tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבצעים אלו הביאו לקרע בין מנהיגות המדינה ובין הנהגת הכנסייה הקתולית בפעם הראשונה בהיסטוריה של ברזיל.
הם גם יצרו הידרדרות ביחסים עם ארצות הברית שמנהיגיה ציפו לניצחון קו מתון, מסוג זה שהוביל קסטלו ברנקו.
משטרו של מדיסי ניסה לקבל תמיכה עממית כאשר זכתה ברזיל באליפות העולם בכדורגל בשנת 1970, החל לבנות את הכביש הטרנס-אמזוני, לאורך יערות הגשם הצפוניים באמזונס, והקים סכר על הנהר פראנה, איטייפו, שיצר את הסכר ההידרואלקטרי הגדול בעולם.
בין 1968 ל-1974 הייתה ברזיל נתונה לדיקטטורה אכזרית, אך הכלכלה הברזילאית פרחה, והגיעה לשיעור צמיחה שנתי של התוצר הלאומי הגולמי של 12 אחוזים.
נראה כאילו חלומות הברזילאים בדבר צמיחה כלכלית ומעמד של מעצמה הם אפשריים.
שנים אלו, "הנס הכלכלי" הושג באמצעים של דיכוי ארגוני העובדים, מעצרים של אנשי האופוזיציה, עינויים וצנזורה.
עם כל זאת, השילוב של צמיחה כלכלית עם משטר צבאי עודד כתות קצינים בארגנטינה, צ'ילה, בוליביה ואורוגוואי לכבוש את השלטון מיד המשטרים האזרחיים במדינות אלה.
משטרו של גייזל, "דיסטנסאו" ומשבר הנפט של 1973
באווירה זו עלה לשלטון הגנרל בדימוס ארנסטו גייזל בהסכמתו של מדיסי, בשנת 1974. הקיצונים מבין אנשי הכת הצבאית התנגדו למינויו לנשיא, והמתונים, תומכי קסטלו ברנקו, פעלו למענו.
למזלו של גייזל, שימש אחיו, אורלנדו גייזל, כשר הצבא, וידידו הקרוב, הגנרל פיגיירדו, כראש המטה הכללי של צבאו של מדיסי.
למרות שהדבר לא התבטא באופן מיידי, סימנה עלייתו של גייזל התמתנות במשטר הדיכוי שחשו אזרחי ברזיל.
גייזל הכריז על תוכנית בשם "דיסטנסאו" (distensão) שפירושה הרפיה של השלטון הדיקטטורי.
במילותיו של גייזל הייתה זו "ההתפתחות המקסימלית האפשרית במינימום של ויתור על הביטחון".
גייזל קיווה כי שיעורי הצמיחה הגבוהים יישארו בעינם, אך היה עליו להתמודד עם משבר הנפט הבין-לאומי.
הוא המשיך בהשקעות המאסיביות של קודמו בתחום התשתית, בנה כבישים, אמצעי תקשורת, סכרים ומכרות.
בפעם הראשונה מאז 1950 נפתחה ברזיל לחברות זרות בתחום הנפט.
בתחילת שנות השבעים עמד הייצוא הברזילאי בצילו של פיחות הולך וגובר בערך המטבע הברזילאי.
מאזן הסחר היה נתון בלחץ מתמיד, ומשבר הנפט הביא לחוסר איזון.
הדבר הביא לצורך של ממשלת גייזל בהלוואות של מיליארדי דולרים מגורמי חוץ.
אסטרטגיה זו הביאה להמשך שיעורי הצמיחה הגבוהים, אך הפרה בצורה ניכרת את מאזן התשלומים, והביאה לגרעון חמור.
גייזל ציפה כי לאורך זמן תניב השקעתו בתשתית פירות שיצמצמו את התלות בייבוא, ויגדילו את הייצוא במידה שתאזן את החוב הלאומי.
ברזיל שינתה את מדיניות החוץ שלה כדי להמשיך ולמשוך משקיעים מבחוץ.
"פרגמטיזם אחראי" החליף את הברית ההדוקה עם ארצות הברית, ואת הלך המחשבה של המלחמה הקרה.
עמדתה הפרו ישראלית המסורתית של ברזיל הוחלפה בקשרים הדוקים עם סעודיה ועיראק.
ממשלת ברזיל הכירה גם בסין, אנגולה, ומוזמביק ופיתחה קשרים הדוקים יותר עם מדינות אמריקה הלטינית, אירופה ויפן.
ב-1975 חתמה ממשלת גייזל על הסכם עם מערב גרמניה, לבניית כורים גרעיניים בשטחה, דבר שהביא להתנגשות עם הממשל של ג'ימי קרטר בארצות הברית, אשר זה מכבר הביט על הפרות זכויות האדם במשטרו של גייזל בעין לא אוהדת.
באפריל 1977 הכריז גייזל על סיומה של הברית הצבאית עם ארצות הברית.
בשנת 1977 ו-1978 החלה סוגיית הירושה להטיל את צילה, וליצור עימות עם הקיצוניים שבאנשי כת הקצינים.
באפריל 1977 ניסה גייזל להקים גוף אלקטורלי שיבחר את מחליפו, בצעד שנועד לבלום את אנשי האופוזיציה הדמוקרטית.
באוקטובר 1978 פיטר את שר ההגנה, הגנרל סילביו קואטו קואליו דה פרוטה, שהיה איש הימין הקיצוני.
ב-1978 התעמת גייזל עם השביתה הראשונה שידעה ברזיל מאז שנת 1964, שלוותה בהצלחות של האופוזיציה הדמוקרטית בבחירות.
הוא התיר את שובם של גולים פוליטיים, החזיר את זכות הביאס קורפוס, ביטל חלק מהחקיקה האנטי דמוקרטית משנת 1969 והודיע, במרץ 1979 כי יורשו הוא הגנרל ז'ואאו פיגיירדו.
הנשיא הצבאי האחרון, ז'ואאו פיגיירדו אמר שהוא השתלט על הנשיאות יותר מתוך תחושה של חובה מאשר מתוך אמביציה פוליטית.
הוא חתם על חנינה כללית והפך את ה"דיסטנסאו" של גייזל ל"אברטורה" (abertura), פתיחה הדרגתית של המערכת הפוליטית, באמרו כי מטרתו היא "להפוך את המדינה לדמוקרטיה, וכי הוא יכה ויכלא את המתנגדים לכך".
הקיצוניים הגיבו בסדרה של פיגועי טרור.
באפריל 1981 אירע פיגוע תופת שאישר כי אכן מעורבים גורמים בצבא הברזילאי בטרור, אך פיגיירדו היה חלש מכדי להעניש את האשמים.
התקרית, וחוסר התגובה של פיגיירדו, חיזקו את הנחישות הציבורית להביא את המשטר הצבאי לכדי סיום.
פיגיירדו ניצב בפני בעיות אחרות, כאינפלציה גואה, ייצור פוחת והולך, וחוב לאומי גדל.
הליברליזציה הפוליטית והמשבר בכלכלה העולמית, הביאו למשבר חריף בברזיל.
בין 1978 ל-1980 אירעו שביתות ענק במפעלי התעשייה באזור סאו פאולו.
המפגינים התעקשו ששכרם אינו מאפשר חיים ראויים, וכי יש להקים מנגנון למנוע את שחיקתו האינפלציונית של השכר.
מנהיגי השובתים, ובהם לואיז אינסיו דה סילבה שיהיה בעתיד לנשיא ברזיל, נעצרו על הפרת חוקי הביטחון של המדינה.
קרן המטבע הבין-לאומית כפתה על ברזיל תוכנית שיקום מכאיבה.
לפי תוכנית זו ברזיל נדרשה לשמור על שכר נמוך על מנת להילחם באינפלציה.
בצפון, בצפון המערב, ואפילו באזור המשגשג יחסית של ריו גראנדה דו סול, פלשו כפריים לאדמה פרטית שלא הייתה בשימוש, והכריחו את הממשלה להקים משרד לרפורמה קרקעית.
המתח עם הכנסייה הקתולית, שהייתה אחד המניעים העיקריים בשינוי החברתי, הגיע לשיא בתחילת שנות ה-80 עם גירושם של כמרים זרים שעסקו בפוליטיקה וברפורמה קרקעית.
כדי להילחם בחוב הלאומי הגואה, הדגיש משטרו של פיגיירדו את הייצוא.
מזון, משאבים טבעיים, מכוניות, נשק, ביגוד, מוצרי חשמל, ואף נפט, שלהפקתו נדרש סיוע של חברות זרות.
בתחום יחסי החוץ המטרה הייתה להקים קשרים עם כל מדינה שתוכל לתרום לשיקומה הכלכלי של ברזיל.
היחסים עם וושינגטון הופשרו, והדיאלוג עמה הודגש.
ב-1983 הכלכלה זינקה עם עליה של 5.4% בתוצר הלאומי הגולמי, אך עלייה זו הייתה חסרת משמעות לעומת שיעור האינפלציה ומשבר המנהיגות הפוליטית.
פיגיירדו לקה בליבו, ועבר ניתוח מעקפים בארצות הברית, כך שאיבד את שליטתו הישירה במצב.
בתצוגה מרשימה של כוחו של העם, מיליוני ברזילאים יצאו לרחובות בכל הערים הגדולות, בדרישה לקיום בחירות ישירות למשרת הנשיא, דרישה שהועלתה על ידי תנועה עממית חדשה שנקראה בשם "!Diretas Já".
באפריל 1984 לא הצליח הקונגרס להעביר חקיקה שתביא לבחירות ישירות, ובחירת הנשיא הושארה לאלקטורים.
פיגיירדו לא התערב באופן ישיר על מנת להביא להכרעה בעניין זה, אך המועמדים החלו בחיפוש אחר קולות האלקטורים.
ב-15 בינואר 1985 הכריעו האלקטורים לטובת בחירתו של האזרח טנקרדו נווס, בעברו ראש הממשלה בזמן ז'ואאו גולאר ושר המשפטים בתקופת ז'טוליו ורגאס כנשיאה של ברזיל.
מדינת ישראל קיימה קשרים קרובים עם המשטר הצבאי של ברזיל, וחתמה עמו על הסכם לשיתוף פעולה בתחום המחקר הגרעיני.
בינואר 1966 הוזמן נשיא המדינה זלמן שזר לבקר בברזיל.
הביקור נערך ביולי 1966. לאחר מלחמת ששת הימים ביקשו ברזיל וארגנטינה לקדם הצעת החלטה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות הקוראת לישראל לסגת מכל השטחים שכבשה ולפעול לפתרון בעיית הפליטים הפלסטינים.
לאחר התערבותו של נשיא המדינה שזר משכה ברזיל את הצעת ההחלטה.
ביולי 1969, חתמה החברה הממשלתית תה"ל ("תכנון המים לישראל בע"מ") על חוזה עם הממשלה הפדרלית לתכנון מערכות מים והשקיה באזורים נרחבים בברזיל.
לצורך הפרויקט שלחה החברה כ-25 מהנדסים מישראל.
בנובמבר 1970 תרם המשטר הצבאי בברזיל כסף להקמת "בית ברזיל" באוניברסיטת תל אביב, בניין למגורי הסגל.
עם זאת באותן השנים הייתה ברזיל גם יעד להגירה של פליטים פלסטינים.
בפברואר 1973 ביקר שר החוץ של ברזיל בישראל והניח את אבן הפינה ל"בית ברזיל" במכון ויצמן
ביולי 1973 הציגה ישראל בסלון אווירי בסאו פאולו, שורה של מוצרים כולל מטוסים, טילים וציוד אלקטרוני.
במהלך הסלון נחתם הסכם עקרונות להקמת מפעל טילים בברזיל בשיתוף עם התעשייה האווירית לישראל.
באוגוסט 1973, חתמה החברה הממשלתית יכין-חק"ל על הסכם להקמת מפעל לעיבוד פרי הדר בברזיל.
באותו חודש ביקר שר החוץ אבא אבן בברזיל והניח את אבן הפינה לבניין השגרירות החדש של ישראל בברזיליה.
ב-1976 החלה מדינת ישראל במגעים למכירת ידע לייצור מטוס הכפיר בברזיל.
הדיסק המפוזר הוא אזור מרוחק של מערכת השמש, המאוכלס בצפיפות רבה על ידי גרמי שמים קרחיים, המכונים "גופים בדיסק המפוזר" (SDOs - Scattered Disc Objects).
הדיסק המפוזר הוא תת-קבוצה של הגופים הטרנס-נפטוניים.
החלק הפנימי של הדיסק המפוזר חופף לחגורת קויפר, אך חלקיו החיצוניים נמשכים הרחק מהשמש, בשטחי עננת אורט.
העצמים בדיסק המפוזר נמצאים מעל ומתחת למישור המילקה של מערכת השמש.
חרף החקר המואץ של העצמים הטרנס-נפטוניים, אזור הדיסק המפוזר עדיין אינו מובן במלואו.
הדעה הרווחת בקרב החוקרים היא כי הדיסק נוצר כאשר עצמים מחגורת קויפר נתלשו על ידי כוחות המשיכה של כוכבי הלכת החיצוניים (ובמיוחד נפטון) למסלול חריג ונטוי.
בעוד שחגורת קויפר עגולה ושטוחה יחסית, מוערכת ב-30 עד 44 יחידות אסטרונומיות, והעצמים שבה נעולים במסלולים אוטונומיים מעגליים, סביבת הדיסק המפוזר היא הרבה פחות יציבה ופחות מעגלית, והעצמים בה אינם נעולים למסלולים אלא הם נעים במסלולים שונים, חלקם נעים במסלולים כמעט אנכיים (כדוגמת "אריס").
סימולציות של עצמים אלה מראות כי סופם של עצמים לא יציבים כאלה הוא להיפלט החוצה מליבת מערכת השמש לעבר עננת אורט ומעבר.
מדענים סבורים כי עצמים שונים שנמצאים בדיסק המפוזר ובחגורת קויפר, מקורם באזורים הרבה יותר רחוקים וכי נלכדו על ידי כוחות הכבידה ונכנסו לאזור הדיסק המפוזר ואף פנימה יותר לתוך ליבת מערכת השמש.
בעבר "סדנה" היה נחשב לעצם טרנס-נפטוני שמקורו באזור הדיסק המפוזר.
אולם, החוקר שגילה אותו, מייקל בראון, הציע כי בעקבות המרחק הרב שלו (האפהליון שלו מוערך ב-942 יחידות אסטרונומיות) הוא רחוק מכדי להיות מושפע מכוחות המשיכה של כוכבי הלכת החיצוניים, ולכן יש לשייך אותו לעצם מהאזור הפנימי של עננת אורט.
לפי קו מחשבה זה, חוסר אינטראקציה כבידתית עם כוכבי הלכת החיצוניים שולל מהעצם את מעמדו כעצם בדיסק המפוזר, ויוצר קצה חיצוני לדיסק המפוזר, במקום כלשהו בין "סדנה" ועצמים שנויים במחלוקת נוספים, כדוגמת "אריס".
נכון ל-2017, סדנה ו-2000 CR105, נחשבים מחוץ לדיסק המפוזר וכחלק מעננת אורט.
עצמים כאלה המכונים "עצמים שנותקו" - הם בעלי מסלול שלא היה יכול להיווצר על ידי השפעתו של נפטון, וייתכן שהושפעו ממסלולו של כוכב לכת התשיעי המשוער.
עצם טרנס-נפטוני שהתגלה בשנת 1995 והיה הגוף הראשון שהתגלה בדיסק המפוזר.
עצם טרנס-נפטוני שהתגלה בשנת 1996 וסווג תחילה כעצם מחגורת קויפר אך בהמשך שונה לעצם מאזור הדיסק המפוזר.
עצם טרנס-נפטוני שהתגלה ב-19 באוקטובר 2002 על ידי "התוכנית לאיתור אסטרואידים הקרובים לכדור הארץ".
אריס הוא כוכב לכת ננסי הנמצא במרחק ממוצע של 68 יחידת אסטרונומיות מהשמש וקוטרו מוערך ב-2,400 ק"מ, כלומר הוא מעט גדול יותר מפלוטו.
הוא מורכב בעיקר מסלעים ומקרח, והוא הגוף הידוע הגדול ביותר מבין הגופים בדיסק המפוזר.
סביב אריס סובב ירח בשם דיסנומיה.
הגילוי של אריס, בשנת 2003, ומדידת קוטרו היו ה"זרז" להגדרת כוכבי לכת ננסיים כסוג חדש של גופים במערכת השמש, ולהוצאת פלוטו מרשימת כוכבי הלכת.
מקור שמו של העצם בשמה של אלת חוסר ההרמוניה במיתולוגיה היוונית - אריס.
השם משקף את המהומה בקהילה האסטרונומית שנוצרה בעקבות גילויו.
ירחו של אריס מכונה דיסנומיה על שם בתה מפרת החוק של אריס.
עצם טרנס-נפטוני שהתגלה בשנת 2004 וייחודו שהוא נע מעלה ומטה במישור המילקה, במקום ימינה ושמאלה כמו שאר העצמים.
עצם טרנס-נפטוני שהתגלה ב-17 ביולי 2007. מדובר בעצם גדול, בערך בגודל של האומיה, העונה להגדרת כוכב לכת ננסי.
קוטרן המשוער כ-1,575 ק"מ, ובעל זמן סיבוב עצמי של 45 שעות.
באוקטובר 2016 הוכרז כי התגלה שיש לו ירח אחד.
הדליה היא פעולה חקלאית שייעודה הוא מתן תמיכה לצמחים, בעיקר מטפסים, על ידי מתקן עזר ייעודי.
לרוב, עיצוב הצמח במבנה מרחבי המאפשר גישה נוחה לעבודות חקלאיות כגון דילול, ריסוס, קטיף, בציר וכדומה.
יצירת צל תוך כדי שהצמח משתרג מסביב למתקן.
שיפור תנאי האקלים של הצמח - לשמור מפני רוח ולהגביר את החום.
הפחתה של כמות המזיקים היכולים להגיע מהקרקע, אילו הצמח היה שרוע.
ראשיתה של ההדליה בעת העתיקה, אז היו מגדלים סוכות גפנים.
בתנ"ך מוזכרות הגפנים הדליות לעומת הרוגליות, כלומר המודלות מול אלו שאינן כאלה.
הדליה חקלאית מתבצעת על עמודי מתכת (ובחו"ל גם על חומרים אחרים) שאליהם מחוברת רשת חוטי ברזל.
כיום יש מגוון רחב של שיטות הדליה בגפן, מהן המצמצמות את נוף הגפן (בדרך כלל) לענבי יין.
ומהן בסגנון הוורנדה הכפולה (בצורת האות Y) לענבי מאכל.
בשנים האחרונות מיובאות שיטות חדשות-ישנות בדמות סוכות צ'ילאניות.
בגידולים רבים נעשה שימוש בהדליה, בהם הפיטאיה, הקיווי והשעונית הנאכלת (פסיפלורה).
הדיפת כדור ברזל הוא ספורט אולימפי, אחד ממקצועות הזריקה שבמסגרת ענף האתלטיקה.
במסגרת ספורט זה אדם הודף כדור ברזל במשקל כבד (7.26 קילוגרם לגברים ו-4 קילוגרם לנשים) למרחק הרב ביותר.
ספורט זה נחשב כחלק ממשפחת ענפי הכוח המתפרץ.
ההדיפה מתבצעת מתוך מעגל (בדרך כלל עשוי בטון) בקוטר 2.135 מטר.
למעגל יש חלק קדמי, הפונה אל משטח דשא וחלק אחורי.
בקדמת החלק הקדמי מותקנת מחיצה בגובה של כ-10 ס"מ הנקראת "מחסום כף-רגל" או "מפתן".
משני צידי המחיצה יוצאות "קרניים" על הדשא ויוצרות מקטע משולש (גזרה או "סקטור").
ההודף יכול להיכנס למעגל מכל צד, עליו להצמיד את כדור הברזל לצווארו, צמוד לסנטר, בשקע עצם הבריח ולהדוף אותו אל מחוץ למעגל, הרחק ככל האפשר בתוך תחום ה"סקטור" המצויר על הדשא, בתוך 60 שניות מן הרגע שבו קראו בשמו.
על מנת שההדיפה לא תיפסל, על הכדור להיות לפחות בגובה הכתפיים של ההודף לאורך כל שלבי ההדיפה.
אסור ששום חלק מחלקי גופו של ההודף, כולל חלקי בגד או נעל, ייגעו במחיצת כף הרגל או מחוץ למעגל ההדיפה עד פגיעת הכדור בקרקע.
חלקי גופו של ההודף יכולים לעבור את מעגל ההדיפה ומחיצת כף הרגל, כל עוד הם באוויר, ולא נוגעים במעגל.
לאחר ההדיפה מותר לו לצאת ממעגל ההדיפה מצידו האחורי.
המרחק שאליו נהדף הכדור נמדד כמרחק בין נקודת המגע הראשונה של הכדור בקרקע והנקודה שבה נחתך היקף המעגל עם הקו בין מרכז המעגל לנקודת מגע זו.
אם כדור הברזל נוחת על או מחוץ לגבולות הגזרה, ההדיפה נפסלת.
תחרויות של הטלת אבנים או עצמים כבדים אחרים ידועות מזמנים קדומים.
הומרוס סיפר על תחרויות כאלה באיליאדה.
המשקל הנוכחי של הכדור בתחרויות גברים נקבע ב-1860, וב-1906 נקבעו צורותיו ומידותיו של השטח שממנו הודפים.
תחרויות הדיפת כדור ברזל מתקיימות באליפות העולם באתלטיקה, באולימפיאדות (ענף ספורט בסיסי באולימפיאדה מאז חידושה לגברים ומאז אולימפיאדת לונדון (1948) לנשים) ועוד.
כן מתקיימות תחרויות בבתי ספר ובמכללות, במשקלי כדור מופחתים לפי גיל המשתתפים.
בדרך כלל ישנם שלושה "סיבובי" הדיפה לכל הודף משתתף.
כל הדיפה נספרת למניין שלוש ההדיפות, אם נפסל ההודף בשל אי-עמידה בכללים הוא אינו מורשה לחזור על ההדיפה.
ההדיפה למרחק הרב ביותר נרשמת והזוכה הוא זה אשר נרשמה לו זריקה למרחק הרב ביותר.
עשרת ההודפים הטובים ביותר בכל הזמנים
התפתחות שיא העולם בהדיפת כדור ברזל לגברים
האלופות והאלופים האולימפיים בהדיפת כדור ברזל
האלופות והאלופים העולמיים בהדיפת כדור ברזל
הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה הייתה דיקטטורה צבאית שעלתה לשלטון בצ'ילה ב-11 בספטמבר 1973 בהפיכה צבאית.
החונטה הצבאית שלטה בצ'ילה במשך 17 שנה וכוננה בה משטר שמרני, ניאו ליברלי ואלים.
לצד הנס הכלכלי במדינה, אזרחי צ'ילה חוו דיכוי פוליטי כבד, ואלפי בני אדם נחטפו, עונו, נרצחו, נעלמו או יצאו לגלות.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה החונטה בתהליך איטי של חזרה למשטר דמוקרטי.
כתגובה שמרנית ואלימה לעליית השמאל תחת נשיאותו של סלבדור איינדה בשנותיה האחרונות של הרפובליקה הנשיאותית, התקוממו הכוחות המזוינים של צ'ילה ב-11 בספטמבר 1973 ותפסו את השלטון בהפיכה צבאית, בדומה לכמה משכנותיה של צ'ילה באמריקה הלטינית באותה התקופה.
החל משנת 1972, התאפיינה הכלכלה הצ'יליאנית במשק סגור ההולך ונשלט על ידי המגזר הציבורי.
פיקוח מקיף על מחירים, חוסר ודאות בנוגע לרכוש פרטי והפרות זכויות קניין, אינפלציה קיצונית ואי-שקט תעשייתי תרמו משמעותית לנפילת ממשלת איינדה ולעליית ממשלת החונטה הצבאית ב-1973. בנוסף, השפעות המלחמה הקרה והחשש מהקומוניזם, הגבירו את הקיטוב אידאולוגי.
בצ'ילה עלו חוגים שתמכו במאבק המזוין בהשראת המהפכה הקובנית והתנגדו לדמוקרטיה המערבית.
בנוסף, המדיה תמכה בימין והפעילה לחץ על משטר איינדה.
כל אלה הכשירו את הקרקע לקראת הפיכה צבאית.
החל מחודש אוגוסט 1973 התארגנו קצינים ויחידות בחיל הים ובחיל האוויר לקראת הפיכה צבאית כנגד משטרו של סלבדור איינדה, תחת הנהגתם של תת אדמירל חוסה טוריביו מרינו (Jose Toribio Merino) והגנרל גוסטבו לייג (Leigh).
ב-21 באוגוסט התפטר קרלוס פראטס מתפקידו כראש הצבא ויומיים לאחר מכן, ב-23 באוגוסט, מונה במקומו אוגוסטו פינושה, שנחשב כנאמן לשלטון הדמוקרטי וכאישיות בלתי פוליטית.
בין התפטרותו של פראטס לבין מינויו של פינושה פרסם בית הנבחרים הודעה שקראה לשרים ולאנשי הצבא לפתור את "השבר העמוק בסדר החוקתי".
אלטאמיראנו, ראש המפלגה הסוציאליסטית, הזהיר מפני הפיכה צפויה מטעם חיל הים, ודבר זה עורר דיון משלהב יצרים סביב צ'ילה כ"וייטנאם השנייה" וכן גל של השתלחויות באלמיראנטה.
ב-7 בספטמבר שוכנע פינושה בידי מרינו ולייג להצטרף לקושרים, ואילו בקרב הזרוע הביטחונית הרביעית, הקרביניירוס של צ'ילה, תמך בהפיכה הגנרל הצעיר ססאר מנדוסה (César Mendoza) בלבד.
ב-10 בספטמבר הפליגה השייטת, כמתוכנן, על מנת להשתתף בתמרונים ימיים משותפים לחילות הים של ארצות הברית של אמריקה ושל מדינות לטינו-אמריקאיות שונות (UNITAS).
יחידות הצבא נשארו בבסיסיהן על מנת למנוע עימותים ביום פתיחת הדיון המשפטי בעניינו של אלטאמיראנו.
למחרת היום, 11 בספטמבר 1973, שב הצי לפנות בוקר לנמל ולפראיסו וכבש את העיר במהירות.
בשעה 7 בבוקר נודע הדבר לאיינדה במשכנו הנשיאותי והוא ניסה ליצור קשר עם לייג ופינושה, אולם ללא הצלחה, וחשב כי הם מוחזקים בידי המתקוממים.
ספולבדה, מפקד הקרביניירוס, הבטיח לאיינדה כי פקודיו יישארו נאמנים לו, אולם מנדוסה הדיחו ותפס את מקומו כמפקד.
בו בזמן הגיע פינושה למרכז הפיקוד של הצבא ולקח חלק בפיקוד על ההפיכה.
בשעה 8:42 בבוקר שידר "רדיו מינרייה אי אגריקולטורה" (כרייה וחקלאות) את ההודעה הראשונה של החונטה הצבאית מטעמם של פינושה, לייג, מנדוסה ומרינו, שתבעה מאיינדה להתפטר מיידית מתפקידו ולפנות את ארמון הנשיאות, אחרת יותקף מהיבשה ומהאוויר.
עם השידור נטשו כוחות הקרביניירוס שאבטחו את הארמון את עמדותיהם.
איינדה החליט להישאר בארמון הנשיאות ובשעה 9:55 הגיעו הטנקים הראשונים של המתקוממים לפרבר האזרחי של סנטיאגו והחלו להילחם במספר צלפים שנשארו נאמנים לשלטון.
באותה שעה החלו חילופי האש בין כוחות המורדים ובין חבורת ידידי הנשיא (Grupo de Amigos del Presidente), משמר מזוין שהגן על איינדה, ובשעה 11:52 הופצצו ארמון הנשיאות וכן ביתו של איינדה בשכונת לאס קונדס (Las Condes) במזרח סנטיאגו בידי מטוסי חיל האוויר.
ארמון הנשיאות החל לעלות באש, אולם הנשיא ונאמניו סירבו לצאת ולהיכנע, ועל כן בסביבות השעה 2 בצהריים הופלו דלתות הארמון וכוחות הצבא פרצו פנימה.
רופאו האישי של איינדה העיד כי ראה במו עניו את איינדה עת שהתאבד באמצעות ירי בסנטרו.
דיווח זה על אופן מותו של איינדה נתמך בידי עדויות נוספות.
בשעה 6 בערב התכנסו מנהיגי ההפיכה הצבאית בבית הספר הצבאי (Escuela Militar del Libertador Bernardo O'Higgins), תפסו את השלטון כחונטה צבאית והכריזו על מצב של מדינה במצור.
לאחר ההפיכה, השתלטה תחילה ממשלת החונטה, שייצגה את הכוחות המזוינים והמשטרה, על הרשות המבצעת, אז על המכוננת ולבסוף על המחוקקת.
הרשות השופטת שמרה על סוג של עצמאות, על אף שגם הייתה בעד משטר החונטות החדש ולא באמת פעלה לפקח על חוקיות פעילות המשטר החדש.
מיד לאחר הפלת משטרו של איינדה החלו חברי החונטה בכינונו של מנגנון שלטוני חדש.
על אף שבאופן תאורטי נשמרה חוקת 1925 על כנה, העוצמה שאחזה בידה החונטה הצבאית הביאה לעיצובו מחדש של מנגנון המדינה.
צו מספר 1, מ-11 בספטמבר 1973, קבע כי אוגוסטו פינושה עומד בראש החונטה מתוקף תפקידו כראש הזרוע הוותיקה ביותר מבין הכוחות המזוינים.
על אף שחברי החונטה אמורים היו לעמוד בראשה ברוטציה, בפועל הפך מינויו של פינושה לקבוע.
עם עליית משטר החונטות וההפיכה הצבאית החלו הפרות מתמשכות ובוטות של זכויות אדם בסיסיות; חופש אישי, משפט הוגן, שלמות גוף וחיים, בקרב תומכי המשטר הקודם- פוליטיסייד.
תחילה לא הועלו התנגדויות ציבוריות, מחשש להשלכות שבהתנגדות למדיניות המשטר החדש, חוסר ידיעה ותדהמה.
זאת למעט ביקורת מועטה מצד הכנסייה הקתולית.
ימים ספורים לאחר ההפיכה החל המשטר במעצרים ובהוצאה להורג של ראשי מתנגדיו, בין השאר בידי יחידת שיירת המוות.
מרבית מנהיגי האיחוד העממי ומנהיגי שמאל אחרים נעצרו והועברו למחנות מעצר מבודדים.
במהלך השנים הראשונות למשטר הדיכוי נרצחו בידי ה-DINA, השם שבו הייתה מוכרת מנהלת הביון הלאומית (Dirección de Inteligencia Nacional), המשטרה הפוליטית החשאית שהקים המשטר, כ-3,000 איש, ביניהם הזמר ויקטור חרה (Víctor Jara) והשר לשעבר חוסה טואה (Tohá).
רבים מקורבנות אלו עודם בגדר נעלמים (desaparecidos).
כמו כן, למעלה מ-35,000 איש היו נתונים לעינויים שיטתיים, למעלה מ-300,000 נעצרו בידי זרועות המשטר, ורבים אחרים נאלצו לגלות אל מחוץ לצ'ילה, ולעיתים נשלחו אחריהם מתנקשים, כמו אחרי קרלוס פראטס ואורלנדו לטלייה.
הפרת זכויות האדם בידי משטרו של פינושה עוררה גינויים מצד מדינות שונות וכן מצד האו"ם.
בתחום הכלכלי קידם המשטר "פוליטיקה של הלם" (Política de Choque) על מנת להתגבר על המשבר הכלכלי ועל האינפלציה בת 300%.
למטרה זו גייס המשטר את עזרתה של קבוצת כלכלנים צעירים שהוסמכו מטעם אוניברסיטת שיקגו, אשר יישמו את המודל הנאו-ליברלי של מילטון פרידמן.
נערי שיקגו (Chicago Boys), כפי שכונו הכלכלנים, יישמו את משנתם בצ'ילה, וזו החלה בהלם ("שוק") כלכלי, שבמסגרתו צומצמה ההוצאה הציבורית הממשלתית ב-20%, כ-30% מעובדי הציבור פוטרו ממשרותיהם, מס הערך המוסף הועלה והונה של המערכת הלאומית לחיסכון והלוואה של צ'ילה (Sistema Nacional de Ahorro y Préstamo de Chile) הפכו לנזילים.
כצפוי, בעקבות אמצעים אלו התמוטטה הכלכלה, צעד אותו החשיב פרידמן כהכרחי על מנת שזו תוכל להתחדש.
הערך המוסף של המוצרים בשוק ירד, וגם הייצוא צנח בכ-40%, בעוד שהאבטלה עלתה לכדי 16%.
האמצעים הכלכליים החלו לתת את אותותיהם בשנת 1977, כאשר הכלכלה החלה להתחזק והחל "בום" כלכלי, שזכה לכינוי "הנס של צ'ילה" (Milagro de Chile).
האוליגרכיה קיבלה בחזרה לידיה נכסים ומפעלים שהוחרמו בידי ממשלת האיחוד העממי והשקעות חדשות קיבלו עידוד מצד גורמים פיננסיים בינלאומיים, כגון הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית, שהלוו סכומי עתק לממשלה.
גם חברות בינלאומיות שנכסיהן הולאמו קודם לכן, ביניהן דאו כימיקלים, ITT ופיירסטון, קיבלו אותם חזרה לידיהם ושבו להשתתף בשוק הצ'יליאני.
בשנים אלו הושלמו העבודות במטרו של סנטיאגו והחלה סלילתה של הקארטרה אאוסטרל.
בנצלה את שעת הכושר, עת מדינות רבות באמריקה הלטינית הונהגו בידי משטרים צבאיים, לקחה צ'ילה חלק במבצע קונדור, שהיה תוכנית משותפת של ארגוני ביטחון ומודיעים במדינות הקונוס הדרומי ובשיתוף סוכנות הביון המרכזית לשימוש בשיטות של טרור מדינתי (Terrorismo de Estado) כנגד "חתרנות" משמאל.
אחד מאבות התוכנית היה ראש ה-DINA, מנואל קונטרראס (Contreras), אחד האנשים רבי העוצמה בצ'ילה באותן השנים.
הקרבה בין מנהיגי המדינות, למשל עם הרודן הבוליביאני הגנרל אוגו באנסר (Banzer), אפשרה גם התקרבות דיפלומטית בין המדינות ולחתימתו של חוזה צ'ראנייה (Acuerdo de Charaña), שניסה לפתור את בעיית היעדר המוצא לים של בוליביה (Mediterraneidad de Bolivia) וחידוש הקשרים הדיפלומטיים בין המדינות.
בתחילה תמכו אדוארדו פריי מונטאלבה ומנהיגים נוצרים דמוקרטיים אחרים בהפיכה, אולם לאחר מכן הפכו למבקריה והצטרפו למתנגדי המשטר הצבאי.
מנהיגי השמאל נעצרו או הוגלו.
הכנסייה, שתחילה הביעה את הכרת תודתה לכוחות המזוינים על שהצילו את המדינה מסכנת המרקסיזם, הפכו גם הם למבקרי המשטר על רקע הדיכוי והרפורמות החברתיות והכלכליות.
1978 הייתה אחת השנים המשמעותיות ביותר עבור שלטונו של פינושה.
ארצות הברית של אמריקה, שבמהלך השנים הראשונות תמכה במשטר, הפכה לאחת ממתנגדותיו העיקריות.
אחת הסיבות העיקריות לכך הייתה ניסיון ההתנקשות באורלנדו לטלייה, שגלה באותה עת בוושינגטון.
ג'ימי קרטר, שנכנס לתפקידו כנשיא ארצות הברית בשנה שקדמה לכך, החל במתקפה רבת עוצמה בשיתוף עם ארגונים בינלאומיים למען זכויות אדם והעביר ביקורת כנגד הצנזורה על אמצעי התקשורת ודיכוי האופוזיציה.
בתגובה לביקורת קיים פינושה ב-5 בינואר 1978 משאל עם, על אף שלא קיים היה רישום מסודר של בעלי זכות בחירה, בו השתתפו, לפי הנתונים שסיפק השלטון, 5,349,172 איש.
המצביעים התבקשו לציין אם הם תומכים או מתנגדים להצהרה הבאה: "
לנוכח התוקפנות הבינלאומית כנגד מולדתנו, אני תומך/תומכת בנשיא פינושה בפעולתו להגנה על כבודה של צ'ילה ומאשר מחדש את הלגיטימיות של שליט הרפובליקה על מנת שיוביל בצורה הקיצונית ביותר את תהליך מיסודה של הארץ." 4,012,123 הצביעו "כן"; 1,092,226 הצביעו "לא"; ואילו 224,923 הצביעו בפתק לבן או שקולותיהם נפסלו.
לאור התהליך יוצא הדופן רבים הטילו ספק בנתונים אלו.
על אף הלחץ הבינלאומי נמשכו בצ'ילה הפרות זכויות האדם.
בו בזמן העביר פינושה את חוק מספר 2,191 שחנן את כל מי שהיה מעורב בהפרת זכויות אדם מיום ההפיכה הצבאית, ובהם מתכננים, משתפי פעולה ומשתפי פעולה שלאחר המעשה.
העיתונות החלה לדווח על הימצאותם של אסירים "נעלמים" באזור לונקן (Lonquén).
ה-DINA הוחלפה, במידת מה, בידי המרכז הלאומי למידע (Central Nacional de Informaciones) ואילו הקרדינל ראול סילבה אנריקס (Silva Henríquez), לוחם למעם זכויות אדם, הציב בפני המשטר את הבעיה של הויקריה דה לה סולידרידאד (Vicaría de la Solidaridad), ארגון למען זכויות אדם של הכנסייה הקתולית.
באווירה זו נתן גוסטבו לייג, אחד מחברי החונטה, פומבי לחילוקי הדעות בינו ובין פינושה, שנסובו סביב האופי האישי והמוגזם של שלטונו של פינושה ועל המודל הכלכלי שאימץ.
לייג גם הביע את שאיפתו לקבוע לוח זמנים לחזרה לדמוקרטיה, דבר שעמד בניגוד לפרקטיקה של טרור מדינתי.
לאחר מספר הצהרות של מפקד חיל האוויר, ממחוללי ההפיכה, בעיתון האיטלקי "Corriere della Sera" וסירובו לחזור בו, הודח לייג מהחונטה הצבאית והוחלף על ידי פרננדו מטיי (Matthei).
על אף שהקשרים הדיפלומטיים עם המדינות השכנות לצ'ילה התהדקו מאז ההפיכה הצבאית, אלו נקלעו למשבר במהלך שנת 1978. ציון שנת המאה למלחמת האוקיינוס השקט עוררה תסיסה בפרו, איתה כבר היו בעיות דיפלומטיות קודמות ב-1974, ועם בוליביה.
הניסיונות להבטיח לבוליביה יציאה לים נבלמו בידי פרו בהסכם צ'רנייה (Acuerdo de Charaña) באמצעות וטו בהתאם לנספח של חוזה אנקון (Tratado de Ancón) בין צ'ילה ופרו.
המתיחות הגיעה עד לכדי כך שהדיקטטור של פרו, הגנרל חואן ולסקו אלבראדו (Velasco Alvarado), הניע את הדיוויזיה המשוריינת מספר 18 של צבא פרו דרומה, לקרבת הגבול עם צ'ילה.
מספר ימים לאחר מכן הודח אלבראדו והוחלף בידי הגנרל פרנסיסקו מוראלס ברמודס סרוטי (Morales Bermúdez Cerrutti), אשר השיב את הדיוויזיה למחנותיה והחזיר את השגרה לגבול, תוך שימור הווטו הפרואני על הסכם צ'רנייה.
כתוצאה מהמתיחות ומכישלון ההסכם, ניתק השליט הצבאי הבוליביאני, הקולונל אוגו באנסר, את הקשרים הדיפלומטיים עם צ'ילה.
בו בזמן התחולל בין צ'ילה וארגנטינה עימות הביגל (Conflicto del Beagle).
הסכסוך נסב סביב הריבונות על איי פיקטון (las islas Picton, Lennox y Nueva) שבתעלת ביגל ואילו המלכה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, פסקה בפסק בוררות כי אלו שייכים לצ'ילה.
על אף ששתי המדינות הסכימו לקבל את ההכרעה הבריטית עוד בשנת 1967, הכריז חורחה רפאל וידלה, שליטה הצבאי של ארגנטינה, כי פסק הבוררות בטל ומבוטל, וכי הסכנה בהתלקחות מלחמה בין שתי המדינות מיידית, והוסיף כי ייתכן ותהייה זו מלחמה מרובעת, בין ארגנטינה, צ'ילה, פרו ובוליביה.
צ'ילה ניסתה לפתור את המשבר באמצעות גישור אפיפיורי מטעם פאולוס השישי, אולם פטירתו וכן זו של מחליפו, יוחנן פאולוס הראשון, 33 יום לאחר מכן, רק החריפו את המצב.
כוחות צבא צ'יליאניים גויסו בפונטה ארנס (Punta Arenas) וב-22 בדצמבר 1978 הפליגה השייטת הצ'יליאנית במטרה להתעמת עם זו של ארגנטינה.
סערה במימי פטגוניה מנעה את העימות הראשון, ובינתיים ניסה האפיפיור החדש, יוחנן פאולוס השני, לגשר בין שתי המדינות, דבר שהיה מקובל על ארגנטינה.
לבסוף נפתר הסכסוך בחוזה של שלום וידידות (Tratado de paz y amistad entre Chile y Argentina de 1984), שנחתם ב-29 בנובמבר 1984.
בחודש אוקטובר 1978 מועצת המדינה (Consejo de Estado de Chile; גוף מסייע לחונטה, בראשו עמד חורחה אלסנדרי) קיבלה לידיה טיוטה לחוקה אותה הכינה ועדת אורטוסאר (Comisión Ortúzar), אשר עמלה על חיבורה של חוקה חדשה מזה כחמש שנים.
ביוני 1980 הציג אלסנדרי, בגיבוי המועצה, מספר תיקונים לחוקה, בעקבותיהם מינתה החונטה קבוצת עבודה שערכה את הנוסח המוצע במשך כחודש.
לבסוף, ב-10 באוגוסט אישרה החונטה את החוקה החדשה והגישה אותה למשאל עם.
רישומי המצביעים לא היו חופשיים לעיון, ועל כן היו תקלות רבות בתהליך ההצבעה.
לאופוזיציה לא נותר אלא למחות באירוע פוליטי בראשותו של אדוארדו פריי מונטאלבה שהתקיים בתיאטרון קאופוליקאן (teatro Caupolicán).
ב-11 בספטמבר 1980 התקיים משאל העם והחוקה החדשה אושרה בתמיכתם של כ-69% מהמצביעים.
החוקה הפוליטית של הרפובליקה של צ'ילה של שנת 1980 נכנסה לתוקפה ב-11 במרץ 1981.
בשנת 1981 הופיעו סימנים שבישרו את בואו של משבר כלכלי חדש.
לאחר ממוצע צמיחה שנתי של 7.5% בין השנים 1976 ו-1981, נכנס מאזן התשלומים לגרעון של כ-20% ומחירי הנחושת נפלו במהירות.
השקעות חיצוניות פסקו ואילו השלטון ראה בכל אלו חלק ממיתון עולמי שהתחולל באותה עת.
הבנק הלאומי, וכן חברות צ'יליאניות שונות, הורשו לקחת הלוואות שהתבססו על ההנחה כי שער הדולר לפסו יישאר קבוע ברמה של 39 פסו לדולר.
המצב הכלכלי לא יכול היה להימשך, וביוני 1982 חל פיחות בערך הפסו ותמה תקופת שער החליפין הקבוע.
ההלוואות שנלקחו צברו ריבית מופרזת, ובנקים וחברות רבות הגיעו לכדי פשיטת רגל.
האבטלה גאתה לכדי 26% והשלטון לא הצליח לפתור את המשבר.
האינפלציה עלתה לכדי 20% והתל"ג ירד בכ-15%.
לנוכח המצב החלו להתקיים פעולות מחאה בלתי אלימות, שדוכאו ביד קשה בידי הקרביניירוס והצבא.
הוכרז מצב של מדינה במצור, וקבוצות התנגדות חמושות וטרוריסטיות, כגון החזית הפטריוטית מנואל רודריגס (Frente Patriótico Manuel Rodríguez) שהכריזה על "מבצע חזרה" (Operación Retorno), ניצלו את המצב על מנת להביא לסיום המשטר הצבאי בכוח הנשק.
במרץ 1985 נגלה לעין הציבור דבר הירצחם של שלושה פרופסורים קומוניסטים בידי הקרביניירוס.
הפרשה, שנודעה בשם פרשת הגרונות המשוספים (Caso Degollados), הביאה באוגוסט 1985 להתפטרותו של המפקד העליון של הקרביניירוס, הגנרל ססאר מנדוסה, ולהחלפתו בידי רודולפו סטנחה (Stange).
בשנה שלאחר מכן התפרסמה פרשה אחרת של אלימות פוליטית אכזרית, פרשת השרופים (Caso quemados), שבה שרפו אנשי צבא שני מפגינים שנתפסו על ידם.
ב-27 בדצמבר 1987 ניצל פינושה מניסיון התנקשות בחייו מטעם החזית הפטריוטית, והדבר עורר גל דיכוי ורדיפות כנגד מנהיגי השמאל, שהביא למותם של כמה מאנשי התנועה.
לאחר התפטרותו של שר הפנים, סרחיו פרננדס (Fernández), אישר מחליפו בתפקיד, סרחיו אונופרה חרפה (Onofre Jarpa), מדיניות של פיוס כלפי הברית הדמוקרטית, שהורכבה מדמוקרטים ומסוציאליסטים מתונים.
הודות להשתתפותו של הקרדינל פרנסיסקו פרסנו (Fresno), מתומכי המשטר וחלק מהאופוזיציה, נחתם באוגוסט 1985 הסכם לאומי לחזרה לדמוקרטיה פרלמנטרית.
ההסכם התקבל בספקנות בקרב חוגי השמאל הקיצוני ואילו בקרב החונטה נתגלעו חילוקי דעות בעניין.
בחזית הכלכלית הצליח ארנן בוצ'י (Büchi), שנכנס בשנת 1985 לתפקיד שר האוצר, לחולל "נס כלכלי שני" הודות להליך הפרטה נרחב של חברות ציבוריות והשבת המודל הנאו-ליברלי, שהוחלף במודל קיינסיאני בשנות המשבר, על כנו.
כך, למשל, הופחתו הפנסיות לגבול התחתון האפשרי.
על אף שהתל"ג הוכפל בשנים הבאות, הפער בין עשירים ועניים התרחב אף הוא, בהופכו את צ'ילה לאחת המדינות בעלות חוסר השוויון בהכנסה הניכר ביותר.
ב-3 במרץ 1985 נפגע מרכזה של צ'ילה מרעידת אדמה רבת עוצמה שגרמה לנזקים גדולים ופגעה בתשתיות ובבניינים רבים בסנטיאגו, ולפראיסו וסן אנטוניו.
להלן הנתונים לגבי הכלכלה הצ'יליאנית בתקופת פינושה והשלכותיה בהשוואה לנשיאים אחרים בצ'ילה:
בשנת 1987 אישר הממשל הצבאי בחוק את הקמתן של מפלגות פוליטיות, וחוק נוסף אישר את פתיחת רישומי הבוחרים.
הסדרים חוקיים אלו היו לתחילת הדרך ביישום חוקת 1980. בחוקה זו נקבע כי ציבור הבוחרים יאשר במשאל עם את המועמד אותו יציגו הכוחות המזוינים והקרביניירוס לתפקיד נשיא הרפובליקה לכהונה בת 8 שנים.
במידה שהמועמד לא יאושר, קבעה החוקה, תוארך כהונתו של פינושה בשנה נוספת, וכך גם סמכויותיה של החונטה, בסופן ייערכו בחירות לנשיאות המדינה ולפרלמנט.
בתחילת שנת 1987 ביקר בצ'ילה האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והיה עד במו עיניו לדיכוין של מספר הפגנות בטקס הביאטיפיקציה של תרזה הקדושה מלוס אנדס בפארק או'היגינס (Parque O'Higgins).
בזמן ביקורו נפגש האפיפיור עם פינושה, ודן עמו אודות החזרה לדמוקרטיה.
במהלך הפגישה האיץ האפיפיור בפינושה לערוך שינויים בממשל, ולמעשה ביקש ממנו להתפטר.
בשנה שלאחר מכן הכריז הממשל על קיומו של משאל עם ביום 5 באוקטובר 1988.
ב-30 באוגוסט 1988 הציעו ראשי הכוחות המזוינים וראש הקרביניירוס, בהתאם לחוקה, את פינושה כמועמדם לנשיאות.
תומכיו של פינושה לנשיאות, מצביעי ה"כן" במשאל העם, היו אנשי הממשל, מפלגת הימין-מרכז התחדשות לאומית (Renovación Nacional), מפלגת הימין האיחוד הדמוקרטי העצמאי (Unión Demócrata Independiente) ומספר מפלגות קטנות נוספות.
מצידו השני של המתרס כללה האופוזיציה, מצביעי ה"לא" במשאל העם, התרכזו קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה (Concertación de Partidos por la Democracia), שאיגדה 16 ארגונים פוליטיים שהתנגדו למשטר, ובהם המפלגה הנוצרית דמוקרטית, המפלגה למען הדמוקרטיה (Partido por la Democracia) ופלגים שונים שמקורם במפלגה הסוציאליסטית.
המפלגה הקומוניסטית של צ'ילה הייתה מחוץ לחוק ולא השתתפה כמפלגה במשאל העם.
ביום 5 בספטמבר 1988 הותרה התעמולה הפוליטית לאחר 15 שנות דיקטטורה.
התעמולה הייתה אמצעי חיוני של מתנגדי המשטר באמצעותו תארו עתיד שונה ואופטימי, שעמד בניגוד לתעמולת הבחירות הרשמית, שנודעה כלא יעילה והזהירה מפני חזרת שלטונו של האיחוד העממי במידה שיפסיד פינושה.
על אף שתעמולת תומכי המשטר ניסתה לפצות על הכישלונות התעמולתיים הראשוניים, הראו התוצאות הסופיות כי היו אלו המתנגדים שניצחו עם כ-56% מהקולות, לעומת כ-44%.
על אף הסתייגותו הראשונית הכיר פינושה בתוצאות משאל העם ואישר את המשך תהליך המעבר בהתאם לחוקת 1980, והכריז על בחירות לנשיאות ולקונגרס שיערכו ב-14 בדצמבר 1989. בטרם נערכו הבחירות, כתוצאה ממשאל עם נוסף שנערך ב-30 ביולי 1989, נערכו מספר רפורמות בחוקה שהפחיתו את מידת הסמכותניות של הממשל.
בבחירות שנערכו בסוף 1989 ניצח פטריסיו איילווין, מועמד קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה, בו תמכו 55.17% מהמצביעים.
שאר הקולות התחלקו בין בוצ'י (29.4%) ופרנסיסקו חוויאר ארסוריס (15.43%), שהיה מועמד עצמאי, ובכך תמו 16 שנות דיקטטורה וצ'ילה שבה למשטר דמוקרטי.
הדיפלומה על שם קורוליוב היא פרס המוענק על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה למהנדסים וטכנאים שבהיותם מחוץ לכדור הארץ עסקו בבנייה או בתיקון של נכסי חלל, וקידמו בכך את הפעילות האנושית בחלל.
הדיפלומה קרויה על שם המהנדס הסובייטי ואבי תוכנית החלל הסובייטית, סרגיי קורוליוב.
היא מוענקת מדי שנה מאז 1988 ובכל שנה יכול לזכות בה אדם אחד בלבד.
הקוסמונאוט הרוסי ולדימיר דז'ניבקוב היה ראשון הזוכים בדיפלומה.
הדיפלומה על שם קומארוב (The Komarov Diploma) היא פרס המוענק על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה לאסטרונאוטים שביצעו טיסות חלל בחלליות עם צוות אסטרונאוטים (על פי תקנון הדיפלומה היא איננה מוענקת לאסטרונאוט שטס בטיסת יחיד לחלל) אשר ביצעו את תפקידם בצורה יוצאת דופן שתרמה באופן משמעותי לקידום חקר החלל המאויש.
הדיפלומה קרויה על שם הקוסמונאוט הסובייטי ולדימיר קומארוב, שנהרג בעת נחיתת חלליתו סויוז 1 בשנת 1967. הפרס מוענק החל מ-1969 כאשר הוא הוענק ל-4 קוסמונאוטים סובייטים.
במרוצת השנים היו שנים בהם פרס לא הוענק.
הקוסמונאוט הרוסי בוריס וולינוב זכה פעמיים בדיפלומה על שם קומארוב, ב-1969 וב-1977.
צוות החללית האמריקנית אפולו 13 - ג'יימס לוול, פרד הייז וג'ק סוויגרט זכו בדיפלומה כהוקרה על פעילותם במשימת החלל אפולו 13.
האסטרונאוט האמריקני ג'ון יאנג זכה פעמיים בדיפלומה על שם קומארוב, ב-1972 (על פעילותו כמפקד משימת הנחיתה על הירח אפולו 16 וב-1981, על פעולותיו כמפקדה הראשון של מעבורת החלל קולומביה.
הדירה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הדרמה קומית שיצא לאקרנים בשנת 1960. את הסרט כתב, ביים והפיק בילי ויילדר, ומככבים בו השחקנים ג'ק למון, שירלי מקליין ופרד מקמורי.
הסרט, כמו סרטו הקודם של ויילדר, "חמים וטעים", היה להיט מסחרי אדיר, והרוויח בקופות 25 מיליון דולר.
הסרט היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר, וזכה מתוכם בחמישה, בהם פרס הסרט הטוב ביותר.
מאוחר יותר עובד הסרט למחזמר שהוצג על בימות ברודוויי "Promises, Promises".
את הספר כתב ניל סיימון, את המוזיקה הלחין ברט בכרך והמילים נכתבו על ידי האל דייוויד.
באקסטר (ג'ק למון) הוא עובד בודד ומשועמם בחברת ביטוח בניו יורק.
כדי לטפס במעלה סולם הקריירה שלו, מאפשר באקסטר לארבעה מנהלים מהחברה בה הוא עובד להשתמש בדירתו שבאפר וסט סייד, עבור מערכות יחסים שיש להם עם נשים מחוץ לנישואיהם.
בעקבות זאת, הוא נאלץ לעיתים קרובות להישאר עד מאוחר בעבודה, או אפילו להתעורר באמצע הלילה ולפנות את דירתו.
באקסטר לא מאושר מהמצב, אך עם זאת אינו רוצה להסתכסך עם המנהלים ומקווה שבסופו של דבר זה ישתלם לו - בקידום בעבודה.
השכנים בבניין שלו בטוחים שהוא זה שעושה את כל "המהומה" ומביא בכל יום בחורה שונה לביתו, והוא מצידו במקום לגלות להם את האמת מעדיף לקבל מהם את הביקורת.
בעבודה, תפסה את תשומת לבו פראן קובליק (שירלי מקליין), נערת המעלית המקסימה, והוא מייחל לכך שהיא תשים לב אליו גם.
ארבעת המנהלים עומדים במילתם וכותבים למנהל הראשי, מר שלדרייק (פרד מקמורי), דוח יעילות כה זוהר אודות באקסטר, עד כדי כך שהלה מתחיל לחשוד שמשהו לא חוקי מסתתר מאחורי כל מילות השבח.
בסופו של דבר שלדרייק מעניק לבאקסטר קידום, וזאת בתנאי שהוא יאפשר לו להשתמש בדירתו, החל מהיום.
הוא נותן לבאקסטר שני כרטיסים למחזמר של ברודוויי "The Music Man", כדי להבטיח את היעדרו.
מאושר מהקידום שלו, מציע באקסטר למיס קובליק להיפגש איתו בתיאטרון, והיא מסכימה.
עם זאת, מיס קובליק נמצאת באמצע פרשת אהבים עם מר שלדרייק, ואף על פי שכאשר נפגשה עמו מוקדם יותר באותו ערב היה בכוונתה לסיים את הרומן ביניהם, היא מוקסמת ממנו בשנית ומגיעה עמו לדירתו של באקסטר.
באקסטר מאוכזב מכך שהיא הבריזה לו, אך הוא מוכן לסלוח לה.
במסיבת ערב חג המולד שבמשרד, מגלה באקסטר על מערכת היחסים בין מר שלדרייק למיס קובליק, והוא מוותר.
מיס קובליק מצידה, לומדת ממזכירתו של שלדרייק, שהיו לו מאהבות לפניה (המזכירה עצמה שימשה לו ככזאת לפני מספר שנים), ושהוא תמיד נוהג באותה דרך, מבטיח אותן הבטחות, לוקח אותן לאותן מקומות, ושבטח יהיו לו עוד מאהבות גם לאחריה.
מיס קובליק נסערת ביותר מן המידע הזה, ומאוחר יותר בדירתו של באקסטר, היא מתעמתת על כך עם שלדרייק.
שלדרייק מצידו טוען שהוא באמת אוהב אותה, ועוזב אותה כדי לבלות עם משפחתו.
בינתיים, באקסטר המאוכזב אוסף לו אישה מהבר המקומי ועולה איתה לדירתו, שם הוא נבהל לראות את מיס קובליק שוכבת במיטתו לאחר שלקחה מנת יתר מכדורי השינה שלו.
באקסטר משלח את האישה שהביא עמו מחוץ לביתו, ומיד הולך להזעיק את שכנו, דוקטור דרייפוס (ג'ק קרושן), כדי שהלה יעזור לו בהחייאתה של מיס קובליק ומבלי להודיע על כך לרשויות.
הדוקטור מניח הנחות שונות לגבי באקסטר ומיס קובליק, ובאקסטר מודה בזה, כדי לא לחשוף את מעורבותו של מר שלדרייק בסיטואציה הזו.
מאוחר יותר הוא מטלפן אליו ומדווח לו על המצב.
שלדרייק מודה לו על הטיפול השקט בעניין, אך נמנע ממעורבות עתידית כלשהי בעניין.
מיס קובליק נשארת להבריא בדירה של באקסטר תחת השגחתו למשך יומיים, אשר במהלכם הוא מנסה לבדר אותה ולהסיח ממנה מחשבות אובדניות נוספות, הוא משדל אותה לשחק עמו משחק קלפים, ג'ין רמי, על אף שהיא אינה מעוניינת בכך.
היעדרם של באקסטר ומיס קובליק מהעבודה הורגש, וארבעת לקוחותיו "לשעבר" של באסטר שיערו שהשניים מנהלים רומן.
גיסה של מיס קובליק, נהג מונית, מגיע למקום עבודתה כיוון שלא שמעו ממנה יומיים ואחותה דואגת לה, ושניים מהלקוחות של באקסטר מוליכים אותו בשמחה לאיד וכדי להכעיס לדירתו, כיוון שמאז ההסדר שלו עם מר שלדרייק נשללה מהם הגישה לדירה.
מר שלדרייק כועס על מזכירתו על שסיפרה למיס קובליק את האמת עליו, ומפטר אותה.
היא מגיבה על כך בכך שהיא מספרת לאשתו על בגידותיו, וכתוצאה מכך אשתו מפרקת עמו את הנישואים.
שלדרייק עובר לגור בחדר במועדון הספורט שלו, וממשיך לחזר אחרי מיס קובליק, אך בה בעת גם נהנה מחיי הרווקות המחודשים שלו.
באקסטר סוף סוף נוקט עמדה כאשר מר שלדרייק מבקש ממנו את דירתו עבור עוד מפגש עם מיס קובליק, בסילבסטר, הוא מסרב לתת לו גישה לדירה ומתפטר.
מאוחר יותר כאשר מר שלדרייק מספר זאת למיס קובליק היא מבינה שבאקסטר הוא האיש שבאמת אוהב אותה, היא נוטשת את שלדרייק ורצה לדירתו של באקסטר.
באקסטר, בעיצומה של אריזת אוכלוסיית דירתו כדי לעבור לאחרת, מופתע מהופעתה שם ומהתעקשותה להמשיך את המשחק ג'ין רמי שנקטע.
כאשר הוא מצהיר בפניה על אהבתו אליה, תשובתה, היא השורה האחרונה בסרט, שכיום מפורסמת מאוד, "תשתוק ותחלק".
שירלי מקליין - פראן קובליק
פרד מקמורי - ג'ף שלדרייק
ריי וולסטון - ג'ו דוביץ'
ג'ק קרושן - ד"ר דרייפוס
דייוויד לואיס - אל קירקבי
נעומי סטיבנס - גברת מילדרד דרייפוס
מיד לאחר ההצלחה הרבה של הסרט "חמים וטעים", רצו בילי ויילדר ואי.
דיאמונד לעשות סרט נוסף עם למון.
במקור תכנן ויילדר ללהק את פול דוגלאס לתפקיד של ג'ף שלדרייק, אולם לאחר מותו הפתאומי, לוהק פרד מקמורי לתפקיד.
הרעיון הראשוני לסרט בא מסרטו של נואל קאוורד "פגישה מקרית" (1945), שבו הדמות הראשית השתמשה בדירה של חבר כדי להיפגש עם אישה נשואה.
עם זאת, לפי קוד הייז, לא היה ביכולתו של ויילדר לעשות סרט על ניאוף בשנות הארבעים.
בנוסף, ויילדר ודיאמונד ביססו חלקית את הסרט על השערורייה שקרתה בהוליווד שבה ג'נינגס לאנג, סוכן רב עוצמה, נורה על ידי המפיק וולטר וואנג על כך שניהל פרשת אהבים עם אשתו השחקנית, ג'ואן בנט.
במהלך הרומן בין השניים, השתמש לאנג בדירתו של עובד זוטר שלו עבור המפגשים שלהם.
אלמנט נוסף של העלילה בוסס על חוויה של אחד מחבריו של דיאמונד שחזר לביתו לאחר שנפרד מבת זוגו, וגילה שהיא התאבדה במיטתו.
אף על פי שבדרך כלל מבקש ויילדר מהשחקנים לדבוק בתסריט, הוא אפשר ללמון לאלתר בשתי סצנות בסרט: בסצנה אחת הוא התיז בבקבוק של טיפות אף ברחבי החדר, ובשנייה הוא שר במהלך הכנת ארוחה של ספגטי.
בסצנה אחרת שבה היה אמור למון לחטוף אגרוף, הוא לא הצליח לזוז בצורה הנכונה והוא הופל לרצפה.
ויילדר בחר להשתמש בסצנה שבה למון חטף חבטת אגרוף אמיתית.
בנוסף על כך למון באמת חטף הצטננות במהלך הצילומים שהתרחשו בספסל פארק במזג אוויר של מתחת לאפס מעלות.
הארט דיירקטור, אלכסנדרה טראונר, השתמש בפרספקטיבה כפויה כדי ליצור את הסט של משרד גדול של חברת ביטוח.
סט הצילומים נראה כחדר ארוך מלא בשולחנות עבודה ועובדים.
אך למעשה, הוצבו אנשים נמוכים יותר ושולחנות עבודה קטנים יותר בזה אחר זה, כשבסוף החדר הוצבו גמדים.
הוא עיצב את סט דירתו של באקסטר כדי שתראה קטנה ובלויה יותר מהדירות המרווחות המופיעות בדרך כלל בסרטים של תקופה זו.
הוא השתמש בפריטים מחנויות יד שנייה ואפילו פריטים שהיו שייכים לויילדר על הסט.
הסרט היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר בטקס האוסקר ה-33, ומתוכם זכה בחמישה:
פרס תוצאה מועמד/ת הסרט הטוב ביותר בילי ויילדר הבמאי הטוב ביותר בילי ויילדר השחקן הטוב ביותר ג'ק למון השחקנית הטובה ביותר שירלי מקליין התסריט המקורי הטוב ביותר אי.
דיאמונד ובילי ויילדר שחקן המשנה טוב ביותר ג'ק קרושן העיצוב האומנותי הטוב ביותר (שחור ולבן) אדוארד ג'י בוייל ואלכסנדרה טראונר הצילום הטוב ביותר (שחור ולבן) ג'וזף לה'שלה העריכה הטובה ביותר דניאל מנדל הפסקול הטוב ביותר גורדון אי סוייר
אף על פי שג'ק למון לא זכה באוסקר על תפקידו בסרט, בטקס האוסקר בשנת 2000 הקדיש קווין ספייסי את הזכייה שלו על תפקידו בסרט "אמריקן ביוטי" להופעתו של ג'ק למון בסרט זה.
כמו כן, לפי הנראה במאחורי הקלעים של גרסת ה-DVD לסרט "אמריקן ביוטי", הבמאי סם מנדס צפה ב"דירה" (בין שאר סרטי קלאסיקה אמריקאים אחרים), וראה בו כמקור השראה להכנת הסרט שלו.
הסרט בנוסף זכה גם בפרס באפט"א, ולמון ומקליין שניהם זכו בבאפט"א ובגלובוס הזהב על הופעותיהם בסרט.
הסרט הופיע במקום ה-93 של רשימת מאה הסרטים הטובים ביותר של מכון הסרטים האמריקאי, ובשנת 2007 העפיל אל המקום ה-80. ב-1994 נבחר הסרט לשימור בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית, לאחר שהוגדר על ידי ספריית הקונגרס כ"בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית".
עד זכייתו של הסרט "הארטיסט" בפרס ב-2012 היה "הדירה" הסרט האחרון שצולם כולו בטכניקת שחור-לבן אשר זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
(הסרט "רשימת שינדלר" משנת 1993 הכיל כמה סיקוונסים בצבע).
הדיקטטורה המרכז-כספית הייתה מדינה קליינטית אנטי סובייטית קצרת ימים שהוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה בבאקו, בירת אזרבייג'ן כיום.
ב-26 ביולי 1918 קמה המדינה הבלתי מוכרת במקומו של השלטון הבולשביקי בהפיכה צבאית ללא שפיכות דמים ובהשפעתן של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, המנשביקים והפדרציה המהפכנית הארמנית ובתמיכתה של בריטניה.
ב-15 בספטמבר באותה שנה, כבשו כוחות עות'מאנים ואזרים את באקו והביאו לקיצה של המדינה.
הכוחות הרוסיים השונים והארמנים, ביקשו מהבריטים עזרה בעצירת צבא האסלאם העות'מאני בדרכו לבאקו.
כוחות בריטים תפסו את העיר וסייעו לכוחות הארמנים להגן על העיר בקרב באקו, אך נכשלו ונסוגו מפני העות'מאנים.
יחד עם הבריטים ברחו מהעיר רבים מתושביה הארמנים שפחדו מהמשך רצח העם הארמני.
ב-30 באוקטובר חתמו העות'מאנים על הפסקת האש של מודרוס והבריטים כבשו את העיר שוב.
הדיקטטור הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2012 בבימויו של לארי צ'ארלס ובכיכובו של הקומיקאי הבריטי היהודי סשה ברון כהן.
מפיקי הסרט, אמרו שדמותו של ברון כהן נוצרה בהשראתם של הדיקטטורים קים ג'ונג-איל, אידי אמין, מובוטו ססה סקו, ספרמורט ניאזוב ומועמר קדאפי (עם מספר פרפרזות למשמר האמזונות).
הסרט מתחיל בברכה פרודית "לזכרו של קים ג'ונג-איל" (שנפטר כחצי שנה לפני יציאת הסרט לאקרנים).
העלילה מתמקדת בדיקטטור העריץ גנרל אדמירל חאפז אלאדין (בגילומו של סשה ברון כהן) אשר הוא הדיקטטור של מדינה אסלאמית בדיוניות בשם וואדייה, השוכנת בצפון אפריקה ואשר עשירה בנפט.
אלאדין, אשר שינה מעל ל-300 מילים בשפתו ל-"אלאדין", ונוהג לעיתים קרובות להוציא להורג תושבים רבים על בסיס עבירות מינוריות או בשל אי הבנות שונות, שנוא בפועל על ידי כמעט כל תושבי ארצו.
אלאדין, מנסה לפתח נשק גרעיני עבור ארצו, בו הוא מתכנן להשתמש כדי להשמיד את מדינת ישראל.
אף על פי כן, בפועל הוא מציין כי הנשק נועד למטרות שלום ומחקר (רמז לתוכנית הגרעין האיראנית).
מועצת הביטחון של האו"ם מקבלת בהמשך החלטה ליזום התערבות צבאית בוואדייה.
בעקבות כך אלאדין מחליט לנסוע לניו יורק ולנאום בעצרת הכללית של האו"ם כדי למנוע פעולה צבאית נגד וואדייה.
אף על פי כן, זמן קצר לאחר שהוא מגיע לניו יורק הוא נחטף על ידי הרוצח השכיר קלייטון (המגולם על ידי ג'ון סי.
ריילי), אשר אותו שכר טאמיר, דודו ועוזרו המניפולטיבי של אלאדין (המגולם על ידי בן קינגסלי), אשר שואף לרשת את אלאדין עוד בחייו.
טאמיר מחליף את אלאדין בכפיל עם פיגור שכלי על מנת שזה ינאם באו"ם במקום אלאדין ויודיע על הפיכתה של וואדייה לדמוקרטיה.
אלאדין מצליח לברוח מהשבי ומוצא את עצמו לבד ברחובות ניו יורק.
בתחילה אלאדין מנסה לחזור למלון שבו שהה, אך משום שזקנו גולח על ידי קלייטון, אף אחד לא באמת מאמין כי הוא השליט של וואדייה.
נדאל מרחם על אלאדין ומחליט לעזור לו.
בעקבות כך אלאדין ונדאל רוקמים מזימה שתאפשר לאלאדין להשיב לעצמו את מעמדו כשליט הבלתי מעורער של וואדייה ולוודא כי וואדייה לא תהפוך למדינה דמוקרטית.
אלאדין ונדאל מבינים מהר מאוד שבלתי אפשרי להיכנס למלון שבו שוהה הכפיל של אלאדין, בסצנה מסוימת אלאדין מדבר עברית.
אף על פי כן, לאחר שהם מגלים שהחברה שבבעלותה של זואי אחראית על אספקת המזון למלון שבו שוהה הכפיל של אלאדין, אלאדין מתחיל לעבוד בחברה של זואי כדי שיצליח להתגנב למלון.
בסופו של דבר אלאדין מצליח להתגנב למלון, להתחלף עם הכפיל ולקרוע לגזרים לפני המצלמות את החוקה הדמוקרטית החדשה של וואדיה.
עם זאת, כאשר זואי נכנסת לחדר הוא מחליט לחזור בו, מצהיר על אהבתו אליה ולבסוף מתחתן עימה, אך אז מגלה שהיא יהודייה.
סשה ברון כהן – הגנרל-אדמירל אלאדין
בן קינגסלי – טאמיר, דודו של אלאדין
אנה פריס – זואי, פעילת שמאל רדיקלי
ג'ייסון מנטזוקאס – נדאל, מדען גרעין שעוזר לאלאדין
ב-26 בפברואר 2012 הודיעה האקדמיה האמריקאית לקולנוע כי היא אוסרת את כניסתו של סשה ברון כהן לטקס פרס אוסקר ה-84 בשל החשש שיעורר מהומות כמנהגו.
בהמשך, במהלך ראיון טלוויזיה שהעניק, שפך ברון כהן את כל תכולת הכד על חליפתו של מנחה תוכנית הטלוויזיה "אמריקן איידול" ראיין סיקרסט.
בישראל, נבחר הסרט לפתוח את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים תל אביב 2012.
הדירה הוא סרט תיעודי באורך מלא של הבמאי ארנון גולדפינגר משנת 2011, קופרודוקציה ישראלית-גרמנית, אשר זכה בפרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה כסרט התיעודי הטוב ביותר.
בסרטו, מנסה הבמאי (הנכד) לפענח תעלומה מורכבת ומטלטלת מן העבר המשפחתי בעקבות רמזים מטרידים שנמצאו בדירת סבתו.
"הדירה" יצא להקרנות מסחריות בבתי קולנוע בישראל, בגרמניה, בארצות הברית, באוסטרליה ובהונגריה, השתתף במספר רב של פסטיבלי קולנוע וקטף פרסים ישראלים ובינלאומיים רבים.
הסרט נפתח בסיטואציה המוכרת לרבים: הבמאי ובני משפחתו מתקבצים בדירתה של סבתו, זמן קצר לאחר מותה, כדי לפנות יחד את תכולתה.
הם מתחילים לפתוח ארונות, לחטט במגירות, לנבור בערימות של ספרים ומסמכים, ולנסות להבין מה עליהם לעשות עם כמויות החפצים האדירות שקורט וגרדה טוכלר אגרו במשך עשרות השנים שחיו בדירה התל אביבית מאז עלו לארץ מגרמניה.
ואולם, עד מהרה מוצא גולדפינגר בביתה של סבתו כמה פריטים שחושפים בפניו פרק מפתיע בהיסטוריה המשפחתית שלו, פרק שנשמר תחת מעטה של חשאיות במשך עשרות שנים.
במהלך ראיון שערכה נירית אנדרמן מעיתון "הארץ" עם במאי הסרט, תיאר זאת כך:
"בהתחלה באתי לדירה לבד, התחלתי לצלם לגמרי לבד, רציתי לעשות משהו, אבל לא בדיוק ידעתי מה", "לדירה של סבתא שלי הייתה משמעות בשבילי עוד כילד, וריתק אותי העולם הזה שהולך להיעלם.
זה היה הרעיון הראשוני לסרט".
הוא פגש ברחוב את הצלמת טליה (טוליק) גלאון, שגרה לא רחוק מבית סבתו, סיפר לה על הדירה, והיא הצטרפה אליו לצילומים באווירה לא מחייבת (מאוחר יותר הצטרף הצלם פיליפ בלאיש).
הם צילמו את הנבירה המשפחתית הממושכת בארונות, את החפצים בעלי הניחוח האירופי המיושן שנשלפו מהם בזה אחר זה, ואת עשרות שקיות הזבל שהלכו והתמלאו במהירות.
אבל הם לא לגמרי ידעו מה הם מחפשים.
פתאום, בין ארגזי הכפפות והנעליים, פרוות השועלים והארנקים, מדפי הספרים ותיבות המכתבים, הבליחה ערימה של עיתונים גרמניים ישנים...
גולדפינגר לא העלה על דעתו שזה קצה החוט שעתיד להשליכו למסע רגשי מטלטל ומבלבל, שיחשוף היסטוריה משפחתית יוצאת דופן, שבמשך שנים הוסתרה והודחקה.
בריאיון לאתר הקולנוע העצמאי "אינדיוויר" ממשיך גולדפינגר לתאר את ההתפתחות ההפקה: "ואז, אט אט התחלנו למצוא עוד דברים בדירה, דברים מטרידים.
התחקיר התרחב ודמויות חדשות צצו, דמויות לחלוטין בלתי צפויות.
הצוות גדל, עד שהפך לקופרודוקציה ישראלית-גרמנית.
זו לא תהיה הגזמה לומר שכל עוד הייתי בתהליך עשיית הסרט הוא לא הפסיק להשתנות ולהפתיע אותי".
גולדפינגר עבד על הסרט במשך חמש שנים כשחברת ההפקה הגרמנית zero one film והמפיק תומאס קופוס הפכו למפיקים שותפים.
הסרט נתמך על ידי הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, וקרנות הקולנוע הגרמניות: "Filmförderungsanstalt", "Medienboard Berlin-Brandenburg", "Deutscher Filmförderfonds", שותפים להפקה נגה תקשורת – ערוץ 8 ותחנות הטלוויזיה הגרמניות "ART", "ZDF" ו-"SWR".
הקרנת הבכורה של "הדירה" הייתה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 2011. ההקרנה הייתה בעותק 35 מ"מ.
בביקורתו של המבקר אבנר שביט שנכתבה מיד עם תום ההקרנה, הוא כינה אותו "אחד מסרטי התעודה הישראליים הטובים אי פעם", "סרט פורץ דרך בנושא השואה" והוסיף "הצופים שנכחו אמש באולם היו בהלם מן החוויה שעברה עליהם".
הכרטיסים לשתי ההקרנות של הסרט בפסטיבל אזלו בין רגע ורבים טענו שמדובר בסרט הישראלי הטוב ביותר שהוקרן בו.
חודש וחצי מאוחר יותר, בספטמבר 2011 החלו הקרנותיו המסחריות של הסרט.
בחודש הראשון הסרט הוקרן רק בירושלים ותל אביב, בשתי הקרנות בשבוע בלבד.
הכרטיסים לכל ההקרנות נמכרו זמן רב מראש.
בעקבות ההצלחה, הפצת הסרט הורחבה למקומות נוספים ברחבי המדינה.
מתוך 26 סרטים ישראלים שזכו להפצה ברחבי ישראל בשנת תשע"ב (2011/12), היה "הדירה" הסרט התיעודי היחידי, ויחד עם זאת הסרט הישראלי השלישי הכי נצפה.
ברשימה שפרסם המבקר יאיר רוה, טען כי הסרט הוא "ככל הנראה הסרט התיעודי הישראלי הנצפה ביותר בבתי הקולנוע מאז 'זאת היא הארץ' מ-1935".
הסרט הציג למעלה משנה וחצי בסינמטק תל אביב.
עוד בטרם הפצתו בבתי הקולנוע, זכה "הדירה" בפרס הקולנוע של בוואריה, שהוא אחד משני פרסי הקולנוע החשובים ביותר בגרמניה.
זהו הסרט הישראלי הראשון הזוכה בפרס זה.
היו שהביעו מחאה על כך שסרט שטרם הופץ זכה בפרס מכובד זה.
בעקבות הזכייה הוזמן גולדפינגר לכתוב מאמר על הסרט במגזין היוקרתי של העיתון "די צייט", המופץ בלמעלה מ-500,000 עותקים.
הקרנת הבכורה של "הדירה" בגרמניה, הייתה כסרט הפתיחה הרשמי של פסטיבל הקולנוע התיעודי במינכן במאי 2012. הסרט הוקרן בו זמנית בשני אולמות קולנוע, באחד בתרגום לאנגלית ובשני בגרסתו הגרמנית.
בגרסה הגרמנית, החליף השחקן הגרמני הנודע אקסל מיילברג את קולו המספר של ארנון גולדפינגר.
כחודש לאחר מכן, ביוני 2012 יצא הסרט לאקרנים ברחבי גרמניה כשהוא מופץ בידי חברת "זלצגיבר".
הסרט הוקרן בלמעלה מתשעים בתי קולנוע ברחבי גרמניה, והוא הצליח במיוחד בעיר ברלין שם הוקרן בבתי הקולנוע במשך תשעה חודשים.
"הדירה" שודר בגרמניה בערוצי הטלוויזיה, ARTE, SWR, Tagesschau24 ו-ARD, שם צפו בו כמיליון צופים.
הקרנת הבכורה של "הדירה" הייתה באפריל 2012 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי טרייבקה, בניו יורק.
בכל הקרנות הסרט נרשמו תפוסות מלאות ולא נותרו כרטיסים בקופות.
הסרט הפך לאחד מהסרטים הכי מדוברים בפסטיבל ובעקבות ההצלחה, נרכש להפצה על ידי "סאנדנס סלקטס" ועלה לאקרנים ב-19 באוקטובר בשני בתי קולנוע בניו יורק.
לאור ההצלחה, כעבור שבוע התרחבה ההפצה לכל רחבי ארצות הברית והסרט הוקרן בלמעלה מ-120 בתי קולנוע.
הסרט התקבל בהתלהבות רבה על ידי הביקורת המקומית ודורג בראש טבלת הסרטים המומלצים של טיים אאוט תל אביב במשך ארבעים ותשעה שבועות תחת הכותרת: "לא להחמיץ".
המגזין גם בחר בו כאחת מיצירות האמנות המשמעותיות ביותר בעולם, לשנת 2011. שלושה מבקרים נתנו לסרט ציון מצוין: יהודה סתיו מידיעות אחרונות (חמישה כוכבים), אבנר שביט מוואלה (חמישה כוכבים) וזהר וגנר מעכבר העיר (4.5 כוכבים).
עם יציאתו של "הדירה" להקרנות בארצות הברית הוא צוין ב"הניו יורק טיימס" כבחירת המבקרים.
מבקר הקולנוע הנודע רוג'ר איברט מה"שיקגו סאן-טיימס" כינה אותו , מייקל או' סליבן מה"וושינגטון פוסט" כינה אותו , לבה הרץ מ"הסן פרנסיסקו כרוניקל" כינתה אותו , צ'ק וילסון מה"וילג' ווייס" הכתיר אותו כ וקריסטין מק'קראקן מ"הפינגטון פוסט" קבעה ש.
לקראת סוף שנת 2012 צוין הסרט בפרסומים רבים כאחד הסרטים הטובים ביותר שהוקרנו בשנה זו בבתי הקולנוע בארצות הברית.
המגזין "טיים" בחר בו כאחד מעשרת הסרטים הטובים אותם הוא החמיץ.
ג'ו מורגנשטרן, "וול סטריט ג'ורנל":
ג'נט קטסוליס, "הניו יורק טיימס":
הסרט התקבל בעניין רב בעיתונות הגרמנית.
עם צאתו לאקרנים, ה"פרנקפורטר רודנשאו" כינה אותו , ה"קלנר שטאטן-זייגר" כינה אותו , ה"המבורגר האבנדבלאט" כתב עליו ה"זאשיסכה צייטונג" טען ש, ה"סוד-דויטשה צייטונג" טען שהסרט ו"היידישע אלגמיינה" הכתיר אותו כ.
עם צאתו לאקרנים, היומון הנפוץ "טגה-שפיגל" הקדיש לסרט כתבה שהתפרשה על פני כל עמוד החדשות השלישי, וכללה ראיונות עם גולדפינגר ואמו, וניתוח מקיף של הפקת הסרט אשר נשאה את השם "בושה ושתיקה".
הסרט נבחר על ידי המבקר וולקר גונסקה במגזין "טיפ-ברלין" כאחד מעשרת הסרטים הטובים שהוקרנו בגרמניה בשנת 2012.