tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הופעת הבכורה המקצועית של אודלצובה כמשתתפת בתערוכת קבוצת האוונגרד במוסקבה הייתה בחורף 1914. ב-1915 היא הרשימה כאמנית קוביסטית, והשתתפה בשלוש תערוכות מרכזיות בשנה אחת.
ציוריה נאספו לאחר מכן והוצגו בשנות ה-20 על ידי גלריית טרטיאקוב, המוזיאון הרוסי ומקומות אחרים כדוגמאות לקובו-פוטוריזם.
בהשפעת טאטלין התנסתה אודלצובה בקונסטרוקטיביזם, אך לבסוף אימצה את הגישה הציורית יותר של התנועה הסופרמטיסטית .
ב-1916 היא השתתפה עם אמנים סופרמטיסטים אחרים בתערוכת האווגארד במוסקבה, ובאותה תקופה הצטרפה לקבוצת הסופרמוס של קזימיר מלביץ'.
בשנים 1915–1916, יחד עם אמנים סופרמטיסטים אחרים (קזימיר מלביץ', אלכסנדרה אקסטר, ליובוב פופובה, נינה גנקה-מלר, אולגה רוזאנובה, איבן קליון, קסניה בוגוסלבסקיה ואחרים) עבדו במרכז העממי של כפר ורבובקה.
כמו רבים מבני דורה האוונגרדיים, אודלצובה תמכה במהפכת אוקטובר בשנת 1917, היא נבחרה למועדון של הפדרציה הצעירה של השמאלנים באיגוד המקצועי של אמנים וציירים והחלה לעבוד במוסדות תרבות ממלכתיים שונים.
ב-1918 היא עבדה כעוזרת של מלביץ', ולאחר מכן עמדה בראש סטודיו שלה.
היא גם שיתפה פעולה עם אלכסיי גן, אלכסיי מורגונוב, אלכסנדר רודצ'נקו ומלביץ' בעיתון בשם "אנרכיה (אנרכיה).
בשנת 1919 תרמה אודלצובה אחת עשרה עבודות מהתקופה שבה עבדה בסטודיו של טאטלין ל"תערוכת המדינה החמישית".
היא גם נישאה לבעלה השני, הצייר אלכסנדר דרווין.
כאשר הוקם בית הספר הרוסי הממלכתי לאמנות וטכניקה, ב-1920, היא מונתה לפרופסור ומרצה בכירה ונשארה בצוות עד 1934. ב-1920 היא גם הפכה לחברה במכון לתרבות אמנותית והשתתפה שם באופן פעיל בדיונים על גורלה של אמנות כן הציור.
עם זאת, כאשר המכון אישר את הקונסטרוקטיביזם והכריז על סיום ציור הכן, היא התפטרה מחברותה במחאה ב-1921.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20, עבודתה של אודלצובה החלה להראות התרחקות מהאונגרד הרדיקלי והייתה יותר קרובה לאמנים כמו איליה משקוב, פטר קונצ'לובסקי שהם הציגו את דיוקנאותיהם והנופים הפוביסטים שלהם ב"ביאנלה" של ונציה של 1924. היא גם המשיכה ללמד, כולל הדרכה בעיצוב טקסטיל במכון הטקסטיל במוסקבה מ-1920 עד 1930.
בהשפעת דרווין חזרה אודלצובה לטבע והחלה לצייר נופים.
בין השנים 1926 ו-1934 הם נסעו רבות, ציירו את הרי אוראל ואלטאי, וכן נופים בארמניה ובמרכז אסיה.
בשנים 1927 עד 1935 תרמה לתערוכות לאומיות ובינלאומיות והשתתפה עם דרווין בתערוכות משותפות במוזיאון הרוסי (1928) ובארוואן, ארמניה (1934).
בשנת 1938 נעצר אלכסנדר דרווין והוצא להורג על ידי המשטרה החשאית הסובייטית, ואודלצובה הפכה לפרסונה נון גרטה בעולם האמנות הסובייטית.
היא הורשתה להציג תערוכת יחיד באיגוד מוסקבה רק ב-1945, ולאחר מותו של סטלין, היא תרמה לתערוכה קבוצתית בבית האמן במוסקבה באוקטובר 1958.
אודלצובה מתה בשנת 1961 במוסקבה .
נדז'דה ניקיטיצ'נה קדישבה היא זמרת סובייטית ורוסייה ממוצא ארזיה.
סולנית של ההרכב המוזיקלי "זולוטויה קולצו" .
בשנת 1999 הוענק לה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
נדז'דה קדישבה נולדה בכפר בטטרסטן.
בילדותה אמא שלה נפטרה ואב התחתן שנית.
במהשך היא נמסרה לבית יתומים וגדלה שם עד גיל 14. אז היא עברה לאחותה הגדולה באזור מוסקבה.
בגיל 18 היא התחילה לעבוד במפעל.
היא ניסתה להתקבל ללימודים במכון לשירה אך לא עברה את המבחנים.
באותה תרופה היא הכירה בעלה לעתיד.
בשנת 1988 בעלה של קאדישבה, אלכסנדר קוסטיוק יצר את ההרכב המוזיקלי "זולוטויה קולצו" (טבעת הזהב), שבהתחלה טייל הרבה בחו"ל והיה מאוד פופולרי שם, למרות העובדה שברוסיה ידעו עליו רק מהתקליטים שהובאו מגרמניה ויפן.
קאדישבה הפכה לסולנית של ההרכב.
בשנת 1993 הציע הסטודיו "סויוז" להרכב שיתוף פעולה, וזו הייתה תחילת ההכרה של ההרכב ברוסיה.
נדז'דה ניקולובה מיכאילובה (בבולגרית: Надежда Николова Михайлова; נולדה ב-9 באוגוסט 1962, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היא פוליטיקאית, עיתונאית ופילולוגית בולגרייה אשר כיהנה ממאי 1997 ועד יולי 2001 כשרת החוץ של בולגריה בממשלתו של איוואן קוסטוב.
היא רכשה השכלה תיכונית בקולג' הצרפתי שבעיר.
היא רכשה השכלה אקדמית בפילולוגיה באוניברסיטת סופיה, ובהמשך עבדה כעיתונאית עצמאית.
ב-1995 נבחרה לאספה הלאומית של בולגריה מטעם מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים.
ב-1997 מונתה לשרת החוץ של בולגריה בממשלתו של איוואן קוסטוב.
ב-1999 נבחרה לסגנית יושב ראש מפלגת העם האירופית והייתה לאדם הראשון ממזרח אירופה שכיהן במינוי זה.
בין 2008–2009 כיהנה כסגנית יושב ראש האספה הלאומית של בולגריה.
ב-2012 עזבה את מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים.
בהמשך, כיהנה כשגרירת בולגריה לטורקיה.
בין 1983–2006 הייתה נשואה לקאמן מיכאילוב ולזוג נולדו שתי בנות, ויולטה ונינה.
ב-2009 נישאה במדריד לאיש העסקים הבולגרי סווטלין ניינסקי.
נדבך הוא שכבה של יחידה חזרתית העוברת בכיוון אופקי בקיר.
ניתן להגדיר אותו גם כשורה רציפה של כל יחידת בנייה כגון לבנים, בלוקי בטון (CMU), אבן, רעפים, אריחים וכו'.
בנייה בלבנים מסותתות בשיטת הנדבכים יוצרת סדרת יחידות בנדבכים מסודרים לעין.
מנגד, בנייה משברי אבנים לא מסותתות יוצרת יחידות אקראיות לא חתוכות, ממולאות בטיט או באבנים קטנות יותר.
אם נדבך הוא הסידור האופקי, אז ה-wythe הוא קטע אנכי מתמשך של בנייה בעובי של יחידה אחת.
WYTHE עשוי להיות בלתי תלוי, או שלוב עם, WYTHE הסמוכים לו.
מבנה בעובי יחידה אחת של לבנים שאינו מבני באופיו מכונה חיפוי בנייה .
בלוק בטון סטנדרטי בעובי 20 סנטימטרים שווה בדיוק לשלושה נדבכים של לבנים.
דפוס קשר (או חיבור) הוא סידור של מספר נדבכים של לבנים.
תחילה בונים פינות קיר בנייה, ולאחר מכן ממלאים את הרווחים ביניהן בנדבכים הנותרים.
נדז'דה ואסילבנה דובוביצקאיה (בקזחית: Надежда Васильевна Дубовицкая; נולדה ב-12 במרץ 1998) היא אתלטית קזחית, זוכת מדליית ארד באליפות עולם באולם (בלגרד 2022), סגנית אלופת אסיה (דוחה 2019) ואלופת אסיה באולם (אסטנה 2023) בקפיצה לגובה.
סגנית אלופת אסיה עד גיל 20
באליפות אסיה עד גיל 20 שנערכה בהו צ'י מין סיטי שבווייטנאם ביוני זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.74 מטר.
באליפות אסיה שנערכה בבובנשוואר שבהודו ביולי סיימה במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.75 מטר.
מדליית ארד באליפות אסיה באולם
באליפות אסיה באולם שנערכה בטהראן שבאיראן בפברואר זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.80 מטר.
במשחקי אסיה שנערכו בג'קרטה שבאינדונזיה באוגוסט זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.84 מטר.
באליפות אסיה שנערכה בדוחה שבקטר באפריל זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.88 מטר.
באליפות קזחסטן שנערכה ב-8 ביוני קבעה בקפיצה לגובה שיא אסיה חדש של 2.00 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 28 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.86 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.98 מטר, אחרי ירוסלבה מהוצ'יך מאוקראינה (2.02 מטר) ואלינור פטרסון מאוסטרליה (2.00 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום שמיני בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.96 מטר.
באליפות אסיה באולם שנערכה בפברואר באסטנה שבקזחסטן זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.89 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום תשיעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.90 מטר.
במשחקי אסיה שנערכו בהאנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין באוקטובר זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.86 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת סיימה במקום שמיני בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.88 מטר.
באולימפיאדת פריז סיימה במקום 28 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.83 מטר.
באליפות אסיה שנערכה בגומי שבדרום קוריאה סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.86 מטר.
נדז'ה (צרפתית: Nadja; תורגם לעברית בשם "נדז'ה"), הוא ספרו השני של הסוריאליסט הצרפתי אנדרה ברטון.
הנובלה נפתחת בשאלה "מי אני?".
היא מבוססת על הקשרים האמיתיים של ברטון עם אישה צעירה, נדז'ה (למעשה לאונה קמיל ג'יזלן דלקור 1902–1941), במשך עשרה ימים, ונחשבת לתיאור חצי-אוטוביוגרפי של מערכת היחסים שלו עם מטופלת של פייר ז'נה.
המבנה הלא ליניארי של הספר משתקע במציאות על ידי אזכורים לסוריאליסטים פריזאיים אחרים דוגמת לואי אראגון כמו גם 44 תצלומים שנמצאים בספר.
המשפט האחרון בספר ("יופי יהיה עוויתי או לא יהיה בכלל") סיפק את הכותרת לקונצ'רטו לחליל של פייר בולז ...explosante-fixe....
נדידת בעלי חיים היא תנועה של אוכלוסיות בעלי חיים על פני מרחקים גדולים מבית גידול אחד למשנהו.
הנדידה מתרחשת בזמנים קבועים בשנה, וכוללת תנועות דו כיווניות בלבד.
בעלי החיים יוצאים ממקום מסוים, עוברים לתקופה מסוימת למקום אחר, וחוזרים לאחר זמן מה לנקודת המוצא.
הנדידה נערכת לשם חיפוש אחר מזון, חיפוש אחר אזורי מחיה עדיפים, חיפוש אחר אספקה של מזון זמין או מחיפוש אחר אתרי רבייה.
ישנם דפוסי תנועה נוספים, כגון תפוצה או הגירה שבהם גם בעלי החיים עוברים מרחקים ארוכים, אך לא חוזרים לנקודת המוצא.
העופות הם בעלי החיים הידועים יותר מכולם בנדידה שלהם, אך גם יונקים שונים, וחלק מהדגים והחרקים נודדים.
בעלי חיים רבים נוהגים לנדוד: פרסתניים אפריקנים רבים, שהידוע שבהם הוא הגנו הכחול, נודדים עם תחילת עונת היובש בסרנגטי לאזורים שבהם קיימת אספקה של עשב טרי, לצד פרסתנים נוספים כדאמאליסק הסהר, בובאל קוקה, צבי תומסון ואימפלה; נדידה זו מכונה "הנדידה הגדולה".
גם באסיה פרסתנים כצבי יעלי מונגולי, סאיגה ואנטילופה טיבטית נודדים בשל מחסור במזון או בשל מזג אוויר קפוא ברחבי הערבה האסייתית והרמה הטיבטית.
אחת לזמן מסוים, קבוצות גדולות של חגבים יכולות להתקבץ יחדיו ללהקת ארבה המונה מיליוני פרטים ולנדוד בחיפוש אחר טרף.
נדידה זו מזיקה מאוד לחקלאות, מפני שהארבה נוהג לחסל כל מקור מזון שהוא נתקל בו תוך זמן קצר יחסית.
נדידת עופות היא תופעה זואולוגית, המתרחשת פעמיים בשנה, כאשר עופות רבים נודדים מאתרי הקינון (בדרך-כלל באזורים קרים יחסית) למעונות-חורף באזורים חמים יותר.
העופות נודדים בין אירופה לאפריקה, בין אמריקה הצפונית והדרומית ואף בין הקטבים.
רובם של העופות הנודדים האירופאים עוברים במסלול הנדידה דרך ארץ ישראל, ואף שוהים בה לילה או יותר.
מיעוטם, כמו השלוים, חוצים את הים התיכון ונוחתים בחוף הצפוני של אפריקה.
מספר העופות שנאמד בכל "גל נדידה" שכזה הוא כחצי מיליארד, מהם כחצי מיליון חסידות.
שחפית הקוטב היא המיטיבה לנדוד מבין כל העופות וככל הנראה גם מבין כל בעלי החיים, והיא נודדת מהקוטב הצפוני לקוטב הדרומי ובחזרה.
גם מינים שונים של יונקים ימיים, כגון לווייתנאים, נודדים מרחקים גדולים מאוד עם חילוף עונות השנה בחיפוש אחר אספקת פלנקטון טרייה ומזג אוויר מתאים יותר; במהלך נדידה זו לעיתים נעים הלווייתנאים מאזור אחד הקטבים ועד לקו המשווה, ואף יותר מכך.
גם טורפים ימיים מסוימים, כגון כלבי ים, נוהגים לנדוד.
הפרפרים והעשים הם העיקריים שבין החרקים הנודדים.
מיני פרפרים מסוימים, כגון הדנאית המלכותית, נוהגים לנדוד (בעיקר בשל שינויי מזג אוויר).
הנדידה תופסת את רוב ימי חייה של הדנאית המלכותית, ובמהלכה היא עוברת מרחק של יותר מ-4,500 קילומטרים, מצפון אמריקה הצפונית למרכז מקסיקו.
הסיבה העיקרית לנדידה בקרב דגים, כמו במקרה של הסלמון שחוזר לאתר הולדתו כדי להטיל ביצים ומת בתום מסע זה, היא חיפוש אחר אתרי רבייה.
אורכן של הנדידות שונה ממין למין, במהלך הנדידה יכולים לעבור בעלי החיים מרחקים קצרים או ארוכים, מסיבות שונות: חיפוש אחר מקורות מזון זמינים; נדידה לאזור בו מזג אוויר מתאים יותר; אתרי רבייה, וכיוצא בזה.
הנדידה יכולה להתרחש בתקופות שונות: בהתאם לעונת השנה; בהתאם לשלב התפתחותי כלשהו בחייו של בעל החיים; או בהתאם לשינויים החלים בסביבתו או בתזונה שלו.
אצל בעלי חיים שאורך חייהם קצר, מתקיימת לעיתים נדידה בין דורית.
פרט עושה את הדרך הלוך, ותוך כדי הנדידה הלוך מתרבה, וצאצאיו עושים את הדרך חזור.
אחד מהמינים המפורסמים והנפוצים בעולם שעושים זאת הוא נימפית החורשף העובר בדרכו גם בתחומי ישראל.
אחת השאלות הגדולות בנוגע לנדידת בעלי החיים, היא כיצד מצליחים בעלי החיים למצוא את דרכם במהלך הנדידה, גם כשאתר היעד נמצא במרחק רב, המגיע לעיתים עד מאות או אלפי קילומטרים מאזור המחיה הרגיל של בעלי החיים?
כיום ידוע שבעלי חיים מסוימים, כגון חלק מן העופות והלווייתנאים, מסתמכים על השדה המגנטי של כדור הארץ בנדידתם.
אחרים, כגון הפרסתניים האפריקנים, רגישים לקולות בתדרים נמוכים מאוד ומסוגלים לשמוע את קול הגשמים והסערות גם כשזה נמצא במרחק עשרות קילומטרים מהם, וכך מכוונים את כיוון נדידתם.
בעלי חיים אחרים, כגון מיני עופות מסוימים, מסתמכים על מיקום השמש והכוכבים בשמים, ואילו אחרים משלבים בין גורמים אלה לבין השעון הביולוגי שלהם או דפוסי הנדידה התורשתיים הטבועים בחומר הגנטי שלהם.
נדידת עופות היא תופעה אורניתולוגית, המתרחשת בעיקר בעונות המעבר, כאשר מיני עופות רבים נודדים, עם התקרב החורף, מאתרי הקינון שלהם למעונות-חורף באזורים חמים יותר, ושבים, עם התקרב הקיץ, לאתרי הקינון שלהם.
העופות נודדים בין אירופה ואפריקה, בין אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית ואף בין הקטבים.
העופות הנודדים הנמצאים בעונת הקיץ ברוסיה עוברים ברובם דרך ארץ ישראל, ואף שוהים בה לילה אחד או יותר, ומיעוטם, כמו השלווים, חוצים את הים התיכון ונוחתים בחופה הצפוני של ישראל.
מינים רבים של בעלי חיים יוצאים במחזור חייהם למסעות נדידה.
אולם העופות, מטבעם הם בעלי החיים הניידים ביותר.
שחפית הקוטב, לדוגמה, עוברת את המרחק בין הקוטב הצפוני לקוטב הדרומי – בעונת נדידה אחת.
העוף שתועד בנדידתו עובר את המרחק הגדול ביותר ללא עצירת ביניים הוא לימוזה חומת-בטן הנודדת מאלסקה עד ניו זילנד, כ-11,000 קילומטרים.
העופות מותאמים אנטומית ופיזיולוגית לחיים באוויר.
כנפיהם, זנבם, עצמותיהם, ריאותיהם, שקי האוויר וחילוף החומרים הייחודי שלהם, כולם תורמים ליכולת זו.
התעופה מקנה לעופות את היכולת לנוע מחבל ארץ אחד למשנהו ובחזרה, בהתאם לחילוף העונות, ובחיפוש אחר אקלים נוח לרבייה ולמציאת מזון.
נדידת העופות שימשה עוד בימי קדם כאינדיקציה לשינוי במזג האוויר.
הגעת עופות מסוימים, מסמנת עד ימינו את מועדי השנה.
בישראל הופעת הנחליאלי בסתיו והסנונית באביב מסמלים את חילופי העונות.
נתיבי הנדידה וסוגי העופות הנודדים בהם משתנים בעיקר בהשפעת האדם.
ציידי עופות עוקבים אחר נתיבי הנדידה, מנתחים אותם וחוזים את כיוון הנדידה, אולם במהרה לומדים העופות להימנע מתעופה באזורים מסוימים.
כך למשל פסקה בימינו כמעט לחלוטין נדידת עופות דורסים מעל לבנון, אף על פי שמעל ישראל הם עוברים באלפיהם, וזאת בשל הציד חסר-הרסן של העופות שהתחולל בה.
גידולי השדה השונים הייחודיים לעופות מסוימים, וחרקים ועכברים שבקרבת גידולים אלה, מהווים מזון לעופות, ועל כן משנה הטופוגרפיה את נתיב הנדידה.
הנדידה המסיבית פיתחה תרבות פנאי בשם "צפרות".
מרכזים שהוקמו פיתחו מודעות לכך שנדידת העופות אינה נכס ארצי אלא כלל עולמי, והאחריות לשמירה על תופעת טבע זו היא בידי כל בני האדם.
במדינות מפותחות נחקקו חוקים להגנה על מינים מסוימים, ולהגבלת הציד של מינים אחרים, כחלק מתוכניות שיקום ושימור הטבע.
צעד נוסף כלל הקמת מרכזים לחקר הנדידה, שמטרתם היא לנתח את נתיבי המעבר של מיני עופות, לגלות את השפעת האדם על אופי הנדידה, ולמנוע את הרס בתי הגידול ואת תחלואת העופות הנודדים כתוצאה מהתפתחות התעשייה.
עופות רבים נודדים למרחקים ארוכים במסלולי נדידה קבועים.
תבניות הנדידה הנפוצות הן מדרום לצפון בתקופת האביב הצפוני כדי ליהנות מהקיץ הצפוני החמים, ונדידה דרומה בעונת הסתיו הצפוני כדי ליהנות מהקיץ החמים שבחצי הכדור הדרומי.
הרווח העיקרי בנדידה הוא חיסכון באנרגיה.
הימים הארוכים יותר של הקיץ מאפשרים לעופות מקננים לתת טיפול טוב יותר והזנה טובה יותר לגוזליהם.
השעות הרבות יותר של אור יום מאפשרות לציפורים הפעילות במשך היום (בניגוד לציפורי הלילה) להשיג תטולה גדולה יותר, בהשוואה למיני עופות שאינם נודדים ושוהים במרבית ימי השנה באזור אחד, בדרך כלל עופות באזורים הטרופיים.
כשמתקצרים הימים בעונת הסתיו, שבים העופות לאזורים חמים יותר שבהם אספקת המזון יציבה, בדרך כלל, במשך השנה, ואינה תלויה בחילופי העונות.
יתרונות אלה מפצים על המאמץ הגדול, המחיר הפיזי הכבד, ועל הסכנות האחרות הכרוכות במסעי הנדידה.
זמינות המזון גדלה כתוצאה מהנדידה.
לבזי חופים שמקננים באיי הים התיכון, ישנה תקופת התרבות וקינון מאוחרת מאוד, בעונת הסתיו, המתואמת לתקופת הנדידה הסתווית של ציפורי השיר הנודדות דרומה באותה עונה, ומהוות טרף קל ומזון זמין לבזים המקננים באותה עת.
אסטרטגיה דומה אומצה על ידי עטלפים אירופיים שצדים ציפורים ליליות נודדות תוך כדי מהלך מעופן.
הריכוז הכמותי הגבוה של עופות נודדים באתרים שבהם הם חונים בחניית ביניים, הופכים אותם לפגיעים ומועדים ללקות בטפילים ובמחוללי מחלות אחרים, מה שמצריך פיתוח של מנגנוני חיסון עצמי משופרים לצורך ההתמודדות במחלות.
לעיתים, באותו מין של עוף, לא כל הפרטים נודדים, תופעה המכונה "נדידה חלקית".
זו נפוצה במיוחד ביבשות הדרומיות.
באוסטרליה, למשל, 44% מהעופות שאינם מסדרת ציפורי השיר, ו-32% ממיני העופות האחרים הם מינים המבצעים נדידה חלקית.
בחלק מהמינים, רק אלו השוהים בקווי רוחב גבוהים, נוטים לנדידה, והאחרים, שבתי הגידול החורפיים שלהם מתאימים להם מבחינת זמינות המזון ותנאי מזג האוויר, מעדיפים להישאר בסביבתם גם בחורף.
תופעה זו מכונה "נדידת קפיצת צפרדע" (באנגלית, leap-frog migration).
בתוך אוכלוסיות של עופות מאותו מין יכולים להיות דפוסי נדידה שונים לקבוצות שונות, המאופיינות על פי קבוצות גיל או על פי מינן – זכרים או נקבות.
לדוגמה, במיני פרושיים בסקנדינביה נודדות רק הנקבות, כשהזכרים אינם נודדים וחורפים בסביבתם, מה שאף הביא לכינויים כ"רווקים" (בלטינית, "coelebs").
מסעי הנדידה הגדולים מתחילים ממניפה גאוגרפית רחבת ממדים.
במקרים רבים מתבצעת הנדידה לאורך נתיבים מסורתיים קבועים, ונעשית לאורך רצועות גאוגרפיות צרות.
נתיבים אלו מצויים, בדרך כלל, לאורך שרשרות הרים או קווי חוף, שבהם נהנים העופות מזרמי אוויר עיליים או מכוחות עילוי הנובעים ממערכות רוח ומזרמי אוויר תומכים אחרים.
לעיתים נמנעים העופות בנדידתם ממחסומים גאוגרפיים קשים, כמו הרים גבוהים במיוחד וגופי מים גדולים.
נתיבי הנדידה הספציפיים טבועים, ככל הנראה, ו"מתוכנתים" גנטית במיני העוף השונים, ולעיתים במשולב עם תהליך של למידה ורכישת ניסיון הנרכש במהלך חייהם.
לעיתים נתיבי ההלוך אף שונים מנתיבי החזור.
רבים ממיני העופות הגדולים עפים בלהקות גדולות.
המעוף בלהקות מסייע בהקטנת המאמץ הכרוך בנדידה.
רבות מהלהקות הנודדות נעות בתצורת V, תצורה שעוזרת לפרטים בלהקה לחסוך בין 12%–20% מהאנרגיה שהייתה נדרשת מהם לו היו עפים כפרטים ולא כחלק מלהקה.
חופיות להקניות, חופיות אלפיניות ומיני חופיות אחרים, נראו באמצעות תצפיות מכ"ם כשהן עפות במהירות הגבוהה בכ-5 קמ"ש כשהן נודדות בלהקות, בהשוואה למהירותן כשהם נודדות לבדן שלא בתוך להקה.
גובה המעוף אף הוא שונה בין מינים שונים וקבוצות של עופות.
משלחת מטפסי הרים להר האוורסט מצאה שלדי ברווזים חדי זנב ולימוזות מצויה (Limosa limosa), בגובה של כ-5,000 מ' על קרחון חומבו.
אווזים הודים נצפו עפים מעל הפסגות הגבוהות ביותר של הרי ההימלאיה, מעל 8,000 מ', אף שמעברי הרים נמוכים יותר, בגובה של כ-3,000 מ' בלבד, היו בקרבת מקום.
עופות ים עפים בגובה נמוך יחסית מעל פני המים, ובגובה רב כשהם חוצים יבשה, ותבנית מעוף הפוכה נצפתה בדפוסי הנדידה של עופות יבשה.
אך מרבית העופות נודדים בגבהים שבין 150 ל-600 מ'.
רישומי פגיעות של עופות במטוסים בארצות הברית, מראים שמרבית הפגיעות הן בגובה שנמוך מ-600 מ', וכמעט ולא נרשמו פגיעות בגובה שמעל ל-1,800 מ'.
תבנית נדידת עופות שונה בתכלית היא זו של הפינגווינים, שנודדים בשחייה.
נתיבי נדידתם עשויים להתפרס על כ-1,000 ק"מ.
שכווים כהים נודדים בנדידה קרקעית, בעיקר בהליכה, ומיני אמו באוסטרליה נצפו נודדים למרחקים גדולים על פני היבשה, בעיקר בשנות בצורת.
נדידת העופות היא התנהגות שהתפתחה באופן אבולוציוני לאורך זמן רב.
מקובל לראות בנדידה תכונה התפתחה כאשר פרטים שנדדו מאזור אחד למשנהו, רכשו יתרון משמעותי ברבייתם על פני פרטים שלא נדדו.
הנדידה ממשיכה בהתפתחותה האבולוציונית בשל הסביבה המשתנה.
אם הסביבה המשתנה, בעיקר משינויי אקלים וטמפרטורה, מעודדת נדידה, אזי תופעת הנדידה מתגברת.
אם תנאי הסביבה מאפשרים לעופות להישאר במקומם ועדיין לשמר את האנרגיה שלהם ולהזין כראוי את עצמם ואת גוזליהם, אז לא תתבצע נדידה או שטווח הנדידה יהיה קצר.
כשם שיכולת התעופה נעלמת בשעה שאין צורך בה, כך גם אינסטינקט הנדידה נעלם כאשר אין בו תכלית.
על אף שבמונחי אנוש האבולוציה היא תהליך ארוך ומורכב, לעיתים השינויים הם כה מהירים עד שניתן לצפות בהם במהלך התרחשותם.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נתפסו, לדוגמה, פרטים מלהקת דרורי בית שמקורם מקליפורניה.
אוכלוסייה זו מעולם לא נדדה, מכיוון שתנאי האקלים לא עודדו נדידה.
אולם, עם שחרורם באזור ניו יורק בחורף, תנאי האקלים הקר עודדו נדידה, ולאחר מספר ימים החלה הלהקה בנדידה לאזור חם יותר ופיתחה מסלול נדידה, הלוך ושוב, עליו חזרה גם בשנים הבאות.
קשיי הנדידה השנתית מתגמדים בהשוואה לתועלת שמושגת בה לעופות הנודדים.
עופות הנודדים בין שני חצאי כדור הארץ אינם חווים חורף, וזוכים ביתרונות העונה החמה בשני האזורים שבהם הם שוהים.
לולא היה זה מועיל לעופות, לחזור שנה אחר שנה על מסע זה, לא הייתה מתפתחת התנהגות זו, ותהליך הברירה הטבעית היה מבטל נטייה זו, בעיקר אם התנאים בתחום המחיה היו מאפשרים הישארות בו, גם אם אין הם אופטימליים.
דוגמה לכך הוא הזרזיר האירופי, שנודד בין היבשות, אך תת-המין שלו הנפוץ באיים הבריטיים אינו נודד, מכיוון שאזור המחיה שלו נמצא באקלים ממוזג ונוח עבורו (רוב העופות האחרים השוהים בבריטניה נודדים בין היבשות).
הן העופות הנודדים והן הקבועים משלמים מחיר על "בחירת" האבולוציה: העופות הנודדים באביב אל אזורי הקינון צריכים להשקיע אנרגיה במסע, במציאת מזון, במציאת מקום קינון ובטיפול בגוזליהם.
לעומתם, העופות הלא נודדים מאבדים אנרגיה רבה בהסתגלות לעונת החורף, חווים על בשרם את המחסור במזון ואת מזג האוויר העוין.
החלוקה לעופות נודדים ולא נודדים אינה אפשרית.
בעוד שישנם מינים שרובם נודדים, ישנם פרטים מהם שאינם נודדים, ולהפך.
מינים אלה מקשים על הבנת מקורה של הנדידה, מאחר שאין תבנית ברורה להתפתחות התנהגות הנדידה.
עופות שונים דורשים תנאי סביבה שונים להתרבותם.
אצל עופות נודדים ולא נודדים כאחד, מזון מתאים ובכמות מספקת למין הוא תנאי עיקרי בבחירת מקום ההתיישבות וההתרבות.
לעיתים מינים מסוימים ידחו את זמן הרבייה שלהם, אם מזונם העיקרי חסר.
גם העדר מקומות קינון ידחו את תקופת הרבייה אצל מינים אחדים.
האבולוציה של הנדידה התפתחה תוך כדי הסתגלות לתנאים רבים, כך שמעונות החורף והקיץ שלהם יספקו את התנאים הנוחים ביותר למין מסוים.
עופות נודדים, בעיקר אלה הנודדים למרחקים ארוכים בכל עונת נדידה, מפתחים תגובה גופנית ל"רמזים" סביבתיים, המעודדים אותם לנדוד, הרבה לפני שהסביבה המשתנה תפגע בסיכויי הישרדותם.
על כן, מינים אחדים מתחילים בנדידתם ללא דיחוי, שבועות או חודשים לפני גלי הנדידה הגדולים.
הנדידה, בשל היותה התנהגות מרכזית בחיי העופות, גורמת אף לשינויים גופניים אצל מינים שונים.
צורת הכנף על פי רוב מותאמת למרחק הנדידה וליעדים השונים.
עופות נודדים הם בעלי כנפיים ארוכות יותר ביחס למשקל גופם.
לדוגמה, סבכי אפור נודד למרחקים גדולים יותר מאתרי הקינון שלו שבצפון אירופה מאשר סבכי שחור כיפה, ואכן יחס אורך הכנף שלו למשקל גופו גדול יותר.
הדבר נראה גם בהשוואה למינים דומים שאינם נודדים.
קצוות הכנפיים אצל עופות נודדים, מתחדדות בהתאם למרחק שאותו עובר המין בנדידה.
התאמה זו של צורת הכנף מספקת דחף גדול יותר בעת נפנוף הכנף, מהירות גבוהה יותר בעת גלישה ותנוחות קרב, ומונעת בזבוז של אנרגיה הנחוצה בתעופה למרחקים ארוכים.
השינויים הסביבתיים שהביאו לאבולוציה של הנדידה אינם אותם שינויים סביבתיים המביאים את העופות לנדוד במועד.
העופות אינם מחכים עד שייעלם מקור מזונם או עד שמזג האוויר ימנע מהם לאגור כוחות לנדידה, על כן עיתוי הנדידה נקבע זמן רב לפני שהתנאים הסביבתיים מכתיבים אותה.
לקראת הנדידה מתרחש שינוי עצבי בחלק התחתון של המוח – ההיפותלמוס השולט במנגנון הרעב.
כתוצאה מכך אוכל העוף מזון בשיעור של 40% יותר מאשר בשאר תקופות השנה.
השומן נאגר מתחת לעור, בשרירים המשמשים לתעופה, ובחלל הבטן.
עופות קטנים מעלים בכל יום את משקלם בגרם אחד, וממשיכים בהתנהגות זאת עד כשבועיים לפני תחילת הנדידה.
הצורך באנרגיה בעת הנדידה דחוף כל-כך, כך שבשעת עצירה יאגור העוף כמות מזון בבטנו ורק אז ימשיך במעופו.
כמות השומן בגוף העוף מחוץ לעונת הנדידה היא 3%–5%.
עופות הנודדים למרחקים קצרים ובינוניים מגיעים ל-15% שומן בגוף, עופות הנודדים מרחקים ארוכים מגיעים ל-50% שומן בגוף.
שומן זה, על אף שאמור להכביד על העוף, מספק אנרגיה לשרירי התעופה ומונע התעייפות ומחסור בזמן הנדידה.
מחקרים הראו שהתארכות היום ומשך האור בתקופת האביב, הוא הממריץ הסביבתי לתופעת האכילה המוגברת.
האור לא רק משפיע על מרכזי האכילה בהיפותלמוס אלא גם תורם לשינויים הורמונליים ומגביר ייצור פרולקטין, קורטיקוסטרון וטסטוסטרון המקלים על בניית תאי שומן בעקבות אכילת היתר.
לקראת עונת הנדידה, ניכר שינוי בדפוסי השינה והערנות של העופות הנודדים, בעיקר בעופות הנודדים בלילה, ויש לשער שהתנהגות זו היא הכנה לנדידה הלילית.
התנהגות זו נצפית לעיתים רחוקות בטבע, אך מחקרים שנעשו בשבי על עופות נודדים, גילו התאמה בין התכיפות ומשך חוסר השקט, לבין המרחק שעוברים קרוביו החופשיים של העוף בעונת נדידה.
בדומה לתופעת האכילה המוגברת, גם התארכות האור תורמת לחוסר השקט.
האור משפיע על היווצרות הורמון המלטונין שמגביר ערנות.
תמריץ נוסף לנדידה הוא שינוי הטמפרטורה על שלל היבטיו.
כשהאביב מאחר להגיע העופות טרם עוזבים את משכנם, וכשהאביב מקדים הם מתחילים בנדידה וכך מנצלים את מרבית המשאבים הסביבתיים של האזור אליו הם נודדים.
התמריץ לנדידה הסתווית טרם הובן כיאות.
ההשערה הנוכחית היא ששעון פנימי אצל העופות שמתחיל בתנועתו עם תחילת הנדידה באביב, מראה לעופות שהגיע העת לנדידה הסתווית.
השערה נוספת היא ששינויים הורמונליים המתרחשים לאחר עונת הרבייה, הם מדד לעונת הנדידה חזרה.
כל אותן פעילויות או שינויים לקראת הנדידה ואלו המדרבנים אותה מכונים רגשת נדידה.
מיני העופות השונים נשארים באזור מחיה קבוע בשתי תקופות במשך השנה, בעונת הקינון ובמהלך החורף.
מלבד בתקופות אלו, נמצאים מרבית העופות בתנועה מתמדת מאזור מחיה אחד למשנהו.
כל מין, קבוצה או פריט בוחרים יום מסוים וקבוע לנדידה, ויש אף שבוחרים בשעה מסוימת ביום המתאימה מבחינתם לנדידה.
ישנם מינים שעיתוי נדידתם אינו קבוע ותלוי בסיפוק צורכיהם באספקת מזון מסוים, כך שתחילת נדידתם משתנה משנה לשנה.
היקף הנדידה הגדול ביותר נמדד בשעות הלילה, כשהמדידה נעשית בעיקר באמצעי שמע ובשימוש ברדאר.
אך יש גם מיני ציפורים הנודדות ביום.
כך התגלה שהנדידה הלילית מתחילה כשעה אחר שקיעת החמה, מגיעה לשיא כמותי קרוב לחצות הלילה, ויורדת בהדרגה עד לזריחה.
נדידה במשך היום מאופיינת בדרך כלל בהסתמכות על זרמי אוויר חם ("תרמיקות") הנוצרים רק במשך היום ורק מעל יבשה.
הנודדים במשך היום הם העופות הדואים – דורסים למיניהם, שקנאים, חסידות, עגורים וגם סיסים, שרקרקים וסנוניות.
בכפוף לתנאי מזג האוויר, השעה ביום וגורמים נוספים – גובה הנדידה נע בין עשרות לאלפי מטרים.
מחקרים רבים בנושא זה בדקו מהן יתרונות נדידת הלילה.
עופות קטנים, שעיקר פעילותם במשך היום, אינם חשופים בלילה לאויביהם הטבעיים, כמו כן פריטים בלהקה שיכולת תעופתם חלשה, מגבירים את סיכוי הישרדותם בצורה זו.
אולם בנדידה הלילית, לוקחים חלק גם מעופפים מצטיינים ועופות מים שנודדים למרחקים גדולים מעל גופי ים גדולים וללא אפשרות חניה למנוחה.
ההסבר המתקבל ביותר על הדעת לנדידה דווקא בשעות הלילה, קשור באופן ישיר לחשיבות שמירת האנרגיה בזמן התעופה למרחקים גדולים.
תעופה ממושכת גורמת לעלייה דרסטית בטמפרטורת הגוף.
אצל פריטים במשפחת הסבכיים נרשמה עלייה דרסטית בחום גופם, מ-38 מעלות צלזיוס בשעת מנוחה עד ל-44 מעלות צלזיוס בשעת מאמץ.
בתעופה, מאבד העוף נוזלים, כשאלה מתאיידים לצורך צינון גופו, אולם האוויר בשעות הלילה קריר יותר, וכתוצאה מכך מאבד העוף פחות נוזלים.
באוויר קריר נחלשות במקצת מערבולות האוויר, והתעופה שקטה ונוחה יותר לעופות שמשקלם נמוך.
העופות הנודדים בשעות היום דווקא מנצלים את מערבולות האוויר וחומו.
אלה הם, על פי רוב, עופות גדולים, שהאוויר החם ומערבולות האוויר מסייעים להם בחסכון באנרגיה הנדרשת למעוף.
נצפה אף שמינים רבים העפים בשעות היום, מוצאים את מזונם, חרקים ועופות קטנים, בזרמי האוויר החם.
הסבר נוסף נעוץ בעובדה שהנדידה הלילית מתחילה מאתרי האכילה של העופות.
על אף שהעיכול אצל העופות הוא מהיר ביותר, תמיד נמצאה כמות מזון גדולה בקיבתם של עופות נודדים שניצודו.
מכך ניתן להסיק שחלוקת יומם של העופות הנודדים בנויה כך ששעות היום מוקדשות לאגירת מזון ולמנוחה, בלילה המזון מצטמצם וקשה ללקטו, ועל כן מתרחשת הנדידה בלילה.
אך אם המצב היה הפוך, היו מגיעים העופות למצב של תשישות, מאחר שיכולת ליקוט המזון המותאם למינם נעשית באופן יעיל בעיקר בתקופת פעילותם העיקרית, שהיא עונת הקינון והרבייה.
מחקרים הראו כי משך הזמן שהעוף מתאושש לאחר הנדידה, קשור באופן ישיר לכמות השומן הנותרת בגופו לאחר שהגיע ליעדו.
מינים אחדים, שנודדים גם ביום וגם בלילה, נוטים לנדוד ביום מעל הים ואילו בלילה מעל היבשה.
ניווט מסלולם של העופות מבוסס על שימוש משולב של מספר חושים שלהם.
רבים מהעופות משתמשים בשמש כמעין מצפן ניווט.
השימוש במיקומה של השמש כאמצעי להגדרת כיוון המעוף, דורש מנגנונים המפצים ומנרמלים את מהלכה של השמש על פני שעות היום.
הניווט מבוסס על יכולות נוספות של העוף הנודד, כמו היכולת לזהות ולחוש את השדה המגנטי של כדור הארץ, הכושר לזהות באופן ויזואלי נקודות ציון גאוגרפיות, ואף על סימני ריח.
הסברה היא שהדחף לנדידה ארוכת טווח נטמע בעופות כבר מגיל צעיר, ונוצרת בהם התקשרות ארוכת שנים לאתרי רבייה פוטנציאליים ולאתרים המתאימים לשהיית חורף.
כשנוצר קשר לאתר מסוים, מגלים העופות "נאמנות" רבה לאתר זה ופוקדים אותו מדי שנה.
כושרם של העופות לנווט נכונה אל מחוז חפצם, אינה מוסברת במלואה כביטוי של כושר גנטי מולד.
כושרם לבצע בהצלחה מעופים ארוכי טווח שניווטם מורכב, ניתן, ככל הנראה, להסבר מספק גם באמצעות ההנחה שיש לעופות הנודדים יכולת קוגניטיבית לזהות אתרי מחיה העונים על צורכיהם, וליצור במוחם מעין מפות ניווט של מסלולי המעוף אליהם.
ניטור מהחלל של נדידה יומית של עופות, כעיטי דגים ואיות צרעים, הראה שעופות בוגרים מיטיבים לתקן את מסלולם כתוצאה מסטיות מסלול שנגרמות על ידי סחיפת רוחות.
עופות נודדים משתמשים, ככל הנראה, בשני כלים לזיהוי וחישת השדה המגנטי לצורך ניווט דרכם ליעדם.
האחד, טבוע כולו בגנטיקה הביולוגית של העוף, והשני מבוסס על ניסיון נרכש.
ציפור צעירה עפה בכיוון הנכון כבר במסע הנדודים הראשון שלה, ועושה זאת תוך חישת השדה המגנטי של כדור הארץ, אך אינה יודעת מה יהיה אורך מסעה.
המנגנון המשמש לחישת השדה המגנטי ומנחה את העוף בכיוון הרצוי למעופו, מבוסס על תהליכים כימיים המתבצעים בפיגמנטים מיוחדים בתאי גוף העוף, הרגישים לצבעים באורכי גל ארוכים ומופעלים בהשפעת השדה המגנטי.
בחלוף הזמן, ובאמצעות הניסיון שהם רוכשים ממהלכי נדידה קודמים, לומדים העופות גם לזהות אתרים גאוגרפיים במסלולי מעופם, ומתבצע מעין "מיפוי" באמצעות מגנטיטים זעירים במערכת העצבית שבפניו של העוף (מערכת העצב המשולש שלו), המאפשר לעוף לחוש את עוצמת השדה המגנטי בנקודת הימצאו.
מכיוון שעופות נודדים לאורך צירים אורכיים בכיוון צפון-דרום או דרום-צפון, העוצמה המשתנה של השדה המגנטי בקווי הרוחב השונים מאפשרת לעוף לפענח את מקום הימצאו באופן מדויק יותר, עד הגיעו לאתר היעד.
מחקרים מאוחרים יותר מלמדים גם על קשר עצבי בין עין העוף לבין "אשכול N" שבמוח המרכזי של העוף, אותו חלק במוחו של העוף שהוא האקטיבי ביותר במהלך ניווט מסלולו, שמרמז אולי על כך, שהעוף אף רואה את השדה המגנטי עצמו במסלול מעופו, או איזשהו ביטוי ויזואלי של שדה זה.
תולדות המחקר על נדידת העופות
תצפיות מתועדות בנושא הנדידה נעשו על ידי הומרוס, הרודוטוס ואריסטו (750 ל-322 לפנה"ס) ביוון העתיקה.
אריסטו ציין כי העגורים נודדים מאזור הים השחור אל דלתת הנילוס, הוא תיאר את נתיב נדודיהם של מינים רבים בארצות הים התיכון.
פליניוס הזקן, חוקר טבע רומאי, חיזק בספריו את דברי אריסטו, והוסיף מינים אירופים אחרים.
על אף תרומתו הרבה, אריסטו אחראי למספר אמונות טפלות בנושא העופות.
האמונה כי עופות ישנים שנת חורף המשיכה להתקיים מספר מאות שנים אחריו.
מחקרים רבים מוטעים נעשו בנושא זה, עד שהוכח בוודאות אחרת בתחילת המאה ה-20.
תלמידיו של אריסטו האמינו, שבמהלך עונת החורף העופות מסתתרים במחילות ובגומחות בעצים.
מאמרים אחרים סברו כי עופות מסוימים, כדוגמת הסנוניות, מעבירים את שנת החורף בתוך המים.
איששו את הסברה דייגים, שמצאו ברשתות הדיג דגה רבה וכן מספר עופות "שקועים בשינה עזה".
הנכון הוא שעופות קטנים אכן מורידים את רמת פעילותם, עד החלשת הדופק, בלילות קרים ולעיתים אף בעונת הרבייה.
אריסטו אחראי גם לתאוריה מוזרה.
הוא טען כי עופות מסוימים עוברים שינוי מקיף במראם במהלך חילוף העונות.
עוף שבא מהדרום ועוף שזה הרגע נע דרומה, הפכו בדמיונו לאותו עוף.
אריסטו הכיר בניצוי העופות, המשתנה בכל עונה, וידע זה בלבל אותו.
מאמר מקיף שנכתב בשנת 1703 טען כי העופות הנודדים חורפים על הירח, ובתחילת הקיץ שבים לכדור הארץ.
במאה ה-19 חוקרי טבע רבים, קיבלו את הרגלי הנדידה של עופות גדולי גוף.
אולם התקשו להבין איך עופות קטנים, הידועים בקשיי תעופתם, מסוגלים לאותם מרחקים.
הם הגו את הרעיון, שהעופות הגדולים סוחבים את חבריהם למסע כ"מטען חי".
אגדות אלו עדיין קיימות במספר מדינות במזרח אירופה ובשבטים אינדיאנים, אך הן מתבססות על תצפיות שגויות בעופות קטנים המציקים למינים גדולים בזמן תעופתם.
במהלך המאות האחרונות הומצאו ונבחנו עשרות שיטות לעקוב אחר נדידת העופות.
השיטות המסורתיות עדיין עובדות, אך לצדן משמשות גם שיטות מודרניות, אשר פותחו עבור תחומים שונים לגמרי.
תצפיות ישירות – צפרות חובבנית
צפרות, תצפית אנושית ויזואלית בעופות, היא השיטה העתיקה והפשוטה ביותר, ברם הנפוצה ביותר, שהפכה לכלי בידי חובבי העופות והמומחים כאחד.
הגודל, הצבע, השירה וצורת המעוף הם עזרים בזיהוי העוף ולימוד הנדידה.
נתיבי הנדידה הגדולים, שתועדו בסוף המאה ה-19, רוכזו מאלפי תצפיות באזור אחד, במהלך העונה הקצרה יחסית של הנדידה.
לשיטה זו נודעו כמה חסרונות משמעותיים: ראשית, היא מוגבלת לשעות האור, ויש עופות הנודדים דווקא בלילה.
גרוע מכך, השיטה מאפשרת תיעוד של מעבר העופות רק בנקודה אחת, ולא את מסלול הנדידה כולו, כולל ההמראה והנחיתה.
רק בשנות החמישים של המאה העשרים התחוורה החשיבות הרבה של תצפיות לילה.
מידע חשוב נאסף מצפייה בטלסקופים, ומראיית צלליות העופות על פני הירח.
אך גם באופן זה לא ניתן היה להעריך נכונה את היקף הנדידה, מאחר שלא ניתן לצפות כך בכל מרחבי השמיים.
עזר לתצפית הלילית הוא שימוש באמצעי שמע והקלטה של קריאת העופות.
מיקרופון המחובר למגבר חזק, מסוגל לקלוט צליל בגובה רם וישירות מעל המקלט.
גם לשיטה זו כמה חסרונות: ישנם מיני עופות שקריאתם בלילה שונה מקריאתם ביום, והדבר מקשה על זיהוי המין.
אין כל ביטחון שהעוף ישמיע קול במעופה.
קשה לדעת מהו כיוון התעופה של העוף, כך שגם בעזרת אמצעי זה אפשר רק לשער את היקף הנדידה הלילית.
בשיטה זו נאספות דוגמיות, בעיקר של עור (מקור גנטי) ונוצות, במוזיאוני טבע רבים מסביב לעולם.
כך ניכרים ההבדלים בניצוי אותו מין אך באזורים גאוגרפים שונים.
דרך שיטה זו, ניתן לעקוב אחר נתיב הנדידה.
בעזרת סימון עופות, שבו העוף נתפס, מסומן ומשוחרר לטבע ללא פגע, ניתן ללמוד רבות.
מאז 1920, שיטת הסימון הנפוצה היא הצמדת סרט או טבעת ממוספרים לרגל העוף.
בכל שנה מבוצע תהליך הסימון על אלפי עופות נודדים ולא נודדים.
בצד החיצוני של הטבעת מוטבע קוד מספרי רץ, שהוא מעין תעודת זהות, ובצד הפנימי מוטבעת כתובת המוסד המתעד את העוף המסוים.
אם עוף מסומן נלכד שנית, אפשר להשוות את מקום ותאריך הלכידה למקום ולתאריך של הסימון המקורי, ומכך ללמוד על נתיב הנדידה שלו.
השיטה מסייעת לתיעוד אוכלוסיות עופות מסוימים, לרוב כאלה שבסכנת הכחדה, על ידי בדיקת שיעורי ההישרדות שלהם.
למינים מסוימים אמצעי הטבעה ייחודיים, צבעים ושיטות סימון בולטות, שבזכותם תיעוד הפריטים יכול להיעשות, אפילו מבלי שיהיה צורך לתפסם בשנית.
למרות הכל, בשיטה זו מספר חסרונות: כדי ללמוד על פרט מסוים עליו להיתפס בשנית בדרך-כלל, ובכל לכידה יש חשש לפגיעה בעוף.
עופות ניצודים כאווזים וברווזים הם בעלי התיעוד הגבוה ביותר, כ-12% מכלל האוכלוסייה, אף על פי שמעופות אלה נשארות בדרך-כלל רק הטבעות.
אצל עופות לא-ניצודים, אחוז התיעוד עומד על 1% מכלל האוכלוסייה.
בשיטה זו קיימת בעיה מובנית: ייתכן שהיא מלמדת יותר על תפוצת העופות והאורניתולוגים במדינות המפותחות מאשר על תפוצת העופות הנודדים בעולם כולו, וזאת בשל המשאבים הרבים וכוח האדם אשר שיטת תיעוד זו דורשת.
בשיטה זו מוצמד משדר רדיו קטן (השוקל פחות מ-2.5 גרם) לגוף העוף.
משדר זה שולח אותות בפרקי-זמן קבועים.
בעזרת מקלט רדיו המחובר לרכב או לכלי תעופה ניתן לעקוב אחר האותות ממרחק בטוח ולשרטט את נתיב הנדידה.
חסרונות השיטה הם במציאת מקלטים שלא יפריעו לתנועת עופות קטנים ביותר, ובשימוש בכלי תחבורה שיהיה בקרבת המשדר אך לא יפריע להתנהגות העוף.
טכנולוגיה זו פותחה רבות מאז השימוש הראשון בשנות ה-60, והיום הלוויינים מחליפים את המקלטים הישנים.
אולם, יש להתייחס לשיטה זו בהסתייגות, מאחר שאחוזי ההישרדות של עופות משדרים הם קטנים ביותר.
המכ"ם פותח במטרה לעקוב אחר כלי תעופה בצורה יעילה וממוחשבת.
אך כבר בתחילת השימוש, במלחמת העולם השנייה, דווחו הופעות של להקות עופות על גבי מסכי המכ"ם.
עובדה זו התגלתה למדענים חוקרי נדידה, ושיטה זו, הנותנת מעקב אמין אחר נדידת יום ולילה, החלה להתפתח כבר בתום המלחמה.
שלושה סוגי מכ"ם מסייעים במעקב אחר נדידת העופות:
מכ"ם מעקב, דומה לזה הנמצא במגדלי פיקוח, מראה כיוון ומיקום של תנועת עופות מרובים.
מכ"ם ה"ננעל" על מטרה ומתחקה אחר פרט אחד בלהקה.
מכ"ם דופלר הדומה לאקדחי המהירות שבשימוש משטרת התנועה.
השימוש בראדאר פתח שלב חדש בחקר הנדידה.
הוא הוסיף מידע חדש על נדידת לילה וכן על נתיבי נדידה מעל אוקיינוסים וימות, שעליהם לא היה תיעוד כלל, מאחר שעד כה התבסס המידע על תיעוד קרקעי בלבד.
מחקר ישראלי, שפורסם ב-2021, ב-Scientific Reports, בחן את השפעת שינוי האקלים על הציפורים הנודדות, ומצא שיש סכנה ממשית להכחדת מינים שונים, כי בעשורים האחרונים, עקב שינויי האקלים, הולך ומשתבש תזמון הגעת הציפורים ליעדן בעונת הקינון, כאשר זמן זה הוא קריטי לשרידות ולהצלחת רביית הציפורים.
בתנ"ך מוזכרת הנדידה העונתית במספר אופנים: "המבינתך יאבר נץ, יפרש כנפו לתימן" (), "גם חסידה בשמיים ידעה מועדיה ותור וסיס ועגור שמרו את עת בואנה" ().
נתיב הנדידה של השליו, ממערב אסיה לאפריקה, עובר במדבר סיני, והוא שהציל את בני ישראל מרעב בעת נדודיהם.
נדידת עמים היא תופעה חברתית היסטורית, המתרחשת לעיתים בעקבות מצוקה כלכלית או לחץ של עמים אחרים.
נדידות עמים גרמו לשינויים דרסטיים בהרכב האוכלוסייה של היבשות השונות ועיצבו שינויים גדולים בתולדות מין האדם הן בפרהיסטוריה והן בהיסטוריה הרשומה.
על נדודי עמים בפרהיסטוריה נערכים מחקרים בעיקר בעזרת גנטיקה אבולוציונית בסיוע של מחקר בלשני שחלקו שרוי במחלוקת חריפה ועם הסתמכות מועטה בלבד על מחקר ארכאולוגי במובנו הרגיל.
ההשערה שמוצא האדם מאפריקה הלכה והתבססה עם התקדמות המחקר במאה העשרים.
עקב עבודת המיפוי הגנטי ושיטות מחקר חדשניות של לואיג'י לוקה קאוולי ספורצה נחשפו מגמות ברורות של התפשטות ראשונית מאפריקה לפני כ-80,000 שנה.
דומה שהקבוצות המהגרות היו קטנות ביחס ומנו לכל היותר מאות בודדות, שכן המגוון הגנטי של צאצאי יוצאי אפריקה מוגבל מאוד.
באופן כללי קיים קונצנזוס נרחב למדי שעיקר ההגירה הוא בקבוצה בת מאתיים איש לכל היותר שהיגרה דרך קרן אפריקה לחופו הדרומי של חצי האי ערב.
צאצאי קבוצה זו המשיכו ואכלסו את חופיו המזרחיים של חצי האי לחופי המפרץ הפרסי.
באזורים העשירים והפוריים של עמק הפרת והחידקל התבססה אוכלוסייה גדולה למדי, שצאצאיה יישבו את כל חופי אסיה הדרומיים, אינדונזיה, ואוסטרליה לפני כ-40,000 שנים.
קבוצת אחרת היגרה צפונה ומזרחה, לתוככי הערבה האסיאתית.
את אירופה אכלסו ככל הנראה משלושה כיוונים שונים – הגירה דרך מזרח הים התיכון לספרד ולאיטליה, הגירה מצפון-מזרח של צאצאי המהגרים לערבה האסייתית, והגירה של חקלאים לאורך חופיו המזרחיים של הים התיכון.
מאוכלוסייה זו שרדו שרידים גנטיים מעטים למדי, המרוכזים בעיקר בחבל הבסקים, ומתדלדלים ככל שמתרחקים ממנו.
עיקר האוכלוסייה האירופית בת ימינו היא הינדו-אירופית במוצאה, כפי שיוסבר להלן.
היבשות האחרונות שאוכלסו הן אמריקה הצפונית והדרומית.
בהערכה כיצד ומתי אוכלסו האמריקות קיימות נקודות מחלוקת רבות.
רוב החוקרים מסכימים על קבוצה אחת – מהגרים בעלי שפה אינואיטית הקרובה ככל הנראה למשפחת השפות הטונגוזיות, ובפרט לצ'וקצ'ית, שהגיעו לחופי קנדה המערביים לפני כ-11,000 שנה, בתקופת עידן הקרח האחרון בו היה מעבר יבשתי שגישר על ים ברינג.
קיימת מחלוקת באשר לשתי קבוצות נוספות: קבוצה שהעדויות לה שרויות במחלוקת חריפה, ותיקה הרבה יותר ומכונה אמרינדית.
זו היגרה כמשוער לאמריקה לפני כ-35,000 שנים.
מחלוקת מתונה קיימת באשר לקיום קבוצה שהקדימה את האינואיטים בכ-2,500 שנה והייתה כמוהם ממוצא טונגוזי.
שתי הקבוצות החדשות, עם קבוצת החלוץ הוותיקה או בלעדיה, השלימו את אכלוס אמריקה הדרומית עד פטגוניה לפני 10,000 שנים בלבד.
נראה שבתהליך התפשטותן הן הכחידו את רוב המגה-פאונה שחיה באמריקות.
בסין ובכל מזרח אסיה אותרו ארבע קבוצות גנטיות גדולות, שהתערבבו מאוחר יחסית.
אישוש לנקודת מבט זו מהוות השפות המדוברות בסין ובסביבתה, הנחלקות באופן ברור לארבע משפחות גדולות.
תמונה זו, הגדולה, מבליעה בתוכה שפע של פרטים עדינים יותר שכמעט ונמחקו כתוצאה מהמגמות הכלליות, ויש לשער שקבוצות נוספות שהיו באזור נמחו לחלוטין מבחינה תרבותית, ורק שרידים גנטיים מעטים נותרו, טובעים במרחשת הסינית הגדולה שמזה למעלה משלושת אלפי שנים מקיימת מגמה חזקה של ערבוב אתני והשלטת תרבות יחידה.
עד לפני שנים מעטות ניסו חוקרים בסין, בסיוע ממשלתי נמרץ, לבסס תיזה על פיה בסין התפתח המין האנושי באופן בלתי תלוי, במישרין מההומו ארקטוס.
דווקא תוצאות מחקר זה, שכלל מאות של ריצופים גנטיים מכל אזורי סין, הוא שביסס את התיזה ההפוכה, המקובלת בימינו.
יאמר לשבחם של החוקרים הסינים שהם לא כפפו את תוצאות מחקרם מול הדוגמה שלאורה פתחו במחקר וגם לא ניסו להסתיר את תוצאות המחקר.
הן מבחינה גנטית והן מבחינה לשונית, הרוב בסין הוא סינו-טיבטי.
בצפון סין ישנן עדויות מעטות להשפעות נוספות – מונגוליות, טורקיות ואפילו הינדו אירופיות – אבל אלו מעטות מאוד.
בדרום סין ישנה שונות גנטית ולשונית גדולה הרבה יותר, וניתן להבחין בה באופן מובהק בקבוצה שמקורה תאילנדי, קבוצה שמקורה אוסטרונזי, וקבוצה נוספת, קטועה מאוד ומפוזרת מאוד, שמקורה אינו ברור די צרכו ושמשפחת השפות שהיא דוברת מכונה שפות מונג-מיין.
ניתן על כן לראות שלושה תהליכי אכלוס נפרדים של דרום סין, ותהליך אכלוס מצפון שעדיין נמשך.
דוברי השפות הסינו-טיבטיות, שהתבססו בצפון סין לפני לפחות 6,000 שנה, ואולי יותר.
בדרום היה גל ראשון של דוברי שפות מונג יין, גל זה קדום לפחות כמו זה הצפוני ואפשר שיותר.
הוא טבע בשני הגלים הדרומיים הגדולים – הגירה מאזור תאילנד והגירה אוסטרונזית – שכנראה הגיעו אחריו.
לבסוף, בתוך תחומי ההיסטוריה הרשומה, החלו הסינו-טיבטיים שבצפון בהתפשטות אתנית ותרבותית דרומה ואיחדו את סין כישות פוליטית, לשונית ותרבותית.
עוד במאה ה-18 עמדו חוקרים על דמיון לשוני בין משפחות של שפות אירופאיות, ועל דמיון פחות ממנו בין המשפחות השונות.
במרוצת המאה העשרים היו עשרות ניסיונות שונים לתת מבנה וסדר כרונולוגי באוסף השפות ההינדו-אירופיות, ניסיונות שרבים מהם הושפעו מאידאולוגיות לוקאל-פטריוטיות.
מחקר גנטי של קאוולי-ספורצה ואחרים סייע בניכוש רוב התיזות, ובימינו יש כמעט קונצנזוס למהדורה המודרנית של ההשערה הקירגנית, שממקמת עם פרוטו-הינדו-אירופי באזור שצפונה למרחב בין הים השחור לים הכספי.
בסיוע בלשנות לשונית, שעדותה הופכת ברורה יותר לאחר הניכוש במחקר הגנטי, עולה התמונה הבאה: התפשטות של רועים חמושים ובעלי סוסים, שככל הנראה שלטו גם בטכנולוגיית המרכבה.
עם פרוטו-הינדו-אירופאי זה התפשט ככל הנראה בכח הנשק, מה שמסביר את מחיקת התרבויות שקדמו לו, על אף שלאוכלוסיות המקור יש בדרך כלל עדויות גנטיות ברורות.
ההסבר הסביר הוא שההודו-אירופיים הקדומים כבשו והשליטו את תרבותם, תוך ערבוב אתני עם העמים הכבושים.
התפשטות זו החלה לאחר המצאת הגלגל, שכן למילה גלגל בשפות ההינדו-אירופאיות יש מוצא משותף.
לעומת זאת גילויים מאוחרים יותר, כמו ברזל, לא מופיעים עם שורשים משותפים.
ההשערה הסבירה היא שההתפשטות ההינדו-אירופית החלה בתחום הזמן שבין 5,000 לפנה"ס ל-2,500 לפנה"ס.
ההגירה ההינדו אירופאית הגיעה בסופו של דבר רחוק מאוד: רוב השפות המדוברות בהודו, הפרסית, האלבנית, השפות הסלאביות, היוונית, הגרמאניות (כולל אנגלית והשפות הנורדיות) והלטיניות (לטינית, צרפתית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית ורומנית) כולן שפות ממוצא הינדו-אירופי.
מספר קבוצות הינדו אירופיות נמחו מעל במת ההיסטוריה, חלקן על ידי הינדו אירופאים אחרים.
החיתים, שביססו אימפריה חזקה באסיה הקטנה, נמחו תרבותית כליל על ידי הכובשים הטורקים – אם כי גנטית יושבי אסיה הקטנה הם בבירור יותר חיתים ממוצא הינדו-אירופאי מאשר טורקים.
הכיבוש הזה, אפוא, היה כיבוש תרבותי ולשוני בעיקרו.
הטוכארים לעומת זאת, עם הינדו אירופי שהרחיק עד מערב סין, נמחה לגמרי תרבותית וכנראה גם פיזית על ידי כובשים מונגולים.
בחלקו המזרחי של הים התיכון בשלהי תקופת הברונזה, במאה ה-13 לפנה"ס מתחילות עדויות לצרות מהים שבמערב.
האיום שלא ניתן לו שם החל בפשיטות על היוונים המיקנים, שבתקופה זו הגדילו את ביצוריהם, חפרו בארות עמוקות והציבו צופים למרחבי הים.
האיום התפשט מזרחה, לערי המדינה החיתיות, ובמשך מאה שנים פשיטות גויי הים הלכו וגברו.
עם תחילת המאה ה-11 לפנה"ס הפשיטות היו להגירת ענק חמושה בת עשרות אלפים, עם נשים וילדים.
ההגירה התרחבה דרומה, לקראת מערכה גדולה במצרים בין פרעה רעמסס השלישי לגויי הים.
בזכות תעודות מצריות יש בידינו שמות של חלק משבטי גויי הים, כמו הפלשתים המופיעים גם בתנ"ך, הקשקש והת'כר.
ככל הנראה היו אלו פליטים נואשים וחמושים מסרדיניה, סיציליה וחצי האי האפניני.
לא ידוע מה הניע אותם לנטוש את ארצותיהם ולעלות בעשרות אלפיהם על ערי מזרח הים התיכון, אך ייתכן שאחד הגורמים לכך הוא לחץ מצד עמים נודדים אחרים.
רעמסס השלישי ניצח במערכה, ערך טבח רב והקים מצבה מפוארת לתיעוד ניצחונו במקדש האבו.
אך תרבויות מזרח הים התיכון עמדו חרבות ומחיר הניצחון היה כבד למצרים, שאיבדה סופית את מעמדה כמעצמה בעולם העתיק.
תוך 50 שנים בלבד, מ-1,200 לפנה"ס עד 1,150 לפנה"ס, החריבו גויי הים את רוב ערי המדינה של המזרח התיכון הקדום.
ביוון המיקנית חרבו פילוס, ספרטה, אתונה ומיקנה עצמה.
החיתים, שהיו כה אדירים עד שהתחרו על השפעה אזורית עם מצרים העתיקה בשיא כוחה ועושרה, חזו בחורבן בירתם חתושש ועריהם כרכמש ואליחה.
הפיניקים גם הם איבדו את בירתם, אוגרית, ואת חצור.
בממלכת ישראל חרבה לכיש וחרבה מגידו.
באזור כולו גודל האוכלוסייה הצטמק ושטחים חקלאיים רחבים ננטשו.
החורבן שהשיתו גויי הים מסמן את תום תקופת הברונזה לחופי הים התיכון המזרחי.
גויי הים שלטו בטכניקת חישול הברזל, ופליטים מהאימפריה החיתית, שהייתה אולי הראשונה לשלוט בסודות חישול הברזל הפיצו את הטכניקה למרחוק.
עידן הברזל החל, אך כמאתיים שנים יעברו עד שיבנו ערים חדשות והכתב יעלה מחדש.
במאות השלישית והרביעית לספירה החל לחץ מתמשך של פושטים רכובים על סוסים ומאומנים בשימוש בקשת מעל גב סוס.
פשיטות אלו התרחבו בהתמדה (השווה להגירת גויי הים) עד שהתגבשו לפלישה מאורגנת תחת הנהגת אטילה ההוני.
מוצאם וזהותם של ההונים אינם ידועים בוודאות, למעט מקורם בערבה האסיאתית האדירה.
קומץ מילים שתועדו על ידי בני התקופה מעיד על שפה הודו-אירופית.
עדויות אחרות מצביאות על מוצא טורקי.
גישה דיאלקטית מודרנית רואה בהונים ערב רב משבטים שונים, בהם הינדו-אירופים מצפון איראן של ימינו, מונגולים ממזרח הערבה האסייתית וטורקים ממרכזה.
ייתכן ושפה הינדו אירופית כלשהי שימשה לכולם לינגואה פרנקה.
פלישת ההונים פגעה קשה באימפריה הרומית, אך את עיקר החורבן חוללו בכך שגרמו לשבטים גרמאניים רבים לנוס משטחיהם באזור הים השחור ומזרח אירופה ולנוע מערבה.
נדודי העמים הגרמאניים ומפלת האימפריה הרומית המערבית
עם נהירתם של שבטי הונים מאסיה אל מזרח ומרכז אירופה נדחקו השבטים הגרמניים שחיו עד אז באזורים אלו מערבה, תוך כדי החלשת האימפריה הרומית והשמדתה לבסוף, והקמתם של ממלכות גרמניות על שטחי האימפריה.
במסעות ההרס כל עושרם של התרבויות הקודמות – הרומית, היוונית וכו' אבדו, והחלו ימי הביניים.
המונגולים, העמים הטורקים וקץ ביזנטיון
נדידת העמים (מגרמנית: Völkerwanderung פֶלקֵרואנדֵרוּנג) הוא מונח המתאר את הגירתם של שבטים גרמאניים, סלאביים ואחרים, בין המאה הרביעית לבין המאה התשיעית לערך באירופה.
המונח נטבע במאה התשע-עשרה על-ידי היסטוריונים גרמנים.
"נדידת העמים" החלה בערך בשנת 374, עם נהירתם של שבטי הונים מאסיה אל מזרח ומרכז אירופה, כשהם דוחקים את רגליהם של השבטים הגרמאניים הוויזיגותים (מילולית: הגותים המערביים).
הקיסר ואלנס התיר לגותים להתיישב בתוך גבולות האימפריה הרומית, בתקווה שישמשו חציצה בין האימפריה להונים, אך תקוותיו נכזבו במהרה, כאשר הוויזיגותים כרתו ברית עם הגותים המזרחיים, האוסטרוגותים, וכוננו אוטונומיה גותית בתוך האימפריה באזורים בהם שוכנות היום בולגריה, סרביה ומונטנגרו.
האימפריה הרומית הנחלשת המשיכה להיות מטרה קלה.
המנהיג הוויזיגותי אלאריק התאכזב מכך שלא קיבל משרה רשמית מידי יורשי תאודוסיוס הראשון, ובתגובה פתח ב-395 במסע ארוך של ביזה, שהחל בקונסטנטינופול (שם כשל), המשיך ליוון ולאיליריה, ונעצר בשנת 403 רק בשערי איטליה.
זמן קצר אחר כך פלש אלאריק לאיטליה, הטיל מספר פעמים מצור על רומא ולבסוף כבש אותה בשנת 410.
האימפריה משכה חזרה את כוחותיה מבריטניה (410) ודיללה אותם במקומות אחרים, מה שהוביל בתורו לחדירה של הפיקטים והסקוטים מן הצפון דרומה לאנגליה, הפרנקים החלו זורמים דרומה לגאליה הרומית (צרפת של היום) ואילו הוונדלים, שאף רגליהם נדחקו בגלל ההונים, החלו זורמים לכיוון ספרד (409) וצפון אפריקה (429).
מעתה ואילך החלו השבטים הגרמאניים זורמים אל תוך נחלותיה של האימפריה בלא הפרעה: המנהיגים הסקסונים הנגסט והורסה שהגיעו לבריטניה כדי לסייע לרומים להדוף את הפיקטים והסקוטים הפולשים מצפון ניצלו את המצב והזמינו את השבטים העמיתים של הסקסונים, לצד היוטים והאנגלים, להתיישב באין מפריע בשטחי בריטניה.
הפרנקים האלמאנים, הבורגונדים, הגפידים, הלומברדים, השוואבים החלו אף הם נעים במרץ אל תוך שטחי הבלקן, מרכז אירופה, גאליה וספרד.
בשנת 476 הודח הקיסר הרומי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס.
בשנת 486, עשר שנים אחרי-כן, שלטו השבטים הגרמאניים השונים כמעט בכל רחבי אירופה המערבית, כשהם דוחקים את רגלי השבטים המקומיים או משתלבים עמם באזורים אליהם נהרו.
בניגוד לתפישה שהייתה מקובלת בעבר, סבורים היום רוב ההיסטוריונים כי נדידת העמים לא הייתה בהכרח פעולה של פלישה אלימה של השבטים הגרמאניים לשטחים בהם ישבו שבטים מקומיים עוינים.
אף שהנדידה החלה לעיתים קרובות במסע צבאי, בעקבותיה באה בדרך כלל השתלבות שלווה למדי במקום אליו פלשו, תוך השתלבות והתמזגות באוכלוסייה המקומית.
375 - מות הקיסר ולנטינוס הראשון.
ההונים כובשים ומשעבדים את האלאנים והגותים.
376 - הגותים שעל הדנובה נמלטים מפני ההונים לתוך גבולות האימפריה הרומית.
עימותים נוצרים בין הגותים והרומים.
הקיסר ואלנס וצבאו מובסים בידי הגותיים ושבטים אחרים המצטרפים אליהם.
380 - כיבוש והתיישבות "שלושת העמים" בפאנוניה, על ידי הקיסר גרטיאנוס.
הקיסר תאודוסיוס הראשון מסכים להקמת התיישבות גותית באזור הדנובה התחתית במסגרת האיחוד הגותי.
395 - חלוקת האימפריה הרומית.
האימפריה הסאסאנית פולשת ומשתלטת על הפרובינציות המזרחיות.
405- המלך הגותי רדגאיסוס פולש למערב האימפריה, ונבלם בידי פלביוס סטיליקו באוגוסט 406.
406/407 - התמוטטות החזית הרומית על הריין.
שבטים ונדלים אלאנים ושוואבים חוצים את נהר הריין ופולשים לגאליה.
בבריטניה תופס קונסטנטינוס השלישי את השלטון, ומסלק את אחרוני החיילים הרומים מן האי.
409 - הקטנת הנוכחות של הוונדלים האלאנים והשוואבים בפרובינציה היספניה.
410 - כיבוש רומא על ידי הויזיגותים בהנהגת אלאריק הראשון.
418 - התיישבות הוויזיגותים בפרובינציה אקוויטניה.
429 - הוונדלים כובשים ומתיישבים באפריקה.
קרתגו נופלת לידיהם ב-439. הממשל הרומי מכיר בנפילת המושבות באפריקה רשמית רק ב-442.
436 - הריסת בורגונדיה שבמרכז האימפריה בידי פלביוס אאטיוס.
עד 440 - שבטים סקסונים ואחרים פולשים לבריטניה.
451 - אטילה ההוני פותח במערכה נגד האימפריה הרומית המערבית.
הקרב במישורים הקטאלונים, מסתיים בנסיגת אטילה מגאליה.
452 - קרבות בין ההונים לרומים באיטליה, ההונים נסוגים וממלכתם מתפרקת ב-453 עם מותו של אטילה.
455 - כיבוש וביזת רומא בידי הוונדלים.
466 - המלך הגותי המערבי, יוריק, מפר הסכם עם רומא ופותח בהתרחבות אגרסיבית של ממלכתו, ומשתלט על היספניה ודרום מערב גאליה.
468 - נכשל ניסיון פלישה של הוונדלים לרומא.
476 - הקיסר הרומי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס, מודח על ידי אודואקר הגרמאני.
האימפריה הרומית המערבית נופלת סופית.
בגאליה מוחזקת מובלעת רומית צבאית עד 486.
486/487 - הרס שרידי האימפריה בידי סיאגריוס והפרנקים בהנהגת קלוביס הראשון.
489 - האוסטרוגותים נבלמים באיטליה ומקימים את ממלכתם.
507 - המלך הגותי המערבי נכנע לפרנקים השולטים כעת בדרום מערב גאליה.
533/534 - הוונדלים כובשים את החלק המזרחי של האימפריה.
ממלכת בורגונדיה נופלת בידי הפרנקים.
535 עד 552 - מלחמות הגותים באיטליה.
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון מנסה לכבוש חלקים מן האימפריה המערבית לשעבר.
568 - פלישת הלומברדים לצפון איטליה.
סוף התקופה הראשונה של נדידת העמים.
אחרי פלישת ההונים באמצע המאה הרביעית, התרחשו עוד מספר פלישות של עמים לא-גרמאניים מערבות אירואסיה ואסיה.
סלאבים: השבטים הסלאבים, שמוצאם מאזור ביצות הפריפט (בערך בין נהר בוג ונהר דנייפר) התפשטו בהתמדה דרומה, מזרחה, מערבה וצפונה על פני אזורי אירופה הצפון מזרחית והמרכזית.
אווארים: שבטים אוואריים, עם חיזוק משבטים בולגאריים והונים היגרו לצפון הבלקן ומרכז אירופה החל בשנת 552, אחרי שממלכתם במזרח נהרסה על-ידי הטורקמנים.
האווארים כוננו ממלכה חזקה בתחילת המאה השביעית תחת המלך באג'אן, כשהם מתערבים בסלאבים.
ממלכה זו הוכנעה מאוחר יותר על ידי קרל הגדול בין 791 ל-796.
בולגרים: כללו את שרידי ההונים שנסוגו לערבות מזרח רוסיה והאוגריאנים.
הבולגארים החלו חודרים לאירופה לפני שנת 679, כשהם מכוננים מדינה בצפון הים השחור ומדינה נוספת לחופיו המערביים, במקביל לשטחי בולגריה של היום.
מאוחר יותר היגרו בולגארים גם לאזור הוולגה.
כוזרים: קבוצת שבטים נוודית למחצה מצפון הקווקז שכוננה בערך בשנת 679 ממלכה בשטח שבין הים השחור לים הבלטי ומצפונם.
הממלכה קיימה קשרים הדוקים עם האימפריה הביזנטית וחרבה בעקבות מתקפות הורנגים (ויקינגים) בשנת 969.
מגיארים: שבטים מערבות אסיה שפלשו לאזורים דומים לאלו שאליהם הגיעו האווארים.
בניגוד לשבטים אחרים, התנתקו המגיארים ממסורת הנוודים של הערבות והשתלבו באווארים וההונגארים שישבו כבר בשטחים בהם שוכנת היום הונגריה.
נדידת היבשות היא תאוריה מדעית המסבירה את צורת היבשות, כפי שהן נראות כיום, וקובעת שבעבר הרחוק היו היבשות מאוחדות, ושהן התפרקו עם הזמן.
תאוריה זו הועלתה כבר במאה השש עשרה על ידי הגאורף והקרטוגרף אברהם אורטליוס שציין את זהות מתווה היבשות, ופותחה על ידי אלפרד וגנר (Wegener), שהבחין כי מאובנים זהים מצויים משני עברי אוקיינוס, והניח כי יבשות אלה היו פעם סמוכות זו לזו.
כנגד תאוריית נדידת היבשות הועלו בעבר טענות והתנגדויות רבות, בראשן השאלה לאן נעים האוקיינוסים כשנודדות היבשות?
שאלה נוספת שנשאלה הייתה מה היה הכוח שאפשר תזוזה בסדר גודל כזה?
על האפשרות לפיה מדובר בכוחות צנטריפוגליים הנובעים מסיבוב כדור הארץ סביב צירו, נטען כי מדובר בכוחות חלשים מדי, שאינם מסוגלים להניע גוש יבשתי אדיר כמו יבשות.
אחרי מותו של וגנר ב-1930, נגנזה התיאוריה אך היא שבה לתחייה אחרי מלחמת העולם השנייה, בעקבות תגליות בחקר קרקעית האוקיינוסים, שהתאפשרו על ידי צוללות ששטו באוקיינוס האטלנטי.
על סמך הממצאים הגיעו חוקרים למסקנה כי לא מדובר בתזוזת יבשות, אלא בתזוזת לוחות, הנושאים עליהם גם יבשות וגם את האוקיינוסים וקרקעיתם.
הסבר זה נשען גם על הבנת מבנה כדור הארץ כולו: גרעין לוהט, שכבת מגמה עבה וקליפה דקיקה יחסית (כמה עשרות קילומטרים לכל היותר) עליה מתקיימות היבשות, האוקיינוסים וקרקעיות האוקיינוסים.