tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיסלסון היה שותף להעפלה ההיסטורית של הנבחרת ליורו 2016 לראשונה בתולדותיה.
רורי קיניר הוא שחקן ומחזאי אנגלי שעבד עם הלהקה השייקספירית המלכותית ועם התיאטרון המלכותי הלאומי.
קיניר מוכר בעיקר מתפקידו כביל טאנר בסדרת סרטי ג'יימס בונד בהם "קוונטום של נחמה", "סקייפול" ו"ספקטר", וכן במשחקי וידאו של הזיכיון.
הוא השחקן הצעיר ביותר שגילם את דמותו של ביל טאנר.
קיניר זכה בפרס לורנס אוליבייה על תפקידו כפופלינג פלאטר במחזה "The Man of Mode" משנת 2008, והוא זכה בפרס הקולנוע הבריטי העצמאי על הופעתו בסרט "שבורה" משנת 2012. ב-2014 זכה קיניר בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר על תפקידו כיאגו במחזה "אותלו" בהפקת התיאטרון הלאומי.
הוא בנו של השחקן רוי קיניר ושל השחקנית כרמל קריאן (Carmel Cryan).
יש לו שתי אחיות קירסטי וקארינה.
סבו מצד אביו הוא שחקן הרוגבי רורי מיור קיניר .
הוא בן הסנדקות של השחקן מייקל ויליאמס.
קיניר למד בבית הספר "טאוור האוס" ובבית הספר "סנט פול" בלונדון.
הוא למד ספרות אנגלית בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד ואחר כך למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
הופעותיו של קיניר במחזה "מרי סטיוארט" בהפקת פילידה לויד ובמחזה "המלט" בהפקת טרוור נאן, בו גילם את לארטס, זיכו אותו בשבחים.
הוא השיג הכרה נוספת כשהופיע בתפקיד סר פופלינג פלוטר במחזה "The Man of Mode" בתיאטרון הלאומי, וזכה על תפקיד זה בפרס לורנס אוליבייה ובפרס איאן צ'ארלסון.
תפקידים בולטים נוספים שלו בתיאטרון כוללים את התפקיד הראשי במחזה "The Revenger's Tragedy" מאת תומאס מידלטון, פיוטר במחזה "Philistines" מאת גורקי, ותפקיד מיטיה בעיבוד לתיאטרון של סרטו של ניקיטה מיכאלקוב "שמש בוגדנית", כולם בהפקת התיאטרון הלאומי.
ב-2010 שיחק קיניר בתפקיד אנג'לו במחזה "מידה כנגד מידה" בתיאטרון אלמיידה.
עוד ב-2010 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "המלט" בתיאטרון הלאומי.
שני התפקידים זיכו אותו בפרס השחקן הטוב ביותר של האיבנינג סטנדרד לשנת 2010.
בקיץ 2010 הופיע קיניר במחזה "The Last of the Haussmans" מאת סטיבן ברספורד בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ההפקה הוקרנה בבתי קולנוע ברחבי העולם ב-11 באוקטובר 2012 במסגרת תוכנית "התיאטרון הלאומי בשידור חי".
ב-2013 כיכב קיניר בתפקיד יאגו לצדו של אדריאן לסטר, ששיחק בתפקיד הראשי, במחזה "אותלו" בתיאטרון הלאומי.
שני השחקנים זכו בפרס התיאטרון של האיבנינג סטנדרד על תפקידיהם.
הפרס מוענק בדרך כלל לשחקן אחד בלבד, אבל במקרה זה השופטים לא יכלו לבחור מבין השניים.
ב-2013 כתב קיניר את המחזה "The Herd" שהצגת הבכורה שלו הייתה בתיאטרון בוש בלונדון בבימויו של הווארד דייוויס.
מספטמבר 2013 הוצג המחזה בתיאטרון בוש.
החל מ-2 באפריל 2015 הועלה המחזה בתיאטרון סטפנוולף בשיקגו.
קיניר מגלם את ביל טאנר בסדרת סרטי ג'יימס בונד בכיכובו של דניאל קרייג.
הוא החליף את מייקל קיצ'ן שגילם לפניו את הדמות.
קיניר הוא השחקן הרביעי שמגלם את דמותו של טאנר.
בנוסף יש שימוש בדמותו ובקולו בסדרת משחקי הווידאו של בונד "גולדן איי 007" (2010), "James Bond 007: Blood Stone" וב-"007 Legends".
בנוסף לעבודתו בתיאטרון זכה קיניר לביקורות חיוביות על גילום דמותו של דניס תאצ'ר בסרט הטלוויזיה "The Long Walk to Finchley".
הסרט הוא דרמה של ה-BBC העוסקת בשנים הראשונות של הקריירה הפוליטית של מרגרט תאצ'ר.
בסרט כיכבו גם אנדראה רייסבורו וסמואל וסט.
קיניר כיכב לצדם של לוסי פאנץ' וטובי סטיבנס בסדרה המשטרתית "Vexed" של BBC Two.
ב-19 באוקטובר 2010 שודרה ב-BBC4 הדרמה הטלוויזיונית "האנשים הראשונים על הירח" בכיכובם של קיניר ושל מארק גאטיס.
ב-2011 היה קיניר הקריין בתוכנית הפרומס של ה-BBC בהפקה של "Henry V – suite" בעיבודו של מויר מתייסון .
הוא הופיע בתפקיד הראשי כראש הממשלה מייקל קאלו בפרק "ההמנון הלאומי", הפרק הראשון מסדרת סרטי "מראה שחורה" של צ'ארלי ברוקר.
ביולי 2012 הופיע קיניר בתפקיד בולינגברוק במסגרת סדרת BBC Two הכתר החלול בעיבוד למחזה "ריצ'רד השני" יחד עם בן וישו בתפקיד המלך ריצ'רד ועם פטריק סטיוארט בתפקיד ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר.
קיניר כיכב בסדרת הטלוויזיה "Count Arthur Strong" בתפקיד מייקל, והופיע בדרמה "סאות'קליף" של ערוץ 4.
בדצמבר 2013 הופיע בדמות לורד לוקאן בדרמה בשני חלקים של ITV בשם "לוקאן".
קיניר שיחק בתפקיד המפלצת של פרנקנשטיין בסדרת הטלוויזיה "פני דרדפול" של שואוטיים שעלתה לשידור ב-11 במאי 2014.
במרץ 2023 פורסם כי קיניר לוהק לעונה השנייה של הסדרה "שר הטבעות: טבעות הכוח" בתפקיד חוזר.
קיניר מאורס לשחקנית פנדורה קולין.
לבני הזוג יש בן בשם ריילי שנולד ב-2010 ובת בשם הופ שנולדה ב-2014.
רושאן סת הוא שחקן אנגלי יליד הודו שמופיע בסרטי קולנוע בריטיים ואמריקאיים.
הוא מוכר מהופעותיו שזכו לשבחי הביקורת בסרטים "גנדי", "מיסיסיפי מאסלה", "לא בלי בתי", "מכבסה יפהפיה שלי", "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור", "Such a Long Journey", ו"סטריט פייטר".
הוא אחיו של הדיפלומט ההודי אפטאב סת' .
סת נולד בפטנה במדינת ביהר שבהודו הבריטית, לאם מוסלמית אנגליה-הודית ולאב הינדי.
אביו היה מרצה לביוכמיה ב"פטנה מדיקל קולג'".
הוא למד בבית הספר דון The Doon School, ואחר כך למד היסטוריה ב"סנט סטיבן קולג'".
שם פיתח את מיומנות המשחק שלו ב"אגודת שייקספיר".
לאחר מכן עבר לאנגליה ולמד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
פריצת הדרך בקריירה של סת הייתה בשנת 1972 כשהופיע בהפקה של פיטר ברוק למחזה "חלום ליל קיץ".
ב-1974 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "ג'אגרנאוט" בבימויו של ריצ'רד לסטר בתפקיד קטן של איש צוות באוניית נוסעים.
הקריירה שלו נתקעה כי יוצרי הסרטים קיבלו אותו לתפקידים אתניים בלבד.
ביאושו ויתר סת על המשחק וחזר להודו, שם עבד כעורך ועיתונאי עד תחילת שנות השמונים.
אז ביקש ממנו הבמאי ריצ'רד אטנבורו לגלם את דמותו של ג'ווהרלל נהרו בסרטו "גנדי" (1982).
סת היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט.
ב-1988 גילם שוב את ג'ווהרלל נהרו בסדרת הדרמה ההיסטורית "Bharat Ek Khoj" של רשת Doordarshan ההודית.
עוד ב-1982 שיחק סת בתפקיד הסופר ההודי ויקטור מהטה במחזה הביוגרפי "A Map of the World" מאת דייוויד הר, בסיור הופעות באוסטרליה, לונדון וניו יורק.
אחרי שהסרט עטור הפרסים "גנדי" יצא לאקרנים, סת הפך לשחקן מבוקש מאוד.
כשהסתיימו ההופעות של המחזה "A Map of the World" בברודוויי המריאה הקריירה הקולנועית שלו.
ב-1984 שיחק בתפקידים חשובים בסרט "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור" ובסרטו של דייוויד לין "המעבר להודו".
ב-1985 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "מכבסה יפהפיה שלי", וב-1988 גילם את פאנקס בסרט "דוריט הקטנה".
ב-1993 שיחק בתפקיד הארון אמיר במיני-סדרה "הבודהה מהפרברים" עליו היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר של Royal Television Society.
ב-1995 שיחק בתפקיד באבא בסרט "Flight" עליו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סוצ'י.
ב-1998 שיחק בתפקיד ראשי, גוסטד נובל בסרט "Such a Long Journey" עליו זכה בפרס ג'יני לשחקן הטוב ביותר.
ב-2001 הופיע סת בסרט "חתונת מונסון" והמשיך לשחקן בקביעות בסרטי קולנוע בריטיים ואמריקאיים.
ב-2003 שיחק בתפקיד ראשי בסרט האמריקאי "קוסמופוליטן" ששודר ברשת הציבורית PBS.
ב-2012 הופיע בסרט ההודי "Ek Tha Tiger".
לסת הייתה מערכת יחסים עם השחקנית לינט דייוויס .
הוא התחתן עם הסופרת פפיטה סת, הם נפרדו בסוף שנות השמונים והתגרשו ב-2004.
רורמונד (, בלימבורגית: Remunj) היא עיר במחוז לימבורג שבהולנד.
רורמונד היא עיר חשובה מבחינה היסטורית, השוכנת על שפך נהר הרור, יובל הנשפך לגדתו המזרחית של נהר המז וממזרח לה היא גובלת בגרמניה.
העיר קיבלה את זכויותיה ב-1231. מרכז העיר הוכרז כאזור לשימור.
במשך מאות שנות קיומה, שימשה רורמונד כמרכז סחר, כעיר הראשית של דוכסות חלרה ומאז 1559 היא שימשה כמקום מושבה של הדיוקסיה הקתולית של רורמונד.
קו הרקיע של העיר ההיסטורית נשלט על ידי המגדלים של שתי הכנסיות של העיר: קתדרלת כריסטופר הקדוש וכנסיית מונסטר.
האזור יושב על ידי הקלטים, שחיו על שתי גדות נהר הרור.
הרומים בנו במקום גשר, שכיום קרוי Steene Brök (גשר אבן) וייסדו את היישוב הראשון ברורמונד, כיום פרבר שקרוי יעקב הקדוש (Voorstad Sint Jacob).
בין השנים 1180 – 1543 לערך, השתייכה רורמונד לדוכסות חלרה.
ב-1213 נחרבה העיר על ידי אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועד ל-1232 היא נבנתה מחדש והוענק לה חותם משלה, ממשל עצמי, זכות לטבוע מטבעות והוקם בה בית משפט.
האזכור הראשון למנזר הפרנציסקני הוא משנת 1309. בשנת 1350 לערך הייתה רורמונד לבירתה של חלרה העלית.
ב-1388, במהלך מלחמת מאה השנים, הוטל על העיר מצור על ידי הצרפתים, שבעקבותיו נהרסו הביצורים החיצוניים של העיר והכנסייה.
ב-1441 הייתה רורמונד לחברה בברית ערי הנזה וב-1472 הותר לה להטביע מטבעות בעצמה.
בין השנים 1543 – 1702 היו רורמונד וסביבותיה לחלק מארצות השפלה הספרדיות.
ב-23 באפריל 1568 התנהל ליד רורמונד קרב דהלן, שסימן את תחילתו של המרד ההולנדי.
ב-1572 נכבשה העיר על ידי וילם השתקן, אך היא נכבשה מחדש על ידי הדוכס הספרדי, פדריקה אלוורז דה טולדו.
תחת השלטון הספרדי הייתה רורמונד למעוז של הקונטרה-רפורמציה.
בשמה של האינקוויזיציה עודדו אנשים לדווח על חשודים בכישוף ובכפירה.
ב-1613, הועלו על המוקד 64 חשודים בכישוף על גבעת גלגברג שברורמונד, משפט המכשפות הגדול ביותר בהולנד אי פעם.
ב-1632 כבש הסטאדהאודר, פרדריק הנדריק, את ונלו, רורמונד ומאסטריכט במסגרת "הצעדה לאורך המז" המפורסמת שלו.
ניסיונות לספח את אנטוורפן ואת בריסל נכשלו בכל אופן בשנים הבאות.
המחוזות הצפוניים התאכזבו מחוסר התמיכה המקומית.
הקונטרה-רפורמציה החזירה את האוכלוסייה המקומית לחיק הנצרות הקתולית וחוסר האמון שלהם בקלוויניסטים מהצפון גבר אף על התיעוב שהם חשו כלפי הכובשים הספרדים.
בין השנים 1632 – 1637 הייתה רורמונד תחת שלטון הרפובליקה ההולנדית ושוב בין השנים 1702 – 1716. בין השנים 1716 – 1794 הייתה העיר חלק מהשטחים שהיו תחת שלטון בית הבסבורג.
ב-11 בדצמבר 1792, במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, כבשו הצרפתים תחת פיקודו של גנרל דה מירנדה, את רורמונד, אך ב-5 במרץ 1793 חזרה העיר לשליטת השלטון ההבסבורגי.
העיר נכבשה שוב על ידי הצרפתים ב-5 באפריל 1794 והייתה באופן רשמי לחלק מהמחוז הצרפתי מז התחתון מ-1795 ועד 1814. ב-1814, במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, שוחררה רורמונד על ידי הרוסים.
לאחר חתימת ההסכם האנגלו-הולנדי של 1814, הייתה רורמונד חלק מממלכת ארצות השפלה.
המחוז החדש לו היא השתייכה נקרא מאסטריכט, על שם בירתו.
וילם הראשון, מלך הולנד לא רצה לאבד את השם לימבורג והוא עמד על כך ששם המחוז ישונה ללימבורג, על שם דוכסות לימבורג שהתקיימה עד לשנת 1648 במשולש שבין מאסטריכט, לייז' ואאכן.
ב-1830, כאשר נפרדו הולנד ובלגיה, הייתה תמיכה להוספת לימבורג לבלגיה, אך בסופו של דבר, ב-1839, חולק המחוז לשניים: החלק המזרחי סופח להולנד והחלק המערבי לבלגיה.
מאותה עת ואילך היה מחוז לימבורג ההולנדי, כדוכסות לימבורג החדשה, חלק מהקונפדרציה הגרמנית.
כמו כל הולנד, הייתה רורמונד תחת כיבוש גרמני בין השנים 1940 – 1945, במהלך מלחמת העולם השנייה.
העיר שוחררה ב-1 במרץ 1945 על ידי כוח הסיור של דיוויזיית הרגלים ה-35 של צבא ארצות הברית, במסגרת מבצע רימון.
ביום השחרור היו 90% מהמבנים בעיר במצב של נזק או הרס.
שיקום העיר החזיר למרכז העיר את תפארת העבר שלה.
ב-1 במאי 1988, נרצחו שלושה אנשי חיל האוויר המלכותי הבריטי ושלושה נוספים נפצעו בהתקפה כפולה של אנשי הצבא האירי הרפובליקני.
בשוק של רורמונד, ליד הגבול בין גרמניה לבין הולנד, פתחו אנשי הארגון באש על רכב בו ישנו שלושה אנשי רגימנט ה-RAF מבסיס חיל האוויר בוילדנרט שבגרמניה.
איש-אוויר עליון איאן שינר נהרג ושני חבריו נפצעו.
לאחר שעה וחצי נהרגו בהתקפה שנייה שני אנשי אוויר בריטים ושניים אחרים נפצעו במהלך בילוי במועדון לילה.
ב-27 במאי 1990, נורו ארבעה תיירים אוסטרלים במרכז רורמונד, שניים מהם מתו.
בשל העובדה שהם נסעו ברכב בעל לוחיות רישוי בריטיות, חשבו טרוריסטים מארגון הצבא האירי הרפובליקני שהם חיילים בריטים.
ב-13 באפריל 1992 התרחשה רעידת אדמה בדרגה 5.4 בסולם מגניטודה לפי מומנט ליד רורמונד.
רעידה זו הייתה החזקה ביותר במערב אירופה מאז 1756. בעקבות הרעש השתנו מפלסי המים בבארות רבים באגן הריין התחתון.
רעידת האדמה לא גרמה לאבדות בנפש, אך נגרמו נזקים לרכוש, בעיקר לשתי כנסיות ברורמונד.
כעיר הסמוכה לשני נהרות ומוקפת על ידם סבלה רורמונד במהלך תולדותיה משיטפונות.
השיטפונות הקשים ביותר אירעו בדצמבר 1993, עם נזק בשווי של 245 מיליון גילדן הולנדי ובינואר 1995, בו שווי הנזק הגיע ל-500 מיליון גילדן הולנדי ומספר האנשים שפונו מבתיהם הגיע ל-210,000.
רורמונד ידועה כמקום לא בטוח יחסית בהולנד, בעיה לה שותפות ערים רבות הקרובות לגבול.
ב-2006 הייתה העיר מדורגת במקום השלישי בהולנד ברמת הפשיעה בה, יותר מאמסטרדם.
ב-2007 ירדה העיר למקום התשיעי ברמת הפשיעה.
מאמצים רבים נעשו לצמצם את היקף הפשעים הקטנים (פריצות לבתים ולמכוניות).
ב-2013 דורגה רורמונד במקום ה-13 בהולנד ברמת הפשיעה.
הנהר רורינג פורק הוא יובל של נהר הקולורדו הזורם במרכז מערב מדינת קולורדו שבארצות הברית.
אורכו 113 ק"מ וספיקתו הממוצעת 34 מ"ק לשנייה, אם כי בשנים שחונות יורדת הספיקה בשלהי הקיץ ל-5 מ"ק לשנייה, ובשנים ברוכות היא מגיעה באביב עד 368 מ"ק לשנייה.
הנהר מנקז אזור מיושב וחשוב מבחינת כלכלית של המדרון המערבי של הרי הרוקי בקולורדו המכונה עמק רורינג פורק או "אגן הניקוז רורינג פורק", אגן ניקוז ששטחו 3,763 קמ"ר, הכולל את עיירת הקיט והסקי אספן ומכלול אזורי הסקי אספן/סנואומאס (Aspen/Snowmass).
מקור הנהר באגם אינדיפנדנס השוכן ברכס סאווץ' (Sawatch Range) במזרח מחוז פיטקין, בצדו המערבי של מעבר אינדיפנדס (Independence Pass) על קו פרשת המים של אמריקה.
הוא זורם לצפון-מערב מעבר ליישובים אספן, וודי קריק (Woody Creek) וסנואומאס (Snowmass).
בבזלת, על הגבול בין מחוז פיטקין למחוז איגל נשפך לתוכו היובל פריינגפן.
שני קילומטרים אחרי היישוב קרבונדייל (Carbondale) במחוז גרפילד נשפך אליו הנהר קריסטל (Crystal River).
הוא נשפך לקולורדו בעיירת הקיט והמרפא גלנווד ספרינגס (Glenwood Springs).
הנהר רורינג פורק הוא נהר עמוק, מהיר, הזורם בעוז שמימיו צלולים מאוד.
במרבית מסלולו הנהר זורם דרך קניונים והוא יעד פופולרי לנופשים לרפטינג במים לבנים, כשניתן לשוט בו בסירות קטנות למרבית אורכו עד לשפך לקולורדו.
הנהר מספק מים דרך רכס סאווץ' למאגר המים טווין לייקס (Twin Lakes Reservoir) בצד המזרחי של הרכס דרך מנהרת טווין לייקס (Twin Lakes Tunnel).
ארגון איכות הסביבה "שימור רורינג פורק" (Roaring Fork Conservancy) מטפל בין השאר בניטור איכות, בחקר הנהרות באגן הניקוז, בשימור המים והקרקע ובחינוך לשמירת ערכי הטבע.
רורי קינן הוא שחקן אירי.
הוא למד בבית הספר CUS בעיר דבלין, שם שיחק רוגבי.
הוא משחק בעיקר בתיאטרון, והרבה להופיע בתיאטראות בלונדון.
בנוסף להופעותיו בווסט אנד שיחק קינן מגיל צעיר גם בקולנוע ובטלוויזיה.
ב-2016 שיחק קינן במחזה "ז'אן ד'ארק" ובמחזה "Welcome Home Captain Fox" בתיאטרון דונמר ורהאוס.
בטלוויזיה השתתף במיני-סדרה "מלחמה ושלום" ובסדרה "כנופיית ברמינגהאם".
עוד בתיאטרון עבד קינן עם התיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "The Kitchen", במחזה "Damned By Despair and Liola", במחזה "פילדלפיה, הנה אני בא!", וב-"Dublin Carol" בדונמר ורהאוס.
קינן הופיע בתפקידים ראשיים באירלנד בתיאטרון אבי, וגילם את הדמות הראשית במחזות "המלט" ו"מקבת'".
על הופעתו במחזה "The Last Days of the Celtic Tiger" זכה קינן בפרס התיאטרון של עיתון אייריש טיימס לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2017 החל קינן להופיע בתפקיד אריק בסדרת הדרמה של רשת RTE "חוקים משלה" בכיכובה של איימי הוברמן.
ב-2018 גילם את לאופולד בסדרה "ורסאי" של ה-BBC.
בשנת 2019 נישא לשחקנית הבריטית ג'מה ארטרטון לאחר שנתיים של זוגיות.
רורי מקגרגור הוא שחקן בריטי ששיחק במגוון תפקידים בטלוויזיה.
הוא למד בבית הספר למשחק רוז ברופורד קולג', וסיים את לימודיו בשנת 1999.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד קולין ולס בסדרת הריגול של ה-BBC "ספוקס", אותו גילם בין השנים 2002 ל-2006.
רורי יו קאלקין הוא שחקן אמריקאי, המוכר מתפקידיו בסרטים "מישהו לסמוך עליו" (2000) של קנת' לונרגן, "סיינס" (2002) של מ.
רורי יו קאלקין נולד ב-21 ביולי 1989 בניו יורק, הצעיר מבין שבעה ילדים שנולדו לכריסטופר קורנליוס "קיט" קאלקין (אנ'), שחקן תיאטרון לשעבר ששיחק בברודוויי, ושל פטרישיה ברנטרופ, ילידת דקוטה הצפונית שפגשה את קיט ב-1974 כאשר עבדה כפקחית תנועה בסאנדנס (אנ'), ויומינג.
דודתו מצד אביו של קאלקין היא השחקנית בוני בדליה.
הייתה לו גם אחות למחצה מנישואיו הראשונים של אביו, ג'ניפר (נולדה ב-1970), שמתה בשנת 2000. כשהיה בן 6, התגרשו הוריו.
קאלקין החל לשחק לצד אחיו הגדולים, ביניהם מקולי וקירן, לעיתים קרובות כגרסאות הצעירות של דמויותיהם.
הוא הופיע לראשונה בתצלום כתינוק בסרט הקולנוע "הבן הטוב", אחר כך כ"ריצ'י ריץ" התינוק בסרט ריצ'י ר'יץ (את ריצ'י מגלם אחיו מקולי) ובשנת 2002, שיחק את איגבי בן ה-10 בסרט "איגבי".
תפקיד הפריצה של קאלקין היה בסרט "מישהו לסמוך עליו", לצד לורה ליני, תפקיד עליו זכה לשבחים רבים ובפרס האמן הצעיר.
מאז הופיע קאלקין במספר רב של סרטים.
בגיל ההתבגרות החל לשחק בסרטים עצמאיים יותר, כמו "שכונה בהפרעה", "נערה כפרית" ו-"בלב בעמק".
הוא שיחק בתפקיד ראשי בסרט משחקי ילדים, סרט עצמאי משנת 2004 העוסק בקבוצת בני נוער המתכננים לנקום בבריון הממרר את חייהם.
שחקני הסרט הצעירים זכו בפרס אינדפנדנט ספיריט על משחקם בסרט.
מאז זכייתו בפרס האמן הצעיר עבור "מישהו לסמוך עליו", קאלקין קיבל שלוש מועמדויות נוספות.
הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרת הדרמה המשטרתית חוק וסדר: מדור מיוחד, ובסדרה אזור הדמדומים לצד פטריק וורברטון.
במאי 2010 לוהק קאלקין לסרט הסלאש צעקה 4, שיצא לאקרנים ב־15 באפריל 2011.
בשנת 2018, קאלקין לוהק לתפקיד יורונימוס בסרט הביוגרפי "Lords of Chaos" המספר את הסיפור על אירועי סצנת מוזיקת הבלאק-מטאל הנורווגית ולהקת מייהם.
באפריל 2018 התחתן קאלקין עם הצלמת שרה סקריבנר בניו אורלינס, לואיזיאנה.
את החתונה ערך פול היימן מפיק ופרשן רסלמניה 34. סקריבנר וקאלקין נפגשו כבר ב-2009 בזמן שעבדו על "הצעקה 4".
בשנת 2019, הם שיתפו פעולה בסדרה "העיר על הגבעה" (אנ') ברשת שואוטיים, בנוסף, בשנת 2022, הם עבדו יחד על קליפ שסקריבנר ביימה, הפיקה וצילמה עבור המוזיקאי קווין מרפי.
רורי ג'ונתון סייפר הוא שחקן אנגלי.
סייפר נולד בסלו לקמילה ורוג'ר וגדל בביקונספילד עם שתי אחיותיו הגדולות.
הוא למד בבית הספר דאווניס ובבית הספר הארו.
לאחר ששיחק ויצר מספר סרטים קצרים שצילם עם חברו והעלה אותם ליוטיוב, סייפר נבחן בגיל חמש עשרה כדי לשחק במה שתהיה הופעת הבכורה שלו בסרט העלילתי כדמות הכותרת של סרט הערפדים הקנדי Rufus, שהוקרן בבכורה ב-2012.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר, שיחק בדרמת הספורט הבריטית The Pass וכגרסה צעירה לטרזן של אלכסנדר סקארסגארד בסרט האגדה של טרזן בשנת 2016.
בשנת 2018, סייפר ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה כשהחל לככב בסדרת הטלוויזיה נסיכת הזמן בתור מקס אלווארז, תפקיד אותו ישחק בשתי העונות הראשונות.
בשנת 2020 הוא הופיע בסרט האינדי Summerland.
בשנת 2023 שיחק בסרט Kindling ושנה לאחר מכן שיחק בסרט משפיענית.
שנה סרטתפקיד הערות 2012 Rufus רופוס 2016The Passבל בויInfinite סרט קצר האגדה של טרזן טרזן הצעירConsidering Love and Other Magic סטיבן 2017IncontrolויקטורMoney Drugs ריאן ארוסמית' סרט קצר 2020Summerland אוליבר 2022Kill Them with Kindness לואיס סרט קצר משפיענית ריאן 2023Kindling פלוד
שנה כותרתתפקיד הערות 2018–2020נסיכת הזמן מקס אלוורז תפקיד ראשי (עונות 1-2); קול אורח (עונה 3) 2021 Close to Me ג'ושפרק אחד
שנה פרס קטגוריהכותרתתוצאה הערות 2013 פסטיבל הסרטים של לאס וגאסMale Indie Icon Award רופוס
רוריד סילביו ג'יימס מקגילווארי-מוליקה (בסקוטית: Ruaridh Silvio James MacGillivray-Mollica; נולד ב-14 באוקטובר 1999) הוא שחקן, סופר ובמאי סקוטי-איטלקי.
מוליקה נולד בפראטו שבאיטליה לאם סקוטית ואב איטלקי.
הוא גדל בסקוטלנד ולמד בבית הספר התיכון ברוטון באדינבורו, שם הצטרף ללהקת תיאטרון הנוער "סטריינג' טאון", שם גם פגש את סוכנתו רות הולימן.
בשנת 2021 סיים מוליקה תואר ראשון במדעי המחשב מאוניברסיטת הריוט-ואט באדינבורו.
הוא התכוון לעשות תואר שני באבטחת סייבר באוניברסיטה בלונדון, אבל דחה את לימודיו, כשלוהק לתפקיד משנה בסדרה "Red Rose".
מוליקה החל את הקריירה שלו בטלוויזיה בגיל 12 בפרק בסדרת הטלוויזיה "Case Histories" עם ג'ייסון אייזקס ומארק בונאר, והבכורה שלו בסרט העלילתי כרקדן רקע בסרט Sunshine on Leith.
בשנת 2015 הופיע בדרמת הטלוויזיה "סטונמאות'" כגרסה צעירה לדמותו של כריסטיאן קוק.
בשנת 2018 שיחק בסרט "תגידי את זה לדבורים".
בשנתו האחרונה באוניברסיטה, חזר מוליקה לשחק כאשר הסוכנת שלו הולימן השיגה לו את התפקיד הראשי לצד ג'ושוע גריפין בסרט הקצר Too Rough שביים שון ליונאד.
הסרט זכה בפרס BAFTA הסקוטי.
לאחר מכן הוא זכה בתפקיד הראשון שלו כדמות חוזרת בתור פטריק הום בסדרת האימה Red Rose.
בשנת 2024, שיחק מוליקה בתפקיד ראשי בסרטו השני של מיקו מקלה, סבסטיאן, שפתח את פסטיבל הסרטים סאנדנס לאותה שנה.
מוליקה שיחק גם את הגרסה צעירה של דמותו של סטיבן מוייר בסדרת הטלוויזיה Sexy Beast.
בשנת 2022 לוהק לתפקיד בסרט Sukkwan Island.
בראיון למגזין הלהט"בי Queerty בפברואר 2024 אמר מוליקה לגבי המיניות שלו: "רק כשעברתי ללונדון והייתה לי היכולת להיות אני הבנתי, אה בעצם, לא, אני אוהב גם גברים".
שנה סרטתפקיד הערות 2013Sunshine on Leithרקדן 2018תגידי את זה לדבוריםבחור אלים 2022 שעון יום הדיןקריין סרט קצר;
במאי ותסריטאי 2023Boys on Film: Dangerous to Know ניק 2024 סבסטיאן מקסמועמד פרס הקולנוע הבריטי העצמאי להופעה פורצת דרךTBASukkwan Island
רושדי סעיד א-שאווה היה פוליטיקאי ערבי־פלסטיני ששימש כראש עיריית עזה מ־1938 עד 1951 ולתקופה קצרה תחת הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה לאחר מלחמת סיני.
א-שאווה מונה בינואר 1939 לראש עיריית עזה הזמני, לאחר שראש העירייה הקודם פהמי אל-חוסייני הודח בדצמבר 1938. המינוי הפך לקבוע ב־28 ביולי 1939.
ב־4 בפברואר 1946 נערכו בחירות לעיריית עזה.
במועצה נרשם שוויון בין מועמדי משפחת א-שאווה ומועמדי חמדי אל-חוסייני, שזכו כל אחת ב־5 מושבים, אך שניים מחברי משפחת א-שאווה הודיעו כי יתמכו באל-חוסייני.
למרות זאת הנציב העליון מינה את א-שאווה לראש העירייה ב־8 ביולי 1946.
במהלך מלחמת העצמאות נכבשה עזה בידי מצרים.
א-שאווה המשיך לכהן כראש העירייה תחת הממשל החדש.
א־שאווה איבד בעקבות המלחמה את מרבית האדמות שברשותו, שנמצאו בשליטת ישראל.
א־שאווה נודע כתומך בעבדאללה הראשון, מלך ירדן.
ביולי 1951 פיזר הממשל הצבאי המצרי בעזה את העירייה והדיח את א-שאווה מתפקידו כראש העירייה.
ב־23 בנובמבר 1956, לאחר כיבוש רצועת עזה בידי ישראל במלחמת סיני, מונה א-שאווה בידי מפקד רצועת עזה סגן אלוף חיים גאון לראש עיריית עזה.
בינואר 1957 הגיש את התפטרותו מראשות העירייה אך חזר בו לאחר שהממשל הצבאי הפעיל עליו לחץ.
לאחר נסיגת צה"ל מרצועת עזה ב־7 במרץ 1957 וניסיון התנקשות בחייו, התפטר א-שאווה מראשות עיריית עזה ב־9 במרץ.
לאחר חזרת השלטון המצרי לרצועה, הושם א-שאווה בתחילה במעצר בית וביולי הועבר לבית כלא במצרים.
א־שאווה נפטר ב־7 בדצמבר 1965 בלונדון ממחלה.
אחיו של רושדי, רשאד א-שאווה, כיהן כראש עיריית עזה תחת הממשל הישראלי (1971–1982).
רוּת הַמּוֹאֲבִיָּה היא דמות מקראית, הגיבורה העיקרית של מגילת רות, וסבתא רבתא של דוד המלך.
מגילת רות מספרת את סיפורה של משפחת אלימלך המיוחסת משבט יהודה, שעקב הבצורת והרעב עוזבת את מולדתה והולכת לשדה מואב, אחד מאויבי ישראל באותה תקופה.
לאחר זמן מת אבי המשפחה, אלימלך.
בניה של אותה משפחה, מחלון וכיליון, מתחתנים עם שתי מואביות, רות וערפה, שעל פי חז"ל היו בנותיו או נכדותיו של עגלון מלך מואב.
לאחר כעשר שנים מתים גם שני הבנים, ונותרות רק נעמי, אם המשפחה, ושתי כלותיה.
לאחר שלא נותר לה דבר, ולאחר שהיא שומעת כי הבצורת בארץ ישראל פסקה, מחליטה נעמי לחזור למולדתה אבלה, חפויה וענייה, ומפצירה בכלותיה שלא יבואו עימה, כי אין לה דבר לתת להן.
לעומת עורפה שנשמעת לה וחוזרת למשפחתה, רות מתעקשת ודבקה בחמותה, ואומרת "עמך עמי ואלוהיך אלוהי", ומצהירה שרק המוות יפריד ביניהן ().
מדרש רות רבה מוסר כי נעמי ניסתה להניא את רות מלהתגייר בהסבר: "בתי, אין דרכן של בנות ישראל לילך לבתי תיאטראות ולבתי קרקסיאות".
למרות זאת מחליטה רות ללכת בעקבות נעמי.
לאחר שהן חוזרות לבית לחם הולכת רות ביוזמתה ובברכתה של חמותה לשדות, ללקט שיבולים אחר הקוצרים כפי שנהגו עניי ישראל באותם ימים (מתנות עניים).
ביום הליכתה אל השדה מושכת רות את תשומת לבו של בעל השדה, בעז.
בעז מברר אצל הנערים הקוצרים אודותיה, ומתוודע לעובדה שהיא קרובתו, כלת דודו אלימלך, ולפיכך מבקש ממנה שלא תלך לשדה אחר, אלא תלקט רק בשדהו, ומן הנערים הקוצרים מבקש הוא להעניק לה יחס מיוחד ולא להטריד אותה, ולאפשר לה לסעוד עימם ולחלוק איתה את מֵימיהם.
הוא אף מזמין אותה להצטרף לארוחתם בשדה, ומפגין כלפיה יחס חם, אשר מפתיע ומרגש את רות.
לאחר תקופה, יועצת נעמי לרות ללכת בלילה אל הגורן שם שוהה בעז בעת זמן זריית השעורים, ולשכב למרגלותיו במטרה לגרום לו לשאת אותה לאישה ().
אין זו מצוות ייבום במובן הפשוט של המילה, כיוון שמצוות ייבום נוהגת אך ורק בנשיאת אשת האח המת שלא השאיר יורשים, אך זה קשור למנהג הייבום – נישואים בין אשת המת לקרוב משפחתה.
רות נשמעת לה, מתרחצת, מתבשמת ולובשת את שמלותיה, ויורדת בלילה אל הגורן ושוכבת למרגלות בעז.
בעז נעתר, אולם מעלה בעיה חוקית: יש מישהו קרוב יותר ממנו ולפיכך שמורה לו זכות ראשונים אם יחפוץ להתחתן עם רות.
אולם הוא מבטיח כי אם לא יחפוץ הקרוב השני לשאתה, יישאה הוא.
למחרת בטרם עולה השחר הוא משלחה חזרה לביתה.
עוד באותו יום הוא עולה לשער העיר ופוגש שם את הקרוב השני המכונה "פלוני אלמוני", ששמו האמיתי כנראה על פי המדרשים היה 'טוב'.
בפני עשרה אנשים מזקני העיר אומר הקרוב השני כי אינו רוצה לממש את זכותו, בשל החשש להשחית את נחלתו ואת זרעו בנישואים אלו (), וכך למעשה עוברת הזכות אל בעז.
לאחר מכן מתחתנים בעז ורות.
מזיווג זה נולד בן אשר מנחם את נעמי, וממנו מלכות דוד, כפי שמספרת המגילה:
ממגילת רות ניתן ללמוד על תכונות ייחודיות של רות, כגון:
חריצות – כאשר רות מגיעה אל בית לחם, היא מיד יוצאת ללקט שיבולים, בלי לחכות שנעמי תאמר לה.
והיא מלקטת כל היום, ללא מנוחה כמעט ().
ובסוף היום רות חוזרת אל נעמי עם כמות גדולה של שעורים, אשר מספיקה להן למספר ימים.
צניעות – צניעותה של רות עוברת כחוט השני לכל אורך העלילה.
למשל, בתשובתה של רות לבועז לאחר שזה מביע כלפיה הערכה על שהיא עוזרת לנעמי, רות עונה בצניעות רבה ומתעלמת מן הדברים הטובים שבעז אמר עליה.
רות קוראת לו "אדוני", ומציגה את עצמה כשפחה שלו.
בכך היא מדגישה שהוא האדון והיא מקבלת את מקומה כאישה ענייה הזקוקה לעזרתו.
יכולת הכרת תודה – לאחר שבעז מראה כלפיה יחס מיוחד, רות יורדת על ברכיה ומשתחווה לו, ושואלת בהפתעה מדוע היא זכתה לקבל יחס כל כך מיוחד, היא הרי אישה זרה, לא מישראל והוא לא מכיר אותה.
בעלת חסד – בועז מכיר בהיותה בעלת חסד ואומר לה: הֵיטַבְתְּ חַסְדֵּךְ הָאַחֲרוֹן מִן-הָרִאשׁוֹן (מגילת רות פרק ג' פסוק י').
מהפסוק מובן שחסדה האחרון היה שבחרה בו כגואל ולא בבעל צעיר, אך באשר לחסדה הראשון ישנם כמה פירושים – על פי חלק מהמפרשים (למשל רש"י) היה חסדה עם חמותה נעמי, כשלא עזבה אותה באלמנותה ובדידותה, לפי מפרשים אחרים היה זה חסד עם בעלה, ויש מפרשים שהכוונה על רצונה להתגייר.
תפיסה תאולוגית – רות איננה מצפה לשכר או לגורל חיובי כתוצאה מדבקותה בחמותה.
מדבריה "וּבַאֲשֶׁר תָּלִינִי אָלִין", משתמע כי רות אינה מצפה לבית משלה, אלא היא נכונה לחיי נדודים לצידה של נעמי.
מדבריה עולה כי אזהרת נעמי דווקא נתקבלה ברוב-רושם, ורות מציגה את העתיד הצפוי לה בפסימיות רבה.
מסירות ודבקות לאהוביה – רות מתוארת כמי שאוהבת את חמותה.
זוהי ההופעה היחידה של השורש א-ה-ב במגילה, וזו אינה מתוארת כאהבת בשרים או אהבה רומנטית אלא אהבת נפש בינה ובין חמותה.
דבריה של רות "באשר תמותי אמות" מלמדת על הצהרה של דבקות עד קץ החיים, כאשר אפילו בקבורה תישאר רות עם חמותה.
אילן היוחסין (על פי מגילת רות, ספר שמואל, ודברי הימים) מראה את מרכזיותה של רות, ששדרת המנהיגות בממלכת יהודה משתלשלת ממנה.
רות'לס רקורדס היא חברת תקליטים מלוס אנג'לס, קליפורניה.
Ruthless Records מתמחה בעיקר בהפקת תקליטים לאמני גנגסטא ראפ.
את עיקר תהילתה קנתה בין השנים 1986-1991, בהן הפיקה תקליטים ל-N.W.A, מחלוצי הרכבי הגנגסטא ראפ ומהחשובים שבהם.
למן שנת 1994, לאחר פטירת מייסד החברה Eazy-E, החלה החברה לאבד ממעמדה המוביל.
באמצע שנות ה-90 ראתה החברה עדנה מחודשת עם הצלחתו הרבה של הרכב בשם Bone Thugs-n-Harmony.
רושם ראשוני הוא הרושם המתקבל על אדם בזמן הנע בין מספר אלפיות השנייה למספר דקות, במפגש ראשון עם אנשים אחרים.
הרושם הראשוני הוא אחד המרכיבים המכריעים בקביעת התפיסה הכללית על אותו אדם.
בזמן קצר זה נקבעת הדעה הכללית על האדם ובפרט דעה על המראה, שפת גוף, ריח גוף, צורת לבוש, התבטאות, מבטא וכדומה.
בכל פגישה חדשה בין אנשים נוצר רושם ראשוני כלשהו, וקשה מאוד לשנותו לחיוב או לשלילה.
"אין הזדמנות שנייה ליצור רושם ראשוני", מה שהופך את הרושם הראשוני לחשוב מאוד ביחסים העתידיים בין אותם אנשים.
חלקים בגוף אליהם מופנה הרושם הראשוני
בשביל הרושם הראשוני לגבי ידידות מבט שני המינים פונה לכיוון ירכיים וכפות רגליים בעוד שבמקרה התעניינות בזוגיות בשני המינים המבט פונה לכיוון ראש, בית החזה ומותניים (גברים מביטים לכיוון החזה ונשים - לכיוון הראש והחזה).
פנויים לזוגיות מתמקדים יותר בגוף מאשר בפנים ונשים מביטות בממוצע יותר זמן במי שהן באות להכיר מגברים.
רושם ראשוני מתחיל מקורות החיים של העובד וממשיך בראיון העבודה שהוא בעצם מעין "פגישה עיוורת" בין המראיין למרואיין.
אדם המגיע לראיון עבודה חווה רגשות של התרגשות, אי-נוחות ומתח במידה כלשהי.
כל הרגשות הללו יכולים לפגום ברושם הראשוני שהוא מעוניין ליצור.
"כימיה" חיובית עם המראיין עוזרת ביצירת רושם טוב.
במקרים מסוימים הרושם הראשוני מושפע מסטריאוטיפים ומדעות קדומות של המראיין בהתבסס על המראה הראשון של המרואיין.
גורמים היכולים להשפיע לחיוב או לשלילה על הרושם הראשוני הם:
אפקט הדמיון – עד כמה המרואיין דומה למראיין
רות איזקסון (24 בפברואר 1922 – 11 במאי 2008) הייתה פעילה חברתית בישראל, יושבת-ראש ויצו העולמית, יושבת-ראש אגודת ידידי הבימה ונשיאת עמותת משפחות מייסדי תל אביב.
למדה בגימנסיה הרצליה, בת מחזורם של אריה (לובה) אליאב ודן טולקובסקי.
בשנות ה-40 למדה היסטוריה ומדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים, שם הכירה את בעלה לעתיד אליהו איזקסון.
רות איזקסון הקדישה את חייה לפעילות ציבורית והתנדבותית.
הייתה מראשי פעילות ויצו ישראל.
בשנות ה-60 הייתה סגניתה של יו"ר ויצו ישראל חנה לוין.
בשנות ה-70 מונתה כחברת ההנהלה העולמית ושימשה יושבת-ראש מחלקת חינוך לגולה.
במסגרת תפקידה ארגנה כנסים וסמינריונים ברחבי העולם.
בשנת 1977 מונתה ליו"ר הנהלת ויצו העולמית, תפקיד אותו מילאה עד 1984. בשנות כהונתה כיו"ר ויצו העולמית עסקה רבות בהידוק הקשר שבין ההנהלה העולמית וההנהלה הארצית של הארגון.
אחרי שפרשה מויצו מונתה כיו"ר אגודת הידידים של התיאטרון הלאומי "הבימה" ופעלה יחד עם המנכ"ל דאז יעקב אגמון.
בשנותיה האחרונות הייתה נשיאת העמותה של משפחות מייסדי תל אביב.
בתקופתה כנשיאת העמותה חל יובל המאה להקמת תל אביב, והיא יזמה אירועים ופרסומים שונים לרגל היובל.
הייתה נשואה (עד למותו ב-2007) לאליהו איזקסון, מוותיקי הפרדסנים בישראל ונשיא התאחדות האיכרים.
ילדיה הם: המשורר מירון ח.
איזקסון, איש העסקים אורני איזקסון וארבל הוברמן.
כלתה היא אשת העסקים אירית איזקסון, יו"ר חברת ישראכרט.
רושל מאס היא סופרת, מתרגמת ומשוררת ישראלית הכותבת בשפה האנגלית.
נולדה בוויניפג שבקנדה וגדלה בוונקובר.
בשנת 1973 עלתה לישראל עם בעלה ושתי בנותיה והתגוררה במשך 25 שנים בקיבוץ בית השיטה.
למדה חינוך בקנדה וספרות ובלשנות באוניברסיטת חיפה, וכן פרסמה שלושה קובצי שירה.
כיום היא משמשת כעורכת כתב העת Kibbutz Trends.
הייתה מועמדת פעמיים בעבור פרס Pushcart Prize.
זכתה בתחרות Reuben Rose, פעם במקום שני ובשנת 2008 במקום ראשון.
רות אוזקי היא סופרת וקולנוענית בודהיסטית קנדית-אמריקנית.
אוזקי עבדה בטלוויזיה המסחרית ובתעשיית ההפקה במשך למעלה מעשור ויצרה מספר סרטים עצמאיים לפני שפנתה לשדה הכתיבה.
אוזקי נולדה וגדלה בניו הייבן, קונטיקט, לאב אמריקני ואם יפנית.
היא למדה אנגלית ולימודי מזרח אסיה במכללת סמית' והרבתה לטייל במזרח.
היא זכתה במלגה ממשרד החינוך היפני לתואר שני בספרות יפנית קלאסית באוניברסיטת נארא.
במהלך שנותיה ביפן, היא עבדה בקיוטו כמארחת בבר, למדה סידורי פרחים כמו גם תיאטרון נו ועשיית מסיכות, ייסדה בית ספר לשפות, ולימדה במחלקה לאנגלית באוניברסיטת קיוטו סנגיו.
אוזקי עברה להתגורר בניו יורק ב-1985 והחלה לעבוד בתעשיית הסרטים כארט דיירקטור בעיצוב תפאורה לסרטי אימה דלי תקציב.
היא עברה להפקת טלוויזיה ולאחר מספר שנים בהם ביימה תוכניות תעודיות עבור חברה יפנית, היא החלה להפיק סרטים משלה.
סרטה Body of Correspondence (1994) זכה בפרס ניו ויז'ן (New Visions Award) בפסטיבל הסרטים של סן פרנסיסקו והוקרן ברשת הטלוויזיה PBS.
סרטה Halving the Bones (1995), הוא סרט אוטוביוגרפי עטור פרסים, המגולל את מסעה של אוזקי, בו היא משיבה את שארית ביתה של סבתה מיפן.
הסרט הוקרן בין השאר בפסטיבל סאנדנס, במוזיאון לאמנות מודרנית, בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול (Montreal World Film Festival) ובפסטיבל הסרטים על-שם מרגרט מיד (Margaret Mead Film Festival).
אוזקי היא מרצה מבוקשת בקולג'ים ובאוניברסיטאות ומחלקת את זמנה בין העיר ניו יורק לאי קורטז שבקולומביה הבריטית.
בעלה הוא האמן אוליבר קלהאמר (Oliver Kellhammer).
היא עורכת האתר Everyday Zen.
פרס קיריאמה (Kiriyama Prize) עבור הספר "שנת הבשרים שלי"
American Book Award עבור הספר "על פני הבריאה כולה"
בעברית: שנת הבשרים שלי, עם עובד, 2001
בעברית: על פני הבריאה כולה, תרגם מאנגלית: שרון גל, עם עובד, 2006
בעברית: סיפור זמני, תרגום: יעל סלע, הוצאת עם עובד, 2014
הספר שבעין הסערה, תרגום: שירי שפירא, הוצאת עם עובד, 2022
רות אוליבר (נולדה ב-12 ביוני 1959) היא קונדיטורית, עיתונאית אוכל, עורכת קולינרית ומחברת ספרי בישול ישראלית.
אוליבר החלה את לימודי הקולינריה בתיכון ויצו צרפת בתל אביב, למדה את העבודה המעשית בקונדיטוריה "צהלון" שהייתה מתחת לביתה ביפו.
והמשיכה בעבודה במרכז מזון בצה"ל.
אוליבר כותבת טור קבוע במגזין האוכל השולחן, עברה השתלמויות בתחום הקונדיטוריה בצרפת, וקורסים ללימוד והדרכה, וכיום היא מלמדת בבתי ספר לבישול: "עושים בישול", "גרובשטין", "אנינים"," פוד סטפס" ו"סו שף", היא חסידת ה"פינגר פוד" (האוכל הקטן) עליו היא אחראית באולם האירועים "מעגלים" שביבנה, ובעלת הקייטרינג "אוליבר".
סגנון הבישול של אוליבר הוא אקלקטי.
אוליבר מעריכה במיוחד את הקונדיטור פייר הרמה והשף תומאס קלר, ובישראל את השפים שלום קדוש ואורן גירון.
אוליבר נשואה ואם לשלושה בנים.
כתבה יחד עם אורלי פלאי-ברונשטיין
מכניסים שמחה לפסח: מתכונים חגיגיים וטעימים במיוחד, שיבטיחו שתככבו בארוחת החג (2009)
The Book of New Israeli Food (2007) / ז'אנה גור, עריכה משותפת עם אורלי פלאי-ברונשטיין
רות איילון (קורן-הרשלר) (17 במרץ 1929 - 11 באוקטובר 2018) הייתה אתלטית ישראלית, אלופת ישראל, שיאנית ישראל, בעלת מדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות במכביה השלישית (1950).
מורה לחינוך גופני ומפקחת על החינוך הגופני במחוז ירושלים.
נולדה בשם רות קורן בחיפה, בתם של דבורה ויעקב קורן.
שרתה בפלמ"ח ולאחר מכן, בחטיבת גבעתי בצה"ל בתפקיד מש"קית חינוך.
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1948 היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.53 מטר, לפני ציפורה לוין ממכבי הצפון תל אביב (4.43 מטר) ובריצת שליחות 4x100 מטר (הפועל) ביחד עם רעיה ברונשטיין, רות מלצר ודבורה רוף בתוצאה של 58.6 שניות.
התאמנה באתלטיקה בקריית אליעזר בהדרכת דוד הרשלר, בעלה לעתיד.
לאחר נישואיה, עברה להתאמן בקבוצת הפועל ירושלים.
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכתה איילון במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 13.8 שניות.
בתחרות שנערכה ב-21 בספטמבר 1953 קבעה איילון בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם לאה זמרי, דלית קליינמן ואיה שמוקלר שיא ישראלי חדש של 53.9 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכתה איילון בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 13.5 שניות, אחרי לאה זמרי (12.8 שניות) ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 27.7 שניות, אחרי איירין לדרמן מבריטניה (26.7 שניות) ורודה אייבל מדרום אפריקה (27.3 שניות).
למדה חינוך גופני במדרשה למורים לחינוך גופני במכון וינגייט ב-1950 והוסמכה להוראת מקצוע זה.
ב-1983 למדה באוניברסיטת בוסטון וסיימה תואר שני, אף הוא בחינוך גופני.
לימדה חינוך גופני בבית ספר "המכינות הפדגוגיות שליד בית המדרש למורים ע"ש דוד ילין" ולאחר מכן בבית המדרש עצמו.
במשך שנתיים קיימה בבית המדרש מגמה לחינוך גופני שבוגריו הוסמכו הן כמורים כלליים והן כמורים לחינוך גופני.
בשנת 1977 מונתה למפקחת על החינוך הגופני במחוז ירושלים.
במסגרת זו שיפרה בין שאר פעילויותיה, את תהליכי ריכוז תוצאות התחרויות המחוזיות באמצעות שימוש במחשוב, תהליך חדשני בתקופה זו.
איילון הייתה נשואה לעורך דין דוד איילון (הרשלר), אתלט מצטיין ומאמן אתלטיקה, אלוף ושיאן הפועל בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל.
נולדו להם 3 בנים, ביניהם ניצב שחר איילון, גם הוא אתלט בעברו.
נפטרה ב-11 באוקטובר 2018, והובאה למנוחות לצד בעלה דוד בבית העלמין הר המנוחות בירושלים .
רות אורן (נולדה ב-16 בינואר 1973) היא סופרת ומשוררת ילדים ישראלית.
אורן נולדה וגדלה במושב בית יצחק בעמק חפר, אימה הייתה גננת ואביה חקלאי.
בהשראת ילדותה במושב כתבה שירים רבים על בעלי החיים והטבע.
אורן כתבה שירים וסיפורים מגיל צעיר מאוד, ובגיל 11 החלה לפרסם שירים וסיפורים פרי עטה בעיתון הילדים "הארץ שלנו".
במהלך שירותה הצבאי השתתפה בקורס כתיבה לילדים בהנחיית נורית זרחי בבית אריאלה.
לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת חיפה וקיבלה תואר ראשון בספרות עברית ואמנות יצירה.
אורן למדה הוראה במכללת אורנים משם קיבלה תעודת הוראה, ובנוסף למדה ספרנות ומידענות במכללת גורדון.
אורן כותבת שירה ופרוזה לילדים.
בשנת 2002 זכה סיפור קצר שכתבה: "סבתא עוברת דירה ולוקחת איתה את הים", במקום הראשון בעמק חפר בתחרות של מפעל הפיס.
הסיפור אף עובד והוצג על ידי השחקן אלי גורנשטיין.
ספרה הראשון, "מי יושב על הגבעה?", ספר שירים לילדים, יצא לאור בשנת 2002. מאז, כתבה עוד עשרה ספרי ילדים.
בשנת 2014 זכה ספרה "מר סביון וגברת רקפת" בעיטור הפנקס לספר שירה מצטיין.
בשנת הלימודים תשע"ח הוא נבחר לספריית פיג'מה וחולק לגני הילדים.
ספרה "מעשה באביגיל שאבדה לה שנת הליל" נבחר על ידי משרד החינוך למצעד הספרים תשע"ו והומלץ לגילאי 4-5.
שירתה לילדים זכתה לשבחי הביקורות והושוותה לשירתה של פניה ברגשטיין.
מאירה ברנע-גולדברג על ספרה של אורן, "הפרה של סבא יפת": "ספר שהורים יאהבו להקריא.
קשור ומושפע מן השירים הקצרים של פניה ברגשטיין האהובה".
נשואה לארכאולוג אלירן אורן ואם לשתי בנות.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2002
מגרת ההפתעות, תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2007
אתי ספגטי, אור יהודה: כנרת, 2008
רוני ורוני, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2011
הפרה של סבא יפת: שירי חיות לפעוטות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2011
רכבת טסה על פסים: שירים-על-גלגלים לפעוטות, אור יהודה: כנרת, 2013
גמדים בשכונה, תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2013
מר סביון וגברת רקפת: שירי פרחים לפעוטות, אור יהודה: כנרת, 2014
מעשה באביגיל שאבדה לה שנת הליל, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
נופית מחפשת בית, בני ברק: ספריית הפועלים, 2018.
בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2018.
בני ברק: ספריית הפועלים, 2022.
2020- פרס אקו"ם ליצירת ספרות בתחום הילדים והנוער, על ספרה "אני שורקת בגינה"
רות אוסבורן הייתה אישה אנגלייה, שהואשמה כמכשפה ונרצחה על ידי שכניה בלינץ'.
בשנת 1751, במחוז הרטפורדשייר, רות אוסבורן, קשישה ענייה, הלכה לחווה של אדם בשם באטרפילד, סמוך לעיירה טרינג, והתחננה למעט חלב.
באטרפילד סירב לה באופן גס, והיא הלכה משם בכעס, כאשר, לדברי באטרפילד, היא מסננת לעברו "המלך ייקח אותך ואת חזיריך על האנוכיות שלך".
כעבור זמן מה, מספר מעגלותיו חלו, ובאטרפילד עצמו לקה בהתקפי אפילפסיה.
בעזרת חבריו ושכניו, הוא החליט שהוטל עליו כישוף, למרות התקפי אפילפסיה שהיו לו עוד קודם, אחרי שחלה בכולרה.
חבריו במסבאה המליצו לבאטרפילד לפנות למכשפה לבנה או חכמה כדי למצוא מרפא.
חכמה זקנה הובאה מנורת'האמפטונשייר, והיא אישרה חשדותיהם, שכבר הופנו כלפי רות אוסבורן ובעלה ג'ון, שניהם זקנים בלתי מזיקים בני יותר משבעים, שחיו בשולי החברה, בבית עבודה, וחיו מנדבות.
שישה שומרים חמושים בקלשונים הועמדו להגנת החווה כדי לוודא שלא יוטלו שם כשפים נוספים.
עד מהרה, יצאה האשמה פומבית נגד הזוג, וכרוז העיירה הוציא הודעה שבהסכמת הקהילה, יתנהל הליך הטבעה.
אף על פי שעל פי חוק כישוף כבר לא היה פשע, את האמונות של העם היה יותר קשה לשנות.
גורמים רשמיים, כמו שופט המחוז, העלימו עין, כנראה כי הבינו את הלך הרוח הציבורי ולא רצו להסתכן שהזעם יופנה אליהם.
בכל מקרה, לא היה קיים אז באנגליה גוף כמו משטרה, שיכל למנוע הפקרות של החוק.
בהודעה שפורסמה לא נאמר במפורש שמדובר בכישוף, אך תהליך ההטבעה שהובטח - שגם היה מובטח למשוך קהל – הצביע על כך שמדובר במשפט מכשפות.
על פי הכרוזים, "תיערך הטבעה פומבית לגבר ואישה בעוון מעשיהם הרשעים", כלומר, ההליך היה ספק משפט וספק כבר עונש.
ההטבעה נקבעה ליום 22 באפריל 1751.
המון גדול של כ-5000 אנשים נאסף במרכז טרינג ביום המיועד, שכלל אנשים מכל שכבות החברה - העשירים והעניים, רכובים על סוסים והולכי רגל, ילדים, מבוגרים וזקנים.
האירוע נחשב כאטרקציה גדולה, והקהל הגיע כדי לראות את משפטה של רות, היכללות בעלה ג'ון במשפט היה מקובל עליהם אך לא האירוע המרכזי.
פקידי העיירה חששו לשלומם של רות וג'ון, והעבירו אותם מבית העבודה שם נכלאו עד המשפט אל הכנסייה, שם קיווה שיהיו בטוחים.
כשהשניים לא נמצאו בבית העבודה, ההמון הזועם החל לפרק את המקום - שברו חלונות, הפילו צד אחד של הבית, והתחילו לאיים לשרוף את המקום, ואת מנהל בית העבודה בתוכו.
המנהל, ג'ון טומקינס, לבסוף סיפר לפורעים היכן רות וג'ון.
השניים נגררו מתוך הכנסייה כאשר הגברים שאחזו בהם בועטים בהם ויורקים עליהם.
הם הופשטו, וכשאצבעות ידיהם כבולות לבהונות רגליהם – הושבו בכיסא הטבעה (מתקן שהיה מיועד למבחני מכשפות מסוג זה), והורדו לתוך המים, ונמשכו לכאן ולשם בעזרת המכונה.
רות, שהייתה עטופה בסדין כדי למנוע בריחה, צפה מספר פעמים לפני המים כשהסדין התמלא באוויר בגרירה, ואיש בשם תומאס קולי, מנקה ארובות, חבט בה במקל כדי לוודא שתישאר מתחת למים, שהיו כה בוציים שהיא נחנקה.
כשהוציאו אותה מהמים, וזרקו את גופתה העירומה לגדות האגם, היא הייתה נטולת רוח חיים.
האנשים אז כבלו את גופתה לבעלה ג'ון.
על פי השמועה הוא נפח נשמתו כעבור מספר דקות, אך למעשה הוא התאושש מספיק כדי להגיש עדות במשפט שנערך לאחר הרצח של רות, וכנראה מת כעבור מספר ימים.
תומאס קולי הפך לגיבור עממי באותו יום, אך כשדבר המקרה הופץ, הרשויות המחוזיות החליטו לא להתעלם.
חוקר מקרי המוות קבע שמדובר ברצח בכוונה תחילה על ידי תומאס קולי, מנקה ארובות, ועשרים אנשים נוספים לא ידועים.
קולי נעצר כמנהיג האירוע, אשר גם אסף כסף מהנוכחים כשהבטיח להם להראות להם "הטבעת מכשפה זקנה", ואיתו שני גברים נוספים - ויליאם המבלס וצ'ארלס יאנג.
רק קולי עמד בסופו של דבר למשפט, בו הוא טען שהוא נכנס למים כחבר, במטרה להציל את רות.
אך חבר המושבעים הרשיע אותו, והוא נידון למוות.
הוא הוצא להורג למחרת, ביום 24 באוגוסט 1751. מכיוון שהציבור היה סימפתי כלפי קולי, וכדי למנוע ניסיונות להצילו, ההוצאה להורג נערכה עם תהלוכה צבאית.
אלפים עמדו לצידי הדרכים כדי ללוות אותו בדרכו, כאשר טענות עלו מביניהם שזה מקרה קשה לתלות אדם על השמדת מכשפה רעה.
לאחר תלייתו, עמוד התלייה נותר על כנו לתקופה, כאזהרה לתושבים לא לקחת את החוק לידיהם.
מבחינת הרשויות, המטרה הייתה להעביר מסר שאין כזה דבר מכשפות, ובחרו במקרה של קולי כדי להוות דוגמה.
לפיכך, קולי נאלץ לחתום בלילה לפני הוצאתו להורג על הצהרה, שתיקרא לקהל שנאסף, ועל פיה אין כזה דבר מכשפות:
את ההצהרה של קולי הקריא לקהילה אדואר בושייה, הכומר של אותה הכנסייה בה חיפשו הזוג קולי מקלט, ולא מצאו.
תושבי האזור פיתחו אמונה שרוחו של קולי חוזרת בלילות חשוכים בצורת כלב שחור ענק עם שיניים צהובות.
גם המקרה האחרון בו נידונה מכשפה למוות על פי חוק באנגליה היה בהרטפורדשייר, והוא המקרה של ג'יין ונהאם, בשנת 1712.
רושן, או בשמה המלא חברת הממתקים רושן (באוקראינית: "Кондитерська корпорація "Рошен, באנגלית: Roshen Confectionery Corporation) היא חברה לייצור ממתקים הנשלטת על ידי פטרו פורושנקו.
רושן היא יצרנית הממתקים הגדולה ביותר באוקראינה, ומחזיקה מרכזים בקייב, בוויניצה, בקרמנצ'וג וביאהוטין, וכן מרכזים במדינות הונגריה, ליטא ורוסיה.
שם החברה נגזר משם משפחתו של בעליה: פורושנקו (Poroshenko).
בשנת 2014 דורגה חברת רושן במקום ה-20 ברשימת "טופ 100 תעשיית הממתקים" של "Candy Industry Magazine".
החברה מייצרת כל שנה כ-410,000 טון של ממתקים.
רושן מייצאת את מוצריה לקזחסטן, אוזבקיסטן, קירגיזסטן, אזרבייג'ן, ארמניה, מולדובה, אסטוניה, פולין, לטביה, ליטא, ארצות הברית, קנדה, גרמניה וישראל.
בעבר כ-40% מהתפוקה של רושן יוצאה לרוסיה, עד שרוסיה הפסיקה לחלוטין לייבא ממנה ביולי 2013, עקב החלטת רשויות הבריאות ברוסיה לאסור את מכירת מוצרי החברה בטענה שהמוצרים אינם עומד בתקנים של שירות הבריאות הרוסי.
פעילותו הפוליטית של בעלי החברה האוקראיני בשנת 2014 במחאה על המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים באוקראינה ועל כיבוש חצי האי קרים, גרמה לעוינות כלפיו וכלפי החברה שמזוהה עמו רושן, וגרמה לעוינות גדולה עוד יותר לאחר היבחרו לנשיא אוקראינה בעודו ממשיך בפעילותו הפוליטית הזו.
אף על פי שהצעדים של הרשויות ובתי המשפט ברוסיה נעשו, באופן רשמי, לפי כללים מנהליים ומשפטיים טכניים ואובייקטיביים, רבים מאמינים שמדובר ברדיפה פוליטית ובהתנכלות מכוונת של השלטון הרוסי נגד בעלי החברה.
ביולי 2013 אסרה רוסיה את המשך ייבוא מוצרי רושן למדינה, בטענה שהמוצרים אינם עומדים בתקנים הנדרשים לפי שירות הבריאות הרוסי: שיש טעויות בתוויות של הערכים התזונתיים על המוצרים, שיש בעיות בתהליכי הייצור במפעל ובספקים של חומרי גלם (כמו חלב) של המפעלים, ועוד.
זמן קצר לאחר מכן נערכו ביקורות למוצרי החברה גם במדינות בלארוס, מולדובה, קזחסטן וקירגיזסטן, אך במדינות אלו הביקורות לא הובילו לתלונות על מוצרי החברה.
ב-21 באוקטובר 2013 אמר שגריר רוסיה באוקראינה, מיכאיל זורבוב, ש"אין בעיות עם איכות המוצרים, הם בטוחים לשימוש.
אך יש בעיות הקשורות לטכנולוגיית הייצור, ובשימוש במספר רכיבים שאינם מוסדרים בהתאם לחוק".
על פי ההסכם שנחתם בין רוסיה לאוקראינה ב-17 בדצמבר 2013, עד 1 במרץ 2014 היו אמורים מוצרי רושן לשוב לחנויות ברוסיה.
עם זאת, ב-12 במרץ 2014 אנה פופובה, ראשת השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הגנת זכויות הצרכן קבעה שאוקראינה טרם מילאה את מחויבויותיה בהתאם להסכם, הנדרשות על מנת לאפשר למוצרי רושן לחזור לרוסיה.
במשך שנים הפעילה רושן מפעל בעיר ליפצק שברוסיה.
במרץ 2014 החליט בית המשפט המחוזי לעניינים מסחריים במוסקבה על הפסקת פעילות רושן ברוסיה ועיקול כל נכסיה, ובכללם המפעל.
לאחר מאבק משפטי ותקשורתי, הופשרו רוב נכסי רושן ברוסיה והותר לה להמשיך לפעול ברוסיה, אך היא נאלצה לשלם הוצאות משפט של מאות אלפי דולרים.
ב-13 במאי 2014 אסרה רוסיה על מכירת מוצרי רושן בחצי האי קרים.
באפריל 2015 נקנסה החברה ב-3.5 מיליון דולר לכאורה עקב אי תשלום מיסים במפעל בליפצק.
בסוף אפריל נפתחה חקירה של הפרקליטות ברוסיה, שהובילה לעיקול כל הנכסים והחשבונות של רושן ברוסיה בשווי של 40 מיליון דולר, אך לאחר מכן המשיך המאבק והמפעל המשיך לבסוף לעבוד.
באפריל 2017 הודיעה רושן כי מסיבות פוליטיות וכלכליות, היא מפסיקה את הפעילות במפעל בליפצק.
לדברי החברה, עקב הירידה המתמשכת בפעילות המפעל בשנים האחרונות, פוטרו כבר עובדים רבים במהלכן.
עקב סגירת המפעל פוטרו 700 העובדים שנותרו בו עד לתאריך זה.
ב-19 בפברואר 2024 פורסם שבית המשפט בליפצק החליט להעביר לרוסיה מניות של מפעל הממתקים "רושן ליפצק".
היא ייצגה את ישראל באולימפיאדת רומא (1960) ובשתי אליפויות עולם (פראג 1962 ודורטמונד 1966).
נולדה בחיפה להורים יוצאי צ'כוסלובקיה.
בילדותה החלה בחוג לריקוד, אולם בהמלצת המדריכה החלה לבקר בחוג להתעמלות.
בגיל 10 עברה עם הוריה לכפר גלעדי.
אגנס קלטי בחרה בה ובחברת קיבוץ נוספת להשתתף ב (1957) בהתעמלות מכשירים ובמקבילים מדורגים, לאחר שחזתה ביכולותיהן בחוג ההתעמלות במשק.
היא אימנה אותן בקבוצת הפועל כפר גלעדי.
שלושה שבועות לפני אולימפיאדת רומא (1960) ניפצעה אבלס בתאונת דרכים ברומא אך בסופו של דבר השתתפה במשחקים וסיימה במקום 93 בתחרות הקרב רב בתוצאה של 66.264 נקודות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 55 בתרגיל על מקבילים המדורגים, במקום 79 בתרגיל הקרקע, במקום 100 בתרגיל הקפיצות ובמקום 108 בתרגיל הקורה.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 סיימה אבלס בתחרות הקבוצתית במקום 15 ובתחרות הקרב רב אישי היא סיימה במקום 67 בתוצאה של 71.698 נקודות.
אבלס פלד היא אם לארבעה וסבתא ל־11 נכדים.
בנה, עופרי, משמש כמנהל העסקים של כפר גלעדי.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל פונתה לקיבוץ האון.
רות אחלמה היא מתרגמת גרמנייה-ישראלית.
נולדה כרנאטה בטנפיהר (Renate Böteführ) בקוודלינבורג שבסקסוניה-אנהלט, וגדלה במנהיים שבבאדן-וירטמברג.
בשנים 1963–1964 השתתפה בחילופי תלמידים בארצות הברית ובשנת 1965 סיימה את בחינות הבגרות שלה.
מ-1965 עד 1969 למדה תורת המשפט באוניברסיטת היידלברג.
בין 1969 ל-1973 השלימה את שנות ההתמחות המשפטית שלה, שאת חלקן העבירה אצל עורך דין בתל אביב.
בשנים 1973–1974 למדה מדעי היהדות בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי שבאוהיו.
בשנת 1974 התגיירה ונישאה לכימאי הישראלי אברהם אחלמה.
יחד עם בעלה היגרה לישראל.
בישראל, עבדה בתחילה בתור מגיהה בעיתון היקי "חדשות ישראל" בשפה הגרמנית.
מאוחר יותר, למדה מדעי המידע באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שסיימה את לימודיה עבדה בתור ספרנית בספרייה של הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
מאז 1979 עובדת בעיקר בתור מתרגמת עצמאית.
היא בעלת אזרחות גרמנית וישראלית, ומתגוררת במרכז תל אביב.
רות אחלמה תרגמה בתחילה בעיקר ספרי עיון, אך לאחר מכן עברה להתמקד בתרגום ספרות יפה מעברית לגרמנית.
בין הסופרים שאת יצירותיהם תרגמה ניתן למצוא את אברהם ב.
יהושע, את עמוס עוז ואת מאיר שלו.
מ-1993 עד 1995 הייתה רות אחלמה נושאת טבעת "הירונימוס" של איגוד המתרגמים הדוברים-גרמנית של יצירות ספרותיות ומדעיות.
היא העבירה את הטבעת הלאה להרטמוט פנדריך (Hartmut Fähndrich).
ב-1995 קיבלה, בשל תרגומיה ליצירות של עמוס עוז, את פרס פאול צלאן.
ב-2015 ניתן לה פרס התרגום מעברית לגרמנית, שניתן אז בפעם הראשונה.
ב-2019 קיבלה את אות מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (Bundesverdienstkreuz am Bande)
רות' האברד הייתה פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
היא האישה הראשונה שקיבלה את התואר פרופסור מן המניין בתחום הביולוגיה.
האברד נולדה בווינה ב-1924, בת לריצ'רד והלן הופמן, רופאים מווינה וסוציאליסטים יהודים.
היא ומשפחתה ברחו מווינה לבוסטון כשהנאציזם הגיע לאוסטריה ב-1938.
האברד פגשה את פרנק האברד ונישאה לו בגיל 18 בשנת 1942, לפני גיוסו למלחמה, והם נפרדו כבר בשנת 1951.
ב-1944, האברד סיימה את לימודיה במגמת ביוכימיה במכללת רידקליף, ובמשך שנה עבדה כעוזרת מחקר במעבדה לכימיה בהרווארד, אותה ניהל פרופסור ג'ורג' וולד.
שנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הצטרפה האברד למעבדת מחקר בתחום הראייה של פרופ' וולד והתחילה את שם את מחקרה על פיגמנט חזותי.
האברד קיבלה את הדוקטורט שלה ב-1950 עבור מחקרה המסביר את המנגנון שבו ויטמין A הופך לרטינל.
לאחר מכן היא חקרה כיצד מולקולה של פיגמנט חזותי מסונתז מרטינל לאופסין.
בנוסף, האברד, פרופ' וולד ושאר חברי המעבדה, גילו תגלית פורצת דרך, כיצד איזומר של רטינל נדרש כדי לסנתז את כל הפיגמנטים החזותיים.
פרופ' וולד הפך לבעלה השני ב-1958 והשניים הביאו לעולם שני ילדים: אלישע (נולד ב-1959) ודבורה (נולדה 1961).
ב-1967 זכו האברד וג'ורג' וולד במדליית פאול קארר המכובדת, עבור המחקרים שלהם בתחום הראייה.
ב-1973 נבחרה האברד כעמיתה באקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים ובמכון האוקיינוגרפי בוודס הול.
כשנה לאחר מכן האברד קיבלה את התואר פרופסור לביולוגיה בהארוורד, והייתה האישה הראשונה בתחומה.
במשך השנים המשיכה האברד במעבדה של וולד, היא הדריכה ועבדה עם סטודנטים רבים, שתפה ברעיונותיה ונתנה עידוד וביקורות חיוביות.
עד העת בה האברד קיבלה את הקביעות בעבודתה, תחום העניין שלה השתנה, ממחקרים מדעיים לנושאים פמיניסטיים ופעילות חברתית.
היא ייסדה קורס פורץ דרך "ביולוגיה ונשים" שהוכר גם בשם "ביו 109".
בקורס, לימדה לחשוב בצורה ביקורתית, בהקשר ההיסטורי וכיום, על נושאים כמו ביולוגיה, מדע, מגדר וסקסיזם.
במסגרת הקורס העלתה את המודעות בנושאי מגדר, גזענות ביחס לבריאות האישה, זכויות נשים, והשתתפותן בחברה.
"ביו 109" החל כסמינר קטן שנערך במכללת רדקליף ב -1975, שנה לאחר שקבלה האברד את קביעותה, אולם ב-1979 גדל הקורס וכלל יותר משמונים תלמידים.
על סמך "ביו 109", ערכה האברד ספר בשנת 1979 שנקרא "נשים מביטות על ביולוגיה מביטות על נשים" אשר כלל מאמר פורץ דרך " האם רק גברים התפתחו?".
הספר, שיצא לאור מחדש ב -1982 כ"נשים ביולוגיות: המיתוס הנוח ", אשר דן באפליית נשים במדע לאורך ההיסטוריה, והפך לאחד מאבני היסוד בתחום תולדות הנשים במדע.
בנוסף, הספר עורר ראייה ביקורתית רחבה, על ידי ביבליוגרפיה של 55 עמודים על הצמיחה המהירה של נשים בתחומי מדע ובריאות.
הפעילות והכתבים של האברד בשנות ה -70 ותחילת שנות ה -80 הביאו עידן של ביקורת פמיניסטית שחשפה את תפקיד המדע כתמיכה באפליית נשים.
היא דחתה את השימוש בתאוריה האבולוציונית ובגנטיקה כדי לתמוך בהסברים דטרמיניסטיים להתנהגות החברתית האנושית.
חששותיה של האברד לגבי דטרמיניזם ביולוגי התרחבו מעבר לנושאים של נשים, לאלה של גנטיקה, אאוגניקה וגזע.
היא הייתה שותפה במועצה לאחריות בגנטיקה, והטילה ספק בשימוש בטכנולוגיות רבייה חדשות, הכוללות את הרחבת הבדיקות הגנטיות, ואפשרויות להגיע לשיפורים גנטיים.
ספרה האחרון, "התפוצצות הגנים" (1993), שכתבה בשיתוף עם בנה אלישע, בחן וביקר את האופן שבו מידע גנטי לעיתים מתפרש שלא כהלכה על ידי מדענים ועסקים.
בסופו של דבר, חששותיה הובילו לשאלות כמו מי יכול לעשות מדע, כיצד ההרכב הגזעני והמגדרי של הקהילה המדעית משפיע על הנושאים הנחקרים, ומי מרוויח מהישגים מדעיים.
האברד הטביע את חותמה בהישגיה המדעיים, בהוראתה ובהדרכתה הנשית של סטודנטיות, ובמיוחד במחויבותה לצדק חברתי לאורך הקריירה שלה בהרווארד.
מועדון הכדורגל של רות'האם יונייטד המכונה The Millers; הוא מועדון כדורגל מהעיר רות'רהאם, שבדרום יורקשייר, אנגליה.
המועדון משחק בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
בתחילה היו צבעי המועדון היו צהוב ושחור, אך הם השתנו לאדום-לבן בסביבות 1930. הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון ניו יורק, אצטדיון המכיל 12,021 מקומות ישיבה.
שורשיו של המועדון החלו בשנת 1877, אז הוקם המועדון כמועדון הכדורגל ת'ורנהיל (לימים ת'ורנהיל יונייטד).
במשך שנים רבות הקבוצה המובילה באזור הייתה רות'רהאם טאון.
עם זאת, בסוף המאה הוצאה טאון מליגת הכדורגל ויצאה מכלל עניין, מועדון חדש בעל אותו שם הצטרף מאוחר יותר לליגת מידלנד.
בינתיים, הונו של מועדון ת'ורנהיל היה בעלייה עד כדי כך שבשנת 1905 הם טענו שהוא המועדון הבולט בעיירה ושינו את שמם למחוז רות'רהאם.
עד שנת 1925 הונו של המחוז ירד ובשלב זה התברר כי קיום שני המועדונים מקצועיים בעיירה אינו בר קיימא.
השיחות החלו בפברואר 1925 ובתחילת מאי התמזגו שני המועדונים והקימו יחד את רות'רהאם יונייטד.
רות'רהאם הגיעה למיקום הגבוה ביותר שלה אי פעם בשנת 1955 כשסיימה במקום השלישי בליגה השנייה כאשר רק ממוצע שערים מונע ממנה עלייה לליגה הבכירה.
במהלך אותה עונה השיגה הקבוצה תוצאות בולטות כולל ניצחון 6–1 על ליברפול.
המילרים זכו בתואר אליפות הליגה השלישית בעונת 1980/81, ופספסו את העלייה בארבע נקודות בעונה שלאחר מכן, מיקום שיא אותו לא שברו עד היום.
במהלך שנות התשעים המועדון נע בין הליגה השלישית לרביעית.
בשנת 1996 רות'רהאם יונייטד זכתה בפרס הפוטבול ליג.
בתחילת 2006, הוכרז כי המועדון עומד בפני עתיד כלכלי לא ברור וחובות גדולים.
התערבות של אנשי עסקים החזיקה אותם הצילה את המועדון מקריסה ובעונה שלאחריה פתחה את העונה במינוס עשר נקודות עקב בעיות כלכליות.