tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלומר, המרחב העירוני הוא מרחב שאותו מרכיבים באופן שווה, אנשים, בעלי־חיים, מכונות וחפצים.
האמצעים הצורניים של הסרט – העריכה התמטית, ההימנעות מאימוץ גיבור אנושי, השילוב של אלמנטים אבסטרקטיים, הדגש על מכונות וחפצים דוממים והשיטוט הכמו אקראי בעיר – כולם משמשים להדגשת היותה של העיר מארג אחד גדול של פרטים קטנים רבים.
הביקורת המרכזית על "ברלין" מיום הצגת הבכורה (קולנוע) שלו ועד היום, היא כי הוא אינו מציג כל תוכן אמיתי, שום אמירה, שום עמדה פוליטית.
רוטמן, אומרת הביקורת, בהיותו פורמליסט ביסודו, הזניח את התוכן לטובת הצורה.
המבקר הבולט ביותר מן העמדה הזו, הוא בן זמנו של רוטמן, איש ויימר אף הוא – זיגפריד קרקאואר.
לדידו של קרקואר, הסרט מפספס את יעודו האמיתי, שהוא לנסח אמירה חברתית־פוליטית כלשהי על הכרך הגדול, סמל האורבניות והמודרניות של התקופה - ברלין.
יש לזכור, כי בתקופה האמורה, הייתה ברלין רחוקה מקונצנזוס בחברה הגרמנית.
רבים, שהעלו על נס את ערכי המולדת הפשוטה, הכפר והמסורת (כמו למשל חברי המפלגה הנאצית) ראו בברלין מטרופולין שנואה המסמלת את ההתנתקות מגרמניה האמיתית ואת סימניה של השפעת התרבות המערבית השטחית (תרבות האספלט) על גרמניה.
ברלין, לדידם של אנשי הימין הגרמני, שָרְצָה יהודים, קומוניסטים וליברלים שהם כל הרע שבחברה הגרמנית.
בתקופה כזו, אומר קרקאואר, לא ניתן לעשות סרט על ברלין מבלי לבטא עמדה פוליטית ואידאולוגית החלטית.
קרקאואר רואה ב"ברלין" סרט אנטי־אינדבדואליסטי, אשר בו "מוצבים בני האדם בעל כורחם בתוך הספֵרה של העולם הדומם".
ההשטחה הזו של העיר והפיכתה למרקם קצבי אחד של מכונות, אנשים ובהמות, הצגתה של העיר כרצף של עובדות שהקשר ביניהן הוא רק פורמלי, מעקרת את המסר הערכי של הסרט ובעצם מתחמקת ממסר כזה לחלוטין.
אמנם, קרקאואר מבחין בהתייחסות של הסרט לפער החברתי בין המעמדות השונים בברלין, כשהוא מציג אותם זה לצד זה כאשר הם מבצעים פעולות דומות: עובדים, אוכלים, מבלים וכדומה.
ואולם קרקאואר אינו מוכן לראות בהצבת הניגודים הללו הבעת מחאה חברתית כלשהי, אלא דוחה אותם כ-"תחבולות צורניות".
קרקואר משווה את סרטו של רוטמן לסרטים אחרים בז'אנר "סרטי הרחוב" של שנות העשרים – סרטים שתיארו ערים – ובמיוחד לסרטו של ורטוב איש עם מצלמת קולנוע (1929) ומוצא אותו מפגר אחריהם מן ההיבט החברתי.
ביקורת זו של קרקאואר עולה בקנה אחת עם התזה שלו על הדרך המיוחדת של העם הגרמני (Sonderweg) להתמודד עם המרחב הפוליטי.
לפי התזה הזו, לגרמנים יש נטייה להתחמק מעיסוק בשאלות פוליטיות ומעיסוק בציבורי והם מעדיפים לעסוק בעניינים אישיים ובמרחב הפרטי.
על רקע זה רואה קרקאואר את צמיחת האקספרסיוניזם בגרמניה ואחר כך את תנועת האובייקטיביות החדשה שסרטו של רוטמן הוא חלק ממנה ועל הרקע הזה הוא מפרש את אי יכולתה של האומה הגרמנית לנפק לעצמה מהפכה דוגמת המהפכה הצרפתית או זו הבולשביקית.
הסרט, ברוח הדרך המיוחדת הגרמנית, אומר קרקאואר, מעדיף לעסוק בצורה, בקצב ובאבסטרקטי ולא לייצר אמירה ביקורתית משמעותית כלפי החיים האורבניים.
כיוון שרוטמן מייצר בעזרת האמצעים הצורניים הללו מעין ברלין חדשה, כזאת המנותקת מהעיר האמיתית־הקונקרטית, ממילא אין הוא רוצה ואף לא יכול לומר דבר משמעותי כלשהו עליה.
כלומר, הסרט, שלכאורה עוסק בנושא טעון ומורכב, הופך, בעקבות השתלטות הצורה על התוכן, לנייטרלי, חסר משמעות וחסר אידאולוגיה.
ואולם, כעת, יותר משמונים שנה מאז צולם הסרט, וכשישים שנה לאחר הביקורת של קרקאואר, ניתן להבחין בדברים שחמקו מעיניו של האחרון ולנסח ביקורת על הביקורת שלו עצמו.
למעשה, העיסוק של רוטמן בפורמליזם קולנועי של עריכה וחיתוך, תוך מתן דגש על הקצב של הסרט והעיר, נושאים בחובם גם את המסר האידאולוגי שהיה כה חסר לקרקאואר.
דווקא התנועה והקצב שהעסיקו את רוטמן רבות ב"ברלין" – הם אלו המבטאים את העמדה האידאולוגית שלו.
בהצגתו את העיר כרצף של תנועות מכניות שבו אין הבדל ממשי בין אדם למכונה, הוא מבטא, מחד, הערצה מסוימת לקצב האקסטטי של ה"ריקוד" המודרני, אך מצד שני, את סלידתו מדה-ההומניזציה שה"ריקוד" הזה מייצר והאופן שבו הוא מעלים את האדם – את האינדבדואל.
התחבולות הצורניות שקרקאואר מגנה משמשות את רוטמן להצגת עמדה ממשית.
מה שקורא קרקאואר דה־הומניזציה, הוא אכן תחבולה צורנית, אך כזו שאי אפשר לנתקה מעמדה פוליטית־חברתית, שהסרט, על אף הדגש שלו על צורה, עדיין מבטא.
הביקורת הנוספת של קרקאואר על "ברלין" היא שהוא אינו מתייחס לברלין האמיתית ובכך מתחמק מעיסוק בסוגיות פוליטיות קונקרטיות.
אמנם, גיבורת סרטו של רוטמן היא ברלין חדשה, ברלין שהוא מייצר מחדש בעזרת המדיום הקולנועי, אך כיום ניתן לשאול האם יש ברלין אמיתית־קונקרטית במציאות?
היום, ניתן לומר (ברוח התהייה הפוסט־מודרניסטית על הקשר שבין האמיתי למדומיין) כי אין ברלין אמיתית אחת ואולי אין ברלין אמיתית בכלל ולכן, ברלין של רוטמן היא לגיטימית כמו זו של קרקאואר.
לסיכום ניתן לומר כי הזרם המודרניסטי שרוטמן היה חלק ממנו שם דגש על הצורה כמבטאת עקרונות נעלים בפני עצמם.
רוטמן רצה לתת ביצירתו ביטוי ליכולת של הקולנוע לעצב חלל וזמן באמצעות תנועה, עריכה, צילום ומוזיקה.
לפיכך, הוא הוציא מתחת ידו סרט מורכב ומהוקצע אך מופשט למדי, שהאמצעים הצורניים בו תופשים מקום משמעותי מאוד.
אך מעל הכל, ומעיד על כך שמו של הסרט, הקצב הוא המאפיין הבולט ביותר בו.
העיר, לפי רוטמן, היא מתוזמנת ומתוזמרת וכך הוא בוחר להראות אותה.
הרכבות, המכונות והאנשים זזים כולם בקצב עירוני חובק כל.
נכון, סרטו של רוטמן עתיר באמצעים צורניים, אך הוא אינו מופשט לחלוטין.
רצונו של רוטמן לעסוק באובייקטים אמיתיים, לא יכול היה להשאיר אותו בעולם ריק מתוכן "אמיתי".
הביקורת המרכזית על "ברלין", שדוברה הבולט ביותר היה זיגפריד קרקאואר, אמרה בדיוק את זה.
ביקורת זו טוענת כי עודף הצורניות בסרט, הופך אותו למנותק מן הקונקרטי ומן המציאותי וממילא הוא מוותר על כל אמירה אידאולוגית־פוליטית.
הטענה הנגדית היא, כי ברלין של רוטמן אינה פחות אמיתית מזו של קרקאואר, שכן מה שראה קרקאואר בהסתכלו על ברלין אינו שווה למה שראו בה פרנץ הסל, גוסטב שטרזמן או אדולף היטלר.
רוטמן מפרק את ברלין לחלקים ומייצר מהם פסיפס של עיר חדשה, מכנית ובמידה מסוימת נטולת אנושיות.
עיר זו היא ייצוג של ברלין שאינו נופל מכל יצוג אחר.
הקצב הוא המאפיין המרכזי של העיר הזו ואילו האדם נדחק לשוליים כתו בודד בתוך סימפוניה גדולה.
המונוטוניות, הקצב והמכניות, הם הם האמירה האידאולוגית של רוטמן על המודרניזם, על האורבניות ואולי גם על רפובליקת ויימר כולה.
חגי נולד ב-1892 בדגדה שבאימפריה הרוסית (כיום בלטביה) למשפחת חזנים, ומגיל צעיר השתתף בתפילות בבית הכנסת.
כנער נסע לריגה ללמוד, ובגיל 17 נתמנה לחזן בסמולנסק.
כדי להימלט מחובת הגיוס לצבא, הצליח חגי להגר לארצות הברית, שם המשיך בלימודי חזנות ומוזיקה.
בארצות הברית כיהן כחזן בניו יורק, דטרויט ובוסטון.
בשנת 1932 נתמנה לחזן ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שם ביסס את מעמדו כאחד מגדולי החזנים שכיהנו בדרום אפריקה.
בשנת 1941, לאחר פטירת החזן מרדכי הרשמן, הוזמן לכהן בבית הכנסת בית אל ישראל הצעיר בבורו פארק שבברוקלין.
בעקבות התדרדרות מצבו הבריאותי, פרש חגי מהתפקיד, ועבר להתגורר בניוארק שבניו ג'רזי.
בשביעי של פסח בשנת 1954, בעודו משתתף בתפילת החג, נפטר.
חגי ניחן בקול טנור גבוה, ובפלסט.
הלחין והקליט מספר רב של פרקי תפילה.
כל ילדיו, יונה, פרידה שפירא וגדעון, עסקו במוזיקה.
ברל כצנלסון הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב'.
היא הייתה האונייה הראשונה שנתפסה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
נקראה על שם ברל כצנלסון ממנהיגיה הבולטים של תנועת העבודה והוגה דעות של הציונות הסוציאליסטית, אשר נפטר בירושלים בשנת 1944.
"דמטריוס" ("Demetrius") נבנתה בשנים 1935–1938 כאוניית משא (Coaster) בנויה ברזל, באורך 30 מטר, בעלת תורן ראשי בגובה 15 מטר, תא הגה במרכז האונייה, ומנוע דיזל בעל 100 כוח סוס.
"ברל כצנלסון" – אוניית מעפילים
נרכשה מבעליה על ידי איש המוסד לעלייה ב' לוי שוורץ, באמצעות ה"אווז", כינוי של סוכן יווני בשם גאגאניס בפיראוס שביוון.
המאמצים להכנתה החלו בסתיו 1945.
ב-1 באוקטובר 1945, יצאו עשרה שליחי ההסתדרות הכללית, וחמישה מהמוסד לעלייה ב' באונייה "נתן ב'", דרך רודוס, ומשם לקלרנצה בפלופונז, ספיינזה (Sapientza), ומשם לסנטה מריה באיטליה, כאשר הם התחזו לקציני ים.
הם הגיעו ב-18 באוקטובר לפיראוס כדי לבדוק את האונייה.
המלווים הגיעו ב"דלין" לבארי, באוגוסט 1945, ומשם ליוון.
במחסן הראשי של האונייה, שמידותיו היו 12 מטר, סודרו מעל הרצפה שני דרגשי עץ עם מעבר ביניהם.
במחסן הקטן שאורכו חמישה מטר סודר מקום לינה נוסף וכן מקום למצרכים.
הוזמנו אניצי קש ובדים ברזנט לכיסוי דרגשי השינה, ונבנה מטבח.
ההכנות וההפלגה לא הופרעו על ידי השלטונות המקומיים, אולם נתגלו על ידי אנשי הבולשת הבריטים ערב צאתה להפלגה.
יום לאחר הפלגת האונייה מיוון, זומן אהוד אבריאל, איש המוסד לעלייה ב' למפקדת הצבא הבריטי באתונה, ושם נאמר לו על ידי קצין בולשת בריטי שעליו לעזוב את יוון בגלל אחריותו להפלגת "ברל כצנלסון".
מפקד האונייה היה משה רבינוביץ' איש הפלי"ם, ולצדו אריה קפלן ("קיפי"), איש הפלי"ם גם הוא, והגדעוני היה ידידיה צפריר.
לרשותם עמד מכשיר קשר, שהוכן במעבדת ההגנה בארץ ישראל.
רב החובל, פטרו, והימאים היו יוונים, בהם הקפטן מיציס, מכונאי, מלח ראשי ומלחים נוספים.
211 המעפילים, באו מיוון, רומניה, הונגריה, פולין ויוגוסלביה.
רובם ככולם היו ניצולי השואה:
131 היו ניצולי מחנות ההשמדה, 71 היו פרטיזנים, 9 שבויי מלחמה לשעבר, ו-15 נאספו באירופה במסגרת ארגון עליית הנוער.
הם נאספו במחנה ליד אתונה.
והובאו בכלי רכב מוולוס (Volos), ומסלוניקי למחנה באזור עגינת האונייה דרומית מזרחית לאתונה, ליד כף סוניון.
ההעלאה לסיפון האונייה נערכה בשעות הערב, באמצעות הסירות שהאונייה הייתה מצוידת בהן.
ובוצעה על ידי צוות הימאים שבאונייה.
האונייה הפליגה מיוון בלילה שבין 16 ל-17 בנובמבר 1945.
נתיב ההפלגה המתוכנן תיאר תנועה מכף סוניון אל לווריון, מזרחית לרודוס, מפרץ אדנה (Adana) דרך איי הדודקנז (Dodecanese) בין רודוס לכרתים, צפונית לרודוס, לאורך החוף הדרומי של טורקיה, מצפון לקפריסין, ומשם לכיוון חופי ארץ ישראל.
יצאה לדרכה בים סוער, ולאחר שלוש שעות עגנה באחד האיים.
ב־17 בנובמבר בשעה 21:00 חידשה את הפלגתה במהירות 8-7.5 קשר, הים היה שקט.
לאחר שעברה את האי קסטלוריזון (Kastellhorizon), שהיה בשליטה בריטית, התחוללה סערה, ונאלצה לעגון במפרץ סגור שבין האי לקלאוקוניה (calaoconia) שבחוף הטורקי.
ב-21 בנובמבר בשעה 16:30, בהיות הספינה בין קפריסין לחיפה, חג מעליה מטוס בריטי דו מנועי.
מטוס נוסף נראה טס צפונה.
ב-22 בנובמבר בשעה 11:00 שוב הגיע מטוס.
לאחר מכן לא היה כל עימות עד חופי ארץ ישראל.
האונייה התקרבה לחופי ארץ ישראל ב-22 בנובמבר 1945 בשעה 16:00.
בשעה 21:30 החלו להוריד את המעפילים אל החוף, באזור שבין סידני עלי לשפיים, באמצעות ארבע סירות שהגיעו מבסיס הפלי"ם בקיסריה.
המעפילים הצליחו להגיע לחוף ולהתפזר ביישובי הסביבה.
כשהחלה ההורדה של המעפילים אל החוף, (200 מעפילים), נזדמנו לאתר דייגים ערבים אחדים, שהגיעו לאתר במקרה.
הם נעצרו על ידי המלווים עד גמר ההורדה, מלבד אחד, שהצליח להימלט ולהודיע למשטרת סידנא עלי.
בשעה 22:00 הגיעה משחתת בריטית לקרבת מקום והורידה סירה גדולה ובה עשרה חיילים חמושים.
באותה עת נותרו על האונייה רק 11 מעפילים ושני מלווים.
ששה חיילים בריטים עלו על הסיפון ואז משה רבינוביץ' השמיד את מכשיר הקשר.
אריה קפלן קפץ למים ושחה לחוף, משה רבינוביץ' וידידיה צפריר נתפסו והועברו למחנה המעצר בעתלית, ושהו שם עד לשחרורם באמצעות סרטיפיקט.
שתי סירות פלי"ם שהעבירו את אחרוני המעפילים לחוף נתפסו בים הפתוח, 12 אנשי צוותן נעצרו והועברו למחנה המעצר בלטרון, ביניהם שני מפקדי הסירות יוסף אלמוג ויוסף דרור.
אנשי הפלי"ם שוחררו לאחר שישה חודשים.
11 מעפילים שנשארו על הספינה הועברו למחנה המעצר בעתלית.
מכיוון שהכוחות המפריעים להורדת המעפילים אל החוף יצאו ממבנה משטרת סידנא עלי, הוחלט במפקדת "ההגנה" לפגוע בתחנות המשטרה ולפוצצן יומיים לאחר מכן.
הביצוע הופקד בידי הפלמ"ח, וב-24 בנובמבר, פוצץ מבנה המשטרה בסידנא עלי, ומבנה משטרת החוף בגבעת אולגה.
ברל ברודר (ביידיש: בערל בראָדער, שמו האמיתי: בער מרגליות; 1815?, פודקאמין - 1868, פלוישט או קרלסבד) היה אחד מהמשוררים העממיים והזמרים הנודדים (בדחן) הראשונים בשפת היידיש.
שיריו נחשבים כמבשרי תיאטרון יידיש.
אביו של ברל היה יצרן רעפים והרוויח יפה, וכבר בשנותיו המוקדמות בלט בשנינותו.
בילדותו למד בביתו לימודי קודש עד למותו של אביו, בהיותו בן 16. הוא לימד את עצמו נגינה בכינור.
אחרי מות אביו עבד כיוצר מברשות לפרנסתו וכדי לעזור לאמו.
אחרי כמה שנים נעשה קניין של בעל בית החרושת והיה נוסע הרבה בשליחות החברה לרוסיה.
הקהל הראשון שברודר הופיע בפניו היו שותפיו לעבודה, אשר קראו לו ברל "דער ווערטלזאגער" – דהיינו אדם שיש לו תמיד חרוז או פתגם מן המוכן.
לאחר נישואיו בגיל 25 החל לעסוק בכתיבה ושירה.
משנות העשרה המאוחרות עד תחילת שנות העשרים שלו הוא נדד בדרכים כשחקן נודד יחד עם עוד שני זמרים שהיו בתחילה בדחנים.
אחד מהם היה חייט שהכין תלבושות ללהקה.
סבורים שרבים משיריו אולתרו במקום.
בעניין זה יש אנקדוטה עליו: אחד ממכריו ביקש ממנו שיר אותו ישיר באותו ערב שבו יופיעו דמויות של אופה, מלמד או טיפוס אחר.
הוא עלה לדירתו ואחרי כמה שעות היה השיר מוכן ובערב הוא שר אותו באכסניה למוזיקה אותה הלחין.
ב-1857 כאשר היה משבר כלכלי בברודי הוא הקים את להקת בראדער זינגער ועזב לרוסיה.
לשירים אותם ביצע עם חבריו הוסיף גם העמדה תיאטרלית.
אחרי זמן קצר הוא נעשה פופולרי ושיריו הושמעו בכל מקום.
הוא החל להיות מוזמן לשמחות.
מבחינה זאת הוא שימש בתפקיד הבדחן כמו בימים עברו.
הוא זכה לשבחים רבים בהופעה באכסניה ידועה בברודי שבה התקבצו המשכילים המקומיים.
הם היו אלה שעודדו אותו להוציא את שיריו בדפוס.
ספר השירה הראשון שלו פורסם ב-1860 בפרסבורג, השני בלמברג והשלישי 1882 בוורשה.
הוא כתב מוזיקה למספר גדול מאוד של שירים וקופלטים שלא פורסמו מעולם.
הוא נהג להזמין את שותפיו ואת המתחרים לקרבות חריזה ובדרך כלל היה מנצח בהם.
ברודר הוא המפורסם בין הבראדער זינגער, זמרים בני המאה ה-19 שהושוו לטרובדורים או Minnesänger והיו ידועים הן כזמרים והן כשחקנים.
בשיריו שולטים בעיקר מוטיבים חברתיים.
ברל נותר חף לחלוטין מהמאבקים שהתחוללו סביבו בין המשכילים לשמרנים, שום דבר מזה לא חדר לתוך שיריו.
זאת בניגוד לתלמידו ולוול זבארז'ר, שייצג את הרעיונות הקלאסיים של ההשכלה וכיוון את חיציו נגד הבורות והיהדות הרבנית והחסידית.
שיריו הועלו על הכתב רק לעיתים נדירות, כך שרובם נאבדו.
אוסף קטן של שלושים משיריו שרדו, מתוכם 24 בצורת דיאלוג - בדרך כלל בין בעלי מלאכה כמו חייטים או סנדלרים.
כינויו של ברל הוא המקור לשם "בראדער זינגער".
לאחר שעזב את ברודי, הוא לא התיישב בדרך קבע, וכן היה ידוע כשתיין כבד.
את שנותיו האחרונות חי בעוני.
זילברצווייג מצטט תיאורים סותרים על שנותיו האחרונות: בנו טוען שהוא נפטר ב-1868 בקרלסבד, בעוד שאדם אחר טען שהוא נפטר ב-1888 בפלוישט, רומניה, עיירה קטנה ליד בוקרשט.
בניגוד לברל ברודר היה וולוול זבארז'ר מתומכי ההשכלה וייצג את היעדים הקלאסיים של קידום עברית, מלחמה על החינוך, נגד בורות ובערות, במיוחד נגד מופתי הרבנים החסידיים.
ברל כׇהׇן (קָגָן) (ביידיש: בערל כּהן; באנגלית: Berl Kagan; 1911 – 19 באפריל 1993) היה ביבליוגרף יידי אמריקאי ממוצא ליטאי.
כהן נולד בשנת 1911 בעיר טֶלז שבליטא, בנם של אהרן ובּרַיינה.
היה פעיל בציונות הסוציאליסטית ומזכ"ל המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) בליטא, וכיהן כעורך-משנה של היומון היידי "דאָס וואָרט" בקובנה.
ב-1941, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות במלחמת העולם השנייה, גורש לגטו קובנה שבסלובודקה, ושהה בו עד שברח ליערות בסוף שנת 1943. שרד את השואה.
לימים פרסם את יומנו מתקופה זו, בשם "אַ יִיד אין וואַלד" ('יהודי ביער'; ניו יורק 1955).
לאחר המלחמה נותר באירופה, עד שבשנת 1950 היגר לארצות הברית עם משפחתו, והתיישב בברוקלין.
עבד במשך שנים בייווא (המכון המדעי היהודי) בניו יורק, והיה חבר מערכת העיתון היידי האנרכיסטי האמריקאי "פֿרייע אַרבעטער שטימע" (Fraye Arbeter Shtime).
בהמשך עבד בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה, עד פרישתו בשנות ה-70.
בשנות עבודתו ערך כהן כמה ספרים, בהם כמה ספרי זיכרונות מתקופת השואה (בהם זיכרונותיו של הסופר ירחמיאל בְּרִיקְס מגטו לודז') ושלושה ספרי יזכור לקהילות שנחרבו בשואה (סובאלק ויישובי הסביבה, שידלוביץ ולוּבּוֹמְל).
כהן ידוע במיוחד בזכות "ספר הפּרענומעראַנטן" (1975), שבו פרסם את תוצרי עבודתו על רשימות הפּרענומעראַנטן (פְּרֶנוּמֶרַנְטן), רשימות ה"חתומים מראש".
עד ראשית המאה ה-20 נהוג היה בקהילות היהודיות במזרח אירופה וצפון אפריקה לשלם מראש למחברו של ספר תורני, ובכך לסייע לו להביאו לדפוס (מימון המונים).
אם בסופו של דבר ראה הספר אור, הופיעה בראשו רשימת המזמינים, שבה נזכרו שמותיהם, עיירות מגוריהם ולעיתים פרטים נוספים.
כהן סרק מספר גדול מאוד של רשימות כאלה (בעיקר ממזרח אירופה ומרכזה, מן המאות ה-18 עד ה-20) – בהן יותר מ-350,000 חתומים שונים בסך הכול – ניתח אותן והרכיב מהן אינדקס של 8,767 קהילות יהודיות הנזכרות ברשימות הפְּרֶנוּמֶרַנְטן.
כל ערך בלקסיקון מתאים לקהילה את שמות החיבורים שאנשיה תרמו להם, את מספר האנשים שתרמו לכל חיבור, ומוסיף את שמות הרבנים מהקהילה הנזכרים ברשימות.
(בשנים תשמ"ו–תשנ"ה פרסם שלמה קצב בהוצאה עצמית בפתח תקווה השלמה לספרו של ברל כהן, בשם "ספר החתומים".)
בשנת 1986 פרסם כהן את ה"לעקסיקאָן פֿון יידיש-שריַיבערס" (לקסיקון המחברים היידיים), ובו תוספות ותיקונים ללקסיקון המונומנטלי "לעקסיקאָן פֿון דער ניַיער יִידישער ליטעראַטור" (לקסיקון ספרות היידיש החדשה), שראה אור בשמונה כרכים בניו יורק בהוצאת הקונגרס הבינלאומי לתרבות יידיש (אַלוועלטלעכער יִידישער קולטור-קאָנגרעס) בשנים 1956–1981, וכן רשימה של 5,800 שמות עט.
ספר חשוב נוסף פרי עטו הוא "ערים, עיירות וכפרים יהודיים בליטא עד 1918: סקיצות ביוגרפיות-היסטוריות" (1991), שפורסם שנים ספורות לפני מותו.
ברל כהן היה נשוי לרעיה לבית אילְמַן ואב לשתי בנות ובן: מרים לִיבֶּר (Lieber), אם לילדים; עדה-אן; ויחזקאל-אהרן, שנפטר בגיל 25 (מרץ 1964 – ינואר 1972).
עד מותו עסק בהכנת תוספות והשלמות ללקסיקון לסופרי היידיש.
בֶּרל בַּלטִי (גם: באלטי) (שמו המקורי: זוּנדֶל אָבִין) (19 בספטמבר 1914, דווינסק, האימפריה הרוסית – 11 בינואר 1981, תל אביב) היה פעיל קומוניסטי ועיתונאי ישראלי, חבר הנהלת המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), מוקד ושל"י.
מעורכי "קול העם" (עיתונה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית) מ-1944 ועד הפסקת הופעתו ב-1975.
בלטי נולד בשם זונדל אבין בסתיו 1914 בעיר דווינסק שב אימפריה הרוסית (כיום בלטביה).
בשנת 1930, כשהיה בן 16, הצטרף אל תנועת הנוער הקומוניסטי שבמחתרת, ועקב כך ריצה תקופת מאסר קצרה בבית הסוהר בעירו.
ב-1934 עלה לארץ ישראל עם סרטיפיקט כ"בעל הון" (קפיטליסט).
בארץ הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
עבד בעבודה חקלאית במושב תל צור שבשרון (לימים חלק מאבן יהודה) עד שב-1937, בימי מלחמת האזרחים בספרד, התנדב לשורות הבריגדות הבינלאומיות.
הוא פיקד על חוליית הקשר של מטה גדוד מיוחד של הדיוויזיה ה-45 של הצבא הרפובליקני, והשתתף בקרבות ליד בקרבות ליד טרואל, אראגון, אברו וקטלוניה.
לאחר תבוסת הצבא הרפובליקני נעצר ומחודש פברואר 1939 ועד מרץ 1940 שהה במחנות המעצר סן סיפריאן וגירס שבדרום-מערב צרפת.
עם שחרורו חזר לארץ ישראל ב-1940 ושב לפעילות במפלגה הקומוניסטית.
הוא נמנה עם האופוזיציה במפלגה (שאנשיה, כמותו, היו בעיקר יוצאי הבריגדות הבינלאומיות): בימי מאורעות תרצ"ו ביקר את עמדת המפלגה, בטענה שאין להתעלם מזכויותיו של היישוב היהודי בארץ ישראל, וכן מחה בתוקף נגד הכרוז שהוציא הוועד המרכזי של המפלגה לאחר הטבעת ספינת המעפילים "סטרומה" על ידי ברית המועצות בפברואר 1942.
עם הפילוג במפלגה בשנת 1943, שחל על רקע העמדות השונות בעניין הגיוס לבריגדה היהודית ובעניין שיתוף הפעולה עם ההסתדרות בשביתות והפגנות (שהוביל לסילוק המפלגה מהקומינטרן) נבחר לחבר הוועדה המרכזת הזמנית של הסיעה שהתנגדה למדיניותה הלאומנית-ערבית שאפיינה את המפלגה לפני הפילוג.
בוועידה ה-8 של המפלגה, שנערכה ב-1944, נבחר כחבר הוועד המרכזי.
במלחמת העצמאות שירת ביחידות של יצחק שדה.
ברל בלטי נישא בשנת 1951 לברכה (ברושקה) שכנאי לשצ'ינר, גרושתו של האדריכל מיכאל לשצ'ינר, שהיה דמות דומיננטית במפלגה הקומוניסטית ופעילה חברתית.
הם היו נשואים עד לפטירתה בשנת 1973.
בלטי היה חבר מערכת השבועון "קול העם" (ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית) משנת 1944, וב-1947 היה ממייסדי היומון "קול העם".
היה חבר מערכת העיתון עד הפסקת הופעתו בדצמבר 1969, וראש מערכת השבועון בשם זה עד הפסקת הופעתו ב-1975.
בלטי היה עורך המדור לעניינים בינלאומיים וכתב פרשנות.
בין פברואר 1964 לספטמבר אותה שנה היה הכתב הראשון של העיתון במוסקבה; במסגרת תפקידו נכח בישיבות הסובייט העליון (הפרלמנט של ברית המועצות), נפגש עם בכירים סובייטים ומומחים לענייני המזרח התיכון וערך סיורים ברחבי המדינה.
מלבד מאמריו הרבים ב"קול העם" פרסם מפרי עטו גם ב"על המשמר" ובעיתונים וכתבי עת בחו"ל.
עם הפילוג במפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) ב-1965 נמנה עם סיעתם של משה סנה ושמואל מיקוניס.
מאותה שנה היה חבר הלשכה הפוליטית של המפלגה עד שב-1973 התאחדה מק"י עם תנועת "תכלת-אדום" במסגרת רשימת "מוקד" לקראת הבחירות לכנסת השמינית.
בבחירות הוצב במקום ה-16 ברשימה.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נטמעה "מוקד" במפלגת של"י, ובלטי היה חבר מועצת של"י, נמנה עם החוג הרעיוני של האירו-קומוניזם (קומוניזם דמוקרטי) בתנועה והיה חבר מזכירות החוג לקומוניזם דמוקרטי בשל"י.
בלטי היה חבר מועצת הפדרציה הבינלאומית של לוחמי תנועת ההתנגדות (International Federation of the Resistance fighters, FIR) וכן ממייסדי ארגון הלוחמים האנטי-נאציים וקרבנות הנאציזם בישראל והיו"ר שלו.
בלטי תואר כאדם ישר מאוד, וכקומוניסט שלא ראה סתירה בין האידאולוגיה הקומוניסטית לזכויות לאומיות.
בהספד שהופיע לזכרו ב"ספר השנה של העיתונאים" נכתב:
יושרו היה אולי קצת מיושן: מן התקופה בה שאיפותיהם האישיות של בני-אדם היו כפופות, באופן מודע ובהתנדבות, למטרות החברתיות שהם ביקשו לשרת.
הוא היה חייל במדי-קרב אפורים...
היה מוסיף לעשות את המוטל עליו, או ליתר דיוק, את אשר הוא הטיל על עצמו...
גם בימי פעילותו העיתונאית רבת השנים: בנאמנות, בדבקות שלפעמים גבלה בחוסר-סבלנות ובחיספוס, אך ביסודה היתה מונחת אמונה טהורה ומחשבה מעמיקה.
ברל לא היה קנאי מסונוור.
היתה לו יכולת מפליאה של שיפוט עצמאי, אומץ לבחינה מחודשת גם של יסודות-אמונתו המקודשים ביותר, נכונות לשידוד מערכות, לגישה ביקורתית פקוחת-עין.
רעננותו הרוחנית הדהימה לפרקים את הסובבים אותו, כי הם ציפו לגילוייה מבעלי ההגדרות המבריקות והמליצות הנוצצות.
היא שימשה יסוד לכושר התחדשות מופלא, ששמר עליו עד סוף ימיו.
ברל היה קומוניסט ועד יומו האחרון נשא בגאווה בשם-תואר זה.
הוא נמנה עם אותם קומוניסטים המעניקים למונח זה כבוד ויוקרה גם בימינו...
כיוון שהיה קומוניסט כזה, חירותו של כל עם היתה יקרה לו והוא סיכן את חייו בספרד.
כיוון שהיה כזה, אחוות-העמים לא העבירה אותו על דעתו ולא הביאה אותו להתכחשות לזכויות של עמו-שלו.
כיוון שהיה כזה, העריך בשעתו את בריה"מ, אך לא היסס להתייצב נגדה, כאשר התברר לו, שמנהיגיה מתנכלים לזכויות עמו."
ברל בלטי מת בתל אביב בינואר 1981 מהתקף לב בתום מחלה, בגיל 66. נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
ב-1981, זמן קצר לאחר מותו, הופיע ספרו "במאבק על הקיום היהודי: לדמותו של משה סנה", שהביא לדפוס בן-דודתו זלמן חן.
באחרית דבר נכתב כי בלטי הלך לעולמו
"ולא זכה לראות את פרי רוחו, ספר זה, יוצא לאור.
אין ספק בלבנו, שספר זה, המגולל את דרכו של משה סנה בקומוניזם הישראלי, משקף גם את דרכו הרעיונית – ואת מאבקיו התנועתיים של ברל בלטי עצמו, והספר הוא מבחינה זו לא רק עדות אלא גם וידוי וצוואה.
במאבק על הקיום היהודי: לדמותו של משה סנה; הביא לבית הדפוס: זלמן חן, ירושלים: י.
מרכוס, תשמ"א 1981. (ראה אור לאחר מותו)
ברל אייסל אייבנהו אייבס היה שחקן קולנוע וזמר מוזיקת פולק וקאנטרי אמריקאי.
אייבס זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1958 על תפקידו בסרט "האדמה הגדולה".
אייבס נולד בעיר מחוז ג'ספר שבאילינוי לקורדליה וייט וללוי "פרנק" אייבס.
אייבס שאת ילדותו בילה בתנועת הצופים למד ב"אוניברסיטת מזרח אילינוי".
החל לשיר כבר מגיל צעיר בשירה ציבור ולאחר שנשר מלימודיו נדד בין מקומות עבודות מזדמנות כולל ברדיו.
התגלה כשחקן לראשונה בשנת 1948 בהפקת אולפני וולט דיסני "כה יקר ללבי" בתפקיד היירם דאגלס דודו של הילד ג'רמיה קינקייד (בובי דריסקול) ובדרמה "הדשא הירוק של ויומינג".
נעזר בתחילת דרכו כשחקן באיליה קזאן שנתן לו את תפקיד השריף בדרמה "קדמת עדן" בכיכובם של ג'יימס דין וג'ולי האריס.
בשנת 1958 הופיע אייבס במערבון של ויליאם ויילר "האדמה הגדולה", על הופעתו בתור הפטריארך רופיוס הנסאיי זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
באותה שנה מוצלחת מבחינתו שיחק אייבס גם בדרמה חתולה על גג פח לוהט בתפקיד הארווי "ביג דדי" אביו של גיבור העלילה בריק פוליט (פול ניומן) ובסרט "רוח מעבר לאוורגליידס" בבימויו של ניקולאס ריי.
ב-1959 שיחק אייבס בדרמה הקומית של קרול ריד "האיש שלנו בהוואנה" בתפקיד ד"ר הסלבצ'ר חברו של איש המכירות ג'ים וורמולד (אלק גינס).
ב-1963 שיחק אייבס בקומדיה המוזיקלית "קסם קיץ" בתור המטפל אוש פופהאם.
ב-1982 הופיע בדרמה של סמואל פולר "כלב לבן" בתור מאמן הכלבים קרות'רס.
משנת 1968 עד 1972 זכה להערכה רבה על תפקידו הראשי בתור הפרקליט וולטר ניקולס בסדרת הדרמה "הקירחים: עורכי הדין".
את תפקידו האחרון עשה אייבס ב-1988 בדרמה של זלמן קינג "משיכה אירוטית".
אייבס התגלה לראשונה לפני היותו שחקן מוכשר דווקא כזמר מוזיקת פולק.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התחיל אייבס לשיר בסגנון קאנטרי וזכה להצלחה גדולה בזכות ביצועיו לשירים כמו "A Little Bitty Tear", "Call Me Mister In-Between " ,"Funny Way of Laughing" ו"Pearly Shells".
אייבס זכה בפרס גראמי בשנת 1963 בעבור הסיגל המצליח שלו "Funny Way of Laughin".
אלבום חג המולד "Have a Holly Jolly Christmas" שהוציא בשנת 1965 זכה להצלחה ביקורתית והושמע רבות בארצות הברית בתקופת החגים.
לאייבס היו ארבעה ילדים משתי מערכות נישואין אותן ניהל בחייו האישיים.
נישואיו הראשונים היו להלן פק אלריך שנמשכו 25 שנה עד לגירושין, מנישואים אלו אימץ אייבס ילד אחד.
אשתו השנייה הייתה המפיקה דורותי קוסטר פול לה אייבס היה נשוי עד למותו.
לאייבס ולקוסטר פול נולדו 3 ילדים: הקולנוען סטיבן פול, השחקנית בוני פול והתסריטאי סטיוארט פול.
הוא הצטרף למסדר הבונים החופשים בשנת 1977.והיה אח בלשכת מגנוליה (כיום Magnolia-La Cumbre) מס' 242 בסנטה ברברה בקליפורניה כמו כן, הוא היה גם חבר בנוסח הסקוטי, בעמק סנטה ברברה בשנת 1985, שם קיבל, בשנת 1987, דרגה 33 ° .
אייבס שהיה מעשן כבד אובחן בשנת 1994 כחולה במחלת סרטן הפה והחל לעבור סדרת ניתוחים וטיפולים אינטנסיביים על מנת להילחם במחלה.
כשנה לאחר מכן נכנס אייבס לתרדמת וב-14 באפריל 1995 נפטר מסיבוכי המחלה כשהוא בן 85.
הדשא הירוק של ויומינג (1948)
ברלין, אלכסנדרפלאץ הוא רומן משנת 1929 מאת אלפרד דבלין.
הספר נחשב לאחת היצירות החשובות והחדשניות מתקופת רפובליקת ויימר.
בסקר שערך "מועדון הספרות הנורווגי" בשנת 2002 בקרב 100 סופרים נבחרים, נבחר הספר לאחד ממאה הספרים הטובים בכל הזמנים.
עלילת הספר מתרחשת בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, והשבר הלאומי והכלכלי שחוותה כתוצאה ממנה.
הספר מגולל את קורותיו של עבריין קטן בשם פרנץ ביברקופף אשר זה עתה שוחרר ממאסר ואשר למרות רצונו ותקוותו לחזור למוטב, נשאב בחזרה לחיי הפשע.
לאחר שמורהו הרוחני לחיי הפשע, רצח את אהובתו הזונה אשר שימשה לו כמשענת וסעד נפשי, עולה בקרבו התובנה כי לעולם לא יוכל להשתחרר מחיי העולם התחתון.
ביברקופף נאלץ להתמודד עם הסבל האישי הנובע מחוסר ההזדמנויות להשגת תעסוקה ומגורים הגונים, התמודדות עם סביבה עתירת מעשי פשע ואלימות וכל זאת על רקע עליית התנועה הנאצית ומאבקה בתנועה הקומוניסטית ברחובות ברלין.
ברלין, אלכסנדרפלאץ נכתב בסגנון מודרני.
הוא חסר דמויות מסורתיות וכרונולוגיה של האירועים.
הרומן עשיר באמצעים ספרותיים-אומנותיים חדשניים לתקופתו, המשמשים לצורך יצירת סיפור באמצעות טכניקה של הרכבת תכנים.
הספר מכיל תיאורים מדויקים של המטרופוליס-עיר מודרנית המנוכרת לאנשי מעמד הפועלים החיים בה.
דבלין משתמש בתיאורי המצב האישיים של הדמויות על מנת ליצור זרם תודעה, מונולוג פנימי ושיח חופשי גם אם לא ישיר שלהם.
באמצעות טכניקות ספרותיות אלה, שובר דבלין את המבנה העלילתי של הסיפור.
הרומן מסופר מנקודות מבט מרובות, והוא עשיר בתיאורי קול, מכיל ציטטות מכתבי הקודש, משירים, מכתבות עיתונאיות ותחזיות מזג האוויר אשר באמצעותם מוסטת העלילה לכיוונים השונים שאליהם הסופר מעוניין להוביל אותה.
בנוסף לכך נעשה שימוש בסגנונות שונים של השפה המדוברת, לצורך יצירת מציאות, כתיעוד אובייקטיבי לכאורה.
האירועים המתוארים בספר מתרחשים באזור שכונות המגורים של מעמד הפועלים ברחובות הסובבים את אלכסנדרפלאץ.
למרות טענות כי בסגנונו הנושאי הספר מזכיר את עבודתו של ג'יימס ג'ויס, הרי שמבקרים אחרים כגון ולטר בנימין טוענים כי קיימת הבחנה מובהקת בינו לבין המונולוג הפנימי ב"יוליסס".
העיבוד הראשון של הרומן לסרט עלילתי באורך מלא נעשה בשנת 1931 בבימויו של פיל יוצי (Piel Jutzi).
אלפרד דבלין עצמו היה שותף לכתיבת התסריט.
העיבוד השני נעשה ב-1980 בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר אשר יצר אפוס עלילתי, בתחילה כהפקת טלוויזיה ולאחר מכן גם כהפקת תיאטרון.
הפקת גרסה זו נמשכת 15 וחצי שעות, ורוכשי הכרטיסים נדרשו להגיע להקרנה במשך שלושה ערבים רצופים.
העיבוד השלישי נעשה ב-2020 בבימויו של בוראהן קורבני
ברל רוֹיְזְן (ביידיש: בערל רױזן; 21 בדצמבר 1913, אטאקי, בסרביה - 12 באוגוסט 1986, קישינב, ברית המועצות) - היה חוקר ספרות יידי ומורה, איש צ'רנוביץ.
רויזן נולד ב-21 בדצמבר 1913 בעיירה היהודית אטאקי.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי ולמד בתלמוד תורה, ב-1937 סיים את לימודיו בסמינר למורים בצ'רנוביץ (יחד אתו בבית הספר למדו גם יחיאל שרייבמן, אליעזר פודריאצ'יק, מאיר חרץ וצבי צלמן).
את עבודתו הראשונה הוא פרסם ב-1936 בכתב העת היידי "יידיש פאר אלעמאן" שיצא לאור בוורשה בעריכת נוח פרילוצקי.
הוא פרסם עבודות בפילולוגיה בכתבי עת בצ'רנוביץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא האדום.
לאחר תום המלחמה עבד בתור מורה ליידיש וספרותה בבית ספר יהודי בצ'רנוביץ, שהיה אחד מתוך ארבעה בית ספר יהודיים שנשארו בכל רחבי ברית המועצות.
לאחר סגירת בית הספר הוא סיים לימודים בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת צ'רנוביץ והחל ללמד אנגלית בבית ספר.
הוא פרסם מאמרים ב"פאלקסשטימע", "סאוועטיש היימלאנד", "נייע פרעסע" (פריז), "ביראבידזשאנער שטערן" ו"יידישע קולטור" (ניו יורק).
הוא פרסם מספר עבודות מתודולוגיות בתחום ההוראה.
עבודתו בה הוא ניתח תיאור יהודים על ידי סופרים רוסים מהמאה ה-19 ועד לסופרים בני זמנו כמו גריגורי כנוביץ' יצאה לאור גם בעברית בשנת 2003.
רויזן התגורר בצ'רנוביץ עד סוף ימיו, אך הוא נפטר בקישינב כתוצאה מדריסה בזמן ביקור קרובי משפחה.
בערל רויזן, ליטעראריש-היסטאָרישע שטודיעס, תל אביב: פארלאג י.ל.
ברל רויזן, דמויות ומוטיבים יהודיים בספרות הרוסית: עיונים ספרותיים היסטוריים, קיבוץ שמיר: שמיר, 2003.
דב ברל'ה זילברברג (11 במרץ 1928 - 3 ביולי 2007) היה אתלט ישראלי, אלוף ישראל, שיאן ישראל וזוכה מדליית כסף מהמכביה השלישית בקפיצה משולשת.
היה בהכשרה של קיבוץ דליה.
הוא כונה "הרץ מהרי אפרים".
הוא התגייס לפלמ"ח, ושרת בחטיבת הראל, בגדוד הרביעי בפלוגה ז'.
הוא לחם בכל קרבות הגדוד.
יחד עם רעייתו זהבה חשמונאי היה בין מייסדי קיבוץ הראל ועבד כמזכיר החוץ של הקיבוץ.
בשנת 1954 עזב עם משפחתו את קיבוץ הראל וחזר לקיבוץ דליה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בתל אביב באוקטובר 1950 זכה זילברברג במדליית כסף, בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.60 מטר, אחרי ספילקין מדרום אפריקה (13.34 מטר) ולפני נסים קיוויתי שייצג את אנגליה.
בתחרות שנערכה במרץ 1951 קבע זילברברג בקפיצה משולשת שיא ישראלי חדש של 13.18 מטר שיפור לשיאו של יצחק קלויזנר (13.07 מטר).
חודשיים לאחר מכן, הוא שיפר את שיאו והעמידו על 13.26 מטר.
בתחרות שנערכה בתל אביב במרץ 1952 קבע זילברברג בקפיצה משולשת שיא ישראלי חדש של 13.52 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן ה-5 שנים של א.
שלושה שבועות לאחר מכן, הוא קובע תוצאה טובה משיאו - 13.57 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בתל אביב בספטמבר 1953 זכה זילברברג במדליית ארד, בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.26 מטר, אחרי רוברט ריטנברג מארצות הברית (13.63 מטר) ודוד קושניר מישראל (13.58 מטר).
ברכת שנתן מחכמתו לבשר ודם היא ברכה המשתייכת לברכות הראייה הנאמרת בעת ראיית חכם מחכמי אומות העולם.
ברכה זו נזכרה כבר בתלמוד במסכת ברכות:
כאמור בתלמוד נזכר הנוסח: .
בביאור הטעם שעל בחכמי ישראל אומר "שחלק", ובחכמי אומות העולם אומר "שנתן", כתב הבית יוסף מפני שישראל ההולכים בדרכי ה' ועושים את מצותיו, הרי הם כחלק מהשם יתברך.
אמנם יש שכתבו שהנוסח גם באומות העולם הוא "שחלק מחכמתו לבשר ודם".
ברכה זו נתקנה על חכם מחכמי אומות העולם, הבקיא באחת משבע החוכמות, ודי שיהיה חכם באחת מאותן שבע חכמות.
אך על חכם בדתו כגון כומר או אפיפיור לא תיקנו לברך.
יש שכתבו שיש לברך ברכה זו רק על גוי שאינו כופר, וששומר את שבע מצוות בני נח.
אמנם יש שכתבו שמלשון הפוסקים נראה שאף בחכם שאינו מאמין יש לברך.
בדעת הרמב"ם כתב הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, שברכה זו נתקנה על חכם מחכמי אומות העולם שחכמתו היא בשבע מצוות בני נח, את דבריו אלה דייק מלשון הרמב"ם בספר מלכים:
באחרונים דנו, האם ברכה זו נתקנה גם על יהודי שבקיא בחכמות אלה, או שחז"ל תיקנו ברכה זו על גוי בלבד, ואם מברך, באיזה נוסח יברך, שחלק מחכמתו או שנתן מחכמתו:
יש שכתבו לברך כנוסח הברכה על גוי.
יש שכתבו שיש לברך אך נוסח הברכה הוא: שחלק מחכמתו לבשר ודם.
אך יש שכתבו שאין לברך כלל ברכה זו על ישראל, מאחר שעיקר חכמת ישראל היא בתורה לבדה.
על חכם יהודי שבקיא גם בתורה וגם בחכמות אחרות, יש שהסתפקו האם יש לברך על גם ברכת שחלק מחכמתו ליראיו וגם ברכת שנתן מחכמתו לבשר ודם, או שמא די בברכת שחלק מחכמתו ליראיו.
יש שכתבו שבימינו אין לברך ברכה זו כלל, מאחר שלא מצוי חכם גדול כל כך באחד מאותן שבע חכמות.
ויש שהביאו מחכמי ישראל שבירכו ברכות אלו על רופאים מומחים ועוד.
שלום בער (ברל'ה) קרומבי (נולד ב-25 ביולי 1986) הוא איש תקשורת ופעיל ימין ישראלי.
שימש בעבר יועץ אסטרטגי של איתמר בן גביר ועוצמה יהודית, וכן של איילת שקד ונפתלי בנט כאשר מפלגת הבית היהודי התמודדה בבחירות המוניציפליות בירושלים ב-2018.
קרומבי נולד בחיפה, למשפחה של חסידי חב"ד.
אביו, הרב ד"ר זאב קרומבי, עוסק בטיפול, ומנהל מוסדות חסד של עמותת כולל חב"ד ובנוסף הקים הוסטל לחולי טרשת נפוצה במגדל העמק.
אימו נורית היא מנהלת מעונות יום ומדריכה פדגוגית.
אחד מאחיו הוא איציק קרומבי.
בשנת 2005, במהלך תוכנית ההתנתקות, פעל לתמיכה במפוני גוש קטיף.
בסיום שנות הישיבה הקטנה נסע לארצות הברית, ולאחר כשנה עבר לדרום הודו לייסד בית חב"ד.
בשנים אלו החל את דרכו העיתונאית בפרסום מאמרים וכתבות בשבועון "בית משיח".
בגיל 22 הקים את "בית חב"ד אלטרנטיבי לרווקי הציונות הדתית" בשם "שמיא", שפעל עד לתקופת מגפת הקורונה בשכונת נחלאות בירושלים.
באותה שנה נישא לליבא שיימוס, מנהלת בית ספר חב"ד בתל ציון ומאמנת אישית.
במקביל, החל לכתוב מאמרי דעה בעיתון "מעריב" בנושאי אקטואליה ופוליטיקה.
בנובמבר 2023 ערך סיור בכפר עזה לאיל ההון שמחה פאליק, המקורב לראש הממשלה בנימין נתניהו, ולבעלי הון נוספים, כשהוא לובש מדים, למרות שלא היה בשירות מילואים פעיל.
לאחר פרסום הסיור ננזף בידי מפקדיו.
בבחירות למועצת העיר ירושלים בשנת 2018 ניהל את קמפיין הבחירות של מפלגת הבית היהודי בעיר.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש ניהל את הקמפיין של מפלגת "עוצמה יהודית".
ניהל מעל 150 קמפיינים לגיוס המונים, בהם קמפיין של קהילות בני עקיבא, מכון מאיר וישיבת חומש.
ב-2022 ניהל בשיתוף ינון מגל קמפיין מימון ההמונים לתמיכה כספית בבנימין נתניהו.
בינואר 2023, בעקבות המחאה נגד ממשלת ישראל ה-37, גייס קרומבי 60 אלף ש"ח למימון שלט מול מגדלי עזריאלי בתל אביב, ובהמשך פתח קבוצה ב-PayBox לגיוס עשרות אלפי שקלים למימון קמפיין תמיכה ברפורמה המשפטית.
הוא ייסד ארגון בשם "תקומה 2023", שגייס למעלה מ-100 אלף ש"ח למודעות תמיכה ברפורמה ברחבי הארץ ובעיתונות.
בהמשך יזם הפגנת התמיכה ברפורמה המשפטית בהשתתפות כ-200 אלף איש, לצד קמפיין מימון המונים נוסף.
במאי 2025 פתח בקמפיין מימון המונים בשיתוף ארגון "בצלמו" לצורכי הסיוע המשפטי ליונתן אוריך החשוד במסירת ידיעה סודית, מגע עם סוכן זר, לקיחת שוחד, מרמה, הפרת אמונים והלבנת הון בפרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.
הקמפיין עלה באתר גיבצ'אק עם יעד של 400 אלף שקל, אך לא הצליח להגיע ליעד השאפתני שלו.
בדצמבר 2025 חשף ערוץ 12 כי קרומבי עמד מאחורי קמפיין פרסומי בשם "לובי האזרחים להורדת יוקר המחיה" שתמך ברפורמת החלב שקידם שר האוצר בצלאל סמוטריץ'.
הבדיקה העלתה כי הארגון המופיע כחתום על המודעות לא היה קיים עד לקמפיין ושקיומו מוטל בספק, וכי הקמפיין מומן מכספי מפלגת הציונות הדתית.
בתגובה לחשיפה, קרומבי מסר כי הוא יזם והוביל את הקמפיין כאזרח ואקטיביסט, כחלק מיוזמות חברתיות שקידם בשנים האחרונות.
וואי היא ברכה (בדרך כלל, ברכת שלום) מקובלת בתאילנד, הכוללת קידה קלה תוך הצמדת כפות הידיים זו לזו בתנוחה המזכירה תפילה.
מקורו במחווה ההודית אנג'לי מודרה (Añjali Mudrā), בדומה ל"נמסטה" ההודית ול"מינגלבה" הבורמזית.
ככל שכפות הידיים מוחזקות גבוה יותר ביחס לפנים וככל שהקידה עמוקה יותר – כך מביע/נותן הברכה כבוד או הערכה רבה יותר.
באופן מסורתי נהוג לבצע את ה"וואי" בעת כניסה רשמית לבית; בסיום הביקור מבקש המבקר רשות לעזוב וחוזר על הברכה שביצע בכניסה.
ה"וואי" מקובל גם כאמצעי להבעת תודה או כהתנצלות.
מקורו של מחוות ה"וואי" בבודהיזם, והוא בעל מקורות דומים למחווה ההינדית "נמסטה".
במקור מדובר היה בתנוחה יוגית של כפות הידיים, המסמלת את המפגש השוויוני בין שתי כפות הידיים, ומשמעותה היא שהצד השני נתפס כאדם שווה ערך.
המילה הנאמרת לעיתים קרובות יחד עם מחוות ה"וואי" כברכת שלום או פרידה היא "סוואטדי" (בתאית: สวัสดี; בתעתיק RTGS: sawatdi; בהגייה: [sā.wàt.dīː]; ובכתיב לועזי: sawasdee).
לברכה מילולית זו מתווספת לרוב המילה "קְהָה kha" (כאשר מדובר באישה) או "קְרַפ khrap" (כאשר מדובר בגבר), בהתאם לכללי הנימוס התאית.
המילה "סוואטדי" נטבעה באמצע שנות ה־30 של המאה ה־20 בידי פריה אופקיט סילפסן מאוניברסיטת צ'ולונגונגקורן.
מקורה במונח בסנסקריטי "סוַואסטי" (स्वस्ति) שפירושו "רווחה" או "שלום", ובטרם נטבעה שימשה בתאית בעיקר כפתיחה נוסחתית לכתובות.
בשנות ה־40 המוקדמות עודדה ממשלתו הלאומנית של פלק פיבונסונגרם את השימוש במילה במערכת הממשלתית ובציבור הרחב, כחלק מסדרת צווים תרבותיים שנועדו לחדש ולמודרניזציה של תאילנד.
עד היום נותרת מחוות ה-wai חלק חשוב ביותר מההתנהגות החברתית בתאילנד, וזאת בחברה הרגישה מאוד למעמדם החברתי הנתפס של הפרטים בה.
ה"וואי" משמשת לעיתים קרובות גם כתוספת להתנצלות, ולעיתים אף כמעין "כרטיס יציאה חופשי מהכלא".
מבקרים זרים ותיירים, שאינם רגילים לדקויות השפה והתרבות התאיות, מתבקשים שלא לבצע "וואי" כלפי אדם הצעיר מהם, אלא רק כהחזרה למחווה שכזו.
עם זאת, תמיד יש להשיב "וואי" המוצע כסימן של כבוד.
במסגרת ממוסדת, כגון ברכות "וואי" שמתבצעות על ידי קופאיות או קופאים בחנויות נוחות, מקובל להשיב במחווה פשוטה של חיוך או הנהון.אם אדם מקבל "וואי" בעודו נושא חפצים, או מכל סיבה אחרת שמקשה על החזרת המחווה, עליו עדיין להביע את כבודו באמצעות מאמץ פיזי כלשהו להשיב אותה, ככל שהנסיבות מאפשרות.
פרנמה (Pranāma) או נמסטה (Namaste), שהיו חלק מהתרבות ההודית הקדומה, נפוצו בדרום־מזרח אסיה – שהייתה חלק מ"אינדוספירה" של הודו הגדולה – באמצעות התפשטות ההינדואיזם והבודהיזם מהודו.
מנהגים אלו השפיעו על אומות שונות באזור.
בסין קיימות ברכות דומות – הנקראות סוק סביידי בקרב בני הטאי לוה (באזור שיסואנגבנה), וביטוי דומה בשפת בני הטאי נואה (באזור דהונג דאי).
בקמבודיה, לאוס ומיאנמר, קיימות ברכות דומות: "סמפיאה" (בקמבודיה), "סביידי" (בלאוס), "מינגלבה" (במיאנמר) ו"מאור סונג חה" בקרב בני השאן.
באינדונזיה קיימות מחוות דומות ל-wai במקומות שונים ברחבי המדינה.
בחצרות המלוכה של ג'אווה היא נקראת "סמבאה" (בג'אווה: ꦱꦼꦩ꧀ꦧꦃ), ונפוצה גם בלומבוק ובבאלי, שם ההינדואיזם והבודהיזם נלמדו או נעשה בהם שימוש באופן נרחב.
בבאלי המילה הנאמרת בעת הסמבאה היא "ום סוואסטיאסטו" (Om Swastiastu), המקבילה ל"סוואטדי" בתאית.
שתיהן מקורן במונח הסנסקריטי "סוַאסטי" (svasti).
בסנסקריט, "סוַאסטי" פירושו "בטוח, שמח ומשגשג", ו"אסטו" (astu) פירושו "יהי כן".
לפיכך, "ום סוואסטיאסטו" משמעו: "אלוהים, אני מקווה שכל הטוב (בטיחות, שמחה ושגשוג) יגיע מכל הכיוונים".
במלזיה ובברוניי, באופן היסטורי, היא שימשה לביטוי תודה או לברכה כלפי פטרון או אדם בכיר, כאשר כפות הידיים הונחו בגובה המתאים למעמדו או למעמד הקסטה של האדם אליו הופנתה המחווה.
היא עדיין בשימוש בנוכחות בני משפחות המלוכה המלזית או הברונאית.
בפיליפינים, אף שלא משמשת כמחוות ברכה, קיימות מחוות דומות ל"וואי" (הצמדת שתי הידיים בגובה הבטן, החזה או הסנטר) כדי להביע תודה כנה כלפי מסייע או תורם, במיוחד אם מעמדו החברתי של התורם גבוה ממעמדו של המסייע.
מקורן באמונות ובמנהגים הינדואיסטיים-בודהיסטיים קדומים של הארכיפלג, עוד לפני התקופה הספרדית והאסלאמית.
מחוות אלו עדיין משמשות כברכה לפני ואחרי ריקוד הפאנגליי של עמי הטאוסוג והבג'או בארכיפלג סולו.
בדרום הודו ובסרי לנקה, קיימת מחווה דומה המשמשת לברכה.
בטמילית, למשל, הביטוי לברכה הוא "ונקאם" (வணக்கம்), שפירושו "ברכה", והוא נגזר מהמילה "וואננגו" (வணங்கு), שפירושה "להשתחוות" או "לברך".
"ונקאם" גם משמעותו "שהכבוד יוענק לך".
בסינהלית משתמשים בביטוי "איובואן" (*Ayubowan*), שפירושו "יהי לך חיים ארוכים".
המחווה משמשת באופן נפוץ לברכת אנשים בהודו.
שימושים נוספים כאות כבוד, אדם צעיר מחזיק את כפות ידיו צמודות בגובה החזה בזמן שהוא יושב ומאזין לאדם מבוגר ממנו, כגון נזיר.
כדי להביע הבנה של הסבר, האדם הצעיר מרים לרגע את ידיו.
מחוות התודה נפוצה במצבים רבים בחיי היומיום.
ה-wai משמש גם כאמצעי מקובל להתנצלות.
"וואי" שבו הידיים מוחזקות גבוה מעל המצח אינו נפוץ.
הוא מבוצע רק על ידי קבצנים או אסירים המבקשים רחמים.
ה"וואי" מוכר בקרב כל עמי אסיה.
ההבדלים נקבעים על פי גורמים תרבותיים רבים.
בעוד להינדים ולסינים יש צורות משלהם של "וואי", הם מכירים גם במחוות כבוד אחרות.
ה-wai הוא מחווה עתיק; ככל הנראה היה במקור סימן של כניעה, שבו החלש הדגים לחזק כי אין בידיו נשק.
משרד התרבות התאילנדי קבע שלוש רמות של מחוות "וואי", כדלקמן:
הרמה הראשונה, של ההוקרה נועדה להבעת כבוד ל"שלוש אבני היסוד של האמונה" – הבודהה, הדהמה והסנגהה – וכן לאתרים עתיקים או לאתרים דתיים הקשורים לבודהיזם.
במקרים שבהם לא ניתן לחלוק כבוד ישירות, מצמידים את כפות הידיים יחד, כאשר האגודלים נוגעים בנקודה שבין הגבות והאצבעות מצביעות מעל המצח.
הראש מוטה מעט קדימה, במקביל לקרקע.
שלוש אבני היסוד נתפסות כבעלות הערך הגבוה ביותר, הראויות ביותר לכבוד.
הרמה השנייה של הכבוד נועדה להבעת כבוד למיטיבים או לבני משפחה מבוגרים, כגון אב, אם, סב, סבתא, קרובים מבוגרים, מורים או אנשים שאנו רוחשים להם הערכה רבה.
במקרה זה מצמידים את כפות הידיים יחד, כאשר האגודלים נוגעים בקצה האף והאצבעות בין הגבות.
זוהי מחווה לאדם שמעמדו שני בחשיבותו רק לשלוש אבני היסוד של האמונה – האדם שנותן לך חיים ואפשרות להתקיים בחברה.
הרמה השלישית של הכבוד נועדה להבעת כבוד כלפי אנשים בכלל ובני גיל דומה, שאינם מבוגרים ממך.
במקרה זה מצמידים את כפות הידיים יחד, כאשר האגודלים נוגעים בקצה הסנטר, האצבעות נוגעות באף, והראש מוטה מעט קדימה.
משמעות הדבר היא שעליך לחלוק כבוד לאנשים אלה, כמעט באותה מידה שאתה מכבד את הוריך או את אלה שאתה משוחח עימם בקביעות.
יש להקפיד במיוחד על מילותיך.
באשר ל"וואי" (כמחווה של קבלת ברכה), זוהי תשובה לברכה מאדם צעיר ממך, כדי להראות שאתה מתעניין בו.
במקרה זה, מקבל ה"וואי" מצמיד את כפות ידיו יחד מול חזהו, כאשר קצות אצבעותיו מונחות על גשר האף ואגודליו על הסנטר.
מבטו מופנה אל האדם שמולו, בכוונה טובה.
כפות הידיים הצמודות במרכז החזה מבטאות תגובה הנובעת מן הלב.
ברכת שלא עשני אישה היא אחת מברכות השחר הנאמרות כל יום לפני תפילת שחרית.
עם עליית מעמד האישה בעת החדשה יש שראו בברכה זו ביטוי לעליונות גברית, מה שגרם לפרשנים בולטים להדגיש שסיבת הברכה שונה.
בחוגים מודרניים יותר הוצע לשנות את נוסח הברכה.
במסכת ברכות () הובאה רשימה של ברכות הנאמרות מידי בוקר כדי לבטא הודיה על החיים המתחדשים מדי יום לאחר השינה.
ברשימה הובאו "ברכות על פעולות" ולא "ברכות מבחינות".
בתוספתא ובתלמוד הירושלמי הובא דין זה בתוספת נימוק: "שלשה דברים צריך אדם לומר בכל יום...
ברוך שלא עשאני אשה – שאין האשה מצווה על המצוות".
הברכות אינן חלק מרצף ברכות השחר, לפי דליה מרקס הן צורפו בשל אופיין המאושש את זהותו של האדם.
שוני נוסף ביניהן הוא שברכת הפעולות תלויה בעשיית הפעולה או ראייתה, מה שלא נצרך בברכות המבחינות.
בהתאם לכך זמן ברכתם הוא כל היום ולאו דווקא בשחר.
בנוסח אשכנז הברכות המבחינות מובאות בראש סדר ברכות השחר, ובנוסח עדות המזרח הן מופיעות בסופן.
לפי תמר רוס ייתכן שהברכות תוקנו כהתנגדות פולמוסית לנצרות, ונגד דברי פאולוס, המכריז באיגרת אל הגלטיים "ואין עוד עברי ולא יווני, אין עבד ולא בן־חורין, אין זכר ולא נקבה, כי כולכם אחד אתם במשיח ישוע." לדבריה חז"ל ראו באמרה הכחשה של תפקיד המיניות בחיי האדם.
יצחק אלבוגן הראה שיש מקבילה דומה בתפילה הפרסית "אל אורמוזוד".
לשון הברכה בתוספתא ובתלמודים "שלא עשאני אישה", ישנם מספר קטעי גניזה שבהם נוסחאות שונות.
בגניזה שלושת הברכות מופיעות ברצף, הנוסח הוא שבראת אותי שמקום שעשני (נוכח), וההנגדה קיימת בתוכן הברכה – איש ולא אישה, זכר ולא נקבה.
לפי מרקס הגרסה מקובלת פחות בינארית, המברך מודה שאינו אישה אך עליו לרכוש בעצמו את גבריותו.
האבודרהם מבאר שברכה זו נתקנה מכיוון שנשים פטורות ממצוות עשה שהזמן גרמן ומפני שגדול המצווה ועושה ממי שאינו מצווה ועושה.
הסיבות לפטור ממצוות עשה שזמן גרמן רבות: עיסוק בדברים אחרים, או שנשים מצד טבען אינן זקוקות למצוות אלו כדי לעבוד את ה'.
כלומר, ההנגדה לאישה נועדה להסביר את השוני וההבדל".
הב"ח הציע שמטרת שלושת הברכות היא להרבות בברכות כדי להגיע למאה ברכות, אם אדם יברך בלשון חיובית הוא לא יוכל לברך את שאר הברכות.
לפי יוסף תבורי התנסחות על דרך השלילה הייתה דרך מקובלת להתנסח בה בעבר כדי להמחיש זהות.
ניסוח זה לא נשא איתו קונוטציות שליליות כהיום.
הט"ז טוען שברכה חיובית כמו "שעשני גבר" מבטאה שאין צורך בנשים, משא"כ ברכת שלא עשני אישה מניחה שיש צורך בנשים אך האדם שמח בגבריותו.
בספר ארבעה טורים כתב שנהגו הנשים לברך "שעשני כרצונו".
מקור הברכה הוא ממנהג העולם.
רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין כותב שבתקופתו לא נהגו לברך את ברכה זו.
אין חיוב הלכתי לברך את ברכה זו.
הפוסקים נחלקו האם ניתן לברך ברכה זו בצורה מלאה – באזכור שם ה'.
פוסקים רבים כתבו שאין לברך בזו בשם ומלכות כיוון שזוהי ברכה מאוחרת ולא נזכרה בתלמוד.
על הרוב, מנהג עדות המזרח לברך בלי שם ומלכות ומנהג אשכנז לברך בשם המלכות.
הטור מציע שברכה זו היא מעין "צידוק דין" שהנהיגו הנשים, פרשנים אחרים מסבירים ש"רצונו" מתייחס לרצון מוקדם של ה' ללא ייעוץ של מלאכים ולפיכך גבוה יותר, או לרצון טהור וראשוני יותר.
הט"ז הניח בפשטות: ש"יש מעלה בבריאת האשה ע"כ חייבת היא לברך על מעלה שלה".בספר לקט יושר מובאת עדות יחידה על אימו של רבי ישראל איסרלן שהייתה מברכת שלא עשני בהמה.
ברכה זו לא מתועדת במקורות נוספים כאמורה על ידי נשים.
ברכה מחודשת נוספת היא "ברוך שהפכני לאיש", כך לפי רבי יוסף פלאג'י מברך אדם שנהפך מינו מנקבה לזכר (באופן טבעי).
פרשנים רבים הראו שברכה זו אינה מבטאה עליונות אלא שונות, חלקם אף הוסיפו שמעמד האישה ביהדות גבוה יותר ובהתאם לכך הסבירו את הברכה.
הראי"ה קוק בספרו עולת ראיה טוען, שבריאת האישה קרובה יותר מלכתחילה לרצון ה'.
לדבריו, האישה מייצגת את השלמות והטוב הקיים שאינו דורש שינוי, ואילו האיש מבטא את תחום החסר והתיקון.
משום שעיקר עבודת האדם היא התיקון, תפקידו של האיש מרכזי יותר, אך הבסיס ליכולתו לעבוד היא השלמות הקיימת שמיוצגת באישה.
האבודרהם נימק את הברכה מפני שנשים פטורות ממצוות עשה שהזמן גרמן, רבים כתבו שנשים פטורות ממצוות אלו מכיוון שהם אינן נצרכות להם.
או מצד טבען וסגנונן או מצד שורשן הרוחני.
למרות כן, גבר מברך ומודה שניתנה לו אפשרות לבצע פעולות רבות המקרבות אותו אל ה'.
רש"ר הירש כותב על כל הקטגוריה "שלא עשני" כך: הברכות הללו אינן ברכות הודיה שד' לא עשנו גוי, עבד ואשה.
הברכה מעוררת אותנו לבחון תפקידנו, שד' הטיל עלינו בזה שעשנו איש יהודי משוחרר, ושנבטיח הבטחה חגיגית, שנעשה כדי לצאת חובת תפקידנו.
אתה, גבר יהודי בן חורין, האם עשית את המוטל עליך?
האם העובדה שאתה מחויב ביותר מצוות אכן גרמה לך לקיימן?
הרצי"ה קוק טען שלאחר ביאת המשיח גברים יכירו בכך שמעמד האישה גבוה יותר וברכה זו תבוטל.
רבי אברהם פריצול, בשנים 1471 ו-1480 כתב שני סידורים לנשים ובהם מופיע הנוסח "שעשיתני אישה ולא איש".
פריצול לא נימק את יצירת ברכה זו, לא כהנגדה לטור ולא כעניין פמיניסטי.
שינוי ניסוח של ברכה לא אפשרי מבחינה הלכתית ואף הוגה שנע על הקשת בין חרדי לאורתודוקסיה מודרנית דרך הציונות הדתית לסוגֵיה לא הציע אפשרות כזו.
חגי בן ארצי הציע לשנות את נוסח הברכה ל"שעשני גבר" ובמקביל "שעשני אישה" הוא הסתמך על נוסח המופיע בתלמוד בבלי.
למעשה הנוסח היה שאריות הצנזור מרקו מריני ששינה את הנוסח "שלא עשני גוי".
הרב שלמה ריסקין הציע להוסיף טקסט לברכה, בצורה זו המבנה ההלכתי נשאר ונוסף לו תוספת מודרניות.
הוא הציע שגברים יברכו שלא עשני אישה ושעשני כרצונו, ונשים יברכו ברוך שעשני כרצונו ושלא עשני גבר.
בתנועה הרפורמית פורסם נושא זה על ידי הרב דוד איינהורן שקרא לשינוי כבר ב-1845, הרב מרדכי קפלן מייסד היהדות הרקונסטרוקציוניסטית השמיט את כל הברכות המבחינות.
הברכה לא קיימת בנוסח הקראי מכיוון שהם מברכים נוסח כללי "הבוראי בצלם אנוש".
אברהם ברלינר הציע לברך "שעשני ישראל" בהקשר של המתח היהודי-נוצרי.
נוסח זה אומץ במספר סידורים רפורמיים.
נוסח בולט בסידורים רפורמים וקונסרבטיבים הוא "שעשני בצלמו".
ברמודה היא טריטוריה אוטונומית של הכתר הבריטי, הממוקמת על קבוצת איים באוקיינוס האטלנטי.
האיים השוכנים על הר ימי משלהם.
הם כוללים מספר איים מרכזיים, המוקפים על ידי מספר לא מבוטל של איים קטנים.
בקרבה הרבה ביותר לאיי ברמודה נמצאים חופי קרוליינה הצפונית שבמזרח ארצות הברית, הרחוקים מהם כ-1,000 ק"מ.
ברמודה היא אחד מקודקודיו של משולש ברמודה, בנוסף לחוף המזרחי של פלורידה ופוארטו ריקו.
ברמודה היא מושבה אוטונומית של הכתר הבריטי ומהווה כיום אחד ממקלטי המס הגדולים בעולם.
ברמודה התגלתה בתחילה המאה ה-16, כנראה בשנת 1503. הגילוי מיוחס לספרדי חואן דה ברמודז, אף על פי שהעדויות על השנה המדויקת ועל המגלה הן קלושות.
האזכור הרשמי הראשון לברמודה נמצא בספרו של פטר מרטיר שפורסם בשנת 1511. בשנת 1609, בעקבות סופה טבעה קבוצת אוניות בריטיות ששורדיהן הגיעו לברמודה.
לאחר מכן נזקף האי לכתר הבריטי.
במאה ה-18 הייתה ברמודה למעצמת סחר בתחום ייצור ושיווק המלח.
אחד מיעדי הסחר הגדולים שלה היו שלוש עשרה המושבות, לימים ארצות הברית.
החרם הכלכלי שהטיל הקונגרס הקונטיננטלי בשנת 1774 על סחר עם הממלכה הבריטית, פגע קשות בברמודה.
במאה ה-19 פורסמה ברמודה באופן לא מחמיא בגלל סחר העבדים שהיה נהוג בה, בזכות ספרה רב המכר של מרי פרינס משנת 1831.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הפכו איי ברמודה לבסיס צבאי חשוב, לאור מיקומם האסטרטגי באוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1941 נחתם הסכם בין בריטניה לבין ארצות הברית לפיו תמורת אוניות צי תקבל ארצות הברית זכות להקמת בסיס ל-99 שנה.
הבסיס, ששטחו 5.8 קמ"ר, הוקם על שטח שרובו יובש.
החל מ-1 בספטמבר 1995 נסגרו הבסיסים בברמודה, הן של ארצות הברית, כמו גם של בריטניה וקנדה.
מחלוקת הנוגעת לעניינים סביבתיים מונעת החזרה רשמית של השטח לממשלת ברמודה.
באפריל 1943 התקיימה בברמודה ועידת ברמודה לשם דיון בנושא "הפליטים המדיניים", שם שנבחר כדי לא לציין את יהדותם של הפליטים שלשם מציאת פתרון לבעייתם התכנסה מלכתחילה הוועידה.
לוועידה לא היו תוצאות מעשיות.
איי ברמודה נמצאים על שפה של קלדרה של הר געש תת-ימי.
לאי ברמודה קו חוף באורך של 103 ק"מ.
באיים יש שתי ערים מאוגדות: המילטון וסנט ג'ורג'ס.
ברמודה מחולקת לתשעה אזורים: דבונשייר, המילטון, פג'ט, פמברוק, סנדיס, סמית'ס, סאות'אמפטון, סנט ג'ורג'ס וורוויק.
בנוסף יש בברמודה שני כפרים בלתי מאוגדים: פלטס וילג' וסומרסט וילג'.
העיר ההיסטורית של סנט ג'ורג'ס הוכרה כאתר מורשת עולמית.
ברמודה כוללת כ-180 איים ומשתרעת על פני שטח כולל של 53.3 קמ"ר.
האי הראשי נקרא לעיתים ברמודה.
שמונה מהאיים הגדולים של ברמודה מחוברים ביניהם באמצעות גשרים, והם האיים המיושבים.
האקלים בברמודה הוא אקלים סובטרופי גשום על גבול אקלים טרופי.
ברמודה מחוממת על ידי זרם הגולף.
הטמפרטורה באיים קרה יותר בחודשים ינואר עד מרץ.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה באיים הייתה של 6°C.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בברמודה הייתה של 34°C באוגוסט 1989.
בנקאות ושירותים כלכליים אחרים הם מהווים את רוב התמ"ג של ברמודה כ־85%.תיירות מהווה 5% מכלכלתה.ישנה גם תעשייה וחקלאות אמנם הם בגודל שולי וברמודה מסתמכת בעיקר על ייבוא.
התמ"ג לנפש בברמודה הוא גבוה מאוד ונכון לשנת 2019 ברמודה היא המדינה ה6 לפי מדד התמ"ג לנפש בעולם.
התיירות בברמודה מהווה את הפעילות הכלכלית השנייה בגודלה בברמודה.
האי מושך מדי שנה מעל לחצי מיליון תיירים.
מקורות תיירים משמעותיים נוספים הם קנדה והממלכה המאוחדת.
עם זאת, התיירות בברמודה פגיעה לאירועים חיצוניים כמו המיתון של 2008.
נזיד דגים נחשב למאכל לאומי של המדינה.
אברהם "ברם" סטוקר היה סופר אירי, המוכר במיוחד כמחבר רומן האימה "דרקולה".
סטוקר נולד בקלוטרף, פרוור של דבלין שבאירלנד.
כילד, היה חולה ומרותק למיטתו, אך התאושש וגדל להיות אתלט וכוכב כדורגל בטריניטי קולג'.
הוא סיים בהצטיינות תואר במתמטיקה ולאחר לימודיו הפך לעובד מדינה.
בהמשך עבד כמבקר תיאטרון ועיתונאי.
בשנת 1878, לאחר נישואיו לפלורנס בלקום (חברתו לשעבר של אוסקר ויילד), עבר לחיות בלונדון, שם מונה למנהל העסקי של תיאטרון ליסאום של ידידו, השחקן הנרי אירווינג.
סטוקר החזיק במשרה זו 27 שנים.
ידידותו עם אירווינג הקנתה לו דריסת רגל בחברה הגבוהה בלונדון והזדמנות לתור את העולם עם להקת התיאטרון.
לצד עבודתו בתיאטרון, השלים סטוקר את הכנסתו בפרסום רומנים סנסציוניים, שהידוע מביניהם היה סיפור הערפדים "דרקולה", אותו פרסם בשנת 1897.
סודה של הגבירה בלבן - הוצאת "אסטרולוג", 1995. תרגום לעברית: יונתן ישראלי
הוצאת "אסטרולוג", 2003. תרגום לעברית: איריס ברעם
הוצאת סלע מאיר, 2022. תרגום לעברית והערות: אורי רדלר
לוע המים - הוצאת "הוצאה עצמית", 2018. תרגום לעברית: יואב גלבוע
ברלין האופטבנהוף היא תחנת הרכבת המרכזית של ברלין בירת גרמניה.
התחנה החלה לפעול ביום 28 במאי 2006, יומיים לאחר טקס חנוכתה.
התחנה היא הגדולה מסוגה באירופה, והיא מופעלת על ידי "DB Station&Service", חברת בת של חברת הרכבות הגרמנית דויטשה באן.
בתחנה שתי קומות רציפים המונחות בצורת צלב, וקווי הרכבת העוברים בהן אינם נפגשים בתחומי התחנה או בסמוך לה.
בקומת הרציפים העליונה שישה רציפים בכיוון מזרח-מערב, מהם שניים המשמשים את רכבת הפרברים, ובקומה התחתונה שמונה רציפים בכיוון דרום-צפון.
כ-1,800 רכבות עוברות דרך התחנה מדי יום, ואלה מסיעות כ-70,000 נוסעים בממוצע.
קו U55 של הרכבת התחתית של ברלין החל לפעול ב-9 באוגוסט 2009, ובארבעה בדצמבר 2020 נפתחה התנועה בקו U5 המאוחה, ובמקביל בוטל הקו U55.
התחנה ממוקמת במקום בו פעלה מאז 1871 תחנת הרכבת "לֶרְטֶה" (Lehrter Bahnhof).
עד לפתיחתה של התחנה המרכזית תפקדה תחנת לרטה כתחנה בקו רכבת הפרברים (S-Bahn), החוצה את ברלין ממזרח למערב (Berlin Stadtbahn, "ברלין שטאדטבאן").
עם קבלת ההחלטה למקם את התחנה המרכזית בעיר בתחנת לרטה, שונה שמה באופן זמני כך שיכלול את שמות שתי התחנות (Berlin Hauptbahnhof–Lehrter Bahnhof).
תחנת הרכבת המזרחית של ברלין (Ostbahnhof) נשאה בתואר "ברלין האופטבנהוף" בתקופת חלוקתה של ברלין בין השנים 1987 עד 1998, והיא שוכנת במזרח ברלין.