tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלומד הסיני אָה'דֶה ציין שזה משום שסוטרת הלוטוס אומרת שגוואן-יין לוקח על עצמו את המראה של כל ישות שתעזור בצורה הטובה ביותר לחדור לדהרמה.
בפסקה המדויקת של סוטרת הלוטוס נכתב: "למי שיכול להיות מועבר לגאולה על ידי גוף הרוח שאוחז בוואג'רה (וג'ראפני) הוא מטיף לדהרמה על ידי הצגת גוף הרוח שתופס את הוואג'רה".
הנזירים עצמם סגדו לו באופן היסטורי בתור האב של שיטת המטה המפורסמת שלהם.
אסטלה שהוקמה על ידי אב מנזר שאולין וֶנְדְזָאי בשנת 1517 מראה שאלת הוואג'רה של האל הוחלפה עד אז ל, אשר במקור "שימש כסמל של הנזיר".
צורת הנראיאנה דמוית היאקשה של וג'ראפני הושוותה בסופו של דבר לאחד מארבעת "מלכי " בעלי המטה מסוטרת הלוטוס בשנת 1575. כך שונה שמו מנראיאנה ל"מלך קינארה".
אחת הגרסאות הרבות של סיפור מסוים בנוגע ליצירת שיטת המטה מתרחשת במהלך מרד המצנפת האדומה של תקופת שושלת יואן.
שודדים הטילו מצור על המנזר, אך הוא ניצל על ידי עובד מטבח פשוט שהפעיל ארוכה כמטה מאולתר.
הוא מזנק לתוך התנור ומגיח כענק מפלצתי גדול עד כדי כך שבין רגליו נכנסים גם הר סונג וגם המבצר הקיסרי בראש הר שאושי (שנמצאים במרחק של שמונה קילומטרים זה מזה).
השודדים בורחים כשהם רואים את הענק האוחז במטה הזה.
נזירי שאולין מבינים מאוחר יותר שעובד המטבח היה לא אחר מאשר מלך קינארה בתחפושת.
שחר מציין שהסיפור על עובד המטבח יכול היה להתבסס על חייו האמיתיים של הנזיר חְווֵיְנֶנְג (638–713).
בנוסף, הוא מציע שהמרכיבים המיתיים של הסיפור התבססו על הרפתקאותיו הבדיוניות של מהאפוס הסיני "המסע למערב".
הוא משווה את הטרנספורמציה של העובד בתנור עם הזמן של סוּן בכור ההיתוך של לאו דזה, השימוש שלהם במטה, והעובדה שסוּן והנשק שלו יכולים שניהם לגדול לממדים ענקיים.
פסלים וציורים של קינארות הוצבו באולמות שונים ברחבי שאולין לכבוד תבוסתו של צבא המצנפת האדומה.
פסל נצרים שנארג על ידי הנזירים והוצג במרכז "אולם קינארה" הוזכר בספר ההדרכה של צֶ'נְג דְזונְגְיוּאוּ מהמאה השבע-עשרה של שיטת מטה שאולין.
עם זאת, מאה שנה לאחר מכן, נטען כי מלך קינארה ארג בעצמו את הפסל.
הוא נהרס כאשר המנזר הוצת על ידי , מצביא של הקוומינטנג בשנת 1928. "כת דתית מחודשת" התעוררה סביב הקינארות בשלהי המאה העשרים.
מקדש עבורו נבנה מחדש בשאולין ב-1984 ושופץ ב-2004.
בלוגיקה מתמטית, חִתּוּךְ לוֹגִי (או פעולה "וגם", בלעז: קוֹנְיוּנְקְצְיָה; סימון: ) הוא קשר לוגי היוצר משני פסוקים או תבניות פסוק חדש שהוא אמיתי רק כאשר שני מרכיביו אמיתיים.
אם שני הפסוקים מסומנים באותיות A ו-B, החיתוך הלוגי שלהם (A וגם B) יסומן כ-().
הפעולה המקבילה באלגברה בוליאנית, נקראת AND, והיא פעולה בוליאנית שתוצאתה "אמת" (או "1") רק כאשר כל האופרנדים שלה הם "אמת".
במרבית שפות התכנות קיים אופרטור למימוש AND לוגי בביטויים לוגיים, המשמשים בפקודת IF ובפקודת השמה.
&&: בשפת C ובשפות הנובעות ממנה
פּוּבְּלִיוּס פְלַבְיוּס וֶגֶטְיוּס רֶנָאטוּס (Publius Flavius Vegetius Renatus) היה סופר רומאי, שכתב בסוף המאה ה-4 לספירה או בתחילת המאה ה-5 חיבור בענייני צבא ששרד לימינו.
מייחסים לו גם את כתיבת הספר בענייני וטרינריה: Mulomedicina ("הטיפול בסוסים ובפרדות").
חיבורו בענייני צבא נקרא Epitoma rei militaris ("תמצית התורה הצבאית") , והוא הקדיש אותו לקיסר ששלט בימיו, שהיה לסברת החוקרים תאודוסיוס הראשון או ולנטיניאנוס השלישי.
הספר הראשון עוסק בגיוסם ובאימונם של חיילים חדשים; הספר השני – במבנה ובארגון הלגיון הרומאי; הספר השלישי – באופן ההיערכות לקרב; הספר הרביעי – בלוחמת מצור ובלוחמה ימית.
וגטיוס מציין כי מקורותיו היו כתביהם של קאטו (De re militari), קורנליוס קלסוס, פרונטינוס, פאטרנוס והקונסטיטוציות של הקיסרים אוגוסטוס, טראיאנוס ואדריאנוס.
מייחסים לו את אמרת הכנף "הרוצה בשלום ייכון למלחמה" .
וֵדָאנְטַה (מסנסקריט: वेदान्त, בתעתיק לטיני: Vedānta) היא אסכולה בפילוסופיה ההודית, אשר עוסקת בטבע המציאות.
המילה "ודאנטה" מורכבת למעשה משתי מילים: "ודה" – ידע, ו"אנטה" – "סוף, סיכום"; כלומר, "סיכום הוודות".
ניתן להבין את המושג "אנטה" גם כ"תמצית", כך שהוודאנטה היא למעשה "תמצית הוודות".
מושג ה"ודאנטה" מתייחס גם לאוטארה מימאסה, או ה"חקירה הגבוהה" (אחר ידע), ועומד בדרך כלל בסמיכות למושג אחר, ה"פורווה מימאסה", העוסקת בהסברים לפולחני האש של המנטרות הוודיות (ב-Samhitapatha, מזמורי הוודה) והברהמנה; בעוד הוודאנטה עוסקת בתורות האזוטריות של הארנייקות ("כתבי הקודש של היערות") והאופנישדות.
ברקע להתפתחות הוודאנטה, קיים ניסיון בקרב הברהמינים לפתח מודעות שאינה תלוית טקסים, אלא ממוקדת ברעיונות הקשורים לגניאנה (גנוסטיקה), התבוננות פנימית.
זרם זה בדת הוודית מתמקד במדיטציה, משמעת עצמית וחיבור רוחני ולא בטקסים ככלי להגעה לתודעה.
הוודאנטה מתייחסת לשאבדה (מילה) כמקור הסמכות העליונה לידע; בשאבדה, הכוונה היא לעדות מהימנה בעל-פה על טבע המציאות.
כל שאבדה היא ודה – (פריט) ידע שנמסר על המציאות.
כהני הדת של הודו הקדומה, שהתרכזו במימאמסה (חקירה), קיבעו את הטענה שהשאבדות/ודות בעצם מעולם לא נמסרו על ידי מקור אלוהי או אנושי כלשהו, אלא התקיימו מאז ומעולם.
על פי השקפה זו הודות הן נצחיות, מהוות סמכות עליונה לידע ומתגלות לחכמים.
מקור הידע האנושי הוא הפירוש הנכון של הודות.
מקורות ידע משניים הם פרטיאקסה (תפישה) ואנומנה (היסק לוגי).
שני המקורות האלה תקפים, אך פירושם כפוף לודות.
עבור ההינדים, מקור הידע המהימן ביותר על הודות הוא האופנישדות – אוסף של כתבים ודיים בעלי אופי פילוסופי, שמורים גם על שיטות מדיטציה שונות.
האופנישדות הן למעשה כתבים בתר-ודיים, אך הן נחשבות לודיות משום שמעניקות לודות פירוש אורתודוקסי מוסמך.
האופנישדות מבארות את מהות הודות ונחשבות לתכליתן וסופן; מסיבה זו, בכתבים קדומים בסנסקריט הן כונו "ודאנטה" – סוף הודות.
חסידי התפישות הפילוסופיות של האופנישדות ייסדו את זרם הוודאנטה בהינדואיזם.
חלק מהאופנישדות כוללות טקסטים מארנייקות, כתבים מיסטיים מסוף התקופה הודית שעוסקים בפולחן סודי.
העיקרון המרכזי של ודאנטה – מציאות מוחלטת יחידה שנקראת בראהמן – שאוב מהחלק הפילוסופי של האופנישדות.
הוודאנטה תופשת את בראהמן כמודעות טהורה, או כרוח נצחית שהיא המקור למציאות החומרית ועם זאת מתעלה מעליה.
בדריאנה, שידוע גם כויאסה, היה אחד המטיפים החשובים של פילוסופיה זו; הוא זה שערך באופן שיטתי את פירושי האופנישדות בחיבורו בראהמה סוטרה.
בנוסף לאופנישדות ובראהמה סוטרה, גם לבהגאוואד גיטה היה השפעה ניכרת על הוודאנטה, למרות שאינו טקסט ודי.
בהגאוואד גיטה ממזגת את התפישות הפילוסופיות של האופנישדות עם רעיונותיהן של שתי אסכולות פילוסופיות לא-ודנטיות – סמכיה ויוגה.
משום שבבהגאוואד גיטה מסוכמות התפישות הדומיננטיות של האופנישדות, גם הוא נחשב לאחד מהאופנישדות.
בגלל מעמדו הוא זכה לפירושים נרחבים מצד מייסדיהם של שלוש האסכולות הודנטיות החשובות (אדי שנקארה, רמנוג'ה ומדהוואצ'ריה); הם ייחסו לו חשיבות לא פחותה מהאופנישדות המקוריות ומבראהמה סוטרה.
האופנישדות, שמהוות מקור לוודאנטה, מנוסחות בלשון חידתית, מה שהוביל לפירושן בדרכים שונות על ידי מלומדים שונים.
גם הפירוש המוסמך של האופנישדות – הבראהמה סוטרה – זכה לפירושי משנה שונים.
קיימות שש פרשנויות שונות למקורות הכתובים של ודאנטה; הבולטות שבהן נקראות אדווייטה ודאנטה, וישישטה-אדווייטה ודווייטה; בהתבסס עליהן נוסדו שלוש אסכולות ודנטיות בולטות.
מייסדי שלוש האסכולות הם אדי שנקארה, רמנוג'ה ומדהוואצ'ריה, בהתאמה.
מחבר בודהיסטי קדום מתאר את המסורת הפילוסופית של ודאנטה כבהדה-אבהדה, אסכולה ודנטית ישנה שגישרה בין התפישות של אדווייטה ודווייטה; הדבר מעיד כנראה על חשיבותה של אסכולה מפשרת זו בעבר.
רעיונותיה העיקריים של מסורת ישנה זו מצאו ביטוי מאוחר באסכולת דווייטה-אדווייטה.
הוגי הדעות של האסכולה הזאת ושל שתי אסכולות ודנטיות אחרות ממשיכים לפתח ולהעלות על הכתב את רעיונותיהם, אך אלה ידועים רק בקרב חוגים מצומצמים של חסידיהם בהודו.
האסכולות הוודאנטיות נבדלות אחת מהשנייה בעיקר בגישתם כלפי היחס שבין העולם לבראהמן.
אדווייטה ודאנטה היא אסכולה נון-דואליסטית במסורת הודנטית.
האסכולה נוסדה על ידי אדי שנקארה במאה ה-8. הרעיון המרכזי של האסכולה הוא פרי "הארתו" של גאודפדה, שהיה הגורו של גוֹוינדה בהגאוואטפדה (שמצידו היה הגורו של אדי שנקארה).
גאודפדה קידם תפישה שנקראת אג'טיוואדה (אי-בריאה).
לפי תפישה זו ה בראהמן הוא המציאות היחידה, ואילו העולם הוא אשליה ולא נברא במובן הפיזי.
כוח האשליה של בראהמן – מאיה – גורמת להופעת העולם בתודעה.
משום שבראהמן הוא המציאות היחידה, אי-אפשר לייחס לו תארים כלשהם.
כאשר האדם מנסה להשיג את בראהמן בשכלו, הוא מופיע כאלוהים בדמותו של אישוורה, שמופרד מהעולם וממי שחושב עליו; במציאות, אין כל הבדל בין ג'יווה (הנשמה הפרטית) לבראהמן.
האדם שמבין את אי-השניות (אדווייטה) הזאת, משתחרר מהסבל של העולם; אדם "מואר" כזה אינו רואה את העולם מנקודת מבטו האישית, אלא דרך התודעה האוניברסלית.
שחרור זה מושג באמצעות ג'נאנה (ידע), שמורה לתודעה הטהורה להכיר בזהותה עם בראהמן ולדחות את הזדהותה המוטעית עם דמות האדם הפרטי.
אסכולת וישישטה-אדווייטה נוסדה על יד רמנוג'ה.
האסכולה הזאת קיבלה את שמה בגלל יחסה המסויג, אם כי לא לגמרי שלילי, כלפי תפישת אי-השניות בין העולם לבראהמן; וישישטה-אדווייטה פירושה "אי-שניות עם ייחוד".
על פי אסכולה זו, ג'יווה (הנשמה הפרטית) היא חלק מבראהמן, אך בניגוד לתפישת אדווייטה "חילוק" זה יוצר ריבוי בבראהמן ולפיכך, נשמת האדם הפרטי אינו זהה לבראהמן למרות דמיונה הרב איתו.
וישישטה-אדווייטה רואה את מאיה ככוח היצירה של אלוהים ולא כמקור לאשליית העולם (בשונה מאדווייטה ודאנטה).
לפי אסכולה זו ניתן לייחס לבראהמן תארים, שכוללים את הנשמות הפרטיות ואת החומריוּת.
תפישה זו בעצם מזהה את בראהמן עם ה"בריאה", אך בניגוד לאדווייטה ודאנטה, היא מייחסת לפרטי העולם עצמאות קיומית גם מחוץ לתודעה; יחד עם זאת, וישישטה-אדווייטה רואה את הנשמות הפרטיות ואת החומר כמרכיבים, שאי-אפשר להפרידם מבראהמן, כי זהותם העצמית לוקה בחסר.
אסכולת וישישטה-אדווייטה רואה את הדרך לשחרור הנשמה בבהקטי – התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באלים וישנו וקרישנה.
דווייטה היא אסכולה דואליסטית, שנוסדה על ידי מדהוואצ'ריה.
דווייטה מתאפיינת בריאליזם פילוסופי, זאת אומרת באמונה שהמציאות עצמאית לגמרי מהתודעה.
מסיבה זו, דווייטה נקראת לפעמים גם טטוואוודה (פילוסופיית המציאות).
מבחינה זו היא שונה קוטבית מאדווייטה ודאנטה.
לפי אסכולת דווייטה האלוהים זהה לבראהמן במציאות, ואינו רק השתקפותו של בראהמן באשליית העולם (כפי שאדווייטה ודאנטה מניחה); מכך יוצא, שהאלוהים הזה שונה ומופרד מהעולם שאותו יצר ומהנשמות הפרטיות.
בגלל עצמאותם הקיומית של האובייקטים הנבראים הם שונים זה מזה גם מחוץ לתודעה.
הדווייטה מתרחקת עוד יותר מתפישת הנון-דואליזם של אדווייטה בקביעתה, שהרוח והחומר מופרדים זה מזה.
בגלל תפישות דואליסטיות אלה, האסכולה נקראת דווייטה, שפירושה "שניות".
בראייה הדואליסטית של הדווייטה, האלוהים, העולם והנשמות הפרטיות הם ישויות נפרדות.
העולם והנשמות אינם תלויים באלוהים לשם קיומם הנצחי, למרות שגורלם מושפע ממנו; הם לא נוצרו על ידי אלוהים יש מאין, כי הם נפרדים במהותם הבסיסית והנצחית מהבורא וזה מזה.
לפי דווייטה, לבריאת העולם יש גם מניע פועל וגם מניע חומרי.
המניע הפועל הוא האל וישנו, שלכוחו אין שיעור; המניע החומרי הוא פראקרטי – החומר הקדמון שמשמש את אלוהים לבריאה.
הדווייטה תופשת את אלוהים כמניע לכל פעולה אנושית; האלוהים מעניק לנשמה את האנרגיה הפנימית לפעולה ומאפשר לנשמת האדם ליהנות מפירות פעולתו גם בעולם וגם אחרי שחרור הנשמה.
האלוהים עצמו לא מושפע מתוצאות ההתערבות הזאת.
לפי אסכולת דווייטה הדרך לשחרור האדם מסבל העולם הוא בהקטי – התמסרות לאלוהים.
האסכולה גורסת שמי ששונא את אלוהים וטבעו נוטה לרוע דינו גיהנום בסוף הגלגולים, ואילו מי שמתמסר לאלוהים וטבעו נוטה לטוב נידון לחוויית אושר נצחית.
גם חוויית הגיהנום וגם חוויית האושר הנצחי נתפשים כשחרור הנשמה ממעגל הלידות והמיתות.
דווייטה היא האסכולה היחידה בוודאנטה עם תורת גמול מחוץ למסגרת הקארמה.
על פי דווייטה, מי שאדיש לאלוהים, נגזר עליו להילכד לנצח במעגל הלידות והמיתות כדי לחוות את סבל העולם שוב ושוב.
אסכולת דווייטה-אדווייטה נוסדה על ידי נימברקה.
האסכולה היא גלגול ימי ביניימי של אסכולה קדומה יותר, שנקראה בהדה-אבהדה ופישרה בין אדווייטה לדווייטה.
בשפת הסנסקריט בהדה פירושה הבדל, ואילו אבהדה הוא אי-הבדל; משמעות הביטוי בהדה-אבהדה הוא אפוא "הבדל-אי-הבדל" והוא נועד לציין את יחס הקרבה של העולם והנשמות עם אלוהים.
על-פי דווייטה-אדווייטה לאלוהים יש תכונות שאינן רוחניות (הכוונה היא בעצם לחומר קדמון, כפי שדווייטה מניחה, אך דווייטה-אדווייטה קושרת אותו לאלוהים על ידי קטגוריזציה שונה של מהותו).
אסכולה זו גורסת, שמצד אחד האלוהים ברא את העולם והוא נעלה ומופרד ממנו; מצד שני, העולם הוא התגשמותן של תכונות אלוהיות בלתי-רוחניות שאי-אפשר להפרידן מאלוהים למרות אי-זהותן עם טבעו הנעלה שאחראי על הבריאה.
מכך יוצא, שהיחס בין העולם לאלוהים הוא יחס של "שניות-אי-שניות" (דווייטה-אדווייטה).
זה היחס גם בין הג'יווה (הנשמה הפרטית) לאלוהים.
לפי אסכולת דווייטה-אדווייטה נשמת האדם משתחררת באמצעות בהקטי – התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באל קרישנה.
מלבד עבודת אלוהים, דווייטה-אדווייטה מדגישה גם פיתוח של תלות באלוהים כדרך חיים.
שודהה-אדווייטה (אי-שניות טהורה) היא אסכולה נון-דואליסטית קיצונית יותר מאדווייטה ודאנטה.
כמו האסכולות שמניחות שניות (דווייטה) מוחלטת או מסוימת בין העולם לאלוהים, גם שודהה-אדווייטה גורסת שהעולם הוא יצירה ממשית של אלוהים, אך לטענתה אין בכך סתירה לזהות מוחלטת ולאי-שניות בין השניים.
בתפישת אי-השניות שלה שודהה-אדווייטה דומה לאדווייטה ודאנטה, אך יש ביניהם גם הבדל משמעותי; בעוד שלפי אדווייטה ודאנטה העולם הוא חלק בלתי-שונה מאלוהים, אך מתקיים רק בתודעה, שודהה-אדווייטה מלמדת שהעולם הוא ממשי ולמרות זאת זהה לאלוהים, שאינו אלא תודעה.
(גם על-פי אדווייטה ודאנטה האלוהים הוא תודעה טהורה).
לפי שודהה-אדווייטה האלוהים הוא כל מה שישנו גם אם העולם נברא על ידו באמת ואינו רק מופע בתודעתו (כפי שאדוויטה ודאנטה מניחה).
שודהה-אדווייטה גם מלמדת שהעולם הוא תוצאת תשוקתו של אלוהים להתרבות; משום שהאלוהים אינו זקוק לעולם, ניתן להבין את הבריאה כספורט שלו.
שודהה-אדווייטה גורסת שהג'יווה (הנשמה הפרטית) אינה שונה מאלוהים, אך בניגוד לתפישתה של אדווייטה ודאנטה היא מניחה שהנשמה היא מרכיב בלתי-שונה בתוך מהותו האמיתית ולא חילוק שמתקיים רק בתוך העולם הלא-אמיתי שבתודעתו; יחד עם זאת, שודהה-אדווייטה אינה מלמדת שהאלוהים מורכב מנשמות פרטיות, אלא שכל אחת מהן זהה לו במהותה.
לפי שודהה-אדווייטה תכלית חייו של האדם הוא בהקטי – התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באל קרישנה.
בשונה מאסכולות אחרות, שמטיפות לבהקטי, שודהה-אדווייטה מלמדת שההתמסרות לאלוהים לא אמורה להביא לשחרור הנשמה, אלא לזכוֹתה באושר שבשירות נצחי לאלוהים; לפיכך, מייסד האסכולה, ולבהה, שם דגש חזק מאוד על אהבת אלוהים בלתי-מוגבלת.
בניגוד לאדווייטה ודאנטה, שודהה-אדווייטה משאירה לג'נאנה (ידע) תפקיד משני בלבד בהכרת האלוהים ועבודתו.
אסכולת אצ'ינטיה בהדה-אבהדה נוסדה על ידי צ'ייטניה מהפראבהו.
שמה של האסכולה מיתרגם מסנסקריט כ"הבדל-אי-הבדל בלתי-נתפש".
בהבדל-אי-הבדל, הכוונה היא ליחס שבין העולם לאלוהים.
מצד אחד, אי-אפשר להכחיש את קיומו העצמאי של אלוהים שברא את העולם; מצד שני, הבריאה לעולם אינה נפרדת מאלוהים לחלוטין והדבר מתבטא לא רק בהשגחה עליונה, אלא גם ברמה מסוימת של זהות בין העולם לבוראו.
השניות המדוברת אינה מבדילה בין העולם לאלוהים, אלא מתייחסת לשניות שבתפישת ההבדל ביניהם.
היחס הבו-זמני של הבדל ואחדות בין העולם לאלוהים אינו נתפש על ידי השכל, אך ניתן לחוותו במהלך ההתמסרות לאלוהים (בהקטי).
על-פי אסכולת אצ'ינטיה בהדה-אבהדה, אלוהים הוא מקור הנשמות הפרטיות, זאת אומרת שהן נבראו ממנו ולא יש מאין.
הג'יוות (הנשמות הפרטיות) זהות לאלוהים במהותן, אך שונות ממנו בכמותן וכוחן.
היחס בין אלוהים לנשמות הוא כמו היחס בין השמש לקרני שמש – הם זהים באיכותם עד רמה מסוימת.
לפי אצ'ינטיה בהדה-אבהדה, מטרת האדם היא לחוות את זהותה הבסיסית של נשמתו עם אלוהים ואת אחדות העולם עם האלוהים שנבדל ממנו; הדבר מתאפשר באמצעות בהקטי – התמסרות לאלוהים, כפי שהוא מתגלם באל קרישנה.
המשגר ביצע את טיסת הבכורה שלו לחלל ב־13 בפברואר 2012, ממרכז החלל הגיאני (CSG) של סוכנות החלל האירופית (ESA).
פיתוח המשגר החל בשנת 1998 ועם השלמתו תהיה לסוכנות החלל האירופית משפחת משגרים מגוונת, היכולה להציע שירותי שיגור של לוויינים קלים, בינוניים וכבדים (באמצעות המשגרים וגה, סויוז ואריאן 5, בהתאמה).
שלבים: ארבעה, שלושת הראשונים מונעים בדלק מוצק.
מסה בעת השיגור: 137 טון
מסת המטען למסלול נמוך: 1500 ק"ג.
משגר הלוויינים וגה מיועד להכניס את הלוויינים שישגר למסלול המדויק סביב כדור הארץ, ולא, כמקובל במשגרים רבים, למסלול אליפטי שיתוקן בהמשך על ידי מנועי הלוויין עצמו.
המשגר מצויד בשלב רביעי מיוחד לצורך זה (AVUM), הכולל מנועים רקטיים נוזליים, מכלי דלק ומחמצן, מערכות בקרה ותקשורת וחיישנים נוספים.
השלב הרביעי יכול לפזר (להזריק) מספר לוויינים למסלולים שונים, יכולת זו מאפשרת לשגר לוויינים ללא יכולת תמרון עצמאית דבר שמוזיל את עלויות הלוויינים.
וגיניזמוס או וגיניזם הוא התכווצות בלתי רצונית ומתמשכת של שריר פתח הנרתיק, הפוגע באפשרות של נשים לקיים יחסי מין בחדירה, להשתמש בטמפונים ולעבור בדיקה גינקולוגית נרתיקית.
ההתכווצויות עשויות להופיע גם בכל ניסיון למגע באזור הפות.
ההתכווצות עלולה לגרום לכאבי מחזור מוגברים.
הסיבות לכך יכולות להיות פיזיות או נפשיות.
ההפרעה נוטה לגרום מצוקה רבה לנשים הסובלות ממנה ולבני/בנות זוגן, אך עם טיפול מתאים ניתן לטפל ברוב המקרים.
וגיניזמוס יכול להיגרם על רקע פיזיולוגי או על רקע פסיכולוגי.
הסיבות הפיזיולוגיות העיקריות הן בעיה מבנית בנרתיק או בקרום הבתולים, דלקות בנרתיק ודלקת של בלוטות הסיכה בפתח הנרתיק.
במקרים אלו, התכווצות הבלתי רצונית בנרתיק היא למעשה תגובה רפלקסיבית לכאב בזמן חדירה.
במקרה כזה יש לאבחן ולטפל קודם בגורמי הכאב ולאחר טיפול במקור הפיזי, צריך לטפל בהורדת הפחד הנגרם כתוצאה מהכאב.
וגיניזמוס יכול לנבוע גם מסיבה נפשית ואז הוא מאובחן כבעיה פסיכוסומטית.
הסיבות הנפשיות יכולות להיות תגובת חרדה שנקשרה לטראומה מינית מהעבר, ניסיון לתקיפה מינית, אונס, גילוי עריות או ניסיון כפוי לקיים יחסי מין בהיעדר בשלות מינית ובחירה.
סיבות נוספות הן חששות עמוקים מפני הריון ולידה, חוסר אמון בשותף/ה למין או בושה ממנו/ה או התנגדות עמוקה ליחסי מין מטעמים משפחתיים ותרבותיים השוללים מין והמשתמע ממנו.
לא קיימת אבחנה על בסיס תוצאות מעבדתית לווגיניזמוס.
בדרך כלל האבחנה נעשית על סמך תגובה בזמן ניסיון לביצוע בדיקה גינקולוגית, או על סמך דיווח של האישה.
בנוסף, על מנת לאבחן וגיניזמוס יש לשלול את קיומה של מחלות נרתיקיות אחרות היכולות לגרום להפרעה בחדירה נרתיקית.
אם רואים כיווץ לא רצוני של הנרתיק בזמן ניסיון בדיקה, ישנו אישור לאבחנה.
הטיפול לרוב משולב וכולל טיפול ברמה התנהגותית ופיזית, שילוב זה מאפשר לטפל בבעיה על כל דרגותיה השונות עם סיכויי הצלחה טובים יותר.
השלב ראשון הוא הדרכה מינית הכוללת היכרות מחודשת עם המבנה והחלקים של מערכת המין הנקבית, תוך התמקדות בנרתיק, התמודדות עם עמדות ודעות קדומות ביחס ליחסי מין.
בהמשך הטיפול הכולל שימוש בהחדרת מרחיבים נרתיקיים בקטרים עולים.
בגמר השימוש במרחיבים מאפשרים לבני/בנות הזוג קיום יחסי מין כאשר ישנה העדפה בתחילה לתנוחה שתאפשר שליטה של המטופלת בחדירה.
לתופעה שיטות טיפול מגוונות אשר הבחירה בהן תלויה בסיבות לתופעה אצל המטופלת.
לעיתים נעשה שילוב של יותר משיטת טיפול אחת.
כאשר מדובר בטאבו משפחתי או חינוכי נהוג להשתמש בסוגסטיה (השאה) פשוטה, אך כאשר הבעיה עמוקה יותר, נהוג להיעזר בפסיכותרפיה בעלת זיקה פסיכואנליטית.
לעיתים הטיפול כולל את שני בני/בנות הזוג, בעיקר במקרים שבהם התופעה מתרחשת או מתחזקת בגלל התנהגות בן/ת הזוג.
שיטת טיפול נוספת היא פיזיותרפיה בשיקום אורו-גינקולוגי, ובמהלכה לומדת המטופלת לשלוט בהתכווצויות ובכאבים.
במקרים קיצוניים ניתן לבצע ניתוח כירורגי.
ניתן להגדיר ודאות בשלוש דרכים:
ידע מושלם, חסין באופן מוחלט מפני טעויות
מצב נפשי של היעדר ספק
תחושת ביטחון המאפשרת להכריע בשאלות מעשיות
אי-ודאות הוא מושג שמציין את היעדרה של הוודאות המלאה.
הפילוסופיה תרה כבר בזמנים קדומים אחר ודאות מוחלטת.
ניתן לחלק את היחס בפילוסופיה כלפי הוודאות לשלושה פנים:
פירון נולד בשנת 360 לפנה"ס בעיר אליס שבחצי האי פלופונסוס ביוון.
הוא הצטרף למסעו של אלכסנדר הגדול להודו, והתרשם מאורח חייהם של המסתגפים המקומיים, שבהם ראה סמל לחיי אושר, בהיותם אדישים לתהפוכות החיים.
עיקרי תורתו של פירון היא שהוודאות לא ניתנת להשגה.
על החכם להימנע מלחרוץ משפט על דבר.
עליו לחתור לשלוות נפש במקום לנסות ולהגיע לחקר האמת.
היות שכנראה כל הדעות שגויות, מוטב לקבל את מוסכמות החברה של הזמן והמקום.
אין בכוחם של החושים ושל הבינה לספק לנו ידע ודאי.
לכל טיעון קיים טיעון שכנגד, ואין אמת מוחלטת.
האסכולה הסטואית היא אסכולה פילוסופית יוונית-רומית, שהתקיימה ברציפות מסביבות 300 לפנה"ס ועד 260 לספירה.
האובייקטים הוודאיים, לדעת הסטואיקנים, יוצרים אצלנו תחושה חזקה של ודאות ומשכנעים אותנו במציאותם.
העוצמתיות והבהירות של התמונה מאפשרת לנו להבחין בין העולם האמיתי לבין חלום או אשליה.
לפיכך הקריטריון היחיד של ודאות הוא תחושה חזקה של אמיתות הנוצרת בתוך התודעה, עוצמתית כל כך שהתודעה לא יכולה לשלול.
הסטואים טענו כי אלוהים הוא היגיון מוחלט.
מאחר שאלוהים הוא ההיגיון, יש להסיק מכך כי העולם נשלט על ידי התבונה, וזה אומר שני דברים: ראשית, שקיימת תכלית בעולם, ולכן - סדר, הרמוניה, יופי, ותכנון.
שנית, משום שההיגיון הוא החוק המוחלט, היקום כפוף באופן מוחלט לחוק, והוא נשלט על ידי סיבה ותוצאה, כלומר שהעולם הוא דטרמיניסטי.
לכן גם האדם אינו חופשי, ומכאן שגם המוסר הוא מוחלט.
האדם המוסרי, הוא אדם שחי על פי ההיגיון.
המוסר עצמו הוא פשוט פעולה רציונלית.
מן הראוי הוא שהתבונה העליונה תשלוט בחיינו, ולא גחמה עצמית של הפרט.
האיש הנעלה מכפיף את חייו למוחלט, לתבונה של היקום כולו, ומזהה את עצמו כבורג במכונה גדולה.
קרנאדס פילוסוף יווני מהמאה ה-2 לפנה"ס, הכריז על כישלון המטאפיזיקה וביקש לגלות משמעות רציונלית באמונה דתית.
קרנאדס נמנה עם זרם הספקנות בפילוסופיה היוונית.
הוא נאבק בדעותיהם של כל הפילוסופים מכל הסיעות והזרמים, והביע את דעותיו על דרך השלילה, באומרו כי לא ניתן לדעת דבר בוודאות.
קרנאדס צידד באתאיזם וחשב כי העולם נוצר בדרך מקרה.
בנושא המוסר דחה קרנאדס את הרעיון שקיים קשר כלשהו בין חוקי המוסר לבין הטבע.
הוא חשב כי רעיונותינו בדבר צדק ומשפט אינם נגזרים מן הטבע אלא נוצרו על ידי בני האדם כדי לשרת מטרות מסוימות.
לדעתו, אין ולא יהיה בידיו של האדם כל עיקרון שבאמצעותו יוכל להגיע לחקר האמת.
אף-על-פי-כן האדם חייב לחיות בהתאם לכללים מסוימים.
עלינו להיות מודרכים על ידי מה שנראה לנו קרוב יותר אל האמת.
לכן, על אף שלא ניתן להכריז על דבר כאמיתי לחלוטין, ניתן לאמתו ברמה מסוימת של הסתברות.
אל-ע'זאלי היה פרופסור לפילוסופיה במאה ה-11. ספרו בשם "הפלת הפילוסופיה" סימן תפנית מרכזית באפיסטמולוגיה המוסלמית.
הוא תיאר את הצורך להוכיח את תקפותה של סיבה ראשונית שלא קדמה לה סיבה.
כתוצאה מכישלונה של הפילוסופיה להביא הוכחות משכנעות לבורא, הוא פנה לאמונה.
לפי תומאס אקווינס, פילוסוף נוצרי מימי הביניים, ישנה ודאות מוחלטת בלוגיקה ובהסקות רציונליות.
בספרו מכלול התאולוגיה, טוען אקווינס שמשפטים הנושאים סתירות לוגיות לא יכולים להתקיים במציאות.
ואפילו הכל יכול איננו יכול ליצור סתירות לוגיות, היות שהגדרת הכל יכול לטענתו, היא היכולת לבצע כל פעולה שאין בה סתירה לוגית.
רנה דקארט ביקש למצוא נקודת מוצא שלא ניתן להטיל בה ספק.
את אותה נקודת מוצא גולל בספרו הגיונות על הפילוסופיה הראשונית.
כדי להשיג זאת, הוא הפעיל שיטה (מתודה) הידועה בשם ספקנות מתודולוגית.
הוא הדגים את רעיונו בעזרת החלומות: בחלום אנו רואים או מרגישים דברים הנראים כאמיתיים, אך הם אינם קיימים במציאות, כך שאיננו יכולים להסתמך על נתונים שמקורם מן החושים ולהבינם כאמיתיים בהכרח.
טיעון נוסף שהעלה דקארט הוא טיעון "השד המתעתע".
טיעון החלום אמנם מצליח לסתור את כל הידע האמפירי שלנו, אך לא את הידע הרציונלי שלנו שאינו קשור כלל למציאות אותה אנו חווים.
טיעון השד מביא את דקארט להטיל ספק גם באמצעי הקליטה הרציונליים, כמו מתמטיקה ולוגיקה (ובכך הוא חולק על תומאס אקווינס).
דקארט הגיע לעיקרון אחד: אני חושב, משמע אני קיים.
לדעת דקארט אין להטיל ספק בעצם קיומה של המחשבה עצמה, ואין השד המתעתע יכול להשלות אותנו בכך שאנחנו חושבים.
ואם קיימת מחשבה סימן שיש מי שחושב אותה.
מתוך תובנה זו דקארט מגיע למסקנות נוספות, כגון קיומו של אלוהים - ומשם לקיומו של העולם פחות או יותר כפי שאנו מבינים אותו ותופסים אותו לאחר עיון ובדיקה.
בלז פסקל פילוסוף צרפתי של המאה ה-17, מחבר ההגיגים, טוען שיש לחפש את הוודאות באמונה.
בהיותו מודע למגבלות היסודיות של המדע, הוא סובר שאין המדע יכול לספק ודאות מוחלטת, ולכן יש לחפש את האמת המוחלטת באמונה הדתית.
כדי לבסס טענה זו הוא המציא את טיעונו הידוע בשם ההימור של פסקל:
"אינני יודע היכן אני, אינני יודע להיכן אני הולך, אני רק יודע שמהעולם הזה או אגיע אל חוסר קיום או לידיו של אלוהים".
"אלוהים או קיים או לא קיים!
היגיון לא עוזר לנו להכריע...
אז על מה עלינו להמר?
אלוהים או קיים או לא קיים.
נתבונן בשתי האפשרויות - אם אתה מנצח, אתה מנצח הכל, אם אתה מפסיד אתה לא מפסיד כלום.
המר אם כך שהוא קיים, ללא היסוס".
במאמרו משנת 1925 ההגנה על השכל הישר טוען ג'ורג' אדוארד מור כנגד ספקנות כלפי העולם החיצוני, בטענה כי אין סיבות טובות מספיק לקבל את ההנחות המטאפיזיות של הספקנים ושהן יהיו הגיוניות יותר, מאשר הסיבות לקבל את השכל הישר, והידע לגבי העולם שהספקנים ייאלצו להכחיש.
במילים אחרות, הוא מוכן להאמין יותר לעובדה שיש לו יד מאשר להאמין להנחות יסוד של טיעון מוזר בהרצאה באוניברסיטה.
באופן לא מפתיע, אלו שנטו לעבר ספקנות מצאו לעיתים קרובות בשיטה של מור טיעון לא מספיק משכנע.
מור, לעומת זאת, הגן על טיעוניו בנימוק פשוט להפליא כי טיעונים ספקניים מצריכים "אינטואיציה פילוסופית" שיש לנו הרבה פחות סיבות לקבל מאשר לקבל את השכל הישר במקומה.
על הוודאות היא סדרה של הערות שנכתבו על ידי הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין זמן קצר לפני מותו.
ויטגנשטיין, בהשפעתו של מור, טוען כי כל ספק הוא בעל משמעות אך ורק מתוך מסגרת הנחות היסוד שיצרו אותו.
ולכן יש לדחות כל צורה של ספקנות קיצונית, שכן היא יוצרת סתירה בתוך המערכת שמאפשרת לנסח אותו.
רודולף קרנפ ראה בוודאות מאפיין של מצב פסיכולוגי (רמת ודאות) כאשר לטענתו ניתן למדוד באופן אובייקטיבי את מידת הוודאות.
ניתוח סטטיסטי מאפשר לדעת את רמת הוודאות של האמונה של האדם בתור תופעה פסיכולוגית סובייקטיבית.
בבית משפט ישנו צורך ברמת ודאות מספיקה כדי להכריע את הדין.
הוודאות המשפטית, להבדיל מוודאות פילוסופית, איננה עוסקת בשאלה של ודאות מוחלטת, אלא בוודאות מעשית, כלומר כזאת המספקת לפעול על פיה.
במשפט אזרחי, משתמש בית המשפט להכרעת המשפט באמת מידה של "מאזן ההסתברויות".
כלומר, בעל הדין שיזכה במשפט הוא זה שישכנע את בית המשפט, כי נכונות גרסתו מסתברת יותר מזו של יריבו.
לשון אחרת, בית המשפט יעדיף בתום המשפט את הגרסה שהסתברות נכונותה הנה יותר מ-50%.
במשפט הפלילי נהוגה אמת מידה גבוהה יותר של ודאות, הנקראת "מעבר לספק סביר".
זוהי אמת מידה ייחודית, ומחמירה יותר מאשר אמת המידה הנהוגה במשפט אזרחי.
אחד הטעמים שצוינו תדיר בפסיקה לאמת מידה מחמירה זו הוא כי "מוטב שמאה אשמים יצאו זכאים בדין מאשר חף מפשע אחד יורשע, כשספק סביר מקנן בלב בית המשפט".
ודאות במדע היא תצפית אובייקטיבית הניתנת לאימות, להבדיל מתאוריה, המהווה הסבר או פרשנות של העובדות.
בספר ויקרא () ישנה חלוקה בין ודאי לספק.
כאשר האדם שוודאי עשה עברה עליו להביא קורבן חטאת, אבל במקרה של ספק עליו להביא קורבן אשם.
רבי יונה גירונדי מסביר את החלוקה: "על הודאי משים האדם החטא אל לבו, ודואג ומתחרט עליו וחוזר בתשובה שלימה; אבל על הספק עושה סברות, ואומר: אותה חתיכה שאכלתי – אולי הייתה מותרת, ולא ישית אל לבו לשוב, ולזה החמירו בו יותר".
שש הוודאנגות (vedāṅga; מילולית: אברי הוודות) הן כלי עזר מסורתיים המשמשים ללימוד הוודות ולהבנתן, ומפרטים גם את הדרך שבה יש לדעת את הוודות, לשמרן ולהשתמש בהן.
כלים אלו פותחו במאה ה-6 לפנה"ס (סוף העידן הוודי) והם משלבים פילוסופיה בכלים מדעיים.
שיקשה (śikṣā) – עוסקת בפונולוגיה ובפונטיקה.
מתמקדת בלימוד ההגייה הראויה של טקסט ונוגעת בתופעות כגון סנדהי (זיקה הקיימת בין קבוצות מילים) והידמות.
אופן לימוד זה מסייע ללומד לזכור את הוודות.
קאלפה (kalpa) – מנתחת את הפולחן, עוסקת בקשר שבין הוודה למנטרה, קובעת מי ישתתף בטקס ואילו עזרים נדרשים לביצועו.
ויאקארנה (vyākaraṇa) – עוסקת בחוקי הדקדוק, בניתוח שורשי המילים והיחס שבין מילים, שמות וצורות.
נירוקטה (nirukta) – עוסקת באטימולוגיה, במשמעות המילים ובניתוח ההברות.
צ'נדס (chandas) – עוסקת במשקל השיר ובמקצבו.
למשל, על פי הצ'נדס, גאיטרי מורכב משלושה פסוקים (פאדות pāda) בני 8 הברות כל אחד, היוצרים יחד הרמוניה.
ג'יוטישה (jyotiṣa) – עוסקת באסטרונומיה.
הטקסט ההודי המוקדם ביותר המוקדש לאסטרונומיה הוא "Vedānga Jyotiṣa", שפורסם בסביבות 1200 לפנה"ס.
הוודאנגות שימשו גם לניתוח טקסטים שאינם ודות.
ודאח חנפר הוא עיתונאי פלסטיני, מנכ"ל רשת אל-ג'זירה לשעבר.
חנפר נולד בכפר ראמה, כפר קטן ובו כ-500 תושבים הסמוך לג'נין.
מוצא משפחתו הוא מהעיר ח'נפר שבדרום מערב תימן.
למד בג'נין ולאחר מכן למד הנדסה בין השנים 1985 ל-1990 באוניברסיטת ירדן.
בשנת 1990 למד פילוסופיה, לימודי אפריקה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה בסודאן.
החל לעבוד כעיתונאי באלג'זירה ככתב בדרום אפריקה.
בשנים 2001–2002 היה כתב באפגניסטן ואחר כך שימש ככתב באזור כורדיסטן שבצפון עיראק, ואחר כך שימש כראש נציגות התחנה בבגדד.
בשנת 2003 מונה למנהל ערוץ ובשנת 2006 מונה למנהל הרשת.
במהלך שנות כהונתו הרשת גדלה באופן משמעותי והפכה לאחד מאמצעי התקשורת המרכזיים ורבי ההשפעה בעולם הערבי.
בשנת 2009 מגזין פורבס ציין את חנפר ברשימת 100 האנשים רבי ההשפעה בעולם.
בשנת 2011 התפטר חנפר מתפקידו כמנכ"ל אל-ג'זירה לאחר שפרסום מסמך חסוי בוויקיליקס חשף כי הוא הסכים לכאורה למחוק מאתר הרשת תכנים שלא מצאו חן בעיני הממשל האמריקאי.
חנפר הכחיש את הדברים וטען כי ממילא תכנן לפרוש באותה עת.
לאחר פרישתו הקים את "פורום אל-שארק" (כינוי למשריק), צוות חשיבה המוקדש לדיונים אודות צדק חברתי וצמיחה כלכלית במזרח התיכון.
וְדַבֵּר דָּבָר הוא איסור דרבנן הנוגע לדיני דיבור האסור והמותר בשבת, שמטרתו הוא "שלא יהא דיבורך של שבת כדיבורך של חול".
המקור לאיסור זה נלמד מהפסוק:
מהמילים "דבר דבר" למדו חכמים:
מטרתו של האיסור הוא על מנת שיהא ניכר בדיבורו ששבת היום, על ידי כך שיהא דיבורו שונה מזה של חול.
איסור זה קובע שאסור לדבר אודות דברים האסורים בעשייה בשבת, אפילו דבר שאסור רק מדברי חכמים כמו שכירות או מקח וממכר.
עיקר האיסור הוא באומר "למחר אעשה כן", כלומר המדבר על מלאכות האסורות בשבת, שיעשה לאחר השבת.
שונה איסור זה מהאיסור "ממצוא חפצך" שאוסר על פעולות בשבת המסייעות להגשמת פעולה האסורה בשבת, לפיו אסור לאדם לאמר לאדם אחר שיעשה בשבילו דבר אחרי השבת - דבר האסור לעשות בשבת - מכיוון שהוא מגשים את הפעולה האסורה בשבת על ידי דיבור זה.
בנוסף אסור להרבות בשיחת דברים בטלים בשבת, למרות שאין בהם עשיית מלאכה כלל, כדי שיהא דיבורו של שבת אחר משל חול, ולא יהא חוליני.
עם זאת מותר לאדם לדבר לצורכי עונג שבת, כאשר הוא נהנה מהדבור, ולכן בני אדם שסיפור שמועות וחידושים עונג הוא להם מותר להם לדבר בהם בשבת כמו בחול.
איסור דיבור דברים בטלים חמור מאוד על פי תורת הקבלה והחסידות, כי בחינת "שמור" בפנימיות היא השביתה מדברים גשמיים, כמו ששבת האלוקים מעשרה מאמרות שנבראו בהם השמים והארץ הגשמיים.
מלבד איסור "ודבר דבר", ישנם איסורים רבים נוספים המשפיעים על הלכות דיבור בשבת.
למשל אסור לספר בשבת דבר הגורם לו צער.
כמו כן, גזרו חז"ל שלא יחשב יהודי את חשבונותיו בפיו בשבת, כגזירה ותקנה שמא יבוא מתוך כך לרשום אותם על גבי נייר ולעבור בכך על איסור מלאכת כותב.
איסור זה קיים בין על דיבור על חשבון שכבר עבר וצריך לדעת אותו (כמו - כמה כסף שילם וממילא כמה כסף עדיין צריך לשלם), או חשבון שנחוץ לו לעתיד.
אבל חשבון שאינו נוגע לו מעשית ללא כל ספק אינו נכלל בכלל איסור זה (אלא בכלל דברים בטלים שאסור להרבות בהם בשבת).
השואל חפץ מחבירו בשבת, יבקש ממנו בלשון "השאלה" שמשמעותה השאלת חפץ לזמן קצר ולא בלשון "הלוואה" שמשמעותה הלוואה לזמן ארוך, שכן הלוואה אסורה בשבת מכיוון שדרך היא לרשום אותה פן ישכח את סכום ההלוואה או את פרטיה עד לסוף הזמן.
בשפה שאין חילוק בין שתי הפעולות יש לומר "תן לי".
מכיוון שהאיסור הוא רק על הדיבור עצמו מותר לרמוז לפועל - אפילו בדיבור - שרוצה הוא לשכרו במוצאי שבת, ולכן מותר לשאול פועל: האם פנוי אתה במוצאי שבת?
מכיוון שכל דבר שאינו משתמע מתוך הדיבור עצמו אלא הדיבור גורם לפועל להבין דבר מסוים, הוא בגדר הרהור במלאכות שבת, המותר בשבת.
לעומת זאת אמירה שמשמעותה ברורה כדוגמת "היה נכון לערב", נחשבת כדיבור.
האיסור לדבר בשבת בדברים האסורים לעשותם בשבת הוא רק אם לא קיימת שום אפשרות לעשות את הדבר ללא איסור.
וגרה (בגעז: ወገራ) מחוז היסטורי בצפון מערב אתיופיה, מדרום לסמן, וכיום נפה באמהרה.
במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון והיה לאזור שיושב בביתא ישראל.
במאה ה-14 הגיעו לאזור צבאות האימפריה האתיופית תחת הקיסר עמדה ציון הראשון והחלו בפעילות מיסיון וסיפוח המחוז.
ההתנגדות היהודית לסיפוח הגיעה בעיקר מממלכת הגדעונים אשר הובילה למלחמה בווגרה כנגד הקיסר יסחק בתחילת המאה ה-15 ושבה נטבע המושג פלאשים.
לחימות נוספות בין הצדדים המשיכו לסירוגין עד לתחילת המאה ה-17 והחל ממאה זו החלו בווגרה תהליכי אמהריזציה עד שהאמהרים הפכו לרוב וביתא ישראל למיעוט הפזור ביניהם.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 אוכלוסיית וגרה מנתה 220,566 נפשות שרק 8.46% מהם חיים בערים.
שטחה של הנפה היא 1,851.52 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 119.13 נפש לקמ"ר.
בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 183,589 נפש כאשר הרוב המכריע (90.48%) הוא אמהרי עם מיעוט כמנתי של 9.24%.
בודגאס וגה סיסיליה (בספרדית: Bodegas Vega Sicilia) הוא יקב ספרדי השוכן באזור היין ריברה דל דוארו בצפון ספרד.
יין "וגה סיסיליה" ידוע מאוד והוא אחד מהיקבים הספרדים הבולטים.
היקב נוסד ב-1864 בידי דון אלוי לקאנדה אי צ'אבס, שנטע גפנים שונים של ענבי בורדו, בכללם קברנה סוביניון ומרלו, בהם עדיין משתמשים ביינות כיום.
מאז 1982, באותה השנה שאזור ריברה דל דוארו קיבל את מעמד Denominacion de Origen (DO), היקב היה בבעלות משפחת אלווארז שהיא חברת הארגון "המשפחות הראשונות של עולם היין" (Primum Familiae Vini).
וגה סיסיליה נוסד בידי דון אלוי לקאנדה אי צ'אבס, יינן ספרדי שהתמקצע באזור היין בורדו שבצרפת.
כשהוא שב למולדתו קסטיליה, הביא עמו דון אלוי לקאנדה מספר זני ענבים מבורדו.
במאה העשרים, שמו של וגה סיסיליה יצא לפניו כאחד מהיקבים הטובים ביותר בספרד.
לאורך ההיסטוריה, עבדו ביקב ייננים ידועים, בכללם מריאנו גרסיה, שהיה היינן בשנים 1966–1996, לפני שהמשיך הלאה לייצר יינות משלו; היינן הנוכחי הוא חבייר אאוסס.
השם "וגה סיסיליה" הופיע במסמכים ספרדים במשך כמה מאות שנים לפני יסוד היקב, אם כי האטיולוגיה המדויקת של השם אינה ידועה כיום.
למרות הדמיון בשם, ל"וגה סיציליה" אין שום קשר לאי סיציליה או ליינות האיטלקיים של האזור ההוא.
המילה "וגה" משמעה צמחייה ירוקה שגדלה על גדות נהר הדוארו, בעוד "סיסיליה" מתייחס ל"ססיליה הקדושה" (Santa Cecilia), הקדושה השומרת על המוזיקאים, שעל-שמה נקראים מספר כפרים בקסטיליה ולאון.
מייסד היקב, דון אלוי לקאנדה אי צ'אבס, לא השאיר אחריו שום תיעוד בכתב, שעונה על השאלה מדוע הוא בחר לקרוא ליקב החדש שלו בשם "וגה סיציליה".
כשדון אלוי לקאנדה אי צ'אבס נטע את הכרמים של וגה סיסיליה הוא כלל בין הגפנים את זני הענבים קברנה סוביניון, מרלו, טמפרניו ומלבק.
השימוש הנרחב בענבי בורדו היה חריג בריברה דל דוארו באותה עת ולמרות שבעתיד התמקדו הנטיעות בטמפרניו, הרי שקרוב ל-40% מכרמי וגה סיציליה נטועים עדיין בזני ענבים מסורתיים מבורדו, בכללם 25% של קברנה סוביניון בלבד.
חלק גדול מ-250 האקרים של כרמי היקב נטוע בגפנים מבוגרות, כמה מהן בנות למעלה ממאה שנה, ולכן הן מניבות בדרך-כלל יבול נמוך מאוד במהלך הבציר.
למעשה, רבות מהנטיעות שגפניהן נכללות ביינות הדגל "אוניקו" (Unico), נבצרות לעיתים בפחות מטון אחד לאקר.
וגה סיסיליה ידוע בשל סבלנותם של הייננים ונכונותם להמתין עד שיינותיהם יתיישנו בחביות ובבקבוקים במשך שנים רבות עד שהם משיגים את אופי היין בו הם חפצים.
בהתאם לבציר, וגה סיסיליה יכולים להחזיק את היין ביקב עד לשיווקו.
וגה סיסיליה מייצרים שלושה סוגים שונים של יין:
אוניקו (Unico) - יין גראן רזרבה (יין מאיכות גבוהה או יין שמתיישן לפני מכירתו) הוא יין הדגל של וגה סיסיליה שמשווק בדרך-כלל 10 שנים אחרי הבציר, אם כי חלק מהבקבוקים נמכרים כעבור 15 שנים או יותר מכך.
הוא מתבסס על הגפנים הזקנות ביותר בריברה דל דוארו, היין מורכב בעיקר מטמפרניו (כ-80%, תלוי בבציר) וקברנה סוביניון (כ-20%).
בבציר ממוצע, "אוניקו" יסתכם בכמעט שליש מהתוצרת של יקב וגה סיסיליה.
אבל בבצירים גרועים, היקב כלל אינו מייצר יין "אוניקו".
ולבואנה 5° (Valbuena 5°) - הסימן 5° מצביע על כך שהיין התיישן במשך חמש שנים קודם להפצתו.
היין נעשה מממסך של טמפרניו ומרלו והוא נועד להיות יין שני.
Vega Sicilia Unico Reserva Especial - ממסך של כמה בצירים שונים של אוניקו, מתיישן לפחות 10 שנים.
היין הזה כולל ענבים מבצירים של גפנים בנות למעלה מ-30 שנה והוא ניתן בדרך-כלל ללקוחות פרטיים בלבד ובהקצאה מוגבלת.
עד 1998 הפיקו וגה סיסיליה גם את יין ולבואנה 3° (הסימן מעל המספר מצביע על-כך שהיין התיישן במשך שלוש שנים טרם יציאתו לשוק), אלא שמאז אותה שנה הם הפסיקו למכור יין זה.
ב-1991, משפחת אלווארז ייסדה את יקב אליון בסמוך לוגה סיסיליה במטרה לייצר יינות אדומים בסגנון טינטו פינו מודרני יותר שמתיישנים בחביות עץ אלון צרפתיות חדשות.
ב-1997, הם רכשו את יקב פינטיה, באזור היין טורו.
וגינה דנטטה (מלטינית: נרתיק משונן) מתאר סיפור פולקלורי ובו נאמר כי נרתיק של אישה מכיל שיניים, תוך המשמעות האסוציאטיבית כי קיום יחסי מין עלול לגרום לפציעה או סירוס עבור הגבר המעורב.
לעיתים קרובות, סיפורים עממיים שכאלו מסופרים כסיפורי אזהרה, המתריעים על הסכנות הטמונות בחוסר הידע אודות נשים וכדי להרתיע גברים מביצוע מעשי אונס.
הפסיכולוג אריך נוימן מתבסס על מיתוס אחד שכזה, בו "דג שוכן בתוך נרתיק של אמא איומה; הגיבור הוא האדם שמתגבר על אמא הנוראה, שובר את השיניים אל מחוץ לנרתיק שלה, וכך הופך אותה לאישה".
האגדה מופיעה גם במיתולוגיה של שבטי צ'אקו וגיאנה שבדרום אמריקה.
בחלק מהגרסות, הגיבור משאיר שן אחת.
סיפור בשפת איינו, המכיל רכיב זה, יצא לאור בשם "The Island of Women" מאת בזיל הול צ'מברלין, שבו הוא מתואר כסיפור יפני ידוע היטב מאת אדוארד טיילור.
בהינדואיזם, אנדהקה, בנם של שיווה ופרוואטי, נהרג על ידי שיווה, כשהוא מנסה להכניע את שיווה המחופש, ולאלץ אותו לשחרר את פרוואטי.
אדי, בנו של אנדהקה לובש את הצורה של פרוואטי, על מנת לפתות ולהרוג את שיווה, תוך שימוש בנרתיק משונן, על מנת לנקום את מותו של אנדהקה, אך הוא נכשל ומת.
בספרה רב-המכר השנוי במחלוקת "Sexual Personae" (1991), קמיל פאליה כתבה:
בספרו "The Wimp Factor", סטיבן ג'יי דוקט מביע דעה דומה, שהמיתוסים אלה מבטאים את האיום שקיום יחסי מין מציבים בפני גברים, אשר למרות תרועות ניצחון, תמיד עוזבים פחותים.
במקרים נדירים, ניתן למצוא שיניים בנרתיק.
ציסטות נוצרות מהשכבות החיצוניות של תאי עור.
תאים אלו מסוגלים להתפתח ולהפוך לעצמות שיניים או שיער, וציסטות אלה מסוגלות להיווצר בכל מקום שבו קיים עור, או קפלי עור כלפי פנימה, כגון באוזן או בנרתיק.
אם הציסטה נקרעת שם, השן עשויה לנוע דרך הנרתיק.
ודאד איבישביץ' (בבוסנית: Vedad Ibišević; נולד ב-6 באוגוסט 1984) הוא כדורגלן עבר בוסני.
במשך למעלה מעשור ערך 83 הופעות במדי נבחרת בוסניה והרצגובינה.
בגיל 16 עזב עם משפחתו לשווייץ, ושיחק בקבוצת הנוער של באדן.
כעבור 10 חודשים בלבד עברה המשפחה לארצות הברית ואיבישביץ' שיחק בליגת התיכונים האמריקאית עבור סנט לואיז ביליקנס, וכבר בעונתו הראשונה הבקיע 18 שערים ובישל 4 שערים ב-22 משחקים, ובשנת חתם בשיקגו פייר פרמייר.
וחיד חלילחודזיץ' מאמן פריז סן-ז'רמן צפה באיבישביץ' והתרשם ממנו ובקיץ איבישביץ' עבר לפריז.
אחרי שלא זכה לדקות משחק בפריז, הושאל בינואר לדיז'ון ובסיום העונה חתם בדיז'ון לשנתיים.
במאי , חתם ל-3 שנים באלמניה אאכן וב-12 ביולי 2007 עבר להופנהיים.
בסיום עונתו הראשונה עלה עם המועדון לראשונה בתולדותיו לבונדסליגה.
את עונת פתח כאשר הבקיע את שני השערים הראשונים אי פעם בבונדסליגה בניצחון 0–3 נגד אנרג'י קוטבוס.
באוקטובר נבחר לשחקן החודש בבונדסליגה.
אחרי 17 משחקים הוא הבקיע 18 שערים ובישל 7 והיה מלך השערים של הליגה.
ב-14 בינואר 2009, במהלך חופשת החורף של הבונדסליגה, איבישביץ' קרע את הרצועה הצולבת במשחק אימון מול המבורג בספרד והוא סיים את העונה.
במחזור ה-8 כבש את שערו הראשון באותה עונה נגד הרטה ברלין.
בקיץ , האריך את חוזהו בהופנהיים.
ב-25 בינואר 2012, איבישביץ' עבר לשטוטגרט.
ב-11 בפברואר 2012 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–5 נגד הרטה ברלין.
ב-16 במרץ 2012 הבקיע צמד בניצחון 1–2 נגד הופנהיים קבוצתו לשעבר.
ב-29 בספטמבר 2012, הבקיע את שער הבכורה שלו לעונת כעבור דקה אחת בלבד בניצחון 0–2 נגד נירנברג.
ב-8 בדצמבר 2012 איבישביץ' הבקיע את השלושער הראשון שלו עבור שטוטגרט בניצחון 1–3 נגד שאלקה 04. ב-9 בפברואר 2014 איבישביץ' הושעה ל-5 משחקים לאחר שהכה את ז'אן-אינגוור קלסן-בראקר שחקנה של אאוגסבורג.
ב-29 באוגוסט 2015 הושאל איבישביץ' להרטה ברלין.
ב-30 באוגוסט 2015 חתם באופן קבוע בקבוצה.
ב-3 בספטמבר 2020 חתם איבישביץ' בשאלקה 04 לעונה אחת.
שאלקה התירה את חוזהו לאחר 4 הופעות ו-0 שערים בקבוצה ב-31 בדצמבר 2020.
ב-24 במרץ 2007, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה במסגרת מוקדמות יורו 2008 נגד .
ב-13 באוקטובר 2007 הבקיע איבישביץ' את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2–3 נגד .
ב-7 בספטמבר 2012, הבקיע שלושער בניצחון 1–8 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. איבישביץ' הפך לשחקן חשוב בנבחרת והיה שותף להעפלה של הנבחרת למונדיאל 2014 לראשונה בתולדותיה, ואף נכלל בסגל הנבחרת לקראת הטורניר.
ב-15 ביוני 2014, איבישביץ' הבקיע את השער הראשון של בוסניה אי פעם בטורניר גביע העולם, בהפסד 1–2 נגד במרקנה.
במוקדמות יורו 2016 כבש איבישביץ' שני שערים והגיע עם נבחרתו למקום השלישי בבית, המוביל לשלב ההצלבה, אולם הנבחרת הודחה לאחר הפסד בסיכום שני משחקים מול נבחרת אירלנד.
וגצרטופס (שם מדעי: Vagaceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון בגיל הקמפן כ-75 מיליון שנה לפני זמננו.
פירוש השם הוא "פנים בעלי קרניים משוטטות" (וגוס vagus - משוטט, צראט/קראט κερατ - קרן, אופס ωψ - פנים).
הוא תואר וסווג מדעית ב-2001 בהתחלה כמין של כסמוזאורוס אך סווג מחדש כסוג נפרד על ידי ד"ר סקוט סמפסון ב-2010.
וגצרטופס חי בקרטיקון העליון בקמפן באמריקה הצפונית ושרידיו התגלו באלברטה שבקנדה.
מעריכים שאורכו היה כ-7 מטר ומשקלו כשל קרנף בוגר.
לווגצרטופס הייתה עטרה מרובעת ארוכה עם "חלונות" עטרה גדולים בדומה לכסמוזאורוס.
בקצה העליון של העטרה היו 10 זיזים קטנים שהתעקלו כלפי מטה וקדימה.
קרני הגבה שלו היו מנוונות וקרן האף קטנה וקהה.
להלן מיקומו הפילוגנטי בקליידוגרמה מאת ד"ר סקוט סמפסון ב-2010:
וגינוזיס חיידקי הוא זיהום חיידקי בו מופר האיזון הטבעי של חיידקי הפלורה בנרתיק.
לעיתים קרובות, מצב זה מלווה בהפרשה נוזלית לבנה או אפורה, שינוי צבע הנרתיק, כאב, גרד או תחושת צריבה מקומית, או ריח רע מהנרתיק בעקבות זאת.
כמו כן, קיימת אפשרות להתפתחות המחלה ללא כל תסמינים.
הימצאות המחלה מעלה את הסיכון לפתח מחלות מין נוספות ולידה מוקדמת.
מחלה זו מתרחשת כאשר מופר האיזון הטבעי של חיידקי הפלורה בנרתיק, מבחינת היחס בין מיני החיידקים השונים ומבחינת מספרם הכללי.
ישנן פעילויות או הרגלים המגדילים את הסיכון לחלות במחלה, כמו קיום יחסי מין עם בני זוג רבים או שטיפה נרתיקית.
לא הוכח כל קשר להתפתחות המחלה או העלאת הסיכון לפתחה כתוצאה מישיבה על אסלות או שחייה בבריכת שחייה.
עם זאת, על אף העובדה כי קיום יחסי מין הוא מהגורמים השכיחים להתפתחות המחלה, אין זה גורם הכרחי.
קבוצת הסיכון לתחלואה במחלה כוללת כל אישה ואף כאלו שמעולם לא קיימו יחסי מין.
וגינוזיס חיידקי הוא הזיהום השכיח ביותר בנרתיק עבור נשים בגיל הפוריות.
שכיחות המחלה נעה בין 5% ל-70%.
30% מבין הנשים בטווח גילאים 14–49 בארצות הברית סובלות מווגינוזיס חיידקי, כאשר היארעות המחלה משתנה בין קבוצה אתנית אחת לשנייה.
האבחון נעשה בדרך השלילה בכך ששוללים כל אפשרות אחרת לגרימת התסמינים למחלה.
הבדיקות יכולות להיות קליניות או מעבדתיות:
שטיפת הפרשות ובחינתן מתחת למיקרוסקופ
לעיתים חולפת המחלה ללא כל התערבות קלינית או טיפולית.
למרות זאת כל הנשים הסובלות מווגינוזיס חיידקי מקבלות טיפול כנגד התופעות והסיבוכים הקשורים למחלה.
סכנת העברת המחלה קיימת גם בין בנות זוג.
לכן, לעיתים מומלץ להן לקבל טיפול יחד היות שהמחלה יכולה לעבור בין בנות זוג במהלך יחסי מין.
הטיפול חשוב במיוחד אצל נשים בהריון.
כל אישה שיולדת פג או לידה טבעית מוקדמת מתבקשת לעבור בדיקה לגלוי וגינוזיס חיידקי, גם אם לא הראתה כל תסמין ועליה לקבל טיפול כאילו שלקתה בווגינוזיס חיידקי.
יש גישה התומכת בטיפול מונע כנגד וגינוזיס חיידקי לקראת הפלה או ניתוחים כגון כריתת רחם, גם ללא תסמינים במטרה להפחית סיכון לזיהום.
כטיפול מונע למחלה נהוג להשתמש בתרופות כגון קלינדימצין ומטרינידזול, בצריכה פומית או נרתיקית, אולם הצלחת הטיפול אינה מובטחת.
וגינוזיס חיידקי מעלה את הסיכון להתיבשות בשל יתר ההפרשות.
דבר זה מביא לעובדה כי אצל נשים עם וגינוזיס חיידקי שכיחות גבוהה יותר ללידת תינוקות עם משקל נמוך או פגים.
החיידקים שגורמים לווגינוזיס חיידקי גורמים לפעמים לדלקת אגנית הידועה כגורם משמעותי לעקרות.
בפרק י"א בספר ישעיהו מופיעה נבואה שבה מנבא ישעיהו כי באחרית הימים "וגר זאב עם כבש ונמר עם גדי ירבץ", יגיע קץ למלחמות ויכון מצב של "לא ירעו ולא ישחיתו בכל הר קדשי".
נבואה זו הייתה לאות ולמופת כי ייכון שלום עולמי וכי יתמתנו ניגודי הדעות והשנאה בין עמים ואנשים.
ישעיהו מוסיף לנבא, בחציו השני של הפרק, כי לעתיד לבוא יתחדשו נסים, כעין הנסים שהיו ביציאת מצרים.
עם קיבוץ הגלויות יהיה נס נוסף של קריעת ים סוף וכן נס פיצול נהר פרת לשבעה נחלים, על מנת שתתאפשר עלייה נוחה של הגולים החוזרים לארץ ישראל.
לפי פשוטו של מקרא, הנבואה נאמרה על ידי ישעיהו בן אמוץ, שפעל בממלכת יהודה באמצע תקופת בית ראשון.
אולם להערכת חוקרים אחדים, הנבואה נאמרה על ידי נביא מאוחר יותר, בימי גלות בבל.
חוקר המקרא יאיר זקוביץ מנמק הערכה זו במילים הפותחות נבואה זו, , המלמדות שהעץ, שושלת בית דוד נכרת, אך יש תקווה שמהגזע הכרות תתחדש צמיחה חדשה, וישוב שליט מבית דוד.
נבואה לזמנה או לעתיד לבוא
הפרשנים נחלקו בשאלה האם תיאור זה הוא שבחו של חזקיהו המלך, בן זמנו של ישעיהו, או שזה תיאור של מצב עתידי, כאשר ימשול בישראל מלך המשיח, מצאצאי בית דוד -"חוטר מגזע ישי" או "שורש ישי".
רש"י, רבי יוסף קרא, רד"ק, רבי ישעיה מטראני מפרשים שמדובר במלך המשיח.
רבי אברהם אבן עזרא פירש: "רובי המפרשים אמרו כי זה המשיח, והטעם שימות מחנה אשור הצר על ירושלם, ועוד יבא עת גאולת ירושלם השלימה.
ולפי דעת רבי משה הכהן שעל חזקיהו רמז, כי הוא דָבֵק עם הפרשה".
רבי יוסף כספי הצטרף לעמדתם של רבי משה הכהן ואבן עזרא.
מלבי"ם עורך ניתוח בלשני לפסוק הפותח, , ומגיע למסקנה לפיה בנבואה יש כפל משמעות: אם יזכו תהיה הגאולה תיכף בימי חזקיהו, ואם לא יזכו תהיה הגאולה באחרית הימים.
אליה שמואל הרטום מציג בפירושו את שתי האפשרויות: "הנמשל הוא מלך אידיאלי של יהודה או המלך המשיח באחרית הימים".
שינוי טבע החיות - מציאות או משל
הנבואה מתארת שינוי מהותי בטבעם של בעלי החיים, שבעקבותיו טורפים ונטרפים יחיו בשלום אלה עם אלה.
רב סעדיה גאון רואה בנבואה תיאור של מציאות עתידית, שבה שינוי טבע החיות הוא אחד מחמשת מאפייני הגאולה.
כמותו גם הרמב"ן רואה בכך תיאור מציאותי של העתיד לבוא, מימוש של ההבטחה .
גם דון יצחק אברבנאל רואה בנבואה תיאור של מציאות עתידית, ומציין "שברצות ה' דרכי איש גם בעלי חיים הטורפים המזיקים לא יזיקוהו".
בין הפרשנים הנוקטים בדעה זו, יש הרואים את שינוי טבע החיות בארץ ישראל בלבד, ויש הרואים שינוי זה בכל העולם.
הרמב"ם כותב כי לדבריו של ישעיהו יש משמעות סמלית בלבד וגם בימות המשיח לא יתבטל דבר ממנהגו של עולם.
לדעתו, לא יהיה שום חידוש במעשה בראשית אלא, הפירוש הוא כי "ישראל שישבו לבטח עם רשעי עכו"ם המשולים לזאב ולנמר".
גם רבי אברהם אבן עזרא מציין שהנבואה היא "דרך משל, מהשלום שיהיה בימיו".
ומכל מקום, נבואה זו נכתבה על מנת לתאר את המצב של השלום והשפע אשר יהיו בעולם בעת הגאולה, כדוגמת הנבואה של "לא ישא גוי אל גוי חרב ולא ילמדו עוד מלחמה", וכך החיות לא יצטרכו לאכול זו את זו, למרות שזהו טבען.
סאטירה מאת עגנון: לאחר שנאלץ לעזוב את ביתו בפרעות תרפ"ט, וזה הפך לבלתי ראוי למגורים, פרסם עגנון סאטירה בשם "מדרש זוטא", המבוססת על הפסוק .
בחלקה הראשון, "פרשת וגר זאב עם כבש", מתווכח הזאב עם ישעיהו על שהוא מציג מצב זה כנבואה לעתיד לבוא, והרי, אומר הזאב, "מיום שנברא העולם אנו דרים כאחד".
להוכחת דבריו מביא הזאב מובאות מהתורה ומדברי חז"ל, אך בסופו של הוויכוח "נכנס הזאב לתוך עדר של כבשים, מהם טרף ואכל, מהם הפיל והרג, מהם חמס ושדד".
בחלקה השני, "פרשת כבשים בני שנה תמימים", קבוצה של כבשים דנה כיצד לפייס את הזאב.
בשני משלים אלה מייצג הזאב את ערביי ארץ ישראל, והכבשים - את יהודי הארץ.
המשלים נתפסו כמתקפה של עגנון על גישתם הפייסנית של ידידיו, אנשי "ברית שלום".
הפזמון "והיה ביום ההוא": בשנת 1968 ביצעה להקת פיקוד הדרום את שירו של יובב כץ, "והיה ביום ההוא".
השיר משלב בתוכו מילים רבות מחזון השלום של ישעיהו, כפי שהוא בא לידי ביטוי בפרק י"א () ובפרק ב ().
הפזמון "אף אחד לא קם": שלישיית הגשש החיוור הופיעו עם שיר הומוריסטי, שהלחין יצחק גרציאני, בחלק האומנותי של פסטיבל הזמר והפזמון של שנת תשל"ד (1974).
בפזמון "אם" של שמוליק קראוס, העוסק במצב אוטופי של שלום בין יהודים לבין ערבים, יש שורה, שאומרת "אז יגור זאב עם כבש ונמר עם גדי ירבץ ועבדאללה עוד ישב עם כ"ץ".
בפזמון "שיר התאנים": בשיר פארודי זה שולבה פראפרזה על הביטוי: "עוד יבוא שלום, בלי נדר/ אז נישא בלב תפילה// עוד יגור טלה עם כבש/ אל תתפוס'תי במילה".
ֶבבית השלישי לתרגום האודה לשמחה מאת אפרים דרור ישנו שימוש בחזון "גר נמר וגדי יחדיו" לתיאור עולם מלא אחווה, שלום ושמחה.
בשירו "the Hebrew man"', אהוד בנאי בפרפרזה על חזון השלום של אחרית הימים, כותב "והיה ביום ההוא אור חדש גדול יאיר, לאט נפתח הסדק לאט נופל הקיר וכשתגיע השעה יבוא אחד בשם אחד, יכירו וידעו כל העולם שפה אחת, ספיק דה לנגוויג' אוף דה היברומאן."
כביטוי מושאל: בהשאלה משמש הביטוי "וגר זאב עם כבש" לתיאור שיתוף פעולה בין גורמים שלכאורה לא סביר שיתוף פעולה ביניהם.
דוגמה: כותרת בעיתון "הארץ: "מיקרוסופט וקוד פתוח: וגר זאב עם כבש?"
וגינופלסטיקה כל הליך כירורגי אשר מתבטא בבנייה או שחזור של הנרתיק.
לפעמים וגינופלסטיקה נדרשת בעקבות טיפול או הסרה של גידולים ממאירים או מורסה ("אבצס"), על מנת לשחזר את המבנה והתפקוד הנורמלי של הנרתיק.
וגינופלסטיקה משמשת גם לתיקון מומים מולדים של הנרתיק, השופכה והחלחולת.
וגינופלסטיקה יכול לתקן הרחם, וצניחת הנרתיק.
לעיתים קרובות, מבוצע הליך וגינופלסטי על מנת לתקן את הנרתיק והמבנים המצורפים שלה עקב טראומה.
להלן כמה מההתערבויות הכירורגיות שנכללות בגדר וגינופלסטיקה:
שחזור הנרתיק באמצעות השתל או חומר תותבת
השעיית וייצוב הנרתיק באמצעות השתל או חומר תותבת
הפרדת השפכה, הנרתיק ומול הנרתיק
הליכים ספציפיים כוללים: הפחתת הדגדגן, "labiaplasty" (עיצוב שפתים), נורמליזציית המראה ויצירת הנרתיק, ייזמו להתרחבות הנרתיק.
ישנם חששות משמעותיים לזכויות אדם לגבי וגינופלסטיקה וניתוחים אחרים באיברי המין, אצל ילדים שאינם מבוגרים מספיק כדי להיות מוכנים להסכים, כלומר כדי להיות מספיק שפויים בהבעת הסכמתם, כולל דאגה לגבי התפקוד המיני לאחר הניתוח, ועל ההנחות של הטרונורמטיביות.
אין הסכמה בקרב רופאים לגבי הצורך בהם, התזמון, השיטה או ההערכה.
וגינופלסטיקה משמש כחלק מסדרה של ניתוחים הדרושים לטיפול בנערות אלו, ונשים שנולדו עם שלפוחית השתן ממוקם מחוץ לבטן שלהן.
לאחר הטיפולים, רוב הנשים מצליחות ללדת כשורה אך מצויות בסכנה לצניחת רחם.
וגינופלסטיקה שחזורית אצל ילדים ומתבגרים נושאת סיכון לזיהום-על .
אצל מבוגרים, שיעורים וסוגים של סיבוכים השתנו עם הווגינופלסטיקה של שינוי המין.
נמק באזור הדגדגן היה 1-3%, נמק של ניתוח ייצור הנרתיק 3.7%–4.2% והתרחשות צפיפות הנרתיק תועדה ב-2%–10% מאלה שטופלו.
צמצום פתח הנרתיק דווח ב-12%–15% מהמקרים.
מבין דיווחי הצמצוצים האלו, 41% עברו ניתוח נוסף כדי לתקן את המצב ונמק של שני דשנים תוארה.
קיר הנרתיק האחורי הוא סיבוך נדיר.
צניחת הנרתיק נראתה ב-1%–2% של אנשים שהוקצו כזכר בלידה שעוברים ניתוחים אלה.
יכולת ריקון שלפוחית השתן הושפעה לאחר הליך זה, עם 13% דיווח על שיפור, 68% אמרו כי לא היה שינוי ו-19% דיווחו על הידרדרות מחמירה.
אלה שדיווחו על תוצאה שלילית שחוו בהפסד שליטה בשלפוחית השתן ועל בריחת שתן היו 19%.
דלקות בדרכי השתן התרחשו ב-32% מאלה שטופלו.
יצירת נרתיק לא-ניתוחית שימשה בעבר לטיפול בהיעדרות מולדת של הנרתיק.
הנוהל הכרוך ביבשת מכשיר דמוי אוכף ושימוש בקצבים הגדלים בקוטר.
ההליך נמשך כמה חודשים ולפעמים כואב ואפילו זה לא היה יעיל בכל מקרה.
גידולים (נדיר), ציסטות וגם מחיצות הנרתיק דורשים וגינופלסטיקה.
ניתוח שיקומי לאחר טיפול בסרטן
טיפול רדיולוגי בסרטן יכול לגרום הרס או שינוי של רקמות הנרתיק.
וגינופלסטיקה מבוצעת לעיתים קרובות כדי לשחזר את הנרתיק ומבנים גיניטליים אחרים.
במקרים מסוימים, התפקוד המיני הנורמלי יכול להיות משוחזר.
התעלה נבנית באופן ניתוחי בין שלפוחית השתן ובין השופכה בחלק הקדמי של אזור האגן והחלחולת ("רקטום").
השתלת עור משמש מאזור אחר של גוף האדם.
השתל מוסר מהירך, הישבן או אזור המפשעה.
לאחר מכן הוא עטוף סביב תבנית ומונח בתוך התעלה המיוצרת באופן ניתוחי.
חומרים אחרים היו בשימוש כדי ליצור את הציפוי החדש של הנרתיק, לרוב קרומי מי השפיר.
מכתש וגנר הוא מכתש פגיעה בקוטב הדרומי של כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המלחין, תאורטיקן המוזיקה והמסאי הגרמני ריכרד וגנר.
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1976. המכתש ממוקם ליד מכתשי הפגיעה באך (הקרוי על שמו של המלחין הגרמני יוהאן סבסטיאן באך) ושופן (הקרוי על שמו של המלחין והפסנתרן הפולני פרדריק שופן).
וגיף גוסיינוב היה איש ק.ג.ב בדרגת מייג'ור גנרל.
וגיף גוסיינוב נולד בקובה, רוסיה הסובייטית.
בשנת 1970 הוא סיים לימודי עיתונות באוניברסיטה של באקו ועבד כמה שנים בעיתונות מקומית.
בשנים 1973–1978 הוא היה בעבודה מנהלית במערכת הקומסומול ובשנת 1978 עבר למוסקבה.
בשנת 1980 הוא חזר לבאקו ומונה לראש המפלגה בעיר (באותה תקופה זה היה תפקיד חשוב יותר מראש העיר).
וגיף גוסיינוב המשיך להתקדם במערכת המנהלית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
באוגוסט 1989 הוא מונה לראש הק.ג.ב המקומית במקום איוואן גורלובסקי
וגיף גוסיינוב היה מעורב באירועים אלימים שהתרחשו בינואר 1990 במהלכם כוחות הצבא הסובייטי נכנסו לעיר וכ-170 מתושבי העיר נהרגו בנוסף לכ-750 פצועים.
לאחר התפרקות ברית המועצות והקמת אזרבייג'ן העצמאית, גוסיינוב הואשם בשיתוף פעולה עם כוחות הצבא הסובייטי במהלך האירועים של 1990. בשנת 1993 הוא שוחרר ומייד עזב לרוסיה בה קיבל אזרחות.
בשנת 1996 הממשל האזרי האשים אותו בארגון רצח איש תקשרות וארגון פיצוץ בבניין הטלוויזיה.
בקשת הסגרה לא כובדה על ידי השלטונות של רוסיה.
החל משנת 1997 גוסיינוב היה העורך הראשי של סוכנות ידיעות ופועל במספר ארגונים ציבוריים.
בתקופת ברית המועצות הוענקו לו עיטור הדגל האדום של העמל ועיטור ידידות העמים.
ודאה (ברומנית: Vedea) הוא נהר בדרום רומניה, יובל של הדנובה, שנובע מרמת קוטמאנה.
שני היובלים העיקריים של נהר ודאה הם הנהרות קוטמאנה וטלאורמן.
נהר ודאה עובר דרך המחוזות הרומניים ארג'ש, אולט וטלאורמן ועל גדותיו שוכנות הערים אלכסנדריה ורושיורי דה ודה.
אורך הנהר הוא 244 קילומטרים וספיקתו הממוצעת היא 8.36 מטרים מעוקבים בשנייה.