tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיפולי שימור פוריות מסיבות שאינן רפואיות ייעשו במימון פרטי של האישה.
נקראת גם קלומיד או קלומיפן ציטרט.
תרופה סינתטית (שאינה הורמון), הניתנת לאישה, כאשר מאובחנת אצלה בעיית ביוץ או בעיית פריון שאינה מוסברת.
התרופה ניתנת גם לזוגות הסובלים מאי-פוריות שהסיבה לה אינה ידועה, או כאשר קיימת ירידה קלה בספירת הזרע.
התרופה, הניתנת לרוב כטיפול ראשוני בטיפולי פוריות, מגבירה את התהליכים הטבעיים המובילים לביוץ.
התרופה נמצאת בסל הבריאות, מצריכה מרשם רופא, וניתנת בטבליות לבליעה.
ניתנות לנשים במסגרת טיפולי פוריות.
רובן כלולות בסל הבריאות ונמכרות למטופלות במחירים מסובסדים בקופות החולים.
בדרך כלל יינתן טיפול בזריקות הורמונליות לאחר שנעשה טיפול בתרופת איקקלומין שלא הביא לתוצאה הרצויה.
מטרת הזריקות ההורמונליות היא לעודד צמיחת זקיקים בשחלות והבשלת ביציות.
זכאיות לה נשים בטיפולי פוריות או בהליך הפריה חוץ גופית, והיא מותנת במרשם רופא.
תהליך שנעשה במעבדה, שמטרתו לברור את תאי הזרע האיכותיים ביותר.
התהליך כלול בסל הבריאות וממומן על ידי קופות החולים עם השתתפות עצמית של המבוטח.
ההשבחה מתבטאת בסילוק תאי זרע מתים או פגומים, ובחירת אלה שלהם התנועתיות הגבוהה ביותר.
התהליך מבוצע במקרים שבהם איכות הזרע ירודה, וכן כהכנה עבור הזרעה תוך רחמית.
תהליך בו ביצית מופרית בתאי זרע מחוץ לגוף האישה, ומוחזרת לאחר הפרייתה לרחם האישה.
הטיפולים כלולים בסל הבריאות וניתנים לצורך הולדת ילד ראשון ושני.
הזכאות לטיפולי הפריה חוץ גופית במסגרת סל הבריאות ניתנת בתנאים הבאים:
בני זוג שאין להם ילדים בנישואיהם הנוכחיים.
הזכאות היא לבני זוג הרוצים להוליד ילד משותף, גם אם יש להם ילדים מנישואים קודמים.
אישה ללא ילדים המעוניינת להקים משפחה שבראשה הורה עצמאי (משפחה יחידנית) או ללדת ילדים מזרעו של גבר שאינו בן זוגה.
מטופלים העוברים תהליך אבחון גנטי טרום השרשתי.
הטיפולים ניתנים במסגרת סל הבריאות עד הולדת 2 ילדים (ולא שני הריונות).
במקרה שכתוצאה מהטיפול נולדו לאישה תאומים, תיחשב האישה כמי שמיצתה את זכותה.
גיל האישה שבביציותיה נעשה הטיפול הוא בין 18 ל-45. במקרה של תרומת ביצית, יינתן הטיפול לאישה עד גיל 54.
הזרעה מלאכותית מזרע בן הזוג
טיפול הניתן לזוגות המתקשים להיכנס להריון, בו מוזרק זרע שעבר תהליך השבחה (שטיפת זרע ואיסוף תאי הזרע שהתנועתיות שלהם היא הטובה ביותר) ישירות לרחם האישה במועד מתואם למחזור הביוץ הטבעי שלה.
אם לא מושג הריון תוך מספר מחזורי טיפול של הזרעה תוך רחמית, מופנים בני הזוג לקבלת טיפול בהפריה חוץ-גופית.
הזרעה מלאכותית מזרע תורם אצל בני זוג
בני זוג שלא מצליחים להרות מזרעו של הגבר, זכאים להזרעה מלאכותית מזרע של תורם.
התהליך זהה לזה שמבוצע באמצעות זרעו של בן הזוג, אלא שדגימת הזרע נרכשת קפואה מתורם מוכר שהתקבל בבנק הזרע ונותר אנונימי.
הילד ייחשב כילדו של בן הזוג לכל דבר ועניין, כולל חובתו של בן הזוג במזונותיו של הילד.
בחירת הזרע לצורך הזרעה מלאכותית מזרע של תורם, תהיה בידי הרופא שמוודא התאמה גנטית לנתרמת ובשיתוף בני הזוג.
הזרעה מלאכותית מזרע של תורם לאישה פנויה
רווקה מעל גיל 18, שאינה נשואה ואינה נמצאת בקשר זוגי, המעוניינת להרות באמצעות רכישת תרומת זרע, זכאית להזרעה מלאכותית מזרע של תורם.
בחירת הזרע לצורך הזרעה מלאכותית מזרע של תורם, תהיה בידי הרופא שמוודא התאמה גנטית לנתרמת ובשיתוף עימה.
הזרעה מלאכותית וטיפולי פוריות לגבר ואישה שאינם בני זוג
גבר ואישה, שאינם בני זוג ואינם נשואים לאחרים, רשאים להביא ילד ביחד בהורות משותפת.
ההפריה תיעשה באמצעות הזרעה מלאכותית תחילה, ובמקרה שלא מושג הריון תוך מספר מחזורי טיפולי הזרעה, מופנים בני הזוג לטיפול באמצעות הפריה חוץ-גופית.
הפריית אישה מזרעו של גבר שאינו בן זוגה, לצורכי הורות משותפת, מותנית בעריכת הסכם מקדים בין שניהם.
השתלת ביצית מופרית באם-נושאת שמטרתה התעברות, על מנת למסור את הילד שייוולד להורים מיועדים.
ההליך מעוגן ומוסדר בישראל בחוק הסכמים לנשיאת עוברים.
זכאים לו בישראל רק זוגות הטרוסקסואליים ואימהות יחידניות במקרים בהם לאם המיועדת בעיה רפואית לשאת הריון.
הזכאות כוללת כיסוי של סל הבריאות להפריה חוץ-גופית וסל הריון, ובנוסף הוצאות אשפוז יולדת ויילוד בבית החולים על ידי הביטוח הלאומי.
תושבי ישראל שאינם זכאים להליך בישראל וביניהם גברים הומוסקסואליים ואבות יחידנים, רשאים לפנות לשירותי פונדקאות מחוץ לישראל אך לא זכאים להשתתפות בהוצאות הנ"ל.
מטרות תמיכת המדינה במימון טיפולי פוריות היא לאפשר נגישות לאזרחים (נשים יחידניות וזוגות הטרוסקסואליים) הזקוקים לטיפול (אך לא לגברים יחידנים או לזוגות הומוסקסואליים) ולספק טיפול מפוקח, יעיל ובטוח.
התועלת הישירה היא, בין השאר, הגדלת שיעור האוכלוסייה הצעירה במדינה.
עם זאת, לעיתים תוצאות התוויית מדיניות המימון אינן רצויות מנקודות המבט הקלינית, החברתית והכלכלית.
כך לדוגמה במימון טיפולי פוריות לנשים שיש סיכוי סביר שתהרינה ללא התערבות או לנשים מבוגרות, אצלן שיעור לידת עובר חי הוא נמוך.
על פי ניתוח תחזיות כלכליות המבוססות על חישובי מס, בנשים עד גיל 40 שנים, עלות טיפולי הפריה חוץ-גופית מחזירה את ההשקעה, אבל מעבר לכך העלות עולה על התועלת.
מדיניות מימון טיפולי הפוריות בישראל היא נדיבה מבחינת השתתפות המדינה במימון, מקיפה בסוגי ההתערבויות האפשריות, עתירה בטכנולוגיות רפואיות מהמתקדמות בעולם וניתנת לכלל הנשים תושבות מדינת ישראל.
טיפולי הפריה חוץ גופית ניתנים כמעט ללא הגבלה על היקף מחזורי הטיפול לנשים עד גיל 45 שנים להולדת ילד ראשון ושני, הרבה מעל למקובל בכל מדינות העולם.
בישראל כמעט ואין חקיקה ראשית בנושאים הקשורים לטיפולי פוריות, אלא בעיקר חוזרי מנכ"ל מטעם משרד הבריאות שמתעדכנים מעת לעת, תקנות והחלטות היועצים המשפטיים ובתי המשפט.
עד כניסתו לתוקף של חוק ביטוח בריאות ממלכתי בשנת 1995, סיפקו קופות החולים אבחונים וטיפולי פוריות לצורך הולדת ילד אחד בלבד.
סל פוריות להולדת ילד שני היה מוגבל בהיקפו וכרוך בהשתתפות עצמית של 50% או בפנייה לביטוח המשלים.
בתוספת השנייה לחוק, בה פורטו טיפולי הפוריות שניתנו במסגרת סל הבריאות מעת החלת החוק, נקבע כי טיפולי הפריה חוץ-גופית יינתנו בכפוף לשיקול דעת רפואי בלבד ולא הוגדרו הגבלות על גיל האישה או הגבר, מצבם הרפואי או מספר הטיפולים ותוצאותיהם.
בשנים הראשונות לאחר חקיקת החוק, לנוכח חילוקי דעות וריבוי תלונות של מטופלים על הגבלת אישורים ועיכוב ניכר במתן הטיפולים, מינה שר הבריאות, יהושע מצא, ועדת מומחים שנתבקשה להמליץ על קריטריונים רפואיים למתן טיפולי הפריה חוץ-גופית.
מאותה עת היוו המלצות אלו בסיס לקבלת החלטות קופות החולים על מימון או הפסקת מימון של טיפולי הפריה חוץ-גופית בהתאם לגיל האישה שנקבע עד 45 שנים, הפרופיל ההורמונלי שלה, תוצאות טיפול, או עד כישלון בהשגת ביציות או הפריות בשלושה מחזורי טיפול רצופים.
בשנת 2010 התקבל חוק תרומת ביצית שמאשר טיפולי הפריה חוץ-גופית מביצית תורמת עד גיל 54.
בשנת 2014 פורסם חוזר מינהל רפואה (6/2014) שהביא את המלצות המועצה הלאומית לרפואת נשים, נאונטאולוגיה וגנטיקה בנושא טיפולי הפריה חוץ-גופית.
לפי החוזר, ניתן להציע הפריה חוץ-גופית כטיפול פוריות ראשון לנשים מגיל 39 שנים.
ללא קשר לגיל, לאחר שמונה מחזורי שאיבת ביציות ללא הריון קליני, ייערך דיון של הצוות המטפל ביחידה שבה בוצע המחזור האחרון ולאחר שקילת מכלול הטיפולים והנתונים יינתנו ההמלצות לגבי המשך או הפסקת הטיפולים.
השתלשלות תהליכי קביעת היקף הזכאות לקבלת טיפולי הפריה חוץ-גופית במימון ציבורי, היעדר הגבלות מפורשות בחוק על היקף מחזורי הטיפול וקביעת תקרת הגיל הגבוהה, הובילו לעלייה מתמדת ותלולה בהיקף מחזורי ההפריה שבוצעו בישראל לאורך השנים.
מנגנונים וקריטריונים למימון ציבורי של טיפולי פוריות במדינות שונות בעולם
ברוב המדינות מדיניות מימון טיפולי פוריות היא תוצאה של שילוב לחצים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים ולא רק על פי נתונים קליניים מוכחים.
קיימים שלושה מנגנוני מימון ציבורי מרכזיים המוגדרים על ידי האגודה האירופית לפוריות - ESHRE:
מימון ציבורי מלא - לפחות 81% מהעלות עבור מחזור טיפול פוריות אחד לפחות כפי שניתן באנגליה, בלגיה, צרפת, ישראל, ניו זילנד, קנדה–אונטריו, סלובקיה, סלובניה וספרד, לנשים עד גיל 40.
מימון ציבורי חלקי - מימון של 1%-80% מהעלות עבור מחזור טיפול פוריות אחד לפחות.
קיימת שונות רבה בין המדינות בהשתתפות העצמית של המטופלים שמגיעה ל־30%-70% מעלות מחזור הטיפול כפי שקורה באוסטרליה, אוסטריה, דנמרק, פינלנד, גרמניה, יוון, איסלנד, איטליה, הולנד, נורווגיה, פורטוגל ושוודיה.
היעדר מימון ציבורי לטיפולי פוריות - מדיניות הנהוגה בקפריסין, יפן, אירלנד, ליטא, מלטה, רומניה, שווייץ וארצות הברית.
בחלק מהמדינות אלו קיימים מנגנונים אחרים שעוזרים חלקית במימון הטיפול, כגון החזרי מס, מימון תרופות מעבר לסכום חודשי מוגדר (כתלות בגובה המשכורת), או חיוב חברות הביטוח הפרטיות למימון טיפולי הפוריות (כמו ב-15 ממדינות ארצות הברית).
הקריטריונים לקבלת מימון ציבורי לטיפולי פוריות שונים בין המדינות והם כוללים התייחסות למצב משפחתי, גיל, מצב רפואי, ילדים קודמים, תחלואה משנית (השמנה, אנורקסיה, HIV), מצב סוציאלי, סטטוס אזרחי, מקום הטיפול (מרפאה פרטית/ציבורית), סוג הטיפול או מספר מחזורי הטיפול.
קריטריונים אחרים למימון המשתנים ממדינה למדינה מתייחסים למצב משפחתי, אזרחי ולנטייה מינית.
כמו כן ברובן המוחלט של המדינות, למעט אוסטרליה והונגריה, נקבעה מסגרת גיל לאישה לקבלת מימון ציבורי לביצוע טיפולי הפריה חוץ-גופית בטווח גיל 40–43. ישראל והולנד חריגות בהיבט זה, ומאפשרות מימון ציבורי עד גיל 45 של האישה.
ברוב המדינות, אין קריטריונים להגבלת גיל הגבר בזכאות למימון ציבורי עבור טיפולי הפוריות.
ההגבלות גם הן משתנות בין המדינות; בחלק מהמדינות קיימת הגבלה על מספר העוברים המקסימלי שמותר להחזיר לרחם, וכן בהגבלה על מספר מחזורי טיפולי הפוריות שבמימון ציבורי הנע בין טיפול יחיד (אוקראינה) ועד ביטול הגבלת מחזורי טיפול כפי שקיים בישראל כמו גם באוסטרליה, צ'כיה ואסטוניה.
סך עלות טיפולי הפוריות המחושב כאחוז מסך הוצאות הבריאות היה בישראל בשנת 2009 - 1.8%, נתון גבוה משמעותית בהשוואה לארצות הברית־0.06%, לאנגליה - 0.13%, סקנדינביה - 0.19% ואוסטרליה - 0.25%.
זכויות במהלך טיפולי פוריות בישראל
מי שנגרמו להם הוצאות גבוהות במיוחד בשל טיפולים רפואיים חד פעמיים או מתמשכים, שלהם או של בן משפחתם, יכולים להגיש בקשה להנחה בארנונה מהרשות המקומית ("בקשה למחזיק שהוא נזקק").
ועדת ההנחות ברשות המקומית רשאית לאשר, בהתאם לשיקול דעתה, הנחה עד לשיעור של 70%.
היעדרות מהעבודה וימי מחלה בגין טיפולי פוריות
עובדות ועובדים העוברים טיפולי פוריות זכאים להיעדר מהעבודה על חשבון ימי מחלה עד למכסת הימים המותרת, כאשר התשלום יהיה על פי החוק או בהתאם להסכם העבודה עימם.
ניתן להיעדר גם שעות בודדות ולא יום עבודה מלא, עד למכסה של 40 שעות היעדרות בשנה (ובהתאם לחלקיות המשרה), ובמקרה כזה דמי מחלה ישולמו כבר מתחילת ההיעדרות.
איסור פיטורי עובד/ת במהלך טיפולי פוריות
בתקופת ההיעדרות בשל הטיפולים ובמשך 150 יום לאחר מכן, אסור למעסיקים לפטר את העובדים או לפגוע בשכרם, אלא בהיתר מיוחד, וזאת ללא תלות בוותק של העובד/ת במקום העבודה.
איסור פגיעה בהיקף משרה או הכנסה של עובד/ת במהלך טיפולי פוריות
אסור לפגוע בהיקף המשרה או בהכנסה של עובד/ת העובר/ת טיפולי פוריות (כולל הפריה חוץ גופית (בימי ההיעדרות בגין הטיפולים משך כל תקופת הטיפולים ובמשך 150 ימים שלאחר תום ההיעדרות, וזאת ללא תלות בוותק של העובד/ת, אלא בהיתר ממשרד העבודה.
סטודנטיות המצויות בטיפולי פוריות זכאיות להקלות והטבות על מנת להקטין את הפגיעה בלימודים אקדמיים, ובתוך כך; הכרה בהיעדרויות לצורך טיפולים, הארכת לימודים, איסור שלילת מלגה, התחשבות במועדי בחינות ומטלות, הדפסת חומרי לימוד, וכן פטורים מנוכחות בשיעורים לבני זוג שגם הם סטודנטים.
חיילי וחיילות מילואים המצויים בטיפולי פוריות זכאים להקלות והטבות במסגרת חובתם לשירות המילואים, ובתוך כך: שחרור מקריאה למילואים לפרק זמן התלוי בסוג הטיפול ואף להגיש בקשה לשחרור משירות מילואים פעיל, כמו כן חייל מילואים שאשתו עוברת טיפולי פוריות זכאי להשתחרר משירות מילואים פעיל בהתאם לסוג הטיפול.
אסור לפטר חיילת בקבע העוברת הפריה חוץ גופית או חיילת או חייל בשירות קבע העוברים טיפולי פוריות, בימי העדרם עקב הטיפולים או במשך 150 יום לאחר תום ימי ההיעדרות כאמור, בתנאי שהם המציאו אישור רפואי למפקדם על העדרם עקב טיפולים כאמור ולא חלפו שנתיים מהיום הראשון להיעדרותם.
בישראל זכתה הטכנולוגיה להפריה חוץ-גופית כבר מראשיתה לשבחים כמקור לתקווה, אך תוך השתקה עקבית של צדדיה המסוכנים יותר.
במקרים הנדירים שבהם הוזכרו הסיכונים, הוקעו הדוברים כמניפולטורים המבקשים לחסוך בתקציב המדינה על חשבון זכותן של המטופלות להורות.
נשים המטופלות בפריון בישראל חותמות על טופס הסכמה מדעת שבו מפורטים כל סיכוני הטיפול הידועים.
עם זאת, הטון במרפאה הוא של אופטימיזם, הדוחק לשוליים אפשרות של כישלון, ובמצבים מסוימים אף מגדיר סיבוכים כיוצאי דופן.
כך למשל נמצא כי חשיפה מסיבית להורמונים בטיפולי פוריות מעלה את הסיכון לסרטן שד, חשד שנשלל בידי מומחי פוריות בישראל בניגוד לממצאים בעולם.
טופס ההסכמה לטיפולי הפריה חוץ-גופית
אינטרסים של מומחי ומרפאות פריון
טיפולים מרובים פירושם שדות מחקר נרחבים, תקציבי מחקר, שיתוף פעולה בינלאומי ואף תקני העסקה והכנסות בשפע.
מיעוט הרופאות בתחום, מיעוט חריג בהשוואה למרבית מדינות המערב, מלמד על היוקרה והתגמול הכלכלי החריגים בישראל.
במקרים אחרים המניע להמשך הטיפול הוא האינטרס של הרופא, בעיקר כשמדובר בטיפולים הכוללים תרומת ביציות מחוץ לישראל, שאינם ממומנים על ידי המדינה ואשר תמורתם גובים המומחים מחירים גבוהים במיוחד.
אופני השימוש בטכנולוגיות הפריה מגוונות ממושטרים לפרטי פרטים, בעיקר בחקיקת משנה ובנהלים פנימיים כמו גם בפסקי דין.
הרגולציה והפסיקה קובעים בפירוט את גבולות התמיכה הטכנולוגית והכלכלית של המדינה, ומעצבים את הקשרים המשפטיים והמשפחתיים בין צדדים השותפים להבאת ילד לעולם.
הסדרה זו בעייתית מבחינה משפטית וציבורית כיוון שמסמכים, שאינם אפילו בגדר תקנות, משפיעים ישירות על זכויות יסוד כגון האוטונומיה האישית הנובעת מכבוד האדם, הזכות לשלמות הגוף, הזכות להורות והזכות לשוויון.
שילוב זה הופך הסדרים אלו לחורגים לכאורה מסמכות.
נוסף על כך, בחוקים המעטים המסדירים את השימוש בטכנולוגיות פריון, שמרביתם נחקקו לאחר חוקי היסוד בדבר זכויות האדם, יש הוראות הסותרות לכאורה את חוקי היסוד כפי שפורשו על ידי בית המשפט.
החשיבות העצומה המוקנית לשארות גנטית ול"משפחה הטבעית", ודחיקת פתרונות הורות אלטרנטיביים
אימוץ תינוקות בריאים נדיר בישראל ורחוק מלענות על ה"ביקוש" המקומי.
האימוץ כרוך בהמתנה ממושכת בת 5–7 שנים, אינו כרוך בתשלום אך הקריטריונים לזכאות חמורים והוא מיועד לזוגות הטרוסקסואליים נשואים בלבד.
אימוץ בין-ארצי לרוב קצר יותר אך כרוך בעמידה בתנאי מדינת המוצא של הילד המאומץ ובעשרות אלפי דולרים - סכום העולה על הכנסה שנתית ממוצעת לשכיר בארץ כאשר העלויות אינן מסובסדות ואין שום הלוואה ציבורית למטרה זו.
גם באימוץ מאפשרת המדינה גיור אורתודוקסי בלבד.
מבחינה סוציאלית הורים מאמצים זכאים להטבות הניתנות להורים 'טבעיים', אך לא להיעדרות מעבודה מסיבות הקשורות בהליכי האימוץ, וכן אימהות מאמצות אינן נהנות מאותה הגנה על זכויותיהן במקום העבודה, כזו הניתנת לנשים הרות או נשים העוברות טיפולי פוריות.
החוק מעודד את הפונים לאימוץ להמשיך בטיפולי פוריות בתקופת ההמתנה, ומעביר מסר חד משמעי לגבי עליונותם של קשרי דם על פני אימוץ ותרומתם הגדולה יותר לקולקטיב היהודי בישראל.
הדחיקה לשוליים של מסלול האימוץ מקורה בתפיסת האימוץ כאיום על "המשפחה הטבעית", ומכאן גם על הניסיון להגדיר את הקולקטיב היהודי בישראל כרשת של שארי בשר.
במקרה של בעיות פוריות אצל בן זוגה, הפרית אישה בזרע תורם היא מענה יעיל ואף בטוח מבחינת בריאותה, אך כזה המוביל להולדת צאצאים ללא קשר גנטי לאב.
בהעדפה האידאולוגית מצד המדינה של טיפול המכוון ליצירת שארּות גנטית, על פני הסתייעות בתרומה מאדם שלישי, מפנה המדינה נשים, בדרך כלל בעלות גוף בריא ופורה להליך של הפריה חוץ גופית שהוא טיפול פולשני ומלווה בסיכונים.
מטופלֹות פוריות אינן עוברות כל בירור באשר ליכולתן החומרית או הנפשית לגדל ילדים.
הפתיחות ביחס ליישום הטיפול ניכרת גם בפסיקות משפטיות שהתירו החזרת עוברים לנשים שהתאלמנו והתגרשו וביחסם האוהד של גורמים דתיים, אשר שותפו בעקביות בעיצוב המדיניות וצידדו בטכנולוגיה, כל עוד הובטח מעמד הצאצאים כיהודים ובני־חיתון.
מדינת א-סאדאת היא עיר תעשייה במחוז אל-מנופיה שבצפון מצרים, כ-90 ק"מ צפון-מערבית לבירה קהיר.
העיר נקראת על שמו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת.
העיר נוסדה בשנת 1978 ועל פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 74,177 בני אדם.
העיר היא אחת מן הערים החדשות במצרים, ובין ערי התעשייה הגדולות ביותר במדינה.
העיר מוקפת בחגורה ירוקה של 350 קמ"ר, שהקנתה לה מקום ברשימת עשרת ערי התעשייה הידידותיות לסביבה במזרח התיכון.
מדינת א-סאדאת מחזיקה במגוון תעשיות ומוצרים ובשנת 2017, שטח נוסף נועד והוצע להשקעה תעשייתית בעיר.
מדיניות הסמים בגרמניה הנאצית נקבעה בעקבות השימוש הנרחב בסמים של האוכלוסייה הגרמנית במהלך ואחרי מלחמת העולם הראשונה המדיניות של גרמניה הנאצית הייתה תחילה לאמץ גישה סובלנית לגבי שימוש בסמים וזאת על מנת להקל על כאב של הגרמנים שסבלו מטראומות וכאבים.
רוב התרופות היו מותרות עבור אנשים עם מרשם רפואי.
רבים מהמכורים בגרמניה היו חיילים שלחמו במלחמת העולם הראשונה שנזזקו לסמים ממכרים לשיכוך כאבים.
בתקופת רפובליקת ויימאר ובתקופת גרמניה הנאצית נחשבה התמכרות לסמים כ"מחלה" אשר ניתן לטפל בה.
עם זאת, רופאים נאצים רבים ראו בהתמכרות לסמים סימן לחולשה מבנית בבן אדם וראו בה מחלה חשוכת מרפא.
השימוש בסמים בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה היה נרחב ועודד באופן פעיל, במיוחד בשלבים המאוחרים של המלחמה, כאשר הוורמאכט היה תלוי יותר ויותר בצעירים חסרי ניסיון שהיו אלכוהוליסטים.
בספטמבר 1939, לאחר הפלישה הגרמנית לפולין, בדק הרופא הצבאי ומנהל המכון לפיזיולוגיה כללית והגנה באקדמיה לרפואה צבאית בברלין, אוטו פרידריך רנקה על כ-90 סטודנדטים את ההשפעה של הסם מתאמפטמין והגיע למסקנה כי הסם יוכל לעזור לצבא הגרמני לנצח במלחמה.
במאמץ לגרום לחיילים בחזית ולטייסי הקרב להילחם זמן רב יותר, הצבא הגרמני הורה לחיילים ליטול את הסם הממריץ מתאמפטמין.
תרופת המתאמפטמין נכנסה לראשונה לשוק הגרמני ב-1938. מתאמפטמין היה פופולרי בעיקר בקרב טייסי הלופטוופה כיוון שאיפשר להם להישאר ערים למשך זמן ארוך מאוד, המתאמפטמין היה נפוץ גם בקרב יחידות השדה הגרמניות.
היסטוריונים מאמינים כי השימוש במתאמפטמין מילא תפקיד במהירות של טקטיקת מלחמת בזק שניהלו הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, צריכת אלכוהול הייתה נפוצה מאוד בקרב חיילי הוורמאכט, בתחילה עודדו פקידים בכירים את החיילים להשתמש באלכוהול כאמצעי הרגעה וכדרך להפחית את ההשפעות הפסיכולוגיות של הלחימה על המוח.
לאחר המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, מפקדי הורמכאט ראו כי התנהגות החיילים הולכת ומתדרדרת ו"מריבות, תאונות, אלימות נגד קצינים" הופכות לתכופות יותר ויותר.
המפקד העליון של ה-OKH, ולטר פון בראוכיטש הגיע למסקנה כי חייליו מבצעים "הפרות חמורות ביותר" בעקבות השימוש לרעה באלכוהול.
בתגובה למסקנתו של בראוכיטש, ניסה קנצלר גרמניה, אדולף היטלר לרסן את השימוש הפזיז באלכוהול בשורות הורמכאט ואיים על חיילים שהפגינו שכרות בפומבי בענישה חמורה.
ב-1939 אסרה המפלגה הנאצית על עישון בכל משרדיה.
היינריך הימלר אסר על קצינים ושוטרים באס אס לעשן בתפקיד.
תלושים של הקצבת סיגריות לא ניתנו לנשים בהריון ולנשים מעל גיל 55 או מתחת ל-25. נאסר על בתי קפה ומסעדות למכור סיגריות לנשים.
ביולי 1943 נאסר בחוק על כל מי שגילו מתחת ל-18 לעשן בפומבי.
מכסת הסיגריות לחיילים בוורכמט הוגבלו לשש סיגריות ביום.
צעדים ננקטו כדי לצמצם את הפרסום של מוצרי טבק.
ב-7 בדצמבר 1941 נחקקו תקנות של מועצת הפרסום הגרמנית האוסרות על הצגת עישון כפעילות בריאה, למשל הצגת תמונות של ספורטאים מעשנים.
נאסר לעג לפעילים כנגד טבק.
פרסום מוצרי טבק בדואר או בעזרת רמקולים נאסר.
המכון לחקר הטבק הצליח לפתח באותה עת לראשונה סיגריות ללא ניקוטין.
בין הצעדים שננקטו היו איסור על עישון במקומות ציבוריים כמו הרכבת הקלה והאוטובוסים, חינוך להימנעות מעישון, צמצום הקצבת הסיגריות לחיילי הוורמכט, פעילויות חינוכיות נגד עישון ומיסוי.
הנאצים גם הטילו מגבלות על פרסום מוצרי טבק ואסרו על עישון בבתי קפה ומסעדות ומכירת סיגריות לנשים בגילאים מסוימים.
העישון נתפש כגורם המחליש את העם הגרמני בעבודה, בספורט, בלימודים ובחזית.
במיוחד, נתפס הטבק כפוגע בילודה, שהייתה יעד חשוב של המשטר הנאצי.
על כן, נשים שעישנו נחשבו בתעמולה הנאצית ללא מתאימות לשמש כנשים נשואות ואמהות, ולבעלות נטייה להזדקנות מוקדמת.
וורנר הוטינג מהמשרד למדיניות גזעית טען כי לאמהות מעשנות יש ניקוטין בחלב האם
מדיניות החוץ והביטחון המשותפת של האיחוד האירופי, הנועדת לפתור סכסוכים ולקדם קונזנסוס בינלאומי, מבוססת על ערכים של דיפלומטיה וכבוד לכללים על פי החוק הבינלאומי.
נוסף על כך, סחר, סיוע הומניטרי ושיתוף פעולה לפיתוח, ממלאים תפקיד חשוב בתפקידו הבינלאומי של האיחוד האירופי על ידי אותה מדיניות.
בכל הנוגע להבטחת חיזוק הביטחון הבינלאומי, קידום שיתוף הפעולה הבינלאומי, גיבוש הדמוקרטיה ושלטון החוק, וכן כיבוד זכויות האדם וחירותו הם פילרים יסודים על פי אותה מדיניות
מדיניות החוץ והביטחון המשותפת של האיחוד האירופי (CFSP) היא אחת משתי פלטפורמות הפעולה שעליהן בנויה השירות האירופי לפעולה חיצונית (EEAS).
זהו תחום פעולה ספציפי הכפוף לכללי הפעלה שונים.
מזו של מדיניות אחרת, במיוחד בעניינים כלכליים.
מדיניות זו היא תחום שבו מדינות רצו לשמור על כוח קבלת ההחלטות.
במובן זה, כלל האחדות הדמים מאפשר לכל מדינה להטיל וטו על החלטות בתחום זה שהיא רואה לנכון.
מדיניות זו מנוהלת על ידי הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון.
ההחלטות מתקבלות בהסכמה מועצת האיחוד האירופי בענייני הגנה נשקלים מנגנונים לביצוע משימות מחוץ לגבולות האיחוד.
משימות אלו הן התנדבותיות ויכולות להיות אזרחיות וצבאיות באופיים.
לאורך השלבים השונים של הבנייה האירופית, המושגים של איחוד פוליטי, מדיניות חוץ משותפת או הגנה משותפת עלו באופן קבוע על סדר היום, כאשר הוצגו פרויקטים פוליטיים שונים..
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה היו כמה יוזמות קצרות לאינטגרציה ביטחונית אירופית שמטרתה להגן מפני תוקפנות אפשרית הן מהסובייטים והן מהגרמנים.
ב-1950, תוכנית פלבן (שלקחה את שמה מנשיא המועצה בצרפת) שקלה יצירת צבא אירופי משולב בפיקוד משותף.
תוכנית זו הייתה נושא למשא ומתן בין המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה האירופית בין השנים 1950 ל-1952, והובילה לחתימת האמנה להקמת קהילת ההגנה האירופית (EDC).
עם זאת, פרויקט זה מעולם לא ראה אור, שכן הוא נדחה על ידי האספה הלאומית הצרפתית ב-30 באוגוסט 1954. בשנת 1970, שיתוף הפעולה הפוליטי האירופי (EPC) הוליד את התיאום הראשוני של מדיניות החוץ של הקהילות האירופיות (EC).
בין ההיבטים השונים, שיתוף הפעולה הפוליטי האירופי, תחת השורשים הללו, הציג צורה ראשונה של תיאום בין מדיניות החוץ של המדינות החברות, שהוליד פגישות והתייעצויות תקופתיות, ובמידת האפשרית, עיבוד עמדות משותפות או הוצאת הצהרות משותפות.
למרות שזה יהיה חסר כל בסיס חוקי עד אימוץ החוק האירופי האחיד בשנת 1986 יכלול סעיף הקשור ל"הוראות על שיתוף פעולה אירופי בענייני מדיניות חוץ", סעיף שמכוחו המדינות החברות התחייבו "לגבש וליישם במשותף מדיניות חוץ אירופית"
למרות התחזקותו ההדרגתית, שיתוף הפעולה הפוליטי האירופי נותר ללא שינוי במהותו עד להקמת האיחוד האירופי.
למעשה, אמנת מאסטריכט משנת 1992 הפכה את הקהילה הכלכלית האירופית לאיחוד אירופי, והוסיפה שני עמודי תווך נוספים למבנים ולמדיניות של הקהילה האירופית.
היסוד השני שהוכנס על ידי אמנת מאסטריכט היה בדיוק מדיניות החוץ והביטחון המשותפת, שסיפקה שיתוף פעולה חזק יותר מבעבר, הנחוצה כדי לאפשר לאיחוד האירופי למלא תפקיד ברמה גלובלית התואמת את משקלו ולנהל ביעילות שינויים גאופוליטיים בסוף המלחמה הקרה.
לפיכך, בשנת 1992 הסכימו שרי ההגנה של הקהילות דאז ליצור מסגרת שיתוף פעולה צבאי אוטונומי של נאט"ו, אם כי מתואמת עם נאט"ו, לפיתוח משימות מסוימות לשמירת שלום או הומניטריות במדינות שלישיות.
בשנת 2009, בוטל באמנת ליסבון את "מבנה העמודים של האיחוד האירופי", תוך טשטש את ההבחנה הברורה בין שלושת תחומי האינטגרציה האירופית.
למרות שינויים מסוימים, ה-CFSP ממשיכה לפעול בעצם לפי השיטה הבין-ממשלתית, כך שלנציבות האירופית ולפרלמנט האירופי יש סמכויות מוגבלות מאוד בתחום זה.
חוזה ליסבון הציג שינויים רלוונטיים נוספים, כמו הקמת הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון כדמות יציבה ושירות החוץ האירופי כמנגנון דיפלומטי ומנהלי המנהל את מדיניות החוץ המשותפת.
כעת הסוגיות בינלאומיות שולטות במידה רבה בזירה הפוליטית האירופית.
רבים מהאזורים הכי לא יציבים ובעייתיים בעולם ממוקמים בגבולות אירופה והקרבה הזו מגדילה את האחריות, הם של מדיניות חוץ וביטחון המשותפת של האיחוד היאופי והם של האו"ם בתכנון ויישום פתרונות.
מבנה המדיניות לאחר אמנת לסבון
אמנת ליסבון ביצעה את צעדיו הראשונים כפרויקט חוקתי בסוף 2001
הגעה להקנות שינויים מסוימים ביעדים, עקרונות ותכנים מסוימים.
בתוך תכנים אלה, מסודרים בהתאם לסעיף 14, השינויים סביב התצורה המוסדית של הפרלמנט.
קובע כי "הפרלמנט יורכב מנציגי אזרחי האיחוד" ולא מ"נציגי עמי המדינות".
אמנת ליסבון מציגה סעיף הגנה הדדי, הקובע כי כל המדינות החברות מחויבות להעניק סיוע למדינה חברה אחרת שהיא מושא לתוקפנות.
סעיף סולידריות קובע לאיחוד ולמדינות החברות בו לספק סיוע בכל האמצעים העומדים לרשותם למדינה חברה שנתונה להתקפת טרור או לקורבן של אסון טבע או מעשה ידי אדם.
"שיתוף פעולה מובנה קבוע" פתוח לכל המדינות החברות המתחייבות להשתתף בתוכניות היכולות הצבאיות האירופיות ולספק יחידות קרביות זמינות לפעולה מיידית.
שיתוף פעולה כזה מחייב את אישור חברי המועצה, אשר יפעלו ברוב מיוחס לאחר התייעצות עם הסמנכ"ל/המשנה.
עניין זה בהפיכת האיחוד האירופי לגלוי יותר בעולם ניתן לראות הן באמנה על האיחוד האירופי (TEU), הכוללת את החדשות על ה-CFSP, והן באמנה על תפקודו של האיחוד האירופי (TFEU).
החלק החמישי, שכותרתו פעולה חיצונית של האיחוד, מקיף את כל מדיניות הקהילה של העמוד הראשון לשעבר עם השלכה חיצונית, כגון המדיניות המסחרית המשותפת, מדיניות שיתוף הפעולה לפיתוח, שיתוף פעולה עם מדינות שלישיות והסיוע ההומניטרי של האיחוד.
ביניהם ההגנה על הדמוקרטיה, שלטון החוק, זכויות האדם וחירויות היסוד, כמו גם כבוד האדם.
האמנות שלאחר מכן (אמסטרדם וניס) המשיכו בתהליך ההדרגתי בשאיפה לחזק את יכולתו של האיחוד האירופי לפעולה חיצונית.
בהתאם לאמנה על האיחוד האירופי, מדיניות החוץ והביטחון המשותפת (CFSP) שהאיחוד מבצע בעולם היא תוצאה של מתודולוגיית קבלת החלטות ספציפית, שונה מזו שמתעלת את שאר הפעולות החיצוניות של האיחוד.
לפיכך, הרגישות המיוחדת של הנושאים הכלולים בסדר היום של CFSP, הכוללת היבטים ואזורים מדיניים, נוגע בעובדת הריבונות, קובעת את ההדרה הכמעט מוחלטת של הפרלמנט האירופי בתהליך של קבלת ההחלטות כולו, כמו גם למוסדות בקרה או פיקוח אחרים כגון בית המשפט ובית הדין לביקורת.
הפעולות בעלות אופי חקיקתי מוטלות מתחום זה של פעולה פוליטית אירופית; אין מקום לחוקים אירופיים בתחום מדיניות החוץ והביטחון (וגם לא במדיניות ההגנה שלה), אלא רק להחלטות אחרות, בעלות אופי ביצוע או רגולטורי.
ישנם שני תחומי סמכות, הנשלטים על ידי מנגנונים שונים מאוד בניסוחם ובהפעלתם, עם זאת, מאז כניסתה לתוקף של ליסבון, כפופים לאותו הרכב מוסדי ולרשות, פחות או יותר שהוקמה, של הנציג העליון.
שני תחומי סמכות אלו הם: לייצג את המועצה בנושאי מדיניות חוץ וביטחון משותפת, ולשמש כנציב בראש תיק החוץ של הנציבות, כראש תחום מדיניות חוץ ומדיניות הגנה משותפת, יו"ר הישיבות התקופתיות של הוועדה.
בנוסף, הוא מייצג את האיחוד בזירה הבינלאומית בנושאים הקשורים למדיניות החוץ והביטחון המשותפת (CFSP) ונעזר בשירות האירופי לפעולה חיצונית המורכב מפקידים מהמועצה, הנציבות והשירותים הדיפלומטיים הלאומיים.
כשירות הדיפלומטי, תפקידיו מורכבים בעיקרם מתמיכה וסיוע לנציג העליון במילוי תפקידיו, כאחראי ביותר לפעולת החוץ של האיחוד, בכל תחומי פעילותו.
השירות האירופי לפעולה חיצונית יהיה השירות הדיפלומטי הרב-לאומי הראשון, ואחד הגדולים בעולם
בהתאם לסעיף 21 של אמנת האיחוד, פעולת האיחוד בזירה הבינלאומית מבוססת על כיבוד מערכת עקרונות וארגון של מערך יעדים המפורטים באותו חוק.
העקרונות הבסיסיים של הפעולה החיצונית של האיחוד, אותם ניתן לסווג, הם הבאים: שמירה על שלום, חיזוק הביטחון הבינלאומי, טיפוח שיתוף פעולה בינלאומי, לפתח ולגבש את הדמוקרטיה ושלטון החוק, כמו גם כיבוד זכויות האדם וחירויות היסוד.
האיחוד האירופי מקיים שותפויות עם השחקנים העיקריים על הבמה העולמית, כולל קבוצות אזוריות ומעצמות מתעוררות.
כיום נושאים בינלאומיים שולטים במידה רבה בזירה הפוליטית האירופית.
רבים מהאזורים הכי לא יציבים ובעייתיים בעולם ממוקמים בגבולות אירופה והקרבה הזו מגדילה את האחריות שלנו בתכנון ויישום פתרונות.
הגנה על ערכים משותפים, אינטרסים בסיסיים ועצמאות האיחוד.
הגנה זו כוללת את שלמות האיחוד אשר חייבת להיעשות בהתאם לאמנה של האומות המאוחדות.
חיזוק הביטחון של האיחוד האירופי והמדינות החברות בו.
שמירת השלום וחיזוק הביטחון ברמה הבינלאומית, בהתאם לאמנת האומות המאוחדות, לחוק הסופי של הלסינקי ולמטרות אמנת פריז.
זהו פעולה המאפשר למדינות החברות באיחוד האירופי, הרוצות בכך, לפתח במשותף את יכולות ההגנה שלהן ולספק יחידות קרביות למשימות מתוכננות.
מנגנון זה, שהמועצה האירופית מוסמכת ליישם ברוב מוסמך, אפשר יצירת גרעין קשה בין המדינות שמוכן להשתלבות צבאית גדולה יותר.
ההגנה ההדדית מתייחס, בדיני האיחוד האירופי, לתנאי הטענה ולחובות הנגזרות מסעיף 7 של סעיף 42 של אמנת האיחוד.
היא רלוונטית במיוחד בתחום מדיניות הביטחון וההגנה המשותפת, שכן היא קובעת שאם מדינה חברה היא מושא למתקפה בשטחה, שאר מדינות האיחוד "חייבות" לספק סיוע "על כל האמצעים העומדים לרשותם.
סעיף זה, שאומץ עם כניסתה לתוקף של אמנת ליסבון, נוצר בבירור בהשראת הסעיף המופיע, במונחים דומים, על ידי נאט"ו.
מדינות רשאיות לתעל את הסיוע האמור באמצעות ארגון שנוצר על ידי האמנה האמורה.
חובת הגנה הדדית זו מחייבת את כל המדינות החברות.
עם זאת, היא אינה משפיעה על הנייטרליות של מדינות חברות מסוימות ועולה בקנה אחד עם ההתחייבויות של המדינות החברות בארגון האמנה הצפון-אטלנטית.
מימון המדיניות על ידי האיחוד האירופי
בדצמבר 2013, מועצת ההגנה האירופית הסכימה להגביר את מאמצי האינטגרציה הצבאית.
בכך הוחלט גם להגדיל את המו"פ הצבאי ולמרות חוקי האיחוד האירופי עצמם, פותח הרעיון של מחקר דו-שימושי (עם יישומים במישור הצבאי והאזרחי).
תוכנית המחקר של האיחוד האירופי, הנקראת Horizon 2021/2020, ועם תקציב של 30,000 מיליון יורו, פתחה אפוא את הדלת גם למו"פ צבאי וביטחוני, שעבורו שמורים במפורש 2,000 מיליון איורו.
לפי ה-UEF (איחוד הפדרליסטים האירופיים) יש צורך להביא את מדיניות החוץ והביטחון המשותפת של האיחוד האירופי לאומות המאוחדות.
בין הטיעונים שלהם, הם מאשרים שזה יספק תיאום ושקיפות רבה יותר בקבלת ההחלטות שיהפכו את ה-CFSP לכלי, ואפריורי, יהפוך את האיחוד האירופי לשחקן אמין על הבמה העולמית.
מדיניות תקשורת היא תוכנית פעולה הכוללת עקרונות והחלטות בנוגע להתנהלות ביחס לאמצעי התקשורת.
היא מכתיבה את התכנים, המבנה והתשתיות של מערכות התקשורת במסגרת מסוימת.
ברמה המקומית והמדינית, מדיניות התקשורת תופעל על ידי מדינות באמצעות חקיקה פרלמנטרית, בתי משפט, והחלטות של ממשלות או גופי אסדרה (רגולציה).
גורמים נוספים נוקטים במדיניות מדיה ברמה האזורית כמו האיחוד האירופי.
מדיניות תקשורת תתבצע באמצעות החלטות הקשורות בתחרותיות בשוק התקשורת מול מונופוליזציה, הפרטה ומסחור מול הלאמה, ורגולציה מול דה רגולציה על משאבי תקשורת ותכנים.
מדיניות התקשורת יכולה להיות קבועה מראש ומתוכננת לפי עקרונות, או דינמית מותאמת לשינויים, וככלל השתנתה בעקבות שינויים טכנולוגיים שהתפתחו בטכנולוגיות התקשורת, החל מהעיתונאות, הרדיו, הקלונוע, הטלוויזיה ואינטרנט.
בנוסף, מדיניות מדיה משתנה בהתאם למסורות של מדינות שונות.
מדיניות המדיה החלה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 עם התפתחותן של טכנולוגיות תקשורת חדשות כמו הטלגרף, הרדיו, הקולנוע, הטלפוניה, בעיקר במדינות מערב אירופה וארצות הברית שהחזיקו בקדמת הטכנולוגיה באותה תקופה.
בתקופה זו, נוצרו שתי מטרות עיקריות במדיניות התקשורת באותה תקופה: הראשונה, לשרת את האינטרסים הלאומיים והממשלתיים כפי שנתפסו, והשנייה, להשקיע בהתפתחויות הטכנולוגיות באמצעות השקעות כספים במחקר והנחת תשתיות.
תקופה זו התאפיינה בתעמולה רבה שפעלה במדינות, שכן אמצעי התקשורת היו כפופים להן וכך גם מדיניות התקשורת.
באותה תקופה הייתה מדיניות מופרדת לאמצעי תקשורת שונים כמו הרדיו, אמצעי הטלקומוניקציה, ומאוחר יותר לשלבים המוקדמים של הטלוויזיה.
במדינות אירופה, מדיניות התקשורת באה לידי ביטוי בעיקר ביצירת מונופולים ציבוריים כחלק מתפיסה לפיה זו הדרך הטובה ביותר לייעל את ענף התקשורת כענף המטיב עם הציבור באותן מדינות.
כך לדוגמה, בבריטניה עבר חוק ב-1868 השומר את כל הזכויות לשימוש בטלגרף למשרד הדואר הציבורי, חוק שהועתק גם לגרמניה, צרפת, הולנד ושוודיה, ומאוחר יותר גם לענף הטלפוניה.
בארצות הברית, מודל המדיניות היה כזה המקל על מונופולים פרטיים בתחומי המדיה, כמו וסטרן יוניון שהיה מונופול בתקשורת טלגרף, ו-AT&T בתחום הטלפוניה, אך תוך שימוש באמצעים רגולטוריים להפרדת תחומים אלו ומניעת התאחדות המונופולים.
בניגוד לשוק האירופאי שהיה ריכוזי יותר, התפיסה האמריקאית הייתה לתת יד כמה שיותר חופשית לשוק לטובת האינטרס הציבורי.
מסוף מלחמת העולם השנייה עד שנות ה-90
בעולם שלאחר מלחמת העולם השנייה, ההתקדמות הטכנולוגית הביאה ליכולת הפצה רחבה יותר של התקשורת.
אולם, השינוי המהותי במדיניות התקשורת היה דווקא חברתי, ועלה מהצורך ביציבות ולכידות חברתית, וסולידריות בינלאומית לצד נוכחותם של מונופולים מדינתיים ותעמולות.
מדיניות התקשורת הושפעה מרוח התקופה הפוליטית־חברתית, ופחות מהשפעות לאומיות או כלכליות.
ביחס לתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה, תקופה זו התאפיינה במדיניות תקשורתית אשר עודדה עצמאות מול מונופולים וממשלות, גיוון פוליטי ואחריותיות כלפי הציבור.
דבר זה התממש באמצעות תהליכי דה רגולציה, פתיחת תחרותיות בשוקי התקשורת, וניסיון לייצר גורמי תקשורת ממומני קהל.
בארצות הברית קמה הוועדה לחופש העיתונות ב-1947, על מנת לקדם אחריותיות חברתית ופרסום תוכן אמין בגופי התקשורת הפרטיים.
הוועדה זכתה להתנגדות מצד עורכי העיתונים במדינה עקב ההתערבות בחופש העיתונות מצידה.
באירופה קמו גופים דומים כמו הוועידה המלכותית בבריטניה וועידת העיתונות בשוודיה, ונעשתה חקיקה לקידום גיוון בבעלויות על גופי תקשורת והתוכן המועבר בהם, כמו גם סבסוד גופי תקשורת למניעת בעלות מרוכזת על גופי התקשורת.
זה התקיים לצד מונופולים ציבוריים של מדינות אירופה על אפיקי התקשורת השונים.
בשנים אלו חלה התכנסות של אמצעי התקשורת האינפורמטיבים והטלקומונטיבים, והגבול בין פלטפורמות להעברת מסרים ובין פלטפורמות לצריכת מידע הטשטשו בעקבות המחשוב והאינטרנט.
בנוסף חלה התכנסות כלכלית, בה גורמי המחשוב, התקשורת והפצת התכנים השתלבו לתוך תעשיות הטכנולוגיה.
תהליכים אלו האיצו את ההתעסקות במדיניות מדיה, ובמדינות רבות קמו משרדי תקשורת ממשלתיים.
מדיניות המדיה בשנים אלו מתאפיינת בהנאת המדינות מהרווחים הרבים שהן מרוויחות מתאגידי תקשורת ענקיים לצד אובדן היכולת לבצע רגולציה על המידע העובר באמצעי התקשורת.
דיון אודות המניעים למדיניות תקשורת
ישנן דעות חלוקות בכל הנוגע לקביעת מדיניות התקשורת.
חלק מן החוקרים סבורים כי מדובר בתהליך מכני ואוטומטי, המתרחש במטרה להשיג איזון בין צרכים תקשורתיים, כלומר הצרכים האישיים, החברתיים ואלו המשרתים את הכלכלה והחברה, למשאבי התקשורת הקיימים.
תהליך זה נטול אינטרסים מלבד האינטרס הציבורי של צרכני המדיה במסגרת מסוימת.
הוא מתרחש רק מפאת ההתפתחות הטכנולוגית אך ללא מניעים פוליטיים
מאידך, יש הטוענים כי מדיניות התקשורת היא תוצר בלעדי של אינטרסים פוליטיים פנימיים, והיא נובעת משילוב בין אינטרסים פוליטיים הנקבעים על ידי ממשלות, לוביסטים, תעשיות, חברות או תאגידים מסחריים.
מדיניות התקשורת בישראל התאפיינה בראשית דרכה בבעלות ממשלתית על תשתיות ושירותי תקשורת.
עם הזמן החל תהליך של מעבר לרשויות ותאגידים סטטוטוריים, כמו העברת קול ישראל ממשרד ראש הממשלה לרשות השידור ב-1965, וסגירת הרשות והקמת תאגיד השידור הישראלי כאן ב-2017.
תהליכים אלו של הפרטה ומסחור הואצו בשנות ה-80 ובאו לידי ביטוי גם בחוק התקשורת (1982), הפרטת בזק, שהוחלט שתהיה חברה ציבורית במקום חברה ממשלתית ב-1984 והופרטה לגמרי ב-2005. תיקון חוק התקשורת, שהביא להקמת מועצת הכבלים, ולשורת הקלות על גורמים פרטיים שפרסו כבלים עד אז בצורה פיראטית.
באמצע שנות ה-80 התחילה להתנסח טיוטה לחוק הרשות השנייה והתחלת שידור מסחרי בישראל, מה שהעלה חשש לפגיעה בהכנסות מפרסום של העיתונות הכתובה.
בפסיקות בג"ץ 84\757 (1987), ו-90\3424 (1991), הוחלט כי אין בסמכות רשות השידור לשדר פרסומות, ומותר לה במסגרת החוק לפרסם רק תשדירי שירות והודעות חסות.
החלטות אלו הוציאו את הערוץ הראשון וערוצי הרדיו של רשות השידור מהתחרות על הפרסומות, מה שאפשר כניסה של שחקנים חדשים לשוק התקשורת.
ב-1990 הועבר חוק הרשות השנייה, והוקמה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו שבמסגרתה החל לפעול השידור המסחרי בישראל והוקם ערוץ 2 ב-1993, ומאוחר יותר ערוץ 10 ב-2002.
החוק הגביל את השידור המסחרי לכמות ערוצים מוגבלת, ואף הגביל את התוכן המשודר בהם, ולא אפשר שידור עבירות על החוק, תכנים מיניים, ועוד.
בחוק הרשות השנייה גם הוחלט על הגבלה של בעלי עיתונות על בעלות נוספת בערוצים המסחריים לעד 24% בעלות על הערוץ.
מדיניות התקשורת בישראל ההתבטאה בחקיקה, רגולציה ופסיקות בית משפט, הביאה לתחרותיות, לפתיחת שוק התקשורת בישראל וליצירת בעלות פרטית של שחקנים בינלאומיים, לצד הגבלת יכולת הבעלות והגבלת התחרותיות למספר שחקנים מוגבל בשוק התקשורת.
מדיניות תקשורת במדינות שונות בעולם
מדיניות התקשורת בארצות הברית עובדת לפי מודל השוק החופשי הקפיטליסטי.
תאגיד השידור הציבורי בארצות הברית, ה-CPB, אינו מפיק תכנים אלא מממן את שירות השידור הציבורי PBS ואת הרדיו הציבורי הלאומי NPR.
במדיניות התקשורת של ארצות הברית היא מבקשת לקדם זרימת מידע בצורה חופשית תוך התערבות מצומצמת כמה שאפשר בסקטור הפרטי של התקשורת.
בכל זאת ניתן למצוא התערבות בקידום זכות הציבור לנגישות לאמצעי תקשורת, ובמימון ה-CPB.
בנוסף, ארצות הברית פועלת במישורים בינלאומיים כמו בארגון הסחר העולמי (WTO), כדי להקל על סחר בשירותי תקשורת וזכויות יוצרים, ומגבירה את יכולות המסחר שלה במוצרי תקשורת במישור הבינלאומי.
האיחוד האירופי נוקט במדיניות תקשורת כגוף על-מדינתי.
מדיניות זו החלה בחוק שהתקבל על ידי הנציבות האירופית, "טלוויזיה ללא גבולות" (TWB, 1989).
החלטה זו קבעה מסגרת חוקתית ליצירת שוק תקשורת אחיד לכל מדינות אירופה, בעיקר באמצעות פתיחת שוק התקשורת, ומעבר של גלי הרדיו והטלוויזיה בין מדינות אירופה.
מסגרת זו קבעה גם החלטות כמו זמן שידור המוקדש ברובו לתוכן אירופאי, הגבלת זמן פרסומות, איסור על פרסום תכנים כמו סיגריות, תרופות במרשם וטיפולים רפואיים, איסור הסתה על רקע דת, גזע, מגדר או לאום ועוד.
לאחר העברת החוק הזה, שפט בית הדין האירופי לצדק (ECJ) מדינות אירופאיות רבות על כך שהפרו את החוק העל-מדינתי עם רגולציה מדינתית.
מעבר לחקיקה, מדיניות המדיה של הנציבות האירופאית משפיעה על מדיניות שמדינות אירופאיות נוקטות בהן באמצעות הצעות למדיניות המאומצות ומתקבלות כהחלטות ברמה הלאומית.
בבריטניה מדיניות התקשורת דוגלת במעורבות בתחום, על ידי חקיקה מחייבת ומקיפה.
הממשלה הבריטית מקיימת ומממנת את ערוץ ה-BBC, שהוא השידור הציבורי של בריטניה והערוץ הפופולרי והמשפיע ביותר בה.
ההתערבות מוגבלת בתחום התוכן המשודר להנחיות כלליות בלבד, והתוכן המשודר אינו מושפע מהממשלות והשלטון במדינה.
מדיניות חינוך כוללת עקרונות והחלטות שמעצבות את תחום החינוך, ומורכבת גם מחוקים וכללים שמסדירים את פעולן של מערכות החינוך.
ממשל החינוך יכול להיות משותף בין הממשל המקומי, הממלכתי והפדרלי, והוא פועל ברמות שונות.
ישנם אנליסטים שרואים את מדיניות החינוך כתחום של הנדסה חברתית.
החינוך מתקיים בצורות שונות, כולל מרכזי חינוך לגיל הרך, בתי ספר, מכללות, אוניברסיטאות, מוסדות לתארים מתקדמים והכשרה מקצועית.
המטרות החינוכיות של מוסדות אלו משפיעות על מדיניות החינוך.
בנוסף, מדיניות החינוך יכולה להשפיע על חינוך לכל הגילאים.
דוגמאות לנושאים במדיניות החינוך, במיוחד בבתי ספר, כוללות: גודל בית הספר והכיתות, בחירת בית הספר, הפרטה, אכיפת כללים, מעקב, בחירת מורים, שכר מורים, שיטות הוראה, תוכניות לימודים, דרישות סיום הלימודים, השקעה בתשתיות והערכים שבתי הספר אמורים להציג.
מערכת החינוך בישראל עברה שינויים משמעותיים לאורך השנים.
חוק חינוך חובה (1949): הבטיח חינוך חינם לכל ילד מגיל 3 עד 14, ושימש כבסיס לחינוך שוויוני.
חוק חינוך ממלכתי (1953): יצר מערכת חינוך ממלכתית מאוחדת, תוך צמצום השפעת הגורמים הפוליטיים בבתי הספר, למעט החינוך החרדי.
האינטגרציה בחינוך (1968): שינתה את מבנה מערכת החינוך לשלושה שלבים: יסודי, חטיבת ביניים וחטיבה עליונה, עם מטרה לצמצם פערים חברתיים.
ניהול עצמי בבתי הספר (1980–2000): העניקה אוטונומיה ניהולית ופדגוגית לבתי הספר, אך יישום הרפורמה נתקל בקשיים כמו בעיות תקציביות והתנגדות מצד ארגוני המורים.
דו"ח ועדת דברת (2004): הציע שינויים במבנה ובפדגוגיה, כולל יום לימודים ארוך, חינוך חינם מגיל 3, ושיפור תנאי המורים, תוך צמצום פערים חברתיים.
"אופק חדש" ו"עוז לתמורה" (2007–2011): שואפות לשיפור תנאי המורים, עם העלאת שכרם והגברת סמכויות מנהלים, בנוסף לתמיכה פרטנית לתלמידים מתקשים ומצטיינים.
הרפורמות נתקלו באתגרים כגון התנגדות מצד ארגוני המורים, מגבלות תקציביות וקשיים במימוש הביזור של הסמכויות לניהול עצמי בבתי הספר.
נתונים ומידע מעודכן הם מרכיב מרכזי בקביעת מדיניות חינוך לקידום שוויון מגדרי.
באמצעותם, מדינות יכולות לזהות ולנתח בעיות ומגמות מגדריות, לתכנן ולמקד את המשאבים בצורה אפקטיבית, ולתמוך בהשתתפות, בלמידה ובהעצמה מגיל צעיר ועד לחינוך גבוה ומעבר לו.
ג'ו ביידן, נשיא ארצות הברית ה-46(20 בינואר 2021 עד 20 בינואר 2025)מדיניות הממשלמדיניות החוץמדיניות הפניםחברי הממשל בתחום מדיניות החוץ סגן הנשיאקמלה האריס (2021-2025) מזכיר המדינהאנתוני בלינקן (2021-2025) מזכיר ההגנהלויד אוסטין (2021-2025) ראש סגל הבית הלבןרון א.
מדיניות החוץ של ממשל ג'ו ביידן (2021–2025) התאפיינה בשילוב של דיפלומטיה פעילה, חיזוק בריתות מסורתיות, והתמודדות עם אתגרים גלובליים באמצעות שיתוף פעולה בינלאומי.
מדיניות החוץ של ממשל ג'ו ביידן התעצבה לאור אתגרים גלובליים משמעותיים, בהם מגפת הקורונה, שינויי האקלים, עליית סין כמעצמה עולמית, והמתחים עם רוסיה.
הקווים המרכזיים שהתוו את מדיניות החוץ של הנשיא ביידן כללו שיקום הבריתות הבינלאומיות, חיזוק הדיפלומטיה הרב-צדדית, והתמודדות עם איומים גלובליים באמצעות שיתוף פעולה בינלאומי.
מדיניות החוץ של ארצות הברית בתקופת ביידן נחשבת למייצגת מובהקת של הגישה הרב-צדדית, עם דגש על דיפלומטיה ושיתוף פעולה בינלאומי.
סגנית הנשיא קמלה האריס ומזכיר המדינה בלינקן נחשבו לבעלי השפעה משמעותית על הנשיא, במיוחד בנושאי מדיניות חוץ.
מדיניות החוץ של ממשל ג'ו ביידן (2021–2025) כלפי מדינות אוקיאניה התמקדה בחיזוק הבריתות הביטחוניות, שיתוף פעולה כלכלי, והתמודדות עם אתגרים גלובליים כמו שינויי אקלים.
להלן סקירה של יחסי ארצות הברית עם מדינות מרכזיות באזור:
היחסים עם ניו זילנד התאפיינו בשיתוף פעולה בתחומי הסחר, הביטחון והסביבה.
הממשל האמריקני והניו זילנדי הדגישו את החשיבות של שמירה על סדר בינלאומי מבוסס כללים באזור האינדו-פסיפי, ושיתפו פעולה במסגרת פורומים אזוריים כמו הפורום האוקיאני.
בנוסף, שתי המדינות שיתפו פעולה במאבק בשינויי האקלים, עם דגש על קידום אנרגיה מתחדשת והגנה על הסביבה הימית.
המאמצים כללו חילופי ידע וטכנולוגיה, ותמיכה בפרויקטים לפיתוח בר-קיימא.
במאי 2021, ממשל ביידן הודיע על הצטרפותו ליוזמת "קריאת קרייסטצ'רץ'" (Christchurch Call), שהושקה על ידי ניו זילנד וצרפת במטרה להיאבק בקיצוניות אלימה ותכנים טרוריסטיים ברשת.
היוזמה הוקמה בעקבות פיגועי הירי במסגדים בקרייסטצ'רץ' בשנת 2019, שבהם נהרגו 51 בני אדם, והמחבל שידר את המתקפה בשידור חי ברשתות החברתיות.
היחסים בין ארצות הברית לאוסטרליה התחזקו במהלך כהונת ביידן, במיוחד בתחום הביטחוני.
ב-2021, הוקמה ברית AUKUS, ברית הגנה בין ארצות הברית, אוסטרליה ובריטניה, שמטרתה לחזק את שיתוף הפעולה הצבאי והטכנולוגי בין המדינות.
אחד ההיבטים המרכזיים של הברית היה הסיוע לאוסטרליה ברכישת צוללות גרעיניות, מהלך שנועד לשפר את יכולות ההרתעה הימית שלה.
בנוסף, שתי המדינות שיתפו פעולה בתחום שינויי האקלים, עם דגש על קידום אנרגיה מתחדשת והפחתת פליטות גזי חממה.
המאמצים כללו שיתופי פעולה במחקר ופיתוח, חילופי ידע, ותמיכה בפרויקטים משותפים בתחום האנרגיה הנקייה.
ממשל ביידן שם דגש על חיזוק הקשרים עם מדינות האיים באוקיאניה, שהן בעלות חשיבות אסטרטגית בשל מיקומן הגאוגרפי.
המאמצים כללו סיוע כלכלי, תמיכה בפיתוח תשתיות, ושיתופי פעולה בתחומי הבריאות והחינוך, במטרה לחזק את היציבות והפיתוח באזור.אחת היוזמות המרכזיות של ממשל ביידן במעורבותו באזור האוקיינוס השקט הייתה הקמת פסגת ארצות הברית-איי האוקיינוס השקט.
פסגה זו התקיימה פעמיים, בשנים 2022 ו-2023, וזכתה לתגובות מעורבות.
מצד אחד, הוכרה הפסגה כשאפתנית יותר מכל ניסיון קודם של נשיא אמריקני למעורבות דיפלומטית באזור.
עם זאת, היעדר הזמנת איי קוק וניאווה, וכן אי השתתפות מנהיגי נאורו, קיריבטי וונואטו, נתפסו כפוגעים בעקרון ה"אופן הפסיפי" של האזור.
במסגרת הפורום של 2022 נחתם הסכם השותפות בין ארצות הברית לאיי האוקיינוס השקט, שבו התחייבה ארצות הברית לחזק את האזוריות באוקיינוס השקט, להתמודד עם שינויי האקלים, לתמוך בפיתוח כלכלי ובהתאוששות ממגפת הקורונה, ולטפל במורשת הסכסוכים ולקדם את מניעת הפצת הנשק הגרעיני.
הביטחון באזור האוקיינוס השקט היה גם הוא נושא מרכזי בממשל ביידן.
בשנת 2023 נחתם הסכם ביטחוני דו-צדדי עם פפואה גינאה החדשה, וכן מספר הסכמי "Ship Rider" דו-צדדיים, המאפשרים לקציני אכיפת החוק הימיים של מדינות האוקיינוס השקט לשהות על כלי שיט אמריקניים במסגרת מבצעי אבטחה ימיים משותפים.
ממשל ביידן הכיר בספטמבר 2024 בעצמאותה של איי קוק כמדינה ריבונית
מדיניות החוץ של ממשל ג'ו ביידן (2021–2025) כלפי צפון ומרכז אמריקה התמקדה בחיזוק היחסים עם מדינות האזור, במיוחד עם קנדה ומקסיקו, ובהתמודדות עם אתגרים משותפים כמו הגירה, סחר ושינויי אקלים.
ממשל ביידן הציב מטרה להתמודד עם הגורמים המרכזיים להגירה הבלתי חוקית ממרכז אמריקה, בדגש על המדינות גואטמלה, הונדורס ואל סלוודור.
במסגרת מדיניות זו, הממשל התחייב לספק סיוע כלכלי ולתמוך בפרויקטים לפיתוח כלכלי, לחיזוק שלטון החוק ולמאבק בשחיתות במדינות אלו, מתוך מטרה לשפר את התנאים המקומיים ולהקטין את הלחץ ההגירתי.
כמו כן, משבר ההגירה הבלתי חוקי נתפס כאחד האירועים המשמעותיים בכהונתו של ביידן כנשיא.
עד אשר ממשלו הטיל הגבלות, נכנסו מדי חודש עשרות אלפי מהגרים לתוך ארצות הברית דרך הגבול הדרומי עם מקסיקו.
מהגרים רבים שנכנסו למדינה הגיעו למדינות כמו ניו יורק וקיבלו שם סובסידיות שונות, מה שגרר ביקורת רבה מצד הרפובליקנים והפך לאחד הנושאים הכי בוערים בבחירות לנשיאות 2024.
שיחת הטלפון הראשונה של הנשיא ג'ו ביידן עם מנהיג זר הייתה עם ראש ממשלת קנדה, ג'סטין טרודו, ב-22 בינואר 2021. השיחה התקיימה בעקבות הכרזתו של ביידן על ביטול צינור הנפט "קיסטון".
ביידן הסביר כי ההחלטה נובעת מהבטחת קמפיין הבחירות שלו ומהשבת ההחלטה שהתקבלה בממשל אובמה, תוך שהוא מכיר בכך שהמהלך יגרום לקשיים עבור קנדה.
במהלך השיחה נדונו נושאים כמו מגפת הקורונה והשיקום הכלכלי בעקבותיה, שינויי האקלים ונושאי סביבה, נאט"ו, סוגיות של אוכלוסיות ילידיות ויחסים בינלאומיים נוספים.
בהצהרתה הראשונה של דוברת הבית הלבן, ג'ן פסאקי, היא ציינה כי הממשל מתמקד ביחסים עם ידידות ובעלות ברית של ארצות הברית, ואמרה: "אני מצפה ששיחותיו הראשונות של הנשיא יהיו עם שותפים ובעלות ברית.
הוא סבור כי חשוב לבנות מחדש את מערכות היחסים הללו."
ב-23 בפברואר 2021, קיים ביידן את פגישתו הדו-צדדית הראשונה עם ראש הממשלה טרודו, שנערכה באופן וירטואלי.
במהלך הפגישה נדונו נושאים כמו מגפת הקורונה, שינויי האקלים, מעצרם של "שני מייקל" בסין, עתיד פיקוד ההגנה האווירית של צפון אמריקה (NORAD), גזענות מערכתית ושוויון מגדרי.
ביידן הודה כי ההסכם USMCA, שנוהל על ידי ממשל טראמפ, היה "טוב יותר מ-NAFTA".
בנובמבר 2021, אירח ביידן את פגישת "שלושת החברים" הראשונה מאז 2016, שהתקיימה עם מנהיגי קנדה ומקסיקו.
במהלך הפגישה האשים ראש ממשלת קנדה, ג'סטין טרודו, את הצעת המס של ביידן למתן קרדיט מס לרכבים חשמליים המיוצרים על ידי איגודים מקצועיים, בכך שהיא מפרה את כללי ה-USMCA.
מתחים כלכליים נוצרו בעקבות מדיניות הגנתית ותמריצי סחר לתעשייה האמריקאית, כחלק מקמפיין "קנה אמריקאי" של ביידן.
ביידן פעל לחיזוק היחסים עם מקסיקו, במיוחד בנושאי הגירה, סחר ומאבק בפשיעה.
ב-22 בינואר 2021, קיים הנשיא ג'ו ביידן שיחת טלפון עם נשיא מקסיקו, אנדרס מנואל לופס אוברדור.
בשיחה נדונו נושאים כמו אזוריות והגירה אזורית, הפחתת ההגירה דרך הגבול בין מקסיקו לארצות הברית על ידי טיפול בשורשי הבעיה, הגדלת יכולות השיקום, מתן חלופות חוקיות לנתיבי הגירה, שיפור הטיפול במהגרים בגבול, בוררות הולמת לבקשות מקלט, ביטול מדיניות ההגירה של ממשל טראמפ, ומגפת הקורונה.
אוברדור תיאר את השיחה כ"נעימה ומכבדת" והביע תקווה לשיפור היחסים בין מקסיקו לארצות הברית בעתיד.
ביידן קיים את הפגישה הדו-צדדית הראשונה שלו עם הנשיא אוברדור ב-1 במרץ 2021, שנערכה באופן וירטואלי.
בינואר 2023, נסע הנשיא ג'ו ביידן למקסיקו כדי להשתתף בפסגת מנהיגי צפון אמריקה במקסיקו סיטי.
ב-17 בינואר 2024, העבירה בית הנבחרים האמריקני החלטה לא מחייבת בהובלת הרפובליקנים, שגינתה את הטיפול של ממשל ביידן-הריס בגבול בין מקסיקו לארצות הברית.
ההחלטה עברה בהצבעה של 225–187, עם תמיכה של 211 רפובליקנים ו-14 דמוקרטים.
ב-13 בפברואר 2024, הודח מזכיר ביטחון המולדת, אלחנדרו מיורקאס, על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית בהצבעה של 214–213 על קו מפלגתי, בעקבות הטיפול שלו בגבול מקסיקו–ארצות הברית.
ב-25 ביולי 2024, הצביע בית הנבחרים של ארצות הברית ברוב של 220–196 על החלטה נוספת בהובלת הרפובליקנים, המגנה את הטיפול של ממשל ביידן-האריס בגבול מקסיקו–ארצות הברית.
שישה דמוקרטים הצטרפו לכל הרפובליקנים בבית הנבחרים בתמיכה בהחלטה זו.
מדיניות החוץ של ממשל ג'ו ביידן (2021–2025) כלפי מדינות אמריקה הדרומית התאפיינה בגישה רב-צדדית, עם דגש על חיזוק הדמוקרטיה, קידום זכויות האדם, שיתוף פעולה כלכלי, והתמודדות עם אתגרים משותפים כמו שינויי אקלים, הגירה ופשיעה מאורגנת:
היחסים בין ארצות הברית לברזיל בתקופת ממשל ביידן ידעו שינויים מגוונים.
בתקופת כהונתו של נשיא ברזיל, ז'איר בולסונארו, נרשמו חילוקי דעות עם ממשל ביידן בנושאים כגון שינויי אקלים והגנה על יערות האמזונס.
ממשל ארצות הברית הביע דאגה מהעלייה בכריתת יערות האמזונס, והופעל לחץ על ממשלת ברזיל לנקוט צעדים להגנה על היער ולמאבק בשינויי האקלים.
בנוסף, התקיימו מתחים בנושאים הקשורים לזכויות אדם ודמוקרטיה.
בפברואר 2023, נערכה פגישה בבית הלבן בין נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לבין נשיא ברזיל לואיז אינסיו לולה דה סילבה.
השניים דנו בקידום זכויות עובדים ובמאבק בשינויי האקלים, תוך הדגשת מחויבות לערכים דמוקרטיים.
הדיונים הציבוריים התמקדו בנושאי שיתוף פעולה, בעוד שנושאים אחרים, כמו עמדות בנוגע לאוקראינה וסין, לא נדונו באופן פומבי.
בנובמבר 2024, במהלך פסגת ה-G20 שהתקיימה בריו דה ז'ניירו, התקיימה פגישה נוספת בין ביידן ולולה.
הפגישה עסקה בשיתוף פעולה סביבתי ובשיקום יערות האמזונס.
לולה הציג תוכניות לפעולות לשיקום היער ולמניעת כריתה בלתי חוקית, וביידן הביע תמיכה ביוזמות אלה, כולל הבטחת אפשרות לסיוע כספי וטכני מצד ארצות הברית.
הפגישה סימנה את המשך שיתוף הפעולה בין המדינות בנושאי סביבה, זכויות עובדים וערכים דמוקרטיים.
היחסים עם ארגנטינה בתקופת ממשל ביידן התאפיינו בשיתוף פעולה בתחומים כלכליים וסביבתיים.
הממשל האמריקני הביע תמיכה במאמצי ארגנטינה להתמודד עם המשבר הכלכלי שלה, כולל תמיכה במגעים עם קרן המטבע הבינלאומית.
בנוסף, שתי המדינות שיתפו פעולה בתחום שינויי האקלים, עם דגש על קידום אנרגיה מתחדשת והגנה על הסביבה.
בנושאי זכויות אדם ודמוקרטיה, הממשל הביע הערכה למאמצי ארגנטינה לקדם שקיפות ומאבק בשחיתות.
התקיימו חילופי משלחות ודיאלוגים בנושאים כמו שוויון מגדרי, וזכויות ילידים.
עם בחירתו של מיליי, ממשל ביידן תמך במיליי, במיוחד בנושאים כלכליים ובמאבק באינפלציה על ידי אימוץ מדיניות כלכלית שוק חופשי, הכוללת רפורמות מבניות, הפחתת הוצאות ממשלתיות ופתיחת הכלכלה להשקעות זרות.
בתקופת הממשל היחסים בין ארגנטינה לארצות הברית התחזקו, עם דגש על שיתוף פעולה בתחומי הסחר, האנרגיה והביטחון.
באוקטובר 2024, ארגנטינה הכריזה על הקמת מרכז מודיעין אזורי למאבק בסחר בסמים סינתטיים, ביוזמה הנתמכת על ידי ממשל ביידן.
וזמה זו מדגישה את המחויבות המשותפת של ארגנטינה וארצות הברית להתמודד עם האתגרים הגלובליים הנובעים מהפצת סמים סינתטיים.
במהלך כהונתו של הנשיא ג'ו ביידן, היחסים בין ארצות הברית לבריטניה התאפיינו בשיתוף פעולה הדוק, אך גם באתגרים מסוימים.
ב-23 בינואר 2021, קיים הנשיא ג'ו ביידן שיחת טלפון עם ראש ממשלת בריטניה, בוריס ג'ונסון.
לאחר שבריטניה לקחה שליטה מלאה על מדיניות הסחר שלה בעקבות השלמת הברקזיט ופרישתה מהאזור הכלכלי האירופי, דחק ג'ונסון בביידן לקדם הסכם סחר חדש, שישלב תגובה עולמית למגפת הקורונה.
עם זאת, ממשל ביידן אותת כי אינו צפוי לקדם הסכם סחר חופשי בין ארצות הברית לבריטניה בשלב מוקדם של כהונתו.
ביידן הביע רצון להשקיע קודם כל בעובדים האמריקאים ובתשתיות במדינה לפני כניסה להסכמי סחר חדשים.
הנשיא ביידן הדגיש באופן קבוע את מחויבותו לשמירה על השלום בצפון אירלנד, תוך התנגדות לאפשרות של גבול פיזי כתוצאה מהברקזיט.
במרץ 2021, כשנשאל על ידי The Irish Times בנוגע להערותיו של שר החוץ האירי סיימון קובני, שטען כי "בריטניה אינה אמינה" בכל הקשור לפרוטוקול צפון אירלנד, אמרה דוברת הבית הלבן, ג'ן פסאקי, כי "הנשיא ביידן הביע תמיכה בלתי מסויגת בהסכם יום שישי הטוב".
פסאקי ציינה כי בשל מורשתו האירית-אמריקאית, "יש לביידן מקום מיוחד בלבו לאירים", מה שמחזק את מחויבותו לשלום בצפון אירלנד.
ב-10 ביוני 2021, פרסמו הנשיא ביידן וראש ממשלת בריטניה דאז, בוריס ג'ונסון, את מגילת האטלנטיק החדשה בקורנוול, אנגליה.
המגילה תוארה כגרסה "מתחדשת" של מגילת האטלנטיק המקורית שנחתמה על ידי הנשיא פרנקלין רוזוולט וראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל שמונים שנה קודם לכן.
בהצהרה שהוציאה הבית הלבן, צוין כי המגילה החדשה נועדה להתמודד עם "האתגרים החדשים של המאה ה-21" תוך שהיא "מבוססת על ההתחייבויות והשאיפות שהוצגו לפני שמונים שנה".
ב-11 באפריל 2023, ביקר ביידן בבלפסט, שם נשא נאום בפני סטודנטים בקמפוס החדש של אוניברסיטת אלסטר.
במהלך ביקורו נפגש עם ראש הממשלה רישי סונאק כדי לדון בהמשך קיום הסכם יום שישי הטוב לציון 25 שנים להיווסדו, וכן לשיפור היחסים הכלכליים בין בריטניה לארצות הברית.ב-13 ביוני 2021, ביקרו הנשיא ביידן ורעייתו בבריטניה לרגל פסגת ה-G7 ונפגשו עם המלכה אליזבת השנייה בטירת ווינדזור.
הביקור כלל משמר כבוד ותה של אחר הצהריים עם המלכה.
לאחר המפגש, אמר ביידן כי המלכה הייתה "נדיבה מאוד" וציין בפני עיתונאים כי "היא הזכירה לי את אמי".
ביידן גם חשף כי במהלך השיחה ביניהם, שאלה המלכה על ולדימיר פוטין ועל שי ג'ינפינג.
ב-10 ביולי 2023, ביקר הנשיא ביידן שוב בבריטניה, ונפגש עם ראש הממשלה רישי סונאק ועם המלך צ'ארלס השלישי.
השיחות התמקדו בשינויי האקלים ובחיזוק נאט"ו, בעוד שהתעוררה מחלוקת סביב החלטת ארצות הברית לספק לאוקראינה תחמושת מצרר, האסורה במדינות רבות בנאט"ו.
ביום השבעתו של ביידן, קראה ממשלת רוסיה לממשל האמריקני החדש לנקוט בגישה "בונה יותר" בשיחות על הארכת אמנת ה-START החדשה משנת 2010, שהייתה ההסכם היחיד שנותר המגביל את מספר ראשי הנפץ הגרעיניים ארוכי הטווח של ארצות הברית ורוסיה.
בשיחתו הראשונה של ביידן כנשיא עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ב-26 בינואר 2021, הסכימו השניים להאריך את האמנה בחמש שנים נוספות.