tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פט ושאנד נלחמים מול חיילי הסער במטרה למנוע מהם לחטוף את הילד אך הם נכשלים כשהוא נחטף על ידי הדרואידים האפלים של גדעון.
פט ושאנד נשבעים לעזור לו לחלץ את גרוגו.
בפרק האחרון של העונה השנייה נחשף כי סדרת טלוויזיה בשם "הספר של בובה פט" נמצאת בשלבי הפקה ובה בובה פט יהווה דמות ראשית.
לאור מעמדו של פט בקרב מעריצי מלחמת הכוכבים, הוא מופיע במשחקי וידאו רבים.
בכל סדרת משחקי Lego Star Wars, בהם ניתן לשחק בתור דמותו, או להילחם בו.
במשחק הסמארטפון "Angry Birds Star Wars", בובה הוא חזיר הניתן לפגיעה; כאשר פוגעים בו, הוא מתרומם למעלה וגורם לנזק.
במשחק זה ישנה רמה מיוחדת בשם "משימות בובה פט", הניתן לפתוח אותה על ידי תשלום בכסף אמיתי או על ידי מציאת חמישה תרמילי ריחוף ברחבי המשחק.
בובה מופיע גם במשחק ההמשך, "אנגרי בירדס מלחמת הכוכבים 2" בובה פט מופיע גם במשחק "Star Wars Battlefront" משנת 2016, שם הוא מוגדר כרשע עם כוחות מיוחדים.
בובה ממולאת היא בובת פרווה או פילוסין הממולאת בקש, שעועית, כותנה או חומרים דומים.
בובות בד תוצרת בית ממולאות קש נוצרו כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19, ואפשר שאף מוקדם הרבה יותר.
בעבר נהגו ליצור בובות ממולאות לרוב על ידי פחלוץ - מילוי עורותיהם הריקים של בעלי חיים שניצודו.
עם זאת, בעזרת הטכנולוגיה המודרנית, אפשר ליצור בובות ממולאות בצורה סינתטית לגמרי, ללא שימוש בפרווה אמיתית.
מפעל הבובות הממולאות הראשון הוא ככל הנראה חברת שטייף של מרגרטה שטייף, שנוסדה בשנת 1880 בגרמניה.
עם מותגי הבובות המצליחים נמנה המותג ובקינז של חברת גאנז שנוסדה בשנת 1950.
סוגי בובות הפרווה הנפוצים והמפורסמים ביותר הם דובוני צעצוע וקופי גרב.
ביפן מופצות בובות דיסני צום צום על בסיס דמויי דיסני.
ידוע מציורי מערות ממצרים העתיקה ומסופוטמיה, שבובות ממולאות היו קיימות עוד בחברות אלו, למטרות פולחן וכנראה גם למטרות שעשוע.
באירופה של ימי הביניים נעשה שימוש בחיות ממולאות במחזות מסתורין כדי לייצג חיות תנ"כיות, כמו הנחש בגן עדן והאריות בספר דניאל.
במהלך המהפכה התעשייתית באירופה, החל משנת 1760 ואילך, החלה תעשיית הצעצועים לקום.
במהלך המאה התשע-עשרה תפס תאוצה הרעיון של חיה ממולאת (הידועה גם כ"צעצוע רך" בבריטניה) כמוצר בידור, ותאגידים מסחריים כחברת שטייף קמו במטרה לייצר צעצועי ילדים.
במאה העשרים נעשתה האנשה מקובלת מאוד בקרב אנשים בקהילות עירוניות, שהיו לעיתים קרובות מבודדים ומנותקים ממגע עם חיות אמיתיות.
צעצועים רכים נותרו אהודים עד היום.
בובות ממולאות מככבות כדמויות בספרי וסרטי ילדים.
דמויות הספר "פו הדב" נכתבו בהשראת הבובות הממולאות של בנו של הסופר, אלן אלכסנדר מילן.
גיבורי הספרים "מכתבים מפליקס" ו"ארנב הקטיפה" הם בובות ארנב ממולאות.
בובה מכנית, אוטומטון (אוטומטה ברבים) היא בובה (לרוב בצורת אדם) ובתוכה מנגנון הגורם לבובה או לחלקיה להתנועע.
יש גם בובות מכניות המכילות תיבת נגינה או חלקים המשמיעים קולות שונים כאשר היא מופעלת.
העדויות על בובות מכניות ראשונות הן מיוון העתיקה, שם הופעלו פסלים נעים בכוח הקיטור שנקראו "אוטומטון" (מיוונית: αὐτόματον – "נע מעצמו").
האוטומטונים שימשו הן כצעצועים והן כאביזרים על בימת התיאטרון היווני, כמייצגים אלים, במיוחד בכניסה מפתיעה בסוף המחזה.
שלב זה בעלילה מכונה דאוס אקס מכינה ("האל מתוך המכונה").
המחזאי מכניס לסיפור גורם שאינו נובע מהשרשרת העלילתית כדי לפתור בעיות, והוא מופיע בדמות "אל" מתוך פסל מכני שמוריד אותו אל הבמה.
למנגנוני תנועה מכניים אוטומטיים מאותה תקופה נמצא שריד ארכאולוגי בדמותו של מנגנון אנטיקיתרה, ששימש למכונת חישוב קדומה.
במאה הראשונה לספירה ידוע על הרון מאלכסנדריה שתכנן מכשירים אוטומטיים ובובות מכניות הפועלות בעצמן, ללא הפעלה בידי אדם.
הוא היה הראשון שניצל את אנרגיית הקיטור לשימוש האדם.
במאה ה-13 בנה המלומד המוסלמי אל-ג'זארי בובות מכניות שנעו לפי עקרונות של מנופים, משקולות ולחץ מים.
אחת מהבובות המכניות המפורסמות שלו היא סדרה של ארבעה מוזיקאים הנעים על גבי סירה, לחץ המים שנוצר תוך כדי תנועת הסירה מפעיל מנגנון סמוי בבובות, שמפעיל כלי נגינה אותם הן אוחזות.
על ידי שינוי במנגנון ניתן לשנות את המנגינה והקצב.
לאונרדו דה וינצ'י בנה בשנת 1495 בובה מכנית משוכללת בדמות אביר.
הוא השתמש באמצעים מדעיים רבים, ביניהם גירוסקופ ומגנטים.
כמו כן דה וינצ'י השתמש בידע אנטומי כדי לשוות לדמות צורה אנושית ככל האפשר.
כתב היד של תכנון ה"רובוט" נעלם ונמצא מחדש רק ב-1950.
בתקופת הרנסאנס הייתה ברחבי אירופה פריחה של בניית בובות מכניות, כדי לשעשע את המלכים והאצילים.
במסמכים מהתקופה נכתב כי למלך צרפת לואי ה-14 היה בילדותו צבא שלם של בובות מכניות.
בוני הבובות היו בדרך כלל שענים ששילבו בובות מכניות בשעונים ובתיבות נגינה.
בערים שונות שולבו בובות מכניות בשעונים בכיכר העיר (למשל בפראג).
בצרפת של המאה ה-18 פרחה הבנייה המשוכללת ביותר של בובות מכניות.
הממציא ז'אק דה ונסון (1709–1782) (Jacques de Vaucanson) בנה בובת חלילן שיכלה לנגן 12 שירים.
פסגת יצירתו הייתה בובת ברווז מדויקת ביותר שכללה 400 חלקים נעים ואף דימתה עיבוד מזון בקיבה.
בתקופה זו התרחשה אחת התרמיות הגדולות הקשורות לבובות מכניות.
בשנת 1769 הציג הברון האוסטרו-הונגרי וולפגנג פון קמפלן לקיסרית מריה תרזה את "הטורקי", בובה מכנית היודעת לשחק שחמט באופן אוטומטי.
העניין עורר סנסציה ברחבי אירופה במשך שנים.
רק בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 הוכח ש"הבובה המכנית" הופעלה בידי אדם שישב בתוכה.
תקופת הזוהר של הבובות המכניות הקטנות, המופעלות בקפיץ, הייתה בין השנים 1860–1910. רובן יוצרו במפעלים משפחתיים קטנים בצרפת.
קיימות אלפי בובות כאלה וחובבי בובות מכניות רבים אוספים אותן.
בובות מכניות נפוצו בסין וביפן כבר במאה השלישית לספירה.
מן המאה ה-14 קיימות עדויות אודות בובות מכניות בצורת בעלי חיים (נמרים וברווזים) שפיארו את החצר הקיסרית של שושלת יואן.
ביפן הפכו בובות מכניות לפופולריות בתקופת אדו (1603–1868) ונקראו קראקורי – Karakuri ningyō.
הבובה הנפוצה ביותר מסוג זה היא "מגישת תה".
בובה בעלת מנגנון רכינה לבושה כגיישה במהלך טקס תה יפני.
המנגנון העתיק ביותר הוא שימוש בדחף קיטור, הנפלט דרך חריר צר ומניע בוכנה לכיוון הנגדי.
ניתן לשלוט בגודל החרירים, בשסתומי הפתיחה והסגירה שלהם ובכיוון פליטת הקיטור כדי לשלוט בבובה.
בובות כאלה הן גדולות ומגושמות ודורשות חיבור למקור חום.
המנגנון הנפוץ ביותר לבובה מכנית הוא "מנגנון הקפיץ": סליל מתכת ארוך מכווץ על ידי מפתח או ארכובה (מנואלה), ומשתחרר באופן מבוקר, למשל על ידי וסת צנטריפוגלי.
שחרור הקפיץ מפעיל מערכת גלגלי שיניים המחוברים למוטות המניעים חלקים בבובה (ידיים, רגליים, אישוני עיניים וכדומה).
מנגנון אחר הוא מנגנון רכינה: משקולת גורמת למנוף לרדת ובה בשעה משקולת נגדית מתקדמת לעברו השני של המנוף על מנת לייצב אותו.
המשקולות יכולות להיות גולות מתכת או נוזל הנאגר לתוך כלי אגירה קטנים.
בשני המקרים לעיל על החלקים הנעים להיות קלים ולכן הם מיוצרים מעיסת נייר או עץ קל.
על החלק שבו מוטמן המנגנון להיות יציב ולכן יוצר מעץ או מגבס ולעיתים כלל משקולת ייצוב.
כל המיסבים והגלגלים צריכים להיות משומנים היטב כדי לאפשר תנועה חלקה.
בובות מכניות שנועדו למלכים וקיסרים היו לעיתים עשויות כסף וזהב.
במנגנון מגנטי משתמשים בכוחות משיכה ודחייה של מגנטים להנעת חלקי עץ ונייר דקים וקלים.
בובות מכניות משוכללות ניתנות להפעלה במספר אופנים, הדוגמה הקדומה ביותר, המנגנים של אל-ג'זארי, יכלו למשל לנגן מספר מנגינות.
אופני הפעולה השונים הופעלו באמצעות דסקיות או תופי מתכת, בדומה לתופי המתכת המשמשים בתיבת נגינה.
באמצעות החלפת דסקיות או תופים (על ידי מפעיל הבובה או על ידי ידיות בגוף הבובה עצמה) ניתן היה לשנות את מאפייני הפעולה של הבובה.
הדסקיות או התופים היוו כעין "זיכרון" שבו אוחסנו אופני הפעולה האפשריים.
לבובות מציירות היה "זיכרון" בדמות לוח מתכת שבו הייתה חרוטה התמונה.
זיז קפיצי נע בתוך המסלול החרוט והפעיל מוטות שהניעו את ידי הבובה, שאחזו בעט או בעיפרון וציירו את התמונה על גבי דף נייר.
ניתן היה לייצר כך העתקים זהים של הציור החרוט בדסקית המתכת וכן להגדיל את הציור (באופן פרופורציונלי לאורך הזרועות).
הפיתוח לא היה לצורך מעשי אלא כשעשוע וכאטרקציה לאורחים.
בובות משוכללות יכלו לצייר כל ציור שהוזן לתוכן כדסקית חרוטה, בתנאי שסופקה להן מספיק אנרגיה לסיים את התהליך.
האנרגיה באה בדרך כלל ממתיחת קפיץ גדול במפתח או בבוכנת-יד (מנואלה).
חשיבות בפילוסופיה של המדע והטכנולוגיה
הבובה המכנית מדגימה שימוש בפיתוחים טכנולוגיים שצמחו מתוך מטרה לשעשע ולהדהים.
בבובות מכניות נרתמו לראשונה עקרונות מדעיים כגון כוח הקיטור וכוח המגנט ליצירה טכנולוגית.
מאוחר יותר השתמשו בעקרונות אלה ליישומים בעלי תועלת מעשית, כגון מנועים ומכונות אוטומטיות.
השיטות הטכנולוגיות וההנדסיות שהומצאו כדי לשכלל בובות מכניות, הניחו את הבסיס לטכנולוגיות אוטומציה ורובוטיקה מודרניות.
אדמונד קרטרייט, למשל, רשם בשנת 1784 פטנט על מכונת טווייה, המכונה האוטומטית התעשייתית הראשונה, עקב התרשמותו הרבה מ"הטורקי", הבובה המכנית ששיחקה שחמט (ולאחר מכן התגלתה כתרמית) – "האם יותר קשה לבנות מכונה שתוכל לטוות מאשר מכונה שתוכל לבצע את כל המסעים הנדרשים במשחק מסובך זה?".
הפילוסוף בלז פסקל בנה בשנת 1642 את מכונת החישוב פסקלין על בסיס מנגנון תנועה אוטומטי.
על בסיסה של זו תכנן צ'ארלס בבג' את מנוע החישוב הדיפרנציאלי שאפשר לבצע חישובים מורכבים ואף היה ניתן לתכנות (כלומר שינוי ערכים בזיכרון המכונה כדי לגרום לה לפעול באופן מסוים).
פיתוחים אלה הובילו ברבות השנים ליצירת המחשב המודרני.
תומאס אלווה אדיסון שילב בין עקרון הזיכרון של הבובה המציירת לפי דסקיות מתכת חרוטות ובין עקרון תיבת הנגינה ויצר את הפונוגרף המנגן כל תקליט (שהיה בצורת תוף מתכת) שמוזן אליו.
בובות מכניות ומנגנוני תנועה אוטומטיים שימשו גם לחינוך והדגמה של עקרונות פיזיקליים ואנטומיים שונים ותרמו לקירוב קהל רחב אל המדע בדרך של שעשוע.
הבובה המכנית מציגה גוף מתנועע מאליו, כביכול, שמנגנון התנועה שלו חשוף וניתן לחקירה מדעית והנדסית.
אין בבובה מיסטיקה או כישוף אך יוצרה הוא כעין בורא.
הפילוסוף דקארט השתמש בדימוי גוף האדם למכונה בהשראת בובות מכניות.
כפי שניתן לחשוף את עקרון פעולתה של בובה מכנית, ניתן גם לחשוף את העקרונות המדעיים הנמצאים בבסיס תנועתם של בעלי החיים.
היה בכך קריאת תיגר על הדת ועל הדעות שהניחו קיום שדים ורוחות ושיר הלל למדע ולכוחו לא רק לגלות עקרונות תנועה, אלא גם לברוא גוף מתנועע.
גם הרופא היהודי טוביה כהן דימה ב-1708 את גוף האדם לאוטומט, אך מטרתו הייתה הפוכה – לפאר את בוראו כמהנדס מופלא.
הפילוסוף מישל פוקו ראה בחיבת השליטים לבובות מכניות השלכה של חיבתם למנגנונים של השלטת כוח ומשמעת.
הוא מציין לדוגמה את חיבתו של פרידריך השני, מלך פרוסיה לצבא הבובות המכניות שלו.
הנס כריסטיאן אנדרסן כתב את הסיפור הזמיר של קיסר סין.
לפי הסיפור, הקיסר התעצב כיוון שהזמיר האמיתי שאת שירתו אהב, ברח.
אל הקיסר נשלח זמיר מלאכותי מופלא אך הוא לא התנחם משירת הזמיר המלאכותי שנשלח אליו כדי לנחמו וחלה.
בסיפור "מפצח האגוזים ומלך העכברים", מאת א.ת.א.
הופמן, מציג האדון דרוסלמאייר בפני ילדי המשפחה בובה מכנית בגודל טבעי.
גם אולימפיה, באופרה "סיפורי הופמן" (המבוססת גם היא על סיפור מאת א.ת.א.
הופמן) היא בובה מכנית יפהפייה בגודל טבעי, שהמשורר מתאהב בה.
השירים "בובה ממוכנת" של דליה רביקוביץ' ו"בובה מכנית" של חנוך רוזן מדגימים את דימוי הבובה המכנית בתרבות.
בספר התגלית של הוגו קברה מאת בריאן סלזניק ובסרט הוגו שנעשה על פיו נוטלת בובה מכנית משוכללת חלק חשוב בעלילה.
בובה פראית (בספרדית: Muñeca Brava) היא טלנובלה ארגנטינאית מצליחה בת 270 פרקים, שהופקה על ידי חברת ההפקה Telefe בין השנים 1998- 1999.
כוכבי הטלנובלה הם נטליה אוריירו ופקונדו ארנה.
העלילה עוקבת אחר מילגרוס (מילי) אספוסיטו, נערה רומנטית ורגשנית, שאיבדה את אמה עם לידתה.
בשל היותה יתומה, מילי גדלה במנזר שבו נולדה בידיעה שאמה מתה משברון לב, ללא ידיעה מי הוא אביה.
המנזר שופע בנזירות אוהבות וטובות לב ואב מנזר דואג.
אהבתה הגדולה של מילי היא לכדורגל.
בהגיעה לגיל 18, נאלצת מילי לעזוב את המנזר, ולחפש מקום אחר לחיות ולעבוד בו.
היא מגיעה לבית משפחת דיקרלו, המכונה "אחוזת הבדידות", כדי להיות המשרתת האמונה על הטיפול באנחליקה שהיא אמו של בעל האחוזה, פדריקו.
במהלך הזמן סופגת מילי עלבונות רבים ויחס מבזה מבני משפחת דיקרלו.
היא מתאהבת באיבו, בנם של פדריקו ולואיסה, שגם מתאהב בה, אך הקשר ביניהם עובר תלאות רבות, בעיקר בשל הבדלי המעמדות ביניהם.
לעלילה קווים רבים, והיא עוקבת אחר דמויות משניות נוספות המוצאות אהבה.
קו העלילה המרכזי עוסק ביחסי אהבה-שנאה ומריבות בין מילי ואיבו, בניסיונם לגשר על הבדלי המעמדות.
קו העלילה המשני הוא חיפושה של אנחליקה אחרי נכדה האובד, שנולד כתוצאה מפרי רומן של בנה פדריקו עם משרתת שעבדה באחוזה שנים רבות קודם לכן בשם רוסריו, ושברחה מהאחוזה שבורת לב בעודה בהיריון לאחר סירובו של פדריקו להינשא לה, כתוצאה מלחצו של אביו.
אב המנזר, האב מנואל, אם המנזר והנזירה קטלינה "לחיים" מגלים כי מילי היא נכדתה של אנחליקה, והם דואגים מכך שהיא מאוהבת באיבו, שהוא למעשה אחיה למחצה.
בשלב מסוים מגלה מילי כי היא אחותו למחצה של איבו, ומנסה למצוא כל דרך אפשרית להתרחק ממנו, אך במהרה מתגלה סוד עמוק: איבו אינו בנו של פדריקו, לכן מילי ואיבו אינם אחים.
קווי עלילה נוספים: עסקיהם המפוקפקים של פדריקו ודמיאן (אחיה של לואיסה) בחברת הבנייה המשפחתית, הכוללים שחיתות, שוחד, שימוש בחומרי בנייה סוג ב' ויחס משפיל לעובדים.
הקשר הרומנטי המתפתח בין רמון, גנן באחוזה לבין סוקורו, הטבחית באחוזה.
הרומן בין דמיאן לבין מרתה (בתה של סוקורו) העובדת כמשרתת באחוזה וחושבת שהכסף הוא כל מה שחשוב.
פבלו, בנו של דמיאן, המעמיד פני נכה, ומתאהב במילי.
בובי, חברו הטוב של איבו המנסה לכבוש את ליבה של ויקטוריה, אחותו היפה וקרת הלב של איבו.
רוקי (מורגן), נהגה האישי של ויקטוריה, המאוהב בה גם הוא, ומנסה להרשים אותה.
לינה, משרתת נוספת באחוזה הלומדת עיצוב שיער, מאוהבת בבובי, חברו של איבו.
אנדריאה, בת חסותה של אנחליקה, עובדת כמזכירה בחברת הבנייה וחברה לפרקים של איבו, המנסה להפריד בינו לבין מילי.
ברנרדו, רב המשרתים באחוזה ואחיה של רוסריו, ומכאן הוא דודה של מילי.
הטלנובלה מתובלת בחוש הומור, בדיחות ומעשי קונדס, כשברקע מתנגנים שיריה של נטליה אוריירו.
כמו כן משובצים שירים שונים במועדון אליו הדמויות נוהגים להגיע לתחרויות, ריקודים, ובעיקר להשתחרר.
לסדרה זו יצאה גרסה במקסיקו, פרו, פורטוגל, אינדונזיה והודו.
בעת שידור הסדרה בערוץ "ויוה", שהיה בתחילת דרכו, זכתה להצלחה מסחררת והפכה את שחקניה הראשיים: נטליה ופקונדו (שהיה מוכר לקהל גם מ"קטנטנות") - לכוכבי ענק בישראל.
רגע השיא היה במסגרת טקס ששידר הערוץ, "ויוה 2000", בו זכו השחקנים והטלנובלה עצמה בארבעה מתוך חמשת הפרסים שהוענקו באותו הערב: ארנה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר, נטליה בפרס השחקנית, שיר הנושא אותו שרה זכה אף הוא בקטגוריית השירים - והסדרה "בובה פראית" עצמה זכתה בפרס טלנובלת השנה.
פדריקו דיקרלו (ארתורו מאלי): איש עסקים חשוב, בעל החברה "דיקרלו בנייה" ולא מחבב במיוחד את אשתו, לואיסה.
לואיסה דיקרלו (פרננדה מיסטרל): אשתו של פדריקו ואמם של איבו וויקטוריה.
ויקטוריה דיקרלו (ורוניקה ויירה): בתם השנייה של לואיסה ופדריקו.
סנובית ובתחילת הסדרה לא נחמדה אל מילי.
אנחליקה דיקרלו (לידיה למאיסון): אמו של פדריקו שממנו היא לא רואה נחת.
אישה מצחיקה, חביבה וטובת לב.
דמיאן רפאלו (נורברטו דיאז): אחיה של לואיסה.
איש שקרן, רמאי, רודף בצע ומהמר כפייתי.
פבלו רפאלו (סגונדו סרנדס): בנו של דמיאן רפאלו, דודו של איבו.
אנדריאה ראמוס (מריאנה אריאס): מזכירה בחברת הבנייה, וחברה של איבו, אך מנהלת רומן עם אביו, פדריקו.
לינה (ויקטוריה אונטו): משרתת באחוזה וחברתה הטובה של מילי.
גלוריה (גבריאלה סרי): משרתת באחוזה וחברה של מילי.
סוקורו (סילביה ביילה): הטבחית באחוזת הבדידות.
מרתה (ולריה לורקה): משרתת באחוזה.
בתה של סוקורו, הטבחית באחוזת הבדידות.
ברנרדו (אוסבלדו גידי): השרת באחוזת הבדידות, ודודה של מילי.
רמון (ג'ינו רני): הגנן של האחוזה.
רוקי (מורגן) (מרסלו מצארלו): הנהג של האחוזה.
דומניקו ריסו (פרננדו ז'וסה): אביהם של פלורנסיה, מרינה ופבריציו.
פלורנסיה ריסו (פאולה קרום): בתו של דומניקו.
מרינה ריסו (פאולה סיירו): בתו של דומניקו.
פבריציו ריסו (גוסטבו גיז'ן): בנו של דומניקו.
פילאר (פלורנסיה אורטיז): בחורה עשירה המאוהבת באיבו, והאנטגוניסטית הראשית בחלק האחרון של הטלנובלה.
אנה (איסבל מסדו): חברתן של ויקטוריה ופילאר.
רוסריו אוספסיטו (מריטה באז'טרוס): מתחזה לאמה האמיתית של מילגרוס.
צ'מוקו (סבסטיאן מירנדה): עובד במרכול השכונתי ומתאהב בגלוריה שעובדת באחוזה.
בובי (פבלו נובאק): חברו הטוב ביותר של איבו.
קרולינה דומינגז (לורנה מריטנו): אדריכלית שבאה מטעם המאפיה כדי לקדם את הנקמה בפדריקו על ידי גיוסו של איבו.
נסטור מירנדה (רודולפו מאצ'אדו): אהובה משכבר הימים של לואיסה.
סרחיו (דייגו סאזר ראמוס) : מאוהב במילגרוס הופך להיות בן זוגה עד שאיבו משכנע אותו לעזוב אותה.
בובה הוא סרט שכתב וביים זאב רווח על פי מחזה מאת הלל מיטלפונקט.
הסרט יצא לאקרנים בפברואר 1987, אך צולם כבר ב-1985. התסריט נכתב ביוזמתו של זאב רווח עוד מאז שכיכב כשחקן במחזה של מיטלפונקט, רווח גם כיכב בסרט לצד חני נחמיאס בתפקידים הראשיים.
הליהוק לסרט כלל שחקני קולנוע ותיאטרון ישראלים בולטים והסרט זכה בפרסים בין-לאומיים.
הסרט נכשל מבחינה מסחרית, והביא לבתי הקולנוע כ-42 אלף צופים בלבד.
לאחר כמה עשורים טענה חני נחמיאס ששיחקה בסרט שסצנת האונס לא הייתה מתוכננת, והיא הרגישה שנאנסה על הסט אף על פי שלא הייתה בעילה בפועל, וזאת לפני שנוצרו כללי אתיקה לסצנות מין בעולם.
גיבור הסרט, בובה (זאב רווח), הוא פועל במזנון בתחנת דלק מבודדת בנגב.
הוא חי בבדידות ובעוני, לאחר שלקה בשכלו, בעקבות פציעה בקרב במהלך שירותו כלוחם (זאת בניגוד למחזה עליו מבוסס הסרט שבו בובה היה פגוע מלידה).
אל מזנון הדרכים מגיעה צעירה בשם רחל (חני נחמיאס), החולמת להיות רקדנית מקצועית.
רחל מבקשת מבובה לשהות אצלו למשך ימים אחדים, עד לתחרות הדיסקו שהיא עתידה להשתתף בה.
השניים מתחילים להיקשר זה לזה, והקשר הולך ומתחזק, אך על כך מעיבים אלי (אלי דנקר), אחיו העבריין של בובה, המנהל עמה רומן, ואונס שהיא עוברת על ידי עבריין (אשר צרפתי).
שחקןתפקידזאב רווחבובהיונה אליאןאשתו של בובהחני נחמיאסרחל "מונה"אלי דנקראלייוסי גרברראש העברייניםאשר צרפתיעברייןאלברט אילוזעברייןשלמה וישינסקימנחהשלמה תרשישאמרגןזאב שמשוניבלשדב פרידמןבלשרזיה ישראליזיוהמרגלית אנקוריוזנהיוסי קינןסוהרעזרא כפרימפקדדיתה אראלאשת המפקדדוד דנינונהג משאיתאליק ארמהילדרפאל קלצ'קיןרות סגל
בובובו-בו בו-בובו (ביפנית: ボボボーボ・ボーボボ, נקראת גם: Bo x 7 או Bo-bobo) היא סדרת מאנגה ואנימה יפנית סאטירית, שמתייחסת רבות לתרבות הפופולרית ביפן.
הסדרה שודרה לראשונה ביפן בין השנים 2003 עד 2005. בישראל הסדרה שודרה בערוץ ג'טיקס בשנת 2007.
עלילת הסדרה מתרחשת במאה ה-31 לספירה, בעולם שנמצא תחת שליטת אימפריית מרגריטה, ששליטה, הקיסר טסורו טסורינה הרביעי, מחליט להפוך את כל אזרחיה לקירחים.
בחור אמיץ ותמהוני בשם בובובו-בו בו-בובו מחליט להילחם בצבא הקיסר, שנשלח לבצע משימה זו, ולמנוע מהם לגנוב את שיער בני האדם.
בו-בובו משתמש במתקפת שיער האף המיוחדת שלו כדי להילחם בהם.
בהמשך הסדרה מצטרפים אליו נער בשם הפוקו-מארי, נערה בשם ביוטי ואדם בשם דון פטש.
ביחד החבורה עוברת הרפתקאות רבות.
ומדבבים נוספים: אמנון וולף, תום שוורצברג, אסתי ברעד-פורים, עדי וייס, מירון אהרונוביץ', נורית בנאי קורן, עידו דנקנר, בני אדלר, צביקה שוורצברג, דור סרוגו, מייקי אריאל, דנה שחר, נמרוד דדו, טליה ברקאי, ניר רון, יהויכין פרידלנדר, נדב טל, יזהר פינק, ויפה גבאי.
דיבובה של הסדרה בישראל נמשך עד פרק 26. החל מפרק 27 והלאה, הסדרה המשיכה בשפה האנגלית, בתוספת כתוביות בעברית.
בובה של לילה היא תוכנית ספורט סאטירית ישראלית, המשודרת בערוץ הספורט משנת 2011. בתוכנית מככבות, כנרמז משמה, בובות בנוסח "החרצופים", שמהוות סאטירה על דמויות בולטות שונות מעולם הספורט בישראל, ובעיקר מתחום הכדורגל.
התוכניות בנויות לפי תבנית קבועה, עם פינות, דמויות ואלמנטים חוזרים.
בעבר שודרה גם סדרת ספין אוף בערוץ 10 בשם "בובה של מדינה" שעוסקת בפוליטיקה.
עונה חמישית לתוכנית שהייתה אמורה לעלות במרץ 2018 נדחתה למועד בלתי ידוע, שלושה ימים לפני עלייתה המיועדת לשידור.
באפריל 2020 הודיע ערוץ הספורט כי התכנית תחזור לעונה חדשה לרגל המלחמה בנגיף הקורונה, והפרק הראשון שודר ב-19 באפריל.
לבסוף שודר פרק אחד נוסף ועוד שניים ביולי 2020, והם אינם מהווים עונה חדשה אלא רק מספר פרקים מיוחדים.
באפריל 2021 עלתה לשידור העונה החמישית שכללה 4 פרקים והסתיימה ב-1 ביוני 2021. העונה השישית של התוכנית עלתה לשידור ב-22 בנובמבר 2021. העונה השביעית שודרה במהלך שנת 2023, והעונה השמינית שודרה בין החודשים -מרץ 2024 עד מאי 2024.
עונה תשיעית עלתה לשידור ב-24 ביולי 2024.
לצורך יצירת התוכנית פנה תומר תורג'מן, סמנכ"ל התוכן והעורך הראשי בערוץ הספורט, אל יוצר התוכנית "החרצופים", איתן אבוט, כדי לברר לגבי האפשרות להפקת תוכנית בכיכובן של בובות.
הרעיון נגנז לאחר מספר פגישות, בשל בעיות תקציב.
עם זאת, הרעיון עלה מחדש בשנת 2010 וצולם פרק פיילוט, שכלל את דמותו של "שוקו ויצמן" בגילומו של אלי בן דוד, לצד בובה של אבי לוזון.
את מרבית הבובות מדבב מיקו ג'מאל ("מיקו החקיין"), ובהן בובות של שלמה שרף (שנוצרה לאחר שהוצמדה מסכת גבס לפניו של שרף), אבי לוזון, אלי אוחנה, שייע פייגנבוים, מרדכי שפיגלר, רן בן שמעון, צביקה שרף, יוסי מזרחי, אייל ברקוביץ' ודרור קשטן.
בעונה השנייה הצטרפו בובות חדשות של יצחק שום ואלישע לוי, ובשלישית בובות של אבי נמני, מאיר איינשטיין, אופירה אסייג (מדובבת על ידי תמר ורון), יורם ארבל ואבי מלר (מדובב על ידי דורון ביטון), וגרסאות חדשות לבובותיהם של ברקוביץ' (בדיבובו של אורן זוזל), שרף ולוזון.
בעונה הרביעית הוצגו בובות חדשות של יוסי בניון (מדובב על ידי דורון ביטון) וראובן עטר וגרסאות חדשות לבובותיהם של אוחנה ופייגנבוים, בתוכניות המיוחדות ב-2020 נוספו בובות חדשות של אלי אילדיס (בדיבובו של לירון ברנס) ועמיחי שפיגלר (בדיבובו של אור גבאי), ובעונה השביעית בובה חדשה של רון קופמן.
ג'מאל מחקה דמויות נוספות שמופיעות בתוכנית בקולן בלבד - דייוויד בלאט, גוסטבו בוקולי, זוהיר בהלול ודני דבורין.
את התוכנית מגיש אלי בן דוד, שהוא גם התסריטאי הראשי, בדמות המכונה "שוקו", שהופיעה לראשונה בתוכנית "החיים על פי שוקו" ששודרה בערוץ הספורט.
חלקה העיקרי מתנהל בפאנל בהנחייתו של "שוקו", בו משתתפות גם הבובות השונות וכן דמויות נוספות בגילומם של קומיקאים קבועים.
כמו כן, בפאנל התוכנית משתתף באופן קבוע אורח, שהוא אישיות מתחום הספורט.
בנוסף ישנם מספר דמויות המגולמות על ידי שחקנים קבועים:
בנוסף גילם את "ירון חטואל", סייף אולימפי בדיוני העובד בעבודות צדדיות כדי להתפרנס למחייתו, כמשל למצב הספורטאים האולימפיים בישראל.
בעונה 3 נעדר ברלד מהתוכנית עקב השתתפותו בתוכנית "גולסטאר".
בעת היעדרו גולם ברלד עצמו על ידי בובה (בדיבובו של אורן זוזל).נדב אבוקסיס1,2 "ליאורה חושן" – פרודיה על שדרנית הרדיו ליאורה גושן, אלונה ברקת, אליניב ברדה, אורלי יניב, לימור לבנת, ג'ון קולמה
ציון ברוך שגילם את אופירה אסייג ואוהד בית"ר ירושלים "עוזי גופייה".
דוד קיגלר שגילם את סופוקליס שחורציאניטיס (בעונה הראשונה).
יגאל עדיקא שגילם את שופט הכדורגל איתן תבריזי (בעונה הראשונה).
שלומי קוריאט שגילם את שוער הפועל אשקלון סטפן אאורליו.
מתי אטלס שגילם את אלי טביב (בעונה הראשונה).
אסי כהן שגילם את מאזן גנאים.
אלי פיניש שגילם את ערן זהבי (אותו הוא מחקה גם בארץ נהדרת) ואת מאיר יצחקי, יו"ר עירוני ניר רמת השרון.
מריאנו אידלמן שגילם את סלבה ברזילאי (אותו הוא מחקה גם בארץ נהדרת) ודייגו סימאונה.
גורי אלפי שגילם את דייוויד בלאט (בעונה השלישית).
מני עוזרי שגילם את העיתונאי אפי טריגר ואת בוני גינצבורג (בתוכניות המיוחדות ב-2020).
קובי מאור שגילם את פרופסור שטיינברג בעונה הראשונה בפרק הראשון.
טל פרידמן שגילם את בני לם.
דניאל לוין (קומיקאי וחקיין בריטי) שגילם את ז'וזה מוריניו.
יעל פוליאקוב שגילמה את מאיה דמאיו ואת מואיז ספרא.
תמיר בר שגילם את עודד קטש.
יניב ביטון שגילם את ברק בכר.
פינה נוספת בעונות הראשונות הייתה "פסים", בה מראיינת בובתו של שייע פייגנבוים אורח מתחום כלשהו, ראיון שמסתיים תמיד בעזיבתו של המרואיין בכעס, לאחר שנעלב מאופן התנהלות הראיון (בחלק השני של העונה השנייה הוחלפה על ידי הפינה "מתנפחים", עם רון קופמן בגילומו של ירון ברלד, פרודיה על תוכניתו של קופמן "מתמסרים").
בעונות הראשונות היה זה שיר בסגנון קלאסי או שיר שקט, הנקטע על ידי שיר מזרחי בביצועו של זמר ים-תיכוני פופולרי.
במהלך התוכנית התארחו בה כמה אישים להם נעשה חיקוי, לרבות נאור ציון, שייע פייגנבוים, רן בן שמעון, ערן לוי ואפי בירנבוים.
התוכנית הפכה לקאלט והיא זוכה לנתוני מדרוג גבוהים יחסית לרצועה קומית.
כן יצרה מטבעות לשון כגון "ווסחאב" שהיא אמרת כנף של דמותו של פרוספר אזגי, "קזז, קזז ת'מסך" שאומרת דמותו של אבי לוזון, "ימינה ת'צלם" שאומרת דמותו של נאור ציון (בגילומו של ירון ברלד)או "מי שלא רוצה להיות פה, וולקאם" מפי בובתו של שייע פייגנבוים.
מטבעות הלשון המפורסמים ביותר שיצרה התוכנית הם "ציון 3", שאומרת דמותו של משה פרימו בגילומו של אלי יצפאן, ששימשה מאז בפרודיות נוספות בכלל ועל פרימו בפרט, ו"תיקו תיקו שוויון" שאומרת דמותו של פאדי מוסטפא בגילומו של שלום מיכאלשווילי.
בעונה הראשונה, שהסתיימה ביוני 2011, שודרו 12 פרקים, בימי ראשון לאחר המהדורה המרכזית של "חדשות הספורט".
לאחר העונה הראשונה הוחתמו אנשי "בובה של לילה" לשתי עונות נוספות.
העונה השנייה שודרה בשני חלקים - בין אוגוסט ונובמבר 2011, ובמהלך 2012. ב-2014 שודרה העונה השלישית, ובאפריל 2016 החל שידור העונה הרביעית.
עונה חמישית לתוכנית שהייתה אמורה לעלות במרץ 2018 נדחתה במפתיע למועד בלתי ידוע, שלושה ימים לפני עלייתה המיועדת לשידור.
הדחייה פורסמה בעמוד הפייסבוק של התוכנית ונומקה ב"סיבות אישיות" שלא פורטו.
לבסוף עלו שתי תוכניות מיוחדות באפריל 2020, לרגל המלחמה בנגיף הקורונה, ותוכניות נוספות ביולי 2020 עם התפרצותה המחודשת של המגפה.
עונה נוספת, בת 4 פרקים בלבד, שודרה ב-2021.
שם התוכנית שימש כנושא לשיר בשם זהה של ליאור פרחי, שיצא לאור בנובמבר 2011. פרחי ביצע את השיר מספר פעמים בתוכנית, בין השאר בתוכניות חגיגיות של פתיחת עונה או סיומה.
בכתבה בנענע 10 הוגדרה התוכנית כ"מפגש מבריק למדי בין 'החרצופים', 'ארץ נהדרת' ותוכנית ספורט מהסוג שלא הכרתם עדיין".
באתר גלובס שובחה התוכנית והובאה כדוגמה ליכולתו של ערוץ הספורט "לחשוב מחוץ לקופסה"; בכתבתו של טל וולק באתר נכתב "התוכנית 'בובה של לילה', ראיתם?
למען האמת הייתי סקפטי מאוד עם ההעלאה של התוכנית הזו, גרסה של חרצופים ספורטיבית.
אבל שוב, לדאבוני הרב, מצאתי את עצמי רואה את התוכנית, מקליט וצופה בה שוב.
ומי שלא ראה, פשוט חייב את זה לעצמו." בביקורת באתר הארץ ממאי 2011 כתב משה הרוש כי "תוכנית החרצופים של ערוץ הספורט, מצליחה להיות ברובה מצחיקה אפילו יותר מהכדורגל הישראלי"; עם זאת, כתב גם כי "בהיבט טלוויזיוני מדובר בעולל שטרם נעמד על רגליו, אבל החל לזחול.
ברגעים רבים נזרקות לחלל האולפן בדיחות ילדותיות, ולפעמים חולפות דקות עד שמתפוצצת לה מחווה מחוכמת או אימרה מבריקה." לעומת זאת, פז חסדאי בביקורת באתר וואלה, כתב כי התוכנית "הייתה קורעת, אבל בסופו של דבר היא פשוט קידשה את כל מה שרע בספורט הישראלי".
מלבד השוואות לתוכנית "החרצופים", היא אף הושוותה לתוכנית הבריטית "Special 1 TV" שמשודרת בערוץ BBC, שאותה מגישה בובה של ז'וזה מוריניו, ולצדה בובות של ויין רוני וסוון גורן אריקסון.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2023תוכנית סאטירה ובידור"בובה של לילה" – עונה 7תסריט בתוכנית סאטירה ובידוראלי בן דוד, אדר מירום, עמרי עמית, אבי נוסבאום ומתן חלק2024תוכנית סאטירה ומערכונים"בובה של לילה" – עונה 8תסריט בתוכנית סאטירה ומערכוניםארנון וויס, אלי בן דוד, אדר מירום, עמרי עמית, מתן חלק, אבי נוסבאום, רשף שי
בובה אמא הוא סרט טלוויזיה של דיסני שיצא בשנת 2000 ושודר לראשונה בערוץ ABC, בכיכובן של לינדזי לוהן וטיירה בנקס.
תחילה שודר הסרט כחלק מאוסף הסרטים של "עולמו המופלא של דיסני" ומ-2001 החל להיות משודר בערוץ דיסני.
בשנת 2018 יצא לסרט המשך בשם "בובה אמא 2", כאשר בפברואר 2020 הוכרז שיצא סרט המשך שלישי.
קייסי היא מתבגרת בת 13 יתומה מאם שחיה בביתה עם אביה בן.
בניגוד לשאר חברותיה אשר מתעניינות בקניות, רכילויות, חברים ובגדים, קייסי מתעניינת בבייסבול ובמיסטיקה.
יום אחד כאשר היא מדפדפת בספר כשפים שברשותה היא מוצאת לחש שיכול להחזיר את אמה לחיים בעזרת חפץ השייך לאמה.
בחג המולד, נותנת דרו, חברתו של בן, לקייסי ברבי כמתנה לחג.
דרו מסרקת עם המסרק של אמה של קייסי את הברבי ללא ידיעתה ובכך מעירה אותה לחיים באמצעות הקסם.
הברבי, ששמה איב קמה לתחייה.
בן, אביה של קייסי מתאהב באיב - מה שמכעיס את קייסי, אך בסוף קייסי משלימה עם איב והן נעשות חברות.
איב מלמדת את קייסי להיות נשית יותר ובוגרת יותר ועוזרת ומעודדת אותה לפני משחק הבייסבול בו היא משתתפת.
קייסי מנצחת במשחק הבייסבול, בעיקר בזכות העידוד והתמיכה הרבה של איב.
לאחר המשחק, ולאחר שהשתיים נעשו חברות טובות עומדת איב בפני החלטה קשה - האם להישאר אישה או לחזור להיות בובה?
איב מחליטה, לאחר התלבטות קשה והתייעצות עם קייסי כי תחזור להיות ברבי.
הסרט מסתיים בריקוד צבעוני של כל השחקנים לצלילי השיר "תהיה כוכב".
לינדזי לוהן - קייסי סטיוארט
טיירה בנקס - הבובה איב
ג'רי בורנס - בן סטיוארט
אן מארי לודר - דרו מיטשל
די ג'יי ג'קסון - מאמן פוטבול
בובה של מדינה היא תוכנית סאטירה ישראלית ששודרה בערוץ 10 וספין אוף לתוכנית בובה של לילה שמשודרת בערוץ הספורט.
גם בתוכנית זאת מככבות, כנרמז משמה, בובות בנוסח "החרצופים", שמהוות סאטירה על דמויות בולטות שונות מעולם הפוליטיקה בישראל, ובעיקר גם מתחום הטלוויזיה.
התוכניות בנויות לפי תבנית קבועה, עם פינות, דמויות ואלמנטים חוזרים והבאת זמרים ואורחים.
גם את התוכנית הזאת מגיש אלי בן דוד בתור "שוקו ויצמן".
את הבובות מדבבים מיקו ג'מאל, יובל בינדר וניקי גולדשטיין.
בעונה הראשונה היו בעיקר בובות של פוליטיקאים כדוגמת: בנימין נתניהו, אביגדור ליברמן, שלי יחימוביץ', יאיר לפיד, אריה דרעי ואחמד טיבי ומגישי טלוויזיה כדוגמת: מוטי קירשנבאום, ירון לונדון, ליהיא גרינר, אילנה דיין וחנה לסלאו.
בעונה השנייה הצטרפו בובות של מפורסמים כדוגמת: אמנון אברמוביץ', רפי גינת, גיל ריבה, רפי רשף, ירון ברלד, רני רהב, ריטה, אייל גולן ורמי פורטיס.
כמו בבובה של לילה, חלקה העיקרי מתנהל בפאנל בהנחייתו של "שוקו", בו משתתפות גם הבובות השונות וכן דמויות נוספות בגילומם של קומיקאים קבועים.
כמו כן, בפאנל התוכנית משתתף באופן קבוע אורח, שהוא אישיות מתחום הפוליטיקה, ובעונה השנייה מצטרף אמן אורח ששר בליווי "להקת התוכנית" אשר מורכבת מבובות בנוסח שופטי "הכוכב הבא" - ריטה ואייל גולן, ושופט "אקס פקטור ישראל" - רמי פורטיס.
בובובה (בפולנית: Bobowa, ביידיש: באבאוו) היא עיירה בדרום פולין, על נהר ביאלה טרנובסקה, באזור ההיסטורי של פולין קטן, 18 ק"מ ממערב לגורליצה ו-83 ק"מ דרום-מזרחית לבירת המחוז קרקוב.
בובובה היא מקום ייסודה של חסידות בובוב.
בבובובה היה יישוב סלאבי מבוצר, שככל הנראה נהרס במאה ה-13, עם פלישת המונגולים למזרח אירופה.
בובובה קיבלה זכויות עיר ב-1339. ב-1346 כבר הייתה בעיר כנסייה, מאוחר יותר הוקם בה בית משפט, ועד 1460 הוקמו בעיר עוד שתי כנסיות עץ.
באמצע המאה ה-16 הייתה בובובה מרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בעקבות חלוקת פולין הראשונה ב-1772 עברה בובובה לשטח גליציה שבשליטת אוסטרו-הונגריה.
ב-1918 נכללה בובובה בשטח פולין, וב-1934 נשללו מבובובה זכויות העיר.
ב-1939, עם פלישת גרמניה לפולין, כבשו הגרמנים את בובובה.
ב-1945 כבש הצבא האדום את בובובה, והיישוב נכלל בתחומי פולין הקומוניסטית.
ב-2009 שבה וקיבלה בובובה זכויות עיר.
בעיירה כנסייה מהמאה ה-14, ובית קברות מהמאה ה-15, מוקף בחומה בעלת מאפיינים אמנותיים שנבנתה במאה ה-17. בעיירה גם בית אחוזה מהמאה ה-17, המכונה "הטירה" בפי המקומיים.
הבניין היה במשך המאה ה-17 בידי מאמיני הכנסייה היוניטריאנית, אשר שרפו את מתיהם, והטמינו אותם בכדים, אשר עד היום נמצאים בקירותיו המסיביים של הבניין.
כמו כן, בעיירה בית כנסת שנבנה ב-1778.
בעיירה תעשיית תחרה ייחודית, ומאז שנת 2000 מתקיים בה פסטיבל תחרה שנתי.
ב-1765 ישבו בבובובה כ-44 משפחות יהודיות, ומשפחות נוספות התגוררו בכפרים הסמוכים לעיירה.
יהודי המקום התפרנסו בעיקר מרוכלות ומפונדקאות.
בשנת 1893 קבע בעיירה את חצרו הרב שלמה הלברשטאם, מייסד חסידות באבוב.
בנובמבר 1918 נפגעו יהודי העיירה מפרעות של איכרי הסביבה וחיילי הצבא הכחול, ובשנות השלושים נפגעה הקהילה מהחרם הפולני על המסחר היהודי.
בין מלחמות העולם פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות הנוער "השומר הדתי" ו"ברוריה".
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בבובובה 658 יהודים.
בובובה נכבשה בידי הגרמנים ב-7 בספטמבר 1939. באותה עת הגיעו לעיירה מאות פליטים יהודים מהסביבה, ומספר תושבי המקום היהודים הגיע לכ-1,500. הפליטים הסתייעו בסניפי יס"ס וצנטוס שהוקמו בעיירה.
באוקטובר 1941 הוקם בעיירה גטו, ובמספר מקרים רצחו בו אנשי אס-אס עשרות יהודים, ובהם נכבדי הקהילה.
באוגוסט 1942 רצחו אנשי גסטפו כ-400 מיהודי הגטו ביער דוברי הסמוך.
כ- 200 גברים יהודים הועברו למחנה עבודה בבייז'אנוב.
יתר יהודי הגטו גורשו באותו החודש לגטו גורליצה, ומשם הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אחד מניצולי השואה מבובובה הוא סמואל אולינר, פרופסור לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת הומבולדט בקליפורניה וחוקר הפסיכולוגיה של האלטרואיזם כפי שהיא מתבטאת בפועלם של חסידי אומות העולם.
נילס אלן "בובו" סטיוארט הבן ; נולד ב-21 בינואר 1994) הוא שחקן וזמר אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בגין הופעותיו בסרטי הפנטזיה "דמדומים 3: ליקוי חמה", "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 1", "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2" "היורשים"
בובו סטיוארט נולד בבוורלי הילס, קליפורניה לנילס אלן סטיוארט, מתאם פעלולים.
סטיוארט הופיע לראשונה בקולנוע בשנת 2004, והחל בשנת 2006 להופיע בסרטים עצמאיים.
באותה שנה הנחה 6 פרקים בסדרה "ילדי הדולפין הכחול".
סטיוארט ליווה את מיילי סיירוס בסיבוב ההופעות Best of Both Worlds Tour, והיה מעורב בהופעות של ערוץ דיסני.
בשנת 2010 סטיוארט פרץ לתודעה הציבורית בסרט "דמדומים 3: ליקוי חמה" כסת' קלירווטר, והמשיך לגלם את הדמות בסרטי ההמשך "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 1" וב"דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2".
בשנת 2014 גילם סטיוארט את דמותו של וורפאת' בסרט "אקס-מן: העתיד שהיה", בו שיתף פעולה פעם נוספת עם דניאל קדמור.
משנת 2015 גילם את "ג'יי" בנו של ג'פאר בסרטי היורשים של דיסני.
סטיוארט קידם ארגונים למען איכות הסביבה, כמו גם את אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים.
ב-2020 שיחק בסדרה "ג'ולי והפאנטומים".
ספין אוף לסרט "שטן אמריקאי"2022–2024צרות טובותלוקהתפקיד חוזר (עונה 4)
בובאל ליכטנשטיין (שם מדעי: Alcelaphus lichtensteinii), הוא מין או תת-מין בסוג בובאל המצוי בדרום מרכז אפריקה, ותואר לראשונה בשנת 1849. מבחינה חיצונית הוא דומה מאוד לתת-המין בובאל קוקה, שגם חפף איתו בעבר באזור מרכז טנזניה.
בגובה הכתפיים הוא קטן יחסית מתת-המין בובאל מערבי, וגדול במקצת מתת-המינים בובאל קוקה ובובאל סוואיני.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: "Alke" = אייל, "elaphos" = צבי - מתייחס לדמיון שלו לשני הפרסתנים האלה; "lichtensteinii" - על שמו של מגלהו הזואולוג הגרמני מרטין ליכטנשטיין.
הדעות חלוקות לגבי הסיווג של בובאל ליכטנשטיין.
אחרים סיווגו את בובאל ליכטנשטיין כמין נפרד בסוג בובאל..
בשנת 1979 הציעה החוקרת אליזבת ורבה לסווג את בובאל ליכטנשטיין כסוג ומין יחיד תחת השם "אנטילופת ליכטנשטיין" (Sigmoceros lichtensteinii) אך בשנת 1997 היא חזרה בה מסווג זה.
גופו של בובאל ליכטנשטיין ארוך ורחב, וצווארו הקצר רחב בתחילתו וצר יותר בסופו.
יש לו בכתפיים גבנון קטן, וכתוצאה מכך פלג גופו הקדמי גבוה במעט מפלג הגוף האחורי.
יש לו ראש גדול וחרטום ארוך מאוד, והבליטה הגדולה שעל המצח (- "עוקץ הקרן") רחבה ופחות בולטת לעומת בובאל אחרים.
זנבו ארוך ודק, ויש לו לוע ושפתיים עגלגלים עם זיפים חומים, המזכירים במקצת את אלו של הג'ירף.
האוזניים דקות וארוכות יחסית - עגלגלות באמצען ומשולשות בקצוות.
בניגוד לבובאל האחרים, שערות הפנים של בובאל ליכטנשטיין ובובאל הכף מכוונות כלפי מעלה מהפה לעיניים.
למרות שהזכרים גדולים במעט מהנקבות, אין הבדלים בולטים ביניהם.
מידות הגוף של בובאל ליכטנשטיין:
אורך הקרניים: עד 70 ס"מ.
הפרווה של בובאל ליכטנשטיין חלקה ומבריקה, והיא מורכבת משערות קצרצרות וצפופות.
צבע הפרווה הכללי מתחלק בעיקר לארבעה: צדדי הבטן, המותניים, הזרועות, השוקיים והצוואר בצבע חום או צהבהב בהיר, מהעורף ועד הכתפיים חום אדמדם בהיר, מאחרי הכתפיים ועד סמוך לזנב כתם גדול ורחב בצבע חום אדמדם כהה\ערמוני בולט, והעכוז והצדדים האחוריים של הרגליים בצבע אפרפר לבנבן.
הצד הקדמי של הרגליים צהבהב, ומהברכיים ועד לפרסות ישנם פסים רחבים בצבע חום-שוקולד כהה או שחור.
צבע הגחון משתנה בין צהבהב ולבנבן לשחרחר.
באזור הצוואר יש לבובאל ליכטנשטיין כפלי עור גדולים שנראים לעיתים כפסים, אך אין זה ככפלי העור הצבעוניים שיש לדאמאליסק הסהר או לגנו כחול.
הזנב בצבע לבן עם פס חום דק בתחילתו, ובסמוך לסוף הפס מתחילה ציצת שערות ארוכה ושחורה בצורת מברשת.
השערות הופכות לארוכות יותר ככל שגודל המרחק מעוקץ הזנב.
צבע הפנים של בובאל ליכטנשטיין צהבהב דהוי בלחיים, וצהבהב או חולי בהיר עד כהה במצח ובחרטום.
מתחת לעיניים יש משולשים לבנבנים דהויים, ומעליהם יש לעיתים גבות בהירות.
סביב הלוע והאף יש כתם בצבע חום שוקולד כהה-שחרחר, והוא מתרחב לפעמים גם לשאר החוטם.
צבע האוזניים מתחלק בין אדמדם כהה או בהיר בצד החיצוני, לבנבן קרמי בצד הפנימי; קצוות האוזניים שחרחרות בדרך כלל.
העיניים בינוניות בצבע כתמתם או זהבהב, ומתחתם יש בלוטות ריח גדולות בצבע שחור.
בובאל ליכטנשטיין מתאפיין בזוג קרניים גדולות וכבדות, ויש להם מבנה ייחודי ויוצא דופן משאר מיני הבובאל שמאפשר לזהות אותם בקלות: הקרניים צומחות לכיוון מעלה ואחורה, עולות במעוגל לכיוון קדימה וכמעט סוגרות צורת "O"; לאחר מכן הן פונות בעיקול חד אחורה כלפי מעלה, מה שנראה כמעין כתר.
הקרניים עבות ורחבות מאוד בבסיס בצורה שמזכירה במקצת "מגן" של גנו שחור או תאו אפריקני, ולמרות שהן הופכות בהדרגה לדקות יותר הן עדיין עבות מאוד בהשוואה לרוב האנטילופות; בסוף ה-"O" הן הופכות בקיצוניות לדקות וצרות למדי.
הקרניים צומחות בצידי "עוקץ הקרן" (בליטה גדולה על המצח המצויה אצל מיני הבובאל בלבד) ולא במרכזו כשאר המינים, והן נמצאות במרחק ניכר מהעיניים והאוזניים.
כמו כן גם בבסיס הן אינם צמודות כל כך אחת לשנייה כמרבית המינים, והמרחק ביניהן זהה בתחילת הקרן ובסופה.
הבדל נוסף בין בובאל ליכטנשטיין לשאר הוא שרק לעיתים הקרניים מחורצות בכבדות בכ-14 טבעות גדולות ובולטות, ובדרך כלל הקרן נראית חלקה באופן כללי ויש עליה חריצים בולטים בבסיס שגורמים לקרן להראות מקומטת; בשתי הצורות חודי הקרן חלקים וחדים לגמרי.
כאשר הקרן מתחילה לצמוח לעגלים, היא דומה לאלו של הראמים - חוד חד וחלק הצומח בצורה ישרה.
צבע הקרניים כהה מן הרגיל - שחור-כחלחל, חלודה כהה, ולעיתים אפור; לחודים צבע בהיר משאר הקרן ובדרך כלל אפרפר כסוף בהיר.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, ואצל הזכרים הן נוטות להיות עבות יותר.
בובאל ליכטנשטיין נפוץ בדרום מזרח ודרום מרכז אפריקה.
תפוצתו מתחילה ממרכז ומערב טנזניה, עוברת למזרח ודרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מרבית חלקי זמביה, מזרח אנגולה, ומספר אוכלוסיות מבודדות במרכז מוזמביק, מזרח מלאווי, דרום מזרח זימבבואה, וצפון מזרח דרום אפריקה (פרובינציות: לימפופו ומפומלנגה); הוא נכחד בבורונדי.
בית הגידול של בובאל ליכטנשטיין הוא מספר סוגים של סוואנות פתוחות - בעיקר סוואנות יבשות ולחות מנוקדות בשיחים, חורשים דלילים, ובמידה מועטת גם סוואנות שיחים-דוקרניות ובשולי יערות גשם טרופיים.
הוא מצוי גם על שפת ימות ואגני ניקוז של נהרות כדוגמת אגם טנגניקה, אגם מלאווי, נהר לימפופו, נהר זמבזי, נהר לונגואה, ועוד.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו נעים בין 20 ל-30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 200 ל-1,000 מ"מ לשנה
בובאל ליכטנשטיין הוא בעל חיים פעיל יום, עם שיא של פעילות בשעות הזריחה והשקיעה ומנוחה בשעות הצהריים החמות.
הוא חי ביחידות או בעדרים של 20-5 פרטים; בתקופות נדידה העדרים עלולים להגיע לכ-300 פרטים.
בעדרים גדולים כאלה יש תמיד זקיפים שתרים אחר צל של סכנה כדי להזהיר את השאר, ולעיתים קרובות ניתן לראות אותם עומדים על תלוליות טרמיטים כדי להגדיל את הטווח של ראייתם.
כאשר הם נמלטים הם רצים אחד סמוך לשני בדהירת נדנדה וטילטול הראש לצד, והום יכולים להגיע למהירות של עד 80 קמ"ש.
יש להם חוש ריח טוב, אך חוש הראייה שלהם גרוע למדי.
הקולות העיקריים שלהם הם שאגות ונחירות.
תזונתם מורכבת בעיקר מעשבים וכמות מזערית של עלים.
טורפיהם העיקריים הם האריה, הנמר, הברדלס, צבוע נקוד וזאב טלוא.
בגיל 3-4 שנים, הזכרים מנסים לתפוס לעצמם טריטוריה אותה הם מסמנים בערימות זבל וחפירה עם הקרניים בקרקע; גודל של שטח כזה הוא 31 דונם בממוצע, וכל זכר מצליח לשמור על שטחו בסביבות 5-4 שנים.
הזכרים והנקבות בדרך כלל לא אגרסיביים, אך עם זאת שני המינים יילחמו בתקיפות בהגנה על הצאצאים או הטריטוריה שלהם.
צפיפות האוכלוסייה הממוצעת היא 1.4 בעלי חיים לקילומטר רבוע.
תוחלת החיים הממוצעת היא כ-19 שנה.
בובאל ליכטנשטיין מסווג במצב השימור ללא חשש (LC) על ידי IUCN בשל תפוצה רחבה באזורים מוגנים כדוגמת שמורת הציד סלוס ו"הפארק הלאומי רואה" (טנזניה), "הפארק הלאומי קאפו" ו"עמק לואנגווה" הפארק הלאומי מפלי ויקטוריה (זמביה), והפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה), ומגמת אוכלוסייתו יציבה.
סך מספר הפרטים שלו נאמד בכ-82,000.
בובאל צפוני (בּוּבׇּל, שם מדעי: Alcelaphus buselaphus buselaphus), הוא תת-מין נכחד של בובאל, שחי בעבר בצפון אפריקה ובלבנט.
תת-מין זה תואר לראשונה בשנת 1766 על ידי הזואולוג פיטר סימון פאלאס, והוא הראשון מבין תת-המינים שהתגלה לחוקרים האירופאיים בגלל תפוצתו הקרובה ביותר לאירופה.
הבובאל הצפוני הוא בין הקטנים שבבובאלים, והוא דומה במבנה גופו וקרניו בעיקר לבובאל מערבי.
הבובאל הצפוני נכחד מן העולם עד אמצע המאה ה-20 בגלל החדירה האירופאית לאפריקה.
למרות שנכחד לפני עשרות שנים, בשנת 2013 נטען כי נצפה חיה הדומה לבובאל צפוני, אוכלת מענפי עץ במרוקו - כך שאולי הוא שרד באזורים אלו.
הבובאל הצפוני מסווג כתת-מין בסוג הבובאל.
לאלו המסווגים את הבובאל כסוג ומין יחיד הבובאל הצפוני הוא תת-מין של מין הבובאל.
לאלו המונים יותר ממין אחד בסוג הבובאל, הבובאל הצפוני הוא תת-מין של המין העיקרי.
הבובאל הצפוני התאפיין כשאר קרוביו בזוג קרניים ספירליות עם מבנה מוזר למדי - והן היו קטנות למדי מרוב תת-המינים.
הקרן צמחה באלכסון לכיוון מעלה, התעגלה עם בליטה קיצונית לקדימה, ולבסוף התעקלה שוב בחדות לאחורה, כך ששילוב של שתי הקרניים ביחד יצר צורת "U" הדומה לזו של הבובאל המערבי.
לעומת זאת הקרניים של האחרון גדולות וכבדות יותר, והן אינן מתעקלות כלל כלפי קדימה.
הקרניים היו עבות בצורה אחידה ברוב הקרן, ורק לקראת הסוף הפכו בהדרגה לדקות.
ההפרש בין מרחק הקרניים בבסיס לקצוות היה בסביבות פי-5. לאורך הקרן היו כ-10 טבעות גדולות ובולטות לבד מחריצים רבים בבסיס, והיה ביניהן מרווח משמעותי.
קצוות הקרן הסתיימו בשפיצים חדים וחלקים.
תחילת צמיחת הקרן אצל עגלים צעירים התאפיינה בשני שפיצים חדים וחלקים בצורת "V".
צבע הקרניים היה מן הסתם זהה לרוב תת-המינים: אפרפר או חלודה כהה.
לא היה הפרש ניכר בין קרני הזכרים לנקבות.
צבע פרוותו של הבובאל הצפוני תואר כחולי-זהוב אחיד בכל הגוף.
ייתכן כי הכתפיים, הגב, והברכיים היו כהים מהרגיל.
היוצא דופן היה הזנב הארוך שהסתיים בציצת שיער ארוכה ומברשתנית בצבע שחור.
גם הפנים היו בצבע אחיד, להוציא סימון דהוי ואפרפר בצדדי הלוע סמוך לנחיריים.
על פי תיאורים אלה הבובאל הצפוני דמה מאוד בצבעי הפרווה לבובאל המערבי, אך מבחינת חוסר סימוני פנים הוא דמה דווקא לבובאל ג'קסון.
כשאר תת-המינים, הבובאל הצפוני היה בעל גוף רחב וארוך, צוואר קצר, חרטום מוארך ו"עוקץ קרן" בולט וייחודי.
גם הוא התאפיין בגבנון קטן בכתפיים, רגליים ארוכות וחזקות, בלוטות ריח גדולות ואף מחורץ בצורת "U".
לא היה הבדל בולט בין הזכרים לנקבות.
מידות הגוף של בובאל צפוני:
הבובאל הצפוני כשמו, היה מצוי בצפון אפריקה.
תפוצתו המודרנית השתרעה לאורך החלקים הצפוניים של מדינות הסהר הפורה: ממרוקו וסהרה המערבית, דרך אלג'יריה, תוניסיה ולוב, עד צפון מזרח מצרים באזור דלתת הנילוס; ייתכן כי גם היה קיים בצפון מאוריטניה.
באזור שקע קטרה הסמוך לאל עלמיין התפוצה המשיכה דרומה עד למחוז אל-ואדי אל-גדיד במרכז מצרים שהיה המקום הצחיח ביותר בתפוצתו.
ישנם תיאורים מ-1850 באלג'יריה על "שוורים פראיים" באזור הרי טאסילי נאג'ר שנמצא במרכז הסהרה סמוך לניז'ר.
עם זאת, זהותם של בעלי חיים אלה שנויה במחלוקת; גם אם אכן הם היו בובאלים ייתכן והם היו מתת-המין המערבי ולא מהצפוני.
בתקופה מוקדמת יותר - לפני הספירה, הבובאל הצפוני היה נפוץ בבירור גם מזרחה יותר עד האזורים הדרומיים של הלבנט (צפון סיני וישראל), ולפי דעות מסוימות אף בדרום ירדן וצפון ערב הסעודית.
בישראל שרידיו נמצאו בצפון הנגב, השפלה, השרון, בתל לכיש ובתל שרוחן.
הוא נעלם ממישור החוף וצפון הנגב בתקופת הברזל ככל הנראה לאחר שניצוד בהרחבה באזור הנילוס במצרים, מה שגרם לנתק בין המספרים בלבנט לבין האוכלוסייה העיקרית בצפון אפריקה.
שרידים של הבובאל הצפוני אותרו במספר אתרים ארכאולוגיים במצרים כדוגמת סקארה, ואפילו על ההירוגליף המצרי ניתן לראות איור של עגל בובאל.
מסיבה זאת ישנן טענות שהבובאל הצפוני בוית במצרים העתיקה, ובוודאי שימש כ"קורבן" בפולחנים.
הבובאל הצפוני הוא אחד מבעלי החיים המתוארים ביותר בפסיפס הרומי באלג'יריה, שמתוארך לשנים הראשונות של הספירה.
הבובל המשיך ככל הנראה להתקיים בערבה ובמערב המדבר הסורי עד תחילת המאה העשרים והוא מוזכר בכתביו של ר' אשתורי הפרחי, טריסטראם וישראל אהרוני.
לא ידוע על חפיפה כל שהיא שהייתה בין אזור הגידול של הבובאל הצפוני לבין תת-מינים אחרים של הבובאל.
אך ייתכן שאזור הגידול שלו חפף עם הבובאל המערבי במאוריטניה.
הבובאל הצפוני היה בין הפרסתנים הגדולים ביותר של צפון אפריקה לצד ראם סהרה והדישון, וגדול ממינים כדוגמת צבי קווייר, צבי רים, צבי יחמורי, צבי הנגב, יעל נובי, אייל ברבארי ועבדקן הרעמה.
בית הגידול של הבובאל הצפוני היה ברובו מהצחיחים שבתת-המינים וכלל אזורים מישוריים בצפון מדבר סהרה, אך הוא היה מצוי גם בבתי גידול של האקלים ים-תיכוני כערבות-עשב מדבריות, חורש ים תיכוני, וכרי דשא ויערות דלילים במורדות הרי האטלס.
לדברי סופרים מהמאה ה-19 הבובאל העדיף אזורים סלעיים עם צמחייה משמעותית, בניגוד לבית הגידול הצחיח של הדישון.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו נעו בין 4 מעלות בלבד בשיא החורף ל-40 מעלות בשיא הקיץ, וכמות המשקעים הממוצעת 500-0.5 מ"מ לשנה.
האקולוגיה שלו דמתה ככל הנראה לשאר תת-המינים: הוא היה פעיל בקבוצות של 5 עד 20 פרטים, עם שיא של פעילות בשעות הבוקר והערב, ומנוחה בשעות הצהריים החמות.
מכתבי חוקרים עולה כי בשנת 1573 היה ניתן לראות עדרים גדולים של 100–200 פרטים בצפון מרוקו.
התזונה שלהם הייתה מורכבת ברובה מעשבים ירוקים וטריים, אך בעונות יבשות גם בעשבים באיכות נמוכה יותר.
באופן כללי העדרים היו נוודים יחסית, בחיפוש אחר מקורות מזון טובים.
כקרוביו גם הוא היה מסוגל לרוץ במהירות של עד 80 קמ"ש.
טורפו העיקרי היה האריה הברבארי, ובמידה פחותה גם נמר ברבארי וברדלס.
הזכרים הבוגרים היו טריטוריאליים רק בעונת הרבייה, וניסו לתפוס לעצמם שטח אותו סימנו בצואה, שתן, ובלוטות ריח.
הריונה של הנקבה נמשך כ-8 חודשים לאחריהם נולד עגל יחיד ששהה בימיו הראשונים מוסווה בצמחייה מדברית\סלעית או בדיונות החול.
עד גיל 3 חודשים קרניו התחילו לצמוח, ופרוותו קיבלה גוון כהה יותר.
הוא נגמל לאחר ארבעה חודשים, והגיע לבגרות משנה וחצי עד שנתיים וחצי כשעד אז היה צמוד בדרך כלל לאימו.
תוחלת חייו הייתה כ-19 שנים.
הבובאל הצפוני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "נכחד" (EX), כיוון שחלפו 50 שנה ללא צפייה בפרט חי.
הכחדתו של הבובאל החלה בהיעלמותו ממצרים ולוב, ועד אמצע המאה ה-19 גם מרוב ארצות המגרב.
החוקר הגרמני היינריך בארת' מציין בכתביו כבר בשנת 1854, כי מספרי הבובאל הצפוני ירדו במהירות בעקבות חדירת הצבא הצרפתי הקולוניאלי לצפון אפריקה - שחייליו טבחו בבת אחת עדרים שלמים של בובאלים.
עד 1867 ניתן היה לראותו רק סמוך לרכסי ההרים שבקרבת או בתוך מדבר סהרה.
הוא נעלם מהאטלס התוניסאי עד 1870 כשהפרט האחרון במדינה זאת נורה ב-1902 ליד העיר תטואן.
לאחר ההעלמות מתוניסיה הוא הוגבל למערב האטלס ממולמיין במרוקו ועד דרום וואראן באלג'יריה בשנים הראשונות של המאה ה-20. העדר הידוע האחרון שמנה 15 פרטים בלבד נראה בשנת 1917 באוטאט אל-חאג' במרוקו; מלבד 3 פרטים כל העדר חוסל על ידי אותו צייד.
הפרטים האחרונים במרוקו ניצודו ב-1925 במיסור.
במקביל באותה תקופה חוסלו הבובאלים ששרדו באלג'יריה, כהפרט האחרון שניצוד בוודאות היה ב-1920. החוקר הארפר טוען כי למרות שקמפיינים למציאת פרטים של הבובאל הצפוני בכל מדינות המגרב עד 1930 העלו חרס, הפרט האחרון בעולם נורה כנראה בין 1945 ל-1954 באלג'יריה.
גם הפרסתנים האחרים בתפוצתו ירדו כשרובם נחשבים כיום בסכנת הכחדה, ואחדים כדוגמת ראם הסהרה (ובעבר גם הדישון) הגיעו למצב של הכחדה מוחלטת בטבע.
הבובאלים הצפוניים הוחזקו במספר גני חיות בריטים, צרפתים, וגרמנים סביב תחילת המאה ה-20, אך זואולגים לא הצליחו למצוא אף פרט מפוחלץ בגני חיות אלה.
הפרטים הידועים ביותר שהוחזקו היה נקבה שהובאה לגן החיות בפילדלפיה בשנת 1905, הנקבה היחידה שצולמה בחיים מתת-מין זה בגן החיות של לונדון, והנקבה האחרונה בשבי שמתה בשנת 1923 בגן החיות של פריז.
בפסיפס בית האמידים מלוד מוצגת, בין איורים נוספים של יונקים, עופות ודגים, לביאה הטורפת בובאל בתנועה מציאותית.
זהו תיאור יחידאי בפסיפסים רומיים וביזנטיים מארץ ישראל.
בובאל מערבי (שם מדעי: Alcelaphus buselaphus major; קרוי גם בובאל ענק), הוא אחד מששת תת-המינים של בובאל איילי החי במערב אפריקה, ותואר לראשונה בשנת 1869. ברוב הטקסונומיות מתייחסים אליו עדיין כתת-מין של הסוג בובאל (הנחשב כסוג ומין יחיד).
תת-מין זה הוא הגדול ביותר משאר תת-המינים, והשני בגודלו בתת-משפחת הבובאלים לאחר הגנו הכחול.
בעבר הלא רחוק תפוצתו חפפה עם תת-המין בובאל ג'קסון, וייתכן כי בתקופות מוקדמות יותר אף עם תת-המין הנכחד בובאל צפוני.
מבחינה חיצונית האנטילופה הדומה לו ביותר היא ההירולה הנדירה, ולאחר מכן הבובאל הצפוני; שניהם קטנים ממנו באופן ניכר.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: "Alcelaphus" = אייל וצבי, "buselaphus" = פר וצבי, ומתייחס לדמיון שלו לשלושת פרסתנים האלה: גובה, קרניים ולוע של פר, ראש ומבנה גוף של אייל, וצבע פרווה בהיר ורגליים ארוכות כשל צבי.
"major" = גדול, בהתייחסו לגודל הגוף שלו היוצא דופן משאר תת-המינים.
שמותיו הרשמיים "בובאל מערבי" ו"בובאל ענק", מתייחסים לתפוצתו במערב אפריקה ולגודלו.
הבובאל המערבי הוא אחד מהפרסתנים הגדולים של מערב אפריקה, לצד איילנד ענק, תאו היער ובונגו.
הבובאל המערבי מתאפיין בזוג קרניים גדולות וכבדות - דמויות נבל: הקרן צומחת באלכסון לכיוון מעלה, מתעגלת מעט וממשיכה בצורה ישרה, ולבסוף מתעקלת לאחור - מה שבשילוב של שתי הקרניים ביחד יוצר צורת "U" מלפנים.
לעומתו קרני הבובאל הצפוני צומחות לכיוון קדימה וקטנות יותר, ואילו קרני ההירולה דקות וגדולות בצורה יוצאת דופן כך שלא ניתן להתבלבל ביניהם.
לעיתים הקרניים זהות לצורת ה-"V" המעוקלת של בובאל ג'קסון ובובאל הכף.
קרניו עבות בצורה אחידה ברוב הקרן, ורק לקראת הסוף הופכות לדקות בהדרגה.
למרות שבבסיס הן די צמודות אחת לשנייה עדיין יש ביניהן מרחק ברור, ובקצוות המרחק פי-8 מהבסיס.
לאורך הקרן יש לרני הבובאל כ-11 טבעות גדולות ובולטות, והמרווח המשמעותי בין טבעת לחברתה נותן לקרן מראה אלגנטי ועדין; הקצוות חלקות וחדות, ולעיתים גם הבסיס.
תחילת צמיחת הקרן אצל עגלים צעירים מתאפיינת בשני שפיצים חדים וחלקים בצורת "V".
צבע הקרניים בהיר מן הרגיל - כחלחל או אפרפר בדרך כלל ופעמים גם חלודה כהה.
כשאר תת-המינים ההבדל בין קרני הזכרים לנקבות אינו נראה אצל בובאל המערבי לבד אולי מעובי ומשקל.
הפרווה של הבובאל המערבי חלקה ומבריקה, ומורכבת משערות דלילות וקצרות.
צבע הפרווה הוא הבהיר ביותר מתת-המינים - חולי חיוור בדרך כלל, עם אזורים כהים יותר בצבע חום צהבהב בהיר.
אין זה נדיר לצפות בפרטים בצבע חום אדמה אחיד.
הגרון, צדדי הבטן הרגליים הקדמיות והמותניים נוטים לצבע כהה יותר, בעוד שצדדי הצוואר, הרגליים האחוריות, ופלג הגוף האחורי לצבע בהיר; העכוז הוא האזור החיוור ביותר בגוף הבובאל, ומגיע עד לצבע של לבן קרמי.
הצבע של הרגליים משתנה בין כהה בצד החיצוני לבהיר בצד הפנימי, ולפעמים ישנם על הברכיים פסים או כתמים שחורים דהויים.
בצדדי הצוואר ישנם כפלי עור קטנים שעלולים להיות כהים מן הרגיל.
צבעו של הזנב זהה לצבע הכללי של הגוף, ומסתיים בציצת שיער ארוכה ומברשתנית בצבע שחור.
גם העור התחתון הסמוך לפרסות בצבע כהה, ומ"עוקץ הקרן" ועד לכתף יש לעיתים פס אדמדם כהה.
צבע פניו של הבובאל המערבי בדרך כלל חיוור כצבע הגוף, אך לעיתים גם יהיה חום בהיר או אדמדם בהתאם לצבע הפרט.
החרטום נוטה להיות כהה יותר מהלחיים, וסביב "עוקץ הקרן" והאוזניים לצבע כהה מן הרגיל.
בדומה להירולה גם לבובאל המערבי יש פס לבן קרמי בין העיניים, אך בעוד שאצלו הוא ישר ועבה יותר ומסתיים בשני משולשים בצדדי העיניים, אצלה הפס דק יותר עם צורה הפוכה של "V" עדין.
סביב הלוע והשפתיים ישנו כתם כהה בצבע חום שחרחר.
צבע האוזניים כהה ביחס לפנים, והקצוות בדרך כלל שחרחרות.
לבובאל המערבי גוף ארוך, רחב, וגדול בהשוואה לשאר תת-המינים, צוואר קצר, חרטום מוארך ו"עוקץ קרן" בולט וייחודי.
יש לו גבנון בולט בכתפיים, רגליים גדולות, ארוכות וחזקות, בלוטות ריח גדולות וכהות, לוע עגלגל ואף מחורץ בצורת "U".
מידות הגוף של בובאל מערבי:
גובה הכתפיים: עד 145 ס"מ.
הבובאל המערבי מצוי במערב אפריקה במדינות הבאות: מערב צ'אד והרפובליקה המרכז אפריקאית, צפון קמרון, מזרח, מרכז ומערב ניגריה, צפון בנין, טוגו, גאנה וחוף השנהב, דרום ניז'ר, מאלי ובורקינה פאסו, צפון ומרכז גינאה, מזרח גינאה ביסאו וגמביה, ודרום ומזרח סנגל.
ייתכן כי היה נפוץ גם בדרום מאוריטניה.
כרוב תת-המינים, הבובאל המערבי מאכלס אזורים מישוריים - בעיקר "סוואנות גינאה" (סוואנות גשומות המאפיינות את מערב אפריקה), חורשים דלילים, שולי הסאהל, והוא נראה בתדירות גבוהה יותר משאר תת-המינים ביערות גשם טרופיים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת: 1,000-500 מ"מ לשנה.
האקולוגיה שלו דומה לשאר תת-המינים: פעיל בקבוצות של 5 עד 20 פרטים, עם פעילות מוגברת בשעות הבוקר והערב, ומנוחה בשעות הצהריים.
לעיתים הם מתקבצים בעדרי נדידה קטנים - בעיקר כשיש מחסור במים.
הם מסוגלים לרוץ במהירות של עד 80 קמ"ש.
בעוד שהנקבות חברותיות, הזכרים הבוגרים טריטוריאליים ובודדים, ומנסים לתפוס לעצמם שטח אותו הם מסמנים בצואה, שתן, ובלוטות ריח.
במהלך עונת הרבייה הם חייבים להישאר צמודים לטריטוריה כדי שלא תילקח על ידי זכרים אחרים, והם אפילו אינם הולכים לשתות מים.
צבעו חיוור אף יותר משל הבוגרים, ועד גיל 3 חודשים קרניו מתחילות לצמוח, פרוותו מקבלת גוון כהה יותר, ותחת הפס הלבן יש לו "משקפיים" לבנים.
הבובאל המערבי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT); למרות שמעל 95% מהאוכלוסייה מוגבלת כיום לתוך וסביב אזורים מוגנים כדוגמת הפארק הלאומי קומואה והפארק הלאומי ניוקולו-קובה, המספרים שלהם הולכים ופוחתים גם שם.
אומדן האוכלוסייה העולמי הוא כ-36,000 פרטים.
בובאל סוואיני (שם מדעי: Alcelaphus buselaphus swaynei), הוא אחד מששת תת-המינים של בובאל איילי, האנדמי לאזורים ההררים של מזרח אפריקה ותואר לראשונה בשנת 1892. ברוב הטקסונומיות מתייחסים אליו עדיין כתת-מין של הסוג בובאל (הנחשב כסוג ומין יחיד).
זהו אחד מתת-המינים הנדירים ביותר, וניתן לזהותו בקלות בשל הצבע הכהה והבולט של פרוותו.
בובאל סוואיני מתאפיין בזוג קרניים גדולות הדומות בצורתם לאלו של הגנו הכחול או בובאל קוקה: הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת וממשיכה לצדדים בצורה בולטת, ולבסוף מתעקלת כלפי מעלה (ולעיתים מעט פנימה) מה שיוצר יחד צורת {.
הקרניים של בובאל קוקה צומחות יותר לכיוון מעלה מאשר לצדדים והן מתעקלות לאחור, ולגנו הכחול הן צומחות בקיצוניות יותר לכיוון הצדדים ולבסוף הן מתעגלות בחדות כלפי פנימה שגורם לגנו להזכיר בקר.
הקרניים די עבות ברוב חלקי הקרן ורק לקראת הסוף הופכות בהדרגה לצרות עד שמסתיימות בקצה חד.