tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוב המקרים התלונות מופנות למשטרה ולמבקר המדינה, אך עם זאת ישנן תלונות המופנות לערכאות משפטיות לרבות בג"ץ.
בעקבות הגשת עתירות לערכאות הושגו הישגים רבים, כגון:
כל הסכם להרכבת קואליציה יובא לידיעת הציבור בטרם תאשר הכנסת את הרכב הממשלה.
פורסם צו בית משפט לפיקוח הדוק על מינויים למשרות ממשלתיות על מנת למגר את תופעת המינויים הפוליטיים.
בג"ץ הורה ליועמ"ש לבחון מחדש את החלטתו שלא להעמיד לדין פלילי את חבר הכנסת אבנר חי שאקי.
קביעת רף כישורים למשרות ציבוריות כדי למנוע מינוים פוליטיים.
קצבה בלתי-חוקית שקבעה הכנסת לחבריה בוטלה, והכסף הוחזר לקופת המדינה.
ועדת הכנסת הורתה למפלגות להעביר לקופת המדינה תרומות בלתי חוקיות שקיבלו.
התמודדות עם בעיות הון ושלטון ברשויות המקומיות - איסור על רשויות מקומיות לוותר על גביית היטלי השבחה ולהמירם בשירותים או תמורות אחרות.
עובדים בכירים ברשויות מקומיות לא יוכלו עוד להתעלם מאי-סדירות בכספים במהלך כהונתם, וישאו באחריות אישית לגביהם.
ביטול מענק על סך 65 מיליון ₪ בחריגה מכללי מנהל תקין, בהיעדר שקיפות וללא קביעת קריטריונים למענק.
משרת נציב שירות המדינה תהיה מינוי על בסיס מקצועי ועצמאי.
חקירות בנושאים צבאיים רגישים הועברו מגורם חקירות פנימי לחיצוני, על מנת לשמור על טוהר החקירה - כמו דרישת התנועה להקמת ועדת חקירה חיצונית בעקבות אסון צאלים, דרישה אשר התקבלה בשנת 1994 ובכך אף נקבעה נורמה לחקירות דומות בעתיד.
כמו גם בשנת 2006, בה התנועה הייתה פעילה בארגון מחאה ציבורית בעקבות מלחמת לבנון השנייה בדרישה להקמת ועדת חקירה ממלכתית ולקיחת אחריות אישית - מאבק שהוביל להקמת ועדת וינוגרד.
המוסד לביטוח לאומי מעסיק אקטוארים, כנדרש בחוק.
הדחת שרים שהוגש נגדם כתב אישום.
הזכות להפגין: המאבק בעיריות שגובות כסף על הפגנות - בית המשפט העליון קיבל את עמדת התנועה וקבע בפסיקתו כי אין מקום לגבות כסף מאזרחים או ארגונים המעוניינים להפגין באתרים ציבוריים.
אתרי אינטרנט לרשויות המקומיות - בעקבות עתירת התנועה חייב בית המשפט עשרות רשויות להקים אתרי האינטרנט, כפי שנדרשות על פי חוק, על מנת להנגיש לאזרחים מידע, ולפעול בהתאם לעקרונות המחייבים של השקיפות והנגישות.
החלת דיני המשמעת והמינויים על עובדי המועצות הדתיות.
אתר החרמון: שקיפות, נגישות ומנהל תקין - לאחר שנים בהן האתר היה בבעלות פרטית באופן לא מוסדר, ללא הסכם בתוקף עם המינהל, ללא שקיפות וללא תשלום ראוי לקופת המדינה על השימוש במשאב הטבע הנדיר ששייך לציבור.
בסוף 2022 הייתה התנועה שותפה להגשת העתירות בבג"ץ דרעי, שהובילו לפסילת מינויו של אריה דרעי לשר בממשלת ישראל השלושים ושבע.
חברי התנועה הם אלו שקובעים את מצעה ופעולותיה.
הגופים המרכזיים הפועלים בתנועה הם נשיאות התנועה, המורכבת מאישי ציבור והוועד המנהל, הנבחר באספה הכללית מדי שלוש שנים וקובע את מדיניות התנועה.
לוועד המנהל כפופות מס' ועדות ובהן הוועדה האקזוקטיבית (ביצועית).
ראש הוועד המנהל עומד לבחירות באספה הכללית בכל שלוש שנים.
החל משנת 2011 החלה התנועה לאיכות השלטון במאבק מתמשך כנגד הריכוזיות במשק הישראלי.
במחאה החברתית של 2011 עברו נציגי התנועה במאהלי המחאה, העבירו הרצאות והדרכות בנושאים כלכליים, מתוך מגמה למקד את עיקר המאבק החברתי להעברת "חוק הריכוזיות".
במחקר שערכה הציגה התנועה נתונים לפיהם צמצום הריכוזיות ופתיחת השוק לתחרות יביאו לחיסכון חודשי ממוצע של כ-3,000 ש"ח למשפחה.
בעצרות שהיו ברחבי הארץ התנועה השתתפה ובחרה להתמקד בהם במלחמה בריכוזיות במשק הישראלי.
התנועה פעלה להעברת חוק הריכוזיות והחוק עבר בקריאה ראשונה לפני פיזור הכנסת ה-18.
עם תחילת פעולתה של הכנסת ה-19 התנועה פעלה בוועדות הכנסת השונות הדנות בחוק הריכוזיות והעבירה ניירות עמדה והצעות לחיזוק החוק כנגד הריכוזיות.
החוק אושר בדצמבר 2013. מדובר בהישג שצפוי להשפיע על החברה והדמוקרטיה ועל המשק הישראלי בכללותו.
גם לאחר שעבר החוק התנועה ממשיכה בפעילות ומתמקדת במעקב אחר יישום החוק וכן פועלת לוודא שיסגרו הפרצות בו.
לאחר יותר מעשר שנים של דיונים, בג"ץ קיבל בשנת 2012 את עתירת התנועה משנת 2002 וביטל את חוק טל.
במסגרת המאבק גם חתמו על עצומת התנועה בנושא למעלה מ-30 אלף אזרחים.
התנועה ממשיכה בפעילות משפטית וציבורית על מנת להביא לכך שחוק שירות ביטחון ייאכף באופן שוויוני על כלל אזרחי המדינה.
ליווי והגנה משפטית על חושפי שחיתויות
חושפי השחיתות הם חלק מרכזי מהמלחמה בשחיתות – ופעמים רבות הם משלמים על כך מחיר אישי כבד ונאלצים לעבור סדרת התנכלויות ואיומים שפעמים רבות נגמרת אף בפיטוריהם.
התנועה מלווה חושפי שחיתות רבים במאבקם הכפול – הן בטיפול בתלונות שלהם, והן בשמירה על זכויותיהם והגנה עליהם מפני ההתנכלויות והפיטורים.
במהלך השנים התנועה העניקה ייעוץ, תמיכה והגנה משפטית לחושפי שחיתות בנמל אשדוד, ברשות השידור, ברשות המיסים, במשטרה, בעיריות, במשרד החינוך ובעוד מקומות.
במקרים רבים הצליחה התנועה להביא למתן צווי הגנה ממבקר המדינה לחושפי השחיתות, לפיצויים, לביטול הפיטורין, להחזרת חושפי השחיתות לעבודה ועוד.
בשנת 2000 אף נקבע בזכות פעילות התנועה תקדים, כשהודח מנכ"ל חברה ממשלתית בשל התנכלותו לחושף שחיתות – זו הייתה הפעם הראשונה בה מנהל הודח בשל התנכלות לחושף שחיתות.
במסגרת ההגנה המשפטית, הצליחה התנועה להוביל גם להלכה תקדימית ומחייבת – "הלכת גרטי" – שנקבעה בעקבות עתירת התנועה משנת 2005 בבית הדין הארצי לעבודה, קובעת עקרון מנחה בדבר חובתה של רשות להשיב את מצבו של עובד שחשף שחיתות לקדמותו, טרם מסכת ההתנכלות שבאה בעקבות נכונותו לפעול ולהתריע על מעשי שחיתות.
ההלכה נקבעה בעקבות ערעורה של התנועה בעניינו של עובד משרד הפנים אסף גרטי שפוטר לאחר שהתריע על חשדות לחריגות קשות ממנהל תקין.
בעקבות ערעור התנועה, הושב גרטי לעבודתו ונקבעה ההלכה התקדימית – שמסייעת למאבקם המשפטי של כל חושפי השחיתות.
מעבר לכך, הכנסת אישרה בשנת 2008 חוק שהתנועה סייעה רבות בניסוחו וקידומו ושהגישו חברי הכנסת שלי יחימוביץ' ואריה אלדד – חוק הקובע עונש מאסר למעסיק שיפטר או יתנכל לחושף שחיתות וכן מאפשר לחושפי השחיתות לתבוע פיצויים.
בנוסף, בשנת 2014 הכנסת אישרה חוק נוסף שנוסח בשיתוף עם התנועה ושהגיש ח"כ מיקי רוזנטל: תיקון לחוק אשר חוקק קודם לכן, מטרת התיקון הייתה לתקן את המצב הנוצר בו חושפי שחיתות לא זכו להגנה אשר מגיעה להם ממבקר המדינה.
יום איכות השלטון ואות אביר איכות השלטון
אחת לשנה התנועה מקיימת את יום איכות השלטון, במסגרתו מוענקים אותות אביר איכות השלטון לאנשים שתרמו בפועלם למען החברה, הדמוקרטיה ואיכות השלטון במדינה בתחומים רבים ומגוונים: חקיקה, חינוך, עיתונות, ביטחון, משפט, חשיפת שחיתויות ועוד.
אות אביר איכות השלטון מוענק על ידי התנועה החל משנת 1995 לאישים בולטים שבמהלך השנה שחלפה פעילותם הייתה מופת לקידום טוהר המידות ושלטון החוק.
בחירת המועמדים נעשית על ידי ועדה חיצונית המפרסמת את שיקוליה.
לדברי התנועה לאיכות השלטון מגיעות מדי שנה מאות פניות למועמדים לקבלת האות.
מקבלי האות מתועדים כולם באתר התנועה.
האותות מוענקים מתוך האמונה של התנועה שאין די במאבק במי שבפועלם פגעו באיכות השלטון – אחת לשנה כדאי וראוי לציין לטובה גם את אלה שבפועלם חיזקו את איכות השלטון וערכי טוהר המידות.
לאורך שנים עסקה התנועה בצד החינוכי באמצעות המחלקה לחינוך.
לפני מספר שנים נפתחה עמותה נפרדת מהתנועה וקרויה המכללה לאיכות השלטון.
המכללה מנוהלת באופן נפרד על ידי מנכ"ל נפרד וחבר מנהלים נבחר, אך לה זיקה למטרות התנועה לאיכות השלטון.
התניה אופרנטית או התניה אמצעותית היא תהליך למידה התנהגותית שמבוססת על חיזוקים וענישה.
במהלכה התנהגות שמקבלת חיזוקים, מגדילה את הסיכוי של הפרט לחזור עליה בעתיד.
התנהגות שחוזקה תשתמר או תתעצם באחד או יותר מהמישורים הבאים: תדירות, משך ועוצמה.
בעוד התנהגות שמקבלת עונשים, מפחיתה את הסיכוי של הפרט לחזור עליה שוב.
חיזוק וענישה משמשים גם בתחום של עיצוב התנהגות העוסק בהקניית דפוסי התנהגות.
התניה אופרנטית היא אחד מהמושגים המרכזיים בביהביוריזם ובתחום ניתוח ההתנהגות.
היא מתארת תהליך, לפיו ההתנהגות של בעלי חיים ובני אדם משתנה ועוברת תהליך של ברירה ("סלקציה"), בעקבות השינויים אשר מתרחשים כתגובה למעשיהם.
להבדיל מההתנהגות הרספונדטית (רפלקסיבית), כאן הפרט פועל באופן אקטיבי ומשפיע על הסביבה החיצונית.
החוקים העיקריים של ההתניה האופרנטית מתוארים בספרו הראשון של ב.
במשך כ-7 שנים הוא ערך ניסויים מעבדתיים על חולדות בחקר התנהגות וגילה חוקיות וסדר.
חוק ההתניה האופרנטית - תדירות הופעת האופרנט עולה, אם לאחריו מופיע חיזוק חיובי.
חוק הכחדה האופרנטית - תדירות התנהגותו של אופרנט שחוזק בעבר יורדת, אם החיזוק החיובי מפסיק להופיע.
חיזוק - גירוי כלשהו שמופיע בתנאים מסוימים (שינוי בסביבה שהתרחש לאחר ההתנהגות) וגורם להתנהגות מסוימת לחזור על עצמה.
רוב סוגי ההתנהגויות של האדם מותנות לפי הדרך הזאת.
ישנם שני סוגים של חיזוקים - חיובי ושלילי.
גירוי יחשב למחזק חיובי אם לפני ההתנהגות הוא לא היה בסביבה.
שתיית מים בזמן יום חם יכולה להיחשב כגירוי מחזק חיובי של התנהגות.
מחזק שלילי זהו גירוי שמחזק התנהגות כאשר הוא הוסר מהסביבה.
חיפוש של צל ביום שימשי חם זוהי התנהגות מחוזקת על ידי הפסקת ההשפעה של אור השמש.
הדלקת מזגן היא גם כן התנהגות שמחוזקת על ידי חיזוק שלילי.
חיזוק חיובי ושלילי הם גירויים שמעלים את התרחשותה של התנהגות.
אופרנט - התנהגות המתרחשת באופן מקרי בתנאים מסוימים ותדירות הופעתה נשלטת על ידי תוצאותיה.
אין לאופרנט גירוי מסוים שגורם לו להופיע (בניגוד להתנהגות רספונדנטית ששם גירוי בלתי מותנה גורם לרפלקס).
האפיון העיקרי של התנהגות אופרנטית הוא שהיא גורמת לשינוי סביבתי כלשהו.
ישנם גם אירועים שמפחיתים תדירות הופעה של התנהגות:
ענישה - אם התנהגות אופרנטית מובילה להופעה של גירוי מעניש שלא היה בסביבת האורגניזם לפני ביצוע ההתנהגות, אז תדירות הופעת ההתנהגות תרד בעתיד.
דוגמה לכך, היא כאשר חולדה מקבלת מכת חשמל כתוצאה מלחיצה על דוושה, ולאחר מכן היא מפסיקה ללחוץ על הדוושה.
גם ענישה יכולה להיות חיובית או שלילית.
הוספת גירוי בלתי נעים, כמו מכה למשל, תחשב ענישה חיובית.
בעוד הסרה של גירוי בו הלומד מעוניין תחשב ענישה שלילי.
ניתן לתאר ענישה שלילית כ"הפסדת את ההזדמנות".
ענישה זאת לרוב אפקטיבית יותר מענישה חיובית שכן היא אינה שרירותית.
הכחדה - אם חיזוק חיובי יפסיק להופיע לאחר ההתנהגות שחוזקה, אז ההתנהגות תרד בתדירותה.
סקינר תיאר את תהליך שינוי ההתנהגות של האדם במשך חייו כמנגנון המקביל לברירה הטבעית.
כפי שהסביבה מבררת וגורמת ליצורים מסוימים לשרוד, בזמן שאחרים נכחדים, כך עושה גם הסביבה בחייו של הפרט.
את ההתנהגות אפשר לנתח כאירוע המורכב משלושה שלבים, אשר נמשכים במשך כל ימי חייו של האדם, מתרחשים מרגע לרגע ומשפיעים זה על זה:
האירוע המקדים: בדרך כלל גירוי מבחין, שיוצר תנאים שבהם עולה ההסתברות שתופיע התנהגות מסוימת.
ראו ערך ניתוח התנהגות יישומי.
התנהגות גלויה ונסתרת של האדם: כל הפעולות הגלויות שהאדם מבצע והרגשות שהוא מרגיש - מה שקורה בו זמנית.
הגישה הקוגניטיבית טוענת שהאדם מגיב לאירוע כפי שהוא מפרש אותו, אך התהליכים הקוגניטיביים וההתנהגותיים מתרחשים בו זמנית, כתוצאה מהגירוי המבחין.
התוצאות המופיעות לאחר ההתנהגות: השינויים המידיים שמופיעים בסביבה החיצונית: חיזוקים, ענישות וכו'.
הקשר המתרחש בין שלושת המרכיבים הללו הוא נוצר באופן מקרי וזמני.
בדרך כלל נהוג להסביר התנהגות אופרנטית כהתנהגות "בעלת מטרה".
אך מבחינה טכנית הסבר זה שגוי, מכיוון שהאדם מתנהג לא כי הוא "חושק במטרה" כלשהי, אלא כי בעבר ההתנהגות זו חוזקה.
כך גם אפשר להתייחס לברירה הטבעית, שמכינה את האורגניזם לסביבה דומה לזאת שבה התרחשה הברירה בעבר, ולא ל"עתיד".
מחקרים בבעלי חיים ובבני אדם מראים כי תהליכי למידה שמערבים חיזוק התנהגותי קשורים להפעלה של מערכת החיזוק במוח.
גירויים חיוביים גורמים להפעלה של תאי עצב באזור שנקרא הטגמנטום הגחוני ולהפרשה של המוליך העצבי דופמין לתוך גרעין האקומבנס.
תהליך זה גורם לתחושת הנאה.
ככל הנראה, הפרשת הדופמין מסייעת לתהליכים של למידה באזורים שונים במוח, דרך התפקיד שדופמין ממלא בהגברה ארוכת טווח (Long-term potentiation).
התנועה למען ארץ ישראל השלמה היא תנועה של אישי ציבור ואנשי רוח מימין ומשמאל שקמה ביולי 1967, כחודש לאחר מלחמת ששת הימים, ודגלה באידאולוגיה של ארץ ישראל השלמה.
התנועה קראה להחזיק בשטחי יהודה והשומרון וחבל עזה, חצי האי סיני ורמת הגולן שנכבשו במלחמה זו, ולהתיישב בהם.
ב-16 ביוני 1967, עם תום מלחמת ששת הימים, פרסם נתן אלתרמן מאמר שכותרתו "מול מציאות שאין לה אח", ובו כתב:
בעקבות מאמר זה יזם צבי שילוח, איש מפלגת רפ"י, פגישה עם אלתרמן ועם הסופר משה שמיר, ובה הציע הקמתה של תנועה שתפעל למען שמירתה של ארץ ישראל שלמה.
על פי משה שמיר בעקבות פרסום מאמרו "אין דרך בחזרה" על עמוד שלם בעיתון "מעריב", שבו היה אז חבר מערכת, התקשר אליו נתן אלתרמן וביחד הם ייסדו את התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
על מנשר הפתיחה של התנועה, שפורסם ב-22 בספטמבר 1967, היו חתומים למעלה מחמישים איש.
אחת ההפגנות הראשונות של התנועה התקיימה ב-12 ביולי 1967 כנגד מסירת ארמון הנציב לידי האו"ם.
התנועה פעלה פעילות חוץ-פרלמנטרית והוציאה ביטאון בשם "זאת הארץ".
לקראת הבחירות לכנסת השביעית התמודדו אחדים מחברי התנועה תחת השם "רשימה למען ארץ ישראל" לכנסת השביעית.
רשימה זו קיבלה 7,591 קולות, ולא עברה את אחוז החסימה.
באוגוסט 1973 לקראת הבחירות לכנסת השמינית נכללה התנועה יחד עם גח"ל, המרכז החופשי והרשימה הממלכתית בין הגופים שהרכיבו את הליכוד, אשר על מלאכת יצירתו ניצח אריאל שרון שפרש באותה עת מצה"ל.
בבחירות זכה הליכוד ב-39 מנדטים, מהם אחד לנציג התנועה אברהם יפה.
ב-1976 התאחדה התנועה עם הרשימה הממלכתית והמרכז העצמאי (פורשי המרכז החופשי) בהקמת מפלגת לע"ם, שנשארה חברה בליכוד.
אישים יוצאי התנועה נוספים שכהנו בכנסת לאורך השנים היו משה שמיר וצבי שילוח.
התנועה הייתה ביטוי לתהליך בו עברו אנשים מיוצאי תנועת העבודה אל שורות הימין המדיני.
אולם התנועה לא הצליחה להשריש את רעיונותיה בקרב הציבור החילוני ממנו יצאו מרבית מנהיגיה, והחל מהקמת גוש אמונים בשנות השבעים נהפך רעיון "שלמות הארץ" מזוהה בעיקרו עם הציבור הדתי לאומי.
ארכיון התנועה ובו תכתובות לקראת כינונה, רשימות החברים, תכתובות פנימיות בין ראשי הארגון, סיכומי ישיבות ופגישות, רוכזו בידי הפרקליט דן פון וייזל, מראשי התנועה, והופקדו מחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
ב-15 ביוני 2006 נערך ב"יד טבנקין" שברמת אפעל כנס ייסוד מחדש של התנועה.
פעולה זאת באה במידה רבה כתגובה לכך שההתנגדות הציבורית להתנתקות מרצועת עזה ופירוק ההתנחלויות בגוש קטיף הייתה בעיקרה מקרב הציבור הדתי לאומי, ומתנגדי ההתנתקות לא הצליחו לגרום למספר משמעותי של חילונים להשתתף בהפגנות ופעולות המחאה שארגנו.
התנועה לחופש המידע היא עמותה בלתי פוליטית, שהוקמה במטרה להגביר את השקיפות לציבור של מוסדות ציבוריים, ולעודד את הציבור לעשות שימוש בחוק חופש המידע ולממש את זכותו לקבל מידע.
התנועה לחופש המידע הוקמה בשנת 2004 ביוזמתם של העיתונאי רביב דרוקר והמשפטנים פרופ' יורם רבין וד"ר יובל קרניאל, וזאת במטרה לקדם את חופש המידע, ובאופן ספציפי להביא ליישומו המלא של חוק חופש המידע, שנחקק בשנת 1998.
חוק חופש המידע נחקק בישראל בשנת 1998, והוא קובע כי המידע האגור בידי הרשויות הוא קניינו של הציבור, ולכן הציבור זכאי לדרוש אותו מהרשויות.
החוק נותן בידי האזרחים כלים משפטיים ותקשורתיים לפיקוח על מינהל תקין ועל פעילות הרשויות, אך עקרונותיו לא הוטמעו במשרדי הממשלה וברשויות רבות בישראל, ואלה פועלות לעיתים בניגוד לחוק וממשיכות לנקוט במדיניות של סודיות והסתרה של מידע מהציבור.
עד הקמת התנועה, לא נעשה שימוש רב בחוק כדי להביא מידע הנוגע לפעולות הרשויות לידיעת הציבור.
מנכ"ל התנועה הוא עו"ד הידי נגב וקדמו לו עו"ד רחלי אדרי, עו"ד אלונה וינוגרד, ד"ר רועי פלד ועו"ד אילן יונש.
מינואר 2020 שימש העיתונאי נדב איל כיושב-ראש הוועד המנהל של העמותה.
ב-15 ביולי 2025 מונה העיתונאי ליאור קודנר במקום נדב איל.
התנועה מגישה מדי שנה מאות בקשות לפי חוק חופש המידע, לקבלת מידע בנושאים בעלי עניין ציבורי, ומסייעת לעיתונאים, לגופי תקשורת וארגוני חברה אזרחית לקבל מידע על פעולתם של הרשויות הציבוריות.
במקרים רבים, בעת שרשויות מסרבות למסור מידע, עותרת התנועה לבית המשפט לעניינים מנהליים, או לבית המשפט הגבוה לצדק, כדי שאלה יאכפו את החוק.
בנוסף לכך, מפעילה התנועה קליניקה משפטית ב בראשון לציון וכן פרקטיקום במרכז הבינתחומי שבהרצליה, שבמסגרתם מתוודעים סטודנטים לעקרונות השקיפות בכלל, ולעקרונותיו של חוק חופש המידע בפרט.
התנועה פרסמה לאורך השנים מדדים של חופש המידע, שמטרתם להעריך את מידת יישומו של חוק חופש המידע ברשויות הציבוריות.
מדדים אלה אומצו בהדרגה על ידי הממשלה.
התנועה פועלת להרחבת תחולת החוק על גופים נוספים, כדוגמת האוניברסיטאות והמוסדות להשכלה גבוהה, וכן על החטיבה להתיישבות.
בנוסף מקיימת התנועה הרצאות בנושא חופש מידע לקהלים שונים, לרבות סטודנטים, מכינות קדם צבאיות, ארגוני חברה אזרחית, ממונים על חופש מידע ברשויות השונות, עיתונאים, עוזרים פרלמנטרים ועוד.
פרסום צילומים ממצלמות אבטחה: ב-2008, בעקבות עתירה שהגישה התנועה יחד עם העיתונאי עמית סגל נגד הכנסת, הורה בית המשפט המחוזי בירושלים לכנסת לפרסם סרטים ממצלמות האבטחה, בהם נראים ח"כ יחיאל חזן (ליכוד) והשרה סופה לנדבר (ישראל ביתנו) מבצעים עבירות פליליות.
אחד הערעורים הראשונים שהגישה התנועה לבית המשפט העליון היה תיק 9341/05, התנועה לחופש המידע נגד רשות החברות הממשלתיות.
במוקד הדיון ניצבה השאלה אם יש לפרסם את שמו של מי שנפסלה מועמדותו למשרת דירקטור בחברה ממשלתית, לצד הנימוקים לפסילת מועמדותו.
בית המשפט העליון קיבל את הערעור, והורה לפרסם את המידע.
הוא קבע כי העניין הציבורי שבפרסום שמם של המועמדים שנפסלו, לצד עילת הפסילה, פרטי המשרה ופרטי החברה הממשלתית - גובר על הפגיעה בפרטיות הכרוכה בפרסום שכזה.
פרסום הסדרי כופר מס: בתשובה לערעור שהגישו התנועה לחופש המידע והעיתונאי רביב דרוקר בשנת 2009, קיבל בית המשפט העליון את הערעור וקבע כי על רשות המיסים לפרסם את שמות חייבי המס שהגיעו עמה להסדרי כופר, במקום העמדה לדין פלילי.
בשנת 2009 נתן בית המשפט המחוזי בתל אביב פסק דין בעניין נתוניהם האישיים של חיילי צה"ל ואזרחים.
השופטת מיכל רובינשטיין הורתה לצה"ל למסור לחיילים ולאזרחים את נתוניהם, הידועים כנתוני מדד קב"א ודפ"ר.
פרסום תקציב בפורמט דיגיטלי: בשנת 2010, בעקבות עתירה שהגישה התנועה לחופש המידע ביחד עם סיעת "עיר לכולנו" בעיריית תל אביב-יפו, החלה העירייה לפרסם את תקציבה באופן דיגיטלי, כך שכיום ניתן "להוריד" את המידע כקובץ מחשב ולנתח את הנתונים ביעילות.
בעקבות עתירת התנועה לחופש המידע נגד משרד מבקר המדינה, פורסם בשנת 2011 תקציר החלטת הוועדה למתן ההיתרים שעניינם אי קיום הכללים למניעת ניגוד עניינים.
מאז מפרסם משרד מבקר המדינה את התקצירים באופן סדיר.
בעקבות עתירת התנועה שהוגשה ב-2011, הודיעה עיריית תל אביב-יפו לבית המשפט על "פריצת דרך טכנולוגית" שתאפשר לה לפרסם לראשונה את תקציבה בקובץ מיקרוסופט אקסל, שיהיה פתוח לציבור.
פרסום נתוני המיצ"ב: אחרי מאבק של שש שנים, הורה בית המשפט העליון למשרד החינוך לפרסם את תוצאות מבחני המיצ"ב לפי בתי ספר.
מבחני המיצ"ב נערכים בבתי הספר היסודיים ובחטיבת הביניים, ומשקפים במידה רבה את איכות בית הספר.
משרד החינוך סירב במשך שנים למסור את תוצאות מבחני המיצ"ב להורי התלמידים, ואף עיכב את תשובתו לבקשה למסירת התוצאות, במשך יותר משנה, בטענה כי ועדה מיוחדת דנה בנושא.
ב-2011 קיבל בית המשפט המחוזי בירושלים את טענת המשרד, כי הפרסום יפגע במערכת החינוך.
ההורים עתרו לבית המשפט העליון, בסיוע התנועה לחופש המידע, ובאמצעות עורכי הדין חגי הלוי ויפעת נפתלי.
בית המשפט העליון קיבל ב-2012 את טענות העותרים.
השופט אליעזר ריבלין קבע כי "ההשקפה אותה מביעים המשיבים, כי פרסום הנתונים יוביל לביקורת מטעם הציבור, וכי ביקורת ציבורית צפויה רק לרפות את ידי העוסקים במלאכה, מוטב היה לה שלא הייתה מושמעת.
ביקורת מטעם הציבור היא ביקורת ראויה ורצויה.
במדינה דמוקרטית היא חשובה לעיתים מביקורתם של בתי המשפט.
הציבור אינו יכול להיות מוחזק כמי שאינו מסוגל לפרש נכוחה את המידע המוצג לו".
השופט אליעזר ריבלין דחה את טענת משרד החינוך כי פרסום התוצאות יגרום לפגיעה בשכבות חלשות, ושאוכלוסיות חזקות ינטשו בתי ספר בהם הציונים יהיו נמוכים.
לדבריו, "חשש זה אינו חשש משיבוש תפקודה של הרשות, אלא לכל היותר ועל-פי סולם הערכים של הרשות, מדובר בחשש משיבוש תפקודם של הפרטים בחברה", ולכן אין בו כדי לאפשר למשרד החינוך שלא למסור את הנתונים.
בשנת 2013 דרשה התנועה לראשונה לקבל את הפירוט של ההוצאות של מעון ראש הממשלה.
בעקבות עתירה של התנועה, פורסם הפירוט לראשונה בחודש מאי 2013. הבקשה והדרישה לשקיפות החלו שורה של הליכים משפטיים, שהסתיימו בשנת 2021 בפסק דין שקבע כי יש עניין ציבורי בפרסום הוצאות המעון, שאותם משלם הציבור.
בעקבות פרסום ההוצאות פורסם דו"ח מבקר המדינה על הוצאות מעון ראש הממשלה, שבעקבותיו הוגש כתב אישום נגד אשת ראש הממשלה אז, שרה נתניהו.
ב-21 במאי 2023 התפרסמו ההוצאות השנתיות של מעון ראש הממשלה, וניתן היה לראשונה להשוות את ההוצאות בין תקופות הכהונה של שלושה ראשי ממשלה: בנימין נתניהו, נפתלי בנט ויאיר לפיד.
בשנת 2016 קיבלה התנועה את פרס גורני למשפט ציבורי, מידי נשיאת בית המשפט העליון לשעבר, דורית ביניש.
בשנים 2015 נבחרה התנועה במקום החמישי בדירוג מאה המשפיעים של העיתון דה מרקר; בשנת 2018 נבחרה התנועה במקום ה-12 ברשימה, וכך גם בשנת 2020.
התנועה לציונות אחרת נוסדה בירושלים בעקבות בחירות המהפך של 1977. התנועה נוסדה כשבועיים לאחר הבחירות, והורכבה בעיקר מצעירים ירושלמיים ממחנה השמאל.
התנועה ניסתה ליצור משקל נגד לגוש אמונים, ופעלה כנגד מדיניות ההתנחלות וה"שליטה על עם אחר".
בעשרת החודשים שבהם פעלה הספיקה התנועה לבצע מספר הפגנות ופעולות הסברה בעיקר בירושלים וביהודה והשומרון.
התנועה ראתה עצמה מלכתחילה זרז להקמת תנועת שלום גדולה יותר.
בתחילת 1978 היו כמה מאנשי התנועה מיוזמיו המרכזיים של "מכתב הקצינים".
התנועה תמכה ברעיון, והגרסה הסופית שלו נכתבה על ידי צלי רשף, שהיה גם הוא אחד הפעילים בתנועה.
בעקבות המכתב והקמת "שלום עכשיו" התנועה מילאה את יעדה והחליטה להתפרק.
רבים מחבריה הפכו לפעילים ב"שלום עכשיו".
בין המקימים והפעילים הבולטים בתנועה היו: עמוס וגליה אריאלי, יחיעם ואריאלה ויץ, ואריאל רובינשטיין.
התנזלות קרקע היא תופעה גאולוגית בה קרקע לא מלוכדת הרוויה במים מתנהגת כנוזל צמיג בשל עומס יתר או תנודות עזות, והיא אחת הסיבות העיקריות לנזקים כבדים הנגרמים למבנים בעת רעידת אדמה.
התהליך מתרחש כאשר לתוך החלל שבין הגרגרים מחלחלים מים, המפרידים בין הגרגרים וגורמים להחלשת אחיזתם זה בזה, מה שגורם לקרקע להתנהג כנוזל.
תופעה זו החלה להיחקר בשנת 1964 לאחר רעידת האדמה ניאיגטה ביפן ורעידת האדמה של יום שישי הטוב באלסקה, בהן נצפו נזקי התנזלות כנטיית בניינים ושקיעתם, וכן ציפה של צנרת ביוב ומתקנים תת-קרקעיים קלים אחרים.
עם זאת, אירועים דומים תוארו עוד קודם לכן.
במהלך ההתנזלות מתרחשות בקרקע תופעות, שחלקן נראות על-פני השטח.
אחת התופעות המסוכנות ביותר היא גלישה של שכבת קרקע עליונה מעל שכבה שהתנזלה, העשויה להתרחש גם במדרונות מתונים ביותר.
גלישה כזו עלולה להתרחש אף במישור שאינו משופע, ואז תתרחש במרחקים קצרים ובתנודות דו-כיווניות ומחזוריות, כאשר משך התנודות משפיע על יכולתם של הקרקע והמבנים שעליה לשוב ולהתייצב.
תנודות מסוג זה סודקות את הקרקע ויוצרות בה שברים.
התנזלות של שכבת קרקע גורמת לדחיסת הגרגרים, לשקיעתה של השכבה ולפליטה של חול ומים מתוכה, ואף ליצירת "מזרקות" בוץ לאורך סדקים הבונות מבנים חוליים חרוטיים המכונים "הרי געש של חול" או מזרקות חול.
הגרגרים המרכיבים את הקרקע הם שברי סלעים שנוצרו כתוצאה מבליה, ומרקמם מאפשר אחיזה זה בזה.
סוג הגרגרים וגודלם משפיע על רמת האחיזה: קרקע חולית מכילה חלקיקים גסים – מ-50 מיקרומטר עד 2 מילימטר, קרקע טין מכילה חלקיקים בינוניים – 2-50 מיקרומטר, וקרקע חרסיתית מכילה חלקיקים קטנים – פחות מ-2 מיקרומטר.
התמיינות הגרגרים משפיעה על הרווח הבין-גרגרי: התמיינות טובה בה גודל הגרגרים אחיד או קרוב תיצור רווח בין-גרגרי גדול יותר מאשר קרקע שאינה ממויינת, בה גרגרים קטנים ממלאים את החלל ומקטינים אותו.
הצפיפות בין גרגרי הקרקע משפיעה גם היא: ככל שהגרגרים צפופים יותר, כך יקטן הסיכוי להתנזלות.
הבדל נוסף נעוץ בסוג הגרגרים: קרקע חולית וקרקע טין מורכבות מגרגרי קוורץ.
המים יחלחלו אל החלל הבין-גרגרי, ידחקו את האוויר הכלוא בו וימלאו אותו.
לעומת זאת, קרקע חרסיתית סופחת חלק מן המים, מלכדת את הגרגרים ונאטמת, ומהווה מחסום לחלחול מים נוספים.
אולם, אם קיימת שכבה חרסיתית אטומה למים מעל שכבת החול, יש בכך תרומה לתהליך ההתנזלות מאחר שהשכבה האטומה מונעת בריחה של המים מתוך החלל הבין-גרגרי ומגבירה את ההתנזלות.
גם גיל הקרקע משפיע על יכולת ההתנזלות: ככל שהקרקע ותיקה יותר היא דחוסה יותר, אחיזת הגרגרים בה טובה יותר והחלל הבין-גרגרי קטן יותר.
התנזלות מתרחשת כאשר יש עלייה מהירה בלחץ הנקבוביות, מה שגורם לירידה גדולה במאמץ האפקטיבי.
כתוצאה מכך, הקרקע מאבדת את רוב עמידות הגזירה שלה ומתנהגת כנוזל.
במהלך רעידות אדמה, חול רווי רופף מנסה להפוך צפוף יותר על ידי ארגון מחדש של החלקיקים בצורה הדוקה יותר, אך במהלך מעבר מהיר זה, אין מספיק זמן למים לצאת החוצה.
זה גורם להצטברות לחץ מים בתוך נקבוביות הקרקע' וכך מתרחשת התנזלות.
זה מה שקרה במהלך רעידת האדמה ההיסטורית בניאיגטה בשנת 1964.
מקור המים החודרים לחלל הבין-גרגרי הוא מי תהום.
קרבת מפלס מי התהום אל פני השטח מגדילה את הסיכון לרוויה של שכבת הקרקע העליונה.
עומקה של השכבה הרוויה מהווה גורם חשוב בסיכון למבנים הקיימים על-פני השטח: ככל שהשכבה עמוקה יותר, כן נדרשת מגניטודת רעידה גבוהה יותר על-מנת להעלות את לחץ המים בחלל הבין-גרגרי ולגרום להתנזלות בשכבה העליונה.
לחץ זה מתרחש בשל דחיסה גבוהה יותר של הגרגרים וצמצום נפח הקרקע, הדוחקים את המים לשכבות גבוהות יותר, שם הם חודרים שוב בין גרגרים ומחלישים את אחיזתם.
במצב יציב הגרגרים לוחצים זה על זה ומופעל עליהם לחצם של המים שחדרו לחלל הבין-גרגרי.
בעת רעידת אדמה מתווספים ללחצים אלה גם לחצים אופקיים, הגורמים לגרגרים להצטופף ולהקטין את נפח הקרקע.
כתוצאה מכך, קטן נפח החללים ולכן יכולת הניקוז של החול קטנה וגדל הלחץ המופעל על המים בחלל הבין-גרגרי.
הגורם המשוער ללחץ האופקי הוא גלי גזירה העוברים דרך הקרקע, יוצרים תנודה מחזורית ומשנים את סידור הגרגרים בה, אם כי יש חוקרים הטוענים כי מהלך זה אינו מסביר התנזלות חוזרת באותו מקום כתוצאה מגלי לחץ.
במהלך הרעידה מתרחשות תנודות עזות של הקרקע, ולכן יש חשיבות רבה לעוצמת הרעידה, למשכה ולמרחק ממוקדה בחישוב הסיכון להתנזלות.
התנזלות כתוצאה מרעידות אדמה היא אחד מגורמי הסיכון הבולטים ביותר באזורים עירוניים.
התנודות מגבירות את לחץ המים בחלל בין הגרגרים ומחלישות את עמידותה של הקרקע מפני מאמצי גזירה.
שרידי התנזלות מתקופות גאולוגיות קדומות עשויים לשפוך אור על מהלכן של רעידות אדמה פרהיסטוריות.
כמו כן נערך ניתוח של טקסטים מקראיים ואחרים לניתוח תופעות המתוארות בסיפורים מיתיים עתיקים כמו המבול של נח וגילגמש, והשוואתם לאירועים עכשוויים כמו רעידות האדמה בהעתק ניו מדריד.
חול טובעני נוצר כאשר מים מרווים קרקע לא מלוכדת בצפיפות נמוכה שחלות בה תנודות.
כאשר למים אין מקום להתנקז אליו, נוצר חול טובעני שאינו יכול לשאת משקל מעליו.
תופעה זו עשויה להיווצר על ידי רעידת אדמה או בעקבות עליית מים ממאגר תת-קרקעי הגורמת לציפה של גרגרי החול.
ניתן למצוא חולות טובעניים בחופי נהרות וימים, ועומקם לרוב אינו עולה על מטר אחד.
חרסית רוויה היא סוג רגיש במיוחד של חרסית הנוטה לעבור ממצב מוצק לנוזלי כאשר היא מופרעת, וכאשר אינה מופרעת היא נראית כג'ל.
כאשר גוש של חרסית עובר זעזוע, הוא הופך לחומר מבעבע.
הסיבה לכך היא, שעל אף היותה מוצקה היא מכילה כמות רבה מאוד של מים – כ-80%.
לאחר רגיעה החרסית שבה למצב מוצק על אף תכולת המים שבה, מאחר שמתח הפנים של המים יוצר אחיזה טובה של הגרגרים הרטובים.
חרסית רוויה נמצאת בצפון כדור הארץ: ברוסיה, קנדה, אלסקה, נורווגיה, שוודיה ופינלנד – אזורים שהיו מכוסים בקרחונים בתקופת הפליסטוקן בעת השקעתה.
חרסית רוויה היא הסיבה העיקרית למפולות קשות באזורים אלה, ובקנדה לבדה נקשרה ליותר מ-250 מפולות, חלק מהן קדומות וכפי הנראה נגרמו בשל רעידות אדמה.
זרמי עכירות הם משקעים רוויים הנעים על פני מדרון היבשה באוקיינוס כזרם של בוץ.
הזרמים נוצרים ממשקעים בלתי יציבים ובלתי מגובשים, ובהיותם מוסעים בזרמי העכירות הם מוגנים למדי מבליה כימית ומשחיקה.
בעת רעידת אדמה הם גולשים בבת-אחת מכוח הכבידה, חורצים תעלות וקניונים בקרקעית האוקיינוס ומורבדים בסופו של דבר על מדף היבשת כמניפות סחף תת-ימיות או שוקעים למישורי המצולות.
המשקעים שהם יוצרים נקראים "טורי עכירות" או "טורים טורבידיטים" (turbidite sequences).
מפולת של זרמי עכירות התרחשה בשנת 1929 בעת רעידת אדמה במדף היבשתי של ניופאונדלנד.
גלישת הקרקע הייתה מהירה – כ-100 קמ"ש, והקרקע נסחפה למרחק של כ-600 ק"מ, כשהיא קורעת בדרכה את כבל הטלפון הטרנס-אטלנטי ב-28 מקומות.
התנזלות קרקע עלולה לגרום נזק רב למבנים.
הקרקע הרוויה אינה תומכת עוד במבנים מאחר שאיבדה את כושרה לשאת עומס.
המבנים המוצבים עליה עשויים לנטות על צדם או לשקוע.
כמו כן, מתקנים תת-קרקעיים, כמו למשל צינורות שמשקלם הסגולי נמוך, עשויים להתנתק מהמבנים ולצוף אל פני השטח.
בחופים עשוי להיווצר נזק כבד למבנים בנמלים, וגשרים המתוחים על-פני נהרות עשויים להתמוטט.
התנזלות קרקע הייתה הסיבה העיקרית לנזקים ברציף הדייגים (פִישֶרְמֶן ווֹרְף) ברעידת האדמה בלומה פריאטה שבסן פרנסיסקו, קליפורניה בשנת 1989 .
מספר אירועי התנזלות שהתרחשו בישראל ובסביבתה תועדו או התגלו בבדיקות מאוחרות.
בעת רעידת האדמה שפקדה את סוריה בשנת 749 פרצה קרקע חולית מסדק ארוך בקרקע.
בשנת 1068 התרחשה רעידת אדמה בעקבה, שבעקבותיה חלה התנזלות שפגעה במבנים.
גם ברעידת אדמה בעוצמה של 6.2 בסולם ריכטר שאירעה בצפון ים המלח בשנת 1927 פרצו זרמי חול, וצילום של זרם מתוך סדק באזור יריחו מוצג במלון אמריקן קולוני בירושלים.
התנזלויות נוספות התרחשו ברעידת אדמה בעוצמה 5.9 בקהיר בשנת 1992, בנואיבה בשנת 1995 ובצפון ים המלח בשנת 2004. אירועי התנזלות קדומים יותר ניכרים במעוותים הניכרים בתצורת הלשון ובתצורת צאלים.
התנזלות קרקע, שנבעה לא מרעידת אדמה אלא כתוצאה מחפירה בבסיס המדרון, אירעה ב-1972, עם חפירת תוואי לכביש מכורסי שבמזרח הכנרת אל בני יהודה שבדרום הגולן.
במעלה המדרון מצויים כמה מעיינות קטנים, שככל הנראה גרמו לרוויית הקרקע.
בעקבות החפירה החלה גלישת קרקע בקצב של כ-5-6 מטרים ליום, שקברה אחד מהטרקטורים.
הכביש במקום זה מפותל, מאחר שנסלל על שפך החפירה שנגרף אל המורד.
התנועה ליהדות של תורה הייתה תנועה ציונית דתית שפעלה בשנים תשכ"ז-תשל"ה (1975-1966).
התנועה קמה בחול המועד פסח תשכ"ו.
קבוצת המקימים כללה חוקרים דתיים בולטים של מדעי היהדות ובראשם הפרופ' אפרים אלימלך אורבך.
כמו כן, היו חברים בתנועה אליעזר שמשון רוזנטל, זאב פלק ומשה דוד הר.
בי"ז בתמוז תשכ"ז, בסמוך לאחר מלחמת ששת הימים, התכנסו חברי התנועה בביתו של הרב מנחם עמנואל הרטום והתפללו תפילת יום רגיל, ולא תפילת צום.
הם טענו "זו הפעם הראשונה מאז חורבן הבית שמקום השכינה בידינו.
עיר הקודש שוב איננה אבלה ובזויה, אלא היא מצפה לבניינה בידי בניה...
עם ישראל כולו, אולי ה'חילוניים' עוד יותר מה'דתיים' ציפו בשבועות אלה לבשורה ולקריאה מצד גדולי הרוח...
והנה אין קול ואין עונה...
במקום זה הודיעה הרבנות הראשית לישראל, כי אסור לשנות מכל מטבע שטבעו דורות קודמים בקינותיהם".
התנועה פרסמה חוברת קינות לתשעה באב, והשמיטה ממנה קינות רבות מכיוון ש"אי אפשר להמשיך ולומר כיום תפילות וקינות, שבהן מדובר על מצב עם ישראל כנדכא ושפל ובזוי בעמים ועל ירושלים".
בתשל"ה נערך "כנס לביא" - כנס לעיון בשאלות השקפה ואמונה בהשתתפות רבנים מארצות הברית וחברים מהקיבוץ הדתי שכללו גם את חברי התנועה.
בערך בתקופה זו הסתיימה דרכה של התנועה.
ביטאון התנועה נקרא בתחילה החדש יתקדש והקדוש יתחדש, ובשם זה יצאו שני גליונות - בתשכ"ו ובניסן תשכ"ח.
לאחר מכן שונה השם למהלכים, ובמסגרת זו יצאו תשעה גליונות בעריכת משה קטן: א: אדר תשכ"ט, ב: מנחם אב תשכ"ט, ג: תש"ל/תשל"א, ד: מרחשון תשל"א, ה: תשל"א, ז: תשל"ג, ח-ט: סיון תשל"ה.
קינות לתשעה באב, ירושלים, תשכ"ח
התנועה ליהדות רפורמית היא איחוד קהילות בקרב יהדות בריטניה, הגדול והשמרן יחסית מבין שני הגופים השייכים ליהדות הרפורמית בממלכה המאוחדת; האחר והרדיקלי יותר הוא היהדות הליברלית.
שניהם חברים באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
נכון ל-2010 היו כחמישית מבתי-האב היהודיים הרשומים בבית-כנסת בבריטניה חברים בתנועה זו.
התנועה חולקת את עיקרי האמונה של היהדות הרפורמית: התגלות מתמדת, משיחיות אוניברסלית ועוד.
מכללת ליאו בק בלונדון, בה מוכשרים מרבית רבניה, אוחזת בגישה זו.
למרות זאת היא שמרנית יותר ברוב דרכיה מהם וממקבילתה הגדולה בארצות הברית.
בין היתר, יותר קטעים בסידור התפילה נותרו בעברית ורק בשנות ה-2000 התאפשר לנשים להצטרף למניינים ולכהן כרבות בכל בתי-הכנסת.
מושם דגש רב יותר על שבת והנהגות דומות והכשרות נשמרת, אך התנועה אינה טוענת שהיא הלכתית.
המקור למתינות זו הוא השפעתם החזקה של מהגרים גרמנים, שבאו מסביבה בה היהדות הרפורמית נאלצה להתפשר עם גורמים שמרניים בתוך הקהילות, בניגוד למצב בארצות הברית.
בין הדמויות הידועות שפעלו בתנועה היו הרבנים ורנר ואן דר זייל, הברונית ג'וליה נויברגר (לשעבר המצליפה הסיעתית של הליברל-דמוקרטים) הוגו גרין וליונל בלו.
בשנות ה-50 כיהן ליאו בק כרב באחד מבתי-הכנסת שלה.
ב-2015 אימצה את המדיניות שכבר התקבלה על הליברלים והכירה בבנים לאב יהודי כיורשים את מעמדו בתנאי שהם גדלים בזיקה לדת.
נכון ל-2010 היו 45 בתי-כנסת שייכים לתנועה זו, עם 16,125 בתי-אב חברים, שהיוו 19.4% מכלל המשפחות הרשומות בבתי-כנסת בין יהודי בריטניה.
זהו הזרם השני ביהדות בריטניה.
נשיא הארגון הוא סיר טרוור צ'ין.
כל רבני הגוף משתייכים לאגודת הרבנים שלו; היו"רים הנוכחיים הם הרבה קתלין מידלטון והרב ג'יימס באדן, המכהנים מ-2021. כמו כן התנועה מפעילים בית דין, בראשות הראב"דית ג'קי טביק.
בית-הכנסת הראשון המזוהה עם הזרם, "בית-הכנסת מערב לונדון של היהודים הבריטים", קם על רקע צירוף נסיבות בשנות ה-30 של המאה ה-19: מחד הניעה הסביבה האנגליקנית, שראתה בתנ"ך לבדו ספר קודש, תנועה קטנה שנטתה לגישה שכונתה על ידי יריביה "נאו-קראות".
מאידך, חברי שתיים מהמשפחות העשירות בלונדון, מוקאטה הספרדית וגולדסמיד האשכנזית, התמרמרו על הנהוג בבתי-הכנסת ותבעו סדרים אסתטיים יותר.
ב-15 באפריל 1840, לאחר שנים של עימותים עם הממסד, פרשו ממנו נציגים משתיהן ויחד עם תומכים אחרים הצהירו על כוונתם להקים מניין נפרד של "יהודים בריטים", ללא הבדל בין ספרדים לאשכנזים.
בהכרזה נאמר כי מטרתם הייתה לשפר ולייפות את הנהוג בבתי-הכנסת כדי למנוע אדישות דתית והתנצרות.
מי שנקרא לכהן בראש העדה היה דוד בן בנימין זאב (וולף) מרקס; הוא כיהן כבעל קורא בליברפול והזדהה בפועל עם הרעיונות שקידשו את התנ"ך לבדו, אף כי לא דחה כליל את התורה שבעל-פה.
בית הכנסת מערב לונדון נותר בגדר תופעה מבודדת.
בקיץ 1841 פרסם הרב שלמה הירשל 'מודעת אזהרה', שהייתה למעשה כתב חרם, והודיע שהפורשים כפרו בתורה שבעל פה ואסור להתחבר עמהם, להתחתן בם ועוד.
הם קיימו קשרים ברמה מסוימת עם מערב לונדון, אף כי תנועת הפילוג הייתה קטנה ולא מגובשת.
דרכו של מרקס הגיעה לקצה עם פרישתו מתפקידו ב-1893. יורשו, מוריס יוסף, פוטר אמנם מק"ק כנסת ישראל על שפקפק אם ראוי לייחל לחידוש הקרבנות אך נעדר קו אידאולוגי ברור והיה שמרן למדי.
בשנות ה-90 התחולל פיוס הדרגתי עם הרבנות הראשית והחרם גווע בשקט.
רקע זה, בין היתר, המריץ לפעילות את קלוד מונטיפיורי, שהיה מחויב לרעיונות אבות היהדות הרפורמית בגרמניה וייסד את הזרם הליברלי הקטן בבריטניה.
למונטיפיורי הייתה השפעה רבה: אף כי שלוש הקהילות הפורשות המקוריות לא הצטרפו אליו, הן אימצו בהדרגה שינויים ליטורגיים רחבים בשנות ה-20, ישיבה מעורבת ועוד.
ב-1930 הצטרף מערב לונדון לבדו לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
שינוי גדול התחולל עם עליית הנאצים לשלטון, שעוררה אלפי יהודים מרכז-אירופאים ליברלים להגר לבריטניה.
מלבד זאת שנעשו דומיננטיים בקהילות הנפרדות הספורות תוך זמן קצר והקימו חדשות, הם הביאו עמם כתריסר רבנים שהתמנו במהרה למשרות במולדת החדשה.
אלה, שהידועים שבהם היו ורנר ואן דר זייל הגרמני ואיגנץ מייבאום האוסטרי, היו רובם ככולם בוגרי בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין והביאו עמם לראשונה תאולוגיה ושיטה דתית מגובשות.
על אף הבסיס הדתי המשותף של רבניהם, הבאים זה מקרוב לא הצטרפו לאיחוד הליברלי של מונטיפיורי ולילי מונטגיו, שדגל בקו טהרני ונוקשה שדמה יותר לרפורמים באמריקה מלשמרנות היחסית ששלטה במרכז אירופה.
דניאל לנגטון ציין כי רק בשנות ה-30 וה-40, בעקבות ההגירה הגדולה, נוצרה התנועה למעשה.
הגידול העצום במספר החברים הביא למיסוד: ב-1942 התאחדו שש הקהילות, כולל מערב לונדון והאחרים שהיו עתה גרמניים בעיקרם, וכוננו את ארגון "בתי-הכנסת המאוחדים של בריטניה." ב-1945 הצטרף הגוף החדש כולו לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
הם שינו את שמם ל"בתי-הכנסת הרפורמיים של בריטניה" (Reform Synagogues of Great Britain) ב-1958, בעודם משמרים את מתינותם היחסית ונבדלים מ"האיחוד הליברלי והפרוגרסיבי" ממשיך דרכו של מונטיפיורי.
ואן דר זיל ייסד ב-1956 את הסמינר הרבני המשותף לרפורמים ולליברלים הבריטיים, מכללת לאו בק.
משנת 2005 נקרא הגוף הקהילתי "התנועה ליהדות רפורמית" (Movement for Reform Judaism).
ב-2023 התפרסם כי הרפורמים מתכוונים להתאחד עם הליברלים בארץ לזרם אחד, "יהדות מתקדמת."
התנחלות השבטים היא אירוע מקראי המתואר בספר יהושע ובספר שופטים.
ספרים אלה מתארים את התנחלותם של שבטי ישראל בשטחי ארץ ישראל ועבר הירדן לאחר יציאתם ממצרים וארבעים שנות נדודיהם במדבר.
לפי המחקר המדעי המעודכן, התהליכים היישוביים וההיסטוריים בארץ ישראל בתקופה זו היו שונים במידה ניכרת מהתיאור המקראי, והמינוח המדעי המקובל הוא תקופת ההתנחלות או תקופת הברזל הראשונה.
התיאור המקראי מפרט בהרחבה על מסע כיבוש הארץ בראשות יהושע בן נון.
חלק מהיישובים המוזכרים במסע המקראי נחפרו ונחקרו בהרחבה, כאשר נכון לסוף העשור השני של המאה ה-21, זיהוים של חלק מהממצאים התאים לתיאור המקראי, וזיהויים של אחרים עורר קשיים בניסיונות ההתאמה לטקסט.
בעיקר לגבי שלוש הערים שכיבושן מתואר בפירוט יחסי: יריחו, העי, וחברון, נתברר כי הללו כלל לא התקיימו בתקופה הנדונה וממילא לא יכלו להיכבש.
חורבן החומות שנמצאו ביריחו תוארך לתקופת הברונזה הקדומה, יותר מאלף שנים לפני התיארוך המקובל לגבי תקופת ההתנחלות; בחפירות אֶ-תֵל, אשר זיהויה עם העי מוצק מאוד, נמצא כי העיר הייתה הרוסה מאות שנים לפני תקופת הברונזה המאוחרת, שבה לכאורה נכבשה העיר בידי יהושע, וכך המצב גם בחפירות תל חברון המקראי.
גם חשבון, ערד, גבעון וירמות, הנזכרות בסיפורי הכיבוש, לא התקיימו אז.
במחקר הארכאולוגי וההיסטורי המודרני סברו תחילה כי תיאור הכיבוש מהימן בעיקרו, ולאחר שהדבר הופרך ארכאולוגית היה מקובל כי תהליך ההתנחלות וההתגבשות של עם ישראל בארץ ישראל לא כלל כיבוש מהיר, אלא התרחש ככניסה איטית והדרגתית של נוודים, לאורך תקופה של כמאה שנה.
אולם עם התקדמות המחקר גם הנחה זו הוטלה בספק, ותהליך ההתיישבות כולו נתפס כמורכב יותר, ובעל היבטים חברתיים והיסטוריים שלא נודעו בראשית המחקר.
אף על פי שלתפיסה כי המקרא מתאר את תהליך ההתנחלות וכיבוש הארץ בראשות יהושע בן נון כמסע צבאי אחיד שורשים עמוקים במחשבה היהודית, הרי בפועל מתואר במקרא תהליך ארוך שהחל בימי משה, המשיך בימיו של יהושע והסתיים שנים רבות לאחר מותו.
ספר יהושע עצמו מתאר כיבוש של שלושים ואחת ערי מדינה כנעניות (שירת ל"א המלכים), על פי המשתמע מתיאור הכיבוש ומתיאור קורות עם ישראל בתקופות שלאחר מכן, היה זה כיבוש חלקי בלבד, כאשר בחלקים מהארץ נותרו על כנם העמים שהיו שם טרום בא יהושע.
מכמה פסוקים בספר יהושע משתמע כי יהושע כבש את כל הארץ, אולם כנראה שהכוונה למסעות צבאיים ולא להשתלטות על כלל השטח.
חלק מערי המדינה הוחרבו וחלק נשארו על תילן.
על פי המקרא, החל כיבוש הארץ במלחמה עם סיחון מלך האמורי, סיחון שעיר בירתו הייתה חשבון כבש את עבר הירדן מנחל ארנון צפונה מיד מלך מואב הראשון, לאחר מכן נלחמו בני ישראל עם עוג מלך הבשן באדרעי ובעקבות כך נכבשו הבשן (רמת הגולן) וחבל ארגוב (הלג'ה הגדולה שבסוריה).
כיבוש יריחו, העי, ומעמד הר גריזים והר עיבל
לאחר מעבר הירדן, חנו בני ישראל בגלגל ומשם יצא העם בראשות יהושע בן נון לכיבוש יריחו והעי.
לאחר זאת הצפינו בני ישראל להר גריזים והר עיבל (ליד שכם) שם ערכו את מעמד הר גריזים והר עיבל במהלכו בנו מזבח בהר עיבל והקריבו עליו קרבנות, וקראו את "כל דברי התורה הברכה והקללה בכל-הכתוב בספר התורה" כחלק מכריתת הברית השנייה עם ה' לאחר כריתת הברית במעמד הר סיני.
כריתת הברית עם הגבעונים והמלחמה בחמשת מלכי האמורי
בעקבות כיבוש יריחו והעי פנו הגבעונים תושבי גבעון, הכפירה, בארות וקריית יערים לכרות ברית עם יהושע, לאחר הגעת בני ישראל לערי הגבעוני חזרו העם לגלגל.
בעקבות הברית עם הגבעונים התאגדו חמשת מלכי האמורי שמלכו בצפון הנגב, ההר והשפלה מירושלים דרומה (אדוני צדק מלך ירושלים, הוהם מלך חברון, פראם מלך ירמות, יפיע מלך לכיש, דביר מלך עגלון) ויצאו למלחמה על גבעון.
יהושע וצבאו עלו במסע לילי מהגלגל לגבעון, הפתיעו את חמשת מלכי האמורי, רדפו אחריהם במורד בית חורון עד עזקה ולאחר מכן לכדו את מקדה, לבנה, לכיש, עגלון, חברון, ודביר, וכן הכו את צבאו של הורם מלך גזר כאשר בא לסייע ללכיש.
לאחר מסע מלחמה זה חזר יהושע עם לוחמיו לגלגל.
בעקבות המלחמה עם חמשת מלכי האמורי ששלטו בדרום ההר, צפון הנגב והשפלה התאגדה ברית מלכים צפונית בראשות יבין מלך חצור ועימו יובב מלך מדון, מלך שִמרון ומלך אכשף.
יהושע והלוחמים (יתרת העם נשארה כמו במערכה הקודמת בגלגל) עלו למי מרום, הכו את צבאות מלכי הצפון, החריבו את חצור, והשתלטו על יתר השטחים.
מסעי מלחמה נוספים בתקופתו של יהושע
מלכים נוספים שהכה יהושע על פי שירת ל"א המלכים: בית אל, גדר, חרמה, ערד, עדלם, תפוח, חפר, אפק, לשרון, תענך, מגידו, קדש, יקנעם, דור, גוים, תרצה.
מסעות כיבוש לאחר תקופתו של יהושע
המסעות לכיבוש המרחבים הבאים נערכו קרוב למותו של יהושע בן נון.
חלק ממסעות אלו תוארו בהרחבה בספר העוקב, ספר שופטים.
כיבוש יהודה וצפון הנגב: לאחר מותו של יהושע עלו שבטי יהודה ושמעון לכיבוש המרחב שבין ירושלים וצפון הנגב, במסגרת זאת נלחמו השבטים שנית עם חברון וירושלים כבשו את חברון והפכו אותה למרכזם.
אף על פי שמתואר כיבושה של ירושלים ברור מהפסוקים שבהמשך כי לא הצליחו למגר את היבוסים בירושלים.
כיבוש והתנחלות בהר המרכזי (אזור בית אל - מגידו): למעט כיבוש בית אל מתואר במקרא עיקר אזור ההר המרכזי כאזור מיוער שעל מנת להתנחל בו היו צרכים בני אפרים לבצע בירוא יערות נרחב, ערי הממלכה המרכזיות (מגידו, בית שאן, תענך, גזר ויבלעם) נישארו בידיים כנעניות.
כיבוש צפון בקעת עמק החולה: חלק מבני שבט דן שנלחצו בידי הפלשתים עלו צפונה, כבשו את העיר ליש ושינו את שמה לדן, יחד עמם עלה איש לוי בשם יהונתן בן גרשום, שעל פי המדרש היה נכדו של משה וייסד מרכז פולחן בדן.
המלחמה (השנייה) כנגד יבין מלך חצור, הידועה גם בשם מלחמת סיסרא: מלחמתם של שבטי זבולון ונפתלי בצבאות כנען בראשות סיסרא.
חלוקת נחלות השבטים לפי המקרא
לפי המתואר בתנ"ך, בתום מספר שנים של לחימה חילק יהושע את השטח שנכבש בין השבטים, למעט שבט לוי שקיבל כמתנה כמה ערים מכל שבט, ובסך הכל קיבל ארבעים ושמונה ערים, כאשר שש מתוכן היו ערי מקלט.
על פי חז"ל, ארכה תקופת הכיבוש שקודם חלוקת הארץ שבע שנים, וכן ארך זמן חלוקת הארץ (התיישבות והתבססות השבטים בנחלתם, כנראה) שבע שנים.
מכל מקום, גם לאחר שנים אלו נותרו עדיין אזורים בארץ שטרם נכבשו, כמתואר בספר יהושע.
חלוקת הארץ נעשתה בשלושה שלבים, אשר נעשו בשלושה מקומות שונים.
הראשונים שקיבלו את נחלתם היו ראובן, גד וחצי המנשה, בעבר הירדן.
הם קיבלו זאת ממשה רבנו בערבות מואב, טרם הכניסה.
לאחר מכן קיבלו יהודה, אפרים וחצי שבט המנשה, מיהושע ואלעזר בן אהרון הכהן בגלגל, ורק יותר מאוחר, בשילה, שבעת השבטים הנותרים קיבלו מיהושע ואלעזר את חלקם.
בסיומה של התקופה הצטמצם היישוב הכנעני, ואילו הפלשתים הגיעו לשיא התפשטותם עקב עליונותם הארגונית-טכנולוגית.
מצב זה בא לקיצו כאשר החלו השבטים להתאחד איחוד של קבע (ממלכת ישראל המאוחדת) בראשותו של המלך שאול, ובהמשך דוד ושלמה.
הכרונולוגיה המסורתית של התנחלות השבטים
תקופה זו מתוארכת לפי מדרש סדר עולם רבה מ-1272 לפנה"ס ועד שלהי המאה ה-11 לפנה"ס.
תיארוך זה מתבסס על ההנחה שהתקופה הפרסית בארץ ישראל נמשכה 52 שנים בלבד, ובית המקדש הראשון חרב בשנת 422 לפנה"ס.
לפי המקובל במחקר המודרני החורבן אירע בשנת 586 לפנה"ס, ולפיכך לפי התנ"ך יש המקדימים את תחילת ההתנחלות לסוף המאה ה-15 לפנה"ס.
תקופת ההתנחלות לאור המחקר המדעי
תקופת ההתנחלות מבחינה היסטורית היא התקופה שבין התקופה הכנענית המאוחרת (בערך 1550–1150 לפנה"ס), תוך חפיפה מסוימת עם סופה של תקופה זו, לבין תקופת המלוכה (בערך 1000–586 לפנה"ס).
המקורות לחקר תקופה זו הם המקרא (בקריאה ביקורתית), מקורות ראשונים ומשניים מהמזרח הקדום, והממצא הארכאולוגי.
במינוח הארכאולוגי זוהי תקופת הברזל 1, שבין שלהי תקופת הברונזה המאוחרת לבין תקופת הברזל 2.
המקרא הוא המקור הכתוב העיקרי המתייחס לתקופת ההתנחלות, אלא שהוא מהווה מקור מאוחר; כבר כאשר נכתבו חלקיו העוסקים בתקופת הכיבוש וההתנחלות, היה זה כנראה מאות שנים לאחר המאורעות המתוארים, ככל שהתרחשו בכלל.
הקונצנזוס המחקרי הוא כי שלד הסיפור ההיסטורי המקראי הלאומי כפי שמתבטא בספרי דברים עד מלכים ב' הוא חלק מההיסטוריה הדויטרונומיסטית, אשר נכתבה בימי יאשיהו או בסמוך להם, כלומר סביב שנת 600 לפנה"ס, מאות רבות של שנים לאחר תקופת ההתנחלות.
בנוגע לסיפורי הכיבוש וההתנחלות, שולבו בתוך הנרטיב המרכזי גם מסורות נוספות, שונות ולעיתים אף סותרות אותו.
כבר בראשית המחקר עמדו החוקרים על שוני בסיסי בין התמונה ההיסטורית הכללית העולה מספר יהושע, לבין זו שבספר שופטים.
ספר יהושע מתאר כיבוש טוטלי של כנען בידי יהושע בתוך דור אחד, בעוד שבספר שופטים מתוארת מציאות שבה שבטי ישראל נמצאים בין ממלכות העומדות על תילן ונאבקים בהן.
כמו כן מופיעות גם גרסאות שונות לאותו סיפור; למשל כיבוש חברון מיוחס תחילה ליהושע, אבל לאחר מכן המעשה מיוחס לשבט יהודה לאחר מות יהושע, ולבסוף מיוחס לכלב בן יפונה.
הפרשנות ההרמוניסטית ניסתה ליישב בין מסורות שונות אלה אך מחקר ביקורתי מצביע על כך שמדובר על מסורות שונות, כאשר המסורות הלוקליות יותר הן אולי הקדומות יותר.
הסיפור המקראי בכל רבדיו אינו מכיר עובדות יסוד היסטוריות, כגון שלטונה של מצרים על כנען בתקופה הנדונה, וברור שהוא סיפור מאוחר, בו שולבו אמנם גם מסורות קדומות.
ההתחקות אחר מסורות אלה, ועל מידע היסטורי רב ערך שניתן לדלות מהן, אפשרית רק תוך שילוב הניתוח המקראי עם המידע ההיסטורי החוץ-מקראי, וכמובן עם המידע הארכאולוגי המעודכן מהחפירות הרבות, ומהסקרים המדוקדקים שנערכו מאז שנות ה-80 של המאה העשרים.
תקופת ההתנחלות לאור השוואת התקופה הכנענית מול תקופת המלוכה
תקופת ההתנחלות מקבילה לתקופה של זעזועים גדולים ונפילת אימפריות ברחבי המזרח הקדום, ולפיכך היא סוג של תקופת אופל חסרת מקורות היסטוריים ראשוניים (בני הזמן) במזרח הקדום כולו, ומה גם בארץ ישראל.
אשר למקרא, ראינו כי הוא מקור בעייתי ביותר להבנת התקופה, למרות שבלי ספק משוקעות בו מסורות קדומות וחשובות.
את המפתח להבנה ההיסטורית הכללית של תקופה נטולת מקורות זו נתן למחקר החוקר אלברכט אלט, במאמרו המכונן משנת 1925. נקודת המוצא של אלט הייתה שהתקופות שלפני ואחרי תקופת ההתנחלות משופעות במקורות היסטוריים בני הזמן ומוכרות היטב, וביניהן חלו שינויים מפליגים בארץ ישראל.
שינויים אלו התרחשו מטבע הדברים בתקופת האופל בין שתי התקופות המתועדות היטב, ולפיכך אלט ניתח את מה שהשתנה בארץ ישראל בין התקופה הכנענית לתקופת המלוכה, ומכאן הסיק על התהליכים העיקריים שהתרחשו בתקופת ההתנחלות.
בתקופה הכנענית המאוחרת נחלקה ארץ ישראל בין ערי מדינה כנעניות רבות שהתרכזו בעיקר בעמקים הפוריים של הארץ.
אזורי ההר יושבו בדלילות והתקיימו בהן ממלכות מעטות, שהחזקה שבהן הייתה שכם.
מכתבי אל-עמארנה חוזרים ומציינים את הקשר של שכם לע'פירו, מונח המציין פליטי חברה; מטבע הדברים פליטי החברה הכנענית שיישבה בצפיפות את העמקים, הגיעו לאזורי ההר שיישובם דליל.
באותו זמן, וגם שנים רבות אחר כך, אזורי ההר של ארץ-ישראל היו מיוערים.
על הקושי להתנחל בעמקים, שם ישבו הכנענים, ועל התיישבות הישראלית בהרי השומרון, יש עדות מעניינת בספר יהושע, בשיחה בין יהושע לבני יוסף "וַיְדַבְּרוּ בְּנֵי יוֹסֵף, אֶת-יְהוֹשֻׁעַ לֵאמֹר: מַדּוּעַ נָתַתָּה לִּי נַחֲלָה, גּוֹרָל אֶחָד וְחֶבֶל אֶחָד, וַאֲנִי עַם-רָב, עַד אֲשֶׁר-עַד-כֹּה בֵּרְכַנִי יְהוָה.
המלחמות הרבות בעמק יזרעאל וסביבותיו, ובשפלת יהודה, המתוארות בספר שופטים ובספר שמואל, זורעות אור על תהליך ההשתלטות של שבטי ישראל על העמקים, ויצירת רצף טריטוריאלי ישראלי מהגליל ועד באר-שבע.
לעומת זאת בתקופת המלוכה מופיעות בארץ שתי ממלכות לאומיות שמרכזיהן הפוליטיים והפולחניים נמצאים בהר המרכזי, גם כאשר הן שולטות על חלקים ניכרים מאזורי העמק.
לצידן מתקיימות במישור החוף כמה ערי ממלכה שהתקיימו בתקופה הכנענית, אלא שעתה שולטים בהן הפלשתים וגויי ים אחרים.
אולם דווקא הגעתם של עמים אלה לאזור מתועדת היטב.
הם ניסו לפלוש למצרים בימי פרעה רעמסס השלישי, נהדפו ממצרים עצמה אך כבשו את אזור החוף של ארץ ישראל.
מכל זה הסיק אלט כי אבותיהם של יושבי ממלכות ישראל ויהודה לא כבשו את ערי הממלכה של כנען, משום שאילו היו עושים כן היינו מוצאים את צאצאיהם יורשים את ערי המדינה הכנעניות בעמקים הפוריים והעשירים ומקימים את מרכזיהם שם, ולא באזורי ההר הנידחים ועניים יותר.
ואכן, מקרה המבחן המתרחש באותה עת עצמה במישור החוף מראה מה קורה כאשר עם פולש כובש את ערי המדינה הכנעניות: הוא פשוט מתיישב בהן, ואף משמר את המבנה הפוליטי שלהן, רק עם שליטים אחרים.
התפתחות המחקר ההיסטורי של ההתנחלות
מסקנתו של אלט נותרה בתוקף במחקר הגרמני מאז ועד היום, שכן מעולם לא הופרכה.
אולם במחקר הכתוב אנגלית ועברית סברו כי הממצא הארכאולוגי מאמת את סיפורי המקרא על הכיבוש, ולפיכך התעלמו מעיקרי טיעונו של אלט.
במחקר הישראלי, רק יוחנן אהרוני המשיך להחזיק בעמדתו של אלט וסבר כי אושש אותה במחקריו הארכאולוגיים.
אולם בשנות ה-80 של המאה העשרים הופרך הטיעון הארכאולוגי לכיבוש הארץ, הפרכה שהפכה בהדרגה לקונצנזוס המחקרי, והמחקר החל להתמקד בתהליך ההתנחלות עצמו, בזהות האוכלוסיות המתנחלות ובתהליכים שהובילו להיווצרות ישראל ויהודה.
המקורות המקראיים מציינים מאות משפחות ובתי אב המשויכים לישראל ויהודה ולאבותיהם.
לחלק ממשפחות אלה זיקה ברורה לרחבי הסהר הפורה, מאור כשדים שבדרום מסופוטמיה עד אזור חרן שבצפונה, דרך כנען ועד מצרים, כפי שמתבטא הן במסורות המקראיות השונות על מוצאן והן בשמותיהן.
יתר על כן, שמות משפחות רבות משותפות לשבטים שונים מבין שבטי ישראל, ואף בינם לבין עמים שכנים כגון האדומים.
במקרה אחד, השם קנז הוא גם שמה של משפחה ביהודה וגם של עם שנחשב באחת המסורות לאחד מעממי כנען.
כל זה מהווה אינדיקציה לתהליך מורכב בו משפחות ובתי אב ממקורות שונים ומגוונים התיישבו במה שהפך אחר כך ליהודה ולישראל, והפכו לישראלים וליהודאים.
עוד נתון חשוב להבנת תהליך התיישבותם הוא התפיסה המקראי של שבעת עממי כנען.
הכנעני הוא אכן העם שישב בכנען ערב תקופת ההתנחלות, והאמורי הוא שם ארכאי עבור אותה אוכלוסייה.
תהליך ההתנחלות, או ליתר דיוק ההתיישבות (שלאו דווקא הייתה התנחלות של נוודים), היה איפה מורכב ומלווה גם בעימותים קשים.
אלא שכל מי שהתיישבו באזורי ההר של כנען ונותרו שם, התגבשו בסופו של דבר לשתי הישויות של ממלכת ישראל וממלכת יהודה, ובסופו של דבר יצרו לעצמם היסטוריוגרפיה משותפת אחת.
ארכאולוגיה של תקופת ההתנחלות (תקופת הברזל 1)
התפתחות מחקר הארכאולוגי של תקופת ההתנחלות (תקופת הברזל 1)
המחקר הארכאולוגי של תקופת הברזל 1 עבר כמה גלגולים מאז ראשיתו.
החוקרים הבולטים הראשונים נטו לקבל את התיאור המקראי על הכיבוש וההתנחלות כהיסטורי ביסודו, תוך התעלמות ממסקנותיו של אלט, וסברו כי מצאו ראיות לכיבוש כנען בידי בני ישראל.
לאחר מכן הלכו והצטברו הראיות לכך שמסע כיבוש כלל ארצי זה כלל לא התקיים; מאידך ממצאי הסקרים ביהודה, בשומרון ובגליל לימדו על תהליך התיישבות הדרגתי באזורים אלה, תהליך שהוצעו לו הסברים שונים.
ציר הזמן הארכאולוגי-היסטורי בו ממוקמת תקופת ההתנחלות
על פי המחקר הארכאולוגי, תקופת הברונזה התיכונה מסתיימת בחורבן רחב היקף המיוחס לפרעה יעחמס, מייסד השושלת ה-18 במצרים, בערך בשנת 1550 לפנה"ס.
יעחמס איחד מחדש את מצרים, וגבר על שושלות החיקסוס; הללו לא היו אמנם כובשים זרים כפי שנתפשו בעבר בעקבות התעמולה המוצלחת של המנצחים (שושלת 18), אולם אין ספק שמרכזיהם היו באזור הדלתא בו הייתה תמיד אוכלוסייה מעורבת יותר, הכוללת יסודות שמיים כולל בקרב מלכי שושלות החיקסוס.
לאלה היה קשר הדוק עם ערי ממלכה שמיות בדרום ארץ ישראל, ועם תבוסת שושלת החיקסוס ברחו הללו לדרום הארץ.
יעחמס רדף אחריהם לשם, ובכך ייסד את השלטון המצרי על ארץ ישראל לאורך רובה של תקופת הברונזה המאוחרת.
חורבנות סוף תקופת הברונזה התיכונה מסמנים את תחילת תקופת הברונזה המאוחרת.
נראה כי תושבי ערי הממלכה מתקופת הברונזה התיכונה שיקמו את תרבותם, שכן יש המשכיות בתרבות החומרית בין התקופות.
אולם רבים מהערים לא שוקמו והיקף היישוב בתקופה זו בארץ ישראל בכלל ובהר בפרט קטן באופן משמעותי.
ראוי לציין כי אותה קבוצה אתנית אשר שלטה בערי הממלכה של תקופות הברונזה התיכונה והמאוחרת, מכונה בשמות שונים בשתי תקופות אלה.
בתקופת הברונזה התיכונה הם נחשבים כחלק מהתרבות האמורית הגדולה ששלטה בכל הסהר הפורה, ממסופוטמיה דרך סוריה ועד דרום ארץ ישראל, ולכן במחקר הם נקראים תכופות אמורים.
בתקופת הברונזה המאוחרת שמה הדומיננטי של ארץ ישראל הופך להיות כנען, אולי בעקבות שמה הקדום של קונכיית הארגמן שבה התפרסמה הארץ, ובהתאם נקראים תושביה כנענים, הן במקורות קדומים והן במחקר.
נראה שלצד אותן מערי הממלכה ששוקמו בתקופת הברונזה המאוחרת עלה מאוד חלקה של האוכלוסייה הפסטורלית; מוצאים אותה בין היתר סמוך לערי המלוכה מהתקופה הקודמת אשר נעזבו, ולעיתים מתגלים בתילים אלו קברים מתקופת הברונזה המאוחרת ללא כל יישוב סמוך לידם; כך הוא בחברון וכך גם ערים חרבות אחרות.
אזכורים היסטוריים מציינים קבוצות כגון העפירו, והשוסים בכנען של תקופת הברונזה המאוחרת, ובעיקר באזורי ההר שלה.
תקופת הברונזה המאוחרת 1 החלה אמנם בכיבוש מצרי של כנען או לפחות חלקה הדרומי, אך בהמשכה נראה ששלטון זה היה רופף ומכל מקום לא ידוע לנו עליו הרבה.
מצב זה השתנה עם מסעו של פרעה תחותמס השלישי בשנת 1462 לפנה"ס, בו כבשה מצרים מחדש את כנען והשליטה בה שלטון מצרי הדוק, אם כי הכנענים קראו עליו תיגר מפעם לפעם.
מסע תחותמס מציין את ראשית תקופת הברונזה המאוחרת 2, המוכרת לנו היסטורית מכתובותיו של תחותמס כמו גם של יורשו אמנחותפ השני, ובעיקר ממכתבי אל-עמארנה שעיקרם התכתבות בין פרעה לבין המלכים הוואסאלים שלו בכנען.
בתקופת הברונזה המאוחרת 3, המקבילה בקווים כלליים לימי שלטונה של השושלת ה-19 במצרים, יודעת כנען טלטלות רבות.
סתי הראשון, רעמסס השני ומרנפתח ערכו מספר מסעות מלחמה אל כנען וצפונה לה, כחלק ממאבקם באימפריה החיתית על השליטה בסוריה רבתי.
בתיאור מסעו של מרנפתח לכנען במצבת מרנפתח מוזכר לראשונה במקורות ההיסטוריים השם "ישראל", אולם לא לגמרי ברור איזו יחידה שבטית, לאומית או מדינית מציין שם זה באותו הקשר.
בשלהי התקופה החלה קריסת מעצמות המזרח הקדום ונדידת עמים גדולה, ובהם העמים המכונים "גויי הים" אשר תקפו לראשונה את מצרים כבר בימי מרנפתח.
האימפריה החיתית קורסת ומצרים מתפוררת בשלהי השושלת ה-19, לאחר מות מרנפתח.
פרעה רעמסס השלישי מהשושלת ה-20 משקם את הממלכה במידת מה, ומימיו נותרו לנו עדויות חשובות, היסטוריות וארכאולוגיות, על תולדות המחצית הראשונה של המאה ה-12 לפנה"ס בכנען.
בתקופתו מתרחשת הפלישה הגדולה של "גויי הים", ובהם הפלשתים.
הופעת הפלשתים שהיו בעלי טכנולוגיית עיבוד ברזל מפותחת מסמנת את תחילת תקופת הברזל בארץ ישראל.
בתקופת הברזל 1 (1200–1000 לפנה"ס) התחילו לצוץ מאות יישובים קטנים חדשים באזורים רבים בארץ, הן בצפון והן באזור חבל ההר בו ישנה התפתחות ממספר יישובים עירוניים בודדים בתקופה הקודמת, למאות יישובים קטנים, שנמצאים ברובם בשלב מעבר הדרגתי מרעייה נוודית להתיישבות קבע חקלאית.
בקרב הארכאולוגים, לא כולם הסכימו שניתן לאפיין ולהגדיר זהויות אתניות לאותם מתיישבים, אולם אלו שכן ערכו הבחנה שכזו, זיהו את המתיישבים באזור החוף הצפוני בעיקר ככנענים/פיניקים ובגליל ואזור ההר זיהו את המתיישבים כישראלים.