tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכרוניקות ההיסטוריות השומרוניות, מוזכר אלעיה כאדם אמיד, שיזם ותרם מכספו לרכישת חלקת האדמה בראש הר גריזים לקיום זבח הפסח, כמי שחידש את בית הכנסת בשכם, כמי שרכש קרקע בצלע ההר להקמת בית קברות עבור בני העדה וכמי שיזם ותרם לשיפוץ קברי הכהנים הגדולים שבכפר עמרתה.
לאחר מותו ועד שנת 1820, נאסר שוב על השומרונים לעלות על ההר לשם הקרבת זבח הפסח, והם המשיכו לקיימו, בחצר בית הכנסת שבעיר בשכם, או בצלע ההר.
רעש האדמה שבשנת 1759 והמגפה של שנת 1786
בשנת 1759 פקד את הארץ רעש אדמה גדול, שלא פסח אל עדת השומרונים בשכם, וגבה ממנה קורבנות.
בשנת 1786 פרצה מגפה בכל חלקי הארץ ובפרט בעיר שכם.
בכתב יד שנשתמר (MS Or.
2691) בספרייה הבריטית, מספר אברהם בן יעקב, על המגפה וימי הבצורת, שהתחוללו בישראל בימים ההם, ועל השפעתם על הקהילה הקטנה בשכם.
קהילה שמנתה בימים ההם פחות מ 200 נפשות.
ככל הנראה, ישנו בתיאור המובא בכתב היד הנ"ל, תוצאה של מספר אירועים כגון רעש אדמה (שהתרחש כאמור ב 1759), מגפה ובצורת, שלא בהכרח התרחשו באותה תקופה.
בתיאורו של אברהם הוא כותב כך (בתרגום לעברית מתוך תרגומו לאנגלית של פרופ' חסיב שחאדה) :"בשם אלוהים הרחמן והרחום, שממנו נבקש העזרה.
הוי, הוא אשר הגיע בימים אלה, ואתם התוהים על כוחו של האל, היווכחו במה שהתרחש בימים האלה בשנת 1201 (להיג'רה).
בשנה זו היא שנת 1201 [היג'ריה] (1786 לספירה) התקיימה מגפה בעיר [שכם] וכ־4,000 נפשות מתו בשל כך.
מספר קבוצתנו [בני העדה בשכם] היה כ 100 נפשות, שמתוכן נפטר כחמישית בערך, ביניהם גברים, נשים וילדים.
אנשים חשו וסבלו כאב רב.
בנוסף לקשיים אלה, עלו המחירים בחדות, והתרחשה הבצורת בדיוק בימים בהם הובל היבול לגריסה.
[ימי הקיץ] מחירו של סאה אחד [יחידת מידה מעוקבת של תבואה וחומרים יבשים כמו שעורה, סוכר, עדשים] של חיטה, היה חצי גרוש והפך לזלוט אחד [מטבע טורקי שמייצג שלושת רבעי הגרוש].
אלמלא האל אשר הקל על ייבוא חיטה מן הים, ממדינות גלית [אי ליד סרדיניה] ומלטה, המחיר של סאה אחד של חיטה היה זהב אחד.
מדי שבוע הובאו ספינות [לחוף יפו] הנושאות חיטה, שעורה, תירס, עדשים, תמרים, חרוב, שעועית, עדשים, חומוס קלוי, בצל, צימוקים, דבש ואורז.
יהי רצון, שהקב"ה יפתח אותה [יפו] ו [אנשי העם] מהאזורים הללו יתחילו להציב בה את מראותיהם[??].
הרעב החמיר, ורוב האנשים הסובלים בגלל האסון הזה, מכרו את רוב חפציהם והתהלכו כמעט עירומים.
מצב הרוח של האנשים החמיר, ושי מי שמתו כמתוך יאוש.
איש לא דיבר על כך, אך יש ביניהם מי שנאלצו לאכול את בשר המתים.
[לאחר שהוצאו מקבריהן] הם ריסקו את העצמות ואכלו אותן.
מי ייתן והאלוהים ירחם עליהם.
בני העיר איבדו את עקרונותיהם ונימוסיהם.
בשל חומרת הרעב, שהשפיע אף על האנשים ההגונים [בעלי הצניעות] באופן קיצוני, ואלה החלו לקבץ נדבות, הן בציבור והן בנסתר.
מספר רב של קבצנים זרים הגיעו [שהחלו להתפשט כארבה, במקור הערבי] ממצרים ומחברון [עיר אדוננו, הרחמן - אברהם] ומאזורים מדרום לשכם.
הם החלו להטריד [את האנשים] בבתים וברחובות העיר.
כמה מהם הפתיעו אנשים ואף גנבו את חפציהם.
היו בין תושבי שכם שמסרו את ילדיהם שלהם, בין אם ילד או ילדה, לסוחרי עבדים כדי למכרם, אך קונים לא נמצאו.
הסמטאות, הרחובות והשווקים היו מלאים בהם [ילדים למכירה].
יללותיהם גרמו למצוקה לכל מי שחשש מאלוהים.
הם [הילדים] החלו למות בהמוניהם.
החורף הגיע בעיכוב, והפחד של האנשים רק גדל.
אכן, הסיבה לכך היא מה שקרה בשנה שעברה [1785].
אנשים פחדו מהבצורת של השנה השנייה.
הובילה למחירים הבאים: צנצנת של שמן זית עלתה 20 זלוטים.
צנצנת שמן שומשום 16 זלוטים; צנצנת דבש עלתה 25 זלוטים; 'ראטיל' [ פאונד] של חמאה הייתה במחיר של ארבעה זלוטים; הצרות של האנשים גברו, והם חוו קשיים עד כי לא יכלו לסבול זה את זה.
אדם התחיל לשנוא את ילדיו בגלל הנסיבות המצויות, הרעב, השחיתות [?].
הוסף לכך, את המחסור באמצעים, היעדר המוצרים וחנויות הסוחרים שנסגרו.
בעלי תוהמת [?] של חלק מהעולם היו מלאים [?] / בקן [?] וכאשר מישהו ברחוב נשא בידו תפוז, היו הקבצנים מתאספים סביבו כדי לחטוף את הקליפות.
הם החלו ללכוד אותם ולאכלם, עד כי נכחדו החתולים מן העיר בעוד שרוב הזרים נתפסו לביצוע מעשי שוד על הכביש המהיר "
על רעש האדמה כתב אל-עיה בתפלתו אדני אל חסדך מאפך נס עמך.
בבית אחר הוא כותב :
ובבית ט' הוא מוסיף :
חיבורו של אל-אעיה על מלחמתו של ט'האר אל עמר ובעלי שכם
בכתב יד אחר, גם הוא פרי חיבורו של אברהם אלעיה, והשמור עד עצם היום הזה בידי משפחת הכהן עמרם בן יצחק, מספר אלעיה על מלחמתו של השייח המפורסם ט'האר אל עמר, עם בעלי שכם.
מזכרונותיו הכתובים של אלעיה, משנת 1771, ניתן ללמוד כי היה פקיד בכיר בחצרו של מושל שכם, בן אחיו של השליט סולימאן פאשה, צאלח מוסטפא פחא ממשפחת טוקאן.
אלעיה מספר כי לקח חלק במלחמה בעמדו לצד משפחת טוקאן, ובהדפו, יחד איתם, את צבאו של טאהר אל עמר .
את קורות המלחמה ההיא, מתאר אלעיה בחוברת קצרה, ומבליט בה אירועים הקשורים בעובדת היותו שומרני.
כך למשל הוא מספר, כי במהלך המלחמה חל חג הפסח השומרוני ביום השישי, ובני העדה חגגהו בחצר בית הכנסת, " ללא קריאות הלל וגבורה" מאחר שחששו מצבאו של טאהר אל עמר.
"והיה אצלנו באותו יום השישי חג הפסח, ועשינו את הקרבן בסתר בגן בית הכנסת בלי קריאת הלל וגבורה " ("זאפאת")במקום אחר הוא מספר, על כניסתו של צאלח מוסטפא בק לעיר יפו בלווית נכבדים, וביניהם הוא עצמו, כמו גם נכבדים שומרונים נוספים.
"...כאשר הגיע אליו (אל מוסטפא בק) הכתב, יצא מיד ברכיבה משכם, ושלח את אחיו עם מספר רובים לפניו.
ליפו נכנס רק הוא בעצמו, כשאיתו הבכים (??) והמנהיגים והפרשים, וחלק מנכבדי שכם והש'ייחים של הסביב, וכותב הזיכרון הזה הנכנע, ומבני עדתנו.
עם כבודו בא קהל גדול.
שמנו פעמינו ראשונה לכור (כפר קטן בנפת טל כרם), ושהינו בא לילה ויום, ומשם הלכנו בערב אותו יום למגדל יפו, הקרובה למבצר אנטיפטרס ועמדנו שם"במקום אחר מזכיר אלעיה שוב, את עובדת היותו שומרוני, וכי בעקבות כך, נאלץ לרגל יום השבת, לשבת בכפר סלפית, עד למחרת היום.
ביום ראשון מיהרו הוא ועוד כמה מבני עדתו, להשיג את אדונו, שהתקדם כבר הלאה.
סופו של סיפור, הושלם בידי בעל כתב היד, הכהן הגדול עמרם בן יצחק, המספר כי בפעם השנייה בה פשט ט'האר עמר על שכם, הוא כבש אותה, ומושלה מוסטפא בק, ברח ללבנון.
מאוחר יותר, כאשר השלטון העותמאני השמיד את צבאו של ט'אהר, שב מוסטפא בק טוקאן לשכם, והמשיך לשלוט בה.
אלעיה חיבר חיבורים רבים, ובתחומים מגוונים.
מפעלו אולי הגדול ביותר, הוא הפירוש לתורה בן החמשת אלפים עמודים, אותו כתב יחד עם הזקן טביה בן אב זהותה המטרי.
פירוש המבוסס על פירוש קודם, בו החל דודו משלמה.
כתב היד הזה נמצא כיום, באוניברסיטה הלאומית שבברלין.
קטעים ממנו פורסמו על ידי שמעון (זיגמנוד) הנובר, בתחילת המאה ה-20. כמו כן, חיבר אלעיה, חיבורים בתחום הדקדוק וההגייה, כגון: חיבור על המילים הדומות בתורה במבטאן, חיבור בדבר הקריאה בתורה, חיבור בדבר סימני הניקוד, וחיבור נוסף בדבר ההגייה הנכונה של עשרים ושתיים האותיות.
כתבי היד של חיבורים אלה נמצאים עד היום, בספרייתם של משפחת הכה"ג אבישע בן פינחס.
פיוטיו השונים בארמית ובערבית, של אברהם אלעיה, תפסו לאורך הדורות מקום של כבוד בקרב קהילת השומרונים, ונאמרים עד היום בבתי הכנסת בימי המועדים.
ביחד עם הכה"ג, טביה בן יצחק, הם מכוננים את מתכנת התפילות לארבעה עשר ימי המשמרת, ולשבתות הראשונה והשנייה של החודש הראשון.
אלעיה אחראי לכמה מהחיבורים היפים והמוכרים ביותר, הנאמרים בימינו בבית הכנסת.
בין הידועים שבהם יש את החיבורים הבאים:
אלהי מצנפת הברית – חיבור מסוג "כימי" לשבת השנייה של החודש הראשון בבוקר.
אלהי אברהם בזכותה - חיבור מסוג "כימי" לצהרי השבת השנייה.
אה בחורי כל בוראי (הוי נבחרי כל הברואים")- חיבור מסוג "דכור" לשבת מועד חגד המצות.
אה בני הזכו – חיבור מסוג "מרן" לשבת מועד חג המצות.
אלהי אברהם בבריתך- חיבור מסוג "פתחה" לשבת השנייה משבע שבתות השבעות.
אלהי מן הברית שמור – חיבור מסוג "פתחה" לשבת הששית משבע שבתות השבעות.
מגן עזרך יעזרך - בית נפרד, יפהפה ומוכר נספח לחיבור מסוג " כימי" לשבת השישית משבע שבתות השבעות.
האזין ושמע ישראל – חיבור מסוג "מרן" ליום מעמד הר סיני.
פניך יהוה נדרש + אלהי אב המון הגוים – חיבור מסוג " פתיחת הפתחה" ופתחה" למועד החדש השביעי.
שרת בך הברכה – אולי חיבורו היפה והמוכר ביותר של אלעיה, מסוג "כימי" למועד החדש השביעי.
שוה קבול השובה ילכד התרח בימינו - (המסכים/המזדרז/הראוי לקבלת התשובה, ימהר לפתחה בימינו) – חיבור נספח לחיבור ה"כימי" למועד החדש השביעי.
הודו לאלה קבצים – חיבור מסוג " שבחו" למועד החדש השביעי.
מה הנבך מדעי- בית אחד נספח לחיבור "שבחו", על שיבוש חישוב זמן המועדים בידי העמים האחרים.
אלהים אל עליון - חיבור מסוג "שירה" למועד החדש השביעי.
אהבי רצון אלה - חיבור יפהפה מסוג "דכור" למועד החדש השביעי.
אל הקדם בו אפתח – חיבור מסוג " מרן" למועד החדש השביעי.
אלהים אל בריו - חיבור מסוג שירה ליום הכיפור
בשם אלה רבי עתה ישר החל – שירה נוספת ליום הכיפור.
על מעין תהום הדעת – שירה נוספת ליום הכיפור, הנקראת גם שירת דעת הדרך.
אתגלג ואתפאר – שירה נוספת ליום הכיפור בפירוש "כי בשם" .
בגדלו ברך וקדש זה יום הכפור – חיבור מסוג "ישתבח" ליום הכפור בבוקר.
על תרח הנכבד בנצירו פה נעמד – חיבור מסוג " מרן" ליום הכפור בבוקר.
הדיקו על קשטה – חיבור נוסף מסוג " מרן" ליום הכפור בבוקר.
הב לן משבחה - בית תחנונים מסוג "חלק" ליום הכיפור.
הרמתי את ידי אל האלהים - בית תחנונים מסוג "חלק" ליום הכיפור.
ראו המגפה דשרת – חיבור מספד, ליום הכיפור ובו מספר אברהם על המגפה שהתחוללה בימי חייו.
סלח לנו אה אל תדיר – חיבור מסוג תפילת " סלח לנו" ליום הכיפור
כימי השמים על הארצ שופר תשבח נקש- חיבור מסוך "כימי" למועד החדש השמיני.
שמעו נא ממללי נופי הזכאים - חיבור בית נספח ל"כימי" למועד החודש השמיני
בתם לבבי - חיבור מסוג "שבחו" למועד החדש השמיני
אהיה אשר אהיה אתה יהב ומטיב – חיבור מסוג תפילה.
אדני אל חסדך מאפך נס עמך - חיבור נוסף מסוג תפלה – על רעש האדמה שהיה בימי חייו של אלעיה – ראה בהמשך .
אדני היצוב – חיבור נוסף מסוג תפילה .
אה רחמנה אהיה אשר אהיה אה עזי וזמרתי - בית מקרא ותחנונים.
מתוך חיבוריו הרבים בערבית (קרוב לשלוש מאות) – ישנם את הידועים ביותר:
יא סכן חברון – (הוי שוכני חברון) - חיבור בערבית להלל את האבות שוכני חברון.
יא סידי אלעזר – (אדוני אלעזר) – חיבור בערבית בשבחי הכהנים הגדולים.
נאמר בביקור בקברי הכהנים הגדולים בכפר עמרתה
אברהם אלעיה מת, ככל הנראה, בשנת 1786 (בגיל 67) – היא שנת המגפה, כחמישים ושמונה ימים, לאחר מותו של ידידו הכהן הגדול טביה בן יצחק.
אברהם (אבי) בן צבי (נולד ב-2 במאי 1944) הוא חוקר ישראלי בתחום היחסים הבינלאומיים, פרופסור אמריטוס בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
עבודותיו מתמקדות ביחסי ישראל–ארצות הברית ובמדיניות החוץ של ישראל.
חתן פרס ישראל בתחום חקר מדע המדינה, מדעי הניהול והיחסים הבינלאומיים לשנת ה'תש"ף (2020).
בן-צבי נולד בחיפה בשנת 1944, ליהושע וחוה.
הוא בוגר בית הספר היסודי "אילנות" בחיפה, ואת לימודיו התיכוניים עשה בתיכון חוגים בחיפה בין השנים: 1958–1962. בין השנים 1962–1965 שירת בצה"ל בחיל המודיעין, ובין השנים 1965–1968 למד באוניברסיטה העברית מדע המדינה וצירוף לימודים בין-חוגי במדעי החברה, וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בין השנים 1968–1969 המשיך את לימודיו במדע המדינה לתואר שני באוניברסיטה העברית, וב-1969 התקבל לחוג למדע המדינה באוניברסיטת שיקגו, ובו למד במסלול הישיר לתואר השלישי בין השנים: 1969–1973. במקביל ללימודיו (1972–1973) היה מורה מן החוץ באוניברסיטאות שיקגו ודה-פול בשיקגו, וקיבל תואר דוקטור ביוני 1973.
עבודת הדוקטורט שלו, שנכתבה בנושא: "ארצות הברית ויפן, 1940–1941: דימויים וקווי מדיניות", בהדרכתם של החוקרים מורטון קפלן, אקירה איריה וטאנג טסו, עודכנה ושוכתבה כספר, ב-1987 המנתח את תהליך קבלת ההחלטות בממשל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כלפי יפן בתקופה שקדמה למתקפה היפנית בפרל-הרבור.
לאחר סיום לימודיו חזר ארצה, ובין השנים: 1973–1978 הרצה במחלקה ליחסים בינלאומיים ב.
בין השנים: 1978–1979 שהה בשבתון כמרצה אורח למדע המדינה וכחוקר אורח במכון לסוגיות בינלאומיות ע"ש נורמן פטרסון שבאוניברסיטת קרלטון, אוטווה.
עם שובו ארצה הצטרף לחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ובה לימד עד 2004. באוניברסיטת תל אביב הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ב-1994. במהלך תקופה זו כיהן פעמיים כראש החוג למדע המדינה (1984–1987; 1993–1994), וכן כראש התוכנית ללימודי ביטחון (1998–2003), שהוא נמנה עם מקימיה.
התוכנית שילבה תכנים, מכלולי לימוד ומרצים מתחומי ההיסטוריה ומדע המדינה, שהתמקדו, בסוגיות יסוד במדיניות הביטחון של ישראל.
כמו כן שהה בשבתונים במחלקה לממשל ובתוכנית ללימודי שלום באוניברסיטת קורנל (1988) ובמחלקה לממשל באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די.
ב-2006, הצטרף פרופ' בן-צבי למחלקה ליחסים בינלאומיים במסגרת בית הספר למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, ולימד בה עד פרישתו לגמלאות בשנת 2012.
הוא נמנה עם כותבי עיתון 'ישראל היום'.
פרופ' בן-צבי פרסם 10 ספרים בתחומים שונים ביניהם גם כאלו שעוסקים בסוגיות הקשורות לביטחון ישראל, ועשרות רבות של מאמרים מדעיים, מונוגרפיות ופרקים בספרים.
הוא חתן פרס ישראל בתחום חקר מדע המדינה, מדעי הניהול והיחסים הבינלאומיים לשנת ה'תש"ף (2020).
נשוי לאירית, אב לבת ומתגורר בחיפה.
דודו הוא ראש מועצת עמק חפר לשעבר, חיים בן צבי.
רבי אברהם בן זמרה (משפחתו נקראת גם: בן זמירו.
חי במאות ה-15 וה-16) היה רב, פייטן ודיפלומט ספרדי, שהיגר למרוקו בעקבות גירוש ספרד.
הוא נולד בספרד, ככל הנראה במאלגה.
קיים קשרי ידידות עם שרי המדינה.
לאחר גירוש ספרד התיישב בעיר אספי שבמרוקו ומונה לרבה של הקהילה.
בשנת ה'רס"ז (1508) הגיש סיוע לממשלת פורטוגל בביסוס שלטונם באספי.
היה משורר דגול וכתב שירה בעברית ובערבית.
בן דורו, רבי אברהם גבישון, משבח אותו בכתביו על חכמתו הגדולה בשירה המשקלית.
רוב שיריו ופיוטיו מצוי בכתב יד, אך מעטים נדפסו על ידי רבי אברהם גבישון.
נפגש עם דוד הראובני בעת שזה שהה במרוקו.
בעיר אספי ישנו מקום שבו לפי המסורת קבורים שבעה רבנים ממשפחת בן זמרה, ובהם רבי אברהם ורבי יצחק בן זמרה.
הרב אברהם בן סוּסאן (בן שוּשן), (שבט ה'תרי"ג, 1853 - כ"ו באלול ה'תש"א, 18 בספטמבר 1941) היה רב, דיין, מורה צדק וראש ישיבה בעיר דבדו וראש אבות בתי הדין בעיר מוגאדור שבמרוקו.
נולד לרב שלמה בן סוסאן ולאמו זוהב, בחודש שבט ה'תרי"ג (ינואר 1853) בעיר דבדו, מרוקו.
למד תורה אצל אביו מילדותו וכבר בגיל 22 נסמך ללמד בישיבת אביו בעיר.
נשא לאישה את מרת מרים (מרימה) מרציאנו.
בגיל 28 נסמך לדיינות בעיר דבדו שם כיהן בבית הדין יחד עם הרב אברהם מרציאנו והרב אברהם הכהן צבאן.
בהמשך הקים בעיר בית כנסת.
לשם הקמתו נסע לעיר פאס כדי להתייעץ עם אנשי הקהילה על צורת הבנייה, ובסוף בנה בדבדו בית כנסת כדוגמת זה שעמד בפאס.
בבית הכנסת שלו הקים ישיבה שהיוותה מקור מרכזי ללימוד תורה ליהודי העיר, בה לימד תלמידים רבים וביניהם גדולי הרבנים של העיר דבדו (רבי דוד הכהן סקלי, רבי שלמה הכהן צבאן ועוד).
נשאר בתפקידו כראש הישיבה למעלה מ-20 שנה.
בשנת 1902 פרץ מרד בו חמארה שהביא צרות רבות ליהודי האזור.
כתוצאה מכך ברח ר' אברהם לכפר תאזה.
לאחר מכן עזב את תאזה ועבר לפאס שם שימש כספרא דדיינא בבית הדין של הרב שלמה אבן דנאן, שאמר עליו ש"חושן המשפט על ליבו".
בפאס גם חיתן את בנו הרב מאיר יעקב עם רינא, בתו של יוסף עטייא, אחד ממכובדי הקהילה.
אותו בן נפטר כשהיה רק בן 29. המאורע ציער מאוד את רבי אברהם, שלא היה יכול לשאת את הצער והחליט בעקבות כך לעזוב את העיר.
מפאס עבר למרקש, שם יסד ישיבה ולימד בה במשך שנתיים.
באותה ישיבה לימד הרבה תלמידים, ביניהם מי שלימים נתמנה לאב בית הדין בעיר, רבי מרדכי קורקוס.
בשנת ה'תרע"ו - 1916 עבר למוגאדור, שם נתמנה לראש אבות בתי הדין.
במסגרת תפקידו זה הסמיך תלמידים לשחיטה ורבנות.
נשאר בתפקיד זה עד פטירתו בשנת ה'תש"א 1940 בגיל 88.
בנו הרב חיים דוד בן סוסאן (לימים ראב"ד קזבלנקה) המשיך אחריו מספר שנים בתפקידו בבית הדין של מוגאדור.
רבים מרבני מרוקו ובפרט רבני האזורים בהם כיהן בתפקידיו הרבים, העריכו את ר' אברהם ואת גדלותו בתורה.
כששהה בפאס פגש את הרב יוסף בן נאיים שם נוכח לכישרונו הרב בלימוד התורה.
ר' אברהם עודד את אביו, ר' יצחק, להקים לבנו ישיבה בה יוכל לפתח את כישוריו וללמד אחרים.
ר' יצחק שמע לעצתו והקים בפאס ישיבה, שנסגרה לאחר מספר שנים בעקבות מאורעות התריתל.
השד"ר הרב שמעון ועקנין העיד שראה את שניהם יושבים באחת החנויות בעיר פאס ועל כך אמר כי "גלתה סנהדרין לחנויות".
רבים הזכירו ושבחו אותו בספריהם, ביניהם ר' יוסף חיים ילוז, תלמידו המובהק ר' דוד הכהן סקלי, והרב שלמה הכהן זאגורי.
חלקם גם התייעצו איתו בעניינים הלכתיים שונים, כמו תלמידו הרב שמואל מרציאנו, הרב שלמה אבן-דנאן, הרב יוסף משאש ועוד רבים.
הותיר אחריו שני חיבורים הלכתיים שלא פורסמו:
ליקוטי דינים על סדר הא"ב.
עסק גם בתרגום הספר "בית שלמה" מרבי שלמה מאיר, העוסק באיסור והיתר, יחד עם רבי יוסף ענקונינה.
התרגום הושלם באייר ה'תרנ"ב (1892) והספר נדפס מספר שנים אחר כך.
הרב דוד הכהן סקלי- מחבר ספר שו"ת "קריית חנה דוד" על ארבעת חלקי השו"ע, "לך דוד"- חידושים על התורה, "משכיל לדוד"- ביאור על ספר הזוהר, ועוד.
נחשב לתלמידו המקורב ביותר של ר' אברהם בן סוסאן.
הרב שלמה הכהן צבאן- מחבר ספר שו"ת "מעלות לשלמה" על ארבעת חלקי השו"ע, שו"ת "ויחל שלמה" ובו קונטרס "יחס דבדו" על יחוס הקהילה היהודית בדבדו, ועוד.
הרב שמואל מרציאנו (לחימר)- מחבר ספר שו"ת "ויען שמואל".
הרב מרדכי קורקוס- ראש ישיבה ואב"ד בעיר מרקש.
תלמידו המובהק רבי דוד עטר.
אברהם בן שלמה הירחי היה פילוסוף ומתמטיקאי יהודי שחי במאה ה-14.
הידיעות הביוגרפיות אודות אברהם בן שלמה דלות ביותר.
מכינויו "הירחי" ניתן ללמוד כי מקורו בעיר לוניל שבדרום צרפת, מחוז פרובאנס.
לפי הערכות החוקרים חי ופעל במחצית השנייה של המאה ה-14. במאה ה-17 תועד שמו כ"אברהם בן רש"י" במובן בן ר' שלמה ירחי.
תיעוד זה הוביל הוגים שונים לחשוב בטעות כי מדובר בבנו של רש"י, פרשן המקרא המפורסם, בן המאה ה-11, אשר הוליד בנות בלבד.
חיבורו היחיד המוכר כיום הוא "ביאור פתיחת איקלידס" העוסק במעלות לימוד המתמטיקה ("החכמות הלימודיות"), ובדגש על גאומטריה ("חכמת ההנדסה").
חיבור עברי זה מצטט ועושה שימוש בתרגומים עבריים רבים בני תקופתו להגות המתמטית של אוקלידס ומבאריה.
להערכת החוקר גד פרוידנטל, חיבור קצר זה הוא יוצא דופן בספרות המחשבה היהודית של ימי הביניים וזאת משום עמדת המחבר כי ללימוד המתמטיקה ערך דתי בפני עצמו.
גישה זו נוגדת את התפישה הלימודית המקובלת בקרב ההוגים השכלתנים בני התקופה (כגון הרמב"ם וממשיכיו) כי הלימוד מתמטיקה הוא רק מדרגה פונקציונלית בדרך להשגת מדעים מתקדמים יותר כגון פיזיקה ("מעשה בראשית") ומטאפיזיקה ("מעשה מרכבה").
וזה סוד גדול מסודות הדת, והמבין יבין'}}
רבי אברהם אזולאי (בנחמן, אבוזאגלו) היה מחכמי מרקש.
בראשית המאה ה-17 נסע לוונציה על מנת לרכוש עבור מלך מרוקו תכשיטים, ובשהותו שם הגיה והדפיס את המשניות עם פירוש המשנה לרמב"ם ורבי עובדיה מברטנורה.
רבי אברהם נולד לרבי ראובן למשפחת אזולאי במרקש, סמוך לאמצע המאה ה-16. למשפחה היו כינויים נוספים: "בנחמן" ו"אבוזאגלו".
בשנת ה'שס"ד (1603/1604) נשלח על ידי קרוב משפחתו, הנגיד הרב אברהם בן וואעיש, על מנת לרכוש תכשיטים עבור מלך מרוקו החדש זידאן אבו מעלי .
הוא המתין בוונציה לכסף המלכותי שנועד לאותה המטרה במשך כשנה וחצי אך הכסף בושש מלבוא, וזאת בעקבות מלחמות ירושה שניהל המלך עם אחיו, ובעקבות האנרכיה, הרעב והמגפה שבאו בעקבותיהן.
בשהותו הארוכה בוונציה נקלע לסכסוך עם סוחר מקומי והפסיד כסף רב.
בשנת ה'שס"ו, בעודו בוונציה, החל בהגהת משניות עם פירוש המשנה לרמב"ם ורבי עובדיה מברטנורה לצורך הדפסתן.
את מלאכת ההגהה ביצע בשיתוף עם החכם יצחק גרשון.
בהקדמה הוא ציין את המעלות המיוחדות של המשניות בהוצאתו: .
אזולאי לא הספיק לסיים את המלאה ובסיום סדר קדשים נפטר, הוא ציווה על כל העוסקים במלאכה להמשיך אותה.
המגיה אברהם בן שלמה חיים שהמשיך את המלאכה כתב את צוואתו זו בסיום סדר קדשים, זאת על פי הוראה מפורשת של אזולאי.
אברהם בן חלפון היה משורר יהודי שחי בתימן בסוף ימי הביניים.
מעט ידוע על חייו של אברהם בן חלפון.
על סמך יצירתו משוער כי התגורר בעדן שבתימן במחצית השנייה של המאה ה-12 או בראשית המאה ה-13, אך יש המאחרים זמנו עד המאה ה-15. סגנונו, שהושפע רבות משירת יהדות ספרד, גרם לעיתים לזיהויו כמשורר ספרדי.
על פי כתב יד שפרסם ישראל דוידזון, היה בן חלפון מאבות אבותיו של שלום שבזי.
אברהם בן חלפון כתב הן שירי קודש והן שירי חול, וכינס אותם בדיוואן שהקדיש ל"שר ברוך".
הטקסט לא שרד במלואו, אך נשתמרו ממנו 68 שירים.
העתקים של שיריו נמצאו בכתבי יד תימניים, ולקט מהם נכלל באסופה "שירות ותשבחות" שפורסמה בשנת 1473. ישראל דוידזון פרסם בשנת תרפ"ט 45 משיריו בקובץ "ציונים", ויוסף טובי פרסם אוסף מקיף של שיריו בשנת 1991 בספר "אברהם בן חלפון: שירים".
שיריו של אברהם בן חלפון הושפעו רבות משירת יהודי ספרד, אך נכתבו בהתאם לצרכים ולמנהגים של הקהילה היהודית בתימן באותה תקופה.
לדוגמה, על אף שניכרת השפעת שירי האהבה הספרדיים, ובפרט אלו של יהודה הלוי, בשירתו של אברהם בן חלפון משמשת האהבה בדרך כלל רק כאלגוריה לאהבת האל והתורה, ולא כנושא בפני עצמו.
שירי הקודש שכתב היו פיוטים לא ליטורגיים, כלומר כאלה שנועדו למאורעות חברתיים-דתיים אך לא לשילוב בתפילה, בהתאם למנהג יהודי תימן.
פיוטים אלה חוברו עבור מועדים שונים בלוח השנה היהודי, כגון שבת, ראש חודש, שבועות, חנוכה, פורים וט"ו באב.
כמה משיריו עוסקים בהדרכה הלכתית, כגון השיר "אשר חפץ קנות חכמה" שעוסק בהלכות שחיטה.
שירי החול של בן חלפון היו ברובם שירי שבח - ברכות שנכתבו לרגל אירועים כגון חתונה, ברית מילה או יציאה לדרך.
שיר חול יוצא דופן משיריו של אברהם בן חלפון הוא "יעלות חן ובנות נצפנו", המתאר דג גדול במיוחד שהופיע בחופי תימן.
בנוסף כתב חידות בצורת שירים קצרים.
אברהם בן יוסף (10 באפריל 1928 – 9 ביוני 2023) היה איש מערכת הביטחון הישראלית שכיהן כמנכ"ל משרד הביטחון וכראש משלחת הרכש בארצות הברית.
בן יוסף נולד בבלארוס ועלה לארץ ישראל ב-1934. שירת בארגון ההגנה, במשטרת היישובים העבריים.
במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבת גבעתי.
רבי אברהם בן עזריאל (המאה ה-13) היה מחכמי בוהמיה בתקופת הראשונים, שנודע בעיקר בחיבורו "ערוגת הבשם", פירוש לפיוטי מחזור השנה.
תלמידו של רבי אלעזר מגרמייזא (הרוקח), מחסידי אשכנז, ורבו של רבי יצחק מווינה בעל אור זרוע.
לא ידוע רבות על תולדות חייו של רבי אברהם בן עזריאל, והמידע הקיים הוא רק זה הנלקט מתוך חיבורו.
רבי אברהם נולד כנראה בבוהמיה, ולמד בפראג מפי רבי אליעזר בן יצחק מביהם, מתלמידי רבנו תם.
כמו תלמידי חכמים אחרים מבני בוהמיה, נסע לרגנשבורג ולמד שם מפי רבי ברוך בן יצחק מרגנשבורג, שמכונה אצלו "מורי הרב" בסתם, וכנראה היה רבו המובהק בענייני הלכה.
ברגנשבורג למד גם מפי רבי יהודה החסיד את ענייני תורת הסוד, רמזים וגימטריאות, והוא מכנה אותו "ריח בשם ניחוח".
רבו המובהק בענייני תורת הסוד היה תלמידו של רבי יהודה החסיד, רבי אלעזר מוורמייזא, בעל ספר הרקח.
ככל הנראה נדד גם לצרפת ושמע שם תורה מפי ר"י הזקן.
את חיבורו הגדול "ערוגת הבשם" חיבר רבי אברהם סביב שנת ד'תתקצ"ד (1234).
רבי אברהם היה ראש ישיבה במולדתו בוהמיה, ושם למד אצלו בין השאר רבי יצחק מווינה, בעל אור זרוע.
שלום גם תרגם מלטינית לעברית שני ספרים: את "Philosophia Pauperum", מקבץ של מאמרים על מדעי הטבע מאת אלברטוס מגנוס, בשם "קיצור הפילוסופיה הטבעית", ואת "Quaestiones", דיון בבעיות מסוימות באורגנון של אריסטו מאת , בשם "שאלות ותשובות".
שני התרגומים עדיין קיימים בכתב יד; הקדמתו של שלום לחיבור האחרון פורסמה על ידי אהרן ילינק, ללא ציון שם המתרגם, יחד עם אינדקס השאלות, תחת השם "Marsilius ab Inghen" (לייפציג, 1859).
רבי אברהם בר חייא היה תלמיד חכם, מתמטיקאי, אסטרונום ופילוסוף יהודי שפעל בשלהי המאה ה-11 ובמחצית הראשונה של המאה ה-12 בברצלונה שבספרד.
בעברית נוסף לשמו תואר הכבוד "הנשיא", ובערבית ניתן לו תואר הכבוד "צָאחִב א-שֻרְטַה" (صاحب الشرطة), שפירושו "מפקד המשמר".
על פי שד"ל, תואר 'הנשיא' ניתן לו בעקבות היותו מזרע דוד המלך.
מבני בניו של חזקיה ראש גלות בבל, שהיגרו לספרד.
אין ידיעות ברורות על חייו.
לאברהם בר חייא חלק נכבד בהפצת המדע הערבי בקרב היהודים והנוצרים, ובכך היה שותף לאחד השלבים החשובים בהתפתחות המדע באירופה.
הוא היה בין הבולטים שתיווכו בין אוצר הידע המדעי בתרבות הערבית לבין מרחב העולם הנוצרי.
תרומתו הייתה לא רק בחיבוריו העצמאיים בשפה העברית, אלא גם בתרגומיו מן הערבית.
הוא שימש גם כמתווך לשוני עבור המתרגם הלטיני הנודע, אפלטון איש טיבולי.
בתחום המתמטיקה, היה אברהם בר חייא הראשון שהביא את האלגברה הערבית לאירופה הנוצרית, ובכך מילא תפקיד חשוב בהתפתחות המתמטיקה.
ככל הידוע, ספרו חבור המשיחה והתשבורת הוא החיבור הראשון באירופה המכיל פתרון מלא למשוואה הריבועית הכללית.
התרגום ללטינית של ספר זה היה אחד ממקורותיו של פיבונאצ'י לספרו "ההנדסה המעשית", שהעתיק ממנו מסקנות, רעיונות ודוגמאות.
לפני אברהם בר חייא לא נכתבו ספרי מתמטיקה ואסטרונומיה בשפה העברית (חכמי ספרד בני זמנו כתבו בערבית), ולכן חידש אברהם בר חייא מונחים רבים במדע ובפילוסופיה, ובכך נמנה עם מניחי היסודות לכתיבה מדעית בעברית.
על עבודתו החלוצית בהבאת המדע לשפה העברית כתב בפתח ספרו "יסודי התבונה ומגדל האמונה": .
את תרומתו הייחודית לכתיבה המדעית העברית העריך גד בן-עמי צרפתי:
הוכחה לקשר בין היקף לשטח עיגול
בספרו "חיבור המשיחה והתשבורת" הוסיף בר חייא הוכחה לגבי היחס בין היקף לשטח עיגול.
הטיעון מבוסס על חלוקת העיגולים לאוסף של מעגלים קוצנטריים, פתיחתם לאורך הרדיוס והפיכתם למשולש.
ניתן להפוך טיעון זה להוכחה במונחים מודרניים.
רבי אברהם בר חייא תיאר את כדור הארץ כמחולק לשניים: בחציו האחד יש בעיקר יבשה ובחצי השני אוקיינוס.
היבשה מיושבת לכל ארכה, 180 מעלות, ממזרח למערב.
האזור המיושב מתפרש החל מ-66 מעלות צפונה מקו המשווה ומגיע עד 16 מעלות מדרום לקו המשווה.
את החום הרב בדרום מסביר אברהם בר חייא על פי מסלול השמש ונטיית מישור המלקה מקו המשווה השמימי.
החלק המיושב מצפון לקו המשווה מחולק לשבעה חלקים - 'אקלימים' (מהמלה הערבית "אקלים" שפרושה אזור) - שתחומים בעזרת קווי רוחב.
תמונת העולם שהציג אברהם בר חייא הייתה מקובלת על האבן עזרא ורוב הראשונים.
אברהם בר חייא פסע בעקבות תלמי והגאוגרפים המוסלמים; בעוד באירופה הנוצרית של ימי הביניים, התאוריה האריסטוטלית על חמישה אזורים גאוגרפיים זכתה להצלחה רבה יותר.
רבי אברהם בר חייא היה מאמין נלהב באסטרולוגיה, וראה בה תחום מדעי לכל דבר.
הוא מעיד על עצמו: "כי מנעורי עד היום הזה הייתי מתלמד בחכמת הכוכבים ומתעסק בה וחוקר עליה ודורש אותה והייתי מחזיק את עצמי קונה חכמה ומזמה, שאין בה עון ולא אשמה".
בין הראשונים המצטטים ישירות מספריו של אברהם בר חייא, ניתן למנות את האבן עזרא, הרד"ק, הרז"ה, המאירי, רבנו בחיי, רבי יצחק בן יוסף הישראלי, 'המפרש' על הלכות קידוש החודש במשנה תורה והאברבנאל.
מאוחר יותר, רבי עזריה מן האדומים ורבי דוד גנז השתמשו בהרחבה בספריו וציטטו ממנו רבות.
האברבנאל והרלב"ח הביאו ראיות לכך שככל הנראה גם הרמב"ן שאב מספריו.
ספריו של רבי אברהם בר חייא
יסודי התבונה ומגדל האמונה: אנציקלופדיה מדעית שתחומיה הם אריתמטיקה, גאומטריה, אופטיקה, מוזיקה ואסטרונומיה.
רק חלק קטן מספר זה נשתמר עד ימינו.
ספרים מסוג זה היו מקובלים בקרב הערבים במאה ה-9 עד המאה ה-11.
חיבור המשיחה והתשבורת: ספר עזר למודד קרקעות, ובו רקע תאורטי באריתמטיקה ובגאומטריה.
על-פי תרגומו ללטינית חובר בשנת 1116, אך לפי הנתונים האסטרונומיים שבו משערים שחובר כשלושים שנה מאוחר יותר (להשערה זו השפעה על מועד מותו המשוער של בר חייא).
החלק השלישי של ספר זה מבוסס על אחד מספרי אוקלידס שאבד.
ספר העיבור: על הלוח העברי, חובר בשנת ד'תתפ"ג - 1123. על אודות ספר זה כתב הרמב"ם את דברי השבח הבאים: "וכבר חבר זולתנו בספרד בזה העניין וזולתו מהמין הזה חבור נאה מאוד, שאין בינו ובין החבורין שחברו במזרח בענייני העבור דומיא בשום צד".
ספר זה היה ראשון הספרים שהודפסו בידי חברת "מעוררי ישנים".
מגילת המגלה: על חישוב הקץ ועל ביאת המשיח.
צורת הארץ ותבנית השמיים: על גאומטריה ואסטרונומיה.
חשבון מהלכות הכוכבים: המשך לספר הקודם.
הושלם בשנת 1136. בספר זה נידונות פונקציות טריגונומטריות, לראשונה בשפה העברית.
לוחות הנשיא: לוחות אסטרונומיים, עדיין בכתבי יד.
איגרת אל ר' יהודה בן ברזילי: חיבור קצר להגנת האסטרולוגיה.
הגיון הנפש: ספר פילוסופיה העוסק בתורת הנפש ובתורת המידות.
גדר האדם: מוזכר בתשובות הרשב"א, אך אבד.
ספר הגלגול: מוזכר על ידי הרד"ק, אך אבד.
הרשימה הבאה כוללת כמה תרגומים ללטינית שהתבססו, ככל הנראה, על תרגומיו של בר חייא מן הערבית אל השפה העברית:
ביאורו של אחמד אבן יוסוף לחיבור Centiloquium המיוחס לתלמי (אסטרונום)
De Astrolabio - על מכשיר האצטרולב, מאת רודולף מבורגס.
אברהם בר-עוז (תעיזי) (י"ד בתשרי ה'תרצ"ד, 30 בספטמבר 1933 – 5 באוגוסט 2020) היה משורר וצייר ישראלי.
אברהם בר-עוז (במקור תעיזי) נולד בשנת 1933 בתל אביב, בן להורים חלוצים שעלו מתעז שבתימן בשנת 1922, כאשר מוצא המשפחה מיוחס לשושלת המשורר רבי שלום שבזי.
בר עוז שירת לפני קום מדינת ישראל במחתרת האצ"ל, וספרו "שירי הרוגי מלכות" מוקדש לזכר עולי הגרדום.
הוא זכה לכינוי "משורר המחתרות".
בשירתו מביע בר-עוז את תחושתו כמי שהשתתף במאבקים של האומה, רגשות הבאים לידי ביטוי מזווית פיוטית.
הוא פרסם כמה ספרי שירה ובהם: "ימים של אהבה", (תשכ"א) "בטלית קרועה" (תשכ"ג) וספר שיריו "באצבע גלויה" אשר יצא לאור במאי 1972, לפני מלחמת יום הכיפורים.
בספר זה הוא חזה את פרוץ המלחמה, תוך כדי התייחסות לאספקטים שלה מבחינה ביטחונית, חברתית ומדינית.
ספרו "לפני שיהיה מאוחר" התשל"ו 1976 והרבה משיריו נלמדים בכל בתי הספר בתוכנית הלימודים בישראל מזה שנים רבות.
בר-עוז כתב גם פזמונים המוכרים לשוחרי הזמר העברי, אשר כמה מהם זכו בפסטיבלים, בהם: "בערבות לכיש", "אגדת הלוחמים", "אליהו גיבור ישראל" (שהוקדש לזכרו של אלי כהן), שיר "ההלך הבודד", "על גמלי", "שירי שבת", "המלאך הטוב יופיע" שזכה במקום ראשון בפסטיבל הזמר המזרחי ועוד.
כמו כן כתב 3 מחזות מקוריים.
שיר מוכר במיוחד שלו, "נעמה", הולחן על ידי שלמה (בירן) בידרמן.
את השיר "נעמה" ביצעו זמרות ידועות כמו אסתר עופרים ועופרה חזה.
בר-עוז אף זכה בפרס שני בפסטיבל הזמר 1961 תשכ"א.
השיר נעמה תורגם ל-7 שפות.
בר-עוז היה חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, יקיר אקו"ם ובעל תעודת הוקרה מהמדינה על תרומתו לעידוד השירה והפזמון על שקידם משוררים וסופרים רבים.
בר-עוז שירת כקצין מילואים במערכות ישראל, היה בוגר בית הספר לרפואה צבאית כקצין ארגון רפואה.
הקים וייסד ב-1970 את ביטאון "הגות" שליד החוג האתגרי "הגות" לספרות חברה ואמנות שקידם סופרים ומשוררים רבים וכן הקים את הוצאת "בית היצירה", שפרסמה ועודדה יצירות סופרים רבים ויוצרים בתחילת דרכם.
קיים עשרות ערבי שירה ברחבי הארץ ובתוכם המשוררת זלדה בתחילת דרכה ועוד סופרים ומשוררים רבים וכן היה ממקימי וממייסדי ביטאון "אפיקים" לתחיה רוחנית.
נפטר ב-5 באוגוסט 2020. נקבר בבית העלמין ירקון.
ימים של אהבה: שירים, תל אביב: שקת, תשכ"א.
בטלית קרועה: שירים, ירושלים: אוגדן, תשכ"ג.
הרוגי מלכות: שירים לעולי הגרדום, תל אביב: כנור דוד, תשכ"ח.
באצבע גלויה: שירים, ירושלים: אוגדן, תשל"ב 1972.
לפני שיהיה מאוחר: שירים, תל אביב: בית היצירה, תשל"ו.
אברהם בר-עוז (עורך), אנתולוגית משוררי עם: שירים, 3 כרכים, תל אביב: בית היצירה – טרקלין לספרות ואמנות, תש"ם 1980–תשמ"ב 1981; כרך ד: תשמ"ו 1986.
ציון להט, והיא נושקת לרוח; עריכה: אברהם בר-עוז, תל אביב: בית היצירה – טרקלין הגות לספרות ואמנות, תשמ"א 1981. (שירים)
ציון להט, בלהט; עריכה: אברהם בר-עוז, תל אביב: בית היצירה – טרקלין הגות לספרות ואמנות, תשמ"א 1981. (שירים)
סימה עומרד, לו רק הייתי; עריכה: אברהם בר-עוז, תל אביב: בית היצירה – טרקלין הגות לספרות ואמנות, תשמ"א 1981. (שירים)
סימה עומרד, באמצע הדרך: שירים; עריכה: אברהם בר-עוז, תל אביב: בית היצירה – טרקלין הגות לספרות ואמנות, תשמ"ב 1981.
יצחק סבר-סברדליק שפת הדמדומים: שירים; עריכה: אברהם בר עוז, תל אביב: בית היצירה, תשמ"ז 1987.
הילדה בלנקה, שירי תמיד עמי; עריכה: אברהם בר-עוז, תל אביב: בית היצירה, תשמ"ח 1987.
אנתולוגיה של משוררים שונים-ספר שירים, עריכה: אברהם ברעוז, תל אביב: בית היצירה טרקלין הגות, 1992 .
אברהם דוב בּער גוֹטלוֹבֶּר (בפולנית: Abraham Ber Gottlober; 14 בינואר 1811, סטרוקונסטנטינוב, חבל ווהלין – 12 באפריל 1899, ביאליסטוק) היה משורר, סופר, מחזאי, היסטוריון, עיתונאי ומחנך, מהחשובים שבתנועת ההשכלה.
הוא כתב בעיקר בעברית, אך גם ביידיש.
נודע בשמות העט "אב"ג" ו"מהללאל" (שהוא תרגום לעברית של שם משפחתו).
בגיל 17, בעיר טרנופול, הכיר לראשונה את תנועת ההשכלה, בפוגשו את יוסף פרל, מלומד משכיל.
חותנו, האדוק בדתו, אילץ אותו להתגרש מאשתו ולכן שמר גוטלובר טינה ליהדות החרדית ולחסידות כל ימיו, דבר שמצא ביטוי בכתביו.
פרעות הסופות בנגב ב-1881 זעזעו את גוטלובר וגרמו לו להצטרף לתנועת חיבת ציון, מאז רוב יצירתו הוקדשה לשירי געגועים לארץ ישראל.
גוטלובר הקדיש עצמו לשירה והיה המשורר הפורה ביותר בדורו.
ספר השירה הראשון שלו יצא לאור בווינה בשנת 1851. במשך שנים רבות עד היותו בן שלושים ושבע, גוטלובר חיבר שירים העוסקים בנושאים רבים.
רוב רובם של שיריו מכונסים בשלושת הספרים של "כל שירי מהללאל": בספר הראשון שירים מקוריים ילידי הגיון לבו והשתפכות נפשו; בספר השני שירים שנכתבו לשעת ששון ושמחה או בכי ומספד, ושירים המתורגמים מלשונות אחרות; ובספר השלישי הפואמה "תולדות השיר והמליצה" העוסקת בתולדות השירה העברית.
גוטלובר תרגם את המחזה "נתן החכם" לגוטהולד אפרים לסינג לעברית, מה שנחשב בזמנו למאורע ספרותי גדול, ואת הספר "ירושלים" של משה מנדלסון.
בתחום ההיסטוריה כתב על תולדות הקראים ועל תולדות הקבלה והחסידות.
בין השנים 1840–1870 הרבה לכתוב ביידיש; יצירותיו ביידיש היו בחלקו הגדול סאטירה כנגד היהדות החרדית והחסידות.
אבג התייחס באופן אמביוולנטי ליידיש וראה בה מצד אחד שפה נחותה אך מצד שני כלי בלעדי שבו יכול היה לפנות לקוראים היהודיים של אותה תקופה.
גוטלובר זכה בשעתו לתהילה רבה, אולם בעוד ספריו אינם ידועים או מוערכים, יש חשיבות ליצירתו כהיסטוריון, במיוחד ספרו על תולדות הקראים - ביקורת לתולדות הקראים, לזכרונותיו משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 - זכרונות ומסעות, ותרומתו לקובץ סיפורי העם של שלום עליכם.
בשנת 1867 הוציא לאור את המחזה "תפארת בני בינה", בהשפעת המחזה "מגדל עוז" של הרמח"ל.
גוטלובר פגש והשפיע על שלשה סופרים יהודיים חשובים: מנדלי מוכר ספרים, אברהם גולדפדן ושלום עליכם.
קול רינה וישועה באהלי צדיקים - סיפור קצר
איגרת ביקורת - ביקורת שירה
ביקורת לתולדות הקראים, וילנא תרכ"ד
כל שירי מהללאל - שירה
תפארת בני בינה - מחזה
דאס גרויסע קינטס אודער דאס ביסעלע מינטס
דאס ליד פונעם קיגעל - פרודיה של שיר של שילר
דער דעקטאָך אודר צווי חופות אין איין נאכט (המפה או שתי חתונות בלילה אחד)
דער סיים אודער די גרויסע אספה אין ואלד ווען די חיות האבן אויסגעקליבען דעם לייב פיר א מלך - האספה הגדולה ביער בה המליכו החיות את האריה למלך - יצירה סאטירית
דער גלגול - סאטירה חברתית נוקבת
אברהם בר יעקב (Abraham Bar-Jacob) (1669 – 1730) היה קרטוגרף נוצרי-הולנדי בן המאה ה-17 שהתגייר.
אברהם בר יעקב נולד בשנת 1669 בחבל הריין אשר בגרמניה להורים נוצרים ולאחר שהשלים לימודי כמורה הפך לכומר.
בר יעקב היה קרטוגרף במקצועו אך התעניין אף בעבודותיו של האמן השווייצרי מתאוס מריאן אשר היה חרט נחושת מוכשר שעבד בצרפת ובשווייץ.
בר יעקב התגייר ועבר לאמסטרדם, שם עבד בבית דפוס יהודי בעיקר בהכנת ציורים וגלופות עבורם.
כן הכין גם גלופות עבור מפות.
בר יעקב נודע בפיתוחי הנחושת אשר יצר בהסתמכו אף על עבודותיו של מתאוס שנודע באיוריו לספרי הברית החדשה ולספרי היסטוריה.
בר יעקב הוסיף מפה שקישטה הגדה של פסח -הגדת אמסטרדם בה תיאר את ארץ ישראל.
במפה זו המופיעה באמצע הטקסט מתוארת הארץ, כשהיא מחולקת לנחלות שנים עשר שבטי ישראל.
במפה מודגשת בקו אדום, הדרך המשוערת, שבה עברו בני ישראל בדרכם ממצרים לארץ ישראל ביציאת מצרים .
מפה זו ידועה כמפת אברהם בר יעקב והיא כנראה המפה העברית המודפסת הראשונה.
את המפה מעטרים פסוקים מן התנ"ך ו-137 ציורים ואיורים בעלי אופי סמלי המתארים אירועים מן התנ"ך.
אברהם בר-אוריין (י"ב באייר ה'תר"ע, 21 במאי 1910 – כ"ה באלול ה'תש"ן, 15 בספטמבר 1990) היה חלוץ, עיתונאי, ממייסדי אגודת הספורט הדתית "אליצור" ומראשוני הפועל המזרחי בארץ ישראל.
בר-אוריין נולד בגלודורי שבמחוז באקוי ברומניה, למשפחת וֵייסבוך שהייתה משפחה חסידית.
למד בעיירה, ב"חדר" ולאחר מכן המשיך בלימודיו בבית-הספר הרומני הממשלתי (הלא-יהודי) בבאקוי.
בגיל 13 החל, ביוזמה עצמית, לנאום בבתי כנסת שונים באזור ולקרוא ליהודים לעלות לארץ ישראל.
בגיל 16 יצא להכשרה במסגרת תנועת "החלוץ" ביערות שבצפון מולדובה, ואחר כך בכרמים שבדרום מולדובה.
במהלך ההכשרה נקלע לעימות עם הנהגת המחנות על רקע דתי (עבודה בשבת, כשרות המטבח), ולאחר שהנהיג שביתה במחנה, פרש מתנועת החלוץ ושב לביתו.
בבאקוי שב לפעול במסגרת חוג הנוער הציוני, הצטרף לחבר המדריכים ונבחר כמזכיר ראשי של הנוער הציוני.
בשנת תר"ץ-1930, למרות התנגדות הוריו, משפחתו החסידית והאדמו"ר מבוהוש, עלה לארץ ישראל, שם הצטרף לקבוצת "שח"ל" (על שם שמואל חיים לנדוי) שהוקמה אז ברחובות.
בתקופה זו ארגן את התנועה כנגד הרב טייטלבוים שהעסיק פועלים ערבים בפרדסו, והביא להוצאתו מהוועידה של הרב טייטלבוים.
לאחר שפרש מהקבוצה, היה אחד משני הראשונים שעלו על אדמות גוש תל מונד ("אדמות שכטרמן" – לימים כפר יעבץ).
המשיך את פעולתו החלוצית בכפר יונה, ולאחר שלקה בקדחת חריפה, עבר להתגורר במושב עין גנים שליד המושבה פתח תקווה.
בעין גנים המשיך להיות פעיל בחיים הציבוריים, סייע לקליטת עולים רבים מאירופה, כמו גם להתערותם של עולי תימן שהגיעו למחנה יהודה, כיום שכונה בפתח תקווה.
בחורף תרצ"ח-1937 נשלח על ידי תנועת תורה ועבודה ומועצת הנוער של הקרן הקיימת לישראל לשכנע יהודים לעלות ארצה מארצות פולין, ליטא ולטביה.
שנתיים לאחר מכן יצא שוב לליטא ולרומניה בשליחות דומה.
התמונות שהביא עמו משם, כמו גם הרישומים המעטים שערך, מהווים תיעוד לקהילות תוססות שהיו ונכחדו במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1933, כשנה לאחר נישואיו ובתקופת פעילותו באזור תל-מונד, התגייס לארגון "ההגנה".
לאחר שובו משליחות באירופה, בשנת 1939, המשיך בפעילותו באזור פתח תקווה.
בשנת 1939 הקים יחד עם יחיאל אליאש את ארגון "אליצור".
מאוחר יותר, כשבפלי"ם סירבו לקבל לשורותיהם לוחמים דתיים, הקים את הסקציה הימית במסגרת "אליצור", והמהדורה הראשונה של חוברת ההדרכה ללימוד ימאות שכתב עבור הקורסים בסקציה הימית נרכשה כולה על ידי צה"ל עם הקמת חיל הים.
הוא עבר קורס מפקדי כיתות בג'וערה בשנת 1943, ופיקד בפועל על הפלוגה הדתית של ההגנה באזור פתח תקווה.
בשנת 1943 החל לעבוד במנגנון "ההגנה", ערך את האיגרת לנוטר, את "במשמרות" – ביטאון הפלוגות הדתיות בהגנה, ופעל כמרצה בשליחות "ההגנה".
כאשר יצא יחיאל אליאש בשליחות לאירופה בחורף תש"ז, מילא את מקומו כמנהל אליצור.
בין השאר הוא הוציא חוברת של מערכי שיעור להדרכה בימאות אשר בהמשך שימש את חיל הים הישראלי.
עם הקמת צה"ל, עבר – יחד עם כל מנגנון "ההגנה" – לשורות הצבא, והשתתף במלחמת העצמאות בלחימה באזור עמק בית-שאן.
בצה"ל שימש כקצין הסברה לענייני דת, אולם עם פעילותו של הרב שלמה גורן פרש מן הצבא.
את מאמרו הראשון פרסם בביטאון ההסתדרות הציונית ברומניה – "שטירי" – עוד בהיותו נער.
עם עלייתו ארצה כתב ב"נתיבה" – ביטאון הסתדרות הפועל המזרחי.
לאחר שהחלים מן הקדחת ועבר לעין גנים, החל לעבוד באופן אינטנסיבי כעיתונאי.
פרסם בעיתונים "הצופה", "ידיעות אחרונות", "ההד", "שלוחות", "פתח תקווה", "אשנב" וב"מלחמתנו".כתב וערך את ה"אגרת לנוטר".
במהלך עבודתו על האגרת לנוטר התגלע ויכוח בינו לבין עמנואל הרוסי על פרסום תמונה מהשואה.
"זה לא אסתטי" טען הרוסי, ובר אוריין ענה לו כי "כל השואה היא לא אסתטית".
בשנת 1958, עם הקמת ביטאון המועצה הדתית תל אביב "הליכות", התמנה לעורכו.
פרסם מאמרים רבים, לעיתים תחת פסבדונים.
בשנות השמונים החל לקבץ את השיעורים שהעביר במשך עשרות שנים בבית הכנסת של עין גנים, והוציא עשרה כרכים של שיעוריו בשם "מבחר אמרים", סט שתוכנו הוא "ליקוט מאמרים אמרות, משלים וסיפורים על פרשיות התורה" (כפי שכתב בהקדמה לספריו).
לאחר פטירתו לקחו נכדיו על עצמם לסיים את הפרויקט ואכן הנכדים סיימו את הסדרה לחמישה עשר ספרים.
נפטר בגיל 80 בשכונת עין גנים.
הותיר אחריו אישה, טובה, ושלוש בנות.
אברהם מנחם בנמלך (כהן) (18 במרץ 1942, כ"ט באדר ה'תש"ב – 10 באפריל 2025, י"ב בניסן ה'תשפ"ה) היה עיתונאי, סופר, עורך ושדרן רדיו ישראלי.
במשך שלושים ושבע שנה שימש כתב ועורך בקול ישראל.
זכה שלוש פעמים בפרס רשות השידור.
בנמלך נולד בירושלים בשם אברהם מנחם כהן למשפחה ירושלמית דתית ותיקה.
בשנת 1965, בגיל 23, החל לכתוב בשבועון "פנים אל פנים", שיצא לאור על ידי האחים שמואל אבידור הכהן ופנחס פלאי.
הוא כתב תחת שם העט "אברהם בן-מלך" ("מלך" הם ראשי התיבות של שמות הוריו: מרדכי ולאה כהן), ועם הזמן אימץ אותו לשמו הרשמי – "בנמלך".
לאחר עבודתו ב"פנים אל פנים" עבד תקופה קצרה בעיתון "היום".
בשנת 1971 התקבל לעבודה בקול ישראל, והשתלב במחלקה הדתית ברדיו.
בואו הפיח רוח חיים במחלקה, שעד אז הייתה שמרנית מאוד.
הוא הציב סטנדרטים עיתונאיים חדשים בעבודת המערכת.
הוא לא הסתפק בסיקור מן האולפן של הנושאים הדתיים בישראל, כפי שהיה מקובל עד אז, אלא שילב תחקירים ועיתונאות שטח.
בין היתר, פרסם סדרת תחקירים על נושאי הקבורה והכשרות בארץ.
בתקופתו עברו תוכניות המחלקה מרשת א' לרשת ב', המרכזית יותר.
בשנת 1978 התאחדו מערכת ענייני היום (יומנים) ומחלקת החדשות של קול ישראל לחטיבה אחת, "חטיבת החדשות", ואל החטיבה נכנס גל חדש של כתבים צעירים, ובהם אברהם בנמלך (יחד עמו נכנסו שלום קיטל, רזי ברקאי, רוני דניאל, חיים זיסוביץ ואחרים).
הוא התמנה לכתב לענייני הסוכנות היהודית, עלייה והתיישבות.
כעבור זמן קצר החל לערוך יומני חדשות, תפקיד שהחזיק בו עשרים שנה.
כמו כן היה עורך בטלוויזיה הישראלית.
בשנת 2003, לאחר שנים רבות של הפסקה, חודשה תוכנית הרדיו הוותיקה "מלווה מלכה" במוצאי שבת, בעריכתו ובהשתתפותו הפעילה של בנמלך ובהגשתו של איזי מן.
התוכנית זכתה לפופולריות רבה, וצברה קהל מאזינים נאמן.
בנובמבר 2008, לאחר 37 שנים, פרש מ"קול ישראל", ומתחילת 2009 כתב בעיתון "המבשר", תחת שם העט מנחם כהנא.
במאי 2013 הוציא לאור רומן ושמו "אללה אוהב אותי" (הוצאת כרמל) – סיפור מתח אודות סוכני אף.בי.איי, המוסד, מודיעין ומשמרות המהפכה ועדה קיצונית של חרדים אנטי-ציוניים הרודפים אחרי עיתונאי ישראלי ובן לווייתו במסע חוצה יבשות ותקופות.
באוגוסט 2018 פרסם בנמלך רומן נוסף בשם "אמא של ממזר" (הוצאת קורנס) רומן העוסק בטרגדיה של מעוכבות הגט והעגונות בישראל.
היה נשוי לציפי ואב לארבעה, בהם עורך הדין אסף בנמלך, לשעבר יושב ראש "נאמני תורה ועבודה", ההיסטוריון מוטי בנמלך, והפרופסור לכלכלה אפרים בנמלך.
כלתו היא ההיסטוריונית והסופרת ימימה חובב.
נפטר ב-10 באפריל 2025 והובא לקבורה בהר המנוחות.
בנמלך ערך סדרות רבות בנושאים שונים:
כתובת על הקיר – על האנטישמיות בעולם.
הסדרה זכתה בפרס רשות השידור (1982).
מדרום לסמבטיון – על יהודי דרום אמריקה.
השואה – סדרה במלאת 60 שנה לניצחון בעלות הברית (2005).
ישראל בת שישים – אירועים בולטים בתולדות המדינה.
הסדרה זכתה בפרס רשות השידור (2008).
הנקודה היהודית – מוסף רדיו לענייני עם ישראל בישראל ובתפוצות.
כמו כן כתב את החידון הטלוויזיוני "מחשבה תחילה", שזכה בפרס רשות השידור.
דון אברהם בנבנשתי (Benveniste) היה איש ציבור ורב ראשי של קסטיליה במאה ה-15. מתקן תקנות ואיאדוליד (Valladolid).
היה איש ציבור ורב החצר של חואן השני, מלך קסטיליה (1406–1454).
אחראי על המימון הציבורי וביחד עם אלווארו די לונה היה אחראי גם על המינהל בממלכה.
היה בן למשפחה עשירה ובעל ידע יהודי וכללי רב.
הגן על יהודי עיר ליד אסיחה (Ecija), ביחד עם יוסף נשיא ואברהם אבן שושן, כנגד האשמות של רצח פולחני בפסח.
לפי בקשת הקהילות היהודיות של קסטיליה התמנה על ידי המלך בשנת 1432 לשופט ראשי של היהודים ורב החצר.
מיד אחרי מינויו לשופט קרא בנבנשתי לכנס מיוחד (סינוד) של רבנים, משכילים ומנהיגים מכל קהילות קסטיליה בעיר ואיאדוליד (Valladolid) בבית הכנסת ברובע היהודי של העיר.
הכנס נועד לבחון את החוקים שנחקקו נגד היהודים, להגביר את לימוד התלמוד ולעצור את ירידת הערכים בקהילות.
בנבנשתי היה יושב ראש הכנס שהסתיים בהכנה ואישור מסמך שנקרא "תקנה" (קרוי בפי החוקרים תקנות ואיאדוליד).
המסמך מורכב מחמישה חלקים: הראשון הוראות בקשר ללימוד התורה, השני בחירת דיינים ובעלי תפקיד אחרים בקהילה, השלישי דיני מלשינות ומסירות לשלטונות, הרביעי דיני מיסוי ותשלומים לשלטונות והחמישי דיני לבוש מפואר.
נכדיו גורשו בגירוש ספרד והתפזרו בפורטוגל, אירופה, המזרח הקרוב וצפון אפריקה.
נכדיו ביססו את לימוד התורה בסלוניקי על יד הקמת ספריות גדולות.
חלק מנכדיו נדדו בגירוש לפורטוגל והתנצרו.
הם היו סוחרים גדולים ובנקאים בפורטוגל ואנטוורפן.
לאחר מכן הם נדדו לאיטליה יחד עם דונה גרציה וחזרו איתה ליהדות ולשם בנבנשתי.
אברהם בר דוד (נולד ב-26 בינואר 1938) הוא איש צבא ומנהל ישראלי.
כיהן כקצין תותחנים ראשי בדרגת תת-אלוף.
בר דוד נולד בפשקאן שברומניה, בנם של מרקו ורבקה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הסתתר עם משפחתו ונדד בין בתי איכרים גויים.
לאחר המלחמה, כאשר גילו כי ביתם בפשקאן נתפס על ידי חיילים רוסים, עברה המשפחה להתגורר בעיר רומאן.
בר דוד עלה לישראל ב-1951 עם הוריו בספינה טרנסילבניה והמשפחה נקלטה בשער העלייה.
הוא גדל ולמד בבאר שבע.
ב-1956 התגייס לצה"ל כעתודאי והחל בטירונות בבה"ד 4. עם פרוץ מלחמת סיני הועבר לחיל התותחנים ושימש במלחמה כמעמיס תחמושת.
עבר קורס משנה טכני ושירת בגדוד 403, גדוד תותחים מתנייעים M-50. ב-1957 סיים בהצטיינות קורס קציני תותחנים ושימש כמדריך בבית הספר לתותחנות שדה (ביסל"ת).
ב-1962 השתתף במבצע סנונית כקנ"א (קצין ניהול אש) בגדוד 402 ואף מילא תפקיד סמג"ד במבצע.
לאחר שהדריך בקורס קצינים מונה למפקד סוללה בגדוד 404 ועבר קורס מפקדי פלוגות שריון.
מונה לסגן מפקד גדוד 334, גדוד מרגמות כבדות בחטיבת גולני והוביל את הגדוד במלחמת ששת הימים.
בשנים 1967 עד 1969 פיקד על קורס קציני תותחנים.
שימש קצין הדרכה חילי ובמינוי חירום פיקד על גדוד 332, גדוד תותחנים מוצנח.
הוא עסק במטה החיל בתוכניות להטמעת נשק השלל במערך צה"ל.
בדצמבר 1969 מונה למפקד גדוד 334, גדוד מרגמות 160 מ"מ הראשון בצה"ל, ופיקד עליו בתקופת מלחמת ההתשה.
ב-1971 מונה לסגן מפקד עוצבת כידון, אגד ארטילרי סדיר בפיקוד הדרום.
יצא להשתלמות בבית הספר לתותחנות שדה בפורט סיל שבארצות הברית ובספטמבר 1973 מונה למפקד התותחנים הפיקודי בפיקוד הצפון, תפקיד בו שירת במלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה שימש ראש ענף מחקר בחיל.
ב-1974 מונה למפקד ביסל"ת וב-1976 מונה לקצין תותחנים ראשי בדרגת תת-אלוף, תפקיד בו כיהן עד 1980. היה חבר בצוות ההקמה של מפקדת חילות השדה ושימש שם ראש המטה.
שימש סגן ראש חטיבת תורה והדרכה והשתחרר ב-1982. בשירות המילואים שירת כעוזר שר הביטחון לענייני חירום.
לאחר שחרורו הקים חברה בשם "תמוז מערכות שליטה".
השתלב בפרויקטים בתחום פיתוח הארטילריה, שימש מנכ"ל ונשיא "ניר אור תעשיות צבאיות", מנכ"ל חברת "מפרולייט", דירקטור בבנק מסד.
בשנת 1990 מונה למנכ"ל חברת "סולתם".
מ-2005 כיהן כיו"ר הדירקטוריון בחברה הציבורית "אימקו תעשיות" העוסקת בתחום מערכות ומוצרים לרכב קרבי משוריין וחילות השדה, מערכות בקרה ופיקוד לחיל האוויר וציוד אלקטרוני ואלקטרומכני.
במקביל כיהן בר דוד כיו"ר פורום רק"מ (רכב קרבי משוריין) בהתאחדות התעשיינים, והוביל את המאבק נגד סגירת פרויקט טנק המרכבה.
ביוני 2016 נבחר בר דוד ליו"ר עמותת דיירי הדיור המוגן בישראל.
בר דוד בוגר לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב.
נשוי ליפה עימה התחתן בגיל 22.
הרב אברהם בנימין בייניש זילברברג (תקצ"ט, 1839–כ"ז בכסלו תרמ"ז, 1887) היה רבה של קוטנא ולאחר מכן רב ואב"ד וירשוב שבפולין.
נולד בפולין, לרב משה יהודה לייב זילברברג, בעל "זית רענן".
בצעירותו למד תורה אצל אביו.
בשנת תרי"ז (1857) עזב אביו את הרבנות בקוטנא, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
את מקומו ברבנות תפס בנו אברהם בנימין בייניש.
כעבור זמן עזב את קוטנא והתמנה כרב ואב"ד וירשוב.
בחודש תמוז בשנת תרכ"ד, עלה לארץ ישראל לבקר את אביו, וחזר לוירשוב בחודש תשרי לאחר החגים.
בהמשך עבר לווארשה שם כיהן כמורה צדק.
נפטר בנר שלישי של חנוכה ה'תרמ"ז.
חיבר ספר בשם "עלי זית".
שם הספר רומז לשם ספרו של אביו "זית רענן".
גם בנו ונינו קראו לספריהם על שם ספרו של ראש המשפחה - "ענפי זית" ו"עצי זית".
בנו, הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג, מו"צ בוורשה ומו"ל ספרי מהרא"ל צינץ
חתנו, הרב ישראל יעקב הלוי אב"ד פלינסק
חתנו, הרב אליהו מראפין, חסיד קוצק שנודע בכינויו ר' אֶלֶה ראפינער
אברהם אשר בר-אדון (1885–1949) היה אומן ישראלי, ממורי "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות".
אברהם בר-אדון נולד בשנת 1885 בירושלים.
אביו היה ראובן חיים בר-אדון ואמו הייתה לבנה בר-אדון (קורקידי).
המשפחה התגוררה בחצר של רחמים מזרחי ברחוב משגב לדך.
בשנת 1906 התקבל ללימודים במחזור הראשון של "בצלאל" בירושלים.
עבד במחלקת השטיחים של בית הספר.
בשנת 1909 התמנה לעמוד בראש מחלקת הנחושת ("עבודות דמשק") שהוקמה בבצלאל.
לרגל נישואיו עם פרלה אבושדיד (אחותם של אברהם ולאה אבושדיד), בשנת 1913, קיבל בר-אדון שולחן עשוי בעבודת דמשק שנעשה בבצלאל.
אשתו השנייה הייתה נחמה זקריאס.
בשנת 1920 הקים את בית המלאכה "מחשבת" בחסות בצלאל.
סיפור קשריו של בר-אדון עם שץ הופיע בסיפורו של עודד בורלא - "צדיק בכפירתו" שפורסם בספר "לקול הצעדה" (1965).
יצירותיו של בר-אדון הושפעו מן האמנות המזרחית, ברוח "אמנות בצלאל".
בכרטיס הביקור שלו כתב בר-אדון כי הוא יוצר ציורים "באמנות מזרחית ובתכן עברי ארצי-ישראלי".
בין יצירותיו כדים, צלחות ועבודות נוספות העשויות מתכת ומעוטרות בטקסטים, כגון "קופסת קבר רחל" (1915).
בנוסף, יצר קבוצה של עבודות העשויות מפגזים כגון מנורת חנוכה ועליה דמות מתתיהו החשמונאי של בוריס שץ או "תרמיל פגז מעוטר בדימוי מקומות קדושים בארץ-ישראל" (1920 בקירוב).
לאברהם היו ארבעה ילדים: לבנה (מנישואיו הראשונים) וראובן, חיה, ותמר (מנישואיו השניים).
אברהם (ארנולד) בנד היה חוקר ספרות ויהדות יהודי אמריקאי, פרופסור לספרות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
אברהם בנד נולד ב-1929 בשכונת דורצ'סטר של בוסטון, בן להורים שהיגרו ממזרח אירופה.
למד ספרות יוונית וספרות השוואתית באוניברסיטת הרווארד, ב-1954 קיבל תואר שני וב-1959 קיבל תואר דוקטור.
למד גם באוניברסיטה העברית בירושלים (1949-50) ובאוניברסיטת פריז.
עם סיום לימודיו הוזמן ללמד ספרות עברית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בשנת 1969 הקים שם את המחלקה לספרות השוואתית, ועמד בראשה שנים רבות.
בשנים 1994–1996 עמד בראש המרכז ללימודי יהדות באוניברסיטה.
פרסם מאמרים רבים, בעברית ובאנגלית, העוסקים בספרות עברית, אחדים מהם קובצו בספר שאלות נכבדות (הוצאת דביר, 2007).
כן פרסם תרגום מוער של סיפורי רבי נחמן מברסלב (Nahman of Bratslav: The Tales, Paulist Press, 1978).
חוקר גם את יצירתו של פרנץ קפקא.
זכה באותות הוקרה אחדים, ובהם מלגת גוגנהיים.
נפטר ב-7 ביולי 2024 בסילבר ספרינג , מרילנד.
הרב אברהם בנימין זאב (וולף) המבורג (נודע גם בראשי התיבות אוה"ב, גרמנית: Wolf Hamburger; כ"ז בטבת תק"ל, 24 בינואר 1770 – ד' בסיוון תר"י, 15 במאי 1850) היה ראש ישיבת פיורדא, מבכירי רבני אשכנז בראשית המאה ה-19.
נולד בפיורדא לר' אליעזר אהרן ולקריינע אנסבך, אביו וסבו היו מפרנסי הקהילה, ואמו באה ממשפחת נידערווערן והייתה בתו של אב"ד שוויינפורט.
אביו היה נינו של רבי יששכר ברמן סג"ל פרנקל, מראשי ישיבת פיורדא הקודמים, ודודו היה רבי אריה ליב ברלין מקאסל.
אביו מת בהיותו תינוק, בכ"ו בחשוון ה'תקל"ב, ואמו, שנישאה מחדש, עברה לגור לצד בעלה באמסטרדם והותירה את בנה להתחנך במוסדות הקהל בפיורדא.
למד בישיבת פיורדא קודם תחת רבי צבי הירש חריף, (חתנו של רבי רפאל הכהן כ"ץ), ואחר כך אצל אב"ד העיר (מהרז"ך).
ב-1 בספטמבר 1789 נישא לרחל מרים כהן, ילידת פראג ונכדתו של הגביר שמואל לוקא.
ב-1799 מינה אותו מהרז"ך למחליפו בראשות הישיבה: בשנים הבאות סירב להצעות לשמש כאב"ד המבורג ומגנצא ונותר במקומו.
בשעה שישיבות אשכנז נסגרו בזו אחר זו, הצליח לשמור על המוסד שלו כמרכז התורה המסורתי האחרון בגרמניה: ב-1824, אף כי הייתה רחוקה מימי הזוהר שלה במאה ה-18 כששהו בה מאות לומדים, עוד נמצאו בה שמונים-ושמונה תלמידים.
הרב המבורג ניהל מערכה קשה נגד ניסיונות השלטונות להכליל לימודי חול בישיבה.
ב-1820, כשנפטר המהרז"ך, שימש כמחליפו בפועל אך על המשרה התנהל מאבק ארוך שנים.
מועמדה של סיעת הרפורמה בקהילה, שתבעה לימודי חול ואקולטורציה, היה תלמידו לשעבר יצחק לוי.
ביולי 1824 נסגרה הישיבה לראשונה בצו השלטונות עקב הסירוב להכנסת מקצועות כלליים.
הם חזרו בהם לאחר מחאה גדולה שקמה.
ב-1826 ניסה לודוויג הראשון, מלך בוואריה להפוך את המוסד לסמינר מודרני להכשרת רבנים ומורים אך היוזמה נכשלה למול סירוב ראש הישיבה.
באפריל 1828 היא נסגרה בפעם השנייה, באופן סופי.
הרב המבורג הוסיף להעביר שיעורים במחתרת בביתו, עד שנאסר עליו לעשות כן ב-1830. באותה שנה הסתיים המאבק על הרבנות, ולוי קיבל את משרת האב"ד.
ב-1832 ניסה הרב לעתור נגד האיסור שהוטל עליו, אך ועד הקהילה שנשלט עתה על ידי מתנגדיו דחה את בקשתו בהצהרה כי "צו המניעה היה הצעד החכם ביותר שנקט מלכנו."
עם סגירת הישיבה פנו חלק מתלמידיו, כמו הרב יצחק דב הלוי במברגר, לישיבת וירצבורג בה נקט הרב אברהם בינג קו פשרני לגבי לימודים באוניברסיטה.
ב-1836 השתתף באספה שכינסה המלכות באנסבאך לגבי זכויות היהודים, שם ייצג את האורתודוקסים בין יהודי פיורדא.
בשנים אלה ניצב מולו עוד תלמיד-לשעבר שנעשה לרב רפורמי מפורסם, דוד איינהורן.
שני חיבוריו העיקריים היו שו"ת 'שער הזקנים' ו'שמלת בנימין'.
אברהם בֶּניש היה עיתונאי יהודי-אנגלי ממוצא בוהמי-אוסטרי.
נולד למשפחה יהודית בעיירה דוֹרסַאוּ שבממלכת בוהמיה, האימפריה האוסטרית (כיום סטרָאז'וב, בצ'כיה).
במשך כמה שנים למד רפואה באוניברסיטת וינה, אך נטש את לימודיו לפני שהגיע לתואר.
בשנת 1841 עזב את אוסטריה והתיישב באנגליה, שם חי למשך שארית חייו.
למידת העברית ופעילותו הציבורית למען היהודים הבטיחו לו מוניטין רב בקרב היהודים באנגליה.
קידם את הקמת ההתאחדות האנגלו-יהודית בשנת 1871.
בניש נפטר בשכונת הורנסי שבצפון לונדון ב-31 ביולי 1878.
הרב אברהם בנימין טייץ (ה'תרל"ג - כ"ד בתשרי ה'תשי"ז, 1873 - 29 בספטמבר 1956) היה רב ליטאי, גר לאחר השואה בארצות הברית ובישראל.
נולד בשנת ה'תרל"ג (1873) בפיונטניצה הסמוכה ללומז'ה לרב הקהילה היהודית המקומית, הרב דובער רבינוביץ', ולרבקה בתו של הרב בנימין רבינוביץ'.
דודיו היו התאומים המפורסמים: האדר"ת והרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
התייתם בגיל צעיר ונשלח ללמוד ולגור אצל אחיו הגדול, הרב אליהו עקיבא רבינוביץ', רבה של פולטבה ועורך "הפלס" ו"המודיע".
בגיל מאוחר יותר עשה תקופה אצל דודו האדר"ת ולמד זמן מה בישיבה באיישישוק ואחר חתונתו בכולל קאוונא.
נישא בשנת ה'תרנ"ב (1892) לשינא סירה שפירא בתו של רבה של רוגובה, הרב משה מישל שמואל שפירא.
חידושיו מהתקופה שלאחר נישואיו מצוטטים בספרי חמיו, שבהם הוא מוזכר בכינוי הרב האז"ב [=אברהם זלמן בנימין].
בתחילת חייו חתם בשם "אשכנזי" או בשם אביו "רבינוביץ'" ובעשרות שנותיו האחרונות בשם "טייץ".
זמן מה לאחר נישואיו נבחר כרבה של סובט בלטלנד.
בשנות מלחמת העולם הראשונה ברח עם משפחתו לאחיו בפולטבה.
לאחר המלחמה נבחר לכהן כרבה של ליוונהוף, משרה שבה החזיק עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בנו הרב מרדכי פינחס טייץ סידר לו ולאשתו אשרת כניסה והם הצליחו להימלט לארצות הברית.
בארצות הברית כיהן כרב בית הכנסת "בית ישראל" בברוקלין בשנים ה'תש"א - ה'תשט"ו והיה חבר באגודת הרבנים.
בתו אייגה ובעלה הרב ישראל מל (מעהל) שכיהן כרבה האחרון של רוגובה, נספו עם ארבעת ילדיהם בשואה.
בתו רבקה ובעלה ר' יחיאל ליבענשטיין נספו עם שתי ילדותיהם.
בניו הרב מרדכי פינחס טייץ והרב אלחנן טייץ שירתו ברבנות בארצות הברית למעלה משישים שנה.
בתמוז ה'תשט"ז עלה לישראל והתגורר בחדרה אצל בנו הרב דוב יוסף טייץ-רבינא.
עם הגיעו לישראל נפל למשכב ונפטר בשבת כ"ד בתשרי ה'תשי"ז, 29 בספטמבר 1956 ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
אברהם בר מנחם (16 במאי 1912 – 24 במרץ 2017) היה פוליטיקאי, דוקטור למשפטים ומגשר ישראלי.
כיהן כראש המועצה האזורית חוף אשקלון הראשון וכראש עיריית נתניה, בין השנים 1967–1969 ובין השנים 1974–1978.