tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהלך בדרכי סנדקו, התמודד איגן בהצלחה כמועמד הדמוקרטים כנציג ואלדז בבית הנבחרים של טריטוריית אלסקה ב-1940, תפקיד בו הוא כיהן עד 1945. הוא נבחר לתפקיד עוד שלוש פעמים רצופות, וכיהן בו בשנים 1947–1953. בנובמבר 1940 נשא איגן לאישה את דסדיה ניבה מקיטריק, שהגיעה זמן קצר קודם לכן לוואלדז מקנזס.
לשניים נולד בן בשם דניס, לימים פוליטיקאי בזכות עצמו.
במלחמת העולם השנייה, כאשר באיים האלאוטיים השייכים לאלסקה נערך קרב בין ארצות הברית לבין כוחות האימפריה היפנית, המשיך איגן בקריירה הפוליטית שלו.
כאשר עוד כיהן בבית הנבחרים, הוא נבחר ב-1946 כראש עיריית ואלדז.
ב-1953 נבחר איגן לסנאט של הטריטוריה, וב-1956 הוא נבחר כסנאטור צללים מטעם הטריטוריה, לצידו של ארנסט גרינינג.
לאחר תום המלחמה, הגיעו לקיצם הבידוד הגאוגרפי והפוליטי של אלסקה.
סלילת , שקישרה את הטריטוריה ל-48 המדינות ולקנדה, בנוסף לנוכחות הצבאית המוגברת עקב המלחמה הקרה מול ברית המועצות השכנה, קירבו את אלסקה לשאר חלקי אמריקה הצפונית.
ב-1955 הורה בית המחוקקים של אלסקה על כינוסה של ועידת חוקה כדי לנסח את חוקת המדינה כך שתתאים לאישורו של הקונגרס של ארצות הברית.
הוועידה התכנסה בנובמבר אותה שנה בקמפוס אוניברסיטת אלסקה בפיירבנקס.
איגן, כסנאטור מטעם הטריטוריה, נבחר להוביל את הגוף שינסח את חוקת המדינה החדשה.
לאחר תום הוועידה שנה לאחר מכן, הוגשה חוקת אלסקה למשאל עם שנערך ב-1958 ובו היא אושרה בקלות.
סוגיית קבלתה של אלסקה כמדינה עלתה להצבעה בקונגרס של ארצות הברית שנה לאחר מכן.
הנשיא דווייט אייזנהאואר חתם על החוק לקבלתה של אלסקה כמדינה ה-49 של ארצות הברית.
המועד לקבלתה של אלסקה כמדינה נקבע ל-3 בינואר 1959. איגן החליט להתמודד בבחירות למשרת מושל אלסקה ולהיות הראשון שיכהן בתפקיד.
הוא ניצח בבחירות ועם קבלתה של אלסקה כמדינה הוא הושבע לתפקיד.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה הוא פיקח על המעבר של גופי הממשל מהטריטוריה למדינה.
איגן גם עודד השקעות במדינה החדשה, בעיקר את תעשיית הנפט והתיירות שהתפתחו אט אט.
במהלך רעידת האדמה באלסקה של 1964, שעד היום נותרה אחת החזקות בהיסטוריה של העידן המודרני, פיקח איגן על הטיפול של המדינה באסון וניהל אותו.
בסוף אותה שנה חתם הנשיא ריצ'רד ניקסון על חוק ההרשאה לקו צינור נפט טרנס-אלסקה , חוק שהפחית את תלותה של ארצות הברית בנפט של מדינות אופ"ק.
פוליטיקאים סביביתניים רבים במדינה התנגדו במרירות לחקיקה פדרלית זו.
בבחירות של 1974 הובס איגן על ידי ג'יי המונד.
לאחר תום כהונתו כמושל פרש איגן מן החיים הציבוריים.
ויליאם איגן נפטר באנקורג' עשר שנים לאחר מכן, ב-6 במאי 1984, בגיל 69, כתוצאה מסרטן הריאה.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר בהרים שסביב ואלדז.
בנו, דניס איגן, כיהן כראש עיריית ג'ונו בשנים 1995–2000, וכחבר הסנאט המדינתי בשנים 2009–2019.
ב-1971 קיבל איגן את התואר "תושב אלסקה של השנה", ובשנה שלאחר מכן הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אלסקה.
יום הולדתו, 8 באוקטובר, מצוין באלסקה כ"יום ויליאם איגן".
על שמו נקראו "מרכז הכנסים והמרכז האזרחי על שמם ויליאם א.
איגן" שבאנקורג', דרך איגן שבג'ונו, דרך איגן שבואלדז, וספריית אוניברסיטת דרום-מזרח אלסקה שבג'ונו.
ויליאם אוסוולד מילס האב היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת מרילנד ממאי 1971 ועד להתאבדותו במאי 1973.
מילס נולד בעיר בית לחם (Bethlehem) שבמרילנד ב-12 באוגוסט 1924. הוא למד בבתי ספר ציבוריים במחוז קרוליין.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון פדרלסבורג ב-1941, בחר מילס להתגייס לשירות צבאי.
הוא החל את שירותו בצבא ארצות הברית בשנת 1942, שיא מלחמת העולם השנייה, תחת פיקוד הגנרל ג'ורג' פטון בהארמייה השלישית.
הוא השתתף בחציית נהר הריין ועוטר בכוכב הארד.
לאחר המלחמה החל לעבוד בחברת הטלפונים "C&P Telephone" וניהל את סניפי החברה בערים איסטון, קיימברידג', ופרסטון שבמרילנד.
הוא עבד בחברה מ-1946 עד 1962. ב-1962 הצטרף לצוותו של חבר הקונגרס רוג'רס מורטון, וב-1970 הצטרף בעקבותיו למפלגה הרפובליקנית.
כאשר מורטון מונה ב-1971 למזכיר הפנים של ארצות הברית בידי הנשיא ריצ'רד ניקסון, התמודד מילס בבחירות מיוחדות למילוי מקומו של מורטון במחוז הקונגרס הראשון של מרילנד.
בבוקר 24 במאי 1973 נמצא מילס ללא רוח חיים באורווה סמוך לבית מגוריו באיסטון שבמרילנד, בן 48 במותו.
הוא נמצא עם פצע ירי עצמי בצד שמאל של חזהו לצד שוטגאן מוטל ליד גופתו.
לאחר התאבדותו דווח כי היה בדיכאון בעקבות מותם של שלושה מעוזריו הפרלמנטריים בתאונת דרכים ב-1972 ובעקבות מאבקו של המנטור הפוליטי שלו, רוג'רס מורטון, במחלת הסרטן.
עם זאת, חמישה ימים לפני מותו נחשף כי מילס קיבל מתנה לא-מדווחת בסך 25 אלף דולר אמריקני מוועדת הכספים של מטה הבחירות של הנשיא ניקסון במהלך הבחירות המיוחדות ב-1971. בסך הכל הייתה מתנה זו חלק מ-900 אלף דולר של תרומות לא-מנוהלות של הוועדה, על פי משרד האחריותיות הכללי (GAO).
לו מילס היה מורשע בביצוע עבירות פיננסיות הוא עשוי היה לעמוד בפני קנס בגובה 1,000 דולר ושנת מאסר אחת.
בעוד שתחילה הצהיר מילס כי הוא לא עשה שום דבר רע, הוא החל לדאוג שתרומת הכספים הלא-מדווחת שלו תהרוס לו את הקריירה הפוליטית.
באחד ממכתבי ההתאבדות שלו, קבע מילס שאין ביכולתו להוכיח את חפותו וראה בהתאבדות כפתרון היחיד למצוקתו.
בסך הכל כתב מילס לפחות שבעה מכתבי התאבדות לנמנעים שונים, בהם אחד לבנו בו הפציר בו להיות ישר ושני לבוחריו.
חרף דאגתו, השלטונות במרילנד טענו זמן קצר לאחר התאבדותו כי ייתכן ולא הפר את חוק מימון הבחירות המדינתי אשר לא נכנס לתוקף עד יולי 1971, חודשיים לאחר הבחירות המיוחדות בהן ניצח.
למעשה, כלל לא היו אינדיקציות שהרשויות במרילנד יחקרו באורח רשמי את המקרה.
הוא נטמן בבית הקברות הילקרסט שבפדרלסבורג, מרילנד.
ויליאם אדמונד היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט.
אדמונד נולד ב-28 בספטמבר 1755 בוודברי, מושבת קונטיקט ולמד בבתי הספר הציבוריים.
הוא סיים את לימודיו במכללת ייל ב-1778. לאחר מכן שירת בצבא המהפכה במהלך המהפכה האמריקאית.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1780 והחל לעסוק בכך בניוטאון, קונטיקט.
הוא כיהן כשופט עמית של בית המשפט העליון בקונטיקט בשנים 1805–1819. הוא פרש לחיים הפרטיים והמשיך בעיסוק בעריכת דין.
הוא מת בניוטאון, מחוז פיירפילד, קונטיקט ב-1 באוגוסט 1838 ונקבר בבית הקברות ניוטאון וילג' עם שתי נשותיו, אליזבת ג'יי צ'נדלר ואליזבת פיין, וילדיו מרי א.
אליזבת, שרה, ויליאם פיין, אן מ.
ויליאם אורלנדו באטלר היה פוליטיקאי אמריקאי ומייג'ור גנרל של צבא ארצות הברית מקנטקי.
הוא כיהן כחבר קונגרס דמוקרטי מקנטקי בין השנים 1839 ל-1843, והיה המועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן הנשיא תחת לואיס קאס בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1848.
באטלר נולד במחוז ג'סמין שבקנטקי, למד משפטים לאחר שהשלים את לימודיו באוניברסיטת טרנסילבניה.
הוא שירת במלחמת 1812, השתתף בקרב התמזה ובקרב ניו אורלינס.
לאחר המלחמה, עסק בעריכת דין בקרולטון, קנטקי, וכיהן זמן קצר בבית הנבחרים של קנטקי.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1839 עד 1843 לפני שהתמודד על תפקיד מושל קנטקי ב-1844. הוא הפסיד בבחירות למועמד הוויגי ויליאם אוסלי.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, באטלר שימש כגנרל של מתנדבים.
הוא היה סגן המפקד של הגנרל זאכרי טיילור במהלך קרב מונטריי ומאוחר יותר החליף את וינפילד סקוט כמפקד הכוחות האמריקאים שכבשו את מקסיקו סיטי.
באטלר נולד ב-19 באפריל 1791 במחוז ג'סמין שבקנטקי (אז מחוז פאייט), כבנם של מילדרד הוקינס והגנרל פרסיבל באטלר, וב-1812 השלים את לימודיו באוניברסיטת טרנסילבניה.
הוא החל את לימודי המשפטים אצל רוברט ויקליף, אך השכלתו נקטעה במלחמת 1812.
כשהחלה מלחמת 1812, התנדב באטלר כטוראי להילחם בבריטים ובאינדיאנים.
הוא השתתף בקרב על נהר רייזין.
במהלך הקרב, באטלר וחבריו החיילים הגנו על עצמם מאחורי גדר.
האינדיאנים המטירו אש כל כך עזה על הגדר, שכשהיא הסתיימה גילה באטלר שבגדיו נוקבו בכדורים.
בזמן שהבריטים הושמדו על ידי רובאים אמריקאים מאחורי חיפוי גדרות מהעמדה השמאלית של הקווים האמריקאים, הציבו הבריטים את חייליהם בכיסוי של אסם מול העמדות האמריקאיות במרחק של 150 מטרים.
באטלר התנדב לנהל מבצע פגע וברח להרוס את האסם כדי למנוע מהבריטים מחסה באסם.
באטלר נשא אוד אש מול ירי מתמשך של האויב, דהר אל האסם והצית אותו.
באטלר נסוג בחזרה לקווים האמריקאים כדי לאסוף קש, ולאחר מכן דהר לאסם כדי להניח את הקש על האש.
כשהאסם נהרס, חזר באטלר בשלום לקווים האמריקאים.
מאוחר יותר, כל הכוח האמריקאי הובס ונלכד.
לאחר שהבריטים תפסו את באטלר, הם שלחו אותו לפורט ניאגרה שם נשאר עד שהבריטים שחררו אותו על תנאי.
הוא חזר לקנטקי רק כדי להצטרף לכוחות האמריקאים שפגשו את הבריטים והאינדיאנים בקרב התמזה ב-1813.
באטלר ואנשיו נשלחו לניו אורלינס כדי לסייע לאנדרו ג'קסון בהגנה על העיר.
הוא הוכיח את עצמו במהלך הקרב על ניו אורלינס.
בין האנשים בפיקודו היה מושל פלורידה לעתיד ריצ'רד קית' קאל, שנשאר ידיד לכל החיים עם באטלר.
לאחר תום מלחמת 1812 חזר באטלר לקנטקי, חידש את לימודי המשפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין.
באטלר כיהן כחבר בית הנבחרים בקנטקי בשנים 1817 ו-1818. מ-1839 עד 1843 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה ה-13 של קנטקי.
ב-1844 קיבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל.
הוא תואר כמועמד האדיר ביותר שהדמוקרטים הציעו אי פעם לתפקיד המושל, והמירוץ של באטלר נגד המועמד הוויגי וויליאם אוסלי היה צמוד.
אוסלי ניצח עם 59,680 קולות לעומת 55,056 קולות של באטלר.
כשפרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שוב הצטרף באטלר לצבא.
ב-29 ביוני 1846 מונה לגנרל של מתנדבים ופיקד על דיוויזיית המתנדבים הראשונה בצבא הכיבוש.
הוא שירת כסגן מפקד של זאכרי טיילור במהלך קרב מונטריי, בו נפצע.
ב-18 בפברואר 1848, החליף את הגנרל וינפילד סקוט כגנרל המפקד של הצבא האמריקני במקסיקו סיטי.
הוא פרש מהשירות ב-18 באוגוסט 1848, לאחר שנבחר כמועמד הדמוקרטים לתפקיד לסגן הנשיא.
בשנת 1848, באטלר היה המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית.
בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1848, הנציג פרנסיס פ.
בלייר הנהיג את התנועה למנות את באטלר לצד לואיס קאס, ובאטלר זכה במועמדות בהצבעה הראשונה על פני ג'ון א.
בבחירות הכלליות, הצמד של קאס ובאטלר הובס על ידי המועמדים הוויגים זאכרי טיילור ומילרד פילמור.
באטלר היה המועמד הדמוקרטי הראשון לתפקיד סגן נשיא שלא כיהן בתפקיד והפסיד בבחירות.
באטלר דחה את תפקיד מושל טריטוריית נברסקה שהציע לו הנשיא פרנקלין פירס ב-1854.
מבחינה פוליטית, באטלר היה מתון.
למרות שהיה בעל עבדים, התנגד להרחבת העבדות והעדיף אמנציפציה משפטית הדרגתית.
הוא עמד בתקיפות על שימור האיחוד והיה דמוקרט של האיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
הוא נכח בוועידת השלום של 1861, מפגש של מנהיגים פוליטיים שנפגשו בוושינגטון די.
סי., בניסיון למנוע את מלחמת האזרחים האמריקנית הממשמשת ובאה.
באטלר גם חיבר כרך שירה בשם "קרן איש הסירה ושירים אחרים".
באטלר מת בקרולטון שבקנטקי, ב-6 באוגוסט 1880, בגיל 89. הוא נקבר בבית הקברות של משפחת באטלר בקרולטון.
באטלר, ביתו בקרולטון, קנטקי, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ויליאם היידן אינגליש היה פוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאינדיאנה מ-1853 עד 1861 והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1880.
אינגליש פרש מבית הנבחרים ב-1861, אך נשאר מעורב בענייני המפלגה.
במלחמת האזרחים האמריקנית הוא היה דמוקרט מלחמתי, שתמך במאמץ המלחמתי של האיחוד.
בנוסף לקריירה פוליטית, היה סופר ואיש עסקים.
הוא היה בעל בית אופרה, נשיא בנק ופיתח נכסי מגורים רבים.
אינגליש הצליח בעסקים, והפך לאחד האנשים העשירים באינדיאנה.
לאחר כמעט שני עשורים במגזר הפרטי, חזר אינגליש לחיים הפוליטיים כמועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן הנשיא ב-1880. אינגליש ושותפו למרוץ לנשיאות, וינפילד סקוט הנקוק, הפסידו בפער קטן ליריביהם הרפובליקנים, ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור.
ויליאם היידן אינגליש נולד ב-27 באוגוסט 1822 בלקסינגטון, אינדיאנה, והיה בנם היחיד של אלישע גייל אינגליש ואשתו, מהאלה (איסטין) אינגליש.
שני הוריו היו ילידי קנטקי ממשפחות בעלי עבדים ממוצא אנגלי וצרפתי הוגנוטי.
הם עברו לדרום אינדיאנה ב-1818. אלישע אינגליש הפך מהר מאוד למעורב בפוליטיקה המקומית כחבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן בבית המחוקקים של המדינה וכן טיפח קריירה עסקית בולטת.
ויליאם אינגליש התחנך בבתי הספר הציבוריים המקומיים, ומאוחר יותר למד במכללת הנובר.
הוא עזב את הקולג' לאחר שלוש שנים והחל ללמוד משפטים.
בשנת 1840 התקבל אינגליש ללשכת עורכי הדין ועד מהרה הקים משרד במחוז מולדתו סקוט.
הוא נכנס מוקדם גם לפוליטיקה, השתתף בוועידה הדמוקרטית של המדינה באותה שנה ונשא נאומים בשם המועמד הדמוקרטי לנשיאות, מרטין ואן ביורן.
מסוף 1842 קודם אינגליש על ידי סגן המושל ג'סי ד.
ברייט, שעזר לו להתרומם בתוך הפלג של ברייט במפלגה.
בשנה שלאחר מכן, בחר בית הנבחרים של אינדיאנה באינגליש כפקיד.
ב-1844 פעל במסגרת מסע הבחירות, הפעם בשירותו של המועמד לנשיאות ג'יימס פולק.
כפרס, לאחר שפולק נכנס לתפקידו ב-1845, הוא העניק לאינגליש מינוי חסות כפקיד במשרד האוצר הפדרלי בוושינגטון הבירה.
אינגליש החזיק בתפקיד זה במשך ארבע שנים, ובמהלכן פגש את אמה מרדוליה ג'קסון.
הם נישאו בנובמבר 1847. נולדו להם שני ילדים: ויליאם איסטין ורוזלינד.
אינגליש השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית בבולטימור ב-1848, שם תמך בלואיס קאס, המועמד בסופו של דבר לנשיאות.
עם בחירתו של מועמד המפלגה הוויגית, זאכרי טיילור, כנשיא, החליף חבר מפלגה ויגי את אינגליש במשרד האוצר.
הוא השיג עבודה כפקיד בוועדת התביעות של הסנאט של ארצות הברית באמצעות קשרים מפלגתיים ושירת בתפקיד עד 1850 בוושינגטון.
אינגליש ואשתו חזרו לאחר מכן לאינדיאנה, שם עבד כמזכיר הוועידה החוקתית של אינדיאנה.
הדמוקרטים החזיקו ברוב בוועידה, והצעותיהם שולבו בחוק החדש, כולל הגדלת מספר התפקידים הנבחרים, הבטחת פטור מחווה והגבלת זכויות ההצבעה לגברים לבנים.
לשחורים חופשיים הייתה בעבר זכות בחירה במדינה.
הבוחרים אישרו את החוקה החדשה ברוב גדול.
באוגוסט 1851 זכה אינגליש לראשונה בבחירות לבית הנבחרים של המדינה.
מכיוון שזו הייתה הישיבה הראשונה של בית המחוקקים על פי חוקת 1851, הידע של אינגליש על החוקה תרם לבחירתו כיושב ראש בית הנבחרים בגיל עשרים ותשע.
בבית הנבחרים היה רוב דמוקרטי, ולפי הנחייתו של ברייט, פעל אינגליש לבחירתו של גרהאם נ.
פיץ', חבר בסיעתו של ברייט במפלגה, לסנאט של ארצות הברית.
בית המחוקקים בחר במקום זאת בדמוקרט אחר, ג'ון פטיט.
תפקידו כיושב הראש הגביר את השפעתו של אינגליש ברחבי המדינה; בשנת 1852, בחרו בו הדמוקרטים כמועמד שלהם לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני שהוגדר מחדש.
הדמוקרטים ניצחו בבחירות באותו אוקטובר, וגרפו את כולם מלבד מושב אחד בבית הנבחרים.
אינגליש ניצח את יריבו הוויגי 55% - 45% והצטרף לקונגרס ה-33 כאשר התכנס בוושינגטון ב-1853.
את תקופתו של אינגליש בקונגרס, בדומה לשאר הקריירה הפוליטית שלו, אפשר לראות כפרגמטי.
בעוד שסלד מעבדות מבחינה מוסרית, הוא גינה את אנשי הביטול והאמין ברעיון של "ריבונות עממית", שטען שאנשי מדינה או טריטוריה צריכים לבחור בעצמם אם לקיים עבדות.
הוא הסביר את דעתו בנאום בשנת 1854:
אינגליש, חבר בוועדת הטריטוריות, חשב שהצעת החוק מיותרת ולא הסכים עם העיתוי שלה; כשהוועדה אישרה את הצעת החוק כתב אינגליש דו"ח מיעוט בעניין זה.
עם זאת, הוא לא התנגד לחלוטין לעקרון הריבונות העממית, מתוך אמונה ש"צריך לאפשר לכל קהילה מאורגנת להחליט בעצמה".
הדמוקרטים הצפוניים התפלגו כמעט באופן שווה על הצעת החוק, אך אינגליש, למרות ההסתייגויות המוצהרות שלו, היה בין אלו שהצביעו בעדו.
בכך אמר כי הקונגרס מחויב לכבד את החלטת תושבי הטריטוריות והתחייב לקיים את החלטותיהם.
הנשיא פרנקלין פירס חתם על הצעת החוק ב-30 במאי 1854.
חוק קנזס-נברסקה היה מאוד לא פופולרי ברחבי הצפון.
התגובה חיסלה בסופו של דבר את המפלגה הוויגית, החלישה את הדמוקרטים הצפוניים והביאה להקמת מפלגה חדשה, המפלגה הרפובליקנית.
רק 3 מתוך 42 נציגי מדינות חופשיות נבחרו מחדש לאחר שהצביעו עבורה; אינגליש היה אחד מהם.
אינגליש היה דמוקרט שמרני, ולמחוז הדרומי שלו באינדיאנה, למרות שלא היה פרו עבדות, גם לא הייתה אפילו אהדה מועטה לביטול.
הוא נבחר שוב ב-1856, כאשר הדמוקרטים השיגו מחדש את הרוב בבית הנבחרים בקונגרס ה-35. יושב הראש, ג'יימס לורנס אור, הקצה את אינגליש לוועדת הדואר והדרכים, אך נושא קנזס לקח יותר מזמנו.
בדצמבר 1857, בבחירות שהוחרמו על ידי תומכי מפלגת החירות, אימצה קנזס את חוקת לקומפטון התומכת בעבדות ועתרה לקונגרס להתקבל כמדינת עבדים.
הנשיא הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן, דחק בקונגרס לטפל בנושא, והסנאט אישר הצעת חוק להכניס את קנזס.
הצעת החוק הובסה בבית הנבחרים, 112–120. אינגליש מצא שהתהליך שבו תומכי העבדות בקנזס כפו את החוקה שלהם לא מספק, והצביע נגד קבלת המדינה לאיחוד.
הקונגרס המשיך לדון בנושא במשך חודשים ללא החלטה.
אינגליש והדמוקרטי מג'ורג'יה, אלכסנדר סטיבנס, המציאו אמצעי פשרה, שנקרא מאוחר יותר הצעת החוק אינגליש.
הצעת החוק הציעה לקבל את קנזס כמדינת עבדים, אבל רק אם העם יאשר את הבחירה הזו במשאל עם.
הצעת החוק גם חייבה את קנזס לוותר על המענק הגדול בצורה יוצאת דופן של אדמות פדרליות שביקשה בחוקת לקומפטון.
המצביעים בקנזס יכלו, אם כן, לדחות את חוקת לקומפטון על ידי הצעד שמציל את כבודם בדחיית מענק הקרקע הקטן יותר.
הקונגרס העביר את הצעת החוק, וקנזס דחתה כדין את החוקה התומכת בעבדות ביחס של שש לאחד.
כמה מבעלי בריתו הפוליטיים של אינגליש, כולל ברייט (שהיה סנאטור באותה העת), העדיפו שקנזס תתקבל כמדינת עבדים, אבל ההחלטה הייתה פופולרית מספיק במחוז שלו כדי לאפשר בחירה חוזרת של אינגליש ב-1858 ברוב של 56% מול 44%.
ב-1860 סירב אינגליש להתמודד לבחירה מחדש, אך נשא מספר נאומים שבהם דגל בפשרה ומתינות בפילוג הגובר בין הצפון לדרום.
לאחר בחירתו של אברהם לינקולן באותה שנה, דחק אינגליש בתושבי הדרום לא לפרוש מהאיחוד.
לאחר פרישת הדרום ופרוץ מלחמת האזרחים, הציע המושל אוליבר מורטון לאינגליש פיקוד על רגימנט, אך הוא דחה זאת מכיוון שלא היה לו ידע או תחומי עניין צבאיים.
אינגליש, לעומת זאת, תמך במדיניות המלחמה של מורטון (ובעקיפין של לינקולן) וראה את עצמו כדמוקרט מלחמתי.
אינגליש הלווה כסף לממשלת המדינה כדי לכסות את הוצאות הצטיידות החיילים ושימש כמפקד המשטרה הצבאית עבור מחוז הקונגרס השני.
לאחר פרישתו מהקונגרס, בילה אינגליש שנה בביתו במחוז סקוט לפני שעבר לאינדיאנפוליס, בירת המדינה.
בשנת 1863 ארגנו אינגליש ועשרה שותפים (כולל ג'יימס לנייר) את הבנק הלאומי הראשון של אינדיאנפוליס, הבנק הראשון בעיר זו שהוכרז במסגרת חוק הבנק הלאומי החדש.
הוא נשאר נשיא הבנק הזה עד 1877, כולל התקופה הקשה במהלך המשבר הפיננסי של 1873, כאשר בנקים רבים אחרים קרסו.
האינטרסים העסקיים של אינגליש כללו גם תעשיות אחרות.
הוא הפך לבעל השליטה בחברת הרכבות של אינדיאנפוליס סטריט ונשאר אחראי על החברה עד 1876, אז מכר את מניותיו.
לאחר שמכר גם את מניותיו בבנק עד 1877, הפנה אינגליש את רוב הון ההשקעות שלו לנדל"ן.
עד 1875, הוא הורה לבנות 75 בתים לאורך השדרה שמכונה כיום שדרת אינגליש.
אשתו, אמה, נפטרה שנתיים לאחר מכן, ב-1877. הוא חי אחריה 19 שנים.
כאשר מת ב-1896, היו בבעלותו 448 נכסים, רובם באינדיאנפוליס.
בשנת 1880 בנה אינגליש את בית האופרה של אינגליש, שלפי "האנציקלופדיה של אינדיאנפוליס" משנת 1994, נודע במהירות כטוב בעיר.
הבניין עוצב על פי דגם בית האופרה הגדול בניו יורק והכיל 2,000 מקומות.
הוא נפתח ב-27 בספטמבר 1880, עם הופעה של "המלט" בכיכובו של לורנס בארט.
באותה תקופה, נכנס אינגליש שוב לפוליטיקה.
הוא העביר את ניהול בית האופרה לבנו, ויליאם איסטין אינגליש, שהתעניין בתיאטרון וזה עתה התחתן עם שחקנית, אנני פוקס.
מאוחר יותר הוסיף אינגליש האב מלון לבית האופרה, ושניהם פעלו עד 1948.
לאחר שעזב את בית הנבחרים, נשאר אינגליש בקשר עם הפוליטיקה המקומית, וכיהן כיו"ר המפלגה הדמוקרטית של אינדיאנה.
בנו נבחר לבית הנבחרים של המדינה ב-1879, ועדיין התייעצו עם אינגליש האב בעניינים פוליטיים.
למרות שלא חיפש תפקיד נבחר מאז 1858, הוא העלה את הפרופיל הלאומי שלו ב-1879 באמצעות מספר ראיונות ומכתבים לעיתונים ידידותיים.
אינגליש השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1880 בסינסינטי כחבר במשלחת של אינדיאנה, שם העדיף את המועמד לנשיאות תומאס בייארד מדלאוור, שאותו העריץ על תמיכתו בתקן הזהב.
ההצבעה הראשונה לא הייתה חד משמעית, כאשר בייארד הגיע למקום השני.
מייג'ור גנרל וינפילד סקוט הנקוק מפנסילבניה הוביל את ההצבעה, ובהצבעה השנייה קיבל את המועמדות לנשיאות.
המשלחת של אינדיאנה עיכבה את קולותיה מהנקוק עד לרגע המכריע, וכפרס, הנציגים בחרו פה אחד באינגליש למועמדות לסגן הנשיא.
הוא לא היה צפוי להוסיף הרבה קולות מחוץ לאינדיאנה, אבל מנהיגי המפלגה חשבו שהפופולריות שלו במדינה המתנדנדת הזו תעזור להנקוק נגד ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור, המועמדים הרפובליקנים.
הרפובליקנים האמינו שהסיבה האמיתית למועמדותו של אינגליש הייתה נכונותו להשתמש בהונו האישי כדי לממן את הקמפיין, שכן קופת הקמפיין הדמוקרטית הייתה בגרעון.
אינגליש נשא נאום קצר שבו קיבל את המועמדות, ואז השיב בצורה רשמית יותר במכתב חודש לאחר מכן.
במכתב זה טען אינגליש כי המחלוקות של מלחמת האזרחים מיושבות, והבטיח "מטבע אמין ובטוח", הגבלת ההגירה הסינית ו"כלכלה נוקשה בהוצאות ציבוריות".
הנקוק והדמוקרטים ציפו לסחוף את גוש מדינות הדרום, שעם שלילת הזכויות של תושבי הדרום השחורים לאחר סיום תקופת השיקום, נשלט מבחינה אלקטורלית על ידי דמוקרטים לבנים.
בנוסף לדרום, היה נחוץ לנצח בניו יורק ובכמה ממדינות המערב התיכון כדי לנצח בבחירות.
הבחירות הלאומיות בתקופה ההיא הוכרעו ברובם על ידי מדינות אלו שבהן המרוץ היה צמוד.
ההבדלים המעשיים בין המפלגות היו מעטים, והרפובליקנים נרתעו מלתקוף את הנקוק באופן אישי בגלל המוניטין ההרואי שלו.
הבדל המדיניות היחיד שהרפובליקנים הצליחו לנצל היה הצהרה במצע הדמוקרטי המאשרת "מכסים להכנסות בלבד".
הקמפיין של גרפילד השתמש בהצהרה זו כדי לצייר את הדמוקרטים כלא סימפתיים למצוקתם של פועלי תעשייה, שנהנו מתעריף המגן הגבוה שהיה נהוג אז.
סוגיית המכסים הפחיתה את התמיכה הדמוקרטית במדינות הצפוניות המתועשות, שהיו חיוניות בביסוס רוב דמוקרטי.
הבחירות המדינתיות שנערכו באוקטובר באוהיו ובאינדיאנה הביאו לניצחונות רפובליקנים שם, והרתיעו את הדמוקרטים לגבי הבחירות הפדרליות שיתרחשו בחודש לאחר מכן.
היו אפילו דיבורים בין מנהיגי המפלגה על הסרת המועמדות של אינגליש, אבל אינגליש שכנע אותם שההפסדים באוקטובר נובעים יותר מבעיות מקומיות, ושהצמד הדמוקרטי עדיין יכול לסחוף את אינדיאנה, אם לא את אוהיו, בנובמבר.
בסופו של דבר, הוכחה טענת אינגליש כשגויה: הדמוקרטים והנקוק לא הצליחו לסחוף אף אחת מהמדינות במערב התיכון שאליהם כיוונו, כולל אינדיאנה.
הנקוק ואינגליש הפסידו בהצבעה הפופולרית ב-7,018 קולות בלבד.
לעומת זאת, ההצבעה האלקטורלית הסתיימה בפער גדול בהרבה: 214 עבור גרפילד וארתור, לעומת 155 עבור הנקוק ואינגליש.
לאחר הבחירות חידש אינגליש את הקריירה העסקית שלו.
הוא גם החל להתעניין יותר בהיסטוריה המקומית, והצטרף למפגש מחודש של שרידי הוועידה החוקתית הממלכתית ב-1850, שהתכנסה בבית האופרה שלו ב-1885. הוא מונה לנשיא החברה ההיסטורית של אינדיאנה וכתב שני כרכים, שפורסמו במותו: "כיבוש הארץ מצפון-מערב לנהר אוהיו, 1778–1783"; ו"חייו של הגנרל ג'ורג' רוג'רס קלארק".
הוא שירת בוועדת אנדרטת אינדיאנפוליס ב-1893, ועזר בתכנון ובמימון אנדרטת החיילים והמלחים שם.
אינגליש מת בביתו באינדיאנפוליס ב-7 בפברואר 1896, ונקבר בבית הקברות קראון היל עם אשתו, שמתה ב-1877. למרות שרבים מהבניינים שבנה נהרסו, אינגליש, אינדיאנה, מושב המחוז של מחוז קרופורד, קרויה על שמו, וכך גם שדרת אינגליש באינדיאנפוליס.
פסלים זהים של אינגליש עומדים מול בית המשפט של מחוז סקוט בסקוטסבורג, אינדיאנה, ובמתחם הירידים של מחוז קרופורד באינגליש.
בנו ויליאם כיהן בקונגרס בין השנים 1884–1885. נכדו, ויליאם אינגליש וולינג, בנה של בתו רוזלינד, היה מייסד שותף של האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים.
אוסף נרחב של מאמרים אישיים ומשפחתיים של אינגליש נמצא באגודה ההיסטורית של אינדיאנה באינדיאנפוליס, שם הוא פתוח למחקר.
ויליאם בויד אליסון היה פוליטיקאי אמריקאי.
מנהיג המפלגה הרפובליקנית באיווה שייצג את צפון מזרח איווה בבית הנבחרים של ארצות הברית ואת מדינתו ב.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הפך אליסון לאחד מ"ארבעת הגדולים" הרפובליקנים המרכזיים ששלטו במידה רבה בסנאט, יחד עם אורוויל ה.
פלאט מקונטיקט, ג'ון קויט ספונר מוויסקונסין ונלסון וו.
אליסון, שנולד בפרי, אוהיו, הקים משרד משפטי בדובוק, איווה והפך לחבר בולט במפלגה הרפובליקנית של איווה.
מספר לא מבוטל של צירים תמכו במועמדותו לנשיאות בכנסים הלאומיים של הרפובליקנים ב-1888 וב-1896.
אליסון התגלה כמנהיג מרכזי ופרגמטי בסנאט, והוא עזר להעביר כמה הצעות חוק חשובות.
חוק בלנד-אליסון משנת 1878 החזיר את בבי-מטאליזם, אך בצורה פחות אינפלציונית ממה שביקש חבר הקונגרס ריצ'רד פ.
אליסון, חסיד בולט של תעריפים גבוהים יותר, מילאה תפקיד מרכזי בהעברת תעריף מקינלי וחוק דינגלי.
הוא גם עזר להעביר את חוק הפבורן בכך שהציע את התיקון של אליסון, שהעניק לבתי משפט את הסמכות לבחון את קביעת תעריף הרכבות של ועדת המסחר הבין -מדינתית.
אליסון ביקש שיא של כהונה שביעית ב-1908, אך מת זמן קצר לאחר הזכייה בפריימריז הרפובליקני מול המנהיג הפרוגרסיבי אלברט ב.
אליסון נולד ב-2 במרץ 1829 בפרי, אוהיו, והתחנך באקדמיית ווסטר.
לאחר מכן, הוא בילה שנה במכללת Allegheny בפנסילבניה, ולאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (ששכנה אז בהדסון, אוהיו) ב-1849. לאחר מכן למד משפטים והחל לעסוק בכך באשלנד, אוהיו.
בזמן שעסק בעריכת דין שם מ-1852 עד 1857, הוא היה ציר בוועידת הרפובליקה של אוהיו ב-1855 ומועמד לא מוצלח לתביעה מחוזית ב-1856. בשנת 1857, הוא עבר לדובאק, איווה, שתשמש לו כעיר הולדתו בחמישים השנים האחרונות לחייו.
בהיותו באוהיו, עלייתו של אליסון בפוליטיקה חלה בקנה אחד בתקופה שבה המפלגה הוויגית עמדה בפני קריסה עקב מחלוקות פנימיות על עבדות.
הוא תמך בביטול העבדות ותמך באינטרסים עסקיים, שירת בכנסים של המפלגה הרפובליקנית החדשה שהוקמה, כמו גם במפלגת שאינם יודעים דבר.
למרות שכיהן בוועידה הלאומית של "לא יודע דבר" של 1856, אליסון עזב את המפלגה והצטרף לרפובליקנים.
בעקבות הצעה לא מוצלחת לפרקליט המחוזי, הוא עבר לדובאק, איווה, שם התגורר אחיו הגדול.
למרות שהעיר הייתה מעוז עבור המפלגה הדמוקרטית באותה תקופה, קשריו של אליסון עם שותפות חוק וכנסייה פרסביטריאנית הוכיחו אותו ככזה שהצליח להוביל אותו להנהגת הרפובליקה הדמוקרטית של המדינה.
לאחר הגעתו לדובאק, אליסון נטל חלק בולט בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית המתהווה.
הוא היה ציר לוועידה הלאומית הרפובליקנית בשנת 1860 בשיקגו, אשר מינתה את אברהם לינקולן למועמד לנשיא ארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים שלאחר מכן, הוא היה בצוותו של מושל איווה, סמואל ג'.
קירקווד, שהורה לו לעזור למדינה להקים רגימנטים למלחמה.
הוא עזר באופן אישי בגיוס ארבעה רגימנטים.
הוא קיבל דרגת לוטננט קולונל במהלך המלחמה, אם כי לא סביר שהוא שירת בפועל במדים.
בשנת 1862, בעיצומה של המלחמה, נבחר אליסון לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס ה-3 החדש של איווה.
כחבר קונגרס וחבר בוועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים, הוא דחף לתעריפים גבוהים יותר.
מפקד האוכלוסין של 1860 הוביל להגדלת המושבים במחוז הקונגרס של איווה משניים לשישה.
בקדנציות האמצע של 1862, אליסון התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז השלישי שכלל את דובאק, וקרא תיגר על חבר הקונגרס הרפובליקני המכהן ויליאם ונדבר.
נהנה מקשרים לקירקווד בנוסף לאינטרסים של הרכבת, הוא הכחיש את מועמדותו של ונדוור וניצח בבחירות הכלליות.
בבית הנבחרים, אליסון צידד באגף הרפובליקני הרדיקלי החזק של המפלגה, שהתנגד לעיתים קרובות למדיניותו של הנשיא לינקולן כמתונה מדי, במקום זאת העדיף יחס נוקשה יותר לקונפדרציה.
לאחר שנבחר מחדש ב-1864, הוא היה חבר בוועדת הדרכים והאמצעים החזקה, בנוסף לכך שהתגלה כמומחה מוביל לתעריפי מגן ומסילות ברזל.
נקודות המבט שלו על התעריפים תוארו כבעלי "לא תמיד מרוצים".
הרפובליקנים הרדיקליים לא היו מאוחדים בנושאים אידאולוגיים מלבד תמיכה במדיניות שחזור נוקשה יותר כדי להבטיח ולשמור על זכויותיהם החוקתיות של השחורים.
ואכן, אליסון נפרד מהחברים השמרנים היותר נחרצים של הפלגים בשמירה על עמדה מתונה לגבי מדיניות המכסים.
עם זאת, הוא ייצג בחוזקה אינטרסים של הרכבת, בהם הואשם בניגוד עניינים.
בעקבות המלחמה המשיך אליסון לשרת בבית הנבחרים לאחר שניצח בבחירות חוזרות ב-1866 וב-1868. בינואר 1870, הוא נכשל בניסיונו לבחירה על ידי העצרת הכללית של איווה למושב הסנאט של ארצות הברית בשנים 1871–1877, והפסיד לשופט בית המשפט העליון של איווה, ג'ורג' ג.
מספיק מחוקקים שהעדיפו את אליסון היו מועמדים ונבחרו ב-1871 כך שבינואר 1872 הוא זכה במספר הקולות הנדרש כדי לתפוס את מושב הסנאט של הרלן, החל מ-4 במרץ 1873.
אליסון נבחר מחדש לכהונה של שש שנים בסנאט האמריקני שש פעמים - ב-1878, 1884, 1890, 1896 ו-1902. כהונתו בסנאט האמריקני התאפיינה בהשפעתו על הרגולציה, מסילות הברזל ומדיניות התעריפים.
בתחילה שמר על העמדות המתונות בהן היה ידוע במהלך שנותיו בבית הנבחרים, אך עם הזמן נטה לצד פרוטקציוניסטים.
גרנט, הוא גם התחבר לסיעת האיתנים, האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית שהתנגד לרפורמה בשירות המדינה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 מתוך דאגה למצוקת השחורים הדרומיים בנוסף לתמיכה בגרנט במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1880.
הוא עמד בראש ועדת אליסון בשנים 1884–1886, ועדת קונגרס דו-מפלגתית "מהראשונות שחקרו את השאלה האם התערבות פדרלית מבצעת פוליטיזציה של מחקר מדעי".
היא שקלה את האשמה שחלקים מהממשלה עוסקים במחקר למטרות תאורטיות, לא מעשיות.
דו"ח הרוב העדיף את הסטטוס קוו, והקונגרס אישר אותו.
בשנת 1885, ממצאי הנציבות בדבר שימוש לרעה בכספים בחוף ארצות הברית ובסקר גיאודטי הובילו לפיטורים של כמה פקידים אך זיכתה את צ'ארלס סנדרס פרס.
משצבר את ותקו בסנאט, התמנה לאחד התפקידים החשובים ביותר בוועדות הסנאט.
בין השנים 1881–1893 ושוב מ-1895 עד 1908, הוא היה יושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט של ארצות הברית, שם הייתה לו השפעה רבה.
שנותיו של אליסון כיו"ר הוועדה הפכו אותו ליו"ר בעל הכהונה הארוכה ביותר עד כה.
הוא גם היה חבר בוועדת הסנאט לענייני האינדיאנים (ויושב ראש מ-1875 עד 1881), בוועדת הכספים של הסנאט ובוועדה להצעות חוק שקבועות.
הוא הפך ליושב ראש הוועידה הרפובליקנית של הסנאט ב-1897.
הוא התבקש שלוש פעמים לשמש מזכיר האוצר, תחילה על ידי הנשיא ג'יימס א.
גרפילד, שאת הצעתו הוא קיבל, אך מאוחר יותר הוא ביקש להסיר את שמו לאחר שנלחץ ממנו על ידי סיעת האיתנים של המפלגה הרפובליקנית, שהוא היה חלק ממנה.
מאוחר יותר, הנשיא צ'סטר ארתור הציע את המשרה (אליסון שוב הסכים אבל למחרת סירב), לאחר מכן היא הוצעה לו על ידי הנשיא בנג'מין הריסון.
בשנת 1897, הנשיא ויליאם מקינלי הציע לו את תפקיד מזכיר המדינה האמריקני, אך שוב, אליסון סירב.
זה נחשב לא פחות טוב; אף סנאטור רפובליקני לא היה מתאים כל כך לתפקידי המדינאיות האחראית, או מיצב כל כך טוב.
במשך שלושים שנה הוא ישב בוועדת הכספים של הסנאט ולקח תפקיד קריטי בניסוח חקיקה.
בשנת 1881 הוא היה יושב ראש ועדת ההקצאות, והמשיך לכהן בה עד מותו ב-1908. לאחר 1897, הוא נבחר ליו"ר השדולה הרפובליקנית, תפקיד לא רשמי, אך בדרך כלל ניתן לחבר המפלגה המכובד והמכובד ביותר בסנאט.
כשמרן מובהק, מהימן על ידי האינטרסים של הרכבת, הפרגמטיות של אליסון הפכה אותו למרכז שכולם יכולים להתמודד איתו, כולל עמיתים דמוקרטיים.
כאשר בשנת 1888 היה צורך בחלופה רפובליקנית לחוק התעריפים של מילס שיצא מהבית, אליסון טיפל בפרטים.
הצעת החוק שעלתה מהוועדה נועדה אך ורק לצורכי קמפיין.
אף אחד לא חשב שזה יכול לעבור, אבל הוא שם את הפנים הטובות ביותר על עקרונות פרוטקציוניסטיים ומאוחר יותר שימש מודל לתעריף של מקינלי משנת 1890, שאליסון נטל חלק גדול במסגור החוק.
בשנת 1897, כאשר הצעת חוק תעריף דינגלי הגיעה לסנאט, אליסון ביצע את רוב העבודה כדי ליישב אינטרסים לא מרוצים.
כשהצעת החוק בלנד, המאפשרת מטבע כסף חופשי, הגיעה לסנאט, אליסון שינה אותו.
חוק בלנד-אליסון שהתקבל משנת 1878 פשוט גרם לממשלה לקנות כמות מסוימת ומוגבלת יותר של כסף, שאותה הותר למשרד האוצר להכניס למחזור כדולרי כסף.
זה היה הרבה פחות אינפלציוני מהצעת החוק המקורית של בלנד.
החוק עבר על הווטו של הנשיא רתרפורד ב.
הוא נותר ללא שינוי עד לחוק רכישת הכסף של שרמן משנת 1890. בשנת 1892 עמד אליסון בראש הוועידה המוניטרית בבריסל ובשנת 1900 הייתה מאבות חוק תקן הזהב.
ב-1896 הוא הפך למועמד לסוס שחור לנשיאות.
עם זאת, התמיכה במועמדותו דעכה כאשר התברר כי מקינלי יהיה מועמד בהצבעה הראשונה.
"אליסון הוא איש הניסיון", כתב עיתונאי מעריץ ב-1906, "המוביל הזקן והחכם של הסנאט.
הם אומרים שאף אדם שהיה אי פעם בסנאט לא ידע על זה כל כך הרבה כמוהו.
החזאי, הפשרן, נביא מזג האוויר, האיש שמפגיש דברים בלתי ניתנים לפשרה.
אומרים שהתושב המבוגר ביותר לא יכול לזכור ששמע את אליסון משמיע דעה בכל נושא שהוא משמיע להם, אך ללא ספק במועצות הפנימיות של הקיסרים עד כדי מלאכה, לא מרגיז אותו לדעת שהכינוי המוחל עליו הכי הרבה הוא 'השועל הזקן'...
כשהוא עולה במקומו בסנאט, הוא מזלזל לדבר כאילו הוא נואם את כל זה לצעירים, שסך הידע שלהם אינו שווה את כל מה שהוא שכח הוא תמיד קצר ככל האפשר, ובקול שיחה שהוא כמעט תת-גוון.
אחר כך הוא צונח בחזרה לכסאו ובאדישות עילאית נותן לדבר להימשך."
אליסון היה נשוי פעמיים, תחילה לאנה קרטר, שמתה ב-1859, ארבע שנים לאחר הנישואים.
נישואיו השניים היו למרי נילי, שמתה ב-1883, עשר שנים לאחר נישואיהם.
ב-1908, כשאליסון התקרב לשנתו ה-44 בקונגרס, ויום הולדתו ה-80, הוא חיפש קדנציה שביעית בסנאט.
עם זאת, המושל הרפובליקני של איווה דאז, אלברט ב.
קאמינס, שאף להפוך לסנאטור אמריקאי במשך כמה שנים, וכמנהיג הפרוגרסיביים הרפובליקנים כיוון את "המשמר הישן" של מפלגתו לפרישה או (במידת הצורך) תבוסה.
לאחר שנראה שהבטיח כי לא יערער על אליסון ב-1908, קאמינס התמודד נגד אליסון על המועמדות הרפובליקנית בפריימריז הקונגרס הראשון אי פעם של המדינה ב-2 ביוני 1908. בדומה למירוץ של אליסון לסנאט ב-1873 נגד הרלן המכהן, המירוץ של קאמינס לסנאט ב-1908 נגד אליסון המכהן היה מאוד חריף.
עם זאת, הפעם גבר המכהן; אליסון זכתה בניצחון ברור על קאמינס בלמעלה מעשרת אלפים קולות.
כהשתקפות של אופי העדפתו של אליסון על פני קאמינס, ה"איימס טיימס" דיווח על התוצאות העיקריות תחת כותרת באנר דו-מפלסית שפשוט ציינה "תהילה לאל!"
אליסון לא חיה לראות את הבחירות הכלליות של 1908 או קדנציה שביעית.
חודשיים לאחר הזכייה העיקרית שלו, הוא מת בדובוק.
רבים הופתעו ממותו, אך דיווחים בחדשות הצביעו במהרה על כך שהוא היה בטיפול רפואי מתמיד במשך יותר משנתיים וכי מי שהכיר את מצבו ציפה למותו.
הוא נקבר בבית הקברות לינווד, בדובוק.
המושל קאמינס נבחר על ידי בית המחוקקים למלא את כהונתו שטרם פגה של הסנאטור אליסון ולכהונה שמתחילה ב-4 במרץ 1909. הוא נבחר מחדש ב-1914 וב-1920 אך ביוני 1926 הפסיד בפריימריז הרפובליקני לסמית' וו.
קאמינס מת זמן קצר לאחר ההפסד שלו בפריימריז.
על שם אליסון נקראה אליסון, איווה, מושב המחוז של מחוז באטלר.
פארק אליסון-הנדרסון בדובוק נקרא לכבוד אליסון ועמיתו מדובוק, יו"ר בית הנבחרים דייוויד ב.
קיימת אנדרטה מרשימה לאליסון מאת הפסלת אוולין ביאטריס לונגמן בשטח קפיטול מדינת איווה בדה מוין.
ויליאם אלכסנדר ריצ'רדסון היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שפעל באילינוי לפני ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
כבן חסותו של סטיבן דאגלס ריצ'רדסון היה תומך נלהב של דמוקרטיה ג'קסונית, ריבונות עממית וקונסטרוקציוניזם קפדני.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא תמך בתחילה בסכסוך, אך עד מהרה הפך לחבר באגף ראשי הנחושת של המפלגה הדמוקרטית ולמבקר מר של הנשיא אברהם לינקולן.
ריצ'רדסון נולד ב-16 בינואר 1811 ליד לקסינגטון, קנטקי, ומוצאו היה ממשפחה מכובדת.
סבא רבא שלו מצד אמו היה מוותיקי מלחמת העצמאות האמריקנית והשתתף בקרב על הר המלכים.
סבו מצד אמו לחם במלחמת 1812 ונהרג בקרב על פרנצ'טאון.
ריצ'רדסון למד באוניברסיטת טרנסילבניה, ולאחר מכן המשיך ללמד בבית ספר וללמוד משפטים.
הוא עבר את מבחן לשכת עורכי הדין ב-1831 והחל את העיסוק שלו בשלביוויל, אילינוי.
הוא שירת כקצין במהלך מלחמת הבלאק הוק שחייליו זכרו את "הגסות החמורה" של מנהיגותו.
הוא היה עורך דין של המדינה מ-1834 עד 1835, ונבחר לחבר בבית הנבחרים של המדינה, וכיהן בין השנים 1836–1838. במהלך קדנציה זו שירת ריצ'רדסון לצד סטיבן דאגלס ואברהם לינקולן.
ב-1837 הוא תמך בלינקולן בהפיכת ספרינגפילד לבירת אילינוי, לאחר שפג תוקפה של האמנה על ונדליה.
ריצ'רדסון תמך בנשיא אנדרו ג'קסון נגד הבנק השני של ארצות הברית.
ברמת המדינה הוא תמך בהצעת חוק שתהפוך את מנהלי הבנקים ובעלי המניות לאחראים על שטרות פדיון שיש לאזרחים עם המדינה.
כאשר המושל ג'וזף דאנקן הגן על הבנק, ריצ'רדסון ודמוקרטים אחרים הציגו החלטה שכינתה טענות כאלה "בניגוד לטענות הפטריוט והמדינאים, הגנרל ג'קסון".
הוא נבחר בדוחק לסנאט של המדינה ב-1838 בשבעה קולות בלבד, מה שכמעט הוביל לדו-קרב בין ריצ'רדסון למנהלי הקמפיין של יריבו.
הוא כיהן עד 1842 והחליט נגד בחירה מחדש.
ריצ'רדסון חזר שוב לבית הנבחרים מ-1844 עד 1846, ושימש לזמן קצר כיושב ראש הבית התחתון במהלך כהונתו האחרונה.
הוא היה אלקטור לנשיאות בשנת 1844 עבור המועמד הדמוקרטי שנבחר ג'יימס ק.
כאשר פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ריצ'רדסון הקים פלוגה של מתנדבים שבחרו בו כקפטן שלהם בצבא ארצות הברית.
בתחילה בפיקודו של ג'ון ג'.
הארדין, הרגימנט של ריצ'רדסון הופקד מאוחר יותר תחת גנרל זאכרי טיילור ובסוף המלחמה הועלה ריצ'רדסון לדרגת לוטננט-קולונל.
כמגן חזק של המלחמה, אחת מפעולותיו הראשונות בקונגרס הייתה הצגת פתרון לא מוצלח שכינה את הסכסוך "צודק והכרחי".
כשתקופת כהונתו הסתיימה ביולי 1847, הוא עבר לקווינסי, אילינוי, ולאחר מכן נבחר לחבר קונגרס אמריקאי לקונגרס ה-30 כדי למלא את מושבו של סטיבן א.
בתקופתו בבית הנבחרים, הוא היה יושב ראש הוועדה לטריטוריות (קונגרסים 32–33).
בקונגרס ריצ'רדסון היה בן חסותו הנאמן של סטיבן דאגלס.
במהלך המשבר של 1850, ריצ'רדסון תמך בכל חמשת החלקים של פשרת 1850. לאחר המילים, כאשר התעמת באילינוי על חוק העבדים הנמלטים הלא פופולרי, ריצ'רדסון אמר כי בעוד שהוא אישית התנגד לחוק הוא תמך בו כדי להבטיח את קבלתה של קליפורניה.
באותה שנה הוא זכה בבחירות חוזרות והביס את אורוויל ה.
במהלך המשבר ריצ'רדסון קונן על עליית רגשות ההיפרדות:
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852 נטל ריצ'רדסון תפקיד מפתח בבית הנבחרים בתמיכה במדיניותו של דאגלס בנוגע לשטחי קנזס ונברסקה.
הצעת החוק הראשונית שלו, שהוגשה ב-2 בפברואר 1853, לא כללה כל אזכור לעבדות, וזכתה לתמיכתם של חברי הקונגרס וילארד פ.
הול וג'ושוע ריד גידינגס .
כאשר דאגלס הציג את חוק קנזס–נברסקה, שימש ריצ'רדסון כ"מנהל" שלו בבית הנבחרים והיה גורם מרכזי בהבטחת אישורו.
תפקידו של ריצ'רדסון בוויכוח סביב החוק הפך אותו לדמות בעלת שם בזירה הלאומית, ובבחירות לבית הנבחרים בנובמבר 1854 היה היחיד מבין תומכי החוק שנבחר מחדש ברוב גדול עוד יותר מהבחירות הקודמות.
במהלך הבחירות ליושב ראש לאחר בחירות אמצע הקדנציה, ריצ'רדסון היה הבחירה ליושב ראש בית הנבחרים של הדמוקרטים הפרו-נברסקה.
בהצבעה הראשונה זכה ריצ'רדסון במרב הקולות, כשיריבו הקרוב לואיס ד.
קמפבל מאחוריו עשרים קולות, אך לא השיג את הרוב שהיה נדרש להיות יושב ראש.
עם המשך ההצבעה החלו כוחות אנטי-נברסקה להתגבש סביב נתנאל פ.
בנקס מהמפלגה האמריקאית (לא יודע כלום).
ב-10 בינואר 1856, אנשי שאינם יודעים דבר הדרומיים בניסיון להביך את ריצ'רדסון ולעצור זמן שלח למועמדים המובילים (ריצ'רדסון, בנקס והנרי מילס פולר) שאלון בנושאי העבדות במחוז קולומביה ובטריטוריות, חוק עבדים נמלטים, נייטיביזם ושוויון גזעי.
ריצ'רדסון השיב כי החוקה וחוק העבדים הנמלטים חלים על השטחים.
בעודו "מגן" בשאלת החוקתיות של תנאי וילמוט, הוא גם טען שהחוקה אינה נושאת עבדות לשטחים.
הוא התנגד לביטול העבדות במחוז, טען את עליונותם של הלבנים על השחורים, וגנה את הנייטיביזם.
עמדתו של ריצ'רדסון בעניין וילמוט פרוביסו ערערה את מעמדו מול הדמוקרטים הדרומיים ושלושה נציגים מקרוליינה הדרומית נטשו אותו בהצבעה הבאה שהייתה ה-108. בלחץ הנשיא פרנקלין פירס לפתרון הקיפאון בבית, הדמוקרטים החליפו את ריצ'רדסון בג'יימס לורנס אור.
בסופו של דבר נבחר בנקס ליושב ראש הבית.
ריצ'רדסון היה המועמד הדמוקרטי למושל בבחירות למושל אילינוי ב-1856. הוא התפטר באוגוסט 1856 כדי להתמודד על מושל אילינוי, והפסיד בקושי לנציג עמית, ולמועמד הראשון של המפלגה הרפובליקנית שהוקמה לאחרונה, ויליאם ה.
ריצ'רדסון סחף את רוב דרום אילינוי בעוד ביסל ניצח ברוב צפון אילינוי.
לאחר שהובס, מונה ריצ'רדסון על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן למושל טריטוריית נברסקה במשך רוב שנת 1858. ריצ'רדסון התפטר לקראת סוף השנה, ונשאר נאמן למנטור הפוליטי שלו, סטיבן א.
הוא היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1860 מאילינוי.
לאחר מכן הוא חזר לוושינגטון די.
כחבר בקונגרס ה-37 ב-1861. בשנת 1863, הוא נבחר למלא את מושבו הישן של סטיבן דאגלס בסנאט של ארצות הברית, והביס את הרפובליקני המכהן אורוויל בראונינג.
הוא לא קיבל את המועמדות ב-1865 ואת שארית חייו בילה בעבודת עיתונות.
הוא מת ב-27 בדצמבר 1875 בקווינסי, אילינוי, שם הוא קבור.
מחוז ריצ'רדסון, נברסקה, נקרא על שמו.
ויליאם אלבין יאנג היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי מווירג'יניה.
יאנג נבחר פעמיים לבית הנבחרים של ארצות הברית, אם כי בכל מערכת בחירות ניצב בפני ריצ'רד א.
וייז, שניצח אותו פעם אחר פעם.
יאנג נולד ב-17 במאי 1860 בנורפוק, וירג'יניה, למד בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיית סנט מרי בנורפוק.
הוא למד משפטים, אך נטש את הלימודים לפני שקיבל רישיון והתמסר לעיסוקים מסחריים.
לאחר מכן שימש כפקיד של בתי המשפט המחוזיים והתאגידים בעיר נורפוק במשך שש שנים.
בשנת 1892, יאנג שימש כציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית.
הוא היה המועמד הדמוקרטי לבחירות 1896 לבית הנבחרים של ארצות הברית עבור המחוז השני.
לאחר שניצח בבחירות, יאנג הושבע כחבר נבחר בקונגרס ה-55 וכיהן מ-4 במרץ 1897 עד 26 באפריל 1898. את יאנג החליף ריצ'רד א.
וייז, שהתמודד בהצלחה בבחירות והשתלט על המושב.
יאנג התמודד שוב לבחירות ב-1898, ושוב נראה שהוא מנצח בבחירות.
בהתאם לכך, הוא הושבע כחבר נבחר בקונגרס ה-56. יאנג כיהן מ-4 במרץ 1899 עד 12 במרץ 1900, אז החליף אותו שוב ריצ'רד א.
וייז, שהתמודד בהצלחה גם בבחירות של 1898.
יאנג עסק בעסקי הנדל"ן בנורפוק, וירג'יניה, שם נפטר ב-12 במרץ 1928. הוא נקבר בבית הקברות של סנט מרי.
ויליאם איסטין אינגליש היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, בית הנבחרים של ארצות הברית מאינדיאנה.
הוא היה בנם של המועמד לסגן הנשיא ואיש העסקים ויליאם היידן אינגליש, ואשתו אמה מרדוליה ג'קסון.
אינגליש נולד ב-3 בנובמבר 1850 בפארק אינגלישטון, ליד לקסינגטון, אינדיאנה, והיה בנם של איש העסקים ויליאם היידן אינגליש ואשתו אמה מרדוליה ג'קסון.
הוא קיבל שם אמצעי על שם סבתו מצד אמו, מהאלה אסטין מקנטקי, שאביו המהגר היה הוגנוט צרפתי, ד'אסטין, מדרום מערב צרפת.
בשנת 1865 עברה משפחת אינגליש לאינדיאנפוליס.
אביו נטל חלק בפוליטיקה ובעסקים ולבסוף צבר אחזקות נדל"ן משמעותיות.
שם למד הילד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים.
הוא סיים את לימודיו ב-1873 במחלקה למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן כריסטיאן (כיום אוניברסיטת באטלר) באינדיאנפוליס.
אינגליש התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה והקים את משרד עריכת הדין שלו באינדיאנפוליס.
הוא עבד בעריכת דין עד 1882, אז התמודד לקונגרס.
אינגליש נבחר לראשונה לתפקיד בשנת 1880 כחבר בבית הנבחרים של המדינה.
באותה שנה אביו העביר לו את ניהול בית האופרה של אינגליש, שאותו בנה זה עתה באינדיאנפוליס.
אינגליש הצעיר התעניין בתיאטרון והתחתן עם שחקנית, אנני פוקס.
אינגליש ערער בהצלחה כדמוקרטי על בחירתו של סטנטון ג'.
הוא סירב להיות מועמד לבחירה מחדש ב-1884 וחידש את עיסוקיו העסקיים הקודמים באינדיאנפוליס.
הוא שימש כציר לוועידות הלאומיות הדמוקרטיות בשנים 1892 ו-1896, ויושב ראש הוועדה לכללים וסדר העניינים בוועידה הראשונה.
הוא עזב את המפלגה הדמוקרטית בשנת 1900 והפך פעיל במפלגה הרפובליקנית.
במלחמת ארצות הברית–ספרד (1896–1898), שירת אינגליש כקפטן ושליש במטה הגנרל ג'וזף וילר.
כאשר אינגליש נכנס מחדש לפוליטיקה, הוא כיהן כנציג בוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1912. הוא נבחר בשנת 1916 לסנאט של מדינת אינדיאנה.
הוא נבחר מחדש ב-1920 ושוב ב-1924, וכיהן עד מותו באינדיאנפוליס, אינדיאנה ב-29 באפריל 1926.
הוא נקבר בבית הקברות קראון היל.
ויליאם אידמודיה אוסולה (בדנית: William Idemudia Osula; נולד ב-4 באוגוסט 2003 באורהוס שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג.
אוסולה גדל במחלקת הנוער של פ.צ.
קופנהגן, ובשנת 2018 עבר למחלקת הנוער של שפילד יונייטד.
ב-13 ביולי 2021 חתם על חוזה מקצועני ראשון בשפילד יונייטד.
ב-16 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד בלקפול במסגרת המחזור ה-38 בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ לעונת 2021/2022.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל אוסולה לדרבי קאונטי מהפוטבול ליג הראשונה למשך עונת .
הוא ערך 16 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
לאחר תקופת ההשאלה חזר אוסולה לשפילד יונייטד, שהעפילה לפרמייר ליג.
ב-12 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בהפסד 1-0 לקריסטל פאלאס במסגרת המחזור הראשון לעונת 2023/2024. בסך הכל ערך 21 הופעות ליגה בעונה זו.
ב-8 באוגוסט 2024 חתם אוסולה בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-21 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 לפולהאם במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2024/2025.
אוסולה נולד בדנמרק לאב דני ולאם ניגרית.
הוא זומן לסגל נבחרת דנמרק עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2025.
ויליאם אטי היה אמן אנגלי, הידוע בעיקר בזכות ציורי ההיסטוריה שלו שכללו דמויות עירומות.
הוא היה הצייר הבריטי המשמעותי הראשון שהתמקד בעירום ובטבע דומם.
אטי נולד ביורק, עזב את בית הספר בגיל 12 כדי להתחיל חניכות בבית דפוס בקינגסטון על ההאל, ולאחר שבע שנים השלים את חניכותו ועבר ללונדון.
בשנת 1807 הצטרף לבית הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות, שם למד אצל הצייר תומאס לורנס והתאמן על ידי העתקת יצירות של אמנים אחרים.
אף על פי שהפגין כישרון רב בציור גוני עור ריאליסטיים, בתחילה לא זכה להצלחה מסחרית או ביקורתית רבה.
ציורו של אטי "הגעתה של קלאופטרה לקיליקיה" משנת 1821, שצייר בו דמויות רבות בעירום, הוצג וזכה להצלחה רבה.
הצלחה זו הובילה אותו להמשיך בציורי סצנות היסטוריות עם עירום.
כמעט כל היצירות שהציג באקדמיה המלכותית בשנות ה-1820 כללו לפחות דמות עירומה אחת, והוא רכש לעצמו מוניטין של אמן שערורייתי או "בלתי צנוע".
למרות זאת, זכה להצלחה מסחרית ולשבחים רבים, ובשנת 1828 נבחר להיות חבר מן המניין באקדמיה המלכותית – הכבוד הגבוה ביותר שהיה אפשרי לאמן באותה תקופה.
אף שהיה אחד האמנים המוערכים ביותר באנגליה, המשיך להשתתף בשיעורי ציור מודל עירום במשך כל חייו - דבר שנחשב לא הולם בעיני עמיתיו.
בשנות ה-1830 החל לעסוק גם בציור פורטרטים - תחום שנחשב רווחי אך פחות יוקרתי, ובהמשך היה הצייר האנגלי הראשון שצייר טבע דומם משמעותי.
הוא המשיך לצייר עירום גברי ונשי, דבר שזיכה אותו לעיתים קרובות בביקורת חריפה מצד העיתונות.
אטי היה אדם ביישן מאוד, כמעט ולא השתתף בחיים החברתיים ולא נישא מעולם.
משנת 1824 ועד מותו התגורר עם אחייניתו אליזבת ("בֶּטסי").
גם בלונדון שמר על קשר חזק עם עיר הולדתו יורק, היה שותף בהקמת בית הספר הראשון לאמנות בעיר והוביל את המאבק לשימור חומות העיר.
אף שמעולם לא המיר רשמית את דתו מהמתודיזם, היה קשור מאוד לכנסייה הקתולית, ואף השתתף בטקס חנוכת הקפלה של אוגוסטוס פיוג'ין במכללת סנט מרי באוסקוט – המבנה הקתולי החשוב ביותר באנגליה באותה תקופה – דבר יוצא דופן עבור מי שלא היה קתולי.
אטי היה פורה ומצליח מסחרית במהלך שנות ה-1840, אך איכות עבודותיו ירדה בהדרגה.
כשבריאותו התדרדרה, פרש ליורק בשנת 1848. הוא מת בשנת 1849, זמן קצר לאחר תערוכת רטרוספקטיבה גדולה של יצירתו.
לאחר מותו, יצירותיו הפכו ליקרות ערך ונמכרו במחירים גבוהים.
עם הזמן השתנו הטעמים האמנותיים, וסגנונו ירד מהאופנה – חקייניו נעלמו וערכן של יצירותיו ירד מתחת למחירן המקורי.
מחוץ ליורק, הוא נשכח ברוב המאה ה-20. עם זאת, השתתפותו בתערוכת "העירום הוויקטוריאני" של גלריית טייט בריטניה (2001–2002), שימור היצירה "הסירנות ואודיסאוס" ב-2010, ורטרוספקטיבה מקיפה בגלריית האמנות ביורק (2011–2012) עוררו עניין מחודש ביצירתו.
בסוף המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, הושפע הציור הבריטי באופן משמעותי מג'ושוע ריינולדס (1723–1792), נשיאה הראשון של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
ריינולדס סבר כי תכליתה של האמנות היא "לתפוס ולהציג את נושאיה באופן פיוטי, ולא להסתפק בעובדות גרידא", וכי על האמנים לשאוף לחקות את ציירי הרנסאנס, בהם פטר פאול רובנס, פאולו ורונזה ורפאל, ולהתקרב באמצעות יצירתם לאידיאל של שלמות.
על פי הדעות ששררו באותה תקופה באקדמיה המלכותית ובקרב מבקרי האמנות, נחשב הציור ההיסטורי לצורת האמנות היוקרתית ביותר.
בציורים אלה הוצגה עלילה או סיפור, והאמינו כי באמצעותם יוכלו אמנים בריטיים להוכיח כי הם שווים - ואף עולים - על עמיתיהם מאירופה באותה תקופה, וכן על פני אמני העבר הגדולים.
צורות אמנות אחרות, כגון ציור דיוקנאות או נופים, נחשבו לסגנונות נחותים יותר, שכן לא אפשרו לאמן לבטא רעיונות נרטיביים מורכבים, אלא נתפסו כתיאורים ישירים של המציאות.
למרות זאת, גם אמנים בולטים ביותר הקדישו זמן לציור דיוקנאות, שכן דיוקנאות הוזמנו לרוב על ידי המצולמים עצמם או בני משפחתם, והיוו מקור הכנסה בטוח.
שניים משלושת הנשיאים הראשונים של האקדמיה המלכותית - ג'ושוע ריינולדס וסר תומאס לורנס – ביססו את מעמדם כציירי דיוקנאות.
עקב מחסור בפטרונים שהיו מוכנים להזמין ציורי היסטוריה, נקלע ז'אנר זה באנגליה למשבר חמור כבר בראשית המאה ה-19.
ויליאם אטי נולד ברחוב פיזגייט שביורק, ב-10 במרץ 1787, הילד השביעי למת'יו ואסתר אטי.
אביו, אופה וטוחן מצליח, התקשה לפרנס את המשפחה הגדולה, והמצב הכלכלי היה לא יציב.
משפחת אטי הייתה מתודיסטית אדוקה, אך ויליאם לא אהב את מראה בית התפילה הסגפני, והעדיף לפקוד את הכנסייה האנגליקנית או את קתדרלת יורק.
כבר בילדותו גילה כישרון ציור, צייר בגיר על רצפת עץ של חנות אביו, ולמד בבתי ספר מקומיים ביורק.
בגיל 10 נשלח לפנימייה בעיירה פוקלינגטון, אך עזב אותה כעבור שנתיים.
בגיל 11, בשנת 1798, החל חניכות של שבע שנים כמדפיס בעיתון "Hull Packet" בעיר האל.
העבודה הייתה קשה ולא נעימה, אך אפשרה לו להמשיך לצייר ולהשכיל בקריאה.
ב-23 באוקטובר 1805, כשהסתיימה החניכות, חש אטי תחושת שחרור עזה, אותה תיאר באוטוביוגרפיה שלו כ"רגע הזהב של חירות".
הוא נשאר בהאל שלושה שבועות נוספים כמדפיס שכיר, ולאחר מכן עבר ללונדון, מצויד בגירי צבע, להתגורר עם אחיו וולטר ברחוב לומברד.
שם קיווה להתקבל ללימודים בבית הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
עם הגיעו ללונדון בשנת 1806, החל ויליאם אטי לתרגל ציור כדי לעמוד בתנאי הקבלה המחמירים של האקדמיה המלכותית.
הוא צייר מהדפסים ומהטבע, והקדיש זמן רב להעתקת פסלים קלאסיים בגבס.
בעזרת מכתב המלצה מחבר פרלמנט נפגש עם הצייר ג'ון אופי, שהתרשם מיכולותיו והמליץ עליו להנרי פוזלי, אשר קיבל אותו ללימודים באקדמיה.
בינואר 1807 התקבל כתלמיד מן המניין לאחר שהציג רישומים מהפסלים "לאוקואון" ו"טורסו של מיכלאנג'לו".
אטי התלמיד הושפע רבות מהרצאותיו של אופי שדיברו על תפקידה המוסרי והחינוכי של האמנות, ושיבחו את הצבעוניות של טיציאן.
הוא אימץ השקפות אלה לאורך חייו.
אטי שאף ללמוד מהצייר הנודע תומאס לורנס.
דודו סידר לו חונכות פרטית אצל לורנס בתמורה ל-100 גינאות, אך בפועל אטי רק העתיק ציורים בעליית הגג של לורנס ולמד לבד.
אף שהתהליך היה מתסכל, הוא סייע לו לשלוט בהעתקת יצירות – מיומנות שתשרת אותו רבות.
לאחר מות דודו ב-1809, נאלץ לעבור בין מקומות מגורים, אך קיבל תמיכה כלכלית מאחיו.
ב-1811 הצליח סוף סוף להתקבל לתערוכת הקיץ של האקדמיה.
מכאן ואילך התקבל לפחות ציור אחד שלו מדי שנה, אם כי בתחילה לא זכה להצלחה מסחרית.
בשנים 1815–1816 יצא למסע אמנותי בצרפת ואיטליה כדי ללמוד מהאמנות הקלאסית.
אף שסבל מגעגועים, לכלוך ודיכאון, צבר ניסיון חשוב, ובשובו התחילו ציוריו לקבל תשומת לב חיובית מהביקורת.
בשנת 1820 הציג את הציור "מוצאת האלמוגים: ונוס ולווייניה הצעירים", שהציג דמויות עירום מיתולוגיות בהשראת טיציאן – נושא שיהפוך לסימן ההיכר שלו.
הציור נמכר, וזמן קצר לאחר מכן הוזמן ציור נוסף בהשראתו, בו צייר את קלאופטרה – פריצת דרך שהובילה לתהילה הגדולה שלו.
בשל חוסר הצלחה מתמשך, החליט אטי בשנת 1816 לנסוע לאיטליה כדי להשתלם ביצירות המופת של האמנות הקלאסית.
הוא עבר דרך פריז, ז'נבה, פירנצה ורומא, אך התקשה להתמודד עם בדידות, עוני, לכלוך וגעגועים.
למרות זאת, הנסיעה תרמה רבות להתפתחותו האמנותית.
בפריז למד תקופה קצרה אצל רגנו, ובוונציה שהה מעל חצי שנה, צייר עשרות ציורים והפך לאורח כבוד באקדמיה לאמנויות של העיר.
הוא זכה לכינוי "השד" בזכות מהירות ציורו.
ב-1823 חזר לאנגליה דרך פירנצה ופריז.
עם שובו החל ליצור עבודות שאפתניות ומושקעות, בהן "פנדורה מוקפת בעונות השנה", שהציגה שילוב של עירום ריאליסטי ונושאים מהמיתולוגיה.
הציור זכה להצלחה, ונרכש על ידי תומאס לורנס.
בעקבותיו התקבל כאקדמאי מן המניין באקדמיה המלכותית בשנת 1828.
ב-1825 הציג את ציורו "הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח", שזכה לשבחים רבים ונחשב לשיא יצירתו.
אחריו צייר סדרת ציורים דרמטיים כמו "משפט פאריס" ו"יהודית עורפת את הולופרנס", שהצליחו גם הם.
אף שהציורים זכו להערכה אמנותית, רבים מהם עוררו מחלוקת בגלל העירום הרב שהופיע בהם.
מבקרים האשימו את אטי בהצגת עירום באופן לא מוסרי.
יצירות כמו "קנדאולס מלך לידיה" נחשבו לשערורייתיות, אף שאטי טען למסר מוסרי.
גם ציורו "ונוס ולווייניה" מ-1835 עורר ביקורת חריפה בעיתונות, שנחשבה באותה תקופה לשמרנית מאוד.
היו שקראו אפילו למעורבות הארכיבישוף של קנטרברי כדי לצנזרו.
ויליאם אדוארד פרוסט נחשב לממשיך דרכו בציוד הבריטי.
אטי ניהל אורח חיים שקט ובודד.
לא נישא, וגר עם אחייניתו בטסי, שהייתה שותפתו לחיים וניהלה את משק הבית שלו.
הוא היה פעיל לשימור חומות העיר יורק ולמען הקמת בית ספר לאמנות שם.
ב-1838 היה מהמתנגדים המרכזיים לחיתוך החומות עבור מסילת רכבת.
למרות ירידה באיכות עבודותיו, המשיך אטי להציג ולמכור רבות.
הוא החל לצייר גם טבע דומם ונופים - דבר נדיר באמנות הבריטית אז.
אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא "הסירנות ואוליסס" (1837), שצוירה בקנה מידה עצום אך לא נמכרה וניזוקה במהרה.
רק ב-2010 שוחזרה ונחשבת כיום לאחת מיצירותיו המרכזיות.
אטי סבל מבריאות לקויה, בעיקר מאסתמה.
ב-1848 פרש ליורק עם בטסי, ושם נפטר שנה לאחר מכן.
וִילְיֶאם אַייזֶק תּוֹמַאס היה סוציולוג אמריקאי שנחשב כיום לדמות מפתח שמאחורי תאוריית האינטראקציה הסימבולית.
תוך שיתוף פעולה עם הסוציולוג הפולני , פיתח תומאס והשפיע על השימוש במתודולוגיות אמפיריות ב ותרם תאוריות חשובות ל.
תומאס ניסח בהמשך עיקרון יסוד בסוציולוגיה, הידוע כ, שקבע כי "אם אנשים מגדירים מצבים כמציאותיים, הם מציאותיים בתוצאותיהם".
מושג זה שימש כבסיס תאורטי לתחום האינטראקציה הסימבולית, אשר פותח על ידי עמיתיו הצעירים של תומאס, בעיקר באוניברסיטת שיקגו.
ויליאם אייזק תומאס נולד ב-13 באוגוסט 1863 בחווה ב, שב של מדינת וירג'יניה.
אימו הייתה שרה פרייס תומאס ואביו היה תדאוס פיטר תומאס, כומר מתודיסטי מקהילת .
אביו, שרצה להרחיב את ההזדמנויות החינוכיות לילדיו, העביר את המשפחה לנוקסוויל, העיר שבה נמצאת אוניברסיטת טנסי, כשתומאס היה ילד.
בשנת 1888 תומאס נישא לאשתו הראשונה מבין שתיים, הארייט פארק.
לאחר שהשניים התגרשו, נישא תומאס בשנת 1935 ל, שהייתה צעירה ממנו ב-36 שנים.
דורותי שימשה כעוזרת מחקר ושיתפה איתו פעולה בכתיבה, ובהמשך הפכה לאישה הראשונה שכיהנה כנשיאת בשנת 1952 (תומאס עצמו כיהן כנשיא בשנת 1927).
לאחר שעזב את הרווארד כמרצה, תומאס פרש בהדרגה.
הוא בילה את זמנו בערים ניו יורק וניו הייבן, ונפטר בגיל 84 בברקלי, שבקליפורניה, ב-5 בדצמבר 1947. גופתו טמונה ב בנוקסוויל, שבטנסי.
משנת 1880 החל תומאס ללמוד ספרות ולימודים קלאסיים באוניברסיטת טנסי.
הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון ב-1884 והפך למורה מן החוץ לאנגלית ולשפות מודרניות.
בזמן שהותו בנוקסוויל, תומאס גם לימד קורסים ביוונית, לטינית, צרפתית, גרמנית וידיעת הטבע.
במקביל, הוא פיתח עניין באתנולוגיה ובמדעי החברה, לאחר שקרא את הספר "עקרונות הסוציולוגיה" של הרברט ספנסר.