tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טראמבל עדיין לא קיבל יותר מאחד עשר קולות.
בהצבעה התשיעית והעשירית, מטסון הגיע לרוב של שלושה קולות, בעוד טראמבל עבר את לינקולן.
לאחר ההצבעה העשירית, לינקולן ביקש מתומכיו להצביע לטראמבל כדי למנוע ניצחון של מטסון, וטראמבל זכה ברוב בהצבעה אחת.
בקבלת פנים מאוחר יותר באותו לילה, לינקולן בירך את טראמבל על ניצחונו.
כשנכנס לסנאט בדצמבר 1855, התקבל ערעור על בחירתו של טראמבל על ידי הסנאטור לואיס קאס ממישיגן, שטען (בשם חלק מהמחוקקים באילינוי) שטראמבל אינו כשיר להיבחר על פי חוקת מדינת אילינוי, שאסרה על שופטי מדינה להחזיק כל תפקיד אחר.
ב-12 במרץ 1856, נשא טראמבל נאום בסנאט על האלימות האזרחית בקנזס.
בו הוא מתח ביקורת על דו"ח הרוב של הוועדה לשטחים, שהוגש על ידי עמיתו באילינוי, סטיבן א.
דאגלס, שהגן על מעשיהם של "שוחרי גבול" נגד טענות על הונאה בבחירות.
הנאום עורר ויכוח בין השניים, שבו אמר דאגלס כי טענתו של טראמבל להיות חבר במפלגה הדמוקרטית היא "עלילת דיבה" וכי עמיתו הזוטר נבחר על ידי "רפובליקנים שחורים", "לא יודעים כלום" ו"תומכי ביטול העבדות".
הוויכוח של טראמבל-דאגלס נמשך עד הקיץ, וביסס עוד יותר את מעמדו של טראמבל ככוח מוביל בפוליטיקה נגד עבדות.
נאומיו זכו לשבחים מצד עמיתיו צ'ארלס סאמנר וסלמון פ.
צ'ייס ושימשו להפיג ספקות מצד אנשי לינקולן נגד העבדות באילינוי.
ביוני 1856, על פי דרישתו של לינקולן, השתתף טראמבל בוועידה הלאומית הרפובליקנית הראשונה בפילדלפיה.
טראמבל ולינקולן הסכימו לקדם מועמד שמרני למועמדות לנשיאות, אבל היא ניתנה לג'ון פרימונט הקיצוני יותר, שהחזיק בתקווה קלושה לניצחון.
לאחר הכינוס, לינקולן וטראמבל הפנו את המיקוד שלהם לבחירת מועמד רפובליקני באילינוי, והם הצליחו למרות כישלונו של פרימונט לסחוף את המדינה.
ככל שהוויכוח על טריטוריית קנזס התקדם עד לקבלתה כמדינת עבדות או כמדינה חופשית, הצטרפו טראמבל ולינקולן לדאגלס בהתנגדות למה שנקרא חוקת לקומפטון, שהבטיחה את זכויות הקניין של בעלי העבדים במדינה החדשה.
בנאום על חוקת לקומפטון, טען טראמבל עוד כי החלטת דרד סקוט, שהציעה החלטה בנושא שלא בפני בית המשפט, היא גזילה בלתי לגיטימית על ידי בית המשפט העליון.
טראמבל גם תרם 2 דולר לקרן כדי לגייס את שכר הטרחה של דרד סקוט.
קמפיין לינקולן-דאגלס של 1858 והבחירות לנשיאות של 1860
למרות פניית הפרסה של דאגלס על העבדות בקנזס, שזיכתה אותו בתמיכה מכמה רפובליקנים בקונגרס, טראמבל ולינקולן החליטו להדיח אותו בבחירות של 1858. טראמבל לקח חלק פעיל במערכה המאומצת, שנועדה לנצל את בריאותו הגרועה של דאגלס ואת המוניטין של חוסר עקביות.
כמה נושאים מהוויכוחים של טראמבל בסנאט עם דאגלס משנת 1856 היוו את הבסיס לטיעוניו של לינקולן, כולל השאלה שעוררה את דוקטרינת Freeport המפורסמת של דאגלס.
ב-7 באוגוסט בשיקגו, טראמבל התייחס להאשמות שהמפלגה הרפובליקנית עמדה למען שוויון גזעי בכך שקבע: "אנחנו, המפלגה הרפובליקנית, המפלגה של האדם הלבן.
אנחנו בעד גברים לבנים חופשיים ועל הפיכת העבודה הלבנה למכובדת, אשר לעולם לא יכולה להיות כך כאשר עבודת עבדים כושים מוכנסת לתחרות איתה".
לאחר שלינקולן הפסיד בדוחק בבחירות לדאגלס, הוא הרגיע את טראמבל שהוא לא יחפש את המושב השני בסנאט ב-1860, וכתב, "אני לא יכול להעלות על הדעת שאהיה יריב שלך או לנקוט צד נגדך.
למרות הפסדו, הקמפיין האפקטיבי של לינקולן ונאומו ב-1860 במכון קופר יוניון העלו את הפרופיל הלאומי שלו, והוא הועמד כבן האהוב על אילינוי לוועידה הלאומית הרפובליקנית הקרובה ב-1860. טראמבל ולינקולן האמינו שניהם שוויליאם ה.
סיוארד, המועמד הרפובליקני המוביל, קיצוני מכדי לסחוף את אילינוי, והם חיפשו יחד אחר רפובליקני שמרן שיוכל לשאת את מדינת מולדתם.
מספר אפשרויות, כולל ג'ון מקלין, נתנאל בנקס ואדוארד בייטס נבחנו אך נפסלו.
במקום זאת, לינקולן עצמו זכה לתמיכת אינדיאנה ופנסילבניה בוועידה, ואחריהן ניו אינגלנד, כדי להבטיח מועמדות משלו לנשיאות.
בסתיו, לינקולן סחף את מדינת אילינוי נגד דאגלס וזכה בנשיאות מול אופוזיציה מפוצלת, בעוד טראמבל הבטיח את בחירתו מחדש לסנאט על ידי מושב מחוקקים אחד.
בעקבות ההצלחות שלהם, לינקולן כתב לטראמבל, ויעץ לו להתנגד לקריאות להתפשר עם הדרום על הרחבת העבדות כדי למנוע איומים הולכים וגדלים של הפרדה.
בהתאם לעמדה זו, טראמבל נשא נאום בסנאט המתנגד לפשרת קריטנדן.
כבעל ברית מוביל של לינקולן, טרמבול הגיש שיחות רבות ממחפשי תפקידים לאחר הבחירות, בתקווה לזכות בחסדו ובמינוי מהנשיא החדש.
טראמבל ייעץ ללינקולן, הן באופן אישי והן בתפקידו כסנאטור, על מינויים באילינוי ולקבינט שלו.
טראמבל ייעץ נגד מינויו של סיימון קמרון למזכיר המלחמה, מינוי שבסופו של דבר הסתיים בשערורייה עבור ממשל לינקולן.
בן בריתם של טראמבל ולינקולן באילינוי, נורמן ב.
ג'אד, מונה לציר בפרוסיה על פני גוסטב קורנר.
בישיבה המיוחדת של הקונגרס שאליה הזמין לינקולן ב-4 ביולי 1861, כדי לטפל במשבר ההיפרדות, נבחר טראמבל על ידי חבריו הסנאטורים כיושב ראש הוועדה לענייני משפט, תפקיד שימלא למשך שארית שנותיו בסנאט.
כשפרצה מלחמה במהלך מושב החירום של הקונגרס, טראמבל הציג רק חוק אחד מוצלח, חוק ההחרמה משנת 1861. חוק זה להתיר תפיסת סחורות המשמשות למרד נוסח על ידי טראמבל כדי לכלול אנשים המוחזקים בעבדות המועסקים בעבודה צבאית או ימית נגד מאמץ המלחמה של האיחוד.
זה היה הצעד הראשון לקראת אמנציפציה אוניברסלית בסופו של דבר.
חוק החרמה שני הוכנס בדצמבר 1861 כתגובה למדיניות המוצהרת של כמה גנרלים ופקידי צבא נוכלים, כולל פרימונט, המזכיר קמרון ודייוויד האנטר, שביקשו לבסס אמנציפציה אוניברסלית באמצעות סמכותם הצבאית ושפקודותיהם נהפכו על ידי הנשיא לינקולן.
כפי שנוסח על ידי טראמבל, הצעת החוק הראשונית קבעה כי כל הרכוש שבידי המורדים מוחלט מיד לארצות הברית אך שומר על זכויותיהם של אזרחי הדרום שטענו לנאמנות לאיחוד.
הצעת החוק של טראמבל שללה מפורשות מקציני צבא את הזכות לדון בתביעות, במקום זאת דרשה מהם לקבל כל תביעת נאמנות כתקינה.
הצעת החוק תוקנה על ידי הסנאטור ג'ייקוב קולמר כדי לקבוע הליך משפטי הוגן.
הנשיא לינקולן עדיין התכוון בתחילה להטיל וטו על הצעת החוק, מתוך אמונה שחילוטים קבועים מהווים הפרה של רף החוקה לענישה תמידית של בגידה, אך הוא שוכנע לחתום עליה על ידי הסנאטור איירה האריס מניו יורק, והיא הפכה לחוק.
בסופו של דבר, חוק ההחרמה השני מעולם לא נאכף למעט כפי שהוא חל על עבדות, שם הוא שימש כבסיס חוקי להצהרת האמנציפציה משנת 1862.
ביקורת על מדיניות בזמן מלחמה ובחירות 1864
טראמבל נשאר תומך נאמן במאמץ המלחמתי של האיחוד לאורך כל מלחמת האזרחים.
עם זאת, הוא התנגד בפומבי למדיניות מופרזת או לא חוקתית לכאורה, לרבות כמה מעצרים של קופרהד בעקבות השעיית כתב האישום, דיכוי ה"שיקגו טיימס" ושחיתות לכאורה במחלקת המלחמה.
בשנת 1863, בעקבות תבוסת האיחוד בפרדריקסבורג, טראמבל היה אחד מוועדה של סנאטורים רפובליקנים שביקשו את התפטרותו של המזכיר סיוארד לאחר שהודלפו הערות פרטיות שסיוארד אמר מוקדם יותר במלחמה, למתוח ביקורת על "המתנגדים החריפים ביותר" של העבדות.
לינקולן דחה את האשמותיהם ואת מאמציהם לייחס חוסר יעילות צבאית לסיוארד.
כשהמאמץ המלחמתי נעצר בינואר ובפברואר 1864, טראמבל התנכר מלינקולן מבחינה פוליטית והחל לחזות באופן פרטי שהנשיא לא ייבחר מחדש או אפילו לא ימונה על ידי המפלגה הרפובליקנית.
למרות החששות הראשוניים שלו, טראמבל נשא נאומים בעד בחירתו מחדש של לינקולן באוקטובר.
התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית
מכיוון שחוקי ההחרמה היו מוצדקים בכוחו של הנשיא לתבוע מלחמה, צו האמנציפציה של לינקולן משנת 1862 לא התרחב לעבדות במדינות שנותרו נאמנות לאיחוד או מעבר לסוף המלחמה.
הצעות לאסור עבדות לצמיתות על ידי תיקון חוקתי הוצעו לאורך כל המלחמה והופנו לוועדת המשפט.
בינואר 1864, הסנאטור ג'ון ב.
הנדרסון ממיזורי, בעצמו מחזיק עבדים, הציע החלטה לתיקון החוקה שתכלול: "עבדות או עבדות בלתי רצונית, למעט כעונש על פשע, לא יתקיימו בארצות הברית".
ב-10 בפברואר דיווח טראמבל על גרסה של החלטת הנדרסון שאימצה ביתר שאת את השפה של פקודת צפון-מערב:סעיף 1. לא עבדות ולא שעבוד בעל כורחו, למעט כעונש על פשע שהצד הורשע בו כדין, לא יתקיימו בתוך ארצות הברית או בכל מקום הכפוף לסמכות השיפוט שלהם.
סעיף 2. לקונגרס תהיה סמכות לאכוף סעיף זה באמצעות חקיקה מתאימה.טראמבל דיבר ארוכות לטובתה, וטען שלא יכול להיות ספק שמלחמת האזרחים מקורה במוסד העבדות ובפעולות האיבה בין תומכיה למתנגדיה.
לפיכך, טען, התיקון הוצע כדי להסיר לצמיתות כל ספק בדבר אי-לגיטימיות העבדות.
באותו נאום, טראמבל פרסם את הביקורות הפרטיות שלו על ממשל לינקולן לפומבי, תוך התמקדות בהתנהלותו של הגנרל הראשי הנרי האלק.
התיקון עבר בסנאט בקלות ב-8 באפריל 1864, אך הוא נתקע בבית הנבחרים עד ה-1 בפברואר 1865. סעיף 2 היה נושא למחלוקת ומשא ומתן משמעותיים עם בתי המחוקקים בדרום, אך התיקון אושרר בסופו של דבר על ידי המספר הדרוש של בתי מחוקקים של המדינה בדצמבר.
שיקום ופרידה מהמפלגה הרפובליקנית (1865–1873)
כשהגיעה מלחמת האזרחים לסיומה, טראמבל התנגד לתאוריית "התאבדות המדינה" הרדיקלית של שיקום שקידם צ'ארלס סאמנר, שקבעה כי המדינות שנפרדו חדלו להתקיים ולפיכך צריכות להיות מנוהלות על ידי הקונגרס כשטחים לפי החוקה.
במקום זאת, טרומבול העדיף שיקום ללא תנאי של כל המדינות שיוכלו לבחור ממשלות יוניוניסטיות בנאמנות, בהתאם לתוכנית עשרת האחוזים של הנשיא לינקולן וכפי שעוצבה על ידי מדינת לואיזיאנה שהתקבלה מחדש.
עם זאת, טראמבל אכן הצטרף לרפובליקנים הרדיקלים בטענה שלפי קריאה מרחיבה של התיקון ה-13, הקונגרס יכול לאסור חוקים ושיטות עבודה, לרבות שיתופיות או אפליה גזעית, אשר מסתכמים או מאיימים על חידוש העבדות.
חוק זכויות האזרח משנת 1866 והתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית
ב-5 בינואר 1866, טראמבל הציג שני סעיפים מרכזיים של חקיקה לבנייה מחדש: חוק הלשכה של פרידמן השני וחוק זכויות האזרח משנת 1866 .
הצעת חוק הלשכה של פרידמן של טראמבל, הרחיבה את סמכות הלשכה של פרידמן וסיפקה העברה זמנית של אדמות נטושות לעבדים משוחררים.
על הצעת החוק הוטל וטו על ידי ג'ונסון.
הצעת חוק זכויות האזרח הוצעה כתגובה למספר הולך וגדל של "קודים שחורים" מפלים שביקשו להגביל את חירויות האזרח של המשוחררים החדשים ולחייב אותם לעבוד בשכר מועט או ללא שכר.
הצעת החוק של טראמבל הציעה להרחיב את האזרחות לכל האנשים ממוצא אפריקני שנולדו בארצות הברית ואסרה על אפליה על רקע גזע, צבע או מצב קודם של עבדות.
הוויכוח על הצעת החוק התמקד בשאלה האם לקונגרס יש סמכות חוקתית להעביר את החוק, שטראמבל הצדיק לפי סעיף 2 של התיקון ה-13 שאושרר לאחרונה, בטענה:[לקונגרס] יש זכות לחוקק כל חוק אשר, לפי שיקול דעתנו, נחשב מתאים, ואשר ישיג את המטרה במבט, להבטיח חירות לכל האנשים בארצות הברית.
חוק שאינו מאפשר לצבעוני להחזיק ברכוש, אינו מאפשר לו ללמד, אינו מאפשר לו להטיף, הוא ודאי חוק הפוגע בזכויותיו של בן חורין, ובהיותו כן ניתן להכריז כבטל.למרות שהצעת החוק לזכויות האזרח עברה את שני בתי הקונגרס בקלות, גם עליה הטיל וטו על ידי ג'ונסון.
בתגובה לווטו של ג'ונסון, סיכם טראמבל באומרו, "אם לא ניתן להעביר את הצעת החוק שלפנינו...
אז התיקון החוקתי המכריז על חירות לכל תושבי הארץ הוא רמאות והזיה".
שני הבתים התגברו על הווטו של ג'ונסון באפריל 1866, העקיפה הראשונה של וטו נשיאותי על חקיקה מרכזית בהיסטוריה של ארצות הברית.
למרות הצלחה חקיקתית זו, חלק מהרפובליקנים עדיין חששו שלקונגרס אין סמכות חוקתית להעביר את חוק זכויות האזרח ושהוא יבוטל בקונגרס דמוקרטי שלאחר מכן.
במקביל לדיון על העברתו, הקונגרס דנה בתיקון חוקתי כדי להבטיח אזרחות וזכויות אזרח נגד אפליה על רקע גזע.
החלטה במקביל המבקשת מהנשיא להעביר את התיקון המוצע למושלי המדינות התקבלה על ידי שני בתי הקונגרס ב-18 ביוני 1866. התיקון ה-14 לחוקה אושרר ב-1868, לאחר שהאשרור הוגדר כתנאי מוקדם לקבלה מחדש על ידי המדינות שנפרדו.
במהלך משפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון, טראמבל היה אחד משבעה סנאטורים רפובליקנים שהוטרדו מאמונתם שתדיאוס סטיבנס ובנג'מין וייד ובעלי עמדה דומה תמרנו את ההליכים נגד ג'ונסון כדי להציג הצגה חד-צדדית של הראיות.
מסונוורים בקנאות מפלגתית, עם דוגמה כזו לפניהם, הם לא יקפידו להסיר מהדרך כל מכשול להגשמת מטרותיהם, ומה יהיה אז לבלמים והאיזונים של החוקה, שהוכנו בקפידה וכל כך חיוניים.
כולם נעלמו.כל שבעת הסנאטורים, שהתנגדו ללחץ שהוטל עליהם, שברו את אחדות המפלגה והתריסו בדעת הקהל, והצביעו בעד זיכוי, למרות שידעו שהחלטתם לא תהיה פופולרית.
בנוסף, הצטרפו אליהם שלושה סנאטורים רפובליקנים נוספים (ג'יימס דיקסון, ג'יימס רוד דוליטל, דניאל שלדון נורטון) וכל תשעת הדמוקרטים בהצבעה נגד הרשעה.
אף אחד מהרפובליקנים שהצביעו נגד הרשעה לא נבחר מחדש (אם כי יש לציין שהסנאטורים באותה תקופה לא היו נתונים להצבעה עממית אלא נבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינה לפני אשרור התיקון ה-17 - ובכך הגחמה של המפלגה בשלטון בבתי המחוקקים האמורים).
לאחר המשפט, חבר הקונגרס בנג'מין באטלר ממסצ'וסטס ערך בבית הנבחרים דיונים על דיווחים נרחבים על כך שסנאטורים רפובליקנים קיבלו שוחד כדי להצביע בעד זיכויו של ג'ונסון.
השימועים של באטלר וחקירותיו לאחר מכן חשפו ראיות לכך שחלק מקולות הזיכוי נרכשו על ידי הבטחות למשרות פטרונות וכרטיסי מזומן.
לאחר שעזב את הסנאט בשנת 1873, טראמבל הקים משרד עריכת דין בשיקגו.
הוא עבד במשרד פרטי למעט תקופה קצרה שבה ניהל מסע בחירות כושל לתפקיד המושל (כדמוקרטי) ב-1880. בינואר 1883 קיבל טראמבל מושב כבוד בחנוכת תיאטרון פולמן ארקייד בעיר החברה של ג'ורג' פולמן.
ג'יין ב-21 ביוני 1843. ג'יין, בתו של רופא בולט בספרינגפילד, הייתה שושבינה בחתונתם של מרי טוד ואברהם לינקולן בנובמבר הקודם.
נישואיהם נמשכו עשרים וארבע שנים.
בנם, וולטר טראמבל, היה חבר במשלחת וושבורן-לנגפורד-דואן כדי לסקור את מה שהוא כיום הפארק הלאומי ילוסטון.
ב-1871 דיבר הסנאטור טראמבל בעד הקמת הפארק ובעד שימור היופי הטבעי כנגד איום הבעלות הפרטית.
במהלך חיפושיו במערב, קרא ג'ון וסלי פאוול להר טראמבל (וכעת למדבר הר טראמבל) בצפון מערב אריזונה על שם הסנאטור.
ביתו באלטון, בית ליימן טראמבל, הוא נקודת ציון היסטורית לאומית.
קיים רחוב על שם טראמבל בעיר שיקגו; בית הספר היסודי ליימן טראמבל בשיקגו נקרא על שמו של הסנאטור.
פארק טראמבל ובתי טראמבל פארק הסמוכים בשיקגו נקראים על שם הסנאטור.
ליימן רופוס קייסי הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הצפונית.
קייסי נולד ב-6 במאי 1837 ביורק שבמדינת ניו יורק, ובשנת 1853 עבר עם הוריו לאיפסילנטי שבמישיגן.
קייסי עסק שנים רבות בעסקי חומרי בניין.
בשנת 1882, עבר לקרינגטון, מחוז פוסטר שבטריטוריית דקוטה, והפך לחוואי.
הוא כיהן כיושב ראש ועדת צפון דקוטה להשקיה ובשנת 1887 מונה לנציב של מחוז פוסטר.
עם קבלתה של דקוטה הצפונית כמדינה לאיחוד, נבחר קייסי מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית וכיהן בתפקיד מ-25 בנובמבר 1889 עד 3 במרץ 1893. במהלך כהונתו בסנאט, כיהן כיושב ראש הוועדה למסילות ברזל (הקונגרס ה-52).
הוא לא הצליח להיבחר לקדנציה נוספת ב-1892, ולאחר סיום תפקידו עבר לעיר ניו יורק.
בשנת 1861 התחתן קייסי עם הרייט מרי פלאט.
אחת מאחיותיה היה ג'יין פלאט, אשתו של ממציא קש השתייה מרווין סטון.
סי., שם מת ב-25 בינואר 1914. הוא נקבר בבית הקברות גרינמאונט בבולטימור, מרילנד.
לָיְיפְּצִיג (בעבר נקראה גם ליפסיא Lipsia) היא העיר הגדולה ביותר במדינת סקסוניה שבגרמניה והעיר ה-7 בגודלה בגרמניה.
שם העיר נגזר מהמילה הסלבית Lipa שפירושה עץ תרזה.
בלייפציג התגוררו בתחילת שנת 2006 כחצי מיליון תושבים.
ב-1871 עברה העיר את קו ה-100,000 והפכה ל"עיר גדולה" (Großstadt) רשמית בגרמניה.
בשיאה - לפני מלחמת העולם השנייה - מנתה העיר 750,000 תושבים, אז הייתה העיר החמישית בגודלה בגרמניה.
בזמן קיומה של מזרח גרמניה הייתה העיר השנייה בגודלה במדינה זו, אחרי ברלין.
העיר החלה את דרכה כהתיישבות סלאבית במאה ה־12 והתפתחה במהירות למרכז סחר בזכות היותה ממוקמת בין נתיבי מסחר ראשיים.
היא הפכה לעיר המסחר הגרמנית הגדולה ביותר בסביבות שנת 1700.
אולם, למקומה המרכזי היו גם חסרונות - מספר קרבות התנהלו בתוכה או בסמוך לה, דוגמת מלחמת שלושים השנים וקרב לייפציג (1813), אשר בשנת 1913 נבנתה אנדרטה להנצחתו.
העיר הייתה לאחד ממרכזי התרבות של אירופה בתקופתו של הפילוסוף והמתמטיקאי לייבניץ, שנולד בעיר ב־1646, ובזכות המלחין יוהאן סבסטיאן באך, שהיה הקאפלמייסטר של כנסיית תומאס בעיר החל מ־1723 ועד מותו ב-1750.
במהלך המאה ה-19 נבנתה בעיר תעלת קרל היינה במטרה להקל הוצאת סחורות ממפעלי העיר לכיוון הים.
אוניברסיטת לייפציג נוסדה ב־1409 והיא מהעתיקות והחשובות שבאוניברסיטאות בגרמניה.
בלייפציג שוכנים שלושת מכוני מקס פלאנק: מכון לאנתרופולוגיה אבולוציונית, מכון למתמטיקה במדעי הטבע ומכון למדעי המוח וההתנהגות.
כ-5.6% מתושבי לייפציג אינם בעלי אזרחות גרמנית; זהו אחד משיעורי הזרים הנמוכים ביותר מבין עריה הגדולות של גרמניה.
בעשור האחרון אמזון, Dhl, IBM, ב.מ.וו, פורשה ועוד, העבירו ללייפציג את מטותיהן ומפעליהן, ומייצרות תעסוקה לרבבות מתושבי לייפציג.
מוניטין העיר בתחום המוזיקה הגיע לשיאו במאה ה־19 וה־20 בזכות פליקס מנדלסון-ברתולדי, רוברט שומאן, ריכארד ואגנר ובית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג, שנוסד בעיר ב־1842 על ידי מנדלסון.
בלייפציג שוכנת תזמורת הגוונדהאוס ידועת השם.
רבע מהעיר נהרס בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה ולאחריה שופצה העיר תחת המשטר הקומוניסטי.
למרות ההרס הרב שוחזר המרכז העתיק של העיר, לייפציג נחשבת לאחת היפות שבערי גרמניה.
בעיר שוכנת גם קבוצת הכדורגל ר.ב לייפציג שנחשבת לאחת הקבוצות המצליחות והחזקות בגרמניה בשנים האחרונות.
המרי האזרחי במזרח גרמניה שהביא בסיומו לקריסת השלטון, לנפילת חומת ברלין ולאיחוד גרמניה, התחיל באספות שקטות בכנסיית ניקולאי בעיר.
בלייפציג נמצאת תחנת הרכבת השלישית בגודלה בגרמניה, אחרי אלו של ברלין ופרנקפורט, עם 24 רציפים.
בלייפציג נמל תעופה בינלאומי והוא השני בגודלו בגרמניה מבחינת הובלות מטען.
"רחוב היהודים" מוזכר בכתובים כבר ב-1359.
הקהילה היהודית בלייפציג הייתה גדולה ומשמעותית בחיי המסחר של העיר.
בעיר זו חי והתנצר עם משפחתו, המלחין הנודע פליקס מנדלסון (שינה את שמו לברטולדי) נכדו של משה מנדלסון.
נחשב צאצא יהודי בעיני הגרמנים והיהודים, ודיוקנו מתנוסס במוזיאון היהודי במקום של כבוד.
שמואל יוסף עגנון תיאר את חוויותיו במהלך שהותו בלייפציג בתקופת מלחמת העולם הראשונה ברומן בחנותו של מר לובלין.
כמו כן תיאר שעבר בבית הנתיבות ובאזור היהודי של לייפציג בדרכו מברלין לגרימה, בספרו "עד הנה" (פרק שני).
עם עליית הנאצים לשלטון חלה הידרדרות חריפה ביחס ליהודים.
קרל פרידריך גרדלר, ראש עריית לייפציג מ-1930 ועד 1937, על אף היותו שמרן ולאומן, נודע כמתנגד חריף למשטר הנאצי.
הוא התפטר, לאחר שבהיעדרו, ממלא מקומו הורה על ניתוץ אנדרטה עם פסלו של פליקס מנדלסון.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-10,000 יהודים והיו בה בתי כנסת רבים וחיי קהילה פעילים.
בליל הבדולח, הגרמנים שרפו את בתי הכנסת בעיר.
ספרי תורה רבים הוסתרו בעלית הגג של ספריית האוניברסיטה בלייפציג, בשנת ה'תרצ"ח (1938) ונתגלו רק כעבור 60 שנה בה'תשנ"ח (1998).
אחד מהספרים הועבר ליד ושם ונתקבלה עדות על הצלת ספרי תורה אחדים בעיר טרם ליל הבדולח.
553 יהודים נעצרו, בתי הכנסת ומבני הקהיליה נהרסו, ביניהם אחד המבנים הבולטים בעיר: בית הכנסת הגדול.
משלוחים למחנות ריכוז והשמדה החלו בג' בשבט ה'תש"ב, 21 בינואר 1942, ונמשכו עד ל' בשבט ה'תש"ה 13 בפברואר 1945, כש-220 אחרוני היהודים נשלחו למחנה טרזנשטט.
באזור לייפציג היה מחנה האסאג לייפציג, מחנה עבודה לנשים בתוך בית החרושת לנשק הוגו שניידר.
במחנה זה שהו גם נשים שהועברו לשם ממחנה המוות מיידאנק, וגם שהוצעדו בצעדות המוות ממחנה פלשוב (בלוז'וב) בבית הקברות של קראקוב.
לייפציג נכבשה בידי חיילי ארצות הברית מידי גרמניה הנאצית, ב-ה' באייר ה'תש"ה.
לפי רשומות הקהילה היהודית, בסוף המלחמה נותרו בעיר 15 יהודים, ו-200 ששבו מטרזנשטט ייסדו את הקהילה מחדש.
ב-1989 הקהילה בעיר מנתה 30 יהודים.
בעקבות התמוטטות ברית המועצות והגירת היהודים, הקהילה מונה כ-1,200 יהודים.
בלייפציג חיי הקהילה הערים ביותר בגרמניה, ובבית הכנסת ברוד (ברודי), היחיד ששרד את השואה, מתקיים מניין יומי.
בעיר גם מקווה טהרה, מרכז תורני, וחנות כשרה.
בעיר קיים מכון מחקר על שם שמעון דובנוב לחקר ההיסטוריה של יהדות אירופה.
רבה של לייפציג מאז ספטמבר 2010, הרב מרדכי ז'ולט בלה, הוסמך במבנה בית המדרש לרבנים בברלין, בידי הרב חנוך ארנטרוי, בהסמכה הראשונה מאז 1938 על אדמת גרמניה.
הרב גדל בהונגריה וגילה את יהדותו בגיל 9.
במקום בו היה בית הכנסת הגדול נמצאת כיום אנדרטת בית הכנסת בלייפציג.
בעיר קיימים מספר מוקדי עניין, בין היתר:
אנדרטת קרב האומות - אנדרטה שהוקמה לזכר הקרב בין גרמניה לנפוליאון.
בניין העירייה הישן - בנייתו החלה במאה ה-16. כיום מאכלס את המוזיאון העירוני של לייפציג.
המוזיאון להיסטוריה מודרנית - מתאר את גרמניה תחת המשטר הקומוניסטי.
מוזיאון הקפה - כולל 15 חדרים המוקדשים להיסטוריה של המשקה.
הפנומטר של לייפציג - בעבר שימש לאחסון גז, וכיום מהווה מוזיאון אמנות ייחודי, הכולל תצוגות של אמנות פנורמית בגדלים יוצאי דופן.
לייקה הייתה כלבת החלל הרוסית הראשונה, והיצור החי הראשון שנכנס למסלול לווייני סביב כדור הארץ, כנוסעת של החללית ספוטניק 2 הסובייטית.
הסיווג שלה כחיה הראשונה בחלל, קיים אף שאחרים מצביעים על משימות קודמות שבהן שוגרו בעלי חיים בטיסות תת-מסלוליות.
פירוש השם "לייקה" ברוסית הוא "נבחנית".
שמה המקורי היה "קוּדריאבקה" ("מתולתלת") והיא זכתה גם לכינויים "ז'וּצ'קה" (תיקן קטן) ו"לימונצ'יק" (לימון קטן), בעוד שהעיתונות האמריקנית כינתה אותה "מוּטניק", על משקל "ספוטניק", החללית בה שהתה.
לאחר הצלחת "ספוטניק 1", רצה ניקיטה חרושצ'וב שחללית נוספת תשוגר ב-7 בנובמבר 1957, יום השנה ה-40 למהפכה הבולשביקית.
לוויין משוכלל יותר היה בבנייה, אך היה אמור להיות מוכן רק בדצמבר.
לוויין זה נקרא לאחר מכן "ספוטניק 3".
על מנת להשיג את היעד, לשגר חללית בנובמבר, נבנה דגם חדש אך פחות מתקדם.
על פי מקורות רוסיים, ההחלטה הרשמית על שיגור החללית "ספוטניק 2" נעשתה ב-10 באוקטובר או ב-12 באוקטובר, והשאירה לצוות רק ארבעה שבועות לתכנן ולבנות את החללית.
לכן, העבודה על "ספוטניק 2" הייתה חפוזה במידה מה, ורוב הרכיבים של החללית נבנו מרישומי טיוטה.
לצד המשימה העיקרית של שליחת יצור חי למסלול לווייני בחלל, כללה "ספוטניק 2" מכשור למדידת קרינה סולרית וקרניים קוסמיות.
בעת הכניסה למסלול התגלו בעיות בחללית שמנעו ממערכת הבקרה התרמית לפעול וחלק מהבידוד התרמי נקרע.
כתוצאה מכך, הטמפרטורות בתא טיפסו עד ל-50 °C.
לפני טיסת ספוטניק 2, שלחו ברית המועצות וארצות הברית בעלי חיים לחלל רק לטיסות תת-מסלוליות.
לייקה נמצאה כמשוטטת תועה ברחובות מוסקבה, ושקלה שישה ק"ג בקירוב.
הסובייטים אימנו שלושה כלבים למשימת ספוטניק 2: אלבינה, מוּשקה ולייקה.
לייקה נבחרה ואומנה על ידי המדען הרוסי אולג גזנקו.
אלבינה טסה פעמיים על טיל ניסוי לגובה רב ומושקה שימש לבחינת מכשור התמיכה בחיים.
כדי לסגל את הכלבות לתא הקטן של ספוטניק 2, הן הוחזקו בהדרגה בכלובים קטנים לתקופות של עד 20 ימים, אומנו בצנטריפוגות שמדמות כוחות G של שיגור טיל והונחו במכשירי הדמיה שמדמים רעשים של חללית.
הן אומנו לאכול מזון מיוחד דמוי קריש שיהיה האוכל שלהן בחלל.
על פי מסמך של נאס"א, לייקה שוכנה בלוויין ב-31 באוקטובר 1957, שלושה ימים לפני תחילת המשימה.
הטמפרטורות בקוסמודרום בייקונור היו קרות מאוד בעונה זו של השנה, ולכן צינור שחובר למיזוג האוויר שימש לשמירת החום בתא שלה.
שני עוזרים הוקצו להשגחה קבועה על לייקה לפני השיגור.
בדיוק לפני הטיסה מהקוסמודרום, ב-3 בנובמבר 1957, שופשפה פרוותה של לייקה בתמיסת אלכוהול חלשה, ואז בזהירות הולבשה בקפידה ברתמה מיוחדת.
יוד הושם על אזורים בהם הונחו חיישנים להשגחה על תפקודי הגוף שלה.
תא הלחץ בספוטניק 2 אפשר ללייקה מספיק מקום בשביל לעמוד או לשכב והיה מרופד.
מערכת מחזור אוויר סיפקה חמצן, ומים ואוכל ניתנו במצב מוקרש.
לייקה הוכנה עם רתמה, שקית לאיסוף פסולת, ואלקטרודות כדי לפקח על סימני חיים.
הטלמטריה המוקדמת הצביעה שלייקה מתוחה, אך אוכלת את המזון.
החיישנים הראו שבעת השיגור הדופק שלה עלה פי שלושה מהדופק שלה במצב מנוחה.
לאחר שהגיעה לחוסר משקל ירד הדופק שלה, אך לקח לו פי שלושה יותר זמן מאשר במהלך הבדיקות המוקדמות, סימן ללחץ.
לאחר חמש עד שבע שעות בקירוב של טיסה, לא התקבלו עוד סימני החיים של לייקה מהחללית.
ספוטניק 2 נהרסה לבסוף בכניסה מחדש לאטמוספירה ב-14 באפריל 1958 לאחר 2,570 הקפות במסלול.
על פי עדותו של ד"ר דימיטרי מאלאשנקוב, אחד המדענים מצוות משימת ספוטניק 2, שניתנה באוקטובר 2002, לייקה מתה תוך חמש עד שבע שעות לאחר שיגורה לחלל, מעקה ומהתחממות יתר של תא החללית.
סיבת מותה לא פורסמה במשך שנים רבות, והפקידים הרשמיים הצהירו שהיא הומתה המתת חסד במזון מורעל או כשאספקת החמצן נגמרה.
פקידים רוסיים רשמיים הביעו צער על כך שנתנו ללייקה למות; עד היום היא הנוסע החי היחיד ששוגר לחלל ללא כל סיכוי לשוב בחיים.
אף על פי שלייקה לא שרדה את המסע, הניסוי הוכיח שנוסע חי מסוגל לשרוד שיגור למסלול סביב כדור הארץ ולעמוד בתנאי חוסר משקל.
הנתונים שהתקבלו מטיסתה של לייקה סללו את הדרך לטיסות חלל של בני אדם, וסיפקו למדענים נתונים ראשונים על התנהגות אורגניזם חי בסביבת החלל.
אמן המוזיקה האלקטרונית הדני טרנטמולר הציג בקליפ שלו "Moan" את הגרסה שלו למסע של לייקה.
בנחלת בנימין היה פאב על שמה של הכלבה וחלון הראווה שלו היה מחווה לאותו שיגור.
בסדרה "האי" מוזכרת כלבה בשם לייקה, לייקה אף הונצחה באנדרטת כובשי החלל.
בספר "גורי רוח" של המשוררת אורין רוזנר מופיע השיר "לייקה", על מסעה בחלל.
בשנים 1993–2003 פעלה בלונדון להקת מוזיקה אלקטרונית בשם "Laika".
באירוויזיון 2025 שלחה אירלנד את השיר Laika Party שמדבר על לייקה לתחרות, השיר הזה לא הצליח להעפיל לגמר בחצי הגמר.
לֵייק סַקְסֵס הוא כפר ואתר נופש במדינת ניו יורק בארצות הברית, שהיה משכנם של משרדי האו"ם עד לשנת 1951.
הכפר שוכן בצפון-מערב לונג איילנד, ונכון לשנת 2000, אוכלוסייתו מונה 2,797 תושבים.
שמו של האתר שאוב משמו האינדיאני הקדום "סוכוט" שהיה לו צליל דומה למילה האנגלית "Success".
הקרקע של הכפר נרכשה על ידי אחד מבני משפחת אילי ההון ואנדרבילט בראשית המאה ה-19 הכפר נוסד בשנת 1926.
בשנת 1939 רכשה ממשלת ארצות הברית חלק מאדמות האתר לצורך מפעל לייצור גירוסקופים.
בימי מלחמת העולם השנייה עבדו במפעל זה כ-22,000 עובדים.
עם סיום המלחמה הוסבו בנייני המפעל להיות משכנם של משרדי האו"ם, עד שייבנה משכנו הקבוע של הארגון.
המשרדים שכנו באתר בשנים 1946 עד 1951. מושבה של מליאת עצרת האו"ם, באותן שנים, היה באתר אחר הנקרא פארק פלאשינג מדוז (Flushing Meadows) ברובע קווינס בניו יורק.
בשנת 1951 נחנך מטה האומות המאוחדות במזרח מנהטן, המהווה מאז את משכנם הקבוע של משרדי האו"ם ושל העצרת הכללית של הארגון.
בשנים שלאחר מכן שימש האתר למשכנם של מפעלים של תעשיית התעופה והחלל ובהם לוקהיד מרטין.
לייף אריקסון(איסלנדית: Leifur Eiríksson לֵיְבֻר אֵרִיקְסוֹן; נורדית עתיקה: Leifr Eiríksson לֵיְבְר אֵיְרִיקְסוֹן; 970–1020) היה מגלה ארצות נורדי.
ככל הנראה היה לייף האירופאי הראשון שדרך על אדמת אמריקה הצפונית (לאחר שאביו הגיע לגרינלנד).
קורותיו מתועדים בסאגות איסלנדיות, שלפיהן הוא הקים מושבה נורדית במקום בשם וינלנד, מדרום-מערב לגרינלנד.
חוקרים מודרניים ממקמים את וינלנד על רצועת החוף של צפון אמריקה, ובפרט, לאור ממצאים ארכאולוגים המצביעים על התיישבות נורדית במקום, משערים כי היא בניופאונדלנד שבקנדה.
לייף היה בנו של אייריק תורוואלדסון, שנודע בשם אייריק האדום.
ללייף היו שני אחים ואחות, והוא נולד בסביבות שנת 970, ככל הנראה באיסלנד, ועבר לגרינלנד בגיל צעיר.
אביו הקים את המושבה הנורדית בגרינלנד, ומכך משפחתו של לייף זכתה למעמד גבוה בקרב תושבי האי.
לייף חונך בידי עבדו הגרמני של אייריק, טירקר, ביחד עם שני אחיו ת'ורוואלד ות'ורסטין, ואחותו פריידיס.
אף שלייף מוזכר במספר מקורות איסלנדיים, עיקר התיעוד של מסעותיו הוא בסאגת אנשי גרינלנד (Grœnlendinga saga) ובסאגת אריק האדום (Eiríks saga rauða), שתי סאגות איסלנדיות המכונות ביחד "סאגות וינלנד".
הסיפור הכללי המוצג בסאגות אלה, המתאר מסעות של נורדים לאמריקה, נחשב לנכון היסטורית, אך פרטים רבים של סיפור זה, כולל מעשיו של לייף, שונים בשתי הסאגות.
יש קושי בתארוך מדויק של שתי הסאגות ובאימות הפרטים השונים שלהן.
הסאגות מתוארכות למאה ה-13 ולמאה ה-14 (מאות שנים לאחר האירועים המתוארים בהן), וכנראה מתבססות הן על מקורות קדומים יותר שאבדו, והן על מסורת שבעל פה.
ההבדלים בפרטי הסיפורים המוצגים בשתי הסאגות עשויים להיות תוצאה של מקורות שונים או אג'נדות פוליטיות של הכותבים.
פרטי הסיפור המוצג בסאגת אריק האדום לרוב דומים יותר לתיעודים אחרים של המסעות, כמו בהיימסקרינגלה, ורוב החוקרים מחשיבים את סאגת אנשי גרינלנד ליותר מהימנה כמקור היסטורי.
שתי הסאגות מתרכזות בבניו של אריק האדום, שלייף היה אחד מהם, כשהן מתארות את המסעות לווינלנד.
ייתכן כי הסיבה לכך היא שבני אריק האדום היו בני מעמד גבוה ובעמדה המתאימה כדי להוציא את המסעות לפועל, וייתכן כי אנשים אחרים אשר מוזכרים בסאגות היו ממגלי הארצות והסאגות לא מזכירות אותם מכיוון שנעשה ניסיון להאדיר את שמה של משפחה איסלנדית מסוימת במאה ה-13 על ידי יצירת מיתוס משפחתי.
לייף נקרא לנורווגיה לשרת תחת אולף הראשון, מלך נורווגיה.
לפי חלק מהמקורות, במהלך שהותו שם המיר את דתו לנצרות, כמו רבים בסביבתו, וכשחזר לגרינלנד הורה עליו להנהיג במקום את הנצרות.
עדויות ארכאולוגיות המראות על פעילות נוצרית בגרינלנד בשנות חייו מגבות את הטענות הללו, אך הגרינלנדים עצמם לא תיעדו בצורה טקסטואלית את התנצרותם.
במאמרה על המנהגים הדתיים המוקדמים בהתיישבות הנורדית בגרינלנד, לסלי אברמס כותבת כי חשיבותו של לייף בתהליך ההמרה לנצרות של גרינלנד וכן מידת עצמאותו אינם ודאים.
לייף מקבל את התפקיד הראשי בסיפור זה בסאגת אריק האדום, אך מקורות שונים מייחסים לאולף הראשון בעצמו את ההמרה של גרינלנד לנצרות, ולייף ככל הנראה פעל כנציב של המלך אולף הראשון.
תיאור ההתנצרות של גרינלנד בסאגת אנשי גרינלנד וכן בסאגת אריק האדום מתרכז בסיפורים אישיים ממשפחתו של לייף.
אברמס מעירה על כך שהסאגות מתארות התנצרות שהתרחשה בעקבות לחץ חברתי שהפעילו לייף ואחרים על האחרים בגרינלנד ולא תהליך שהתרחש בעקבות משטר זר שדיכא את התושבים.
ישנם חוקרים אשר טוענים, כחלק מרוויזיוניזם היסטורי רחב יותר אודות ההתיישבות הנורדית בגרינלד, שכל המתיישבים הראשונים באי היו כבר נוצרים, אך הטיעונים הללו מוטלים בספק.
בכל מקרה, על פי אברמס, הסיפורים המוצגים בסאגות על התנצרותו בנורווגיה של לייף מתקבלים יותר על הדעת מאשר הנרטיבים על פעולות המיסיון שלו.
סאגת אנשי גרינלנד מספרת על אדם אחר אשר ראה לראשונה את חופי צפון אמריקה – ביארני האריולפסון, אשר ניסה לשוט לגרינלנד בסביבות שנת 986. לפי הסאגה, כאשר הוא הגיע ליבשה, היא הייתה מיוערת, בשונה מהתיאורים שהוא שמע של גרינלנד.
הוא מצא עוד שני חופים שונים, אך החליט שלא לרדת לחוף, משום שהם לא התאימו לתיאור של גרינלנד, שאמורה הייתה להיות קפואה.
בסופו של דבר ספינתו של ביארני הגיעה לחופי גרינלנד.
השיט של ביארני עורר את סקרנותו של לייף, שהחליט להפליג אל החופים הלא מוכרים בעקבותיו, יחד עם 35 אנשי צוות.
האדמה הראשונה אליה הגיעה משלחתו של לייף הייתה מכוסה בסלעים מבריקים ושטוחים, לכן קיבלה את השם "הלולנד", שמשמעו בנורדית עתיקה "ארץ האבנים השטוחות".
לאחר מכן נחתה המשלחת בארץ שטוחה ומיוערת עם חופים בעלי חול לבן, לה הוענק השם "מארקלנד" שמשמעו "הארץ המיוערת".
לייף וצוותו עזבו את מארקלנד ובפעם הבאה שגילו יבשה, הם החליטו שהמקום מתאים להתיישבות והקימו שם בתים על מנת להעביר שם את החורף.
להקות גדולות של דגי סלמון שחו בנהר הקרוב, מזג האוויר היה נוח ולא הייתה בעיה של מחסור בעצים בשל היער הסמוך.
השם וינלנד ניתן לארץ הזו לאחר שאחד מעוזריו של לייף, טירקיר, גילה במקום גפני בר רבים, ולייף החליט לקרוא לה וינלנד, מילה שלפי סיפור זה משמעותה "ארץ היין".
באביב המשלחת של לייף חזרה לגרינלנד, עם ספינה עמוסה בעצים ובענבים.
בדרכם לגרינלנד פגש לייף ב-15 גברים שספינתם נהרסה, והציל אותם.
מאז הוא כונה "לייף בר-המזל" (Leifur heppni).
ייתכן גם שמשמעות המילה מזל ככינוי לאייריק היא "המביא מזל לאחרים".
לאחר שלייף הגיע לגרינלנד, אחיו ת'ורוואלד (Þórvaldr) שט בעקבותיו לווינלנד, ומצא מקלט במקום הקרוי בשם "לייפסבודיר" (Leifsbuðir – "המחסה של לייף").
הסאגה מתארת עוד מספר מסעות.
סאגת אריק האדום לא מציינת את ביארני כלל, ומייחסת ללייף את גילוי החופים.
על פי הסאגה, לייף גילה את חופי וינלנד בצורה דומה לצורה שבה ביארני גילה אותם בסאגת אנשי גרינלנד בסביבות שנת 1000. על פי הסאגה, כשלייף היה אצל אולף הראשון בנורווגיה, אולף הציע לו לשוב לגרינלנד, וכאשר לייף הסכים לבקשה, אולף הורה עליו להטיף שם לנצרות.
בשיט שלו חזרה לגרינלנד, סופות סחפו אותו הרחק מדרכו, והוא נתקל בארץ חדשה שלא הכיר שבה גדלו גפנים וחיטה פראית.
אחרי שהוא גילה את הארץ החדשה, לייף נתקל באנשים שספינתם נהרסה, לקח אותם איתו לגרינלנד ודאג להם בחורף, ומאז כונה "לייף בר-המזל".
הגילויים של לייף עוררו את סקרנות תושבי גרינלנד.
ת'ורסטיין, אחיו של לייף, החליט לצאת למסע לארץ שלייף גילה, אך לא הצליח להגיע אליה וחזר למושבה בגרינלנד.
בסאגה זו מסופר כי סוחר איסלנדי עשיר בשם ת'ורפין קארלסווני, ולא לייף, היה מגלה הארצות אשר סייר בחופי מארקלנד והלולונד ונתן להם את שמם.
שמו של לייף מוזכר פעם אחת בתיאור המסע של קארלסווני, כשמסופר על כך שהמלך אולף טריגבאסון "העניק" ללייף שני אנשים סקוטים שהיו "יותר מהירים מחיות פרא".
לייף ואייריק שלחו את שני העבדים הללו למסע עם קארלסווני.
לאחר הגעתם לפורדוסטרנדיר (Furdustrandir) קארלסווני הורה לשני הסקוטים לסייר בשטח.
חוקרים רבים טוענים כי הפרטים הללו שונים בסאגת אריק האדום מכיוון שהסאגה נכתבה כדי להאדיר את צאצאיו של ת'ורפין קארלסווני, אך לא כל החוקרים מסכימים על כך שהראיות מספיקות בשביל לטעון שזו הסיבה להבדל בין הסיפורים.
וינלנד מוזכרת בשני טקסטים הנחשבים היסטוריים בהגדרה מחמירה, שניהם נכתבו לפני סאגות וינלנד.
האזכור המוקדם ביותר של וינלנד נמצא ב"מעשי הבישופים של כנסיית המבורג" שכתב הכרוניקן הגרמני אדם מברמן בעשור השמיני של המאה ה-11. אדם כתב כך על מידע שמסר לו סוון השני, מלך דנמרק:
"ספר האיסלנדים" (Íslendingabók) הוא ספר אודות ההיסטוריה האיסלנדית שנכתב על ידי הכרוניקן האיסלנדי ארי ת'ורגילסון (Ari Þorgilsson) בתחילת המאה ה-12. בספר זה יש את האזכור המוקדם ביותר באיסלנדית של וינלנד ושל גרינלנד:
הראלדור בסאסון, מהמחלקה האיסלנדית באוניברסיטת מניטובה, כתב על טקסט זה: "בזמנו של הסופר נדמה שהאיסלנדים כבר הכירו את המושג של וינלנד ברמה שלא היה צורך בהסברים בהתייחסויות אליה".
לאחר מות אביו, כמה שנים אחרי שנת 1000, ירש לייף את נחלת משפחתו בגרינלנד והפך לראש ההתיישבות שם.
הסאגות אינן מזכירות את אחריתו של לייף, אך ניתן לשער שמותו אירע בין האזכור האחרון שלו בשנת 1019 ובין עליית בנו למעמד ראש המשפחה בשנת 1025.
מחקר שנעשה בשנות ה־50 וה־60 של המאה ה־20 על ידי הארכאולוגית אן שטיין אינגסטאד ובעלה החוקר הֶליֶה אינגסטאד (Helge Ingstad) גילה עדויות משמעותיות לכך שהתיישבות לייף וצוותו הייתה בקצה הצפוני של ניופאונדלנד, אזור הידוע כיום כל'אנס או מדוז.
הקשר בין וינלנד המתוארת בסאגות לבין ל'אנס או מדוז אינו ודאי, ויש השערות שונות בהקשר להגדרה של וינלנד ולמיקומה.
ישנם חוקרים הטוענים כי וינלנד הייתה אזור רחב של'אנס או מדוז היה חלק ממנו.
ישנם גם חוקרים הטוענים כי וינלנד עצמה הייתה ממוקמת במקומות אחרים.
לִיֶפאיה (בלטבית: Liepāja, בפולנית: Lipawa, ברוסית: Либава,Лиепая, ביידיש: ליבאַװע, בגרמנית: Libau) היא עיר במערב לטביה, ובה נמל על הים הבלטי.
לִיֶפאיה היא העיר השלישית בגדלה בלטביה בעלת אוכלוסייה של 84,300 (2011).
בעיר ישנה קהילה יהודית קטנה.
במקום היה יישוב בשם "ליווא", שמשמעותו "חול" ונוסד על ידי דייגים קורוניים.
ב-1263 אבירים טאוטוניים הקימו במקום יישוב.
זכויות מגדבורג ניתנו לעיר ב-1625 על ידי פרידריך קטלר, רוזן קורלנד, ואושרו ב-1626 על ידי מלך פולין זיגמונט השלישי ואזה.
ב-1795 בחלוקה השלישית של פולין העיר עברה לאימפריה הרוסית.
בתחילת המאה ה-20 התגוררו בעיר כ-43 אלף תושבים, מהם כ-10,860 יהודים.
גם חלקה של אוכלוסייה גרמנית היה כרבע.
בהתאם למפקד אחרון (2010) הלטבים מהווים מעל 50% מאוכלוסיית העיר והרוסים כ-30%.
מ-1906 שימשה כנמל המרכזי למהגרים לארצות הברית מרוסיה.
ב-1939 לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב צורפה לברית המועצות.
מ-1941 נמצאה העיר תחת כיבוש גרמניה הנאצית, ומרבית יהודיה נרצחו בטבח לייפאיה.
ב-1944 שוחררה העיר וחזרה לברית המועצות.
הרוסים השתמשו בעיר כנמל לצי הסובייטי והכריזו עליה כעיר סגורה.
מ-1991 הנמל בעיר הוא השני בחשיבותו בלטביה העצמאית.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין של שנת 1935 התגוררו בעיר 7,400 יהודים כ-13% מכלל התושבים.
השמדת היהודים במהלך השואה בוצעה על ידי קומנדו ארייס ובטליון המשטרה 21. בסיוע כוחות מהקריגסמרינה ההשמדה בוצעה בחולות שקדי כ15 ק"מ מהעיר.
שתי שורות יורים במצב כריעה ומצב עמידה ירו בקבוצות של 10 עד 30 יהודים.
היורים ממצב כריעה כיוונו אל הלב וממצב עמידה אל הראש.
אמהות התבקשו להחזיק את התינוקות בצד שמאל כדי לחסוך בתחמושת.
טבח לייפאיה תועד על ידי צלם מהקריגסמרינה והוא אחד המקורות לתמונות של מבצעי רצח.
מבצעי השמדה מסוג זה בוצעו מסתיו 1941 עד אפריל 1942. העיתון המקומי "Kurzemes Vards" עודד את ההשמדה ודיווח עליה ולאחר האקציה של אפריל 1942 דיווח לקוראיו "בעיית היהודים בלייפאיה נפתרה לחלוטין, אם פה ושם תפגשו ביהודי אנא שלחו אותו למקום הראוי לו".
לאחר השמדת 90% מיהודי העיר על ידי הלטבים בחודש יולי 1942, 814 יהודים רוכזו בגטו תחת שמירת המשטרה הלטבית מתוכם 102 מתו בגטו ו54 נורו למוות.
הגטו חוסל ב-8 באוקטובר 1943. 20 יהודים ניצלו מהשמדה.
מועדון הכדורגל לייפאיאס מטלורגס (בלטבית: FK Liepājas Metalurgs) היה מועדון כדורגל מהעיר לייפאיה, הנמצאת בלטביה.
קבוצת הכדורגל של המועדון היא הראשונה בלטביה שזכתה באליפות הלטבית מאז שנת 1991 למעט סקונטו ריגה שזכתה בכל האליפויות מאז שנת ועד לשנת 2005, אז זכתה באליפות ליאפייס מטאלורגס.
הקבוצה אף זכתה בגביע הלטבי בעונת 2006. הקבוצה התפרקה בשנת 2013.
לייפאיאס מטלורגס הוקם ב-1945 וקיבל את שמו מהעיירה לייפאיאס בלטביה אשר הוקמה ב-1882 ושם היו מרוכזים המון מפעלי מטלורגיה, היחידה מסוגה באזור המדינות הבלטיות.
שני מועדונים שכאלה נוסדו: דינמו לייפאיאס ודאוגאבה לייפאיאס, שהיו קיימים בין השנים 1945-1947 שזכו בתוארי הגביע הלטבי.
בין השנים 1949-1961 שני המועדונים התאחדו ונקראו סקרנאסיס מטאלורגס, קבוצה שזכתה ב-9 תוארי האליפות הלטבית תחת ברית המועצות בשנות ה-40 ושנות ה-50. בהמשך שונה שם המועדון לזבינייקס ליפאייס (1962-1989) ולאחר מכן לאולימפיה ליפאייס (1990-1993).
ב-1994 נקרא המועדון מועדון הכדורגל ליפאייס (1994), ולאחר מכן שונה שמו שוב ל-DAG ליפאייס (1995-1996).
ב-1996–1997 המועדון נקרא בלטיקה ליפאייס עקב חסות.
ב-1997 הוקם מועדון לייפאיאס מטלורגס על בסיס הקבוצה הקודמת בלטיקה, והקבוצה השתפרה מקצועית והחלה להתמודד על התארים הלטביים בליגה כאשר סיימה כסגנית האלופה בשנים 1998, 1999, 2003, ו-2004, ובשנת 2005 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות הליגה הלטבית.
בשנת 2006 זכתה בגביע הלטבי.
ב-2009 זכתה באליפות נוספת והאחרונה שלה.
לאחר סיום עונת 2013 התפרקה הקבוצה ופרשה מהליגה עקב חובות עתק של הספונסר הראשי שלה, חברת מטלורגיה בשם "ליפאייס מטאלורגס".
נערכו שיחות עם משקיעים פוטנציאליים על הצלת המועדון, אך בשל היעדר אפשרויות מתאימות התקבלה החלטה לסיים את קיומו של המועדון.
המועדון הוחלף על ידי "מועדון הכדורגל ליפאייס" FK Liepāja, שנוסד ב-2014.
הקבוצה הופיעה לראשונה באירופה בגביע המחזיקות בעונת 1998/1999, אז עברה בסיבוב המוקדם את קבוצת קפלוויק מאיסלנד אך הפסידה בסיבוב הראשון לספורטינג בראגה מפורטוגל.
בעונת 1999/00 הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת לך פוזנאן מפולין.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2000/2001 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לבראן מנורווגיה.
בעונה שלאחר מכן הקבוצה שיחקה בגביע האינטרטוטו, אז עברה בסיבוב הראשון את קבוצת קורק סיטי מאירלנד אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת הירנביין מהולנד.
בעונת 2002/2003 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת פ.צ.
גם בעונה שלאחר מכן הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה גם הפעם בסיבוב המוקדם, הפעם לקבוצת דינמו בוקרשט מרומניה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2004/2005, הקבוצה חזרה לגביע אופ"א ולאחר שניצחה את B36 טורסהאבן מאיי פארו בסיבוב המוקדם הראשון ולאחר שעברה את קבוצת IF אוסטרס משוודיה בסיבוב המוקדם השני הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון 4-0 ו-1–5 לקבוצת שאלקה 04 מגרמניה.
בעונת 2005/2006 הקבוצה חזרה עוד פעם לגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב המוקדם הראשון את קבוצת NSI רונאביק מאיי פארו אך הפסידה בסיבוב המוקדם השני לקבוצת ראסינג גנק מבלגיה.
בעונת 2006/2007 שיחקה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בליגת האלופות, אז עברה בסיבוב המוקדם הראשון את קבוצת אקטובה לנטו מקזחסטן אך הפסידה בסיבוב השני המוקדם לקבוצת דינמו קייב מאוקראינה בתוצאות 4-0 ו-1–4 והודחה מהמפעל.
בסוף עונת 2012 הקבוצה סיימה במקום הרביעי בליגה והעפילה לליגה האירופית בעונת 2013/2014.
בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה הפסידה בפנדלים לקבוצת פרסטטין טאון מוויילס והודחה מהטורניר.
לייפהאוס היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקאית ממאליבו שבקליפורניה שהתפרסמה בזכות להיט הבכורה שלה "Hanging by a Moment".
את הלהקה הקים הזמר והגיטריסט ג'ייסון וייד בשנת 1999 עם שניים מחבריו, סרגיו האנדרד (גיטרת בס) וג'ון פאלמר (תופים).
כעבור זמן קצר צורפו ללהקה קולין היידן (גיטרה) וארון לורד.
ג'ייסון וייד היה בן 15 כשחבר הפגיש בינו לבין המפיק המוזיקלי רון אניאלו.
אניאלו עזר לג'ייסון לרכוש את השכלתו המוזיקלית.
בעקבות זאת הוציא ג'ייסון מיני-אלבום, "Diff's Lucky Day", ובו הקלטות דמו.
הוא תכנן למכור אותו בהופעות ולמצוא בעזרתו חברת תקליטים שבה יוכל להשיג חוזה הקלטות.
למעשה מיני-אלבום זה הוא אלבום לא רשמי של לייפהאוס, שכן חברי הלהקה האחרים היו שותפים גם הם בהקלטת המיני-אלבום.
"Diff's Lucky Day", שיצא בהוצאה מוגבלת, הפתיע את כולם כשהחל להימכר במאות עותקים באתר המכירות הישירות והפומביות eBay.
כך החלה הלהקה לצבור פופולריות עד שבסופו של דבר, חתמה חוזה הקלטות בחברת התקליטים "DreamWorks Records".
אלבום בכורה: No Name Face
בשנת 2000 נכנסו חברי הלהקה לאולפן הקלטות כדי להקליט את אלבום הסטודיו הראשון שלהם.
חמישה מ-12 שירי המיני-אלבום "Diff's Lucky Day" עברו עיבוד מחודש ונכנסו לאלבום הבכורה של לייפהאוס, הנקרא "No Name Face".
האלבום יצא לחנויות בארצות הברית ב־31 באוקטובר 2000 וזכה להצלחה רבה במצעדי המכירות בארצות הברית בזכות הלהיט הראשון שיצא מהאלבום, "Hanging by a Moment", שזכה להצלחה והגיע למקום הראשון במצעד הלהיטים השנתי של בילבורד, בעוד הסינגל עצמו הגיע למקום השני במצעד.
כמו כן, היה זה ללהיט המושמע ביותר בתחנות הרדיו בארצות הברית בשנת 2001. "No Name Face" הגיע למקום השישי במצעד האלבומים האמריקני ונמכר ביותר משני מיליון עותקים בארצות הברית.
זמן קצר לאחר צאת אלבומם הראשון נטשו את הלהקה שלושה מחבריה, כך שוייד והאנדרד היו לשניים היחידים מההרכב המקורי.
את המתופף ג'ון פאלמר החליף ריק וולסטנהולם, אחיו של גיטריסט להקת דה קולינג לשעבר, שון וולסטנהולם.
אלבומם השני יצא בספטמבר 2002 ונקרא "Stanley Climbfall".
האלבום יצא לחנויות לאחר מסע הופעות ממושך בעקבות האלבום "No Name Face".
למרות ששירי אלבום זה היו בעל סגנון דומה לשירי האלבום הקודם, אלבום זה זכה להצלחה בינונית, אף על פי שגם אלבום זה נכנס ל-TOP 10 של מצעד האלבומים האמריקני.
באפריל 2004 עזב סרגיו האנדרד הלהקה כדי לקדם פרויקטים אישיים.
לקראת התחלת ההקלטות על אלבומם השלישי צורף ללהקה נגן בס קנדי בשם בריס סודרברג.
השלושה הקליטו את האלבום "Lifehouse", שיצא במרץ 2005, שהיה שונה משני קודמיו: הגיטרות החשמליות הרועשות והקצב הקליט שאפיין את שני האלבומים הראשונים, הוחלפו בקצב איטי ובטון מלנכולי.
באלבום זה נכלל הלהיט המצליח "You and Me" שהגיע למקום החמישי במצעד בילבורד האמריקני.
אלבום רביעי: Who We Are
אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, "Who We Are" יצא לחנויות בארצות הברית ב־19 ביוני 2007. הסינגל הראשון ממנו נקרא "First Time", אותו ביצעו בתוכנית האירוח "The Tonight Show" של ג'יי לנו.
באלבום זה לייפהאוס זנחו את הרוק האלטרנטיבי לטובת פופ-רוק.
בהמשך השנה יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "Whatever It Takes".
בינואר 2008 יצא הסינגל המצליח "Broken" שהגיע למקום השני במצעד בילבורד.
ב-2009 הודיעה הלהקה על סיום הקלטת אלבום האולפן החמישי "Smoke & Mirrors".
באוקטובר 2009 יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Halfway Gone".
לאחר מספר דחיות, תאריך היציאה המתוכנן של האלבום הוא ה-23 בפברואר 2010.
לייף סלים זגרסטאם (בפינית: Leif Segerstam; 2 במרץ 1944 – 9 באוקטובר 2024) היה מנצח ומלחין פיני.
זגרסטאם, יליד ואסה, למד כינור, ויולה, פסנתר וניצוח באקדמיית סיבליוס בהלסינקי וניצוח בבית ספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק אצל ז'אן מורל.
זגרסטאם היה המנצח הראשי בדימוס של הפילהרמונית של הלסינקי.
הוא כיהן במספר רב של תזמורות, בהן התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק ותזמורת רדיו וינה, והופיע כמנצח אורח עם תזמורות רבות ברחבי העולם, בהן התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של טורונטו והתזמורת הסימפונית של סאו פאולו בברזיל.
זגרסטאם היה גם פרופסור לניצוח באקדמיה על שם סיבליוס בהלסינקי.
בין תלמידיו סוזאנה מלקי, מיק מורדווה, סאשה מקילה ומארקו לאקסו.
זגרסטאם מוכר היטב ברשימת תקליטיו, הכוללת את מכלול הסימפוניות של סיבליוס, נילסן, ברוקנר ומאהלר, לצד יצירות רבות משל מלחינים עכשוויים, כמו הפיני איינויוהאני ראוטווארה והאמריקאים ג'ון קוריליאנו וכריסטופר ראוס.
"דפי יומן תזמורתיים" שלו, שרבים מהם נועדו לביצוע ללא מנצח, תרמו גם הם לפרסומו.
הוא פיתח גישה אישית לכתיבה אליאטורית, בסגנון שנקרא "פעימה חופשית", שבו אירועים מוזיקליים פועלים הדדית במסגרת זמן גמישה.
בשנת 1999 ניתן לזגרסטאם פרס המוזיקה של המועצה הנורדית על "תמיכה בלתי נלאית במוזיקה סקנדינבית".
זגרסטאם נודע גם בשימוש המקורי שעשה בשפה האנגלית, ודייל גולד, נגן הקונטרבס הראשי של התזמורת הסימפונית של ניו זילנד ליקט אוסף ציטטות שלו.
לייף זגרסטאם נפטר ב-9 באוקטובר 2024.
"לייף" הוא מגזין אמריקאי אשר הופץ במתכונות שונות מ-1883 עד ל-2007.
במקור היה "לייף" מגזין הומוריסטי שיצא לראשונה בשנת 1883 והופץ עד 1936, אז נרכש על ידי הנרי לוס, מייסד "טיים מגזין", על מנת להחזיק בזכויות היוצרים על השם המסחרי.
בהמשך הפך לשבועון שיצא לראשונה ב-1936 על ידי לוס, ובו היה דגש רב על צילום עיתונות.
המגזין הופץ כשבועון עד שנת 1972, כמהדורה מיוחדת עד 1978, וכירחון עד שנת 2000. משנת 2004 עד 2007 הופץ שוב כשבועון המצורף כנספח לעיתונים אמריקאיים שונים.
מגזין לייף זכה להצלחה רבה במשך שני דורות, בטרם דעכה תדמיתו היוקרתית בעקבות שינויים במצב הכלכלי ובטעם הקוראים.
מאז 1972 הופסקה והוחזרה הפצת המגזין פעמיים, והמהדורה האחרונה הופצה ב-20 באפריל 2007. שם המותג ממשיך להתקיים באינטרנט, והתמונות, שרבות מהן בעלות חשיבות היסטורית וחלקן אף לא פורסמו מעולם, הועלו לארכיון מיוחד על ידי גוגל והן ניתנות לצפייה בחינם.
בין הצלמים המפורסמים שתמונותיהם הופיעו במגזין ניתן למנות את דורותיאה לאנג, רוברט קאפה, יוג'ין סמית' ואלפרד אייזנשטאדט.
לייף אובה אנדסנס (בנורווגית: Leif Ove Andsnes; נולד ב-7 באפריל 1970) הוא פסנתרן נורווגי בתחום המוזיקה הקלאסית.
הוא פרופסור באקדמיה למוזיקה באוסלו, פרופסור אורח בקונסרבטוריון המלכותי בקופנהגן וחבר באקדמיה המלכותית למוזיקה של שוודיה.
אנדסנס, יליד קארמיי, היה תלמידו של המורה ממוצא צ'כי יז'י הלינקה בקונסרבטוריון של ברגן ולאחר מכן השתלם בבלגיה אצל ז'אק דה טיאז'.
קיים את קונצרט הבכורה שלו באוסלו בשנת 1987, אחר כך ב-1989 הופיע בפסטיבל אדינבורו בליווי הפילהרמונית של אוסלו ושנה לאחר מכן בארצות הברית ניגן עם תזמורת קליבלנד בניצוחו של נמה ירבי.
בשנת 2002 ביצע במסגרת הלילה האחרון של הפרומס בלונדון את הקונצרטו לפסנתר של גריג.
בנובמבר 2009 ניגן לראשונה בלינקולן סנטר באולם אליס טולי - את ה"תמונות בתערוכה" מאת מוסורגסקי.
השתתף גם בפסטיבל "לרוב מוצרט" בקרנגי הול ובאפל סטור בניו יורק.
מבצע מוערך של מוזיקה קאמרית, בשנת 1991 אנדסנס השתתף בהקמת הפסטיבל ריסר למוזיקה קאמרית והתמנה למנהלו האמנותי עד שנת 2010. נאלץ לעזוב משרה זאת אחרי שבת הזוג שלו, נגנית הקרן ראגנילד לותה ילדה את ילדתם הראשונה, סיגריד.
את זמנו מחלק אנדסנס בין מגוריו באוסלו, קופנהגן והאזור ההררי מערב הרדנגר.
לדבריו לקח באומנותו בעיקר את דוגמתם של גזה אנדה, דינו ליפאטי, ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי וסביאטוסלב ריכטר.
אנדסנס הקליט בין היתר יצירות של גריג, רוברט שומאן, שופן, לידר של שוברט עם הזמר איאן בוסטדרידג', סונאטות מאת שוברט וינאצ'ק, סונאטות לפסנתר וכינור מאת בלה בארטוק יחד עם כריסטיאן טצלאף.
כמו כן הוציא הקלטות של הקונצרטים של מוצרט והיידן עם התזמורת הקאמרית הנורווגית, את הקונצרטים של רחמנינוב עם פאבו ברגלונד ואנטוניו פאפאנו, את הקונצרטו מס.2 לפסנתר מאת ברטוק תחת ניצוחו של פייר בולז.
הקליט לרוב בחברות התקליטים ורג'ין ואי.אם.אי.
היה 4 פעמים מועמד לפרסי גראמי.
חבר המסדר המלכותי הנורווגי ע"ש אולב הקדוש, בדרגת מפקד
1987 - פרס הינדמית - בגרמניה
1997 פרס בקורת התקליטים הגרמנית
2000 פרס החברה הפילהרמונית המלכותית בלונדון
2002 הפרס גרמופון לנגינה כלית על ביצוע קטעים ליריים מאת גריג
2005 נבחר "הטוב שבטובים" על ידי המגזין "וניטי פר"
2007 פרס פר גינט, המוענק לנורווגים בעלי הישגים יוצאי דופן
לֵיְיק סיגל בל היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ובמאית קולנוע אמריקאית ממוצא יהודי.
בל נולדה בעיר ניו יורק.
אמה, רובין בל, היא הבעלים של חברת העיצוב Robin Bell Design בניו יורק.
אביה הוא יזם הנדל"ן הארווי סיגל, שקנה את מסלול המרוצים הבינלאומי של וירג'יניה שנסגר, ואז והסב אותו לקאנטרי קלאב של מסלול מרוצים, והוא הבעלים של פארק הספורט המוטורי של ניו ג'רזי.
אביה של בל יהודי ואמה נוצריה-פרוטסטנטית.
בל הצהירה שהיא גדלה במשפחה "לא מתפקדת באופן קומי".
כתלמידת תיכון בכיתה יא', בל למדה בשנת לימודים בחו"ל (SYA) בבית הספר הממוקם בעיר רן, צרפת.
במשך חלק משנות העשרה שלה היא התגוררה בורו ביץ', פלורידה, ולמדה בבית הספר סנט אדוארדס.
היא למדה במכללת סקידמור בסרטוגה ספרינגס, ניו יורק, לפני שעברה לרוז ברופורד קולג' בלונדון.
שם היא שיחקה בהפקות התיאטרון "השחף", "פנטקוסט", "הלחישה הרועמת", "שש דרגות לקירבה" ו"זוהר קל בבקינגהמשייר" מאת קריל צ'רצ'יל.
בשנת 2002, הופיעה בל לראשונה בסרט "מחרטה של גן עדן" (Speakeasy) בתפקיד שרה.
באותה שנה היא הופיעה בשני פרקים בסדרה "ER".
בשנת 2003 היא הופיעה לראשונה בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "סיפורי מלחמה" ".
בנוסף, היא שיחקה בסדרה קצרת הימים של NBC, "Miss Match", את ויקטוריה, חברתה הטובה והחכמולוגית של אלישה סילברסטון.
ב-2004, בל הופיעה לראשונה בסדרת הטלוויזיה "הפרקליטים" בתור סאלי היפ, והדמות שלה הופיעה לאחר מכן גם בסדרה "בוסטון ליגל", בה הייתה חברת צוות קבועה עד לעזיבתה ב-2005. היא חזרה לשני פרקים בסדרה ב-2006.
בין השנים 2005–2006 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת המדע הבדיוני "פני השטח".
ב-2008, היא שיחקה את אשלי בסרט "על גופתה המתה" ובסרט "גאווה ותהילה".
באותה שנה היא החלה לשחק בסדרה "בית חולים לילדים".
בסוף 2009, הופיעה בסרט "זה מסובך".
ב-2010 היא כיכבה בסדרה של HBO "איך להצליח באמריקה", דיבבה בסרט "שרק לנצח" והתארחה בפרק בסדרה "הליגה".
באותה שנה גילמה את מריאנה בדרמה הקומית "דקלים בוערים" של הבמאי כריסטופר ב.
בשנת 2011, היא הופיעה בסרטים "קשר לא מחייב" ו"רצח קטן" והתארחה בפרק בסדרה "הבחורה החדשה".
בנוסף, באותה שנה היא דגמנה בשבוע האופנה במילאנו, איטליה.
בשנת 2012, היא התארחה בפרק בסדרה "טופ גיר אמריקה", ודיבבה בסדרות הטלוויזיה המונפשות "טרון: הזריחה" ו-"רובוט צ'יקן".
בשנת 2013, כתבה, הפיקה ביימה ושיחקה בסרט "בעולם שבו..".
בשנת 2014 השתתפה בסרט יד בשווי מיליון דולר בתפקיד ברנדה ודובבה את דמותה של מונה ליזה בסרט "מר פיבודי ושרמן".
בשנת 2015, שיחקה בסרטים "דייט בהפתעה" ו"אין לאן לברוח".
והחלה לדבב בסדרת האנימציה "בוג'ק הורסמן".
בשנת 2016 תרמה את קולה לסרט האנימציה "החיים הסודיים של חיות המחמד", ובהמשכו "החיים הסודיים של חיות המחמד 2" מ-2019.
בשנת 2019 יצרה בל את קומדיית המצבים "בלגן בבית" שעלתה בפברואר לרשת ABC.
בל היא גם השחקנית הראשית והמפיקה בפועל של הסדרה.
בספטמבר שנה זו עלתה העונה השנייה.
בשנת 2020 שיחקה את "קאט בלאק" בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "משטרה רפואית" של נטפליקס.
בל יצאה במשך תקופה קצרה ב-2006 עם השחקן קולין פארל.
בשנת 2011, בל החלה לצאת עם סקוט קמפבל, אמן ומקעקע.
השניים הכירו כשהשתתף בפרק של התכנית "How to Make It in America".
בני הזוג התארסו ביום הולדתה של בל במרץ 2012, והתחתנו ב-1 ביוני 2013, בבית האופרה מריני בניו אורלינס, לואיזיאנה.
באוקטובר 2014, בל ילדה את בתם הראשונה, נובה.
במאי 2017, בל ילדה את בנם השני, בן בשם אוזי, שזה קיצור של אוזגוד.
ב-28 באוקטובר 2020, בל הגישה תביעת גירושין מקפמבל.
+שנהסדרהתפקידהערות2002ERג'ודי הולמס2 פרקים2003מיס מאץ'ויקטוריה קרלסטוןתפקיד ראשי; 18 פרקיםWar Storiesנורה סטוןסרט טלוויזיה של NBC2004הפרקליטיםסאלי היפ4 פרקים2006-2004בוסטון ליגלתפקיד ראשי (עונה 1)
גם יוצרת, תסריטאית, במאית ומפיקה בפועל2019היסטוריה שתויהבלווה גרטנרפרק: "Femme Fatales"2020משטרה רפואיתד"ר קאט בלאק4 פרקים2021מה אם...?נטשה רומנוף / האלמנה השחורהדיבוב; 3 פרקים2024!Kite Man: Hell Yeahפויזן אייבי / ברברה מינרווה / הצ'יטהדיבוב; פרק: "Pilot, Hell Yeah!"2025The Chair Companyבארב טרוספרתפקיד ראשי; 8 פרקים
לייפהיים היא עיירה במחוז גינצבורג בבוואריה, גרמניה, על הדנובה, 5 ק"מ מערבית לגינצבורג, ו-17 ק"מ צפונית-מזרחית לאולם.
הכפר ריידהיים והכפר וייסינגן הם מחוזות של לייפהיים.
מאז 1993, לייפהיים היא עיר תאומה של העיר ההונגרית פוניוד (Fonyód).
בין השנים 1270–1373 הייתה לייפהיים בבעלות משפחתו של גיס פון גיסנברג (Güß von Güssenberg) שדאג להעניק לעיר זכויות שוק בשנת 1327 וזכויות עיר בשנת 1330, בחסותו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1343 הועברה הבעלות על העיירה לרוזן וירטמברג.
בשנת 1453 רכשה העיר הקיסרית החופשית אולם את העיר מאולריך החמישי, רוזן וירטמברג, תמורת 23,000 גולדן.
כאשר אולם הפכה לפרוטסטנטית בשנת 1531, לייפהיים המירה את דתה, כמוה.
במהלך מלחמת האיכרים הגרמנית בשנת 1525, כ-5,000 איכרים המכונים "לייפהיימר" (מילולית: חבורת לייפהיים) התכנסו ליד לייפהיים כדי לקום נגד העיר אולם והובסו לאחר מכן על ידי צבא הברית השוואבית.
בשנת 1803, במהלך איחוד גרמניה שחל עם המלחמות הנפוליאוניות, שולבה העיר בממלכת בוואריה.
לייפהיים הייתה אחד הנכסים הבודדים של העיר אולם שנותרה בווארית לאחר 1810, כאשר בוואריה נאלצה להעביר שטחים מסוימים חזרה לווירטמברג.
במהלך הרפורמה המנהלית של בוואריה בשנת 1818 תחת מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, גובשה הקהילה בצורתה הנוכחית.
ב-1816/17, בעקבות המלחמות הנפוליאוניות ותקופות ארוכות של גשם וקור, סבלו אנשי לייפהיים מרעב ומצוקה.
במהלך תקופה זו, פרנסי העיר הבטיחו לחגוג את סוף תקופת הרעב, ובשנת 1818, לאחר קציר מוצלח, הם מילאו הבטחה זו על ידי יצירת הקינדרפסט (מילולית: פסטיבל הילדים).
עד היום מתקיים הפסטיבל בכל שנה בסוף השבוע השני של יולי, ומשלב אלמנטים מסורתיים המנציחים את סיום הרעב באמצעות שירים וריקודים, כמו גם אווירה מודרנית ואווירת גן בירה.
עם הקמת קטע הרכבת אולם-אאוגסבורג בשנת 1853, הואצה התפתחותה הכלכלית של לייפהיים.
בשנת 1937 הושלמה בניית מקטע של הכביש המהיר A8 שחיבר את העיירה לשטוטגרט דרך אולם וכלל גשר שחוצה את הדנובה.
באותה שנה נבנה הבסיס האווירי, בו יוצר באופן המוני הדאון מסרשמיט Me 321 ומטוס התובלה מהגדולים מסוגו במלחמה, מסרשמיט Me 323. הטיסה הראשונה של אב הטיפוס של מסרשמיט Me 262 שוואלבה (סנונית), התרחשה בלייפהיים ב-18 ביולי 1942.
בתוםמלחמת העולם השנייה הייתה לייפהיים חלק מאזור הכיבוש האמריקני.
בדצמבר 1945 הוקם מחנה עקורים לניצולי השואה בשטח בסיס צבאי של חיל האוויר הגרמני שהוקם כבר באפריל 1936. כמו מחנות עקורים רבים נוספים, המחנה שימש כתחנה במסע הבריחה של שורדי המלחמה, בהכוונת תנועת הבריחה, רובם לכיוון ארץ ישראל.