tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי הערכתו של מרכז המחקר של הפארק הימי המבנים החיים הנוכחיים של השונית הם בני 6,000 עד 8,000 שנים.
שרידיה של שונית מחסום עתיקה הדומה לשונית המחסום הגדולה נמצאים באזור קימברלי, הנמצא בחלק הצפוני של אוסטרליה המערבית.
האזור בשונית שהוכרז כאתר מורשת עולמית חולק ל-70 אזורים אקולוגיים, מתוכם 30 מוגדרים כאזורי שונית והיתר כאזורים שאינם שונית.
בחלק הצפוני של שונית המחסום הגדולה נוצרו שוניות סרט ושוניות דלתה, והם ייחודיים לאזור זה.
בשונית המחסום הגדולה אין אטולים, ונדיר למצוא שוניות הצמודות לחלק היבשתי העיקרי.
שוניות החוף מפוזרות על פני מרחק רב, והן נפוצות בעיקר בסמוך לאיים שבחלק הדרומי של שונית המחסום הגדולה.
שוניות לגונה נמצאות גם כן בחלק זה, אך חלקן נמצאות גם בסמוך לחוף מפרץ הנסיכה שרלוט שבצפון שונית המחסום.
שוניות החרמש נפוצות בעיקר במרכז שונית המחסום הגדולה, והן נמצאות גם בקצה הצפוני של הפארק הימי ובשוניות סוויין.
שוניות מישוריות נמצאות בעיקר בקרבת קייפ יורק, מפרץ הנסיכה שרלוט וקיירנס, המצאים בחלק הצפוני ובחלק הדרומי של שונית המחסום הגדולה.
רוב האיים הנמצאים בשונית נמצאים מעל שוניות מישוריות.
האקלים בשונית המחסום הגדולה הוא אקלים טרופי המושפע מלחץ משווני נמוך בחודשי הקיץ, ומאזור לחץ גבוה סוב-טרופי בחודשי החורף.
האקלים מושפע במידה רבה מהיבשת הסמוכה אליו ומהשפעות האוקיינוס.
דפוסי הרוח נקבעים לאורך רוב השנה על ידי רוחות הסחר הדרום-מזרחיות.
בין ינואר למרץ הרוח נעה מכיוון צפון-מערב בחלק הצפוני של השונית, והיא מושפעת מהחזית הפנים-טרופית של המונסון.
כמות המשקעים תלוי במיקום ובזמן.
הקיץ היא העונה הרטובה ביותר בגלל השפעות המונסון וסופות הציקלון.
במהלך החורף עשויים לרדת גשמים עזים בחלקה הדרומי של השונית.
הטמפרטורה הממוצעת הגבוהה ביותר היא בין 30°C בינואר ל-23°C ביולי, ואילו הנמוכה ביותר היא בין 24°C בינואר ל-18°C ביולי.
טמפרטורת פני המים מגיעה לשיאה בפברואר, ולמינימום ביולי.
שונית המחסום הגדולה משמשת כבית גידול עבור מגוון ביולוגי רחב של יצורים חיים, הכוללים מינים פגיעים או בסכנה שחלקם אנדמיים לשונית עצמה.
בתחומי השונית תועדו כ-30 מינים של לווייתנאים, דולפינים ופוקניים, כולל לווייתן מינקי, דולפינים מהסוג סוסא, ולווייתן גדול-סנפיר.
השונית היא גם בית גידול עבור אוכלוסיות גדולות של תחש המשכן.
השונית משמשת כאתר התרבות עבור שישה מינים של צבי ים: צב ים ירוק, צב ים גילדי, צב ים קרני, צב ים חום, צב ים שטוח-גב וצב ים זיתני.
אוכלוסיית צבי הים הירוקים נחלקת לשתי קבוצות השונות זו מזו מבחינה גנטית, הנמצאות בחלק הצפוני ובחלק הדרומי של השונית.
תחשי המשכן והצבים נמשכים ל-15 מינים של עשבי ים, המהווים בית גידול עבור דגים.
תניני הים מתקיימים במנגרובות ובביצות המים המלוחים שעל אזור החוף הסמוך לשונית.
אין תצפיות על פעילות קינון, ואוכלוסיית תניני הים בשונית היא מגוונת ולא צפופה.
השונית היא גם בית גידול עבור כ-125 מינים של כרישאים, טריגוניים, תריסניתיים וכימראים.
בתחומי השונית תועדו כ-5,000 מינים של רכיכות, כולל צדפת ענק ומגוון גדול של חשופיות ים וחרוטיים.
בשונית תועדו גם 49 מינים של אבוביים (תת-משפחה במחלקת מקריני הסנפיר) ותשעה מינים של סוסוני ים.
על האיים שבשונית נמצאו כשבעה מינים של חסרי זנב.
שונית המחסום הגדולה היא אתר קינון או חנייה עבור 215 מינים של עופות (הכוללים 22 מינים של עופות ימיים ו-32 מינים של עופות חוף), ובהם עיטם לבן גחון ושחפית ורדרדת.
רוב אתרי הקינון נמצאים על האיים הצפוניים והדרומיים, והם מנוצלים על ידי כ-1.4 עד 1.7 מיליון עופות כדי להתרבות.
איי השונית הם בית גידול עבור כ-2,200 מינים של צמחים, מתוכם שלושה אנדמיים.
באיים הצפוניים יש בין 300 ל-350 מינים שהם בדרך כלל עצים, ואילו באיים הדרומיים יש כ-200 מינים שהם בדרך כלל עשבוניים; אזור ויטסאנדיי הוא האזור המגוון ביותר, והוא בית גידול עבור 1,141 מינים.
הצמחים השונים מופצים על ידי עופות.
בתחומי השונית ניתן למצוא 17 מינים של נחשי מים, המגיעים לבגרות מינית בתוך שלוש עד ארבע שנים, מאריכים ימים אך עם פוריות נמוכה.
נחשי המים נמצאים בעיקר בקרקעית הים, אך המינים הנמצאים על המשקעים הרכים שונים מאלה שנמצאים בשוניות עצמן.
נחשי המים חיים במים חמים עד לעומק של 50 מטרים, והם נפוצים יותר בחלק הדרומי של השונית בהשוואה לחלק הצפוני.
כל המינים הנמצאים באזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית אינם אנדמיים או מצויים בסכנת הכחדה.
שונית המחסום הגדולה היא בית גידול עבור למעלה מ-1,500 מינים של דגים, כאשר 49 מינים משריצים בשונית ביצים בכמות גדולה, ו-84 מינים אחרים שוחים באזור, אך משריצים את ביציהם במקום אחר.
בתחומי השונית תועדו כ-350 מינים של אסצידיות (המשתייכים לתת המערכה מיתרני זנב), שקוטרם הוא בין מילימטר לעשרה סנטימטרים, וכן 300 עד 500 מינים של חיטחביים המשתייכים לקבוצת הרב תאיים האמיתיים.
בשונית המחסום הגדולה ניתן למצוא כ-400 מינים של אלמוגים, הנמנים עם סדרת האלמוגאים והרפיוניתאים, מכונים "אלמוגי אבן" ו"אלמוגים רכים" בהתאמה.
רוב המינים הללו משריצים תאי רבייה, מתרבים במחזוריות מתואמת הנשלטת על ידי גובה הטמפרטורה באביב ובקיץ, מחזור הירח, והמחזור היומי.
השוניות בחלק הפנימי משריצות בשבוע שלאחר הירח המלא באוקטובר, אך השוניות החיצוניות משריצות בנובמבר ובדצמבר.
האלמוגים הרכים מתחלקים ל-36 סוגים.
בשונית גדלים כ-500 מינים של אצות, כולל 13 מינים של הסוג Halimeda ממערכת האצות הירוקיות, המפרישים כמויות גדולות של מרבצי סידן פחמתי היוצרים תילים המהווים מיני-מערכות אקולוגיות עצמאיות ברוחב של עד 100 מטרים.
האיום המשמעותי ביותר על שונית המחסום הגדולה הוא שינויי אקלים.
הלבנת אלמוגים בקנה מידה גדול מתרחשת בין השאר בגלל עלייתה של טמפרטורת המים באוקיינוס, שהתרחשה בקיץ של 1998, 2002 ו-2006. ב-2016 דווח כי השונית חוותה אירוע גדול של הלבנת אלמוגים שבו נפגעו 95% מהשוניות במחסום הגדול.
שינויי האקלים משפיעים גם על צורות חיים אחרות בשונית - דגים מסוימים ייאלצו לנדוד למקומות חדשים בגלל טווח הטמפרטורה שבו הם מסוגלים להתקיים, ובכך לגרום לעליית התמותה של עופות ימיים הניזונים מהם.
שינויי האקלים עשויים להשפיע גם על אוכלוסיית צבי הים.
ביוני 2016 חוקרים דיווחו כי מלומיס קי ברמבל - מין עכברוש האנדמי לצפון השונית - נכחד מהאי שבו היה מצוי כתוצאה מעליית פני הים שגרמו להשמדת הצמחייה באי.
בתחילת 2022 דווח על הלבנה רחבה לאורך השונית, ובחלקה אף חמורה עקב עליית הטמפרטורות באוקיינוס.
גלי חום תדירים עשויים לגרום להמשך ההלבנה מבלי יכולת התאוששות של השונית.
באפריל 2024 דיווח משמר שוניות האלמוגים שהטמפרטורות בשונית המחסום הגדולה, הגיעו לשיא היסטורי.
על פי הנתונים של משמר שוניות האלמוגים, 80% מהשונית סבלה מעקת חום ברמת הלבנה ב–2024. נתון זה מהווה שיא שלילי חדש בהשוואה לשיא הקודם - 60% ב-2017.
אחד מהאיומים הנוספים על השונית הוא הזיהום הגורם לירידה באיכות המים.
הנהרות הזורמים בצפון-מזרח אוסטרליה מזרימים גורמים מזהמים רבים לשונית במהלך אירועי שיטפון טרופיים, כאשר החוות גורמות לכ-90% מהזיהום.
כתוצאה מהיקף השימוש של האדם באזור ניקוז המים הסמוך לשונית.
איכות המים ירדה בעיקר בגלל משקעים ושיירים כימיים מהחוות, ובגלל אובדן אזורי החוף הלחים, המתפקדים כמסנן טבעי.
ההשערה היא כי המנגנון העומד מאחורי איכות מים ירודה המשפיעה על השונית יגרום בסופו של דבר להגברת התחרות על אור וחמצן בקרב האצות.
ככל שהטמפרטורות עולות, אירועי הלבנת אלמוגים המוניים והתפרצויות מחלות זיהומיות הופכים תכופים יותר.
בנוסף, תהליך ספיגת פחמן דו-חמצני הנספג באוקיינוס מהאטמוספירה, החל להפחית את שיעורי ההסתיידות ביצורים בוני שונית ובאורגניזמים הקשורים לשונית על ידי שינוי הכימיה של מי הים באמצעות ירידות ברמת חומציות המים-pH, הגורמת ליוני קרבונט להיות בריכוז נמוך יותר.
תהליך זה נקרא החמצת אוקיינוס.
יוני קרבונט הם אבן בניין חשובה של מבנים כגון קונכיות ים ושלדי אלמוגים.
ירידה ביוני קרבונט יכולה להקשות על בנייה ותחזוקה של קונכיות ומבני סידן פחמתי אחרים עבור אורגניזמים מסוידים כגון צדפות, צדפות, קיפודי ים, אלמוגים מים רדודים, אלמוגים בים עמוקים ופלנקטון גירני.
כוכבן קוצני הוא טורף של שוניות אלמוגים הנמצא על הפוליפים האלמוגיים.
פרצי פעילות של הכוכבן עשויים לגרום להרס מוחלט של השוניות הקטנות.
במחקר שערך מרכז המחקר של הפארק הימי בשנת 2000 התברר כי התפרצות של הכוכבן הקוצני גרמה לאובדן של 66% מכיסוי האלמוגים החיים בשוניות שנבדקו.
ההשערה היא כי ההתפרצויות מתרחשות במחזוריות טבעית כלשהי, המוחמרת על ידי איכות מים ירודה ודיג יתר של טורפי הכוכבן הקוצני.
דיג יתר של מיני מפתח עשוי לגרום להפרעה במארג המזון של השונית.
השפעות נוספות של הדיג על השונית הן זיהום הנובע מסירות, לכידה לא מכוונת של מינים מסוימים (כגון דולפינים וצבים) והרס בית הגידול על ידי מכמורות, עוגנים ורשתות.
באמצע שנת 2004 נכנסה לתוקף תקנה שלפיה זכה שליש משטחו של הפארק הימי להגנה חוקתית, כך שחל איסור להוציא ממנו מין כלשהו ללא היתר מפורש.
איומים אחרים על שונית המחסום הגדולה כוללים בין היתר תאונות של ספינות, הצפות נפט, וסופות ציקלון טרופיות.
שונית המחסום הגדולה משמשת את האבוריג'ינים ותושבי האיים שבמצר טורס במשך שנים רבות.
האבוריג'ינים החלו להתגורר באזור לפני כ-40,000 שנים, ותושבי מצר טורס לפני כ-10,000 שנים.
השונית הייתה חלק חשוב בתרבות וברוחניות של הקבוצות הללו.
הספינה האירופית הראשונה שהגיע לשונית הייתה אה"מ אנדוור הבריטית בפיקודו של החוקר ג'יימס קוק, שעלתה על שרטון ב-11 ביוני 1770 וספגה נזקים רבים.
הספינה ניצלה לאחר שמשקלה הופחת ככל האפשר והיא הצליחה לשוט בזמן הגאות.
תקרית נוספת התרחשה ב-29 באוגוסט 1791 כאשר האנייה "פנדורה" טבעה, וכתוצאה מכך נהרגו 35 נוסעים.
מוזיאון קווינסלנד עומד בראש החפירות הארכאולוגיות המתנהלות במקום הטביעה מאז 1983. אולם, כיוון שבשונית אין אטולים לא התבצע בה מחקר כלשהו במהלך המאה ה-19. בתקופה זו נפתחו מספר מכרות גואנו בחלק מאיי השונית, ועל חלק מהאיים נבנו מגדלורים.
ועדת שונית המחסום הגדולה הוקמה ב-1922 על מנת לנהל את המחקרים הראשונים שבוצעו במקום.
ממשלת אוסטרליה החליטה להקים את "הפארק הימי שונית המחסום הגדולה" ב-1975, ולהגדיר אילו פעילויות אסור לבצע בתחומי השונית.
הפארק מנוהל במשותף על ידי ממשלת קווינסלנד ועל ידי רשות הפארק הימי.
הנהלת הפארק נוקטת במגוון פעילויות על מנת לשפר את מצב השימור שלו.
ביולי 2004 נכנסה לתוקף תוכנית חדשה לחלוקת הפארק לאזורים, והיא נחשבה כמקרה מבחן עבור שימורן של מערכות אקולוגיות ימיות.
החלוקה המחודשת לאזורים הייתה מבוססת על יישום שנוצר על ידי תוכנת מחשב.
רמת ההגנה על הפארק הימי שופרה, וגודלם של האזורים המוגנים היה שליש משטח הפארק, לאחר שקודם לכן עמד על 4.5%.
באותה תקופה שונית המחסום הגדולה הייתה האזור הימי המוגן הגדול ביותר בכדור הארץ, אך בשנת 2006 היא איבדה את המעמד הזה לפפהאנאומוקואקאה שבהוואי.
בשנת 2006 נערכה בדיקה של חוק הפארק הימי שונית המחסום הגדולה - 1975. חלק מהמלצות הוועדה שבחנה את החוק היו לא לבצע שינוי בגבולות האזורים של השונית עד 2013, ופעם בחמש שנים לפרסם דו"ח ביקורת שבו יפורט מה מצב השימור של השונית, איכות הניהול, והלחצים הסביבתיים.
השונית היא אתר צלילה לנופש ואתר תיירות פופולרי בזכות המגוון הביולוגי העשיר שלה, מתקני האורחים הצפים, ואפשרויות הצלילה, וערים רבות לאורך חוף קווינסלנד מספקות שירותי שיט לשונית.
חלק מהאיים היבשתיים וקיז אלמוגים הפכו לאתרי נופש.
שונית המחסום הגדולה היא האזור בעל נפח הפעילות המסחרית הגבוה ביותר, והערכה משנת 2003 קבעה כי התיירות מניבה רווחים של 4 מיליארד דולר אוסטרלי לשנה, והערכה משנת 2005 קבעה כי מדובר ב-5.1 מיליארד דולר אוסטרלי.
כשני מיליון אנשים מבקרים בשונית בכל שנה.
אחת ממטרותיה של הנהלת השונית היא לעודד את התיירות להפוך לתיירות אקולוגית.
התשלום היומי הנגבה מהתיירים מיועד למימון פעילות המחקר בשונית, והוא מהווה כחמישית מהכנסותיו של הפארק.
בשונית יש מספר אפשרויות לטיולי שיט באורכי זמן משתנים, ובכלי שיט שגודלם הוא בין דוגית ליאכטה גדולה.
פעילויות פופולריות נוספות הן שיט בסירות שקרקעיתן עשויה מזכוכית לצורך תצפיות תת-ימיות, וטיסה במסוקים.
פעילויות פופולריות נוספות הן צלילת שנורקלים וצלילה רגילה.
הנהלת השונית הכינה תוכניות עבור איי קיירנס וויטסאנדיי, שאליהם מגיעים כ-85% מהתיירים המבקרים באזור.
בנוסף, ההנהלה מטילה הגבלות על נפח התחבורה בשונית.
ממשלת קווינסלנד מפקחת על תעשיית הדיג בשונית, שמחזור פעילותה השנתי הוא מיליארד דולר אוסטרלי.
בתעשיית הדיג עובדים כאלפיים אנשים, והדיג משמש למטרות מסחריות, פנאי והשגת מזון.
במהלך ינואר 2009, לשכת התיירות של קווינסלנד השיקה קמפיין תיירותי חדש, אשר נועד לקדם את התיירות לאיי שונית המחסום הגדולה.
שׁוֹנֶן (בקנג'י: 少年) הן תת-קבוצה של מאנגות המשווקות בעיקר לילדים ולנערים צעירים בגילאי 13 עד 18. הפרסום הגדול ביותר של מאנגת שונן הוא במגזין השבועי "שונן ג'אמפ".
לסוגת השונן מספר מאפיינים המבדילים אותו מז'אנרים אחרים.
סדרות השונן עוסקות בדרך כלל בנער בגילאי 12–18 בעל מטרה או שאיפה אותה הוא מנסה להגשים לאורך הסדרה.
סדרה מסוגה זאת מתרכזת באקשן ובריבוי קרבות כדי לפתח את העלילה ולהעביר מסר.
פעמים רבות מערכת היחסים בין הדמויות קיצונית (אהבה אובססיבית, שנאה, חברות אמת וכדומה) וקבועה, אם כי לעיתים, שינוי מערכת היחסים מהווה חלק חשוב מהעלילה.
בהשוואה לז'אנר קודומו, פרופורציות הגוף באנימות שונן פחות מוגזמות והאירועים בה קיצונים יותר וכוללים אלימות, ולעיתים מוצגים גם שתיית אלכוהול, עישון ואף מוות.
בנוסף, מכיוון והסדרה מיועדת לבני נוער, לעיתים מוצגות בה רמיזות מיניות, אמנם במידה מתונה, אך דבר זה אינו מתרחש כמעט כלל בסדרות מז'אנר קודומו.הז'אנר המגיע אחרי שונן בקטגוריות הגיל – הוא ל"מבוגרים צעירים" (גברים) – ונודע בדומה לשאר הז'אנרים ביפנית בשם ייחודי לו, סיינן.
וואן פיס מאת אייצ'ירו אודה.
דרגון בול מאת אקירה טוריאמה.
האנטר האנטר מאת יושיהירו טוגאשי.
מחברת המוות אשר נכתבה על ידי צוגומי אוֹבה ואוירה על ידי טקֶשי אוֹבָטַה.
קוטל השדים מאת קויוהארו גוטוגה.
אלכימאי המתכת מאת הירומו האראקווה.
שׁוּנִית (כנראה מן המילה שן; באנגלית Reef) היא סלע, טור סלעים, רכס חולי, ולעיתים עצמים מלאכותיים הנמצאים מתחת לפני המים או מתנשאים מעליהם ומהווים בית גידול לבעלי חיים ואורגניזמים שוכני קרקעית.
שלדים אלה והחומרים הבונים אותם מצטברים ויוצרים מבנה קרבונטי קשיח.
שוניות מלאכותיות כגון ספינות טבועות לעיתים נוצרות כדי להגביר מורכבות פיזית בקרקע חולית חסרת מאפיינים פיזיים, במטרה למשוך צוללים למקבץ של אורגניזם, במיוחד דגים.
קיימות מגוון שוניות ביוטיות, כגון שונית צדפות, אולם השוניות המסיביות והנפוצות ביותר הן שוניות האלמוגים הטרופיות.
אף על פי שאלמוגים הם חלק מהתורמים העיקריים לשלד ולגוש החומרים אשר מכילות שוניות אלמוגים, האורגניזם העיקרי האחראי לבנייה וגדילת שונית האלמוגים, כנגד ההתקפה המתמדת של גלי האוקיינוס, הן האצות הסידניות (Coralline algae) ממערכת האצות האדומיות.
סוגי שוניות ביוטיות אלו הם בעלי שמות נוספים תלוי בפוזיציה של השונית ביחס לקרקע.
שונית שוליים המכונה גם שונית חוגרת - שונית המחוברת ישירות לרצועת החוף של אי או יבשת, או גובלת בה.
שונית מחסום - שונית רציפה המתפתחת לאורך אדן יבשה ויוצרת רצועת גבול בין המים הרדודים בים למים העמוקים יותר, והתוצאה היא לגונה בין החוף לשונית.
שונית אטול - שונית אלמוגים או רצף של איי אלמוגים המקיפים לגונה בצורת טבעת.
קדמת השונית היא חלקה החזיתי של שונית הפונה אל עבר הים הפתוח.
על מדרון חזית השונית מצטברים משקעים המורבדים בכיוון הים הפתוח, בחזית השונית יוצרים את דרדרת חזית השונית.
בחזית השונית תתרכז אנרגיה גבוהה בעוד שבתוך הלגונה תהיה אנרגיה נמוכה יותר עם משקעי גרגירים דקים.
ב-1842 הסביר צ'ארלס דרווין את אופן היווצרות שונית אטול, על בסיס תצפיות שערך במהלך מסעו בן ה-5 שנים באוקיינוס השקט;
גאולוגים מגדירים שוניות ומונחים רלוונטיים (לדוגמה, ביוהרם, ביוסטרום, תל-סידני) כשהם משתמשים בפקטור המשקע, צורת המבנה הפנימי וההרכב הביוטי.
אין קונצנזוס על הגדרה אוניברסלית יישומית אחת.
להלן הגדרה שימושית המבדילה שוניות מתלים, שניהם נחשבים לתבניות משקעי-אורגניזמים: מאפייני המשקעים הנבנים באמצעות האינטראקציה של האורגניזמים והסביבה שלהם אשר להם יש תבנית סינופטית ומורכבות ביוטית השונה מזו הנמצאת בקצותיה ועל קרקעית הים המקיף אותה.
שוניות מוחזקות באמצעות שלד מאקרוסקופי.
שוניות אלמוגים הם דוגמה מצוינת לסוג הזה.
אלמוגים ואצות סידניות גדלות אחת מעל השנייה ויוצרות שלד תלת-ממדי אשר משתנה בדרכים שונות על ידי אורגניזמים אחרים ותהליכים אנאורגניים.
לשם השוואה, תלים חסרים את השלד המאקרוסקופי.
תלים נבנים באמצעות מיקרואורגניזמים או אורגניזמים שלא מגדלים תבנית שלדית.
תל מיקרוביאלי עשוי להיבנות ברובו או לחלוטין על ידי כחוליות (ציאנובקטריה).
דוגמה מצוינת לביוסטרום (שיכבה סלעית דקה המורכבת ממרבצי חומר אורגאני) הנוצר באמצעות כחוליות מתרחשת בימת המלח הגדולה, ביוטה (ארצות הברית), ובמפרץ הכרישים במערב אוסטרליה.
לכחוליות אין שלד, והן כשלעצמן מיקרוסקופיות.
כחוליות מעודדות שִׁקּוּעַ או הצטברות סידן פחמתי ועשויים לייצר גופי-משקעים ייחודיים בהרכבם הבולטים על קרקעית הים.
כחוליות יוצרות תלים כשהן נמצאות בשפע ולפני התפתחות אורגניזמים מאקרוסקופים קונכייתיים, אולם הם עדיין קיימים היום (סטרומטוליטים הם תלים מיקרוביאליים עם מבנים פנימיים מרובדים.) לדוגמה - חיטחבים וחבצלות ים הם התורמים הנפוצים למשקעים הימיים בתקופת הקרבון מיסיסיפי, והם יצרו תלים שונים מאוד.
חיטחבים הם קטנים והשלדים של חבצלות הים מתפוררים.
אולם אָחוּ של חיטחבים וחבצלות ים עשויים להתמיד עם הזמן וליצור גופים ייחודיים בהרכבם של תבליטי משקעים.
רצועת הפרוטרוזואיקון מכילה עדויות של מיקרוביאליים ככל הנראה במבנים של שטיח או כיפה בדומה למורכבות שוניות הסטרומטוליטים.
שוניות עתיקות מחופרות בתוך מקטעים סטרטיגרפיים שהן מעניינות במיוחד גאולוגים, מאחר שהן מספקות מידע סביבתי קדום על מיקומם בהיסטוריית כדור הארץ.
בנוסף, מבנה שוניות בתוך רצף של סלעי משקע מספקים חוסר המשכיות שעשוי לשמש כמלכודת או צינור עבור דלק מאובנים או מינרליזציה נוזלית בנקודה בה הם הופכים לנפט או לעפרה.
אלמוגים, לרבות כמה קבוצות גדולות של אלמוגים נכחדים (כגון ה-Rugosa וה-Tabulata), היו בעבר בוני שוניות חשובים לאורך רוב תקופת הפנרוזואיקון, מאז האורדוביק.
אולם קבוצות אורגניזמים אחרות, כגון האצות הסידניות במיוחד ממערכת האדומיות ורכיכות במיוחד צדפות מסוג Rudists במשך תקופת הקרטיקון), יצרו מבנים מאסיביים בזמנים שונים.
במשך תקופת הקמבריון, יצורים נכחדים מסוימים מסוג Archaeocyatha (ייתכן והם היו סוגי ספוגיים) בנו שוניות.
קבוצות אחרות כגון חיטחבים היוו אורגניזמים בין רקמתיים חשובים, החיים בין בוני השלד.
האלמוגים הבונים שוניות כיום, מסדרת האלמוגאים, נוצרו אחרי אירוע הכחדת פרם-טריאס, אשר הכחידו לחלוטין את אלמוגי ה-Rugosa (יחד עם קבוצות נוספות), והפכו לחשובות ביותר מבוני שוניות לאורך עידן המזוזואיקון.
ייתכן והם הופיעו מאבותיהם של אלמוגי ה-Rugosa.
אלמוגי ה-Rugosa בנו את השלד שלהם מקלציט והיו בעלי סימטריה שונה מזו של האלמוגאים, אשר אצלם השלד בנוי מארגוניט.
אולם ישנם כמה דוגמאות יוצאות מן הכלל של אלמוגי Rugosa ארגוניטיים מתקופת הפרם המאוחרת.
בנוסף, דווח על קלציט בהסתיידותן של אלמוגאים בשלב הפוסט-פגית (לארווה) שלהן.
למרות זאת, ייתכן ואלמוגאים (כאלו שהופיעו באמצע שלב הטריאס) נוצרו מאב קדמון ללא קלציט ובאופן עצמאי מאלמוגי ה-Rugosa (שנעלמו בשלב המאוחר של תקופת הפרם).
רכסים סלעיים תת-ימיים, או שוניות סלעיות, נחשבים לבתי הגידול הטבעיים העשירים ביותר מבחינה ביולוגית בימים בעלי טמפרטורה ממוזגת (כמו הים התיכון).
המצע הקשה ומקומות המסתור שהשונית מספקת, מאפשרים את היאחזותם והתבססותם של בעלי חיים וצמחים רבים כנגד זרמי הים.
יציבות זו עומדת מאחורי העושר הרב בשונית.
בישראל, רכסי כורכר תת-ימיים נרחבים מצויים במספר עומקים, לאורך חוף הים התיכון (בעיקר במרכז ובצפון).
רכסים אלו מאופיינים במורכבות מבנית גבוהה במיוחד: גבעות, קירות אנכיים, מערות ונקיקים.
שוניות קיימות גם אזורים סלעיים שטוחים יחסית, בעלי מורכבות רבה בסקאלה נמוכה יותר, כשסדקים, גומחות ובליטות מעטרים את המצע.
זהו המקור לעושר הרב הקיים בסביבה זו.
בנוסף, בשני מקומות בישראל צונחים לתוך הים רכסים של סלע גיר – בראש הכרמל ובראש הנקרה.
גם אלה מהווים מצע סלעי – מסוג אחר.
שונית הכורכר, כמו שרבות מהן קיימות לחופי ישראל, היא בית הגידול בעל המגוון הביולוגי הגבוה ביותר בים התיכון.
המורכבות הגבוהה יוצרת שפע גומחות אקולוגיות המאוכלסות במינים שונים של בעלי חיים וצמחים.
האזורים החשוכים בשונית (מערות, גומחות, סדקים) נשלטים לרוב על ידי חסרי חוליות מרפדים כדוגמת ספוגים, חי-טחבים ואצטלנים, ומספקים מסתור לדגים רבים.
פעילי לילה מוצאים בהם מחסה בשעות היום, ולהפך.
גם חסרי חוליות גדולים כגון תמנונים, מלפפוני ים ולובסטרים (כפן גושמני) מוצאים מחסה בגומחות הנסתרות.
אצות דומיננטיות באזורים החשופים יותר, כשהמינים הנפוצים יותר הם סרגסום, אוזן הים וגנית מאדימה .
בעונת האביב האצות יוצרות מרבדים נרחבים שמספקים מחסה נוסף ומזון לבעלי חיים רבים.
מרבדים אלו משמשים שטחי אימון (nursery grounds - אזורי גידול דגיגים צעירים) למיני דגים רבים.
בנוסף לאצות, גם צדפות נפוצות באזורים אלו, לעיתים בצפיפויות גבוהות מאוד.
חלק מהאורגניזמים הקיימים בשונית, כגון חלק ממיני האצות או הצדפות, יש שלד גירני קשיח שנשאר מחובר למצע לאחר מות האורגניזם.
במידה ומדובר באורגניזמים שכיחים, התווספות אלמנט זה לשונית (תהליך הנקרא "בנייה ביוגנית") מגדילה את מורכבות המצע ויוצרת גומחות אקולוגיות נוספות.
סקרים בחופי ישראל הראו שהדג הנפוץ ביותר הוא כרומית ים תיכונית , דג שונית קטן החי בלהקות וניזון מפלנקטון.
מינים ממשפחת הספרוסיים: סרגוס מסורטט, סרגוס כתפי ואובלד שחור זנב נפוצים גם הם.
למינים אלו חשיבות אקולוגית רבה כטורפים בשונית.
טורפים מרכזיים נוספים הם הדקריים (בעיקר דקר הסלעים ודוקרנית אדומת) והמוסריים (בעיקר אוכם גדול קוץ ).
בנוסף לשוכני השונית הקבועים, בעלי חיים רבים מגיעים מסביבות אחרות, כגון הים הפתוח או אזורים חוליים, בכדי להיזון מהשפע שמציעה השונית.
בטאים כגון טריגונים מגיעים מאזורים חוליים בכדי לטרוף חסרי חוליות, כמו גם טונות וצניניות שמגיעות מהים הפתוח בכדי לטרוף דגים בשונית.
בנוסף, בית גדול זה מהווה אתר תזונה חשוב לצבי ים, שניזונים מאצות וחסרי חוליות.
הרכב החברה בשונית אינו קבוע, הוא משתנה באופן תדיר: בין דרי השוניות אפשר למצוא מינים מהגרים רבים, בעיקר מהגרים לספסיים.
חלקם הופכים לדומיננטיים ומהווים חלק בלתי נפרד מהשונית הים תיכונית.
מביניהם סיכן משוייש וסיכן הודי שמאכלסים גם את שוברי הגלים בחופי תל אביב.
אך בעוד מינים מסוימים הופכים לנפוצים, האוכלוסייה של מינים אחרים (בעיקר מינים מקומיים) מצטמקת ומינים מסוימים נעלמו כמעט לחלוטין.
קיפודי ים, ארגמנית אדומת פה, סלפית זהובת פס (ממשפחת הספרוסיים) היו עד לפני מספר עשורים שכיחים ביותר בחופי ישראל והיום הפכו לנדירים ביותר.
שינויים אלו מיוחסים לדחיקה על ידי מינים פולשים ושינוי האקלים – התחממות הים.
אולם, האיום הסביבתי החמור ביותר על בית גידול זה הוא דיג יתר – בעשורים האחרונים נרשמה ירידה חדה בצפיפויות וגודל דגים מסחריים בכלל, וטורפים גדולים בפרט.
שונית קרונדלט היא שונית אלמוגים תת-מימית באיי פניקס שבמרכז האוקיינוס השקט.
איי פניקס, ובהם השונית, נמצאים בשליטת רפובליקת קיריבטי.
מיקום השונית 5 מעלות 34 דקות צפון, 173 מעלות 51 דקות מערב, והיא נמצאת 3–4 מטרים מתחת לפני הים בשעות השפל.
השונית התגלתה לראשונה במהלך החיפוש אחר מטוסה של אמיליה ארהארט ב-16 ביולי 1937.
שונית פיליפו היא שונית אלמוגים שקועה המצויה 450 ק"מ מזרחית לאי סטארבק שבאיי ליין.
עומקה של השונית מתחת לפני הים, בין 60 ל-90 ס"מ, ואורכה 1.6 ק"מ מצפון-מערב לדרום-מזרח.
השונית התגלתה ב-28 ביוני 1886 על ידי האוניה האיטלקית פיליפו, ועל שמה היא קרויה.
שונית וינסלו היא שונית אלמוגים תת-מימית המצוייה במרכז האוקיינוס השקט, כחלק משרשרת איי פניקס השייכים לרפובליקת קיריבטי.
השונית מצויה במיקום 01°36′ דרום, 174°57′ מערב, בעומק של 11 מטרים מתחת לפני הים.
רוחבה של השונית 1.6 ק"מ ממזרח למערב, ואורכה 0.8 ק"מ מצפון לדרום.
השונית עשויה מאלמוגים ורודים ומחול אדום.
השונית מוזכרת במכתביו של הסופר רוברט לואיס סטיבנסון, אשר חיפש את השונית בשנת 1889 אך לא מצא אותה.
שונית נוספת בשם זה מצויה באיי קוק במיקום 20°38′ דרום 160°56' מערב.
שוּנית אלמוגים או ריף אלמוגים היא שונית המשמשת כמקום מחיה לאורגניזמים שוכני קרקעית ים עם שלד חיצוני גירי.
שוניות מהוות כ-3% מכלל שטח האוקיינוסים של כדוה"א ומארחות למעלה מ-20% מהמגוון הביולוגי של האורגניזמים באוקיינוסים.
הביולוגים האחים יוג'ין אודום והאווארד תומס אודום חקרו יחד את זרימת האנרגיה של שוניות אלמוגים באמצעות גישה של מודל כולל.
כמה ממיני האלמוגים הם מרכיב עיקרי בשוניות האלמוגים, אך אין הם המרכיב היחיד.
האדומיות (אצות אדומות) הן המאפשרות לשונית להתפתח חרף הלחץ הקבוע של גלי הים המופעל עליה.
האצות החד-תאיות, המכונות זואוקסנטלות (מיוונית: "חי צהוב"), מצויות בתוך רוב האלמוגים וחיות עמם בסימביוזה, ויש להן חשיבות רבה בתהליכי התזונה ובניית השונית.
עקב כך מצויות שוניות האלמוגים בעיקר בחגורת המים העליונה (עד עומק מרבי של 70–90 מטר), אף על פי שאלמוגים הֶרְמַטִיפִּיים (hermatypic) אחדים נמצאים גם בעומק רב יותר, של כ־150 מטר.
רוב האלמוגים הרמטיפיים, הבונים את שונית האלמוגים, ומכונים "אלמוגי אבן", הם מסדרת האלמוגאים (Scleractinia).
שונית האלמוגים היא בית גידול צפוף ומורכב, גדלים בה יצורים רבים, ובהם גם כאלה המתחרים באלמוג על מקום ההתיישבות, כגון אלמוגים אחרים, ספוגים ואצות.
כאשר מתפנה מקום על פני המצע כתוצאה מתמותה של הדייר הקודם או כתוצאה מגורם פיזיקלי כלשהו, הוא הופך למקום התיישבות פוטנציאלי.
לפיכך, קיימת בשונית תחרות עזה בין יושביה על משאבים, ובמיוחד על מקום להתיישבות והתבססות.
אחת המפורסמות שבשוניות האלמוגים נמצאת לאורך החוף הצפון-מזרחי של אוסטרליה: "שונית המחסום הגדולה".
רוב שוניות האלמוגים הן בתצורה האופיינית המכונה אָטוֹל.
בתוך הסוללה נמצאת הלגונה, בריכה פנימית של מי ים שעומקה כ-70–50 מטר בממוצע.
איי טואמוטו שבפולינזיה הצרפתית מהווים את הריכוז הגדול ביותר של איים מסוג זה.
סוג נוסף של שונית אלמוגים נוצר כאשר משטחי אלמוגים מורמים (דוגמה: האי מקטה שבקבוצת איי טואמוטו).
בישראל יש שונית אלמוגים אחת – במפרץ אילת, שכתוצאה מהבידוד של מפרץ אילת והמליחות הגבוהה בו, התפתחו בה מאות מינים אנדמיים, המהווים 30% מכלל המינים בשונית.
שונית האלמוגים באילת היא שונית האלמוגים הצפונית ביותר בעולם.
השונית במפרץ אילת היא אתר צלילה פופולרי בגלל יופייה וייחודה.
בעבר השטח שעליו נפרשה השונית באילת היה בערך 12 קילומטר, אך כתוצאה מנזק שנגרם לשונית לאורך השנים היא הצטמצמה לשטח קטן בהרבה.
עיקר השונית מרוכז בשמורת חוף האלמוגים, והיא משומרת ומשוקמת על ידי רשות הטבע והגנים והמצפה התת-ימי.
בשנים האחרונות החלה השונית לגדול מחדש כתוצאה מפעולות שימור.
שוניות אלמוגים נהרסות ומתות בכל העולם.
איומים נקודתיים נגרמים בעקבות גורמים כגון זיהום, דיג יתר , דיג בעזרת חומרי נפץ , מחלות וחפירת תעלות למטרות גישה לאיים.
איומים רחבים יותר הם עליית טמפרטורה, החמצת האוקיינוס ואיומים אחרים שנגרמים כתוצאה מפליטת גזי חממה.
מחקר שנערך ב-2018 בארכיפלג צ'גוס השייך לטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי מצא שנוכחות חולדות על האיים פוגעת בצורה עקיפה בשוניות האלמוגים.
החולדות משמידות את אוכלוסיית העופות הימיים המקננים על האיים.
לעופות הימיים יש חשיבות בשרשרת המזון בכך שהלשלשת העשירה שלהם (גואנו) מדשנת את שוניות האלמוגים.
אומדנים כלליים מראים ש-10% משוניות האלמוגים מתות, ו-60% מהשוניות נמצאות בסכנה.
שׁוּנְיַיטָא (מסנסקריט: Śūnyatā; בפאלי: Suññatā, שׁוּנְּיַיטָא) הוא מונח בודהיסטי המתורגם כ"ריקות" (להבדיל מ"ריקנות") ומהווה היבט בתחומים של הביקורת המטפיזית, תורת ההכרה והפנומנולוגיה הבודהיסטית.
משמעות השׁוּנְיַיטָא היא שכל דבר שמישהו פוגש בחייו, הוא ריק מקביעות ומהות-עצמית (Svabhava).
כל הדברים קשורים-זה בזה, לעולם לא יכולים להתקיים מכוחם הם, או עצמאיים; לשום דבר אין מציאות עצמאית.
אולם שׁוּנְיַיטָא לעולם לא רומזת לכיוון של ניהיליזם, שאותו מחשיב מכלול ההשקפות הבודהיסטי כאשליה, כפי שהוא רואה בחומרנות אשליה.
בסוטות המהאיאנה טאטהאגַטַגרבהה (Tathāgatagarbha), לעומת זאת, נאמר שרק דברים ומצבים משתנים ובני חלוף (התחום של סמסרה) הם ריקים במובן השלילי – אבל לא הבודהה או נירוואנה, שהם מצבים אמיתיים, נצחיים ומלאים במעלות טובות מתמשכות באופן בלתי נתפס.
רעיון השׁוּנְיַיטָא צמח מתוך מכלול ההשקפות הבודהיסטיות על אודות אנאטא (חוסר הקיום של העצמי) ומהפראטיטיה-סמוטפאדה (התהוות-מותנית).
חלק מה הקאנון הפאלי מספר כי הנזיר אנאנדה, מלווה של הבודהה שאל: ענה בודהה:
שׁוּנְיַיטָא היא רעיון מרכזי בסוטרת הלב, שמזמרים לעיתים תכופות בודהיסטים מזרם המהאיאנה.
שונייטא- ריקות, הוא מושג המתאר מצב תודעתי אליו ניתן להגיע לרוב דרך תרגול.
הריקות הוא עיקרון המופיע בצורות שונות בדת הבודהיסטית.
בספרה "בודהיזם- מבוא לדת ולפילוסופיה של הבודהיזם" מסבירה לידיה ארן כי הבודהיזם מתבסס על הנחת שתי אמיתות- המציאות שאנו חווים אותה ומציאות עליונה, אמיתית, שלא ניתן לתארה.
את המציאות הזו אין אנו חווים כיוון שדרכי ההכרה שלנו מוגבלות.
עיקרון הריקות, יחד עם עקרונות בודהיסטיים נוספים, מצביע על הימצאותה של אותה מציאות עליונה.
אלו שזכו בהארה הגיעו לאמת זו לאחר התנסות ישירה.
דרך טכניקות התבוננות פנימית הידועות כמדיטציה או יוגה, יכול המודט לכוון לחוויה ישירה של המציאות העליונה ששונה מהחוויה השכלתנית או החושית הנורמטיבית.
כך ניתן "להטמיע" עיקרון בודהיסטי כמו עיקרון הריקות.
המדיטציה מתבצעת תחת הדרכה ושמירה על כללים של התנהגות מוסרית, המאפשרים סביבה נוחה להתבוננות הפנימית.
"מדיטציה היא התרופה הנכונה לתודעה הלא ממושמעת שלא ניתנת לשליטה" אומר לאמה ישה, בספרו "The Peaceful Stillness of the Silent Mind".
על פי ישה, המדיטציה היא הכלי להבנת הידע.
במדיטציה, המודט עורך חקירה חודרנית לתוך תודעתו כדי להבין את תופעת הקיום הפנימי.
לדוגמה, כדי לשמור על בית נקי, אדם צריך משמעת מסוימת בפעולותיו.
בדומה לבית, התודעה אינה מאורגנת, על כן צריך רמה מסוימת של הבנה ומשמעת כדי לסדרה.
במדיטציה על עיקרון הריקות, למשל, יתרגל המודט חיפוש של ה"אני".
האם הוא שוכן רק בתודעה?
כאשר לא ניתן למצוא את ה"אני" או לעמוד על טיבו האמיתי, יכולה להתרחש חוויה פנימית של ריקות.
לאמה ישה מפרט על שני סוגי מדיטציות עיקריים, מדיטציה אנליטית להתבוננות פסיכולוגית פנימית, ומדיטציה לבניית יכולת ריכוז ממוקדת.
דרך פיתוח יכולות ההתרכזות הממוקדת, אדם יכול להתבונן באופן אנליטי בעיקרון בודהיסטי כמו הריקות, ולנסות להבינו.
ללא פיתוח יכולת ריכוז גבוהה קשה להתרכז בריקות ומשמעותה לאורך זמן.
לכן רק עם תרגול ריכוז ניתן לבצע מדיטציה אנליטית סביב העיקרון, וכך לנסות להטמיע אותו בתודעה.
שונסוקה נקמורה (ביפנית: 中村俊輔; נולד ב-24 ביוני 1978 ביוקוהמה שביפן) הוא כדורגלן עבר יפני.
נקמורה הוא אחד מהשחקנים האסייתיים הבולטים ביותר ששיחקו באירופה, והוא אף היפני הראשון שהבקיע שער בליגת האלופות.
נקמורה ידוע גם בשל הבעיטות החופשיות שלו.
הוא החל את קריירת המועדונים שלו ביוקוהמה אף מרינוס, ולאחר מכן עבר לקבוצת רג'ינה קלצ'ו מאיטליה.
ב-25 ביולי 2005 הוא עבר לקבוצת סלטיק תמורת סכום של 1.25 מיליון לירות שטרלינג.
לאחר 4 עונות בסקוטלנד עבר לשחק בליגה הספרדית במדי קבוצת אספניול, לאחר שמומחים רבים סברו שהשחקן יחזור לשחק בקבוצת בה החל את הקריירה שלו.
נקמורה חתם על חוזה לשתי עונות בלבד.
במרץ 2010 חזר ליוקוהמה אף מרינוס.
נקמורה זכה עם נבחרת יפן בגביע אסיה בטורניר של שנת 2000 ובזה של שנת 2004, בו נבחר גם לשחקן המצטיין.
הוא השתתף במונדיאל 1997 לנוער, ובאולימפיאדת סידני כחבר בסגל הנבחרת עד גיל 23. נקמורה היה עם נבחרת יפן בשני מונדיאלים: מונדיאל 2006, בו יפן הודחה בשלב הבתים, ומונדיאל 2010, בו יפן הודחה בשמינית הגמר נגד בפנדלים.
שונית טובטאהה היא שונית אלמוגים המשתרעת על פני 332 קמ"ר בים סולו שבפיליפינים, במרחק 2 עד 100 מטרים מתחת לגובה פני הים.
השונית היא אזור טבע מוגן, הנקרא הפארק הימי שונית טובטאהה.
השונית שוכנת במרחב של 181 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר פוארטו פרינססה שבפאלאוואן.
היא מורכבת ממספר שוניות קטנות השוכנות לאורך רכס קאגאיאן, המשתרע לאורך 400 קילומטרים מכיוון צפון-מזרח לדרום-מערב בים סולו, וכולל שורה של הרי געש תת-ימיים כבויים.
השונית מורכבת משני אטולי אלמוגים, המופרדים זה מזה באמצעות תעלה ברוחב שמונה קילומטרים.
האטול הצפוני הוא אזור שטוח שממדיו הם 16 קילומטרים על 4.5 קילומטרים, המקיף לגונה חולית.
חלקים מהאטול נחשפים בזמן השפל, ומקיפים קי אלמוגים חולי בשטח 3 דונם.
צורתו של האטול הדרומי דומה למשולש שרוחבו שלושה קילומטרים ואורכו חמישה.
בקצה הדרומי של אטול זה שוכנת לגונה שבה איון המשתרע על פני שטח של 0.8 דונם.
בשני האטולים אין צמחייה רבה, אך מנגד הם מהווים אתר קינון נוח עבור עופות ימיים וצבי ים.
ממדיו של אטול ג'סי ביזלי הם 5 קילומטרים על 3 קילומטרים, ובזמן השפל הוא הופך לקי.
לשוניות המשניות יש אזורים שטוחים נרחבים, המגיעים לעיתים עד לעומת של 100 מטרים מתחת לגובה פני הים.
לעיתים יש קירות אנכיים בגובה 40 עד 50 מטרים.
באזור המדרונות החיצוניים של השונית יש מים צלולים, גלי ים וזרמים חזקים, ריכוז חמצן גבוה ועומק קרקעית של מטר אחד עד ארבעים מטרים.
האלמוגים באזורים אלה מגוונים יותר בהשוואה ללגונות המתאפיינים במדדים נמוכים יותר (כגון עוצמת זרם המים).
פעמיים בשנה מתרחשת בשונית תופעת המונסון.
המונסון הדרום-מערבי מתרחש בין יוני לאוקטובר, ואילו הצפון-מזרחי בין נובמבר למרץ.
הרוחות בעוצמה בינונית השוררות בין אפריל ליוני מאפשרות את ביקורי התיירים במקום.
האלמוגים רגישים לשינויים קיצוניים בטמפרטורת המים, בעיקר כיוון שהם נתונים לנקודה שבה חולפים הזרמים המגיעים מכיוון מצר מינדורו שבצפון ומצר באלאבאק שבדרום מערב.
עוצמת האור החזקה עשויה לגרום לתופעה של הלבנת אלמוגים.
עופות המקננים בשונית נוטים להימשך לזרעי ה-Pisonia.
האזורים המישוריים של השונית הם בית גידול לפרטים רבים של עשרה מיני דשא ים.
בחלק התת-ימי של השונית תועדו 79 מינים של אצות.
עד שנות ה-80 כמעט ולא התרחשו שינויים בפאונה של השונית.
למרות נזקים שנגרמו כתוצאה מפעילות האדם עדיין קיימים 396 מינים של אלמוגים, המהווים 90% ממספר המינים הכולל הגדל בפיליפינים.
מספר המינים למטר מרובע בטובטאהה גבוה יותר בהשוואה לזה של שונית המחסום הגדולה.
הפאונה ספגה נזקים משמעותיים במהלך האל ניניו של 1998, אך כעבור שבע שנים השתקמה באופן כמעט מלא.
בשונית יש שני בתי גידול נפרדים.
באזורי הלגונות יש אזורים נרחבים של דשא ים.
בעומק של עד שני מטרים מתחת לגובה פני הים יש יותר אלמוגים, אך באזורים העמוקים יותר היא יותר דלילה.
באזור זה תועדו לראשונה 30 מיני אלמוגים חדשים בשנים האחרונות.
בין קצה השונית למורדות השונית גדלים אלמוגי שיטית (Acropora).
בראש קיר השונית כמעט ואין אלמוגים, וככל שיורדים לאזור יותר נמוך מספרם הולך וגדל ובנוסף להם ניתן למצוא גם אצות וספוגיים.
בלגונות של השונית יש פרטים רבים של כרישאים, צבים ובטאים, ועד כה תועדו 11 מינים של לווייתנאים ו-11 של כרישאים.
בין המינים הנפוצים באזורים החיצוניים של השונית ניתן למנות את אלו של הברקודה, טונה, וכריש לווייתני.
בסך הכל יש בשונית 479 מינים של דגים.
כמו כן, ישנם מספר מינים בסיכון ובהם צב ים ירוק וצב הוקסביל.
טובטאהה היא מקום גידול נוח עבור צאצאים צעירים של דגים בשל זרמי המונסון, ויש לה חשיבות עבור המגוון הביולוגי של פאלאוואן והאיים באחרים בים סולו.
ביומסה ושכיחות הדגים קטנות יותר באזור שונית ג'סי ביזלי, והדבר נובע בין השאר מכמות מופרזת של דיג.
הפארק הוא אחד המקומות המוגנים האחרונים בדרום-מזרח אסיה שבהם מקננים עופות ימיים.
באיי הקיז של הפארק תועדו 99 מינים מקומיים ונודדים של עופות, מתוכם שבעה מתרבים ונמצאים רק בפארק.
בין העופות הללו ניתן למנות את הסולה אדומת-רגל וסולה לבנת-בטן.
השונית זכתה להגנה חוקית עם הקמתו ב-1988 של הפארק הימי הלאומי טובטאהה במרכז ים סולו.
כשהוקם הפארק הוא השתרע על פני שטח של 332 קילומטרים רבועים, אך כעבור 18 שנים הורתה נשיאת הפיליפינים גלוריה ארויו על הגדלת שטחו ב-200% נוספים, ובסך הכל כ-968 קילומטרים רבועים.
האזור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1993, והוא נמצא תחת פיקוחו של משרד ההגנה הלאומי של הפיליפינים.
השונית לא מאוכלסת באופן קבוע, אך בעונת הדיג הדייגים מקימים לעיתים מקלטים זמניים על האיונים.
הצלילה המסחרית הראשונה בשונית נערכה ב-1979, כאשר התברר כי הצלילות של הדייגים מאיים מרוחקים גורמות לנזקים.
השונית נחשבת לאחד מיעדי הצלילה הפופולריים ביותר בעולם בשל המגוון הביולוגי שלה.
בכל עונת צלילה, הנמשכת שלושה חודשים בממוצע, מבקרים בשונית כ-1,000 תיירים.
שליש מהתיירים הם מקומיים, מעט פחות משליש מארצות הברית, ואילו היתר משאר מדינות העולם.
הדרך היחידה להגיע אל השונית היא באמצעות סירות המגיעות אל תחנת שומרי הפארק בלבד, ורק בין מרץ ליוני.
שׁוּנֵם הייתה עיר מקראית הנזכרת בתנ"ך בנחלת שבט יששכר, דרומית לגבעת המורה, וצפונית להר הגלבוע: .
העיר המשיכה להתקיים כעיר יהודית גם בתקופת המשנה והתלמוד, ומזוהה כיום עם הכפר הערבי סולם שממזרח לעפולה.
שונם נזכרת במקרא במספר הקשרים נוספים:
ב"שונם" התכנסו הפלשתים לפני מלחמתם עם ישראל לאחר מות שמואל: .
אבישג השונמית, המשרתת האישית של דוד המלך בסוף ימיו, נקראה כך בשל מוצאה מהעיר ().
הנביא אלישע התארח בעיר אצל אישה (האישה השונמית), שמאוחר יותר החיה את בנה: .
עוד קודם לכן, "שונם" נמנית עם הערים שכבש תחותמס השלישי מלך מצרים העתיקה.
העיר נזכרת גם במכתבי אל-עמארנה מהמאה ה-14 לפנה"ס (מכתבים א"ע 250 ו-365).
על פי המכתבים, העיר נכבשה על ידי לבאיה שליט שכם שהחריב אותה.
זאת, כאשר בירידיה שליט מגידו התלונן על כך שהיה צריך לעבד לבדו עם אנשי מס את אדמות שונם שהיו אדמות המלך.
כן נזכרת העיר ברשימת הערים (מס' 15) שכבש שישק הראשון במסעו לכיבוש ארץ ישראל.
העיר המשיכה להתקיים כעיר יהודית גם בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, ובתלמוד הירושלמי נזכר רבות האמורא מהדור החמישי רבי יוסטא בר שונם, שיצא ממנה.
שונם העתיקה זוהתה במיקומה הנוכחי כבר באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה (תחילת המאה ה-4 לספירה).
בספרו כפתור ופרח (תחילת המאה ה-14), הציע אשתורי הפרחי את זיהויה של "שונם" הקדומה בכפר בן זמנו "סולם".
תל שונם הוא תל בגודל של כ-25 דונם, השוכן על חלקו הצפוני מזרחי של הכפר סולם.
על פסגת התל והמדרונות נמצא בית הקברות של הכפר.
במדרונות אלה נמצאו שרידים ארכאולוגים מתקופות הברונזה הקדומה I, תקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, מתקופות הברזל, הפרסית וההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה האסלאמית הקדומה.
בין השנים 2002–2011 נערכו בתל מספר חפירות הצלה.
בחפירת הצלה שהתקיימה במדרון הצפוני של התל בחודשים דצמבר 2009 - ינואר 2010 נחשפו שלוש שכבות ארכאולוגיות מהתקופה הביזנטית, הרומית וברזל 1. בשכבה I מהתקופה הביזנטית התגלו שני קטעי קירות ובורות, בשכבה II מהתקופה הרומית התגלה חלק מקיר ומפלס חיים.
שכבה III נחפרה בעומק של 2.5 מטר נחשף מתקן עגול מאבן ששימש כנראה לממגורה.
בחפירות משנת 2010 נחפרו 5 שכבות, ביזנטית, ברזל I, ותקופת הברונזה המאוחרת III.
בשכבה זו נמצאו שרידים של שני מבנים שנחתמו בשריפה עזה שהביאה להתמוטטות הקירות ולשמירה טובה של תכולת החדרים.
כלי החרס שהתגלו כללו קערות, קדרה עם זרבובית, סירי בישול, צפחות וקנקנים בנוסף נמצאו חרצני זיתים מפוחמים.
על פי תכולת הממצא הקרמי, תוארכה השכבה לתקופת השושלת ה-20 במצרים העתיקה, שלהי השלטון המצרי בכנען.
שונית נינגלו היא שונית אלמוגים חוגרת (fringing) השוכנת מערבית לחופה של אוסטרליה המערבית, במרחק כ-1,200 קילומטרים צפונית לפרת'.
השונית משתרעת לאורך 260 קילומטרים, והיא השונית החוגרת הגדולה ביותר באוסטרליה ואחת היחידות שמצויות בקרבה רבה לחוף הים.
ב-1987 הוכרזו השונית והשטח הסמוך אליה כפארק הימי נינגלו.
בשנת 2011 הוספו השונית ואזורים אלו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, בשם "חוף נינגלו".
האזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית כולל את הפארק הימי נינגלו, איי מוירון, פארקי החוף ג'וראבי ובונדגי, הפארק הלאומי קייפ ריינג' ושדה תעופה אזרחי המשמש גם את חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
על פי אונסק"ו שטח אתר המורשת העולמית הוא 6,045 קמ"ר.
השונית ממוקמת מתחת ל"צריחים" של קייפ ריינג', העשויים מאבן גיר אדומה.
חשיבותו המדעית של החוף נובעת מהשילוב בין השונית לבין המערכת הקרסטית שלאורכו.
השונית משתרעת לאורך 300 קילומטרים בין השוניות החוגרות של ארכיפלג מוירון בצפון, מסביב לקצה חצי האי המגיע עד לשונית בונדגי במפרץ אקסמאות', ועד לרד בלאף שבצפון.
חצי האי קייפ ריינג' בנוי מאבן גיר קרסטית תלולה, שנוצרה משלדים של בעלי חיים ימיים ששקעו בימים העתיקים שהיו קיימים באזור לפני מיליוני שנים.
הצבעים המגוונים של הרכס שנוצר משלדים אלו, כגון ורוד וכתום, משתלבים עם הדיונות האדומות ועם הצמחייה הירוקה.
הקצה המערבי של הרכס מאופיין בסדרה של שוברי גלים המשתרעים לאורך 90 קילומטרים.
דרך הערוצים שבאי זורמים מספר אפיקים.
המערכת הקרסטית של חצי האי מורכבת מ-535 מערות, 180 דולינות ו-5 גופים שנמצאים באופן קבוע מתחת לפני הים.
גופים אלו רצופים גם הם במערכת של מערות, מעברים ומחילות, והם בית גידול עבור 75 מינים של בעלי חיים שמתקיימים אך ורק מתחת לפני הים.
עונת הקיץ בחוף נמשכת בין דצמבר לפברואר, ועונת החורף בין יוני לאוגוסט.
טווח הטמפרטורה הממוצע שנמדד באקסמאות' הוא 21 עד 38 מעלות צלזיוס בקיץ, ובחורף הטווח הוא 12 עד 25 מעלות צלזיוס.
האקלים המקומי הוא אקלים צחיח ואקלים צחיח למחצה.
כמות המשקעים השנתית לאורך החוף היא 200 עד 300 מילימטרים, אך היא נמוכה משמעותית מכמות האידוי השנתית העומדת על כ-2,000 מילימטרים לכל הפחות.
כמות הגשמים היא בין 84 ל-570 מילימטרים, והיא מושפעת מהשקעים הברומטריים ומהפעילות הציקלונית המקומית.
תדירות הציקלונים היא 3 עד 5 שנים, וכאשר הם מתחוללים יורדות כמויות גדולות יותר של גשמים.
מי הגשמים זורמים דרך האפיקים וגורמים לפריחת פרח בר, ממלאים את האקוויפרים התת-קרקעיים, ומספקים מים למערכות האקולוגיות של המערות.
מהירות הציקלונים המרבית היא כ-150 קמ"ש.
חצי האי קייפ ריינג' נמצא בשטחו של האזור האקולוגי קרנרבון קסריק סקראב גלובל.
הפלורה של חצי האי מגוונת מאוד, והיא מונה 630 טקסונים של צמחים וסקולריים.
הפלורה מחולקת לאזורים אחדים לפי הרכב הקרקע, והן יוצרות ביחד דגם פסיפס של דיונות קרובות ומרוחקות ביחס לחוף, משטחי חול, מישורי סחף, ומישורי בוץ הנוצרים כתוצאה מגאות ושפל.
הצמחייה עצמה כוללת קבוצות פזורות של שיחי שיטה ועצי אקליפטוס, וביניהם מדשאות ספיניפקס.
שאר האזורים שבאתר המורשת העולמית מאופיינים בצמחי מנגרובים וסמפיר, שלהם יש התאמה גבוהה יותר לתנאי מליחות קרקע.
מרבית המינים הגדלים בחצי האי אינם ייחודיים לו, והם גדלים באקלים ממוזג ובאקלים טרופי, וזאת כיוון שחצי האי שוכן על קו הגבול בין שני אזורים ביוגאוגרפיים.
הצמח Verticordia forrestii (משפחת ההדסיים) גדל אך ורק בין מפרץ הכרישים לבין חצי האי, ו-18 מינים נוספים גדלים אך ורק בסביבתו הקרובה של חצי האי.
צמחים אחרים גדלים בחצי האי גדלים בקצה אזור תפוצתם, כגון הדקל Livistona alfredii שאוכלוסייתו הקרובה ביותר נמצאת באזור פילבארה הממוקם במרחק 300 קילומטרים בכיוון צפון-מזרח מהאי.
שונית נינגלו היא בית גידול עבור כ-1,000 מינים של צמחים ימיים, 738 מינים של דגי שונית אלמוגים, 655 מינים של רכיכות, 600 מינים של סרטנאים ו-300 מינים של אלמוגים.
בשל מיקומה הגאוגרפי של השונית באוקיינוס חלק מהמינים הטרופיים הימיים המתקיימים בה נסחפים עד למפרץ האוסטרלי הגדול.
אחת לשנה, בין מרץ ליוני, מתאספים בשונית עד 500 כרישים לווייתניים, במקביל להשרצת אלמוגים והגברת הפעילות שלהם.
בשונית תועדו שישה מינים של צבים ימיים ופתן ים זיתני).
ריבוי המינים הללו נובע ככל הנראה ממיקום השונית על הגבול בין שני אזורים אקלימיים (טרופי וממוזג), ועל פי הערכת אונסק"ו הצבים מקימים כ-10,000 קינים על החוף לאורך השנה.
בשולי השונית גדלים דגי מנטה ריי (משפחת הטחניים), במים העמוקים גדלים 19 מינים של כרישים, ובקרבת החוף גדלים דגים רבים כגון טונה ומקרל, וזאת בשל המדף היבשתי הצר.
השונית היא נקודת מעבר במסלול הנדידה של לווייתנים גדולי-סנפיר מאזור ההמלטה בחוף קימברלי ועד אתרי הקינון באנטארקטיקה, ומעבר לכך היא בית גידול עבור שמונה מינים אחרים של לווייתנאים, תחשי המשכן ודולפינים.
בחלקים היותר עמוקים של השונית גדלים 155 מינים של ספוגיים ו-25 מינים של קווצי עור, ובמחקרים שנערכו באזור בשנים האחרונות התגלו מינים אחדים שאינם שלא היו מוכרים לביולוגים הימיים או שאינם גדלים במקומות אחרים באוסטרליה.
האזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית אינו מיושב כמעט, אך הוא אתר תיירות פופולרי.
על פי המרכז העולמי לניטור השימור (WCMC) בכל שנה מבקרים 180,000 איש בפארק, ו-220,000 איש בפארק הלאומי קייפ ריינג'.
שׁוּנִיתִיִּים (שם מדעי: Pomacentridae) היא משפחה של דגים מסדרת הדקראים הכוללת את האלמוגיות ואת דגי הליצן.
המינים במשפחה זו מאוד טריטוריאליים.
צבע המינים השונים הופך אותם לפופולריים לגידול באקווריום.
במשפחה כ-360 מינים המחולקים ל-28 סוגים.
המינים מהסוגים Amphiprion ו-Premnas מכונים דגי ליצן ושאר המינים מכונים אלמוגיות.
בישראל חיים כמה המינים במשפחה, דוגמת שושנון אילתי, בשונית האלמוגים באילת.
רוב מיני השוניתיים מקורם בים טרופי בעיקר ליד שוניות בין מזרח אפריקה לפולינזיה כאשר הרוב נמצאים בין הפיליפינים לאוסטרליה.
שאר מיני השוניתיים מקורם באוקיינוס האטלנטי.
רוב המינים חיים במים רדודים בקרקעית בעומק של 2–15 מטר.
אולם מינים בודדים, כגון Chromis abyssus, חיים בעומקים שעד 100 מטרים.
המינים מאוד טריטוריאליים ולרוב הם מגדלים אצות בשטח מחייתם, מה שהופך אותם לדגים היחידיים שעוסקים בחקלאות.
מין יחיד שושנון קוצני-לחי (Premnas biaculeatus)
שוניתן (Pomacentrus) - בו שוניתן אמבון ושוניתן לימוני
שונית רייטר (נולדה ב-10 בפברואר 1945) היא פרופסור אמריטה בפקולטה לחינוך שבאוניברסיטת חיפה.
שונית רייטר נולדה בקיבוץ יגור, לה אחות גדולה ממנה.
בגיל שנתיים עברה עם הוריה לחיפה, בה גדלה וחיה כל חייה.
הוריה עלו באוניית המעפילים דריאן 2 מרומניה והתיישבו בקיבוץ יגור, בו התגוררו במשך שבע שנים.
אמה הייתה רופאת שיניים ואביה רופא רנטגנולוג.
היא בוגרת תואר ראשון בחינוך כללי וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בפסיכולוגיה ופילוסופיה של החינוך מאוניברסיטת לונדון, אנגליה.
אחר-כך עשתה דוקטורט בליקויים קוגניטיביים באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר אנגליה (1975-1970).
ב-1976 התמנתה למרצה בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה, בה עשתה את כל הקריירה האקדמית שלה.
ב-1983–1984 שהתה בשבתון כחוקרת אורחת במכון למחקר ולפיתוח תוכניות עבור אנשים עם מוגבלויות באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, ארצות הברית.
בשנים 1989–1993 עמדה בראש החוג (כיום הפקולטה) לחינוך.
בשנים 1998–2003 עמדה בראש המחלקה לייעוץ וחינוך מיוחד.
ב-2009 התמנתה לפרופסור מן המניין.
ובאפריל 2013 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
כחברת סגל בפקולטה לחינוך העלאתה לראשונה בישראל את הנושא של מחקר, הוראה וחינוך של לומדים עם מוגבלויות קוגניטיביות וליקויי תקשורת (הרצף האוטיסטי) כתחום עיסוק של מערכת החינוך.
באותה תקופה הייתה בלעדיות לעיסוק בנושא זה באוניברסיטאות לחוגים ולבתי הספר לעבודה סוציאלית וסיעוד.
ב-1983 הופקדה על הקתדרה לחינוך מיוחד על שם קונין-לונפלד בה כיהנה עד ליציאתה לגמלאות.
במסגרתה יזמה וערכה את 'סחי"ש - סוגיות בחינוך מיוחד ובשיקום' – כתב העת היחידי בישראל שמתמקד בחינוך המיוחד.
ב-2004 הקימה את 'מישא"ל' – המרכז הישראלי האוניברסיטאי לנכויות – חינוך, העצמה ומחקר - לשוויוניות בחברה ולהעלאת רמת החיים והחינוך של אנשים עם צרכים מיוחדים, בראשו היא עמדה עד יציאתה לגמלאות.
מישא"ל היה מרכז חוץ של רשת המרכזים האמריקאיים – American University Centers on Disability.
במסגרת המרכז הופעלו קורסים שנתיים עבור לומדים עם מוגבלויות, קוגניטיביות ואחרות.
ביוזמתה, במסגרת הפעילויות של המרכז, לראשונה בארץ פתחה האוניברסיטה את שעריה לקבלת סטודנטים עם מוגבלויות בקורסים ייעודיים כגון לימודי תיאטרון, הכנה והכשרה לעבודה בבתי קפה ובבתי אבות, לימודי אוריינות לבוגרים המתקשים בקריאה וכתיבה ועוד.
בשנים 2006–2011, לאחר מותו של טיבי גולדמן, מייסד "אחוה" - איגוד רב-תחומי לאנשים עם מוגבלות, כיהנה כיו"ר העמותה.
כמעט כל ספריה בעברית וכן כתב העת 'סחי"ש' הופקו בהוצאה לאור של "אחוה", מפעל ייחודי ומיוחד בארץ שיזם הארגון ואשר מעסיק אנשים עם מוגבלויות חברי העמותה בלבד.
כיהנה כיו"ר שתי ועדות מטעם המועצה להשכלה גבוהה להענקת תארים בחינוך מיוחד (2009-2006).
ב-2003 זכתה בפרס לנשים במדע מטעם עיריית חיפה.
ב-2012 זכתה בפרס מצוינות מטעם "קרן שלם".
הייתה נשואה לפיטר רייטר ולהם שלושה ילדים.
לאחר גירושיה חיה בזוגיות שנים רבות עם טיבי גולדמן מייסד "אחוה" – איגוד שהקימו נכים למען נכים, שנועד לספק להם חיים חברתיים ואפשרויות העסקה והכנסה נאותות.
שונית רייטר עוסקת במחקריה ובעבודתה המעשית בטיפוח איכות חייהם של אנשים עם מוגבלויות פיזיות, מנטליות וקוגניטיביות ובאפשרויות שילובם במערכת החינוך והחברה הרגילים.
תהליך חינוכי – שיטה, אותה פיתחה שונית רייטר, המבוססת על הגישה ההומניסטית שלפיה האדם זכאי לחיות את חייו על בסיס בחירותיו האישיות.
בחינוך המיוחד היא פיתחה את מודל מעגל ההפנמה כבסיס לתוכנית אב לעבודה עם לומדים בבתי הספר המיוחדים ובכיתות המיוחדות בבתי הספר הרגילים.
המודל גובש על בסיס ממצאי מחקר שנערך ביוזמת ארגון 'אחוה' שהפעיל פרויקט שמטרתו הייתה לסייע לאנשים עם ליקויים פיזיים לעזוב את בית הוריהם ולצאת למגורים עצמאיים.
בעקבות פנייה מטעם האגף לתוכניות לימודים והאגף לחינוך מיוחד במשרד החינוך לפיתוח תוכנית אב למתבגרים עם צרכים מיוחדים עמדה בראש ועדה שעבדה וכתבה את מקבץ התוכניות "לב 21" (לקראת בגרות).
הוועדה התוותה קווים מנחים ותכננה תוכניות לימוד לחינוך המיוחד במדינת ישראל בגילאי 16–21 (2007-1996).
יישום התוכניות בבתי הספר של החינוך המיוחד ובכיתות משולבות של החינוך המיוחד בבתי הספר הרגילים תרם לשינוי בהתייחסות של הצוותים החינוכי והטיפולי לילדים ובוגרים עם מוגבלויות.
בכך תרמה רייטר למעבר מגישות סיעודיות ופטרוניות בשירותים הניתנים להם ודומיננטיות של המודל הרפואי בחינוך וטיפול, למודל הומניסטי חינוכי המבוסס על טיפוח אווירה חינוכית מקדמת ומטפחת המתמקדת בלומד, באישיותו, בכישוריו ותומכת בו בהתמודדות שלו עם המוגבלויות שיוצרת הנכות.
באמצעות התפעלת תוכנית הלימודים "לב 21" ודרך העבודה על פי מעגלי ההפנמה ובשילוב עם פרסומיה הרבים "עיצבה את החינוך המיוחד בישראל.
ההגות והמחקר שלה, כמו גם חוקרים שהנחתה ומורים שחינכה, עיצבו את החינוך המיוחד כחינוך הומניסטי החותר להכלה של תלמידים עם מוגבלויות."
חבר חריג: במערכות הרווחה הבריאות והחינוך
הספר מציג את שלושת המודלים לאנשים עם מוגבלויות ומספר על מקורותיהם ועקרונותיהם: הרווחה (המודל הסיעודי), הבריאות (המודל הרפואי) וההומניסטי, בו רייטר התמקדה.
טיפוח האחר וכבוד אליו, מתן מענה לרצונותיו וצרכיו ובדרך זו לפתח אצלו יכולות לחיות חיים של איכות.
הספר יצא גם באנגלית בשם Society and disability בשנת 1999.
ערכה ביחד עם פול רטיש ספר העוסק בהכנתם של בוגרים עם מוגבלויות לקראת חיים בקהילה, בתחומים שונים – בילוי בשעות הפנאי, טכנולוגיה תומכת והכנה לחיי עבודה.
הספר מתאר את הגישה ההומניסטית לגבי אנשים עם מוגבלויות.
הוא מציג את מעגלי ההפנמה על שלביהם השונים.
שלושה ספרים שערכה ביחד עם פרופ' יונה לייזר וד"ר גלעדה אבישר.
הספר הראשון הוא אסופה של מבחר מאמרים עיוניים ומעשיים העוסקת בשילובם של בעלי מוגבלויות במערכת החינוך.
הספר דן בכמה תחומים - המושגי-חוקתי, בהיבטים המעשיים של למידה בכיתה, תכנון והערכה (כולל עמדות של מורים) וכלה בהיבטים המערכתיים.
הספר השני מביא גם את קולם של ההורים ומאמר ראשון בעברית אודות המענה החינוכי לתלמידים אלה בחברה הערבית בישראל.
הספר דן בסוגיות הקשורות בשילוב בתוכניות "הכשרה לחיים" במסגרות החינוך הלא-פורמלי, שילוב בחברה הערבית, התמודדות המשפחה עם שילוב וחייהם של לומדים עם מוגבלויות במוסדות השכלה גבוהה.
בנוסף, מתואר הנושא של הערכת בתי ספר משלבים ביחד עם היכרות מעמיקה עם בעלי תפקידים בבית הספר - היועץ החינוכי והמנהל.
1. רימרמן א', רייטר ש' וחובב מ' (עורכים) (1986), נכות התפתחותית ופיגור שכלי.
תל אביב: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
חבר חריג במערכות הרווחה הבריאות והחינוך.
הערה: שלושת המודלים, "המודל המשולב".
מעגלי אחוה לשבירת הקשר שבין מוגבלות לבדידות.
הערה: חומת הזכוכית, מודל חדש להסבר הבדידות של אנשים מוגבלויות, כישורי חיים והכושר לחיות, תרומת המודל האקולוגי, תרומת הקבוצה הצגה ראשונה של מעגלי הפנמה.
הערה: פרק "נירמול השילוב"- אבות הנורמליזציה (בחבר חריג הודגש המודל הרפואי), פרק עם טיבי גולדמן
חיפה: חיפה: "אחוה" הוצאה לאור.
הערה: ריאיון עם דורנר, סוגיות בהערכת יישום השילוב, תרבות בית ספרית, הערכות בית ספריות, אינדקס ההכלה.
הערה: שיתוף פעולה בין בית ספר בחינוך המיוחד לבית הספר בחינוך הכללי.
הערה: התאמת המושגים לאנגלית, מקורות ביבליוגרפים רבים, דיון והקשרים למושג הכלה (Inclusion).
"אני שותף!" חינוך הומניסטי לנחישות עצמית ולסנגור עצמי.
הערה: איכות חיים, נחישות עצמית וסנגור עצמי, דוגמה מפורטת להפעלת מעגלי הפנמה, יישום עקרונות תפיסה הומניסטית-חינוכית
סוגיות עכשוויות בשילוב של תלמידים ובוגרים עם צרכים מיוחדים בישראל: אסופת מחקרים.
הערה: עם רן נוימן, נקודת מבט של אנשים עם מוגבלויות התפתחויות בנושא זוגיות.
ירושלים: משרד החינוך- האגף לתוכניות לימוד.
לקראת בגרות – חינוך לעבודה.
לקראת בגרות – חינוך לקראת יציאה מהבית ומגורים עצמאיים.
תוכנית לימודים לתלמידים לקויי ראייה: "הנבחרת ואני" - העצמה, נחישות, בחירות ואוטונומיה.
תוכנית חינוכית לסטודנטים לקויי ראייה ועיוורים במוסדות להשכלה גבוהה.
שונית מינה הוא כף טרשי בקצה המזרחי של חצי אי געשי באנטארקטיקה, הנשלח הרחק אל תוך מדף הקרח רוס ב- .
השונית יוצרת זרוע ארוכה וצרה, המסתיימת בתוואי נוף דמוי קרס (קרס מינה) הפונה דרומה, והיא נושא למחקר בתולדות הקריוספירה האנטארקטית, במימון קרן המדע הלאומית, המשרד לתוכניות הקוטב.
השונית נזכרת שוב ושוב בהיסטוריה של חקר אנטארקטיקה.
היא נצפתה לראשונה ביוני 1902, במהלך משלחת דיסקברי של קפטן סקוט, 1904-1901. מאז ואילך הוכרה השונית כתוואי נוף בולט וכאתר למצבורי אספקה חיוניים למסעות דרומה אל הקוטב הדרומי.
במקור נקראה פשוט "השונית", אך בהמשך קרא לה קפטן סקוט על שם אשתו של נשיאה הקודם של החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם.
כל משלחת שיצאה בעקבות סקוט בנתיב זה, לאחר מסע החלוץ שלו (ובכלל זה ארנסט שקלטון ב-1908, סקוט עצמו ב-1911 וקבוצת ים רוס של שקלטון בשנים 1916-1914) השתמשו בשונית מינה למיקום מצבורים וכציון דרך חיוני להנחיית מסעות בדרכם חזרה.
עקב מצב הקרח בקרבת השונית, הותווה הנתיב אל הקוטב כ-32 ק"מ מזרחה לה, והמצבורים הונחו על נתיב זה בטווח ראייה אל השונית.
מחקריו של ג'ורג' סימפסון, המטאורולוג במשלחת טרה נובה של סקוט, קבעו, כי לשונית מינה יש השפעה על מזג האוויר הקוטבי.
מסת הסלע של השונית מסיטה מזרחה את הרוחות הדרומית, השוטפות לאורך הקצה המזרחי של מדף הקרח רוס, והסטה זו מתפלגת בהמשך כשהרוחות מגיעות אל האי רוס כ-80 ק"מ צפונה משם.
זרם אחד שוטף אך תוך מצר מקמרדו, השני פונה מזרחה אל כף קרוזייה.
התפלגות זו של כיוון הרוח, היא, בין שאר תוצאותיה, הגורם לאזור "העיקול נטול הרוח" על חופו הדרומי של האי רוס, אזור המתאפיין בקרה יוצאת דופן, ערפילים ורוחות קלות, שחוקרי אנטארקטיקה הגיעו אליו בכמה מסעות לגילוי ארצות בין מצר מקמרדו לכף קרוזייה בשתי המשלחות של סקוט.
מקובל לראות בשונית את הנקודה הדרומית ביותר של ארץ ויקטוריה, המפרידה בין חוף סקוט מצפון לחוף הילרי של שטח חסות רוס מדרום.
קרס מינה (Minna Hook) () הוא תוואי נוף געשי מאסיבי, דמוי קרס, 17 ק"מ אורכו ו-1,115 מ' גובהו, המהווה את הקצה הדרום-מזרחי של חצי האי הנקרא "שונית מינה" בקצה הדרומי של חוף סקוט.
השם לקוח מזה של שונית מינה והופיע לראשונה במפת תרשים גאולוגית ובדו"ח של אן רייט גראסהאם בשנת 1987.
אוכף מינה (Minna Saddle) () הוא אוכף שלג רחב-ידיים, כמה קילומטרים לאורך ולרוחב, במקום המפגש בין שונית מינה למורדות המזרחיים של הר דיסקברי.
את שמו נתנה לו בשנת 1958 הקבוצה הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, 1958-1956, משום הקשר שלו עם שונית מינה.