tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה חבר בוועדת הייעוץ הפרטית של הצאר אלכסנדר הראשון ועוזרו של שר הפנים.
הוא שימש נשיא של האקדמיה הקיסרית לאמנויות, מנהל הספרייה הקיסרית הרוסית וחבר האקדמיה הרוסית.
סטרוגנוב נולד ב-3 בינואר 1733 בסנקט פטרבורג, בנו של הברון סרגיי גריגורייביץ' סטרוגנוב.
במהלך השנים 1752–1757 למד באוניברסיטאות ג'נואה, בולוניה (אוצרות אמנות) ופריז (כימיה, פיזיקה ומטלורגיה).
בפריז הוא היה חבר בבונים החופשיים.
לאחר מות אביו בשנת 1756, הוא השלים את עיטור ארמון סטרוגנוב בשנת 1760. בשנת 1780 הפך לסנאטור.
ב-1783 הפך לחבר באקדמיה הרוסית, ולאחד מעורכי המילון האקדמי.
סטרוגנוב היה חבר בוועדה לפיתוח קוד החוקים החדש בתקופת שלטונה של קתרינה הגדולה (1762–1796).
משנת 1800 ועד מותו היה נשיא האקדמיה האימפריאלית לאמנויות ומנהל הספרייה הציבורית הקיסרית (1800–1811).
הוא היה המנהל השני של הספרייה.
הוא גם היה חבר במועצת המדינה.
משנת 1801 שימש כיושב ראש מועצת הנאמנים, ומפקח על קתדרלת קאזאן, בסנקט פטרבורג.
ב-1805 הציע לאלכסנדר הראשון להקים מאגר כתבי יד מיוחד בספרייה הקיסרית.
כתבי יד שנלקחו מאוסף פיטר פ.
דוברובסקי היוו את הבסיס לאוסף זה.
סטרוגנוב היה גם אספן של תמונות של אמנים מפורסמים.
הוא מת ב-27 בספטמבר 1811 בסנקט פטרסבורג.
אלכסנדר סטופין היה צייר ומורה לאמנות רוסי.
הוא ייסד והוביל את בית הספר לציור בארזמאס.
הוא היה בנו הבלתי חוקי של אציל.
בשנת 1787 הפך לחניך בבית המלאכה לציור אייקונים בטמניקוב.
עם סיום הקורס בשנת 1799, הוא נסע לסנט פטרסבורג ללימודים נוספים באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל איוואן אקימוב.
ב-1802 סיים עם תעודה (תואר שני) ו-200 רובל להוצאות, באדיבות מנהל האקדמיה.
לאחר מכן חזר לארזמאס, שם השתמש בחלק מהכסף כדי להקים את בית הספר הראשון לאמנות מחוץ לעיר גדולה.
בשנת 1809, האקדמיה גילתה עניין בבית ספרו, כיבדה אותו בתואר "אקדמי" ושלחה יצירות אמנות מקוריות או יציקות גבס לתלמידיו להעתיק.
אמנים ידועים רבים החלו את לימודיהם אצל סטופין, ביניהם אבגרף קרנדובסקי, וסילי ראב ו-וסילי פרוב.
בשנת 1836, לאחר שמצא את עצמו עסוק בהפעלת בית הספר ובהוראה, הוא שכר את אחד מתלמידיו לשעבר להיות מפקח.
שבע שנים לאחר מכן, בית הספר וביתו נהרסו בשריפה.
הוא טען כי השריפה נעשתה על ידי אנשים "קנאים", ככל הנראה שבחרו להתעלם מהעובדה שהייתה מתיחות בין בית הספר לקהילה עקב השימוש בדוגמניות עירום ובפסלי גבס, אותם גינה כומר מקומי אחד כ"אלילים ".
עם זאת, הוא התאושש ובנה מחדש, ועד 1846 היה המקום גם מוזיאון קטן עם ספרייה.
ב-1862, זמן לא רב לאחר מותו של סטופין, נסגר בית הספר.
אלכסנדר סורוס הוא פילנתרופ אמריקאי, אחד מבניו של המיליארדר ג'ורג' סורוס.
הוא יו"ר קרנות החברה הפתוחה ואחד ממנהיגי הפורום הכלכלי העולמי הצעיר לשנת 2018.
אלכסנדר סורוס הוא בנם של המיליארדר ג'ורג' סורוס וסוזן ובר סורוס.
הוא גדל בקטונה, ניו יורק ולו אח צעיר, גרגורי.
למד ב-King Low Heywood Thomas בסטמפורד שבקונטיקט.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק ב-2009, וב-2018 השלים את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
סורוס ביסס את עצמו כפילנתרופ עם תרומתו הגדולה הראשונה לקרן היהודית לצדק (Jewish Funds for Justice).
על פי כתבת פרופיל בוול סטריט ג'ורנל ב-2011, סורוס מתמקד ב"יוזמות פרוגרסיביות שאינן זוכות בשלב זה לתמיכה רחבה".
מאז, הוא הצטרף לדירקטוריון של ארגונים, כגון Global Witness (כחבר מועצת מייעצת), העוסק במאבק נגד הפרות סביבתיות וזכויות אדם הקשורות לניצול משאבי טבע; קרנות החברה הפתוחה, הפועלת לביסוס אחריות ממשלתית ותהליכים דמוקרטיים בעולם; ו-Bend the Arc (שנוצרה ממיזוג של 'הברית היהודית הפרוגרסיבית' והקרנות היהודיות לצדק ב-2012).
סורוס תורם גם למטרות פוליטיות.
במרץ 2012 תרם 200,000 דולר למועצה היהודית לחינוך ומחקר, הארגון שעומד מאחורי ה-Great Schlep של 2008 לתמיכה במועמד לנשיאות ברק אובמה.
בשנת 2012 הקים סורוס את קרן אלכסנדר סורוס, שמוקדשת לקידום צדק חברתי וזכויות אדם.
בין מקבלי המענקים הראשוניים של הקרן ניתן למנות את הארגונים Bend the Arc, הברית הלאומית לעובדי הבית, המייצגת את זכויותיהם של 2.5 מיליון עובדי בית בארצות הברית, ו-Make the Road New York, שמקדמת את מעמד הפועלים ואת הקהילה הלטינית.
לצד קרן פורד וקרנות החברה הפתוחה, קרן אלכסנדר סורוס מימנה את המחקר הסטטיסטי הלאומי הראשון אי פעם של עובדי בית ("כלכלת בית: העולם הבלתי נראה והבלתי מוסדר של עבודה ביתית", פורסם ב-26 בנובמבר 2012).
ביולי 2012 קרן אלכסנדר סורוס העניקה את פרס ה-ASF הראשון שלה לפעילות סביבתית וזכויות אדם לפעיל הליברי סילאס סיאקור.
בשנת 2013 הפרס הוענק לצ'וט ווטי, הפעיל הקמבודי שמת בהגנה על יער Prey Lang.
בשנת 2014 הפרס הוענק לאחר מותו לאדווין צ'וטה, חורחה ריוס פרז, לאונסיו קווינצ'ימה מלנדז ופרנסיסקו פינדו – קבוצה של מנהיגים ילידים מפרו שנרצחו בגלל עבודתם בניסיון לשים קץ לכריתת עצים בלתי חוקית בקהילה שלהם ביער הגשם של פרו.
בשנת 2015 הפרס הוענק לאלפונס מוהינדו ואליוומבנה ובאנטו לוקמבו על מסירותם להגנה על הפארק הלאומי וירונגה מפני אינטרסים מושחתים המנסים לפתוח את הפארק לקידוחי נפט וצייד לא חוקיים.
בשנת 2016 הפרס הוענק לפול פאבול, כפרי מפפואה גינאה החדשה שמתבטא נגד ניכוס יערות הגשם במחוז הולדתו פומיו על ידי קונצרן כריתת העצים המלזי Rimbunan Hijau.
בשנת 2017 אנטוניה מלו דה סילבה, פעילה סביבתית ותיקה ברזילאית, קיבלה את הפרס על תפקידה מעורר ההשראה בהובלת קמפיינים לעצירת בניית סכר בלו מונטה ומיזמים מזיקים אחרים של תשתית ביערות הגשם באמזונס.
סורוס הפיק כמה סרטים, כולל "משפט האש" ו"הקלפטוקרטים".
בשנת 2014 תרם סורוס חיבור לספר "אלוהים, אמונה וזהות מהאֵפר" ("God, Faith and Identity from the Ashes"): הרהורים של ילדים ונכדים של ניצולי שואה.
כתיבתו של סורוס הופיעה, בין היתר, בגרדיאן, פוליטיקו, מיאמי הראלד, סאן-סנטינל והפורוורד.
אלכסנדר אנדרייביץ' סבצ'ין היה גנרל-מאיור רוסי אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה ושימש לתקופה קצרה כראש המטה הכללי של הצבא האדום.
הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
סבצ'ין נולד באודסה ב-17 באוגוסט 1878. אביו ואחיו היו שניהם גנרלים בצבא הרוסי.
הוא למד בבית ספר לצוערים בסנט פטרבורג ולאחר מכן בבית הספר לתותחנים מיכאילובסקי, וב-1899 התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
ב-1903 הוא סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי.
בין 1904–1905 לחם במלחמת רוסיה-יפן כמפקד פלוגה ברגימנט הסיבירי ה-22. לאחר מכן שימש כקצין מטה במפקדת הקורפוס ה-16 ובמפקדת הארמייה המנצ'ורית ה-3.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה למפקד רגימנט הרובאים הפיני ה-5. לאחר מכן מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-7. ב-1916 הועלה לדרגת גנרל-מאיור ומונה למפקד דיוויזיית הים השחור.
בהמשך מונה לראש מטה הארמייה ה-5. לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף לבולשביקים, ולפיכך מונה למפקד המחוז הצבאי סמולנסק.
אחיו, לעומת זאת, הצטרף לצבא הלבן ולחם כנגד הבולשביקים.
ב-2 באוגוסט 1919 הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא האדום.
באוקטובר של אותה שנה, בעקבות סכסוך עם המפקד העליון יואכים ואצטיס, הוא פוטר מתפקיד הרמטכ"ל והתמנה לתפקיד פרופסור באקדמיית המטה הכללי.
בפברואר 1931, הוא נעצר במהלך טיהור של קצינים לשעבר בצבא הצאר.
סבצ'ין נידון לחמש שנות מאסר בגולאגים.
גזר הדין לא בוצע, וכבר בפברואר 1932 הוא חזר לשירות.
הוא נעצר שוב במהלך הטיהורים הגדולים, והואשם ב"השתתפות בארגון אנטי-מהפכני" ו"אימון טרוריסטים".
אלכסנדר סאמוקוטייב הוא היה קוסמונאוט רוסי.
אלכסנדר סאמוקוטייב נולד בעיר פנזה.
בתקופת בית ספר הוא השתתף בחוגי צניחה וטיסות דאון.
בשנת 1987 הוא התחיל ללמוד הנדסה במכון הפוליטכני בפנזה.
בשנת 1988 הוא עזב את הלימודים ועבר לבית ספר לטייסי קרב.
בשנת 1992 סאמוקוטייב סיים את הלימודים עם תואר "מהנדס-טייס".
סאמוקוטייב החל שירות ביחידות חיל האוויר הרוסי.
הוא שירת במספר יחידות ובין היתר היה טייס "סוחוי Su-24".
בשנת 1998 הוא נשלח ללימודים באקדמיה של חיל האוויר אותה סיים בשנת 2000. לאחר סיום הלימודים הוא הועבר לתפקיד ניהולי במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 2003 סאמוקוטייב החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
לאחר סיומו הוא היה חבר של יחידת הקוסמונאוטים.
הוא היה בחבר בצוות גיבוי של מספר משימות.
באפריל 2011 סאמוקוטייב היה מפקד טיסה סויוז TMA-21 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 27 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (דמיטרי קונדרטייב היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת סאמוקוטייב עבר למשלחת מס' 28 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של אנדריי בוריסנקו.
במהלך שהות בחלל סאמוקוטייב ביצע פעילות חוץ-רכבית באורך של כ-6.5 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 164 ימים בחלל.
בספטמבר 2014 סאמוקוטייב היה מפקד טיסה סויוז TMA-14M שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 41 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (מקסים סוראייב היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת סאמוקוטייב עבר למשלחת מס' 42 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של בארי וילמור.
במהלך שהות בחלל סאמוקוטייב ביצע פעילות חוץ-רכבית באורך של כ-3.5 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 167 ימים בחלל.
באפריל 2017 סאמוקוטייב שוחרר משירות פעיל ביחידת הקוסמונאוטים מסיבות רפואיות.
הוא המשיך לעבוד במרכז להכנת הקוסמונאוטים.
בשנת 2020 סאמוקוטייב התמודד בבחירות לדומה השביעית ונבחר כנציג של רוסיה הוגנת – למען האמת.
עקב פעילותו בדומה הוא נכלל ברשימת סנקציות של מספר מדינות כתומך לפלישת רוסיה לאוקראינה.
אלכסנדר דאם סאר הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הסנטר בוושינגטון ויזארדס מליגת ה-NBA.
סאר גדל בבורדו, צרפת, ובילדותו עברה משפחתו לטולוז.
הוא החל לשחק כדורסל בגיל ארבע.
בשנת 2019 הצטרף סאר למחלקת הנוער של ריאל מדריד הספרדית, ושיחק שתי עונות בקבוצת הקדטים של המועדון.
בשנת 2021 עבר סאר לארצות הברית והצטרף לליגת הנוער אוברטיים אליט החדשה באטלנטה, ג'ורג'יה.
תמורת הצטרפותו לליגה הוא קיבל שכר מובטח של לפחות 100,000 דולר אמריקאי בשנה.
הוא שיחק הליגה במשך שתי עונות, הראשונה ב-Team Overtime והשנייה ב-YNG Dreamerz, ובעונת 2022/23 נבחר לחמישיית העונה השנייה.
ב-9 במאי 2023 חתם סאר בפרת' ויילדקטס מליגת העל האוסטרלית בכדורסל כחלק מתוכנית "הכוכב הבא" של הליגה.
ב-27 בינואר 2024 הוא רשם שיא קריירה של 18 נקודות ו-5 חסימות בניצחון 103–91 על סאות' איסט מלבורן פיניקס.
הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 9.4 נקודות ו-4.3 ריבאונדים למשחק והוביל את קבוצתו לחצי גמר הליגה.
ב-26 ביוני 2024 נבחר סאר במקום השני בדראפט ה-NBA 2024 על ידי וושינגטון ויזארדס, אחרי בן ארצו זאקרי ריזאשה.
סאר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של צרפת בשנת 2021, ועזר לנבחרת הקדטים לזכות בטורניר הצ'לנג'ר בסקופיה שהחליף את אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 16 בעקבות מגפת הקורונה באירופה.
ב-2022 סייע לנבחרתו לזכות במדליית ארד בגביע העולם בכדורסל עד גיל 17, ושנה מאוחר יותר זכה עימה במדליית כסף בגביע העולם בכדורסל עד גיל 19.
משפחתו של סאר היא ממוצא סנגלי.
אביו, מסאר, הוא כדורסלן עבר, ואחיו הגדול אוליבייה משחק באוקלהומה סיטי ת'אנדר מה-NBA.
אלכסנדר סטולפר היה במאי קולנוע ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי.
בשנת 1977 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
אלכסנדר סטולפר נולד בשנת 1907 בדבינסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בלטביה) למשפחה יהודית.
אביו בר היה יליד רצ'יצה.
בעקבות אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה המשפחה עברה לתחומי רוסיה הסובייטית.
בשנת 1923 סטולפר עבד כעיתונאי ובהמשך עד לשנת 1925 למד במכון לקולנוע.
בשנת 1927 הוא התחיל לעבוד כתסריטאי באולפני "מוספילם".
בשנת 1938 סטולפר סיים לימודי בימוי אצל סרגיי אייזנשטיין.
בשנת 1942 סטולפר היה במאי ותסריטאי של סרט קולנוע "בחור מהעיר שלנו" עם ניקולאי קריוצ'קוב בתפקיד ראשי.
בשנת 1948 הוא היה במאי של סרט "סיפור של איש אמיתי" שזכה לפופולריות גדולה ולסטולפר הוענק פרס ברית המועצות.
סרטו "רחוק ממוסקבה" משנת 1950 גם זכה בפרס ברית המועצות.
בסך הכול סטולפר ביים כ-20 סרטים וכתב כ-10 תסריטים.
בשנת 1964 סטולפר החל ללמד במכון לקולנוע ובשנת 1971 התמנה לפרופסור.
על פעילותו בתחום הקולנוע סטולפר קיבל פרס ברית המועצות פעמיים ומספר עיטורים.
סטולפר נפטר בשנת 1979 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ודנסקויה.
אלכסנדר סטנקוביץ' (בסרבית: Александар Станковић, באיטלקית: Aleksandar Stanković; נולד ב-3 באוגוסט 2005 במילאנו שבאיטליה) הוא כדורגלן סרבי-איטלקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
סטנקוביץ' גדל במחלקת הנוער של אינטר מילאנו.
ב-3 ביולי 2024 הושאל ללוצרן מליגת העל השווייצרית למשך עונת .
הוא ערך 38 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-24 ביולי 2025 חתם על חוזה לארבע שנים בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-1 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 למכלן במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-27 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–6 על גלאזגו ריינג'רס במסגרת פליי-אוף ההעפלה לליגת האלופות לעונת 2025/2026. ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 1–4 על מונקו במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
סטנקוביץ' הוא בנו של כדורגלן אינטר מילאנו ונבחרת סרביה בעבר דיאן סטנקוביץ'.
אחיו פיליפ גם הוא כדורגלן, ומשחק בקבוצת ונציה.
אמו אנה היא ממוצא סלובני.
דודו מצד אמו הוא כדורגלן נבחרת סלובניה בעבר מילנקו אצ'ימוביץ' .
אלכסנדר ניקולאיביץ' סקריאבין היה מלחין ופסנתרן רוסי.
הוא התמקד במוזיקה רדיקלית ומקורית ביותר בראשית המאה ה-20.
חזונו המוזיקלי משלב מוזיקה עם פילוסופיות מורכבות וחזיונות מיסטיים, ובשלב מסוים אף עם ריחות וצבעים.
יצירותיו מגשרות בין המוזיקה הרומנטית למוזיקה המודרנית - כמוזיקה של מלחינים נוספים בני-דורו, שחיו על קו-התפר שבין שתי התקופות.
מגיל צעיר למד פסנתר אצל המורה זבירב, שהיה גם מורהו של המלחין והפסנתרן הרוסי הידוע סרגיי רחמנינוב.
הוא נשלח ללימודים בבית הספר לקצינים ורק לאחר סיומם התחיל ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
הוא לא בלט בלימודי הלחנה ואף נשר מלימודים.
למרות זאת סיים את הלימודים כפסנתרן תוך קבלת מדליית זהב קטנה.
עוד לפני היותו מלחין-מיסטיקן הכותב סימפוניות מורכבות לתזמורות, היה סקריאבין פסנתרן קונצרטים, כשהפסנתר הוא הציר עליו נשען עיקר פועלו כמלחין.
בתחילת דרכו ניכר דמיון רב בין סקריאבין ובין המלחין הפולני, פרדריק שופן, הן מבחינת הסגנון המוזיקלי, והן מבחינת החשיבות לה זוכה הפסנתר במרכז היצירה המוזיקלית.
שתי הסימפוניות הראשונות, שלוש הסונאטות הראשונות לפסנתר, הקונצ'רטו לפסנתר בפה-דיאז מינור, ושפע היצירות הקטנות לפסנתר (אטיודים, פרלודים, מזורקות), מייצגים תקופה זו ביצירתו של המלחין.
בסביבות סוף המאה ה-19, חל שינוי ניכר באופיו של המלחין, והוא החל מתעניין באינטנסיביות בתיאוסופיה, תורה מודרנית מיסטית שעיקרה ידיעה של האל דרך האקסטזה והאינטואיציה האישית.
המוזיקה שלו הושפעה גם היא מחיפושיו הפילוסופיים, והלכה ונעשתה מקורית יותר ויותר.
בסונאטה הרביעית שלו לפסנתר (1903), מופיעים ניצני סגנונו החדש של סקריאבין, והסונאטה החמישית הפופולרית, שנחשבת בעיני רבים ליצירת מופת, קובעת את הטון לשאר הסונאטות לפסנתר הבאות אחריה (חמש במספר)- מבנה חד-פרקי, בדרך-כלל בעל צורה סבוכה; אקורדים כבדים ועמוסים; ערפול של המקצב, וחיפושים הרמוניים, שבהם הולכת הטונאליות ומתערפלת עד לאטונאליות גמורה.
הסונאטה החמישית נכתבה בשישה ימים, מיד עם גמר יצירה אחרת שכתב סקריאבין, הפעם לתזמורת גדולה, ושמה "פואמת האקסטזה" שבוצעה בפריז, 1908. זוהי סימפוניה בעלת פרק יחיד, שבה הנושאים המוזיקליים אמורים לייצג נושאים פילוסופיים מופשטים.
הסימפוניה הבאה שכתב סקריאבין, והאחרונה מבין החמש, נקראת "פרומתאוס", או "פואמת האש", גם היא בת פרק אחד.
ביצירה זו נעשה שימוש נרחב באקורד שהמציא סקריאבין, ושמו "אקורד המסתורין", אקורד אטונאלי בן שישה תווים המבוסס על מרווחים של קוורטה.
לאקורד זה נודעה חשיבות רבה ביצירותיו של סקריאבין, והוא האמין כי לאקורד סגולות מיסטיות (תוי האקורד- דו, פה דיאז, סי-במול, מי, לה, רה).
זוהי יצירה המשתפת בה מקהלה גדולה, ובה גם תפקיד חשוב לפסנתר, המייצג את רוח האדם אל מול התזמורת האדירה, המייצגת את העולם, או את האל.
ביצירה זו דרש סקריאבין הוספת "עוגב צבעים", כך שעל מסך יוקרנו גוונים החופפים לסולמות השונים (לדוגמה: דו מז'ור- אדום).
דרישה זו עוררה לעג בקרב מבקריו, אך לעיתים נעשים ניסיונות עכשוויים בכיוון.
הסונאטות המאוחרות שלו לפסנתר, מהשישית ועד לעשירית, נכתבו כולן בפרק זמן של שנתיים.
הן תובעניות ביותר, הן להאזנה והן לביצוע.
על הפסנתרן המבצע להיות וירטואוזי מאוד ובעל חוש קצב מעולה.
את הסונאטה השישית מעולם לא ניגן, וכינה אותה "סיוטית"; השביעית מכונה "מיסה לבנה", והיא כרומטית.
התשיעית, "מיסה שחורה", היא יצירה אפלה שנחשבת לאחד משיאיו.
השמינית היא הארוכה ביותר בקבוצה, והעשירית היא ידידותית להאזנה ולנגינה, מעט יותר מהאחרות.
בסוף ימיו, הגה סקריאבין אירוע מגלומני ושמו "מיסטריום", שנועד לשלב ריקוד, מוזיקה, ריח וצבע, במסגרת הרעיונות התיאוסופיים שדגל בהם המלחין.
מקום ההתרחשות, נועד להיות בהרי ההימאלאיה.
מותו של המלחין משומה זיהומית, קטע את ההוצאה לפועל של הפקה זו.
הוא נפטר מאלח דם והוטמן בבית העלמין של מנזר נובודוויצ'י במוסקבה.
בתו של סקריאבין אריאדנה סקריאבינה התגיירה ונישאה למשורר היהודי דוד קנוט.
במלחמת העולם השנייה הקימה עם בעלה את המחתרת היהודית הצרפתית (הצבא היהודי), ונרצחה על ידי הגסטפו בעת קיום פגישת מחתרת בביתה שבטולוז כחודש לפני שחרור צרפת.
בעלה של נכדתה אריאן (הנושאת את שם סבתה), הוא מספר הסיפורים שלמה אבס, שהוא גם אביו של הפסנתרן אלישע אבס.
בנו של סקריאבין, יוליאן, היה מלחין מבטיח אשר פרסם את יצירותיו בגיל צעיר.
הוא טבע בגיל 11 בנהר הדנייפר שבקייב.
סונאטה במי-במול מינור, ללא מספר אופוס
סונאטה-פנטזיה בסול-דיאז מינור, ללא מספר אופוס
סונאטה מס' 1 בפה מינור, אופ.
סונאטה מס' 2 בסול-דיאז מינור "סונאטה-פנטזיה", אופ.
סונאטה מס' 3 בפה-דיאז מינור "מצבי הנשמה", אופ.
סונאטה מס' 4 בפה-דיאז מז'ור "סונאטת הכוכב", אופ.
סונאטה מס' 5 "פואמת האקסטזה", אופ.
סונאטה מס' 7 "מיסה לבנה", אופ.
סונאטה מס' 9 "מיסה שחורה", אופ.
סונאטה מס' 10 "סונאטת החרקים", אופ.
קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת בפה-דיאז מינור, אופ.
סימפוניה מס' 1 במי מז'ור (לתזמורת ולמקהלה), אופ.
סימפוניה מס' 2 בדו מינור, אופ.
סימפוניה מס' 3 "הפואמה האלוהית" בדו מינור, אופ.
פואמת האקסטזה (סימפוניה מס' 4), אופ.
פרומתאוס (פואמת האש) (סימפוניה מס' 5, לתזמורת, פסנתר, עוגב ומקהלה), אופ.
פרידריך וילהלם היינריך אלכסנדר פון הוּמבּוֹלדט היה חוקר טבע ומגלה ארצות גרמני שכונה בשמות רבים כמו "הנוסע הגדול".
יחד עם קרל ריטר גאוגרף גרמני (פרוסי) הוא נחשב לאבי הגאוגרפיה המודרנית.
תרם רבות לבוטניקה, לזואולוגיה, אקולוגיה ולתחומי מדע רבים אחרים.
מסעותיו, ספריו ומכתביו, והגישה הכללית שלו למדע ולמסעות השפיעו רבות על חוקרי ארצות מדענים ואינטלקטואלים בני דורו ואף בדורות לאחר מכן והוא השפיע בצורה עמוקה על דמויות מפורסמות במאה ה-19 כמו גתה, צ'ארלס דרווין, הנרי דייוויד תורו ועוד.
הוא יצר זא'נר חדש של כתיבה על הטבע המשלב התפעמות פיוטית מהטבע מחד ומאידך תיאור מדויק שלו, דבר שבא לידי ביטוי ביצרות רבות של ממשיכי דרכו.
הוא הוביל שינוי בהשקפת האדם על הטבע, לתפיסה הוליסטית ומתפייטת יותר מחד ומדעית יותר מאידך, והמשלבת את חשיבות הרגש והדמיון עם המחקר האמיפירי, כמו גם החשיבות של שילוב תהליכים רבים הקשורים זה בזה כמו גאולוגיה, אקלים, מגנטיות, אקולוגיה ועוד.
הומבולדט נחשב מהמבשרים של ההשקפות של שמירת טבע וסביבתנות, והבנת חשיבות תלות האדם במערכות אקולוגיות (קיימות).
על שמו קרויים מקומות רבים ביניהם זרם הומבולדט, שלחופי אמריקה הדרומית, על שמו קרויים גם מינרלים, מעל 300 צמחים וכמעט 100 בעלי חיים.
פון הומבולדט נולד ב-1769 בברלין שהייתה אז בממלכת פרוסיה בתקופת מלכותו של פרידריך השני.
הוא היה בן למשפחה מיוחסת ועשירה.
יורש העצר, הנסיך פרדיננד היה הסנדק שלו, אך למרות זאת הייתה לו ילדות אומללה.
בגיל תשע נתייתם מאביו, קצין בחצרו של פרידריך הגדול.
הוא ואחיו, לימים השר הפרוסי, הבלשן והפילוסוף וילהלם פון הומבולדט, גודלו בידי אימם באחוזת המשפחה בטגל שליד ברלין.
אמו, מריה אליזבט, הייתה בת למשפחה עשירה והייתה מרוחקת רגשית מבניה.
הבנים זכו לחינוך מן המעלה הראשונה בידי שורה של מורים פרטיים, הוגי דעות, חדורי רוח הנאורות.
כילד לא לקחו ברצינות את תחומי העניין שלו בטבע ובנסיעות.
אמו, שבה היה תלוי כלכלית, התעקשה שיהפוך לעובד מדינה.
בניגוד לאחיו הוא נמשך לא רק ללימודים אלא גם למסעות וחקר הטבע.
הוא היה נמרץ מאוד וחקר תחומים רבים.
ב-1786 החל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטת גטינגן.
באביב 1790 נסע אלכסנדר פון הומבולדט ללונדון שם פגש את ג'וזף בנקס שהיה הבוטנאי של ג'יימס קוק וכיהן כנשיא החברה המלכותית.
בשלהי 1790 הוא החל ללמוד כלכלה ופיננסים בהמבורג אולם שנא את הלימודים.
תאוותו למסעות גרמה לו לתסכול רב ותוארה על ידי אחרים כאדם המחשב להתפוצץ.
הוא השלים את לימודיו בגיל 21.
ב-1791 החל פון הומבולדט ללמוד באקדמיה למכרות בפרייברג.
זו הייתה פשרה עם אמו – לימודיו יאפשרו לו לעבוד במשרד המכרות של פרוסיה אבל לימודיו יוכלו לספק את סקרנותו בתחום המדע והגאולוגיה.
אחרי 8 חודשים סיים תוכנית לימודים שאחרים השלימו תוך 3 שנים.
הוא נהג להשכים בבוקר ולצאת לסיורים במכרות.
בגיל 22, שנחשב גיל צעיר מאוד לתפקיד, התמנה למפקח מכרות, ותפקידו אפשר לו לנסוע למקומות רבים ולחקור בתחום הגאולוגיה.
ב-1794 ביקר אלכסנדר פון הומבולדט את אחיו וילהלם ומשפחתו שגרו בינה, שהייתה מרכז מחקר וספרות מפורסם.
הם היו מיודדים עם המשורר פרידריך שילר שהיה חברו של גתה.
במהרה יוהאן וולפגנג פון גתה הוזמן ליינה וגר בטירת הדוכס בסמוך לשאר החבורה.
גתה היה באותו זמן המשורר הפופולרי ביותר בגרמניה, בשל יצירתו ייסורי ורתר הצעיר, אך בשלב זה של חייו, היה באמצע שנות ה-40 של, והיה מתוסכל וחסר השראה.
החבורה נפגשה מדי יום ונוצר קשר חזק בין גתה ואלכסדר.
הומבולדט היה חוקר נלהב ו"כפה" על הנוכחים את מדעי הטבע.
הם שוחחו על זואולוגיה, בוטניקה, הרי געש, כימיה וגלווניזם.
גתה אמר על פון הומבולט כי "בשמונה ימים של קריאה בספרים אין האדם יכול ללמוד את כל מה שהוא מקבל ממנו בשעה אחת".
המפגש של הומבולדט עם גתה השפיע עמוקות על שניהם.
גתה התרשם מאוד מהומבולדט ובילה איתו ימים רבים והם הפכו ידידים לכל ימי חייהם.
הומבולדט חידש את העניין של גתה במדע (בתחומים כמו גאולוגיה, בוטניקה, ואופטיקה) והמפגש ביניהם הוביל אותם לחקירה משותפת של הקשרים בין טבע-אדם ודמיון ובפרשנות ל"ביקורת התבונה הטהורה" ושל ארסמוס דרווין הם חיפשו חוקים ותובנות ביחס ליצורים החיים והאדם.
ידידו של גתה, שילר, חשש שהמפגש שלו עם הומבולדט יסיט אותו מדרכו הספרותית אולם התרחש דבר הפוך – גתה החל למזג את המדע וההשראה שלו ממנו ביצריתו.
וולף טעונת כי הרומן המפורסם של גתה, פאוסט בפרצי כתיבה שחפפו את זמני הביקור של הומבולדט (בתקופות מאוחרות יותר), וכי רבים ראו בדמות הראשית ברומן – דוקטור פאוסט, איש אשכולות שמוכן לעשות הכל תמורת ידע אינסופי, את בן דמותו של הומבולדט.
המפגש עם גתה השפיע עמוקות גם על הומבולדט, עד אז הוא התמקד בביצוע מדידות רבות, אך בעקבות המפגשים הוא הסיק כי כדי להבין את הטבע ואת החוקים המושלים בו יש צורך בדמיון כדי למצוא דפוסים שחבויים בקרב יצורים או תחומים שנראים במבט ראשון מרוחקים זה מזה.
בנובמבר 1797 נפטרה אמו של הומבולדט מסרטן.
עד אז היה כבול לרצונתיה לראות אותו מתקדם בסולם הדרגות בבירוקרטיה של פרוסיה.
מותה הפך אותו ואת אחיו לאנשים אמידים.
אלכסנדר קיבל בירושה 100,000 טאלר.
והוא כתב שהוא כה עשיר עד כי היה יכול "להתכסות בזהב".
אך כל מרצו היה מכוון למסעות ומחקרים.
הוא התפטר בתוך חודש מתפקדיו כמפקח מכרות והחל לתכנן מסע חקר רציני.
הוא טייל ברחבי אירופה כדי ללמוד כל מה שניתן על בוטניקה, גאולוגיה, זואולוגיה ואסטרונמיה.
פרסומיו הראשונים ורשת קשרים עם אישים שונים פתחו לו דלתות שונות.
בתקופה זו זכה שסוג חדש של עץ מהודו יקרא על שמו – Humboldtia.
הוא טיפס על האלפים כדי לחקור הרים וכדי שיוכל להשוותם להרים אחרים.
בשנים 1796–1797 באוניברסיטאות בפרייברג, וינה, יינה ופריז.
אחרי כשנה של הכנות למסע הבין הומבולדט כי המצב הפוליטי באירופה יקשה עליו לצאת למסע.
הוא ניסע להגיע ליעדים שונים כמו איי הודו המערבית או מצרים אך המלחמות בין המעצמות מנעו זאת ממנו.
באפריל 1798 ביקר אלכסדר את אחיו וילהלם ומשפחתו בפריז.
שם פגש את הבוטנאי אמה בונפלאן שהיה אז בן 25, חסון וצמא למסעות.
בונפלאן היה במובנים רבים היפוכו של הומבולדט הנמרץ והמתלהב שכן היה שלו תמיד, והומבולדט החליט לצרף אותו למסעו.
בסוף 1798 נואש הומבולדט מצרפת ונסע למדריד.
הספרדים באותה תקופה נודעו לשמצה משום שלא נתנו לנוכרים לבקר במושבותיהם באמריקה.
עם זאת הומבולדט היה מקושר וכריזמטי מאוד והצליח לדבר אל ליבו של המלך קרלוס הרביעי וקיבל היתר לבקר באמריקה הדרומית במאי 1799. חמישה ימים לאחר קבלת הדרכונים יצאו הומבולדט ובונפלאן ללה קורוניה, נמל בצפון מערב ספרד והפליגו משם על גבי הפריגטה פיסארו בתחילת יוני.
הומבולדט לא נרתע מסכנות בדרך כמו אוניות הצי הבריטי.
הוא לקח איתו 42 מכשירי מדע כולל מיקרוסוקופים, טלסקופים ועוד וכן צלוחיות וכלים לאכסון זרעים, דוגמיות אדמה, ספרים ליבוש צמחים ועוד.
במכתביו הסביר שבכוונתו לערוך תצפיות רבות בדומה לנוסעים מדעיים שקדמו לו, כמו איסוף צמחים זרעים, מדידת גובהם של הרים ועוד.
אולם המטרה האמיתית של המסע הייתה לגלות כיצד "כל כוחות הטבע שלובים ושזורים יחדיו" – מה טיב יחסי הגומלין בין האורגני לאי-אורגני.
ב-1799 יצא עם ידידו הטוב בונפלאן למסע בן חמש שנים במושבות ספרד באמריקה.
תחילה עברו באיים הקנריים, (שם קבע כי העץ דרקון אלף השנים הוא בן 6,000 שנים, קביעה שנתנה לו את שמו) ומשם לוונצואלה.
בפברואר 1800 יצא הומבולדט יחד עם בונפלאן, משרת בשם חוזה, וארבעה פרדים מקרקס.
לאחר כשבוע הגיע לאגם ולנסיה.
האגם שכן בלב עמק חקלאי.
הנוף במקום היה אידילי אולם תושבי המקום היו מודאגים בשל ירידת מפלס מי האגם.
המקומיים חשבו שהדבר נגרם עקב מוצא תת-קרקעי שמנקז את מי האגם אולם הומבולדט חשב אחרת.
הוא השווה את שיעור ההתאיידות מהאגם לנהרות ואגמים אחרים בעולם והגיע למסקנה כי בירוא היערות מסביב לאגם והטיית המים להשקיית גידולים היא זו שגרמה לירידת המפלס בו.
בעלי המטעים היטו נחלים לשם השקיה וכן כרתו עצים כדי לברא אדמה לגידולים, ודבר זה גרם לאובדן סבך הצמחייה התחתון שהיה ביער וכלל טחב, שיחים ושורשים – דבר זה הוביל להיווצרות אדמה חשופה שאינה מסוגלת לאגור מים.
דבר זה גרר ירידה בפוריות החקלאית של האדמה ובעלי המטעים נאלצו לנוע הלאה.
הומבלדט היה אחד הראשונים שהבין שהדבר הוביל לתוצאות הרסניות לטבע ולאדם.
הוא הבין כי היערות בעבר הגנו על האדמה וכך הפחיתו את ההתאיידות.
"כאשר משמידים יערות, כפי שעושים בעלי מטעים בכל רחבי אמריקה, בפזיזות ובלי שיקול דעת, המעיינות מתייבשים לגמרי או נעשים שופעים פחות.
אפיקי הנהרות הנשארים יבשים במשך חלק מהשנה, הופכים לנתיבי שיטפון כשיורדים גשמים גדולים במקומות הגבוהים.
העשבייה והטחב נעלמים עם השיחים בצלעות ההרים, ודבר אינו בולם עוד את שטף מי הגשם: תחת שיתווספו אט-אט למפלסי הנהרות בסינון הדרגתי, הם חורשים תלמים בצלעות ובגבעות ברדת ממטרים כבדים, זורמים על העפר שנעשה תחוח וגורמים להצפות פתאומיות העושות שמות בארץ."
עצים היו נחוצים לתעשייה, לבניית אוניות ולדלק במאות ה-17, 18 בדומה לחשיבות הנפט בימנו.
ג'ון איוולין הזהיר מפני התמעטות העצים וכך גם ג'ון ברטרטם ופרנקלין (שהמציא אח חסכונית יותר).
ז'אן בטיסט קולבר העביר חוק לצמצום הכריתה והגברת הנטיעות, אולם כל אלה עשו זאת עקב שיקולים כלכליים.
הומבלדט היה הראשון שהבין את חשיבות היערות לאדם והזהיר כי ברוא יערות עלול לגרום נזק לדורות הבאים.
בהמשך הוא תיאר תופעה דומה גם במקומות שונים כמו פרו או רוסיה.
הוא הבהיר כי ברוא היערות עלול לגרום פגיעה באדמות ובאקלים.
לפי וולף דעות אלה הובילו לכך שהומבולדט בלא ידיעתו הפך לאבי התנועה הסביבתית.
מסעותיו של הומבולדט הובילו אותו לימים למסקנה התקדימית כי "כל הדברים הם פעולות גומלין ותגובות הדדיות".
וכן כי פעילות האדם עלולה לגרום לנזק סביבתי ניכר.
הומבולדט נטש בהדרגה את ההשקפה האנתרופוצנטרית, ששמה את האדם במרכז הבריאה ואשר משלה בכיפה במשך אלפי שנים כאשר אנשים תארו את יחס האנושות אל הטבע.
החל מאריסטו שכתב כי "הטבע יצר את כל הדברים במפורש למען האדם", ועד קארולוס לינאוס שקבע ב-1749 כי "כל הדברים נוצרו למען האדם".
בהשפעת ספר התנ"ך (בין היתר בראשית א' כ"ח) האמינו כל האנשים בתקופת הומבולדט כי אלוהים ייעד את האדם לשלוט בטבע.
במאה ה-17 כתב בייקון כי "העולם נברא לאדם".
דקארט קבע כי בעלי החיים הם "אוטומטונים- חסרי כוח בינה, נחותים מבני האדם שהם "אדוני הטבע ובעליו".
במאה ה-18 רווח בקרב ההוגים המערביים הרעיון לפיו ניתן לשכלל את הטבע באמצעות עבודת האדמה.
החשיבה המערבית דגלה בכך ששדות חקלאיים, ברוא יערות וכפרים הופכים את הישימון הפראי לנוף פורה ונעים.
לפי תפיסה זו יערות בראשיתיים של העולם החדש היו לדעתם "שממה פראית" שצריך לכבוש, להשליט סדר בתוהו ובוהו, ובכך להפוך דבר רע לטוב.
לדוגמה ב-1748 כתב מונטסקייה כי האנושות "הפכה את הארץ ראויה יותר למשכנה" – גנים ושדות מרעה היו האידיאל שהוגי הדעות חשבו עליו.
אלכיס דה טוקוויל כתב ב-1833 כי "רעיון ההרס" – כריתת יערות אמריקה בגרזינים הוא שהעניק לנוף את "החינניות הנוגעת ללב שלו".
יו וילאמסון, רופא ופוליטיקאי מקרוליינה הצפונית פרסם ב-1770 מאמר בזכות ברוא יערות שכן הדבר הועיל לדעתו לאקלים.
אחרים הציעו לכרות עצים כדי לייבש ביצות.
וההסכמה הכללית הייתה כי "כיבוש השממה" הוא "היסוד לרווחים לעתיד".
הרוזן דה ביפון תיאר את יערות העד כמקום מתועב מלא עצים נשחתים, צמחים טפילים, חרקים ארסיים, עלים נרקבים ושלולית מים עכורות.
את הישימון הוא תיאר כ"עיוות".
השקפתו עיצבה את דעת הקהל.
היופי זוהה עם התועלת לאדם.
על האדם התרבותי היה לנצח את הטבע הלא תרבותי ולאלף אותו.
ביפון כתב כי "כיבוש הטבע הוא היפה".
אל מול כל זאת הומבולדט היה הראשון להבין כי ראיית עולם זו שגויה שכן האדם תלוי בהמשך תפקודו של העולם הטבעי.
הוא הזהיר באופן תקדימי כי על האדם להכיר את כוחות הטבע שנשזרים אחד בשני כחוטים שונים במעשה רקמה.
הוא כתב כי "האדם יוכל לפעול על הטבע ולהפקיע את כוחותיו לשימושו, רק אם יבין את חוקיו".
הוא גם הזהיר כי האנושות עלולה להרוס את הסביבה וכי התוצאות עלולות להיות הרות אסון.
מסע לגילוי חיבור האמזונס אל אורינוקו
במשך שנה וחצי סיירו בג'ונגל של האורינוקו, בסירות עץ וברגל.
בין השאר, חקר פון הומבולדט את הנהר יוצא הדופן קסיקיארה.
נהר זה מתפצל לשניים: צד אחד נשפך לאורינוקו, בעוד הצד השני לנהר ריו נגרו, ולפיכך לאמזונאס.
במשך שנים כינו את הנהר הזה "הנהר הזורם לשני כיוונים", ויש סברו שהוא בעצם תעלה.
הומבולדט, בזמן שהותו בוונצואלה, גילה את האמת על נהר זה.
חציית האנדים וטיפוס על צ'ימבורסו
מוונצואלה נסעו פון הומבולדט וידידו להוואנה בירת קובה, ומשם לנמל קרטחנה ובמעלה נהר מגדלנה אל בוגוטה, בירת קולומביה.
מקולומביה המשיכו אל אקוודור של ימינו, שם נכשל הומבולדט בניסיונו לכבוש את פסגת הר הגעש צ'ימבורסו, שגובהו 6,268 מטרים.
פון הומבולדט האמין שזהו הר הגעש הגבוה בעולם.
הוא סירב לוותר גם כשכל התנאים היו לרעתו: מורה הדרך נטש אותו ואת חבריו, ערפל כבד הכה בהם, פון הומבולדט חלה במחלת גבהים, ובגובה 5,800 מטר החלה סופת שלגים.
בצער רב הוא נאלץ לחזור על עקבותיו ולזנוח את רעיון הטיפוס על פסגת ההר.
ברם, ההר לא נכבש ב-80 השנים הבאות, אז העפיל לפסגתו האלפיניסט אדוארד וימפר.
מאקוודור נסעו פון הומבולדט ובונפלאן דרומה לפרו.
הם עברו בעיר טרוחיו ובלימה בירת פרו, ומשם לעיר קייאו, תחנתם הדרומית ביותר במסע, לשם הגיעו כדי לערוך תצפית אסטרונומית.
מקייאו בתחילת 1804 הם הפליגו למקסיקו, שם חקרו את הר הגעש פופוקטפטל, ההר השני בגובהו במקסיקו.
בין היתר הם חקרו מערכת ניקוז מים באזור מקסיקו סיטי ולצורך כך הגיעו לאזור טקיסקיאק.
מפגש עם תומאס ג'פרסון בארצות הברית
לאחר חמש שנות מסע היה אמור הומבולדט לחזור לאירופה, אבל הוא שינה את תוכניתיו והחליט לבקר למספר שבועות בארצות הברית כדי להפגש עם נשיא ארצות הברית השלישי, תומאס ג'פרסון.
במאי 1804 הוא נחת בפילדלפיה שמנתה אז 75,000 תושבים.
הוא כתב מכתבים אל ג'פרסון ואל שר החוץ ג'יימס מדיסון.
קונסול ארצות הברית בקובה כתב גם הוא אל מדיסון כדי לקדם את הפגישה בגלל המידע רב הערך שהיה להומבולדט על מקסיקו.
ב-2 ביוני נפגש עם ג'פרסון והשניים דנו בנושאים רבים הקשורים ליבשות אמריקה, במיוחד בנוגע למקסיקו שבה היה לארצות הברית עניין רב וידע מועט מאד.
הם המשיכו להפגש בשבוע שלאחר מכן והומבולדט עדכן את ג'פרסון וממשלתו במידע רב בנושא כולל מפות, טבלאות וסיכום של 19 עמודים של סיכומי המחקרים שלו.
בנוסף הוא וג'פרסון דנו בנושאים רבים הקשורים במדע, אקולוגיה, אימפריאליזם ופוליטיקה.
הומבולדט התנגד לקולוניאליזם ולניצול דרום אמריקה והבהיר כי המשך מדיניותה של ספרד במושבותיה יביא לאסון סביבתי וחברתי.
הומבולדט התלהב מארצות הברית הצעירה והדמוקרטית אבל הסתייג מהעבדות שהייתה בה.
בסוף יוני 1804 הפליג הומבולדט מארצות הברית לצרפת.
החל מ-1808 התגורר הומבולדט בפריז, שם הוציא לאור את מחקריו ב-33 כרכים.
לכלל מחקריו קרא בשם "מסע לגלילות המשווניים של היבשת החדשה".
הוא זכה לפרסום רב וספריו השפיעו על מדענים רבים ביניהם לייל ודרווין.
הוא גם פגש את סימון בוליבר הצעיר וכתביו השפיעו על החלטתו לשחרר את דרום אמריקה מהכיבוש הספרדי.
לאחר שבוליבר פנה לדרום אמריקה כתב פון הומבולדט ספרים ביקורתיים על הקולוניאליזם הספרדי במושבות.
מגוריו בפריז היו לצנינים בעיני המלך הפרוסי ובעיני אחיו שהפך עם הזמן לשר החינוך – וזאת בגלל המצב המלחמתי בין צרפת לפרוסיה, עם זאת הומבולדט שנא את הקור של החורף הגרמני ואהב לשבת בפריז שהייתה מרכז המחקר האירופאי.
הוא נהנה מפרסום רב ברחבי אירופה.
נפוליאון שהפך לקיסר צרפת לא אהב את הומבולדט וניסה לסלקו מארצו אבל בגלל הפופולריות הרבה שלו בצרפת גירוש זה נמנע.
הומבולדט היה מרצה מבוקש ברחבי פריז והשפיע על מדענים רבים שפעלו שם.
במשך שנים ניסה הומבולדט לקבל אישור מחברת הודו המזרחית לבצע מסע מחקר בהודו, כדי לחקור את ההרים שם ולהשלים את מחקריו.
למרות קשריו הרבים בחברה המלכותית ובחברה הבריטית, אישור כזה לא ניתן להומבולדט כנראה בגלל חשש מביקורת חברתית שלו על הקולוניאליזם בהודו.
עם הזמן התרוקן הונו של הומבולדט בגלל הוצאותיו הרבות על מסעות וכן בגלל ההוצאה הגדולה על פרסום ספריו וכן תמיכה במדענים שונים.
במשך שנים הוא קיבל קצבה מהמלך הפרוסי.
כמו כן השהייה בפריז הפכה לפחות ופחות מושכת – לאחר הדחת נפוליאון השתרר משטר נוקשה שדגל בצנזורה שמרנית נוצרית.
בעקבות דרישה הולכת ומתחזקת מצד מלך פרוסיה חזר הומבולדט לברלין.
הוא שרת שם בחצר המלך, וכמעט לא היה יכול לעסוק במחקריו ופרסומיו.
עם זאת תוך זמן קצר הוא החל בפעילות חינוכית של מתן הרצאות לקהל הרחב, שניתנו בחינם ואפשרו גם כניסה לנשים, מה שלא היה מקובל.
הרצאות אלו היו מבוקשות מאוד ומשכו מאות בני אדם.
הוא כיסה בהם נושאים רבים בצורה שהדהימה את שומעיו.
ב-1829 נסע עם פרופסור כריסטיאן גוטפריד אהרנברג ועם חוקרים מרוסיה למסע משותף בהרי אורל, הרי אלטאי והים הכספי.
הומבולדט הדהים את מארחיו כאשר גילה להם איפה וכיצד אפשר למצוא יהלומים במכרות שכללו פלטינה וזהב.
עם זאת עיקר מטרת מסעו הייתה לבצע מחקרים בגאולוגיה בוטניקה והשוואת מחקרים בתחומים שונים באזור עולם נוסף ובמיוחד בהרי אלטאי.
את המסע הוא פרסם בספר בן 3 כרכים בשם "אסיה התיכונה".
שני ספרים אלה נכתבו בצרפתית ויועדו לבעלי ידע מדעי; לעומת זאת, ספריו בגרמנית "מחזות הטבע" ו "הקוסמוס" יועדו לכל בעלי השכלה בסיסית באשר הם.
פון הומבולדט נפטר ב-6 במאי 1859 בגיל 90 – גיל מופלג, בהתחשב במסעות שערך באזורים מן המסוכנים ושורצי המחלות ביותר שבעולם.
הכרונולוגיה של פרסומי הומבולדט עדיין אינה נהירה כיום.
אפילו הומבולדט עצמו לא ידע בדיוק מה פורסם, מתי ובאיזו שפה.
פון הומבולדט נחשב עד היום לאחד מגדולי חוקרי הטבע.
מסעותיו ומחקריו תרמו לתחומים רבים מספור של המדע, בהם: פיזיקה, כימיה, גאולוגיה, גאוגרפיה, מינרלוגיה, וולקנולוגיה, בוטניקה, גאובוטניקה, זואולוגיה, קלימטולוגיה, אוקיינוגרפיה, אסטרונומיה, כלכלה, אתנוגרפיה ודמוגרפיה.
פרסומיו הנוגעים לאמריקה הלטינית הפכו לסדרה בת 34 כרכים בשם "מסע לאזורים האקווינוקטיים של היבשת החדשה".
מתוך סדרה זו מספר ספרים הפכו לרבי מכר שהשפיעו על מדענים והוגי דעות רבים.
ביניהם "מראות הטבע" שכלל תיאור מדעי לצד תאורי נוף פיוטיים ומרגשים ו"סיפור אישי" שהיה שילוב של ספר מסעות וספר מדעי ותיאר את מסעם של הומבולדט ובונפלאן באמריקה הדרומית.
ספר רב מכר נוסף היו שני הכרכים הראשונים של ספרו "קוסמוס".
ספרים משפיעים אחרים כללו את "מסה פוליטית על ממלכת ספרד החדשה", "מסה פוליטית על האי קובה", "מראות הקורדיירה ואתרי פאר של העמים הילידיים של אמריקה", ו"מסה על הגאוגרפיה של הצומח".
הומבולדט ידוע רבות בזכות זרם הים שגילה וקרוי על שמו, סמוך לחופי אמריקה הדרומית.
בנוסף לכך, היה פון הומבולדט פילוסוף והוגה דעות ידוע; הוא הוקיע בחריפות את העבדות, ותמך בשוויון זכויות לכל אדם באשר הוא.
בזכות מסעותיו הנועזים, מחקריו פורצי הדרך, כתיבתו ששילבה רגש עם עובדות מפתיעות ורבות, הומבלדט זכה לבולטות רבה.
ספריו זכו לפרסום רב בקרב האליטה ובקרב הקהל הרחב, תחילה בארצות אירופה ולאחר מכן גם בדרום אמריקה ובצפון אמריקה.
עוד בימי חייו זכה פון הומבולדט לתשבחות ומחמאות להן זכו מעטים בלבד בדורו.
הוא כונה "קולומבוס השני", "מגלה אמריקה מחדש", "נסיך המדע" ו"אריסטו החדש".
הוא הושווה לגתה ולנפוליאון, שאת שניהם הכיר, ונחשב עד היום לאחד מגדולי מגלי הארצות וחוקרי הטבע.
בימי חייו טיפח הומבלדט מדענים צעירים רבים, בצרפת ובפרוסיה, ועמד בקשר מכתבים עם רבים אחרים.
ספריו השפיעו על הוגים רבים בימי חייו ובדור או שניים לאחר מכן.
הומבולדט השפיע בצורה עמוקה על צ'ארלס דרווין הצעיר.
דרווין למד תחומים שונים כמו רפואה ותאולוגיה אולם עיקר תשומת ליבו הייתה מוקדשת לחקר הטבע - במיוחד היבטים הנוגעים לביולוגיה וגאולוגיה.
כאשר גילה את ספריו של הומבולדט הוא הושפע מהם מאוד והחליט כי עליו לצאת למסע חקר דומה.
בהשפעת דודו הסכים אביו לאפשר לו להצטרף למסע הביגל, במסע מסביב לעולם ולשלם על מסע זה.
דרווין לקח איתו למסע את ספרו של הומבולדט ושאף להגיע למקומות שבהם ביקר וכמותו - לאסוף ממצאים מדעיים ותצפיות.
בתחילה גם סגנון כתיבתו היה דומה לזה של הומבולדט.
כתביו של דרווין מכילים מאות אזכורים להומבולדט.
הומבולדט סבר, כי אם היבשה והים נעים עם הזמן ועם יש שינוים באקלים אזי גם האורגניזמים חייבים גם הם להשתנות עם הזמן.
גישה זו הייתה מנוגדת לדעה הנפוצה שראתה במינים החיים קבועים מאז ימי בראשית.
דרווין חשב גם הוא כי המינים משתנים וכי יש להסביר כיצד שינוי זה מתרחש.
הומבולדט הראה כי יצורים שונים - במיוחד צמחים - מכילים מינים קרובי משפחה כאשר אלו חיים בסביבות שונות, ובין סביבות אלה מפרידים אוקיינוסים או רכסי הרים (מחסום אבולוציוני).
מדענים כמו לייל הסבירו כי דבר זה נגרם משום שאלוהים יצר צמחים שארי משפחה בכמה "מרכזי בריאה", אולם דרווין אסף דוגמאות, רבות מהן מ"סיפור אישי" של הומבולדט, וחיפש הסבר להגירת מינים על פני מקומות שונים בגלובוס, הוא גם החל להתעניין ברעיון של אב קדמון משותף בהשראת הערותיו של הומבולדט בנושא.
כאשר חזר דרווין ממסעו ופרסם את ספרו הראשון שתיאר את מסע הביגל, הספר הפך לרב מכר וזכה גם להערכתו של הומבולדט.
דרווין התרגש מכך מאוד ושמח בהמשך להפגש עם הומבולדט.
ספרו של הומלבדט "קוסמוס" כינס מידע ממדענים רבים.
הכרך הראשון עסק במדעי הטבע "בעולם החיצוני".
הכרך השני כלל התבוננות "בעולם הפנימי" - בזרמים שהעולם החיצוני "מטביע ברגשות" הוא כלל היסטוריה של המין האנושי והיסטוריה של המדע.
שני כרכים אלה יועדו לקהל הרחב והיו רבי מכר.
הספר תורגם לשפות שונות ביניהם לאנגלית - בגלל הביקוש הרב הייתה "מלחמה" בין מתרגמים וכך תוך 4 שנים מהוצאתו תורגם הספר לאנגלית בשלוש הוצאות שונות.
באנגליה לבדה נמכר הספר ב-40,000 עותקים עד 1849 ועוד אלפים נמכרו בארצות הברית.
עד לתקופה זו מעט אמריקאים נחשפו לעבודתו של הומבולדט אולם קוסמוס שינה זאת באופן משמעותי.
הספר השפיע על אמנים והוגי דעות אמריקאים.
המשורד ראלף וולדו אמרסון כתב "הומבולדט הנפלא, עם המרכז הרחב והכנפיים הפרושות שלו צועד כמו צבא ואוסף בלכתו את כל הדברים".
מחבר נוסף שהתרשם מהומבולדט היה אדגר אלן פו, ששירו "יורקה" (1848) היה תגובה ישירה ל"קוסמוס" והוקדש להומבולדט.
משורר נוסף שהושפע מהומבולדט היה וולט ויטמן שקרא את קוסמוס בזמן שכתב את אסופת שיריו "עלי עשב" וכתב גם שיר בשם "קוסמוס" ותיאר את עצמו כ"קוסמוס" בשירו "שיר על עצמי".
הספר קוסמוס השפיע על שני דורות של מדענים אמנים משוררים וסופרים אמריקאים.
אחד האנשים שהושפעו עמוקות מהומלבדט היה הנרי דייוויד תורו.
כאשר תורו חזר מהבקתה שבה הוא חי במשך שנתיים הוא ניסה לכתוב עליה ספר אולם הספר היה כישלון חרוץ.
בהשראת הומבולדט החל תורו למדוד ולראות את עולם הטבע בצורה בוחנת ועמוקה יותר, דבר שסייע לו גם להגיע למקומות נפשיים עמוקים יותר, לבסוף לעבות ולהעמיק את ספרו המפורסם וולדן - חיים ביער.
שמו של הומבולדט מונצח במקומות רבים ברחבי כדור הארץ ולמעשה יותר מקומות קרויים על שם הומבולדט מאשר על שמו של כל אדם אחר ביניהם זרם הומבולדט סמוך לחופי אמריקה הדרומית ליד צ'ילה ופרו.
בנוסף יש עשרות פארקים, הרים ואנדרטאות על שמו באמריקה הלטינית הכוללים את סיירה הומבולדט במקסיקו, ופיקו הומבולדט בוונצואלה.
על שמו קרויה גם עיירה בארגטינה, נהר בברזיל, מפרץ בקולומביה וגייזר באקוודור.
כף הומבולדט וקרחון הומבולדט קרואים על שמו ונמצאים בגרינלנד.
רכסי הרים על שמו קיימים גם בצפון סין, בניו זינלנד, בדרום אפריקה ובאנטארקטיקה.
באמריקה הצפונית קרויים על שמו 13 עיירות, ארבע נפות, וכן הרים, מפרצים, אגמים ונהר.
הפארק המדינתי רדווד הומבולדט ופארק הומבולדט בשיקגו ובבאפלו.
על שמו של הומבולדט קרויים כמעט 300 צמחים ומעל 100 בעלי חיים כולל חבצלת הומבולדט הקליפורנאית, פינגווין הומבולדט הדרום אמריקאי, הדג אורנן נקוד החי בזרם הומבולדט.
כמה מינרלים קרויים על שמו של הומבולדט כולל הומבולדטיט והומבולדטטין.
האסטרואיד 54 Alexandra שהתגלה ב-1858 על ידי הרמן גולדשמידט נקרא על שמו.
היה זה האסטרואיד הראשון שנקרא על שם אדם (גבר) ולא דמות מהמיתולוגיה.
גם בירח יש אזור על שמו - ים הומבולדט.
קרן אלכסנדר פון הומבולדט בגרמניה, עוסקת בעידוד המדע.
היא מעניקה את פרס הומבולדט למחקר , המוכר גם כ"פרס הומבולדט", ומוענק למדענים וחוקרים בעלי שם עולמי מחוץ לגרמניה, כהוקרה על הישגיהם המחקריים לאורך חייהם.
קרן הומבולדט מעניקה גם פרסים ומלגות נוספים, ובהם גם פרופסורת אלכסנדר פון הומבולדט — הפרס היוקרתי ביותר למחקר בגרמניה.
על שם שני האחים, וילהלם פון הומבולדט ואלכסנדר פון הומבולדט נקראת אוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
רבי אלכסנדר סנדר שור (סביבות ה'תל"ג, 1673 – כ"ז בשבט ה'תצ"ז, 1737) היה רב ופוסק הלכה פולני, שנודע על שם ספרו תבואות שור, מספרי היסוד של הלכות שחיטה וטרפות.
נולד לרב אפרים זלמן, בן הרב יהודה ליב שהיה בנו של הרב אברהם, בן הרב שמואל שור.
הרב שמואל היה אחיהם של הרב אברהם חיים שור ושל הרב אפרים זלמן שור.
מצאצאי פרשן המקרא יוסף בכור שור.
לימד תורה במספר קהילות בפולין, והתפרנס מייצור יין שרף.
נשא לאישה את מרת ויטל, בת הרב מרדכי לייביש'ס, מנהיג קהילת ז'ובקבה.
שהיה נין המהרש"א, ומיוצאי חלציו של הרמ"א.
נפטר בכ"ז בשבט ה'תצ"ז (1737) ונקבר בז'ובקבה.
על יד קברו נבנה בתחילת המאה ה-21 אוהל לזכרו.
חיבורו המפורסם "תבואות שור" הוא ביאור ודיון בענייני שחיטה וטרפות המובא סביב "שמלה חדשה" שהיא פסקי ההלכות היוצאים מהדיונים ב"תבואות שור".
הספר יצא לראשונה בה'תצ"ג (1733) והפך לספר יסוד בדינים אלו.
החיבורים ההלכתיים באים לאחר חידושי הלכות ואגדות על מסכת חולין, שבה דנים בענייני שחיטה וטרפות, בשם בכור שור.
חיבורים רבים חוברו על "שמלה חדשה" לבדה או עם "תבואות שור" ודנו בדברי הרב שור, וזה הביא להוצאות רבות של "שמלה חדשה" ו"תבואות שור" עם החיבור הדן בהם.
"תבואות שור", "שמלה חדשה" ו"בכור שור" על מסכת חולין, יצאו לאור בז'יטומיר תרכ"ח (1868) יחד עם "לבושי שרד" בשם כולל של "אוריין תליתאי".
הם יצאו פעמים רבות יחד עם ה"לבושי שרד" (כולל לפני כן כמו למשל בתרכ"ג) אך לא בשם כולל, חוץ מדפוס צילום של תרכ"ח בירושלים תשל"ד.
בוורשה תרס"ט הם אף יצאו בנוסף ל"לבושי שרד" גם עם "דעת קדושים" ובתוספת "גידולי הקדש" (ביאור) ו"מקדש מעט" (קיצור הדברים) על "דעת קדושים", מאת הרב שרגא פייבל הלוי מברודשין, תלמיד מובהק של המהרש"ם מברז'ן.
רבים מהשוחטים לומדים בספר זה בכל יום, ואף יצאה מהדורה מיוחדת שבה מחולק הלימוד בספר לפי ימי החודש, כדי שכל שוחט יוכל לחזור על לימוד כל הלכות שחיטה מדי חודש.
"בכור שור" חובר על כל הש"ס, ויצא במהדורות רבות.
בתשס"ו יצאה מהדורה של מכון תבואות שור בתוספת הפירושים רב תבואות, כח שור ושמלת אליעזר מאת רבי יצחק אליעזר יאקאב.
אלכסנדר עֵזֶר (יֶבזֶרוֹב) היה יזם ציוני שפעל בארץ ישראל בתקופת היישוב ולאחר קום מדינת ישראל, והיה פעיל בארגון תערוכות כיריד המזרח, ותערוכות רבות נוספות.
חבר הפרלמנט הרוסי במלחמת העולם הראשונה, חבר אספת הנבחרים השלישית מטעם הרוויזיוניסטים, מייסד "מרכז התיירות" במשרד המסחר והתעשייה וראשו.
פעל בתחומי התעשייה והתיירות, ונמנה עם היזמים שהביאו להקמת בנייני האומה בירושלים.
אלכסנדר יבזרוב נולד בפרילוקי שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה) בשנת 1894 למשפחה יהודית אמידה.
אביו, מנואל יבזרוב, היה מנהל חברת ביטוח ובן אחיו של המגיד הידוע יהודה צבי יבזרוב.
יבזרוב למד בגימנסיה גורבץ בפטרבורג, שם נתפס לאידאולוגיה הציונית.
בשנת 1913 סיים את לימודי משפטים באוניברסיטת פטרבורג.
בתקופת לימודיו ייסד ביחד עם אברהם אידלסון את אגודת "החבר" וערך עיתון ציוני בשם "הסטודנט היהודי", שהופץ בכל רחבי רוסיה.
בשנים 1915–1920 שהה בטומסק, שם השלים את לימודיו ועסק בעסקי הביטוח, אך נסחף בהדרגה לפעילות ציונית במשרה מלאה.
בשנת 1915 נבחר ליו"ר הוועד הציוני של ציוני סיביר המערבית, ולנציג היהודים בדוּמָה הרביעית (הפרלמנט הרוסי).
באותה עת הוציא כתב עת בשם "החיים היהודיים" וניהל פעילות ציונית בקרב החיילים היהודיים.
כאשר הגיעה מלחמת האזרחים ברוסיה לאזור טומסק, נמלט יבזרוב מזרחה תוך שהוא חוצה את מדבר גובי על גבי גמל, במסע שארך 17 יום.
בשנת 1920 הגיע לעיר שאנגחאי שבסין.
הוא נפגש שם עם משה נוֹבוֹמֶיְיסקי וביחד ארגנו את הקהילה היהודית בשנגחאי לעלייה ארצה.
באותה שנה הקים את ההסתדרות הציונית בסין, כאורגן של ההסתדרות הציונית שמרכזה בלונדון.
באותה שנה ארגן עלייתן של ארבע קבוצות מיהודי סין לארץ ישראל, ולאחרונה הצטרף בעצמו.
בשנת 1921 הגיע ליפו והצטרף ל"קבוצה הסיבירית" שסללה את כביש חיפה-ג'דה.
לאחר מכן עבד בהקמת המחנה הבריטי בג'נין, שם הכיר את אשתו, רבקה וולקינשטיין, שטיפלה בו כאחות רחמנייה, כאשר חלה במלריה.
השניים נישאו בשנת 1925, והיו הורים לשניים: מנואלה וגבריאל.
באותן שנים, ראשית שנות ה-20, כאשר כל המאמץ הלאומי הופנה לבניין וחקלאות, הגיע יבזרוב למסקנה שלא תהא תוחלת למעשה הציוני ללא תעשייה.
יבזרוב התחיל בעריכת תערוכות שיציגו לעולם את התוצרת התעשייתית בארץ ישראל.
תערוכה ראשונה נפתחה בשנת 1923, והשתתפו בה 16 מפעלים.
בשנת 1924 השתתפו בתערוכה 124 מפעלים, והחל משנת 1929 הוכרו התערוכות כתערוכות בינלאומיות בחסות הנציב העליון הבריטי.
ב-1924 היה גם בין מייסדי הסנה, חברה ישראלית לביטוח.
יבזרוב הקים חברה לפיתוח כלכלי בשם "מסחר ותעשייה".
החברה הוציאה החל ב-1923 ועד 1933 כתב עת באותו שם, שהוקדש לסוגיות הכלכלה, התעשייה והחקלאות בארץ ישראל, ואותו ערך יבזרוב, וכן הפעילה דפוס והוצאה לאור של ספרים, קטלוגים ומדריכים.
בנוסף הקים, ביחד עם שלמה יפה ואברהם אידלסון, את חברת יריד המזרח, שהקימה ירידי ענק בארץ ישראל של ראשית שנות ה-30.
היה חבר הוועד המרכזי של ברית הצה"ר בארץ ישראל, וב-1931 נבחר כחבר מטעמה באספת הנבחרים השלישית.
התערוכה שאורגנה בשנת 1932 הייתה כבר תערוכה בקנה מידה ענק גם בממדים עולמיים.
בצפון תל אביב, סמוך לשפך הירקון, הוקם אתר "יריד המזרח", הוקמו ביתנים לכל מדינה שלקחה חלק בתערוכה והשתתפו בה 820 חברות זרות.
סמל התערוכה נקבע כ"הגמל המעופף", אשר עוצב על ידי האדריכל אריה אלחנני בהשראתו של יבזרוב.
בשנת 1934 ביקרו בתערוכה 600,000 איש, וזאת כאשר כל אוכלוסיית תל אביב מנתה 85,000 איש.
ביריד השתתפו 1,500 חברות זרות ועוד 200 חברות מקומיות.
שטחי יריד המזרח שימשו גם לתערוכות אחרות.
ב־1933 נערך יריד הספרים הראשון בישראל - תערוכת ביאליק.
יריד המזרח של שנת 1936 סבל מהמרד הערבי הגדול והיה מצומצם למדי.
בסוף שנות ה-30 טען יבזרוב כי יש לבסס את כלכלת הארץ על תיירות, ויזם סדרה של צילומי אוויר של ארץ ישראל, שבוצעו על ידי הצלם זולטן קלוגר.
ניסיונו של יבזרוב בארגון תערוכות נוצל גם לייצוג היישוב העברי בחו"ל.
הוא הקים את הביתן הארץ ישראלי בעשרות תערוכות, בהן גם התערוכה "העולם של מחר" שנערכה בניו יורק בשנת 1939, והייתה התערוכה הגדולה בעולם עד אז.
בשנים 1945–1949 ארגן יבזרוב שתי תערוכות עבור הקק"ל "עם ואדמתו" שזכו להצלחה רבה.
אשתו, רבקה, עבדה כאחות רחמנייה, וגידלה את שני ילדיהם, אך לא נמנעה מפעילות ציבורית.
בשנת 1943 יזמה את הקמתו של בית הספר לאחיות "הדסה" בתל אביב, בית הספר השני לאחיות בארץ ישראל.
עם קום מדינת ישראל עִברת יבזרוב את שמו ל"עזר", עבר לירושלים והחל בהקמת "בנייני האומה" - תוכנית ענק לאולמות תיאטרון, היכלי קונגרסים, שטחי תערוכות, מגרשי ספורט ומרכז לכל העם היהודי.
ב-1950, עם תחילת הבנייה, התגלו באתר הבנייה שרידי המחנה הרומי שצר על ירושלים, ועזר רואה בכך סימן נוסף לחידוש החיים היהודיים בבירה.
הבנייה התקדמה בעצלתיים, הכסף מתרומות יהודי התפוצות נגמר, והקונגרס הציוני ה-22 התקיים בבניין שעוד כולו פיגומים וקורות חשופות, וללא תקרה.
בשנת 1953 נערכה בבנייני האומה תערוכת ענק להישגי המדינה הצעירה בשם "כיבוש השממה", שבה ביקרו כחצי מיליון איש מכל העולם, ובשנת 1958 נערכה "תערוכת העשור", שבה ביקרו קרוב למיליון איש.
בשנת 1959 התחיל עזר לערוך כתב עת רוסי ציוני בשם "וֶסטניק יזראיליה: ירחון לישראל וליהדות העולם" (Вестник Израиля), שבפברואר 1963 שינה את שמו ל"שלום" (Шалом).
העיתון, שהופיע בתל אביב, הופץ בדרך-לא-דרך בכל רחבי ברית המועצות וזכה לתהודה אדירה.
בהמשך שידר ברוסית ליהודי ברית המועצות בגלים קצרים שיקלטו מעבר למסך הברזל, המכונים "קול ציון לגולה", וכדי שמשפחתו ברוסיה לא תיפגע, כינה את עצמו "אסף טל-אור" (כשמם של שלושת בניו של בנו).
עזר גם יזם ודחף את הוצאת מסדה להוצאת אנציקלופדיה עברית.
בשנת 1957 הקים את "המועדון העולמי לספריות עבריות" שייצא לקהילות הגולה ספריות שלמות בעברית.
בשנת 1960 ייסד את "מרכז התיירות" כיחידה במשרד המסחר והתעשייה, שהוא עמד בראשו עד לכינון משרד התיירות, ולאחר הקמת המשרד שימש כיועץ מיוחד לשר התיירות.
באחרית ימיו ליקט וערך מסה על תולדות הציונות ברוסיה בשם "קציר".
עזר נפטר ממחלת הסרטן בדצמבר 1973. נקבר בהר המנוחות.
ארכיונו שמור בארכיון הציוני המרכזי.
בתו מנואלה נישאה בשנת 1955 לאיש השירות הדיפלומטי של ארצות הברית אלכסנדר קליבלנד פולר (Fuller), בעת שכיהן כסגן קונסול ארצות הברית בישראל.
לזוג שני ילדים החיים בארצות הברית.בנו גבריאל (גבי) היה חבר קיבוץ גונן רוב חייו, נישא לשולה, חברת הקיבוץ, ולזוג שלושה בנים ובת.
נספה בתאונת דרכים בשנת 1996. בנו טל עזר הוא אוקיינוגרף פיזיקלי, פרופסור במחלקה למדעי כדור הארץ והאטמוספירה באוניברסיטת אולד דומיניון בנורפוק שבווירג'יניה.
בנו אור אדם, חבר הקיבוץ העירוני "מגוון" שבשדרות, הוא שופט בבית משפט השלום בבאר שבע.
אלכסנדר היינריך רודולף פון קלוק היה מצביא גרמני בתקופת מלחמת העולם הראשונה בדרגת גנרל-אוברסט.
פון קלוק נולד במינסטר, וסטפאליה, ושירת כחייל בצבא פרוסיה במלחמת שבעת השבועות (1866) ובמלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871), שם נפצע פעמיים וזכה בשל כך בצלב הברזל.
לאחר מלחמות אלה התקדם בסולם הדרגות בצבא הקיסרות הגרמנית.
ב-1902 מונה למפקד הדיוויזיה ה-37, ב-1906 מונה למפקד הקורפוס ה-5, וב-1907 מונה למפקד הקורפוס ה-1. ב-1913 מונה למפקד האזור הצבאי השמיני וקודם לדרגת גנרל-אוברסט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הופקד פון קלוק על הארמייה הגרמנית הראשונה, אשר הוצבה בקצה המערבי של הכנף הימנית החזקה בחזית המערבית ולחמה בבלגיה ובצרפת.
תפקידה של הארמייה היה להתקדם במקביל לארמייה השנייה בפיקודו של קרל פון בילוב לכיוון פריז ולאגף את העיר ממערב.
לאחר הקרבות נגד חיל המשלוח הבריטי במונס ולה קאטו, המשיכה הארמייה הראשונה של פון קלוק לרדוף אחרי הארמייה הצרפתית החמישית בפיקודו של שארל לנרזאק לכיוון דרום–מערב, אך בה בעת, פון בילוב עצר את התקדמות הארמייה השנייה ודרש מפון קלוק סיוע ישיר.
כתוצאה מכך נפער פער של כ-50 ק"מ בין הארמיות הראשונה והשנייה.
פון קלוק נעתר לדרישתו של פון בילוב, והארמייה הראשונה פנתה לכיוון דרום-מזרח, תוך שהיא חושפת את האגף הימני שלה.
הארמייה הצרפתית השישית בפיקודו של מישל-ז'וזף מונורי ניצלה את חשיפת האגף הימני של הארמייה של פון קלוק, ופתחה במתקפה כנגדה מכיוון פריז, מתקפה אשר סימנה את תחילתו של הקרב הראשון על המארן.
בנוסף, הארמייה החמישית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה, אשר החליף את לנרזאק) פתחה במתקפת פתע על הארמייה השנייה של פון בילוב, אשר גרמה להרחבת הפער בין הארמיות הגרמניות.
לתוך פער זה נכנס גם כוח המשלוח הבריטי.
לאור מצב זה, הורה המטכ"ל הגרמני לארמיות לסגת לכיוון נהר האן לצורך ארגון מחדש.
לחוסר התיאום בין פון קלוק לפון בילוב הייתה תרומה מרכזית בבלימת המתקפה הגרמנית.
עם זאת, מומחים גרמנים טוענים שאילו פון בילוב היה מעז כמו פון קלוק, אזי הכוחות הגרמניים היו יכולים לנצח בקרב על המארן.
ב-27 במרץ 1915 נפצע פון קלוק ברגלו באורח קשה ושנה וחצי לאחר מכן פרש משירות פעיל.
הוא פרסם את זכרונותיו בספר "הצעדה על פריז והקרב על המארן", אשר יצא לאור בשנת 1920. פון קלוק נפטר בברלין בשנת 1934.
בנו אגון פון קלוק נהרג במלחמה בתחילת 1915.
אלכסנדר פובולוצקי הוא כנר ומלחין ישראלי יליד אוקראינה.
פובולוצקי היה בן למשפחה מוזיקלית והחל לנגן בכינור בגיל חמש.
הוא למד באקדמיה למוזיקה של אודסה, מוסד שהוציא תלמידים נודעים כמו סביאטוסלב ריכטר, אמיל גיללס ודוד אויסטרך.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1970 הצטרף פובולוצקי לחמישייה קאמרית ובהמשך ניגן בתזמורת הקאמרית של מוסקבה.
בשנים הבאות ניגן בתזמורת של תיאטרון בולשוי במוסקבה ובתזמורת הסימפונית הממלכתית של ברית המועצות בניצוח יבגני סבטלנוב, עד עלייתו לישראל בשנת 1990. במקביל לנגינה עסק גם בהוראה ובהלחנה, הן לתיאטרון והן לרדיו ולטלוויזיה של מוסקבה.
אלכסנדר פובולוצקי חבר בקבוצת הכינור השני בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הוא הקים את שלישיית פובולוצקי ואת אנסמבל וירטואוזים של תל אביב, שנגניו חברים בפילהרמונית, ועם הרכבים אלה הוא יוצא לסיורי קונצרטים בישראל ומחוצה לה.
פובולוצקי הלחין יצירות רבות, בהן יצירה המבוססת על נושאים של הנריק וייניאבסקי לתחרות הכינור על שם וייניאבסקי בפולין, שבה ישב בחבר השופטים.
כן חיבר יצירה לשני קלרינטים סולו ותזמורת על נושא רפסודיה בכחול של גרשווין ועיבודים רבים לאנסמבל הכנרים של קשת אילון.
בנו ובתו של אלכסנדר פובולוצקי, יוג'ין ומריאנה, חברים בשלישיית פובולוצקי ובאנסמבל וירטואוזים של תל אביב.
אלכסנדר יוהאן ילמר סְקוֹשְׁגוֹרְד (; נולד ב-25 באוגוסט 1976) הוא שחקן שוודי, זוכה פרס אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך על תפקידו כפרי רייט בסדרה "שקרים קטנים גדולים" ברשת HBO.
עוד לפני כן, התפרסם בזכות תפקידו כאריק נורת'מן בסדרת הטלוויזיה "דם אמיתי", ובתור בראד קולברט במיני-סדרה "דור מזוין".
הוא בנו הבכור של השחקן השוודי סטלאן סקושגורד ושל אשתו הראשונה מיי, פיזיקאית במקצועה.
הוריו התגרשו ב-2007. אלכסנדר הוא הבכור משישה אחים, בהם השחקנים גוסטב סקושגורד, ביל סקושגורד וואלטר סקושגורד ועוד שני אחים למחצה מנישואיו השניים של אביו.
חבר של אביו אשר עבד כמפיק נתן לסקושגורד את תפקידו הראשון בקולנוע בגיל 7. ב-1989, הופיע בתפקיד ראשי בסרט טלוויזיה שוודי "הכלב שחייך" של תאגיד השידור השוודי.
בגיל 19 התגייס לצבא השוודי ושירת כ-18 חודשים.
לאחר שחרורו, עזב את שוודיה והחל ללמוד בחוג ללימודי אנגלית באוניברסיטת לידס בקט במערב יורקשייר, אנגליה במשך שישה חודשים.
בשנת 1997 נרשם לקורס תיאטרון במכללת מארימונט מנהטן ועבר לניו יורק.
הוא שב לשוודיה לאחר כחצי שנה והחל לשחק בסרטים, סדרות טלוויזיה והפקות תיאטרון.
במהלך חופשה בארצות הברית ב-2001, קיבל את התפקיד של מיקוס הדוגמן בסרט האמריקאי "זולנדר" בכיכובו של בן סטילר.
בשנת 2004 עבר ללוס אנג'לס אך המשיך לעבוד בשוודיה.