tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, הפחד מפני חטיפה מצוטט כסיבה להשתתפות נמוכה יותר של בנות במערכת החינוך.
נשים ונערות שנחטפות עלולות להיחשף גם למחלות המועברות במגע מיני דוגמת איידס.
בכנסייה הקתולית החוק אוסר נישואים בין אישה שנחטפה במטרה להכריח אותה להתחתן.
על פי ההוראה השנייה לחוק, אם האישה תחליט לקבל את החוטף כבעל לאחר שתהיה בטוחה, היא תורשה להינשא לו.
באסלאם נישואי כפייה אסורים, ואינם נחשבים מלכתחילה כנישואים.
לפי הכתוב, בני שבט בנימין, הוחרמו בגלל חלקם בפרשת פילגש בגבעה ושבטים נשבעו כי לא ייתנו לבני בנימין לשאת נשים משאר שבטי ישראל.
בעקבות שבועה זאת, שבט בנימין הלך והצטמצם עד שהמשך קיומו עמד בסכנה.
הפתרון למצב זה היה שצעירי בנימין הרווקים יכנסו לנחלת שבט אפרים ויגיעו אל כרמי שילֹה, העיר המרכזית בארץ ישראל באותה תקופה, בחג שהיה נהוג שם "מימים ימימה", יחטפו בנות זוג מבין המחוללות שם וייקחו אותן כנשותיהם אל ביתם בנחלת בנימין.
בתנ"ך, וכן בהלכה היהודית, המונח אשת יפת תואר מתייחס לאישה מקרב האויב שנלקחה בשבי בידי חייל מישראל, והוא מעוניין להינשא לה.
התורה מצווה על שורה של תנאים ומגבלות לפני שיוכל החייל לממש את רצונו:
נשים שנחטפו על ידי ארגון הטרור המוסלמי בוקו חראם בניגריה וארגון הטרור הנוצרי צבא ההתנגדות של האל באוגנדה, נאלצות להינשא בכפייה לחוטפיהם.
חטיפת כלות נפוצה באזורים רבים ברואנדה.
לעיתים קרובות החוטף חוטף את האישה מביתה או עוקב אחריה וחוטף אותה.
לאחר מכן הוא וחבריו עשויים לאנוס את האישה על מנת להבטיח שהיא תיכנע לנישואין.
משפחת האישה חשה מחויבת להסכים לאיחודם לאחר המעשה או נאלצת להסכים אם היא נכנסה להיריון, מכיוון שנשים בהריון אינן נתפסות ככשירות לנישואין במדינה.
הנישואין מאושרים בטקס מספר ימים לאחר החטיפה.
בטקסים כאלה, החוטף מבקש מהוריה של כלתו לסלוח לו על חטיפת בתם.
החוטף עשוי גם להציע פרה, כסף או סחורה אחרת כפיצוי למשפחת כלתו.
עובדי זכויות האדם מדווחים כי שליש מהגברים שחוטפים את נשותיהם ברואנדה, נוטשים אותן, ומשאירים את האישה ללא תמיכה ואף פוגעים בה במציאת הנישואים העתידיים הפוטנציאליים שלה.
בנוסף, עם התדירות ההולכת וגוברת של חטיפת נשים, ישנם גברים שבוחרים שלא למסד את נישואיהם כלל, ולהשאיר את האישה כפילגש.
חטיפת נשים איננה מחוץ לחוק ברואנדה באופן ספציפי, אם כי חטיפות אלימות נחשבות ונענשות כאונס.
אף על פי כן, חוטפי נשים כמעט ואינם נשפטים בבית המשפט.
ארגוני זכויות נשים ניסו לשנות את המסורת על ידי ניהול קמפיינים להעלאת מודעות וקידום שוויון בין המינים, אך התקדמותן לא נושאת פרי.
במצרים תועדו מקרים של נשים ונערות נוצריות קופטיות שנחטפו, נאלצו להתאסלם ואז נישאו לגברים מוסלמים.
בשנת 2009 פרסמה הקבוצה Christian Solidarity International, מוושינגטון, מחקר על החטיפות והנישואים הכפויים והייסורים שחשו הצעירות בגלל שהחוקים והבירוקרטיה במדינה מקשים מאד על החזרה לנצרות.
קיימום דיווחים על חטיפה מאורגנת של נשים קופטיות.
חוטף לשעבר תיאר את שיטת הפעולה שבה נערה קופטית נחטפת ונאלצת להתחתן עם גבר מוסלמי תמורת תשלום גבוה לחוטפים.
חבורת החוטפים עוקבת במשך חודשים אחר "יעד" שלהם.
היא פוגשת בחור נאה ומתפתה להפגש איתו בהחבא.
בשלב מסוים היא נחטפת לדירה.
בגדיה מוסרים בכוח ושוביה מצלמים אותה יחד עם גבר עירום.
בשלב זה החוטפים מאיימים כי לא תתחתן יופצו תמונות עירום שלה (דבר שעלול לגרום לרציחתה).
בשלב זה היא מאלצים ותן להנשא לגבר אחר שמשלם לחוטפים.
דבר נוסף שמקשה על נערות נוצריות חטופות הוא שקיים מנהגים וחוקים נגד המרת דת מאסלאם לנצרות.
המעשים התרחבו ונעשו נפוצים יותר עם עליית הסלפיה תחת הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי ששילמו סכום של עד 3000 דולר עבור כל אישה נוצרית קופטית שנחטפה, נאנסה ונישאה לגבר מוסלמי.
חטיפת נשים נפוצה באזורים רבים באתיופיה.
על פי סקרים שנערכו בשנת 2003 על ידי הוועדה הלאומית לתרגולים מסורתיים באתיופיה, שיעור השכיחות של המנהג נאמד בכ-69 אחוזים ברמה הלאומית, ובמדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום עמד על 92 אחוז.
גבר העובד בתיאום עם חבריו עלול לחטוף ילדה או אישה, לאחר מכן החוטף יסתיר את כלתו המיועדת או יביא אותה למשפחתה יאנוס אותה, לעיתים מול משפחתה, עד שהיא נכנסת להריון ואז הגבר יכול לדרוש ממנה להיות לו לאישה.
לאחר מכן, החוטף עשוי לנסות ולנהל משא ומתן על מחירה עם זקני הכפר על מנת להכשיר את הנישואים.
אף על פי שאתיופיה הפלילה חטיפות כאלה והעלתה את גיל הנישואים ל-18 בשנת 2004, בפועל, החוק לא יושם.
סקירה של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים בשנת 2016 (בהתבסס על נתונים מ-2010 ו-2013) העריכה כי 10 עד 13 אחוזים מהנישואים באזורי הסיכון במדינה, היו כרוכים בחטיפה, עם שיעורים של 1.4 אחוזים עד 2.4 אחוזים באזורי סיכון נמוכים יותר במדינה.
נישואים בכפייה ממשיכים להוות בעיה עבור נערות צעירות בקניה.
מחלקת המדינה של ארצות הברית מדווחת כי ילדות ונערות צעירות (בגילאי עשר ומעלה) נישאות לעיתים לגברים המבוגרים מהן בשני עשורים ומעלה.
נישואים בחטיפה היו בעבר, ובמידה מסוימת עדיין, נהוגות עבור הקבוצה האתנית קייסי .
למנהגם, החוטף חוטף את האישה בכוח ואונס אותה בניסיון להכניס אותה להריון.
האישה נאלצת לאחר מכן באמצעות סטיגמת הריון והאונס להתחתן עם החוטף שלה.
אף על פי שהדבר היה נפוץ ביותר בסוף המאה ה-19 ועד שנות השישים, חטיפות נישואים כאלה עדיין מתרחשות מדי פעם.
גם שבט טורקאנה בקניה נהג בשיטת נישואים בחטיפה.
בתרבות זו, חטיפת נשים התרחשה לפני כל ניסיון רשמי לארגן נישואין עם משפחת כלה.
לדברי החוקרים, חטיפת כלות מוצלחת העלתה את המוניטין של החוטף בקהילה שלו.
אם ניסיון החטיפה לא יצלח, הוא יחויב לשלם מחיר לאישה ולמשפחתה, לספק מתנות ותשלומים נוספים ולקיים נישואים מסודרים.
באזורים כפריים רבים בעיקר, חטיפת נשים, המכונה עלא קצ'ו (לקחת ולברוח), היא דרך מקובלת ונפוצה לקחת אישה.
אף על פי שהדבר אינו חוקי בקירגיזסטן, לעיתים רחוקות חוטפי נשים מועמדים לדין.
סקר קורבנות שנערך בקירגיזסטן (2015) גילה שארבעה עשר אחוזים מהנשים הנשואות ענו כי הן נחטפו באותה תקופה ושני שלישים מהמקרים הללו היו בהסכמה, האישה הכירה את הגבר והסכימה עם זה מראש.
סקר קורבנות שנערך בקזחסטן (2018) גילה כי 4% מהנשים הנשואות נחטפו באותה תקופה ושני שלישים מהמקרים הללו היו בהסכמה, האישה הכירה את הגבר והסכימה עם זה מראש.
המשמעות היא שכ-1-1.5% מהנישואין הנוכחיים בקזחסטן הם תוצאה של חטיפות שלא בהסכמה.
בקראקלפקסטן , חבל אוטונומי באוזבקיסטן, כמעט חמישית מכלל הנישואים נערכים על ידי חטיפת האישה.
חוקרים מדווחים כי גברים פחות רצויים, עם השכלה נחותה או בעיות סמים או אלכוהוליזם נוטים יותר לחטוף את כלותיהם.
עד שנות הארבעים של המאה העשרים, נישואים בחטיפה, המכונים צ'יאנגקין (בסינית: 搶親), התרחשו באזורים הכפריים של סין.
על אף שהדבר לא היה חוקי באימפריה הסינית, עבור אזורים כפריים הדבר הפך למסורת.
לדברי החוקרים, נישואים בחטיפה היו לעיתים תשובת החתן להימנע מתשלום המוהר.
במקרים אחרים, היה זה מעשה שנחתם בין הורי הכלה לחתן על מנת לעקוף את הסכמת הכלה.
לאחרונה, חטיפת הנשים צצה מחדש באזורים בסין.
במקרים רבים הנשים נחטפות ונמכרות לגברים באזורים עניים יותר של סין, או מחוץ לארץ עד למונגוליה.
הדיווחים טוענים כי רכישת כלה שנחטפה היא כמעט עשירית ממחיר אירוח החתונה המסורתית.
מחלקת המדינה של ארצות הברית קושרת מגמה זו של חטיפת נשים בסין כחלק ממדיניות הגבלת הילודה בסין, ואת חוסר האיזון המגדרי.
חטיפת נשים נמצאת במגמת עלייה במדינות ואזורים שבשליטת קווקז.
בגרסאות הקווקזיות של חטיפת נשים, משפחתו של קורבן החטיפה עשויה למלא תפקיד בניסיון לשכנע את האישה להישאר עם החוטף שלה לאחר החטיפה, עקב הבושה הטמונה בקיום הנישואים.
אזורי דאגסטן, צ'צ'ניה ואינגושטיה בצפון הקווקז (ברוסיה) היו עדים לעלייה בחטיפות הנשים מאז נפילת ברית המועצות.
כמו במדינות אחרות, לעיתים החוטפים תופסים מכרות להיות כלותיהם ופעמים אחרות חוטפים זרות.
הסטיגמה החברתית של בילוי לילה בבית של זכר יכולה להוות סיבה מספקת לאלץ אישה צעירה להתחתן עם הגבר.
על פי החוק הרוסי, אף על פי שחוטף המסרב לשחרר את כלתו עלול להישפט לשמונה עד עשר שנים, חוטף לא יועמד לדין אם ישחרר את הקורבן או יתחתן איתה בהסכמתה.
כמו באזורים האחרים, הרשויות לעיתים קרובות לא מגיבות לחטיפות.
בצ'צ'ניה, כישלון המשטרה בתגובה לחטיפות כלות מורכב משכיחות חטיפות באזור.
בצ'צ'ניה, ארגוני זכויות נשים קושרים את הגידול בחטיפות להידרדרות זכויות הנשים תחת שלטונו של נשיא צ'צ'ניה, רמזן קדירוב.
במנהג החטיפה האזרי, צעירה נלקחת לבית הוריהם של החוטפים באמצעות הונאה או כוח.
לא משנה אם אונס מתרחש או לא, האישה נחשבת בדרך כלל כטמאה על ידי קרוביה, ולכן נאלצת להינשא לחוטפה.
על אף החוק האזרי משנת 2005 שאסר חטיפת נשים, הנוהג מציב נשים בנסיבות חברתיות כפגיעות ביותר, ואין אפשרות לפנות לאכיפת החוק בענייני פנים.
באזרבייג'ן, נשים שנחטפות על ידי חטיפת כלות הופכות לפעמים לשפחות של המשפחה שחוטפת אותן.
המנהג לחטוף ילדים, בני נוער ונשים משבטים שכנים ולאמץ אותם לשבט החדש היה מקובל בקרב הילידים האמריקאים ברחבי אמריקה.
החטיפות היו דרך להכניס דם חדש לקבוצה.
מקרים קיימים בכמה קהילות פונדמנטליסטיות מורמוניות סביב גבול יוטה-אריזונה, עם זאת, קשה להשיג מידע מדויק מקהילות סגורות אלה.
לרוב מקרים אלה מכונים נישואי כפייה, אם כי הם דומים לחטיפות נשים אחרות ברחבי העולם.
בקרב קהילת צלטל, שבט בני המאיה בצ'יאפס, מקסיקו, חטיפת נשים הייתה שיטה קבועה לנישואים.
בני צלטל הם שבט ילידי, חקלאי, אשר מגע לפני הנישואין בין המינים אסור, ונשים לא נשואות אמורות להימנע מלדבר עם גברים מחוץ למשפחותיהם.
כמו בחברות אחרות, החתנים העוסקים בחטיפת הנשים היו בדרך כלל גברים פחות מקובלים מבחינה חברתית מסיבות שונות.
המנהג היה נפוץ אצל בני המפוצ'ה של צ'ילה, הנוהג היה ידוע בתור casamiento por capto בספרדית.
חטיפת נשים תועדה כפרקטיקה זוגית בכמה מסורות קהילתיות צועניות.
בנות מגיל שתים עשרה עלולות היו להיחטף על מנת להינשא לחוטף.
החטיפה תוארה כדרך להימנע ממוהר או כשיטה להבטחת אקסוגמיה.
הנורמליזציה של מסורת החטיפה מעמידה נשים צעירות בסיכון גבוה יותר להיות קורבן לסחר בבני אדם.
המנהג של חטיפת נשים - פוטינה - היה נפוץ בסיציליה ובמצוג'ורנו.
בתיאוריה ובמקרים מסוימים זו הייתה התקרבות מוסכמת בין שני צעירים, בפועל הייתה זו חטיפה ואונס בכוח, ואחריו מה שמכונה "נישואים שיקומיים" בגלל היותה נקראת בחברה מאותו הרגע "לדונה סברגוגנאטה", או "אישה ללא כבוד" ("אישה חסרת בושה").
בשנת 1965, מנהג זה במדינה זכה לפרסום עולמי לאור המקרה של פרנקה ויולה, צעירה בת 17 שנחטפה ונאנסה על ידי סיציליאני מקומי, בסיוע תריסר מחבריו.
כאשר הוחזרה למשפחתה לאחר כשבוע, היא סירבה להינשא לחוטפה, בניגוד לציפיות המקומיות.
משפחתה תמכה בה, וסבלה מאיומים קשים על ידי סביבת החוטף.
החוטפים נעצרו והמבצע העיקרי נידון ל-11 שנות מאסר.
בשנת 2015 ספגה מלטה ביקורות על ידי ארגוני נשים ברחבי העולם על חוק שיכול היה בנסיבות מסוימות, לבטל את העונש על גבר שחוטף אישה אם בעקבות החטיפה האיש והאישה יתחתנו.
חטיפת נשים באה לידי ביטוי בסרטים עלילתיים מתרבויות רבות, לפעמים בהומור, לפעמים כפרשנות חברתית.
חטיפת משפחת ביבס לרצועת עזה אירעה במהלך הטבח בניר עוז במתקפת שבעה באוקטובר.
מחבלים פלסטינים חטפו את האם שירי עם ילדיה הקטנים, אריאל בן ה-4 וכפיר בן ה-9 חודשים, מביתם בניר עוז.
במהלך הפסקת האש הראשונה, בהיעדר הידיעה על הרצחם בשבי, הייתה ציפייה בישראל לשחרורם של שירי והילדים.
בשלהי נובמבר 2023 טען חמאס כי הם נהרגו מתקיפה אווירית ישראלית.
הידיעה התקבלה בישראל בספקנות, ונטען כי מדובר ב"טרור פסיכולוגי".
יממה אחר כך פרסם חמאס סרטון שבו נראה ירדן ביבס מקבל את הבשורה המרה.
ב-1 בפברואר 2025 שוחרר ירדן והושב לישראל במסגרת הפסקת האש השנייה.
ב-20 וב-22 בפברואר הושבו לישראל גופותיהם של כפיר, אריאל ושירי ביבס.
בניתוח לאחר המוות אוששה הטענה כי שירי וילדיה נרצחו על ידי שוביהם, שניסו לאחר מכן להסוות את הרצח כהרג בהפצצה ישראלית על ידי השחתת הגופות.
על פי ממצאי הזיהוי הפלילי ומידע מודיעיני של ישראל, שירי והילדים נרצחו בידי שוביהם זמן מה לאחר שנחטפו, כאשר הילדים הקטנים נרצחו בידיים.
ב-26 בפברואר 2025, לאחר מסע הלוויה המוני שזכה לסיקור עולמי נרחב, הובאו שירי, אריאל וכפיר למנוחות בטקס פרטי בבית העלמין בצוחר שבחבל אשכול.
יוסי ומרגיט סילברמן, זוג ממוצא ארגנטינאי, השתקעו בקיבוץ ניר עוז, שם נולדה וגדלה בתם, שירי סילברמן.
משפחת סילברמן גרה בשכנות למשפחת קוניו, שבניה (דוד ואיתן) היו חבריו הקרובים של ירדן ביבס מילדות.
בשל קרבה זאת הכירו ירדן ושירי מגיל צעיר.
ירדן ושירי נישאו במאי 2018 ונולדו להם שני בנים: אריאל וכפיר.
שירי עבדה בהנהלת החשבונות של הקיבוץ, וירדן עבד כרתך.
בעת הטבח הייתה שירי בת 32, אריאל היה בן 4, וכפיר היה בן 9 חודשים.
בבוקר ה-7 באוקטובר שהה ירדן ביבס בביתו שבניר עוז יחד עם אשתו שירי וילדיהם, אריאל וכפיר.
כשהמחבלים פשטו על הקיבוץ, החליט ירדן לצאת ראשון מהממ"ד כשהוא חמוש באקדחו האישי, מתוך תקווה למשוך את האש אליו ולהגן על משפחתו שנותרה בפנים.
בסביבות השעה 06:30 שלח ירדן ביבס לאחותו עדכון על ירי רקטות.
לאחר מכן דיווח לה על מחבלים שנכנסו לקיבוץ, ושלח מסרונים נוספים כדי לעדכן במצב הלחימה בקיבוץ ניר עוז ובסביבתו.
סמוך לשעה 09:43 הוא שלח את ההודעה "הם בפנים", וזמן קצר אחרי כן שלח למשפחתו: "אני אוהב אתכם".
הוא נחטף על ידי מחבלי חמאס בשטח הקיבוץ.
לאחר האירוע הופצו תמונות של ירדן כשהוא מדמם מראשו ונדחף על ידי מחבלים.
חודשים לאחר מכן פורסם גם סרטון שבו פניו נראות מכוסות דם והמחבלים מתעללים בו.
זמן קצר לאחר חטיפתו של ירדן ביבס, פשטו מחבלים על בית המשפחה בו שהו שירי וילדיהם, אריאל וכפיר, ורצחו את כלב המחמד שלהם, טונטו.
התוקפים השתייכו לארגון סלפי המכונה "אדוני השממה", המזוהה עם תנועת אל-מוג'אהדין הפלסטינית.
במהלך האירועים תיעוד מצמרר של שירי המבועתת מחזיקה בזרועותיה את שני ילדיה הקטנים עטופים בשמיכה, בעודם מוקפים במחבלים, הופץ ברשתות החברתיות ובטלוויזיה.
תיעוד זה זו הפך במהרה לאחד מסמליה המובהקים של המלחמה והתפרסם ברחבי העולם.
בהמשך המלחמה, ב-19 בפברואר 2024, חשף צה"ל בפני בני המשפחה סרטון נוסף שנמצא בדרום רצועת עזה, ובו נראים שירי והילדים ימים ספורים לאחר שנחטפו.
ביום החטיפה, הוריה של שירי, יוסי ומרגיט סילברמן, נרצחו במהלך המתקפה על קיבוץ ניר עוז וביתם נשרף כליל.
רק ב-21 באוקטובר 2023, לאחר מאמצי זיהוי מורכבים, זוהו גופותיהם באופן רשמי.
תקופת שביו של ירדן ביבס התאפיינה בבידוד קיצוני ובהתעללות פסיכולוגית שיטתית.
לאחר שחרורו בפברואר 2025, נחשף כי הוא הוחזק במנהרות תת-קרקעיות של חמאס, בתנאים תת-אנושיים, בתוך תא מבודד דמוי כלוב.
בניגוד לחטופים רבים ששהו בקבוצות, ירדן הוחזק בבידוד כמעט מוחלט, תוך מניעת מגע עם חטופים ישראלים אחרים, למעט בזמן ארוחה אחת, שהתאפשרה כמעט כל יום.
לאורך חודשי השבי, שוביו הפעילו כלפיו מניפולציות נפשיות אכזריות.
בתחילת הדרך הוא בכלל לא ידע שאשתו וילדיו נחטפו.
חוטפיו הזינו אותו במידע כוזב לפיו משפחתו כלל לא נחטפה והצליחה להימלט, תוך שהוא בחוסר ידיעה מוחלט לגבי גורלם.
שיאה של ההתעללות נרשם בנובמבר 2023, כאשר אולץ להצטלם לסרטון לוחמה פסיכולוגית בו התבשר למול המצלמות על מותם של אשתו וילדיו, לכאורה מהפצצות צה"ל.
המידע הוטח בו ללא כל יכולת אימות, ובמטרה לשבור את רוחו.
מעבר לתנאים הפיזיים הקשים, ירדן ספג לעג מתמשך משוביו על אובדן משפחתו.
הוא העיד כי המחבלים השמיעו באוזניו אמירות מקוממות ואכזריות, כמו "תקבל אישה וילדים חדשים וטובים יותר".
ירדן שוחרר לבסוף בעסקה, ולאחר כשלושה שבועות נאלץ להתמודד עם הבשורה המרה על הירצחם של שירי, אריאל וכפיר בשבי והשבת גופותיהם לקבורה בישראל.
שירי וילדיה היו צפויים להשתחרר במסגרת הסכם הפסקת האש בנובמבר 2023, ואי-שחרורם נתפס בישראל כהפרה בוטה של המתווה.
ב-29 בנובמבר טענו גדודי עז א-דין אל-קסאם כי השלושה נהרגו בתקיפות צה"ל, אך בישראל הבהירו כי אין לכך ראיות.
למחרת פורסם סרטון של ירדן ביבס מהשבי והוא בחיים.
דובר צה"ל העריך בשעתו כי שרי והילים הוחזקו בידי תנועת "אל-מוג'אהדין הפלסטינית".
על פי האלוף ניצן אלון, לאחר ניתוח מידע מודיעיני צה"ל הגדיר את שירי ביבס וילדיה תחת הקטגוריה המבצעית "קרוב לוודאי חללים".
בעקבות קביעה זו, פנתה ישראל לחמאס בדרישה לאתר ולהשיב את גופותיהם מידי הארגון שהחזיק בהם, "גדודי המוג'אהדין", וזאת עוד בטרם הושגה הוכחה פורנזית סופית למותם.
לאחר ששירי וילדיה לא שוחררו, פתחו קרוביהם בקמפיין עולמי שדרש את שחרורם המיידי.
בן דוד של משפחת ביבס העלה בקשה לדבר עם נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי ואמיר קטר, תמים בן חמד אאל ת'אני, כדי לעתור להם לסייע בשחרור המשפחה.
הוא גם הזכיר שהם עובדים עם ממשלת ארגנטינה כדי לפעול לשחרור המשפחה.
עצרות שקראו לשחרורם של בני משפחת ביבס התקיימו במספר מוקדים בישראל ובשאר העולם, כולל הפגנות קבועות מול ביתו של מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש.
בהפגנה בוונקובר השתתף גם חבר פרלמנט מקומי, וברבות מהן הודגש הצבע הכתום.
במהלך החודשים מאז נחטפו לרצועת עזה, בעודם מוחזקים בשבי ארגון טרור חמאס, ציינו בני משפחתם וחברים, בהזדמנויות שונות ובאירועים ציבוריים המוניים, את ימי הולדתם.
ב-18 בינואר 2024 צוין באירוע בשם "יום ההולדת העצוב בעולם" יום הולדתו הראשון של התינוק כפיר ביבס.
באירוע, שהתקיים בכיכר החטופים בתל אביב בהנחיית גילי ורנר השתתפו, לצד נציגים ממשפחת ביבס, גם האמנים וכוכבי הילדים: טל מוסרי, הדוד חיים, מיכל הקטנה, מני ממטרה ואוהד חיטמן.
כדי להעלות את המודעות הבינלאומית, האירה ישראל בדצמבר 2023 את נציגויותיה בעולם בצבע כתום, המזוהה עם שיערם.
מהלך זה, שלווה בהפגנות מול בית מזכ"ל האו"ם בניו יורק, נועד לגייס את דעת הקהל העולמית ולזעזע את העולם אל מול זוועות חמאס.
בחודש יוני 2024 אמר בני גנץ בראיון למגישה מיכל רבינוביץ, ב"כאן חדשות", כי הוא חושב שישראל יודעת מה מצבם של משפחת ביבס, ותחשוף זאת כשהתנאים יבשילו לכך.
ב-5 באוגוסט 2024 צוין יום הולדתו החמישי של אריאל ביבס.
באירוע, שהתקיים בכיכר החטופים והנעדרים בתל אביב-יפו בהנחיית ישראל קטורזה, השתתפו, לצד נציגים ממשפחת ביבס, גם האמנים: רן דנקר, דוד ד'אור ורוני דלומי.
במסגרת הקריאה הציבורית בישראל ובעולם להשבת משפחת ביבס משבי חמאס, הפך הצבע הכתום לסמלה, עקב היות שני בניה, אריאל וכפיר, בעלי צבע שיער ג'ינג'י עז.
ב-1 בפברואר 2025, כ-484 ימים לאחר שנחטף, שוחרר אב המשפחה, ירדן ביבס, מהשבי ברצועת עזה והגיע לישראל במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה.
גורלם של יתר בני המשפחה לא היה ידוע, ומבחינת מדינת ישראל הם היו בחיים.
רק ב-19 בפברואר 2025, עם קבלת רשימת החללים המיועדים להחזרה כחלק מהסכם, התקבל דבר הידיעה על מותם.
המעמד לווה במוזיקה ובצילומים של קהל פלסטיני חוגג, דבר שגרר גינויים חריפים מצד ישראל והאו"ם כהתנהלות "מזעזעת ומתועבת".
ב-21 בפברואר 2025 אימת המכון לרפואה משפטית כי מדובר בגופותיהם של כפיר ואריאל, אך הגופה הנוספת לא זוהתה כגופתה של שירי, או של חטופה ישראלית אחרת.
המכון הלאומי לרפואה משפטית קבע כי שירי, אריאל וכפיר ביבס נרצחו בידי שוביהם כבר בנובמבר 2023. ד"ר חן קוגל הבהיר כי על הגופות לא נמצאו סימני פגיעה מהפצצה, מה שסתר את גרסת חמאס לפיה הם נהרגו בתקיפה אווירית.
דובר צה"ל הוסיף כי הילדים נרצחו באכזריות "בידיים", תוך ניסיון של המחבלים להשחית את הגופות כדי לטשטש את עקבות הרצח.
הודעתו של דובר צה"ל הסתמכה הן על ממצאים פורנזיים והן על ממצאים מודיעיניים.
ההערכה היא שאריאל וכפיר נרצחו לקראת סוף נובמבר 2023 או תחילת דצמבר 2023. ב-22 בפברואר 2025 לפנות בוקר העביר חמאס מרצועת עזה גופה נוספת לידי ישראל, שזוהתה כגופתה של שירי ביבס.
: שליח הנשיא לענייני חטופים, אדם בוהלר, אימת את הזיהוי הפלילי של המרכז הלאומי לרפואה משפטית, הגדיר את אי השבת גופתה של שירי ביבס כ"הפרה מוחלטת" ואמר שעל חמאס לשחרר את כולם מייד, אחרת יעמוד בפני "השמדה מוחלטת".
מזכיר המדינה מרקו רוביו גינה את אי-השבתה של שירי, כינה את חמאס "רשע טהור" וקרא להשמדתו, ולהשבת כל החטופים.
: ב-19 בפברואר 2025, מגיש החדשות כריס קני פרץ בבכי בשידור, והביע זעזוע על האכזריות של חמאס ותומכיו.
הוא תהה מדוע מנהיגי עולם, מנהיגי קהילות מוסלמיות ופעילים נגד מלחמה לא קראו לשחרור משפחת ביבס, או הדגישו את מצוקתה בתקשורת המערבית.
במיוחד כשהם עוסקים בתעמולה על המתרחש בעזה.
קני הדגיש כי חמאס, המבצע פשעים נגד האנושות, לא ראוי לתמיכה או הצדקה ציבורית.
: ב-20 בפברואר 2025 הנשיא חאבייר מיליי ביקש מבית הנבחרים להכריז על יום אבל לאומי לאחר זיהוי ארבעת החללים החטופים ששבו לישראל.
תוך דיון קצר, אושרה יוזמת הנשיא, והוכרזו שני ימי אבל לאומי.
בעיריית בואנוס איירס הוגשה הצעה להחליף את השם של רחוב "מדינת פלסטין" לרחוב "משפחת ביבס".
ב-24 בפברואר נערך בבואנוס איירס בירת ארגנטינה טקס לזכרם של בני משפחת ביבס, בו השתתפו אלפי בני אדם, רבים מהם הניפו סרטים כתומים.
בטקס השתתפו בני משפחות חטופים.
: השגריר בישראל, שטפן זייברט, גינה את רצח כפיר ואריאל.
: השגריר בישראל, סיימון וולטרס, גינה את רצח כפיר ואריאל ואת אי-השבתה של שירי.
כינה את האירוע "שפל חדש ומזעזע" ואיחל "שכפיר ואריאל ינוחו בשלום".
: ב-24 בפברואר נערך טקס לזכרם של בני משפחת ביבס ועודד ליפשיץ במטה האו"ם בהשתתפות עשרות שגרירים, נציגי הקהילה היהודית ובכירים בקהילה הבינלאומית.
ב-26 בפברואר 2026 לווייתם של שירי, אריאל וכפיר ביבס.
ימים אחדים לפני הטקס, צוין זכרם ברחבי העולם באמצעות הארת מבני ציבור בולטים באור כתום, צבע המזוהה עם בני המשפחה.
משרד החוץ הנחה את 108 נציגויות ישראל בעולם לפעול להנצחה זו, ואכן אתרים איקוניים הוארו בכתום, בהם הבית הלבן בוושינגטון, מגדל אייפל בפריז, שער ברנדנבורג בברלין, בניין האמפייר סטייט בניו יורק, משרד החוץ של איטליה, האובליסק בבואנוס איירס, פירמידת טרנסאמריקה בסן פרנסיסקו, בניין עיריית לוס אנג'לס ובניינים בבלגראד שבסרביה ועוד.
במקביל, בבית הכנסת הגדול בקופנהגן הוקם גלעד מאולתר עם תמונותיהם, נרות נשמה ומאות זרי פרחים.
נשיא ארגנטינה חאבייר מיליי הכריז על יומיים של אבל לאומי לזכרם של אריאל וכפיר ביבס.
במטה האו"ם טקס לזכרם של בני משפחת ביבס ועודד ליפשיץ בהשתתפות עשרות שגרירים.
קבוצת הכדורגל מכבי ברלין בגרמניה עלתה למשחק הליגה שלה מול ספרטק ליכטנברג עם מדים כתומים, כאשר במקום שמות השחקנים, הופיע באותיות גדולות השם "ביבס".
מסע ההלוויה, יצא מראשון לציון והסתיים בבית העלמין ביישוב צוחר שבחבל אשכול, ולווה על ידי רבבות ישראלים.
המשתתפים נשאו דגלי ישראל לצד דגלים ובלונים בכתום ובצהוב, סמלי המאבק להשבת החטופים וכרזות תמיכה במשפחה.
שירי וילדיה נטמנו בארון קבורה אחד משותף.
בטקס שבו בלט השימוש באלמנטים כתומים כסמל לשיערם הג'ינג'י.
הפרחת הבלונים הכתומים במהלך הטקס נועדה לסמל את הקשר לילדוּת, ואת עלייתן של הנשמות השמיימה.
פן ייחודי בטקס היה בחירתו של אב המשפחה, ירדן ביבס, להקדיש ליקיריו בלאדות מטאל בעלי משמעות אישית.
לשירי הוקדש השיר "Roman Sky" של להקת Avenged Sevenfold, ולאריאל וכפיר הוקדש "I Thank You Child" של זאק ויילד.
הטקס נחתם לצלילי השיר "Hold on to Memories" של להקת Disturbed, שסולנה דייוויד דריימן הביע את תנחומיו על האובדן הכבד.
האירוע זכה לסיקור נרחב ויוצא דופן בכלי תקשורת בינלאומיים מובילים, בהם העיתונים "בילד" הגרמני, "דיילי מייל" הבריטי ו"לה מונד" הצרפתי.
אתר העיתון האיטלקי "לה רפובליקה" העביר את מסע ההלוויה בשידור חי, וחלקים מהטקס שודרו ברשתות חדשות רבות ברחבי העולם, תוך הדגשת הטרגדיה האנושית שפקדה את המשפחה.
בישראל, המערכת הפוליטית הביעה אבל לאומי במגוון מחוות: משכן הכנסת ובית הנשיא הוארו בכתום כאות הזדהות, ודיוני המליאה נפתחו בדקת דומייה לזכרם ולזכר עודד ליפשיץ.
שר החינוך יואב קיש קרא למנהלי התיכונים לאפשר השתתפות מאורגנת של התלמידים במסע הלוויה, אך הדגיש את הצורך לכבד את בחירתם של אלו שאינם מעוניינים להשתתף.
לבקשת המשפחה, לא הוזמנו נציגי שלטון להלוויה.
משפחת ביבס הונצחה במגוון דרכים ברחבי בישראל.
במגדל העמק נקרא על שמם רחוב חדש, בפתח תקווה הוקם מרכז לגיל הרך לזכרם, ובכפר יונה עתידה לקום כיכר הנצחה.
ב-26 במרץ, בשל חיבתו של אריאל לפרפרים, שינתה האקדמיה ללשון העברית את שמו של הפרפר "כתמית ירושלים" ל"כתמית אריאל".
הבחירה בפרפר זה נבעה מצבעו הכתום ומהעובדה ש"אריאל" הוא אחד משמות ירושלים.
לצד יוזמות אלו, בתחילת מרץ 2025, ביקשה המשפחה מהציבור לתאם עמה מראש כל פעולת הנצחה עתידית כדי למנוע עוגמת נפש.
ב-18 בינואר 2026 פרסם ירדן ביבס פוסט לציון יום הולדתו של בנו כפיר, בו הביע את כאבו העמוק על האובדן ועל העולם האכזר אליו נולדו ילדיו.
באפריל 2025 הודיעה ישראל כי איתרה בצפון רצועת עזה את מוחמד חסן מוחמד עוואד, חבר בכיר בגדודי המוג'אהדין, והרגה אותו בתקיפה אווירית.
עוואד היה אחראי לחטיפתם של שירי ושני ילדיה, לצד חטיפתם של תושבים נוספים מקיבוץ ניר עוז ומספר אזרחים תאילנדים שעבדו בקיבוץ.
עוד נמסר מישראל כי עוואד היה "מעורב ככל הנראה" במותם של שירי ושני ילדיה.
ביוני 2025 הודיעה ישראל כי הרגה את אסעד אבו שריעה, מנהיג גדודי המוג'אהדין, בתקיפה בשכונת סברה שבעיר עזה.
על פי הדיווחים הישראליים, אבו שריעה נכח בקיבוץ ניר עוז ביום החטיפה והיה מעורב ישירות בחטיפתם של שירי וילדיה.
ב-10 באוגוסט 2025 נהרג בתקיפה צבאית ג'יהאד כמאל סאלם נג'אר, פעיל חמאס שתועד כשהוא משתתף בחטיפתו של ירדן ביבס.
ירדן הודה לכוחות הביטחון וציין כי נג'אר "לא יוכל עוד לפגוע באיש".
אירועים לציון ימי ההולדת של ילדי משפחת ביבס
חטיפת עמאד אמהז הנקרא גם מבצע מאחורי הגב היה מבצע צבאי שביצע כוח של שייטת 13 בבתרון שבצפון לבנון ב־2 בנובמבר 2024 בזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
על פי צה"ל, עמאד אמהז הוא בכיר ביחידה 7900 של חזבאללה.
ב-19 בספטמבר 2024 פתח צה"ל במבצע חיצי הצפון כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
בנוסף, צה"ל פתח בתמרון הקרקעי בדרום לבנון.
ב-2 בנובמבר פשט כוח של שייטת 13 ויחידה 504 דרך הים לביתו של עמאד אמהז בעיר בתרון, כ־140 קילומטר מצפון לגבול ישראל-לבנון.
מעט אחרי השעה 2 בלילה, 30 חיילים משייטת 13 נכנסו אל תוך השכונה שבה גר אמהז.
החיילים היו מלווים בשני אזרחים לבנונים לא ידועים שעזרו לחיילי הקומנדו הימי לעבור דרך השכונות.
שכנים באזור שמעו קולות מבחוץ, אך לטענתם, כאשר התכוונו לצאת, שמעו "קול שאומר 'תיכנסו פנימה' בערבית שלוש פעמים".
הכוח פשט על הדירה בבניין שבו שהה עמאד, שבה אותו ולקח אותו לחוף.
משם יצא הכוח בסירות מנוע לים הפתוח.
בתיעוד ממצלמת אבטחה נראית קבוצה של כ-20 חמושים לוקחת עמה אדם כלשהו, שפניו מכוסות עם חולצה.
בשעות הראשונות שלאחר מכן היו פרסומים שעמאד אמהז הוא קצין בחיל הים הלבנוני, פרסומים שהתברר שאינם נכונים, וכי הוא חובל בבית הספר ללימודי הים, השייך למשרד התחבורה הלבנוני.
בהמשך פורסם שהוא פעיל חזבאללה ביחידה של טילי החוף-ים.
בביתו של עמאד מצאו כוחות הביטחון של לבנון כרטיסי SIM וגם דרכון זר.
בנוסף פורסם שהוא הגיע לבתרון חודש לפני החטיפה בשביל ללמוד במכון ללימודי שיט בעיר.
שר התחבורה הלבנוני, עלי חמיה, הכחיש את מעורבותו של אמהז בטרור.
ראש ממשלת לבנון, נג'יב מיקאתי, הנחה את שר החוץ של לבנון להגיש תלונה במועצת הביטחון על חטיפת האזרח הלבנוני.
אביו של אמהז כתב שאין לבנו קשר לפוליטיקה בלבנון, ואין לו קשר לשום מפלגה.
ושהוא רק קפטן ימי אזרחי.
ב-10 בספטמבר 2025 דווח בתקשורת הלבנונית כי התנהל שיח לשחרורו של אמהז בתמורה להבאתה לארץ של המזרחנית אליזבט צורקוב, שהוחזקה בשבי בעיראק מאז מרץ 2023 עד לשחרורה ב-9 בספטמבר 2025.
חטיפת עלי סולימאן אל-עאסי הייתה חטיפה שבוצעה על ידי כוח של יחידת אגוז במרחב סיידא אל-ג'ולאן בדרום סוריה, ב-18 ביולי 2024. החטוף, עלי אל-עאסי, הופעל על ידי איראן והעביר מידע מודיעיני על כוחות צה"ל בגבול ישראל–סוריה.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל, לא נפתחה חזית רחבה בין ישראל לסוריה, אם כי נורו כ-60 רקטות וכטב"מים מכיוון סוריה לישראל, כשבמקביל תקפה ישראל בסוריה מספר פעמים, בעיקר מטרות של חזבאללה, חמאס, ואיראן.
ב-13 באוקטובר החלו דיווחים בסוריה, לפיהם צה"ל מפר את הסכם שביתת הכוחות ופועל מעבר לגבול באזור צפון מחוז קוניטרה.
ב-18 ביולי 2024 חצה כוח של יחידת אגוז שהסתייע בשלוש מכוניות ורכב משוריין את גבול ישראל–סוריה במרחב קוניטרה לחוות אל-עאסי בכפר צידא, שנמצא כמה מאות מטרים מהגבול.
הלוחמים כיתרו את החווה בזמן שאל-עאסי התכונן לחלק חלב בנפות דמשק וקוניטרה, ולקחו אותו לשטח ישראל.
ב-19 ביולי 2024 דווח באתרי חדשות המזוהים עם האופוזיציה הסורית כי כוח צה"ל חטף אזרח סורי מאזור ליד הגבול.
ב-3 בנובמבר 2024, זמן קצר לאחר קבלת אחריות של צה"ל על חטיפת עמאד אמהז, קיבל צה"ל אחריות על החטיפה באופן רשמי ופרסם פרטים על המבצע.
אל־עאסי נחקר בידי יחידה 504. הוא אמר בחקירתו כי גורם במשמרות המהפכה גייס אותו לתצפת על האזור ולדווח כאשר טנקים חוצים את הגבול, אך הדיווחים היו בעיקר על פעילות של צה"ל בתוך רמת הגולן ליד הגבול.
חטיפתה של פסיכה הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, שנוצר בשנת 1895.
הציור מתאר את פסיכה - בת אנוש יפהפייה מן המיתולוגיה הקלאסית - כשהיא נישאת באוויר בזרועות קופידון (ארוס), אל האולימפוס.
השניים מוצגים בעדינות וברכות: גופם אידיאלי, עיניהם עצומות, והם עטופים באור סגלגל ולבן המאזכר שחר חדש.
הכותרת המקורית בצרפתית (L'enlèvement de Psyché) רומזת לא לחטיפה בכוח, אלא להרמה, לרוממות.
זהו רגע המעבר של פסיכה לעולם השמיימי, סמל להתחדשות ואהבה נצחית.
הציור שואב את השראתו מהמיתוס הקלאסי של קופידון ופסיכה, המופיע ביצירה הספרותית "מטמורפוזות" מאת אפוליוס, שנכתבה במאה ה-2 לספירה.
הסיפור מגולל את סיפור אהבתם של קופידון, אל האהבה, ופסיכה, נסיכה אנושית יוצאת דופן ביופייה.
אלת האהבה ונוס (או אפרודיטה), מקנאה בפסיכה, מורה לבנה קופידון לגרום לה להתאהב ביצור מכוער.
אולם, כאשר קופידון רואה את פסיכה, הוא נפגע מחץ האהבה של עצמו ומתאהב בה.
בהמשך העלילה פסיכה נדרשת לעבור סדרה של משימות קשות שהטילה עליה ונוס, כאות לבחינת אהבתה.
בסיומן, היא מתקבלת כבת אלמוות ונישאת לקופידון באולימפוס.
הציור מתאר את אחת הסצנות המרכזיות בסיפור: הרגע שבו קופידון נושא את פסיכה השמיימה.
מדובר ברגע סמלי של מעבר - ממציאות ארצית לגורל אלוהי - המבטא את התעלות הנשמה, אהבה טהורה, והתחלה חדשה.
היצירה מציגה את פסיכה נישאת בידי קופידון, אך הבעת פניה השלֵווה והכמעט אקסטטית עומדת בניגוד למשמעות המילולית של כותרת היצירה באנגלית - "חטיפתה של פסיכה".
מקור הכותרת בצרפתית, L'enlèvement de Psyché, עשוי לרמוז לא רק על חטיפה אלא גם על התרוממות או העברה לשמיים, ובכך להציע פרשנות שונה למתרחש בציור.
סצנה זו מציינת את המעבר של פסיכה מן העולם הארצי לעולם השמיימי, ומסמלת תחילתה של מהות חדשה.
דמויותיהם של קופידון ופסיכה מוצגות באופן אידיאלי, תוך שימוש בגוונים רכים של ורוד וקרם האופייניים לסגנונו של בוגרו.
האמן שואב השראה מהסיפור הקלאסי של קופידון ופסיכה כדי לבטא רגע של התעלות רגשית ורוחנית.
חי-בר הוא שטח המשמש לרבייה של בעלי חיים בישראל בסביבתם הטבעית.
קיימים שני אתרים כאלה, חי-בר כרמל בהר הכרמל וחי-בר יטבתה הסמוך לקיבוץ יטבתה בערבה.
החי-בר הראשון הוקם ביטבתה ב-1968 על ידי אברהם יפה, מנהלה הראשון של רשות שמורות הטבע, ואורי צאן.
הקמתו סימנה את תחילת תהליך השבתם לטבע של בעלי חיים שנעלמו מנופי ארץ ישראל.
לצורך כך הוקמו שני גרעיני הרבייה, אחד לבעלי חיים שחיו בחורש הים תיכוני ואחר לבעלי חיים מדבריים.
בשנת 1973 החלו לגדר שטח שמורה לחי בר כרמל באגן נחל גלים.
שמורת חי-בר כרמל משתרעת על שטח של כ-6,000 דונם.
מחי-בר כרמל שוחררו לטבע היחמור הפרסי ואייל הכרמל שנעלמו מנוף הארץ.
מחי-בר יטבתה שוחררו לטבע הפרא הפרסי, היען והראם הלבן שנעלמו גם הם.
בנוסף לכך משמש חי-בר יוטבתה למרכז רבייה של בעלי חיים נכחדים שלא חיים בארץ כמו ראם סהרה ששוחרר מהחי בר למדבריות סהרה.
החי"ש (חיל השדה) של ארגון ההגנה בשנים 1939–1948, היה ארגון צבאי חשאי (כלומר נסתר משלטונות המנדט הבריטי), שהורכב ממתנדבים בעלי כושר קרבי בגילאים 18–26. החי"ש היה בנוי במבנה צבאי תקני של כיתות, מחלקות, פלוגות וגדודים, ולקראת מלחמת העצמאות אף חטיבות.
מנובמבר 1947 ואילך היה החי"ש, לצד הפלמ"ח, המסגרת הצבאית המרכזית של כוח המגן העברי, ועל בסיס חטיבותיו הוקמו, החל מסוף מאי 1948, חלק מחטיבות צה"ל הסדירות.
לוחמי החי"ש היו צעירים שלמדו ועבדו בערים, במושבות ובהתיישבות העובדת.
עד פרוץ מלחמת העצמאות לא היו לוחמי החי"ש מגויסים גיוס מלא והמשיכו לעבוד במשרותיהם, אך הקדישו מספר ימים בחודש לאימונים ולשמירה.
חלקם השתמשו במקצועם האזרחי (למשל כנהגי אגד, פועלי סולל בונה והארגז) גם בתפקידם הצבאי וסייעו להגנה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-30 בנובמבר 1947, למחרת החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה ועל הקמת מדינת ישראל, גויסו כל לוחמי החי"ש למלחמה.
ערב הקמת צה"ל מנו חיילי החי"ש כ-10,000 איש.
לוחמי החי"ש השתייכו לכל שדרות הציבור ביישוב.
היו בהם עירוניים וחקלאים, חילונים ודתיים, פקידים, חקלאים ופועלים ללא שיוך פוליטי מובהק, אך כולם קיבלו את מרות ההנהגה הציונית (ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית).
מבחינת התודעה הציבורית עמד החי"ש בצלו של הפלמ"ח שנחשב כמחתרת העיקרית של הזרם המרכזי.
אף שמספר לוחמי החי"ש היה כפול ופריסתו בציבור רחבה הפלמ"ח היה מאורגן צבאית והשתתף בקרבות ולכן נחשב יותר בניצחון במלחמת העצמאות.
אף שמראשיתה ביקשה הנהגת ההגנה לקיים ארגון כלל ארצי, הרי שעד שנת 1936 היה כוחם של סניפי ההגנה המקומיים גדול והארגון התנהל כאיחוד רופף של סניפים מקומיים שכל אחד מהם שלט בכוח האדם שלו.
במהלך שנות השלושים, כללה ההגנה שלושה מחוזות בערים המרכזיות ועוד מעל 20 "גושים" שנהלו את הסניפים המקומיים בכל אזור.
מצב זה התאים לעיקר האיומים על היישוב היהודי באותה תקופה, שהחמור שבהם הייתה הסתערות של המון מוסת על נקודת יישוב או שכונה יהודית בעתות מתיחות.
אולם בשנת 1936 פרץ בארץ ישראל המרד הערבי הגדול, שנמשך שלוש שנים עד לשנת 1939. במרד הערבי עברו הערבים לפעולות איבה ממוקדות של כנופיות מאומנות נגד יהודים בודדים בשטחים חקלאיים, בעורקי תחבורה ובכל מקום אחר שבו נמצאו.
ראשונים להתמודד עם השינוי בדפוס הפעולה של הערבים היו יצחק שדה ואליהו בן חור (כהן) מסניף ירושלים של ההגנה שארגנו כבר בשנת 1936 פלוגות נודדות (הנודדת) שקדמו את התוקפים הערבים במרחב שסביב ירושלים.
יצחק שדה הציג את הדברים בכנס מפקדי ה"הגנה" במהלך 1937, ובו אמר:
לאור הצלחתם, הועתק דגם הפלוגות הנודדות למקומות יישוב נוספים.
בסוף שנת 1937 הפכו הפלוגות הנודדות באופן רשמי לפלוגות השדה, שנקראו בקיצור פו"ש, והושמו תחת פיקוד כלל ארצי של יצחק שדה.
אולם קיומו של הפו"ש נמשך זמן קצר, והוא פורק בפברואר 1939 על ידי הרמטכ"ל יעקב דורי.
היו שטענו שהפו"ש פורק בשל הרגיעה במצב הביטחוני והקמת המשמרות הנעים (מ"נים) החוקיים במסגרת הנוטרות.
אחרים טענו שהפו"ש פורק בגלל התנגדות מפקדי הגנה מקומיים בשל חששם מכרסום בסמכויותיהם ובגלל התנגדות ביישוב לגוון הפוליטי של הפו"ש.
מכיוון שהמרד הערבי הופנה גם כלפי הבריטים ולא רק כלפי היהודים, הסכימו הבריטים לשיתוף פעולה עם היישוב היהודי בהקמת הנוטרות, שכללה כשלושת אלפים שוטרים שאורגנו בהמשך ב"משטרת היישובים העבריים".
במסגרת הנוטרות אורגנו "משמרות נעים" (מ"ן) ששמרו על התחבורה היהודית ופעלו באופן אקטיבי נגד הכנופיות.
המשמרות הנעים צוידו בטנדרים ובהמשך בשריוניות, ובתחילת 1939 מנו כ-400 לוחמים.
בנוסף, הקימו הבריטים את "פלגות הלילה המיוחדות" של צ'ארלס אורד וינגייט שיצאו לפעולות התקפיות בעומק השטח הערבי.
במקביל, הצעות החלוקה של ועדת פיל ואווירת ערב מלחמת העולם השנייה הביאה את ההגנה להיערך להגנה פעילה במתכונת צבאית נגד הערבים לקראת מצב שבו יפנו הבריטים את ארץ ישראל, בתוכנית שנקראה "תוכנית אבנר".
צעד ראשון לקראת הקמת החי"ש נעשה בשנת 1938 כאשר כוח האדם בכל אחד מהגושים חולק לשלושה סוגים:
כלל המשרתים ב"גוש" שאליו השתייך הסניף המקומי
אנשי חיל שדה שהיו מוכנים ליציאה אל מחוץ לגבולות הגוש שלהם
במהלך שנת 1939, לאחר פירוק הפו"ש, הוחל בהקמת גדודים של חיל שדה.
הכוונה הייתה להקים 11 גדודים של חי"ש, שימנו סה"כ כ-7,800 איש.
כל גליל חולק לנפות ועל כל נפה הופקדה פלוגת חי"ש אחת לפחות.
בירושלים קמו שני גדודי חי"ש תחת פיקודם של שלמה שמיר ואמנון זעיר וכיהנו בהם כמג"דים עקיבא עצמון, אמנון זעיר, נחמיה ברוש, מאיר בץ ומאיר דודזון.
בחיפה קמו שני גדודים תחת פיקודם של משה צדוק, זלמן ישורון ומשה ריהן.
גדודי החי"ש נמצאו תחת פיקוד המחוז שבו נמצאו ולא הוקם מטה ארצי של החי"ש.
עם הקמת החי"ש הוגדרו מטרותיו תחת הכותרת "הגנה פעילה ותפקידים צבאיים".
פעילות גרילה (לוחמה זעירה) כסיורים, מארבים ופשיטות על כפרי פורעים ובסיסיהם
אבטחת עובדים, למשל אבטחת החוצבים במחצבות מגדל צדק ואבטחת קו החשמל בין ראשון לציון ובאר טוביה שבוצעו קודם לכן על ידי הפו"ש (בעקבות קרב צומת מסמיה)
אבטחת פעילות עלייה על הקרקע של יישובים חדשים
אבטחת דרכים המובילות ליישובי ספר ויישובים מבודדים
תפיסת עמדות מחוץ לגבולות יישובים יהודיים ושכונות יהודיות בערים, בעתות חירום
הגדרת מטרות זו, שנקבעה כבר בראשית דרכו של החי"ש, היוותה קו מנחה לפעילותו גם בהמשך.
הפיקוד בראשית ימי החי"ש הופקד בידי נוטרים שקיבלו אימון צבאי, הכשרה פיקודית ונשק בריטיים במסגרת תפקידם במשטרת היישובים העבריים ובמסגרות מקבילות.
כן התקיים במושבה כנרת בקיץ 1939 הקורס הראשון למפקדי חי"ש שהכשיר את שלד הפיקוד.
חלק מהמתנדבים לחי"ש, בעיקר בנפות הכפריות, היו בה-בעת גם נוטרים שהשתמשו בנשקם החוקי לצורכי החי"ש.
זמן קצר לאחר הקמת החי"ש פרצה מלחמת העולם השנייה.
הדבר הביא לעיכוב משמעותי בהתפתחות החי"ש מפני שרבים מהצעירים שהיו קהל היעד הטבעי להשתתפות בחי"ש התגייסו לצבא הבריטי.
בשנת 1941, כשהסכנה לארץ ישראל מצד הכוחות הגרמנים גברה, הוקם הפלמ"ח בשיתוף פעולה עם הבריטים, וניתנה לו עדיפות על פני החי"ש.
בנוסף, המפקדים האזוריים לא ששו להעביר את הצעירים שלהם ליחידות החי"ש והעדיפו לשמור אותם קרובים אליהם ביחידות ההגנה המקומית.
במיוחד נעשה הדבר על רקע מלחמת העולם השנייה והצורך בהגנה וביצור היישובים עצמם, דבר שנתן עדיפות לחי"ם ככוח מגן על פני פעולות חי"ש.
במצב זה, נותרו גדודי החי"ש בפיקוד אזורי ולא הוכפפו ליחידה ארצית אחת.
הגיוס לחי"ש היה חלש במיוחד בערים.
בירושלים התנדבו כ-300 איש, בתל אביב כ-550 ובחיפה לא יותר מ-300 איש.
במרחב הכפרי התבסס החי"ש בעיקר על אנשי משטרת היישובים העבריים המגויסים, שמנו במהלך מלחמת העולם השנייה פחות מ-3,000 איש.
אליהם הצטרפו הנוטרים בשירות חלקי.
בירושלים ובחיפה הוקמו יחידות חי"ש שבוססו על הסטודנטים באוניברסיטאות (האוניברסיטה העברית והטכניון).
הם היו בעלי פוטנציאל רב, אך התחלפו מדי שנה ולא היו זמינים בחופשות.
בשיא המתיחות מול האיום הנאצי, בקיץ 1942, הוקם מנגנון גיוס לחי"ש במקוה ישראל, שלא יצא לפועל.
במסגרת תוכנית ב' של המפקדה הארצית, ביולי 1943, הופקד החי"ש על הפעילות ההתקפית וההגנתית במרחב הפעולה הטקטי, כלומר בתחום המחוזי, תוך שהוא נשען על בסיס יישובי ויוצא לפעילות בתחום האזור.
על מרחב היישוב, הכולל את היישוב היהודי ואת הכפרים הערביים הסמוכים לו, הופקד החי"ם, במתכונת הגנתית.
במרחב הפעולה האסטרטגי, המרוחק מתחומי יישוב, פעל הפלמ"ח.
לערים הגדולות מונו מפקדים והן חולקו לחבלים.
על כל חבל הופקדה פלוגת חי"ש.
כל יישוב או קבוצת יישובים סמוכים הוגדר כ"אזור" ומונה לו מפקד-אזור (מא"ז).
המא"ז הוכפף בעת חירום או לחימה למפקד פלוגת החי"ש האזורית, דבר שבא לחזק את החי"ש ולתת למפקדיו סמכויות ואחריות רבות יותר.
בשנים 1944–1945 בעת ה"סזון" פעלה בתל אביב פלוגת חי"ש מגויסת שכונתה "הפלוגה המיוחדת" (פו"מ), פלוגה זו הוכפפה לש"י (שירות הידיעות של ההגנה, המודיעין הצבאי) ותפקידה היה סיכול פעולות אצ"ל ולח"י כנגד מטרות בריטיות ואף הסגרת אנשי אצ"ל ולח"י לבריטים.
הפלוגה פעלה גם נגד ערבים ומשתפי פעולה יהודים וביצעה פעולות רבות שלא פורסמו עד עתה.
עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון במפקדת הפלוגה ברחוב סמטת בית השואבה 8.
למפקד החי"ש מונה בכיר המפקדים באזור הצפון, יהושע גלוברמן.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון במקום בו היה מטה החי"ש בשנים 1944–1946 ברחוב שינקין 45 בתל אביב.
עם תום מלחמת העולם השנייה התחדש המאבק בגזרות הספר הלבן.
כך התווספה על מטרות החי"ש, כמו על מטרות כל כוח המגן העברי, מטרה נוספת והיא פגיעה במוסדות השלטון הבריטי בארץ.
הכוח העברי שגויס לצבא הבריטי השתחרר ורובו חזר לארץ, מאומן ובעל ניסיון צבאי.
עם זאת, כמעט איש מהמפקדים בבריגדה היהודית ובכוחות הלוחמים האחרים לא פיקד בקרב על סדר כוחות הגדול מפלוגה.
עם תום מלחמת העולם השנייה, במסגרת "פקודת המבנה הארצי (יוני 1945)", חילק מטה ההגנה את הארץ מחדש ל"שישה מרחבי פיקוד שווים מבחינת סמכות הפיקוד הנתונה למפקדים הממונים עליהם, והכפופים במישרים לפיקוד העליון.
שלושה מרחבים מתוכם עירוניים ונקראים מחוזות ושלושה מרחבים כפריים ונקראים גלילות...
הגליל מורכב ממרחבי משנה הנקראים נפות".
גליל צפון השתרע מכפר גלעדי בצפון ועד בית שאן בדרום ומהירדן ועד הכרמל, גליל התיכון השתרע לאורך מישור החוף מהכרמל בצפון ועד הרצליה בדרום), וגליל הדרום השתרע מראשון לציון בצפון ועד רביבים בדרום.
במסגרת אותה פקודה הועברו הפל"מים (הפטרולים הלוחמים) מהחי"ם לפיקוד החי"ש.
בכל מרחב פיקוד היו מספר גדודים הכפופים למפקד כוחות החי"ש במרחב, כך נוצרו למעשה גדודי חי"ש בזיקה מרחבית שיהוו את הבסיס לחטיבות המרחביות שיוקמו לקראת סוף 1947.
לפי תוכנית מאי 1946 (תוכנית ג') הוגדרו מחדש מטרות החי"ש, על ידי צבי איילון (לשצ'ינר), מי שנחשב (יחד עם יהושע גלוברמן) לאבי רעיון החי"ש, ומי שקבע את מבנה הארגון ותורת הלחימה שלו.
בראש המטרות לא עמדה עוד רק ההגנה על יישובים ודרכי התחבורה אלא התווספה מטרה נוספת והיא ההגנה על תשתיות חיוניות וכלכליות כמפעלי מים, תחנות כוח, מפעלי תעשייה וכדומה.
כוחות חי"ש מיוחדים הוקצו לשמירה על מתקנים אלה, ובמיוחד על מתקנים מבודדים כמפעל האשלג בים המלח.
בשל המתח המדיני הגובר מול האויב הערבי, ההתארגנות להתנגדות לבריטים והשחרור מהצבא הבריטי, חודשה גם ההתנדבות לחי"ש.
בערים נעשה מאמץ לגייס חברים נוספים מקרב החיילים המשוחררים, נוער עובד, וסטודנטים.
בנובמבר 1947 מנה החי"ש בירושלים ובסביבתה קצת פחות מ-1,100 איש, בתל אביב כ-1,200 ובחיפה - כ-800. במרחבים הכפריים נשאר החי"ש מאורגן בפלוגות, שהתבססו בעיקר על כוח האדם והאמצעים של משטרת היישובים העבריים.
הפיקוד החל לשלב כוחות חי"ש ופלמ"ח למבצעים התקפיים כנגד מתקנים בריטיים כמו בליל 22 בפברואר 1946 בו ערכה ה"הגנה" פעולות חבלה בבסיסי המשטרה הניידת הבריטית בשפרעם, כפר ויתקין ונגד המפקדה הבריטית בשרונה ("הקריה" בתל אביב) או בליל וינגייט ב-25 במרץ 1946.
כוח האדם הבסיסי של החי"ש היה בוגרי גדנ"ע, "גדודי נוער" לנערים לומדים בגילאי 15–18, בהם הוכשרו תלמידים לפעילות צבאית ולפעילות סיוע, למשל כחובשים.
כמו כן פעל החי"ש לגיוס נוער עובד (חברי הנוער העובד) ונוער הפועל המזרחי ("משמרות אליצור").
מסגרת גיוס והכשרה נוספת הייתה מועדוני הספורט כ"מכבי".
מועדוני הספורט היוו גם הסוואה לאימונים צבאיים.
בירושלים ובחיפה הוקמו, כאמור, יחידות חי"ש שהתבססו על סטודנטים.
בירושלים הוקמו מחלקות החי"ש באוניברסיטה לפי הפקולטות, האחת, ששם הצופן שלה היה "יוחנן" יועדה לתלמידים במדעי הטבע והאחרת, "בן-אברהם", לתלמידי מדעי הרוח.
בתל אביב התבלט גדוד הפרברים (חברי הגדוד נודעו גם בשם הקוד "אוסטרים".), שהורכב מנוער עובד.
גדוד זה היה מאומן היטב ומלוכד חברתית.
כן התבלטו פלוגות משוחררי הצבא הבריטי שנקראו "נחשונים".
כוח זה יהווה את הבסיס לחטיבת "גבעתי".
מתנדבי חי"ש נוספים באו, בעיקר לאחר תום מלחמת העולם השנייה גם משורות גיוס חוץ לארץ (גח"ל).
אנשי הגח"ל היו צעירים, פליטי שואה אשר אומנו על ידי שליחי ההגנה במחנות העקורים.
חלקם היו פרטיזנים אך רובם לא היו בעלי ניסיון צבאי.
שילובם עם בני הארץ היה לעיתים בעייתי עקב הבדלי שפה ומנטליות.
לתפקידי סיוע לחימה (למשל רפואה ואספקת מזון) הוכשרו גם נשים ואף נשים דתיות.
המתנדבים עברו אימונים סדירים, עדות להם ניתן לקרוא בזכרונות ותיקי "גבעתי":
המפקדים היו בדרך כלל נוטרים ומאוחר יותר משוחררי הצבא הבריטי.
אימוני המפקדים נערכו בערבים ובשבתות וכללו אימוני שדאות, טופוגרפיה ושימוש בנשק.
קורס מ"כים של החי"ש נמשך 65 ימים, כמו בפלמ"ח ולעיתים באותה מסגרת, כך שרמת הקורס הייתה גבוהה.
הקורס התנהל ברמת הגליל או המחוז.
כמו כן התקיימו קורסי הכשרה ארציים לתפקידים מיוחדים (קשר, סיור, חבלה, עזרה ראשונה, מרגמות ועוד) גם הם בשיתוף עם הפלמ"ח.
ההכשרות הארוכות יותר התבצעו בחופשות.
החי"ש הפעיל קורס קצינים ארצי (קורס מ"מים), דו חודשי בעמק יזרעאל (בעיקר בג'וערה, דליה וכפר החורש אך גם באתרים אחרים).
הקצינים אומנו לפי חוברות שנגנבו מן הצבא הבריטי.
מספר הקצינים היה קטן יחסית, עקב הקושי של צעירים עובדים לעמוד במחויבות הרבות שדרש התפקיד, במקביל לחייהם האזרחיים.
עם זאת לא הייתה התפשרות על הרמה, בשנים 1941 - 1946 הוכשרו כקצינים 335 חניכים מתוך 746 שהתחילו את הקורס.
בשנים שלאחר מכן הוגבר קצב ההכשרה וגם סרג'נטים (סמלים) ממשוחררי הצבא הבריטי גויסו לשרת כקציני חי"ש (כמפקדי מחלקות).
ערב קום המדינה היו לחי"ש כ-1,000 קצינים.
סיסמת הקורס ותפיסת דמות הקצין הייתה: "מפקד המחלקה בהגנה - גנרל".
לקראת קום המדינה הועשר החי"ש במפקדים בכירים (לא כולם יהודים) ששירתו בצבאות זרים והתנדבו לעזרת העם היהודי, במסגרת המח"ל.
ערב הקמת צה"ל תיאר ההיסטוריון הצבאי ישראל בר את הכשרת המפקדים בחי"ש ובפלמ"ח במילים הבאות:
לעומת המפקדים, "חיילי השורה", ובמיוחד אלו שגויסו לקראת נובמבר 1947 ואנשי הגח"ל לא קיבלו הכשרה צבאית טובה ורמת אימונם הייתה נמוכה למדי.
חברו לכך הפיקוח הבריטי באזורי הערים שחייב אימון באזורים מרוחקים ונידחים, העובדה שהמתנדבים אומנו על בסיס זמן פנוי קצוב, בערבים או בחופשות והתקציב המועט ביותר שהוקצב לצורך אימונים, בעיקר אימונים באש חיה "עד שהרגע החגיגי ביותר לטירון בקורס רובה היה כשנתנו לו כדור אחד לירות בו".
הגיוס נתקל בקשיים מסיבות כלכליות, אידאולוגיות וטכניות.
לעיתים יצאו טירונים לקרב לאחר אימון בסיסי ביותר בהפעלת הנשק והבנת הפקודות.
כמות המפקדים הייתה קטנה יחסית לכמות לוחמי השורה וגם המנוסים שבהם לא הצליחו להנחיל לפקודיהם את הניסיון שצברו.
גיבוש היחידות היה לקוי כיוון שאנשי היחידה נפגשו לעיתים רחוקות.
פרט למקרים יוצאי דופן, לא נוצרה תחושת רעות עמוקה וגאוות יחידה.
גם הגיוס בשעת חירום היה לקוי כיוון שנעשה מדלת לדלת, בקרנות רחוב ובאמצעות פתקים באורח אקראי למדי וללא סדר וארגון ראוי.
בסתיו 1947 הקימה הסוכנות היהודית מנגנון גיוס בשם מפקד העם שנועד לגייס את כל בעלי כושר הלחימה ביישוב.
בראש המנגנון ניצבה גולדה מאיר וניהלו אותו לוי אשכול ובנימין אבניאל.
מגויסים שאותרו כמתאימים לחי"ש (כולל נשים) נשלחו לאימון והכשרה בחטיבות.
הגיוס היה גלוי, כי לאחר הכ"ט בנובמבר 1947 השלטון הבריטי לא הערים קשיים.
להלכה היה הגיוס התנדבותי אך הופעל לחץ על כשירי גיוס להתגייס, מצד חברי תנועות נוער ואנשי ההסתדרות.
רוב הנשק של החי"ש היה נשק בריטי שהתקבל כנשק חוקי לנוטרים ולהגנת היישובים.
חלק אחר היה נשק לא-חוקי ש"הוסלק" (הוסתר במחבוא) ביישובים ובערים.
באפריל 1947 דיווח דוד בן-גוריון על מצבת הנשק הבאה:
מלבד הנשק הקל, עמדו לשירות הכוח הלוחם מספר קטן של מרגמות, מטולי פיא"ט, מקלעים בינוניים (שוורצלוזה) ומשוריינים קרביים, נושאי מקלעים.
תקצוב התחמושת היה 50 כדורים לרובה, 600-700 כדורים למקלע.
כתוצאה מכך אימונים בנשק לא התבצעו עם תחמושת חיה ובמקום רימון יד הושלכו באימונים תפוזים ותפוחי אדמה.
בהמשך חולק הנשק, כולל חלק מהנשק ביישובים, לחטיבות החי"ש.
תע"ש ייצר תתי מקלעים נוספים, דמויי-סטן, וכן נרכש נשק בחוץ לארץ, מעודפי צבאות שהשתתפו במלחמת העולם השנייה, אך נשק זה הגיע ארצה רק במהלך מאי 1948.
החי"ש הסתמך על המפעלים החלוציים של היישוב לצורך מעטפת הפעילות תומכת הלחימה.
אמצעי רפואה הוקצו דרך הסוכנות היהודית ממלאי מגן דוד אדום וקופת חולים כללית של ההסתדרות, בסיועו של חיים שיבא, שהיה מפקד שירות הרפואה של ההגנה.
אמצעי תחבורה סופקו על ידי חברי אגד וחברים בקואופרטיבים אחרים לתחבורה ושירותי אספקה והנדסה סופקו על ידי "סולל בונה" ו"הארגז".
עקב העובדה שהשירות בחי"ש היה במרחב המגורים של החיילים, האפסנאות השוטפת (ביגוד, הנעלה, ציוד חורף, מצרכי מזון משומרים וכדומה) התבססה על משקי הבית של החיילים עצמם או על יישובי מגוריהם.
החייל היה רגיל לשוב לביתו, גם בתקופת גיוס, כל מספר ימים ולא שהה במחנה לתקופות ארוכות.
הדבר היווה בעיה לוגיסטית כאשר פלוגות וגדודים "הושאלו" מהמרחב הטבעי שלהם עבור סיוע בגזרות מרוחקות יותר.
תיאור הגעת התגבורת התל אביבית לירושלים מדגימה מקצת מנושאים אלה:
בפקודת המבנה הארצי מנובמבר 1947 החליט דוד בן-גוריון להקים מתוך גדודי ופלוגות החי"ש בערים ובמחוזות ארבע חטיבות סדירות ולהתחיל בגיוס כל הכוח המסוגל ללחימה.
מפקדי החטיבות הוכפפו להלכה ישירות אל הרמטכ"ל, יעקב דורי, אף כי מעשית פיקד על החי"ש עוזר הרמטכ"ל, יגאל ידין.
חטיבת הצפון, "לבנוני" לצפון הארץ
חטיבת גליל התיכון, "אלכסנדרוני" לשרון ולשומרון
חטיבת הדרום, למרחב שמדרום לנחל הירקון כולל העיר תל אביב ומרחב הדרום.
כבר בשלב זה הייתה הבחנה בין גדודים שיועדו להגנה על העיר תל אביב ובין גדודים שהתאמנו כדי לצאת ללחימה בדרום
"עציוני" לירושלים, מדבר יהודה וגוש עציון
החטיבות הוקמו על בסיס ותיקי גדנ"ע וחי"ש בערים, פל"מים במחוזות, הכשרות של אנשי חי"ם, עולים חדשים מגויסי חוץ לארץ ואחרים.
הכשרת טירונים ומפקדים זוטרים הפכה למשימה של החטיבות, אשר הקימו גופי הדרכה כדי לגייס ולהכשיר כמות גדולה של מגויסים בזמן קצר, עם תום הגיוס הופעלו סגלי ההדרכה כיחידות מובחרות (בעיקר בחטיבת גולני ואלכסנדרוני).
בפברואר 1948, לאחר שהופעל מנגנון הגיוס וההכשרה ואומנה כמות גדולה של טירונים מגויסים חדשים עבור ה"חיל", הוצא עדכון לפקודת המבנה ובו חלו השינויים הבאים:
חטיבת לבנוני פוצלה לחטיבת "גולני" בגליל העליון והתחתון (שכללה גם את כוח "עודד" בגליל העליון המזרחי שיהפוך לחטיבה עצמאית במאי 1948) ולחטיבת "כרמלי" באזור חיפה, הכרמל והגליל המערבי
מגדודי החי"ש של מרחב תל אביב ויישובי הדרום שחנו בתל אביב הוקמו חטיבת "קרייתי" למרחב העירוני של תל אביב וסביבתה וחטיבת "גבעתי" אשר יועדה למרחב הדרום (מראשון לציון בצפון ועד כביש מג'דל (אשקלון) - בית גוברין) בדרום
החטיבות מוספרו מצפון לדרום והגדודים קיבלו מספרים אף הם
התקיימה זיקה בין מרחב הגיוס ממנו הגיעו החיילים לבין מרחב הפעילות.
החיילים הגנו בגופם על ביתם ומשפחתם, הם הכירו הכרות בלתי אמצעית את השטח והתמצאו בו.
לפחות בחלקה הראשון של המלחמה (עד תוכנית ד') פעלו החטיבות במרחבן הטבעי, הגנו על התחבורה באזור, יצאו לפשיטות על כפרים ערביים סמוכים, הרחיבו את גבולן ותפסו עמדות אסטרטגיות שהוחזקו על ידי הבריטים (כגון מצודות משטרה, מתקני מים, מחסנים, מחנות צבא ונקודות שולטות).
רק לאחר שאובטחו הערים, המושבות ודרכי התחבורה ביניהן, הוצאו החטיבות ממרחבן ויצאו לפעול באזורים מרוחקים יותר.
שיטה זו נחלה הצלחה בכל הגזרות, פרט לירושלים.
חלק מהגדודים רוכזו במחנות קבע, בהם שהו בין הקרבות (למשל מחנה דורה הגדול של אלכסנדרוני בנתניה או מחנה גדעון של גולני ליד בית שאן), בעוד באחרים פוזרו החיילים לבתיהם לאחר פעולה.
במהלך ההפוגה הראשונה, בקיץ 1948, הושבעו חיילי החטיבות לצה"ל.
לאחר מכן צורפו לחלק מהן כוחות אצ"ל.
חטיבת לבנוני, שנקראה בתוכניות המוקדמות "חטיבת הצפון", כללה את כל המרחב שמזכרון יעקב וצפונה.
מפקדה של החטיבה היה משה כרמל.
בפברואר 1948 פוצלה החטיבה לחטיבת גולני בנפת יזרעאל, הכנרת, גלבוע ועד תל חי וחטיבת כרמלי באזור חיפה ונפת זבולון (כלומר חיפה והגליל המערבי).
בהמשך התפצלה מגולני חטיבת עודד.
עם הקמת צה"ל הפכה גולני לחטיבה 1, כרמלי לחטיבה 2 ועודד לחטיבה 9.
חטיבת גולני התמקדה בתחילה באבטחת התחבורה ליישובי הצפון, בתוכנית ד' (אפריל - מאי 48) כבשו גדוד "ברק" וגדוד 13 את טבריה ובית שאן.
לאחר פלישת צבאות ערב (מאי 48) שיתפה פעולה עם "כרמלי" בגזרת עמק יזרעאל, מגידו וג'נין.
בקרבות עשרת הימים (יולי 48) התמודד גדוד "ברק" עם כוחות צבא ההצלה באזור סג'רה (אילניה) ובקרב קשה כבש את הכפר לוביה (מחלף גולני של היום).
במהלך ההפוגה השנייה הפכה החטיבה לחטיבת צה"ל והשתתפה במבצע חירם, מבצע דקל, מבצע חורב ומבצע עובדה.
מפקד החטיבה הראשון היה משה מן.
עם הקמת המדינה מנתה החטיבה 3,573 חיילים ומפקדים.
חטיבת גולני הוקמה על בסיס גדוד "דרור" מחטיבת לבנוני אליו נוספו גדוד "ברק" וגדוד "גדעון".
גדודי החטיבה במלחמת העצמאות היו:
גדוד 12 ("ברק") הורכב בסוף פברואר 1948 מפלוגות חי"ש, פל"מים ונוטרים מבקעת כנרות, עמק הירדן והגליל התחתון.
השתתף בכיבוש טבריה, הקרב על ה"דגניות" (דגניה א' ודגניה ב'), ההגנה על סג'רה (אילניה), מבצע דקל ובמסגרת צה"ל במבצעי חורב ועובדה.
גדוד 13 ("גדעון") התפצל מגדוד "דרור" באמצע מרץ 1948, עבור מבצע גדעון וכלל מתנדבי חי"ש ממשקי עמק יזרעאל ועמק בית שאן.
אבטח ונלחם במזרח עמק יזרעאל ועמק בית שאן.
גדוד 14 ("דרור") הורכב בדצמבר 1947 על בסיס גרעין החי"ש הוותיק ממשקי עמק יזרעאל ועמק בית שאן ופעל עוד במסגרת "חטיבת לבנוני".
תפקידו הראשוני היה אבטחת יישובי עמק יזרעאל.
ממרץ 48 פוצלה גזרתו והוא פעל רק במערב העמק.
גדוד 15 ("גורן") הוקם על בסיס סגלי הדרכה של החטיבה, לקראת הלחימה בצבאות ערב, במאי 1948, התרכז בקיבוץ אלומות.
פעל לאבטחת יישובי המרחב ממגדל ועד אשדות יעקב.
הקרב על ה"דגניות" והדיפת הצבא העיראקי ליד ג'נין.
עיקר פעילותה של חטיבת כרמלי הייתה בכוננות לקראת תפיסת הבסיסים הלוגיסטיים של הבריטים בסביבת חיפה עם עזיבתם ובמיוחד הנמל ודרכי הגישה אליו ובתי הזיקוק.
כמו כן ערכה החטיבה פעולה כנגד הכפר בלד א-שיח' (היום נשר) לאחר טבח בתי הזיקוק ב-30 בדצמבר 1947. במרץ 48 יצאה שיירה של החטיבה, שנודעה בשם שיירת יחיעם, לעקוף את עכו ולהביא אספקה ליישובי הצפון, השיירה הותקפה סמוך לנהריה ונגרמו לה אבדות קשות.
באפריל 48 התמודדה החטיבה עם צבא ההצלה בקרבות משמר העמק ורמת יוחנן.
באפריל 48 סיימה החטיבה בהצלחה את הקרב על חיפה, הודות לתכנון המדויק ולהיכרות עם הסביבה והמתקנים הצליחה החטיבה תוך פחות מ-24 שעות לתפוס את כל הבסיסים הבריטיים והמפעלים האסטרטגיים בעיר.
לאחר פלישת צבאות ערב הכניע כוח של החטיבה את עכו במבצע בן עמי (שנקרא על שם בן עמי פכטר שהיה מפקד גדוד בחטיבת כרמלי ונפל בשיירת יחיעם).
כל גדודי החטיבה גובשו בדצמבר 1947 כגדודי "חטיבת לבנוני" והתחלקו לפי גרעיני חי"ש בחיפה ובסביבתה.
גדוד 21 הורכב מפלוגת החי"ש של נפת זבולון (פלוגת "צידוני") ומגויסים מאנשי הקריות.
עסק באבטחת התחבורה בגזרת מפרץ חיפה והגליל המערבי.
מגדוד זה יצאו לוחמי שיירת יחיעם בה נהרג מפקדו הראשון, בן עמי פכטר.
הגדוד כבש את עכו במבצע שנקרא על שמו, מבצע בן עמי.
כמו כן השתתף הגדוד בקרבות רמת יוחנן, מבצע דקל ובקרב על ג'נין
גדוד 22 הורכב מאנשי חי"ש טכניון ("פלוגת הסטודנטים"), ותיקי חי"ש ומגויסים מהעיר חיפה.
עסק באבטחת תנועה בעיר חיפה, הוציא את פעולת הגמול בבלד א-שיח' (נשר) והשתתף במבצע בן עמי.
לאחר הקמת צה"ל פעל בקרבות משמר הירדן ומבצע חירם.
מפקדו הראשון היה מרדכי מקלף, לימים הרמטכ"ל השלישי של צה"ל.
גדוד 23 הורכב מאנשי חי"ם מחיפה (פלוגת "הדרי") וחיילים משוחררים מהצבא הבריטי.
גדוד זה סופח לחטיבת "עודד" בקרבות משמר הירדן.
גדוד 24 היה המשכו של גדוד המשמר הנייד של חי"ם חיפה.
אבטח את גזרת הכרמל מקיבוץ יגור ועד עתלית ובין היתר כבש את עין חוד.
עם הקמת צה"ל הוסב לגדוד סיוע חטיבתי (כלל פלוגת סיור ופלוגת משוריינים).
בסוף מאי 1948 קמה חטיבת עודד (בפיקוד אורי יפה שכינויו המחתרתי היה "עודד"), על סמך גדוד אלון (גדוד א' של "חטיבת לבנוני", גדוד 11) שהועבר ממרחב חיפה, כוחות חי"ם מאומנים מיישובי האזור וכוח מגולני.
הקרבות המפורסמים ביותר של החטיבה היו קרב מלכיה השלישי ומבצע חירם.
בהמשך הורחבה החטיבה באנשי סגל ההדרכה הארצי של לה"ד (לשכת ההדרכה) שיצרו את גדוד 92, לאחר שהופסקו קורסי הקצינים וקורסי המקצועות בשל קרבות מלחמת העצמאות.
החטיבה הוקמה בסוף נובמבר 1947 מגדודי החי"ש במרחב שרון-שומרון (מזכרון יעקב ועד רמת גן) ונקראה על שם נחל אלכסנדר הגובל במרחבים אלה.
פעילותה הראשונית של החטיבה הייתה הגנה על התחבורה בכביש השרון (פתח תקווה - בית ליד - חדרה) שהיה הציר היחיד שקישר את תל אביב וחיפה.
מראשית מאי 1948 סייעו כוחות החטיבה בפינוי מחצבות מגדל צדק ובתפיסת המשאבות בראש העין, שהיו מתקן הכרחי לאספקת המים לאזור תל אביב ולנגב והוחזקו עד אז בידי כוחות משמר בריטיים.
בהמשך נלחמה החטיבה במזרח הגזרה מול צבא ההגנה של קאוקג'י, כוחות החטיבה כבשו את ג'לג'וליה וכפר סבא הערבית (במבצע מדינה) ואבטחו, בקרב קשה, את הדרך לרמת הכובש.
במבצע נחשון פעלו פלוגות של החטיבה בכוחות המשולבים שהשתתפו במבצע (עבורו הוקמו שלושה גדודים ייעודיים מעורבים מפלוגות חי"ש ופלמ"ח שפורקו מיד לאחר המבצע).