימפרסיוניסטים, בסיפורים רבים של בלזק כגון "יצירת המופת הנעלמה" ו"בית החתול המשחק במחבט", וגם אצל פרוסט במאה העשרים ישנן דמויות של ציירים.
במקרים רבים הסופר מתאר את הצייר כאלטר-אגו שלו.
דרך תיאור הצייר מתוארות בעיות הכתיבה של הסופר.
כך, למשל, כישלון בכתיבה מוצג בסיפור בציור שלא עלה יפה ואינו תואם את כוונתו של היוצר.
האמנות הפלסטית מאפשרת לסופר להמחיש רעיונות מופשטים ולבטא דברים שהמילים אינן מספיקות לבטאן.
"גשר החלומות", שראה אור בשנת 2006 בהוצאת כרמל, הוא רומן אוטוביוגרפי שכתבה לנה שילוני.
שמו נלקח ממושג בודהיסטי המופיע בספרות היפנית הקלאסית אשר מתאר את הגשר המקשר בין העולם הזה ובין העולם הבא.
זהו דימוי לחיי אדם שהם בבחינת גשר חלומות המרחף בין האין לאין, ודימוי לזיכרון האנושי המרחף בין קרעי עבר, אמיתי או דמיוני.
משום כך, הספר אינו אוטוביוגרפיה, האמורה למסור עובדות כהווייתן, אלא רומן אוטוביוגרפי שיש בו גם דמיון, והוא מביא קטעים מיצירה ספרותית שכתבה המחברת, וציטטות מאת סופרים ומשוררים שהשפיעו עליה.
הספר מספר על נדודיה של המחברת בין ארצות שונות ובין שפות שונות, ומתמקד בחוויה היפנית שלה.
לנולין הוא חומר צהוב ושומני, המופרש מבלוטות חלב שעל העור של בעלי חיים צמריריים, דוגמת כבשים, המונע מטיפות מים להצטבר בתוך הצמר שלהם.
לנולין מוגדר כחומר אוקלוסיבי התורם לאטימה של העור.
מקורו של הלנולין מן החי, הוא ממוצה מזקיק שערה של הכבשה.
משמש כחומר גלם עיקרי במשחות לעור, וכחומר דוחה ומגן מפני מים במגוון רחב של שימושים.
החומר מופק ממספר זנים של כבשים אשר מפרישות כמות גדולה של החומר לצמר שלהם.
על מנת למצות את החומר סוחטים את הצמר באמצעות .
אחוז קטו מהאנשים רגיש ללנולין.
לנולין מורכב מתערובת של כולסטרול ומספר אסטרים של חומצות שומן שונות.
לנולין לא מעובד (לנולין לשימושים שונים שאינם פרמצבטיים) מכיל גם תרכובות כוהלים שונות אשר ידוע שהן גורם אלרגני לאנשים מסוימים.
ישנם מחקרים המעידים על נוכחות חומרי אנטיביוטיקה מסוימים ואף קוטלי חרקים שונים בלנולין, שמקורם בתזונה ובתוספים שניתנו לכבשים.
לנולין איננו מסיס במים אך יוצר במים אמולסיה.
בתעשיית התרופות לנולין משמש כבסיס להכנת משחות שונות.
לנולין בדרגת ניקיון רפואית ונגזרותיו נחשבים לחומרים בטוחים לשימוש חיצוני על ידי ה-FDA.
בדרגת ניקיון רפואית לנולין הוא חומר היפואלרגני וסטרילי המשמש כחומר גלם למשחות עור, לריכוך ולהקלה במקרים של יובש או פגיעה בעור.
כך, למשל, הוא משמש לריפוי נשים מיניקות שפטמותיהן נפצעו במהלך ההנקה.
בדרגת ניקיון זו משמש החומר גם לטיפול ביובש בשפתיים, תפרחת חיתולים, עור יבש או מגרד, לטיפול בעור כף הרגל, חתכים שטחיים, כוויות שטחיות ושפשופים בעור.
בתעשייה הקוסמטית הוא משמש לריכוך ולמניעת יובש בעור.
במספר רב של מוצרים לגילוח משתמשים בלנולין לריכוך הזיפים והעור.
השימוש בלנולין כחומר בסיס להכנת משחה נפוץ מאוד שכן הוא נספג במהירות ובקלות בעור ומאפשר העברה מהירה של החומר הפעיל אותו הוא נושא.
בנוסף להיותו שימושי כשלעצמו, ההרכב המורכב של לנולין, המורכב מאסטרים ארוכי שרשרת, הידרוקסיאסטרים, דיאסטרים, אלכוהולי לנולין וחומצות לנולין, הופך אותו לנקודת מוצא לייצור מגוון רחב של נגזרות לנולין בעלות תכונות כימיות ופיזיקליות רחבות היקף.
דרכי הנגזרות העיקריות כוללות הידרוליזה, התגבשות ממס חלקי, אסטריפיקציה, הידרוגנציה, אלקוקסילציה וקוואטרניזציה.[2][3][5][6] נגזרות לנולין המתקבלות מתהליכים אלה נמצאות בשימוש נרחב הן במוצרי קוסמטיקה והן במוצרי טיפוח עור.
בתעשייה, לנולין משמש כחומר מונע קורוזיה שכן בנוכחותו מים נדחים מפני השטח של מתכות עליהן הוא נמרח ובכך נמנעת התפתחות קורוזיה.
ללנולין גם יכולת חדירה, סיכוך והגנה על מתכות, עץ, גומי ומוצרי פלסטיק שונים והוא מיוצר לשם כך הן כנוזל והן כמוצק.