tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Robinson) ליצור סט אריחי ואנג המכיל רק 6 אריחים.
פרט להפרכת השערתו של ואנג, ברגר ורובינסון גם הציגו הוכחה לכך שלא קיים אלגוריתם מהסוג המבוקש - כלומר, בעיית הדומינו היא בעיה לא כריעה.
בשנת 1973 חלה התקדמות גדולה כאשר הפיזיקאי רוג'ר פנרוז מצא 3 סטים נוספים של אריחים כאלו, כך שבכל סט ישנם שני אריחים בלבד.
כאמור, ריצופי פנרוז (Penrose tiling) התגלו על ידי רוג'ר פנרוז בשנת 1973, ולמעשה הוא גילה מספר זוגות של אריחים כאלו בעזרתם ניתן לרצף את המישור אך לא בצורה מחזורית.
בתמונות למטה ניתן למצוא את שני הזוגות המפורסמים ביותר, זוג המעוינים והזוג הקרוי "העפיפון והחץ".
פנרוז סיפר שההשראה לריצופים האלו באה מתוך קריאת הספר Harmonis Mondis של יוהאנס קפלר, שעסק בין היתר גם בריצופים.
ריצוף הכוכב מראה כמה מהתכונות המרתקות של ריצופי פנרוז.
ראשית ניתן לראות שלריצוף יש תכונה של דמיון עצמי - ניתן לבנות בעזרתו עותקים גדולים יותר ויותר של הכוכב.
בנוסף לריצוף יש סימטריה לסיבובים מסדר חמישי, סיבובים ב 360/5=72 מעלות.
ריצופי פנרוז זכו לפרסום גדול בעקבות כתבה שפרסם עליהם מרטין גרדנר בטורו, אך זכו לתהודה גדולה בהרבה בזכות הגילוי של גבישים כמו-מחזוריים (Quasicrystals) בשנת 1982. בשנת 1982 גילה פרופ' דן שכטמן מהטכניון בישראל גביש בעל סימטריה איקוסהדרלית, כלומר בעל סימטריה לסיבובים ב-72 מעלות.
שכטמן מדד תמונות רנטגן של גבישים המציגות סימטריה זו בצורה ברורה.
בתחילה, נתקלה התגלית בחוסר אמון של הקהילה המדעית, כיוון שהאמונה הרווחת הייתה כי גבישים מחזוריים אינם יכולים להיות בעלי סימטריה מסוג זה.
התגלית התפרסמה רק שנתיים מאוחר יותר, ב-1984. כחודש לאחר הפרסום, הוצעה תאוריה לפיה אפשר להסביר את התוצאות של שכטמן בעזרת ריצופי פנרוז.
תגלית זאת חוללה סערה גדולה ומהפכה מחשבתית בתחום המצב המעובה.
אחריה התגלו גבישים כמו-מחזוריים רבים נוספים.
ספירלה יכולה לרצף את המישור, עם חלקים אשר זהים זה לזה או עם חלקים הולכים
המקרה הראשון מודגם באמצעות ריצוף וודרברג, שגילה האנס וודרברג (Voderberg) בשנת 1936, וניתן גם למצוא דוגמאות שלו בטבע, באבקני פרחים למשל.
המקרה השני של ריצוף ספירלי הוא חלקים דומים זה לזה אך הולכים וגדלים, ריצוף מסוג זה נקרא ריצוף ספירלי לוגריתמי.
דוגמאות לריצוף לוגריתמי ניתן למצוא בטבע, בקונכיית הנאוטילוס, כמו גם בריצופים מעשה אדם.
הגודל של כל אריח גדול מקודמו פי מספר קבוע, כך שהגדלים נתונים על סולם לוגריתמי ומכאן השם.
ניתן להחשיב ריצוף ספירלי לוגריתמי גם כסוג של ריצוף בעל דמיון עצמי.
מרטין גרדנר נתן את השם רפטיל (Reptile) לצורות שניתן לבנות עותק מוגדל שלהן בעזרת מספר עותקים קטנים.
דוגמה פשוטה לכך היא הריבוע; בעזרת 4 ריבועים קטנים זהים ניתן לבנות ריבוע גדול יותר.
כל צורה מהסוג הזה יכולה לשמש גם לריצוף של המישור כולו, על ידי חזרה על הפעולה מספר גדול של פעמים.
באיור ניתן לראות כיצד באמצעות צורה הנקראת L טרומינו ניתן לבנות ריצוף של המישור בשלבים.
כמו בדוגמה של ה- L טרומינו ניתן לראות שריצופים הנבנים בשיטה זאת אינם בהכרח מחזוריים.
בשיטה זאת ניתן לבנות ריצופים של המישור גם מפרקטלים.
לדוגמה, משולש שרפינסקי הוא רפטיל ולכן ניתן לרצף את המישור כולו בעזרת משולשי שרפינסקי.
אומרים שקבוצה חסומה ומדידה X מרצפת בהזזות את המרחב האוקלידי, אם קיימת קבוצה (דיסקרטית) L כך שכמעט כל נקודה מופיעה בדיוק באחת ההזזות (עבור ).
לתכונה זו יש קשר חזק לקיומו של בסיס אורתונורמלי של פונקציות אקספוננציאליות למרחב הפונקציות , שהוביל להשערת פוגליד , לפיה קבוצה X מרצפת את המרחב האוקלידי (בהזזות) אם ורק אם יש למרחב הפונקציות שלה בסיס כנ"ל.
השערה זו הופרכה ב-2004 על ידי טרנס טאו בממד 5 ומעלה (ואחר-כך גם בממדים 3 ו-4).
כל גוף קמור המרצף את המרחב האוקלידי הוא פאון.
אומרים שפאון הוא סימטרי לשיקוף אם הוא סימטרי ביחס לשיקוף סביב מרכז הכובד שלו.
פאון קמור מרצף את המרחב (בהזזות) אם ורק אם (1) הוא סימטרי לשיקוף, (2) כל דופן שלו (כלומר פאה מקו-ממד 1) סימטרית לשיקוף, ו-(3) בכל מחלקת הזזה של פאה מקו-ממד 2 יש בדיוק 4 או 6 פאות (McMullen, 1980).
בפרט, הפאונים הקמורים המרצפים (בהזזות) את המישור הם (עד כדי העתקה אפינית) המקבילית והמשושה הסימטרי בלבד; יש 5 פאונים קמורים המרצפים (בהזזות) את המרחב התלת-ממדי; ו-52 המרצפים (בהזזות) את המרחב ה-4 ממדי.
בשנת 1953 הציג סולומון גולומב (Solomon W.
Golomb) את המונח פוליאומינו (polyomino), המתאר "יצורים" (שלעיתים מכונים "Lattice Animals") המורכבים מחיבור של מספר ריבועים זה לזה (לאורך שפתיהם).
הפוליאומינו מחולקים למשפחות לפי מספר הריבועים שהיצורים מכילים: המונומינו מכיל ריבוע אחד, הדומינו בנוי משני ריבועים, הטרומינו משלושה (וישנם שני יצורים במשפחת הטרומינוים) הטטרומינו בנויים מארבעה ריבועים (וישנם 5 יצורים שונים כאלו, המככבים, יחד עם שיקופים שלהם, במשחק הטטריס) וכך הלאה.
בעקבות המצאת הפוליאומינו החל להיווצר גל גדול של חידות הקשורות אליהן ורובם קשורות לריצופים בעזרת הפוליאומינו.
שאלה שסביבה יש שעשועים אלו צורות מתוך הפוליאומינו מסוגלים לרצף את המישור כולו?
חידות נוספות נוגעות לריצופים של צורות ספציפיות לדוגמה כיצד ניתן לרצף מלבן בגודל 6x10 בעזרת 12 צורות הפנטומינו?
ההקסאומינוים: צורות הבנויות מחיבור יחדיו של משושים משוכללים.
הפולידלתונים (polykites) בנויות מחיבור יחדיו של דלתוני ריצוף.
ריצוף חלבונים בשיטת אדמן הוא שיטה בביוכימיה לקביעת רצף חומצות האמינו בחלבון.
השיטה פותחה על ידי פהר ויקטור אדמן בשנת 1950.
שלב ראשון: חיתוך השרשרת הפוליפפטידית לפפטידים קצרים
בשיטת אדמן לא ניתן להשתמש עם פפטידים בעלי למעלה מ-50 חומצות אמיניות, מכיוון שכל מחזור מגדיל את כמות הפפטידים שלא עברו את כל הריאקציות בצורה מושלמת, ואיכות הריצוף הולכת וקטנה עם מספר המחזורים.
לכן, יש לחתוך את השרשרת הפוליפפטידית לפפטידים קצרים המכילים עד 20 חומצות אמיניות.
את הפפטידים הקצרים מפרידים בכרומטוגרפיה על מחליפי יונים או אלקטרופורזה ואז ניתן לרצף אותם בשיטת אדמן.
החיתוכים מתבצעים על ידי חומרים שונים (שיטות כימיות או אנזימטיות) ובלבד שיהיו ספציפיים (שוברים קשרים רק אחרי חומצות אמיניות מסוימות).
למשל האנזים טריפסין מבצע הידרוליזה רק לקשרים פפטידיים אחרי ליזין או ארגינין.
שלב שני: ריצוף הפפטידים הקצרים
חומצת האמינו הראשונה בפפטיד (הממוקמת בקצה האמיני) מסומנת על ידי קישור קוולנטי של הריאגנט פנילאיזותיוציאנט (Phenylisothiocyanate) המגיב עם קבוצות אלפא אמיניות.
בחשיפה לתנאים חומציים מתונים, משתחררת נגזרת מעגלית של החומצה האמינית הראשונה (נגזרת של phenylthiohydantoin), בעוד שאר הקשרים הפפטידיים נשארים שלמים.
הנגזרת המעגלית מופרדת ומזוהה על ידי כרומטוגרפיה או אלקטרופורזה.
מחזור הפעולות מבוצע שוב על הפפטיד ה"מקוצר".
בדרך זו, של הסרה עוקבת וזיהוי של החומצה האמינית בקצה האמיני, אפשר לקבוע את הרצף השלם של הפפטיד.
שלב שלישי: מציאת הרצף השלם
לאחר שנקבע רצף כל אחד מהפפטידים, נותר לקבוע את סדר הפפטידים הקצרים שיתן את רצף השרשרת הפוליפפטידית המקורית.
הדרך היא שילוב המידע שנאסף על רצפי מספר סדרות של פפטידים קצרים שהוכנו מאותה שרשרת בשיטות ביקוע שונות, הנבדלות זו מזו באתרי החיתוך הספציפיים.
בעזרת איתור רצפים חופפים מתאפשר פענוח הסידור הרציף בשרשרת הפוליפפטידית המקורית.
לדוגמה (בהפשטה), הרצף AAHCCAKK חופף בסופו לרצף CAKKGGEE ולכן ניתן לקבוע כי הרצף השלם הוא AAHCCAKKGGEE.
ריצת 3000 מטר מכשולים היא תחרות באתלטיקה הכוללת ריצה לאורך 3,000 מטרים, שבמהלכה על הרצים לעבור 35 פעמים מכשולים, שגובהם הוא 91.4 ס"מ לגברים או 76.2 ס"מ לנשים.
בניגוד למרוצי משוכות, מכשולים אלה כבדים ובנויים כך שלא ניתן להפילם.
בסמוך לאחד המכשולים נמצאת בריכת מים שאורכה 3.66 מטרים ועומקה המרבי, בסמוך למכשול, הוא 70 ס"מ, והיא נעשית רדודה יותר ככל שמתקרבים לקצה.
מספר הסיבובים בריצה משתנה בהתאם למיקום מכשול המים - בצידו הפנימי של המסלול, או בצידו החיצוני.
בעת הזינוק הרצים מתפרסים על כל המסלולים, אך מתחילת הריצה יכולים לעבור לרוץ בכל מסלול שירצו.
על הרצים לעבור עשרים ושמונה מכשולים רגילים ועוד שבעה מכשולי מים ללא קשר למספר הסיבובים.
לרצים מותר לדרוך על המכשול בשביל לעבור אותו, מה שנפוץ בעיקר במעבר מכשולי המים.
מקורו של הענף באיים הבריטיים.
רצים התחרו בריצה בין מגדלי הכנסייה של העיירות השונות, ובדרכם דילגו מעל פלגי מים ואבנים.
מגדלי הכנסייה נבחרו כנקודות המוצא והסיום משום שאלה נראו למרחוק, וניתן לזהותם בקלות.
עד היום, מכונה הענף באנגלית "Steeplechase" - פירוש המילה "Steeple" הוא "מגדל כנסייה".
באופן ממוסד יותר, ראשיתו של הענף ב-1860, אז ארגנה אוניברסיטת אוקספורד מרוץ מכשולים לאורך שני מייל.
ב-1865 עבר המרוץ למסלול שטוח, כמקובל בימינו.
המרוץ הפך לתחרות אולימפית באולימפיאדת פריז (1900), אז הונהגו שני מרוצים, למרחקים של 2,500 ו-4,000 מ'.
רק באולימפיאדת אנטוורפן (1920) התייצב המרחק על 3,000 מ'.
מאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) עד אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), כל המנצחים במרוץ היו קנייתים, למעט באולימפיאדת מונטריאול ואולימפיאדת מוסקבה, אותן החרימה קניה.
באולימפיאדת טוקיו (2020) ניצח רץ מרוקאי, והרץ הקנייתי הראשון זכה רק במדליית הארד.
ריצת 3000 מטר מכשולים לנשים התקיימה לראשונה באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי ב-2005. המנצחת, דורקוס אינזיקורו מאוגנדה הייתה האתלטית האוגנדית הראשונה אי פעם שזכתה במדליית זהב באליפות עולם באתלטיקה.
ריצה זו לנשים, נוספה לתוכנית האולימפית באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
המנצחת הייתה גולנארה סאמיטובה מרוסיה, שאף קבעה בה את שיא עולם וגם הייתה לאישה הראשונה שרצה בפחות מ-9 דקות.
שיא העולם לנשים שייך לביאטריס צ'פקואץ' () בתוצאה של 8:44.32 דקות, נקבע בתחרות ליגת היהלום במונקו ב-20 ביולי 2018
שיא העולם לגברים שייך ללאמצ'ה גירמה () בתוצאה של 7:52.11 דקות, נקבע בתחרות ליגת היהלום שנערכה בפריז ב-9 ביוני 2023.
השיא האולימפי לנשים שייך לגולנארה סאמיטובה () בתוצאה של 8:58.81 דקות, נקבע באולימפיאדת בייג'ינג, סין, 2008
השיא האולימפי לגברים שייך לקונססלוס קיפרוטו () בתוצאה של 8:03.28 דקות, נקבע באולימפיאדת ריו, ברזיל, 2016
השיא הישראלי לנשים שייך לאדווה כהן בתוצאה של 9:29.74 דקות, שנקבע ב-12 באוגוסט 2018 באליפות אירופה שנערכה בברלין.
השיא הישראלי לגברים שייך לאיתי מגידי בתוצאה של 8:24.14 דקות, נקבע בשנת 2008.
ריצת 5,000 מטר היא אחת מריצות המסלול הארוכות בהן מתחרים ספורטאים במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם באתלטיקה.
מאחר שאורך מסלול הריצה הוא בן 400 מטרים, מקיפים אותו הרצים 12 פעמים וחצי.
ריצת 5,000 מטר לגברים נערכה לראשונה באולימפיאדת סטוקהולם (1912), ולנשים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
האלוף האולימפי הראשון היה הנס קולמיינן (), והאלופה האולימפית הראשונה הייתה ואנג ז'ונגחיה ( סין).
ריצת 5,000 מטר הראשונה לגברים נערכה בהלסינקי 1983, ולנשים נערכת הריצה מאז גטבורג 1995. אלופי העולם הראשונים היו אימון קופלן () וסוניה או'סאליבן ().
השיא האולימפי לנשים הוא 14:26.17 דקות, נקבע בידי ויויאן צ'רויוט () באולמיפיאדת ריו, ברזיל, 2016.
השיא האולימפי לגברים הוא 12:57.82 דקות, נקבע בידי קנניסה בקלה () באולימפיאדת בייג'ינג, סין, 2008.
שיא ישראל לנשים הוא 14:53.43 דקות, נקבע על ידי סלאמוויט באיולין-טפרי באולימפיאדת טוקיו, ב-30 ביולי 2021.
שיא ישראל לגברים הוא 13:31.45 דקות, נקבע על ידי גזצ'או יוסף, ב-18 ביולי 2009 והחליף את שיאו של יובל וישניצר שהחזיק מעמד 35 שנים.
עשר הרצות הטובות ביותר בריצת 5,000 מטר
עשרת הרצים הטובים ביותר בריצת 5,000 מטר
ריצת 110 מטר משוכות היא תחרות ריצה הנערכת במסגרת מקצועות האתלטיקה במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם באתלטיקה.
המתחרים בריצה זו רצים לאורך מסלול שאורכו 110 מטרים, שלאורכו 10 משוכות שגובהן 1.067 מ'.
המשוכה הראשונה ממוקמת 13.72 מ' מקו הזינוק, ויתר המשוכות מרוחקות זו מזו מרחק שווה של 9.14 מ'.
המשוכה האחרונה מרוחקת 14.02 מ' מקו הסיום.
על הרצים לדלג מעל המשוכות במהלך הריצה.
המשוכות צמודות זו לזו, אך בכל מסלול משוכה נפרדת, כך שאם יפיל אותה הרץ, הדבר לא יפגע ברצים שמצדיו.
אין בנפילה של משוכה כדי להביא לפסילת הרץ, ולמעשה ניתן לסיים את המירוץ גם לאחר הפלת כל עשר המשוכות.
עם זאת, הפלה כזו מאטה את הריצה, ומהיר יותר לדלג מעל המשוכה.
בריצת 110 מטר משוכות מתחרים גברים בלבד ואילו נשים מתחרות בריצת 100 מטר משוכות.
התחרויות הראשונות נערכו באנגליה בסביבות 1830, לאורך מסלול באורך 100 יארד (91.44 מ').
ב-1888 נקבע המסלול בהתאם לשיטה המטרית, והוא עוגל ל-110 מ'.
ב-1895 הוחלפו המשוכות הכבדות שהיו נהוגות עד אז במשוכות קלות יותר, בצורת האות T.
באותה העת, ועד 1935, רץ שהפיל 3 משוכות היה נפסל, ושיאים היו מוכרים רק אם הרץ לא הפיל אף משוכה.
באותה שנה גם הוחלפו המשוכות לצורתן המוכרת כיום.
ריצת 110 מטר משוכות במשחקים האולימפיים
תחרויות ריצת 110 מטר משוכות נערכות מאז חידוש המשחקים האולימפיים בעת החדשה באולימפיאדת אתונה (1896).
האלוף האולימפי הראשון היה תומאס קרטיס מארצות הברית.
לי קלהון (רומא 1960 וטוקיו 1964) ורוג'ר קינגדום (לוס אנג'לס 1984 וסיאול 1988) זכו כל אחד פעמיים ברציפות בריצה זו באולימפיאדה.
עומאר מקלאוד (), הוא האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016).
ריצת 110 מטר משוכות באליפויות העולם
באליפויות העולם באתלטיקה נערכות הריצות מאז היווסדן של האליפויות ב-1983. אלוף העולם הראשון היה גרג פוסטר מארצות הברית שזכה 3 פעמים ברציפות בריצה זו.
אלן ג'ונסון מארצות הברית זכה באליפות העולם 4 פעמים וקולין ג'קסון מבריטניה זכה פעמיים בתואר.
סרגיי שובנקוב (), הוא אלוף העולם (בייג'ינג 2015).
שיא העולם שייך לארייס מריט () ועומד על 12.80 שניות, נקבע ב-7 בספטמבר 2012 בבריסל.
שיא ישראל שייך למיכאל אילין ועומד על 13.87 שניות, נקבע ב-10 ביוני 2007.
ריצת 100 מטר משוכות היא תחרות ריצה הנערכת במסגרת מקצועות האתלטיקה במשחקים האולימפיים, המיועדת לנשים (המקבילה הגברית היא ריצת 110 מטר משוכות).
המתחרות בריצה זו רצות לאורך מסלול שאורכו 100 מטר, שלאורכו 10 משוכות שגובהן 83.8 ס"מ.
המשוכה הראשונה נמצאת במרחק של 13 מטר אחרי נקודת הזינוק, ושאר המשוכות נמצאות במרווח של 8.5 מטר האחת מן השנייה והמרחק בין המשוכה האחרונה לקו הסיום הוא 10.5 מטר.
המשוכות צמודות זו לזו לכל רוחב המסלול, אך בכל מסלול משוכה נפרדת, כך שאם תפיל אותה האצנית, הדבר לא יפגע ברצות שמצדדיה.
הפלת משוכה אינה מחייבת את פסילת האצנית, ולמעשה ניתן לסיים את המירוץ גם לאחר הפלת כל עשר המשוכות.
ריצת 100 מטר משוכות נכנסה לראשונה לתוכנית האולימפית באולימפיאדת מינכן (1972), במקום ריצת 80 מטר משוכות שהייתה חלק מהתוכנית האולימפית מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
עשר האצניות הטובות בכל הזמנים
אצניות מפורסמות בריצת 100 מטר משוכות
טובי אמוסן () - שיאנית העולם הנוכחית -12.12 שניות, השיא נקבע ב-24 ביולי 2022
סאלי פירסון () - אלופה אולימפית (אולימפיאדת לונדון 2012) ופעמיים אלופת עולם (טגו 2011 ולונדון 2017)
דניאל ויליאמס () - אלופת העולם (בייג'ינג 2015)
יורדנקה דונקובה () - אלופה אולימפית ושיאנית העולם במשך 28 שנה.
שירלי סטריקלנד () - פעמיים ברציפות אלופה אולימפית, בריצת 80 מטר משוכות (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956)
גייל דיברס () - 3 פעמים אלופת עולם (שטוטגרט 1993, גטבורג 1995 וסביליה 1999) ופעמיים סגנית אלופת העולם (טוקיו 1991 ואדמונטון 2001)
לודמילה אנגקוויסט () ו-() - פעמיים אלופת עולם (טוקיו 1991 ואתונה 1997) ואלופה אולימפית (אטלנטה 1996)
מישל פרי () - פעמיים ברציפות אלופת עולם (הלסינקי 2005 ואוסקה 2007)
שיאנית ישראל, היא אירנה לנסקי ושיאה הישראלי עומד על 12.80 שניות, השיא נקבע ב-7 ביולי 2002
אסתר רוט-שחמורוב החזיקה בשיא הישראלי בריצה זו, 12.93 שניות משנת 1976, במשך 26 שנים.
אלופות האולימפיות בריצת 80 מטר משוכות ו-100 מטר משוכות
אלופות העולם בריצת 100 מטר משוכות
ריצוף פנרוז או פסיפס פנרוז הוא ריצוף של המישור שאינו מחזורי.
הריצוף קרוי על שמו של המתמטיקאי הבריטי רוג'ר פנרוז.
המצולעים המרכיבים את ריצוף פנרוז קרויים אריחי פנרוז.
ישנן וריאציות אחדות של ריצוף פנרוז:
ריצוף פנרוז הראשון שנמצא הורכב מארבעה מצולעים: מחומש, כוכב מחומש, מעוין ו"סירה" (משובע לא משוכלל דמוי סירה).
ריצוף פנרוז השני מורכב מדלתון קמור ("עפיפון") ודלתון קעור ("חץ"), שהצמדתם זה לזה תיתן מעוין, אך כללי הריצוף אוסרים הצמדה כזו.
ריצוף פנרוז השלישי מורכב משני מעוינים: האחד עם זוויות 72° ו-108° ("האריחים העבים"), השני - עם זוויות 36° ו-144° ("אריחים צרים").
המעוינים הללו מתקבלים על ידי חיבור של שני משולשי זהב (משולש שווה-שוקיים שהיחס בין הבסיס לשוק או בין השוק לבסיס הוא יחס הזהב).
על מנת להקל על עמידה בכללי הריצוף נהוגות שתי שיטות: הוספת זיזים ושקעים לצלעות (בדומה לפאזל) או החלפת הצלעות בעקומות פרבוליות.
כל ריצוף של המישור עם אריחים אלו אינו מחזורי, וכל שני ריצופים שונים זהים בצורה המקומית אחד לשני (כל פרט סופי של הריצוף נמצא בריצוף האחר).
האריחים הסמוכים של הריצוף ניתנים לחבירה על ידי פרט צורה החוזר על הצורה עצמה.
המרחק בין הקווים המקבילים הסמוכים מקבל שני ערכים שונים בדיוק (ולכל משפחת הקווים המקבילים סדרת הערכים הללו בעלת דמיון עצמי).
ריצופי פנרוז שיש בהם חורים מכסים את כל השטח פרט לצורה בעלת שטח סופי.
לא ניתן להגדיל את שטח החור על ידי הסרת מספר סופי של אריחים ומילוי החור הנותר באריחים.
הצורה הגאומטרית נקראת על שמו של רוג'ר פנרוז שעסק במילוי מישורים בצורות מסוג אחיד ללא חפיפה ופערים ביניהן.
הוא זה שלראשונה חיפש ומצא צורה שלא תחזור על עצמה - בעיה שנחשבה אז כבלתי ניתנת לפתרון.
פנרוז הצליח לאסוף הרבה אריחים בעלי צורות שונות אך רק 2 מתוכם היו בעלי יחס זהב הנמצא בבסיס כל היחסים ההרמוניים.
הצורות שנוצרו בעלות צורות גבישיות כמו-מחזורית וסימטריה צירית בעלת הסדר החמישי.
מבנה הריצוף קשור בסדרת פיבונאצ'י.
מאוחר יותר המדענים הישראלים דן שכטמן, אילן בלך יחד עם האמריקאי ג'ון קהאן והצרפתי דניס גרטיאס גילו את הצורה בסגסוגת מקוררת של מנגן ואלומיניום ובכך גם הראו שסדרי סימטריה בטבע אינם מוגבלים ל-1, 2, 3, 4 ו-6 וגבישים בעלי סימטריה מסדר ה-5 נמצאים במצב בין צורות אמורפיות לגבישים.
במרחב תלת-ממדי למילוי נפח בעזרת אריחים אנלוגיים לאריחי פנרוז משתמשים באיקוסהדרונים.
ריצת 400 מטר משוכות היא תחרות ריצה הנערכת במסגרת מקצועות האתלטיקה במשחקים האולימפיים.
לאורך המסלול על האצן לדלג מעל עשר משוכות.
נפילה של משוכה אינה פוסלת את האצן, אך היא מאיטה את התקדמותו.
גובה המשוכות לגברים עומד על 91.4 ס"מ וגובה המשוכות לנשים עומד על 76.20 ס"מ.
המשוכה הראשונה נמצאת במרחק של 45 מטר מקו הזינוק, המרחק בין משוכה למשוכה הוא 35 מטר ומרחק מהמשוכה האחרונה לקו הסיום הוא 40 מטר.
לראשונה נערכה ריצה זו לגברים באולימפיאדת פריז (1900).
ג'ון טוקסברי מארצות הברית היה לאלוף האולימפי הראשון בריצה זו.
נשים החלו להתחרות בריצה זו לראשונה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
נאוול אל מוטאווקל ממרוקו הייתה לאלופה האולימפית הראשונה בריצה זו.
שיא העולם לנשים שייך לסידני מק'לוכלין-לברון () ועומד על 50.37 שניות.
השיא נקבע באולימפיאדת פריז 2024.
שיא העולם לגברים שייך לקרסטן ורהולם () ועומד על 45.94 שניות.
השיא נקבע באוגוסט 2021 במסגרת אולימפיאדת טוקיו.
השיא האולימפי לנשים שייך לסידני מק'לוכלין () ועומד על 50.37 שניות.
השיא האולימפי לגברים שייך לקרסטן ורהולם () ועומד על 45.94 שניות.
השיא הישראלי לנשים שייך לאירנה לנסקי ועומד על 55.69 שניות.
השיא הישראלי לגברים שייך לעמרי שיף ועומד על 49.82 שניות.
השיא נקבע בתחרות גראנד סלאם בירושלים באצטדיון האתלטי בגבעת רם בירושלים בשנת 2025, לאחר 34 שנים מאז שנקבע השיא הקודם.
האצנים המצליחים ביותר בריצת 400 מטר משוכות
אצנים שזכו פעמיים במשחקים האולימפיים בריצה זו
אצנים שזכו פעמיים באליפות העולם בריצה זו
נזיאה בידואן - , אתונה 1997, אדמונטון 2001 ומדליית כסף בסביליה 1999
האלופות והאלופים האולימפיים בריצת 400 מטר משוכות
האלופות והאלופים העולמיים בריצת 400 מטר משוכות
ריצת 10,000 מטר היא תחרות הריצה הארוכה ביותר הנערכת באצטדיון.
אורכו של מסלול הריצה הוא 400 מטרים והרצים מקיפים אותו 25 פעמים.
ריצת 10,000 מטר לגברים נערכה בכל המשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912), ולנשים מאז אולימפיאדת סיאול (1988), האלוף האולימפי הראשון היה הנס קולמיינן () והאלופה האולימפית הראשונה הייתה אולגה בונדרנקו ().
ריצת 10,000 מטר הראשונה במסגרת אליפות העולם באתלטיקה לגברים נערכה בהלסינקי 1983, ולנשים מאז רומא 1987, אלופי העולם הראשונים היו אלברטו קובה () ואינגריד כריסטיאנסן ()
האלופה והאלוף האולימפיים (טוקיו 2020)
שיא העולם לגברים שייך לג'ושוע צ'פטגאי () ועומד על 26:11.02 דקות, נקבע ב-7 באוקטובר 2020.
השיא האולימפי לגברים שייך לג'ושוע צ'פטגאי () ועומד על 26:43.14 דקות, נקבע באולימפיאדת פריז, צרפת, 2024
השיא האולימפי לנשים שייך לאלמז איינה () ועומד על 29:17.45 דקות, נקבע באולימפיאדת ריו, ברזיל, 2016.
שיא ישראל לגברים שייך לטדסה גטהון ועומד על 27:33.99 דקות, נקבע בלונדון ב-21 במאי 2023.
שיא ישראל לנשים שייך ללונה צ'מטאי ועומד על 30:46.37 דקות, נקבע באליפות אירופה במינכן, גרמניה ב-15 באוגוסט 2022.
כל האלופות והאלופים האולימפיים בריצת 10,000 מטר
כל האלופות והאלופים העולמיים בריצת 10,000 מטר
ריצת שדה היא ספורט שבו קבוצות ויחידים מקיימים תחרות באוויר הפתוח על גבי קרקע טבעית.
המסלול הוא בדרך כלל באורך של 4–12 קילומטרים ועשוי לכלול משטחים של דשא ואדמה, ולעבור ביערות ושטח פתוח, כולל גבעות, קרקע שטוחה, דרכי חצץ, זרמי מים ונחלים.
הריצה מיועדת ליחידים ולקבוצות, הצוברות נקודות קבוצתיות.
לרוב תחרויות מתרחשות במהלך הסתיו והחורף, ונערכות בכל תנאי מזג האוויר - גשם, שלג או ברד, וטווח רחב של טמפרטורות.
תחרויות בשטח פתוח התקיימו בוודאי משחר ההיסטוריה.
כללי התחרות נקבעו לראשונה בבריטניה, והתחרות הפכה ללאומית בשנת 1876. תחרות בינלאומית מתקיימת החל משנת 1903, ומשנת 1973 התחרויות מאוגדות ב-IAAF.
תחרויות אישיות וקבוצתיות בריצת שדה נערכו בשלוש אולימפיאדות: אולימפיאדת סטוקהולם (1912), אולימפיאדת אנטוורפן (1920) ואולימפיאדת פריז (1924).
פינלנד שלטה בתחרויות אלו, עם חמש מדליות זהב, שתיים מכסף ואחת מארד, מתוך שש אפשריות בסך-הכל.
התחרויות היו פתוחות לגברים בלבד.
ריצת 60 מטר משוכות היא ריצה במסגרת מקצועות האתלטיקה הנערכת בדרך כלל בתחרויות באולם.
המתחרים בריצה זאת רצים לאורך מסלול של 60 מטר וצריכים לעבור 5 משוכות רגילות.
שיא העולם לנשים שייך לדיוויין צ'רלטון () - 7.65 שניות.
שיא העולם לגברים שייך לגרנט הולוואי () - 7.27 שניות.
בגנטיקה, ריצוף שוטגאן היא שיטה המשמשת לריצוף גדילי DNA ארוכים.
שיטה זו נקראת כך כאנלוגיה לדפוס הירי האקראי למחצה והמתפשט במהירות של רובה הציד שוטגאן.
מאחר ששיטת ה-chain termination ("סיום השרשרת", מכונה גם שיטת סנגר) לריצוף DNA יכולה לשמש רק עבור גדילים קצרים יחסית (100 עד 1,000 בסיסים), יש לחלק את הרצפים הארוכים יותר לחתיכות קטנות יותר, ולאחר מכן לחבר אותן מחדש על מנת לקבל את הרצף הכולל.
שתי שיטות עיקריות משמשות לצורך כך:
chromosome walking ("טיול על הכרומוזום") – שיטה בה מתקדמים לאורך כל הגדיל, חתיכה אחר חתיכה.
ריצוף בשיטת ריצוף שוטגאן – תהליך מהיר יותר אך מורכב יותר, המשתמש ברצפים אקראיים.
בשיטת הריצוף שוטגאן, שוברים את ה-DNA באופן אקראי למקטעים קטנים רבים והם מרוצפים בשיטת ה-chain termination על מנת לקבל את הקריאות (reads).
לאחר ביצוע חזרות רבות של פרגמנטציה וריצוף מתקבלות חפיפות רבות של הקריאות עבור ה-DNA הנחקר.
בשלב הבא, תוכנות מחשב משתמשות בקצוות החופפים של קריאות שונות על מנת להרכיב אותן לרצף יחיד.
שיטת הריצוף שוטגאן היא אחת הטכנולוגיות הראשונות שאיפשרו ריצוף מלא של הגנום.
בתור דוגמה, נסתכל על שתי החזרות הבאות של קריאות מריצוף הריצוף שוטגאן:
גדיל רצף מקורי AGCATGCTGCAGTCATGCTTAGGCTA הרצף הראשון שהתקבל הרצף השני שהתקבל שחזור של הרצף המקורי AGCATGCTGCAGTCATGCTTAGGCTA
זוהי דוגמה פשוטה ביותר, שבה אף אחת מהקריאות לא מכסה את האורך המלא של הרצף המקורי, אבל ניתן להשתמש בארבע הקריאות כדי להרכיב את הרצף המקורי תוך שימוש בחפיפות של הקצוות שלהם על מנת ליישר ולסדר אותם.
במציאות, תהליך זה משתמש בכמויות עצומות של מידע, המלאות בחוסר ודאות ובשגיאות ריצוף.
הרכבה של גנומים מורכבים מסובכת אף יותר בשל המספר הרב של רצפים שחוזרים על עצמם (repetitive sequence), מה שאומר שקריאות קצרות זהות יכולות להגיע מחלקים שונים לחלוטין של הגנום.
על מנת להתגבר על קשיים אלה ועל מנת להרכיב את הרצף השלם בצורה מדויקת נדרשות קריאות חופפות רבות עבור כל רצף מה-DNA המקורי.
לדוגמה, על מנת להשלים את פרויקט הגנום האנושי, רוב הגנום האנושי רוצף בכיסוי (coverage) של 12X ואף יותר; כלומר, כל בסיס ברצף הסופי הופיע בממוצע ב-12 קריאות.
ואף על פי כן, השיטות הנוכחיות נכשלו בניסיון לבודד או להרכיב רצף אמין של כ-1% מגנום האדם (האאוכרומטי), נכון ל-2004.
ריצוף גנום שלם בשיטת הריצוף שוטגאן
ריצוף גנום שלם על ידי שימוש בשיטת הריצוף שוטגאן עבור גנומים קטנים (4,000 עד 7,000 זוגות בסיסים) היה בשימוש כבר ב-1979. שיטת ה-pairwise end sequencing (ריצוף מבוסס קצוות), הידועה יותר בשם double-barrel shotgun sequencing (ריצוף בשיטת רובה הציד כפול הקנה) תרמה ליישום נרחב יותר של השיטה.
ככל שפרויקטי הריצוף התחילו להתמודד עם רצפי DNA ארוכים ומורכבים יותר, קבוצות רבות הבינו שניתן לקבל מידע מועיל על ידי ריצוף של שני הקצוות של מקטע DNA.
התיאור הראשון שפורסם על שימוש בזיווג קצוות (paired ends) היה ב-1990, כחלק מריצוף הלוקוס ההומני HGPRT, אם כי השימוש בזיווג קצוות היה מוגבל לסגירת הפערים שנותרו לאחר יישום שיטת הריצוף שוטגאן המסורתית.
התיאור הראשון של שימוש באסטרטגיית pairwise end טהורה, המניחה שהמקטעים הם באורך קבוע, פורסם בשנת 1991. באותה תקופה היה קונצנזוס בקהילה שאורך המקטע האופטימלי עבור ריצוף בשיטת pairwise end אמור להיות פי 3 מאורך רצף הקריאה.
ב-1995 חוקרים ממעבדתו של Roach הציגו את החידוש שבשימוש במקטעים ממגוון גדלים, והדגימו שריצוף באסטרטגיית pairwise end-sequencing טהורה הוא אפשרי עבור רצפים גדולים.
בעקבות זאת, אסטרטגיה זו אומצה על ידי המכון למחקר גנומי (The Institute for Genomic Research ,TIGR) על מנת לרצף את הגנום של החיידק Haemophilus influenzae בשנת 1995, ולאחר מכן על ידי חברת Celera Genomics כדי לרצף את הגנום של Drosophila melanogaster (זבוב הפירות) בשנת 2000, ולבסוף לריצוף הגנום האנושי.
כדי ליישם את השיטה, DNA בעל משקל מולקולרי גבוה מחולק למקטעים רנדומליים, נבחר על סמך גודל (בדרך כלל 2, 10, 50, ו-150 אלפי בסיסים), ומוחדר לתוך וקטור (פלסמיד) מתאים.
לאחר מכן המקטעים מרוצפים משני קצותיהם בשיטת ה-chain termination, מה שמניב שני רצפים קצרים.
כל רצף נקרא קריאת קצה (end-read) או קריאה (read) ולשתי קריאות מאותו מקטע קוראים mate pairs (זוגות משלימים).
מאחר ששיטת ה-chain termination יכולה בדרך כלל להפיק קריאות באורך של בין 100 ל-500 בסיסים, זוגות משלימים יהיו חופפים ברצפם לעיתים רחוקות למעט המקרים של ריצוף מקטעים קצרים ביותר.
הרצף המקורי משוחזר מהקריאות באמצעות שימוש בתוכנה להרכבת רצפים.
תחילה, קריאות חופפות נאספות לרצפים ארוכים ומורכבים יותר המכונים contigs.
רצפים אלו יכולים להיות מקושרים יחדיו להרכבת "פיגומים" (scaffolds) על ידי מעקב אחר הקשרים בין זוגות משלימים.
ניתן להסיק לגבי המרחק בין contigs על סמך המיקום של זוגות משלימים, אם ידוע האורך הממוצע של מקטע בספרייה ויש לו טווח סטייה צר.
בהתאם לגודל הפער בין ה-contigs, טכניקות שונות יכולות למצוא את הרצפים שבפערים.
אם הפער הוא קטן (5 עד 20 אלפי בסיסים) אז נדרש שימוש ב-PCR על מנת להגביר את האזור הרצוי, ולאחר מכן מבוצע הריצוף.
אם הפער גדול (יותר מ-20 אלף בסיסים) אז המקטע הגדול משובט לווקטורים מיוחדים כדוגמת כרומוזומים בקטריאליים מלאכותיים (BAC) ולאחר מכן מבוצע ריצוף של הווקטור.
חסידי הגישה הזו טוענים כי ניתן לרצף את כל הגנום בפעם אחת באמצעות שימוש במערכים גדולים של מכונות ריצוף (sequencers), מה שהופך את כל התהליך להרבה יותר יעיל לעומת הגישות המסורתיות יותר.
המתנגדים לשיטה טוענים כי אף על פי שהשיטה מרצפת בצורה מהירה אזורים גדולים של DNA, היכולת שלה לקשור רצפים אלו בצורה נכונה נתונה בספק, במיוחד עבור גנומים עם אזורים שחוזרים על עצמם.
ככל שתוכנות להרכבת רצפים הופכות למתוחכמות יותר וכוח המחשוב הופך לזול יותר, ייתכן וניתן יהיה להתגבר על מגבלה זו.
כיסוי ("עומק הקריאה" או פשוט ה"עומק"), הוא המספר הממוצע של קריאות המייצגות נוקליאוטיד מסוים ברצף שהורכב מחדש.
את הערך ניתן לחשב על סמך האורך של הגנום המקורי (G), מספר הקריאות (N) ואורך קריאה ממוצעת (L) לפי הנוסחה הבאה: N*L/G.
לדוגמה, לגנום היפותטי בעל 2,000 זוגות בסיסים שמורכב מחדש מ-8 קריאות עם אורך ממוצע של 500 נוקלאוטידים, יהיה עומק של X2 (2x redundancy).
פרמטר זה מאפשר גם להעריך כמויות אחרות, כדוגמת אחוז הגנום המכוסה על ידי הקריאות (גם הוא לעיתים מכונה באנגלית coverage).
כיסוי גבוה בריצוף ריצוף שוטגאן רצוי משום שהוא יכול להתגבר על שגיאות בקריאת בסיסים והרכבתם.
הנושא של תאוריית ריצוף DNA מטפל ביחסים שבין כמויות כאלה.
לעיתים נעשית הבחנה בין כיסוי רצפים לבין כיסוי פיזי.
כיסוי רצפים הוא המספר הממוצע של פעמים שבהם בסיס נקרא (כפי שתואר קודם).
כיסוי פיזי הוא מספר הפעמים הממוצע שבסיס נקרא או שנמצאו עבורו קריאות משלימות מתאימות.
ריצוף היררכי בשיטת ריצוף שוטגאן
אף על פי שבאופן תאורטי ניתן ליישם את שיטת הריצוף שוטגאן על גנום בכל גודל, יישומה בריצוף גנומים גדולים (לדוגמה, גנום האדם) היה מוגבל עד שנות ה-90 המאוחרות, כאשר ההתקדמות הטכנולוגית הפכה את העבודה עם כמויות נרחבות של מידע מורכב המעורב בתהליכים שונים למעשית יותר.
מבחינה היסטורית, האמינו שריצוף מלא של הגנום בשיטת הריצוף שוטגאן מוגבל גם על ידי הגודל של גנומים גדולים וגם על ידי המורכבות שנוספת כתוצאה מהאחוז הגבוה של חזרות DNA (הגדול מ-50% בגנום האנושי) המופיע בגנומים גדולים.
לא הייתה הסכמה רחבה שריצוף של גנום גדול בשיטה זו יספק מידע אמין.
מסיבות אלה, שיטות אחרות היו צריכות להתבצע לפני הריצוף שוטגאן על מנת להקטין את העומס החישובי של הרכבת רצפים.
בריצוף היררכי, המכונה גם ריצוף מלמעלה-למטה, יוצרים מפה פיזית של הגנום ברזולוציה נמוכה לפני הריצוף עצמו.
מהמפה הזו בוחרים עבור הריצוף מספר מינימלי של מקטעים שמכסים את כל הכרומוזום.
בדרך זו קטן הצורך בשימוש בריצוף מרובה תפוקה והרכבה.
הגנום המוגבר נחתך תחילה לחתיכות גדולות (50–200 אלף בסיסים) ומוכנס לתוך מאכסן חיידקי בעזרת BACs או PACs (P1-derived artificial chromosome), כרומוזום מלאכותי המבוסס על גנום הבקטריופאג'.
מכיוון שעותקים רבים של הגנום נחתכו בצורה רנדומאלית, המקטעים שנמצאים בעותקים הללו הם בעלי קצוות שונים, ועם כיסוי מספיק גבוה, ניתן תאורטית למצוא "פיגום" של BAC contigs שמכסה את כל הגנום.
ה"פיגום" נקרא נתיב ריצוף (tiling path).
ברגע שנמצא נתיב ריצוף, ה-BACs שנכללים בנתיב נחתכים למקטעים בצורה רנדומלית וניתן לרצף אותם בשיטת ריצוף שוטגאן בקנה מידה קטן יותר.
אף על פי שהרצפים השלמים של ה-BAC contigs לא ידועים, הכיוון שלהם אחד ביחס לשני כן ידוע.
יש מספר שיטות למציאת הסדר הזה ולבחירת ה-BACs שמהווים את נתיב הריצוף.
האסטרטגיה הכללית היא לזהות את המיקום של העותקים זה ביחס לזה ולאחר מכן לבחור את המספר הקטן ביותר של עותקים שנדרשים ליצירת "פיגום" רציף שמכסה את כל האזור שאנו מעוניינים בו.
סדר העותקים נקבע על פי הדרך בה הם חופפים.
ניתן לזהות עותקים חופפים במספר דרכים:
פרובים שמסומנים בצורה רדיואקטיבית או כימית המכילים אתרי רצפים מתויגים (sequence-tagged site – STS) שעוברים השלמת בסיסים עם העותקים המודפסים שמצויים על microarray.
בדרך זו, ניתן לזהות את כל העותקים שמכילים רצף מסוים בגנום.
ניתן לרצף את הקצה של אותם עותקים על מנת ליצור פרוב חדש והתהליך חוזר על עצמו בשיטה שנקראת "chromosome walking".
ניתן להרכיב מחדש את ספריית ה-BAC.
שני עותקים שיש להם במשותף כמה גדלים של מקטעים, מניחים שהם חופפים משום שהם מכילים אתרי רסטריקציה מרובים משותפים דומים.
שיטה זו של מיפוי גנומי נקראת "restriction fingerprinting" משום שהיא מזהה סט של אתרי רסטריקציה המוכלים בכל עותק.
לאחר שהחפיפה בין הרצפים נמצאה והסדר היחסי שלהם בגנום נמצא, "פיגום" של קבוצת משנה מינימלית של ה-contigs שמכסים את כל הגנום מרוצפים בשיטת הריצוף שוטגאן.
ריצוף היררכי בשיטת ריצוף שוטגאן איטי יותר מאשר ריצוף של כל הגנום בשיטת ריצוף שוטגאן משום שהוא כרוך ביצירת מפה עם רזולוציה נמוכה של הגנום, אך יחד עם זאת הריצוף ההיררכי מסתמך פחות בכבדות על אלגוריתם חישובי להרכבת הגנום מאשר ריצוף של כל הגנום.
בנוסף, תהליך יצירת ספריית ה-BAC ובחירת ה-tiling path הופך את הריצוף ההיררכי לאיטי יותר ודורש עבודה אינטנסיבית יותר.
כעת, כאשר הטכנולוגיה זמינה והאמינות של המידע הוכחה, מהירות ויעילות הריצוף של כל הגנום בשיטת הריצוף שוטגאן הפכו אותה לשיטה העיקרית לריצוף הגנום.
ריצוף בשיטת shotgun ובשיטות ריצוף מהדור החדש
הריצוף הקלאסי בשיטת ריצוף שוטגאן מבוסס על ריצוף בשיטת סנגר (sanger sequencing), הטכניקה המתקדמת ביותר לקביעת רצף הגנום מאז 1995–2005. כיום עדיין נעשה שימוש ב-ריצוף שוטגאן, זאת תוך כדי שימוש בטכנולוגיות אחרות הנקראות Next-generation sequencing (הדור החדש של הריצוף).
טכנולוגיות אלה מייצרות קריאות קצרות יותר (25–500 בסיסים) אך יחד עם זאת, הן מייצרות מאות אלפים או מיליוני קריאות בזמן קצר.
דבר זה מאפשר כיסוי גבוה, אבל תהליך ההרכבה הרבה יותר יקר מבחינה חישובית.
טכנולוגיות אלה עדיפות על פני ריצוף בשיטת סנגר משום הנפח הגדול של הנתונים והזמן הקצר שנדרש על מנת לרצף את כל הגנום.
החיסרון העיקרי הוא שהדיוק נמוך יותר (אף על פי שהכיסוי הגבוה מפצה על כך).
ריצת מייל היא תחרות ריצה למרחק מייל (5,280 רגל, או 1,609.344 מטר, אולם התאחדות האתלטיקה הבינלאומית מחשיבה את המייל בתחרות זו כ-1,609.32 מטר).
מקורה של תחרות זו מאנגליה, שם הייתה נהוגה יחידת מידה זו.
במשך תקופה ארוכה הייתה מטרה נודעת של ריצת מייל בפחות מארבע דקות.
שבירת מחסום ארבע הדקות למייל בוצעה לראשונה על ידי רוג'ר בניסטר ב-1954 ומאז נשבר פעמים רבות.
הראשון שירד מתחת ל-3:50 דקות היה ג'ון ווקר מניו זילנד.
כיום תחרות זו היא היחידה מבין כל התחרויות המתקיימות על ידי התאחדות האתלטיקה העולמית שנמדדת ביחידה האימפריאלית ולא ביחידה מן השיטה המטרית.
שיא העולם לנשים שייך לפיית' קיפייגון (), בתוצאה של 4:07.64 דקות, נקבע בתחרות ליגת היהלום במונקו ב-2023
שיא העולם לגברים שייך להישאם אל גרוז' (), בתוצאה של 3:43.13 דקות, נקבע ברומא ב-1999.
שיא העולם לנשים שייך לגנזבה דיבאבה (), בתוצאה של 4:13.31 דקות, נקבע בתחרות בסטוקהולם ב-2016
שיא העולם לגברים שייך ליקוב אינגבריגטסן (), בתוצאה של 3:45.14 דקות, נקבע בפריז ב-2025.
ריצת 60 מטר היא מקצוע באתלטיקה.
הריצה הייתה חלק מהתחרויות באולימפיאדת פריז (1900) ואולימפיאדת סנט לואיס (1904), אך לאחר מכן הוצאה מהמשחקים האולימפיים.
כיום, תחרויות אלה מתקיימות רק כחלק מתחרויות האתלטיקה באולם.
שיאים בריצת 60 מטר מוכרים רק כשהם נקבעים באולם.
שיאים בריצת 60 מטר באצטדיון לא נחשבים לשיא, אלא לתוצאה הטובה ביותר.
אירינה פריבלובה (), מחזיקה בשיא לנשים - 6.92 שניות.
כריסטיאן קולמן (), מחזיק בשיא לגברים - 6.34 שניות.
דיאנה ויסמן, מחזיקה בשיא הישראלי 7.20 שניות.
אלכסנדר פורחומובסקי, מחזיק בשיא הישראלי - 6.68 שניות.
השיא נקבע בסמרה ב-21 בפברואר 1999.
ריצות ארוכות הוא אלבום הסולו השלישי של הזמר-יוצר הישראלי יהלי סובול, שיצא ב-2017 באמצעות מימון המונים.
סובול כתב את כל המילים והלחנים ואת האלבום הפיק אסף אמדורסקי.
את האלבום הקליט סובול במהלך חודש פברואר 2016, שמונה שנים לאחר אלבום הסולו הקודם שהוציא במשותף עם המוזיקאי רע מוכיח, אלדוראדו.
באלבום שיתף פעולה עם חמישה נגנים שניגנו יחד והוקלטו באופן חי והפקתו בוצעה באמצעות גיוס מימון המונים באתר הדסטארט, באמצעותו גויס סכום היעד על ידי 750 איש.
על האלבום כתב סובול שזהו ה"אלבום שרציתי לחזור בו אל הצורה הקלאסית של יצירת אלבומים.
כל השירים בו נכתבו ממש בסמוך להקלטות ומהווים עדות קרובה ועכשווית על נקודת הזמן הזו בחיי ועל מה שאני מרגיש ורואה סביבי".
עם יציאתו הגיע האלבום לראש מצעד המכירות השבועי של אתר המוזיקה "מוזיקה נטו".
יהלי סובול - שירה, גיטרות
אסף אמדורסקי - תופים, כלי הקשה, בס, עיבודים, הפקה
זואי פולנסקי - גיטרות, שירה, קולות
אורי קוטנר - בס, כלי הקשה
יונתן דסקל - אורגן וסינתיסייזר
ריצת מייל היא תחרות ריצה מקצועית שבה רצים מרחק של מייל (התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית מחשיבה את המייל בתחרות זו כ-1,609.32 מטר).
מקורה של תחרות זו באנגליה, שם הייתה נהוגה יחידת מידה במשך שנים רבות היוותה התחרות מטרה לריצת מייל בפחות מארבע דקות.
שבירת מחסום ארבע הדקות למייל בוצעה לראשונה על ידי רוג'ר בניסטר ב-6 במאי 1954, ומאז נשבר המחסום פעמים רבות.
למירוץ זה נקשרו אלמנטים מיתולוגיים של "פריצת גבול היכולת האנושית" בהתאם למושגי אותה תקופה, והסברים על כוחה של "חשיבה חיובית".
בשל העובדה שרופאים רבים הכריזו שריצה כזו היא בלתי אפשרית ואף מסוכנת – נתפס הישגו של בניסטר כהישג שהושג באמצעות אמונה עזה ביכולתו לפרוץ את המחסום, ובכך הפך את הישגו להישג עילאי והפריד אותו משאר רצי תקופתו.
ישנם המכנים את המירוץ בו שבר בניסטר את מחסום ארבע הדקות כ"הישג הספורטיבי המשמעותי ביותר אי פעם".
שיא העולם הנוכחי לגברים נקבע על ידי הישאם אל גרוז' ב-1999, והוא עומד על 3:43.13 דקות.
שיא העולם לנשים שייך לסיפאן חסן, בתוצאה של 4:12.33 דקות, נקבע בתחרות ליגת היהלום במונקו ב-2019.
ההיסטוריה של מחסום ארבע הדקות נמשכה כתשעים שנה.
רופאים ופיזיקאים בתחילת המאה ה-19 הכריזו שריצת מייל בפחות מ-4 דקות היא בלתי אפשרית ואף מסוכנת, משום שהריאות לא מסוגלות לספק לגוף חמצן בכמות מספקת.
אומנם, למרות קביעה זו, ניסו רצים רבים לשבור את המחסום ולרוץ מייל בפחות מארבע דקות.
בשנת 1864 נערך באוקספורד מרוץ המייל הראשון, בין נבחרת אוניברסיטת אוקספורד לנבחרת אוניברסיטת קיימברידג'.
המנצח עבר את המרחק בזמן של 4:50.6 דקות.
כמה שנים לאחר מכן, שיפר רץ אחר מקיימברידג', ויליאם גיבס, את התוצאה הזו וקבע זמן של 4:28.8 דקות.
מיד לאחר מכן דרך כוכבו של רץ נוסף, וולטר ג'ורג' הבריטי.
הוא שלט במסלול ללא מתחרים ושיפר את השיא העולמי ל-4:18.4 דקות.
לאחר שזכה בשש אליפויות רצופות כשהוא מביס את יריביו בהפרשים עצומים, החליט ג'ורג' להתחרות מול המקצוענים.
אותם ימים הייתה ההפרדה בין שתי הקטגוריות של חובבנים ומקצוענים משמעותית ביותר, ומכיוון שספורט טרם הוגדר כמקצוע בפני עצמו – הקהל אהב והעריך יותר את החובבנים מאשר את המקצוענים שקיבלו כסף על הישגיהם.
המשחקים האולימפיים, למשל, היו פתוחים לחובבנים בלבד, וכך נפסלה גם מדליית הזהב שהשיג האתלט האמריקאי ג'ים ת'ורפ בקרב 10 באולימפיאדת סטוקהולם (1912) לאחר שהתגלה כי שיחק קודם לכן עבור קבוצת בייסבול אמריקאית.
וולטר ג'ורג' החליט להוכיח שכחובבן הוא מסוגל להכות את אלוף המקצוענים, וביקש מהתאחדות האתלטיקה הבריטית לארגן לו מרוץ עם אלוף המקצוענים באותה תקופה, רץ בריטי בשם קאמינגס.
ההתאחדות סירבה, משום שתחרות של חובבן נגד מקצוען נגדה את החוקה, ועל כן נאלץ ג'ורג' לעבור לשורות המקצוענים.
התחרות הראשונה בין השניים התקיימה ב-31 באוגוסט 1885, מול קהל של 25,000 צופים.
ג'ורג' קבע אז שיא של 4:20.2 דקות והקדים את יריבו ביותר מ-45 מטרים.
בקרב הגומלין, שנערך שנה מאוחר יותר, הקדים קאמינגס את ג'ורג', אך כשהגיעו למרחק 70 מטרים מקו הסיום – אפסו כוחותיו של קאמינגס, וג'ורג' ניצח וקבע שיא בזמן של 4:12.7 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כמעט 30 שנה, עד שהרץ האמריקאי נורמן טייבר שבר אותו ושיפר אותו ל-4:12.6 דקות.
שמונה שנים מאוחר יותר קבע הרץ הפיני, פאבו נורמי, שיא חדש, והעמיד אותו על 4:10.4 דקות.
בשנת 1937 ירד זמן השיא במירוץ לראשונה מתחת ל-4:10 דקות ועמד על 4:06.4 דקות, כשאת השיא קובע רץ אנגלי בשם סידני וודרסון.
בשנות מלחמת העולם השנייה התחולל קרב בין שני רצים שוודים, ארנה אנדרסון וגונדר האג , במטרה לשבור את מחסום ארבע הדקות למייל.
באותו זמן הייתה שוודיה לאחת המדינות הבודדות באירופה שלא השתתפו במלחמה, מה שאפשר לה לנהל חיי ספורט סדירים פחות או יותר.
ב-1 ביולי 1942 הפחית האג שתי עשיריות שנייה משיאו של וודרסון והעמיד אותו על 4:06.2 דקות.
תשעה ימים לאחר מכן הגיב אנדרסון בסטוקהולם בהשוואת השיא.
בספטמבר 1942 הנמיך האג את השיא פעם נוספת, כשקבע 4:04.6 דקות.
לאחר שנה שבר אנדרסון את שיאו של האג וקבע זמן שיא של 4:02.6 דקות, ושנה לאחר מכן קבע זמן של 4:01.6 דקות.
ב-17 ביולי 1945, חתם האג את הדו-קרב בינו לבין אנדרסון כשקבע זמן שיא של 4:01.4, אך אף על פי שרק שנייה וחצי עמדה בינם ובין שבירת מחסום ארבע הדקות, פרשו שניהם ללא שעלה בידם להגיע ליעד הנכסף.
לעומתם, עולם האתלטיקה הבין-לאומי עוד לא התאושש מתוצאות המלחמה, והזמנים הטובים ביותר שנקבעו מחוץ לשוודיה בשנים 1946, 1947 ו-1948 היו 4:17.4 דקות, 4:10.6 דקות ו-4:14.2 דקות בלבד, בהתאמה.
בשנת 1953 הסתמן דור חדש של רצים מעולים, כשחקלאי אוסטרלי בשם ג'ון לאנדי גמא מייל בריצה באצטדיון האולימפי של מלבורן בזמן של 4:02.8 דקות.
הייתה זו התוצאה הטובה ביותר לריצת מייל מאז קבע גונדר האג את השיא שמונה שנים קודם לכן.
מיד לאחריו, רץ אמריקאי בשם ווס סנטי מטקסס התקרב למרחק שנייה אחת מהשיא העולמי, וקבע זמן של 4:02.4 דקות.
רוג'ר בניסטר, רץ בריטי, הסתער אף הוא על השיא וגמא את המרחק ב-4:03.6 דקות, וכעבור ימים אחדים – ב-4:02.2 דקות בלבד.
השאלה מי הראשון שישבור את מחסום ארבע הדקות הייתה שאלה של כבוד לאומי, כשעל השיא מסתערים שלושה רצים, לאנדי מאוסטרליה, סנטי מארצות-הברית ובניסטר מאנגליה.
לאנדי נולד באוסטרליה למשפחה מבוססת.
מאמנו היה פרסי צ'רוטי, ובתוך שנה שיפר לאנדי את תוצאותיו מ-4:43 דקות למייל ל-4:17 דקות, ונטש את הפוטבול על מנת להתמקד בריצה.
כשלאנדי שיפר את שיאו ל-4:11 דקות, הוא הצטרף לנבחרת האוסטרלית לאולימפיאדת הלסינקי (1952).
בלונדון, לפני המשחקים, שיפר את שיאו ל-4:10 דקות, אך במוקדמות משחקי האולימפיאדה אכזב וקבע זמן של 4:14 דקות, שלא הספיק בשבילו לעלות לגמר.
אומנם, שם רכש לאנדי את שיטת האינטרוולים מהרץ אמיל זאטופק, ובה השתמש מאז.
כשחזר לאוסטרליה חל שיפור ניכר בתוצאותיו, וכבר בדצמבר 1952 קבע שיא אישי של 4:02.1 דקות.
שיא זה גרם גם לקצר בינו לבין מאמנו צ'רוטי, כשהמאמן טען שלאנדי לא השקיע מספיק עבור הנבחרת, כשבתחרות הגיע לתוצאה של 4:14 דקות בלבד, 12 שניות יותר משיאו הנוכחי.
לאנדי עבר להתאמן לבדו ורץ שש פעמים בין 4:02.0 ל-4:02.8 דקות.
לימים סיפר כי לא חשב שניתן לרוץ מייל בפחות מארבע דקות, ומטרתו הייתה רק לשפר את שיא העולם של האג.
בניסטר התחיל לרוץ כבר בגיל 12, אך לא בצורה מקצועית.
בגיל 17 בערך צפה בניסטר בתחרות בין ארנה אנדרסון השוודי לסידני וודרסון האנגלי, והתחרות עוררה בו מוטיבציה לחזור לחלום ילדותו ולהפוך לרץ.
בניסטר החל להתאמן בשנתו הראשונה באוניברסיטת אוקספורד, וקבע תוצאה של 4:53 דקות למייל.
הוא השתפר בהדרגה וב-1948 קבע זמן של 4:17 דקות.
בניסטר העדיף לא להתחרות במשחקים האולימפיים בלונדון, מאחר שהרגיש שעדיין אינו מוכן, אך סימן כמטרה את המשחקים האולימפיים בהלסינקי 1952.
בשנת 1949 ניצח במירוץ המייל בתוצאה של 4:11.6 דקות, במפגש בו התחרו נבחרות אוקספורד וקיימברידג' נגד נבחרת משולבת של האוניברסיטאות האמריקאיות ייל, הרווארד, פרינסטון וקורנל.
בשנים הבאות הוסיף בניסטר להתקדם בהדרגה, וב-1950 סיים שלישי באליפות אירופה במקצה 800 מטר, כשסיים בתוצאה 1:50.8, 2 עשיריות השנייה אחרי המנצח במקום הראשון.
שיאו לריצת מייל באותה תקופה עמד על 4:08 דקות למייל.
במשחקים בהלסינקי הסתבך בניסטר לאחר שהוסיפו עוד סיבוב ריצה למוקדמות (שלוש ריצות בשלושה ימים), ובריצת הגמר היה שני 200 מטרים לסיום, אך נחלש וסיים במקום הרביעי בלבד.
בשלב זה התלבט בניסטר האם להמשיך בריצה או להתמקד בלמודי הרפואה, במקביל לעבודתו בבית החולים סיינט מארי.
הוא החליט להקדיש לריצה שנתיים נוספות, עד לאחר אליפות אירופה ומשחקי האימפריה של שנת 1954. תוך שימוש בשיטת האינטרוולים, שיפר בניסטר את שיאו ל-4:03.6 דקות ובהמשך ל-4:02.0 דקות.
בתקופה זו השתלב באימוניהם של הרצים כריס בראשר וכריס צ'טאוויי תחת הדרכתו של המאמן האוסטרי פרנץ סטמפפל.
שיטת אימוניהם של לאנדי ובניסטר לקראת שבירת השיא
שיטתו של לאנדי נקראת – בניה הדרגתית, כלומר – שיטה הדורשת פיזיות ומתבססת על רצף מסודר של אימונים בשיטה של בניית בסיס-מעבר-אינטרוולים ספציפיים-חידוד ותחרות.
ככל שתהיה מוכן ותתאמן יותר – תצליח יותר.
לאנדי בעצמו סיכם את עיקרי שיטתו באומרו: "לדעתי, האתגר שמציבה ריצת המייל מחייב בפשטות לשלב בין סיבולת למהירות.
את הסיבולת ניתן להשיג על ידי ריצה איטית למרחקים ארוכים, בה לא חייבים להביט
בשעון, ומהירות משיגים על ידי 'ספרינטים' מהירים הרבה יותר מקצב התחרות למרחקים קצרים הרבה יותר".
לאנדי החל את אימוניו בריצה לא מהירה שנועדה לצבור סיבולת, כך שרץ 80–100 ק"מ בשבוע והוסיף לכך גם הליכות ארוכות טווח.
לאחר מכן המשיך לריצות מעבר שכללו ריצות רצופות ומהירות יותר עם אמוני חזרות ארוכות, כמו – למשל – ריצת 7 מייל ב-39 דקות, וכדומה.
בשלב הבא עבר לבצע אימוני חזרות 10*600 מטר, כשהאימונים הקשים מבוצעים אחת ליומיים-שלושה ובימים שביניהם ביצע רק ריצות קלות של 30 דקות.
אט-אט קיצר את החזרות ל-400 מטר בקצב מהיר יותר, עד שהגיע למהירות של 4:02 דקות למייל.
אומנם, לאנדי כמעט ולא ייחס חשיבות לצד המנטלי וטען כי לא חשב שייתכן לרוץ מייל בפחות מארבע דקות.
בשנת 1953 ניסה בניסטר בפעם הראשונה לרוץ מייל בפומבי בפחות מארבע דקות, אך נכשל בניסיונו זה.
ב-6 במאי 1954, ניגש רו'גר בניסטר למסלול "LFFLEY ROAD" באוקספורד, יחד עם ידידיו בראשר וצ'טאוויי, אשר נטלו על עצמם את משימת הובלת הקצב עד ל-300 המטרים האחרונים.
מזג האוויר הסגרירי, סופות הברקים והרוח החזקה שנשבה לכיוון הנגדי כמעט הביאו לביטול הריצה, אך בניסטר היה חייב לעשות זאת היום, משום שלמחרת התעתד יריבו האמריקאי, ווס סנטי, להתחרות בריצת מייל ובניסטר פחד שווס יקדים אותו בשבירת השיא.
בערך בשעה שש רפתה מעט הרוח ובניסטר וחבריו ניגשו אל קו הזינוק.
התכנון היה שבראשר יוביל במחצית המייל הראשונה, במחצית השנייה יטול את ההובלה צ'טאוויי ואז יגביר בניסטר את המהירות, יחלוף על פניו וידהר אל קו הסיום.
בראשר פסל בזינוק הראשון ובזינוק השני הם יצאו לדרך.
בראשר הוביל כמתוכנן, אך לבניסטר הקצב היה נראה איטי מדי, והוא צעק למאמנו: "יותר מהר?".
"הרגע", השיב לו המאמן והם נותרו באותו קצב.
את הסיבוב הראשון הם רצו ב-57.5 שניות, אך בסיבוב השני חלה האטה מסוימת ואת קו מחצית המייל הם חצו בתוך 1:58 שניות.
בשלב זה ירד בראשר את הדשא וצ'טאוויי נטל את ההובלה.
את הסיבוב השלישי הם חצו בתוך 3:00.4 דקות, והקהל החל לשאוג, כשהוא מריח את שבירת השיא המתקרבת.
כשנותרו מאתיים מטרים לסיום, בניסטר, שחש רענן מאוד, פתח מבערים ועקף את צ'טאוויי.
אבל דווקא כאן, חמישים מטרים לקו הסיום, בגדו בו כוחותיו.
"גופי שרף את כל האנרגיה שלו", סיפר לימים, "אבל רץ עדיין אותו דבר.
התשישות הפיזית באה מעודף כח רצון.
היה זה רגע קריטי ורגליי היו עדיין חזקות דיין כדי לשאת אותי על פני המטרים הספורים שנותרו...
סרט הסיום נראה כאילו הוא מתרחק ממני.
במאמץ אדיר, הצליח בניסטר לעבור את המטרים האחרונים והתמוטט על קו הסיום כשהוא קרוב לאיבוד הכרה, מקדים בארבעים מטרים את צ'טאוויי.
ברגע זה שבר סוף סוף בניסטר את מחסום ארבע הדקות למייל, תוך שהוא עובר גם מרחק של 1,500 מטרים תוך 3:43.0 דקות, זמן השווה לשיא העולמי במרחק זה.
צ'אטוויי, אגב, סיים בזמן של 4:07.2 דקות.
לאחר המשחק אמר בניסטר כי "אנו רצים לא משום שאנו חושבים שזה מועיל לנו, אלא משום שאנו נהנים מכך ומשום שאיננו יכולים להימנע מכך.
איש אינו יכול לומר "אסור לך לרוץ מהר יותר או לקפוץ גבוה יותר".
הרוח האנושית היא בלתי מנוצחת".
כמו כן אמר: "זה כאילו שכל גפיי נלכדו במלחציים שממשיכים להתכווץ.
התקיימתי רק במצב פיזי פסיבי מבלי שאהיה בהכרה".
אומנם, מיד לאחר מכן אמר בניסטר כי גבול המהירות האנושית הוא 3:50 דקות למייל, וטען כי מהירות כזו בלתי ניתנת להשגה.
ב-21 ביוני 1954, שישה שבועות בלבד אחר השיא של בניסטר, רץ ג'ון לאנדי בטורקו שבפינלנד מייל ב-3:58.0 דקות.
שיאו זה של לאנדי החזיק מעמד שלוש שנים.
לאחר מרוץ זה אמר לאנדי כי "אם אתה לא יכול לנצח – תגרום לבחור שלפניך לשבור את השיא.
לריצת המייל יש סימטרייה קלאסית.
אומנם, שיא זה של בניסטר שבר את המחסום הפסיכולוגי שטען שאי-אפשר לרוץ מייל בפחות מארבע דקות, ומאז ספורטאים רבים רצו מייל בפחות מארבע דקות.
שבירת מחסום ארבע הדקות למייל על ידי בניסטר הפכה למיתוס, ויש כאלו המכנים את הריצה הזו כהישג הספורטיבי המשמעותי בהיסטוריה.
במשך שנים רבות מאוד ניסו ספורטאים רבים לפרוץ את מחסום ארבע הדקות למייל.
אומנם המהירות הנדרשת לא הייתה גבוהה מאוד – 24 קמ"ש לערך – אך בשל המרחק הגדול, רבים מהרופאים והפיזיולוגים באותה תקופה האמינו שהריצה הזו לא אפשרית ואף מסוכנת.
שלושה שימושים נפוצים קיימים למיתוס זה: 1. המומחים טענו שריצה כזו בלתי אפשרית.
2. בזכות אמונתו הצליח בניסטר להתגבר על מכשול בלתי סביר, ובכך הפריד את עצמו משאר רצי התקופה והפך את הישגו להישג עילאי, כניצחון הרוח על החומר.
3. מרגע פריצת המחסום הפכה המשימה לקלה הרבה יותר, ותוך שישה שבועות נשבר שיאו של בניסטר, ותוך שנים ספורות הצטרפו רצים רבים ורצו מייל בפחות
אומנם, ישנם רבים הטוענים כי המיתוס ניתן להפרכה בקלות, משום ש: 1. כבר בשנת 1944 קבע גונדר האג תוצאה של 4:01 דקות, ועל פי הצפי המחסום היה אמור להישבר הרבה לפני 1954, אך לטענת רבים דבר זה לא קרה בשל מלחמת העולם השנייה, שבזמנה כמעט ולא התקיימו תחרויות אתלטיקה.
בשל כך – טוענים הם – קשה להניח שבאותה תקופה היה בסיס רציונלי לטענה שמדובר במחסום בלתי עביר.
2. לא רק האמונה שלו אפשרה לו לשבור את המחסום, אלא משטר אימונים מסודר בעל תהליך מתמיד של ניסוי וטעייה.
אומנם אין ספק כי הריצה השפיעה על רצים רבים להתאים את עצמם לסטנדרט השונה שקבעה, אך סטטיסטית זה היה אמור לקרות, משום שהתפתחות זו היא סבירה במונחי ההתפתחות של השיא.
משחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים 1954
בשל העובדה שלקח ללאנדי שישה שבועות בלבד לשבור את שיאו של בניסטר ב-1.4 שניות, ציפו כולם לעימות ישיר בין בניסטר ללאנדי, והוא אכן קרה במשחקי האימפריה שנערכו בוונקובר שבקנדה ב-7 באוגוסט 1954.
הציפייה לתחרות הייתה עצומה והיא זכתה לכינויים כמו: "ה-MIRACLE MILE" וה-"MILE OF THE CENTURY".
היא שודרה בשידור ישיר בטלוויזיה לכ-10 מיליון בתי אב בצפון אמריקה.
התחרות הייתה גם עימות בין סגנונות.
בניסטר היה צנום וגבוה, בעל צעד ארוך וטקטיקה ברורה שהייתה לרוץ במהירות בינונית כשהוא אינו מוביל ועם יכולת סיום עדיפה.
לאנדי, לעומתו, היה שרירי וחזק, והיה תמיד נוטל מראש את ההובלה.
לאנדי נטל בקלות את ההובלה, ובניסטר התנהל מאחור, כמתוכנן.
בהקפה השנייה פתח לאנדי יתרון של למעלה מעשרה מטרים והכריח את בניסטר לוותר על הטקטיקה שלו ולהיצמד שוב ללאנדי.
את ההקפה השלישית סיים לאנדי תוך 2:58.4 דקות ובניסטר תוך 2:59.0.
במטרים האחרונים לסיום סובב לאנדי את ראשו אחורה, כדי לראות את הפער בינו לבין בניסטר.
את הרגע הזה בדיוק ניצל בניסטר, פרץ קדימה, עקף את לאנדי וסיים בתוצאה הטובה בחייו, 3:58.8 דקות.
לאנדי סיים אחריו ב-3:59.6 דקות.
לימים התלוצץ לאנדי ואמר כי אומנם אשת לוט סובבה אחורה את ראשה והפכה לנציב מלח, אך הוא הראשון שהסתובב אחורה והפך לברונזה.
לאחר המשחק סיכם בניסטר ואמר על לאנדי: "הוא סוג של רץ שאני לא הייתי מסוגל להיות, ועל כך אני מעריץ אותו.
לפני וונקובר הוא השיג שיא של ריצות סולו למייל שלעולם לא הייתי מצליח להשוות.
בוונקובר היה לו את האומץ להוביל באותה מהירות במירוץ צמוד, והנועזות שלו הכריחה אותי לזנוח את תוכנית חלוקת הקצב שלי ולאבד את עצמי לחלוטין במאבק עצמו".
לאנדי סיכם ואמר: "ניסיתי לקבוע קצב מהיר מההתחלה.
עשיתי בדיוק מה שרציתי, אבל נוצחתי על ידי איש שטוב ממני היום".
ריצה זו הייתה הפעם הראשונה בה יותר ממתמודד אחד רץ מייל בפחות מארבע דקות.
מיד לאחר הניצחון על לאנדי במשחקי האימפריה הכריז בניסטר כי הוא מסופק מביצועיו עד כה, וכך, בשיא כוחו, הכריז על פרישה מריצה תחרותית והקדיש את זמנו ומאמציו לקריירה רפואית.
לאנדי, לעומתו, טען כי באם היה מנצח את התחרות במשחקי האימפריה היה פורש, אך ההפסד המריץ אותו להמשיך וב-1955 ו-1956 קבע מספר פעמים נוספות תוצאה של 3:58.6 דקות.
לקראת פרישתו, אירע האירוע שלדעת רבים מתמצת את דמות הספורטאי המיוחד שהיה לאנדי: רץ צעיר בשם רון קלארק הסתבך ברגליו של לאנדי ונפל אל המסלול.
לאנדי נעצר וחזר לאחור כדי לעזור לקלארק לקום, תוך שיריביו פותחים עליו פער של 40 מטרים.
לאנדי חזר לרוץ וקבע תוצאה של 4:04 דקות, כשנותר רק לדמיין מה הייתה התוצאה אם לא היה עוצר.
בהמשך רץ לאנדי פעמיים נוספות מתחת לארבע דקות, אך נפצע ופגע בסיכוייו לנצח במשחקים האולימפיים במלבורן.
בריצת הגמר האולימפית זנח את טקטיקת ההובלה, רץ בדבוקה ולאחר ספרינט מרשים, אותו התחיל מאוחר מדי, סיים במקום השלישי, זכה במדליית הארד ופרש מריצה תחרותית.
לימים נבחר למושל מדינת ויקטוריה.
ב-1955, בשנה שלאחר שבירת השיא של בניסטר ולאנדי, הצטרפו גם הרצים לסלו טאבורי ההונגרי, וחבריו לאימונים של בניסטר – כריס צ'טאוויי ובריאן היוסון, למועדון הרצים מייל בפחות מארבע דקות, כשעשו זאת יחדיו בריצה אחת.
לאחר שלוש שנים שבר הרץ הבריטי דרק איבוטסון את שיאו של לאנדי במספר עשיריות השנייה, ואז קיזזו ממנו ברצף הרצים הרב אליוט מאוסטרליה, פיטר סנל מניו זילנד, מישל ז'אזי מצרפת, ג'ים ראיין האמריקאי והטנזני פילברט באיי.
רק ב-1975 נשבר לראשונה מחסום ה-3:50 דקות שהעמיד בניסטר, כשהניו זילנדי ג'ון ווקר רץ מייל ב-3:49.4 דקות.
ב-1993 קבע האלג'יראי נורדין מורסלי תוצאה של 3:44.93 דקות, וב-7 ביולי 1999 נקבע שיא העולם הנוכחי, 3:43.13 דקות למייל על ידי הישאם אל גארוז'.
ב-2026 לראשונה בהיסטוריה בישראל, הרץ הישראלי מתן עברי בן ה-23, ירד מתחת ל-4 דקות, וקבע שיא של 3:59.49 דקות, בתחרות קולג'ים בארצות הברית, ובכך שבר את השיא הישראלי הקודם שנקבע על ידי מיקי קוברין ב-2008 והיה 4:00.87 דקות.
באתלטיקה רִיצַת מְשׂוּכוֹת היא ריצה המעורבת בקפיצה מעל למכשולים מרובים, המכונים "משוכות", אשר מוצבים במרווחים מדויקים לאורך מסלול הריצה.
ספורטאים שלא עוברים מעל למשוכה בכך שמפילים אותה בכוונה או שעוברים מתחתיה – נפסלים.
המרחקים של מרוצי המשוכות, וכמו גם גובה המשוכות, משתנים בהתאם למרחק של המירוץ, וכמו גם בהתאם למין והגיל של הספורטאים.
הגובה המרבי של המשוכות הוא 110 ס"מ לגברים ו-84 ס"מ לנשים.
מרוצי המשוכות הפופולריים ביותר הם ריצת 110 מטר משוכות לגברים, ריצת 100 מטר משוכות, וריצת 400 מטר משוכות לשני המינים - שלושת המרוצים הללו מתקיימים מדי פעם באולימפיאדת הקיץ ובאליפות העולם באתלטיקה.
התחרויות הראשונות בריצת משוכות נערכו בסביבות 1830 באנגליה.
ב-1976 במסגרת אולימפיאדת מונטריאול סיימה אסתר רוט-שחמורוב במקום השישי בריצת 100 מטר משוכות ובכך הייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שהשתתפה בגמר אולימפי כלשהו.
בשנת 1976 קבעה שחמורוב שיא ישראלי של 12.93 שניות בריצת 100 מטר משוכות.
ב-7 ביולי 2002 אירנה לנסקי קבעה שיא ישראלי חדש של 12.80 שניות.
ב-10 ביוני 2007 נקבע שיא ישראל לריצת 110 מטר משוכות למיכאל אילין שעומד על 13.87 שניות.
בריצת 400 מטר משוכות השיא הישראלי לנשים מינואר 1996 שייך לאירנה לנסקי ועומד על 55.69 שניות, והשיא לגברים שייך לאלכסיי בזארוב ועומד על 49.87 שניות.
ריצת מרתון היא ענף במשחקים האולימפיים מאז המשחקים הראשונים (1896).
קטגוריית הנשים בתחרות נוספה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
ריצת המרתון המודרנית נוצרה ועוצבה בעקבות המשחקים האולימפיים.
מישל בריאל, הוגה רעיון ריצת המרתון, הציע לחברו פייר דה קוברטן, יוזם המשחקים המודרניים, להוסיף את המירוץ לאולימפיאדה המודרנית הראשונה באתונה בשנת 1896. המירוץ נועד להנציח את השליח היווני פידיפידס, שעל פי האגדה העממית, רץ מהעיר מרתון לאתונה, כדי לבשר על הניצחון היווני.
הריצה החלה בעיר מרתון והסתיימה באצטדיון פאנאתינאיקו שבאתונה, מרחק של 40 ק"מ.
את הריצה ניצח ספירידון לואיס, מחלק מים יווני, שקבע זמן של שעתיים, 58 דקות ו-50 שניות.
באולימפיאדות הראשונות מרחק הריצה נע בין 40 ל-42 ק"מ, בהתאם למרחק שהיה קיים בין 2 נקודות עליהם החליטו המארגנים.
באולימפיאדת לונדון (1908) הוצג סטנדרט חדש לריצה ונקבע מרחק של 42.195 ק"מ.
המרחק, הנחשב היום למרחק הסטנדרטי לריצת מרתון התקבל באופן רשמי רק באולימפיאדת פריז (1924).