tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת מונה למאמן ווהלין לוצק.
ויקטור פאצ'ו (באלבנית: Viktor Paço; כונה בישראל ויקטור פאצ'ה; נולד ב-14 בפברואר 1974) הוא כדורגלן עבר אלבני ששיחק בעמדת החלוץ.
פאצ'ו החל את הקריירה בקבוצת פלמורטרי מהעיר ולורה שבאלבניה.
בגיל צעיר עבר לאתלטיקו מדריד וצורף לסגל קבוצת המילואים של המועדון.
כשהיה בן 18 עבר ליוון וחתם בקבוצת א.א.ק.
אתונה, אך לא שיחק במדי הקבוצה, וכעבור שנה עבר לקפריסין ושיחק בא.א.ק.
בשנת 1995 שב לקבוצת נעוריו ואת עונתו האחרונה במדיה, , סיים כמלך השערים.
ביצועיו בקבוצה צדו את עיניו של מאמן נבחרת אלבניה והוא זומן לסגל הנבחרת ובה רשם ארבע הופעות.
בתום העונה המוצלחת עבר למריבור וזכה עמה באליפות סלובניה ומשם עבר להיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית.
בתחילת עונת 1998/1999 הגיע פאצ'ו לישראל וחתם בקבוצת הפועל ירושלים ששיחקה אז בליגה הבכירה.
לאחר חצי עונה מוצלחת בה כבש תשעה שערים ב-13 משחקים הושאל למכבי חיפה שהתמודדה על תואר האליפות ועברה את שלב שמינית הגמר בגביע אירופה למחזיקות גביע, וזאת בעקבות מכירתו של חלוץ הקבוצה אלון מזרחי לניס.
במכבי חיפה נאלץ פאצ'ו להתמודד על מקום בהרכב עם חלוץ הרכש רונן חרזי, וכבש ארבעה שערים עד תום העונה.
הקבוצה לא הצליחה לזכות באליפות ונשרה מהטורניר האירופאי לאחר שהפסידה בשלב רבע הגמר ללוקומוטיב מוסקבה.
במשחקה של חיפה נגד עירוני אשדוד באותה עונה זרק פאצ'ו בכעס את אחת מנעליו על ראשו של שוער אשדוד לאחר שהחטיא בעיטה לשער.
לקראת עונת 1999/2000 עבר פאצ'ו לבית"ר ירושלים, במדיה כבש 13 שערי ליגה כאשר הקבוצה סיימה במקום החמישי, ובגביע המדינה הגיעה עד לשלב הגמר.
במשחק הגמר מול הפועל תל אביב השווה פאצ'ו ל-1–1 סמוך לשריקת הסיום של המשחק, והשווה את התוצאה ל-2–2 בדקה ה-119 בהארכה, אך בית"ר הפסידה את הגביע בדו-קרב פנדלים.
בעונת 2000/2001 עבר פאצ'ו להפועל חיפה כשאת הדרך ההפוכה עושה כוכב הקבוצה ג'ובאני רוסו.
חיפה סיימה את העונה במקום השלישי כשפאצ'ו כובש שלושה שערים.
בתקופה זו נקלע בעלי המועדון רובי שפירא לקשיים כלכליים ונאלץ לשחרר שחקנים רבים, וכך פאצ'ו מצא את דרכו חזרה לבית"ר ירושלים.
בעונה הבאה כבש פאצ'ו שמונה שערים ובית"ר ניצלה מירידה לליגה השנייה במחזורי הסיום.
במהלך הקדנציה השנייה בבית"ר הושעה פאצ'ו מאימוני הקבוצה בעקבות התבטאות נגד מאמן הקבוצה אלי כהן.
פאצ'ו אף שלח מכתב תלונה לאופ"א וביקש סיוע בהתנהלות מול המועדון, ושב לאימוני הקבוצה לאחר כחודש.
את עונת פתח פאצ'ו בקוצ'ליספור מליגת העל הטורקית שנשרה בתום העונה לליגה השנייה.
פאצ'ו עבר לארצות הברית לקבוצת רוצ'סטר ריינוס, וב-2006 פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו נשאר פאצ'ו בעיר רוצ'סטר והקים בית ספר לכדורגל.
ויקטור מֶצ'וּר היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
הוא נולד בלואיוויל, קנטקי לאב שהיה מהגר איטלקי.
למד משחק בפסדינה, קליפורניה והחל להופיע בתיאטרון שם נצפה על ידי המפיק האל רוץ' שהחתים אותו על חוזה לשבע שנים.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בתפקיד קטן בסרט "The Housekeeper's Daughter" ב-1939.
ב-1941 הופיע בברודוויי במחזמר "Lady in the Dark" של קורט וייל ואיירה גרשווין לפי ספר של מוס הארט לצדו של דני קיי.
לאחר מכן הוחתם בפוקס המאה ה-20 והופיע בסרטים מוזיקליים לצד בטי גרייבל וריטה היוורת'.
ב-1942 התגייס לצבא ארצות הברית ושירת במשמר החופים של ארצות הברית.
לאחר מכן חידש את הקריירה שלו במערבון "קלמנטיין יקירתי", לצדו של הנרי פונדה.
ב-1947 שיחק בסרט האפל "Kiss of Death", לצדו של ריצ'רד וידמרק.
דה-מיל התרשם מהופעתו והחתים אותו לתפקיד הראשי של שמשון בסרט התנכ"י הענק "שמשון ודלילה", לצדה של הדי לאמאר כדלילה בשנת 1949. באותה שנה שיחק בסרט המוזיקלי "Red, Hot and Blue", לצדה של בטי האטון.
ב-1952 שיחק בבת ים השווה מיליון דולר לצידה של אסתר ויליאמס.
ב-1953 שיחק בסרט האפי שובר הקופות "הגלימה" ("The Robe"), על ראשוני הנוצרים, לצדו של ריצ'רד ברטון.
הצלחת הסרט הביאה לסרט המשך בשם "Demetrius and the Gladiators", לצדה של סוזן הייוורד, שגם הוא היה שובר קופות.
ב-1959 שיחק בסרט "חניבעל" , בתפקיד המצביא הקרתגי חניבעל.
ב-1959, בגיל 46, פרש מצ'ור מהופעות בקולנוע וטען כי מצבו הכלכלי מאפשר לו להתבטל.
הוא הופיע פה ושם בתפקידים קטנים בסרטים.
בטלוויזיה הופיע במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "מ.א.ש".
ב-1984 שיחק בסרט הטלוויזיה "שמשון ודלילה", והפעם בתור מנוח, אביו של שמשון.
מצ'ור מת בגיל 86 מלוקמיה.
על תרומתו לעולם הקולנוע זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ויקטור פטרוביץ' סביניך הוא קוסמונאוט סובייטי שטס ב-2 משימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6 וסאליוט 7.
ויקטור סביניך נולד בכפר במחוז קירוב.
הוא סיים בית הספר בשנת 1957 והתחיל ללמוד בעיר פרם לטכנאי רכבות.
לאחר סיום בית הספר לטכנאים הוא עבר תקופה קצרה וגויס לצבא.
בצבא הוא שירת ביחידת מודדים.
בשנת 1963 הוא החל ללמוד המכון למיפוי ומדידות וסיים אותו בהצטיינות בשנת 1969 תוך הסמכה למהנדס מכונות בהתמחות לאופטיקה.
ויקטור סביניך החל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 1978 ויקטור סביניך נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1981 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז T-4 (ולדימיר קובליונוק היה מפקד צוות).
החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6 ומשלחת מס' 5 החלה לפעול.סביניך היה האדם ה-100 בחלל.
המשלחת חזרה לכדור הארץ לאחר 74 ימים פעילות.
בשנת 1984 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז T-13 (ולדימיר דז'ניבקוב היה מפקד צוות).
במהלך טיסה זו הם ביצעו עגינה ידנית לתחנת החלל סליוט 7 וביצעו בה מספר תיקונים חשובים.
הצוות הצליח לבצע את המשימות הנדרשות ובהמשך החל לפעול כמשלחת מס' 4 לתחנת החלל.
סביניך ביצע פעילות חוץ רכבית להרחבת פאנל סולארי שנמשכה כ-5 שעות.
לאחר סיום פעילות המשלחת הוא המשיך לפעול במשלחת מס' 5 לתחנת החלל.
סביניך חזר לכדור הארץ בחללית סויוז T-14 לאחר 168 ימים בחלל.
בשנת 1988 נערכה הטיסה השלישית בחללית סויוז TM-5 (אנטולי סולוביובהיה מפקד צוות) ואלכסנדר אלכסנדרוב (בולגריה).
בפברואר 1989 ויקטור סביניך מונה לרקטור של מכון למיפוי ומדידות בו למד.
הוא השלים דוקטורט וכתב מספר ספרים בנושא חקר החלל.
בשנת 2007 ויקטור סביניך סיים את כהונתו ותוך זמן קצר נבחר לנשיא המכון.
ויקטור סרוסי (30 בנובמבר 1944 – 8 בפברואר 2026) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
את מרבית הקריירה עשה בקבוצת מכבי נתניה, עימה זכה באליפות בעונת 1973/1974. סרוסי היה מכובשי השערים הבולטים בהיסטוריה של מכבי נתניה, ונודע בשיתוף הפעולה שלו עם כוכבה הגדול של הקבוצה באותן שנים, מרדכי שפיגלר.
סרוסי נולד בלוב ועלה לישראל עם משפחתו בגיל ארבע.
בגיל שתים עשרה עברה משפחתו להתגורר בנתניה.
יצחק שניאור, מאמן מכבי נתניה הבחין בו משחק וצירף אותו לקבוצה.
בגיל שש עשרה, בעונת 1960/1961, עלה לקבוצה הבוגרת.
עונה אחר מכן היה שותף לירידת הקבוצה לליגת המשנה.
בעונת 1963/1964 הוביל את טבלת המבקיעים בליגה א' עם 25 שערים, וסייע לקבוצתו לחזור לליגה הבכירה.
בעונת 1964/1965 ערך את הופעת הבכורה בליגה הבכירה וכבש שלושער בניצחון 3–1 על מכבי יפו.
בעונת 1969/1970 עזב את מכבי נתניה ועבר לקבוצת בית"ר ירושלים.
כעבור שתי עונות שב לנתניה.
בשנת 1972 זומן לראשונה לנבחרת ישראל.
בהופעת הבכורה כבש את שערו הראשון והיחיד בנבחרת בניצחון 1–0 על נבחרת אינדונזיה.
בעונת 1973/1974 היה שותף לזכייה של מכבי נתניה באליפות המדינה, התואר היחיד בו זכה במהלך הקריירה.
קובי ניב מתאר שבתחקיר שעשה לקראת כתיבת ספר מלכים שערך רון עמיקם ופורסם ב-2008 על מאה הכובשים הגדולים ביותר בכדורגל הישראלי הוא גילה שבשנתיים שמכבי נתניה היתה בליגה הארצית ויקי סרוסי ומרדכי שפיגלר הבקיעו יחד 90 שערים.
בעונת 1976/1977 עזב סופית את נתניה, והצטרף לקבוצת הפועל חדרה ששיחקה בליגה הארצית.
במחזור המשחקים האחרון בעונה כבש את שער הניצחון מול הפועל אשדוד, שער שהבטיח את עליית הקבוצה לליגה הבכירה.
בסיום העונה עבר לקבוצת הפועל באר שבע, במדיה שיחק עונה אחת.
לאחר מכן שיחק עונה אחת בקבוצת הפועל פתח תקווה בליגת המשנה.
בסיום העונה פרש סרוסי ממשחק.
לאחר פרישתו ממשחק הצטרף סרוסי לפוליטיקה המקומית וכיהן במשך ארבע קדנציות במועצת עיריית נתניה, בין השנים  2008-1991 כממונה על החופים והספורט, כמ"מ יו"ר הקרן לפיתוח נתניה ויו"ר איגוד ערים השרון הצפוני..
בתשפ"ב זכה באות "יקיר העיר נתניה" על תרומתו לקידום העיר ולתדמיתה.
ויקטור סרוסי הלך לעולמו ב-8 בפברואר 2026.
וִיקְטוֹר אַרְקַדיֶיבִיץ' מֵרִימְסְקִי היה יהודי איש צבא סובייטי בכיר, סגן מפקד כוחות היבשה בנושא המוכנות הצבאית.
נולד בעיר ניקופול של האימפריה הרוסית במשפחתו של שוכר דגנים.
התגייס לצבא האדום ב-1937 כחניך במכללת שריון על שמו של סטלין בעיר גורקי .
ב-1938 בזמן לימודיו המכללה הועברה לעיר חרקוב והוא סיימה ב-1939. השתתף במלחמת החורף.
השתתף במלחמת העולם השנייה החל מ-26 ביוני 1941 כמפקד יחידת טנקים.
ב-17 ביולי אותה השנה נפצע בקרב אך חזר להילחם.
מיוני 1942 בדרגת רס"ן מונה להיות עוזר בכיר למפקד גיס טנקים מס' 17 (בהמשך שונה שמו לגיס הטנקים ה-4 המעוטר).
השתתף בתכנון מבצעים עבורו במבצע סטורן קטן, קרב קורסק ושחרור שטחי אוקראינה.
בסופה של מלחמת העולם השנייה היה מפקד מטה של החטיבה הממונעת המעוטרת ה-3 בארמיית המשמר החמישית של החזית האוקראינית הראשונה בדרגת פודפולקובניק, המקבילה לסגן אלוף.
לאחר המלחמה סיים את אקדמיה הצבאית לכוחות שריון ואת האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של ברית המועצות.
בתחילת שנות ה-60 היה מפקד מטה ארמיית המשמר המשוריינת החמישית במחוז הצבאי ברפובליקת ביילורוס.
ב-1964 מפקד מנהלת הכנה צבאית ומוסדות לימוד צבאיים של המחוז הצבאי של קרפטי.
מינואר 1967 נהיה למפקד ארמיית הטנקים השמינית.
ב-1968 בתפקיד הזה השתתף במבצע דנובה.
מדצמבר 1969 מונה לסגן ראשון של מפקד המחוז הצבאי של המזרח הרחוק.
מיוני 1974 סגן מפקד מנהלת הכנה צבאית לחילות היבשה.
מאוגוסט עד דצמבר 1979 נסע ל במסגרת הוועדה בראשות איוון פאבלובסקי שסקרה את המצב הפוליטי וחוזק כוחות צבא אפגניסטן.
הוא היה זה שפיקד על הכנות מבצעיות של הצבא הסובייטי טרם הפלישה.
מ-1979 ועד 1984 היה סגן מפקד של משרד ההגנה הסובייטי באפגניסטן והיה אחראי על הכנה וניהול גם היחידות הסובייטיות (הארמייה ה-40) וגם הצבא האפגאני הממשלתי.
כינוי שדבק בו בעקבות פיקודו, לפי גנרל אלכסנדר לֵבֶּד, היה "מוות שיבה"
מ-1985 עד 1988 מונה לסגן מפקד חילות היבשה ומפקד המנהלת הראשית למוכנות מבצעית של צבאות היבשה.
לאחר שחרורו מן הצבא לפנסיה התגורר ועבד במוסקבה.
"הכנה טקטית של יחידות ממונעות ויחידות שריון", 1984 (רוסית)
"ספר מידע לסמל יחידות ממונעות (יחידות שריון)", 1987 (רוסית)
"שיטות ואמצעים לפעולת חייל בקרב", 1988 (רוסית)
"במרדף אחר "האריה של ", 1993, זכרונותיו (רוסית)
"חידות מלחמת אפגאניסטן", 1993, זכרונותיו (רוסית)
ויקטור משולם (בסרבו-קרואטית: Viktor Mešulam, במקדונית: Виктор Мешулам; 6 במאי 1918, ביטולה, ממלכת סרביה – 30 באוגוסט 1997, ירושלים, ישראל) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ומאיור בצבא העממי היוגוסלבי.
משולם היה ראשון היהודים במקדוניה שהצטרף לכוחות הפרטיזנים וכיהן כמפקד גדוד.
הוא היה אחד הקצינים היהודים המעוטרים ביותר מקרב יהודי מקדוניה הצפונית.
ב-1951 נמלט עם משפחתו לישראל דרך יוון לאחר שנחשד באהדת הסטאליניזם.
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים וניתוק היחסים הדיפלומטיים עם יוגוסלביה החזיר את עיטוריו הצבאיים הרבים בלווי מכתב מחאה ליוסיף ברוז טיטו.
ויקטור משולם נולד בביטולה ב-1918 לבן ציון ולשרה לבית קלדרון.
היו לו 6 אחים ו-3 אחיות.
אביו היה גבן וכן עסק במכירת פחם.
היה חבר הנוער החלוצי ובנערותו נשלח להכשרה בת שנתיים בסובוטיצה.
בהמשך הצטרף לתנועת "תכלת לבן" בביטולה ומונה לראש קן התנועה.
משולם שירת בצבא ממלכת יוגוסלביה במשך שנתיים בחיל התותחנים.
ביוני 1941, לאחר הפלישה ליוגוסלביה והכרעת הממלכה, היה הראשון מבני יהדות מקדוניה הצפונית שהצטרף לכוחות הפרטיזנים של טיטו ולחם כרובאי ביחידת הפרטיזנים המקדונית הראשונה שהוקמה ונקראה "כח הפרטיזנים של שם דמיאן גרואב".
חצי שנה מאוחר יותר הצטרף בנו רוסו ובהמשך אסתר עובדיה וז'מילה קולונומוס.
משולם לחם ביוגוסלביה, ביוון ובאלבניה, נגד כוחות בולגריים, גרמניים וכן מול הצ'טניקים.
בהמשך, מונה למפקד הגדוד השלישי בחטיבת הפרטיזנים המקדונית החמישית.
לאחר מלחמת העולם השנייה מונה למושל הצבאי של ביטולה.
ב-1945 נשלח לאקדמיה הצבאית היוגוסלבית בבלגרד ולאחר תום לימודיו, בנובמבר 1946 מונה לתקופה קצרה למפקד חטיבת הרגלים המקדונית השנייה.
בהמשך, מונה לראש מטה הפיקוד ההגנה הלאומית של מחוז פרישטינה.
בפרישטינה הכיר את נינה לבית מאנדיל והשניים נישאו.
בשנה זו מונה לסגן הנספח הצבאי היוגוסלבי בטורקיה.
ב-1950 הוצב בתפקידי מטה בבלגרד ובהמשך בנובי סאד.
משולם היה קומוניסט נוקשה וסטליניסט.
באותה העת, התחולל עימות בין יוגוסלביה לגוש המזרחי שהועצם בשל עימות אישי בין שליט ברית המועצות יוסיף סטלין לשליט יוגוסלביה טיטו.
התקופה שכונתה "תקופת האינפורמבירו" לוותה במתח צבאי בין יוגוסלביה לשכנותיה מהגוש המזרחי ובמתח פוליטי פנים יוגוסלבי שלווה ב"טיהורים" המוניים שביצע יוסיף טיטו במערכת הצבאית והמערכת הפוליטית וכליאת מתנגדי משטר בגולאג גולי אוטוק.
מקורביו של משולם העבירו לו ידיעה כי מתכוונים לאסור אותו על רקע עמדתו הפוליטית.
הוא נמלט ברכבת ליוון ביחד עם אשתו נינה ובנו הצעיר בן-ציון, ומשם עלה לישראל והצטרף לאחיו יצחק משולם שהתגורר בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים וניתוק היחסים הדיפלומטיים עם יוגוסלביה, החזיר ויקטור משולם את עיטוריו הצבאיים לאות מחאה נגד המרשל טיטו.
ב-1981 שב באישור ממשלת יוגוסלביה לביקור במקדוניה.
הוא התקבל על ידי עשרות רבות מחייליו וחבריו בכוחות הפרטיזנים ובצבא העממי היוגוסלבי.
ממשלת יוגוסלביה אף העמידה לרשותו אמצעי תחבורה.
ב-1982 הדליק משואת זיכרון בטקס הממלכתי לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
באותה השנה, בספטמבר, ביקר שוב במקדוניה וקיבל בביטולה עיטור על פועלו בכוחות הפרטיזנים.
אחיו של ויקטור משולם יצחק משולם, עלה לישראל ב-1931. כיהן כיושב ראש ועד העובדים של סולל בונה וכחבר מועצת עיריית ירושלים תחת טדי קולק.
ב-1934 עלה בעקבות יצחק משולם, אח נוסף .
בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב גבריאל לחיל החפרים בצבא הבריטי והשתתף במערכה על יוון.
לקראת הכרעת המערכה לטובת הגרמנים הוחלט לפנות את כוחות הצבא הבריטי באזור קלמטה.
גבריאל משולם הסיר את מדי הצבא, לבש בגדים אזרחיים והסתתר במערה באזור הסמוך לעיר.
בהמשך חבר לכוחות הפרטיזנים ופגש באחיו ויקטור משולם שהיה מפקד כוח פרטיזנים.
גבריאל מסר לוויקטור שבכוונתו לחזור לביטולה כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
לשווא ניסה ויקטור להניא את אחיו מלשוב לביטולה וגבריאל שב לעיר.
במרץ 1943 גורשה משפחת משולם ביחד עם יהודי ביטולה על ידי כוחות הצבא הבולגרי למחנה המעצר מונופול בסקופיה ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
כאמור ב-1951 עלה ויקטור משולם לישראל ביחד עם רעייתו ובנו בן-ציון שנפטר בהמשך בגיל צעיר.
בארץ נולדו לו שני ילדים נוספים, בן ובת.
ויקטור משולם הלך לעולמו בירושלים ב-1997 והוא בן 79.
ויקטור משולם היה אחד הקצינים המעוטרים ביותר מקרב יהודי מקדוניה הצפונית:
עיטור העוז היוגוסלבי (בסרבו קרואטית: Orden za hrabrost)
מדליית הפרטיזנים של 1941 (בסרבו-קרואטית: Partizanska spomenica 1941)
עיטור כוכב הפרטיזנים דרגה שנייה ודרגה שלישית (בסרבו-קרואטית: Orden partizanske zvijezde II, III)
עיטור ההצטיינות של העם דרגה שנייה (בסרבו-קרואטית: Orden zasluga za narod II)
צלב הפרטיזנים של ממשלת פולין (בפולנית: Krzyż Partyzancki)
אות השתתפות במלחמה הפטריוטית 1944–1945 של הרפובליקה העממית הבולגרית (בבולגרית: За Участие В Отечествената Война 1944–1945 г.)
ויקטור הווארד מטקלף היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בקבינט של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט כמזכיר המסחר והעבודה ולאחר מכן כמזכיר הצי.
ויקטור מטקלף נולד ביוטיקה, ניו יורק לוויליאם ולשרה פ.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של יוטיקה, באקדמיה החופשית של יוטיקה ובמכון הצבאי ראסל בניו הייבן, קונטיקט.
ב-1872 הוא החל ללמוד בקולג' ייל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא קאפא אפסילון.
בשנתו הראשונה ללימודים הוא עזב והחל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
הוא סיים את לימודיו ב-1876 והתקבל ללשכת עורכי הדין של קונטיקט.
ב-1877 הוא המשיך את השכלתו המשפטית בקולג' המילטון והתקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק.
ב-1877 הוא החל לעסוק בעריכת דין ביוטיקה וב-1879 הוא עבר לאוקלנד, קליפורניה.
במסגרת עיסוקו שם בעריכת דין הוא טיפל בענייני מקרקעין ומסחר.
ב-1881 נשא מטקלף לאישה את אמילי קורין ניקולסון ושניים נולדו שני בנים.
אחד מהם התחנך באקדמיה הימית של ארצות הברית והשני היה לאיש עסקים בקליפורניה.
מטקלף נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית וכיהן בו מ-1899 ועד 1904. בקונגרס הוא היה חבר בוועדה לענייני הצי ובוועדת המיסוי והתקצוב.
פעילותו החקיקתית לטובת טיוב אדמות צחיחות הובילה אותו לקשרים עם הנשיא תאודור רוזוולט.
ב-1 ביולי 1904 מינה הנשיא רוזוולט את מטקלף כמזכיר המסחר והעבודה בקבינט שלו.
במסגרת תפקיד זה, נשלח מטקלף על ידי הנשיא לסן פרנסיסקו ב-1905 כדי לתווך בין מועצת החינוך של העיר לבין 91 תלמידים יפנים שכניסתם לבתי הספר הציבוריים סורבה.
על פי הפשרה שהושגה הורשו התלמידים להתקבל לבית הספר, בעוד שיפן חדלה להנפיק דרכונים לעובדים.
בהמשך נשלח מטקלף שוב על ידי הנשיא לסן פרנסיסקו כדי לסקור את הנזק שאירע ב-1906 כתוצאה מרעידת האדמה בסן פרנסיסקו.
הוא כיהן בתפקידו כמזכיר המסחר והעבודה עד -12 בדצמבר 1906 ואז מונה כמזכיר הצי.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא פיקח על המשט של הצי הלבן הגדול.
הלחצים שהיו מנת חלקו כחבר הקבינט גבו ממנו מחיר בריאותי וב-13 בנובמבר 1908 הוא התפטר מתפקידו.
לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים חידש מטקלף את עיסוקו בעריכת דין באוקלנד והיה מעורב גם בעסקי בנקאות.
כחודש לאחר מותה של רעייתו אמילי, נפטר ויקטור מטקלף באוקלנד ב-20 בפברואר 1936. הוא נטמן בבית הקברות מאונטיין וייו שבעיר.
מועדון הכדוריד "ויקטור" הוא מועדון כדוריד מסטברופול, שנוסד בשנת 1992 ומתמודד באליפות רוסיה.
ויקטור גריגורייביץ' נאסדקין היה בכיר בסוכנוית הביטחון של ברית המועצות, לוטננט גנרל, ראש הגולאג במשרד הפנים (1941–1947).
בשנת 1920 התגייס לצבא האדום.
מאז שנת 1921 שירת בגופי ביטחון המדינה.
מאז 1935, עוזר לראש מחלקת התחבורה של המינהל הראשי לביטחון המדינה של משרד הפנים של ברית המועצות ומ-26 בפברואר 1941 עד 2 בספטמבר 1947 ראש הגולאג.
ב-16 בפברואר 1948 נשלח לפנסיה.
מת ב-19 באפריל 1950. נקבר בבית הקברות דונסקוי.
ויקטור נובק (נולד ב-25 ביולי 1970), הוא רופא ישראלי, פרופ' לרפואה פנימית ואפידמיולוג קליני בבית החולים סורוקה ומנהל מחלקה פנימית ח' בבית החולים, המשמשת כמחלקת הקורונה, מייסד ומנהל המרכז למחקר קליני וראש רשות המחקר.
נוסף לכך, הוא מדען בכיר בבית הספר לרפואה בהרווארד, בית ישראל.
דוקטור לרפואה (M.D) מהפקולטה לרפואה, באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1997 ואת תקופת הסטאג' סיים בבית החולים סורוקה בשנת 1998. הוא סיים את ההתמחות ברפואה פנימית בבית חולים סורוקה בשנת 2005. משנת 2005 הוא גם PhD באפידמיולוגיה.
בשנים 2006–2012 עבד כמנהל רפואי במכון המחקר הקליני של הרווארד, בוסטון, ארצות הברית.
הוא תכנן ותרם לתכנון של יותר מ-50 ניסויים קליניים לאישור ה-FDA.
באוגוסט 2009 ייסד והחל לנהל את המרכז למחקר קליני, בבית חולים סורוקה.
בנובמבר 2018 הקים את "נגב ביו-בנק", מאגר דגימות ביולוגיות ייחודי למחקר, במרכז הרפואי סורוקה.
נובק נשוי לד"ר לנה נובק, מרצה בכירה לביוסטטיסטיקה ואב לשתי בנות ובן.
נובק פרסם מעל 250 מאמרים בעיתונים מדעיים.
עורך שותף וסטטיסטקאי של כתב העת האירופי לרפואה פנימית.
ויקטור מילר היה צייר גרמני.
החל בלימודיו האמנותיים בבית הספר לאמנות בפרנקפורט, המשיך אותם באנטוורפן ובסופו של דבר נסע לפריז (1849), שם שהה 11 שנים, תוך שהוא לומד בחריצות את השיטות והסגנון של תומא קוטור , אז'ן דלקרואה וגוסטב קורבה.
הוא הפך לחסיד של קורבה, שהטכניקה שלו הייתה ההפוכה מזו של קוטור, הוא אימץ, ובעקבות זאת סייע לקידומה בגרמניה.
בשנת 1858 הוא חזר לפרנקפורט, שם עד מהרה משך תשומת לב עם סדרת תמונות, ריאליסטיות בסגנונן ובעלות קסם צבעוני רב, אך בקושי הבינו את עבודתו, בציבור באותה תקופה, היה רגיל למגמה הסנטימנטלית של בית הספר בדיסלדורף.
לכן, הוא עבר למינכן בשנת 1866, שם היה סיכוי גבוה יותר שיעריכו את גישתו המהפכנית בציור כמו ב"נימפת העץ הנרדמת" (1863) שהכין עבור טירת קרונברג בטאונוס.
הוא צייר סדרה של סצנות מתולדות הברון הרטמות פון קרונברג.
בעקבות עבודות אלה נוצרו עבודותיו "המלט עם הורציו בחצר הכנסייה", "אופליה ליד הנחל", "רומיאו ויוליה", ויצירתו האחרונה והלא גמורה, "פאוסט בטיול" .
בין שאר עבודותיו ניתן למנות את "נימפת העץ".
התמונה האחרונה שסיים הייתה "נערת פרחים".
כל יצירותיו מתייחדות באופי ספרותי או פיוטי הפונה לפאר כמו סוג של מוזיקה לירית, אם כי הצביעה לעיתים נראית על סף הרשלנות.
הוא נישא לאידה שולדרר, אחותו של הצייר אוטו שולדרר בשנת 1868.
השפעתו כקולוריסט נבעה לא רק מהכנסת אלמנט הטון לציורי בית הספר במינכן, אלא גם מהתפיסה האמיתית יותר של דמויות היסטוריות והתבוננות יותר מעמיקה בטבע בקרב דור האמנים הצעיר.
ויקטור סימוב היה צייר ותפאורן רוסי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשנת 1882. בשנים 1885 עד 1886 עבד כמעצב עבור סבבה ממונטוב באופרה הפרטית שלו.
הוא גם יצר כמה ציורים וליטוגרפיות.
ב-1896 ערך תערוכה משותפת, עם יצחק לויתן ואלכסנדר פופוב באודסה.
בשנת 1898, הוא החליט להקדיש את הקריירה שלו לעבודה עם התיאטרון האמנותי של מוסקבה שנוסד באותה העת, שם ייצר עיצובים ותפאורות לחמישים ואחת הצגות וזכה להערצתו של השחקן האיקוני, קונסטנטין סטניסלבסקי.
סימוב לא רק יצר אסתטיקה חדשה לתפאורה, הוא גם עסק בפרשנויות אידאולוגיות של החומר, ותהליך הבימוי.
יחד עם סטניסלבסקי, הוא החל את הפרקטיקה של מחקר שטח.
הוא הרחיב את פעילותו ב-1909, על ידי תכנון דאצ'ה בשיתוף עם האדריכל, ליאוניד וסנין.
ב-1912, מסיבות לא ידועות, עזב את התיאטרון האמנותי ועבד במקום זאת בתיאטרון החופשי של מוסקבה, בתיאטרון מאלי ובתיאטרון האופרה באולפני המשחק של סטניסלבסקי.
ב-1924 הוא עיצב תפאורות המתארות את מאדים, לסרט המדע הבדיוני פורץ הדרך, "אליטה", מאת יעקב פרוטזנוב.
בשנה שלאחר מכן שימש גם כמעצב, בניהולו של איבן סטפנוב, עבור "מנהל התחנה", סרט דרמטי המבוסס על סיפור מאת אלכסנדר פושקין.
מאוחר יותר באותה שנה חזר לתיאטרון האמנות, שם שהה עד מותו ב-1935, בן שבעים ושבע.
ויקטור אנוק נלסון (בדנית: Victor Enok Nelsson; נולד ב-14 באוקטובר 1998 בהורנבק שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הלאס ורונה מליגת העל האיטלקית ובנבחרת דנמרק.
נלסון גדל במחלקות הנוער של הורנבק IF ונורשלן.
ב-12 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של נורשלן, בהפסד 3-1 לאורהוס גימנסטיקפוינין במסגרת המחזור השמיני בליגת העל הדנית לעונת .
הוא ערך 90 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-5 ביולי 2019 חתם נלסון על חוזה לחמש עונות בפ.צ.
ב-14 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-2 על אודנסה בולקלוב במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
בסך הכל ערך 63 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-11 באוגוסט 2021 חתם נלסון על חוזה לחמש עונות בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית.
ב-23 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על האטייספור במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-3 בפברואר 2025 הושאל נלסון לרומא עד לסוף העונה.
ב-21 באוגוסט 2025 הושאל להלאס ורונה.
ב-11 בנובמבר 2020 ערך נלסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק, בניצחון 2-0 על נבחרת שוודיה במשחק ידידות.
ויקטור סבג (נולד ב-6 בנובמבר 1989, ט' בחשוון ה'תש"נ) הוא שחקן וזמר ישראלי.
נולד בערד לאביו, חייט וזמר בערבית מצרית שהיה סולן בלהקה משפחתית ולאימו, חייטת.
נקרא על שם סבו, שהיה נגן עוד וחייט.
כבר בילדותו, סבג הצטרף להופעות של אביו ושם החל את דרכו המוזיקלית.
כשהיה בן 6, משפחתו עברה לפתח תקווה.
בכיתה י', נשר מבית הספר.
התגייס לחיל המודיעין בפלוגה 414.
בגיל 14, הצטרף סבג ללהקת הנוער צעירי תל אביב, בה הופיע עד לגיל 17. במהלך שירותו הצבאי, הופיע בהופעות של קבלת שבת.
לאחר שחרורו, הדרים לאילת שם הופיע בצוות הווי ובידור, בו הכיר את אשתו.
לאחר כשנתיים, התקבל ללימודי משחק בבית הספר בית צבי, במהלכם זכה להיות מצטיין בשנים א' וב' וכן בפרס צבי קליר כשחקן המצטיין של מחזור נ"ד.
במקביל ללימודיו בשנה השנייה, לוהק לסדרה תאג"ד בתור הדמות 'בלטה'.
בשנה השלישית, החל לשחק בתיאטרון בית ליסין בהצגה "הוא הלך בשדות" לצד אגם רודברג וגל אמיתי וכן בהצגות 'אילוף הסוררת' ו'אלה גרוסמן' לצד מיה דגן ויובל סגל.
בשנת 2018, לוהק לתפקיד הראשי בהצגה 'קוראים לו מלך' בבית ליסין, בה שיחק עם אבי גרייניק, נתי קלוגר ודני גבע.
ב-2019, שיחק סבג בהצגה 'הים הכחול העמוק' לצד לימור גולדשטיין ונדב נייטס, בהצגה ליידי עמר בהפקת אנסמבל קבוצת עבודה, וכן שיחק בסדרת הנוער 'האוצר שלנו', תפקיד עליו היה מועמד לתואר השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה.
בשנת 2020, לוהק למחזה 'דינה' מאת חנה אזולאי-הספרי, בו שיחק בתור 'בנימין' לצידה של אזולאי-הספרי, דני שטג וחיים זנאתי.
בשנת 2021, שיחק במחזה 'חלומות של אחרים' המבוסס על שיריו של הזמר עידן רייכל וכן כיכב בתור 'לבנון' בסרט הקולנוע 'ליידי עמר'.
הצגות נוספות בהן כיכב היו 'השורד', 'הכבש השישה עשר', 'ג'ונגל בוילה' בהפקת אנסמבל קבוצת עבודה, 'הקיץ שלי', 'ילד שוק' ועוד.
בשנת 2023, עקב פציעתו של השחקן עופר חיון, סבג החל לשחק בתפקיד הראשי במחזמר 'קזבלן' בתיאטרון הבימה, אותו הוא חולק עם איתי לוי ועופר חיון.
2016 סדרה תאג"ד בתפקיד "בלטה" במאי: ציון רובין (תומר קאפון, שירה נאור, דין מירושניקוב)
2018 סדרת נוער "האוצר שלנו" תפקיד ראשי דמות ויקי: מועמד לשחקן הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה (יפתח קליין, גאלה קוגן, תמר עמית יוסף, אורי גבריאל, זאב רווח)
2019 "מיראז'" בימוי: דויד בן ארי דמות "יריב (ליאור מילר)
2022 "ליידי עמר" בימוי נועם גיל ויגאל זקס דמות: לבנון
2016 "השורד" פסטיבל הבימה במאי: אלון אופיר דמות: יאצק
2016 "אילוף הסוררת" בית ליסין במאי: אודי בן משה דמות: קורטיס (מיה דגן, יובל סגל, אור בן מלך, גרייניק ואלתרמן
2016 "הוא הלך בשדות" בית ליסין במאי: כפיר אזולאי דמות: ג'ינג'י (גל אמיתי, אגם רודברג)
2017 " אלה גרוסמן" בית ליסין במאי: ציפי פינס דמות: ברנר (שלומי טפיארו, גיה באר גורביץ)
2018 "קוראים לו מלך" בית ליסין במאי: אלון אופיר תפקיד מלך (דני גבע, נתי קלוגר, יוסי צברי)
2019 "הים הכחול העמוק" בית ליסין במאי: אלון אופיר תפקיד: פיליפ (לימור גולדשטיין, נדב נייץ)
2019 "ליידי עמר", קבוצת עבודה במאי: יגאל זקס דמות: לבנון
2019 "הקיץ שלי" תיאטרון ארצי במאי: משה קפטן דמות: יפתח אלוש
2019 "הכבש ה-16" תיאטרון ארצי במאי: משה קפטן דמות: יהונתן
2020 "קזבלן" תיאטרון השעה במאי:משה קפטן דמות: קזבלן
2020 "דינה" תיאטרון דימונה במאי: רוני ניניו דמות: בנימין (דני שטג, חנה אזולאי הספרי, חיים זנאתי)
2021 "ג'ונגל בוילה" "קבוצת עבודה" במאי: יגאל זקס דמות: יהונתן (יובל סגל)
2021 "חלומות של אחרים" מחזמר על שיריו של עידן רייכל, תיאטרון "השעה" במאי:משה קפטן דמות: יניב
2022 "ילד שוק" תיאטרון "השעה" במאי: תום שוורצברג דמות: אושרי
2020 קמפיין "הוט" אלימות נגד נשים "כלואה" (גיא לואל, יאנה יוסף)
2016 מצטיין תחרות פסטיבל הבימה על תפקידו יאצק בהצגה: השורד
2019 מועמד לשחקן הטוב ביותר בסדרות נוער בתחרות "טקס פרסי האקדמיה" על תקידו בסדרה "האוצר שלנו"
מצטיין שנה א מלגת גרי בילו
מצטיין שנה ב על ידי סנו
מקום ראשון תחרות מונולוגים ע"ש רפאל קלצ'קין
מקום ראשון תחרות "סנו" שירי מחזות זמר
מלגת אלי ליאון הצטיינות בהצגות שנה ג'
זוכה פרס "צבי קליר" השחקן המצטיין 3 שנים של מחזור נ"ד
ויקטור עזריה הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עזריה נולד באיסטנבול, טורקיה ללוסי ואמיל עזריה, וגדל והתחנך שם.
אמו הייתה עקרת בית ואביו עסק בסחר טקסטיל.
אחותו הצעירה, זיוה דה אסקינזיס, הייתה מורה למתמטיקה בתיכון צרפתי לבנות (Notre Dame De Sion), ומתגוררת באיסטנבול.
בשנים 1952–1957 למד בבית ספר יסודי (Sisli Terakki Lisesi), בית ספר פרטי שהוקם על ידי מהגרים מסלוניקי והיה ידוע כבית ספר פרוגרסיבי.
בשנים 1957–1960 למד בחטיבת הביניים (College St.
Michel), בית ספר קתולי שנוהל על ידי אנשי דת צרפתיים ושפות ההוראה בו היו צרפתית וטורקית.
בשנים 1960–1964 למד בבית הספר התיכון האמריקאי , ששפות ההוראה בו היו אנגלית וטורקית.
השפות השונות בהן התחנך, בנוסף לשפת הלאדינו ששמע בבית הוריו, הקנו לו מגיל צעיר, שליטה בארבע שפות: אנגלית, צרפתית, ספרדית וטורקית.
לאחר סיום התיכון הגיע לישראל והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1964–1968 למד לתואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה.
בשנים 1968–1970 למד לתואר שני בלימודי אפריקה.
לאחר מכן נסע לארצות הברית ולמד בשנים 1970–1973 לתואר שלישי באוניברסיטת שיקגו.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בבני הפולבה (Fulbe) בצפון קמרון, ולצורך עבודת השדה הוא שהה באזור זה באפריקה.
עבודת הדוקטורט התפרסמה מאוחר יותר גם כספר.
בשנת 1973 חזר לישראל כעולה חדש והתמנה למרצה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1974–1975 שירת שירות סדיר בצבא בחיל התותחנים.
בשנים 1987–1991 שימש כראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1991 הופקד על הקתדרה ע"ש רוז אייזקס בסוציולוגיה.
בשנת 2006 פרש לגמלאות, אך הוא ממשיך את פעילותו המחקרית-אקדמית, כולל השתתפות בכנסים בארץ ובחו"ל והדרכת תלמידי מ.א.
בין תלמידי הדוקטורט שהנחה בעבר ניתן למנות את פרופ' דפנה בירנבוים-כרמלי, ד"ר דריה מעוז וד"ר עידן ירון.
הסטודנטית האחרונה שהנחה בעבודת הדוקטורט הייתה מויה טניס, נינתו של פרדיננד טניס, אחת מהדמויות המרכזיות בסוציולוגיה הקלאסית.
במהלך השנים שהה במעמד של פרופסור-אורח במחלקות לסוציולוגיה בכמה אוניברסיטאות בארצות הברית: באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1978-1979), באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל (1985-1986), באוניברסיטת פנסילבניה (1986-1987), ובמחלקה לאנתרופולוגיה ב בווינסטון סיילם (2001-2002).
כמו כן שהה במעמד של עמית-אורח ב (1994-1995) ובמרכז ללימודים אפריקניים באוניברסיטת ליידן, הולנד (1995-1996).
בשנים 2003–2006 כיהן כנשיא ה-13 של האגודה הסוציולוגיה הישראלית.
עזריה חקר בעיקר חברות בארצות אסיה ואפריקה והתמקד באופי היחסים בין המדינה בהתהוותה לבין מגזרים שונים בחברה, מידת שילובם של מגזרים אלה במדינה או התרחקותם ממנה, וביחס המדינה ליזמות כלכלית ולפלורליזם תרבותי.
חקר גם את השפעת האתניות על ניהול קונפליקטים.
בנוסף לכך חקר קהילות אתניות ודתיות בירושלים (במיוחד ברובע הארמני בעיר העתיקה), והתמקד במיוחד בעירוב בין קודש וחול בחיי היום יום של העיר.
שירותו הצבאי עורר אצלו עניין בחקר יחסי צבא וחברה בישראל ומקומו של הצבא בהיווצרות תרבות ישראלית.
במהלך השנים מאז כתיבת עבודת הדוקטורט הוא המשיך לגלות עניין מחקרי רב בעמים נוודים ובחברות פסטורליות (חברות של רועים) ובמידת שילובם במדינות החדשות השונות שקמו בטריטוריות הוותיקות בהן התגוררו.
בשנים האחרונות התמקד בהשפעת התיירות הבינלאומית על גלובליזציה ושוליות (מרגינליות).
כחלק מעניינו המחקרי וסקרנותו לתרבויות ולעמים שונים הוא ביקר ביותר מ-100 ארצות שונות בכל יבשות העולם.
בתקופת כהונתו כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית חקר גם את הפרקטיקה הסוציולוגית בתוך האקדמיה הישראלית ומחוצה לה.
נשוי למיריי לבית סלטי, ילידת טורקיה גם היא, שעבדה, עד יציאתה לגמלאות, כעובדת סוציאלית בסוכנות היהודית והייתה מעורבת בעליית יהודי אתיופיה לישראל.
עזריה פרסם יותר מ-40 מאמרים.
הרובע הארמני בירושלים, אלי שילר (עורך), ספר זאב וילנאי ב': מבחר מאמרים בידיעת הארץ, ירושלים, הוצאת אריאל, 1984.
ויקטור פולטרוביץ' הוא מתמטיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי ומומחה בכלכלה מתמטית, חבר באקדמיה הרוסית למדעים משנת 2003.
ויקטור פולטרוביץ' נולד בשנת 1937 במוסקבה למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית הספר פולטרוביץ' החל ללמוד במכון לגז ונפט במוסקבה.
במהלך שנת הלימודים השלישית הופסקו לימודיו בגלל "רמה פוליטית ירודה", כמו כן סולק משורות הקומסומול.
לאחר שנה פולטרוביץ' הורשה לחזור ללימודים ולאחר סיומם עבד כמהנדס במכון לאוטומציה של תעשיית הגז והנפט.
הוא סיים את אוניברסיטת מוסקבה בלימודי ערב במתמטיקה.
לאחר קבלת התואר הנוסף התקבל לעבודה במכון למתמטיקה וכלכלה של האקדמיה למדעים.
בשנת 1990 סיים עבודת דוקטורט, ובאותה שנה עבד כשנה באוניברסיטת פנסילבניה.
פולטרוביץ' הוא חבר בהחברה האקונומטרית (1989) ובשנת 1992 נבחר לאקדמיה אירופיאה.
בשנים 1989–1995 היה חבר מערכת של הירחון המדעי "Econometrica".
פולטרוביץ' הוא מומחה בתחום אקונומטריקה ויישומים מתמטיים בכלכלה.
על פעילותו הוא זכה במספר פרסים.
הוא לימד באוניברסיטת מוסקבה אותה עזב בשנת 2004 עם דרגת פרופסור.
בשנת 2022 פולטרוביץ' חתם על מכתב פתוח של מדענים רוסיים נגד הפלישה לאוקראינה.
בנו לאוניד פולטרוביץ' מכהן כפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
ויקטור סרגייביץ' מליוחין הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת רוסטוב מליגת העל הרוסית.
מליוחין גדל במחלקות הנוער של בית ספר לספורט דומודדובו, ויטיאז פודולסק ורודינה מוסקבה.
ב-22 בפברואר 2021 חתם ברוסטוב מליגת העל הרוסית.
ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על ניז'ני נובגורוד במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2021/2022.
ויקטור פליפה מנדס אובנדו (בספרדית: Víctor Felipe Méndez Obando; נולד ב-23 בספטמבר 1999 בוואלדיביה שבצ'ילה) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקולו-קולו מליגת העל הצ'יליאנית ובנבחרת צ'ילה.
מנדס גדל במחלקת הנוער של אוניון אספניולה.
הוא ערך 116 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל הצ'יליאנית, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-28 ביולי 2022 חתם על חוזה לשלוש שנים בצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–4 על פאקל וורונז' במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2022/2023. בעונתו הראשונה במועדון ערך 26 הופעות ליגה, וכן זכה בגביע הרוסי.
בקיץ 2024 הושאל לקריליה סובייטוב סמרה אחרי שלא קיבל דקות משחק תחת המאמן מרקו ניקוליץ'.
ב-29 בינואר 2025 חזר לצ'ילה וחתם בקולו-קולו.
ב-8 בדצמבר 2021 ערך מנדס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
ויקטור ויקטורוביץ' סחרוב היה לוטננט גנרל רוסי אשר שימש כראש המטה הכללי הרוסי בין 1898-1904, וכשר המלחמה הרוסי בין 1904–1905. נרצח בידי המהפכנית הסוציאליסטית אנסטסיה ביצ'קו.
סחרוב נולד במוסקבה ב-20 ביולי 1848 למשפחת אצולה.
הוא סיים את הגימנסיה הצבאית השנייה במוסקבה בשנת 1864 ואת בית הספר הצבאי אלכסנדר השלישי בשנת 1866. עד 1872 שירת בתפקידי קצין זוטר ברגימנט חיל הרגלים ה-123. ב-1875 סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב" ושרת במפקדת המחוז הצבאי סנט פטרבורג.
ב-1876 שרת בארמיית הדנובה, ובשנה שלאחר מכן מונה לראש מטה הדיוויזיה הקוזאקית הקווקזית.
הוא שרת במלחמה העות'מאנית-רוסית ולחם בקרבות בבלקן.
במהלך המלחמה עבר לשמש כראש מטה דיוויזיית הגרנדירים ה-2. לאחר המלחמה הוא שהה מספר חודשים בבולגריה, ולאחר מכן חזר לסנט פטרבורג.
ב-30 באוגוסט 1880 הועלה סחרוב לדרגת פולקובניק.
בינואר 1884 הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-2 של המשמר.
במקביל, לימד בבית הספר לקציני חיל הפרשים.
בפברואר 1890 הוא מונה לסגן ראש מטה המחוז הצבאי ורשה.
ב-30 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ב-1894 הוא מונה לראש מטה המחוז הצבאי אודסה.
ב-6 בדצמבר 1897 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-20 בינואר 1898 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-11 במרץ 1904 הצאר ניקולאי השני מינה את סחרוב לשר המלחמה שלו.
באוקטובר 1905 נשלח סחרוב בידי הצאר כדי להרגיע מהומות במחוז סראטוב.
הוא הצליח להרגיע מוקדי מהומות רבים באמצעות משא ומתן וללא שפיכות דמים.
ב-22 בנובמבר 1905, הוא שהה בבית המושל בעיר סראטוב, ונפגש עם נציגים אזרחיים.
המהפכנית הסוציאליסטית אנסטסיה ביצ'קו הגישה לו עצומה.
כאשר סחרוב החל לקרוא אותה, ביצ'קו ירתה בו ארבע פעמים באקדח שהסתירה בבגדיה.
הוא מת כעבור דקות ספורות.
ביצ'קו נידונה למוות, אולם גזר דינה הומתק למאסר עולם עם עבודות פרך.
היא שוחררה במהלך מהפכת פברואר, אולם נרצחה בידי הנ.ק.ו.ד.
ויקטור ניקולאייביץ' סמסונוב היה גנרל רוסי.
כיהן כראש המטה הכללי הרוסי בשנים 1996–1997.
סמסונוב נולד ב-10 בנובמבר 1941 למשפחת פועלים בעיר דוכובניצקויה שבמחוז סראטוב.
באוגוסט 1960 התקבל ללימודים בבית הספר לקצינים בעיר ולדיווסטוק.
באוקטובר 1964 סיים את הלימודים ומונה למפקד מחלקה ביחידת נחתים, ב-1966 מונה למפקד פלוגה באותה היחידה.
ב-1969–1972 למד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה.
בתום הלימודים מונה לסגן מפקד רגימנט המשמר הממונע ה-71. עוד באותה שנה הוא הועבר למלא תפקיד זהה ברגימנט הממונע ה-121. בנובמבר 1974 הוא מונה למפקד הרגימנט הממונע ה-255 שהוצב בפולין.
באוקטובר 1976 מונה לסגן מפקד דיוויזיית הטנקים ה-90 של המשמר.
ב-1979 החל ללמוד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
ב-1981 הוא סיים את לימודיו ומונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-127. בספטמבר 1983 הוא מונה לראש מטה הארמייה המשולבת ה-4. במאי 1985 הוא מונה למפקד הארמייה ה-4. במאי 1987 הוא מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי הטרנס-קווקזי.
ב-1988 התמנה במקביל למושל הצבאי של ירוואן.
בתפקידו זה הוא השתתף בניסיונות של הממשל הסובייטי המרכזי ליישב את הסכסוך האזרי-ארמני.
ביולי 1990 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי לנינגרד.
באוגוסט 1991, במהלך הפיכת ינאייב, הוא קיבל הוראה מוועדת המדינה למצב חירום להחיל שלטון צבאי בלנינגרד וסביבותיה.
סמסונוב סירב לציית לפקודה, והגביל את עצמו לתגבור המתקנים הצבאיים שבסמכותו.
בשל כך, ב-7 בדצמבר 1991 מינה אותו מיכאיל גורבצ'וב לראש המטה הכללי במקום ולדימיר לובוב שהיה מקורב לקושרים.
המינוי לא נכנס לתוקף, שכן 18 ימים בלבד לאחר מכן, התפטר גורבצ'וב מתפקידו וברית המועצות חדלה מלהתקיים.
ב-20 במרץ 1992 הוא מונה לראש המטה הכללי המשותף של מדינות חבר המדינות.
ב-18 באוקטובר 1996 הוא מונה לראש המטה הכללי הרוסי בהמלצת ידידו שר ההגנה איגור רודיונוב.
ב-22 במאי 1997 הוא ורדיונוב פוטרו יחד מתפקידיהם בידי בוריס ילצין.
ב-2008 מונה למפקח הכללי של הצבא הרוסי, תפקיד מיוחד במשרד ההגנה הרוסי אשר שמור לגנרלים בדימוס.
סמסונוב נפטר ב-17 בנובמבר 2024 בהיותו בן 83.
ויקטור ג'ון סטנגר היה פיזיקאי חלקיקים אמריקאי, פילוסוף, סופר וספקן בנושא הדת.
בעקבות קריירה כמדען בתחום הפיזיקה של החלקיקים, סטנגר היה קשור לאתאיזם החדש וחיבר ספרי מדע פופולרי.
הוא היה בעל טור מדעי קבוע ב"הפינגטון פוסט".
סטנגר תמך בהסרת השפעתה של הדת על המחקר המדעי, הפעילות המסחרית והתהליך הפוליטי.
הוא טבע את הציטוט: "המדע מטיס אותך לירח.
הדת מעיפה אותך לתוך בניינים".
סטנגר נולד וגדל בשכונת פועלים בבייון, ניו ג'רזי.
אביו היה מהגר ליטאי ואמו הייתה בתם של מהגרים הונגרים.
סטנגר למד בבתי ספר ציבוריים בבאיון וקיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל ממכללת ניוארק להנדסה (כיום המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי).
הוא עבר ללוס אנג'לס, קיבל מלגה של חברת יוז איירקראפט, וקיבל תואר שני במדעים ודוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת UCLA.
הוא היה חבר במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת הוואי עד פרישתו בשנת 2000. הוא החזיק קתדרות מרצה אורח בפקולטות של אוניברסיטת היידלברג בגרמניה ואוניברסיטת אוקספורד (פעמיים) והיה חוקר אורח במעבדת רתרפורד אפלטון באנגליה, במעבדה הלאומית לפיזיקה גרעינית בפרסקטי, איטליה, ובאוניברסיטת פירנצה באיטליה.
הוא שימש כפרופסור מן החוץ לפילוסופיה באוניברסיטת קולורדו בולדר.
עבודתו הראשונה שעברה ביקורת עמיתים התפרסמה ב-1964, וקריירת המחקר שלו נמשכה עד פרישתו ב-2000. מחקרו כלל קביעת תכונות של גלואונים, קווארקים, חלקיקים מוזרים ונייטרינו.
סטנגר התמקד באסטרונומיה של נייטרינו וקרני גמא בעלות אנרגיה גבוהה.
סטנגר היה חסיד של נטורליזם, ספקנות ואתאיזם.
הוא היה מבקר של תכנון תבוני והשימוש האגרסיבי בעיקרון האנתרופי.
הוא טען שאם קיימים תודעה ורצון חופשי, הם בסופו של דבר יוסברו בצורה מדעית שאינה מעוררת לא את המיסטי ולא את העל טבעי.
הוא מתח ביקורת על אלה המעוררים את המורכבויות של מכניקת הקוונטים לשם תמיכה בהסברים על-נורמליים, מיסטיים או על-טבעיים, וכתב מספר ספרים ומאמרים כדי להפריך פסאודו-מדע עכשווי.
סטנגר השתתף ב"ועידת מקורות" (Origins) בשנת 2008 שאירחה אגודת הספקנים במכון הטכנולוגי של קליפורניה ודן במספר אפולוגטים ומדענים נוצרים בנושאים כמו קיומו של אלוהים והקשר בין מדע ודת.
ב-1992 תבע אורי גלר את סטנגר ואת הוצאת פרומתאוס ב-4 מיליון דולר, בטענה של הפצת לשון הרע על כך שסטנגר הטיל ספק ב"כוחות המדיום" שלו.
התביעה נדחתה וגלר חויב בתשלום הוצאות משפט.
האסטרונום לוק בארנס טען במאמר משנת 2012 שרבות מהטענות של סטנגר לגבי כוונון עדין של היקום (fine-tuning) היו בעייתיות ושהטיעונים שלו מטעים.
סטנגר השיב כי בארנס הבין את עמדותיו לא נכון וביצע מיצג כוזב (איש קש).
נשיא אגודת ההומניסטים בהוואי 1990–1994
חבר מערכת חקירה חופשית (Free Inquiry)
נשיא אזרחי קולורדו למען המדע, 2002–2006
- ראה אלוהים: ההשערה הכושלת
מ-1998 עד 2011 כתב סטנגר עבור הטור "בדיקת מציאות", ב-Scepttical Briefs, הניוזלטר הרבעוני של הוועדה לחקירה ספקנית (CSI).
מאז אוגוסט 2010, הוא גם היה בעל טור מדעי בהשתתפות באופן קבוע ב"הפינגטון פוסט".
סטנגר נכלל בפנתיאון הספקנים של האגודה לספקנות (Committee for Skeptical Inquiry – CSI).
פנתיאון הספקנים נוצר על ידי CSI כדי לזכור את מורשתם של עמיתים שנפטרו ואת תרומתם לחקר הספקנות המדעית.
ויקטור סויפר הוא מדען סובייטי-רוסי עם שורשים יהודים.
הוא התמחה בעיבוד ממוחשב של תמונות.
ויקטוק סויפר נולד בשנת 1945 בקויבישב למשפחה מעורבת יהודית-רוסית.
סבו מצד אבא היה מהפכן יהודי מאוקראינה שעזב את תחומי האימפריה הרוסית לאחר מהפכת 1905. בעקבות מהפכת אוקטובר הוא חזר והתמנה לתפקיד ניהולי בכיר באוקראינה הסובייטית.
הוא נפטר בשנת 1922. בנו אלכסנדר היה מהנדס, מומחה לחוזק חומרים עבר לקויבישב וכיהן כפרופסור באוניברסיטה.
אמו של ויקטור הייתה ממוצא רוסי.
לאחר סיום בית ספר סויפר החל ללמוד במכון לתעופה בקויבישב וסיים אותו בשנת 1968. הוא נותר במכון ללימודי תואר שלישי אותם סיים בשנת 1971. בשנים 1975–1983 הוא היה דקאן של פקולטה במכון בו למד ועבד.
בשנת 1979 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט ובשנת 1981 התמנה לפרופסור.
בשנת 1982 הוא מונה לראש קתדרה.
החל משנת 1990 הוא היה רקטור של מכון לתעופה.
בשנת 1994 מונה למנהל מכון לעיבוד תמונה של אקדמיה רוסית למדעים.
הוא היה מנהל המכון עד שהוא שולב כיחידה במכון קורצ'טוב.
בשנת 2016 התקבל כחבר בפועל לאקדמיה הרוסית למדעים.
היה מומחה לעיבוד תמונה והולוגרפיה.
הוא כתב כ-300 מאמרים מדעיים כולל 7 ספרים ובבעלותו 50 פטנטים בתחום התמחותו.
סויפר הדריך 21 עבודות תואר שלישי ו-13 עבודות פוסט-דוקטורט.
על פעילותו המדעית, הוענקו לו מספר פרסים לרבות פרס ברית המועצות בשנת 1992. הוא קיבל מספר עיטורים כולל עיטור ההצטיינות למען המולדת פעמיים.
ב-6 במרץ 2022 חתם על מכתב תמיכה לפלישת רוסיה לאוקראינה.
הוא נכלל במספר רשימות של עיצומים בעקבות פעילות תמיכתו בהמשך הלחימה.
ויקטור מלניק (15 באוגוסט 1929 – 12 בדצמבר 2022) היה חסיד אומות העולם, בנה של אלכסנדרה מלניק.
מלניק גדל בכפר מיכאמפול באוקראינה, בן לאלכסנדרה ודימיטרי מלניק ואח לטאיסיה (טאיסה), גלינה ולולה.
במהלך הטיהורים הגדולים בשנות ה-30 גורש דימיטרי לסיביר ולא שב.
אלכסנדרה נאלצה לגדל ולפרנס את ארבעת ילדיה.
ביוני 1941 נכבש האזור בידי הורמאכט במסגרת מבצע ברברוסה.
בדצמבר 1941, שמעה אלכסנדרה מסוניה בֶּרשְטיין (חברתה של הבת טאיסה), על חיסול אחד משני הגטאות בחמלניצקי עם כל תושביו היהודים.
אלכסנדרה נכנסה ביוזמתה לגטו, אל פאינה ברשטיין (אמה של סוניה), והזמינה אותה לחסות אצלה.
בשלב זה עזר לאימו להבריח את שתי היהודיות לביתם.
השתיים שהו בבית משפחת מלניק במשך כ-11 חודשים שבמהלכם הן יצאו החוצה רק בחשכה.
על מנת לתמוך במשפחתה ויהודיות החוסות, החלה אלכסנדרה לייצר ולתקן בגדים.
בתחילת 1942 משפחת מלניק החלה לארח משפחה יהודית נוספת.
לקראת סוף 1942 הצליחו משפחת מלניק להבריח את משפחת היהודים ולסדר עבורם עבודה במחוז.
משפחה יהודית זו שרדה את המלחמה בסופו של דבר.
בתום המלחמה גויס לצבא ושירת במונוגוליה במשך שלוש שנים.
ב-1957 נשא לאישה את פאינה היהודייה, ולמחייתו עבד כנהג.
ב-13 ביולי 1994 הכיר יד ושם באלכסנדרה מלניק ובילדיה טאיסיה חרצ'נקו וּויקטור מלניק כחסידי אומות העולם.
באותה השנה עלו ויקטור ופאינה מלניק לישראל והתגוררו בחיפה ובמגדל העמק.
מלניק נפטר ב-12 בדצמבר 2022 בגיל 93. בפטירתו היה מלניק אחד משני חסידי אומות העולם היחידים שחיו בישראל.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין האזרחי במגדל העמק.
מלניק הותיר אחריו שלושה ילדים וחמישה נכדים.
ויקטור סטולוף (17 במרץ 1913 - 9 בדצמבר 2009) היה במאי, מפיק ותסריטאי הוליוודי אמריקאי, יליד רוסיה, שעבד בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 1943, סטולוף ואדגר לאו היו מועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית "הסרט התיעודי הטוב ביותר", על הסרט "איים קטנים של חופש".
סטולוף נולד ברוסיה, אביו אברהם סטולוף היה צייר.
כשהיה בן שנה הגיעה המשפחה לארץ ישראל ואחר כך עברה למצרים, שם קיבל אביו משרה כמורה לאמנות בקהיר.
הוא נשלח ללמוד משפטים בצרפת.
שחזר למצרים שכר מצלמה והחל לעבוד כצלם באלכסנדריה.
סטולוף שכנע את העורך של אחד העיתונים בקהיר להפיק ביחד יומן קולנוע ראשון בערבית והחל להיות פעיל בתעשיית הקולנוע המצרי.
אחר כך מונה למנהל מחלקת יומני הקולנוע והסרטים התיעודיים באולפני "מיסר פילם".
המשימה הראשונה שלו הייתה לתעד את הלווית פואד הראשון, מלך מצרים ב-1936.
בשנת 1940 עבר לארצות הברית והשתלב שם בתעשיית הקולנוע.
בשנת 1932 הגיע לצלם את המכביה הראשונה בתל אביב.
באוקטובר 1958 ביקר בישראל בדרכו לקראצ'י, שם צילם סרט עם קפטן פיטר טאונסנד שהתפרסם כמאהבה של הנסיכה מרגרט, רוזנת סנודן.
בסוף 1967 ביקר שוב בישראל וצילם סרט עם שארל אזנבור.
"האלים של שונית הכרישים" (1958) - תסריטאי
ויקטור מוניוס ויינואבה (בספרדית: Víctor Muñoz Villanueva; נולד ב-13 ביולי 2023 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אוססונה מהלה ליגה.
מוניוס גדל במחלקת הנוער של ברצלונה, ובשנת 2017 הצטרף למחלקת הנוער של דאם.
בשנת 2021 הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים השנייה של המועדון, RSC אינטרנסיונל FC.
שנה לאחר מכן החל לשחק בקבוצת המילואים הראשונה של המועדון, ריאל מדריד קסטיליה.
ב-11 במאי 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את ויניסיוס ז'וניור בהפסד 4-3 לברצלונה במסגרת המחזור ה-35 בלה ליגה לעונת 2024/2025. בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה בעונה זו.
ב-18 ביוני 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע העולם למועדונים, בתיקו 1-1 נגד אל-הילאל במסגרת שלב הבתים לשנת 2025.
ויקטור פַּארַאדָה גונסאלס (בספרדית: Víctor Parada González; נולד ב-4 באפריל 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי באלאבס מהלה ליגה.
פאראדה נולד במדריד שבספרד, והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של אתלטיקו מדריד וראיו ואייקאנו, לפני שעבר למחלקת הנוער של רד בול זלצבורג, בה שיחק בין השנים 2018 ל-2020.
ב-10 באוגוסט 2020 הוא עבר לאלאבס, שם שיחק בקבוצת הנוער לפני שערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים, אלאבס ב', ששיחקה בליגה הספרדית השלישית.
פאראדה בילה את עונת 2021/2022 בקבוצת הבת של אלאבס, סן איגנסיו, ששיחקה בליגה הספרדית הרביעית.
ב-1 באוגוסט 2022 הוא הושאל לריאל אוניון מהליגה השלישית לקראת עונת 2022/2023. פאראדה חזר לאלאבס ביולי 2023 ושובץ מחדש בקבוצת המילואים, ששיחקה בליגה הרביעית.
ב-6 בדצמבר 2023, ערך פאראדה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של אלאבס, כשפתח בהרכב בניצחון 1–0 על טרסה במסגרת גביע המלך.
ב-14 בדצמבר הוא האריך את חוזהו במועדון עד 2026.
ב-12 בינואר 2024, ערך פאראדה את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–2 על סביליה.
ב-11 באוגוסט הוא הושאל למיראנדס מהליגה הספרדית השנייה לקראת עונת 2024/2025.
לאחר שקיבל דקות משחק רבות במהלך ההשאלה, חזר פאראדה לאלאבס ביולי 2025 והאריך את חוזהו במועדון עד 2029.
ויקטור סטינה (ברומנית: Victor Stînă; נולד ב-20 במרץ 1998 במולדובה) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת בני יהודה ובנבחרת מולדובה.
סטינה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ספינטול גאורגה מליגת המשנה המולדובית.
בהמשך שיחק בקבוצות זימברו קישינב ומילסאמי אורחיי (אליה הושאל מאסטרה ג'יורג'יו) מליגת העל המולדובית.
לאחר מכן חזר לספינטול גאורגה, שבינתיים העפילה לליגת העל המולדובית.
אחרי תקופתו במולדובה, עבר לשחק בפאנסראיקוס מליגת המשנה היוונית, איתה ערך הופעה אחת גם במסגרת ליגת העל היוונית, ולאחר מכן בלאריסה, גם היא מליגת המשנה היוונית.
ב-18 ביולי 2025 חתם בזימברו קישינב מליגת העל המולדובית.ב-19 בספטמבר חתם בבני יהודה תל אביב.
ב-3 ביוני 2022 ערך סטינה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה, בניצחון 2-0 על נבחרת ליכטנשטיין במסגרת ליגת האומות 2022/2023. ב-25 בספטמבר 2022 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 2-0 על נבחרת ליכטנשטיין, גם כן במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
ויקטור אמיל פראנקל היה רופא פסיכיאטר ונוירולוג יהודי-אוסטרי, מייסד תורת הלוגותרפיה ושיטת הניתוח האקזיסטנציאליסטי, הנחשבת לאסכולה הווינאית השלישית בפסיכותרפיה, אחרי הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד והפסיכולוגיה האינדיבידואלית של אלפרד אדלר.
בספרו "האדם מחפש משמעות", (שפורסם לראשונה ב־1946, ונמכר בלמעלה מתשעה מיליון עותקים) תיעד פראנקל את חוויותיו כאסיר במחנה ריכוז נאצי, ותיאר את גישתו הפסיכותרפית למציאת משמעות החיים.
פראנקל, שנמנה עם אסכולת הפסיכולוגיה ההומניסטית, נחשב לפורץ הדרך לשימוש באקזיסטנציאליזם כאמצעי בפסיכותרפיה.
התיאוריות שפיתח נילמדות במסלולי החינוך והפסיכולוגיה.
פראנקל נולד בווינה להוריו היהודים אלזה וגבריאל, במשפחה בת שלושה ילדים.
הוא התעניין מגיל צעיר בשאלה "האם ארעיות החיים יכולה להרוס את משמעותם", אך מסקנתו הייתה שלא - כי שום דבר מהעבר אינו הולך לאיבוד.
כבר בתיכון שאיפתו הייתה להיות רופא, ובהשפעת הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד החל להתעניין בפסיכיאטריה.
בזכות כישרון האיור שלו הוא גילה, כי הוא יכול לזהות חולשות באנשים, אך חשב שכפסיכיאטר יוכל לראות מעבר לחולשותיהם ולהכיר באפשרויות העומדות בפניהם - להתגבר על חולשות אלה..
פראנקל השלים לימודי רפואה וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1930. ב-1924 התפרסם מאמרו הראשון, בעידודו של זיגמונד פרויד.
הוא עבד כראש מחלקה בבית חולים פסיכיאטרי בווינה החל מ-1937, כפסיכיאטר פרטי.
בין 1940–1942 כיהן כמנהל המחלקה הנוירולוגית בבית חולים "רוטשילד" בווינה.
הוא נישא ב-1941 לטילי גרוסר.
ב־25 בספטמבר 1942 פראנקל, רעייתו והוריו גורשו למחנה הריכוז טרזין.
ב־19 באוקטובר 1944 פראנקל ורעייתו הועברו למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
ב־25 באוקטובר באותה שנה הועבר למחנה הריכוז קאופרינג, שם עבד כחמישה חודשים בעבודות כפייה.
במרץ 1945 פראנקל הועבר למחנה שהיה מסונף למחנה הריכוז דכאו, שם עבד כרופא עד 27 באפריל 1945, עת שוחרר המחנה.
רוב בני משפחתו נרצחו בשואה, בהם אשתו טילי.
בתום המלחמה השלים תואר דוקטור בפילוסופיה (1949).
בין 1946–1970 ניהל את המרפאה הנוירולוגית בווינה.
פראנקל היה מרצה אורח באוניברסיטאות הרווארד, פיטסבורג, סן דייגו ודאלאס.
האוניברסיטה האמריקנית הבינלאומית בקליפורניה הקימה קתדרה מיוחדת ללימודי לוגותרפיה, שיטת פסיכותרפיה שהגה פראנקל.
הוא נישא בשנית לאלינור קתרינה שווינדט ב-1947, ולזוג נולדה בת בשם גבריאלה, לימים פסיכולוגית ילדים.
במהלך חייו כתב 32 ספרים, שפורסמו ב־32 שפות - שבעה מספריו תורגמו לעברית - והספיק להרצות ב־209 אוניברסיטאות ברחבי העולם.
פראנקל קיבל 29 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות ברחבי תבל.
היה חבר כבוד באגודת המדעים האוסטרית, ובעל תג מדריך לטיפוס הרים במועדון אלפיני.
שלושה נתיבי טיפוס קרויים על שמו.
ב־1975 קיבל אזרחות כבוד של עיר הולדתו וינה, שבה נפטר ב־1997.
בתקופת השואה, אף שפראנקל יכול היה לעזוב את אוסטריה ולהגר לארצות הברית לאחר שקיבל אשרת כניסה אליה, הוא בחר להישאר שם ולגונן על הוריו, בהיותו ראש המחלקה לנוירולוגיה בבית החולים היהודי "רוטשילד" בווינה.
בספרו "השאיפה למשמעות" הוא מספר שלאחר היסוסים רבים, מה שחיזק אותו בהחלטתו הרת הגורל לא להותיר את הוריו מאחור ולהגר, היה שבר-שיש מלוח עשרת הדיברות, שאביו מצא בבוקר שבו קיבל את אשרת ההגירה, באתר בית הכנסת שנשרף.
בשבר-השיש הייתה חרוטה האות המסמלת את הדיבר של כיבוד אב ואם.
כעבור זמן נשלח פראנקל על ידי הנאצים לגטו טרזיינשטט, ובהמשך למחנה ההשמדה אושוויץ.
בטרזיינשטט הוא עבד כרופא במרפאה, עד שהבחינו בכישוריו בפסיכותרפיה - ואז הוא הצטווה להקים יחידה מיוחדת, כדי לעזור לאסירים חדשים להתגבר על ההלם הראשוני בהגעתם למחנה.
מאוחר יותר הקים יחידה למניעת מקרי התאבדות בקרב האסירים.
ואולם, רוב זמן שהותו במחנה הריכוז הוא היה אסיר מן השורה, ועבד בעבודות פיזיות כחפירות והנחת מסילות לפסי רכבת..
פראנקל שרד את השואה, אך כמעט כל משפחתו מלבד אחותו, הושמדה.
סבלו במחנות הריכוז וההשמדה העצים את התובנה המוקדמת שהתפתחה אצלו בגיל הנעורים, כי האדם זקוק ליעד מרכזי בחייו, למציאת משמעות לחייו, כדי להתגבר על טראומות ומצבי משבר.
בספרו המפורסם ביותר "האדם מחפש משמעות" מספר פראנקל כי על מנת לשמור על שפיותו שלו בתנאים הקשים, היה מהלך לעיתים מחוץ למרפאתו ומרצה בפני קהל דמיוני אודות "החוויות הפסיכותרפיות במחנות ריכוז".
להמחשת המתח בין שאיפה להגשמה חיובית, סיפר כי מה שהחזיק אותו בחיים במחנה הריכוז ועזר לו להתגבר אפילו על מחלת הטיפוס, היה רצונו העז לשחזר ולפרסם את כתב היד לספרו "הרופא והנפש: מבוא ללוגותרפיה", שאבד באושוויץ.
לטענתו בני האדם חופשיים מטבע בריאתם, ואף שהנאצים יכלו לשלוט בגופו, הם לא יכלו לשלוט ברוחו, ולא יכלו לשלול ממנו את רצונו החופשי.
לטענה כאילו הוא שוגה בהערכת יתר של האדם, ענה כי הוא יודע שבני אדם הומניים מהווים מיעוט קטן בעולם, ובקריאתו להצטרף למיעוט נעלה זה - הוא מציב אתגר.
הוא מעדיף לדבר על הפוטנציאל האנושי במיטבו, שאם לא כן יש סכנה שהאדם יתדרדר לפוטנציאל האנושי במירעו.
עוד סבר, כי אף שהלוגותרפיה מדגישה את המימד הנאולוגי (=הרוחני) ואת ייחודיותו והומניותו של האדם, אין בכך כדי לסתור את העובדה שבממדים הפסיכולוגיים והביולוגיים, האדם הוא למעשה עדיין בגדר חיה.
הוא התריע כי לעומת הסיכון, כביכול, של הפרזה בערך האדם - הרבה יותר מסוכן להפחית בערכו של האדם, שכן הדבר יכול להביא לידי השחתה של בני הנוער.
אף באימי השואה ראה ביטוי לרוח האדם וליכולת חירותו האנושית, וכתב בניגוד לפרויד, שטען כי תחת לחץ כבד כמו הרעבה ההבדלים האישיותיים והרוחניים שבין בני אדם יטושטשו, הוא אמר כי בשואה במצבים הקשים ביותר, היו שהתבהמו כחזירים ולעומתם היו כאלה שהתעלו לדרגת קדושים.
בספרו האדם מחפש משמעות כתב פראנקל בהתייחס לחוויותיו בשואה:
הוא התנגד להטיל אשמה קולקטיבית על הגרמנים, וטען שהוא מאמין רק באשמה אישית, ושהקולקטיביות היא בעצם תפיסה נאצית: הגרמנים התייחסו ליהודים כאל קולקטיב של תתי־אדם.
הוא גם לא שפט בחומרה את הרוב הדומם שצפה בשואה בשקט; פראנקל טען שהצטרפות למחתרת היא מעשה גבורה, אך גבורה אינה דבר שנתבע מכל אדם.
התייחסותו לפרויד הייתה כאל גאון שגילה על הנפש האנושית יותר מכל אחד אחר.
עם זאת, פראנקל ביקר אותו על כך שהעדיף לעסוק באופן אובססיבי ברבדיה הנמוכים של הנפש והזניח את הרבדים העליונים שלה.
פראנקל ביקש לתקן זאת באמצעות שיטתו: ראיית יכולת ההתעלות שבאדם, חיפוש המשמעות המתמיד שלו, יכולתו לאהוב ושאיפתו להגשמה עצמית.
כפסיכולוג אקזיסטנציאליסטי ביקר את התפיסה המכניסטית של נפש האדם, שרואה את האדם כאוטומט של מנגנונים נפשיים, כך ש"האני" אינו אדון בביתו שלו.
על פי תפיסתו של פראנקל, הדחף העמוק ביותר של האדם, או יותר נכון הרצון העמוק ביותר, הוא שאיפה למשמעות והבנה של חייו והעולם שבו הוא נמצא, והבנה זו היא הכוח שיכול לעזור לו להתמודד עם סבל ומצוקה, קשים ככל שיהיו.
פראנקל טוען שהאדם המודרני שיש בידו האמצעים, אך איבד את התכלית, סובל מתחושת עקרות וחוסר משמעות שהוא מכנה בשם "ריק קיומי", שהסימפטום הראשי שלה הוא שעמום.
תחושה זו באה לידי ביטוי לפי פראנקל במשולש של דיכאון, תוקפנות והתמכרות.
אותו ריק קיומי גורם לרוב הצרות הרוחניות והבעיות הנפשיות.