tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוקינס תיאר את תהליך ההתפתחות האבולוציונית כמעוצב ומתוכנן על ידי "שען עיוור".
הוא כתב מספר ספרי מדע פופולרי נוספים בתחום כמו הטיפוס על ההר הבלתי-סביר וההצגה הגדולה בתבל (ספר) דוקינס מציג בספרים אלה הסברים לגבי דרך פעולת האבולוציה ומפריך טיעונים פסאדו מדעיים נפוצים נוספים כמו מורכבות שאינה ניתנת לפישוט, או הטענה שאבולוציה יוצרת עולם מורכב אך ורק בגלל תהליכים מקריים.
דוקינס מדגיש כי האבולוציה מונעת בעיקר על ידי ברירה טבעית וזו כי זו אינה מקרית כלל אלה משאירה עותקי גנים המעניקים יתרון בשרידה או בהתרבות.
כן הוא הופיע רבות בטלוויזיה וברדיו.
באמצעי התקשורת הודבק לו הכינוי "הרוטוויילר של דרווין", וזאת באנלוגיה לביולוג הבריטי תומאס הנרי האקסלי, שכונה "הבולדוג של דרווין" בשל הגנתו על תאוריית הברירה הטבעית.
העימות בין דוקינס ומדענים נוספים לבין בריאתנים ואנשי תנועת התכנון התבוני, הובילו את דוקינס לכתוב בנושאים של דת, אמונה, אתאיזם, הכחשת אבולוציה, והקשר בין מדע לדת, וכן על אבולוציה של המוסר ואבולוציה של דתות.
הספר מציג טיעונים מדוע אין זה סביר להאמין באלוהים, או בכוחות על טבעיים, ובהמשכו דוקינס טוען כי דת כחותרת תחת המדע, מקדמת פנאטיות ודעות קדומות ומסייעת לאנשים מוסריים לבצע פעולות לא מוסריות.
דוקינס הוא אתאיסט מוצהר ומקדם אתאיזם ומדע כדרכים טובות יותר לשם התנהגות מוסרית והומנית יותר.
הוא מגדיר עצמו כ"הוגה חופשי", כספקן, כהומניסט חילוני, וכתומך ב"תנועת ברייטס" ששמה לה למטרה להנחיל לציבור את ראיית העולם הנטורליסטית.
דוקינס נולד בשנת 1941 בניירובי בירת קניה, בשלהי ימיה כקולוניה בריטית.
אביו, קלינטון ג'ון דוקינס (Clinton John Dawkins), היה עובד ציבור בנושא חקלאות בממשל הקולוניאלי הבריטי בניאסאלנד (כיום מלאווי), שגויס לצבא הבריטי ושירת בקניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1949 שב דוקינס עם הוריו לאנגליה.
דוקינס מתאר את ילדותו כ"ילדות אנגליקנית רגילה", אך מספר כי החל לכפור בקיומו של אלוהים כאשר היה בן תשע שנים, אך שב לחיק האמונה כאשר השתכנע מן הטיעון שתופעות של סדר, כוונה ועיצוב המופיעות בעולם מעידות על קיומו של בורא.
עם זאת, חש כי הפולחן האנגליקני הוא אבסורדי, וכי הדת עוסקת בהכתבת מוסר יותר ממה שהיא עוסקת באל.
מאוחר יותר, כאשר הבין, לטענתו, באופן עמוק יותר את תהליכי האבולוציה, שב ושינה את עמדתו בנוגע לדת, שכן הגיע למסקנה כי האבולוציה היא שיכולה ליצור את המורכבות אותה ניתן לצפות בטבע, וזאת באופן חומרי לחלוטין, ללא התערבותו של בורא תבוני, שהפך, לאור זאת, למיותר.
דוקינס נשאר לצדו של טינברגן כעוזר מחקר לשנה נוספת.
טינברגן היה חלוץ במחקר התנהגות בעלי חיים, במיוחד בשאלות של אינסטינקט, למידה ובחירה.
מחקריו של דוקינס בשנים אלו התרכזו בשאלות של תהליכי קבלת החלטות אצל בעלי חיים.
בין 1967 ל-1969 שימש דוקינס כפרופסור חבר (Assistant Professor) לזואולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בתקופה זו שימשה האוניברסיטה כמוקד תוסס של דעות ליברליות, ובפרט להתנגדות למעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, ודוקינס הצטרף לפעילויות ולהפגנות המתנגדות למלחמה.
בשנת 1970 שב דוקינס לאוקספורד וקיבל משרת מרצה לזואולוגיה, ובשנת 1990 קיבל שם את הדרגה האקדמית הבכירה "Reader".
בשנת 1995 קיבל את דרגת הפרופסור בקתדרה על שם צ'ארלס סימוני להבנה ציבורית של המדע, שנפתחה באוניברסיטת אוקספורד, והיה הראשון שנשא בתואר הפרופסור בקתדרה זו.
סימוני, מראשי חברת התוכנה מיקרוסופט, שמימנה את הקמת הקתדרה, סבר כי לתפקיד זה יש למנות אדם "שיש לצפות שיתרום תרומה חשובה להבנת הציבור בשדה מדעי מסוים".
משנת 1970 משמש דוקינס כעמית (Fellow) ב"ניו קולג'" באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1970 החל דוקינס להסביר את החידושים במדעי החיים לקהל הרחב, ובשנת 1976 פרסם את ספרו הידוע, "הגן האנוכי".
דוקינס שימש כעורך של מספר ירחונים חשובים, ושימש כיועץ מערכתי לאנציקלופדיה אנכרטה ו"האנציקלופדיה של האבולוציה".
הוא עורך בכיר בירחון "המחקר החופשי" בהוצאת "המועצה להומניזם חילוני", בו הוא כותב טור קבוע.
כן היה חבר במערכת הירחון "הספקן" (Skeptic) מיום ייסודו.
בספטמבר 2008 סיים דוקינס את תפקידו בקתדרת סימוני בשל חובת גיל הפרישה באוניברסיטת אוקספורד.
דוקינס היה חבר במספר רב של ועדי שיפוט לפרסים בנושאים שונים, בהם פרס פאראדיי של החברה המלכותית ופרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה BAFTA.
ב-2004 ייסד את "פרס דוקינס" המוענק בקולג' בייליול באוקספורד ל"מחקר יוצא דופן באקולוגיה וההתנהגות של בעלי חיים שתנאי חייהם וסביבתם עומדים בסיכון כתוצאה מהתנהגות אנושית".
ב-6 בפברואר 2016 לקה באירוע מוחי קל.
בשנת 1967 נישא דוקינס לעמיתתו בתחום האתולוגיה, מריאן סטאמפ דוקינס.
השניים התגרשו ב-1984. באותה שנה נישא דוקינס לאיב ברהאם, ולשניים נולדה בת, ג'ולייט אמה דוקינס.
נישואים אלו נגמרו גם הם בגירושים.
בשנת 1992 נישא דוקינס לשחקנית והמאיירת לאלה (שרה) וורד.
וורד איירה כמה מספריו של דוקינס וקריינה את ספריו "The Ancestor's Tale" ו"יש אלוהים?" שיצאו במהדורת אודיו.
ביולי 2016, לאחר 24 שנות זוגיות, הזוג התגרש.
בעבודתו המדעית, ידוע דוקינס בייחוד בשל הפופולריזציה של תפיסת האבולוציה המרוכזת בגן.
תפיסה זו הובעה בבהירות הרבה ביותר בספרו "הגן האנוכי" (1976) במילים "כל החיים מתפתחים על ידי הישרדותן הנבדלת של יחידות המסוגלות לשכפול עצמי".
בספר ההמשך "הפנוטיפ המורחב" תיאר את הליך הברירה הטבעית כ"תהליך בו המכפילנים מתחרים בהתרבות" ("מכפילן" - Replicator הוא חידוש לשוני של דוקינס.
הכוונה היא לגן, אך גם לכל יחידה בסיסית המסוגלת לשכפל עצמה, כדוגמת מם).
בתפקידו כאתולוג, המתעניין בהתנהגות בעלי חיים ויחסה אל הברירה הטבעית, קידם את הרעיון שהגן הוא היחידה הבסיסית של תהליכי האבולוציה כתוצאה מברירה טבעית.
במילים אחרות, את האבולוציה יש לראות כפועלת ברמת הגן, והברירה הטבעית ברמת האורגניזם עצמו, או ברמת האוכלוסייה, לעולם אינה גוברת על הברירה הטבעית ברמת הגן.
בערך זה תהיה ההתייחסות ל"גן" במובן שאליו התכוון דוקינס.
דוקינס היה חשדן באופן עקבי כלפי תורות אבולוציוניות שהתוו תהליכים שאינם כרוכים בהתאמה, כביולוגיה של ה"ספנדרל" שתוארה על ידי סטיבן ג'יי גולד וריצ'רד לוונטין.
על פי רעיון זה, כשם שהספנדרל הוא המרווח שבין הקשת ובין המסגרת האנכית והאופקית בה היא מצויה, שהתמלא בעיטורים באדריכלות הרנסאנס, לטענת גולד ולוונטין כתוצאה משיקולים שאינם נובעים מצורך, אלא מהיחסים ההכרחיים בין הקשת ובין המסגרת, כך גם קיימות התפתחויות אבולוציוניות שאינן נובעות מהתאמה לסביבה ומעקרון הברירה הטבעית.
כן הטיל דוקינס ספק בברירה טבעית ברמה ש"מעל" לגן.
הוא גילה יחס חשדני במיוחד כלפי רעיונות של ברירה קבוצתית כבסיס להבנת תופעת האלטרואיזם.
תופעת האלטרואיזם נראית בתחילה כפרדוקס אבולוציוני, שכן התנהגות המיטיבה עם אחרים עולה במשאבים יקרים ומפחיתה את סיכויי ההישרדות של הפרט הבודד.
רבים בעבר פירשו את קיומה של התנהגות זו כתופעה של ברירה קבוצתית: היחידים עשו כל שביכולתם להישרדות הקבוצה או המין בכללותו, ולאו דווקא לשם הישרדותם הם.
המילטון השתמש בראייה הביולוגית המתמקדת בגן על מנת להסביר את האלטרואיזם במונחים של ברירת שארים, נטייתם של בעלי חיים לטפל ולהעדיף את קרובי משפחתם שיש להניח שהם נושאים את אותם הגנים.
הסברים נוספים כוללים את עקרון ההכבדה ואלטרואיזם הדדי.
דוקינס טיפח גישות אלו ועשה להן פופולריזציה ב"גן האנוכי".
הוא המשיך לפתח אותן במסגרת עבודתו המדעית.
מבקרי גישתו של דוקינס טוענים שההתייחסות אל הגן כיחידת "הברירה", באירוע יחיד בו אורגניזם מסוים מצליח להתרבות או נכשל בכך, היא מטעה, אך כי ניתן לתאר את הגן כיחידת "אבולוציה" בהתייחסות לשכיחות לטווח ארוך של שינויים באללים באוכלוסייה.
ב"גן האנוכי" מסביר דוקינס כי הוא משתמש בהגדרתו של ג'ורג' סי.
ויליאמס של הגן כ"מה שמופרד ומתחבר מחדש בתדירות ראויה לציון".
ביקורת נוספת שהועלתה היא כי הגנים אינם יכולים לשרוד לבדם, אלא עליהם לשתף פעולה על מנת לבנות את היחיד, ולכן אין לראות בהם "יחידה" נפרדת.
ב"פנוטיפ המורחב" מסביר דוקינס כי בשל תהליכי השחלוף הגנטיים והרבייה המינית, מנקודת ראותו של הגן היחיד כל שאר הגנים הם חלק מהסביבה אליה הוא מתאים עצמו.
המתנגדים לרעיונותיו של דוקינס, מתוך תמיכה ברמות גבוהות יותר בהן מתרחשת הברירה הטבעית, כריצ'רד לוונטין, דייוויד סלואן וילסון ואליוט סובר, טוענים שישנן תופעות רבות (לרבות זולתנות) שברירה המבוססת על גנים אינה יכולה להסביר.
הפילוסופית מרי מידג'לי, שעמה התווכח דוקינס לסירוגין מאז שנות ה-70, ביקרה את רעיון הברירה על ידי גנים, את הממטיקה ואת הסוציוביולוגיה בטענה כי אלו מונחים רדוקציוניסטים.
עימות ידוע נוסף, שכונה "מלחמות דרווין" שעסק במנגנוני האבולוציה ובפרשנויות לתורות אבולוציוניות, היה בין דוקינס והתומכים בתורתו, ובין תומכי הביולוג האמריקני הנודע סטיבן ג'יי גולד, שנודעו שניהם כפופולריזטורים של מדעי החיים.
השניים נחלקו בדבר רעיונות הנוגעים לסוציוביולוגיה ולפסיכולוגיה אבולוציונית בהם נטה דוקינס לתמוך, ואילו גולד נטה לשלול.
למחנהו של דוקינס הצטרפו סטיבן פינקר ודניאל דנט.
על אף היריבות המקצועית ביניהם, נהנו גולד ודוקינס מיחסי רעות, ודוקינס הקדיש לגולד את ספרו "A Devil's Chaplain", שיצא לאור בשנת 2003, לאחר פטירתו של גולד.
דוקינס רואה באבולוציה תכונה מרכזית של החיים ותומך בהגדרת המושג חיים בעיקר על פי היכולת לעבור אבולוציה.
זאת בניגוד להגדרות שמרניות יותר המתבססות על מאפיינים מבניים ותהליכים משותפים לכלל צורות החיים הידועות.
בספרו, "הגן האנוכי", טבע דוקינס את המושג "מם" לתיאור המקבילה התרבותית של הגן על מנת לתאר כיצד עקרונות הלקוחים מתורת האבולוציה של דרווין ניתנים ליישום על מנת להסביר את התפשטותם של רעיונות ותופעות תרבותיות.
רעיון זה הביא ליצירת ה"ממטיקה".
דוקינס השתמש במילה "מם" על מנת להתייחס לכל ישות תרבותית שצופה יכול להתייחס אליה כמכפילן.
הוא סבר כי אנשים יכולים לראות ישויות תרבותיות רבות כמכפילנים המחפשים דרך לשכפל עצמם, באופן עקרוני באמצעות חשיפה לבני אדם, שהתפתחו כיחידות יעילות (אם כי לא מושלמות) לשכפול מידע והתנהגות.
ממים אינם תמיד משתכפלים בצורה מושלמת, ולעיתים יעוצבו מחדש, ישולבו או ישופרו בשילוב עם רעיונות אחרים, והתוצאה תהיה ממים חדשים, אשר יהפכו למכפילנים יעילים יותר או פחות מהמם המקורי שקדם להם, ויספקו את הבסיס לתהליך האבולוציה החברתית, המקבילה לאבולוציה הביולוגית.
מאז ששרטט את תווי המתאר של רעיון זה בספרו "הגן האנוכי" הותיר דוקינס את פיתוחו לכותבים אחרים, כסוזן בלקמור.
דוקינס הוא בין מבקריה החריפים ביותר של הבריאתנות, אותה כינה "שקר שערורייתי המכווץ את המוח".
בספרו "השען העיוור" ביקר את הטיעון הטלאולוגי בדבר קיומו של האל, המתייחס לתכנון התבוני.
בספר טען דוקינס כנגד "אנלוגיית השען" שנוצרה על ידי התאולוג בן המאה ה-18 ויליאם פיילי בספרו "תאולוגיה טבעית".
פיילי טען, שכשם שהשעון מורכב מדי ולכל אחד ממרכיביו תפקיד ברור מכדי שייווצר באופן אקראי על ידי הטבע, כך גם כל היצורים החיים, שמנגנוני גופם השונים מורכבים פי כמה מחלקיו של שעון.
מכך הסיק פיילי כי היקום הוא תוצאה של תכנון תבוני.
דוקינס טען כי המורכבות והפונקציונליות של העולם הביולוגי, הנראים באופן שטחי כתוצר של עיצוב ולא של אקראיות, הם תוצאה של מנגנון "עיוור".
המנגנון של ברירה טבעית פועל בצורה מאד לא מקרית לסלקציה לטובת יצורים מותאמים לסביבתם, מנגנון זה פועל במשך מיליוני דורות וכך יש הצטברות שינויים הגורמים למורכבות.
טיעונו של פיילי מובע לעיתים כטענה לאי-סבירות סטטיסטית להתפתחות אקראית של מנגנונים ביולוגיים מורכבים.
בתגובה לאמירתו של האסטרונום וסופר המדע הבדיוני פרד הויל, שהסיכויים להיווצרות החיים דומים לסיכוי שסופה תעבור במגרש גרוטאות ותרכיב מהם בואינג 747, רואה דוקינס את הטיעון המרכזי שלו.
הסבירות הנמוכה נדרשת, על-פי דוקינס, רק בשני אירועים מכריעים במהלך התפתחות החיים: היווצרות החיים והופעת התודעה.
שניהם אמנם בעלי הסתברות נמוכה ביותר, אך הסתברות זו קיימת ואף ניתנת להערכה חישובית.
שאר השלבים הם שלבי התפתחות קטנים וסבירים.
הוא מדמה את האבולוציה לעגורן הבונה מבנה בשלבים, זה על גבי זה, לעומת "הוו השמימי" המנחית את המבנה כולו.
דוקינס מודה שאין בידיו "עגורן" המסביר את הפיזיקה והקוסמולוגיה, אך הוא מאמין שמנגנון כזה יימצא בעתיד ותולה תקווה בתאוריות מהסוג של יקומים מקבילים.
לדבריו, המתכנן התבוני - אלוהים - חייב להיות מורכב ביותר, ועל כן דווקא הוא בלתי מסתבר, או כדבריו: "אלהים הוא הבואינג 747 האולטימטיבי".
שכן אם חייבים "שען" מורכב כדי לבנות משהו פחות מורכב (כמו שעון) אז אותו טיעון קיים לגבי "השען" - כלומר נוצרת רקורסיה אינסופית שבה את אלוהים (שהוא דבר מורכב) יוצר אלוהים עוד יותר מורכב.
ב-1986 השתתף דוקינס בוויכוח על שם האקסלי, שיזמה אגודת הסטודנטים באוקספורד, בו דוקינס וביולוג בריטי נוסף, ג'ון מיינרד סמית', התווכחו עם הבריאתן א.
ויילדר-סמית' ונשיא אגודת הבריאתנים התנ"כיים, אדגר אנדריוז, על טענתם כי כדור הארץ הוא צעיר, וכי גילו של כדור הארץ הוא על פי הכתוב במקרא בין 6,000 ל-10,000 שנים.
עם זאת, לרוב נמנע דוקינס מהשתתפות בוויכוחים פומביים עם בריאתנים, מכיוון שזה ייתן להם, לטענתו, את "החמצן של המכובדות" שהם משתוקקים לו.
בספרו "A Devil's Chaplain" הוא טוען כי לבריאתנים "לא אכפת להיות מובסים בוויכוח.
מה שחשוב הוא מתן ההכרה לטיעוניהם בעצם הוויכוח אתם בפומבי".
בדצמבר 2004, בריאיון עם העיתונאי האמריקני ביל מויירס, אמר דוקינס כי "בין הדברים שהמדע אכן יודע, האבולוציה היא בטוחה כמו כל דבר אחר שאנו יודעים".
כאשר נשאל על ידי מויירס על השימוש במילה "תאוריה" לתיאור האבולוציה, הצהיר דוקינס כי "צפינו באבולוציה.
אך לא ניתן לצפות בה בעת התרחשותה." הוא הוסיף כי "זה כמו בלש המגיע לזירת רצח לאחר התרחשותו.
הוא לא ממש ראה את הרצח, כמובן.
אך הוא מוצא רמזים שלא ניתן לטעות בהם.
דוקינס התנגד בתקיפות להוספת רעיון התכנון התבוני לתוכנית הלימודים, בטענה כי "אין המדובר בטיעון מדעי אלא בטיעון דתי".
דוקינס הוא מתנגד חריף לארגון הבריטי "האמת במדע" המקדם את לימוד הבריאתנות בבתי הספר בבריטניה, ודרך "מוסד ריצ'רד דוקינס להיגיון ומדע" הוא מתכנן לממן משלוח ספרים, תקליטורים ומנשרים לבתי הספר על מנת לסתור את השפעתם אותה כינה "סקנדל חינוכי".
דוקינס הוא מדובריה הרהוטים יותר של השקפת העולם האתאיסטית ומבקר חריף ביותר של הדת.
הוא חבר כבוד של "האגודה החילונית הלאומית", סגן נשיא "האגודה ההומניסטית הבריטית", הומניסט של כבוד מטעם "האקדמיה הבינלאומית להומניזם", וחבר ב"ועדה לחקירה ספקנית".
במאמרו משנת 1991 "נגיפי מחשבה", טען כי הממטיקה יכולה לנתח ולהסביר את תופעת האמונה הדתית, וכמה מאפיינים משותפים לכל הדתות, כגון האמונה שלכופרים מחכה עונש.
לפי דוקינס האמונה הדתית, שאינה מבוססת על ראיות, היא אחת מהרעות הגדולות הקיימות בעולם, וכמוה כווירוס האבעבועות, על אף שקשה יותר להשמידה.
עם זאת, דוקינס מגדיר עצמו כ"נוצרי תרבותי" או "נוצרי חילוני" שאיננו מאמין אך חש נוסטלגיה לדת האנגליקנית, על תפקידה המכריע בעיצוב הזהות והחברה הבריטיות.
דוקינס מאמין כי אתאיזם הוא אך הרחבה הגיונית של הבנתנו את תהליכי האבולוציה וכי הדת אינה תואמת את המדע.
דוקינס ידוע בבוז שהוא חש לקיצוניות דתית, מן הטרור האיסלמי עד לפונדמנטליזם הנוצרי, אך התעמת גם עם אנשי דת מתונים ומדענים דתיים, כביולוגים קנת' ר.
מילר ופרנסיס קולינס והתאולוגים אליסטייר מקגראת' וריצ'רד הרייס.
דוקינס הצהיר כי התנגדותו לדת היא כפולה, הן כמקור לעימות והן כהצדקה לאמונה ללא הוכחות.
עם זאת הוא מתאר עצמו כ"נוצרי תרבותי", והציע את הססמה "אתאיסטים למען ישו".
הספר "יש אלוהים?" והפולמוס סביבו
בספרו משנת 2006 "יש אלוהים?" (The God Delusion) מצהיר דוקינס כי "אין שום סיבה להתנצל על היותך אתאיסט.
להפך, זהו דבר שיש להתגאות בו, בעמידה זקופה ובמבט בוטח אל האופק, שהרי אתאיזם מעיד כמעט תמיד על עצמאות בריאה של הנפש..." בספרו טוען דוקינס כי בורא על-טבעי אינו קיים, וזאת באופן כמעט ודאי, ושהאמונה הדתית היא אשליה בלבד.
זהו ספרו הפופולרי ביותר של דוקינס עד כה: הוא נמכר בלמעלה ממיליון וחצי עותקים באנגלית, ותורגם ל-31 שפות, בהן עברית.
הצלחתו נראתה לרבים כאות לשינוי ב"רוח הזמן" (Zeitgeist), שהביאה לעלייה בפופולריות של ספרות אתאיסטית.
"יש אלוהים?" זכה לשבחים ממלומדים ידועים, וביניהם הכימאי זוכה פרס נובל הארי קרוטו, הפסיכולוג סטיבן פינקר והביולוג זוכה פרס נובל ג'יימס ד.
בספר מדבר דוקינס בזכות האתאיזם, טוען שעל האתאיסטים להיות גאים בחוסר אמונתם, ומסביר כי לדעתו העלאת המודעות לנושא האתאיזם היא כלי עיקרי במלחמה בדוגמה הדתית ובאינדוקטרינציה.
כלים אלו כוללים מלחמה כנגד סטראוטיפים מסוימים, ודוקינס אימץ את המושג "ברייט", כדרך לייחוס משמעות ציבורית חיובית לאלו המאמינים בהשקפת עולם נטורליסטית.
דוקינס טוען שכשם שהפמיניזם הצליח לגרום למודעות לשימוש מפלה בשפה, כך יש להביא למודעות את השימוש השגוי לטעמו במונחים כ"ילד קתולי" או "ילד מוסלמי" כאשר הכוונה היא ל"ילד שהוריו קתולים" או "ילד שהוריו מוסלמים".
ייחוס דת (הדורשת מחשבה והבנה של עיקרים פילוסופיים מסוימים) לילד יכול להישמע מגוחך כשם ש"ילד מרקסיסטי" נשמע מגוחך.
לפי דוקינס ילדים אינם צריכים להיות מסווגים לפי אמונת הוריהם.
בינואר 2006 הציג דוקינס ברשת ה-BBC משדר דוקומנטרי בן שני חלקים תחת הכותרת "שורש כל רע?", בהתייחסו להשפעתה השלילית, לטעמו, של הדת על החברה.
במספר הזדמנויות (כמצוין במבוא למהדורה העברית של ספרו "יש אלוהים?") הביע דוקינס אכזבה מן הכותרת שנבחרה למשדר.
מבקריו של דוקינס טענו כי התוכנית נתנה זמן מסך רב מדי לדמויות שוליים וקיצוניים, וכי הסגנון המתעמת שבחר דוקינס להגשת התוכנית לא היטיב עם מטרותיו.
דוקינס דחה טענות אלו, בנימוק כי מדי יום משודרים משדרים דתיים משונים בכלי התקשורת, המהווים איזון ראוי לקיצוניים שהציג בתוכניתו.
הוא העיר גם כי מי שנראה "קיצוני" במדינה מתונה מבחינה דתית, יוכל להיחשב לאיש הזרם המרכזי במדינה שמרנית.
איש אוקספורד, התאולוג אליסטייר מקגראת', טוען כי דוקינס הוא בור בתאולוגיה נוצרית, ולפיכך אינו יכול לגשת לנושא הדת והאמונה באופן אינטליגנטי.
בתגובה שאל דוקינס, "האם עליך לקרוא על 'לפרקולוגיה' בטרם תביע אי אמונה בלפרקונים?" מקגראת' ודוקינס הפכו לבני פלוגתא, והוויכוח ביניהם התנהל מעל דפי העיתונים, כמו גם בספרו של דוקינס "יש אלוהים?", ובספרו של מקגראת' "אלוהים של דוקינס: גנים, ממים ומוצא החיים" (2004).
פילוסוף נוצרי נוסף, קית' וורד, בוחן נושאים דומים בספרו "האם הדת מסוכנת" (2006), וטוען כנגד ראיית העולם של דוקינס.
ביקורת נוספת על "יש אלוהים?" הגיעה מפילוסופים כפרופסור ג'ון קוטינגהם מאוניברסיטת רדינג.
אחרים, כמומחית לאתיקה, מרגרט סומרוויל טענו כי תגובתו של דוקינס כלפי הדת היא מוגזמת.
לטענת סומרוויל דוקינס הוא דוגמטי בגישתו האתאיסטית, ו"הוא איש מסוכן, הגורם לי ללילות ללא שינה".
דוקינס טוען בספרו "יש אלוהים?" כי קיומו של האל הוא היפותזה מדעית כמו כל היפותזה.
הוא יוצא כנגד גישתו של סטיבן ג'יי גולד המכונה "NOMA" (ראשי תיבות באנגלית של מרחבי עיון לא חופפים - Non Overlapping Magisteria) לפיה עניינה של הדת שונה מעניינו של המדע, ואין לבחון אותם באותם הכלים, ובלשונו של גולד "המדע חוקר איך פועלים השמים, והדת איך להגיע לשמים".
לדעת דוקינס טענות דתיות על נסים, או תקשורת עם אלוהים ניתנות לבחינה ולהפרכה בכלים מדעיים.
כמו כן, טוען דוקינס, כי את העיקרון יש להחיל באופן דו צדדי, וכשם שאם היו מתגלות ראיות DNA ארכאולוגיות, מהן היה עולה כי לישו אין אב ביולוגי, הייתה הנצרות ממהרת לנכסן, כך יש להתייחס באופן רציני לנתונים מדעיים המפריכים טענות דתיות.
ויכוח דומה ניהל דוקינס עם האסטרופיזיקאי מרטין ריס, שטען בספריו כי שאלות מסוימות הן "מעבר למדע".
דוקינס שאל בתגובה "איזו מומחיות יכולים תאולוגים להביא עמם לשאלות קוסמולוגיות מעמיקות, מומחיות שמדענים אינם יכולים להציע?" ריס טוען כי התקפתו של דוקינס על הדת "אינה עוזרת".
בישראל ספג דוקינס ביקורת קשה מצד הרב והפיזיקאי מיכאל אברהם, בספר "אלוהים משחק בקוביות".
אברהם טוען שדוקינס מערב בין מדע לפילוסופיה, חסרה לו מיומנות בסיסית בפילוסופיה ובתאולוגיה, וטיעוניו לוקים בכשלים לוגיים רבים.
לדבריו, העובדה שהאבולוציה התרחשה למרות המורכבות הרבה והסבירות המעטה שלה מוכיחה שיש לה מתכנן תבוני, שלכל הפחות קבע את חוקי הטבע שגרמו לאבולוציה להתרחש.
בשנת 2007 ייסד דוקינס את "קמפיין היציאה החוצה" שנועד לעודד אתאיסטים ברחבי העולם להביע את השקפת עולמם הנטורליסטית באופן פומבי וגאה.
דוקינס, השואב השראה מהמאבק למען זכויות ההומוסקסואלים, מקווה כי האתאיסטים יחלו להזדהות ככאלה, יגבירו את המודעות הציבורית למספרם באוכלוסייה, ויקטינו את דעת הקהל השלילית בנוגע להם.
כמו כן, דוקינס התראיין ב-2007 באתר TED בנושא "אתאיזם מיליטנטי".
המכון נמצא עדיין בשלבי הקמה.
בבריטניה ובארצות הברית הוכר המכון כעמותה.
המכון מתכנן לממן מחקר בנוגע לפסיכולוגיה של האמונה והדת, לממן תוכניות חינוך למדע, ולתמוך בעמותות חילוניות.
המכון מציע לכל דורש מידע וחומר קריאה הומניסטי, חילוני ומדעי באמצעות אתר האינטרנט שהוא מפעיל.
במסגרת תפקידו כפרופסור להבנה ציבורית של המדע, ביקר דוקינס באופן חריף את הרפואה האלטרנטיבית ואת הפסבדו-מדע.
בספרו משנת 1998, "לפרום את הקשת בענן", מתייחס דוקינס להאשמתו של המשורר ג'ון קיטס כי אייזק ניוטון גרע מיופייה של הקשת, בכך שהסביר את מרכיביה המדעיים.
טענתו היא כי החלל העמוק, תהליך האבולוציה, התהליכים הביולוגיים המיקרוסקופיים, ושאר נפלאות היקום כוללים יופי רב יותר מאשר מיתוסים ופסבדו מדע.
בהקדמה לספרו של ג'ון דיאמונד "שמן נחשים" (Snake Oil), המוקדש להפרכת אמונות הנוגעות לפעולתה של הרפואה האלטרנטיבית, טוען דוקינס כי הרפואה האלטרנטיבית מזיקה, ולו רק בשל כך שהיא מסיחה את החולים מדרכי טיפול קונבנציונליות מוצלחות יותר, ומפיחה תקוות שווא.
בספרו "A Devil's Chaplain" מסביר דוקינס כי "אין רפואה אלטרנטיבית.
יש רפואה שעובדת ורפואה שאינה עובדת."
דוקינס הביע חשש מגדילתה של אוכלוסיית כדור הארץ.
בספרו "הגן האנוכי" נתן כדוגמה את אמריקה הלטינית המכפילה את אוכלוסייתה בכל ארבעים שנה (בזמן בו נכתב הספר).
דוקינס הביע ביקורת על הכנסייה הקתולית וגישתה לתכנון המשפחה ולאמצעי מניעה.
לטענתו מי שמונע תכנון ילודה בטענה שאמצעי מניעה אינם טבעיים, יקבל בקרת אוכלוסייה טבעית בדמות מוות ברעב.
בתוכנית הטלוויזיה "אויבי ההיגיון" הביע דוקינס את דעתו על הסכנה שיש בנטישת המחשבה הביקורתית וההסקה המדעית.
הוא התייחס במיוחד לאסטרולוגיה, ספיריטואליזם, רפואה אלטרנטיבית, הומאופתיה ודאוזינג (גילוי משאבים נסתרים בקרקע באמצעים על חושיים תוך שימוש במקלות).
הוא הביע חשש כי האינטרנט יכול לשמש להפצת שנאה דתית ותאוריות קונספירציה המסיטות את תשומת הלב מההיגיון הנתמך בעובדות.
ד"ר רופרט שלדרייק, חוקר הטלפתיה שהשתתף בתוכנית, טען כי דוקינס סירב להתייחס לראיות שהציג בפניו, וזלזל בו.
שלדרייק כינה את פעולותיו של דוקינס "מסע צלב", וטען כי המדע אינו "אמצעי להפצת דעות קדומות, שיטת אמונה פונדמנטליסטית, כי אם חקירה אל הלא-נודע".
בשנת 2002 היה דוקינס בין 125 אקדמאים שחתמו על מכתב שקרא להשעות מענקי מחקר לאוניברסיטאות בישראל עד אשר "ישראל תענה לדרישות האו"ם ותפתח במשא ומתן לשלום עם הפלסטינים".
זמן קצר לאחר מכן הודיע דוקינס כי שינה את דעתו בנושא והוא מתנגד לחרם אקדמי על ישראל.
בשנת 2003 היה שותף למאמר הקובע שהטלת חרם מדעי מסיבות פוליטיות פוגעת באוניברסליות של המדע, ואין לנקוט בו, אלא כמוצא אחרון.
מאמר זה פורסם בכתב-העת המדעי היוקרתי נייצ'ר.
בשנת 2015 השתתף דוקינס כקריין אורח באלבום השמיני של להקת המטאל הסימפוני הפינית נייטוויש.
עיקר האלבום עוסק בנושאי האבולוציה והברירה הטבעית, שכן כתביו של דוקינס היוו השראה לכתיבת חלק מהשירים שבאלבום.
בדצמבר 2015 אירחה הלהקה את דוקינס על הבמה בסוף הופעתה בארנה של ומבלי בלונדון, שקרא דברים מתוך כתביו.
דוקינס קיבל תואר "דוקטור במדעים" מאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1989. מספר רב של מוסדות אקדמיים בבריטניה ומחוצה לה העניקו לו תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1997 התקבל כחבר ב"חברה המלכותית לספרות" ובשנת 2001 התקבל כחבר בחברה המלכותית.
ספרו של דוקינס "השען העיוור" זכה בפרס החברה הלאומית לספרות בשנת 1987, ובפרס הספרותי של העיתון "לוס אנג'לס טיימס".
כן זכה בפרסים רבים נוספים.
בשנת 2007 נמנה על ידי טיים מגזין כאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם לשנה זו.
מאז 2003 מעניקה ברית האתאיסטים הבינלאומית (Atheist Alliance International) פרס לאתאיסט שעבודתו תרמה יותר מכל להעלאת המודעות הציבורית לאתאיזם באותה השנה, המכונה "פרס ריצ'רד דוקינס".
הגן האנוכיי, 1976, תרגם עמנואל לוטם, הוצאת דביר, 1991 (The Selfish Gene)
השען העיוור, 1986, תרגם עמנואל לוטם, הוצאת דביר, 1993 (The Blind Watchmaker).
הטיפוס על ההר הבלתי סביר: מסע באורחות האבולוציה, תרגם עמוס כרמל, הוצאת זמורה-ביתן, 2003 (Climbing Mount Improbable, 1996)
לפרום את הקשת בענן: המדע, האשליה ותשוקת הפליאה, תרגם עמנואל לוטם, הוצאת הד ארצי, 2001. (Unweaving the Rainbow, 1998)
- האשליה הגדולה של הדת, תרגמה עדי מרקוזה-הס, הוצאת ידיעות אחרונות וספרי עליית הגג, 2008, (The God Delusion, 2006)
ההצגה הגדולה בתבל - הראיות בזכות האבולוציה, תרגם עמנואל לוטם, הוצאת זמורה ביתן, 2009 (The Greatest Show On Earth)
קסם המציאות: איך אנחנו יודעים מה אמיתי ומה לא, תרגם עמנואל לוטם, כנרת, זמורה-ביתן, 2016 (The Magic of Reality: How We Know What's Really True, 2011).
ריצ'רד ג'ון האריס היה שחקן קולנוע, זמר ופזמונאי אירי.
זוכה פרס גראמי, פרס גלובוס הזהב ומועמד לשני פרסי אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ריצ'רד האריס נולד בלימריק שבאירלנד למשפחה בת תשעה ילדים.
למד בבתי ספר של הישועים.
היה שחקן רוגבי מוכשר ואף זכה במספר גביעים עם הקבוצה שבה שיחק.
כשהיה בן 19 לקה בשחפת ובכך באה לקיצה הקריירה הספורטיבית שלו.
הוא נשאר אוהד מושבע של קבוצת הרוגבי של מונסטר עד מותו, ונכח במשחקים רבים של הקבוצה.
כשהחלים ממחלתו עבר לגור בלונדון, והתכוון להיות במאי תיאטרון.
כיוון שלא מצא קורסים מתאימים, התחיל ללמוד משחק ב"אקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון" (LAMDA).
עוד בהיותו סטודנט שכר האריס מקום והעלה הצגת תיאטרון בבימויו, את המחזה "Winter Journey" של קליפורד אודטס.
ההצגה זכתה לשבחי הביקורת אך נכשלה בקופות, והאריס שאיבד בהפקה את כל חסכונותיו, נותר חסר בית ונאלץ לישון במשך שישה שבועות במרתף פחם.
בסיום לימודיו הצטרף האריס לסדנת התיאטרון של ג'ואן ליטלווד, והחל להופיע בתיאטראות לונדון, כשתפקידו הראשון היה ב-1956 במחזה "The Quare Fellow".
ב-1957 התחתן עם אליזבת ריס-ויליאמס, ממנה התגרש ב-1969. שלושת ילדיהם הם השחקנים ג'ארד האריס, ג'יימי האריס והבמאי דמייאן האריס.
האריס התחתן בשנית עם אן טורקל, שחקנית אמריקאית שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנה, והתגרש גם ממנה.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1958 בסרט " Alive and Kicking".
בהמשך שיחק בסרט "המרד על הקיין", ואף שהיה אלמוני יחסית התעקש ששמו יופיע שלישי אחרי שמותיהם של טרוור הווארד ומרלון ברנדו.
התפקיד הראשי הראשון שלו היה ב-1963 בסרט "מחירו של גבר" (This Sporting Life), שם גילם דמות של כורה פחם צעיר ומריר, ההופך להיות שחקן רוגבי וזוכה בתהילה.
על תפקידו זה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן ובמועמדות ראשונה לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
האריס זכה להכרה ולשבחים על הופעתו ב"רב-סרן דנדי", סרטו של סם פקינפה, לצידו של צ'רלטון הסטון.
בסרט גילם דמות של מהגר אירי המצטרף לחיל הפרשים של צבא הקונפדרציה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
האריס גילם את דמותו של המלך ארתור בעיבוד הקולנועי למחזמר "קמלוט", ובמשך שנים הופיע בתפקיד זה על הבמה.
הוא הקליט כמה אלבומי מוזיקה, ושירו "MacArthur Park" היה להיט והגיע ב-1968 למקום שני במצעד הבילבורד האמריקני, ולצמרות מצעדי הפזמונים באירופה.
בשנות השבעים הופיע במספר רב של סרטים, ביניהם ב-1970 שיחק בתפקיד אוליבר קרומוול בסרטו של הבמאי קן יוז "קרומוול".
ב-1977 הופיע בתפקיד הראשי בסרט "הרפתקה בלב ים" לפי ספר של אליסטר מקלין.
ב-1971 ביים ושיחק בסרט בלומפילד בישראל, לאחר שהבמאי אורי זוהר פרש מהפקת הסרט.
בסוף שנות השמונים, אחרי שבמשך תקופה ארוכה לא היו להאריס תפקידים משמעותיים בקולנוע, נודע לו על תוכניתו של הבמאי ג'ים שרידן להסריט את המחזה "השדה" של המחזאי האירי ג'ון ב.
שרידן ייעד את השחקן ריי מקאנלי לגילום התפקיד הראשי בול מק'קייבי, מקאנלי מת לפני תחילת הצילומים, והאריס פעל כדי לקבל את התפקיד לעצמו.
הוא זכה בתפקיד והסרט, בהשתתפות טום ברנג'ר, יצא לאקרנים בשנת 1990. האריס זכה למועמדות שנייה לפרס אוסקר על התפקיד.
בהמשך שיחק בסרטים זוכי האוסקר "בלתי נסלח" וגלדיאטור (בתפקיד מרקוס אורליוס).
להאריס הוצע לגלם את אלבוס דמבלדור מנהל בית הספר הוגוורטס בסדרת סרטי הארי פוטר, אך תחילה סירב.
אחרי שנכדתו אמרה שלא תשוב לדבר איתו אם יסרב לתפקיד, הסכים לשחק - וכך רכש דור חדש של מעריצים.
האריס גילם את דמבלדור בשני סרטי הסדרה הראשונים.
ב-2003 ניתן היה לשמוע את קולו בסרט האנימציה ("Kaena: The Prophecy"), שיצא אחרי מותו, והוקדש לו.
האריס היה חבר במסדר אבירי מלטה, וקיבל תואר אבירות גם בדנמרק.
הוא נפטר בגיל 72 מלימפומת הודג'קין, שבועיים לפני שיצא הסרט "הארי פוטר וחדר הסודות".
השחקן האירי מייקל גמבון החליף אותו בתפקיד אלבוס דמבלדור.
ריצ'רד הל , בעבר ריצ'רד מאיירס, הוא זמר אמריקאי.
הל הוא אחת הדמויות המשמעותיות ביותר בסצנת הפאנק בניו יורק ואחד הפאנקיסטים הראשונים (הוא נהג ללבוש בגדים קרועים).
ב-1974 הקים את להקת הנאון בויס עם טום ורליין, וכעבור זמן קצר שונה שמה של הלהקה לטלוויז'ן.
הוא עזב את הלהקה ב-1975, ומיד הקים את להקת ההרטברייקרס עם ג'וני ת'נדרס וג'רי נולן מניו יורק דולס.
גם את הלהקה הזאת עזב לאחר זמן קצר, והקים את להקת הליווי שלו, הווידוידס (Voidoids).
יחד עם הלהקה הזו הוציא ב-1977 את אלבום הבכורה שלו, Blank Generation.
אלבומו הבא, Destiny Street, יצא רק ב-1982, ולאחריו התעסק הל בשירה ובתפקידים קטנים בסרטים בשנות ה-80, ובהם "אין פיקניק", סרטו העצמאי של פיליפ הארטמן, לצד סטיב בושמי ולואיס גוזמן.
ב-1992 חזר למוזיקה כחבר בלהקת הדים סטארס, יחד עם חברים מסוניק יות', שהוציאה אלבום יחיד על שמה.
ב-1995 הוציא דיסק בו הוא קורא את סיפורו "Go Now", והמשיך לעסוק בשירה, להוציא ספרי שירה ולקרוא באירועים ציבוריים.
ב-2000 איחד את הווידוידס להקלטת שיר חדש, "Oh".
ריצ'רד דין אנדרסון הוא שחקן אמריקאי.
הוא הבכור בין ארבעת בניהם של סטיוארט ג'יי אנדרסון, מורה לדרמה, וג'וסלין ריי קרטר, ציירת ופסלת.
אנדרסון גדל ברוזוויל, מינסוטה ולמד לתואר ראשון בדרמה באוניברסיטת סנט קלאוד במינסוטה ולאחר מכן לתואר שני באוניברסיטת אוהיו.
זמן קצר לפני שסיים את התואר השני, עזב את האוניברסיטה ועבד בעבודות שונות ומשונות, למשל בהאכלת כרישי-לוויתן מפיו.
הוא התגורר בלוס אנג'לס לאחר תקופה של נדודים, והצטרף לחברו קארל דנטה כדי ליצור להקה בשם "ריקי דין ודנטה".
במקביל הופיע במספר תפקידים בתיאטראות מקומיים.
אנדרסון התחיל את הקריירה הטלוויזיונית שלו ב-1976, כדוקטור ג'ף וובר באופרת הסבון בית חולים כללי.
הוא השתתף בסדרה עד שנת 1981. לאחר מכן השתתף בסדרה שבע כלות לשבעה אחים , בתור האח הגדול אדם.
הסדרה כשלה ברייטינג וירדה מהמסכים אחרי העונה הראשונה.
בשנת 1985 קיבל אנדרסון את התפקיד הראשי בסדרה מקגייוור בתור אנגוס מקגייוור, ששודרה במשך שבע עונות, עד שנת 1992. דמותו של מקגייוור הייתה זו של גיבור פעולה, לא אלים, המסרב לשאת אקדח, ומאלתר ביצירתיות התקנים מגוונים על מנת להיחלץ ממצבים שנראים אבודים.
הסדרה זכתה לפופולריות רבה באותה תקופה וגם אנדרסון קבל פרסום רב מאז שגילם את "מקגייוור".
ב-2009 הודיעו שיש תכנון להוציא סרט קולנוע באורך מלא על מקגייוור אבל לא ידוע אם אנדרסון יחזור לגלם את דמותו.
בשנת 1997 החל אנדרסון להופיע בסדרת המדע הבדיוני "סטארגייט SG-1", בתפקיד הקולונל ג'ק או'ניל (המקודם בדרגה בהמשך הסדרה לבריגדיר ג'נרל, מייג'ור ג'נרל ולוטננט ג'נרל).
הסדרה נולדה מתוך סרט הקולנוע "סטארגייט" משנת 1994 שבו שיחק את תפקיד ג'ק או'ניל השחקן קורט ראסל.
החל מהעונה השישית של הסדרה, החל תפקידו להצטמצם בהדרגה, כדי לענות על רצונו לבלות זמן רב יותר עם בתו, עד אשר בעונה התשיעית הוא פרש מהסדרה, אך חזר בהופעת אורח בעונה האחרונה (העונה העשירית) לפרק אחד עקב דרישת הקהל.
לצורך צילומי פרק הפיילוט לסדרת הספין אוף "סטארגייט אטלנטיס", אנדרסון הופיע בתפקיד אורח יחד עם שותפו לסדרה, מייקל שנקס.
בנוסף, הוא שיחזר את תפקידו בסרט השני בסדרת סרטי סטארגייט בשם "סטארגייט: רצף הזמן", שיצא ביולי 2008 והופיע בתפקיד אורח בסדרת הספין אוף "סטארגייט יוניברס".
ב-2005 זכה אנדרסון להופעת אורח בסדרה "משפחת סימפסון".
הפרק נקרא "Kiss Kiss, Bang Bangalore", ובו חוטפות הדודות פטי וסלמה, מעריצות מושבעות של מקגייוור, את אנדרסון.
הפרק שודר לראשונה ב-9 באפריל 2006.
אנדרסון הוא חובב הוקי קרח וסקי מושבע, והופיע בתפקידיו השונים בטלוויזיה, כולל מקגייוור, כשהוא משחק הוקי.
הוא אף השתתף בעבר במשחקי הוקי שאורגנו למען מטרות צדקה שונות.
אנדרסון יצא בעבר בין השאר עם המחליקה הגרמנית הידועה קתרינה ויט.
ב-1998 נולדה בת לו ולחברתו, אפריל פרוז.
ריצ'רד "ריפ" המילטון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדת הקלע.
המילטון שיחק בתיכון "קואטסוויל" בעיר הולדתו והיה לקלעי המוביל בו (בטרם נעקף בידי ג'ון אלן) ולאחר מכן עבר לשחק במדי אוניברסיטת קונטיקט, בה הוכרז כ-"שחקן המצטיין" כאשר זכה עימה בטורניר ה-NCAA בשנת 1999.
בשלוש העונות הראשונות שלו ב-NBA, שיחק המילטון בוושינגטון ויזארדס.
בשנת 2002 הוא נמסר בעסקה לדטרויט פיסטונס בתמורה לג'רי סטקהאוס.
המילטון השתלב טוב בקבוצתו החדשה והוא זכה עימה באליפות ה-NBA לשנת 2004.
בעונת האליפות סבל המילטון משבר באף במשך זמן רב, בעקבות כאב זה עבר ניתוח באף ותקוותו האחרונה להישאר בליגה ולעזור לקבוצתו להגיע לאליפות הייתה חבישת מסיכה שתגן על פניו בזמן המשחק.
המילטון חבש את המסיכה על פניו בכל משחק כדי למנוע פגיעה באפו, פגיעה כזו יכלה לסיים את קריירת הכדורסל שלו.
רבים משווים את סגנון משחקו של המילטון לסגנון המשחק של השחקן רג'י מילר שפרש בעונת (גם מילר עצמו משווה את סגנון משחקו של המילטון לזה שלו) בעיקר בשל תנועתו המהירה והמתוחכמת ללא הכדור ויכולת הקליעה שלו.
בנוסף, המילטון מצטיין בג'אמפים שלו, תפיסת הכדור מיד לאחר שברח מהשומר וזריקה מידית לסל באחוזים גבוהים.
ב-9 בפברואר 2006, בפעם הראשונה בקריירה שלו, נבחר המילטון על ידי מאמני המזרח ב-NBA להיות על הספסל של קבוצת המזרח במשחק האולסטאר יחד עם עוד 3 מחבריו לקבוצה (ראשיד וולאס, בן וולאס וצ'אנסי בילאפס).
במשחק קלע המילטון 6 נקודות ב-13 דקות.
בנוסף להופעתו באולסטאר, הציג המילטון בעונת עונת שיא בקריירה כשממוצע הנקודות שלו עומד על 20.1 נקודות למשחק והאחוזים שלו מטווח השלוש ומהשדה עולים באופן משמעותי משנים עברו.
במהלך העונה קיבל המילטון זימון לנבחרת ארצות הברית בכדורסל לקראת הטורנירים אשר יחלו ב-2007 וימשיכו דרך אולימפיאדת בייג'ינג ב-2008. המילטון דחה את הצעה בטענה שהוא רוצה להתמקד בעזרה לקבוצתו להשבת תואר האליפות של ה-NBA לדטרויט.
באמצע עונת , נבחר המילטון לעלות מהספסל במשחק האולסטאר השני בקריירה שלו, בחירה אשר מתבצעת על ידי מאמני ה-NBA.
ממוצעיו של המילטון בעונה זו היו 19.8 נקודות ו-3.8 אסיסטים למשחק.
בעונת נבחר המילטון בפעם השלישית ברציפות לעלות מהספסל במשחק האולסטאר, שוב עם חברו לקבוצה צ'אנסי בילאפס.
בנוסף השתתף בתחרות השלשות אך נופה בשלב הראשון.
ממוצעיו של המילטון בעונה זו היו 17.7 נקודות ו-4.1 אסיסטים למשחק.
לקראת עונת עבר ריצ'רד לשחק בקבוצת שיקגו בולס, וב-10 ביולי 2013 היה לשחקן חופשי, לאחר שהקבוצה בחרה שלא להאריך את חוזהו.
ב-26 בפברואר 2015 הודיע רשמית על פרישתו ממשחק.
ב-26 בפברואר 2017 הפרישה דטרויט פיסטונס את חולצתו, מספר 32.
ריצ'רד סטיבן דרייפוס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה וסופר יהודי-אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א על משחקו בסרט "דירה לשניים".
דרייפוס נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית; לנורמן דרייפוס, משפטן ומסעדן במקצועו, ולג'רלדין (לבית רובינס), פעילת שלום.
שם המשפחה עמו נולד דרייפוס אוית תחילה מעט שונה באנגלית (Dreyfus) והוא במקור גם מיידיש, וככל הנראה נגזר משם העיר טריר שבגרמניה, שם הייתה אוכלוסייה גדולה של יהודים-אשכנזים מאז שלהי העת העתיקה ובימי הביניים – השם הלטיני של העיר הוא "טרבירס" ו"דרייפוס" הוא גרסה גרמאנית לאותו השם.
לדברי דרייפוס: "גדלתי בתחושה –שאני ואלפרד דרייפוס בני אותה המשפחה."
הוא אחיו הצעיר של לורין דרייפוס, שהיה שחקן, מפיק ותסריטאי שנפטר בשנת 2021; כשאחייניתו דרך אחיו הבכור היא השחקנית ההוליוודית נטלי דרייפוס ("ריטה רוק", "המקוריים", "הפלאש")..
קריירת המשחק של דרייפוס החלה במהלך שנות נעוריו, במרכז קהילתי יהודי שבבוורלי הילס.
הוא הופיע לראשונה בהפקת הטלוויזיה "In Mama's House" כשהיה בן 15.
דרייפוס סירב להתגייס לצבא האמריקני למלחמת וייטנאם מטעמים מצפוניים, אך לחלופין עבד כפקיד בבית חולים בלוס אנג'לס.
באותה התקופה הוא שיחק במספר סדרות טלוויזיה בתפקידים קטנים, כגון "פייטון פלייס", "Gidget", מעשי כשפים ו"The Big Valley".
במהלך סוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, הופיע גם על במות ברודוויי, אוף ברודוויי ובמופעים מאולתרים.
הסרט הראשון בו שיחק דרייפוס היה "הבוגר" בשנת 1967. הוא לא קיבל קרדיט על משחקו, ותפקידו היה בעל שורה אחת בלבד והיא: "שאקרא לשוטרים?
אני אקרא לשוטרים." בנוסף הופיע גם בסרט "עמק הבובות" כעוזר במה, שם דקלם מספר שורות.
ב-1973 הופיע בסרט "דילינג'ר", וגם בסרט שובר הקופות "אמריקן גרפיטי", לצד כוכבים לעתיד כגון האריסון פורד ורון הווארד.
את התפקיד הראשי הראשון שלו, שיחק דרייפוס בסרט הקנדי "המרוץ לצמרת של דודי קרביץ".
פריצתו הגדולה של דרייפוס הייתה כששיחק בסרטיו של הקולנוען סטיבן ספילברג, "מלתעות" ו"מפגשים מהסוג השלישי".
בשנת 1977 זכה דרייפוס בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א הודות למשחקו בסרט "דירה לשניים".
במהלך שנת 1978 החל דרייפוס להשתמש בקוקאין לעיתים תכופות.
ארבע שנים לאחר מכן, כשנעצר בעבור אחזקת הסם אחרי שהתנגש עם רכבו בעץ, הבין שהוא מכור לקוקאין.
הוא נכנס לגמילה וכשיצא, חזר להוליווד עם הסרטים "היחפן מבוורלי הילס" ו"אני והחבר'ה" ב-1986.
ב-1991 כיכב דרייפוס לצד ביל מארי בקומדיה "מה הסיפור שלך בוב?", וכן שיחק והיה שותף בהפקה של הסרט "Prisoner of Honor" המגולל את פרשת דרייפוס ההיסטורית, שם הוא גילם את קצין הצבא הצרפתי ז'ורז' פיקאר.
ב-1994 השתתף דרייפוס בקונצרט ההיסטורי להנצחת השואה, שהתקיים בוותיקן בנוכחותם של האפיפיור ה-264 יוחנן פאולוס השני, של הרב האיטלקי אליהו טואף (רבה של רומא), וכמו-כן של נשיא איטליה דאז.
דרייפוס קרא קַדִּישׁ כחלק מהופעתו של ליאונרד ברנשטיין עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית תחת ניצוחו של גילברט לוין.
ב-1995 היה דרייפוס מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "סימפוניית החיים".
ב-2004 הופיע בברודוויי בעיבוד מחודש ל-"Sly Fox".
בנובמבר 2004 היה דרייפוס אמור להופיע במחזמר "המפיקים" בלונדון, אבל פרש מההפקה שבוע לפני הצגת הבכורה.
התקשורת ציינה כי דרייפוס עדיין סובל מבעיות בנוגע לניתוח פריצת דיסק שעבר בינואר, וכי התפקיד במחזה זה עלול להיות תובעני פיזית.
דרייפוס ועוזרו הצהירו כי הוא סובל ממספר פציעות, וכי הוא נדרש להשתמש במכשירים תומכים במהלך החזרות.
דרייפוס הוחלף על ידי ניית'ן ליין בליל הבכורה בלונדון, ומאוחר יותר התברר כי הוא פוטר.
בשנת 2006 הופיע בסרט האסונות "פוסידון" כאחד הניצולים.
כשנתיים אחר כך גילם את דמותו של דיק צ'ייני בסרטו של הקולנוען אוליבר סטון משנת 2008 "W.".
בתחילת 2009 הופיע במחזה "Complicit" בתיאטרון אולד ויק שבלונדון, אנגליה.
השתתפותו במחזה הייתה נושא למחלוקת רבה, בעקבות כך שדרייפוס נראה כמשתמש באוזניה על הבמה, לפי דיווח, בשל אי היכולת שלו ללמוד שורות בזמן.
בנוסף באותה השנה, הוא דיבב בהופעת אורח בה גילם את עצמו, בסדרת האנימציה הקומית "איש משפחה" ברשת FOX.
בשנת 2015 שיחק בגרסתה האמריקאית לקומדיית המצבים הטלוויזיונית הישראלית "סברי מרנן" – ברשת TBS תחת שם הכותר "Your Family or Mine", עד לביטול הסדרה בתום עונתה הראשונה.
לדרייפוס כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד בשדרות הוליווד 7021.
דרייפוס היה נשוי לג'רמין ריין, תסריטאית ומפיקה במקצועה, בין השנים 1983–1995. לזוג שלושה ילדים, אמילי (1983), בנג'מין (1986) והארי (1990).
בנו, בנג'מין, נולד עם גידול סרטני ממאיר בעינו השמאלית, ומאז, דרייפוס וריין מגייסים כספים למרכזי אופתלמולוגיה (רפואת עיניים) ברחבי ארצות הברית.
דרייפוס לוקה בהפרעה דו-קוטבית, וב-2006 אף הופיע בסרטו הדוקומנטרי של סטיבן פריי "Stephen Fry: The Secret Life of the Manic Depressive", שבו פריי (שגם כן לוקה בה) ראיין אותו על אודות חייו כבי-פולארי.
ב-9 באוגוסט 2008 דווח שדרייפוס תובע את אביו ודודו, על הלוואה בת יותר מ-24 שנים, שטען שאף פעם לא שולמה.
הוא סיפר שב-1984 נתן לקרוביו סכום בסך 870,000 דולרים, עת היו להם זכויות בבניין משרדים בלוס אנג'לס.
התביעה הוגשה לבית המשפט ב-8 באוגוסט 2008, ודרייפוס טען שההלוואה עדיין לא נפרעה, ושדודו סירב למסור דו"חות פיננסים.
הוא דיווח שהוא מבקש פירעון להלוואה בתוספת ריבית ופיצויי נזיקין.
ב-1999 נישא דרייפוס לג'נאל לאסי, אך הוא התגרש ממנה, וב-2006 נישא לסבטלנה ארוקין, ילידת-רוסיה.
כיום הם גרים בסן דייגו, קליפורניה שבארצות הברית.
דרייפוס ביטא את דעתו בפומבי בשנים האחרונות בנושא מדיניות דיווח החדשות בתקשורת ובנושאי חקיקה ודעת הקהל, תוך שהוא מדבר וכותב על תמיכתו בזכות לפרטיות, בחופש הביטוי, בדמוקרטיה ובאחריות אישית.
הוא ארגן ותמך בקמפיינים שמטרתם הייתה ליידע את הציבור במה שהוא מגדיר כ"שחיקה פוטנציאלית של זכויות אדם, וזאת במסגרת יוזמה פרטית שהחל בשנת 2006 בתגובה להפרות זכויות האדם שבוצעו תחת ממשלו של ג'ורג' בוש, כדבריו.
ב-16 בפברואר 2006 דיבר דרייפוס בפני אגודת העיתונאים הלאומית (National Press Club) בוושינגטון בתקווה לעורר דיון לאומי בנוגע להליכי הדחה כנגד הנשיא בוש.
ב-17 בנובמבר באותה שנה הוא הופיע בתוכנית האירוח "זמן אמת עם ביל מאהר" (Real Time with Bill Maher) בחבר דיון שדן בנושא לימודי האזרחות בבתי הספר.
בשנת 2007 הופיע בסרט התיעודי "" העוסק בהצבעתם של בני נוער בבחירות.
כיום דרייפוס חבר בחבר הנאמנים של המרכז הלאומי לחוקה (National Constitution Center) בפילדלפיה.
דרייפוס פרש חלקית ממשחק, והחל להיות פעיל בפרויקט כלל ארצי לעידוד לימוד היסטוריה אמריקנית בבתי ספר יסודיים בארצות הברית.
נכון להיום, הוא עמית בכיר במכללת סנט אנטוני השייכת לאוניברסיטת אוקספורד.
ב-1995 כתב דרייפוס את הספר "The Two Georges" מסוגת ההיסטוריה חלופית/מסתורין, לצד סופר המדע בדיוני הארי טרטלדאב, על פי רעיון של דרייפוס.
הספר היה מועמד לפרס סיידווייז להיסטוריה חלופית.
ריצ'רד דונר היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי ומפיק בחברת הפקות שבבעלותו ובבעלות אשתו, לורן שולר דונר.
על אף שדונר ידוע כבמאי הסרט "אות משמיים" (The Omen, שנעשה לו עיבוד מחודש בשנת 2006), סדרת סרטי "נשק קטלני", והסרט "הגוניס", הוא מפורסם ביותר בעקבות יצירת סרט הקומיקס המודרני הראשון, "סופרמן: הסרט", בכיכובו של כריסטופר ריב.
ההשפעה הרחבה של הסרט עזרה במידה רבה לבסס את ז'אנר הפנטזיה כסוגה קולנועית מכובדת.
דונר נולד כריצ'רד דונלד שוורצברג ברובע הברונקס, ניו יורק, להייטי ופרד שוורצברג, ולו אחות בשם ג'ואן.
הוא החל לעבוד כבמאי פרסומות ובסוף שנות ה-50 עבר לבימוי סדרת המערבונים בכיכובו של סטיב מקווין, "Wanted: Dead or Alive".
דונר שימש כבמאי ליותר מ-25 סדרות טלוויזיה, בהן "הנמלט" (הסדרה המקורית לסרט בכיכובם של האריסון פורד וטומי לי ג'ונס), "האיש השווה מיליונים", "קוז'אק", "סיפורים מהצד האפל", ופרק מפורסם מ"אזור הדמדומים" שנקרא בשם "Nightmare at 20,000 Feet".
בשנת 1978 דונר התעקש ליצור סרט סופרמן רציני מאשר סרט קאמפ.
החלטה זו היוותה השראה ליוצרים מאוחרים יותר כטים ברטון ("באטמן"), בריאן סינגר ("סופרמן חוזר"), סם ריימי ("ספיידרמן") וכריסטופר נולאן ("באטמן מתחיל", "האביר האפל") בבואם ליצור סרטים המבוססים על קומיקס.
הסרט זכה לביקורות טובות ולהצלחה רבה ובעיני רבים אף נחשב ליותר טוב מהסרט "סופרמן 2" המקורי.
ב-5 ביולי הלך לעולמו והוא בן 91 במותו.
ריצ'רד האקלוט או האקליט היה סופר וגאוגרף אנגלי.
האקלוט ידוע בעיקר בשל מאמציו לקדם את ההתיישבות האנגלית בצפון אמריקה.
האקלוט למד בבית הספר וסטמינסטר ובקולג' כרייסטצ'רץ' שבאוניברסיטת אוקספורד בשנים 1583–1588. האקלוט היה הכומר והמזכיר האישי של אדוארד סטפורד , איש חצרהּ של אליזבת' הראשונה ושגריר אנגליה בצרפת.
האקלוט כיהן בתפקידים נכבדים בקתדרלת בריסטול ובמנזר וסטמינסטר, היה הכומר האישי של רוברט ססיל, הרוזן הראשון מסולסברי, ומזכיר המדינה בתקופתם של המלכים אליזבת' הראשונה וג'יימס הראשון.
האקלוט קידם עצומה לאישור את הקמתה של וירג'יניה, שניתן בשנת 1606. בעקבות הוראה של מזכיר המדינה פרנסיס וולסינגהם.
בשהותו בשגרירות אנגליה בפריז הקדיש האקלוט את זמנו לאיסוף מידע על מסעי המחקר של הספרדים והצרפתים בעולם החדש והחל בפרסום כתבי מסעות ותגליות.
כתביו שלא ראו אור בחייו נערכו והובאו לדפוס על ידי הגאוגרף בן דורו סמיואל פרצ'ס.
על שמו נקראת אגודת האקלוט, שנוסדה בלונדון ב-1846 ופועלת להפקת מהדורות מדעיות של ספרות מסעות ממקורות ראשוניים.
ריצ'רד מארק האמונד הוא ידוען בריטי, שדרן רדיו, כותב טור בעיתון הדיילי מירור ומנחה תוכניות טלוויזיה.
נקודות חשובות בקריירה הטלוויזיונית שלו הן התוכנית טופ גיר והמסע הגדול, אותה הגיש לצד ג'רמי קלארקסון וג'יימס מיי, אומני הבריחה הגדולים שבה השתתף ביחד עם טורי בלייצ'י והתוכנית Brainiac והתוכנית קשרים הנדסיים אותן הגיש לבד.
האמונד ידוע בכינוי "האוגר" - כינוי חיבה שנתנו לו שני המנחים שעימם מגיש את התוכנית "טופ גיר", המתייחס לקומתו הנמוכה יחסית (1.68 מ).
בשנת 2006, עבר תאונה קשה בעת ניסיון לשבור את השיא למהירות נהיגה בבריטניה.
האמונד ביצע את הנסיעה במסגרת התוכנית.
הוא שקע בתרדמת והעונה של "טופ גיר" הופסקה עד שחזר.
ריצ'רד האמונד נולד בסוליהאל, פרבר של ברמינגהאם, נכד לעובדים בתעשיית הרכב המקומית.
בשנות ה-80, בהיותו בן 11, עזבה משפחתו של האמונד את ברמינגהאם, ועברה להתגורר בעיירה רייפון שביורקשייר.
מבית הספר היסודי הפרטי שבו למד כשגר בסוליהאל, עבר האמונד לתיכון המסורתי ברייפון.
בין השנים 1987–1989 למד במכללה של הארוגייט ללימודי אמנות וטכנולוגיה, והוא בעל תעודת גמר בתקשורת ויזואלית.
לאחר סיום לימודיו החל להגיש תוכנית ברדיו מקומי קטן ואט אט הפך לשדרן מוביל בתחנה.
עם השנים שידר בתחנות רדיו רבות (רובן תחנות השייכות לבי.בי.סי).
את הקריירה בטלוויזיה החל בהגשת תוכנית בערוץ Men & Motors.
בקריירה של האמונד תוכניות רבות מכל הסוגים.
תוכנית בולטת, היא סדרת המדע הקומית Brainiac, ששימש כמנחה שלה, ובה ביסס האמונד את מעמדו כאחד מאנשי הטלוויזיה האהובים בבריטניה.
גולת הכותרת בקריירה של האמונד היא התוכנית "טופ גיר" אותה הוא מנחה יחד עם ג'רמי קלארקסון וג'יימס מיי מאז שנת 2002. תוכנית זו זוכה לרייטינג גבוה מאוד ברחבי בריטניה ומשודרת במדינות רבות בעולם, כולל ישראל.
בשנת 2008, הנחה האמונד גם את התוכנית "קשרים הנדסיים" בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
בתוכנית, האמונד סוקר מכונות שונות ומבני ענק, ובודק את המדע וההנדסה שמאחוריהם.
לאחר תוכנית זו הנחה האמונד את התוכנית "מדע הטיפשות" של נשיונל ג'יאוגרפיק, שבה הוא מוכיח שלכל מקרה טיפשי ישנו הסבר מדעי ברור.
משנת 2009 עד שנת 2012 הנחה את הגרסה הבריטית לוויפאאוט (טוטאל וייפאאוט), הגרסה השנייה בגודלה לפי מספר העונות אחרי הגרסה המקורית של וייפאאוט והגרסה שממנה התפתח מסלול המכשולים של שאר גרסאות הוויפאאוט מהגרסה השנייה של מסלול המכשולים.
בשנת 2020 עלתה לאוויר תוכניתו בערוץ דיסקברי, גדול (מאנגלית - big) שבה סוקר האמונד את פלאי ההנדסה הגדולים ביותר בעולם כגון, מפעל המכוניות של וולקסוואגן, ספינת מכולות וכדומה.
במהלך צילומי העונה התשיעית של "טופ גיר" (לפני עליית העונה) ביצע האמונד פעלול בו נסע על מכונית הספורט ה"ומפייר דראגסטר" ("הערפד") המצוידת במנוע סילון.
האמונד נסע במהירות של 464 קמ"ש, במטרה לשבור את השיא האנגלי למהירות נהיגה.
במהלך הנסיעה התפוצץ הגלגל הקדמי הימני, האמונד איבד שליטה והמכונית התרסקה בחולות שלצד הכביש.
האמונד שרד את התאונה ללא נזק חיצוני רב, אך ספג פגיעת ראש חמורה שבמהלכה חדר בורג את גולגולתו ושקע בתרדמת כשמצבו מוגדר קשה מאוד.
למרות שהרופאים צפו שתהליך ההחלמה בבית החולים יארך כ-15 חודשים, האמונד השתקם לחלוטין לאחר חמישה שבועות בלבד.
כארבעה חודשים לאחר מכן, "טופ גיר" חזרה למסך הקטן בעונה ה-9, לאחר שהאמונד התאושש.
בתוכנית הפתיחה של העונה ה-9, ב-28 בינואר 2007 קידמו את פניו כגיבור ועשו מעין מסיבה בתוכנית בהשתתפות רקדניות וזיקוקי דינור.
באותה תוכנית הוקרנה התאונה והאמונד סיפר את הרגעים שעברו עליו באותו זמן.
ביום התאונה, האמונד, שהגיע למהירות של 505 קמ"ש, למעשה שבר את השיא הבריטי שעמד על 483 קמ"ש, אולם בשל התאונה והעובדה שחוקי שבירת השיא לא נאכפו (האמונד לא נסע בנוסף לנסיעתו שוברת השיא, גם בכיוון הנגדי של המסלול כפי שמחייבים חוקי גינס), השיא אינו רשמי.
ב-4 במאי 2002 נישא לאמנדה (מינדי) את'רידג'.
לזוג שתי בנות: איזבלה, ילידת אוקטובר 2000, וווילו (Willow), ילידת אוגוסט 2003. כיום מתגוררים האמונד ומשפחתו בטירה מודרנית בגלוסטר, שבה הם מגדלים מספר סוסים וכלבים.
להאמונד אוסף של בתים, וכמובן אוסף של מכוניות ואופנועים.
ריצ'רד צ'ארלס אלברט הולברוק היה דיפלומט יהודי אמריקאי דמוקרטי, חבר סוכנות הממשל האמריקאי "חיל השלום" (Peace Corps), והאדם היחיד שבתפקידו כסגן מזכיר המדינה היה אחראי לשני אזורים שונים בעולם (אסיה 1981-1977, ואירופה 1996-1994).
אדריכל הסכם דייטון ב-1995, הסכם המסגרת הכללי לכינון שלום בבוסניה והרצגובינה, ששם קץ למלחמה שנמשכה שלוש וחצי שנים.
עד סמוך לפטירתו היה שליח ממשל אובמה לפקיסטן ולאפגניסטן.
היה מועמד שבע פעמים לפרס נובל לשלום (1981-1977), וכן זכה בתואר דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הולברוק נולד בניו יורק בן לאם יהודייה שנמלטה עם משפחתה מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון, ואב יהודי פולני שנמלט לארצות הברית בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא סיים תואר ראשון מאוניברסיטת בראון ב-1962, והשלים תואר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון ב-1970.
בין השנים 1994-1993 כיהן כשגריר ארצות הברית בגרמניה.
בשנת 2004 היה יועץ לענייני חוץ לקמפיין הבחירות של ג'ון קרי, וב-2008, בקמפיין הנשיאותי של הילרי קלינטון, והוזכר כמועמד של שני מתמודדי המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, ברק אובמה וקלינטון, לשמש כמזכיר המדינה, תפקיד שקיבלה לבסוף הילרי קלינטון.
על ישראל אמר, בקבלו תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון, שעל אף בידודה בארגונים כמו האו"ם, עליה להמשיך לייחס חשיבות לפעילותה בארגונים אלו, כיוון ש"ככל שגדולים הצדק והנחישות, גדל מספר ההצלחות בזירה הבינלאומית".
השתתף בספטמבר 2008 בכנס שבו הוצג מסמך המכין את הקרקע להעמדתו לדין של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, בגין הסתה לרצח עם.
הוא ביקש אז לא לבטל את דברי אחמדינז'אד: "מילים נחשבות", אמר, "כשאומרים לי לא לשים לב למה שהוא אומר, המחשבות שלי חוזרות לסבתא שלי בהמבורג ב-1932" וכי "איראן עם נשק גרעיני מסוכנת באופן מיוחד בשל האיומים שהיא משמיעה על מדינה אחרת המבוססים על הסתה לרצח עם".
עם תחילת כהונתו של ברק אובמה כנשיא ארצות הברית, מונה הולברוק לשליח הממשל החדש לפקיסטן ולאפגניסטן.
ריצ'רד פטריק דאן (באירית: Risteárd Ó Duinn; נולד ב-21 בספטמבר 1979 בדבלין) הוא כדורגלן עבר אירי ששיחק בעמדת הבלם.
דאן החל לשחק כדורגל בצעירותו במערכת הנוער של הום פארם.
בשנת 1996 הוא עבר לשחק בקבוצת המילואים של אברטון, וב-1997 הוא חתם על חוזה מקצועני במועדון לחמש שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אברטון במשחק גביע ה-FA כנגד סווינדון טאון ב-5 בינואר 1997.
בשנת 2000, בתום חמש עונות באברטון, חתם דאן במנצ'סטר סיטי תמורת 3 מיליון ליש"ט.
הוא שיחק לראשונה במדי הקבוצה ב-23 באוקטובר, במשחק מול סאות'המפטון במסגרת הפרמייר ליג.
את שערו הראשון עבור הסיטי הבקיע רק בעונת , במשחק מול ברמינגהאם סיטי בליגה הראשונה של הפוטבול ליג.
מאז שנת 2006, דאן כיהן כקפטן מנצ'סטר סיטי.
הוא זכה בתואר שחקן השנה של המועדון ארבע פעמים ברציפות בין 2005 ל-2008, ובכך היה השחקן הראשון שזוכה בתואר זה ארבע פעמים.
בשנת 2007 הוא אף זכה בתואר כדורגלן השנה באירלנד מטעם התאחדות הכדורגל האירית.
הוא כבש שבעה שערים בשמונה שנים בהן שיחק בקבוצה.
בספטמבר 2009 עבר דאן לקבוצת אסטון וילה, בשל ריבוי שחקני ההגנה בסיטי.
את שערו הראשון בקבוצה הוא כבש נגד קבוצתו הקודמת, מנצ'סטר סיטי.
בשנת 2013 עבר לשחק בקבוצת קווינס פארק ריינג'רס.
בשנת 2015 שוחרר מהקבוצה, ובחודש נובמבר של אותה שנה הודיע רשמית על פרישה ממשחק.
דאן שיחק בנבחרת אירלנד משנת 2000 ועד שנת 2013. הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2002, אך לא שותף בו.
מאז שיחק 80 פעמים במדי הנבחרת וכבש שמונה שערים.
ריצ'רד המילטון היה צייר ואמן קולאז' בריטי, הנחשב לאחד ממייסדי זרם הפופ ארט.
המילטון מוכר בעיקר בשל הקולאז' שלו - "מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?".
אף על פי שעזב את בית ספר ללא כל הכשרה רשמית, הצליח להשיג עבודה כשולייה בחברת רכיבים חשמליים, שם פיתח את יכולת הרישום שלו.
הוא החל ללמוד רישום בבית הספר סנט מרטין לאמנות, ומאוחר יותר החל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות.
לאחר המלחמה, בה שירת כשרטט טכני, נרשם מחדש ללימודי האקדמיה, אך גורש מהלימודים בעקבות "אי ציות להוראות".
לאחר שנתיים של לימודים בבית הספר "סלייד" לאומנות, בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, המילטון החל להציג את עבודותיו במכון לאמנות עכשווית, שם גם לימד.
ריצ'רד האנט היה בובנאי אמריקאי שידוע במספר הרחב של דמויות המשנה שהציג בסדרת הטלוויזיה "החבובות".
כמו כן הוא הפעיל בובות גם בסדרת הילדים "רחוב סומסום".
בסדרת הטלוויזיה "החבובות" הפעיל האנט את סקוטר, סטטלר, ג'ניס, סוויטאמס וביקר.
כמו כן הוא הפעיל את מיס פיגי בעונה הראשונה עד שבמחצית עונה זו העבירו את התפקיד לפרנק אוז.
ב"רחוב סומסום" הוא הפעיל בובות בתפקידי משנה כגון: ג'ונס השכחן, פלאקידו פלמינגו, דון מיוזיק, גלאדיס הפרה וסולי (העוזר של ביף).
כמו כן הוא הפעיל את אלמו עד שנתנו את התפקיד לבובנאי קווין קלאש.
ב"פראגל רוק" הוא הפעיל את ג'וניור גורג, גאנג (אחד מעוזריה של מלכת האשפה) ועוד מספר דמויות משנה.
האנט נולד ברובע הברונקס בניו יורק, השני מבין חמישה ילדים.
כעבור מספר שנים משפחתו עברה לקלוסטר, ניו ג'רזי.
בבית הספר התיכון הוא יצר תיאטרוני בובות לילדים המקומיים, והוא היה מעריץ גדול של "החבובות" עוד בצעירותו.
לאחר התיכון הפך האנט לחזאי בתחנת הרדיו המקומית, שם פגש את ג'ים הנסון.
ב-7 בינואר 1992, נפטר האנט מסיבוכי מחלת האיידס.
ריצ'רד המילטון היה מתמטיקאי ופרופסור באוניברסיטת קולומביה.
המילטון למד לתואר ראשון באוניברסיטת ייל בשנת 1963. סיים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1966, בהדרכת פרופ' רוברט גנינג.
לאחר מכן לימד באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת קורנל ואוניברסיטת קולומביה.
עיסוקו העיקרי היה גאומטריה דיפרנציאלית וספציפית באנליזה גאומטרית, ומשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
נודע בייחוד בגין גילוי זרימת ריצ'י, והגדרת המתווה שמאוחר יותר התבסס עליו גרגורי פרלמן להוכחת השערת הגאומטריזציה של תרסטון שהשערת פואנקרה היא מקרה פרטי שלה.
במרץ 2010 הודיע מכון קליי למתמטיקה כי השערת פואנקרה, אחת משבע בעיות המילניום של מכון קליי, הוכחה על ידי גרגורי פרלמן ולכן הוא זכאי לפרס, אולם פרלמן סירב לפרס בטענה שתרומתו של המילטון להוכחת השערת פואנקרה אינה פחותה משלו.
ביולי 2011 פרס שאו, בסך מיליון דולר, חולק שווה בשווה בין המילטון לבין דמטריוס כריסטודולו.
בשנת 1996 זכה המילטון במדליית אוסוולד ובלן בגאומטריה.
בשנת 2003 זכה בפרס המחקר קליי.
בשנת 1999 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים, ובשנת 2003 לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2009 זכה בפרס לירוי פ.
ריצ'רד דֵּייל היה קצין בצי הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית ואחד מששת הקפטנים הראשונים של הצי האמריקני לאחר הקמתו מחדש ב־1794. את תחילת דרכו בצי עשה באונייה "לקסינגטון" תחת פיקודו של קפטן ג'ון ברי, מי שנחשב ל"אבי הצי המלחמתי האמריקני".
אחר כך שירת כלוטננט ראשון באונייה "בונהום ריצ'רד" בפיקודו של ג'ון פול ג'ונס, והשתתף בקרב פלמבורו הד המפורסם בחופי אנגליה.