tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציור מתאר את הרגע הדרמטי שלפני הריגת סיסרא על ידי יעל, תוך שימוש בטכניקות חזותיות להדגשת המתח והדרמה בסצנה.
ג'נטילסקי מציגה את סיסרא הישן בחיקה של יעל, כאשר היא אוחזת ביתד ומביטה בו בנחישות.
היא בוחרת לתאר את סיסרא באופן שונה מציירים אחרים – לא כדמות הירואית או נאה, אלא כדמות מגושמת ולא מושכת, מה שמעצים את כוח הפעולה של יעל.
כמו כן, נעשה שימוש מעניין במשחקי אור וצל: היתד מוחבאת בחשכה, מה שמרמז על פעולתה המתקרבת של יעל ויוצר תחושת מתח דרמטית.
שילוב זה של קומפוזיציה, אור וצל, והבעות הדמויות מחזק את המסר של היצירה – הניצחון הנשי על כוח גברי רדום ופגיע.
שנת 1620 מופיעה בתחתית חתימתה הבולטת של האמנית, החקוקה על העמוד.
תנוחת ידה הימנית של יעל, שאינה טבעית, נחשבת למכוונת, במטרה להדגיש את החתימה.
אף על פי שהיצירה צוירה ברומא, ג'נטילסקי חתמה עליה בשם "Artemisia Lomi," דבר המצביע על פטרון פלורנטיני.
בעת שהתגוררה בפירנצה, היא השתמשה בשם משפחת דודיה, לומי, במקום "ג'נטילסקי", כדי לחזק את קשריה עם הפטרונים בעיר.
היצירה תועדה לראשונה באוסף הקיסרי בווינה בשנת 1781, כשהועברה לטירת ברטיסלאבה.
בשנת 1784 הועברה לארמון המלכותי בבודה, ומשם ייתכן שהתפזרה בשנת 1856. בשנת 1974, הופיעה במכירה פומבית בבודפשט, ונרכשה על ידי בעליה הנוכחיים.
כיום היא מוצגת במוזיאון לאמנות יפה בבודפשט.
יעל הורגת את סיסרא (באיטלקית: Giaele uccide Sisara) הוא ציור מאת האמן האיטלקי גרגוריו לאצאריני , שנעשה בטכניקת שמן על בד.
היצירה מתארת את הסיפור המקראי המופיע בספר שופטים, בו סיסרא, שר הצבא של מלך כנען, מוצא מחסה אצל יעל אשת חבר הקיני לאחר תבוסתו לצבא ישראל בהנהגת ברק בן אבינועם.
יעל, שניצלה את אמונו, רצחה אותו בשנתו באמצעות נעיצת יתד ברקתו.
בציורו של לאצאריני, יעל אינה מתוארת כדמות הירואית בהשראה אלוהית, כפי שניתן לראות ביצירה "יעל וסיסרא" של ארטמיזיה ג'נטילסקי, אלא כמי שמבצעת מעשה אכזרי.
מבטה קודר, והיא מוצגת ברגע שלפני ביצוע המעשה, כאשר היא עומדת לנעוץ את היתד בגולגולתו של סיסרא חסר ההגנה.
לעומת זאת, דמותו של סיסרא מצוירת ביופי רב, באופן המדגיש את אצילותו ומעורר תחושת חמלה בקרב הצופים.
גישה זו ניכרת גם ביצירות נוספות מאותה תקופה (המאה ה-17 וה-18), אשר שואבות השראה מהאזכור המקראי המופיע בשירת דבורה, המתאר את הקשר הרגשי העמוק של סיסרא לאמו הקשישה.
הציור מתאפיין בניגוד חד בין לבושה הססגוני של יעל לבין הרקע האפל, שממנו היא בולטת באופן דרמטי.
בחלקו השמאלי של הציור מופיע כד שמונח על רהיט קטן, פרט שמוסיף לתחושת האינטימיות של הסצנה, תוך שהוא מנוגד לרגע האלים המוצג במרכז התמונה.
יעל הורגת את סיסרא הוא ציור דתי מאת גוסטב דורה שנוצר בשנת 1866. הציור משתייך לתנועת הרומנטיציזם והוא חלק מסדרת "התנ"ך הקדוש".
היצירה מתארת סצנה דרמטית מתוך ספר שופטים בה יעל אשת חבר הקיני, עומדת בקדמת הציור בתנוחה נחושה, כשהיא אוחזת בפטיש לאחר שתקעה יתד אוהל בראשו של סיסרא, השוכב ללא רוח חיים על הקרקע.
הרגע הדרמטי מונצח בפרטים בולטים, המדגישים את משמעות פעולתה של יעל.
השימוש הכבד בצללים והקומפוזיציה הדינמית מעצימים את המתח והדרמה – מאפיינים בולטים של הרומנטיציזם.
ברקע ניתן להבחין בדמויות חיילים מטושטשות, המדגישות את ההקשר הסוער של הסצנה.
האווירה הכללית של היצירה משדרת רצינות ועוצמה, המתארות רגע מכריע של אומץ והחלטיות.
יעל יודקוביק (נולדה ב-1973) היא אמנית רב-תחומית ישראלית, הפועלת בתחומי המיצב, הפיסול, הרישום והצילום.
עבודותיה עוסקות בנושאים של אובדן, מגדר, גוף, זיכרון וזהות, והיא משלבת ביצירתה אלמנטים ביוגרפיים עם אסתטיקה סוריאליסטית וביקורתית.
אביה נהרג בעת שירותו הצבאי בזמן שהייתה עדיין עובר ברחם אימה, אירוע שהשפיע על עבודתה האמנותית.
שירתה בגלי צה"ל כעורכת ומפיקה של תוכניות בתחומי התרבות, האקטואליה, הצבא והביטחון.
בוגרת תואר ראשון באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים.
מתגוררת, יוצרת ומלמדת בתל אביב, אם לשניים.
לאחר מבצע "צוק איתן" בקיץ 2014, הצטרפה יודקוביק ל"פורום המשפחות השכולות הישראלי-פלסטיני", היא ממשיכה ליטול חלק פעיל בפעילות הפורום.
במסגרת פרויקט 'הנרטיב' שבו השתתפה נערכו בבית ג'אלה מפגשים בין ישראלים ופלסטינים שאיבדו את יקיריהם בסכסוך, שהיוו בסיס להיכרותה עם נרטיבים של הצד השני.
עבודותיה של יעל יודקוביק משלבות ערוצי יצירה מגוונים ולעיתים נשענות על חומרים ביוגרפיים.
יצירתה עוסקת בנושאים כגון מוות, זיכרון, שכחה ותהליכי עיצוב זהות, לעיתים מתוך התייחסות לחוויות של חסר ואובדן.
רבות מיצירותיה כוללות מיצבים העוסקים בשבר, פרידה והיעלמות.
רבים מן הדימויים בעבודותיה מבוססים על מטמורפוזות והכלאות בין חומרים וצורות.
היא מתייחסת להיסטוריה של האמנות, להתפתחות הצורה ולמוטיבים מקומיים ואוניברסליים.
באמצעות שילוב בין חוויות ביוגרפיות לבין חקירה פיסולית פורמליסטית, היא יוצרת צירופים צורניים וניגודי חומרים העוסקים בזהות ובמקום, ומייצרת מתחים בין הפשטה צורנית גאומטרית ומינימליסטית לבין שימוש בחומרים פשוטים ויומיומיים, ביניהם חומרי בניין, חפצי רדי-מייד ותוצרים תעשייתיים, העוברים לעיתים עיבוד ידני ואישי.
חלק ניכר מעבודותיה נוצר בעקבות מפגש עם חפצים נטושים, חומרי גלם ושברים מן המרחב העירוני, אשר עוברים טרנספורמציה ליצירות המשלבות אובייקטים תעשייתיים עם חומרים שעובדו בסטודיו.
יודקוביק עושה שימוש באובייקטים תפקודיים שאיבדו את ייעודם המקורי, תוך הצבתם מחדש בהקשר מושגי.
רבות מיצירותיה כוללות דימויים של חלקי גוף, איברים תותבים ומחוות גופניות, הבוחנים את גבולות הגוף האנושי ואת יחסיו עם סביבתו.
לעיתים האובייקטים חסרי איברים, ובמקרים אחרים נוצרים צירופים חומריים וצורניים המדגישים את המתח בין גוף לאובייקט ובין תפקוד לשיבוש.
בחלק מעבודותיה משולבים טקסטים בשפות שונות, המהווים התייחסות להיסטוריות אישיות ותרבותיות.
עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד וקבוצתיות במוזיאונים ובגלריות בישראל ובמדינות אחרות, וחלק מהן נכללות באוספים ציבוריים ופרטיים.
בעבודותיה המוקדמות בחנה יודקוביק את סוגיית הזהות הגברית, בעיקר באמצעות התייחסות לסטריאוטיפים, אותם הציגה כבלתי יציבים ומשתנים, ועסקה באופן ייצוגה של זהות זו בתרבות ובאמנות.
בין העבודות הבולטות מתקופה זו נמצאת סדרת התצלומים "ללא כותרת (מאחור)", 2003. בסדרה זו הזמינה האמנית גברים מחדרי כושר באזור מגוריה, ללא היכרות מוקדמת, להצטלם בסטודיו שלה.
במהלך המפגש גילחה את ראשיהם, מרחה שמן על הקרקפת הקירחת וצילמה אותה מזווית אחורית.
התצלומים ממוקמים מבחינה חזותית בתפר שבין ייצוג פיגורטיבי לאבסטרקטי, ומעלים הקשרים אסתטיים, גופניים ולעיתים גם ארוטיים, תוך שמירה על עמימות לגבי זהות המצולמים והקשר הדימוי.
והם עוסקים בהבניית זהות גברית באמצעות דימוי חזותי המדגים את המתח בין עוצמה לפגיעות.
ב-2007 הציגה יודקוביק את המיצב "שלוש משתנות", שהוצג בשלוש תצורות שונות: באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים, בפריז ובגלריה בתל אביב.
המיצב כלל שלוש משתנות זהות בגודלן ובצורתן, עשויות נירוסטה מבריקה.
המשתנות מזכירות בצורתן מכשור רפואי או גינקולוגי, אך הן רב-משמעיות וניתנות גם לפרשנות אורגנית או אנושית, ומעוררות עיסוק בשאלות של צורה, גוף ומגדר.
לדברי חוקרת האמנות ד"ר הדרה שפלן-קצב, בעבודה זו מבצעת יודקוביק "מחקר מציצני אל שדה הגבריות", כאשר המשתנה מציינת "טריטוריה אינטימית גברית" המגלמת בתוכה גם סמלים של אחווה גברית ושליטה בפעולת ההשתנה.
בניגוד למשתנה הידועה של מרסל דושאן, למשתנות שיצרה יודקוביק מראה צידי המזכיר הריון או מלאות, במקום החלל הריק הנשמר במראה החזית.
בניגוד בולט למשתנה המקורית, משתנות אלה חסומות, ואין בהן כל רצון להשתנה.
שפלן-קצב טוענת כי בכך מבטאת יודקוביק עמדה ביקורתית כלפי היחס הרווח אל דימוי הוואגינה כחלל חסר הדורש מילוי.
לדבריה, "החלל הנשי, אשר מכיר באופן היסטורי את קיומו כחסר, מסתמן כאן כקיום שאינו דורש מילוי, אינו דורש השלמה: לא ריק, כי אם חלל עצמאי רב עוצמה".
בשנים 2005–2006 יצרה יעל יודקוביק את סדרת הצילומים "דיוקן עצמי עם גולגולת".
הסדרה מצולמת בסגנון יומני ומתעדת את האמנית ברגעים אינטימיים בחדר השינה שלה, לצד גולגולת.
הסדרה קדמה לעליית תופעת הצילום העצמי (סלפי) ומהווה המשך לעיסוקה של יודקוביק באובייקט ה"חי-מת", ישות שאינה חיה אך גם אינה מתה.
בסדרה משמשת הגולגולת כאובייקט פיזי המלוה את האמנית.
היא אינה רק סמל או אביזר, אלא מהווה נוכחות פיזית בדיון חזותי שבו מתערערים הגבולות בין גוף לחפץ ובין העצמי לאחר, ובנושאים של "מוות" ו"אל-מוות".
ב-2010 יזמו האמניות שרון גלזברג ויעל יודקוביק (המשמשת גם כאוצרת), את הפרויקט "אביבה - דרכה של פילה", בשיתוף עם הספארי ברמת גן והמחלקה לארכיאוזואולוגיה באוניברסיטה העברית, חפרו והוציאו שלד פילה בשם אביבה, שנקברה כ-12 שנים קודם לכן.
הפילה מתה בגיל 27 בעקבות מחלה.
שיתוף הפעולה החל לאחר שהאמניות פנו לזואולוגית הספארי בבקשה לאישור חריג לחפירת הקבר והוצאת השלד לצורכי מיצב, והבקשה אושרה.
שיתוף הפעולה בפרויקט נבע ממטרות שונות: האמניות ביקשו ליצור מיצב המבוסס על עצמות הפילה, בעוד שהספארי ביקש להעביר את השלד בתום התערוכה, למחקר מדעי באוניברסיטה העברית.
מהלך העבודה כלל ארבעה שלבים: חפירת השלד מאדמת הספארי ברמת גן; העברת העצמות להאנגר לצורך תיעוד פעולת פרפורמנס באמצעות צילומי וידאו; הצגת מיצב עם עצמות הפילה בחלל התערוכה; ולבסוף מסירת השלד למחקר מדעי.
במהלך התהליך עבר השלד התמרה הדרגתית מישות חיה לאובייקט אמנותי ולבסוף למושא ידע.
הפרויקט "אביבה - דרכה של פילה" הוצג בחלל מתי ברודו, רוטשילד 69, תל אביב.
בשנת 2013 הציגה יעל יודקוביק את המיצב "מועדון הקלון" (מובי דיק) במוזיאון תל אביב לאמנות, באוצרות של דלית מתתיהו.
המיצב כלל צילום, רישומים ואובייקטים פיסוליים, והתכתב עם הרומן "מובי דיק" מאת הרמן מלוויל.
התערוכה עסקה בדימוי 'הפרא' כישות גבולית בין אדם לבהמה, בין תרבות לטבע, ובין שליטה לאי-שליטה.
המיצב התבסס גם על רעיונותיו של מישל דה מונטן, שתיאר את הפרא כ"יצור ביניים - לא זחל ולא פרפר", בהתייחס למסורת ההגות הציוויליזציונית.
במרכז המיצב הוצב תצלום של ראש גבר קירח, מצולם מאחור וללא סימני זיהוי, במטרה לטשטש את זהותו ולהעמיד בספק את ההנחה כי הפנים משקפות את מהות האדם.
לדברי האוצרת, הדימוי עורר מתח רגשי בשל הקרבה הפיזית לגוף, והעלה שאלות על זהות וגבולות.
העבודה התכתבה גם עם רעיונותיהם של הפילוסוף ז'יל דלז והפסיכואנליטיקאי פליקס גואטרי, שראו בגוף האנושי סוכן חושי-פיזי במערכת יחסים עם העולם.
מתתיהו תיארה את תהליך ההתבוננות ככזה שבו השאלה הראשונה היא "מה זה?" ורק לאחר מכן "מי זה"?
האוצרת שחר שלו כתבה כי הצילום של ראש הגבר הקירח מציע הזרה של המבט הגברי המסורתי באמנות, באמצעות שימוש בגוף גברי 'גנרי' היוצר דימוי פאלי שהוא בו־זמנית מסורס וטעון עוצמה.
לדבריה, העבודה מערערת על סטריאוטיפים מגדריים ומתפקדת כ'דיוקן פארודי' של אידיאל גברי, על רקע שינויים חברתיים ומגדריים בני-זמננו.
מבקרת האמנות גליה יהב התייחסה למיצב כ'מיצב חפצים', שמעליהם הוצב תצלום של דמות גבר קירח מצולמת מאחור.
לדבריה, הדימוי מקבל איכות פיסולית המעוררת אי־נוחות, ומעלה אסוציאציות כגון 'כד עם שתי אוזניים', 'אבן מחוקת פנים' או 'איבר גידם מרתיע'.
בשנת 2019 הציגה יעל יודקוביק את תערוכת היחיד "הכנס השנתי למניעה וטיפול בפצעי לחץ" בגלריה "שלוש" בתל אביב.
המיצב התבסס על הדימוי של פצעי לחץ - מצב גופני הנגרם עקב חוסר תנועה או קיבוע ממושך של הגוף והציע הקבלה בין תהליכים פיזיים לבין מצבים נפשיים וחברתיים, תוך רמז למציאות הישראלית־פלסטינית.
במיצב שולבו ייצוגים פיסוליים מופשטים, שיצגו נשים ואימהות, לצד טקסטים בערבית, הכוללים פתגמים ואמרות מסורתיות שהומרו ללשון נקבה, וכן משפטים מקוריים שנכתבו על ידי האמנית.
חלק מהטקסטים מבוססים על משפטים אישיים שתורגמו לערבית, בעוד אחרים לקוחים מפתגמים שבמקורם מנוסחים בלשון זכר ועובדו ללשון נקבה, כמחווה לנשים העומדות במרכז יצירתה.
המשוררת והמסאית שרון אס מציינת כי יודקוביק "פתחה מקום והכניסה פנימה את לשון העתיד", לשון שבה "נשים, אימהות, איקונות של פיתוי ויופי… הפכו ליצורים" שהתכנסו כדי לבשר כי "ניתן למנוע ולטפל בפצעי הלחץ".
האוצרת וחוקרת האמנות טלי תמיר כתבה בטקסט הקטלוג כי עבודותיה מתאפיינות בסירוב "להתמוטט אל חיק המלנכוליה", ומשלבות אובייקטים וטקסטים בגישה פרודית.
במסגרת טקסט הקטלוג שליווה את התערוכה, כתבה יודקוביק על ייצוג האימהות ביצירותיה: "הנשים אצלי, ברובן, מלוהקות כאימהות, או כבעלות תודעה הורית.
אימהות מביאות חיים, מגדלות את צאצאיהן ומגוננות עליהם, ומכאן אך טבעי שתדאגנה למניעת פצעיהם בעתיד".
במהלך התערוכה התקיים מפגש שבו קיבלו עשרים פלסטינים, תושבי ערים וכפרים בגדה המערבית, וחברי "פורום המשפחות השכולות הישראלי-פלסטיני", אישור חד-פעמי משירות הביטחון הכללי (שב"כ), לכניסה לישראל לצורך ביקור בתערוכה, צעד חריג במקרים מסוג זה.
במפגש השתתפו גם עשרים חברים ישראלים מהפורום.
עבור רוב המשתתפים הפלסטינים, היה זה ביקורם הראשון בתל אביב ובגלריה לאמנות עכשווית.
ב-2023 הציגה יודקוביק את תערוכת היחיד "מותי בא לי פתע" בגלריה "שלוש" ביפו.
התערוכה עסקה במושג האובדן, ששימש כעדשה לבחינת חוויות קיומיות המעצבות זהות אישית ותרבותית.
האובייקטים בתערוכה התבססו על שילובים של חומרים, צורות וחפצים, לעיתים תוך חיבור בין ניגודים צורניים, ולעיתים באמצעות הצבה של חפצי רדי-מייד כמעט ללא עיבוד, כגון כיור שהועמד אנכית או כפות עץ שהזכירו ידיים בתנוחת תפילה.
רבות מהעבודות עסקו בגוף האנושי, במחוות גופניות ובגבולות הפיזיים של הגוף, תוך שילוב בין היבטים חומריים למשמעויות סימבוליות, ולעיתים באמצעות חפצים יומיומיים וחומרים טבעיים כמו ענפים וגזעי עץ.
האוצרת נירה יצחקי כתבה בטקסט הקטלוגי כי "הסופיות אינה מקובלת, הבדיה מחפה עליה", וכי "כל פסל הוא קבר, כל אובייקט אנדרטה, כל רישום: יד זיכרון, כל טקסט: אפיטף", וציינה גם את נוכחות ההומור והחיבורים המשובשים בעבודות.
הסופרת יערה שחורי תיארה את האובייקטים בתערוכה כ"איתותים סמליים… המרמזים על תכנים נסתרים אך חומקים מפרשנות ישירה", וציינה את המתח בין נוכחות להיעדר, ובין חיים לבין ייצוגיהם.
לדבריה, העבודות "מעוררות כמיהה לשימוש, אך הן בבחינת דימויים של חיים - ולא חיים".
עבודות נוספות מצויות באוספים פרטיים בישראל ובעולם.
פרס הצטיינות מטעם האקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל, ירושלים
מלגת קרן שרת מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל לאמנים צעירים
פרס משרד המדע, התרבות והספורט
מענק מטעם קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות תל אביב
מענק מטעם קרן המועצה לתרבות ואמנות של מפעל הפיס
פרס איגוד אמני הפרפורמנס בישראל
פרס ארטלינק - תוכנית בינלאומית לאמנים צעירים בחסות סותביס
יעל ואן דר ואודן (נולדה ב-1987) היא סופרת הולנדית ילידת ישראל.
רומן הביכורים שלה, "מקום שמור" , נכלל ברשימה הקצרה של פרס בוקר לשנת 2024, וזכה בפרס לסיפורת מאת נשים לשנת 2025.
ואן דר ואודן נולדה בשנת 1987 ברמת גן לאם ישראלית ולאב הולנדי.
כשהייתה בת 10 עקרה עם משפחתה להולנד.
היא החלה ללמוד בלט כבר בגיל שלוש, והתחרתה בתחרות הכישרונות של בית הספר שלה בגיל עשר שם רקדה בתפקיד להבה.
בגיל 13 גילתה שהיא אינטרסקסית.
למדה ספרות השוואתית באוניברסיטת אוטרכט ובאוניברסיטת בינגהמטון.
היא תיארה את עצמה כ"ילדת גולה הולנדית-ישראלית מעורבת" המזדהה כקווירית.
ואן דר ואודן מלמדת כתיבה יוצרת, סיפור סיפורים וספרות.
המאמר שחיברה "על (אי) קריאת אנה פרנק" [באנגלית: On (Not) Reading Anne Frank] פורסם בשנת 2018 במסגרת "המאמרים האמריקאיים הטובים ביותר" וזכה ל"אזכור בולט".
במאמר היא חוקרת את "הדרכים שבהן דמות טוטמית וסנטימנטלית זו איימה להשאיר מעט מקום לחקירותיה של (ואן דר ואודן) את זהותה ההולנדית-יהודית".
הרומן הראשון שלה, "מקום שמור", שראה אור בשנת 2024 בהוצאת סיימון אנד שוסטר עורר התעניינות רבה, כאשר תשעה מוציאים לאור בבריטניה ועשרה בארצות הברית התחרו על רכישת זכויות הפרסום.
במרכז העלילה סיפורה של איזבל.
איזבל מתגוררת בבית הוריה המנוחים 15 שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כשלבית מגיעה להתארח אווה, בת הזוג של אחיה.
מה שקורה בין שתי הנשים מוביל לגילוי שמאיים לחשוף את כל מה שידעה אי פעם.
הרומן נכתב באנגלית וזכה לשבחי המבקרים.
יעל מוזס (נולדה ב-1960) היא מדענית מחשב ישראלית, פרופסור בבית הספר אפי ארזי למדעי המחשב באוניברסיטת רייכמן.
היא מומחית בתחום הראייה הממוחשבת וביישומה לאפליקציות במערכות מולטי מדיה.
יעל מוזס לבית ניימן נולדה בירושלים (1960), היא התגוררה בפאתי שכונת רחביה בסמוך לימק"א.
אמה היא סטלה ניימן לבית אנג'ל שהם הבעלים של מאפיית אנג'ל.
אביה של יעל, יצחק צבי ניימן, היה איש עסקים שעסק בבנייה.
מוזס היא בת הזקונים במשפחה.
אחיה הגדולים הם גדעון ניימן ודפנה אלכסנדרוני.
היא בוגרת בית הספר היסודי הנרייטה סאלד (1972), ובתיכון בית חינוך, תיכון עירוני ג', שם למדה מורחב את מקצועות המתמטיקה והפיזיקה (1978).
היא בעלת תואר ראשון מ-1984, במתמטיקה ומדעי המחשב מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
היא בעלת תואר שני ותואר שלישי (מ-1994) במתמטיקה יישומית, מדעי המחשב ממכון ויצמן.
את הדוקטורט, שנושאו Face Recognition: Generalization To Novel Images כתבה בהנחייתו של פרופסור שמעון אולמן.
עם סיום הדוקטורט עשתה ב-1994 פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, במחלקה לרובוטיקה.
לאחר סיום הפוסט-דוקטורט היא הצטרפה כחוקרת למכון ויצמן למדע.
בשנת 1999 הצטרפה מוזס ל, לימים אוניברסיטת רייכמן.
שם התקדמה והיא מכהנת כפרופסור בבית הספר אפי ארזי למדעי המחשב.
במהלך השנים הייתה בשבתונים באוניברסיטאות שונות בעולם.
באוסטרליה בסידני (2005) באוניברסיטאות UNSW ו־Nicta.
בארצות הברית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת קולומביה בניו יורק (2013).
תחומי המחקר המרכזיים של מוזס הם ראיה ממוחשבת ואפליקציה למערכות מולטי מדיה, ובפרט במערכות מרובות מצלמות.
יעל מוזס נשואה ליורם מוזס, פרופסור למדעי המחשב בטכניון.
לבני הזוג ילדים והם מתגוררים בתל אביב.
יעל ולוך (נולדה ב-1986) היא אמנית ישראלית, מנפחת זכוכית ויזמית תרבות הפועלת בירושלים.
היא מייסדת ומנהלת את הסטודיו לניפוח זכוכית בירושלים, העוסק ביצירה, הוראה ופעילות תרבותית וחברתית בתחום הזכוכית החמה.
ולוך הייתה אוצרת ועסקה ביוזמות אמנותיות קהילתיות.
יעל נולדה ביישוב "בית אל" בשנת 1986 להורים אהובה ויהושוע ולוך.
היא בוגרת בצלאל, שם סיימה בשנת 2009 תואר ראשון בעיצוב קרמי וזכוכית.
בשנת 2013 השתתפה בקורס ניפוח זכוכית בהנחיית האמן האיטלקי סימונה קרסטאני (Simone Crestani) בבצלאל.
ולוך משתתפת בכנסים מקצועיים בינלאומיים בתחום הזכוכית, בהם כנסי Glass Art Society (GAS) שנערכו בוונציה (2018) ובברלין (2024).
ולוך עשתה התמחות בפילצ'וק, בית הספר לניפוח זכוכית של צ'יהולי.
עבודתה של ולוך מתמקדת בזכוכית חמה ובפעולת הנשיפה כפעולה חומרית וגופנית.
יצירתה נעה בין אובייקטים אמנותיים, עבודות שימושיות ומיצבים, והיא מציגה בתערוכות קבוצתיות, ירידים מקצועיים ומוסדות תרבות בישראל.
בשנת 2024 השתתפה בתערוכה „פוווו כוח הנשיפה" במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
בעבר השתתפה גם בתערוכה „זכוכית ישראלית" במוזיאון זה (2011).
ולוך הקימה בירושלים סטודיו עצמאי לניפוח זכוכית, המשמש כמקום לימוד, יצירה והתנסות מעשית בזכוכית חמה.
הסטודיו מקיים סדנאות, קורסים ופעילויות לקהל הרחב.
בנוסף לכך, הסטודיו מקיים פעילות התנדבותית ומסורתית של משימה חברתית.
מדי חודש תורמת יעל סדנאות למשפחות מוחלשות ואנשים שנפגעו בקונפליקטים.
ולוך שימשה כאוצרת חנות הפופ-אפ של אאוטליין ירושלים, יוזמה לקידום אמנים ומעצבים ירושלמים, והייתה שותפה לפעילות קואופרטיבית בתחום העיצוב והאמנות בעיר.
ולוך הציגה במספר תערוכות, בניהן:
2008 — בצלאל: מקום ראשון בתחרות עיצוב כיורים בשיתוף חברת חרסה; מלגת לימודים לקורס קיץ ב-Haystack, ארצות הברית
2009 — בצלאל: פרס הצטיינות על פרויקט גמר בעיצוב
2011 — מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב: השתתפות בתערוכה „זכוכית ישראלית"
2016 — שבוע העיצוב, ירושלים: עיצוב מיצבים בפרויקט „חצי האי זזה"
2017 — צבע טרי (יריד אמנות), תל אביב: ביתן בחממת המעצבים
2017 — תערוכת „אאוטליין", הנסן, ירושלים: השתתפות בתערוכה „מעצב ומאייר נכנסים לבר"
2018 — שבוע העיצוב, הנסן, ירושלים: השתתפות בחנות העיצוב
2019 — תערוכת „אאוטליין", ירושלים: השתתפות בחנות העיצוב
2024 — מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב: השתתפות בתערוכה „פוווו כוח הנשיפה"
יעל נובי (שם מדעי: Capra nubiana) הוא מין של יונק מהסוג יעל שבקבוצת היעלים.
הוא קרוי על שם אזור נוביה, בסביבתו הוא מצוי.
בעבר נחשב כתת-מין של יעל מצוי אך הוגדר כמין עצמאי ב-1825.
יעל זה מותאם לתנאי מדבר והוא חי בטבע באזורי סלעים תלולים במזרח התיכון, לרבות בישראל ובצפון אפריקה.
הוא מצוי כיום בסכנת הכחדה עקב ציד, תחרות על מים ומזון עם חיות מבויתות ופגיעה בבתי הגידול.
בנוסף, כמה מהאוכלוסיות שלו מקוטעות אחת מהשנייה.
אורך גוף הזכר 125 סנטימטרים, אורך הנקבה 100 סנטימטרים, אורך הזנב כעשרה סנטימטרים.
משקל הזכר 45–60 קילוגרם, משקל הנקבה 23–40 קילוגרם.
אורך הקרניים אצל הזכר הוא עד 130 סנטימטרים ואצל הנקבה עד 40 סנטימטרים.
היעל ממליטה בדרך כלל ולד אחד או שניים.
תוחלת חיים של יעל נובי היא בין 12 ל-17 שנים.
עיקר מזונו של היעל הוא צמחים.
היעל חי בעדרים נפרדים של זכרים ונקבות, כאשר כל עדר מגיע עד לכ-20 פרטים.
במקרה של סכנה, היעל שורק שריקת אזהרה לעדר.
ליעל רגליים קצרות ושריריות המותאמות לטיפוס בהרים ובמצוקים, והם מסוגלים לדלג למרחק רב בין סלעים.
כף הרגל של היעל בנויה מפרסה קשה ובמרכזה כרית רכה שנועדה לעזור ליעל לטפס במישורים תלולים במיוחד.
לזכר קרניים ארוכות ומתעגלות לאחור שנועדו לבסס את מעמדו בעדר, ואילו קרני הנקבות קצרות וישרות והן נועדו לתקוף טורפים.
בעונת הייחום, בסתיו, נפגשים עדרי שני המינים למטרת הזדווגות.
בתקופת הייחום הזכר לובש פרווה חומה, גרבי פרווה כהים, שרירי הצוואר מתעבים והוא נאבק עם זכרים אחרים לצורך שיפור מעמדו בעדר באמצעות הצמדת בסיס הקרניים והדיפת היריב.
היעל הנובי נפוץ בעיקר במזרח התיכון ומעט גם בצפון ובמזרח אפריקה.
ניתן למצוא אוכלוסיות שלו בעומאן, בירדן, בישראל, במצרים, בערב הסעודית, בתימן וייתכן שגם באריתראה.
בישראל שרדו עם קום המדינה מספר מצומצם של יעלים באזור מדבר יהודה.
בעקבות מאמצי שימור, החלת משטר צבאי על שבטי הבדואים באופן שמנע ציד של היעלים וכן חיסול כמעט מוחלט של הטורפים הטבעיים באזור, החלה אוכלוסיית היעלים להשתקם והם התפשטו במדבר יהודה בנגב וגם בהרי אילת.
בעקבות מלחמת ששת הימים התפשטה אוכלוסיית היעלים צפונה גם לחלקו הצפוני של מדבר יהודה (חלק שהיה נתון עד המלחמה בשלטון ירדן).
בשנים אלה הציגו היעלים ריבוי טבעי מוגבר – ממוצע של 2 לידות לנקבה בשנה.
במקומות בהם הגיעה האוכלוסייה למיצוי כושר הנשיאה הטבעי (אזור נחל ערוגות ונחל דוד), נבלם הגידול הטבעי המואץ ורמתו ירדה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נאמדה אוכלוסיית היעלים בדרום בכ-1,200 פרטים.
ההצלחה בשיקום אוכלוסיית היעלים הביאה את רשות הטבע והגנים (אז: רשות שמורות הטבע) להציב את היעל כסמלה.
עם חתימת הסכמי אוסלו החל מצבם של היעלים להידרדר:
עקב הכנסת נשק חם ליהודה ושומרון במספרים גדולים חוסלה כמעט לחלוטין אוכלוסיית היעלים שם וכן החלה להסתמן, לראשונה מאז קום המדינה, ירידה במספר היעלים באזורי הספר של מדבר יהודה.
הציד הנמשך, מעמיד בסימן שאלה את סיכויי הישרדות המין ביהודה ושומרון.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הועברו זכר ושתי נקבות לרמת הגולן.
בסוף שנות ה-90 נאמדה אוכלוסיית היעלים בגולן בכ-70–80 פרטים המאכלסים את קניוני הגולן המרכזי (שמורות גמלא ויהודיה).
חלק מהסכנות ליעלים נובעות מהתרגלותם לסביבת האדם.
הם נכנסים ליישובים ולבסיסי צבא וניזוקים מאכילת צמחייה מקומית, מסתבכים בחוטי תיל, וכלבים תוקפים אותם והורגים גדיים.
גם מטיילים מושכים יעלים לשרידי מזון או לשאריות ארוזות בשקיות פלסטיק וכל אלה גורמים למותם.
בקיבתם של יעלים רבים נמצאו שקיות ניילון, מגבונים, חומרי פלסטיק וקופסאות שימורים שגרמו לכך שלא יכלו לאכול עוד.
בכל שנה נדרסים כמה יעלים ואחרים נדבקים בתולעת Coenurus cerebralis שמקורה בצואת כלבים וגורמת למותם.
בנוסף, שנים שחונות, שבהן כמעט לא יורד גשם, הן איום ממשי על מקורות מחייתם המצומצמים ממילא של יעלי הארץ.
גם פגיעה בבתי הגידול שלהם כמו זיהום תעשייתי במדבר מזיקה להם.
לאחר חתימת הסכם השלום עם ממלכת ירדן הועברה לממלכה קבוצת יעלים ושוכנה באזור נחל ארנון (בחופו המזרחי של ים המלח).
אוכלוסיות יעלים מצומצמות אותרו בדרום סיני בשנות ה-70 ולאחר מלחמת יום הכיפורים נתגלתה אוכלוסייה שרידית אף באזור ג'בל עתקה באזור שממערב לתעלת סואץ.
לא ברור מה מצב היעלים בשאר מדינות המזרח התיכון.
בהיעדר רמה סבירה של שמירת טבע, ועם הגידול באוכלוסייה ובפרט בעושרה ובאמצעים העומדים לרשותה (ברכב ובנשק), נראה כי עתיד היעלים במדינות האלה עגום.
לפי הערכות לשנת 2021, יש בעולם כ-2,500 פרטים, מתוכם כ-1,000 חיים בישראל וכמחציתם (500 יעלים) חיים במדבר יהודה.
עדות להימצאות היעל בתקופות קדומות ניתן למצוא במספר ציורי קיר ברחבי דרום הלבנט, כגון בהר כרכום.
היעלים היו חלק ממוטיב העץ והיעלים, מוטיב אמנותי עתיק מתקופות רבות המסמל פריון.
באזור כנען וישראל סימל המוטיב את האלה אשרה.
היעלים מוזכרים בתנ"ך מספר פעמים:
(שמואל א', פרק כד, פסוק ב)
(תהלים, פרק קד, פסוק יח)
(איוב, פרק לט, פסוק א)
סביר להניח שהאזכורים בתנ"ך נגעו ליעלים נוביים שכן הם אלו שהיו נפוצים בארץ.
זיהוי ה"אקו" שבמקרא עם היעל
זהר עמר וגיא בוכניק מאוניברסיטת בר-אילן, במאמר משותף עם גיא בר-עוז מאוניברסיטת חיפה מציינים כי כל הזיהויים מצביעים על העובדה שה"אקו" המקראי (דברים יד ה) הוא מין עז בר, וקרוב לוודאי שמדובר ביעל.
הממצא הארכאזואולוגי של מין זה מתקופת המקרא מועט, שכן תחום תפוצתו מוגבל למצוקים באזורי המדבר (תהילים קד יח), תחום מצומצם יחסית ומרוחק מפעילות בני אדם.
המקרא אף רומז לחוסר היכרות מספקת של אורחותיו: 'הידעת עת לדת יעלי סלע' (איוב לט א).
יעל עמית (נולדה בשם יעל סלוצקי ב-7 באוקטובר 1958) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון, קומיקאית ומדבבת ישראלית.
אביה הוא אבינועם סלוצקי (בנו של נח סלוצקי), שהיה מאנשי פלגות הלילה המיוחדות.
אחותה הצעירה היא השדרנית רויטל עמית.
במהלך שירותה הצבאי שיחקה ושרה בלהקת פיקוד מרכז (1977).
דודה, אח אביה, היה רס"ן זאב "זאבל'ה" עמית (סלוצקי) אשר עליו ועל יוסף "יוסל'ה" רגב (גרבר) כתבה נעמי שמר את השיר "אנחנו שנינו מאותו הכפר".
מיד עם תום לימודיה ב"בית צבי" השתלבה בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע.
לצד עיסוקיה כשחקנית, למדה טיפול באמנויות בסמינר הקיבוצים ובמכללת תל חי.
לעמית תואר BA בפסיכולוגיה ותיאטרון מאוניברסיטת חיפה, תואר MA בהנחיית קבוצות בשילוב אמנויות מאוניברסיטת לסלי והסמכה כמאמנת הוליסטית ממכללת רידמן, וכיום עוסקת בתחום הטיפול לצד המשחק.
בפסטיבל עכו 1985 זכתה עם ההצגה "זהבה ושלושת בעליה" בציון לשבח וב"תיאטרונטו" 1999 שיחקה ב"חבר" - מחזה יחיד פרי עטה.
ההצגה המשיכה לרוץ בתיאטרון הבימה משך 3 עונות.
בטלוויזיה החינוכית לקחה חלק בתוכנית "זהו זה!" בפינה "סערה בכוס תה", ובערוץ הראשון נמנתה עם צוות תוכנית הסאטירה "מוצ"ש", לצידם של ספי ריבלין, אלי יצפאן, דב רייזר ודפנה ארמוני.
בתוכנית זו יצרה עם ריבלין את הזוג הקומי "יעל ויוסף", שם תפקדה כזוגתו השתלטנית וטבעה את הקריאה המיתולוגית: "יוס-הף!".
בקולנוע שיחקה עמית בשנת 1983 בתפקיד אורח בסרט "סבבה".
בשנת 1987 שיחקה בסרט "אבא גנוב 1" לצד יהודה ברקן, וכן בסרטים: "תושב"ע בקריית שמונה", "מזל דגים" ועוד.
כמו כן, השתתפה בתפקידי אורח בסדרות "שמש" (כמנהלת בית ספר), "לחיי האהבה" (כעוזרת בית), "איצ'ה", "הבורר", "בטי בן בסט", "דני הוליווד", "סטרייט ולעניין", "החברים של נאור", "קופה ראשית", וגם שיחקה את אשתו של מר אפל בסדרה "עממיות".
בשנת 2011 השתתפה בסדרת הנוער "מה בכריש?" בתפקיד קפטן גבי וב-2012 גילמה את חיותה בסדרת הילדים "מקס ומוזה".
ב-2013 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "בלתי הפיך".
בשנת 2014 שיחקה בעונה השנייה של "שנות ה-80".
עמית הייתה בזוגיות עם הבמאי מיקי יוסף ולהם בן ובת - תמר ואבינועם, שניהם עוסקים בדיבוב.
יעל פוליאקוב (נולדה ב-14 במרץ 1977) היא שחקנית, קומיקאית, תסריטאית ומגישת טלוויזיה ישראלית, זוכת ארבעה פרסי האקדמיה לטלוויזיה.
פוליאקוב היא בתם של שוש פוליאקוב ושל השחקן והקומיקאי ישראל (פולי) פוליאקוב.
פוליאקוב השתתפה בילדותה בתוכנית "רחוב סומסום" ודגמנה עבור אופנת ליז.
בין השנים 1992–1994 הייתה פוליאקוב חברה בלהקת "צעירי תל אביב", והופיעה בסדרות הלהקה "לא כולל שירות" ו"תלויים באוויר" ששודרו בערוץ הראשון.
את שירותה הצבאי עשתה פוליאקוב בלהקת חיל החינוך.
בשנת 1998 זכתה לחשיפה ראשונה כבוגרת, בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הדרמטית "משפחה וחצי" בטלוויזיה החינוכית, שגילמה במשך שלוש עונות.
במקביל, באותה השנה הנחתה את התוכנית "סטגדם" בקשת בערוץ 2.
בשנת 1999 שיחקה בתיאטרון הבימה במחזה המוזיקלי "תל אביב הקטנה", מאת חיים חפר ודן בן אמוץ ובבימויו של אלדד זיו.
בשנת 2000 השתתפה בקליפ לשירו של שלמה ארצי "נוף ילדות".
ב-2003 כיכבה פוליאקוב בסדרה ההומוריסטית "אחד העם 1" ב"רשת" בערוץ השני, והשתתפה בתוכנית "מישהו מטפל בכם" בערוץ החיים הטובים.
בשנת 2004 השתתפה כקומיקאית בתוכניות "כל לילה עם אסף הראל" ו"דובל'ה עולמי" בערוץ 10, ושיחקה את אילנה יועצת בית הספר בעונה הראשונה של סדרת הטלווזיה היומית "ראש גדול", והשתתפה בסדרה הקומית של ערוץ ניקלודיאון "נקניקייה" בה גילמה דמויות שונות.
ב-2007 שיחקה פוליאקוב בסרט הקולנוע "אין לה אלוהים" של ינקול גולדווסר.
באותה שנה זכתה לחשיפה משמעותית, כשעלתה ב"רשת" של הערוץ השני הסדרה "הכל דבש", אותה יצרה וכתבה (בשיתוף עומר תדמור), ובה מככבת בתפקיד הראשי, המבוססת על חייה וחיי משפחתה, ולצדה כיכב אביה, ישראל פוליאקוב.
בסוף אותה השנה פוליאקוב הוכתרה במקום הראשון כ"אשת השנה בטלוויזיה" של שנת 2007 על ידי המגזין רייטינג.
הסדרה גם זכתה למדרוג גבוה.
בשנת 2009 השתתפה בעונה הרביעית והאחרונה של הסדרה "פעם בחיים" ששודרה ב-yes stars ישראלי, ובה נשלחה ביחד עם דורית בר אור למנזר מריה מגדלנה בהר הזיתים שבירושלים.
בשנת 2010 עלתה לאוויר עונת המשך לאחד העם 1, "אחד העם 101", שבה פוליאקוב לגלם את דמותה של שולה נמירוביץ-נמיר, אשת חברה גבוהה.
בשנת 2012 הנחתה את תוכנית השידוכים "סינגלס" בערוץ הוט קומדי סנטרל, לצד עידו רוזנבלום.
בשנת 2013 שיחקה תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "מקימי", ובה גילמה את דמותה של עלמה, שדרנית רדיו, המבוססת על דמותה של נעה ירון דיין.
באותה שנה השתתפה בעונה ה-11 של "ארץ נהדרת", יחד עם שותפה, הקומיקאי אילן פלד (איתו שיתפה פעולה עוד באחד העם 1), כחלק מסדרת מערכונים הנקראת "להקת ארבע".
אולם, הפינה ירדה אחרי שלוש תוכניות בלבד לאחר שלא התקבלה יפה בקרב קהל הצופים.
בשנת 2014 השתתפה בקליפ השיר "Everybody Needs a Man" של עופר ניסים ומאיה סימנטוב.
בשנת 2015 השתתפה בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולשי ספות", לצד אחיה הגדול איתמר פוליאקוב.
בשנת 2016 הופיעה בסדרה "פוליאקובים" לצד אמה שוש, אחיה אריאל ואיתמר, בנה יהונתן ובן זוגה אלעד.
בשנת 2017 עלתה העונה השנייה לסדרה "פוליאקובים".
בנובמבר 2019 החל שידורה של הסדרה "הנוכלות", סדרת המשך לסדרה "אחד העם 101", בה היא מופיעה בתפקיד הראשי.
בדצמבר 2022 החלה להשתתף באופן קבוע יחד עם אימה, שוש פוליאקוב, בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11.
באוקטובר 2023 החלה להנחות את תוכנית האירוח הלילית "הלילה עם תם ויעל" לצד תם אהרון, ברשת 13.
בינואר 2024 לוהקה לעונה האחת עשרה של התוכנית "מחוברים" בערוץ HOT3.
בינואר 2025 החלה להגיש את הפודקאסט "אסי ויעל" יחד עם אסי עזר.
לפוליאקוב בן מבעלה הראשון עופר זר.
ב-2014 פוליאקוב נישאה בשנית לאיש העסקים אלעד מילוא, ולהם שתי בנות.
יעל קרוון (נולדה ב-8 בינואר 1974) היא שחקנית, רקדנית, מדבבת, זמרת ומנחת תוכניות ילדים ישראלית.
קרוון היא בתו של הפסל דני קרוון.
בגיל שלוש עברה משפחתה לפירנצה, שם אביה הציג תערוכה גדולה, וכשהייתה בת שש עברה המשפחה לפריז.
כשהייתה בת 12 חזרה המשפחה לגור בישראל.
הופעתה הראשונה הייתה בתוכנית "תופסים ראש", בשנים 1988–1989, במסגרת לימודיה בבית הספר לאמנויות תל אביב.
בתיכון למדה בתלמה ילין במגמת התיאטרון.
בהמשך ניהלה קריירה טלוויזיונית משלה: בשנים 1990–1991 הגישה קרוון את התוכנית "יעל בארץ המצוירים" ושרה את הפתיח שלה.
כמו כן דיבבה דמויות בסדרות טלוויזיה מצוירות משנות התשעים כגון בולי ובולי שמש ב"בולי איש השלג", פוליאסתר ב"החתולים הסמוראים", אפריל או'ניל ב"צבי הנינג'ה" וג'ובילי ב"אקס-מן".
באוקטובר 1990 הצטרפה להפקה של המחזה "האב" בתיאטרון "הבימה" בתפקיד הבת.
בקיץ 1992 השתתפה במיני סדרה, בת 3 פרקים - "רצח למהדרין", מותחן בלשי המתרחש בשכונת מאה שערים בירושלים ששודר ב, בכיכובם של שרון אלכסנדר ונתן זהבי.
באותו קיץ גם שימשה כמגישה בערוץ הילדים.
קרוון הייתה אחת משדרניות תחנת הבת גלגלצ, ואף הקליטה את אחת מנעימות הפתיחה המוכרות ביותר בתחנה.
ב-1993, הקליטה קטעי קישור לאלבום מוזיקה של שירי ילדים, "שירים מצוירים", שהלחין אבנר חודורוב.
לאחר השירות הצבאי עזבה את ישראל ועברה לגור בלונדון, אחר כך למדה תיאטרון פיזי בבית הספר למשחק של פיליפ גולייה בפריז (École Philippe Gaulier) ובבית הספר של קבוצת התיאטרון הפיזי הרוסית Derevo, ובקורסים רבים נוספים ברחבי אירופה, ניו יורק, ברזיל ויפן.
ב-1998 החלה קרוון מחקר מעמיק של אמנות הבמה היפנית בוטו, ולשם כך בילתה זמן רב ביפן לצד המאסטרים העכשוויים.
במהלך השנים יצרה קרוון ארבע הצגות יחיד: Trampolina ,Pensiery nocturni ,Fleshmirror ,From the earth-a memory, איתן הופיעה באירופה, ביפן, ברוסיה ובברזיל.
בשנים 1999–2003 עבדה קרוון בתור שחקנית, רקדנית ויוצרת בקבוצת MAMU Butoh - dance theatre ועם Ten Pen Chi, קבוצתה של Yumuko Yoshioka.
ב-2002 הקימה את ADAPT איתם יצרה מופעי Site specific בברלין ועל הפסלים של אביה, דני קרוון, ביפן.
בשנים 2003–2005 עבדה עם הקבוצה הרוסית Derevo, איתם סיירה ברחבי העולם עם רפרטואר הופעות עשיר ומגוון.
ב-2006 זכתה במקום השני בפסטיבל הישראלי תיאטרונטו על הופעתה במחזה שכתבה יחד עם נעמי סילמן "הדרך הביתה".
המחזה שוזר סיפורי אגדות עם שהמכנה המשותף ביניהן הוא מסע חיפוש עצמאי, הוא נכתב בהשראת ספרה של קלריסה פינקולה אסטס "רצות עם זאבים".
המחזה עלה אחר כך גם בתיאטרון תמונע.
ב-2018 הציגה בתיאטרון תמונע את המופע "ביפופיק — הסיפור שמחבר אותנו", מופע תיאטרון ויזואלי שיצרה יחד עם נעמי סילמן.
ב-2019 עברה להתגורר בליסבון שבפורטוגל.
במאי 2022 העלתה מופע כיכר התזמורת ע"ש ליאונרד ברנשטיין לזכרו של אביה שעיצב את הכיכר.
במהלך המופע יקבוצת רקדנים התהלכה במוקדים שונים במרחב הפיסולי בכיכר ללא הפרדה בינם לבין הקהל
יעל נעים (נולדה ב-6 בפברואר 1978) היא זמרת-יוצרת ישראלית-צרפתייה.
נעים נולדה בפריז להורים יהודים תוניסאים.
בגיל 4 עלתה לישראל עם הוריה.
שם היא למדה נגינה על פסנתר בקונסרבטוריון למוזיקה ברמת השרון.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון, במגמת מוזיקה.
בצה"ל שירתה נעים כסולנית בתזמורת חיל האוויר.
את קריירת המוזיקה שלה התחילה בצרפת, כאשר השתתפה בקומדיה המוזיקלית Les Dix Commandements (עשרת הדיברות) בתפקיד מרים הנביאה במשך שנתיים וחצי.
אלבומה האישי הראשון הוא In A Man's Womb שיצא בשנת 2001. היא שרה את השיר "You Disappear" מתוך אלבום זה גם בסרט "Harrison's Flowers" של המפיק אלי שורקי.
בשיריה המוקדמים של נעים היא מכונה "יעל".
בשנת 2006 השתתפה נעים באלבומה של דין דין אביב "סודותיי".
נעים השתתפה בכתיבה ובהלחנה של השירים "סודותיי", "מה שתבקשי" ו"משמעויות", אותו גם שרה בדואט עם אביב.
במשך שנתיים התפתחה נעים בשירה והתאמנה בדירת הסטודיו בפריז עם חבריה דייוויד דונטין וג'ון ריד.
הם הקליטו והלחינו 13 שירים שהפכו ב-22 באוקטובר 2007 לאלבומה השני שנקרא "Yael Naim".
13 השירים באלבום הם בצרפתית, באנגלית ובעברית.
סגנון השירים הוא פולק וג'אז.
בינואר 2008 שודרה פרסומת הבכורה למחשב "מקבוק אייר" של חברת אפל, בה מושמע שירה של נעים "New Soul".
השיר זכה לפרסום רב וב-1 בפברואר 2008 היה במקום השני ברשימת ההורדות של iTunes.
השיר אף הגיע למקום ה-7 במצעד הבילבורד האמריקני, הישג שאף אמן צרפתי או ישראלי לא הגיע אליו קודם לכן.
בחודש מאי יצא הסינגל השני, "פריז", המושר בעברית בשילוב מספר מילים בצרפתית.
במרץ 2010 שודר באמריקה הפרק The Greatest Story Ever D'ohed בסדרה משפחת סימפסון בו המשפחה מבקרת בירושלים.
בפרק נעים דיבבה את דורית, אחייניתו של מדריך התיירים (שגולם על ידי סשה ברון כהן).
בסוף 2010 יצא אלבומה השלישי, "She Was A Boy", ששיריו הם באנגלית, והוא זכה לפופולריות רבה בצרפת.
בטקס פרסי המוזיקה הצרפתי שנערך בחודש מרץ 2011, זכתה נעים בתואר "זמרת השנה" בצרפת בעקבות הצלחתה.
בסוף 2012 תמכה במועמד לנשיאות פרנסואה הולנד ועם ניצחונו שרה את שיריה המוכרים בכיכר הבסטיליה.
בפברואר 2016 זכתה בפעם השנייה בתואר "זמרת השנה" בצרפת, זאת לאחר הצלחתו של אלבומה Older, ובפרט מתוכו השיר "Dream In My Head".
במאי 2016 הופיעה באצטדיון האולימפיה בפריז.
2010 – She Was a Boy (בשיתוף דויד דונאטיין)
יעל נזרי (נולדה ב-21 בנובמבר 1987) היא שחקנית, מדבבת ומלכת היופי של ישראל לשנת 2006 ודוגמנית.
יעל נזרי נולדה וגדלה בקריית שמונה.
אמה יוהנה היא אדריכלית נוף הולנדית, שהגיעה לישראל כמתנדבת בקיבוץ הגושרים, ולאחר מכן התגיירה, ואביה יצחק הוא חשב שכר שנולד במרוקו.
היא הצעירה מבין שלוש בנות.
מגיל צעיר למדה בלט קלאסי וג'אז, ובתיכון למדה במגמת כימיה ופיזיקה.
בגיל 18, טרם גיוסה לצה"ל, זכתה בתחרות מלכת היופי.
נזרי ויתרה על תחרות "מיס תבל" ("מיס יוניברס"), משום שלא רצתה לדחות את השירות הצבאי.
במקום זאת, ייצגה את ישראל בתחרות "מיס עולם".
מאז הזכייה, דגמנה נזרי לחברת התכשיטים "ה.
שטרן", חברת ההלבשה התחתונה הישראלית "דלתא" להלבשה תחתונה ולמגזין בגדי הים של "בלייזר" (2008).
דגמנה גם לחברת הקוסמטיקה הישראלית "Careline", לרשת האופנה הישראלית "גולף", ושימשה דוגמנית הבית של חברת הקוסמטיקה "סבוקלם".
בפברואר 2007 נבחרה נזרי לדגמן לצד מלכת היופי לשנת 2003, סיון קליין, את קטלוג החורף של מעצבי השיער ז'קלין ואביגדור ליכטנשטיין.
נזרי היא בוגרת המרכז הבינתחומי הרצליה בכלכלה.
נזרי היא בת זוגו של איש העסקים והמיליארדר טדי שגיא, ולהם שישה ילדים.
נכון ל-2024 היא מתגוררת בדובאי.
יעל פוזנר (16 באפריל 1910 – 23 בדצמבר 1990) הייתה אשת חינוך ויו"ר הנהלת החברה למתנ"סים, זוכת פרס החינוך של עיריית תל אביב-יפו לשנת תשמ"ד וזוכת פרס המועצה לישראל יפה.
יעל פוזנר נולדה וגדלה בגרמניה, כבת למשפחת תעשיינים עשירה, אביה, היינריך, היה עורך דין.
קיבלה דוקטורט בפיזיקה בראשית שנות השלושים.
בתקופת לימודיה הכירה את דוקטור לודויג (נחמן) פוזנר והם נישאו.
אחר עליית היטלר לשלטון הם היגרו לשוודיה והקימו שם מוסד לילדים עולים פליטים בגילאי 5–6, שהיו צעירים מכדי להיקלט במסגרת עליית הנוער.
ב-1937 עלה לודוויג לארץ ישראל ויעל עלתה בשנת 1938 עם שני ילדיה הקטנים.
ב-1938 לימדה כשנה מתמטיקה בבית הספר התיכון האורתודוקסי לבנות ע"ש אוולינה דה רוטשילד.
בשנת 1940 גייסה אותה הנרייטה סאלד לעבוד בעליית הנוער של הסוכנות היהודית כמטפלת ראשית, אחראית ציוד ואספקה ומדריכת מטפלות, היא עבדה בעליית הנוער במשך שתים עשרה שנים.
ב-1952 פנה אל יעל פוזנר אליעזר קפלן וגייס אותה לעבודה בהצלת יהודי אירן.
אחרי כן עבדה במשך שתים עשרה שנים במוסד.
למוסד הובאה על ידי ראובן שילוח, שזמן קצר אחרי כן הוחלף על ידי איסר הראל.
תפקידה במוסד היה לבנות סיפורי כיסוי בעיקר לשליחים שיצאו לאירופה שם עבדה רבות עם יצחק שמיר, ובין השאר עבדה עם סוכנים שעקבו אחרי נאצים וטירפדו את פעילות המדענים הגרמנים במצרים.
היא הכינה להם תעודות זהות ודרכונים מזויפים וביוגרפיה בדויה והכשירה את הקרקע לקליטתם בארצות היעד.
אחד המבצעים הבודדים ששמה הוזכר בהקשר להם היה מבצע חטיפת אייכמן.
היא הכינה את כל סיפורי הכיסוי לסוכני המוסד שחטפו את אייכמן ודאגה לתעודות זהות חדשות עבורם במקומות היעד.
בשנים 1965–1977 עבדה יעל פוזנר במשרד החינוך, בתחילה כמנהלת אגף בינוי, במסגרת זו הקימה בתי ספר ומבני חינוך ברחבי מדינת ישראל ולאחר מכן הייתה ראש מינהל הפיתוח של המשרד.
בשנותיה בתפקיד היא עבדה תחת חמישה שרי חינוך: זלמן ארן, יגאל אלון, אהרון ידלין, זבולון המר ויצחק נבון.
בסוף שנות השישים גילו במשרד החינוך את התופעה של בתי ספר קהילתיים בארצות הברית, הפועלים במשך רוב שעות היממה ומשרתים קהל מכל הגילאים Community School ובמגוון פעילויות נרחב.
הוקמה ועדה בראשה עמד רלף גולדמן, אז מנכ"ל קרן חינוך בארצות הברית ולימים מנכ"ל הג'וינט והיא הציעה לשר החינוך זלמן ארן להקים מרכזים להגברת חיי הקהילה בעיירות פיתוח ושר החינוך קיבל את מסקנות הוועדה.
ב-1977 עזבה פוזנר את משרד החינוך והתמנתה ליו"ר הנהלת החברה למתנ"סים (מרכזים לתרבות נוער וספורט), תפקיד בו כיהנה עד 1984. בתחילה הפרויקט היה ניסיוני והשתתפו בו שלושה בתי ספר, היא החלה בפרויקט ביחד עם ד"ר ירדנה הרפז.
אחרי כן הוציא מנכ"ל משרד החינוך אליעזר שמואלי חוזר למנהלי בתי הספר ובהם הצעה להשתתף במפעל.
ב-1985 הוקמה "העמותה לקידום החינוך הקהילתי בבתי הספר" ופוזנר מונתה למנכל"ית העמותה.
בתחילת שנות ה-90 היו חברים בעמותה 220 בתי ספר ומהם 50 במגזר הערבי.
בנה הוא יוחנן פרס, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובתה, רותי אוטלונגי, הייתה מנהלת בית ספר בירושלים.
יעל עוזאי (15 ביוני 1920 – 3 ביוני 2013) הייתה מזכירת הממשלה בין השנים 1962–1968 ובין 1958-1957 כמ"מ, והיא האישה היחידה שכיהנה בתפקיד זה בתולדות המדינה.
עוזאי נולדה ברוסיה בשם קיילה נוביקוב, בת לרחל וליצחק, חסידי חב"ד.
בשנת 1925 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל וגדלה בתל אביב.
בשנת 1938 החלה לעבוד כמזכירה במשטרת היישובים העבריים.
בין השנים 1940–1948 עבדה במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
עברתה את שמה הפרטי ליעל בהוראת ראש המחלקה המדינית, משה שרת.
לאחר קום המדינה הייתה עוזרת למזכיר הממשלה זאב שרף ומאוחר יותר מונתה לסגניתו.
בתקופת הביניים שבין פרישת שרף ומינוי כתריאל כ"ץ לתפקיד, שימשה מזכירת הממשלה בפועל.
לאחר פרישת כ"ץ מונתה לתפקיד ב-24 ביוני 1962 בהחלטת ממשלה וכיהנה בו בין השנים 1962–1968.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית (1957–1961) והוסמכה לעריכת דין.
לאחר פרישתה משירות המדינה הייתה פעילה ב"איגוד נשים אקדמאיות" ובפעילויות התנדבותיות למען קשישים ומוגבלים.
בשנת 1973 הביעה תמיכה בטדי קולק כראש עיריית ירושלים.
הייתה מראשוני מפלגת "שינוי" וחברת מועצת התנועה.
בנובמבר 1976 הייתה בין מייסדי התנועה הדמוקרטית של יגאל ידין.
כיהנה גם כנציגת ציבור בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים.
הייתה נשואה למיכאל, ממנו התאלמנה.
יעל קינן היא מאמנת ושחקנית אס"א חיפה, וקפטן נבחרת הנשים של ישראל ברוגבי לשעבר.
קינן הייתה הקפטן הראשונה של נבחרת ישראל, בשנים 2006-2005, ובלטה כשחקנית מוכשרת, אתלטית ונידת.
ב-2008 הייתה שותפה להעפלתה של הנבחרת לטורניר הגמר של אליפות אירופה.
מאז אותה האליפות קינן כמעט לא שיחקה במשך שנתיים, עד סוף עונת 2010/2009, ובחרה להתמקד באימון ופיתוח רוגבי הנשים בארץ, לאחר לידת בתה הבכורה.
למרות זאת, היא נמנתה על סגל הנבחרת לאליפות אירופה לנבחרות דרג א' ב-2009. זמן קצר לאחר חזרתה למגרשים הניחה טריי בגמר טורניר גביע איל"ת, בו הפסידה בסופו של דבר לאס"א תל אביב.
שימשה גם כאחראית פיתוח תחום הנשים באיגוד הרוגבי הישראלי.
נשואה לישי, מנהל נבחרת הנשים וחבר הנהלה.
יעל נאמן (נולדה ב-3 ביולי 1960) היא סופרת ישראלית.
יעל נאמן נולדה בקיבוץ יחיעם.
בתחילת שנות השמונים עברה להתגורר בתל אביב.
למדה לתואר שני בספרות כללית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
עבדה בהגהה ובעריכה בעיתונים ובהוצאת "מפה".
בנוסף על ספריה פרסמה סיפורים ושירי פרוזה בכתב העת "מטעם" בעריכת יצחק לאור.
מחזה פרי עטה (בשיתוף אמיר רותם) עלה על הבמה בפסטיבל "פותחים מסך" בתיאטרון בית ליסין ב-2006.
ב-2011 פורסם ספרה "היינו העתיד" בהוצאת אחוזת בית, המתאר את ילדותה והתבגרותה ביחיעם.
הספר זכה באות ספר הזהב של התאחדות הוצאות הספרים בישראל על מכירת יותר מ-20,000 עותקים.
הספר נרכש לתרגום לשפות אנגלית, פולנית, צרפתית והולנדית.
המהדורה הפולנית של הספר יצאה לאור בספטמבר 2012 בהוצאת "צ'ארנה" (Czarne).
הספר יצא לאור בצרפתית בהוצאת Actes Sud באפריל 2015. המהדורה האנגלית של הספר יצאה לאור ב-2012 בתרגומה של סונדרה סילברסטון.
בעקבות ספרה "היינו העתיד" הייתה נאמן מועמדת לפרס ספיר לשנת 2011.
באוגוסט 2013 יצא לאור ספר הסיפורים "כתובת אש" בהוצאת כתר.
הספר התקבל בחום רב הן על ידי הביקורת המקצועית והן על ידי הקהל הרחב.
הוא שהה שבועות רבים ברשימות רבי המכר.
"כתובת אש" היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2014.
נאמן היא כלת פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 2015.
ב-2015 השתתפה נאמן בתוכנית הכתיבה הבינלאומית מטעם קרן פולברייט International Writing Program Residency באוניברסיטת אייווה ארצות הברית.
במאי 2018 יצא לאור ספרה "היה היתה", בהוצאת אחוזת בית.
גם ספר זה היה מועמד לפרס ספיר (ברשימה הקצרה), זכה להצלחה גדולה והופיע במשך חודשים רבים ברשימות רבי המכר.
באוקטובר 2021 זכתה נאמן בפרס עגנון לאמנות הסיפור לשנת תשפ"ב.
השופטים כתבו בנימוקיהם כי "נאמן פורצת דרכים בכתיבתה ומשלבת בין סיפורת, מסה, ממואר ותיעוד, כך שהיא בוראת מעין ז'אנר חדש אשר לו שפה חדשה וקול מובחן וייחודי.
במוקד יצירתה של נאמן עומדת פורענות, ודומה שעל המאזניים ניצבים ייסורי הכתיבה מזה ואהבת הספרות מזה; והם שווי משקל".
בן זוגה הוא דני טרץ', מו"ל ואיש תיאטרון לשעבר.
יום שלישי הכתום, 1998, הוצאת עם עובד
שמועות על אהבה, 2004 בהוצאת כתום
היינו העתיד, 2011, הוצאת אחוזת בית
כתובת אש, 2013, הוצאת כתר
מרותקת (ספר נוער), 2015, הוצאת כתר
היֹה היתה, 2018, הוצאת אחוזת בית
היה לך טוב או היה לך רע?, 2024, הוצאת אחוזת בית
יעל קראוס (נולדה ב-21 בנובמבר 1977) היא זמרת ישראלית.
יעל קראוס נולדה ב-1977, גדלה בהוד השרון, ובגיל 14 עברה להתגורר בתל אביב.
בגיל 18 החלה ללמוד בבית הספר למוזיקה "רימון".
בגיל 20 הפכה לסולנית להקת "פרווה חמה", שאיתה הקליטה ב-1998 אלבום שהופץ באופן חופשי.
לאחר מכן הצטרפה ללהקות "מטבוחה" ו-"Funkapella", שבהן הייתה חברה במקביל עד לשנת 2001, עת עברה להתגורר בארצות הברית.
עוד בטרם עזיבתה הקליטה קראוס את השיר "מעיין" באלבום ההופעה של אסף אמדורסקי "Live", וכן הקליטה קולות רקע באלבומו של עברי לידר "האנשים החדשים".
בשנת 1999 פנה אליה גיא בן-שטרית והיא נעתרה לבקשתו להקליט את השיר "קרובים קרובים" לאלבום הבכורה של אינפקציה.
השיר הושר בהופעה אחת בלבד בשנת 1999 בה התארחה קראוס.
בארצות הברית התגוררה קראוס בקליפורניה תחילה, ולאחר מכן בניו יורק.
בארצות הברית למדה קראוס מוזיקה קלאסית ומודרנית אצל המוזיקאי פרד פירת'.
לאחר שובה לישראל השתתפה קראוס כזמרת ליווי במספר אלבומים, ובהם "בכיף" של להקת אינפקציה.
בשנת 2005 הקימה קראוס עם נועה גולנדסקי וגיא שמי את ההרכב "נערות הליווי", שהופעותיו התאפיינו בסגנון "פקאצי".
ההרכב הופיע במשך כשנתיים, ולא זכה להצלחה רבה.
במקביל הופיעו קראוס וגולנדסקי בהרכב נוסף, "פאניק אנסמבל".
בשנת 2007 שרה קראוס קולות רקע באלבומו השני של יוני בלוך "הרגלים רעים".
שירתה בלטה בעיקר בשיר "נוף אחר".
כעבור שנה השתתפה בשירה גם באלבומו השלישי של בלוך, "על מי אני עובד".
האלבום כלל את הדואט "שיר אחר" של קראוס ובלוך.
בתקופה זו שימשה קראוס כזמרת ליווי בהופעותיו של בלוך.
עוד בשנת 2008 הקימו קראוס ונועה גולנדסקי הרכב נוסף, "בוּסה", שבו היה חבר גם מיכאל פרוסט.
ההרכב הוציא בשנה זו אלבום בשם "בוסה", המורכב כולו מגרסאות כיסוי בסגנון בוסה נובה לשירים עבריים שונים.
מאלבום זה התפרסמו ביצועי הלהקה לשירים "כלניות" (נתן אלתרמן ומשה וילנסקי, ביצוע מקורי שושנה דמארי) ו"דברים שרציתי לומר" (יענקל'ה רוטבליט ויהודה פוליקר, ביצוע מקורי דני בסן).
באותה שנה יצא גם אלבום הבכורה של להקת "פאניק אנסמבל".
עוד ב-2008 הקליטה קראוס את שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "על קצות האצבעות" - "מה שאני לא יודעת".
במקביל לפעילותה בהרכבים השונים וכזמרת ליווי, עבדה קראוס על אלבום סולו.
האלבום ראה אור בשנת 2010 בהוצאת חברת "היי פידליטי", ונקרא "Boutique" (בוטיק).
כל שירי האלבום הם באנגלית, למעט שיר אחד בעברית בשם "אהובי הקטן".
את רוב שירי האלבום כתבה קראוס לבדה והלחינה יחד עם המוזיקאי בן הנדלר.
בחלק מהשירים השתתפה בכתיבה נועה גולנדסקי.
את האלבום הפיק ועיבד מוזיקלית דניאל קורן.
עוד בשנת 2010 השתתפה קראוס באלבומו של צח דרורי "כיוון הרוח", שבו שרה סולו את השיר "אי שם" והשתתפה בקולות רקע במספר שירים נוספים.
משנת 2018 משתתפת קראוס במופע מחווה ל"חלונות הגבוהים" יחד עם אסף אמדורסקי ושלומי שבן.
ב-2019 הועלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "מיזרי" שבפס הקול שלו שרה קראוס.
באותה שנה הופיעה במסגרת פסטיבל "יערות מנשה" לצד מירב הלינגר, אסף אמדורסקי, ספיר וולך, אביגיל קובארי, אלה רונן, גיל בר הדס, פלורה ואחרים.
בשנת 2021 השתתפה בסדרה "הד קולך" בכאן 11 כששרה דואט בשיר "בין כוכבים אתה אולי צודק".
בשנה זו הוציאה גם את אלבומה השני "אחד חורף".
קראוס היא אחייניתו של הזמר והיוצר, שמוליק קראוס.
יעל פלדמן (נולדה ב-9 בינואר 1941) היא פרופסור בדימוס לספרות עברית והשוואתית ולימודי יהדות באוניברסיטת ניו יורק בה המופקדת על הקתדרה על שם אברהם כ"ץ לחינוך ותרבות עברית.
קיבלה תואר ראשון בספרות עברית ואנגלית מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1967, תואר שני בספרות עברית של ימי הביניים מההיברו קולג' בשנת 1976. בשנת 1980 סיימה דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק על המשורר האמריקני הדו לשוני גבריאל פרייל.
העבודה הייתה הבסיס לספרה הראשון, Modernism and Cultural Transfer: Gabriel Preil and the Tradition of Jewish Literary Bilingualism משנת 1986. אחרי הדוקטורט המשיכה ללימודי פוסט-דוקטורט במרכז למחקר פסיכואנליטי באוניברסיטת קולומביה.
בין הקטבים לקו המשווה : שירת ימי הביניים: תבניות סמאנטיות בשיר המורכב, הוצאת פפירוס, 1987.
ללא חדר משלהן, מגדר ולאומיות ביצירתן של סופרות ישראליות, הוצאת הקיבוץ המאוחד: סדרת מגדרים, בעריכת חנה נווה, 2002. מאנגלית: מיכל ספיר.
[הספר מוקדש למפעלן הספרותי של הסופרות שולמית לפיד, עמליה כהנא-כרמון, שולמית הראבן, נתיבה בן-יהודה, ורות אלמוג, ושל חלוצות הפמיניזם וירג'יניה וולף וסימון דה-בובואר.]
יעל קציר (נולדה ב-4 בדצמבר 1942) היא היסטוריונית וקולנוענית ישראלית, לשעבר ראש החוג להיסטוריה במכללת בית ברל.
נולדה בתל אביב לפרופ' ארוין רבאו וציונה רבאו קטינסקי, בתם של ברוך קטינסקי וגוטה לבית שרתוק.
אחותה היא פרופ' נורית כנען-קדר ואחיה הוא הכירורג פרופ' מיכה רבאו.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
את עבודת הדוקטורט עשתה באוניברסיטה העברית בנושא ההיסטוריה של ימי הביניים.
לאחר מכן השלימה לימודי קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת בוסטון.
הייתה ראש החוג להיסטוריה במכללת בית ברל ושימשה כמרצה להיסטוריה וכן לקולנוע במכללת בית ברל, באוניברסיטה העברית, בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה הפתוחה ובסמינר הקיבוצים.
הקימה ומנהלת את הטלוויזיה הקהילתית בכבלים של מכללת בית ברל.
כמו כן היא פועלת כבמאית ומפיקה עצמאית.
ביימה סרטי תעודה רבים, בהם סרטי תעודה היסטוריים וכן סרטים בעלי אופי אישי ותיעוד יומני.
בשנת 2003 יצרה את הסרט "שבעה על אמא" – יומן תיעודי שצולם בזמן ישיבת "שבעה" על אמה ומביא את קורות משפחתה.
את הסרט צילם והפיק בנה דן קציר.
בשנת 2004 זכה הסרט בפרס השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-44 בקרקוב.
בשנת 2009 יצרה את הסרט "צפירה מלכת שינקין", על דודתה צפירה עוגן.
בשנת 2015 יצרה את הסרט "אור בקצה המגף", המספר את מסען של שלוש נשים אל מחנות העקורים שבהם נולדו בקצה המגף של איטליה.
בשנת 2019 יצרה את הסרט "הקוד האלבני" על הצלת אלפי פליטים יהודיים בזמן השואה על ידי אלבנים מוסלמים באלבניה.
נשואה לפיזיקאי פרופ' אברהם קציר, בנו של פרופ' אהרן קציר והם הורים לדן קציר, במאי סרטים, ופרופ' תמר קציר, ראש החוג ללקויות למידה באוניברסיטת חיפה.
סיירת ממוש, הוצאת משרד הביטחון
ירושלים לדורותיה: בירת ממלכת הצלבנים, האוניברסיטה הפתוחה
יעל פורמן (נולדה בשנת 1973) היא סופרת מדע בדיוני ישראלית.
פעילה באגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטזיה.
טבעונית ופעילה למען זכויות בעלי חיים ולקידום בריאות מושכלת.
פורמן כותבת מדע בדיוני ופנטזיה ישראליים במוצהר, הן בסיפוריה הקצרים וכן בכתיבתה לנוער.
כתיבתה עוסקת לעיתים קרובות בהיבטים ובהשפעות של קידמה, תיעוש וטכנולוגיה על החברה האנושית, ונוגעת לעיתים קרובות בתחומים של הומניות, זכויות בעלי חיים ושאלות של מוסר ויחס אתי לבעלי חיים.
סיפורה הראשון התפרסם בזמן שירותה הצבאי באנתולוגיה של סיפורי חיילים.
מאז התפרסמו סיפוריה באסופות שונות, במגזינים "מטען" ו"חלומות באספמיה" וכן באתרי אינטרנט שונים, ביניהם "בלי פאניקה".
שלושה מסיפוריה הוקלטו לתסכיתים על ידי "קבוצת מספרי הסיפורים".
ספרה הראשון, "ילדי בית הזכוכית" (הוצאת מודן) פורסם בשנת 2011 ומספר על ידידות יוצאת דופן בין ילדה אנושית לבת מים, אשר חיות יחד בבית שהוא אקווריום.
הוא מבוסס על הסיפור הקצר "קירות ריקים" שזכה במקום הראשון בתחרות הסיפורים "עולמות 2009" שהוקדשה לנושא "סוף העולם".
הספר נבחר על ידי משרד החינוך ל"מצעד הספרים", רשימת ספרי קריאה מומלצים לבתי הספר.
ספרה השני, "קרעי עולם", פורסם בשנת 2017. הוא סיפור של פנטזיית מעבר המלווה שני נערים ישראליים שנכנסים לתוך משחק מציאות מדומה ומוצאים את עצמם בעולם פנטזיה.
ילדי בית הזכוכית, הוצאת מודן (2011)
קרעי עולם, הוצאת מודן (2017)
האישה והעץ (2002) כתב העת "חלומות באספמיה" גיליון 2
איה המשרתים (2003) כתב העת "חלומות באספמיה" גיליון 3
המעיין של פאהי (2006) כתב העת "חלומות באספמיה" גיליון 14
צייד הטרולים (2006) אתר האינטרנט "בלי פאניקה"
גונזזו (2008) אתר האינטרנט "בלי פאניקה"
בשר טרי של ילד רך (2010) כתב העת "מטען לחשיבה ולפעולה" גיליון 18
אבן ביד היוצר (2010) אוסף הסיפורים "היה יהיה" גיליון 2
תחתית (2011) אוסף הסיפורים "היה יהיה" גיליון 3
הישות מקוסורה (2013), אוסף הסיפורים "היה יהיה" גיליון 5
צ'יקוקו (2016) אוסף הסיפורים "היה יהיה" גיליון 8
העולם כפי שהוא (2017), פרויקט סיפורים של כנס מאורות
טיבריוס 4 (2017), אוסף הסיפורים "היה יהיה" גיליון 9
קירות ריקים (2009) זוכה מקום ראשון בתחרות מספרי הסיפורים של כנס עולמות
מי יבנה בית (2009) זוכה מקום שלישי ופרס חביב הקהל בפרס עינת
קרעי עולם (2018) מועמד לפרס גפן
אלוהים בזעיר אנפין זוכה מקום שלישי בתחרות הסיפורים של האגודה הישראלית למדע בדיוני ופנטזיה
פעילות התנדבותית בתחום בריאות הציבור
יעל פורמן נמנתה על מקימי עמותת מדעת למען בריאות מושכלת.
תחילה עסקה בקידום המודעות לחשיבות החיסונים על רקע התנגדות להם של חלק מהציבור.
בזמן מגפת הקורונה פרסמה עדכונים תדירים בפייסבוק, כדי לספק לציבור המוצף במידע מידע אמין.
יעל קווקזי מערבי או יעל מערב הקווקז (שם מדעי: Capra caucasica) הוא מין של יעל החי ברכס הקווקז המערבי.
ליעל הקווקזי המערבי יש ראש וצוואר חזקים ושעירים, עם גוף ארוך ומוצק.
בקיץ, הפרווה שלו בדרך כלל בצבע חום אדמדם או צהבהב, ואילו בחורף היא מתכהה יותר, ובצבע חום אפרפר.
הזנב קצר ושחור, השפתיים לבנות, הפנים כהים מעט, ועל הרגליים כתם שחור.
השערות הארוכות של מעיל החורף מתחילות כבר לגדול במהלך ספטמבר, ועד סוף אוקטובר יש ליעל מעיל חורף מלא.
מעיל החורף מתחיל לנשור בחודשי מרץ, וממשיך לנשור עד אמצע יוני.
לזכרים, ולעיתים גם לנקבות, יש זקן חום כהה על הסנטר, שהופך להיות ארוך ועבה יותר בחורף.
הרגליים קצרות, אך חזקות, ומאפשרות ליעל לטפס בקלות מפתיעה על מקומות תלולים.
גם לזכר וגם לנקבה יש זוג קרניים מרשימות, אם כי קרניו של הזכר בולטות במיוחד, הרבה יותר גדולות, ארוכות ועבות מאלו של הנקבה.
אורך ראש וגוף הנקבה: 120-140 סנטימטר.
גובה כתף הזכר: 109-95 סנטימטר.
גובה כתף הנקבה: 90-78 סנטימטר.
היעלים הקווקזים אנדמיים לחלק המערבי של רכס הרי הקווקז הגדול שברוסיה ובגאורגיה.
תחום אזור המחיה היעל הקווקזי הוא הקטן ביותר מכל מיני היעלים, גודלו סך הכול כ-4,500 קילומטרים רבועים.
בחורף הוא קטן אף יותר, בשל מזג האוויר הקשה בהרים, שגורם ליעלים לרדת לאזורים נמוכים יותר.
בית הגידול של היעל הקווקזי הוא מרעה תת-אלפיני, בגובה 4,000-800 מטר מעל פני הים, בו ניתן למצוא שטחי מרעה, ואזורים סלעיים, צחיחים או מיוערים.
היעלים הקווקזים חיים בעדרים קטנים, ופעילים יותר משעות אחר הצהריים המאוחרות ועד שעות הבוקר המוקדמות, כשבשאר היום הם נחים בדרך כלל בסלעים.
התזונה של היעל הקווקזי כוללת מעל 100 מינים שונים של צמחים, ובעיקר עשבים.
בחורף, כאשר השלג מכסה את האדמה, ניתן לראות את היעל חופר באמצעות פרסותיו בשלג כדי להגיע לצמחייה הקבורה מתחת, או נעמד על רגליו האחוריות פעמים רבות, כדי לאכול שיחים ועצים שונים.
היעל הקווקזי גם נצפה מלקק מלח, בכל ימות השנה.
היעלים נודדים מדי יום, במעלה או במדרון ההרים.