tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגדוד השני 'הפוסיליריים ההיילנדים המלכותי', הרגימנט המלכותי של סקוטלנד
הגדוד הראשון, רגימנט דוכס לנקסטר
הגדוד השישי, הרגימנט המלכותי של סקוטלנד
הגדוד הרביעי, רגימנט דוכס לנקסטר
הגדוד הרביעי, רגימנט יורקשייר המלכותי
צוות קרב חטיבת השריון ה-12 היא חטיבת חיל שריון של הצבא הבריטי.
החטיבה נמצאת תחת פיקוד הדיוויזיה השלישית ובסיס האם שלה במחנה בולפורד, וילטשייר.
החטיבה כוללת שני רגימנטים משוריינים (רגימנט ההוסרים המלכותי של המלך ורגימנט הטנקים המלכותי), שני גדודי חיל רגלים משוריין (הראשון מהרגימנט הוולשי המלכותי והראשון מהרגימנט המרסיאני), ושני גדודי מילואים (מאותם רגימנטים), בנוסף לרגימנט לוגיסטיקה ויחידות סיוע נוספות.
לצד צוות קרב חטיבת השריון ה-20, מהווה החטיבה את המרכיב המשוריין העיקרי של הדיוויזיה השלישית והצבא הבריטי כולו.
החטיבה הוקמה בנובמבר 1899 במהלך מלחמת הבורים השנייה בתור חטיבת הרגלים ה-12 תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ראלף ארתור קלמנטס (לכן מוכרת גם בשם "חטיבת קלמנטס"), כשהיא כוללת את הגדוד השני של רגימנט בדפורדשייר, הגדוד הראשון של הרגימנט האירי המלכותי, הגדוד השני של רגימנט וסטישייר, והגדוד השני של רגימנט וילטשייר.
לאחר המלחמה חזרה החטיבה לאנגליה ב-1902 והוצבה בפלימות'.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה החטיבה חלק מחיל המשלוח הבריטי, נשלחה לצרפת ב-22 באוגוסט 1914 ולקחה חלק ב ב-5 בספטמבר.
בתקופה זו כללה החטיבה את הגדוד הראשון של רגימנט הלנקשייר פוסיליירים, הגדוד השני של רגימנט האיניסקילינג פוסיליירים המלכותי, והגדוד השני של רגימנט אסקס.
לאורך המלחמה שירתה החטיבה בחזית המערבית ולקחה חלק במערכות העיקריות, לאחר המלחמה פורקה החטיבה בינואר 1919.
לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוקמה החטיבה מחדש באוגוסט 1939 כחלק מחיל המשלוח והיא נשלחה ב-5 באוקטובר לתגבר את הכוחות הצרפתיים כדי לבלום את הפלישה הגרמנית הצפויה לצרפת.
בתחילת המלחמה כללה החטיבה את הגדוד השני של רגימנט הפוסילירים המלכותי, הגדוד הראשון של רגימנט לנקשייר המלכותי, והגדוד השישי של רגימנט המשמר השחור.
יחד עם שאר יחידות חיל המשלוח הבריטי, לחמה החטיבה בקרבות הקשים לבלימת הצבא הגרמני במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה שכשלו מלמנוע מצרפת ליפול לידי הגרמנים ויחידות החטיבה פונו ב-30 במאי חזרה לאדמת בריטניה.
בפברואר 1943 נשלחה החטיבה לצפון אפריקה, ולאחר ניצחון בעלות הברית על קורפוס אפריקה הגרמנו-איטלקי, נשלחה בפברואר 1944 לאיטליה ולקחה חלק ב משם התקדמה צפונה ובחודשי המלחמה האחרונים נשלחה למנוחה ביוון.
לאורך המלחמה שירתה החטיבה תחת פיקוד הדיוויזיה הרביעית ובסיומה פורקה בשנת 1947, אך הוקמה מחדש באפריל 1956 תחת פיקוד הדיוויזיה השנייה כשהיא מוצבת לסירוגין באנגליה ובגרמניה המערבית.
ייעוד ושמה של החטיבה השתנה מספר פעמים לאורך המלחמה הקרה, היא התחילה כחטיבת חי"ר, לאחר מכן שונתה לחטיבה ממוכנת, "כוח משימה דלתא", ולבסוף חטיבה משוריינת בינואר 1981, הפעם תחת פיקוד הדיוויזיה הראשונה והיא פורקה שוב בשנת 1991 עם סיום המלחמה הקרה.
בשנת 1998 הוקמה החטיבה מחדש בתור החטיבה הממוכנת ה-12 כשמפקדדתה במחנה אלדרשוט, בספטמבר 1999 נשלחה לבוסניה לשישה חודשים.
בפברואר 2004 עברה החטיבה הממוכנת ה-12 למחנה בולפורד כשתחת פיקודה רגימנט ההוסרים המלכותי של המלך, הגדוד הראשון של משמר קולדסטרים, הגדוד הראשון של הרגימנט האנגליאני המלכותי, והגדוד הראשון של רגימנט סטפורדשייר המלכותי.
בשנת 2022, כחלק מתוכנית "חייל העתיד" הנרחבת של הצבא הבריטי, שונתה החטיבה לצוות קרב חטיבת השריון ה-12 והיא הפכה לחטיבת שריון מלאה תחת פיקוד הדיוויזיה השלישית.
הגדוד הראשון, הרגימנט הוולשי המלכותי
הרגימנט הרביעי, חיל הלוגיסטיקה המלכותי
הגדוד השלישי, הרגימנט הוולשי המלכותי
צוות קרב החטיבה הממוכנת הקלה השביעית היא חטיבת חיל רגלים של הצבא הבריטי.
החטיבה נמצאת תחת פיקוד הדיוויזיה הראשונה ובסיס האם שלה במחנה קנדרו, ראטלנד.
בין מלחמת העולם השנייה ועד לשנת 2014 הייתה החטיבה המשוריינת השביעית, אז איבדה את מרכיב השריון שלה והפכה לחטיבת חיל הרגלים השביעית ופיקוד מזרח.
כחלק מרפורמות "צבא 2020", בדומה לשינויים במבנה וייעוד החטיבות בצבא הבריטי, קיבלה החטיבה את שמה הנוכחי כצוות קרב חטיבתי ממוכן.
למרות השינויים שעברה, שמרה החטיבה על המורשת של הדיוויזיה השביעית "חולדות המדבר" המוכרת במיוחד עבור לחימתה במערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
החטיבה הוקמה לראשונה במהלך המלחמות הנפוליאוניות כאשר ב-1815 חטיבות הצבא, שנקראו על שם המפקדים שלהם, קיבלו מספור ושיוך לדיוויזיות.
החטיבה השביעית, תחת פיקוד הדיוויזיה השביעית, שירתה במהלך מאה הימים ועד לקרב ווטרלו וכללה את הגדוד השני של הרגימנט הרגלי ה-25 (הגבול הסקוטי של המלך), הגדוד השני של הרגימנט הרגלי ה-37 (צפון המפשייר) והגדוד השני של הרגימנט הרגלי ה-78 (רוֹס-שייר בָאפס).
במהלך מלחמת קרים לחמה החטיבה תחת הדיוויזיה הרביעית ולקחה חלק בין היתר בקרב אלמה, קרב בלקלווה וקרב אינקרמן.
במלחמת הבורים הוקמה החטיבה מחדש מתוך חיל המצב של ליידיסמית' (במהלך המצור על ליידיסמית') שוב כחלק מהדיוויזיה הרביעית ולאחר המלחמה הועברה ב-1907 לדיוויזיה השלישית כחלק מהפיקוד הדרומי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתה החטיבה בכלל מערכות החזית המערבית תחת פיקוד הדיוויזיה השלישית וה-25.
בסוף שנות השלושים, לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה, שונתה החטיבה לחטיבת הרגלים השביעית (משמר) כשהיא מכילה שלושה גדודי משמר (הראשון והשני של הגרנדירים והראשון של משמר קולדסטרים) ופלוגת נגד טנקים.
לאחר נפילת צרפת לידי הצבא הגרמני, שונתה לחטיבת חיל הרגלים השביעית ועברה לפיקוד הדיוויזיה התשיעית.
ב-1944 הפכה לחטיבת מילואים תחת פיקוד דיוויזיית המילואים ה-47, לאחר סיום המלחמה ב-1945 פורקה החטיבה.
בשנת 2014 הוקמה החטיבה מחדש בשם חטיבת חיל הרגלים השביעית ופיקוד מזרח.
החטיבה החדשה המשיכה את המורשת של החטיבה המשוריינת השביעית ולמעשה הייתה המשך לחטיבה המפורסמת, גם סמל "חולדת המדבר" המוכר נותר כסמל החטיבה החדשה.
חטיבת השריון השביעית הוקמה ב-1938 בצפון אפריקה ושירתה במהלך המערכה בצפון אפריקה, המערכה בבורמה ובמערכה באיטליה.
החטיבה המשיכה לשרת במהלך המלחמה הקרה ותחילת המאה ה-21 כשהיא משמשת כוח משוריין עיקרי של הצבא הבריטי.
הגדוד הראשון 'הוויקינגים', הרגימנט האנגליאני המלכותי
הגדוד השני 'הציידים', הרגימנט האנגליאני המלכותי
רגימנט ההנדסה ה-32, חיל ההנדסה המלכותי
הרגימנט השישי, חיל הלוגיסטיקה המלכותי
גדוד הסיוע הקרוב הראשון, חיל ההנדסה החשמלי והמכני המלכותי
הגדוד השלישי, הרגימנט האנגליאני המלכותי
הגדוד הרביעי, הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס
צוות קרב חטיבת השריון ה-20 היא חטיבת חיל שריון של הצבא הבריטי.
החטיבה כוללת שני רגימנטים משוריינים (משמר הדרגונים המלכותי ורגימנט ההוסרים המלכותי של המלכה), שני גדודי חיל רגלים משוריין (הראשון מרגימנט הפוסיליירים המלכותי והחמישי מרגימנט הרובאים), ושני גדודי מילואים (מאותם רגימנטים), בנוסף לגדוד לוגיסטיקה ויחידות סיוע נוספות.
לצד צוות קרב חטיבת השריון ה-12, מהווה החטיבה את המרכיב המשוריין העיקרי של הדיוויזיה השלישית והצבא הבריטי כולו.
באפריל 1958 הדיוויזיה השישית נסגרה כחלק מצמצום משמעותי בצבא, חטיבת השריון ה-20 הועברה לפיקוד הדיוויזיה הרביעית ואימצה את סמל "אגרוף הפלדה" מהדיוויזיה השישית.
בדצמבר 1977 שונו חטיבות ארמיית הריין לקבוצות משימה (Task Force) וחטיבת השריון ה-20 הפכה לקבוצת המשימה הוטל (Hotel) במבנה פיקודי שונה, אך בינואר 1980 שונו שוב שמות החטיבות לשמותיהן הקודמים ויחידות החטיבה חזרו לפיקודה הישיר.
לאחר סיום המלחמה הקרה וצמצומים בצבא הבריטי שבאו בעקבות נפילת חומת ברלין, חטיבת השריון ה-33 נסגרה והתאחדה עם חטיבת השריון ה-20 בדצמבר 1992 והיא עברה לפיקוד הדיוויזיה הראשונה.
במהלך שנות ה-90 נטלה החטיבה חלק במערכות שונות בהן מלחמת בוסניה וב-2003 לקחה חלק בשלב הפלישה של מלחמת עיראק (מבצע טליק 3), היא נשלחה שוב לעיראק באפריל 2006 (טליק 8) וב-2008 (טליק 13).
באוקטובר 2011 לקחה החטיבה את הפיקוד על כוח המשימה הבין לאומי הלמנד כחלק ממלחמת אפגניסטן עם תחילת מבצע הריק 15.
בינואר 2015 הפכה לחטיבת חיל הרגלים המשוריינת ה-20 כאשר שונה הרכבה לשלושה זוגות של גדודי חיל רגלים משוריינים (גדוד סדיר וגדוד מילואים מאותו רגימנט), מהרגימנט המרסיאני, רגימנט הפוסיליירים המלכותי ורגימנט הרובאים ורגימנט השריון ההוסרים המלכותי של המלכה.
כחלק מתוכנית "חייל העתיד" שפורסמה במרץ 2021, אורגנו מחדש יחידות רבות בצבא והחטיבה הפכה לצוות קרב משוריין המבוסס על שני זוגות גדודי חיל רגלים משוריינים ושני רגימנטים משוריינים.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-21 עתידים להיקלט בחטיבה טנקי צ'אלנג'ר 3 והיא מתוכננת לפקד על רגימנט סיור מבוסס נגמ"שי אג'קס, נגמ"שי הווריור של יחידות חיל הרגלים עתידים להיות מוחלפים בנגמ"שי בוקסר.
משמר הדרגונים המלכותי - שריון (צ'אלנג'ר 2)
רגימנט ההוסרים המלכותי של המלכה - שריון (צ'אלנג'ר 2)
הגדוד הראשון, רגימנט הפוסיליירים המלכותי - חי"ר משוריין
הגדוד החמישי, רגימנט הפוסיליירים המלכותי - חי"ר משוריין (מילואים)
הגדוד החמישי, רגימנט הרובאים - חי"ר משוריין
הגדוד השביעי, רגימנט הרובאים - חי"ר משוריין (מילואים)
הרגימנט הרביעי, חיל הלוגיסטיקה המלכותי - חי"ר משוריין
גדוד הסיוע המשוריין, חיל ההנדסה החשמלי והמכני המלכותי
צוות הצלה - בית הספר לשוטרים ולשוטרות היא סדרת טלוויזיה ישראלית חינוכית לילדים, המהווה המשך לסדרה "צוות הצלה".
הסדרה שודרה לראשונה ב-22 בפברואר 2024 בניק ג'וניור.
דן דן המפקד ושירה השוטרת פותחים בית ספר לשוטרים ולשוטרות ויחד עם הצוערים המתוקים, פגע רע, הרבל"ל ולחמית המטבחית הם יוצאים להרפתקאות.
עם הצוערים: נטע, אריאל, פלג, ג'יימס, נילי וים
נטע בן יליד - נטע
תומר שרון - פגע רע
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרקתאריך שידור מקורי 11שיעור בלשות22 בפברואר 2024תקציר הפרק: אננס נגנב מהערוגה של הרבלל.
פגע רע מוביל חקירה מאומצת, אבל דווקא לפלג יש תגלית מפתיעה ופגע מסתבך בפרשה.2225 בפברואר 2024תקציר הפרק: הצוערים יוצאים בפעם הראשונה לנהוג על ניידות המשטרה, אלא שפגע לא הקשיב כשלימדו את התמרורים, ומגלה שזאת צרה צרורה.3326 בפברואר 2024תקציר הפרק: הרבלל רוצה להתקבל לתזמורת המשטרה ומתאמן בלי הפסקה.
פגע לא אוהב את הצלילים של הטובה, כלי הנגינה של הרבלל, ויש לו רעיון איך להשתיק אותו.
מה יגידו הבוחנים בסוף הבחינה?
צוות "טֵקילה" הוא צוות התערבות מהירה משותף לימ"מ (משטרת ישראל) ולשירות הביטחון הכללי שמטרתו לתת מענה מהיר לפיגועי טרור.
הצוות נקרא "טקילה", כי כמו הטקילה גם הוא מוקפץ ("הקפצה" - הזנקה מהירה ופתאומית של הצוות בעקבות פיגוע או מצב חירום).
הצוות כולל לוחמי ימ"מ, לוחמי היחידה המבצעית של שירות הביטחון הכללי ואנשי מודיעין של השב"כ.
הצוות מוזנק לסיכול "פצצה מתקתקת" (כלומר: פיגוע בטווח הזמן הקצר) בעקבות התרעה מודיעינית שמתקבלת בשב"כ.
תפקיד נוסף של הצוות הוא לנהל מצוד מהיר אחרי מחבלים שברחו מזירת פיגוע ומהווים סכנה לאזרחים נוספים.
רכזי השב"כ מספקים מודיעין בזמן אמת וקשר עם חמ"ל השב"כ, ולוחמי הימ"מ (שלהם גם סמכויות של שוטרים) אחראים על הביצוע (כלומר: מעצר או חיסול של המחבלים).
התפיסה שהובילה להקמת הצוות התפתחה בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000 על ידי ראש שב"כ באותם ימים, אבי דיכטר, ובכירים באגף המבצעים בארגון.
בעקבות התגברות פיגועי ההתאבדות באותה תקופה, נוצר צורך לתרגם מודיעין שהזרימו רכזי השב"כ לפעולת סיכול מהירה יעילה בשטח.
הקמתם ומיסודם של צוותים אלו התאפשר בעקבות שיתוף פעולה ארוך ורב-שנים בין השב"כ לימ"מ, דבר שיצר שפה משותפת, תקשורת מהירה ושוטפת, ותיאום בין הגופים.
אף שהם קיימים שנים רבות, קיומם נחשף לציבור הרחב רק החל מהעשור השני של המאה ה-21 בעקבות פרסומים באמצעי התקשורת בישראל.
לאחר החשיפה של הצוות בתקשורת פורסם כי במהלך החודשים הראשונים של שנת 2023 הוקפץ הצוות 14 פעמים, בין היתר כדי לעצור פעילי ימין חמושים שאיימו לפגוע במפגינים.
צוות טקילה היה בין הראשונים שהוקפץ ליישובי עוטף עזה בבוקר ה-7 באוקטובר 2023, וספג אבדות כבדות.
כהוקרה על פעילותו של הצוות במסגרת מלחמת חרבות ברזל השתתף אחד מחברי הצוות בהדלקת משואת כוחות הביטחון ביום העצמאות ה-76.
צוות קרב חטיבת התקיפה וסיור העומק הראשונה היא חטיבה של הצבא הבריטי, תחת פיקוד הדיוויזיה השלישית.
יעודה של החטיבה לבצע סיור עומק מאחורי קווי האויב והיא כוללת יחידות תקיפה ארטילריות, ציוד לוחמה אלקטרונית, תצפית ומל"טי סיור ותפצית, לצד כלי רכב קלים לסיור מהיר ונגמ"שי לחימה לשם זיהוי ותקיפת מטרות בעומק קווי האויב.
החטיבה כוללת בין היתר את שני רגימנטי פרשי משמר הבית; משמר החיים והכחולים והמלכותיים, אלו היו הראשונים בצבא הבריטי לקלוט ולהפעיל את נגמ"שי הלחימה החדשים אג'קס המהווים מרכיב חשוב בתפיסת הלחימה של החטיבה.
החטיבה נוסדה בתור חטיבת המשמר הראשונה ב-1899 במהלך מלחמת הבורים, לאחר המלחמה היא התקבעה באופן סדיר כחלק מהדיוויזיה הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה החטיבה כחלק מהדיוויזיה הראשונה בחזית המערבית, שם היא לקחה חלק במערכות העיקריות בהן קרב מונס, הקרב הראשון על המארן, קרב איפר הראשון, הקרב על הסום, קרב פשנדל ומתקפת מאה הימים.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נשלחה החטיבה (משמר) הראשונה כחלק מחיל המשלוח לסייע בלחימה בארצות השפלה ולבסוף פונתה יחד עם שאר הכוחות במבצע דינמו בדנקרק.
באפריל 1942 אורגנה החטיבה מחדש שתור קבוצת החטיבה העצמאית (משמר) הראשונה ובאוגוסט הועברה לדיוויזיה ה-78 איתה לקחה חלק בלחימה בצפון אפריקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה איבדה החטיבה את שיוך "המשמר" שלה והיא הפכה לחטיבת הרגלים הראשונה כאשר היא הוצבה בארץ ישראל ומצרים ובהמשך לקחה חלק במצב החירום בקפריסין.
במהלך המלחמה הקרה הייתה החטיבה מרכיב חשוב בכוח ההתערבות הבריטי באירופה, ב-1968 היא הפכה לחלק מהכוח הנייד של הממלכה המאוחדת כשהיא תחת פיקוד הדיוויזיה השלישית, באמצע שנות ה-80 הכוח צומצם לכדי החטיבה.
בתחילת שנות ה-90 עם סיום המלחמה הקרה, החטיבה הפכה לחטיבה ממוכנת — החטיבה הממוכנת הראשונה — והמשיכה לשרת תחת פיקוד הדיוויזיה השלישית שאורגנה מחדש.
כחלק מתוכנית "חייל העתיד" שהתפרסמה במרץ 2021, הוחלט להגדיר את החטיבה בשם חטיבת התקיפה הראשונה עם הרכב יחידות דומה.
אולם לפני השלמת השינוי, הוחלט לאחד את החטיבה עם חטיבת הארטילרית הראשונה ליצירת צוות קרב חטיבתי לביצוע סיור עומק ותקיפות ארטילריות מאחורי קווי האויב.
החטיבה משלבת יחידות אש לטווח ארוך משגר רקטות M-270 MLRS, מרכיב הנקרא 'כוח אש עמוק', עם יחידות תמו"תים (AS-90 וארצ'ר) ותותחים קלים (L118), מרכיב הנקרא 'כוח אש משוריין'.
בחזית המערך נמצאות יחידות הטיווח, הסיור והלחימה, אלו מבוססות על הרק"ם הקל סופרקט ג'אקל ('סיור קל') ונגמ"שי הלחימה אג'קס החדשים (סיור משוריין).
רגימנט פרשי משמר הבית (משמר החיים והכחולים והמלכותיים) - נגמ"ש לחימה אג'קס (סיור משוריין)
רגימנט משמר הדרגונים הראשון של המלכה - סופרקט ג'אקל (סיור קל)
רגימנט נושאי הרומח המלכותי - נגמ"ש לחימה אג'קס (סיור משוריין)
הרגימנט הראשון, הארטילריה הרכובה המלכותית - תומ"ת AS-90 (כוח אש משוריין)
הרגימנט השלישי, הארטילריה הרכובה המלכותית - משגר רקטות M-270 MLRS (כוח אש עמוק)
הרגימנט החמישי, הארטילריה המלכותית - זיהוי וטיווח מטרות
הרגימנט ה-19, הארטילריה המלכותית - תומ"ת ארצ'ר (כוח אש משוריין)
הרגימנט ה-26, הארטילריה המלכותית - משגר רקטות M-270 MLRS (כוח אש עמוק)
הרגימנט ה-101 (הנורת'מברי), הארטילריה המלכותית (מילואים) - משגר רקטות M-270 MLRS (כוח אש עמוק)
הרגימנט ה-104 (תותחני הגבול והוולשים), הארטילריה המלכותית (מילואים) - תותח קל L118 (כוח אש משוריין)
הרגימנט ה-100 (יומנרי), הארטילריה המלכותית (מילואים)
גדוד הסיוע המשוריין השישי, חיל ההנדסה החשמלי והמכני המלכותי
רגימנט הרפואה הרב-משימתי (צפון-מערב) ה-206, חיל הרפואה המלכותי
מועדון צוותא בתל אביב הוא מהמרכזים הוותיקים לאירועי תרבות ואמנות.
"צוותא" הוקם כ"מרכז לתרבות מתקדמת" על ידי השומר הצעיר כזרוע אמנותית לביטוי ערכי התנועה, לצד מפ"ם בפוליטיקה והקיבוץ הארצי בפיתוח הקיבוצים בארץ.
המשורר אברהם שלונסקי היה הוגה הרעיון וממייסדיו ופעיליו המרכזיים של "צוותא" ואף העניק למועדון את שמו.
בחודש פברואר 1972 עבר מועדון "צוותא" למשכנו הנוכחי ברחוב אבן גבירול 30 (בניין לונדון מיניסטורס).
הצייר יחזקאל קמחי עיצב את הסמל של "צוותא".
"צוותא", מוגדר כ"מרכז לתרבות מתקדמת".
המרכז משמש במה להופעות בידור, תיאטרון ומוזיקה, לצד פעילויות תרבות ואמנות שונות ומגוונות.
במקום ישנם שני אולמות בהם מתקיימים כ-90 אירועים בחודש.
ארכיון "צוותא" נמצא בארכיון המרכזי של השומר הצעיר, ארכיון יד יערי בגבעת חביבה.
המשכן הנוכחי של צוותא ברחוב אבן גבירול 30 במרתף בניין הלונדון מיניסטורס תוכנן על ידי האדריכל מיכאל קון וכולל שלושה אולמות - אולם צוותא 1, אולם צוותא 2, ואולם חזן-צוותא 3 (ע"ש יעקב חזן).
אולם צוותא 1 נקרא גם אולם לולה, על שם לולה לוקסנבורג.
לולה החלה את דרכה בצוותא עוד בהיותו מועדון קטן ברחוב דיזנגוף בתל אביב, בניהולו של המשורר אברהם שלונסקי, כחלק מפעילותה בתנועת "השומר הצעיר".
לולה טיפחה אמנים שהופיעו בצוותא במהלך השנים.
לולה נולדה בפולין ב-1 במאי 1918. לרגל חגיגות יום הולדתה ה-90 הוחלט לקרוא את האולם המרכזי על שמה.
לקראת הקמתו של "המרכז לתרבות מתקדמת"
השם "צוותא" הוענק למועדון התל אביבי בשנת 1956, עוד בטרם היו לו שלוחות ברחבי הארץ.
בעשור הראשון של קיומו, בין השנים 1946 ו-1956 לא היה זה עדיין "צוותא", לא בשם ואף לא בתוכן הפעילות או בצורתה, אלא "המרכז לתרבות מתקדמת".
מקורו של הרעיון הקמתו בחוג חברתי-רעיוני שפעל בתל אביב בשנות ה-40 של המאה העשרים ובו חברו כמה מאנשי הרוח הגדולים של התקופה ובראשם אברהם שלונסקי, אל הפעילים הפוליטיים של "השומר הצעיר" שישבו בתל אביב לצורך פעילותם.
שלונסקי היה הרוח החיה מאחורי הרעיון להקמתו של "המרכז לתרבות מתקדמת".
הקובץ "בשיר ובחרט" שיצא בינואר 1939 ביטא כמיהה זו, ודוד כנעני ממרחביה, שכעבור זמן מה יהיה שותף בהקמת ספרית פועלים, כתב על הקובץ מאמר בביטאון 'הדים', בו הוא עוסק ביחס בין החיים והאומנות וחייו של האומן בחברה הנאבקת על קיומה.
הייתה זו סוגיה שבה שלונסקי, שראה לאומנות תפקיד חשוב ב'חינוכו' של העם, עסק רבות בפעילותו בשבועון "טורים".
שבועון זה, שיצא לאור משנת 1933 ואילך, איחד בתוכו סופרים ומשוררים צעירים שיצאו נגד הזרמים המרכזיים בספרות העברית.
תפיסת האמנות של שלונסקי וחבריו ב'טורים' עברה שינוי מהשקפה ששללה מעורבות של אמנים בפוליטיקה להשקפה נגדית, ששלונסקי היה ממקדמיה ושגררה עזיבה של כמה מהכותבים, שחייבה נקיטת קו רעיוני ברור ואמירה פוליטית משמעותית.
בשנת 1939 נסגר 'טורים' עקב בעיות מימון ועימותים פנימיים.
שלונסקי, לאה גולדברג וחבריהם ביקשו להם במה להמשך עבודתם האמנותית, ושלונסקי, שהיה מקורב למפא"י, ניסה להתקבל על ידי המנגנון הממסדי של המפלגה, אך דוד בן-גוריון, מנהיג מפא"י, לא גילה נכונות לאמץ אותו.
הצורך הנואש של שלונסקי להמשיך ביצירתו הביאה להתקרבותו לאנשי השומר הצעיר, כאשר אלה האחרונים ראו בקשר עמו ועם חבורתו אמצעי חשוב לחיבור לאינטליגנציה העירונית ומגזרים אחרים.
בקיץ 1939 התקבלה בקיבוץ הארצי פנייתם של שלונסקי ושותפיו לשתף פעולה בתחום ההוצאה לאור, ובכך נסללה הדרך להקמת "ספרית פועלים" כעבור מספר חודשים.
היה זה לאחר יותר משנה של שיתוף פעולה בין שלונסקי, לאה גולדברג ואחרים ובין "השומר הצעיר", בעריכת "דפים לספרות" (המדור הספרותי של שבועון הקיבוץ הארצי "משמר"), שבו נוצרו עיקר דפוסי הפעולה של השותפות בין האינטלקטואלים העירונים ואנשי הקיבוץ הארצי במישור הפוליטי והתרבותי.
בהתאם לדרישה שהוצגה במשא ומתן על שיתוף הפעולה, מונה שלונסקי להיות עורך המדור הספרותי של "משמר".
החל משנת 1943 יצא משמר כעיתון יומי ושמו שונה ל"על המשמר", ושלונסקי המשיך ואף הגביר את מעורבותו בעיתון ובהוצאת הספרים התנועתית.
קרבתו האידאולוגית לרעיונות "השומר הצעיר" ומעורבותו של שלונסקי בעשייה התרבותית יצרה קשר מיוחד וקרוב בינו ובין יעקב חזן.
התחום התרבותי היה קרוב ללבו של חזן וכשהועתק מרכז הפעילות התנועתית ממשמר העמק לתל אביב החל חזן להיפגש בקביעות עם אנשי רוח, ומפגשיהם בבתי הקפה התארכו לעיתים לשיחות אל תוך הלילה בפנסיון בו שכן יחד עם פעילי התנועה האחרים ששהו בתל אביב.
כנס היסוד של "המרכז לתרבות מתקדמת" נערך במרחביה ביולי 1946 והיה תולדה של קרבה זו בין האמנים ואנשי הרוח לאנשי השומר הצעיר.
שלונסקי, לאה גולדברג ונתן אלתרמן היו הוגיו של רעיון הקמתו של מרכז תרבותי שיאחד את כל כוחות היצירה העברית ה'מתקדמת'.
משתתפי הכנס דנו בהתלהבות במשך שלושה ימים בתרבות ובתפקידה החברתי.
הכול הסכימו שיש צורך בתרבות מתקדמת, משמע תרבות העומסת על כתפה אחריות ציבורית, חברתית, אמנות שהיא חלק מן המאבק הפוליטי, מ"מלחמת המעמדות".
יהודה גוטהלף, מעורכי "דבר" שהשתתף בכינוס, כתב על כך: "הכינוס במרחביה עמד בסימן המצפון המתעורר.
הזכות לעסוק באומנות רק לאלה שיש להם מצפון - לא תיתכן תרבות של יחידי סגולה, אלא תרבות שאינה מוותרת על ההמונים.
אין היוצר יכול להיות על מעמדי, על מפלגתי".
שלונסקי נזכר: "החלטנו על קורסים, על הקמת תיאטרון, אנשי המפלגה לא הבינו בדיוק מה לתיאטרון ולמפלגה פוליטית, וגם נבהלו קצת מגודל ההשקעה הדרושה ומהאחריות.
כל אחד מן המשתתפים בכינוס ניסה לנסח תוכניות בשטח יצירתו.
שנת 1946, השנה שבה הוכרז על הקמת 'המרכז לתרבות מתקדמת', הייתה גם השנה שבה נוסדה 'מפלגת השומר הצעיר', ולא במקרה.
הקמת המפלגה, כמו גם הקמת ה'מרכז לתרבות מתקדמת', נעשתה כחלק ממאמץ של הקיבוץ הארצי לאחר התפתחותו המואצת בשנות ה-30, להקים שורה של ארגונים שיהוו 'חזית שמאל'; 'ליגה' שתהווה חלק מעולם המהפכה, ושתביא לידי ביטוי את כוחו בפוליטיקה המקומית.
כמו כן, זהותו האידאולוגית (וכחלק ממנה הזיקה לברית המועצות) התבטאה גם ברצון עז לקשרים בינלאומיים עם ארגוני שמאל עולמיים, וניסיון למסד קשרים אלו במסגרות שונות.
הקשרים עם עולם המהפכה נתפסו לעיתים כחשובים לא פחות ולעיתים אף יותר מהמרחב הפוליטי המקומי.
עד אמצע שנות החמישים ימשיכו חלקים ניכרים בשומר הצעיר להאמין שמהפכה קומוניסטית בישראל, אם לא בעולם כולו, היא עניין של זמן, ולכן דבר שיש להיערך אליו.
החזית הסוציאליסטית העולמית, בייחוד נוכח מגמת הממלכתיות של מפא"י ונטישתה את ההשקפה הסוציאליסטית, הייתה שותפה רעיונית לרבים מאנשי השומר הצעיר, אף יותר משכניהם הפוליטיים הקרובים בארץ ישראל.
שאלת 'השותפים האמיתיים' עתידה לבוא לידי ביטוי נרחב בוויכוח פנימי במפ"ם בשנים הבאות.
אנשי השומר הצעיר ראו בעשייה תרבותית כלפי חוץ שדה פעילות חשוב בחזית זו, לצד תנועת הנוער, התנועה המיישבת ומאוחר יותר המפלגה.
נושא התרבות היה קרוב במיוחד ללבו של יעקב חזן, המנהיג הפוליטי של השומר הצעיר והדמות המרכזית בפיתוחו של הממסד התרבותי של התנועה.
שני ארגוני תרבות הוקמו על ידי אנשי השומר הצעיר עוד לפני הקמת המפלגה: ספריית פועלים בשנת 1935 והעיתון היומי 'על המשמר' בשנת 1943. מוסדות אלו היו צינור חשוב ביצירת הקשרים בין השמאל העולמי ותומכיו בארץ ישראל.
אוסף היוצרים, האומנים והכותבים, תומכי השמאל העולמי שקשרו את עצמם אל השומר הצעיר, ראו תפקיד חשוב לעצמם ביצירת הקשר בין עשייתם התרבותית ומציאות החיים הישראלית ושאפו להשפיע על הציבור באופן פוליטי.
כל אלה היוו כוח לא מבוטל שב'השומר הצעיר' ידעו את ערכו ועשו בו שימוש לצורך השפעה פוליטית, או כפי שקרא לכך מאיר יערי "הליכה אל העם" .
ייסוד 'המרכז לתרבות מתקדמת' בשנת 1946 השלים את הקמת 'החזית התרבותית' של השומר הצעיר.
המרכז לתרבות מתקדמת - תחילת הדרך
לאחר כנס מרחביה הייתה הדרך למימוש הרעיון עוד ארוכה.
מעל 15 שנה עתיד "המרכז לתרבות מתקדמת" לפעול כחוג חברתי מכובד ומבודד שעיקר משתתפיו היו אינטלקטואלים מתל אביב ומעריצים של שלונסקי, יחד עם חברי קיבוץ שהזדמנו לעיר.
עד לשנת 1953, כששכר הקיבוץ הארצי אולם לפעילות 'המרכז לתרבות מתקדמת', התקיימה הפעילות ללא פרסום, תוכנית מסודרת, תקציב או ארגון, ואף ללא תיעוד הפעילות.
באולם השכור והקטן ברחוב נחלת בנימין 48 הייתה חבורה של כמה עשרות אנשים מתכנסת פעם-פעמיים בשבוע כדי לשמוע את הרצאותיהם של גדולי השירה, הספרות והאמנות העברית כמו גם אנשי ביטחון ופוליטיקה - הכול בניצוחו של שלונסקי.
בשנת 1955 נשכר אולם קטן אחר בבניין דירות ברחוב דיזנגוף 214, והפעילות הועתקה לשם.
צוותא נחנך ב-3 ביוני 1955. האירוע הראשון שהתקיים במקום היה מחווה ללאה גולדברג והכרזה על פרס שלונסקי לספרות יפה.
המעבר לאולם בדיזנגוף היה תחילתה של התמסדות הפעילות של 'צוותא', תהליך שקרה בדחיפת אנשי המפלגה.
תקנות אגודת "צוותא – מרכז לתרבות מתקדמת" נוסחו בשנת 1957, על ידי שלונסקי, צבי זהר, משה שפירא, חיים דרין, יצחק פטיש, ורדה (רוז'קה) צור ומאיר תלמי.
התוכנית הלא סדירה, הקהל המצומצם והמקום הפיזי הצפוף המשיכו להיות מתכונת הפעילות גם בתחילת שנות ה-60, עד שסביב בחירות 1962 חל שינוי בתפיסת אנשי הקיבוץ הארצי ומפ"ם את המרכז התרבותי הנידח.
הרקע לכך היה כינוסי הבחירות של מפ"ם, שנערכו תחת הסיסמה "דבר אלי אמת", שבהם הופיעו לראשונה אמנים, לא כסוכרייה שלאחר הנאומים, אשר לעיתים נתפסו כמשמימים, של פעילים ונציגים, אלא כמשתתפים בוויכוח הבחירות עצמו.
כך השתתפו באסיפות גילה אלמגור ואילי גורליצקי, אורי זהר ואחרים.
השתתפות האמנים עוררה התלהבות ועניין בקרב אנשי מפ"ם.
כפי שזיהו אנשי השומר הצעיר באנשי הרוח שהתעניינו בשיתוף פעולה עימם סיכוי להרחבת השפעתם בארץ 20 שנה קודם לכן, כך בקשו לממש גם הפעם את הקרבה הרעיונית.
את קמפיין "דבר אלי אמת" הוביל רכז החטיבה הצעירה (ח"ץ) של מפ"ם, שמואל פירסטנברג שנקרא בפי כל 'פיסקה'.
פיסקה התחנך בקן השומר הצעיר בתל אביב והיה חבר קיבוץ יקום.
לפני שהחל לכהן כרכז ח"ץ מפ"ם שהה מספר שנים בשליחות תנועתית בברזיל, וכבר שם זכה להוקרת יערי וחזן.
לאחר שוך סערת הבחירות הוטל על פיסקה לנסות ולעורר לחיים חדשים את "המועדון לתרבות מתקדמת" ששכן אותה עת ברחוב דיזנגוף.
גם שלונסקי הבין שתחת ידו צמח מקום שיש לשנות את דרכו כדי לפתח אותו, ורק ביקש שערבי קריאת השירה השבועיים ביום ו' בערב לא ייפגעו.
פיסקה התנה את עבודתו בכך שהמועדון יפעל במשך שבעה ימים בשבוע, ושמקום חדש ומרווח יימצא במהרה, שכן הסכסוכים עם השכנים בבניין בדיזנגוף הגיעו כבר לתביעות משפטיות.
בחודש יולי 1964 נחנך משכנו החדש של מועדון "צוותא" תל אביב במרתף ברחוב מאפו 11. לכבוד אירוע הפתיחה שנערך ביום 10.7.1964 כתב שלונסקי את הדברים הבאים:
תוכניתו של פיסקה, שהייתה מבוססת על הפעלת המועדון מדי ערב, יצאה אל הפועל.
פיסקה ניסה לפתח קשר לדור האמנים הצעירים שלא היו שייכים ל'דור הפלמ"ח', אשר מאז ימי כנס מרחביה כבר התמסד והתבגר.
במאמץ רב ריכז חוג אומנים צעיר והתכנים חודשו ועודכנו וכללו מוזיקה (מקלאסית ועד רוק'נרול), תיאטרון (רגיל וחדשני), שירה בציבור, ערבי סאטירה ואף ז'אנר בידורי חדש ובלעדי, שכונה 'הקברט הפוליטי'.
ה'קברט הפוליטי', המצאתו של פיסקה ובבת עינו, היה למעשה תוכנית אירוח לפוליטיקאים.
תוכניות אלו הבהילו לא מעט את אנשי המפלגה, שלא מיהרו להסתגל לדפוסים החדשים.
זהו בורדל!" כעס צבי זהר בישיבת מזכירות המפלגה אחרי ההחלטה על הפעלת 'צוותא' בדמותה החדשה.
"השד יודע לאיזה פונדק צוענים אתה מוביל אותנו!" אמר יערי בידידות לפיסקה, אך שם ידו על כתפו של וקבע בפני כל הנוכחים כי הוא סומך עליו.
'צוותא' של פיסקה חרגה מהמסורת המפלגתית הישנה, שקבעה כי תחת גג מועדון 'התרבות המתקדמת' יכולים להופיע רק מקורבים לדעות מפ"ם.
לדיונים ב'קברט הפוליטי' הוזמנו גם אנשי חרות ו'אפיקורסים' אחרים ושם, כפי שסיפר פיסקה:
"'צוותא' הייתה כפופה לוועדה שכיוונה את הפעילות הפוליטית" מסביר פיסקה.
"ועדה זו נפגשה מדי שבועיים וקבעה את הנושאים וההצעות להרכבי ההתמודדויות השונות.
כל פעולה פוליטית נעשית באחריותה.
אם ייעשו משגים תהיה ביקורת, וקיים מוסד שיש לתת בפניו את הדין...
אמנם נעשו ניסיונות להתערב ולפסול, אך התעקשויות של אנשי 'צוותא' תמיד עמדו להם".
"ישנו קוו מנחה, מדי שבוע, כשמסיימים את התוכנית ועומדים לפרסמה, אנו שבים ובודקים האם התוכנית הולמת את הקו...
אנו מטפלים בכל בעיה אקטואלית.
זהו טיפול בדרג גבוה, כשאנו משתדלים לקחת תמיד את האנשים המוסמכים שיש בפיהם דבר חדש.
טיפול שאיננו מכסה, כי אם חושף.
מובן כי המנחה יהיה במרבית המקרים איש מפ"ם".
על הבמה ב'צוותא' התארחו מדי יום ד' בשבוע 'האנשים שעושים את הכותרות'- ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת, עיתונאים, אנשי אקדמיה, אנשי צבא, אמנים, אורחים מחו"ל ואנשי רוח.
מהמפלגה קיבלו 'צוותא' מימון לשלושה פעילים וסכום של 450 ל"י לשנה, תמיכה שניתנה בתחילת שנות ה-50 כאשר היו ל'צוותא' 2-3 ערבים בשבוע בלבד.
על תמיכה זו לא ויתר פיסקה משום "שהיא מסמלת את הקשר ואת החובה שנטלנו על עצמנו: לקיים את 'צוותא' בכוחות עצמיים, ללא שום תקציב אחר".
בשנת 1968, שנפתחה במצוקה תקציבית, אישרה מזכירות הקיבוץ הארצי סיוע מיוחד ל'צוותא' שאפשר את המשך פעילותה.
מונתה ועדה לגיוס כספים למוסד ולסיוע לענייניו שבה היו חברים רפאל אלון, ישראל גוברמן, שמעון מנחם, יחיאל ערד ונפתלי פדר.
המקום הפך למרכז פעילות תוסס לצעירים רבים, ועם זאת הניחוח האינטלקטואלי בדמות קונצרטים, ערבי שירה וספרות נותר על כנו.
על פי החלטה החלו לגבות דמי כניסה למופעים ב'צוותא', אך התוכנית הבידורית שימשה, מתוך החלטה עקרונית, למימון של פעילות רעיונית ופוליטית שלא לצורכי רווח.
אמנים רבים הופיעו ב'צוותא' בחינם, ורק מי שהופיע בתוכנית קבועה קיבל תשלום.
בממוצע היו כעשר הופעות בשבוע והמקום היה תפוס כמעט כל שעות היממה.
הפרסום היה בדרך של איגרות שנשלחו למוסדות שונים, וכן מודעות בעיתונים: מעריב, עיתון הסטודנטים 'דורבן', 'על המשמר' ו'חותם'.
רוב העיתונים פרסמו את תוכניות 'צוותא' ללא שנתבקשו .
בינואר 1966 נערכו שיפוצים במרתף במאפו ומחסור בתקציב גרם לעצירת עבודות השיפוץ כאשר הריצוף והטיח עדיין לא הושלמו.
בינתיים פעל המועדון במקומות חלופיים, ופיסקה העלה רעיון של הפקת אירוע מיוחד לגיוס הכסף החסר.
באירוע, שנערך בהיכל התרבות בת"א, השתתפו בהתנדבות חנה רובינא, אברהם שלונסקי, אהרן מגד, עמוס עוז, אבא קובנר, נתן שחם, משה שמיר, חנה מרון, אריק לביא, נחמה הנדל, יונה עטרי, אילי גורליצקי, יוסי בנאי, אורי זוהר, עודד תאומי ועוד רבים, וההכנסות מהכרטיסים הוקדשו להוצאות על שיפוץ המועדון.
החל מכניסתו של פיסקה לתפקיד ובמהלך שנות השישים היה מועדון 'צוותא' למוסד פופולרי וחשוב.
לא היה אמן חשוב בארץ שלא נטל חלק בתוכנית כזו או אחרת ולא היה אורח חשוב מחו"ל שהזדמן למדינה שלא הופיע ב'צוותא'.
בימי מלחמת ששת הימים הייתה 'צוותא' פתוחה 24 שעות ביממה.
המקום שימש מקלט ציבורי למקרה שתל אביב תופצץ, ומקום מפגש לכל מי שחזר מהמלחמה והזדמן העירה.
ביום בו החלו קרבות רמת הגולן, ליל שבת, כאשר הוסרה ההאפלה ואורות תל אביב נדלקו שוב, הייתה 'צוותא' מלאה עד אפס מקום.
השמועה עברה מפה לאוזן: "צוותא פתוחה".
משה שמיר הופיע במדים וסיפר על פגישותיו עם אנשים בשטח.
לראשונה השמיע את דעותיו על ארץ ישראל השלמה.
הקולות שנשמעו במפגש היו מנוגדים ושיקפו את הקיטוב בסוגיית השטחים ה'כבושים' בעיני חלק ו'משוחררים' בעיני אחרים, שילך ויתגבר לאחר המלחמה.
הערב הסתיים בתגרה בין הבמאי פיטר פריישטט לבין יוסי ידין שהסתיימה רק כאשר חנה רובינא הפרידה בין הניצים.
כך נפתחה דרכה של 'צוותא' בתקופה שלאחר המלחמה.
לדעת מתנגדיה, מלחמת ששת הימים לא הייתה מלחמת אין-ברירה, אלא מלחמה שמטרתה להגדיל את המרחב הטריטוריאלי שבשליטת ישראל.
לא האיום הקיומי הוא שהביא לפרוץ הקרבות, אלא פרובוקציות ישראליות מתמשכות שהוסתרו מעיני הציבור בישראל, שמטרתן הייתה ליצור חיכוך מתמיד ביחסים עם ארצות ערב בכלל, ועם סוריה בפרט ולהביא להסלמה שתהפוך את המלחמה לבלתי נמנעת.
גם מקומה של 'צוותא' תל אביב לא נפקד במחאה על המלחמה, וחודש לאחר שוך הקרבות עלה המחזה '6 ימים', מאת עמוס מוקדי ומיכה לימור.
בריאיון ל'חותם' מספרים הכותבים כי רצו לעשות משהו שונה מאלבומי הניצחון, ולכן אספו חומרים רבים מפי משתתפי המלחמה.
ההתמקדות הייתה בצד האישי, בחוויה של המלחמה כזוועה.
במחזה נכלל שירו של מאיר אריאל "ירושלים של ברזל", שנכתב בעקבות "ירושלים של זהב", שמילותיו ביטאו את המחאה נגד המלחמה:
במחשכיך ירושלים מצאנו לב אוהב
עת באנו להרחיב גבוליך ולמגר אויב
מקול מרגמותיו רווינו ושחר קם פתאום -
ורק עלה, עוד לא הלבין הוא וכבר היה אדום
ירושלים של ברזל ושל עופרת ושל שחור
במקביל, אם כן, להשמעת הקול הממסדי לאחר המלחמה, החלה ב'צוותא' מגמה של אוונגרדיות תרבותית, שהביאה את 'הצעקה האחרונה' של ההתרחשות בשמאל העולמי.
מגמה זו הייתה ביטוי לקולות המחאה שהתעוררו בחלקים מהשמאל בקיבוץ הארצי, בגלגולו הנוכחי כ'שמאל חדש'.
ב-10 בינואר 1972 נחגגה פתיחת "צוותא" החדש במעונו הנאה והמרווח, יחסית לאותם ימים, ברחוב אבן גבירול 30.
אולם צוותא 2 הוקם לאירועים קטנים ולמען הצגות מסוגת תיאטרון פרינג'.
כמנהל המועדון התמנה בשנת 1977 ציון נסים מקיבוץ רשפים, שעודד יוצרים אשר יצירתם עסקה בעיקר בנושאים בעלי עמדה שמאלית-פוליטית ושמאלית-חברתית.
במשך תקופת עבודתו, הפך המועדון להיות, מה שהגדירו חבריו: מעין "בית כנסת" חילוני, מעוז השמאל ממנו יצאו להפגנות, בו העזו להגיד הכול, להראות הכול, להתחצף לממסד ולקבל על כך מחיאות כפיים.
נסים כיהן עשרים שנה בתפקיד, עד פטירתו ממחלת הסרטן ב-1994. אחריו ניהל את צוותא משה טנא מקיבוץ גת.
עם השנים נוסדו בערים נוספות מועדוני צוותא.
החשוב שבהם נוסד בירושלים, במבנה אבן ישן ברחוב המלך ג'ורג' 35. היה זה המועדון הירושלמי הראשון שבו נערכו הופעות בערב שבת ובשבת בבוקר.
המועדון נסגר בשנת 1992, כאשר אז ניהל אותו הארכאולוג הירושלמי ד"ר יובל ברוך.
בחיפה נסגר מועדון "צוותא" בעשור הראשון של המאה ה-21.
בראשון לציון פעל מועדון "צוותא" ברח' ביאליק 8.
ב-2018 נחנך באזור מועדון צוותא
סדרת קונצרטים של מוזיקה קלאסית אשר מתקיימת מזה שנים רבות מדי שבת בשעה אחת עשרה ואחת עשרה דקות בדיוק.
על הניהול המוזיקלי והפקת השחרית מופקד דורון סלומון.
פסטיבל תיאטרון קצר מתקיים מדי שנה מאז 1995 ביוזמת השחקן שלום שמואלוב ונועד ליזום ולפתח מחזות קצרים.
כ-15 מחזות קצרים (עד 30 דקות) מקוריים מועלים מדי שנה בבכורה.
ב-2011 שמואלוב פרש ובמקומו התמנה אבי מלכה כמנהל האומנותי של הפסטיבל.
בשנת 2014 רותם קינן מונה להיות המנהל האמנותי של הפסטיבל.
צו קריאה הוא פסטיבל תיאטרון קריאה בצוותא אשר מתקיים מדי שנה מאז 2006. בכל שנה מוקראים שישה מחזות מקוריים (פרט לראשון בו הוקראו שמונה מחזות) מאת כותבים ישראליים בבכורה עולמית, ובסוף נבחר מחזה אחד מביניהם, הזוכה להפקה במסגרת צוותא.
"קפה עם תותים" מאת אברהם שלום לוי; "השלדים שלה" מאת אור-לי רובינשטיין; "כל מה שאשה צריכה" מאת אבי שחרון; "סופה של בדיחה" מאת נעם גיל; "טבריה" מאת צבי יוליס; "צומת גולני" מאת אלדר גלאור; "אריזות" מאת אילן שיינפלד; "לרוץ" מאת נילי יצחקי.
"פתאום באמצע" מאת דורית פרומר-ברזילי; "אמה ויגואר" מאת עינת ברנובסקי; "איזו אתל?" מאת ענת בן- ארי; "למי שייך קסם היופי?" מאת מיכל ורשאי ודנה אידיסיס; "מסעותיה של נועה מועלם" מאת אורלי קצפ-רובינשטיין; "מסאז` תאילנדי" מאת עמרי יבין.
"בקריצה" מאת פנחס (פאבל) רימוברג; "חיי ונשמתי" מאת ג.
פלד; "אלקסטיס" מאת גיא (בוב) זאבי; "הסעודה האחרונה של אבא" מאת עומר תדמור; "איזבלה מלכת אנגליה" מאת יפעת אלחנטי; "מלא כוונות טובות" מאת רודיה קוזלובסקי.
הזוכה: "בית" מאת רועי רשקס.
ציון לשבח: "הרמן ודורותיאה" מאת נמרוד עמית.
שאר המתמודדים: "קדימה" מאת רועי צ'יקי ארד; "תותי וטיטי" מאת אמנון זקוב; "תיסמית" מאת מאיה בז'רנו; "תגרה" מאת רועי רשף-מליח.
הזוכה: "משומשים" מאת רון גואטה.
ציון לשבח: "אפשר לעשות עם זה משהו" מאת עודד ליפשיץ.
שאר המתמודדים: "נוף לים" מאת יורם זקס; "אב, אם, זונה" מאת דנה גולדברג; "כל כלב בא יומו" מאת רפאל אזרן; "תשבץ החיים" מאת אור אזולאי.
הזוכה: "מועדון המלאכים" מאת טל בן בינה.
שאר המתמודדים: "לורד גיל" מאת אברהם אריאל; "חלום של גבר" מאת רותם ברוכין; "כלוב" מאת עידו סתר; "כל יום חמישי" מאת אלירן כספי; "קלבסה" מאת טל זגרבה.
הזוכה: "המחלקה" מאת שי אזולאי
ציון לשבח: "בדרך לנינוה" מאת תומר שריג; "היריקה" מאת גדעון רייכר
שאר המתמודדים:"7" מאת רענן פז; "הנוכלים" מאת רקפת גרוס; "עשה זאת בעצמך" מאת עמית ארז.
הזוכה: "אחים" מאת שי שבתאי
שאר המתמודדים:"היומיומולדת" מאת איתמר נצר; "הוראות הפעלה" מאת שירלי בייטל-נתיב; "חלקת האדם" מאת שי אזנקוט; "מקום בלב" מאת מיכל אהרוני; "הלילה האחרון ברפת" מאת נועה כורם.
הזוכה: "אשתו" מאת עידן שוורץ שירי אלירז ואביב פנחס
שאר המתמודדים:"מת על החיים" מאת רוני נוימן; "איוב 2020" מאת בונה תירוש; "תקווה טרגדיה" מאת שלום אוסלנדר (סופר)|נועה שכטר; "הקשבה נעימה" מאת ערן טובול; "שפרה'לה לא גרה פה" מאת דבי כץ.
הזוכה: "שחרור" מאת שי גולדשטיין
שאר המתמודדים:"איש המגירות" מאת נמרוד אלדר; "פינוי בינוי" מאת מירי פריי-כהן; "אדמה" מאת אברהם שלום; "ג'וקים" מאת ג'ני אלעזרי; "מיה לוין מתה" מאת דניס שמע.
הזוכים: "מים עמוקים" מאת דורון נאמן + "הדהוד" מאת עדו סתר
שאר המתמודדים:"גדליה גיבור קרקזיה" מאת אמיר ירושלמי ורענן פז; "יצירת מופת" מאת נמרוד עמית; "רוקד כל הדרך לחופה" מאת ליבית אבן-פז.
הזוכה: "איוואסקה" מאת עידן גילת
ציון לשבח: "גזרה שווה" מאת יעל גרוס אנגלנדר וחגית בר;
שאר המתמודדים:"סולמות וחבלים" מאת אפרת קוזין; "גם וגם" מאת דני קדם; "שיעור" מאת אמיר זלוטר; "קרב ביום של סתיו" מאת אלון לוי ואיתי תורג'מן;
צֹוחַר הוא יישוב קהילתי בחבל צוחר שבחבל אשכול ושייך למועצה אזורית אשכול.
הוא נמנה עם יישובי מערב הנגב ונמצא בסמוך למושבים שדה ניצן, תלמי אליהו ואוהד.
היישוב הוקם בשנת 1973 כמרכז למושבי חבל אשכול, ונקרא על-שם צֹחַר, אחד מבניו של שמעון, שנחלתו שכנה בסמוך לאזור זה.
במהלך גלי העלייה של שנות ה-90, השתכנו עולים מאתיופיה בשכונת קרוונים ביישוב.
שכונה זו פונתה לאחר מספר שנים.
בספטמבר 2014, עם תום מבצע צוק איתן, עברה לשכונת הקרוונים קבוצת אנשי מרכז האור בת 60 חברים מבאר שבע.
בנובמבר 2020 אישרה ממשלת ישראל תוכנית סיוע ליישובי עוטף עזה, במטרה התכנית לחזק את השלטון המקומי, רשתות התמיכה הקהילתית ופיתוח הכלכלה המקומית.
בשנת 2021 החל היישוב בהרחבה הנקראת "צוחר החדשה", וכוללת 73 מגרשים אשר מיועדים לבניה בשכונה ג' בסמיכות לבית הספר היסודי "יובלי הבשור".
כיישוב מרכזי בסביבתו נמצאים בו המרכז הרפואי אשכול, בית הספר היסודי לילדי המושבים "יובלי הבשור", תיכון "מקיף הבשור", הספרייה האזורית ואולם ספורט, מתקני ספורט ושעשועים ואולפן למוזיקה ולמחול
בצוחר מתגוררות כ-150 משפחות בהן דתיים, חילוניים ומסורתיים.
פרנסת המשפחות מגוונת באזור ובשירותי היישוב ומוסדותיו.
תושבי צוחר נמנים עם תושבי הפריפריה ומגיע להם זיכוי ממס בגובה 20%.
צויקה (ברומנית: Ţuica) הוא משקה אלכוהולי רומני מסורתי המופק מתסיסה כוהלית של שזיפים, שלמים או מרוסקים.
הצויקה מיוצרת על ידי התססה של שזיפים בתוך סיר גדול וזיקוק המשקה, עד לחוזק של בין 30% ל-40% אלכוהול.
למשקה כינויים שונים, כתלות באופן ייצורו:
משקה המיוצר מהתססה וזיקוק של שזיפים נקרא צויקה, בדומה לסליבוביץ'.
צויקה שעברה זיקוק כפול נקראת פאלינקה (pálinka, מילה ממוצא הונגרי), בחוזק של בין 40% ל-55% אלכוהול.
משקאות דומים המזוקקים מפירות אחרים נקראים ראקיו (Rachiu).
צולל (קרוי גם אָמוֹדַאי או איש צפרדע) הוא אדם העוסק בצלילה, כמקצוע, כספורט או כתחביב.
צוללים עוסקים בסוגים שונים של צלילה:
צלילה ספורטיבית וחובבנית - למטרות הנאה.
צלילה צבאית - צלילה התקפית (קומנדו ימי), צלילה הגנתית (אבטחה מפני צוללי אויב - בצה"ל מתבצעת על ידי יחידת סנפיר) או לצורכי עבודות תת-מימיות (בצה"ל - יחידת ילת"ם).
צלילת חילוץ - כחלק מצוות חילוץ והצלה ימי, למשל לצורך חילוץ מכלי שיט טובע (לעיתים כחלק מהצלילה ההגנתית).
צלילה מקצועית - בתור מקור פרנסה (לצורכי בנייה ותחזוקה תת-מימיים, צלילה במקורות מים רעילים, הדרכות צלילה, וצלילה למען איסוף משאבים, כגון אוצרות טבועים, פנינים, אלמוגים או דגי נוי).
צלילה מדעית (כגון ארכאולוגיה ימית או ביולוגיה ימית).
דרגות הצלילה הספורטיבית מחולקות למספר רמות עיקריות:
צולל כוכב אחד, או צולל מים פתוחים (Open water diver) - לצולל מותר לצלול לעומק של עד 18 מטר, בלווית צולל שני כוכבים ומעלה.
צולל שני כוכבים, או צולל מים פתוחים מתקדם (Advanced open water) - לצולל מותר לצלול לעומק של עד 30 מטר, בלווית בן זוג.
צולל בכיר או Master Diver- לצולל מותר לצלול לעומק של 39–42 מטר (תלוי בארגון המסמיך)
דייבמאסטר (Divemaster) - דרגת ההדרכה הראשונה, מאפשרת הובלת קבוצת צוללים במסגרת צלילות מודרכות.
מדריך עוזר (מדריך דרגה א') - דרגת ביניים המאפשרת להעביר חלק מהתכנים של קורס הצלילה וכן העברה של צלילות רענון וצלילות היכרות (צלילה מודרכת ומפוקחת לעומק מקסימלי 6 מטר שמיועדת למי שלא הוסמך כצולל).
מדריך מוסמך (מדריך דרגה ב')- מי שמוסמך ללמד צלילה ולהסמיך צוללים.
צולל נייטרוקס (NITROX) - לצולל מותר לצלול עם תערובות סטנדרטיות מוכנות בעלות אחוז חמצן שונה (בדרך כלל 32 או 36 אחוז).
צולל נייטרוקס מתקדם - לצולל מותר לצלול עם תערובת האוויר הרצויה לו (עד
לכל ארגון יש את דרגותיו.
כמו כן, ישנן דרגות שונות לצלילה הטכנית, והסמכות רבות בהתאם לכל דרגה, המקנות לצולל היתרים שונים בתחום הדקומפרסיה, העומק, השימוש בגזים שונים ושימוש בציוד צלילה הנחשב כטכני (כגון מערכת אוויר סגורה, וצלילת קסדה).
בישראל, בניגוד למצב כמעט בכל שאר העולם, הצלילה מוסדרת בחוק הצלילה הספורטיבית.
חוק זה דורש ציוד מינימלי לכל צולל ולכל זוג צוללים, מחייב צלילה רק עם רישיון צלילה וביטוח, ואוסר צלילה ללא בן זוג.
החוק מסדיר את העומקים המותרים לצולל (20 מטר לצולל דרג א', 30 לצולל דרג ב' ו-42 לצולל דרג ג' או ד').
על חוק הצלילה אחראית הרשות לצלילה ספורטיבית.
צולל העוסק בעבודות תת־ימיות, כמו תחזוקת כלי שיט ומתקנים ימיים, משיית עצמים טבועים ועוד נקרא אָמוֹדַאי.
ציודו של האמודאי כולל קסדת צלילה וחליפת צלילה מיוחדות, והוא מקבל את אספקת האוויר באמצעות צינור מאניית האם.
במקביל ללהקת פיקוד הצפון, פעלו בפיקוד הצפון להקות משנה וצוותי הווי, ביניהם צוות הווי פיקוד צפון, שלישיית פיקוד צפון, להקת אילן, להקת גולני, צוות הווי גולני.
התוכנית הראשונה נקראה "פלאים בצפון" שהופקה ב-1971. בשירי התוכנית היו "פלאים בצפון", "עמנואלה", "אולי ננסה", "צהוב של לימונים", "בלדה לבת האסטרונאות", "סבא צפון".
השירים הללו יצאו על תקליט משותף עם צוות הווי גולני, ותפסו על התקליט צד אחד בו.
הצוות מנה שבעה זמרים, בהם אלי מנטבר וגדעון זר (אחיו של דודו זר).
עם הצוות עבד בעיקר אלדד שרים כמנהלה המוזיקלי.
ב-1973, בזמן מלחמת יום הכיפורים, פעלה שלישית מיכל שכללה את הסולנית מיכל וול (תדמור), שמואל וילוז'ני ויורם ביתן.
הצוות הופיע בעיקר בצפון, בגולן ומעבר לקו סוריה לבנון.
לאחר שנה הצוות הפך ללהקה.
במסגרת זו ביצעה מיכל וול את השיר "אל תתנו לו" (מילים: מנחם מלינק, לחן: אילן גילבוע) ויוסי ברוקס את "אשה בארובה".
צוות הווי פיקוד צפון הוקם בשנת 1971 ופורק בשנת 1975. בזמן זה הפיק שתי תוכניות.
בשנת 1975 הצוות הוקם מחדש עם הרכב חדש שהפיק תוכנית חדשה שלא נשאה שם.
זו היא הייתה תוכניתו השנייה של הצוות .
הצוות הקליט שלושה שירים לסינגל שיצא יחד עם שירים נוספים של צוותי הווי נוספים, בין השירים שלהם היו "על הבוקר", "בוא נרד לטבריה" ו"שולה מעפולה" (נקרא גם "מעשה בבתולה").
זו הייתה הופעתו האחרונה של צוות הווי פיקוד צפון.
שלישיית פיקוד צפון הוקמה בשנת 1966, הייתה לשלישיית הבנות הראשונה בצה"ל ומנתה את חוה אלברשטיין (אלט וגיטרה), חיותה דביר (אלט) ומירי פליקס (סופרן).
השלישייה הזו פעלה יחד עם אפי נצר כמנהל המוזיקלי שלה, והפיקה שתי תוכניות שלא נשאו שם.
בין שיריה אפשר למצוא את השירים "קוראים לנו ללכת", "סודות", "יש לו", "שיר מקאברי (בלדה אירית)" וגם גרסת כיסוי ל"שיר אפור" שבמקור היה של שלישיית גשר הירקון שנתיים קודם לכן.
שלישייה זו הקליטה את השירים לרדיו בלבד על תקליטי שדרים, לפעמים אפילו מאולפן ההקלטות הביתי של נצר, ולא הוציאה תקליטים מסחריים בצורה מסודרת לשוק האזרחי.
להקת אילן הוקמה בשנת 1952 והייתה שייכת לחטיבת גולני.
הלהקה למעשה הפיקה בשנתיים, חמש תוכניות ובסוף שנת 1954 אוחדה יחד עם להקת פיקוד הצפון שזה עתה הוקמה.
בין חברי להקת אילן: אביבה מרקס, אברהם דוד, אדולפו פלטה, אסתרק'ה נהרי, חנה אהרוני, מירי מגנוס, משה לזרה, נטע ברדיצ'בסקי, צביה חדד ברזילי, פולדי שצמן, פפה פלטה, צדוק סביר, שאול בן-עטר.
כשאוחדה יחד עם להקת פיקוד צפון היה שם כבר בין היתר השחקן יעקב בודו.
להקת גולני הוקמה ב-1969, בזמן מלחמת ההתשה הלהקה הפיקה את התוכנית "במוצב רוח", בבימויו של עזרא דגן וניהולו המוזיקלי של המלחין יעקב הולנדר, ממנה הצליחו השירים "עלמות"(דודו ברק/יעקב הולנדר) ו"ששת ימי המעשה", שמילותיהם נכתבו על ידי דודו ברק ויורם טהרלב (בהתאמה).
"ששת ימי המעשה" נכתב עבור הצגת הבידור "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" שעלתה שנתיים קודם לכן.
התוכנית יצאה על אריך נגן מסחרי, והיה לאריך הנגן הראשון שהוציאה להקת משנה בפיקוד צפון.
היו בו 12 שירים, עשרה מהם לא חדרו לתודעת הציבור.
שירי התוכנית: ששת ימי המעשה, תנו לרקוד סירטאקי, הבלתי אפשרי, זוכר אני, לא אכפת לה, מרש גולני, עלמות, צהריים, חורף ברמה, סופו המר של הרס"ר, נומה ילדון, ערב טוב.
צוות הווי גולני הוקם ב-1971, פעל שנה בלבד והפיק את התוכנית "זה לא הולך ברגל", עם עיבודים והדרכה מוזיקלית של אריה לבנון.
התוכנית הייתה קרש קפיצה לנורית גלרון שהייתה חלק מהצוות, ולצידה שרה בדישי ואבי בטלהיים.
בין שיריו בלטו במיוחד השירים: "מוצאי שבת" ו"ג'בל רוס" (בעברית: הר דב).
שירים נוספים היו: זה לא הולך ברגל, המלאך של גולני, גו גולני, הלוך וחטוף.
התוכנית יצאה על תקליט משותף עם צוות הווי פיקוד צפון ותפסה צד אחד בו, שכלל את ששת השירים הללו.
שיר נוסף שהיה חלק מהתוכנית, היה "עשר המכות".
הוא לא יצא על התקליט, אלא על תקליט שדרים בודד לרדיו בלבד.
הצוות פורק, וכעבור שנתיים הוקם מחדש, במהלך מלחמת יום כיפור, בשל המלחמה, והופיע עם כמה שירים חדשים, הבולט בהם הפך ללהיט ענק, "על שלושה פשעי דמשק" שכתבה זרובבלה ששונקין והלחין יאיר מילר (לימים הוקלט השיר על ידי סולן הלהקה משה הלל).
הצוות פורק כעבור מספר חודשים מועטים ולא קם מחדש שוב.
במקביל ללהקת פיקוד המרכז פעלו במשך השנים בפיקוד המרכז צוותי הווי שונים כמו: צוות הווי פיקוד מרכז, צוות הווי חטיבת הצנחנים ושלישיית פיקוד מרכז.
1976: "צוות הווי פיקוד מרכז עם רוחמה"
צוות הווי פיקוד המרכז הוקם לראשונה בשנת 1972. שם התוכנית שהעלה היה "פרצופים צוחקים".
בין חברי הצוות היו בין השאר אלה לזר (שריף), רוחמה רז, אורי הרפז ועוד.
בין שירי התוכנית בלט השיר "אי שם בבקעה" שהלחינה חברת הצוות אלה לזר (כיום אלה מילך-שריף).
רוחמה רז, שנכנסה לצוות ההווי במקומה של לזר, הייתה לסולנית בשיר.
שיר נוסף היה "אין בגני שקדיה", על פי הלחן של הביטלס, ( בשירם Here, There and Everywhere) למילים של נעמי שמר.
שירי התכנית יצאו על גבי תקליט אריך נגן שנקרא בשם התכנית.
"צוות הווי פיקוד המרכז עם רוחמה"
ב-1977 עלתה התוכנית החדשה "שירי ירושלים" אותה ביים דני ליטאי, ושם בלט הסולן יואל לרנר בשיר "שומר החומות" שכתב דן אלמגור והלחין ועיבד בני נגרי.
הצוות לא הוציא תקליט לתוכנית זו, אלא הקליט את השירים לרדיו על גבי תקליטי שדרים.
צוות הווי חטיבת הצנחנים הוקם ב-1970, והעלה באותה שנה את התוכנית "צנחן שלי", ממנה יצאו השירים "צנחן עם מרץ", "שיר לי שמחה", "תשאלי ירושלים" ועוד וכמו כן שירים מתורגמים כמו: "השוטה על הגבעה" ו"קר חם" של הביטלס ושירים נוספים, שיצאו על תקליט שנקרא בשם התכנית.
בין חברי הצוות היו דודו זכאי, אברהם זיגמן, אורי שבח, רונית אופיר, לואי להב, צרויה להב (חפרי) ועוד.
כעבור כמה חודשים הפיק הצוות את התוכנית "אחרי לצנחנים".
זו הייתה תוכנית משותפת עם שלישיית פיקוד המרכז , בה בלט השיר "מקפלות המצנחים" שכתב ,הלחין ועיבד יאיר רוזנבלום ושירים נוספים של שלישיית פיקוד המרכז.
בין חברי הצוות היו: נאוה ברוכין, אלי גורנשטיין, עוזי חיטמן, יעקב מנדל, איריס הרפז, אבי גרוס, ריקי יששכר, דליה מנטבר-שגב, רונית חמדי, איתן בן דב ויואב רמון.
בשנת-1975 עלתה התוכנית "בארץ אהבתי" שזכתה להצלחה גדולה.
אחת התוכניות המוצלחות והזכורות של הלהקות הצבאיות שעלו לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בעיקר בלט שיר הנושא "בארץ אהבתי השקד פורח" עם הסולנית רוחמה רז שכתבה לאה גולדברג והלחין המנהל המוזיקלי של התכנית מוני אמריליו שגם עיבד את כל שירי התכנית.
רז הייתה הסולנית בשירים נוספים שאמריליו הלחין ושזכו להצלחה ביניהם: "אגדת שלושה וארבעה" (יחד עם משה גרודר), "לכל אחד ירושלים" ו"למה לא".
השירים הנוספים בתוכנית : "צלילי גיטרה", "כנפיים של צנחן", "בהבטחת שווא", "על פסגת העולם" (גרסה עברית ל-Top of the World של הקרפנטרס), "שיר על חברים", "יש", "נתן ומשה" ו"הבלדה על סא"ל שמועתי".
שירי התוכנית יצאו על גבי אריך נגן שזכה להצלחה גדולה.
חברי הצוות היו: רוחמה רז, אורי הרפז, משה גרודר, שגיא קרפ, דודי לובלינר, לאוניד קרולנד, קובי ליבר, ענבל שחף, מוטי חיים, גליה נמיר ויורם ביטון.
למרות ששלישיית פיקוד המרכז שהורכבה מהסולנית דורית ראובני ולצידה גיא יפה, צבי וינברגר ושלום קוולר, פעלה פחות משנתיים, היא הקליטה כמה שירים שהפכו לקלאסיקות בזמר העברי.
במיוחד בלט השיר "היום היום" שזכה להצלחה גדולה, ואף נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת תשל"ב.
בנוסף בלטו השירים : "יש פרחים" ו"ציפור בגשם", שלושת השירים הולחנו ועובדו על ידי מוני אמריליו שהיה המנהל המוזיקלי של השלישייה.
שנה מאוחר יותר (1972), הופיעה השלישייה בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "היו לי חברים" שכתב חיים גורי ובערב שירי משוררים הראשון של גלי צה"ל עם השיר "סוף הנפילה" שכתבה דליה רביקוביץ, את שני השירים הלחין ועיבד יאיר רוזנבלום.
צוותי הווי גייסות השריון היו להקות משנה וצוותי הווי בחיל השריון, שפעלו במקביל ללהקת גייסות השריון.
בין הצוותים היו צוות הווי השריון, צוות הווי סדנאי השריון, צוות הווי סיני, צוות הווי סדנא גייסית ומקהלת גברי השריון.
צוות הווי השריון (חטיבה 7)
צוות הווי השריון הוקם בשנת 1970 ופורק בשנת 1973. בזמן זה הפיק הצוות תוכנית אחת.
סולן הצוות היה אנדריי צוויג, שהיה גם מפקד הצוות.
רק כעבור שלוש שנים, פעל הצוות מחדש במהלך מלחמת יום כיפור, והיו חברי צוות שונים מהתוכנית הראשונה.
ההרכב נבנה על שלושה זמרים דרום אמריקאים, בהם מוריס אוחיון, בנימין (פרדי) שיפטן שניגן בגיטרה, וליאו קרוק שליווה בגיטרה משלו וכמו כן חברו אליהם גם הנגנים שמעון שרייבר החצוצרן, אבי רוזנבאום בתופים ושמריהו בן ברוך בגיטרה בס.
עם הצוות עבד קובי רכט שהיה אחראי למילות השירים, הלחנים והעיבודים.
רכט יצר לצוות את הלהיט "אלבום משפחתי", וגם שירים נוספים שהקליטו, "בעמק הירוק", "חלום ליל קיץ" ו"בואי אל היער" שכתב יחד עם אשתו איריס.
הצוות הקליט את השירים הללו לאלבום משותף שיצא לאור לאחר מלחמת יום כיפור, יחד עם צוות הווי סיני וצוות הווי סדנאי השריון כשכל צוות תרם לאלבום ארבעה שירים.
מאוחר יותר כשהשתחררו שלושת חברי הצוות הם הקימו שלישייה אזרחית שנקראה "שלישיית שבר ענן" שהחזיקה מעמד שנה אחת בלבד.
כעבור שנה, הקליט הצוות, שכעת היה מסונף לחטיבה 14, ארבעה שירים נוספים לתקליטון שדרים שיצא לרדיו בעיבודים מוזיקליים של אילן מוכיח.
חברי הצוות כולו היו אנונימיים, למעט הגיטריסט החייל יצחק קלפטר, ועמירם שבח שבא מלהקת חיל התותחנים, ועוד 11 זמרים, שחקנים ונגנים חדשים.
השירים החדשים היו "מרש תורנות", "חצות", "ווען דער רבי דינגט" ו-"שיר בארבעה בתים", אותם כתבו והלחינו יחיאל מוהר, דובי זלצר, מאיר אגסי (יוצא להקת פיקוד מרכז), יעקב הולנדר, אהוד מנור ונחום היימן.
צוות הווי סיני הוקם בשנת 1970, בתוך פעולות התגמול ומלחמת ההתשה.
חברי הצוות שרתו קודם לכן בלהקת גייסות השריון בתוכנית ה - 11 שנגנזה.
הצוות החל להופיע בבסיסים בסיני שהיה שייך למדינת ישראל.
בין חברי הצוות הראשונים היה מוני מושונוב שהתגייס לצה"ל, שלמה יידוב ושוקי וגנר.
בתחילת דרכו לא הקליט הצוות שירים, הופיע במוצבים שונים ובין היתר ביצע גרסת כיסוי לשיר "הטנק של מוישה", הבמאי היה עזרא דגן.
כעבור שנה הפיק הצוות את התוכנית הראשונה, "מחפשים קצת חול", בניהולו המוזיקלי של אלדד שרים.
הצוות הקליט מספר שירים שונים על תקליטי שדרים שיצאו בקול ישראל, בהם "מסעות", על פי מילים מהתנ"ך שאותם הלחין שרים, "כשתזרח השמש" ו"שקט מצרים".
ב-1972 הפיק הצוות את התוכנית החדשה "חולטורה".
בין חברי ההרכב נשאר מושונוב שכיכב במערכונים ובקטעי המשחק שלו, ולצידו בין השירים היה הסולן שלמה יידוב, ויורם אברמוף ויעקב קאופמן שעשו לו את קולות הרקע וגם הנגנים בני וילנר בגיטרה, איתן גדרון בגיטרה בס, ויעקוב קלמנוביץ' באורגן.
את התוכנית הדריך מוזיקלית שלמה גרוניך שעיבד את כל השירים וגם כתב והלחין את הרוב.
גרוניך יצר בתוכנית עיבודים ניסיוניים מרתקים לצוות, כאשר הפיק צליל ייחודי המשלב יחדיו סיטאר, גיטרות חשמליות ורביעיית מיתרים.
הצוות היה אחד האנונימיים בצה"ל עד שלראשונה הקליט את שיריו על גבי תקליט מסחרי, שכלל שישה שירים של הצוות ועוד שישה שירים נוספים של צוות הווי הנדסה קרבית בתוך תקליט משותף של שניהם.
מהשירים שהקליט צוות הווי סיני לתקליט, הצליחו יותר השירים "היה לי לילה", שבוצע כעבור שנים על ידי מרדכי ארנון וגם "חזרה הביתה", "איש ואישה" (מילים ולחן של יצחק קלפטר) ו"לבד" שהלחין מתי כספי וגם ביצע אותו כעבור כמה שנים, למילים של שמרית אור.
הצוות היה בבת עינו של האלוף קלמן מגן מפקד אוגדת סיני, שטיפח אותו ואף ביקש לשדרג את מעמדו באמצעות שינוי שמו ללהקת סיני.
בתום התוכנית היו כאלה שפרשו מהצוות, וכאלה שהשתחררו מהצבא.
כעבור שנה, 1973, בתוך מלחמת יום כיפור הצוות הפיק את תוכניתו האחרונה "ממשיכים לקרוא לי חולטורה".
לתוכנית זו הצטרפו לראשונה לצוות אי פעם שלוש זמרות, אנונימיות, וגם כמה חברים שנשארו מ"חולטורה".
הצוות הקליט ארבעה שירים, לתקליט משתוף יחד עם צוות הווי השריון וצוות הווי סדנאי השריון.
בין השירים שהקליט הצוות היו "אחרי הבתים אחרי השדות", "מים רבים" ממילים מהתנ"ך, "דלית" וגרסת כיסוי ל"לילה בדרום".
בין חברי הצוות היה גם יהודה תמיר, שהתפרסם מאוחר יותר כחבר להקת "חלב ודבש".
עם הצוות באותה שנה עבד על התוכנית אילן מוכיח שעיבד את כל מילות השירים, וגם הלחין כמה, ובין היתר ללהקה כתבו והלחינו אילן גולדהירש, שם טוב לוי, דני עמיהוד ודן רביב.
צוות הווי סדנאי השריון הוקם בשנת 1970. כבר באותה שנה הפיק הצוות את התוכנית הראשונה "על שחורים וירוקים" שהתבססה על שירים קצביים לצד ניגונים רגועים יותר, בהם הצליחו שיר הנושא "על שחורים וירוקים", "שיר שבת" ועוד.
כעבור שנה יצאה התוכנית החדשה לדרך, שמה "תנו לנו".
התוכנית הוקלטה על תקליטון עם חמישה שירים חדשים של הצוות, היו בהם השירים "מארון א-ראס" ושיר הנושא "תנו לנו ללכת לאן שהולכים הדרכים".
כעבור שנה 1972, הפיק הצוות את התוכנית החדשה "עולם חדש", שיצאה על גבי תקליט משתוף עם צוות הווי פיקוד ההדרכה.
התוכנית תפסה צד אחד בתקליט וגיבשה שם שישה שירים נוספים של הצוות מההופעות של אותה שנה, בהם זכורים השירים "באשמורת שלישית" שכתב דודו ברק, ו"תפילה לאלוהים" שתורגם מרוסית על ידי גידי קורן.
עם הלהקה עבד אפריים כץ על העיבודים והניהול המוזיקלי.
כעבור שנה הפיק הצוות את תוכניתו האחרונה "סדן ושיר" עם שירים חדשים בתוכנית, שיצאה לאחר מלחמת יום כיפור.
ארבעה מהם הוקלטו לתקליט משותף עם צוות הווי השריון וצוות הווי סיני, בהם הצליח "שיר בנעליים גבוהות" ששר סולו אבנר אשכול למילים של דודו ברק, המנהל המוזיקלי היה כץ.
הצוות כלל 7 זמרים וארבעה נגנים נוספים.
זו הייתה התוכנית האחרונה של הצוות.
מקהלת גברי השריון הוקמה ב-1961 על ידי שאול ביבר, קצין החינוך של חיל השריון, ויצחק גרציאני שניצח על המקהלה.
המקהלה בניגוד לשאר הלהקות והצוותים בצה"ל, לא הורכבה מזמרים, אלא מ-300 חיילים קרביים של חיל השריון בליווי תזמורת צה"ל.
ביבר העמיד על הבמה 300 חיילים קרביים של החיל ששרו שירים שונים שהוקלטו בהופעות חיות.
הזכורים בהם ביותר הם השירים "כאן השריונים", "כתה אלמונית" ו"אחרי השקיעה בשדה" ששרו יחד עם הילדה נעמי לוי, למילים ולחן של נעמי שמר.
המקהלה הצליחה להתפרסם מאוד וההקלטות מהמופע החי יצאו על תקליט שנקרא "בקצב שריון" שצד אחד ממנו מוקדש לשירים של המקהלה, והצד השני היה שייך ללהקת גייסות השריון.
המקהלה הופיעה רק באירועים שונים מיוחדים של החיל ולא בצורה מסודרת במוצבים כמו שאר הלהקות, משום שהיו חיילים קרביים שנקרא מהבסיסים שלהם מדי פעם.
המקהלה פורקה באותה השנה עם הופעות מועטות מרשימות.
הניסיון השני להקים פעם נוספת את המקהלה היה ב-1968, בעת הקלטות נוספות של המקהלה בליווי תזמורת צה"ל ומקהלת הילדים ע"ש צדיקוב, לתקליט שכותרתו הגדולה הייתה "300" וברקע רואים את 300 החיילים.
בתקליט זה היו שמונה שירים.
קצת חדשים ורובם ביצועים לשירים מוכרים.
התקליט השלישי הוצא שנתיים לאחר מכן, בעת הקלטה ממופע חי של המקהלה יחד עם מקהלת ילדי רמת גן ביום גייסות השריון תשל"א (סוף 1970).