tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במודעת האבל שפרסמו חבריו בעיתון "הבוקר" ב־11 בספטמבר 1940, מרבית הנזכרים במודעה הם חברי הקומונה, מקצתם הם חברי אגודת מכבי נתניה שלא היו חלק מהקומונה.
המודעה מופנית לאלמנתו, חברתם לורה בן דורי־בנדרסקי ובה נזכרים החברים הבאים:
יהושע בן אברהם ומשפחתו, אשר ברז'נסקי, אריה דורפמן, צבי הררי, מלך חיימוביץ, יקיר קלייטמן, גיטה דורפמן, שמואל דיטשל, דורה בנדר, בן ציון רזניק ומשפחתו, אברהם רזניק, אליהו רוטנשטין, ש.
פרוינד, אריה שרמן, יצחק סברדליק, אברהם רוזנפלד ומשפחתו, מתתיהו רוזנשטין, ה.
בשלהי שנת 1938 החלו חברי הקומונה "פלוגת מכבי", שלא פרשו עד אז ממנה ושהחליטו לרכוש את המגרש עליו עמד צריפם, בהליך רכישת המגרשים מ"החברה לפיתוח חוף נתניה".
בשנת 1942 בקירוב, התפרקה הקומונה – הצריפים פורקו ועל השטח הוקמו בתיהם של המשפחות שרכשו מגרשים ובחרו להתגורר במקום: משפחות בן אברהם, ברז'נסקי, דורפמן, הררי ושרמן.
חיים ולורה בן דורי־בנדרסקי, נמנו אף הם עם הרוכשים מגרש, אך פטירתו הטראגית של חיים בשנת 1940, קטעה את תוכניותיהם לבנות בית במקום.
בשנת 1941 עברה לורה קורס עזרה ראשונה במסגרת ארגון "ההגנה" ובשנת 1942 התגייסה לחיל הנשים הבריטי ה־ ATS והוצבה ככוח עזר רפואי בבית חולים שדה בג'ניפה שבמצרים.
השכר שקיבלה במסגרת שרותה בצבא הבריטי אפשר לה לעמוד בהתחייבויות הכספיות בגין רכישת המגרש בנתניה.
ב-1943 בתום שנת שרות שבה לנתניה ונישאה ליוסף גרשובסקי־גורי ששרת במשטרת המנדט ושבאותה עת היה מפקח משטרת בית ליד.
חברי הקומונה שהמשיכו להתגורר בנתניה, נהגו להיפגש כל יום שישי או שבת ולחגוג ביחד את החגים.
הם אף שמרו על קשרי חברות אמיצים עם חבריהם שהתפזרו ברחבי הארץ, דוגמת לורה, אותה נהגו לבקר במשטרות עפולה, טבריה וצפת, בהן התגוררה עם בעלה קצין המשטרה יוסף גרשובסקי־גורי ובנותיהם נורית, עפרה ומיכל.
פלוגת מכבי הונצחה בנתניה על ידי קריאת רחוב על שמה.
פְּלוּטַארְקוֹ אֵלִיאָס קָאַיְיס (בספרדית: Plutarco Elías Calles, נהגה: ; 25 בספטמבר 1877 – 19 באוקטובר 1945) היה פוליטיקאי מקסיקני, שר הפנים בממשלתו של אלווארו אוברגון, ויורשו בנשיאות מקסיקו.
קודם לנשיאותו ולקריירה הפוליטית שלו היה מייג'ור גנרל במחנה החוקתי במהלך המהפכה המקסיקנית.
מערכת הבחירות שנערכה במקסיקו בשנת 1924, החלה במתיחות.
הממשלה היוצאת, ממשלת אוברגון, הייתה סמן היציבות הראשון לאחר שנים של אי-יציבות מאז המהפכה המקסיקנית.
עם ייצוב השלטון ולפי החוקה שלא אפשרה לו להמשיך לקדנציה נוספת, הודיע הנשיא אלווארו אוברגון כי הוא רואה את קאייס כיורשו.
בתגובה לכך פתח הנשיא הקודם, אדולפו דה לה ורטה, שכיהן כשר אוצר תחת אוברגון ראה עצמו כמועמד לנשיאות, במרד נגדו במדינות וראקרוס וחליסקו, אשר דוכא.
קמפיין הבחירות של קאייס פנה אל העם ובכך היה הקמפיין הפופוליסטי הראשון בהיסטוריה של מקסיקו.
הוא הבטיח צדק ושוויון, הגנה על זכויות עובדים, רפורמה אגררית וממשל דמוקרטי.
ב-30 בנובמבר 1924 הושבע קאייס כנשיא.
קאייס ניסה לממש את הבטחותיו (1924–1926) אך הרפורמות מרחיקות הלכת שביקש להנהיג הביאו לחשש של הכנסייה מפני מהפכה רחבה יותר גם בתחום החינוך וחדירת תפיסת עולם חילונית לכלל שכבות הציבור.
חשש זה הוביל למלחמת הכריסטרוס , שבה הופעלו דיכוי ואלימות אנטי-קתוליים (1926–1928), וגבה מחיר דמים כבד.
דיכוי ההתקוממות הקתולית, הותיר את השלטון המהפכני על כנו, ואיפשר את השלמת תשתיות הרפורמות הכלכליות וכינון שירותי בריאות רווחה וחינוך במדינה.
ב-1928, לאחר תיקון שבוצע בחוקה, התאפשר שובו של אוברגון לנשיאות המדינה, אך לאחר הירצחו מיד לאחר הבחירות, הוכרז קאייס כמעין מפקד עליון של המהפכה, ושלושת הנשיאים שבאו אחריו היו כפופים לו באופנים מסוימים.
תקופה זו כונתה "מקסימאטו" .
בתקופה זו כונן קאייס את המפלגה המהפכנית הלאומית (PNR) שהפכה בהמשך למפלגת המהפכה של מקסיקו (PRM) ושוב למפלגה המוסדית המהפכנית (PRI), שהחזיקה בשלטון במקסיקו ברציפות מ-1929 עד שנת 2000. ב-10 באפריל 1936, תקופת שלטונו של לאסרו קארדנאס, הושם סוף לשליטה של קאייס על מקסיקו.
קאייס וכמה ממקורביו נאסרו והוגלו במטוס מיוחד ממקסיקו.
קאייס שב למקסיקו בבעת כהונת הנשיא מנואל אבילה קמאצ'ו שהנהיג מדיניות פייסנית.
עמדותיו הפוליטיות בשנים הבאות התמתנו, והוא בילה את שנותיו האחרונות במקסיקו סיטי, בה נפטר באוקטובר 1945, בגיל 68.
משפחת אליאס הייתה במקורה ממוצא ספרדי אשר היגרה במהלך המאה ה-18 למלכות המשנה של ספרד החדשה מלה ריוחה.
אבותיו של קאייס שהיגרו למלכות המשנה הספרדית בעולם החדש היו מעורבים במלחמות נגד האפאצ'י.
סבו של קאייס מצד אביו נהרג בהיותו קולונל בצבא המקסיקני בשנת 1865, במהלך המלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
עם הזמן איבד משק הבית חלק נרחב מהונו ומכר חלק מהקרקעות שהיו ברשותו.
פלוטארקו אליאס נולד בגואיימס, סונורה, ב-25 בספטמבר 1887. הוריו היו פלוטארקו אליאס ומריה דה ז'סוס קמפוזאנו.
פלוטארקו הצעיר הושפע רבות מדודו (בעלה של אחות אמו), אשר ממנו אימץ את השם קאייס.
דודו לימד אותו אתאיזם וזיקה לחינוך חילוני במקביל להרתעות מהכנסייה הקתולית.
בשנת 1888 החל את לימודיו להתמחות בהוראה באקדמיה דה פרופסורס, ארמוסיו, סונורה.
בשנת 1911 שימש בתפקיד מזכיר המפלגה הדמוקרטי של סונורה, בבירת המדינה; בנובמבר של אותה שנה, כאשר פריצת המהפכה המקסיקנית הפילה את הרודן פורפיריו דיאס ופרנסיסקו מדרו הליברלי קיבל את נשיאות מקסיקו לידיו, קאייס שינה את מקום מגוריו לאגואה פריטה, גם כן בסונורה.
כשמדרו נרצח בידי הפיכת נגד בראשות הרודן ויקטוריאנו ורטה, קאייס הסתתר בעיר דאגלס, אריזונה, ושם, ביחד עם אדולפו דה לה ורטה, החל לארגן את המאבק נגד ויקטוריאנו ורטה.
הוא חתם על תוכנית נאקוזרי ב-12 במרץ 1913 נגד הרודן ורטה והצטרף מיד לחיילים פרו-חוקתיים בפיקודו של אלווארו אוברגון בדרגת לוטננט גנרל.
כך השתתף במאבק המהפכני כמפקד פעולות צבאיות באזור צפון-מערב סונורה.
אף על פי שלא הראה יכולת רבה למיליציה החוקתית של אוברגון בקרבות אגואה פריטה ונאקו, הוא אכן הראה יכולת סמכות וארגון, מה שזיכה אותו בקידום לדרגת קולונל.
קאייס התבלט במאבק נגד תומכי ורטה בהמשך, מה שהוביל את אוברגון למנות אותו למפקד צבאי בארמוסיו ב-1 במאי 1914.
כאשר התפצלה התנועה הפרו-מהפכנית בין החוקתיים וברית "הדיוויזיה הצפונית" בראשות פנצ'ו וייה, קאייס תמך בחוקתיים בדומה למפקדו אוברגון שצידד גם כן עם התנועה הפוליטית של ונוסטיאנו קאראנסה.
באותה העת התמנה קאייס למושל הזמני בפועל של מדינת סונורה.
במסגרת תפקידו כמושל קידם קאייס רפורמות רפובליקניות שכללו טיהר של מנגנון הצדק; שילוב ועדה חקלאית מעורבת; הקמת מנהל כלכלי; קביעת שכר מינימום; ביטול פטורים ממס; הקמת בתי ספר ליליים למבוגרים, בניית ספריות, בית ספר לילדים שהתייתמו במהלך המהפכה; קביעת חוק יובש נגד אלכוהוליזם; איסור הימורים והסדר חוקי גירושים.
בין לבין גירש קאייס כמרים קתולים מעמות הסמכות שלהם.
הוא העביר את הממשל לאדולפו דה לה ורטה במאי 1916.
קאייס נבחר פעם נוספת למושל סונורה ביוני 1917, הוא הוציא לאור חוקה חדשה למדינה, החל בחלוקת אדמות, קביעת תרומות לבעלי קרקעות לאומיים וזרים; הוא גם גיבש חוק עבודה לאכיפת שמונה שעות עבודה ושכר המינימום.
כמו כן, הוא קידם ללא הצלחה הקמה של כנסייה מקסיקנית עצמאית להתחרות בכנסייה הקתולית באמצעות הכומר ארנסטו א.
שנתיים לאחר מכן הוא נקרא על ידי הנשיא קאראנסה להצטרף לקבינט במקסיקו סיטי, שנכבשה בידי החוקתיים, כמזכיר התעשייה והמסחר.
בתפקיד זה הוא התמודד עם התנגדות תעשיינים בעבור אפשור התאגדות, התנגד להעסקת עצמאיים ותמך בזכות השביתה של עובדים.
ב-1 בפברואר 1920 ירד מתפקיד המזכיר בכדי לתמוך בקמפיין הבחירות של אוברגון לנשיאות מקסיקו.
קאראנסה התנגד למועמדותו של אוברגון, דבר שעורר קרע בתוך התנועה החוקתית והוביל את קאייס לחתום על עצומה שבה הכריז, ביחד עם פוליטיקאים נוספים מסונורה, על תמיכתו באוברגון.
קאראנסה נרצח בידי תומכי אוברגון לנוכח המאבק הפנימי בתנועה שהפך למרד מזוין.
אדולפו דה לה ורטה התמנה לנשיא זמני לפני הבחירות, בהן ניצח אוברגון באופן סוחף ומונה לנשיא מקסיקו.
בתקופת הנשיאות הזמנית של אדולפו דה לה ורטה, היה קאייס שר המלחמה והצי.
כאשר נבחר אוברגון לנשיא, קאייס הצטרף לקבינט החדש בתור שר הפנים, תפקיד בו נשאר עד ספטמבר 1923, אז עזב אותו להיות מועמד לנשיאות הרפובליקה לקראת הבחירות הבאות על ידי קואליציה של מפלגות העבודה המקסיקניות.
במסגרת מצע הבחירות שלו פנה אל הקול העממי בדומה לפופוליסט.
מההתחלה הוא הגדיר את עצמו כ"מועמד העובדים", חבר מפלגת העבודה שהאמין בשיתוף פעולה מעמדי, וכרפורמיסט הדרגתי, מגן על העובדים והאיגודים החקלאיים שלא תיפגע מערכת עיבוד האדמה או תהיה הפרעה בהליך הייצור.
התנועה הדתית האדוקה התנגדה נחרצות למועמדותו של קאייס לנשיאות הרפובליקה.
מועמדותו של קאלס הניבה גם את חוסר שביעות רצונו של בן סונורה אחר, אדולפו דה לה ורטה, שקיבל באוקטובר את מועמדותה של המפלגה השיתופית הלאומית, אך בימים הראשונים של דצמבר 1923 החל מעבר של רבים לתמיכת קאייס, כאשר הוכרז כיורשו המיועד של אוברגון עבור הנשיאות.
כאשר יצא אדולפו דה לה ורטה במרד נגד ממשלת אוברגון ומועמדות קאייס, זה האחרון נטש את מסע הבחירות שלו וחזר לפיקוד הצבאי כדי להילחם ולמוטט את המרידה, פעם נוספת תחת פיקודו הצבאי של אוברגון.
אחרי זאת בתמיכת ארצות הברית וקבוצות איכרים ועובדים, קאייס מצא את הדרך לנשיאות נקייה.
הוא חידש את מסעו לנשיאות וביקר בקואווילה ומורלוס, ב-10 באפריל 1924, שם ספד למהפכן אמיליאנו ספאטה והתחייב לפעול עבור מטרות האיכרים.
בהמשך, בהיותו במקסיקו סיטי, לראשונה בהיסטוריה של מקסיקו, ערך קאייס קמפיין רדיו מרשות השידור CYL, ומאוחר יותר ביקר בסקטקס איפה שהוא השתתף בכינוס של מפלגת העבודה הפנים-מדיניות כדי לאשר את מחויבותו למעמד הפועלים.
כעת ללא מתנגדים מרכזיים, נאומו היה רדיקלי יותר לטובת הפועלים, האיכרים ושאר בני מעמדות הביניים.
הוא המשיך את סיורו בכמה ערים עד 6 ביולי אז הצביע בעד מועמדותו בעיר מרידה.
קאייס זכה ללא אי סדרים קשים ברוב גדול של 1,340,634 קולות, המועמד האחר, הגנרל אנגל פלורס, מושל סינלואה לשעבר, שנתמך על ידי הליגה הפוליטית הלאומית והאיגוד החקלאי הלאומי, המורכב ממהפכנים עקורים וקבוצות אוליגרכיה, בעלי קרקעות וסוחרים קתולים, השיג רק 252,599 קולות.
לפני כניסתו לתפקיד ביקר קאייס ברפובליקת ויימאר, הרפובליקה הצרפתית השלישית וארצות הברית, שם נפגש עם נשיאי אותן מדינות, פרידריך אברט, גסטון דומרג, וקלווין קולידג' בהתאמה.
קאייס גם הצהיר כי ייזום עסקה חדשה עם חברות נפט ומשקיעים זרים.
באותה העת עברה שמועה שקאייס סבל מדלקת העצם שחפתית וכי עבר ניתוח בעמוד השדרה בהיותו בברלין.
ממשלת קאייס בנתה באופן בולט מוסדות יסוד למדינה, כמו בנק לאומי (תוכנן לראשונה בידי קאראנסה והובא למוכנות במהלך תקופת נשיאותו של אוברגון) שהקים את מערכת הבנקאות המודרנית; ועדת ההשקיה הלאומית, הוועדה הלאומית לדרכים, הבנק הלאומי לחקלאות, המנהל לפנסיה אזרחית לפנסיה, בתי ספר תיכוניים, מרכזים חקלאיים, חינוך טכני תעשייתי ומסחרי.
קאייס ארגן מחדש את כספי הציבור, תיחם את סמכויות המס בין דרגי השלטון השונים, וב-18 במרץ 1925 קבע את חוק מס ההכנסה.
בשנת 1926 החל תהליך מיסוד הצבא, בפיקודו של הגנרל חואקין אמרו, על ידי צמצום התקציב ואנשי הצבא, וכן חוקים צבאיים חדשים: החוקים הארגוניים החדשים של הצבא קבעו סמכויות מטה כללי; הסדרי משמעת; אימונים עבור מבצעים ותרגולים; כמו גם חלוקה של פנסיות פרישות.
קאייס תיקן את הקוד האזרחי כך שיכלול שוויון חוקי לנשים, מוסריות חוקתית ומשפטית של איגודים, שוויון חוקי לילדים שכביכול נולדו בתוך ומחוץ לנישואים, הסדר גירושים בקנה מידה פדרלי גם כן ורפורמות נוספות.
קאייס גם הכריז על חובת ארגוני עובדים; והגן על סמכותם של ארגונים ואיגודים שכאלה.
הוא תמך בתנועת העבודה באמצעות התאחדות העבודה האזורית המקסיקנית CROM ומפלגת העבודה, ומינה את לואיס נ.
מורונס, יושב ראש שתי הקבוצות, לשר התעשייה, המסחר והעבודה.
ממשלתו חילקה 3,088,071 דונם בקרב 302,432 משפחות, כמות כפולה מזאת שחולקה בתקופת נשיאותו של אוברגון.
עם זאת, עבור קאייס לא היה מספיק לחלק את הקרקעות, היה צורך ברפורמה חקלאית מקיפה שכללה מסירת כלים, זיכויים, השכלה טכנית, עבודות השקיה, דשנים, תקשורת ותמיכה דומה.
בנושאים חינוכיים קידם את בית הספר "הרציונליסטי" ואת יישום הידע, כך שבעזרת משאבים דלים הוא הכפיל את בתי הספר הטכניים והכפריים שבהם למדו על ידי עשייה, כמו גם את הספריות.
בנוסף, הוא הפריד בין בתי הספר התיכוניים והפרה-תיכוניים.
באזורים הכפריים, בעזרת האיכרים שבנו וריהטו את הכיתות, בית הספר הפכו למרכזי הקהילות; כמו כן, הוא הקים את בית הסטודנט לילדים בבירה.
, כך לדברי קאייס, פותחו במערכת החינוכית אידיאלים של לאומיות, חילוניות, רפובליקניזם וחינוך תומך.
ההתערבות של קאייס בנושאי חינוך הייתה אופיינית בהתחשב בעובדה שהיה מורה בעברו.
מכיוון שמאז 1921 ביצע המהנדס קונסטנטינו טרנבה שידורי רדיו, ומאז ואילך הוקמה ליגת הרדיו המקסיקנית המרכזית וכבר פעלו כמה תחנות פרטיות, ממשלת קאלס החליטה להסדיר פעילות חדשה זו באמצעות חוק התקשורת החשמלית, שפורסם ב-6 במאי 1926, ובו אישרה את הבעלות על אומת המרחב האווירי שבה נעשה שימוש בשידורים חלוצים אלה.
באשר לעבודת התשתיות של ממשלתו, קאייס ביצע עבודות ציבוריות שאפתניות: הוא קידם תשתיות השקיה ובניית כבישים רחבים ואף בנה מחדש את הארמון הלאומי כדי להגדיל את הקומה השלישית.
בתקופה זו נבנו הכבישים המהירים בין מקסיקו סיטי - פואבלה, מקסיקו סטי - פצ'וקה וכן סכרים נרחבים ותשתיות דרכים כגון אלו שחיברו את קואווילה ונואבו לאון.
הכבישים המהירים מקסיקו סיטי - אקפולקו ומקסיקו סיטי - לארדו הושקו גם הם.
באופן דומה, נחנכה תקשורת טלפונית עם ארצות הברית וב-4 ביולי 1928 התקשרה השיחה הראשונה ללונדון.
בנוסף לרפורמות הרבות שלו מפנים, היה על קאייס לטפל בתביעות מקומיות בגין נזק שנגרם למדינות הפנימיות בתוך מקסיקו עקב התערבות חיצונית במהפכה המקסיקנית.
התביעות הגדולות הופנו בעיקרם לארצות הברית.
בזירה הבינלאומית קאייס חידש את היחסים עם האימפריה הבריטית ושמר על אלו עם ברית המועצות והונגריה, שהיו יחסית מבודדות באותה העת לאחר מלחמת העולם הראשונה.
שמירת היחסים עם ברית המועצות הייתה דרך עבור מקסיקו להדגיש עצמאות מארצות הברית, שבאותה תקופה לא הכירה בברית המועצות.
כמו כן, קאייס וממשלתו הביעו תמיכה בתנועת המורדים הליברלים בניקרגואה אשר התנגדו להשפעה האמריקאית.
בנוסף, בוועידה האמריקאית הבינלאומית הרביעית של 1928, שהתקיימה בהוואנה, הוא הגן על עקרונות האי-התערבות ופתרון מחלוקות בדרכי שלום.
קאייס במאבקים עם ארצות הברית עקב החוק המקסיקני מ-26 בדצמבר 1925, שהסדיר את סעיף 27 לחוקה, אשר אישר את הלאמתם המוחלטת של הקרקעות וכתוצאה מכך את שדות הנפט בצורה בלתי ניתנת לערעור.
בעניין זה יצר קאייס נוהל לחברות זרות לאשר את הזכויות שהוענקו להם בעבר ואת שימורן.
פרנק קלוג, מזכיר המדינה האמריקאי, הכריז כי כמה נכסים של אזרחי ארצו נתפסו באופן בלתי חוקי במקסיקו, שיש לו חדשות כי תנועה מהפכנית חדשה עומדת לפרוץ וכי ממשלת קאייס נמצאת בחשכה מדינית.
קאייס דחה טענות אלו וגינה את ההתערבות בענייניה הפנימיים של מקסיקו.
הבעיה עם חברות הנפט, שהאשימו את קאייס בהיותו "בולשביק" והיו בשיתוף פעולה עם השגריר האמריקני ג'יימס ר.
שפילד, הגיעה לנקודה של התגרות בפלישה אמריקאית נוספת שבתגובה לה קאייס הורה לשר בממשלתו לאסרו קארדנאס לשרוף את בארות הנפט הלאומיים.
הנשיא האמריקאי קולידג' קרא להסדר ולמיתון היחסים.
בהמשך ניתן היה להתגבר על הבעיות בזכות השגריר האמריקני החדש דווייט וו.
מורו, בנקאי וחבר אישי של קולידג'.
מורו הציע את שינוי חוק הנפט בהתבסס על פסק דין של בית המשפט העליון האמריקאי שהכיר באי-רטרואקטיביות של החוק; ההצעה התקבלה והעניין נפתר.
במהלך ממשלתו ניסה קאייס להחיל את חוק הפיקוח על פעילות של כנסיות וקידם את הסדרת סעיף 130 לחוקה על מנת לקבל הסדר מדויק יותר להפעלת השליטה שהחוקה משנת 1917 העניקה לממשלה על הכנסיות.
פסקה שבע של סעיף 130 בחוקה הוסדר על פי הצרכים המקומיים ב-22 מדינות הרפובליקה, מה שהקטין באופן משמעותי את מספר הכמרים המורשים ובמדינות מסוימות, כמו טבסקו, נקבעו דרישות שונות לכמרים, שהיו למשל ילידי ארצות הברית: אדם, מעל גיל 40, נשוי ובעל רקע מוסרי טוב.
בנוסף, קאייס קידם את הקמתה של הכנסייה האפוסטולית הקתולית המקסיקנית, בראשות הכומר חואקין פרז ואודאר,
כמרים ומנהיגי הליגה הלאומית להגנת חופש הדת חששו מפני"חוק הרחובות" של 3 ביולי 1926, שהסדיר בקפדנות את פעילות הכמרים והוסף בחוק העונשין של המחוזות והשטחים הפדרליים ביחס לפשעי הסמכות המשותפת ופשעים נגד הפדרציה בענייני פולחן ומשמעת של כמרים חיצוניים.
בינואר 1927 פורסם החוק הרגולטיבי של סעיף 130 בחוקה ובאותו חודש פרץ המרד החמוש של תנועת ה'כריסטרוס' במדינות מיצ'ואקאן, חליסקו וגואנחואטו.
מרד דתי פרץ במלוא המרץ ובוועידת כמרים הוסכם השימוש באלימות נגד הכוחות הפדרליים בקריאה "יחי המשיח המלך!" מלחמת הכריסטרוס, שהייתה למלחמת אזרחים, הייתה עקובה מדם ואכזרית.
מורדי ה'כריסטרוס' לא הצליחו לגבש ברית עם עמיתם העירוניים, הליגה הלאומית להגנת חופש הדת; לבסוף הם נלחמו נגד הצבא הפדרלי ונגד כוחות מאורגנים של קהילות חקלאים ואיגודי עובדים.
אף על פי שהם לא היו חזקים מספיק כדי להפיל את השלטון, ניכר היה שגם הגרילה של ה'כריסטרוס' לא תובס בקלות, ולכן המאבק שלהם גרם לחוסר יציבות ממושכת ברחבי מקסיקו בכלל והמדינות שבהם מרדו במקור בפרט.
הצבא בזז בתי תפילה, הוציא להורג כמרים והפציץ כפרים.
ה'כריסטרוס' ביצעו מעשי זוועה גם כן מצידם, כמו זה של האב והגנרל חוסה רייס ווגה, שנהרג בהצתת הרכבת שבה נסע ביחד עם כל הנוסעים.
קאייס גירש את הבישוף קרואנה, שכשל בהסדר המאבק.
חזית נוספת בה הצליחה ממשלת קאייס להביס את המורדים הייתה המלחמה בשבטי היאקי האינדיאנים, שנמשכה במשך יותר משנה ובה היה שימוש בחיל האוויר המקסיקני החדש כדי להילחם ברכסי ההרים המחוספסים בסיידרה מדרה אוריאנטל.
מאפיין של ממשלת קאייס היה ה"דיארכיה" שהיא קיימה עם אוברגון, שהשפעתו והתמיכה הנרחבת בו בקרב הכוחות המזוינים עקפו כל פוליטיקאי אחר.
בשל לחצו של אוברגון, שביקר בביקורים תקופתיים בבירה מקסיקו סיטי בעודו בפרישה, הבעיה של הירושה החלה עבור קאלס באמצע כהונתו כאשר הרפורמה בסעיפים החוקתיים 13 ו-82, שנדונה ואושרה ב-28 בדצמבר 1926, אפשרה להחזיק בנשיאות עד שתי קדנציות של שש שנים, עם תקופת ביניים בין השניים.
כיוון שהרפורמה הותאמה לאוברגון, המדינה התחלקה בין תומכי הבחירה המחודשת למתנגדיה.
כמו כן, בתקופת קאייס, הודות ללחצו הפוליטי של אוברגון, בוטלו העיריות המקומיות במחוז הפדרלי, שהיו בידי פוליטיקאים מטעם CROM, יריביו הפוליטיים של אוברגון, כך שכל רשויות הבירה מונו ישירות על ידי נשיא הרפובליקה.
קאייס העדיף את שר העבודה מורונס כממשיך דרכו, אך על מועמדותו הטיל אוברגון וטו, שתחילה הביע תמיכה במועמד אחר לפני שהחליט לשוב לפוליטיקה ולהתמודד כיורשו של קאייס לקדנציה שנייה בנשיאות.
כאשר אוברגון הביע בבירור את רצונו להיבחר מחדש, נאלץ קאייס לתמוך בו, בהתחשב ביוקרתו הגדולה של והעובדה שתומכי אוברגון הנהיגו את שני הבתים בקונגרס וכללו את ההנהגה הצבאית כולה.
במסגרת מלחמת קריסטרו שעודנה הסתיימה, קאייס הפעיל את יד הברזל שלו גם על גורמים פוליטיים שנמצאו אשמים בהתקפות על אוברגון ובמהלך 13 בנובמבר אותה השנה, במקביל למאבק הצבאי, הוצאו לפועל סדרת התנקשויות במנהיגי האופוזיציה הפוליטית.
כאשר אוברגון נרצח ביולי 1928 לאחר בחירתו ולפני השבעתו לנשיאות, והדמויות המהפכניות הגדולות נהרגו או הוגלו, וקאייס כמנהיג ה"מקסימלי" של התנועה המהפכנית השלטת, כך שלא חסר מי שייחס לו התערבות במותו של אוברגון דרך מורונס.
כדי להבטיח חוסר משוא פנים בחקירת הפשע, החליף קאייס את גנרל קרוז, מפקד המשטרה, בגנרל ריוס זרטוצ'ה תומך אוברגון וגם גרם למנהיגי ה-CROM שהואשמו על ידי תומכיו של הנשיא הנבחר הנרצח להתפטר מתפקידם.
ב-5 בספטמבר שלאחר מכן נפגש קאייס עם 33 ראשי הצבא המפקדים על הכוחות הפדרליים והשיג את ההתחייבות שהם יתנערו מלהתיימר להיות נשיא ארעי או חוקתי וכי הם ישמרו על הצבא מחוץ לפוליטיקה.
למען האחדות נשבעו להוטיר את החלטת ירושת הנשיא בידיו של קאייס.
ב-26 בספטמבר הוכרז הפוליטיקאי הצעיר, אמיליו פורטס חיל, כנשיא זמני של הרפובליקה בפה אחד בקונגרס הפדרלי.
קאייס לכך לידיו את המשרה הבלתי-רשמית של 'המפקד העליון של המהפכה' (תפקיד אשר שווה ערך בסמכויותיו לזה של מנהיג עליון), ולמעשה היה סמכות פוליטית עליונה שדה פקטו יכול היה להטיל וטו על כל החלטה נשיאותית ויכל כמו כן למנות ולהדיח נשיאים מתפקידם.
הסדר פוליטי זה שהחל במינויו של אמיליו פורטס חיל לנשיא נודע בכינוי "מקסימאטו".
באותו יום שעזב את הנשיאות, קאייס לקח על עצמו את הנהגת הוועדה המארגנת של המפלגה המהפכנית הלאומית; PNR, שהוקמה ב-4 במרץ 1929, איתה ניסה להכיל את כל הקבוצות המהפכניות ולפתור את הסכסוך על עמדות חברי הממשלה ותפקידיהם.
הבחירות העממיות בדרך שלווה ולהוות "חזית מהפכנית שלפניה ניסיונות תגובת-הנגד קורסים".
המועמד הראשון לנשיאות של המפלגה החדשה היה המהנדס פסקואל אורטיס רוביו, שהביס את יריבו הפוליטי ארון סאנץ במהלך הבחירות הפדרליות לנשיאות בשנת 1930 והחליף את חיל.
מועמדותו של פסקואל עוררה את ההתקוממות של הגנרל גונזאלו אסקובר.
עקב מרידה זו, חזר קאייס לתפקיד שר המלחמה והחיל הים, כאשר אמיליו פורטס חיל עודנו היה בתפקיד הנשיא הזמני, כדי להילחם באופוזיציה השלטונית שגורמים בתוכה האשימו אותו ב"צמא שאינו יודע שובע לשלטון ולעושר".
גורמי האופוזיציה שהועלו נגד קאייס וממשלתו תמכו במועמדותו לנשיאות של עורך הדין ז'ילברטו ולנזו.
קאייס הביס אותם ומאז ואילך נותרו בהנהגה הצבאית רק הקצינים הנאמנים למשטר המוסדי המהפכני שקידם קאייס עצמו.
השאר מתו במערכה עם ההתקוממות או יצאו לגלות.
מעתה, לגנרלים הפוליטיים של המהפכה כבר לא הייתה די יכולת מספקת לשאוף לתפוס את השלטון.
מאוחר יותר השאיר קאייס את הגנרל ז'ואקין אמרו במקומו בשר המלחמה והצי, עם המשימה לבטל את הפוליטיזציה של מה שנותר מהצבא הלאומי.
בתקופה ה"מקסימאטו", קאייס השפיע על כל התחומים הרשמיים, פוליטיקאים, פקידים וקצינים בצבא הגיעו אליו לבקש ייעוץ ותמיכה.
אחת התבדח באומרו: "בלול התרנגולות של הפוליטיקה, התרנגולת המוערכת ביותר היא לא זו שמטילה את הביצה הטובה ביותר, אלא זו שיודעת לקרקר אותה בצורה הטובה ביותר."
בשנת 1933 הוא תמך בהקמת הפעולה המהפכנית המקסיקניסטית.
סביב קאייס סבב מושא של מחוות, הוא נהג להשתתך ברכיבה על סוסים וארוחות נשף גדולות.
הוא ערך סיורים תכופים ברכבת הנשיאות שמשכה אנשים רבים והייתה לו המותרה הפוליטית לצאת בהצהרות קיצוניות, כמו כינוי התעשיינים במונטריי כי הם חסרי יכולת להודות על הנעשה עבורם ועל כך שלא התאימו למה שהעניקה להם המהפכה.
ב-20 ביולי 1934 נשא קאלס נאום ("זעקת גואנחואטו"), בו הצהיר:
ב-11 ביוני 1935, לפני קבוצת סנאטורים, התלונן קאייס על החלוקה והקיצוניות אליהן נפלו לשכות החקיקה והגיעו למסקנה "במשך שישה חודשים האומה זועזעה בשביתות מתמשכות, רבות מהן לגמרי לא מוצדקות...
שביתות פוגעות בהון הרבה פחות מהממשל, הן סוגרות את מקורות השגשוג שלהן...
אנחנו הולכים אחורה, אחורה, תמיד הולכים אחורה...
ומה הם מקבלים מהתהפוכות המבשרות האלה?
חודשים של שחרור שכר, ייאוש מהון, נזק חמור לקהילה." מרגע שפורסמו הצהרות אלו, ענה לו גם הנשיא קארדנאס בפומבי: "מעולם לא יעצתי לאוגדות שאינן נסתרות ממני, יהיו להן השלכות קשות...
ההנהלה הפדרלית מוכנה לפעול בכל החלטה כדי שהתוכנית של המהפכה והחוקים יוצאו לפועל אשר מסדירים את מאזן הייצור, ונחושים, באותה מידה, לבצע את הגשמת תוכנית שש השנים (תוכנית פיתוח פדרלית ארוכת טווח), ללא קשר לבהלה של נציגי המגזר הקפיטליסטי."
קאייס טס לארצות הברית חמישה ימים לאחר מכן, יצא לחופשה בהוואי וחזר ב-13 בדצמבר לאחר מספר חודשים.
במהלך היעדרותו, המהומות והשביתות נגדו גברו ונמשכו מספר חודשים.
שמועות התפשטו על מזימה של קאייס נגד הנשיא קארדנאס; מושלים מטעמו של קאייס ומנהיגי הצבא הוחלפו; כאשר הוא הופיע בבית המשפט לצורך ייבוא נשק שביצע בשנת 1915; היו הפגנות פוליטיות נגדו שפרצו בכיכרות; לבסוף, ה-PNR צידד עם הנשיא ושוקטו הרוחות ברחובות בהפלת הסמכות הפוליטית של קאייס ותומכיו.
בחילופי ההצהרות הפוליטיות בין קאייס וקארדנאס התפרסמו חלוקות הנשק שלו בסונורה, פעילויות בעת המהפכה עליהן הבליג, התערבותו הפוליטית ועוד.
במהלך המאבק הפוליטי רבים מתומכיו של קאייס נטשו אותו.
לבסוף, ב-9 באפריל 1936, האגף השמאלי של הסנאט השיק "אני מאשים" ממושך, וסימן את קאייס כבוגד.
למחרת, יום שישי הטוב, "בגלל חובה לבריאות הציבור", הורה קארדנאס "לעזוב מיידית את השטח הלאומי עבור קאייס, מורונס, לואיס ל.
לאון ומלגור אורטגה (פעילים פוליטיים תומכי קאייס נוספים)." קאייס לא הביע התנגדות בפני הקצין שעצר אותו: "אני מחשיב את עצמי כאסיר שלך, ברשותך לשים אותי מול כיתת יורים." יומיים לאחר מכן, בכיכר 'דה לה קונסטיטוציון' במקסיקו סיטי, התקיימה עצרת גדולה של תומכי הנשיא קארדנאס ומתנגדיו של קאייס.
ב-3 ביוני שלאחר מכן שוחרר קאייס משירותו בצבא הפדרלי המקסיקני.
בכך הסתיים שלטון ה"מקסימאטו "שלו וקאייס עצמו גורש לגלות.
ב-20 ביולי 1937, חוותו בסנטה בארברה, בדרך לקואוטלה, חולקה בין חברי הקהילה המקומית.
קאייס חי את שנות גלותו בסן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית.
הוא חזר מחו"ל בשנת 1942, כאשר בהזמנת הנשיא מנואל אבילה קמאצ'ו השתתפו כל הנשיאים לשעבר החיים בטקס זיכרון המהפכה: דה לה ורטה, קאלס, פורטס חיל, אורטיס רוביו, אבלרדו רודריגס ולסארו קארדנאס.
באותה שנה הועלה בצורה סמלית לדרגת גנרל בצבא הפדרלי וזוכה מאשמה.
קמאצ'ו, מעבר לטקס הנקודתי, הנהיג קמפיין פוליטי של הסדרים ופשרות עם הפלגים הנאבקים בתוך הפוליטיקה המהפכנית ואף העניק חופש רב יותר אל הכנסייה הקתולית במקסיקו.
במהלך שנותיו האחרונות שינה קאייס את ראיית עולמו הפוליטית ונקט בהתנהלות יותר מתונה מאשר קודם לכן.
ה-PNR התפתחה עם הזמן אל ה-PRI (המפלגה המוסדית המהפכנית), אשר נותרה בשלטון במקסיקו באופן רצוף עד שנת 2000. קאייס נפטר במקסיקו סיטי, בסנטוריום קאודריי (Cowdray), לאחר ניתוח בכיס המרה, ב-19 באוקטובר 1945, בשעה 14:40. הוא נקבר בפנתיאון דולורס.
ב-20 בנובמבר 1969 הועברו שרידיו של קאייס לאנדרטת המהפכה.
פלודריאדיים (שם מדעי: Pelodryadinae) היא תת-משפחה של דו-חיים ממשפחת האילניתיים, צפרדעי העצים.
צפרדעים אלה חיות על עצים ביערות הגשם, וחלקם גם שוכני נחלים, באיים באינדונזיה, גינאה החדשה, איי שלמה ואוסטרליה.
יש גם המסווגים אותם למשפחה משלהם (Pelodryadidae).
בקבוצה ארבעה סוגים, כשהסוגים Cyclorana וNyctimystes משויכים לפעמים לחלק מהסוג ליטוריה (Litoria).
אלו צפרדעים בינוניות, שוכנות עצים ורובם בעלי עור ירוק בהיר או צהוב, עיניהם חומות או לבנות עם אישונים קנים והם בעלי לסתות גדולות.
סוג Cyclorana - בו סיקלורנה פלטיצפלה
סוג Ranoidea - בה רנואידה ספלנדידה
פלוגת הנדסה 745 הייתה יחידת חיל ההנדסה המלכותי של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה שכללה חיילים יהודיים מארץ ישראל, רובם ככולם עובדי "סולל בונה".
היחידה פעלה בין השנים 1942–1946 ועסקה בבניית ביצורים, שדות תעופה וגשרים.
על היחידה פיקד, בדרגת קפטן, שמואל "מולה" וילנסקי.
הפלוגה הוקמה בספטמבר 1942 והתגייסו אליה כ-270 איש ממנהלי חברת "סולל בונה", מנהלי עבודה ופועלים שעברו את גיל הגיוס.
בסיסה הראשון היה בפורט תאופיק, על תעלת סואץ והיא פעלה במסגרת המערכה במדבר המערבי בבניית קו הביצורים באל עלמיין במדבר המערבי.
לאחר מכן נפרסה מטוברוק ועד טריפולי.
הפלוגה הקימה את הנמל החדש בעיר ביזרטה שבתוניס כהכנות לפלישת בעלות הברית לאיטליה.
במרץ 1944 הגיעה הפלוגה לאיטליה ועסקה בשיקום דרכים, הקמת גשרים ובניית מחנות צבא.
עם תום המלחמה חברו אנשי הפלוגה בחשאי לשאול אביגור, מפקד המוסד לעלייה ב' וסייעו בהעפלה.
ב-1946 הוחזרה הפלוגה לארץ ישראל ופורקה.
פְלוֹדְנִי (בהונגרית: Flódni) או (ביידיש: פְלוּדֶן) היא עוגת שכבות מסורתית לחג פורים וגם לחנוכה מהמטבח היהודי-הונגרי והמזרח אירופי, שמקורה לא ידוע, ייתכן בגליציה, ומשם הגיע המתכון להונגריה עם נדידת יהודי גליציה לתוך ממלכת הונגריה בעת האימפריה האוסטרית או האימפריה האוסטרו-הונגרית וכן לרומניה, לפולין ולאוקראינה.
מקורה של העוגה הקרואטית גיבניצה כנראה מהפלודני.
פלודרבין (לועזית: Fludarabine) היא תרופה כימותרפית שמשמשת לטיפול בלוקמיה ולימפומה, ובכללן לוקמיה לימפוציטית כרונית, לימפומה שאינה הודג'קין, לוקמיה מיאלואידית חריפה ולוקמיה לימפוציטית חריפה.
תופעות לוואי נפוצות של התרופה כוללות בחילה, שלשול, חום, פריחה, קוצר נשימה, תחושת הירדמות בקצות הגפיים, שינויי ראייה ותחושת עייפות.
תופעות לוואי חמורות כוללות הפרעות נוירולוגיות, ירידה בספירת הדם, ודלקת ריאות.
שימוש בהריון עשוי במידה רבה לגרום לנזק לעובר.
פלודרבין הוא אנלוג פוריני ששייך למשפחת האנטי-מטבוליטים.
פעולתו היא על ידי הפרעת להכפלת ה-DNA.
התרופה אושרה לשימוש רפואי בארצות הברית בשנת 1991. היא נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
העלות הממוצעת של התרופה בעולם המפותח היא כ-54$ למנה של 50 מ"ג.
פלודרבין נמצאת בשימוש בשילובים שונים עם ציקלופוספמיד, מיטוקסנטרון, דקסמטזון וריטוקסימב בטיפול בלימפומה שאינה הודג'קין אינדולנטית (המתפתחת לאט).
פלודרבין ניתנת כחלק מפרוטוקול FLAG בטיפול בחולי לוקמיה מילואידית כרונית, יחד עם ציטרבין ו-G-csf.
בגלל שהיא גורמת לדיכוי מח עצם היא משמשת בפרוטוקולים מסוימים כהכנה להשתלת מח עצם אלוגנית.
כתוצאה מכך, גורמת לעלייה בסיכון לזיהומים אופורטוניסטים.
כצעד מנע לוקחים אנשים שמטופלים בתרופה זו קו-טרימוקסאזול (ריספרים) או במתן חודשי של פנטמידין דרך נבולייזר כדי למנוע פנאומוציסטיס פנאומוניה (דלקת ריאות שנגרמת מ-Pneumocystis jiroveci).
הלימפופניה שנגרמת על ידי התרופה גורמת לחולים להיות פגיעים יותר למחלת שתל-כנגד-המאכסן-שמעירוי-דם (TA-GvHD), סיבוך קטלני כתוצאה מעירוי דם.
לפיכך, כל אדם שקיבל אי פעם פלודרבין יקבל רק רכיבי דם שעברו הקרנה.
פלודרבין גורמת לאנמיה, תרומבוציטופניה ונויטרופניה, ומשכך נדרש מעקב אדוק אחר ספירת הדם של המטופל בה.
חלק מהמטופלים יזדקקו לעירויי דם וקבלת טסיות, ובהמשך - קבלת G-CSF, תרופה המעודדת ייצור גרנולוציטים, במטרה לעודד את התאוששות מח העצם.
פלוגת הטנקים הסודית בירושלים היא פלוגת טנקים שהוחזקה בירושלים בשנות ה-50 וה-60 בניגוד להסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן שנחתמו לאחר מלחמת העצמאות.
הטנקים הועלו בחשאי לירושלים בשנת 1955, ודבר קיומה של הפלוגה נשמר בסוד עד מלחמת ששת הימים.
עם פרוץ הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים יצאו טנקי הפלוגה והשתתפו בקרבות מול הירדנים.
הופעת הטנקים מיד עם פרוץ האש הפתיעה את הירדנים, ולפלוגה הסודית היה תפקיד חשוב בקרב על ירושלים.
עם סיומה של מלחמת העצמאות חצה קו הגבול בין ישראל לירדן את ירושלים, במה שנודע כקו העירוני.
אזור הר הצופים נותר כמובלעת ישראלית מפורזת בשטח הירדני, ומדי שבועיים הייתה עולה שיירה להר הצופים.
במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן שנחתם בשנת 1949 הוטלו הגבלות על הצדדים בסוגי וכמוית הנשק אותם מותר להחזיק בעיר, וחל איסור על הכנסת כלי נשק בקוטר גדול מ-0.5 אינץ'.
למרות ההסכם, הבריחה ישראל כלי נשק כבדים יותר והעלתה להר הצופים באופן קבוע חיילים במסווה של שוטרים או עובדי אוניברסיטה.
בצה"ל שאפו להחזיק בירושלים כוחות להתערבות מהירה במקרה של תקרית עם הירדנים.
באמצע שנות החמישים הוחלט להעלות לירושלים פלוגת טנקים שתוחזק בהסתר.
הפלוגה הוקמה בשנת 1955. משימת הקמת הפלוגה הוטלה על דוד ארגמן, שהיה מפקדה הראשון.
ארגמן בחר כ-60 חיילי חי"ר מהחטיבה הירושלמית, והפלוגה החדשה הוכשרה בבית הספר לשריון.
לפלוגה הוקצו 14 טנקי M10 וולברין, והיא סופחה לגדוד השריון הפיקודי של פיקוד המרכז (גש"פ 182).
בסביבות מאי 1956 הוחלט להעלות את הטנקים לירושלים.
עקב האיסור על הכנסת נשק כבד לעיר הוסוו הטנקים בתוך מכולות עץ גדולות של חברת החשמל, והועמסו על מובילים.
סיורים של אנשי האו"ם עוכבו בדרך לירושלים בטענה כי נשמעו יריות באזור שער הגיא והדרך אינה בטוחה.
לפנות בוקר הגיעו המובילים לירושלים והטנקים אוחסנו בצריפים בתוך מחנה שנלר.
שגרת הטיפולים בטנקים בוצעו במוסכי חברת האוטובוסים "המקשר".
לקראת מלחמת סיני גויסה הפלוגה למקרה וירדן תחליט להיכנס למלחמה, אולם בסופו של דבר נשארה ירדן מחוץ ללחימה.
בשנת 1958 הוחלט להקים פלוגה חדשה שתהיה מצוידת בטנקי סופר שרמן, השבחה ישראלית לטנקי השרמן הוותיקים.
באותה שנה התקיימו חגיגות העשור למדינת ישראל והוחלט לנצל את החגיגות כדי להעלות את הטנקים לירושלים בהחבא.
מדינת ישראל העבירה לירדן דרך האו"ם בקשה לקיים מצעד צבאי בירושלים, למרות ההסכמים בין המדינות.
ירדן התנגדה, אך לאחר תיווך של האו"ם הוסכם על קיום המצעד בגבעת רם.
עוד הוסכם להתיר לצה"ל להעלות גדוד של טנקי שרמן, שיורד מירושלים מיד עם תום המצעד, תחת פיקוחם של אנשי האו"ם.
לאחר המצעד הוזמנו אנשי האו"ם לנשף שנערך לכבודם ביפו.
בזמן שאנשי האו"ם בילו במסיבה ביפו, הוריד צה"ל שלוש פלוגות טנקים מירושלים, אולם הותיר פלוגה אחת.
שישה טנקים הוסתרו במבנים במחנה שנלר והשאר שוכנו במחנה סטף.
הפיקוד על הפלוגה נמסר לרס"ן אהרון קמארה, שהשתחרר בשנה הקודמת מהצבא והיה בשרות מילואים.
קמארה בחר כ-100 חיילי מילואים תושבי ירושלים מתוך החטיבה הירושלמית, ואלה עברו קורס מקצועות ואימון בשריון.
בשנת 1960 הייתה הפלוגה מוכנה.
הפלוגה השתייכה לגדוד השריון הפיקודי של פיקוד מרכז (גש"פ 182), והייתה מסופחת לחטיבה הירושלמית.
משימתה העיקרית של הפלוגה הייתה התערבות מהירה במקרה של התקפה על השיירה הקבועה שעלתה מדי שבועיים למובלעת הר הצופים.
הטנקים במחנה שנלר עמדו מתודלקים ומוכנים לתנועה מיידית.
במהלך שנות ה-60 הועמדו הטנקים בכוננות פעמים רבות, בעיקר כאשר היה חשש להתקפה על השיירה להר הצופים.
מפקדי הטנקים ערכו סיורים רבים לאורך הקו העירוני כדי ללמוד ולהכיר את צירי התנועה בעיר ואת עמדות הטנקים המיועדות.
ב-19 במאי 1967 גויסה הפלוגה כחלק מהעלאת הכוננות במהלך תקופת ההמתנה.
לארבע המחלקות בפלוגה צורפה מחלקת טנקי סופר שרמן נוספת מחטיבה 60 כך שהפלוגה כללה 18 טנקים.
במהלך תקופת ההמתנה הוכנו הטנקים לתנועה והמפקדים ערכו סיורים לאורך הקו העירוני.
ב-3 ביוני ביקר בפלוגה הרמטכ"ל יצחק רבין אשר בדק את מוכנות הפלוגה.
עם תחילת הלחימה בירושלים היו טנקי הפלוגה כוח השריון היחידי בעיר.
עם תחילת האש ניסה קמארה, מפקד הפלוגה, ליצור קשר עם מפקד חטיבת ירושלים אליעזר אמיתי, ומשלא הצליח החליט להעלות את הטנקים שהיו בסטף לכיוון ירושלים.
טנקים אלה חברו לשאר הטנקים שיצאו משנלר למגרש הרוסים.
הפלוגה חולקה לשני כוחות: כוח המ"פ קמארה כלל שתי מחלקות (שמונה טנקים) ופעל יחד עם החטיבה הירושלמית בדרום מזרח העיר, וכוח הסמ"פ, רפי ישעיה, אשר עבר תחת פיקוד חטיבת הצנחנים 55 ולחם עימם בצפון העיר.
בשעות הראשונות ללחימה בירושלים פרץ כוח המ"פ לארמון הנציב, יחד עם כוח של הסיירת הירושלמית ופלוגת חי"ר מגדוד 161 (השייך לחטיבת ירושלים).
הכוח השמיד שלושה תול"רים ירדנים וכבש מחדש את אזור ארמון הנציב, אותו תפסו הירדנים בשעות הבוקר.
הטנקים תפסו עמדות על גבעת האנטנה, ממזרח לארמון הנציב וירו לעבר מוצב "הנקניק".
כחצי שעה מאוחר יותר המשיך כוח המ"פ יחד עם הסיירת לכיוון מוצב "הפעמון".
הכוח נע דרך צור באהר, ובמהלך התנועה התהפך אחד הטנקים ואחד מאנשי הצוות נהרג.
מוצב הפעמון נכבש לבסוף באור אחרון כשאנשי הסיירת לחמו בתעלות המוצב.
ביום המחרת סייע כוח המ"פ לגדוד 68 בכיבוש אבו תור.
הטנקים שלא יכלו לעבור ברחובות הצרים נשארו בחיפוי מרחוק.
סגן מפקד הפלוגה רפי ישעיה, עם כוח שכלל 10 טנקים, עבר תחת פיקודה של חטיבת הצנחנים 55. ב-6 ביוני בשעה 2:00 נע כוח הסמ"פ לעמדות אש והחל בירי על מבנה בית הספר לשוטרים, כחיפוי לצנחנים המסתערים על גבעת התחמושת.
בהמשך הלילה נע הכוח לשכונת שייח' ג'ראח לסיוע לגדוד אחר של הצנחנים.
הכוח נע יחד עם הצנחנים, תוך שהם סופגים אש מעמדות ירדניות ששכנו במבנים לאורך הדרך.
אחד ממפקדי הטנקים נהרג וכמה אחרים נפצעו.
בשעה 5:00 בבוקר נשלחו שני טנקים לסייע לצנחנים שספגו אבדות רבות בגבעת התחמושת.
עם הופעת הטנקים נסוג הכוח הירדני שהגן על המקום והקרב על גבעת התחמושת הסתיים.
שאר הטנקים בכוח הסמ"פ המשיכו לנוע עם הצנחנים לכיוון שער שכם.
באחת הסמטאות שיוצאות מדרך שכם נתקלו הצנחנים באש חזקה מעמדה מבוצרה היטב.
האש הירדנית גרמה לעיכוב בתנועה ומספר חיילים נהרגו.
טנק הסמ"פ הגיע לסמטה, שכונתה לאחר המלחמה "סמטת המוות", ירה מספר פגזים, והשמיד את העמדה.
בשעות אחר הצהריים ב-6 ביוני, הצטרפו טנקי כוח הסמ"פ לאחר תדלוק והתחמשות לצנחנים במוזיאון רוקפלר.
התוכנית של מפקד חטיבת הצנחנים, מוטה גור, הייתה כי הטנקים יפרצו ראשונים לכיוון אוגוסטה ויקטוריה, אולם לטנקים חסרה תחמושת קלה וההתקפה נדחתה ללילה.
בינתיים הגיעו לאזור ארבעה טנקים של חטיבה 10.
בשעה 19:00 יצאו הכוחות לדרך כשטנק הסמ"פ מוביל.
בחשכה פספס רפי ישעיה את הפניה המתוכננת שמאלה והגיע לאזור כנסיית גת שמנים.
במהרה הבין ישעיה כי טעה והורה לסובב את הכוח חזרה, כשהטנקים נמצאים על הגשר מעל נחל קדרון והם נתונים לאש בלתי פוסקת מעמדות שולטות מכיוון חומת העיר העתיקה (ממערב להם) ומכיוון א-טור (צפון ומזרח).
ישעיה נפצע בפניו והורה לטען לכוון את הטנק.
בתנאים הקשים נפל טנק הסמ"פ מהגשר והתהפך, ואנשי הצוות נפצעו באורח קל.
מוטה גור הורה לעצור את ההתקפה על אוגוסטה ויקטוריה ודחה אותה לבוקר.
בבוקר המשיכו כוח הטנקים והצנחנים לכיוון אוגוסטה ויקטוריה, ולאחר מכן חזרו לשער האריות.
אחד הטנקים של הפלוגה הירושלמית ירה מספר פגזים לכיוון עמדות הירדנים בשער האריות, פרץ אותו, ומיד לאחר מכן עברו הצנחנים דרך השער בדרכם לכיבוש העיר העתיקה.
עם סיום הקרבות בירושלים סופחו שבעת הטנקים שנותרו מכוח הסמ"פ לחטיבה 10 ונסעו על זחלים ליריחו.
משם נשלחו לכיוון רמת הגולן אולם לא הספיקו להשתתף בלחימה.
אף שחלקה של פלוגת הטנקים הסודית בקרב על ירושלים הוצנע לאורך השנים, לפלוגה נודע תפקיד חשוב בקרבות לשחרור העיר.
במסמך פנימי שכתב מח"ט הצנחנים, מוטה גור, הוא שיבח את פעולות הפלוגה:
שנים רבות לאחר המלחמה, במהלך פגישות עם קצינים ירדנים לאחר הסכם השלום בין ישראל וירדן, סיפרו הקצינים הירדנים שלחמו בירושלים כי הופעת הטנקים בשלב מוקדם כל כך של הלחימה הפתיעה אותם, ובקרב על גבעת התחמושת היו אלה הטנקים שהצטרפו לקרב שהובילו לנסיגה הירדנית.
במהלך המלחמה איבדה הפלוגה שניים מלוחמיה.
סגן מפקד הפלוגה, סרן רפי ישעיה, קיבל על פעילותו במלחמה את עיטור המופת.
פלוזנק (בהונגרית: Paloznak) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
תושבי הכפר עוסקים בייצור יין עסקי תיירות ודייג.
בפלוזנק חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
שנה מספר היהודים בכפר כלל האוכלוסייה1880726319102
פלוגת הובלה 178 המוכרת גם כ"יחידת ההובלה 178", "יחידת תובלה 178" ו"פלוגת הנהגים 178" (General Transport Coy.
R.A.S.C) הייתה פלוגה עברית של חיל ההנדסה הבריטי שפעלה בין השנים 1941–1946.
היחידה הוקמה בפברואר 1941 על מנת לשרת את יחידות הבינוי של חיל ההנדסה הבריטי באזור תעלת סואץ והמדבר המערבי.
בעקבות המתקפה הבריטית במדבר המערבי בחורף 1940–1941, הועברה היחידה במרס 1941 מערבה, לאזור בנגאזי, ופוצלה לקבוצות קטנות שעבדו עם יחידות בריטיות שונות.
באפריל 1941 החלה המתקפה של רומל על אזור טוברוק, והיחידה העבירה גייסות מבנגזי לטוברוק.
ביולי של אותה השנה הועברה היחידה לאלכסנדריה והועמדה לשירות חיל ההנדסה בסלילת כבישים ומסילות ברזל.
ב-1942 הוחזרה היחידה למדבר המערבי לסיוע בקרבות אל עלמיין.
באפריל 1943 הובילה היחידה תחמושת, ציוד נחיתה ויחידות מבנגזי לטריפולי לקראת הפלישה לסיציליה.
לאחר מכן הועברה למלטה ועסקה בהובלת ציוד וגייסות.
בדצמבר 1943 הועברה הפלוגה לפיוג'י שבאיטליה, ופעלה עם יחידת הנדסה בתחזוקת שדות התעופה בסביבת פויג'י.
בתחילת מאי 1944 הוצבה היחידה בוואסטו שמצפון לטרמולי, שם עסקה בהובלת תחמושת עד קווי החפירות.
באמצע אוגוסט של אותה השנה, היא קודמה צפונה לאנקונה לקראת המתקפה על הקו הגותי.
באוקטובר הגיעה הפלוגה לאזור ארצו, שם רוכזו מרבית יחידות ההובלה העבריות.
בינואר 1945 סופחה היחידה כפלוגת תובלה לחטיבה היהודית הלוחמת (החי"ל) ועובתה על ידי חיילים מפלוגות תובלה עבריות אחרות.
באפריל נותקה הפלוגה מהחטיבה לצורך סיוע למחנה השמיני.
ביוני 1945 היא הועברה תחת פיקוד קצין ההובלה של הקורפוס החמישי, ובנוסף לפעילותה בבריגאדה, הוטלו עליה משימות הסעת שבויים משוחררים של בעלות הברית בחזרה לארצותיהם.
במהלך שנות פעילותה, יצרה היחידה קשרים עם היהודים במקומות שהותה - במצרים, בלוב ובאיטליה.
בתום המלחמה יצאו משלחות מהיחידה אל מחנות העקורים בפראמונטי ובבארי שבאיטליה והיא קיבלה על עצמה את הטיפול השוטף בפליטים שבחוף המזרחי של איטליה.
לאחר מכן, קודמה הפלוגה צפונה וקיבלה לאחריותה את הטיפול ביהודים במרחב שבין מודנה, בולוניה ופרארה.
מובילי היחידה נהגו לעבור בדרכם חזרה לאיטליה במחנות בבאוואריה ובאוסטריה, למלא את המשאיות הריקות ביהודים ולהעבירם לבריגאדה היהודית שחנתה אז בטרוויזיו, במסגרת תנועת הבריחה.
יחידת התובלה 178 הייתה היחידה העברית הראשונה שזכתה למפקד יהודי-ארצישראלי, מייג'ור וולסלי אהרון.
המפקדים שהחליפו אותו (לאחר המלחמה) היו מייג'ור אברהם זילברשטין ומיג'ור ליאון שליט.
מספר חיילים שהחלו את דרכם היחידה המשיכו לשרת מאוחר יותר בצה"ל, וביניהם האלוף מוטי הוד, האלוף אליהו בן חור, ואלוף אברהם יפה.
היחידה פורקה באנטוורפן שבבלגיה ביוני 1946.
בשנת 1945 איבדה היחידה שלושה חיילים.
מנחם קלורפלד, חנוך פיבך, וישראל וולטר שנפל בדרכו להובלת ניצולים מדכאו לידי החטיבה באיטליה.
השיר "בלדה 178" שהולחן על ידי משה וילנסקי נכתב על ידי חיילים מהיחידה.
השיר "האניות עגנו במלטה" נכתב על ידי צבי אנקורי אשר שירת ביחידה.
פלוגה כירורגית קדמית (פלכ"ר; נקראה בעבר פלוגת החייאה קדמית – פלה"ק) היא פלוגת מילואים בחטיבה צה"לית (בחיל הרגלים וחיל השריון), שתפקידה להעניק סיוע רפואי מיידי לנפגעים בשטח בעת לחימה.
פלכ"ר מורכבת כולה מאנשי מילואים בפיקודו של קצין רפואה במילואים, לרוב בדרגת רב-סרן, והיא כפופה ליחס"ם - יחידת הסיוע המנהלתי.
מבחינה מקצועית, כפופה היחידה לחיל הרפואה.
חיילי הפלכ"ר הם אנשי רפואה במקצועות שונים: רופאים, פרמדיקים, חובשים, אחים, רוקחים, טכנאי מכשור רפואי וקציני בריאות הנפש.
כמו כן, מוצבים בפלכ"ר אנשי הרבנות הצבאית, לצורך טיפול בחללים.
לצד הסגל הרפואי, כוללת הפלכ"ר נהגים לכלי הרכב השונים המשמשים את הפלוגה (רק"ם, האמרים, אמבולנסים, משאיות ועוד), וכן מחלקת לוחמים שתפקידה לאבטח את פעילות הפלה"ק ולפנות פצועים לשטח ישראל להמשך טיפול רפואי.
פלוגת רפואה חטיבתית הייתה יחידה חטיבתית בחטיבות המערך המתמרן (שריון ורגלים) בסדיר ובמילואים האחראית על הסיוע הרפואי לחטיבה במלחמה ובמבצע צבאי רחב היקף.
פלוגות ההחייאה הקדמיות החלו להחליף את פלוגות הרפואה החטיבתיות במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 והן בעלות תקינה ויכולות משופרות.
כמו כן, צוות 10 (צוות כירורגי קדמי) אוחד עם הפלה"ק ועקב כך שונה השם לפלוגה כירורגית קדמית.
במערך המילואים הוקמו פלמ"רים (פלוגת רפואה מרחבית) המורכבים מרופאים, חובשים, נהגי אמבולנס, לוחמים ואנשי הרבנות הצבאית לטיפול בחללים.
לכל פיקוד ישנו אגד לוגיסטי המאגד פלמ"רים.
בפיקוד הדרום זהו אגד לוגיסטי מרחבי 5005 שבסיסו ימ"ח קציעות, אשר בין גדודיו נמצא גדוד רפואה 5215 שמורכב מפלמ"רים אלה.
הפלמ"רים הללו פעלו בגבול עזה במלחמת חרבות ברזל.
פלכ"ר מקימה בית חולים שדה בעת פעילות מבצעית בהיקף נרחב מעבר לגבולות מדינת ישראל.
אל הפלכ"ר מגיעים לטיפול לוחמים שנפגעו במהלך הלחימה (חלקם מגיעים מהתאג"ד).
הפצוע מגיע לטריאז', שם מוחלט אם להעבירו לחדר טיפול נמרץ, לחדר "השהייה" (פצועים בינוני), לחדר ניתוח (אשר אינו חלק מהפלה"ק אלא מ"מלכ"ר" - מחלקה כירורגית) או לקצין בריאות הנפש.
מחלקת הפינוי מורכבת מלוחמים ואחראית על פינויים של פצועים להמשך טיפול בתוך גבולות המדינה.
אם נקבע מותו של חייל הוא מועבר לתחנת איסוף החללים (תא"ח), שם מבצעים אנשי הרבנות הצבאית זיהוי וטיפול ראשוניים בחלל.
פלוגת חשיפה-תקיפה (פחת"ק) היא פלוגה של חיל הרגלים בגדוד של חיל השריון בצה"ל שתפקידה לאתר ולהשמיד מטרות אויב.
פלוגת החשיפה-תקיפה מחליפה למעשה את פלוגה מסייעת שריון והקונספט הוטמע בצה"ל בתר"ש תנופה שהוביל הרמטכ"ל רא"ל אביב כוכבי.
פלוגת החשיפה-תקיפה מצוידת באמצעי לחימה מתקדמים, טכנולוגיות מסווגות ואמצעי תצפית וחוזי, בהם כלי טיס בלתי מאוישים, רחפנים ורובוטי סיור צבאיים.
הפלוגה מפעילה גם חימוש מונחה מדויק שכולל טילי נ"ט, פצמ"ר עוקץ פלדה, חימוש משוטט כגון מעוז ואמצעי ציון מטרות לכלי טיס ופלטפורמות תקיפה אחרות.
תפקידה העיקרי להוות כח תצפית זמין לגדוד, סגירת מעגלי אש עם פלוגות הטנקים ומחלקת המרגמות, ניווט, ניתוב ופתיחת צירים, שיתוף פעולה עם טנקים וגורמים חיצוניים כגון מסוקי קרב, תותחנים ועוד.
פלודירקס (שם מדעי: Paludirex; מלטינית: "paludis" – ביצה ו-"rex" – מלך, כלומר: "מלך הביצות") הוא סוג נכחד של זוחל גדול מתת-משפחת המקוסיכיים שבממשפחת התניניים אשר חי ביבשת אוסטרליה בין הפלאוקן לפליסטוקן שלפני 5.3 מיליון שנה עד ללפני 12,000 שנה מזמננו, מעט לפני ההולוקן.
הפלודירקס התגלה ב-1886 בשטחי המאובנים של ריברסליי בצפון קווינסלנד והוא ידוע מגולגולת חלקית, בעיקר של הלסתות כשהוא תואר בידי צ'ארלס וולטר די ויס בשם: Pallimnarchus שכיום נחשב לשם נרדף עבורו ולפי מספר חוקרים נחשב כמין של תנין, אף שהלסת שלו הייתה מעובה יותר.
המין הראשון שנודע היה Paludirex vincenti.
מין שני בסוג נקרא ב-1997 בידי החוקרים פול וויליס ורלף מולנר – Paludirex gracilis.
תנין זה היה בעל גולגולת ארוכה ועבה והוא הגיע כנראה לאורך 4 מטרים בבגרות, קצת יותר קטן מהקווינקנה.
החלק העליון של הלסת העליונה היה מכופף מעט ורחב וקהה בקצה כשהיו מעט שיניים רוחביות צרות יחסית לאורכו.
במראהו דמה יותר לאליגטור מלתנין ושיניו גם נחבאו כשהפה נסגר.
פלוגת רפואה מרחבית (בראשי תיבות: פלמ"ר) היא יחידה צבאית אורגנית בחיל הרפואה של צבא הגנה לישראל, הכפופה מבצעית לחטיבה מרחבית (חטמ"ר) או לחטיבה מתמרנת.
הפלמ"ר אמונה על המענה הרפואי בשגרה ובחירום בגזרת האחריות של החטיבה, ומספקת טיפול רפואי לא רק לחיילי צה"ל, אלא גם לאוכלוסייה אזרחית (ישראלית ופלסטינית) במרחב, בדגש על אירועי טרור, תאונות דרכים ואירועים רב-נפגעים.
בניגוד לפלוגת החייאה קדמית (פלה"ק) בחטיבות הלוחמות הסדירות, הפלמ"ר מאופיינת בפריסה גאוגרפית קבועה, היכרות מעמיקה עם השטח והאוכלוסייה, ושיתוף פעולה הדוק עם גורמי רפואה אזרחיים כגון מגן דוד אדום.
הפלמ"ר היא המסגרת הרפואית הבסיסית בדרג הטקטי בתוך החטיבה המרחבית.
מפקד הפלוגה הוא קצין רפואה בדרגת סרן או רב-סרן, המשמש גם כקצין הרפואה החטיבתי (קרפ"ח) או כסגנו, בהתאם לגודל החטיבה ולמורכבות הגזרה.
ייעודה המרכזי של הפלוגה הוא כפול:
רפואת שגרה (רפואה ראשונית): הפעלת מרפאות בסיסיות ומתקדמות במוצבים ובמחנות החטיבה, מתן מענה לחולים, ביצוע בדיקות תקופתיות ושמירה על בריאות הלוחמים ומפקדת החטיבה.
רפואת חירום (טראומה): הפעלת צוותי כוננות (תאג"ד - תחנת איסוף גדודית) המורכבים מרופאים, פרמדיקים וחובשים, המוקפצים לזירות אירוע.
מאפייניה הייחודיים של הפלמ"ר כוללים:
קביעות גזרתית: הצוותים פועלים באותו תא שטח לאורך זמן, מה שמאפשר להם למפות את "נקודות התורפה" (כבישים מסוכנים, צמתים מועדים לפורענות, יישובים מבודדים) ולהגיב במהירות.
ממשק אזרחי-צבאי: הפלמ"ר היא אחת היחידות הצה"ליות בעלות הממשק הגבוה ביותר עם המרחב האזרחי.
הטיפול ניתן לפצועים ללא הבדל דת, גזע או לאום, בהתאם לשבועת הרופא ולערכי חיל הרפואה.
רב-מקצועיות: בפלמ"ר משרתים זה לצד זה רופאים צבאיים, פרמדיקים (בסדיר ובקבע), חובשים קרביים, חובשים כלליים, נהגי אמבולנס ולוחמים.
שמות לפלוגה בקרב משרתיה: בפלמ"רים במיל' משרתי המילואים נוהגים לקרוא לשם הפלוגה לפי שם המ"פ מאשר מספר הפלוגה עצמה.
הצורך בהקמת פלוגות רפואה מרחביות נבע מהשינוי באופי הלחימה של צה"ל לאורך השנים, ובפרט המעבר ממלחמות כוללות מול צבאות סדירים ללחימה בעצימות נמוכה ולפעילות ביטחון שוטף בגבולות המדינה ובשטחי יהודה ושומרון.
בעוד שבחטיבות המתמרנות הדגש הוא על פינוי מהיר לאחור תוך כדי תמרון בעומק שטח האויב, הפלוגה המרחבית "יושבת" על הגדר או בתוך השטח באופן קבוע.
המשמעות היא שפלוגת הרפואה צריכה להגיע אל הפצוע בשטח, לייצב אותו ולפנות אותו לבית חולים עורפי, לרוב דרך צירים שעלולים להיות מאוימים.
המענה הרפואי בשטחי יהודה ושומרון
האתגר המשמעותי ביותר של הפלמ"רים מצוי בפיקוד המרכז.
בשטחי יהודה ושומרון, כבישים רבים משמשים במשותף כלי רכב ישראליים ופלסטיניים.
תאונות דרכים הן אירוע שכיח, ולצידן פיגועי ירי, דקירה, יידוי אבנים והפרות סדר.
הפלמ"ר מהווה פעמים רבות את הגורם הרפואי הזמין והמקצועי ביותר בשטח, ולכן מוזנק לטיפול גם באירועים אזרחיים טהורים שאינם קשורים לטרור.
שורשי הפלמ"ר נעוצים בתפיסת ההגנה המרחבית (הגמ"ר) של ישראל בשנות ה-50 וה-60, אז הוקמו מרפאות אזוריות שנועדו לשרת את מערך המילואים המגן על הגבולות.
עם זאת, התצורה הנוכחית של הפלמ"ר התגבשה בעיקר החל מהאינתיפאדה הראשונה וביתר שאת באינתיפאדה השנייה.
העלייה הדרמטית במספר הפיגועים בצירי התנועה ובישובים בתחילת שנות ה-2000 חייבה את צה"ל לעבות את המענה הרפואי.
אם בעבר הסתמכו החטמ"רים על רופא אחד וכמה חובשים, האינתיפאדה השנייה הביאה להקמת מערך סדור של נגמ"שים רפואיים ופריסת נקודות הזנקה בצמתים מרכזיים.
בתקופה זו החלו להשתלב פרמדיקים באופן נרחב בפלמ"רים, לעיתים כמפקדי חוליות רפואה עצמאיים.
עם ההתפתחות הטכנולוגית והתייצבות המצב הביטחוני, עברו הפלמ"רים תהליך של התמקצעות.
הוכנסו לשימוש מערכות שו"ב (שליטה ובקרה) המאפשרות לרופא בחמ"ל החטיבתי לראות את מיקום הכוחות בזמן אמת.
כמו כן, הודק שיתוף הפעולה עם מד"א, כך שקריאות חירום המתקבלות במוקד 101 מועברות ישירות למוקד הרפואי הצבאי ולהפך.
במבצע צוק איתן ולאחריו, הפלמ"רים בגזרת עוטף עזה (חטיבה צפונית ודרומית) מילאו תפקיד מכריע בפינוי פצועים תחת אש מרגמות ורקטות, תוך מתן מענה גם לתושבי הקיבוצים שלא הספיקו להתפנות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שנפתחה ב-7 באוקטובר 2023, עמדו הפלמ"רים של אוגדת עזה בפני האתגר הגדול ביותר בתולדותיהם.
הצוותים הרפואיים נלחמו על חייהם ועל חיי הפצועים במוצבים וביישובים שנכבשו או הותקפו.
צוותי רפואה רבים נפגעו תוך כדי ניסיונות להציל חיים.
במקביל, הפלמ"רים ביהודה ושומרון ובגבול הצפון נדרשו לכוננות שיא ולהתמודדות עם הסלמה רב-זירתית.
הפלמ"רים של גדוד רפואה 5215 פעלו בגבול רצועת עזה במלחמת חרבות ברזל תוך שתגברו את התאג"דים הפרוסים בעזה לפינוי פצועים.
מבנה הפלמ"ר משתנה בין חטיבה לחטיבה, אך לרוב מתבסס על השלד הבא:
מפקד הפלוגה (מ"פ): קצין רפואה (רופא) המשמש כקרפ"ח.
אחראי על ניהול המענה הרפואי בגזרה, תכנון אימונים, כשירות הציוד וכוח האדם.
סגן מפקד הפלוגה (סמ"פ): לרוב קצין ארגון רפואה (קא"ר), האחראי על הלוגיסטיקה, הרכבים, הציוד והניהול השוטף.
רס"פ (רב-סמל פלוגתי): אחראי על המשמעת והמנהלות.
רופאים מטפלים: רופאים צבאיים בסדיר או במילואים.
פרמדיקים: מהווים את עמוד השדרה המקצועי של רפואת החירום בפלוגה.
לעיתים קרובות מפקדים על הניידות לטיפול נמרץ (נט"ן) הצבאיות.
חובשים: חובשים קרביים וחובשי מרפאה.
החובשים בפלמ"ר נדרשים לרמה מקצועית גבוהה בשל החשיפה הרבה לאירועי אמת.
נהגי אמבולנס: אחראים על תפעול הרכבים הממוגנים והגעה מהירה ובטוחה לזירה.
לוחמים: אחראים על ליווי והגנה על אנשי הצוות הרפואיים.
אנשי הרבנות הצבאית לצורך טיפול בחללים נמצאים בחלק מהפלמ"רים.
בשל אופי הגזרה המאוים (לרוב ירי או מטענים), הפלמ"רים מצוידים בעיקר ברכבי פינוי ממוגנים:
זאב-בולנס: רכב ממוגן ירי המבוסס על שלדת פורד, המשמש כאמבולנס המרכזי ביו"ש.
דוד: רכב ממוגן קל יותר, המשמש לסיורים ולפינוי מהיר.
טיגריס: רכב ממוגן חדש שנכנס לשירות בחלק מהגזרות.
האמר-בולנס: משמש בעיקר בגבולות הצפון והדרום, היכן שנדרשת עבירות שטח גבוהה.
אמבולנס: אמבולנס רגיל לא ממוגן עם לוחית רישוי צה"לית.
האמבולנסים הלא ממוגנים הם שברולט סוואנה ומרצדס ספרינטר .
הפלמ"רים פרוסים לאורך כל גבולות המדינה, כאשר הפעילות האינטנסיבית ביותר מתקיימת תחת אוגדת אזור יהודה ושומרון (אוגמ"ר יו"ש).
זוהי הליבה של פעילות הפלמ"רים בצה"ל.
כל חטיבה מרחבית מחזיקה פלוגת רפואה גדולה ומנוסה:
פלמ"ר שומרון (חטיבת שומרון): אחראית על גזרת שכם וגב ההר.
מתמודדת עם חיכוך גבוה במוקדים כמו קבר יוסף וחווארה.
פלמ"ר מנשה (חטיבת מנשה): אחראית על גזרת ג'נין וטולכרם.
גזרה המאופיינת בפעילות מבצעית התקפית אינטנסיבית.
פלמ"ר אפרים (חטיבת אפרים): אחראית על אזור קלקיליה ומערב השומרון.
פלמ"ר בנימין (חטיבת בנימין): אחראית על גזרת רמאללה, כביש 60 וכביש 443. זוהי אחת הגזרות העמוסות ביותר מבחינת תעבורה ואירועים.
פלמ"ר עציון (חטיבת עציון): אחראית על גוש עציון וצפון הר חברון.
צומת הגוש הוא מוקד קבוע לפעילות הפלוגה בשל היותו נקודת חיכוך מרכזית.
פלמ"ר יהודה (חטיבת יהודה): אחראית על העיר חברון (היישוב היהודי ומערת המכפלה) ודרום הר חברון.
נדרשת למענה רפואי מורכב בתוך סמטאות הקסבה של חברון.
פלמ"ר הבקעה (חטיבת הבקעה): פועלת בגבול המזרחי מול ירדן.
מתמודדת עם אתגרי מרחק ופינוי מוטס בשל הריחוק מבתי חולים.
גדוד רפואה 5215: גדוד במילואים מסוג יחידת רפואה מרחבית שמורכב מ-8 פלמ"רים אלה.
הגדוד שייך לאגד לוגיסטי מרחבי 5005 שבסיסו ימ"ח קציעות.
פלמ"ר צפונית ודרומית (אוגדת עזה): אחראיות על הגנת היישובים בעוטף עזה.
עוסקות רבות במוכנות לאירועים רבי נפגעים כתוצאה מירי תמ"ס (תלול מסלול) וחדירות מחבלים.
פלמ"ר יואב ופלמ"ר פארן: אחראיות על גבול מצרים וגבול ירדן הדרומי (ערבה).
האתגר המרכזי הוא המרחקים העצומים והצורך בפינוי מוסק.
פלמ"ר 300 (עוצבת ברעם) ופלמ"ר 769 (עוצבת חירם): אחראיות על גבול לבנון.
בתקופת "שכנות טובה" (סיוע הומניטרי לסורים), הפלמ"רים ברמת הגולן טיפלו באלפי פצועים סורים שהגיעו לגדר.
פלר"ח (פלוגת רפואת חירום): בבסיסי חיל האוויר הישראלי הוקם מקביל לפלמ"ר שהוא פלר"ח; פלוגת רפואת חירום במיל' שנועדה לתגבר את מרפאת הבסיס בשעת חירום.
הפלר"ח נמצא בגדוד רציפות תפקודית במיל' שמורכב מפלוגות כיבוי אש, פלוגת רפואה, פלוגת הגנה קרקעית (הגנ"ק) ופלוגת לוט"ר.
בכל בסיס חיל אוויר קיים גדוד רציפות תפקודית.
לוחמי הפלמ"ר נדרשים להתמודד עם דילמות מורכבות, שאינן אופייניות ליחידות עורפיות רגילות:
טיפול באויב: לא אחת נדרש הצוות הרפואי לטפל במחבל שביצע פיגוע דקות ספורות קודם לכן, לעיתים במקביל לטיפול בקורבנותיו.
חיל הרפואה מנחה לטפל על פי חומרת הפציעה בלבד (טריאז'), ללא שיפוטיות, עיקרון שמציב אתגר רגשי עצום בפני מטפלים צעירים.
ביטחון המטפל: הצוותים נדרשים להעניק טיפול תחת אש או בתוך המון עוין, תוך סיכון עצמי.
שחיקה: החשיפה המתמדת למראות קשים, תאונות דרכים קטלניות ופיגועים, יוצרת עומס נפשי.
הפלמ"ר לא פועלת בחלל ריק.
ביהודה ושומרון מתקיים שיתוף פעולה הדוק עם מגן דוד אדום.
אמבולנסים של מד"א (בעיקר ממוגני ירי) מוזנקים יחד עם הכוח הצבאי.
קצין הרפואה החטיבתי משמש פעמים רבות כמפקד האירוע הרפואי (מנ"ר) בשטח, ומתכלל את עבודתם של כוחות צה"ל, מד"א, כבאות והצלה ואיחוד הצלה.
בנוסף, קיים תיאום מול הסהר האדום הפלסטיני להעברת פצועים פלסטינים בצמתים או במעברים (פרוצדורה המכונה "שחלוף" "גב אל גב").
פּלוּטוֹ (שם מלא: 134340 פלוטו; באנגלית: Pluto; סמלים: או ) הוא גוף טרנס־נפטוני בחגורת קויפר, והוא כוכב הלכת הננסי הגדול במערכת השמש על פי קוטרו, ומסתו קטנה אך במעט מכוכב הלכת הננסי אריס.
הוא נע במסלול אליפטי סביב השמש במרחק של 29 עד 49 יחידות אסטרונומיות ממנה.
פלוטו נמצא בתהודה מסלולית עם כוכב הלכת נפטון.
פלוטו התגלה ב־1930 והוא הגוף הראשון שהתגלה בחגורת קויפר.
מאז גילויו נחשב לכוכב לכת, עד שהבנה טובה יותר של העצמים המרוחקים במערכת השמש הביאה ב־2006 להגדרתו ככוכב לכת ננסי.
ב־14 ביולי 2015 הגשושית ניו הורייזונס חלפה ליד פלוטו במרחק של כ־13,000 ק"מ, החללית הראשונה שעשתה זאת.
נאס"א שיגרה את הגשושית כדי לבצע מדידות ולצלם את פלוטו ואת ירחיו.
חמישה גופים מוגדרים כירחים של פלוטו: כארון, ניקס, הידרה, קרברוס וסטיקס.
אולם, הגדול שבהם, כארון, לא בדיוק הולם את ההגדרה.
זאת משום שגודלו, חצי מגודלו של פלוטו, ומסלולו, המשולב עם מסלול פלוטו, יוצרים מערכת כפולה ייחודית במערכת השמש, היות שמסתו של כארון אינה זניחה יחסית לזו של פלוטו והיא גורמת לפלוטו לנוע במסלול מעגלי סביב נקודה הנמצאת תמיד על הקו הדמיוני המחבר בין פלוטו לכארון.
אולם, כיוון שהאיגוד האסטרונומי הבינלאומי לא פרסם הגדרות בנוגע לכוכבי לכת ננסיים במערכת בינארית, כארון עדיין מוגדר כירח של פלוטו.
בין שני הגופים קיימת נעילת גאות, ולכן הם מפנים זה לזה תמיד את אותו הצד, במה שמכונה "תהודת סיבוב־מסלול".
מייד לאחר שהתגלה כוכב הלכת השמיני, נפטון, בשנת 1846, שיערו את קיומו של פלוטו, ועלה הצורך להסביר חריגות לכאורה במסלולו.
כוכב הלכת ההיפותטי כונה "כוכב הלכת X".
בשנת 1906 החל פרסיוול לוול בפרויקט חיפוש מקיף לאיתור כוכב הלכת התשיעי.