tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וב-1958, החליף את ארתור גליקסון בתפקיד המתכנן הראשי באגף השיכון (לימים משרד הבינוי והשיכון).
בסוף שנות ה-50 החל ללמד ב"טכניון".
בתחילת שנות ה-60, החל דודאי לכהן כמנהל הכללי של מכון מחקר חדש, שהוקם על ידי משרד החוץ ומשרד השיכון, בשם "המכון לתכנון ופיתוח" (IPD), שעסק במיזמי פיתוח עירוני גדולים במדינות מתפתחות ובישראל.
כחלק מפעילותו במכון, תכנן כמה תוכניות אב, ביניהן התוכנית לסיירה לאון אותה תכנן יחד עם אורסולה אולסנר ב-1965. יחד עם אולסנר, השניים עבדו במכון גם על תוכנית אב ב-1964 ותוכנית מתאר לעיר מודיעין ב-1968, שכונו "מכבית: מסגרת רעיונית לעיר חדשה" ו"מודיעין: הצעת תוכנית לעיר חדשה".
ב-1967 התמנה ליושב הראש השני של "האיגוד לתכנון סביבתי בישראל", תפקיד בו כיהן עד 1969.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים, מדינות רבות ניתקו את קשריהן הדיפלומטיים עם ישראל, מה שדירדר את מעמדו של "המכון לתכנון ופיתוח" וגרם לצמצום פעילותו.
דודאי עזב את המכון באותה תקופה, והחל לעבוד כשליח האומות המאוחדות לסינגפור.
בתפקידו בסינגפור, ניהל את הצוות שהיה אמון על תוכנית פיתוח לאי, שהיה אז בן 4 מיליון תושבים.
הוא עבד על המיזם במשך 4 שנים וחצי, שבסופן הוגשה לממשלת סינגפור תוכנית קונספטואלית כבסיס לתוכניות מפורטות.
לאחריה שב ארצה לעבוד על תוכנית קונספטואלית לפיתוח עתידי למצפה רמון.
במאמרו "אבות ובנים בתכנון הפיסי של ישראל" (1997) של הגאוגרף אלישע אפרת, כינה את דודאי כאחד מ"אבות התכנון" של ישראל, שהובילו את התכנון הפיזי של המדינה הצעירה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 תחת משרד ראש הממשלה בהנהגת דוד בן-גוריון.
הלך לעולמו ב-1982 לאחר מחלה קשה.
אריה גורל-שטרנהיים (16 באוקטובר 1909, וסטפליה – 23 באפריל 1996, המבורג) היה צייר ופובליציסט גרמני.
נולד בשם וולטר לוביס שטרנהיים (Walter Lovis) להורים יהודים-גרמנים.
הוא היה אחיינו של סנאטור המבורג מקס מנדל , שנרצח בשנת 1942 בגטו טרזיינשטט.
שטרנהיים גדל בהמבורג, שם היה פעיל בארגוני נוער ציוניים לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בין השנים 1928 ל־1932 הוכשר שטרנהיים, כחבר "קיבוץ חרוּת" , בעבודות חקלאיות בחוות באזור המלין, במסגרת הכשרה.
במאי 1933, לאחר תפיסת השלטון בגרמניה, היגר לצרפת, ובשנת 1934 קיבל אישור לעלות לארץ ישראל.
בארץ ישראל שינה את שמו לאריה גורל.
הוא עבד במקצועות שונים אך גילה את תחומי העניין האומנותיים שלו, והחל לכתוב שירה.
הוא פגש את ארנולד צווייג ואלזה לסקר-שילר בירושלים, ופתח סטודיו לאמנות לילדים ברחובות.
גורל השתתף במלחמת העצמאות, ובשנת 1950 נסע ללמוד באיטליה, שהות שנמשכה עד 1953. בשנת 1951 קיבל בחזרה את אזרחותו הגרמנית.
גורל שהה בתחילה זמן קצר במינכן, שם הוזמן על ידי אריך קסטנר להציג את אוסף ציורי הילדים הישראליים שלו בספריית הנוער הבין-לאומית.
באוקטובר 1953 חזר גורל לעיר הולדתו המבורג, והקים גלריית אומנות.
משנת 1956 חידש גורל את עבודתו הספרותית, היה מעורב בתנועת השלום בגרמניה, ולקראת סוף שנות ה-60 ניהל קמפיין גובר נגד תחיית הקיצוניות הימנית.
בשנת 1968 נישא שטרנהיים לאווה פטרס .
גורל התפרסם בהמבורג בזכות פעולותיו הרבות בזירת האומנות.
הוא בלט במיוחד במעורבותו בפרוייקטים שניסו לתקן את פשעי הנאצים, כמו הקמת אנדרטה חדשה לזכרו של היינריך היינה, או קריאת הספרייה הממלכתית והאוניברסיטאית על שמו של הפובליציסט והפציפיסט ההמבורגי קרל פון אוסייצקי.
גורל נשאר נאמן הן לאמונותיו הפציפיסטיות והן לזהותו היהודית עד מותו.
לדוגמה, הוא מחה נגד ההתערבות האמריקאית בעיראק בשנת 1991, ובמקביל דחה בתוקף את הקריאות לחרם על ישראל במהלך האינתיפאדה הראשונה בשנת 1988, ואבחן עלייה באנטישמיות שמאלנית.
בשנת 1982 קיבל את מדליית בירמן-ראטיין מהסנאט של המבורג על תרומתו האומנותית לעיר.
גורל נפטר ב-23 באפריל 1996 בהמבורג.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
עזבונו האומנותי מצוי כמעט בשלמותו, למעט הציורים, במכון המבורג למחקר חברתי .
הציורים מפוזרים בין המוזיאון היהודי ברנדסבורג , המוזיאון היהודי בפרנקפורט, ומוזיאון "אומנות הדור האבוד" בזלצבורג .
בהחלטת הסנאט משנת 2019, צומת כבישים בעיר נקראת על שמו: "אריה-גורל-פלאץ".
על שלט הרחוב שהוצב שם נכתב:
משורר, סופר, עיתונאי, צייר ופעיל שלום יהודי.
יוזם הקמת אנדרטת היינריך היינה החדשה בכיכר בית העירייה בשנת 1982.
אריה טַבָּקאי (טבקהנדלֶר; כ"א באב תרס"ו, 12 באוגוסט 1906, טריסק, ווהלין — ט"ו באב תשמ"ב, 4 באוגוסט 1982, ישראל) היה סופר עברי, עורך ומורה.
אריה טבקאי נולד בטריסק שבווהלין, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), בשנת 1906. בשנת 1933 יצא לצ'כוסלובקיה עם קיבוץ ההכשרה שלו, להתכונן לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1935 עלה לארץ והצטרף לקיבוץ גבעת השלושה בפאתי פתח תקווה.
עבד כסבל בנמל תל אביב ובמחצבות ראש העין.
נמנה עם מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה וערך עיתוני חיילים עבריים, בהם "החייל העברי", שיצא לאור במצרים ובצפון אפריקה.
טבקהנדלר) פורסמו בכתב העת "קולות", בעריכת אליעזר שטיינמן.
לאחר מכן עבר לסיפורת וסיפוריו הראשונים נתפרסמו בכתב העת גליונות, בעריכת יצחק למדן ובמוסף הספרות של העיתון דבר ב-1938. בשנת תש"ב-1942 יצא לאור ספר סיפוריו הראשון, שבו כינס סיפורים שנדפסו בעיתונות ובכתבי העת.
עם הפילוג בקיבוץ המאוחד בראשית שנות החמישים, הצטרף לקיבוץ עינת והיה בין מייסדיו.
אריה טבקאי התפרסם בסיפורי הימאים שלו, ולימים בסיפורי חיילים עבריים בצבא הבריטי.
הוא שייך, יחד עם סופרים ומשוררים רבים, ל"דור האבוד" של הספרות העברית – כלומר סופרים שכתבו ופרסמו בין הדור הראשון, סופרי העלייה השנייה, לבין "דור הפלמ"ח", סופרי "דור בארץ", מבני הארץ או מאלה שעלו אליה בגיל צעיר.
יצירותיו של אריה טבקאי, כמו גם יצירותיהם של בני "הדור האבוד", לא זכו להכרה ציבורית רחבה, לא למחקר הולם ולא לקהל קוראים ראוי.
אריה טבקאי נפטר בשנת 1982, בגיל 75 ונקבר בבית הקברות של קיבוץ עינת.
חיים מלאים: סיפורים, תל אביב: דביר, 1954.
עפר וחולות: אסופת סיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1984.
אריה חורשי (29 באוקטובר 1911 – 14 בינואר 2014) היה משורר וסופר ישראלי.
חורשי נולד בסטאניסלאב בגליציה (בעת לידתו בשטחה של האימפריה האוסטרו-הונגרית כיום באוקראינה) בשם ברוניסלב מאייר.
בזכות הצטיינותו בשפות קלאסיות בתקופת לימודיו בגימנסיה, הוצג לפני פרופסור גאנשיניץ, הפך לעוזרו ותרגומים שלו התפרסמו בחוברות "פילומטה" שהוציא גאנשיניץ.
חורשי סיים לימודים לתואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת קראקוב.
בהיותו בן 18 פרסם את ספר השירים הראשון "שירי ורטר".
באותו הזמן ריכז סביבו חבורת משוררים, סופרים והיסטוריונים יהודים, בשם "וזלוט" (מעוף), שכתבו את יצירותיהם בפולנית.
במשך הזמן הצטרפו גם ציירים וחבורת אוהדים.
בשלב זה, פרסמו המייסדים חוברת שירים משותפת ובעקבות האלמנך הראשון, פרסם כל אחד ספר שירים משלו.
החבורה, שהתפרסמה בכל גאליציה זכתה באכסניה בחווילה (רגע), עיתון ציוני בלשון הפולנית, מה שקשר את הצעירים עם משוררים ותיקים יותר: פומר, ברנדשטטר וסופרים מקומיים, כגון הורצי ספרין ובר הורביץ (משורר ביידיש וצייר כשרוני).
המחבר, שזמן מה התקרב מטעמים הומניטריים לחוגי השמאל ואף פרסם ספר שירים בשם "המכונות הן רעבות", ספג ביקורת שלילית מהקומוניסטים וכן נפגעה קשות גאוותו מהופעתו החיצונית, שהפרופסורים מתייחסים אליו כאל פולני גזעי.
בעת כתיבת התזה לתואר שני בספריית האוניברסיטה, היה עד להתנכלות אנטישמית, של קבוצת סטודנטים חסידי מפלגה אנדקית, בסטודנטית, בעלת מראה שמי מובהק.
כאשר ראה שהם חוטפים את הגיליונות שכתבה ומשליכים אותם דרך החלון לרחוב, התערב ואז כונה אף הוא בתואר "יהודון מסריח!
לך לפלשתינה!" ואף הפילו את כתביו על הרצפה, למרות דמיונו החיצוני ל"ארי".
כתוצאה מתקרית זאת הפך ל"ציוני" קנאי.
הוא נרשם לקבוצת אקדמאים ציונים -סוציאליסטים, בשם "אייחודיה", שיצאה להכשרה בכפר, כדי לזכות מהסוכנות ברישיון לעלות ארצה.
הקובץ האחרון של שיריו בפולנית, "שירי החלוץ", נדפס עד חציו בלבד כי חורשי עלה בינתיים לארץ ישראל, ביוני 1934.
לפי מדיניות חבר הקבוצות הוא התחבר עם עוד כמה אקדמאים לקבוצת חברי "גורדוניה", בעלי השכלה עממית, שהתיישבו בכפר החורש, על פסגה בהרי נצרת.
ההר, שנועד להגן על עמק יזרעאל, היה כולו מבודד ומוקף בכפרים הערביים: מוגבי, מעלול, עילוט, נצרת העיר וקצת יותר רחוק יפיע, מג'דל (היום מגדל העמק) ומן צד השני הכפר העוין ציפורי.
כמו רוב חברי הקבוצה, עסק אף הוא מטעם קרן הקיימת בייעור ההרים מסביב (שתילה, עידור, ניכוש, גיזום ומכאן השם "חורשי" שנטל לעצמו).
בשלב מסוים זכה להיות חורש בזוג פרידות ורועה צאן במשך שנתיים.
באותו הזמן למד בשעות הערב וטרח במעבר ללשון העברית.
ב-31 ביולי 1936 פרסם "דבר" במוסף הספרותי שלו את שירו הראשון בעברית (מתורגם מפולנית) "החייל האלמוני".
דב סדן, העורך, לא הסתפק בפרסום שירו, אלא הקדיש למחבר סקירה ספרותית.
הוא גילה לקוראים כי "מחבר השיר פרסם ביכורי שיריו בלשון הפולנית, היה מחבורת צעירים, שהוציאו את הקובץ "ווזלאט" (תעופה) ופרסם שלושה קובצי שירה, הוא יושב כבר שנתיים כחבר כפר החורש וטורח במעבר ללשון העברית".
יחס החברים בכפר והסיכון היום יומי
הפרסום "בעיתון דבר" עודד את חורשי, והוא המשיך למלא מחברות בשירים המתארים את ההווי בקבוצה.
בעיקר תיאר בהתלהבות את הנוף הנראה מראש ההר והטבע מסביב.
שירים אלה, שהקריא מזמן לזמן בערבי שבת לא נתקבלו בהתלהבות על ידי חבריו, אנשי עמל, שהעדיפו לכתוב "בידיהם הכבדות ומיובלות במכוש ובמעדר או במחרשה שורה אחרי שורה באדמה שחורה".
את הפופולריות השיג "יריבו" אליעזר, העובד עם החמורים, שכל ערב שבת הקריא רשימה היתולית על חבריו.
חורשי הסתפק בפרסום רשימות ב"ניב הקבוצה" או רשימות על המצב הביטחוני בסביבה בעיתון של ההגנה - "אשנב".
עם זאת, לא הפסיק לכתוב את שיריו על הקבוצה (בראשית, ביני לבינך, מצב רוח, במאבק ואחרית) שכעבור שנים פרסם אותם בשם "צלילים מן העבר".
עם פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, לא פסקה העבודה מחוץ לגדר הקבוצה, על אף פרסומים בעיתון על הרוגים יום יום.
איש מהיוצאים לעבודה לא נשא נשק.
אלה היו ימים, בהם "ההגנה" העדיפה לסכן חיי אדם, מאשר להסתכן בהחרמת הנשק היקר או בעונש הצפוי לאיש, שנתפס כשבידו נשק.
במצב כזה שיחק לחורשי פעמיים המזל.
כך קרה כשיצא עם חברו לוואדי מוגבי לעבודת חריש.
כשלפנות ערב עלו על הפרדות, כדי לרכב הביתה, הותקפו לפתע במטר יריות מן המארב על ידי כנופיה.
אחרי המטר הראשון נפגעה פרדתו של חורשי והפילה אותו, כשהיא ממשיכה לרוץ פצועה הביתה.
לשמע היריות קפץ חברו מהפרידה שלו ויחד איתו התחפר בתוך האדמה החרושה.
למזלם, מצאו שניהם סלע בולט, שהעניק לשניהם מחסה.
רק עם רדת החשיכה העזו לזחול חזרה ליישוב.
באותו היום בו נשקפה סכנת חיים לשמואל קורן, ילדה אשתו בן והוא נקרא בשם לא מודרני: "עמנו אל!".
ב-13 במרץ 1937 יצא הרועה חורשי וחברו להחליף את הרועים שלמה גפני וחנוך מץ.
לאחר שלא מצאו את הרועים ולא את העדר במקום, הודיעו על כך לחברים.
חברי הקבוצה יצאו מיד וכעבור דקות מצאו אותם הרוגים- דקורים וחנוקים.
הרוצחים חלצו את נעליהם ואחר כך פשטו גם את בגדיהם.
הם הסתלקו כשהם לוקחים אתם 320 כבשים ו-70 עזים.
המשטרה האנגלית לא טרחה לשלוח גשש, שהיה מוצא בקלות את העקבות שהשאירו הכבשים לעילוט ואחר כך לציפורי.
הרועים נצטוו לשמור לילה שלם על הגופות ולמחרת רשם קצין את הדיווח ואפשר לחברי הקבוצה לקבור את ההרוגים, בלי לערוך בדיקת גופות.
בזאת הסתיימה פרשת רועי כפר החורש.
עם התפשטות המאורעות הושבע אף חורשי על ידי קצין בריטי, כמו חברים רבים.
תמורת שבועת נאמנות למלך בריטניה זכה ברובה אנגלי, רצועה עם 50 כדורים, קולפק עם סמל ומדים.
עתה שימש לסירוגין שומר היערות, מאבטח עובדים ביער, את החברה, שעבדה בגן הירקות בוואדי.
מנוטר ל"גפיר", ובסוף כשוטר נוסף.
על כל זאת דיווח בחריצות ל"אשנב", עיתון ההגנה ו"ניב הקבוצה".
תמורת זאת קיבל באופן קבוע את כל הכרוזים, עלונים, המודבקים על הקירות וחוברות מטעם ה"הגנה", שאסף בקפידה.
עם קום המדינה זכה לקבל "אות ההגנה" ו"אות המשמר".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי שארגן יחידות יהודיות במסגרת "באפס".
הוא נתקבל לפלוגה הראשונה, (שכדי לשמור על שוויון ותוך צפייה לגיוס הערבים כונתה "פלוגה מס' 2").
אחרי זמן ממושך של שמירה במחנה המעצר בלטרון על השבויים הגרמנים, נשלחו הפלוגות לאימונים בבורג' אל-ערב ואחרי סינון נשלחו לאימונים בשלגי איטליה.
בפסח 1945 נכנסו לקווי החזית.
העיתונות הצבאית הודיעה לכל העולם: "היהודים נלחמים נגד הגרמנים!".
תקופת הקרבות על גדות נהר סניו לא הייתה ממושכת.
אחרי שעברו את הנהר ונכנסו להתנגשות פנים אל פנים, נוכחו לדעת, ש"הצנחנים השחורים" נסוגים מפני החיילים היהודים וכעבור כמה ימים הודיעה העיתונות, שגרמניה נכנעה בחזית איטליה.
בזאת נגמרה מלחמת היהודים נגד הנאצים.
הלוחמים הועברו למנוחה בהולנד ובלגיה שם החלו בחיפוש קרובים וסיוע לפליטים.
חורשי, שהתמחה בחיפושים, שערך במנזרים, הצליח להוציא מהם כמה ילדים יהודים ואף גילה בשני מקרים את הוריהם.
כן גילה בעיירה ליל בתוך בית בושת שתי בנות, שהועברו לכאן על ידי הנאצים בגיל 15, ובאותו הלילה העביר אותם על ידי הנהגים, שחרשו את אירופה לאחד הנמלים באיטליה, בה התרכזו המעפילים ארצה.
בשובו הביתה אסף (26.3.1939)את רעייתו דבורה חורשי שלמדה בסטודיו של הצייר אבני בתל אביב, ויחד איתה שב לקבוצה, בה עסק בהדרכת נוער.
המצור על הכפר והעזיבה ההמונית
עם פרוץ מלחמת העצמאות נמצאה הקבוצה, המוקפת כפרים ערבים במצור גמור.
לכפרים התווספה יחידה עיראקית, שהתיישבה במשק "שנלר", שהתנשא מעל ואדי מוגבי.
בזכות ניסיונו הצבאי, נתמנה חורשי לאחד המפקדים על העמדה ורעייתו, אף היא חברת "ההגנה" ניצבה על ראש הגג וכיוונה את הזרקור אל מרחבי הוואדי.
אחרי כיבוש נצרת וגירוש צבא ההצלה ומשורייניו, הוסר המצור על כפר החורש, אבל אז הורגשה תסיסה בין החברים הוותיקים, כשמצד אחד נפתחים אופקים להגדלת המשק החקלאי ומאידך גיסא היו ביניהם פעילים, שהריחו את האפשרויות, שהעיר יכולה להגיש להם.
במצב זה של פיצול, פנו אל המוסדות הציוניים וביקשו להזרים לקבוצה מילואים.
המוסדות, שהיו ערים לרוחות הנושבות בקבוצה, הציעו לעזרה קבוצת נוער הונגרי מצאלים, שחיפש מקום התיישבות קבוע.
חברי צאלים הביעו את הסכמתם להתיישב בכפר החורש ולקבל על עצמם את הנהלת המשק בתנאי מפורש, שהוותיקים יעזבו את הקבוצה או במקרה שרוצים להישאר, אז אך ורק כמועמדים במשך שנתיים ואחרי זה תדון הקבוצה, אם לקבל אותם כחברים או לא וזאת לא כקבוצה, אלא באופן אינדיבידואלי.
ברור, שאף חבר לא היה מוכן לקבל את התנאים המשפילים.
התחילה עזיבה המונית, כשכל אחד, איש איש וגורלו, פונה לסוכנות היהודית לקבל תפקיד מתאים לו.
אחרים, שקודם כבר התיידדו עם מפעלים, נתקבלו כמנהלים.
רק מספר זעום, נאמן לרעיון הקבוצה, התיישב בקבוצות השכנות.
חורשי, פנה אף הוא לסוכנות, אשר אחרי שנודע לה על השכלתו והיותו "קיבוצניק ותיק", הפנתה אותו ל"מחלקה להנחלת הלשון", שבראשה עמד נחום לוין, שליח לשעבר ובעל יחס ידידותי לעובדיו.
נחום כיוון אותו לבית העולים בבנימינה בתור "מרכז-מורה" (ב-26 בדצמבר 1948).
כעבור זמן מה נתבקש להביא לבית העולים את אשתו, שנתמנתה למורה, שהוטל עליה לאסוף את ילדי בית העולים, המסתובבים ברחוב ואחרי שנחוץ היה להרחיב את בית הספר ולהזמין מורות נוספות, נתמנתה למנהלת בית הספר ואילו חורשי נתמנה לרכז התרבות, הדואג אך ורק למבוגרים (לימוד עברית, ארגון הרצאות, הופעת אומנים וכדומה).
כאן נפגש עם קיבוץ גלויות, עולים מטריפולי, שחיו פעם במערות ג'בל גריאן, מרוקאים, בעלי השכלה מינימלית, בולגרים, שאחדים מהם ידעו קצת עברית, רומנים ופולנים, שזה עתה יצאו ממחנות ריכוז ובסוף המפגש עם עולי קפריסין, שהופיעו בתור להקה אומנותית וכן בחורים שבעודם בקפריסין קיבלו הכשרה לשמש מורים.
הם נתקבלו מיד לבית הספר "קיבוץ גלויות", כפי שנתקבלו 2 בנות שסיימו כיתה ח" ושימשו מורות מצוינות בכיתה א'.
אחת מהן, שסיימה את הסמינר למורים, התפרסמה ביישוב שאליו עברה עם בעלה, כמורה המקובלת על התלמידים והורים.
המפגש בין רכז התרבות ועדות לא מוכרות עד לא מזמן ליישוב יוצאי אירופה, העשיר מאוד את האוצר של סיפורים ואגדות על ארצות ועדות יהודיות המרוחקות.
בפרט תרמו עולי מרוקו, כשתיארו בהתלהבות את הפולקלור שלהם ואת קברות של קדושים, בעלי ניסים, שעזבו.
כל אלה רוכזו אחר כך בספריו "עלילותיו של ז'וז'ו בוזגלו" ו"רוכבי האריות".
כאן נאלץ היה מחבר להסביר שלהם, שגברת חגואל עזבה מזמן את מחנה העולים ובמחנה לא נהוג לרשום מקום, שאליו עברו העולים.
אחרי שהזוג עבר לחולון, והקים את בית ספר על שם כצנלסון בעיר חולון פנה אל המחלקה בבקשה להעביר אותו למחוז תל אביב.
ב-27 בפברואר 1951 הציע לו שמואל יבנאלי, מנהל המחלקה להנחלת הלשון לעבור לתפקיד של רכז ביפו.
מאז בנוסף על ביקורים בעשרות כיתות היה בכל חגים מרכז באולם התרבות את כל הכיתות ומרצה לפניהם על אופי החג.
באירועים אלה השתתפו כמעט באופן קבוע שלושה אישי תרבות.
המנהל החדש אברהם אבן-שושן, אשר אחרי שפרסם את "המילון החדש" מסר לו עותק עם הקדשה: "לידידי א.
בתור המפקח על הלימודים, שהצטרף באופן קבוע לביקורים בכיתות של רכז התרבות שימש המשורר מאיר מוהר.
לא פעם היו מבקרים בשעות מאוחרות בשיכונים בודדים, שלפי דו"ח המורה התנהלו עדיין שיעורים.
כשפעמיים נוכחו שבשעות אלה אין אף תלמיד, מלבד השרת, אשתו ושני בניו, שמילאו את הכיתה "כדי להגן על המורה", לא היסס המפקח להודיע למחלקה, שהוא מבטל את השיעורים בשעות אלה.
האיש שעקב באופן קבוע אחרי הפעולות של הרכז ופרסם אותן ב"פרוזדור" עיתון לעולים החדשים היה הסופר יצחק סלע.
הוא גם פתח לפניו את טורי העיתון ובשנים 1952-1951 - פרסם בו הרכז סיפורים ושירים בשפה קלה בשביל העולים החדשים.
כעבור כמה חדשים הורחב שטח פעולתו והוא ריכז את הנקודות בצפון תל אביב, שהיו ברשותו של רכז אחר.
מדובר בשיכוני עולים חדשים בימים אלה.
ביוני 1954 בוטלה המחלקה להנחלת הלשון בשל קיצוצים תקציביים וכל רכזי התרבות פוטרו.
ארנון איפשר לחורשי לגשת לבחינות לשם קבלת תעודת מורה מוסמך.
בפברואר 1955 נשלח למעברת באר יעקב כמנהל בית הספר "אהבת ישראל".
לאחר שעמד על מצבם הסוציאלי והכלכלי של תושבי המעברה, החליט לסייע להם, וזאת על ידי חלוקת בגדים שקיבל כתרומה.
עם קביעת תורן ודגל במרכז החצר, סודר מסדר בוקר.
המנהל, מבלי להתחשב בתוכנית הלימודים, לימד את תלמידיו נוסף על גאוגרפיה כללית גם גאולוגיה, אסטרונומיה (המודל הגאוצנטרי של תלמי, גלילאו גליליי, ג'ורדנו ברונו, קופרניקוס ועוד).
בנוסף לימד ידיעת הארץ, ספרות, אמנות, מוזיקה, בסוף השנה ערכו תערוכה מסכמת והזמינו תלמידים מבתי ספר אחרים.
נוסף לכך חיבר המנהל מחזות שהוצגו בחצר וביום העצמאות במושבה הסמוכה.
כאן לראשונה ארגן המנהל חוג של פעילים שפעם בשבוע, יחד עם סגנו, דנו על בעיות בית הספר או איך לקרב או לרסן תלמיד, שעקב תנאי בית (סככה!) ושאיפותיו להיות, כמו אחרים בתוך העיר, הפך לתלמיד מפריע.
ב-1958/1959 נתמנה בחולון, עיר מגוריו למנהל בית ספר חדש, שנקרא על שם ברל כצנלסון יחד עם סגנו המורה משיח כדורי שהיה מחלוצי העלייה מעיראק ומחלוצי החינוך החדש של ארץ ישראל.
חורשי הכניס לבית הספר את הנפת הדגל בחום ובגשם, צעדות בליווי חצוצרה ותוף ליישובים הקרובים, והצליח לארגן בית חינוך, בו התלמידים מכיתות הגבוהות ביותר קיבלו תפקידים הדורשים אחריות.
התלמידים, מבלי שהמנהל קבע, הפכו לממלאי מקום של מורות, שלא באו, כשהלומדים מקבלים בכבוד הראוי להם את השיעורים שנתנו.
בסוף השנה בשם גאוות היותם תלמידי "כצנלסון" שכנע המנהל את תלמידי כיתות ח', שבמקום לקשקש על המדרכות "יחי המחזור" בנו בחצר בית הספר עבודות פסיפס, שסימלו את סיסמת בית הספר "עבוד, שמח ולמד".
אחר כך באו אנדרטות המסמלות את "שנת העפלה", "שלח את עמי" ובסוף אנדרטה של "דקר", שזכתה בצילום בכל עיתון וכתבה וביקור של תלמידי בתי ספר אחרים.
ביוני 1978 סיים את עבודתו כמנהל בית ספר כצנלסון ופרש לפנסיה.
יוליאן טובים, אדון טרללון, הוצאת ב.
גדי לבדי החכם מכל, ב.
אפוליאוס, אמור ופסיכה, הוצאת א.
אפוליאוס, חמור הזהב, הוצאת ירון גולן, 2001
פטרוניוס, סאטיריקון, הוצאת ירון גולן, 2002
מוסאיוס המדקדק, הרו ולאנדרוס, הוצאת המחבר, 1994
אל האופק, ירחון לתלמידים והוריהם, הוצאת בי"ס כצנלסון, 1978–1972
פנקס טאלאנשטי, הוצאת ארגון יוצאי טלנשטי, תשמ"ב.
"דבר", "הארץ שלנו", בעריכת אריאל ריינגולד – עשרות סיפורים לילדים
"במה חדשה", "בקבוק / ליטרטורה" ועוד – קרוב ל-100 סיפורים, נובלות ושירים
אריה ורדי (נולד ב-1937) הוא פסנתרן, מורה ומנצח ישראלי המכהן כפרופסור בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב וגם בבית הספר הגבוה למוזיקה בהאנובר (גרמניה).
חתן פרס ישראל בתחום המוזיקה לשנת 2017.
ורדי נולד במקווה ישראל, בנם של דב (בוריס) ובלהה ורדי (לבית מנדלוביץ).
ורדי למד פסנתר אצל אילונה וינצה-קראוס, החל את דרכו על במת הקונצרטים בגיל חמש עשרה, ובגיל שבע עשרה הקליט קונצרטים עבור שידורי קול ישראל.
ורדי הוא בוגר האקדמיה למוזיקה בתל אביב והאקדמיה למוזיקה של בזל (שווייץ), שם למד אצל הפסנתרן פאול באומגרטנר, קומפוזיציה עם פייר בולז וקרלהיינץ שטוקהאוזן, ואותה סיים ב-1963. בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב (1961).
בעקבות זכיותיו בפרס שופן (תל אביב 1960) ובפרס על שם ג'ורג'ה אנסקו (בוקרשט 1961) הגיע למעמד בינלאומי כאחד המוזיקאים המובילים של ישראל.
ביוני 1961 הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמנצח הצעיר זובין מהטה, שהייתה זו הפעם הראשונה שביקר וניצח בישראל.
ורדי הופיע בחמש יבשות כסולן, השתתף בפסטיבל המוזיקה של אספן, בפסטיבל ורבייה, בפסטיבל זלצבורג ועוד.
ניצח וניגן כסולן בסדרה חגיגית מיוחדת של התזמורת הקאמרית הישראלית 15 קונצ'רטי שונים.
הופיע לצד תלמידיו בקונצרטי סדרת 32 הסונאטות של בטהובן.
הופיע כסולן מנצח בביצוע כל הקונצ'רטי של מוצרט.
תקליטיו (שהופקו על ידי RCA רקורדס) זכו בפרסים בינלאומיים.
ורדי כיהן יועץ מוזיקלי לפסטיבל ישראל ויועץ מוזיקלי למרכז למוזיקה ירושלים.
כיהן כראש האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב (כיום בית הספר ע"ש בוכמן מהטה), ראש המחלקה למוזיקה באוניברסיטה הפתוחה.
עמית כבוד של האוניברסיטה הפתוחה.
אזרח כבוד של העיר גוזלר.
לימד בכיתות אמן בקונסרבטואר של פריז, בקונסרבטוריונים של מוסקבה, שאנגחאי, באוניברסיטאות של בוסטון, אינדיאנה, סיאול, טוקיו, אוסלו, מילאנו, ורשה, בבתי הספר הגבוהים למוזיקה של לונדון, וינה ועוד.
כיהן כ"אמן הבית" בבית הספר ג'וליארד וכפרופסור אורח באוניברסיטת ייל.
לימד בפסטיבלים של אספן, רוויניה, מיין, ברכן (הולנד), בלונה (שווייץ), אפן (איטליה), זלצבורג, ורבייה, גוזלאר, לייפציג, שאנגחאי ועוד.
יסד וניהל את ה"סדרה לכל המשפחה" של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
יסד וניהל את הסדרה "אינטרמצו על הבוקר" של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
עמד בראש סדרות הטלוויזיה: "כיתת אמן", "פרקי בארוק", "שיחות מן המקלדת", "שיחה בעשר אצבעות", "צלילים מן ההיכל" ו"אינטרמצו עם אריק".
רוב התוכניות שודרו בטלוויזיה החינוכית הישראלית ומופיעות ב־YouTube.
תלמידיו זכו ביותר משישים פרסים ראשונים בתחרויות בינלאומיות והם מופיעים בהצלחה על בימות הקונצרטים בישראל ובעולם.
בהם אסתרית בלצן, יוסי בן נון, יפים ברונפמן, דוראל גולן, דניאל גורטלר, בוריס גילטבורג, שלמה גרוניך, אורית וולף, אסף זוהר, מיכל טל, תומר לב, ולדימיר סברדלוב-אשכנזי, ויקטור סטניסלבסקי, יאול אום סון, סיון סילבר, סלים עבוד-אשקר, יונתן ענר, אסף פייר, רן צמח, אירית רוב, שלומי שבן, גיל שוחט, להב שני ואחרים.
שפט בתחרויות בטהובן (וינה ובון), בוזוני (בולצאנו), בייג'ינג, שופן (ורשה), קליבלנד, ואן קלייברן (טקסס), בכאואר (סולט לייק סיטי), הממצו, לידס, דינו צ'אני (מילנו), ARD (מינכן), סנטנדר, גלאזגו, שנג'ן, שאנגחאי, סידני, צ'ייקובסקי (מוסקבה), טוקיו, אתונה ועוד.
מכהן כיושב ראש חבר השופטים בתחרות רובינשטיין.
פרס "אמנות לעם" על הופעות ביותר משמונים מקומות יישוב בישראל (1986).
פרס שרת החינוך על מפעל חיים (2004).
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה על מפעל חיים (2006).
פרס ישראל בתחום המוזיקה (2017).
ורדי נשוי לציפורה ואב לבן, ד"ר אמיר ורדי, ראש מחלקת טיפול נמרץ לב ילדים בבית החולים שיבא, לה תרם ורדי במשותף פסנתר "ברודווד", מהסוג ששימש את בטהובן.
אריה האן (נולד ב-5 באפריל 1940) הוא עורך דין שכיהן כמזכיר הכנסת בין השנים 1997–2007.
האן נולד ב-5 באפריל 1940 בתל אביב, והוא בוגר תיכון עירוני ב' בתל אביב.
את שירותו הסדיר בצה"ל עשה בנח"ל, ובשירות המילואים שירת כחוקר בדרגת סרן.
בשנת 1961 סיים לימודי תעודת הוראה, ובשנים 1962-1961 כיהן כקומונר וכחבר ההנהלה הארצית של תנועת הנוער "בני עקיבא".
האן למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, הוא סיים את לימודיו בשנת 1965 והוא בעל רישיון לעריכת דין.
במהלך שנות לימודיו כיהן האן כיושב ראש פרלמנט הסטודנטים (1963), וכיושב ראש הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית בירושלים (1964).
בכנסת שימש האן כמזכיר סיעת המפד"ל עד סוף 1996, וב-1 בינואר 1997 מונה למזכיר הכנסת.
ב-2006 יצרה דליה איציק את משרת מנכ"ל הכנסת, תפקיד שנטל מהאן את האחריות על הפן הניהולי של משכן הכנסת (אחריות על העובדים, הלוגיסטיקה והאדמיניסטרציה).
ביום הולדתו ה-67 (5 באפריל 2007) ביקש לפרוש מתפקידו, אך נעתר לבקשת יושבת ראש הכנסת להאריך את כהונתו בחודשיים, ובסוף מאי 2007 פרש האן לגמלאות.
בישיבת פרידה מיוחדת לכבודו דיברו בשבחו של האן חברי כנסת מכל סיעות הכנסת.
החליף אותו בתפקיד עו"ד איל ינון.
תושב רמת גן, נשוי לעו"ד דינה האן, יושבת ראש תנועת אמונה העולמית וחברת הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית, שהתמודדה ברשימת המפד"ל לכנסות ה-15, 16, וה-17 ואב לחמישה.
בנו דוד האן הוא פרופסור למשפטים והאפוטרופוס הכללי לשעבר.
האן כיהן במגוון תפקידים פרלמנטריים:
יושב ראש ועד היועצים והמזכירים הפרלמנטריים (1970-1967).
מזכיר ויועץ משפטי של סיעת המפד"ל (עד שנת 1996)
האן אף כיהן במספר תפקידים במגזר הציבורי:
יושב ראש ועדת הפרויקטים של המועצה הציבורית הממלכתית לחילופי צעירים ונוער (גוף היוזם ומפקח מטעם ממשלת ישראל על כל נושא משלחות הנוער הנכנסות לישראל והיוצאות ממנה) (1991-1980).
סגן יושב ראש המועצה הציבורית הממלכתית לחילופי צעירים ונוער (1994-1991).
דירקטור בחברת "מצפה כנרת" חברה הנסחרת בבורסה
דירקטור בחברת תש"ת (תיירות ושרותי תעופה), חברת הבת של אל על המחזיקה במניות כל חברות הבת של אל על.
יו"ר מועצת המנהלים של "בורשטיין קיטררס", ניו יורק (חברה המייצגת מזון כשר למטוסים בארצות הברית).
זכה בפרסי יצירה מטעם המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, אך לא זכה לביקוש מצד מוסדות התיאטרון הגדולים בישראל.
רק ארבעה ממחזותיו הועלו בישראל, ויותר ממספר זה, מחוצה לה.
חן נולד בברזיל בשנת 1929. שם נמנה כסטודנט עם חברי המפלגה הקומוניסטית, ואחר-כך – עם פרוץ מלחמת העצמאות של מדינת ישראל – הצטרף לתנועת השומר הצעיר.
בשנת 1952, בהיותו בן 22, נטש את הוריו ועלה לישראל עם גרעין ציוני של השומר הצעיר, התגייס לנח"ל והגיע לקיבוץ נגבה, שם מצא את בחירת לבו, בנה את ביתו והעלה רבים ממחזותיו בתיאטרון הקיבוץ.
מחזהו "רק נשיקה אחת" הועלה בבימויו של אריה חן, בשנת 1966 בהשתתפות אוריאל זוהר בתפקיד הראשי, בבית הספר התיכון ע"ש רופין עמק חפר, הנקרא כיום קריית החינוך ע"ש בן-גוריון.
בשלב מסוים של חייו המיר את הלהט האידאולוגי בכתיבה המחזאית, בה הכיר כאפשרות סבירה יותר של טיפול הומניסטי והגשמה אנושית.
במהלך שנת 1963 עיבד ברוניסלב ויירניק, במאי רדיו מפולין, את "הגדר", תסכית שלו בהשתתפות מרים זוהר שלמה בר-שביט ואברהם בן יוסף.
התסכית הושמע בסתיו אותה שנה ברדיו.
בליווי משפחתו, יצא חן בשנת 1964 לשליחות בברזיל מטעם הסוכנות היהודית, ובהזדמנות זו ביקר את אביו.
גם בתקופה זו המשיך לעסוק בכתיבה מחזאית.
חלק מיצירותיו הועלו בארץ מולדתו ואף קטפו פרסים.
את שליטתו בכתיבה המחזאית-המקצועית קנה אריה חן בעיקר מצפייה בעבודה על העלאת מחזות.
הוא התפרסם רק בשלהי שנות השישים.
בשנות ה-70 יצא שוב בשליחות, הפעם להולנד, שם שימש כמורה.
בראשית 1979 החל לכהן כמנהל הברית העברית העולמית ועבר לירושלים.
אריה חן נפטר בירושלים ביולי 1979 ונקבר בהר המנוחות.
"אם אשכחך ירושלים": זכה בפרס המחזה המקורי מטעם המועצה הישראלית לתרבות ואמנות בשנת 1968. מבוסס על רומן של דלטון טרמבו משנת 1939.
"משחקים בקארין": הועלה בתיאטרון זווית מתחילת 1968 בבימויו של פיליפ שפרן.
הועלה גם בפריז, במדריד, בבואנוס איירס (בשם Representando a Karin), בווינה ובאיסטנבול.
"מסע אל האור" ("מספיק ויותר מדי"): זכה בפרס המחזה המקורי בשנת 1968. הועלה בתיאטרון "גאלרי" בפריז מסוף 1970. הועלה בתיאטרון "צוותא" בבימויו של ראובן אדיב.
"מזל בתולה": זכה בפרס המחזה המקורי בשנת 1970. הועלה ב"הבימה" מסוף 1972 בבימויו של שמואל עצמון.
"הראי": הועלה ב"בימת הקיבוץ" בבימויו של שמואל שילה בסוף 1970.
"ביום שהים יעלה אל ההר"
חן כתב עשרות מחזות, מערכונים ותסריטים לתוכניות טלוויזיה.
את החומרים למחזותיו לקח מהביוגרפיה שלו, ממועקותיו האישיות, מדמיונו הפורה, השכלתו ותרבותו.
חן גרס כי סיפוק היצר המחזאי כרוך גם בוויתורים, לאמור: בביזור האני שלך, בחלוקת מועקותיך ומכאוביך בין כל דמויות המחזה, בכך יצר דמויות סבירות לגילום.
במחזותיו שזורים אלמנטים משלל תחומי החיים, המרקם החברתי, וההוויה הישראלית-עברית ההיסטורית.
יש אזכורים רבים לאמנות (פיסול, ציור, נגינה, ספרות וכו'), לשואה, לירושלים, למלחמה וגיוס לצבא.
כל אלו לא נאמרים בפירוש, אך הם נרמזים, מוסווים בין דפי המחזה.
חן ראה בכך סוג של השלמה.
הוא אהב אמנות ולכן נטה להזכיר זאת ברוב מחזותיו.
על אף ששירת בצבא הישראלי, הרגיש תחושה של ניתוק וריחוק.
לא לו ולא למשפחתו היה קשר לשואה.
אך התלישות שלו, גרמה לו לרצות להשתייך, רצון שהתבטא בצורך להכניס נגיעה יהודית למחזותיו, בשאיפה להיות חלק מקבוצה.
זאת עשה בעזרת כתיבתו המחזאית, כסוג של השלמה.
חן הושפע מספרות העולם לגווניה, אך לא ניתן להצביע על יוצר מסוים שהושפע ממנו פחות או יותר.
שניים ממחזותיו: "מסע אל האור" ו"אהבה בחשיכה", תורגמו לאנגלית על ידי שרה קורן [קריצמן] יעקובוביץ.
שלשה מחזות, ירושלים: במה – רבעון לדרמה, תש"מ 1980. (הופיע לזכרו)
אריה זַקס (24 במרץ 1932 – 16 בדצמבר 1992) היה משורר, מתרגם, מעבד ובמאי תיאטרון, מבקר, איש בוהמה ופרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים.
מייסד החוג לתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית.
זקס נולד ב-1932 בתל אביב וגדל בשרון, במושב גן חיים, סמוך לכפר סבא.
הוריו היו עולים מארצות הברית וזקס דיבר אנגלית בבית, אביו היה אגרונום.
במהלך מלחמת העצמאות התנדב לפלמ"ח ולחם בשורות הגדוד החמישי בחזית לטרון.
בצה"ל שירת בחטיבת ירושלים והשתתף במלחמת סיני וששת הימים.
לאחר מלחמת העצמאות נסע ללימודים בארצות הברית בסיוע מלגה שקיבל.
בשנת 1952 קיבל תואר בוגר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס וב-1954 קיבל בה תואר מוסמך.
ב-1955–1956 למד בסורבון, אחר כך הוזמן על ידי אדם מנדילוב, ראש המחלקה לשפה וספרות אנגלית ב, לשמש כמורה במחלקה.
ב-1958 נשלח לכתוב דוקטורט בפיצוויליאם קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', וב-1962 קיבל תואר דוקטור וחזר לשמש כמרצה בחוג לשפה וספרות אנגלית בירושלים.
ב-1965 קיבל דרגת מרצה בכיר, וב-1969 עלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 1971 ייסד זקס את החוג לתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית.
החזון של זקס היה לשלב לימודים עיוניים עם סדנאות משחק.
רוב המרצים בחוג הושאלו תחילה מחוגים אחרים, כך לדוגמה אהרן שבתאי מהחוג ללימודים קלאסיים הרצה על תיאטרון ביוון העתיקה.
זקס עמד בראש החוג ובהמשך עלה לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריו של זקס עסקו בעיקר בספרות ובתיאטרון של ימי הביניים, הרנסאנס והעת החדשה המוקדמת במערב.
כתב מחקר מקיף על יצירתו של המשורר והסופר האנגלי סמואל ג'ונסון.
ב-1978 פרסם את ספר, "שקיעת הלץ במחזאות הדתית של תרבות המערב", בו ניתח את החלשת היסודות הדתיים בתרבות המערב, החל מן המאות ה-16 וה-17.
במהלך שנות ה-60 החל לביים מחזות במסגרת החוג לספרות אנגלית, בהם השתתפו מרצים וסטודנטים.
המחזה הראשון שכתב וביים ב-1966 היה "המבול", במסגרת סמינריון שהוקדש לדרמה האנגלית של ימי הביניים.
זקס עיבד מספר סיפורים אנגליים מימי הביניים, המחזה הוצג באנגלית והשתתפו בו גם עמיתיו המרצים יהודה עמיחי, דניס סילק וצבי יגנדורף.
שנה אחר כך העלה עיבוד ל"עליזה בארץ הפלאות".
באוקטובר 1967 מונה למנהל אמנותי של תיאטרון החאן שהיה אז בשלבי הקמה.
יחד עם פיליפ דיסקין שמונה כבמאי הבית של התיאטרון.
אולם לאחר כחודש התפטר מהתפקיד, לאחר שלא קיבל את החופש האמנותי שהובטח לו.
באפריל 1968 עלה לראשונה מחזה שביים, הקומדיה היוונית "השלום", עם צוות שחקנים מקצועי מקבוצת "במת השחקנים", שכלל בין היתר את אמנון מסקין, לבנה פינקלשטיין וטוביה צפיר.
את הכוראוגרפיה למחזה יצרה גליה גת, רקדנית להקת בת שבע, ואת התלבושות והמסכות יצרה עדה המאירית.
המחזה זכה לביקורות חיוביות, והוא הוצג בתל אביב ובירושלים.
לאחר שהוצג פעם אחת באולם "בית העם" בירושלים, פנו גורמים דתיים לעירייה ודרשו שלא יוצג יותר, מאחר שבסצנה אחת לקראת סיום המחזה מופיעה אחת השחקניות בחזה חשוף.
עקב כך עבר המחזה מאולם "בית העם", שהיה בבעלות העירייה, לאולם "מיטשל" שהיה שייך להסתדרות.
בעקבות הצלחת המחזה "השלום" קיבל זקס מספר הצעות לביים הצגות נוספות באופן מקצועי.
ההצגה הבאה שביים הייתה "כלאדם" בתיאטרון החאן, מחזה מוסר אנגלי מסוף המאה ה-15, אשר זהות מחברו אינה ידועה.
ההצגה עלתה לראשונה במאי 1969 בהשתתפות ז'אק כהן, מוטי ברכאן, עליזה רוזן וסטודנטים באוניברסיטה העברית.
והייתה תחילה אמורה לעלות לזמן קצר, כהפקת חובבים ולא באופן מסחרי בסיוע כספי של האוניברסיטה, כאשר כל השחקנים משחקים בהתנדבות.
ההצגה זכתה להצלחה רבה, ולביקורות חיוביות, ועלתה שוב לאחר חודשים, והוצגה במשך כחצי שנה.
בשנת 1971 הוזמן לביים ב את "הבכחאי", טרגדיה יוונית מאת אוריפידס, שאותו תרגם ועיבד זקס.
במחזה השתתפו בין היתר: ליאור ייני בתפקיד האל דיוניסוס, יאיר רובין, רות דורון, מוטי בהרב ועליזה רוזן.
המחזה כלל קטעי ריקוד ארוכים שיצרה גבי אלדור וסרט שהוקרן ברקע, והוא זכה לביקורות מעורבות.
גם הפעם, כמו עם המחזה "השלום", עיריית ירושלים אסרה על הצגתו באולם "בית העם" בלחץ הסיעות הדתיות במועצת העיר, מאחר שהסרטון שמוקרן במהלך ההצגה כלל קטעי עירום.
בשנת 1973 ביים את המחזה דוקטור פאוסטוס מאת המחזאי האנגלי כריסטופר מארלו, בתרגום מנחם בן, כהפקה משותפת של החוג לתולדות התיאטרון ו"הבימה".
בהפקה השתתפו בין היתר: יוסי פולק בתפקיד פאוסטוס, רפאל קלצ'קין בתפקיד מפיסטופלס, ניסים עזיקרי, שמואל סגל ואבי פניני.
היא זכתה לביקורות שליליות וירדה תוך זמן קצר מהבמה.
בשנת 1976 העלה בתיאטרון החאן את המחזה "המבול", שאותו עיבד על פי שני מחזות שהוצגו באנגליה בשלהי המאה ה־14 ובראשית המאה ה-15, ומחבריהם עלומים.
הם לקוחים משני קובצי מחזות: האחד מ"מחזור וויקפילד" והשני מ"מחזור צ'סטר" .
זו הייתה גרסה שנייה של המחזה, שזקס העלה לראשונה באוניברסיטה, ב-1966.
זקס פרסם שני שירים ראשונים בעיתון הספרות "יוכני" שערך נתן זך ביולי 1967. אחר כך החל לפרסם שירים ותרגומים במדור הספרות של "הארץ" ובמוסף הספרותי "משא" של העיתון "למרחב", פרסם ארבעה ספרי שירה ותרגם שירה אנגלית וצרפתית לעברית.
בשנת 1973, פרסם את ספר השירים הראשון שלו, "זה היה יופי", שחציו היה שירים מקוריים שכתב וחציו תרגומים לשירים.
זקס גם תרגם לעברית את שירי ידידו הרולד שימל, שאת שיריו הראשונים כתב באנגלית.
זקס היה פעיל למען קידום השלום, נגד כפייה דתית ובעד חופש הביטוי.
בתחילת 1967 הצטרף ל"ועד למען שלום בווייטנאם" שעסק בפעולות מחאה נגד מלחמת וייטנאם.
לאחר מלחמת ששת הימים הצטרף לתנועה לשלום וביטחון, שהייתה מהתנועות הראשונות שקראו לנסיגה מהשטחים ולהכרה בזכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני ולהקמת ישות פלסטינית עצמאית לצד ישראל.
בשנת 1972 הגיש תצהיר תמיכה בעתירה של הסופר עמוס קינן נגד פסילת מחזהו "חברים מספרים על ישו" על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
זקס היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1958 התחתן עם שושנה להב, והם התגרשו לאחר 4 שנים.
ב-1964 נישא לגבי אלדור, אשר הייתה מעורבת ברבות מיצירותיו, הן במשחק והן בכוריאוגרפיה בהצגותיו, במהלך חמש עשרה שנות נישואיהם אשר הסתיימו בשנת 1977. לזקס וגבי בת בכורה, דינה זקס.
בשנת 1963 רכש בית ערבי נטוש, שהוכרז נכס נפקדים, בשכונת אבו טור בירושלים, שהייתה אז על גבול הקו העירוני של ירושלים המחולקת.
בריאיון לנחום ברנע אמר על הבית: .
ב-1981 נישא לרחל דיין, שהייתה צעירה ממנו ב-23 שנים, והיה אב לבן ובת נוספים, חנן ותמר.
זקס המשיך להתגורר בשכונת אבו טור.
בפברואר 1990 עבר זקס אירוע מוחי, תחילה פנה למספר רופאים מאחר שהרגיש כאבים בצדו השמאלי של גופו, נוירולוג בבית החולים הדסה אבחן שבץ מוחי, אך הוא לא הבהיר לו את חומרת מצבו ונתן את האפשרות לחזור לביתו.
זקס החליט לנסוע לנוח בבית הוריו בגן חיים, בדרך עצר בחנות מכולת, שם עבר אירוע מוחי חמור יותר.
הוא נאלץ להתחיל לעבור שיקום ממושך בבית לוינשטיין.
בדצמבר 1992 נפטר בבית החולים הדסה בירושלים, שבועיים לאחר שהתעורר מתרדמת בת שלושה חודשים.
זה היה יופי: שירים, תל אביב: עכשיו, 1973.
פרדס: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1976.
שקיעת הלץ: עיונים ומחזות על פי מקורות דתיים, תל אביב: ספרית פועלים ('ספרי דעת זמננו'); האוניברסיטה העברית – הפקולטה למדעי הרוח – הקתדרה לדרמה ע"ש לואי ליפסקי, 1978.
ריקנות החיים: מצבו של האדם על פי סמיואל ג'ונסון, ירושלים: י"ל מאגנס, 1978.
הספר הורוד: שירים, ירושלים ותל אביב: דביר, 1981.
קלות הדעת: רשימות אישיות על תיאטרון, תל אביב: זמורה-ביתן, 1988.
מהות התיאטרון, תל אביב: מטכ"ל – קצין חינוך ראשי – גלי צה"ל ('אוניברסיטה משודרת'), 1989.
ג'ון ברימן, שירי חלום; תרגם והוסיף מבואות, מאמרים והערות: אריה זקס, רמת גן: מסדה, 1978.
בעקבות הרנסאנס והבארוק: שירים, תל אביב: עם עובד, 1983.
אריה זקס (ליקט, תרגם ועיבד), מבחר השירה הארוטית: מעלילות גלגמש עד ליאונרד כהן, ירושלים: כתר, 1989.
הרב אליהו אריה הנדלר (נולד בי"א באייר ה'תשי"ט – 19 במאי 1959) הוא ראש ישיבת ההסדר ברמלה, אותה הקים בשנת ה'תשע"ה.
לפני כן היה סגן ראש ישיבת שעלבים.
הוא מתמחה בתחום החסידות, ובנוסף בתלמוד, מדרש, קבלה ומחשבת ישראל ומנחה מסעות לפולין.
נולד בתל אביב, למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר לימודיו התיכוניים עבר לישיבת ההסדר שעלבים.
שירת בחיל השריון ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
עד שנת ה'תשע"ג היה ר"מ בישיבת הסדר שעלבים, ומשך מספר שנים כיהן גם כסגן ראש הישיבה.
בשנת ה'תשע"ה הקים את ישיבת ההסדר רמלה ומאז עומד בראשה.
בנוסף הוא מרצה במדרשה לנשים באוניברסיטת בר-אילן מאז שנת ה'תשס"ב (2002) ומדריך מסעות בני נוער לפולין.
התמחותו של הרב היא בתחום החסידות, ובעיקר ספרו של הרב יהודה אריה לייב אלתר, בעל ה"שפת אמת".
נושא שעליו הוא מעביר שיעור שבועי.
הרב כתב ספר המלקט בתוכו מאמרים לפרשת השבוע של השפת אמת, הנקרא "שפת הגן" – על נ"ג פרשיות השבוע.
כתב ספר בשם חן מקום, וכן ספר דרשות השפת אמת על שבת הגדול, יום הכיפורים ועוד.
בנוסף הוא מעביר שיעורים והרצאות בסיפורי מעשיות משנים קדמוניות של ר' נחמן מברסלב ועוד.
ספרו מרחוק הוא ספר העוסק בנושאי אמונה אשר נכתב בעקבות שאלות שונות שהופנו אליו, בעיקר על ידי בני נוער, בעת מסעותיו לפולין.
בעבר שידר פינה שבועית של סיפורי חסידים בערוץ שבע, וכתב מדור באותו נושא בעיתון בשבע.
נשוי לד"ר חנה הנדלר, מרצה לספרות באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אורות, בתו של הרב חיים ישעיהו הדרי ראש ומייסד ישיבת הכותל.
אלקנה - נפטר בי"ד בתמוז ה'תשפ"ב בגיל 22 לאחר שעבר אירוע לב.
יהודה - נשוי לסופרת מעיין הנדלר, בתו של הרב יהושע שפירא, משמש כמנכ"ל עריית עמנואל.
שפת הג"ן – על השפת אמת
מרחוק – פרקי אמונה במבחן משבר, תשע"א – התמודדות אמונית עם השואה
חן מקום – מקומות ואתרים בספרות חז"ל ובמקורות
אשיחה: שיחות על פרשיות השבוע מבית מדרשה של ישיבת ההסדר שעלבים / מאת: הרב יחזקאל יעקבסון והרב אריה הנדלר
אריה הכף (שם מדעי: Panthera leo melanochaitus) היה תת-מין של טורף מהמין אריה שהוגדר כמין שנכחד.
אריות הכף הוא תת-המין השני בגודלו ובמשקלו שהתקיים מבין תת-המינים של האריות, קטן רק מהתת-מינים הפרהיסטוריים כמו אריה מאובן או אריה אמריקני שנחשב כיום למין עצמאי.
זכר בוגר יכול היה לשקול עד 230 ק"ג ולהגיע לאורך של עד 3 מטר.
אריה זה נבדל משאר תת-המינים במראהו הגדול וברעמתו השחורה.
גם קצוות האוזניים היו שחורות.
אריות הכף העדיפו לצוד פרסתנים גדולים הכוללים אנטילופות כגנו שחור, אנטילופת סוס כחולה, דאמאליסק הצבי, דלגן ועוד, אבל גם זברות, ג'ירפות ותאו אפריקני.
הם אף טרפו חמורים ובקר של המתיישבים האירופאים.
אריות הכף חי בדרום אפריקה, באזור פרובינציית כף התקווה הטובה, היה נפוץ במיוחד באזור קייפטאון אך אזור מחייתם המדויק איננו ברור.
אריה הכף האחרון שנראה וניצוד באופן וודאי בפרובינציה מת בשנת 1858. אריה הכף לא היה האריה היחידי שחי באזור זה.
גם האריה ברבארי וגם אריה הכף נכחדו באפריקה בשל צייד בידי האדם.
בנוסף לכך, מצבו של אריה הכף דומה למצבו של האריה הברבארי גם בשל דיווחים שהתפרסמו בשנת 2000 על סיכוי להימצאותם של אריות מתת-מין זה שנמצאו בשביה בגן חיות ברוסיה והובאו לדרום אפריקה לחוות רבייה.
כמו כן הושבו לאחרונה שישה פרטים של אריה מתת המין הברבארי לשמורת טבע פרטית ליד קייפטאון לשם רביית פרטים בעלי תכונות הדומות לאריה הכף ולאחר מכן צפוי שחרורם לטבע.
פרויקטים כאלו נעשו ונעשים כיום למינים נוספים של בעלי חיים שנכחדו בידי האדם כגון הקואגה ושור הבר.
ישנו בלבול בזיהוי אריה הכף לבין אריות אחרים עם רעמה גדולה ושחורה החיים בשבי.
האריות שחיים כיום בשבי אינם טהורי גזע מפני שלא נעשה מאמץ למניעת רבייה של אריות מתת-מינים שונים של אריות החיים באפריקה.
בשל כך, נוצרו אריות שהם תערובת של מספר תת-מינים מה שהוביל למוטציות שונות כמו רעמת פרווה שחורה וארוכה.
אריות הכף נכחדו תוך זמן קצר לאחר ההתיישבות האירופאית, ולכן לא סביר שהרס אזור המחיה היה גורם משמעותי.
המתיישבים ההולנדים והאנגלים, צדו וטבחו בם לשם ספורט עד להכחדתם.
כמו כן, הקדמה הרחיקה את עדרי חיות הבר ששימשו את מקור מזונם העיקרי.
אריה חשביה (15 בספטמבר 1931 – 19 בדצמבר 2015, ז' בטבת תשע"ו) היה סופר, עיתונאי ומתרגם ישראלי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל לעבוד כעיתונאי.
הוא נשלח לארצות הברית מטעם השבועון "עולם הקולנוע" ודיווח מהוליווד.
עם חזרתו השתלב בעיתונות המקומית, ומילא תפקידים שונים במערכות העיתונים המובילים בישראל.
לאחר לימודיו באוניברסיטת תל אביב, שבהם התמחה בהיסטוריה בכלל ובהיסטוריה של ארצות הברית בפרט, הפך למומחה לאסטרטגיה והצטרף למכון הבינלאומי לאסטרטגיה.
כתב ספרי היסטוריה, ובהם "עין אחת למרס" שמנתח את השפעת מסלול חיי משה דיין על התנהגותו כמנהיג, ו"הקרב על סן-סימון" שמתאר את התנהלות הקרב במנזר סן סימון, ספר ששימש שנים רבות כנושא לימוד בבה"ד 1.
חשביה תרגם לעברית מאות ספרים (סיפורת וספרי עיון) ממספר שפות.
נפטר, לאחר מחלה ממושכת, בז' בטבת תשע"ו, 19 בדצמבר 2015.
נערים גיבורים, הוצאת יוסף שמעוני, תל אביב, 1951.
עין אחת למארס, הוצאת אחיאסף, תל אביב, 1959.
אדם ספינות ומרחבים, הוצאת לדורי, 1959.
מלחמת יום הכיפורים, הוצאת זמורה ביתן מודן, תל אביב, 1974.
הקרב על סן סימון, הוצאת מילוא, תל אביב, 1979.
עיר בירוק - סיפורה של הוד השרון, הוצאת העירייה, 1996
פתח-תקוה - אם ועיר: 120 השנים הראשונות, הוצאת העירייה, 1998
לגעת בשמים: סיפורו של הטייס העברי הראשון, הוצאת מלוא, 2007.
ג'ון לוקץ', צ'רצ'יל - איש חזון, מדינאי, היסטוריון.
אליסטר מקלין, הגבול האחרון (The Last Frontier 1959) הוצאת עמיחי
אן גולון, אנג'ליק (משום מה לא קרוא "אנג'ליק מרקיזת המלאכים"), עידית, תשכ"א – 1960/1.
איאן פלמינג, מרוסיה באהבה (From Russia With Love 1956) הוצאת מ.
איאן פלמינג, המרגלת שאהבה אותי, הוצאת מ.
אליסטר מקלין, דו-קרב במצולות ים (When Eight Bells Toll 1966), הוצאת מ.
ויקי באום, הטיסה הגורלית, הוצאת מ.
הרולד רובינס, אהבת זר, הוצאת מ.
הנק מסיק, מאיר לנסקי, תל אביב, הוצאת שוקן, 1972
אליסטר מקלין, שלום לך, קליפורניה (Goodbye California 1978), הוצאת מ.
שמואל פיזאר, "כעוף החול", הוצאת שוקן, 1981.
קארן ארמסטרונג, ההיסטוריה של אלוהים: מאברהם אבינו עד היום: 4000 שנות חיפוש אחר אלוהים, ירושלים: הוצאת כתר, 2006.
נפוליאון היל, חשוב והתעשר, שפע, 1991.
ריצ'רד אוברי, הדיקטטורים: גרמניה של היטלר, רוסיה של סטלין, תל אביב, עם עובד, תשס"ו 2006
ויליאם לאבר, שודדי-הים: יומן המסע של קפיטן ויליאם לאבר, תל אביב 2006
קלייב קאסלר ופול קמפרקוס, נחש ארסי, הוצאת מודן, 2007, מושב בן שמן
סטייר, שודדי הים: יומן המסע של קפיטן ויליאם לאבר צייד שודדי-ים, תל אביב, שוקן, תשס"ח 2007.
ליידי הסטיה אוונס, האלים, הגיבורים והמפלצות של יוון העתיקה, תל אביב, שוקן, 2008
בת יאור, אירוערביה: הציר האירופי-ערבי, ירושלים, שוקן, תשס"ח 2008
לי צ'יילד, בדרך הקשה, קריית גת, קוראים, תשס"ח 2008.
פיטר פדפילד, הימלר: רייכספיהרר אס-אס, תל אביב, ספרית מעריב, תשס"ח 2008
ארקדי בבצ'נקו, סיפורו של חייל, תל אביב, ספרית מעריב, תשס"ט 2008
אריה זילבר (לטביה, 1877 – מצרים, 1936) היה צייר ממייסדי תל אביב.
זילבר עלה לארץ ישראל בשנת 1907. בארץ פגש בשרה לבית לויטין, שעלתה באותה שנה מסמולנסק, והשניים נישאו.
שרה עבדה כתופרת ופרנסה את הזוג, שעה שאריה זילבר צייר בביתו ולא עבד לפרנסתו.
למרות שהיה חסר כל כמעט, הצטרף לאגודת אחוזת בית שרוב חבריה היו סוחרים אמידים או בעלי מקצוע וקיבל הלוואה מבנק אפ"ק, בערבות יתר החברים באגודה.
את בית משפחתו, על המגרש שהגריל בשדרות רוטשילד 15 בנה בצוותא עם אליהו בריסקר, הספר הראשון של תל אביב.
בגירוש תל אביב, בזמן מלחמת העולם הראשונה, ירדה משפחת זילבר, כמו חלק מיהודי תל אביב, למצרים.
אולם אריה זילבר לא שב לארץ אלא נשאר במצרים ועבד כצייר שלטים.
ב-1936 ביקש לעלות חזרה, אך נפטר במצרים.
בתו, שולמית, הייתה כנרת, ובנו, בן עמי זילבר, היה הכנר הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
אשתו של בן עמי היתה הזמרת ברכה צפירה, ובנם, נכדו של אריה, הוא הזמר אריאל זילבר.
אריה לאון "לונק" זלינגר (נולד ב-5 באפריל 1937) הוא שחקן ומאמן כדורעף ישראלי, מאמן נבחרות אולימפיות בארצות הברית ובהולנד.
בשנים 2007–2016 אימן את נבחרת הנשים של ישראל.
הוא אחד המאמנים המוערכים בהיסטוריה של הכדורעף העולמי, וצורף להיכל התהילה של הכדורעף העולמי ב-1995.
אביו היה מהנדס בניין ואמו אחות.
הוריו נישאו בארץ ישראל אך חזרו לפולין ב-1937. הוא עבר במדינה את מלחמת העולם השנייה, שנתיים מתוכה במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
הוא עלה בגפו לארץ ישראל על האוניה מטרואה, מאחר שאמו נשארה לחפש את אביו.
ב-16 ביולי 1945 עגנה האוניה בחיפה והוא הועבר ביחד עם כל נוסעיה במשאיות למחנה המעצר בעתלית.
בישראל פגש באחותה של אמו.
בעצת הרופא שבדק אותו, הוא נשלח לקיבוץ עין המפרץ.
לאחר עלייתו החל לעסוק באתלטיקה ובין השנים 1954–1963 היה חבר נבחרת ישראל בכדורעף, עמה השתתף בשנת 1956 באליפות העולם בכדורעף.
בשנת 1963 סיים לימודי חינוך גופני במכון וינגייט והחל לעבוד כמורה לחינוך גופני, לצד עיסוק פעיל בספורט כשחקן ומאמן.
כמאמן, עבד זלינגר עם נבחרת הנשים של ישראל בכדורעף ובשנת 1967 זכתה הנבחרת במקום השמיני באליפות אירופה.
לזכותו נזקפו החדרת מהלכי משחק חדשים שזכו להכרה בינלאומית.
בשנת 1969 עזב את ישראל וסיים לימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בשנת 1975 החל לאמן את נבחרת הנשים בכדורעף של ארצות הברית, אותה הוביל בשנת 1982 לזכייה במדליית ארד באליפות העולם בכדורעף ובשנת 1984 לזכייה במדליית הכסף באולימפיאדת לוס אנג'לס לראשונה בתולדותה.
לאורך השנים זכה להצלחה רבה כמאמן בתחרויות בינלאומיות, ובשנת 1992 זכתה תחת אימונו נבחרת הגברים של הולנד בכדורעף במדליית הכסף באולימפיאדת ברצלונה לראשונה בתולדותיה.
לאחר מכן עבר ליפן והמשיך לעסוק בהצלחה כמאמן עד לפרישתו בשנת 2006.
ב-2007 מונה למאמן נבחרת הנשים של ישראל והציב יעד להבאת הנבחרת לאולימפיאדת לונדון (2012).
בספטמבר 2010 הצליח זלינגר להביא את נבחרת ישראל בכדורעף נשים לטורניר הגמר של אליפות אירופה בכדורעף בשנת 2011, לאחר 39 שנים.
באליפות אירופה הודחה הנבחרת בשלב המוקדמות לאחר שהפסידה את שלושת משחקיה.
ב-2016 עזב את תפקידו בנבחרת.
באוקטובר 2018 התמנה למאמנה של קבוצת מכבי תל אביב מליגת העל בכדורעף אותה אימן עד לשנת 2020.
זלינגר הוזכר באנימת הכדורעף "הייקיו!!" בעונה השלישית בפרק 10.
בנו, אביטל זלינגר , הוא שחקן ומאמן כדורעף שזכה כשחקן במדליית כסף באולימפיאדת ברצלונה.
לזכרו הקימה אלמנתו את ארגון ער"ן.
זסלני נולד בירושלים, בנו של הרב אהרן יצחק זסלנסקי ואחיו הצעיר של ראובן זסלנסקי (לימים שילוח, מראשי שירותי הביטחון במדינת ישראל).
באמצע שנות ה-30 יצא זסלני לפירנצה ולמד שם רפואה.
שם פגש את אשתו, מריה ברטה זסלני ונישא לה.
לזוג לא נולדו ילדים, שכן מריה הייתה עקרה, בשל מחלת הפוליו שבה לקתה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס זסלני לצבא הבריטי.
בתחילה שירת תחת פיקודו של אורד וינגייט במערכה במזרח אפריקה בלחימה לשחרור אתיופיה, כחלק מקבוצת רופאים יהודים, בהם אף משה וולמן, שנשלחו לחזית זו.
עם תום הלחימה בחזית זו, ב-1941 שירת בחזית המדבר המערבי כרופא צבאי, ולצדו רעייתו מריה ברטה.
לאחר המלחמה שבו בני הזוג זסלני לירושלים.
זסלני שימש במשך כ-18 שנים כמנהל שירותי בריאות הנפש של בתי הספר בירושלים, וכן כיועץ פסיכיאטרי בעיריית ירושלים.
הוא התמחה בטיפול באנשים אובדניים, והצליח להניא רבים מלהתאבד.
זסלני נפטר בשנת 1968 מהתקף לב, והוא בן 57. נטמן לצד אחיו ראובן שילוח בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
לאחר מותו, בשנת 1971, ייסדה רעייתו מריה ברטה את ארגון ער"ן המתמחה במתן עזרה נפשית בטלפון לאנשים במצוקה, על מנת להנציח את זכרו של בעלה, כדרכו של זסלני בחייו.
הארגון, שסניפו הראשון שכן בביתה של זסלני, הפך לארגון ארצי ולו רשת של מתנדבים בכל רחבי הארץ.
אריה הראל (שטינברג; 18 באוקטובר 1911 – 8 במאי 1998) היה דיפלומט ורופא ישראלי, פרופסור לאנדוקרינולוגיה.
כיהן כשגריר ישראל בברית המועצות, כמנהל המרכז הרפואי ת"א ונשיא מגן דוד אדום.
הראל נולד בעיר קייב (בעת לידתו באימפריה הרוסית).
למד בתיכון בדנציג ובאוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין, קיבל תואר ד"ר לרפואה ב-1937. באותה שנה עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ גבעת ברנר, בו עבד בפרדסנות וכמרכז עליית הנוער.
בהמשך חזר למקצוע הרפואה ועבד כרופא במחלקה הפנימית של בית חולים בילינסון.
ב-1942 התנדב לצבא הבריטי כקצין רפואה.
שירת באלכסנדריה, ולאחר מכן בעזה.
ב-1943 הוצב בדמשק, שירת גם בעיראק, מצרים ובתל אביב.
השתחרר בדרגת קפיטן בתום מלחמת העולם השנייה.
בסוף 1947 נתמנה לרופא צבאי כרופא גדוד 53 בחטיבת גבעתי.
לאחר המלחמה עבד כרופא בקופת חולים ובשירות ארגון "ההגנה".
בתקופת מלחמת העצמאות שימש קצין הקישור של ההגנה (ובהמשך של צה"ל) עם ארגון הצלב האדום, ומספטמבר 1949 ראש ענף רפואה פעילה במקרפ"ר.
ב-1950 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה לראש המחלקה הרפואית במפקדת קצין רפואה ראשי.
ב-1951 נסע לארצות הברית לאחר שקיבל מלגת מחקר.
מהמכון הרפואי של אוניברסיטת קורנל, שבו התמחה באנדוקרינולוגיה.
בשובו מונה ב-1953 למנהל היחידה האנדוקרינולוגית בבית החולים תל-השומר וחבר המועצה המדעית לרפואה.
ב-1956 מונה לציר ושליח מיופה כוח של ישראל ברומניה, הגיש את כתב האמנתו באפריל 1957. במרץ 1959 מונה לשגריר ישראל בברית המועצות.
בתקופתו שקד על פיתוח הקשרים התרבותיים בין המדינות, שכללו בין השאר חילופי משלחות אמנים.
במהלך כהונתו עסק גם במגעים בניסיון לכונן יחסים דיפלומטים בין ישראל לרפובליקה העממית של סין והיה הדיפלומט הישראלי האחרון שביקר במדינה לפני הקרע המוחלט ביחסים.
מחבר הספר "בין סין לבין ברית המועצות" (הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה).
מנהל בתי החולים העירוניים-ממשלתיים בתל אביב
בתחילת 1962 סיים את כהונתו כשגריר, שב לישראל ומונה למנהל בתי החולים העירוניים-ממשלתיים בתל אביב.
כיהן בתפקיד עד 1980. בנוסף מונה למנהל המחלקה האנדוקרינולוגית והמטבולית בביה"ח איכילוב, (10 מיטות).
בין פעולותיו הראשונות בכניסתו למנהל בית החולים, בחירת רופאים בכירים והפניתם להשתלמויות בחו"ל במקצועות שעדיין לא היו קיימים בביה"ח כגון: נפרולוגיה - הפנימאי ד"ר מרדכי-מוטל צ'צ'יק, כירורגיית ילדים - הכירורג ד"ר משה סולובייצ'יק וכירורגיית כלי דם, הכירורג ד"ר מנדל סטבורובסקי.
ב-1973 מונה לפרופסור קליני באוניברסיטת תל אביב.
ב-1974 נתמנה ראש החוג לרפואה מונעת באוניברסיטת תל אביב.
ב-1977 היה יו"ר אגוד מנהלי בתי החולים.
כמו כן כיהן כנציג הציבור וחבר בוועד הפועל של מועצת העיתונות וכנשיא מגן דוד אדום.
לאורך השנים פעל הראל לקליטת אמנים עולים מברית המועצות בישראל, ונמנה עם מקימי תיאטרון גשר.
ב-1967 הוענק לו תואר קצין מסדר הכבוד של מדגסקר, לאחר שהיה חבר משלחת רפואית ישראלית למדינה ובמשך שבעה שבועות העביר קורסים והכשרות לאנשי רפואה מקומיים.
ב-1985 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
הראל היה סוציאליסט בהשקפתו, חבר תנועת הבונים, מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל ומפלגת העבודה.
היה ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה וראש החוג לשלמות הארץ במפלגת העבודה.
נפטר ב-8 במאי 1998, כשהיה בן 86. היה נשוי לרחל ואב לשני בנים ובת.
בנו המאומץ הוא יהודה הראל.
אריה (אֶריך) זַקס (Arieh Erich Sachs; 22 בפברואר 1908 – 2 בנובמבר 1980) היה מוזיקאי ישראלי, פסנתרן, מלחין ומעבד מוזיקלי, עורך ומפיק מוזיקלי ברשות השידור, מראשוני "קול ישראל".
בעל השכלה גבוהה במשפטים ומוזיקה.
אריך (אריה) זקס נולד בשנת 1908 בעיר קטוביץ שבשלזיה עילית, גרמניה, בנם של יוהאנה לבית איטְמן וד"ר יוזף זקס, רופא.
בשנת 1931 קיבל תואר בוגר במשפטים באוניברסיטת ברלין, וב-1933 קיבל תואר מוסמך (מגיסטר) מאוניברסיטת ארלנגן (Erlangen).
נוסף על כך למד מוזיקה בקונסרבטוריון שטרן בברלין.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
ב-1934–1935 למד בקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה בירושלים.
ב-27 בספטמבר 1935 נישא לאסתר (אֶרנָה) גרינוולד (Gruenewald), והיה אב לבת, נעמי דליות, ובן, יאיר זקס.
משנת 1936 ועד 1942 שימש כפסנתרן וצ'מבליסט הבית של שירות השידור של פלשתינה (א"י) (Palestine Broadcasting Service, PBS), ומ-1942 כיהן כעורך ומפיק מוזיקה בכיר בתחנה – ולאחר קום המדינה, ב"קול ישראל" ורשות השידור – עד פרישתו לגמלאות ב-1973.
הופיע כסולן עם תזמורות סימפוניות ובליווי מוזיקלי.
כתב עיבודים לפסנתר של קטעי חזנות, מוזיקה יהודית פופולרית וזמר עברי.
משנת 1948 היה חבר בחבר הבוחנים במוזיקה של משרד החינוך והתרבות, ארגון האמנים של ההסתדרות וקרן התרבות אמריקה-ישראל.
ב-1953 ייסד את "קולגיום מוזיקום" (Collegium Musicum) בירושלים.
פרסם מאמרים בנושאי מוזיקה בעיתונים ובכתבי עת למוזיקה בארץ.
היה חבר אגודת העיתונאים בישראל ואגודת מבקרי המוזיקה בישראל.
התגורר בירושלים ונפטר ב-1980, בגיל 72 ונקבר בהר המנוחות.
ארכיונו, הכולל יצירות מוזיקליות ומאמרים, שמור ב.
בתו נעמי זקס-דליות הייתה בעבר קריינית, שדרנית ועורכת ב"קול ישראל".
אריה ורשל הוא פרופסור אמריקאי ישראלי לכימיה ולביוכימיה באוניברסיטת דרום קליפורניה, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2013 ביחד עם מרטין קרפלוס ומיכאל לויט, על "פיתוח מודלים מרובי-סקאלות להבנת מערכות כימיות מורכבות".
ורשל נולד בקיבוץ שדה נחום ב-1940. שירת בצה"ל כקצין קשר בחיל השריון והגיע לדרגת סרן.
נלחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
ב-1966 קיבל בהצטיינות יתרה את התואר הראשון בכימיה בטכניון.
את עבודת הגמר עשה בהנחיית ראובן פאונץ.
את התואר השני ותואר דוקטור בכימיה פיזיקלית קיבל ממכון ויצמן למדע ב-1967 וב-1969 בהתאמה, כאשר במהלך לימודיו קיבל מלגת הצטיינות.
נושא הדוקטורט "קרוב "שדה-כוח מתואם" של משטחי אנרגיה ואנליזת הספקטרום, המבנה והתכונות התרמודינמיות של מולקולות פוליאטומיות" בהנחיית שניאור ליפסון.
בתקופה זו החל לשתף פעולה עם מיכאל לויט, לימים שותפו בזכייה בפרס נובל.
עם סיום התואר עשה בתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1972–1976 שב למכון ויצמן ובמקביל עבד במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית.
לאחר שלא קיבל קביעות, עבר בשנת 1976 למחלקה לכימיה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
מחקריו סייעו ליצירה של מודלים קוונטיים לחיזוי מבנה של חלבונים.
משנת 2008 חבר ורשל בחברה המלכותית לכימיה.
בשנת 2009 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
באוקטובר 2013 זכה בפרס נובל לכימיה, יחד עם מרטין קרפלוס ומיכאל לויט, על "פיתוח מודלים ממוחשבים (Multiscale modeling) להבנת מערכות כימיות מורכבות".
הפרס הוענק לשלושת הזוכים בדצמבר 2013.
את אשתו הכיר ורשל בשנה השלישית ללימודיו בטכניון.
אריה וולניץ הוא מוזיקאי, בסיסט, נגן קונטרבס, מפיק מוזיקלי ומעבד ישראלי.
וולניץ מכהן כראש מגמת ביצוע ומחלקת בס בבית הספר למוזיקה רימון.
וולניץ שירת בצבא כמעבד בתזמורת חיל האוויר וכנגן בס בלהקת פיקוד דרום.
וולניץ' הוא בוגר Mannes College of Music בניו יורק (שם למד בין היתר אצל פסנתרן הג'אז ריצ´י ביירק) ומכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
וולניץ הופיע בפסטיבלי ג'אז רבים בארץ ובעולם, ונחשב לנגן אולפן מבוקש.