tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרוטוקול הסיר את מגבלות הזמן והמקום מהגדרת ה"פליט" אולם התיר למדינות שחתמו על האמנה ואשר הגבילו את תחולתה הגאוגרפית, להמשיך ולהחזיק בהגבלה זו.
נכון לשנת 2010 - 147 מדינות בעולם חתמו על האמנה או על הפרוטוקול (או על שניהם).
בהתאם לתחילת סעיף א(2) בסימן א' לאמנה, כפי שתוקן בפרוטוקול משנת 1967, פליט הוא אדם:
האמנה מטילה על המדינות החתומות מספר חובות אשר נועדו להגנתם של הפליטים, על פי הגדרת האמנה, הנמצאים בתחומן.
שיתוף פעולה עם נציבות האו"ם לפליטים: בהתאם להוראות סעיף 35 לאמנה וסעיף II לפרוטוקול, המדינות מסכימות לשתף פעולה עם נציבות האו"ם לפליטים במסגרת ביצוע חובותיהן, ולסייע לנציבות לפקח על יישום הוראות האמנה.
העברת מידע בדבר תחיקה ארצית: בהתאם לסעיף 36 לאמנה, המדינות החברות חייבות לדווח למזכיר הכללי של האו"ם על חוקים ותקנות שחוקקו על מנת להבטיח את יישום האמנה בתחומן.
פטור מעקרון ההדדיות: במדינה שבה קיים תנאי של עקרון הדדיות המקנה זכות לאזרח זר אך ורק אם מדינת המוצא של האזרח מקנה זכויות דומות לאזרחי המדינה המארחת, תנאי זה לא יחול על פליטים.
זאת מכיוון שפליטים לא זוכים להגנת מדינת הלאום שלהם.
איסור על גירוש או החזרה: הזכות העיקרית שמקנה האמנה למי שמוכר כפליט היא הזכות שלא להיות מוחזר בכוח למדינת המוצא.
סעיף 33 לאמנה קובע: זוהי הנחה מקובלת בתחום המשפט הבין-לאומי הנוהג כי אין לגרש בכוח פליט, ומכאן שגם מדינות שאינן חתומות על האמנה חייבות לכבד כלל זה.
הגנת סעיף 33 חלה גם על מבקש מקלט שנכנס לטריטוריית המדינה באופן בלתי חוקי.
מבקש מקלט שבקשת המקלט שלו נדחתה הוא מי שבקשתו נדחתה על ידי המדינה על בסיס סעיף 1 לאמנה, אולם לגישת המדינות החברות במועצת אירופה, הרחקתו תישקל רק לאחר שמוצו כל ההליכים שמכוחם הוא עשוי לקבל מעמד פליט.
סעיף 31 (1) לאמנת הפליטים קובע שמבקש מקלט הנכנס לטריטוריית המדינה באופן בלתי חוקי זכאי לחסינות מפני העמדה לדין בגין עבירת ההסתננות, אם הוא מגיע ישירות מהטריטוריה בה הוא מצוי בסכנה.
סעיף 32(1) לאמנת הפליטים קובע את חובת אי-הגירוש: "המדינות בעלות האמנה לא יוציאו מתחומן ("expel") פליט השוהה בארצן בהיתר אלא מטעמי ביטחון לאומי וסדר ציבורי".
סעיף 32 נחקק על רקע מאורעות מלחמת העולם השנייה במטרה לאפשר לפליט להיטמע במדינת המקלט.
המטרה היא שהפליט לא יהיה מצוי תחת חשש מתמיד פן יורחק, אלא שיוכל להסתמך על רישיון הישבה שהוענק לו, ולהשקיע את מרב מרצו בהיטמעות במדינה.
לפליט זכות שינהגו בו ללא אפליה מטעמי דת, גזע, או ארץ מוצא (סעיף 3).
לפליטים זכות לעבוד במדינה בה מצאו מקלט באותו אופן שבו המדינה המארחת מעניקה רשות עבודה לאזרחים זרים (סעיף 17).
האמנה מעניקה לבעלי מעמד פליט אף את הזכות לחופש תנועה בתחומי המדינה שבה מצאו מקלט (סעיף 26), לפליט הזכות לחינוך אם במדינה בה מצא מקלט קיים חוק חינוך חובה והזכות להכרה בתעודות על חינוך שרכש (סעיף 22).
לפליט זכות ליהנות משרותיי רווחה אם הוא שוהה במדינה שבה שירותים אלה ניתנים בחוק לאזרחי המדינה (סעיף 23).
מדינות בהן מעוגנות זכויות עובדים וזכויות לביטחון סוציאלי בחקיקה, יתנו לפליטים בתחומן ליהנות מזכויות אלה (סעיף 24).
על פי המידע באתר נציבות הפליטים של האומות המאוחדות, מדינת ישראל אשררה את האמנה ב-1 באוקטובר 1954 ואת הפרוטוקול ב-14 ביוני 1968. על פי המידע שפורסם באתר משרד המשפטים, ישראל אשררה את הפרוטוקול עם הסתייגויות ולא הצטרפה לאמנה.
על פי מסמך שהוציאה הכנסת ב-2013, ישראל כן חתומה על האמנה.
בכנסת השבע עשרה הגיש חבר הכנסת מיכאל מלכיאור הצעה לעגן את סעיפי האמנה בחוק בהתאם לאמור בה בסעיף 36, ובכנסות העוקבות הוגשו הצעות חוק דומות, אך אף אחת מהן לא התקבלה.
נציבות האו"ם לפליטים, אשר פועלת בישראל משנות ה-70, ניהלה את ההליכים הכרוכים בהגשת בקשות לקבלת מקלט מדיני בישראל, עד שנת 2009, כשאז הועבר הטיפול במבקשי מקלט בישראל ליחידת RSD (Refugee Status Determination) של משרד הפנים.
בראשית 2011 הונהג "נוהל הטיפול במבקשי מקלט מדיני בישראל", למימוש מחויבותה של ישראל על פי האמנה.
הנוהל מסדיר את עבודתה של "הוועדה המייעצת לענייני פליטים לשר הפנים" כגוף מייעץ לשר הפנים, למנכ"ל רשות האוכלוסין וההגירה ולראש צוות ביחידת ה-RSD.
כמו כן, קובע הנוהל כי יושב ראש הוועדה המייעצת יהיה "שופט בדימוס או מי שכשיר להיות שופט בית משפט מחוזי, שאינו עובד מדינה, ואשר ימונה על ידי שר הפנים בהתייעצות עם שר המשפטים", וכי בוועדה יהיו 3 חברים נוספים: נציגי משרד המשפטים; משרד החוץ; ומשרד הפנים.
עד שנת 2010 כיהן אורי שטרוזמן בראש הוועדה המייעצת.
בשנת 2010 נכנס לתפקיד עו"ד אבי חימי שפרש בשנת 2015, ובשנת 2016 נכנס לתפקיד עו"ד ציון אמיר.
בשנת 2016 שב עו"ד חימי לכהן בראש ועדה נוספת כך שמכהנים שני יו"ר במקביל.
אמנה בדבר מעמדם של מחוסרי אזרחות היא אמנה בינלאומית, אשר נחתמה בניו יורק ב-28 בספטמבר 1954. האמנה באה להגן על אנשים מחוסרי אזרחות ולהסדיר את מעמדם, זאת לאחר שהאמנה בדבר מעמדם של פליטים לא חלה על מי שהוא מחוסר אזרחות.
ב-10 בדצמבר 1948 אימצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את מגילת האומות המאוחדות ואת ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
ב-28 ביולי 1951 נחתמה אמנה בדבר מעמדם של פליטים, אשר על אף הכוונות המקוריות של מנסחיה לא כללה כל הוראה באשר למעמד אנשים מחוסרי אזרחות ולא נקבע כל נוהל להפחתת תופעת אנשים חסרי אזרחות בעולם.
ב-26 באפריל 1954 אימצה המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות החלטה לארגן כינוס בינלאומי של מדינות במטרה לפקח ולשפר את מעמדם של אנשים מחוסרי אזרחות באמצעות אמנה בינלאומית.
הכינוס אימץ ב-28 בספטמבר 1954 את האמנה, אשר נכנסה לתוקף ב-6 ביוני 1960.
הפרק הראשון עוסק בהוראות כלליות.
סעיף 1 לאמנה מגדיר אדם מחוסר אזרחות כאדם שאינו נחשב כאזרח על ידי מערכת המשפט של מדינה כלשהי.
סעיף 2 לאמנה קובע כי היא לא מתייחסת לאנשים הנמצאים בטיפול נציבות האו"ם לפליטים ולא לאלה המקבלים סיוע או הגנה מסוכנויות אחרות של האומות המאוחדות.
כמו כן האמנה אינה מתייחסת למי שהוכר על ידי רשויות המדינה שבה הוא יושב כמי שהוא בעל זכויות אזרח מדינה, או למי שקיימות ראיות שביצע פשעי מלחמה, או פשעים נגד האנושות, או פשעים חמורים מחוץ לארץ מוצאם, או שהתנהגו בדרך הסותרת את עקרונות האומות המאוחדות.
סעיף 7 קובע כי המדינות החברות ינהגו במחוסרי אזרחות באותו היחס שמקבלים במדינתם אזרחים זרים.
סעיף 8 קובע כי לא ינקטו אמצעים מיוחדים במדינות החותמות לטיפול במחוסרי אזרחות או ברכושם אך ורק בגלל אזרחותם הקודמת.
סעיף 9 מתיר נקיטת צעדים זמניים כנגד מחוסרי אזרחות בזמן מלחמה או נסיבות חמורות ויוצאות דופן.
סעיף 10 קובע כי מחוסרי אזרחות שנעקרו ממקום מושבם בתקופת מלחמת העולם השנייה אל תוך מדינה חתומה, יחשבו כתושבים חוקיים במדינה החתומה על האמנה שאליה נעקרו.
כך גם תושבים שנעקרו בתקופת מלחמת העולם השנייה מתוך מדינה חתומה ושבו אליה אחרי המלחמה בכוונה להתיישב בה, ינהגו בהם כאילו לא הייתה הפסקה ברצף תושבותם במדינה.
סעיף 11 מחייב את המדינות החברות להתייחס באהדה לספנים מחוסרי אזרחות העובדים בקביעות על ספינות המניפות דגל של מדינה חתומה, אם הם מבקשים להתיישב באותה מדינה, או לקבל מסמכי מסע של המדינה החתומה.
הפרק השני לאמנה עוסק במעמד המשפטי של מחוסרי האזרחות.
סעיף 12 קובע כי בשאלת מעמד אישי של מחוסרי אזרחות יכריע החוק של מקום מושבם.
סעיף 13 קובע כי המדינות החברות תתייחסנה למיטלטלין ולנדל"ן של מחוסרי אזרחות לפחות ביחס שווה לזה של אזרחים זרים.
על פי סעיף 14 קניין רוחני של מחוסרי אזרחות יזכה במדינות החברות לאותו היחס שמקבל קניין רוחני של אזרחי המדינה.
סעיף 16 מבטיח למחוסרי אזרחות גישה חופשית לבתי המשפט במדינות החברות ויחס שווה לאזרחי המדינה בנושא זה.
הפרק השלישי לאמנה עוסק בזכות לעבודה מכניסה.
סעיף 17 לאמנה קובע כי המדינות החברות יעניקו למחוסרי אזרחות השוהים בשטחן באופן חוקי, יחס חיובי השווה לפחות ליחס לאזרחים זרים בכל הנוגע לזכות לעבוד בשכר.
על פי סעיף 18, אותו היחס לזכות לעבוד משתרע אף על עבודה עצמאית בחקלאות, תעשייה, מלאכת יד ומסחר, וכן (סעיף 19) על מקצועות מלומדים.
הפרק הרביעי לאמנה עוסק ברווחת מחוסרי אזרחות.
סעיף 20 קובע כי במדינות בהן קיימת מדיניות קיצוב (כך למשל מדיניות הקיצוב שהייתה נהוגה במדינת ישראל בשנות ה-50), יהנו מחוסרי אזרחות משוויון זכויות עם אזרחי המדינה.
סעיף 21 משווה את זכויותיהם לדיור של מחוסרי אזרחות עם אזרחים זרים.
סעיף 22 משווה את הזכות לחינוך יסודי של מחוסרי אזרחות לזה של אזרחי המדינה החתומה, כך גם הזכות להיעזר בשירותי רווחה (סעיף 23).
על פי סעיף 24 לאמנה, למחוסרי אזרחות זכויות שוות לאזרחי המדינה בתחום ביטחון סוציאלי ודיני עבודה.
הפרק החמישי באמנה דן באמצעים מינהליים והפרק השישי דן בהוראות נוספות.
נכון לחודש ינואר 2020, 94 מדינות חברות באמנה
מטרת האמנה היא לפתח אווירה הוגנת ושוויונית של עסקים בינלאומיים.
באמנה, המדינות החותמות נדרשות ליזום חקיקה הקובעת כי הצעת שוחד, הבטחתו, או מתן שוחד לעובד ציבור זר היא עבירה פלילית.
חומרת העבירה צריכה להיות זהה לחומרת עבירת מתן שוחד לעובד ציבור במדינה החותמת.
האמנה מטילה על המדינות החתומות אף את החובה לבחון את יעילות מערכת החוקים שלהן, אם החוק הנוכחי אינו מאפשר לשפוט אזרחים על מעשים שביצעו מחוץ לגבולות המדינה.
בחקירת חשד למתן שוחד לעובדי ציבור זרים, על המדינה החותמת להתעלם מאינטרסים כלכליים של המדינה ומהשפעת החקירה על יחסי החוץ של המדינה.
המדינות החותמות מתחייבות לשתף פעולה ביניהן בהעברת מידע ובסיוע משפטי בנושאי האמנה.
המדינות החותמות מתחייבות להפוך את עבירת שוחד של עובד ציבור זר לעבירה המתאימה להסגרה.
לארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי אין מנגנון אכיפה לאמנה, אולם הוא מפקח על ישומה במדינות החברות.
המדינות החברות הן שאחראיות ליישום החקיקה והתקנות המתאימות לאמנה ולאכיפת תקנות אלה.
הפיקוח של הארגון מתבצע בשני שלבים: בשלב ראשון הארגון בוחן את יישום האמנה במדינות החברות באמצעות בחינת התאמתם של החוקים המקומיים להוראות האמנה.
בשלב שני, הארגון בוחן את יעילות אכיפת החקיקה הקיימת.
נכון לחודש מרץ 2009, המדינות הבאות חתמו על האמנה ואשררו אותה בחקיקה מתאימה:
האמנה פתוחה להצטרפות כל מדינה החברה בארגון, או שהפכה לחברה מלאה בקבוצת העבודה של הארגון על שוחד בעסקאות בינלאומיות.
המדינות הבאות משתתפות בקבוצה במעמד של משקיפות: רוסיה, סין, פרו, אינדונזיה, מלזיה וקולומביה.
לרגל הצטרפות רוסיה כחברה מלאה בקבוצת העבודה בשנת 2011, צפויה אף חתימתה על האמנה.
מדינת ישראל חתמה על האמנה ב-11 במרץ 2009 והיא נכנסה לתוקף ב-10 במאי 2009. כדי להתאים את מערכת החקיקה בישראל לדרישות האמנה, תיקנה הכנסת ביום 14 ביולי 2008 את חוק העונשין והוסף לחוק סעיף 291א הקובע בין השאר:
לאחר תיקון החוק, הנותן שוחד לעובד ציבור זר דינו זהה לנותן שוחד לעובד ציבור בישראל (סעיף 291).
משרד המשפטים אף הפיץ בישראל מידע להסברת השינוי בחוק ולחשיבותו
אמנה על פשעי מחשב , הידועה אף בכינוי אמנת בודפשט (Budapest Convention), היא האמנה הבינלאומית הראשונה המטפלת בתופעת פשעי מחשב באינטרנט על ידי תיאום בין מערכות החקיקה של המדינות החותמות, שיפור שיטות חקירה והגברת שיתוף הפעולה בין המדינות.
האמנה נוסחה על ידי מועצת אירופה בשטרסבורג בהשתתפות פעילה של נציגי קנדה, יפן וסין, במעמד של משקיפים.
האמנה והדו"ח המלווה אותה אומצו על ידי ועדת השרים של מועצת אירופה ב-8 בנובמבר 2001. האמנה נפתחה להצטרפות בבודפשט ב-23 בנובמבר 2001 ונכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2004. נציגי 46 מדינות חתמו על האמנה, 30 מתוכן אישרו את האמנה.
ב-1 במרץ 2006 נכנס לתוקפו פרוטוקול נוסף לאמנה על פשעי מחשב העוסק במעשים בעלי אופי גזעני או כאלה המבטאים שנאת זרים ברשתות מחשב.
המדינות שאשררו את הפרוטוקול הנוסף נדרשות לקבוע בחקיקה כי הפצת חומרים על אפליה גזענית או שנאת זרים במערכות מחשב וכן איומים ועלבונות על רקע גזעני או של שנאת זרים, הם מעשים פליליים.
ב-14 באפריל 2016 אישרה ממשלת ישראל את הצטרפותה של ישראל לאמנה על פשעי מחשב.
הצטרפותה של ישראל לאמנה נכנסה לתוקף ב-1 בספטמבר 2016.
אמנה על פשעי מחשב היא האמנה הבינלאומית הראשונה העוסקת בפשעים המבוצעים באמצעות האינטרנט ורשתות מחשב אחרות, העוסקת באופן מיוחד בהפרת זכויות יוצרים, מרמה באמצעות תקשורת מחשבים, פורנוגרפיית ילדים , פשעי שנאה ופעולות נגד אבטחת רשת.
האמנה כוללת אף שורה של סמכויות והליכים, כגון חיפוש רשתות מחשב והאזנת סתר חוקית לרשתות מחשב.
האמנה היא תוצר של ארבע שנות עבודה של מומחים אירופים ובינלאומיים.
המבוא לאמנה מכיל הגדרה למטרתה העיקרית: ניסוח מדיניות משפטית משותפת במטרתה להגן על החברה מפני פשעי מחשב, במיוחד על ידי אימוץ חקיקה מתאימה ועידוד שיתוף פעולה בינלאומי.
האמנה מנסה להגשים מטרתה זו בשלושה אמצעים עיקריים:
תאום בין מרכיבי העבירה המהותיים במערכות החקיקה הפלילית של כל מדינה וההוראות שלצידה, בתחום פשעי מחשב.
יצירת בסיס לסמכויות בתחום סדרי דין פלילי הדרושים לחקירה ולהעמדה לדין על פשעי מחשב וכן עבירות אחרות המבוצעות באמצעות מערכות מחשב, או שהראיות להן נמצאות במדיה אלקטרונית.
יצירת משטר מהיר ויעיל של שיתוף פעולה בינלאומי.
העבירות הבאות מוגדרות באמנה: פריצות למערכות מחשב, האזנה לא-חוקית למערכות מחשב, שיבוש מידע, שיבוש מערכות מחשב, שימוש לרעה במערכות מחשב, זיוף באמצעות מערכות מחשב, מרמה באמצעות מערכות מחשב, עבירות הכרוכות בחומרים פורנוגרפיים על ילדים ועבירות הכרוכות בהפרת זכויות יוצרים וזכויות נלוות להן.
האמנה אף מגדירה נושאים מתחום סדר הדין הפלילי כגון שימור מהיר של מידע במערכות מחשב, חיפוש ותפיסת מערכות מחשב, האזנת סתר חוקית לתעבורת רשת, ועוד.
האמנה אף יוצרת מסגרת של שיתוף פעולה מהיר, הפועל בכל שעות היממה, לצורך סיוע הדדי בין המדינות החברות.
אמנדה מאייר-רנטגן הייתה כנרת ומלחינה שוודית.
היא הייתה האישה הראשונה שסיימה תואר בלימודי ניהול מוזיקלי מן הקולג' המלכותי למוזיקה של סטוקהולם, בשנת 1869.
אמנדה מאייר נולדה לבית מוזיקלי בלנדסקרונה וגילתה כישרון מוזיקלי מגיל צעיר.
ראשית הכשרתה בכינור ובפסנתר הייתה אצל אביה.
בגיל שש-עשרה החלה מאייר ללמוד בבית הספר המלכותי למוזיקה בסטוקהולם, שם למדה כינור, עוגב, פסנתר, צ'לו, הלחנה והרמוניה.
מאייר הופיעה בנגינת קונצ'רטי לכינור הן בשוודיה והן מחוצה לה.
היא המשיכה ללמוד הלחנה אצל קרל ריינקה והאופטמן ריכטר בקונסרבטוריון של לייפציג וכינור אצל אנגלברט רנטגן, קונצרטמייסטר בתזמורת הגוונדהאוס באותה עיר.
בתקופה זו חיברה סונאטה לכינור, שלישיית פסנתר וקונצ'רטו לכינור ותזמורת.
הקונצ'רטו שלה לכינור בוצע לראשונה ב-1875, עם מאייר כסולנית, וקיבל ביקורות חיוביות.
בלייפציג פגשה את הפסנתרן והמלחין הגרמני-הולנדי יוליוס רנטגן, בנו של המורה לכינור של מאייר, אנגלברט רנטגן.
אחרי מות אביו, נישא הזוג בשנת 1880 בלנדסקרונה ועבר לאמסטרדם.
הנישואים שמו קץ להופעותיה הפומביות של אמנדה, אבל הזוג המשיך לארגן סלונים מוזיקליים והופעות מוזיקליות באירופה של אנטון רובינשטיין, יוזף יואכים ויוהנס ברהמס.
בשנת 1887 חלתה רנטגן-מאייר בשחפת.
בתקופת מחלתה, שהה הזוג בניס ובדאבוס.
יצירתה האחרונה הייתה רביעיית פסנתר, שחוברה במהלך נסיעה לנורווגיה בשנת 1891. היא מתה ב-1894 באמסטרדם.
סונאטה בסי מינור לכינור ופסנתר, הוצאת Musikaliska Konstföreningen סטוקהולם 1878
שישה קטעים לפסנתר וכינור, הוצאת ברייטקופף והרטל, לייפציג 1879
"דיאלוגים: קטעי פסנתר קטנים" (עם יוליוס רנטגן), הוצאת ברייטקופף והרטל, לייפציג 1882
האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם היא אמנה בין-לאומית המגדירה כפשע רצח עם.
היא אומצה פה אחד על ידי כל חברות העצרת הכללית של האומות המאוחדות בהחלטת האו"ם 260 ב-8 בדצמבר 1948 ונכנסה לתוקף ב-12 בינואר 1951, בעקבות מלחמת העולם השנייה והשואה.
נכון ל-2024, 152 מדינות חתומות על האמנה.
האמנה קובעת כי "רצח עם" הוא הרג בני אדם או פגיעה חמורה בהם, בגלל השתייכותם לקבוצה לאומית, אתנית, דתית וגזעית, ומתוך כוונה להשמיד השמדה גמורה או חלקית את חברי הקבוצה, ללא קשר לאשמה אישית.
השמדת קבוצות אנושיות שלמות מזעזעת את מצפונו של המין האנושי וגורמת לאובדן לאנושות כולה, מבחינת התרומה התרבותית או כל תרומה שתרמו קבוצות אלו, והיא נוגדת את החוק המוסרי ואת רוחו ומטרותיו של האו"ם.
מקרים רבים של פשעים מסוג רצח עם התרחשו כאשר קבוצות גזעיות, דתיות ואחרות הושמדו, במלואן או בחלקן.
העונש על פשעים אלו הוא עניין בין־לאומי.
רפאל למקין, עורך דין יהודי, שחקר את נושא רצח העם.
הוא שטבע את המושג "ג'נוסייד".
למרות שלמקין הוביל את התנועה באו"ם לניסוח אמנת רצח העם, ההגדרה של רצח עם באמנת רצח העם משנת 1948 לא הייתה ההגדרה של למקין.
ההגדרה היא פשרה שנוסחה על ידי נציגים של המדינות החברות באו"ם.
רצח עם הוגדר כפשע בחוק בינלאומי בדצמבר 1946 על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בהחלטה החלטה 96 (1) והוסדר באמנה ב-1948.
סעיף 1 בעלי האמנה מאשרים שהשמדת-עם, בין בימי שלום ובין בימי מלחמה, הוא פשע על פי החוק הבין־לאומי, ובעלי האמנה מקבלים עליהם למנוע אותו ולהעניש עליו.
סעיף 2 באמנה זו השמדת-עם פירושה - אחד המעשים המפורשים להלן שנעשה בכוונה להשמיד, השמדה גמורה או חלקית, קבוצה לאומית, אתנית, גזעית או דתית, באשר היא לקבוצה כזו.
הריגת אנשים הנמנים עם הקבוצה.
גרימת נזק חמור, בגוף או בנפש, לאנשים הנמנים עם הקבוצה.
העמדת הקבוצה בכוונה תחילה בתנאי חיים שיש בהם כדי להביא לידי השמדתם הגופנית, כולה או מקצתה.
קביעת אמצעים שכוונתם למנוע את הילודה בקבוצה.
העברת ילדי הקבוצה לקבוצה אחרת בדרך כפייה.
סעיף 3 אלה המעשים שיהיו נענשים עליהם:
הסתה ישירה ופומבית לבצע השמדת-עם
סעיף 4 בני אדם המבצעים השמדת-עם או אחד המעשים המנויים בסעיף 3, יבואו על עונשם, בין שהם מושלים הנושאים באחריות מכוח חוקה, בין שהם פקידי ציבור ובין שהם אישים פרטיים.
סעיף 5 בעלי האמנה מקבלים על עצמם לחוקק, במסגרת חוקותיהם הם, את החוקים הדרושים כדי להפעיל את הוראות האמנה הזאת, ובמיוחד כדי לקבוע עונשים יעילים לאנשים האשמים בהשמדת-עם או במעשה מן המעשים המנויים בסעיף 3.
סעיף 6 בני אדם שנאשמו בהשמדת-עם במעשה מן המעשים המנויים בסעיף 3, יישפטו על ידי בית משפט מוסמך של המדינה שבארצה נעשה המעשה, או על ידי בית משפט פלילי בין־לאומי שיהיה לו כוח שיפוט על אותם בעלי האמנה שקיבלו עליהם את שיפוטו.
סעיף 7 השמדת-עם ושאר המעשים, המנוים בסעיף 3, לא יראו אותם כפשעים פוליטיים לצורך הסגרה.
בעלי האמנה מתחייבים במקרים כאלה להתיר הסגרה על פי חוקיהם ועל פי חוזיהם שהם בני תוקף אותה שעה.
סעיף 8 כל אחד מבעלי האמנה רשאי לדרוש מאת המוסדות המוסמכים של האומות המאוחדות שיפעלו, לפי מגילת האומות המאוחדות, כל פעולה שיראו אותה כעשויה למנוע או להשבית השמדת-עם או כל מעשה אחר מן המעשים המנויים בסעיף 3.
סעיף 9 מחלוקת בין בעלי האמנה לגבי פירושה, קיומה והשימוש בה לרבות מחלוקות בעניין אחריותה של מדינה להשמדת - עם או למעשה אחר מן המעשים המנויים בסעיף 3, תובא לפני בית הדין הבין־לאומי לצדק על פי בקשתו של אחד החולקים.
האמנה בדבר מניעתו וענישתו של פשע השמדת עם נכתבה לאור הצורך שעלה לטיפול ומניעה באשר למעשי רציחות שיטתיות של אוכלוסיות שהתבצעו במשך דורות.
טרם קבלת האמנה בעת התרחשות רציחות שיטתיות, אסור היה למדינות להתערב בענייניה הפנימיים של המדינה.
ניסוח האמנה היה תקיעת יתד בזירה הבין־לאומית בהכרה בג'נוסייד כעניין בין־לאומי שיש למנוע אותו או אם לא הצליחו למנוע, להביא את המבצעים לדין.
ניתן לראות כי האמנה אכן יושמה בפסקי דין מרכזיים של בית הדין הפלילי הבין־לאומי וכן בפסקי דין של מדינות נוספות.
וכי בעצם קיומם של פסקי הדין הללו ניתן לראות את יישומה של האמנה בדין הבין־לאומי.
עם זאת, היה קושי ביישום האמנה בשל החשש של מדינות לנקוט צעד כלפי מדינה אחרת ולהתערב בנעשה בה, שכן מדינות נמנעות מהתערבות יתר במדינות זרות.
קושי נוסף, טמון בעברן של מדינות שהיו מעורבות בביצוע פעולות טבח ואינן רוצות שיישום האמנה יביא לשיפוטן על מעשים כאלו.
הגוף המבצע של האו"ם הוא מועצת הביטחון, הרי שרק זו יכולה להפעיל את האמנה.
במועצת הביטחון 15 חברות, וביניהן 5 חברות קבועות המחזיקות בזכות וטו, אין אפשרות לפעולה כלשהי אלא אם יש הסכמה על כך של חמש המעצמות (ארצות הברית, צרפת, בריטניה, רוסיה וסין) ושל לפחות 3 מדינות נוספות.
מאז שנכנסה האמנה האו"ם לתוקף, במרבית המקרים בהם התבצע רצח עם, מנעה מועצת הביטחון את מניעתו, ואף מנעה את הענשת הפושעים לאחר שהסתיים.
למשל, סין הטילה וטו על כל פעולה של מועצת הביטחון שנגעה בסודאן השנים 2006 ל־2008 וכך מנעה את מניעתו של רצח העם בדרפור.
דוגמה אחרת היא רוסיה שהטילה וטו על התביעה שהוגשה נגד בשאר אל-אסד ב־2014 על ידי 58 מדינות.
רצח העם שהתרחש ברואנדה, נבע מסכסוך בין שני שבטים, קבוצות אתניות, הגרות באותה מדינה.
שבט ההוטו, שהיה בשלטון, רצח יותר מחצי מיליון מבני הטוטסי, שהיוו מיעוט במדינה.
קיצוניות השנאה של ההוטו כלפי הטוטסי היוותה את הסיבה העיקרית לכך שהתכנון של רצח העם הצליח.
גם לתקשורת היה פן משמעותי אם לא מרכזי וחשוב ביותר ברצח העם.
ברדיו הושמעו דברי הסתה כנגד הטוטסי, אשר הוצגו כזרים, בוגדים, גנבים ורוצחים.
הרדיו העביר את המסר שהרצח לגיטימי ורצוי ויש אישור וסמכות.
ההסתה בתקשורת הקלה על ארגון הרצח והוצאתו לפועל.
לאחר רצח העם, מועצת הביטחון של האו"ם הקימה את בית הדין הפלילי הבין־לאומי ברואנדה – ה-ICTR שמטרתו הייתה לתבוע את האנשים האחראים לג'נוסייד שקרה ברואנדה.
בית הדין הרשמי ממוקם בטנזניה, אך יש לו שלוחות ברואנדה.
מאז ייסודו, האשים 93 בני אדם אשר אחראים לפשעים נגד האנושות שבוצעו ברואנדה ב-1994, כנגד אמנת ז'נבה.
אחד מאותם אנשים הוא ז'אן קאמבאנדה שהיה ראש הממשלה משבט בני ההוטו אשר היה ממתכנניו העיקריים של הרצח.
במשפט שנערך נגדו, התובע של בית הדין הבין־לאומי מציין את האמנה למניעתו והענשתו של הפשע רצח עם.
התובע מציין את ההגדרה לרצח העם כפי שהיא כתובה באמנה - כוונה להרוס בכלל חלקיה קבוצה בעקבות הלאום שלה, הגזע או הדת שלה.
כמו כן, הוא מציין את חמשת המעשים המגדירים רצח עם כלפי קבוצה מסוימת.
השימוש באמנה אוזכר בפסק הדין כדי להראות כי קאמבאנדה ביצע רצח עם והפר את אמנת ז'נבה, האמנה למען זכויות אדם והאמנה למניעתו והענשתו של פשע השמדת עם.
השימוש באמנה ובהגדרת הרצח השמדת עם עולה בקנה אחד עם יישומה של האמנה בעולם.
רצח העם שבוצע בדארפור מוגדר כיום כג'נוסייד הראשון של המאה ה-21 וכאחד מהמשברים ההומניטריים העולמיים הקשים ביותר.
הרקע לרצח עם היה עקב מלחמת האזרחים שפרצה לאחר קבלת העצמאות של סודאן ב-1956.בדרום סודאן התגורר רוב של נוצרים המאמינים באמונות אפריקאיות מסורתיות, ובצפון סודאן התגוררו בעיקר ערבים מוסלמים.
מלחמת האזרחים נבעה מהבדלי פיתוח בין האזורים וכן אי יציבות פוליטית והייתה למלחמת האזרחים הארוכה ביותר באפריקה עם שני מיליון קורבנות וארבעה מיליון פליטים.
דארפור היווה אזור טריטוריאלי מרכזי שסבל ממלחמת האזרחים בצורה ישירה.
המלחמות ואי היציבות הפוליטית הביאו למצב שחבל דארפור הוזנח על ידי המדינה.
בנוסף היווה אזור מרכזי במאבק בין סודאן ולוב.
שילוב המאבקים על הטריטוריה, הרעב ששרר, והתשתיות הרעועות באזור, יצרו גלי רעב מתמשכים.
הסיוע המדינתי שהעניקה סודאן לחבל הארץ לא היה מספק, דבר שגרם להרבה פליטים לזרום לעיר הבירה.
נוצרה אפליה בהקצאת המשאבים במדינה, וכיוון ומערכת הבריאות לא הייתה מפותחת בדארפור לא היו כמעט משאבים.
הסיבות הללו גרמו להתגבשותן של קבוצות מורדים מדארפור שמאסו מהיחס כלפיהם ויצאו למאבק אלים כנגד הממשלה.
ב-2003 ממשלת סודאן החלה לנקוט אמצעים קיצוניים כנגד המורדים.
הופצצו כפרים מהאוויר, על ידי חומרי נפץ מאולתרים ומיגים.
המיליציות גרמו להרס כפרים, שרפו בתים ואנשים בתוכם וביצעו אונס המוני.
צבא סודאן פעל בעיקר מהאוויר בעוד כוחות הקרקע היו הג'נג'וויד, ערביי דארפור מהשכבות החלשות ופושעים משוחררים שסודאן חימשה, על אף הכחשתה אליהם.
ממשלת סודאן הציגה את אירועי דארפור כמרידה שיצאה משליטה.
סודאן תפסה עצמה כפריפריה מוסלמית, אשר יצרה היררכיה גזעית בין הערבים בסודאן שהם המוסלמים ה"אמיתיים" לבין האפריקנים, שהם כביכול הנחותים יותר.
גישה זו גרמה לממשלת סודאן לבצע את המעשים העלולים לעלות בגדר ג'נוסייד, בדארפור.
בפסק הדין של בית הדין הבין־לאומי כנגד עומאר חסן אל בשיר, ראש ממשלת סודאן אשר היה בראש המעשים שבוצעו בדארפור, ניתן לראות את יישומה של האמנה למניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם.
בפסק הדין, מצוינים מעשיו של אל בשיר כג'נוסייד לפי הגדרתה של האמנה בסעיף 2. בית הדין מאשים את אל בשיר בפשעים כנגד האנושות ומשתמש בהגדרת ג'נוסייד כדי להראות כי ביצע פשעים אלה וכי הפר בצורה מהותית זכויות אדם.
בנוסף, בעצם עמידתו של אל בשיר לדין בבית הדין הבין־לאומי ניתן לראות את יישומה של האמנה לפי סעיף 6, המטיל את שיפוטו של אדם הנאשם במעשים המוגדרים בסעיף 2 לבית משפט המוסמך לכך במדינה בה בוצע המעשה או לחלופין בבית משפט פלילי בין־לאומי.
פסק הדין מאשים את אל בשיר בפשעיו כנגד האנושות לפי אמנת ז'נבה, האמנה למען זכויות אדם והאמנה למניעתו וענישתו של פשע השמדת עם.
מכאן נראה כי האמנה, אשר יסודותיה באים לידי ביטוי בפסק הדין, משמשת מסמך מרכזי יחד עם אמנות אחרות בהאשמת אל בשיר ברצח עם.
מכאן נראה כי מקרה דארפור מהווה אירוע של יישום האמנה.
בסיכום פסק הדין של בוסניה הרצגובינה לסרביה סיכם בית המשפט הבין־לאומי ה-ICJ את יישום האמנה למניעתו וענישתו בדבר הפשע השמדת עם.
בבית המשפט הדיון נסוב על אופי יישום האמנה, האם באופן מלא או חלקי.
בנוסף דנו באחריות המדינה כלפי אורגניה לג'נוסייד.
בית המשפט קבע שהאמנה מטילה מספר חובות על המדינות החתומות עליה, הן למניעה והן לענישה של רצח עם.
במקרה דנן הסרבים רצו לטהר את האזור ממוסלמים שחיו בסביבתם ועל כן ביצעו טיהור אתני.
על פי פרשנותו של בית המשפט ניתן לסווג "טיהור אתני" כרצח עם על פי סעיף 2 לאמנה.
כפועל יוצא יש צורך להראות כוונה ספציפית להשמדת הקבוצה המוגנת.
בית המשפט טען שלאור הראיות שהוצגו ב-ICTY רוב הקורבנות היו מהקבוצה המוגנת, הוכחה לכך שהייתה כוונה ספציפית להשמדת קבוצה זו.
בית המשפט בחן האם מדינה יכולה לחוב באחריות פלילית על מעשי אורגניה, על פי הדין הבין־לאומי חוק אחריות המדינה, מחייב קבלת אחריות המדינה על פעילות של אורגני המדינה בהנחה שהוא פעל על פי דרישת המדינה ובהתאם להנחיותיה.
המסקנה אליה הגיע בית המשפט הייתה שסרביה לא ביצעה רצח עם לאור הראיות שהונחו על שולחנו, אך נקבע כי סרביה לא מנעה את ביצועו של רצח העם על ידי אנשי ה-VRS.
גנרל מילושביץ', הואשם מכוח סעיף 1 לאמנה על כך שידע על פעולות ה-VRS ולא פעל למניעת הרציחות.
בנוסף נכשל בחובתו לשתף פעולה עם ה-ICTY, ומכאן הפר גם את סעיף 6 לאמנה שטוען לסמכות שיפוט של בית דין במדינה בה התבצעו האירועים.
ישראל הצטרפה לאמנה ב-17 באוגוסט 1949 ואשררה אותה ב-9 במרץ 1950. חוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, תש"י-1950 התקבל בכנסת ב-29 במרץ 1950.
ע"פ 336/61 אדולף אייכמן נ' היועץ המשפטי לממשלה
ערעורו של אייכמן התקיים בשנת 1961, וטענותיו היו על הפרת הדין הבין־לאומי שכן מדינת ישראל מפרה את ההלכה של אי התערבות במדיניות הפנים של גרמניה בכך שדנה אותו במדינת ישראל על פי דינה הפנימיים.
אייכמן טען כי על מדינתו לשאת באישומים נוכח העובדה שהוא מהווה אורגנה ופעל כשליחה, ועצם שפיטתו כאינדיבידואל מהווה התערבות בדין הגרמני.
בנוסף נאמר כי בשל העובדה שמדינת ישראל חתומה על האמנה, סעיף 6 מחייב כי המשפט יתקיים במדינה בה התבצע הפשע ולכן ההליך פסול.
בעקבות טענותיו, ישראל טענה שפשעים מסוג זה מביאים לתוצאות מזיקות וקטלניות בזירה הבין־לאומית, מכאן שיש אינטרס בין־לאומי להכיל עליהם את עיקרון הסמכות אוניברסלית.
בית המשפט המחוזי מציין את סעיף 1 לאמנה בדבר מניעתו וענישתו של פשע השמדת עם, המציין כי העקרונות הטמונים באמנה היו חלק מהמשפט הבין־לאומי המנהגי טרם אשרור האמנה.
הפשעים אשר קבע החוק בדבר מניעתו וענישתו של פשע השמדת עם מסווגים כפשעים נגד האנושות לפי המשפט הבין־לאומי, ואלו נאסרו מאז ומתמיד על ידי המשפט המנהגי.
מעשים אלו הם בעלי אופי פלילי אוניברסלי הגוררים אחריות עונשית אינדיבידואלית.
מכאן כי הכנסת בחקיקת חוק זה הגשימה את הוראותיו של המשפט הבין־לאומי.
בנוסף ניתן לראות בחוק זה את יישומה של האמנה שכן סעיף 5 לאמנה קובע כי על המדינות החתומות עליה לחוקק במסגרת המשפט הלאומי חוקים הדרושים להפעלת הוראות האמנה.
מכאן נראה כי לאור אשרור האמנה ישנה סמכות אוניברסלית המתירה לישראל לשפוט את אייכמן בגבולותיה.
ערעורו של אייכמן נדחה וגזר דינו התבצע ב-31 במאי 1962 בכלא רמלה ואפרו הושלך לים.
ניתן לראות בפסק דין זה את יישומה של האמנה ואת ביסוסו של החוק המיישם את האמנה בישראל.
פס"ד אלכסנדר צבטקוביץ נ' היועץ המשפטי לממשלה
אלכסנדר צבטקוביץ', היה חייל ביחידת החבלה העשירית של הצבא הסרבי ונטל חלק במעשי ההרג שהתבצעו בחוות ברנייבו.
היחידה רצחה כ-1000 גברים בוסנים מוסלמים בכוונה להשמיד במלואה או בחלקה את האוכלוסייה הבוסנית המוסלמית.
ישראל, נתבקשה להסגיר את צבטקוביץ לבוסניה שכן ישראל ובוסניה חתומות על האמנה האירופית בדבר הסגרה.
בערעורו של צבטקוביץ' לבית המשפט העליון בישראל הוא טוען מספר טענות, אשר אחת מהן היא כי האשמתו בפשע רצח עם איננה מבוססת על תשתית ראייתית מספקת.
בית המשפט מצידו דוחה טענה זו וטוען כי ישנן דיי ראיות לכך שהטבח בחוות בריינבו הוא מעשה של רצח עם, זאת גם על פי פסק הדין שניתן בנושא על ידי ה-ICTY.
כיוון שהמטרה המוצהרת של הסרבים הייתה להוציא להורג את הגברים המוסלמים, נראה כי מדובר באחת מפעולות החיסול שתוכננו באופן שיטתי וכחלק ממדיניות מאורגנת של צבא סרביה.
מכאן שבית המשפט סבור כי אין בטענתו של צבטקוביץ' כדי לערער על התשתית הראייתית המוכיחה כי בוצע רצח עם לפי האמנה למניעתו וענישתו של פשע השמדת העם.
הקו שהנחה את בית המשפט בבחינת הראיות היה סעיף 2 לאמנה וכן החוק למניעתו וענישתו של פשע השמדת עם.
החלטת בית המשפט העליון בערעור שבה על החלטת בית המשפט המחוזי הקובעת כי יש תשתית ראייתית מספקת לפעול לפי סעיף 9 לחוק ההסגרה וסעיף 8 לחוק בדבר מניעתו וענישתו של פשע השמדת עם ולהסגיר את צבטקוביץ' לבוסניה ושם יישפט על רצח עם שביצע.
המחקר האקדמי אודות רצח עם, כתופעה היסטורית, תרבותית וסוציולוגית, מלבד מחקרים יוצאי דופן, החל רק בשנות השמונים של המאה העשרים.
החוקרים שחקרו את האמנה מתחו ביקורת שנוסח האמנה הוא תוצר של משא ומתן דיפלומטי הן בין המעצמות, והן בין מדינות בינוניות וקטנות.
הנוסח שהתקבל התרחק מהצעתו של רפאל למקין.
עיקר הביקורת על אמנת האו"ם היא:
קבוצות הקורבנות – באמנה לא נזכרת "הקבוצה הפוליטית" בעקבות לחץ דיפלומטי שהפעילה ברית המועצות.
קבוצה נוספת שלא נכללה בהגדרה, אף על פי שהוזכרה בדיונים, היא "קבוצה מעמדית".
ברצח העם בקמבודיה למשל, שלטון הקמר רוז' הרגו את כל מי שזיהו כבורגני.
ביקורת עכשווית יותר מצביעה על חסרונן של קבוצות נוספות באמנה, למשל "קבוצה מגדרית" ו"קבוצה על בסיס נטייה מינית" (להטב"ק).
מניעת רצח עם – בשמה של האמנה מודגש הרצון למניעתו של רצח עם מבעוד מועד, אלא שהמושג "מניעה" והכלים להשיגו אינן מוזכרות כלל באמנה.
האפשרויות לחיזוי רצח עם ולמניעת רצח עם הוצגו על ידי קופר ואחרים החל משנת 1985.
חיזוי לשם מניעה – רצח עם הוא תופעה תהליכית.
כך למשל, היטלר לא יכול היה להקים את מחנה ההשמדה טרבלינקה ב־1933, דרוש היה שהעם הגרמני יעבור תהליך של שינוי ערכי.
הנאצים שינו את תוכניות הלימוד וכוננו אתוסים חדשים בחברה.
על מנת לדרדר חברה אנושית להיות חברה רוצחת דרושים שינויים מבניים בחברה.
שינויים אלה ניתנים לניטור ועל כן רצח עם הוא תהליך הניתן לחיזוי.
טשרני, היה הראשון להציע "מערכת אזהרה מוקדמת" להתפתחות רצח עם כבר שנת 1981. בהמשך, פותחו פרמטרים נוספים לחיזוי רצח עם, ושיטות שונות להערכת סיכונים.
גם האו"ם החל לעסוק בחיזוי רצח עם אך ללא קשר לאמנה וללא במנדט מספק.
השיטה של ברברה הארף להערכת סיכונים משמשת את האו"ם ואת הממשל האמריקאי.
מניעה דה פקטו – בשעה שקיימת הערכה כי רצח עם עלול להתרחש במדינה, סכסוך או מלחמה נדרש למנוע זאת אלא שבאמנת האו"ם לא מצוין כיצד לעשות זאת.
הארף הזהירה ב-2008 כי "לא ייתכן שרצח המוני לא יתרחש בסוריה" אולם, לא היה ניתן לעשות דבר עם ההזהרה.
האמנה מתייחסת רק למדינות בהן הוגדרה המטרה לבצע רצח עם כחלק ממדיניות הממשלה.
רצח של אוכלוסייה מסוימת המתבצע על יד אינדיבידואלים או כחלק שלא ממדיניותה הרשמית של המדינה, אינו נמנה בהגדרת רצח העם.
קיים קושי להוכיח את המושג "כוונה".
לא ניתן לפקח ולאכוף את דיני הענישה והשפיטה במקרה בו הנאשם, בעניין רצח העם, נשפט בפני בבית משפט מקומי.
בתי המשפט הלאומיים עלולים להיות מושחתים או נאמנים לשלטון הישן, וכתוצאה מכך הדיינים עלולים להקל בגזר דינם של מבצעי הרצח.
בנוסף לכך, טענות רבות על "פגיעה בריבונות" הגיעו מכיוון ארצות הברית, שטענה שסעיף זה פוגע בדמוקרטיות ובחופש הריבון של המדינות ואין לחייב על משפט בין־לאומי.
חוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת-עם, תש"י-1950
חוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת-עם, תש"י-1950 אושר בכנסת ביום י"א בניסן תש"י (20 במרץ 1950).
החוק מאמץ את ההגדרות לרצח עם כפי שהן מופיעות באמנה, וכן את היקף התחולה.
העונש על עבירה זו הוא עונש מוות, ובנסיבות מסוימות עונש מופחת שלא יפחת מעשר שנות מאסר.
על פי החוק העונש יחול לא רק על המבצעים בפועל אלא גם על כאלה שקשרו קשר, הסיתו באופן ישיר ופומבי, או ניסו לבצע השמדת עם (סעיף 3);
נאשמים לא יוכלו לטעון לזכותם כי ביצעו את מעשיהם בגלל צורך או חובה משפטית; על עבירות בחוק זה לא חלה התיישנות, והוא חל גם על מעשה שנעשה מחוץ לישראל.
אמנה בדבר שמיים פתוחים נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2002 וחברות בה 34 מדינות.
באמנה תוכנית לטיסות ניטור ומעקב לא חמושות בכל השטח הטריטואלי של המדינות החברות.
האמנה נועדה להגביר הבנות הדדיות ואמון בין כל המדינות החברות, על ידי שיתוף כל החברות, ללא קשר לגודלן, תפקיד מלא באיסוף מידע על הכוחות הצבאיים והפעילות הצבאית בה יש להן עניין.
שמים פתוחים הוא אחד מן הניסיונות הרחבים ביותר לקדם פתיחות ושקיפות במידע על כוחות צבא ופעילותם.
הרעיון של "תצפיות אוויריות משותפות" הוצע לראשונה על ידי נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, לראש ממשלת ברית המועצות, ניקולאי בולגנין, בעת ועידת ז'נבה בשנת 1955. אולם, הסובייטים דחו את ההצעה על הסף ובמשך שנים לא דנו בה.
האמנה הוצעה לבסוף כיוזמה נשיא ארצות הברית וראש סוכנות הביון המרכזית לשעבר, ג'ורג' בוש בשנת 1989. לאחר משא ומתן בין נאט"ו לבין ברית ורשה, האמנה נחתמה ב-24 במרץ 1992, בהלסינקי, פינלנד.
אין קשר בין אמנה זו לבין הסכם שמים פתוחים למרות הדמיון בשמות.
34 המדינות החברות באמנה על שמים פתוחים הן: בלארוס, בלגיה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קנדה, קרואטיה, הרפובליקה הצ'כית, דנמרק, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גאורגיה, גרמניה, הונגריה, איסלנד, איטליה, לטביה, ליטא, לוקסמבורג, הולנד, נורווגיה, פולין, פורטוגל, רומניה, רוסיה, סלובקיה, סלובניה, ספרד, שוודיה, טורקיה, אוקראינה, בריטניה וארצות הברית.
קירגיזסטן חתמה על האמנה אולם לא אשררה אותה עדיין.
קנדה והונגריה הן נאמנות לשמירת מסמכי האמנה, כהוקרה לתרומתן המיוחדת לקידום תהליך השמים הפתוחים.
האמנה אינה מוגבלת בזמן ופתוחה להצטרפות מדינות נוספות.
בקשות להצטרפות לאמנה צריכות להיות מאושרות בקונצנזוס של הוועדה המייעצת לשמים פתוחים, שהיא הגוף המופקד על יישום האמנה, המתכנס מדי חודש במטה הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, בווינה.
האמנה על שמים פתוחים חלה על מלוא הטריטוריה שעליה המדינה החברה שולטת באופן עצמאי, כולל יבשה, איים, ומקווי מים יבשתיים.
האמנה מציינת כי מלוא שטחה של כל מדינה חברה חייב להיות פתוח לתצפית.
ניתן להגביל טיסות תצפית אך ורק מנימוקי בטיחות טיסה ולא מנימוקי ביטחון לאומי.
מקורם של מטוסי תצפית יכול להיות המדינה המקיימת את התצפית, או על ידי המדינה הנצפית וזאת על פי בחירת המדינה הנצפית.
כל כלי הטיס הנמצאים בשימוש במסגרת האמנה ומכשירי התצפית שעליהם, חייבים באישור ובבדיקת טרום-טיסה תקנית, כדי להבטיח שהם עומדים בתקנים שנקבעו באמנה.
המטוסים האמריקנים אשר אושרו לצורכי האמנה הם מדגם WC-135 קונסטנט פיניקס אשר הותאם במיוחד למשימה זו.
בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, קנדה, צרפת, יוון, איטליה, פורטוגל וספרד חולקות בעלויות ההפעלה של מטוסי לוקהיד C-130 הרקולס המצוידים בציוד מעקב.
זאת בהתאם למידת השימוש של כל אחת ממדינות אלה במטוסים.
בולגריה, רומניה, רוסיה ואוקראינה משתמשות במטוסי אנטונוב An-30. רוסיה מפעילה אף מטוסי טופולב Tu-154 שהוסבו למטרה זו.
שוודיה משתמשת במטוס סאאב 340 שהוכשר ואושר לתצפית.
הונגריה משתמשת במטוס אנטונוב An-26.
המכשור המותר על מטוסי שמים פתוחים הוא ציוד הסרטה בווידאו, מצלמות אופטיות פנורמיות ובעלות עדשה צרה לצילום ביום, חיישני תת-אדום עם יכולת מעקב ביום ובלילה, מכ"ם מִפְתָּח סינתטי לתצפית ביום ובלילה בכל מזג אוויר.
הרזולוציה האופטית של ציוד הצילום, מוגבלת בהבחנה בעצמים שגודלם מעל 30 ס"מ, ומאפשרת זיהוי של ציוד צבאי עיקרי (כך למשל, מאפשר לאבחן בין טנק למשאית).
כך מובטחת שקיפות בגודל כוחות הצבא ובפעילותם.
האמנה מאפשרת שינויים ושיפורים בציוד המעקב בהתאם להסכמות בין המדינות החברות.
כל ציוד המעקב חייב להיות זמין באופן מסחרי לכל המדינות החברות באמנה.
כל אחת מן המדינות החברות באמנה מתחייבת לקבל בשטחה טיסות תצפית בהתאם ל"הקצאה פסיבית" הנקובה בנספח הראשון לאמנה, כך למשל, ההקצאה הפסיבית של ארצות הברית ורוסיה היא 42 טיסות בשנה.
לכל מדינה חברה "הקצאה אקטיבית", המאפשרת לה לקיים טיסות תצפית במדינות חברות אחרות במספר השווה להקצאה הפסיבית שלה.
טיסות תצפית על פי האמנה החלו באוגוסט 2002. במהלך השנה הראשונה לאמנה בוצעו על ידי המדינות החברות 67 טיסות תצפית.
בשנת 2004 גדל מספר טיסות התצפית ל-74. בשנת 2012 בוצעו 100 טיסות תצפית על ידי המדינות החברות.
המידע הנאסף בטיסות אלה זמין לכל המדינות החברות באמנה, על כן המידע הזמין לכל מדינה גדול בהרבה מן המידע שאספה בכוחות עצמה.
אמנדינגן היא עיירה בירת מחוז אמנדינגן, במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
ממוקמת על גדות נהר אלז 14 קילומטר מצפון לפרייבורג.
בעיירה מתגוררים למעלה מ-26,000 תושבים.
האזכור הראשון של היישוב הוא בשנת 1091, אבל ההתיישבות במקום עתיקה הרבה יותר.
בשנת 1590 היא הפכה רשמית לעיירה.
בעבר הייתה קיימת גם עיירה בשם אמנדינגן תחתית, אך בשנת 1883 הן אוחדו.
אמנדינגן שוכנת באזור בריסגאו (Breisgau) בין הגבעות של היער השחור והר כיסא הקיסר (Kaiserstuhl) בעמק הריין מצפון לפרייבורג בגובה 189-368 מטר.
בקצה המערבי שלה זורם נהר אלז שהוא יובל של נהר הריין.
אלז מתפצל שוב לאחר ההתמזגות שלו עם היובלים דרייסם (Dreisam) וגלוטר (Glotter) ליד העיירה רייגל (Riegel) לשני יובלים המתחברים בהמשך לריין.
אמנדינגן גובלת במספר ערים ורשויות מקומיות (בכיוון השעון מצפון): קנצינגן (Kenzingen) מלטרדינגן (Malterdingen) פריאמט (Freiamt) סקסאו (Sexau) דנצלינגן (Denzlingen) רויטה (Reute) וטנינגן (Teningen).
לאמנדינגן יש מספר ערים תאומות:
ביתה של קורנליה שלוסר, אחותו היחידה של יוהאן וולפגנג פון גתה שגרה עם בעלה בבית בכיכר המרכזית בעיירה.
כיום משמש ביתה כספרייה העירונית.
בית העירייה הישן, שוכן אף הוא בכיכר המרכזית, וכיום נמצא בו ארכיון היומנים היחיד בגרמניה.
הנינג מילייטנר (נולד ב-1997) - שחיין
בעיר קיימת קהילה יהודית בת כמה עשרות משפחות, וכן בית כנסת הפעיל בשבתות.
רב העיר הוא הרב יעקב יוסף יודקאווסקי.
אמנדין שאנטל אנרי היא כדורגלנית צרפתייה המשחקת כקשרית אחורית.
אנרי נולדה בספטמבר 1989 בעיר ליל שבצפון צרפת.
כשהייתה בת 16 היא החלה לשחק בקבוצת הכדורגל של הנין בומונט, ושנה אחר כך הצטרפה לאקדמיית הכדורגל של קליירפונטיין.
היא שיחקה בקבוצת האקדמיה במשך שתי עונות, וב-32 משחקים כבשה 22 שערים.
לקראת עונת 2007/2008, היא חתמה באולימפיק ליון, שבדיוק זכתה באליפות ראשונה מזה תשע שנים.
בעונותיה הראשונות בקבוצה, שימשה אנרי בעיקר כשחקנית ספסל, אך ככל שעברו השנים מעמדה התחזק.
באפריל 2009 ערכה אנרי את הופעת הבכורה שלה בנבחרת צרפת הבוגרת.
מספר חודשים לאחר מכן, היא זומנה לסגל הנבחרת שהשתתף באליפות אירופה שנערכה בפינלנד.
אנרי שיחקה רק במשחק רבע הגמר, ואף כבשה את הפנדל השלישי של הצרפתיות בדו-קרב.
ב-2011 ו-2012 זכתה אנרי פעמיים ברציפות בליגת האלופות עם ליון, לאחר ניצחונות בגמרים על טורבינה פוטסדאם ופרנקפורט, בהתאמה.
למרות הצלחתה הרבה בליון, אנרי כמעט ולא זומנה לסגל הנבחרת, ושיחקה רק שני משחקים בינלאומיים בין 2011 ל-2013. אף על פי כן, לאחר החלפתו של מאמן הנבחרת, ברונו ביני בספטמבר 2013, היא כבר תפסה מקום קבוע בהרכב הראשון של הנבחרת.
אל גביע העולם שנערך בקנדה ב-2015 הגיעה צרפת כאחת הפייבוריטיות לזכייה בטורניר.
בשלב הבתים של הגביע, הייתה אנרי אחת מהשחקניות הבולטות בנבחרת, ואף נבחרה למצטיינת משחק הניצחון על , בו היא כבשה את השער האחרון.
בסיום הטורניר ולמרות הדחתה המוקדמת יחסית, זכתה אנרי בפרס כדור הכסף, המוענק לשחקנית השנייה בטיבה במונדיאל ואף נבחרת להרכב הטורניר.
זמן קצר לאחר תחרות גביע העולם, נכללה אנרי ברשימת שלוש המועמדות הסופיות לפרס כדורגלנית השנה של אופ"א, לצידן של סליה סאסיץ' וג'ניפר מרוז'אן הגרמניות.
בעקבות מועמדותה היא הפכה לכדורגלנית הצרפתייה הראשונה אי פעם שמגיעה לשלב שלוש האחרונות בפרס זה.
למרות זאת, סיימה אנרי רק במקום השני, לאחר שקיבלה ארבע נקודות בהצבעה הסופית.
ליגת האלופות לנשים (2): ,
כדור הכסף של הגביע העולמי: 2015
נבחרת הטורניר של הגביע העולמי: 2015
אמנואלה ג'אקריני (, נקרא בעברית גם עמנואלה ג'אקריני; נולד ב-5 במאי 1985) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק כקשר התקפי.
ג'אקריני החל את הקריירה במדיה של צ'זנה, והיה שותף להעפלתה מהליגה השלישית לסרייה א' בתוך שתי עונות.
בהמשך עבר ליובנטוס, עמה זכה בשתי אליפויות, המשיך לשתי עונות נוספות בסנדרלנד מהפרמייר ליג, וחזר לאיטליה שם שיחק עונה אחת במדיה של בולוניה 1909. לג'אקריני 29 הופעות במדי נבחרת איטליה, אותה ייצג בין היתר בשתי אליפויות אירופה.
ג'אקריני החל את דרכו בקבוצת הנוער של צ'זנה.
בגיל 15 סבל מפציעה קשה בבטנו לאחר התנגשות עם שוער מהקבוצה היריבה.
הוא נאלץ לעבור ניתוח דחוף ואיבד את הטחול, אך התאושש ושב למגרשים.
בעונתו האחרונה בקבוצת הנוער כבש 15 שערים, ואת הקריירה הבוגרת החל בהשאלות לקבוצות מהליגה הרביעית.
הראשונה הייתה פורלי, במדיה שיחק בעונת .
לאחר עונה אחת עבר לבלאריה איגאה מרינה.
בעונתו השנייה כמושאל בקבוצה סבל ג'אקריני משבר כפול בקרסולו, שגרם לו להחמיץ כמעט את כל העונה.
בעונת הושאל לפאביה, במדיה הציג תרומה התקפית משמעותית, וכבש תשעה שערים ב-28 הופעות ליגה.
ג'אקריני היה מהגורמים הבולטים להישארותה של הקבוצה בליגה בתום העונה.
לקראת עונת , ובתום ארבע עונות כמושאל, חזר ג'אקריני לסגל של צ'זנה ומאמנה החדש פיירפאולו ביסולי, שירדה עונה קודם לכן לליגה השלישית.
ג'אקריני השתלב היטב בקבוצה שהעפילה בחזרה לסרייה ב' תוך עונה אחת.
עונה אחר כך השלימה הקבוצה עליית ליגה נוספת, שנייה ברציפות, כשסיימה כסגנית אלופת הסרייה ב' והעפילה לליגה הבכירה, הסרייה א'.
תרומתו של ג'אקריני להעפלה הייתה שמונה שערי ליגה ב-32 הופעות, והוא היה משחקניה החשובים ביותר של הקבוצה באותה העונה.
בעונת שיחק לראשונה בקריירה בליגה הבכירה.
כבר במחזור השני, במשחק הבית הראשון של הקבוצה באותה העונה בו פגשה את מילאן, כבש ג'אקריני את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה.
בסך הכול באותה העונה כבש ג'אקריני שבעה שערים, שחמישה מתוכם הניבו ניצחונות לקבוצתו, וסייע לה לשרוד בליגה הבכירה כשסיימה את העונה במקום ה-15. בסך הכול בשלוש עונות במדיה של צ'זנה כבש ג'אקריני עשרים שערים ב-97 הופעות.
ב-25 באוגוסט 2011, לקראת עונת , עבר ג'אקריני ליובנטוס של המאמן אנטוניו קונטה תמורת סכום של כשלושה מיליון אירו עבור מחצית מכרטיסו.
קונטה, שהתעניין בהחתמתו של ג'אקריני עוד כמאמן סיינה, לא ייעד לו תפקיד מרכזי בקבוצה, והוא הסתפק ב-23 הופעות ליגה בלבד, מתוכן תשע בהרכב, וכבש שער אחד בדרך לזכייתה של קבוצתו באליפות איטליה.
באותה העונה העפיל עם קבוצתו לגמר הקופה איטליה, אך לא שותף בהפסדה של יובנטוס 0–2 לנאפולי.
בתום העונה השלימה יובנטוס את רכישתו של ג'אקריני תמורת כ-4.25 מיליון יורו, אך במקביל פחתו דקות המשחק שלו.
בסופר קאפ האיטלקי מול נאפולי הוא עלה לארבע הדקות האחרונות של ההארכה, שלאחריהן ניצחה יובנטוס בדו-קרב בעיטות עונשין.
בהמשך העונה ערך 17 הופעות ליגה בלבד, מתוכן עשר בהרכב, ותרם שלושה שערים לזכייתה השנייה ברציפות של יובנטוס בתואר.
באותה העונה עשה את צעדיו הראשונים בליגת האלופות, בה רשם ארבע הופעות בדרך לרבע גמר המפעל, שם הודחה יובנטוס על ידי באיירן מינכן.
לקראת עונת , ולאחר שתי עונות במדי יובנטוס, עזב ג'אקריני לראשונה את איטליה והצטרף לסנדרלנד מהפרמייר ליג.
את הקבוצה אימן אז בן ארצו, פאולו די קאניו, שהוחלף בהמשך בגוסטבו פוייט.
בעונת הבכורה שלו ערך 24 הופעות ליגה, בהן כבש ארבעה שערים, שסייעו לקבוצתו להישאר בליגה בתום העונה.
באותה העונה אף העפיל עמה לגמר גביע הפוטבול ליג, בו עלה מהספסל לרבע השעה האחרונה בהפסד 1–3 למנצ'סטר סיטי.
על אף שלא זומן לסגל נבחרתו לקראת מונדיאל 2014, נותר ג'אקריני לעונה נוספת בסנדרלנד.
עונה זו הייתה רצופה פציעות שמנעו מג'אקריני כמעט לחלוטין מלשחק באותה העונה.
הראשונה שבהן הייתה במשחקי קדם העונה מול ריאל בטיס, שגרמה לו להחמיץ את פתיחת העונה.
בהמשך נפצע פעמיים בקרסולו, ואת העונה סיים עם שמונה הופעות ליגה בלבד.
בסיום העונה שוחרר מהקבוצה על ידי המאמן דיק אדבוקאט.
ב-31 באוגוסט 2015, לקראת עונת , הושאל ג'אקריני לבולוניה 1909, העולה הטרייה לסרייה א'.
תחילת הדרך תחת המאמן דליו רוסי לא הייתה מוצלחת, ולאחר עשרה מחזורים הוחלף המאמן ברוברטו דונאדוני.
תחת המאמן החדש זכה ג'אקריני לפריחה מחודשת.
הוא הציג יכולת מעולה וכבש שבעה שערים ב-28 הופעות ליגה, אחד פחות ממלך שערי הקבוצה בליגה, מאטיה דסטרו.
ג'אקריני סייע לקבוצתו להבטיח את הישארותה בליגה, והיא סיימה את העונה במקום ה-14 בטבלה.
בתום עונת ההשאלה חזר ג'אקריני באופן אוטומטי לסנדרלנד, אך ב-16 ביולי 2016, לאחר יכולת גבוהה שהפגין ביורו 2016, נרכש ג'אקריני על ידי נאפולי תמורת כ-1.5 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2018 הושאל ג'אקריני לקייבו ורונה.
ב-4 ביולי 2018 חתם באופן קבוע בקייבו, והוא שיחק שם עד פרישתו ב-2021.
על אף שלא צבר הופעות בינלאומיות, זומן ג'אקריני על ידי צ'זרה פראנדלי לסגל הסופי של נבחרת איטליה לקראת טורניר יורו 2012. הזימון המפתיע עורר מחלוקת סביב המאמן, במיוחד לאחר ההחלטה להציב את ג'אקריני בהרכב למשחק הפתיחה של איטליה בטורניר, ב-10 ביוני 2012 מול אלופת אירופה המכהנת .
על אף שלא הורגל בעמדה זו, תופקד ג'אקריני כקיצוני שמאלי במערך 3-5-2 שהעלה פראנדלי למשחק.
ג'אקריני הפגין יכולת גבוהה במשחק, שהסתיים בשוויון 1-1. הוא שמר על מקומו בהרכב גם במשחק השני בבית, מול .
הפעם ג'אקריני התקשה יותר לבוא לידי ביטוי, ונכנע פעמים רבות לפריצות של דאריו סרנה ממולו.
המשחק הסתיים בשוויון 1-1. לאחר אותו משחק, ועם שובו של אנדראה ברצאלי שהחמיץ את שני משחקי הפתיחה של הטורניר, חזרה איטליה לשחק במערך 4-4-2, וג'אקריני לא חזר לשחק עוד בטורניר, אותו סיימה איטליה במקום השני לאחר הפסד 0–4 לספרד בגמר.
ג'אקריני זומן על ידי פראנדלי לסגל הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2013, שנערך בריו דה ז'ניירו כשנה לאחר טורניר היורו.
מספר ימים לפני תחילת הטורניר, פגשה איטליה את למשחק ידידות למען נפגעי רעידת האדמה בהאיטי (2010).
במשחק הפתיחה מול מקסיקו בישל ג'אקריני את שער הניצחון למריו באלוטלי, בדרך ל-1–2 בסיום.
במשחק השני מול , כדור רוחב שלו הוביל לשער עצמי של אטסוטו אוצ'ידה, שקבע 2-2 לאחר שיפן כבר הובילה 0–2. ניצחונה של איטליה 3–4 בסיום הבטיח את העפלתה לחצי הגמר הראשון בתולדותיה.
במשחק השלישי מול , עלה ג'אקריני מהספסל לאחר 26 דקות בלבד, ובדקה ה-51 כבש את שער השוויון הזמני של נבחרתו, לפני שנוצחה 2–4 בסיום.
בחצי הגמר מול ספרד שיחק ג'אקריני לאורך כל המשחק וההארכה, ואף בעט למשקוף בזמן ההארכה.
המשחק הסתיים ללא שערים, ואיטליה נוצחה בסיום 6–7 בדו-קרב פנדלים.
ג'אקריני עלה מהספסל בדקה ה-82 של המשחק על המקום השלישי מול .
המשחק הגיע עד לדו-קרב פנדלים, בו ניצחה איטליה 2–3. ג'אקריני כבש את הפנדל האחרון של איטליה בדו-קרב, בטרם ג'אנלואיג'י בופון הדף את הפנדל האחרון של אורוגוואי בדרך למקום השלישי.
ג'אקריני לא זומן לסגל איטליה לקראת מונדיאל 2014, ואיבד את מקומו בסגל לאורך כל שנת 2015, במהלכה סבל מפציעות מרובות.
הוא שב לסגל של המאמן אנטוניו קונטה, שהיה מאמנו ביובנטוס מספר שנים קודם לכן, לקראת יורו 2016, והיה דומיננטי לאורך משחקי האימון של איטליה לקראת הטורניר.
ג'אקריני עלה בהרכב של קונטה למשחק הפתיחה מול , ובדקה ה-32 כבש את שערה הראשון של איטליה בטורניר, לאחר בישול של לאונרדו בונוצ'י.
איטליה המשיכה לניצחון 0–2, וג'אקריני נבחר לשחקן המצטיין בתום המשחק.
במשחק השני גברה איטליה, עם ג'אקריני בהרכב, 1-0 על , ובמשחק השלישי זכה ג'אקריני למנוחה כשנבחרתו נוצחה 0–1 על ידי .
ג'אקריני שב להרכב במשחק שמינית הגמר מול ספרד, ובדקה ה-33 בישל לג'ורג'ו קייליני את שער היתרון של איטליה בדרך לניצחון 0–2. ג'אקריני שמר על מקומו בהרכב גם במשחק רבע הגמר מול .
הוא שיחק לאורך כל המשחק וההארכה, שהסתיימה בשוויון 0-0, וכבש את הפנדל השישי של נבחרתו בדו-קרב הפנדלים, שבסיומו הודחה איטליה עם הפסד 5–6. ג'אקריני היה לאחד משחקניה הבולטים והמפתיעים של איטליה לאורך הטורניר כולו.
אֶמָנוּאֶלֶה הַרְטוֹם (לפעמים השם הפרטי מתועתק כ-עמנואל ושם המשפחה כ-ארטום; באיטלקית: Emanuele Artom, 23 ביוני 1915 – 7 באפריל 1944) היה היסטוריון ופרטיזן יהודי-איטלקי.
למד היסטוריה, לימודים קלאסיים ופילולוגיה באוניברסיטת טורינו , תרגם כתבים היסטוריים עתיקים לאיטלקית, וקידם פעילות תרבותית בקהילה היהודית.
היה פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית "מפלגת הפעולה" (Partito d'Azione) .
לאחר פלישת הנאצים לאיטליה והקמת רפובליקת סאלו ב-1943, הצטרף למחתרת האנטי-פאשיסטית האיטלקית.
"צדק וחירות" (Giustizia e Libertà) ול"בריגדת גריבלדי" (אנ').
השתתף בקרבות באזור בארג'ה (Barge) בעמק פליצ'ה (Valle Pellice), ובעמק ג'רמנסקה (Valle Germanasca).
בינואר 1944 התמנה לקומיסר פוליטי של הדיוויזיה החמישית של "צדק וחירות".
במהלך פעילותו כפרטיזן הוא כתב יומן בו הוא תיאר את פעילות הפרטיזנים ככלל, ואת פעילות הפרטיזנים היהודים בפרט.
הוא חשף ביומן את קשייו ורגשותיו כאינלקטואל יהודי ופרטיזן נוכח המלחמה בפשיזם ונאציזם.
ב-25 במרץ 1944 נתפס הרטום על ידי הנאצים, הוא עונה עינויים קשים וב-7 באפריל מצא את מותו בבית הכלא של טורינו.
לא ידוע אם נתלה או שמת כתוצאה מהעינויים.
עיריית טורינו קראה על שמו את אחד מרחובות העיר, והקהילה היהודית בטורינו קראה על שמו את בית הספר היהודי בעיר, וספרייה בבית הכנסת.
בכל שנה מתקיימת תהלוכה לזכרו בטורינו על ידי הקהילה היהודית.
נולד למשפחה אינטלקטואלית בורגנית יהודית בטורינו.
גדל על ברכי אידיאלים ליברלים של חופש וצדק, לצד שמירה על מסורת יהודית.
אביו, אמיליו הרטום , היה פרופסור למתמטיקה, פילולוגיה ומומחה לתנ"ך, וגם פעיל אנטי-פאשיסטי ידוע.
אמו, עמליה, הייתה גם היא מתמטיקאית, וניהלה את בית הספר התיכון היהודי בעיר טורינו.
היה לו אח אחד בשם אניו, שנהרג בתאונה בטיול בהרים ב-1940.
למד בטורינו בבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אדזליו את הפילוסופיה של ההיסטוריה של קרוצ'ה.
הוא היה תלמידו של המורה אוגוסטו מונטי , והושפע מאוד מהתנגדותו של מורו לפשיזם.
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, עבר ללמוד ב-1933 בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת טורינו .
הוא התמחה בלימודים רומנטיים ופילולוגיה אצל פרופ' דבנדטי (Debenedetti), וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1937. מחקרו עסק בשקיעתה של ממלכת החשמונאים, בהנחייתו של ההיסטוריון והארכאולוג מריו אטיליו לוי.
בשל אימוץ חוקי הגזע באיטליה ב-1938, ובשל העובדה שסירב להצטרף למפלגה הפאשיסטית ולארגונים פאשיסטיים, לא יכול היה לעבוד כהיסטוריון באוניברסיטה.
הוא הקדיש את זמנו למחקר היסטורי עצמאי, ותרגם לאיטלקית את כתביהם של פוליביוס ושל הרודוטוס.
במקביל למחקריו, ניהל בטורינו יחד עם אחיו, אניו, מרכז תרבות יהודי.
בפעילויות המרכז השתתפו צעירים רבים מהקהילה היהודית בעיר וסביבותיה, שנפגעו מרדיפות אנטישמיות.
בעזרתו, החלו הצעירים לחקור את תחושת הזהות וההשתייכות שלהם כיהודים.
המוכרים שביניהם היו הסופר פרימו לוי ואחותו אנה, והרופאה והפסיכולוגית ד"ר לוצ'יאנה ניסים.
לאחר מותו של אחיו אניו בתאונה בהרים ב-1940, החליט להקדיש זמן רב יותר למחקריו.
בזמן השואה, הוריו הצליחו לברוח לשווייץ ולהינצל.
רקע על השתתפות יהודים בלחימת הפרטיזנים באיטליה
פעילות הפרטיזנים באיטליה בזמן מלחמת העולם השנייה התרכזה בשני אזורים עיקריים: בצפון איטליה, הוקם ארגון צבאי שכלל מספר בריגדות – "בריגדת גריבלדי" ובריגדת "צדק וחירות", כשכל אחת מהן מונה בין 6,000 ל-7,000 לוחמים.
עיקר הלחימה התקיים בעמקים ובהרים של אזור האלפים בפיימונטה ובאאוסטה.
במרכז איטליה, לחימת הפרטיזנים התרכזה ברומא, נאפולי, אברוצו, וטוסקנה.
אחוז גבוה של יהודי איטליה לקחו חלק בלחימת הפרטיזנים באיטליה.
כ-1,000 יהודים מתוך אוכלוסייה של פחות מ-30,000 יהודים שנותרו באיטליה באותה התקופה, ולא עזבו או נשלחו להשמדה (מספר זה כולל ילדים וקשישים רבים).
ההשתתפות היהודית בלחימה בלטה לחיוב.
הפרטיזנים היהודים לקחו חלק במשימות הכי מסוכנות, ובכל קשת התפקידים במחתרת.
הם פעלו כאנשי קשר בין המחתרת האיטלקית, המחתרת הצרפתית, הרזיסטאנס וצבאות בעלות הברית; הפעילו עיתונות מחתרתית ותחנות רדיו; עזרו לשבויי מלחמה לברוח ממחנות שבויים; ביצעו מעשי חבלה; סייעו לנרדפי השלטון הנאצי והפאשיסטי.
הפרטיזן היהודי הראשון שנהרג בלחימה נגד הנאצים היה סרג'יו דיינה (Diena), יהודי בן 23, אף הוא מטורינו וחבר ב"צדק וחירות".
דיינה נהרג ב-4 בדצמבר 1943, ולאחר מותו קיבל את מדליית הכסף על גבורתו בקרב.
היהודים האיטלקים שילמו מחיר כבד על השתתפותם בפעילות המחתרתית נגד הנאצים.
100 מהם נפלו בקרבות עקובים מדם, ואחרים עונו למוות בכלא או הוצאו להורג.
הפרטיזנים היהודים הגיעו מכל שכבות האוכלוסייה.
היו ביניהם: רופאים, עורכי דין, מכונאים, פרופסורים באוניברסיטה, סטודנטים, פועלים ופקידים.
מספר הנשים היהודיות הפרטיזניות היה גבוה גם כן.
בפיקוד האזורי השלישי של הדיוויזיה השנייה של "צדק וחירות" היו 30 נשים יהודיות.
מרבית הפרטיזנים נולדו וחונכו על ברכי המשטר הפאשיסטי.
הרטום ראה עצמו כפטריוט איטלקי אמיתי, בהשפעת כתביו של קרוצ'ה, ברוח המאבק הליברלי לאיחוד איטליה של המאה ה-19 (ה-Risorgimento).
לכן, ראה בהתנגדות לפאשיזם, במיוחד לאחר חקיקת חוקי הגזע ב-1938, כמעשה פטריוטי מהמעלה הראשונה.
הוא טען שמטרת הלחימה בנאצים ובפאשיסטים היא לא רק מאבק על שחרור, אלא גם מאבק על ההתחדשות הדמוקרטיה, החופש והצדק.
בעקבות חוקי הגזע, החל בפעילות פוליטית נגד הפאשיזם, אך הוא הצטרף רשמית למפלגה הסוציאל-דמוקרטית "הפעולה הפוליטית".
לשורות הפרטיזנים הוא הצטרף רק לאחר פלישתה של גרמניה הנאצית לאיטליה בספטמבר 1943 ובעקבות הקמתה של רפובליקת סאלו.
הוא הצטרף למחתרת האנטי-פאשיסטית האיטלקית "צדק וחירות" (Giustizia e Libertà) בשורות "בריגדה גריבלדי", קבוצת פרטיזנים קומוניסטית בפיקודו של פומפיאו קולג'אני.
הוא לחם בבארג'ה, בעמק פליצ'ה ובעמק ג'רמנסקה, שם רבים מהפרטיזנים היו יהודים.
אזור זה אף כונה "האלפים היהודים", על ידי חברי המחתרת.
שמו במחתרת היה "אאוג'ניו אנסלדי".
בינואר 1944, הוא מונה לתפקיד קומיסר פוליטי במחתרת.
במסגרת תפקידו, הוא נע בהרים בין יחידות פרטיזנים שונות, במטרה לחזק את שורות הלוחמים מבחינה מוראלית ואידאולוגית, זאת למרות, שמבחינה פיזית, המסעות בהרים היו קשים לו מאוד.
הוא מעולם לא הצליח להתרגל לתנאי החיים בהרי האלפים, שבהם פעלו הפרטיזנים.
כמו כן, מסעותיו היו כרוכים בסכנה גדולה שייתפס על ידי הנאצים במעבר בין היחידות השונות.
ב-21 במרץ 1944 החלו הגרמנים, בשילוב עם יחידות אס אס איטלקיות, במצוד נרחב נגד הפרטיזנים באזור שבו שהה הרטום.
היחידה שלו נסה מפני הנאצים, עד שב-25 במרץ כלו כוחותיו, והוא נתפס על ידי הנאצים יחד עם עוד פרטיזן יהודי צעיר מטורינו, רוג'רו לוי.
יתר החברים ביחידה הצליחו להימלט.
במהרה, גילו הנאצים כי הרטום הוא יהודי וקומיסר פוליטי.
הם החליטו שלא לרצוח אותו מיד, אלא לענות אותו עינויים קשים במשך ימים ארוכים.
הם רצו להשתמש בו כדוגמה למה שיקרה לכל מי שישתף פעולה עם הפרטיזנים או יפעל נגד הגרמנים, זאת על מנת לזרוע פחד בקרב האוכלוסייה האיטלקית.
עינויים אלה נחשבו כחריגים גם בהשוואה לפרטיזנים אחרים שנתפסו.
הוא צולם באופן משפיל על גבי פרד, עם מטאטא מתחת לזרועו, כובע על ראשו, ופנים נפוחות.
התמונה הוצגה לראווה בשבועון התעמולה הנאצית "דר אדלר" , שתורגם גם לאיטלקית, עם הכיתוב "שודד יהודי".
ב-31 במרץ, הועבר לבית הכלא החדש בטורינו (Nuove), שם מת לאחר כשבוע, ב-7 באפריל, כתוצאה מעינויים או כתוצאה מהוצאתו להורג בתלייה.
שניים מחבריו אולצו לקבור אותו במהירות במהלך הלילה, על גדות נהר הסאנגונה (Sangone) .
למרות כל המאמצים שהושקעו לאחר המלחמה, גופתו לא נמצאה מעולם.
במהלך פעילותו כפרטיזן, כתב הרטום יומן.