tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שרד את השואה ושיחק בתיאטרון הלאומי מ-1945 עד 1949, בתיאטרון מדאץ' מ-1949 עד 1953, ובתיאטרון צבא העם ההונגרי מ-1953 עד 1956. הוא היגר ב-1956 בתקופת המרד ההונגרי, למעשה ברח, והתיישב בפריז, שם חי עד מותו.
בזמנו הפנוי עסק גם בציור ובתרגום יצירות במיוחד מחזות.
מור יוקאי - שאנדור הבשי: בעל האחוזות החדש - בתפקיד מיהאי ואק
פרנץ מולנר: הסלון האדום - בתפקיד יאנוש
אימרה פלדש: האדונים הפקידים - בתפקיד פלקי
בעל האחוזות החדש (1935) - שחקן קוביות
אני לא יכול לחיות בלי מוזיקה (1935) - חוכר באחוזה
אוכל לראותך פעם בשבוע (1937) - ד"ר נויבואר, רופא ראשי במוסד לחינוך לבנות
אין צירופי מקרים (1938) - נספח דיפלומטי
מצור על ביסטריצה (1948) - פרנץ פורגט, רב-סרן בדימוס
שני שוורים קטנטנים (1955; סיפור עם סקלרי) - לורד הטירה
אז'ן סקריב: מרגרט מנווארה (עם ג'רג' ראץ, 1947)
אלפרד דה מיסה: לורנזאצ'יו (1949)
דידרו: פרדוקס השחקנים (כתב יד, 1949 בקירוב)
מיהאי גיארמטי (במקור מיקלוש ארנפלד-Miklós Ehrenfeld; כינויו בצרפת היה Monsieur Michel, בהונגרית: Gyarmathy Mihály; בלשגיארמט, 23 בינואר 1908 – פריז, 30 באוקטובר 1996) היה במאי, מעצב תלבושות ותפאורה יהודי-הונגרי, צייר, מעצב גרפי, משורר, במאי תיאטרון בעל שם בינלאומי, זוכה אות לגיון הכבוד הצרפתי.
מיקלוש ארנפלד נולד במשפחה יהודית, בנם של שאול ארנפלד, הבעלים של מפעל לייצור גבינות, ומריה בְּרֶק.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה של עיר הולדתו והשלים את לימודיו באקדמיה המלכותית ההונגרית לאמנויות שימושיות ב-1929 ׁ(שמה היום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב).
הקריירה שלו החלה בתיאטרון קיראי בבודפשט לאחר מכן, הוא עבד בתיאטרון האופרטה של בודפשט, "חוג התיאטרון של בודה" (Budai Színkör) ובתיאטרון העירוני (Városi Színház), הוא התעניין בעיקר בתיאטראות בידור מוזיקליים, בבימוי ז'אנר ובמשימות סצנוגרפיה.
לדוגמה: הוא תכנן וביצע את התפאורה של האופרטה של סאבולץ' פנייש בשם מאיה.
באותה תקופה, להצעתה של ה"פרימהדונה" האנה הונטי שינה את שם משפחתו ("לא תוכל להצליח בשם הזה") ואימץ את השם גיארמטי על שם עיר הולדתו.
הוא היגר לפריז ב-1933, שם הבחינו במהרה בכישרונו.
פול דרוואל, המנהל והבעלים של הפולי ברז'ר (Folies Bergère), שכר את הצעיר, שנאבק בעבודות מזדמנות באותה תקופה, כמעצב תפאורה ותלבושות.
מכאן ואילך הוא בילה את כל הקריירה שלו בשירות תיאטרון הרווי המפורסם בעולם.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא היה המנהל האמנותי של הפולי ברג'ר עד 1992 ואינספור מופעים מצליחים מוצמדים לשמו.
והיה הבמאי, מעצב התלבושות והמנהל הטכני פולי ברז'ר, שבו הופיעו בין היתר ג'וזפין בייקר, מוריס שבלייה ומרלן שארל.
הבמאי (גיארמטי), שכונה בצרפת מסייה מישל, פרסם גם שירים שהנציחו שוב ושוב את מולדתו לשעבר הונגריה, או את חבריו ואוהביו לשעבר (לדוגמה: חיוכים ודמעות; פריז, 1970).
גיארמטי נפטר ב-31 באוקטובר 1996 והודות לפופולריות שלו, הוא זכה לקבר כבוד בהונגריה.
גיארמטי ידע עד כמה מוריס שבלייה קמצן.
ביום היובל של שבלייה, הוא נכנס לחנות קטנה לקנות סט יקר של בקבוקי שמפניה וכוסות ואמר לבעלים היהודי של החנות: "מויש'לה, אני אתן לך 20 פרנק.
תחזיר אותו לשבלייה כשהוא ייכנס לכאן ויבקש בקבוק." כמה ימים לאחר מכן, שבלייה אכן נכנס לחנות וביקש את הפיקדון על הבקבוקים.
מיהאי זיצ'י (בהונגרית: Zichy Mihály; ברוסית: Михаил Александрович Зичи; זאלה, 14 באוקטובר 1827 – סנקט פטרבורג, 1 במרץ 1906) היה צייר, גרפיקאי, דמות מצטיינת וחלוץ האיור והציור הרומנטי ההונגרי.
הוא למד אצל יקופו מרסטוני (Jacopo Antonio Marastoni) בפשט ואצל פרדיננד גאורג ואלדמולר בווינה.
זיצ'י היה צייר החצר של הצארים הרוסיים, עבד ברוסיה ארבעים ותשע שנים, מגיל עשרים ועד מותו - עם כמה שנים בפריז והפסקה קצרה בהונגריה.
בשנת 1847, הגיע לסנקט פטרבורג בהמלצות והפך למורה לציור של אחד מקרובי משפחתו של הצאר.
בשנת 1849, צייר את דיוקנו של לאיוש בתיאני.
משנת 1850 עסק בריטוש תמונות בסטודיו לצילום ובד בבד רישומי העיפרון, צבעי המים והפורטרטים שלו.
בשנת 1853, בהזמנת הצאר הרוסי, הוא הפיק סדרה של רישומים על ציד בגטצ'ינה וכך זכה בתואר אמן החצר.
הציור שלו "Autodafé" הושלם בשנת 1868 על זוועות האינקוויזיציה הספרדית.
הוא חי בפריז מ-1874. לאחר מותו של פרנץ דיאק הוזמן לצייר את התמונה "המלכה ארז'בט מניחה זר בהלווייתו של דיאק" (מדובר על אליזבת, נסיכת בוואריה שהייתה גם מלכת הונגריה כרעייתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה).
ציורו האנטי-מלחמתי "ניצחון גאון ההרס", שצויר עבור התערוכה העולמית של פריז ב-1878, צונזר מהתערוכה.
ב-1881 חזר לסנקט פטרסבורג ועבד בעיקר על איורים: אימרה מדאץ': טרגדיית האדם, יאנוש אראן: בלדות.
איורים ליצירותיהם של שנדור פטפי, מיכאיל לרמונטוב, ניקולאי גוגול ואלכסנדר פושקין וכן ל"עוטה עור הנמר" של שותא רוסתוולי.
זיצ'י הפיק גם רישומים של נושאים אירוטיים, וזאת בחצר הצארית, אך לשימוש פנימי (Mihály Zichy: Erato; Corvina, 1989).
מיהאי זיצ'י נערץ על ידי הגיאורגים כ"צייר הלאומי" שלהם, שכן הוא אייר את יצירתו מימי הביניים של שותא רוסתוולי, את הנרטיב הפיוטי "עוטה עור הנמר", שנחשב לאפוס הלאומי הגאורגי.
לאיורים שלו הייתה השפעה משמעותית גם על אמנים גאורגים רבים.
בטביליסי מוצב פסלו ורחוב נושא את שמו.
מיהאי זיצ'י הוא נצר למשפחת זיצ'י העתיקה, שיכולה להתחקות אחר אילן היוחסין שלה עד מאה ה-13. בני כמה מהענפים במשפחה היו בעלי קרקעות גדולים וגם רוזנים בעלי אחוזות ענק.
כמה מהם שירתו את חצר הקיסר בווינה כדיפלומטים.
מיהאי זיצ'י הגיע מהענף היוקרתי של המשפחה המפורסמת הזו, אך לא מענף הרוזנים, אלה מהענף של האצולה הבינונית.
סבו מצד אביו, מיהאי זיצ'י גם הוא (1758–1818),היה שופט בית משפט מחוזי, סגן ראש מחוז מושון, איש החצר המלכותית.
סבתו מצד אביו הייתה האצילה יוזפה פישר (1768–1843).
לסבו הייתה ספרייה ענקית בכפר זיץ', שעלתה על ההשכלה המקובלת של אותה תקופה, שבה היו כתבים אנציקלופדיים וכן יצירותיהם של וולטר, רוסו והדרמות של שילר שזיכו את הילד מיהאי זיצ'י בהשכלה רחבה ובשעות מאושרות רבות.
הוא היה בן עשר כאשר נרשם לתיכון הפיאריסטי בעיר וספרם.
שנתיים לאחר מכן, נכנס לבית הספר התיכון הפיאריסטי בפשט, שם השלים את שלוש הכיתות העליונות, בין 1839 לבין 1842. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת פשט.
בזמן שלמד משפטים באוניברסיטה ב-1842, הוא למד ציור אצל יאקופו מרסטוני.
למאסטר הייתה השפעה יוצאת דופן על הנער המתבגר.
כתב זיצ'י במכתב לעת זקנתו.
אז שהוא אימץ את השליטה באהבה וביישום של צורות רכות, גוונים וצבעים חמים איטלקיים, קטיפתיים, ציור צללים כהים ואורות עזים וחמים.
בן ה-16 כבר התבגר לאמן בעל נחישות עזה, וגם אמונותיו הפוליטיות התבטאו בו בגלוי.
הוא השלים את לימודי המשפטים שלו בווינה ב-1844, שם גם רצה לעבוד עבור פרידריך פון אמרלינג המפורסם והאופנתי, וניסה להתקבל לאקדמיה של וינה, אך נדחה.
במשך זמן רב הוא צייר לבד, למד את אמנות המאסטרים הישנים.
לבסוף הצליח למצוא מורה, את פרדיננד גאורג ואלדמולר, הפרופסור המצטיין ביותר באקדמיה של וינה.
הוא שלט בווירטואוזיות בטכניקת הרישום, שיכלל את קלילות המיניאטורות ואת דקויות הפרטים, אותן יישם במשיכות מופת בגרפיקה שלו.
בנוסף, הוא שימר כמה מהצדדים האפלים בהוראה ובאמנות של ואלדמולר, כמו שימוש בצבעים קרים יותר ובצורות מעט יותר קשות.
הוא והמאסטר שלו יצאו למסע לימודי באיטליה ב-1846, ממנו חזר הביתה עם חוויות שישפיעו עליו עד סוף חייו.
בווינה הוא צייר את היצירה הבולטת בתקופתו, "סירת ההצלה", בעקבות מסורות של "תמונות אסונות" רומנטיות.
העבודה עוררה מהומה גדולה בעיר הקיסרית.
זיצ'י הגיש בקשה לפרס רייכל של האקדמיה עם היצירה הזו.
הוא הצליח מאוד בתחרות, אך בשל יחסיו האישיים עם ואלדמולר והתנגדותו לאמנות אקדמית, הוא לא הצליח לזכות בפרס, אך הפרס לא הוענק לאף אחד אחר.
בחורף 1848-1847, בהמלצתו של ואלדמולר, עבר זיצ'י לסנקט פטרבורג, שם הפך למורה לציור של קתרין, בתה של הדוכסית הגדולה אילונה, אשתו של הדוכס הגדול מיכאיל, אחיו הצעיר של הצאר.
לפני כן השתתף זיצ'י בטיול האירופי של משפחת הדוכס הגדול הרוסי (באד גלייכנברג, ברלין, פירנצה, ניס) במשך מספר חודשים.
בחצר הדוכסית הגדולה הוא חווה את ההצלחות של מהפכת 1848 בהונגריה ואת ההתערבות הצארית שהובילה להרס מולדתו.
באותה תקופה הוא הפסיק את הקשר עם חצר הדוכסית הגדולה ובסתיו 1849 כבר חי ללא כל הכנסה במטרופולין הזר.
העבודה שהבטיחה קריירה נהדרת התחלפה בעוני ובמחסור.
בקושי ניתן לאתר את עבודות שנותיו הראשונות בסנקט פטרבורג.
הוא התפרנס מתיקון, צביעה מחדש וריטוש תצלומי דאגרוטיפ אצל הצלם ונינגר (Wenninger), תמורת משכורת חודשית של 90 רובל.
בנוסף לעבודתו, הוא יצר תמונות צבעי מים ומיניאטורות של אריסטוקרטים, דיוקנאות קטנים תמורת שכר טירחה של 25–50 רובל, תוך שימוש בטכניקה הווירטואוזית שרכש בווינה, עם הריאליזם של תווי הפנים שצוירו בקלות.
לזיצ'י כבר היו אז ילדים ללא נישואים ובימים הראשונים הוא חי בנישואים הפרועים האלה עם אשתו.
מאוחר יותר, הם נישאו בכנסייה הקתולית של סנקט פטרבורג, אך הדבר היה אז פסול על פי החוק הרוסי וילדיו לא הוכרו כחוקיים.
הוא צייר בשנת 1856 את טקס ההכתרה של הצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
שנתיים לאחר מכן (1858) נבחר לחבר באקדמיה הרוסית לאמנויות, ובשנת 1859 קיבל את התואר צייר חצר להוד מלכותו הצאר.
במהלך שהותו בת חמש השנים בסנט פטרסבורג, כישרונו התפתח במלואו.
זיצ'י עשה היכרות עם אמנים רבים בפטרבורג.
לאחר שלמד על האמנות של פדוטוב, זיצ'י גם לעג לתנאים הפיאודליים הרוסיים עם רישומי הדמות הסאטיריים שלו.
הוא קיבל השראה מהשירה ומהעבודות הגרפיות של לרמונטוב בעת יצירת רישומי "סצנות מהקווקז".
בתחילת 1869 חתם זיצ'י על חוזה נוסף לעשר שנים בחצר הצארית.
בפטרבורג בשנת 1871, ציירים ריאליסטים רוסים, בהנהגת איוואן קראמסקוי, הקימו את אגודת הפרדוויז'ניקים.
זיצ'י, צייר החצר הצארי, לא הורשה לדבר בגלוי נגד הדיכוי, אבל צייר סדרת רישומים של אוטו דה פה המתארים את היהודים שמסרו את נפשם על קידוש השם), את רדיפות הכופרים בימי הביניים וכן מחזות של פוגרומים שהשתוללו אז באימפריה הרוסית.
זיצ'י טייל במערב אירופה ובגרמניה בקיץ 1871, פגש את אלכסנדר פון וגנר במינכן ואת מיהאי מונקאצ'י בדיסלדורף, והושפע מאוד מהצייר הבלגי לואי גלה בבריסל.
במהלך סיורו ביקר בכפר הולדתו ובילה כמה ימים בבודפשט.
בסתיו 1871 היה אורחו של יורש העצר הבריטי, לימים אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ובילה עם בציד בסקוטלנד, מאז גבר העניין בו.
ו בשנת 1874, והוא בן 44, התפטר ממשרתו בחצר הצאר ועזב את רוסיה.
את זיצ'י משכה האווירה של העיר שהייתה בירת צרפת והובסה במלחמת צרפת-פרוסיה וכן שדה הקרב העקוב מדם של הקומונה הפריזאית והעיר פריז האגדית.
בשנת 1874, המבקר ההמעריץ של זיצ'י, תאופיל גוטייה כבר הלך לעולמו, אבל דרך הסלון של משפחתו ובתו ז'ודית גוטייה, הוא התקרב לסופרים, אמנים, מלחינים ומוזיקאים צרפתים ויצר איתם קשרי ידידות קרובים.
בפריז הוא הפך לחבר באגודת האמנים בשם מירליטון.
הוא יצר קשרי ידידות עם אמנים צרפתים וזרים שהתגוררו בפריז כמו גוסטב דורה, פליסיאן רופס, אדוארד המן , הצייר האוסטרי אוטו תורן (Otto Thoren), הפסל הבלגי פול דווין .
הוא הכיר את ויקטור הוגו, והוא יצר ידידות עם אלכסנדר דיומא הבן.
זיצ'י התכתב מפריז עם חבריו הוותיקים מסנט פטרבורג, עם מהגרים רוסים שהתגוררו בפריז, עם חוג החברים של איוואן טורגנייב ועם אחרים.
הוא בא בקשר גם עם הפטריוטים הגיאורגים.
הוא עזב את וונציה ביולי 1881, הפליג מטריאסטה לאודסה ומשם, דרך סבסטופול, הגיע לטביליסי, בירת גאורגיה.
בתחילת שהותו של זיצ'י בגאורגיה ביקשה האינטליגנציה המתקדמת, החדורה ברעיונות דמוקרטיים מהפכניים רוסיים, ליישם תוכנית גדולה לפרסום האפוס המפורסם של שותא רוסתוולי.
איליה צ'בצ'בדזה הציע לזיצ'י ליצור את האיורים לאפוס, והאמן קיבל על עצמו את המשימה ללא שכר.
במאי 1883 - אז כבר כצייר החצר של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה – הוא צייר את חגיגות ההכתרה של הצאר.
לאחר מכן בילה יותר משני עשורים, 23 שנים, ברוסיה עד מותו.
כצייר החצר של הצאר נאלץ לעקוב אחרי השליט לכל מקום.
הוא השתתף במסעו של הצאר לפולין והיה המאייר בכל הביקורים והדיונים הפוליטיים הרשמיים.
הוא גם היה המלווה של הצאר במפגשים של שלושת השליטים הגדולים דאז של אירופה, וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ושליט האימפריה האוסטרו-הונגרית והצאר.
זיצ'י כבר היה בשנתו ה-70 כאשר ב-1897 השלים את איוריו לסדרת בלדות יאנוש אראן המונומנטלית - שהחלה ב-1887.
ההערכה המלאה והאמיתית של חייו ואומנותו של מיהאי זיצ'י עדיין לא נעשתה.
זה לא קל, זו משימה לא קטנה.
זיצ'י עצמו כתב על כך את הדברים הבאים בשנת 1876 : בהמשך כתב גם כי ניתן יהיה לגבש "שיפוט מובהק" לגבי אמנותו רק אם "ניתן לראות את יצירותיו ביחד".
מספר העבודות הגרפיות של זיצ'יי מגיע לאלפים: אולם רק חלק קטן מהן מוכר - לרוב רק מצילומים או מדפסים בלויים.
מיהאי ויטז צ'וקונאי (בהונגרית: Csokonai Vitéz Mihály; דברצן, 17 בנובמבר 1773 – דברצן, 28 בינואר 1805) היה אחד המשוררים המשמעותיים ביותר בספרות עידן הנאורות ההונגרית.
מוריו התייחסו אליו כאל מדען לעתיד, וכינו אותו "פואטה דוקטוּס" ו"פואטה נאטוּס".
היה לו ידע מרשים ומרתק על התנאים בממלכת הונגריה בסוף המאות המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הן לגבי החשיבה, הספרות והפוליטיקה של אותה תקופה.
אף על פי שאירופה לא הכירה אז בחשיבותו, דווקא בגלל הנסיבות הללו, הוא תפס במהרה את מקומו הראוי בספרות ההונגרית.
אביו היה יוז'ף ויטז צ'וקונאי (1747–1786) ספר ומנתח, אמו הייתה שרה דיאוסגי (1810–1755), בתו של אמן תופר הפרוות מיהאי דיאוסגי, אישה שהתענינה בספרות הונגרית שלמדה וידעה גם כמה קטעים בעל פה מהשירה האפית של אישטוואן ג'נג'שי.
לאחר מות בעלה בשנת 1786 היא קיבלה על עצמה לבשל ארוחות לסטודנטים כדי לפרנס את ילדיה היתומים.
אביו של המשורר היה בנו של ספר ומנתח יליד העיר גיור (מנתח, חבר גילדה - באותה תקופה זה עדיין לא נחשב למקצוע רפואה), כומר קלוויניסטי.
הוא הגיע לדברצן בשנת 1769 כחניך שוליה עני, אך עד מהרה הפך לאזרח מכובד של העיר, לאיש עשיר ואחד ממכובדי הגילדה שלו, אולם לאחר מותו משפחתו התרוששה.
צ'וקונאי למד בקולג' הקלוויניסטי בדברצן.
ב-1788, לאחר שסיים את בית הספר התיכון, החל את הקורס האקדמי שלו ב-18 באפריל, ולמד גאומטריה יישומית, מדעי הטבע ופילוסופיה אצל יוזף מילש, במחלקה לתאולוגיה לימד אנדראש אורמוש.
את השפה העברית והערבית ופרשנות התנ"ך והברית החדשה לימד גאבור שבשטן,.
הוא למד היסטוריה ההונגרית, היסטוריה העולמית הכללית וספרות עתיקה ואלה השפיעו עליו ביותר.
הוא לא הצטרף לאף תא של הבונים החופשיים.
צ'וקונאי הקים חוג מצומצם של חבריו הסטודנטים כדי להכיר זה לזה ספרות חדשה.
כל אחד מהם התחייב ללמוד שפה אחרת.
למרות בריאותו הרופפת, קרא ולמד יומם וליל וכתב שירים בהיקפים שונים.
הוא כתב את "קרב הצפרדע והעכבר" (Batrachomyomachia) בגיל 18, בעקבות היצירה של הומרוס, אבל יישם את זה על התנאים הפוליטיים של אותה תקופה.
בשנת 1793 פרנץ קזינצי כבר הזכיר אותו בין חבריו.
באביב 1794 נבחר למורה ציבורי, אז כבר היה בקיא בשירה יוונית, לטינית, איטלקית והונגרית.
עם פתיחת מושב הפרלמנט ההונגרי, הוא נסע לפוז'ון מקום מושבו, שם השתתף בעוז בכעס נגד הצרפתים, והוציא לאור את העיתון "המוזה ההונגרית של הדיאטה" (Diétai Magyar Múzsa) כאשר המילה דיאטה פירושה היה "הקצבה היומית של הנציגים בפרלמנט".
העיתון שהופיע בימי שלישי, מאוחר יותר פעמיים בשבוע, באחד עשר גיליונות עד סוף מושב הפרלמנט.
את בית דפוס וובר לא ניתן היה לשכנע להמשיך ולפרסם את יצירותיו, ולכן עזב את העיר בסוף השנה.
הוא נסע לקומארום, שם ב-26 באפריל 1797 קיים את פגישת מורדי המחוז; שם הוא כתב את שיריו המסיתים למרד, ובקיץ באותה השנה הכיר דרך המשוררת יוליאנה פביאן, את יוליאנה ויידה בתו של פאל ויידה, סוחר מקומארום.
הוא התאהב בה בכל להט נעוריו וכתב לה אז את רוב השירים שלו בשבחה של לילה, (יוליאנה ויידה).
החיים המאושרים האלה נמשכו תשעה חודשים, כפי שאומר צ'וקונאי במכתב הפרידה שלו, כאשר הקשר חסר התקווה הסתיים בנישואיה של לילה לאחר.
בבית הוא חי בהסתגרות ולספרות בלבד, אבל גם יצא משם לטיולים, לבקר את חבריו.
בשנת 1801 נסע לפשט להגיש את יצירותיו לצנזורה ולהדפיסם.
חזר לדברצן לעונת החורף, שם בילה רק כמה שבועות לפני שנסע שוב לפשט לצורך עבודתו.
הוא היה בקומארום בפברואר 1802, עבד בעריכת Magyar Hírmondó ולאחר מכן כפקיד במה שנקרא היום הספרייה הלאומית על שם סצ'ני; אך לשווא.
חולשתו הפיזית אילצה אותו לחזור הביתה, והוא ביקר במרחצאות בנאג'ווארד, שם גם בילה קזינצי.
הוא חזר משם הביתה, אך זמן קצר לאחר מכן, ב-11 ביוני, נהרס בניין מגוריו בשריפה הגדולה בדברצן.
ב-10 באפריל 1804 הוא עזב לנאג'ווארד להלוויה של מכרה.
שם התקרר ולקה בדלקת ריאות קשה, שבאותה תקופה לא ניתן היה לטפל בה.
בכתיבתו להלוויה זו, הוא השיג את הניצחון הפיוטי האחרון שלו עם שירי הפרידה שלו (אלמוות הנפש) אותם הכין בחיפזון קדחתני ודיקלם באופן אישי.
הוא נסע הביתה ב-22 באפריל, מחלתו החמירה יותר ויותר והוא נפטר ב-28 בינואר 1805; בדיוק כשהפרסום של יצירותיו הפואטיות כבר עלה לדרך היטב.
הציבור קרא את שמו לראשונה בשנת 1783 ב-Magyar Hírmondo, אשר מאוחר יותר פרסם לעיתים קרובות את שיריו (במיוחד בשנים 1801–1803); כמה מיצירותיו פורסמו בעילום שם במוזיאון ההונגרי בקושיצה; הוא פרסם שבעה קטעים מאורניה של הסופר יוז'ף קרמן (1794), גם הם בעילום שם.
למרות הפצרותיו של הצעיר הצנוע קזינצי (עמו התכתב מאז 1792), הוא לא הופיע אז בפני ציבור.
בשנת 1836 הוקמה מצבת קבר בבית הקברות לשעבר בדברצן ברחוב הטוון.
ב-1929, כשחוסל בית הקברות, רצו להזיז אותה ממקומו, אך אזרחי דברצן הטילו וטו על התוכנית.
בשנת 1938 נצבע הקבר מחדש והשטח עוצב כפארק ברחוב דורוטיה.
התיאטרון הלאומי צ'וקונאי בדברצן נושא את שמו.
ברובע 15 בבודפשט (ראקושפלוטה) מרכז התרבות צ'וקונאי נקרא על שמו.
מתן השם התרחש כנראה בשנת 1955, במלאת 150 שנה למותו של צ'וקונאי.
כמעט בכל עיר הונגרית יש אזור ציבורי הקרוי על שמו.
מיהאי קקן (בהונגרית: Kökény Mihály; בודפשט, 5 באפריל 1950) הוא דוקטור לרפואה, רופא פנימי, קרדיולוג, פוליטיקאי ממוצא יהודי, היה שר הרווחה הציבורי ולאחר מכן שר הבריאות בממשלת הונגריה.
אביו, מיהאי קקן (1920-1984), היה מהנדס מכונות שכיהן כסגן שר החקלאות בשנים 1955–1956, ולאחר מכן בין 1957 לבין 1968 היה מזכיר הוועדה הלאומית ההונגרית לאנרגיה אטומית.
אמו, אדית וארגה (1917–2006), הייתה כימאית, ובין 1957 לבין 1986 היא הייתה המנהלת הכללית של מה שנקרא היום ריכטר גדעון (מפעל תרופות).
אחיו, מיקלוש קקן (1954), הוא ארכיבאי במשרדי התביעה הכללית.
ב-1975 הוא התחתן עם מריה סטילר, מהנדסת כימית.
ב-1974 סיים את לימודיו בפקולטה לרפואה כללית של אוניברסיטת זמלווייס, ולאחר התמחות ניגש לבחינה רפואית לקבלת מומחה בקרדיולוגיה וברפואה פנימית.
בשנים 1979 עד 1990 עבד בשרות המדינה כעובד מדינה.
בין השנים 1988–1990 כיהן כסגן שר הרווחה והבריאות בממשלת נמט.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאליסטית ההונגרית ב-1991 לאחר חילופי המשטר.
חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר הפרלמנט), נציג של פרנצווארוש (רובע 9 של בודפשט) בפרלמנט בין השנים 1994 לבין 2010. הוא היה יושב ראש ועדת הבריאות של הפרלמנט בין השנים 1998 לבין 2002 וב-2006 וב-2010.
קקן עבד בתפקידי ממשל שונים, היה סגן שר, נציב ממשלתי, מזכיר מדיני ופעמיים שר לרווחה ציבורית ולבריאות ורווחה (1996–1998, 2003-2004).
בשנת 1987, הוא היה המפתח של תוכנית בריאות הציבור ההונגרית הראשונה.
לשמו קשורים חידוש חוקי היסוד המגזריים לאחר שינוי המשטר והרפורמה בפנסיה הקשורה לעבודתו המיניסטריאלית.
כחבר פרלמנט, הוא היה מיוזמי הניסוי של מודל הטיפול בחולים.
הוא מועסק כיועץ ומומחה בארגוני בריאות ופיתוח בריאות בינלאומיים מזה 30 שנה.
קקן היה חבר בוועדה המתמדת האירופית של ארגון הבריאות העולמי (WHO) (2007-2004), לאחר מכן חבר במועצת המנהלים של ארגון הבריאות העולמי בין 2008–2011, וב-2010 וב-2011, היה יו"ר מועצת המנהלים.
כיום הוא מרצה באוניברסיטה ומומחה למדיניות בריאות בינלאומית.
הוא מרצה ממונה למדיניות בריאות בפקולטה לבריאות הציבור של אוניברסיטת דברצן.
בין השנים 2010 ל-2020, הוא השתתף בארגון ובניהול קורסי דיפלומטיה בריאותית ברחבי העולם כשותף מדעי בכיר במרכז הבריאות העולמי של Graduate Institute בז'נבה.
בין 2010 ל-2019, הוא היה יועץ מדיניות של המנהל האזורי האירופי של ארגון הבריאות העולמי, וכיום הוא יועץ במטה ארגון הבריאות העולמי בז'נבה.
הוא פרסם מאמרים רבים וקטעי ספרים בהונגרית ובאנגלית בנושאי בריאות בינלאומיים, מדיניות בריאות ובעיות פיתוח בריאות מבית ומחוץ.
הוא קיבל את התואר המדעי שלו (PhD) בנוסף ל-MD באוניברסיטת דברצן בשנת 2015 עם התזה על הדילמות של פיתוח הבריאות בהונגריה.
בשנת 2021, נבחר לחבר בוועדה לרפואה מונעת של האקדמיה ההונגרית למדעים.
מיהאי בוגארדי (במקור ברגר, בהונגרית: Bogárdi Mihály; בודפשט, 9 בינואר 1925 – בודפשט, 24 במאי 2011) היה דוקטור לרפואה, רופא ילדים יהודי-הונגרי, אלקטרואנצפלוגרף, עיתונאי, מנהל מרפאות, רופא ראשי ומנהל מחלקות בבתי חולים שונים וכן סגן מנהל בית חולים.
מיהאי ברגר נולד במשפחה יהודית.
סבא רבא שלו היה רופא בטיספוירד, ואחת מסבתותיו קיבלה תעודה מיילדת באוניברסיטת פשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1844. אמו הייתה ארז'בט מנצר.
אביו, ד"ר איוואן בוגארדי (1893–1945) עבד כרופא הראשי ומנהל מעבדת בית החולים המלכותי הממלכתי ההונגרי לילדים (היום בית החולים לילדים על שם פאל היים).
בשנת 1945 נלקח משם בכוח על ידי בריוני מפלגת צלב החץ ומאז נעלמו עקבותיו.
במשך שנתיים משנת 1969 היה סגן מנהל בית החולים לילדים ברחוב מדאראס ולאחר מכן עד 1986 הרופא הראשי והמנהל מחלקת הילדים של בית החולים אויפשט (רובע 4 של בודפשט).
בין לבין הוא היה מנהל המחלקה של בית החולים טטבאניה ובצ'פל (רובע 21 של בודפשט) במשך שנה וחצי, וכן היה המנהל והרופא הראשי של מרפאת הילדים בקישפסט (רובע 19 של בודפשט).
בין השנים 1952 לבים 1980 היה חבר בהנהלת "איגוד רופאי הילדים ההונגרים".
הוא עבד בוועדת המשנה לבריאות מטרופולין במשך כמה עשורים.
משנת 1967 היה רופא הילדים של ילדי "האגודה הלאומית של העיתונאים ההונגרים" (MÚOSZ) במשך 40 שנה, משנת 1998 היה חבר בMÚOSZ.
אשתו הייתה ז'וזאנה רוזנפלד עד מותה בטרם עת בשנת 1946.
תאריך מותו המדויק מוטל בספק, אך יום הלווייתו היה ב-24 במאי 2011.
בית ספר לנערות (מילולית: לבנות גדולות).
בודפשט, 1973, בהוצאת הצלב האדום הונגרי.
בית ספר לחיי משפחה לבנות.
מידע ועצות לנערות (לבנות גדולות).
עם אישטוואן קרמנדי ולאיוש סקיי.
בודפשט בהוצאת הצלב האדום הונגרי.
רפואת ילדים פשוטה לאמהות, אבות, סבים וסבתות נואשים.
מיהאי פוטי, (במקור מיקשה פישמן, בהונגרית: Fóti Mihály; פרצ'ן, 16 במאי 1896 – בודפשט, 2 במאי 1975) היה דוקטור לרפואה (MD) רופא רדיולוג, היסטוריון רפואה, קנדידט ("דוקטורט קטן") למדעי הרפואה (C.Sc.
פוטי היה אחד החוקרים המובהקים והבולטים בתחום הרדיולוגיה בהונגריה.
עשרות פרסומיו ומחקריו ביססו את תחום הרדיולוגיה בארצו.
הוא כתב ספרים הן כהיסטוריון והן בתחום הרפואה.
מיקשה פישמן נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט פישמן ושל אתל סוסיצקי.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הראשית המלכותית הממלכתית ההונגרית בבלשדיארמט (1906–1914).
המשיך את לימודיו - עם הפסקות עקב שירותו בשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה - בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1922 הוסמך כדוקטור לרפואה.
בשנים 1921–1922 היה עוזר במעבדת הרנטגן של קליניקת ינדראשיק בבודפשט ולאחר מכן שהה שנתיים בחו"ל.
לאחר חזרתו הביתה, הפך לרדיולוג הראשי של מרפאת בקשצ'אבה של המוסד לביטוח סוציאלי לאומי.
בדצמבר 1929 מונה לרופא ראשי של מחלקת הרנטגן של בית החולים הציבורי בבאיה, אך המשיך לעבוד גם בבקשצ'אבה.
כתוצאה מהחוקים היהודיים, (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הוא פוטר ולא הורשה לעסוק במקצועו ברפואה הציבורית.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר לבודפשט.
בין 1946 לבין 1948 היה הרופא הראשי של ה-OTI (הביטוח הלאומי ההונגרי)
ראש מחלקת הרנטגן של "בית החולים השגחה".
בין השנים 1946–1957 היה הרופא הראשי של מחלקת הרנטגן גם של בית החולים קוראני בבודפשט
משנת 1957 היה הרופא הראשי של מחלקת הרנטגן של בית החולים ברחוב Gyáli של מועצת עיר הבירה
הוא היה חבר במכללת המכון הלאומי לפיזיקת רנטגן וקרינה.
בתחילת דרכו המדעית חקר בעיקר סוגיות של טיפול בקרני רנטגן בשיניים.
בהמשך, התעניינותו פנתה לבעיות אבחון רנטגן של רפואה פנימית ומחלות דרמטולוגיות, כמו גם טיפול בקרני רנטגן ובעיות אבחון רנטגן.
כהיסטוריון רפואה, הוא אסף בעיקר את הביוגרפיות של חתני פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, אך את עבודתו החלוצית בהקשר זה הוא כבר לא זכה לראות.
עבודתו הגדולה פורמה לאחר מותו.
בשנת 1944, רעייתו גורשה לאושוויץ, משם לא חזרה.
הוא התחתן שוב ב-1946, אשתו השנייה הייתה אוטיליה ורגה, עוזרת רנטגן.
התפתחות טיפול רנטגן דנטלי ומעמדו הנוכחי של מנגנון הריפוי שלו (רפואה, 1930, 3)
(העיתון הרפואי של בודפשט, 1934)
עשר שנים של הפעלת רנטגן בערי השדה.
הגנה על תלמידי בית ספר יסודי מפני שחפת.
טיפול בקרני רנטגן במינונים גדלים.
צילום רחם עם חומר ניגוד מימי.
השפעתן של תרופות מסוימות על מעברי תוכן קיבה ומעיים בכלבים.
(כתבי עת הונגרי וטרינרי, 1951)
הערכה קלינית של כולנגיוגרפיה (צילום רנטגן של צינורות המרה לאחר החדרת חומר ניגוד).
מחקרים פרמקו-רדיולוגיים עם "Teab" במערכת העיכול.
בדיקות מעבר בקרני רנטגן של קפאין בכלבים.
(רפואה ניסיונית, 1953, באנגלית: Acta Veterinaria, 1953)
השפעת קרני רנטגן על תאי אאוזינופיל.
מחקרים ניסויים לפירוש מנגנון הפעולה של הקרנות.
עבודת הגמר של הקנדידט (דוקטורט).
מחקרים השוואתיים בקרני רנטגן וגסטרוסקופיות פרמקודינמיות עם Tris.
(שבועון רפואי, 11. 1956, בגרמנית: Gastroenterologia, 1958)
בדיקת רנטגן להקלה בקיבה בעזרת תרסיס.
הליך חדש לבדיקת רנטגן של אזור הפורניקס והלב.
המצב היום של גילוי מוקדם של סרטן הקיבה.
צילומי קיבה עם ניגודיות כפולה בחולים עם אנמיה ממארת.
החשיבות של בדיקת רנטגן בבדיקת סרטן הקיבה.
חתני פרס נובל ברפואה ופיזיולוגיה.
מיהאי דוד (בהונגרית: Mihály Dávid; 31 ביולי 1886 – 3 באפריל 1945) היה אתלט יהודי-הונגרי, סגן אלוף אולימפי (אתונה 1906) בהדיפת כדור ברזל.
דוד נולד בעיירה פורקרטה , במחוז ביסטריצה-נסאוד, רומניה.
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1906 הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.49 מטר.
באולימפיאדת אתונה שנערכה בסוף אפריל 1906 הוא זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.83 מטר, אחרי מרטין שרידן מארצות הברית (12.325 מטר) ולפני אריק למינג משוודיה (11.26 מטר).
נוסף לכך, הוא השתתף ב-4 ענפים נוספים, בזריקת דיסקוס, בזריקת דיסקוס סגנון יווני, בזריקת אבן ובהטלת כידון ולא הצליח להתברג בין הראשונים.
בתחרות שנערכה ב-1907 קבע בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 12.68 מטר.
דוד נבחר להשתתף גם באולימפיאדת לונדון אך לא התייצב לתחרות.
ב-16 במאי 1925, נשא לאישה את גבריאלה ולריה פרינץ' שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנים.
מיהאי מור או מיהאי זיס-Süs (בהונגרית: Mohr Mihály; סרווש, 14 באוקטובר 1861 – בודפשט, טרזווארוש, 1 בינואר 1924) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא עיניים ראשי ומנהל מחלקה בבית חולים, פרופסור באוניברסיטה.
מיהאי מור נולד במשפחה יהודית ולפי הרישום במרשם הלידה הוא בנם של המסעדן שאלאמון (שלמה) זיס (לפי מקורות אחרים, אביו היה הסוחר גאבור מוהר) ושל תרזיה ויינברגר.
הוא סיים שש כיתות (מתוך שמונה) של בית ספר תיכון בעיר הולדתו, ואת השביעית והשמינית בבודפשט בבית הספר התיכון המלכותי ברובע 5, שם ניגש לבחינת הבגרות ב-1881.
את לימודי הרפואה השלים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וב-15 ביוני שנת 1887. הוא הוסמך לדוקטור לרפואה ב-15 ביוני.
תחילה עבד במחלקת עיניים של בית החולים סנט רוקוש בניהול המחלקה על ידי הרופא הראשי קארוי שיקלושי
לאחר מכן במחלקת הכירורגיה ורפואת העיניים של בית החולים של הקהילה היהודית של פשט לצד יונה ברון ואדולף סילי.
הוא עזב את בית החולים ב-1891.
בשנת 1894 היה רופא העיניים הראשי של בית החולים של קופת חולים הכללי של העובדים
משנת 1897 של בית החולים לילדים ברודי ז'יגמונד ואדל של הקהילה היהודית של פשט.
הוא עסק אך ורק ברפואת עיניים.
בשנת 1903 הוסמך כפרופסור חיצוני (לא חלק מהסגל) לפתולוגיה ולרפואה של מחלות עיניים של ילדים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט.
הוא גם ביצע פעילויות ראויות לציון ולשבח בתחום החברה הרפואית, כמזכיר החוג הרפואי של בודפשט וכסגן נשיא איגוד הרופאים המטפלים בבודפשט.
ב-16 באוקטובר 1892 נשא בבודפשט לאישה את פרנציסקה פוקס שהייתה צעירה ממנו ב-12 שנים.
על חילוץ קטרקט פשוט ללא כריתת קשתית, 1894
מקרה של ניתוח עפעפיים (בגרמנית) 1897
ב־Wiener klinische Rundschau, 1896. הרדמה הנגרמת על ידי הזלפת קוקאין מספיקה לביצוע בולבי שחרור
1898 ב-Wiener klinische Rundschau, פציעות עיניים של עובדים, מניעתן וביטוח תאונות, יחד עם אדולף סילי, (בגרמנית 1896).
הכנת ניתוחי עיניים ומעקב אחר המנותחים בילדים,
ב-Pester med.-chir הפרעות עיניים הקשורות לשפעת,
ברשאו, 1901. מניעת דלקת עיניים בילודים
וה-Pester med.-chir בעיתונות, על הרעלת יודופורם, תוך התייחסות מיוחדת לתסמינים המופיעים בעיניים 1902. הארכיון פ.
הודעות מהמרפאה לרפואת עיניים ומהרופא Pester med.-chirurg
ב-Archiv für Augenheilkunde 1899. האידיוטיה של זאקס אמורוטיקה פמיליאריס.
בשבועון רפואי (1898. תשובה לדיולה פייר).
טיפול בעיני הילדים (בודפשט, 1895)
מיהאי פקטה היה שם הבמה של מור שוורץ (בהונגרית: Fekete Mihály; צ'ונגראד, 31 בדצמבר 1884 – קלוז', 16 באפריל 1960), שהיה שחקן, במאי ומחזאי יהודי-הונגרי.
מור שוורץ נולד במשפחה יהודית כבנם של איזידור שוורץ ושל יוזפה שוורץ.
את לימודיו התיכוניים השלים בסגד ולאחר מכן באקדמיה לדרמה בבודפשט (כיון שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע).
הוא החל את קריירת המשחק שלו ב-1903 עם להקתו של איגנץ קרצ'אני ששיחקה בבודה ובטמשוואר.
אחרי טמשוואר, פץ' וברטיסלאבה (אז הונגריה)ברטיסלאבה, בשנת 1911 החתים אותו ינו ינוביץ' בקולוז'וואר.
הוא שיחק וביים שם בתיאטרון במשך עשור.
ב-1922 מונה למנהל התיאטרון בטרגו מורש, ולאחר מכן ב-1923, התיאטרון בטמשוואר.
הוא חזר לקלוז' ב-1930 כבמאי ושחקן.
כאשר בשנת 1941 האפליה הגזעית (בשל יהדותו) הורתה לו לרדת מהבמה, הוא הקים להקה בשם התיאטרון היהודי (קולוז'וואר), שחבריה כללו שחקנים יהודיים שלא יכלו לשחק במקומות אחרים: את טרז בארדי (בראון), שאנדור פורגאץ' (גלאנץ) שאחר כך נרצח באושוויץ וג'רג' קובאץ'.
ההופעות נערכו ב"בית פועלי הברזל" בקלוז'.
באוקטובר 1944 הוא ארגן מחדש את התיאטרון ההונגרי בקלוז', שם שיחק עד סוף ימיו.
המחזה שלו, שנכתב עם אימרה סאבו, הוא ליל הניסים (1935).
כתביו הצבעוניים הקצרים פורסמו ב"טימישוארה" ב"הטול" (העט) .
מאמרים וסיפורים קצרים שלו עיתון בראשוב .
בצעירותו - בשנותיו בטמשוואר - יצר ידידות חמה עם אלק גוז'דו הסופר.
בשנות השלושים עשה רבות להצגת מחזות של סופרים הונגרים.
בין היתר הועלו עלידו על הבמה של הסופר דומוקוש שיפוש
תולדות המשחק בטימישוארה (Temesvár, 1911);
הזקן בעל הנעליים ובנו ההוסאר (1917)
מיהאי בורוש (במקור מיקשה ויינר, (בהונגרית: Boross Mihály; צלדמלק, 30 בדצמבר 1877 – ?
8 בינואר 1945) היה סופר, עיתונאי, תסריטאי, אסתטיקאי יהודי-הונגרי, מהנדס ראשי ברכבות הונגריה (מ.א.ב), מפקח רכבות הונגריה, אסטרולוגי, מבקר אמנות ותיאטרון של העיתון "אשטי קוריר".
מיקשה ויינר (ויינר עד 1876) נולד במשפחה יהודית כבנם של החזן שאלאמון ויינר ושל ננט קליין.
הוא השלים את לימודיו בבודפשט, קיבל תואר מהנדס באוניברסיטת יוזף ב-1903 (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), תחת השם מיקשה בורוש ולאחר מכן עבד כמה שנים כמהנדס באזורי הכפר ועיירות השדה.
לאחר סיום בחינות הבגרות ב-1896, הוא כבר עבד כעיתונאי, ומ-1897 עבד ב"בודפשטי נפלו".
כל עבודת הכתיבה שלו הייתה קשורה לבמה.
בתקופה זו הוא כבר ניסה לכתוב דרמות, סיים לימודי תיאטרון כבמאי, צבר ידע ממקור ראשון בציוד הטכני של הבמה והעלאת הדרמות כעובד במה וסטטיסט (ניצב).
ניסיון מחקרים אלה בני הכמעט שנתיים השפיעה לטובה על יצירותיו המאוחרות, שערכן העיקרי, מלבד כל שאר התכונות, הוא צבע.
מאמריו ומחקריו על אמנות הבמה מגיעים לנפחים גדולים.
הוא כתב את המחזה הראשון שלו, "הפורץ", ב-1903. יצירותיו "עבר", "דיוקנו של הוד מלכותו", "מה-יונג", "עכביש צלבן", "המשורר", "יאנוש" נוצרו בשירות ספרות הדרמה האידאולוגית.
סרטים: הגיהנום בסכנה, מפולת שלגים
שירים, סיפורים קצרים ומאמרים וסקירות הקשורים לתיאטרון.
הוא היה משתתף ותומך נלהב וחסר אנוכיות בכל התנועות המתעניינות בבמה ובקהילת המשחק ולוחם בלתי נלאה לתנועה שמטרתה ליצור תיאטרון אמנותי הונגרי, וחבר מעודד של כל התופעות החדשות והאמנותיות, תומך בשאיפות צעירות.
בביקורות שלו, התפקיד הקטן ביותר, חסר החשיבות ביותר, מזוהה בדיוק כפי שהוא מבחין בפגמים של היצירה האמנותית, כמו גם ביצירה הבימתית הגדולה ביותר ומציין אותם בעדינות הערותיו.
משקלם וכבודם של כתביו מתאפיינים בכך שביקורותיו מתקבלות באהבה גם אצל מי שהוא מזכיר בחסרונותיהם.
הדרמה הפואטית שלו "המשורר" ב-1929 הוצגה על ידי Uj Szinház (תיאטרון חדש) ב-7 במאי.
הוא היה חבר מערכת ב"לקסיקון התיאטרון ההונגרי".
בין 1923 לבין 1944, הוא היה מבקר התיאטרון של אשטי קוריר.
בלה באלוג ביים סרטים מהתסריטים שכתב.
ב-8 בינואר 1945 הוא נהרג מפגיעת כדור של אחד מבריוני מפלגת צלב החץ.
רעייתו הייתה אירן הודושי (1873–1951), בתם של ברנאט הודושי ושל צציליה מונדשיין, איתה התחתן ב-10 בנובמבר 1910 בטרזווארוש, בודפשט.
בנו המאומץ לאסלו בורוש היה עיתונאי.
החלק השני של הברבור הכחול.
ספרו של ג'וריו על יצירת הורוסקופים וגורל האדם, המוסבר על בסיס אסטרולוגיה.
העמוד הראשון הוא פרי עבודתו של מיהאלי קון.
ההיסטוריה הטבעית, המשמעות וההסבר של החלום.
עמוד השער הוא פרי עבודתו של הוגו שיבר.
ספר החלומות האסטרולוגי של ז'וריו המבוסס על חומר עתיק, תוך שימוש במחקר פסיכולוגי, תיאוריה פרוידיאנית ואיסוף הנתונים העדכניים ביותר.
תסריטי הסרט שלו: הגיהנום בסכנה.
מיהאיי מאייר (בהונגרית: Mihály Mayer; 27 בדצמבר 1933 – 4 בספטמבר 2000) היה שחקן ומאמן כדורמים יהודי-הונגרי, פעמיים אלוף אולימפי (מלבורן 1956 וטוקיו 1964) בכדורמים.
אחד משמונה שחקני הכדורמים בכל הזמנים שזכו ב-4 או יותר מדליות אולימפיות.
כמאמן הוביל את נבחרת הונגריה בכדורמים לזכייה במדליית כסף באליפות עולם (גואיאקיל 1982).
מאייר נולד וגדל באויפשט, רובע בבודפשט למשפחה יהודית.
באולימפיאדת מלבורן הוא זכה עם נבחרתו במדליית זהב.
שיחק ב-4 משחקים בטורניר כולל במשחק הדם במים והבקיע גול אחד.
באולימפיאדת רומא הוא זכה עם נבחרתו במדליית ארד.
שיחק ב-3 משחקים בטורניר והבקיע גול אחד.
באולימפיאדת טוקיו הוא זכה עם נבחרתו במדליית זהב.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי הוא זכה עם נבחרתו במדליית ארד.
שיחק בכל 8 המשחקים בטורניר.
הוא זכה עם קבוצתו בגביע אירופה בשנים 1977 ו-1979. באליפות אירופה שנערכה בשנת 1981 הוא הוביל את נבחרת הונגריה לזכייה במדליית ארד ובאליפות העולם שנערכה בגואיאקיל, אקוודור באוגוסט 1982 הוא הוביל את נבחרת הונגריה כמאמן לזכייה במדליית כסף.
מיהאל לקטארי (באלבנית: Mihal Lekatari; נפטר ב-2003) היה אלבני, פעיל בתנועת ההתנגדות האלבנית, שהוכר כחסיד אומות העולם על הצלת יהודים במלחמת העולם השנייה.
באפריל 1939, איטליה כבשה את אלבניה וייסדה במדינה משטר בובות שעבד בשיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית.
בשנת 1942, 130 יהודים מהעיר פרישטינה נשלחו על ידי השלטון האיטלקי לעיירה קאוויה (Kavajë).
תחילה הגיעו היהודים למעין מחנה ריכוז בסמוך לעיר.
רק לאחר מכן הוחלט לאפשר ליהודים לצאת מגבולות המחנה כל עוד הם נשארים בתוך העיר.
על היהודים הוטלו מגבלות תנועה לתחום היישוב בלבד וכן נדרשו לדווח על נוכחותם מדי יום למשטרה המקומית.
היהודים סבלו ממחסור במזון, שכן בעירייה היה קושי להכיל כמות נוספת של תושבים.
מיהאל לקטארי היה בחור צעיר, תושב העיירה קאוויה.
לקטארי ידע איטלקית ולכן מיד התחבר עם היהודים שהגיעו אל העיר ונרתם לעזור להם להיקלט.
הוא התיידד במיוחד עם בני משפחת קונפורטי: ההורים, יעקב ורחל, ושלושת בניהם, נפתלי בן ה-18, ניסים בן ה-13 ומיכאל בן ה-11. המשפחה נשארה בעיירה כשנתיים.
לקטארי נשאר עם המשפחה בקשר יומיומי ולימד אותם את השפה האלבנית על מנת שיוכלו להסתדר בכוחות עצמם.
הוא ארגן להם הנחות בשוק והגן עליהם מפני מקומיים שאיימו עליהם.
ביולי 1943, בעלות הברית פלשו לאיטליה והשתלטו על סיציליה.
הממשל הפשיסטי של מוסוליני קרס וגרמניה החלה להשתלט על שטחים בבעלות איטליה, כמו אלבניה.
לקטארי חשש לחיי היהודים שנמצאו בסכנה מפני הגרמנים.
הוא החליט לעזור להם לברוח לעיר הבירה טירנה, מתוך מחשבה כי שם הם יהיו מוגנים יותר מפני השלטון הנאצי.
על מנת שיוכלו לעבור לטירנה מבלי להיתפס בידי הנאצים, היה עליהם להשיג זהות אלבנית בדויה.
לקטארי נסע לכפר חריזג' הסמוך לטירנה, שם פרץ לתחנת משטרה וגנב באיומי אקדח תעודות ריקות וחותמת.
לאחר שחזר לקאוויה, לקטארי ארגן את חלוקת התעודות המזויפות ליהודים כך שכל יהודי קיבל תעודה עם זהות מוסלמית בדויה.
לקטארי ושותפיו עבדו במשך שבועיים רצופים, ללא תמורה, עד שהסתיימה מלאכת החלוקה.
לקטארי גם דאג לתת לבני משפחת קונפורטי וליהודים נוספים, כתובות של מכרים שלו בטירנה שהסכימו להסתיר אותם בביתם.
לקטארי חי באלבניה עד יום מותו.
בשנת 1954, המשפחות שהציל התכנסו יחד בבלגרד ולקטארי הוזמן למפגש כאורח כבוד.
לקטארי כתב מכתב ב-1991, המספר את סיפורו ומציין כי לידיעתו כל אחת ממשפחות היהודים עבורם זייף תעודות שרדו את המלחמה.
מיהאל לקטארי הוכר כחסיד אומות העולם ב-3 ביוני 1992. שמו נחרט על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם וכן התקיים טקס לכבודו ביד ושם.
על-פי המודל הסטנדרטי, מיואון (מן האות היוונית מו; בלועזית: Muon) הוא שם לחלקיק יסודי יציב-למחצה בעל מטען חשמלי שלילי.
מיואונים ידועים גם בטעות כמזוני מו, אך הם אינם מזונים.
למיואון יש מסה גדולה פי 207 מזו של האלקטרון (105.6 MeV) וספין של 1/2 .
גם האלקטרונים וגם המיואונים משתייכים למשפחת הפרמיונים הקרויה לפטונים.
המיואון מסומן בסימן -μ, ואילו האנטי-חלקיק שלו (אנטי-מיואון) מסומן באות +μ, בהתאם למטען החשמלי.
באטמוספירה של כדור הארץ, מיואונים נוצרים כאשר חלקיק הפאיון מתפרק.
הפאיונים נוצרים בשכבות האטמוספירה העליונות עקב פגיעת קרינה קוסמית ויש להם זמן מחצית חיים קצר - ננו-שניות בודדות בלבד.
למיואונים שנוצרים מהתפרקויות הפאיונים זמן מחצית חיים קצר, כ- 2.2 מיקרו-שניות.
אך למרות זאת, קל מאוד לצפות בהם על פני כדור הארץ מכיוון שבזכות האנרגיה הגבוהה שלהם, הפרשי הזמן הנוצרים על-פי תורת היחסות הפרטית גדולים במיוחד.
כמו במקרה של אלקטרונים, קיים נייטרינו מיואוני הקשור למיואון.
הסימון של הנייטרינו המיואוני הוא νμ.
מיוזה (Meiosis; בעברית: חלוקת הפחתה) היא תהליך של חלוקת גרעין התא המתרחש בעיקר בתהליך ההבשלה של תאי רבייה.
טרם התהליך מוכפל פעם אחת החומר התורשתי ובזמן התהליך התא מתחלק פעמיים, ולכן תוצאת המיוזה היא ארבעה תאים הפלואידיים – תאים שתכולת החומר התורשתי בכל אחד מהם היא מחצית מכמות החומר בתא סומטי רגיל.
המיוזה מתרחשת בתאים אואוציטים ותאים ספרמטוציטים, ההופכים עם הבשלתם לגמטות; מכאן ניתן לומר כי המיוזה מתרחשת רק באורגניזמים המקיימים רבייה זוויגית (מינית).
אצל נקבות המיוזה מתרחשת בחלקה במהלך ההפריה – האואוציט נעצר בפרופאזה 1, בזמן העובּרוּת.
האואוציט מתחיל את מיוזה 2 בזמן המחזור החודשי, אחת לחודש, אך נעצר במטפזה 2. מיוזת האואוציט השניוני מסתיימת אך ורק לאחר ההפריה.
אצל זכרים המיוזה מתרחשת בעת ייצור תאי הזרע, כלומר לפני ההפריה.
ספרמטוציט שניוני מסיים את תהליך המיוזה באשך.
במיוזה מופחת מספר הכרומוזומים (תחילה הוא מוכפל אך לאחר מכן מופחת פעמיים, בשתי חלוקות עוקבות), ובנוסף, הכרומוזומים עוברים שחלוף.
זאת בניגוד למיטוזה, שמשמרת את החומר התורשתי כפי שהוא – במיטוזה החומר התורשתי מוכפל ולאחר מכן מתרחשת חלוקת תא יחידה, והתוצאה היא שני תאים בעלי תכולת חומר תורשתי זהה לתא המקורי.
לפני תחילת המיוזה , החומר התורשתי עובר מיטוזה.
המיוזה שונה בין שני המינים בתזמון החלוקה המיוטית השנייה.
המיוזה הזכרית השנייה מתרחשת במהלך יצירת תאי זרע באשך, בעוד שבנקבות התהליך מתרחש במהלך ההפריה.
ספרמטוציט ראשוני (לאחר מיטוזה) עובר תהליך הפחתה מ-46 כרומוזומים לשני ספרמטוציטים שניוניים, בעלי 23 זוגות כרומוזומים לכל אחד.
כל ספרמטוציט שניוני עובר תהליך הפחתה נוסף מ-23 זוגות ל-23 כרומוזומים, בתהליך חלוקה לשני ספרמטידים.
התוצאה היא ארבעה תאי ספרמטידים הפלואידיים.
האואוציט הראשוני מתחיל בחלוקת המיוזה כבר בשלב העוברות (בכל שחלה של תינוקת יש מאות אלפי זקיקים) אך נעצר בשלב הפרופזה 1. זאת אומרת, התא מתחיל את תהליך ההפחתה אך לא מסיים אותו.
תהליך מיוזה ראשוני ממשיך בסמוך לתהליך הביוץ.
בתהליך נוצר אואוציט שניוני וגם גוף פולארי ראשון.
הם נבדלים זה מזה בכמות הציטופלסמה, כאשר לראשון יש יותר.
אואוציט שניוני עובר ביוץ, נכנס למיוזה שנייה במהלך הביוץ החודשי, אך לא מסיים את התהליך.
תהליך המיוזה השני נעצר במטפאזה 2, ויסתיים רק במהלך (לאחר) הפריה עם תא זרע.
המיוזה הנקבית מסתיימת בתא חיוני אחד בניגוד למיוזה הזכרית שמסתיימת בארבעה תאים חיוניים.
עוד לפני המיוזה הכרומוזומים שבגרעין מוכפלים.
כל כרומוזום בנוי כעת משתי כרומטידות אחיות הקשורות זו לזו באזור הנקרא צנטרומר.
לפני התחלת המיוזה, בתא דיפלואידי (כתא הנבט לפני המיוזה) ישנם זוג כרומוזומים מכל סוג הנקרא זוג כרומוזומים הומולוגיים, אשר אחד מקורו באב, והשני באם.
הם נושאים בשל כך, צורות לא בהכרח זהות לאותן התכונות (אללים שונים לאותו גן).
בפרופאזה מתפרק הציטוסקלטון (שלד התא) ליחידות המבנה שלו ומסתדר מחדש במבנה הכישור אשר תפקידו להניע את הכרומוזומים במהלך התהליך.
סיבי הכישור מסתדרים מתוך שני קטבים הנמצאים בשני צידיו המנוגדים של התא.
הכרומוזומים ההומולוגיים מסתדרים זה לצד זה במבנה צמוד ומעובה, הנקרא טטראדה.
מבנה זה נועד לשם תהליך השחלוף, זהו תהליך בו מתחלפים קטעי כרומוזומים באקראי בין הכרומוזומים ההומולוגיים, התהליך מתבצע במצב תקין אך ורק בין שתי כרומטידות הנמצאות בכרומוזומים שונים ולא בין הכרומטידות האחיות.
השחלוף מגביר את השונות של הצאצאים אשר מניבות המיוזה וההפריה.
לאחר השחלוף נפרדים זה מזה הכרומוזומים ההומולוגיים.
לקראת סוף הפרופאזה ממברנת הגרעין מתחילה להתפרק לבועיות קטנות.
שלב הפרופאזה במיוזה הראשונה נחלק לחמישה תתי שלבים:
לפטוטין – החומר הגנטי מתחיל להידחס לצורת מקלונים בגרעין, אולם בגלל הצפיפות עדיין לא ניתן להבחין בין הכרומטידות האחיות הנמצאות על אותו הכרומוזום.
זיגוטין – הכרומוזומים ההומולוגיים מתקרבים אחד לשני, ניתן לראות זוגות של כרומוזומים הומולוגיים בגרעין התא.
פכיטין – כרומטידות שאינן אחיות, אולם נמצאות על כרומוזומים הומולוגיים, מבצעות שחלוף אקראי בין קטעים הומולוגיים, באזורים בהם נוצרת כיאזמטה.
גם בכרומוזומי מין מתבצע שחלוף, בקטעים המעטים החופפים ביניהם.
דיפלוטין – כרומוזומים הומולוגיים מתרחקים מעט זה מזה.
ומתרחשת התרה חלקית של דחיסת הכרומוזומים, באופן שיוכל להתרחש שעתוק באתרים מסוימים ב-DNA.
הכרומוזומים ההמולוגים נותרים בקשר עדיין על ידי הכיאזמטה, במקום בו התרחש שחלוף.
הכיאזמטה נותרת על הכרומוזומים עד פירוקה באנפאזה של המיוזה הראשונה.
דיאקינזיס – זהו השלב הראשון במיוזה שבו ניתן לראות במיקרוסקופ את ארבע הכרומטידות המרכיבות את הטטראדה, ניתן גם לראות בבירור את אתרי הכיאזמטה.
השלב הזה גם מוביל לתחילת הפרומטפאזה: ממברנת הגרעין מתחילה להתפרק לבועיות וציר המיוזה מתחיל להיווצר.
הכרומוזומים קטנים ודחוסים ומרחפים ברחבי התא.
הכרומוזומים מתחילים לנוע לכיוון מרכז התא ולהסתדר בשורה.
מיקרוטובולים הנמצאים משני צידי התא שולחים סיבים הנקראים סיבי הכישור שמתחברים לצנטרומר ומושכים מכל צד חצי מהכרומוזום.
שלב זה מהווה נקודת בקרה של תהליך המיוזה.
אם יש תקלה, התהליך ייפסק ויחזור לאחור לתקן את עצמו.
סיבי הכישור שנוצרו בפרופאזה נקשרים עתה לכרומוזומים באזור הצנטרומר, ומציבים אותם במישור המשווה, כשכל כרומוזום הומולוג פונה לקוטב אחר של הכישור באקראי, זאת אומרת שאין תלות בין כרומוזום למשנהו בדבר החלוקה במטפאזה.
בשלב זה הכישור מניע את הכרומוזומים אל עבר הקטבים.
כל כרומוזום נע לקוטב אליו פנה קודם לכן.
יש לשים לב לכך שהכרומוזומים עדיין נמצאים במצב המוכפל שלהם.
בשלב הטלופאזה הכרומוזומים מגיעים לקוטְבי הכישור.
הכישור מתפרק חזרה ליחידות המבנה שלו.
התא כולו מתחלק לשני תאים הפלואידיים, כשבכל תא נותר רק כרומוזום אחד מכל זוג הומולוגי, אך כרומוזום זה מצוי במצבו המוכפל – לכל כרומוזום שתי כרומטידות אחיות.
לפני המיוזה השנייה לא מוכפלים הכרומוזומים.
למרות זאת מוכפל מרכז הקוטב שאליו הגיעו הכרומוזומים לשני קטבים, כשאחד מהם מתחיל לנוע לעבר צידו השני של התא.
במטפאזה מוצבים הכרומוזומים בין קוטְבי הכישור כך שכל כרומטידה פונה לעבר אחד משני הקטבים.
באנפאזה תנועות הכישור מנתקות את הקשר שבין שתי הכרומטידות האחיות.
כעת כל כרומטידה נחשבת כרומוזום בפני עצמו.
הכישור מניע את הכרומוזומים לעבר הקוטב אליו פנו במטפאזה.
בטלופאזה מגיעים לבסוף הכרומוזומים לקטבים.
הכישור מתפרק ומרכיב מחדש את שלד התאים.
הבועיות שאליהן התפרקה ממברנת הגרעין שבות לעטוף את הכרומוזומים.
כעת ישנם ארבעה תאים הפלואידיים – בכל אחד מהם מחצית מכמות המידע התורשתי אשר היה בתא הנבט הראשון.
לאחר הטלופאזה מתחלקות על פי רוב גם ציטופלסמות התאים והתאים עוברים תהליך נוסף המביא ליצירת גמטות בשלות – תאי המין.
תהליך המיוזה הוא אחד התהליכים המרכזיים להגברת השונות בין יצורים המתרבים ברבייה זוויגית.
האירוע הראשון מתרחש בפרופאזה I והוא השחלוף.
בתהליך זה מוחלפים בין כרומוזומים הומולוגיים קטעי DNA.
בכל כרומוזום הומולוגי ייתכנו גרסאות שונות לאותו גן הנקראות אללים.
כאשר מתרחש השחלוף נוצרים צירופי אללים שונים מבתא ההורה.
כך הצאצא הנוצר בתהליך ההפריה, המקבל כרומוזום הומולוגי אחד מהאב וכרומוזום הומולוגי שני מהאם, יהיה בעל צירופי גנים שונים מאשר אצל הוריו.
האירוע השני מתרחש במטפאזה I.
בעת המטפאזה, הכרומוזומים ההומולוגיים מסתדרים במישור המשווה, אך הם לא עושים זאת תחת מבנה קבוע.
זאת אומרת שכרומוזומים הומולוגיים יכולים להסתדר כך שכל הכרומוזומים מהאב ינועו לגמטה אחת וכל הכרומוזומים מהאם ינועו לאחרת, אך הדבר לא סביר כלל.
למעשה, אם נחשב כמה צירופי כרומוזומים ייתכנו באדם נקבל 8,388,608 צירופי כרומוזומים שונים.
אם כך הצאצא שיתקבל בהפריה לאו דווקא יקבל צירוף כרומוזומים מסוים, מה שבהחלט יגביר את השונות בין צאצאים, גם כשהם אחים.
ביצוע לא תקין של חלוקת ההפחתה מתקשר לבעיות כרומוזומליות שונות, כגון עודף וחסר בכרומוזומים אצל הצאצא.
הדבר קורה למשל כאשר אחד מסיבי הכישור לא נקשר לכרומוזום נכון או לא נקשר בכלל, וגורם בכך משיכה של כרומוזום לקוטב לא נכון ובכך לתא לא נכון.
כך קורה שבגמטה אחת (או יותר) ישנם כרומוזומים עודפים, ובאחר – חסרים.
הדבר מתבטא במספר תסמונות: תסמונת קליינפלטר, תסמונת טרנר, תסמונת דאון ועוד.
מיוגלובין הוא חלבון גלובין קטן, המשמש לצד ההמוגלובין לנשיאת חמצן בגופם של בעלי חיים.
מיוגלובין מורכב מ-153 חומצות אמינו.
במרכזו נמצאת קבוצת הם - מערכת טבעות חנקניות שבמרכזה אטום ברזל.
קבוצת ההם היא זו המאפשרת את נשיאת החמצן, על ידי קשירת המולקולה הדו-אטומית של החמצן לאטום הברזל במרכזה.
מיוגלובין הוא נושא החמצן העיקרי בשרירים.
האפיניות שלו לחמצן (זיקתו לקשירת חמצן) גדולה מזו של ההמוגלובין, המשמש לנשיאת חמצן בדם.
ההבדל באפיניות בין שני החלבונים מאפשר את מעברו של החמצן מההמוגלובין למיוגלובין, וכך, את המשך זרימתו של החמצן לכיוון תאי הרקמות.
בנוסף, ההבדל באפיניות מותאם למיקומם ותפקידם הפיזיולוגי: בריאות, בהן ריכוז החמצן גבוה, משמש ההמוגלובין לקשירת חמצן; ובשרירים, בהם ריכוז החמצן נמוך, משמש המיוגלובין לקשירת חמצן המשתחרר מההמוגלובין.
למיוגלובין יש רק תת-יחידה אחת ואילו ההמוגלובין מורכב מארבע תת-יחידות שכל אחת מהן דומה מאוד למיוגלובין.
חלוקת המוגלובין לארבע תת-יחידות המאפשרת להמוגלובין להיות אלוסטרי (משנה זיקה לחמצן לפי מספר מולקולות החמצן שהוא כבר קשר).
העובדה שכל אחת מתת היחידות דומה מאוד למיוגלובין מעידה על ההשתלשלות האבולוציונית של שני החלבונים; ההמוגלובין התפתח, ככל הנראה, מהמיוגלובין.
מיוז היא להקת רוק בריטית שנוסדה בטיינמות', דבון ב-1994. סגנונה המוזיקלי של הלהקה הוא רוק אלטרנטיבי המושפע מרוק מתקדם, רוק פסיכדלי, הבי מטאל, מוזיקה אלקטרונית ומוזיקה קלאסית.
חברי הלהקה הם מת'יו בלאמי, כריס וולסטנהולם ודומיניק האוורד.
החל מאלבומה הרביעי בשנת 2006, הצטרף להופעות הלהקה מורגן ניקולס.
הלהקה ידועה בהופעותיה האנרגטיות ובהתעניינותו של סולנה, בלאמי, בתאוריות קשר, בחיים מחוץ לכדור הארץ, בתאולוגיה ובאפוקליפסה.
עד היום הוציאה מיוז תשעה אלבומי אולפן.
חברי מיוז ניגנו בלהקות שונות בבית הספר בו למדו בתחילת שנות התשעים.
הקמת הלהקה החלה כשבלאמי בן הארבע עשרה עבר אודישן כגיטריסט בלהקתו של האווארד.
לאחר עזיבת נגן הבס שלהם, צירפו השניים את חברם, וולסטנהולם, שעד אז ניגן בתופים ולמד לנגן בגיטרה בס עבור הלהקה.
בלאמי הפך לסולן ולכותב השירים.
ב-1994, תחת השם Rocket Baby Dolls ותדמית גותית זכתה הלהקה בתחרות מקומית.
לאחר ניצחון זה, בחרו חבריה להתמקד בקריירה מקצוענית.
הם שינו את שם הלהקה ל"מיוז" והחלו לנגן במועדונים מקומיים.
לאחר מספר שנים שבהן נוצר גרעין מעריצים בלונדון ונערכו ההופעות הראשונות בלונדון ומנצ'סטר, נפגשה הלהקה עם דניס סמית', בעלי אולפן ההקלטות Sawmills.
הפגישה הובילה להקלטות המקצועיות הראשונות ולהוצאת המיני-אלבום Muse.
המיני-אלבום השני, Muscle Museum EP, הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים האינדי ומשך את תשומת לבם של שדרן הרדיו סטיב לאמאק ושל מגזין המוזיקה הבריטי "NME".
מיוז חתמה בחברת ההפקות Taste Media, שאותה הקים סמית' ביחד עם מי שעתיד להיות אמרגנה של מיוז, ספטה ג'אפרי.
הלהקה הקליטה בחברה את שלושת אלבומיה הראשונים.
למרות ההצלחה שלה זכה מיני-אלבומה השני, חברות המוזיקה הבריטיות הסתייגו מהחתמת "מיוז".
הייתה זו מאבריק רקורדס, חברת תקליטים אמריקנית, שהחתימה את מיוז בשנת 1998 על חוזה הקלטות בארצות הברית, לאחר שצפתה בלהקה בפסטיבל שארגנה.
עם חזרתה לבריטניה, דאגה Taste Media להחתים את מיוז עם מספר חברות תקליטים באירופה ובאוסטרליה
אלבום האולפן הראשון של הלהקה נקרא Showbiz, והפיק אותו ג'ון לקי.
האלבום הציג את סגנונה האגרסיבי וכלל התייחסויות לקשיים שחוותה הלהקה בנסיונותיה להתבסס.
אלבומה השני, Origin of Symmetry, שהופק גם הוא על ידי לקי, הציג צליל שונה מקודמו.
באלבום שולבו כלי נגינה כעוגב, מלוטרון וערכת תופים מורחבת.
האלבום כלל שירה בקול גבוה, נגינת ארפג'ו בגיטרה, ונגינת פסנתר מובחנת המושפעת מהפסנתרנות הרומנטית, בפרט של רחמנינוב וצ'ייקובסקי.
מורגשת גם השפעת מינימליסטיים כפיליפ גלאס.
דרישת מאבריק רקורדס לשינויים בשירים במהדורה האמריקאית עקב חששה שקולו של בלאמי אינו "ידידותי לרדיו", נענתה בסירוב.
הלהקה עזבה את חברת התקליטים והאלבום יצא לאור בארצות הברית רק ב-2005, לאחר שמיוז חתמה בחברת "האחים וורנר".
ב-2002 הוציאה מיוז DVD בהופעה חיה, Hullabaloo ובו הופעתם ב"לה זנית'", פריז ב-2001. במקביל הוציאה הלהקה את Hullabaloo Soundtrack, אלבום כפול המכיל אוסף שירי בי-סייד וגרסאות של שיריה מאותה ההופעה.
מיוז הוציאה את אלבומה השלישי, Absolution, בשנת 2003. האלבום הופק על ידי ריק קוסטי והגיע למקום הראשון בבריטניה.
מיוז יצאה למסע הופעות בינלאומי שנמשך כשנה וכלל את אוסטרליה, ניו זילנד, ארצות הברית, קנדה וצרפת.
בזמן זה הוציאה חמישה סינגלים.
הלהקה ניגנה בפסטיבל גלסטונברי ביוני 2004. זמן קצר לאחר סיום ההופעה, אביו של האוורד שהגיע לפסטיבל כדי לצפות בלהקה, מת מהתקף לב.
בתמיכת משפחתו וחבריו ללהקה בחר הווארד להמשיך במסע.
הלהקה זכתה בשני פרסי MTV אירופה בהם "ההופעה האלטרנטיבית הטובה ביותר", בפרס Q ובפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית "ההופעה החיה".
מסע ההופעות הסתיים בינואר 2005. ב-2 ביולי 2005 השתתפה מיוז בקונצרט הלייב 8 בפריז.
ביוגרפיית DVD לא רשמית בשם Manic Depression יצאה באפריל 2005, אך הלהקה, שלא הייתה שותפה לפרויקט, לא קידמה את הוצאתה.
DVD נוסף, Absolution Tour, שהכיל את רגעי השיא מפסטיבל גלסטונברי, וצילומים שלא נראו בעבר מהופעות בלונדון, ומבלי ולוס אנג'לס יצא בדצמבר 2005.
ביוני 2006, הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי, "Black Holes and Revelations" שהופק גם הוא על ידי ריק קוסטי.
הנושאים באלבום עוסקים, כמו קודמיו, במדע בדיוני וקונספירציות פוליטיות.
האלבום הגיע למקום הראשון בבריטניה, ברבות ממדינות אירופה, באוסטרליה ולמקום התשיעי במצעד הבילבורד האמריקאי
האלבום הגיע למעמד פלטינה באירופה על מכירות של מעל מיליון ביבשת
הלהקה זכתה בשנית בפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית "ההופעה החיה הטובה ביותר", בשנת 2007.
במרץ 2008, הלהקה הוציאה אלבום DVD בשם "HAARP", המתעד שתי הופעות שביצעה ב-16 וב-17 ביוני 2007, באצטדיון ומבלי.
אלבום האולפן החמישי, The Resistance, יצא ב-14 בספטמבר 2009 והיה האלבום הראשון שהפיקה הלהקה בעצמה.
בשבוע הראשון ליציאתו, הוא הגיע למקום הראשון במצעדי האלבומים ב-19 מדינות, ומקום שלישי בבילבורד האמריקאי.
האלבום הושפע ממוזיקה קלאסית וכולל את הסימפוניה, "Exogenesis: Symphony", האורכת כ-13 דקות וחולקה לשלושה חלקים.
"Uprising" הוא הסינגל הראשון מהאלבום, עמו הופיעה הלהקה גם בטקס ה-MTV.
השיר United States Of Eurasia נחשף לאחר חפש את המטמון עולמי שנקרא Project Eurasia וכלל זיכרונות USB שהוחבאו בשבע ערים מרכזיות בעולם (פריז, ברלין, מוסקבה, דובאי, הונג קונג, טוקיו וניו יורק).
כל אחד מששת הזיכרונות הראשונים הכיל חלק קטן מהשיר שהועלה לאתר הרשמי של מיוז.
לאחר שפוצח בניו יורק החלק השביעי, ניתן השיר להורדה חופשית.
זמן קצר לאחר יציאת השיר Uprising יצא וידאו קליפ לשיר Undisclosed Desires.
הסינגל השלישי מהאלבום היה Resistance.
ב-4 וב-5 בספטמבר 2009 הופיעו חברי הלהקה בעיר הולדתם טינמות', לראשונה מאז היווסדה.
סיבוב ההופעות האירופי שלה החל ב-22 באוקטובר בהלסינקי, פינלנד והמשיך ברחבי אירופה.
בהמשך ערכה הלהקה סיבוב הופעות עולמי ביפן, אוסטרליה וארצות הברית.
ב-10 וה-11 בספטמבר 2010, חזרה לשתי הופעות באצטדיון ומבלי בלונדון.
ב-17 במאי 2010, הוציאה הלהקה את הסינגל, Neutron Star Collision, שהופיע בפסקול הסרט Eclipse, הסרט השלישי בסדרת דמדומים.
ב-12 בספטמבר 2010, זכתה מיוז בפרס MTV בקטגוריית האפקטים הטובים ביותר עבור הקדימון לשיר Uprising.
ב-13 בפברואר 2011, זכה האלבום, The Resistance, בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הרוק הטוב ביותר"
באוגוסט 2011 הופיעה הלהקה כמופע המרכזי בפסטיבל רדינג ולידס בו חגגה עשור לאלבומה השני, Origin of Symmetry וביצעה את כל שירי האלבום.
ב-6 ביוני 2012 פרסמה הלהקה טריילר לאלבומה השישי שעתיד לצאת ב-17 בספטמבר 2012 ושמו The 2nd Law.
ב-27 ביוני הוכרז שסינגל מתוך האלבום, "Survival", נבחר כשיר הרשמי של אולימפיאדת לונדון (2012).
מיוז ביצעו את השיר בטקס הנעילה של האולימפיאדה.
ב-20 בספטמבר, מספר ימים לפני יציאת האלבום, מיוז השיקו 5 שירים חדשים מתוך האלבום: Supremacy, Follow Me, Panic Station, Animals ו־Save Me (Save Me נכתב ובוצע על ידי בסיסט הלהקה, כריס וולסטנהולם).
באפריל 2014 חשף הווארד כי חברי הלהקה עובדים על אלבום.
עד צאת האלבום הוציאה הלהקה 7 מתוך 12 שירי האלבום, שלושה מהם כסינגלים ("Dead Inside", "Psycho" ו-"Mercy").
האלבום יצא ב-5 ביוני 2015 והיה האלבום הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 האמריקאי.
האלבום הגיע למקום הראשון גם בבריטניה, באירלנד, בניו זילנד ובאוסטרליה.
מיוז היא להקת רוק אלטרנטיבי, ולעיתים מקושרת לספייס רוק ורוק מתקדם.
המוזיקה שלה כיום משלבת סגנונות רבים כמו מוזיקה אלקטרונית, רוק כבד, מוזיקה קלאסית ואופרה רוק
הצליל האופייני של מיוז באלבום Showbiz היה מורכב מתערובת של סגנונות מוזיקליים כמו רוק אלטרנטיבי, מטאל אלטרנטיבי, רוק מתקדם, מוזיקה קלאסית (פרדריק שופן, סרגיי רחמנינוב) ומוזיקה לטינית.
באלבומה השני, Origin of Symmetry, רצתה הלהקה לשפר את הצליל שלה לצליל מתקדם יותר, בטוח ואגרסיבי.
היא ניסתה כלי נגינה יוצאי דופן כמו עוגב, ערכות תופים מתקדמות ועזרים אלקטרוניים.
אלבומה השלישי, Absolution, בהמשך למגמה של קודמו, המשיך עם הצליל הכבד והעוצמתי והושפע מלהקות כקווין
האלבום הרביעי, Black Holes and Revelations, הוא אלבום יותר אלקטרוני וספייס רוק, אם כי שירים מסוימים שומרים על כבדות, בעוד אחרים מאופיינים בסגנון יותר מלודי.
האלבום הושפע מלהקות כמו דפש מוד ו-Lightning Bolt, ומסגנונות שונים של מוזיקה באירופה ואסיה