tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחנה, בנוסף לחלליות מאוישות ומודולים למחקר יתווסף גם בסיס מודול לחיבור מודולים נוספים כמו מודול פריצ'אל, ומודול אנרגיה מדעי, שנבנים עבור תחנת החלל הבינלאומית אך יהוו בסיס להיפרדות ממנה ולהרכבתם בתחנת חלל סביב הירח.
ב-29 בנובמבר 2018 פורסם מצגת של "מפת הדרכים ליישום תוכנית הירח", שהוכנה על ידי יבגני מיקרין.
ממנה עולה כי בסוף שנת 2025, עם השקת בסיס המודול, תחל בניית תחנת חלל רוסית לאומית במסלול סביב הירח.
לאחר ההקפה התחנה תשמש לעגינת ספינות נחיתה, מודולים ותיאום נחיתת אסטרונאוטים על פני הירח.
תחנת החלל המסלולית הלאומית תוכננה להיות מורכבת על בסיס מודולים אשר חוברו אל תחנת החלל הבינלאומית אחרי 2018 (כמו מודול "נאוקה", "NEM", ו"UM"), לאחר מכן תוכנן לשלוח שני מודולים: מודול שער ומודול משתנה, כל שהתחנה תכלול בסך הכל חמישה מודולים והמסה שלה תגיע ל-60 טון.
עם זאת, באפריל 2021, רוסקוסמוס הודיעה על תוכניות לבניית תחנת חלל חדשה מאפס, ללא הסתמכות על מודולים קיימים ובשונה ממה שתוכנן עבור תחנת החלל הלאומית המסלולית.
מודול האנרגיה המדעי, המודול העיקרי של התחנה.
מודול השער, נועד כדי לאפשר יציאת צוות אל החלל הפתוח, משקל ההתחלה הוא 4.65 טונות ואורך חיי התחנה מוערך בכ-15 שנים.
מודול ניסיוני משתנה, שייווצר על בסיס מודולים רוסיים המשמשים את תחנת החלל הבינלאומית ויתפוס נפח של 30 מטרים מעוקבים, לאחר הסרת המעטפת האלסטית, נפחה יגיע ל-100 מ"ק, משקלה ההתחלתי יהיה 4.75 טון ואורך חייה נאמד ב-5 שנים.
על פי התכנון, תחנת החלל המסלולית החדשה של רוסיה, אשר נועדה להחליף את תחנת החלל הבינלאומית (ISS), בהתחלה תהיה מורכב משלושה מודולים, שישוגרו בשנים 2023–2025 ונכללו בתוכנית החלל הפדרלית לשנים 2016–2025, שפותחה על ידי סוכנות החלל הרוסית.
על פי המסמך, בשנת 2018, תחל העבודה ליצירת מודולים, אשר יושקו בשנים 2023–2025. בשנת 2021, תחל הקמת מודול האנרגיה שהשקתו מתוכננת ל-2025. מודולים אלה יצטרפו לתחנת החלל הלאומית כחלק ממודול מעבדה משולב, מודול אנרגיה מדעי ומודול חיבור לעגינת חלליות.
פרויקט קודם שפותח ב-2014 וכלל השקת מודול טרנספורמציה תוכנן לשנת 2021, מודול האנרגיה תוכנן ל-2025. בנוסף, התחנה תוכננה לכלול את מודול המעבדה "OKAT-2" ומודול משודרג.
מודול המעבדה הרב-תכליתי "נאוקה", בעבר תוכנן לשמש את תחנת החלל הבינלאומית.
התוכניות הראשוניות כללו שיגור לשנת 2018. בעזרת טילים "אנגרה-A5" או "פרוטון-M".
מודול פריצ'אל, מצויד בשישה נמלי עגינה.
תחילה תוכנן לשיגור ב-2018, בסיוע טילי "סויוז-2".
מודול האנרגיה המדעי, כמו השניים הקודמים, היה מיועד לתחנת החלל הבינלאומית.
נמצא בשלבים הסופיים של הבנייה.
לאחר השלמת השלב הראשון של הבנייה תוכנן שהתחנה תוכל לקלוט טיסות מאוישות וספינות מטען.
תחילה יבוצע שימוש בחלליות "סויוז-MS" ו"פרוגרס-M".
לאחר מכן, בשנים 2023–2025, התחנה תורחב עם הוספת עוד שני מודולים, שבנייתם אושרה במסגרת תוכנית החלל הפדרלית.
המודול המשתנה, נבנה עם תכונות שמזכירות המודולים המתנפחים של חברת "ביגלו אירוספייס" (Bigelow Aerospace), אבל כולל לוח הגנה מפני פסולת חלל ומטאוריטים.
משקל התחלתי: 4,750 ק"ג, עם מודול גג נפתח מודול שימשמש כמקור העיקרי לאזור המגורים של התחנה.
שיגורו מתוכנן להתבצע על ידי הטיל "אנגרה-A5" או "אנגרה-А5В".
עיצוב המודול הסופי אושר בסוף 2018.
מודול אנרגיה, על פי נתונים ראשוניים יורכב ממקטע אטומי (כ-22,000 ק"ג משקל) ויכלול פאנלים סולאריים (עד 20,000 ק"ג).
השיגור יבוצע באמצעות טיל "פרוטון-M" או "אנגרה-A5".
באפריל 2021 נזנחו תוכניות הבנייה הללו.
תחנת הכוח אלון תבור היא תחנת כוח השוכנת באזור התעשייה אלון תבור בעמק יזרעאל, הפועלת במחזור משולב, ומייצרת חשמל באמצעות גז טבעי.
התחנה, המבוססת טורבינות גז, הוקמה על ידי חברת החשמל לישראל בתחילת שנות ה-90, ובדצמבר 2019 נרכשה על ידי קבוצת MRC כתחנת הכוח הראשונה שהופרטה במסגרת הרפורמה במשק החשמל (כפי שאושרה ביוני 2018).
יחידות ייצור: שתי יחידות ייצור מסוג טורבינת גז בהספק 110 מגוואט כל אחת, ויחידה אחת במחזור משולב בהספק 363 מגוואט.
באוקטובר 2025 החלה הפעלתה של יחידת ייצור נוספת בהספק של 230 מגוואט הופעלה בשנת 2025.
תחילת עבודה של זוג טורבינות גז - 1991/1992. הם פעלו בסולר ובהמשך עבור הסבה לזג.
יחידת מחזור משולב הופעלה בשנת 2004.
כחלק מהרפורמה בחברת החשמל, ב-26 בנובמבר 2018 נפתח מכרז למכירת תחנת הכוח באלון תבור.
בין הקבוצות שהתעניינו במכרז נמצאו OPC שבשליטת עידן עופר, שיכון ובינוי בשליטת נתי סיידוף, קרן נוי, דליה שבבעלות משקי הקיבוצים וקבוצת MRC בבעלות מבטח שמיר, רפק אנרגיה שבבעלות רפק תקשורת ותשתיות ו-Generation Capital של יוסי זינגר וארז בלשה, ו-PMEC (חברה בת והזרוע האופרטיבית של צ'יינה הארבור, ענקית התשתיות הבינלאומית).
בתחילת יולי 2019 פורסם שקבוצת MRC זכתה במכרז, וב-3 בדצמבר 2019 בעקבות השלמת הסגירה הפיננסית עם קבוצת מממנים בהובלת בנק הפועלים, התחנה עברה לבעלות הקבוצה בתמורה ל-1.875 מיליארד ש"ח.
בדיווח על עסקת המקרקעין לרשות המיסים דיווחה החברה על שווי קרקע ומבנים מחוברים של 86 מיליון שקל ובעקבות זאת התעוררה מחלוקת עם רשות המיסים.
תחנת החלל אורורה הייתה קונספט לתחנת חלל מסחרית פרטית במסלול נמוך בחלל, שלא צלח.
על הקמתה הוכרז ב-5 במרץ 2018 על ידי אוריון ספאן, חברת סטארט-אפ בתחום התעופה והחלל בקליפורניה, ארצות הברית במימון Pear Venture וברקלי SkyDeck.
פרנק בונגר, המייסד והמנכ"ל של אוריון ספאן, הצהיר כי תחנת אורורה תציע לתיירי החלל שהות של 12 ימים תמורת 9.5 מיליון דולר.
לדבריו, הקונספט העיצובי הוא כזה שהתחנה לא תדרוש פעילויות חוץ (טיולי חלל) לצורך הרכבה ותפעול.
אוריון ספאן מתכננת לתכנן, לבדוק ולבנות את התחנה ביוסטון, טקסס .
החברה טרם חתמה על חוזה שיגור, אך הצהירה כי תחנה מסחרית זו תוצב במסלול נמוך של כדור הארץ בשנת 2021, ותתחיל לקלוט נוסעים בשנת 2022. בונגר אמר שהנוסעים יידרשו להשלים תוכנית אימונים של שלושה חודשים לפני ההשקה.
האורחים יוכלו לצוף, להסתכל מהחלונות, לתרגל הידרופוניקה ולשחק ב"סיפון הולוגרמה ".
תחנת החלל אורורה הייתה אמורה להיבנות מיחידת ליבה - גליל באורך של 13 מטרים ובקוטר ארבעה מטרים (לשם השוואה, תחנת החלל הבינלאומית היא באורך 109 מטרים), ובה יהיה מקום לשישה אנשים, מתוכם שני אנשי צוות וארבעה תיירים.
נפח התא שתוכנן היה כ-160 מ"מ, כגודל תא נוסעים של מטוס פרטי.
מלון החלל היה אמור להיות ברוחב 4 מטרים ובאורך 11 מטרים, ולהכיל סוויטות עם מיטות, שירות אינטרנט מהיר, ומטבח איכותי.
לא נחתם חוזה שיגור לפריסת המודולים או כלי רכב מאוישים, ובנייתם לא החלה, אך נציגיו טענו שהוא יושק ב-2021. במרץ 2021 הודיע האתר כי הם הפסיקו את הפעילות והחזירו את כל ההשקעות.
תחנת האוטובוסים "שערי צפון" במוסקבה היא תחנת אוטובוסים מרכזית הממוקמת ברובע חוברינו בצפון העיר מוסקבה.
התחנה משרתת בעיקר קווי אוטובוס בינלאומיים ונמצאת בבעלות חברת התחבורה "מוסגורטרנס" ומופעלת על ידה.
התחנה נחנכה בדצמבר 2018 במעמד ראש עיריית מוסקבה סרגיי סוביאנין.
תחנת גשר לונדון היא תחנת רכבת מרכזית בדרום-מזרח לונדון.
התחנה הממוקמת על הגדה הצפונית של נהר התמזה בסמוך לתחנת רחוב קנון היא תחנת הרכבת העתיקה ביותר במרכז העיר לונדון.
התחנה היא אחת משתי התחנות של הקו הראשי של לונדון והיא התחנה הרביעית בעומסה בלונדון עם יותר
התחנה מורכבת משני אזורים: תחנה של הרכבת התחתית של לונדון ותחנה נוספת של רכבות פרווריות ובינעירוניות.
בתחנת הרכבת התחתית עוברים הקווים קו ג'וביילי וקו נורת'רן.
התחנה מורכבת מ־15 רציפים ומעוד 4 רציפים של הרכבת התחתית של לונדון.
תחנת גשר לונדון היא אחת מ-19 תחנות הרכבת בריטניה שמנוהלות על ידי רשת הרכבות הלאומית.
בתחנה יש אולם כרטיסים אחד, הכניסה הראשית והוותיקה של התחנה ממוקמת ברחוב Tooley.
כניסות אחרות נמצאות גם ברחוב בורו וסביב לכניסה הראשית.
התחנה היא אחת משני הטרמינלים המרכזיים בלונדון דרומית לנהר התמזה, השנייה היא תחנת ווטרלו.
הכניסה לתחנת הרכבת התחתית מתבצעת מתוך התחנה אך ישנה עוד כניסה מרכזית פחות דרך הרחוב.
מספר קווי אוטובוס עוצרים בסמוך לתחנה ושלושה קווי מעבורת עוצרים גם הם בסמוך לתחנה.
תחנת דינמו היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו זמוסקבורצקאיה.
התחנה נמצאת ברובע איירופורט, לאורך שדרת לנינגרדסקי פרוספקט, ליד אצטדיון דינמו שממנו קיבלה את שמו.
התחנה נפתחה ב-11 באוגוסט 1938. התחנה נמצאת בעומק של 40 מטר מתחת לפני הקרקע.
בזמן פתיחת התחנה, היא הייתה התחנה העמוקה ביותר במטרו של מוסקבה.
והיא נשארה כזו עד ל-1 בינואר 1950, אז נפתחה תחנת סמיונובסקאיה, ששוכנת בעומק של 41 מטר.
תחנת דינמו קשורה במעבר עם תחנת פטרובסקי פארק של קו הטבעת הגדול.
תחנת דלובוי צנטר היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סולנצבסקאיה.
התחנה קשורה במעבר עם תחנת "ויסטובצ'נאיה" של קו פיליובסקאיה, ותחנת "דלובוי צנטר" של קו הטבעת הגדול.
תחנת דלובוי צנטר נפתחה ב-31 בינואר 2014, והיא ממוקמת במוסקבה סיטי שברובע פרסננסקי.
התחנה נסגרה ב-24 בפברואר 2018 עקב עבודות בנייה במטרו, ונפתחה מחדש ב-12 בדצמבר 2020.
תחנת דלובוי צנטר היא תחנה סגורה זמנית של הרכבת התחתית של מוסקבה שהתמקמה על קו הטבעת הגדול.
התחנה קשורה במעבר עם תחנת "דלובוי צנטר" של קו סולנצבסקאיה, ותחנת "ויסטבוצ'נאיה" של קו פיליובסקאיה.
תחנת דלובוי צנטר נפתחה ב-26 בפברואר, והיא ממוקמת בליבת מוסקבה סיטי שברובע פרסננסקי.
הרציפים של תחנת ויסטבוצ'נאיה ושתי התחנות דלובוי צנטר הוקמו במבנים במהלך הקמת ליבת מוסקבה סיטי בשנים 2004 - 2005.
התחנה סגורה מ-22 ביוני 2024 עד 2026 לצורך שילוב בקו רובליובו-ארכנגלסקויה שנמצא בבנייה.
טיינגונג (בסינית: 天宮, "ארמון שמימי"), רשמית: תחנת החלל טיינגונג, היא תחנת חלל שנבנית על ידי סין במסלול כדור הארץ הנמוך בין 340 ו-450 ק"מ מעל פני השטח.
בהיותה תחנת החלל הראשונה לטווח ארוך של סין, היא מטרת "השלב השלישי" בתוכנית החלל המאוישת של סין.
לאחר השלמתה, תחנת החלל טיינגונג תהיה במסה שבין 80–100 טון - כחמישית מהמסה של תחנת החלל הבין-לאומית ובערך בגודלה של תחנת החלל הרוסית מיר.
התחנה תכלול טכנולוגיות מתקדמות יותר מתחנות אלו.
דנג שיאופינג הציע כי השמות שיהיו בשימוש בתוכנית החלל, שנבחרו בעבר כולם מההיסטוריה המהפכנית של סין, יוחלפו בשמות מיסטיים-דתיים.
לפיכך, הוא שם רכבי השיגור צ'אנגג'נג (神箭, חץ אלוהי) החללית כלי האלוהי (神舟), מעבורת החלל דרקון אלוהי (神龙) ולייזר בעוצמה רבה המכונה "אור אלוהי" (神光) וכן מחשב העל המשמש את מינהל החלל הלאומי מכונה "עוצמה אלוהית" (神威).
שמות פואטיים אלה ניתנו גם למשימות הירח הסיניות הראשונות, השנייה, השלישית, הרביעית והחמישית שנקראות צ'אנג'-אה על שם אלת הירח.
פירוש השם "טיינגונג" הוא "ארמון שמימי".
ואנג וונבאו, מנהל סוכנות החלל המאוישת הסינית (CMSA), אמר במסיבת עיתונאים בשנת 2011 כי "בהתחשב בהישגי העבר והעתיד הבהיר, אנו מרגישים שלתוכנית החלל המאוישת צריך להיות סמל חי יותר וכי תחנת החלל העתידית צריכה לשאת שם מהדהד ומעודד.
כעת אנו חשים שהציבור צריך להיות מעורב בשמות ובסמלים, שכן פרויקט מרכזי זה ישפר את היוקרה הלאומית ויחזק את תחושת הלכידות והגאווה הלאומית".
המפלגה הקומוניסטית הסינית (ולמעשה הממשלה) משתמשת בתוכנית החלל הסינית לחיזוק מעמדה ולקידום פטריוטיות מאז סוף שנות החמישים ותחילת שנות ה-60.
הפעולות יהיו מבוקרות ממרכז בקרת הטיסה בבייג'ינג בסין.
כדי להבטיח את ביטחונם של האסטרונאוטים על הסיפון, משגר 2F עם חללית שנג'ואו תמיד נמצא בכוננות למשימת חילוץ חירום.
תחנת החלל תהיה תחנת חלל מודולרית מהדור השלישי.
תחנות חלל מהדור הראשון, כגון סאליוט, אלמז, וסקיילאב, היו תחנות יחידות בודדות ולא נועדו לאספקה מחדש.
תחנות הדור השני סאליוט 6 ו-7 ותחנות טיינגונג 1 ו-2 יועדו לאספקה מחודשת במהלך המשימה.
תחנות הדור השלישי, כמו מיר ותחנת החלל הבין-לאומית, הן תחנות חלל מודולריות, המורכבות מיחידות ששוגרו בנפרד.
שיטות עיצוב מודולריות יכולות לשפר מאוד את האמינות, להפחית עלויות, לקצר את מחזור הפיתוח ולעמוד בדרישות משימות מגוונות.
תצורת היעד הראשונית לסוף 2022 מורכבת משלושה מודולים, שעשויים להתרחב לשישה בעתיד.
הספק חשמלי מסופק על ידי שני מערכי כוח סולאריים ניתנים לניהול בכל מודול, המשתמשים בתאים פוטו-וולטאים של גליום ארסניד כדי להפוך את אור השמש לחשמל.
אנרגיה מאוחסנת כדי להניע את התחנה כשהיא עוברת לצל כדור הארץ.
חלליות אספקה מחדש ימלאו דלק למנועי ההנעה של התחנה לשמירה על המיקום, כדי להתמודד עם ההשפעות של גרירה אטמוספירית.
המערכים הסולאריים נועדו לשרת עד 15 שנים.
טיינגונג מצוידת במנגנון העגינה הסיני המשמש את חלליות שנג'ואו ואבות טיפוס קודמים של טיינגונג.
מנגנון העגינה הסיני מבוסס על מערכת APAS-89/APAS-95 הרוסית.
אף על פי שנאס"א הגדירה את זה כ"שיבוט" של מערכת העגינה הרוסית APAS, היו טענות סותרות לגבי תאימות המערכת הסינית למנגנוני העגינה הנוכחיים והעתידיים בתחנת החלל הבינלאומית, שגם הם מבוססים על APAS.
יש לה מעבר העברה מעגלי שקוטרו .
המסה של הגרסה האנדרוגנית היא 310 ק"ג ולגרסה הלא-אנדרוגנית יש מסה של 200 ק"ג.
בתחנת החלל יהיו יותר מ-20 ניסויים עם סביבה סגורה ולחץ.
למעלה מאלף ניסויים מאושרים לביצוע בתחנה על ידי סוכנות החלל המאוישת הסינית.
בשנת 2011 תוכננה הרכבת תחנת החלל במהלך 2020 עד 2022. עד 2013 תוכנן שיגור מודול הליבה של תחנת החלל מוקדם יותר, בשנת 2018, ואחריו מודול המעבדה הראשון בשנת 2020, ומודול שני בשנת 2022. בסך הכל מתוכננות 11 שיגורים לכל שלב הבנייה, החל משנת 2021.
התמריץ של סין לבנות תחנת חלל משלה הוגבר לאחר שנאס"א סירבה לשתף את סין בתחנת החלל הבינלאומית בשנת 2011, מהלך שספג ביקורת מצד גורמים שונים, מול סין, רוסיה ואירופה.
נועד לשמור על גישה שיתופית ורב-צדדית בחלל.
שיתוף פעולה בתחום טיסות חלל מאוישות בין סוכנות החלל המאוישת הסינית (CMSA) לבין סוכנות החלל האיטלקית (ASI) נבדק בשנת 2011, השתתפות בפיתוח תחנות חלל מאוישות בסין ושיתוף פעולה עם סין בתחומים כגון טיסת אסטרונאוטים, ומחקר מדעי נדון.
הסכם שיתופי פעולה ראשוני עם מינהל החלל הלאומי הסיני וסוכנות החלל האיטלקית נחתם בנובמבר 2011, המכסה תחומי שיתוף פעולה של תחבורה בחלל, תקשורת, תצפית על כדור הארץ ועוד.
הניסוי האיטלקי אמור להתבצע על גבי התחנה הסינית.
טיינגונג כלולה גם בהסכם שיתוף פעולה מצרפת, שוודיה ורוסיה.
לתחנה יש רשת Wi-Fi לחיבור אלחוטי.
כל אסטרונאוט עונד אוזניות ומיקרופון להולכת תקשורת קלה.
120 סוגי מזון שונים, שנבחרו על פי העדפת האסטרונאוטים, מאוחסנים על התחנה.
מצרכים הכוללים בשר חזיר מגורר ברוטב שום, עוף גונגבאו, בקר פלפל שחור, כרוב כבוש ומשקאות הכוללים מגוון סוגי תה ומיצים מסופקים מחדש על ידי טיל המטען טיאנג'ואו 2. פירות וירקות טריים נשמרים במצננים.
הואנג וייפן, מאמן האסטרונאוטים הראשי במינהל החלל הסיני, הסביר כי רוב האוכל מוכן להיות מוצק, נטול עצמות, קטן.
תבלינים כגון רוטב חזיר ורוטב פלפלים סיצ'ואן משמשים כדי לפצות על אובדן הטעם הזמני בעיקר במהלך מיקרו-כבידה.
התחנה מצוידת במטבח קטן להכנת מזון ובתנור המיקרוגל הראשון אי פעם בחלל, כך שאסטרונאוטים יוכלו "תמיד לקבל אוכל חם מתי שהם צריכים".
מודול הליבה של התחנה טיאנחה כולל חדרי מגורים לאנשי הצוות, המכיל שלושה חדרי שינה נפרדים, שירותים, מתקני מקלחת וציוד חדר כושר.
חדרי הצוות גדולים באופן משמעותי מזה של תחנת החלל הבינלאומית וכוללים מיטה בגודל מזרן כפול, חלון קטן, אוזניות, אוורור ושירותים אחרים.
מגרה חשמלי עצבי-שרירי משמש למניעת ניוון שרירים.
רמת הרעש באזור העבודה היא 58 דציבלים, בעוד שבאזור השינה הרעש נשמר על 49 דציבלים.
החל מ-17 בספטמבר 2021, הדיירים הראשונים והיחידים בתחנת החלל היו צוות משימת שנג'ואו 12, במשימה שנמשכה 90 יום, 14 שעות ו-8 דקות מרגע הכניסה למודול הליבה של טיאנחה ועד לזמן ההיפרדות מהתחנה.
משימת שנג'ואו 13 נמשכת 180 יום שיהפכו לאחר מכן לשהות נורמלית בטיינגונג.
סין בודקת חללית מהדור הבא שתחליף בסופו של דבר את שנג'ואו.
החללית החדשה נועדה לשאת אסטרונאוטים לתחנת החלל הסינית ולהציע את היכולת לחקר הירח.
מתוכנן שחללית הדור הבא תינתן לשימוש חוזר עם מגן חום שנועד להתמודד עם החזרות בטמפרטורה גבוהה יותר דרך האטמוספירה של כדור הארץ.
על פי גורמים סיניים, עיצוב הקפסולה החדש גדול משנג'ואו.
החללית תוכל לשאת אסטרונאוטים לירח ותוכל להכיל שישה עד שבעה אנשי צוות בו זמנית, שלושה אסטרונאוטים יותר מהשנג'ואו.
בחללית החדשה יהיה חלק מטען המאפשר לאסטרונאוטים להחזיר מטען לכדור הארץ.
+ המודולים של תחנת החלל טיינגונג מודול תאריך שיגור ומציין בינלאומי משגר תאריך העגינה ומיקום אורך (מטר) קוטר (מטר) מסה (ק"ג) תמונה הערות מודול הליבה טיאנחה 29 באפריל 03:23:15 UTC
2021-035A צ'אנגג'נג 5 (Y2) (מודול ליבה) 16.6 4.2 22,600 מודול הליבה של טיינגונג מורכב משלושה חלקים: מגורים, חלק השירות שאינו ראוי למגורים ומנגנון עגינה.
30 בספטמבר 2022 04:44 UTC משמאל למודול הליבה של טיינגונג 17.9 4.2 20,000~ מודול המעבדה הראשון, המשמש גם כפלטפורמת הגיבוי של מודול הליבה עם יכולת בקרה וניהול של תחנת החלל.
יש לו מנעל אוויר משלו המשמש כיציאה ראשית להליכת חלל עתידית וזרוע מכנית שנייה לתחנה.
יש לו מנעל אוויר משלו להעברת הכנסת ציוד.
טיינגונג מיועדת לשימוש למשך 10 שנים וניתן להאריך את שהותה בחלל ל-15 שנים ותכיל שלושה טייסי חלל.
חלליות מאוישות סיניות משתמשות בכוויות מסלול כדי להאט את מהירותן, וכתוצאה מכך הן נכנסות מחדש לאטמוספירה של כדור הארץ.
לרכבים הנושאים צוות יש מגן חום שמונע הרס של הרכב הנגרם כתוצאה מחימום אווירודינמי במגע עם האטמוספירה של כדור הארץ.
לתחנה עצמה אין מגן חום; עם זאת, חלקים קטנים מתחנות החלל יכולים להגיע אל פני כדור הארץ, כך שאזורים לא מיושבים ימוקדו לתמרוני מסלול.
תחנת החלל המסחרית היא תחנת חלל שפותחה על ידי חברת Orbital Technologies ותאגיד הטילים והחלל אנרגיה לתיירות בחלל ולמשימות מסחריות בהתאמה אישית.
שיגור הרכיב הראשון תוכנן על גבי רכב השיגור סויוז הרוסי לתחילת 2016, אך הפרויקט בוטל לבסוף.
תוכנן כי המודול הראשון יהיה כ־20 קוב.
בתחילה, התחנה תוכננה כמלון חלל שיורכב מארבעה תאים, שמסוגלים להכיל בו זמנית עד שבעה אנשים.
הפרויקט נועד לספק לאפשר עגינה בו של חלליות רוסיות, אירופאיות, אמריקאיות וסיניות.
בהשוואה לתחנת החלל הבינלאומית, שאינה מיועדת לאירוח נוח של תיירים, תוכנן כי מלון החלל יספק רמת נוחות מקובלת.
הוא תוכנן להעביר תיירים לתחנה ולהחזירם באמצעות הסויוז עם ציוד שיסופק מחלליות המטען פרוגרס.
במידת הצורך, התחנה נועדה לשמש מפלט לצוות תחנת החלל הבינלאומית במקרה של תאונה.
במקרה שבו התחנה ריקה מאדם, תוכנן להשתמש במלון לניסויים שונים.
מסלול הטיסה של מלון החלל נבחר תוך חישוב קרבתו לתחנת החלל הבינלאומית.
בשנת 2011 הוצגו מודלים של התחנה בתערוכה האווירית של מוסקבה, MAKS.
תוכננה הרכבת יחידת בסיס של התחנה עד 2015. המודול הראשון תוכנן להיות משוגר למסלול בסוף 2015 - תחילת 2016 על רכב השיגור סויוז.
החדשות האחרונות על פיתוח הפרויקט באתר הרשמי של החברה פורסמו בספטמבר 2010. עד 2015, הוכר כי הקמת תחנה מסחרית במסלול אינה סבירה מסיבות כספיות.
תוכנן להשתמש בתחנה לא רק לתיירות, אלא גם כפלטפורמה למחקר מדעי.
בפרט, בחקר התגבשות חלבונים, עיבוד חומרים וחישה מרחוק של כדור הארץ.
תוכנן כי לקוחות המלון יוכלו לבחור את סוג המיטה, אנכית או אופקית, תהיה להם הזדמנות להשתמש במקלחת, בניגוד לתחנת החלל הבינלאומית.
תוכנן לספק מזון למלון עם חלליות מטען; במלון יהיה צורך רק לחמם אותו במיקרוגל, תוך איסור על משקאות אלכוהוליים.
שהות של חמישה ימים במלון הייתה עולה 100 אלף ליש"ט, והעלות הכוללת הייתה עומדת על 500 אלף ליש"ט.
לדברי מנהל החברה סרגיי קוסטנקו, היו משקיעים רוסים ואמריקאים.
הוכרז על השתתפות בפרויקט של ארגונים כמו התאגיד הממלכתי לפעילות החלל "רוסקוסמוס", תאגיד החלל "אנרגיה", המרכז להפעלת תשתיות קרקע והמכון לבעיות ביו-רפואיות של האקדמיה הרוסית למדעים.
הטייסים הוא מתחם תחבורה ציבורית משולב ורב-תכליתי של הקו הסגול של "דנקל".
המתחם, הממוקם בצומת הטייסים בסמוך למושב בני עטרות על שטחו המוניציפלי של הקיבוץ בארות יצחק, כולל בו דפו לאחסון ותחזוקה של קרונות הרכבת, תחנת נוסעים, מסוף אוטובוסים וחניון "חנה וסע".
בניית המתחם החלה ב-2021, והיא צפויה להסתיים עד 2026.
לאחר נסיעה על כביש 461 בסמוך לעיר יהוד-מונוסון לאורך כשלושה וחצי קילומטרים, הקו הסגול של הדנקל עובר שטח צבאי סגור של סוכנות החלל הישראלית ומגיע אל צומת הטייסים.
אחרי חציית כביש 40 במעבר תת-קרקעי, הקו מסתיים במתחם תחבורה ציבורית משולב ורב-תכליתי בסמוך למושב בני עטרות בקצה הדרומי של הקו.
זוהי תחנת הנוסעים האחרונה מכיוון תל אביב והראשונה לכיוון העיר, עם קישוריות למסוף אוטובוסים וחניון מסוג "חנה וסע", והיא מתחברת אל הכביש הראשי הסמוך ואל הכביש המהיר 6 במחלף ייעודי.
נוסף על השירות לנוסעים, במתחם גם הדפו לאחסון ותחזוקה של קרונות הרכבת.
ב-2016, עם אישור הקו הסגול של הרכבת הקלה על ידי הוועדה לתשתיות לאומיות, עלו התנגדויות מצד ארגוני איכות הסביבה ותושבי המושב בני עטרות וקיבוץ בארות יצחק בנוגע למתחם התחבורה הציבורית המשולב והרב-תכליתי בצומת הטייסים.
נת"ע, החברה הממשלתית האמונה מטעם משרד התחבורה על תכנון וביצוע קווי הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב, קיימה תסקיר השפעה על הסביבה מקיף בעניין מיקום המתחם, בעקבות החששות לפגיעה אנושה בשדות החקלאיים והשטחים הפתוחים, והסכימה לקבל חלופות מסוימות הנוגעות למתחם, אם כי השאירה את רוב התכנון המקורי כפי שהוא.
מאוחר יותר, הושגה פשרה גם עם קצא"א, כחלק ממנה נת"ע תשתתף במימון העתקת תשתיות אנרגיה ותובלה בצינורות של גז ונפט למסביב למתחם, זאת משום שבנייתו תוכננה ממש על קו הצינורות.
ב-2020, חברת "מנרב" זכתה במכרז לתכנון וביצוע המתחם.
בפברואר 2021, החלו עבודות הבנייה בביצוע חברת "י.ד.עשוש", בשלב "אינפרא 1" הכולל הכנה של הקרקע, יציקת יסודות והנחת תשתיות.
העבודות בשלב זה צפויות להימשך כ-3 שנים, כשאחר כך יחל שלב "אניפרא 2" בו תונח מסילת הרכבת ותחושמל, במקביל להמשך בניית המבנים שישמו את המתחם.
בסוף מרץ 2022, דווח על עיכוב בביצוע העבודות בכבישי 461 ו-40 הנוגעים למתחם.
דוסטויבסקאיה היא תחנה של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי, והיא קרויה על שם רחוב דוסטויבסקי הסמוך שקרוי על שם הסופר פיודור דוסטויבסקי.
תחנת דוסטויבסקאיה נפתחה ב-19 ביוני 2010, והיא ממוקמת ליד תיאטרון הצבא הרוסי.
לאחר פתיחתה היא הפכה לתחנה ה-182 במטרו של מוסקבה.
בעתיד, היא תחובר עם תחנת סובורובסקאיה שנמצאת בבנייה בקו קולצביה.
תחנת דנקנר היא אחת מהתחנות בקו האדום כחלק מהדנקל.
מיקומה על רחוב ז'בוטינסקי, לקראת קצהו המזרחי והצטלבותו עם רחוב זאב אורלוב בפתח תקווה.
התחנה ממוקמת בין שכונות נווה גן מצפון ורמת ורבר מדרום, והיא התחנה הרביעית מתחילת תוואי הרכבת הקלה מכיוון מזרח.
בשנת 2009 הוחל בעבודות, שהסתיימו ב-2011, על נתיב תחבורה ציבורית לאורך רחוב ז'בוטינסקי בפתח תקווה.
במקום לא הייתה תחנת אוטובוס כחלק מהנתיב.
בנובמבר 2014 נסגר נתיב התחבורה הציבורית.
הסיבות לסגירת הנתיב היו העובדה שבציר נהרגו כ-21 אנשים מתאונות דרכים, והיות המסלול חלק מתוואי הקו האדום בפתח תקווה.
על מנת לתת מענה תחבורה ציבורית ראוי הועברו תחנות האוטובוס, שהיו לאורך הנתיב, בחזרה לצידי הכביש.
בדצמבר 2018 החלו עבודות להנחת מסילות מסילות הרכבת בתוואי והקמת תשתיות בשבילן.
בעקבות סיום הבנייה ומתן האישורים, התחנה נפתחה יחד עם שאר הקו האדום, בתאריך 18 באוגוסט 2023.
התחנה נמצאת סמוך לנקודת ההצטלבות של שני רחובות ראשיים בפתח תקווה: רחוב ז'בוטינסקי ורחוב זאב אורלוב, שניהם חלק מכביש 481. שכונות נווה גן ורמת ורבר נמצאות צפונית ודרומית (בהתאמה) לתחנה.
במרחק של כ-300 מטרים מהתחנה לתוך שכונת רמת ורבר שוכן פארק יד לבנים, ובו גן החי בפתח תקווה, הארכיון לתולדות פתח תקווה ומוזיאון האדם והסביבה.
מתחמים קרובים במיוחד לתחנה, אך המשורתים על ידי תחנות רכבת אחרות בקו האדום, הם הקניון הגדול, הפארק הגדול ובו האגם האקולוגי של העיר.
מתחמים אלו משורתים על ידי תחנת בילינסון.
שכונה נוספת המשורתת על ידי התחנה היא שכונת בר יהודה.
תחנת דייוויס , היא תחנת מחקר באנטארקטיקה המנוהלת על ידי המחלקה האנטארקטית האוסטרלית (AAD).
התחנה ממוקמת על חוף ים שיתוף הפעולה בארץ הנסיכה אליזבת, חוף אינגריד כריסטנסן בטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית, טריטוריה שנתבעה על ידי אוסטרליה.
דייוויס שוכנת בנווה מדבר אנטארקטי, אזור נטול קרח ברובו המכונה גבעות וסטפולד.
דייוויס נקראת על שם קפטן ג'ון קינג דייוויס, חוקר ארצות אוסטרלי.
דייוויס מהווה בסיס לתוכניות מחקר מדעיות הכוללות חקר וירוסים וחיידקים באמצעות טכניקות גנטיות מולקולריות באגמים קרחוניים, השפעת השינוי הסביבתי והזיהום על מערכות אקולוגיות ימיות באנטארקטיקה, מחקר אטמוספירי, מדידת גידול אצות כמקור מזון חשוב לאוכלי עשב ימיים זעירים.
כגון זואופלנקטון, השפעת שינויי האקלים, לרבות הגדלת ריכוזי הפחמן הדו-חמצני על חיידקים ימיים ויחד עם חוקרים בתחנת קייסי, חקר כיפת הקרח לא, הגאולוגיה והמבנה של מעטפת הקרח של מזרח אנטארקטיקה.
התצפית המתועדת הראשונה של קו החוף בו מוצבת כיום תחנת דייוויס הייתה ב-9 בפברואר 1931, במהלך המסע השני של משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה (BANZARE) על סיפון הדיסקברי.
סר דאגלס מוסון וסטיוארט קמפבל ראו את יבשת אנטארקטיקה ממטוס ימי וקראו שטח הגבוה בדרום מזרחה הנסיכה אליזבת.
ההגעה המתועדת הראשונה לאזור הייתה ב-20 בפברואר 1935. צייד הלווייתנים הנורווגי קפטן קלריוס מיקלסן יחד עם אשתו ושבעת אנשי הצוות הגיעו בספינה תורשאן ועגנו במפרץ קטן על אי ללא שם בקצה הצפוני של גבעות וסטפולד.
מיקלסן קרא לגבעות הללו בשמן על שם מחוז וסטפולד של נורווגיה.
קרוליין מיקלסן הייתה האישה הראשונה שרגלה דרכה ביבשת אנטארקטיקה והמשלחת הניפה את הדגל הנורווגי על תורן מאולתר ובנתה תל סלעים לציון האתר.
הרוגם הזה נתגלה על ידי חברי משלחות החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה (ANARE) ב-1960, אך אבד במשך שנים רבות עד לגילויו מחדש ב-1995. (ב-1995 קרוליין מיקלסן עדיין חיה וקיבלה הודעה על הגילוי מחדש של תורן הדגל המקורי).
קפטן מיקלסן קרא לאזור "ארץ אינגריד כריסטנסן" על שם אשתו של בעל הספינה, לארס כריסטנסן.
גברת כריסטנסן הייתה אמורה להגיע מאוחר יותר לאנטארקטיקה בעצמה - ב-30 בינואר 1937, למונולית סקאלין (שהנורווגים כינו הר קלריוס מיקלסן).
המבקרים הבאים שהגיעו לאזור היו החוקר האמריקני לינקולן אלזוורת' וטייס המטוס האוסטרלי שלו סר יוברט וילקינס, בספינתו של אלזוורת' וויאט ארפ.
למרות מחאותיו של וילקינס על כך שדאגלס מוסון כבר תבע את האזור עבור אוסטרליה, אלזוורת' תכנן להגיש תביעה נגדית עבור אמריקה.
בתגובה לכך, וילקינס נקט בפעולת מנע וביצע שתי נחיתות.
הראשונה הייתה באחד מאיי ראואר, ב-68° 46' דרום, 77° 50' מזרח ב-8 בינואר 1939, והשנייה על מחשוף סלע ב-68° 22' דרום 70° 33' מזרח ב-11 בינואר 1939. בשני המקומות הללו הוא הפקיד צווים המכירים בזכותה של אוסטרליה "לנהל...
את החלקים האלה של שלטון הוד מלכותו בים האנטארקטי".
יחד עם הצו הוא השאיר עותק של המגזין הגאוגרפי האוסטרלי המפורסם Walkabout.
מבין שלושת האתרים הללו, אותר רק תל האבנים הצפוני ומכאן השם "Walkabout Rocks".
ב-1947 במהלך מבצע קפיצה לגובה של ארצות הברית באנטארקטיקה הספינה האמריקאית USS Currituck ביקרה באזור, אך לא עגנה.
העגינה הראשונה של משלחת החקר האנארקטית הלאומית של אוסטרליה (ANARE) בגבעות וסטפולד בוצעה ב-3 במרץ 1954 על ידי פיליפ לאו, פיטר שו, ג'ון הנסן, ארתור גווין ור' תומפסון.
הם הניפו את דגל אוסטרליה בכיפת לא, מצפון לתחנת דייוויס, אך נאלצו לחזור לספינתם זמן קצר לאחר מכן עקב הידרדרות מזג האוויר.
ב-12 בינואר 1956 נחתו חברי המשלחת האנטארקטית הסובייטית בחוף אינגריד כריסטנסן, כהכנה לשנה הגיאופיזית הבינלאומית (1957–1958).
הסובייטים לא נשארו זמן רב אבל קראו לכמה מקומות בשמות רוסיים מובהקים (ביניהם אגמי לבד, זבזדה ודרוז'בי).
מאוחר יותר הם הקימו את בסיסם בתחנת מירני, כ ממזרח לדייוויס.
כפי שנזכר פיליפ לאו במהלך ביקור קצר בדייוויס ב-11 בינואר 1998, הם הרגישו שאם אוסטרליה לא תקים בסיס בגבעות וסטפולד הרוסים יעשו זאת, וכך ב-1955 הודיעה ממשלת אוסטרליה שתוקם תחנה חדשה בגבעות וסטפולד.
ביקור חקר נוסף נערך על ידי ANARE בינואר 1955 וכלל שני צוותים.
במהלך ינואר 1957, משלחת ANARE בראשות ד"ר פיליפ לאו ששטה בספינה קיסטה דן ניסתה לאתר אתר מתאים לתחנה.
הדבר התגלה כקשה בשל מחסור במעגני ספינות טובים ומחסור במקורות מים מתוקים.
ב-12 בינואר, לאחר יומיים של ניסיון למצוא אתר מתאים, התקבלה ברגע האחרון החלטה למקם את התחנה על רמה סלעית קטנה הממוקמת מעל חוף חולי שחור.
הפריקה החלה מיד וב-13 בינואר 1957 נערך טקס קטן לפתיחת התחנה החדשה באופן רשמי.
התחנה נקראה דייוויס "כדי לכבד את קפטן ג'ון קינג דייוויס, נווט וקפטן מפורסם באנטארקטיקה...
חבר בוועדת התכנון של ANARE".
לאחר הטקס החלה הפריקה מחדש ונמשכה עד 20 בינואר, אז הפליגה קיסטה דן.
קיסטה דן ערכה ביקור חוזר בדייוויס מאוחר יותר והורידה כלבים ועוד שליח אחד.
בוב דינגל, אלן הוקר, נילס לייד, ביל לוקאס וברוס סטיניר הרכיבו את המשלחת הראשונה לחורף בגבעות וסטפולד.
עם זאת, המשלחת לא הייתה מבודדת לחלוטין מכיוון שמטוסי אוסטר טסו בין תחנת מאוסון לדייוויס מספר פעמים באותה שנה והחליפו כוח אדם ואספקה.
דייוויס נסגרה זמנית ב-25 בינואר 1965 כדי להעמיד משאבים עבור הבנייה מחדש של תחנת קייסי.
היא נפתחה מחדש ב-15 בפברואר 1969 ומאז היא מאוישת ברציפות.
הצריפים הקטנים המקוריים ("דונגות") בלו משימוש והתקלקלו מסוף שנות ה-70 - תחילת שנות ה-80, והתחנה נבנתה מחדש.
דייוויס הפכה לאחת מהתחנות האנטארקטיות העמוסות ביותר של אוסטרליה התומכות במגוון רחב של מחקרים מדעיים הן באזורים המקומיים והן בסביבה במהלך הקיץ.
במהלך החורף, פעילות המחקר העיקרית היא פיזיקה של האטמוספירה העליונה.
דייוויס ממוקמת 4,838 ק"מ (3,006 mi) מהובארט, מרכז האספקה העיקרי של ה-AAD לפעולות אנטארקטיקה, ו-4,716 ק"מ (2,930 mi) מפרימנטל.
בתחילת הקיץ כאשר תנאי הקרח הימי נוחים ביותר, נבנה אזור נחיתת סקי (SLA) בסמוך לדייוויס.
כאשר תנאי הקרח בים מחמירים בהדרגה במהלך הקיץ, הפעילות מועברת תחילה למנחת הקרח Plow Island הנמצא 6 ק"מ צפונית לדייוויס, ובסוף הקיץ ל-Wop Whoop, מחנה שדה הממוקם 40 ק"מ מזרחית לדייוויס בפנים הארץ על רמת קרח, ונקרא אזור נחיתת סקי רמת הקרח דייוויס.
דייוויס היא בין תחנות כדור הארץ האנטארקטיות הראשונות באוסטרליה, עם אנטנת מעקב לוויינית ראשונה עבור חברת התקשורת האוסטרלית ANARESAT שהותקנה במרץ 1987. יש במקום גם תחנת מעקב לוויינית של הלשכה למטאורולוגיה עבור לוויין מזג אוויר, Himawari-8.
תחנת האי מקווארי היא בסיס מחקר באי מקווארי, באזור הסאב- אנטארקטי השייך לאוסטרליה ונקרא בדרך כלל מקה.
התחנה ממוקמת באוקיינוס הדרומי בערך באמצע הדרך בין יבשת אוסטרליה ואנטארקטיקה.
התחנה מנוהלת על ידי החטיבה האנטארקטית האוסטרלית (AAD).
התחנה הוקמה ב-1911 כתחנת ממסר אלחוטי והיא שוכנת בבסיסה של גבעת הרדיו, בין שני מפרצים בקצה הצפוני של האי.
התחנה הוקמה בשנת 1911 על ידי דאגלס מוסון כאשר המשלחת שלו הקימה תחנת ממסר אלחוטי להעברת הודעות רדיו מאנטארקטיקה להובארט, טסמניה.
בשנת 1933 הוכרז האי כשמורת טבע.
הוא הועבר לניהול שלטונות הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית ב-26 בדצמבר 1947.
משנת 1948 משלחות החקר האנטארקטיות הלאומיות של אוסטרליה השתמשו בבסיס למטרות מדעיות.
תחנת המחקר מופעלת על ידי חטיבת אנטארקטיקה האוסטרלית.
מחקר מדעי באי מתמקד בביולוגיה, גאולוגיה, מטאורולוגיה והשפעה אנושית על הסביבה.
ציפורי האי מקווארי מתרבות באי ולכן ניהול וספירה של חיות בר הוא המפתח למספר פרויקטים מחקריים.
ניטור מתבצע גם עבור הסוכנות האוסטרלית להגנה על קרינה ובטיחות גרעינית כדי לזהות פסולת רדיואקטיבית מפיצוצים אטמוספיריים או על ידי פיצוצים גרעיניים תת-קרקעיים או תת-מימיים.
האי מקווארי הוא מקום ניטור עולמי חשוב למחקר מדעי, כולל ניטור נתונים אקלימיים בחצי הכדור הדרומי על ידי Geoscience Australia.
לתחנת הרדיו יש אות קריאה "VJM" והיא עורכת שידור רדיו לילי עם בקתות השדה ב-3023 קילו-הרץ (הזמן משתנה בהתאם לעונה ולהעדפות הצוות).
התקשורת עם אוסטרליה מתנהלת באמצעות מתקן תחנת אנארסט אשר עושה שימוש בלוויין אינטלסט.
יחידות ניידות של אינמרסט ואירידיום תקשורת משמשות כגיבוי.
רשת של ממסר רדיו VHF יחד עם מקלטי משדר כף יד משמשת את המטיילים באי.
לתחנת הבסיס יש רשת פרוטוקול אינטרנט עבור ציוד PC ו־VoIP מקומי.
גרבטלה היא תחנה בקו B של המטרו של רומא.
זוהי תחנה עילית שנחנכה בשנת 1990 כדי להחליף את התחנה הקיימת משנת 1955, שהייתה ממוקמת במרחק של כ-200 מטרים משם.
התחנה הישנה הייתה נגישה מפיאצה ג'יאנקרלו ולאורי, בעוד שהנוכחית משקיפה על ויה ג'יאצינטו פולינו.
תחנת הבעש"ט (נקראת גם תחנת הבעל שם טוב) היא אחת מהתחנות בקו האדום כחלק מהדנקל, הנמצאת ביפו.
מיקומה על שדרות ירושלים, סמוך להצטלבות עם שדרות הבעש"ט ורחובות הרב חיים הלר ואד קוץ', שניהם מובילים למחלף וולפסון.
התחנה נמצאת בין תחנת מחרוזת, 720 מטרים דרומית לה, לתחנת איסקוב, 330 מטרים צפונית לה על אותה שדרה.
התחנה היא תחנה עילית, ונקראת על שם שדרות הבעש"ט, אליה היא סמוכה.
התחנה נמצאת על שדרות ירושלים, רחוב מרכזי ביפו, בקרבת חיבורו עם שדרות הבעש"ט ובצמוד לחיבורו עם רחובות הרב חיים הלר ואד קוץ', המובילים מרחק קצר אל מחלף וולפסון.
בקרבת התחנה שני נתיבי נסיעה לדרום ושניים לצפון, ושביל אופניים.
מוקדי העניין הקרובים לתחנה הם המרכז לטניס יפו, בית החולים וולפסון, שני בתי ספר, שלושה גני שעשועים וגינה.
בקרבת התחנה שתי תחנות אוטובוס, בהם עוברים קווים לחולון, רמת גן, קריית אונו ופתח תקווה.
תחנת הכוח אשכול היא תחנת כוח באשדוד.
נכון ל־2023, התחנה היא בעלת יכולת יצור של 1,693 מגה ואט.
התחנה הוקמה ב-1958 על ידי חברת החשמל לישראל, וביוני 2024 נמכרה לחברה שבשליטת דליה חברות אנרגיה.
התחנה קרויה על שמו של לוי אשכול, ראש ממשלת ישראל לשעבר.
התחנה היא אחת מחמש תחנות הכוח הקיטוריות הממוקמות לחוף הים התיכון.
התחנה ממוקמת מצפון לנמל אשדוד.
התחנה כוללת מספר יחידות לייצור חשמל, קיטוריות ומחזור משולב.
באתר מתוכננת לקום תחנת כוח חדישה עם הספק של 850 מגה שתיקרא "אשכול אבשל אנרגיות" על שם אבשל (אבשלום הרן), שנרצח בבארי בשביעי באוקטובר.
בעת קום המדינה, הפעילה חברת החשמל, שפעלה אז כחברה פרטית, שתי תחנות כוח – תחנת הכוח רדינג בתל אביב ותחנת הכוח חיפה (תחנת נהריים הושבתה במהלך מלחמת העצמאות).
התיעוש המואץ יחד עם הגידול המהיר באוכלוסייה עקב העלייה ההמונית הובילו לגידול מהיר בביקוש לחשמל.
חברת החשמל לא יכלה לגייס די הון לצורך הרחבת יכולת הייצור, והולאמה על ידי ממשלת ישראל ב־1953. ממשלת ישראל החליטה על הקמת תחנת כוח נוספת לאחר ההלאמה, לצורך עמידה בביקוש הגדל לחשמל בארץ.
התנאים הנדרשים לבניית תחנת כוח היו קרבה לים (לצורך קירור יחידות הייצור שפעלו בטכנולוגיה קיטורית) ולמקור דלק להפעלת התחנה.
המיקום שנבחר היה באזור שומם, על שפך נחל לכיש, בסמוך למקום שבו נבנתה כעבור כמה שנים העיר אשדוד.
קשיים שונים עיכבו את הבנייה, לרבות בעיות ביטחון עקב פעולות פדאיון, מחסור בבעלי מקצוע ותנאי מיתון כלכלי ששרר אז.
בניית התחנה הושלמה ב־1958, אז נחנכו שתי יחידות ייצור בהספק כולל של 100 מגה-ואט (אשדוד א').
יחידות ייצור אלו פעלו בטכנולוגיה קיטורית באמצעות מזוט.
כעבור 5 שנים נוספה יחידה נוספת של 50 מגה-ואט לאשדוד א', ונבנו שתי יחידות ייצור נוספות (אשדוד ב') בהספק כולל של 150 מגה-ואט, מתוצרת AEG, כאשר המימון התקבל מכספי השילומים.
בשנות ה-80, הופחת כושר הייצור של יחידה 3 באשדוד א', על מנת לספק חלק מתפוקת הקיטור למתקן ההתפלה.
לאחר פטירתו של לוי אשכול נקראה תחנת אשדוד על שמו.
יחידות הייצור של אשדוד א' הושבתו ב־2003, ומאוחר יותר הושבתו גם יחידות הייצור של אשדוד ב'.
ב־1975 הושלמה אשדוד ג' שכללה שתי יחידות ייצור בהספק כולל של 456 מגה-ואט.
כעבור שנתיים הורחבה התחנה שוב, ונוספו לה עוד שתי יחידות ייצור בהספק כולל של 456 מגה-ואט (אשדוד ד').
יחידות אלו היו האחרונות בארץ שתוכננו לעבוד באמצעות מזוט, על רקע העלייה החדה במחיר הדלק עקב משבר האנרגיה העולמי.
השלמת יחידות ייצור אלו הפכה את תחנת אשדוד לתחנת הייצור הגדולה ביותר בישראל, עד לבנייתה של תחנת הכוח בחדרה, באמצע שנות ה־80.
בראשית 2004 הוסבו יחידות הייצור של יחידות אשדוד ג' ו־ד' להפעלה עיקרית באמצעות גז טבעי, במקום המזוט ששימש כדלק לתחנה מאז הקמתה.
עם זאת, נשמרה יכולת הייצור המשנית במצבי חירום באמצעות המזוט.
תחנת אשדוד מנצלת את קרבתה לנקודת החיבור של הצינור התת-ימי המגיע מקידוחי גז טבעי בים התיכון.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הוקמו בתחנה שתי יחידות ייצור חדשות בטכנולוגיית טורבינת גז, ששודרגו בהדרגה ליחידות בטכנולוגיית מחזור משולב.
שתי יחידות אלו הוסיפו 677 מגה-ואט ליכולת הייצור של התחנה.
יחידות אשדוד ג' ואשדוד ד' מיועדות לגריטה במהלך 2026.
בנובמבר 2021 הודיעה חברת החשמל על תחילת תהליך מכירה של תחנת הכוח.
במכרז לרכישת תחנת הכוח זכתה בנובמבר 2023 חברה שבשליטת דליה חברות אנרגיה, וב-3 ביוני 2024 הושלמה העסקה עם העברת הבעלות בתחנת הכוח מידי חברת החשמל לחברה שבשליטת (75%) דליה חברות אנרגיה, בתמורה לכ-9 מיליארד ש"ח (בתוספת מע"מ).
שותפים לבעלות החברות יוניון תשתיות בע"מ (חברה בת בבעלות מלאה של יוניון השקעות ופיתוח בע"מ) (20%), משק אשכול בע"מ (חברה בת של משק אנרגיה – אנרגיות מתחדשות בע"מ) (2.5%) וברק אלקטרוניקה רפואית בע"מ (2.5%).
נכון ליוני 2024 פועלות בתחנה 7 יחידות ייצור:
4 יחידות קיטור – דלק: גז טבעי/מזוט, הספק מותקן כולל: 912 מגה ואט
2 יחידות טורבינות גז במחז"מ – דלק: גז טבעי, הספק מותקן כולל: 771 מגה ואט
1 יחידת טורבינת גז סילונית – דלק: סולר, הספק מותקן כולל: 10 מגה ואט (מיועד לצורכי התנעה בחירום)
במהלך הפעלת התחנה באמצעות מזוט, ולצורך צמצום פליטות גופרית דו-חמצנית, מפעילה התחנה מערכת בקרה לסירוגין (מב"ס), במשותף עם השירות המטאורולוגי ואיגוד ערים אשדוד-חבל יבנה.
במצבים מטאורולוגיים "קשים" מבחינת פיזור המזהמים, מתקבלת התראה מהשירות המטאורולוגי והתחנה עוברת לשרוף דלק נקי יותר, דל גפרית.
סביב האתר הוקם מערך תחנות ניטור, המופעלות הן על ידי חברת החשמל והן על ידי איגוד ערים לשמירה על איכות הסביבה בנפת אשדוד חבל יבנה.
בתחנות אלה נאספים ונרשמים, באופן רצוף, נתונים עדכניים לגבי כמות המזהמים באזור, המעובדים ברשת נתונים אחת, והדיווחים מועברים לרשויות המוסמכות.
תחנת הכוח במשאבי שדה נחנכה ב-25 באוקטובר 2018 יחד עם ארבעה שדות סולריים נוספים קטנים יותר, שהקימה חברת EDF- Renewables ביישובים מפלסים, פדויים, כפר מימון ובטחה.
היקף ההשקעה הכולל בחמשת הפרויקטים נאמד בכ-300 מיליון שקל.
עבודת ההקמה של חמשת הפרויקטים נמשכה כשנתיים, במהלכן הותקנו יותר מ-307 אלף לוחות סולאריים על פני כ-1,300 דונם.
מלכתחילה תוכננה לקום כתחנת כוח תרמו-סולארית בסמוך לקיבוץ משאבי שדה בנגב ובמהלך שנת 2016 נקבע שתוקם כתחנת כוח פוטו-וולטאית בהספק זהה משום התקדמות הטכנולוגיה הפוטו-וולטאית וההוזלה העולמית בעלויות הציוד, ההתקנה וההפעלה.
עלות ייצור החשמל בארבעה מחמשת האתרים החדשים היא הנמוכה שהייתה עד כניסתם לפעולה בישראל – פחות מ-20 אגורות לקילו וואט שעה.
סה"כ הספק הייצור של חמשת האתרים הוא כ-100 מגה-וואט.
את הטכנולוגיה ספקה חברת סימנס.
תחנת הכוח הגרעינית בבושהר (בפרסית: نیروگاه اتمی بوشهر) היא תחנת כוח גרעינית באיראן הנמצאת כ-17 ק"מ מדרום-מזרח לעיר בושהר.
זוהי תחנת הכוח הגרעינית השנייה שנבנתה במזרח התיכון, והראשונה ליצור חשמל.
בניית המתקן החלה בשנת 1975 על ידי החברה הגרמנית Kraftwerk Union A.G (חברת בת של תאגיד סימנס) אשר חתמה על חוזה לבניית שני כורים גרעיניים במשך ארבע שנים בעלות של 6 מיליארד דולרים.
העבודה הופסקה לבסוף בשנת 1979 בעקבות המהפכה האיראנית, מאחר שמשטר האייתוללות לא גילה עניין בתוכנית הגרעין.
שנתיים מאוחר יותר, בעקבות פריצת מלחמת איראן–עיראק, איראן החלה להתעניין בנשק גרעיני וחידשה את מאמצי הפיתוח (ביטוי לכך ניתן ב-1981, בנאום של מוחמד בהשתי, "מספר 2" של רוחאללה ח'ומייני, בפני הוועדה לאנרגיה אטומית של איראן).
במהלך המלחמה, האיראנים תקפו את הכור העיראקי פעמיים, חיל האוויר הישראלי השמיד אותו וגם הכורים שנבנו בבושהר נפגעו בתקיפות אוויריות מרובות (לפחות שמונה) אותן ביצע הצבא העיראקי בין 1984 ל-1988. לאחר המלחמה הוחלט להאיץ את תוכנית הגרעין ובתוך כך לשקם את תחנת הכוח.
איראן דרשה שסימנס תסיים את בניית המתקן אך ממשלת גרמניה סירבה לאשר זאת לסימנס בשל הלחץ הדיפלומטי מארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן, עיראק פלשה לאיראן ותוכנית הגרעין האיראנית נעצרה עד תום המלחמה.
בעקבות סירוב גרמניה נחתם חוזה נוסף לסיום בניית המפעל בשנת 1995 בין איראן לבין המשרד לאנרגיה אטומית ברוסיה.
העבודה התעכבה במשך מספר שנים בשל אתגרים טכניים ובשל מחסור במימון וכן בשל לחצים פוליטיים מן המערב.
לאחר שהקמת המתקן כמעט נעצרה לחלוטין בשנת 2007, הושג הסכם מחודש בו האיראנים הבטיחו לפצות על העלויות לאחר השלמת המתקן.
משלוח של דלק גרעיני החל להגיע לאיראן עוד באותה השנה.
ב-21 באוגוסט 2010 הופעל לראשונה הכור הגרעיני בבושהר.
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה דאיצ'י (יפנית: 福岛 第一 原子 力 発 电 所 ;Fukushima Daiichi genshiryoku hatsudensho) היא אחת מתחנות הכוח הגרעיניות הגדולות ביפן.
התחנה ממוקמת בעיר אוקומה בנפת פאטאבה שבמחוז פוקושימה, כ־250 ק"מ צפונית לטוקיו, בסמוך לחוף הים.
במרחק 12 קילומטרים נמצאת תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 2 (Fukushima-Daini).
התחנה סבלה פגיעה במהלך רעידת האדמה בעוצמה 9.0 שפקדה את יפן ב-11 במרץ 2011, ובייחוד בעקבות הצונאמי שבא בעקבותיה וגרם להשבתת מערכות הקירור בכור.
עם זיהוי רעידת האדמה הושבתה תגובת השרשרת הגרעינית שמשמשת לחימום המים לקיטור באופן אוטומטי, אולם גם לאחר השבתת הכור המשיכו המים בכור להתחמם עקב הקרינה שנוצרה מהחומרים הרדיואקטיביים במוטות הדלק.
עקב השבתת מערכת הקירור הרגילה נוצר צורך דחוף במציאת דרך לקירור אפקטיבי ככל האפשר של ליבת הכור, על מנת למנוע דליפת חומרים רדיואקטיביים מחוץ לכור עקב התכה של מכל הפלדה בו נמצאת ליבת הכור.
עקב אי־תפקודן של מערכות הקירור ותקלות נוספות שנגרמו מכך הוכרז מצב חירום גרעיני באזור, וניתנה הוראה לפינוי כל התושבים בטווח של כ־20 ק"מ מהכור.
תחנת הכוח פוקושימה 1 מורכבת משש יחידות כורי כוח מסוג כורי מים רותחים, שנבנו בשנות 1970-1979. שתי הראשונות ויחידה 6 נבנו על ידי ג'נרל אלקטריק, יחידות 3 ו-5 על ידי טושיבה ואת יחידה 4 בנתה היטאצ'י.
בנוסף תוכננה הקמה של שתי יחידות עם כורי כוח מסוג כור מים רותחים מתקדם.
התחנה שואבת את מי הקירור מהים, והיא משתרעת על שטח של 3.5 קמ"ר.
מאז 21 באוגוסט 2010 החלה יחידה 3 לעשות שימוש בדלק גרעיני מועשר בחמצן (פלוטוניום).
במשך זמן רב תוכננה סגירת יחידה 1 בתחילת 2011. בחודש פברואר 2011 דחה הרגולטור הגרעיני היפני Nisa את הסגירה ב-10 שנים.
שיבושים בהפעלת הכור לפני מרץ 2011
בשנת 2002 התברר כי דו"חות של מפעילת התחנה, חברת החשמל של טוקיו (Tokyo Electric Power Company - TEPCO), זויפו במשך 16 שנים ורישומי בדיקות הועלמו מסיבות כלכליות.
בעקבות זאת נסגרו כל תחנות הכוח בהנהלת TEPCO.
עם השלמת החקירה ב-16 במאי 2003 הופעלה התחנה מחדש.
ב-28 במרץ 2007 דיווח העיתון "וול סטריט ג'ורנל" ש-TEPCO דחתה את הזמנת יחידות 7 ו-8 בשנה אחת.
נטען שהרקע לדחייה הוא ניסיון חיפוי לתאונה.
סדרת התאונות לאחר רעידת האדמה במרץ 2011
תחנת הכוח שותקה באופן אוטומטי עם רעידת האדמה ב-11 במרץ 2011, לאחר שהופעלו מנגנוני זיהוי רעידות אדמה.
באותו זמן פעלו בתחנה יחידות 1, 2 ו-3, ויתר שלשת הכורים הושבתו בשל פעילות תחזוקה.
על אף ההשבתה המיידית של הכור, נותרו בו שיורי קרינה מהדלק שלא ניתן היה לקררם באמצעות משאבות הקירור הסדירות בשל הפסקת ייצור החשמל בכור.
TEPCO דיווחה כי דיזל-גנרטורים לשעת חירום סיפקו חשמל באופן אוטומטי, אולם עם פגיעת הצונאמי כשעה לאחר הפעלתם, הם יצאו מכלל פעולה, כך שלשלוש היחידות לא סופק קירור סדיר על מנת לצנן אותן.
באתר נמצאו גנרטורים ניידים, ואחרים הוסעו למקום.
אולם אלו הועילו רק עד לבוקר 12 במרץ, ככל הנראה בשל מחסור בכבלים מתאימים, וכן בשל חסימת דרכי הגישה למקום.
יחידות 1, 2 ו-3 קוררו בשל כך באופן זמני באמצעות שאיבת מי ים.
לראשונה בהיסטוריה, ראש ממשלת יפן נאוטו קאן נאלץ להכריז על מצב חירום גרעיני.
בשלב הראשון התבקשו תושבים בטווח 3 קילומטרים להתפנות ולהגיע למקום מבטחים, תושבים ברדיוס עשרה קילומטרים התבקשו להישאר בבתיהם.
מאוחר יותר התבקשה גם האוכלוסייה במרחק של 10 קילומטרים, ולאחר מכן גם 20 קילומטרים, להתפנות למקום מבטחים.
במבני הכורים של יחידות 1, 2, 3 ו-4 התרחשו פיצוצים שפגעו בבניין, במבנה 4 פרצו מספר שריפות.
התקרית סווגה על ידי הסוכנות לאנרגיה אטומית ביפן בדרגה 4-INES ("תאונה בעלת השפעה מקומית"), ומאוחר יותר גם בדרגה 6 על ידי המכון למדע וביטחון בינלאומי.
מספר מדינות קראו לאזרחיהם לעזוב את יפן או לכל הפחות את חלקה הדרומי בשל סיכון הקרינה.
ב-11 באפריל הוגדר האירוע בדרגה 7 בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי, כמו גם צ'רנוביל.
יפן הודיעה כי תשפוך לאוקיינוס השקט במהלך 2023 כמיליון טונות של מים רדיואקטיביים, שמקורם בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1, בעקבות האסון הגרעיני בפוקושימה.
Ленина, ЧАЭС) הייתה תחנת כוח גרעינית להפקת חשמל בברית המועצות, שהתפרסמה בעקבות אסון צ'רנוביל שהתרחש ב-26 באפריל 1986. שמה הרשמי של התחנה הוא החברה הממלכתית המיוחדת תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל.
התחנה נמצאת באחריות השירות הממלכתי למצבי חירום של אוקראינה וב-2005 מונה איגור גרמוטקין למנכ"ל התחנה.
עבודות האחזקה והתפעול של התחנה מבוצעות בידי אנרגואטום, החברה הלאומית לאנרגיה אטומית של אוקראינה.
תחנת הכוח הגרעינית של צ'רנוביל ממוקמת בחלק המזרחי של פולסייה האוקראינית-בלארוסית, בצפון אוקראינה, כ-11 ק"מ מהגבול עם בלארוס, על גדות נהר פריפיאט, הנשפך לדנייפר.
מערבית משם שוכנת עיר הרפאים פריפיאט.
18 ק"מ דרום מזרח לתחנה שוכנת העיר הנטושה צ'רנוביל, כאשר קייב הבירה נמצאת 110 ק"מ דרומית משם.
התחנה הפסיקה באופן סופי את פעילותה בדצמבר 2000 ונכון להיום נעשים עבודות שיקום סביבתי ובטיחותי על ידי מומחי גרעין אוקראיניים ובינלאומיים ואנשי השירות הממלכתי למצבי חירום האוקראיני לענייני הגנה אזרחית וחיסול תוצאות אסון צ'רנוביל.
תחנת הכוח הגרעינית הורכבה משישה כורים גרעיניים:
על פי החלטת מועצת השרים הסובייטית, מה-29 ביוני 1966 הוחלט על הקמת מערכת של תחנות כוח גרעיניות להגדלת כוח התפוקה של האנרגיה הגרעינית בברית המועצות.
במהלך שנות ה-70 נבנו כמה כורים גרעיניים להפקת חשמל באזור צ'רנוביל.
באפריל 1986, במהלך ניסוי במערכות הקירור של כור מס' 4, התחמם הכור והתפוצץ לבסוף, גורם לאסון האקולוגי החמור ביותר במאה ה-20. שנים לאחר מכן נמשכו העבודות במתחם הגרעיני ולאורך שנות ה-90 ממשלת אוקראינה ביצעה עבודות שיקום.
ב-2005 הועבר המתחם לאחריות המשרד האוקראיני לענייני הגנה אזרחית וחיסול תוצאות אסון צ'רנוביל.
מסביב לכור מס' 4 הוקם לאחר האסון מקלט מבטון על מנת שיקלוט את שאריות הנשורת הגרעינית.
עם הזמן התבלה המקלט שזכה לשם "הסרקופג", ובשנת 2016 הסתיים מבצע הנדסי אדיר להנעתו של מבנה מגן אדיר ממדים בהיקף 257 מטרים, שאורכו 162 מטרים, גובהו 108 מטרים והוא שוקל 3,600 טון לכיסוי הכור ולהגנתו למאה השנים הבאות.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022, כוחות רוסים תקפו כוחות אוקראינים סמוך לתחנת הכוח.
באותו היום, השתלטו התוקפים על תחנת הכוח.
ב-9 במרץ של אותה שנה, בשל הלוחמה באזור הכור, כבתה אספקת החשמל הסדירה לקירור הכורים, וגנרטור הגיבוי הופעל.
באותו יום דיווחה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית כי אבד הקשר עם מערכות ניטור הפסולת הגרעינית שבאתר.
בכירי תחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל
ויקטור בריוחאנוב, מנהל התחנה (1970–1986)
סרגיי פראשין, מנכ"ל החברה הממשלתית לניהול תחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל
אלכסנדר סמישליאייב, מנכ"ל החברה הממלכתית לניהול הכור בצ'רנוביל (2004–2005)
איגור גרמוטקין, מנכ"ל החברה הממלכתית המיוחדת של תחנת הכוח בצ'רנוביל (מ-2005)
תחנת הכוח הגרעינית לנינגרד היא תחנת כוח גרעינית במחוז לנינגרד, 35 ק"מ מערבית לסנקט פטרבורג, רוסיה, לחופי המפרץ הפיני, בעיר סוסנובי בּור.
תחנת הכוח מורכבת מארבעה כורים גרעיניים שהראשון שבהם פועל החל מ-1974 והרביעי מ-1981.
מאז ה-1 באפריל 2000, התחנה נמצאת בבעלות התאגיד רוסאנרגו-אטום האחראי לתפעול תחנות הכוח הגרעיניות ברוסיה, התאגיד הוא חלק מחברת אטום-אנרגופרום שהיא חברת בת של רוסאטום, החברה הממלכתית לאנרגיה אטומית של רוסיה.
כל אחד מארבעת הכורים, מגיע להספק של 1,000 מגה-וואט.
ייצור האנרגיה השנתית של תחנת הכוח הוא כ-28 מיליארד קווט"ש (כמחצית מייצור החשמל בישראל).
התחנה מספקת חשמל גם לפינלנד השכנה.
תחנת הכוח הגרעינית לנינגרד 2
תחנת הכוח הגרעינית לנינגרד 2 הוא תחנת כוח גרעינית רוסית הנמצאת כרגע בבנייה, כאשר עד כה הושלמה בנייתם של 2 כורים.
ב-25 באוקטובר 2008 חברת אטום-אנרגופרויקט סנקט פטרבורג הודיעה כי בתחנת הכוח הגרעינית לנינגרד 2 תוחל בניית היחידה הראשונה; עלות הפרויקט מוערכת ב-70 מיליארד רובלים רוסיים.
היתר הבנייה שוחרר ב-22 ביוני 2009 כשעל פי התכנון הבנייה של היחידה הראשונה הייתה אמורה להסתיים ב-2015 והשנייה ב-2017. לאור הביקוש הנמוך לחשמל הוחלט לדחות את סיום העבודות ל-2018 ו-2019 בהתאמה.
ארבעה כורים גרעיניים פועלים בתחנה:
7 בינואר 1974 - פיצוץ בכור מס' 1 בשכבת הבטון של הכור, המגינה מפליטת חומרים רדיואקטיביים.
התקרית לא הוחמרה ומומחים הצליחו להשתלט עליה.
6 בפברואר אותה שנה - פיצוץ בכור מס' 1 מביא למותם של שלושה מעובדי הכור.
30 בנובמבר 1975 - נפלטו חומרים רדיואקטיביים מסוכנים שהזכירו את מידת הסכנה האקולוגית בצ'רנוביל.
21 בינואר 1987 - הגדלת הספק הכור גורמת לפליטת צזיום-137 וחומרים רדיואקטיביים מחוץ למתחם הגרעיני.
מרץ 1992 - פיצוץ בתעלת החימום של הכורים מגיעה עד לרמה 2 בשיעור רמת הקרינה הבינלאומית, שמשמעותה תקרית וחריגה קלה מעל התקן המותר.
דצמבר 2005 - במתקן לעיבוד מתכות, סמוך לתחנת הכוח הגרעינית, אירע פיצוץ שגרם לסדרת שריפות.
שלושה מעובדי הכור נשרפו, כששניים מהם סבלו מכוויות למעלה מ-90%.
27 באוגוסט 2009 - בכור מס' 3 נתגלה סדק מדאיג, אולם תודות למערכת בקרת הקרינה, ברדיוס של 30 ק"מ לא התגלתה קרינה חריגה, אולם עוררה את המדינות השכנות לסכנה האפשרית, בעת שהתקרית זכתה לסיקור בעיתונים סקנדינביים, הנהלת תחנת הכוח הגרעינית דחתה את הדיווחים בנושא.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית דנייפר (באוקראינית: Дніпровська ГЕС, ברוסית: ДнепроГЭС) היא תחנת כוח הידרואלקטרית שנבנתה על הנהר דנייפר והופעלה בשנת 1932. היא הייתה מסמלי התיעוש של ברית המועצות וממשיכה לפעול עד היום.
עם הפעלתה הספקה היה כ-500 מגוו"ט והיא הייתה בין הגדולות בעולם באותה תקופה.
הספק יחידות הייצור המותקנות עתה באתר מגיע לכ-1,500 מגוו"ט (18 יחידות בהספקים שונים).
במשך שנים שיט ספינות בנהר הדנייפר היה בעייתי עקב אשדים על הנהר באזור העיר זפוריז'יה.
במהלך המאה ה-19 היו תוכניות רבות לשיפור המצב ויצירת נתיב למעבר בטוח של אוניות.
בשנת 1920, במסגרת תוכנית גואלרו, סוכם על הצורך בהסדרת השיט באזור ובניית תחנת כוח הידרואלקטרית.
החלטה עקרונית על הנושא התקבלה על ידי ולדימיר לנין עוד בשנת 1921. תוך זמן קצר החלו הכנות לתכנון מפורט של הפרויקט ובשנת 1927 החלו עבודות באתר.
תכנון הפרויקט בוצע על ידי מהנדסים סובייטים בשיתוף פעולה עם מומחים מארצות הברית.
רוב הציוד שהותקן בתחנת הכוח הובא מגרמניה ומארצות הברית.
במהלך הבנייה באתר הייתה נוכחת קבוצת יועצים אמריקאים שיעצו במהלך הבנייה והרכבת הציוד.
להקמת הסכר היה צורך להציף שטחים משמעותיים ולפנות כמה אלפי תושבים.
בעקבות הקמת הסכר נוצר מאגר מים בשטח של 420 קמ"ר.
היחידה הראשונה לייצור חשמל הופעלה בשנת 1932 ובשנת 1939 הגיעה תחנת הכוח להספק המתוכנן.
סיום הבנייה אפשר מעבר אוניות על נהר הדנייפר ואספקת חשמל למפעלי תעשייה שונים באזורים הסמוכים לתחנת כוח.
בטקס חגיגי לפתיחת המתקן השתתפו ראשי ברית המועצות והתחנה נקראה על שם לנין.
למומחים האמריקאים שהשתתפו בבניית המתקן הוענקו עיטורי הדגל האדום של העמל.
בניגוד לאתרי בנייה אחרים בשנות ה-30, בבניית המתקן לא השתתפו אסירי גולאג.
בשיא הבנייה עבדו באתר מעל 30 אלף פועלים.
ליד המתקן נבנתה שכונה לבוני ועובדי התחנה, שחוברה עם העיר זפוריז'יה בשדרה שאורכה כ-12 ק"מ.
ב-18 באוגוסט 1941 פוצצו חיילים סובייטים חלק מהסכר והציוד באולם יחידות הייצור.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו כ-1500 חיילים גרמנים שהיו באזור ותושבים רבים טבעו.
לפיצוץ הסכר נדרשו כ-6 טון חומרי נפץ.
הפיצוץ איפשר לעצור את התקדמות הצבא הגרמני באזור, אולם בקיץ 1942 הצליחו הגרמנים לחדש את פעילות התחנה בהספק מופחת.
בסתיו 1943 פוצצו הגרמנים הנסוגים את הסכר פעם נוספת.
הם תכננו להשתמש לפיצוץ בכ-300 טון חומרי נפץ.
הדבר היה יכול להביא לאסון אזורי משמעותי.
חיילי הצבא האדום הצליחו לנטרל חלק משמעותי של הנפצים ולמנוע פיצוץ כה גדול.
עבודות שיקום הסכר ותחנת הכוח החלו בשנת 1944 ונמשכו עד לשנת 1950. כמו בתחנה המקורית, בתחנת הכוח המחודשת הותקנו יחידות ייצור מתוצרת אמריקאית.
במהלך שנות ה-50 בוצע חידוש הציוד במתקן והספק תחנת הכוח עלה ל-650 מגוו"ט.
בשנות ה-60 הוקמה תחנת כוח נוספת דנייפרוגס-2 והספק כולל של יחידות הייצור באתר גדל לכ-1500 מגוו"ט.
המתקן מחובר למערכת החשמל הארצית באמצעות קווים במתח 154 קילוולט ו-330 ק"ו.
בשנת 2008 החל חידוש הציוד והחלפת יחידות הייצור הישנות.
דוראד היא תחנת הכוח הפרטית הראשונה בישראל לייצור חשמל, הפועלת בטכנולוגיית מחזור משולב.
התחנה ממוקמת דרומית לאשקלון (מתחם קצא"א), והיא בעלת הספק מקסימלי של 860 מגה-ואט.
התחנה סונכרנה לרשת הארצית במאי 2014 ומופעלת בגז טבעי (ובסולר בשימוש משני, לצורכי גיבוי).
התחנה הוקמה על ידי "דוראד אנרגיה בע"מ", חברה שהוקמה בשנת 2002 על ידי חברת "אדלטק" שבבעלות איש העסקים יוסף אדלסבורג ו"קבוצת א.
דורי" שבעלות הקבלן אורי דורי (שם החברה הוא שילוב שמות המשפחה דורי-אדלסבורג).
מטרת החברה הייתה להקים תחנת כוח המפיקה חשמל מגז, בעקבות גילוי מאגרי הגז בים התיכון מול ישראל.
ביוני 2004 נחתם הסכם בפטור ממכרז, שלפיו תספק דוראד 250 מגהוואט לשנה, תמורת 280 מיליון שקל, החל משנת 2008. מנכ"ל משרד הביטחון, עמוס ירון, שימש קודם לכן כמנכ"ל "קבוצת א.
הקשר ביניהם עורר חשש לניגוד עניינים, והסוגיה הועברה לעיונה של היועצת המשפטית של המשרד, עו"ד צביה גרוס.
גרוס בדקה ואישרה את העסקה, אך כדי להימנע ממראית עין, המליצה שירון לא יחתום על ההסכם הכתוב.
במקומו חתם עליו המשנה למנכ"ל וראש המחלקה לביטחון (מלמ"ב) במשרד, יחיאל חורב.
לצורך הקמת התחנה התקשרה דוראד עם חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א) הממשלתית, להקמת התחנה בשטח שבחזקת החברה בחוף אשקלון, בתמורה ל-30% ממניות החברה.
במקביל, חתמה במאי 2004 על הסכם עם שותפות ים תטיס, שהחזיקה במאגרי מרי ונועה, לאספקת 10 מיליארד מ"ק גז טבעי לתחנה ל-15 שנה, תמורת כ-900 מיליון דולר לתחנת הכוח.
קבוצת דלק ששלטה ב"שותפות ים תטיס" רכשה גם אופציה לרכישת עד 30% מהתחנה.
"קבוצת דלק" ביקשה להשקיע בפרויקט באמצעות השותפות המוגבלת אבנר חיפושי נפט, אך לבסוף לא ביצעה את ההשקעה.
טקס החתימה נערך באנקרה, בהשתתפות שר האנרגיה והתשתיות, יוסף פריצקי, ובמעמד עמיתו הטורקי, אורי דורי, ויו"ר קבוצת דלק, גבי לסט.
חברת "זורלו" היא חברת טקסטיל שפעילה גם בשוק האנרגיה, ובבעלותה גם מגוון רחב של עסקים נוספים.
החברה גם ביקשה להכניס את איש העסקים יוסי מימן כשותף לפרויקט, רשות החשמל התנגדה לצרפו, מאחר שהחזיק בבעלות על חברת EMG, שהייתה בעלת זיכיון מממשלת מצרים לייצוא גז לישראל.
בספטמבר 2005, שנה אחרי שקיבלה את המניות, מכרה חברת קצא"א 10% מהפרויקט לאיש העסקים ליאון רקנאטי, תמורת השקעה של 45 מיליון דולר.
אך שנתיים אחר כך הוא פרש מהפרויקט.
בסוף שנת 2006 נקבע מבנה הבעלות הסופי של השותפים בפרויקט, לקראת חתימה על הסכם המימון שלו.
השותפים נדרשו להעמיד הון עצמי בסך 140 מיליון דולר, כאשר שאר המימון גויס מקונסורציום של בנקים וחברות ביטוח.
ביולי 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה והמתיחות בין ישראל לבין טורקיה, החלה דוראד במגעים לצירוף חברת קבלן חדשה להקמת הפרויקט, במקום או לצד זורלו הטורקית.
בעיקר עקב חששם של הגורמים המממנים את הפרויקט.
במקום זורלו נבחר תאגיד האנרגיה הבריטי וודגרופ () לביצוע עבודות הקבלנות של הפרויקט תמורת 870 מיליון דולר.
זורלו המשיכה להחזיק 25% מהבעלות.
בסוף 2010 הגיעה החברה לסגירה פיננסית, וחתמה על הסכם מימון ל-80% מעלות ההקמה עם בנק הפועלים, כלל ביטוח, מוסדיים ובנקים נוספים.
עבודות ההקמה החלו בשנת 2011, והרצתה החלה בקיץ 2013 כאשר חוברה לרשת הארצית ביכולת הפעלה חלקית, לצורך גיבוי בתרחישי ביקוש קיצוניים.
בנובמבר 2010, רכשה חברת אלומיי קפיטל 40% מחברת "דורי אנרגיה" בתמורה לכ-50 מיליון שקל.