tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במכתב של הרצפלד עוד באותו לילה, לחבריו במרכז החקלאי, הוא מספר שכאשר הגיע לתל חי הוא שאל את טרומפלדור כיצד הוא מרגיש, והוא ענה "בלי שום אנחה כל שהיא": "לא נורא, כדאי למות בשביל ארץ-ישראל".
גם בעדותו של ד"ר גרי, כפי שנדפסה אחד עשר יום לאחר אירועי תל חי בכתב העת "קונטרס", מספר הרופא כי לאחר שבדק את פצעיו של טרומפלדור שאלו כיצד הוא מרגיש וטרומפלדור ענה: "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ".
באותו גיליון נדפס גם הספדו של ישעיהו דרז'נר, ממגיני תל חי, שבו כתב: "דבריו האחרונים, בתשובה על השאלה מה שלומו היו: טוב למות בעד המולדת".
פנחס שניאורסון שהחליף את טרומפלדור בפיקוד על תל חי אישר גם הוא את נכונות האמרה במאמר שפרסם ב"קונטרס" פחות מחודש לאחר הקרב.
מורשת טרומפלדור באה לידי ביטוי בדברי ברל כצנלסון, במבוא לספר "מאורעות תרצ"ו", שנכתב על ידי ברכה חבס.
שם השווה כצנלסון את גבורת המתיישבים מול הטרור הערבי בשנים 1936 - 1939, לגבורת טרומפלדור וחבריו: "דוֹר המצוֹר והבּצרוֹן, אשר קלט חצים ולא נסוֹג, אשר לא הפקיר שוּם נקוּדה ולא נתן לפַנוֹת שוּם מקוֹם ישוּב...
במלאת מאה שנים להולדתו של טרומפלדור, כתב עליו פרופ' יגאל עילם: "לו הייתי מתבקש לנקוב בשמו של אדם אחד, גיבור אמיתי אחד, משכמו ומעלה בכל ההיסטוריה הציונית והיישובית שלנו לא הייתי מהסס: טרומפלדור, זה האיש.
המיתולוגיה שלנו לא טעתה בזיהוי.
הקרב על סאיפאן היה הראשון בסדרה של התקפות שיזם הפיקוד האמריקאי במטרה לכבוש את איי מריאנה במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
הקרב נערך על האי סאיפאן, הגדול שבאיי מריאנה הצפוניים, מ-15 ביוני 1944 עד 9 ביולי באותה השנה.
במהלך הקרב השמידו הדיוויזיות ה-2 וה-4 של חיל הנחתים ודיוויזיית הרגלים ה-27, בפיקוד לוטננט גנרל הולנד סמית', את הדיוויזיה ה-43 של הצבא היפני הקיסרי בפיקוד לוטננט גנרל יושיצוגו סאיטו שהגנה על האי, והשתלטו עליו לאחר קרבות קשים.
במהלך כיבוש סאיפאן ספג הצבא האמריקאי את מספר הנפגעים הגדול ביותר עד אותו שלב במסגרת המערכה נגד יפן בזירת האוקיינוס השקט.
בקרבות שנערכו ב-1943 ובמחצית הראשונה של 1944, כבשו בנות הברית את איי שלמה, איי גילברט, איי מרשל ואת חצי האי פפואה של גינאה החדשה, והתקרבו לקו ההגנה העיקרי של יפן באוקיינוס השקט: איי קרוליין, איי פלאו ואיי מריאנה.
במטרה לשבור את קו ההגנה הזה, יצאו בנות הברית לשתי מערכות: מפקדת דרום-מערב האוקיינוס השקט בפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור התקדמה לעבר הפיליפינים דרך גינאה החדשה והאי מורוטאי, ומפקדת האוקיינוס השקט בפיקודו של אדמירל צ'סטר נימיץ תקפה את איי מריאנה.
הבחירה באיי מריאנה כמטרה הושפעה מהכנסת מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס לשימוש, שכן כיבוש האיים יכניס את טוקיו לטווח המפציצים (2,400 קילומטרים).
היפנים ציפו לתקיפה באזור כלשהו לאורך קו ההגנה שלהם ושיערו שהמטרה תהיה איי קרוליין.
כדי לתגבר ולצייד את חיל המצב שלהם, הם נזקקו לעליונות אווירית וימית ולכן תכננו מבצע לתקיפת נושאות המטוסים האמריקאיות ביוני 1944 שלימים נודע כקרב ים הפיליפינים.
ב-13 ביוני 1944 פתח הצי האמריקאי פתח בהפגזה מקדימה על סאיפאן שנמשכה יומיים.
בהפגזה היו מעורבות 15 אוניית מערכה, ובמהלכה נורו כ-165,000 פגזים.
על מנת להימנע מפגיעה ממוקשים ימיים, בוצע הירי ממרחק של 9 קילומטר ויותר, בנוסף לכך הצוותים לא היו מנוסים בהפגזת חופים, ולכן ההרעשה הארטילרית לא הייתה יעילה.
ב-15 ביוני 1944 בשעה 7 בבוקר החלה הנחתת כוחות על חופי האי.
יותר מ-300 נחתות פרקו 8,000 נחתים בחוף המערבי של סאיפאן.
בסביבות השעה 9 בבוקר החלו 11 ספינות לתת חיפוי ארטילרי לנחתים שהסתערו על החוף.
היפנים הכינו את מערך ההגנה שלהם בדקדקנות אופיינית, והציבו דגלים על החופים לצורך סימון טווחים לארטילריה שלהם, דבר שאיפשר להם להשמיד כ-20 טנקים אמפיביים אמריקאים במהלך הנחיתה.
החופים היו מוגנים היטב בשוחות לחימה ובגדרות תיל, והמגינים היפניים קיבלו חיפוי מעמדות מקלעים וארטילריה מבוצרות.
כתוצאה מכך ספגו הכוחות האמריקאים אבדות כבדות ביום הלחימה הראשון.
למרות זאת, עד רדת הלילה, הצליחו דיוויזיות הנחתים ה-2 וה-4 לבסס ראש חוף ברוחב כ-10 קילומטרים ובעומק של כקילומטר.
באותו לילה פתחו היפנים במתקפת נגד אך ספגו אבדות כבדות ונהדפו לאחור.
ב-16 ביוני, נחתו יחידות של דיוויזיית החי"ר ה-27 של צבא ארצות הברית והתקדמו לשדה התעופה "אסטילו".
בלילה ביצעו היפנים ניסיון נוסף למתקפת נגד.
ב-18 ביוני נטש סאיטו את שדה התעופה.
הפלישה הפתיעה את היפנים שציפו למתקפה דרומה יותר.
אדמירל סואמו טויודה, מפקד הצי הקיסרי היפני ראה בכך הזדמנות להשתמש בכח התקיפה שיועד להשמיד את נושאות המטוסים האמריקאיות כדי לתקוף את כוחות הצי האמריקאי סביב סאיפאן וב-15 ביוני הוא נתן פקודת התקפה.
ההתקפה התפתחה לקרב ים הפיליפינים שתוצאותיו היו הרסניות לצי הקיסרי היפני, שאיבד שלוש נושאות מטוסים ומאות מטוסים, מה שהותיר את הכוחות היפנים באיי המריאנה ללא כל תקווה לתגבור ולאספקה.
ללא אספקה נגזר גורלו של הקרב, אך מגיניו היפנים של האי היו נחושים להילחם עד האדם האחרון.
סאיטו ארגן את חייליו בקו שעוגן בהר טאפוטצ'או וניצל את פני השטח ההרריים והניתנים להגנה של מרכז סאיפאן.
הכינויים שהעניקו האמריקאיים לאזורי הקרבות, "כיס הגיהנום", "רכס לב הארגמן" ו"עמק המוות", מעידים על עוצמת הקרבות.
היפנים השתמשו במערות הרבות שהיו בפני השטח הוולקניים כדי לעכב את הכוחות התוקפים.
הם התחבאו במשך היום ובלילה יצאו להתקיף.
האמריקאים פיתחו בהדרגה שיטות כדי לטהר את המערות בעזרת צוותי להביורים שנתמכו בארטילריה ובמקלעים.
עד 7 ביולי, כבר לא נותר ליפנים לאן לסגת.
סאיטו הכין תוכניות למתקפת בנזאי התאבדותית אחרונה.
על גורל האזרחים שנשארו על האי, אמר סאיטו, "אין יותר הבדל בין חיילים לאזרחים.
זה יהיה לטובתם אם הם יצטרפו להתקפה עם חניתות מבמבוק מאשר יפלו בשבי".
עם שחר, כשקבוצה המונה תריסר אנשים נושאת דגל אדום ענק לפניהם, הסתערו כל החיילים הנותרים והבריאים בגופם (מספרם נאמד ב-3,000) קדימה בהתקפה אחת אחרונה.
מאחוריהם השתרכו הפצועים כשחלקם חבושים בראשם, נשענים על קביים ובקושי חמושים.
היפנים הסתערו על שני גדודים אמריקאים והצליחו להסב להם כ-650 נפגעים, לפני שכל הכוח התוקף הושמד באש מקלעים וארטילריה אמריקאית.
בשעה 16:15 ב-9 ביולי, הודיע אדמירל טרנר שהושלם כיבוש האי סאיפאן.
סאיטו והמפקדים הכפופים לו, הירקושי ואיגטה, התאבדו באחת המערות.
בנוסף להם התאבד גם סגן אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, שהוביל את נושאות המטוסים היפניות במהלך מתקפה על פרל הארבור ובקרב מידוויי, ונחת בסאיפאן כדי לעזור בהגנה על האי.
בימים האחרונים של הקרב התאבדו מאות רבות של אזרחים יפנים, חלקם קפצו מצוקים שזכו לכינויים "צוקי ההתאבדות" ו"צוקי הבנזאי".
רוב המאמצים של החיילים האמריקאים לשכנע את האזרחים להיכנע במקום להתאבד היו חסרי תועלת.
התעמולה שהופצה ביפן ותיארה את האמריקאים והבריטים כ"שטנים" שיתייחסו לשבויים בצורה ברברית הרתיעה אותם מלהיכנע.
לפי ההערכות, נהרגו במערכה כ-22,000 אזרחים יפנים.
כמעט כל החיילים היפנים שהוצבו על האי (לפחות 30,000) נהרגו.
לאמריקאים עלה הניצחון ביותר נפגעים מבכל קרב אחר עד אז במלחמה באסיה ובאוקיינוס השקט.
לאחר שהגיעו החדשות על התבוסה לטוקיו, שוחרר ראש הממשלה היפני הידקי טוג'ו מפיקוד על הצבא היפני באופן מיידי וב-18 ביולי 1944, הוא התפטר ביחד עם כל ממשלתו.
האי סאיפאן הפך לבסיס חשוב למבצעים הבאים באיי המריאנה, ולאחר מכן בפלישה לפיליפינים באוקטובר 1944. מפציצים שהוצבו בסאיפאן תקפו את הפיליפינים, איי ריוקיו ויפן.
קפטן סקאה אובה מהצבא היפני ו-46 מחייליו החזיקו מעמד בהרים עד 1 בדצמבר 1945, אז נכנעו.
הקרב על סאיפאן מתואר בסרט "זעקת הקרב" משנת 1955, בבימויו של ראול וולש, לפי ספרו של לאון יוריס.
ב-2002 יצא הסרט "לחישות מלחמה" בבימויו של ג'ון וו ובכיכובם של ניקולס קייג' וכריסטיאן סלייטר, המספר על חלקם של הקשרים משבט הנאוואחו בקרב על סאיפאן.
ב-2011 יצא הסרט "אובה: הסמוראי האחרון" (Taiheiyou no kiseki: Fokkusu to yobareta otoko), בבימויו של הידיוקי היריאמה, המתאר את יחידתו של אובה שהמשיכה להילחם גם לאחר שיפן ויתרה על סאיפן, עד כשלושה חודשים לאחר שפורסם באי נאום הכניעה של קיסר יפן.
ב-2022 יצא הסרט "הקרב על סאיפאן", בבימויו של ברנדון סלייגל, המספר על חובש אמריקאי בודד אשר מוביל קבוצת לוחמים פצועים למקום מבטחים כאשר בית חולים של צבא ארצות הברית באי המרוחק סאיפאן נכבש על ידי כוחות יפנים.
הקרב על פלליו , הנקרא גם מבצע סטיילמייט II, היה קרב בין ארצות הברית לאימפריה היפנית, וחלק מהמערכה על איי מריאנה ופלאו במלחמת העולם השנייה.
הקרב נערך על האי פלליו שבאיי פלאו מ־15 בספטמבר 1944 עד 27 בנובמבר 1944, ובו קיוו האמריקאים לכבוש מסלול טיסה ולאבטח את אי האלמוגים הזעיר.
מפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה, מייג'ור גנרל ויליאם רופרטוס, חזה שהאי ייכבש בתוך ארבעה ימים, אך בזכות הביצורים שהקימו היפנים וההתנגדות העיקשת שלהם, נמשך הקרב יותר מחודשיים.
אף היום נחשב קרב פלליו לאחד מהקרבות השנויים במחלוקת ביותר במלחמה בשל ערכו האסטרטגי הפעוט של כיבוש האי במחיר כמות נפגעים גדולה.
ביחס למספר החיילים שהשתתפו בקרב, היה מספר הנפגעים בקרב פלליו גבוה מבכל קרב אחר במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
עד קיץ 1944 הביאה התקדמות בעלות הברית בדרום מערב ובמרכז האוקיינוס השקט את המלחמה קרוב יותר לאיי הבית של יפן ואף הכניסו אותה לטווח המפציצים האמריקאים.
באותה עת התגלעה מחלוקת בתוך המטות המשולבים של ארצות הברית בעניין האסטרטגיה בה צריך לנקוט כדי להביס את האימפריה היפנית.
האסטרטגיה שהציע הגנרל דאגלס מקארתור הייתה לכבוש מחדש את הפיליפינים ולאחר מכן לכבוש את אוקינאווה.
מצד שני הציע אדמירל צ'סטר נימיץ אסטרטגיה ישירה יותר, בה יעקפו הכוחות האמריקאים את הפיליפינים אך יכבשו את אוקינאווה ופורמוזה כשטחי היערכות להתקפה על סין ולפלישה עתידית לאיים הדרומיים של יפן.
כיבוש פלליו תאם את קווי הפעולה של שתי האסטרטגיות, וכך נועדה דיוויזיית הנחתים הראשונה להיות זו שתכבוש את האי.
כדי להכריע בין שתי האסטרטגיות נסע הנשיא פרנקלין רוזוולט לפרל הארבור כדי לפגוש באופן אישי את שני המפקדים ולשמוע את טיעוניהם.
לאחר ששקל את שתי העמדות בחר את האסטרטגיה של מקארתור.
אולם לפני שמקארתור כבש מחדש את הפיליפינים הוא נדרש לכבוש את איי פלאו, ובמיוחד את האיים פלליו ואנגאור, שהיו נחוצים לבניית שדות תעופה שיגנו על האגף הימני.
הצורך לפלוש לפלליו היה שנוי במחלוקת עוד לפני תחילת הקרב ולאחריו נחשבה הפלישה מיותרת.
עד הקיץ של 1944 היו מוצבים על איי פלאו כ־30,000 חיילים יפנים, מתוכם כ־11,000 חיילים מדיוויזיית הרגלים ה־14 ופועלים קוריאנים ואוקינאווים.
על ההכנות של הגנת האי פיקד מפקד הרגימנט השני של הדיוויזיה, קוניו נאקאגאווה.
לאחר ההפסדים באיי שלמה, באיי גילברט, באיי מרשל ובאיי מריאנה, הקים הצבא היפני הקיסרי צוות מחקר אנטי־אמפיבי כדי לגבש אסטרטגיה חדשה להגנת איים.
הצוות החליט לנטוש את טקטיקת הקמת מתחמי ההגנה על החופים ואת מתקפות הבנזאי.
האסטרטגיה החדשה קבעה שיש ליצור הפרעה בלבד לכוחות הנוחתים, ליצור מערכת עמדות מבוצרות במבנה של כוורת, ולהחליף את התקפות הבנזאי בהתקפות־נגד מתואמות.
כוונתם הייתה לגרור את האמריקאים למלחמת התשה ארוכה ויקרה.
נאקאגאווה ריכז את כוחותיו בעומק האי, ותוך שהוא נעזר ביתרון שהקנתה לו הטופוגרפיה, בנה מערכת של בונקרים מבוצרים, מערות ועמדות תת־קרקעיות.
רוב הכוחות של נאקאגאווה היו ממוקמים בנקודה הגבוהה ביותר בפלליו - הר אומורברוגול העשוי כקבוצה של גבעות ורכסים תלולים.
הר אומורברוגול השוכן במרכז פלליו איפשר תצפית על רוב האי ובמיוחד על שדה התעופה החיוני.
ההר הכיל כ־500 מערות שנחצבו בסלע הגיר והיו מקושרות בעזרת תעלות.
רבות מהמערות שימשו לפני כן לכרייה ועתה הוסבו לעמדות צבאיות.
מהנדסים הוסיפו דלתות הזזה מפלדה משוריינת שבהן פתחים למקלעים וכלים ארטילריים.
היפנים חפרו ויצרו באמצעות פיצוצים עמדות נוספות בגדלים שונים באזור ההר וחימשו אותם במרגמות 81 ו־150 מילימטרים ומקלעים בקוטר 20 מילימטרים.
בנוסף נעזרו המגינים ביחידת טנקים קלים ופלגת נ"מ.
הכניסות למערות היפניות נבנו באלכסון וסייעו להגן מהתקפות של רימונים ולהביורים.
המערות והבונקרים היו מקושרים במערכת רחבה של מנהרות שהתפרשה לאורך כל מרכז האי ואיפשרה ליפנים לאייש ולפנות את העמדות לפי הצורך.
גם בחופים נעזרו היפנים בפני השטח כדי להשיג יתרון.
הקצה הצפוני של חופי הנחיתה נפרש לפני צוק בגובה 10 מטרים שצפה על החופים מחצי אי קטן, מקום שאותו כינו מאוחר יותר האמריקאים "הנקודה".
חורים פוצצו בתוך הצוק כדי להכיל תותח בקוטר 47 מילימטרים ו־6 מקלעים בקוטר 20 מילימטרים.
לאחר מכן נאטמו הפתחים ונותרו רק חרכי ירי זעירים שדרכם ירו על החופים.
עמדות דומות הוקמו לאורך שלושת הקילומטרים של חופי הנחיתה.
היפנים כיסו את החופים באלפי מכשולים לנחתות, בעיקר מוקשים ומספר גדול של פגזים שנקברו כשהמרעום שלהם חשוף ונועדו להתפוצץ כשיעלו עליהם.
על מנת להפריע לנחיתות נשלח גדוד אחד לחוף, שתפקידו היה למשוך את החיילים האמריקאים לתוך מערכת הביצורים.
בניגוד ליפנים, ששינו בצורה חדה את הטקטיקה שלהם לקראת הקרב, השתמשו האמריקאים בטקטיקות בהן השתמשו בכל הנחיתות האמפיביות במערכה באוקיינוס השקט.
הם החליטו לנחות בחופים הדרום הדרום־מערביים בשל קרבתם לשדה התעופה שפעל בדרום האי.
לפי תוכנית הפלישה האמריקאית ינחת רגימנט הנחתים הראשון בפיקודו של לואיס "צ'סטי" פולר בקצה הצפוני של החופים, הרגימנט החמישי של הרולד "באקי" האריס ינחת במרכז החופים, והרגימנט השביעי בפיקודו של הרמן האנקן ינחת בקצה הדרומי של החופים.
התוכנית הייתה שהרגימנטים הראשון והשביעי יאבטחו את האגפים של הרגימנט החמישי, ובכך יאפשרו לו להתמקד בכיבוש מהיר של שדה התעופה היפני, שנמצא מול חופי הנחיתה שלו.
לאחר מכן יתקדם הרגימנט החמישי לכיוון החוף הדרום-מזרחי של האי, ויפצל לשניים את מערך ההגנה היפני.
הרגימנט הראשון יתקדם צפונה לכיוון הר אומורברוגול, בעוד הרגימנט השביעי יטהר את דרום האי.
בעתודה נותר גדוד אחד, ובמקרה שידרש סיוע נוסף להשלמת כיבוש האי, תוכנן לשלוח לשם כך כוחות תגבורת מ הדיוויזיה ה-81, שנועדה לכבוש את האי אנגאור, מדרום לפלליו.
ב־4 בספטמבר החלו כוחות הצי, שהובילו את הנחתים, במסע ימי של 3,360 קילומטרים, מהבסיס של דיוויזיית הנחתים ה-1 באי פאבובו, צפונית לגוודלקנל, לשדה הקרב בפלליו.
ב־12 בספטמבר התחיל הצי בהפגזה המקדימה של העמדות היפניות באי, ויחידת החבלה התת־מימית של הצי החלה לפנות את המכשולים מחופי הנחיתה המיועדים.
אוניות המערכה פנסילבניה, מרילנד, מיסיסיפי, טנסי ואיידהו, הסיירות הכבדות קולומבוס, אינדיאנפוליס, לואיוויל, מיניאפוליס ופורטלנד, הסיירות קליבלנד, דנבר והונולולו, שלוש נושאות מטוסים וחמש נושאות מטוסים קלות, השתתפו בתקיפות המקדימות על האי.
ספינות הצי ירו ביחד 519 פגזי 16 אינץ', 1,845 פגזי 14 אינץ', ואילו המטוסים מנושאות המטוסים הטילו 1,793 פצצות במשקל 250 קילוגרם וירו 73,412 כדורי מקלע על האי הקטן, שגודלו 9.5 קילומטרים רבועים בלבד.
האמריקנים האמינו שההפגזה הייתה מוצלחת, ואדמירל משנה ג'סי אולדנדורף טען שלצי אזלו המטרות.
למעשה רוב העמדות היפניות לא נפגעו בכלל.
אפילו הגדוד שהגן על החופים לא נפגע.
בזמן המתקפה שמרו היפנים על משמעת אש ולא ירו על הכוחות האמריקאים כדי לא להסגיר את מיקומם.
ההישג היחיד של ההפגזה היה השמדת המטוסים היפנים על האי והריסת המבנים סביב שדה התעופה.
היפנים נותרו בעמדותיהם המבוצרות מוכנים לתקוף את הכוחות האמריקאים שעמדו על החופים.
הנחתים הראשונים נחתו על החוף ב־15 בספטמבר בשעה 08:32. הרגימנט הראשון נחת בחלק הצפוני של חוף הנחיתה, שקיבל את שם הקוד "החוף הלבן", והרגימנטים החמישי והשביעי נחתו בחלק המרכזי והדרומי, שנקראו "החוף הכתום".
כשהתקרבו הנחתות לחופים הסיטו היפנים את דלתות המתכת שהגנו על עמדותיהם ופתחו באש ארטילרית כבדה.
העמדות היפניות על צוקי האלמוגים, ששלטו על שני האגפים של חופי הנחיתה, גרמו לנפגעים רבים בקרב הנחתים, ועד השעה 09:30 השמידו היפנים 60 כלים אמפיביים אמריקניים.
הרגימנט הראשון רותק במהרה למקומו תחת אש כבדה מ"הנקודה".
מפקד הרגימנט צ'סטי פולר כמעט ונהרג כשכלי הרכב האמפיבי שלו ספג פגיעת פגז ישירה.
מחלקת הקשר שלו הושמדה לחלוטין בדרכה לחוף מפגיעה דומה של פגז 47 מילימטרים.
הרגימנט השביעי בדרום נפגע גם הוא קשה, מאש אגפית מעמדות תותחים מבוצרות.
רוב הכלים האמפיביים של שני הרגימנטים נפגעו בעת הגישה לחוף והחיילים נאלצו לעשות את דרכם לחוף בשחייה ובהליכה דרך שוניות האלמוגים.
הרגימנט החמישי במרכז גזרת הנחיתה השיג את ההתקדמות המשמעותית ביותר ביום הנחיתה, משום שנפגע פחות מהאש האגפית של התותחים והמקלעים היפנים ששלטו על חופי הנחיתה.
חיילי הרגימנט ניסו להתקדם לכיוון שדה התעופה אך התקדמותם עוכבה על ידי התקפת נגד יפנית.
פלוגת הטנקים של נאקאגאווה תקפה את הנחתים בניסיון להדפם לאחור, אך תוך זמן קצר הושמדו הטנקים הקלים היפניים והחיילים שליוו אותם.
בסופו של יום הנחיתה, החזיקו האמריקאים בראש גשר ברוחב כשלושה קילומטרים, אך לא הצליחו להשיג התקדמות משמעותית לעומק האי מחופי הנחיתה.
ההתקדמות הגדולה ביותר הושגה בחלק הדרומי של גזרת הנחיתה, שם התקדמו הנחתים לעומק של כקילומטר וחצי, אך הרגימנט הראשון בצפון גזרת הנחיתה כמעט ולא התקדם בגלל האש הכבדה שניתכה עליו מ"הנקודה".
לנחתים היו 1,100 נפגעים ביום הנחיתה, מתוכם כ־200 הרוגים ו־900 פצועים.
רופרטוס, שלא היה מודע לשינוי בטקטיקה היפנית, האמין שהם יתמוטטו בקרוב מכיוון שמערך ההגנה שלהם נפרץ.
ביום לאחר הנחיתה ניסה הרגימנט החמישי לכבוש את שדה התעופה ולהתקדם לכיוון החוף המזרחי.
הנחתים פשטו במהירות על שדה התעופה תחת אש ארטילרית כבדה וספגו נפגעים רבים.
לאחר שכבשו את שדה התעופה הם התקדמו במהירות לחוף המזרחי של פלליו תוך שהם משאירים את טיהור החלק הדרומי של האי לרגימנט השביעי.
על האזור הדרומי הגנו חיילים יפנים רבים שהתבצרו בפילבוקסים.
הטמפרטורה במהלך היום הייתה 46° ועד מהרה סבלו נחתים רבים ממכת חום.
מצבם הקשה ממילא המשיך להסתבך כשמקורות המים שלהם הזדהמו מנפט.
אף על פי כן השיגו הרגימנטים החמישי והשביעי את מטרותיהם עד היום השמיני לנחיתה והחזיקו בשדה התעופה ובחצי האי הדרומי.
לאחר שלושה ימי לחימה כבשו האמריקאים את שדה התעופה, והכשירו אותו לשימוש מחדש.
"החגבים" (טייסת התצפיות של הנחתים) החלו במהרה במשימות תצפית ואיתור עבור הארטילריה של הנחתים ואש התותחים של הספינות.
ב־26 בספטמבר (11 ימים לאחר הנחיתה) נחתו בשדה התעופה מטוסי F4U קורסייר והחלו במשימות הפצצה לאורך האי.
על מנת לשבור את קו הביצורים היפנים, ירו המטוסים רקטות על הכניסות למערות וכך איפשרו לנחתים להיכנס ולטהר אותן.
בנוסף הטילו המטוסים פצצות נפלם, הפעם השנייה בלבד בה נעשה שימוש בנשק הזה באוקיינוס השקט.
הנפלם התברר כיעיל מאוד בחריכת הצמחייה שכיסתה את המנהרות היפניות ובהרג החיילים בתוכן.
העמדות המבוצרות היפניות בלשון היבשה שכונתה "הנקודה" המשיכו לגרום לאבדות כבדות לכוחות בחופי הנחיתה.
פולר הורה לקפטן ג'ורג' האנט, מפקד פלוגה K בגדוד השלישי של הרגימנט הראשון, לכבוש ולשתק אותן.
האנט התקרב אל "הנקודה" כמעט ללא נשק מסייע, לאחר שאיבד את רוב המקלעים של פלוגתו במהלך הנחיתה.
אחת המחלקות שלו רותקה למקומה למשך כמעט יום שלם, ושאר הפלוגה נמצאה בסכנת ניתוק והשמדה.
אולם הנחתים הצליחו להשמיד את עמדות המקלעים בזו אחר זו, תוך שהם נעזרים ברימוני עשן לחיפוי, וברומי רימונים.
לאחר שהשמידו שש עמדות מקלעים ניצבו הנחתים מול עמדת תותח ה־47 מ"מ.
הנחתים הצליחו לזרוק רימון לתוך המערה בה הוצב התותח, שפוצץ את התחמושת שהייתה בפנים, ואילץ את המגינים היפניים להימלט החוצה ושם הם נורו ונהרגו.
פלוגה K כבשה את "הנקודה" אבל נאקאגאווה שלח התקפות־נגד תכופות כדי לכבוש חזרה את השטח.
ב־30 השעות הבאות נערכו ארבע התקפות־נגד גדולות כנגד פלוגה בודדת, שסבלה ממחסור בציוד ואזלו לה מי השתייה.
במהרה נאלצו הנחתים להילחם בקרבות פנים אל פנים כדי להדוף את היפנים התוקפים.
כשהגיעה התגבורת נותרו בפלוגה 18 לוחמים כשירים, ושאר 157 הלוחמים נהרגו או נפצעו.
לאחר שהרגימנט החמישי סיים לאבטח את שדה התעופה הוא נשלח לכבוש האי נגסבוס, מצפון לפלליו.
בנגסבוס היו פזורות עמדות ארטילריה יפניות רבות וכן היה בו שדה תעופה בתהליכי בניה.
האי הזעיר היה מחובר לפלליו באמצעות שביל צר, אך מפקד הרגימנט החמישי באקי האריס העדיף להגיע לנגסבוס דרך הים מכיוון שהשביל היווה מטרה ברורה ליפנים שעל האי.
ב־28 בספטמבר תיאם האריס הפגזה מקדימה על נגסבוס.
בהפגזה נעשה שימוש בתותחי 150 מילימטרים של הצבא, תותחי הספינות, תותחי הרגימנט ה־11 (הרגימנט הארטילרי של האוגדה), בהפצצות ממטוסי הקורסאייר ובתותחי ה־75 מילימטרים שהיו על הכלים האמפיביים ששימשו לצליחה.
שלא כמו ההפצצה על פלליו, ההתקפה של האריס הייתה מוצלחת מאוד וניטרלה את רוב הכוחות היפנים.
למרות זאת נתקלו הנחתים בהתנגדות על הרכסים ובמערות אך עד מהרה האי נכבש עם אבדות מעטות.
לנחתים היו 15 הרוגים ו־33 פצועים ואילו ליפנים היו 470 נפגעים.
לאחר שכבש את "הנקודה" התקדם הרגימנט ה־1 צפונה לתוך כיס האומורברוגול, שזכה לכינוי "רכס האף המדמם" מהנחתים.
פולר הוביל את אנשיו במתקפות רבות, אך היפנים הדפו את כל המתקפות במהרה.
הנחתים היו לכודים בדרכים הצרות בין הרכסים, כשהביצורים על כל הרכסים תומכים אחד בשני עם אש צולבת קטלנית.
כמות הנפגעים הלכה וגדלה בקצב מדאיג כשהרגימנט ה־1 התקדם לאט דרך הרכסים.
היפנים הפגינו שוב משמעת אש יוצאת מן הכלל, וירו רק כשיכלו להסב נפגעים רבים לאמריקאים.
כשמספר הנפגעים הלך ועלה החלו הצלפים היפנים לירות בנושאי אלונקות כשהם יודעים שאם 2 נושאי אלונקות יפצעו או יהרגו, אחרים יגיעו כדי להחליפם וכך הם יוכלו לפגוע בכמות גדולה יותר של נחתים.
במקום מתקפות הבונזאי, היפנים הסתננו לקווים האמריקאים בלילות ותקפו את הנחתים בתוך שוחות השינה שלהם.
קרב עקוב מדם במיוחד התרחש על "רכס האף המדמם" כאשר הגדוד ה־1 של הרגימנט ה־1 בפיקודו של מייג'ור ריימונד דייוויס תקף את גבעה 100. במשך 6 ימי לחימה, ספג הגדוד 71% נפגעים.
קפטן אוורט פופ חדר עמוק לתוך הרכסים, כשהוא מוביל את 90 הנחתים שנותרו לו לכיבוש גבעה שזיהה כגבעה 100. לאחר יום שלם של לחימה הגיע לפסגת הגבעה רק כדי לגלות שהוא נמצא בקצה רכס אחר המאוכלס בעוד חיילים יפנים.
פופ הבין שהוא ופלוגתו לכודים בבסיס הרכס והורה להקים במקום מתחם הגנתי קטן.
הנחתים שהתבצרו בעמדתם הותקפו על ידי היפנים ללא הפסקה כל הלילה.
כעבור זמן קצר אזלה התחמושת והנחתים נאלצו להדוף את היפנים התוקפים בעזרת סכינים, אגרופים ובאמצעות זריקת אבנים וארגזי תחמושת ריקים.
פופ וחייליו הצליחו להחזיק מעמד עד הזריחה ולאחר מכן התפנו לאחור, מכל הפלוגה נותרו רק 9 חיילים בחיים.
על מעשיו בקרב הוענקה לקפטן פופ מדליית הכבוד.
היפנים הסבו אבדות כבדות לרגימנט ה־1 של פולר, מתוך 3,000 נחתים נהרגו או נפצעו 1,749. לאחר 6 ימי לחימה קטלניים ברכסים של הר אומורברוגול, שלח גנרל רוי גייגר מפקד חיל המשלוח ה-3, יחידות מאוגדת חיל הרגלים ה־81 להחליף את הרגימנט.
ב־23 בספטמבר נחת בחופים המערביים של פלליו, למרגלות הקצה הצפוני של הר אומורברוגול הרגימנט ה־321. זה אחר זה תקפו הרגימנטים שנותרו בפלליו את הר אומורברוגול וספגו כולם כמות דומה של נפגעים.
עד אמצע אוקטובר איבדו הרגימנטים ה־5 וה־7 כמחצית מאנשיהם בניסיון להתקדם ברכסים.
גייגר החליט לפנות את כל האוגדה ה־1 ולהחליף אותה בכוחות נוספים מהאוגדה ה־81. ב־15 באוקטובר נחת באי הרגימנט ה־323 ואיפשר את פינויים של רוב הנחתים חזרה לפאבובו עד השבוע השלישי של החודש.
חיילי האוגדה ה־81 פנו להילחם ביפנים שנותרו על רכס האף המדמם, ועבר כמעט חודש עד שסיימו לאבטח את האי ולהכריע את כל החיילים היפנים.
כשנוכח נאקאגאווה כי הקרב הגיע לקיצו הוא הצהיר "חרבנו שבורה ואזלו לנו החניתות".
לאחר מכן הוא שרף את דגלי הרגימנט והתאבד.
בזכות עוז הרוח שהפגין בקרב על פלליו הועלה נאקאגאווה לדרגת לוטננט גנרל לאחר מותו.
הלחימה בכיס היפני סביב הר אומורברוגול נחשבת לקרב הקשה ביותר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית הנחתים הראשונה נפגעה באופן חמור ונשארה מחוץ למלחמה עד קרב אוקינאווה ב־1 באפריל 1945. במהלך החודש שלחמה על פלליו ספגה האוגדה 6,500 נפגעים - יותר משליש מכמות החיילים.
לאוגדת חיל הרגלים ה־81 שהשלימה את כיבוש האי היו יותר מ־3,000 נפגעים.
הקרב היה שנוי במחלוקת מכיוון שהיה חסר כל ערך אסטרטגי.
בשדה התעופה של פלליו נעשה שימוש מועט בפלישה לפיליפינים ולא נעשה באי שימוש לריכוז כוחות לקראת המבצעים הבאים.
באטול אוליטי שבאיי קרוליין נעשה שימוש כבסיס היערכות לפלישה לאוקינאווה.
בנוסף הקרב כמעט ולא סוקר.
בזכות "תחזית ארבעת הימים" של רופרטוס הגיעו לאי שישה כתבים בלבד.
הקרב חסה בצל חזרתו של מקארתור לפיליפינים וההתקדמות של בעלות הברית לתוך גרמניה בחזית האירופאית.
נאמר שההיבט החיובי היחיד של הקרב הוא הניסיון שנרכש בלחימה נגד עמדות מבוצרות באי.
יפן השתמשה באותן הטקטיקות באיוו ג'ימה ובאוקינאווה ובכך להסב לחיילים ולנחתים את מספר הנפגעים הגבוה ביותר במלחמה באוקיינוס השקט.
על פי המלצתו של אדמירל ויליאם הלסי, בוטל הכיבוש המתוכנן של האי יאפ.
למעשה, הלסי המליץ שהנחיתות בפלליו ובאנגאור יבוטלו גם הן והאוגדות שיועדו להילחם שם יופנו לאי לייטה במקום, אבל המלצתו נדחתה על ידי נימיץ.
לקרב זה הוקדשו שלושה פרקים בסדרה "הפסיפיק" וכמו כן, גם מספר שלבים במשחק המחשב Call of Duty: World at War.
הקרב על העיר קן התחולל מיוני עד אוגוסט 1944 בין כוחות בריטיים וקנדים לבין כוחות גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה על השליטה בעיר קן בנורמנדי אשר בצרפת.
כחלק מהפלישה לנורמנדי, מטרת בעלות הברית הייתה לכבוש את העיר אשר הייתה אחת הערים הגדולות בחבל נורמנדי, בגלל חשיבותה האסטרטגית, שכן מיקומה של קן בין שני נהרות גדולים, האורן ותעלת קן העניק לה חשיבות.
ללא כיבוש העיר וחציית הנהרות יכלו הגרמנים להציב הגנה חזקה מעבר לנהרות.
בנוסף, סביבתה של העיר הייתה פתוחה יחסית לשטחי היערות הצפופים ברוב נורמנדי, והייתה יכולה להיות מתאימה לבניית שדה תעופה.
כיבוש קן הוטל על הכוחות הבריטים בפיקודו של הגנרל ברנרד מונטגומרי, להם סייעו כוחות קנדים.
אף על פי שמשימתם של הבריטים הייתה לכבוש את קן כבר ביום הראשון לפלישה לנורמנדי, הקרבות בעיר ארכו למעלה מחודשיים, בעקבות התנגדותם העיקשת של כוחות גרמניים, בייחוד דיוויזיות האס.אס.
ב-6 ביוני 1944 פלשו בעלות הברית לצרפת כחלק ממבצע אוברלורד.
מטרת הפלישה לצרפת הייתה פתיחת חזית שנייה באירופה (שנייה לחזית המזרחית בין ברית המועצות לבין גרמניה) ולהתקדם לברלין ממערב על מנת להביא לכניעת גרמניה.
בפלישה לקחו חלק כ-170,000 חיילים, אלפי ספינות, וכ-3,000 מטוסים.
הפלישה הימית הגדולה בהיסטוריה הוכתרה כהצלחה, אך בעלות הברית נכשלו בכיבוש קן כמתוכנן.
הניסיון הראשון לכבוש את קן נערך ביום הפלישה של צבאות בעלות הברית המערביות לנורמנדי, לאחר נחיתת הכוחות הבריטים בחוף סורד.
למרות שהכוחות הבריטים הצליחו להבקיע את החומה האטלנטית ולהתקדם דרומה, הם לא הצליחו להשיג את כל היעדים שהוקצו להם ביום הפלישה, והתקדמותם נבלמה במרחק כ-6 קילומטרים מקן, בעיקר בגלל התקפות כנגד שערכה דיוויזיית הפאנצר ה-21 על חופי הנחיתה במהלך היום.
מבצע פרץ' היה הניסיון השני לכבוש את קן לאחר שההתקפה ביום הפלישה נכשלה.
משימת הדיוויזיה הבריטית ה-50 הייתה לתקוף מדרום ולכבוש את העיירות באייה, טילי-סור-סיולס במקביל הדיוויזיה המשוריינת הבריטית ה-7 אשר מטרתה הייתה וילר בוקאז' ואוורסי ולדיוויזיה הבריטית ה-51 אשר לה ניתנה הפקודה לכבוש את העיירה קאני השוכנת מזרחית לקן.
עם השגת יעדיהן של הדיוויזיות תוכננה הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-1 לצנוח ביניהן, ולסגור את הפער על מנת להשלים את הכיתור על העיר.
הדיוויזיה ה-50 נעצרה בעיירה טילי-סור-סיולס, שם לחמה בקרבות קשים מול דיוויזיית פאנצר להר שהייתה אחת החזקות בצבא הגרמני.
הקרבות נמשכו מ-8 ועד 19 ביוני, כשלבסוף נפלה העיירה בידי הבריטים והמפקד הגרמני קרא לנסיגה מהעיירה.
הדיוויזיה הגרמנית איבדה 66 טנקים מתוך 190 וכ-5,500 חיילים.
במהלך הקרבות נהרגו גם 76 אזרחים תושבי העיירה.
במקביל, תקפה הדיוויזיה האמריקנית ה-1 וכוחות בריטים נוספים בפיקודו של גנרל מיילס דמפסי את העיירה וילר בוקאז', בניסיון להגיע לעורף הכוחות הגרמניים ולהכניע אותם.
למרות זאת, הצליחו הגרמנים להחזיק בעיירה ולהדוף את בעלות הברית.
מבצע מרטלט התחיל ב-25 ביוני ונועד בעיקרו כדי לתמוך במבצע אפסום.
תפקידה של הדיוויזיה ה-49 במבצע היה לכבוש שטח כדי לשמור על האגף הימני של הכוחות שיתקדמו במבצע אפסום.
הדיוויזיה הצליחה לכבוש שטחים מסוימים, אבל בגלל מזג האוויר הקשה והאדמה הבוצית הם התקשו להתקדם ועקב כך הגרמנים עדיין שלטו ברוב השטחים של האגף הימני.
לאחר עיכוב בן שלושה ימים עקב סופה קשה שהתחוללה בתעלת למאנש, פתח הצבא הבריטי במבצע אפסום ב-26 ביוני.
מטרת המבצע הייתה לכבוש את השטח הגבוה מדרום לקן, ליד העיירה ברטוויל-סור-ליז.
ההתקפה בוצעה על ידי הקורפוס ה-8 על 60,000 אנשיו תחת פיקודו של לוטננט ג'נרל ריצ'רד אוקונור.
ההתקפה נתמכה על ידי 736 קני ארטילריה והצי המלכותי הבריטי.
כ-250 מפציצים של חיל האוויר המלכותי היו אמורים להשתתף אף הם בסיוע, אולם מזג אוויר סוער מעל בריטניה, גרם לביטול ההפצצה האווירית.
יום אחד לפני ההתקפה המתוכננת התחיל מבצע מרטלט אשר נועד לתמוך באגף הימני של הקורפוס ה-8. בנוסף, היה אמור גם הקורפוס ה-1 להשתתף במבצע ומשימתו הייתה תקיפת קן מצפון וכיבוש שדה התעופה בעיירה קרפיוט, אך ההתקפות הללו לא בוצעו בסופו של דבר.
הדיוויזיה ה-15 (הסקוטית), בתמיכה של חטיבת טנקים, התקדמה באופן יציב ובסוף היום הראשון למבצע, הצליחה לחסל את רוב הקו הגרמני הקדמי.
בקרבות קשים שנערכו ביומיים הבאים, הצליחו הכוחות לעבור את נהר האודון ולהשיג שם אחיזה משמעותית.
הבריטים ניסו להרחיב את האחיזה ולכבוש נקודות אסטרטגיות, אך בתגובה פתחו הגרמנים במתקפת נגד עוצמתית ועד 30 ביוני הצליחו להדוף חלק מהכוחות הבריטים בחזרה לעברו השני של הנהר.
הקורפוס ה-8 הצליח להתקדם בסך הכל פחות מ-9 קילומטר.
הגרמנים לעומתם, הצליחו להשיג ניצחון במגננה שלהם ועצרו את המתקפה של הבריטים.
ניסיונות התקפת נגד של הגרמנים על הקווים הבריטים נעצרו, וכך גם התקפות חוזרות של הבריטים.
למרות הכישלון במתקפה, מנעו הבריטים מהכוחות הגרמניים לתקוף את ראש הגשר של בעלות הברית בנורמנדי, ומנעו תגבור מסיבי של כוחות שריון גרמנים, כוח שהיה מעביר להם את היוזמה בנורמנדי.
המבצע עלה לכוחות הבריטיים בכ-4,000 אבדות, לעומת הגרמנים שאיבדו כ-3,000 חיילים ו-126 טנקים.
שדה התעופה בעיירה קרפיוט היה אחת המטרות ביום הפלישה, אך התוכנית לכיבושו נכשלה.
במטרה להשיג את שדה התעופה פתחו בעלות הברית במבצע וינדזור, שמטרתו הייתה לפרוץ את הקווים הגרמנים שהחזיקו בשדה ובסביבתו.
המשימה הוטלה על הדיוויזיה הקנדית ה-3 שתוגברה בחטיבת טנקים קנדית, 21 גדודי ארטילריה, ספינת קרב של הצי הבריטי וסיוע צמוד של שתי טייסות קרב של חיל האוויר הבריטי.
שדה התעופה היה מוגן על ידי בונקרים מבטון, עמדות מקלע על מגדלי שמירה, תעלה תת-קרקעית, תותחי נ"ט 75 מ"מ ותותחי נ"מ 20 מ"מ.
האזור סביב שדה התעופה היה מוקף בשדה מוקשים וחוטי תיל.
המחתרת הצרפתית היא זו שנתנה לקנדים את הדיווח המפורט על ההגנות סביב שדה התעופה.
הקנדים כבשו את העיירה קרפיוט ב-5 ביולי.
שלושה ימים לאחר מכן, הם עצרו התקפות נגד של הגרמנים והצליחו להשתלט על שדה התעופה ומספר עיירות שנמצאו בסמוך.
בעלות הברית תכננו להשתמש בהפצצות כבדות מן האוויר על מנת להבריח את המגינים הגרמנים, ולהרוס את עמדות ההגנה שלהם.
בנוסף, בעלות הברית קיוו שההפצצות יעלו את מורל החיילים הבריטים.
בינתיים, ב-7 ביולי, הוצאו הנחיות מיוחדות של הפיקוד הגרמני בנוגע להמשך הקרבות סביב העיר:
1. שחררו את דיוויזיית הפנצר אס.אס ה-12 ואת החיילים הנצורים והחליפו אותם בלוחמים רעננים [...].
2. פריסה של ארגון טוט שהיה אחראי על מיזמי בנייה לצבא הגרמני[...].
אוברפיהרר באס.אס, קורט מאייר, מפקד חטיבת הפנצרגרנדיר ה-25, אמר על פקודות אלו שפירושן שעליהם למות בקן.
לאחר זמן קצר של התארגנות, מנוחה והצטיידות מחדש, יצאה קבוצת ארמיות ה-21 של הצבא הבריטי למבצע צ'רנווד ב-7 ביולי.
הארמייה הבריטית השנייה והארמייה הקנדית הראשונה על 115,000 חייליהן, תקפו כפר בשליטת הגרמנים מצפון לקן.
הדיוויזיה הבריטית ה-3 תקפה מכיוון צפון-מזרח, הדיוויזיה הבריטית ה-59 תקפה מצפון, ואילו הדיוויזיה הקנדית ה-3 תקפה מכיוון צפון-מערב.
בזכות מזג אוויר טוב, בעלות הברית שלחו ביום הראשון למבצע 467 מטוסים מעל שמי קן שהטילו כ-2,276 פצצות על העיר.
למרות ההפצצה הכבדה, הגרמנים ספגו נזק קל ביותר, אך הרובע הצפוני של העיר נהרס כליל.
מי שסבל יותר מכל מההפצצה היו האזרחים הצרפתים שלא היה להם לאן לברוח, וכ-3,000 תושבי העיר נהרגו.
מערך הנ"מ הגרמני הצליח ליירט בסך הכל 4 מטוסים של בעלות הברית, שלושה מהם נפלו בשטח ידידותי.
אפקט המורא של ההפצצה נכשל כי ההתקפה לא התרחשה מיד לאחר מכן, בשעה שהכוחות הגרמניים מבולבלים ומפוזרים.
במקום זאת, ההתקפה העיקרית יצאה למחרת ב-8 ביולי, בשעה 4:30 בבוקר.
השימוש בטנקים נהפך לקשה מאוד בגלל ההפצצות שיצרו מכתשים רבים ומכשולים בעיר.
כחודש לאחר מכן, כשהעיר סוף סוף נכבשה, הבריטים קבעו שאף תותח, טנק או חייל לא נפגעו באזורי ההפצצה.
בסוף יום המתקפה, הצליחו בעלות הברית להתקדם בסך הכל קילומטר אחד לעבר העיר קן.
לאחר שהגרמנים נסוגו ב-9 ביולי ממרכז העיר לצפון ולמערב העיר, בעלות הברית תקפו את צפון העיר אבל ההתקדמות שלהם נעצרה בגלל צלפים גרמנים.
בשעה 18:00 ב-9 ביולי, הגיעו היחידות הראשונות של בעלות הברית לעבר נהר האורן בקן.
למחרת הם הצליחו להתקדם ולהגיע עד למרכז העיר.
מהנדסים עמלו כדי לתקן גשרים מעל נהר האורן ולהוציא את ההריסות של המבנים מחוץ לעיר.
קצין בריטי שנכח בעיר תיאר זאת כך: "הרים של הריסות, בגובה של 9-6 מטרים [...] גופות פזורות בכל מקום".
ביומון המלחמה של הגדוד המלכותי הסקוטי ה-1, ישנו רישום של מה שהתרחש ב-9 ביולי: "בבתים הבודדים שעדיין נותרו עומדים קמו לאט חיים, כשהצרפתים הבינו שכבשנו את העיר.
הם יצאו בריצה מביתם ובידם כוסות ובקבוקי יין".
מבצע צ'רנווד היה להצלחה טקטית קטנה לבעלות הברית, מפני שלא כל העיר הייתה בידיהם.
חלקה הצפון מערבי של קן נכבש אבל הפרברים במזרח העיר, בהם שכן מפעל הפלדה שהיה נקודת תצפית גבוהה, הוחזקו עדיין על ידי הגרמנים.
המבצע תרם להטעיית הגרמנים, שחשבו שההתקדמות של בעלות הברית תגיע דרך הגזרה הבריטית, מה שהתברר כטעות.
לוטננט ג'נרל ריצ'רד אוקונור ניסה שוב לבסס ראש גשר בעיר קן.
בחלק הראשון של מבצע יופיטר ב-10 ביולי, הייתה אמורה הדיוויזיה הבריטית ה-43 בפיקודו של גווילם איבור תומאס לכבוש את גבעה 112, ואת העיירות פונטיין ואטרוויל.
בהמשך הייתה אמורה לשמש לה גבעה 112 כבסיס הגנתי ומשם להתקדם לעבר העיירה מלטוט.
הפצצה של מרגמות ויותר מ-100 קני ארטילריה יקדימו למתקפה.
לגרמנים היו 5 גדודי חי"ר, שני גדודים של טנקי טייגר, שתי פלוגות טנקים נוספים וארטילריה רקטית.
בנוסף עמדו לרשותם כוחות נוספים מדיוויזיית האס.אס ה-9 כעתודה.
המבצע נכשל בסופו של דבר בגלל התנגדות עיקשת מאוד של המגינים הגרמנים, שהיו מחופרים היטב ומוכנים להתקפה של הבריטים.
הדיוויזיה ה-43 הבריטית איבדה למעלה מ-2,000 חיילים במבצע.
בפגישה עם גנרל מונטגומרי ב-10 ביולי, לוטננט ג'נרל דמפסי שהיה מפקד הארמייה השנייה, הציע את תוכנית גודווד באותו יום שבו מונטגומרי אישר את תוכנית קוברה (ההתקפה על העיר סנט-לו בנורמנדי על ידי הארמייה האמריקאית הראשונה).
החלק של הקנדים במבצע קיבל את שם הקוד אטלנטיק.
מאמצע יולי, הגיעו 2,250 טנקים בינוניים ועוד 400 קלים (כשלוש דיוויזיות משוריינות) אל נורמנדי תחת פיקוד הארמייה השנייה, שיכלה להרשות לעצמה כעת לאבד טנקים אך לא אנשים, במטרה לפרוץ את ההגנות הגרמניות בצידו המזרחי של נהר האורן ובצפון העיר קן.
מבצע גודווד תוכנן להתחיל ב-18 ביולי, יומיים לפני תחילתו של מבצע קוברה האמריקאי.
מבצע קוברה יצא לדרך בסופו של דבר רק ב-25 ביולי.
למרות שהציפיות בפיקוד הבריטי הבכיר היו לאבדות גדולות במבצע, גנרל דמפסי האמין שלאנשיו יש סיכוי טוב מאוד לפרוץ ולהבקיע את הגנות הגרמנים.
מרב המאמץ במבצע הוטל על הדיוויזיה המשוריינת מהקורפוס ה-8 תחת פיקודו של או'קונר.
כ-700 קני ארטילריה ירו כ-250,000 פגזים כדי לתמוך במבצע.
בנוסף, חיל האוויר המלכותי הפציץ מטרות בעיירות סמוכות.
ב-18 ביולי 1944, 942 מפציצים ומטוסי קרב של בעלות הברית תקפו חמישה כפרים בצידה המזרחי של קן במטרה לתמוך במבצע גודווד.
התקיפה בוצעה עם עלות השחר ונעזרה במזג אוויר נוח.
ארבע מהמטרות של התקיפה סומנו על ידי מטוסי גישוש מיוחדים בעזרת נורים; את המטרה החמישית נאלצו המפציצים למצוא לבד ללא סימון.
המפציצים הבריטים שהסתייעו במטוסי קרב אמריקאים, הורידו כ-6,800 טונות של פצצות על הכפרים והאזורים הסמוכים להם.
שתי יחידות גרמניות, דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-16 ודיוויזיית הפאנצר ה-21, ספגו פגיעות קשות מההפצצות.
מערך הנ"מ הגרמני הצליח לפגוע בסך הכל בשישה מטוסים.
שלוש הדיוויזיות המשוריינות של בעלות הברית נאלצו להתגבר על מכשולים ימיים ושדות מוקשים בדרכם ליעד המבצעי שלהם.
נהר האורן והקן היוו מכשול לכוחות הבריטים, שלרשותם עמדו בסך הכל 6 גשרים קטנים להעברתם של כ-8,000 כלי רכב, ביניהם טנקים, ארטילריה, חיל רגלים ממונע ומשאיות אספקה.
המחסור בגשרים היה לבטח יוצר פקק גדול.
הפתרון של גנרל דמפסי היה הימור קריטי: הוא הורה למפקד הקורפוס או'קונר לעזוב את חיל הרגלים, המהנדסים והארטילריה בצידו הראשון של הנהר עד להעברת כל הטנקים.
אחרי חציית הטנקים את הגשרים, הבריטים היו צריכים לחצות שדה מוקשים נגד טנקים ונגד אדם שהונחו רק כמה ימים קודם לכן על ידי הדיוויזיה הבריטית ה-51. פינוי כל המוקשים לפני הקרב הצריך עבודה קשה ומסובכת על ידי המהנדסים.
בנוסף, היה חשש שהגרמנים יבחינו בפעולה של הבריטים מעמדותיהם הגבוהות בעיר ויוציאו נגדם התקפה.
בכל מקרה, הגרמנים ידעו על הפעולה עוד ב-15 ביולי בגלל יירוט מסרים ושדרים של בעלות הברית, מה שנתן להם זמן רב להכין את המגננה.
בנוסף לכל זה, האש הארטילרית לא הייתה יעילה.
הכוח הארטילרי נשאר מערבית לנהר האורן בהתאם להוראותיו של דמפסי, מה שהשאיר את עיקר הכוח הגרמני מחוץ לטווח שלו.
גם חוסר תיאום בין הפיקוד הארטילרי לבין הטנקים תרם לכך שהארטילריה לא הייתה יעילה.
לפיקוד הבריטי התחיל להתבהר שהמיקום שנבחר להתקפה היה טעות אסטרטגית.
היו יותר מדי כפרים קטנים באזור, ובכל אחד מהם היה חיל מצב גרמני שחובר בתעלות לכפרים האחרים, ומגדלי תצפית שיכלו להבחין בכל תנועה והתקדמות של בעלות הברית.
לדיוויזיה המשוריינת ה-11 ניתנו משימות מרובות מדי על ידי הארמייה השנייה.
אף על פי שהדיוויזיה הייתה זו שתוביל את המתקפה, ניתנה לה כעת גם הפקודה לטהר את הכפרים הקטנים שלאורך קו החזית.
ההתקפה על הכפרים הייתה אמורה להתבצע לאחר ההתקפה העיקרית במבצע, אך במקום זאת הכוח של הדיוויזיה התפצל ותקף במקביל כמה יעדים.
הדבר גרם לעיכוב במתקפה ומנע שיתוף פעולה משמעותי של הכוחות.
ברוב חלקי המבצע, הקורפוס השמיני הבריטי התקדם בצורה איטית מאוד.
חטיבת הטנקים ה-29 של הדיוויזיה המשוריינת ה-11 השיגה את ההתקדמות המשמעותית ביותר, כשהצליחה לכבוש כ-11 קילומטרים.
כשכוחות בריטים הצליחו להגיע למסילת הרכבת בקן בשעה 9:30 בבוקר, הגרמנים הצליחו כבר להתאושש מהפצצה של בעלות הברית.
תריסר טנקים בריטים הושמדו ליד מסילת הרכבת על ידי תותח 88 מ"מ בודד.
הבריטים התקדמו לאט וחצו את מסילת הרכבת במטרה להגיע לרכס בורגובס שהוחזק על ידי דיוויזיית הפנצר ה-21, דיוויזיית הפאנצר ה-1 של האס.אס.
ומספר לא מבוטל של קני ארטילריה.
במשך רוב 18 ביולי, הייתה הדיוויזיה המשוריינת ה-11 ללא סיוע ארטילרי.
חטיבת החי"ר ה-159 הייתה עסוקה בטיהור שני כפרים מאחורי החטיבה ה-29. שתי חטיבות השריון האחרות היו עסוקות גם הן בחציית הגשרים, או בפינוי שדות מוקשים.
בשעות השחר של 18 ביולי, רק גדוד טנקים אחד מהחטיבה המשוריינת ה-7 היה מעורב בקרב, בעוד ששאר השריון היה צריך לחכות מ-10:00 בבוקר עד לצהרי 18 ביולי על מנת לחצות את הגשרים על נהר האורן.
גדודי הטנקים פעלו בלחימה ללא תמיכה ואחד מאחורי השני, במקום ביחד, כמו שתוכנן לפני תחילתו של מבצע גודווד.
רוב השטח נכבש על ידי הבריטים בבוקר 18 ביולי.
עד 20 ביולי רוב העיר קן כבר נמצאה תחת שליטתם של בעלות הברית.
המבצע לא יצא לפועל כפי שתכננו אותו בעלות הברית.
הן איבדו כ-5,000 חיילים בריטים וקנדים ולפחות 400 טנקים.
הגרמנים הצליחו להחזיק את העמדה השולטת בעיר במחיר של אובדן 109 טנקים, מספר שהיה גבוה מבחינתם מאחר שלא יכלו להחליף את הטנקים שלהם במהירות כמו בעלות הברית.
למרות שמבחינה טקטית המבצע לא פעל כמתוכנן לארמייה השנייה, מנקודת מבט אסטרטגית הוא היה להצלחה חלקית.
ב-20 ביולי גנרל מונטגומרי הביא את המבצע לסיום.
בוועידה של הפיקוד הבריטי הבכיר שנערכה ב-22 ביולי הוחלט שמבצע ספרינג (אביב) יתחיל ב-25 ביולי תחת פיקודו של לוטננט ג'נרל סימונדס.
מטרת המבצע הייתה לתת לשני קורפוסים קנדים להשתלט על השטח הגבוה ליד העיירות קרמסני ולה-ברוייר, כ-5 קילומטרים דרומית לבורגובס.
שתי דיוויזיות חי"ר של הצבא הקנדי יפתחו במתקפה, ולאחריהם שתי דיוויזיות שריון יעברו ביניהן כדי לנצל את הפרצה שהן יצרו.
הגרמנים שלחו תגבורת לעבר קן כבר בעת התכנון של מבצע ספרינג.
ב-20 ביוני הפיקוד העליון של הוורמאכט הכריז שהתקדמות הכוחות הגרמנים לעיר הסתיימה.
לוורמאכט היו 5 דיוויזיות שריון ומספר רב של יחידות חי"ר באזור.
מאחר שיחידות אלו היו זמינות לצבא הגרמני כבר ביום הראשון של מבצע ספרינג, הסיכוי של בעלות הברית לפרוץ את הקווים היה נמוך.
אחרי הרעשה ארטילרית והפצצה אווירית שקדמו לכניסה הקרקעית, פתחו היחידות הקנדיות בהתקפה וכמעט שהגיעו ליעדיהן כבר ביום הראשון למבצע, אך עקב התנגדות גרמנית עיקשת, הן נאלצו לסגת כמעט לגמרי בחזרה לקווי ההגנה שלהן.
ב-26 וב-27 ביולי פתחו הגרמנים בהתקפת נגד על העיירה וריירס שהקנדים כבשו יום קודם לכן, אך הם נהדפו על ידי הארטילריה של בעלות הברית.
מבצע ספרינג אומנם לא השיג את יעדיו, אך הבטיח שוריירס שנמצאה על שטח גבוה ואפשרה תצפית על כוחות גרמנים בשטחים נמוכים יותר, תישאר בידי בעלות הברית.
המבצע עלה לקנדים באבדות הכבדות ביותר בכל המלחמה - כ-1,500 חיילים בקירוב, שרבים מהם קבורים בבתי הקברות ליד קן.
טיפול בשבויי מלחמה ופשעי מלחמה
קצין בוואפן אס.אס, קורט מאייר, שלחם בקן, טען שקיבל מחברת שכללה פקודות להתנהגות בשבויי מלחמה גרמנים על ידי החיילים הקנדים:
מפקד פלוגה קנדי בדרגת מייג'ור נזכר:
לפי דיווחים, למעלה מ-156 שבויי מלחמה קנדיים נרצחו ליד קן על ידי דיוויזיית הפנצר ה-12 של האס אס בימים ובשבועות שלאחרי הפלישה לנורמנדי.
כעשרים חיילים קנדים הוצאו להורג בכנסייה בעיירה אוטייה, צפונית מזרחית לקן.
מפקד חטיבת הפנצר ה-25, קורט מאייר, מיקם את המפקדה שלו באזור הכנסייה.
לאחר המלחמה הוא הואשם שנתן את הפקודה להוצאה להורג.
למרות שהדבר מעולם לא הוכח לגמרי, מאייר הורשע ונידון למוות באשמת התנהגות לא הולמת כלפי אזרחים והוצאה להורג של שבויי מלחמה קנדים.
למרות שגזר הדין הומתק למאסר עולם, קורט מאייר השתחרר מהכלא ב-7 בספטמבר 1954.
בעיירה אוטייה הוקם חדר תפילה קטן בכנסייה, לזכרם של החיילים הקנדים שנרצחו שם.
בחדר התפילה יש צלב עץ עם פסל של מריה ועליו קסדה קנדית.
בכל שנה הילדים של העיירה אוטייה מניחים פרחים לזכרם.
בשנת 1984 נבנה לוח ברונזה בכנסייה, עליו כתוב:
מבצע אוברלורד והקרבות בנורמנדי אפשרו לבעלות הברית להתבסס בצרפת, דבר שהוביל לשחרור מערב אירופה.
ב-25 באוגוסט הצליחו בעלות הברית לכבוש את בירת צרפת פריז, מידי הגרמנים.
העיר קן ורוב הכפרים והעיירות שמסביבה נהרסו; הקתדרלה והאוניברסיטה בקן (שנוסדה ב-1432) נהרסו לחלוטין.
לאחר המלחמה שני המבנים שוחזרו ואף הורחבו.
בשל כך סמלה של האוניברסיטה הוא הפיניקס.
כ-35,000 תושבים מקן הפכו לחסרי בית אחרי הקרבות.
לאחר תום המלחמה נאלצה ממשלת מערב גרמניה לשלם פיצויים לכל אזרח שנפגע, הורעב, או הפך לחסר בית במהלך הקרבות.
בנייתה מחדש של קן נמשכה משנת 1948 עד 1962. ב-6 ביוני 2004, גרהרד שרדר היה לקנצלר גרמניה הראשון שהוזמן לחגיגות השנתיות לרגל יום הפלישה.
הקרב על צפת במלחמת העצמאות נערך בין 16 באפריל ל-11 במאי 1948 בין כוח המגן העברי לכוחות צבא ההצלה הערבי.
הקרב נסתיים בניצחון הצד היהודי, ובעקבותיו עזבה האוכלוסייה הערבית את צפת.
צפת הייתה עיר חשובה בגליל, בירתה של נפת צפת המנדטורית אשר שימשה כמרכז מנהלי, תרבותי וכלכלי לכפרי הנפה.
בעיר חיו במשך מאות שנים זה בצד זה יהודים וערבים.
לקראת מלחמת העולם הראשונה היו בעיר כ-7,500 יהודים וכ-6,000 ערבים, אך בתקופת המנדט השתנה המאזן והאוכלוסייה הערבית הייתה לרוב.
ב-29 באוגוסט 1929 התנפלו מספר ערבים על שכניהם היהודים ורצחו בנשק קר 18 תושבים ופצעו עשרות נוספות.
הצבא הבריטי התערב מאוחר יותר והוביל תחת משמר את היהודים לבניין ה"סראיה" (המרכז השלטוני הבריטי) בזמן שהערבים המשיכו את ביזת בתיהם.
במאורעות 1936–1939 היה כבר גרעין של כ-70 חברי הגנה, מחסן נשק בלתי חוקי ותוכניות הגנה ושמירה על הרובע.
יהודי צפת הותקפו מספר פעמים על ידי ערביי צפת והכפרים הסמוכים, אך בניגוד למאורעות תרפ"ט נהנו משמירה של אנשי ההגנה.
ב-13 באוגוסט 1936 פרצו ערבים חמושים ברובים ובמטענים מכיוון בית הקברות העתיק לרובע היהודי.
בהתקפה זו נרצחו אלתר אונגר, סופר סת"ם, ושלושה מילדיו, בשעה ששהו בביתם.
בשנת 1944 מינה פיקוד ההגנה את מאיר מיבר למפקד הרובע היהודי בצפת, והחל בעבודות ההכנה של הרובע ללחימה ולעמידה בתנאי מצור וכן ברכישה והסתרה של נשק בסליקים, בהסתר מפני השלטון הבריטי.
מטרתם של הכוחות הבריטים המועטים שישבו בעיר ובסביבתה, הייתה לא להתערב בהתנגשויות שבין שני הצדדים ולפנות את כוחותיהם מן העיר בבוא העת ללא פגע.
רק דבר אחד הבריטים עשו לצמצום ההתנגשויות: הם הרסו שורת בתים במורד ההר, בגבול בין השכונה היהודית לערבית, בנו שורת מדרגות ארוכה ורחבה שהגיעה עד למשטרה (היום: מבנה של מכללת צפת), וכך יצרו חיץ בין הצדדים.
גרם המדרגות הזה נקרא היום מעלות עולי הגרדום.
בתקופות מתוחות, הם הכריזו על המעלות כשטח צבאי סגור, וצלף שניצב על ראש מבנה המשטרה, היה צולף בכל אחד שניסה לעבור שם.
הוא נעזר בזרקור גדול שניצב עד היום על מבנה המשטרה.
ערב מלחמת העצמאות מנה היישוב היהודי בצפת כ-1,500 נפש, והאוכלוסייה הערבית מנתה כ-11,000 נפש וביחד עם כפרי הסביבה, כ-20,000 נפש.
הרובע היהודי (בפי הערבים "חארת אל-יהוד") השתרע על שטח מצומצם של 300 על 700 מטרים בחלק הצפוני-מערבי של העיר ונשלט לחלוטין על ידי הערבים שהחזיקו את הר מצודת צפת שבראשה הזדקר תל שכונה "פטמה".
על הר כנען, צפונית-מזרחית לעיר ניצב בניין משטרת הר כנען מסוג מצודות טגארט, ששלט על כל צפת.
בהחלטת החלוקה של האו"ם, נקבע שצפת תהיה כלולה במדינה היהודית על אף שיותר מ-85% מאוכלוסייתה היו ערבים.
לאחר החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 הוחמר המצב.
מנגד, עמדו מולם בזמן המלחמה כ-3,000 לוחמים (לפי ספר הזיכרונות של קולונל וספי א-תל, ממצביאי צבא ההצלה הערבי), אף שלפי מקורות ערביים אחרים מספרם היה נמוך יותר – כ-700 לוחמים.
ההתקפה הגדולה הראשונה של הערבים על הרובע היהודי הייתה ביום שישי, 2 בינואר 1948 ונמשכה כתשע שעות.
להגנה היה הרוג אחד, ולכוחות הערבים, שהתקפתם נכשלה – אבדות גדולות.
בשל המחסור החמור בתחמושת, מיד בלילה שלאחר ההתקפה הוציא מיבר הנחיה שיש לקמץ בתחמושת, וכי כל לוחם ייקנס ב-25 גרוש עבור כל ירייה מיותרת.
מתקפה זו גם המחישה את החשיבות האסטרטגית של מצודת צפת.
במקביל להתמקדות במשמעת הצבאית, הנהגת העיר החליטה שיש להשקיע גם בשיפור מורל האנשים.
לכן, כינס מיבר את מיטב הכותבים שבעיר והקים את "קול צפת", עלון שהופץ באופן מחתרתי ושימש כאמצעי להעברת מסרים קונקרטיים הנוגעים לדרכי התגוננות וכן הנחיות מטעם הפיקוד.
סיסמתו נלקחה מספר במדבר י, לה-לו:
המתיחות בין הלוחמים היהודים לכוחות הערבים גברה ככל שעבר הזמן, ואחד השיאים היה חטיפתו של אחד ממנהיגי הערבים (19 במרץ 1948), אבו עוסמן, במטרה להשיג מידע מודיעיני כדי לסכל פיגועים.
כתגובה הסלימו ערביי צפת את מאבקם ואף פנו לבריטים במטרה להשיב את החטוף.
לאור החשש שהערבים ינסו לחטוף חברי הגנה או להתעלל בשבויים, הוציא מיבר ב-21 במרץ 1948 הוראה שבמקרה ובקרב נפצע לוחם והוא עלול ליפול בשבי עליו להפעיל רימון על עצמו ועל האויב.
לאחר שאוטובוס אגד הותקף ב-23 במרץ 1948 ושבעה מנוסעיו נהרגו, הפסיקו אוטובוסים להגיע לרובע והחל למעשה המצור.
ב-14 באפריל 1948 הציעו הבריטים לפנות את האוכלוסייה הבלתי לוחמת אך נענו בשלילה.
באותו יום נהדפה התקפה ערבית חזקה.
הפינוי הבריטי – תחילת המערכה
ב-16 באפריל 1948 בשעה 14:00 העמידו הבריטים משאיות בחצר המשטרה העירונית ועליהן דגל לבן והכריזו שוב על רצונם לפנות את האוכלוסייה היהודית הבלתי לוחמת (למעלה מאלף נפש) תוך שעה.
מפקדת ההגנה ענתה בשלילה תוך ידיעה שהחלטה זו יכולה להיות גורלית לחיי האנשים.
מיבר העביר לכל הקטעים והיחידות את סיסמת היום – "המגינים יגנו".
הכוחות הערביים תפסו מיד את בית המשטרה העירונית, "בית שלווה" בכניסה לעיר ואת משטרת הר כנען.
האוכלוסייה הבלתי לוחמת הסתגרה במרתפים ומרגע יציאת הבריטים בשעה 15:00, החלה התקפה שנמשכה 14 שעות במטרה לפרוץ לרובע ולחסלו.
הם ניסו לפרוץ לרובע בחיפוי אש כבדה, פיצוצי בתים וזריקת מטעני דינמיט אך נהדפו.
ביומן תחנת העזרה הראשונה של הערבים נרשמו 18 הרוגים ופצועים רבים.
מיבר שלח הודעה דחופה למולה כהן, מפקד הגדוד השלישי של הפלמ"ח ובקש סיוע אווירי ותגבורת מידית.
כשקיבל תשובה שיישלחו אליו שתי מחלקות חי"ש, שידר בחזרה כי הוא מסתפק במחלקה אחת, אך שתהיה של הפלמ"ח.
אלעד פלד, מפקד מחלקה בגדוד השלישי של הפלמ"ח קיבל הוראה לצאת לצפת.
המחלקה מנתה 35 לוחמים והייתה מצוידת באמצעי לחימה רבים, אשר כללו חומרי נפץ, מקלעי ברן, מגל"ד 34 ועוד.
היא יצאה בליל שבת הגדול, 17 באפריל בשעה 03:00 מהר כנען ועברה בדרך קשה תוך כדי עקיפת עין-זיתון העוינת.
בשעה 05:00 עם אור הבוקר, הגיעו לוחמי הפלמ"ח לרובע היהודי.
אלעד פלד נתמנה למפקד כל הכוחות הלוחמים והאוכלוסייה בצפת, ובצוותא עם מיבר ניהל את המערכה בשבועות הבאים.
לוחמי הפלמ"ח תגברו את עמדות הכוחות היהודים ולקחו חלק בהגנת העיר.
הבעיה הייתה הצורך לחזק את הביצורים ברובע.
חג הפסח חל בשבת והרבנים אברהם זיידה הלר ואפרים שרגא וינגוט חתמו על הודעה שעבודות הביצורים בעיר יש בהן משום פיקוח נפש ומותר ואף מצווה להמשיך בעבודות הביצורים בחג ובשבת.
אחד הקרבות הקשים היה קרב בלימת ההתקפה על הרובע היהודי מכיוון השוק והמסגד.
באזור זה שנקרא קטע ד' הוקמו כמה מן העמדות שנועדו לבלום התקפה ופריצה לרובע היהודי, הקדמי היה בית ד"ר כהן שעמד במיקום הקרוב ביותר לאזור הערבי, ונוספו לו העמדה על בית אשת"ם, ועמדה נוספת שכונתה "עמדת בלויגרונד" שהייתה ממוקמת מעל הרחובות בפתח הרובע היהודי.
ממקום זה הצליחו הערבים לפרוץ את המחסום שלרגלי העמדה ונכנסו לרובע היהודי בצעקות "קדם ואטבח", נבלעו בין הבתים והתקדמו לעבר המחסום השני.
מגיני הרובע גילו אומץ לב וקפצו מתוך העמדות אל בין החורבות ופתחו באש מתת מקלע ורובה; בלט בתעוזתו מפקד הקטע בן צפת בנימין גייגר.
ברגע שהגיעה הודעה על הפריצה, ניתנה מיד הוראה לכיתת פלמ"ח לחוש לקטע המותקף, והכיתה בפיקודו של גדעון אילון הגיעה לעמדה לאחר נסיגת האויב.
מחשש שההתקפה תחודש עלה גדעון אילון לעמדת בלוייגרונד על מנת לצפות על השטח וכשצפה דרך חרך הירי נורה בעינו ונהרג.
במקום הוצבה לוחית זיכרון לזכרו.
כדי להשיג הכרעה היה צריך להביא את כל הגדוד השלישי של הפלמ"ח.
הפעם היה צריך להעביר יחידה צבאית גדולה ולכן היה צריך לכבוש קודם את ביריה ועין זיתון.
כפרים אלה נכבשו ב-1 במאי 1948. מפקד הכוחות הערבים באזור, אדיב שישכלי, פתח באותו יום בהתקפה קשה על רמות נפתלי במטרה להקל את הלחץ על צפת.
מגיני רמות נפתלי בקשו מיגאל אלון לשלוח להם תגבורת אך אלון, שהבין שהקרב על צפת הוא שיכריע את המצב באזור, סירב לבקשתם והורה לכוחות להמשיך בתוכנית.
לאחר כיבוש הכפרים, נכנס הגדוד השלישי לצפת ומפקדו, משה קלמן, התמנה למפקד כל הלוחמים בעיר; במקביל, בהיעדר שלטון אזרחי תפקדו מפקדי הקטעים כ"מושלים אזרחיים".
ב-6 במאי 1948 בשעה 01:00 החלה התקפה לכיבוש המצודה והפטמה שמעליה.
לפני ההתקפה החלו להפגיז את קווי הערבים במרגמות דוידקה.
הערבים היו מוכנים להתקפה והתוקפים לא הצליחו להתגבר על ביצורי הערבים.
לפנות בוקר ניתנה פקודת נסיגה.
כדי להימנע מנפגעים רבים בנסיגה התבצרו הלוחמים בבית הספר המקצועי (כעבור זמן המבנה שימש כמלון "רון", וכיום נמצאת בו "ישיבה קטנה חב"ד בצפת") והדפו את כל ההתקפות עליהם.
בלילה למחרת הם נסוגו והשאירו בבנין מוקש חשמלי.
עם כניסת הערבים לבנין הופעל המוקש.
הבניין פוצץ וקבר מתחתיו 16 ערבים.
בהתקפה נהרגו שישה לוחמים יהודים ו-20 נפצעו.
בינתיים הזרים שישכלי לאזור כוחות ערביים רבים נוספים על מנת לסייע ללוחמיו.
בין היתר, צורפה לקרבות סוללת תותחים מאזור רמות נפתלי, שהחלה בהפגזה על הרובע היהודי וגרמה לקרבנות בנפש וברכוש.
כישלון המתקפה וההפגזות הביאו לדמורליזציה בקרב יהודי צפת.
יגאל אלון הצליח להסתנן לעיר.
הוא ביקר במטה, סייר בעמדות ועודד את הלוחמים באמרו "החזיקו מעמד, עוד קצת והגלגל יתהפך".
בהיעדר פתרון אחר ומתוך הבנה כי הכוחות הערביים מתכננים מתקפה כללית, הוחלט כי יש להתחיל מיד בקרב המכריע על העיר.
ההתקפה השנייה – שחרור העיר צפת
הקרב המכריע שהביא לכיבוש צפת התחיל ב-9 במאי 1948 בשעה 21:35. הסיסמה הייתה "צפת המשוחררת".
ההתקפה, בראשות הגדוד השלישי של הפלמ"ח, התקיימה בשלושה מוקדים עיקריים: "בית שלווה" בכניסה לעיר, המצודה והפטמה והמשטרה העירונית.
במקביל כבש הגדוד הראשון של הפלמ"ח את הכפר עכברה מדרום לצפת, וכך כותרה העיר הערבית מדרום, מזרח וצפון.
ההתקפה החלה בהרעשה של מרגמות "דוידקה" ולאחר מכן הסתערו הלוחמים על הר המצודה ופיצחו את העמדות בעזרת פגזי פיא"ט.
בית שלווה נכבש בקרב מחדר לחדר בקרב נהרג מפקד הפלוגה .
הקרב העקרי נערך על תחנת המשטרה העירונית.
גדר האבן שהגנה עליה פוצצה ודרך הפרצה הסתערו הלוחמים.
קרב קשה נוהל מחדר לחדר ומקומה לקומה.
מפקד הפלוגה הפורצת, נהרג בשוגג בהתקפה זו.
אחרוני הלוחמים הערבים התבצרו על הגג.
חלקם נסוגו בלילה לכיוון מירון וחלקם נפל בשבי.
בעקבותיהם ברחו גם התושבים הערבים של צפת.
בבוקר 10 במאי 1948 היו בית שלווה, המצודה והמשטרה העירונית בידי הלוחמים היהודים.
בזמן שבעיר הערבית שררה דממה – פרט ליריות בודדות – בעיר היהודית יצאו אנשים מהמרתפים וחזרו לבתיהם.
ב-11 במאי 1948 החלו יחידות הפלמ"ח לסרוק את העיר שנמצאה ריקה.
במטהו של שישכלי בבית הסראיה נמצאו מאות ק"ג של חומר נפץ, מאות אלפי כדורים וציוד רב.
משטרת הר כנען נמצאה ריקה ובשעה 16:25 הונף מעליה הדגל העברי.
באותו יום שלח מפקד הגדוד השלישי של הפלמ"ח משה קלמן (שכונה "הזאב") את המברק הבא ליגאל אלון:
הקרב המכריע היה בפיקודו של מ"מ אבינועם חדש, בן קבוצת כנרת.
באתרי הקרבות השונים בצפת, הוקמו לאחר המלחמה לוחות זיכרון עם שמות הנופלים היהודים ולוחות עם תיאור הקרבות.
במרכז העיר נמצאת כיכר ה"דוידקה" ובה מרגמת "דוידקה" שהיה לה חלק חשוב בקרב על צפת.
הקרב על שדה הנדרסון היה קרב במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, שהתרחש ב-23–26 באוקטובר 1942, ובו התעמתו הצבא היפני הקיסרי וחיל הנחתים האמריקני באי גוודלקנל שבאיי שלמה.
קרב זה היה המתקפה הקרקעית השלישית והאחרונה שערכו היפנים כנגד כוחות הנחתים באי במהלך קרב גוודלקנל.
בקרב זה הדפו נחתים וחיילי צבא ארצות הברית, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את חיילי הארמייה ה-17, בפיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה.
הנחתים הגנו על מתחם לונגה השוכן לחופו הצפוני של גוודלקנל, הכולל בתוכו את שדה התעופה שדה הנדרסון, שנכבש מידי היפנים ב-8 באוגוסט 1942. כוחותיו של היאקוטאקה היו בגוודלקנל במטרה לכבוש את שדה התעופה בחזרה ולסלק את הנחתים מהאי.
חיילי הארמייה ה-17 ערכו מספר התקפות על מתחם לונגה, אך כולן נהדפו במחיר אבדות רבות.
במקביל, סיפקו מטוסים שהמריאו משדה הנדרסון הגנה לעמדות האמריקניות באי ותקפו כלי שיט של הצי הקיסרי היפני במימי האזור.
בקרב זה נערכה ההתקפה הקרקעית הגדולה האחרונה שערכו היפנים בגוודלקנל.
אחרי שניסיון נוסף לתגבר את הכוחות בגוודלקנל סוכל על ידי צי ארצות הברית בקרב הימי על גוודלקנל בנובמבר 1942, הודו היפנים בתבוסה, ועד פברואר 1943 פינו את כל חייליהם מהאי.
לאחר מכן פרס מפקד הנחתים בגוודלקנל, מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכללה את שדה התעופה.
ב-12 באוגוסט שינו בעלות הברית את שמו של שדה התעופה לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי, וב-20 באוגוסט נחתו בו המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל.
עם זאת, במשחתות לא היה די מקום כדי לשאת ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה ואספקה, והחיילים נאלצו לצאת לקרב עם ציוד קל וכל אספקה שיכלו לשאת עליהם בלבד.
משימות הפלגה מהירות אלה במורד איי שלמה ולגוודלקנל וחזרה זכו לכינוי "טוקיו אקספרס" על ידי חיילי בעלות הברית, ו"תחבורת עכברושים" בפי היפנים.