tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבנייה הסתיימה ב-1880, והוא היה מוכן עבור התערוכה הבין-לאומית במלבורן שנערכה באותה שנה.
הבניין מורכב מהיכל גדול מרכזי ששטחו כ-12,000 מ"ר, ומחדרים צדדיים רבים.
בניין התערוכה המלכותי מסמל את נקודת האמצע של תנועת התערוכות העולמיות.
ב-1854 נבנה בניין תערוכות קטן, ולאחר מכן החלו לבנות בנייני תערוכות בסדר גודל עולה, בדרך כלל לפני תערוכה עולמית בעלת חשיבות.
התערוכות העולמיות של 1880 ו-1888 נערכו בתקופה שבה מלבורן שגשגה.
תערוכת המאה של מלבורן נערכה בבניין ב-1888 לרגל מאה שנה להגעת המתיישבים האירופאים הראשונים לאוסטרליה.
אחד מהאירועים החשובים הנוספים שהתרחשו בבניין היה פתיחת המושב הראשון של הפרלמנט האוסטרלי ב-9 במאי 1901. לאחר הפתיחה הרשמית הממשלה הפדרלית עברה לבית הפרלמנט של ויקטוריה, ואילו הפרלמנט של ויקטוריה השתמש בבניין במשך 26 השנים הבאות.
מצבו של הבניין החל להתדרדר, ובשנות ה-40 הוא אף כונה פיל לבן.
ב-1953 נשרף האגף של הבניין שבו שכן האקווריום של מלבורן, וחדר הנשפים הגדול נהרס ב-1979 כך שרק המבנה המרכזי נותר על כנו ביחד עם מבני משנה שנבנו בשנות ה-60 ושנות ה-70. הריסת חדר הנשפים התקבלה בכעס רב בציבור, ובסופו של דבר הוחלט שלא להרוס את המבנה הראשי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הבניין שימש כבית חולים.
לאחר המלחמה ועד לשנת 1975 הבניין הכיל חנויות ומשרדים, שימש כבית מגורים עבור חיילים וכאולם נשפים.
בשנת 1975 הבניין הוסף לרשימת הנכסים הלאומיים של אוסטרליה.
המלכה אליזבת השנייה ביקרה בוויקטוריה ב-1984 והעניקה לבניין את התואר "מלכותי".
בעקבות כך התחילה בשלהי 1985 סדרה של עבודות שיפוץ, וכן בנייתו של אגף שלם מזכוכית, שנהרס מאוחר יותר.
צורתו וסביבתו של בניין התערוכה לא השתנו רבות מאז בנייתו, ובכך הוא שונה מבנייני תערוכה אחרים.
עם זאת, נערכו מספר שינויים משמעותיים במתחם הכולל של המבנים והגנים.
אולם, ג'ף קנט, ראש ממשלת ויקטוריה, הציע ב-1996 לבנות את המוזיאון הלאומי במלבורן בסמוך לבניין התערוכה.
האגף המזרחי והאגף המערבי הזמניים שנבנו בשנות ה-60 נהרסו ב-1997 וב-1998, והצד החיצוני של הבניין שופץ.
השינוי המשמעותי האחרון היה בנייתו של מוזיאון חדש בגן הצפוני.
רעיון זה נתקל בהתנגדות מצד מפלגת הלייבור של ויקטוריה, מועצת העיר והקהילה המקומית.
כתוצאה ממחאה ציבורית החליט ג'ון בראמבי, אחד ממנהיגי האופוזיציה בוויקטוריה, להסתייע במועצת העיר של מלבורן ולהציע את הבניין כמועמד להכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית.
ההתקדמות בתהליך נמשכה רק כאשר מפלגת הלייבור ניצחה בבחירות והרכיבה את הממשלה החדשה ב-1999.
הבניין וגני קרלטון שבתוכם הוא שוכן הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004, והיה לבניין הראשון באוסטרליה שזוכה למעמד זה.
בנימוקי ההכרזה נאמר כי הבניין הוא בית התערוכה היחיד מהמאה ה-19 ששרד באוסטרליה, ואף אחד מהבניינים העיקריים מסוג זה ברחבי העולם.
החל משנות ה-2000 הבניין משמש כמרכז תערוכות באופן קבוע, והוא מיועד לאירועים כגון תצוגת הפרחים והגנים הבין-לאומית של מלבורן.
בבניין נערכים סיורים הקשורים למוזיאון הסמוך.
עם זאת, הבניין כבר איננו מרכז התערוכות הגדול או העמוס ביותר במלבורן.
מספר מוסדות אקדמיים משתמשים בבניין כאולם בחינות עבור תלמידיהם.
בניין התערוכה היה מורכב ממבנים קבועים וממבנים זמניים, ובכך היה שונה מבנייני תערוכה אחרים.
ההיכל המרכזי היה אמור לשמש למטרות אחרות גם לאחר סגירת התערוכה שלשמה נבנה הבניין.
המבנה היה דמוי צלב ומוקף בשני אגפים קטנים יותר מכיוון מזרח ומערב.
הבניין נבנה מתערובת של לבנים, עץ, פלדה וצפחה.
הקירות לא נבנו עם מלט, ורק בתקופה מאוחרת יותר הם נצבעו.
המסגרת של הגג נבנתה מעץ וכוסתה בצפחה וביריעות פלדה גליות.
לאחר שנערכה תחרות הוחלט כי האדריכל שייתכנן את הבניין והאזור שמסביבו יהיה ג'וזף ריד.
ריד שילב בתוכנית הבניין אלמנטים מהאדריכלות הגותית והאדריכלות הקלאסית, וכן אלמנטים מסגנונות בנייה אירופאים נוספים.
בבניין היה שילוב של אלמנטים דתיים וחילוניים.
צורת הבניין הייתה שילוב בין חדר אוכל מפואר לכנסייה, והוא כלל גם מסדרונות צד, ספינות, טרנספטים וקומת תאורה.
דלת הכניסה הראשית הייתה מוקפת בפורטיקו דמוי שער ניצחון, ופנתה לכיוון דרום.
מעל הבניין נבנתה כיפה על בסיס מתומן.
כל אחת מקומות הבניין מורכבת ממרפסת מרכזית המוקפת בתאים ונגמרת בתאים פינתיים המחופים על ידי גג בעל שיפוע דו-צדדי.
הגובה של כל אחד מהתאים שווה לשלוש קומות.
הקומה הדרומית היא הרחבה ביותר והתאים הנמצאים בה מקושטים במגוון אלמנטים.
הקומה המזרחית והקומה המערבית קטנות יותר ויש בהן פחות קישוטים.
החלל הפנימי המרכזי מכוסה בתקרה אלכסונית.
לאורך הספינה יש קומת תאורה.
מערכת תומכות העץ של הגג מחוזקת על ידי מוטות מתכת, ומקושטות באמצעות תבליט קישוטי המורכב מתבנית גאומטרית החוזרת על עצמה.
גובה הכיפה המרכזית הוא 68 מטרים וקוטרה הוא 18 מטרים, והיא נתמכת על ידי ארבע קשתות ופנדנטיבות.
הקישוטים המקוריים בתוך הבניין הוכנו על ידי ג'ון מאת'ר, שהשתמש בשילוב של ציורי פרחים ותמונות המייצגות את האמנויות, מדע, תעשייה, חקלאות וסמלי המדינות המציגות בתערוכה.
לקראת התערוכה העולמית השנייה כוסו ציוריו של מאת'ר באלה של ג'ון קליי בילר.
האמן ג'ון רוס אנדרסון פיקח על צביעת הבניין לרגל פתיחת מושב הפרלמנט ב-1901. אנדרסון השתמש בצבעים קודרים וביצירתו התבסס על תוכניתו של ג'.ג' גרייס לתערוכה העולמית שנערכה בלונדון בשנת 1862. הקישוטים הללו כוסו בשכבה נוספת במהלך המאה ה-20, אך נעשו עבודות על מנת לחשוף אותם מחדש.
בניין המשביר לצרכן בירושלים, הממוקם ברחוב המלך ג'ורג' 28, באחד מקודקודי "המשולש הירושלמי", בקרבת מדרחוב בן-יהודה ומגדל העיר, נבנה בשנים 1967-1970 על ידי חברת הכשרת היישוב על פי תוכניות של האדריכל דוד אנטול ברוצקוס.
במבנה שכנה חנות הכלבו של המשביר לצרכן עד שנת 2010. בשנת 2018, לאחר שיפוץ נרחב שהחליף את מראה החזיתות והחלוקה הפנימית, נפתח בבניין סניף של חברת חללי העבודה המשותפים WeWork.
הבניין תוכנן במקור בסגנון מודרני בצורת קובייה אטומה, פרט לקומת הקרקע, בה יש קיר מסך רצוף מזכוכית.
בכך מחקה המבנה בנייה של קניונים אמריקאים.
גם בניין המשביר לצרכן בחיפה נבנה בסגנון דומה.
בהתאם לחוקי הבנייה בירושלים, הבניין צופה אבן נסורה.
שטחו הבנוי של המבנה הוא 5,000 מ"ר, והוא היה בבעלות משותפת של חברת הכשרת היישוב וקו-אופ ישראל.
רשת המשביר לצרכן שכרה את המבנה לשימוש סניפה הירושלמי בשכירות ארוכת טווח מאז הקמתו.
שכירות זו הסתיימה בשנת 2011, אז עבר סניף המשביר לבניין חדש ליד כיכר ציון.
לפני הבניין רחבה קטנה ("רחבת הכשרת היישוב" לפי שמה הרשמי ו"רחבת המשביר" בפי העם), אשר משמשת כמעין כיכר עירונית ומתקיימים בה מדי פעם הפגנות ומופעי רחוב.
רחבה זו מתוארת בספר "מישהו לרוץ אתו" מאת דויד גרוסמן.
חשיבות רחבה זו ירדה עם בניית מגדל העיר בסמוך לבניין המשביר לצרכן, משום שהמגדל ריכז רוח חזקה אל רחבה זו.
המגרש עליו הוקם הבניין נרכש על ידי המשביר לצרכן בשנת 1963. הבניין נחנך לאחר 3 שנות בנייה בעלות של 8 מיליון ל"י בספטמבר 1970, בטקס בנוכחות ראש העירייה טדי קולק.
לאחר הריסת בית טליתא קומי שעמד בסמוך למשביר ב-1980 (במקומו הוקם בניין משרדים ומסחר - בית רג'ואן), הוצבו ברחבת המשביר חלקי אדריכלות מקוריים מהבניין העתיק, דוגמת חלון מקושת, ארובה וחזית מרפסת, כמצבת זיכרון לבניין שנהרס.
בשנות השמונים המאוחרות פרצה שרפה בבניין המשביר לצרכן, וכוחות הכבאים התקשו לפרוץ אל הקומות הגבוהות של הבניין בשל החלונות הצרים והמעטים שבו.
כלקח מהשרפה הותקנו דלתות חירום בחזית האחורית של המבנה.
עם צאתו של סניף המשביר מן המבנה למבנה חדש בכיכר ציון, תכננו בעליו להסב אותו לקניון, תוך שינוי משמעותי במבנהו החיצוני והפנימי, שכלל בין היתר את הריסת חזיתו הדרומית הפונה למגדל העיר והחלפתה בקיר זכוכית.
אולם תוכנית זאת לא יצאה לפועל ובהמשך נעשו שינויי בעלות על שטחי המתחם.
בתאריך 19 בספטמבר 2015 פרצה שרפה נוספת בבניין אשר גרמה לנזק רב.
בפברואר 2016 נחשפה תוכנית חדשה למתחם האמורה להתבצע בשני שלבים.
השלב הראשון נועד להכשיר את שתי קומותיו התחתונות של הבניין לשטחי מסחר בעוד קומותיו העליונות מיועדות לשמש כמשרדי סטארט-אפים של חברת WeWork המפעילה רשת משרדים שכזאת ברחבי העולם ויש לה סניפים נוספים באזור המרכז.
חלק מהשיפוץ המתוכנן כולל פעירת חלונות רבים בחזית המבנה האטומה וכן הכשרת כניסה לקומות המשרדים מכיוון רחוב עליאש בחלקו האחורי של המבנה.
בשלב השני מקווים הבעלים לקבל היתרי בנייה לבניית יחידות דיור קטנות להשכרה מעל המבנה הקיים.
בדצמבר 2018 נחנך בבניין מרכז WeWork בירושלים.
בניין הסיטי (לשעבר מבנה סניף בנק אַפַּ"ק בחיפה) הוא מבנה היסטורי שתוכנן בשנת 1925 בדרך יפו בעיר התחתית בחיפה, ובנייתו הושלמה בשנת 1928.
המבנה הוא מבנה אבן מונומנטלי הכולל שני אגפים.
אגפו המזרחי תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד.
בתכנונו של המבנה ביקש ברוולד ליצור קשר בין ההיסטוריה של עם ישראל לארץ ישראל.
עיצוב המבנה כולל קשתות ותבליטים של מטבעות בר כוכבא ומטבעות מימי בית שני.
בשנת 1954, נבנה האגף המערבי; אגף זה תוכנן על ידי האדריכל יוחנן רטנר תוך שמירת סגנונו האדריכלי של הבניין.
בתכנונו של המבנה ביקש ברוולד להביא לידי ביטוי את הסגנון ה"יהודי-מזרחי" שישלב צורות אירופאיות עם אלמנטים מזרחיים.
ברוולד היה מראשי מעצבי סגנון זה שרווח בשנות ה-20 של המאה ה-20. המבנה צופה באבן בהתאם לדרישות הבנייה של הבריטים.
המבנה נבנה בצמוד וממערב למרכז המסחרי הראשון שנבנה בחיפה, שבנייתו הושלמה בשנת 1927.
סניף בנק אפ"ק נפתח לראשונה בחיפה בשנת 1908. המנהלים הראשונים של הבנק היו נתן קייזרמן ושלמה זלמן נתנזון.
בשנת 1918, בסוף מלחמת העולם הראשונה, לאחר כיבוש ירושלים ויפו על ידי הצבא הבריטי, נותר הסניף בחיפה מנותק מסניפיו האחרים כשבקופתו מזומנים.
כדי שהכסף לא יאבד את ערכו, השתמשו בו לרכישת קרקעות על הכרמל, בעיקר קרקעות שהיו בבעלות הטמפלרים שביקשו למכור את קרקעותיהם בעקבות תבוסת צבאות גרמניה והאימפריה העות'מאנית.
את הרכישה ביצעה חברת הכשרת היישוב.
קרקעות אלה שימשו לאחר מכן לייסוד שכונת כרמל מרכזי.
במשך השנים הונצחו מנהליו הראשונים של סניף הבנק ברחובות העוברים ליד המבנה.
בשנת 1952 שונה שמו של הרחוב ממזרח למבנה לנתן קייזרמן, ובשנת 1964 שונה שמו של קטע רחוב דרך יפו העובר ליד המבנה לנתנזון.
המבנה שוכן ברחוב נתנזון 1.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 לערך, שכן במבנה הסניף הראשי של בנק לאומי (שמו הנוכחי של בנק אפ"ק) בחיפה, עד שעבר למבנה משרדים מודרני מולו בדרך יפו 21. במשך השנים המבנה הוגדר כמבנה לשימור.
לאחר שהמבנה נמכר לחברה פרטית, הוא עבר שיפוץ תוך שמירה על אופי המבנה.
המבנה משמש כבניין משרדים ושוכנים בו משרדי עו"ד, רואי חשבון וכדומה.
בניין המטה הארצי של משטרת ישראל בתל אביב הוא מבנה לשימור בסגנון באוהאוס השוכן ברחוב הרכבת 14 פינת רחוב לבונטין, שבו שכן המטה הארצי של משטרת ישראל בסמוך אל בית המכס ההיסטורי.
הבניין הוקם בשנת 1937 על ידי שותפות של סוחרים בסגנון באוהאוס ברחוב הרכבת 12 ו-14 פינת רחוב לבונטין בתל אביב ונודע כ"בית הסוכנים".
הבניין שימש עסקים שונים ודירות מגורים וכלל גם אולם אסיפות.
בין השאר שכנו בו משרדי התאחדות יוצאי רומניה ודפוס עיתון הצופה.
בשנת 1946 עבר אליו מחלקת דואר החבילות.
בעת הקמת בווינגרד בירושלים, בעקבות פיצוץ מלון המלך דוד הוקם מתחם ביטחון דומה בתל אביב, שכלל את הבניין.
לצורך כך נדרשו דיירי הבניין לעוזבו ומשטרת המנדט והצבא הבריטי השתמשו בבניין.
ב-2 בינואר הותקף המתחם על ידי המחתרות והשלטונות בקשו מעיריית תל אביב להזהיר על הסכנה שבירי באזור הנמצא בלב אזור מגורים.
בהצופה קראו לפינוי הצבא מהבניין הנמצא בתוך אזור מגורים.
בדצמבר 1947 פינו הבריטים את המתחם ומשפחות רבות פלשו לבניין.
הבריטים השיבו את הבניין לבעליו, אולם במהרה הוחרם הבניין שוב על ידי ממשלת ישראל כדי שישמש את המשטרה.
בסוף שנת 1948 הועברו כל יחידות המטה הארצי של משטרת ישראל מהקרייה אל הבניין.
הבניין המשיך לשמש גם עסקים אזרחיים.
אחד מהם, בית מלאכה של "אביב יהלומה", נאלץ לפנות לבג"ץ כדי לכפות על המשטרה לאפשר לעובדים להיכנס למקום עבודתם.
בשנת 1951 נפתחה שלוחה של המטה הארצי ביפו, אך הפיקוד העליון של המטה הארצי המשיך לשבת בבניין ברחוב הרכבת.
בשנת 1958 אירע בבניין מקרה חמור בו שוטר לשעבר תקף את המפכ"ל.
בבניין בתל אביב פעלו בין השאר מחלקת ההדרכה, קצין הגיוס הראשי, המדור לבעלי חיים, המדור לחקירות פשעי הנאצים והמעבדה לזיהוי פלילי.
בעקבות מספר מקרים של התאבדות נחקרים בבניין, נתנה הוראה בשנת 1957 לנהל חקירות בקומת הקרקע של הבניין ולא בקומות העליונות.
לאחר מעבר המטה הארצי לירושלים
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט על העברת המטה הארצי לירושלים.
בבניין ברחוב הרכבת המשיכו לפעול מחלקות שונות של המטה הארצי עד המעבר הסופי שלהם לירושלים בשנת 1973. יחידות המטה הארצי שלא עברו לירושלים, כמו המדור לחקירות פשעי הנאצים, הועברו לבניין המטה הארצי ביפו.
בנובמבר 1971 החלו לפעול בבניין משרדי הנוטריון הציבורי ורשם המשכונות בתל אביב.
לאחר העברתו של המטה הארצי שוכן בבניין מטה מרחב ירקון.
בשנת 1976 עבר לבניין מדור חקירת רמאויות של מחוז תל אביב.
במרץ 1977 פרץ אלמוני לבניין והצית ערימה של תיקים פליליים.
כן שוכנו בבניין לשכת גיוס מחוזית עבור שוטרים, מרכז לקליטת כח אדם למשטרה, משרדי איגוד הגמלאים של המשטרה ושקמית לשוטרים.
בשנת 2005 החלו לעבור משרדי תחנת המשטרה מן הבניין אל בניין חדש שהוקם על השטח שבו שכן בניין המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו, שנהרס בשנת 2000. בשנת 2007 עברה תחנת ירקון לאזור תעשייה עבר הירקון והבניין שימש עוד כשנה את תחנת לב תל אביב.
הבניין עצמו היה שייך לגורמים פרטיים ונשכר על ידי המשטרה בעלות של 2.5 מיליון שקל לשנה (בערך של שנת 2004).
מצב הבניין הידרדר והכוונה של בעלי הבניין הייתה להורסו.
אולם אז הוחלט שהבניין ייועד לשימור.
בשנת 2009 נמכר הבניין לצורך שיפוץ ושימור והכשרתו לצורך מגורים.
בשנת 2010 מכרה חברת באוהוס את הבניין לחברת פאנגאיה.
ביוני של שנת 2011 נפתח בבניין מועדון לילה, שהיה פעיל עד נובמבר של אותה שנה.
בימים אלה (אמצע 2015) הבניין מוסב לבית דירות, תחת שם הפרויקט Live TLV.
סקיי סיטי (בכתב סיני: 天空 城市; בפין-יין: Tiankong Chengshi), או סקיי סיטי אחד, היה גורד שחקים מגה גבוה בתהליכי תכנון ותחילת בנייה, שהיה מתוכנן להגיע לגובה 838 מטרים.
הבניין נמצא בעיר צ'אנגשה, במחוז חונאן, בדרום מרכז הרפובליקה העממית של סין.
המגדל עתיד להשתרע על שטח של 1,050,000 מטרים רבועים ולכלול 93 מעליות.
ביולי 2013 הופסקו עבודות ההכנה לבנייה, עקב דרישות הממשל לעמידה בתקנים נוספים, בנובמבר 2015 חודשו עבודות הבנייה אך הופסקו שוב לאחר שנה בעקבות הכרזה על האזור כ"אזור ללא בניה".
אם ייבנה, הבניין צפוי לעבור בגובהו את מגדל בורג' ח'ליפה בעשרה מטרים.
הכרזת האזור המורחב סביב מיקום המגדל כאזור מוגן עצרה בפועל את תהליך הבנייה לזמן בלתי ידוע.
הבניין מתוכנן להיבנות באופן לא קונבנציונלי, ומתכנני הבנייה העריכו כי היא תימשך רק 90 יום, בנוסף ל-120 ימי הכנה של בנייה טרומית באתר העבודה.
אם יושלם, הוא יהיה הבניין השני בגובהו בעולם, לאחר מגדל ג'דה שבערב הסעודית שיהיה גבוה ממנו ב-170 מטרים.
עלות בניית המגדל נאמדת ב-9 מיליארד יואן סיני (1.46 מיליארד דולר אמריקני).
החברה הבונה התכוונה לבנות בניין בגובה 666 מטרים, אך השלטון המקומי רצה שבניין זה יהיה הבניין הגבוה ביותר בעולם, ומכאן תוכניותיו הנוכחיות.
הבניין יכלול קניונים, בתי מגורים, בתי ספר ובית חולים שישרתו 30,000 תושבים.
הוא יהיה עמיד לרעידת אדמה בעוצמה של 9 בסולם ריכטר.
בניין העירייה של ניו יורק
הסגנון האדריכלי של בית העירייה משלב השפעות אדריכליות בינלאומיות, רנסאנס צרפתי ונאו-קלאסיציזם אנגלי.
סגנון אמריקאי-ג'ורג'יאני בולט יותר בעיצוב הפנים.
העיצוב של בניין העירייה השפיע לפחות על שני מבנים אזרחיים מאוחרים יותר, בית המשפט טוויד ובית משפט הפונדקאית בסמוך, מצפון.
בית העירייה הוא ציון דרך של העיר ניו יורק.
הוא רשום גם ברישומי מדינת ניו יורק ובהמרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
המבנה מורכב מחלק מרכזי אליו מחוברים שני אגפים בולטים.
הכניסה, אליו דרך גרם מדרגות ארוך ובולט המשמש באירועים אזרחיים כבר למעלה ממאה וחצי.
אכסדרת כניסה התמוכה על גבי עמודים ומעקה, ומעקה נוסף בגג.
המגדל בעל הכיפה במרכז נבנה מחדש בשנת 1917 לאחר השריפה האחרונה מבין שתי השריפות הגדולות.
החזית המקורית משיש מסצ'וסטס, שנחצבה באלפורד, ואבן חול חומה בחזית האחורית, שמצבה התדרדר עם הזמן עקב זיהום ויונים.
בשנים 1954–1956 היא שופצה לחלוטין באבן גיר אלבמה מעל בסיס גרניט מיזורי לפי דרישת משרד האדריכלים שריב, לם והרמון , אדריכלי בניין אמפייר סטייט.
המדרגות של בניין העירייה מספקות, לעיתים קרובות, רקע להפגנות פוליטיות ולמסיבות עיתונאים הנוגעות לפוליטיקה העירונית.
סיקור חי וללא עריכה של אירועים בעירייה מועבר בערוץ 74 של NYC, ובערוץ טלוויזיה רשמי בכבלים עם גישה לממשל העיר (GATV).
הבניין מוקף בגדר, ומתקיימת בו נוכחות ביטחונית רבה של משטרת ניו יורק.
גישה ציבורית לבניין מוגבלת לסיורים ולבעלי פגישות עסקיות ספציפיות.
מבפנים, הרוטונדה היא חלל גבוה עם גרם מדרגות משיש מפואר, העולה לקומה השנייה, שבה עשרה עמודים קורינתיים מחורצים התומכים בכיפה, שנוספה בשיקום משנת 1912 על ידי גרוסוונור אטרבורי .
הרוטונדה שימשה מקום לאירועים עירוניים ולאומיים.
בשנת 1865, לאחר הירצחו, הונח ארונו של אברהם לינקולן ליד גרם המדרגות שמעבר לרוטונדה.
גם ארונו של יוליסס ס.
גרנט הוצב תחת כיפת הרוטונדה - כמו גם קולונל אלמר אפרים אלסוורת' , קצין האיחוד הראשון שנהרג במלחמת האזרחים ומפקד גדוד חיל הרגלים המתנדבים ה-11 בניו יורק (First Fire Zouaves).
בבניין ישנם 108 ציורים מסוף המאה ה-18 עד המאה ה-20. הניו יורק טיימס הכריז עליו כ"הרכב כמעט ללא תחרות, עם כמה יצירות מופת".
בין האוסף ניתן למצוא את דיוקנותיהם של ג'ון טראמבל משנת 1805, אלכסנדר המילטון, מקור הפנים על שטר 10 דולר של ארצות הברית.
נעשו מאמצים משמעותיים לשחזר את הציורים בשנות ה-20 וה-40. בשנת 2006 החל מסע שיקום לחידוש של 47 ציורים, שהוגדרו על ידי ועדת האמנות כבעלי העדיפות הגבוהה ביותר.
קבלות פנים רשמיות מתקיימות בחדר המושל, שאירח מכובדים רבים כולל המרקיז דה לה פאייט ואלברט איינשטיין.
חדר המושל בבניין אירח את הנשיא הנבחר אברהם לינקולן בשנת 1861. בחדר המושל, המשמש לקבלת פנים רשמית, נמצא גם אחד האוספים החשובים ביותר של דיוקנאות אמריקאיים מהמאה ה-19 וחפצים בולטים כמו השולחן של ג'ורג' וושינגטון.
החדר החיצוני צמוד ללשכת ראש העיר המסורתית, שהיא חלל קטן בפינה הצפון-מערבית של הקומה הראשונה.
חדר הטקס הוא המקום שבו ראש העיר היה פוגש פקידים ומקיים פגישות בקבוצות קטנות.
החדר הכחול הוא המקום שבו ראשי עיריית ניו יורק עורכים מסיבות עיתונאים רשמיות במשך עשרות שנים ומשמש לעיתים קרובות לטקסי חתימה על שטרות.
חדר 9 הוא חדר העיתונות בעירייה, שבו כתבים מגישים כתבות במקומות צפופים.
האזור סביב בית העירייה מכונה בדרך כלל המרכז האזרחי.
רוב השכונה מורכבת ממשרדי ממשלה (עירוניים, מדיניים ופדרליים), כמו גם מספר הולך וגדל של דירות מגורים יוקרתיות המוסבות ממבנים מסחריים ישנים יותר.
פארק בניין העירייה נמצא במרחק של כשלושה רחובות ממרכז הסחר העולמי במערב.
הקמפוס של אוניברסיטת פייס ממוקם מעבר לרחוב פארק רו.
תחנת הרכבת התחתית, לשעבר, של בניין העירייה, ממוקמת ישירות מתחת לפארק בניין העירייה.
הטרמינל הדרומי המקורי של השירות הראשון של הרכבת התחתית של העיר ניו יורק, שנבנתה על ידי חברת Interborough Rapid Transit Company (IRT), נפתחה ב-27 באוקטובר 1904, תחנה זו מתחת לאזור הציבורי, שמול בניין העירייה, תוכננה להיות נקודת הראווה של הרכבת התחתית החדשה.
הרציף והקומת ביניים כוללים אריחי גוסטבינו , חלונות תקרה (סקיילייט), עבודת אריחי זכוכית צבעונית ונברשות פליז.
שירות הנוסעים הופסק ב-31 בדצמבר 1945, אף על פי שהתחנה שימשה עדיין כלולאת סיבוב לקו רכבת 6.
תחנה נוספת בשם בניין העירייה (רכבות N, R ו-W) קיימת גם על קו ברודוויי BMT , אם כי בצד המערבי של בית העירייה ולא ישירות מתחתיו.
תחנה זו נבנתה בשנת 1918 עבור תאגיד המעבר ברוקלין-מנהטן (BMT) .
תחנות רכבת תחתית אחרות סמוכות ופתוחות הן ברוקלין ברידג'-סיטי הול/צ'מברס סטריט (רכבות 4, 5, 6, <6>, J ו-Z) ורחוב צ'יימברס-מרכז הסחר העולמי/פארק פלייס/רחוב קורטלנדט (רכבות 2, 3, A, C, E, N, R ו-W).
גוגל מפות משתמשת בבניין העירייה של ניו יורק כנקודת קילומטר אפס שממנה נמדדים מרחקים מניו יורק.
בניין הניו יורק טיימס הוא גורד שחקים, הממוקם בשדרה השמינית 620 במידטאון מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 228 מטרים והוא בעל 52 .
הוא תוכנן על ידי האדריכל רנצו פיאנו, נבנה בין השנים 2003–2007 ומשמש כמטה חברת הניו-יורק טיימס, המוציאה לאור של עיתון הניו יורק טיימס ושל עיתון הניו יורק טיימס הבין-לאומי.
בניין המשרדים הראשון של עיתון הניו יורק טיימס נבנה בשנת 1851 ושכן ב 113. העיתון העתיק את מושבו מאוחר יותר לנסאו 138 ובשנת 1858 עברו משרדיו לבניין בן חמש קומות ב 41, שתוכנן על ידי האדריכל .
הבניין ברחוב פארק רו 41 הוא הראשון בעיר ניו יורק שתוכנן מראש לשימוש משרדי עיתונאים.
בנוסף, הוא שכן בסמוך לבניין העירייה והיה גבוה יותר מבניין ה הסמוך לו, שהיה בבעלות הוראס גרילי.
לאחר שנבנה בניין ניו יורק טריביון בן תשע הקומות בשנת 1875, החליט הטיימס לבנות בניין חדש בן 13 קומות על אותו המגרש בפארק רו 41. בשנת 1903, הועתק מקום מושבו של העיתון לכיכר טיימס 1, שנקרא באותה תקופה כיכר לונגאייקר (Longacre Square).
בניין זה שימש כמטה המשרדים של הניו יורק טיימס במשך עשור ושוב העתיק את מקומו לרחוב 43. 94 שנים אחר כך הושלמה בנייתו של בניין הניו יורק טיימס בשדרה השמינית והוא מהווה את מטה העיתון מאז.
בניין העירייה של לוס אנג'לס הוא גורד שחקים הממוקם בנורת' ספרינג 200, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 138 מטרים והוא בעל 32 קומות.
הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים .AC Martin Partners, Inc ונבנה בסגנון אר דקו בין השנים 1926–1928.
בניין המשרד הארצישראלי היה מבנה שהוקם בשנת 1908 ושכן ברחוב רזיאל 17 ביפו.
מטרתו הייתה לימוד וניתוח מצבה של ארץ ישראל מבחינה פיזית ואנושית ומתן המלצות לרכישת קרקע ודרכי התיישבות.
אלכסנדר הוואדר, סוחר שהיה בעל הבניין, הוריש את נכסיו ובכללם את המבנה לידי הכנסייה המרונית.
המועצה לשימור אתרים טענה כי הכנסייה זנחה את המבנה והחליטה להרסו ולבנות במקומו בית מגורים המשולב עם קומת מסחר תחתונה.
בניין הקונסוליה האתיופית הוא בניין דירות ברחוב הנביאים 38–40 בירושלים ששימש בעבר כקונסוליה של אתיופיה.
הבניין נבנה בשנים 1925–1928 על ידי זאודיתו, קיסרית אתיופיה ששלטה באתיופיה החל משנת 1916 והיה מיועד לבית עבורה לכשתבוא לגור בארץ הקודש.
לאחר בניית הבניין הוחלט לשכן בקומתו התחתונה את הקונסוליה האתיופית ולהסב את שתי הקומות העליונות לדירות מגורים להשכרה.
עוד נקבע ששליש מההכנסות מהשכרת הדירות יוקדשו למנזר האתיופי בירושלים.
למרות כיבוש אתיופיה ב-1936 במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה המשיכה הקונסוליה לספק שירותים דיפלומטיים עד הוראת מושל ירושלים בינואר 1939 לקונסוליה לא להניף את דגל אתיופיה על המבנה ועל הפסקת עבודתה כקונסוליה.
לאחר החלטה זו תבעה הקונסוליה האיטלקית בעלות על הבניין, ובית המשפט של המנדט מינה בנובמבר ממונה על הבניין עד לבירור העניין, אך עקב הצטרפות איטליה למלחמת העולם השנייה נסגרה הנציגות האיטלקית בירושלים, ותביעתה נמשכה.
בדצמבר 1940 הודיעה ממשלת בריטניה על ביטול ההכרה בכיבוש האיטלקי והחזרת הרכוש האתיופי לידי ממשלת אתיופיה, אך הקונסוליה לא נפתחה עד יולי 1945. הקונסוליה שכנה לתקופה קצרה בחדר מלון שכור, עד להשבת הרכוש האתיופי, שהיה ברשות איטליה ובחסות הקונסוליה הספרדית בירושלים לאחר סגירת הקונסוליה האיטלקית בעיר.
במהלך ראשית מלחמת העצמאות הותקפו נציגי הקונסוליה ורכושה במספר מקרים: ב-18 במרץ 1948 נחטפה בת סגן הקונסול האתיופי בירושלים על ידי משמר העם, שחקרוה ושחררוה לאחר מספר שעות, והקונסוליה עצמה, יחד עם הכנסייה האיופית, נפגעו בהפגזות הלגיון בראשית יוני.
הקונסול האתיופי עזב את הארץ בראשית המלחמה.
ב-1956 הסדרו ישראל ואתיופיה יחסים דיפלומטיים, והקונסול האתיופי הגיש כתב האמנה למשרד החוץ והואמן על כלל שטח ישראל.
ב-1961 מסר הקונסול האתיופי, טקלה צדיק מקוריה לשרת החוץ גולדה מאיר את הכרתה המלאה של ממשלת אתיופיה בישראל.
במאי 1969 הותקף הקונסול האתיופי בעת שביקר בקאסר אל-יהוד שבסמוך לירדן בירי ירדני.
בשנת 1973, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, ניתקה אתיופיה את יחסיה עם ישראל (היחסים חודשו בסוף שנות ה-80 אך הקונסוליה לא נפתחה מחדש) ומאז הבניין כולו משמש כבניין דירות.
הקונסול האתיופי האחרון להשתמש במבנה היה יפתח דימיטרוס.
המבנה המפואר הוא בן שלוש קומות ומרתף ובו שתי כניסות וכתשעים חדרים.
בחזיתו קבועים שני פסיפסים צבעוניים המכילים כתובות וסמלים של הקיסרות האתיופית.
בפסיפס הקבוע בראש הבניין מופיע אריה עם כתר ושרביט ובפסיפס הקבוע מעל הכניסה הראשית מופיע כתר ושנת הבנייה – 1920 (לפי הלוח האתיופי, שנת 1928 לפי הלוח הגרגוריאני).
בנוסף מופיעה הכתובת בשפת הגעז: המהווה סיסמה של המשפחה המלכותית.
בניין המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (Здание Генерального штаба ВС РФ) הוא מבנה מנהלי הממוקם במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי במוסקבה ברובע ארבט ברחוב זנאמנקה, 14/1.
נבנה בשנים 1979–1987 על פי תוכנית של האדריכלים מ.ו.
פוסוחין (אדריכל ראשי של מוסקבה בשנים 1960–1982), י.
כדי לפנות מקום בשביל הבניין נהרסו הבניינים בזנמנקה, ווזדוויז'נקה, וסמטאות בכיכר ארבט.
במיוחד נהרס הבית בו התגוררו החברים ניקולאי רובינשטיין ופיוטר צ'ייקובסקי בצעירותם, כמו גם המלון בו התגורר סרגיי רחמנינוב.
בחצר המטה הכללי נמצא הלובי הקרקעי של תחנת המטרו ארבטסקאיה של קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה.
במהלך בניית מבנה המטה הכללי הוסדרו יציאות חדשות מהלובי דרך הבניין לכיוון ווזדוויצ'נקה, כאשר היציאות הישנות, עד לכיכר ארבט, נסגרו.
בניין המטה הכללי מאכלס רובע שלם.
אחת החזיתות פונה לכיכר ארבט.
הקירות מעוטרים באבן שיש וגרניט שהובאו מאורל.
הסגנון הארכיטקטוני בכללותו מאפיין את מבני המינהל הסובייטיים בשנות השישים של המאה העשרים, אך עם זאת, ישנם כמה מאפיינים של פוסטמודרניזם בעיצוב השערים ובעיצוב החלק הכתום של המבנה.
בניין המטה הכללי הוא מבנה היסטורי הממוקם בכיכר הארמון בסנקט פטרבורג.
בניית הבניין נמשכה משנת 1819 עד 1829 על פי תוכנית האדריכל האיטלקי קארלו רוסי בשיתוף הפסלים ס.
חלקו המערבי של הבניין ממשיך כיום לשמש את צבא רוסיה ובו נמצא פיקוד המחוז הצבאי המערבי של רוסיה.
החלק המזרחי של הבניין הועבר לחזקת המוזיאון ההרמיטאז' הממלכתי, שהציב ציורים בני המאות ה-19 וה-20, שצוירו בעיקר על ידי אימפרסיוניסטים, והוא מקיים תערוכות מתחלפות של אמנות עכשווית בבניין.
המתחם מורכב משני אגפים הממוקמים הן בכיכר הארמון והן בסוללת נהר המויקה, המחוברים באמצעות קשת הניצחון.
אורך החזיתות הוא 580 מטר.
הקמת המתחם החלה בשנת 1819 עם בניית האגף המערבי שהיקפו כלל את בתי פלטן שכבר היו עם פרופורציות ומיקום מקושת בתוכנית.
חזית הבתים של פלטן, שהשתמרה בחלקה, מאופיינת בחיפוי גרניט אפור, בניגוד לחיפוי הגרניט האדום של האגף המזרחי.
בנוסף לבניין המטה הכללי, הבניינים אכלסו בעבר גם את משרד המלחמה, משרד החוץ ומשרד האוצר (באגף המזרחי).
אחד המאפיינים הדומיננטיים האדריכליים של הבניין הוא הכיפה מעל האגף המערבי של הבניין.
זו עשויה מתכת וזכוכית לפי פרויקט של המהנדס ג.ג.
קריבושיין בשנים 1902–1905, הכיפה סיפקה אור יום לספריה שנמצאת תחתיה.
הכיפה החליפה כיפת אבן נמוכה, שהוקמה על ידי רוסי במהלך בניית הבניין.
בניין הספרייה ההיסטורית הצבאית של המטה הכללי של רוסיה והכיפה הישנה שופצו ביסודיות בשנים 1890–1892, אך האש שפרצה בשנת 1900, שהרסה 12 אלף ספרים ואת חללי הפנים של הספרייה, הצריכה שיפוץ חדש.
מהצד של נבסקי פרוספקט הוקמו הבתים שנבנו בעבר: "מחסנית הקלפים של בניין המטה הכללי" (1805-1806, אדריכל ל.
רוסקה), מטה האגודה לכלכלה חופשית (1768–1775, אדריכל ג.ב.
צ'רניק שיפץ מבנים אלה שניתנו למטה הכללי, תוך נתינת מראה כללי לחזיתות בסגנון רוסי.
אחרי מהפכת אוקטובר, הבניין הועבר לידי נציבות העם לענייני חוץ, ולאחר מכן שימש כתחנת משטרה.
כיום, חלק מהבניין שייך למחוז הצבאי המערבי.
בשנת 1993 הועבר האגף המזרחי של בניין המטה הכללי לידי ההרמיטאז'.
בשנת 2008 התקיים מכרז לשיפוץ האגף המזרחי של בניין המטה הכללי.
הוא זכה על ידי קונסורציום של חברות Intarsia וחברת "תחייה" (Vozrozhdenie).
הבנק הבינלאומי לשיקום ופיתוח אישר את החלטת ועדת המכרז ואת עלות העבודה בסך 4,418,414,868 רובלים.
קשת בניין המטה הכללי היא אובייקט אדריכלי עצמאי.
היא נבנתה כאנדרטה ראשית שהוקדשה למלחמה הפטריוטית בשנת 1812, ומשלימה את הרכב המבנים מול ארמון החורף.
בשנת 1918, במספר רחובות וכיכרות של פטרוגרד, שמה שונה רשמית לקשת הצבא האדום.
השם ההיסטורי הוחזר בשנת 1944.
בעיצוב הכיכר המרכזית של בירת האימפריה הרוסית, החליט קארלו רוסי לקשור את שני אגפי בניין המטה הכללי עם קשת ניצחון, מבלי להתקין מרכבה.
טכניקה אדריכלית זו זמן קצר לפני אירועים אלה כבר הוחלה ביצירת ההרכב של קשת הניצחון של האדמירליות.
רוסי הזמין בדיוק את אותם הפסלים (שיצרו ס.
דמוט מלינובסקי) בביצוע הפרויקט הזה.
בעזרת אדונים אלה רצה האדריכל להשיג אקספרסיביות, כשהוא משלים את בהירות האדריכלות עם האלגנטיות של הקומפוזיציה הפיסולית.
היא מורכבת משלוש קשתות מחוברות זו לזו, מעוטרות בתבליטי בסיס וממסגרות את הכניסה לכיכר מנבסקי פרוספקט (קטע זה נקרא לוגובוי או רחוב מלאיה מיליונאיה, לפני ההצטלבות מרחוב מורסקאיה).
הקומפוזיציה מגיעה לידי ביטוי המקסימלי כאשר היא נראית מהכיכר.
מגובה של 36 מ', בראש הבניין, הנראה לעין מרחוק, נראית מרכבה מובלת על ידי שישה סוסים ושני לוחמים לבושים בשריון רומאי וחמושים בחניתות.
בעגלה ניצבת ניקה מכונפת, המניחה את כף היד השמאלית על הכיכר.
ביד ימין של האלה נמצא זר דפנה.
הקומפוזיציה הפיסולית חושפת את מהות האנדרטה, סמל לתהילה צבאית.
מוטיב זה ממשיך בכל מרכיבי הקשת: הקישוטים שעל קירות הקשת עשויים גביעים צבאיים וזרים, שנערמים בכניסה לקשת מכיוון כיכר הארמון.
העוברים בסך כאילו מתקבלים בברכה על ידי דמויות אלת התהילה, טסות במהירות בגרעין ומושיעות זרי דפנה וענפי כף יד.
גמר הקומפוזיציה, בכיכר, במפלס הנדבך השני של חלונות המטה, מוחתם בדמויות הזקיפים בשריון עתיק המושיטים זרי דפנה לעבר הנכנסים לכיכר.
קשת הניצחון של בניין המטה הכללי נחנכה ב-24 באוקטובר 1828.
בניין הסקרטריאט (נקרא גם הסקרטריאט המרכזי; בהינדי: सचिवालय भवन, באנגלית: The Secretariat Building; מילולית (מאנגלית): בית המזכירות) הוא מבנה בניו דלהי, בירת הודו, המהווה את מקום מושבה המרכזי של ממשלת הודו.
הבניין נבנה ב-1910, ושוכנים בו כמה ממשרדי הממשלה החשובים ביותר של ממשלת הודו ומשרד ראש ממשלת הודו.
המבנה מורכב משני חלקים של מבנים סימטריים (הבלוק הצפוני והבלוק הדרומי) על שדרות ראג'פאט, השדרה הלאומית של הודו.
תכנון ניו דלהי החל ברצינות לאחר שהפכה לבירת הראג' הבריטי בשנת 1911. האדריכל אדווין לואטינס מונה לתכנן את העיר ולבניית בית ויקאורי (כיום רשטרפטי בהוון, משכן נשיא הודו); הרברט בייקר, שפעל בדרום אפריקה במשך שני עשורים, 1892–1912, הצטרף אליו.
בייקר קיבל על עצמו את התכנון של הבניין החשוב ביותר הבא, הסקטריאט או בית המזכירות, שהיה הבניין היחיד מלבד בית ויקאורי שעמד על גבעת רייזינה.
עם התקדמות העבודה הידרדרו היחסים בין לוטינס לבייקר; גבעה שהוצבה על ידי בייקר מול רשטרפטי בהוון העלתה במידה רבה את רשטרפטי בהוון למבט על הראג'אט משער הודו, תוך הפרה של כוונותיו של לוטינס.
במקום זאת, רק החלק העליון של כיפת רשטרפטי בהוון נראה מרחוק.
כדי להימנע מכך, רצה לואטינס שהסקטריאט תהיה נמוכה יותר מאשר רשטרפטי בהוון, אך בייקר, שהתנגד לכך, גבר עליו והסקרטריאט הוקמה בגובה המתוכנן המקורי.
לאחר שעבר בירת הודו הבריטית לדלהי, הוקם בניין מזכירות זמני בכמה חודשים בשנת 1912 בצפון דלהי.
מרבית משרדי הממשלה של הבירה החדשה עברו לבניין המזכירות הזמני מהמזכירות הישנה בדלהי הישנה, עשור לפני שנחנכה הבירה החדשה בשנת 1931. עובדים רבים הועברו לבירה החדשה ממקומות רחוקים של הודו הבריטית, כולל בנגל.
בהמשך לכך פותחו עבורם דיור סביב אזור השוק.
בניין זה מאכלס כעת את האספה המחוקקת של דלהי.
בבניין שוכנים כיום משרד ראש הממשלה, משרד החוץ, משרד האוצר, משרד הפנים, משרד ההגנה, המועצה העליונה למיסוי עקיף ומכסים, המועצה העליונה למיסוי ישיר ומועצת הביטחון הלאומית.
בניין הממשל העירוני של טוקיו (מכונה גם: Tochō) הוא קומפלקס בניינים, המכיל את מטה ממשלת מטרופולין טוקיו, האחראית על ערים, עיירות וכפרים המהווים את כלל מטרופולין טוקיו.
קומפלקס הבניינים שוכן בשינג'וקו וכולל שלושה מבנים אשר תוכננו על ידי האדריכל קנזו טנגה.
הגבוה מבין השלושה הוא בניין המטרופוליטן הראשי של טוקיו מספר 1, מגדל בגובה 243 מטרים, בעל 48 קומות שמתפצל לשני חלקים בקומה ה-33. לבניין יש גם שלושה מפלסים מתחת לפני הקרקע.
תכנון הבניין נועד להידמות למעגל משולב, ובנוסף לעורר מראה של קתדרלה גותית.
הבניין היה לבניין הגבוה ביותר ביפן בין השנים 1990 ל-1993. בטוקיו עצמה הוא היה הגבוה יותר למן הקמתו ב-1990 ועד שנת 2007.
שני הבניינים האחרים במתחם הם בניין אספת המטרופוליטן בטוקיו בן שמונה קומות (כולל קומה תת-קרקעית אחת), ובניין המטרופוליטן הראשי של טוקיו מספר 2, הכולל 37 קומות, לרבות שלוש מתחת לפני הקרקע.
שני סיפוני התצפית הפנורמיים, אחד בכל מגדל בקומה 45 (בגובה של 202 מטרים), פתוחים לציבור בלא תשלום, ומכילים חנויות מתנות ובתי קפה.
סיפוני התצפית פתוחים בין השעות 9:30 – 23:00, אך שני סיפוני התצפית מחליפים את התאריכים בהם הם פתוחים.
הבניין תוכנן על ידי קנזו טנגה והושלם בדצמבר 1990, עלות הקמתו עמדה על 157 מיליארד ין (כמיליארד דולר אמריקני), שהגיעו מכסף ציבורי.
הוא החליף את בית העירייה הישן ביורוקוץ', שנבנה בשנת 1957 ועוצב גם הוא על ידי טנגה, וכיום הוא מאכלס את אתר טוקיו אינטרנשיונל פורום.
בניין הסוכנות היהודית (או בית ההסתדרות הציונית העולמית) הוא בניין משרדים, השוכן בשולי מתחם הקריה בתל אביב, ברחוב קפלן 17 (בין רחוב דובנוב ורחוב לאונרדו דה וינצ'י).
בעבר שימש הבניין את משרדי הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית בתל אביב.
כיום מרבית המשרדים בבניין מושכרים לגופים שונים.
הבניין, בן 7 קומות ומרתף, תוכנן על ידי האדריכלים אריה שרון ובנימין אידלסון בסגנון הברוטליזם.
הבניין נבנה בשנות ה־70 על פי היתר בניה משנת 1960. הוא עשוי מבטון חשוף, וכולל רכיבי הצללה אופייניים לתקופה - .
בשנת 2008 הכריזה עיריית תל אביב על הבניין כ"מבנה לשימור".
בשנת 2009 הועבר הבניין לידי ההסתדרות הציונית העולמית במסגרת הסכם בין הארגונים.
קיימת יוזמה לבנות בשטח הבניין ובשטח הצמוד אליו שני מגדלים.
בית הפרלמנט (ב-IAST: Sansad Bhavan) בניו דלהי, הודו, הוא מקום מושבו של הפרלמנט ההודי.
הוא מאכלס את שני הבתים של הפרלמנט הדו-ביתי של הודו, הבית התחתון, הלוק סבהה והבית העליון הרג'יה סבהה.
הבניין נבנה על ידי תאגיד קבוצת טאטא, החל משנת 2020, כחלק מפרויקט הפיתוח מחדש של מרכז ניו דלהי.
הוא נחנך ב-28 במאי 2023 על ידי ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי.
הבניין ממוקם על רחוב רפי מארג, החוצה את מרכז ויסטה, ומסביבו בית הפרלמנט הישן, שער הודו, אנדרטת המלחמה הלאומית, בית סגן הנשיא, בית היידראבאד, בניין הסקרטריאט, משרד ראש הממשלה ומעון ראש הממשלה, בנייני שרים ועוד.
הצעות לבניין פרלמנט חדש שיחליף את המתחם הקיים עלו בתחילת שנות ה-2010, עקב חשש ליציבות המבנה הישן יותר שנבנה ב-1927. ועדה שתציע כמה חלופות לבניין הנוכחי הוקמה על ידי יושבת הראש מאירה קומר ב-2012. בבניין המקורי לא היה מספיק מקום עבור חברי הבתים וצוותיהם.
שינויים עיצוביים שנעשו במהלך השנים, העמידו את היציבות המבנית שלו בסכנה, וכן הוא לא היה עמיד בפני רעידות אדמה.
למרות זאת, המבנה חשוב למורשת הלאומית של הודו, וישנן תוכניות לשימור המבנה.
בשנת 2019 השיקה ממשלת הודו את פרויקט הפיתוח מחדש של סנטרל ויסטה, שכלל בניית בניין פרלמנט חדש יחד עם פרויקטים נוספים בניו דלהי, כולל שיפוץ שדרת ראג'פאט, בניית בית חדש לסגן הנשיא, משרד ומגורים חדשים לראש הממשלה ושילוב כל מבני השרים במזכירות מרכזית אחת.
טקס תחילת הבנייה נערך באוקטובר 2020, ואבן היסוד הונחה על ידי ראש הממשלה נרנדרה מודי, ב-10 בדצמבר 2020. הטקס כלל תפילה בין-דתית, שנערכה על ידי מנהיגים דתיים.
מנהיגים דתיים יהודיים, באהים, זורואטסרים, נוצרים, אסלאמיים, וג'ריאנים, מהאיאנים, ג'יניים, סיקים והסנטנה דהרמה נכחו בטקס וקראו את התפילות על פי הטקס הדתי שלהם.
לדברי בימל פאטל, האדריכל האחראי על התכנון מחדש של סנטרל ויסטה, למתחם החדש יש צורת משושה.
הוא נבנה בצמוד למתחם הקיים וכמעט שווה בגודלו לקודם.
הבניין מתוכנן לתוחלת חיים של יותר מ-150 שנה.
הוא נועד להיות עמיד בפני רעידות אדמה ומשולבים בו סגנונות אדריכליים מחלקים שונים של הודו.
אולמות הלוק סבהה והרג'יה סבהה נבנו בצורה המאפשרת הוספת מקומות ישיבה, מכיוון שמספר חברי הפרלמנט עשוי לגדול עם האוכלוסייה הגדלה של הודו ובעקבות כך התיחום העתידי.
המתחם החדש כולל 888 מושבים באולם הלוק סבהה ו-384 מושבים באולם הרג'יה סבהה.
בניגוד לבניין הפרלמנט הישן, אין בו אולם מרכזי.
אולם הלוק סבהה יכול לאכלס 1,272 חברים, עבור ישיבה משותפת של שני הבתים.
בשאר הבניין ארבע קומות עם משרדי שרים וחדרי ועדות.
ב-28 במאי 2023, ראש הממשלה נרנדרה מודי חנך רשמית את בניין הפרלמנט החדש של הודו.
הטקסים החלו בשעות הבוקר, כאשר מודי חשף שלט המקדש את הבניין לאומה ונאם בפני כינוס מחוקקים.
במסגרת ההשבעה, הוא התקין את הסנגול, שרביט כסף מצופה זהב, ליד כיסא יו"ר הלוק סבהה בבניין הפרלמנט החדש בהתאם למסורת טמילית.
מפלגות האופוזיציה נמנעו ברובן מהאירוע, בדרישה כי נשיא הודו יחנוך את הבניין ולא ראש הממשלה.
הטקס כלל שירות תפילה ל"סרווה דהרמה" (כל אמונה), שבוצע על ידי מנהיגים דתיים.
נכחו מנהיגים דתיים יהודיים, בהאים, זורואסטרים, נוצרים וג'ריאנים, אסלאמיים, מהאיאנים, ג'יניים, סיקים והינדואים, המנהיגים קראו את התפילות על פי הטקס הדתי שלהם.
בניין הקאנצלריה הפדרלית הוא המעון הרשמי ומקום העבודה העיקרי של קנצלר גרמניה.
המבנה שוכן ברובע טירגארטן שבברלין, בירת גרמניה.
הוא נבנה בשנים 1997–2001 ומשמש כמעונם הרשמי של כל קאנצלרי גרמניה מאז כהונתו של גרהרד שרדר.
עם סיום שליטת כוחות בעלות הברית בגרמניה בשנת 1949 והקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הוכרזה זמנית העיר בון כעיר בירה של המדינה החדשה עד לשיקומה של ברלין מאירועי מלחמת העולם השנייה.
כתוצאה מכך הועברו לבון כלל מבני משרדי הממשלה והסוכנויות הממשלתיות.
לאחר נפילתה של חומת ברלין, התפרקותה של גרמניה המזרחית ואיחודה של גרמניה ב-1990 עדיין נשארו משרדי הממשלה הגרמנית בבון אך החל דיון האם בירת גרמניה המאוחדת תישאר בבון או שתעבור לברלין.
ב-1991 הצביע הבונדסטאג להשיב את הבירה הגרמנית לברלין עד שנת 1999. בקיץ 1999 הועתקה משרדי הממשלה הגרמנית חזרה לבירה ברלין.
עם החזרה לברלין הוכרז על בניית בניין הקאנצלריה הפדרלית החדשה אשר תשמש את הרשות המבצעת של הרפובליקה הפדרלית.
ב-2001 לאחר שלוש שנים נחנך בניין הקאנצלריה הפדרלית.
מבנה בניין הקאנצלרייה הפדרלית תוכנן בידי האדריכלים ו מברלין.
הבניין תוכנן ונבנה בסגנון פוסט-מודרני עם אלמנטים מודרניסטים.
הבניין מחולק לשלשה אגפים שבמרכזם חצר מרכזית ורחבת טקסים.
בבניין שמונה מפלסים, ובקומה האחרונה נמצאת דירת השרד של הקאנצלר ומשפחתו.
כחלק מעיצוב המבנה הושם דגש על מתן מקום לייצוג התרבות הגרמנית המתחדשת, ומסיבה זו מהווה בניין הקאנצלריה הפדרלית בית ליצירות חשובות של המודרניזם הקלאסי וגם ליצירות של אמנים גרמנים ובינלאומיים עכשוויים.
בניין הרברט קלארק הובר הוא משכנה המרכזי של מחלקת המסחר של ארצות הברית, השוכן בשדרות החוקה שבמרכז וושינגטון די.
ומהווה חלק מפרויקט "המשולש הפדרלי" (Federal Triangle).
הבניין נחנך בינואר 1932 ונקרא מאז 1982 על שמו של הנשיא לשעבר הרברט הובר, אשר שימש קודם לכן כמזכיר המסחר ויזם את הקמתו.
הבניין תוכנן כך שיתאים לצרכים הייחודיים של כלל אגפי מחלקת המסחר השונים כגון מתקני אחסון לפטנטים עבור לשכת הפטנטים תצפיות כוכבים על הגג עבור הסקר הגאודטי ומתקני מיכון עבור לשכת מפקד האוכלוסין הסוויטה של מזכיר המסחר נבנתה עם מערכת מיזוג נפרדת היחידה בבניין באותה עת וחופתה בעץ אגוז אמריקאי.
במרתף המבנה הוקם האקווריום הלאומי של ארצות הברית שפעל באתר במשך עשרות שנים עד לסגירתו הסופית בשנת 2013 האקווריום כלל למעלה מ־1000 בעלי חיים מ־200 מינים והיה האקווריום הציבורי הוותיק במדינה.
בשנת 1970 עבר המבנה שיפוץ מקיף שכלל התקנת מערכת מיזוג אוויר מרכזית המבנה ממשיך לשמש עד היום כמרכז הפעילות המנהלית של מחלקת המסחר של ארצות הברית והוא מהווה ציון דרך אדריכלי והיסטורי בפיתוחה של הבירה הפדרלית.
בניין וולוורת' הוא גורד שחקים מוקדם הממוקם ברחוב ברודוויי 233, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין, שתוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט, מתנשא לגובה של 241.4 מטרים והוא בעל 57 קומות.
בזכות כך, החזיק בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" בין השנים 1913–1930, עד השלמת בנייתו של וול סטריט 40, וכיום, יותר ממאה שנה מאז הושלמה בנייתו, הוא אחד מ-100 המבנים הגבוהים בארצות הברית ואחד מ-50 המבנים הגבוהים בעיר ניו יורק.
בשנת 1910, החל פרנק וולוורת' ליזום את הקמת המבנה, שישמש כבניין ההנהלה החדש עבור החברה שבבעלותו.
לשם כך שכר באותה שנה את האדריכל קאס גילברט.
הבניין תוכנן בסגנון נאו-גותי ודמה למגדל של קתדרלה ואף כונה בטקס הפתיחה - "קתדרלת המסחר".
במקור, הבניין תוכנן להיות בגובה 130 מטרים ובן 20 קומות.
לאחר השלמת התכנון הוגבה ל-241.4 מטרים והוא בעל 57 קומות.
עלות הבנייה הכוללת הייתה 13.5 מיליון דולר אמריקאי ומימונו הושג בשיתוף של פרנק וולוורת' עם Irving National Exchange Bank Woolworth.
אולם, במאי 1914, רכש פרנק את כל מניות הבנק בשותפות והפך לבעלים היחיד של הבניין.
עם פתיחתו, ב-24 באפריל 1913, הכיל הבניין 60 קומות ומעל 5,000 חלונות ונטל את התואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" ממגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף.
במשך 85 שנים היה הבניין בבעלות חברת וולוורת' (אחר כך הפכה להיות קבוצת ונאטור).
בשנת 1998 נמכר הבניין לסטיב ויטקוף ורובי שראן תמורת סכום של 137.5 מיליון דולר.
באירועי ה-11 בספטמבר שפגעו במגדלי התאומים הסמוכים, נפגע גם הבניין, והיה מנותק מחשמל וטלפון במשך מספר שבועות, אולם הנזקים למבנה היו מועטים ביותר.
בניין לינקולן בממפיס, טנסי, שנבנה בשנת 1924, הוא העתק מדויק מוקטן ביחס של 1:3 של בניין וולוורת'.
בסרט יום בניו יורק, שיצא בשנת 1949, מוזכר הבניין כאחד המקומות בו צ'יפ רוצה לבקר בזכות העובדה שהבניין היה הגבוה ביותר בעולם בעברו.
בסדרת הטלוויזיה בטי המכוערת, שיצאה בשנת 2006, הבניין מוצג כמטה חברת Meade Publications.
בסרט חיות הפלא והיכן למצוא אותן, משנת 2016, הבניין משמש כמטה קונגרס הקסמים של ארצות הברית.
בניין טראמפ שנקרא בעבר וול סטריט 40, הוא גורד שחקים הממוקם בוול סטריט 40, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 282.6 מטרים והוא בן 70 קומות.
בזכות כך, החזיק בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" במשך חודש אחד, 27 באפריל-27 במאי 1930, עד השלמת בנייתו של בניין קרייזלר.
נכון לשנת 2025, הוא הבניין ה-24 בגובהו בניו יורק, ה-44 בגובהו בארצות הברית, ה-46 בגובהו באמריקה הצפונית וה-332 בגובהו בעולם.
הבניין נבנה ב-11 חודשים בלבד והוקם על ידי בנק מנהטן ואף נקרא בעבר בשם זה.
כיום הוא ידוע בשם "בניין טראמפ" על שם המיליארדר דונלד טראמפ שקנה ושיפץ אותו בשנת 1995, ומאוחר יותר נהיה גם נשיא ארצות הברית.
מתכננים וקבלנים רבים היו מעורבים בהיבטים שונים של בניית המגדל.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הראשי הרולד קרייג סברנס בשיתוף עם האדריכל יאסו מטסוי ומשרד האדריכלים הניו יורקי, "שריב, לם והרמון" ששימש כיועץ לפרויקט.
אדוארד קלדוול תכנן את מערכת התאורה והאדריכל דר סקוט תכנן את לובי הכניסה.
מורן ופרוקטור היו מהנדסים יועצים עבור ביסוס המבנה, פורדי והנדרסון היו מהנדסי המבנה ותאגיד סטארט קבלן הבניין.
מורל סמית' עם ווקר וג'ילט היו אחראים על עיצוב הפנים.
המירוץ לבניית המגדל הגבוה בעולם
לאחר הוספת הצריח, בניין קרייזלר הפך ל"הבניין הגבוה ביותר בעולם" החל מה-27 במאי 1930 למשך כשנה אחת, עד שנת 1931, בה הושלם בניין האמפייר סטייט שהפך בתורו להיות הגבוה ביותר בעולם.
הסיבה לתאונה נגרמה עקב ערפל וראות לקויה.
בזמן האירוע דיווח נמל התעופה לה גוארדיה על תנאי ערפל כבד.
חלקי המטוס והבניין שניזוקו נפלו לרחוב שמתחת אך, לא נגרמו פגיעות גופניות לאף אחד מ-2,000 העובדים ששהו בניין בזמן התאונה או לעוברי אורח ברחוב.
תאונה זו הייתה השנייה שנרשמה בעיר ניו יורק, לאחר שביולי 1945 מפציץ מסוג B-25 התנגש בין הקומות ה-79 וה-80 של בניין האמפייר סטייט.
הסיבה לתאונה הייתה גם כן ערפל כבד ותנאי ראות לקויים.
בשנת 1982, ג'וזף וראלף ברנשטיין רכשו את הבניין ומאוחר יותר התגלה כי הם פעלו בשם פרדיננד מרקוס, נשיא הפיליפינים באותה תקופה.
לאחר סיום כהונתו כנשיא הפיליפינים והקפאת כל נכסיו בארצות הברית, חולט הבניין, נזנח ועמד שמם.
בשנת 1995, לאחר שנים של הזנחה, רכש דונלד טראמפ את הבניין ושינה את שמו לבניין טראמפ.
הוא תכנן להסב את חציו העליון של הבניין למגורים ולהשאיר את חציו התחתון של הבניין מסחרי.
לאחר בחינת הכדאיות הכלכלית לתוכנית, חזר בו טראמפ מהחלטתו והבניין נשאר כולו לצורכי מסחר.
בשנת 2003, העמיד טראמפ את הבניין למכירה בסכום של 300 מיליון דולר אמריקאי אך לא הגיעו הצעות התואמות את ציפיותיו, והבניין נשאר בבעלותו.
בניין חברת הביטוח מנהטן לייף היה גורד שחקים מוקדם ששכן ברחוב ברודוויי 64–70, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין התנשא לגובה של 106 מטרים והיה בעל 18 קומות.
הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים קימבל ותומפסון, והיה הבניין הראשון בעיר שעבר בגובהו את 100 המטרים.
בנייתו החלה בשנת 1893 והסתיימה בשנת 1894. עם סיום בנייתו הייתה כתובתו ברודוויי 64–66 ובשנת 1904 הורחב עד ברודוויי 70.
בשנת 1926, נמכר על ידי חברת הביטוח מנהטן לייף לפרדריק בראון, שמכר לאחר מספר שבועות את הבניין ל-Manufacturer's Trust Company.
בשנת 1928, נקנה על ידי Central Union Trust Company תמורת סכום שנשמר בסוד.
באותה תקופה הערכות שמאיות לבניין עמדו על כ-4 מיליון דולר אמריקאי.
הבניין נהרס בשנת 1963לטובת הקמת בניין חברת אירווינג טראסט, המוכר כיום בשם וול סטריט 1 ובנייתו הושלמה בשנת 1965.
בניין מט לייף , שבעבר נקרא בניין פאן אם הוא בניין משרדים המצוי בשדרת פארק 200, ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
בעת שהסתיימה בניית המבנה, ב-7 במרץ 1963, היה בניין פאן אם אחד מבנייני המשרדים הגדולים ביותר בעולם וכן הבניין החמישים בגובהו בארצות הברית.
המבנה נבנה עבור חברת התעופה פאן אמריקן, ששמה הופיע על החזיתות הדרומית והצפונית של המבנה, והלוגו שלה - צורת גלובוס - הופיע על החזיתות המזרחית והמערבית של המבנה.
בשנת 1981 רכשה חברת הביטוח מטרופוליטן לייף את המבנה, ובשנת 1991, כאשר פאן אם הפסיקה להשתמש במבנה, הוסר הלוגו שלה והוצב במקומו הלוגו של חברת מטרופוליטן לייף, ואף שמו של המבנה שונה.
בשנת 2005 מכרה חברת מט לייף את המבנה בסכום של 1.72 מיליארד דולרים - הסכום הגבוה ביותר ששולם אי פעם בארצות הברית עבור בניין משרדים.
המבנה נמכר לקבוצה של טישמן ספייר, לקרן הפרישה של עובדי ניו יורק ולקרן הפרישה של מורי ניו יורק.
המבנה ידוע בשל שירות ההליקופטרים שניתן מהמנחת המצוי על גג המבנה - שירות שהוביל אנשים שביכולתם לשלם עבורו לנמל התעופה הבין-לאומי ג'ון פ.
קנדי - טיסה שאורכה 7 דקות.
שירות זה ניתן בין השנים 1965–1968 ושוב למספר חודשים בשנת 1977 ונפסק לאחר תאונה שאירעה ב-16 במאי 1977 בה מסוק מסוג סיקורסקי S-61L הרג את אחד מעובדי המנחת, ורוטור המסוק נפל והרג את אחד מהולכי הרגל שהלכו בשדרת מדיסון ורחוב 43, ופצע מספר אנשים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים אמרי רות' ובניו בשיתוף עם ולטר גרופיוס ופייטרו בלוצ'י, והוא מהווה דוגמה של אדריכלות ברוטליסטית ושל הסגנון הבין-לאומי.
המבנה תוכנן עבור ייעודו המסחרי – שטחי משרדים נרחבים, והוא נעדר עיטורים ארכיטקטוניים.
אף שהוא עורר ביקורת רבה מצד אדריכלים ותושבים רבים המתגוררים בסביבתו (ובשנת 1987, בסקר שערך המגזין "ניו יורק", נבחר כבניין השנוא ביותר בעיר, ועלה כי מרבית תושבי ניו יורק היו מעדיפים שיהרסו אותו), הוא היה פופולרי בקרב החברות שהשתמשו בו, בעיקר בשל קרבתו לתחנת הרכבת גרנד סנטרל.
הסיבה לשנאה הרבה למבנה היא, ככל הנראה, אותה סיבה המביאה לפופולריות שלו בקרב שוכרי המשרדים – קרבתו הרבה לתחנת הרכבת גרנד סנטרל, בשל מיקומה של התחנה במרכז השדרה (ולא בתוך אחד הבלוקים).
ניתן לראות את המבנה לכל אורכה של השדרה.
גובהו של המבנה 246.6 מטרים.
נכון לשנת 2025, הוא הבניין ה-39 בגובהו בניו יורק, ה-86 בגובהו בארצות הברית, ה-97 בגובהו באמריקה הצפונית וה-779 בגובהו בעולם.
בשל נראותו של המבנה (עקב מיקומו באמצע שדרה), הוא מופיע בסרטים רבים.
המבנה הופיע בסרטו של קלינט איסטווד "מצוד" (Coogan's Bluff), בסרט "גודזילה" משנת 1998, בסדרה "מלאכים באמריקה" ובסרט "אנטז".
המבנה מופיע במשחק פרידום פייטרז של פלייסטיישן 2.
כמו כן, מופיע המבנה במשחק Grand Theft Auto IV תחת השם GetaLife.
בניין ודיור הוא כתב עת ישראלי בנושא אדריכלות ועיצוב פנים, המתפרסם אחת לכמה חודשים.
כתב העת יצא לראשונה בשנת 1983 בשם "בניין דיור".
האות "ו" לפני המילה "דיור" נוספה בשנות ה-90. נכון ל-2021, העורכת של המגזין היא חדווה אלמוז.
במגזין מספר סוגי כתבות: כתבות תאוריות של בתים, דירות, משרדים, בתי-עסק, מבנים ציבוריים וכדומה וכתבות תחקיר העוסקות בחומרים, מגמות עיצוב, תערוכות ובחידושים מהעולם.
בניגוד לכתבי עת אחרים העוסקים בנושאי עיצוב ופונים בעיקר לאדריכלים ואנשי מקצוע בתחום, "בניין ודיור" פונה גם לקהל הרחב.
הצגת פרופיל של מעצבים ותיקים וידועים
לצד המגזין הוקם אתר בניין ודיור במהלך שנת 2010. כיום אתר בניין ודיור הוא אתר העיצוב הגדול והמוביל בישראל.
נכון ל-2021 הופצו גם חמישה ספרי בנין ודיור.
אתר בניין ודיור הוא זרוע האינטרנט של מגזין בניין ודיור – מגזין ישראלי בתחום עיצוב הפנים והאדריכלות.
מגזין בניין ודיור מופץ ב-80,000 עותקים בפורמט כרומו.
למגזין כ-55,000 מנויים קבועים – חובבי עיצוב, אדריכלים ומעצבים.
בניין ליפסטיק הוא כינויו של מגדל משרדים השוכן בשדרה השלישית פינת רחוב 53 במידטאון מנהטן שבניו יורק.
שמו הרשמי של הבניין הוא ככתובתו: "53rd at Third".
הוא מכונה "בניין ליפסטיק" בשל צורתו האליפטית המחולקת לשלושה מפלסי גובה, כאשר כל מפלס קטן יותר בשטחו מזה שתחתיו, צורה המזכירה ליפסטיק פתוח, וכן בשל צבעו האדמדם.
מתנשא לגובה של 138 מטרים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים פיליפ ג'ונסון וג'ון בורג'י עת היו שותפים, והושלם בשנת 1986. מתכנניו יצרו שתי "נסיגות" מקו הרחוב, דרישה של רשויות התכנון בעיר, על מנת לאפשר חדירת אור טובה יותר לרחוב.
בשל טביעת הרגל האליפטית שלו תופס הבניין שטח מצומצם יחסית של הקרקע, דבר המאפשר מרחב להולכי הרגל במפלס הרחוב.
הבניין מצופה בשורות של שיש גרניט קיסר אדום בשני גוונים, פסי פלדה בוהקים וחלונות זכוכית בעלי מסגרת כסופה.
הבניין עשוי פלדה ואלומיניום ומכיל 34 קומות משרדים מעל מבואה עטורת עמודי גרניט שגובהה תשעה מטרים.
פירמת עורכי הדין Latham & Watkins היא הדייר שעושה שימוש בשטח הרב ביותר בבניין.
בבניין שכנו משרדיה של חברת הפיננסים של ברנרד מיידוף Bernard L.
Madoff Investment Securities, שבאמצעותה התבצעה הונאת הפונזי הידועה.
ביולי 2007 נרכש הבניין על ידי קבוצה של ישראלים תמורת 648.5 מיליון דולר: חברת "מנופים פיננסיים" בשליטתו של ג'קי בן זקן (35%), חברת "טאו תשואות" בשליטתו של אילן בן דב (35%), ומשפחת מרציאנו (30%).
עיקר הסכום - 587 מיליון דולר - גויס כאשראי.
ביוני 2008 מכרה "טאו תשואות" את חלקה בבניין בהפסד לגוף אמריקאי ובשנת 2010 ויתרה גם "מנופים פיננסיים" על החזקותיה בבניין תמורת 3.5 מיליון דולר בלבד, לעומת 22.4 מיליון דולר שהושקעו ברכישה.
בניין לב רם הוא בניין משרדים בפינת הרחובות הנביאים 36 ודבורה הנביאה 2 בירושלים, המשמש כיום את משרד החינוך.
בניין לב רם עומד במקביל לחלקו האחורי של בית החולים האיטלקי, ונבנה על מגרש שהיה חלק ממתחם בית החולים.
בית החולים עצמו נבנה בתחילת המאה ה-20 ובמהלך מלחמת העולם השנייה הופקע מבעליו, ממשלת איטליה, והועבר לרשות חיל האוויר המלכותי שהשתמש בשטח למגרשי טניס.
עם תום מלחמת העצמאות, במהלכה שימש בניין בית החולים כעמדה קדמית של צה"ל, הועבר בניין בית החולים לממשלת איטליה ולמסדר הנזירות שהחזיק במבנה מטעמה.
אז הוברר כי לבית החולים נגרם נזק כבד כתוצאה מהפגזות ואש מנשק קל שפגעה בו.
לאחר משא ומתן ממושך החליטה ממשלת איטליה למכור בשנת 1961 את בית החולים והחלקה הצמודה אליו לממשלת ישראל.
בשנת 1963 נמסר בניין בית החולים לשימוש משרד החינוך, ובמהלך שנות השבעים מכרה ממשלת ישראל את השטח הריק ליזמים פרטיים.
במהלך שנות השבעים של המאה העשרים התעורר צורך בירושלים בבתי מלון יוקרתיים.
היזמים שקנו את המגרש הסמוך לבית החולים האיטלקי הגישו בקשה לתוכנית בנייה שתכלול בית מלון בן 11 קומות, שנועד לשמש בעיקר את הציבור הדתי לאומי והחרדי, ולמשוך לקוחות רבים בזכות קרבתו היחסית לעיר העתיקה ואתריה הקדושים.
התוכנית נדחתה על הסף על ידי רשויות התכנון, שחששו כי מבנה ענק יבלע ויגמד את מבנה בית החולים האיטלקי, ואישרו הקמת בית מלון שגבהו לא יעלה על גובה בית החולים האיטלקי.
מבנה בית המלון, שאמור היה לשאת את השם "מלון גינות ירושלים" ובו 250 חדרים, נבנה בסגנון מודרני.
לבניין שש קומות מעל חניון תת-קרקעי ובו 200 מקומות חניה.
בין חזיתו של בניין לב רם, הנוטה בשיפוע, לבין חלקו האחורי של בניין בית החולים מפרידה רחבה להולכי רגל, המרוצפת בדוגמה גאומטרית של קווים ההולכים ונפרשים מבסיס המגדל בבית החולים האיטלקי.
תכנון המבנה החדש נעשה על ידי האדריכלים דרור חרובי ויצחק בלט, בהשראת פיאצה דל קמפו - כיכר העיר המפורסמת בעיר סיינה באיטליה.
גגו של הבניין מעוטר בשינני אבן כמו גגות בית החולים האיטלקי, אך שני המבנים זרים זה לזה ובניין לב רם שונה באופן מהותי מכל הבניינים שלאורך רחוב הנביאים.
בית המלון בנוי כשתי זרועות לא סימטריות ה"חובקות" את בית החולים האיטלקי, וניכרת עליו השפעה של בניין מטה ארגון אונסק"ו שבפריז.
בניין אונסק"ו, שנחנך בשנת 1958, נחשב לייחודי ופורץ דרך בעת הקמתו, ואבן דרך באדריכלות.
במהלך שנות השמונים של המאה העשרים נקלע הקבלן המבצע של בית המלון לקשיים כלכליים, וחברת הבנייה שבבעלותו פשטה את הרגל.
עבודת הבנייה נפסקה בשלב סיום בניית שלד הבניין, ובמשך שנים מספר עמד השלד בשיממונו.
בשנת 1989 הושכר הבניין למדינת ישראל, ואליו הועברו משרדי משרד החינוך והתרבות ששכנו קודם לכן במבנים בשכונת ממילא, מבנים שפונו במסגרת התוכנית לבנייה מחדש של האזור.
בסוף שנת 1990 נסתיימה מלאכת הבנייה, ומאז משמש בניין לב רם ביחד עם בית החולים האיטלקי ובית מחניים את משרד החינוך.
בצמוד לגדר של בית החולים האיטלקי ברחוב הנביאים, הגובלת בפתח המוביל אל הרחבה של בניין לב רם, הוקמה מצבה קטנה ללוחמי מחלקת המרגמות של גדוד 62 מחטיבת ירושלים שנפלו במקום בעת הקרבות לפריצת הקו העירוני ושחרור ירושלים במלחמת ששת הימים.
בניין זופניק הוא מבנה ברחוב שטראוס שבשכונת גאולה בירושלים (בסמוך לכיכר השבת) המשמש כמושב בית הדין של העדה החרדית ובו גם משרדיה של העדה החרדית האשכנזית בירושלים.
המבנה קרוי על שמו של ישראל זופניק, חסיד סאטמר מארצות הברית, מחשובי התורמים של העדה החרדית.
מלבד הבניין, קרויים על שמו גם מקוואות הטהרה, בית הכנסת ובית המדרש של העדה החרדית.
בבניין נמצאים משרדי בכירי העדה החרדית והוועדות שלה, כמו ועד הכשרות וועד השחיטה.
חלק מהמבנה משמש כתלמוד תורה "בית יוסף צבי" של חסידות דושינסקי.
במרכז הבניין ישנה מרפסת ענק המשקיפה על כיכר השבת.
בעת הפגנות, עצרות או לוויות משמשת המרפסת את ראשי העדה כדי להשקיף על הקהל בכיכר ולשאת משם נאומים.
בסמוך לבניין זופניק נמצאים בית הכנסת "זיכרון ישראל - זופניק" ומקוואות הטהרה של העדה החרדית המכילים כ-40 חדרים.
באוקטובר 2010 החלו שיפוצים ועבודות הרחבה בבניין.
בסמוך לבניין מתקיים מדי שנה שוק ארבעת המינים מפורסם.
בעבר נערך היריד ברחובה הראשי של מאה שערים.
מאוחר יותר הוחלט מטעמי ביטחון וכדי למנוע צפיפות ועירוב נשים וגברים להעביר את מיקומו של השוק לרחבת 'בנין זופניק'.
היריד כולל כ-60–80 דוכני מכירות והשלטים המבשרים עליו מכריזים כי הכניסה לגברים בלבד.
השוק מנוהל על ידי העדה החרדית והסחורה המשווקת בו עומדת בתנאים מחמירים יותר, וממילא יקרה יותר, לעומת חלק ממרכזי המכירה האחרים.
היריד פונה למגזר החרדי כולו, וגם דתיים לאומיים מגיעים אליו.
העדה החרדית מספקת לקוני היריד חדרי בדיקה מיוחדים, שבהם יושבים רבנים שהוסמכו בידי העדה לבדוק את הסחורה המובאת בפניהם.