tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קופלר נולד בגאלאץ, רומניה, במשפחה של סוחר יהודי, אך הוטבל לנצרות קתולית ולמד בבית ספר לותרני.
הוא עמד בבחינות הבגרות בציריך, שווייץ ונשלח ללמוד כימיה בברלין, גרמניה, אך שם התוודע לכתבי קרל מרקס והתקרב לקומוניזם.
הוא חלה בעגבת ונזקק לטיפולים עד שנת 1948. ב-1920 נישא וב-1925 נולדה לו בת.
הוא עבר קורס של הקומינטרן וביצע שליחויות עבור המפלגה.
הוא התרועע עם לוקרציו פטרשקנו.
ב-1927 עבר לגרמניה, שם, מ-1930, היה חבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
מ-1937 עד 1944 עמד בראש הוועד המרכזי הפיננסי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, אחראי למימון המפלגה.
בנוסף לדמי החבר של חברי המפלגה, קופלר השיג תרומות של אנשים מבוססים ואפילו עשירים, בעיקר יהודים, דוגמת אמיל קלמנוביץ' או יהודים שהתנצרו, דוגמת מקס אאושניט.
ב-1941 הפך לידיד ותומך קרוב של שטפאן פוריש וב-1944 הודח בעקבות הדחתו של פוריש.
קופלר היה מיודד עם חוגו של הפסיכואנליסט אגון וייגל ורעייתו של וייגל, לילי, הייתה המאהבת שלו.
מפגשים לא זהירים בין המאהבים הביאו לחשיפת בית בטוח של המפלגה הקומוניסטית, שהשתמשו בו ומעצרה של לילי.
קופלר הפעיל קשרים, אחיו (יהודי מומר כמוהו) היה עורך דין מיודד עם הרופא הראשי של הסיגורנצה ובעזרתו הצליח להוציא את אהובתו למפגשים ולהעביר לה חבילות.
לילי נידונה לעשר שנות מאסר וזה נחשב לעונש קל וקופלר לא נעצר.
בדצמבר 1949, כשהקומוניסטים שלטו ברומניה, קפלר נעצר, יחד עם קומוניסטים נוספים ונחקר ובהמשך נשפט במסגרת מה שכונה "פרשת פטרשקנו".
קופלר עונה בחקירה והודה בכל מיני מעשים כולל היותו סוכן של סיגורנצה, גנבת כספי מפלגה ומעשים מיניים סוטים, אך במשפטו, ב-1954, חזר בו מההודאות.
הוא נידון לעונש מוות יחד עם פטרשקנו באשמה שיחד עם פטרשקנו ופוריש ניסו להרוס את המפלגה הקומוניסטית הרומנית בתקופת המחתרת.
הוא סירב להגיש בקשת חנינה והיא הוגשה מטעם המדינה ונדחתה – הוצא להורג כעבור עשרה ימים מיום מתן פסק הדין.
רֵמוֹן אוגוסט קֶנוֹ היה סופר ומשורר צרפתי, מייסד חוג אוליפו.
קנו נולד בשנת 1903 בלה הבר, בן יחיד לאוגוסט קנו ולז'וזפין לבית מיניו, סוחרי בדים.
בשנת 1919 קיבל תעודת גמר בלטינית וביוונית, ובשנת 1920 קיבל תעודת גמר בפילוסופיה.
בשנים 1921–1923 למד בסורבון וסיים עם תעודה בפילוסופיה ובפסיכולוגיה.
כמו כן למד באקול פרטיק דה אוטז אטיד בין, השאר, בקורס של אלכסנדר קוז'ב על תורתו של גאורג פרידריך הגל.
בשנים 1925–1926 שירת בצבא הצרפתי ביחידת זואבים באלג'יריה ובמרוקו.
בשנת 1928 נשא לאישה את ז'אנין קאהן, בת של סוחר יהודי אלזסי (שאחותה, סימון קאהן, נישאה למשורר אנדרה ברטון) ובשנת 1934 נולד בנם.
נישואיהם נמשכו עד לפטירתה של ז'אנין ב-1972.
בשנת 1924 הצטרף קנו לזמן קצר לסוריאליסטים, אך לא הסכים עם נטייתם לכתיבה אוטומטית וזיקתם לשמאל הקיצוני.
בדומה לסוריאליסטים רבים, בשנים 1933–1939 עבר קנו פסיכואנליזה (אצל המטפלת פאני לובצקי, שעלתה אחר כך לארץ ישראל), אך לא כדי להעצים את יכולת היצירה שלו, אלא מסיבות אישיות, במקביל לאשתו.
הוא קיים קשר עם הסופר והמשורר אנדרה ברטון, מראשי הזרם הסוריאליסטי באמנות, אך בשנת 1930 אחרי גירושי ברטון מאשתו, סימון, גורש קנו על ידי ברטון מקבוצת הסוריאליסטים יחד עם כל מי שהיה קשור לגרושתו.
קנו התייצב נגד ברטון ונגד הסוריאליסטים בקונטרס "Un Cadavre" שחיבר יחד עם ז'ורז' בטאיי ואחרים.
קנו פרסם סקירות בכתב העת "La Critique sociale" שבעריכת בוריס סוברין, שיצא לאור בשנים 1930–1934. בשנת 1933 יצא לאור רומן ראשון פרי עטו, "Le Chiendent" ("היבלית").
בשנת 1939 גויס בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין, ושוחרר ב-1940. בהמשך המלחמה דאג בשנים 1942–1943 להסתיר את אשתו היהודיה ואת בנו בקומונת סן לאונאר דה נובלא, שבחבל לימוזן אחר כך הוסתרו בפריז.
בשנת 1938 החל קנו לעבוד בהוצאת גלימאר, והמשיך להיות מועסק בה במשך מרבית חייו.
עסק גם בתרגום, וערך ופרסם את הרצאותיו של מורו לשעבר, אלכסנדר קוז'ב על הפנומנולוגיה של הרוח של הגל.
בשנים 1955–1957 נמנה עם חבר השופטים של פסטיבל קאן.
בשנת 1959 יצא לאור ספרו "זאזי במטרו", ובשנת 1960 יצר הבמאי לואי מאל סרט בשם זה, המבוסס על הספר.
הספר בוחן את הצרפתית המדוברת כמנוגדת לצרפתית הכתובה התקנית (כדוגמת השפות דמוטיקי וקאתארבוסה אותן הכיר במסעו ביוון).
המילה הפותחת את הספר היא "Doukipudonktan", תעתיק פונטי של המשפט ("איך קרה שהם מסריחים כל כך?").
שירו "Si tu t'imagines" הולחן בידי ז'וזף קוסמה וזכה לפרסום בביצועה של ז'ולייט גרקו.
קנו נמשך למתמטיקה כמקור השראה, ובשנת 1948 התקבל לחברה המתמטית של צרפת.
אחת מיצירותיו המשפיעות ביותר של קנו היא הספר "תרגילים בסגנון" משנת 1947, שבו סיפור קצר ופשוט מסופר ב-99 וריאציות, שמדגימות את המספר העצום של סגנונות ספרותיים שבהם ניתן לספר סיפור.
הספר תורגם לעשרות שפות, ובשנת 2016 יצא לאור תרגומו לעברית.
בשנת 1960 הקים, יחד עם המתמטיקאי פרנסואה לה ליאונה , את חוג "אוליפו" (ראשי תיבות של כינויו הצרפתי: Ouvroir de litérature potentielle ובעברית: הסדנה לספרות פוטנציאלית), שמטרתו הייתה ליצור מבנים ודגמים ספרותיים חדשים שנכתבו תוך כפייה מראש של אילוצים או על פי אלגוריתמים.
המניפסט האוליפיאני הראשון היה חיבורו של קנו בשם: מאה אלפי מיליארדים של שירים (Cent Mille Milliard de Poèms), שיצא בהוצאת גלימר - ספרון ובו עשר סונטות, שכל אחת מהן חתוכה לרוחבה ל-14 רצועות (רצועה לכל שורת שיר).
דפדוף אקראי ברצועות יכול ליצור 10 בחזקת 14 צירופים, כולם נכונים מבחינת המבנה והמשמעות (בדומה לספר ילדים שבו דמויות אנושיות מורכבות לאלפי צירופים משעשעים).
קריאת סונטה שסודרה באופן אקראי שכזה היא כמעט חד-פעמית.
קנו נפטר ב-25 באוקטובר 1976 ונקבר ליד הוריו בבית הקברות הישן של ז'וביזי-סור -אורז' (Juvisy-sur-Orge) שבחבל איל-דה-פראנס.
Le dimanche de la vie (1952) - תורגם לעברית: היום השביעי של החיים
Zazie dans le métro (1959) - תורגם לעברית: זאזי במטרו
Exercices de style (1947) - תורגם לעברית: תרגילים בסגנון
La Mort en ce Jardin (1956) – תסריט, יחד עם לואיס בוניואל, לסרט שהופק במקסיקו.
Contes et propos (1981) - סיפורים קצרים ומערכונים
"זזי במטרו" (מצרפתית: איילה רהב, הוצאת כנרת 1983)
"היום השביעי של החיים" (מצרפתית: אביטל ענבר, הוצאת עם עובד 1987)
"תרגילים בסגנון" (מצרפתית: רותם עטר, הוצאת מקום לשירה 2016)
רמון סבינק (נולד ב-6 בנובמבר 1907 בפריז והלך לעולמו ב-31 באוקטובר 2002 בגיל 94 בטרוביל (נורמנדי) הוא מעצב גרפי צרפתי, הידוע בשל הפוסטרים המסחריים אותם עיצב.
סבינק הוא אוטודידקט, החל לעצב פוסטרים בהדרכתו של קסנדרה .
הוא זכה לפרסום עבור פוסטר יופלה.
פוסטר ידוע אחר שלו הוא "La Guerre des boutons" (מלחמת הבוטונס).
ב-1949 הוצגה עבודתו של סבינק לצד מעצב הפוסטרים ברנר וילמן בגלריה לאמנות יפה בפריז.
תצוגת קבע של עבודתו מוצגת במוזיאון מונטבלו בטרוביל, שם התגורר בשנותיו האחרונות.
על שמו נקרא חוף ים.
רבים מהפוסטרים שלו מתארים את נורמנדי ומוצגים בה.
בסביבותיה של העיר מוצגים גם ציורי הקיר שלו.
רמוצ'רוס (שם מדעי: Ramoceros) הוא סוג נכחד שלמעלה גירה ממשפחת האנטילוקפריים, בה מצויה היום רק האנטילוקפרה האמריקאית.
יונק קדום זה חי בערבות אמריקה הצפונית בתקופת המיוקן והפליוקן.
המאובנים של הסוג התגלו ב-1937.
יונק זה דמה במראהו לאנטילוקפרה אך היו לו קרניים עבות, מעוצות וארוכות יותר, אשר היו כנראה אמצעי של הזכרים להתחרות זה בזה על נקבות.
בדומה לאיילים ולאנטילוקפרות המודרניות הקרניים נשרו כל שנה וצמחו מחדש.
הוא היה קטן בהרבה מהאנטילוקפרה והגיע לאורך מטר אחד ולמשקל 10-20 קילוגרם.
מבנה גופו עוצב כנראה למהירות כדי להתחרות בטורפיה הקטלניים של אמריקה הצפונית במהלך המיוקן.
יונק קדום זה הופיע בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה.
רמון רוס אי באדייה (בקטלאנית: Ramón Ros i Badía; נולד ב-2 בפברואר 1981 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקשר האחורי ומאמן כדורגל בהווה.
כשחקן ערך את צעדיו המקצועיים הראשונים במדי ברצלונה, בהמשך שיחק גם במדי נומנסיה וליידה לפני שפרש בגיל מוקדם בשל פציעה חמורה שעבר.
רוס, יליד ברצלונה, בירת קטלוניה, הצטרף בצעירותו למחלקת הנוער של הקבוצה המקומית דאם.
ב-2000 עבר לגאווה, ששיחקה אז בליגה הרביעית.
ב-2001 הצטרף לשורות ברצלונה ג', קבוצת המילואים השנייה של ברצלונה.
כעבור שנה קודם לקבוצת המילואים הראשונה של המועדון, ברצלונה אתלטיק, שהייתה אז בליגה השלישית.
ב-29 במאי 2002 ערך את הופעת הבכורה הלא רשמית במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהשתתף במשחק ידידות בתאילנד.
בקיץ 2003 השתתף במשחקי קדם העונה של הקבוצה הבוגרת, אותה אימן פרנק רייקארד ההולנדי.
ב-3 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה הרשמית, כשנכנס כמחליף לאוסקר לופס הרננדס במשחק הליגה נגד סביליה שהסתיים בתיקו 1-1. למרות הציפיות שיתבסס בקבוצה הבוגרת, המשיך רוס לשחק במדי קבוצת המילואים.
ב-14 בינואר 2004 ערך את הופעתו השנייה והאחרונה במדי הקבוצה הבוגרת של ברצלונה, כשנכנס כמחליף במשחק גביע המלך נגד לבאנטה שהסתיים בניצחון 3 - 1 לזכות קבוצתו.
במהלך עונת 2004/2005 הושאל רוס לנומנסיה, ששיחקה אז בליגה הראשונה, במטרה לצבור ניסיון מקצועי.
במדי קבוצה זו ערך 17 הופעות במסגרת הליגה ועוד הופעה אחת ובודדת במסגרת גביע המלך.
נומנסיה סיימה את העונה במקום ה-19 ולפני האחרון ומשום כך ירדה לליגה השנייה.
בקיץ 2005 שוחרר רוס מברצלונה וחתם בשורות ליידה שמהליגה השנייה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הופיע רוס לסירוגין כשחקן הרכב וכשחקן מחליף - הוא ערך 8 הופעות בהרכב הקבוצה ועוד 11 כשחקן מחליף - וקבוצתו ירדה לליגה השלישית בסיום העונה.
ב-27 בנובמבר הבקיע את שערו היחיד במדי הקבוצה, בהפסד 3–2 לרקראטיבו ולבה.
במאי 2006 קרע רוס את הרצועה הצולבת הקדמית ונותח ימים ספורים לאחר מכן.
מפציעה זו לא הצליח להתאושש כראוי, ומשום כך פרש מכדורגל בקיץ 2007, לאחר יותר משנה שבה לא שיחק כלל.
לאחר פרישתו ממשחק, החל רוס לעסוק באימון כדורגל.
החל מעונת 2010/2011 החל לשמש עוזרו של גארסיה פימיינטה בקבוצת נערים א' ברצלונה.
בתפקיד המשיך גם בשתי העונות הבאות, הפעם כעוזרו של קיקה אלברס.
בעונת 2013/2014 שב להיות עוזרו של גארסיה פימיינטה, בקבוצת נוער ב'.
רמונה ניקול מנסקו (ברומנית: Ramona Nicole Mănescu; נולדה ב-6 בדצמבר 1972 בקונסטנצה) היא פוליטיקאית ועורכת דין רומנייה, בין התאריכים 24 ביולי 2019 – 4 בנובמבר 2019 כיהנה כשרת החוץ של רומניה, בממשלת ויוריקה דנצ'ילה השנייה.
רמונה מנסקו היא האישה השנייה בתולדות רומניה שמילאה את התפקיד של שרת החוץ, אחרי אנה פאוקר שכיהנה בתחילת שלטון המפלגה הקומוניסטית בשנים 1952-1948.
בשנים 2013-2007 ו-2019-2014 כיהנה כחברת הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הלאומית ליברלית הרומנית, (עד יולי 2017), שהייתה פעילה בקבוצת המפלגה העממית האירופית.
בתקופה יולי 2017-אוגוסט 2019 ייצגה את ברית הליברלים והדמוקרטים של רומניה ALDE, המקורבת לקבוצת ברית הליברלים והדמוקרטים למען אירופה.
כנציגה של קבוצת המפלגה העממית האירופית כיהנה מנסקו כחברה בוועדה הפרלמנטרית האירופית לענייני חוץ, סגן יושבת ראש המשלחת ליחסים עם ארצות המשריק וחברה ממלאת מקום בוועדה לתחבורה ותיירות ובמשלחת ליחסים עם חצי האי ערב.
בשנים 2014-2012 כיהנה כשרת התחבורה והתשתיות בממשלת ויקטור פונטה השנייה.
אחרי פרישת מפלגתה ALDE מממשלת דנצ'ילה באוגוסט 2019, העדיפה להישאר שרת חוץ בממשלה ולעזוב את המפלגה.
רמונה ניקול - בשמה בלידה- בולבוצ'אנו נולדה בשנת 1972 בעיר קונסטנצה כבת של מיכאי בולבוצ'אנו, טכנאי של חיל הים הרומני ושל אשתו אנה.
היא למדה בתיכון "אובידיוס" בקונסטנצה.
אחר כך סיימה תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בוקרשט .עבדה בשנים 2005-2000 כעורכת דין עצמאית ועסקה בין השאר בעסקי נדל"ן.
למדה בהמשך במכון הדיפלומטי שליד משרד החוץ הרומני (2006), באקדמיה הלאומית למודיעין, במכללה הגבוהה לביטחון לאומי (2006 - בה הציגה עבודה על תעשיית הביטחון הרומנית).
היא בעלת תואר שני ביחסים בינלאומיים ובאינטגרציה אירופית מבית הספר הלאומי ללימודי מדינה ומנהל (2006)
בשנת 2008 נבחרה על ידי המגזין The Parliament Magazine כ"פרלמנטר האירופי של השנה" בקטגוריה "חינוך ותרבות",
היא ובעלה ידועים כמקורבים למנהיג לשעבר של המפלגה הלאומית ליברלית, קרין אנטונסקו.
רמונה מנסקו נשואה לרארש מנסקו, ראש מועצת הרובע השישי של בוקרשט ויש להם שני ילדים: ולאד ודראגוש.
תחביבה בעבר היה האתלטיקה וכיום - הניווט והטיס.
רמוצ'האזה (בהונגרית: Ramocsaháza) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בכפר קיימת כנסייה רפורמית שנבנתה בשנת 1797.
יהודים חיו ברמוצ'האזה בתקופות זמן שונות, רבים מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
רִמונה מרגלית (9 בדצמבר 1941 – 14 בדצמבר 2024) הייתה כימאית פיזיקלית ישראלית ופרופסור במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס.
רמונה מרגלית נולדה בתל אביב בשם רִמונה אבידור, בת לאיש החינוך משה אבידור, לימים מנכ"ל משרד החינוך והסוכנות היהודית, ולאידה (לבית רייניש).
למדה בבית הספר תל נורדאו.
למדה לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיכה ללימודי תואר שני שם, אותו השלימה ב-1966. לאחר מכן עברה לאוניברסיטת תל אביב ולמדה לתואר שלישי בהנחיית פרופ' שרגא (אבל) שכטר.
עבודת הדוקטורט שלה, שהוגשה ב-1972, נשאה את הכותרת "ציטוכרום C: מחקר תרמודינמי של קשרי הגומלין בין מצב חמצון, קישור יוני ופרמטרים סטרוקטורליים".
ב-1974 הצטרפה לסגל הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב בדרגת מרצה ולאורך השנים התקדמה עד לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-2009 יצאה לגמלאות אך המשיכה במחקר פעיל עד תחילת העשור השלישי של המאה ה-21.
מחקרה של מרגלית עסק בפיתוח טכנולוגיות חדשניות להובלת תרופות ונטרול עמידות רב-תרופתית (MDR) בגידולים סרטניים.
במסגרת המחקר, פותחו ליפוזומים ביו-דביקים (BAL) – נשאי תרופות מבוססי ליפידים שעברו שינוי פני שטח עם מולקולות מיקוד כגון חומצה היאלורונית וקולגן, המותאמים לטיפולים מקומיים ומערכתיים.
בנוסף, נחקרו בקבוצתה נשאים ננו-חלקיקיים פורצי דרך, שאינם מבוססי ליפוזומים ומציעים גישה ייחודית להובלת תרופות בצורה בטוחה ויעילה.
בתחום הכימותרפיה, מחקרה התמקד בכימוסנסיטייזרים מהדור השלישי, שמטרתם לעכב משאבות תלויות ATP בגידולים, כגון Pgp ו-MRP, ובכך להתגבר על מנגנוני ה-MDR ולשפר את יעילות הטיפול האנטי-סרטני.
על שמה של מרגלית נכתבו כ-16 פטנטים.
עם תלמידיה לאורך השנים נמנים פרופ' דן פאר, סגן נשיא אוניברסיטת תל אביב למחקר ופיתוח, פרופ' טל פופקו מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' סמדר כהן מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, פרופ' רונן אלון ממכון ויצמן למדע וד"ר ירון דקל, המנהל המדעי של מכון שמיר למחקר.
יחד עם דן פאר זכתה בפרס העמותה האמריקאית Untold News לחדשנות ישראלית.
הייתה נשואה לגד מרגלית משנות ה-60 עד לפטירתו ב-2020. התגוררה בגבעתיים.
נטמנה בבית עלמין ירקון בתל אביב.
רָמוֹת הַשָּׁבִים הוא כפר שיתופי במועצה אזורית דרום השרון הנמצא מדרום למחלף רעננה דרום המחבר בין כביש 4 לכביש 531. היישוב נמצא בין ארבע ערים: הרצליה, רעננה, כפר סבא והוד השרון, והמושבים גבעת ח"ן וכפר מל"ל.
רמות השבים נוסד ב-19 בנובמבר 1933 על ידי יהודים שנמלטו מגרמניה במסגרת העלייה החמישית.
מאפייני דמוגרפיית המתיישבים חייבו מבנה ארגוני חדשני.
המתיישבים ברמות השבים היו שונים ממתיישבי מרבית המושבים והקיבוצים במספר מאפיינים: רובם היו מבוגרים יחסית, עם ילדים, בעלי מקצועות חופשיים, ללא ניסיון בחקלאות וחפים מאידאולוגיה סוציאליסטית.
בין המייסדים הראשונים היו 29 סוחרים, 17 רופאים, בעלי מקצועות חופשיים נוספים וחקלאי אחד, הם פעלו להקמת מבנה ארגוני מיוחד כמענה למאפייני האוכלוסייה.
המתיישבים בחרו לעסוק בחקלאות, הם היו בעלי אמצעים כספיים בזכות הסכם העברה (ה"טרנספר"), ללא תנועה מיישבת שתתמוך בהם, ולא קיבלו קרקעות מהקרן הקיימת לישראל.
לאור נתונים אלו, להקמת יישוב שיתקיים רק מחקלאות נדרשה רמת שיתוף פעולה גבוהה, אך לא גבוהה מדי.
בהתאם, בחרו המייסדים את המבנה הארגוני לכפר.
את הפתרון הארגוני מצאו בתורתו של דייוויס טריטש.
טריטש ליווה את תושבי רמות השבים ואף חיבר את המנשר הראשון שהציע לעולי גרמניה להצטרף ליישוב.
תוכניתו מומשה בעזרתו של אריך מוזס.
מלכתחילה הוקמו בנפרד ועד הכפר שדאג לנושאים המוניציפליים, וקואופרטיב חקלאי בשם אל-על.
המבנה הארגוני הייחודי של רמות השבים, "כפר שיתופי", אומץ על ידי יישובים רבים של האיחוד החקלאי.
בזכות הסכם הטרנספר יכלו המייסדים לרכוש אדמות, לבנות בתים מודרניים ולממן את הקמת הקואופרטיב שדאג לכל נושאי החקלאות.
כמעט כל התושבים גידלו תרנגולות, בודדים עסקו גם בגידול ירקות, והיו גם רפתן אחד ובעל מלון אחד.
קואופרטיב אל-על תמך בלולנים ותחומי פעילותו כללו הקמת מחסן תערובת ומדגרה, רכישה מרוכזת של מזון לעופות והפצתו למשקי החברים, שיווק משותף של הביצים והעופות ושכירת מדריך מקצועי בעל ניסיון בגידול עופות.
בשונה ממושבים, לא הונהגה ערבות הדדית, אבל החברים עזרו לחבריהם כמו בנשיאה משותפת בהפסדים שנגרמו למספר משקים ממגפת הניוקאסל שחיסלה לולים שלמים.
בעידודם והדרכתם של מוזס וטריטש התארגנו ארבעה עולים מגרמניה ("הוועדה המייסדת") ומכספם הפרטי רכשו 300 דונם, קנו חומרי בניין להקמת כ-30 משקים ולהזמנת אפרוחים – מבלי שהיו להם מועמדים להתיישבות.
הארבעה אפילו חתמו על שטרות מבלי שהיה להם כל כיסוי.
הם היו משוכנעים שיש להתחיל בעשייה בשטח עוד לפני ההכנות הארגוניות והמשפטיות.
הם פעלו במהירות: בסוף ספטמבר 1933 החליטו ארבעת חברי הוועדה המייסדת להקים כפר וכבר ב-31 בדצמבר באותה השנה נקלטו בכפר האפרוחים הראשונים.
במבט לאחור, במלאת עשור לרמות השבים התייחס אחד מחברי הוועדה המייסדת "לקלות הדעת הפנטסטית" שבה לקחו על עצמם ארבעת היוזמים התחייבויות גדולות ללא כיסוי.
מיום היווסדה העלתה רמות השבים על נס את חשיבות התרבות בחיי הקהילה.
כבר בשנים הראשונות התקיימו בכפר נשפי פורים מושקעים, חוג דרמטי, הרצאות בתחומים רבים וקונצרטי תקליטים.
לכבוד הקמת התזמורת הפילהרמונית בדצמבר 1936 הגיע לארץ המנצח הדגול ארטורו טוסקניני.
בביקורו ברמות השבים טוסקניני התרשם מאוד מכך שהתושבים, אחרי יום עבודה מפרך, התכנסו במחסן התערובת של אל-על לשמיעת קונצרטי תקליטים.
בעקבות זאת יוזמי הקמת התזמורת הפילהרמונית העניקו למנצח הנודע חלקת פרדס ברמות השבים.
על חלקה זו הוקם ב-1939 בית העם של הכפר.
עם סיום מלחמת העצמאות צורפו ליישוב מקצת מאדמות הכפר אבו כישכ אשר גבל ברמות השבים.
משנת 1951, במשך למעלה מחמישים שנה, רמות השבים הייתה מועצה מקומית עצמאית.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 רוב התושבים התפרנסו מחקלאות.
בשנת 2003, במסגרת התוכנית הכלכלית לצמצום מספר הרשויות המקומיות בישראל, חרף התנגדות התושבים, המועצה המקומית רמות השבים בוטלה והיישוב צורף למועצה אזורית דרום השרון והוקם לו ועד מקומי.
הבעלות על מבני הציבור הועברה למועצה האזורית.
הנוער של רמות השבים פעיל מאוד במסגרת תנועת הנוער של האיחוד החקלאי.
במושב גדל שר האוצר לשעבר יובל שטייניץ, שסביו נמנו עם מייסדי המושב, וכיום מתגורר בו הרמטכ"ל אייל זמיר.
רָמות מְנַשֶּׁה (נקרא בעבר "רמת מנשה"; בערבית: בַּלַאד אַל-רוּחַה, "ארץ הרוחות") הוא חבל ארץ במרכז הכרמל.
רמות מנשה מנוקזות למזרח אל נחל קישון, ולדרום, מערב וצפון אל הים התיכון.
הנחלים העיקריים ברמות מנשה הם נחל גחר, נחל השופט, נחל משמר העמק, נחל מדרך ונחל קיני הזורמים מזרחה לנחל קישון, נחל דליה, נחל תנינים, נחל עדה ונחל ברקן הזורמים מערבה לים התיכון.
ברמות מנשה מעיינות רבים, וחלק מהנחלים זורמים לאורך רוב ימות השנה.
מבחינה גאולוגית אזור רמות מנשה הוא קער בין רכס הכרמל לרכס אמיר, המורכב מסלעי גיר קשה ודולומיט מתקופת הקרטיקון העליון.
בניגוד אליהם, רוב הקרקע ברמות מנשה עשויה מקירטון מאוחר יותר – מתקופת האאוקן, סלעים אלו רכים ואטומים יותר ולכן הנוף ברמות מנשה הוא פחות מצוקי ומחורץ ויותר גבעי.
בחלקן המזרחי של רמות מנשה, בקרבת קיבוץ מגידו, ניתן למצוא גבעות געשיות מתקופת הפליסטוקן.
ברמות מנשה שורר אקלים לח למחצה.
כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 600 ל־700 מ"מ בשנה והטמפרטורה הממוצעת היא כ־18 מעלות צלזיוס.
רמות מנשה דומות לכרמל בכמות המשקעים ובטמפרטורה הממוצעת אך התנודתיות של הטמפרטורה גבוהה יותר וכן הלחות היחסית נמוכה יותר – ודומות לאקלים בהרי השומרון בשל המרחק מהים.
בין בעלי החיים ניתן למנות את טריטון הפסים, קרקל, צבי ארץ ישראלי, בז ומיני זוחלים.
החל מיוני 2011, נקרא הפארק בשם "מרחב ביוספרי רמות מנשה"
בתחומי הפארק קיימים יער מחטני, יער של אלון התבור, יער מעורב, שטחי בתה, שטחי חקלאות ומרעה, גבעות געשיות, אתרים ארכאולוגיים, נחלים ומעיינות.
פעילות בני האדם ברמות מנשה החלה בתקופות קדומות.
האזור אופיין כאזור כפרי ונוודי.
בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית הייתה באזור פריחה התיישבותית.
היישובים שכנו לרוב בפסגות והתפרנסו בעיקר מחקלאות.
היישוב הגדול ברמה במאה ה-19 היה אום א-זינאת שכשליש מתושביו הגיעו בעקבות חיל המשלוח של מוחמד עלי ב-1832. בנוסף היו מפוזרים בו מספר יישובים קטנים ובהם דליית (אל) רוחה שאדמותיו היו בבעלות משפחת טואני (ת'ווייני) הלבנונית, ג'וערה, אום דפוף וריחניה.
בעת החדשה הייתה באזור התיישבות כפרית דלילה שהחלה להתפתח בעקבות הישארות באזור של פליטי מוחמד עלי במאה ה-19. עקב הזמינות לרכישת קרקעות והקרבה היחסית לחיפה, החלה להתפתח באזור ההתיישבות היהודית בשלהי המאה ה-19 של גוש זיכרון-יעקב ובנותיה.
רכישת קרקעות על ידי מוסדות ציוניים החלה ב-1917, כאשר פיק"א רכשה חלקות קטנות יחסית.
ב-1935 החלו החברות הכשרת היישוב ו"צור" (עבור הקרן הקיימת) לרכוש אדמות בכמות גדולה יותר.
בעקבות פרוץ המרד הערבי בשנת 1936 החל גל התיישבות יהודית נוסף ברמות מנשה שנמשך עד קום המדינה במטרה ליצור רצף יישובי-יהודי בין מישור החוף לבין עמק יזרעאל.
היישוב הראשון שאוכלס היה ג'וערה.
לקראת קום המדינה שימשו הגבעות של רמות מנשה את ארגון ההגנה כשטח אימונים, ובהן גם נערך קורס הקצינים של ההגנה.
גם מאז קום המדינה עושה צה"ל שימוש באזור כשטחי אימונים הן באש והן לניווטים.
בפברואר 1992 התרחש פיגוע בחיילי צה"ל במהלך אימון.
ב נסלל דרך רמות מנשה קטע מכביש חוצה ישראל.
לאחר עיכובים שנבעו מעתירה לבג"ץ בגין הפגיעה בסביבה, נכללו בכביש גשרים ארוכים ושתי מנהרות שנועדו לצמצם את הפגיעה ברצף האקולוגי משני צדדיו.
לאחר בנייתו הפך הכביש למאפיין בולט בנוף בחלקים נרחבים של רמות מנשה.
רָמוֹת מֵאִיר הוא מושב עובדים, הנמצא כ-4 ק"מ דרומית-מזרחית לרחובות במועצה אזורית גזר.
נוסד בשנת 1949. את המושב חובק מצפון וממזרח כביש 4233. צפונית לרמות מאיר נמצא היישוב גני הדר ודרומית לו המושב יציץ.
כביש 40 נמצא כ-2.5 קילומטר מערבית לרמות מאיר, וכביש 6 נמצא כ-1.5 קילומטר מזרחית לו.
הוא קרוי על שמו של מאיר רוזוב, פעיל יהודי-ציוני מארצות הברית, שייצג קבוצת יהודים עשירים אמריקאים.
רוזוב רכש בשמם אדמות רבות בשפלה מתוך רעיון להקים חוות חקלאיות.
בראשית המאה ה-20 הוא רכש שטחים ממוכתר הכפר הערבי נענה, ששרידיו נמצאים בין פרדסי המושב לכביש 6. היישוב הערבי הוקם על חורבותיו של יישוב ביזנטי עתיק, ולפיכך ניתן גם היום למצוא בפרדסי המושב אבני פסיפס, זכוכית ביזנטית וחרסים מהתקופות השונות.
האדמות אשר רכש שימשו בשלב ראשון להקמת האגודה החקלאית גני הדר, ובהמשך חלקן גם לקיבוץ נען, וב-1949 גם להקמת מושב רמות מאיר.
המושב הוקם כמושב שיתופי על ידי קבוצת חיילי מח"ל משוחררי מלחמת העצמאות.
בשנים הראשונות עזבו רבים מהמייסדים את המושב, וב-1954 נותרו בו 27 משפחות.
ב-1965 התפרק המושב וננטש כמעט לגמרי, פרט למספר מצומצם של משפחות (כ־3 עד 4 משפחות) שנותר במקום.
ב-1968 הוקם בפריז גרעין עלייה השייך לתנועה "ציונה".
גרעין זה עלה באוגוסט 1969 ארצה ויישב מחדש את רמות מאיר.
למושב הגיעו תחילה שלושה אנשים כדי לבדוק את השטח לפני העלייה הצרפתית ליישוב, אחד מהם היה פול בלעיש.
הם הגיעו וצילמו את המושב כדי לשכנע אנשים לעלות וכדי להראות למי שתכנן את העלייה הצפויה למושב.
ב-1973 התגוררו במושב 50 משפחות.
המושב עסק בעברו בגידולי חקלאות: חממות ורדים, פרדסים, לולי הודים.
היום ישנו מיעוט של חקלאים העוסק במטעים, פרחים, פטריות וזיתים לשמן.
במושב פעלה מזה שנים רבות תנועת בני המושבים.
הסניף פעל בשיתוף עם מושב גני הדר, ונקרא רמג"ה (רמות מאיר-גני הדר).
ב-2019, כחלק מהמשבר בחטיבת בני המושבים, עבר הסניף להיות חלק מ"התנועה החדשה" שהתפצלה מבני המושבים.
במאי 2022, לאחר שלוש שנים, הודיעה הנהלת המושב שהוחלט לשוב לחטיבת בני המושבים.
רמות מאיר ממוקם בסמוך ליישובים גני הדר, קיבוץ נען והמושב יציץ.
דרומית-מזרחית למושב נמצאת שמורת טבע בשם עינות גיבתון.
ליד עינות גיבתון מצוי היישוב העתיק גבתון, שם ניצב תל בשם "תל מלוט".
על תל מלוט הוקם בשנת 2010 מצפור על שם רפנאל מוסקל, לוחם יחידת אגוז ממזכרת בתיה הסמוכה שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
בכניסה למושב יש חורשת אקליפטוסים ובעבר, בעונת החורף הייתה בה פריחה נרחבת של צבעונים אדומים.
רב המושב הוא הרב אילן סעדה.
יו"ר הוועד המקומי היא סיון גיל.
רמות הוא מושב של תנועת המושבים הנמצא כשני קילומטרים מחופה הצפון מזרחי של הכנרת במערבה של רמת הגולן וקרוי על שם מיקומו על שתי רמות.
היישוב שוכן על רמה קטנה שהיא המדרגה התחתונה של המדרון היורד מרמת הגולן לכנרת, בגובה של 10 מטרים מתחת לפני הים (כ-200 מטרים מעל פני הכנרת).
זהו היישוב הנמוך ביותר מבין יישובי המועצה האזורית גולן.
היישוב נמצא כ-2 ק"מ מזרחית לכנרת, וכ-7 ק"מ צפונית לעין גב.
היישוב נמצא למרגלות מתחם לביאה, אתר ארכאולוגי גדול מתקופת הברונזה הקדומה, בו אותרו גם ממצאים המיוחסים לבית כנסת מתקופת התלמוד.
על חופו של היישוב, שבעת היישובים הדתיים בגולן (חיספין, רמת מגשימים, נוב, אבני איתן, אלוני הבשן, קשת ויונתן), הקימו בית מלון לרווחת המבקרים הדתיים: "כינר-גליל".
המושב הוקם בשנת 1969. ראשית ישבו ראשוני המתיישבים בבתי הכפר הנטוש סקופיה, ולאחר שנתיים עברו להתגורר בבתים זמניים "משולשים" (אשר היוו את ראשיתו של כפר הנופש רמות), ובשנת 1973 התיישבו במיקום הנוכחי של היישוב.
בשנת 2006 נכנס המושב לטווח האש של ארגון החזבאללה במהלך מלחמת לבנון השנייה.
במהלך המלחמה נורו לעבר המושב כמה פעמים מטחי קטיושות 122 מ"מ לא נגרם נזק לרכוש או אבדות בנפש.
כלכלת היישוב מתבססת על גידולי שלחין (מנגו, ליצ'י, פיג'ואה, תמרים, גויאבה ואבוקדו), גידולי פרחים, לולי פיטום, עדרי בשר בקר, פרות לחלב ועדר צאן.
במושב כפר נופש גדול ומספר רב של צימרים.
רָמוֹת נַפְתָּלִי הוא מושב באזור הצפון ליד הגבול בין ישראל ללבנון, השייך למועצה אזורית מבואות החרמון.
היישוב נקרא כך משום שהוא ממוקם בהרי נפתלי, בתחום נחלת שבט נפתלי.
היישוב הוקם בשנת 1945 על ידי פלוגת פועלים חקלאיים, יוצאי פלוגה ד' של הפלמ"ח, בוגרי מקוה ישראל, שנקראו "בני פלד".
אלה נשלחו על ידי המוסדות הלאומיים לשם שמירה על הקרקע והכשרתה לעיבוד חקלאי.
עם תום מלחמת העולם השנייה עלתה למקום זה קבוצה ראשונה של חיילים משוחררים משני ארגונים, "וינגייט" ו"המתנדב", שהתארגנו להתיישבות עוד לפני שהתגייסו לשורות הצבא הבריטי.
קבוצה זו הייתה איחוד של שתי הקבוצות המקוריות, שהידלדלו.
בין משימותיהם היה גם ייעור ב"יער יהודי קנדה" שנשתל בקרבת היישוב.
היישוב קם סביב מצודת רמות נפתלי, שהוקמה יחד עם מצודות ביריה וחוקוק, כחלק ממערך ההגנה של הבריטים בצפון, ובתיאום עם הסוכנות היהודית.
המצודות נבנו על ידי חברת סולל בונה ותוכננו על ידי האדריכל יעקב מטריקין, אז ראש המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית.
המצודה כיום היא חלק מבסיס צבאי סמוך והיא מבנה המיועד לשימור.
במהלך מלחמת העצמאות היה היישוב תחת אש למשך זמן רב, סבל אבדות, והוא וסביבתו הקרובה שימשו מוקד לקרבות חשובים.
הקרב הקשה ביותר היה התקפת צבא ההצלה על המקום בתחילת מאי 1948. התקפה זו נהדפה בעמל רב.
מצבו הקשה של היישוב, כיישוב חזית נמשך עד לסוף אוקטובר, עת ערך צה"ל את מבצע חירם, וכבש את כל שטח הגליל.
באוגוסט 1963 עלה לקדש נפתלי גרעין מייסדים חדש, שהפך את הקיבוץ למושב.
לאחר שהתפזרו רוב חברי המושב מהגרעין המייסד.
ביישוב נותרו שלוש משפחות מהגרעין הראשון.
הגרעין החדש היה מורכב ברובו מזוגות צעירים בני מושבים, יוצאי מרוקו ותוניסיה.
היוזמה זכתה להצלחה ורבים הצטרפו לגרעין ההקמה.
המתיישבים התגוררו תחילה בבתים הנטושים של הגרעין הראשון שבראש ההר, ואולם בתוך שלוש שנים נבנו למרגלות ההר בתים חדשים שזכו עם הזמן להרחבה ביוזמת החברים.
המושב נודע בגידולי תפוחים, אגסים וענבים.
ענבי רמות נפתלי נחשבים על ידי מומחים למשובחים והם נמכרים מראש למיטב היקבים בארץ.
חלק מבני היישוב מתפרנסים מתיירות צימרים ומגידול עופות.
במושב הוקם "מצפה איתן" לזכרו של בן המושב, , מפקד סיירת צנחנים שנפל בקרב בלבנון.
המצפה משקיף לעבר עמק החולה והגולן ונמצא בסמוך לבית הוריו.
המושב נמצא סמוך למצודת כ"ח – מצודת טאגרט שעל כיבושה במלחמת העצמאות נפלו עשרים ושמונה לוחמים.
בשנת 2003 במושב הוקם יקב 3 גפנים.
רָמוֹת מְנַשֶּׁה הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי, השוכן באזור הגאוגרפי רמות מנשה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית מגידו.
שמו של היישוב נגזר ממיקומו באזור נחלת שבט מנשה מתקופת המקרא.
רמות מנשה הוקם ביולי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כיישוב משלט.
תהליך העלייה לקרקע היה הדרגתי: תחילה ישב הקיבוץ על משלט סמוך, ורק כעבור זמן עבר למקומו הנוכחי.
מייסדי הקיבוץ היו חברי השומר הצעיר מפולין – יוצאי השואה ומשארית הפליטה.
הקבוצה עלתה דרך איטליה בעלייה ב' והגיעה לארץ ישראל ב-18 במאי 1946. בארץ נקלטו כגרעין הכשרה בקיבוצים עין השופט ודליה, וב-29 ביולי 1948 עלו 64 חברים לקרקע כקיבוץ.
העבודות הראשונות כללו סיקול, ייעור, עבודות חוץ ופיטרול באזור.
תנאי הקיום היו קשים: מגורים באוהלים, בצריפים, בלי מים ובלי חשמל.
בנובמבר 1948 אומץ השם רמות מנשה.
באותה שנה הצטרפו עוד שתי קבוצות.
בשנת 1950 התאחד קיבוץ רמות מנשה עם גרעין "קידמה" של יוצאי אורוגוואי וצ'ילה, אשר מנה 95 חברים.
האיחוד עלה יפה, ומכאן התחילה ההתפתחות לקראת קיבוץ גדול, קולט ויציב.
בשנת 1955 הגיעו עוד 23 חברים מאורוגוואי וב-1962 הצטרפו חברי קבוצת חברת נוער "עשת" – סך הכול 31 חברים.
במשך השנים הצטרפו קבוצות וחברות נוער נוספות וב-1968 הגיע גרעין "מרדכי אנילביץ'" מאורוגוואי ובו כ-30 חברים.
ב-1972 התחילו להיקלט ראשוני בני הקיבוץ.
מאז ועד היום גדל הקיבוץ, הודות להצטרפותם של בודדים ושל משפחות מישראל ומשאר העולם (ארגנטינה, ברזיל, אורוגוואי, ועוד).
ב-1974 נחנך בקיבוץ חדר האוכל החדש בתכנונו של האדריכל מנחם באר.
הבניין החדש החליף את צריף חדר האוכל שניצב בסמוך מאז היווסדו של הקיבוץ ומאז משמש כאולם התכנסות ומועדון.
בשנות ה-80 הורחב חדר האוכל ועם הפרטת הקיבוץ הופסקה פעילותו.
עם זאת, ב-2022 חזר חדר האוכל לפעול באופן חלקי.
ברחבי הבניין, כמו גם במבני ציבור אחרים בקיבוץ, שילב האמן לאו פלטאו, חבר הקיבוץ, עבודות אמנות שיצר לאורך השנים.
בעקבות תהליך ההפרטה שהחל לפני כמה שנים, גרים בקיבוץ גם שוכרי דירות.
הקיבוץ הקים לידו שכונת הרחבה קהילתית, ובה 138 משפחות של תושבים שאינם חברי הקיבוץ.
גברי ברגיל, שהיה מזכ"ל שלום עכשיו ומזכיר הקיבוץ הארצי והתנועה הקיבוצית הוא בן וחבר הקיבוץ.
בקיבוץ פועלת גלריה לאמנות המציגה תערוכות מתחלפות.
לצד תערוכות נושאיות וקבוצתיות, מציגה הגלריה תערוכות יחיד וזוגיות לאמנים כדוגמת יובל דניאלי, אפרת נתן, רונית אגסי ודורון וולף.
בתחילת דרכו של הקיבוץ התבססה כלכלתו בעיקר על ענפי החקלאות: פלחה, מטע, כותנה, רפת וצאן.
בשנת 1954 נכנס הקיבוץ כשותף במפעל "ארד" למדי מים (בשותפות עם קיבוץ דליה) ולצידו "ארם" – מפעל שירות לתיקוני מדי מים מתוצרת "ארד".
בשנות ה-80 נקלע הקיבוץ למצוקה כלכלית ממנה התקשה להיחלץ.
רק בסוף שנות ה-90 חל שינוי לטובה.
ענפים מפסידים נסגרו: הצאן חוסל סופית, מתקני הלול נמסרו ליזמים פרטיים; הקיבוץ הקים מפעל למוצרים כימיים, אך בגלל בעיות של חוסר הון נאלץ למכרו למשקיעים אחרים.
נוסף על כך, מועדון הלילה "הטרמינל", זכה להצלחה רבה והביא לעלייה נכבדת ברמת ההכנסות של הקיבוץ.
לקראת סוף שנות ה-90, לאחר דיונים ממושכים, החליטו חברי הקיבוץ על שינוי יסודי באורחות החיים: במקום התקציב השוויוני הונהג שכר דיפרנציאלי, והעזרה ההדדית הושתתה על מודל הקרוי רשת ביטחון.
לאחר החתימה על הסדר הבנקים השתפר מצבו של הקיבוץ לבלי הכר.
לקיבוץ קבוצת כדורגל ששמה הפועל רמות מנשה מגידו (השם המקורי של הקבוצה היה הפועל אייל רמות מנשה על שמו של אייל שפירא בן המקום).
היא מייצגת את כלל ישובי המועצה האזורית מגידו ומשחקת במסגרת ליגה ב' (מחוז צפון ב').
והיא הקבוצה הקיבוצית היחידה בארץ בליגה של ההתאחדות לכדורגל.
מגרשה נמצא בתחומי קיבוץ רמות מנשה.
את הקבוצה מנהל חבר הקיבוץ שלמה לירן כבר יותר מ-30 שנה, כאשר בתחילת עונת 2021/22 הפסיק לאמן ומי שהחליפו הוא, אלעד ברצור מיקנעם מושבה ששיחק שנים רבות בקבוצה ועוזרו, עומר איילון בן הקיבוץ שגם גדל ושיחק במועדון מילדות.
בסגל הקבוצה כיום משחקים שישה מבני הקיבוץ, בהם האחים נמרוד ודן ברניר, האחים הילל וירדן גלינדס, עומרי באום ואוהד בן חור.
בנוסף אליהם, שחקנים נוספים מהקיבוצים השכנים: דליה, רמת השופט, משמר העמק, הזורע וכמו כן, שחקנים מיקנעם.
המגרש מכונה על ידי בני הקיבוץ "אצטדיון האקליפטוס" בשל העצים המכתרים את המגרש.
ב-2011 נבנה יציע לאוהדי הקבוצה וב-2015 הושלמה עבודת קירוי עם גג חדש.
קפטן הקבוצה, נכון לשנת 2021, הוא שגב לבסקי מקיבוץ רמת השופט.
הישג השיא של הקבוצה היה בשנת 2009/10, כאשר העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה א' ובתום עונה אחת ירדה לליגה ב' צפון בה היא משחקת עד היום.
לקבוצה, יש ארגון אוהדים המכונה "יציע תאילנד" על שמם של העובדים הזרים מתאילנד שעבדו בעבר בקיבוץ ונהגו להגיע למשחקים.
רמות אלון (ידועה גם בקיצור: רמות) היא שכונה הממוקמת בצפון-מערב ירושלים והיא אחת מהשכונות הגדולות בישראל.
רמות אלון שוכנת על שתי שלוחות הר, צידה הדרומי והתחתון סמוך למחלף גולדה מאיר והיא משתרעת עד שיפולי גבעת נבי סמואל בצפון, שם מגיעה לרום של כ־885 מטרים מעל גובה פני הים.
השכונה נוסדה בשנת 1974, כאחת מחמש שכונות הטבעת שהוקמו על מנת לעבות את היישוב היהודי בשטחים שצורפו לירושלים לאחר מלחמת ששת הימים.
בתנ"ך מסופר כי עם מות שמואל הנביא הוא הובא לקבורה בעירו "הרמה": .
בהתאם לכך, במשך הדורות זוהתה העיר המקראית הרמה שבנחלת שבט בנימין עם החורבה שסביב אתר נבי סמואל הסמוך לשכונה מצפון.
כמו כן נזכרת "הרמה" בסמיכות לעיר המקראית גבעון, המזוהה עם הכפר אלג'יב, הסמוך מצפון לאתר נבי סמואל: .
בהתאם לכך, נקראה תחילה השכונה על שם העיר המקראית, הגם שיש המזהים אותה עם הכפר א-ראם (בעבר: א־ראמה), הסמוך לשכונת נווה יעקב.
שמה המלא של השכונה, "רמות אלון", נקבע בהמשך לזכרו של יגאל אלון, אולם השם "רמות" עודנו שגור יותר בקרב תושבי ירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967 סופחו לשטחה המוניציפלי של ירושלים שטחי ענק של כפרים ושטחים פתוחים מיהודה ושומרון לישראל, למעשה פי שלושה משטח העיר המערבית לפני מלחמת ששת הימים.
בתום המלחמה הוחל במדיניות ממשלתית לפיה יש להקיף את מרכז העיר בשכונות מגורים גדולות, שבהן יתגוררו אלפי יהודים, תוך ניצול כל שטח פנוי לבניית דירות רבות בזריזות מרבית.
מדיניות הבינוי שמה דגש על שכונות לוויין שיעבּו את ירושלים המכונות כיום שכונות הטבעת.
בתחילה, על אף שסופח האזור לירושלים, נקבע בתוכנית אב משנת 1968 שהאזור יישאר כפרי וירוק, היוזמה להקמת השכונה נולדה בראשית שנות השבעים, בממשלתה השנייה של גולדה מאיר, כתגובה לתוכנית רוג'רס של מזכיר המדינה האמריקאי באותה תקופה.
הפקעת האדמות להקמת השכונה התרחשה בחודש אוגוסט 1970.
הקמת השכונה נתקלה בהתנגדויות בזמן התכנון, כשבתחילה ייעד משרד השיכון בנייה של כ־10,000 יחידות דיור על שטחה, ואילו עיריית ירושלים ביקשה להעניק לאזור אופי פרברי.
גם אופי הבנייה לווה בביקורת, בייחוד בשל הבחירה לאפשר "חופש אדריכלי" באזורים מסוימים של השכונה, כשהדוגמה הבולטת לכך היא בנייני הכוורות ברמות פולין.
בין המתנגדים להקמת שכונת הענק היה ראש העיר דאז, טדי קולק, שחשש שהבנייה בשכונות החדשות תהיה על חשבון הפיתוח והשגשוג של מרכז העיר ההיסטורי.
עם הקמת השכונה, נבנו אזוריה הראשונים ברמות א', סביב רחובות סולם יעקב, הרוא"ה, רחוב רמות, מעוז ועוד.
דרומה להם קמו פרויקטים נוספים סביב רחובות פרנקפורטר, סילבר ומורגנטאו עד לכביש רמות מדרום, ובמקביל הוקמה רמות פולין מצפון לשכונה.
בשנת 1980 נבנו מעברו הדרומי-מזרחי של כביש רמות מבני מגורים על ידי חברת אשדר, כשהמבנים הראשונים בה הם בנייני המגורים ברחובות אהרן אשכולי, צונדק וראובן מס.
משנת 1981 ואילך רמות ב' התרחבה צפונה, עד לשלב בו החלק הצפוני הפך לפלח נפרד וכונה רמות ג'.
חלק זה התרחב עוד לכיוון צפון השכונה לאורך הרחובות שלום סיון, אידלסון ורקנאטי.
בשנת 1985 הורחבה רמות פולין לכיוון צפון, לפרויקט מגורים בעיצוב ייחודי שהתחלק ל"רמת אונגוואר", "תפארת רמות" ו"נוף רמות".
במקביל התרחבה שכונת רמות ב' לכיוון דרום והוקמו בה מבנים דו קומתיים, הנחשבים ליקרים יותר יחסית לשכונה.
בשנת 1986 חברת אשדר, שהקימה את בנייני המגורים באהרן אשכולי, הקימה פרויקט נוסף בחלקו העליון של רחוב מירסקי, ובכך חנכה למעשה את חלקה הרביעי של השכונה - רמות ד'.
בהמשך התרחבה השכונה עוד צפונה, לאורך הרחובות מינץ ורובין.
בשנת 1996 קם פרויקט נוסף בצפון מזרח השכונה, לאורך רחוב זריצקי, ובשנת 1997 יצא לדרך פרויקט נוסף בצפון השכונה סמוך ליציאה ממנה, ברחוב אור שרגא.
בין השנים 1995 עד שנת 2000 הוקמו מבני מגורים בשיטת "בנה ביתך" בצפון מערב השכונה, הנקראים רמות 06. מבנים אלו נבנו בבנייה שאינה רוויה, ומחירם גבוה יחסית לשכונה.
אחר כשני עשורים בהם כמעט ולא נבנו בשכונה מבני מגורים נוספים, בשנת 2018 יצא לדרך פרויקט "הקאנטרי" לאורך רחוב יעקב אלעזר (רמות הירוקה) ולכיוון שכונת רמת שלמה, והוקמו בה מספר פרויקטים במקביל, שחלקם טרם הסתיימו.
משנת 2020 ואילך הושלמו מספר פרויקטים נוספים בשכונה, בהם פרויקט רמות 360 הקיים במרכז השכונה מעל מבנה קניון רמות, וכן "מצפה רמות" ו"שכטר ברמות" במזרח רמות א' ועוד.
בשנת 2023 אושרה בנייה של 1700 יחידות דיור, ופינוי בינוי שכולל עוד 1000 דירות ברמות פולין.
הדרך העתיקה שעלתה מהשפלה לירושלים, והייתה למעשה הדרך הראשית לעיר, עוברת בתוך רמות אלון.
הנתיב חוצה את נחל שורק, עובר ליד "חירבת קיקיה", עולה בוואדי מזר לאל-בורג' (שפירושו "המגדל") ומשם ממשיך ל־א־נבי סמואל ולכפר בידו.
אבן מיל רומית נמצאה ליד רמות פולין (ייתכן כי נעשה בה שימוש משני).
באזור בריכת המים (ראס אל-באד) נמצאו בתוך מערה שרידי מתקנים לעיבוד חקלאי הכוללים גתות (מתקן דריכת ענבים ליין) חצובות בסלע ובית בד (מתקן להפקת שמן זית).
הממצאים במקום מיוחסים לתקופות שונות, אחת הקדומות ביניהן היא תקופת בית חשמונאי (התקופה ההלניסטית השנייה).
נמצאו גם מטבעות מתקופה זו.
כמו כן נמצאו מבנים המיוחסים לתקופה הביזנטית, כולל מנזר ובו רצפת פסיפס המכילה כתובת הקדשה.
הממצאים מובילים למסקנה כי יישוב קטן התקיים באזור לאורך התקופות.
בפאתי השכונה מצויים גם שרידיה של מצודה רומית.
מצודה זו פיקחה על הדרך שהובילה מקיסריה לירושלים.
בשנת 1875 נחפרה המצודה לראשונה.
מצודה נוספת מצויה בתחומי השכונה עצמה.
מצודה זו היא מן התקופה הצלבנית.
יער רמות, הסמוך לשכונה, מכיל גם הוא ממצאים ארכאולוגיים רבים.
בשנת 2019 נפתח ביער רמות גן ארכאולוגי, "פארק ארץ התנ"ך", שבו נמצאו שרידי גתות עתיקות.
בגן ניטעו כל שבעת המינים והונגשה הגישה אליו.
מיקומה של רמות הוא על ציר תחבורה משמעותי המחבר בין צפון ירושלים לתל אביב (כביש 436) ועושה אותה לחוליה מקשרת בין ירושלים והיישובים היושבים על הציר או בסביבתו.
בשל גודלה של השכונה היא מחולקת לתתי שכונות: באזור דרום מזרח נמצאת רמות א', בדרום מערב נמצאות רמות ב' ורמות ארזים, בצפון מזרח שוכנות רמות ד', נוף רמות ורמות פולין ובחלקה הצפון־מערבי, ממוקמות רוב רמות ג', חלק קטן מרמות ב' ורמות 06 – כשבתווך נמצאות שדרות גולדה מאיר.
בחלקה הדרומי של השכונה ממוקם מצפה נפתוח, הר שפסגתו בגובה של 714 מטר מעל פני הים, שטח פתוח המשמש כריאה הירוקה של השכונה.
מהשכונה תצפית דרומה על ירושלים עד גוש עציון, צפונה על אזור רמאללה, מזרחה על הרי בנימין עד עבר הירדן, ומערבה על השפלה עד גוש דן.
רמות היא השכונה הגדולה בישראל ואחת השכונות המאוכלסות בישראל, בסדר גודל של עיר בינונית בישראל, עם כ־55 אלף תושבים.
בתחילה, הייתה מורכבת האוכלוסייה מציבור חילוני, ביניהם עולים רבים.
עם השנים ובהתאם לשינויים דמוגרפיים שקרו בשכונות נוספות בירושלים, חלקים מהשכונה, כמו רמות א' ורמות ג', אשר היו מאוכלסים בציבור חילוני (רבים מהם מחבר המדינות), הפכו לבעלי רוב חרדי.
חלקים אחרים בשכונה כמו השכונות רמות ד', שכונות אונגוואר, נוף רמות ורמות פולין אוכלסו מלכתחילה בציבור חרדי.
כיום, מוקד האוכלוסייה החילונית והדתית לאומית נמצא ברמות ב'.
במשך השנים קלטה השכונה אוכלוסייה חרדית רבה, כשאחוז התושבים החרדים בה הלך וגדל עד שהגיע לכ־75% מתושבי השכונה.
כ־84% מתושבי השכונה הם ילידי ישראל.
ממפקד האוכלוסין של 2022 יוצא ש-64% ממשקי הבית הם חרדים, 22% דתיים לאומיים, 6% מסורתיים ו-5% חילונים.
האוכלוסייה הלא חרדית מרוכזת בעיקר ברמות ב' וד', בעוד שבשכונות ג' וא' יש רוב חרדי ורמות פולין כולה חרדית.
מבחינת אוכלוסיית הילדים: 87% לומדים בחינוך החרדי, כ־3% אחוז בחינוך הממלכתי, וכ־10% בחינוך הממלכתי דתי.
התהליך לווה בעשור הראשון של המאה ה-21 בסגירה של מוסדות חינוך ממלכתיים וממלכתיים דתיים.
הנטייה ברמות, בדומה לתפיסה בשאר העיר ירושלים, היא חלוקה בין המגזר החרדי לבין המגזר הכללי, שמורכב מציבור חילוני ודתי לאומי.
כשניר ברקת היה ראש העיר ירושלים, פוצל המנהל הקהילתי ברמות לשני מנהלים שונים – אחד לציבור הכללי ואחד לציבור החרדי.
עיקר המאבקים הציבוריים הקשורים בשכונה הם בנושאים של הקצאת מבנים למוסדות חינוך, גם חילונים שגדלו בשכונה בשנות השמונים, הרגישו שהחרדים "גנבו" להם אותה.
קניון רמות בלב השכונה משרת במידה רבה את האוכלוסייה המגוונת.
אחת מהבריכות הציבוריות הקיימות בשכונה פועלת בשבת.
בשנת 2017, 87% מתלמידי בתי הספר בשכונה השתייכו לזרם החינוך החרדי וכן 88% מהתלמידים בגילאי הגן.
בשנים האחרונות נכנסה אוכלוסייה חדשה מהציבור הכללי לשכונה ובהתאם לכך שיעורם עלה.
חינוך יסודי – לזרם החרדי, "בית יעקב רמות פולין" (רמות ד'), "אהל רחל" (רמות ג'), "תבונת יעקב" (רמות א'), "בית יעקב החדש" בנשיאות הרב שלמה זעפראני (רמות ב'), "בית יעקב בני תורה" המזוהה עם הפלג הירושלמי (רמות פולין) ובתי ספר נוספים של הזרם החרדי ברחבי השכונה.
באשר לזרם הממלכתי, בעבר פעלו שלושה בתי ספר יסודיים ("פיקר", "יוני נתניהו", "רמות ג") ששירתו את הציבור החילוני, אך כיום פועל בשכונה רק 2 בתי ספר יסודי ממלכתי אחד ברמות ב' – "מופת רמות אלון".
כמו כן, ברמות ב' פועל בית הספר "אופק" המיועד לילדים מחוננים מירושלים וסביבותיה; בשכונה גם נמצא בית ספר ממ"ד "תורני נועם רמות" (בעבר המבנה שימש כבית ספר יוני נתניהו) המשתייך לזרם הדתי לאומי.
חינוך על יסודי – חטיבת ביניים ותיכון בשכונה: אולפנת "טל רמות", סניפי אור תורה סטון (בנים ברמות א' ובנות ברמות ב') ואולפנת בית שולמית השייכים לזרם הממלכתי דתי ובית הספר "תבל" של החינוך הממלכתי.
תלמודי תורה – "חניכי הישיבות מוסדי עולם" בראשות הרב דוד אברהם (רמות א'), "חדות יעקב" בנשיאות הרב יהודה עדס, "בני ציון", "עטרת שלמה" (בכמה בנינים ברמות ד' וברמות פולין) בראשות הרב אטלי, ו"המסילה" (רמות ד') המשתייכים לפלג החרדי-ספרדי.
"שערי דעת" (רמות א'), "בני הישיבות" (רמות ב'), "קהילות יעקב" (רמות ג'), "דרך תבונה" ו"תורת בנימין" - לשעבר "ידיד השם" (רמות ד') המשתייכים לזרם החרדי-ליטאי.
"אהבת ישראל" ונעם בנים רמות (רמות א') השייך לזרם החרדי-לאומי.
ישיבות גדולות: ישיבת "נתיב הדעת" ("קפלן"), סניף "ישיבת לייקווד" בישראל, ישיבת "בית מדרש גבוה" ('פינקל'), ישיבת חסידות קרלין סטולין, ישיבת "תורה ודעת", ישיבת "אורחות התלמוד" (שכנה קודם לכן בשכונת גבעת המבתר בעיר), ישיבת "תפארת משה בצלאל" שע"י חסידות גור, "ישועות יוסף" ליוצאי צרפת וישיבת "אונגוואר" (רמות ד').
ישיבות קטנות: "תורת משה", "אמרי נועם", "ים התורה", "אוצר התורה", "פני יהושע", ישיבת "הגרי"ש", וישיבת "ישרש" בנשיאות הרב צבי וייספיש הנמצאות כולן ברמות ד'.
סמינרים – סמינר בנות אלישבע וסמינר נתיב החינוך בצפון רמות ד'.
חינוך מיוחד - בשכונה פעילים מוסדות חינוך מיוחד לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית, בהם קרן אור (רמות א'), שיח סוד (רמות ד'), פתחיה (רמות ד'), מסוגלים ועוד.
הסרט העלילתי הישראלי "הדילרים" של הבמאי עודד דוידוף עוסק בשכונה ורובו צולם בה.
שולי רנד, תושב השכונה, צילם בה את הקליפ לשיר 'דע בני אהובי'.
אביתר בנאי, תושב השכונה, צילם בשכונה את הקליפ לשיר 'פרגולה', שבו גם הזכיר את השכונה.
עלילת סדרת ספרי הילדים מנהרת-הזמן מאת גלילה רון־פדר-עמית מתרחשת בשכונה.
באוגוסט 1990 נחטפו ונרצחו הנערים רונן קרמני וליאור טובול בצומת רמות וגופתם הושלכה סמוך לשכונה.
לזכרם הוקמה 'חורשת הנערים' בתחתית רחוב מירסקי.
באוקטובר 2011, אירע פיגוע דקירה בשכונה, בו נער נפצע קשה.
ביולי 2022 אירע פיגוע דקירה באוטובוס ביציאה מהשכונה לכיוון עיר בו נפצע גבר כבן 40, המחבל נוטרל.
ב-23 בנובמבר 2022 אירע פיגוע כפול בצומת רמות וביציאה מירושלים.
ב-10 בפברואר 2023 אירע פיגוע הדריסה בשכונת רמות, בו נרצחו הילדים האחים אשר ויעקב פלאי, וכן אלתר שלמה לדרמן, ונפצעו עוד ארבעה.
ב-8 בספטמבר 2025 התרחש פיגוע הירי בצומת רמות (2025) בו נרצחו בידי מחבלים ממזרח ירושלים שישה ונפצעו 16..
בשנת 1990 נרצח אבי אדרי וגופתו נמצאה ביער רמות.
בשנת 1998, נאנסה ונרצחה נועה אייל ביער רמות, כשחזרה ממרכז העיר אל ביתה בשכונה.
באוגוסט 2011, נרצחו נורית ונח מעוז בביתם בשכונה.
במרץ 2023 אדם שכל הנראה לוקה בנפשו דקר שוטר ופצע אותו באורח קשה.
במאי 2023 נתפס פדופיל לאחר שניסה לבצע מעשים מגונים בילדה בת 9.
רָמוֹת גִּלְעָד, בכתיב המקרא: רָמֹת גִּלְעָד; נקראה גם רמות, רמה, רָאמֹת בַּגִּלְעָד, הייתה עיר בגלעד בעבר הירדן המזרחי.
בתקופה הישראלית, התפתחה בסביבתה חקלאות מפותחת, שכללה תבואה, צמחי בושם ורפואה: הצֳרי והמור, ומטעי זית, גפן, תמר ואפרסמון.
רמות גלעד השתייכה לנחלת שבט מנשה.
העיר ומגרשיה ניתנו ללווים מבני מררי.
וכן, שימשה כאחת מערי מקלט לרוצחים בשוגג.
בימי שלמה המלך, הייתה רמות גלעד מרכז הנציבות השישית ובראשה עמד בן גבר, שהיה מופקד גם על חוות יאיר בגלעד ועל חבל ארגוב בבשן.
לרמות גלעד הייתה חשיבות גדולה מבחינה ביטחונית בהיותה יישוב סְפר סמוך לגבול בין ישראל לבין ארם.
לאחר התפלגות הממלכה לממלכת יהודה וממלכת ישראל, בימי רחבעם בן שלמה, כבשו מלכי ארם את רמות גלעד שבעבר הירדן המזרחי, בדרכם אל כיבוש או שליטה חלקית בממלכת ישראל בעבר הירדן המערבי.
יהושפט מלך יהודה הצטרף אל מלך ישראל אחאב במלחמה על רמות גלעד.
על פי מסופר בספר מלכים:
אולם שני הצבאות לא הצליחו להכריע את המערכה ואחאב נהרג במלחמה, והמקרא מספר שהיה זה עונש על שחרור בן הדד לאחר שאחאב ניצחו בשתי המערכות הקודמות, וכן על רצח נבות היזרעאלי.
כעבור עשר שנים, לחמו יורם מלך ישראל ואחזיה מלך יהודה, נגד חזאל מלך ארם על רמות גלעד.
גם במלחמה זו ניצחו הארמים את ישראל, ויורם עצמו נפצע.
ברמות גלעד משח שליחו של אלישע הנביא את השר יהוא בן נמשי למלך על ישראל, ומרמות גלעד יצא יהוא להכרית את זרעו של אחאב ולתפוס את המלוכה על ישראל.
כפר רימון - ממערב לג'רש בירדן.
תמך בהצעה החוקר הנרי בייקר טריסטראם, שקיבל את זיהוי הקודמים לו.
ההצעה נתמכה על ידי כמה חוקרים, ובהם זאב וילנאי.
באתר בירדן, מוצג שלט בערבית ובאנגלית: "רמות גלעד", וכביש ההגעה יורד לנחל, שנמצאים בו שלושה מבנים עתיקים עם אבני גזית גדולות.
תל ראמית - בירדן, כ-5 ק"מ מדרום לא-רמת'א.
רמות פולין היא שכונה משנית בתוך השכונה הגדולה רמות אלון שבצפון־מערב ירושלים.
השכונה נבנתה בשלבים החל משנת 1976 והיא מאוכלסת, בהתאם לתכנון, במשפחות חרדיות.
השכונה כוללת 720 יחידות דיור בגדלים שונים.
תכנון השכונה החל בשנת 1974 על ידי האדריכל צבי הקר ובנייתה החלה בסוף 1976 ביוזמת משרד הבינוי והשיכון וכולל פולין, במטרה להקל על מצוקת הדיור של הכולל בשכונת בתי ורשה הקטנה והצפופה.
העיצוב יוצא הדופן של השכונה הוצג בתערוכה במוזיאון ישראל עוד לפני שנבנתה.
הקר עבד על התכנון בשיתוף פעולה עם אנשי הכולל, שהסכימו לגור בדירות למרות העיצוב הלא שגרתי, מאחר שמחירן היה נמוך.
השכונה נבנתה בבנייה טרומית על ידי חברת אשטרום.
לאחר המהפך עליית הליכוד לשלטון, החליט שר השיכון החדש גדעון פת להפסיק את הפרויקט ושאר המבנים בשכונה לא נבנו לפי העיצוב המקורי של הקר.
עם השנים ניסו הדיירים לעקוף את חוסר הנוחות על ידי תוספות בנייה שריבעו את הצורה המחומשת, ונכון לשנת 2011 לא נותר בה בניין אחד במצבו המקורי.
כיום בשכונת רמות מקודמת תוכנית פינוי בינוי המיועדת לאוכלוסייה החרדית.
התוכנית משתרעת על שטח של כ-60 דונם, במסגרתה ייהרסו 316 יחידות דיור ב-11 בניינים לטובת 1,000 יחידות דיור חדשות.
השכונה ייצגה את ישראל בתערוכה "הוספות: אדריכלות על רצף הזמן", בביאנלה לאדריכלות בוונציה בשנת 2008.
הרקע לתכנון השכונה, כמו מספר שכונות ותתי-שכונות נוספות בעיר בכלל וברמות ובגילה בפרט, היה הרצון ליישב בבנייה חדשה ולהרחיב את ירושלים אל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
הבינוי החדש בפאתי העיר אופיין בניסיונות של שר השיכון דאז אברהם עופר ושל אדריכלים ישראלים רבים ליצור צורות חדשות של מבנים ושל מבנים שכונתיים וקהילתיים, שיחרגו מהתדמית האפורה שאפיינה את שיכוני הארץ.
על תכנון הפרויקט של רמות פולין שהוא אחד מבין פרויקטי שיכון אלו, הופקד האדריכל הישראלי צבי הקר הן לתכנון השכונתי והן לתכנון האדריכלי.
הקר, שנודע כאדריכל המתנסה בצורות גאומטריות מיוחדות וחדשניות, יישם בתוכניתו כמה רעיונות אדריכליים שהיו חדשניים מאוד באותה תקופה.
בתי השכונה זכו לפרסום מקצועי וציבורי יותר מכל פרויקט אחר שתוכנן בירושלים מאז 1967. כמו כן הם נכללו ברשימות "הבניינים המוזרים בעולם", ותוארו כ"פרויקט דיור עבור דבורים".
השכונה כולה מאורגנת על גבעה במרכז רמות בצורה המזכירה כף יד בת חמש אצבעות או עלה בעל שלוש זרועות.
כל אצבע, המייצגת שלב אחר של הבנייה אשר נמשכה עד אמצע שנות ה-80, היא סדרה של 5–6 בנייני מגורים בצורת 'ר' אשר משתלבים אחד עם השני ליצירת "זיגזג" רחב.
בכל אצבע כזו קיימת מעין חצר פנימית, שנועדה להזכיר במידה מסוימת את החצרות המסורתיות של השכונות היהודיות הוותיקות של ירושלים, שצורתה הייתה על בסיס הזיגזג הפנימי שבין בנייני ה-'ר'.
מרכז השכונה המבוסס על ציר המחבר בין כל האצבעות, כמו הסיב המרכזי בעלה, מתחיל בצד הדרום מזרחי של השכונה על רחוב הרא"ה (לכיוון מרכז העיר) וממשיך צפון מערבה עד לקצה האצבע הארוכה.
עיצוב הבתים גם הוא יוצא דופן: הבניינים אשר נבנו משילוב של בטון ואבן הורכבו בחלקם כרכיבים של בנייה טרומית.
צורת הקירות החיצוניים היא של חלקי דודקהדרון (פאון משוכלל המורכב ממחומשים) המשתלבים זה בזה ובקירות משופעים נוספים לכדי מראה דמוי כוורת דבורים או סידור של סלעים גבישיים.
התכנון של שכונת רמות פולין זיכה את הקר בשבחים רבים על היצירתיות והחדשניות בעיקר מחוץ לישראל, אך בישראל נשמעו לרוב טענות וביקורות על אדריכלות זו.
בקנה המידה העירוני, השכונה מנותקת מסביבתה ויוצרת חוסר הרמוניה עם שאר העיר והחצרות הפנימיות ודאי אינן מתפקדות כחצרות מסורתיות.
מבקריו הרבים טוענים שצורות הבניינים הכוללות קירות בעלי שיפוע וגאומטריה מעניינת הם עניין של טעם ושל אופנה אך חוסר הנוחות שנגרמת לדיירי הבתים נמשכת לאורך שנים רבות.
על אף הצלחתה של השכונה בתקופת בנייתה, השכונה סובלת כיום מבעיות שונות והבתים נחשבים לדיור באיכות נמוכה.
אדריכלים ישראלים רבים ומבקרי אדריכלות טוענים נגד הקר, במיוחד על רקע בנייתה של רמות פולין, כי האדריכל שם את יצירתו האמנותית בעדיפות עליונה לעומת נוחיות התושבים ואיכות העיר.
כך לדוגמה התייחס לתכנון של הקר האדריכל דוד קרויאנקר:
"האדריכל הסביר את עקרונות התכנון ויתרונותיו במונחים של 'צמיחה הומוגנית' מן הקרקע; פרטיות, חללים גדולים, מרווחים ובנייה זולה...
המצדדים טענו, כי הפתרון הוא פרי דמיון וביטוי של קו אישי ויוזמה חדשנית...
המקטרגים תקפו את התוכנית, וראו בה עטיפה ראוותנית ל'דירות קופסה' קטנות, בלתי נוחות למגורים, שיש בה הרבה יומרות ארכיטקטוניות".
רמזור הייתה קומדיית מצבים ישראלית אשר שודרה במקור החל מ־24 במרץ 2008 ועד לסיומה ב־3 ביולי 2014 במשך 4 עונות ו־51 פרקים בערוץ 2 במסגרת "שידורי קשת".
התוכנית נוצרה על ידי אדיר מילר, שגם היה שותף בכתיבת התסריט לצד רן שריג.
הסדרה מתמקדת בזוגיות, חיי נישואין ובחברות גברית, תוך הקצנה קומית של התלאות הנלוות להם.
הסדרה זכתה בזמן שידורה ובשנים שלאחר מכן להצלחה רבה ואף למעמד של סדרת קאלט.
בשנת 2010 זכתה הסדרה ב"פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה" בקטגוריית "הסדרה הקומית הטובה ביותר", ואף הייתה לסדרת הטלוויזיה הישראלית הראשונה שזכתה בפרס אמי הבין-לאומי האמריקאי בקטגוריית "הקומדיה הטובה ביותר".
זכויות הסדרה נמכרו לרשת FOX האמריקנית ולערוץ CTC ברוסיה.
ב־5 ביוני 2022 שודר בסדרה "צומת מילר" פרק איחוד של שחקני רמזור.
הסדרה עוסקת בחייהם של שלושה חברי ילדות טובים המתגוררים בגבעתיים.
כל אחד מהחברים הוא גבר אשר נמצא בתחילת שנות השלושים ובשלב שונה של הזוגיות בחייו.
הסדרה מתמקדת בקשרי הידידות בין שלושת הגברים, ובעיקר ביחסי הזוגיות של כל אחד מהם, תוך הקצנה קומית של התלאות הכרוכות בידידות ובזוגיות.
שמה של הסדרה נובע מהרמזור שצבעיו מייצגים את מצב הזוגיות של כל אחד מהגברים.
איצקו (ליאור כלפון) נחשב לאור האדום, כיוון שהוא מונוגמי; נשוי ללילך (יעל שרוני) ואב לילדה בשם דניאל (יובל וין).
אמיר (אדיר מילר) הוא האור הצהוב, כי הוא נמצא בתחילת הסדרה בשלב הביניים; יוצא קבוע עם חברה בשם טלי (ליאת הר לב), חפר (נירו לוי) הוא האור הירוק; אין לו חברה קבועה, והוא נמצא בשלב ה"סטוצים".
במהלך הסדרה אמיר, איצקו וחפר מחליפים בין "אורות הרמזור", בכך שאמיר מתחתן ונולדת לו בת, איצקו ולילך מתגרשים וחפר מוצא את עצמו בזוגיות מחייבת.
כל פרק בסדרה הוא פרק עצמאי, עם זיקה קלושה בלבד לאירועי הפרקים הקודמים.
בכל פרק מוצג אירוע בחיי כל אחד משלושת הגברים, גיבורי הסדרה, אירוע המגיע אל סופו (המר, בדרך כלל) בסוף הפרק.
כל אחד משלושת האירועים מתנהל בנפרד, והקשר ביניהם נוצר בעיקר בשיחות בין הגברים, על בעיותיהם עם נשותיהם, או בחייהם.
לשלושת הגברים מקום מפגש קבוע בכל עונה של הסדרה.
כמעט בכל פרק ישנה לפחות סצנה אחת שבה הם נפגשים לשיחה במקום המפגש.
אף שהמקום משתנה מעונה לעונה, מאפייניו אינם משתנים.
עונה ראשונה: חדר כושר - אף שהם לבושים לאימון הם תמיד נצפים מתבטלים ושותים מיץ ולעולם לא מתאמנים.
מקום מפגש נוסף בעונה הראשונה עשוי להיות גם בג'קוזי.
עונה שנייה: מגרש כדורסל - בו הם לכאורה משחקים כדורסל עם חברים אך בפועל מתבטלים על הספסל ודוחים הצעות של חבריהם לעלות לשחק.
עונה שלישית: ספסל מנוחה במסלול לרכיבת אופניים - אף שהם לבושים לרכיבה ספורטיבית, הם אינם רוכבים, ודוחים הצעות של רוכבים להצטרף לרכיבה.
עונה רביעית ואחרונה: ספסל במרינה בתל אביב - אף שהם לבושים בבגדי צלילה, הם אינם צוללים, ודוחים הצעותיהם של חבריהם (זיסו, בז'ה ושאר חבריהם) להצטרף לצלילה.
בנוסף למקומות אלו, ניתן לראות את החבורה מבלה ונפגשת לעיתים גם בבית קפה.
רבים מפרקי הסדרה כוללים סיוט של אחד מגיבורי הסדרה, בעקבות אירועים שחווה במשך היום.
מוטיב נוסף החוזר בפרקי הסדרה הוא הספרים הבדיוניים (שלא קיימים) שאמיר וטלי קוראים המהווים סאטירה הומוריסטית על אירועים אקטואליים, כגון "ערה?" מאת עמנואל רוזן, "געגועי לאתגר קרת" מאת הנרי קיסינג'ר (על פי "געגועי לקיסינג'ר" שחיבר קרת), "געגועי לכינים" מאת רמי קלינשטיין, ו"לתת שם פשוט לילד" מאת מארינה מקסימיליאן בלומין.
הסדרה עוקבת אחר אירועים בחייהם של שלושת הגברים ונשיהם אשר מתקשרים בדרך כלל לסיפור אחד.
לדוגמה הפרק השביעי בעונה השלישית, "טלי הורמונאלי", שכלל שלושה סיפורים:
אמיר סובל מהתפרצויות זעם של טלי, אותן מייחסים חבריו להשפעתו ההורמונלית של ההריון.
כדי להרגיע אותה הוא מציע לה שייסע ליהוד כדי להביא לה את הגלידה האהובה עליה, אך טלי מגלה שהוא אינו יודע מה הטעם החביב עליה, וצעקותיה רודפות אחרי אמיר בחדר המדרגות.
לילך חושקת בספה מהודרת, כמו זו שיש לחברתה.
איצקו נדהם ממחירה הגבוה של הספה, ושומע לעצת חפר לקנות חיקוי זול, זהה למקור.
לילך מתיישבת באושר על הספה, וזו מתפרקת תחתיה, ובעקבות זאת מתברר לה שמדובר בחיקוי.
כעונש איצקו עובר לישון במכוניתו.
לילך חוזרת לביקור אצל חברתה, וכשהן יושבות על הספה, גם זו מתפרקת – מתברר שגם החברה קנתה חיקוי זול.
חפר רואה חירש המתפרנס ממכירת דובונים במסעדות, ומחליט להתחזות לחירש ולהתפרנס באופן דומה.
הוא זוכה להכנסה נאה, אך הדברים מסתבכים כאשר עיריית גבעתיים יוצאת במבצע התרמה למען חפר החירש, וקונה לו מכשיר שמיעה המוכנס לאוזניו בטקס חגיגי, וגורם לו לשמוע את התזמורת ברעש מחריש אוזניים.
אמיר "מירי" רוזנר (אדיר מילר): גר בגבעתיים עם בת זוגו טלי וכלבתה, ירדנה.