tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנטלי הונאודירס (באנגלית : Bentley Hunaudières) היא מכונית קונספט, בתצורה מכונית ספורט קופה המוגדרת מכונית על מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית בנטלי שבבעלות תאגיד המכוניות האירופי פולקסווגן, אשר הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה, שווייץ, בשנת 1999
מנוע מרכזי – אחורי 8.0 ליטר
בנטלי S3 (באנגלית : Bentley S3, קרוי גם : בנטלי קונטיננטל S3) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית בנטלי אשר יוצרה בין השנים 1965–1952 בבריטניה
דגמי "בנטלי קונטיננטל S3" - דגמי פאר בדרגת הלוקסוס הגבוהה ביותר, יוצרו 311 יחידות
בנטלי 4.5 ליטר היא סוג של מכונית מהודרת שיוצרה במספר תצורות: קבריולה, ספורט, סלון ומכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית בנטלי אשר יוצרה בין השנים 1931–1927 בבריטניה
2 מושבים - מכונית מרוץ (הייתה קרויה "Blower Bentley")
יוצרו 720 יחידות כולל 55 יחידות בעלי מגדש המקבל את כוחו באופן ישיר מהמנוע : "מגדש-על" (Supercharger)
בשנת 1928 זכתה "בנטלי 4.5 ליטר" במקום הראשון בתחרות "מרוץ 24 השעות של לה מאן".
בשנת 1929 הגיעו דגמי "בנטלי 4.5 ליטר" למקום השני והשלישי ב"מרוץ 24 השעות של לה מאן".
בשנת 1930 הגיעה "בנטלי 4.5 ליטר" למקום השני במרוץ "Circuit de Brooklands" .
בשנת 1930 הגיעה "בנטלי 4.5 ליטר" למקום השני במרוץ "Gran Premio de Francia" .
בנטלי בנטייגה הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) מפואר, מתוצרת יצרנית כלי הרכב בנטלי אשר מיוצר מדצמבר 2015 בבריטניה.
דגם "בנטלי בנטייגה SPEED" הוא ה-SUV המהיר ביותר בעולם.
4 מושבים / 7 מושבים.
דגם היברידי הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בז'נבה בשנת 2018. בדגם הורכבו 2 מנועים: מנוע בנזין 8V צילינדרים, 2,984 סמ"ק ומנוע חשמלי הנטען על ידי סוללת ליתיום-יון, טווח טעינה 51 ק"מ.
בשנת 2020 עבר הדגם מתיחת פנים.
"בנטלי בנטייגה" משמש כניידת משטרה במשטרת דובאי (דגם נוסף מתוצרת "בנטלי" שפועל במשטרת דובאי הוא בנטלי קונטיננטל GT).
בנטלי קונטיננטל GT היא מכונית קופה גראן טוריסמו מפוארת מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית בנטלי אשר מיוצרת בבריטניה משנת 2003.
דור שלישי - מיוצר משנת 2018.
תצורות: 2 דלתות פסטבק, 2 דלתות קבריולה.
מנוע בנזין, מנוע קירור מים, סוג הנעה: הנעה כפולה 4x4.
בשנת 2010 מחיר היחידה דגם "קונטיננטל סופרספורטס" עמד על 273,295 דולר (בארצות הברית).
"בנטלי קונטיננטל GT" מופעלת כניידת משטרה במשטרת דובאי.
דגם נוסף מתוצרת "בנטלי" שפועל במשטרת דובאי הוא בנטלי בנטייגה.
לבנטלי סופר ספורט מנוע W12 טורבו המייצר 710 כוח סוס ומומנט של 103.7 קג"מ.
בכך, היא מאיצה מעמידה ל-100 קמ"ש תוך 3.5 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 337 קמ"ש.
גרסת הקבריולה של הדגם בעלת נתונים של 3.9 שניות ומהירות מרבית של 322 קמ"ש.
בהתאם לכוחות הסוס של הדגם, 710 כוחות סוס, יוצרו מן הדגך בסך הכל 710 יחידות.
יוהא קנקונן שבר שיא עולמי על בנטלי קונטיננטל סופרספורט קונברטיבל כשהגיע למהירות של 330.7 קמ"ש על הקרח.
האי בנטון הוא אי מכוסה קרח, הממוקם בארכיפלג מרשל, למול חופי ארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם 9 קילומטרים צפונית-מערבית מהאי נולן.
אורכו של האי 7 קילומטרים.
האי מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1965.
שמו של האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN).
האי נקרא על שמו של ויליאם ט.
Benton), מצי ארצות הברית, שהיה מלח באוניית צי ארצות הברית גליישר (USS Glacier), אשר סיירה לאורך חוף זה של ארץ מרי בירד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961–1962.
בנטן (באינדונזית: Banten) הוא אחד ממחוזות אינדונזיה הממוקם במערב האי ג'אווה.
המחוז מכיל כ-4 ערים בכ-4 נפות שונות.
המחוז הוקם באוקטובר 2000 לאחר שהופרד מהמחוז מערב ג'אווה.
העיר הגדולה ביותר במחוז היא טאנגראנג, אך הבירה היא העיר סראנג.
בנטיאן איידוס (בהונגרית: Eidus Bentian; דאוגבפילס, 15 בינואר 1880 – אושוויץ, 1944) היה עיתונאי יהודי-לטבי-הונגרי, טכנאי שיניים, רופא שיניים.
בנטיאן איידוס נולד במשפחה יהודית בעיר השנייה בגודלה בלטביה (אז באימפריה הרוסית) כבנם של ברקו איידוס ושל ליאוסי בירגר.
כבר בגיל צעיר הצטרף לתנועת הפועלים הרוסית.
במהלך מהפכת 1905 ברוסיה נלחם נגד המשטר של הצאר על בריקדות ולאחר כישלון המהפיכה היגר לגרמניה, שם למד את מקצוע טכנאות השיניים והשתתף גם שם בתנועת הפועלים המקומית.
בברלין הכיר את קרל ליבקנכט ואוגוסט בבל ולפי טענות אחדות אפילו את לנין.
הוא הגיע להונגריה ב-1909 והתיישב בעיר סגד, שם צייר אדן הלר את דיוקנו, אותו ניתן למצוא באוסף מוזיאון העיר.
בסגד, לאחר שעבר את הבחינה הנדרשת, עבד כרופא שיניים משנת 1911 והשתלב בעבודתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המקומית.
בשנים 1918–1919 השתתף בפעולות המהפכניות בעיר.
מאמריו (למשל: "המהפכה הרוסית והשלום", דרום הונגריה, מה-1 בינואר 1918), וכן יצירות ספרותיות (חוברת שירים וכתבי פרוזה קצרים שלו שיצאו לאור ב-1919 בשם "אחרי העבודה").
שירי אנדרה אדי, דז'ה קוסטולאני ושל דיולה יוהאס תורגמו על ידו ליידיש.
הוא עבד קשה על פיתוח תרבות הפועלים (למשל על ידי ארגון ספריית פועלים) והיה פטרון של אמנים.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נעצר פעמיים ונכלא.
היו לו יחסי ידידות עם הסופרים והמשוררים פרנץ מורה, דיולה יוהאס, מיקלוש רדנוטי וגם עם אטילה יוז'ף, אותו אירח בקביעות בסגד ועל כך מעיד מכתב שהתקבל מיוז'ף ב-1928 ובו ביקש מבנטיאן עזרה באיסוף מנויים לספרו שעמד להתפרסם.
גם הצייר לאיוש קארואי התגורר אצלו תקופה ארוכה.
איידוס ארגן את התנועה נגד המלחמה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אך אחר כניסת הוורמכט להונגריה (מבצע מרגרטה) במרץ 1944, ב-4 באפריל נתפס ונכלא, נלקח תחילה לנג'קניז'ה ולאחר מכן לשארוואר.
לפי הרישום הוא גורש על ידי הגרמנים לאושוויץ באביב 1944, שם מת.
דיוקנו צויר כאמור על ידי אדן הלר.
אשתו הייתה חסיה סלדין, ילדיהם היו רופאת השיניים ליוויה איידוס (נולדה ב-1910) והרופא החוקר לאסלו איידוס (1913–1979).
נכדו פרנץ קסג יה עורך, מורה ופוליטיקאי.
אחרי העבודה (שירים וקטעי פרוזה קצרים; סגד, 1919)
בנטלי מולינר בקאלאר היא מכונית-על במרכב רודסטר, בעלת שני מקומות ישיבה, שיוצרה בייצור מוגבל (12 יחידות) על ידי מולינר הסדנה לרכבים מיוחדים של בנטלי בשנת 2020. היא נחשפה ב-3 במרץ 2020. יוצרה ממנה 12 עותקים בלבד אשר נמכרו מראש לפני החשיפה במחיר של 1.96 מיליון דולר.
היא קרויה על שם אגם קאלאר שבמקסיקו ומבוססת על הבנטלי קונטיננטל GT ספיידר.
העיצוב החיצוני מרהיב, אגרסיבי וספורטיבי ומשלב אלמנטים רבים מהקונטיננטל GT, פנים המכונית הולך יותר לצד היוקרתי אך עדיין משלב עיצוב ספרטיבי, הדגם עשוי ברובו מחומרים קלי משקל כגון: קרבון, סיבי פחמן, בד ועור.
היא כוללת מנוע בנזין W12 צילינדרים בנפח 6.0 ליטר טווין-טורבו המספק 650 כ"ס ומומנט מרבי של 91.7 קג"מ.
נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש עומד על 3.5 שניות ומהירות מרבית של 322 קמ"ש.
בנטלי טורבו R היא מכונית פאר בעלת ביצועים גבוהים, שיוצרה על ידי חברת "בנטלי" בין השנים 1985–1999. האות "R" בשמה מייצגת את המונח "Roadholding", קרי: "אחיזת כביש".
הדגם ירש את מנוע הטורבו של ה"מולסאן" , אך הציג שיפור משמעותי בזכות מתלים מכוילים וצמיגים רחבים יותר על חישוקי סגסוגת, לראשונה בתולדות המותג.
החל משנת הדגם 1987, מנוע ה-V8 עבר כוונון מחדש וצויד במערכת הזרקת דלק לשיפור המומנט.
הבנטלי טורבו R סימנה שינוי כיוון דרמטי עבור המותג, כאשר המטרה הייתה להפוך את הנסיעה למבוקרת ודינמית יותר בהשוואה לקודמתה, המולסאן טורבו.
פיתוח המערכות הואץ עם מינויו של מייק דאן למנהל ההנדסה ב-1983. דאן דחה את ההצעה המקורית להקשחת הגלגול ב-10% ודרש יעד שאפתני של 50%.
מטרה זו הושגה באמצעות העלאת שיעור המוטות המייצבים ב-100% מלפנים ו-60% מאחור, לצד הגברת השיכוך.
בנוסף, הותקן מוט פנארד לעיגון תת-המסגרת האחורית, מה שצמצם משמעותית את תנועות המרכב בסיבובים, בעוד שקבועי הקפיץ נותרו זהים לאלו של המולסאן, לצורך ששמירה על הנוחות.
באותה תקופה, חברת רולס רויס, שהייתה הבעלים של בנטלי, נמנעה מלפרסם נתוני הספק רשמיים.
מגזין "מוטור טרנד" העריך כי המכונית מייצרת כ-296 כוחות סוס ומומנט של 67.3 קג"מ.
בארצות הברית, הטורבו R תומחרה ב-195 אלף דולר, מחיר גבוה מזה של הבנטלי מולסאן S והרולס רויס סילבר ספיריט, אך נמוך בכ-39 אלף דולר מהרולס רויס סילבר ספור.
מיצוב זה הפך אותה לדגם הנחשק והיוקרתי ביותר בקו הביצועים של הקבוצה.
לאחר תקופה קצרה שבה נמכרו שני הדגמים במקביל, המולסאן טורבו יצאה מייצור ב-1985 והטורבו R הפכה לדגם המוביל.
באוקטובר 1986 שודרגה המערכת הטכנולוגית עם הוספת מערכת למניעת נעילה בבלימה (ABS), ומעבר למערכת הזרקת דלק מתקדמת (MK-Motronic) מבית "בוש" וקרבורטורים חדשים מבית "Solex".
במקביל, הותקנו מושבי ספורט דקים יותר ושופרויחס סרן אחורי גבוה יותר.
באמצע 1988 עודכן המראה החיצוני וכלל פנסים עגולים כפולים וספוילר קדמי בולט וגדול יותר.
בתחילת שנות ה-90 (1991–1992) עברו דגמי בנטלי ורולס רויס שדרוג משמעותי במערכת ההילוכים.
תיבת ההילוכים האוטומטית הוותיקה של ג'נרל מוטורס, בעלת שלושת ההילוכים, (ה"טורבו היידרמטיק 400") הוחלפה בתיבת ה-4L80-E המתקדמת יותר בעלת ארבעה הילוכים, גם היא מבית ג'נרל מוטורס.
שדרוג זה שיפר את חוויית הנהיגה, איפשר שיוט נינוח יותר במהירויות גבוהות, והעניק לרכב יכולת תגובה טובה יותר לכוח המנוע העצום שלו.
דגם טורבו R "החדשה" הוצגה בשנת 1995 לשנת הדגם 1996. השינויים כללו הזרקת דלק של זייטק ושינויים במראה החיצוני.
הייתה גם גרסה מיוחדת לשוק הגרמני, "טורבו R ספורט", אשר כללה את חישוקי הסגסוגת הספורטיבית של הבנטלי קונטיננטל R, לוחות סיבי פחמן במקום עץ אגוז בתא הנהג.
בשנת 1995, הבנטלי טורבו S הוכרזה כדגם בייצור מוגבל בהחלט, עם ייצור צפוי של פחות מ-100 יחידות.
למעשה, דגם היה זה דגם המיועד לשימוש זמני, עד השקת בנטלי ארנאג'.
רק 60 יחידות יוצרו ממנו, מה שהופך אותו לנדיר ביותר בסדרת בנטלי SZ.
גרסת המנוע המכונה "בלקפול" נעשה שימוש בהזרקת דלק מוטרוניק של בוש והצתה דיגיטלית שמקורה בטכנולוגיית פורמולה 1, ומגדש טורבו גדול יותר עם מצנן ביניים.
לדגם זה היה הספק של 408 כוחות סוס.
המכונית צוידה בצמיגים חדשים 255/55WR17 ומערכת בקרת משיכה עם מהירות מוגבלת ל־250 קמ"ש.
בשנת 1996 הסתיים הייצור של הטורבו R עם בסיס הגלגלים הקצר, והותיר רק את הדגם שנמכר קודם לכן כטורבו RL, שלימים נודע בפשוטת כ"טורבו R".
בשנת 1998, הטורבו R הוחלף בטורבו RT הספורטיבי יותר.
בנטלי טורבו RT היה הדגם האחרון והיקר ביותר בקו הטורבו R.
הדגם הפיק 400 כוחות סוס באמצעות מנוע ה־ V8 בנפח 6.75 ליטר שחלק עם בנטלי קונטיננטל R, ותוגבר על ידי מגדש הטורבו Garrett AiResearch T04 ומערכת ניהול מנוע זייטק EMS3. מערכת זו פותחה באמצעות טכנולוגיה של מרוצי פורמולה 1, בשונה מדגמים קודמים עם מערכת 'מוטרוניק'.
ה-RT שונה מעט מבחינה ויזואלית מדגמי בנטלי טורבו R אחרים.
מבחינת ביצועים, המהירות המרבית של הדגם הוגבלה לכ־150 מייל בשעה, קרי 241 קמ"ש.
הטורבו RT היה מהיר כמו מכוניות הפאר הספורטיביות שיוצרו אז בגרמניה.
מחיר הבסיס של המכונית היה 211,600 דולר ארצות הברית, בערך 65,000 דולר יותר מהטורבו R.
מדגם זה שיוצר בין השנים 1997–1998 ויוצרו ממנו רק 252 יחידות.
למעשה הוא היה "ספיישל חיסול", מאמץ למכור את השלדות האחרונות בסגנון SZ לפני הצגת הארנאג'.
נוצרו כמה מהדורות נדירות עוד יותר של ה-RT:
בנטלי טורבו RT אולימפיאן – בשנת 1998 הזמינה סוכנות הרכב הלונדונית "ג'ק ברקלי" ארבעה דגמים ייחודים שהותאמו אישית.
ניתן לזהותם באמצעות חישוקי הסגסוגת בלי חמשת החישורים (שהושאלו מגרסת ה'מולינר') והתווית המתכתית "אולימפיאן" שהוצמדה לתא המטען.
היות שנוצרו רק 4 דגמים ממנה, גרסה זו נחשבת לנדירה ביותר.
אולם אינה מוכרת ככזאת מפני שלא הייתה גרסה רשמית של בנטלי.
לכן דגמי RT מולינר נמכרים במחירים גבוהים הרבה ממנה.
בנטלי טורבו RT מולינר – גרסת מולינר , נמכרה רק בהזמנה מיוחדת לשנת הדגם 1998, היא הייתה יקרה עוד יותר ונחשבה לאקסקלוסיבית במיוחד.
נתונים אלה הושגו באמצעות פיתוח מדחס חדש למגדש הטורבו, מיפוי מחדש של מערכת ניהול המנוע ושינוי מערכת יניקת האוויר.
מבחינה ויזואלית, למולינרים יש פגושים אווירודינמיים ומעוגלים יותר עם פתחי אוורור בולטים, ולעיתים קרובות פנסי ערפל, כמו גם "כנפיים" מורחבות כדי שתאימו לבסיס הגלגלים הרחב יותר, וכן חישוקי סגסוגת גדולים יותר בקוטר של 18 אינץ', היושבים על צמיגי 255/55 בעלי חתך נמוך.
כל מכונית נבנתה לפי מפרט אישי.
תכונה פופולרית אחת במולינר היא מד מהירות הבולט גם לנוסעים מאחור.
בסך הכל נבנו רק 56 יחידות, מתוכן 17 מותאמות לנהיגה בצד ימין.
7 מהדורות מוליינר שנבנו הן לפי מפרט בסיס גלגלים סטנדרטי, ו-49 הן על בסיס הגלגלים המוארך.
בנטו מתאוס קרפסקי (בפורטוגזית: Bento Matheus Krepski; נולד ב-10 ביוני 1999 בקוריטיבה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ברזיל.
בנטו גדל במחלקת הנוער של אתלטיקו פרנאאנסה.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית.
ב-17 ביולי 2024 חתם בנטו ל-4 שנים ב-א-נסר ההסעודית.
ב-18 באוגוסט 2023 זומן בנטו לראשונה לסגל נבחרת ברזיל, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2026 נגד נבחרות בוליביה ופרו.
ב-23 במרץ 2024 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בניצחון 1-0 על במשחק ידידות.
קבוצת בנטון הוא מותג אופנה בינלאומי שהמטה שלו ממוקם בפונצנו ונטו, איטליה.
לקבוצת בנטון רשת של כ-4,000 חנויות ברחבי העולם והיא פועלת כחברת בת בבעלות מלאה של חברת ההחזקות "אדיציונה" (Edizione) של משפחת בנטון, שלה פעילות בתחומים נוספים מלבד אופנה.
החברה נוסדה על ידי האחים לוצ'יאנו וג'וליאנה בנטון במקור כמפעל סריגים.
בשנת 1955, בגיל 20, היה לוצ'יאנו סוכן מכירות של בגדים וג'וליאנה אחותו הייתה תופרת.
בשעות הפנאי היא תפרה בגדים לעצמה במכונת תפירה שאולה.
היא סרגה סוודר צהוב ללוצ'יאנו, שמשך תשומת לב ולאחר שאנשים שאלו אותו איפה קנה אותו, הוא זיהה את הפוטנציאל של אחותו, החליט למכור את האופניים והאקורדיון שלו ובכסף שקיבל תמורתם קנה לה מכונת תפירה.
הבגדים של ג'וליאנה נמכרו לחנויות ברחבי איטליה בהצלחה.
ב-1965 הוקמה רשימת בנטון כחברה קטנה לייצור בגדים יחד עם עוד שני אחים נוספים ג'ילברטו ופקרלו.
החנות הראשונה שלהם נפתחה בעיירה בלונו שבמחוז ונטו, ושנה לאחר מכן נפתחה חנות גם בפריז.
אחר כך התרחבה במהירות לרשת חנויות.
בסוף שנות ה-70, לאחר שפתחה כ-200 חנויות באיטליה, התפשטה החברה לשאר אירופה והקימה מפעלים ביפן ובארצות הברית.
בשנות ה-80 וה-90 בנטון היה למותג אופנה מוביל, החברה החלה לפעול במזרח אירופה, ב, ואחר כך גם בסין והודו, היא פתחה חנות חדשה בקצב שלפחות אחת ביום וב-1992 פעלה כבר ב-80 מדינות והפעילה כ-7,000 חנויות.
היא יצרה כ-5,000 מוצרים שונים, כולל קוסמטיקה ואביזרי אופנה, והייתה צרכנית הצמר הגדולה ביותר בעולם.
החברה זכתה להצלחה למרות קמפיינים פרסומיים פרובוקטיביים, ולטענת לוצ'יאנו בנטון הם למעשה הגדילו את החשיפה של הציבור למותג.
ב-1986 ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור בבורסה איטליאנה, עם זאת משפחת בנטון המשיכה להחזיק ב-70% מהמניות.
ב-1993 הקימה משפחת בנטון את חברת "ספורטסיסטם", חברה שעסקה בציוד ספורט, ורכשה מספר מותגים מובלים בתחום, קבוצת בנטון עצמה רכשה את החברה מידי המשפחה והיא הפכה לחברת בת שלה ב-1997.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, המשפחה החלה לגוון את פעילותה, ולהתרחב לעסקים נוספים.
בין השאר, הייתה שותפה להקמת חברת תקשורת סלולרית, רכשה את חברת המחשבים אוליבטי, שהייתה בעלת רוב המניות של חברת טלקום איטליה.
בנוסף רכשה ב-1995 את חברת "אוטוגריל" (Autogrill), המפעילה תחנות שירות ומסעדות לצד כבישים ראשיים באיטליה, צרפת וספרד וב-1999 רכשה, במכרז ההפרטה הגדול ביותר של ממשלת איטליה עד אז, את "אוטוסטרדה" (Autostrada), החברה שמפעילה כמחצית מכבישי האגרה המהירים במדינה.
ב-2003 רכשה את מלוא הבעלות בחברה והפכה אותה למפעילת האוטוסטרדות הגדולה באירופה על יד רכישות ומיזוגים.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 איבד המותג ממעמדו, בשנת 2000 הוא עוד דורג במקום ה-75 ברשמית 100 המותגים המובילים בעולם של חברת היועץ "Interbrand", אולם בשנת 2002, הוא כבר לא נכלל ברשימה.
הכנסות החברה החלו לרדת בשנים אלו.
במאי 2000, לאחר 18 שנים, בנטון החליטה להיפרד ממנהל הקריאייטיב שלה אוליביירו טוסקני, שהקמפיינים הפרובוקטיביים שלו החלו לפגוע במכירות החברה בארצות הברית השמרנית.
ובמשך השנים הבאות סגרה לבסוף את כל החניות שהפעילה בארצות הברית.
החברה גם סבלה מתחרות גוברת מצד מתחרות דוגמת זארה ו-H&M, שהיו גמישות וזריזות יותר בהתאמת המוצרים שלהן לטעם הקהל, ובניגוד לבנטון שמפעילה את רוב החנויות שלה באמצעות זכיינים, הן מחזיקות ישירות בבעלות ברוב החנויות שהן מפעילות.
החברה החלה לגייס אנשי הנהלה חיצוניים, אך בנובמבר 2006 המנכ"ל וסמנכ"ל הכספים של החברה התפטרו.
ב-2012 החל תהליך מעבר בין דורי, לבני הדור השני של המשפחה שלוצ'יאנו בנטון, הבכור מבין ארבעת האחים שייסדו את הקבוצה, העביר את תפקיד היושב ראש לבנו השני אלסנדרו.
בני הדור השני כוללים 15 ילדים.
אלסנדרו בנטון ניהל קודם קריירה עצמאית מצליחה, שהקים בגיל צעיר חברת השקעות בשם "21 Investimenti".
ב-1999 מכר נתח של 10% בחברה לסילביו ברלוסקוני, זמן קצר לפני שהחל את הקדנציה השנייה שלו כראש ממשלת איטליה.
באותה שנה גם מחקו את מניות הקבוצה מהמסחר בבורסה.
ב-2018 נפטרו שניים מהאחים המייסדים, ג'ילברטו בנטון שהיה אחראי על השקעות המשפחה מחוץ לענף האופנה, וקרלו בנטון, האח הצעיר.
באותה שנה גם אירע אסון התמוטטות גשר מוראנדי, שהיה תחת אחריות חברת "אוטוסטרדה" שבבעלות המשפחה.
"אוטוסטרדה" נמנעה במשך שנים מביצוע עבודות התחזוקה הנדרשות בגשר, התעלמה מדיווחים פנימיים שהגשר עלול לקרוס ואפשרה תרבות של טיוח שנועדה לאפשר לה לחסוך בהוצאות הכבדות על תחזוקה.
בנטון ידועה בחסויות הספורט שלה, ובקמפיין הפרסום שלה "United Colors".
ב-1982, בנטון שכרה את אוליביירו טוסקני כמנהל הקריאייטיב שלה, שהוביל לשינוי במיקוד הפרסומי לטובת יצירת פרסומות קמפיינים המעלים את המודעות לנושאים שונים ברחבי העולם, תחת הקונספט של "עולם ללא גבולות".
ההחלטה על שינוי בתפיסה השיווקית, הייתה במחשבה שחברה הפרוסה ברחבי העולם ממילא לא יכולה לצאת במסע פרסום אחיד למוצרי האופנה שלה, כאשר בחלק מן הארצות שורר חורף ובאחרות קיץ.
אוליבריו טוסקני הסביר: "פרסום חייב בדרך כלל לשקר ולהעמיד פנים, או לפרסם את קלאודריה שיפר המושלמת.
זה לא המשחק של בנטון.
אנחנו רוצים להגיד משהו, והמחלוקת מוכיחה שהשגנו את המטרה.
הנושאים החשובים מקבלים חשיפה וגורמים לאנשים לחשוב כך שאי אפשר יותר לטאטא אותם מתחת לשטיח".
מודעות החברה עוררו מחלוקת בכל רחבי העולם.
בארה"ב סירבו לפרסם בשנת 1985 מודעת חוצות של ילד ערבי מחבק ילד יהודי.
בדרום אפריקה סירבו בשנת 1984 מגאזינים המיועדים לקהל קוראים לבן לפרסם מודעה המראה צעירים מגזע שונה (לבנים, שחורים ואסיאתיים) רוקדים ביחד.
וגם תמונה של גבר לבן מנשק אישה שחורה.
נוצרים ברחבי העולם הזדעזעו מתמונת כומר ונזירה המתנשקים וגרמו להפסקת הפרסום.
מודעה אחרת הציגה תינוק שזה עתה נולד מכוסה בדם, לא רחוץ, שחבל הטבור עדיין מחובר אליו.
מודעה שלישית כללה סוס שחור שמזדווג עם סוסה לבנה, בעוד שמודעה רביעית הראתה ילדה בהירה עם שיער בלונדיני מחבקת ילד כהה עור ששערו עוצב לקרני שטן.
בשנת 1989, טוסקני מיקד מחדש את אסטרטגיית הפרסום של בנטון במסגרת הקמפיין "United Colors of Benetton".
המודעות הגרפיות של הקמפיין, תיארו מגוון נושאים אקטואליים, כולל: סצנת ערש דווי של אדם (פעיל האיידס דייוויד קירבי) שמת מאיידס, ספינות פליטים מאלבניה, זוג פקיסטני מפלס דרך בתוך שיטפון, חייל מחזיק מה שנראה כעצם של אדם וגירוש של פעילים פוליטיים באפריקה.
בנובמבר 2011, קבוצת בנטון הקימה את קרן UNHATE, והשיקה קמפיין תקשורת עולמי המתואר כהזמנה למנהיגים ואזרחי העולם להילחם ב"תרבות השנאה".
בנטון טען שהקמפיין נוצר כדי לשמש כאסטרטגיית האחריות החברתית שלו.
סדרת הכרזות של UNHATE השתמשו בתמונות של מנהיגים פוליטיים ודתיים, כמו נשיא ארצות הברית ברק אובמה עם הוגו צ'אווס, נשיא ונצואלה, מתנשקים זה עם זה.
במרכז מילאנו נתלה שלט ובו אנגלה מרקל וניקולא סרקוזי מתנשקים, ובישראל נתלו שלטי חוצות של ראש הממשלה בנימין נתניהו כשהוא מנשק את יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
בעקבות מחאת הוותיקן, בנטון הסירה מודעה שבה נראה לכאורה האפיפיור בנדיקטוס ה-16 מנשק את אחמד מוחמד אל טייב, האימאם של מסגד אל אזהר במצרים.
בנטון גרופ נכנסה לענף הפורמולה 1 כנותנת חסות של קבוצת טירל ב-, ולאחר מכן של קבוצת אלפא רומיאו ב-.
בנטון פורמולה בע"מ הוקמה בסוף 1985, כאשר צוותי טולמן וספיריט נמכרו למשפחת בנטון.
הקבוצה ראתה את הצלחתה הגדולה ביותר תחת פלביו בריאטורה, שניהל את הקבוצה בשנים –.
מיכאל שומאכר זכה באליפות העולם הראשונה שלו עם הקבוצה ב- וב-, והקבוצה זכתה בתואר אלופת היצרנים היחיד שלה ב-1995. משנת , הקבוצה פעלה תחת רישיון איטלקי, אם כי היא המשיכה לפעול, כמו קבוצת טולמן אותה רכשה, באוקספורדשייר שבאנגליה.
הקבוצה נרכשה על ידי רנו תמורת 120 מיליון דולר בשנת ומותגה מחדש כרנו F1 בשנת 2002.
בשנת 1979, בנטון נתנה לראשונה חסות לקבוצת הרוגבי המקומית שלה (אז קבוצה חובבנית), בעיר טרוויזו.
"בנטון רוגבי" הפכה מאז לכוח מרכזי בראגבי האיטלקי, עם 11 אליפויות ליגה והיא מספקת שחקנים רבים לנבחרת הלאומית.
בנטון גם נתנה חסות לקבוצת הכדורסל "בנטון טרוויזו" בשנים 1982–2012. בשנים 2005–2007 אימן את הקבוצה דייוויד בלאט, איתה זכה באליפות איטליה ב-2006, ובגביע איטליה ב-2007.
חנות ראשונה של המותג נפתחה בדיזנגוף סנטר בתל אביב ב-1984, בזיכיון שהחזיקה חברת רסקו ושעבר ב-1986 למשפחת בן־דב.
במהלך אותה שנה פתחה סניף בירושלים, ובסך הכל תוך שנתיים פתחה 9 חנויות בישראל, חלקם בזכיינות משנה.
הרשת מנתה בשיאה 15 חנויות אך מאמצע שנות ה-90 החל מחזור הרשת לרדת, וחמש חנויות נסגרו.
ב-1997 איבדה משפחת בן-דב את הזיכיון לטובת כיתן, שכבר מ-1995 תפעלה שתי נקודות מכירה של בנטון בפורמט חנות בתוך חנות, בחנויותיה בהדר יוסף ובקניון מלחה בירושלים, ולבסוף קיבלה את הזיכיון כולו בתחילת 1998. החברה תכננה לפתוח 10 חנויות "בנטון", אך לבסוף ויתרה על הזיכיון בסוף אותה השנה.
בשנת 2002 חזר המותג לפעול בישראל, לאחר הפסקה של 4 שנים ופתח חנות בגרנד קניון בחיפה.
למרות תוכנית להקים חנויות נוספות הרשת פעלה עם סניף יחיד, אך רשת H&O קיבלה זיכיון לשווק בלעדי בישראל של המותגים החדשים של הקבוצה Playlife, Killer.
פעילות המותג נספקה בישראל לאחר כחמש שנים.
בשנת 2011 חזר המותג לפעול בישראל בפעם השלישית, שפתח חנות ברחוב דיזנגוף בתל בשטח של כ-350 מ"ר.
בנוסף נפתחו חנויות בקניון הזהב בראשון לציון ובקניון עיר ימים בנתניה.
לאחר שנתיים זכייני בנטון בישראל החליטו לסגור את הפעילות לאחר שלא הצליחה לעבור לרווחיות, ולאחר שכשלו המאמצים למצוא שותף או למכור את הזיכיון.
בנטון מקמילין היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של טנסי בשנים 1875–1877, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1879–1899, ולאחר מכן ועד 1903 כמושל טנסי ה-27. הקריירה הדיפלומטית שלו כללה שליחויות כשגריר ארצות הברית בפרו בשנים 1913–1919, וכשגריר ארצות הברית בגואטמלה בשנים 1920–1921.
בנטון מקמילין נולד במחוז מונרו שבקנטקי, כבנם של ג'ון מקמילין, חוואי אמיד, ושל אליזבת (לבית בלאק) מקמילין.
הוא התחנך באקדמיית פילמת' שבמחוז קליי שבטנסי, ובהמשך למד בקולג' לחקלאות ולמכונאות של קנטקי (כיום אוניברסיטת קנטקי שבלקסינגטון).
במלחמת האזרחים האמריקאית הוא תמך בקונפדרציה, וביקש להתגייס לצבא הקונפדרציה, אך לא עלה בידו לקבל את אישור אביו לכך.
בנקודת זמן מסוימת הוא נשבה על ידי צבא האיחוד, ונכלא על סירובו לשאת את שבועת האמונים לאיחוד.
לאחר המלחמה למד מקמילין משפטים בהדרכתו של השופט א.
ב-1871 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע בעיר סלינה שבטנסי.
ב-1874 הוא נבחר לבית הנבחרים של טנסי.
בשנה שלאחר מכן הוא מונה על ידי המושל ג'יימס פורטר כמנהל המשא ומתן לרכישת קרקעות מקנטקי.
ב-1877, לאחר תום כהונתו בבית הנבחרים, מונה מקמילין על ידי המושל פורטר כשופט מיוחד בבית המשפט של המחוז השיפוטי החמישי של טנסי.
ב-1878 נבחר מקמילין לראשונה מבין עשר תקופות הכהונה הרצופות שלו בבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שהביס את נציג מחוז הבחירה הרביעי לקונגרס של טנסי המכהן הייווד י.
במשך עשרים שנותיו בבית הנבחרים, התנגד מקמילין להוצאות ממשלתיות עודפות, למכסים, ולרוב צעדי מדיניות החוץ של ארצות הברית, שבהם הוא ראה כאימפריאליסטים.
הוא גם התנגד לחוק לודג' של 1890, שהיה אמור לספק הגנה לזכויות ההצבעה של האפרו-אמריקאים במדינות הדרום.
הוא תמך בחקיקה להגבלים עסקיים והרחבת הנפקת שטרות הכסף.
כחבר במהלך שנות ה-90, הוא קרא תיגר לעיתים קרובות על יושב ראש בית הנבחרים תומאס ריד.
ב-1894 הציע מקמילין תיקון לחוק המכסים וילסון גורמן שהיה אמור להוביל להנהגת מס הכנסה פדרלי.
על חוק זה הוגש ערעור לבית משפט פדרלי, וב-1895 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית שהוא נוגד את חוקת ארצות הברית במסגרת "פסק דין פולוק נגד החברה להלוואות ונאמנות לחקלאים" .
מקמילין המשיך לקדם את מס ההכנסה הפדרלי, עד אשר ב-1913 התקבל התיקון ה-16 לחוקת ארצות הברית שנתן לממשלה הפדרלית סמכות לגבות מס הכנסה.
ב-1897 שאף מקמילין להיבחר למושב של טנסי בסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב מותו של אישם גרין האריס.
לאחר שלא עלה בידו לגייס תמיכה, הוא הצליח להיבחר בשנה שלאחר מכן כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל טנסי במרוץ להחלפתו של המושל הפופולרי רוברט לאב טיילור.
בבחירות הכלליות הוא ניצח בהפרש קולות גדול, עם 105,640 קולות מול 72,611 של מועמד המפלגה הרפובליקנית ג'יימס אלכסנדר פאולר, 2,428 הקולות של מועמד המפלגה הפופוליסטית ו.
טרלי, ו-1,722 הקולות של מועמד מפלגת האיסור ר.
כשהתמודד מקמילין על תקופת כהונה שנייה ב-1900 הייתה המפלגה הרפובליקנית בטנסי בשליטתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וולטר בראונלו, שביקש להוביל להחלפתו של מקמילין במועמד ממפלגתו, וסיעתו בחרה בחבר בית הנבחרים ג'ון א.
כשהדמוקרטים ניהלו מסע בחירות נמרץ, ניצח מקמילין בבחירות הכלליות עם 145,708 קולות מול 119,831 הקולות שקיבל מק'קול.
במהלך שתי תקופות הכהונה שלו כמושל, יישם מקמילין מספר צעדים פרוגרסיביים.
הוא חתם על חוק שהסמיך את מחוזות המדינה להקים מועצות חינוך, והנהיג גביית מס רכוש למימון ספרי הלימוד בבית הספר.
ב-1901 הוא חתם על חוק שמטרתו הייתה צמצום העסקת ילדים על ידי העלאת הגיל המינימלי מ-12 ל-14. הוא גם הגיע לסיכום סופי על תוואי הגבול של טנסי עם וירג'יניה, ודאג לקיומה של קרן עתידית להפחתת החוב המדינתי.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1903, פתח מקמילין חברת ביטוח בנאשוויל.
הוא נותר פעיל במפלגה הדמוקרטית, ושימש כחבר בחבר האלקטורים בכל מערכות הבחירות מ-1876 ועד 1932, למעט אלו של 1916, ונכח בכל הוועידות הארציות של הדמוקרטים בשנים האלו, למעט זו של 1920.
ב-1912 בחרה המפלגה הדמוקרטית המופלגת בטנסי במקמילין כמועמדה למשרת המושל, מתוך תקווה להדיח את המושל המכהן, הרפובליקני בן הופר.
המפלגה הייתה חלוקה בסוגיית חוק היובש, כשסיעה אחת "הדמוקרטים העצמאיים" (שתמכה בחוק יובש ארצי), פרשה מהמפלגה והקימה קואליציה עם חברי המפלגה הרפובליקנית.
מקמילן ייצג את הסיעה האחרת "הדמוקרטים הרגילים", שסברו שחוק היובש לא אמור לחול בערים גדולות.
בבחירות הכלליות הוא הובס כאשר קיבל 116,610 קולות בלבד, מול 124,641 הקולות של הופר.
אחת הסיבות להפסדו של מקמילין במערכת בחירות זו הייתה מותו של בנו היחיד, ג'ון בראון, בסוף אוקטובר, כשבוע לפני הבחירות הכלליות.
כאשר איבדו הרופאים תקווה, נשארו מקמילין ורעייתו לצד מיטת בנם וביטלו את כל הפעילויות לקראת הבחירות.
ב-1913 מינה הנשיא וודרו וילסון את מקמילין כשגריר ארצות הברית בפרו.
זמן קצר לאחר הגעתו לבירת המדינה לימה, הוא סייע בניהול המשא והמתן על "קידום השלום" שמיסד את היחסים בין שתי הארצות.
ב-1919 מונה מקמילין כשגריר בגואטמלה.
חודשים ספורים לאחר הגעתו, פרצה הפיכה נגד נשיא גואטמלה הבלתי פופולרי מנואל אסטרדה קבררה , שבסופו של דבר הסגיר את עצמו לידי מקמילין כדי להימנע מתפיסתו על ידי תומכיו של הנשיא הבא קרלוס הררה .
שגרירות ארצות הברית ניזוקה במהלך ההפצצה בת חמשת הימים של הבירה גואטמלה סיטי על ידי הררה.
הררה עצמו הודח גם הוא בהפיכה עוד לפני תום כהונתו של מקמילין כשגריר.
עם שובו לטנסי, ביקש מקמילין להיבחר שוב כמועמד מפלגתו לתפקיד המושל.
יריבו המרכזי בבחירות המקדימות היה אוסטין פיי.
אף על פי שמקמילין בן ה-77 ניהל מסע בחירות נמרץ, זכה פיי בתמיכתו של הבוס הפוליטי העולה במפלגה אדוארד האל קרמפ , וניצח את מקמילין ביחס קולות של 63,940 מול 59,922. לאחר מכן שב מקמילין לעסקי הביטוח.
ב-1886 נשא מקמילין לאישה את מארי צ'ילדרס בראון, בתו של המושל ג'ון בראון.
ב-1887 נולד להם בן, ג'ון בראון מקמילין, ובשנה שלאחר מכן היא נפטרה.
ג'ון בראון נפטר ב-1912. ב-1897 נישא מקמילין בשנית ללוסיל פוסטר , סופרג'סטית בולטת ונשיאת פדרציית מועדוני הנשים של טנסי.
היא שירתה כנציבת השירות הציבורי בממשלו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנות ה-40. לשניים נולדה בת אחת, אלינור פוסטר מקמילין אוליבר, שנפטרה בגיל 21.
בנטון מקמילין נפטר בנאשוויל ב-8 בינואר 1933. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליבט שבעיר.
בני אמדורסקי (12 באוגוסט 1931 – 23 בינואר 1994) היה זמר, שחקן, מפיק, אמרגן, מסעדן ובוהמיין ישראלי.
אמדורסקי נולד בירושלים, כבנם הצעיר של חיה לאה (לבית רכס) ושמואל אמדורסקי, שעבד כאופה במאפיית אנג'ל.
בילדותו למד בבית הספר לבנים תחכמוני בירושלים, היה חניך תנועת השומר הצעיר, ובהמשך גדל והתחנך בקיבוץ הראל.
בשנת 1957 הקים, יחד עם ישראל גוריון, את צמד "הדודאים" לאחר שהשניים נפגשו במסיבה.
אמדורסקי המשיך לשיר במסגרת הצמד במשך 36 שנים.
בשנת 1964 יזם את הקמת "שלישיית גשר הירקון".
ב-1966 הוציא אלבום סולו ראשון, עם עיבודים של דב זלצר, בחברת ישראפון.
ב-1969 הקים, הפיק והשתתף עם חנן יובל ושלום חנוך בשלישיית "השלושרים".
בשנות השבעים היה חבר בשלישיית "הטוב הרע והנערה", לצד ישראל גוריון וג'וזי כץ, שכללה מופע ותקליט שהיה מבוסס על שירי סרטים והצגות משנות השלושים, עם לחניו של שמוליק קראוס.
בשנת 1973 הצטרף אמדורסקי יחד עם שותפו לצמד "הדודאים", לצמד הנשי "סוזן ופרן" לאלבום הפולק "קשת בענן" שאותו הפיק, ובו חידשו שירי עם אנגליים ואמריקניים שתורגמו לעברית על ידי תרצה אתר ודן אלמגור.
האלבום לוּוה במסע הופעות ברחבי הארץ.
ב-1982 השתתף אמדורסקי בסרט הטלוויזיה "עמק הנהר האדום" בבימויו של דן בירון.
אמדורסקי נחשב לאחד מהזמרים הבולטים בפסטיבל הזמר והפזמון, במיוחד בשנותיו הראשונות.
בפסטיבל 1964 זכה במקום הראשון עם השיר "ילדתי אמרי", למילים של משה דור וללחנו של יעקב הולנדר, אותו שר בדואט עם נחמה הנדל.
בשנת 1972 שב וזכה במקום הראשון בהרכב של "הטוב הרע והנערה", עם השיר "טוב לי לשיר".
בשנת 1990 חבר יחד עם ישראל גוריון וחנן יובל למופע בשם "שלושרים על גשר הירקון".
בנוסף לעיסוקיו כזמר, היה גם אמרגן – בעיקר של הרכביו – וגם מפיק תקליטים ושירים של אמנים והרכבים שונים ובהם: "החלונות הגבוהים", "ירושלים של זהב", שירי שלום חנוך ועוד.
הוא עסק גם במסעדנות, ופתח כמה מועדוני בילוי, פאבים, וכן מסעדה ביפו בשם "החצר", שם גם בישל בעצמו.
בשנת 1990 גילה אמדורסקי כי הוא חולה בסרטן המעי הגס.
מאותו רגע החליט להילחם בכל כוחו במחלה כולל דיאטה מקרוביוטית מיוחדת.
בסוף שנת 1993 הידרדר מצבו.
באוקטובר 1993 השתתף בתוכנית מחווה מיוחדת בשם "מסיבת גג עם בני אמדורסקי", שערך לכבודו הערוץ הראשון.
רגע השיא בתוכנית, בה השתתפו בכירי האמנים בישראל, היה כשאמדורסקי ביצע את השיר, "אני גיטרה", אשר נכתב במיוחד לאירוע על ידי נעמי שמר, והיווה מעין סיכום חיים ופרידה.
אמדורסקי נפטר ב-23 בינואר 1994 בגיל 62, ונטמן בבית העלמין ירקון.
אשתו הראשונה, ממנה התגרש, הייתה אראלה וממנה נולדה בתו הבכורה אסנת (הדר-אמדורסקי).
אשתו השנייה, שגם ממנה התגרש, הייתה מרים (מיקי), וממנה נולד בנו הצעיר אסף אמדורסקי, מוזיקאי גם הוא.
נכדניתו של אמדורסקי (נכדתו של אחיו), היא המוזיקאית קרן פלס.
לאחר פטירתו, הקימו שותפיו בעבר, ישראל גוריון, חנן יובל וצמד הפרברים, רביעייה בשם "החברים של בני" שמופיעה מדי פעם באירועים שונים, ומשמרת בדרך זו את זכרו של אמדורסקי.
בשנת 2003 ערך בנו אסף עם חברת התקליטים "הד ארצי" אוסף המסכם את הקריירה של אביו.
אלבום כפול זה כולל שיר משותף לו ולאביו – "נחיה את היום".
בסוף שנת 2009 יצאו ישראל גוריון ואסף אמדורסקי לסדרת הופעות בהם שרו השניים משירי הדודאים.
בשנת 2013 יצא אלבום של השניים בשם "שרים הדודאים".
ב-3 ביולי 2014, במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתו של בני אמדורסקי ברחוב צבי ברוק 16 בתל אביב.
ב-18 בינואר 2025, ערך בנו אסף דואט, בו שר את השיר אני גיטרה במסגרת תוכנית הריאליטי הכוכב הבא.
לציון שלושים שנים למותו של אמדורסקי, הפיק בנו, אסף, ב-2025, את המופע "אסף מנגן ושר בני אמדורסקי", בו הוא מבצע משיריו, ומשתף בסיפורים שמאחורי השירים.
על שמו של אמדורסקי נקראו רחובות ברמלה, ברעננה ובבית אריה.
בני (בספרדית: Río Beni) הוא נהר גדול הזורם באמזוניה הבוליביאנית והוא אחד מיובליו של נהר מדיירה.
מקורות הנהר נמצאים בהרי האנדים.
הנהר זורם בפיתולים דרך ערבות ויערות עד.
אל הנהר חובר נהר מדרה דה דיוס סמוך לעיירה ריברלטה.
נהר מדיירה נוצר על ידי מפגש מימיו של הבני עם נהר ממורה.
הנהר יפה לשיט לאורך 800 ק"מ ומשמש כנתיב שיט עיקרי בחבל ארץ זה.
בני אלון (נולד ב-13 בספטמבר 1950) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בהפועל חיפה בשנות ה-70 וזכה בתואר מלך השערים בשנת 1973.
בצעירותו היה אלון שחקן טניס, והוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חיפה.
במהלך שירותו הצבאי שיחק בקבוצת הפועל אילת מהליגות הנמוכות, ובשנת 1972 שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה.
משחקו הראשון הוא הזכור ביותר בשורות הפועל חיפה, שכן הבקיע ארבעה שערים בניצחון 2:7 על בית"ר ירושלים.
בהמשך אותה עונה מיעט לכבוש, אך עונה לאחר מכן היה מלך השערים של הליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז).
בסך הכל כבש 58 שערים במדי הפועל חיפה, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים.
לאחר שעזב את חיפה בשנת 1979, שיחק תקופה קצרה במכבי רמת עמידר, עמה הגיע לגמר גביע המדינה בשנת 1980.
בשנים 1975–1977, במהלך פגרות הקיץ של הליגה בישראל, שיחק בני אלון בארצות הברית, בשורות קבוצת "שיקגו סטינג" מ"ליגת הכדורגל הצפון אמריקאית".
במסגרת זו תופקד בני אלון בעמדת הקישור והופיע ב-58 משחקים בהם כבש שבעה שערים ובישל ארבעה.
כיום הוא שוהה בגרמניה ועובד בסוכנות נסיעות אשר מארגנת, בין היתר, חבילות משחקי כדורגל לאירופה.
בני אנדרסון (בשוודית: Benny Andersson; נולד ב-16 בדצמבר 1946) הוא מוזיקאי שוודי, חבר בלהקת הפופ אבבא.
יֶראן ברוּר בני אנדרסון (Göran Bror Benny Andersson) נולד בסטוקהולם.
אביו וסבו היו נגנים חובבים באקורדיון.
בגיל שש קיבל אנדרסון את כלי הנגינה הראשון, אקורדיון, והחל לנגן בו שירי עם שוודיים.
בגיל 15 נשר אנדרסון מבית הספר, והחל להופיע במועדוני נוער בהרכבים מוזיקליים שונים.
באותה עת הכיר את בת זוגו הראשונה, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1965 החל אנדרסון לכתוב שירים, וכמו כן שימש כנגן הקלידים בהרכבים השונים, תפקיד אותו נשא גם בלהקת אבבא.
בשנת 1969 הכיר אנדרסון את הזמרת אנני-פריד לינגסטד, ושותפו המוזיקלי באותה העת - ביורן אולבאוס הכיר את אנייטה פלטסקוג חודשיים לאחר מכן.
הרביעייה הקימו את להקת אבבא בשנת 1972.
אנדרסון היה מאורס ללינגסטד במשך 9 שנים, ורק בשנת 1978 נישאו השניים.
נישואים אלו באו אל קיצם שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1981. שבוע לאחר גירושיו נשא אנדרסון לאישה את מנחת הטלוויזיה השוודית מונה נורקליט, ונולד להם בן לאחר שנה.
לאחר שהיה חבר במספר להקות, ובראשן בלהקת הפופ אבבא שזכתה להצלחה בינלאומית, פנה אנדרסון יחד עם שותפו המוזיקלי אולבאוס, ליצירתם של מספר מחזות זמר מצליחים: "שח-מט" (1984), "כריסטינה פרוֹן דובמוֹלה" (1995) ו"מאמה מיה!" (2003) - המבוסס על שירי אבבא ושהוצג גם בישראל בשנת 2007.
החל משנות ה-90 החל אנדרסון להופיע לצד הזמרת אורסה ספלמן כשאותם מלווה הלהקה אותה הקים "להקת בני אנדרסון", ויחדיו מנגנת הלהקה שירי עם שוודיים.
בני אלבז (נולד ב-11 במרץ 1960) הוא זמר פופ נשמה ישראלי.
אלבז נולד בפתחיה וגדל כחילוני ברמלה למשפחה מרוקאית.
הוא החל להופיע בלהקת "הבוערים".
בסוף 1979 הוציא את אלבומו הראשון "ריקוד האהבה".
בין שירי האלבום בלטו: "ביום שבו עברת", "מסיבת הסלון של שנות ה-60" (בשניהם - מילים ולחן: עוזי חיטמן), "מגי" (מילים: מני בגר, לחן: דני ממן, עיבוד: להקת "גן עדן") ושיר הנושא שהלחין אלבז למילים של אבנר אשכול.
ב-1980 הוציא את אלבומו השני "אהבה ראשונה", שאותו ניהל מוזיקלית ועיבד היוצר והמוזיקאי עוזי חיטמן.
האלבום כלל גרסה מחודשת ל"גברת שוש", שביצע במקור גבי שושן באלבומו השני ואת "תני לי רמז" (מילים ולחן: דודו זר).
בהקלטות האלבום השתתפו עוזי חיטמן, אריק רודיך ואבנר קנר וחברי להקת "ברוש".
ב-1982 יצא בחברת התקליטים הד-ארצי אלבומו השלישי "קיץ מסוכן".
ננסי ברנדס עיבד וניגן בקלידים ועימו השתתפו בהקלטות גם גרי אקשטיין בגיטרות, מאיר ישראל בתופים, מיכה מיכאלי בבס, וחברי להקת "ברוש".
בין שירי האלבום בלטו: "אני ממתין לך", "למה את לא מחייכת" ו"תני לי קצת חום".
ב-1984 הוציא את האלבום הרביעי "שושנה" בחברת התקליטים "קוליפון".
המוזיקאי נתן כהן הקליט ועיבד את שירי האלבום.
האלבום כלל את השירים: "הרוח המלטפת" ואת השיר "גדי" שהוקדש לבנו.
עוד באותה שנה הוציא את אלבומו הבא "אני חוזר הביתה", כששיר הנושא היה למעשה ביצוע של אלבז ללהיט איטלקי שהתפרסם בביצועו של דורון מזר.
משה לוי עיבד את שירי האלבום.
בסוף שנות ה-80 הוציא אלבז את האלבום "אח יבאבא - שירים שאוהבים".
רובי בן שמעון עיבד את שירי האלבום.
עוד בסוף שנות ה-80 הוציא את האלבום "שרון רוקדת הפלמנקו".
אריה ברקוביץ' עיבד את מרבית שירי האלבום, כששירים נוספים עובדו על ידי ננסי ברנדס והגיטריסט משה בן-משה ('בן-מוש').
ב-1989 הוציא את האלבום "אהבה אוריינטלית" ('החיים הם חגיגה') בעיבודו של רובי בן-שמעון.
אחד מלהיטיו המוכרים מאותם ימים זה השיר "כל החיילים חוזרים הביתה" שזוהה כמעין המנון החיילים.
אלבז שיחק כדורגל בבית"ר רמלה.
בין אלבז לבין דורון מזר התנהל ויכוח מי מהם שר לראשונה את הגרסה העברית לשיר "אני חוזר הביתה" (גרסה עברית של השיר "L`Italiano" של טוטו קוטוניו).
לקראת סוף שנות ה-80 אלבז נסע לתקופה לארצות הברית.
בתוכנית "עובדה" עם אילנה דיין ב-3 בפברואר 2008 נטען כי בתקופת שהייתו בארצות הברית התקרב אלבז לחוגי הפשע המאורגן הישראלי בניו יורק.
לאחר שחזר לארץ בתחילת שנות ה-90, חזר בתשובה עם כל משפחתו.
אלבז הוציא כמה אלבומים שמתארים את המעבר לעולם התשובה, אחד משיריו הבולטים שעסקו בנושא
היה השיר "לא קשה לחזור בתשובה", שבו שר עם בנו גד בזמן שהיה ילד.
ב-1995 הוציא את האלבום "תינוקות שנשבו" שכלל חידושים לשירים מוכרים דוגמת: "שבחי ירושלים", "אני העבד", "אלוהים נתן לך במתנה" ו"אל נבקש".
אלבז נודע בעבר כזמר של שירי מחאה ושירים בעלי גוון פוליטי.
בין השירים שזוהו איתו: "הוא זכאי" (על אריה דרעי), בזמן שהיו שכינו אותו "זמר הבית" של מפלגת ש"ס, ושיר המחאה נגד תוכנית ההתנתקות "זה לא יקרה".
בשנת 2011 השתתף וזכה במקום הראשון בתוכנית המציאות של ערוץ 24 "היכל התהילה".
לקראת סוף שנת 2014 אחרי שהופיע במופע בצרפת והתבקש לשיר בפני המעריצים שיר של הזמר הצרפתי מייק בראנט אלבז הקליט תוך כמה שבועות, אלבום שלם משירי מייק בראנט עם המפיק המוזיקלי אריה פריינד.
בדצמבר 2024 השתתף בעונה ה-11 של תוכנית המציאות הכוכב הבא במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2025 ועבר את שלב האודישנים אך לבסוף פרש מהתחרות עם תום האודישנים.
אלבז שיתף פעולה עם עוזי חיטמן בשיר "שרון" שכתב לו, ועם שימי תבורי בדואט "חייל של אמא" שיצא ימים ספורים לפני כניסתו ל"היכל התהילה".
בהיכל התהילה שיתף פעולה עם אריק סיני בשיר משותף "בין החומות" בשנת 2012. בשנת 2013 שיתף פעולה עם בנו בשיר "ה' מלך".
בבחירות לכנסת החמש עשרה הוצב אלבז במקום ה-26 ברשימת ש"ס לכנסת ובבחירות לכנסת השש עשרה הוצב אלבז במקום ה-28 ברשימת ש"ס לכנסת.
כמו כן, כיהן כחבר מועצת עיריית נס ציונה מטעם ש"ס.
ושימש כיושב הראש האופוזיציה וחבר מועצת העיר רמלה.
בשנת 2021 לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הודיע על פרישתו מתנועת ש"ס ותמיכתו במפלגת עוצמה יהודית שרצה לכנסת במסגרת הציונות הדתית, ובשל כך פרסם שיר תמיכה בראש המפלגה, איתמר בן גביר.
שנה לאחר מכן, לקראת הבחירות לכנסת ה-25, הודיע על הקמת מפלגת "כח להשפיע", אך פרש מהתמודדות שבועיים לפני יום הבחירות והביע תמיכה ברשימת הציונות הדתית.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2023, הודיע כי יתמודד לראשות עיריית רמלה מטעם מפלגת עוצמה יהודית.
התמודד תחילה בבחירות שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024, אך לאחר פתיחת הקלפיות הודיע על פרישה ותמיכה בראש העיר המכהן מיכאל וידל.
בסוף יום הבחירות קיבל 0.5% מהקולות.
אלבז מתגורר לסירוגין בישראל ובארצות הברית.
הוא אב לעשרה ילדים (7 בנות ו-3 בנים) מ-4 נשים שונות.
בנו הוא הזמר גד אלבז, עמו שר מספר דואטים.
בנותיו הזמרות שרה אלבז ומישל אלבז-רוזן שרות בפני קהל נשים בלבד.
הזמר בני אל הוא בן דודו.
בני אל הוא שם הבמה של בנימין אלבז (נולד ב-23 במרץ 1969), זמר ישראלי.
בני אל גדל במושב פתחיה, בן למשפחת מוזיקאים, ביניהם בן-דודו בני אלבז ובנו (של בני) גד אלבז.
בבגרותו התגלה אל על ידי האמרגן אלי בנאי, שהחתים אותו על חוזה הקלטות והופעות.
אלבומו המפורסם ביותר של אל היה "מאמא מיה" שיצא בשנת 1990, כאשר שיר הנושא הפך ללהיט בקרב חובבי הז'אנר המוזיקה הים-תיכונית.
המפיק ניסים בן-חיים ייעץ אומנותית, ויעקב למאי עיבד.
נוסף על למאי השתתפו בהקלטות גם אריס נחום בבוזוקי, מוסטפא הפאוקור בבגלמה, אלברט אליאס בחליל ערבי, יאיר מיכאל בגיטרה ספרדית, יהודה קיסר בגיטרה חשמלית 'מזרחית' ואופירה יוספי בקולות רקע.
שירים נוספים בולטים באלבום היו "השושנה", "סוף סוף" ומלכת חלומותיי".
בשנים הבאות הוציא אלבומים נוספים, כאשר הבולט מתוכם היי "להיטים לוהטים", אלבום גרסאות כיסוי, שהניב את הלהיט "שאקדם".
האלבום שבא אחריו "להיטים לוהטים II", הצליח כמו קודמו גם בתחום המכירות, והתאפיין במגוון סגנונות מוזיקליים פרט למוזיקה הים תיכונית.
ב-1999 יצא אלבומו "שירים לאוהבים" שכלל שירים של היוצרים אהוד מנור, נתן יונתן, נחום היימן, דודו ברק, רחל שפירא, איזי מן, ועידית חכמוביץ'.
בשנת 2000 הוציא את אלבומו "מתי תביני" בו חידש את "נגמרות לי המלים", שביצע במקור מאיר בנאי, ואת "יש לך אותי", שביצעה במקור להקת "תיסלם".
איתן אלבז עיבד, ובין היוצרים באלבום נמנו אהוד מנור, דני שושן, ואיזי מן.
לאורך כל הקריירה המוזיקלית שלו, הרבה להופיע באירועים רבים ובמופעי יום העצמאות השנתיים.
בשנת 2000 קיבל הצעה לשחק במחזמר "אדם וחוה", בפני הקהילה היהודית-צרפתית, בצרפת.
המחזמר זכה להצלחה, והופעותיו נמשכו מספר שנים.
בתחילת שנת 2007 שב ארצה, והחל לעבוד על אלבומו הבא בעברית, שכולל אך ורק שירים מקוריים שנכתבו במיוחד עבורו.
ב-26 בנובמבר 2007 יצא השיר הראשון מתוכו, "את היפה שלי" (נכתב והולחן על ידי איתן אלבז).
לשיר צולם קליפ עבור ערוץ 24.
אל נשוי לאילנית ואב לחמישה ילדים.
בני אנאנסי הוא רומן פנטזיה מאת הסופר הבריטי ניל גיימן.
עלילת הספר מתרחשת באותו עולם דמיוני כמו זה שבאלים אמריקאים, אך אין קשר עלילתי בין הספרים, והספר קליל בהרבה מ"אלים אמריקאיים" ונמנע מתאורי המין והאלימות של אחיו הבכור.
הספר יצא לאור בשנת 2005. כשנה לאחר מכן הוא תורגם לעברית על ידי ההוצאה הישראלית "אופוס" על ידי ורד טוכטרמן, ובשנת 2023 חודש התרגום בעברית בידי תומר בן אהרון.
"בני אנאנסי" הוא רומן הפרוזה השישי של גיימן.
בספר משובצים מפעם לפעם סיפורים קצרים מאוד על אל העכביש, אנאנסי, הכתובות בסגנון סיפורי עם.
סיפורים אלו אינם חלק מסיפורו של צ'ארלי השמן, גיבור הספר, אך הם מתיישבים עם העלילה הכללית.
הצד הפנטסטי של הספר מתכתב עם הפולקלור של אנשי האשנטי ושל קהילות מרכזיות נוספות במערב אפריקה ובקריביים.
אנאנסי, האדם/עכביש, הוא דמות מרכזית בפולקלור זה ונחשב לאל מספר הסיפורים או אל התכסיסים.
הספר מספר על צ'ארלי השמן נאנסי, לונדוני ביישן וחסר שאיפות, שההכנות לחתונתו משתבשות כשנודע לו כי אביו שהתגורר בפלורידה - מת.
צ'ארלי לוקח פסק זמן מעבודתו בסוכנות גרהם קוטס וטס לארצות הברית להלוויה.
לאחר ההלוויה מספרת לו שכנתו הזקנה של אביו (לשעבר), שאביו, מר נאנסי, היה אל ושמו האמיתי אנאנסי.
כשהוא שואל מדוע הוא לא ניחן בשום כוחות עונה לו הזקנה כי אחיו ירש את כל הכוחות.
צ'ארלי לא מאמין כיון שהוא גדל כבן יחיד ומעולם לא שמע על כך שיש לו אח.
הזקנה אומרת לו שאם הוא רוצה לפגוש את אחיו עליו פשוט לומר זאת לעכביש.
אחרי שחזר לבריטניה צ'ארלי אוכל ארוחת ערב בחברת ארוסתו, רוזי, בסיומה, כשהוא שיכור הוא מסלק עכביש מדירתו לבקשת רוזי.
רגע לפני שהוא משחרר את העכביש הוא אומר לו בשכרותו: "אם אתה רואה את אח שלי תגיד לו שיקפוץ להגיד שלום." למחרת בבוקר מגיע לביתו אדם זר המציג עצמו בשם עכביש, וטוען כי הוא אחיו, צ'ארלי אכן נזכר כי הוא ראה אותו לאחר מות אמם ומספר לו על מות אביהם.
עכביש, שמסרב להאמין שאביו מת, הולך לברר זאת - נכנס לתוך תמונה שצולמה בפלורידה -ונעלם.
צ'ארלי הולך לעבודה ושם, מבלי להתכוון, הוא שר בקול רם וכולם אומרים שיש לו כישרון רב.
יום אחרי שנעלם שוב מחייו, עכביש מופיע מול צ'ארלי השמן וסוחף אותו איתו לערב של שתייה, נשים ושירה, בו צ'ארלי מרגיש פחות או יותר לא שייך מאחר שעכביש מתברר כהרבה יותר "קול" ממנו ועל כן גונב את כל תשומת הלב.
בבוקר שאחרי צ'ארלי קם עם כאב ראש נוראי בשל השתייה המורבה בלילה הקודם ומוצא בחורה ערומה שהוא לא מכיר - קצינת משטרה - במיטתו.
המצב מחמיר כשאימה של ארוסתו, אישה מפחידה ורעת מזג, מגיעה ורואה אותה.
ואם כל זה לא מספיק מתברר שעכביש הלך במקומו לעבודתו מאחר שהוא לא היה מסוגל לקום ואמר לכולם, כולל לארוסתו של צ'ארלי, שהוא צ'ארלי השמן ב"קול האל" שלו שהפך כל דבר שאמר לנכון.
עכביש גונב ממנו את ארוסתו, מסבך אותו עם הבוס שלו, גורם לו בעיות רבות ומסרב להסתלק מאחר שהתאהב גם הוא ברוזי.
צ'ארלי טס בחזרה לפלורידה ומבקש את עזרתן של 4 זקנות שהיו מיודדות עם אביו המנוח בסילוק אחיו.
הוא מגיע בעקבות סיאנס למקום חצי דמיוני בתחילת העולם בו עדיין גרים כל האלים שהיו אי פעם.
הוא מוצא אלת ציפור שמסכימה לסלק את אחיו בתמורה לשושלת הדם של אנאנסי.
מבלי לדעת לאיזה צרות הוא מכניס את עצמו ואת אחיו צ'ארלי מסכים.
העניינים מסתבכים עוד יותר כשצ'ארלי נעצר על ידי המשטרה, עכביש נחטף בידי להקה של ציפורים והבוס של צ'ארלי מתגלה כנבל מטורף שלא רק גונב מלקוחותיו אלא גם רוצח אחת מהן ומסתלק מהארץ.
צ'ארלי מתחיל במסע על מנת להציל את אחיו, את ארוסתו לשעבר שנחטפה בידי הבוס שלו ולסדר איכשהו את חייו שעברו מהפך גמור.
בדרך הוא מגלה דברים שונים ומשונים על עצמו.
על כוחותיו וכישוריו הנסתרים, על אביו ועל "אחיו" - מסתבר שהוא ואחיו היו אדם אחד, ושארבעת הזקנות פיצלו אותו לשניים על מנת להפטר ממנו ומתעלוליו.
הבוס שלו לשעבר כרת ברית עם האל-הנמר, שרוצה נקמה באנאסי ששם אותו ללעג וגנב ממנו את בני האדם - נקמה שמשמעותה היא שהמין האנושי כולו ישקע לחיי אכזריות ורצחנות.
בני אפרת (נולד ב-1936) הוא פסל ישראלי.
נולד בביירות, לבנון ועלה לישראל בשנת 1947. גדל והתחנך בקיבוץ יגור.
בשנים 1959–1961 למד במכון אבני תחת יחזקאל שטרייכמן.
הציג בגלריות ובמוזיאונים בתל אביב ובירושלים.
ב-1965 עזב את ישראל ונסע ללונדון.
אפרת למד בבית ספר לאמנות סנט מרטין (St.
Martin) בין השנים 1966–1967. יצירתו ורעיונותיו השפיעו על אמנים ישראלים חשובים (יהושע נוישטיין, מיכאל גיטלין, בוקי שוורץ ועוד).
עבודותיו היו מבוססות על אחדותם המוחלטת של התוכן והצורה ועל הצורך בביטוי מושלם של המסר אך ורק באמצעות תכונותיו הייחודיות של המדיום המעביר אותו.
"קונקרטי הוא לימוד העובדות כפי שהן ושימוש בתכונות של העובדות הללו בצורה מסוימת בגלל מה שהן" אמר אפרת.
אפרת חי בלונדון עד 1977 והציג מיצגים מורכבים, בהם צייר על גבי תמונות מסרט בזמן שהסרט מוקרן.
לקראת סוף שנות השבעים עבר לניו יורק וביסס את מעמדו בה.
בין היתר, הציג תערוכת יחיד של סרטים ומיצבי וידאו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
עבודותיו נכללו בספרו של "פוסט-מינימליזם אל מקסימליזם".
בתחילת שנות השמונים עבר לפריז ולאחר שלוש שנים עבר לאמסטרדם, ומשם לאנטוורפן בניסיון להתנתק ממרכזי האמנות הגדולים.
בשנת 2002 חזר לארץ והיום הוא מתגורר באזור.
ב-2018 זכה אפרת בפרס שרת התרבות על מפעל חיים.
אפרת מיצב את עצמו כאמן מושגי מינימליסטי היוצר באופן רב תחומי.
תכניו האנטי ממסדיים השתלבו עם נטייתו לפעול מהשוליים כלפי פנים.
כך עשה יחד עם קבוצת האמנים 10+ באמצע שנות השישים, שהייתה אלטרנטיבה אוונגרדית להגמוניה של הקבוצה "אופקים חדשים".
לקראת סוף שנות השישים בעודו סטודנט בלונדון נחשף אל הערך "אמנות מושגית", מאז פועל באופן מושגי על יצירותיו.
בתחילת שנות השמונים עזב אפרת פעם נוספת את ביתו בניו יורק והגיע לפריז, שם התחיל לנסח רטוריקה חדשה, עם תודעה אידאולוגית-אקולוגית.
אפרת הקים מייצבים המבטאים את יכולתיו הרב תחומיות ותפיסתו הקונספטואלית תוך שילוב בעלי חיים, מסכים, מצלמות, וחומרים דינמיים, שהוצגו ברחבי העולם.
תכניו המייצבים שילבו לא רק את יכולתיו אלא גם את נטיות לבו ואת מקורות חייו, כך שילב בין עולם החי לנושאים מקראים.
ביצירותיו מבטא את אחריות האנושות למצב יחד עם חוסר האונים אל מול העצמה שלה.
בשנת 1982, החל אפרת לתארך את עבודותיו בספירה לאחור משנת 2030 שנת מותו המשוערת בגיל 94 ואילך.
עיסוקו המובהק ביום שלאחר מותו הצפוי מתחבר לגישתו למקום בני האדם על כדור הארץ כבני חלוף אך כאלה המותירים צלקות.
מייצב אמנות דינמי בו מצעד של סוסים נטולי רוכב, משני צידי האוכף תלויים מקלטי טלוויזיה על גבי המרקע סרטוני וידאו בנושאים שונים כמו הגירה, פליטים והישרדות.
"העבודות מציגות את כל הרוע שבגינו צועד העולם אל גורלו", אומר אפרת.
2010 הגיע לביאנלה בהרצליה בשם "אררט אקספרס 2054".
מייצב ראווה המורכב מ-14 טונות של גושי קרח עצומים המציגים את המילה "שלום", בסמוך הציב אפרת דגם מטוס קרב מעופרת ובחרטומו עלה של זית.
מצלמות וידאו מתעדות את הינמסות הקרח המחזיק בערך השלום, המים הניגרים נאספים בבריכה עליה מוקרן סרט הווידאו מתיעוד התהליך ממנו נותר רישום רפאים בלבד.
אפרת בתיאורו: "היונה הייתה הראשונה שחקרה את הארץ, אבל עץ הזית היה המנצח ששרד את המבול.
הוא למעשה סמל של ניצחון בטבע, לא של שלום.
השלום נמוג ואין יונה, יש מטוס קרב".
על קירותיו הוצגו ציורי ענק של זברות עם פסים אדומים במקום שחורים.
מסגרות דומיננטיות תחמו את התמונות ועל גבן ציטוטים מסיפורי הבריאה המקראי.
את החלל מילא אפרת בניחוח עשב קצוץ, אותו פיתחו בשבילו במעבדת בשמים צרפתית להשלמת חוויה מעורבת חושים.
המיצב הוצג בביאנלה בפראג ובחלקו הוצג גם בגלריה קונטמפורר ב-2011.
דמויי פורטרטים עצמיים של אפרת מוצגים בתוך מערכת של כלובים, שיחד יוצרים מבנה רעוע של חיי האמן.
אפרת הציב תצלומים של מקומות שונים - הירח, ניו יורק, מדבר, והמון חרדי בכותל, כשידו מתערבת ונוגעת בקצה הצילום, כמו מעידה - הייתי שם או עסקתי בזה.
בפרויקט זה ניכרת נטייתו של האומן להתייחסות אל מקומו בעולם בכלל ובעולם האמנות בפרט.
באמצע שנות ה-70 החל לבצע מיצגים בליווי סרט כשהאמן מצייר על גבי תמונות הסרט המוקרנות על לוח.
בשנת 1976 אפרת עבר לניו יורק שם הציג תערוכת יחיד של סרטים ומיצבי וידאו במוזיאון ויטני.
בתחילת שנות השמונים עבר לפריז שם החל לעסוק ביצירות עם תודעה אידאולוגית-אקולוגית ושם גם החל לתארך את יצירותיו משנת 2030 (שנת מותו המשוערת בגיל 94) ואילך.
לאחר שלוש שנים עבר לאמסטרדם ומשם לאנטוורפן.
נכון ל-2022 הוא מתגורר בישראל.
1972 - 'בני אפרת', מוזיאון ישראל, ירושלים.
1994 - 'ארט פוקוס - הטיית שורשים בלחיצת כפתור, סתיו 2044', גלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב.
2004 - 'נתיב האבדון, חורף 2065', מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח-תקווה.
2024 - '+ - X פלוס מינוס איקס: עבודות מושגיות משנות ה-70', גלריה חנינא, תל אביב.
1966 - קרן התרבות אמריקה-ישראל
1969 - הביאנלה השישי של פריז לציירים צעירים
1974 - פרס סנדברג לאמנות ישראלית מטעם מוזיאון ישראל, ירושלים
1992 - קרן התרבות אמריקה-ישראל.
2017 - פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית
בני אפריים (בטלוגו: {బెనె ఎఫ్రాయిమ్), הנקראים גם "יהודי טלוגו", היא קהילה קטנה בת כ-50 משפחות החיה בלב אזור כפרי במדינת אנדרה פרדש.
במדינה זו השפה הנפוצה ביותר היא טלוגו, וזו גם שפתם של חברי הקהילה.
בני הקהילה טוענים כי הם יהודים צאצאי שבט אפרים, שהגיעו להודו לאחר נדודים מאז גלות עשרת השבטים.
הקשר בין בני הקהילה ליהדות
בני אפרים טוענים כי הם צאצאים לשבט אפרים מעשרת השבטים.
לטענתם לאחר גלות עשרת השבטים הם נדדו מישראל דרך מערב אסיה: פרס, אפגניסטן, טיבט וסין במשך 1,600 שנים, עד שהגיעו לדרום הודו לפני יותר מ-1,000 שנים.
ההיסטוריה שלהם לטענתם דומה להיסטוריה של יהודי אפגניסטן, יהודי פרס, בני מנשה ובני ישראל.
בשנות ה-80 נסע מנהיג הקהילה שמואל יעקובי לירושלים, והשתכנע כי הוא ובני קהילתו הם יהודים.
מאז שנות ה-80 כחמישים משפחות למדו יהדות, עברית וגם בנו בית כנסת פעיל, בו הם מקיימים תפילות בנוסח מסורתי.
בני הקהילה חוגגים את כל החגים היהודיים, מקיימים אורח חיים יהודי, אינם עובדים בשבת, ושואפים לעלות לישראל.
במשך שנים ביקרו את בני הקהילה רבנים מהרבנות הראשית לישראל, על מנת לבדוק האם אכן בני הקהילה הם ממוצא יהודי.
רוב חברי הקהילה הם איכרים שכירים, העובדים בחקלאות וחיים בתנאי עוני קיצוני (על פי הגדרות האו"ם: פחות מ-1.5 דולר לנפש ליום).
קהילה זו שייכת לכת ה"מהדיגה" שהיא חלק מקאסטת ה"טמאים" - הקאסטה הנמוכה ביותר בהיררכיית הקאסטות בהודו.
בכתבה שפורסמה בוושינגטון טיימס בשנת 2006 נטען כך:
צ'נדרה סקהר אנגדי, מדען חברתי מקרנאטקה השכנה, אמר על יהודי טלוגו:
בנוסף לכך, המתנגדים להעלאת בני אפרים למדינת ישראל מבקרים את חבריה וטוענים שבעבר אבותיהם האיכרים התנצרו כדי לשפר את מצבם הכלכלי, וכעת (החל משנות השמונים של המאה העשרים) הם עושים את אותו הדבר עם היהדות.
בנימין (בני) דוד אלדר (נולד ב-28 באפריל 1980) הוא שחקן ישראלי.
בין השנים 1999–2002 למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים, לצד ריימונד אמסלם ולנה אטינגר.
ב-2002, במסגרת הפקה של תלמידי שנה ג' בסטודיו למשחק ניסן נתיב, גילם משרת רב תושייה ב"קומדיית החמורים" מאת פלאוטוס שעיבד יצחק גורמזאנו וביים משה קליף.
הצגה זו הופיעה גם בפסטיבל עכו.
ב-2003 שיחק בהצגה "מעשה נורא" שכתב דני הורוביץ וביים טובי דיקמן ועלתה בפסטיבל "small במה" באוניברסיטת תל אביב; ושיחק בהצגה "מעשה רב פנים" (המבוסס על הסיפור "מעשה במלך עניו" המופיע בסיפורי מעשיות משנים קדמוניות מאת רבי נחמן מברסלב) שכתב וביים ברוך ברנר במסגרת תיאטרון המעבדה.
בפסטיבל עכו: ב-2003 שיחק בהצגה "כלום" מאת רוני אלמוג שביים צביקה פישזון והועלתה בפסטיבל עכו ובצוותא.
ב-2004 שיחק בהצגה "קידמה" שכתב וביים טובי דיקמן.
בתיאטרון הבימה: ב-2004 גילם את מיכאל בהצגה "חתול רחוב" מאת גורן אגמון שביימה רביד דברה.
ב-2005 גילם את יוחאי בהצגה "זמן אמת" מאת יהושע סובול שביימה נולה צ'לטון.
ב-2005 שיחק בהצגה "הדוכסית של אמלפי" מאת ג'ון וובסטר שביים גדי רול בתיאטרון חיפה.
ב-2006, במסגרת תיאטרון הזירה הבין-תחומית שיחק בהצגה שעלתה בתיאטרון הקאמרי "דולי סיטי" מאת אורלי קסטל-בלום שעיבד וביים טובי דיקמן.
באותה שנה שיחק בהצגה "פרחים לשבת" מאת אביב לוז שביים אלי דור חיים בתיאטרון המדיטק.
ב-2008 שיחק בהצגה "גיימרים" מאת אסף צפור בפסטיבל תיאטרון קצר ה-11 ב"צוותא".
בתיאטרון גשר: ב-2008 שיחק בהצגה "לה פונטיין - היער הקסום" שהייתה פנטזיה פסטורלית לילדים על פי משלי ז'אן דה לה פונטן שביימה מינה יכין.
ב-2013 גילם את רוס בהצגה "מקבת'" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן בתיאטרון הקאמרי.
ב-2025 גילם את ז'אן בצגה "קרנפים" מאת אז'ן יונסקו בתיאטרון בית ליסין בבימויו של יאיר שרמן.
ב-2006 שיחק בהצגה "התיבה" שכתבו וביימו מרינה בלטוב ונתלי שילמן.
ב-2009 שיחק בהצגה "המיטב שבאדם" שכתב וביים טובי דיקמן במעבדתרבות דימונה.
ב-2011 שיחק בהצגה "אדם גייטס" מאת דיאה לוהר שביימה לילך דקל-אבנרי, ושיחק בהצגה "כלבים" מאת עידו בורשטיין שביים שלמה פלסנר.
ב-2012 גילם את מורטימר ודייויסון בהצגה "מרי סטיוארט" מאת פרידריך שילר שעיבד וביים עירא אבנרי.
ב-2013 שיחק בהצגה "השחף" מאת צ'כוב שעיבד וביים עירא אבנרי.
החל משנת 2004 השתתף במופע המחול "אויסטר" של להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק, שהופיע גם הוא במרכז סוזן דלל וברחבי העולם.
ב-2011 השתתף במופע שעלה במרכז סוזן דלל "עם כתוביות" של להקת המחול רונית זיו.