tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם המשימה נכשלת, המרגלים או חלק מהם עלולים להיתפס ולמסור מידע על העיר שממנה הגיעו (בדרך כלל את שמה ואת מיקומה במפת העולם אבל במקרים נדירים אפילו למסור מידע כמו כמות חיילים ומשאבים ואפילו את רמת החומה של העיר).
הפיראטיות היא תכונה חדשה במשחק אשר נוספה בגרסה 0.5.3 ומאפשרת לשחקנים לזכות בכמות גדולה של משאבים.
כדי לבנות מבצר פיראטים יש לחקור "פיראטיות", המחקר השלישי בתחום לוחמה ימית.
את מבצר הפיראטים בונים על האי הקטן שנמצא מתחת לנמל/מספנה.
המטרה היא להשיג כמה שיותר נקודות לכידה עד סוף הסבב, שאורכו 3 שבועות.
50 השחקנים עם מספר נקודות הלכידה הגבוה ביותר יזכו בפרס, ככל שהמקום גבוה יותר כך גם הפרס גדול יותר.
הפרס גודל לפי כמות המשאבים המוגנים במחסן.
(למשל, המקום הראשון זוכה ב *11 משאבים מוגנים, המקום השני *10, המקום השלישי *9 וכו').
במבצר הפיראטים יש פעולות לכידה שכל אחת מהן מביאה נקודות לכידה וזהב.
ניתן להמיר את נק' הלכידה לכח צוות, שאיתו תוכלו לפשוט על שחקנים אחרים ולקחת להם את הנקודות, וגם להגן על הנקודות שלכם.
כל 10 נקודות לכידה שווים 1 כח צוות.
כדי לפתוח את כל פעולות הלכידה צריך לשדרג את מבצר הפיראטים, בשלב 17 תפתח הפעולה האחרונה.
אחרי כל סבב נקודות הלכידה וכח הצוות מתאפסים ומתחילים הכל מחדש.
בכל מדינה נפתחים כמה שרתים בהתאם למספר החשבונות במדינה.
בישראל הוחלט על 10,000 חשבונות לשרת, ובהתאם נפתחו 15 שרתים, אשר מקבלים אות מן האלפבית יווני בהתאם.
שמות השרתים בישראל הם אלפא, בטא, גמא, דלתא, אפסילון, זטא, אטא, תטא, יוטא, קפא, למדא, ומיו, סיגמא, ני, קסי ואומיקרון.
לשחקן מותר, על פי כללי המשחק, להיות בעלים שלבסוף אחד עשר חשבונות ואך ורק עם הסכם שיתוף כפולים בכל עולם, או שרת.
העולם עצמו בנוי כמפה של איים, על קואורדינטות איקס ווויי (X:Y) ובכל אי מקום ל-17 מושבות ואחת מהם מיועדת רק למי שיכול לשלם באמברוסיה.
מושבה כזו יכולה להיות עיר הבירה של שחקן או שלוחה של עריו.
במרץ 2015 היה מיזוג של כל השרתים, בעקבות נפילה חדה במספר המשתמשים.
בסוף מרץ 2016 התרחש מיזוג שרתים נוסף, שבו שרת Eta התמזג עם שרת Zeta.
לאחר המיזוג העולמות שנותרו הם: Alpha, Beta, Zeta, Ny, Xi ו-Omikron.
במאי 2018 נוסף שרת מלחמה קבוע, "Warserver 03".
בספטמבר 2024 התרחש מיזוג שרתים נוסף - מיזוג שהתרחש בכל הקהילות של איקרים בעולם במקביל.
במסגרת המיזוג הזה, כל השרתים הוותיקים של איקרים שנוצרו לפני פברואר 2024, מוזגו ל2-4 שרתים חדשים - בכל מדינה וקהילה לפי מספר השחקנים והשרתים הפעילים בה.
בישראל כל השרתים הוותיקים מוזגו לשני שרתים חדשים - יונומיה וגאיה.
זהו המיזוג הראשון שבו המיזוג התרחש לתוך שרת חדש לחלוטין ולא שרתים קיימים - כך שבפעם הראשונה, שרתים אלפא וביתא מוזגו לתוך שרתים חדשים.
לאחר המיזוג, קיימים בישראל 5 שרתים מקומיים - יונומיה, גאיה, Eirene, דמטר ודיוניסוס.
תנאים חוקים מיוחדים ששונים משרת רגיל:
מהירות הבניה של מבנים ויחידות צבאיות יהיה פי 3.
תנועת הכוחות של יחידות הצבא וספינות מסחר מהיר פי 3.
פי 3 מהירות ייצור נקודות מחקר.
השלב ההתחלתי של המחצבות היא רמה 5.
ייצור של עץ ומשאבים באי יהיה פי 3.
האפקט של מורל בקרבות לא יהיה פעיל.
ניתן לבזוז זהב משחקנים אחרים.
מידע אודות האי פעילות של מורל
המפסיד בקרב הוא הצד שאין לו יותר יחידות בשדה הקרב בסיום הקרב.
יחידות שתמיד פועלות כעתודה לא נחשבות בקביעת המנצח.
טבחים, רופאים, ספינות שרות לא מגדילים את ניקוד הגנרלים.
צבא שנסוג מקרב מאחר שלא נשארות יחידות בשורה הראשונה ולא נמצאו יחידות שיכולות להיות מוצבות שם יפסידו 10% מכל סוג יחידה שנשאר.
שחקנים בצד המנצח לא יקבלו תוספת ניקוד בגין 10 האחוזים האלה.
כל יחידה שלוקחת חלק בקרב רגלי יכול לבזוז סכום מסוים של זהב ולקחת אותם איתה.
כמות הזהב משתנה בספינות המסחר ומשקל היחידה.
כמות מסוימת של זהב לא ניתנת לבזיזה על ידי שחקנים אחרים.
הכמות נקבעת לפי רמת מבנה העירייה בעיר הבירה.
זמן הטעינה של זהב קצר יותר מזמן טעינת משאבים.
במידה ומספר שחקנים הם המנצחים בסוף הקרב, הזהב יחולק שווה בשווה בין החיילים עד שאין להם יותר מקום.
כאשר צי מלחמה מוביל זהב ומגיע לנמל כבוש או עיר כבושה, הזהב יינתן לכוחות הכובשים.
הבעלים של עיר כבושה גם מקבל 10 אחוז מהזהב כאשר הכובש מקבל זהב שנבזז.
עקב ירידה חדה במספר שחקנים איקרים בישראל החליטה Gameforge ב-26 במרץ 2014 לסגור שמונה שרתים ולהעביר את השחקנים שבהם לארבעת השרתים הנותרים.
בנובמבר 2021 נערך מיזוג נוסף, שבו נשארו רק השרתים Alpha, Beta.
יומיים אחרי המיזוג נפתח שרת חדש Apolon.
עקב כך שלמספר רב של שחקנים היו שחקנים גם בשרתים אחרים (אלו שיועדו להיסגר) החברה פיתחה חוזה שנקרא "חוזה שיתוף רשת" ששחקנים שמשחקים מאותה הרשת חייבים לחתום אותו, החוזה חוסם (טכנית) משלוחי משאבים וסחר שמתרחשים ישירות, לא דרך צד שלישי או מספר צדדים.
לאחר המיזוג החברה קבעה שאסור לשחקנים שמשחקים מאותו IP (רשת) להילחם ביחד, לתקוף אחד את השני, לשלוח משאבים, לסחור או לעקוף את החוק באמצעות שחקן או מספר שחקנים אחרים.
בעקבות המיזוג נקטה החברה במספר פעולות:
כל שחקן שעבר שרת מקבל הקפצה אחת חינם לכל עיר, במידה ואינו מרוצה ממיקומו החדש.
כל תרומותיו של אדם שעבר שרת למחצבות או המנסרות שבאיים באשר הם ייאספו לקרן תרומות שממנה יוכל לתרום למחצבות או המנסרות שבעולם החדש והמאוחד, שדרוג מנסרה\מכרה לא יארוך יותר מ-12 שעות במשך שלושה שבועות.
כל שחקן שעבר שרת יקבל בונוס של 1000 שביעות רצון לכל עיר (למשך 18 ימים מהמיזוג, כדי שיהיה אפשר לחתום חוזי תרבות חדשים).
איקרים הוא משחק דפדפן שהיה בעבר נפוץ מאוד בישראל, היו בשיא מעל 10 אלף משתמשים בישראל.
למשחק איקרים בישראל יש גם פורום פעיל, בו יש הרבה פחות שחקנים ממה שיש במשחק עצמו.
בפורום ישנם 100–200 משתמשים רשומים שמתחברים פעם ביום וכ-200–300 משתמשים רשומים שמתחברים לפחות פעם בשבוע.
בפורום ישנם חלקים שקשורים למשחק ובהם פורומים לכל שרת, פורום עזרה ושאלות, פורום הצעות ופורום באגים (שבו ניתן לדווח על באגים).
יש בפורום גם חלק שאינו קשור למשחק ובו יש פורום גרפיקה ועיצוב, חדשות הפורום וגם פורום ספאם בשם הייד פארק ועוד.
התפקידים הבכירים בפורום הם מנהל הצוות, אדמין הפורום, שני אדמיני המשחק ומנהל הקהילה (נציג החברה) שמפקח על ארבעתם.
ישנם בפורום מספר צוותים: צוות יצירתיות (הצוות הבכיר בפורום ואחראי על תכנון והפעלת פעילויות בפורום), צוות חדשות (אחראי על כתיבת כתבות ומבזקים על מה שקורה בשרתים ולפרסם כתבות על הפורום) וצוות רדיו (משדר באינטרנט מספר פעמים בשבוע).
בפורום ישנם מספר מנהלי פורום האמונים על אכיפת חוקי הפורום, חלוקת אזהרות ובאנים (הרחקות), צנזור מידע שאסור לפרסום ונעילת אשכולות לפי הצורך.
נכון ל-2022, ישנה בפורום פעילות מועטה ועדכונים על המשחק.
איקרים הוא משחק חינמי אבל ניתן לקנות בכסף משאב משחקי בשם "אמברוסיה".
באמברוסיה ניתן לקנות משאבים, להאיץ בניית מבנים, לקבל משאבים, להקפיץ ערים ועוד מגוון אפשרויות שלא ניתנות לשחקנים שלא קנו אמברוסיה.
הוספת הפיראטים למשחק העלו בעשרות אחוזים את רכישות האמברוסיה.
איקרים הוא לא משחק האסטרטגיה הראשון.
קדם לו המשחק טרוויאן, משחק רשת דומה, אשר רבים עורכים בין השניים השוואות.
בדומה לטרוויאן, המשחק מבוסס טקסט וגרפיקה פשוטה, וגם בו יש צורך בניהול חכם של משאבים ובדיפלומטיה של מאחורי הקלעים.
לשם השוואה - השחקן הממוקם במקום הראשון בשרת יונומיה, בממוצע חוצב בשנה שלמה, בכלל סוגי המשאבים גם יחד, פחות מ-700 מיליון משאבים).
על כן, תאורטית, המשחק במצב הנוכחי יכול להימשך גם מאות שנים בלי להגיע למצב שבו השחקן סיים את כל השדרוגים האפשריים.
איראן אייר או חברת התעופה של הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: هواپیمائی جمهوری اسلامی ایران, באנגלית: Iran Air) היא חברת התעופה הלאומית של איראן.
לה 60 יעדים, 35 בינלאומיים ו-25 מקומיים.
בסיסה העיקרי הוא נמל התעופה האימאם חומייני בטהראן והיא מעסיקה כ-7,500 עובדים.
החברה בבעלות מלאה של הממשלה האיראנית.
החברה הוקמה בשנת 1946 על ידי קבוצת אנשי עסקים, תחת השם איראן איירווייז, והיא הפעילה טיסות בין הערים הגדולות באיראן באמצעות מטוסי ויקרס ויקונט.
בשנת 1954 רכשה החברה מטוסי DC-4,DC-3s, ומטוס דאגלס DC-7 שהוחכר מסבנה, והחלה לטוס לפריז, בריסל, לונדון, וז'נבה.
בפברואר 1961 בעקבות החלטת הממשלה האיראנית להקים חברה לאומית, מוזגה איראן איירווייז עם חברה פרטית אחרת, ויחד הקימו את איראן אייר.
בשנת 1965 התקבל בחברה משלוח ראשון של מטוסי סילון, בואינג 727-100. משנת 1970, איראן אייר טסה לערים רבות באירופה, עם מעל 30 טיסות שבועיות ללונדון.
בסוף שנת 1970 הייתה איראן אייר חברת התעופה בעלת הצמיחה המהירה ביותר בעולם.
במאי 1971 נחנך הקו לניו יורק, והיא הייתה לחברה השנייה במזרח התיכון (אחרי אל על) שהפעילה טיסות רצופות לניו יורק.
בשנת 1972 הוזמנו שני מטוסי קונקורד, אחד המטוסים הושכר לחברה לתקופה קצרה, אולם בעקבות המהפכה האיסלאמית, בוטלו ההזמנות.
עד 1976 איראן אייר דורגה במקום השני אחרי קוואנטס, כחברת התעופה הבטוחה ביותר בעולם.
לאחר המהפכה האיסלאמית בפברואר 1979, החלו בחברה לארגן מחדש את פעילותה הבינלאומית, והופסקו הטיסות ליעדים רבים.
כל הטיסות הבינלאומיות הופנו לטהראן, בעוד ששיראז יכולה לשמש כחלופה רק במקרים מיוחדים, שאר הערים באיראן איבדו את מעמדם הבינלאומי, אך עם זאת, בשנים האחרונות שדות התעופה בערים הגדולות משמשות לטיסות בינלאומיות - בעיקר למדינות השכנות.
בשנת 2001 רשויות ארצות הברית מנעו את רכישת האיירבוס A330, והיא קנתה שישה מטוסי פוקר 100.
בשנת 2001 רכשו בחברה שישה מטוסי איירבוס A310 מאולימפיק איירליינס.
בעקבות המתיחות בין ארצות הברית ואיראן על רקע תוכניות הגרעין שלה, לא יכלו באיראן אייר לקנות מבואינג חלקי חילוף לצי המטוסים שלה, עם זאת בסוף 2006 נחתם הסכם שאפשר לה לשפץ את מטוסיה.
ביולי 2010 הכריזה הנציבות האירופית, כי תאסור את כניסת מטוסי הבואינג 727, 747, ואיירבוס A320 של החברה למרחב האווירי של האיחוד האירופי, בשל ליקויי בטיחות.
קבוצת מלונות הומא היא חברה בת של איראן אייר, אשר בבעלותה רשת מלונות חמישה כוכבים בערים הגדולות של איראן.
מלונות הומא ממוקמים בטהראן, שיראז, בנדר עבאס, ומשהד, שבה יש שני בתי מלון.
כל המלונות נבנו לפני שנת 1979, למעט בתי המלון במשהד, שנבנו בסוף 1990.
הקבוצה הוקמה על ידי הממשלה לאחר המהפכה האיראנית ב-1979 ויש לה יותר מ-800 חדרים מרוהטים.
רוב המלונות היו בשליטה פרטית עד 1979, אך הם הולאמו מיד לאחר מכן.
המפורסם ביותר היה מלון הומא בטהראן, שהיה מלון שרתון לפני שהולאם.
כול המלונות הם ברמת 5 כוכבים, אך אינם עומדים בתקנים בינלאומיים בשירות, תפאורה ומתקנים.
לאיראן אייר הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
ב-21 בינואר 1980 מטוס איראן אייר מדגם בואינג 727-286, המטוס פגע בקרקע במהלך הגישה לנחיתה בטהראן, כל שמונת אנשי הצוות ו-120 הנוסעים נהרגו.
ב-3 ביולי 1988 טיסה 655 בדרכה לדובאי מבנדר עבאס, יורטה בטעות על ידי הצבא האמריקאי, 274 הנוסעים ו-16 אנשי הצוות נהרגו.
ארצות הברית, הביעה חרטה והבטיחה לפצות את הקורבנות, בתנאי שהכסף לא יעבור דרך הממשלה האיראנית.
ב-9 בינואר 2011 התרסקה באורמיה טיסה 277 שבוצעה במטוס בואינג 727-200 מתוך 105 הנוסעים 77 נהרגו.
ב-27 באוקטובר 2011 נחת מטוס בואינג 727 של החברה כאשר גלגל האף איננו פתוח בנמל התעופה של איראן, ל-113 הנוסעים ואנשי הצוות לא נגרם נזק.
איראן אייר הפעילה בעבר את המטוסים הבאים:
איראן השתתפה לראשונה ב בתל אביב (1968) ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף משתתפת איראן מאז המשחקים הפאראלימפיים נאגנו (1998).
כל המדליות בהן זכתה המשלחת האיראנית נלקחו במשחקי הקיץ.
במשחקי החורף מעולם לא זכו הספורטאים האיראנים במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
המשלחת הראשונה אותה שלחה איראן למשחקים שהתקיימו בסיאול בשנת 1988 כללה 36 ספורטאים, גברים בלבד.
המשלחת חזרה מהמשחקים עם שמונה מדליות פאראלימפיות, מהן ארבע מדליות זהב.
לשיאה הגיעה המשלחת האיראנית ב כשזכתה ב-23 מדליות, מהן 12 מדליות זהב פאראלימפיות ודורגה במקום ה-16 בטבלת המדינות הזוכות.
המשלחת האיראנית מצטיינת בכדורעף נכים, וזכתה במדליית הזהב בטורניר בכל אחת מהאולימפיאדות בהן השתתפה, מלבד המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) בה זכתה במדליית הכסף, ובאתלטיקה בה זכתה לאורך השנים ב-58 מדליות מהן 25 מדליות זהב פאראלימפיות.
הספורטאים הבולטים במשלחת האיראנית הם האתלטים מוחמד רזה מירזאי, שזכה במדליית הזהב בטורניר הטלת כידון בארבעה טורנירים רצופים, מוחטאר נורופשאן שזכה בשבע מדליות, מהן ארבע מדליות זהב פאראלימפיות, וראדר מודאבר שזכה בשש מדליות, מהן חמש מדליות זהב.
הקשתית זהרא נעמתי עשתה היסטוריה על ידי הבטחת השתתפותה בשנת 2016 גם במשחקים האולימפיים וגם במשחקים הפאראלימפיים.
היא נבחרה לשאת את הדגל של הקבוצה האיראנית במהלך מצעד האומות בטקס פתיחת האולימפיאדה בקיץ 2016.
איראן הגדולה (גם: איראן רבתי או פרס הגדולה, בפרסית: ایران بزرگ) הוא מונח המתייחס לאזורים בקווקז, מערב אסיה, מרכז אסיה, וחלקים של דרום אסיה, אשר בהם ישנה השפעה תרבותית איראנית משמעותית, או שיש להם היסטוריה ארוכה של שליטה איראנית.
הסיבות להשפעה מסוג זה יכולות להיות גם מגע קרוב עם איראן לאורך השנים, או אוכלוסיית פרסים משמעותית.
המונח מתייחס לרוב בצורה ממוקדת יותר למסופוטמיה, אנטוליה וחלקים גדולים של הקווקז.
המושג של איראן הגדולה מקורו עוד בימי הממלכה האחמנית, אשר שלטה פרט לפרס על מסופוטמיה, הלבנט, אנטוליה, מרכז אסיה ואף חלקים מהודו.
האימפריה שלטה תקופה של כמאתיים שנה מימי כורש הגדול עד ימי אלכסנדר הגדול.
לאחר תקופה של שלטון הלניסטי, הוקמה מחדש אימפריה פרסית בשם "האימפריה הפרתית", אשר בשנת 224 הפכה ל.
בשנת 641 נכבשה האימפריה בידי האימפריה המוסלמית ונותרה תחת שלטון ערבי עד שנת 1502 עת הוקמה האימפריה הספווית.
החל מתקופה זו, החלה איראן מאבדת את אחיזתה בשטחים הנחשבים כחלק מ"איראן הגדולה".
בשנת 1555 היא אבדה את עיראק לטובת האימפריה העות'מאנית, בשנת 1813 ויתרה במסגרת הסכם גוליסטן על כל טענותיה בדאגסטן, גאורגיה, מגרליה, אימרתי ואבחזיה לאימפריה הרוסית.
בשנת 1828 נחתם הסכם טורקמנצ'אי שהעביר לרוסיה גם את רוב שטחי ארמניה ואזרבייג'ן.
בשנת 1857 איבדה איראן את אפגניסטן לטובת האימפריה הבריטית.
איראן הגדולה הוא מונח המתייחס לאזור ממסופוטמיה עד וכולל אסיה הקטנה.
אזורים אלו הושפעו משפות איראניות המדוברות באיראן, עיראק, פקיסטן, אפגניסטן ובמדינות אחרות במרכז אסיה היום, עם מקור בלשני ממשפחת השפות ההודו-איראניות תחת משפחת השפות ההודו-אירופיות).
כמו כן, אזורים אלו הושפעו מהתרבות האיראנית כתוצאה משלטונות איראניים או אוכלוסייה איראנית גדולה במקומות מחוץ לאיראן לאורך מאות או אלפי שנים.
המקור לאיראן הגדולה הרב תרבותית נמצאת בהיסטוריה העתיקה של האימפריה הפרסית הראשונה: האימפריה האחמנית.
דרך מדיניות אימפריאלית היא כבשה ושלטה על אזורים גדולים וסיפחה את כל המיעוטים שחיו תחת האימפריות הקודמות, האימפריה האשורית ובבל.
האימפריות האלו הגלו תושבים ממדינות מוצאם לאחר שאלה נכבשו למקומות אחרים באימפריה על מנת למנוע מרידות וניצול של בעלי ניסיון, והם הפכו למרכז רב תרבותי ודתי.
מדיניות האימפריה הפרסית אפשרה למיעוטים שלה לשמור ולקיים את התרבות ואת הדת שלהם בתנאי שהמיעוטים תרמו לאימפריה הגדולה.
הרבה מהמיעוטים חיו באימפריה כתושבים שווים בערכם והייתה להם אפשרות לבנות חיים ברמה סוציואקונומית גבוהה ולהשתלב בחברה.
איראן משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האיראנים 25 מדליות, מהן 12 מדליות זהב.
איראן משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער, אך ההשתתפות היא בעיקר סמלית ועד היום, לא זכה ספורטאי נוער אולימפי איראני במדליה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של איראן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והייתה הגדולה ביותר עד כה.
המשלחת כללה 52 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפי ספורט.
המשלחת זכתה ב-5 מדליות, מתוכן 2 מדליות זהב.
המשלחת הגיעה להישגים בענף הטאקוונדו, בה היא זכתה במדליית זהב (בנים עד 55 ק"ג) ומדליית כסף (בנים עד 48 ק"ג).
בענף הרמת משקולות זכתה המשלחת במדליית זהב (בנים מעל 85 ק"ג) ובענף ההיאבקות זכתה המשלחת במדליית כסף (בנים, סגנון חופשי עד 46 ק"ג) ומדליית ארד (בנים, סגנון יווני-רומי עד 69 ק"ג).
בענפי הכדור הגיעו הנבחרות להישגים נאים.
נבחרת הבנות בכדורגל סיימה את הטורניר במקום הרביעי.
נבחרת הבנים בכדורעף סיימה במקום החמישי.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 16 ספורטאים שהתחרו בתשעה ענפים.
המשלחת זכתה ב-6 מדליות, מתוכן 3 מדליות זהב.
המשלחת המשיכה להציג הישגים נאים בענף הטאקוונדו, בה היא זכתה בשתי מדליות זהב ומדליית ארד.
הישגים נוספים נרשמו בענף הג'ודו בה זכתה המשלחת במדליית זהב (בנים עד 100 ק"ג) ובענף ההיאבקות בה היא זכתה בשתי מדליות ארד.
לעומת אולימפיאדת הנוער סינגפור נבחרת הבנים בכדורעף חופים לא העפילה מעבר לשלב הבתים ובענף ההרמת משקולות הנציגים סיימו במקום הרביעי.
אולם, הישג נאה נרשם בענף הקליעה בה הגיעה הנציגה למקום הרביעי בשלב הגמר.
ההשתתפות של איראן במשחקי החורף האולימפיים לנוער היא בעיקר סמלית.
איראן השתתפה לראשונה באולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012) ושלחה משלחת המונה שלושה ספורטאים בשני ענפי ספורט, סקי אלפיני וסקי למרחקים.
באולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016) שלחה איראן משלחת יותר קטנה המונה שני ספורטאים, גולש וגולשת, שהתחרו בענף הסקי אלפיני.
איראן אסמאן איירליינס (בפרסית: هواپیمایی ایران آسمان, באנגלית: Iran Aseman Airlines) היא חברת תעופה איראנית.
החברה הוקמה ב-1970 בשם "פארס איר".
משרדיה הראשיים של החברה נמצאים בטהראן, והיא פועלת מבסיסים מרכזיים בנמל התעופה הבינלאומי מהראבאד בטהראן.
בבעלות החברה 34 מטוסי נוסעים, רובם ישנים, והם טסים ל-40 יעדים שונים באיראן, ול-7 יעדים שונים בעולם, בהם: אפגניסטן, ארמניה, בחריין, קואלה לומפור, כוויית, קטר, שוודיה, סוריה, טג'יקיסטן, טורקיה ואיחוד האמירויות הערביות.
ב-12 באוקטובר 1994 התרסק מטוס פוקר F28 בטיסה 746 של איראן אסמאן איירליינס מאספהאן לטהראן.
המטוס התרסק באזור נתנז, 59 נוסעים ושבעה אנשי צוות נספו באסון.
ב-18 בפברואר 2018 התרסק מטוס שהפעילה החברה בטיסה 3704 של איראן אסמאן איירליינס.
ב-13 בינואר 2019 ביצעה החברה את הטיסה המסחרית האחרונה במטוס הבואינג 727. זאת החברה האחרונה שהפעילה את הבואינג 727 בשירות נוסעים.
איראז'דרכו (שם מדעי: Eurazhdarcho) הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת האזדרקיים הענקיים שחי באזור רומניה של ימינו בתקופת הקרטיקון העליון.
האיראז'דרכו נתגלה ב-2013 ונחשב כפטרוזאור בגודל בינוני במשפחתו, אך התגלו ממנו רק כמה חוליות צוואר, מהם הסיקו על גודלו ומראו.
על פי הערכה, הגיעה מוטת כנפיו לשלושה מטרים ואורך עצם המסרק הרביעית שלו הגיע ל-25 ס"מ.
לאיראז'דרכו הייתה לסת גדולה וחסרת שיניים, שהזכירה מקור של קלאו או טוקאן והייתה בעלת שרירים בקדמתה, בעזרתם ניתן היה לסוגרה במהירות.
לאיראז'דרכו היה צוואר ארוך, בדומה לג'ירף, וגפיים ארוכים.
אף על פי שנראה מגושם, היה האיראז'דרכו מסוגל לצעוד במהירות על האדמה.
האיראז'דרכו חי בעבר על אי קדום בשם "האצג", סמוך לעיר האטג ברומניה של ימינו.
הוא היה טורף גדול שניזון מיצורים קטנים יותר ששרצו באיים והתגמדו בהרבה מקרוביהם, ביניהם כמה צבים, התלמטוזאורוס והטיטנוזאור מגיארוזאורוס.
ככל הנראה, במקום לאכול דגים צד הפטרוזאור זוחלים בריצה על ארבע רגליו ותפיסתם בלסתו.
למרות גודלו המרשים היה האיראז'דרכו קטן בהרבה מפטרוזאור נוסף שנמצא באותו אזור - ההטצגופטריקס, שהיה אחד מהגדולים שבפטרוזאורים וטורף העל של האי האטג.
פטרוזאור זה מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור.
איר'נה לארה סילבה (בספרדית: ire'ne lara silva; נולדה ב-1975) היא פמיניסטית צ'יקנה, משוררת וסופרת מאוסטין, טקסס.
סילבה, אשר אימצה את הפרקטיקה של איות שמה רק באותיות קטנות, גדלה בעמק ריו גראנדה בדרום טקסס.
הוריה היו פועלים חקלאיים מהגרים, והיא בילתה שנים רבות עם המשפחה שלה נעה מדרום טקסס לאוקלהומה לניו מקסיקו לצפון טקסס ובחזרה לדרום טקסס.
סילבה חיברה שלושה ספרונים (chapbooks, סוג של ספר-חוברת) של שירה, שני ספרי שירה באורך מלא, ואוסף סיפורים קצרים.
ספר שיריה האחרון blood sugar canto, יצא ב-2016, וספר שיריה CUICACALLI/House of Song ייצא במרץ 2019. ב-2017 ערכה סילבה, בשיתוף עם דן ורה, את אתנולוגיית השירה IMANIMAN-Poets Writing in the Anzalduan Borderlands, במחווה לעבודתה של גלוריה אנזלדואה, ובו נלקטו עבודות מ-54 משוררות ומשוררים.
המילה "IMANIMAN" פירושה "נשמתם" בשפת הנהאוטל, והתורמים לעבודה בוחנים ביצירותיהם את המשמעויות של שינוי ומעבר בגבול, הפיזי והנפשי.
סילבה זכתה בשנת 2014 בפרס אלפרדו סיסנרוס דל מוסרי, וב-2008 בפרס מילאגרו על שם גלוריה אנזלדואה.
סילבה היא עמיתה מייסדת של כנס הסופרים CantoMundo.
מ-2004 ל-2008, סילבה הייתה הרכזת המנהלת של סדנת הכתיבה מקונדו היוקרתית, אשר נוסדה על ידי סנדרה סיסנרוס.
היא גם הייתה מנהלת-שותפה של פסטיבל הספרת פלור דה נופאל.
העמים האיראניים (בפרסית: مردمان ایرانیتبار) הם הודו-אירופית מגוונת, הכוללת עמים שונים שדוברים שפות איראניות.
העמים האיראניים מתגוררים כיום בעיקר באזור המזרחי של המזרח התיכון, באזור מרכז אסיה, בקווקז ובחלקים של תת-היבשת ההודית.
האיראנים הפכו לקבוצה נפרדת בסביבות אמצע האלף ה-2 לפנה"ס.
בשיא ההתפשטות שלהם באמצע האלף ה-1 לפנה"ס הם שלטו על אזור נרחב, שהשתרע על פני כל הערבה האירואסית, מן המישור ההונגרי הגדול במערב ועד רמת אורדוס במזרח.
האימפריות האיראניות המערביות בדרום כבשו חלק גדול מן העולם העתיק במהלך המאה ה-6 לפנה"ס, והותירו אחריהם מורשת תרבותית חשובה.
האימפריות האיראניות המזרחיות מילאו תפקיד מכריע בפיתוח של דרך המשי.
באלף ה-1 לפנה"ס הצטמצם השטח בו שלטו האימפריות האיראניות, כתוצאה מהתרחבויות של האזורים שהיו בשליטה סלאבית, גרמאנית, טורקית ומונגולית.
העם האיראני הידוע ביותר כיום הם הפרסים, עמים איראניים מודרניים אחרים כוללים את הבלוצ'ים, הג'ילקים, הערבים האיראנים, הכורדים, הלורים, המאזנדאנים, האוסטים, הפאמירים, הפשטונים, הטג'יקים, הטלישים, הוואקים והיאגנובים.
רובם נמצאים כיום באזור הרמה האיראנית, המשתרעת מן הקווקז שבצפון ועד המפרץ הפרסי שבדרום ומטורקיה במערב ועד שינג'יאנג במזרח.
איקריס הוא דמות בדיונית של גיבור-על חייזרי המופיעה בחוברות הקומיקס הנצחיים ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Eternals #1 מיולי 1976 ונוצרה על ידי הכותב והמאייר ג'ק קירבי.
איקריס הוא חבר בגזע הנצחיים העתיק, בנו של מנהיג הנצחיים העתיק ויראקו ואשתו טוליין, שנולד לפני כ-20,000 במושבת הנצחיים בפולריה, אזור סיביר כיום.
כבעל כוחות-על עוצמתיים מונה איקריס לשמש כמגן פירמידת הרוחות, שנבנתה בידי דודו ולקין והנצחי פסטוס במטרה לאחסן כלי נשק מסוכנים שנבנו בידי השמימיים.
סמל הפירמידה הוטבע על גבתו, ותבנית מסוימת המשמשת כמפתח לפירמידה קובעה על תלבושתו, כך שהיא תוכל להתריע במקרה של פלישה לפירמידה.
יחד עם אחיו הנצחיים שימש איקריס כמגן האנושות, וכאשר בואם השני של השמימיים פסק על חורבן יושבי כדור הארץ באמצעות , היו אלו איקריס ואותנפישתים שבנו תיבה גדולה כדי להגן על בני האדם, הנצחיים והחיות.
שם לידתו של איקריס אינו ידוע.
כחלק מקרבותיו כנגד מאמצי גזע הסטיות לכלות את האנושות, מצא עצמו איקריס בתקופת המיתולוגיה היוונית, ולחם בסטייה בתוך מבוך שחפרו תחת הים האגאי.
הוא השתקע לזמן מה בכרתים, התחתן עם בת אדם וגידל את בנו איקרוס מחוסר הכוחות.
כדי שיוכל להצטרף אליו בתעופה, בנה איקריס בסיועם של פסטוס ומאקארי מכשיר תעופה מלאכותי לבנו, אך בטרם לימד אותו להשתמש בה, נאלץ לצאת למשימה ארוכה נגד הסטיות באזורים מרוחקים בכדור הארץ.
הוא נעדר במשך שנים, שהובילו את בנו לרתום את המכשיר ולצאת לחפש אותו - אך הוא עף גבוה מידי, התעלף ממחסור בחמצן וריחף בשכבת האטמוספירה העליונה עד להמסת כנפי המכשיר בידי קרני העל-סגול של השמש.
איקרוס נפל ומת בים האגאי, שם נמצא בידי אביו, שאימץ את השם איקריס לזכרו.
לאחר מותו של ויראקו בקרב נגד הסטיות בדרום אמריקה, אומץ איקריס בידי ולקין.
במאות השנים לאחר מכן עסק איקריס בעיקר בחידוד חושיו כהכנה לבואם הרביעי של השמימיים.
ובבואם בשנות ה-70 של המאה ה-20 נשלח למקדש אלי החלל בפרו על מנת להעיר את איש הקשר בין הנצחיים לשמימיים, אייג'ק.
הוא השתתף בקרב נגד הסטיות בניו יורק, הובס ונכלא בקרקעית האוקיינוס, ושוחרר כאשר תנה ומנהיג הסטיות קרו הגיעו להפסקת אש.
הוא היה נוכח כאשר הנצחיים חשפו את קיומם לבני האדם.
תקופה זו הביאה למפגש ומערכת יחסים בין איקריס לבין מרגו דמיאן, בתו של ארכאולוג שנפגשה עם איקריס במשימתו בפרו.
איקריס ניסה לשלב בין מחויבותיו כנצחי לבין זהות סודית כמתאבק/צלם בן האנוש אייק "אייסברג" האריס, אך תקופה זו נקטעה כאשר הסטיות ביצעו במרגו ניסויים במטרה לפגוע באיקריס והביאו למותה.
אחרי מותו של זוראס ומינויה של תנה למנהיגת הנצחיים, מערכת היחסים העוינת בין השניים הביאה לעימות, בו ניצח איקריס ונעשה באופן רשמי למנהיג הנצחיים, הנצחי העליון.
איקריס כיהן כנצחי העליון במשך תקופה ארוכה, עד שעיוות המציאות בידי הנצחי ספרייט מחק את כוחותיהם וזכרונותיהם של הנצחיים והטמעתם בחברה האנושית.
איקריס התמים נלכד ונהרג בידי הסטיות, אך התעורר בעיר הנצחית אולימפיה באדמת אנטארקטיקה, שם שוחזרו זיכרונותיו וכוחותיו.
יחד עם תנה ומאקארי פעל איקריס למציאת הנצחיים בקרב כדור הארץ, ושחזור זהותם הקודמת.
הימצאותם של שמימיים נרצחים רבים על פני כדור הארץ הביא את הנצחיים לגילוי אודות מהות קיומם - הם נוצרו בידי השמימיים כדי לתרבת את בני האדם, על מנת שהם יוכלו לשמש כנשק נגד גזע "העדר" המרושע.
גילוי זה הביא את הנצחיים לטירוף, למלחמה פנימית ולהתאבדות המונית שהובילו למותם של נצחיים רבים, בהם איקריס.
לפני מותו נמצא איקריס בידי איירון מן ודוקטור סטריינג', הסביר להם את ההתרחשות והעביר לאיירון מן את היכולת לזמן את היוני-מיינד, דמות קוסמית המורכבת מהתאחדות הנצחיים לגוף אחד.
איקריס וחבריו הוקמו לתחייה הודות לטבעם הנצחי.
את דמותו של איקריס בסרט הלייב אקשן "נצחיים" מגלם השחקן ריצ'רד מאדן.
איקרן (בהונגרית: Ikrény) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה עם 1,772 תושבים (בשנת 2011) ו-1,826 בשנת 2015.
איראג' פֶּזֶשְׁכְּזָאד (בפרסית: ایرج پزشکزاد; 1928 – 12 בינואר 2022) היה סופר איראני, מחבר הרומן הפרסי המפורסם "דודי נפוליאון" (دایی جان ناپلئون, מילולית: "דוד נפוליאון היקר") שיצא לאור בתחילת שנות ה-70.
פזשכזאד נולד בטהראן ב-1928. הוא התחנך באיראן ובצרפת, שם למד משפטים.
במשך חמש שנים כיהן כשופט במערכת המשפט האיראנית לפני שהצטרף לשירות החוץ האיראני.
פזשכזאד שימש כדיפלומט עד המהפכה האיראנית ב-1979, ועזב את שירות החוץ לאחר המהפכה.
הוא עבר לצרפת והצטרף לשאפור בח'תיאר ומפלגתו התנועה הלאומית של ההתנגדות האיראנית נגד המשטר האסלאמי שהוקם באיראן.
הוא כתב ספרים פוליטיים רבים עבור המפלגה.
פזשכזאד התגורר בפריז ועבד כעיתונאי.
מאוחר יותר עבר ללוס אנג'לס, שם נפטר ב-12 בינואר 2022, בגיל 94.
פזשכזאד החל לכתוב בתחילת שנות ה-50 בתרגום יצירותיהם של וולטר ומולייר לפרסית וכתיבת סיפורים קצרים למגזינים.
הרומנים שלו כוללים את "חאג'י מאמ-ג'עפר בפריז", "משאללה ח'אן בחצר הארון א-רשיד", "אסמון ריסמון, הונאר-א מארד בה זה דולאת-אוסט" ו"דודי נפוליאון".
הוא גם כתב כמה מחזות ומאמרים שונים על המהפכה החוקתית האיראנית של 1905–1911, המהפכה הצרפתית והמהפכה הרוסית.
הרומן האחרון שלו היה "משפחת ניכְּאַחְ'תאר".
בשנת 2007 פרסם מעין אוטוביוגרפיה בשם "זכרונות גולגשת" (گلگشت خاطرات).
יצירתו המפורסמת ביותר של פזשכזאד יצאה לאור ב-1973 וזכתה להערכה לאומית ולשבחים של מבקרים איראנים ובינלאומיים כתופעה תרבותית.
זוהי סאטירה חברתית ויצירת מופת של הספרות הפרסית העכשווית.
הסיפור מתרחש בטהראן בתחילת שנות הארבעים של המאה הקודמת עם תחילת מלחמת העולם השנייה, בביתו של המספר – אחוזה עם גן עצום – שם חיות שלוש משפחות תחת עריצותו של פטריארך פרנואיד המכונה הדוד נפוליאון.
זמן קצר לאחר פרסום הספר הופקה סדרת טלוויזיה מצליחה מאוד שכבשה את דמיון האומה כולה.
הספר הפך לנקודת התייחסות תרבותית ודמויותיו לאייקונים לאומיים.
הספר תורגם לרוסית בשנת 1981, לאנגלית בשנת 1996, לצרפתית בשנת 2011, ולשפות נוספות כולל תרגום לעברית על ידי אורלי נוי בשנת 2012, גרמנית, רוסית ונורווגית.
איראן אינטרנשיונל (בפרסית: ایران اینترنشنال) היא תחנת טלוויזיה בשפה הפרסית, שבסיסה בלונדון וקהל היעד שלה הוא צופים איראנים.
הערוץ ניתן לקליטה חופשית בלוויין.
הערוץ זכה לתשומת לב תקשורתית בעקבות הדיווח שלו על הפרות זכויות האדם, התפתחויות פוליטיות, זכויות להט"ב וזכויות נשים באיראן.
פעמיים היה הערוץ מועמד לערוץ הבינלאומי של השנה על ידי האגודה לשידור בינלאומי.
כמו כן, ידוע כי לערוץ יש קשרים עם משפחת המלוכה הסעודית, כאשר חלק מסוים ממימון הערוץ מגיע מאנשים הנמצאים בקשר הדוק עם משפחת המלוכה.
החדשות והניתוחים של איראן אינטרנשיונל צוטטו בפרסומי תקשורת מערביים, כולל BBC News, "הגרדיאן", "The Sydney Morning Herald", "דיילי טלגרף", פוקס ניוז, ו-"אינדפנדנט" כתבים מצוות הערוץ הופיעו כמומחים ברשתות BBC Radio 4, סקיי ניוז, תאגיד השידור האוסטרלי ו-ITN.
איראן אינטרנשיונל זמין בארצות הברית, קנדה, אפריקה, בריטניה ואירלנד, אירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה, עם לשכות באיסטנבול, פריז וושינגטון די.
איראן אינטרנשיונל הוקמה בשנת 2017 וזמינה באינטרנט, באמצעות רדיו ודרך כל שידור לוויין לאיראן.
בשנת 2022, סקר עצמאי שבוצע על ידי הקבוצה לניתוח ומדידת עמדות באיראן (GAMAAN) ודווח על ידי ה-AIB מצא כי איראן אינטרנשיונל הוא המקור המשפיע ביותר לחדשות עצמאיות באיראן עם 33% מהקהל היומי.
יותר ממחצית מ-27,000 המשתתפים בסקר דיווחו גם שהם בוטחים באיראן אינטרנשיונל "הרבה" או "במידה מסוימת".
איראן אינטרנשיונל מסתמכת על צוות עיתונאים מסביב לעולם ומדווחת על אקטואליה, בריאות, טכנולוגיה, הפרות זכויות אדם, זכויות להט"ב, זכויות נשים ועוד.
הערוץ דיווח בהרחבה על מגפת הקורונה באיראן, הסכם הגרעין ופוליטיקה עולמית.
הערוץ משדר גם תוכניות טלוויזיה בנושאי ספורט, תרבות ופוליטיקה והפיק סרטים דוקומנטריים שהיו מועמדים לפרסים על ידי האגודה לשידורים בינלאומיים.
הערוץ היה הראשון לדווח על כמה מקרים בולטים ויש לו גישה לרשת של חושפי שחיתויות ומקורות בתוך איראן.
איראן אינטרנשיונל דיווחה באופן בלעדי על הארכת החופשה של נזנין זגרי-רטקליף, ובן זוגה ריצ'רד רטקליף התארח בערוץ מספר פעמים.
הערוץ היה גם הראשון לדווח כי הראפר האיראני אמיר טאטאלו עומד בפני גירוש חזרה לאיראן מטורקיה, וגזר דינה של כוכבת הסרט "הסוכן", תראנה עלידוסתי.
במהלך מגפת הקורונה באיראן, הערוץ פרסם מסמכים בלעדיים הנוגעים לשחיתות ממשלתית ברמה גבוהה בנוגע לאספקת ציוד רפואי, כאשר האינדפנדנט כתב כי המסמכים "מתיימרים להראות כיצד גורמים במשטר האיראני התערבו ברכישת ציוד רפואי והטו חוזים דרום קוריאניים לערכות בדיקה לקורונה דרך חברות קש אל קרנות שמרניות שנשלטות על ידי מקורבים".
ב-25 באפריל 2021 השיגה איראן אינטרנשיונל הדלפת קובץ שמע של שר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף, בו הוא מותח ביקורת על משמרות המהפכה, וטען כי מפקד כוח קודס המנוח, קאסם סולימאני גרר את איראן למלחמת האזרחים בסוריה בגלל רוסיה.
הנשיא ולדימיר פוטין רצה שכוחות איראנים בשטח ישלימו את המערכה האווירית הרוסית ויתמכו בבממשלת סוריה.
זריף גם הזכיר כי רוסיה רצתה לעצור את הסכם הגרעין ולהשאיר את איראן בסכסוך עם המערב.
מרכיבי ההקלטה גם גרמו לרפובליקנים בארצות הברית לקרוא להתפטרותו של ג'ון קרי מהמועצה לביטחון לאומי של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לאחר שזריף חשף במהלך ההקלטה כי קרי הודיע לו על פעולות ישראל בסוריה.
איראן אינטרנשיונל דיווחה על הפרות בולטות של זכויות אדם ברחבי איראן, כולל הוצאתו להורג של נאוויד אפקרי, הריגת רומינה אשרפי בת ה-14, מעצר וכליאה של האקדמאית הבריטית-אוסטרלית קיילי מור-גילברט וכריתת גפיהם של ארבעה גברים באיראן בגין גניבה.
ארם בולנדפז, פעילה לסבית ועיתונאית באיראן אינטרנשיונל הפיקה סרטים תיעודיים על קהילת הלהטב"ק בתוך איראן והייתה מבקרת קולנית של הפרות זכויות אדם נגד הקהילה.
ביוני 2020, איראן אינטרנשיונל דיווחה על סדרה של רציחות על כבוד המשפחה ואלימות על רקע מגדרי שהתרחשו באיראן, כאשר נרג'ס טבאלוסיאן, אנליסטית משפטית ועיתונאית באיראן אינטרנשיונל, בתה של האקטיביסטית זוכת פרס נובל שירין עבאדי, נאמה בפומבי לכלי תקשורת עולמיים על התגברות האלימות נגד נשים במדינה.
בנוסף להוצאה להורג של נאביד אפקרי, הערוץ דיווח רבות על מעצרם של אסירים פוליטיים באיראן.
הערוץ דיווח על מעצרו והוצאה להורג אפשרית של הרופא האיראני-שוודי אחמד רזא ג'לאלי, דיווח כי 85 ילדים עומדים בפני הוצאה להורג במדינה, וכן, דיווח על מעצרו של במאי הקולנוע עטור הפרסים מוחמד רוסולוף.
איראן אינטרנשיונל הוקמה ב-18 במאי 2017, במטרה לשרת את 80 מיליון האנשים שחיים באיראן ובפזורה האיראנית ברחבי העולם, בנוסף ליידע קהל עולמי על החדשות וההתפתחויות האחרונות באיראן וברחבי המזרח התיכון.
משרדי הערוץ נמצאים בלונדון והוא משדר לכל העולם, עם צוות עיתונאים מערוצי חדשות אחרים בשפה הפרסית שהצטרף לערוץ כולל Manoto, רדיו פרדא, BBC Persian Service וקול אמריקה.
מאז הקמתה, התחנה דיווחה על אירועים עולמיים, עם רשת של כתבים בינלאומיים.
כולל דיווח על אירועים חשובים, כמו הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, הפיצוץ בנמל ביירות ב-2020, ההתנקשות בג'מאל ח'אשוקג'י ובמוחסן פח'רי-זאדה בדצמבר 2020.
איראן אינטרנשיונל נמצאת בבעלות Volant Media UK Ltd.
ומנוהלת על ידי DMA Media Ltd, שיש לה לשכות בפריז, איסטנבול, קאבול וושינגטון.
מסמכים תאגידיים של Volant Media מראים כי אזרח סעודי אחר, פאהד איברהים אלדג'תר, היה בעל המניות העיקרי של Volant Media לפני עאדל עבד אל כרים.
אלדג'תר החזיק ביותר מ-75% ממניות Volant Media ממאי 2016 עד מאי 2018. פאהאד איברהים אלדג'תר היה יו"ר חברת הסלולר הסעודית Zain ממרץ 2013 עד פברואר 2016. Zain Saudi היא ספקית הסלולר השלישית בגודלה בערב הסעודית.
לפי Middle East Eye, איראן אינטרנשיונל היא פלטפורמה תקשורתית לאופוזיציה האיראנית.
קורוש זיעברי מאל-מוניטור כתב שהערוץ "אינו נרתע מלהציג את עצמו כארגון תקשורת אופוזיציוני" ונותן לעיתים קרובות את המיקרופון לאורחים המבקרים את ממשלת איראן.
הערוץ כונה "כלי חדשות של הגולה האיראנית" על ידי בורזו דראגהי מהאינדיפנדנט.
הערוץ ידוע בכך שהעלה את קרנו של רזא פהלווי, היורש האחרון של כס המלכות האיראני לשעבר, על ידי סיקור מתמיד וראיון חוזר ונשנה שלו.
הוא גם מספק סיקור נרחב של המפלגה מוג'אהדין ח'לק (MEK), כולל שידור חי של העצרות שלהם.
בשנת 2018 הגיש שגריר איראן בבריטניה תלונה לאופקום, רגולטור התקשורת הבריטי בגלל הראיון של איראן אינטרנשיונל עם דובר ארגון בדלני לאחר שהארגון נטל אחריות על מתקפת טרור במצעד צבאי באהוואז שבמחוז ח'וזסטן, והרג 25 אזרחים ואנשי צבא.
הערוץ שידר ראיון עם יעקוב הור אלטוסטרי, שהוצג כדובר הקבוצה, ולקח בעקיפין אחריות לפיגוע, כינה אותו "התנגדות נגד מטרות לגיטימיות".
לאחר חקירה ארוכה קבעה אופקום כי איראן אינטרנשיונל לא הפרה את הכללים.
על אף שתחנת הטלוויזיה מצהירה כי היא "מקפידה על סטנדרטים בינלאומיים נוקשים של חוסר משוא פנים, איזון ואחריות", הועלו שאלות בנוגע לעצמאות העיתונאית שלה.
באוקטובר 2018, "הגרדיאן" ציטט מקורב אלמוני שאמר כי התוכן הושפע מרצון המשקיעים בערוץ, אך הכחיש דיווחים לפיהם המימון הגיע מסעודים הקשורים לנסיך הכתר הסעודי מוחמד בן סלמאן.
לפי ה"וול סטריט ג'ורנל" "כמה עיתונאים באיראן אינטרנשיונל התלוננו שההנהלה דוחפת קו פרו-סעודי, נגד הקו של הרפובליקה האיסלאמית".
העיתון ציטט כתב לשעבר בתחנת הטלוויזיה התחנה מבצעת "דחיפה שיטתית ומתמשכת מאוד" של הקו הסעודי.
בדצמבר 2019, שאנטי דאס מהטיימס דיווח כי איראן מנהלת "מסע הפחדה" נגד אנשי תחנת הטלוויזיה, מקפיאה את נכסיהם, חוקרת את קרוביהם ו"מאיימת לחטוף אותם מרחובות בריטניה אם לא יעזבו את עבודתם".
משרד המודיעין האיראני כינה בעבר את עובדי איראן אינטרנשיונל כ"אויבי המדינה", וכתב באתר האינטרנט שלו כי מי ש"משרת זרים" והוא "אויב מדינה" ייענש.
בעיתון גם נכתב במאי 2020 כי הממשלה האיראנית יצרה חשבונות מדיה חברתית פיקטיביים על מנת לערער על אמינות התחנה ולבצע מעקב אחר עוקביה.
אינסטגרם ספגה ביקורת על כך שאיפשרה לחשבונות אלה לפעול.
בשנת 2023 נאלצה התחנה להעביר את שידוריה זמנית לוושינגטון די סי בעקבות התרבות האיומים לאלימות מצד איראן כלפי התחנה ועובדיה.
מאוחר יותר שבה התחנה לפעול ממיקום אחר בלונדון.
באפריל 2024 הותקף מגיש בתחנה פוריה זראאתי בדקירות על ידי אלמונים מחוץ לביתו בלונדון.
תוקפיו נמלטו מיד אל מחוץ למדינה דרך שדה התעופה הית'רו.
זראאתי נפצע, אך שוחרר מאוחר יותר מבית החולים.
ראש הטלוויזיה הוא מחמוד ענאיית (Enayat), ומנהל החדשות הוא אלייאסהר ראמזנאפור (Aliasghar Ramezanpour), שהיה סגן שר התרבות של איראן תחת הנשיא לשעבר מוחמד ח'אתמי.
הכתב בישראל הוא באבק יצחקי.
איראן 3 הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2022 שביים וכתב אריאל כהן, בהפקתן של חני רובינשטיין וחיה מורגנשטרן, ובכיכובן של אמירה גרון ושרי גבעתי.
הסרט הופק בעבור המגזר החרדי לנוכח הביקוש הגובר במגזר לסרטי קולנוע כשרים.
הסרט עוסק בסיפור בריחתן של שלוש עובדות אמריקאיות יהודיות מהשגרירות האמריקאית באיראן, בזמן המהפכה האיסלאמית במדינה בשנת 1979.
הסרט צולם במהלך 2021 בגיאורגיה, הוקרן בבכורה ארצית בבית ציוני אמריקה בתל אביב, ולאחר מכן הוקרן באולמות קולנוע רבים של המגזר החרדי והדתי.
ליאה (אמירה גרון) היא שגרירה אמריקאית יהודייה באיראן, שנלכדת בשגרירות כאשר המון זועם מסתער על הבניין בשיאה של המהפכה האיראנית.
ליאה נאלצת לברוח מן השגרירות עם שתי עובדות יהודיות נוספות.
הראשונה, רבקה (אביה מלכה), היא חברתה הטובה של ליאה, והשנייה, אליס (נעמה שטרית), עובדת במחלקת הדואר בשגרירות.
לעומת שאר עובדי השגרירות האמריקאים, שהחשש לחייהם אינו גדול, נמלטות שלוש הנשים היהודיות ומחפשות דרך לצאת מהמדינה, ונעזרות בין השאר בג'ודי (שרי גבעתי), אחותה של ליאה, לוביסטית אמריקאית מקושרת.
בחיפושן אחר דרך מילוט מאיראן, הן מתוודעות אל דמויות נוספות, נתקלות בקשיים רבים ולומדות לקחים חדשים.
איראקלי אזארובי (בגאורגית: ირაკლი აზაროვი; נולד ב-21 בפברואר 2002 בטביליסי שבגאורגיה) הוא כדורגלן גאורגי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית ובנבחרת גאורגיה.
אזארובי גדל במחלקת הנוער של דינמו טביליסי.
הוא ערך 12 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הגאורגית, וזכה עם המועדון בשתי אליפויות גאורגיה.
ב-1 בינואר 2021 חתם אזארובי בדינמו בתומי מליגת העל הגאורגית.
הוא ערך 53 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים, וזכה עם המועדון באליפות גאורגיה ובסופר קאפ הגאורגי.
ב-5 באוגוסט 2022 חתם אזארובי בהכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית.
ב-2 ביוני 2021 ערך אזארובי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאורגיה, בניצחון 1–2 על נבחרת רומניה במשחק ידידות.
חוסיין חאג'ה אמירי (בפרסית: حسین خواجه امیری; נולד ב-1 בינואר 1933), הידוע תחת שם הבמה איראג' , הוא זמר מוזיקה פרסית מסורתית.
איראג' קיבל את הכינוי "אלוף השירה" בידי מעריצו.
בתקופה שלפני המהפכה שר איראג' שירים בסרטים פרסיים בנוסף לתוכנית הרדיו גולהא.
חוסיין חאג'ה אמירי נולד ב-1 בינואר 1933 בכפר חאלד אבאד במחוז אספהאן למשפחת אמנים.
סבו מולה מירזה היה אחד מהזמרים של השאה נאסר א-דין שאה קאג'אר, ואביו שימש גם כזמר.
איראג' החל לשיר בגיל 6, בהנחיית אביו.
בגיל 14 המלחין אבולחסן סבא הציג את איראג' לתחנת הרדיו הלאומית, שם החל איראג' לשיר בתוכנית הרדיו גולהא.
במהלך השנים הוא שיתף פעולה עם אמנים כמו גוגוש, מהסטי, היידה, פוראן, גולפה ועוד'.
איראג' מסג'די (בפרסית: ایرج مسجدی; נולד ב-1956) הוא דיפלומט ואיש צבא איראני בדימוס, שכיהן כשגריר איראן בעיראק וכגנרל במשמרות המהפכה האסלאמית לשעבר.
מסג'די נולד ב-1956. השתתף בלחימה במלחמת איראן–עיראק.
מסג'די שימש כיועץ של קאסם סולימאני במסגרת כוח קודס.
ב-2017 מונה לשגריר איראן בעיראק, תפקיד בו החזיק עד 2022.
אֵירוֹ (סמל: €; קוד: EUR) הוא המטבע האחיד ב-21 מתוך 27 המדינות החברות באיחוד האירופי – עשרים המדינות הללו מכונות "גוש האירו".
האירו הוא המטבע השני הנסחר ביותר בשוק מטבע החוץ, אחרי הדולר האמריקאי.
על האירו אחראים הבנק המרכזי האירופי והבנקים המרכזיים הלאומיים של המדינות החברות.
הבנק המרכזי האירופי (שמקום מושבו בפרנקפורט) אחראי בלעדית על המדיניות המוניטרית של האיחוד המוניטרי האירופי, בעוד שהבנקים המרכזיים הלאומיים, הכפופים לבנק המרכזי האירופי, אחראיים על הנפקת השטרות והמטבעות והפצתם ברחבי גוש האירו, ועל תפעול מערכת התשלומים של גוש האירו.
בכל המסמכים של האיחוד האירופי שם המטבע הוא Euro, באלפבית לטיני, Ευρώ באלפבית יווני, או Евро באלפבית קירילי.
צורת הרבים של שם המטבע לא מוגדרת באופן אחיד, והיא משתנה משפה לשפה.
במסמכים אחרים מותר שימוש בשם שונה למטבע, לפי שפת המסמך.
השם "אירו" נגזר מהמילה אירופה, ובכל שפה הוא מבוטא כפי שמבוטאת תחילתה של המילה "אירופה".
מכיוון שצורת ההגייה של המילה "אירופה" משתנה ממדינה למדינה, משתנה בהתאם גם צורת ההגייה של שם המטבע.
בגרמנית מבוטא שם המטבע כאוֹירו, באנגלית מבוטא שם המטבע כ"יורו", בספרדית ואיטלקית כ"אֶאוּרו", וביוונית כ"אֶברוֹ", וכו'.
יחידת המשנה קרויה אירו־סנט (Euro cent) או בקיצור סנט (cent), אבל ביוונית היא קרויה לפטה (λέπτα).
בצרפתית מקובל להשתמש במילה "סַנְטִים" (centime), הן משום שכך נקרא החלק המאה של הפרנק הצרפתי, והן כדי למנוע בלבול, שכן משמעות המילה cent בצרפתית היא "מאה".
באיטלקית נקרא הסנט בלשון הדיבור צֶ'נְטֶזִימוֹ (centesimo).
בעברית, שמו הרשמי של המטבע ביחיד וברבים, כפי שקבעה האקדמיה ללשון העברית, הוא "אירו", הנגזר (ונהגה) מתחילת המילה "אירופה".
בנק ישראל ורוב העיתונים בעברית נוהגים על־פי הקביעה הזאת.
גם הצורה "יורו" ביחיד וברבים, על־פי הגיית שם המטבע באנגלית, מקובלת בלשון הדיבור בישראל.
הקיצור לאירו בכל מדינות אירופה בהן משתמשים באותיות לטיניות הוא EUR, לפי קוד ISO 4217 של המטבע.
הקוד הזה חורג מהכללים הקבועים של תקן ISO, על פיו קוד של יחידת מטבע שאינו מטבע לאומי מתחיל ב־X.
ביוון ובקפריסין, שאינן משתמשות באלפבית הלטיני, נהוג קיצור שונה בתקשורת המקומית.
על השקת ה"אירו" הוחלט במסגרת אמנת מאסטריכט משנת 1992, בה סוכם על איחוד כלכלי ופיננסי שבמסגרתו ייקבע מטבע משותף כחלק מהאיחוד האירופי.
כדי להצטרף למטבע המשותף, המדינות החברות אמורות היו לעמוד בקריטריונים מחמירים, דוגמת גירעון תקציבי של פחות מ-3% מהתמ"ג שלהן, יחס חוב של פחות מ-60% מהתמ"ג, אינפלציה נמוכה ושיעורי ריבית קרובים לממוצע האיחוד האירופי.
באמנת מאסטריכט, הממלכה המאוחדת ודנמרק קיבלו פטור, לפי בקשתן, ממעבר לשלב האיחוד המוניטרי שהביא להכנסת האירו.
ב-29 במרץ 1998 הודיעה הנציבות האירופית כי 11 מדינות יהיו הראשונות (מתוך 15 מדינות שהיו חברות באיחוד האירופי באותה עת) בהן יונהג האירו.
לגבי מדינות אלה נקבע שהן עומדות בקריטריונים הכלכליים שהוגדרו באמנת מאסטריכט כתנאי סף להחלת המטבע האירופי האחיד.
האירו הושק ב־1 בינואר 1999 והחליף את יחידת המטבע האירופית בשער חליפין זהה.
באותו יום היה שווי של אירו אחד 1.17 דולר אמריקאי.
האירו החליף את המטבעות שהיו נהוגים במדינות השונות עד להפיכתו להילך חוקי יחיד ב־1 בינואר 2002.
המטבעות הלאומיים הוצמדו לאירו בשער חליפין קבוע ובלתי־משתנה, ולמעשה הם הפסיקו להתקיים כמטבעות עצמאיים.
השימוש במטבעות ובשטרות הלאומיים נמשך עד ה־1 בינואר 2002 (המכונה גם "יום ה-€").
ביום זה החל תהליך הוצאת המטבעות והשטרות הלאומיים מהמחזור הכספי והחלפתם במטבעות ובשטרות האירו החדשים, ולאחר תהליך חפיפה של כחודשיים, הפך האירו להיות ההילך החוקי היחיד של גוש האירו.
שערי ההמרה של המטבעות הישנים לאירו מוצגים בטבלה שמשמאל.
תאריך קביעת שער החליפין של 11 המטבעות הראשונים היה ב־31 בדצמבר 1998. יוון צורפה לגוש האירו מאוחר יותר, והדרכמה היוונית הוצמדה לאירו ב־1 בינואר 2001. מטבעות נוספים צורפו במועד מאוחר יותר, ובהם הטולר הסלובני ב־11 ביולי 2006, הלירה המלטזית והלירה הקפריסאית ב־10 ביולי 2007 והקורונה הסלובקית ב־28 במאי 2008.
המטבעות שהוחלפו לאחר תאריך ההשקה
סלובניה: טולר סלובני (1 בינואר 2007)
מלטה: לירה מלטזית (1 בינואר 2008)
קפריסין: לירה קפריסאית (1 בינואר 2008)
סלובקיה: קורונה סלובקית (1 בינואר 2009)
אסטוניה: קרון אסטוני (1 בינואר 2011)
ערך האירו ביחס לדולר האמריקאי
ביום השקתו ב-1 בינואר 1999 היה שוויו של אירו אחד 1.17 דולר.
בתחילת דרכו נחלש האירו והגיע עד לשווי של 0.825 דולר (באוקטובר 2000), אך לאחר מכן החל במגמה של התחזקות כלפי הדולר והחל מסוף 2003 הגיע לשווי של סביב 1.25 דולר לאירו והתייצב בשנים שלאחר מכן.
בשנת 2007 החל המטבע להתחזק שוב, וביולי 2008, ערב פרוץ משבר האשראי העולמי במלוא עוזו, הגיע לשיא של כמעט 1.6 דולר לאירו.
ממועד זה החל האירו להיחלש ביחס לדולר, ומדצמבר 2009, עת היה שוויו כ־1.51 דולר לאירו, ועל רקע המשבר בגוש האירו ב-2010, החל שערו להתדרדר עד לשווי של פחות מ־1.2.
21 המדינות החברות באיחוד האירופי המהוות את גוש האירו (מכונה גם "מרחב האירו" – "eurozone"), ובהן האירו משמש כמטבע היחיד:
4 מדינות אירופיות קטנות, שאינן חברות באיחוד האירופי, חתמו על הסכמים עם האיחוד לפיהם הן רשאיות להשתמש באירו ואף להטביע מטבעות עם צד ייחודי לאותה מדינה: , , קריית הוותיקן ו-.
5 טריטוריות של צרפת (מחוץ לאירופה): , , , , ו- קליפרטון.
בנוסף להן משתמשות באירו כל הטריטוריות מחוץ לאירופה שנחשבות חלק מצרפת.
טריטוריות אחרות של צרפת משתמשות בפרנק CFP.
2 מדינות באירופה שהנהיגו את האירו באופן חד־צדדי: ו-.
שהיו חלק מיוגוסלביה והשתמשו בעבר בדינר היוגוסלבי.
לשתי המדינות האלה אין רשות להנפיק מטבעות אירו, ואין שיתוף פעולה בינן לבין האיחוד האירופי בנוגע לשימוש באירו.
ב־1 בינואר 2026 הצטרפה בולגריה לגוש האירו ואימצה את האירו כמטבע הרשמי שלה במקום הלב הבולגרי.
מטבע של מדינה אחת באיחוד האירופי מוצמד לאירו במטרה להחליפו כאשר יעמוד בתנאים המתאימים – הכתר הדני אשר שייך ל- – אך לא צפוי שיוחלף בעתיד הקרוב.
החברות הוותיקות באיחוד האירופי שלא הצטרפו לגוש האירו הן ו-, ולא צפוי כי מדינות אלו תצטרפנה בעתיד הקרוב.
הממלכה המאוחדת, שהייתה חברה באיחוד האירופי מהקמתו ועד לפרישתה מהאיחוד האירופי ב-1 בפברואר 2020, נמנעה מלהצטרף לגוש האירו מאז הקמתו ופרישתה עצרה סופית את תהליך השתלבותה בגוש.
מדינות אלו התחייבו לאמץ את האירו כשיעמדו בתנאים הכלכליים הנדרשים על פי אמנת מאסטריכט.
חברות נוספות באיחוד האירופי שאינן חלק מגוש האירו ואין להן לפי שעה תאריך יעד קונקרטי להחלפת המטבע הלאומי שלהן הן שלוש מתוך עשר המדינות שהצטרפו לאיחוד האירופי ב־1 במאי 2004: , ו-.
אירו הוא יחידת המטבע העיקרית.
מאה סנטים מהווים אירו אחד.
מטבעות האירו מוטבעים בערכים של 1 סנט, 2 סנטים, 5 סנטים, 10 סנטים, 20 סנטים, 50 סנטים, 1 אירו ו־2 אירו.
למטבעות האירו צד אחד המשותף לכל מדינות גוש האירו, ואילו הצד השני שונה ממדינה למדינה ומותאם למורשת המקומית.
עם זאת, המטבעות נחשבים הילך חוקי בכל גוש האירו, ללא תלות בהטבעה על הצד הלאומי של המטבע.
לארבע מדינות בגוש האירו שאינן חברות באיחוד (מונקו, סן מרינו, אנדורה וקריית הוותיקן) יש זכות להטביע מטבעות עם הצד הייחודי להן.
הצד האחורי של מטבעות 2 אירו משמש את המדינות השונות, בנוסף לעיצוב הרגיל, גם לציון אירועים לאומיים מיוחדים.
כל מדינה זכאית להטביע פעם בשנה מטבעות 2 אירו עם צד אחורי מיוחד לציון אירועים אלו.
כמו כן מוטבעים מטבעות לאספנים, שאינם מיועדים לשימוש יום־יומי ואינם מהווים הילך חוקי מחוץ למדינה בה הוטבעו.
דוגמאות מטבע של 1 אירו (הצד הלאומי)
השטר הפופולרי ביותר הוא שטר ה-50 אירו, והוא משמש גם כעדיפות ראשונה בכספומטים למשיכת מזומנים.
על השטרות מודפסים איורים של גשרים ושערים בדויים, לפי סגנונות אדריכליים שונים, כדי לא לקשר אותם למדינות מסוימות.
אירארי הוא שם המתייחס לסוג מיוחד של תושבים ברומא העתיקה, שלא נכללו ברשימת שלושים השבטים הראשונית של המלך סרוויוס טוליוס.
ככל הנראה נמנו האירארי תחילה עם הקאיריטים, אזרחים ללא זכות הצבעה ושותפות במוסדות הרומיים, כשניתן היה לגרש אזרח רומי מכלל השבטים ולהפוך אותו לאיראריוס, זמנית או תמידית.
האירארי נהנו מהגנת העיר ומאפשרות לסחור בה והיו פטורים מחובת השירות בצבא, אך הוטלו עליהם מסים גבוהים יותר משהוטלו על אזרחים.
אירביד היא העיר השלישית בגודלה בירדן (אחרי עמאן וזרקא) והמטרופולין השנייה בגודלה במדינה.
היא שוכנת 75 ק"מ מצפון לעמאן על רמת אירביד שבחלק הצפוני של הרי הגלעד.
האזור מסביב לעיר משמש כאזור החקלאי העיקרי של הממלכה.
בעיר נמצאות שתי האוניברסיטאות הגדולות בירדן אוניברסיטת אל-ירמוכ ואוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה.
ההיסטוריה של העיר מתחילה בתקופת הברונזה, כשבעת אלפים שנה לפני זמננו.
בתקופות ההלניסטית והרומאית נקראה העיר ארבלה והייתה מפורסמת ביינות שלה.
לאחר הכיבוש המוסלמי בשנת 634 שימשה העיר כבסיס של הצבאות המוסלמים לקראת קרב הירמוך שנערך בשנת 636 כ-30 קילומטר מצפון לה.
בתקופה זו השתנתה כלכלת העיר והפכה למפורסמת בעיקר בזכות שמן הזית שלה.
בשנת 1881 נוסדה העירייה הראשונה של העיר.
לאחר מלחמת העצמאות גדלה אוכלוסיית העיר בצורה משמעותית בעקבות קליטת פליטים פלסטינים.
במהלך אירועי ספטמבר השחור בתחילת שנות השבעים הייתה אירביד למרכז המרידה הפלסטינית ויאסר ערפאת אף הכריז בה על הקמת מדינה פלסטינית.
ב-1975 נוסדה בעיר אוניברסיטת הירמוך וב-1986 נוסדה אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה.
ב-2001 אוחדו יחד עם העיר הראשית עוד 14 ערים נוספות ויצרו את העירייה המוניציפלית של אירביד.
האקלים באירביד הוא אקלים ים-תיכוני (Csa לפי שיטת קפן).
החורף בה קריר ואילו הקיץ חם.
בממוצע יורדים בה 464.5 מילימטרים של משקעים, רובם בין נובמבר למרץ.
אִירֶדֶנטה (Irredenta) או אירדנטיזם (Irredentism) היא התלכדות קבוצה לאומית המצויה במדינה אחת (לרוב קבוצה שהיא מיעוט), מתוך שאיפה להסתפח למדינה אחרת (בדרך כלל בעלת גבול משותף) שבה מהווה לאום זה רוב או מחזיק בשלטון.
אירדנטיזם יכול להתבטא הן בסיפוח השטח שבו מצויה הקבוצה הלאומית בלבד, והן בסיפוח כולל של המדינה שבה מצויה קבוצה זו.
שאיפה זו מבוססת על זהות לאומית אתנית או דתית.
בניגוד להגדרתו של ארנסט גלנר ללאומיות, המתבססת על חפיפה בין לאום לבין שטח, הלאומיות האירדנטיסטית מתבססת על הזיכרון ההיסטורי המשותף של ה"מולדת", ולכן איננה מוגבלת בהכרח לקרקע שעליה יושב הלאום כיום.
מקור המונח הוא "Italia Irredenta" ("איטליה שלא נגאלה").
ארגון "איטליה אירדנטה" (המקור למושג), שביקש לספח לאיטליה את כל השטחים שאוכלוסייתם דיברה איטלקית, שהיו אז בתחומה של אוסטריה.
המיעוטים הסלאביים במדינות הבלטיות, ובעיקר מיעוטים רוסיים, השואפים כי רוסיה תשוב ותספח מדינות אלה לשטחה כמו שאירע לאחר כיבוש המדינות הבלטיות ב-1940, ולא נמנעים אף מעימותים אלימים עם הממשל במדינות אלה.
השיעים בעיראק בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין, שחלקם ביקשו להסתפח לאיראן.
השיעים הם בעיראק רוב (מעל ל-60 אחוזים מהאוכלוסייה), אך עיראק בתקופה זו נשלטה באופן דיקטטורי על ידי סדאם חוסיין, שהשתייך למיעוט הסוני, ואיראן הייתה מפלט לפולחן דתי שיעי כתחליף לדיכוי הדתי של השלטון העיראקי.
טענה זו מוטלת בספק רב עקב התנגשות זהויות.
השיעים העיראקים החזיקו בזהות כפולה.
מצד אחד - דתית - שיעית, בעלת זיקה לאיראן.
מצד שני - ערבית לאומית, בעלת זיקה משמעותית לעיראק, בניגוד לאיראן, שאוכלוסייתה פרסית.
ישנה טענה רחבה במחקר האקדמי שרוב השיעים בעיראק לא רצו כלל להשתייך לאיראן, ואף התגייסו בהמוניהם לצבא עיראק במלחמת איראן–עיראק כדי להוכיח את נאמנותם למדינה העיראקית.
ארגון אומונויה המייצג את היוונים בדרום אלבניה (צפון אפירוס), שחלקם שואפים להסתפח ליוון.
גרמניה הנאצית שביקשה לספח שטחים דוברי גרמנית שלא היו תחת שליטתה כגון אוסטריה וחבל הסודטים.
ערבים תושבי ישראל הורחקו מתחום הגיוס אל צה"ל על בסיס רציונל לאומי־אירדנטי.
על פי רציונל זה, עקב הסכסוך הישראלי–ערבי־פלסטיני, ועקב היותם של הערבים הפלסטינים תושבי ישראל השייכים ללאום הערבי־פלסטיני, הם הוצבו בעמדה מתנגחת עם הלאום היהודי ולכן לא התאפשר גיוסם לצבא.
רציונל זה היה נתון בשנים הראשונות במחלוקת.
עקב כך לא קיבלו ערביי ישראל פטור חוקי מן השירות הצבאי, אלא העניין הושאר לשיקול הדעת של הפוקד, אך בפועל הם לא נקראו לשירות.
אירנה (אירה) ריסנזון-נחמני (נולדה ב-14 בינואר 1988) היא מתעמלת אמנותית ישראלית.
ייצגה את ישראל באולימפיאדת בייג'ינג 2008 וסיימה במקום תשיעי.
זכתה במדליית כסף בתרגיל החישוק באוניברסיאדת בלגרד (2009) ובמדליית כסף בתרגיל עם סרט במסגרת סבב הגביע העולמי.
ריסנזון הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שזכתה במדליה בתחרות סבב הגביע העולמי בהתעמלות אומנותית.
ריסנזון נולדה בהונגריה, בילדותה עברה משפחתה לאוקראינה, והיא החלה להתאמן בהתעמלות אמנותית כבר בגיל 5, ולאחר שעלתה לישראל בגיל 9, המשיכה באימוניה במסגרת מועדון עירוני חולון.
בשנת 2007 זכתה במקום השביעי באליפות אירופה שנערכה בבאקו ובמקום השביעי באליפות העולם שנערכה בפטרס.
היו אלה ההישגים הגבוהים ביותר אליהם הגיעה מתעמלת אמנותית ישראלית עד לזמנה, והם גם הבטיחו את השתתפותה באולימפיאדת בייג'ינג.
באולימפיאדת בייג'ינג הפכה לישראלית הראשונה שעלתה לגמר קרב רב אישי בהתעמלות אומנותית.
לגמר עלתה מהמקום השביעי, ובגמר עצמו סיימה במקום התשיעי.
באוניברסיאדת בלגרד (2009) זכתה במדליית כסף בתרגיל החישוק וסיימה במקום הרביעי בתרגילי החבל והסרט.
באוגוסט אותה שנה זכתה ריסנזון במדליית כסף בתרגיל עם סרט בתחרות שנערכה בקייב במסגרת סבב הגביע העולמי.
בכך הפכה ריסנזון לספורטאית הישראלית הראשונה שזוכה במדליה בתחרות הגביע העולמי בהתעמלות אומנותית.
בחבל ובכדור הגיעה ריסנזון למקום הרביעי, ובחישוק הגיעה למקום השביעי.
באליפות אירופה באפריל 2010 סיימה ריסנזון במקום ה-11 בדירוג הכללי.
באליפות העולם בהתעמלות אומנותית שנערכה במוסקבה בספטמבר אותה שנה היא סיימה במקום ה-9.
מלבד התעמלות אמנותית, עוסקת ריסנזון גם בדוגמנות, ובין היתר נטלה חלק בקמפיין פרסום של חברת "מגה ספורט", לצדו של דודי בלסר.
בשנת 2016 יצא ספרה "מציירת בסרט", אודות חוויותיה בספורט, בהוצאת הספרים מדיה 10.
ביולי 2011 נישאה לדייב נחמני.
אִירָה יאן הוא שם העט של הציירת והסופרת אסתר יוֹסֶלביץ' סלֶפּיַאן (Эсфи́рь Иосиле́вич Слепя́н; 2 בפברואר 1869 – כ"ה בניסן תרע"ט, 24 באפריל 1919), שנודעה כחברה בקומונת האמנים "בצלאל" ומערכת היחסים שלה עם חיים נחמן ביאליק.
אסתר יוסילביץ' נולדה בשנת 1869 בקישינב שבבסרביה, רוסיה, למשפחה מתבוללת.
אביה יוסף יוסילביץ היה עורך דין בעל מהלכים בציבור הרוסי.
עוד בנעוריה עברה עם משפחתה לאודסה.
לאחר לימודיה בגימנסיה השתלמה בבית ספר לאמנות ונטלה את הכינוי "אירה יאן".
היא כתבה מספר סיפורים ברוסית והתחברה לחוגי מהפכנים של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (ס"ר), בה הכירה את בעלה, דמיטרי סלֶפּיַאן (Слепян).
ב-1903 זועזע עולמה עקב פרעות קישינב.
על רקע זה הכירה את ביאליק.
כתוצאה מהיכרות זו עזבה את חוגי המהפכנים ונפרדה מבעלה.
על פגישתה עם ביאליק כתבה: "מאושרת הייתי למגע משוררנו הדגול, הוא שהשיבני לעמי, הוא שהחזירני לעצמי".
ב-1906 עלתה לארץ ישראל עם בתהּ, ומ-1908 התיישבה בירושלים והתחברה לרחל ינאית בן-צבי ויצחק בן-צבי ולחוג ירושלים החדשה שכלל את ינאית, בוריס שץ, יהושע ברזילי ואחרים.
יחד עמם התגוררה בשכונה קטנה לצד בניין "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", באווירה של קומונה.
היא תרגמה לרוסית את הפואמות "מגילת האש" ו"מתי מדבר" מאת ביאליק, טיילה בירושלים בחברת רחל ינאית בן-צבי שהפכה לידידת נפשה, וציירה ממראות ירושלים בסטודיו סמוך למבנה בצלאל.
בימים בהם התגוררה בירושלים פרסמה מדי פעם מאמרים קצרים ופואמות בעיתונים הצבי והאור של אליעזר בן-יהודה (כך למשל מאמרה 'הדממיה' על הקבורה היהודית בירושלים בעיתון האור כמו כן הייתה שותפה להקמת הגימנסיה העברית רחביה, שבה למדו במחזור הראשון בתה וילדיו של יהושע ברזילי.
היא אף לימדה ציור בגימנסיה.
ב-1914, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה, יחד עם סגל הגימנסיה ורבים מבני הקומונה לתל אביב והתגוררה בבית אדלר.
בתל אביב המשיכה ללמד ציור בגימנסיה הרצליה ובין היתר הייתה מורתו של נחום גוטמן.
ב-1917, גרשו השלטונות הטורקיים את יהודי תל אביב ונתיני רוסיה בעיר, ואיירה גורשה לאלכסנדריה.
באלכסנדריה חלתה בשחפת וחיה בעוני במשך כארבעה חודשים.
תמונותיה הוסתרו בחפזה, כאשר חזרה לתל אביב לא מצאה אותן.
היא נפטרה משחפת ומשברון לב עקב אובדן עבודת חייה ב-1919 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, מבלי שהוכרה כאמנית וללא כל מוניטין.
יחסיהם של ביאליק ואירה יאן לא היו ידועים לציבור.