tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד בתחילה מדעי המדינה ב מ-1950 עד 1952 לפני שפנה ללימודי קולנוע במכון ללימודי מתקדמים בתחום הקולנוע IDHEC .
מאל התחיל את דרכו בסרטים תיעודיים כבמאי משנה וצלם של החוקר הימי ז'אק קוסטו, ועבור סרטם "עולם הדממה" (1955) זכו שניהם יחדיו בפרס דקל הזהב וכן בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר (1957).
מאל שימש כעוזרו של הבמאי רובר ברסון בסרט "הנידון למוות ברח" (1956).
סרטו העצמאי הראשון של מאל היה "מעלית לגרדום" (1958), מותחן הכולל קטע מוזיקה מקורי מאת מיילס דייוויס, בה כיכבה השחקנית ז'אן מורו, בזמנו שחקנית במה מובילה של הקומדיה-פרנסז שהיה זה תפקידה הבולט הראשון בקולנוע.
מאל היה בן 24 כשיצר את הסרט.
סרטו הבא, "הנאהבים" (Les Amants", 1958"), שגם בו כיכבה מורו, עורר מחלוקת גדולה בשל תוכנו המיני, והוביל לדיון בית המשפט העליון של ארצות הברית בנוגע להגדרה המשפטית של "מגונה" (obscenity).
בעל תיאטרון נקנס ב-2,500 דולר בגין גסות.
ההחלטה בוטלה בסופו של דבר על ידי בית המשפט הגבוה, שמצא כי הסרט אינו מגונה ולכן מוגן חוקתית.
מאל מקושר לפעמים עם תנועת הגל החדש הצרפתי.
עבודתו אינה משתלבת או תואמת באופן ישיר לתיאוריות האוטריסטיות החלות על עבודתם של ז'אן-לוק גודאר, פרנסואה טריפו, קלוד שברול, אריק רוהמר ואחרים, ולא היה לו שום קשר עם המגזין "מחברות הקולנוע" שאנשי הגל החדש כתבו וערכו.
עם זאת, עבודתו מדגימה כמה מהמאפיינים של התנועה, כמו שימוש באור טבעי וצילום בשטח ולא באולפן, וסרטו Zazie dans le Métro ("זאזי במטרו", 1960, עיבוד לרומן של רמון קנו), קיבל ביקורת נלהבת מטריפו, שכתב מכתב נלהב למאל.
מאל ביקר בהודו ב-1968 ויצר סדרת סרטים תיעודיים בת שבעה פרקים עבור ה-BBC "רוח הרפאים ההודית" .
כמו כן יצר סרט תיעודי "כלכתה" (1969), שעורר תרעומת אצל ממשלת הודו והקרנתו ב-BBC נאסרה במשך שנים.
מאל טען שזה היה סרטו התיעודי המועדף.
בשנות ה-70 יצר סרטים התמודדו גם עם נושאי טאבו.
הסרט "להבה מהבהבת" עוסק באדם העומד להתאבד, "הלחישה שבלב" (1971) עוסק בגילוי עריות בין אם ובנה, ו"לקומב, לוסיאן" (1974), שנכתב יחד עם פטריק מודיאנו, עוסק בשיתוף פעולה עם הנאצים בצרפת של וישי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
"הלחישה שבלב" זיכתה את מאל במועמדויות ראשונות (משלוש) לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
מאוחר יותר עבר מאל לארצות הברית והמשיך לביים שם.
בשנת 1987 כתב, הפיק וביים, על פי זכרונותיו האישיים, את הסרט "להתראות ילדים".
הסרט מספר את סיפורים של ארבעת ילדים יהודים שלמדו עם מאל ונרצחו במחנה ההשמדה אושוויץ והכומר שהסתיר אותם נכלא במחנה הריכוז מאוטהאוזן ומת שם.
מאל היה נשוי לאנה-מארי דשודט בין השנים 1965 עד 1967. נולד לו בן, מנואל קווטמוק מאל (יליד 1971), עם השחקנית הגרמנית גילה פון וייטרסאוזן, ובת, הקולנוענית ג'סטין מאל (ילידת 1974), עם השחקנית הקנדית אלכסנדרה סטיוארט.
מאל התחתן עם השחקנית קנדיס ברגן בשנת 1980. נולדה להם בת אחת, קלואה פרנסואז מאל, ב-8 בנובמבר 1985.
לואי מאל מת מלימפומה, בגיל 63, בביתם בבוורלי הילס, קליפורניה, ב-23 בנובמבר 1995.
לוּאַי נוּפִי (נולד ב-14 בינואר 1985) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ערבי-ישראלי.
נופי גדל והתחנך בנצרת, ישראל, בן הזקונים למשפחה ערבית-נוצרית שיושבת בעיר כ-14 דורות.
לאביו עסק לתיקון רעפים, אמו עקרת בית.
חוג התיאטרון בבית הספר הוביל אותו לעזוב בגיל 18 לתל אביב, כדי ללמוד משחק בבית צבי.
זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו בשנת 2007, לוהק לתפקיד בסרטו של ערן ריקליס "עץ לימון", והופיע מאז בסדרות רבות, כגון "עספור", "דיג", "מטומטמת", "עבודה ערבית", "מזרח תיכון מרכז" ו"תמרות עשן".
בעקבות השתתפותו בסדרה "זגורי אימפריה", החל לקבל זימון לאודישנים להפקות נוספות.
הוא גילם דמויות בסרטים "להישאר בחיים", "עלטה", "רוק בקסבה", ו"ערבים רוקדים - זהות שאולה".
הוא התפרסם גם בגילום דמויות בסרטים "בקבוק בים של עזה" ו"תחת אותה אש" בבימויו של סאמח זועבי, שליהק אותו גם לסרטו "איש ללא סלולרי".
הוא הופיע גם בסרט קצר משנת 2009 בבימויו של יחזקאל לזרוב, "לשביה".
השתתף גם בסרט "Pink Subaru" בבימויו של הבמאי היפני קזויה אוגאווה, ובסרט "Miral" בבימויו של ג'וליאן שנאבל.
בשנת 2015 שיחק בסדרה "התסריטאי" של סייד קשוע, בסדרה המוזיקלית "אטלנטיקה" גילם את מועמר, לוהק לתפקיד מרכזי בסדרה הקומית "השוטר הטוב" בתור רזי ג'מאלי, והשתתף בתפקיד משנה גם במיני-סדרה "שטוקהולם".
משנת 2015 החל להופיע בהפקות בינלאומיות שונות, כולל בסדרות "ההבטחה", "הרודן" ובסרטי הקולנוע "בנו של האחר" ו-"Holy Lands" משנת 2019.
בשנת 2018 ו-2019 הופיע בשתי עונות של הסדרה הקומית "שב"ס" מבית כאן 11 בתפקיד - פייסל, אסיר המפיק פודקסט בכלא, זאת כחלק מהחבורה של האסירים הביטחוניים היושבים בתא משותף בכלא ענבים.
בשנת 2020 דובב בקולו את אלי כהן במהלך משפטו, בסרט התיעודי מבית כאן 11, "לוחם 566 - הסיפור שלא סופר על אלי כהן".
באותה שנה החל להצטלם לסרט הקומי "Gaza Weekend".
ביוני 2020 החל לשחק בעונה השלישית של סדרת הנוער "התחנה".
השתתף גם בסדרה הקומית "הנחלה" בערוץ קשת 12 בתפקיד פאדי.
הוא השתתף בהצגה "הדור השלישי", בתיאטרון הבימה וגילם בהצגה "אלף לילה ולילה" בבימויו של נורמן עיסא.
ב-2022 שיחק בעונה הרביעית של "פאודה" בתפקיד עאדל טוואלבה.
באותה שנה שיחק בסרט הדרמה-קומי הבריטי-פלסטיני "סוף שבוע בעזה" (אנ') של הבמאי יליד נצרת - באסיל חליל; שם גילם את עימאד.
ב-2023 שיחק בסדרה "שמים אדומים" בערוץ רשת 13.
בשנת 2025 שיחק בסדרה "רשת מרגלים" בתפקיד נאג'ר.
לואי מרקוזיס (צרפתית: Louis Marcoussis; 1878 או 1883, – 22 באוקטובר 1941) היה צייר קוביסט וחרט יהודי ממוצא פולני שחי בפריז חלק גדול מחייו והפך אזרח צרפתי.
נולד למשפחה יהודית בלודג', פולין, בשם לודוויק קז'ימייז ולדיסלב מרקוס.
לאחר שהתחיל ללמוד משפטים בוורשה, הוא נסע לאקדמיה לאמנויות בקרקוב, שם כללו בין מוריו יאן סטניסלבסקי ויוזף מהופר.
כשעבר לפריז בשנת 1903, בילה זמן קצר באקדמיה ז'וליאן אצל ז'ול לפבר.
הפעם הראשונה שבה ציור שלו הוצג בתערוכה גדולה הייתה בסלון ד'אוטום בשנת 1905, ובמהלך רבע המאה הבאה עבודותיו הוצגו בתערוכות חשובות רבות אחרות, בפרט בסלון דה אינדפנדנטס ובסלון דה טולארי.
הוא צייר איורים עבור כתבי עת סאטיריים, כפי שהיה לפני כן בפולין.
בפריז לקח על עצמו עבודות רישום ואיור שונות.
בבתי הקפה של מונמארטר ומונפרנאס הוא הכיר את גיום אפולינר, ז'ורז' בראק, אדגר דגה, פיקאסו ועוד הרבה אמנים וסופרים.
היה זה אפולינר שהציע את שמו הצרפתי של מרקוס, מרקוזיס, על שם כפר לא רחוק מפריז.
האימפרסיוניזם השפיע על ציוריו המוקדמים, אך החל משנת 1911 היה חלק מהתנועה הקוביסטית לצד ציירים אוונגרדיים אחרים כמו פיקאסו, בראק או חואן גרי.
עבודותיו הוצגו בתערוכות בערים רבות באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1925 נערכה תערוכת יחיד ראשונה שלו בפריז.
בנוסף לציור טבע דומם וכלי נגינה באופן קוביסטי, הוא גם הפיק פורטרטים, נופים של פריז ותמונות מחוף הים הברטוני.
בשנת 1913 הוא התחתן עם אליס הליצקה, ציירת שהגיעה מקרקוב.
בתם מלין נולדה בשנת 1922. מרקוזיס שירת ביחידה הפולנית של לגיון הזרים הצרפתי בין השנים 1914 ל־1919. הוא הפך לאזרח צרפתי, תוך שהוא שומר על קשר עם פולין, באופן אישי ומקצועי.
הוא בדרך כלל לא דיבר על מוצאו היהודי, ומשפחתו התנצרה, אך מרקוזיס מתואר לעיתים קרובות כאמן יהודי.
משנת 1930 ואילך, הוא התרכז בהדפסה ובאיור.
בסוף שנות השלושים שיתף מרקוזיס פעולה עם הסוריאליסט הספרדי ז'ואן מירו ולימד אותו טכניקות תחריט, שהגיעו לשיאן בסדרה השחורה והאדומה של מירו, כעת באוסף המוזיאון לאמנות מודרנית.
הוא לימד גם באקדמיה שלייפר.
לאחר שהכוחות הנאצים הגיעו לפריז בשנת 1940, מרקוזיס ואליס עברו לקוסט ליד וישי.
לואי מגנוס היה מחליק אמנותי על הקרח, שחקן ומנהל הוקי קרח צרפתי.
נחשב לאחד המנהלים החשובים בהיסטוריה של ענף ההוקי קרח, מייסד פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית והנשיא הראשון שלה.
מגנוס נולד בקינגסטון, בירת ג'מייקה, לאב בריטי ואם צרפתייה.
הוא עבר עם הוריו לצרפת כשהיה בן 8, והחל להחליק על קרח בגיל 12.
מגנוס היה אלוף צרפת בהחלקה אמנותית על הקרח ליחידים ארבע שנים רצופות, בין 1908 ל-1911. עם זאת, לא התחרה באותן שנים באליפויות בינלאומיות ולא השתתף באולימפיאדת לונדון (1908), בה הפכה ההחלקה האמנותית בפעם הראשונה לענף אולימפי.
ב-1912 עזב את ההחלקה ליחידים ועבר לריקוד זוגות, ועם שותפתו שהייתה גם גיסתו, אניטה נחמיאס (אחותה של אשתו דאז) זכה באליפות צרפת ב-1912. באותה שנה השתתף עם אניטה נחמיאס בפעם היחידה באליפות בינלאומית, אליפות אירופה בהחלקה אמנותית.
מייסד פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית
במקביל לתחילת קריירת ההחלקה האמנותית שלו, שיחק מגנוס גם הוקי קרח.
כדי למסד חוקה אחידה בעולם, שבו כל מסגרת קבעה לעצמה את חוקי המשחק, וכדי לייסד ולנהל מפעלים בינלאומיים, פנה מגנוס לאיגוד הבינלאומי להחלקה אמנותית כדי שיהיה גם הגוף העליון של הוקי קרח - אך האיגוד סירב לקחת את הענף תחת חסותו.
מגנוס פנה להקמת גוף עליון עצמאי להוקי קרח, וב-15 במאי 1908 כינס בבית מלון בפריז נציגים של ארבע מדינות מייסדות - צרפת, בריטניה, בלגיה ושווייץ, כאשר בוהמיה הצטרפה זמן קצר לאחר מכן.
הארגון שנוסד על ידי מגנוס, הליגה הבינלאומית להוקי קרח (LIHG, ראשי תיבות של Ligue Internationale de Hockey sur Glace) הפך לגוף העליון של ההוקי קרח מאז ועד היום, וידוע בשמו הנוכחי "פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית" (IIHF).
מגנוס שימש נשיאה הראשון של ה-LIHG עד 1912, כשבמהלך נשיאותו נוסד המפעל הבינלאומי הראשון של הארגון - אליפות אירופה בהוקי קרח, שהמהדורה הראשונה שלו נערכה ב-1910. הוא שב לנשיאות הארגון לתקופה קצרה ב-1914, כאשר פעילות הארגון למעשה נעצרה בשל מלחמת העולם הראשונה.
ב-1985 שונה שמו של גביע האליפות של צרפת בהוקי קרח ל"גביע מגנוס" על שמו.
ב-2004 שינתה הליגה העליונה של צרפת בהוקי קרח את שמה ל"ליג מגנוס" (Ligue Magnus) על שמו.
מגנוס התקבל כחבר בהיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית ב-1997.
הבית שבו שוכן מטה פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, בציריך, נקרא גם הוא על שמו - "וילה לואי מגנוס".
''לואי מראנט היה רקדן וכוריאוגרף, מנהל בלט וכוריאוגרף ראשי של בלט האופרה של פריז בסאל לה פלטייה עד שהאולם נהרס בשריפה בשנת 1873, ואחר מנהל הבלט של הלהקה בארמון גרנייה החדש, שנפתח ב-1875. הוא זכור בעיקר ככוריאוגרף של סילביה, או הנימפה של דיאנה מאת ליאו דליב (1876).
לצד ארתור סן-לאון וז'יל פרו, הוא אחד משלושת הכוריאוגרפים שהגדירו את מסורת הבלט הצרפתי בתקופת האימפריה הצרפתית השנייה והרפובליקה השלישית, לדברי הכוריאוגרף פייר לאקוט.
מראנט נולד בפריז והיה תלמידו של לוסיין פטיפה, והיה עמו בין ששת החברים בחבר השופטים הנבחר של התחרות הראשונה לרקדני להקה (Corps de ballet), שהתקיימה ב-13 באפריל 1860. בחבר השופטים ישבו מנהל הקונסרבטוריון החדש למחול והבלרינה לשעבר מארי טליוני, הרוח החיה בו.
לאחר "סילביה", יצר מראנט את הכוריאוגרפיה ל"לה פנדנגו", בלט-פנטומימה, שעלה לראשונה על הבמה ב-26 בנובמבר 1877. הליבריתנים לפנטומימה היו אנרי מייאק ולודוביק הלוי, שעבדו כצוות עם אופנבאך וזמן לא רב לפני כן סיפקו ליברית בעוד נושא ספרדי, לכרמן של ביזה.
הבלט של מראנט, "שתי היונים" (Les Deux Pigeons), על פי המשל של לה פונטיין, למוזיקה מאת אנדרה מסאז'ה, זכה לכוריאוגרפיה חדשה, כהזדמנות להציג את הרקדניות הצעירות ביותר של בלט האופרה של פריז.
בלטים אחדים מאת מראנט ואחרים, שעלו עונה אחר עונה באופרה גרנייה, אבדו כנראה ללא השב מתולדות הבלט.
אדגר דגה כלל את דמותו של מראנט, בחליפה צחורה ללא רבב, עם השרביט המסורתי להקשת הקצב על קרשי הרצפה, בציור שלו משנת 1872 "אולם המחול".
הציור ציין את ראשית דבקותו רבת השנים של דגה בעולם הבלט, אבל אף על פי שרשם סקיצות אישיות של רקדניות ושל אולם האימונים במשכן הישן של הלהקה בסאל לה פלטייה, עם הראי הגדול והמקושת שבו, הוא לא הורשה להיות נוכח בעצמו בחזרה.
לואי לויזו דה גרנמזון היה תאורטיקן צבאי צרפתי אשר, באווירה של התחדשות, קשר את התבוסה המשפילה של מלחמת צרפת–פרוסיה לכך שהצרפתים הפסיקו להשתמש בשיטות של נפוליאון.
דה גרנמזון טען לתמרונים מהירים של יחידות גדולות שעוסקות בהתקפות מהירות.
אסכולת החשיבה שהוא הצטרף אליה שלטה בחשיבת הצבא הצרפתי עד 1914, אך בצורה שונה ששילבה את הפילוסופיה העכשווית של רוח הלחימה.
בסופו של דבר, תיאוריות אלו התבררו כלא מספקות נגד כלי נשק וטקטיקות מודרניות.
הוא היה חבר ב-Nichan Iftikhar (מסדר התהילה), מסדר כבוד תוניסאי.
דה גרנמזון נולד ב-21 בינואר 1861 בלה מאן, והצטרף כקצין לצבא הצרפתי ב-1883. הוא שירת ביחידות חי"ר קל, הרים ולגיון הזרים לפני שהתקבל לקורס להסמכה כקצין מטה.
הוא היה תלמידו האהוב על פרדיננד פוש, שאפיין את המלחמה כקרב הרצון.
הוא הוצב במטה הכללי ב-1906, החל לבנות על רעיונותיו של פוש תוך דגש מוגבר על ניידות מבצעית ותפיסת היוזמה.
רובה הצבא הצרפתי היה רובה לבל 1886 עם כידון 20 ½ אינץ'.
תותחים כבדים גרמניים נחשפו בשנת 1900, אך בהשפעת איפוליט לנגלואה התמקדה צרפת בירי פגזי רסס מתותחים ניידים מודל 1897 עם מסלול שטוח שהותיר את הצוותים חשופים במקום תותחי הוביצר.
בשנת 1911 הציע ראש הצבא הצרפתי ויקטור-קונסטנט מישל לחזור לדפוס הקבוע של תוכניות הצבא הצרפתי לאסטרטגיית הגנה במלחמה עם גרמניה.
הוא הציע לפרוס צבא צרפתי בן מיליון כוחות בקו ורדן – נאמור – אנטוורפן כדי להתמודד עם המתקפה הגרמנית הצפויה.
על מנת להעמיד צבא בסדר גודל כזה, יחידות מילואים צרפתיות יצטרכו להשתלב עם הצבא הפעיל מיד עם הגיוס.
מישל זיהה מראש היכן אמורה להגיע המתקפה הגרמנית שלוש שנים מאוחר יותר, אבל הוא נתקל בזלזול של הצבא הסדיר בקציני מילואים ופוליטיקאים שרצו לכבוש מחדש את המחוזות האבודים של צרפת.
המבצרים שהיו אמורים לשאת את נטל ההתקפה הגרמנית, כללו חיילי מילואים באיכות נמוכה, משום שהפיקוד העליון ראה בשימוש בכוחות סדירים במשימות לא התקפיות מיותר.
תוך שימוש במחלוקת כדי להכפיש את מה שהוא ראה כהתנגדות שמרנית לסגנון האגרסיבי החדש של ניהול מלחמה, פרסם מנהל המבצעים, לוטננט קולונל דה גרנמזון ספר הכולל שתיים מהרצאותיו לקציני המטה הכללי, שניתן לקרוא אותם כדוגלים במתקפה עזה.
למרות היותם של קצינים בכירים כל כך, השיחות היו בבירור על טיפול בהרכבים גדולים מאוד.
ספר מוקדם יותר של דה גרנמזון על טקטיקות חי"ר שנכתב כשהיה מייג'ור אכן נראה מזלזל בהתקפות שלא נעשו עם הכידון.
התגובה להתערבותו של דה גרנמזון הייתה חיובית לחלוטין ומישל, שדגל באסטרטגיה של שמירה על פעולות הכוחות לאורך הגבול עם אלזס ולורן, הודח והוחלף כראש המטה של הצבא הצרפתי על ידי ז'וזף ז'ופר שחייב את המפקדים להעניק פריבילגיה למתקפה.
הוא גם הטיל על תוכנית XVII לשלב פלישה צרפתית מיידית לאלזס-לורן.
ז'ופר נתמך מאוד על ידי ריימונד פואנקרה שהיה נשיא הרפובליקה, בחירתו ב-1913 נעזרה בשני מיליון פרנק של שוחד רוסי לעיתונות הצרפתית.
פואנקרה צפה מלחמה בעוד שנתיים והודיע שכל מאמציו היה להתכונן אליה.
הסבר על תבוסתה של צרפת ב-1870 כתוצאה מהסחף שלה לעבר רוח של הגנה התחיל להיות מוצג כדרך להחזיר את המחוזות האבודים באמצעות התגברות על תותחים מודרניים ארוכי טווח וארטילריה ברצון ובעוז רוח.
תורתו התקבלה בתקיפות והפכה לתורה השלטת בצבא הצרפתי עד סוף 1911, כאשר דה גרנמזון זכה בקידום לקולונל ופיקוד על רגימנט הרגלים ה-153. מתיחה של אדמון ביאה (שטען בכזב שמצא את תוכנית המלחמה הגרמנית מתחת למושב ברכבת) התקבלה ברווחה, והקו הצרפתי לאורך הגבול הבלגי ננטש על ידי ז'ופר בתחילת פעולות האיבה.
בלחימה של אוגוסט 1914 נפצע דה גרנמזון שלוש פעמים תוך 24 שעות.
האבדות העצומות והעדר הרווחים במהלך החודשים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה כתוצאה מהתקפות גסות על לורן יצרו אקלים פסימי של דעת הקהל, בעוד מותם של כל כך הרבה מהקצינים הצעירים הטובים והנחושים ביותר בצבא נמשך זמן רב והביא להשפעות מזיקות.
המתנצלים על נטיותיו הגרועות של ז'ופר בחודש הראשון של המלחמה הצביעו על חוסר מודיעין מועיל על כוונותיה של גרמניה כלפי ורדן, אך מישל פוטר בשל הצעה להגן על ורדן שצפתה נכון את תוכנית שליפן.
בינואר 1915 נמשכה העלייה המטאורית של דה גרנמזון, כאשר קיבל קידום לדרגת גנרל דה דיוויזיה, וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-53. הוא נהרג בפעולה בחודש הבא באזור סואסון.
לאחר שניגן שנים רבות עם תזמורת Hallé, הוא הקים את התזמורת הסימפונית מרסיסייד.
כהן הציג קונצרטים חינם לכוחות המזוינים בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן ניצח על התזמורת הסימפונית של ארץ ישראל במשך שלוש עונות לפני שחזר לבריטניה.
כהן נולד בליברפול, אנגליה, והתאמן בקולג' למוזיקה של ליברפול ובמכללה המלכותית למוזיקה של מנצ'סטר.
לאחר שירות מעבר לים במלחמת העולם הראשונה, הוא הצטרף לתזמורת Hallé.
ב-1932 הקים את התזמורת הסימפונית מרסיסייד, שלימים היוותה את הבסיס לתזמורת הקבועה של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, שכהן היה מנצח אורח תדיר שלה.
ב-1935 מונה למנהל המוזיקלי לעונה בהרוגייט על ידי הרשויות העירוניות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, כהן ביצע קונצרטים חינם לאנשי הכוחות המזוינים באולם סנט ג'ורג' בליברפול.
סולנים איתם עבד בתקופה זו כללו את מורה לימפאני, קליפורד קרזון ואיילין ג'ויס.
כהן ניצח על התזמורת הסימפונית ארץ ישראל, שקדמה לתזמורת הפילהרמונית הישראלית, במשך שלוש עונות לאחר מלחמת העולם השנייה.
הקונצרט הראשון שלו בירושלים, ב-7 במאי 1945, עלה במקביל להכרזה על כניעת גרמניה.
הוא חיבר תוכניות של כמה יצירות באנגלית, כולל וריאציות האניגמה של אלגר, שהושמעו לא רק בשלוש הערים המרכזיות ירושלים, חיפה ותל אביב, אלא בחלק מהיישובים החקלאיים.
תוכניות מאוחרות יותר שלו כללו את הסרנדה לכלי מיתר של אלגר, Tintagel של Bax ו- On Hearing the First Cuckoo in Spring של פרדריק דליוס.
הסימפוניות בתוכניותיו כללו את הפנר של מוצרט, הרביעי של צ'ייקובסקי, העולם החדש של דבוז'אק, הקלאסי של פרוקופייב, החמישי של בטהובן והרביעי של ברהמס.
כהן נפטר בליברפול בשנת 1956 בגיל 62.
לואי חלף הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מכבי נתניה מליגת העל.
בעבר שיחק בקבוצת מכבי בני ריינה מליגת העל.
חלף התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של עירוני נשר.
בגיל 13 עבר לבית"ר חיפה וכעבור שלוש שנים חזר לנשר.
ב-16 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגה א' צפון בהפסד 0–1 להפועל אום אל-פחם.
ב-29 במרץ 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–3 נגד הפועל אסי גלבוע.
בקיץ הושאל להפועל עכו מהליגה הלאומית, אך רשם במדיה רק שלוש הופעות ובמרץ חזר לנשר ששיחקה אז בליגה ב'.
עד לסיום העונה רשם 14 הופעות וכבש שישה שערים.
ב-23 באוגוסט 2021 חתם במכבי בני ריינה.
בעונתו הראשונה בקבוצה רשם 24 הופעות בכולן עלה כמחליף והיה שותף לעלייה ההיסטורית של המועדון לליגת העל לראשונה בתולדותיו.
בליגת העל, מעמדו של חלף השתפר ואף פתח בכמה משחקים.
ב-3 באוקטובר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בדקה ה-94 בניצחון 3–2 נגד בית"ר ירושלים.
ב-20 ביוני 2024 חתם ב-UTA ארד מליגת העל הרומנית.
ב-22 באוגוסט, כחודשיים וקצת לאחר מכן, שוחרר מקבוצה הרומנית וחתם לשנתיים במכבי נתניה בהעברה חופשית.
לואי מאפוטה הוא כדורגלן מהרפובליקה המרכז-אפריקאית המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת גנגאן מליגת המשנה הצרפתית ובנבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
מאפוטה שיחק במועדונים AS סנט-אואן-ל'אומון, USM סנליס, שאמבלי ו-RC גראס מהליגות הנמוכות בצרפת, ופאנסראיקוס מליגת המשנה היוונית.
ב-21 באוגוסט 2020 חתם מאפוטה בנשאטל גזמאקס מליגת המשנה השווייצרית.
הוא ערך 52 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 21 שערים.
ב-19 בינואר 2022 הושאל מאפוטה למץ מליגת העל הצרפתית עד לתום עונת 2021/2022. ב-23 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לניס במסגרת המחזור ה-22 בליגה.
ב-20 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 6-1 לסטאד רן במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
בסך הכל ערך 15 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-1 ביולי 2022 חתם מאפוטה בקווילי-רואן מליגת המשנה הצרפתית.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, במהלכה ערך 34 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים.
ב-12 ביולי 2023 חתם באמיין מליגת המשנה הצרפתית.
ב-27 במרץ 2017 ערך מאפוטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית, בהפסד 2-1 לנבחרת גמביה במשחק ידידות.
לואי פסטר היה כימאי וביולוג צרפתי שנודע בזכות תרומתו לעקרונות החיסון, התסיסה והפיסטור, ולהבנת כיראליות בכימיה וביסוס.
פסטר זכור בזכות פריצות הדרך הבולטות שהשיג בחקר המחלות ובמניעתן בזכות תרומתו לתאוריית מחלות מחיידקים שנחשבת לאחת מפריצות הדרך הגדולות ביותר של המדע.
התגליות שלו ושל ממשיכי דרכו הצילו חיים של מיליוני אנשים בכל שנה מאז תקופתו ועד היום.
הוא הקטין את התמותה מזיהומים בלידה ויצר את החיסונים הראשונים עבור המחלות כלבת וגחלת.
הניסויים והתגליות שלו בתחום הרפואה הניבו ביסוס חזק, פרסום ותמיכה לתאוריית מחלות מחיידקים שטוענת כי חלק מהמחלות נגרמות בידי חיידקים ווירוסים.
הצלחה תאוריה זו הובילה לפיתוח של מיקרוביולוגיה קלינית, ואת יישומה ברפואה המודרנית שאפשרה מניעה וטיפול במחלות מידבקות רבות שבעבר גרמו למותם של ילדים ומבוגרים בכל העולם.
בציבור הרחב הוא זכור כיום גם בזכות תרומתו לטכנולוגיות טיפול בחלב, ביין ובמוצרים נוספים כדי למנוע זיהום במזון על ידי חיידקים, תהליך שכיום קרוי פסטור, על שמו.
הוא נחשב לאחד משלושת המייסדים של הבקטריולוגיה, יחד עם רוברט קוך ופרדיננד כהן, וידוע כ"אבי המיקרוביולוגיה".
פסטר אחראי להפרכת תאוריית הבריאה הספונטנית.
הוא ביצע ניסויים שהראו כי ללא מקור זיהום, מיקרואורגניזמים אינם יכולים להתפתח במצע כלשהו.
בחסות האקדמיה הצרפתית למדעים, הוא הדגים כיצד בצלוחיות מעוקרות וחתומות אין מתפתחים חיים, אך בצלוחיות מעוקרות ופתוחות יכולים להתפתח מיקרואורגניזמים.
באמצעות שימוש בבקבוק בעל פייה מעוקלת דמוית צוואר ברווז, הדגים כי חשיפה לאבק שמצוי באוויר (ונושא מיקרואורגניזמים) מעודדת צמיחת מיקרואורגניזמים, אך חשיפה לאוויר עצמו ללא אבק זה, מותירה את המצע נקי מחיידקים.
אף שפסטר אינו הראשון שהציע את תאוריית החיידקים, הוא פיתח אותה, ניהל ניסויים שהדגימו בצורה ברורה את תקפותה, והצליח לשכנע את רוב המדענים באירופה בנכונותה.
לואי פסטר נולד בשנת 1822 בעיר דול שבצרפת, בן למשפחה קתולית ענייה שהפרנסה מבורסקאות.
הוא היה בנם השלישי של ז'אן פסטר ואשתו.
ב-1827, עברה משפחתו לעיירה ארבואה ("Arbois") שבמזרח צרפת, ובשנת 1831 בהיותו בן 8, הוא החל ללמוד בבית ספר עממי בתור התלמיד הכי צעיר.
פסטר היה תלמיד בינוני בשנות לימודיו הראשונות והתעניין בעיקר בציור ודיג, הוא צייר ציור פסטל רבים ודיוקנאות של הוריו, חבריו ושכניו.
פסטר למד בבית הספר התיכון בקולז' ד'ארבואה.
באוקטובר 1838, בהיותו בן 16, החל פסטר ללמוד ב-Institution Barbet שבפריז.
אולם לא עבר זמן רב, וגעגועיו לביתו היו רבים עד כי עמד על סף משבר נפשי קשה, שהביא להחזרתו הביתה על ידי אביו.
לאחר מכן נרשם למכללה בבזאנסון הקרובה יותר לבית משפחתו.
וכשעבר בהצלחה את הבחינות בסוף לימודיו, קיבל תואר מומחה למדעים ב-1840 ותפקיד של עוזר הוראה.
בשנת 1842 קיבל תואר נוסף, מוסמך במדעים, אבל עם הישגים נמוכים בתחום הכימיה.
ניסיונו הראשון להתקבל לאקול נורמל סופרייר בשנת 1842 נכשל, והוא הצליח בכך רק בשנת 1843. בשנת 1845 קיבל מהמוסד היוקרתי תואר בוגר במדעים.
בשנת 1846 קיבל משרת פרופסור לפיזיקה ב-Collège de Tournon במחוז ארדש, אך אחד ממוריו, Antoine Jérôme Balard רצה אותו בחזרה ב'אקול נורמל סופרייר' כעוזר בקורסים בכימיה.
פסטר הצטרף לבאלרד והחל את המחקר שלו בתחום הקריסטלוגרפיה.
ב-1847 הוא הגיש שתי עבודות דוקטורט, האחת בכימיה והשנייה בפיזיקה.
במהלך מחקרו הופנתה התעניינותו של פסטר למדע הגבישים.
ב-1848 גילה תגלית בעלת ערך רב בתחום זה, שזיכתה אותו באות לגיון הכבוד הצרפתי: הבדלים במבנה גבישי בין שני האננטיומרים של חומצה טרטרית.
תגלית זו הביאה להתפתחות הסטריאוכימיה ולהבנת תכונת הכיראליות של מולקולות מסוימות.
בשנת 1849, בהיותו רק בן 27, מונה פסטר לפרופסור לכימיה באוניברסיטת שטרסבורג.
שם החל בחקירותיו בשטח התסיסות.
בתקופה זו הכיר את מארי לורן, בתו של רקטור האוניברסיטה, ונשא אותה לאישה לאחר כמה חודשים של חיזור.
מארי ליוותה את הקריירה המדעית של בעלה וסייעה לו בעבודת המחקר שלו.
לפסטר ולמריה נולדו חמישה ילדים, אך רק שניים מתוך ילדיהם הגיעו לבגרות, שכן שלושת ילדיהם האחרים מתו ממחלות מידבקות - דבר שלא היה חריג במיוחד בתקופה זו.
בתם הבכורה, ז'אן, נולדה בשנת 1850. היא נפטרה מטיפוס בגיל 9, בזמן שלמדה בפנימיית ארבואה בשנת 1859. בשנת 1865 נפטרה קמיל, בת שנתיים, בשל גידול בכבד.
זמן קצר לאחר מכן החליטו הוריה להחזיר את ססיל הביתה מהפנימייה, אך גם היא נפטרה מטיפוס ב־23 במאי 1866, בגיל 12. טרגדיות אלה נתנו מוטיבציה לפסטר לחקור כיצד ניתן לרפא מחלות מידבקות.
רק ז'אן־בטיסט (נולד ב־1851) ומארי־לואיז (נולדה ב־1858) הגיעו לבגרות.
ז'אן־בטיסט שירת כחייל במלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1854 מונה לפרופסור ומנהל אוניברסיטת ליל.
ב-1856 מדע הבקטריולוגיה היה עדיין בחיתוליו, שעה שפסטר החל במחקרו על תסיסה של יין ובעיות שהיו בתהליך וגרמו ליצרנים נזקים עקב תנאים לא ידועים שגרמו להחמצת היין.
ב-1857 הגיע למסקנה כי תהליך התסיסה אינו תהליך כימי פשוט (כפי שחשבו לפניו) אלה מעורבים בו שמרים.
הוא גם הסיק כי בתנאים הלא נכונים התהליך לא יתקיים וכי בעקבות זיהום חיידקי היין יתסוס.
ב-1857, לאחר כ-8 שנות הוראה בשטרסבורג ותקופה קצרה באוניברסיטת ליל, מונה פסטר לחוקר ומנהל הלימודים המדעיים באקול נורמל סופרייר, שם עבד במשך שלושים שנה.
במקום זה ביצע פסטר כמה מהתגליות המדעיות החשובות ביותר במאה ה-19.
במחקר מוקדם על הגורמים למחלות מסוימות, בשלהי שנות ה־60 של המאה ה־19, הצליח פסטר לזהות את הגורם למכת הענק שהכתה בתולעי המשי – שהיוו אז בסיס חשוב לתעשיית המשי של צרפת.
למרבה ההפתעה, הוא גילה שהאשמים אינם מיקרו־אורגניזם אחד, אלא שניים.
למרות טעויות שביצע בתחום הוא הצליח לצמצם את התחלואה.
עם זאת, פסטר לא הקדיש את עצמו באופן מלא לחקר מחלות עד סוף שנות ה־1870, לאחר שורה של אירועים מטלטלים שזעזעו את חייו ואת חיי צרפת.
בשנת 1868, באמצע מחקריו על תולעי המשי, הוא לקה בשבץ מוחי שגרם לשיתוק חלקי בצדו השמאלי.
זמן קצר לאחר מכן, ב־1870, צרפת ספגה תבוסה משפילה מידי הפרוסים, והקיסר נפוליאון השלישי הודח.
למרות זאת, פסטר הצליח להשלים עם הממשלה החדשה את המשא ומתן שהחל מול הקיסר.
הממשלה הסכימה לבנות עבורו מעבדה חדשה, לפטור אותו מתפקידים מנהליים והוראתיים, ולהעניק לו פנסיה ותשלום מיוחד, כדי לאפשר לו להקדיש את כל מרצו לחקר מחלות.
בשנת 1877 החל פסטר לחקור את כולרת העופות והצליח לפתח נגדה חיסון.
בשנת 1881 פיתחו פסטר ועוזריו במעבדה חיסון נגד הגחלת ובכך פתח את הדרך לפיתוח חיסונים שנוצרו באופן מבוקר ומלאכותי במעבדה, ופתח את הדרך לפיתוח חיסונים למחלות רבות נוספות.
פסטר עזר לפתח חיסון לכלבת בעזרת ניסויים רבים, עד אז המחלה הרגה 100 אחוז מהחולים שנדבקו בה.
הניסוי המוצלח הראשון בחיסון נגד כלבת בוצע בילד חולה ב-6 ביולי 1885.
בשנת 1887 הוא ייסד את מכון המחקר הרפואי הנושא את שמו: מכון פסטר ועמד בראשו עד למותו.
השבץ משנת 1894 פגע קשות בבריאותו של פסטר; הוא נפטר בשנת 1895 כשהוא מוקף בבני משפחתו, תלמידים וידידים נאמנים.
בעבודתו המוקדמת של פסטר ככימאי, שהחלה באקול נורמל סופרייר ונמשכה בשטרסבורג ובליל, הוא בחן את התכונות הכימיות, האופטיות והקריסטלוגרפיות של קבוצת תרכובות הידועות כטרטרטים .
ב־1848 הוא פתר בעיה הנוגעת למהותה של חומצה טרטרית.
תמיסה של תרכובת זו שמקורה ביצורים חיים סובבה את מישור הקיטוב של האור העובר דרכה.
התופעה המוזרה הייתה שחומצה טרטרית שיוצרה בסינתזה כימית לא הפגינה תופעה זו, אף שתגובותיה הכימיות והרכבה היסודי היו זהים.
פסטר הבחין כי לגבישים של טרטרטים יש פאות קטנות, ואז גילה שבתערובות רצימיות של טרטרטים, מחצית מהקריסטלים "ימניים" ומחצית "שמאליים".
בתמיסה, התרכובת הימנית הייתה דקסטרורוטטורית, ואילו השמאלית הייתה לוורוטטורית.
פסטר קבע שהפעילות האופטית קשורה לצורת הקריסטלים, וכי הסידור הפנימי הא-סימטרי של מולקולות התרכובת הוא הגורם לסיבוב האור.
הטרטרטים (2R,3R) ו-(2S,3S) היו איזומריים – תמונות מראה לא חופפות זה של זה.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה הוכחה כיראליות מולקולרית, וכן ההסבר הראשון לאיזומריה.
יש היסטוריונים הרואים בעבודה זו של פסטר את "התרומה העמוקה והמקורית ביותר שלו למדע" ואת "התגלית המדעית המשמעותית והמקריות ביותר שלו".
פסטר החל להתעניין בתסיסה בזמן עבודתו באוניברסיטת ליל.
בשנת 1856 פנה אליו יצרן יין מקומי, מר ביגו (M.
Bigot), שבנו היה אחד מתלמידיו של פסטר, וביקש את עצתו לגבי בעיות בהפקת אלכוהול מסלק ובעיות החמצה.
פסטר פתח את מחקרו בנושא בכך שחזר ואישר את ממצאיו של תאודור שוואן, שהראה עשור קודם לכן שהשמרים הם יצורים חיים.
על פי חתנו, רנה ואלרי־ראדו (René Vallery-Radot), באוגוסט 1857 שלח פסטר מאמר על תסיסת חומצת החלב לחברת המדעים של ליל, אך המאמר נקרא רק שלושה חודשים לאחר מכן.
לאחר מכן פורסם מזכר ב־30 בנובמבר 1857. במזכר פיתח פסטר את רעיונותיו וטען: "כוונתי להראות שכמו שיש תסיסת אלכוהול – שמרי הבירה – המצויה בכל מקום שבו סוכר מתפרק לאלכוהול ולחומצה פחמתית, כך יש גם תסיסת חומצת חלב, שמרים לקטיים מיוחדים, שנמצאים תמיד כאשר סוכר הופך לחומצת חלב."
מזכרו על תסיסת האלכוהול פורסם במלואו בשנת 1858. הכימאים ינס יאקוב ברצליוס ויוסטוס פון ליביג טענו כי תסיסה נגרמת כתוצאה מהתפרקות כימית (אנ-ארובית).
פסטר הראה שתיאוריה זו שגויה, וכי השמרים הם שאחראים לתהליך התסיסה המייצר אלכוהול מסוכר.
הוא גם הראה שכאשר מיקרואורגניזם שונה מזהם את היין, נוצרת חומצת חלב – מה שגורם להחמצת היין.
בשנת 1861 הבחין פסטר שכמות הסוכר המתסיסה לכל חלק של שמרים קטנה יותר כאשר השמרים נחשפים לאוויר.
שיעור התסיסה הנמוך יותר בנוכחות חמצן נקרא לימים "אפקט פסטר" .
אחד מהשיגיו החשובים הוא הפרכת תאוריית הבריאה הספונטנית.
תאוריה זו הייתה קיימת מזה כ-2000 שנה, וקודמה בידי אריסטו, שערך והרחיב עבודות של פילוסופים קודמים ותאוריות מוקדמות על היווצרות החיים.
בעקבות ניסויי התסיסה שלו, הדגים פסטר שזג הענבים הוא המקור הטבעי לשמרים, וכי ענבים ומיץ ענבים שעברו עיקור אינם תוססים כלל.
הוא הוציא מיץ ענבים מתחת לקליפה באמצעות מחטים מעוקרות, וכיסה ענבים בבד סטרילי.
בהתאם לתחזית שלו, בשני הניסויים בכלים שעברו סטריליזציה לא נוצר יין.
ממצאיו ורעיונותיו עמדו בניגוד לרעיון המקובל עד לאותו זמן של בריאה ספונטנית ותומרי התאוריה ביקרו את רעיונותיו וממצאיו.
הוא ספג ביקורת חריפה במיוחד מפליקס ארשימד פושה , חוקר טבע ומנהל המוזיאון להיסטוריה של הטבע ברואן .
כדי לישב את המחלוקת בין שני המדענים הבולטים, הציעה האקדמיה הצרפתית למדעים את פרס אלמבר בסך 2,500 פרנק, שהיה אז סכום גבוה, למי שיוכל להדגים באמצעות ניסוי אם התיאוריה נכונה או שגויה.
פושה טען שהאוויר בכל מקום יכול לגרום להיווצרות ספונטנית של יצורים חיים בנוזלים.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא ביצע ניסויים וטען שהם מהווים הוכחה לבריאה ספונטנית.
החוקרים האיטלקיפ פרנצ'סקו רדי ולאדזרו ספלנצאני סיפקו ראיות במאמצות ניסויים נגד בריאה ספונטנית.
הניסוי של רדי על זבובים הפריך את התאוריה ביחס לזבובים כבר במאה ה-17. ניסויי ספלאנצאני משנת 1765 רמזו שהאוויר מזהם מרקים בחיידקים.
בשנות ה־60 של המאה ה־19, פסטר חזר על ניסויים אלו, אך פושה דיווח על תוצאה שונה לאחר שהשתמש בציר אחר.
פסטר ביצע שורה של ניסויים כדי להפריך את הבריאה הספונטנית.
הוא הניח נוזל מרותח בכלי, והכניס לכלי אוויר חם.
לאחר שסגר את הכלי לא גדלו בו מיקרואורגניזמים.
בניסוי אחר, כאשר פתח כלים שהכילו נוזל מרותח, נכנס אבק לכלים וגרם לצמיחת אורגניזמים בחלקם.
פסטר ערך חלק מהניסויים שלו סמוך לפסגות הרים.
מספר הכלים שבהם הופיעה צמיחת מיקרואורגניזמים היה נמוך יותר בגבהים גבוהים, מה שהראה שבאוויר בגבהים גבוהים יש פחות אבק ופחות אורגניזמים.
פסטר השתמש גם בבקבוקים בעלי "צוואר ברבור" שהכילו מצע מזון נוזלי שעבר חיטוי: צורה זה אפשרה לאוויר להיכנס לכלי דרך צינור ארוך ומתעקל, ודבר זה גרם לכך שחלקיקי האבק נדבקו לדפנותיו, לא הגיעו למצע המזון וכך הוא נותר סטרילי.
לא צמחה כל תרבית חיידקים בנוזלים אלה.
אם הסירו את הצינור המעוקל או הטו הבקבוקים כך שהנוזל ייגע בדפנות הצוואר המזוהמות באבק שנושא חיידקים כן גדלה תרבית חידקים.
הדבר הוכיח שהאורגניזמים החיים שצמחו בנוזלים הגיעו מבחוץ, על גבי אבק, ולא נוצרו ספונטנית מתוך הנוזל עצמו או מפעולתו של אוויר "טהור".
פסטר הפריך בכך את תאוריית הבריאה הספונטנית, וזכה ב-1862 בפרס אלמבר הכספי הגדול.
"לעולם לא תתאושש דוקטרינת הבריאה הספונטנית מהמכה האנושה של ניסוי פשוט זה.
אין נסיבה ידועה שבה ניתן לאשר שיצורים מיקרוסקופיים הופיעו בעולם ללא נבגים, ללא הורים הדומים לעצמם."
אלה היו בין הניסויים החשובים ביותר שהפריכו את תורת הבריאה הספונטנית.
פסטר נשא סדרה של חמישה דיווחים על ממצאיו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 1881, ואלה פורסמו ב־1882 תחת הכותרת:
("זיכרון על הגופיפים המאורגנים המצויים באטמוספירה: בחינה של תורת הבריאה הספונטנית").
מחקריו של פסטר הראו כאמור שצמיחת מיקרואורגניזמים היא הגורם לקלקול משקאות כמו בירה, יין וחלב.
משקבע זאת, המציא תהליך שבו מחממים נוזלים כגון חלב לטמפרטורה שבין 60 ל־100 מעלות צלזיוס.
פעולה זו חיסלה את רוב החיידקים והעובשים שהיו בנוזלים בלי לשנות יותר מדי את תכונות המשקה עצמו.
פסטר וקלוד ברנאר השלימו ניסויים על דם ושתן ב־20 באפריל 1862. פסטר רשם פטנט על התהליך ב־1865 במטרה להילחם ב"מחלת היין".
התהליך הזה מכונה כיום פיסטור, על שמו, ולימים הוחל גם על בירה וחלב.
ב־1866 פרסם פסטר את Études sur le Vin ("עיונים ביין") על מחלות היין, וב־1876 פרסם את Études sur la Bière ("עיונים בבירה") על מחלות הבירה.
בזמן שפסטר החל את מחקריו על תסיסה, וחיידקים המקלקלים מזונות שונים הוא אימץ השקפה בנוגע לסיבת המחלות.
הוא ומיעוט של מדענים אחרים סברו שמחלות נגרמות מפעילותם של מיקרואורגניזמים — תאוריית החיידקים כגורמי מחלות.
מתנגדיהם האמינו שמחלות, ובעיקר המחלות הקטלניות הגדולות, נובעות בראש ובראשונה מחולשה או מחוסר איזון במצבו הפנימי ובאיכותו של האדם או בעל החיים שנפגע.
זיהומי משקאות הובילו את פסטר להציע שיטות כיצד למנוע חדירה של מיקרואורגניזמים לגוף האדם, רעיון שהוביל את המנתח האנגלי ג'וזף ליסטר לפתח שיטות אנטיספטיות בניתוחים.
חקר מחלות של תולעי משי
בראשית המאה ה־19 הראה האיטלקי אגוסטינו בסי שמחלת המוסקארדין בתולעי המשי נגרמת מפטרייה המדביקה אותן.
מאז 1853 פגעו שתי מחלות – פברין ופלאשרי – בכמויות גדולות של תולעי משי בדרום צרפת, ועד 1865 הן גרמו להפסדים עצומים לחקלאים בתעשיית המשי.
בשנת 1865 נסע פסטר לעיר אלֶס ועבד שם חמש שנים, עד 1870.
תולעי משי שחלו בפברין היו מכוסות בקורפוסקלות (גופיפים).
בשלוש השנים הראשונות חשב פסטר שהגופיפים הם תסמין של המחלה.
בשנת 1870 הגיע למסקנה שהגופיפים הם הגורם לפברין (כיום ידוע שהגורם הוא פטריה מסוג מיקרוספורידיה ).
פסטר גם הראה שהמחלה עוברת בתורשה.
הוא פיתח שיטה למניעת פברין: לאחר שהנקבות הטילו את ביציהן, חלק מהן נכתשו לעיסה.
את העיסה בחנו במיקרוסקופ, ואם נמצאו גופיפים – הושמדו הביצים.
פסטר קבע שבקטריות גורמות למחלת הפלאשרי, אף שכיום מקובל שהגורם העיקרי הוא וירוסים.
הפצת הפלאשרי יכולה להיות מקרית או תורשתית.
שמירה על היגיינה יכלה למנוע הדבקה מקרית.
להטלת ביצים השתמשו בעשים שחללי העיכול שלהם לא הכילו את המיקרואורגניזמים הגורמים למחלה, וכך נמנעה הדבקה תורשתית.
הוא החל לחקור את כולרת העופות, והחליט לגדל בתרבית את החיידקים המחוללים את המחלה.
פסטר גילה שעופות שנדבקו בחיידקים מוחלשים שגודלו בתרבית פיתחו תסמינים קלים בלבד, בעוד שעופות שנדבקו בחיידקים רגילים, שאינם מוחלשים, מתו כמעט בוודאות.
את החיסון הראשון, נגד מחלת האבעבועות השחורות, פיתח הרופא האנגלי אדוארד ג'נר כבר בסוף המאה ה-18. ג'נר שם לב שנשים שעבדו בחליבת פרות לא נדבקו אבעבועות שחורות.
הוא חיסן מטופלים בנגיפים שהדביקו פרות.
החידוש של פסטר היה שהוא הצליח לגדל את החיידקים המוחלשים בתנאי מעבדה.
גילוי זה איפשר לפתח חיסונים נוספים.
מאבק במחלת הגחלת ופיתוח חיסון במעבדה
פסטר פיתח חיסון נגד גחלת (אנתרקס), מחלה שקטלה בתקופתו חיות משק רבות.
בעקבות הצלחתו עם כולרת העופות, פסטר יישם שיטת החיסון שפיתח עבור כולרת העופות כדי ליצור חיסון לגחלת (אנתרקס), שפגעה שקטלה בתקופתו חיות משק רבות.
בשנת 1877 הנחה פסטר את מעבדתו לגדל בתרבית את החיידקים מדמם של בעלי-חיים נגועים, לאחר גילוי החיידק על-ידי רוברט קוך.
כאשר בעלי-חיים הודבקו בחיידק, התפתחה אצלם מחלת הגחלת, מה שהוכיח שהחיידק הוא הגורם למחלה.
הרבה בקר מת בשנים אלה ממחלת הגחלת ב"שדות מקוללים".
פסטר שמע שכבשים שמתו מאנתרקס נקברו בשדות הללו.
הוא שיער שתולעי אדמה עשויות להביא את החיידקים אל פני הקרקע.
הוא מצא חיידקי גחלת בהפרשות של תולעי אדמה, ובכך אושש את ההשערה שלו.
הוא המליץ לחקלאים שלא לקבור את בעלי-החיים המתים בשדות.
התעניינותו של פסטר בפיתוח חיסון לגחלת התעצמה מאוד כאשר ב־12 ביולי 1880 אנרי בולה הקריא בפני האקדמיה הצרפתית למדעים דו"ח מאת הנרי טוסן, וטרינר שלא היה חבר באקדמיה.
טוסן פיתח חיסון לגחלת על-ידי הריגת Bacilli בחימום ל־55 מעלות צלזיוס במשך 10 דקות.
הוא ניסה את החיסון שלו על שמונה כלבים ו־11 כבשים - מחציתם מתו לאחר הזריקה.
זו לא הייתה הצלחה גדולה.
כששמע על כך, כתב פסטר מיד לאקדמיה כי הוא אינו מאמין שחיסון המבוסס על חיידקים מתים יכול לעבוד, וכי טענתו של טוסן "מערערת את כל הרעיונות שהיו לי על וירוסים, חיסונים וכדומה".
בעקבות ביקורתו של פסטר, טוסן עבר להשתמש בחומצה קרבולית (פנול) להמתת חיידקי הגחלת ובדק את החיסון על כבשים באוגוסט 1880. פסטר חשב שחיסון מסוג זה, המבוסס על חיידקים מומתים, אינו אמור לעבוד — שכן האמין שחיידקים מוחלשים "צורכים" את חומרי התזונה שהחיידק החי זקוק להם כדי להתרבות.
הוא סבר שחמצון החיידקים, כאשר הם נשארים בתרבית לאורך זמן, הופך אותם לפחות אלימים.
עם זאת, מעבדתו של פסטר גילתה שחיידקי הגחלת אינם נחלשים בקלות על־ידי גידול באוויר, משום שהם יוצרים נבגים – בניגוד לחיידק כולרת העופות.
בתחילת 1881 גילו במעבדה שגידול חיידקי גחלת בטמפרטורה של כ־42 מעלות צלזיוס מונע מהם לייצר נבגים, ופסטר תיאר את השיטה הזו בנאום שנשא בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ב־28 בפברואר.
ב־21 במרץ, למרות תוצאות לא עקביות, הוא הודיע על הצלחה בחיסון כבשים.
בעקבות ההודעה הציע הווטרינר היפוליט רוסינול (Hippolyte Rossignol) שחברת החקלאות של מֶלוּן תארגן ניסוי לבדיקת החיסון של פסטר.
פסטר חתם על הסכם לקבל את האתגר ב־28 באפריל.
עוזריו של פסטר, רוּוֹ (Roux) ורְשַמְבֶּרְלָן (Chamberland), שהוטל עליהם לבצע את הניסוי, חששו מאמינותו הנמוכה של החיסון המוחלש, ולכן רשמברלן הכין בחשאי חיסון חלופי באמצעות המטרה כימית.
מבלי לחשוף את שיטת ההכנה לאיש מלבד פסטר, ביצעו רוּוֹ ורשמברלן את הניסוי הפומבי במאי בפוּיְי־לֶה־פוֹר שבחבל איל-דה-פראנס.
58 כבשים, שני עיזים ו־10 פרות שימשו בניסוי; ב־5 וב־17 במאי 1881, מחציתם קיבלו את החיסון בעוד שהמחצית השנייה לא טופלה.
ב־31 במאי הזריקו רוּוֹ ורשמברלן לבעלי־החיים תרבית טרייה ואלימה של חיידקי הגחלת.
התוצאה הרשמית נצפתה ונותחה ב־2 ביוני בנוכחות יותר מ־200 צופים, כשפסטר עצמו נוכח.
התוצאות היו כפי שפסטר העז לנבא: "הנחתי ששש הפרות המחוסנות לא יחלו קשות, בעוד ארבע הפרות שלא חוסנו ימותו, או לפחות יחלו קשות." ואכן, כל הכבשים והעזים המחוסנים שרדו, בעוד שאלה שלא חוסנו מתו או גססו לעיני הקהל.
בדו"ח שהגיש לאקדמיה הצרפתית למדעים ב־13 ביוני 1881 כתב פסטר:
פסטר לא חשף ישירות כיצד הוכן החיסון במבחן בפוּיְי־לֶה־פוֹר.
אף שדיווחו תיאר אותו כחיסון "חי", מחברות המעבדה שלו מראות שבעצם השתמש בחיסון שמבוסס על חיידקים מומתים באשלגן דיכרומט – לפי השיטה שפיתח רשמברלן, הדומה מאוד לשיטתו של טוסן.
הרעיון שצורה מוחלשת של מחלה מעניקה חסינות בפני הגרסה האלימה שלה לא היה חדש; הדבר היה ידוע זמן רב לגבי אבעבועות שחורות.
הזרקת נגיף האבעבועות (וריאולציה) גרמה למחלה קלה בהרבה ושיעור תמותה נמוך בהרבה ביחס להדבקה טבעית.
אדוארד ג'נר חקר בסוף המאה ה־18 את השימוש באבעבועות הבקר (וַקְסִינִייָה) ליצירת חסינות צולבת בפני אבעבועות שחורות, ובראשית המאה ה־19 החיסון התפשט ברוב אירופה.
ההבדל בין חיסון האבעבועות לבין חיסון הגחלת או כולרת העופות היה שאת שתי המחלות האחרונות ניתן היה להחליש באופן מלאכותי במעבדה – ולכן לא היה צורך למצוא בטבע גרסה מוחלשת של הגורם למחלה..
פיתוחם של מחוללי־מחלה מוחלשים באופן מלאכותי על־ידי פסטר חולל מהפכה במחקר מחלות זיהומיות, ופסטר העניק למחלות המוחלשות הללו את השם הכללי "חיסונים", לכבוד גילויו של ג'נר.
פסטר עזר לפתח חיסון לכלבת בעזרת ניסויים רבים; הניסוי המוצלח הראשון בוצע בילד חולה ב-6 ביולי 1885. בעקבות הצלחתו, הגיעו אליו פניות מרחבי אירופה של אנשים שננשכו על ידי חיות משוטטות.
מספר מושגים במדע ובתעשייה קרויים על שם פסטר ביניהם:
פסטור - תהליך חימום משקאות כמו יין בירה וחלב, עד קרוב לטמפרטורת הרתיחה ומקורר במהירות, במטרה להרוג פתוגנים בנוזל מבלי לפגוע בטעמו או בערכו התזונתי.
התהליך מאריך את חיי המדף של המזון.
אפקט פסטר - תופעה שבה נוכחות חמצן מעכבת תסיסה (כמו ייצור אתנול בשמרים) וגורמת לתאים לעבור לנשימה אירובית, שמפיקה יותר אנרגיה (ATP)
נקודת פסטר נקודה בה רמת חמצן של כ־0.3% מנפח האוויר והיא הסף שמעליו מיקרואורגניזמים פקולטטיביים — כאלה היכולים להתקיים גם עם חמצן וגם בלעדיו — עוברים מתסיסה לנשימה אירובית.
פיפטת פסטר - מכשיר המשמש להעברת כמויות קטנות של נוזלים.
Pasteur–Chamberland filter - מסנן מים שהומצא בשנות ה-80 של המאה ה-19.
מכון פסטר בפריז ממשיך עד היום במפעל בו החל לואי פסטר, בפיתוח חיסונים ותרופות למחלות.
בנוסף קיימים מכוני לואי פסטר נוספים - בקוריאה הדרומית , אלג'יר, וייטנאם ואיראן .
"רשת פסטר" היא רשת של 32 מוסדות מחקר ב-25 מדינות.
אוניברסיטת לואי פסטר בשטרסבורג נקראת על שמו.
כמו כן, בתי הספר ליסֵה פסטר בנייוי־סיר־סן בצרפת וליסֵה לואי פסטר בקלגרי, אלברטה, קנדה ובתי ספר תיכון רבים ברחבי העולם.
בדרום אפריקה קיימים בתי החולים הפרטיים "לואי פסטר" בפרטוריה ו"Life Louis Pasteur" בבלומפונטיין.
גם בית החולים האוניברסיטאי לואי פסטר בעיר קושיצה, סלובקיה, נושא את שמו.
מכון פסטר (ירושלים) שנוסד בשנת 1913 על ידי הד"ר אריה בעהם לצורך מניעה וטיפול בכלבת, באבעבועות שחורות, במחלות זיהומיות אחרות וייצור חיסונים היה קרוי על שמו.
המכון פעל עד שנות ה-40 של המאה ה-20.
מוזיאון פסטר נמצא במכון פסטר בפריז.
חצי האי פסטר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
וכן האי פסטר ב אנטארקטיק והר פסטר בניו זילנד.
קיים מכתש פסטר בירח , מכתש נוסף על שמו במאדים וכן אסטוריד על שמו.
במקומות רבים ברחבי העולם קרויים רחובות על שמו.
שדרות פסטר בסייגון, וייטנאם, הן מהרחובות היחידים בעיר ששימרו את שמם הצרפתי.
גם שאנז לואי פסטר באזור הרפואי-אקדמי לונגווד בבוסטון נקרא על שמו, בהתאם למנהג הצרפתי שבו המילה "שדרה" קודמת לשם המוקדש.
בתל אביב יפו רחוב לואי פסטר נמצא בסמוך לנמל יפו.
בשנת 1936 הופק הסרט "סיפורו של לואי פסטר" בכיכובו של השחקן פול מוני
פסל של פסטר ניצב בבית הספר התיכון סן רפאל שבסן רפאל, קליפורניה.
דיוקן ברונזה שלו נמצא בקמפוס הצרפתי של המרכז הרפואי קייזר פרמננטה בסן פרנסיסקו; הפסל עוצב בידי הארייט ג.
בשנת 1995, במלאת מאה שנה למותו של פסטר, נוסדה מדליית אונסק"ו/מכון פסטר היא מוענקת אחת לשנתיים "כהוקרה על מחקר מצטיין בעל תרומה משמעותית לבריאות האדם".
האקדמאי הצרפתי אנרי מונדור אמר: "לואי פסטר לא היה רופא ולא היה מנתח, אך איש לא עשה למען הרפואה והכירורגיה כמוהו."
לואי קאהן היה אדריכל אמריקאי יהודי נודע, מחשובי האדריכלים המודרניסטים האמריקאים.
זוכה מדליית הזהב המלכותית מטעם המכון המלכותי לאדריכלים בריטים ומדליית הזהב של המכון האמריקאי לאדריכלים.
קאהן נולד לבלה רבקה לבית מנדלוביץ' וללייב שמואלובסקי בפרנו, אסטוניה, אז חלק מן האימפריה הרוסית, במשפחה ענייה.
בינקותו עברו הוריו לקורסארה שבאי היומאה.
בשנת 1906 היגרה המשפחה לארצות הברית, בגלל חשש האב מפני גיוסו לצבא הרוסי.
בשנת 1914 קיבל אזרחות אמריקנית ובשנה שלאחר מכן שינה האב את שמו ל"לאופולד קאהן".
לואי הצעיר נאלץ לעזור בפרנסת המשפחה, תחילה במכירת ציורים שלו ומאוחר יותר בנגינה בפסנתר באולמות ראינוע.
את הכשרתו קיבל לואי קאהן באוניברסיטת פנסילבניה, שם נלמד מקצוע האדריכלות במתכונת שמרנית ובהתאם למסורת אדריכלות האמנויות היפות (Beaux-Arts).
לאחר סיום לימודיו ב-1924 פנה לעבוד כשרטט במשרד מקומי.
ארבע שנים לאחר מכן יצא לסיור אדריכלי באירופה, בו התרשם בעיקר מביצורים מימי הביניים, ביניהם חומות העיר קרקסון בצרפת ומבצרים עתיקים אחרים בסקוטלנד.
בשנת 1932 הקים קאהן יחד עם חברו האדריכל דומיניק ברנינגר את "קבוצת המחקר האדריכלי" (ARG), לשם "מחקר קבוצתי של שיכון ופינוי שכונות עוני".
הקבוצה הייתה למעשה חבורה רופפת של אדריכלים צעירים, רובם מובטלים.
חברי הקבוצה התעניינו באוונגרד האירופאי ובאג'נדות חברתיות פופוליסטיות, והיו מחסידי הסגנון הבינלאומי שעשה אז את צעדיו הראשונים בארצות הברית.
התוכניות שהוליד הפרויקט המרכזי של הקבוצה לא מומשו, כולל תוכנית הדיור הציבורי של קאהן שהוגשה לרשות העבודות הציבוריות, והקבוצה התפרקה פחות משלוש שנים לאחר הקמתה.
בשנים הבאות השתתף קאהן בפרויקטים שונים, חלקם הגדול שיכונים ומבני דיור ציבורי שתכנן עבור רשות השיכון של פילדלפיה.
בין השאר שיתף פעולה עם אדריכלים דוגמת ג'ורג' האו, מחלוצי הסגנון הבינלאומי בארצות הברית, ואוסקר סטורונוב, איתו קיים שותפות פורה שנמשכה בין 1942 ל-1947.
ב-1947 החל קאהן את קריירת ההוראה שלו במשרת הוראה באוניברסיטת ייל.
ב-1950 נסע קאהן לרומא ושהה באקדמיה האמריקאית ברומא.
לשהותו ברומא ולסיורים שערך באיטליה, יוון ומצרים הייתה השפעה עצומה עליו והיא היוותה נקודת מפנה בקריירה שלו ובאדריכלות שיצר.
עד אז תכנן במסגרת המקובלת של הסגנון הבינלאומי של אותה תקופה; לאחר השנה שהעביר באיטליה חזר קאהן לשורשי המודרניזם המוקדם, תוך שהוא מעניק לו פרשנות אישית שקיבעה את מעמדו כאדריכל יצירתי ומשמעותי.
ב-1956 קיבל משרת פרופסור ב-MIT ושנה לאחר מכן חזר לאוניברסיטת פנסילבניה, הפעם כפרופסור, ובה לימד עד סוף חייו.
נישא לאסתר לבית ישראלי, עוזרת-מחקר באוניברסיטת פנסילבניה, ולשניים נולדה בת משותפת, סו אן.
במקביל לנישואיו ניהל מאוחר יותר מערכת יחסים עם האדריכלית אן טינג, עמה עבד בפילדלפיה.
ממערכת יחסים זו נולדה בשנת 1954 הבת אלכסנדרה.
קאהן ניהל מערכת יחסים נוספת עם אדריכלית הנוף הארייט פטיסון.
ממערכת יחסים זו נולד בשנת 1962 הבן נתניאל.
ב-17 במרץ 1974 נפטר קאהן מהתקף לב בתא שירותים בתחנת פן בניו יורק, כאשר היה בדרכו חזרה מהודו.
גופתו נמצאה רק לאחר ימים ספורים וזוהתה על ידי הדרכון שהיה עימו.
בשל חוסר תיאום משטרתי, חלפו שלושה ימים עד שדבר מותו נודע למשפחתו ולמשרד שלו.
התהליך הסגנוני שעבר קאהן משקף את התפתחות האדריכלות המודרנית: בתחילה סגנון מקושט, קרוב לנאו קלאסיציזם, שמשתמש בטכנולוגיות הבניה החדשות ועליהן מעמיס מוטיבים עתיקים מגוונים.
בהמשך פניה לעבר הסגנון הבינלאומי, הלבן והפשוט, ולבסוף מעבר לבטון החשוף ולעושר הצורני של הברוטליזם.
עם זאת, סגנונו האישי של קאהן והשפה האדריכלית הייחודית שפיתח, שזכו להערכה רבו וקבעו את מעמדו כאדריכל חדשן ומרכזי, ניכרים רק בשלב הברוטליסטי המאוחר יותר של פעילותו, לאחר ביקורו ברומא ותחילת קריירת ההוראה.
עבודותיו של קאן התייחסו בעיקר לנושא האור ולזרימתו לתוך המבנה וכן התאפיינו במשחקי חלל ומסה.
בין תלמידיו של קאהן נמנים שני אדריכלים בעלי שם עולמי: משה ספדיה ורוברט ונטורי.
ב-1971 במהלך הרצאה באוניברסיטת פנסילבניה אמר את ציטוטו המפורסם המשקף בעיניו את ההתייחסות הראויה של האדריכל לחומרים עמם הוא עובד: "אם תחשוב על לבנה, תאמר ללבנה, 'מה תרצי להיות, לבנה?' והלבנה תאמר לך, 'אני אוהבת קשת'.
ואם תאמר ללבנה 'תראי, קשתות הן יקרות, ואני יכול להשתמש בקורת בטון מעלייך.
מה את חושבת על זה, לבנה?' והלבנה אומרת, 'אני אוהבת קשת'.
וזה חשוב, אתה מבין, שתכבד את החומר שאתה משתמש בו.
ותוכל לעשות זאת אם תכבד את הלבנה ותאדיר את הלבנה במקום להקטין אותה."
רוב המבנים בתכנונו נמצאים בארצות הברית, אך הוא תכנן מספר פרויקטים במדינות נוספות, ביניהן הודו ובנגלדש, כאשר המפורסם ביותר הוא בניין הממשל הבנגלי בעיר דאקה.
בישראל תכנן קאהן הצעה לבניית בית הכנסת החורבה, שלבסוף נדחתה, וכן השתתף בתכנון בניין הפקולטה להנדסה על שם וולפסון באוניברסיטת תל אביב, עליו זכה בשנת 1984 בפרס רוקח.
1967 – מוזיאון קימבל לאמנות
1973 – פארק ארבע החירויות על שם רוזוולט
לוּאִי פִישֶר היה עיתונאי יהודי אמריקאי.
אוהד הקומוניזם וברית המועצות שהתאכזב מהפעולות של ברית המועצות.
פישר נולד בפילדלפיה, בנו של סוחר דגים.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה למורים בפילדלפיה ב-1916 היה למורה.
פישר היה פעיל ציוני בפילדלפיה וב-1917 התנדב לגדוד העברי.
עם שובו לארצות הברית עבד פישר כעיתונאי עבור סט"א, סוכנות ידיעות יהודית בניו יורק.
ב-1921 נסע פישר לגרמניה והחל לכתוב ידיעות מן הנעשה שם עבור העיתון "ניו יורק איבנינג פוסט".
הוא היה לכתב האירופי של העיתון, ובשנת 1922 עבר למוסקבה, ממנה כתב כתבות אוהדות על ברית המועצות והקומוניזם, מתוך הזדהות עמוקה.
בשנת 1923 התחיל לכתוב עבור השבועון הליברלי "The Nation" ("האומה"), עבורו כתב במשך שנים רבות.
פישר פרסם ספרים רבים וכתבות עיתונאיות התואמות את הקו של המפלגה הקומוניסטית, הידוע שבהם היה "מדיניות החוץ של הסובייטים".
פישר ביקר בארץ ישראל בשנת 1932, ובספרד ב-1934. בזמן מלחמת האזרחים בספרד הצטרף פישר לבריגדות הבינלאומיות ושירת בתחילת 1937 כאפסנאי באלבסטה, במקביל לכתיבתו עבור העיתונים בארצות הברית.
בשנת 1938 שב פישר לארצות הברית, כפי הנראה בשל חששו מן המשטר הסטליניסטי, והתיישב בניו יורק.
הוא המשיך לעבוד עבור השבועון "The Nation", ובשנת 1941 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "אנשים ופוליטיקה" (Men and Politics) שכללה ביקורת קטלנית על השלטון הסטליניסטי, מדיניות הטיהורים והברית עם גרמניה הנאצית בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא צוטט כאומר ש"המלחמה של ארצות ההסכמה מתנהלת בכשרון גאוני.
צרפת לא תקפה את חזית המערב בבת אחת, אלא נוקטת מתינות, איטיות ושיטתיות.
ברוסיה נישא לאישה בשם מרושקה פישר, בתו של יעקב מארק, מומחה להנהלת חשבונות, סופרת בזכות עצמה, שכיהנה במשך שנים כמזכירתו של גאורגי צ'יצ'רין, שר החוץ של רוסיה.
בצאתו מברית המועצות לא הירשו השלטונות לאשתו ולילדיו, שהיו אזרחים סובייטיים לצאת, ולא עזרו פניותיו לניקולאי יז'וב ולסטלין.
לבסוף, לאחר שהגיע לארצות הברית קיבל מאלינור רוזוולט הזמנה להגיע עם משפחתו לבית הלבן, והם הורשו לצאת מברית המועצות.
פישר עזב את "The Nation" בשנת 1945 לאחר סכסוך עם העורכת פרדה קירצ'ווי בדבר הקו האוהד שנקט העיתון בדיווחים על משטרו של סטלין.
על אף שפישר לא היה מעולם חבר במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, התפכחותו מן הקומוניזם הכתה גלים.
בשנת 1949 התבקש לתרום לאנתולוגיה "האל שהכזיב", שתיעדה את התפכחותם של אינטלקטואלים וסופרים בולטים בני הזמן מן הקומוניזם.
לאחר פרסום הספר המשיך פישר לכתוב עבור ירחונים ושבועונים ליברליים בעלי קו אנטי-קומוניסטי כ-"The Progressive".
בשנת 1952 פרסם ספר בשם "סטלין", ובשנת 1964 פרסם ספר בשם "לנין".
פישר ביקר בישראל בשנת 1952, בה הביע אהדה למשטר הסוציליסטי ביוגוסלביה.
פישר היה ממעריציו של מהטמה גאנדי, ואף נפגש עמו, ובשנת 1950 פרסם ביוגרפיה בשם "חיי מהאטמה גנדי", שיצאה לאור במהדורות רבות, והייתה הבסיס לסרטו זוכה פרס האוסקר של ריצ'רד אטנבורו "גנדי" (1982).
במשך שנים רבות היה פישר לפרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת פרינסטון, ולימד על ברית המועצות עד למותו בשנת 1970.
בנם של לואי ומרושקה פישר, ויק פישר, היה פוליטיקאי, חבר בית המחוקקים של אלסקה; בנם ג'ורג' פישר היה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת קורנל.
לואי פרמו היה מנצח צרפתי.
פרמו היה מנצחה של התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם לפני סיימון ראטל.
בתקופת כהונתו של פרמו השתפרו המוניטין של התזמורת, מגמה שנמשכה גם אצל סיימון ראטל.
עם תום כהונתו בברמינגהאם התמנה פרמו למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של סידני.
לפני תזמורת ברמינגהאם ניצח על התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, אחרי ששוחרר מלגיון הזרים הצרפתי לבקשת הנסיך רנייה.
לואי קהוזאק היה קלרניתן ומלחין צרפתי.
מורו לקלרינט היה סיריל רוז.
קהוזאק היה מבצע יוצא מן הכלל ואחד הקלרינטנים הספורים, שעשו להם שם כסולנים במחצית הראשונה של המאה ה-20. הוא היה הראשון שהקליט את הקונצ'רטו לקלרינט של קרל נילסן, יצירה שנכתבה במקור בשביל הקלרינטן הדני אגה אוקסנבד.
פעילותו המוזיקלית נמשכה כל חייו; ב-22 בנובמבר 1958 הקליט את הקונצ'רטו לקלרינט בלה מז'ור של הינדמית לחברת EMI, בניצוח המלחין.
לואי קהוזאק נהרג בתאונת אופנוע בשנת 1960.
קהוזאק חיבר בעיקר לקלרינט וכל יצירותיו מושפעות ממחוז הולדתו בדרום צרפת:
ב-Fantaisie sur un vieil air champêtre מוצג הנושא בפסנתר ובעקבותיו באה קדנצה מבריקה.
בהמשך לה מגיעות ארבע וריאציות, העושות שימוש בכל האפשרויות הגלומות בקלרינט.
"ארלקין" לקלרינט סולו עוסקת בליצן הארלקין, מדמויות הקומדיה דל ארטה האיטלקית.
Pastorale cévenole וכמוה גם "קנטילנה" קורנות באורו של הים התיכון של דרום צרפת, מחוז ילדותו האהוב ואפקטים דמויי-הדים מעלים בלב מחשבות על מרחבי הרים פתוחים.
ה- Variations sur un air du pays d'Oc ("וריאציות על נעימה מדרום צרפת") הוא קובץ של ארבע וריאציות על Se Canto שיר מעמק הגארון.
האנס פטר בונדן, מוצרט, שוברט, קהוזאק, Pastorale cévenole Simax PSC 1018, © 1988, (p) 1984
לואי קהוזאק, חזרה לאסכולת הקלרינט הצרפתית, Cantilène, Grenadilla RGP-10008CD
לואי פרדינאן סלין היה סופר צרפתי.
סלין הוטבל בשם לואי פרדינאן דטוש בקורבואה שליד פריז.
אביו היה מנהל בדרג ביניים בחברת ביטוח ואמו הייתה בעלת חנות לממכר בדי תחרה.
ב-1905 סיים את לימודיו בבית ספר יסודי ואחרי כן החל לעבוד כשליח וכשוליה בעסקים שונים.
בין 1908 ו-1910 היה בגרמניה ובאנגליה, שאליהן נשלח על ידי הוריו כדי לרכוש שפות זרות לצורך תעסוקתו בעתיד.
ב-1912 החל בשירות של שלוש שנים בחיל הפרשים הצרפתי.
באוקטובר 1914 נפצע בחזית אחרי שהתנדב לפעולה ליד העיר איפר שבבלגיה, וקיבל אות הצטיינות על גבורתו בקרב.
הוא נפצע בידו הימנית (אך לא בראשו, בניגוד לשמועות שהפיץ).
השירות הצבאי גרם לסלין זעזוע וגועל והוא הפך לפציפיסט.
ב-1915 שוחרר סלין מן הצבא ונשלח ללונדון כדי לעבוד במחלקת הדרכונים של השגרירות הצרפתית, וכאשר היה שם נישא והתגרש.
ב-1916 נסע לקמרון שבאפריקה בשליחות חברה צרפתית שעסקה בסחר עצים, ושב לצרפת ב-1917. במשך שלוש השנים הבאות עבד בקרן רוקפלר בחבל ברטאן בצרפת, ובתפקידו זה פרסם אינפורמציה על מחלת דלקת הריאות.
בתקופה זו המשיך בלימודיו וקיבל תעודת בגרות.
ב-1919 נשא לאישה את אדית פולה שהייתה בתו של מנהל בית הספר לרפואה בעיר רן שבחבל ברטאן.
ב-1924 קיבל תעודת מוסמך לרפואה אחרי שכתב עבודה על אודות הרופא ההונגרי איגנץ זמלווייס.
ב-1925 עזב את משפחתו ונסע בשליחות חבר הלאומים לשווייץ, אנגליה, קמרון, קנדה, ארצות הברית וקובה.
ב-1928 פתח בפרקטיקה פרטית כרופא במונמארטר שבצפון פריז, וב-1931 החל לעבוד במכון לרפואה ציבורית.
ב-1932 פרסם את ספרו "מסע אל קצה הלילה" שהפך ליצירת המופת שלו.
הספר משקף תפיסת חיים ניהיליסטית, אנרכיסטית ומיזנתרופית.
הוא היה מועמד לפרס גונקור, אך עקב חילוקי דעות בקרב חברי הוועדה הבוחרת, לא זכה בפרס.
ב-1936 פרסם את ספרו "מוות בתוכנית האשראי" שני ספריו אלה גרמו לפרסומו של סלין כמחדש הסגנון הספרותי וכמספר סיפורים מעולה, והשפיעו על סופרים צעירים ובהם ז'אן-פול סארטר.
סלין החזיק בתפיסות פשיסטיות וכתב שורה של ספרים בהם הביע את עמדותיו.
ב-1944, לאחר מפלת ממשלת וישי, נמלט סלין אל העיר זיגמרינגן שבדרום גרמניה, בעקבות אנרי פיליפ פטן ופייר לאוואל, והיה רופאו הפרטי של האחרון במשך תקופה קצרה.
ב-1957 זכה סלין שוב לפרסום בשל ספרו "מטירה לטירה" שבו תיאר את תקופת שהותו בזיגמרינגן ואת כיבוש העיר בידי בעלות הברית.
לואי פרדינאן סלין מת ב-1961 כתוצאה ממפרצת, ונקבר בעיר מדון שליד פריז.
פרינדד סלין היה תומך של רעיונות פשיסטים וגילה אהדה לרעיונות נאציים ואנטישמיים.
אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, פרסם סלין כתבים פוליטיים תחת הכותרת "זוטות בדבר רצח המוני" (1937; Bagatelles pour un massacre תורגם על ידי דורי מנור בשם "פרפראות לטבח") "בית הספר לגוויות" (1938; L'École des cadavres) ו"מצב ביש" 1941; Les Beaux draps).
ספר אחרון זה פורסם בעת הכיבוש הנאצי של צרפת.
אף כי רעיונותיו הפוליטיים של סלין היו דומים במידה רבה לאלה של הנאצים, הוא כינה את אדולף היטלר בשם "יהודי" ו"בלוף ארי".