tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המאגר הוקף בקיר תמך מאבן, הבנוי בצורה אלכסונית, שחלקו עדיין נראה בסמוך לרוחב רחוב 86.
בתוכניתו של Egbert Viele להקמת הסנטרל פארק, הוא "ראה את המאגר כראוי לתשומת לב על הישג הנדסי גדול, ותוכניתו הדגישה זאת על ידי הוספת מרפסת לקירות, ממנה הצופים יכלו לצפות בתרגילים צבאיים".
על הפינה הדרום-מערבית של המאגר השקיף סלע נופי (Vista Rock), שעליו נבנתה טירת בלוודיר בשנת 1869. כשהקמת הסנטרל פארק הושלמה, שימש המאגר התחתון כהשלמה למאגר העליון, שכיום הוא מאגר ז'קלין קנדי אונאסיס.
מאגר זה תוכנן על ידי מעצבי הסנטראל פארק, כדי לקבל מראה של אגם טבעי.
אמת המים העתיקה הסתיימה היכן שהיום הספרייה המרכזית של העיר ובריינט פארק.
זה היה מאגר ההפצה של אמת המים העתיקה של קרוטון, ונקודת הסיום שלה.
בתוך קירות הגרניט העבים של יותר מ-8 מטרים, היה אגם מלאכותי (ולמעשה בריכה - ראו האיור משמאל) בן כ-16 דונם.
צינורות מים מברזל יצוק הסתעפו מהמאגר לרחבי העיר.
כאשר בעשור הראשון של המאה ה-20, מערכת הובלת המים לעיר ניו יורק הושלמה על ידי הוספת המערכת שהתבססה על אגני הניקוז המשולבים של קטסקיל ו-דלאוור, המאגר התחתון היה מיותר.
כבר ב-1903 היו תוכניות לכסות את המאגר כדי ליצור מרחב בילוי נוסף, ובשנת 1910 החל נציב הפארק צ'ארלס בונשטיין סטובר לתמוך בסילוק המאגר.
מאז ועד שנת 1930 עלו רעיונות שונים למיזמים שונים בשטח שיתפנה.
נוצרו חילוקי דעות וויכוחים בין קבוצות אינטרסים שונות.
הצעה אחת מני רבות הייתה להקים אנדרטה גדולה לזכר הנופלים במלחמת העולם הראשונה, שנקראה אז המלחמה הגדולה.
בתחילה אושרה ואחר כך נפסלה, כמו הצעות אחרות.
רק בינואר 1930 המאגר החל להתנקז.
הפרויקט דרש מילוי של 760,000 מ"ק של עפר לתוך המאגר שהוצא משימוש, אשר היה אמור להסתיים תוך שנה.
באפריל אותה שנה הציעה האגודה האמריקאית לאדריכלי נוף (ASLA) אחו שקוע, ואגם בתוך אתר המאגר הקודם, תוכנית שלבסוף קיבלה את ביטויה בהקמת המדשאה הגדולה ובריכת הצבים.
המאגר הקולט לשעבר התמלא בעפר מבניית מרכז רוקפלר .
המדשאה הדרומית של הבית הלבן היא שטח המדשאה הראשי בדרום מתחם הבית הלבן בוושינגטון די.
היא משתרעת מדרום למבנה המגורים המרכזי, גובלת ממזרח ברחוב East Executive ובבניין האוצר, ממערב ברחוב שדרת וסט אקזקיוטיב ובניין משרד ההנהלה ע"ש אייזנהאואר, ולאורך גבולה הדרומי העגול ברחוב South Executive ובשטח הפתוח הציבורי הידוע בשם "האליפסה" (The Ellipse).
בעוד שהחזית הצפונית של הבית הלבן פונה לשדרת פנסילבניה (Pennsylvania Avenue), נחשבת המדשאה הדרומית ל"חצר האחורית" של המתחם, אך היא ממלאת תפקיד טקסי ומנהלי מרכזי.
המדשאה משמשת לאירועים רשמיים כגון טקסי קבלת מנהיגים, וגם לאירועים בלתי פורמליים כמו תחרות גלגול הביצים המסורתית בפסחא ומסיבות קיץ לעובדי הבית הלבן.
מסוק הנשיא מארין 1 (Marine One) ממריא ונוחת במדשאה זו באופן תדיר.
כאשר הבית הלבן אוכלס לראשונה בשנת 1800, שטח המדשאה הדרומית היה אחו פתוח שהשתפל בהדרגה לעבר אזור ביצתי גדול – נחל טיבר (Tiber Creek) ונהר הפוטומק שמעבר לו.
תומאס ג'פרסון השלים את עבודות העיצוב הבסיסיות של המדשאה, יצר תלוליות עפר משני צדי מדשאה מרכזית, ושיתף פעולה עם האדריכל בנג'מין הנרי לטרוב בתכנון שער ניצחון ששימש כנקודת כניסה ראשית למתחם, מדרום-מזרח לבית הלבן.
התוכנית המקורית של העיר וושינגטון משנת 1793, שנערכה בידי פייר-שארל לַנְפָֿאן, הציעה מערך של גנים מדורגים היורדים לעבר נחל טיבר.
בהמשך, בשנת 1850, ניסה אדריכל הנוף אנדרו ג'קסון דייוויס לרכך את המבנה הגאומטרי של תוכנית לנפן באמצעות תוספת של גבול דרומי בצורת קשת ושבילים מתפתלים.
דייוויס הגדיל את שטח המדשאה הדרומית ויצר מדשאה עגולה גדולה שכינה "מצעד הנשיא" או "פארק הנשיא", אשר גודרה בצמחייה עבותה של שיחים ועצים.
במהלך כהונתו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט יובש האזור הביצתי מדרום, והשטח עבר עבודות שיפוע נוספות, כולל הוספת מילוי בגובה 2.4 עד 3 מטרים, כדי למתן את הירידה לעבר נהר הפוטומק.
במהלך כהונותיהם של הנשיא רתרפורד הייז וגרובר קליבלנד (בקדנציה הראשונה), גויס חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית לשנות מחדש את תוואי המדשאה הדרומית.
במסגרת העבודות הוקטנה המדשאה המעגלית שתכנן דייוויס, ונקבעו גבולותיה החדשים – כמעט כפי שהם כיום.
בשנת 1902, עם תחילת עבודות השיפוץ בבית הלבן, שכר הנשיא תיאודור רוזוולט את משרד האדריכלים McKim, Mead & White לשם עיצוב מחודש של חלקים מהמבנה.
ביוזמתו, הוסרו חממות זכוכית מתקופת התקופה הוויקטוריאנית שהוקמו לאורך הקולונדה המערבית, והוקם במקומן אגף המערב.
בשנת 1934, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מינה את פרדריק לו אולמסט הבן להעריך את מצב שטחי הגן ולהציע שיפורים.
אולמסט הבין את הצורך בשמירה על מידה מסוימת של פרטיות עבור הנשיא ובני משפחתו, תוך איזון עם הדרישה לאפשר לציבור תצפית על הבית הלבן.
תוכניתו של אולמסט עיצבה את הנוף כפי שהוא מוכר כיום: שמירה ושתילה של עצים ושיחים גדולים לאורך ההיקף ליצירת גבולות טבעיים המעניקים פרטיות חזותית, יחד עם קווי ראייה נדיבים אל הבית ממערב וממזרח.
המדשאה נזרעה בזן דשא בשם Tall Fescue.
במדשאה הדרומית של הבית הלבן מצויים חלק מהעצים הוותיקים ביותר בשטח המתחם שנטעו על ידי נשיא ארצות הברית.
הבולטים שבהם הם שני עצי המגנוליה הדרומית (Magnolia grandiflora) שניטעו על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון משני צידיו של הפורטיקו הדרומי.
בנוסף קיימים במתחם עצים מזנים מגוונים, ובהם: מייפל יפני גזור-עלים (Acer palmatum dissectum), אלם אמריקאי (Ulmus americana), אלון לבן (Quercus alba), מגנוליה לבנה (Magnolia × soulangeana), ארז אטלס (Cedrus atlantica), מייפל סוכר (Acer saccharum) ואלון אדום צפוני (Quercus rubra).
הבריכה והמזרקה שבמרכז המדשאה מוקפות בגינון עונתי משתנה לאורך השנה.
באביב נשתלים טוליפים מוקפים בגְרֵיפּ-הִיַצִינְתֵּים (Muscari armeniacum), בקיץ נשתלים גרניומים אדומים (Pelargonium) ופרחי Dusty Miller (Senecio cineraria), ובסתיו נטועים במקום פרחי חרצית (Chrysanthemum cinerariaefolium).
במדשאה הדרומית שוכנים שני גני טקס רשמיים של הבית הלבן: גן הוורדים והגן על שם ג'קלין קנדי.
גן הוורדים (Rose Garden), הידוע לעיתים גם כ"גן הנשיא", ממוקם מדרום-מערב למגורי הנשיא, לאורך הקולונדה המערבית ולצד הלשכה הסגלגלה.
הגן על שם ג'קלין קנדי ממוקם מדרום-מזרח למבנה הראשי, לאורך הקולונדה המזרחית.
הגן נחנך ב-22 באפריל 1965 על ידי ליידי בירד ג'ונסון, רעיית הנשיא לינדון ג'ונסון, ונקרא על שמה של הגברת הראשונה לשעבר.
בחלק מהממשלים המאוחרים כונה גם "הגן של הגברת הראשונה".
מגרש הטניס הראשון הותקן במדשאה הדרומית בתקופת הנשיא תיאודור רוזוולט, ומאז הועבר מספר פעמים עד למיקומו הנוכחי בדרום-מערב השטח.
בתקופת הנשיא ברק אובמה סומנו קווים למגרש כדורסל והותקנו סלים נשלפים, שאפשרו משחקים במתכונת מלאה.
ממערב למתחם זה נמצא אזור חצי-מגרש ששימש גם כבור פרסות.
בריכת השחייה החיצונית של הבית הלבן הותקנה בשנת 1975 על ידי הנשיא ג'רלד פורד.
היא ממוקמת מדרום לאגף המערבי, מוקפת בשורת עצים גבוהה המעניקה פרטיות.
הבריכה המקורית של הבית הלבן הייתה מקורה, ונמצאה בין מגורי הנשיא לבין האגף המערבי.
הנשיא ריצ'רד ניקסון הפך את הבריכה לחלל תקשורת, שבו שוכן כיום חדר תדרוך עיתונאים על שם ג'יימס ס.
מגרש הגולף הראשון הותקן על ידי הנשיא דווייט ד.
אייזנהאואר בשנת 1954, ונועד לשימושו האישי כגולפאי חובב.
המגרש הוסר בתקופת ניקסון, והוחזר בשנת 1991 על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
הנשיא ביל קלינטון העביר את המגרש למיקומו הנוכחי – מדרום לגן הוורדים, במרחק הליכה מהחדר הסגלגל.
בור פרסות ראשון נבנה באתר מגרש הגולף הנוכחי בתקופת הנשיא הארי טרומן.
הוא שוחזר סמוך לבריכה על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שהיה חובב מושבע של המשחק.
במהלך כהונתו נערכו שני טורנירים שנתיים, בני חודש, בהשתתפות צוותי אחזקה, בני משפחה, עובדים ואורחים.
הנשיא בוש נהג להדגים את כישוריו בפני מנהיגים זרים.
גן הילדים של הבית הלבן ממוקם בין מגרש הטניס למגרש הכדורסל, בדרום-מערב המתחם.
הגן נתרם בשנת 1968 על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון ורעייתו, ומשמש כשטח פרטי עבור ילדים.
בגן יש פינת ישיבה עם בריכת דגי זהב, ולאורך השביל שובצו טביעות ידיים ורגליים של ילדים ונכדים של נשיאי ארצות הברית.
המדשאה הדרומית משמשת נקודת נחיתה למסוק הנשיאותי מארין 1. המסוק נוחת באזור הדשא שמדרום למגורי הנשיא.
מטעמי אסתטיקה, לא נבנה משטח נחיתה קבוע, אלא סומנו שלושה דיסקים מאלומיניום נשלפים, המותאמים למערך כני הנסע של המסוק.
"תקרית המסוק" של שנת 1974 התרחש במדשאה הדרומית, כאשר אדם פרץ למתחם ונחת בו עם מסוק גנוב.
בשנת 1993, הנשיא ביל קלינטון הורה על התקנת מסלול ריצה באורך רבע מייל (כ-400 מטרים) בשולי המדשאה, בסמוך לכניסה הראשית.
קלינטון, חובב ריצה, התקשה לצאת לריצות בעיר בשל שיבושי תנועה, ולכן הוקם עבורו המסלול.
למראית עין, משטח הריצה הגמיש כמעט ואינו נבדל מהאספלט הסמוך.
מגרש משחקים הותקן במדשאה בשנת 2009 עבור בנותיו של הנשיא ברק אובמה – סשה ומליה.
הוא מוקם סמוך לגן הוורדים ולחדר הסגלגל, אך פורק עם סיום כהונתו של אובמה.
גן ירק הוקם ביוזמת הגברת הראשונה מישל אובמה בחלק הדרומי של המדשאה.
הירקות שגודלו שימשו את מטבח הבית הלבן ונמסרו גם למקלטים מקומיים.
בנוסף, משפחת אובמה התקינה כוורת דבורים בשטח המדשאה.
הָמֶה הוא נהר בצפון-מערב גרמניה, במדינות סקסוניה התחתונה וברמן.
אורכו כ-48 קילומטרים (בכ-27 קילומטרים מהם ניתן לשוט), הוא זורם באזור הביצות של טויפלסמור (ביצת השטן), בין מחוז אוסטרהולץ לוורפסוודה, ומתנקז לבסוף לנהר הוזר, צפונית-מזרחית לעיר ברמן.
הנהר הוזכר לראשונה במסמך משנת 1331.
ישנם שלושה תאי שיט על הנהר, ששומרים עליו נקי מגאות ושפל: בהארתקל (Hartheckel, נבנה בשנת 1961), בטויפלסמור (Teufelsmoor, 1959) ובריטרהודה (Hammeschleuse Ritterhude, 1876–1874).
האחרון מופעל באמצעות שומר, ושני הראשונים בתפעול עצמי.
נהר ההמה משמש עד היום לניקוז אזורי הביצות שבין וורפסוודה לאוֹסְטֶרהוֹלץ־שארמבֶּק.
בעבר הוא שימש להובלת כבול באמצעות סירות ייחודיות לאזור (Torfkähnen).
במאה ה-19 נבנו לאורך הנהר שבע בקתות המה (Hammehütten), כולן סמוך לנקודות עגינה.
במקומות אלו ניתן היה להעמיס כבול על הסירות, ובתוכן פעל גם בית מרזח.
כיום נותרו שלוש מהן בלבד: נוֹי־הלגולנד (Neu-Helgoland), מלכֶרס־הוטה (Melchers Hütte) ו־טיטיינס־הוטה (Tietjens Hütte).
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 נבנו העתקים של סירות כבול היסטוריות, ובהעתקים כאלה ניתן עד היום לשוט בנהר, למטרות תיירות ופנאי, בדרך כלל רק בעונת הקיץ.
בנוסף לאוניות הנוסעים ולסירות הכבול התיירותיות, פועלות בנהר גם סירות מנוע קטנות יותר, קאנו, קיאק וסאפ.
שימוש זה מוגבל על ידי תקנות שימור הטבע והגנת הנוף הרלוונטיות.
המהמר (תורגם גם בשם הקוביוסטוס), בשמו המלא: "המהמר - מרשימותיו של איש צעיר", רומן מאת פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי שיצא לאור ב־1867. ברומן מובאים קורותיו של צעיר רוסי ההופך למהמר כפייתי באחד ממרכזי ההימורים באירופה, והוא מבוסס במידה רבה על ניסיונו האישי של דוסטויבסקי.
"המהמר" הוא מבשר הרומנים הפסיכולוגיסטיים הגדולים של דוסטויבסקי - "האחים קרמזוב", "החטא ועונשו", "אידיוט" ו"שדים" - אך בניגוד לספרים אלו ניכרים בו אלמנטים הומוריסטיים והוא גם קצר מהם בהרבה.
אי-לכך "המהמר" נחשב לרומן "קריא" ויש הממליצים להתוודע לסופר באמצעות רומן זה.
גרסה קולנועית ראשונה לספר 'המהמר' הופקה בשנת 1949, בשם "The Great Sinner", בבימוי רוברט סיודמרק עם השחקנים גרגורי פק ואווה גרדנר.
כתיבת הספר "המהמר" שימשה נושא לסרט "המהמר" משנת 1997 של הבמאי ההונגרי קרול מאק שבו שיחק מייקל גמבון את דמותו של דוסטויבסקי.
הקוביוסטוס; מרשימותיו של איש צעיר: רומן / פ"מ דוסטויבסקי (תורגם מרוסית בידי מנחם זלמן וולפובסקי), תל אביב: עם עובד, 1970.
קובּיוסטוס; לילות לבנים / דוסטויבסקי (עברית: נח מן (שם עט של פינחס דנציגר) בעריכת נורית יהודאי), תל אביב: לדורי, 1987.
המהמר; מרשימותיו של איש צעיר / פיודור דוסטויבסקי (תרגמה מרוסית: נילי מירסקי), תל אביב: עם עובד, 2002. נערך מחדש על ידי נילי מירסקי במהדורה שפורסמה ב-2017.
המהומות הנייטיביסטיות בפילדלפיה, הן מהומות בין נייטיביסטים אמריקנים לבין מהגרים אירים קתולים אשר התרחשו במאי וביולי בשנת 1844.
המהומות פרצו ככל הנראה על רקע ויכוח הנוגע לדת בבית הספר.
הרוב הפרוטסטנטי אשר שלט במערכת החינוך, העביר תכנים שנגדו ערכים קתולים.
לאחר מספר ניסיונות הצליחו הקתולים למסד חינוך לא-תלוי בזרמים דתיים.
אולם, מסדר פרוטסטנטי קולני הביע את התנגדותו ויצא להפגינה ברחובות.
המהומות פשטו מהאזורים האיריים של העיר פילדלפיה למרכזה וגרמו נזק משמעותי לרכוש וכנסיות, מספר נפגעים ואף מספר מקרי מוות.
בשלב זה פרשו הקתולים ממערכת החינוך הציבורית על מנת לזכות בחינוך הולם ויסדו את החינוך הפרטי הקתולי.
בתי ספר פרטיים קתולים שימשו מאוחר יותר כתקדים לחינוך ביתי ובתי ספר פרטיים פרוטסטנטים.
המהומות בצרפת ב-2005 שבישראל כונו גם האינתיפאדה הצרפתית היו גל מהומות והפגנות אלימות מצד מהגרים-מוסלמים ומהגרים ממדינות אפריקה שפרצו בפרוורי פריז והתפשטו לרחבי צרפת וערים נוספות באירופה.
המהומות התבטאו בעיקר בהפגנות אלימות, הצתות והריסת רכוש פרטי וציבורי, אך כללו גם התקפות כנגד בני אדם, לרבות הרג.
אלו המהומות החמורות ביותר שידעה צרפת מאז הפגנות הסטודנטים במאי 1968.
המהומות פרצו ב-27 באוקטובר 2005 כאשר מאות צעירים מאוכלוסיית המהגרים המוסלמית והאפריקאית של פרוורי פריז התנגשו עם כוחות המשטרה הצרפתית.
המהומות פרצו בעקבות מותם של 2 צעירים ממוצא אפריקני משכונת העוני קלישי סו בואה שהתחשמלו למוות משנאי, אחרי שלטענת קרוביהם ברחו והסתתרו משוטרים שרדפו אחריהם.
הקהילה המוסלמית האשימה את ממשלת צרפת במותם ומאות צעירים פתחו בהפגנות אלימות ומסע הרס ברחובות.
המהומות התפשטו עד מהרה גם לסן-סן-דני.
ביום התשיעי, המהומות התפשטו גם לערים אחרות ברחבי צרפת ואילו בימים ה-11 וה-12 המהומות התפשטו לערים נוספות באירופה.
ב-20 הלילות של המהומות נשרפו כ-9,000 כלי רכב (רק 98 כלי רכב הוצתו בכוונת תחילה), נפצעו כ-126 שוטרים, נהרגו שני אזרחים והמשטרה ביצעה כ-2,900 מעצרים.
ב-17 בנובמבר חלה רגיעה במהומות, והמשטרה הכריזה על חזרה לשגרה.
ההפגנות פרצו כאשר שני בני נוער משכונת העוני קלישי סו בואה (Clichy-sous-Bois) בפרוור הפריזאי סן סן דני (Saine-Saint-Denis), זיאד בנה (Ziad Benna) בן ה-18 ובנאו טראור (Banou Traoré) בן ה-15, התחשמלו למוות אחרי שהסתתרו ליד שנאי ונגעו בו.
לטענת קרוביהם, השניים שיחקו כדורגל, כאשר שוטרים ניגשו אליהם וביקשו לבדוק את תעודות הזהות שלהם.
הצעירים ברחו מהם וטיפסו אל תחנת הממסר, שם הסתתרו תחת השנאי.
לטענת משטרת פריז, כל מעורבות מצידם באירוע הסתיימה כ-22 דקות לפני התאונה.
צעיר שלישי, בן 21, נפצע קשה מההתחשמלות אך שרד.
המהומות פרצו אחרי שדווח ששני הצעירים שמתו היו בני מיעוטים משכונת עוני.
ישנה מחלוקת לגבי העובדה האם המשטרה רדפה אחרי הצעירים שהתחבאו או לא.
לדברי התובע המקומי, פרנסואה מולן (François Molins) הצעירים אכן האמינו שכן אך בפועל המשטרה רדפה אחרי חשודים אחרים.
מולינס ושר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי (Nicolas Sarkozy) טוענים שהנערים לא "נרדפו פיזית" בידי המשטרה.
לעומת זאת, חבר של הנערים טען שהשוטרים רדפו אחריהם בעקבות האשמה שגויה בשוד ושהנערים פחדו מהחקירה.
מותם של השניים עורר מרבצם מתחים שכבר היו קיימים בין החברה הצרפתית למהגרים מארצות מוסלמיות באפריקה.
מפגינים אמרו לסוכנות הידיעות AP שהמהומות הם ביטוי לתסכול שהם חשים כתוצאה מהאבטלה הגואה וההטרדות מצד המשטרה.
אחד מהם אמר "אנחנו חיים בגטו.
השכונות שבהן פרצו המהומות ידועות כריכוזי אוכלוסיות מהגרים מוסלמים ממדינות צפון אפריקה, עובדה שמוסיפה למהומות גם נופך של מתח בין-גזעי ומתח דתי.
עוני ואבטלה גואה בשכונות מצוקה.
27 באוקטובר, יום חמישי: המהומות פורצות בערב, אחרי מותם של Ziad Benna ו-Banou Traoré.
כנופיות שהורכבו ברובן ממאות צעירים התנגשו עם כוחות המשטרה, השליכו אבנים ובקבוקי תבערה על שוטרים ומכבי אש, הציתו מכוניות והשחיתו בניינים.
לפי הדיווחים, נורו אף יריות לעבר השוטרים.
המשטרה הגיבה בירי רימוני גז מדמיע לעבר המתפרעים.
לא ידוע כמה מתפרעים נפצעו.
28 באוקטובר, יום שישי: המהומות נמשכו.
29 באוקטובר, יום שבת: כ-500 אנשים השתתפו במצעד מחאה שקט לזכר הצעירים שמתו בשכונה Clichy-sous-Bois.
נציגים של הקהילה המוסלמית קראו לרגיעה וכבוד במהלך הלוויה והצעדה.
הצועדים לבשו חולצות עם הכתובית mort pour rien שפירושו "מתו לשווא".
30 באוקטובר, יום ראשון: רימון גז מדמיע נורה לתוך מסגד.
המשטרה הכחישה אחריות לתקרית אך אישרה שמדובר בדגם של רימון הנמצא בשימוש משטרת ההפגנות.
בדברו מול 170 קציני משטרה במחוז Seine-Saint-Denis ב-Bobigny (בו נמצאת השכונה Clichy-sous-Bois), ניקולא סרקוזי אמר "אני, כמובן, אהיה זמין עבור האימאם של המסגד של קלישי כדי לחקור ולהבין איך ולמה נשלחה פצצת גז אל תוך המסגד".
31 באוקטובר, יום שני: דיווחים על כך שהמהומות התפשטו ברחבי הרובע Seine-Saint-Denis.
במונפרמי (Montfermeil) הסמוכה, המוסך של המשטרה המוניציפלית הוצת והועלה באש.
מישל תוריס (Michel Thooris), קצין באיגוד המשטרתי Action Police CFTC, תיאר את המהומות כ"מלחמת אזרחים" וקרא לצבא הצרפתי להתערב
המהומות מתפשטות לתשע שכונות נוספות בפרוורי פריז, במהלכן כ-69 כלי רכב מוצתים ונשרפים באש.
המספר הכולל של ההצתות - כנגד פחי אשפה, כלי רכב ובניינים - הוא 150 (לפי הדיווחים).
שיא המהומות היה ב: Sevran, Aulnay-sous-Bois ו-Bondy, כולם שכונות בפרוור Seine-Saint-Denis (סן סן דני), הידוע בהיותו מקום ריכוז רגיש של מהגרים ואוכלוסיות מצוקה.
ב-Sevran הציתו צעירים שני חדרים בבית ספר ומספר מכוניות.
ב-Aulnay-sous-Bois, המתפרעים השליכו בקבוקי תבערה על בניין העירייה ואבנים על תחנת מכבי האש.
המשטרה ירתה כדורי גומי אל עבר המתפרעים.
ראש ממשלת צרפת, דומיניק דה וילפן נפגש עם משפחות הנערים שמתו והנער שנפצע בתקרית השנאי שהציתה את המהומות.
ראש הממשלה וילפן הביע את הצורך "להשיב את הרגיעה והסדר על כנם".
לפי הדיווחים, המתפרעים הסתערו על תחנת משטרה בשעה ש-177 כלי רכב הוצתו.
פקיד בממשלה טען שאש חיה נורתה אל עבר משטרת ההפגנות.
שני בתי ספר, משרד דואר ומרכז מסחרי ניזוקים בידי המפגינים ואולם תצוגת מכוניות מוצת.
ניידות משטרה נסקלות באבנים וכנופיות החלו לתקוף שוטרים.
המהומות התפשטו מערבה לעבר Hauts-de-Seine ותחנת המשטרה שם הותקפה בבקבוקי תבערה.
נשיא צרפת, ז'אק שיראק, קרא לרגיעה, ואילו ראש הממשלה, דומיניק דה וילפן, כינס את הקבינט לישיבת חירום.
דה וילפן הוציא הצהרה שאומרת "הבה נימנע מהדבקת סטיגמות לאזורים שלמים", בניגוד להצהרתו החריפה של יריבו הפוליטי ניקולא סרקוזי שקרא למפגינים "חלאות" ו"אספסוף".
התנועה הושבתה בקו RER B של רכבת הפרוורים מפריז לנמל התעופה שארל דה גול אחרי שהאיגודים הכריזו על שביתה.
המתפרעים תקפו 2 רכבות בלילה בתחנת Le Blanc-Mesnil station וניפצו חלונות.
נוסע אחד נפצע קל מרסיסי זכוכית.
לראשונה, המהומות מתפשטות אל מחוץ לפריז, ופורצות גם בדיז'ון (Dijon) ורואן (Rouen).
בפרלמנט התחייב ראש הממשלה וילפן להחזיר את הסדר אחרי שממשלתו מתחה ביקורת על הכישלון בדיכוי האלימות.
כ-100 כבאים נקראו לכבות שרפה שפרצה במפעל שטיחים שהוצת.
כמו כן הציתו הפורעים 27 אוטובוסים.
ב-3 בנובמבר מציתים המפגינים כ-500 מכוניות בשכונות Aulnay-sous-Bois, ניי-סיר-מארן, Le Blanc Mesnil ואיוולין
בנוסף, מכוניות הוצתו בפריז עצמה, וחלונות נשברו בתחנת המטרו ליד סנט שאפל.
הצתות והתקפות על כלי רכב התרחשו באוברווילייה, סרסל, Montmagny ו-Persan.
משטרת צרפת טענה שהמהומות בלילה זה קטנו בעוצמתן מהלילה הקודם ושרק 50 כלי רכב הוצתו באש.
קצין המשטרה Jean-François Cordet said אמר בהצהרה ש"בניגוד ללילות הקודמים, [הלילה] היו פחות התנגשויות ישירות עם כוחות הסדר".
סיקיה טראור (Siyakah Traoré), אחיו של הנערים שמתו, קרא למתפרעים "להירגע ולהפסיק לבזוז ולהשחית את הכול".
מצד שני, האלימות התפשטה לערים ליל (Lille) וטולוז (Toulouse) בפעם הראשונה.
כ-897 כלי רכב הוצתו ברחבי צרפת ו-170 מתפרעים נעצרו.
בנוסף, דווח שאשה נכה בת 56 לחייה הוצתה באש על ידי המתפרעים כאשר ירדה מהאוטובוס, "היא ניצלה על ידי הנהג שאושפז עם כוויות חמורות".
פצצת תבערה הושלכה על קיר של בית כנסת ב-Pierrefitte, כבאים הותקפו כאשר חילצו איש חולה במו (Meaux).
כמה אלפי תושבים של Aulnay-sous-Bois צעדו במחאה כנגד המהומות, במצעד שאורגן על ידי ראש העיר ג'ררד גדרון (Gérard Gaudron).
בצוהריים, ראש הממשלה דומיניק דה וילפן נפגש עם ניקולא סרקוזי ושרים אחרים בקבינט.
התובע הכללי של פריז, איב בו (Yves Bot) תיאר את המהומות כאלימות מאורגנת, מעל ומעבר למהומות ספונטניות.
בו טען שהצעירים בערים האחרות מוסתים להתפרע ולהשתולל באמצעות האינטרנט.
בו אמר גם שהאלימות הייתה מכוונת כנגד מוסדות הרפובליקה, אבל הכחיש שהם על רקע גזעי (אתני).
המהומות נמשכו והמתפרעים הציתו למעלה מ-900 כלי רכב בלילה אחד.
המשטרה בתגובה עצרה כ-250 מתפרעים.
בהשראת המהומות בצרפת, המוסלמים פתחו בהפגנות אלימות והתפרעויות גם בדנמרק, שכללו יידוי אבנים והצתות.
המהומות התרכזו בעיר אורהוס ופרצו בעקבות קריקטורה של מוחמד שפורסמה בעיתון דני.
בינתיים, המהומות בצרפת רק החריפו ואף הגיעו אל העיר פריז עצמה.
בלב פריז הוצתו כ-28 מכוניות.
במקביל, חשפה משטרת צרפת מעבדת נפץ בפרוור בדרום פריז בה ייצרו המתפרעים בקבוקי תבערה ופצצות בנזין.
איחוד הארגונים המוסלמים בצרפת הוציא פתווה האוסרת על המוסלמים את ההשתתפות במהומות.
ראש המועצות המוסלמיות של צרפת, דליל בובאקר, גינה את פרסום הפתווה בטענה שהיא משווה את האסלאם לוונדליזם.
קורבן ראשון של המהומות: אזרח בן 61 מת מפצעיו אחרי שהותקף על ידי מתפרעים בשעה שניסה לכבות פח אשפה שהוצת באש.
מתפרעים מוסלמים פתחו באש חיה אל עבר שוטרים.
מהירי נפצעו 10 שוטרים, 2 מהם קשה.
אחד המתפרעים, מוסא דיאלו, מכריז: "זו רק ההתחלה.
זה לא יסתיים עד שימותו שני שוטרים."
מהומות פרצו גם בבריסל וברלין, שם 5 כלי רכב הוצתו.
בעקבות ההחרפה במעשי האלימות הוטל עוצר לילי על ראנסי, פרוור בפריז.
כ-1400 הוצתו כלי רכב במהלך המהומות.
ממשלת צרפת הכריזה על מצב חירום וחידשה חוקים מ-1955 (תקופת המרד באלג'יריה) המאפשרים לכל נציב מחוזי להטיל עוצר בהתראה קצרה, לחפש בבתים ללא צו ולהטיל עונשי מאסר על מפרי עוצר.
עוצר לילי הוטל בעיר אמיין.
המהומות המשיכו ובמהלכן הוצתו כ-900 מכוניות, עשרות אוטובוסים ומספר חנויות.
בניס נפצע תושב אנושות, אחרי שהושלכה עליו משקולת מגג בניין דירות.
משטרת צרפת עצרה בפרוורי פריז שני אנשים שלטענתה ארגנו את המהומות באמצעות בלוגים באינטרנט.
שר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי איים ואמר שמהגרים שיורשעו בהשתתפות במהומות יגורשו מצרפת.
המהומות נחלשו: רק כ-300 מכוניות הוצתו ו-155 מתפרעים נעצרו.
בחלק מערי צרפת, כולל פרוורי פריז, הוטל עוצר לילי.
כ-463 כלי רכב הוצתו במהומות ברחבי צרפת.
כ-11 כלי רכב הוצתו בברלין וקלן בגרמניה.
משטרת פריז הוציאה צו האוסר התאספויות פומביות, וזו בגלל חשש מהתאגדויות בעלות אופי אלים והתססה של המתפרעים.
חשש להסלמה דתית במהומות בצרפת: בקבוקי תבערה הושלכו לעבר בית כנסת.
המהומות בצרפת נמשכו: כ-300 מכוניות, בית ספר ומתקן של חברת החשמל הוצתו על ידי המתפרעים.
שוטר נכווה מבקבוק תבערה שנזרק לעבר הרכב בו ישב.
שיראק גינה את זריקת בקבוקי התבערה לעבר המסגד.
כ-15 מכוניות הוצתו בבריסל, בלגיה.
שר הפנים ניקולא סרקוזי הותקף על ידי מהגרים בשאנז אליזה כאשר בדק את סידורי האבטחה של אתרים מרכזיים בפריז, ביניהם מגדל אייפל.
14 בנובמבר, יום שני: בעקבות העוצר חלה ירידה בכמות ההצתות.
15 בנובמבר, יום שלישי: סמכויות החירום הוארכו.
16 בנובמבר, יום רביעי: פחות מ-100 כלי רכב הוצתו.
17 בנובמבר, יום חמישי: פחות מ-100 כלי רכב הוצתו.
המשטרה רואה בכך רגיעה והכריזה על חזרה לשגרה.
למרות זאת, מצב החירום עדיין לא בוטל.
שוטרים ואנשי הצלה שנפצעו: 101
מקור: המשטרה הצרפתית, צוטט ב-ynet ב-7.11.2005
שוטרים ואנשי הצלה שנפצעו: 126
אנשים שנהרגו: 2 - בידי המתפרעים.
מקור: לה-מונד (צרפתית), 17 בנובמבר.
בתגובה להפגנות הכריז שר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי שעל המשטרה להתחמש באמצעים לפיזור הפגנות שאינם קטלניים על מנת להילחם באלימות האורבנית.
ממשלת צרפת הצטיידה עוד לפני המהומות באמצעים לפיזור הפגנות ונשק אל-הרג.
אחרי הלילה הרביעי של ההפגנות, הכריז סרקוזי על מדיניות של "אפס סובלנות" כלפי אלימות עירונית והודיע ש-100 פלוגות של משטרת ההפגנות (המקבילה הצרפתית ליס"מ הישראלי) ו-7 פלוגות של המשטרה הניידת יוצבו במוקדי האלימות.
סרקוזי אמר שהוא מאמין שחלק מהאלימות מאורגנת על ידי כנופיות, "זה לא נראה לי ספונטני לחלוטין", הוא אמר.
בלשי משטרה נשלחו לזהות "מנהיגי כנופיות, סוחרי סמים ובוסים גדולים".
פוליטיקאים מהשמאל מתחו ביקורת על גישתו של סרקוזי וקראו להגברת המימון לדיור, חינוך ויצירת מקומות עבודה, וכמו כן קראו להימנע מ"דמגוגיה מסוכנת".
סרקוזי זכה לביקורות נוספות אחרי שהתבטא במילים קשות כנגד המתפרעים וקרא להם "חלאות" ו"אספסוף" (המילים בצרפתית היו racaille ו-voyous).
במהלך ביקורו בשכונה Clichy-sous-Bois היה שר הפנים אמור להיפגש עם משפחות הנערים שנהרגו.
ברם, במהלך ביקורו נורה רימון גז מדמיע לתוך מסגד בשכונה, והמשפחות ביטלו את הפגישה.
אחיו של טראור אמר: "אין שום סיכוי שניפגש עם סרקוזי חדל האישים.
מה שקרה במסגד הוא ביזיון." המשפחות נפגשו עם סרקוזי לבסוף ב-3 בנובמבר.
עזוז בגאג, נציג השר לקידום שוויון הזדמנויות (ministre délégué à la promotion de l'égalité des chances, משרד שמוקדש למלחמה באפליה, הצהיר מספר הצהרות בנוגע למהומות, ובהם הביע התנגדות להצהרותיו "הבלתי מדויקות עם סמנטיקה של מלחמה" של סרקוזי, שלטענתו לא עוזרות בהרגעת המצב.
ב-5 בנובמבר גורמי ממשלה טענו שקיימת "יד נעלמה" המתאמת את המהומות.
התובע הכללי של פריז איב בו (Yves Bot) אמר לרדיו "אירופה 1" דברים ברוח זו.
סוכנות הידיעות רויטרס הביאה תגובות של תושבי השכונה אולניי סו בואה Aulnay-sous-Bois שהגיבו על הדברים הללו: חלק טענו שההצהרות הללו לא מוצדקות, ואילו אחרים חשדו שהמהומות קשורות לסחר בסמים.
מקורות לא מזוהים העלו חשד שמאחורי המהומות עומד תיאום של קיצונים איסלאמים.
ב-6 בנובמבר ביקש ראש הממשלה וילפן מהאימאם של מסגד פריז, דליל בובאקור, לקרוא להרגעת הרוחות.
האימאם סירב והטיח האשמות בוילפן.
אחרי פגישה עם וילפן אמר סרקוזי ש"אנחנו מנסים למנוע כל ניסיון לפרובוקציה" והוסיף ש"אלימות איננה הפתרון, יש לתת כוח למשטרה", וכי "אחרי שהמשבר יחלוף, כולם יצטרכו להבין שיש אי צדק במספר שכונות".
ב-7 בנובמבר הכריז נשיא צרפת ז'אק שיראק ש"הרפובליקה נחושה להיות חזקה יותר מאשר אלו שרוצים לזרוע אלימות ופחד.
החוק חייב להיות המילה האחרונה".
הכרזה זו גובתה למחרת (8 בנובמבר) באמצעים, כאשר לראשונה מאז 1955 אשררה ממשלת צרפת חוקי חירום המאפשרים לראשי המחוזות להטיל עוצר על שכונות שלמות.
מי שיפר את העוצר צפוי לעונש של קנס ועד חודשיים מאסר.
המהגרים הכריזו שהם רואים בכך הכרזת מלחמה עליהם, אך המהלך עצמו זכה לתמיכה גורפת (73% בעד) בקרב הציבור הצרפתי.
העוצר הופעל במספר מקומות החל מליל 9 בנובמבר.
בעקבות הטלת העוצר וירידת כמות ההצתות ב-50% הכריז ז'אק שיראק: "אנו נמצאים בתהליך שבו החוק והסדר שבים על כנם".
כמו כן אמר ש"יהיה עלינו להסיק את כל המסקנות ממשבר זה בבוא העת ואנו נעשה זאת באומץ רב ובצלילות מחשבה עילאית.
עלינו להגיב בצורה חזקה ומהירה לבעיות שאין כל ספק לגביהן - בעיות שרבים מדיירי הפרוורים הסובבים את עירנו מתמודדים מולן".
בסופו של דבר, המהומות החלו לדעוך וב-17 בנובמבר הכריזה המשטרה על חזרה לשגרה.
ברם, בערב חג המולד (25 בדצמבר) הוצתו שוב למעלה ממאה כלי רכב.
ביום שישי, 4 בנובמבר, פרסמה ארצות הברית אזהרת נסיעה לאמריקאים שמטיילים בצרפת ובה קראה להם להימנע מכניסה לאזורים בהם מתפרעים מוסלמים הציתו כלי רכב ורכוש.
דובר משרד החוץ האמריקאי שון מקורמק אמר שהמהומות הם עניין פנימי של צרפת אך הוסיף: "בוודאי, כמו כולם, אנו מתאבלים על אובדן חיי אדם במצבים כאלה.
אבל, שוב, עניינים אלה הם באחריותם של העם הצרפתי וממשלת צרפת".
גם אנגליה הוציאה אזהרה דומה וקראה לאזרחיה לנהוג משנה זהירות באזורים השונים של צרפת.
גם סין, רוסיה, אוסטרליה, יפן, גרמניה, קנדה, הולנד, בלגיה והונג קונג פרסמו אזהרות דומות.
נשיא סנגל, עבדולאיה וויד (Abdoulaye Wade), שבזמן המהומות ביקר בפריז הכריז בתגובה למהומות שצרפת חייבת "לפרק את הגטאות, ולשלב בחברה את כל האפריקנים המעוניינים להשתלב".
מנהיג לוב, מועמר קדאפי דיבר עם נשיא צרפת ז'אק שיראק בטלפון והציע לו עזרה בטיפול במהומות.
באיטליה, מנהיג האופוזיציה, רומאנו פרודי, קרא לממשלת איטליה לנקוט בפעולות מנע דחופות, ואמר לעיתונאים: "יש לנו את הפרוורים הגרועים באירופה.
אני לא חושב שהדברים כל כך שונים מפריז.
זה רק עניין של זמן".
בישראל ובארצות הברית, רבים ראו את המהומות כתוצאה של המדיניות הפייסנית שנקטה צרפת כלפי מדינות ערב תומכות הטרור והרשות הפלסטינית.
לטענת פרשנים ישראלים, הסיבה העיקרית למהומות אינה עוני וקיפוח (אף על פי שהמצב הכלכלי הגרוע של המהגרים תרם לליבוי האש) אלא הבדלנות האיסלמיסטית והלך הרוח שהאלימות משתלמת להשגת מטרות פוליטיות ומדיניות.
לטענתם, המהומות בצרפת היו חלק מהג'יהאד העולמי שכולל גם את המהומות בשוודיה, דנמרק והולנד, את רצח תאו ואן גוך ואת הפיגועים בלונדון - כולם בוצעו על ידי מהגרים מוסלמים שהתאזרחו והתיישבו באירופה.
בהשראת המהומות בצרפת, מוסלמים פתחו בהפגנות אלימות והתפרעויות גם בדנמרק, שכללו יידוי אבנים והצתות.
המהומות התרכזו בעיר אורהוס ופרצו בעקבות קריקטורה של מוחמד שפורסמה בעיתון דני, הידועה כפרשת קריקטורות הנביא מוחמד
מהומות פרצו גם בבלגיה, שם חמישה כלי רכב הוצתו.
גם בברלין בירת גרמניה הוצתו כלי רכב ונבדק אם ההצתות היו על רקע המהומות בצרפת.
המהירים והמתים הוא מערבון בבימויו של סם ריימי אשר יצא לאקרנים בשנת 1995. בתפקידים הראשיים מככבים כמה מבכירי שחקניה של הוליווד ובהם: שרון סטון, ג'ין הקמן, ראסל קרואו, לאונרדו די קפריו ואחרים.
התסריט נכתב על ידי סימון מור.
עלילת הסרט מספרת אודות קרב אקדחים הנערך על ידי ג'ון הרוד (ג'ין הקמן), רוצח ששולט ביד רמה ובזרוע נטויה בעיירה קטנה בשם רדמפטשן באריזונה.
הרוד מממן תחרות שמטרתה לחסל את כל היריבים בדו-קרב הנעשה בסגנון המערב הפרוע בירי באקדחים.
התחרות מושכת מגוון רחב של דמויות, ביניהן פושעים, הרפתקנים, בחור צעיר שטוען שהוא בנו של הרוד (לאונרדו די קפריו), אישה מסתורית שמטרתה היא הריגתו של הרוד (שרון סטון) ודמויות נוספות.
בהמשך העלילה מתברר שהאישה המסתורית, המגולמת על המסך על ידי סטון, מונעת על ידי שנאה עזה כלפי הרוד.
האישה רוצה לנקום בהרוד על כך שבהיותה ילדה קטנה שכנע אותה הרוד בעזרת תכסיסים להרוג בטעות את אביה, שהיה מרשל העיירה.
גיבור נוסף הוא פושע לשעבר שהפך למיסיונר בשם קורט (ראסל קרואו).
בעידודו של הרוד עובר קורט סדרת התעללויות פומביות ומאלץ אותו להשתמש באקדח פעם נוספת.
קורט כורת ברית עם האישה המסתורית במטרה להרוג את הרוד ולגאול את העיירה מאימתו.
המהומות ביוון בשנת 2008 החלו ב-6 בדצמבר, כאשר תלמיד בן 15 בשם אלכסנדרוס גריגרובולוס נורה למוות על ידי איש משטרה יווני.
ירי זה בוצע תוך כדי עימות בין צעירים יוונים למשטרת אתונה.
על פי עדות ראייה, השוטר ירה בצעיר על מנת להורגו אך השוטר עצמו טוען כי הצעיר נהרג מהנתז ולא מהירי עצמו.
העימות גרם למהומות והפגנות שהתפשטו ברחבי העיר בהשתתפותם של מאות צעירים.
בהמשך, התפשטו המהומות לסלוניקי ואזורים יוונים אחרים, כולל שני האיים התיירותיים כרית וקורפו, ולערים נוספות מחוץ ליוון, ההפגנות התפשטו גם לניקוסיה בירת קפריסין ולפאפוס.
על פי עוברי אורח שרואיינו על ידי עיתונאים, הרג הצעיר בוצע ללא כל התגרות מצידו.
המשטרה היוונית טוענת כי הצעיר נהרג בשעה שניסה לזרוק פצצה על רכב משטרתי שהוקף בשלושים אנרכיסטים אלימים.
המהומות ביוון גרמו לפציעתם של 24 שוטרים ולנזק ל-31 חנויות, 9 בנקים ו-25 מכוניות.
לאחר רגיעה נוספת במהומות בבוקרו של ה-7 בדצמבר, מצעד של המפגינים התעורר מחדש למהומות ואלימות בשעה שהמשטרה השתמשה בגז מדמיע.
מהומות אף פרצו ליד בנין הפרלמנט.
ב-10 בדצמבר הכריזו האיגודים המקצועיים ביוון על שביתה כללית, במחאה על המדיניות הכלכלית של הממשלה, ועל התנהגות המשטרה, ואף סגרו את נמל התעופה הבינלאומי של אתונה.
למחרת, ב-11 בדצמבר 4000 סטודנטים צעדו כנגד המשטרה והשתמשו בבקבוקי תבערה כנגדה.
ביום שישי ה-12 בדצמבר, סטודנטים תקפו את המשטרה מחוץ לבניין הפרלמנט.
המשטרה בתגובה השתמשה בגז מדמיע.
גשם כבד אשר ירד במקביל להפגנות, הפחית את עוצמת האמצעי כנגד המפגינים.
המפגינים, היוו השראה למפגינים שונים ברחבי אירופה להעתיק את דפוסי הפעולה.
באותו היום, הגישה המשטרה היוונית בקשה לגז מדמיע נוסף אחרי שאזל הגז בעקבות שימוש ב-4600 קפסולות עד אותו הזמן.
ביום שבת ה-13 בדצמבר, קבוצה גדולה של מפגינים התכנסה בחזית הפרלמנט היווני במרכז אתונה
למרות העובדה שהמוחים בחזית הפרלמנט הפגינו בצורה לא אלימה יחסית, המשטרה ניסתה לפזר את המהומות ב-1:30 (זמן מקומי) בגז מדמיע.
תגובה זו של המשטרה נענתה בבקבוקי תבערה ואלימות מצדם של הסטודנטים.
באותו היום, 100 מפגינים לערך יידו בקבוקי תבערה על תחנת המשטרה ליד המקום בו נהרג הסטודנט.
ביום ראשון ה-14 בדצמבר סטודנטים הצטרפו לדרישת תושבי השכונה אשר בה נהרג הסטודנט ימים ספורים קודם כי שם הרחוב אשר בו הוא נהרג יקרא על שמו.
במקביל, לפחות ארבע תחנות רדיו אשר בסיסן באתונה נתפסו על ידי מפגינים.
בסלוניקי, הפגינו סטודנטים בסולידריות עם כל האנשים אשר נעצרו כתוצאה ממהומות השבוע החולף.
ביום שני ה-15 בדצמבר התכנסו סטודנטים מחוץ לתחנת המשטרה במרכז אתונה.
המשטרה החליטה לפזר את ההפגנה אחרי שכמה מן המפגינים זרקו ביצים על אחת מחוליות המשטרה.
בפיראוס, 300 סטודנטים התכנסו ליד בית הכלא המקומי והקניטו את המשטרה אשר ירתה גז מדמיע על מנת לפזרם.
על פי איגודי המורים, 600 בתי ספר לערך נפלשו על ידי סטודנטים מוחים בנוסף ל-150 אוניברסיטאות.
נתונים אלו נמסרו על ידי שר החינוך היווני.
באיוניה תחנת השידור הציבורית נתפסה על ידי סטודנטים וקבוצות מהשמאל הרדיקלי מצעדים והפגנות נערכו גם בחניה, הרקליון, לריסה וכן בסלוניקי.
ביום שלישי ה-16 בדצמבר, הפגנות והתכנסויות נערכו מחוץ לתחנות משטרה רבות באתונה ובפיראוס.
בהמשכו של אותו היום, צעירים רעולי פנים נהרו ממתחם האוניברסיטה של זוגרפו והחלו ליידות בקבוקי תבערה בסמיכות למפקדת המשטרה.
שישה שוטרים נפצעו ועשרה כלי רכב משטרתיים עלו באש.
בינתיים, קבוצה של שלושים מפגינים לערך, פלשו לאולפני השידור הציבורי
והפריעו לשידור חדשות בהשתתפות ראש ממשלת יוון.
למשך דקה, עמדו המפגינים מול המצלמות ואחזו בשלט האומר: "הפסיקו לצפות, צאו החוצה אל הרחובות." בעקבות התקרית, הגיש ישב ראש השידור הציבורי את התפטרותו אבל היא נדחתה על ידי הממשלה.
הוא אף הוסיף כי "לא ניתן לקבל את זה שאינדיוידאולים לא מזוהים ימנעו מאחרים את זכותם לאינפורמציה.
ביום ד' ה-17 בדצמבר התקיימה התכנסות מחוץ לבית המשפט המקומי של אתונה וצעירים החלו לזרוק ביצים ועגבניות על המשטרה.
הפגנה נוספת נערכה על ידי החזית הצבאית של כל העובדים, איגוד סוחרים בעל זיקה שמאלנית קומוניסטית מקומית.
ההפגנה נערכה במרכז אתונה ו-5000 מפגינים לערך לקחו בה חלק.
באותו היום, סטודנטים מפגינים, הצליחו להתחמק מהשומרים בכניסה לאקרופוליס באתונה ותלו שם, על קיר הסמוך לפרתנון, שתי כרזות ורודות הקוראות לתמוך בהמשך ההפגנות.
על השלט הראשון נאמר: "חמישי ה-18/12 הפגנות בכל אירופה" ואילו הבאנר השני נשא את המילים התנגדות ביוונית, איטלקית, אנגלית וגרמנית.
המפגינים בנוסף, צעקו כי בחרו במוניומנט הגלובלי המסוים הזה לדרוש את התנגדותם לאלימות המדינה וכן לדרוש זכויות חינוך ועבודה.
עשינו (את מה שעשינו כעת) על מנת לשאת הודעה גלובלית לכל אירופה אמרו המפגינים.
דובר הממשלה, אבנגלוס אנטונרוס, מסר כי לא ניתן לסלוח למפגינים והאשימם בהטלת כתם על תדמיתה של יוון בעולם.
בקייסריאני, ליד מפקדת המשטרה, שרפו קבוצה של אנרכיסטים אוטובוס משטרתי, הנהג הצליח לחלץ עצמו בשלום.
בהפגנה נוספת, 40 אנשים לערך, מהגרים, עובדים ומובטלים, תפסו את משרדי איגוד העובדים המרכזי, הקונפדרציה הכללית של העובדים היוונים.
נשיא האיגוד, פנגופולוס, אמר מסר כי העובדים מחמיצים את הנקודה: "האיגוד אינו שולט בארץ זו".
מחאה נוספת גם נערכה מחוץ למשרדו של מושל סלוניקי וכן מול השר האחראי על מקדוניה.
מאוחר יותר באותו הלילה, פצצה ביתית התפוצצה ליד סניף מקומי של היורובנק.
נזק נוצר לחזית הבניין בו נוצר הפיצוץ.
פצצה נוספת מאותו הסוג, ריסקה את חלון מרכז המידע המקומי לאזרחים.
באיוניה, היכל העירייה נתפס בידי מפגינים במקביל לכך שבחניה תחנת טלוויזיה מקומית נתפסה בידי מפגינים לשעה לערך.
באותו הלילה נורה פעם נוספת צעיר על ידי יורה לא מזוהה.
הירי גרם להפגנה נוספת של 1500 אנשים בפרבר המערבי של אתונה, פריסטרי.
הצעיר אשר נורה בכף ידו, נפגע מקליע בשעה שישב בפארק מקומי מחוץ לתיכון עם חבריו.
לגבי תקרית זו, הודיעה המשטרה כי עשתה טעות בשעה שיצאה בהצהרה מיידית כי הצעיר נפצע מקליע של אקדח אוויר.
בדיקות הוכיחו כי נפגע מקליע בקליבר של 0.38 או מגנום 0.357. קציני משטרה חקרו את תקרית הירי מיד על מנת לְהָזֵם את השמועות כי סוכן משטרתי סמוי שלא בתפקיד ביצע את הירי.
דובר משטרתי מסר כי שום קצין לא היה בזמן הירי באזור ושנערכת חקירה בנושא.
ביום חמישי ה-18 בדצמבר, נערכו הפגנות במרכז אתונה.
יותר מ-12 אלף מפגינים התקהלו ברחובות ליד הפרלמנט היווני בצורה שלווה.
ההפגנות נהיו לאלימות בשעה שקבוצה של המפגינים פרצה מחוץ לקבוצה הגדולה והחלה לזרוק אבנים ובקבוקי תבערה על כוחות משטרה ובניינים ליד הפרלמנט.
בנוסף, הפכו מכונית משטרה, הבעירו פחי אשפה, התיזו צבע אדום על המשטרה וניסו להבעיר מחדש את עץ חג המולד אשר הוחלף ימים ספורים קודם בשל הדלקתו במהומות השבוע החולף.
המשטרה הגיבה בירי גז מדמיע ורימוני הלם.
המפגינים הופנו על ידי המשטרה למרכז האדמיניסטרטיבי של האוניברסיטה המקומית ובית הספר למשפטים, כלכלה ומדעי המדינה.
אחרי סיבוב נוסף של עימות בין מתפרעים רעולי פנים לבין המשטרה, כמה מאות מתפרעים נכנסו למתחם האוניברסיטה.
עוברי אורח מילאו את הרחובות והחנויות באותו היום בשל חג המולד בשעה שמפגינים החלו לרסק חזיתות של חנויות ולשרוף לפחות ארבע מכוניות.
הפגנות נערכו פעם נוספת בסלוניקי בשעה שמפגינים התכנסו מחוץ למשרד השר לענייני מקדוניה וטורקיה.
מחאות וכינוסים נערכו בערים שונות ברחבי יוון.
מספר איגודי עובדים הפסיקו לעבוד בסולידריות עם המפגינים.
28 טיסות בוטלו בשל עיצומים של בקרי טיסה וכן נדחו 14 נוספות.
גם בתי חולים פעלו בכוח עבודה מצומצם ביותר בשל העיצומים.
ביום שישי ה-19 בדצמבר, נערכה הפגנה מחוץ לפרלמנט היווני
כמו כן נערך קונצרט סולידריות מחוץ לבניין האדמיניסטרציה של האוניברסיטה הלאומית של אתונה.
צעירים רעולי פנים, תקפו את המכון הצרפתי באתונה עם בקבוקי תבערה וריססו בגרפיטי את הבניין.
בין הכתובות, נאמר בצרפתית בין השאר: "ניצוצות ביוון, אש בפריז, ההתקוממות מגיעה, ביוונית רוסס: צרפת, יוון התקוממות בכל מקום".
מאוחר יותר באותו היום, חמישים מפגינים לערך הפריעו לפרמיירה הרשמית של התיאטרון היווני הלאומי ואחזו שלטים המעודדים אנשים להצטרף להפגנות.
ביום שבת ה-20 בדצמבר 150 מפגינים לערך תקפו את עץ חג המולד בכיכר סינטגמה במרכז אתונה.
בשעה ארבע אחר הצהריים בשעה שתלו על ענפיו שקיות אשפה.
במהרה התנגשו המפגינים עם המשטרה.
הכיכר פונתה תוך שעתיים ולפחות שני צלמי עיתונות נפצעו על ידי אלות של המשטרה.
המפגינים אשר השחיתו את עץ חג המולד, פרסמו עצמם כגל של אירועים באותו יום ביוון ובכל רחבי העולם לציון רצח הצעיר.
באותו היום בערב, רעולי פנים פרצו לתוך בניין משרדי טירסיאס, חברה השומרת תיעודים של נושאי חוב והציתו את משרדי החברה.
האש כובתה לבסוף אך משרדי החברה הושמדו.
המפגינים, בהשתמשם באוניברסיטה הלאומית הטכנולוגית של אתונה כבסיסם, שיגרו התקפות נגד המשטרה בזורקם סלעים ופצצות תבערה, ובנוסף, הקימו מתרסים.
בסלוניקי, קבוצה של אנרכיסטים תפסה לזמן קצר את תחנת הרדיו המקומית והתיאטרון לפני שהחלו להפריע לראש העיר וסיליס פפגאורפולוס ולזרוק עליו ועל סגנו עוגות בשעה שלקחו חלק באירוע צדקה פתוח ליד התיאטרון הסמוך.
מאוחר יותר, קבוצה של מפגינים יצאה מתוך התיאטרון והחלה לתקוף אירוע מקומי בשעה שזרקה דמות של ישו.
ממשלת יוון, גינתה את הירי, השוטר היורה הושעה ונעצר עם סבירות להאשמה ברצח או בהריגה חמורה.
שותפו הושעה גם והואשם בשותפות לדבר עבירה.
ראש ממשלת יוון שלח איגרת ניחומים למשפחת ההרוג אשר בה נאמר: "ברגעים קשים אלו, קבלו בבקשה את תנחומי על אובדנו הלא הוגן של בנכם.
כמו כל היוונים, אני עצוב ביותר.
אני יודע ששום דבר לא יכול להקל את הכאב הוא אף הוסיף ואמר כי "המדינה תדאג לכך שטרגדיה כזו, לא תחזור בשנית".
בשידור לאומה הוא אף נדר לסיים את המהומות המסוכנות שנוצרו בהשראת הרצח.
ביקורת על הסיקור התקשורתי היווני
ב-13 בדצמבר, הוועדה היוונית הלאומית לטלוויזיה ורדיו יידעה את כל תחנות הרדיו והטלוויזיה ברחבי יוון כי עליהם להיות זהירים בצורה בה הם משדרים את החדשות אודות המהומות.
המועצה דרשה כי לא ישודרו מקרי אלימות קיצוניים של המשטרה מכיוון שעלולים להתפרש כהצדקה להתנהגות אנטי חברתית (קרי אלימה) של הציבור.
בנוסף נדרשו גופי התקשורת לא לנהוג בגישה שהם סמכויות שיפוטיות קו שנראה שנהגו בו עד אותה הבקשה.
כמו כן, מסמכים ציבוריים וכתבות אשר נוגעות להליכים משפטיים, אל להם להיות משודרים בשל נגיעתם לנושאים משפטיים וליכולתם להשפיע על המשפט.
המועצה ציינה כי יש סכנה של הפרת חוקי השידור בצורה בה הוצגו האירועים האחרונים."
בעקבות התפשטות המהומות, כמה ארצות הזהירו מטיילים מהאירועים.
וכן אירעו הפגנות הזדהות עם האירועים ביוון.
ארגנטינה: ב-13 בדצמבר, 50 סטודנטים התכנסו מול שגרירות יוון בבואנוס איירס לשם ביטוי סולידריות עם המוחים ביוון ולשם גינויו של רצח הצעיר היווני
אוסטרליה: הזהירה את תושביה מאלימות פוטנציאלית.
בנוסף, ב-13 בדצמבר, חבורת מפגינים התכנסה ליד הקונסוליה היוונית במלבורן לבטא את הסולידריות ולגנות את רצח הצעיר.
בניין הקונסוליה אף כוסה בגרפיטי.
אוסטריה:, בסביבות ה-120 איש, הפגינו מחוץ לשגרירות היוונית בווינה.
ארצות הברית: בעשרה בדצמבר, הקונסוליה היוונית בניו יורק הושחתה על ידי ריסוס כתובות וסלע נזרק על אחד מחלונותיה.
באחד עשר בדצמבר, 50 מפגינים באולימפיה בירת וושינגטון, צעדו בסולידריות עם המפגינים היוונים.
ריסוק חלונות בנק באירוע זה גרמו לעצירתו של אחד המפגינים.
בשבעה עשר בדצמבר, סטודנטים בניו יורק, השתלטו על בניין אוניברסיטה בעיר, דרשו את התפטרותם של כמה מחברי הנהלת האוניברסיטה, הדרישה באה הן לשם הפגנת סולידריות עם הסטודנטים היוונים וכן לשם מחאה על המיתון הכלכלי.
הסטודנטים מסרו כי הם קיבלו השראה מההתקוממות ביוון ושהם תומכים בהם.
בסן-פרנסיסקו, מחאה הסתיימה בחמישה עצורים בשעה שהמפגינים החלו לתקוף עסקים בקניון סמוך.
בסיינט לואיס, מיזורי, שישה מפגינים נעצרו בשעה שחסמו את התנועה.
בולגריה: מפגינים הפגינו מול השגרירות היוונית בסופיה.
בוסניה והרצגובינה הפגנות נערכו בחזית השגרירות היוונית בסרייבו על ידי סטודנטים מאוניברסיטת סרייבו.
הפגנה שלווה בחזית הנציגות היוונית לשוק האירופאי בבריסל כשבהפגנה זו השתתפו 120 מפגינים ו-9 מפגינים נעצרו.
וכן הפגנה אלימה יותר אשר נערכה בגנט.
בהפגנה, 70 מפגינים תקפו בנקים, חנויות, כמה שוטרים סמויים וכן צוות צילום.
בהפגנה זו נעצרו 19 מתפרעים.
לוקסמבורג: קרוב לשלושים מפגינים צעדו במרכזה של העיר המרכזית ביום שבת העשרים בדצמבר אחר הצהריים לשם הפגנת הסולידריות עם צעירי יוון.
הקבוצה התכנסה בשלוש וחצי בכיכר מרכזית בעיר וצעדו בנתיב במרכז העיר עד השגרירות היוונית.
אף על פי שהמפגינים הפריעו לסירוגין את התנועה, המשטרה לא דיווחה על הפרעות משמעותיות.
הקבוצה התפזרה בסביבות שש בערב.
סין: הביעה דאגה כלפי בטיחות אזרחיה ביוון.
קפריסין: מהומות, הפגנות והתנגשויות אלימות, התפשטו לקפריסין המהומות התחילו בצהרי היום של השמונה בדצמבר בבירה ניקוסיה ומערבה של פאפוס.
בפפוס, סטודנטים מוחאים התכנסו ליד היכל העירייה ומפקדת המשטרה.
במקום הם החלו לגדף את המשטרה הקפריסאית.
המפגינים אף החלו בזריקת סלעים על בניינים ופצעו לפחות קצין אחד.
המהומות הסתיימו במעצרם של שני סטודנטים.בלרנקה, מאות סטודנטים התכנסו בסמיכות למפקדת המשטרה והחלו להפגין ולהתעמת עם המשטרה כתגובה למהומות באתונה.
בעשרה בדצמבר, חברת התעופה הקפריסאית, ביטלה מספר טיסות ליוון, הן ליבשת והן לאיים.
במסגרת הביטולים לא הגיעו טיסות לסלוניקי, אתונה וכן להרקליון הביטולים אירעו בשל השביתה אשר התרחשה בעשרה בדצמבר.
ספרד בספרד, 11 נעצרו וכמה שוטרים נפצעו בהתנגשויות במדריד וברצלונה.
בתשעה בדצמבר, הוכרז בסביליה, כי התכנסות קטנה יחסית של מפגינים בחזית תחנת המשטרה יום למחרת בערב.
התכנסות זו הפכה להפגנה ספונטנית כש-100 מפגינים פשטו על הרחוב.
במסגרת ההפגנה, נשמעו סיסמאות בגנות דיכוי על ידי המשטרה ועל ידי המדינה.
מעשי המשטרה ביוון הוגדרו כרצח וכאלימות, דיכוי וטרוריזם.
בנוסף, נשמעו ססמאות סולידריות עם הצעיר היווני ההרוג ועם המהומות ביוון.
דנמרק: 62 אנשים נעצרו בקופנהגן בשל הפגנת תמיכה ביוון אשר נהייתה לאלימה.
פורטוגל התרחשו כמה הפגנות בליסבון ובאמדורה ב-20 בדצמבר היום הבינלאומי לסולידריות עם יוון..
צרפת: מפגינים נכנסו לקונסוליה היוונית בפריז, התפיסה הסמלית של הקונסוליה עברה בשלום.
בהמשך, 300 מפגינים התכנסו מחוץ לשגרירות היוונית לפני שחסמו חלקית את השדרה הראשית.
בבורדו, עיר בדרומה של צרפת, צרפתים הבעירו מכוניות בפתחה של הקונסוליה וכתבו גרפיטי אודות ההתקוממות .
אירלנד: מעל 20 אנשים הפגינו בדבלין במחאה על הירי ולשם הסולידריות עם המפגינים היוונים.
הולנד: בהאג, אמסטרדם, ניחמגן ולידן נערכו הפגנות סולידריות.
200 מפגינים לערך השתתפו בכל אחת מההפגנות הרגועות האלו.
שווייץ 120 מפגינים בקירוב בציריך, מחו על הריגת הצעיר היווני ואלימות המשטרה והביעו את תמיכתם במפגינים היוונים..
גרמניה: בליל ה-7 ולאורך השבוע הפגנות ספונטניות של סולידריות, התרחשו במספר ערים גרמניות.
את ההפגנות יזמו לרוב סטודנטים יווניים הלומדים במקום, לצד פעילי שמאל מקומיים.
בשבוע הראשון לאחר הפיגועים, אינדימדיה המקומית דיווחה על הפגנות ב-26 ערים ברחבי גרמניה כשבחלק מהן ההפגנות לוקחים כמה מאות מפגינים.
בין ההפגנות הגדולות, ברלין, המבורג, קולון, הנובר, ברמן, לייפציג דרזדן ונירנברג.
ב-8 בדצמבר, קבוצה של מפגינים, תפסה את הקונסוליה היוונית בברלין.
240 מפגינים הכניסו עצמם בכוח ללובי הקונסוליה, במערב ברלין, אחד המפגינים אמר כי המפגינים מוחים כנגד המדינה היוונית שאחראית לרצח הצעיר.
דובר הקונסוליה מסר כי אין כוונה לסלק את המפגינים על ידי המשטרה הגרמנית.
לבסוף, הסתיימה ההשתלטות בשלום.ב-12 בדצמבר נערכה הפגנה גדולה נוספת בברלין אשר בה לקחו יותר מ-1500 מפגינים.ו
איטליה: מפגינים רבים הפגינו ליד הקונסוליה היוונית בבולוניה וכן נמצאו כתובות גרפיטי הקשורות להפגנות בטורינו.
הפגנות נוספות נערכו בפירנצה ובחזית המוסד ההלני ללימודים ביזנטים שבוונציה.
ברומא, מפגינים שרפו מכולת אשפה וזרקו נפצים וסלעים על מכוניות משטרה אשר ניסו למונעם מלהגיע לשגרירות היוונית.
המהמר היא אופרה מאת המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב לליברית שנכתבה על ידו בהתבסס על סיפורו של פיודור דוסטויבסקי בשם זה ("הקוביוסטוס").
פרוקופייב החליט להפוך את סיפורו של דוסטויבסקי לאופרה בשנת 1914, בעידודו של המלחין אלברט קואוטס מתיאטרון מריאינסקי.
פרוקופייב כתב את האופרה בין נובמבר 1915 וינואר 1917, ואולם בעקבות פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917 האופרה לא הועלתה על הבמה עד שנת 1929, לאחר שעברה שינויים רבים בשנת 1927. האופרה הועלתה לראשונה בתיאטרון המלכותי דה לה מוניי (Théâtre Royal de la Monnaie) שבבריסל.
תפקידקולמשתתפי הופעת הבכורה בריסל, 29 באפריל 1929 מנצח: קורני דה תוראןאלכסיי, מורהטנורחוזה לנספולינה, בת חסותו של הגנרלסופרןלילי לובלןהגנרלבסמילורד יובאנוביץ'בלנשמצו-סופרןאיוון אנדריהמרקיזטנורג'י רמבומר אסטליי, אנגליבריטוןאמיל קולוןהברוניתהברוןבסג'ורג' קלוזוסבתא ("באבולנקה"), דודתו של הגנרלמצו-סופרןסימון באלארהנסיך נילסקיטנורה.
עלילת האופרה מתרחשת ברולטנברג (Roulettenberg) עיירת ספא דמיונית באירופה בשנות ה-60 של המאה ה-19.
בעת שהותם במלון גראנד, נפגש אלכסיי, המורה הפרטי של ילדי הגנרל עם פאולינה, האומנת של הילדים.
פאולינה חייבת כספים רבים למרקיז, ואלכסיי המאוהב בפאולינה משכן עבורה את תכשיטיה והימר בשמה בכספי המשכון, אך הפסיד בהימורים.
הגנרל מגיע עם בלאנש הצעירה, בה הוא מאוהב, וכן עם המרקיז ועם האנגלי, מר אסטליי.
כאשר נשאל על הפסדיו אומר אלכסיי כי הפסיד את חסכונותיו.
נאמר לו כי אדם עם הכנסה כה נמוכה אינו צריך להמר.
אסטליי מזמין את אלכסיי לשתות עמו תה.
הגנרל מקבל טלגרמה מבבולנקה (מילולית "סבתו" אבל בעצם דודתו, וסבתה של פאולינה) אשר נמצאת במוסקבה.
הגנרל מקווה כי בבולנקה תמות והוא יירש את כספה ויישא לאישה את בלאנש.
פאולינה חשה תסכול בשל חובותיה למרקיז.
פאולינה דורשת מאלכסיי שיפגין את אהבתו אליה, ויתחיל עם הברונית הגרמנית היושבת בפארק.
אלכסיי עושה זאת ומכעיס את הברון.
בלובי המלון, הגנרל נוזף באלקסי על מעשיו, אולם אלקסיי אינו מתחרט, והגנרל מפטרו מתפקידו.
מר אסטלי נכנס ומסביר לאלקסי את דאגתו של הגנרל: בלאנש ביקשה מהברונית הלוואה והדבר הכעיס את הברונית.
אסטלי מסביר כי הגנרל אינו יכול להציע נישואים לבלאנש עד שהוא יקבל את חלקו בירושה מבאבולנקה.
אלקסיי מגיע למסקנה שברגע שפאולינה תקבל את חלקה בירושה המרקיז ינסה לקשור עימה קשר רומנטי.
המרקיז מופיע, ומנסה לגרום לאלקסיי למתן את התנהגותו.
אלקסיי משיב למרקיז בחוצפה, והמרקיז מעביר לו פתק מפאולינה בו היא מבקשת ממנו להתנהג כיאות.
אלקסיי מאשים את המרקיז בכך שהוא גרם לפאולינה לכתוב את המכתב ועוזב בכעס.
המרקיס מעדכן את הגנרל ואת בלאנש שאלקסיי עזב את המקום.
הגנרל סבור שבאבולנקה תמות באותו ערב אולם היא מגיעה למלון באותו רגע, בבריאות תקינה.
היא פוגשת את אלקסיי ואת פאולינה בשמחה, אולם כאשר היא רואה את הגנרל היא מכריזה לכולם שהיא הבריאה ממחלתה ומתכוונת לנוח ולהמר בספא.
בקזינו מהמרת באבולנקה את כספה, ומפסידה אותו ברולטה תוך שהיא מתעלמת מכל בקשות להפסיק ולהמר.
הגנרל רואה את אובדן סיכוייו להציע נישואים לבלאנש, ואף שוקל לקרוא למשטרה כאשר הוא רואה כמה כסף הפסידה באבולנקה, אולם המרקיז משכנע אותו שלא לעשות זאת.
אלקסיי מגיע, והגנרל והמרקיז מבקשים ממנו שעצור את הפסדיה של באבולנקה.
הנסיך נילסקי, המאוהב אף הוא בבלאנש, מגיע, וגורם לבאבולנקה הפסדים נוספים.
בלאנש עוזבת עם נילסקי, ואלקסיי תוהה מה יקרה למשפחתה של פאולינה בשל הפסדיה של באבולנקה.
באבולנקה, לאחר שהפסידה את כל כספיה, רוצה לשוב למוסקבה.
בחדר המלון שלו פוגש אלקסיי בפאולינה.
בידי פאולינה מכתב מהמרקיז בו המרקיז ממבקש ממנה לשלם לו את מלא חובותיה, אחרת יתבע אותה והיא תפסיד את ירושתה.
אלקסיי מרוצה מכך שפאולינה מבקשת את עזרתו.
בהיותו בקזינו אלקסיי זוכה 20 פעמים ברצף, ולמעשה מרושש את הקזינו.
אלקסיי שב לחדרו, שם מחכה לו פאולינה; הוא מציע לה את הכסף לשלם למרקיז, והיא מסרבת ושואלת אם הוא באמת אוהב אותה.
אלקסיי שב ונותן לה כסף אולם היא זורקת את הכסף ויוצאת מהחדר.
אלקסיי נותר לבדו עם כספו.
סוויטה: ארבעה דיוקנאות מתוך המהמר, אופוס 49
פרוקופייב השתמש בלחן האופרה ליצירת סימפוניה קונצרטית בשנת 1931.
המהומות בממלכה המאוחדת שהחלו באוגוסט 2011 היו סדרה מתמשכת של הפרות הסדר הציבורי, ביזות, והצתות ברחבי הממלכה המאוחדת, שהחלו בטוטנהאם שבצפון לונדון ב-6 באוגוסט 2011, אך תוך שלושה ימים התפשטו לרחבי בריטניה והסתיימו רק ב-11 באוגוסט.
טוטנהאם, פרבר צפוני של לונדון, ממוקם באחד המחוזות העניים ביותר בבריטניה.
בשנת 1985 פרצו מהומות בטוטנהאם, לאחר שאישה בת 49 מתה כתוצאה מפשיטת המשטרה על דירתה.
האירוע גרר הפגנה שיצאה מכלל שליטה והסתיימה ברצח שוטר.
בעקבות ההתרחשויות השקיעה המדינה באיכות הדיור, בתחזוקה, ובאבטחת אזורי המגורים, מה שהוביל לירידה בפשיעה ובאלימות.
כתוצאה מכך, המשטרה לא הייתה מוכנה להסלמה שפרצה בשנת 2011.
המהומות החלו בעקבות מותו של אזרח שחור בן 29, מארק דאגן, שנורה למוות מירי שוטרים בשירות הסקוטלנד יארד.
למרות שהמשטרה מצאה אצל דאגן אקדח וסמים, הרי שוועדת חקירה חיצונית קבעה מספר ימים לאחר שנורה, כי הוא לא ירה כלל.
מה שהחל כמחאה שקטה מול תחנת המשטרה בטוטנהאם, התפשט במוצאי שבת, ה-6 באוגוסט, לפרעות בהן הוצתו במשך הלילה אוטובוס, שני בניינים, וניידות משטרה.
כמו כן, התחוללו מעשי ביזה וונדליזם במספר חנויות ומרכזי קניות.
הפרעות התפשטו ב-7 באוגוסט לאזורים אחרים של העיר, ולפחות 35 שוטרים נפצעו.
ב-8 באוגוסט, המהומות הנרחבות התפשטו גם לחלקים אחרים בבריטניה, ונרשמו הפרות סדר חמורות ואלימות גם בברמינגהאם, ליברפול, ובריסטול.
במשך היום נסגרו גם רוב החנויות ומרכזי הבילויים והמסחר באזורים אחרים בעיר, מחשש להתפשטות המהומות.
עד ל-9 באוגוסט נעצרו 525 איש ונגד עשרות הוגשו כתבי אישום.
במהלך המהומות נורה ונהרג צעיר בן 26. ב-Winson Green, ברמינגהם, שלושה בריטים ממוצא פקיסטני נהרגו בתאונת פגע וברח בשעה שניסו להגן על שכונתם מפורעים.
בעלי חנויות העריכו כי נזקים בסדר גודל של מיליוני לירות שטרלינג נגרמו לחנויותיהם.
בנוסף, הפורעים גרמו לנזק בלתי הפיך לבניינים בעלי ארכיטקטורה ייחודית.
ליל ה-9 באוגוסט היה יחסית שקט בלונדון, אך ההתפרעויות התפשטו והמשיכו בערים אחרות במערב אנגליה דוגמת ברמינגהאם, מנצ'סטר, וולברהמפטון, גלוסטר וליברפול.
נטען שהיערכות הסקוטלנד יארד בלונדון עם 16,000 שוטרים, הוא שהביא לשקט היחסי בבירה.
ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, שקטע את חופשתו לאור המהומות במדינה, אישר ב-10 באוגוסט למשטרה להשתמש בפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה, בתותחי מים ובכדורי פלסטיק כנשק לפיזור המתפרעים.
לילות ה-10 וה-11 באוגוסט עברו בשקט, לאחר היערכות מוגברת של המשטרה בכל הערים הגדולות.
ב-11 באוגוסט התקיים דיון חירום בפרלמנט הבריטי, שהתכנס למרות הפגרה.
ראשי ליגת ההגנה האנגלית טענו שנוכחות תומכיהם באזורי התפרעויות תרמה להרגעת הרוחות, בכך שהצטרפו לקבוצות שמירה מקומיות.
אולם, לעיתים דווקא קבוצות אלו היו מעורבות בהתקלויות עם המשטרה.
למרות שהסיבה הספונטנית למהומות היה כנראה מותו של דאגן מיריות שוטרים, יש הסבורים כי תרמו לכך גם המתיחות המקומית בלונדון בין הציבור למשטרה, אחוזי אבטלה גבוהים וקיצוץ בתקציבים הציבוריים.
לטענת הסוציולוג ומנהל המכון הלונדוני לאינטגרציה מקומית מייק הרדי, המהומות בעיקרן לא היו "על גזע, דת או מעמד", אלא "פשוט של כאלה שחשים מחוץ לחברה".
הסוציולוג פול בגוליי מאוניברסיטת לידס הגדיר את הסיבה להצטרפות ההמונית כ"זמינות ביוגרפית": האבטלה הגואה הביאה לכך שיותר צעירים היו פנויים ברחובות, ועבור דור שגדל על צריכה מופרזת ופרסומות הדבר שימש כזרז רב עצמה לתסיסה ולבזיזה.
צעדי הצנע והקיצוץ הדרסטיים שנקט ראש הממשלה דייוויד קמרון החמירו עוד יותר את המצב.
הקיצוצים תוכננו במיוחד לשירותי הרווחה - 91 מילארד יורו עד שנת 2015. הקרימינולוג ג'ון פיטס מאוניברסיטת בדפורדשייר טען כי היקף הביזה נבע מ"קרימינולוגיה אופורטוניסטית", אך יחד עם זאת, היה תפקיד מרכזי למצב שבו לצעירים "אין מה להפסיד", בהיעדר נקודת מבט חברתית.
ג'ורג' קיילינג, מחברה של תאוריית החלונות השבורים תיאר אף הוא כיצד פשעים קטנים, כמו חלונות שבורים, משמשים טריגר להתנהגות פלילית.
המכנה המשותף למרבית המעורבים היא אפוא הכנסה נמוכה ואבטלה גבוהה, כמו גם סיכוי מועט או אפסי לעתיד מבוסס.
המשטרה חשדה כי הפורעים השתמשו בתכנת המסרים המיידיים "בלקברי מסנג'ר" (BBM) כדי לארגן את המהומות.
בניגוד לשירותים אחרים כגון טוויטר, BBM פועלת עם תוכנת הצפנה המקשה על קריאת המסרים.
היצרן הקנדי "Research in Motion" סייע למשטרה הבריטית בחקירותיה, ונפל קרבן למתקפת האקינג.
טוויטר ופייסבוק שימשו גם כן להפצת מידע.
לאור היקף המהומות והשימוש בטכנולוגיית התקשורת המודרנית כינתה המשטרה הבריטית את המהומות כ"פשע מאורגן", וראש הממשלה אף הציע לאסור על שימוש ברשתות חברתיות.
כמו כן נעשה שימוש ברשתות החברתיות כדי לארגן קבוצות מתנדבים לניקוי הרחובות.
המהומות בסטוקהולם הן הכינוי שניתן בעיתונות השוודית והעולמית למהומות והעימותים שהתרחשו בין מהגרים תושבי שכונת האסבי שבצפון סטוקהולם, בירת שוודיה והמשטרה המקומית.
המהומות פרצו ביום ראשון, 19 במאי 2013, עת דיווחה המשטרה על הצתות והשחתת רכוש והסתיימו ביום שישי, 24 במאי 2013, עת דיווחה המשטרה כי מרבית המהומות פסקו.
הרשויות דיווחו כי במהלכן נפצעו עשרות שוטרים והוצתו עשרות מכוניות.
המהומות פרצו לאחר שב-13 במאי ירו שוטרים שוודים בגבר בן 69, מהגר ממוצא פורטוגזי משכונת האסבי בעיר, שמת כתוצאה מהירי.
על פי הדיווחים בתקשורת המקומית הגבר שנורה היה חמוש בחרב מצ'טה, נעל את עצמו בדירתו עם רעייתו וסירב לאפשר לשוטרים להיכנס פנימה.
מחשש לסכנה לחיי רעייתו השוטרים פרצו בכוח וירו בו.