tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החשמלית המודרנית (בטורקית: Çağdaş Tramvayı - "החשמלית בת זמננו", או רק Tramvay - "החשמלית") היא חשמלית הנוסעת לאורך קו המחולק לשני מקטעים נפרדים בחלקה האירופי של איסטנבול בטורקיה, והמקשר בין קבאטש (Kabataş) שעל חוף מצר הבוספורוס לבין רובע בג'ילר (Bağcılar) שבמערב העיר.
קטע קצר מקו החשמלית נפתח לשירות בשנת 1992 בין תחנת הרכבת ומסוף אוטובוס הים בסירקג'י (Sirkeci) לבין תחנת אקסראי (Aksaray) במרכזה של העיר.
הקו הוארך מספר פעמים בשני הכיוונים, ומאז 30 בינואר 2005 אורכו 14 ק"מ והוא כולל 24 תחנות.
החשמלית נוסעת במפלס הרחוב בתדירות של אחת לחמש דקות בממוצע, ומשך הנסיעה בין שתי תחנות הקצה הוא כשלושת רבעי השעה.
55 הרכבות משמשות בשירות לאורך הקו מסוגלות להוביל 195,000 נוסעים ביום.
עלות ההקמה הכוללת של הקו עמדה על 110 מיליון דולר.
קטע שני של הקו המוביל מזייתינבורנו מערבה לבג'ילר נפתח לשירות ב-14 בספטמבר 2006. אורכו של המקטע 5.2 ק"מ, מהם 587 מטר על גשר עילי, ולאורכו ממוקמות 9 תחנות.
משך הנסיעה לאורך הקו עומד על כ-20 דקות.
שני מקטעי הקו נפגשים בתחנת זייתינבורנו.
בתחנה זו כמו גם בתחנת אקסראי מתאפשר מעבר מהחשמלית אל קו הרכבת הקלה של איסטנבול המוביל אל נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק.
בתחנת סירקג'י חולף קו החשמלית בסמוך לתחנת הרכבת המשמשת כתחנה סופית לתנועת רכבת הפרברים האירופית ורכבות רגילות ובינלאומיות היוצאות אל תראקיה ואל אירופה.
*החשמלית נפגשת גם עם הטונל בתחנת קרקיי (Karaköy) ועם פוניקולר קבאטש-טקסים בתחנתה הסופית בקבאטש.
קישור לרציפי אוטובוס הים אפשרי בתחנות קבאטש, סירקג'י ואמינני (Eminönü).
"החתונה בקנה" או "משתה החתונה בקנה" (1563) הוא ציור שמן מאת הצייר האיטלקי פאולו ורונזה, המציג אירוע מחייו של ישו - החתונה בקנה.
הציור גדול הממדים מוצג במוזיאון הלובר בפריז.
בשנת 1560 יצר ורונזה ציור שנושאו הוא החתונה בקנה.
ציור זה מוצג כיום במוזיאון הציירים הגדולים שבדרזדן.
כשלוש שנים לאחר מכן הוזמן ציור נוסף בנושא זה עבור כנסיית מנזר סן ג'ורג'ו מג'ורה שבוונציה.
הציור הושלם בשנת 1563 לאחר כ-18 חודשי עבודה והותקן בקיר הרפקטוריום של המנזר, כשניים וחצי מטרים מן הרצפה.
ב-11 בספטמבר 1797 בזזו חיילי צבא נפוליון את הציור והביאו אותו לצרפת.
כדי להעביר את היצירה גדולת הממדים נחתך הציור לחלקים.
בשנת 1815, כמענה לתביעת האיטלקים להשבת הציור, שלחו שלטונות צרפת את ציורו של שארל לה ברן - "הסעודה בבית שמעון", אולם שלטונות ונציה סירבו לקבלו.
ג'ון ראסקין, מבקר האמנות האנגלי טען כי יצירתו של לה ברן בקושי ראויה לשמש כחומר אריזה לציורו של ורונזה.
ב-11 בספטמבר 2007, 210 שנים לאחר שהוסר הציור, נתלתה בכנסייה מהדורת פקסימיליה בגודל מלא של הציור.
ההעתק הצילומי הורכב מ-1591 קובצי מחשב המשחזרים את מראהו המדויק של הציור המקורי.
הציור המקורי אצור ומוצג במוזיאון הלובר בפריז.
הציור מתאר אירוע מן הברית החדשה המצוין בבשורה על-פי יוחנן וידוע בשם "החתונה בקנה".
על פי התיאור ביצע ישו את הנס הראשון שלו ובו הפך מים ליין.
תיאור החתונה מתרחש בתוך מרחב ארכיטקטוני עירוני, המחולק לשני מישורים.
הארכיטקטורה מכילה תערובת בסגנון אדריכלות יוונית-רומית.
במישור הראשון, בקדמת הציור, מתוארת חצר פתוחה, התחומה בעמודים בסגנון דורי.
את החלל תופש שולחן החתונה הגדול, המעוצב בצורת האות ח' והעמוס בקהל חוגגים.
בציור מופיעות מעל 130 דמויות, אולם אף אחת מהן איננה מוצגת כמדברת.
הסיבה לכך היא ההדגשה של מסדר הבנדיקטינים על התנזרות מדיבור.
ישו מוצג אמנם במרכז השולחן, לבוש בבגד אדום וכחול, בהתאם לאיקונוגרפיה המקובלת של דמותו ולצידו מריה.
הפרטים הרבים שבציור מעניקים לתיאור אווירה של חיות ושל תיאור אירוע ממשי.
הדמויות הרבות לבושות בבגדים בני תקופת הרנסאנס.
בחזית השולחן יושבים כמה מוזיקאים המנגנים בכלים כגון ויולה דה גמבה, לאוטה וכלי מיתר אחרים.
קצה החצר חסום על ידי גדר אבן המהווה חלק ממרפסת גבוהה, המוקפת בעמודים בסגנון קורינתי.
במישור אחורי זה של התמונה, מאחורי דמותו של ישו, מופיעות דמויות של גברים השוחטים חיה לא מזוהה.
בהם כמה משרתים המגיחים מבין העמודים ונושאים מזון לאורחי החתונה.
בנוסף, מופיע תיאור פרספקטיבי של מבנים נוספים, שעליהם ניצבים צופים נוספים במשתה החתונה.
ברקע הציור מופיע מגדל גבוה על רקע שמים בהירים.
רוב הפרשנויות של הציור מעניקות משקל גדול לאיקונוגרפיה הדתית המופיעה בו.
ישו, המופיע במרכז הציור ומישיר פניו אל הצופה, נתפש על פי הפרשנות הנוצרית כמי שהקריב את עצמו לטובת האנושות.
על כן, יש אשר זיהו את החיה הנשחטת ככבש ואת ישו כשה האלוהים.
מתחת לישו ניצבת קבוצת המוזיקאים ולצידם מופיע שעון חול, היכול לסמל את הבל חיי העולם הזה (vanity).
פירוש איקונוגרפי כזה מציג את ישו כשהוא מודע לאירועים ההיסטוריים העתידים לעבור עליו.
החתונה בקַנָה הוא אירוע המתואר בברית החדשה (הבשורה על-פי יוחנן, , פסוקים 1-11), ובו ביצע ישו לראשונה נס גלוי.
על פי הכתוב, בעת שהשתתף ישו במסיבת חתונה ביישוב קַנָה שבגליל, התרחש בהנחייתו נס ומים הפכו ליין.
קנה שבגליל מזוהה לרוב עם כפר כנא של ימינו, הנמצאת בגליל התחתון (מעט צפונית לנצרת), שידוע כי הייתה כפר יהודי בימיו של ישו.
זיהוי זה מקובל על משמורת ארץ הקודש, שהקימה בכפר כנסייה קתולית המנציחה את האירוע, וגם על הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שאף היא בנתה "כנסיית חתונה" בכפר.
אחרים מזהים את המקום עם ח'רבת קאנא שבגליל התחתון, במרחק של כ-9 ק"מ מכפר כנא, או אף עם קאנא בגליל העליון, שנמצאת בלבנון של ימינו.
האירוע התרחש לאחר פגישתו של ישו עם נתנאל , תושב הכפר קַנָה שבגליל (Κανὰ τῆς Γαλιλαίας), בה הוא מבטיח לו כי הוא עתיד לחזות בנסים גדולים.
שלושה ימים לאחר מכן נערכה בכפר חתונה יהודית, ובין הקרואים לחתונה היו מרים, בנה ישו ותלמידיו.
במקום היו שישה כדי אבן גדולים, , שכל אחד מהם יכול להכיל בין 2 ל-3 "בַּתִּים" (μετρητὰς).
באמצע סעודת המצווה נגמר היין, ומרים הסבה את תשומת ליבו של בנה לעניין.
בתחילה ישו דחה את פנייתה, באומרו , אך מרים בכל זאת אמרה למשרתים לעשות מה שישו יגיד להם.
בהנחייתו של ישו, מילאו המשרתים את ששת הכדים במים, שהפכו בתוכם ליין משובח בדרך נס.
הם שאבו את היין והביאו אותו אל "ראש המסיבה" (ἀρχιτρίκλινος), שלא ידע מה מקורו, ושיבח את החתן על כך שהגיש בסוף הסעודה יין משובח עוד יותר מזה אשר הוגש בהתחלה.
זה היה הנס הראשון שביצע ישו, .
לאחר מכן ירדו ישו ואנשיו אל כפר נחום, ומשם עלו לירושלים לרגל הפסח.
האירוע הוא הראשון מבין שבעה נסים שביצע ישו והמתוארים על ידי יוחנן.
המאורע נתפש כרמז להגשמה של נבואת עמוס () וברכת יעקב (), בהם מופיע שפע של יין כאחד מן הביטויים לבואו של המשיח.
כמו כן הפרשנות הנוצרית רואה בחתונה הגשמה של החתונה המשיחית המתוארת בספר ישעיהו ().
מרים מתוארת כאן כמי שיכולה להשפיע על בנה ישו לסייע לבני האדם; לפיכך מאורע זה מבסס את המסורת הנוצרית של הערצת מרים , ונוצרים רבים (בעיקר קתולים ואורתודוקסים) מרבים לפנות אליה ולבקש שתפעל למענם אצל אלוהים.
בנוסף סיפור זה מוצג כמודל ליחס חיובי של הנצרות לגבי מוסד הנישואים וצריכת אלכוהול.
יש לציין שהטקסט מתאר כי המים שהפך ישו ליין נאגרו בשישה כדי אבן, וכי דבר זה מתאים לנוהג היהודי הנובע מהלכות הטהרה.
מיוחד בציון זה היא העובדה שבשלהי תקופת הבית השני (שלהי המאה הראשונה לפסה"נ ובמאה הראשונה לספירה), ורק בתקופה זו, היו בשימוש בידי היישוב היהודי בארץ ישראל, ביהודה ובגליל, כלי אבן, ובהם גם סוג של כלי גדול שניתן להניח כי כלים מסוגו שימשו בחתונה של קנה.
החשמלית של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ტრამვაი) היא חשמלית בטביליסי, גאורגיה, שנחנכה בשנת 1883 כקרון רתום לסוסים ופסקה לפעול בשנת 2006. במחצית השנייה של המאה ה-20 היו מעל ל-10 מסלולים, אולם לאחר מכן מספרם פחת.
הקרון הרתום לסוסים נוסד בטביליסי בשנת 1883. במקור עמד המרחק בין שני פסי הרכבת על 914 מ"מ, שהיה קטן יותר מהמקובל ברחבי האימפריה הרוסית (1,000 מ"מ או 1,524 מ"מ).
קו הקרון הרתום לסוסים הראשון חיבר בין שדרות מיכאילסקי לרובע וורורנצוב ותחנת הרכבת.
זמן קצר לאחר מכן נמתח קו נוסף לכיכר ירוואנסקי (כיום כיכר החירות ומספר הכרכרות גדל ל-556, מתוכן 439 כרכרות רתומות לשני סוסים ו-117 רתומות לסוס אחד.
בשנת 1904 נסלל רחוב מכיכר מרג'ינשווילי לכיוון מעלה ונקרא רלוה מרג'ינשווילי והקרון עבר בה.
למרות התפתחות הקרון, בתחילת המאה ה-20 היה ברור כי הוא עתיד לחלוף מן העולם, ולכן הוחלט לבנות חשמלית מונעת בחשמל.
החברה שבנתה את החשמלית הייתה חברה בלגית בשם "חברת החשמל הליוס" מהעיר קלן, שמוקדם יותר, בשנת 1902, הייתה שותפה בהקמת החשמלית של וולדיקווקז (וולדיקווקז).
ב-25 בדצמבר 1904 נחנך קו החשמלית הראשון של טביליסי על קו קרון קודם כאשר הרוחב בין פסי המסילה היה 1,000 מ"מ.
בשנת 1910 הופסק השימוש בקרון רתום לסוסים לגמרי.
טביליסי הפכה לעיר השלוש-עשרה ברחבי האימפריה הרוסית שבה הופעלה חשמלית.
בשנת 1933 החלו לעבוד על העברת החשמליות למסילות רחבות יותר (1524 מ"מ), עבודות אלה הסתיימו רק בשנת 1942. בין השנים 1965-1970 הגיע אורך המסילות לכדי 105 ק"מ ו-299 קרונות.
מאוחר יותר החל השימוש בחשמלית לקטון בהדרגה עד שבשנת 2000 היו רק 8 קרונות פעילים ובשנת 2003 רק ארבעה.
בשנת 2005 נותר רק קרון אחד פעיל וגם הוא הפסיק לפעול בשנת 2006.
ההיסטוריה של החשמלית בטביליסי הסתיימה בסוף 2006. ב-30 בנובמבר של אותה שנה עדיין הפריך סגן ראש עיריית טביליסי, גיאורגי מלדזה, שמועות כי פעילות החשמלית עומדת להיסגר, אולם ביום למחרת יצאה עיריית טביליסי בהצהרה על החלטתה לסגור את החשמלית.
ב-4 בדצמבר 2006 הפסיקו החשמלית של טביליסי והטרוליבוס של טביליסי לפעול.
אלנה אורגוולידזה, כל כך מיותרת החשמלית לעיר, נובמבר 2004
נהגי החשמליות והטרוליבוסים בטביליסי נותרו מחוסרי עבודה, 4 בדצמבר 2006
החתול לאופולד הוא הכינוי הכללי לסדרת סרטים מצוירים לילדים שהופקו בברית המועצות בין השנים 1975–1987. בשנת 1993 הופקו ברוסיה ארבעה פרקים נוספים.
לאופולד הוא חתול בוגר וידידותי שגר בדירה בעיר ועוסק בפעולות אנושיות יום־יומיות כגון צפייה בטלוויזיה, רכיבה על אופניים, נסיעה לחופשה מחוץ לעיר ודיג.
למרות היותו ידידותי, כל הזמן מפריעים לו שני עכברים שובבים – "הלבן" הרזה שממציא תחבולות שונות ו"האפור" השמן ועושה דברו של הלבן.
שני העכברים ממררים את חייו של לאופולד – בונים מכונות מתוחכמות שמכות אותו, מקלקלים מכשירים בביתו, שודדים אותו – אך בסוף כל פרק התחבולות שלהם פוגעות בהם עצמם ולאופולד מחזיר אותם למוטב.
בסדרה יש מעט דיבור, וברוב הפרקים אותם המשפטים חוזרים על עצמם: בתחילה העכברים עומדים מחוץ לביתו של לאופולד וצועקים לו: "לאופולד, צא החוצה!
צא החוצה, פחדן מנוול!" (Леопольд, выходи!
Выходи, подлый трус!) ובסיום הפרק העכברים מבקשים מחילה מלאופולד והוא עונה: "חברה, בואו נחיה בידידות!" (Ребята, давайте жить дружно!).
שני המשפטים הפכו למטבעות לשון נפוצים בשפה הרוסית.
הסדרה התפרסמה מאוד בכל רחבי ברית המועצות והוסיפה להיות משודרת בטלוויזיה ברוסיה שנים רבות לאחר הפקתה.
בשנת 1985 הוענק ליוצרי הסדרה הפרס הממלכתי של ברית המועצות.
הסדרה הופקה באולפני האגודה האמנותית אקרן.
בכל אחד מהפרקים שחקן אחד דיבב את כל הדמויות.
כל המדבבים הם שחקני קולנוע סובייטיים ידועים.
פרקים 1 ו־9, "נקמתו של החתול לאופולד" (1975) - אנדריי מירונוב
כל שאר הפרקים - אלכסנדר קליאגין
החתונה היוונית שלי הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה, בבימויו של ג'ואל זוויק.
הסרט יצא לאקרנים ב-19 באפריל 2002. הסרט גרף כ-368 מיליון דולר, והיה לאחד הסרטים הרווחיים ביותר באותה שנה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
לסרט יצא סרט המשך החתונה היוונית שלי 2.
טולה פורטוקלוס (ניה ורדלוס), אמריקאית ממוצא יווני, עוזרת להוריה במסעדה המשפחתית שלהם.
היא הגיעה לגיל שלושים ועוד לא התחתנה.
פגישה מקרית עם בחור גורמת לה לעשות מהפך בחייה.
תחילה היא נרשמת לקורס מחשבים.
בעזרת אמה, מריה (לייני קאזאן), היא מצליחה לשכנע את אביה, (מייקל קונסטנטין) לעבור לעבוד בסוכנות הנסיעות של דודתה.
במקביל היא משפרת את הופעתה החיצונית.
בינתיים טולה והבחור איאן (ג'ון קורבט) מתאהבים ומחליטים להתחתן, אך אביה מאוכזב מכך שבחיר ליבה אינו יווני.
פוטלה "טולה" פורטוקלוס - ניה ורדלוס
איאן מילר - ג'ון קורבט
קוסטס "גאס" פורטוקלוס - מייקל קונסטנטין
מריה פורטוקלוס - לייני קאזאן
דודה וולה - אנדרה מרטין
אטנה פורטוקלוס - סטרולה לוגוד'הטיס
ניק פורטוקלוס - לואיס מנדילור
בת דודה ניקי - גיה כרדיס
בן דוד אנג'לו - ג'ואי פאטוואן
רונדי מילר - ברוס גריי
האריט מילר - פיונה רייד
פריז מילר - אריאל שוגרמן
גברת וויט - ג'יין איסטווד
הקדימון הראשון לסרט יצא ב-11 בנובמבר 2015, והסרט עצמו יצא לאקרנים בשם "החתונה היוונית שלי 2" ב-25 במרץ 2016. הסרט לא זכה לביקורות חיוביות.
ב-2023 יצא הסרט "החתונה היוונית שלי 3" אשר זכה אף הוא לביקורות שליליות.
החתול שאיננו שם הוא ספר הדן בפילוסופיה מאת רון אהרוני שיצא לאור בהוצאת מאגנס בשנת 2009.
מקור שמו של הספר הוא באמרה של הפילוסוף ויליאם ג'יימס: "פילוסוף הוא עיוור שמחפש בחדר חשוך חתול שחור שאיננו שם".
האמרה הזאת מבטאת את החידתיות האופפת את הפילוסופיה, והתחושה שאין יודעים במה בדיוק היא עוסקת.
הספר מנסה להגדיר מהי הפילוסופיה, ולהסביר מניין נובעות תכונותיה: היעדר האובייקט לחקירה, העובדה שאי אפשר להשיב לשאלותיה על ידי התבוננות במציאות, העובדה שהבעיות הפילוסופיות המרכזיות אינן נפתרות לאורך אלפי שנים, תחושת שמיטת הקרקע מתחת לרגליים שאופיינית לדיונים פילוסופיים.
בעיית הגדרת הפילוסופיה נחשבת עצמה לפילוסופית, אבל בעיני המחבר מובנה הוא – אילו מאפיינים של דיון מזוהים כ"פילוסופיים", שהיא שאלה פסיכולוגית.
על פי טענת המחבר זהו אם כן ספר לא פילוסופי על הפילוסופיה.
אולם לכאורה החשיבה היא חלק מתופעות הטבע, ואפשר היה לחקור אותה בצורה מדעית-עובדתית.
השאלה המרכזית שבה עוסק הספר היא מדוע הפילוסופים אינם רואים זאת כך, ומדוע הסתכלותם בחשיבה האנושית אינה אמפירית (ניסויית).
התשובה שנותן הספר היא שהמאפיין את הפילוסופיה אינו אובייקט החקירה, אלא דרך החקירה.
טענתו של המחבר היא שהמאפיין את החקירה הפילוסופית הוא הנחה של זיהוי בין המערכת המושגית הנחקרת לבין זו המשמשת לחקירה.
למשל, השאלה הספקנית "האם קיים עולם חיצוני או הכול נמצא במוחי" תלויה לחלוטין בכך שהאדם השואל זהה לאדם שעליו הוא שואל.
השאלה "האם כל העולם הוא חלום של המלך האדום" (כך טוען טווידלדי במבעד למראה של לואיס קרול) היא חסרת משמעות.
את הרעיון של הספר מסכם המחבר בשתי אמירות:
חקירה עצמית תקינה דומה בכול לחקירתו של אחר.
המסקנה משתי אלה היא שבהסתכלות נכונה בעצמך, שבה מופרד החלק החוקר מן הנחקר, נעלמת תחושת הפילוסופיות של הבעיות.
למשל, השאלה "מהי האמת" הופכת לשאלה "כיצד מתנהל מושג האמת במוחי".
שאלות אחרות, שהמחבר קורא להן "ארכיטיפיות", נעלמות בהסתכלות מן הצד, וכל זכות קיומן באה להן ממבנה החקירה הלא מפריד.
אלה הן בעיות הספקנות, חופש הרצון, בעיית היסק הרצוי מן המצוי של יום, ובעיית גוף-נפש.
החשמלית של סנקט פטרבורג היא מערכת חשמליות להסעת המונים במטרופולין סנקט פטרבורג שנחנכה בספטמבר 1907. בשנות ה-80 של המאה ה-20, הפכה למערכת הסעת ההמונים הגדולה בעולם ונכנסה לספר השיאים של גינס.
ב-2002 היא עדיין החזיקה בשיא, עם מסלול כולל באורך 690 קילומטרים.
ב-1995 צומצמו והוחלפו כמה קווים, בעיקר במרכז העיר ומאז 2001 צומצמו קווים נוספים.
הרכבת מתופעלת על ידי חברת גור-אלקטרוטרנס (Горэлектротранс), ארגון מוניציפלי שמתפעל 40 מסלולים ומחזיק גם ברשת טרוליבוס נרחבת.
בשיאה, ב-1988, הייתה רשת החשמליות באורך של 1,022 קילומטר.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 כללה רשת החשמליות קווים באורך של 205 קילומטר בלבד, והייתה במקום הרביעי בעולם בגודלה.
תחבורה המבוססת על מסילות ברזל בסנקט פטרבורג הוקמה ב-1860, כאשר נסעו קרונות רתומים לסוסים שנעו במסלול קבוע מראש.
החשמלית הראשונה בסנקט פטרבורג יצאה לדרך ב-22 באוגוסט 1880. בחורף 1894 החשמלית שבה לבירה הקיסרית, והיא נעה על נהר הנייבה, בעודו קפוא ומכוסה קרח.
הוקמה חברת תחבורה ציבורית ומסלולים חדשים תופעלו, כשדרכן עוברות קרונות ממונעים.
החברה שתפעלה את הקרונות הרתומים לסוסים ביקשה לתבוע את החברה החדשה בשל השתלטותה על תחומי סמכותה של החברה - אך השופטים לא קיבלו את התביעה וטענו כי על פי הסכם המונופול שנחתם עם העירייה, אין מניעה מלהפעיל קווי חשמלית שנעים על הקרח.
קווי רכבת הקרח היו פעילים עד 1910.
ב-3 בספטמבר 1902, החוזה בין מפעילת הקרונות הרתומים לסוסים לעיריית סנקט פטרבורג הסתיים וכל רכוש החברה ותשתיותיה הועברו לידי העירייה.
או-אז הואצו הליכי הרחבת רשת הרכבת האלקטרונית החדשה והעירייה רתמה את תאגיד וסטינגהאוס האמריקאי על מנת לסייע בהפעלת גנרטורים לקרונות החדשים וכך ב-29 בספטמבר 1907 רשת חשמליות נפתחה.
לקראת שנת 1914 הרכבת כבר נסעה בכל הרחובות הראשיים בעיר.
במלחמת העולם הראשונה הואט פיתוח הרכבות ועם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה שותקה התנועה.
ב-1921 הושלם חיבורן של כל קווי הרכבת לחשמל ועד 1936 בוצעו הליכי פיתוח משמעותיים של החשמלית.
תקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה
במשך כל המצור על לנינגרד החשמלית פעלה ולא חדלה מלנוע והופסקה רק פעם אחת; בין ה-15 בדצמבר 1941 ל-15 באפריל 1942, הופסקה אספקת החשמל לעיר וכתוצאה מכך לא יכלה החשמלית לנסוע.
ב-8 במרץ אותה שנה חודשה התנועה באופן סדיר וב-15 במרץ כבר יצאו מסלולי נוסעים קבועים.
החל מ-1965 ניכרו פתיחתם של קווים חדשים באזורים אחרים בעיר כאשר במקומות הישנים הוחלף בטרוליבוס.
לקראת סוף שנות ה-80, מערכת החשמלית הורכבה מ-67 מסלולים באורך 600 קילומטר.
בשל הקשיים הפיננסיים וחוסר היכולת של העירייה לממן את פיתוח החשמלית, החל מ-1995 ניכרת הצטמצמות הולכת וגדלה במספר המסלולים והקווים.
בשנת 2002 החל שיפור כלכלי במצב העירייה, אך זו זנחה פיתוחם של מסלולים ישנים והחלה לעבוד על פיתוח מערכת מהירה להסעת המונים - נאדזמני אקספרס (Надземный экспресс).
נאדזמני אקספקס היא מערכת רכבת קלה שלאחר דחיות רבות הייתה בנייתה צריכה להתחיל בשנת 2011 ולהסתיים בשנים 2012–2013. הרכבת המהירה הייתה אמורה להוות פתרון לבעיית התחבורה במטרופולין ולקשר את העיר עם סביבתה ואתרי התיירות בפטרהוף, כמו גם קישור מהיר לנמל התעופה הבינלאומי פולקובו.
נכון ליולי 2013 הפרויקט הופסק.
מאז שנת 2015 נמצא בפיתוח פרויקט חיבור העיר אל נמל התעופה פולקובו באמצעות רכבת קלה מהירה בתפעול חברת Aeroexpress .
בשנת 2018 החלה לפעול חברה פרטית בשם Chizhik המפעילה חשמליות מדגמי Stadler B85600M וזהו שירות החשמליות הפרטי הראשון מסוגו ברוסיה.
החתול של שרק הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת מסוגת פעולה, שבוים על ידי כריס מילר.
בסרט מככבים בקולם אנטוניו בנדרס, סלמה האייק וזאק גליפיאנאקיס.
הסרט יצא ב-28 באוקטובר 2011 ב-IMAX.
הסרט הוא פריקוול/ספין אוף לסדרת סרטי "שרק" והוא עוקב אחר הרפתקאותיו של החתול במגפיים לפני הופעתו הראשונה ב"שרק 2" ב-2004. החתול במגפיים מלווה בשותפיו, המפטי דמפטי וקיטי "כפות רכות", ומתעמת נגד ג'ק וג'יל, שני פושעים רצחניים שבבעלותם אפון הפלא המוביל לזהב.
הסרט קיבל ביקורות בינוניות והיווה הצלחה בקופות עם מעל 554 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-84. בעקבות הצלחת הסרט יצא לאקרנים ב-21 בדצמבר 2022 סרט המשך שנקרא "החתול של שרק 2: משאלה אחת ודי".
דמות מדבב/ת באנגלית מדבב/ת בעברית החתול במגפיים אנטוניו בנדרס דרור קרן קיטי סופטפוז סלמה הייק אניטל אלבחר המפטי דמפטי זאק גליפיאנאקיס שרון כהן ג'ק בילי בוב תורנטון מיקי לאון ג'יל איימי סדריס עירית נתן בנדק קומנדנטה גיירמו דל טורו שאול עזר אימלדה קונסטנס מארי הילה מערבי
ב-17 במרץ 2021 פורסם כי שלב הפיתוח של סרט המשך לסרט "החתול של שרק" נמצא בפיתוח.
אנטוניו בנדרס יחזור על תפקידו בסרט.
במקור, הסרט תוכנן לצאת ב-23 בספטמבר 2022, אך באפריל 2022, עודכן כי יציאת הסרט לאקרנים נדחתה ל-21 בדצמבר 2022. הסרט נקרא "החתול של שרק 2: משאלה אחת ודי" (Puss In Boots: The Last Wish).
החתונה היא האופרה הראשונה של המלחין הגרמני ריכרד וגנר.
וגנר החל בהלחנה לאחר שסיים את כתיבת הליברית בשנת 1832 כשהוא בן 19 בלבד.
הוא נטש את העבודה על האופרה והשמיד את הליברית לאחר שאחותו הביעה בפניו את שאט נפשה מסיפור העלילה.
רק שלושה קטעים שרדו מן העבודה המקורית.
מן הקטעים ששרדו מתברר כי סיפור העלילה נסוב סביב ההכנות לחתונתם של אדה וארינדל (שתי דמויות שיופיעו שוב כדמויות הראשיות באופרה השנייה שכתב והושלמה במלואה-הפיות).
החתונה היא "חתונת נוחות" פוליטית ואינה מונעת מאהבתם של בני הזוג.
בערב החתונה מופיע קדולט, אהובה האמיתי של אדה לפגישה עימה, אך היא דוחה אותו, ובניסיון לשמור על כבודה דוחפת אותו מעבר למעקה המרפסת אל מותו.
בהלוויתו של קדולט מתמוטטת אדה שעדיין מאוהבת בו ומתה משברון הלב.
אף על פי שמן הבחינה המוזיקלית העבודה על האופרה רק החלה בטרם ננטשה, הרי שמבחינה טקסטואלית ניתן למצוא חלקים משותפים עם האופרה הפיות.
מכאן ניתן להניח כי חלקים משמעותיים ומהותיים מתוך הלחן האפשרי מצאו גם הם את דרכם לתוך האופרה השנייה של המלחין.
החתול והשטן הוא ספר ילדים פרי-עטו של הסופר ג'יימס ג'ויס.
הסיפור הוא למעשה מכתב מאת חבר לחבר.
במכתב זה סיפר השולח נונו לחברו סטיב את הסיפור מאחורי הכינוי "חתולי בוז'נסי" (כינוים של התושבים שם).
נהר הלואר הגביל את תושבי בוז'נסי עקב אורכו ורוחבו הגדולים.
מוטב היה להם לו היה גשר למעבר מצד אל צד.
העניין הטריד אותם ונראה היה שלא יהיה גואל.
השטן קרא בעיתונים על המצב הזה וביוזמתו הלך לבקר את ראש-העיר של בוז'נסי, איש שמן העונה לשם "מסייה (אדון) אלפרד בורן".
השטן לא דרש כסף מזומן תמורת הקמת הגשר אבל הציב תנאי: הראשון שיחצה את הגשר יהיה שלו לעד.
התושבים שמחו מאוד כשהבחינו בגשר החדש, הרי הודות לגשר זה הם יוכלו לעבור בקלות לצידו השני של הלואר.
אבל שמחתם הייתה רק עד לאחר שהבחינו בשטן שעמד בצידו השני של הגשר.
לאכזבתו של השטן לא חצה את הגשר איש עקב הפחד הגדול ממנו.
בהמשך בא ראש-העיר אל הגשר החדש כשבידיו שני דברים: דלי מלא מים והחתול שלו.
לבסוף הוא הניח את חתולו על הקרקע ושפך עליו את המים.
החתול, בבהלתו הרבה, רץ אל קצה הגשר ללא ידיעה לנוכחות השטן.
גם השטן לא חזה את העניין מראש.
השטן התרגז על העניין והודיע בקול רם, כולו זועם, שתושבי בוז'נסי הם חתולים, לא יותר מזה.
ובטון דיבור רגוע הוא פנה בנחמדות אל החתול ו"הזמין" אותו אליו, להתחמם ביחד כאשר למעשה החתול לא ישוב אל הבעלים.
החתונה הגדולה היא קומדיה רומנטית אודות בני משפחה הנפגשים יחד לרגל חתונת הבן הצעיר.
במהלך סוף שבוע אחד כל הסודות והשקרים מתגלים - לטוב ולרע.
דון גריפין (רוברטו דה נירו) ואלי (דיאן קיטון), גרושים זמן רב, נאלצים להעמיד פנים שהם זוג נשוי כאשר בנם הצעיר מתחתן.
ההתחזות מתגלגלת ככדור שלג ומייצרת מצבים בלתי אפשריים בעבור אשתו החדשה.
אלחנדרו ומליסה הם זוג צעירים קתולים מניו אינגלנד, העומדים להתחתן.
מוצאו של החתן מקולומביה, מה שגורם קצת חוסר נחת לאם הכלה.
החתונה מתוכננת להיערך בחצר ביתו של אביו המאמץ של החתן, דון, שהתגרש לפני שנים מאמו המאמצת של החתן, אלי, וחי מאז בבית זה עם ביבי, כידועים בציבור.
לקראת החתונה אלי מגיעה לבית, וכן ג'ארד וליילה, שני ילדיהם האחרים של דון ואלי.
החתן מופתע לשמוע שגם אמו הביולוגית, שמעולם לא יצאה מגבולות קולומביה, תגיע לחתונה.
כיוון שהאם היא קתולית אדוקה, הוא מבקש מדון ואלי שיסתירו את גירושיהם, ולמשך שלושה ימים יציגו עצמם כנשואים זה לזה.
דון ואלי מסכימים, אך ביבי נעלבת ועוברת לגור במלון סמוך.
מדונה, אמו הביולוגית של אלחנדרו מגיעה, יחד עם אחותו בת העשרים נוריה.
כולם יוצאים לארוחת ערב במסעדה יחד עם הורי הכלה, וביבי מפתיעה אותם כמלצרית המשרתת אותם.
בארוחה נוריה מתחילה עם ג'ארד, אך זוכה לשיחת חינוך מאלי, שמסבירה לה שעליה לדרוש רומנטיקה לפני שתסכים ליחסי מין.
אלי, שהתארחה בביתו של דון, שוכבת אתו.
במפגש שמתקיים באוהל שהוקם לקראת החתונה, דון מתוודה ששכב עם אלי.
ביבי אומרת שהיא סולחת, אך תוקעת אגרוף באפו של דון, וחושפת שאלי שכבה עם בארי, אבי הכלה.
מאפין, אם הכלה, אומרת שפרט זה ידוע לה אבל אינו מטריד אותה, משום שהיא מעוניינת ביחסי מין עם אלי וביבי.
החתן והכלה מחליטים במבוכתם להתחמק מטקס הנישואים, להינשא לבדם על גדת האגם ולהימלט.
הכומר נענה לבקשתם ומשיא אותם.
המשפחה ששמה לב לכך רצה לאגם, ולאחר שאחדים נופלים למים הכל חוזרים לאוהל, למסיבת הנישואים.
במהלך המסיבה ג'ארד עולה לחדרה של נוריה והם שוכבים, לראשונה בחייו של ג'ארד.
אנדרו, בעלה של ליילה, מגיע למסיבה לפי הזמנת דון, לאחר שהוא שומע שליילה בהריון, והשניים מתפייסים.
במסיבה דון מפתיע את ביבי בהצעת נישואים, והכומר משיא גם אותם.
מדונה מבינה ששיקרו לה, אך היא מגלה לאלחנדרו שגם היא שיקרה לו, וחייה אינם כה טהורים כפי שחשב.
החתונה הוא מחזה מסוגת הפארסה, פרי עטו של המחזאי הגרמני ברטולט ברכט.
המשמעות המילולית של שם המחזה בגרמנית הוא "חתונה זעיר בורגנית".
"החתונה" שייך לאסופה של חמישה מחזות קצרים שכתב ברכט בצעירותו, ב-1919 והוא היחיד מביניהם שהוצג בחייו.
הצגת הבכורה נערכה בשאשפילהאוס של פרנקפורט, בבימויו של מלכיוור ווישר, ב-11 בדצמבר 1926. המחזות ראו אור בדפוס לראשונה ב-1966. המחזה הנדפס נקרא בשם "חתונה זעיר בורגנית", אולם ככל הנראה לא היה זה הנוסח הסופי, מכיוון שהוא חסר את רעש המיטה הנשברת בסיום המחזה.
מסיבת הכלולות של זוג צעיר נערכת בדירה זעיר בורגנית.
המסיבה שמתחילה ברוח טובה, ממשיכה בלעג, עוקצנות ורכילות בין המשתתפים השונים.
במקביל, כסמל חיצוני לעלילה, מתפרקים הרהיטים בדירה, רהיטים אותם בנה החתן.
חתונה מבית טוב, ת"א: נאמנות התיאטרון הלאומי "הבימה", תרגם אהוד מנור, 1975.
החתונה, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, תרגם אברהם עוז, 1988.
יוצרים: נוסח עברי – אברהם עוז, בימוי – עמרי ניצן, תפאורה – אלי סיני, תלבושות – רות דר, מוזיקה – משה זורמן, ריקודים – רות מוטס, תאורה – אבי צברי.
משתתפים: אבי הכלה – יהודה פוקס, אם החתן – אסתר גרינברג—שבק, הכלה – תיקי דיין, אחות הכלה – אסתי קוסוביצקי, החתן – שלמה וישינסקי, החבר – דב רייזר, האישה – עדנה פלידל, הבעל – יוסי גרבר, הבחור הצעיר – ששי סעד.
יוצרים: בימוי – אופירה הניג, תפאורה – יוסי בן-ארי.
משתתפים: החתן – ניר רון, הכלה - פלורנס בלוך, אחות הכלה - ענת פדרשניידר, אחות הכלה - נעמי פרומוביץ'-פנקס.
החתונה של החבר שלי הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1997 בבימויו של פי.
הוגאן, בכיכובם של ג'וליה רוברטס, דרמוט מלרוני, קמרון דיאז, רופרט אוורט, פיליפ בוסקו, מ.
אמט וולש, רייצ'ל גריפיתס, קארי פרסטון וסוזן סאליבן.
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות מצד המבקרים, והוא נחשב לאחד משני הסרטים המפורסמים ביותר של ג'וליה רוברטס (השני הוא "אישה יפה" משנת 1990).
מבחינה כלכלית, סרט זה היה ל-להיט בקופות הכרטיסים ברחבי העולם והוא אחד הסרטים הרווחיים ביותר של שנת 1997.
שיר הפסקול "I Say a Little Prayer (For You)", גרסת כיסוי של הזמרת דיאנה קינג זכה לחשיפה משמעותית בסרט עצמו והצליח להגיע אל רשימת בילבורד הוט 100. הפסקול כולל מספר משירי ברט בכרך / האל דייוויד.
ג'וליאן פוטר (ג'וליה רוברטס), מבקרת מסעדות מניו יורק, מקבלת שיחת טלפון מהידיד הוותיק שלה מייקל אוניל (דרמוט מלרוני), שמודיע לה כי בעוד ארבעה ימים הוא יתחתן עם קימי וואלאס (קמרון דיאז), סטודנטית באוניברסיטת שיקגו, בת 20 ממשפחה עשירה.
ג'וליאן מודאגת מכך שמייקל יתחתן עם מישהי כל כך לא מתאימה לו, שהוא מכיר במשך תקופת זמן כה קצרה.
היא מבינה שהיא מאוהבת במייקל, ויוצאת לשיקגו, נחושה בדעתה לחבל בחתונה שלו.
זמן קצר לאחר הגעתה, ג'וליאן פוגשת בקימי, שמבקשת ממנה להיות שושבינה הכבוד שלה.
ג'וליאן מוצאת את עצמה מעמידה פנים כמי שמסייעת בצייתנות בהכנות לקראת החתונה, בזמן בו היא מתכננת בחשאי דרכים למנוע את החתונה מלקרות.
היא מנסה לחבל, בקטנה, ביחסים שבין מייקל וקימי - למשל, היא לוקחת את השניים לבר קריוקי לאחר שהיא מגלה שקימי היא זמרת איומה.
מאוחר יותר, היא מבקשה מהחבר ההומו שלה ג'ורג' דאונס (רופרט אוורט) שיעמיד פנים שהם מאורסים, בתקווה לגרום למייקל לקנא.
לאחר שכל הטקטיקות האלו נכשלות, ג'ורג' משכנע את ג'וליאן להגיד למייקל את האמת - שהיא מאוהבת בו.
בבוקר החתונה, ג'וליאן מתוודה על אהבתה למייקל, ומבקשת ממנו שיתחתן איתה ומנשקת אותו בלהט.
קימי מבחינה בכך ובורחת מהמקום, ומייקל רודף אחריה.
ג'וליאן מבינה כי מייקל אוהב את קימי, ומתנצלת בפניה.
לאחר החתונה, ג'וליאן מברכת את מייקל על נישואיו, ומתנחמת בזרועותיו של ג'ורג'.
אמט וולש ג'ו אוניל אבא של מייקל רייצ'ל גריפית'ס סמנת'ה ניוהאוס אחותה של מנדי, שושבינה של קימי קארי פרסטון מנדי ניוהאוס אחותה של סמנת'ה, שושבינה של קימי סוזן סאליבן איזבל וואלאס אמא של קימי כריסטופר מסטרסון סקוטי אוניל אחיו של מייקל
בסוף השבוע הראשון בו הסרט עלה לאקרנים לראשונה בארצות הברית, הוא הגיע למקום השני ברשימת הסרטים המכניסים ביותר בצפון אמריקה באותו סוף שבוע, עם הכנסות של בקופות הכרטיסים של 21,678,377 $ (במקום הראשון היה הסרט "באטמן ורובין").
סרט זה נשאר ברשימת עשרת הסרטים המכניסים ביותר בקופות הכרטיסים בארצות הברית במשך 6 שבועות רצופים, ובסופו של דבר הכניס 127,120,029 $ (בתוך ארצות הברית).
ברחבי העולם, הסרט הכניס סך כולל של 299,288,605 $, והוא אחד מעשרת הסרטים המכניסים ביותר של שנת 1997 (הן בתוך ארצות הברית בלבד, והן ברחבי העולם).
הסרט בכלל, והופעתה של ג'וליה רוברטס בפרט, זכו לשבחים רבים ובעיקר לביקורות חיוביות מצד המבקרים.
נכון ליוני 2012, סרט זה מחזיק דירוג של 71% באתר Rotten Tomatoes, עם הדעה הרווחת כי "הודות לביצועיה המקסימים של ג'וליה רוברטס, וספין חתרני על הז'אנר, החתונה של החבר שלי היא קומדיה רומנטית מרעננת ומשעשעת".
מגזין הקולנוע הבריטי טוטאל פילם שיבח את הסרט, והעניק לו ארבעה מתוך חמישה כוכבים, וכתב על רוברטס כי "הנה היא מגרשת את כל הזיכרונות מ (סרטיה) "מרי ריילי" ו"צרות בכותרות", עם הופעה חיה, לא - תוססת.
כשהיא מחייכת את אותו חיוך קטלני, מזילה את אותן דמעות מנצחות, מבצעת דיאלוגים חינניים ללא כל מאמץ, רוברטס חזרה למקומה הראוי - לא בתלבושות תקופתיות אפרוריות, אלא כמלכה הסקסית של הצחוקים".
כמו כן נכתב כי החתונה של החבר שלי הוא סרט דייטים מושלם, והסרט "מוכיח שרוברטס היא לא גרועה, כפי שכולנו חשבנו שהיא".
פיטר טרוורס (הרולינג סטון) כינה אותו "סרט הדייטים של הקיץ", למרות שמתח ביקורת על התסריט.
הוא שיבח את רוברטס וכתב כי היא השקיעה בסרט "את כל-כולה".
ג'ואנה ברי (Radio Times) העניקה לו ארבעה מתוך חמישה כוכבים, וציינה כי "קומדיה נוצצת" זו מסמנת את תחייתה מחדש של הקריירה הקולנועית של ג'וליה רוברטס.
קרול באקלנד (CNN) אמרה כי רוברטס "מאירה את המסך".
פרסי הקולנוע של MTV (מועמדויות)
הופעת "פריצת דרך" הטובה ביותר: רופרט אוורט
השחקן הקומי הטוב ביותר: רופרט אוורט
השחקנית הטובה ביותר: ג'וליה רוברטס
הסרט הטוב ביותר - מחזמר או קומדיה
שחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע - רופרט אוורט
השחקנית הטובה ביותר - מחזמר או קומדיה: ג'וליה רוברטס
שחקן המשנה הטוב ביותר: רופרט אוורט
המוזיקה הטובה ביותר, מחזמר מקורי או קומדיה: ג'יימס ניוטון הווארד
שחקן המשנה הטוב ביותר - מחזמר או קומדיה: רופרט אוורט
שחקנית המשנה הטובה ביותר - מחזמר או קומדיה: קמרון דיאז
שחקן המשנה המצחיק ביותר בסרט קולנוע: רופרט אוורט
הפסקול, אשר שוחרר ב-17 ביוני 1997, ואשר כולל גרסאות כיסוי עדכניות של שירים מוכרים, זכה לשבחים.
"I'll Be Okay" - אמנדה מרשל
"Always You" - סופי זלמני
"I Say a Little Prayer (For You)" - צוות השחקנים של החתונה של החבר שלי
שנהטבלהדירוג1997 טבלת איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלית 1
החתולה השחורה היא דמות בדיונית של אנטי גיבורה המופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה בחוברת Amazing Spider-Man #194 מיולי 1979 ונוצרה על ידי הכותב מארב וולפמן והמאייר קית' פולארד.
החתולה השחורה היא האלטר אגו של פלישה הארדי, אשר נולדה בקווינס, ניו יורק.
אביה, וולטר הארדי, היה פורץ בעל שם עולמי במסווה של סוכן נסיעות, שלפני מעצרו, דחק בה להשתדל לטוב ביותר.
פלישה למדה באוניברסיטת האמפייר סטייט, שם סטודנט שתוי בשם רפפורט ניסה לאנוס אותה.
תלמיד בשם ראיין הציל אותה, ולאחר שנעשו ידידים, ראיין דרש שמערכת היחסים שלהם תיעשה פיזית.
זועמת, פלישה נשבעה להורגו ויצאה ללמוד אמנויות לחימה; עם זאת, לפני שהגיעה אליו, ראיין נהרג כתוצאה מנהיגה בשכרות.
היא לבשה תחפושת שחורה ואימצה את שם-הקוד החתולה השחורה, ויצאה לחלץ את אביה מהכלא.
לרוע מזלה, אביה נפטר, ובעקבות כך היא זייפה את מותה שלה.
למרות סלידתה מגברים, פלישה התיידדה עם גיבור מקומי בשם ספיידרמן בטענה שהוא הגבר היחיד שניתן לסמוך עליו.
פלישה האמינה כי היא למעשה אוהבת את ספיידרמן, ועשתה ככל יכולתה על מנת להרוויח את אמונו.
היא המשיכה להתנהל בתור החתולה השחורה כניסיון מוטעה למשוך את חיבתו.
ספיידרמן, רואה טוב בפלישה, עשה כל ניסיון כדי למחוק את עברה הפלילי.
היא נלקחה למוסד לחולי נפש, וברחה כדי לעזור לספיידרמן נגד המאגיה.
לבסוף, היא זייפה את מותה שנית.
כאשר נודע כי הקינגפין שולט במטען נפץ רב עוצמה, פלישה הוכיחה את כישוריה.
בעוד הינשוף תכנן לחטוף בני ערובה באמצעותו, דוקטור אוקטופוס רצה להשמיד את העיר לחלוטין; פלישה גנבה את מטען הנפץ והגנה על עצמה מהאחרים.
היא מסרה את המטען לספיידרמן, והפכה ליעד נקמתו של אוקטופוס.
אף על פי שספיידרמן תלש כמה מחלקיו המכניים, אוקטופוס נשאר בשליטה מנטלית ואנשיו פתחו באש.
ספיידרמן חילץ אותה לבית החולים, והבין עד כמה הוא דואג לה.
ספיידרמן חשף אליה את זהותו, והיא לא הבינה מדוע הוא מנהל חיים אזרחיים.
זמן רב לאחר מכן, וזאת אחרי שנדחתה על ידי האוונג'רס וארבעת המופלאים, הוצע לה לעבור את התהליך שנתן לזבוב האנושי ולעקרב כוחות על.
כנקמה על שוד שביצעה, הקינגפין ואנשיו ערכו על פלישה ניסוי שהעניק לה כוח על: מניפולציה ושליטה על ההסתברות ועל המזל.
מתביישת מהעובדה שפושע העניק לה כוחות, היא שמרה על כוחותיה בסוד מספיידרמן.
כאשר הוא נעלם באירוע המלחמות הסודיות, פלישה חיפשה אותו באחוזת האוונג'רס, וסירבה להצעתו של ויז'ן להצטרף לקבוצה.
כוחה התברר כמדבק, והחל לחדור אל ספיידרמן שחזר (שהיה באותה עת תחת כוונתו של ראש המאפיה).
מרגיש כי קיר סודות מפריד בין שניהם, ספיידרמן נפרד מפלישה, שהפכה לפורעת חוק בסגנון רובין הוד.
היא קיבלה כוחות זמניים על ידי דוקטור סטריינג' וניצלה מסייברטות' על ידי ספיידרמן.
זמן מה לאחר מכן, היא גילתה בקרב נגד ונום כי ספיידרמן התחתן עם מרי ג'יין ווטסון.
היא החלה להטריד את הזוג, וניסתה לגרום לספיידרמן לקנא בה כשיצאה עם חברו, פלאש תומפסון.
באירוע מלחמת אזרחים, פלישה הצטרפה לקבוצת גיבורים להשכרה, ומיסטי נייט חשבה שהיא שם רק למען הכסף.
היא אחת מהדמויות הראשיות במיני-סדרה Marvel Divas (הדיוות של מארוול, פארודיה על סקס והעיר הגדולה) יחד עם כוכב אש, פולסר והלקאט.
היא השתתפה באירועי "אי העכביש", ועבדה לצד דרדוויל.
במיתוג מחדש "מארוול עכשיו!", פלישה סייעה לדפנדרס חסרי הפחד, ונתקלה בספיידרמן העליון.
הם נפגשו כאשר פלישה ביצעה שוד בנק וניסתה לפלרטט עם ספיידרמן העליון, שתקף אותה, שבר לה שן ומסר אותה לידי הרשויות.
כאשר אלקטרו פוצץ את הכלא בו שהתה, פלישה נצלה הודות לכוחותיה.
נחושה בדעתה להביסו, פלישה תוקפת את ספיידרמן כשהוא מנסה לחלץ אנשים מבניין בוער.
לאחר מכן, פונה פלישה לאלקטרו והשניים חוברים להבסת ספיידרמן.
בהמשך, נותן ספיידרמן כפיטר פארקר ריאיון לערוץ הטלוויזיה, ואלקטרו תוקף את האולפן.
פלישה מתפרצת גם היא למקום, ומודיעה כי אם ספיידרמן לא יופיע בתוך כעשר דקות, היא תהרוג את פיטר.
סילק מגיעה למקום, נאבקת בפלישה ונותנת לפיטר זמן לברוח ולהשתנות לספיידרמן.
לאחר מכן, קרב אלים מתחיל כאשר סילק נאבקת באלקטרו וספיידרמן בפלישה, כאשר הכל מתועד ומועבר בשידור חי לטלוויזיה.
במהלך הקרב, מנסה ספיידרמן לשכנע את פלישה כי הוא כבר אינו ספיידרמן העליון, אך היא אינה מאמינה לו ואף מצליחה להוריד את המסיכה שלו, ומכוונת את מצלמת האולפן לפניו.
בדיוק בזמן, מסיתה סילק את המצלמה מפניו של ספיידרמן, מרחיקה ממנו את פלישה ונותנת לו להחזיר אל פניו את המסיכה.
בסוף הקרב, מאבד אלקטרו את כוחותיו ופלישה מובסת על ידי ספיידרמן וסילק, אך עדיין נחושה בנקמה שלה כנגד ספיידרמן.
את דמותה של פלישה הארדי בסרט הלייב אקשן "ספיידרמן המופלא 2" מגלמת השחקנית פליסיטי ג'ונס.
היא תוכננה להופיע בסרט ההמשך לספיידרמן 3 בגילומה של השחקנית אן האת'ווי כגרסה נשית של הנשר, אך סדרת סרטי ספיידרמן אותחלה והפרויקט בוטל.
החתול במגפיים הוא דמות בדיונית של חתול בית המופיע בסדרת סרטי "שרק".
דמותו של החתול במגפיים הופיעה לראשונה בשנת 2004 בסרט "שרק 2", ונוצרה על ידי דרימוורקס כפרודיה על זורו.
החתול במגפיים הוא חתול קסום בעל יכולת דיבור.
החתול עובד כשכיר חרב, ומיומן בלחימת סיף ובשימוש בחרבות.
לאחר שהמלך הרולד חיפש אחר אדם שיהרוג עבורו את שרק, הוא שכר את החתול, שבסופו של דבר לא ביצע זאת, והפך לבעל ברית שלו.
החתול עזר לשרק להביס את הפיה הסנדקית, ולאחר מכן גם למצוא את יורש העצר ארתור, ובהבסת מקסים.
החתול התיידד עם חמור, והשניים הפכו לחברים הטובים ביותר.
בסדרת סרטי הקולנוע, דובבה דמותו של החתול במגפיים בגרסה האנגלית על ידי אנטוניו בנדרס (שגם דיבב אותו בכל הופעותיו בגרסה הספרדית) ובגרסה העברית על ידי דרור קרן ואסף פריינטא, כאשר הראשון דיבב אותו ב"שרק 2" וב"החתול של שרק", בעוד השני דיבב אותו ב"שרק השלישי" וב"שרק לנצח".
ב-2015 יצאה בנטפליקס סדרת אנימציה בשם "הרפתקאות החתול במגפיים" שם המדבב של הדמות מתחלף לאריק באוזה.
בישראל הסדרה משודרת בערוץ הילדים החל מ-2016 והמדבב התחלף לאלי לולאי.
החתול במגפיים ננטש על ידי בעליו בעודו גור, והונח בסלסלה ליד בית יתומים בעיר "סן ריקרדו".
אימלדה, בעלת בית היתומים, מצאה את החתול, לקחה אותו לתוך בית היתומים והחליטה להפוך לאימו המאמצת.
בבית היתומים, החתול פגש בהמפטי דמפטי, והשניים הפכו לחברים טובים, כאשר הציבו לעצמם כמטרה למצוא שעועית קסם ובעזרתה להגיע לטירה של ענק ולגנוב ממנה את ביצי הזהב של האווז, ובכל לילה השניים יצאו למסע גנבות, במטרה למצוא את שעועית הקסם.
החתול והמפטי היו ל"מנודים" בחברה, וזכו ליחס מלגלג מצד בני האנוש.
יום אחד, החתול הציל שלא במכוון את מפקד המשטרה המקומית, וזכה לתהילה רבה.
החתול הפך לגיבור, והביע רצון לא להמשיך עוד בגנבות, מה שהביא את זעמו של המפטי, שראה בו בוגד.
לילה אחד רימה המפטי את החתול וגרם לו שלא מדעתו לשדוד את הבנק המקומי.
תוך מרדף משטרתי אחריהם הבחין החתול בפניה העצובות של אימלדה, וליבה נשבר בקרבה בראותה אותו שב לכאורה לחיי פשע.
העגלה התהפכה על הגשר וצנחה לנהר מתחתיו על שללה, ואז החתול נטש את המפטי לגורלו וברח מסן ריקרדו כפושע נמלט, לאחר שאיבד את כל היקר לו.
בשבע השנים הבאות, החתול הפך לנווד, וחיפש אחר דרך לטהר את שמו, ולהחזיר את הכסף שגנב לכאורה.
יום אחד, במהלך שהות בבר, החתול שמע על שני רוצחים מסוכנים, ג'ק וג'יל, ועל כך שברשות אלו שעועית הקסם שאותה חיפש בילדותו יחד עם המפטי.
במטרה להשיג את השעועית, החתול פרץ לחדר המלון של השניים, אך גילה כי הקדים אותו חתול אחר, רעול פנים.
רעול הפנים נאלץ לברוח, כשהחתול בעקבותיו, כאשר השעועית נשארה מאחור.
השניים נלחמו זה בזה, עד שבסופו של דבר מסכת רעול הפנים נפלה, והוא התגלה בכלל כנקבה.
לפתע, המפטי הופיע, וגילה לחתול כי שם החתולה הוא קיטי סופטפוז, וכי הוא שכר אותה.
החתול נזף בהמפטי על אשר עשה לו בעבר, אך המפטי הדגיש כי הוא אדם שונה, וביקש מהחתול להצטרף אליו בחיפוש אחר השעועית שתוביל לביצי הזהב של האווז, אם כי הוא התנגד בתוקף.
קיטי שאלה את החתול בדבר סירובו התקיף, והחתול החל לספר לה על עברם, אך היא השתעממה, ונרדמה.
בבוקר שלמחרת, בעקבות בקשתו של המפטי לזכות מצד החתול בהזדמנות שנייה, החתול הסכים להצטרף אליו ואל קיטי במציאת השעועית.
השלושה החלו לתכנן כיצד יגנבו את השעועית, ויצאו לעבר מדבר מרוחק, מאחר ששמעו כי בו ג'ק וג'יל, בעלי השעועית, נמצאים.
במדבר, השלושה פצחו במרדף אחר ג'ק וג'יל, שבמהלכו החתול כמעט מצא את מותו בנפילה לתוך קניון.
בסופו של דבר, השלושה הצליחו להכניע את ג'ק וג'יל, וברחו יחד עם השעועית.
אחר חיפושים קצרים, הם מצאו מקום מוצל, ושתלו בו את השעועית.
השעועית צמחה באופן מואץ, והתנשאה אל מעל לעננים.
שם גילו השלושה כי הם יכולים להלך עליהם, והבחינו בטירה ענקית מרחפת והחלו לצעוד לעברה.
בתוך הטירה, השלושה הבחינו בג'ונגל ענקי ומתוכו בקעו שאגותיו של יצור אימתני ומפלצתי ועצים נרמסו.
המפטי הסביר להם כי זהו "האימה הגדולה" - המפלצת השומרת על אווזת ביצי הזהב, וכי האגדה מספרת כי המתבונן במפלצת יתאבן מייד, על כן עליהם לשמור את עיניהם מכל משמר.
בתוככי הג'ונגל הם מצאו קרחת יער גדולה ובה האווזה האגדית.
הם החליטו לחטוף את האווזה, ונמלטו מן "האימה הגדולה" בעור שיניהם.
השלושה השתלשלו בחזרה לאדמה, וכרתו את ענף השעועית על-מנת ש"האימה הגדולה" לא תוכל לרדת.
בלילה, המפטי נזף בקיטי, מכיוון שחשד כי היא התאהבה בחתול, ולאחר מכן הלך לישון לצד החתול, שאמר לו כי הוא שמח לקבל את אחיו בחזרה.
כאשר השלושה כולם נרדמו, ג'ק וג'יל הגיחו, עילפו את החתול, וחטפו אותו.
בבוקר, החתול התעורר כשהוא לבדו באמצע מדבר כשסביבו אוכלי נבלות.
החתול ההמום הלך בעקבות סימני גלגלים שמצא, והגיע לסן ריקרדו.
החתול מצא סימנים לכך שהמפטי נמצא בעיר, ומצא אותו חוגג יחד עם ג'ק וג'יל.
החתול הרגיש נבגד, וכששאל בדבר, הוא הופתע לדעת כי המפטי שיקר לו במשך כל הזמן, ורק חיפש אחריו נקמה.
לקריאתו של המפטי הופיעו אנשי המשטרה ואסרו את החתול.
בכלא, החתול פוגש באסיר בשם אנדי "ג'ק" בינסטוק - הבעלים האמיתיים של השעועית הקסומה, וזה מספר לו כי המפטי הבוגד תכנן את כל המהלך כדי לנקום בעיר כולה כאשר "האימה הגדולה" - אם האווזה האגדית - תגיע ותחריב את העיר כולה בחיפושיה אחרי האווזה.
החתול דורש להשתחרר, אך השומר מגחך, אלא שלפתע קיטי מופיעה ומעלפת אותו.
קיטי משחררת את החתול, הוא מספר לה מה צפוי לקרות והשניים יוצאים למצוא את המפטי.
המפטי בתורו רוטן כי הוא מייחל מאוד לחורבן העיר וכל היקר לחתול, והחתול מתחנן כי אל לו להוציא את זעמו על העיר החפה מפשע אלא עליו בלבד.
ברקע נשמעת שאגה וצלה הענקי של "האימה הגדולה" מתקרב מבעד לעננים, והמפטי חושש כי אולי עתה כבר מאוחר מדי.
החתול מודיע לו נחרצות כי לעולם לא מאוחר, וכי הוא מוכן לסלוח להמפטי על הסבל הרב שגרם לו כל השנים.
כאשר "האימה הגדולה" מגיעה לעיר נוצרת מהומה כללית והשלושה חוברים על מנת לעצור אותה.
הם מסיחים את דעתה אל עבר הגשר, המתמוטט תחת משקלה העצום.
כתוצאה מכך, אווזת הזהב והמפטי נתלים על שני חבלים נפרדים מעל התהום, והחתול נלכד בדילמה אם להציל את חברו או את האווזה.
המפטי מזהיר אותו כי "האימה הגדולה" תחריב את העיר בזעמה אם האווזה תיהרג.
החתול מסרב לנטוש את המפטי, והמפטי מחליט לבחור בעצמו את גורלו ומשחרר את אחיזתו בחבל, נופל אל מותו.
החתול מצליח להציל את האווזה ומוסר אותה לאימה.
כאשר הוא ניגש לבחון את מצבו של המפטי, הוא מגלה כי הפך לביצת זהב.
האם לוקחת את האווזה והביצה, מתעופפת לעבר העננים ונעלמת.
השוטרים ההמומים ממראה עיניהם דורשים מהחתול ומקיטי להיכנע, אך ההמון הזועם קורא למשטרה לעזוב אותם במנוחה, מתוך הנחה שהם האחראים להיעלמות אם האווז, הם משתחררים.
קיטי גונבת את מגפיו של החתול, מבטיחה לחזור, ובורחת.
כעבור כמה ימים, קיטי מופיעה בשנית, מחזירה לחתול את מגפיו, והשניים מתנשקים.
כאשר המלך הרולד מחפש אחר שכיר חרב שיהרוג עבורו את שרק, הוא מגיע לבר, ומבקש המלצה.
המוזגת דוריס שואלת את הרולד מה הוא מעוניין להרוג, וכשהוא עונה לה שברצונו להרוג עוג, הוא מקבל המלצה על החתול במגפיים.
בעצתה של דוריס, הרולד פונה לחתול, שבתחילה מסרב, אך לאחר שמוצע לו סכום כסף גדול, הוא נענה בחיוב.
למחרת, החתול עוקב אחרי שרק וחברו חמור לציד פיקטיבי, ושם תוקף אותם.
לאחר קרב קצר, שבמהלכו שרק סופג פגיעות רבות, החתול מוכנע, ומספר לשרק ולחמור כי הרולד שלח אותו, ושרק מחליט לחוס על חייו.
החתול מחליט שלסייע לשרק ולחמור בחקירת העניין לעומק, מאחר שהוא מרגיש שהוא חייב לשרק את חייו, מכיוון שחס עליהם.
חמור מתנגד לצירופו של החתול, וממשיך לחשוד בו.
החתול מסייע לשרק ולחמור לעצור את מזימתם של הפיה הסנדקית ומקסים, ועוזר להחזיר לשרק את אהבתה של הנסיכה פיונה.
חמור מתחיל לראות בחתול אדם טוב, והשניים הופכים לחברים.
כאשר המלך הרולד חלה, החתול, יחד עם חמור, החליט להישאר ב"הרחק הרחק מכאן", על מנת לעזור לשרק ולפיונה לנהל את המדינה באופן זמני.
בסופו של דבר, המלך הרולד מת, ושרק הוכתר מיידית למלך, אף על פי שהתנגד לכך.
במטרה להתנער מהתפקיד, שרק החליט לצאת בחיפושים אחר יורש העצר הבא, ולקח איתו את החתול ואת חמור.
במהלך הנסיעה, שרק גילה כי פיונה בהיריון, והחל לדאוג ולהיכנס לדיכאון, מתוך מחשבה שהוא לא טוב מספיק כדי לגדל ילדים.
החתול ריחם על שרק, וייעץ לו בנושא, לדבריו, "מתוך ניסיון".
בסופו של דבר, השניים מגיעים למקום מושבו של יורש העצר, ולוקחים אותו בכוח להרחק הרחק מכאן, בשל התנגדותו להתלוות אליהם.
במהלך הנסיעה חזרה, החתול ניסע לשכנע את היורש, העונה לשם ארתור, כי עליו להסכים לתפקיד, וכי לשרק כוונות טובות אף על פי שהן אינן נראות כך.
זמן קצר לאחר תחילת הנסיעה, הספינה עליה שטו התנגשה בקרחון, ונסחפה לאי בודד.
באי, הארבעה פגשו מכשף מסתורי, שהחזיר אותם ל"הרחק הרחק מכאן".
הקסם השתבש מעט, והוביל לכך שהחתול וחמור התחלפו בגופם.
בהרחק הרחק מכאן, הארבעה מגלים כי מקסים השתלט על הממלכה, אך עוד לפני שהם מגבשים תוכנית תקיפה, ארתור עוזב, לאחר שהוא מגלה כי שרק היה הראשון לכתר ולא הוא.
בחסרנו של ארתור הם מפסידים, נכלאים, ונשלחים להצגה בה מקסים מתכנן להרוג אותם.
רגע לפני שמקסים תוקע את חרבו בגופו של שרק, ארתור מופיע, ולאחר קרב קצר, הוא מביס את מקסים, וחובש את כתר המלכות.
הקהל מריע, וחמור והחתול עולים לשיר, כשהגופם עדיין מוחלפים.
בסופו של דבר, הקוסם מופיע, ומחזיר כל אחד לגופו.
בלחץ גידול הילדים, פיונה קראה לחתול ולחמור לעזור לטפל בילדים שלה ושל שרק, על אף התנגדותו של שרק.
חתול הפך לאהוב במיוחד על ידי הילדים, וסיפר להם פעמים רבות על הדרך בה הוריהם נפגשו ועל המשברים שהם חוו.
שרק לא ראה בעין יפה את דיבוריו של החתול ואת הקשר שלו עם הילדים, ונהג לסלק אותו בכל הזדמנות אפשרית.
ביום ההולדת של הילדים, שרק זעם בגלל צרות שגרמו ילדיו של חמור, וברח.
שרק נפגש עם עוץ לי גוץ לי, וכרת איתו עסקה ליצירת מציאות חלופית.
במציאות החלופית, שרק מצא את החתול כשמן ועצלן, כשהוא חיית המחמד של פיונה.
כאשר החתול פוגש בשרק, הוא מתוודע לחייו במציאות השנייה, ומחליט "להשתקם", בכך שהוא עוזר להילחם בחלילן מהמלין, אם כי הוא נכשל בכך, ונאסר.
שרק משחרר את החתול, ועוזר להוביל את התקיפה הסופית נגד עוץ לי גוץ לי.
כאשר המצב חוזר לקדמותו, שרק אומר לחתול כי הוא השלים את חובתו, אליה התחייב ב"שרק 2", וכי הוא יכול ללכת, אך החתול עונה כי הוא מרגיש שזוהי משפחתו, ונשאר.
החתול במגפיים פוגש חתולה בשם דולסינאה בשוק הגנבים.
הוא דואג לשלומה ועוקב אחריה בדרכה חזרה הביתה, ומגלה את העיר החבויה סאן לורנזו.
לאחר שרואה את המצב בעיר הוא מחליט להגן עליה.
אנטוניו בנדרס - באנגלית, שרק, החתול של שרק
אריק באוזה - באנגלית, הרפתקאות החתול במגפיים
דרור קרן - בעברית, הסרט השני, החתול של שרק
אסף פריינטא - סרטים שלישי ורביעי
אלי לולאי - בעברית, הרפתקאות החתול במגפיים
לפיכך ניתן לכנות אותו "ראש הממשלה ושר החוץ" של מדינת האפיפיור.
זהו יועצו הקרוב ביותר של האפיפיור לענייני מדיניות ואחד הפקידים רמי המעלה ביותר בוותיקן.
מזכיר המדינה ממונה באופן אישי וישיר על ידי האפיפיור, ותקופת כהונתו איננה קצובה.
מעצם היותה משרת אמון אישית, לרוב מחליף אפיפיור נבחר את מזכיר המדינה שמינה קודמו.
שורשי התפקיד ב-secretary intimus ("המזכיר המקורב [לאפיפיור]"), תפקיד שנוצר על ידי האפיפיור לאו העשירי בתחילת המאה ה-16 על מנת לתאם את פעילותם של השליחים האפיפיוריים ברחבי העולם (נונציו).
אחד מתפקידיו היה התכתבות בשפות שאינן לטינית.
במסגרת ועידת טרנטו הפכו התפקיד והמחלקה לקבועים במסגרת האדמיניסטרציה של מדינת האפיפיור.
האפיפיור אינוקנטיוס העשירי קבע ב-1644 שהנושא בתפקיד יהיה חשמן (ולא יועלה לדרגה זו לצורך המינוי) שאינו חבר במשפחת האפיפיור, על מנת למנוע תופעות של נפוטיזם ששיאן בחירתו לתפקיד של אחיינו המאומץ של האפיפיור יוליוס השלישי, נער בן פחות מ-17.
ב-1793 יצר האפיפיור פיוס השישי את המחלקה ל"ענייני הכנסייה עם ממלכת הגאלים" (Super Negotiis Ecclesiasticis Regni Galliarum) כדי להתמודד עם אירועי המהפכה הצרפתית ויצירתה של מדינה חילונית.
זה היה הבסיס למחלקת המדינה המודרנית.
ב-1814 הרחיב פיוס השביעי את סמכויות המחלקה לעיניי החוץ של מדינת האפיפיור ויצר את ה"מחלקה לניהול ענייני [החוץ] של כנסיית העולם הקתולי" (Congregatio Extraordinaria Praeposita Negotiis Ecclesiasticis Orbis Catholici).
לאו השנים עשר שינה את שמה של המחלקה ל"מחלקה לענייני חוץ של הכנסייה" (Congregatio Pro Negotiis Ecclesiasticis Extraordinariis) וכך נקראה במשך כ-140 שנה.
במסגרת חוקת "העצה החכמה" (Sapienti Consilio) של 29 ביוני 1908 הגדיר פיוס העשירי את סמכויות המחלקה וראשה.
ב-15 באוגוסט 1967 ביצע פאולוס השישי רפורמה בקוריה הרומאית במסגרת המסמך "הממשל של הכנסייה האוניברסלית" (Regimini Ecclesiae Universae) ובשנת 1969, בעקבות ועידת הוותיקן השנייה פרסם את הבולה Pontificalis Domus, שתפקידה לארגן מחדש את התפקידים והמשרות של הקוריה, להפוך אותה לגוף מתפקד באופן יעיל מול אתגרי החיים המודרניים.
ב-1988 פרסם יוחנן פאולוס השני את הפרק בחוקת הוותיקן הקרוי Pastor Bonus ("הרועה הטוב"), הכולל הגדרת מבנה ותפקיד למחלקות השונות ובסגרתו חולקה המחלקה לשתי תת-מחלקות: נושאים מדיניים כלליים של הכס הקדוש ויחסי חוץ עם ממשלות זרות.
נושאים מדיניים כלליים - אחראי לעניינים השוטפים של האפיפיור הן במסגרת תפקידיו כגוף אוניברסלי והן במסגרת המדינתית בתיאום עם יתר מחלקות הקוריה הרומית.
אחראי על המינויים של האפיפיור בתפקידו כבישוף רומא בכנסיות המקומיות ועל השגרירים הזרים המואמנים על ידי הוותיקן.
מבחינה סמלית אחראי על אחזקת "טבעת הדייג" (טבעת המהווה את חותם האפיפיור).
יחסי חוץ - אחריות על כל הנושאים הדיפלומטיים של הכס הקדוש מול ממשלות זרות וארגונים בינלאומיים.
אחראי על יצירת קונקורדטים (הסכמים בין הכס הקדוש לשלטונות מדינה, להסדרת היחסים שבין המדינה לכנסייה הקתולית).
יחד עם ועדת הבישופים (Congregatio pro Episcopis) אחראי (מן הצד הדיפלומטי) על מינוי בישופים חדשים ושטחי דיוקסיה חדשים בעולם.
חשמנים בעלי חשיבות ייחודית ששימשו בתפקיד
כך נבחר לבסוף אינוקנטיוס השלושה עשר, שלא נטה חסד לפאולוצ'י.
רק עם מות האפיפיור ב-1724 שב ומינה אותו יורשו, בנדיקטוס השלושה עשר למזכיר המדינה.
החשמן ג'אקומו אנטונלי , שכיהן כמזכיר המדינה מ-1848 ועד מותו ב-1876, ייצג את האופוזיציה הקתולית לאיחוד איטליה וכונה "רישלייה האיטלקי".
החשמן פייטרו גאספארי , שכיהן כמזכיר המדינה מ-1914 ועד מותו ב-1930, היה אחד הדיפלומטים הפעילים ביותר של הכנסייה הקתולית, בעיקר במזרח אירופה.
כמו כן הוביל לחתימת ההסכמים הלטרניים בין איטליה הפשיסטית והכס הקדוש התקפים עד היום ומבטיחים את ריבונות קריית הוותיקן.
מזכיר המדינה הנודע ביותר הוא אווג'ניו פאצ'לי, שכיהן בתפקיד בשנים 1930–1939 ומיד לאחר מכן הוכתר כאפיפיור פיוס השנים עשר.
בתפקידו כמזכיר המדינה ערך קונקורדאטים בין מדינות אירופה השונות לבין הכס הקדוש, כשהמוכרת והשנויה במחלוקת מכולן היא קונקורדט הרייך - הסכם בין הוותיקן לבין גרמניה הנאצית שנועד להבטיח את מעמדה של הכנסייה.
החשמלית של אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdamse tram) היא רשת תחבורה ציבורית של רכבות עירוניות חשמליות קלות, הפועלת ברחובות העיר אמסטרדם שבהולנד.
רשת החשמליות באמסטרדם היא הגדולה בהולנד ומן הגדולות באירופה.
רשת הרכבות העירוניות של אמסטרדם החלה לפעול בשנת 1875 בקרונות נגררי סוסים והיא הוסבה לחשמל בראשית המאה ה-20. כיום (2016) הוא כוללת 14 קווים על פני 80.5 קילומטרים, העושים שימוש ב-200 קילומטרים של מסילות, ולצידם 500 תחנות נוסעים.
מפעילת החשמלית - מאז שנת 1943 - היא חברת GVB, המופקדת גם על הפעלת קווי האוטובוס, קווי הרכבת התחתית והמעבורות באמסטרדם.
ראשיתה של החשמלית באמסטרדם הייתה ב-1875, עת נפתח הקו הראשון ובו קרונות נגררי סוסים.
הרשת התפתחה ברחובותיה הראשיים של העיר וב-1900 כבר היו בה 15 קווים, 242 קרונות ו-758 סוסים.
מאז ועד 1906 החליפה הנעה חשמלית את הסוסים בכל הקווים למעט אחד, שחושמל ב-1916. במקביל הוחלפו הפסים מהרוחב שנהג בהם עד אז (1,422 מילימטרים) לרוחב הסטנדרטי של 1,435 מילימטרים.
בשנים 1922-1971 נשאו קרונות החשמלית תיבות דואר, אשר תכולתן הוצאה מהן בתחנת הרכבת המרכזית, ובדרך זו הואץ שירות הדואר בעיר.
בשנים הבאות גדל מספר קווי החשמלית שנוספו לעיר וב-1931 הוא הגיע לשיאו - 25 קווים.
המיתון הכלכלי העולמי במהלך שנות השלושים הביא להקטנת מספר הקווים.
עם זאת, בשנים אלו וגם במהלך הכיבוש הגרמני של הולנד במלחמת העולם השנייה הוארכו קווי החשמלית לרבעים חדשים בעיר.
במהלך שנות המלחמה נדרשו החשמליות להסיע מספר גדול במיוחד של נוסעים והתקשו בכך.
פעילותם של מספר קווים הושעתה ובאוקטובר 1944 פסקה המערכת כולה מלפעול בשל מחסור חריף בפחם במדינה והעברת קרונות רבים מזרחה על ידי הגרמנים.
מיוני 1945, לאחר שחרור הולנד, ועד 1948 חזרו קווי החשמליות לפעולה בהדרגה.
במהלך שנות החמישים נסגרו רוב קווי החשמלית לטובת שירות אוטובוסים שנחשב ליעיל יותר, אך החשמלית זכתה לתחייה בשלהי אותו עשור בעיקר בזכות הכנסתם לשימוש של קרונות מודרניים.
בשנים הבאות הוארכו קווי החשמלית לשירות רבעים חדשים שהוקמו במערב העיר ובדרומה.
בסוף שנות השמונים הוכנסו לשימוש בקווי החשמליות הקרונות נמוכי הרצפה הראשונים.
בשנים 2002-2004 עבר צי החשמליות מודרניזציה ניכרת עם רכישת כ-150 קרונות מחברת סימנס.
במקביל הוסיפה מפעילת החשמלית להכניס שינויים רבים במפת הקווים שלה.
במהלך כ-140 שנות קיום המערכת הושבתו והוחלפו בסך הכל 12 מקווי החשמלית.
כיום ממוקם בניין המטה של מפעילת החשמלית בחלקה הצפון-מערבי של העיר, ליד תחנת הרכבת הכבדה סלוטרדייק (Sloterdijk).
מתחם החנייה של החשמלית ממוקם בדרום-מערב אמסטרדם, ואילו הסדנה שלה מצויה בדרום-מזרח העיר.
נכון לשנת 2015 פעלו באמסטרדם 14 קווי חשמלית.
ראשי הקו הצפוניים של עשרה מהקווים נמצאים בשני מוקדים בכיכר שלפני תחנת הרכבת המרכזית של העיר.
הקווים הקיימים משתרעים על פני 80.5 קילומטרים, והם עושים שימוש ב-200 קילומטרים של מסילות.
כל אחד מהקווים והרכבות שבהם מזוהה ומסומן גם במלבן צבעוני שבו צבע אחד או שילובים שונים של שני צבעים.
שיטה זו מיועדת לאפשר גם לאנאלפביתים לזהות את קווי החשמלית.
לשירות הנוסעים בחשמליות קיימות כיום (2016) 500 תחנות נוסעים.
ברשת הקווים קיימות 19 הצטלבויות של תחנות שבהן עוברים שלושה קווים או יותר והן מאפשרות מעבר גמיש בין קווי הרשת.
ההצטלבויות הגדולות ביותר מצויות בעיקר בחלקה המזרחי של העיר ובכלל זה ליד תחנת הרכבת המרכזית, באזור כיכר הדאם, בליידספליין ובמוזאומפליין.
כמו כן יש לרשת החשמלית מספר רב של צמתים עם תחנות הרכבת התחתית של העיר.
הציוד הנייד כולל 200 רכבות, שרובן (155) הוכנסו לשימוש מאז שנת 2002. בכל קווי החשמלית למעט אחד קיימת בקצותיהם לולאה במסילה המאפשרת לרכבת לערוך פניית פרסה לפני שתנוע בכיוון ההפוך, ועל כן הכניסה לרכבות הפועלות בהם היא דרך דלתות הקבועות בצידן הימני בלבד.
בקצות קו מספר 5 המרכזי אין לולאות המאפשרות פניית פרסה, ולכן פועלות בו 24 רכבות שדלתות קבועות בשני צידיהן.
כל אחד מדגמי הרכבות הפעילים יכול להסיע 150 עד 180 נוסעים.
החתונה האדומה היא כינוי לחתונה בדיונית, המתרחשת בעולם של סדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
מרטין ובסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" ונחשבת לאחד האירועים המכוננים והמשמעותיים ביותר בסדרות אלו.
החתונה האדומה מתארת אירוע טבח המוני, במהלכו נרצח המלך רוב סטארק, אימו קייטלין סטארק, אשתו טאליסה סטארק ובנה העובר וכן רובם המוחלט של צבאות טאלי, סטארק ובני בריתם, בניצוחו ובתכנונו של הלורד וולדר פריי ובשיתוף בית בולטון ובית לאניסטר, כנקמה על הפרת הסכם הנישואין בין בית סטארק לפריי.
אירועי החתונה האדומה הובילו לפירוקו הכמעט-מוחלט של בית סטארק, ולסיומו דה פקטו של המרד של בית סטארק שהיה היריב העיקרי של בית לאניסטר במלחמת חמשת המלכים.
לאחר אירועים אלו הומלך בית בולטון לבית השולט בצפון.
מחבר ספרי הסדרה, ג'ורג' ר.
אירוע מסוג "חתונה אדומה" התרחש גם בסדרה "שושלת" בפרק סיום העונה החמישית ב-1985.
במהלך המרד, מכתירים אצילי הצפון את רוב סטארק, בנו הבכור של לורד אדארד, כמלך הצפון.
בית טאלי, השולט בארצות הנהר ("הקלשון") ואליו משתייכת קייטלין סטארק (אשתו של נד סטארק המנוח ואמו של רוב), מכריז על תמיכתו ברוב ובכך הופך רוב גם ל"מלך הקלשון".
בית פריי העשיר ורב העוצמה משמש כאחד הבתים הכפופים לבית טאלי אך נראה שכפיפות זו היא להלכה בלבד.