tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלחין והפסנתן הוגי קרמייקל מופיע בסרט כפסנתרן, שחקן וסיידקיק.
הוא הכיר את ביקס ביידרבק והופיע אתו.
את פרקי הנגינה של קירק דאגלס מנגן החצוצרן הנודע הארי ג'יימס.
ריק מרטין (קירק דאגלס) מתאהב במוזיקת ג'אז ובנגינה בחצוצרה מאז שהיה ילד קטן.
הוא רכש חצוצרה בעזרתו של נגן החצוצרה ארט האזרד (חואנו הרננדז) שלימד אותו את סודות הנגינה והטכניקה בכלי זה.
כעת הוא בוגר ומוצא עבודה בתזמורתו של ג'ק צ'נדלר (וולטר ריד) שם הוא פוגש את הזמרת ג'ו ג'ורדן (דוריס דיי) ואת פסנתרן הג'אז "סמוק" (הוגי קרמייקל).
שניים מכירים בכישרונו של ריק שמתקשה לנגן בתזמורת ריקודים עם כללי נגינה נוקשים ומרבה לאלתר על החצוצרה, דבר שמביא לפיטוריו.
ג'ו מסדרת לו עבודה בתזמורת ביג בנד בניו יורק ומכירה לו את חברתה איימי נורת' (לורן באקול).
איימי היא מתמחה בפסיכיאטריה, אכולה בבעיות נפשיות לאחר שאימה התאבדה ומעדיפה מוזיקה קלאסית ונגינה של שופן על פני ג'אז.
למרות זאת ריק נמשך אליה והם מתחתנים.
הנישואים אינם מוצלחים והם רבים כל הזמן.
ריק מתחיל לשתות אלכוהול, להיפגש פחות עם עמיתיו הנגנים ואיכות נגינתו יורדת.
ארט נפגש איתו בבית קפה ומנסה לשווא לעודד אותו.
ביציאה מבית הקפה נפגע ארט ממכונית ומועבר לאשפוז.
ריק ממהר לבית החולים אבל מסתבר שארט כבר מת.
הוא נוכח בעצב בטקס האשכבה שלו בכנסייה.
בשובו הביתה אומרת לו איימי כי החליטה לעזוב את ההתמחות ולנסוע לפריז עם חברתה וכי התחתנה איתו רק כדי לחוות מה זה נישואים.
היא רוצה להתגרש ובחמת זעם שוברת את תקליטיו הרבים.
ריק בורח לרחובות ניו יורק שתוי, נופל ברחוב ומובא לבית מחסה לאלכוהוליסטים.
סמוק וג'ו מוזעקים למקום ומעבירים אותו לבית חולים.
בניגוד לספר ולמציאות, ריק מתאושש וממשיך להופיע עם סמוק וג'ו שמבצעים ביחד את השיר With the Song in my Heart.
איש שטח הוא מותחן ריגול משנת 2019 מאת ג'ון לה קארה שיצא לאור ב-17 באוקטובר 2019 והיה הרומן האחרון של לה קארה שיצא לאור לפני מותו בשנת 2020. הרומן מתרחש על רקע הברקזיט.
הרומן מתרחש בשנת 2018 ומתאר את מערכת היחסים בין נט (קיצור לאנטולי), המספר, איש בן 47 בשירות הביון החשאי הבריטי (MI6), לבין אד, צעיר בן 25 בערך, איתו הוא משחק בדמינטון מדי שבוע.
בפסקת הפתיחה של הרומן מתאר נט:
"הפגישה בינינו לא הייתה פרי תחבולה מתוחכמת.
לא מצדי, לא מצד אד, לא מצד אף אחת מהידיים הנסתרות המושכות כביכול בחוטים שלו.
לא צפו בנו לא בחשאי ולא בבוטות.
הוא הזמין אותי להתמודדות ספורטיבית.
לא הייתה שום תחבולה מתוחכמת, שום מזימה, שום קנוניה."
החל מפתיחה זו ולאורך הרומן פזורים רמזים מטרימים לכך שקשר זה לא יוביל לטוב.
נט הוא מפעיל סוכנים ותיק שלאחר שנים של תפקידים בחו"ל שב ללונדון, ומוטל עליו לנהל את "המקלט", תחנה המפעילה משתפי פעולה משניים.
אשתו, פְּרוּ, היא עורכת דין ופעילה לזכויות אדם.
נט מתאר אותה כ"שותפה לשירותים משפטיים כלליים בעלי אופי רחום במשרד עורכי דין ותיק ומבוסס בסיטי של לונדון, אבל מטפלת בעיקר בתיקי פְּרוֹ בּוֹנוֹ."
את עצמו מתאר נט על-פי תיאורו על-ידי מעסיקיו:
"אני בעל קסם מחוספס ופתיחות של איש העולם הגדול.
בהופעתי החיצונית ובהליכותיי אני ארכיטיפ בריטי, מוכשר להרצאת טענות רהוטה ומשכנעת בטווח הקצר.
אני מסתגל לנסיבות וגם חף מרתיעות מוסריות שאין להתגבר עליהן.
אני עשוי להיות חם מזג, וכמו כן בלתי מחוסן בעליל מפני קסמן של נשים.
אני חסר התאמה טבעית לעבודה משרדית או לחיי קבע.
אני מחוסר תגובה טבעית למשמעת.
זה עשוי להיות הן מגרעת והן מעלה."
"יותר מעשרים שנה, קודם עם פְּרוּ ואחר כך בלעדיה, שֵירַתי את מלכתי במסווה דיפלומטי או קונסולרי במוסקבה, בפראג, בבוקרשט, בבודפשט, בטביליסי, בטריאסטה, בהלסינקי, וממש לאחרונה בטאלין, מגייס ומפעיל סוכנים חשאיים מכל גוני הקשת."
בתום כל משחק בדמינטון נט ואד יושבים לשתיית בירה ולשיחה.
באוזני בתו, סְטֶף, נט גלוי יותר.
הוא אומר שאנגליה 'כאם לכל הדמוקרטיות' אינה קיימת יותר, ומוסיף: "ממשלת מיעוט שמרנית של חדלי אישים מן הסוג הירוד ביותר.
שר חוץ בהמה בור ועם הארץ שאותו אני אמור לשרת.
יחד עם סגניתו הצעירה פלורנס נט מתכנן מבצע מודיעין למעקב אחר אוליגרך המתגורר בלונדון, אך המבצע אינו מאושר, ולכן פלורנס פורשת.
אד מזמין את נט למשחק זוגות, ונט מביא אתו למשחק את פלורנס, קודם שנודע לו על פרישתה.
במבצע מודיעין אחר, למעקב אחר מפעילת סוכנים רוסית המגיעה ללונדון, שנט נמנה עם מוביליו, מתברר שאד מרגל למען רוסיה, ועקב כך נט נחקר על-ידי עמיתיו (אותם הוא מכנה לאורך הרומן "ה־chers collègues שלי") על קשריו אתו ומודח ממשׂרתו.
פלורנס ואד מחליטים להינשא, ונט, הרוצה להצילם מהגורל הצפוי לאד כמרגל שנחשף, מתכנן יחד עם פְּרוּ את החילוץ.
העורכת של ג'ון לה קארה בהוצאת ויקינג ספרים, מרי מאונט, אמרה כי "העניין בלה קארה הוא שהוא תמיד היה בבית באירופה כמו בבריטניה.
אדם עם ניסיון כשלו במלחמה הקרה לא יכול היה להתרחק מהמחלוקות בבריטניה, ובין בריטניה לאירופה.
לאחר משאל העם, לא הייתה לו ברירה אלא להסתכל על המקום בו אנו נמצאים כעת.
הוא יומרני להפליא, וספר רגשי מאוד מבחינת כמה שהוא מרגיש קשור להיסטוריה של בריטניה ואירופה.
אי אפשר להסיט את המבט, הוא מתייחס למשבר הפוליטי העכשווי".
לדברי בת'אן פטריק, כותבת ב-NPR, "ההודעה לעיתונות שלפני הפרסום מספרת לנו שזה 'רומן הברקזיט' של לה קארה, אבל זה מקטין רומן שעשוי להיות דיוקן במיניאטורה של מרגלים מודרניים, אך הוא מיניאטורה מפורטת להדהים ומשעשעת כמו כל דבר בז'אנר שלו כיום".
רוברט מק'רום כתב על הספר; "לה קארה מביא סיפור לתקופות שלנו, גדוש בתיבול הקלאסי של בגידה, שיגעונות של המדינה החשאית ושבריריות אנושית עצובה, כולם אפויים למותחן עכשווי חם מהתנור, שהשראתו חלקית מהמזימות של אוקראינה במאה ה-21, כיום.
יותר מתמיד צומת הגבול של הפוליטיקה של המעצמה הגדולה".
סקירת ספרים אנונימית באתר Kirkus Reviews סיכמה כי זו "הצדעה טראגיקומית הן לכוחות ההחלמה של גיבורו בעבר והן לקריירה המדהימה של מחברו הלא מוכן".
מייקל ג'יי מקאן מצא את הספר "תענוג לקריאה" אך גם ציין כי הדמויות המשניות אינן מיושנות והסוף "מרגיש נמהר וקטום למדי".
"איש של לילה" הוא סינגל של הזמרת הישראלית רוני דלומי, שיצא לאור ב-3 במאי 2015. זהו סינגל הבכורה מתוך אלבומה השלישי תסתכל עליי.
השיר נכתב והולחן על ידי דלומי, ביחד עם אביב קורן והופק בידי אורי אבני.
השיר מתאר מערכת יחסים בין גבר הפעיל בעיקר בשעות הלילה לאישה המעדיפה את שעות היום.
הדוברת בשיר מתארת כיצד היא ממתינה לבן-זוגה שיבוא לחבק אותה לפני השינה.
דלומי סיפרה שכתבה את השיר בעקבות שיחת טלפון לילית עם בעלה.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, תוך שהעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
איש קטן גדול הוא מערבון אפי אמריקאי משנת 1970 בבימויו של ארתור פן, עם דסטין הופמן, צ'יף דן ג'ורג' וריצ'רד מאליגן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "איש קטן גדול" של תומאס ברגר משנת 1964.
העלילה היא על אדם לבן שנשבה בילדותו על ידי שבט השאיין ועבר מספר פעמים מהשבט לצבא הפרשים של ארצות הברית.
הסרט שונה ממערבונים אחרים בכך שהוא מציג את הילידים האמריקאים באור חיובי לעומת צבא ארצות הברית, שעורך בהם רצח עם עם מפקד קשוח כמו גנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר, המקפיד להשמיד גם את נשותיהם וילדיהם של הילידים כדי שלא יהיו מקור לריבוי מחודש של השבטים.
בסרט מתוארים שני קרבות של צבא ארצות הברית בפיקודו של גנרל קסטר נגד האינדיאנים - טבח ואשיטה (1868) והקרב הגדול בקרב ליטל ביגהורן (1876) בו ניצחו האינדיאנים וקסטר נהרג.
צ'יף דן ג'ורג' היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
דסטין הופמן היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
התסריט של קאלדר וילינגטון היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה לסרט דרמה מעובד.
ב-2014 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
הסרט מתחיל בשנת 1970 במוסד סיעודי, כשהיסטוריון (ויליאם היקי) מקליט את ג'ון קראב (דסטין הופמן) בן 121 המספר לו על קורותיו המדהימים כשבוי בידי שבט השאיין, כחבר של ביל היקוק הפראי וכאדם הלבן היחיד שנשאר בחיים לאחר קרב ליטל ביגהורן בפיקודו של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר.
ב-1859 נלקחים ג'ון ואחותו קרולין לשבט השאיין לאחר שהוריהם נרצחו והמשק הועלה באש.
קרולין בורחת לאחר שהאנדיאנים מגלים שהיא אשה וג'ון נשאר ומאומץ על ידי ראש השבט "אולד לודג' סקינרס" (צ'יף דן ג'ורג') שהוא קורא לו "סבא".
הוא לומד את מיומנות האינדיאנים ומכונה "אדם קטן גדול" על אומץ ליבו.
ב-1865 מותקף השבט על ידי פרשים אמריקאים וג'ון בן ה-16 נלקח בשבי.
הוא מאומץ על ידי משפחת הכומר פינדרייק ובעיקר על ידי גב' לואיז פינדרייק (פיי דאנאוויי) שעוגבת עליו.
הוא עוזב אותה ומתחבר למר מריוות'ר (מרטין בלזם), רמאי שמוכר שיקויים לכל המחלות.
הם מותקפים על ידי אנשים זועמים שמכסים אותם בזפת ונוצות.
בראש המתקיפים קרולין (קרול אנדרוסקי) שמזהה את אחיה.
היא לוקחת אותו ומאמנת אותו להיות אקדוחן כמו ביל היקוק הפראי (ג'ף קורי) אבל ג'ון צופה בבילי הורג אקדוחן אחר ששלף נגדו ומחליט שזה לא בשבילו.
הוא פותח חנות בגדים ומתחתן עם אולגה השוודית.
העסק פושט רגל והם נאלצים לעזוב.
שם הוא נפגש בפעם הראשונה עם גנרל קסטר (ריצ'רד מאליגן) שמייעץ להם לנסוע מערבה.
בדרך מותקפת הכרכרה שלהם על ידי שבט השאיין, אולגה נחטפת וג'ון נלקח שוב בשבי ומזוהה על ידי ה"סבא" שלו.
כעבור זמן הוא פוגש שוב בקסטר ומתגייס לרגימנט הפרשים השביעי כמוביל פרדות.
הוא משתתף בהתקפה על שבט השאיין אבל באמצע הקרב הוא מחליף שוב צד ומציל את סנשיין (אמי אקלס) שזה עתה ילדה.
הוא חוזר לשבט ומנהל יחסים עם אחיותיה של סנשיין שבעליהן נהרגו וכן נולד לו בן.
ב-1868 מתקיף קסטר את השבט ומצווה לחייליו להרוג גם נשים וילדים במה שנקרא טבח ואשיטה.
ג'ון מצליח להימלט ביחד עם ה"סבא".
בלילה הוא חודר למחנה של קסטר במטרה לרצוח אותו אבל עצביו בוגדים בו והוא עוזב.
כעת בלי משפחה הוא שוקע בשתיית אלכוהול ומגיע לדדווד שם הוא נפגש שבו בבילי היקוק שתומך בו ומבקש ממנו להעביר כסף לאלמנה אתה הוא מנהל יחסים בחשאי.
זמן קצר לאחר מכן נרצח בילי היקוק לנגד עיניו.
ג'ון מביא את הכסף לאלמנה שנמצאת בבית בושת וג'ון מזהה את גב' פינדרייק שנקראת כעת לולו קיין (פיי דאנאוויי).
היא שוב מנסה לפתות אותו אבל הוא מסרב.
ג'ון נוטש הכל וחי כנזיר עד שהוא מחליט להתאבד בקפיצה מצוק גבוה.
לפני שהוא קופץ הוא מבחין בצבאו של קסטר המתכונן לקרב ליטל ביגהורן ומחליט להצטרף אליהם.
קסטר לא שומע לאזהרת קציניו לסגת ושואל את ג'ון מה לעשות.
ג'ון אומר לו שבעמק יש הרבה אינדיאנים וקסטר לא מאמין לבוגד הזה ומוביל את אנשיו לעמק שם הם מחוסלים בידי האינדיאנים.
קסטר יוצא מדעתו ומתחיל לנאום כאילו הוא חבר הסנט.
הוא מתנפל לבסוף על ג'ון הפצוע ורוצה לירות בו אך נהרג מחיצים שיורה בו "דב צעיר" (קאל בליני).
ג'ון חוזר לשבט ומוצא בו את ה"סבא" (הצ'יף) שהוא עיוור ומבקש ממנו להובילו למקום בו ישכב ויתחבר עם הרוח הגדולה.
הזקן נשכב ומחכה למותו אך לפתע יורד גשם והוא מתעורר וג'ון מוביל אותו בחזרה לשבט.
ההיסטוריון סוגר את מכשיר ההקלטה ועוזב את המוסד הסיעודי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדסטין הופמןג'ק קראבצ'יף דן ג'ורג'אולד לודג' סקינסראש שבטפיי דאנאוויילואיז פנדרייק/לולו קייןמרטין בלסםמריוות'ראיש מכירותריצ'רד מאליגןג'ורג' ארמסטרונג קסטרגנרלג'ף קוריביל היקוק הפראיאקדוחןויליאם היקיהיסטוריוןקרול אנדרוסקיקרולין קראבקלי פיטרסאולגה קראבאמי אקלססנשייןקאל בלינידב צעירלוחם אינדיאני
אישה בברלין הוא סרט דרמה היסטורית גרמני-פולני, שמבוסס על ספרה האוטוביוגרפי בעל אותו השם של מרתה הילרס.
הסרט מספר את סיפורה של עיתונאית גרמנייה צעירה ששמה אינו נחשף (מגולמת בידי נינה הוס).
בעלה יצא להילחם בחזית המזרחית ולא חזר.
היא נותרת בברלין כאשר העיר נכבשת בידי הצבא האדום.
נשות העיר מופקרות כליל לידי החיילים הסובייטים, שמבצעים אונס המוני.
גיבורת העלילה נאנסת פעמים רבות בידי חיילים אקראיים, ולבסוף מחליטה למצוא גבר שיגן עליה.
היא מפתה את אנדריי ריבקין (יבגני סידיחין) - מאיור בצבא האדום, שמתאהב בה נואשות.
הוא מביא לה אוכל ומתנות, ומגן עליה מפני החיילים האחרים.
אישאן פנדיטה (בהינדי: इशान पंडिता; נולד ב-26 במאי 1998 בניו דלהי שבהודו) הוא כדורגלן הודי המשחק בעמדת החלוץ בנבחרת הודו.
פנדיטה גדל במחלקות הנוער של אלקובנדס, אלמריה, לגנס וז'ימנסטיק טרגונה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פובלה מאפומט מהליגה הספרדית הרביעית, ובהמשך שיחק בלורקה, גם היא מהליגה הספרדית הרביעית.
ב-3 באוקטובר 2020 חתם פנדיטה בגואה מליגת העל ההודית.
הוא ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-2 בספטמבר 2021 חתם בג'אמשדפור מליגת העל ההודית.
הוא ערך 34 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-10 באוגוסט 2023 חתם בקרלה בלסטרס לשנתיים עם אופציה לשנה נוספת.
ב-25 במרץ 2021 ערך פנדיטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הודו, בתיקו 1-1 נגד נבחרת עומאן במשחק ידידות.
ב-14 ביוני 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת הונג קונג במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2023.
נכלל בסגל נבחרת הודו לטורניר גביע אסיה 2023.
איש קטן ושמו טייט הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1991 שביימה ג'ודי פוסטר בתפקידה הראשון כבמאית לפי תסריט של סקוט פרנק.
הסרט עוסק בפרד טייט, ילד מחונן בן שבע, המחפש מימוש עצמי במסגרות לימודיות וחברתיות שאינן מממשות תמיד את האינטליגנציה שלו.
הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-18 באוקטובר 1991 בהפקת , שפשטו רגל חודשיים אחרי יציאת הסרט ומוזגו עם מטרו גולדווין מאייר.
ג'ודי פוסטר, שהייתה ילדה מחוננת בעצמה, התרשמה מהתסריט והתעניינה בבימוי הסרט.
סרטי אוריון היו על סף פשיטת רגל, היו להם ספקות לגבי הבימוי, והם אישרו את הסרט אחרי שפוסטר הציעה לשחק בו ללא תשלום.
הסרט כולל יסודות אוטוביוגרפיים מחיי פוסטר.
רוב הסרט צולם בשכונת "מעל הריין" בסינסינטי ובמרכז העיר סינסינטי.
סצנות נוספות צולמו בערים הגבעה האינדיאנית ואוקספורד באוהיו, ובאוניברסיטת מיאמי.
בארצות הברית הכנסות הסרט היו 25 מיליון דולר, אחרי שנוצר בתקציב של 10 מיליון דולר.
דדה טייט (ג'ודי פוסטר) היא מלצרית קוקטיילים חד-הורית צעירה עם אינטליגנציה רגילה, המגדלת את בנה הגאון, פרד ().
כשהחל לדבר, אחז בצלחת ואמר "מזוודה".
היא אמרה לו שזו צלחת, לא מזוודה, אבל קפאה במקומה כשהתבהר לה שיצרן הצלחת נקרא "מזוודה".
בגיל שבע, יכולות פרד בקריאה ובמתמטיקה יוצאות דופן, הוא מנגן בפסנתר כמו מוצרט ומצייר כמו לאונרדו דה וינצ'י.
משאלתו הגדולה של פרד היא להיות פופולרי ומאושר כמו תלמידים אחרים בכיתתו, אבל האינטליגנציה הגבוהה שלו גורמת לבידודו החברתי בבית הספר הציבורי.
דדה שוקלת לעבוד בקיץ בפלורידה, שבה עשויים שמש ואוויר צח להקל על האולקוס של פרד.
כישורי פרד מגיעים לידיעת הפסיכולוגית ג'יין גרירסון (דיאן ויסט), שהייתה ילדת פלא מוזיקלית, והעוזר שלה, גארת' (דייוויד הייד פירס), המנהלים את מכון גרירסון, בית ספר לילדים מחוננים.
ג'יין מבקשת רשות מדדה לשבץ את פרד במכון, כדי לפתח את כישוריו האינטלקטואליים בדרכים שבית ספר ציבורי לא יכול.
פרד מוצא מכתב מג'יין לדדה על המכון, אומר לאימו שהוא רוצה לבקר בו, והיא לוקחת אותו לראיון.
פרד פוגש את ג'יין, הם דנים בציורי וינסנט ואן גוך, ופרד מנגן קטע פסנתר קלאסי לג'יין.
היא מזמינה אותו להשתתף בכנס "אודיסיאה של השכל", תוכנית בת שלושה שבועות לילדים מחוננים באורלנדו בפלורידה.
אם פרד ייהנה בכנס, הוא יתקבל למכון בסתיו.
דדה הבוהמיינית נרתעת מפורמליות המכון, ומעדיפה שלפרד יהיה חינוך קונבנציונלי יותר, אבל כשאף אחד מתלמידי כיתתו אינו מגיע למסיבת יום ההולדת השביעי של פרד, דדה מסכימה שפרד ייסע לכנס.
למחרת מצטרף פרד לג'יין, לגארת' ולארבעה ילדים מחוננים נוספים בדרכם לכנס.
פרד מנסה להתיידד עם הילדים האחרים, ומתרשם במיוחד מ"המתמטיקאי" דיימון וולס (פ' ג' אושלן), אחד מתלמידיה הטובים של ג'יין, הלובש גלימה שחורה בכל מקום שהוא הולך.
בתחרות, פרד המום מיכולות הילדים, אבל ג'יין מעודדת אותו להתגבר על ביישנותו ולהצטרף.
בתחרות מתמטיקה מקבל דיימון שאלה מאתגרת, אבל פרד פולט בלי כוונה תשובה נכונה ועולה לשלב הבא.
דיימון כועס עליו, מתרכך בזמן רכיבה על סוסים בחוות ג'יין, ומהווה את התובנה הראשונה של פרד לעולם מחוץ לאקדמיה כשהוא אומר לו: "לא גודל מנת המשכל של גבר חשובה, אלא איך הוא משתמש בה".
ג'יין מנסה להתקרב אל פרד, אך אינה מסוגלת להתייחס אליו כאל שום דבר אחר חוץ מנושא למחקר.
פרד נרשם לאוניברסיטה ולומד בה פיזיקת קוונטים כשאימו, דודתו ובני דודיו נוסעים לפלורידה לקיץ, בניסיונה של דדה לעסוק בריקוד.
אדי (הארי קוניק הבן), סטודנט בוגר, זורק גלובוס באוויר ופוגע בטעות בפרד.
כפיצוי, מרכיב אדי את פרד על הטוסטוס שלו בקמפוס, הם מנגנים ג'אז בפסנתר באולם הקונצרטים, ואדי מראה לו איך לשחק ביליארד בבר.
פרד נהנה מבילוי עם מי שאינו גאון, מאבד את תחושת הזמן, מאחר לחזור למכון ומכעיס את ג'יין.
כמה ימים לאחר מכן, הולך פרד לביתו של אדי, מוצא שם את חברו במיטה עם אישה צעירה, ובורח החוצה.
אדי רץ אחריו ומסביר לו שאינו יכול להיות שמרטף שלו, אף על פי שהוא נהנה בחברת פרד.
אדי אומר לפרד שהוא צריך למצוא חברים בגילו, והחזרה לבידוד גורמת לפרד סיוטים, שבהם מתייחסים אליו כאל פריק ויוצא דופן.
במבחן אמצע הסמסטר יוצא פרד באמצע.
ג'יין מצרפת את פרד לפאנל ילדים מחוננים בטלוויזיה.
לפני הופעתו בשידור חי עם ג'יין, מביע פרד תסכול מג'יין, המדברת רק על נושאים אקדמיים ואין לה חברים משלה.
היא דוחה את הערותיו, ומתמקדת בחשיבות השידור.
בשידור, טוען פרד שאמו מתה, מתנהג ככסיל ומדקלם שיר ילדותי שחיבר אחד התלמידים בכיתתו לשעבר, לפני שהוריד את המיקרופון ויצא מהאולפן.
דדה צופה מהמלון שלה בחלק מהשידור, וטסה חזרה לדירתה בעיר.
ג'יין אינה מצליחה למצוא את פרד, אבל דדה מוצאת אותו בדירתה, ומחבקת אותו.
שנה לאחר מכן, מסתגל פרד למסגרת התלמידים המחוננים, בעיקר אחרי שתלמיד צעיר יותר התקבל לבית הספר של ג'יין.
דדה מארחת מסיבת יום הולדת רבת משתתפים לפרד, ומתאימה את התפתחותו הרגשית של פרד לאינטליגנציה שלו.
המבקרים שיבחו את בימוי פוסטר, את תסריט פרנק ואת צוות השחקנים.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes דירג את הסרט ב-71 מתוך 100 על סמך 31 ביקורות, ודירג אותו בממוצע הביקורות של משתמשי האתר כ-6.3 מתוך 10. אתר Metacritic דירג את הסרט ב-71 מתוך 100 על סמך חמש ביקורות, וב-6.4 מתוך 10 על סמך ביקורות המשתמשים באתר.
מבקר הקולנוע האמריקאי רוג'ר איברט העניק לסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה והתייחס לאופן שבו דומה מוטיב הסרט לחיי פוסטר.
"איש עוד לא הכיר אותי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם.
הוא יצא לאור בשנת 1989, על ידי חברת התקליטים פונוקול, כסינגל מתוך האלבום "חופשי".
השיר נכתב והולחן על ידי אהוד מנור ומתי כספי, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-17 בספטמבר 1989 בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-13. ב-3 באוקטובר עלה השיר למקום השישי
– המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
לבסוף, ב-7 בנובמבר, לאחר שבעה שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי.
אישה, חיים, חופש (בכורדית: גִ'ין גִ'יאַן אַזָאדִי - ژن، ژیان، ئازادی, בפרסית: זָאן, זֵנדֵגִי, אַזָדִי - زن، زندگی، آزادی) היא סיסמה פוליטית כורדית שנפוצה בתנועת העצמאות הכורדית ובתנועה הקונפדרטיבית הכורדית, ומאוחר יותר נפוצה גם באופוזיציה למשטר המשמרות המהפכה באיראן בעקבות רצח מהסה אמיני.
הסיסמה שמשה לראשונה בתנועת החירות הכורדית בסוף המאה ה-20, בייחוד בתנועת הנשים הכורדית שהוקמה כתגובה לרדיפות באירן, עיראק, סוריה וטורקיה.
הסיסמה צברה פופולריות כשאומצה על ידי דמויות בולטות כמו עבדוללה אג'לאן שבכתיבתו המאוחרת אימץ רעיונות אנרכיסטיים ואנטי-פטריארכליים, ושילב ברעיונותיו הקונפדרטיביים גם רעיונות פמיניסטיים אותם כינה 'ג'ינאולוגיה' (ژن - אישה).
זו הייתה סיסמת הכוחות הלוחמים הכורדיים אשר פרצו את מצור המדינה האיסלאמית על קובני, בדגש על יחידות ההגנה של הנשים שלקחו חלק בקרבות וסיסמה נפוצה באוטונומיה הכורדית ברוג'בה.
ב-25 בנובמבר 2015 שימשה הסיסמה בכינוסים לציון היום הבינלאומי למאבק באלימות כלפי נשים במספר מדינות באירופה.
הסיסמה נקראה במהלך הלווייתה של מהסא אמיני, אירנית צעירה ממוצא כורדי שמתה במעצר לאחר שנעצרה ועונתה כיוון שלטענת הרשויות לא לבשה את החג'אב שלה כראוי, בסאקז, ולאחר מכן בהפגנות בסננדג'.
ב-21 בספטמבר 2022 נשמעה הסיסמה גם בהפגנת סטודנטים מאוניברסיטת טהרן, ובהמשך סטודנטים מאוניברסיטת שירז למדעי הרפואה אימצו אף הם את הסלוגן ואף הרחיבו אותו ל'אישה, חיים, חופש, גבר, מולדת, שגשוג'.
בעקבות כך החלה הסיסמה לשמש גם בהפגנות ואירועי סולידריות עם נשות אירן, תנועת זכויות האדם באירן והאופוזיציה האירנית באירופה ובמקומות נוספים.
איש פשוט הוא סרט מתח דרמטי אמריקאי-סרי לנקי משנת 2013, בבימויו של צ'אנדרה רטנאם ובכיכובם של בן קינגסלי ובן קרוס.
הסרט מבוסס על הסרט ההודי "יום רביעי!" משנת 2008, ומתאר את סיפורו של אדם פשוט שמבצע פעולות טרוריות במטרה להשיג צדק בעיר קולומבו, סרי לנקה.
איש פשוט זכה בפרסי הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במדריד ובמדליית ארד בקטגוריית הסרטים העלילתיים בפרסי הטלוויזיה והקולנוע הבינלאומיים של פסטיבלי ניו יורק, שלוש מתוך 119 מדליות זהב בעולם, 145 כסף, 104 ארד, ו-327 תעודות פיינליסט שהוענקו באותו יום.
העלילה מתמקדת בדמותו של "האיש הפשוט" (בן קינגסלי), אדם בלתי מזוהה שנוקם את סבלו באמצעות תוכנית טרור מורכבת.
הוא ממקם פצצות ברחבי העיר קולומבו ומאיים לפוצץ אותן אם דרישותיו לא ייענו.
דרישותיו כוללות שחרורם של ארבעה טרוריסטים מסוכנים מהכלא.
ראש משטרת קולומבו, מפקח ג'וליה (בן קרוס), נאלץ להתמודד עם האיום ולמצוא דרך למנוע את האסון תוך שמירה על הסדר הציבורי.
בן קינגסלי בתפקיד "האיש הפשוט" - אדם בלתי מזוהה שמתכנן פיגוע טרור כדי להשיג צדק.
בן קרוס בתפקיד מפקח ג'וליה - ראש משטרת קולומבו שמנסה לסכל את תוכניתו של האיש הפשוט.
פטריק רטנאם בתפקיד דוידוויד - קצין משטרה שמסייע למפקח ג'וליה.
נום פרנקלין בתפקיד טומסקו - אחד מהטרוריסטים שהאיש הפשוט דורש את שחרורם.
הסרט "איש פשוט" קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים.
מצד אחד, המשחק של בן קינגסלי זכה לשבחים רבים על הופעתו המרשימה בתפקיד הראשי.
מצד שני, היו ביקורות שטענו שהסרט לא מצליח להתעלות על המקור ההודי "A Wednesday!" מבחינת עלילה וקצב.
הסרט מציג דיון מעניין על סוגיות של צדק אישי מול חוק וסדר, אך המבקרים ציינו כי הגרסה האמריקאית-סרי לנקית איבדה משהו מהמורכבות הרגשית והאינטנסיביות של הסרט המקורי.
איש עם מצלמת קולנוע הוא סרט ראינוע תיעודי ניסיוני סובייטי משנת 1929. הסרט בוים על ידי דזיגה ורטוב, צולם על ידי אחיו של ורטוב, מיכאיל קאופמן, נערך על ידי אשתו של ורטוב, יליזווטה סווילובה, והופק בידי מינהלת הפוטו קולונע הכלל-אוקראינית.
הסרט מוגדר בידי רבים כאחד מסרטי התעודה הטובים בכל הזמנים.
הסרט מציג את החיים האורבניים בקייב, מוסקבה ואודסה בשלהי שנות העשרים.
אין בסרט שחקנים או כתוביות.
הוא מתמקד בחיי היום יום של האזרחים הסובייטיים, וביחסים בין האדם למכונות של העולם המודרני.
הסרט הציג לראשונה מגוון טכניקות קולנועיות, כגון חשיפה כפולה, הילוך מהיר, הילוך איטי, פריז פריים, מאטץ' קאט, ג'אמפ קאט, מסך מפוצל, דאץ' אנגל, אקסטרים קלוז אפ, טראקינג שוט, רברס שוט ואנימציית סטופ מושן.
הסרט בנוי מפרגמנטים תיעודיים קצרים, חלקם באורך שניות בודדות, שמראים את החיים בעיר המודרנית.
בין היתר: תנועת התחבורה והאנשים, עבודת הפועלים במפעלי התעשייה, אירועי תרבות, טיפולים רפואיים, זוגות מתחתנים ומתגרשים ברשות האוכלוסין, אישה יולדת והלוויה.
הסרט מחולק לשישה חלקים - בהתאם לסרטים שעליהם חלקים אלה הודפסו במקור.
זהו סרט אוונגרד, שבו הנושא משתנה תדירות.
ורטוב שאף ליצור מודעות של הצופה לתהליך היצירה, לחותם שמותיר היוצר בעובדות המציאות, באופן שכונה בהמשך מטא-קולנוע.
לכן, ה-"איש עם מצלמת הקולנוע" (הוא צלם הסרט מיכאיל קאופמן, אחיו של ורטוב) מופיע כשהוא מגיע למקומות שונים.
הוא מצלם את עצמו בשוטים מתוכננים מראש, שבהם הוא נראה, לדוגמה, מתקין מצלמה כשהוא עומד מעל מצלמה גדולה יותר, או מציג את השתקפותו בתוך כוס בירה.
מוצגת גם העורכת של הסרט בעבודתה, כאשר היא רושמת וממיינת את חומר הצילום הטרי.
אף על פי שבכתובית הפתיחה נאמר שאין בסרט שחקנים כלל, קיימות בסרט סצנות מבוימות; כגון אישה שמתלבשת וחתיכות שחמט שמוזזות למרכז הלוח (ואז, בהילוך אחורי, חוזרות לעמדת הפתיחה).
הסרט משתמש גם באינמציית סטופ מושן, כאשר מוצגת מצלמה שזזה לבדה, מציגה את רכיביה, ואז יוצאת מן המסך.
לפני הוצאת הסרט צילם ורטוב סרטי תעודה ויומני קולנוע רבים, והיה מחלוצי הקולנוע התיעודי.
הסרט ממשיך את הקולנוע הניסיוני שיצר ורטוב יחד עם קבוצת יוצרי קולנוע נוספים - בין היתר, מיכאיל קאופמן ויליזווטה סווילובה - בטכניקה שהם כינו "קינוגלאז" (הלחם של המילים "קולנוע" ו-"עין").
הם שאפו להרחיב את אפשרויות ההבעה של לשון הקולנוע, ולהבדיל את הקולנוע מאמנויות התיאטרון והספרות.
ורטוב סבר שכוח הקולנוע נובע מיכולתו לפרוץ את גבולות הראייה האנושית.
בפרט, הוא התמקד באפשרות ליצור הבנה חדשה של חיי היום יום דרך העיבוד והערבוב של דימויים בודדים שמתרחש בפעולת העריכה.
"איש עם מצלמת הקולנוע" הוא ניסיון להביע את תפיסת ה-"קינוגלאז".
ורטוב כינה את הסרט "הופעה תאורטית" על המסך.
כתובית הפתיחה של הסרט מהווה הצהרת כוונות:
המניפסט מהדהד חיבור של ורטוב משנת 1922, בו ורטוב מגנה את הסרטים הפופולריים, שלטענתו מושפעים מדי מתיאטרון וספרות.
תוכנית הסרט נכתבה ב-19 במרץ 1928. מן הסרט נעדרות שלוש ה-"מערכות" הראשונות, שלועגות לקולנוע המשוחק.
אחת מה-"דמויות" הראשיות בסרט היא מצלמת הקולנוע, המצלמה הצרפתית Parvo .
דרך הקומפקטיות שלה, המצלמה יכולה להגיע לנקודות הכי בלתי צפויות, למקומות שתרתי משמע עין לא ראתה.
הסרט בנוי כ-"סימפוניה חזותית", כאשר האלמנט המרכזי שבונה את הסרט הוא העריכה האסוציאטיבית.
שדרכה, נוצר הרושם שעל המסך קורית יותר מהתרחשות אחת במקביל.
הדבר משקף את התחושה של מי שמתהלך בעיר, ויוצר פרשנות מודרניסטית על הסביבה העירונית.
זהו אחד הסרטים עם הכי הרבה קאטים בתולדות הקולנוע - יש בו כ-1175 שוטים נפרדים - באופן שמשקף את כוחה של העריכה ליצור משמעות.
השימוש בחשיפה כפולה ובמצלמות "נסתרות" גורם לסרט להיראות סוריאליסטי, ולא ליניארי.
כך, בסצנות רבות אנשים נראים כאילו הם משנים את גודלם, או נמצאים מתחת לאובייקטים אחרים.
באופנים אלו, הבמאי והעורך מוצגים לא כמתעדים של המציאות, אלא כבונים אותה מחדש.
ורטוב יצא מתוך אידאולוגיה מרקסיסטית - להציג לאזרח הסובייטי עיר עתידנית, שבמרכזה התיעוש, החשמל, ופירות העבודה הקשה.
זאת, במקביל לחשיבה המודרניסטית, שמאתגרת את מוסכמות האמנות.
מוטיבים רבים מן הסרט, כגון הקלוז אפים על המכונות, צילומי תצוגת החנויות, וצילומה של מכונת כתיבה, הופיעו בסרט הגרמני מ-1927, ברלין: סימפוניה של עיר גדולה.
עם זאת, לפי ורטוב, דימויים אלו פותחו בעבודתו, דרך תפיסת ה-"קינוגלאז", בעשר השנים שקדמו ליצירת הסרט.
עם יציאתו, הסרט לא התקבל בהתלהבות; הוא הוגדר כעבודה ניסיונית מדי.
לפי חלק מהחוקרים, הדבר קשור בביקורתו התמידית של ורטוב כנגד הקולנוע המבוים, אותו הוא הגדיר כ-"אופיום חדש להמונים".
בני זמנו של ורטוב טענו שהסרט העדיף את הצורה על התוכן, בתקופה בה הסגנון שהחל לשלוט בכיפה היה הריאליזם הסוציאליסטי.
סרגיי אייזנשטיין אף קרא לסרט "חוליגניות מצלמה חסרת טעם".
גם במערב הסרט עורר את חצי הביקורת.
לפי הבמאי והיסטוריון הקולנוע פול רות'ה , המבקרים בממלכה המאוחדת התייחסו לסרט כמעין בדיחה.
מבקרים אחרים התלוננו על הקצב המהיר של הקאטים, כגוןמבקרת הקולנוע מורדאונט הול מהניו יורק טיימס, שטענה כי הסרט מהיר מדי בשביל העין האנושית.
עם השנים הסרט הוערך כאחת מיצירות המופת של הקולנוע התיעודי.
ברשימה משנת 2012, דירג המכון הבריטי Sight & Sound את הסרט כסרט השמיני הטוב בכל הזמנים.
בשנת 2014 מבקרים מאותו מכון הגדירו את הסרט כסרט התעודה הטוב בכל הזמנים.
המכון הלאומי לקולנוע על שם אלכסנדר דובז'נקו דירג את הסרט כשלישי ברשימת מאה הסרטים הטובים בתולדות הקולנוע האוקראיני.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב כי: "הסרט הביע בפירוש את המתנה שהקולנוע אפשר: לערוך, לסדר, לתת קצב ושפה לרשמים שלנו, וכך להתעלות מעבר למה שאנחנו רואים".
בשנת 2015, הסרט עבר רסטורציה, תוך שימוש בעותק 35 מ"מ, הגרסה השלמה היחידה של הסרט.
הרסטורציה בוצעה על ידי מכון הקולנוע EYE באמסטרדם, שקיבל סיוע בתחום הדיגיטלי מחברת Lobster Films.
בעוד הסרט נמצא ברשות הציבור, חברת Flicker Alley היא בעלת הזכויות על הפצת מהדורת הבלו-ריי של הגרסה המשוחזרת.
"איש רזה" היה שם הקוד שניתן לתכנון של פצצת ביקוע גרעיני שפותחה על-ידי ארצות הברית במסגרת פרויקט מנהטן.
פיתוח הפצצה הופסק ב-1944, לאחר שהתברר כי שיעור הביקוע ספונטני של פלוטוניום שיוצר בכור הגרעיני היה גבוה מדי לשימוש בשיטת "ירי תותח", בשל הריכוז הגבוה של האיזוטופ פלוטוניום-240.
ב-1942, עוד בטרם עבר הפיקוח על המחקר האטומי לצבא ארצות הברית במסגרת מה שייקרא לימים "פרויקט מנהטן", קיים רוברט אופנהיימר ועידות בשיקגו (יוני) ובברקלי (יולי) שבהן דנו פיזיקאים בסוגיות תכנון פצצה גרעינית.
הוחלט לבחור בשיטת "ירי תותח", שבו שתי מסות תת-קריטיות של פלוטוניום מחוברות זו לזו על-ידי יריית "קליע" אל "מטרה".
רעיון חלופי של פצצה גרעינית מסוג קריסה הוצע על-ידי ריצ'רד טולמן, אך זכה להתייחסות מועטה בשל מורכבותו.
אופנהיימר בחן את האפשרויות בראשית 1943 והעדיף את עיצוב ירי התותח, אך כצעד מנע מפני פְּרֵדֶטּוֹנַצְיָה ייסד את קבוצת E-5 בלוס אלאמוס, בראשות סת' נדרמאייר, שתחקור את עיצוב הקריסה.
נקבע כי פצצות קריסה יעילות יותר במונחי תפוקה לנפח חומר בקיע, אולם הוחלט שהפצצה הפלוטוניום-תותחית תקבל את מרב המשאבים, שכן הייתה בה רמת אי-ודאות נמוכה יותר, ונניח כי עיצוב אורניום-ירי ניתן להתאמה ממנה.
שיטות "ירי תותח" ו"ביקוע" זכו לשמות הקוד "איש רזה" ו"איש שמן".
את השמות טבע רוברט סרבר, תלמידו לשעבר של אופנהיימר, בהתבסס על צורתם: "איש רזה" היה מתקן ארוך במיוחד ושמו נלקח מהרומן האיש הרזה מאת דשיל האמט וסדרת הסרטים שהתבססה עליו; "איש שמן" העגלגל נקרא על שם הדמות שגילם סידני גרינסטראיט בהנץ ממלטה.
פצצת האורניום "ילד קטן" נקראה מאוחר יותר, רק כדי להיבדל מ"איש רזה".
שמות הקוד אומצו גם בחיל האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF).
סיפור כיסוי טען כי סילברפלייט עוסק בהסבת קרון פולמן לשימוש הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט ("איש רזה") וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ("איש שמן").
אנשי החיל השתמשו בשמות הקוד גם בשיחות טלפון כדי ליצור רושם שהם מסבים מטוס עבור המנהיגים.
לצורך פיתוח עיצוב הירי התותחי בפלוטוניום אסף אופנהיימר בלוס אלאמוס צוות שכלל את המהנדס הבכיר אדוין מקמילן והפיזיקאים הבכירים צ'ארלס קריטצ'פילד וג'וזף הירשפלדר.
קריטצ'פילד עבד על סבוטים שנדרשו להשגת מהירות לוע גבוהה, והירשפלדר חקר בליסטיקה פנימית.
אופנהיימר ניהל את המיזם עד יוני 1943, אז הגיע קפטן הצי ויליאם סטרלינג פרסונס ולקח פיקוד על אגף החימוש.
בין אפריל 1943 לאוגוסט 1944 יצרו הארבעה ובדקו את כל רכיבי העיצוב.
פרסונס, שפיתח את המרעום הקרבתי, ניהל קשר עם גופים אחרים.
קריטצ'פילד, כראש קבוצת E-6, חישב מסות קריטיות והנהיג ניסויי ירי בדגמים מוקטנים בקני 20 מ"מ ו-3 אינץ'.
ניסויים פלוטוניום לא בוצעו בשל מחסור בחומר.
קבוצת E-8 של הירשפלדר בחרה אבק שריפה, מצת וקפצן מתאים וביצעה ניסויים בקנה מידה מלא.
ממדי הפצצה נקבעו כדי להתאים למטוס נשא.
הקבוצה העריכה מהירות לוע של כ-3,000 רגל/שנייה ולחץ של כ-75,000 psi.
לבסוף שולב מאיץ נייטרונים מפולוניום-210 ובריליום.
"איש רזה" תוכנן עוד בטרם יוצר פלוטוניום בכור דרך הקרנת אורניום-238. ההנחה הייתה כי, בדומה לאורניום-235, ניתן להרכיב מסה קריטית על-ידי ירי תותח.
כדי למנוע התפוצצות מוקדמת נדרש להאיץ את ה"קליע" לכ-3,000 רגל/שנייה.
משקל הגרסה המבצעית הוערך בכ-8,000 ליברות (3.6 טון).
לא היה מטוס שיכול לשאת את הפצצה ללא הסבה; ב-1943 הציע נורמן רמזי את אוורו לנקסטר הבריטי, אך הוחלט להסב B-29 סופרפורטרס אמריקני באמצעות שינוי מבנה תא הפצצות.
הפצצה התגלתה כבלתי יציבה אווירודינמית בשל אורכה.
דגמים מוקטנים ששוחררו מגרומן TBF אוונג'ר החלו להתגלגל ונשברו בקרקע.
ניסויי 1944 גילו ריכוז גבוה של פלוטוניום-240, שגורם לשיעור ביקוע ספונטני גבוה ולסיכון פְּרֵדֶטּוֹנַצְיָה.
נמצא כי נדרש קנה ארוך מכדי שמפציץ קיים יישא, ולכן הוחלט לעבור לעיצוב קריסה על מנת להשתמש בפלוטוניום.
איש עם שק הכסף וחנפנים (בהולנדית: Man met de geldzak en vleiers) הוא ציור שמן על לוח מאת הצייר הפלמי פיטר ברויגל הבן, המתוארך לסביבות שנת 1592. היצירה מתארת סצנה סאטירית המבוססת על פתגם פלמי עממי, שבמרכזה דמות גבר אמיד המושך אחריו חנפנים הנכנסים אל תוך אחוריו.
הציור מבוצע בטכניקה חופשית ורוויית הומור שחור, ומשקף את נטייתו של ברויגל הבן לעסוק בפגמי האדם ובביקורת חברתית באמצעות דימויים גסים אך מושחזים.
היצירה שמורה כיום באוסף ליידן.
הציור מציג קומפוזיציה עגולה ובה דמות גבר גדול ממדים, עירום מהמותן ומטה, כורע ליד עץ ואוחז בשק מטבעות שמהם נשפך כסף מתחת לבית השחי שלו.
בגבו נפתח חלל פעור, המזכיר את אחוריו, ולתוכו זוחלים בזה אחר זה חנפנים קטני קומה.
אחד מהם לבוש בגלימה חומה עם ברדס, המזוהה ככנראה נזיר פרנסיסקני – רמז לכך שגם אנשי דת משתתפים בחנופה.
הרקע כולל נוף כפרי עם עץ נוסף ובית במרחק, והסצנה כולה מתוארת בגוונים חמים ובמרקם צבע חופשי עם הדגשות באזורים מוארים של הבגדים.
קווי המתאר צוירו ישירות על הקרקעית, והקומפוזיציה עוקבת באדיקות אחר הרישום המקדים.
היצירה מבוססת על פתגם פלמי עממי שמהותו היא כי עושר מושך חנפנים, וניסוחו המושחז קושר בין כסף לבין כניעה משפילה: "מאחר שכל כך הרבה כסף נכנס לשקי, כל העולם נכנס לתוך החור שלי".
הדימוי הבוטה זוכה לטיפול סאטירי בידי ברויגל הבן, הממחיש את כוח המשיכה של העושר גם על דמויות מהעולם הרוחני.
הציור מתבסס על תחריט מאת יוהאנס ויריקס משנת 1568, שהיה חלק מסדרת "שנים־עשר פתגמים".
בדימוי המקורי הופיעה הכתובת הן בהולנדית והן בצרפתית, והן הבהירו את הפיתוי של העשיר לחלוק את עושרו ואת נכונות הזולת "לזחול אל תוך החור" תמורת טובת הנאה.
ברויגל הבן שמר על הקומפוזיציה הכללית של ויריקס, אך ערך שינויים מהותיים: הוא ויתר על היד המעניקה מטבעות, והעדיף להציג את הכסף נשפך ישירות מן השק.
כן שינה את צורת השק, והוסיף עץ ובית ברקע.
דימוי זה זכה לפופולריות רבה ונעשה בו שימוש נוסף בתחריט של יאן תאודור דה ברי, דבר המצביע על התפוצה הרחבה של הפתגם ושל הסאטירה הכרוכה בו.
איש רחל הוא סרט קולנוע שביים משה מזרחי ויצא לאקרנים בשנת 1975. הסרט הופק בשיתוף פעולה ישראלי-בריטי, ודובר אנגלית בלבד.
את התסריט כתב מזרחי יחד עם אשתו הראשונה, רחל פביאן, בעוד שאת התפקיד הראשי גילמה אשתו השנייה, השחקנית מיכל בת-אדם.
עלילת הסרט ועולמו הרעיוני הושפעו מכתביו של הסופר הבריטי רוברט גרייבס, ששימשו מקור השראה מרכזי לסרט.
הסרט מתמקד בתקופת שהותו של יעקב (לאונרד ויטינג) בביתו של לבן הארמי (מיקי רוני) בחרן שבמסופוטמיה, ואת סיפור אהבתו לרחל (מיכל בת-אדם).
דמותה של לאה מגולמת על ידי השחקנית הבריטית ריטה טאשינגהם, הידועה מ"קורטוב של דבש", ובסרט משתתפים גם יוסי גרבר, יאיר רובין, אבנר חזקיהו ויוסי פולק.
הסרט מהווה עיבוד לסיפורו של יעקב כפי שמסופר בספר בראשית, החל מבריחתו מבית הוריו לאחר שגנב את הבכורה מאחיו התאום עשו, ועד הגעתו לביתו של דודו לבן, שם מתאהב ברחל ומבקש את ידה.
על פי הסיפור, לפני שלבן מסכים לתת לו את רחל, עליו לשאת את אחותה הבכורה לאה, הפחות נחשקת.
בהמשך מתווספות שתי שפחות של הנשים, מהן נולדים לו שנים-עשר ילדים.
הסרט ממשיך ומתעד את עזיבתו של יעקב את בית לבן ואת מפגשו עם דמות מסתורית (משה איש כסית), המעניקה לו את השם "ישראל".
האירוע המרכזי והדרמטי ביותר בסרט הוא המפגש עם עשו, אחיו הכועס והפגוע, על שהשיג את הבכורה במרמה ומבקש לנקום.
יעקב מוצג כדמות תמה ופשוטה, שנקלע למשפחה של נוכלים ונוכלות המנצלים אותו, אך בהמשך מצליח להימלט כשהם עימו, ממשיכים לשלוט עליו ולנהל את חייו.
דמותו של אלוהים אינה נוכחת בסרט במקום זאת, הסביבה הדתית והחברתית נשלטת על ידי אלוהי בבל ואשור, שאליהם מושתתת משפחתו הפגאנית של יעקב.
הסרט מתאר את חייו של יעקב מלידתו ועד המסע חזרה לארץ כנען, ובמהלכו הוא פוגש את המלאך המסתורי שמעניק לו את הכינוי "איש רחל", שהוסב בדורות מאוחרים ל"ישראל".
רקע התקופה הקדומה מוצג כשלוב של חיי הבדואים המודרניים עם אלמנטים "ארכאולוגיים" של המזרח הקדום.
חיי היום-יום של העברים הקדמונים מוצגים כחלק אינטגרלי מהסביבה הפגאנית, שונה באופן מהותי מהחיים הבדואים הסובבים אותם, דבר התואם את ההיסטוריה ככל הנראה.
הסרט מתאפיין באותנטיות הודות לשימוש בנופים ישראליים ובשחקנים מקומיים, אם כי רוב כוכבי המשנה הם אמריקנים ואנגלים.
תפיסת הסיפור והשילוב הבדואי נלקחו ברבותם מהמחזה המפורסם של תיאטרון "אהל" משנות ה-20, "יעקב ורחל".
הסרט כמעט ולא שינה את ההצגה המקורית מבחינת הצגת חיי הבדואים הפרימיטיביים, ורבים מהמבקרים השוו את הסרט למחזה המקורי, לעיתים לא לטובת הסרט "איש רחל".
למרות ההשקעה הגבוהה בסרט, אשר עלתה על הרמה הרגילה לסרט ישראלי, הסרט זכה לביקורות פושרות מאוד, נכשל לחלוטין בקופות וירד מהמסכים לאחר שבוע הקרנה בלבד.
מזרחי ציין כי את הסרט מימן מפיק בריטי, וכי הוא הופץ באנגליה במשך שבועיים בלבד לפני שנעלם מהמסכים בשל כישלון מסחרי.
לדבריו, כיום אין אף עותק זמין של הסרט, והוא לא הופץ כלל בישראל, והוא עצמו הרגיש מעט אשם על הכישלון, מאחר שהדיבור בסרט היה כולו באנגלית.
גורם נוסף לכישלון הסרט היה שכאשר "איש רחל" נוצר, הופקו בארץ שתי הפקות גדולות נוספות, שתיהן לטלוויזיה הראשונה, "משה נותן החוק", בכיכובו של ברט לנקסטר וצולמה בסיני, והשנייה, שני סרטי טלוויזיה של הבמאי היווני מייקל קאוקיאניס, במאי "זורבה היווני", שהתבססו על סיפורי יעקב ויוסף.
המזל לא שירת את מזרחי, שכן שני הסרטים האלו צולמו בו זמנית ובמקומות דומים, מה שגרם לכך שהקהל היה עייף מהסיפור שכבר נחשף לו בגרסתו של קאוקיאניס, כאשר מזרחי הציג את אותו סיפור בגישה דומה.
למרות רעיונותיו החדשניים של הבמאי לצילום הסיפור המקראי, הבחירה להפיק את הסרט בדיוק בזמן שבו צולמו הפקות דומות בארץ נחשבה לביש מזל.
עם זאת, לאף אחת מהגרסאות האחרות לא הייתה רדיקליות דומה בהצגת הסביבה הפגאנית שבה התרחש הסיפור המקראי, כפי שהוצג בסרט "איש רחל" של משה מזרחי.
שחקנ/יתתפקידלאונרד ויטינגיעקבמיכל בת-אדםרחלריטה טאשינגהםלאהמיקי רונילבן הארמירחל לויאשתו של לבןשירה שפיראבלההדליה כהןזלפהיאיר רוביןעשויוסי גרבראלוהיםמשה איש כסיתמלאךאבנר חזקיהויצחקיוסי פולקסמית' הענקרוברט סטיבנס
אישה בוכייה (בהולנדית: Een huilende vrouw) הוא ציור שמן על לוח עץ, שנוצר באמצע עד סוף שנות ה-40 שלהמאה ה-17. היצירה מיוחסת למעגלו של רמברנדט.
הציור מתאר ראש של אישה בוכייה, עיניה מלאות דמעות ופיה סגור בעדינות.
היא מחזיקה ממחטה שקופה בעינה הימנית, בעוד שעל כתפה השמאלית מונח בד כבד בדוגמת משבצות.
ניגוד זה בין המרקמים - השקיפות העדינה של הממחטה לעומת משיכות המכחול העבות של הבגד - מדגים עיסוק טכני עשיר במרקמים, אור וצל.
עור פניה של הדמות צויר במשיכות מכחול חלקות יחסית, בניגוד למכחול השבור והחופשי של הבגדים, המעיד על חקירה של טכניקות שונות לשם יצירת רושם רגשי וחומרי עמוק.
הבעת פניה של האישה - עיניים דומעות ומבע עגום - מופיעה גם בדמות האישה הכורעת בציורו של רמברנדט "האישה הנואפת" משנת 1644, המוצג בגלריה הלאומית בלונדון.
ייתכן שהציור שימש כסקיצה או כעבודה ניסיונית לקראת קומפוזיציה גדולה יותר.
אף על פי שבטקסטים מסוימים מופיע ניסוח לפיו "רמברנדט יצר את העבודה", הייחוס הרשמי של הציור הוא ל-"מעגל רמברנדט".
מונח זה, מקובל בעולם תולדות האמנות, מתאר יצירה של אמן שפעל בתקופתו של רמברנדט ובסביבתו הקרובה, אך אין ודאות כי מדובר ברמברנדט עצמו.
בכך מופרדים ציורים של האמן ממעשי ידיהם של תלמידיו וממשיכי דרכו.
אישה מסרקת את שערה או "אישה עומדת" הוא פסל המתוארך לשנת 1914 או לשנת 1915 מאת הפסל האמריקאי יליד רוסיה אלכסנדר ארכיפנקו.
הפסל מציג דמות נשית המתוארת בסגנון קוביסטי-סינתטי.
מתוך סגנון זה יצר ארכיפנקו את דמותה האישה כצורות גאומטריות המרכיבות את קווי המתאר.
בעוד פלג גופה התחתון הוא בעל מאפיינים טבעיים יותר, מציג פלג גופה העליון שימוש נועז יותר בשפה הקוביסטית - פניה של הדמות הם חלל "נגאטיבי", חלל חסר, ואילו השיער והיד מתחברים לכדי צורה אחת.
השיער אף מסומן בקווים מחורצים ודקורטיבים.
היצירה, הנחשבת לאחת מן היצירות הידועות ביותר של פסל זה, קיימת בכמה וכמה גרסאות.
חלק מן היציקות עשויות ברונזה ואילו אחרות, מאוחרות יותר עשויות ברונזה מוזהבת.
היציקה גבוהה ביותר מבין הדמויות היא בגובה של כ-180 ס"מ.
גרסאות אחרות קיימות בגובה של 63 ס"מ וקיימות אף גרסאות, מוקדמות ברובן, בהן גובה של הדמות הוא כ-36 ס"מ.
"אישה רוחצת באמבט" או "האמבט" הוא שמו של ציור פסטל שיצר הצייר האימפרסיוניסטי אדגר דגה בשנת 1886.
הציור מציג אישה עירומה, מתכופפת בתוך אמבט מתכת ומקרצפת את עורפה בספוג.
נקודת המבט של הציור היא מלמעלה.
בעזרת אמצעי זה נוצרת האחדה בציור והדמות הופכת למעין "טבע דומם".
נקודת המבט הגבוהה גם יוצרת שטיחות בתיאור החלל.
סממן אימפרסיוניסטי בולט בציור הוא אופן הטיפול באור ובצבע.
הציור מדגיש את האור המצויר המגיע מחוץ לקומפוזיציה.
הנחת צבע הפסטל בעזרת גירים מחדדת את אופן נפילת האור ותורמת לתחושה של חושניות של פני השטח.
אישה בחולות (ביפנית: 砂の女) הוא סרט קולנוע המבוסס על נובלה מאת קובו אבה.
הנובלה, בעלת הנופך האקזיסטנציאליסטי, יצאה לאור בשנת 1962. הסרט, שנכתב על ידי אבה ובוים על ידי הירושי טשיגהרה יצא ב-1964 וזכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן באותה שנה.
בנוסף, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר באותה שנה.
חוקר חרקים חובב יוצא לסיור באזור חוף חולי כדי לאסוף חרקים ולמצוא מין חדש שייקרא על שמו.
כשהוא מחמיץ את האוטובוס האחרון בחזרה לעיר, כפריים מקומיים מציעים לו מקום לינה.
הם עוזרים לו להשתלשל בסולם חבלים אל בית שנמצא בתחתית בור חולי, ובו גרה אלמנה צעירה.
בבוקר למחרת הוא מגלה כי הולך שולל – אין לו דרך לצאת מן הבור והוא נידון לחיי דלות ועבודה קשה בגריפת חול.
ניסיונות בריחה שלו מעלים חרס ואט אט מתפתח קשר בינו לבין האישה עד שלבסוף הוא משלים עם מצבו.
אישה יפה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג קומדיה רומנטית משנת 1990, בכיכובם של ג'וליה רוברטס וריצ'רד גיר ובבימויו של גארי מרשל.
אדוארד לואיס (ריצ'רד גיר), מיליונר רב-עוצמה אך בודד מניו יורק, הוא איש עסקים אשר רוכש חברות שנמצאות בקשיים כלכליים, מפרק אותן ומוכר את נכסיהן למטרות רווח.
לואיס מעוניין שחברתו תלווה אותו במהלך נסיעת עסקים ללוס אנג'לס, אך במקום זאת היא מחליטה להיפרד ממנו.
הוא עוזב מתוסכל מסיבת עסקים בבוורלי הילס במכונית ספורט מסוג לוטוס השייכת לעורך דינו פיליפ סטאקי (ג'ייסון אלכסנדר).
לואיס, שאינו רגיל לנהוג ואינו מכיר את רחובות העיר, מנסה למצוא את דרכו חזרה למלון בוורלי וילשייר בו הוא שוהה לרגל עסקיו אך הולך לאיבוד ומוצא עצמו בשדרות הוליווד - רובע החלונות האדומים של העיר.
שם הוא נפגש עם בעלת לב זהב בשם ויויאן וורד (ג'וליה רוברטס) שתמורת תשלום עוזרת לו לחזור אל המלון.
באופן אימפולסיבי, לואיס שוכר את שירותיה של ויויאן למשך הלילה.
אדוארד שואל את ויויאן מה היא מוכנה לעשות, והיא משיבה שהיא תעשה הכל, למעט נשיקה על השפתיים והשניים שוכבים.
למחרת בבוקר, אדוארד מבקש להמשיך ולשכור את שירותיה והשניים מסכמים כי היא תבלה איתו במשך שבוע ותלווה אותו למספר אירועים עסקיים בהם הוא משתתף, בניסיון להשתלט על חברת הספנות של ג'יימס מורס (ראלף בלאמי).
ויויאן ואדוארד מתמקחים, ובסוף מסכמים כי ישלם לה 3,000 דולר לשישה ימים, והוא נותן לה כסף מזומן על מנת לרכוש שמלה ללבוש לאותו הערב.
ויויאן יוצאת בהתרגשות לחנויות היוקרה של בוורלי הילס, ברחוב , אך מוכרת סנובית מסרבת להעניק לה שירות.
בארני תומפסון (הקטור אליזונדו), מנהל המלון, מסייע לויויאן לרכוש שמלת קוקטייל ואף מלמד אותה את כללי ההתנהגות הנכונים לארוחת הערב.
אדוארד מתרשם מהשינוי של ויויאן ונפתח בפניה, וחושף פרטים על חייו האישיים והעסקיים, כולל מערכת היחסים הסוערת שלו עם אביו, שנפטר לאחרונה.
כאשר פיליפ חושד בויויאן שהיא מרגלת תעשייתית, אדוארד מגלה לו שהיא זונה.
מאוחר יותר, פיליפ מציע בגסות לויויאן שתעניק לו את שירותיה לאחר שאדוארד יסיים איתה.
ויויאן חשה פגועה וזועמת על אדוארד שחשף אותה, והוא מתנצל בפניה.
אדוארד לוקח את ויויאן במטוס פרטי כדי לראות את לה טרוויאטה בבית ההאופרה של סן פרנסיסקו.
סיפורה של הזונה המתאהבת באיש עשיר מרגש את ויויאן.
מאוחר יותר, היא מפרה את הכלל שלה, ומנשקת את אדוארד על שפתיו.
בעודו ישן, ויויאן מודה שהיא אוהבת אותו.
לקראת מועד עזיבתו וחזרתו לניו יורק, אדוארד מציע לויויאן שיתמוך בה כלכלית, על מנת שתוכל להפסיק לעבוד בזנות ומבטיח לבקר אותה באופן קבוע.
ויויאן נעלבת מההצעה, כיוון שאדוארד עדיין מתייחס אליה כאל זונה, ומספרת לו על פנטזית מילדות שלה - להיחלץ מביתה על ידי אביר על סוסו הלבן.
אדוארד נפגש עם מורס, אך בהשפעתה של ויויאן הוא מחליט להציל את החברה שלו, במקום לפרק אותה.
פיליפ, זועם מכך שאיבד הון עצום בעקבות החלטתו של אדוארד, הולך למלון כדי להתעמת איתו אך מוצא שם רק את ויויאן.
הוא מאשים אותה בשינוי שחל באדוארד ומנסה לאנוס אותה.
אדוארד מגיע למקום, מכה את פיליפ ומגרש אותו ומציל את ויויאן.
לאחר שסיים את עסקיו בלוס אנג'לס, אדוארד מבקש מוויויאן להישאר איתו עוד לילה אחד.
בדרכו לשדה התעופה אדוארד משנה את דעתו, ובמקום זאת מגיע אל בניין הדירות בו מתגוררת ויויאן, בלימוזינה לבנה.
הוא מתגבר על פחד גבהים שיש לו, מטפס במדרגות החירום אל ביתה של ויויאן ומנשק אותה.
לכל מי שמגיע להוליווד יש חלום.
במקור, שמו של הסרט היה "3,000" והוא תוכנן לתאר סיפור דרמה קודר על זנות, התמכרות לסמים וקונפליקטים בין מעמדות חברתיים בלוס אנג'לס; אך בלחץ של ג'פרי קצנברג, יו"ר אולפני וולט דיסני בתקופה זו, שונה הסרט לקומדיה רומנטית, והתסריט השתנה במעט, כך גם סוף הסרט.
בעקבות שינוי זה קיבל הסרט תקציב גדול.
רעיון מרכזי בסרט הוא אפקט פיגמליון, שהתבטא גם במחזה של ג'ורג' ברנרד שו "פיגמליון" (1913) ובמחזמר "גבירתי הנאווה" (1956).
לטענתו של המפיק ארנון מילצ'ן, מי שהציע לקרוא לסרט "אישה יפה" היה לא אחר מהשר אהוד אולמרט, לימים ראש ממשלת ישראל.
במהלך ספטמבר 2024, גיר חגג את יום הולדתו ה-75 במפגש עם מעריצים במהלך סדנת אומן שנערכה על ידי קרטייה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
גיר חשף שהסצנה המפורסמת עם הפסנתר בסרט הייתה מאולתרת ולא הייתה חלק מהתסריט המקורי.
הוא הוסיף שהרעיון לסצנה הגיע בעקבות בקשת הבמאי לדמיין מה הדמות שלו תעשה בזמן שהייתה במלון.
הסרט זכה להצלחה קופתית, והיה לאחד הסרטים הרווחיים ב-1990. הוא נחשב לאחד הסרטים הפופולריים בכל הזמנים: הוא סרט הקומדיה הרומנטית שמכירות הכרטיסים עבורו היו הגבוהות ביותר בארצות הברית, והוא הרביעי בהכנסותיו ברחבי העולם בסוגה זו.
רוברטס זכתה לשבחים על משחקה, עבורו היא קיבלה פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר, ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
לותון היה מועמד לפרס גילדת התסריטאים ופרס באפט"א לקולנוע.
הסרט הביא לפריחתה של סוגת הקומדיה הרומנטית בהוליווד (יחד עם הצלחת הקומדיה "כשהארי פגש את סאלי..." ב-1989).
בעקבות הצלחת הסרט, יצאו מספר סרטי קומדיה רומנטית בסגנון דומה, בהם "תפוס את הכלה" (1999) בו כיכבו שוב גיר ורוברטס בבימויו של מארשל.
הסרט הופק כמחזמר על במות ברודוויי ועלה לראשונה ב-20 ביולי 2018. במחזמר כיכבו אנדי קארל וסמנתה בארקס.
המחזמר לא קיבל ביקורות טובות ונסגר לאחר שנה של הרצה.
אישה עטויה יושבת הוא פסלו של האמן הבריטי הנרי מור.
עשוי ברונזה וסלעי בזלת, גובהו 185.4 ס"מ.
היצירה מייצגת מרכיבים אופייניים של עבודותיו של מור המוצבות ברחבי תבל: דמויות גדולות ממדים, המשולבות בטבע, שעיצובן משוחח עם האמנות של העת העתיקה, בד בבד עם ההכללה וההפשטה הצורנית המודרנית של המאה ה-20.
דמויות הנשים בפסליו, על פי החוקרות יעל אשל ועדינה קמיאן-קשדן: "משרות עוצמה וביטחון.
אלה נשים עצמאיות, לא קשורות עוד לתיאורי האם והילד או המדונה והילד.
הן מושפעות מאמנות פרהיסטורית, מאמנות המזרח הקדום ומאמנות אגאית; הן על-זמניות ועכשוויות בעת ובעונה אחת".
סימני ההיכר ביצירות הנשים אצל מור נכללות ב"אישה עטויה יושבת": דמות בעלת גוף עצום ורחב וראש קטן ממדים היושבת בנינוחות או בהסבה על עצם כבד ההולם אותה.
לפי אליס מילר, בספרה- הדרמה של הילד המחונן, היא קראה או שמעה עדות של הנרי, שבעודו ילד, היה נוהג לעסות את גבה של אמו בשמן נגד שיגרון.
לפסל נוצרו שבעה עותקים, השוכנים במקומות שונים בעולם:
קמפוס גבעת רם, ירושלים, ישראל – נתרם לאוניברסיטה העברית בירושלים על ידי הנדבנית שרלוט ברגמן לזכר לואיס ברגמן.
מוזיאון פון דר הייט, וופרטל, גרמניה
הגלריה הלאומית, מלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה
המוזיאון לאמנות מודרנית, בריסל, בלגיה
הגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל, ניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית
בניין המועצה של טאוור האמלטס, לונדון, הממלכה המאוחדת
אישה מזוקנת היא אישה בעלת זקן גדול וניכר.
נשים מזוקנות היו במשך זמן רב נושא לאגדות עממיות וכן למושא התעניינות ולעג.
במשך שנים אף הופיעו הנשים המזוקנות במופעי מוזרויות בקרקס.
מעט נשים יכולות לגדל על פניהן זקן שיהיה ניכר וברור לעין.
בחלק מהמקרים, זקן שגדל אצל אישה הוא תוצאה של חוסר איזון הורמונלי (לרוב עודף אנדרוגן), או של הפרעה גנטית נדירה בשם היפרטריכוזיס.
לעיתים הזקן נובע משימוש בסטרואידים אנאבוליים.
לרוב הסביבה לוחצת על האישה המזוקנת להסיר את הזקן, מאחר שהדבר נחשב פגם.
יוצאות דופן הן הנשים המזוקנות המפורסמות שהופיעו במופעי שוליים בקרקס במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 (שזקנן היה מזויף בדרך כלל), לפני שמופעי המוזרויות הללו ירדו מגדולתם.
אישה ושמה גולדה הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 1982 המבוסס על חייה של גולדה מאיר.
את הסרט ביים אלן גיבסון ומככבת בו אינגריד ברגמן בתפקיד מאיר.
זה היה תפקידה האחרון של ברגמן לפני מותה, ועבורו זכתה לאחר מותה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
הסרט זכה בשני פרסי אמי נוספים, כולל פרס סרט הדרמה הטוב ביותר.
ב-1977 חוזרת גולדה מאיר לבית הספר בו למדה בנערותה במילווקי, ומספרת לתלמידים את סיפור חייה.
היא חוזרת לילדותה ברוסיה ולהגירת המשפחה לארצות הברית כדי לברוח מרדיפת היהודים באירופה.
בצעירותה היא חולמת על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
היא נישאת למוריס מאירסון והשניים עולים לפלשתינה ומתנדבים בקיבוץ מרחביה, אך בשל מצב בריאותו של מוריס הם נאלצים, לאכזבתה של גולדה, לעזוב את הקיבוץ ואת העשייה בו ולעבור לירושלים.
בירושלים הופכת מאיר לפעילה בולטת בתנועה הציונית.
מסירותה המוחלטת לעניין הציוני ולתפקידיה הממלכתיים על חשבון זמנה עם מוריס גורמת להתרחקות בין השניים, אך הם נשארים נשואים עד מותו של מוריס ב-1951.
הסרט ממשיך ועוקב אחרי חייה של מאיר במהלך העשורים הראשונים לקיומה של ישראל, דרך התמנותה לתפקיד ראש הממשלה ועד לימים הקשים של מלחמת יום הכיפורים, בעקבותיה התפטרה מתפקידה.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אמי וזכה בשלושה:
זכה בפרס סרט הדרמה הטוב ביותר
זכה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסדרה קצרה או סרט - אינגריד ברגמן
זכה בפרס העריכה הטובה ביותר לסדרה קצרה או סרט
מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קצרה או סרט - לנרד נימוי
מועמד לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קצרה או סרט - ג'ודי דייוויס
מועמד לפרס המוזיקה הטובה ביותר בסדרה קצרה או סרט - מישל לגראן
מועמד לפרס העריכה הקולית הטובה ביותר לסרט
הסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב וזכה באחד:
זכה בפרס השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה - אינגריד ברגמן
מועמד לפרס המיני-סדרה או סרט הטלוויזיה הטוב ביותר
אינגריד ברגמן קיבלה את שני הפרסים לאחר מותה.
אישה פנטסטית (בספרדית: Una mujer fantástica) הוא סרט קולנוע צ'יליאני משנת 2017 בבימויו של סבסטיאן לליו.
הסרט היה מועמד לפרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2017.
הסרט נבחר להתחרות בקטגוריית פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וזכה בטקס פרסי האוסקר ה-90.
מרינה ואורלנדו מאוהבים, ומתכננים את עתידם הזוגי ביחד.
מרינה היא צעירה בשנות העשרים לחייה, זמרת שמופיעה במועדונים ועובדת למחייתה במלצרות.
אורלנדו בן זוגה של מרינה שעזב למענה את אשתו ומשפחתו, הוא בן 57, ובעלים של חברת טקסטיל.
הסרט מציג סיפור אהבה, ובסצנות המועטות המציגות את מרינה ואורלנדו ביחד עוברת לצופה המהות הרגשית האינטנסיבית השוררת ביניהם; אך הקשר בין השניים נקטע בפתאומיות סמוך לתחילת הסרט: ערב אחד, לאחר חגיגות יום ההולדת של מרינה כאשר בני הזוג ביחד, אורלנדו לפתע לוקה במפרצת במוחו ומתמוטט.
מרינה לוקחת אותו לחדר מיון, אך הוא נפטר מיד לאחר הגיעו לבית החולים.
במקום להיות מסוגלת להתאבל על אהובה המת, פתאום הסובבים לאורלנדו חושדים במרינה.
הרופאים ובני המשפחה של אורלנדו לא סומכים עליה.
בלש נשלח לחקור את מרינה על מנת לבדוק האם הייתה לה מעורבות במותו של אורלנדו.
אשתו לשעבר של אורלנדו מונעת ממרינה להשתתף בהלוויה.
וכדי להחמיר את המצב, בנו של אורלנדו מאיים לזרוק את מרינה מהדירה בה חיה ביחד עם אורלנדו.
מרינה היא אישה טרנסקסואלית, ועבור רוב בני המשפחה של אורלנדו, הזהות המגדרית שלה נתפסת כסטייה.
אז מרינה נאבקת על הזכות להיות עצמה.
היא יוצאת לקרב באותם כוחות בהם נאבקה כל ימי חייה רק על מנת להיות מה שהיא עכשיו – מורכבת, חזקת, ישירה ואישה פנטסטית.
ההכרח של מרינה (השחקנית הטרנסג'נדרית דניאלה וגה) להתמודד עם יחס החברה אליה, גם ברובד הפרטי וגם בזה הממסדי, נוצר בעת משבר.
הסרט מתאר את יחסו של הממסד למרינה בעקבות מותו של אורלנדו ומביע את הקושי של הסביבה בהתייחסות למרינה, שבתעודת הזהות שלה עדיין רשומה כזכר.
כיצד, למשל, לדבר אליה: בלשון זכר או נקבה?
דניאלה וגה – מרינה וידאל
הקרנת הבכורה של הסרט "אישה פנטסטית" התקיימה ב-12 בפברואר 2017 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, שם זכה הסרט בפרס דוב הכסף לתסריט הטוב ביותר.
כמו כן זכה הסרט גם בפרס טדי, פרס בינלאומי המוענק מדי שנה לסרטי קולנוע בעלי תמה להט"בית.
יומיים קודם לכן, הסרט נרכש על ידי חברת Sony Pictures Classics.
הסרט מדורג נכון ליוני 2020 ב-94% באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 155 ביקורות, עם ממוצע דירוג של 8.2 בסולם של 1 עד 10.
בין המבקרים הבולטים באתר זה, הסרט מחזיק בדירוג ממוצע של 8.3 בסולם של 1 עד 10. בין היתר נכתב על הסרט "עדין ורך, 'אישה פנטסטית' מטפל בנושא הרגיש הזה בדרכו המיוחדת ובעדינות".
הסרט מחזיק בציון 87 מתוך 100 באתר Metacritic.
הציון מבוסס על 38 ביקורות, המציין "שבחים אוניברסליים".
"אישה פנטסטית" קיבל מועמדות לסרט הטוב ביותר בשפה זרה בטקס פרסי האקדמיה ה-90, והוא הסרט הצ'יליאני הראשון הזוכה בפרס הסרט הזר.
אישה טובה הוא סרט דרמה אמריקאי-בריטי-איטלקי-ספרדי משנת 2004 בבימויו של מייק בארקר.
התסריט שנכתב בידי הווארד הימלסטיין מבוסס על המחזה "מניפתה של ליידי וינדרמיר" מאת אוסקר ויילד.
זהו העיבוד הרביעי לקולנוע של המחזה, הראשון הוא סרט אילם משנת 1916, ב-1925 יצא לאקרנים עיבוד של ארנסט לוביטש, וב-1949 יצא הסרט "המניפה" בבימויו של אוטו פרמינגר.
הסרט מתרחש בשנת 1930. בסצנת הפתיחה המתרחשת בניו יורק הפאם פאטאל גברת ארלין מגלה שהיא אינה מתקבלת בברכה לא בחברת הגברים מהמעמד הגבוה אותם היא פיתתה, ולא בחברת הנשים בהן היא בגדה.
היא מוכרת את תכשיטיה וקונה כרטיס הפלגה לעיר אמאלפי שבאיטליה.
שם נראה שהיא שמה עין על רוברט וינדרמיר הנשוי טרי.
כשהמכונית שלו נראית לעיתים קרובות חונה ליד הווילה בה היא מתגוררת, הרכלנים משוכנעים שהשניים מנהלים רומן.
מג, אשתו המצטנעת של רוברט, אינה מודעת לכל דברי הרכילות על בעלה שמופצים ברחבי העיר.
אבל כשהיא מגלה בפנקס ההמחאות שלו רישום על תשלומים על שם ארלין, היא מתחילה לחשוד בגרוע מכל.
מה שהיא לא יודעת זה שלמעשה גברת ארלין היא למעשה אמה, שסוחטת כספים מרוברט בתמורה לשמירת הסוד.
מג מתנחמת לפי האימרה "בכי הוא המפלט של המכוערות; נשים יפות עורכות קניות."
בתגובה למה שהיא סבורה שבעלה עשה, מג לובשת במסיבת יום ההולדת ה-21 שלה שמלה חושפנית.
למסיבה מגיעה גם גברת ארלין, לבושה בשמלה זהה, בחברתו של לורד אוגוסטוס, גבר עשיר שהתגרש פעמיים ומציע נישואים לארלין.
סיבוך נוסף נוצר כשלורד דרלינגטון מתוודה בפני מג על אהבתו ומפציר בה לעזוב את בעלה הסורר כביכול, והיא נענית לבקשתו.
גברת ארלין מוצאת פתק פרידה שכתבה מג לבעלה, ומגלה אותה ביאכטה של לורד דרלינגטון.
השתיים נמצאות שם כשמגיעים ליאכטה אוגוסטוס, דרליגטון, רוברט וחברים נוספים.
רוברט מופתע לראות שם את המניפה שנתן למג כמתנה ליום הולדתה.
מג נמלטת במהירות, וארלין מתגלה לפני הנוכחים וטוענת שהיא לקחה בטעות את המניפה של מג.
אוגוסטוס חושב שארוסתו הגיעה לפגישה רומנטית עם דרלינגטון, ומבטל את האירוסים.