tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המעלה הוא כוח הנובע ממעשים טובים שנעשו; היא מסוגלת לגרום לנסיבות טובות בחייו של אדם, כמו גם לשפר את הנפש והרווחה הפנימית של האדם.
יתר על כן, זה משפיע על החיים הבאים שיבואו, כמו גם על היעד אליו האדם ייוולד מחדש.
ההפך ממעלה הוא חיסרון (בסנסקריט פאפא), ומאמינים שהמעלה מסוגלת להחליש את החיסרון.
אכן, המעלה אפילו נקשרת לדרך לנירוואנה עצמה, אבל מלומדים רבים אומרים שהדבר מתייחס רק לסוגים מסוימים של המעלה.
את המעלה ניתן להשיג במספר דרכים, כגון צדקה, מידות טובות והתפתחות נפשית.
בנוסף, ישנן צורות רבות של יצירת זכויות המתוארות ב.
ידוע גם מושג דומה של קוסאלה (מסנסקריט), השונה מהמעלה בחלק מהפרטים.
הצורה הפורה ביותר של עשיית זכויות היא אותם מעשים טובים שנעשו ביחס לשלוש אבני החן, כלומר, הבודהה, תורתו, הדהרמה, והסנגהה.
בחברות בודהיסטיות, מגוון גדול של פרקטיקות הכרוכות ביצירת זכויות צמח לאורך מאות שנים, ולעיתים כרוכים בהקרבה עצמית גדולה.
המעלה הפכה לחלק מטקסים, מהתרגול היומי והשבועי ומפסטיבלים.
בנוסף, קיים מנהג נפוץ של לקרובים שנפטרו, שמקורו עדיין נתון לוויכוח בין מלומדים.
המעלה הייתה והיא עדיין כה חשובה בחברות בודהיסטיות, שלעיתים קרובות מלכים קיבלו לגיטימציה למלכותם באמצעותה.
בחברה המודרנית, צבירת זכויות ספגה ביקורת כמטריאליסטית, אך עשיית מוסרית חיובית עדיין נמצאת בכל מקום בחברות רבות.
ניתן לראות דוגמאות להשפעה של אמונות על צבירת זכויות במרידות פו מי בון שהתרחשו במאות השנים האחרונות, כמו גם בהחייאת צורות מסוימות של עשיית זכויות, כמו הנושא השנוי במחלוקת של .
במלחמה, מַעַל הוא הטעיה טקטית בה אחד הצדדים מעמיד פנים כי הוא מבצע פעולה בתום לב בכוונה לנצל את אמון הצד השני ולהשיג יתרון צבאי.
מעל הוא הפרה של הלכות מלחמה וככזה מהווה פשע מלחמה, משום שהוא משבש את ההגנות והמגבלות שנועדו לשמור על הצדדים הלוחמים ועל אזרחים.
האיסור המפורש על מעל מופיע בסעיף 37 של הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה.
בסעיף מובאות מספר דוגמאות למעשים המוגדרים כמעל, כבדיית כוונה לנהל משא ומתן באמצעות הנפת דגל לבן, בדיית היעדר יכולת כתוצאה מפציעה או מחלה, בדיית מעמד אזרח או לא-לוחם ובדיית מעמד מוגן באמצעות שימוש בסמלים כמו סמל האומות המאוחדות או סמל של מדינה נייטרלית.
בסעיפים 38–39 מוגדרים סמלים מוכרים וסמלי לאום.
שורשי האיסור על מעל במושג האבירות, שמזוהה עם לוחמת ימי הביניים באירופה.
האיסור החל להופיע בחוקי מלחמה מסודרים במחצית השנייה של המאה ה-18. , שהיה החוק הצבאי של צבא האיחוד, מוכר כראשון שאסר על פעולות מעל באופן מסודר; בסעיף 16 של הקוד נכתב כי ובסעיף 101 נכתב כי .
מספר פעולות המוכרות כמעל - שימוש במדי האויב, בדגליו או בדגלים המייצגים מעמד מוגן - מופיעות בקוד כדוגמאות ללחימה לא-מכובדת.
ידוע כי כתיבת הקוד הושפעה מחיבורו של הנרי האלק על החוק הבינלאומי, בו נכתב על מעל כי .
ניסיונות לחוקק חוקי מלחמה בינלאומיים בשלהי המאה ה-18, ששאבו השראה מקוד ליבר, כללו גם הם איסורים על מעל וכן פירוט נוסף על מהות הפעולות המהוות מעל, אולם ללא הגדרה טכנית של מעל.
בסעיף 13 של הכרזת בריסל משנת 1874 צוינו איסור על רצח בבגידה של יחידים המשתייכים לצבא או לאומה עוינת, וכן איסור על שימוש לא הולם בדגל לבן, דגל הלאום או סמלים צבאיים של האויב וכן בסמלים הייחודיים של אמנות ז'נבה.
בניגוד לקוד ליבר, באמנת בריסל היקף המעל מצומצם, וחל רק על מקרי רצח ולא על פציעה.
מספר ממשלות סירבו לקבל את ההסכם והכרזת בריסל לא אושררה.
בשנת 1880 אימץ המוסד לחוק בין-לאומי את מדריך אוקספורד, שכתב ; המדריך היה שלב משמעותי בהתפתחות ההגדרה של מעל, וכלל את הרחבת המונח רצח בבגידה באמצעות ציון שתי דוגמאות, החזקת מתנקשים שכירים והעמדת פני נכנע, וציון האיסור על התקפת האויב תוך הסתרת השיוך לכוח צבאי.
ההסכם הבינלאומי הראשון שהתקבל וכלל חוקי מלחמה היה ב-1899. בתקנות שהתקבלו נכתב כי חל איסור על "הרג או פציעה בבוגדנות של יחידים המשתייכים לצבא או לאום עוין", וכן על "שימוש לא ראוי בדגל הפסקת אש, דגל לאומי, סמלי הצבא והמדים של האויב, וכן בסמלי אמנות ז'נבה".
למעשה, הוועידה לא שינתה כמעט כלל את הניסוח שאומץ בהכרזת בריסל.
לטענת שון ווטס, פרופסור למשפטים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, הקיפאון בהתפתחות המונח הושפע מהפוליטיקה הבינלאומית ומהאגו של הנציגים.
בשנת 1956 החל הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום לפעול לפיתוח חוקי מלחמה עדכניים; בשנת 1977 התפרסם הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה, ובו הגדרה מעודכנת של מעל, שבה הוחלפה המילה "בוגדנות" (treachery) ב"מעל" (perfidy), וכן התווספה לקיחה בשבי במרמה לפעולות האסורות שיכולות להוות מעל.
העדכון סיפק הגדרה רחבה יותר של אילו מעשים יתפסו כמעל, אך המדד לעבירה נותר מבחן התוצאה.
חוקת רומא של בית הדין הפלילי הבין-לאומי, שהתקבלה ב-1998, מגדירה חלק מפעולות המעל כפשעי מלחמה (לקיחה בשבי אינה מוזכרת בחוקה כמעל), אולם על פעולת המעל לגרום לפציעה או למוות כדי להביא לענישה.
במשפטי דכאו זוכו אוטו סקורצני ותשעה קצינים עליהם פיקד מהאשמה במעל; הם הואשמו בשימוש לא הולם במדי צבא ארצות הברית, אולם זוכו כיוון שהוכח שלא השתמשו במדים במהלך קרב, אלא רק כחלק מפעילות תחבולנית.
במהלך המלחמה העולמית בטרור ניהלה מחלקת ההגנה של ארצות הברית הליכים משפטיים בהם האשימה מספר פעילי טרור במעל; בין הפעילים נמנה גם פעיל חזבאללה עלי מוסא דקדוק.
ישנו דיון בנוגע לפעילות המסתערבים ביהודה ושומרון והאם היא מהווה מעל.
מעל ומעבר לירח הוא סרט פנטזיה מוזיקלי מונפש משנת 2020 בבימויו של גלן קין (בבימויו הראשון) ובבימויו המשותף של ג'ון קאהרס, על פי תסריט מאת אודרי וולס, עם חומרי תסריט נוספים מאת אליס וו וג'ניפר יי מקדוויט.
הסרט הופק על ידי אולפני פרל ונטפליקס אנימציה, והונפש על ידי סוני פיקצ'רס אימג'וורקס.
מככבים בו קולותיהם של קאתי אנג, פיליפה סו, קן ג'ונג, ג'ון צ'ו, רותי אן מיילס, מרגרט צ'ו וסנדרה או.
העלילה עוקבת אחר נערה הרפתקנית בשם פייפיי, שבונה חללית כדי לפגוש את האלה המיתולוגית על הירח צ'אנג-אה .
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים מונטקלייר ב-17 באוקטובר 2020, ולאחר מכן הופץ בנטפליקס ובבתי קולנוע נבחרים ב-23 באוקטובר.
הסרט גרף 860,000 דולר ברחבי העולם; הוא זכה במועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט ההנפשה הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס הסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-93. זהו הסרט האחרון שוולס עבדה עליו לפני מותה והוא הוקדש לזכרה.
פייפיי היא ילדה נבונה ומלאת תושייה אשר מתאבלת על אימה המנוחה, לשם כך היא בונה חללית ויוצאת למסע לירח כדי להוכיח את קיומה של אלת הירח המיתולוגית הידועה בשם צ'אנג-אה.
קאתי אנג בתפקיד פייפיי, ילדה בת 14 (15 בסוף הסרט) שמאמינה בצ'אנג'ה מאז אובדן אמה.
ברייסן הול בתפקיד פייפיי הצעירה.
רוברט ג'י צ'יו בתפקיד צ'ין, בנה בן ה-8 של גברת ג'ונג (9 בסוף הסרט) ואחיה החורג של פיי פיי.
פיליפה סו בתור צ'אנג-אה, אלת הירח המיתולוגית שמשתוקקת להיות שוב עם אהובה האמיתי הוי.
התלבושות שלבשה צ'אנג-אה בסרט עוצבו ונוצרו על ידי מעצב האופנה העילית הסיני גואו פיי.
קן ג'ונג בתפקיד גובי, פנגולין לונארי ויועץ מלכותי לשעבר, אשר הוגלה לפני אלף שנה.
ג'ון צ'ו בתור בא בה, אביו של פיי פיי.
רותי אן מיילס בתור מא מא, אמה המנוחה של פיי פיי.
סנדרה או בתפקיד גברת צ'אנג, ארוסתו החדשה של בה בה, לימים אשתו ואמו החורגת של פיי פיי.
מרגרט צ'ו בתפקיד דודה לינג, אחת מדודותיה של פיי פיי.
צ'ו גם מדבבת את גרטץ', אחת מ"בייקר צ'יקס".
קימיקו גלן בתור דודה מיי, עוד אחת מדודותיה של פיי פיי.
גלן גם מדבבת את לולו, אחת מ"בייקר צ'יקס".
ארט באטלר בתפקיד דוד, דודו של פיי פיי.
באטלר גם מדבב את ביל, אחת מ"בייקר צ'יקס".
איירין צו בתפקיד סבתא, סבתא של פיי פיי.
קלם צ'אונג בתפקיד סבא, סבא של פיי פיי.
קונרד ריקמורה בתפקיד הואי, מושא האהבה האמיתי של צ'אנג-אה.
אילנית גרשון - גברת צ'אנג
גילי גולדברג - פייפיי הצעירה
הילה סורג'ון פישר - דודה לינג / גרטץ'
מיה אלון - דודה מיי / לולו
אליעזר וייס - דוד / ביל
עדי בר לב - סהרונית כחולה
עינת אזולאי - סהרונית ורודה
מייה קדוש - סהרונית צהובה
מדבבים נוספים: דדי זהר, ניר רון, דניאל מגון, יובל בינדר, דן שצברג, דניאל שופוב, נורית בנאי קורן, אנה שפיץ, לורה שופוב וליה שקד.
מַעֲלֵה-אֶפְרַיִם היא התנחלות ומועצה מקומית במדבר השומרון, בגובה כ-200 מטר מעל פני הים, 4 ק"מ צפונית-מזרחית לעיירה דומא, 10 ק"מ מצומת פצאל ולמרגלות הר הסרטבה.
מעלה אפרים נוסדה בשנת 1978 כמרכז אזורי לכל התנחלויות בקעת הירדן, גב ההר והמורדות המזרחיים של השומרון.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1981 (למרות מספר תושביה המצומצם - הקטנה מבין המועצות המקומיות בישראל).
היישוב הזמני היה ממוקם מעל היישוב מעלה אפרים של היום, כחצי קילומטר מערבה ממנו.
קבוצת המתיישבים שהקימה את היישוב פצאל, רצתה מלכתחילה להתיישב בבקעה במקום שבו נמצא היישוב פצאל היום, ובמקום שנמצאו אדמותיהם החקלאיות גם אז, אך בתחילה לא הותר להם הדבר.
הרשויות התנגדו למגורים בבקעה, כנראה מסיבות ביטחוניות, וועדת השמות הממשלתית התנגדה לשם פצאל.
לכן הוקם היישוב, בשנת 1970, במקום גבוה יותר, ונקרא בשם מעלה אפרים, משום שהוא נמצא בדרך העולה אל נחלת שבט אפרים.
תושבי המקום לחצו על הרשויות להעבירם למקום שבו רצו להתיישב בתחילה, ובקשתם נענתה בשנת 1975.
בחודש ינואר 1975 החליטה הממשלה להקים "מרכז עירוני" בשם מעלה אפרים.
במרץ אותה שנה עברו תושבי פצאל למקומם הקבוע בבקעה, ומיד אחר כך הגיעה למעלה אפרים קבוצת התושבים שעמדה להקים את היישוב נתיב הגדוד, ואיישה את המקום.
בסוף שנת 1976 התחילו להבנות בתי קבע עבור היישוב המתוכנן מעלה אפרים, במקום הסמוך ליישוב הזמני.
באותו זמן הציע יגאל אלון, שהיישוב המתוכנן מעלה אפרים יהיה עיר ולא "מרכז עירוני".
באותה שנה הגיעו ליישוב הזמני מעלה אפרים גם חברי הקבוצה שעמדה להקים את מושב תומר, ושהו במקום באופן זמני.
בחודש מאי 1977 עברו תושבי המושב נתיב הגדוד למקומם הקבוע בבקעה.
במרץ 1978 החלו תושבים לאכלס את בתי הקבע החדשים במעלה אפרים.
לאחר זמן מה עברו תושבי המושב תומר למקומם הקבוע בבקעה, ואת מקומם ביישוב הזמני מעלה אפרים, תפסו חיילי היאחזות נח"ל מעלה אפרים שהוקמה במקום.
באפריל 1979 עזבה היאחזות הנח"ל את המקום.
במקום היישוב הזמני פעל כעבור שנים בית ספר שדה, ואחר כך כפר סטודנטים ומוסדות חינוך.
התוכניות המקוריות של היישוב דיברו על יישוב בן 10,000 נפש.
בשנת 2022 החל להיבנות שכונה חדשה שתכיל 500 יח"ד.
השכונה כוללת תמהל של בתי קרקע חד-משפחתיים, דו-משפחתיים ובניה רוויה.
נכון לקיץ 2025 כבר אוכלסו עשרות דירות בשכונה החדשה ובשנה הקרובה צפויים להתאכלס עוד מאות דירות.
מבחינת מספר התושבים, מעלה אפרים היא המועצה המקומית הקטנה בישראל.
נכון ל-2012 מעלה אפרים עומדת בראש רשימת הרשויות המקומיות המתוקצבות על ידי הממשלה.
באותה שנה השקיעו משרדי הממשלה השונים 22,794 ש"ח בכל תושב של מעלה אפרים.
אחריה ברשימה עמנואל עם 12,610 ש"ח לתושב.
דרומית למעלה אפרים נמצא אתר של מערת נטיפים ובו מין נדיר של חלזון מערות שזו אוכלוסייתו היחידה הידועה בארץ.
המערה התגלתה בראשית שנות ה-90, עם סלילת תוואי משופר לכביש חוצה שומרון, עקב הרצון לשמור על הסביבה הטבעית הייחודית במערה, האתר סגור למטיילים ונעול ואין אפשרות לבקר בו ללא היתר מיוחד של רשות הטבע והגנים.
ביישוב בית ספר תיכון אזורי שש-שנתי "ירדן", ישיבת הסדר, מכינה קדם צבאית שלוחת מכינת בני דוד, כפר סטודנטים, פארק תעשייה, בית חב"ד ומרכז אירוח כפרי, סניף של תנועת הנוער תנועת אריאל וסניף של תנועת הנוער קדמה.
ביישוב יש גם תלמוד תורה לבנים.
בסמוך למעלה אפרים שוכן בסיס צבאי המשמש כמפקדת אוגדה 96, ושימש בעבר את אוגדה 162.
ביוני 2003 המליצה הוועדה לבחינת איחוד מועצות מקומיות במחוז יו"ש לאחד את מעלה אפרים ומועצה אזורית מגילות ים המלח עם מועצה אזורית בקעת הירדן.
באוגוסט 2004 מינה מנכ"ל משרד הפנים גדעון בר לב ועדה נוספת לבחינת העניין, שהמליצה על איחוד מעלה אפרים עם בקעת הירדן.
שר הפנים רוני בר-און אישר את מסקנות הוועדה, אך גם אישור זה לא התקדם.
באוגוסט 2023 הודיע שר הפנים משה ארבל על בחינת איחודן של רשויות מקומיות, כולל הצעה לאיחוד מועצה מקומית מעלה אפרים עם מועצה אזורית ערבות הירדן, והנחה כי תהליך הבחינה יחל לאחר הבחירות לרשויות המקומיות.
מַעֲלֵה עִירוֹן היא מועצה מקומית במחוז חיפה בישראל.
מעלה עירון נוצרה כרשות מקומית משותפת עבור הכפרים מוּסמוּס, זלַפה, מוּשֵׁיירִפה, סאלם ובַיַאדַה, הנמצאים בנחל עירון.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. למועצה החדשה היה שטח שיפוט של 3,048.5 דונם, ועם השנים שטחה הורחב כמעט פי שניים.
בשנת 1992 הוקמה המועצה האזורית נחל עירון שכללה גם את היישובים ברטעה, עין א-סהלה ומועאויה.
התושבים הביעו התנגדותם למהלך ההקמה ובעקבותיו הוקמה ועדת חקירה בראשותו של יוסף גינת.
לאחר שהתושבים הופיעו בפני הוועדה, המליצה זו לשר הפנים לפצל את המועצה האזורית לשתי מועצות מקומיות.
בשנת 1996 הוקמו 2 רשויות:
מועצה מקומית בסמ"ה שבה נכללו היישובים ברטעה, עין א-סהלה ומועאויה.
משרדי המועצה מקומית מעלה עירון שכנו עד סוף שנת 2003 בעפולה.
משנת 2004 עברו לכפר זלפה.
בסוף 2006 הפסיק מנכ"ל משרד הפנים את כהונתו של ראש המועצה ופיזר את מועצת הרשות עקב אי-אישור תקציב המועצה לשנת 2006 במועדו, כמתחייב מפקודת המועצות המקומיות.
בעקבות זאת, באפריל 2007 מינה משרד הפנים ועדה קרואה.
מאפריל 2007 ועד ספטמבר 2009 כיהן מיכאל אילוז בתפקיד יו"ר הוועדה הקרואה מאוקטובר 2009 ועד אוקטובר 2013 פרנקו גונן.
ב-2015 פרסם משרד מבקר המדינה ביקורת על תפקוד הוועדה הקרואה במעלה עירון.
הביקורת העלתה מחדלים חמורים בתהליכי קבלת ההחלטות ובהתקשרויות עם נותני שירותים.
כמו כן, ממצאי הביקורת לימדו על התנהלותה הבזבזנית של הוועדה ועל הטבות כספיות שהוענקו לעומדים בראשה.
באוקטובר 2013 התקיימו בחירות לראשות המועצה ולחבריה.
בסיבוב הבחירות השני לראשות המועצה נבחר מוסטפא אגבאריה.
בבחירות 2018 נבחר מחמוד ג'בארין לראש המועצה.
בבחירות 2024 נבחר מוחמד אגבאריה לראש המועצה.
2002–2006: מוחמד פאוזי גבארין בראש מועצה נבחרת
2007–2009: מיכאל אילוז בראש ועדה קרואה
2013–2018: מוסטפא אגבאריה כראש מועצה נבחרת
בתחום המועצה פועלות שלוש קבוצות כדורגל: "בני מוסמוס", "בני מושיירפה ביאדה" ו"הפועל בני זלפה".
ניסיון להקים קבוצה אחת מאוחדת של המועצה המקומית לא הצליח.
צְבִיָּה הוא יישוב קהילתי על שם צביה לובטקין, מלוחמות מרד גטו ורשה, בגליל התחתון, בתחומי המועצה האזורית משגב.
היישוב עלה על הקרקע ב-27 בדצמבר 1979, במסגרת תוכנית המצפים ל"יהוד הגליל", בחסות התק"ם - התנועה הקיבוצית המאוחדת.
עם הקמתו כלל גרעין של 21 צעירים בני קיבוצים שגרו במבנים יבילים.
המטרה הייתה להקים במקום קיבוץ שיתבסס על חקלאות.
האזור בו הוקם היישוב היה חלק מ"שטח אש 9", שטח אש" שהופקע מתושבי האזור בשנת 1944 בידי שלטונות המנדט הבריטי, אחר כך עבר לרשות צה"ל והיה במחלוקת מתמשכת עם תושבי האזור הערבים.
ב-1976 הוחלט להפקיע אותו רשמית (מהלך שהביא למחאות יום האדמה).
לפיכך לא היו במקום קרקעות חקלאיים זמינים וליישוב לא היה בסיס כלכלי.
חלק מתושבי היישוב הועסקו כיערנים על ידי קק"ל.
במשך השנים הוחזק המקום בידי גרעינים מתחלפים של בני קיבוצים, אך בקיץ 1986 החליטה התק"ם לפנות את היישוב, לאחר שהוחלט שאין לו בסיס כלכלי, על רקע משבר חובות הקיבוצים באותה עת.
כמה ימים אחר כך, בתמיכת הסוכנות היהודית, הועבר לאחריות גרעין "עתיד" של אנשי תנועת "אימן", תנועה רוחנית בסגנון העידן החדש, במטרה להקים במקום יישוב קהילתי ברוח אמונתם.
"מעלה צביה" היה היישוב השלישי בגליל שנמסר לגרעין של "תנועה רוחנית" אחרי הררית שהוקם בידי חסידי מדיטציה הטרנסצנדנטלית והרדוף שהוקם בידי חסידי תורת האנתרופוסופיה.
אך שנה לאחר שעבר למקום גרעין "עתיד" פורסם דו"ח "הוועדה הבינמשרדית לבדיקת נושא ה"כתות" ("קבוצות חדשות") בישראל" שזיהה את "אימן" ככת מסוכנת "ניאו פשיסטית", והחל לחץ של גורמים שונים, בראשם ארגון יד לאחים לפנות את חברי הגרעין.
למרות הלחצים הותר לחברי גרעין "עתיד" להישאר במקום, מאחר שחבריו עמדו בכל הקריטריונים הדרושים, כולל שירות צבאי (חלק מאנשי הגרעין היו יוצאי יחידות מובחרות), והיישוב הפך למרכז של תנועת "אימן".
עם זאת, בפברואר 1989 אסרה מדינת ישראל, בהוראת שר הפנים אריה דרעי, את כניסתו של מנהיג התנועה ריימון ארמין לישראל, שהגיע במטרה להשתתף בכנס ביישוב.
זאת אף על פי שהותר לו לבקר בישראל פעמים רבות קודם.
הקבוצה שהקימה את מעלה צביה, רצתה ליישם את עקרונות תנועת ה"אימן" באופן מעשי, והיא נאלצה להתמודד עם קשיים רבים, במקום לא הייתה תשתית למעט קבוצת המבנים היבילים של הקיבוץ המקורי, על גבעת טרשים עם דרכים לא סלולות.
תחילה לא זכתה הקבוצה לתמיכתו של ריימון ארמין.
אך החל משנת 1994 החל ארמין בקשר אינטנסיבי עם היישוב, דרך מזכיר היישוב דני דוידי, ולאור עצותיו אורגן היישוב כלל עיצוב הבתים, מינהל, חינוך וסביבה.
ב-1999 דני דוידי סבר שתקלה פוטנציאלית בתוכנות מחשב בתחילת שנת 2000, שכונתה באג 2000, תביא לאירוע אפוקליפטי, על בסיס נבואות של ריימון ארמין על סוף העולם.
על פי הוראתו היישוב התארגן לאירוע נאגרו מזון, מים ודלק, נרכש ציוד רב וגויסו כספים מהתושבים וחברי התנועה ברחבי העולם (שהובטח להם שהיישוב יהיה מקום מקלט עבורם).
אך האסון המצופה לא הגיע.
בהמשך עבר גם דוידי לשהות רוב הזמן בארצות הברית.
בשנת 2002 הוקמה ביישוב מכינה קדם-צבאית, לאחר קבלת אישור בעקבות בדיקות קפדניות, הוכנה תוכנית הלימודים ונקלטו חניכים.
בשנת 2003 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה צפון, תוכנית אב חדשה של היישוב להגדלת מספר תושביו מ-85 ל-350 משפחות.
התכנית אפשרה בניית בתים בשטח של 220 מ"ר, אך לא יותר מ-180 מ"ר לקומה, על מגרשים בשטח של חצי דונם.
במאי 2013 שודרה כתבת תחקיר של יגאל מוסקו, במסגרת התוכנית "אולפן שישי" בחברת החדשות של ערוץ 2 על היישוב.
בה נחשפו לראשונה פרטים על אורח החיים ביישוב.
בנוסף נחשף כי תושבים המבקשים לעזוב את היישוב ואת תנועת ה"אימן" סובלים מהתנכרות וצעדים קיצוניים מצד חברי הקהילה, ונתקלים בקשיים למכור את בתיהם במקום.
ביולי 2019 פרסם עיתון "הארץ" תחקיר בו עלו טענות דומות על היישוב, הנהלת היישוב מצדה מסרה כי: "כמקובל ביישובים קהילתיים בגליל, קבלת תושבים חדשים נעשית באמצעות ועדת הקבלה האזורית משגב.
ועדת הקבלה של היישוב מתירה רק לחברי ה"אימן" לרכוש בתים במקום.
באמנת היישוב הוא מוגדר כ"יישוב יהודי-ישראלי בדרך האימן", ועל המבקשים להתיישב בו להיות חלק מתנועת האימן, תנועה פילוסופית־יישומית.
בתי היישובים בולטים בצבעוניותם, בהתאם לתפישת העולם של התושבים, לפיה לצבעים יש השפעה על החיים האנושיים.
ביישוב מרכז קהילתי, מבנה מוזיקה, בית ספר יסודי וחטיבת ביניים ברוח היישוב, תנועת נוער בשם "תבנית השלום" ועוד.
חברי מעלה צביה עוסקים בפעילות קהילתית שוטפת באזור משגב וברחבי הארץ.
בין חברי היישוב לתושבי הכפר הבדואי חוסנייה מתקיימת פעילות משותפת קבועה לעידוד וחיזוק ערך השכנות והקיום המפרה והסובלני עם השונה והייחודי.
תושבי וילדי היישוב מקיימים פעילויות שוטפות לטיפוח איכות הסביבה באזור, כולל ניקוי נחלים וכבישים, מיחזור, לימוד חוגי איכות הסביבה של בתי ספר, כנסים ארציים ופיתוח שיטות מיוחדות לטיפוח הסביבה.
אחד מעקרונות היישוב הוא שהתושבים בו יעבדו לפרנסתם בתוך תחומיו, במידת האפשר, ושהוא לא יהיה רק פרוור שינה ללא נוכחות פיזית של התושבים במשך היום, כפי שקורה ביישובים קהילתיים רבים המרוחקים ממרכזי תעסוקה.
רבים מתושבי היישוב בחרו להקים במקום עסקים בתחומים שונים, כולל: טיפולים אלטרנטיביים, אמנות, נגרות, ומגוון של מקצועות חופשיים.
חלק מתושבי היישוב עובדים במערכת החינוך ובתפקידים שונים בקהילה, כגון ניהול חדרי האירוח שביישוב.
בשנת 2002 הוקם ביישוב היקב האורגני הראשון בישראל, שב-2009 עבר ליישוב לטם ומאז פועל תחת השם "יקב לטם".
מַעֲלֵה-גַּמְלָא הוא מושב של תנועת המושבים הנמצא במערב רמת הגולן.
היישוב נמצא בתצפית נוף, במעלה הכביש המטפס מצפון הכנרת לגמלא העתיקה, בגובה של 110 מטרים מעל פני הים, 320 מטרים מעל פני הכנרת ובמרחק של כארבעה קילומטרים מחופה.
היישוב שוכן בין בקעת בית צידה וקניון נחל דליות.
מצפון ליישוב נמצאת שמורת יער יהודיה.
המושב הוקם בשנת 1976 במיקום זמני ועבר למיקומו הנוכחי בשנת 1980. בסמוך ליישוב נתגלו שרידים של בתי כנסת רבים מתקופת התלמוד, בין היתר באתרים חורבת חוחה, חורבת זיתה, חורבת בתרה, חורבת כנף ודיר עזיז.
היישוב חילוני ומבוסס על ערכי שיתוף, חקלאות, אירוח תיירותי ומעורבות קהילתית.
לפי הלמ"ס נכון לשנת 2202 במושב גרים 596 נפשות, מקצועות חופשיים ותיירות.
היישוב מנוהל על ידי אגודה קהילתית המאגדת את כל תושבי היישוב (החקלאים והתושבים הקהילתיים).
כלכלת החקלאים במושב מתבססת בחלקה על חקלאות שלחין (מנגו, אבוקדו, ענבי מאכל, תמרים, הדרים) וכן מגדלים ביישוב צמחי נוי, דקליים ועצים סובטרופיים.
משק החי של היישוב כולל לולי תרנגולי הודו, וכוורות דבורים לייצור דבש.
במעלה גמלא פעוטון לגילאי חצי שנה עד שלוש, וגן לילדים מגיל שלוש עד חובה.
הפעוטון, זכה בתעודת "גן ירוק" על פעילותו בנושאי הטבע, מיחזור חומרים, שימוש ויצירה בהם.
ילדי כיתות א'-ח' לומדים בבתי הספר האזורים "מעלות הגולן" ברמות, "מצפה גולן" בבני-יהודה, "שורשים" בנטור ובבתי ספר נוספים באזור.
רוב תלמידי כיתות ט'-י"ב לומדים בבית ספר "נופי גולן" בקצרין.
ההגעה לבתי הספר מתבצעת בעזרת הסעות מאורגנות של המועצה האזורית גולן מהיישוב לבית הספר וחזרה.
נוער מעלה גמלא משתייך לתנועה החדשה (לשעבר בני המושבים כיום משתייך לשומר החדש).
במסגרת המעורבות הקהילתית נבחרות מדי שנה ביישוב ועדות לתרבות, חינוך, נוער, בריאות, מתאר, מזכירות ועוד.
ביישוב מתקיימים אירועים משותפים וחגים בהם נאספים התושבים ואורחיהם.
כמו כן, קיימים אירועי תרבות שונים ביישוב, כגון סרטים, מופעי אומנות ומוזיקה.
מַעֲלֵה-עָמוֹס היא התנחלות בעלת אופי חרדי במתכונת של יישוב קהילתי בסגנון הטרוגני עם קהילות חרדיות מגוונות, השוכנת במזרח הרי יהודה, כ-20 קילומטר דרומית לירושלים ומשתייכת למועצה אזורית גוש עציון.
ההתנחלות הוקמה בשנת 1981 על ידי קבוצת אברכים, בוגרי ישיבות ליטאיות וחוזרים בתשובה, ובאמצעות תנועת משקי חרות בית"ר.
היישוב נקרא על שם עמוס הנביא, איש תקוע הסמוכה.
בדצמבר 1989 הונחה אבן הפינה למבני הקבע הראשונים ביישוב.
ב-2022 הוכר היישוב איבי הנחל המצוי בתחומה של מעלה עמוס כשכונה של ההתנחלות, אך בפועל הוא מתנהל כיישוב עצמאי.
ב-2023 היישוב היה ליישוב הישראלי שגדל בקצב הצמיחה הגבוה ביותר ביהודה ושומרון, 24.5%, וגם חצה את רף 1,000 התושבים.
גרעין ההתיישבות הראשון כלל בוגרים של ישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים, בהם אריה דרעי שהחל כמזכיר היישוב וכחבר מועצת גוש עציון מטעמו את דרכו הציבורית.
ראש הישיבה, הרב הלל זקס שימש כרבו הראשון של היישוב.
יתר המתיישבים במקום היו בעיקר משפחות של בוגרי ישיבת "אש התורה" אשר מתמקדת בהחזרה בתשובה בקרב יהדות ארצות הברית.
בין בוגרים אלו: אורי זוהר, מראשוני המתיישבים במקום.
עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 נוספו ליישוב כעשרים משפחות הקשורות לישיבת "שבות עמי" בראשות הרב קוגל ובסוף שנות ה-90 היוו דוברי רוסית כמחצית מהאוכלוסייה.
ב הצטרפו ליישוב כמות גדולה של בוגרי ישיבות ליטאיות וכן הצטרפו מעט משפחות חסידיות.
בסוף 2015 הונחה אבן הפינה להרחבת היישוב.
אזור ההרחבה נקרא "קריית נוף".
מאז נבנו פרויקטים נוספים אשר הגדילו את גודל היישוב ומאוכלסים בעיקר על ידי אברכים בוגרי ישיבות ליטאיות.
כרב היישוב מכהן מזה כ-30 שנה הרב זאב וולף חרל"פ.
ביישוב, בית ספר אזורי "בית יעקב" לבנות, "תלמוד תורה" לבנים, גני ילדים, כולל אברכים, בית ספר לבנות ותלמוד תורה.
בנוסף, פועלים ביישוב תלמוד תורה וגני ילדים עבור הקהילה החסידית, המנוהלים על ידי מוסדות ביאלא.
ביישוב קיימים מספר בתי כנסת, בהם בית כנסת אשכנזי-ליטאי, בית כנסת ספרדי, בית כנסת ביאלא, בית כנסת כלל־חסידי.
מעלה החמישה (מַעֲלֵה-הַחֲמִשָּׁה) הוא קיבוץ הממוקם בראש אחת הפסגות הגבוהות שבהרי ירושלים, מדרום מזרח להר רפיד, על יד קיבוץ קריית ענבים והכפר אבו גוש ולצד היישוב הקהילתי הר אדר.
הקיבוץ נוסד רשמית ב-19 ביולי 1938 כחלק מיישובי חומה ומגדל, על ידי חברי גרעין "במעלה" של תנועת גורדוניה, שעלו מפולין וממזרח אירופה.
חברי גרעין "במעלה" שהו בהכשרה במחנה ליד קריית ענבים עת נרצחו חמישה מחבריהם ב-9 בנובמבר 1937, במהלך סלילת דרך בהר הרוח, הנמצא מדרום לקיבוץ.
שמות החמישה: , , , , אנדרטה לזכרם נבנתה במקום בו נפלו, בהר הרוח.
החמישה הונצחו בציור פרסקו מעשה ידי הצייר היהודי-אמריקני שלדון שונברג שצויר בבית התרבות של הקיבוץ "בית צילה" בשנים 1953-1952. למחרת הרצח נתכנסו חברי הקיבוץ והודיעו שחילוקי הדעות לגבי התיישבות של קבע בהרים הם מאחוריהם והקבוצה החליטה פה אחד להתיישב בהר עימו הם כרתו ברית דמים.
עם הקמת הנקודה ועדת השמות הצעה מספר שמות ובהם השם הזמני "גבעת החמישה", אולם חברי הקיבוץ ביקשו לאזכר את גרעין "במעלה" וכך באספת ועדת השמות של קק"ל מ-27 באוגוסט 1938, נקבע השם הרשמי "מעלה החמישה".
תחילה העלו לקרקע 3 בתים, בתי איש שלום, מגדל ביטחון בו גם שכנה המרפאה ותחנת הגפירים.
לאחר בניית המבנים עלתה פלוגת חברים ראשונה.
במהלך מלחמת העצמאות, בגלל הקרבה לחזית הירדנית, שימש הקיבוץ, יחד עם קיבוץ קריית ענבים, כבסיס של גדוד "הפורצים" מחטיבת הראל.
ב-18 בינואר 1948, נהרג מזכיר הקיבוץ, אלתר רכניצר, בהתקפה על שיירה שיצאה לכיוון ירושלים.
בתחילת מאי 1948 פונו כל ילדי הקיבוץ למנזר רטיסבון בירושלים, שם שהו עד מרץ 1949. ב-30 במאי הותקף הקיבוץ, אך ההתקפה נהדפה.
בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נקבע קו הגבול בין מדינת ישראל לממלכת ירדן ("הקו הירוק"), מצידו הצפוני של הקיבוץ.
בשנת 2004 החלה בסמוך בנייה של קטע מגדר ההפרדה.
במאי 1959, נערכה עצרת זיכרון והוכרז על הקמת יד זיכרון לזכרו של אליעזר גלר וגיבורי מרד גטו ורשה.
גלר שהיה חבר גורדוניה וריכז את פעילות התנועה בלודז', היה אמור להצטרף לחבריו במעלה החמישה, כשפרץ המרד עמד בראש שתי פלוגות לוחמות של גורדוניה, לאחר המרד נשלח לברגן-בלזן ומשם לאושוויץ בה נספה.
בשנת 1961 נסתיימה בכניסה לקיבוץ בניית אנדרטה, מעשה ידי הפסל אנדריי רבס, לזכרם.
בשנת 1967, במלחמת ששת הימים, ישבה פלוגת מילואים מהחטיבה הירושלמית על פסגת הר סמוך למעלה החמישה, אל מול מוצב הרדאר הירדני, עשרות מטרים מקו הגבול.
בבוקר ב-5 ביוני 1967, החל משעה 10:00, ספג המוצב הפגזה של פגזי מרגמה ירדניים והחלו חילופי אש לאורך כל היום.
בשעות הערב פרץ כוח משוריין מחטיבת הראל בפיקודו של אורי בן-ארי לכיוון מוצב הרדאר והמשיך לעבר גב ההר בין לכיוון רמאללה.
בשנת 2002, אושרה לקיבוץ הרחבה של 138 יחידות דיור על חשבון שטחי היער באזור.
הגופים הירוקים התנגדו לתוכנית, ולאחר מספר שנים החליט הקיבוץ לא ליישמה.
בינואר 2005 עבר הקיבוץ שינוי יסודי באורחות חיי התושבים.
השיתוף הכלכלי בין חברי הקיבוץ צומצם באופן משמעותי והשריד העיקרי שנותר מימי השיתוף היא רשת ביטחון כלכלית שאמורה לעזור למעוטי היכולת.
ב-9 ביוני 2021 פרצה שרפה באזור הקיבוץ ובתי תושבים פונו.
הענף הכלכלי העיקרי של הקיבוץ היה בעבר מלון מעלה החמישה הנמצא לידו וכלל מועדון בריאות וספא, מרכז קונגרסים וגן אירועים (ב-2015 הפך המלון לשני מלונות נפרדים: מלון יערים ומלון גורדוניה).
ענפים נוספים במשק הם רפת (האחרונה שנותרה באזור ההר), לולים, בית קפה, גידולי שדה ובריכת שחייה.
בשנת 1954, קם מפעל "גמה" למכשירי רדיו.
בשנת 1956, הוקם, בשיתוף עם קריית ענבים, משרד ההובלה "הרי ירושלים".
בשנת 1964 הוקם מפעל לסוכריות וממתקים "כרמית".
תחילה ייצור סוכריות כרמל בידע צרפתי.
בהדרגה הורחב קו המוצרים ובשנת 1979 נחנך מפעל חדש של כרמית שהוקם בקיבוץ.
המפעל נמכר לחברת אסם בשנת 1995, וב-1998 נמכר שוב לחברת "טעם ישראל" שאיחדה את פעילותו עם המפעל שלה בראשון לציון והמפעל בקיבוץ נסגר.
בשנת 1970 הוסב בניין לול לחממה והוקמה חממת הסחלבים.
בשנת 2016 הוסב בניין החממה לבית קפה בשם "חממת הסחלבים" הפועל עד היום.
ביוני 2012 המלון נרכש בידי קבוצת ג'ורדאש ישראל והוחלט להפעילו תחת המותג "אורכידיאה", כאשר אורכידיאה מחזיקה ב-74% מהמלון ו-26% הנותרים נותרו בחזקת הקיבוץ.
בשנת 2015 המלון נרכש על ידי חברת "כרם ניהול בתי מלון" בבעלותם של גדי פריבר ואפרים קרמר, ופוצל למלון יערים ולמלון גורדוניה.
ביוני 2021 נפתח במעלה החמישה סניף של רשת ההארחה סלינה מנתור בבניין היסטורי משוחזר - בית נובו (בית מרגוע לעובדי חברת האשלג, לשעבר), הסמוך למלון יערים.
מַעֲלֵה-גִּלְבּוֹעַ הוא קיבוץ דתי, השוכן בפסגת הר הגלבוע, בקצה הצפון מזרחי של רכס הרי השומרון, בסמיכות לקיבוץ הדתי מירב.
עקב היותם שני הקיבוצים הדתיים היחידים באזור, הוחלט כי למרות מיקומם על הרי הגלבוע, הם לא ישויכו מבחינה מוניציפלית למועצה אזורית הגלבוע, אלא למועצה אזורית עמק המעיינות, שבה קיים גוש הקיבוצים הדתיים טירת צבי, שדה אליהו, עין הנצי"ב ושלוחות.
בשנת 2023 מבוסס ברובו על משפחות צעירות וכולל בתוכו גם משפחות מבוגרות יותר.
סה"כ 175 משפחות במעלה גלבוע.
קיבוץ מעלה גלבוע, הוקם כהיאחזות נח"ל ב-29 בנובמבר 1962, לציון יום כ"ט בנובמבר.
בעת הקמתו הייתה מחלוקת על שם המקום.
הנח"ל התייחס אליו כאל "מצפור הגלבוע", בעוד יוסף ויץ קרא לו "מעלה גלבוע".
בשנת 1968 התאזרח ויושב בידי אנשי הקיבוץ הדתי.
בשנת 1974 הוא אוכלס מחדש בעקבות משבר חברתי.
בסוף שנות ה-80 היו בקיבוץ כ-50 משפחות, אולם בעקבות קשיים כלכליים ועזיבה הוא הגיע בשנת 1997 למצב משברי, וכמעט ופורק.
לאחר תהליך הבראה כלכלת הקיבוץ יציבה יותר, והוא הצליח להחזיר את כל חובותיו.
ענפי הפרנסה העיקריים בקיבוץ הם חקלאיים: גידולי שדה ומטעים (כרם יין, כרם מאכל, בננות, מנגו וליצ'י) גידול ושיווק גזר, רפת חלב, מדגה ותרנגולי הודו.
בנוסף קיבוץ מעלה גלבוע הוא חלוץ האנרגיה המתחדשת בישראל ומפעיל מתקנים רבים, מגוונים וחדשניים של ייצור אנרגיה ירוקה, ביניהם טורבינות רוח, אגירה שאובה, מתקן ביו-גז ופרויקטים סולאריים שונים.
כמו כן, בולטת בקיבוץ נוכחותה של ישיבת מעלה גלבוע, ישיבת שילוב של הקיבוץ הדתי, המשלבת לימוד תורה עם חיי מעשה ושירות צבאי.
רב הקיבוץ הוא הרב בני הולצמן.
כמו מרבית הקיבוצים, גם קיבוץ מעלה גלבוע עבר תהליך של הפרטה.
היבטים אחדים של השיתופיות הקיבוצית נעלמים, ושירותים אחרים שלהם זכאי חבר הקיבוץ מתורגמים לערכם הכלכלי.
יש לעבור תהליך קליטה שבסופו ניתן לשכור דירה מהקיבוץ.
כעבור שנתיים יש להחליט האם נשארים במסלול של תושבות בקיבוץ או שמעדיפים להצטרף לחברות.
בתחילת 2013 היו בו 75 חברים ומועמדים ועוד כ-55 משפחות במעמד תושבות (חלקם בהרחבה קהילתית), כך שסך הכל היו במעלה גלבוע מעל 100 משפחות.
נכון לקיץ 2020 מתגוררות בקיבוץ כ-150 משפחות – כל המשפחות הן תושבות בקהילה וחלק מהמשפחות הן גם חברות בקיבוץ.
ניתן להתקבל לקליטה למסלול חברות בקיבוץ לאחר שנה של מגורים במעלה גלבוע.
בשנת 2023 יש בסך הכל 175 משפחות במעלה גלבוע.
בשטח החקלאי של הקיבוץ הוקמה חוות רוח על ידי חברת "אפקון תעשיות" (מקבוצת "שלמה Sixt"), ובה 14 טורבינות רוח (חוות רוח דומה נמצאת ברמת סירין ובה 11 טורבינות).
באוקטובר 2016 נפתח במקום מרכז מבקרים על שם שלמה שמלצר, ובו הסברים והדרכות על "אנרגיה נקייה", במקום מוקרן סרט על נושא זה.
הקיבוץ מירב נמצא כקילומטר דרומית למעלה גלבוע, בהמשך כביש 667.
במרחק של קילומטר דרומית ממעלה גלבוע נמצא הכפר הערבי ג'לבון, מעבר לגדר ההפרדה.
מצד צפון־מערב נמצא הכפר הערבי פקועה, גם הוא מעבר לגדר ההפרדה.
מעט מזרחה למעלה גלבוע נמצא מצפור דובי וערן שמיר.
אב ובנו שנפלו על הגנת המולדת.
דובי נולד בשדה אליהו ונהרג כסמג"ד בעת אימונים בניצנה ב־1977. בנו ערן נהרג במבצע מרכבות האלים בלבנון ב־1997. שביל מוביל מכביש 667 לפרגולת עץ ולאורכו שירים הקשורים לגלבוע ולעמק.
מהמצפור מראה של עמק חרוד וקורות חייהם של דובי וערן.
מול המצפור נמצא "חניון הר אבינדב" וממנו תצפית יפה ושביל מסומן שהוא חלק משביל עמק המעיינות היורד לעין מודע.
מַעֲלֵה חֶבֶר (שמו הרשמי: פְּנֵי חֶבֶר) הוא התנחלות ויישוב קהילתי דתי לאומי בהר חברון, השייך למועצה אזורית הר חברון.
היישוב נקרא על שם נחל חבר שראשיתו ליד יישוב.
הוא הוקם בשנת 1982 כהיאחזות נח"ל בשם נח"ל יקין ואוזרח בשנת 1983. כעבור שנים ספורות המקום ננטש כמעט לגמרי.
ישיבת שבי חברון בראשות הרב משה בלייכר שלחה אברכים נשואים ורווקים להשתקע במקום ואלה קלטו משפחות נוספות.
בין האברכים שהתגוררו ביישוב היה גם הרב מנחם פרל, שכיהן כרב היישוב.
בשנת 2012 אוכלס שלב ד' בידי זוגות צעירים.
בשנת 2017 נבנתה שכונה חדשה בשם "מצפה הנחל", שלב א' אוכלס.
ביישוב מספר מוסדות חינוך: ישיבה קטנה, ישיבה תיכונית תורנית (שבי חברון לצעירים), כולל ללימודי רבנות, שני גני ילדים, צהרון ומעון יום של משרד הכלכלה והתעשייה.
קיים בו סניף נפרד של תנועת הנוער בני עקיבא.
כיום מכהן הרב חיים קליין כרב היישוב.
בשנת 2022 הוקמה שכונת נחלת חבר - שכונה שהוקמה מחוץ לגדרות היישוב.
אוכלוסיית היישוב משתייכת לזרם הדתי לאומי.
בסמוך ליישוב משתכנות שתי חוות: חוות מדבר חבר הנמצאת מדרום ליישוב ובעצם מחברת בין מעלה חבר ובין היישוב כרמל.
החווה השנייה היא חוות מלאכי אברהם, הנמצאת ממזרח ליישוב.
החווה משתכנת על פאתי העיר הערבית בני נעים.
בסמוך ליישוב כמה אתרים ארכאולוגיים, ובהם תל זיף, חורבת אריסטובוליה וחורבת יקים.
מהיישוב נשקפים נופי מדבר יהודה וים המלח.
מדרשת מעלה חבר הפועלת ביישוב מפעילה סדנאות, הרצאות ואירוח ביישוב.
חדרי האירוח צופים למדבר יהודה.
מרכז המבקרים של מפעל הבוטיק הולי קקאו המייצר שוקולד נמצא באזור התעשייה בכניסה ליישוב
הכביש המוביל ליישוב עובר דרך מצפה שלושת המלאכים המוכר גם כהקין או נבי יקין.
500 מטר משם נמצא עין זיו המתאים לרחצה.
מַעֲלֵה-שׁוֹמְרוֹן היא שכונה במערב ההתנחלות קרני שומרון, וקודם לכן יישוב קהילתי במועצה אזורית שומרון.
מעלה שומרון נוסד בטקס עלייה לקרקע ב-14 בפברואר 1980, כשהוא נקרא קרני שומרון ב'.
היישוב הוקם על ידי גרעין משפחות מעורב מגוש דן, שמשתייך לתנועת משקי חרות בית"ר.
היישוב הוקם כיישוב קהילתי מעורב לדתיים וחילוניים.
ליישוב נקבע תקנון דתי, ובהן: אי חילול שבת בפרהסיה, אי חילול שבת על ידי פעילויות היישוב, ואיסור נסיעה בשבת בתחום מוגדר בתחומי היישוב.
הדבר גרם למתחים פנימים ביישוב, והתושבים החילוניים ביקשו לחלק את היישוב ולעבור לנקודת התיישבות אחרת ב-1983.
בשנים הראשונות הוקם בית ספר משותף ביישוב, אך הוא נסגר עקב היותו קטן מדי לתקני משרד החינוך.
נחשונים (מכונה גם בשם "היישוב הזמני"): ראשוני מעלה שומרון עלו לשכונה המורכבת מכ-50 "אשקוביות" (מבנים יבילים מבטון) ו"קרוואנים" (מבנים יבילים קלים).
אלה מוקמו בשטח בן כ-14 דונם.
בשנת 2022 הועברו הקרוואנים במטרה להקים במקום שכונת בתי קבע.
ב 2025 התחילה הבניה של שכונת מגורים בה כ-100 יח"ד.
אפיקים: שכונת "בנה ביתך" הראשונה של היישוב, בה שמות הרחובות ניתנו על פי שמות נחלי ארץ ישראל, ממזרח וממערב לירדן, (לדוגמה: שניר, צאלים, תרצה, ארנון ועוד) ובמרכזה רחוב "הירדן".
לבונה: השכונה החדשה יותר (מכונה גם "גבעה ב'").
הרחובות בשכונה קרואים אף הם על שם בשמים, כגון יסמין, סמדר ועוד.
אבני החושן - שכונת בנייה מרוכזת שנבנתה על ידי "אמנה", הרחובות בשכונה קרואים על שם אבני החושן, ברקת אודם וספיר.
אל מתן - שכונת תיירות ומגורים בדרום היישוב.
בית הכנסת המרכזי במעלה שומרון נמצא בראש גבעת אפיקים וכולל מתפללים מכל העדות.
הוא הוקם לזכר דב אינדיג (מושא הספר תיאום כוונות מאת הרב סבתו, וכותב המכתבים לטליה שנערך על ידי חגי בן ארצי).
בשכונת נחשונים פועל בית כנסת ספרדי נוסף, בעיקר בשבתות וחגים.
כמו כן קיים בית כנסת בשכונת אל-מתן.
ביישוב מוסדות חינוך (עד גיל בית ספר), בית כנסת ומקווה ומועדון חברים.
במעלה שומרון אזור תעשייה ובו 4 מבנים בשטח כולל של כ-2,400 מ"ר.
במבנים עסקים שונים כמו מוסך, חברות טכנולוגיות שונות, עסקים בנושאי בניין, חנות חומרי בניין, נגריה, מכולת.
בעת הקמת היישוב התגלו ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברזל ובין השאר כמה פרטים של בית ארבעת המרחבים.
בשנת 1979 נערכו חפירות הצלה ב"חרבת ג'מעין" - האזור בו עמד להבנות היישוב מעלה שומרון.
החפירות נוהלו על ידי שמעון דר מאוניברסיטת בר-אילן.
על חלק מהחפירות פיקח אריה בורנשטיין אף הוא מאוניברסיטת בר-אילן.
האתר התגלה כבר בשנת 1976 במסגרת "סקר מערב שומרון".
בחרבת ג'מעין נמצא יישוב כפרי מתקופת הברזל השנייה אשר השתמר בשלמותו.
האתר שוכן בגובה 315 מטר מעל פני הים.
שטח החורבות משתרע על כיפת הגבעה ועל המדרון הדרומי על פני שטח של 20 דונם.
החורבות נמצאו בתחום יער אורנים שניטע במקום בימי השלטון הירדני
חרבת ג'מעין כללה כ-20 מבני אבן, רובם במצב השתמרות מעולה, מהם כדוגמת בית ארבעת המרחבים, שהיו מוקפים קיר מגן, אשר השתמר במזרח ובדרום.
בדרום-מערב האתר שימשו קירות המבנים כקו-מגן.
בצפון האתר נמצאו כבשן סיד, פתח מערה חסומה, בית בד, יקב.
תריסר בורות מים חצובים ומטויחים נמצאו ביישוב ובשיפוליו.
בסביבת היישוב נמצאו מדרגות חקלאיות עתיקות.
סביב האתר ובתוכו נמצאו 12 מגדלי שדה: עגולים, מרובעים ואחד - מגדל מלבני, יוצא דופן בממדיו.
למִגְדָלִים היה תפקיד חקלאי-כלכלי באגירת תוצרת כרמי הגפן ובתעשיית היינות שהייתה רווחת בסביבה.
נראה כי בהמשך היו למגדלים גם תפקידים אחרים.
אהרן דֶמסקי, מהמחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן, הביע את ההשערה כי הכפר הגדול "עזון", על כביש שכם-קלקיליה - אשר חרבת ג'מעין הוא כפר בת שלו - משמר את השם המקראי "עזה".
(אם כי ייתכן שבניגוד לעזה שביהודה, הנקראת בערבית ע'זה, ב"ע'ין" (غزة - Ghaza) - השם עזון הוא באות "עי"ן" (ءزؤن)).
ההשערה המקובלת בעולם הארכאולוגיה הייתה של קלאי, שהציע כי היישוב "עַיָּה" הוא העיר העי, המוזכרת בספר יהושע, יישוב בנחלת שבט בנימין.
בעקבותיו הלכו גם מפרשי התנ"ך המודרניים.
אולם לדעת דמסקי אין הדבר נראה סביר מרצף המקומות המופיעים בפסוק לעיל "שכם עד עיה".
בנוסף, בקווי הגבול בין שני השבטים, מנשה ואפרים, אין מקום בשם עיה.
בדיקה שנעשתה על ידי אהרן דֶמסקי מראה כי ישנם כתבי-יד ודפוסים אחדים של התנ"ך, כמו גם בתרגום השבעים, הוולגטה וכן בתרגום יונתן בהם מופיע בפסוק בדברי הימים במקום "עיה" - הנוסח "עזה".
גרסה זו בתנ"ך נדחתה בשתי ידיים על ידי ה"מנחת שי", אולם אהרן דֶמסקי מצטט מקור מעניין.
הגאון מווילנא, (שדן גם בשאלות גאוגרפיות מקראיות) הכותב בפירושו לפסוק מדברי הימים: "עד עזה - שהיה במִקצוֹעַ מערבית צפונית של אפרים וזה עזה של אפרים ולא היא עזה שביהודה".
אפשרות הזיהוי החדשה נותנת הסבר סביר לפסוק מספר שופטים.
העלה אותו החוקר חנן אשל מאוניברסיטת בר-אילן.
לפני שגדעון הנביא מושיע את בני ישראל מיד מדין, מתוארת התפשטות שבטי מדין לתוך נחלת בני ישראל במשפט הבא: "וַיַּחֲנוּ עֲלֵיהֶם, וַיַּשְׁחִיתוּ אֶת-יְבוּל הָאָרֶץ, עַד-בּוֹאֲךָ, עַזָּה (הדגשה לא במקור), וְלֹא-יַשְׁאִירוּ מִחְיָה בְּיִשְׂרָאֵל, וְשֶׂה וָשׁוֹר וַחֲמוֹר".
לדעת אשל את עזה זו יש לחפש בתחום שבט מנשה, ממנו באה משפחת אביעזר, בית אביו של גדעון, אשר הושיע את ישראל.
עזה זו יש לזהות עם עזון ולא עם עזה שביהודה.
מַעֲלֵה-לְבוֹנָה היא התנחלות ביהודה ושומרון ויישוב קהילתי דתי בגוש שילה שבדרום-מזרח השומרון.
היישוב ממוקם כ-3 ק"מ צפונית לסינג'יל ו-15 ק"מ דרומית לעיר אריאל.
היישוב מנוהל בידי המועצה אזורית מטה בנימין ונמצא על גבעה נישאת מעל כל הסביבה, בגובה ממוצע של 750 מ'.
שמו של היישוב על שם היישוב המקראי "לבונה", ומזוהה ביישוב הערבי לובאן א-שרקיה, שנמצא בעמק לבונה, מצפון ליישוב.
השם לבונה מאזכר גם את הצמח הריחני "לבונה" שהיה אחד המרכיבים בקטורת הסמים במקדש שהיה בשילה, המזוהה עם תל שילה, מרחק של כעשר דקות נסיעה מהיישוב.
מעלה לבונה נמצאת סמוך למעלה מפותל הנושא את אותו שם, על כביש 60 הישן, מירושלים לשכם.
על המעלה, שהוא חלק מדרך עתיקה המכונה דרך האבות, מצוי חאן בשם חָא'ן אָ-לֻובָּאן.
בתוך היישוב ובסביבתו ישנן עדויות רבות ליישוב הקדום אשר היווה מרכז התיישבותי באותם ימים.
קרב מעלה לבונה, הקרב הראשון בין צבאו של יהודה המכבי לבין הצבא הסלאוקי, ניטש בקרבת מקומו של היישוב המודרני.
מעלה לבונה החלה כהיאחזות נח"ל שהוקמה ב-1 באוגוסט 1983, וביום העצמאות תשמ"ד (1984) אוזרח היישוב.
בעקבות יוזמתו של חנן פורת ליישב את מעלה לבונה, נרתמו שתי משפחות משכונת נווה יעקב בירושלים.
בט"ו בשבט תשמ"ד הן העמיסו שתילי ברושים ונסעו אל מאחז הנח"ל.
לאחר קבלת האישורים המתאימים ניטעו העצים המקיפים עד היום את בית הכנסת ביישוב וההחלטה ליישב את המאחז יצאה לפועל.
בתחילה, בשל מחסור במגורים, עלו על הקרקע ארבע משפחות, אך עד מהרה התפתח היישוב וכיום הוא מונה כ-140 משפחות ובכללן משפחות בנים ממשיכים.
עד שנות ה-90 הכביש הראשי בין רמאללה ושכם, כביש 60, עבר בסמוך ליישוב, אך בשנת 1994 נפתח כביש עוקף ארוך יותר, אך מהיר יותר דרך שילה ועלי וכל קווי התחבורה הוסטו לשם.
כתוצאה מכך נוצר מחסור בתחבורה ציבורית.
הדבר עצר את התפתחות היישוב לטובת התפתחותם של עלי ושילה.
עד נובמבר 2014 הפעילה חברת אגד את קו 148 בין אריאל וירושלים, ואת קו 477 בין אלון מורה וירושלים.
בעבר עברו דרך היישוב גם קו אגד 577 בין אריאל ותל אביב, קו אגד 473 בין ירושלים-אריאל-נתניה, וקו אגד 474 בין ירושלים-אריאל-כפר סבא.
כיום פועל ביישוב קו 462 של אגד תעבורה מירושלים ומאריאל.
ביישוב קיימים מספר מוסדות חינוך לרווחת התושבים.
ביישוב מעון תמ"ת לילדי הגיל הרך וגני ילדים.
ילדי בית הספר לומדים ברובם בבית הספר האזורי "אוהל שילה", הנמצא ביישוב שילה במרחק כ-10 דקות נסיעה.
בית הספר נותן מענה לילדים מכיתה א' ועד כיתה ח'.
בנוסף, קיימים בתי ספר פרטיים ביישובים השכנים אליהם ניתן להירשם בצורה פרטנית.
בנוסף, ביישוב נמצאות אולפנת מעלה לבונה ומכללת מכלול - מכללה תורנית מדעית המשלבת לימודי הנדסאי עם לימודי רוח כהכנה לצבא.
ראש המכללה הוא הרב יאיר שחור, רב היישוב.
ביישוב ניתן למצוא סופרמרקט, מרפאה של לאומית שירותי בריאות, ספרייה, משחקייה, פינת חי ועוד.
היישוב מתנהל כאגודה שיתופית ופעילויות התרבות בו מנוהלות על ידי רכזת תרבות לפי צורכי הקהילה והתושבים.
מַעֲלֵה-מִכְמָשׂ (לעיתים בקיצור: מכמשׂ) היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי באזור גבעות בנימין המשקיפות על רמון, טייבה ודיר דיבוואן בסמוך ועל שם העיר המקראית מכמש, שבנחלת שבט בנימין, המזוהה בימינו ב"תל מרים", כ-7 ק"מ מזרחית לרמאללה וכקילומטר מזרחית לכפר הערבי מוח'מאס.
מיישובי "אמנה" והמועצה אזורית מטה בנימין.
זה היישוב הגדול בגוש מכמש.
ההחלטה על הקמת היישוב התקבלה ביוני 1980, והאישור להקמתו בדצמבר 1980. היישוב הוקם ערב בחירות 1981, כאשר 19 המשפחות הראשונות, שפרשו מגרעין מעלה אדומים לאחר שהוחלט שהיא תהיה לעיר, עלו על הקרקע ללא פרסום.
מעלה מכמש הוקם כחוליה ברצף של יישובים במזרחו של מדבר אדומים ולאורכו של "כביש אלון" (כביש 458), שנועד להיות קו הגבול לפי תוכנית אלון.
הוא נמצא בין כפר אדומים, אלון ונופי פרת שמדרום לו, ורימונים, כוכב השחר ומעלה אפרים מצפונו.
הרצף ההתיישבותי נועד ליצור מעטפת יישובים יהודיים מצפון-מזרח לירושלים ובין השומרון והבקעה.
ב-5 בספטמבר 1995 נרצח בביתו תושב היישוב, דניאל (דני) פריי, עולה חדש מאנגליה, בידי מחבל פלסטיני, על שמו הוקמה השכונה מצפה דני.
ב-15 במאי 2001 נרצחה בידי פלסטינים עידית מזרחי, בת 22 בפיגוע ירי בכביש הסמוך ליישוב.
ב-18 בפברואר 2016 נרצח בידי פלסטיני תושב היישוב, סמל ינאי טוביה ויסמן, בן 21, בפיגוע דקירה באזור התעשייה שער בנימין, הממוקם כשלושה ק"מ ממערב למעלה מכמש.
היישוב נחשב ליישוב דתי הטרוגני ומונה כיום כ-300 משפחות.
מרבית התושבים הם ילידי ישראל ומקצתם עולים מארצות רבות מרחבי תבל.
ביישוב מתגורר חבר הכנסת לשעבר מטעם סיעת קדימה, עתניאל שנלר .
מרבית התושבים עובדים מחוץ ליישוב, בפרט בירושלים, ומיעוטם בתוך היישוב - בעסקים פרטיים, ובמוסדות החינוך והקהילה.
כן פועל ביישוב אזור תעשייה קטן ובו כמה משרדים ובתי מלאכה.
סמוך ליישוב בסיס צבאי של משמר הגבול.
ביישוב יש מעון לתינוקות ולפעוטות, גני ילדים לכל הגילים, ובית ספר יסודי יישובי לכיתות א'-ו' "נועם רחל".
במקביל פועל ביישוב תלמוד-תורה אזורי לבנים, בגילאי גן חובה עד כיתה ח', המנוהל על פי שיטת ברקאי המקנה לימוד תורני בשילוב מושגים כללים ע"פ דרכם של חז"ל בראיית הראי"ה קוק.
גילאי חטיבות הביניים לומדים במוסדות האזוריים בעפרה ובבית-אל.
ב-2015 נפתחה ביישוב "מכינת לפידות-אמונה" - מכינה קדם צבאית לבנות דתיות.
לאחר שנה עברה המכינה לאתר אחר ובשנת 2019 נכנסה למבנה הקבע שלה במצפה דני.
ביישוב פועלות שתי תנועות נוער דתיות - בני עקיבא ואריאל.
תקופה מסוימת פעלה במקום ישיבה לעולים מארצות הברית, אך היא נסגרה.
בשנת 2004, צילם במעלה מכמש העיתונאי מיקי רוזנטל פרק בסדרת התחקירים "בולדוזר" של ערוץ 2. בפרק ניסה רוזנטל להקים מאחז בשם "מעלה מופז".
לאחר זמן קצר, הגיעו למקום כוחות צה"ל ואנשי המנהל האזרחי ודרשו מרוזנטל להתפנות באופן מיידי.
רוזנטל עוכב לחקירה במשטרת מטה בנימין והקרוואן שהביא למקום הוחרם.
בפרק השתתף גם שמעון ריקלין.
כ-200 מטרים צפונית למעלה מכמש ממוקם מצד מכמש.
בחפירות במקום נתגלה מבנה ריבועי ובתוכו חדר שהכיל במות, ומתוארך לתקופת הברזל ב', שלהי ימי ממלכת יהודה.
למעלה מכמש שלושה מאחזים: מצפה דני, נווה ארז ונחלת צבי.
ב-23 באוקטובר 1998 (ביום בו נחתם הסכם ואי) הועלו על גבעה סמוכה ליישוב שני קרוואנים והוקם מאחז "מצפה דני", על שם דניאל פריי.
איציק ספיר, תושב מעלה מכמש, עלה למקום וגר בו במשך חצי שנה, עד שהצטרף אליו שמעון ריקלין, גם הוא תושב מעלה מכמש.
המאחז עומד בחלקו על אדמות פרטיות ובחלקו על אדמות מדינה.
עם זאת, לכלל המאחז אין תוכנית מתאר (תב"ע) מאושרת, כמחויב בחוק.
בשנת 2006 הוחל בניית מצפור במצפה דני, ללא אישור, על אדמה פלסטינית פרטית של תושב הכפר הפלסטיני הסמוך דיר דיבוואן.
עם תחילת בנייתו, נפתח במנהל האזרחי תיק נגד הכשרת השטח והוצאו נגד העבודות צו הריסה, אך הבנייה נמשכה.
בשנת 2009 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי תושבי הכפר דיר דיבוואן, ועתירה נוספת בשנת 2013, כנגד בניית מספר מבנים ב"מצפה דני", לרבות כנגד דרך העוברת בחלקה בקרקע פרטית פלסטינית.
בנובמבר 2015 הודתה מדינת ישראל שאכן מדובר בקרקע פרטית.
בשנת 1999 יזם ריקלין את הקמתו של המאחז הבלתי חוקי "נווה ארז" על גבעה מדרום ליישוב.
בשנת 2001 פורק "נווה ארז" במסגרת הסכם שנעשה בתקופת ראש הממשלה אהוד ברק ועבר לנקודה אחרת, אולם בפברואר 2001 חזרו התושבים לנקודה המקורית.
נכון לשנת 2016 מתגוררות במקום כ-38 משפחות.
היישוב קרוי על שמו של תא"ל ארז גרשטיין שנפל בדרום לבנון.
הן במאי 2014 והן בנובמבר 2017, הרס המנהל האזרחי שלושה בתים במקום שנבנו על קרקע פרטית ללא היתר.
}מעלה בני המושבים הוא שביל הסימון הראשון שנפרץ במדבר יהודה.
הוא נקרא על שם חטיבת בני המושבים אשר ביצעה את עבודות הפריצה והסלילה של השביל.
פריצת השביל הוצעה בשנת 1963 על ידי איתן גולן, יוסי פלדמן ולוי יהב שהיה ממקימי בית ספר שדה עין גדי, בזמן ההכנות לטיול התנועה למדבר יהודה.
בחג הפורים באותה שנה, יצאה קבוצת נערים מטעם חטיבת בני המושבים למצוק הצפוני של נחל ערוגות.
במהלך ארבעה ימי עבודה סללו החניכים, בהנחיית פלדמן וגולן, את השביל התלול המחבר את נחל ערוגות למצודה הישראלית בראש הר מצפה עין גדי.
מעלה – עסקים מנהיגים אחריות חברתית היא עמותה המקדמת את נושא האחריות החברתית של עסקים בישראל.
העמותה הוקמה בשנת 1998 על ידי טליה אהרוני ומהווה ארגון עמיתים, בדומה לארגונים מקבילים בעולם כגון BSR (בשם המלא Business for Social Responsibility) ו-BITC (בשם המלא Business in the Community).
העמיתים החברים משתתפים בפורומים ובמפגשים מקצועיים במהלך השנה, וכן זכאים לשעות ייעוץ ולחומרים ממאגרי מידע בתחום.
מעלה מתמקדת בעסקים הגדולים במשק הישראלי, כלומר עסקים שמחזור ההכנסות השנתי שלהם עולה על מאה מיליון דולר.
העמותה ממומנת בעיקר על ידי דמי החבר של העסקים החברים בארגון – הנחלקים ל"מנהיגות עסקית" (שטראוס עלית, טבע, יוניליוור ישראל, בנק הפועלים ועוד כ-15 חברות) ולעמיתים (כ-80 חברות נוספות).
בראש הארגון עומד, נכון ל-2025, מומו מהדב.
גודלם וכוחם הרב של תאגידים גורם להשפעה משמעותית על חיי האזרחים, כצרכנים, מועסקים או תושבים (החשופים להשפעות סביבתיות), ולכן לעסקים יש אחריות לפעול באופן שיטיב עם הסביבה והחברה בטווח הארוך (פיתוח בר קיימא).
לפי "מעלה", האחריות החברתית של עסק נחלקת למספר היבטים, חלקם חופפים או משיקים זה לזה: אתיקה בעסקים; שיווק ופרסום; סביבת עבודה וזכויות אדם; דיווח ובקרה; מעורבות בקהילה ואיכות הסביבה.
מאז 2003, נערך בכל שנה "דירוג מעלה", המדרג את החברות הגדולות במשק בהיבטים של אחריות חברתית.
זהו למעשה שאלון רחב-היקף שנוסח ונבדק על ידי ועדה ציבורית, הכוללת אישים מתחומי התעשייה והאקדמיה.
ב-2005 הושק מדד מעלה, הכולל את עשרים החברות במקומות הראשונים של דירוג מעלה.
מדד מעלה נסחר בבורסה - הן כתעודת סל של קסם (אקסלנס), והן כחלק מקרן נאמנות של פריזמה, ומהווה אפיק למעוניינים להשקיע על פי קריטריונים אתיים.
עד כה השיג המדד תשואות דומות לאלו של מדד תל אביב 100.
מעלה הזיתים היא שכונה יהודית בדרום רכס הר הזיתים בירושלים, הממוקמת סמוך לדרך יריחו הישנה.
היא צמודה לשכונה הערבית ראס אל עמוד וצופה על הר הבית ועל העיר העתיקה.
אדמות השכונה נרכשו על ידי איל ההון היהודי-אמריקאי הפילנתרופ ארווין מוסקוביץ'; חלק מהקרקע היה שייך לחברה קדישא של חב"ד.
בשנת 1997, שבוע לפני ראש השנה תשנ"ז, אוכלס בית קרקע ביהודים, לאחר שמשפחת האדייה, המשפחה הערבית שהתגוררה בו עד אז, יצאה בתיאום עם בעלי הנכס משפחת מוסקוביץ.
את המבנה הראשי אכלסו 3 משפחות ו-4 רווקים.
מבין הרווקים ניתן למנות את אריה קינג (מייסד ומנהל הקרן לאדמות ישראל וסגן ראש העיר ירושלים) והרב גדי שלוין (כיום - ר"מ בישיבת הכותל).
ממשלת ישראל החליטה לפנות את המשפחות, ראש הממשלה בנימין נתניהו אסר על נוכחות יהודית במקום ושלח לבית את אליקים רובינשטיין, אז היועץ המשפטי לממשלה ואת פרקליטת המדינה, עדנה ארבל.
השר לביטחון הפנים, אביגדור קהלני, שירטט מתווה שהתקבל על דעת המתיישבים, ש-10 רווקים בלבד יוותרו בשטח.
מאז נקרא המקום מעלה הזיתים (לתקופה מסוימת ניתן השם "מצפה דניאל", לזכרו של דניאל גורי, מתושבי העיר העתיקה).
הממשלה אסרה על כל בנייה במקום, לרבות הצבת גדר סביב למתחם.
את מלאכת הצבת הגדר ביצעו חברי הכנסת רחבעם זאבי, משה פלד ואחרים, תוך שימוש בחסינותם הפרלמנטרית.
רק לאחר החלפת הממשלה, כשנבחר אהוד ברק לראשות הממשלה, החלה משפחת מוסקוביץ בבנייה במקום, שהוקפאה בעקבות לחץ של מפלגות האופוזיציה, אך לבסוף באה לסיומה ב-2003.
בשנת 2006 הסתיים אכלוס שלב א' בכ-40 משפחות, והחלה בנייה של שלב ב' בשכונה.
לאחר סיום בניית שלב ב' (2011) ישנן בשכונה כ-100 דירות.
בגלל שהשכונה נבנתה על קרקע פרטית, על מנת לרכוש דירה בשכונה יש לעבור ועדת קבלה שבה חברים נציגי הקבלן ובעל הקרקע.
השכונה היא דתית-לאומית, וכל תושבי השכונה הם יהודים דתיים.
מתגוררים בה הרבנים יוסף קלנר ונעם ישראל הרפז, כמו כן ישנן בשכונה שתי דירות בבעלות הרב צבי ישראל טאו וישיבת הר המור, באחת מהן שוהה ומתגורר לעיתים הרב טאו, ובאחת מהן מועברים שיעורים שבועיים של הרב.
בשכונה קיימים גם שני סניפים של תנועת הנוער הדתית-לאומית אריאל (בנים ובנות בנפרד), מדרשה לבנות בראשות שלומית וולצמן, מקווה, שלושה גני ילדים ושני פעוטונים.
ככל המתחמים היהודיים במזרח ירושלים מתחם מעלה הזיתים מאובטח מטעם משרד השיכון.
בשכונה קיים מבנה בית כנסת.
לאחר מעל עשר שנים של עבודה ותכנון, בערב יום ירושלים ה'תשפ"ב נחנך מבנה הקבע לבית הכנסת בשכונה במעמד הראשון לציון הרב יצחק יוסף, הרבנים דוב ליאור, צבי טאו, שלמה אבינר, ראש העיר ירושלים משה ליאון, סגן ראש העיר ותושב השכונה אריה קינג, חברי מועצת העיר ירושלים ואישי ציבור.
השכונה ממוקמת במרחק 200 מטרים מקברו של ראש הממשלה מנחם בגין ובמרחק של 400 מטרים ממערת הקבורה של האדמו"ר מגור.
מעברו המזרחי של כביש הגישה לשכונה עמדה בעבר תחנת המשטרה של מחוז ש"י.
התחנה התפנתה בשנת 2008 ובשנת 2012 סופח שטח התחנה לשכונה.
בשנת ה'תשע"א נבנתה במתחם שכונת מעלות דוד (ביוזמת עמותת אלע"ד והקדש הבוכרים).
מעלה עקרבים הוא דרך תלולה ומפותלת ב המזרחי, מדרום למכתש הקטן, בקטע המרכזי של כביש 227. המעלה שימש עורק תחבורה עיקרי בין באר שבע לאילת מאז סלילת הכביש במקום ב-1927 ועד 1954, אז נסלל כביש מעלה העצמאות (כביש 40).
בראש המעלה ניצבת אנדרטה בצורת צריח (סמל חיל ההנדסה הישראלי) שהוקמה לזכר מבצע ערבה, בו חיל ההנדסה סלל את הכביש ב-1950. מעל לאנדרטה, בראש המצפה, נמצא לוח זיכרון לזכר הנרצחים בטבח מעלה עקרבים שאירע ב-17 במרץ 1954. שמו של המעלה בערבית הוא נקב א- צפיי.
בין שנת 2007 ועד 2014, ומאז שנת 2017 הכביש אסור לנסיעה לכלי רכב ומשמש בעיקר לרוכבי אופנים.
משנת 2020 מעלה עקרבים הוא חלק מתחרות האופנים השנתית גראן פונדו ערבה.
ישנה סברה שהאזור כונה "עקארב", "פיתולים" בערבית, עקב פיתוליו הרבים של המעלה - 18 עיקולים (סרפנטינות) תלולים מגובה 80 מטרים מעל פני הים עד לגובה של 402 מטרים.
המקום נקרא בעברית "מעלה עקרבים", שם הנזכר במקרא, על אף שאין ודאות שההתייחסות המקראית היא לאותו האתר.
בספר במדבר מצוינים גבולות ההבטחה של ארץ ישראל:
בספר יהושע נזכר מעלה עקרבים כחלק מגבולה הדרומי של נחלת שבט יהודה:
לאחר הכיבוש הישראלי בימי יהושע בן נון נשארו באזור מעלה עקרבים בני העם האמורי, ככתוב בספר שופטים:
פסוק זה מתייחס לקרב שאירע בשנת 165 לפנה"ס במסגרתו השתלטו החשמונאים על המעבר האסטרטגי בין יהודה לבין אדום.
במקום שרידי מעלה שנחצב בידי הרומאים במאה השנייה לספירה.
אורכו של המעלה הרומי 1900 מ` אך כדי להקטין את השיפועים בנו פיתולים והאריכו את הדרך ל–2500 מ`.
הרומאים הקימו קירות תמך ובמקומות שבהם היה שיפוע גדול של כ–30%, בנו מדרגות רחבות.
הדבר מחזק את טענת החוקרים ששיירות המסחר בתקופה הרומית התבססו על בהמות נושאות שקים, ולא על כרכרות, שאינן מתאימות לעלייה במדרגות.
בשנת 1927, בתקופת המנדט הבריטי, נפרצה בשלוחה מקבילה דרך לכלי רכב בין שתיים מתחנות משטרת רוכבי הגמלים: משטרת כורנוב (ממשית) ומשטרת עין חוצוב (עין חצבה).
בנובמבר 1948 נתפסה הדרך על ידי צה"ל במסגרת מבצע לוט, וחיל ההנדסה הישראלי פיתח אותה.
ב-6 במרץ 1949 השתמשו בדרך כוחות חטיבת גולני, בראשות נחום גולן, בדרכם למבצע עובדה (כיבוש אילת).
יום לאחר מכן, עברה חטיבת אלכסנדרוני בדרך זו לקראת כיבוש עין גדי וים המלח, במסגרת מבצע ייצוב.
בראש המעלה ניצבת אנדרטה בצורת צריח (סמל חיל ההנדסה הישראלי) שהוקמה לזכר מבצע סלילת הדרך ב-1950 (מבצע ערבה).
ב-17 במרץ 1954 התרחש טבח מעלה עקרבים במהלכו נרצחו ביריות על ידי טרוריסטים ערבים שהסתננו לארץ - שנים עשר מהנוסעים באוטובוס "אגד" שהיו בדרכם חזרה מחגיגות לציון חמש שנים לשחרור אילת.
טבח זה עורר זעזוע עמוק בארץ באותה עת והיו לו גם השלכות מדיניות.
מעל לאנדרטה, בראש המעלה, נמצא לוח זיכרון לזכר הנרצחים.
מאז 1967, דרך מעלה העקרבים אינה באחריות החברה הלאומית לדרכים.
היא גם אינה באחריות ברורה ישירה של כל גוף אחר, ולפיכך מצבה הפיזי גרוע וממשיך להידרדר מזה שנים רבות.
הדרך כיום חסומה באופן פיזי לכניסת כלי רכב באמצעות שתי בטונדות וב-2007 הוצבו משני צדי הדרך תמרורי "כביש סגור לכלי רכב בשני הכיוונים".
זאת, כיוון שהדרך הצרה והמפותלת, שמתחתיה תהום ואין בה מעקה בטיחות מוסדר, נמצאת במצב רעוע ונסיעת כלי רכב בה מסוכנת.
קודם לכן, בתחילת שנות ה-90, המינהלה לפיתוח התיירות בנגב שחזרה ושימרה אתרים ארכאולוגיים לאורך המעלה.
ב-2009 פנתה החברה להגנת הטבע לשר התחבורה בבקשה לתקן את הכביש ולפתוח אותו מחדש לתנועת כלי רכב.
ב-2014 הייתה הדרך מתוחזקת וסלולה באספלט לכל ארכה.
בחורף 2018 הדרך ניזוקה בצורה קשה, והיא נסגרה למטיילים.
בקצהו העליון של "מעלה עקרבים", על גבעה שלטת, נמצא מצד עתיק "מצד צפיר" או קצ'ר צפ'אר.
זוהי מצודה מהמאה השלישית או הרביעית, הבנויה מאבנים גדולות.
צורתה ריבוע באורך וברוחב 7.5 מטר, ונותר בה גרם מדרגות שהוביל לקומה שנייה.
המקום שימש כתחנת משמר דרכים מימי התקופה הביזנטית.
מצפון נמצאו בסיסים של שני מבנים מתקופת המקרא.
מצפון-מערב למצודה נבנה סכר לאגירת מי שיטפונות שמתרחשים לעיתים בערוץ הנחל (וואדי) הסמוך.
במורד הדרך נמצאת חורבה של מצודה נוספת - חורבת צפיר, ובקצה התחתון של המעלה מצויה מצודה קטנה בשם "רוגם צפיר" ולידה שרידי חאן קטן.
המונח "מעלה עקרבים" משמש לעיתים בספרות העברית כביטוי מיוחד לתיאור עת צרות ותלאות רבות בחיי העם היהודי.
ביטוי זה נזכר לפרקים במכתבים שנשלחו מהארץ בבקשה לעזרה כספית מהגולה (החלוקה).
במכתב שנשלח מירושלים מתאוננים הכותבים על מצבם הקשה: "תקף הצער הגדול...
למעלה עקרבים מספר אזכורים תרבותיים, למשל בשיר ציון של אליעזר בוצר.
מעלה זרון, המכונה בערבית נקב זוירה, הוא דרך עתיקה העולה משפכו של נחל זוהר ליד חופי ים המלח.
במאה ה-19 עברו נוסעים אירופאים ואמריקאים במעלה.
הגרמני אולריך יאספר זטצן טיפס לאורכו בשנים 1806-1807, כאשר הקיף את ים המלח.
במפת "Modern Palestine" שפורסמה בשנת 1851 מופיע מעלה זרון כדרך מים המלח לחברון.
הבריטי הנרי בייקר טריסטראם עלה במעלה זרון בתחילת ינואר 1864.