tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה ממעשי אנטישמיות מצד האוכלוסייה הפולנית המקומית, ובהם הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם והכאת עוברי אורח יהודים.
ביום 7 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי חיילי הוורמאכט.
עם כניסתם לעיירה החלו להתעלל ביהודיה, תוך גזיזת זקנים ופיאות, וחטיפת יהודים לעבודות כפייה.
כמו כן, הוטל תשלום כופר על הקהילה היהודית, בתי יהודים נפרצו מדי יום, ובתי המדרש בעיירה חוללו.
בחורף 1940-1939 הועברו לעיירה כ-500 מגורשים יהודים מאזור לודז', והאוכלוסייה היהודית בעיירה הגיעה לכ-1,300 איש.
בתחילת 1940 צוו יהודי העיירה לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, ובעיירה מונה יודנרט, בראשות מרדכי פלר, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה יומיות.
בתחילת שנת 1942 הוקם בעיירה גטו סגור.
בינואר 1942 רצחו גרמנים שהגיעו מיאסלו ומגורליצה 18 יהודים בגטו, ובפברואר רצחו הגרמנים 45 יהודים נוספים בסיוע המשטרה הפולנית.
באפריל הוצאו להורג 14 יהודים מהגטו שהואשמו בקומוניזם, וביולי נורו 5 יהודים נוספים.
ביולי 1942 הועברו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מהסביבה, ומספר יושביו הגיע לכ-1,700 איש.
ב-22 ביולי נערכה בגטו סלקציה, וכ-170 גברים נשלחו למחנה העבודה פלאשוב.
ב-14 באוגוסט 1942 בשעה שלוש לפנות בוקר כותר הגטו שבעיירה בידי גרמנים ושוטרים אוקראינים, והיהודים צוו להתרכז בכיכר השוק.
בין 120 ל-180 זקנים ותשושים נורו במקום, ויתר היהודים הועברו לצריפים, בהם הוחזקו בצפיפות רבה וללא אוכל ושתייה כארבעה ימים.
בין לבין ערכו אנשי המשטרה ומכבי האש הפולנים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בעיירה.
כל יהודי הגטו שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ראש היודנרט וסגנו שצוו לאסוף את הרכוש היהודי שנותר בגטו, ולהעבירו לגורליצה, נרצחו בבית העלמין היהודי במקום.
40 יהודים שהושארו בעיירה לעבודות כפייה שולחו למחנה עבודה בפשמישל, ממנו לא שבו.
היהודים הספורים מהקהילה ששרדו את השואה, ושבו לעיירה לאחר שחרורה, זכו לעוינות גלויה מצד האוכלוסייה המקומית, ושלושה מהם אף נרצחו.
שני בתי הכנסת של העיירה הוסבו בידי הפולנים לבית ספר ולבית קולנוע.
בייסלארד הוא פגיון או חרב קצרה שהיו בשימוש בימי הביניים המאוחרים.
בשימוש מודרני במילה בייסלארד, המונח משמש לסוג של פגיון מהמאה ה-14 בעל ניצב בצורה של האות האנגלית I שהתפתח מפגיוני האבירים של המאה ה-13. השימוש בשם אינו עקבי, והמונח בצרפתית תיכונה ובאנגלית תיכונה כנראה מתכוון לשורה רחבה של פגיונות גדולים.
המונח (בגרסאותיו הרבות) הופיע לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-14. יש ראיות המצביעות על כך שהמונח בייסלארד הוא שיבוש המילה הגרמנית "Basler" שמשמעותה הוא "סכין בזל".
תיאורים של הבייסלארד מהאמצע המאה ה-14 נשמרו כחלק מדמויות קברים (הבייסלארד נחשב כחלק מהלבוש הצבאי של אביר מנוח).
באמצע המאה ה-14 הבייסלארד היה נשק פופולרי וביצעו איתו חלק גדול ממקרי האלימות האזרחית, והוא זוהה עם חוליגניות.
עדות מוקדמת שלו היא ממסמכי בית המשפט של נירנברג (בשנת 1341) שבו יש תיעוד של משפט נגד אדם שפצע אישה על ידי הכאתה בראשה עם פאסלר (שמו הגרמני של הבייסלארד).
כמה תקנוני חוק גרמניים מהמאה ה-14 והמאה ה-15 הוציאו מחוץ לחוק את הבייסלארד בגבולות העיר.
בסוף המאה ה-14 הבייסלארד הפך מאוד פופולרי בחלקים נרחבים של מערב אירופה, כולל צרפת, איטליה, גרמניה, ואנגליה.
הנס סלואן כתב שיר סאטירי על השימוש בבייסלארד כאביזר אופנה.
פריס פלוומאן קישר בין הבייסלארד לססגוניות מיותרת: בסיפורו מסופר על שני כמרים, סר ג'ון וסר ג'פרי, מוצגים כשהם מתרברבים בחגורות הכסף שלהם, ובבייסלארד או בפגיון האונות שלהם עם כפתורים מצופים זהב.
ווט טיילר נרצח עם בייסלארד על ידי ראש העיר של לונדון, ויליאם וולוורת', בשנת 1381.
בייק אוף ישראל הייתה תוכנית מציאות ישראלית העוסקת באפייה, שמבוססת על התוכנית הבריטית המצליחה "The Great British Bake Off" שמשודרת ב-BBC משנת 2010. ישראל הצטרפה ל-19 מדינות שהחלו לשדר גרסה משלהן לפורמט, ביניהן צרפת, דנמרק, הולנד וטורקיה.
העונה הראשונה שודרה מה-9 באפריל 2016 עד ה-9 ביוני 2016 בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, והמנחות היו פאולה רוזנברג ואיה קרמרמן.
העונה השנייה שודרה בקשת 12 מה-4 בפברואר 2018 עד 7 במאי 2018, בהנחיית קורין גדעון.
בעונה הראשונה התחרות הייתה בין צוותים, שבכל אחד מהם שני מתמודדים.
הצוותים ביצעו בכל פרק משימות שונות, וקיבלו ציונים משלושת השופטים.
בשלב הראשון: לאחר מיונים רבים נבחרו 14 זוגות המתמודדים האחד בשני.
כאשר כל זוג קיבל שתי משימות.
בסיום כל תוכנית השופטים בחרו את הזוג המצטיין ואת הזוג המודח מהתוכנית.
בשלב זה הנבחרת פוצלה לשתי קבוצות כאשר בכל תוכנית השתתפו רק חצי מהנבחרת ולא כולה.
בשלב השני: השלב השני זהו שלב הנבחרת בו כל הנבחרת התמודדה יחד.
אל שלב זה הגיעו עשרה זוגות.
אולם חוקי הפורמט נשארו כמו בשלב הראשון.
התחרות היא בין יחידים, ולא בין צוותים.
השלב הראשון, טעימה עיוורת, שבו כל מתמודד מביא מנה שהכין בביתו.
שלושת השופטים טועמים את המנות בלי לדעת מי הכין אותן, ומחליטים אם מי שהכין את המנה עובר לשלב השני, אודישן אפייה, שבו כל מתמודד מכין מנה תוך שעתיים ומגיש בעצמו את המנה שהכין לשלושת שופטים.
קרין גורן (עונות 1–2) - שף קונדיטורית, מחברת ספרי בישול וספרי אפייה, עיתונאית ומנחת תוכניות בישול בטלוויזיה.
עודד ברנר (עונה 1) - קונדיטור ושוקולטייר, ממקימי ובעלי מותג השוקולד מקס ברנר.
רן שמואלי (עונה 1) - היה שף ראשי במסעדת "רוטשילד".
מנהל עם גרושתו את קייטרינג "רן שמואלי".
מאיר אדוני (עונה 2) - שף, מבעלי המסעדות "כתית", "מזללה", "בלו סקיי" ו"לומינה", כולן בתל אביב.
שופט לשעבר בתוכנית "משחקי השף".
אסטלה מושקוביץ' בלפר (עונה 2) - שף קונדיטורית, שוקולטיירית עילית ובעלת בית הספר הגבוה לאפייה וקונדיטוריה.
עוגת גבינה, עוגת יום הולדת.
קינוחי כוסות, קינוח שנראה כמו מנה מלוחה.
קינוחי מקלות, עוגת עיצוב חבוי.
קינוח הר געש (אתגר המתכון הזהה), מבנים מרחבי העולם מג'ינג'ר ברד.
קינוח קלאסי, גרסה מודרנית לקינוח הקלאסי.
סלסלת לחמניות, כדור לוטוס נפתח (אתגר המתכון הזהה).
מילפיי מודרני (אתגר המתכון הזהה), קינוח הגשה לשולחן.
שלושה קרמבואי (אתגר המתכון הזהה), פטיפורים.
סופגניות וקינוחי חג (גלגל הצלה).
חצי גמר: מרתון שלושה קינוחים בצלחות בגודל גדל וכמות מרכיבים עולה.
גמר: קפקיקס ועוגיות ברמת גמר, עוגת ויטרינה ועוגת גמר.
בעונה זו שעלתה לשידור ב-4 בפברואר 2018 לא מתחרים זוגות, אלא יחידים, ומשודר גם שלב האודישנים.
את העונה הנחתה קורין גדעון, שהחליפה את רוזנברג וקרמרמן, שהנחו את העונה הראשונה.
אל השופטת קרין גורן הצטרפו כשופטים השף מאיר אדוני והקונדיטורית אסטלה מושקוביץ' בלפר.
ביינאו (בקזחית וברוסית: Бейнеу) היא עיר במחוז מנגוסטאו שבמערב קזחסטן.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023, התגוררו בעיר 57,682 בני אדם.
בעיירה קיימים שדות להפקת נפט וגז, תחנת רכבת אזורית וכמו כן קיים נמל דייג המשרת את תושביה.
בעיר ישנו מפעל נפט וגז מרכזי של תאגיד הענק שברון, בסוף העשור השני של המאה ה-21 החלה להבנות מסילת הרכבת המרכזית שעתידה לשנע מוצרים לרוסיה, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן.
בפוליטיקה, המונח "בייס" (בעברית: "בסיס") מתייחס לקבוצת בוחרים שנוטה לרוב להצביע למפלגה אחת ולמנהיגיה.
לעיתים רחוקות מצביעי הבייס בוחרים במועמדים אחרים.
מנהיג מפלגה בדרך כלל נבחר על ידי חברי המפלגה מכיוון שהוא מייצג באופן אישי את מדיניותה בנוגע לסוגיות עקרוניות.
מצביעי הבייס יתמכו בו כדי לחזק את משקלה של המפלגה בפרלמנט.
מקור המונח בארצות הברית, שם הוא מסמן את בסיס הבוחרים האדוק של כל אחת מהמפלגות הגדולות.
מונח דומה הוא "גרעין בוחרים", ציבור מצביעים השומר נאמנות לאחד המחנות הפוליטיים.
מנהיגים עשויים להיות מושפעים מעמדות הבייס שלהם במנגנון של לכידת קהל המוביל אותם להציג עמדות קיצוניות יותר.
השימוש במונח "בייס" בישראל הפך נפוץ לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת.
שימוש רווח במונח זה מתייחס לציבור התומכים במפלגת הליכוד ובבנימין נתניהו.
למשל, בנאום של אהוד ברק ב-17 ביולי 2018 הוא ייחס למצביעי נתניהו עמדות של ימין קיצוני, וכינה את מצביעי הבייס "קומץ זעיר מתמרן מנהיג חלש, לחוץ ולחיץ." תומכיו האדוקים של נתניהו לעיתים תכופות מכונים "ביביסטים".
חבר הכנסת משה מזרחי כינה את הבייס של הליכוד "אנשים שהולכים אחרי נתניהו כשוטים ועיוורים", ולהערכתו בייס זה מונה כ-30 אחוז ממצביעי הליכוד.
בהקשר אחר, אורלי לוי-אבקסיס התייחסה לגרעין הבוחרים של מפלגתה: "יש לנו בייס של חמישה מנדטים שהולכים איתנו, וכל הפיצולים והחיבורים לא מזיזים אותם."
רן ברץ מנתח במאמר במקור ראשון את דפוסי ההצבעה של הבוחר הישראלי.
לדבריו, אחד ה"סודות" החשובים ביותר בפוליטיקה הוא שההצלחה בבחירות נובעת בעיקר מאחוז הצבעה גבוה בבייס, ומשקלו גדול יותר ממשקלם של בוחרים שעוברים ממפלגה אחת לשנייה.
השימוש במושג התפשט גם למקומונים בישראל, בהם נעשה שימוש רב לאחר הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018), בהתייחס לסיעות שהתמודדו בבחירות אלה.
ביין ושות' היא שותפות רשומה לייעוץ אסטרטגי שבסיסה בבוסטון, ארצות הברית ופעילותה ברחבי העולם.
עם לקוחותיה נמנים חברות, מוסדות וממשלות וארגוני מגזר שלישי.
היא נבחרה מספר פעמים על ידי Glassdoor לאחד ממקומות העבודה הטובים לעבוד בהם (2012, 2014, 2017, 2019).
ביין ושות' נוסדה בשנת 1973 על ידי ויליאם וורת'ינגטון (ביל) ביין, שהיה אז סגן הנשיא של תאגיד הייעוץ הבינלאומי בוסטון קונסלטינג גרופ (Boston Consulting Group), יחד עם כמה מעמיתיו.
הקבוצה רצתה להקים תאגיד ייעוץ אסטרטגי שיהיה מעורב ביישום המלצותיהם, ושהערכותיהם יתקבלו לפי התוצאות ועובדי ביין יקבלו את תשלומם באופן חלקי לפי ביצועי מניות החברות שלהן ייעצו.
הצמיחה הגדולה שלה הייתה בשנות ה-70 וה-80. ב-1984 החליט ביין לפרוש מהחברה ולהקים את חברת ההשקעות "ביין קפיטל" (Bain Capital) ומינה את מיט רומני, מושל מסצ'וסטס לשעבר והמועמד של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית לשנת 2012 ליו"ר החברה.
באמצע שנות ה-80 דשדשה החברה בפעילותה אך התאוששה שוב והשתקמה מהמשבר, עם חזרתו של רומני לחברה.
על ההתאוששות, הצמיחה וההתרחבות בין 1991 לסוף המילניום חתומים רומני ומי שעבדה לצידו והחליפה אותו ב-1993, אורית גדיש.
גדיש כיהנה כשלושים שנה בתפקיד היו"ר (CEO, Chief Executive Officer), והיום היא מכהנת כיו"ר של כבוד (Emeritus).
לתאגיד כ-8,000 עובדים והוא פועל ב-59 אתרים שונים.
מתחרותיו הישירים של ביין ושות', אשר מספקים שירותי ייעוץ לחברות באותו סדר גודל, הם תאגידי הייעוץ מקינזי ושות' ובוסטון קונסלטינג גרופ.
שלושת התאגידים יחד מכונים לפי האותיות הראשיות של שמם MBB, על ידי מגייסי מנהלים וגורמים נוספים בתעשייה.
בייס רקורדס היא חברת תקליטים ישראלית שהוקמה על ידי אלי אמיר.
הלייבל עוסק בעיקר במוזיקה ים-תיכונית ומוזיקת היפ הופ.
ב-2003 רכש בעלי החברה אלי אמיר את חברת התקליטים "בן-מוש", תוך שהפיק אמנים ים-תיכוניים שונים.
במקביל, הקים את חברת "בייס רקורדס".
ב-2006 קיבלה חברת התוכן הסלולרי "טיפקום" זיכיון בלעדי לניהול תוכני בייס רקורדס בניו מדיה ובתקשורת הסלולרית.
ב-2008 הודיע הזמר הראל מויאל על עזיבתו את החברה.
ב-2015, תבע מויאל את החברות הפי"ל, יוניסל ו"בייס רקורדס", בטענה שלא קיבל תמלוגים על יצירותיו במשך עשור.
אלבומים בולטים שיצאו לאור בחברה
אבי מסיקה - מציאות מדומה (2004)
אבי מסיקה - ילדים גדולים (2004)
מאיה בוסקילה - סיפור מכור (2004)
הראל מויאל - הראל מויאל (2005)
אמנים שונים - המיקסטייפ של בייס (2006)
ארז אלגרבלי - מחסום ארז (2006)
מושיק עפיה - אין הגיון באהבה (2007)
בייסון דלי ; 6 באפריל 1969 – 7 ביולי 2002) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1991–1999. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן שיקגו בולס, ולאורך 8 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 11.0 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
ביולי 2002 נעלמו עקבותיו לאחר שיצא להפלגה מטהיטי, יחד עם בת זוגו, אחיו והסקיפר של הקטמרן.
כחודשיים לאחר מכן הוכרז כמת, לאחר מותו של אחיו אשר נחשד שרצח את שלושת הנוסעים האחרים.
ויליאמס נולד בעיר פרזנו שבקליפורניה, להורים ממוצא אפרו-אמריקאי ואינדיאני משבט צ'רוקי.
בשנת 1987 החל ללמוד באוניברסיטת אורגון, ולאחר שנה אחת עבר לאוניברסיטת אריזונה, על מנת לשחק בקבוצת הכדורסל שלה ("אריזונה ויילדקטס") תחת המאמן לוט אולסון.
בשתי עונותיו בקבוצה שיתף פעולה עם שחקני ה-NBA לעתיד ג'אד בושלר וכריס מילס, ורשם ממוצעים של 12.4 נקודות ו-6.8 ריבאונדים למשחק.
בעונת 1990/1991 הודח עם הוויילדקטס בשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), מול אוניברסיטת סיטון הול, על אף משחק מצוין של 21 נקודות ו-10 ריבאונדים.
בדראפט ה-NBA 1991 נבחר ויליאמס בבחירה העשירית, על ידי אורלנדו מג'יק.
בשתי עונותיו באורלנדו מיעט לשחק, ותרם 7.7 נקודות ב-16.6 דקות בממוצע למשחק.
באוגוסט 1993 הועבר בטרייד לדנוור נאגטס, אשר בשתי עונותיו עמה קלע 8.0 נקודות והוריד 5.2 ריבאונדים למשחק כמחליפו מהספסל של דיקמבה מוטומבו.
לקראת עונת הועבר בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס.
בעונתו היחידה במדיה הצטיין עם ממוצעים של 15.8 נקודות ו-7.6 ריבאונדים למשחק, אך קבוצתו העמידה מאזן ניצחונות שלילי 29–53.
לאורך מרבית עונת נותר ויליאמס ללא קבוצה, לכאורה בשל דרישות שכר גבוהות מדי, עד שחתם על חוזה בשיקגו בולס באפריל 1997, כאשר נותרו תשעה משחקים עד לסיום העונה הסדירה.
לאורך פלייאוף 1997 היה אחד משחקי הספסל הבכירים של הבולס, לצדם של טוני קוקוץ' וסטיב קר, ותרם 6.1 נקודות בממוצע למשחק כמחליפם מהספסל של לוק לונגלי ודניס רודמן.
בסדרת גמר ה-NBA גברה שיקגו על יוטה ג'אז בתוצאה 4–2, ובכך זכתה באליפות החמישית בתולדות המועדון.
לקראת עונת חתם בדטרויט פיסטונס על חוזה ל-7 עונות, בסך כ-45 מיליון דולר.
בעונתו הראשונה בקבוצה קבע שיאי קריירה של 16.2 נקודות ו-8.9 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בקיץ 1998 שינה את שמו לבייסון דלי, כהוקרה למוצאו הצ'רוקי; השבטים האינדיאנים התייחסו אל הביזון כחיה קדושה.
בסיום עונת הודיע במפתיע על פרישתו ממשחק, בגיל 30, ובכך ויתר על יתרת חוזהו אשר נעמד אז בכ-36 מיליון דולר.
חייו של דלי מתוארים כססגוניים והרפתקניים; פורסם עליו כי היה בן זוגה של הזמרת מדונה, וכן כי נפגש עם הדלאי לאמה ורץ עם השוורים בפסטיבל סן פרמין.
לאחר פרישתו ממשחק בילה תקופות ארוכות בטיולים בלבנון ובמדבר האוסטרלי, בטרם רכש קטמרן בה הפליג ברחבי העולם.
ב-6 ביולי 2002 יצא דלי להפלגה מטהיטי בקטמרן שברשותו – "האקונה מטטה" – עם בת זוגו סרנה קארלן, אחיו מיילס דבורד, והסקיפר ברטרנד סאלדו.
יומיים לאחר מכן נותק הקשר עם הקטמרן, וב-20 ביולי עגנה הסירה בחזרה בטהיטי, כאשר דבורד היה נוסעה היחיד.
ב-5 בספטמבר 2002 עוכב דבורד לחקירה בפיניקס, אריזונה, לאחר שהתגלה כי זייף את חתימתו של דלי והשתמש בדרכון שלו על מנת לרכוש זהב בשווי כ-150,000 דולר.
דבורד טען כי רכש את הזהב בשמו של דלי, אשר עדיין נמצא עמו בקשר; מכיוון שלא ניתן היה להשיג את תגובתו של דלי, שחררה משטרת פיניקס את דבורד.
בהמשך נמצאה ה"האקונה מטטה" בים על יד טהיטי, ללא לוחית השם אשר נעקרה ממקומה.
לאחר חקירת המקרה, הסיק ה-FBI כי ככל הנראה רצח דבורד את דלי, קארלן וסאלדו על הקטמרן, והשליך את גופותיהם לאוקיינוס.
ב-15 בספטמבר נמצא דבורד בבית חולים במקסיקו, כשהוא בתרדמת, והועבר לטיפול בקליפורניה, בה נפטר כעבור שבועיים.
בנתיחה שלאחר המוות התגלה כי דבורד התאבד באמצעות מנת יתר של אינסולין.
כשבועיים לאחר פטירתו נערכה בלוס אנג'לס הלוויה משותפת לדלי ולדבורד.
ביינהקוס (שם מדעי: Bannykus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האלברזאוריים מתקופת הקרטיקון התחתון ממונגוליה הפנימית, סין.
הוא גדול ביחס לאלברזאור עם משקל מוערך של 24 ק"ג על בסיס היקף הירך.
ההלוטיפ (המאובן שלפיו הוגדר הטקסון) הוא IVPP V25026, שלד חלקי ולא שלם.
הוא התגלה בשנת 2012, כאשר שרידיו הוצגו ביפן בשם הלא רשמי "Wulatesaurus".
הוא קיבל את השם המדעי Bannykus wulatensis בשנת 2018; שמו הגנרי מגיע מהמילה המנדרינית "Ban" שמשמעותה חצי, והמילה היוונית "onyx", שמשמעותה טופר.
הכוונה היא למאפייני המעבר הנראים בתרופוד זה.
ביין הואה (בווייטנאמית: Biên Hòa) היא העיר החמישית הגדולה ביותר בווייטנאם.
העיר ממוקמת במחוז דג'ונג נאי , וייטנאם.
העיר ממוקמת כ-1,120 ק"מ מבירת וייטנאם, האנוי.
בנוסף, העיר ממוקמת ליד הנהר דג'ונג נאי .
החודש הכי חם הוא אפריל (29 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא אוגוסט (24 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,038 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (411 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (17 מ"מ גשם).
תחרויות הבייסבול באולימפיאדת טוקיו (2020) החלו ב-28 ביולי והסתיימו ב-7 באוגוסט 2021, בפעם הראשונה מאז אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בתחרויות השתתפו שש נבחרות: ארצות הברית, קוריאה הדרומית, ישראל, מקסיקו, הרפובליקה הדומיניקנית והמארחת יפן שעלתה באופן אוטומטי.
פרט למארחת יפן, חמש נבחרות עברו את שלבי המוקדמות בארבעה טורנירים שונים
אירוע תאריכים מיקום נבחרות שעלו נבחרת מארחת טורניר מוקדמות אפריקה ואירופה18–22 בספטמבר 2019 בולוניה ופארמה טורניר מוקדמות Premier12 WBSC, 20192–17 בנובמבר 2019 טוקיו טורניר מוקדמות האמריקות31 במאי - 5 ביוני 2021 פורט סנט לוסי ווסט פאלם ביץ' טורניר מוקדמות סופי22–26 ביוני 2021 פואבלה סך הכול6 נבחרות
תאריך נבחרת א' תוצאה נבחרת ב' מגרש הערות 28 ביולי הרפובליקה הדומיניקנית 4-3 יפן פוקושימה 30 ביולי מקסיקו 1-0 הרפובליקה הדומיניקנית יוקוהמה 31 ביולי יפן 4-7 מקסיקו יוקוהמה
תאריך נבחרת א' תוצאה נבחרת ב' מגרש הערות 29 ביולי ישראל 6-5 קוריאה הדרומית יוקוהמה 30 ביולי ישראל 8-1 ארצות הברית יוקוהמה 31 ביולי קוריאה הדרומית 4-2 ארצות הברית יוקוהמה
שלב הנוקאאוט נערך בשיטת מתן הזדמנות נוספת למפסידות ולקבוצות מהמקום האחרון בכל בית.
משחק מס' 1, אצטדיון יוקוהמה, 1 באוגוסט, 12:00 (שעון מקומי)
משחק מס' 2, אצטדיון יוקוהמה, 1 באוגוסט 19:00 (שעון מקומי)
משחק מס' 3, אצטדיון יוקוהמה, 2 באוגוסט 12:00 (שעון מקומי)
משחק מס' 4, אצטדיון יוקוהמה, 2 באוגוסט 19:00 (שעון מקומי)
משחק מס' 5, אצטדיון יוקוהמה, 3 באוגוסט 19:00 (שעון מקומי)
משחק מס' 6, אצטדיון יוקוהמה, 4 באוגוסט 12:00 (שעון מקומי)
משחק מס' 7, אצטדיון יוקוהמה, 4 באוגוסט 19:00 (שעון מקומי)
משחק מס' 8, אצטדיון יוקוהמה, 5 באוגוסט 19:00 (שעון מקומי)
המשחק על מדליית הארד, אצטדיון יוקוהמה, 7 באוגוסט 12:00 (שעון מקומי)
המשחק על מדליית הזהב, אצטדיון יוקוהמה, 7 באוגוסט 19:00 (שעון מקומי)
ביינדר הוא פריט לבוש המאפשר השטחה של החזה.
גם רצועות בד או פריטי לבוש ייעודיים דומים, אשר לרוב עשויים מספנדקס או מבדים סינתטיים, וכן לבישת מספר חולצות בשכבות צמודות ורפויות, יכולים לשמש לשם כך.
בין האנשים אשר בוחרים להשטיח את החזה נמנים גברים טרנסים (על מנת ליצור אופוריה מגדרית, תחושת רווחה והקלה ביחס להתאמה בין הנראות למגדר שלהם, בעקבות השטחת החזה), אנדרוגינים וא-בינארים, קרוס-דרסרים, קוספליירים ואמנים.
ביינדרים יכולים לשמש גם כחלופה לחזיות או מטעמי התאמה טובה יותר.
ישנן סיבות רבות לשימוש בביינדר או בבגד מסוג דומה:
עבור האצת החלמה של אדם על ידי הפחתת תנועתו לאחר פציעה או ניתוח.
עבור טרנסג'נדרים, לרבות א-בינארים, כתחליף לניתוח להסרת חזה ("ניתוח עליון") או טרם ניתוח כזה.
עבור קוספליי, קרוספליי וצורות אחרות של לבישת תחפושות.
להסתרת החזה או התפתחות השדיים.
עבור מראה גברי בלבוש, כדי לסייע "לעבור" מגדרית כגבר.
ליצירת אופוריה מגדרית על ידי שינוי מראה החזה.
חלק מהמתבגרות מתחילות להשטיח את החזה עם תחילת גיל ההתבגרות והתפתחות השדיים.
הדבר נעשה בדרך כלל ממבוכה (על מנת שאחרים לא יידעו שהם החלו להתפתח), או רצון להישאר כפי שהיה בעבר (חוסר רצון שיהיו להן שדיים).
הדבר כרוך בסיכונים פוטנציאליים, שכן הרקמה המתפתחת עשויה להתאים לצורת הגוף המוגבלת, וכתוצאה מכך לעיוות קבוע.
השטחת חזה אצל נערות מתבגרות עשויה להיות סימפטום של הפרעת גוף דיסמורפית.
נשים שפיתחו חזה גדול יותר בעקבות טיפול הורמונלי חליפי או ניתוח הגדלת חזה עשויות לבחור להשטיח אותו באמצעות ביינדר.
גברים טרנסג'נדרים עשויים להשטיח את החזה שלהם כחלופה או בעת ההמתנה לניתוח עליון, על מנת להיראות כבעלי מראה גברי.
מראה של חזה שטוח וגברי עשוי לגרום לאופוריה מגדרית ולתחושת הקלה.
גם גברים סיסג'נדרים הסובלים מגניקומסטיה עשויים להשטיח את החזה עם ביינדר כדי להתאים את המראה שלהם, במקום לעבור ניתוח או בעת ההמתנה לניתוח.
עם זאת, לרוב גברים סיסג'נדרים עם גינקומסטיה לובשים חזיות זכרים.
קיימים סוגים שונים של בגדים תחתונים ייעודיים המוכרים כביינדרים או כ"חזיות לקשירה" (אשר עשויים לרוב מחומרים כמו ספנדקס או בדים סינתטיים אחרים), ובהם משתמשים בדרך כלל להשטחת חזה.
בגדים אלו עשויים להיות יקרים יותר מהאופציות האחרות ואינם נמצאים במלאי נרחב, אך בדרך כלל נחשבים מסוכנים פחות מהאלטרנטיבות.
דרכי השטחה נפוצות אחרות כוללות בין היתר שימוש ברצועות בד או בתחבושות אלסטיות או לא-אלסטיות, וכן לבישת מספר שכבות של חולצות, כאשר הראשונה צמודה, וכל אחת נוספת יותר רופפת.
יש המשתמשים גם בנייר דבק, אך הוא מסוכן ויש להימנע ממנו.
גם תחבושות אלסטיות כמו תחבושות "אייס" (המשמשת להגבלת זרימת הדם בעקבות פציעות) אינן בטוחות לשימוש.
האפשרות הבטוחה ביותר היא להשתמש בביינדר של חברה מהימנה או בחזיית ספורט בעלת דחיסה גבוהה.
על מנת למזער סיכונים, לרוב מומלץ שהפריט המשמש להשטחה יהיה תמיד רופף ככל האפשר, ואין להשתמש בו באופן רצוף מעל ל-8 שעות.
קשירה לפרקי זמן ממושכים עלולה להוביל לפריחה או לזיהומים פטרייתיים מתחת לשדיים, כאבי גב או חזה, קוצר נשימה, יתר-חום, ולעיתים נדירות אף לשבר בצלעות.
בנוסף, חלק משיטות ההשטחה הלא-שגרתיות, כגון סרט דביק או תחבושות אתלטיות, ידועות בכך שהן מגבירות את הסיכון של אדם להשלכות בריאותיות שליליות כגון קוצר נשימה, נזק לשרירים ולשלד ונזק לעור.
השטחת החזה בצורה לא בטוחה עלולה להוביל לעיוות קבוע של השדיים, הצטלקות והתכווצות ריאות, וקשירה קבועה לאורך זמן עלולה להשפיע לרעה על תוצאות ניתוח כריתת שד בעתיד.
אנשים רבים שקושרים את החזה למטרות התאמה למגדר אינם מוכנים לפנות לטיפול רפואי עקב חוסר ידע מצד אנשי מקצוע בתחום הבריאות, כפי שהם רואים אותו, וממשיכים בקשירה בכל זאת מאחר שהם מאמינים שהיתרונות עולים על הסיכונים.
במקרה של בעיות בריאותיות, הם נוטים לבקש עזרה מאנשי מקצוע בתחום הבריאות שהם תופסים כידידותיים לטרנסים ושלא יתנהגו בסטיגמטיות כלפי פרקטיקת הקשירה שלהם.
השטחת החזה קיימת בהקשרים היסטוריים רבים.
לבישת מחוך הייתה אחת הדרכים שבהן ניתן היה להקטין את גודל השדיים.
בתקופות שונות בהיסטוריה היו נקודות מבט שונות על הגוף הנשי, שכללו בין היתר שימוש נרחב במחוכים לאורך ההיסטוריה של מערב אירופה עד התקופה הוויקטוריאנית.
בבגד הדודו המסורתי הסיני ובגד הסראשי היפני נעשה שימוש להשטחת שדי הנשים.
בשנות העשרים של המאה ה-20, נשים פלאפריות נהגו לקשור את החזה שלהן כדי להשיג מראה פחות מסורתי.
בייסוגלה (בליטאית: Baisogala) היא עיירה קטנה במרכז ליטא שממוקמת בצומת הדרכים קדאיניאי-שדובה וראסייניאי–שדובה.
לפי מפקד האוכלוסין של 2011, היו בה 2,034 תושבים.
בייסוגלה מוזכרת לראשונה במכתב משנת 1539 כאשר זיגמונט הראשון, מלך פולין הקים קהילה בעיר.
ארכאולוגים גילו בתי קברות מהמאות ה-5 וה-6 ליד העיירה, מה שמצביע על כך שאנשים אכלסו את האזור הרבה לפני המאה ה-16. במאה ה-17, העיירה נמסרה לשליטת משפחת רדזיוויל והחליפה בעלות מספר פעמים.
בשנת 1791 העיירה קיבלה מעמד "עיר" לפי זכויות מגדבורג.
בסופו של דבר, העיר נקנתה בשנת 1830 על ידי ג'וזף קומאר, קולונל לשעבר של נפוליאון בונפרטה.
משפחת קומאר נשארה בבייסוגלה עד שנת 1940 כשהסובייטים עצרו וגירשו את המשפחה לקזחסטן.
הכנסייה הראשונה בעיר נבנתה על ידי זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין, אך היא לא שרדה.
כנסייה נוספת נבנתה ב-1781 ונבנתה מחדש ב-1882 בתמיכת משפחת קומאר.
ראשיתה של הקהילה היהודית בביסגולה בסוף המאה ה-18. בשנת 1801 הוקם בעיר בית קברות יהודי.
משנת 1813 כתבו היהודים פנקסי קהילה.
חיי הרוח של הקהילה הקטנה התרכזו סביב בית הכנסת, צדקה ולימוד תורה.
הקהילה נפגעה קשה מרעב בשנות ה-60 של המאה ה-18, והקהילה היהודית מקלייפדה עזרה לה.
בשנים 1862–1881 רב העיר היה הרב אברהם בן רפאל גרושקין, ואחריו, שמואל-אביגדור פייבלסון ואהרן בקשט.
זרמים חילוניים וציוניים צצו לקראת סוף המאה השמונה עשרה בעיר.
בתקופה זו הצטרפו צעירים יהודים רבים לחינוך חילוני והצטרפו לארגון חובבי ציון.
שרגא בן משה ליפשיץ, תושב העיר, פרסם מאמר על התורה בכתב העת "המליץ" (13 באפריל 1888).
אל העיר הגיעו ספרי ההוצאה לאור של יהודי רוסיה מסנט פטרבורג.
שמותיהם של תושבים רבים נכללו ברשימת התורמים לתנועות בארץ ישראל (1898–1899).
בשנת 1897, מספר היהודים בבייסוגלה היה 634 איש – 53% מכלל תושבי העיר.
דמויות חשובות רבות הגיעו מהקהילה, משה חיים מרוויס – לימים רבה של קייפטאון, רבי מנחם נחום קפלן, רבי מאיר אטלס, רבי ברוך-משה פייבלסון, ממייסדי חובבי ציון בארצות הברית, רפאל גרושקין, אלעזר אטלס ומשה מירליס.
בשנת 1911 פרצה בבייסוגלה שריפה גדולה שכילתה את נכסי הקהילה.
כתב העת "חמדיה" פרסם פנייה לעזרה, חתומה בין היתר על ידי רב העיר, אברהם-יצחק בן ברוך פיוולסון.
בתקופה זו עמדה הקהילה על סף קריסה.
התלמוד תורה היה על סף חורבן מוחלט ובית הכנסת הוזנח.
אחת הסיבות לכך הייתה הירידה המהירה במספר חברי הקהילה היהודית, שרבים מחבריה היגרו, בין היתר לעולם החדש.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה שהו בעיר 15 משפחות יהודיות – כ-100 נפשות.
בשנת 1915, עם כיבוש האזור על ידי צבא הקיסרות הגרמנית, גירשו הרוסים הנסוגים את יהודי המקום עמוק לתוך האימפריה הרוסית.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, רק חלק מהם חזרו לבבייסוגלה, שם גילו שבתיהם נתפסו על ידי ליטאים שהרסו גם את בית הכנסת.
שש משפחות יהודיות בנו בתים חדשים ליד תחנת הרכבת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והורדת העול הרוסי מעל המדינות הבלטיות, זכתה ליטא לעצמאות מידי רוסיה יחד עם לטביה, אסטוניה ופינלנד.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 זכתה הקהילה היהודית לאוטונומיה שהתבטאה בהקמת משרד לענייני יהודים בממשלה הליטאית.
בבייסוגלה נבחרו 5 חברי ועד הניהול.
יושב הראש שלה היה יהושע קאופמן, ומזכירו היה מנחם ויצמן.
בבחירות הראשונות לסיימאס הליטאי ב-1922 הצביעו 29 יהודים למפלגה הדמוקרטית.
המפלגה הדתית האורתודוקסית לא קיבלה אפילו קול אחד.
בקיץ 1923 התקיימה בעיר עלילת דם נגד היהודים.
בתקופה שבין המלחמות התפרנסו היהודים בעיקר ממסחר, רוכלות, גידול פרדסים ושדות וגידול עופות.
ב-1931 היו שלוש חנויות בבעלות יהודית: שתי חנויות בדים ומכולת.
בשנת 1937 היו בעיירה 6 בעלי מלאכה יהודים: 3 קצבים, אופה, זגג, פחח ובעל חנות לחומרי בניין.
ביוזמתו של הרב יוסף פייבל פייבלסון, שחזר לבייסוגלה ממעמקי רוסיה, נאספו תרומות מתושבי העיירה לשעבר שהיגרו לדרום אפריקה ולארצות הברית.
אחד מהם, צבי טראוב מברוקלין, תרם 3,000 דולר לקהילה.
מכספים אלו נבנו חמישה בתים, בית הקברות שוקם והוקם מבנה מודרני בן שתי קומות למקווה.
הרב האחרון של בייסוגלה היה יצחק רבינוביץ'.
בשנת 1942 הרגו כוחות הכיבוש הגרמניים בעיר 664 תושבים, בעיקר יהודים.
הז'אנר בלט במיוחד במועדון הלילה Niche Nightclub בשפילד, שנסגר לאחר פשיטה משטרתית ב-2005.
שני הסוגים העיקריים של בייסליין הם:
ווקינג בס (Walking bass) – סגנון הנפוץ במוזיקת בארוק, וכן בג'אז, בלוז ורוקבילי.
בדרך כלל סגנון זה מורכב מתווים לא מסונכרנים בעלי ערך שווה, בדרך כלל ברבעים.
סגנון זה מבוצע בדרך כלל על קונטרבס או גיטרת בס חשמלית, אם כי מבוצע גם על משלב נמוך של פסנתר, אורגן האמונד וטובה.
בס ראן (Bass run) או בס ברייק (Bass break) – ברייק או פיל אינסטרומנטלי קצר הניתן לכלי הנגינה.
סגנון זה שונה מהבייסליין הרגיל מבחינת המשלב, הגוון והסגנון המלודי של סגנון זה.
סגנון זה עשוי להיבצע על ידי המבצע או המעבד לפני הופעה או אפילו אלתור מוזיקלי על הבמה, בין היתר בשימוש סולמות מוזיקליים, ארפג'ו וריפים סטנדרטיים.
במקרים מסוימים, סגנון זה כולל אפילו טכניקות וירטואזיות, כגון מעברים מהירים או צלילים גבוהים.
ככל הידוע, סגנון זה יוצר לראשונה על ידי המוזיקאי האמריקאי, ג'ון פיליפ סוזה, אם כי ייתכן ונוצר אפילו מוקדם יותר.
סגנון זה מתחלק גם ל-3 קטגוריות: אלקטריק בס (Electric bass), דאבל בס (Double bass) ווינד בס (Wind bass).
בישראל, בייסבול לא נחשב לענף ספורט פופולרי.
ארגון הבייסבול הישראלי, ה-IAB הוקם על ידי רנדי קאן ב-1985. ישנם כ-1,000 שחקנים ב-16 ערים ברחבי הארץ.
מאמנים ותורמים מתנדבים מסייעים לצמיחה ולפיתוח של הספורט שכן משאבי הבייסבול נמוכים מאוד.
נכון ל-28 במרץ 2023 הנבחרת מדורגת במקום ה-18 בעולם.
בייסבול שוחק לראשונה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל ב-4 ביולי 1927. המגרש הראשון בישראל נבנה בקיבוץ גזר בשנת 1979 בתור מגרש סופטבול, וכיום יש בארץ מגרשי בייסבול במתחם הספורט ירקון בפתח תקווה, ברעננה ובבית שמש.
ישראל שולחת מדי שנה נבחרות לאומיות בקבוצות גיל שונות לטורנירי בייסבול בינלאומיים.
הביצוע הטוב ביותר עד כה במשחק בינלאומי היה מקום ראשון של הצעיר הישראלי (גילאי 10–12) באליפות אירופה 2009. בין 500 ל-1,000 ישראלים משחקים בקביעות בייסבול בליגת חובבים.
את משחק הבייסבול הביאו לישראל עולים מארצות הברית ומרבית השחקנים במשחק בישראל הם מי שעלו לישראל מארצות הברית או ילדיהם.
מחקר שהתפרסם על ידי עמיר עקיבא סגל על הבייסבול בישראל הראה את החשיבות של המשחק לקליטת העולים בארץ ולקשר שלהם הן עם ארצות הברית והן לתחושתם כישראלים.
בשנת 2013 ישראל השתתפה בפעם הראשונה באליפות העולם בבייסבול הנקראת "World Baseball Classics", ובשנת 2017 נבחרת ישראל השתתפה שוב והגיעה למקום השישי בעולם.
בשנת 2019 ישראל השתתפה באליפות אירופה והגיעה למקום הרביעי, ובשנת 2021 למקום השני.
באולימפיאדת טוקיו (2020) שהתקיימה בשנת 2021 ישראל השתתפה בפעם הראשונה עם נבחרת בייסבול, והגיעה למקום החמישי.
ארגון הפוטבול הראשון הוא האגודה הישראלית לבייסבול (IAB) שהוקם ב-1986 כעמותה ללא מטרות רווח, לצורך קידום ופיתוח הביסבול בישראל[1].
כיום (2023), האגודה מפעילה כ-80 קבוצות ב-5 ליגות בכ-16 מרכזים ובהם[2]: אביעזר, אפרת, עמק הארזים, בית הספר האמריקאי הבינלאומי באבן יהודה, בית שמש, גזר, חשמונאים, יד בנימין, כפר הבפטיסטים, מודיעין, מסילת ציון, משגב, תל אביב-יפו ותל מונד.
האגודה מלמדת נוער בייסבול, מארגנת טורנירים לאומיים וכן מסייעת בסיוע לקבוצות ישראליות בתחרויות בינלאומיות.
האגודהמארגנת את הליגה לבייסבול, רוכשת ציוד רלוונטי, דואגת למתקנים ועוזרת בארגון המאמנים, השופטים וסגל השחקנים.
ה-IAB הוא חבר בוועד האולימפי של ישראל, בקונפדרציה של הבייסבול האירופי ובאיגוד הבייסבול הבינלאומי.
ה-IAB כגוף המנהל הבלעדי של הבייסבול בישראל.
ביוזמת ה-IAB האקדמיה הישראלית לבייסבול הוקמה באוקטובר 2014 במגרש שבפתח תקווה.
בשנת 2007 שיחקה ליגת הבייסבול הישראליתאת עונתה הראשונה שש קבוצות הליגה היו תל אביב-ברק, נתניה טייגרס, בית שמש בלו סוקס, פתח תקווה פיונירס, מודיעין מיראקל ורעננה אקספרס.
כל משחקי הליגה נערכו בשלושה מגרשים: מתחם הספורט ירקון, מגרש גזר ומגרש הבייסבול ספורטק שבתל אביב-יפו.
העונה השנייה בליגה (2008) בוטלה עקב קשיים כספיים אליהם נקלעה הליגה.
בעונת 2020/2021 בליגת הסניורס משתתפות 4 קבוצות: בית שמש, משגב, רעננה ותל אביב.
נבחרת ישראל בבייסבול היא נבחרת הבייסבול לגברים המייצגת את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
נכון ל-2023, הנבחרת מדורגת במקום ה-18 בעולם בדירוג של WBSC.הנבחרת חברה בקונפדרציית הבייסבול האירופית משנת 1995. הישגי השיא של הנבחרת הם: השתתפות באולימפיאדת טוקיו (2020), מקום שישי בוורלד בייסבול קלאסיק 2017 ומקום שני באליפות אירופה בבייסבול 2021.
ביינברידג' וודלי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר.
וודלי נולד ב-4 בינואר 1831 בעיירה ברדפורד שבניו המפשייר, למד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית קימבל יוניון (מרידן, ניו המפשייר).
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1850 והחל לעסוק בעריכת דין במילפורד.
וודלי כיהן שש קדנציות כיושב ראש אספת התושבים המקומית והיה חבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר בשנים 1855–1856, 1859–1860, וכן בשנים 1869–1872.
וודלי הועמד כמועמד לסנאט של ארצות הברית בערב 13 ביוני 1872 על ידי סיעת המפלגה הרפובליקנית בבית המחוקקים של ניו המפשייר, בהצבעה החמישית.
הוא קיבל את המועמדות במקום הסנאטור המכהן, ג'יימס ויליס פטרסון, שהוביל בשלוש ההצבעות הראשונות.
וודלי לא ביקש את התפקיד, ובסיבוב ההצבעה הראשון קיבל שלושה קולות בלבד.
בסיבובים השני עד הרביעי קיבל בהתאמה 8, 18 ו־39 קולות.
בסיבוב החמישי קיבל וודלי 152 קולות, בעוד שכל יתר המועמדים יחד קיבלו 58 קולות.
בין המועמדים האחרים בסיבוב החמישי היו אדוארד רולינס (חבר קונגרס לשעבר וסנאטור לעתיד), אונסלו סטרנס (המושל היוצא), מייסון טאפאן (חבר קונגרס לשעבר ולימים התובע הכללי של ניו המפשייר), וגילמן מרסטון (חבר קונגרס לשעבר).
וודלי נבחר על ידי בית המחוקקים של ניו המפשייר לסנאט של ארצות הברית וכיהן מ־4 במרץ 1873 עד 3 במרץ 1879.
צ'ארלס בל היה יורשו המיידי של וודלי, לאחר שמונה זמנית למלא את מושב הסנאט למשך כמה חודשים עד שהתכנס בית המחוקקים החדש של ניו המפשייר.
וודלי ניסה שוב להשיג את המועמדות מסיעת הרפובליקנים בבית המחוקקים של ניו המפשייר, אך הנרי בלייר זכה במועמדות לאחר כמה סבבי הצבעה, ולאחר מכן נבחר לסנאט בשנת 1879.
במהלך כהונתו בסנאט שימש וודלי יושב ראש ועדת הפטנטים (במהלך הקונגרסים ה־44 וה־45) וחבר בוועדת הזכויות והבחירות (בקונגרס ה־45).
לאחר סיום כהונתו חזר לעסוק בעריכת דין בבוסטון, שם נפטר ב-24 בינואר 1891. הוא נקבר בבית הקברות וסט סטריט במילפורד.
בֵּיירוּת היא בירת לבנון והגדולה שבעריה.
מספר תושבי העיר רבתי, כולל פרוורי ביירות רבתי, עומד על כשני מיליון נפש ושטחה כ-20 קמ"ר, ובצירוף הפרברים – כ-67 קמ"ר.
העיר שוכנת לחופי הים התיכון על חצי אי, וממזרח לה הרי הלבנון.
בעבר הייתה עיר נמל מפורסמת ועד שנות ה-70 מרכז תרבותי ופיננסי של המזרח התיכון.
ביירות ספגה נזק קשה במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, אולם במהלך שנות ה-90 חל שיפור הדרגתי במצבה הכלכלי והיא שבה להיות מרכז כלכלי ותיירותי.
שיפור זה נעצר במלחמת לבנון השנייה שבה נגרם נזק ניכר לעיר עצמה ולמעמדה כאתר תיירות, ובקיץ 2007 לא הגיעו לעיר אלא תיירים מועטים.
שמה של העיר הוא גלגול של השם הפיניקי הקדום בְּאֵרוֹת, ממנה הגיעה לבאר העברי.
זה היה שמה של העיר הכנענית העתיקה שנבנתה במקום שבו נמצאת ביירות.
ביירות שימשה בירת התרבות הערבית לשנת 1999 ובין היתר הוכרזה על ידיי תאגיד שווייצרי כאחת משבע הערים המופלאות של העולם ב-2014.
העיר נוסדה על ידי הפיניקים.
מועד ייסודה אינו ברור, אך יש עדויות ברשימות תחותמס השלישי, כי "בְּאֵרוֹת", היא ביירות, הייתה קיימת כבר בשנת 1500 לפני הספירה.
כמו כן מופיע שמו של שליט "בארות" במכתבי אל עמרנה.
באותה העת נודעה העיר כמרכז מסחר ובו נמל.
בתקופה ההלניסטית נקראה העיר "בריטוס" .
בתקופה הרומאית היא הפכה לעיר חשובה וזכתה למעמד של קולוניה.
במקביל נמשך הסחר ביין ובפשתן מנמל ביירות.
הורדוס, מלך יהודה, בנה בעיר מבנים רבים.
בביירות אף נערך משפטו של הורדוס כנגד שני בניו ממרים החשמונאית שהאשימם בבגידה ובניסיון לרצוח אותו.
גם יורשיו של הורדוס אגריפס הראשון ואגריפס השני בנו בעיר מבני ציבור רבים כגון תיאטרון ואמפיתיאטרון.
לאחר חורבן הבית השני הורה טיטוס לערוך במקום קרבות בין לודרים מקרב שבויי המלחמה היהודים שהשתתפו במרד.
במאה השלישית לספירה שכן בעיר בית ספר מפורסם וחשוב ללימודי משפטים.
בבית הספר לימדו המלומדים אנטוליוס ודורותיאוס אשר השתתפו בכתיבת החלק השלישי של קוד יוסטיניאנוס.
רעידת אדמה שאירעה בעיר בשנת 529 הביאה לסגירת בית הספר והעברתו לצידון.
בשנת 551 אירעה בעיר רעידת אדמה אשר גרמה לירידתה של העיר מגדולתה.
בשנת 625 כבשו הערבים את העיר.
במאי 1100 נכבשה העיר על ידי הצלבנים.
בשנת 1291 נכבשה העיר על ידי הממלוכים.
במאה ה-14 חזרה הנוכחות הנוצרית לביירות שכן התחדש המסחר בין סוריה לקפריסין.
קפריסין הייתה באותה העת ממלכה נוצרית.
בביירות התמקמו סוחרים שהיו אזרחים של ממלכת קפריסין, וניתנו להם זכויות שונות אשר הבטיחו את רכושם וחופש הדת שלהם.
בשנת 1517 נכבשה העיר על ידי האימפריה העות'מאנית.
מאותה העת ואילך שלטו בעיר לפרקים אמירים דרוזים.
בשלוש מאות השנים הראשונות לשלטונה של האימפריה העות'מאנית על ביירות ירדה העיר ממעמדה ואילו כוחן של טריפולי וצידון עלה.
בשנת 1830 כבש את העיר בנו של מוחמד עלי, אבראהים פאשא.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הייתה ביירות בסיס לצבאו של מוחמד עלי במלחמתו נגד הצבא העות'מאני.
בשנת 1840 גורש צבאו של עלי מהעיר על ידי חיל משלוח בריטי-צרפתי והעיר הועמדה תחת שלטון עות'מאני ישיר.
באוגוסט 1860 חזר לעיר הצבא הצרפתי על מנת למנוע את התמשכות הטבח של הדרוזים בנוצרים בהר הלבנון.
בשנת 1866 ייסדו מיסיונרים אמריקאים את האוניברסיטה האמריקנית של ביירות.
בתחילה נקראה האוניברסיטה 'הקולג' הסורי פרוטסטנטי' ועסקה בהקניית השכלה גבוהה לתלמידים בני הלבנט.
בכך הפכה ביירות למרכז אקדמי בולט במזרח התיכון כולו.
בשנת 1888 הקימה האימפריה העות'מאנית את וילאייט ביירות אשר בירתה הייתה ביירות.
עד לאותה העת הייתה ביירות חלק מווילאייט דמשק.
וילאייט ביירות חלשה אף על שטחים בצפונה של ארץ ישראל.
בכך הפכה ביירות גם למרכז שלטוני חשוב.
במלחמת האזרחים הלבנונית השנייה, בין השנים 1975–1992, נחלקה העיר לאזורים שונים אשר בכל אחד מהם שלטה מיליציה שונה, בעיקר לפי המאפיין האתני של תושבי אותה שכונה.
כך למשל באזורים הנוצריים שלטו הכוחות הלבנוניים ואילו בשכונות השיעיות בדרום העיר שלטו הארגונים השיעיים אמל ולאחר מכן בלט גם כוחו של ארגון החזבאללה.
מלחמת האזרחים פגעה קשות בתשתית הפיזית והכלכלית של העיר.
מלונות הפאר שהיו בעיר נהרסו ונזנחו, ורובעי המסחר והבילוי של ביירות בימי טרום-המלחמה נהרסו גם הם.
במבצע "שלום הגליל" בחודש יוני 1982 הגיע צה"ל לביירות, כיתר אותה והפגיז את מערב העיר (הרבעים המוסלמיים).
טבח סברה ושתילה עורר סערה ציבורית גדולה וביקורת חריפה.
בלחץ ארצות הברית יצא צה"ל מביירות ב-27 בספטמבר 1982.
לאחר המלחמה החל פרויקט שיקום נרחב של מרכז העיר ביירות, במימון סעודי ובהנהגתו של הפוליטיקאי הלבנוני רפיק אל-חרירי, שגם כיהן בתקופות מסוימות כראש ממשלת לבנון.
תעשיית המלונאות בביירות השתקמה ובעיר הוקמו מלונות מפוארים, במיוחד באזור הצפון-מערבי של העיר.
ביירות חזרה להיות יעד תיירותי מועדף על רבים מעשירי מדינות הנפט במפרץ הפרסי ואף על תיירים ממערב אירופה.
בשנת 2006, כחלק ממלחמת לבנון השנייה, הפציץ חיל האוויר הישראלי מבנים בדרום ביירות (בעיקר ברובע הדאחייה) אשר תפקדו כמעוזים ומשרדים של ארגון החזבאללה.
המלחמה העצימה את המשבר הפוליטי שהחל להיווצר בלבנון עוד קודם לכן, וביירות כבירת לבנון הפכה מוקד להפגנות ולאלימות.
המלחמה והמשבר הפוליטי הסבו נזק קשה לתיירות בעיר ולתשתית הכלכלית שלה.
בקיץ 2007, שנה לאחר המלחמה, לא נרשמו במלונות העיר אלא תיירים מועטים, כמעט כולם לבנונים העובדים מחוץ למדינה.
כמו כן נסגרו משרדים של חברות בינלאומיות שהעדיפו להעביר את משרדיהן למרכזים אחרים במזרח התיכון.
ב-4 באוגוסט 2020 אירע בנמל ביירות שבדרום העיר פיצוץ אדיר שגרם למותם של כ-218 בני אדם ולאלפי פצועים.
כתוצאה מהפיצוץ בנמל ביירות הנמל וסביבתו הקרובה נחרבו, והנזק לרכוש בכל רחבי הבירה הלבנונית נאמד ב-10–15 מיליארד דולרים אמריקניים.
בשנת 2021 התרחשו בעיר עימותים צבאיים.
בהמשך המלחמה, במיוחד לאחר פרוץ מבצע חיצי הצפון - צה"ל העצים מאוד את התקיפות בביירות וברובע הדאחייה, כאשר התמקד בחיסול בכירי חזבאללה ביניהם חסן נסראללה במבצע סדר חדש וכן לאחר מכן בחיסול בכירים נוספים בארגון וכן תקיפת נכסים אסטרטגיים וכלכליים של חזבאללה.
התקיפות גרמו לרבים לנטוש את הרובע והטיילת בביירות הפכה לעיר אוהלים עקב העקורים הרבים מדרום המדינה ומהדאחייה.
ביירות היא עיר חוף השוכנת על חצי אי באמצעה של רצועת החוף של לבנון.
הים התיכון תוחם את העיר מצפונה וממערבה, וגבולה המזרחי של העיר הוא נהר ביירות שממזרח לו נישא רכס הר הלבנון.
לעיר אין גבול דרומי טבעי והיא נתחמת מדרום על ידי הפרבר הדרומי הצמוד אליה.
מבחינה טופוגרפית העיר בנויה על שתי גבעות: אל-אשרפייה ואל-מציטבה.
חופיה של העיר הם מגוונים ויש בהם סלעים, חול וצוקים.
שטחה של ביירות הוא 18 קמ"ר.
יחד עם פרבריה, שטחה המטרופוליני של העיר הוא 67 קמ"ר.
בביירות שורר אקלים ים תיכוני (Csa בשיטת קפן) דומה לחופי ישראל (עם כי גשום בהרבה מהם), עם קיצים חמים לחים נטולי גשמים עם לילות חמים ולחים גם כן, וחורפים קרירים וגשומים.
באביב (אפריל-מאי) יכולים לפקוד את העיר גלי חום כבדים עם טמפרטורות שיכולות להגיע עד ל36 מעלות.
מיקומה על חוף הים התיכון מונע טמפרטורות קיצוניות ומעניק לעיר מזג אוויר יציב יחסית.
שלג נדיר מאוד בעיר, ויורד באופן נדיר רק בפאתיה המזרחיים הגבוהים יותר של העיר.
כפור מעולם לא נמדד בעיר.
הטמפרטורה הממוצעת ביום בחודש אוגוסט עומדת על 30.7 מעלות, ובחודש ינואר על 17.4 מעלות.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר עומדת על 0.2 מעלות, והגבוהה ביותר על 40.4 מעלות.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 730 מילימטרים.
העיר ביירות מחולקת ל-13 רבעים המחולקים לכ-50 שכונות.
פרט לרבעים אלה, לביירות יש פרברים רבים הצמודים לה ממזרח ומדרום אשר נחשבים במקרים רבים כחלק מהעיר, אף על פי שמנהלית הם אינם שייכים לעיר ביירות או למחוז ביירות (שמורכב מהעיר בלבד).
על כן, הגדרת תחומי העיר נזילה ותלויה בנקודת מבט.
בנוסף, מטרופולין ביירות כוללת גם ארבעה מחנות פליטים פלסטיניים.
אל-אשרפייה – רובע מגורים ומסחר במזרח העיר המאופיין ברחובות צרים ומגדלי יוקרה
אל-באשורה – רובע במרכז העיר
אל-מדַוַר – רובע בצפון-מזרח העיר
אל-מזרעה – רובע גדול בדרום העיר
אל-מצֵיטְבה – רובע גדול בדרום-מערב העיר
אל-מרפא (הנמל) – רובע בצפון העיר הכולל את מתחם נמל ביירות
א-סייפי – רובע מגורים יוקרתי במזרח העיר: ברובע ישנן גלריות וחנויות אומנים ובשל כך נקרא גם לעיתים "רובע האומנויות"
א-רמֵיל – רובע במזרח העיר
דאר אל-מרֵיסה (נקרא גם: עין אל-מריסה) – רובע בצפון מערב העיר
זקאק אל-בלאט – רובע במרכז העיר
מינאא' אלחֻצן – רובע בצפון העיר
מרכז העיר – המרכז השלטוני של העיר: ממוקם בצפון העיר, דרומית לנמל; במרכז ממוקמים מוסדות השלטון הלבנוניים והעירוניים
ראס ביירות – רובע גדול במערב העיר: זהו רובע תיירותי ומסחרי מאוד, אשר כולל חופי רחצה, טיילות וחנויות רבות, במיוחד ברחוב חמרא.
בורג' חמוד – פרבר תעשייתי וצפוף צפונית-מזרחית לביירות, בעל אוכלוסייה ארמנית גדולה
סִן אל-פיל – פרבר עסקים ומגורים מזרחית לביירות
פֻרן א-שֻבאכּ – פרבר דרומית-מזרחית לביירות
א-שיאח – פרבר מגורים ועסקים דרומית-מזרחית לביירות
הפרבר הדרומי (אלצ'אחיה אלג'נוביה, או בהגייה הנפוצה: דאחייה) – פרבר שיעי גדול, הנמצא דרומית לביירות ובסמיכות לשדה התעופה; נמצאים בו מרכזי חזבאללה בביירות וכן מחנות פליטים פלסטיניים ובחלקיו המזרחיים מתגוררת גם אוכלוסייה נוצרית
ביירות רבתי מגוונת מאוד באוכלוסייתה ומתגוררים בה נוצרים, מוסלמים (סונים ושיעים), מיעוט דרוזי ואף מיעוט ארמני גדול, המתגורר בשכונת בורג' חמוד במזרח העיר.
אוכלוסיית המטרופולין מתגוררת ברבעים ופרברים המתאפיינים במוצא האתני-דתי של תושביהם.
זאת, כתוצאה ממלחמת האזרחים השנייה שבה כל עדה התרכזה בשטחים שבשליטתה.
הנוצרים גרים במזרח ביירות ובפרברים המזרחיים, האוכלוסייה המוסלמית הסונית מתרכזת במערב העיר והאוכלוסייה המוסלמית השיעית גרה בדרומה של העיר, במיוחד בפרבר הדרומי.
הנוצרים בביירות משתייכים לעדות נוצריות שונות.
העדה הגדולה ביותר היא הנוצרית המרונית, ובנוסף לה ישנם גם יוונים אורתודוקסים, מלכיתים, ארמנים קתולים, ארמנים אורתודוקסים ופרוטסטנטים.
נוצרים רבים בביירות הם מהמעמד הכלכלי הגבוה, ושכונות בעלות אופי נוצרי בולטות ביוקרתן וכן במיעוט נשים עם רעלות.
מספר משפחות נוצריות עשירות שלטו בעבר על חיי העיר: משפחת פיאד, פרנייני, בוסטרוס, סורסוק, טראד, תוויני ואראמאן.
השיעים בביירות, אשר במקור התגוררו דרך קבע בדרום לבנון ובבקאע, החלו להגר לאזור ביירות עם פרוץ מלחמת האזרחים השנייה בלבנון וכניסת כוחות צה"ל במבצע שלום הגליל.
אוכלוסייה זו התיישבה בשכונות עוני ומחנות פליטים פלסטיניים דרומית לביירות, שם תנאי חייהם הקשים חשפו אותם להשפעת אש"ף.
קצב הריבוי הטבעי הגבוה של השיעים גרם להרחבה משמעותית של השכונות בהם התיישבו השיעים, אשר לימים הפכו לפרבר הדרומי של ביירות.
העוני והצניעות מאפיינים את השכונות השיעיות בפרבר הדרומי.
הגברים לבושים בבגדים פשוטים ורובם מגדלים זקן, ואילו הנשים עוטות רעלות שחורות המכסות את גופן.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 ישבו בביירות יהודים שמוצאם מאלג'יריה.
בעבר התגוררה בעיר קהילה יהודית בת אלפי תושבים.
חלק ניכר מן היהודים התגוררו בשכונת ואדי אבו ג'מיל וקיימו חיי קהילה ענפים.
בין מוסדות הקהילה היו בית הכנסת מגן אברהם, בית מדרש, ואף בתי ספר, יסודי ותיכון, של רשת אליאנס.
שאול שרים כיהן כרב הקהילה במשך 18 שנים.
בשנת 1975, כשהחלה מלחמת האזרחים, עזבו רוב יהודי ביירות את העיר והיגרו ברובם לארצות הברית.
רובם המכריע חי בברוקלין שבניו יורק וחלק מהם עלה לישראל והתרכז בשכונת רמת הנשיא בבת ים ובשכונת קריית שרת בחולון.
בית הכנסת המרכזי בעיר היה "מגן אברהם" בשכונת ואדי אבו ג'מיל, שנבנה בשנת 1925 ונקרא על שמו של אברהם ששון, אביו של תורם הכסף עבור בית הכנסת.
בית הכנסת כלל מקהלה של נערים ונהג להזמין את ראשי הקהילות בלבנון בפסח וסוכות.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 שימש בית הכנסת מרכז לפעילות ציונית כאשר עזר לעולים בלתי חוקיים להגיע לישראל.
בית כנסת נוסף בוואדי אבו ג'מיל היה 'קהל ראובן עדי'.
באזור אחר בביירות, ברחוב דמשק אשר שכן על הגבול בין מזרח למערב ביירות שכן בית הקברות של הקהילה היהודית.
בגלל מיקומו בגבול בין השכונות המוסלמיות לנוצריות של ביירות בימי מלחמת האזרחים הלבנונית השנייה הפך בית הקברות לזירת קרבות בין הצדדים השונים במלחמה.
במהלך מבצע שלום הגליל הנציח הצלם מיכה בר-עם במצלמתו את מוסדות הקהילה היהודית בביירות ואחרוני היהודים בה.
באותה העת היה סלים ג'מוס ראש הקהילה היהודית הקטנה שנותרה בעיר.
תרבותה של לבנון בכלל, וביירות בפרט, הושפעה רבות משלטון הצרפתי במדינה בתחילת המאה ה-20. רבים כינו את ביירות שלפני מלחמת האזרחים השנייה וחלקם גם לאחריה בתואר "פריז של המזרח התיכון".
כיום עדיין ניתן לראות את ההשפעה הצרפתית בעיר, במיוחד בקרב האוכלוסייה הנוצרית.
המוזיאון הגדול ביותר בביירות הוא המוזיאון הלאומי של ביירות.
המוזיאון נמצא בדרום מזרחה של העיר על הכביש הראשי לדמשק.
במוזיאון אוספים שכוללים 100,000 פריטים, אך כיום מוצגים מעל ל-1,300 פריטים בתערוכות השונות, רובם מהתקופה הפרה-היסטורית ועד לימי הביניים.
מכיוון שאוכלוסייתה של לבנון מפולגת, הן מבחינה עדתית והן מבחינה פוליטית, יש בלבנון מספר רב של עיתונים ותחנות תקשורת השייכים לכל אחד מהזרמים הפוליטיים והעדות.
בניגוד למדינות רבות בעולם הערבי, שבהן התקשורת מגויסת לטובת תעמולת השלטון או לפחות נוקטת זהירות בביקורת על הממשל, בלבנון כל אמצעי תקשורת נאמן לזרם שלו הוא משתייך וניתן לראות מגוון של דעות בעיתונות.
מרכזיהם של רוב אמצעי התקשורת הלבנוניים נמצאים בביירות, החל מעיתון אל-מוסתקבל ותחנת הטלוויזיה Future TV השייכים למשפחת אל-חרירי ועד לתחנת אל-מנאר השייכת לחזבאללה ומרכזה נמצא בפרבר הדרומי של ביירות.
ביירות ידועה במספר הרב של הוצאות הספרים שבה.
ספרים רבים הנכתבים במדינות ערביות שונות מודפסים בלבנון ומופצים לרחבי העולם הערבי.
להלן רשימה של אתרים מפורסמים בביירות:
כיכר השהידים (ساحة الشهداء) – הכיכר הראשית במרכז העיר של ביירות אשר קרויה על שמם של הלאומנים הלבנונים והסורים שהוצאו להורג בידי הפאשא הטורקי ב-6 במאי 1916. בכיכר מוצב פסל לזכר החללים.
מצוק היונים (صخرة الروشة) – צמד סלעים הניצבים בים התיכון אל מול חופה של ביירות ושכונת א-רושה.
צוק טבעי זה הוא אתר תיירות מפורסם בביירות.
יער ביירות (حرش بيروت) – פארק עירוני בצורת משולש הפונה מזרחה אשר ממוקם בדרום העיר ובו עצי אורן רבים.
על חלק משטחו נבנה ב-1921 מסלול מרוצי סוסים.
שדה התעופה בעיר, הממוקם בפרבריה הדרומיים, היה ידוע בעבר בשם נמל התעופה הבינלאומי ביירות.
ב-2005 שונה שמו לנמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי לזכר ראש ממשלת לבנון לשעבר רפיק אל-חרירי, שנרצח בהתנקשות בביירות ב-14 בפברואר 2005. לעיר יש גם קווי אוטובוס לערים אחרות בלבנון ולערים עיקריות בסוריה, אליה יש גם שירותי מוניות.
אוטובוסים ליעדים צפוניים ולסוריה יוצאים מתחנת שארל חילו בצפון העיר, סמוך לנמל.
האוטובוסים לדרום ולבקעת הלבנון יוצאים מצומת קולה בדרום מרכז העיר.
התחבורה בתוך העיר כוללת מספר קווי אוטובוס ומוניות, שבדרך-כלל פועלות כמוניות שירות אך ניתן גם להזמין נסיעות מיוחדות.
העיר סובלת מפקקי תנועה קשים בשעות העומס.
קיימות שתי חברות תחבורה ציבוריות בביירות, האחת בבעלות הממשלה, Office des Chemins de Fer et des Transports en Commun (OCFTC), והשנייה בבעלות חברה פרטית, ליבאניז קומיוטינג קומפני (LCC).
תוכניות לשיחזור קווי הרכבת בעיר, כולל פתיחת קו הרכבת בין ביירות לדמשק, לא יצאו אל הפועל לעת עתה.
הנמל ממוקם בצפונה של העיר וקרויים על שמו רבעים ושכונות.
לבנון שואפת להפוך את נמל ביירות לנמל העיקרי באזור להעברת סחורות לסוריה, ירדן, עיראק, ומדינות המפרץ.
הנמל נפגע קשות בפיצוץ בנמל ביירות שאירע באוגוסט 2020.
האי בייקר הוא אטול בלתי מיושב, צפונית לקו המשווה באוקיינוס השקט, 3,100 ק"מ דרומית מערבית להונולולו.
באי מצויה "שמורת הטבע האי בייקר" ששטחה 1.64 קמ"ר, וכוללת את כל שטח האי וכן 123 קמ"ר שטחי ים המקיפים את האי.
האי הוא טריטוריה של ארצות הברית, ומהיותו שמורת טבע, מנוהל על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
בשנת 1825 ראה סמל אובד סטארבאק מספינת הלווייתנים האמריקנית לופר את האי.
בשנת 1832 ראה אותו ימאי אמריקני אחר, סמל מייקל בייקר.
ארצות הברית השתלטה על האי במסגרת חוק איי הגואנו בשנת 1856 מתוך מטרה לכרות את מחצבי הגואנו.
הגידול בהתעניינות בתעופה הטרנס אטלנטית בשנות ה-30 של המאה העשרים גרם לארצות הברית לחזק את טענתה לזכות להתיישב באי בהסתמך על סמל בייקר.
בשנת 1935 נעשה ניסיון כושל להתיישב באי, אולם במלחמת העולם השנייה נטשו המתיישבים את האי בשנת 1942 בשל ההפצצות של חיל האוויר היפני.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתמשו באי כוחות צבאיים.
מאז תום המלחמה נאסרה הכניסה לאי, והיא מותרת רק ברישיון מיוחד מאת שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
האי ממוקם בצפון האוקיינוס השקט.
האקלים באי משווני, עם מעט גשמים ורוחות בלתי פוסקות.
הנקודה הגבוהה באי - גובהה 8 מטרים מעל פני הים.
אין מקורות מים מתוקים באי, ואין בו עצים.
באי צומחים עשבים ושיחים נמוכים.
האי משמש אתר קינון לציפורי ים רבות.
ארצות הברית טוענת לשטח כלכלי טריטוריאלי של 370 ק"מ סביב האי.
האי נמצא באזור זמן של UTC -12 שעות.
ישנו מעגן סירות אחד בחוף המערבי של האי, וכן שדה תעופה נטוש (עם מסלול נחיתה באורך 1,665 מטרים) שנבנה בתקופת מלחמת העולם השנייה, שכיום מכוסה צמחייה ואינו בשימוש.
בייקונור (בקזחית: Байқоңыр, ברוסית: Байконур) היא עיר במחוז קיזילאורדה שבדרום קזחסטן, המנוהלת על ידי רוסיה.
בעבר הייתה עיר סגורה ונקראה לנינסק.
היא נבנתה כדי לשרת את קוסמודרום בייקונור – בסיס שיגור של תוכנית החלל הסובייטית.
נמצאת בשליטת רוסיה לאחר שהוחכרה מקזחסטן עד לשנת 2050. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023, התגוררו בבייקונור 34,600 בני אדם.
השם "בייקונור" ניתן לאתר השיגור כדי להסוותו ולהטעות לגבי מיקומו, שכן זהו שמה של עיירת כורים הנמצאת כמה מאות קילומטרים מצפון-מזרח לו.
שמה של העיר שונה רשמית לבייקונור ב-20 בדצמבר 1995 על ידי בוריס ילצין, נשיא רוסיה.
העיירה משרתת את תאגיד החלל הרוסי.
מחוז ביירות הוא הקטן במחוזות לבנון ושטחו 19.8 קמ"ר.
הוא כולל את העיר ביירות בלבד, שמשמשת כבירת המחוז ובירת המדינה.
בתחומיו נמצא המרכז הכלכלי, הפוליטי, התרבותי והחברתי החשוב במדינה.
באופן מסורתי, מושל המחוז הוא נוצרי-אורתודוקסי וראש העיר מוסלמי-סוני.
ביירון אנטון סקוט הוא כדורסלן עבר בליגת ה-NBA ומאמן כדורסל אמריקני.
סקוט שיחק בעמדת הקלע ונודע בעת משחקו בעיקר בזכות תקופתו במדי הלוס אנג'לס לייקרס עמה זכה ב-3 אליפויות NBA.
נבחר על ידי קבוצת הסן דייגו קליפרס במקום ה-4 הכללי בדראפט, הועבר בעסקה עם לוס אנג'לס לייקרס בשנת 1984 תמורת השחקן נורם ניקסון.
במהלך הקריירה שלו כשחקן שיחק, מלבד בלייקרס, גם באינדיאנה פייסרס, בוונקובר גריזליז ובקבוצה היוונית פנאתינייקוס.
סקוט היה שחקן מפתח במהלך התקופה בה שיחקו מג'יק ג'ונסון, כרים עבדול-ג'באר וג'יימס וורת'י, ושיחק איתם בחמישייה הפותחת של הלייקרס, כאשר בעונות , ו- הקבוצה זכתה באליפות ה-NBA.
בעונתו האחרונה כשחקן חזר ללייקרס ושימש כ"מדריך רוחני" לשחקנים המובילים של הקבוצה באותו זמן - קובי בראיינט ושאקיל אוניל.
בכל תקופתו כשחקן נודע ביכולותיו הטובות כאחד מהקלעים הטבעיים הטובים ב-NBA.
ביירון סקוט החל את קריירת האימון שלו בעונת כשמונה למאמן ניו ג'רזי נטס, אותה הוביל פעמיים לגמר ה-NBA בעונות ו-, אך הפסיד בגמר (ב-2002 ללוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 4-0, וב-2003 לסן אנטוניו ספרס בתוצאה 4-2).
בין השנים 2009-2004 אימן סקוט את ניו אורלינס הורנטס, ובעונת החל לאמן את קבוצת קליבלנד קאבלירס, כשהחליף בתפקיד את טים פלויד.
ב-18 באפריל 2013 פוטר סקוט מאימון קליבלנד, וזאת לאור התוצאות המאכזבות.
לאחר שהעביר את עונת 2013/2014 כפרשן בטלוויזיה מונה סקוט בקיץ 2014 למאמן לוס אנג'לס לייקרס.
לאחר שנתיים בהן העמידה הקבוצה מאזן מצטבר שלילי 38-126 (23.2%) פוטר סקוט מתפקיד מאמן הלייקרס.
בָּיְירוֹיְת (גרמנית: ) היא עיר בצפון מדינת בוואריה בגרמניה.
העיר נמצאת בבוואריה על גדות נהר המיין האדום בעמק בין שווייצריה הפרנקונית והפיכטלגבירגה.
היא בירת מחוז פרנקוניה עילית.
העיר מפורסמת בראש ובראשונה בשל פסטיבל ביירוית המתקיים בה מדי שנה, ומוקדש בעיקר לביצוע אופרות משל המלחין הגרמני בן המאה ה-19, ריכרד וגנר.
בין המבנים החשובים בעיר ניתן למנות את הפסטשפילהאוס, שבו מתקיים הפסטיבל, על "הגבעה הירוקה", ואת בית האופרה של המארקגראף.
העיר הוקמה בתאריך לא ידוע בימי הביניים: היא מוזכרת לראשונה במסמך מ-1194. במהלך המאה ה-13 הפך היישוב לחלק מממלכתה של שושלת הוהנצולרן.
כשחולקה הממלכה, הפכה ביירוית לחלק ממחוז קולמבך.
העיר נהרסה במסגרת המלחמות ההוסיטיות ב-1430 וגם לפני כן ידעו תושביה רעב ומגפות מספר פעמים.
עד 1769 שימשה כמושב נסיכות ביירוית.
העיר עברה תהליך עיור ותיעוש החל מן המאה ה-18.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, כעיר עם נטייה פוליטית ימנית מובהקת, הפכה ביירוית עד מהרה למרכז תרבות נאצי.
מנהיגים נאציים ביקרו לעיתים תכופות בפסטיבל וגנר שנערך בעיר, והתכנון העירוני של ביירויות הוכוון ישירות מברלין, בשל העניין המיוחד שגילה היטלר בעיירה ובפסטיבל.
היטלר עצמו אהב את המוזיקה של ריכרד וגנר והפך לחבר קרוב של ויניפרד וגנר לאחר שהיא נטלה פיקוד על הפסטיבל.
לעיתים קרובות הגיע היטלר לקונצרטים של וגנר באולם הפסטיבלים העירוני.
בליל הבדולח, תחת הדיקטטורה הנאצית, חולל ונבזז בית כנסת של הקהילה היהודית ב-Münzgasse, אך בשל קרבתו לבית האופרה הוא לא נהרס.
בתוך המבנה, המשמש כיום את הקהילה היהודית הקטנה בעיר, קיים ליד ארון הקודש לוח זיכרון המנציח את הרדיפה והרצח של יהודים בשואה.
בעיר ביירות נרצחו לפחות 145 יהודים בשואה.
כמו כן נהרגו 741 בני אדם.
ב-14 באפריל כבש צבא ארצות הברית את העיר.
בייקריט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) מיומם של בורון, סידן, והידרוקסיל, השייך לקבוצת המינרלים "קבוצת הגדוליניט" (הקרויה לעיתים גם קבוצת הדטוליט על שם המינרל דטוליט או קבוצת הדטוליט/גדולוניט).
נוסחת המבנה הכימי של בייקריט היא (Ca4B4(BO4)(SiO4)3(OH)3•(H2O.
קבוצת הגדוליניט, אליה משתייך הבייקריט, היא קבוצה של מינרלים הקרויה על שם המינרל גדוליניט ושחבריה מאופיינים במבנה המשלב יריעות הבנויות מארבעונים של סיליקה (Sio4) ושל בוראט (B(O,OH)4), כשבין היריעות מחברים קטיונים מתכתיים.
הקטיון במקרה של הבייקריט הוא סידן.
הבייקריט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" , וחבורת סימטריות מרחבית P21/c.
הבייקריט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים של גבישים זעירים דמויי פקעת הדומים לחרסינה בלתי מזוגגת.
הגבישים נדירים, פריזמתיים דקים קצרים באורך של עד 0.2 מ"מ.
הבייקריט נשבר באופן בלתי שווה עד דמוי קונכייה.
הקשיות של המינרל נמוכה, 4.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 2.88.
מקדם השבירה של הבייקריט נע בין 1.624 ל-1.654. גבישי הבייקריט שקופים למחצה עד אטומים, וצבעם הוא בדרך כלל לבן, אפור או חסר צבע.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1903 על ידי ריצ'רד בייקר (Richard C.
Baker), אנגלי מנטפילד (Nutfield) שבמחוז סארי שהיה מנהל הכרייה של חברת פסיפיק קואסט בורקס (Pacific Coast Borax).
בייקר הביא דגימות של המינרל לוויליאם ג'יילס (William B.