tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ח'אשוקג'י היה חבר בוועד הנאמנים של האוניברסיטה החל משנת 1983 ועד שהוגש נגדו כתב אישום בגין הונאה ואישומים אחרים במאי 1989. חשוגגי היה "הסוכן הזר ראשי" של ארצות הברית וסייע בהקמת השותפות המודיעינית המכונה "מועדון ספארי".
זו הייתה ברית סמויה של שירותי מודיעין שהוקמה בשנת 1976, וניהלה פעולות חשאיות ברחבי אפריקה בתקופה בה הקונגרס בארצות הברית הגביל את כוחו של ה-CIA.
ח'אשוקג'י התחתן בשנת 1961 עם סנדרה דיילי, בריטית בת 20 שהתאסלמה ושינתה את שמה לסוראיה.
השניים היו נשואים עד שנת 1974, נולדו להם ארבעה בנים ובת.
ב-1982 קיבלה גרושתו 870 מיליון דולר במסגרת הסכם הגירושין.
בשנת 1978 נישא בשנית עם האיטלקייה לאורה ביאנקוליני, שהייתה אז בת 17, התאסלמה והפכה ללאמיה ח'אשוקג'י.
מאוחר יותר נישא בשלישית לאיראנית בשם לשאהברי עזם זנכנה.
הוא הודה בפומבי על חיבתו ליצאניות ואמר כי יש לו 11 "נשות שעשועים" - שעינגו אותו ביאכטות ובבתי הקיט שלו.
אחותו של ח'אשוקג'י, סמירה, היא אימו של דודי אלפאיד, שהיה ידידה של הנסיכה דיאנה.
בסוף ימיו סבל ממחלת פרקינסון ומת בבית חולים בלונדון.
עדנה בליליוס (נולדה ב-5 בנובמבר 1978) היא שחקנית ישראלית.
בליליוס נולדה וגדלה בירושלים לאסתר ועזרא בליליוס איש עסקים ויבואן מרצדס-בנץ לישראל במשך כ-30 שנים תחת המותג אוטו חן.
למדה תיאטרון בתיכון לאומנויות בירושלים.
אחר-כך נסעה לארצות הברית ולמדה בבית הספר של לי שטרסברג בניו יורק (2000).
כששבה לישראל למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים (2003-2001), בתקופה זו זכתה שלוש פעמים במלגת קרן שרת אמריקה ישראל (2001, 2002, 2003).
אחר-כך עברה לרוסיה ולמדה במשך שלוש שנים במוסד לאומנות הדרמה במוסקבה של אנטולי וסילייב, שם עבדה והציגה טקסטים קלאסיים פרי עטם של אפלטון, תומאס מאן, פושקין, צ'כוב וגוגול (2006-2004).
עדנה בליליוס שבה לישראל ביולי 2006. לאחר שובה העלתה את הצגת היחיד "יפהפייה שלי...
מתוקה שלי", אותה ביימה גאולה סבידנסקי, והן עיבדו את החומרים יחדיו.
ההצגה עוסקת במערכות יחסים בין גברים לנשים, באהבות ובאכזבות, בליליוס שיחקה בהצגה למעלה מעשרים דמויות.
ההצגה הוצגה לראשונה בתיאטרון החאן ורצה ברחבי הארץ במשך למעלה משנה.
במקביל עבדה בליליוס עם קבוצת תיאטרון האימפרוביזציה "קתרסיס".
בתיאטרון גשר שיחקה את עדנה חזני בהצגה "רומן בעבודה".
אחר-כך שיחקה בגשר את פבלובה בהצגה "הנסיכה איבון".
בליליוס שיחקה בהצגה "המיטב שבאדם", בבימויו של טובי דיקמן, במסגרת מעבדתרבות דימונה.
היא משחקת את הלגה בהצגה "הבית על שפת האגם", שעוסקת במלחמת העולם השנייה, שהוצגה לראשונה בפסטיבל עכו ומאז מוצגת בתיאטרון תמונע, לצידן של יעל רסולי ורינת שטרנברג.
ההצגה נכתבה על ידי יעל רסולי שביימה אותה ביחד עם יערה גולדרינג.
בתיאטרון הבימה היא משחקת במחזמר גבעת חלפון אינה עונה בתפקיד שפרה חסון.
תפקידה הראשון של בליליוס בטלוויזיה היה בסדרה "טקסי דרייבר" (2010), בו גילמה את דמותה של אורנה, אחותה של שירית (סיגל שחמון), שנהרגה על ידי אחד מנהגי המוניות ומנסים לשדך לה אותו.
בסדרה "חיים אחרים" (2010) שיחקה אישה דתייה שמתקשה ליצור אינטימיות.
בסדרה "חטופים" (2010) שיחקה את דליה, אחות במתקן לשבויים חטופים.
בסדרה "סברי מרנן" היא מגלמת את דמותה של מירב חסון, רווקה מפונקת, ילדותית ועצבנית שחיה עם ההורים (סילבן ורחל חסון, אותם משחקים יהורם גאון ויונה אליאן).
ב-2017 שודרה הסדרה "ויקי ואני" בערוץ 10, בה גילמה את שמרית.
בסרט "רסיסי אהבה", בבימויו של ניסים נוטריקה אשר יצא לאקרנים בינואר 2012. הסרט מתרחש בירושלים של שנות השישים ושבעים והוא מגולל את סיפורו של סמי (יחזקאל לזרוב), גבר הנשוי למלכה (ריימונד אמסלם) שמנהל רומן עם דינה (בליליוס) אשה שאינה מוערכת בסביבתה.
ב-2017 שיחקה בסרט הקולנוע מכתוב.
ב-2018 שיחקה את יהודית כץ בסדרת הדרמה "שלטון הצללים".
ב-2025 גילמה את דמותה של שוש, יו"ר ועדת השכונה, בסדרת הילדים "שכונת חיים" (חידוש לסדרה "הילדים משכונת חיים") בכאן חינוכית.
בליליוס נשואה ואם לשתי בנות ובן.
היא אחותם הצעירה של אנשי העסקים אלי ודני בליליוס, מבעלי "קבוצת בליליוס".
הצגת יחיד תיאטרון החאן גאולה סבידנסקיעוץ לי גוץ ליהחצרונית (מחליפה את עירית קפלן)תיאטרון הקאמריאברהם שלונסקירוני פינקוביץגורודישאום נאג'יהלל מיטלפונקטאליק בליקהעץפסטיבל חיפה להצגות ילדיםשימרית ידיןשלי מורנו
שנה סרט תפקיד במאי 2008 Salt of the Sea בודקת ביטחונית בשדה התעופה אנה מארי ג'אסיר אנדנטה אשה במועדון שינה אסף תג'ר 2011 הערת שוליים המלבישה יוסף סידר 2012 רסיסי אהבה דינה ניסים נוטריקה2017מכתובברוריהעודד רז, אורנה ניסנבאום, ליהי לוין
עדנאן אל-פאצ'צ'י היה מדינאי ודיפלומט עיראקי ממוצא סוני.
פאצ'צ'י שימש בתפקידים בכירים בשירות החוץ של ארצו, ובין היתר שימש שנים רבות כנציג עיראק באו"ם, וכשר החוץ העיראקי.
ב-1971 יצא לגלות באבו דאבי.
לאחר מלחמת עיראק שב לעיראק ונטל חלק בממשל החדש, שימש תקופה קצרה כראש ממשלה, ואף היה מועמד לנשיאות.
פאצ'צ'י נולד בבגדאד ב-1923 למשפחה סונית מיוחסת.
אביו, מוזאחם אל-פאצ'צ'י ודודו חמדי אל-פאצ'צ'י שימשו כראשי ממשלה בעיראק.
את חינוכו קיבל בוויקטוריה קולג' באלכסנדריה שבמצרים.
בשנת 1941 תמך במורדי מרד רשיד עאלי אל-כילאני שמטרתו הייתה לגרום ליציאת הכוחות הבריטיים מעיראק, תוך תמיכה במדינות הציר.
פאצ'צ'י השלים את לימודיו ב-1943 באוניברסיטה האמריקאית בביירות, תוך שהוא מתמחה במדע המדינה, ופעיל במסגרת חוגים ערביים לאומנים בקמפוס.
לאחר שובו לעיראק סירב שירות החוץ לקבלו, בשל פעילותו במהלך מרד רשיד עאלי.
לבסוף התמנה, בשנת 1950, לסגן המנהל של המחלקה הפוליטית במשרד החוץ העיראקי, ועבד בתפקידים שונים במשרד החוץ.
במהלך שנות ה-50 ביטא דעות נאצריסטיות ופאן-ערביות, שהיו מנוגדות למדיניותה הרשמית של עיראק באותה התקופה, בה שלט משטר השושלת ההאשמית הקשור בבריטניה, שלחמה בנאצר במלחמת סואץ.
ביולי 1958 הודח ממשרד החוץ.
ימים ספורים לאחר מכן התרחשה מהפכת ה-14 ביולי, בה עלה לשלטון עבד אל-כרים קאסם, שנתמך במידה רבה בידי אלמנטים נאצריסטיים, ופאצ'צ'י שב לתפקיד בכיר במשרד החוץ.
במשטר החדש עלה פאצ'צ'י לדרגות גבוהות במשרד החוץ, וב-1959 מונה לשגריר באו"ם.
פאצ'צ'י שירת בתפקיד זה במשך כעשור, עד ינואר 1969, פרט להפסקה בין 1965 ל-1967 בה שימש בתפקיד שר החוץ העיראקי.
בתקופה זו אירעו חילופי משטר רבים בעיראק.
משטרו של קאסם הוחלף ב-1963 במהפכה אלימה בה נרצחו קאסם ורבים מאנשיו, ואת מקומו תפסו עבד א-סלאם עארף, ולאחר שזה נספה בתאונת מטוס עלה לשלטון אחיו, עבד א-רחמן עארף.
המשטר נע בין גישה נאצריסטית פאן ערבית, לבין האידאולוגיה של מפלגת הבעת', בין רצון לאיחוד עם מצרים ובין רצון לאיחוד עם סוריה, כאשר מעת לעת קבוצות של אישים ואנשי צבא עורכים הפיכות אלימות בניסיון לקדם את ראיית עולמן.
בכל התמורות האלה שרד פאצ'צ'י, תוך שהוא צובר יוקרה רבה בחוגים הדיפלומטיים, ושימש פניה הייצוגיות של עיראק בעולם.
בתקופה זו נוסד ארגון המדינות הבלתי-מזדהות בו שימשה עיראק כאחת מהמדינות המייסדות.
פאצ'צ'י הוביל מהלכים אלו, תוך שהוא שומר על קו חריף כנגד ארצות הברית.
עם זאת, בעת חילופי המשטר, כאשר נרדפו בעיראק אנשי המפלגה הקומוניסטית, שתמכו בקאסם, לא היסס להתעמת גם עם ברית המועצות.
פאצ'צ'י היה מתנגד חריף לציונות ומתח ביקורת על מדינת ישראל, כמו גם על ארצות הברית המסייעת לה.
לאחר מלחמת ששת הימים הוביל פאצ'צ'י את מאמצי המדינות הערביות באו"ם, להביא להחלטה הקוראת לישראל לסגת ללא תנאי מן השטחים שכבשה, ומגנה את ישראל כתוקפן.
בעצרת החירום של האו"ם שהתקיימה בנושא ביולי 1967 נאם בזעם רב ואף הלם באגרופו בשולחן.
משנעשה ניסיון לנעול את העצרת ללא הכרעה ברוח דרישתו של פאצ'צ'י, הכריז כי העצרת לא ננעלה אלא רק נדחתה.
במהלך כהונתו כשגריר ושר חוץ תמך בארגון אש"ף כאשר זה עשה את צעדיו הראשונים, ופעל להעניק לו הכרה כארגון.
כן היה עקבי בטענתו כי כווית היא חלק מעיראק, וכי יש לספחה לעיראק, וכי היא "אינה יותר מאשר מחוז עיראקי, עיר קטנה לחוף הים"
בשנת 1968 עלתה מפלגת הבעת' העיראקית לשלטון.
משטר זה החל בהוצאות להורג פומביות של מתנגדיו, ופאצ'צ'י מצא עצמו כאשר הוא מתקשה להגן על מעשי המשטר בזירה הבינלאומית.
בינואר 1969 התפטר מתפקידו, אך הכחיש כי התפטרות זו קשורה במעשי המשטר.
לאחר שנים רבות הסביר כי "לא יכול היה לייצג את המשטר שלא הסכים עם דעותיו"
פאצ'צ'י לא שב לארצו לאחר התפטרותו.
בתחילה חשב שישתקע באירופה או בארצות הברית.
מזכיר האו"ם או תאנט הציע לו משרה במזכירות האו"ם אך הוא סירב לקבלה.
פאצ'צ'י השתקע לבסוף באבו דאבי ב-1971, ואף שימש תקופה מסוימת כשר בממשלתה, בראשית שנות השבעים.
בשנים שלאחר מכן, בתקופה במהלכה עלה סדאם חוסיין לשלטון בעיראק, ושלט בה באופן רודני, הפך פאצ'צ'י לאחד הקולות החשובים באופוזיציה העיראקית.
בשנת 1991 פרסם ספר זכרונות שכותרתו "קולה של עיראק באו"ם".
בספר זה שב והדגיש את עמדותיו האנטי-ישראליות, ואת עמדתו בשאלת כווית.
עם עליית ביל קלינטון לנשיאות בארצות הברית, גדלה חשיבותו של פאצ'צ'י, שכן ממשל קלינטון לא היה ביחסים טובים עם ארגוני האופוזיציה העיראקית בראשותו של אחמד צ'לבי.
פאצ'צ'י הקים ארגון בשם "המגמה המרכזית-הדמוקרטית", שזכה לתמיכה אמריקאית, ונפגש עם אישים כמרטין אינדיק כאשר זה שימש כשגריר ארצות הברית בישראל.
עם עלייתו של ג'ורג' וו.
בוש לנשיאות, חזרו יחסיו של צ'לבי עם הממשל לתקנם, וחשיבותו של פאצ'צ'י פחתה.
עם שובו לעיראק תפס עמדת הנהגה ושימש בתפקידים בכירים וכחבר מועצת הממשל העיראקית.
על אף שבראשית תקופה זו התבטא כי לעיראק תחת ההנהגה החדשה לא יהיו קשרים טובים עם ישראל נפגש ביולי 2003 עם שמעון פרס והתבטא כי יש לחתום על הסכם שלום עם ישראל, כאשר זו תעביר את השליטה על שטחי הגדה המערבית לרשות הפלסטינית.
הסכם כזה ילווה בהקמת גוש כלכלי משותף של ישראל, ירדן ועיראק, ובהשקעות כלכליות ישראליות בכלכלת עיראק.
ביולי 2003 הופיע בפני מועצת הביטחון של האו"ם, כנציג המועצה הממונה בעיראק, ומסר כי המטרה אליה יש לשאוף היא קיצור הזמן בו מנוהלת עיראק על ידי כוחות הקואליציה וניסוח חוקה חדשה.
כאשר נתפס סדאם חוסיין על ידי הצבא האמריקאי, הובא פאצ'צ'י ביחד עם ראשי אופוזיציה אחרים, וביניהם אחמד צ'לבי, לזהותו.
סדאם פנה אליו ושאל "אתה היית שר החוץ של עיראק, מה אתה עושה עם האנשים האלה?"
בינואר 2004 שימש כנשיא המועצה השלטת בעיראק לתקופה בת כחודש.
תפקיד זה מקביל לתפקיד ראש ממשלת עיראק.
ביוני 2004, כאשר הוחלט למנות נשיא לעיראק, היה פאצ'צ'י המועמד המוביל.
הוא זכה לאהדת חברי המועצה הממונה, ולתמיכת רוב הפלגים בחברה העיראקית, כמו גם לתמיכתו של המושל האמריקאי פול ברמר.
המועצה פנתה אליו שיקבל את המינוי, אך דווקא התמיכה האמריקאית עמדה בעוכריו, והוא דחה את המינוי על מנת שלא להיתפס כמינוי אמריקאי.
משדחה את המינוי מונה ע'אזי אל-יאוור לנשיאה הראשון של עיראק לאחר תקופת סדאם.
פאצ'צ'י הקים מפלגה בשם "אספת הדמוקרטים העצמאים", שהיא מפלגת מרכז שהתחרתה בבחירות בעיראק בינואר 2005, והתחרתה על הקול הסוני, אל מול מפלגתו של הנשיא אל-יאוור.
בבחירות בדצמבר 2005 היה מועמד מטעם מפלגתו של ראש הממשלה לשעבר עיאד עלאווי.
הוא נבחר וזכה לפתוח את המושב הראשון של האספה הלאומית העיראקית באפריל 2005 כזקן הנבחרים.
בבחירות ב-2010 התמודד שוב מטעם מפלגתו של עלאווי, ונבחר שוב.
עדנה מיטווך-מלר (נולדה ביולי 1946) היא משוררת, מתרגמת, עורכת ספרותית ומוזיקלית ישראלית ומייסדת הוצאת הספרים "בת-קול".
בוגרת בית הספר "בלפור" ותיכון עירוני ה' בתל אביב.
סיימה את לימודיה בבית הספר למזכירות רפואיות/מדעיות במכללה למינהל ועברה השתלמות בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטה העברית בירושלים, וסדנאות לכתיבה יצירתית בבית הסופר בירושלים.
מיטווך-מלר פועלת בתחומים המשלבים בין שירה ומוזיקה לאמנות פלסטית.
עוסקת בהוראת קריינות, עריכה ותרגום.
תרגמה שירה קלאסית ומודרנית מאנגלית, צרפתית וגרמנית.
וכן שיריה הולחנו ותורגמו לשפות שונות, ופורסמו במוספים לספרות, בכתבי-עת ואנתולוגיות.
כמו כן, עסקה בבחירת רומנים ועריכתם מהשפה האנגלית ובעריכת תוכניות מוזיקליות של תזמורות קאמריות וסימפוניות וכתיבה עבור החינוך המשולב והחינוך המיוחד.
בין היתר, היא מתמחה במיצגי שירה המשלבים מוזיקה קלאסית, ג'אז וזמר ישראלי.
בשנת 1991 ייסדה יחד עם גילה אוריאל את הוצאת הספרים "בת-קול".
מיטווך-מלר היא חברה הוועד המנהל של אגודת הסופרים העברים, סגן יו"ר האגודה וכן יו"ר ועדת התערוכות והמיצגים, חברת אקו"ם ופא"ן.
מיטווך-מלר זכתה בשנת 1996 ב"פרס האישה היוצרת" מיסודם של ויצו תל אביב וגילה אוריאל.
באותה השנה זכתה למענק קרן עמו"ס עבור סופרים ומלומדים בחסות בית הנשיא.
בשנה שלאחריה ושוב בשנת 2002 קיבלה מענק קרן תל אביב לאמנויות על שם יהושע רבינוביץ ובשנת 2001 קיבלה מענק מקרן גולדברג של הקרן הקיימת.
החוקרת מור אלטשולר מתארת את שירתה של מיטווך-מלר כשירה ה
מיטווך-מלר הייתה נשואה למשורר והמנצח עמוס מלר שנפטר ב-23 בינואר 2007. היא אם לאדם ולארה.
הים: שירים, בעריכת יהודה עמיחי, תל אביב: טרקלין ליד עקד, תשל"ד 1974
מלה חמה: שירים, תל אביב: טרקלין, תשל"ז 1977
סונטה לכינור ופסנתר - תפילה: שירים, תל אביב: תמוז, 1993
פגישה עם הזמן: שירים, תל אביב: תמוז, 1996
גן דובנוב: שירים, תל אביב: תמוז, 1997; ובעקבותיו: ירח על גן דובנוב (קלטת-שיר בשילוב קטעים מוזיקליים בשיתופה ובהפקתה של התזמורת הקאמרית הישראלית), 1997
בשם האהבה: שירים, תל אביב: בת קול, תש"ס 2000
תיקון לפני חצות, תל אביב: בת קול, תשס"ב 2002
הבטחנו זה לזה, אלבום שירה וציור, ציוריו של יוחנן לקיצביץ, מבשרת ציון: צבעונים, 2006
רקוויאם למנצח, תל אביב: בת קול, תשס"ט 2009
ערב של פריז, תל אביב, צבעונים.
שקיעה על הר כנען, רמת־גן, חדרים-בית הוצאה לאור.
בת-קול: עולמה של משוררת, אנתולוגיה לנים יחד עם גילה אוריאל, תל אביב: ירון גולן, 1995
ימי פעמונים: שירי חגיגה וזכרון, כתיבה תרגום ועריכה יחד עם גילה אוריאל, ורינה לוינזון, תל אביב: בת קול, תשס"ג 2002
טל ילדות: שירים / ליקטה וערכה יחד עם גילה אוריאל ואיוריה של נורית צרפתי, קריית גת: דני ספרים, 2002
לאה טרן, אהבה היא שיחתי, הוצאת צבעונים, 2009
יונתן גוילי, איך אוכל: מיומנו של יורד בגדול, תל אביב: בת-קול, תשע"א 2011
כרמלה רובינזון-קרניאל, בערב כשבא הירח: שירים, תל אביב: צבעונים, 2012
עדנה לנקרי-שומיק (נולדה ב-1 בספטמבר 1966) היא אתלטית ישראלית בעבר.
אלופת ישראל בריצת 800 מטר, 3 פעמים ברציפות אלופת המכביה (1985, 1989 ו-1993) ושיאנית המכביה הנוכחית בריצת 800 מטר.
לנקרי גדלה בקריית שמונה והתאמנה בקבוצת הפועל גליל עליון בהדרכת מיכאל לובן.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף בתחילת יולי 1984 זכתה לנקרי במדליית ארד בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 4:43.42 דקות, אחרי הדס למדני (4:32.53 דקות) ותמי מלצר (4:41.80 דקות), שתיהן מהפועל עמק חפר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בתחילת יולי 1985 זכתה לנקרי בשתי מדליות כסף, בריצת 800 מטר, אחרי הדס למדני (2:14.60 דקות) ולפני איריס פלדמן ובריצת 1500 מטר, אחרי הדס למדני (4:39.29 דקות) ולפני דינה בהט בת ה-12 (5:05.84 דקות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכה בהדר יוסף ביולי אותה שנה זכתה לנקרי בשתי מדליות, זהב וארד.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1988 זכתה לנקרי במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:12.79 דקות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1989 זכתה לנקרי בשתי מדליות זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:11.10 דקות ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:31.97 דקות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1990 זכתה לנקרי במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:13.45 דקות.
בתחרות שנערכה בוולנאט ב-16 באפריל 1992 סיימה לנקרי במקום שני בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 9:29.86 דקות, שהיווה את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית באותה העת.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:19.87 דקות
באליפות ישראל שנערכה בתל אביב ב-27 באפריל 1993 זכתה לנקרי במדליית זהב בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 36:26.8 דקות, שהיווה את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית באותה העת.
תוך כדי הריצה היא קבעה גם בריצת 5000 מטר שיא אישי חדש של 17:54.9 דקות, אף היא היוותה את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית באותה העת.
באליפות ישראל שנערכה בתל אביב ב-20 ביוני 1993 זכתה לנקרי בשתי מדליות זהב בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 2:05.19 דקות, שיפור לשיא בן 21 השנים של אביבה בלס (2:05.8 דקות) ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:16.20 דקות.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסטוקהולם שבשוודיה ב-5 ביולי היא סיימה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 4:14.18 דקות (הנוכחי, 2017), שיפור לשיא בן ה-13 שנים של ענת מאירי (4:15.01 דקות).
שבוע לאחר מכן, בתחרות המכביה הארבע-עשרה שנערכה בתל אביב ב-11 ביולי היא זכתה במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש ובשיא מכביה חדש של 2:04.18 דקות.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בלה שו דה פון, שבצרפת ב-8 באוגוסט היא קבעה שיא ישראלי חדש בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:04.05 דקות.
שבוע לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בבאפלו, ארצות הברית ב-18 ביולי היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:15.32 דקות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1996 זכתה לנקרי במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.98 דקות.
בתחרות שנערכה בקומפיין שבצרפת ב-15 ביולי 1997 קבעה לנקרי בריצת 1000 מטר שיא ישראלי חדש של 2:46.03 דקות.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי, קיבלה לנקרי תואר ראשון בחינוך גופני באוניברסיטת ניו מקסיקו בארצות הברית, ולאחר מכן קיבלה תואר בהוראת אנגלית.
כיום, היא מלמדת אנגלית בבית ספר שגיא בקיבוץ שריד, וחינוך גופני בבית ספר "יבנה" בקריית אתא.
היא נשואה למרק שומיק אתלט מצטיין בעבר בזריקת דיסקוס.
עדנאן בדראן הוא פוליטיקאי ואקדמאי ירדני.
בעבר כיהן כראש ממשלת ירדן.
בדראן נולד בג'רש שבעבר הירדן להורים פלסטינים ב-15 בדצמבר 1935. הוא למד לתואר ראשון במדעים באוניברסיטת אוקלהומה, וסיים אותם בשנת 1959. ב-1961 קיבל תואר שני במדעים מאוניברסיטת מישיגן, והשלים לימודי דוקטורט באותו מוסד בשנת 1963. הוא חזר לירדן וכיהן משנת 1966 כפרופסור לביולוגיה בכמה אוניברסיטאות במדינה.
במקביל לעבודתו האקדמאית פרסם בדראן שורה של מאמרים וספרי לימוד, שעסקו בעיקר בתולדות ההתפתחות המדעית בעולם הערבי.
בשנת 1987 מונה בדראן למזכיר המועצה העליונה של ירדן לענייני מדע וטכנולוגיה, שבראשה עמד הנסיך חסן בן טלאל.
בסוף שנות ה-80 שימש לתקופה קצרה כשר החקלאות וכשר החינוך בממשלת ירדן.
בשנות ה-90 התמנה לנשיאות האקדמיה הערבית למדעים.
בשנים 1990–1993 שימש כיועץ לענייני מדעים בארגון אונסק"ו, ובשנים 1993–1998 כיהן בתפקיד סמנכ"ל כללי של הארגון.
בשנים 1998–2005 שימש כנשיא אוניברסיטת פילדלפיה של ירדן.
ב-7 באפריל 2005 מונה בדראן בידי המלך עבדאללה לראש ממשלת ירדן ולשר ההגנה.
בדראן החליף את פייסל אל-פאיז בתקווה שיצליח להאיץ את הרפורמות בממלכה.
אולם, לאחר מספר חודשים התפטרה ממשלתו של בדראן לאחר שכשלה בהאצת הרפורמות ובעקבות הפיגועים בעמאן ב-9 בנובמבר 2005. בדראן פרש מתפקידו ב-27 בנובמבר 2005, והוחלף בידי מערוף אל-בח'ית.
בשנים 2005–2010 היה בדראן בסנאט הירדני.
כיום משמש בדראן כנשיא אוניברסיטת פטרה שבעמאן בירת ירדן.
עדנאן הוא אחיו של מודר בדראן, גם הוא כיהן בעבר כראש ממשלת ירדן.
עדנה מדליה (1937 – 26 בנובמבר 2006) הייתה אתלטית ומאמנת ישראלית, 5 פעמים אלופת ישראל, שיאנית ישראל, אלופת המכביה ושיאנית המכביה בהטלת כידון.
היא אימנה את נבחרת ישראל למשחקים הפאראלימפיים במשך 20 שנה (רומא 1960 - ארנהם 1980).
מדליה הייתה לאתלטית הישראלית הראשונה שהטילה כידון מעבר ל-40 מטר, שיא שהחזיק מעמד במשך 12 שנים.
בשנת 2005 העניק איגוד האתלטיקה בישראל למדליה את התואר "עמיתת כבוד".
מדליה נולדה בטבריה בת למרדכי וחנה.
אביה, שרת כקצין משטרה בצפון הארץ ולכן היא התגוררה עם משפחתה בתחנת המשטרה בהר כנען.
היא למדה בבית הספר ברובע היהודי בצפת ובהמשך במכון וינגייט.
בעת השרות הצבאי היא שרתה בנח"ל.
בסיום לימודי הוראת הספורט, החלה לעבוד בבית ספר בשכונת התקווה עם נוער במצוקה ובשעות אחר הצהרים אימנה את צעירי השכונה בהתנדבות.
בנוסף, הייתה מסיעה בהתנדבות תלמידים לחוות הסוסים שניהל אביה בעבר הירקון.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1953 זכתה מדליה במדליית זהב בהטלת כידון לראשונה בקריירה שלה.
בתחרות שנערכה בכפר סבא ב–15 בינואר 1955 קבעה מדליה שיא ישראלי חדש של 33.96 מטר, שיפור לשיא הישראלי של רעיה ברונשטיין (33.95 מטר).
ביוני אותה שנה היא שיפרה את שיאה והעמידה אותו על 36.65 מטר.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 36.09 מטר, לפני גודהרד מהפועל כפר סבא (30.74 מטר) ורעיה ברונשטיין (28.63 מטר), שתיהן מהפועל כפר סבא.
בתחרויות האתלטיקה בכינוס הפועל השישי שנערכו בשנת 1956 זכתה מדליה במדליית זהב בהטלת כידון
בתחרות שנערכה בתל אביב בספטמבר אותה שנה קבעה מדליה בהטלת כידון שיא ישראלי חדש של 37.01 מטר.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בכפר סבא באוקטובר אותה שנה היא שיפרה את שיאה הישראלי בהטלת כידון והעמידה אותו על תוצאה של 37.25 מטר.
בתחרויות האתלטיקה במכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכתה מדליה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא ישראלי חדש ובשיא מכביה חדש של 40.93 מטר, שיפור לשיא המכביה של ליליאן קופלנד מארצות הברית שהושג במכביה השנייה.
שיא ישראלי זה החזיק מעמד 12 שנים ונשבר על ידי קלרה פלום (44.68 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר 1961 זכתה מדליה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 36.97 מטר, אחרי אירין פילד מבריטניה (39.03 מטר) ולפני קרול קאופמן מארצות הברית (35.90 מטר).
בשנת 1965 יצאה מדליה עם משלחת ישראלית בראשות אל"ם דינה ורט, קצינת ח"ן ראשית בעבר, להקים שירות לאומי לנשים בחוף השנהב.
בשנות ה-70 שימשה עדנה כחברה פעילה בוועדת האתלטיקה הארצית (איגוד האתלטיקה כיום).
עֶדְנָה לוֹמְסְקִי-פֶדֶר (נולדה ב-23 בפברואר 1953) היא מרצה וחוקרת ישראלית, פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה ובבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
תחומי התמחותה העיקריים הם: צבא ומלחמה מנקודת מבט תרבותית, צבא ומגדר, זהות לאומית בהקשר ישראלי, סיפורי חיים, זיכרון ואירועים אוטוביוגרפיים, זהות והגירה, מעבר לבגרות ובוגרים צעירים במודרניות המאוחרת וטקסים בבית ספר.
לאחר שירותה הצבאי עברה להתגורר בירושלים ולמדה את שלושת תאריה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1976 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה ובחוג לגאוגרפיה.
בשנת 1986 סיימה בהצטיינות את התואר השני במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה.
בשנת 1994 הגישה את עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופ' ראובן כהנא ופרופ' יורם בילו, בנושא: "דפוסי השתתפות במלחמה והשפעתם על תפיסת המלחמה ותפיסת מהלך החיים: ניתוח המקרה של "בוגרי" מלחמת יום כיפור".
בשנת 1996 מונתה למרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית, בשנת 2003 קודמה לדרגת מרצה בכירה, בשנת 2010 קודמה לדרגת פרופ' חבר במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובי"ס לחינוך ובשנת 2016 לפרופסור מן המניין.
החל משנת 2000 מילאה תפקידים מגוונים בבית הספר לחינוך, עמדה בראש התוכנית לסוציולוגיה של החינוך, הייתה חברה בוועדות מחקר ופיתוח ועמדה בראש הוועדה לתלמידי דוקטורט.
לומסקי-פדר נטלה חלק בקבוצות מחקר מגוונות ובתפקידים אקדמיים שונים.
בין השנים 2003–2006 עמדה בראש קבוצת המחקר "הגירה וזהות" יחד עם תמר רפופורט במכון ון ליר.
בין השנים 2005–2007 הייתה חברה בקבוצת המחקר "הצבא הישראלי", ובין השנים 2006–2008 הייתה חברה בקבוצת המחקר "השיח התרפויטי בישראל", גם הוא במכון ון ליר.
בין השנים 2006–2009 הייתה חברה בוועד המנהל של האגודה הסוציולוגית הישראלית ובוועדת הפרס למצוינות בכתיבת עבודת מאסטר.
היא לקחה חלק בקבוצת המחקר "מגדר ופוליטיקה", במכון ון ליר בין השנים 2009–2011, והחל משנת 2011 משמשת כחברה בוועדה האקדמית של סדרת אשכולות בהוצאת מאגנס.
בספטמבר 2006 הנחתה את הסטודנטית טל ניצן מהאוניברסיטה העברית במחקר שלה "נדירותו של אונס צבאי בסכסוך הישראלי-פלסטיני" העוסק בטענה שחיילי צה"ל גזענים בכך שהם לא אונסים פלסטניות במהלך סכסוכים בעיירות פלסטניות בעוד הדבר אינו טבעי בהשוואה לסכסוכים אחרים בעולם לאורך ההיסטוריה.
לומסקי-פדר הייתה חברה באגודות מקצועיות רבות: האגודה הסוציולוגית האירופית, באגודה האמריקאית לסוציולוגיה, באגודה האמריקנית לאנתרופולוגיה, באגודה הסוציולוגית הישראלית, באגודה הישראלית לאנתרופולוגיה, ואגודה הישראלית ללימודי ישראל.
מאז 2022 היא עורכת יחד עם פרופ' תמר הרמן, את כתב העת האקדמי "קריאות ישראליות".
עדנה לומסקי-פדר היא סוציולוגית איכותנית ומתעניינת בקשרים בין סוכנים לחברה כפי שהם באים לידי ביטוי באמצעות יחסי הגומלין בין זהות אישית וקולקטיבית, ביוגרפיה פרטית וחברתית וזיכרון אישי ולאומי.
תחומי התמחותה העיקריים הם: מעבר לבגרות, צבא ומלחמה, זיכרון ולאומיות, עלייה וזהות, סיפורי חיים ומחקר נרטיבי, מתודולוגיות איכותניות.
בשנת 1998 פרסמה את הספר "כאילו לא הייתה מלחמה: תפיסת המלחמה בסיפורי חיים של גברים ישראלים", המבוסס על הדוקטורט שלה.
הספר מעורר שאלות ביחס ל'מיליטריזם הישראלי' מנקודת מבט של חוויית היחיד.
בספר מנתחת לומסקי-פדר סיפורי חיים של גברים ישראלים בשלהי שנות השלושים לחייהם שהשתתפו במלחמת יום הכיפורים, ובוחנת את האופן שבו הם תופסים את חוויית המלחמה ואת המשמעות שהם מקנים לה בסיפור חייהם במהלך השנים.
הממצא המרכזי העולה מתוך הספר הוא כי בניגוד להנחות הרווחות במחקרים על חיילים משוחררים, הגבר הישראלי אינו רואה במלחמה חוויה משברית.
אמנם המלחמה היא בעבורו אירוע משמעותי, אך הוא משלב אותה במסלול החיים שלו – 'מנרמל' אותה בלשון הספר – בלי שיזהה השפעות כבדות שלה על מעשיו או על תודעתו.
בשנת 2018 כתבה יחד עם אורנה ששון-לוי מהמחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן את הספר Women soldiers and citizenship in Israel: gendered encounters with the State".
בספר זה הן מבקשות לחקור את המשמעויות המגוונות והמשתנות שהנשים הישראליות מייחסות לשירותן הצבאי, על ידי ניתוח סיפורי חיים ועדויות של למעלה מ-120 נשים.
הספר בודק כיצד עמדות אתניות מגדריות של נשים מעצבות את חוויות השירות הצבאי שלהן, כיצד מעצבים תפקידים צבאיים את המודעות המגדרית של נשים ואת תפיסותיהן בנוגע לאזרחות וכיצד עמדותיהן הספציפיות של נשים בצבא מעצבות את המודעות שלהן לתגובה של המדינה.
בשנת 2010 ערכה יחד עם תמר רפופורט את הספר "נראות בהגירה: גוף, מבט, ייצוג".
הספר מציע מסגרת מושגית חדשה לחקר ההגירה בכלל וה"שיבה הביתה" האתנו-לאומית בפרט.
הספר מכנס מגוון מאמרים של חוקרים מתחומי ידע שונים, הדנים בייצוגים התרבותיים והפוליטיים של תהליך התמקמותם של קבוצות מהגרים שונות (רוסים, קווקזים, אתיופים ומהגרי עבודה) בחברה הישראלית.
בשנת 2012 כתבה יחד עם תמר רפופורט את הספר "ישראלים בדרכם: סיפורי הגירה של צעירים מברית המועצות לשעבר".
בספר הן מבקשות להתחקות אחר סיפורם של צעירים מברית המועצות לשעבר המפלסים את דרכם לישראליות, המבקשים לדבוק בזהותם הייחודית אך בו בזמן גם להשתייך למקום החדש.
על בסיס ניתוח סיפוריהם מציעות המחברות פרספקטיבה חדשה בחקר הגירה, שעל פיה השתייכות מושגת לא דרך אימוץ של אתוסים לאומיים מכוננים אלא מעצם ההשתתפות בשיח המקומי על אודותיהם.
לומסקי-פדר נשואה לעיתונאי יון פדר, העורך הראשי של אתר ynet.
"כאילו לא הייתה מלחמה: תפיסת המלחמה בסיפורי חיים של גברים ישראלים", מאגנס ירושלים: 1998
"ישראלים בדרכם: סיפורי הגירה של צעירים מברית המועצות לשעבר" (יחד עם תמר רפופורט), מאגנס ירושלים: 2012
"נראות בהגירה: גוף, מבט, ייצוג", עורכות עדנה לומסקי-פדר, תמר רפופורט, מכון ון ליר ירושלים: 2010.
עדנה לומסקי-פדר ותמר אלאור, "על מה כל הריקוד הזה: קריאות חברתיות במעשה המחול", סוציולוגיה ישראלית יג ב (גיליון מיוחד) 2012.
מסוכן זיכרון לאומי לקהילת אבל מקומית: טקס יום הזיכרון בבתי ספר בישראל, מגמות מב, 3 (תשסג), עמ' 353–387
עדנה לומסקי-פדר ואייל בן ארי, מ'עם במדים' ל'מדים שונים לעם' ניהול שונות תרבותית וחברתית בצה"ל, בתוך: "בשם הביטחון: סוציולוגיה של שלום ומלחמה בישראל בעידן משתנה", פרדס הוצאה לאור: 2006
דור קנוני: בין הלאומי לבין הפרטי בזיכרונות של לוחמי תש"ח ויום כיפור אפרת בן־זאב ועדנה לומסקי־פדר
עדנה אפק (נולדה ב־1943) היא משוררת, סופרת, בלשנית, אומנית וציירת, אשת חינוך, מקימה ומייסדת כתבי עת מקוונים לשירה וספרות, מרצה וחוקרת בתחומי השפה, הספרות והתרבות העברית.
היא ביתם של בלהה הומינר ודויד אדירי (שינקרבסקי), מעצירי השבת השחורה.
אפק היא נינתו של הרב שמואל הומינר.
היא בת דודתה של הסופרת והמשוררת דליה רביקוביץ, איתה הייתה ביחסי ידידות קרובה.
בין השאר, ליקטה וערכה ספר משיריה.
פרופ' אפק התמחתה בהובלת שינוי במערכת החינוך, שיווק מוסדות חינוך וחברה, פיתוח מודלים חינוכיים חדשניים והוראת חשיבה יצירתית וחדשנית חינוכית.
בין השאר כתבה וערכה תוכניות לימודים בתחומי דעת שונים בעבור משרדי ממשלה וגופים ציוניים, הקימה בתי ספר ושימשה יועצת למשרד החינוך והעבודה בתחום החינוך הלשוני ושימור מורשת בחברה טכנולוגית.
יזמה והטמיעה את תוכנית "הקשר הרב-דורי: שימור מורשת בסביבה טכנולוגית".
התוכנית, שזכתה לפרס פורד-ישראל, פועלת עד היום בבתי ספר רבים ברחבי הארץ.
פיתחה תוכניות לימודים להוראת השפה העברית והספרות העברית בעבור מוסדות אקדמיים בארצות הברית ובבתי ספר במקסיקו, דרום אפריקה ואנגליה.
תכננה ויישמה מערכות חינוכיות וחברתיות חדשניות, עיצובים ובניית סביבות למידה וירטואליות, ויצירת שותפות בית־ספרית וקהילתית.
כמו כן פיתחה ובנתה את "המכללה הווירטואלית לאזרחים ותיקים" במרשתת, בעבור המחלקה למכללות במשרד החינוך.
בשנת 2018 ייסדה עם הסופר אלירן דיין את צמדים כתב עת לשירה רב־תרבותית ובשנת 2019 ייסדו השניים את רסיסים - דו־ירחון מקוון לסיפורים קצרים ואת כתב העת המקוון בעקבות דמויות המקרא - אחריך נרוצה.
בשנת 2020 ייסדו יחדיו את צמדים צעיר כתב עת ליצירה עברית צעירה כשפה זרה.
פרסמה ספרי שירה וסיפורים וכן ספרי לימוד ומאמרים רבים בתחומים בהם היא עוסקת.
מאמרים, שירים וסיפורים פרי עטה מפורסמים באסופות, באתרים במרשתת, ברשתות החברתיות ובכתבי עת מודפסים ומקוונים בישראל ומחוצה לה.
ב-2021 הוציאה לאור בשיתוף עם אלירן דיין את הספר "לבד בשני קולות", ספר המיועד לבני נוער ועוסק בתופעת החרם, הביוש והנידוי החברתי בו לצד הסיפורים גם שאלות ותשובות על התופעה.
החל בשנת 2022 משתפת פעולה עם המלחין והיוצר ג'ורג' גגנידזה המלחין ומבצע רבים משיריה.
תוכנית "תרבות ירושלים": יחידת לימוד לכיתות ה-ו - בשיתוף מזל שיניאק, 1979
מערכות מילים: עיונים בסגנונו של ש"י עגנון, 1979
אליעזר בן יהודה: חוברת לתלמיד - בשיתוף מזל שיניאק, 1980
פרשת ניל"י: פרקים מקורותיה של מחתרת: חוברת לתלמיד, 1980
עדנה אפק: שירים - שירים (הוצאת עקד), 1981
עדנה אפק עורכת לקט משירי דליה רביקוביץ', 1981
השנה הבעה: הבעה וחשיבה - תוכנית לימודים לחינוך העל־יסודי: למורה - בשיתוף נעמי פרידמן ואחרים, 1987
מבוא לחשיבה המצאתית שיטתית: לחיילים - בשיתוף תמר גילה, 1989
עונות השנה (עברית בהנאה) - בשיתוף רזיה אילן, חנה גודוביץ וחנה פולני, 1990
נקודת ראות (קוראים חושבים) - בשיתוף נעמי פרידמן, 1990
בעקבות הקופסה: מיומנויות המשלבות חשיבה ואקולוגיה, 1991
פרויקט מפנה: תוכנית לטיפוח מיומנויות חשיבה: מדריך למורה - בשיתוף ליזה קאופמן, 1993
מבוא לחשיבה המצאתית שיטתית: פתרונות - בשיתוף תמר גילה, 1994
מבוא לחשיבה המצאתית שיטתית: יחידה לתלמיד - בשיתוף תמר גילה, 1994
אבא קיפל את הים - שירים (הוצאת מידן), 2017
משהו היה חסר - סיפורים קצרים (הוצאת צבעונים), 2017
העצים להתפלל לא יכולים - שירים (מוטיב ספרים), 2018
- סיפורים קצרים (מוטיב ספרים), 2018
הפיל בגינה - שירי ילדים (מוטיב ספרים), 2018
מעשה בשלושה חתולים - סיפור ילדים (מוטיב ספרים), 2019
עלילות משפחת סתם - שירי ילדים (מוטיב ספרים), 2019
המשקפים שעלו לירושלים - סיפור ילדים (מוטיב ספרים), 2020
לבד בשני קולות - בשיתוף אלירן דיין.
ספר לבני נוער (מוטיב ספרים), 2021
דברים שלמדתי - ספר אמרות ועצות לחיים (מוטיב ספרים), 2021
פכים קטנים של אושר - ספר אמרות ותובנות לאושר צרוף!
נלי וזואי: ילדה חדשה בבית - סיפור ילדים (מוטיב ספרים), 2022
לנצח אנגנך - המקרא בשירה העברית החדשה - אנתולוגיה, 2005
צלע מן האדם - אנתולוגיה לכבוד יום האישה הבינלאומי 2016 בעריכת שושנה ויג (2016)
מגירות שקופות - אסופת יצירות מן השנה הראשונה של כתב העת מוטיב (2017) פרסום השירים: "מי מהם", "אבא שלי קיפל את הים"
עורי שפת עבר - אלפיים שנות שירה על השפה העברית בעריכת ד"ר לאה צבעוני (2018)
מקום באור - אסופת יצירות מן השנה השנייה של כתב העת מוטיב (2018)
שקט קמאי - אסופת מוטיב בקטנה, (מוטיב ספרים) 2023
כתבי עת שהקימה בשיתוף הסופר אלירן דיין:
צמדים - כתב עת לשירה רב-תרבותית
צמדים צעיר - כתב עת ליצירה עברית צעירה כשפה זרה
רסיסים - דו-ירחון מקוון לסיפורים קצרים
עדנה כצנלסון (נולדה ב-25 במרץ 1947) היא פסיכולוגית ישראלית מומחית בפסיכולוגיה קלינית, פובליציסטית וסופרת.
למדה בבית ספר היסודי "הקליר" ובתיכון עירוני ד בתל אביב.
סיימה לימודי תואר ראשון בתורת הספרות הכללית ובפסיכולוגיה, ותואר שני בהצטיינות בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בעלת תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית ולימודי המשך בפסיכותרפיה.
מומחית בפסיכולוגיה קלינית,חינוכית התפתחותית וגרונטולוגיה.
עבדה בשירות הפסיכולוגי בתל אביב בשנים 1983–1987; בתחנה לבריאות הנפש בתל אביב בשנים 1988–1989; ובבית החולים איכילוב במחלקה הפסיכיאטרית בשנים 1989–1990.
לימדה פסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטה הפתוחה בשנים 1995–1996, ובשנים 1972–2003 לימדה פסיכולוגיה בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
שימשה מרצה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב משנת 1974 בלימודי בוגר ומוסמך.
מלמדת פסיכולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב משנת 1983.
כצנלסון מרצה בכנסים בישראל ומחוצה לה בנושאי פסיכולוגיה ואתיקה.
יועצת למחברי ספרי פסיכולוגיה וספרי ילדים, לגורמי חינוך, משפט ורפואה.
עדנה כצנלסון היא אלמנתו של יוסף כצנלסון ולהם שלושה ילדים.
עדנה כצנלסון פרסמה מאמרים רבים בנושאי פסיכולוגיה, חינוך, הדרכת הורים, גירושים, ילדים מחוננים, יחסי אחים, גרונטולוגיה, סבות, ועוד.
כתבה במשך שנים טורים בעיתונים מעריב, חדשות והורים וילדים.
מופיעה מעת לעת בתוכניות טלוויזיה ורדיו בנושאי פסיכולוגיה.
כתבה שבעה ספרים בנושאי פסיכולוגיה.
רביב, ע., כצנלסון, ע., "משבר ושינוי בחיי הילד ומשפחתו", 1983, ספריית מעריב.
מהדורה מורחבת ומעודכנת 2003, עמיחי תל אביב.
כצנלסון, ע., "הורים, ילדים ומה שביניהם", 1988, הוצאת הורים וילדים.
מהדורה מעודכנת 2005, הוצאת עמיחי תל אביב.
התמודדות נפשית עם כאב פיזי", 1993, עמיחי תל אביב.
כצנלסון, ע., "דיאלוג עם ילדים - מדריך להורות אפקטיבית", 2005, הוצאת דביר.
כצנלסון, ע., "חינוך לניקיון - גמילת ילדים מחיתולים", 2005, עמיחי תל אביב.
כצנלסון, ע., רביב, ע., "סבאות עכשיו", 2009, כנרת זמורה-ביתן.
כצנלסון, ע., רביב, ע., "מה עובר לך בראש?
מה שצריך לדעת על פסיכולוגיה בגיל ההתבגרות", 2017, הוצאת מטר.
(1994), "מיתוסים במעגל החיים", "החינוך וסביבו", שנתון סמינר הקיבוצים.
(1995), "סוגיות באימוץ ילדים", "החינוך וסביבו", שנתון סמינר הקיבוצים.
(2008) "טובת הילד בהקשר של פונדקאות", (2008) אסיא, כתב-עת לרפואה אתיקה והלכה.
(2010), "שיתוף קטינים בהליכים רפואיים בדגש על מצבי קונפליקט בין ההורים - היבטים משפטיים ופסיכולוגים", "המשפט" חוברת טו (2) תשע"א.
(2012), "אחים לילדים מחוננים", פסיכואקטואליה, רבעון הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, יולי 2012 עמ' 12–15.
(2013), "התמודדות ילדים עם לחץ בעת מלחמה", פסיכואקטואליה, רבעון הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, ינואר 2013.
(2014), "אבחון בין-תרבותי: טעויות שעלולים לעשות פסיכולוגים באבחון ילדים אתיופים", פסיכואקטואליה, מאי 2014.
(2014), "קשר בין הורים ומערכת החינוך של ילדיהם", פסיכואקטואליה, אוקטובר 2014.
(2016), "נסיבות שבהן אפשר לכפות קשר בין סבים לנכדים למרות התנגדות הורים", פסיכואקטואליה, אפריל 2016.
(2017), "לטפל בהפרעות קשב וריכוז דרך טיפול משפחתי", פסיכואקטואליה, ינואר 2017.
(2017), "הורות לילדים מחוננים, הורות מאתגרת", אתר משרד החינוך, האגף למחוננים.
חוברות בנושאי פסיכולוגיה בהוצאת אוניברסיטת תל אביב - יחד עם פרופ' עמירם רביב: "זמן למחשבה", 2018; "קבלת החלטות ושימוש בידע", 2018.
פרק בספר: כצנלסון עדנה ועמירם רביב, "סבאות היום", בתוך בריק, י.
(2010), "הזקן והמשפחה - סוגיות מרכזיות ביחסים רב-דוריים", אשל, ירושלים.
פרק בספר: כצנלסון, ע., "אבהות לאחר המוות – דילמה פסיכולוגית, אתית חברתית ודתית", בתוך "אובדן" שנכתב בעקבות הכנס הבינלאומי לאובדן, שכול וחוסן נפשי בחברה הישראלית ובעולם, 2019.
(2019), "חוברת מידע להורים: התמודדות עם מתן זריקות של הורמון הגדילה", הוצאת פייזר (חברת תרופות), הרצליה.
ייעוץ מדעי פסיכולוגי לתוכנית לחינוך לבריאות בגיל הרך (1998), מדריך למחנכים.
משרד החינוך, משרד הבריאות, מטח.
עריכה מדעית של ספרים במהדורה העברית
"ללמוד מהרגע הראשון", הד ארצי, 2000.
"טראומה בהיבט התפתחותי", הוצאת סמינר הקיבוצים 2001.
"פסיכופתולוגיה בילדות", הוצאת סמינר הקיבוצים 2001.
"בריאות וחולי בחיי הילד ומשפחתו", הוצאת סמינר הקיבוצים 2002.
"התמודדות עם לחץ ומתח ביטחוני אצל ילדים", הוצאת סמינר הקיבוצים 2002.
כתיבת ערכים באנציקלופדיה להתנהגות האדם, כרכים 1–12. הוצאת רביבים (1980).
המאמרים: יצירתיות; קשב וריכוז; מהי הורות טובה; להיות אבא; במקראה "התפתחות הילד בסביבתו החינוכית" בעריכת יעל דיין, משרד החינוך ומרכז פיתוח טכנולוגי (2001).
עדנה בורנשטיין (נולדה בשנת 1937) היא שחיינית עבר ישראלית.
היא האישה השנייה שצלחה את הכנרת לאורכה (1954) והשישית בכלל.
הראשונה שצלחה מחיפה לראש הנקרה יחד עם עודד פז, מרחק של 32 ק"מ (1956) והייתה לאדם הישראלי השני שניסה לצלוח את תעלת למאנש בשחייה בשנת 1957 אך ללא הצלחה.
היא התאמנה בקבוצת ברית מכבים עתיד.
בורנשטיין בת ה-17 סיימה שנייה בתוצאה של 9:40 שעות, אחרי מלכה טננבאום בת ה-19 (9:20:40 שעות).
ביולי 1956 צלחה בורנשטיין ביחד עם עודד פז מנמל חיפה לראש הנקרה מרחק של 32 ק"מ, בתוצאה של 12:50 שעות, המרחק הגדול ביותר שצלחו שחיינים ישראלים באותה העת.
ב-22 באוגוסט 1957 ניסתה בורנשטיין לצלוח את תעלת למאנש (34 ק"מ) ובכך להיות הצולחת הישראלית הראשונה, אך היא לא הצליחה לסיים את המשימה ופרשה לאחר 13 שעות וחצי, כ-12.8 ק"מ מהחוף של דובר, בריטניה.
למרות שנאלצה לעלות על הסירה לפני שהגיעה לחוף, עדיין היא זכתה במקום השלישי בתחרות בזכות המיקום שלה במים בזמן שהמשחה הופסק.
היא זכתה בפרס של אלף פאונד, וגם כלב דני ענק מתנה, שחזר איתה באוניה לישראל.
עדנה מושנזון (24 בספטמבר 1945, י"ז בתשרי ה'תש"ו – 5 בפברואר 2026, י"ח בשבט ה'תשפ"ו) הייתה אוצרת ויועצת בענייניי אמנות ומוזיאולוגיה, זוכת פרס האוצרות של משרד המדע, התרבות והספורט לשנת 2008.
עדנה מושנזון נולדה ב-1945 לאסתר ושמעון ונטורה-בן ארי, דור שביעי בירושלים.
נישאה לאילן מושנזון, קולנוען, והתגוררה בתל אביב יפו.
מושנזון היא בוגרת בית הספר התיכון אוהל שם רמת גן ובעלת תואר ראשון בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית ירושלים 1973. עם סיום לימודיה האקדמיים השתלמה במוזיאולוגיה בלונדון ובשנת 1977 מונתה לאוצרת במוזאון תל אביב לאמנות.
לאורך 30 שנות פעילותה כאוצרת במוזיאון תל אביב לאמנות (2007-1977) ניהלה מושנזון את המחלקה לרישום והדפס, אצרה עשרות תערוכות כתבה מאמרים וערכה קטלוגים בנושאי אמנות ואוצרות.
מאז יציאתה לגמלאות פעלה כאוצרת עצמאית.
במהלך השנים כיהנה מושנזון כחברה בגופים ציבוריים וכחברת ועדות שונות בישראל ומחוצה לה, ביניהם מועצת המוזיאונים בישראל (2009–2015), המדור לאמנות פלסטית במועצה הישראלית לתרבות ואמנות (2010–2013), חברה בוועדת הפיסול של עיריית תל אביב-יפו וחברה בארגון אוצרים בינלאומי IKT.
במסגרת עבודה כאוצרת בכירה במוזאון תל אביב לאמנות עסקה מושנזון בניהול, ארגון, מחקר ושימור אוסף המחלקה לרישום והדפס, אוסף הכולל למעלה מ-25 אלף עבודות.
בעבודתה התמקדה בחקר ההיסטוריה של אוסף הרישומים וההדפסים, שראשיתו בייסוד המוזיאון, ובהצגת תערוכות מתוכו.
בין האוספים החשובים הנכללים בו נמנים אוסף קרל שוורץ, אוסף הרמן שטרוק, אוסף אריך גריץ וכן אוספים של אמנות גרמנית מלפני מלחמת העולם השנייה, שנשלחו למוזיאון עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה וכך ניצלו.
אוספים פרטיים אלה התייחסו להיסטוריה של אוסף הרישום וההדפס והשלימו אותו.
במהלך שנות עבודתה במוזאון אצרה מושנזון עשרות תערוכות אמנות לאמנים ישראלים ובינלאומיים.
כאוצרת עצמאית עסקה מושנזון במנעד רחב של תחומי אמנות: וידאו ארט, מיצבים, אמנות פלסטית ועוד.
בשנת 2008 קיבלה מושנזון את פרס האוצר מטעם משרד התרבות המדע והספורט על פעילותה ותרומתה.
בנימוקיהן כתבו שופטות הפרס, נעמי אביב, גליה בר אור, איריס פישוף ועידית עמיחי, שמושנזון "קידמה במסירות ראויה לציון את אמנות הגרפיקה והרישום ומעל הכל את אמנות הווידאו והמיצב".
במהלך הקריירה הוענקו לה מלגות לתמיכה במחקרה, ביניהן: מלגה למחקר אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות (1992-1991) במוזיאון המחוז בלוס אנג'לס; מלגת DAAD ללימוד סצנת האמנות הגרמנית העכשווית ואוספי המוזיאונים השונים (1986); ומלגות של מכון גתה ללימודי השפה הגרמנית ומחקר אמנות גרמנית (1984–1985).
תערוכות במוזאון תל אביב לאמנות
1982 – עיר ואמנות: הסצסיון של ברלין במפנה המאה
1984 – נחום גוטמן, אוצרים: מרק שפס, עדנה מושנזון
1985 – חמש מאות שנות דיוקן עצמי בהדפס, תרומת צ'ארלס ואוולין קרמר
1986 – פרנק סטלה: חד גדיא לפי ליסיצקי, סדרת הדפסים
1986 – אדוורד מונק: מוות אהבה וחרדה
1988 – משה גרשוני: י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק
1988 – הרישומים של רוי ליכטנשטיין
1990 – אדוורד מונק: הדפסים, אוסף צ'ארלס ואוולין קרמר לאמנות
1991 – ג'ספר ג'ונס: הדפסים מאוסף ליאו קאסטלי, ניו יורק
1992 – ברוס נאומן: הדפסים, מכפלים, פסלי ניאון ווידאו
1994 – קלאס אולדנבורג: חפצי יומיום ודפי מחברת / רישומי מחברת ופסלים
1994 – ביל ויולה: מיצבי וידאו
1997 – סוריאליזם: הדפסים וספרי אמן מאוסף צ'ארלס ואוולין קרמר
1998 – אוסף פוגל: מאמנות מינימליסטית לאמנות מושגית, אמנות אמריקאית של שנות ה-70 וה-80. אוסף שנתרם לגלריה הלאומית בוושינגטון
2000 – מבט כפול - שלוש תערוכות: וויליאם קנטרידג' – סטריאסקופ, ג'ק ודינוס צ'פמן – מוראות מלחמה לפי גויה, משה גרשוני - קדיש
2001 – מבט אלכסוני: קארה ווקר - שוויון בקירוב, ואיליין רייצ'ק - בבית ובעולם
2004 – רוז סה לה וי: על פרחים באמנות עכשווית
2004 – סוון פולסון: המשוטט הדיגיטלי - מיצבי וידאו
2005 – סטפן בלקנהול: רישומים סביב פסל / מטלת האדם הבודד, ספר אמן 2003
2006 – אוטוביוגרפיה ספירלית: רטרוספקטיבה של שנטל אקרמן
2006 – מירצ'ה קנטור: נוף משתנה, מיצב וידאו
תערוכות נבחרות ‐ אוצרת עצמאית
2007 - היסטוריות מונפשות, עבודות וידאו של קארה ווקר, שיו אנשיונג, כריסטינה לוקאס, קוטה אזווה, רוברט בריר, ז'ני פרלין ושהזיה סיקאנדר, גלריה נגא, תל אביב
2008 – נושאים במעבר, מבחר עבודות וידאו של אדריאן פאצ'י.
במסגרת פסטיבל "וידאו זון", הביאנלה הבינלאומית לווידאו שמקיים המרכז לאמנות עכשווית בתל אביב
2009 – קרקס אוניברסליס בע"מ, התערוכה המרכזית בביאנלה לאמנות, ארט תל אביב Artlv
2013 – פלג דישון: רצועת מאך, בית האמנים, ירושלים
2013 – אפרת שוילי: נקודה מול נקודה עבודות 1992–2012, משכן לאמנות עין חרוד
2014 – נבט יצחק': שטיחי מלחמה, גלריה נגא, תל אביב
2016 – רשמים VI, שובו של הנייר – מחשבות על רישום, הביאנלה הישראלית לרישום, בית האמנים, גלריה ברבור, סדנת ההדפס ובית טיכו, ירושלים.
אוצרות ראשיות: עדנה מושנזון וסאלי הפטל-נווה
2019 – 14 דרגות האהבה, אל-האווה, מיצב של האמנית: אניסה אשקר, קיר בעיר #9, תל אביב
מושנזון עדנה, רישומים לתיאטרון הבימה 1918–1978, תל אביב: הוצאת מוזאון תל אביב לאמנות, 1978.
מושנזון עדנה, עיר ואמנות: הסצסיון של ברלין במפנה המאה, תל אביב: הוצאת מוזאון תל אביב לאמנות, 1982.
מושנזון עדנה [אוצרת], פרנק סטלה חד גדיא לפי אל ליסצקי, תל אביב: הוצאת מוזאון תל אביב לאמנות, 1986.
מושנזון עדנה [אוצרת], ג'ספר ג'ונס, תל אביב: הוצאת מוזאון תל אביב לאמנות, 1991.
מושנזון עדנה [אוצרת], תומרקין: הדפסים 1962–1991, תל אביב: מוזאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992.
מושנזון עדנה, לאה ניקל, תל אביב: הוצאת מוזאון תל אביב לאמנות, 1994.
מושנזון עדנה, תאווה לספרים, תל אביב: הוצאת מוזאון תל אביב לאמנות, 1997.
מושנזון עדנה, סוריאליזם: הדפסים מאוסף צ'ארלס ואוולין קרמר, תל אביב: הוצאת מוזאון תל אביב לאמנות, 1997.
מושנזון עדנה [אוצרת], רוז סה לה וי: על פרחים באמנות העכשווית, תל אביב: הוצאת מוזאון תל אביב לאמנות, 2004.
מושנזון עדנה [אוצרת], אפרת שוילי - נקודה מול נקודה: עבודות 1992–2012, עין חרוד: הוצאת משכן לאמנות עין חרוד, 2013.
מושנזון עדנה [אוצרת], שובו של הנייר - מחשבות על רישום, ירושלים: הוצאת בית האמנים ירושלים, 2016.
עדנאן אדל תאופיק ג'ית הוא פוליטיקאי פלסטיני, חבר במועצה המהפכנית של פת"ח ומושל נפת אל-קודס מאז 31 בדצמבר 2018.
ג'ית נולד בשנת 1978 בירושלים.
מגיל צעיר השתתף בפעולות הפת"ח.
הוא היה מזכיר תנועת הפתח בסילואן ואחד מראשי הוועד העממי בשכונת אל-בוסתאן בירושלים שהוביל את ההתנגדות המקומית לפארק הארכאולוגי-תיירותי עיר דוד.
בשל פעולותיו הוא נעצר מספר פעמים על ידי ישראל.
ב-4 בדצמבר 2016 ניצח גית' בבחירות למועצה המהפכנית של הפתח, שנערכה במהלך הוועידה השביעית של תנועת הפתח, והפך לחבר בה.
הוא חבר בוועדה הנשיאותית העליונה למעקב אחר ענייני הכנסיות בפלסטין.
בשנת 2011 נאסר על ג'ית, אז מזכ"ל הפת"ח, להיכנס לירושלים למשך שמונה חודשים.
ב-25 בנובמבר 2018 שוב נעצר גית', יחד עם 40 חברים נוספים בתנועת הפת"ח אך שוחרר שבוע לאחר מכן.
לאחר מכן נאסר עליו להיכנס ליהודה ושומרון למשך שישה חודשים.
באוגוסט 2018 מונה ג'ית למושל נפת אל-קודס, במקומו של עדנאן אל חוסייני וב-31 בדצמבר אותה השנה הוא מונה באופן רשמי לתפקידו.
ב-2018 נעצר ג'ית בשל לקיחת חלק לכאורה בחטיפת עיסאם עקל, ערבי ישראלי שמכר שטחים ליהודים במזרח ירושלים.
בפברואר 2020, עקב פעולותיו, שוב נאסר על ג'ית להיכנס ליהודה ושומרון למשך חצי שנה.
ביולי 2020, גאית' נעצר בביתו שבסילואן ונחקר.
הוא נכלא בכלא אשקלון אך שוחרר לאחר מכן ב-4 באוגוסט 2020 לאחר שבית המשפט החליט לשחררו בתנאי שלא יתקשר עם ההנהגה הפלסטינית.
זה היה מעצרו השלישי ב-2020 וה-17 מאז מונה למושל.
בספטמבר אותה השנה, הוציאה לו ישראל צו המונע ממנו להיפגש עם גורמים רבים ברשות הפלסטינית, כולל הנשיא מחמוד עבאס, המכונה "אבו מאזן" וראש הממשלה מוחמד אשתייה.
באוגוסט 2022 הוגש נגדו כתב אישום, בגין הפרות חוזרות של צו אלוף, האוסר עליו להימצא ביהודה ושומרון.
לפני כהונתו כמושל אל-קודס ניהל חנות בסילואן.
עדנה מארי "ע" מודה היא מעצבת אופנה ותלבושות אקסצנטרית בדיונית המופיעה בסרט ההנפשה "משפחת סופר-על" (2004) ובהמשכו, "משפחת סופר-על 2" (2018); הידועה בעיצוב תלבושותם של מספר גיבורי-על מפורסמים, לאחר שעבדה באופן הדוק במיוחד עם מר סופר-על ונערת הגומי (בוב והלן פאר), איתם שמרה על קשרי ידידות חזקים.
כאשר בני הזוג מחדשים את קריירת גיבורי-העל שלהם לאחר חמש עשרה שנים, עדנה חוזרת מפרישתה הכפויה על מנת לסייע לשתי הדמויות, תחילה על ידי עיצוב חליפות חדשות למר סופר-על ומשפחתו, ולאחר מכן על ידי החזרת האמון של הלן בעצמה כגיבורת-על.
עדנה נוצרה על ידי הקולנוען בראד בירד על מנת להסביר כיצד גיבורי-העל בעולם בו מתקיים "משפחת סופר-על" משיגים את תלבושותם, נושא שלדעתו נחקר לעיתים רחוקות בסרטי גיבורי-על בצורה משכנעת.
בירד גם החליט לדבב את הדמות בעצמו לאחר שמספר שחקניות שנחשבו במקור לתפקיד לא הצליחו להביע את מבטאה הייחודי של עדנה (לילי טומלין, אחת מבחירותיו המובילות של בירד לתפקיד, אף המליצה לו כי הוא היחיד שיוכל לעשות זאת).
הבמאי הבין שבנוסף למומחיות אופנתית, הדמות תצטרך להפגין בקיאות במדע, הנדסה וטכנולוגיה על מנת ליצור תלבושות המסוגלות לעמוד ביכולותיהם ופעילויותיהם השונים של גיבורי-העל בסרט; ובסופו של דבר, עיצב אותה כדמות נמוכת-קומה ואקסצנטרית ממוצא גרמני ויפני, המבוססת על המוניטין של מדינות אלו כמעצמות קטנות.
מעריצי הזיכיון אף מאמינים כי בנוסף להשראה מדמותו של Q מ"ג'יימס בונד", דמותה של עדנה התבססה בעיקר על מעצבת התלבושות אדית הד, ואף רווחו ספקולציות לגבי זהות הסלבריטאיות מהן שאב בירד השראה לעיצוב דמותה של עדנה, בהן נמנו העורכת הראשית של "ווג", אנה וינטור, אייריס אפפל והשחקנית לינדה האנט.
על אף שבשני הסרטים דמותה ממלאת רק תפקיד משני, עדנה ביססה את עצמה מאז ככוכבת הפריצה של הסרט הראשון בשל הפופולריות לה זכתה בקרב מעריצים.
בנוסף לקונצזוס בקרב מבקרי הקולנוע, שהסכימו כי עדנה נחשבת ל"גנבת הסצנות" של שני הסרטים ושיבחו במיוחד את חוש ההומור ודיבורה השנון, בירד זכה גם לשבחים על דיבוב דמותה, וזכה בפרס אנני בקטגוריית "הדיבוב הטוב ביותר".
עדנה הפכה לאחת הדמויות המוכרות והפופולריות ביותר של פיקסאר על ידי מספר גופי תקשורת בולטים.
את דמותה של עדנה יצר והגה הקולנוען בראד בירד.
לאחר שצפה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה בנושא גיבורי-על לקראת פיתוח הסרט "משפחת סופר-על", בירד מצא את עצמו תוהה לעיתים קרובות מי האחראי על הכנת תלבושותם המשוכללות של גיבורי-העל.
בירד הגה את דמותה של עדנה לאחר שגילה שעל אך שהם מציגים דמויות לבושות בתלבושות מפוארות ומוגזמות, סרטי גיבורי-על קלאסיים כמעט ולא מציעים הסבר סבירים כיצד משיגים גיבורי-על את התלבושות הללו, או מי מעצב אותן מלכתחילה.
הבמאי רצה להפריך את הקלישאה לפיה גיבורי-על שריריים תופרים בעצמם את תלבושתם, והתקשה להאמין שגיבורי-על יפתחו פתאום עניין חזק מספיק באופנה וטקסטיל על מנת לעצב את תלבושותם.
לכן, החליט בירד שאם העולם היה מאוכלס בגיבורי-על, מטבע הדברים יהיו גם אנשים שאמונים על עיצוב תלבושותיהם, שחייבים להיות בעלי רקע במדע והנדסה, ובכך יצר את הקונספט הראשוני לדמותה של עדנה כמדענית וגאונה טכנית, בנוסף להיותה מעצבת אופנה.
על יצירת דמותה, פירט הבמאי: "איך שראיתי את זה, את התלבושות היה צריך ליצור מישהו עם רקע מדעי והנדסי"; ותיאר את דמותה של עדנה כ"חצי גרמנית, חצי יפנית, תחנת כוח זעירה של דמות".
לפי בירד, יצירתה דמותה של עדנה לקחה את הרעיון לפיו גיבורי-על לובשים תחפושות מעוצבות "לקיצוניות נוספת".
עדנה נקראה על שם "EMode", תוכנה בה השתמשה פיקסאר במהלך הפקת הסרט.
בירד ציין את דמותה של עדנה כ"דמות הכי כיפית" שכתב לסרט, ונזכר: "בכל יום שכתבתי אותה, הייתי מאושר." את דמותה של עדנה דיבב בירד עצמו, שבמהלך הקלטות הדיבוב נהג השתמש ב"קול משעבד-העבדים" שלו.
התפקיד הוצע גם לשחקנית והקומיקאית לילי טומלין, לה נשלחה הקלטה של בירד מדבב את הסצנות של עדנה בשלמותן; טומלין סירבה למשמע דיבובו של בירד, בטענה שלא תוכל לדבב את הדמות בצורה מצחיקה כמוהו.
עמיתיו של בירד נאלצו לשכנע אותו מאוד לדבב את הדמות בעצמו.
כשלבסוף נכנע ל"דרישה העממית" מצד חבריו לעבודה בפיקסאר, בירד התבדח שבסופו של דבר הוא לוהק לדמותה של עדנה פשוט כי הוא היה גם זול וגם זמין באותה תקופה.
טקטיקה דומה שימשה למספר דמויות משנה אחרות בסרט: האנימטור ברט פארקר דיבב את דמותה של קארי, הבייביסיטר של משפחת פאר, התסריטאי באד לאקי דיבב את הסוכן הממשלתי ריק דיקר, ומעצב ההפקה לו רומנו דיבב את דמותו של ברני קרופ, מורו של חץ.
בירד תיאר את קולה של עדנה כשילוב של מבטא יפני וגרמני, משתי מדינות אלו החליט לשאוב השפעה מכיוון ש"הן שתי מדינות קטנות שיש להן עיצוב מדהים וטכנולוגיה מדהימה", וציין מצלמות ומכוניות כדוגמאות לטכנולוגיה שבה הן מתמחות.
לואיז קלר מ-"Urban Cinefile" תיארה את קולה של הדמות כ"משהו אירופי...
על אף שביצועיו של בירד היו רבגוניים במידה ניכרת, הוא נמנע מלאפשר לעדנה להפוך לקריקטורה על מנת לשמור על האשליה שהיא אחת הדמויות החכמות ביותר בסרט.
בגרסה האיטלקית והצרפתית של הסרט, מבטאו הקומי של בירד מוחלף בזה של הבדרנית הצרפתית-איטלקית אמנדה ליר, שמציעה פרשנות מפתה ו"נשכנית" יותר לדמות.
ליר אמרה שדיבוב קולה של עדנה לא היה תהליך קל, אך קיבלה את התפקיד לאחר שהוצע לה במקביל לעליית הסרט לאקרנים בפסטיבל הסרטים של קאן, על מנת להגשים את חלומה לדבב דמות של דיסני.
עדנה הייתה הדמות הראשונה שליר נשכרה לדבב באיטלקית.
לדבריו של בירד, הוא חולק מספר מתכונותיה האישיות של עדנה, במיוחד האופן שבו הוא מעדיף להיות מעורב כמעט בכל היבט יצירתי של הפרויקטים שלו, כולל תהליך העלאת סיפור, כתיבתו וצילומיו, והודה שהוא ודמותה של עדנה מפגינים גם רמה גבוהה של ביטחון-עצמי וחוסר פקפוק-עצמי בכל הנוגע לעבודתם.
בירד פירטה כי "למיטב ביטחוני, אני מרגיש כמוה...
היא משוכנעת לחלוטין שדרכה היא הנכונה, ואם אתה לא מסכים...
אתה פשוט טועה!" בירד העיר כי עדנה הייתה אחת מהדמויות הקשות ביותר לעיצוב במהלך העבודה על הסרט.
הדמות עברה שינויים דרסטיים במראה החיצוני במהלך תהליך הפיתוח, החל מתיאורה כאישה גבוהה ובעלת עודף משקל, לאישה מבוגרת יותר, ולחלופין, לאישה צעירה ורזה יותר.
בהשראת ההשפעה הגדולה שיש למדינות כמו יפן וגרמניה על העולם חרף היותן קטנות יחסית בגודלן, החליט בירד שעדנה תדגים תמה זו על ידי היותה "דמות זעירה ששולטת בחדר כשהיא נכנסת אליו".
ביתה, שמבאובזר במיטב הטכנולוגיה המתקדמת בדומה למה שהיא משלבת בתלבושות שהיא יוצרת, תוכנן בכוונה כגדול יותר משמעותית לפי ממדיה, על מנת להדגיש עוד יותר את תמת הדומיננטיות היחסית.
קומתה הקטנה של עדנה נוצרה גם בהשראת הזמרת בט מידלר, אותה בירד העריץ.
הבמאי נזכר כי הופתע מגובהה של מידלר כשפגש אותה לראשונה "בגלל...
על פי בירד, עדנה, למרות קומתה הקטנה, היא "גיבורת-העל" היחידה בסרט המסוגלת לגרום לגיבורי-על אחרים להרגיש לא בנוח.
בירד תיאר את עדנה כדמות ש"לא מאוימת על ידי גיבורי-על או אף אחד אחר", ומסרבת לקבל את המילה "לא" כשהיא משמשת בניגוד לדעותיה או לאמונותיה.
בירד תיאר את תכונותיה הפיזיות של עדנה כ"חמורות-סבר", וראה בעיני רוחו את הדמות כבעלת משקפיים ותספורת של נער, תוך שמירה על לוק מודרני ואלגנטי בו-זמנית.
מוצאה האתני של עדנה נחשב לחצי-גרמני וחצי-יפני; בעוד שהן מאפייניה הפיזיים והן קולה של עדנה מבוססים על אלו של מעצבת התלבושות אדית הד, איתה היא חולקת את משקפיה העגולים הייחודיים ותסרוקת "בוב" השחורה.
על פי הערך של הד באקדמיה לאמנויות ומדעים בקולנוע, דמותה של עדנה שואבת השראה הן ממשקפיה הייחודיים של מעצבת התלבושות והן מ"אישיותה הישירה".
בירד תיאר את עדנה כשילוב של הד ושל Q, דמות שהופיעה בזיכיון "ג'יימס בונד".
הבמאי סירב לאשר השפעה ישירה על הדמות, והתעקש שעדנה "לא מבוססת על אדם ספציפי", ואף הפריך בפומבי טענות לפיהן ביסס את הדמות על הד, זאת על אף שהד ממשיכה להיחשב כהשראתה הלגיטימית והישירה ביותר של הדמות.
עם זאת, האנימטור טדי ניוטון, שעיצב יחד עם בירד את עדנה, חשף שהוא ופיקסאר קיבלו השראה מהסרט "Unzipped" (1995), סרט תיעודי המתאר את המשבר בין מעצב האופנה אייזק מזרחי והסטייליסטית פולי אלן מלן.
מעריצים העלו השערות רבות לגבי ההשראה האמיתית מאחורי העיצוב והמראה של עדנה, ובירד אף הצהיר כי מעריצים וצופים שונים מציינים בפניו כי הדמות מזכירה להם לפחות 15 סלבריטאים שונים.
במאמר עבור "Fashion", תיארה ארין דנלופ את הדמות כ"הכלאה מוגדשת של כל אגדה מתעשיית האופנה שניתן לחשוב עליה".
מספר מבקרים חשדו שהדמות מבוססת גם על מרי קוואנט ואונה ג'ונס.
מתוך הכרה שיש מספר מעצבות אופנה שמרכיבות משקפיים שעליהן יכלה להתבסס עדנה, הודה בירד כי הדמות נוצרה בהשראת הסופרת פטרישיה הייסמית' והשחקנית לינדה האנט, ופירט: "כשאתה מעצב דמות, אתה רק שואל – מי זו?...
ניסינו המון דברים וכל הזמן אמרנו 'לא, לא, יותר ככה, אבל אני אוהב את האף על הפנים האלו, ואולי , אולי המשקפיים צריכים להיות גדולים יותר...' ובסופו של דבר אתה מקבל משהו שמזכיר לך את אדית הד ולינדה האנט."
במהלך העבודה על סרט ההמשך, אחראית ההצללה האמנותית, ברין אימג'יר, החליטה לשלב יותר ממורשתה היפנית של עדנה בשתי תלבושותיה החדשות, בהתבסס על עבודתם של מעצבי התלבושות היפניים ריי קוואקובו, אייקו אישיוקה ושיטוס אייב.
אימג'יר קיבלה השראה במיוחד מציטוטה של קוואקובו: "על מנת שמשהו יהיה יפה, זה לא חייב להיות יפה", ובחרה לעצב את תלבושותיה של עדנה כמשהו שמזכיר יותר "פיסול מופשט", בניגוד לצורות לבוש.
על מנת לעצב תלבושות לדמות בדיונית שהיא במקרה גם מעצבת, אימג'יר השתמשה בלקחים שלמדה בזמן לימודיה בבית הספר לאמנות, ותיארה את הסגנון של עדנה כ"מאוד לעניין ומאוד ספציפי" תוך שהיא מדמיינת מה הדמות עשויה לחשוב בזמן שהיא מעצבת את בגדיה.
במקביל, משימתה הראשונה של אמנית הדמויות, דיאנה מרסיגליזה, הייתה ליצור ליין שלם של בגדים שעוצב על ידי עדנה, שעבורו הוטל עליה "לחשוב כמו עדנה".