tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד מסרטיו הראשונים, "Le Petit Soldat" ("החייל הקטן") עסק במלחמת העצמאות של אלג'יריה, ובלט בכך שניסה להציג את מורכבות המחלוקת, במקום להציג השקפה אידאולוגית זו או אחרת.
הקריירה המוקדמת של גודאר מאופיינת בשיבוץ של סרטים מעין אלה עם סרטים רומנטיים "קלילים" יותר, כגון "Une Femme est une Femmme" ("אישה היא אישה").
בהמשך שנות השישים החל לשלב בין שתי הסוגות – הרומנטי והפוליטי – והפיק סרטים כמו "Alphaville" ו-"פייר המשוגע", יצירות-מופת של הזרה.
לקראת סוף העשור התקרב עוד יותר לאמירה פוליטית גלויה בסרטיו, למשל ב-"Masculin, féminin" ("גברי, נשי", 1966) וב-"Made in U.S.A." ("תוצרת ארצות הברית", 1966).
ב-1967 ביים את "La Chinoise" ("הסינית") ונישא לכוכבת אן ויאזמסקי במהלך הצילומים.
במהלך סוף שנות השישים החל גודאר להתעניין באידאולוגיה מאואיסטית.
יחדיו עם ז'אן פייר גורן הקים את קבוצת הקולנוענים האידיאליסטית-סוציאליסטית "Dziga-Vertov", שנקראה על שם הבמאי הרוסי דג'יגה ורטוב.
הקולקטיב יצר כ-10 סרטים שעסקו במאבקו של העולם השלישי לשחרור מהאימפריאליזם המערבי.
בתקופה זו טייל רבות בעולם וצילם מספר סרטים, חלקם סרטים קצרים שתיארו את תפיסותיו הפוליטיות, ומהם נותרו רבים בלתי-גמורים או שלא זכו לצאת לאקרנים.
סרטו האנטי-צרכני "Week End" ("סוף השבוע") יצא בשנת 1967. סרטיו הפכו לפוליטיים ונסיוניים מאוד, והוא המשיך ליצור סרטים מעין אלה עד 1980.
גודאר הואשם לא אחת באנטישמיות, בעקבות מספר התבטאויות שלו נגד מדינת ישראל ונגד היהודים.
בשנת 1960 הוא קרא למפיק הצרפתי פייר בראונברגר "יהודי מלוכלך".
כאשר הבמאי היהודי-צרפתי ז'אן-פייר גורן ביקש ממנו ב-1973 תשלום על עבודתו בסרטם המשותף "הכל בסדר" אמר גודאר: "זה תמיד אותו הדבר, היהודים מתקשרים אליך כשהם שומעים את הקופה מצלצלת".
כמו כן טען שהוליווד היא המצאה של "גנגסטרים יהודים".
ב-1981 אמר בתוכנית טלוויזיה שהיהודים הם "עם ארור".
לעיתים קרובות כינה את ישראל כ"גידול סרטני על מפת המזרח התיכון".
הוא הצדיק את טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972 ואת פיגועי ההתאבדות הפלסטיניים בישראל.
ב-2006 הוא גם הצהיר שיהודים בגרמניה הנאצית הלכו בכוונה לתאי הגזים כמו עדר כדי לעזור להקמת מדינת ישראל והשווה אותם למחבלים מתאבדים ו-"6 מיליון קמיקזות", התבטאות שמהווה סילוף וזילות של השואה.
גודאר כינה את ההאשמות באנטישמיות "שטויות", בטענה ש"כל עמי הים התיכון הם שמיים, אז אנטישמי פירושו אנטי-ים תיכוני...
גודאר חזר ליצירת סרטים מסורתיים יותר עם "Sauve qui peut" ("כל אחד לעצמו", 1980), הראשון בסדרת סרטים שגרתיים יחסית עם טונים אוטוביוגרפיים.
למרות זאת, עורר מחלוקת נוספת בסרטו "Marie, Je vous salue" ("שלום למריה", 1985), שהוחרם על ידי הכנסייה הקתולית בטענה שהוא סרט כפירה, ובסרט "המלך ליר" (1987), אמירה ייחודית על שייקספיר ועל שפה שזכתה לקיתונות של גנאי.
סרטיו המאוחרים יותר בולטים ביופיים הוויזואלי ובתחושת הרקוויאם המופיעה ברבים מהם – סרטים כגון "הגל החדש" (1990) ואחרים.
בספטמבר 2022 ביצע גודאר התאבדות בסיוע רפואי.
הרוזן ז'אן-לואי אבנעזר רנייה גנרל ממוצא שווייצרי בצבא נפוליאון.
בצעירותו התלהב מרעיונות המהפכה הצרפתית והתנדב לצבא הצרפתי בשנת 1792. הוא שירת בתקופת המלחמות המהפכניות וזכה להכרה בכשרונותיו הצבאיים.
בשנת 1798 הצטרף אל נפוליאון בונפרטה במסעו במצרים ובארץ ישראל.
השתתף בקרב הפירמידות, ולאחר מכן הצטרף לנפוליאון בדרכו לארץ ישראל.
הדיוויזיה עליה פיקד יצאה ב-6 בפברואר 1799 ככוח חלוץ לסיני וקיבלה את המשימה לכבוש את אל עריש על מנת לאפשר לשאר הכוחות מנוחה והתרעננות במהלך חציית המדבר.
כשל מודיעיני גרם לכך שרנייה לא ידע כי העיר מבוצרת ומוחזקת בידי 1,500 חיילים.
רנייה צר על מצודת אל עריש במשך אחד עשר יום, בפברואר 1799, ורק לאחר ששאר הכוחות הגיעו, נפלה העיר.
לאחר מכן השתתף רנייה במבצעי נפוליאון במסע בארץ ישראל, לרבות השתתפות במצור הכושל על עכו.
עם שובו של נפוליאון לצרפת באוקטובר 1799 שב רנייה עמו.
רנייה נשלח אל איטליה ועסק שם בפעולות של דיכוי ההתנגדות העממית לשלטון הצרפתי.
ב-4 ביולי 1806 עמד רנייה בראש כוח בן 6,000 חיילים אשר התעמת עם המפקד הבריטי ג'ון סטיוארט, בעיר מאידה באיטליה.
מערכת מאידה, בה נחל רנייה תבוסה, הייתה הפעם הראשונה במלחמות הנפוליאוניות בה עמד כוח אנגלי כנגד כוח צרפתי, ויכל לו, אך מבחינה אסטרטגית הייתה תבוסה זו חסרת משמעות.
רנייה המשיך לפעול באיטליה, בממלכת נאפולי שניתנה לאחיו של נפוליאון, ז'וזף בונפרטה.
ב-1810 נשלח רנייה לספרד, ושירת שם במערכה הרת האסון של הגנרל אנדרה מאסנה כנגד ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון.
רנייה היה אחד ממפקדי הדיוויזיות של מאסנה בתבוסה בהר בוסקה בפורטוגל ב-27 באוקטובר 1810.
רנייה קיבל את התואר "רוזן של הקיסרות" בשנת 1811, ולאחר מכן קיבל את הפיקוד על הכוחות של ממלכת סקסוניה, ו"ייעוץ" לכוחות האוסטרים שצורפו ל"גרנד ארמה" בפלישה הרת האסון לרוסיה.
צבאו של רנייה היה באגף הימני של הכוחות, ולא השתתף במסע האומלל למוסקבה.
הצבא הגיע עד לאזור ווהלין (כיום באוקראינה), ומשם נסוג תוך אבדות קשות דרך פולין עד לעיר דרזדן.
שרידי הכוח השתתפו בקרב האומות בלייפציג ב-19 באוקטובר 1813, ובמהלך התבוסה, שהייתה התבוסה האיומה ביותר שספג נפוליאון אי פעם, נתפס רנייה בידי האויב ונפל בשבי.
רנייה שב לצרפת במסגרת חילופי שבויים בפברואר 1814, אך מת בפריז שבועיים לאחר שחרורו, ונטמן בפנתאון של פריז, בו טומנת האומה הצרפתית את גדולי בניה.
ז'אן-מישל סב הוא שחקן טניס שולחן בלגי וולוני.
נולד בלייז', בלגיה, למשפחה של שחקני טניס שולחן.
הוריו היו שחקנים מצטיינים וגם אחיו הצעיר, פיליפ סייב, שחקן טניס שולחן.
כבר בשנת 1985 הוא העפיל לנבחרת בלגיה.
לפי הדירוג הרשמי סב הוא מספר אחד בבלגיה, מספר 4 באירופה ומספר 10 בעולם.
1993: אליפות העולם, מקום שני.
1994: גביע המאסטרס האירופי, מקום ראשון.
1997: אליפות אנגליה הפתוחה, מקום ראשון.
השתתף בשבע אולימפיאדות, בין 1988 ל-2012.
סב זכה ב-130 מדליות, 51 זהב, 38 כסף ו-41 ארד בטורנירי טניס שולחן.
ז'אן-לאון ז'רום היה צייר צרפתי.
ז'רום נחשב לאחד מגדולי ציירי האוריינטליזם הצרפתי במאה ה-19. תלמידו של שארל גלייר שרכש לעצמו מוניטין עוד בשנות ה-40 של המאה ה-19. הוא נחשף לראשונה לנושא האוריינטלי ב-1844. ביקורו הראשון במזרח התיכון היה ב-1854 ליוון וטורקיה, ושנתיים מאוחר יותר שהה במצרים למשך 8 חודשים.
לאחר מכן הפכו ביקוריו תכופים יותר, עד כי חדל מהם בשנות ה-80 של המאה ה-19. ב-1863 נתמנה לפרופסור באקדמיה לאמנויות היפות.
פרדריק ארתור ברידגמן, הארי האמפרי מור ותאודור ראלי היו בין תלמידיו.
יצירותיו של ז'רום תיעדו חורבות, נופים, ואת חיי היומיום במזרח התיכון של המאה ה-19. יצירותיו האוריינטליסטיות התאפיינו בסגנון ריאליסטי ודייקנות לפרטי פרטים.
למרות זאת הציורים אינם תיעודיים ומתבססים במידה רבה על דמיון ושמועות.
הוא נחשב לאחד האויבים המרים של התנועה האימפרסיוניסטית, למרות קשרי ידידות שהיו לו עם כמה מחבריה, בהם אדגר דגה.
למרות הפופולריות הרבה לה זכה בימי חייו, הוא נשכח כמעט לגמרי במאה ה-20. יצירותיו זכו לפופולריות רבה בצפון אמריקה, ובמדינות המפרץ הפרסי.
וויטייך הינאיס, אריק פאפ וסטניסלב חלבובסקי היו בין תלמידיו.
ז'אן-כריסטוף רופין הוא רופא וסופר צרפתי, כיהן כשגריר צרפת בסנגל ובגמביה בין השנים 2007 עד 2010.
רופין הוא יושב ראש הארגון פעולה נגד הרעב ואחד ממייסדי הארגון רופאים ללא גבולות.
בשנת 2003 כתב רופין, על פי בקשת ממשלת צרפת, דו"ח מקיף על האנטישמיות בצרפת, שבו המליץ על צעדים נגד האנטישמיות ועל איסור בחוק של השוואת פעולות ישראל לאפרטהייד או לגרמניה הנאצית.
רופין הוא זוכה פרס גונקור ליצירת ביכורים לשנת 1997. בשנת 2008 נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית.
ספרו החבשי תורגם לעברית ויצא בהוצאת כנרת בשנת 2005.
ז'אן-לואי פְלַנְדְרָן (Jean-Louis Flandrin; 4 ביולי 1931 – 8 באוגוסט 2001) היסטוריון צרפתי.
חקר את ההיסטוריה של המשפחה, המיניות והאוכל.
נולד באלג'יריה ועבר לפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, שם החל ללמוד לימודים גבוהים.
כתב דוקטורט על אהבה בימי הביניים המאוחרים.
בעבודתו, שהתבססה על טקסטים ספרותיים בני התקופה, ניסה למצוא מה הפך נשים לאטרקטיביות עבור גברים.
היה מהראשונים שחקרו את הנושא בעולם בהתייחס לתקופת ימי הביניים.
מאוחר יותר, החל פלנדרן לחקור את ההיסטוריה של המזון.
היה עורכו של כתב עת מדעי בשם Food and Fodways ותרם מספר פרקים לסדרת הספרים History de la Vie Privee, שתורגמה לאנגלית בשם History of Private Life.
פלנדרן כתב על המטבח הצרפתי בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת ונהג לבשל תבשילים מימי הביניים עם תלמידיו.
לימד באקול פראטיק דה אוטז אטוד והיה ממקימי המרכז האוניברסיטאי בונסן (אוניברסיטת פריז שמונה) לאחר מרד הסטודנטים בפריז ב-1968.
ז'אן-מרי לבלאן , הוא רוכב אופניים צרפתי (רוכב עבר), עיתונאי ומנהלו של מרוץ האופניים הטור דה פראנס בשנים 1989–2005.
נולד בצפון צרפת והפך לרוכב מקצועני ב-1966. עד פרישתו ב-1971, השיג הישגים בינוניים בלבד.
הצטיין במרוצי קריטריום ובמרוצי קטעים קצרים.
הישגו הבולט ביותר הוא המקום השני, בדירוג הכללי, במרוץ הצרפתי "Les Quatre Jours de Dunkerque" (ארבעת הימים של דנקרק), ב-1970.
לאחר פרישתו, הפך לעיתונאי ספורט בל'אקיפ.
ב-1989 נתמנה למנהלו של מרוץ האופניים החשוב בעולם - הטור דה פראנס.
בניהולו, הפך המרוץ למודרני יותר והגיע לשיאים חדשים של פופולריות בכל רחבי העולם.
בחלק משנותיו כמנהל המרוץ, היה לבלאן במוקדם של ויכוחים חוזרים ונשנים, כאשר הזמין לטור דה פראנס קבוצות צרפתיות, שנחשבו כחלשות, והעדיפן על פני קבוצות מארצות אחרות שנחשבו כחזקות יותר ובעלות סיכויים להשפיע על מהלך המרוץ.
ב-2005 פרש מניהול הטור דה פראנס לטובת סגנו, בשנים שלפני כן, כריסטיאן פרודום, אך נשאר כמנהל בארגון הספורט אמורי אשר מלבד הטור דה פראנס, מארגן גם את מרוצי האופניים של פריז-ניס, פריז - רובא ולייז'–בסטון–לייז' ואת מרוץ המכוניות ראלי דקר.
פרש מעבודתו בארגון הספורט אמורי ב-31 בינואר 2007. אקורד הסיום שלו היה ארגון מרוץ האופניים בקטר, הטור של קטר, בינואר 2007. הודיע כי לאחר פרישתו יתמסר לתחביבו - מוזיקה ולנגינה בקלרינט בהרכב ג'אז בו הוא חבר.
ז'אן-מארי לֶה פן היה פוליטיקאי לאומני צרפתי.
ייסד את מפלגת הימין הרדיקלי "החזית הלאומית" ועמד בראשה עד ינואר 2011. היה ידוע בעמדותיו האנטישמיות.
ז'אן-מארי לה פן נולד לדייג בכפר קטן בברטאן, וגדל במשפחה קתולית.
הוא הועבר לידי משפחה אומנת כאשר אביו מת בעת שסירתו התפוצצה ממוקש ב-1942. בגיל 16 ניסה להתגייס לתנועת ההתנגדות הצרפתית, אך נדחה על ידי קולונל אנרי דה לה וסייר (Henri de La Vaissière) בגלל גילו הצעיר, על כן הלך ללמוד משפטים במכון למשפטים של סורבון בפריז.
במהלך לימודיו עסק בהפצת העיתון המלוכני "אקסיון פראנסז" ברחובות פריז והצטרף ל"איגוד החברות של הסטודנטים למשפטים" (Association corporative des étudiants en droit), ארגון סטודנטים אנטי-קומוניסטי שלה פן נבחר להנהגתו.
הוא וחבריו לארגון הסטודנטים עסקו בעיקר בחרחור מריבות עם הקומוניסטים וניהלו עמם תגרות רבות.
עקב פעולותיו הוא הורשע מספר פעמים בהשתתפות בקרבות רחוב.
ב-1951 נשללה חברותו בארגון עקב גישתו הקיצונית.
עם קבלת התואר במשפטים התגייס ללגיון הזרים הצרפתי ושירת במלחמת הודו-סין הראשונה, הוא הגיע להודו-סין אחרי קרב דיין ביין פו.
ב-1956 נשלח לסיני, אך הגיע לאחר הכרזה על הפסקת אש בתום מלחמת סיני.
לה פן התנדב להמשיך לשרת בלגיון הזרים ונשלח לאלג'יריה ב-1957 ושירת שם כקצין מודיעין ברגימנט הזרים המוצנח הראשון.
לה פן הואשם בכך שהשתתף בעינויים שבוצעו במהלך חקירות, הוא הכחיש זאת, אך הודה שידע על אחרים שהשתמשו בעינויים.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי למד מדע המדינה באוניברסיטת פנתאון-אסאס, ובשנת 1971 הגיש תיזה על התנועה האנרכיסטית בצרפת לאחר 1945.
בין השנים 1960–1987 היה נשוי לפיירט לאלן.
מנישואים אלו נולדו לו ארבע בנות, אחת מבנותיו אלו היא מארין לה פן, שהשתלבה בהנהגת המפלגה שבראשה עמד.
מארבע בנות אלו יש ללה פן תשעה נכדים (אחת מהן מריון מרשל).
הגירושים של לה פן מאשתו הראשונה היו קשים, וגרושתו אף צולמה בעירום למגזין פלייבוי כדי להשפיל את לה פן.
אחת מבנותיו, מארי-קרוליין , התנתקה ממנו בעקבות בעלה שהצטרף לברונו מגרה שפרש מן החזית הלאומית של לה פן והקים את התנועה הלאומית הרפובליקנית.
ב-1977 לה פן ירש הון משותפו ותומכו הגדול הוברט למברט, מונרכיסט ותעשיין.
בצוואתו הוריש למברט ללה פן שלושים מיליון פרנק (כחמישה מיליון אירו), וגם כן את טירתו בסנט קלאוד (הטירה בעבר הייתה שייכת למאדאם דה פומפדור).
היא הייתה נשואה בעבר לאיש העסקים הבלגי ז'אן גרנייה.
באפריל 2024, ז'אן מארי לה פן הושם תחת האפוטרופסות של בנותיו לבקשת משפחתו, בשל מצבו הרפואי.
לה פן התחיל את הקריירה הפוליטית שלו בראש איגוד סטודנטים בטולוז.
ב-1953 לה פן פנה אישית לנשיא וינסן אוריו בבקשה לאשר לו ולחבורת מתנדבים לצאת להולנד בשביל לסייע בשיקום לאחר שיטפון הים הצפוני.
הנשיא אישר ותוך יומיים לה פן הצליח לארגן 40 מתנדבים מן האוניברסיטה שלו, הקבוצה גם תעזור מאוחר יותר לנפגעי רעידת אדמה באיטליה.
ב-1956 לה פן נבחר לאספה הלאומית כחבר במפלגה הפופוליסטית UDCA.
לה פן בן העשרים ושמונה היה החבר הצעיר ביותר באספה הלאומית.
ב-1957, לה פן נבחר כמזכיר כללי של החזית הלאומית של הלוחמים ארגון וותקי צבא.
הוא גם היה הפוליטיקאי הראשון בצרפת להציג מועמד מוסלמי, אחמד דג'בור, אלג'ירי במוצאו לתפקיד בעירית פריז.
ב-1958 לה פאן עזב את UDCA ונבחר לאספה הלאומית מטעם מפלגת המרכז הלאומי של העצמאים והאיכרים.
לה פן ניהל ב-1965 את מערכת הבחירות לנשיאות של מועמד הימין ז'אן לואי תיקיר-ויגננקור, אשר השיג 5.19% מן הקולות.
ב-1962 לה פן הפסיד את מקומו באספה הלאומית.
ב-1972 הקים את מפלגת החזית הלאומית, ועמד בראשה במשך 39 שנה.
בתקופה זו רכש כוח פוליטי רב והתמודד מספר פעמים על נשיאות צרפת, חרף אי הצלחה מתמשכת.
בשנת 1977 הוריש לו אחד מתומכיו 30 מיליון פרנקים ועוד נכסים.
בשנת 1984 עלה בידי לה פן להיבחר לפרלמנט האירופי, ובשנת 1986 זכתה מפלגתו בכ-10% מכלל קולות הבוחרים בבחירות לפרלמנט צרפת.
נקודת ציון משמעותית לחזית הלאומית וללה פן הייתה בחירות 1995, בהן זכתה החזית הלאומית בהישג נכבד ברמה המוניציפלית ברחבי צרפת, ובעיקר באזור דרום מזרח צרפת, אך הוא לא נבחר לנשיאות.
ב-2010 הודיע כי בכוונתו לפרוש מן החיים הפוליטיים ולא להתמודד עוד על נשיאות צרפת, והחל בינואר 2011 החליפה אותו בתו מארין לה פן כמנהיגת המפלגה.
אך עם זאת המשיך לשמש כ"יושב ראש של כבוד" מטעם מפלגת החזית הלאומית.
ב-1987 טען לראשונה כי תאי הגזים באושוויץ הם פרט שולי בהיסטוריה של מלחמת העולם השנייה.
הוא הורשע בהפרת חוק גייסו, ונאלץ לשלם קנס בסך 1.2 מיליון פרנק.
מאז חזר על טענתו זו בהזדמנויות שונות.
במהלך חודש אפריל 2015 התראיין מספר פעמים בתקשורת הצרפתית, וחזר על טענותיו כי תאי הגזים הם פרט שולי בהיסטוריה של מלחמת העולם השנייה.
לה פן אף הגן על פליפ פטן, מנהיג משטר וישי ששיתף פעולה עם הנאצים.
עקב כך הודיעה בתו מארין לה פאן מנהיגת המפלגה שהוא פוטר ממשרתו כיושב ראש של כבוד מטעם המפלגה.
ולא ינאם יותר מטעם המפלגה כיוון שדבריו "נוגדים את המדיניות הסדורה של המפלגה".
עם זאת, בחודש יולי 2015 ביטל בית משפט מחוזי בצרפת את השעייתו של ז'אן מארי מהמפלגה.
ז'אן-מרטן שארקו (; 29 בנובמבר 1825 – 16 באוגוסט 1893) היה רופא, נוירולוג ופסיכיאטר צרפתי, שזכה לפרסום עולמי כחוקר ומורה בתחומי הנוירולוגיה והפסיכולוגיה.
שארקו ידוע במיוחד בתור אחת הדמויות שתרמו לביסוס חקר ההיסטריה באירופה במאה ה-19.
בראשית דרכו פרסם מאמרים על אמנות ואחר כך פנה ללימודי רפואה.
בשנת 1872 נתמנה לפרופסור לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת פריז וב-1882 ייסד בבית החולים סלפטרייר (Salpêtrière) בפריז את המחלקה הנוירולוגית שהייתה הראשונה מסוגה באירופה.
נהרו אליה חולים מכל רחבי אירופה והרצאותיו משכו רופאים רבים.
שארקו פרסם תסמונות רבות הנקראות על שמו, בעיקר בשטח הנוירולוגיה.
הוא היה הראשון שתיאר את התסמינים של טרשת נפוצה - רעד, דיבור מקוטע והליכה בלתי יציבה.
הוא הראשון שתיאר את מפרק שארקו (Charcot joint) - הרס של מפרק בגלל פגיעה בעצבי התחושה בעיקר בחולי עגבת.
הוא הראשון שתיאר את מחלת ה-ALS) Amyotrophic Lateral Sclerosis) - מחלה קשה וחשוכת מרפא של ניוון שרירים כתוצאה מפגיעה בעצבים המוטוריים בחוט השדרה.
שארקו יחד עם חבריו פייר מארי והווארד הנרי טות, תיאר מחלה גנטית המכונה שארקו-מארי-טות (Charcot-Marie-Tooth Disease), שבה יש פגיעה בעצבים של השרירים הפרונאליים האחראים לפעולת כף הרגל.
שארקו עסק הרבה בהיפנוזה ובפסיכיאטריה.
אחד מתלמידיו היה זיגמונד פרויד, שתרגם את מאמריו לגרמנית.
שארקו סבר שההיסטריה היא מחלה נוירולוגית תורשתית.
הוא נהג להיעזר בהיפנוזה כדי לגרום למצב היסטרי, והיה מדגים זאת בהרצאותיו.
רבים ובתוכם פרויד חלקו על דעותיו בנושא זה.
אכסל מונתה, שהעלה את זכרונותיו בספרו מגילת סן מיקלה, היה ממתנגדיו הבולטים של שארקו.
מונתה נהג ללכת להרצאותיו של שארקו בעת ששהה בפריז עד שסולק משם לאחר שהביע את דעותיו בפומבי נגד שיטות ההיפנוזה של שארקו.
בנו של שארקו, הרופא, המדען וחוקר הקטבים ז'אן-באטיסט שארקו, עמד בראש משלחות צרפתיות לאנטארקטיקה ברבע הראשון של המאה ה-20.
הקרדינל ז'אן-מארי לוסטיז'ה היה יהודי מומר שהיה לאיש כמורה צרפתי.
בגיל 14 המיר את דתו לנצרות הקתולית.
לאחר מכן הגיע לדרגת קרדינל בכנסייה הקתולית ושימש במשך 24 שנים כארכיבישוף של פריז, אחת המשרות הגבוהות בהיררכיה הכנסייתית בצרפת ובעולם הקתולי.
לוסטיז'ה נבחר לאקדמיה הצרפתית, היה דמות אהובה על צרפתים רבים, ונחשב לסמכות רוחנית ומורה דרך מוסרי.
מעולם לא התנכר למוצאו היהודי, והתבטא כי הוא "יהודי שהגשים את עצמו".
לוסטיז'ה נולד כאהרון לוסטיגר בפריז ליהודים חילונים ממוצא פולני, שארל וז'יזל לוסטיגר, מהעיירה בנדין שבשלזיה, שהיגרו מפולין בסביבות מלחמת העולם הראשונה.
סבו מצד אמו - שנקרא גם הוא אהרן - כיהן כרב בבנדין.
אביו היה בפולין אופה, אולם בצרפת הוריו פתחו חנות ללבנים ברובע ה-18 של פריז.
לוסטיז'ה למד בבית הספר הידוע "ליסה מונטן" (Lycée Montaigne) בפריז, בו נתקל לראשונה בתופעות של אנטישמיות כשהתלמידים האחרים היו מכים אותו בצורה קשה וקוראים לו "יהודי מלוכלך".
בשנת 1937 התארח אצל משפחה אנטי-נאצית פרוטסטנטית בגרמניה הנאצית שילדיה הוכרחו להצטרף לארגון ההיטלריוגנד.
בגיל 11 החדיר בו מורה לספרות את נושא האמונה באלוהות, המורה, צרפתי קתולי, היה הראשון שדיבר איתו על אמונה.
בהמשך, גילה לוסטיז'ה את הברית החדשה, וחש אליה משיכה לא מוסברת.
הוא הרגיש שהברית החדשה הייתה פשוט המשכיות לברית הישנה.
כאשר נכבשה צרפת ב-1940 בידי גרמניה הנאצית מצאו לוסטיז'ה, הוריו ואחותו ארלט מחסה באורליאן אצל משפחה קתולית.
באותה שנה, במהלך השבוע הקדוש, הוא השבוע האחרון של תענית הלנט שלפני חג הפסחא, החליט לוסטיז'ה להמיר את דתו, בניגוד לרצון הוריו, והפך לקתולי.
הוא הוטבל על ידי הבישוף של אורליאן, ב-25 באוגוסט 1940, וקיבל את השם הנוצרי "ז'אן-מארי", שני שמות שמקורם הוא בעברית.
לוסטיז'ה נהג לטעון שמעולם לא ויתר על שמו היהודי, שכן הכהן הגדול אהרון, אחיו של משה רבנו, נחשב לקדוש בכנסייה הקתולית.
אחותו אף היא המירה את דתה לאחר מכן.
באוקטובר 1940 החליט משטר וישי להעביר חקיקה אנטי-יהודית שחייבה את היהודים לשאת את הטלאי הצהוב.
בספטמבר 1942 נשלחו הוריו של לוסטיז'ה לאושוויץ לאחר שמעבידה של אמו הלשין עליהם.
אמו מתה שם בשנת 1943, ואביו שרד, ושב לפריז לאחר המלחמה.
הוא ניסה לבטל את הטבלת בנו, אך לשווא.
לאחר שהשלים את לימודיו באורליאן, נרשם לוסטיז'ה ללימודי ספרות בסורבון.
לוסטיז'ה סיים תואר בספרות בסורבון בשנת 1946. לאחר מכן נכנס לסמינר לכמרים של המסדר הכרמליתי בפריז, שהיה שייך לבית הספר הכנסייתי הגבוה "Institut Catholique de Paris".
ולאחר מכן הוסמך לכמורה באפריל 1954.
בין 1954 ל-1959 שימש ככומר האוניברסיטאי של פריז, ושירת את קהילת התלמידים והמורים של אוניברסיטת הסורבון וכן של שאר המוסדות האקדמאים בעיר.
הכריזמה שלו הפכה אותו לפופולרי מאוד באוניברסיטאות, אולם אירועי מאי 1968 גרמו לו להבין שאין בהן מקום לבשורת הנצרות עם כל המהומה שהתרחשה שם.
בין 1969 ל-1979 היה הכומר בכנסיית סן-ז'ן-דה-שנטל, כנסייה ברובע ה-16 העשיר של פריז.
ב-10 בנובמבר 1979 מונה לוסטיז'ה לבישוף מאורליאן, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אך הוא ישב בתפקיד זה רק 15 חודשים.
ב-1981 מונה לוסטיז'ה לארכיבישוף של פריז.
במילוי משרה זו גילה מרץ רב.
הוא ניצל את הרפורמות שערך פרנסואה מיטראן בתחום התקשורת, כדי ליצור ערוצי טלוויזיה ורדיו קתוליים, והפך לדמות תקשורתית מוכרת.
ב-2 בפברואר 1983 מונה לקרדינל.
מינוי זה הפך אותו לדמות בינלאומית מוכרת.
הקרדינל לוסטיז'ה ביצע רפורמות במבנה הכנסייה בפריז, במיוחד בכל הנוגע להסמכת כמרים.
ב-1984 פתח פקולטה עצמאית לתאולוגיה במוסד הלימודים הגבוה "École cathédrale de Paris", באופן עצמאי מה"Institut Catholique".
הוא תמך בהקמת כנסיות חדשות, ותנועות המונים כקהילת אמנואל, קבוצת תפילה פריזאית שהפכה לתנועה עממית לחידוש פני הכנסייה הקתולית.
ב-1984 עמד בראש הפגנת המונים נגד חקיקה שקיצצה את התמיכה הכספית בחינוך הקתולי בצרפת.
לוסטיז'ה לא התנגד לחוק משנת 1905 המפריד את הכנסייה בצרפת מהמדינה, אך הביע התנגדותו לחוק האוסר על הצגת סמלים דתיים בבתי הספר, כאשר העיד בפני "ועדת סטאזי" שהייתה חלק מהליך חקיקת החוק.
במהלך כהונתו השתדל לפייס ולגשר בין זרמים שונים בכנסייה, בין שמרנים וחדשנים, ובין ליברלים ומסורתיים.
הוא מתח ביקורת על סרטו של מרטין סקורסזה "הפיתוי האחרון של ישו" בשנת 1988, בניגוד לעמדתם של בישופים ליברלים שלא ראו פסול בסרט.
בנוסף לתפקידיו הכנסייתיים, שמר על קשרים טובים עם העולם הפוליטי.
על אף שהיה מנוגד לדעותיו של פרנסואה מיטראן הסוציאליסט, שמר על קשרים טובים עם הממשל במהלך כל תקופת כהונתו.
בשנת 1989, במהלך חגיגות מאתיים השנה למהפכה הצרפתית עמד בוויכוח מתוקשר עם שר התרבות ז'אק לאנג שביקש לכבד את "אבה גריגואר", כומר מימי המהפכה שהיה הראשון נשבע שבועת אמונים לממשל האזרחי בקבורה בפנתיאון.
בשנת 1995 הדיח את הכומר אלאן מייארד לה מורנדא, שנשא במשרה דיפלומטית מטעם הכנסייה, מכיוון שסבר שבעמדותיו הוא נוטה למועמד אדואר בלאדור.
כקרדינל, היה אחראי לסידורי הקבורה של מיטראן, שנערכו בכבוד רב ובפאר ממלכתי.
בשנת 1997 ארגן את "יום הנוער העולמי" בפריז, אירוע בינלאומי שבו השתתפו יותר ממיליון בני אדם.
לוסטיז'ה לא נבחר מעולם לעמוד בראש המועצה האפיסקופלית הצרפתית.
חבריו להיררכיה הכנסייתית העדיפו על פניו מועמדים אחרים בשלוש הפעמים בהם נערכו בחירות בתקופת כהונתו כארכיבישוף של פריז.
יחד עם זאת הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1995. יוקרתו של מוסד זה, שבכל זמן נתון יש בו ארבעים חברים המייצגים את האליטה האקדמית והתרבותית של צרפת, היא כה רבה, עד שחבריו נקראים "בני האלמוות".
ב-11 בפברואר 2005 הכריז לוסטיז'ה על פרישתו.
את הופעתו האחרונה בציבור ערך בינואר 2007. באפריל אובחן כלוקה בסרטן העצמות ובסרטן הריאה, וב-5 באוגוסט 2007 מת.
מותו עורר תחושות של צער בציבור הצרפתי.
נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, ששהה בחופשה בארצות הברית, קיצר את חופשתו ושב לצרפת על מנת להשתתף בהלווייתו.
האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר שלח לארכיבישוף של פריז מכתב בו הביע צערו על מות לוסטיז'ה, והתבטא כי לוסטיז'ה היה "אדם מלא אמונה ורצון לדיאלוג, והקדיש את עצמו באופן נדיב לקדם עוד ועוד את היחסים הקרובים בין נוצרים ויהודים".
הלווייתו של לוסטיז'ה נערכה בקתדרלת נוטרדאם, שבה גם נטמן, ב-10 באוגוסט 2007 בנוכחות נשיא צרפת ונכבדים רבים, בהם ראש ממשלת צרפת פרנסואה פילו, שרי ממשלה, ונציגים נכבדים של שלוש הדתות, היהודים הנוצרים והמוסלמים.
בתחילת ההלוויה נאמר, ע"פ צוואתו, פרק קי"ג בתהילים בעברית ובצרפתית על ידי בן אחיינו של לוסטיז'ה, שגם הניח חופן אדמה שנלקח מהר הזיתים וממקומות קדושים נוספים בארץ ישראל והוענק למשפחת לוסטיז'ה על ידי שגריר ישראל בצרפת.
לאחר מכן אמר בן דודו, הסופר וההיסטוריון ארנו לוסטיגר (1924–2012) קדיש על קברו, והסביר לאחר מכן לעיתון לה פיגארו שקריאת הקדיש הייתה אחת מבקשותיו האחרונות של לוסטיז'ה.
ההלוויה שודרה בשידורים ישירים ברשתות הטלוויזיה הגדולות בצרפת.
לוסטיז'ה האמין כי על הכמרים לשמור על נדר הפרישות, התנגד להסמכת נשים לכמורה ולהפלה מלאכותית.
על אף שהסכים עם דעותיו של יוחנן פאולוס השני בנוגע לביואתיקה, סבר כי אמצעים למניעת הריון אינם אסורים, במידה ואחד מבני הזוג הוא נשא איידס.
הוא ייסד עמותה בשם "טיבריאד" שליוותה הורים נשאי איידס.
לוסטיז'ה ראה בנצרות את השלמתה של היהדות ובברית החדשה את השלמתו של התנ"ך.
בספרו "Le Choix de Dieu" (בחירת האל) בשנת 1997 הצהיר כי האנטישמיות המודרנית היא פרי הנאורות, שאותה תקף.
בה בעת סירב להצטרף לקתולים שמרנים יותר, ובהם הקרדינל רצינגר, שהיה לימים לאפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר.
לוסטיז'ה היה דובר ידוע נגד הגזענות והאנטישמיות.
הוא יצא נגד ז'אן-מארי לה פן, והשווה את הקסנופוביה של לה פן לנאציזם.
לוסטיז'ה הבהיר כי הנצרות רואה באדם את צלם האל, ובשל כך כל בני האדם שווים.
לוסטיז'ה היה מקורב מאוד אל האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אם בשל הרקע הפולני המשותף לשניהם, השפות המשותפות שדיברו (פולנית, צרפתית ואפילו יידיש) או בשל דעותיהם שזכו לביקורת מהאגף הליברלי בכנסייה.
דבר זה הוליך לאפשרות כי לוסטיז'ה יירש את יוחנן פאולוס כאפיפיור, אך הוא תמיד סירב לדון באפשרות זו.
בשנת 2005 היה בין הקרדינלים שבחרו את יורשו של יוחנן פאולוס, האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר.
לוסטיז'ה מעולם לא התנכר למוצאו היהודי, והתבטא כי הוא "יהודי שהגשים עצמו".
רבם הראשי לשעבר של יהודי צרפת, הרב רנה שמואל סירא, אומר כי צפה במו עיניו בקרדינל אומר קדיש לזכר אמו בבית הכנסת.
עם מינויו כארכיבישוף של פריז התבטא לוסטיז'ה כי: "נולדתי יהודי וכך אשאר, אפילו אם רבים לא יסכימו לכך.
עבורי ייעודו של עם ישראל הוא להביא אור לגויים.
זו תקוותי, ואני מאמין כי הדרך לכך היא הנצרות".
הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו יצא בשנת 1995 נגד הזמנתו של לוסטיז'ה לאוניברסיטת תל אביב לנאום בכנס שעסק ב"שתיקת אלוהים בשואה", וטען כי "דרך השמד הרוחני שמייצג לוסטיז'ה מובילה, כמו ההשמדה הפיזית, לפתרון הסופי של בעיית היהודים".
בביקורו באוניברסיטה שהתקיים ביום השואה אמר: "אני יודע שאני יהודי, אבל בדת אחרת".
התנגדות דומה הביע יו"ר המועצה הלאומית של יד ושם, יוסף בורג, שטען כי "מי שהתנצר עבר את הגבול, ולא שייך לעם היהודי" והתנגד להזמנתו לטקס יום השואה ביד ושם.
בעקבות ההתנגדות ביטל שר החינוך אמנון רובינשטיין את הזמנתו, בהסבירו שאין לפגוע באחדות העם ביום השואה.
עם זאת, תמיכתו של לוסטיז'ה במדינת ישראל, לעיתים בניגוד לנייטרליות המוצהרת של הוותיקן, הקנתה לו ידידים בעולם היהודי.
ב-1987 היה מעורב לוסטיז'ה במשא ומתן הנוגע לבניית המנזר של אחיות המסדר הכרמליתי באושוויץ, וזאת לצדם של נציגים של הקהילה היהודית, ובהם תיאו קליין.
ב-2005 ייצג את האפיפיור בטקסי הזיכרון לרגל מלאת שישים שנה לשחרור מחנה אושוויץ.
במאי 2006 צעד לצדו של האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר כאשר זה ביקר במחנה ההשמדה בירקנאו.
ב-1995 נכח ביחד עם קבוצה של רבנים צרפתים בקריאת מסמך חרטה, שבו התנצלו הקתולים הצרפתים על יחסה הפאסיבי של הכנסייה הצרפתית למדיניות שיתוף הפעולה בצרפת של וישי.
ב-1998 זכה בפרס נוסטרה איטאטה, על קידום היחסים בין הקתולים והיהודים.
הפרס הוענק על ידי המרכז להבנה נוצרית יהודית, קבוצה פלורליסטית שמרכזה באוניברסיטת פיירפילד בקונטיקט.
הליגה נגד השמצה מחתה נגד מתן הפרס, בטענה שאין זה יאות להעניקו ללוסטיז'ה בשל היותו מומר.
ב-2006 ביקר לוסטיז'ה ב"ישיבת חובבי תורה", בית ספר גדול לרבנים במנהטן, ונשא שם נאום בפני התלמידים.
לאחר מותו הביע הקונגרס היהודי העולמי צער על פטירתו.
גשר על נהר הסן ליד קתדרלת נוטרדאם נקרא על שמו Petit-Pont-Cardinal-Lustiger .
במנזר הבנדיקטיני באבו גוש הוקמה גינה לזכרו ובה קורות חייו בעברית ובצרפתית וציטוטים מדבריו.
זַ'אן-מַארִי גוּסְטַב לֶה קְלֶזִיוֹ הוא סופר צרפתי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2008.
לה קלזיו נולד ב-1940 בניס בצרפת, אך להוריו היה קשר חזק עם המושבה הצרפתית לשעבר מאוריציוס, לשם היגרה משפחתו עוד במאה ה-18. המושבה נכבשה בידי הבריטים ב-1810, אך המתיישבים שמרו על זהותם הצרפתית.
אמו של לה קלזיו הייתה חרשת אילמת ואביו היה רופא.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת אביו של לה קלזיו כרופא צבאי בצבא הבריטי, בעוד שלה קלזיו ומשפחתו שהו בניס.
בגיל שמונה יצאו לה קלזיו ומשפחתו לטיול בן חודש בניגריה, שם הוצב אביו כרופא במלחמת העולם השנייה.
במהלך המסע הוא כתב שני ספרים – המסע הארוך ו-Oradi noir, שהכילו רשימה של ספרי המשך צפויים.
לאחר סיום בית הספר התיכון בניס הוא למד אנגלית באוניברסיטת בריסטול בין 1958 ל-1959, והשלים את התואר באוניברסיטת ניס ב-1963. הוא המשיך לתואר שני באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס ב-1964 וכתב דוקטורט על ההיסטוריה המוקדמת של מקסיקו באוניברסיטת פריפניאן ב-1983. הוא לימד באוניברסיטאות בנגקוק, אמקסיקו סיטי, בוסטון, אוסטין ואלבוקרקי ורבות אחרות.
לה קלזיו זכה לתשומת לב ברומן הראשון שכתב כבוגר Le procès-verbal משנת 1963. הספר היה מועמד לפרס גונקור, וזכה ב"פרס רנודו".
את כתיבתו של לה קלזיו ניתן לחלק לשתי תקופות.
בין 1963 ל-1975 בה כתב כתיבה המוגדרת כ"נסיונית", וכתב על נושאים כאי שפיות, שפה, כתיבה, וזאת תוך ניסויים צורניים ברוחם של בני זמנו כז'ורז' פרק או מישל בוטור.
בתקופה זו שמר על תדמית כחדשן ומורד, וזכה לשבחיהם של מישל פוקו וז'יל דלז.
מסוף שנות ה-70, עבר שינוי סגנוני חריף.
הוא נטש את הנסיינות וכתב כתיבה מעונה פחות, על נושאים כילדות, התבגרות ומסעות, תוך שהוא פונה לקהל קוראים רחב יותר.
בשנת 1980 היה הראשון לזכות בפרס פול מוראן, המוענק על ידי האקדמיה הצרפתית.
סקר שנערך על ידי המגזין הספרותי הצרפתי "Lire" בשנת 1994 הראה כי לה קלזיו נחשב על ידי 13% מהקוראים לסופר הצרפתי הדגול ביותר החי בעת עריכת הסקר.
לה קלזיו פרסם כשלושים ספרים, לרבות סיפורים קצרים, נובלות, מסות, שני תרגומים מהמיתולוגיה האינדיאנית, וכן רשימות ומאמרי ביקורת רבים.
בשנת 2008 זכה בפרס נובל לספרות.
בנימוקי ועדת הפרס נכתב על לה קלזיו "סופר העזיבות, ההרפתקאות הפואטיות והאקסטזה החושנית, חוקר האנושות מעבר ומתחת לציוויליזיציה השלטת".
דג זהב תרגמה חגית בת עדה, ספרית פועלים, 1999.
משחק המזל: אנגולי מאלה תרגמה אביבה ברק, ספרית פועלים, 2002
ז'אן-מישל בסקיה (Jean-Michel Basquiat; 22 בדצמבר 1960 – 12 באוגוסט 1988) היה אמן גרפיטי וצייר נאו-אקספרסיוניסטי, שעבד והציג בניו יורק בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בסקיה נולד ברובע ברוקלין שבניו יורק לאם פורטוריקנית ולאב אפריקאי ממוצא האיטי.
כבר מגיל צעיר הבחינו הוריו בכישרונו האמנותי של בנם ועודדו אותו להתמיד ולפתח אותו.
בגיל 17 החל לצייר גרפיטי בחוצות מנהטן, כאשר הוא חותם בכינוי "סאמו" (SAMO).
בתחילת שנות ה-80, לאחר שנים של חיפוש אמנותי, החל בסקיה לצייר על בד.
במהרה דרך כוכבו והוא החל להציג יחד עם ציירים אקספרסיוניסטים נוספים, ביניהם: פרנצ'סקו קלמנטה וג'וליאן שנאבל.
לימים שנאבל, שהיה ידוע באותה תקופה כצייר בלבד, יביים סרט לזכרו של בסקיה.
בעקבות הצלחתו ופרסומו, באסקיה התחכך במספר אמנים בני זמננו כמו ג'וליאן שנאבל.
הייתה לו גם מערכת יחסים רומנטית עם הזמרת מדונה.
אולם, היה זה המפגש עם אנדי וורהול שהותיר את חותמו והיה המשמעותי ביותר להמשך הקריירה הקצרה שלו.
חרף היותם של השניים שונים מאוד במזגם ובנטייתם האמנותית ולמרות פער הגילים ביניהם, הפכו השניים לידידים ואף שיתפו פעולה במספר ציורים.
למרות הצלחתו המסחרית של בסקיה והביקורות האוהדות שקיבל מעולם האמנות של ניו יורק, החל האמן בשימוש מאסיבי בסמים קשים כמו הרואין וקוקאין.
בשנת 1988, כשהוא בן 27 בלבד, מת בסקיה כתוצאה ממנת יתר וערבוב קטלני של קוקטייל סמים.
ציוריו של בסקיה נראים פרועים וכאוטיים למדי.
ניתן להבחין במוטיבים חוזרים בעבודותיו, כדוגמת מסיכות שבטיות ודמויות פרימיטיביות בעלות מבע פסיכדלי.
בדומה לציורים האקספרסיוניסטיים מתחילת המאה, ציוריו מאופיינים בגושי צבע מבודדים ובאווירה טעונה ומחושמלת.
אך בסקיה גם חידש והוסיף לציוריו שרבוטי מילים, לעיתים חסרי כל פשר, שמרחוק נראים כצורה גאומטרית אחידה וכחלק אינטגרלי מהציור.
כיום נמכרים ציוריו במכירות פומביות במיליוני דולרים ומוצגים במוזיאונים נבחרים ברחבי העולם.
יצירות כויכול שלו היו מעורבים בפרשת איניגו פילבריק.
בשנת 2004, נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לכבודו במוזיאון ברוקלין והיא הביאה להכרה מוגברת בתרומתו לתרבות המאה ה-20 ובפרט להתפתחותה של האמנות המודרנית.
ב-1996 יצר ג'וליאן שנאבל את הסרט הביוגרפי "בסקיאט", שהוא סרט אמין למחצה ובדיוני למחצה שתרם ליצירת "המיתוס על ילד הרחוב חסר הפרוטה שהתנכר למשפחתו, ברח מהבית והפך כמעט בן לילה ליקיר סצנת האמנות ולעשיר כקורח".
ב-2019 ראה אור הסרט "בסקיה: מזעם לעושר" ("Basquiat: Rage to Riches") המתאר את סיפורו של בסקיה באופן שונה, המדגיש את הרקע שלו כמי שצמח במעמד הביניים ועבר לעיר הגדולה על מנת לממש את הפוטנציאל שלו מבלי להתנכר למשפחתו.
ז'אן-לואי-ארנסט מסונייה היה צייר ופסל קלאסיקני צרפתי הידוע בציורי הקרבות שלו, בהם התמקד בעיקר בציורי צבאותיו של נפוליאון בונפרטה.
הוא החל לצייר ולרשום בצעירותו, למד אמנות בסטודיו של הצייר לאון קונייה.
הוא ביקר ברומא ובשווייץ והציג בשנת 1831 את יצירתו "הבורגנים ההולנדים" (Les Bourgeois Flamands) בפריז.
יצירה זו היא אחת ממספר רב של יצירות מיניאטוריות בהם התמחה האמן (אשר היה הראשון שצייר בסוגת ציור זו בצרפת, וזכה להצלחה רבה).
בשנת 1838 התחתן ונולד לו בן אחד - ז'אן שארל מסונייה, אשר למד תחת אביו, ולימים הפך צייר בעצמו.
בשנת 1841 הציג את היצירה "משחק שח" אשר זכתה להצלחה רבה, וכן גם יצירתו משנת 1842 "צעיר מנגן בצ'לו", היצירה משנת 1842 "האמן בסטודיו שלו", והיצירות "צעיר מביט על ציור", "בחדר המשמר" ו"משחק פיקה" משנת 1845.
בשנת 1848 צייר את "חיילים" והחל את "יום ביוני" - יצירה אותה לא השלים.
יצירתו משנת 1855 - "המהמרים" ו"הריב" זכו להצלחה רבה והוצגו בחצרו של הקיסר נפוליאון השלישי.
בשנת 1857 הציג בתערוכה בפריז תשע יצירות שזכו להצלחה.
הוא שב והציג את יצירותיו בתערוכות בשנת 1861 ו-1864, וכן בתערוכה העולמית בשנת 1878 בה הציג 16 מיצירותיו.
במהלך המצור על פריז בשנת 1871 שירת מסונייה בדרגת קולונל.
בשנת 1883 נבחר כנשיא "התערוכה הלאומית הגדולה" והציג בה מספר יצירות.
תערוכה רטרוספקטיבית שלו נפתחה ב-24 במאי 1884 וכללה 146 מיצירותיו.
מסונייה היה חבר בחבר השופטים של התערוכה העולמית של פריז (1889) ואף הציג בתערוכה מספר יצירות.
מסונייה נפטר בפריז ב-31 בינואר 1891.
בשנת 1846 קיבל מסונייה את התואר אביר לגיון הכבוד על עבודותיו.
הוא הועלה בדרגה בשנת 1856 ושוב ב-29 ביוני 1867 ו-1880, וקיבל את התואר הגבוה ביותר של הארגון ב-29 באוקטובר 1889
בשנת 1890 הפך מסונייה לנשיא החברה הלאומית לאמנות יפה של צרפת (Société Nationale des Beaux-Arts).
ז'אן-לואי טְרֶנטיניאן היה שחקן קולנוע ותיאטרון צרפתי, מהבולטים בשחקני הקולנוע האירופים במחצית השנייה של המאה ה-20. ב-1969 זכה בפרס השחקן הטוב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
טרנטיניאן גילם בחלק מסרטיו את תפקיד הגיבור המהורהר, המסתורי והמסוכסך בנפשו.
כישרונו כשחקן אופי בגילום הדמויות המורכבות הקנה לו מקום ברבים מהסרטים של במאים אירופים בולטים שעסקו בסרטיהם בבעיות מוסריות.
טרנטיניאן, שזוהה בעיקר עם סרטי הגל החדש הצרפתי ועם הפקות קולנוע איטלקיות, שיחק גם בתפקידים בעלי אופי רומנטי, קומי ודרמטי.
במשך הקריירה הקולנועית שלו, שנמשכה כ-40 שנה, השתתף טרנטיניאן ביותר מ-110 סרטים.
בסוף חייו, הוא התמקד במשחק בתיאטרון (בו גם החל את דרכו לפני הקריירה הקולנועית).
טרנטיניאן נולד בעיירה פיולק שבדרום צרפת למשפחה מבוססת.
בילדותו שאף להדמות לדודו, מוריס טרנטיניאן , שהיה נהג מרוצים (ניצח ב-1954 ב-מרוץ 24 השעות של לה מאן והיה הצרפתי הראשון שניצח בגרנד פרי מונקו ב-1955).
תחום עניין נוסף שבו גילה עניין היה שירה, ובמיוחד במשוררים ז'אק פרוור, גיום אפולינר ולואי אראגון.
בגיל 19, בעת היותו סטודנט למשפטים באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס, צפה בהצגת "הקמצן" למולייר בבימויו של שארל דולן.
הייתה זו נקודת מפנה עבורו; הוא נטש את לימודיו, עבר לפריז והחל לקחת שיעורי משחק אצל טניה בלאחובה , שבהם ניסה להתגבר על הביישנות שהייתה טבועה בו מילדות.
ב-1951 הייתה הופעתו הראשונה בתיאטרון, וב-1953 השתתף בהצגות "בריטניקוס" (מאת ז'אן רסין) ו"דון ז'ואן" (מאת מולייר).
ב-1954 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי בתיאטרון במחזה של רובר חוסיין "בערבון מוגבל" (Responsabilité limitée).
תפקידו הראשון בקולנוע היה ב-1955 בסרטו של מרסל אישאק , Pechiney, וב-1956 שיחק בסרטו של הבמאי כריסטיאן-ז'אק , "אילו היו כולם כמותם" .
משחקו בסרטו השערורייתי של רוז'ה ואדים, "ואלוהים...
ברא את האשה" , מול סמל המין הצרפתי, השחקנית בריז'יט בארדו, זיכה את טרנטיניאן בפרסום עולמי.
באותה שנה השתתף גם בסרט (Club de femmes) בבימויו של ראלף חביב , אך בהמשך התגייס לצבא הצרפתי ונשלח לאלג'יריה שם הייתה צרפת נתונה במאבק מול המורדים האלג'יראים במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
עם שחרורו נטה טרנטיניאן לפרוש מהמשחק, אך אז החל להופיע במחזה "המלט" בפריז, ובהמשך, חזר לתודעת צופי הקולנוע כששיחק בסרטו של ואדים "יחסים מסוכנים".
הוא המשיך ושיחק בסרטים נוספים בצרפת ובאיטליה וחלקם אף זכו להצלחה מסחרית רבה.
ב-1962 נטל חלק בסרט שבעת החטאים העיקריים שכלל שבעה סיפורים שבוימו על ידי במאים שונים; טרנטיניאן שיחק בסיפור "La Luxure" בבימויו של ז'אק דמי.
ב-1966 שיחק טרנטיניאן בשלושה סרטים שהוצגו לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
אחד מהם היה סרטו של קלוד ללוש, "גבר ואישה" בו הופיע בתפקיד הראשי מול אנוק איימה.
הסרט עוקב אחרי תהליך התאהבותם של אלמן ואלמנה צעירים על רקע זיכרונותיהם מחיי הזוגיות של כל אחד מהם שנקטעו בחטף.
הסרט זכה בפסטיבל בפרס דקל הזהב, ומאוחר יותר זכה הסרט בפרס האוסקר לסרט הזר ובפרס גלובוס הזהב, הפך ללהיט בינלאומי גדול ופרסם את טרנטיניאן ברחבי העולם.
טרנטיניאן המשיך ועבד עם מיטב הבמאים האירופים; בהם רנה קלמאן , אלן רוב-גרייה, קלוד שברול ואף ב"אהובתי, אהובתי", סרט הבכורה של אשתו הבמאית, נדין , בו שיחק שוב עם ואלרי לגראנז' שגילמה בתפקיד משנה את אשתו ב"גבר ואישה".
על משחקו בסרטו של רוב-גרייה, homme qui ment, זכה טרנטיניאן בפרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשחקן הטוב ביותר.
ב-1969 גילם את דמותו של פרקליט צעיר ובעל עקרונות במותחן הפוליטי "Z".
הסרט, בבימויו של קוסטה גברס היווני תיאר עליית משטר צבאי של קולונלים תוך רמיזה ברורה למה שהתרחש ביוון.
בסרט כיכבו גם איב מונטאן ואירן פאפאס והוא זכה להצלחה בינלאומית גדולה וזכה בפרס האוסקר לסרט הזר.
טרנטיניאן זכה על משחקו בסרט בפרס השחקן הטוב בפסטיבל הסרטים של קאן ב-1969.
ב-1969 גם כיכב בסרטו של אריק רוהמר "Ma nuit chez Maud" ובסרט "La morte ha fatto l'uovo" מול ג'ינה לולובריג'ידה ב-1970, לאחר ששיחק שוב בסרט של ללוש, "Le voyou", שיחק טרנטיניאן באחד מהתפקידים הבולטים בקריירה שלו; בתפקיד הראשי בסרטו של ברנרדו ברטולוצ'י, "הקונפורמיסט".
בסרט הוא מגלם את מרצ'לו, אינטלקטואל איטלקי צעיר בן המעמד העליון בעל תואר דוקטור לפילוסופיה המתנדב לעזור למשטר הפשיסטי ולבצע רצח פוליטי.
הסרט בוחן את דמותו של מרצ'לו ומתאר אותו כאדם המנסה באופן מכוון להתאים את עצמו לאידאולוגיות האופנתיות של זמנו.
הסרט זכה לשבחים מפליגים של הביקורת ואף היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר.
כעבור שנה שיחק במותחן הפשע המצליח "Sans Mobile Apparent", בו גילם מפקח משטרה החוקר שרשרת רציחות.
את הסרט ביים הסופר והבמאי פיליפ לברו והשתתפו בו גם דומיניק סנדה (ששיחקה מול טרנטיניאן גם ב"הקונופורמיסט") וסשה דיסטל.
ב-1973 ביים טרנטיניאן לראשונה סרט.
היה זה המותחן, "Une Journée bien remplie" בו אב מתכנן לרצוח ביום אחד את תשעת המושבעים שהרשיעו את בנו שנדון לעונש מוות.
במקביל, המשיך ושיחק בסרטים רבים, רובם מותחנים.
באותה שנה הוא שיחק מול רומי שניידר בסרט "רכבת התקווה" אודות צרפתי ויהודייה הנמלטים ברכבת מפני הנאצים הכובשים את צרפת.
הוא המשיך ושיחק בסרט אודות היהודים בשואה.
היה זה סרטו של הבמאי היהודי, מישל דרש , "כינורות הנשף" , בו שיחק מול מארי-ז'וזה נאט.
ב-1975 שיחק בסרטו של הבמאי ז'אק דראי , בתפקיד עבריין הנמלט מהמשטרה (אלן דלון גילם את מפקח המשטרה) בסרט "סיפורו של שוטר".
בסוף אותה שנה גילם תפקיד של הומוסקסואל המעורב במשולש רומנטי יחד עם מרצ'לו מסטרויאני וז'קלין ביסט בדרמת פשע קומית בבימויו של לואיג'י קומנצ'יני , "La donna della domenica".
לאחר מספר שנים בהן לא זכו הסרטים בהם נטל חלק להצלחות גדולות, שיחק טרנטיניאן בסרטו של כריסטיאן דה שאלון , "L'Argent des Autres", כפקיד בנק הנאבק בממונים עליו המנסים לטפול עליו אשמה בשערורייה בנקאית לה היו הם אחראים.
הסרט זכה להצלחה גדולה בצרפת; זכה בפרס סזאר ובפרס לואי-דלוק , פרס העיתונאים הצרפתי.
בשנות ה-80 האט טרנטיניאן את פעילותו הקולנועית.
ב-1982 הוא גילם מפקח משטרה בסרט מצליח אודות משפחת פשע יהודית הפועלת בצרפת, "הקשר היהודי" , וב-1983 השתתף לראשונה בסרט דובר אנגלית, "שכר האמת" יחד עם ניק נולטי, ג'ין הקמן וג'ואנה קסידי.
לאחר מכן שיחק בסרטו האחרון של פרנסואה טריפו, "לפתע ביום ראשון" .
כישלונו האמנותי והקופתי של סרטו של קלוד ללוש, "גבר ואישה – עשרים שנה אחרי", בו נטל חלק, המשיך את דעיכתה של הקריירה של טרנטיניאן.
הוא המשיך לשחק בסרטים צרפתיים אך נעלם מזרקורי עולם הסרטים הבינלאומי.
כל זאת עד 1994, אז השתתף בתפקיד ראשי בסרטו של הבמאי הפולני המוערך קשישטוף קישלובסקי, "שלושת הצבעים: אדום", שזכה להצלחה.
בשנים שלאחר מכן המשיך טרנטיניאן להופיע לעיתים רחוקות בסרטים, ועבר להתמקד בתחום התיאטרון.
ב-2012 השתתף טרנטיניאן בתפקיד ראשי בסרטו של מיכאל הנקה, "אהבה", שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
על הופעתו זכה בפרס סזאר ובפרס לומייר לשחקן הטוב ביותר.
ב-2017 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של מיכאל הנקה "סוף טוב" .
ב-2019 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של קלוד ללוש "שנות חיינו היפות" .
בשנת 2024, שנתיים לאחר מותו, יצא סרט האנימציה של מישל אזנוויסיוס, "סחורה יקרה מכל" (אנ') בקריינותו של טרנטיניאן.
טרנטיניאן שהוא טייס חובב והיה במשך תקופה קצרה נהג מרוצים מקצועני, חי לאחר גירושיו מנדין עם נהגת המרוצים מריאן הופפנר , לה נישא בשנת 2000. בשנות ה-80 עבר לחיות בסביבה כפרית באזור שבין נים ואביניון, וב-1997 פתח יחד עם שותפים יקב מסחרי המבוסס על הכרמים של אחוזתו.
ז'אן-מישל לורן הוא שף המסעדה הצרפתית לה קוט סן-ז'אק (La Côte Saint-Jacques) בז'ואני במחוז יון בבורגון.
יחד עם אביו, מישל לורן , הוא בעלים של מסעדה שמחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום (נכון לשנת 2011).
נולד ב-1934. אימו, מארי לורן, הייתה מסעדנית שייסדה את קוט סן-ז'אק בז'ואני לגדות נהר היון ב-1945. מישל לורן התלמד כאופה ואחר-כך ירש את אימו בקוט סן-ז'אק ב-1958 ביחד עם אשתו ז'קלין ששימשה כסומלייה (מלצר יינות, שאחראי גם על בניית מרתף היין של המסעדה).
ב-1971 השיג מישל את הכוכב הראשון במדריך מישלן האדום, הוא קיבל את השני ב-1976. קוט סן-ז'אק נכנסה לרשת רלה א שאטו בשנת 1977. הוא רכש כרם ועושה בעצמו יין מזן ענבי שרדונה.
בבעלותו סירה שניתן להשכירה לשיט עם ארוחה.
הוא פתח מעבר לנהר מלון זול עם מסעדה פשוטה.
ז'אן-מישל לורן, בנם של ז'קלין ומישל לורן, נולד ב-7 בינואר 1959 ב- Migennes, 8 ק"מ מז'ואני.
לאחר סיום תיכון התלמד ז'אן-מישל אצל פייר וז'אן טרואגרו ברואן ב-1977. הוא שהה שנה בטיוואן פריז לצד קלוד דלין שעמד בראשה ב-1979.
הוא השלים את שירותו הצבאי והצטרף לאביו במסעדה המשפחתית למשך שנה ואז השתלם אצל פרדי ז'ירארדה בקריסייה, שווייץ, במשך שנה וחצי ב-1982.
ב-1983 הוא שב לז'ואני לצד אביו מישל.
הוא התחתן עם בריג'יט שממנה יש לו שתי בנות, אלכסנדרה ומרין.
ב-1986 מישל וז'אן-מישל לורן השיג 19/20 נקודות בגו מיו וכוכב שלישי במדריך מישלן האדום.
בגיל 27, היה ז'אן-מישל השף הצעיר ביותר שהגיע אי-פעם לשלושה כוכבים במישלן.
ב-1993 ז'אן-מישל מונה לשף השנה בידי גו מיו שנתן לו את הניקוד המקסימלי דאז של 19.5/20. מישל לורן יצא לגמלאות.
ב-2001 קוט סן-ז'אק הורדה לשני כוכבים במישלן, ב-2004 היא קיבלה מחדש את שלושת הכוכבים שלה, בעקבות עבודת שיפוץ ועיצוב נרחבת במסעדה.
ז'אן-מארי לקלר, הידוע בכינוי "הבכור" היה כנר ומלחין מתקופת הבארוק.
נחשב למייסד אסכולת הכינור הצרפתית.
לקלר נולד בליון, אבל יצא ללמוד ריקוד וכינור בטורינו.
ב-1716 נשא לאישה את מארי-רוז קסטאני (Marie-Rose Casthanie), רקדנית, שמתה ב-1728. לקלר חזר לפריז ב-1723, שם ניגן בקונסרט ספיריטואל, סדרת המוזיקה העיקרית הפתוחה-למחצה לציבור.
יצירותיו כוללות מספר קבצים של סונאטות לכינור ובאסו קונטינואו וכמה סונאטות לחליל.
ב-1730 נישא לקלר בפעם השנייה.
אשתו החדשה הייתה לואיז רוסה (Louise Roussel), שעסקה בחריטה והכינה לדפוס את כל יצירותיו, מאופוס 2 ואילך.
לקלר, שלואי החמישה-עשר מינה אותו בשנת 1733 לממונה על המוזיקה בחצרו, פרש ממשרתו בשנת 1737 אחרי סכסוך עם גידו בשאלת השליטה במוזיקה המלכותית.
הנסיכה מאורנז', צ'מבליסטית מוכשרת, תלמידתו לשעבר של הנדל, שכרה את שירותיו של לקלר ומשנת 1738 עד 1743 עבד שלושה חודשים בשנה בחצרה.
בשאר חודשי השנה עבד בהאג כמאסטרו די קאפלה פרטי.
האופרה היחידה שלו, "סקילה וגלוקוס", בוצעה לראשונה ב-1746 והושבה לחיים בימינו.
מ-1740 עד למותו בפריז עבד בשירות הדוכס מגראמון.
לקלר עשה לו שם ככנר וכמלחין.
הוא הסתמך בהצלחה על כל הסגנונות ששלטו בארצות אירופה השונות.
סוויטות, סונאטות וקונצ'רטי רבים שרדו עד ימינו, יחד עם האופרה שלו, ואילו מספר יצירות ווקאליות, בלטים ויצירות אחרות לבמה אבדו.
יחד עם ז'אן-ז'וזף דה מונדונוויל וז'אק אובר, הביא לקלר את מאפייני הווירטואוזיות הכנרית של איטליה אל תפריט המוזיקה הצרפתית של תקופתו.
ב-1758, אחרי כישלון נישואיו השניים, רכש לקלר בית קטן בשכונה פריזאית מסוכנת, שם נמצא דקור למוות ב-1764. אף כי הרצח נשאר בחזקת תעלומה, קיימת אפשרות, שאשתו לשעבר עמדה מאחוריו, מתוך מניע של רווח כספי, אך החשד המוצק ביותר הוטל על אחיינו, גיום-פרנסואה ויאל.
בין אם האחראי לרצח היה קרוב משפחה או מוזיקאי אחר, שקינא בכישרונו, העובדה היא שב-23 באוקטובר 1764 נמצא ז'אן-מארי לקלר מת מדקירה בגבו.
ז'אן מארי פּפַאף הוא שוערה לשעבר של נבחרת בלגיה ואחד השחקנים שנבחרו על ידי פלה לרשימת מאה הכדורגלנים הגדולים בכל הזמנים.
רוב הקריירה שיחק פפאף בבוורן (1973–1982) והוא זכה איתה באליפות ובגביע.
בשנת 1982 עבר לבאיירן מינכן ושיחק בקבוצה עד 1988, כאשר הוא עוזר לה לזכות בשלוש אליפויות רצופות ובשני גביעי גרמניה.
פפאף שיחק עונה אחת בלירסה וסיים את הקריירה בטרבזונספור הטורקית ב-1990.
בנבחרת בלגיה רשם 64 הופעות, והשתתף עימה ביורו 1980, יורו 1984, מונדיאל 1982 ומונדיאל 1986.
ז'אן-מארק אֵרו (נקרא בעברית גם ז'אן-מארק איירו; בצרפתית: Jean-Marc Ayrault; נולד ב-25 בינואר 1950) הוא פוליטיקאי סוציאליסט צרפתי.
כיהן כראש הממשלה ה-20 של הרפובליקה הצרפתית החמישית מ-16 במאי 2012 עד 1 באפריל 2014. בנוסף כיהן כשר החוץ בממשלת צרפת מפברואר 2016 ועד מאי 2017. כמו כן, כיהן כראש העיר של סנט-ארבלן ונאנט וכנשיא הגוש הסוציאליסטי באספה הלאומית של צרפת (1997–2012).
ז'אן-מארק ארו נולד במולברייה שבמן ולואר כבן הבכור מתוך חמישה ילדים לז'וזף ארו, פועל חקלאי שהפך מאוחר יותר לעובד בתעשיית הטקסטיל, ולז'ורז'ט אוזנו (נולדה ב-1928 בנאנט), תופרת שהפכה לעקרת בית במשרה מלאה.
ארו נותר באזור נאנט למשך שנת התמחותו בהוראה שהתקיימה ברזה הסמוכה.
בשנים 1973 – 1976 שימש כמורה לגרמנית בסנט-ארבלן.
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוצרים הצעירים באזורים הכפריים של צרפת, תחילה פעל מטעמם בשולה ולאחר מכן באוניברסיטת נאנט.
ב-1971, הצטרף ארו אל המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית לאחר לקיחת שלטון המפלגה בידי פרנסואה מיטראן והיה מסונף לפלג השמאלי במפלגה.
ב-1976 נבחר למועצה הכללית של מחוז הלואר האטלנטי, לאחר מכן נבחר לראש העיר של סנט-ארבלן ב-1977 והיה בכך, בגיל 27 לראש העיר הצעיר ביותר בצרפת לעיר בעלת יותר מ-30,000 תושבים, את התפקיד מילא עד שנת 1989.
ב-1979 הצטרף אל הוועד הלאומי של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ושנתיים לאחר מכן הצטרף אל ההנהלה.
שנה מאוחר יותר עזב את המועצה הכללית של הלואר האטלנטי.
הוא נבחר לראשונה לאספה הלאומית של צרפת ב-1986 כנציג מטעם הלואר האטלנטי והמשיך להיבחר לתפקיד זה באופן עקבי ולשמש בתפקיד זה עד להיבחרו לתפקיד ראש הממשלה.
ב-1989 נבחר מטעם המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית להתמודד עבורה על ראשות עיריית נאנט, שנשלטה על ידי המפלגה הגוליסטית של ז'אק שיראק, ז'אן-מארק ניצח בבחירות ונבחר לראש עיריית נאנט, תפקיד אותו המשיך למלא עד להיבחרו לתפקיד ראש הממשלה.
בבחירות הפנימיות במפלגה הסוציאליסטית תמך ז'אן-מארק בפרנסואה הולנד שאכן ניצח, קיבל את ראשות המפלגה והוביל את המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית אל השלטון.
לאחר השבעתו של פרנסואה הולנד לנשיא, ז'אן-מארק הוכרז כמועמד מוביל להתמנות לתפקיד ראש ממשלת צרפת ואכן מונה לראש ממשלת צרפת.
ב-31 במרץ 2014, בעקבות כישלונה של המפלגה הסוציאליסטית בבחירות לרשויות המקומיות ועקב חוסר אמון מוחלט של הציבור בממשלת צרפת, החליט ז'אן-מארק ארו להתפטר מתפקידו, ובכך התפרקה ממשלתו.
הנשיא הולנד החליט למנות במקומו את שר הפנים, מנואל ואלס, לתפקיד ראש ממשלת צרפת.
ב-11 בפברואר 2016 חזר ארו לממשלה בתפקיד שר החוץ, וסיים את תפקידו במאי 2017, כאשר לא המשיך לממשלתו של הנשיא הנכנס עמנואל מקרון.
את תפקידו ירש שר ההגנה דאז ז'אן-איב לה דריאן.
ארו נשוי לבריז'יט טריאן, ולהם שני ילדים.
ז'אן-לואי בארוֹ שחקן, במאי ופנטומימאי צרפתי.
את הופעת הבכורה שלו נתן בארו בגיל 21. החל משנת 1935 הוא ביים ושיחק עם קבוצה משלו והשתתף בסרטים שונים.
הוא הושפע בין היתר מאנטונן ארטו ומתפיסתו התיאטרונית.
תפקידו המפורסם ביותר היה בסרט "ילדי גן-העדן" של מרסל קרנה, שם שיחק את ז'אן-גספאר דבורו, מי שלמעשה המציא את הפנטומימה המודרנית.
בשנת 1940 הוא נקרא לקומדי פראנסז, ובאותה שנה התחתן עם השחקנית מדלין רנו.
עם התיאטרון הפרטי הם הופיעו בכל רחבי העולם, ובשנת 1959 התמנו לנהל את התיאטרון הלאומי "L'Odéon".
אחד הבימויים הנועזים היה "הפרגודים" של ז'אן ז'נה, שמיד אחרי מלחמת אלג'יריה יצר שערורייה.
במהפכת מאי 1968 הוא הותקף הן מצד המתקוממים והן מצד השלטונות ופוטר מהתיאטרון.
במאי 1974 הוא פתח תיאטרון אחר בתחנת הרכבת הישנה ד'אורסה.
הוא ואשתו קבורים בבית הקברות "דה-פאסי", כמו קלוד דביסי, גבריאל פורה, ז'אן ז'ירודו ואחרים.
הדמות הופיעה בפרק הפיילוט של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ובסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד" שמתמקדת בדמותו של פיקארד לאחר אירועי הסרט "נמסיס".
לאחר הצלחתם הקופתית של סרטי הקולנוע העלילתיים של "מסע בין כוכבים", המבוססים של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", יצאה הודעה לתקשורת ב-10 באוקטובר 1986, בה הוכרז על סדרת טלוויזיה חדשה, הכוללת צוות שחקנים חדש.
יוצר "מסע בין כוכבים" ג'ין רודנברי בחר בשם "פיקארד" לדמות הראשית, על שם אחד או שני האחים התאומים אוגוסטה פיקארד וג'ין פליקס פיקארד, מדענים שווייצרים מהמאה ה-20.
פטריק סטיוארט, שהיה בעל רקע בלהקה השייקספירית המלכותית, תחילה נשקל לתפקיד של דאטה; אך הוא אמר שהוא לא היה מעוניין לקחת תפקיד-משנה של "לשבת סביב".
ג'ין רודנברי לא רצה ללהק את סטיוארט כפיקארד, מאחר שהוא דמיין את הדמות כ"גברית, עם הרבה שיער על הראש".
הבחירה הראשונה של רודנברי הייתה סטיבן מאכט, וזה לקח "שבועות של דיונים" עם רוברט ה.
יוסטמן, ריק ברמן והמלהק, בשביל לשכנע אותו ש"סטיוארט היה זה שחיפשו אחריו שישב בכיסא הקפטן"; רודנברי הסכים לאחר שנערכו אודישנים לכל יתר המועמדים לתפקיד.
לסטיוארט עצמו לא היה ברור למה המפיקים יטילו על "אדם בגיל העמידה, קירח, שחקן שייקספירי אנגלי" כקפטן של האנטרפרייז.
הוא דאג שישלחו לו את הפאה שלו מלונדון, כדי להיפגש עם בכירי סרטי פרמאונט, אבל רודנברי הורה לסטיוארט להסיר את הפאה כי נראתה "איום ונורא".
הקול הרועם שלו הרשים את הבכירים, שאישרו את הליהוק באופן מיידי.
רודנברי שלח לסטיוארט את רומני הוריישיו הורנבלואר של סי.אס.
פורסטר, באומרו כי דמותו של פיקארד מבוססת על הורנבלואר,
אבל סטיוארט כבר הכיר הורנבלואר, לאחר שקרא את הספרים אודותיו כילד.
ככל שהסדרה התקדמה, סטיוארט לקח יותר ויותר שליטה על ההתפתחות של הדמות.
עד שהחלה ההפקה של סרט "הדור הבא" הראשון, "היה זה בלתי אפשרי לדעת היכן ז'אן-לוק התחיל ופטריק סטיוארט הסתיים", ועד לזמן של הסרט הרביעי, הוא הצהיר כי:
סטיוארט ציין, עם זאת, כי הוא לא רציני כל כך, או מהורהר כל כך, כמו האלטר אגו שלו.
סטיוארט גם הצהיר, כי "אחד מהתענוגות של עשיית הסדרה והמשחק של התפקיד הזה הוא שאנשים כל כך נמשכים לכל הרעיון של מסע בין כוכבים ...
כמה שנים אחרי שהסדרה הסתיימה ...
אני נהנה לשמוע כמה אנשים נהנה מהעבודה שעשינו ...
זה תמיד הסב לי נחת שהקירח האנגלי הזה, בגיל העמידה, נראה שהתחבר איתם".
סטיוארט גם ציין כי תפקידו מסייע לחשוף את ויליאם שייקספיר בפני מעריצי מדע בדיוני.
הוא ציין כי ישנה "נוכחות קבועה של מעריצי מסע בין כוכבים בקהל" בכל פעם שהוא משחק בתיאטרון, והוסיף: "אני פוגש את האנשים האלה לאחר מכן, אני מקבל מהם מכתבים ורואה אותם ליד דלת הכניסה האחורית לבמה ...
והם אומרים, 'אני מעולם לא ראיתי את שייקספיר לפני כן, לא חשבתי שאבין את זה, אבל זה היה נפלא ואני לא יכול לחכות ולחזור שוב'".
ז'אן לוק פיקארד נולד למוריס ואיווט פיקארד בלה-באר, פראנש-קונטה, צרפת, ב-13 ביולי 2305, וחלם להצטרף לצי הכוכבים.
הוא נכשל בפעם הראשונה שניגש לבחינות הקבלה לאקדמיה של צי הכוכבים, אך בסופו של דבר הוא התקבל והפך לסטודנט הצעיר ביותר שניצח בתחרות המרתון של האקדמיה.
ההכשרה האקדמית שלו בארכאולוגיה מוזכרת בלא מעט מפרקי "מסע בין כוכבים: הדור הבא", והוא ממשיך לעסוק בתחום הארכאולוגיה כתחביב.
הוא מציין שבשלב מסוים בלימודיו הוא נכשל בכימיה אורגנית בגלל הסחת דעת שנוצרה על ידי מערכת יחסים רומנטית.
זמן קצר לאחר סיום לימודים, פיקארד נדקר בליבו על ידי נוסיקאני, כך שהנזק שנגרם לאיבר היה בלתי הפיך ונדרשה החלפתו המוחלט עם לב מלאכותי; מהלך שהיה כמעט קטלני (או קטלני, לדברי קיו, בפרק "Tapestry", כשהוא דן עם פיקארד על מושגי חיים ומוות).
פיקארד בסופו של דבר שימש כקצין ראשון על סיפונה של ה"סטארגייזר" (Stargazer), ובסופו של דבר אף פיקד עליה בעצמו.
באותה תקופה, הוא המציא טקטיקת קרב של התחמקות ותקיפה, הידועה כ"תמרון פיקארד".
הסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" מתארת חלק ניכר מתקופת פיקודו של פיקארד על ספינת החלל אנטרפרייז-D, במשך 7 שנים.
בפרק הפיילוט של הסדרה, "Encounter at Farpoint", הספינה נשלחת לחקור בעיה מסתורית בתחנת חלל בשם "פארפוינט", אך בדרכה נתקלת לראשונה בקיו, שהופך את פיקארד לנציג במשפט המאשים את כל האנושות בהיותה "גזע ילדותי, פראי ומסוכן".
פיקארד משכנע את קיו שיעמיד את האנושות למבחן, וקיו בוחר, כשלב ראשון של המבחן, לאמוד את הביצועים של הצוות במשימתם לפארפוינט.
המשפט "מסתיים" שבע שנים מאוחר יותר (כאשר קיו מזכיר לפיקארד שלמעשה – המשפט אף פעם לא מסתיים), בפרק סיום הסדרה "All Good Things...", כאשר האנושות נמצאת פטורה מאשמה, באמצעות הדגמתו של פיקארד, כי יש ביכולתה לחקור את האפשרויות השונות של הקיום.
כדמות אשר מוצגת כמוסרית, הגיונית ואינטליגנטית, פיקארד הוא אמן של דיפלומטיה ורטוריקה, שפותר בעיות, לכאורה בלתי פתירות, בין צדדים מרובים, תוך הפגנת "חכמת שלמה" משלו.
אף על פי שהחלטות כאלה בדרך כלל מסתיימות בדרכי שלום, פיקארד מוצג גם כטקטיקן מרשים בערמומיותו, במצבים שבהם זה נדרש.
לפיקארד יש חיבה לספרות בלשית, דרמות שייקספיריות, וארכאולוגיה.
לעיתים קרובות הוא נראה שותה תה ארל גריי, והוא נוהג להוציא דברים לפועל עם מתן פקודה: "Make It So".
סטיוארט הציע לרודנברי להשאיר את פיקארד כבורג – אשר זכה לשם "לוקוטוס" – לעוד כמה פרקים נוספים, מעבר לפרק האחרון בעונה השלישית, מאחר שהוא חשב שזה יהיה יותר מעניין, מאשר פשוט להחזיר את פיקארד לקדמותו, בפרק "The Best of Both Worlds, Part II", העוקב.
מאוחר יותר מתגלה, בסרט "מסע בין כוכבים: המפגש", כי אף על פי שמכניקת הבורג הוצאה מתוך גופו של פיקארד, הוא עדיין בטראומה מהתקופה בה הוטמע (אשר הופכים לנקודות מפנה משמעותיות בעלילת הסרט "מסע בין כוכבים: המפגש").
בפרק מתחילת העונה הרביעית "Family", מתגלה כי לפיקארד יש אח, רוברט, אשר תפס פיקוד על העסק המשפחתי – גידולי כרמים בלה-באר, צרפת – לאחר שפיקארד הצטרף אל צי הכוכבים.
לרוברט ולאשתו מארי יש בן צעיר, רנה, שהוא אחיינו של פיקארד.
במהלך הסרט "מסע בין כוכבים: דורות", פיקארד מתבשר כי רוברט ורנה מתו בשרפה.
גורלה של מארי לא נחשף.
פיקארד איחד כוחות עם קפטן האנטרפרייז ג'יימס טי קירק האגדי בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: דורות", על מנת להילחם בנבל של הסרט, ד"ר טוליאן סוראן.