tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלימה האדסון, כותבת של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, הצטרפה בהמשך לעבודה על התסריט, במטרה להוסיף הומור ולשמור על התמקדות בסיפור ובקווי העלילה.
ביחס לתיאור העיר לאגוס בסדרה, החליטו הכותבים לשמור על אותנטיות לחיים האמיתיים, אם כי עם מעט הגזמות ותוספת של אלמנטים עתידניים לעיר.
חמיד איברהים, המעצב האמנותי, ציין שהם רצו להתמקד בחיי היום-יום של לאגוס.
הפתיחה של כל פרק מתמקדת בדמות אחרת, רעיון שהוצע על ידי נלסון.
אולופיקאיו אדאולה רצה שהסדרה תציג את ניגריה "100 שנה מהיום", תוך כדי שמירה על הצגת נושאים מחיי ניגריה האמיתיים, כיוון שהוא רצה שהסדרה תשמש כמראה לחיי היום-יום במדינה.
הוא שאב השראה מילדותו בלגוס, במיוחד מההפרדה בין העשירים והעניים, שלדבריו מהווה בסיס חזק לסיפור מדע בדיוני.
הוא גם הרגיש שדרך סיפור מדע בדיוני ניתן להדגיש את האלמנטים של העיר בצורה מסקרנת ומבדרת.
למרות שהסדרה עוסקת באי-שוויון, היא גם "סיפור שאפתני", שכן אדאולה ראה את התקווה כ"חשובה מאוד לרוח האנושית".
בסופו של דבר, הוא רצה שהסדרה תהיה סיפור על האתגרים הקיימים שיש שם, על ידי חקירת בעיות אמיתיות דרך עיניהם של דמויות אופטימיות.
הדבר משתקף באופן שבו טולה מגיבה כשהיא לומדת על הקשיים של קולה וכיצד החיים באי המרכזי של לאגוס מתנהלים.
האנימציה לטובת הסדרה בוצעה במתקני סינסייט במונטריאול ולונדון, בעוד שההפקה המקדימה והציור התרחשו באולפני ההנפשה של וולט דיסני בברבנק ובונקובר.
חמיד איברהים, המנהל האמנותי של החברה, הוא מעצב ההפקה של הסדרה.
הוא ציין כי סגנון האנימציה של הסדרה יהיה שונה מיצירות דיסני קודמות, כאשר נלסון אמר כי סגנון האנימציה יהיה בהשראת סגנונות אנימציה אפריקאיים, מזרחיים ומערביים, ומארלון ווסט, במאי האפקטים הוויזואליים, הוסיף כי האנימציה תישאר באותה איכות כמו פרויקטים אחרים של דיסני.
איברהים גם ציין כי המגדלים המרכיבים את האי המרכזי, שהוא המקום העיקרי בו מתרחשים רוב האירועים בסדרה, נועדו להמחיש את הצפיפות, בעוד שהאזור האי נועד להציג "מרחב ומקום לביטוי יצירתי".
הוא הוסיף כי הטכנולוגיה היא אספקט חשוב בהגדרת העולם, עם סדרה הכוללת מספר טכנולוגיות מתקדמות, כמו משקפי מציאות רבודה המחליפים את הטלפונים ורכבים מעופפים סופיים.
רה אולונגה הקליט את הפסקול של הסדרה כבר בינואר 2024. הפסקול, הכולל מוזיקה אותנטית בהשפעה אפריקאית, יצא לאור ב-1 במרץ 2024, יום לאחר בכורת הסדרה.
הסדרה הייתה אמורה לעלות לראשונה בשנת 2022, באופן בלעדי עבור הזרמת המדיה דיסני+.
עם זאת, הסדרה נדחתה לתחילת שנת 2023, ולבסוף נדחתה שוב ושודרה לראשונה ב-28 בפברואר 2024.
אמנות קונספט לסדרה הוצגה בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי בשנת 2021, שם הצוות דיבר על הסדרה.
חמיד איברהים תיאר את הסדרה כ"שילוב של קוגאלי ודיסני", שיתוף פעולה בין שתי החברות, תיאור שאליו הצטרפה ג'ניפר לי, מנהלת הקריאייטיב הראשית של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
טולוואלקין אולופוייקו ציין שלסדרה יש "מבנה ייחודי מאוד לסיפור שכבר טבוע בדי.אן.איי של לאגוס האמיתית".
בנוסף, נלסון ציין שהצוות היצירתי של הסדרה בנה "עולם עתידני המבוסס על רקע עכשווי".
בדצמבר 2021, במסגרת יום המשקיעים של דיסני, נחשפו פרטים נוספים על הדמויות והעלילה של הסדרה.
סדרה דוקומנטרית מאחורי הקלעים הופקה על ידי אולפני ABC News.
הסדרה, שנקראת "איוואג'ו: מאחורי הקלעים", בוימה על ידי מייגן הארדינג, והופקה בפיקוחן של איימי אסטלי ובת הופ, יצא לאור לצד הסדרה ב-28 בפברואר 2024. בנוסף, משחק בשם "Disney Iwájú: Rising Chef", שפותח על ידי Maliyo Games בשיתוף עם Disney Games ו-Kugali, יצא גם הוא ב-28 בפברואר 2024, למכשירי אנדרואיד ו-iOS.
הציור מוצג כיום במוזיאון המחוזי לאמנות עתיקה ועכשווית בעיר אפינאל שבצרפת.
במקור יוחס בטעות לצייר איטלקי אלמוני מן המאה ה-17, אך ב-1829 נרכש על ידי בעליו הנוכחיים, וב-1922 יוחס מחדש לדה לה טור.
ייחוס זה אושרר בשנת 1972 בעקבות שיקום הציור, שבמהלכו נחשפה חתימתו של האמן.
חוקר האמנות שארל סטרלינג טען כי הציור נוצר בתקופת נעוריו של הצייר, בעוד שפייר רוזנברג סבר כי הוא נוצר בשלהי הקריירה שלו, סביב שנת 1650.
הציור ממלא תפקיד מרכזי בנובלה הבעיה היחידה מאת מיוריאל ספארק, שבה הדמות הראשית, הארווי גות'אם, חוקר חובב של ספר איוב, נאבק ליישב את הדימוי הרך של אשת איוב כפי שהיא מופיעה בציור עם דבריה החריפים בטקסט המקראי.
איוב אחמד אל-קוואסמה (נולד בחברון ב-1965) הוא מחבל פלסטיני, בכיר בגדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
הוא משתייך לחמולת קוואסמה שבחברון.
הוא הוכרז כמבוקש על ידי כוחות הביטחון הישראלים כבר בשנת 1998. ב-2010 נעצר על ידי הרשות הפלסטינית ושוחרר ב-2014. הוא נעצר שבועיים לאחר שחרורו מבית הכלא של הרשות, על ידי יחידת דובדבן, והואשם בפעילויות טרור רבות ומשמעותיות.
(איוואן) יצחק סאלומון Salomon; 1 במרץ 1881 –1 בינואר 1972) היה סוחר ופילנתרופ יהודי שפעל בעיקר בהולנד ובארצות הברית.
סלומון נודע בפעילותו הקהילתית והממוננת, בתמיכתו במוסדות חינוך ותרומתו לחיי הקהילה היהודית באמסטרדם ובקנדה/ארצות הברית.
איוואן סאלומון נולד בגרמניה ב־1 במרץ 1881. בהמשך חייו משפחתו התגוררה והייתה פעילה באמסטרדם, הולנד.
במהלך חייו עסק במסחר (בין היתר בענפי סחורות) ובפעילות פילנתרופית ושימש כתומך ונאמן במספר מוסדות חינוך וקהילה.
לאחר עליית היטלר ונוכח שינויים באירופה, חלק מבני משפחתו היגרו וצאצאיו התבססו בצפון אמריקה ובישראל.
סלומון נישא פעמיים (יש דיווחים על Rachel Salomon כחלק ממשפחה מוקדמת; לאחר מכן נישא ל־Sophie (Shifra) Wilhelmina Prins Salomon, בתו של אליעזר ליפמן פרינץ.
מנישואיו נולדה בין היתר בתו אלס בנדהיים, שסלומון היה אביה; היא הפכה לדמות מובהקת בפילנתרופיה ובחיי הקהילה היהודית בירושלים ובארצות הברית.
סלומון נחשב לתורם בולט של מוסדות חינוך וארגונים יהודיים בהולנד.
תרומותיו ופעילותו הציבורית סייעו להקמת ולחיזוק מוסדות חינוך יהודיים ולתמיכה בארגוני רווחה וקליטה.
לאחר שעבר חלקו מארצות אירופה לצדק פעולה בקנדה/ארצות הברית, המשיך בפעילות תמיכה בפליטים ובמוסדות יהודיים.
משפחתו וצאצאיו – ובייחוד בתו אלס בנדהיים שמרו על המעורבות החברתית והפילנתרופית, ותיעדו אוספים ופעילויות תרבותיות.
חלק מהעדויות על חייו ופעילותו משולבות בעבודות ביוגרפיות ובמאמרים העוסקים בקהילת יהודי הולנד במאה ה־20.
מאמרים וכתבות על משפחת סלמון-פרינץ ואלס בנדהיים ב-Tablet Magazine.
איוו ג'ימה USS Iwo Jima (LHD-7) היא אוניית סער אמפיבית מסדרת Wasp של צי ארצות הברית.
האונייה נקראה על שם קרב איוו ג'ימה במלחמת העולם השנייה.
היא הוכנסה לשירות בשנת 2001 ונמצאת בשירות פעיל.
HD-7 היא האונייה השנייה הנושאת את השם „איווֹ ג'ימה" (IWO JIMA).
האונייה הראשונה, LPH-2, תוכננה מלכתחילה כאוניית סער אמפיבית.
היא הושקה ב־17 בספטמבר 1960 בברמרטון, וושינגטון, והוכנסה לשירות פעיל ב־26 באוגוסט 1961.
בספטמבר 1963 ביצעה איוו ג'ימה (LPH-2) את פריסתה הראשונה לאוקיינוס השקט המערבי — אחת משש פריסות שביצעה לאזור זה.
באפריל 1970 נכנסה האונייה להיסטוריה כאשר שימשה כאוניית החילוץ הראשית של משימת אפולו 13, משימת הנחיתה הירחית שנפגעה במהלך הטיסה.
ביוני 1976 החלה איוו ג'ימה (LPH-2) את פריסתה הרביעית לים התיכון, והשתתפה בפינוי אזרחים מביירות, לבנון.
באוגוסט 1990, כשבועיים לאחר תחילת פריסת הכוחות למפרץ הפרסי במסגרת מבצע Desert Shield, הייתה איוו ג'ימה (LPH-2) לאוניית הסער האמפיבית הראשונה שנפרסה לאזור, ונטלה חלק בכוח הקואליציוני שהביא בסופו של דבר לסילוק הכוחות העיראקיים מכווית.
האונייה הוצאה משירות בשנת 1993, לאחר 32 שנות שירות.
עבודות הייצור של USS Iwo Jima (LHD-7) החלו במספנת אינגלס ב־3 בספטמבר 1996, והנחת הקיל בוצעה ב־12 בדצמבר 1997. האונייה הושקה ב־4 בפברואר 2000, והוטבלה ב־25 במרץ 2000 בפסקגולה, מיסיסיפי, בידי הספונסרית שלה, גב' זנדרה קרולאק, רעייתו של מפקד חיל הנחתים, הגנרל []צ'ארלס קרולאק.
צוות ההקמה עלה לאונייה באפריל 2001, וב־23 ביוני 2001 יצאה איוו ג'ימה להפלגת הבכורה שלה, בליווי יותר מ־2,000 יוצאי מלחמת העולם השנייה — רבים מהם ניצולי קרב איוו ג'ימה.
האונייה הוכנסה לשירות רשמי שבוע לאחר מכן, ב־30 ביוני 2001, בפנסקולה, פלורידה.
זמן קצר לאחר מכן החלו האונייה וצוותה במחזור אימונים מואץ בין פריסות.
בשיתוף עם יחידת המשלוח ה־26 של חיל הנחתים (MEU), בעלת כשירות מבצעית מיוחדת (SOC), ביצעה איוו ג'ימה (LHD-7) את פריסתה המבצעית הראשונה, שנמשכה שמונה חודשים, וחזרה לנורפוק באוקטובר 2003.
במהלך פריסה זו שהייתה למעשה שקולה לארבע פריסות נפרדות — נבחנו יכולותיה המבצעיות של האונייה באופן מקיף: היא החדירה כוחות נחתים מה־26 MEU (SOC) לצפון עיראק במסגרת מבצע חירות לעיראק, סיירה במפרץ הפרסי, פעלה באזור ג'יבוטי כחלק מ־מבצע חירות מתמשכת, וביצעה משימות שמירת שלום מול חופי ליבריה מוכת המלחמה.
במהלך פעילות זו חצתה האונייה למעלה מ־45,000 מיילים ימיים.
לאחר תקופת תחזוקה שלאחר פריסה, מונתה איוו ג'ימה באוקטובר 2004 כאוניית הדגל של מפקד הצי השני של ארצות הברית (C2F).
במשך למעלה משנה השתתפה האונייה בתרגילים, ניסויים ופעולות רבות בעלות חשיבות וחשיפה גבוהה, יחד עם כוחות ימיים אמריקאיים ובני ברית.
ב־31 באוגוסט 2005 הפליגה איוו ג'ימה למפרץ מקסיקו לצורך סיוע באסון ותמיכה בפעולות החירום בעקבות הוריקן קתרינה.
האונייה שטה במעלה נהר המיסיסיפי עד לעיר ניו אורלינס, שם סיפקה תמיכה ישירה לפעולות הסיוע ושימשה כמרכז הפיקוד המרכזי לכלל מאמצי ההתאוששות הפדרליים, המדינתיים והמקומיים.
בתקופה קריטית זו שימשה איוו ג'ימה גם כשדה התעופה המבצעי היחיד באזור לפעילות מסוקים, וביצעה למעלה מאלף פעולות טיסה מסיפון ההמראה.
בנוסף סיפקה ארוחות חמות, מקלחות, מי שתייה ומקומות לינה לאלפי אנשי המשמר הלאומי ועובדי סיוע; העניקה שירותים רפואיים, כולל עזרה ראשונה וניתוחים, לנפגעי האסון; וביצעה פעולות ניקוי ושיקום בעיר ניו אורלינס ובפרבריה.
האונייה איוו ג'ימה גאה הייתה לשמש כאוניית הדגל של נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ו' בוש, והיא אחת משתי אוניות צי בלבד שהוענק להן דגל נשיא ארצות הברית.
בשנים 2009, 2010 ו־2011 השתתפה USS Iwo Jima באירוע Fleet Week השנתי בעיר ניו יורק.
ב־3 בנובמבר 2010 נפרסה איוו ג'ימה ל־האיטי, כהיערכות למתן סיוע הומניטרי בעקבות סופת הטרופית המתקרבת Tropical Storm Tomas.
ב־27 במרץ 2012 נפרסה האונייה כחלק מקבוצת הכוננות האמפיבית Iwo Jima Amphibious Ready Group, יחד עם נחתים מ־24th Marine Expeditionary Unit, לצורך תמיכה במבצעי ביטחון ימי ושיתופי פעולה ביטחוניים באזורי האחריות של U.S.
ב־11 באפריל 2012 התרסק מטוס מדגם MV-22 של טייסת VMM-261 סמוך ל־אגאדיר, במהלך אימון משותף זמן קצר לאחר המראה מ־איוו ג'ימה.
באירוע נהרגו שני אנשי צוות (crew chiefs) של חיל הנחתים, ושני הטייסים נפצעו באורח קשה.
בתחילת מאי 2012 פעלה האונייה במפרץ עקבה ובדרום הים האדום.
בנובמבר 2012 נשלחה איוו ג'ימה למזרח הים התיכון, על רקע הסלמה בלחימה בין ישראל לחמאס, כהיערכות לאפשרות פינוי אזרחי ארצות הברית מישראל – פריסה שדחתה את חזרתה המתוכננת של האונייה לנורפוק.
באוגוסט 2014 הועבר נמל הבית של איוו ג'ימה ל־Naval Station Mayport.
בינואר 2015 הוצבו איוו ג'ימה, USS Fort McHenry ו־USS New York מול חופי תימן, בכוננות לפינוי אנשי שגרירות ארצות הברית, נוכח קריסת מוסדות השלטון במדינה.
באוקטובר 2016 הפליגה איוו ג'ימה ל־האיטי כדי להחליף את USS Mesa Verde, וסייעה לנפגעי Hurricane Matthew.
באוקטובר–נובמבר 2018 השתתפה איוו ג'ימה בתרגיל נאט"ו Exercise Trident Juncture 2018 שנערך בנורווגיה.
בדצמבר 2021 הועבר נמל הבית של האונייה מ־Naval Station Mayport ל־Naval Station Norfolk, כחלק מתוכנית צי ארצות הברית לריכוז האוניות האמפיביות המוצבות בחוף המזרחי באזור נורפוק.
ב־3 בינואר 2026 ביצעה ארצות הברית את מבצע נחרצות מוחלטת שכלל תקיפות בונצואלה, שבסיומן נתפסו נשיא המדינה ניקולס מדורו ורעייתו, הגברת הראשונה סיליה פלורס.
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ פרסם לאחר מכן תמונה של מדורו ברשת Truth Social עם הכיתוב: "Nicolas Maduro on board the USS Iwo Jima".
על פי דיווחים ראשוניים ובהמשך גם אישור רשמי במסיבת עיתונאים, השניים הוחזקו במעצר על סיפון איוו ג'ימה.
איוואן אלכסייביץ' בונין , סופר ומשורר רוסי, זוכה פרס נובל לספרות.
בונין נולד למשפחת אצולה רוסית בעלת נכסים, שכבר קנתה לה מוניטין בפוליטיקה, במדע ובאומנות.
במשפחתו כבר היו שני סופרים, אנה בונין וואסילי ז'וקובסקי.
את ילדותו ונעוריו בילה בונין באחוזות אביו.
לאחר מות אחותו, נכנס בונין לתקופת דיכאון עם נטיות דתיות.
נטיותיו לאומנות באו לידי ביטוי בציור, שגם השפיע על כתיבתו הספרותית.
כבר בגיל צעיר ראה יצירות משלו שהופיעו בדפוס, קובצי שירה וגם יצירות בפרוזה.
הוא גם תרגם מהספרות האנגלית לרוסית.
זכה לפרסים ספרותיים רבים ובהם "פרס פושקין" של האקדמיה הרוסית.
בשנת 1909 התקבל בעצמו לאקדמיה.
בונין הרבה במסעות וסייר ברחבי רוסיה, איטליה, טורקיה, יוון, סוריה, ארץ ישראל, מצרים, אלג'יריה, תוניסיה ועוד.
במאי 1918, אחרי המהפכה הבולשביקית, עזב בונין, שתיעב את השלטון הקומוניסטי החדש, את מוסקבה ונסע עם אשתו דרומה, תחילה הגיע לקייב ולאחר מכן לאודסה.
באודסה, שהייתה תחת שליטתו של הצבא הלבן הוא התגורר עד ינואר 1920, אז עזב את העיר עם שרידי הצבא הלבן.
הוא הפליג לצרפת דרך טורקיה והים התיכון.
בצרפת בונין ואשתו התגוררו בפריז עד לכיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שהצבא הגרמני הגיע לפריז, נדדו בני הזוג דרומה עד שהגיעו לעיר גראס.
בני הזוג שכרו וילה בעיר והתגוררו בה עד לסוף המלחמה.
במהלך 1942 - 1944 משפחת בונין נתנה מקלט לסופר יהודי-רוסי אלכסנדר בכרך ואף סייעו לו לקבל מסמכים מזויפים, בהם הוצג כנוצרי בן הלאום הרוסי.
לאחר המלחמה חזרו בונין ואשתו לדירתם בפריז.
בשנת 1947 הזמינה אותו הממשלה הסובייטית, באמצעות המשורר קונסטנטין סימונוב, לשוב למולדתו.
בונין מנע הוצאה מחודשת של ספריו בברית המועצות בהתנגדו לכך שיצונזרו, אך בשנת 1953, לאחר מותו, "סיפחו" אותו מחדש לספרות הרוסית.
בשנת 1901 יצא לאור הרומן שלו הכפר.
אחרי הכפר כתב יצירות נוספות באותו סגנון, המתאר את אנשי הכפר ללא אידיאליזציה.
ספריו בנוים סביב נושאים כמו: תופעות טבע אקלימיות, חיי השיגרה בכפר, תענוגות בעלי האחוזות ועוד.
לבונין סגנון אופייני המכביד מאוד על תרגומו לשפות אחרות.
בשנת 1908 ביקר בונין בארץ ישראל ובעקבות הביקור כתב סיפור בשם בארץ יהודה שיצא לאור יחד עם סיפורים אחרים בניו יורק.
בשנת 1933 הוענק לו פרס נובל לספרות "על סגולותיו האומנותיות והספרותיות שהכשירוהו לתת תיאור נאמן לטיפוסים האופייניים של העם הרוסי".
אהבתו של מיטיא, ועוד ספורים, מסדה, תל אביב, 1946.
האדון מסן פרנסיסקו , מבחר סיפורים, תרגמו מרוסית צבי ארד ועזרא זוסמן, אחרית-דבר מאת נילי מירסקי, עם עובד, 1981.
באביב, ביהודה, ועוד 14 סיפורים, תרגם יורם ברונובסקי, ספרי תרמיל, הוצאת משרד הביטחון, 1974.
שדרות אפלות, תרגם רועי חן, הוצאת ידיעות אחרונות, 2008.
הפודל הלבן וסיפורי כלבים אחרים, תרגם אלכס בנדרסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
בבית הספרים הלאומי נמצא גם כרך מסיפורי בונין, בתרגום ליידיש.
איוואן באסו (איטלקית: Ivan Basso; נולד ב-26 בנובמבר 1977) הוא רוכב אופניים איטלקי שהיה פעיל בשנים 1999–2015. באסו נחשב לאחד הרוכבים הבולטים במרוצי אופני כביש בשנות האלפיים ובמיוחד במרוצי הגרנד טורס.
נולד בגלראטה שבנפת וארזה בחבל לומברדיה.
גדל בשכנות לקלאודיו קיאפוצ'י מהרוכבים האיטלקים הבולטים בשנות התשעים.
הישגו הבולט הראשון בזירה הבינלאומית היה ב-1995 עת זכה במקום השני באליפות העולם לנערים.
ב-1998 זכה בתואר אלוף העולם עד גיל 23 במרוץ הכביש שהתקיים בפולקנברג שבהולנד, לאחר שתקף לבדו את הדבוקה מספר קילומטרים לפני הסיום והצליח לשמור על יתרונו.
בטרם הפך לרוכב מקצועי, דרשו הוריו שישלים את לימודיו באוניברסיטה.
ב-1999 הוא הפך למקצוען בקבוצת ריסו סקוטי-וינאוויל.
הוא השתתף בג'ירו ד'איטליה באותה שנה, אך לא הצליח לסיים את המרוץ.
בשנת 2000 עבר לקבוצת אמיקה צ'יפס ובה זכה לניצחונו הראשון כמקצוען, בקטע במרוץ רג'ו טור.
בשנת 2001 עבר לקבוצת פאסה בורטולו, אחת מהקבוצות החזקות ביותר בדבוקה המקצוענית באותה עת.
בהדרכתו של המנהל הספורטיבי הוותיק, ג'נקרלו פרטי, הגיע באסו למספר הישגים נאים.
הוא השתתף, לראשונה, בטור דה פראנס ואף יזם בריחה אשר מתוכה יצא המנצח בקטע.
אלא שבאסו נפל בעיקול בירידה באותו קטע, נפצע ונאלץ בהמשך לפרוש מהמרוץ.
ב-2002 סיים במקום ה-11 בטור דה פראנס וזכה בחולצה הלבנה היוקרתית השמורה לרוכב בעל הדירוג הגבוה ביותר בדירוג הכללי, אשר טרם מלאו לו 25 שנים.
ב-2003 שוב זכה להישג נאה בטור דה פראנס, כאשר סיים במקום השביעי בדירוג הכללי.
ההישג זכה להערכה רבה בעקבות כך שקבוצתו הקדישה את כל מאמציה לתמיכה במאיץ הבכיר בקבוצה, אלסנדרו פטאקי (אשר ניצח בארבעה קטעים) ובאסו לא זכה כמעט לתמיכת הקבוצה במהלך המרוץ.
למרות הישגיו בטור דה פראנס, התאכזב פרטי מבאסו, אשר לא סיפק לקבוצה מספיק ניצחונות, והיחסים בין השניים עלו על שרטון.
באותה עת רווחו שמועות על כך שבאסו עומד להצטרף לקבוצת הדואר האמריקאי - קבוצתו של לאנס ארמסטרונג, אולם הוא חתם חוזה עם הקבוצה הדנית CSC והחל לרכוב בשורותיה בשנת 2004.
בהדרכתו של מנהלה הספורטיבי של CSC, ביארנה ריס, שיפר באסו את יכולתו בדיסציפלינה של רכיבה נגד השעון.
הוא עבר סדרת ניסויים במנהרת רוח באוניברסיטת MIT במסצ'וסטס אשר הביאה לשינוי בתנוחת הרכיבה שלו ולשיפור ניכר ביכולתו ברכיבה נגד השעון.
בטור דה פראנס ב-2004 הוא ניצח בקטע הררי כשהיה הרוכב היחידי שהצליח להצמד לארמסטרונג וחלף על פניו לפני קו הסיום בלה מונז'י.
בסיום המרוץ דורג באסו במקום השלישי לאחר ארמסטרונג המנצח וקלודן שסיים שני כשהוא מקדים את באסו ב-21 שניות בלבד.
במהלך המרוץ נודע לבאסו כי אמו אובחנה כחולה בסרטן הלבלב.
הוא פנה לארמסטרונג, אשר החלים ממחלת הסרטן בעצמו לשם קבלת ייעוץ.
בסוף עונת 2004 עמדה הקבוצה בפני קשיים כספיים ונאלצה לשחרר מספר רוכבים.
למרות שקיבל הצעה כספית גבוהה מקבוצתו החדשה של ארמסטרונג - דיסקברי, העדיף באסו להישאר בקבוצה הדנית.
לאחר שאמו נפטרה ממחלתה בינואר 2005 החליט באסו להתמקד בג'ירו ד'איטליה כמחווה לזכרה.
הוא אף החליט, בעידודו של ביארנה ריס, להתמודד גם בטור דה פראנס באותה שנה.
ניסיון לנצח בשני המרוצים החשובים ביותר בעולם האופניים באותה עונה נחשב באותה עת יומרני, על רקע גישת ההכנה הקפדנית והמדעית לשיא אחד בלבד בעונה שהביאו ארמסטרונג ומנהלו הספורטיבי יוהאן ברוינל.
בחלק הראשון של הג'ירו ד'איטליה התנהל המרוץ בהתאם לתוכניותיהם של באסו וריס ובאסו אף לבש במשך יומיים את חולצת המוביל, החולצה הוורודה.
אולם, בסיום השבוע השני של המרוץ חלה באסו והפסיד כ-40 דקות בקטע הררי שכלל את מעבר הסטלביו.
מלבד איבוד חולצת המוביל, הוא איבד למעשה כל סיכוי להתמודד על מקום מכובד בדירוג הכללי ועל כן, התמקד לאחר התאוששותו בניסיונות לנצח קטעים בודדים.
הוא הצליח לנצח בקטע הררי ולמחרת הצליח לנצח קטע נגד השעון.
הישג זה המחיש את השיפור הניכר שעשה באסו בתחום הרכיבה נגד השעון.
בטור דה פראנס באותה שנה שוב הצליח באסו להצמד לארמסטרונג ברוב קטעי ההרים.
הוא אף עשה מספר מועט של ניסיונות לתקוף את ארמסטרונג בהרים, אך ללא הצלחה.
למרות ההתקדמות שעשה ברכיבה נגד השעון, עדיין פיגר בתחום זה מול ארמסטרונג ובקטעים אלו הצליח ארמסטרונג לפתוח פער זמנים מול באסו.
בסיום המרוץ דורג באסו במקום השני, אחרי לאנס ארמסטרונג שניצח במרוץ בפעם השביעית ברציפות ופרש.
בשנת 2006 הצהיר באסו שוב על כוונותיו להתמודד על ניצחון גם בג'ירו ד'איטליה וגם בטור דה פראנס.
הוא הגיע לג'ירו ד'איטליה בכושר מצוין ועם קבוצה חזקה.
הוא זכה תחילה, יחד עם קבוצתו, בקטע הקבוצתי נגד השעון ולאחר מכן, בקטע השמיני, זכה בניצחון בקטע הראשון שהסתיים בפסגה.
ניצחונו זה הביא אותו לראשות הדירוג הכללי והוא לבש את החולצה הוורודה מסיום קטע זה ועד סיום המרוץ במילאנו.
בקטע האישי נגד השעון הצטיין באסו וסיים שני, אחרי יאן אולריך, תוך שהוא מגדיל את הפער מיריביו בדירוג הכללי.
גם בשבוע האחרון של המרוץ, אשר נחשב כקשה ביותר וכלל פסגות רבות ומפורסמות, הצליח באסו להגדיל את הפער ממתחריו וניצח בשני קטעים נוספים.
הוא הפגין, לאורך כל המרוץ, עליונות מוחלטת על יריביו וסיים בפער של 9.18 דקות מהמקום השני בו זכה חואן אנריקה גוטיירז (הפער השני בגודלו בין מקום ראשון ושני במרוץ מאז מלחמת העולם השנייה).
הוא הקדים בדקות רבות יריבים אשר זכו בעבר במרוץ דוגמת סימוני, קונגו וסבולדלי.
לאחר ניצחונו המרשים בג'ירו ד'איטליה, ציפו רבים לניצחונו גם בטור דה פראנס.
אולם, יום לפני הזינוק לטור דה פראנס, הושעה באסו על ידי קבוצתו CSC, לאחר שבעקבות מבצע פוארטו נמסרו לראשי הקבוצה מסמכים הקושרים אותו לרופא הספורט הספרדי, אופמיאנו פואנטס ומוכיחים לכאורה כי היה מעורב בנטילת חומרים אסורים ומאוחר יותר, הסכימו באסו וקבוצתו לסיים את החוזה ביניהם.
בנובמבר 2006 הודיעה קבוצתו של רוכב העבר, לאנס ארמסטרונג, על חתימתה על הסכם לצירופו של באסו לשורותיה למשך שלוש שנים.
אולם, לפני שהספיק להתחרות במרוצים חשובים במדי קבוצתו החדשה, הוא הושעה על ידה, לאחר שנפתחה נגדו חקירה של ועדה מטעם הוועד האולימפי האיטלקי.
ב-7 במאי 2007 הודה באסו במעורבות בפרשת מבצע פוארטו והושת עליו עונש השעיה לשנתיים שהסתיים באוקטובר 2008.
עם תום השעייתו החל להתחרות במדי קבוצת "ליקוויגז" האיטלקית בה חתם חוזה בן שנתיים לעונות 2009–2010. ניצחונו הראשון של באסו לאחר ההשעייה היה באפריל 2009 בג'ירו דל טרנטינו.
כחודש לאחר מכן, הוא סיים את הג'ירו ד'איטליה במקום הרביעי בדירוג הכללי (המנצח היה דניס מנצ'וב) ובספטמבר 2009 סיים את הוואלטה אספניה במקום הרביעי (אלחנדרו ולוורדה היה המנצח).
לג'ירו ד'איטליה ב-2010 הגיע באסו יחד עם סגל קבוצתי חזק של "ליקוויגז", שניצח בקטע קבוצתי נגד השעון, והוכיח עליונות בדבוקת הרוכבים לכל אורך המרוץ.
במיוחד בלט בקבוצה וינצ'נזו ניבאלי שסיים את המרוץ במקום השלישי בדירוג הכללי.
אולם, בקטע ה-11 ההררי נקלעו המועמדים המובילים במרוץ, ובאסו בתוכם, לפיגור של כ-12 דקות אחרי קבוצת רוכבים גדולה שכללה מספר רוכבים בכירים (קרלוס ססטרה ביניהם) וכל מאמצי הרודפים להדביק את הפיגור עלו בתוהו.
בקטע ה-15 במרוץ, שהסתיים בפסגת מונטה זונקולן, ניצח באסו וצמצם את הפיגור לרוכבים שדורגו לפניו.
את ההובלה במרוץ הוא נטל מהספרדי דוויד ארויו לאחר הקטע ה-19 שעבר בפסגת המורטירולו (באסו סיים בקטע במקום השני לאחר מיקלה סקרפוני) והצליח לשמור על חולצת המוביל הוורודה עד לסיום בוורונה.
בתחילת 2011 ניצח באסו במרוץ החד-יומי "גראן פרמיו די לוגאנו".
הוא ויתר על השתתפות בג'ירו עקב כושרו הבלתי מספק ערב המרוץ, והתמקד בטור דה פראנס, בו סיים במקום ה-8 בדירוג הכללי.
לקראת סיום העונה, הוא ניצח במרוץ הקטעים החדש, "ג'ירו די פדאניה".
ב-2012 סיים באסו במקום החמישי בדירוג הכללי בג'ירו ד'איטליה.
בטור דה פראנס באותה שנה הוא רכב כפועל של וינצ'נזו ניבאלי, הרוכב המוביל של קבוצת ליקוויגז, שסיים במקום השלישי בדירוג הכללי.
בסיום העונה ניצח באסו במרוץ החד-יומי, "גביע יפן".
בשנים 2013 ו-2014 המשיך לרכוב באותה קבוצה ששינתה את שמה ל"קנונדייל" אך לא זכה להישגים בולטים ובחלק מהמרוצים החשובים תפקד בעיקר כ"פועל".
ב-2015, עם פירוק "קנונדייל", חתמו כוכב הקבוצה, פטר סאגאן, ואיוואן באסו בקבוצת "טינקוף-סקסו בנק".
הוא רכב בתחילת עונת 2015, אך ביולי 2015, לאחר נפילה במהלך הטור דה פראנס, אובחן שחלה בסרטן האשכים.
הוא נותח וטופל בהצלחה ובספטמבר הודיעה קבוצתו על החלמתו המלאה ועל חזרתו למרוצים.
למרות זאת, לאחר התייעצות עם מנהלי הקבוצה, הודיע באסו באוקטובר על פרישה מרכיבה מקצוענית.
באסו חי בקסאנו מניאגו שבנפת וארזה עם אשתו מיקאלה וארבעת ילדיהם.
מצטיין במיוחד בטיפוס בהרים, גם בטיפוסים אשר מגיעים לשיפועים חזקים.
בקטעים המאוחרים בקריירה שלו שיפר בצורה משמעותית את יכולתו בתחום הרכיבה האישית נגד השעון.
חסרונותיו העיקריים היו הקושי שלו להאיץ את מהירותו בבת אחת וחולשתו במאוצים אל קו הסיום.
שתי חולשות אלו הקשו עליו את ההצטיינות במרוצים חד-יומיים וניתבו אותו אל מרוצי הקטעים ובמיוחד אל מרוצי הגרנד טור בהם התבטאה גם יכולת ההתאוששות שלו, החיונית כל כך במרוצים אלו.
איוואן אלכסנדר או יואן אלכסנדר (בבולגרית: Иван Александър; ברומנית: Ioan Alexander), (1301 - 17 בפברואר 1371) היה קיסר (צאר) האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1331 ל-1371. איוואן אלכסנדר כבש מחדש את כל המחוזות שנכבשו על ידי דספוטט סרביה והאימפריה הביזנטית, לפני עלייתו לכס ממלכת בולגריה.
הקיסר זכה בתמיכת הכנסייה האורתודוקסית לכל פעולותיו, גם משום שרדף את הכופרים בעיני הכנסייה הקתולית (בעלי האמונה הבוגומילית) ואת היהודים.
במשך שלטונו פרחה התרבות הבולגרית.
למרות מלחמות רבות והפסדיו נגד האימפריה העות'מאנית, מאבקו בפלישת ההונגרים בצפון בולגריה והמוות השחור, חלק ניכר מבולגריה היה במצב שלום ופריחה.
איוואן אלכסנדר היה בנו של הדספוט סראצימיר מקראן, (בבולגריה המודרנית, קראן ממוקמת במחוז סטארה זאגורה, ליד קאזאנלק), ופטריצה שהייתה אחותו של הקיסר מיכאיל שישמן (מיכאל III אסן), דהיינו היה אחיינו של מיכאיל שישמן.
איוואן אלכסנדר שייך היה לענף אסן, של משפחת המלוכה הבולגרית-שישמן.
ב-1330 מונה איוואן אלכסנדר לדספוט בעיר לובץ'.
ב-28 ביולי 1330, השתתף איוואן אלכסנדר יחד עם אביו וחמיו, בקרב ולבוז'ד נגד הסרבים.
הבולגרים הפסידו בקרב ואיבדו מספר מחוזות.
בנוסף, הביזנטים כבשו את דרום בולגריה ונמלים חשובים.
איוואן סטפן בעזרת הביזנטים ערך הפיכה והפך לקיסר בולגריה.
ב-1331 בוצעה הפיכה נגד איוואן סטפן ואיוואן אלכסנדר נטל את כס ממלכת בולגריה.
לבקשה של המלכה שרה-תאודורה, חילק איוואן אלכסנדר את ממלכתו בין שני יורשיו בעודו בחייו.
החלק המרכזי ובו הבירה טרנובו נמסר לאיוואן שישמן והחלק הצפון מערבי ובמרכזו העיר וידין נמסר לאיוואן סרצימיר שהפך לשליט צארות וידין.
ב-1365 פלש לבולגריה לאיוש הראשון, מלך הונגריה, הכניע את צארות וידין ולקח בשבי את איוואן סרצימיר ומשפחתו.
במקביל, התעמתו מול צבאו של יוחנן החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
איוואן שישמן פנה למוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית במטרה ליצור ברית ביניהם ולכך שהצבא העות'מאני יסייע לכוחותיו להדוף את ההונגרים אל מחוץ לגבולות הממלכה ולהחזיר לאחיו את כסאו.
ב-1369 הצליחו הבולגרים והעות'מאנים להביס את ההונגרים ולהסיגם מבולגריה.
מוראט הראשון ניצל את העובדה שכוחות עות'מאניים גדולים חונים על אדמת בולגריה וסירב להסיג את צבאו.
שישמן נאלץ להפוך לוסל עות'מאני ולהעלות מס למוראט הראשון וכמחוות פיוס אף השיא לו את אחותו תמרה.
איוואן אלכסנדר ורעייתו המלכה תאודורה (Czarina Theodora) נקברו בכנסיית סנט פטקה (Tserkva Sveta Petka/Sveta Paraskeva) שנהרסה.
בשטחי הממלכה הבולגרית התגוררו יהודים רומניוטים מזה מאות שנים ומרביתם התרכזו בבירה טרנובו.
מקרב בני הקהילה נמנו סוחרים עשירים אשר זכו למעמד רם במרקם החברה בבולגריה.
יהודים התגוררו גם בפיליפופוליס ובסקופיה.
ב-1346 התגרש איוואן אלכסנדר מאשתו הראשונה תאודורה (תאופנה) ונשא לאישה את שרה בת לאחת המשפחות היהודיות העשירות בטרנובו.
מנישואין אילו נולדו איוואן שישמן והנסיכה תמרה.
שרה התנצרה ושינתה את שמה לתאודורה.
בני הקהילה היהודית סמכו על חסותה של המלכה החדשה, צברו מעמד חברתי רם יותר והעניין הוביל לעימותים מול האוכלוסייה הנוצרית.
ב-1352 התכנסו ראשי הכנסייה הפרובוסלאבית הבולגרית לוועידה בטרנובו ובה דנו בהתפשטות האמונה הבוגומילית והתחזקות מעמדם של "הכופרים היהודים".
הוחלט להטיל עליהם חרם כלכלי.
ב-1360 קיים איוואן אלכסנדר כנס נוסף שכוון נגד הבוגומילים ובמסגרתו הוחלט שבמידה ויתפסו יהודים המטיפים להתגיירות או מחללים את הקדושים הנוצרים, הם יוצאו להורג.
מספר חודשים לאחר הכנס הוטל על שלושה ילדים יהודים גזר דין מוות על שזילזלו בקדושים נוצרים.
ילד אחד התנצר וזכה לחנינה, בשני בוצע לינץ' על ידי ההמון הנזעם והוא נהרג והשלישי נתלה עד צאת נשמתו.
הנסיך איוואן אנדרוֹניקַשווילי (בגאורגית: ივანე ანდრონიკაშვილი, ברוסית: Иван Малхазович Андронников) (1798 1868) הידוע גם כ"קניאז" איוואן מלחזוביץ' אנדרוניקוב, היה אציל גאורגי וגנרל בשירות האימפריה הרוסית.
אנדרוֹניקַשווילי נולד בכפר כּוּדַר'לוֹ בממלכת כארתלי-קאחתי שהפכה ב-1801 לחלק מהאימפריה הרוסית.
הוריו היו הנסיך מלחז אנדרוניקשווילי והנסיכה מרים בגרטיוני, אחותו של המלך האחרון לממלכת אימרתי, סולומון השני.
בהיותו בן 19 הצטרף לגדוד הפרשים של סנקט פטרבורג מטעם משמר האימפריה הרוסית (Ле́йб-гва́рдия).
בשנת 1824 הצטרף לגדוד דרקוני ניז'ני נובגורוד כמייג'ור, ובהמשך נטל חלק במלחמות נגד הפרסים (1826-1829) ובמלחמות כנגד הטורקים (1828-1829) בקווקז.
בשנת 1841 קודם לדרגת מייג'ור-גנרל, ושמונה שנים לאחר מכן מונה למושל הכללי של טביליסי.
באותן שנים השתתף במלחמת קווקז והוביל משלחת צבאית כנגד המורדים האוסטים.
מלחמת קרים הייתה שיא הקריירה הצבאית של אנדרוֹניקַשווילי; ב-14 בנובמבר 1853 השתתף בקרב אחלציחה בו הביס בעזרת כוח קטן של 5,000 חיילים (רובם פרשים גאורגים לא סדירים) את צבאו האדיר של עלי פאשה (Tepedelenli Ali Paşa) שכלל 20,000 חיילים.
ניצחון מזהיר נוסף נזקף לזכותו כנגד סינאן פאשה ו-36,000 חייליו בנהר הצ'לוכי, אותו הביס בעזרת כוח של 13,000 חיילים.
כמה חודשים לפני מותו ב-19 בנובמבר 1868 קודם אנדרוֹניקַשווילי לדרגת גנרל חיל הפרשים.
איוואן איוואנוביץ' אנטונוביץ' (בלארוסית: Іва́н Іва́навіч Антано́віч, ברוסית: Ива́н Ива́нович Антоно́вич; נולד ב-3 באפריל 1937 במחוז קורסק), פילוסוף, סוציולוג, מומחה ביחסים בינלאומיים וסוציולוגיה פוליטית, ומדינאי סובייטי ובלארוסי.
ב-1960 סיים את לימודי תואר שני באוניברסיטה הפדגוגית לשפות זרות של מינסק.
ב-1973 סיים דוקטורט בפילוסופיה (Ph.D).
בשנים 1969–1974 עבד במחלקה לפיתוח סוציאלי של האו"ם בניו יורק, ערך את המגזין "סקירה בינ"ל של הפוליטיקה הפלילית".
בשנים 1975 - 1987 לימד באוניברסיטה הממלכתית של בלארוס כעובד המפלגה הקומוניסטית.
ב-1987–1990 כיהן כסגנו של הרקטור של האקדמיה למדעי החברה תחת המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות.
ב-1990-1991 - עבר במנגנון של המפלגה הקומוניסטית של רוסיה הסובייטית.
ב-1992–1995 ניהל מכון המחקר "בלאינפורמפרוגנוז" תחת הנשיא של בלארוס.
ב-1995–1996 - סגן שר החוץ של בלארוס, בשנת 1997 הוא מונה לשר החוץ במקום ולדזימיר סנקו וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1998.
החל משנת 2000 מתגורר במוסקבה.
אנתרופולוגיה פילוסופית, היסטוריה של הסוציולוגיה מחוץ לרוסיה.
במאמריו נתן דגש למחקר בעיות העתיד של הציוויליזציה האנושית.
אנטונוביץ' כתב יותר מ-300 מאמרים שהבולטים ביניהם: "אנתרופולוגיה פילוסופית מודרנית" (1970), "המחלה החברתית של הקפיטליזם" (1974), "הסוציולוגיה בארצות הברית - הבעיות ופתרונן" (1976), "התפתחות חברתית ובעיית הקידמה" (1977) ועוד.
איוואן איליץ' (בקרואטית: Ivan Illich; 4 בספטמבר 1926 – 2 בדצמבר 2002) היה פילוסוף ואנרכיסט אוסטרי ממוצא קרואטי ויהודי, שרעיונותיו על סוגים שונים של סמכות מקצועית הביאו לו פרסום רב.
איליץ' חיבר סדרה של מסות ביקורתיות על מוסדות החברה המודרנית.
הוא עסק בנושאים שונים, כגון חינוך, רפואה, עבודה, התפתחות כלכלית ומגדר.
יצירותיו התפרסמו באופן נרחב בשנות ה-70 של המאה ה-20.
איליץ' נולד בעיר וינה לאב קרואטי ואם יהודיה.
הוא למד היסטולוגיה וקריסטלוגרפיה באוניברסיטת פירנצה.
משנת 1942 עד שנת 1946, למד איליץ' תאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית בקריית הוותיקן.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב על ההיסטוריון ארנולד טוינבי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא ביקש להתמנות לעוזר הכומר הקהילתי בעיר ניו יורק.
ב-1956 מונה להיות סגן הרקטור באוניברסיטת פוארטו ריקו, שם פגש את אוורט ו' רימר, והשניים החלו לנתח את התפקיד של עצמם כמנהיגים חינוכיים.
בשנת 1961 ייסד איליץ' בקורנאבאקה שבמקסיקו את המרכז הבין-תרבותי לתיעוד, מרכז מחקר שהציע קורסים בלימוד שפות למיסיונרים מאמריקה הצפונית.
מטרתו של איליץ' הייתה להתעמת עם העובדה שהוותיקן לקח חלק בפיתוח של העולם השלישי.
איליץ' האמין שיש לראות את העולם השלישי ואת חוסר הפיתוח שלו כמושא לקנאה.
הוא הסתכל בחוסר אמון על הרחמים הליברליים ועל היהירות השמרנית שהניעו את גל ההתפתחות התעשייתית העולמית.
הוא ראה את השליחים של העולם המערבי לעולם השלישי כסוג של הגמוניה תעשייתית, וככזאת, כפעולה של "מלחמה על הקיום".
הוא שאף ללמד את המיסיונרים שנשלחו על ידי הכנסייה לזהות את עצמם כתיירים ואורחים של המדינה המארחת.
לאחר 10 שנים, הניתוח הביקורתי של המרכז על הפעולות המוסדיות של הכנסייה הביא את המרכז לכדי עימות עם הוותיקן, ואיליץ' הוזמן לרומא לתשאול.
בשנת 1976, ככל הנראה עקב דאגתו מזרם האקדמאים הרשמיים ותופעות הלוואי האפשריות של "ההתמסדות" של המרכז עצמו, סגר איליץ' את המרכז, בהסכמת חברי המרכז.
מספר חברים המשיכו בלימוד שפות בקורנאבאקה, וחלק מקורסים אלו עדיין קיימים.
איליץ' עצמו התפטר מתפקידו ככומר כבר בסוף שנות ה-60.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, טייל איליץ' רבות, וחילק את זמנו בעיקר בין ארצות הברית, מקסיקו, וגרמניה.
בין היתר, לימד פילוסופיה באוניברסיטת ברמן.
בשנותיו המאוחרות סבל איליץ' מגידול סרטני בפניו, ובהתאם לביקורתו על הרפואה המקצוענית, הוא טיפל במחלה בשיטות מסורתיות.
הוא עישן אופיום באופן קבוע על מנת להקל על כאביו.
בשלב מוקדם, הוא התייעץ עם רופא בנוגע להסרת הגידול, אך נאמר לו שישנו סיכון רב מדי שיאבד את כושר הדיבור שלו, ולכן החליט להימנע מהסרתו.
יצירתו הנודעת ביותר היא הספר "ביטול בית הספר" שיצא בשנת 1971 ותורגם גם לשפה העברית.
הספר הוא מסה ביקורתית על חינוך כפי שהוא מתקיים בכלכלות מודרניות.
הספר מתאר בפירוט תוכניות ודאגות של התקופה בה נכתב ולכן עלול להחשב ארכאי, אך מהות טענותיו והצעותיו נשארה רדיקלית כיום, באותה מידה בה הייתה בזמנו.
בעודו מספק דוגמאות מציאותיות על השפעותיו של החינוך הממוסד, מציע איליץ' הצעות קונקרטיות לחינוך אלטרנטיבי ומבוזר.
הטענה המרכזית של איליץ' היא כי יש לבטל את בית הספר.
הוא טוען כי הדרך להביא לחברה מתוקנת בה אנשים חופשיים ומאושרים, לא יכולה להתקיים באמצעות בית הספר.
איליץ' שולל את בית הספר כאופציה להתחנכות תקינה, הן של האדם והן של החברה, מסיבות שונות.
בין סיבות אלו אפשר למצוא טענות כנגד חוסר השוויון של מערכת החינוכית, המונופול של מערכת החינוך על התהליך הלימודי, תפקיד בית הספר בהנצחת הפאסיביות של הלומד, והיותו של בית הספר כלי להנצחת החברה הקפיטליסטית.
בספרו "נמסיס רפואי" (Medical Nemesis), שפורסם לראשונה ב-1975, וידוע גם בשם "מגבלות לרפואה" (Limits to Medicine), מובאת מתקפה מפורטת על הרפואה המערבית.
איליץ' טען שהמדיקליזציה של אירועי החיים, כמו הלידה והמוות, גרמה לעיתים קרובות ליותר נזק מאשר תועלת וגרמה לאנשים רבים להיות מוגדרים למעשה כחולים לכל חייהם.
איליץ' הציג סטטיסטיקות להדגמת ההיקף המזעזע של הסיבוכים שלאחר ניתוח ושל מחלות הנגרמות על ידי תרופות בחברה התעשייתית המתקדמת.
הוא הציג את הרעיון של מחלה יאטרוגנית לציבור רחב יותר.
רעיון, אשר בוסס מדעית מאה שנה קודם לכן על ידי האחות הבריטית פלורנס נייטינגייל (1820–1910).
תמיכה לדעותיו הובעה גם בעשורים שאחרי מותו.
ביטול בית הספר, תרגמה עליזה נצר, הוצאת מסדה, רמת גן, 1973
דרור, הוצאת עם עובד, ספרית אפקים, תשל"ח 1978
מוסר ואנרגיה, תרגם יוסף כרוסט, הוצאת אור עם, תש"ם 1979
איוואן אודואר היה סופר ועיתונאי צרפתי.
איוואן אודואר נולד בסייגון (כיום הו צ'י מין סיטי בווייטנאם) לאב יליד אביניון שבפרובאנס שהיה איש צבא, ולאם ילידת מרסיי שהייתה בעלת חנות ספרים בסייגון.
הוא בילה את מרבית ימי ילדותו בדרום צרפת בערים ארל ונים ושמר מקום בלבו לחיי הכפר של פרובאנס - מה שמאוחר יותר בא לידי ביטוי בכתביו.
כבחור עליז יצר בדמיונו העשיר את "המפלגה החוקית של המרובינגים" ואת "הוועדה לזכר חציית האלפים על ידי חניבעל".
אחרי שקיבל תואר ראשון במדעי הרוח שימש מורה לאנגלית בבורדו (1938–1939) ובארל (1940–1942).
ב-1944 שימש עיתונאי של עיתון המחתרת הצרפתית בעיר ליון וחתם לעיתים קרובות בשם העט פרנסואה פונטווי.
החל ב-1945 שימש עיתונאי בפריז ופרסם סיפורים ודברי הומור בעיתונים "פארי-פרס", "פארי-ז'ור", ו "פראנס דימאנש" ובשבועון הסאטירי "לה קנאר אנשנה" שבו עבד במשך שלושים שנה.
הוא שידר דברי הומור ברדיו פריז, הופיע בטלוויזיה הצרפתית בתוכניות בידור ובהן "משחקי מילים", ופרסם מספר רב של ספרי הומור ודברי ביקורת שנכתבו בסגנון היתולי.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוא התגורר בקומונה של אמנים צרפתים שכללה בין היתר ארמן גטי, ג'ורג' ארנו ומישל טורניה.
היה חתן פרס רבלה ב-1956. בשנות השישים של המאה העשרים חיבר דיאלוגים של כעשרים סרטי קולנוע שבהם עשו שימוש בין היתר השחקן פרננדל והזמרים לינו ונטורה ואדי קונסטנטין, וביים את סרטו הראשון של זמר הרוק אנד רול ג'וני הולידיי.
ב-1987 פרסם את ספרו "סיפורים חדשים מפרובאנס שלי".
ב-1994 קיבל את פרס פול לאוטו בעבור ספרו "אדון הימים שעברו" וב-1999 פרסם את ספרו "חרבו של אבי" שבו הוא מתאר את ימי ילדותו בערים ארל ונים שבפרובאנס, את מלחמות השוורים ואת האווירה הכפרית של הקאמארג (הדלתה של הנהר רון).
בספרו זה עשה שימוש במילים מן השפה האוקסיטנית המדוברת בפרובאנס.
איוואן אודואר מת בביתו בפריז ב-2004.
סיפורים חדשים מפרובאנס שלי (1987)
ההונאה כבר לא מה שהייתה (1993)
איוואן קוסטיאנטינוביץ' אייווזובסקי (באוקראינית: Іва́н Костянти́нович Айвазо́вський, בארמנית: Հովհաննես Կոստանդինի Այվազյան; 17 ביולי 1817 (יוליאני) – 19 באפריל 1900 (יוליאני)) היה צייר רוסי ממוצא ארמני, המוכר בזכות ציורי שפת הים שלו, אשר היוו יותר ממחצית מיצירותיו.
אייווזובסקי נולד בעיירה פאודוסיה, בחצי האי קרים שבאוקראינה, למשפחה ארמנית ענייה.
שם משפחת הוריו היה אייווזיאן וחלק מציוריו של האמן נושאים את חתימה של שמו המקורי, "Hovhannes Aivazian", בכתב ארמני.
כישרונו כאמן הקנה לו מימון וזכות ללמוד בגימנסיום מס' 1 של סימפרופול, ומאוחר יותר באקדמיה לאמנויות של סנט פטרסבורג, אותה הוא סיים בהצטיינות (מדליית זהב).
לאחר זכייה בפרסים על ציוריו הראשונים, של נופים ושפת הים, הוא המשיך לסדרת ציורים של ערי חוף בקרים לפני שיצא למסע ברחבי אירופה.
בחייו המאוחרים זיכו אותו ציוריו של סצנות ימיות במינוי כצייר של הצי הרוסי.
ב-1845 נסע אייווזובסקי לקונסטנטינופול בהזמנתו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, בה המשיך וביקר שמונה פעמים נוספות בשנים 1845–1890. במהלך שהייתו הארוכה בעיר קיבל אייווזובסקי הזמנות לציורים רבים כצייר החצר של הסולטאנים העות'מאנים אבדילמג'יט, אבדילאזיז ועבדול חמיד השני.
30 מציורים אלה נמצאים בימינו בתצוגה בארמון העות'מאני הקיסרי, ארמון דולמאבהצ'ה, ורבים אחרים מוצגים במוזאונים אחרים בטורקיה.
הודות לקריירה הארוכה שלו הפך אייווזובסקי לאמן הארמני הפורה ביותר של תקופתו, ובמותו ב-1900 הוא הותיר אחריו יותר מ-6,000 עבודות.
בעזרת הכסף שהרוויח במהלך הקריירה המצליחה שלו הוא פתח בית ספר וגלריה לאמנות בעיירה בה נולד.
נכון ל-2006 נמכרו עבודותיו של אייווזובסקי במכירות פומביות בסכומים שהגיעו לשלושה מיליון דולר והמוניטין הבינלאומי שלו המשיך לגדול.
ב-14 ביוני 2007 נמכר הציור "הפלגה אמריקאית מסלע גיברלטר" ב-2.7 מיליון ליש"ט, "המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור אייווזובסקי במכירה פומבית".
כמו כן נאמר כי הוא הצייר הארמני שיצירותיו מזויפות לעיתים הקרובות ביותר.
כוכב לכת קטן שהתגלה על ידי האסטרונום הסובייטי ניקולאי צ'רניך ב-1977 נקרא על שמו, אייווזובסקי 3787.
כמו כן יש התייחסות לצייר במחזהו של אנטון צ'כוב "הדוד וניה".
ויליאם טרנר (1775–1851), צייר אנגלי נודע של נופי הים, שביקר ברומא בשנת 1842, כה הוקסם מהציורים של א.
אייווזובסקי ("הסערה" ו"הים ברוגע") שהקדיש לו שיר:
סלח לי אם עשיתי טעות,
כאשר התבלבלתי בין תמונותיך למציאות.
אולם יצירותיך הן כה מהלכות קסמים ושופעות פנינים
שההתפעלות השתלטה על כל כולי מבחוץ ומבפנים.
אומנותך היא כה נשגבת ועצומה בכל קנה המידה,
כי על כל צעד ושעל מקבלת השראה מגאונותך הבלתי ניתנת למדידה
שהינה, ללא כל צל צילו של ספק, מתת האל מלידה.
(תורגם לעברית על ידי יוסף מאירוביץ, קריית ביאליק, נובמבר 2013)
בפברואר 2023 פורסמה רשמית על ידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק עובדת היותו צייר אוקראיני ולא רוסי.
איוואן גול היה משורר יהודי דו לשוני, צרפתי-גרמני, שהיטיב לכתוב באותה מידה בשתי השפות.
גול היה מקורב הן לאקספרסיוניזם הגרמני והן לסוריאליזם הצרפתי.
גול נולד בצרפת בשם Lorrainer Isaac Lang, אך היה לאזרח גרמניה כשאמו הצטרפה אל קרובי משפחתה במץ, שהייתה אז חלק מלוריין הגרמנית.
הוא נמלט לשווייץ כדי להימנע מגיוס חובה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והתיידד עם הדאדאיסטים של קפה וולטייר בציריך, בעיקר האנס ארפ.
גול כתב שירי מלחמה רבים, שהמפורסם בהם הוא "רקוויאם למתים של אירופה", וכן כמה מחזות, בהם "בן האלמוות" (1918).
בשנת 1917 פגש את קלייר איישמן.
השניים השתקעו ב-1919 בפריז וב-1921 נישאו.
בפריז עבד גול כמתרגם לגרמנית (בלייז סנדרר ויוליסס, בין השאר) ולצרפתית ועיבד את "שרפה באופרה" (Der Brand im Opernhaus, 1919) של גאורג קייזר לתיאטר ל'גובר.
גול התרועע עם אמנים רבים והקובץ שלו, "אורפיאוס החדש", אויר בידי גאורג גרוס, רובר דלונה ופרנאן לז'ה.
מארק שאגאל אייר קובץ של שירי אהבה מאת בני הזוג גול ופבלו פיקאסו אייר את Élégie d'Ihpetonga suivi des masques de cendre ("אלגיה איפטונגה ומסיכות של אפר") של איוואן גול מ-1949.
ב-1927 כתב את הלברית לאופרה סוריאליסטית, "ארמון מלכותי", למוזיקה של המלחין קורט וייל.
כמו כן כתב את העלילה ל"אורפיאוס החדש", קנטטה של וייל, ולאופרה "מלוזינה", למוזיקה של מרסל מיכאלוביץ' ב-1920 ושוב, הפעם בגרמניה, מאת אריברט ריימן בשנת 1971.
בשנים 1939-1947 חיו בני הזוג גול כגולים בניו יורק, בחברת ידידים שכללו את ריצ'רד רייט, שטפן צווייג, הנרי מילר, קנת פאצ'ן, פיט מונדריאן וויליאם קרלוס ויליאמס, שתרגם כמה משיריו של איוואן.
בין 1943 ל-1946 ערך גול את מגזין השירה הצרפתי-אמריקאי "המיספירות"ב-1945, השנה שבה אובחן כחולה בלוקמיה, כתב את "אלגיית אטום" ועוד שירים רדופי-מוות, שקובצו בכרך בשפה האנגלית "פירות מסטורן" (1946).
"שירי אהבה", שכתב עם אשתו קלייר, הופיעו ב-1947. גול מת ב-1950 בפריז ונקבר בבית הקברות פר לשז, מול קברו של פרדריק שופן.
איוואן גול היה מיודד עם המשורר פאול צלאן והאחרון תרגם כמה משיריו.
גול הלך לעולמו בפברואר 1950 ולאחר הפרסום והשבחים להם זכה השיר "פוגת מוות" של צלאן, יצאה אלמנתו של גול, העיתונאית והמשוררת קלייר גול, בהאשמה כלפי צלאן, על כך שביצע גנבה ספרותית, כשעשה שימוש בדימוי "חלב שחור" בפואמה "פוגת מוות", כי זה היה דימוי שהמציא בעלה.
צלאן נמנע ממתן תשובה ישירה להאשמה וטען שרק האמת חשובה לו.
תשובה אניגמטית זו, כמו השירה שלו, הביאה למיני פרשנויות, לדוגמה, ג'ון פלסטינר, שכתב ביוגרפיה של צלאן, העלה השערה שהדימוי "חלב שחור" אינו מטפורה, אלא נלקח מתוך ז'רגון של שוכני המחנות, ז'רגון משותף לצלאן ולגול.
איוואן אטאל הוא שחקן ובמאי קולנוע צרפתי-יהודי, יליד ישראל.
איוואן אטאל נולד בתל אביב,
הוריו היגרו מאלג'יריה לאחר שזו קיבלה עצמאות, התגוררו בישראל כחמש שנים, אך עזבו שהיה בן כמה חודשים, לאחר שאביו סבל לטענתו מגזענות ואפליה עדתית.
אטאל גדל בפרבר של פריז.
לאחר שנכשל בבחינות הבגרות שלו (בשנת 1983), הוא חזר על שנתו האחרונה בתיכון ועזב את התיכון במהלך השנה.
הוא החל לעובד כאיש מכירות, תחילה בחנותו של אביו במרכז הקניות קרטיי סוליי, ולאחר מכן בחנות ג'ינסים בפריז.
בשנת 1985, בגיל עשרים, הוא החל ללמוד בבית הספר למשחק "קור פלורנט" בהדרכתו של פרנסיס הוסטר.
אם כי סיפר שתמיד חלם להיות מוזיקאי.
הופעת הבכורה שלו הייתה בסרטו של אריק רושאן (Un monde sans pitié" (1989", שזכתה אותו בפרס סזאר לשחקן המבטיח ביותר.
ב-1991 שיחק בסרט נוסף של רושאן "עיניי העולם" וב-1994 כיכב בסרטו "הפטריוטים", כסוכן מוסד הפועל בפריז לסיכול מכירת כור גרעיני למדינה ערבית.
בשנת 2001 ביים את סרטו הראשון "אישתי השחקנית"(" Ma femme est une "actrice) , בו ליהק את שארלוט גינסבורג לתפקיד אשתו של הגיבור.
ב"שעת שיא 3" (2007) הוא שיחק נהג מונית צרפתי ששמו ג'ורג'.
בסרטים "עיניים עצומות לרווחה", (1999), "משימה בלתי אפשרית 2", (2000) וונילה סקיי (2001) הוא דיבב את טום קרוז בגרסה הצרפתית שלהם.
הסרט אנתוני זימר הופק מחדש בשנת 2010 כסרט אמריקאי בשם "התייר" בו מככב ג'וני דפ בתפקיד המקביל לזה שגילם איוואן אטאל בסרט המקורי.
החל משנת 2010 שימש במשך מספר שנים כיושב ראש הכבוד של פסטיבל הקולנוע הישראלי בפריז.
בשנת 2016 ביים וכיכב בסרט "היהודים: הם בכל מקום", לצד בת זוגו שארלוט גינסבורג.
בשנת 2017 ביים את הקומדיה "המילים הפשוטות", וכשחקן השתתף בסרט "רוקנרול", לצדם של מריון קוטיאר ובן פוסטר.
בשנת 2018 כיכב בסדרת הטלוויזיה של רשת Arte "לחיות לנצח" בתפקיד השוטר דריוס אסראם.
בשנת 2019 גילם את הסופר היהודי רומן גארי בסרט האמריקאי "סיברג" לצדה של קריסטן סטיוארט.
באותה שנה ביים וכתב אטאל את הסרט "הכלב שלי טיפש" ואף כיכב בו לצד גינסבורג.
בשנת 2021 שיחק בסרטו של דני בון "תקועים בפריז".
בשנת 2022 שיחק בסרט המותחן הצרפתי "מטרה קלה" (אנ') של הבמאי ז'אן פול סלומה (אנ').
באותה שנה גם שיחק בסרט "מאסטרו", שהוא בעיבוד צרפתי לסרט הישראלי של יוסף סידר "הערת שוליים".
אם כי הגרסה הצרפתית החליפה את עולם האקדמיה באולם הקונצרטים וכוכב הסרט אינו פרופסור אלא מנצח.
בשנת 2023 שיחק בדרמת הפשע הצרפתית "דם וכסף" (אנ') בדמותו של אנטון זגורי והשתתף גם בסרטו של אוליבייה מרשל, "יחידה 36".
בשנת 2024 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "להיות מריה" (אנ') בתור השחקן הצרפתי דניאל ז'לן.
מאז 1991 הוא בזוגיות עם השחקנית שארלוט גינסבורג, בתם של סרז' גינסבורג וג'יין בירקין, אותה פגש על ב-1991 על סט הצילומים של הסרט "עיני העולם".
בנם בן אטאל הוא גם שחקן.
בריאיון אמר כי הוא ציוני שמרגיש קרוב לישראל, אך תומך בעצמאותה של מדינה פלסטינית.
"אתה יכול להיות ציוני ולתמוך בזה שלצדך תהיה מדינה פלסטינית עם זהות משלה וכבוד משלה ועצמאות משלה, אלה לא דברים שסותרים".
איוואן גודוביץ' (1741 – 1820) - מפקד רוסי, גנרל-פלדמרשל, בלט במלחמות של רוסיה עם האימפריה העות'מאנית ואיראן שהתרחשו בין 1804 לבין 1812.
גודוביץ' נולד במשפחה אצילית אוקראינית.
למד באוניברסיטת קניגסברג ואוניברסיטת לייפציג.
עם סיום הלימודים, בשנת 1759 החל את השרות הצבאי כקצין זוטר.
עם הגעת יקטרינה הגדולה לשלטון נעצר, אך שוחרר תוך זמן קצר.
בשנת 1763 מונה לפקד על גדוד בחייל רגלים והשתתף איתו בקרבות בפולין.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) השתתף במספר קרבות, כולל קרב לרגה וקרב קגול.
בהיותו מפקד של יחידה נפרדת נכנס לבוקרשט.
בשנים 1785–1796 היה מושל של ריאזן וטמבוב.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) חזר לשירות צבאי.
בשנת 1790 הועבר לחזית הקווקז ובנובמבר 1790 בראש כוח של 7 אלף חיילים כבש את אנאפה בה ישב חייל מצב של 15 אלף חיילים.
פעל לחיזוק הביצורים באזור ופקד על הקמת מספר מבצרים.
בשנת 1796 עזב את השרות הצבאי.
בתחילת שלטון של פאבל הראשון הוחזר לשירות צבאי.
הייתה לו ביקורת קשה על הכנסת שיטות פרוסיות לצבא רוסי ולכן בשנת 1800 שוחרר מהשרות.
בשנת 1806 הוחזר לשירות והתמנה למפקד העליון של הכוחות בגאורגיה ודאגסטן.
השתתף אופן פעיל במלחמות עם האימפריה העות'מאנית וממלכת פרס שרוסיה ניהלה במהלך תחילת המאה ה-19 באזור.
השלכות של פציעה קשה במהלך קרב שהתרחש בשנת 1807 גרמו לכך שהוא עזב את השרות הפעיל הצבאי.
בשנת 1809 התמנה למושל מוסקבה.
בשנת 1812 עזב את השרות הממלכתי ועבר לאחוזה משפחתית.
איוואן אלכסנדרוביץ' גונצ'רוב היה סופר רוסי, חבר בהתכתבות באקדמיה הרוסית למדעים.
איוואן גונצ'רוב נולד בסימבירסק למשפחת סוחרים.
כאשר הוא היה בן 7 אביו נפטר.
הוא התחנך אצל הסנדק שהיה ימאי בגמלאות.
בגיל 10 נשלח למוסקבה ללימודי כלכלה.
הוא למד שם כ-8 שנים אך לא היה מרוצה.
באוגוסט 1831 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה.
במקביל אליו באוניברסיטה למדו ויסריון בלינסקי, אלכסנדר הרצן, איוואן טורגנייב, מיכאיל לרמונטוב וסופרים לעתיד נוספים.
עם סיום האוניברסיטה הוא החליט לחזור לסימבירסק.
כשהבין שלא יוכל להגשים בעיר את שאיפותיו הספרותיות רצה לעזוב, אך הסכים להצעת המושל המקומי והתמנה למזכירו האישי.
גונצ'רוב כיהן בתפקיד זה 11 חודשים, ולאחר מכן עזב לסנקט פטרבורג.
בהיותו בבירה הוא החל לעבוד כמתרגם במשרד האוצר.
התפקיד לא היה קשה אך הבטיח לו הכנסה קבועה ואיפשר לו לעסוק בכתיבה.
בתקופה זו הוא התקרב לויסריון בלינסקי, הקשר איתו השפיע על גונצ'רוב וייצב את השקפת עולמו.
על דפי מגזין סוברמניק בשנת 1847 התפרסם הרומן הראשון של גונצ'רוב - "הסיפור הרגיל" .
במרכז הרומן נמצא המאבק בין "ריאליזם" לבין "רומנטיקה" בחיי החברה הרוסית.
שם הרומן נבחר כדי להדגיש את טיפוסיות העלילה.
באוקטובר 1852 הוא הוזמן להשתתף במסע סביב העולם על הפריגטה "פלאדה".
מטרת המסע הייתה ביקור במאחזים רוסים באלסקה וקליפורניה וביסוס היחסים עם יפן.
בימים הראשונים של המסע גונצ'רוב החל בכתיבת רומן על מהלך המסע.
לאחר סיום המסע, הוא חזר לסנקט פטרבורג ב-13 בפברואר 1855. באפריל אותה שנה הוא החל לפרסם את רשמיו בכתבי עת שונים, ובשנת 1858 יצאו רשמיו לאור בספר.
למרות הצלחת הספר, הוא חזר לשירות במשרד האוצר.
בשנת 1859 הוא התמנה לצנזור.
סופרים אחדים ראו בו את נציג השלטון המדכא את הספרות.
לאור חילוקי דעות מקצועיים, גונצ'רוב עזב את השירות בתחילת 1860 ועבר להתפרנס מפעילות ספרותית בלבד.
בשנת 1859 הוא פרסם את הרומן "אובלומוב" (Обло́мов).
הצלחת הרומן הייתה גדולה מאוד.
שם המשפחה של הדמות הראשית (אובלומוב) הפך לשם המגדיר תופעת אדישות בחיי החברה ובחיים הפרטיים.
מונח זה נמצא בשימוש בשפה הרוסית עד היום.
עם פרסום הרומן גונצ'רוב נכנס לקבוצת הסופרים הבולטים של התקופה.
בשנת 1861 הוא החל בכתיבת רומן חדש "המתלול" (Обрыв).
בשנת 1862 הוא התמנה לעורך הראשי של עיתון "דואר הצפון" (Северная почта) שהיה העיתון הרשמי של משרד הפנים.
זמן קצר לאחר מכן הוא התמנה לחבר בוועדה לענייני הדפוס.
בתפקיד זה הוא ניהל מלחמה של ממש נגד פרסום ספרים וכתבות בעלי דעות סוציאליסטיות, והגן בכל כוחו על השלטון.
בשנת 1867 הוא יצא לגמלאות.
הדבר איפשר לו להקדיש זמן רב יותר לכתיבת הרומן שכתיבתו הסתיימה בשנת 1869.
לאחר פרסום הרומן השלישי, הוא הפסיק לתקופת מה את הכתיבה.
כל הרומנים שלו הוקדשו לחברה הרוסית שלפני רפורמת 1861. הוא לא הכיר היטב את חיי החברה לאחר הרפורמה ולכן התקשה לתאר אותה ביצירותיו.
בתקופה זו כתב מספר יצירות קצרות, שבחלקו יצאו לאור רק לאחר מותו.
הוא כתב גם מספר מאמרי ביקורת ספרותית.
ב-24 בספטמבר 1891 לקה בהצטננות, ולאחר מספר ימים נפטר.
הוא נקבר בבית העלמין של מנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
1860 - נבחר לחבר מתכתב של האקדמיה הקיסרית למדעים בסנקט פטרבורג
איוואן סרגייביץ' אוחוב הוא אתלט רוסי, אלוף אולימפי (לונדון 2012), אלוף העולם באולם (דוחה 2010) ופעמיים אלוף אירופה באולם בקפיצה לגובה.
ב-1 בפברואר 2019 נמצא אשם בשימוש באמרוץ ולכן הוחלט שכל התוצאות שקבע מ-16 ביולי 2012 ועד 31 בדצמבר 2015 נפסלו ובכך נשללה ממנו מדליית הזהב האולימפית בה זכה.
נוסף לכך, הוא קיבל עונש השעיה ל-4 שנים.
אוחוב נולד בצ'ליאבינסק, הוא החל להתמקד בקפיצה לגובה ב-2004, ב-2005 זכה באליפות אירופה לנוער עם תוצאה של 2.23 מטרים, ובהמשך השנה רשם שיא אישי של 2.30 מטרים.
באליפות אירופה באתלטיקה 2006 העפיל לגמר, אך סיים במקום ה-12 והאחרון.
ב-2008 נכשל בניסיונותיו להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג, בהמשך השנה היה במוקד של אירוע מביך כשנתפס שתוי במהלך תחרות הגראנד פרי בלוזאן, בעקבות המקרה הודח מהמשך השתתפות בתחרויות הסבב.
בתחילת 2009 שיפר את שיאו האישי בתחרות באולם וקבע שיא לאומי רוסי, 2.40 מטרים.
שבועיים לאחר מכן זכה במדליית זהב באליפות אירופה באולמות שהתקיימה בטורינו עם תוצאה של 2.32. ביולי 2009 רשם תוצאה של 2.35 מטרים באליפות רוסיה באתלטיקה שהתקיימה בצ'בוקסרי, וזכה במקום הראשון.
ב-2010 זכה במדליית זהב באליפות העולם באולמות שהתקיימה בדוחה כשעבר רף של 2.36 מטר.
בהמשך השנה זכה במדליית כסף באליפות אירופה שהתקיימה בברצלונה עם תוצאה של 2.31 מטר.
הוא זכה באליפות ליגת היהלום של 2010 לאחר שניצח בארבע תחרויות מתוך שבע.
ב-2011 שמר על תוארו כאלוף אירופה באולם כשזכה במקום הראשון בתחרות באליפות בפריז עם תוצאה של 2.38 מטר.
באליפות העולם באותה שנה הגיע למקום החמישי.
ב-2012 הגיע למקום השלישי באליפות העולם באולם באיסטנבול עם תוצאה של 2.31 מטר בניסיון הראשון.
ביולי אותה שנה זכה באליפות רוסיה באתלטיקה בשיא אישי של 2.39 מטר, תוצאת השנה עד לאותו מועד והבטיח את מקומו באולימפיאדת לונדון (2012).
באולימפיאדת לונדון זכה במדליית זהב לאחר שעבר גובה של 2.38 מטר, לפני אריק קינרד מארצות הברית (2.33 מטר) ורוברט גרברז מבריטניה, מועתז עיסא בראשים מקטר ודרק דרואין מקנדה (2.29 מטר).
בינואר 2014 קבע שיא אישי ושיא רוסי בקפיצה בגובה באולם, כשעבר גובה של 2.41 מטר במהלך תחרות בעיר צ'ליאבינסק, בפברואר 2014, שיפר שיא זה כשעבר גובה של 2.42 מטר בתחרות באולם בפראג.
במרץ 2014 זכה במדליית כסף באליפות העולם באולם שהתקיימה בסופוט שבפולין לאחר שעבר גובה 2.38 מטר, גובה זהה לזוכה מועתז עיסא בראשים, אך עם יותר פסילות.
איוואן אָסֶן השני או יואן אסן השני (בבולגרית: Иван Асен II, או Йоа̀н Асѐн II), (1190 – 24 ביוני 1241), היה קיסר (צאר) האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1218 ל-1241. בתקופתו הפכה האימפריה הבולגרית למעצמה אזורית אשר היוותה לא אחת לשון מאזניים בין האימפריה הלטינית והאימפריה של ניקאה.
איוואן אסן השני נודע ביחסו האוהד ובחופש הפולחן שהעניק לבני הקהילה היהודית בממלכתו.
איוואן אסן השני נולד בטרנובו והיה בנו של איוואן אסן הראשון ואלנה יבגנייה, נסיכת סרביה.
אביו ודודו פטר הרביעי יסדו את האימפריה הבולגרית השנייה ושושלת אסן.
לאחר שנרצחו אביו ודודו פטר, עלה לשלטון קאלויאן דודו הצעיר שהצליח לייצב את השלטון.
ב-1207 נרצח קאלויאן בידי קושרים אשר אליהם חבר בוריל אחיינו, שתפס בכוח את השלטון ואילץ את היורש המיועד איוואן אסן להימלט לשטחי נסיכות גאליץ'-וולין.
ב-1218 חזר איוואן אסן לשטחי הממלכה הבולגרית ובתמיכת נסיכות גאליץ'-וולין ארגן הפיכה והדיח את בוריל.
לאחר חזרתו של אנדראש השני, מלך הונגריה ממסע הצלב החמישי ביסס איוואן אסן את שלטונו על ידי נישואים לביתו אנה מריה, נסיכת הונגריה ובמקביל הושגה הסכמה על שטחים שהיו נתונים במחלוקת בין הממלכות.
בהמשך, כרת איוואן אסן השני ברית עם תאודורוס קומננוס דוקאס נסיך אפירוס.
בכך הבטיח שקט בגבולות הדרומיים והצפוניים של הממלכה הבולגרית.
לאחר מותו של רוברט מקורטניי, קיסר האימפריה הלטינית החלה נסיכות אפירוס תחת תאודורוס קומננוס לחזק את מעמדה על חשבון האימפריה הלטינית והשתלטה על אדריאנופול וסלוניקי.
תאודורוס שחשש מהתערבות הבולגרים, החליט להפר את הברית ולפלוש לשטחם.
ב-9 במרץ 1230 נערך בסמיכות למיקום העיר המודרנית חאסקובו קרב קלוקוטניצה במסגרתו הביסו הבולגרים את צבא נסיכות אפירוס, תוך שהם לוקחים בשבי את תאודורוס קומננוס.
לאחר קרב זה הפכה נסיכות אפירוס וסאלית של האימפריה הבולגרית.
לאחר עלייתו של ז'אן דה בריין לכס המלוכה באימפריה הלטינית התערערו היחסים מול האימפריה הבולגרית, אשר בשל המעמד האזורי בו החזיקה נתפשה כסכנה להגמוניה של האימפריה הלטינית.
הבולגרים כרתו ברית עם האימפריה של ניקאה כדי להוות משקל נגד לאימפריה הלטינית.
איוואן אסן השני סייע בביצועה של הפיכה בנסיכות הסרבית והביא לעלייתו לשלטון של גיסו סטפן ולדיסלאב.
בתגובה למהלכים אילו פלשה ממלכת הונגריה לסרביה וצבאה כבש את בלגרד.
בהמשך פלשו ההונגרים לשטחי האימפריה הבולגרית, הטילו מצור על סארדיקה, אך הובסו על ידי הצבא הבולגרי ונסוגו.
ב-1233 כבשו ההונגרים בפיקודו של יורש העצר בלה הרביעי, את מערב ולאכיה והקימו את הנסיכות הווסאלית דרובטה-טורנו סברין באזור שנקרא מאוחר יותר באנאט.
ב-1235 השיא איוואן אסן את ביתו לבנו של קיסר ניקאה.
ב-1237, לאחר מותו של ז'אן דה בריין קיסר האימפריה הלטינית השתפרו יחסיה עם האימפריה הבולגרית על חשבון הברית מול האימפריה של ניקאה.
לאחר עימות צבאי קצר בין הבולגרים לניקאים חזר לשרור שקט בגבולות.
ב-1237 נפטרה רעייתו של איוואן אסן אנה מריה נסיכת הונגריה והוא נישא בשלישית לאיריני ביתו של תאודורוס קומננוס נסיך אפירוס, אשר היה נתון בשבי הבולגרים מ-1230. לאחר הנישואים שוחרר תאודורוס.
בשלהי תקופת שלטונו החלו פלישות של שבטים מונגולים בראשות באטו חאן לשטחי האימפריה הבולגרית וממלכת הונגריה.
ב-1241 הצליח צבאו של איוואן אסן לבלום זמנית את התקדמות המונגלים בשטחי הונגריה של ימינו.
מעט לאחר הקרב, ביוני 1241 הלך איוואן אסן השני לעולמו.
בנו קאלימן אסן הראשון הפך לצאר האימפריה ושנה מאוחר יותר היא נאלצה להפוך לישות וסאלית של אורדת הזהב.