tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את מהלכי הניצחון ניצלה בעיקר אתונה.
היא הפכה לאימפריה כלכלית, מסחרית וצבאית.
אתונה הייתה למעצמה ימית, חסרת תקדים בהיסטוריה ההלנית, ובמקביל חיזקה את יסודותיה הדמוקרטיים, מכיוון שכוחם של פשוטי העם – החיילים הקלים ובעיקר לוחמי הצי – עלה והם היו ראויים לזכויות.
לאחר המלחמה נותרה העיר דוריסקוס כעיר היוונית היחידה שנשארה בשליטת הפרסים וכל הניסיונות של היוונים להחזיר אותה לשליטתם לא צלחו.
האימפריה האתונאית הקימה ברית בשם הברית האטית-דלית, שאחת ממטרותיה המרכזיות הייתה לשחרר את היוונים שהיו עדיין תחת שלטון פרס, ולהגן על אלה שכבר השתחררו מהעול הפרסי.
מול אתונה התחזקה ספרטה כמעצמה יבשתית וכבעלת משטר אריסטוקרטי-אוליגרכי.
העימות בין שתי המעצמות היה אפוא קרוב, והוא פרץ בשנת 460 לפנה"ס – המלחמה הפלופונסית הראשונה.
מלחמות הדיאָדוֹכים (דיאָדוֹך, ביוונית עתיקה: διάδοχος, הוא "בא אחרי, עוקב אחרי" דהיינו יורש; ברבים: διάδοχοι, "דיאדוֹכוֹי") התנהלו בין יורשיו של אלכסנדר הגדול על השלטון באימפריה שהותיר אחריו אלכסנדר לאחר מותו בשנת 323 לפנה"ס.
כיום מציינים את תקופת מלחמות הדיאדוכים כבין השנים 323 ל-280 לפנה"ס.
תקופה זו מתחלקת גם היא לשני חלקים, האחד מ-323 עד 301 לפנה"ס – תקופת המאבק על השלטון המרכזי, ומ-301 עד 280 לפנה"ס – מאבקים בין היורשים וגיבוש הממלכות החדשות.
המלחמה הראשונה, שנפתחה כמעט מיד עם היוודע דבר מותו של אלכסנדר, הייתה מרד היוונים בשלטון המוקדוני הידוע בשם מלחמת לאמיה, אך הדיאדוכים, שהיו עדיין מאוחדים, הדבירו בקלות את המרד.
היחסים הטובים בין הדיאדוכים לא האריכו ימים.
המלחמות באסיה הקטנה שככו רק אחרי קרב קורפדיון (281 לפנה"ס) ואילו מקדוניה עברה סופית לשליטתו של אנטיגונוס השני גונאטס בשנת 276 לפנה"ס ובכך הסתיימו העימותים שהרעידו את העולם ההלניסטי.
בסיום המלחמות נוצרו מספר ממלכות, הגדולות שבהן: מצרים התלמיית, מוקדון, הממלכה הסלאוקית ומספר ממלכות הלניסטיות במרכז אסיה.
בימינו נהוג לכנות מאבק חריף על השלטון המתחולל בין יורשים כ"מלחמת דיאדוכים".
מותו של אלכסנדר וחלוקת השלל הראשונית
אלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס במיתה חטופה בבבל והשאיר את האימפריה הענקית שלו ליורשיו הלגיטימיים שהיו אחיו הגדול מאב - פיליפוס השלישי ארהידאוס הלוקה בנפשו ובנו שעוד לא נולד אלכסנדר הרביעי.
החיילים העממיים מיהרו להכתיר את פיליפוס למלך ועקב נסיבות אלו, המפקדים הבכירים, הדיאדוכים, בחרו בפרדיקס (שהציע שימתינו עוד חודש עד שרוקסנה אשתו של אלכסנדר תלד והעוצר יהיה הוא עצמו) לעוצר הממלכה.
פרדיקס היה אחד הקצינים הבכירים בצבאו של אלכסנדר ושימש בתפקיד מפקד הפרשים.
פרדיקס מינה את הדיאדוכים - אנטיפטרוס כשליט יוון ומוקדון, תלמי הראשון (סוטאר = המציל) כשליט מצרים, אנטיגונוס מונופתלמוס כשליט אסיה הקטנה וליסימאכוס כשליט תראקיה.
למרות הכוונות הטובות, שנה לאחר מכן נקלע פרדיקס לעימות עם תלמי הראשון, הדיאדוך ששלט במצרים.
פרדיקס ניסה להכניעו בכוח אך לא הצליח, ופרדיקס נהרג בקרב.
הדיאדוכים התכנסו שנית ובחרו באנטיפטרוס, זקן קציניו של אלכסנדר ומי ששלט ביוון ובמוקדון, כעוצר במקום פרדיקס.
אאומנס, גזברו של אלכסנדר, שלא רווה נחת מהבחירה החליט להתמרד כנגד ההחלטה.
האימפריה נכנסה לתקופה של מלחמת אזרחים.
אחד הדיאדוכים, אנטיגונוס מונופתלמוס (אנטיגונוס שתום העין), הצליח לבלום את אאומנס.
תחילה הוא הובס בקרב פאסיטיגריס (317 לפנה"ס) על ידי אאומנס, אך בסוף הוא הצליח לשחד את שכירי החרב של אאומנס ולגרום לרציחתו.
אז הפך אנטיגונוס לדיאדוך החזק ביותר מקרב יורשיו של אלכסנדר.
בינתיים אנטיפטרוס, הדיאדוך שקיבל את תפקיד העוצר, מת במוקדון, כשבטרם מותו מינה את פוליפרכון, דיאדוך אלמוני ואפרורי, לעוצר אחריו.
קסנדרוס, בנו של אנטיפטרוס, לא הסכים למינויו של אביו והחל במלחמה חדשה.
בזמן תהפוכות אלו, אולימפיאס, אמו של אלכסנדר הגדול, ניסתה להשתלט על מוקדון ויוון ולהפוך לעוצרת של נכדה, אלכסנדר הרביעי.
תוכניתה לא צלחה וקסנדרוס כבש את מוקדון, הורה לרצוח את אולימפיאס, והפך לעוצר בשנת 316 לפנה"ס.
ניסיונו של אנטיגונוס לזכות בהגמוניה
אנטיגונוס החשיב את עצמו כשליט האמיתי וחשש מקסנדרוס, ולכן פתח במלחמה חדשה על מנת למגרו.
יתרת הדיאדוכים חששו מהתחזקותו של אנטיגונוס וחברו לקסנדרוס בשנת 315. בשנת 312 תלמי כבש את קפריסין וסלאוקוס כבש את בבל, עילם ומדי.
בשנת 309 קסנדרוס הורה לרצוח את יורש העצר, בנו של אלכסנדר הגדול, אלכסנדר הרביעי.
הילד היה בן 13 ולפי החוק המוקדוני יכול היה לדרוש את מושכות השלטון בגיל 14. רוקסנה (אשתו של אלכסנדר הגדול ואמו של אלכסנדר הרביעי) נרצחה גם היא.
קסנדרוס שמר את דבר הרצח בסוד עוד מספר שנים עד אשר גילה זאת לשאר הדיאדוכים בשנת 305 לפנה"ס.
בינתיים תלמי, ליסימכוס וקסנדרוס חתמו על הסכם שלום עם אנטיגונוס, תוך כדי שהם מפקירים את סלאוקוס לגורלו.
למרות התנאים הקשים, סלאוקוס הצליח להביס את יריבו, וכבש את מזרח פרס.
כאשר הדיאדוכים גילו, שיורש העצר נרצח, הם תבעו לעצמם את הטריטוריות ששלטו עליהן והכתירו את עצמם למלכים.
אנטיגונוס התנגד לזאת ופתח במלחמה נוספת.
כל הדיאדוכים חברו יחדיו על מנת להביסו והצליחו לעשות זאת בקרב איפסוס בפריגיה בשנת 301 שבו נהרג אנטיגונוס.
האימפריה חולקה ל-4 חלקים עיקריים: קסנדרוס שלט במוקדון וביוון.
סלאוקוס ניקטור (המנצח) במסופוטמיה, סוריה ופרס.
במשך דורות הייתה מחלוקת בין בית סלאוקוס לבית תלמי של מי הזכות בארץ ישראל, בית תלמי שלטו בו במשך תקופה ארוכה דה פקטו ואילו בית סלאוקוס טענו דה יורה לבעלות מתוקף זכותם לפי עקרונות החלוקה המקורית, שלא מומשה בשל נוכחות בית תלמי בשטח דה פקטו.
רק בימי אנטיוכוס השלישי הצליחו הסלאוקים לכבוש את השטח.
אנטיגונוס שתום העין, ששלט קודם לכן באסיה הקטנה ובסוריה, אבד שטחים אלו בקרב איפסוס.
השליטה על השטחים ההודיים עברה עד מהרה לידי צ'נדרגופטה מאוריה, הקיסר הראשון של האימפריה המאורית.
בשנת 285 ליסימכוס הצליח להשתלט על חלקו של קסנדרוס במוקדון והשליטה ביוון עברה לידי דמטריוס פוליורקטס, בנו של אנטיגונוס מונופתלמוס.
ליסימכוס נהרג בקרב נגד סלאוקוס בשנת 281 ואסיה הקטנה עברה לשליטת הסלאוקים.
זמן קצר לאחר מכן, סלאוקוס נרצח בעצמו על ידי תלמי קראונוס (הרעם), בנו של תלמי הראשון, מלך מצרים.
בשנת 277 אנטיגונוס השני גונאטס, נכדו של אנטיגונוס שתום העין הביס את הקלטים בקרב ליסימכיה וזכה בשליטה על מוקדון.
שושלתו שלטה במוקדון עד אשר היא נכבשה על ידי רומא.
אנטיוכוס הראשון סוטר ירש את אביו ושלט על האימפריה הסלאוקית באסיה.
מלחמות הבָּקָלָה הייתה סדרת עימותים בין בריטניה ואיסלנד במחצית השנייה של המאה ה-20, בשל תביעת איסלנד לבלעדיות על דיג בשטחי ים נרחבים באוקיינוס האטלנטי.
המלחמות כללו סדרה של עימותים בין ספינות משמר החופים האיסלנדי ומכמורתנים בריטים.
האירועים כונו "מלחמות הבקלה" על שם דג הבקלה הנפוץ באזור איסלנד.
למרות השם, בעימותים כמעט שלא נורו יריות ולא היו בהם הרוגים או פצועים.
עם זאת, נרשמו מקרים בהם חתכו האיסלנדים רשתות דייג של ספינות בריטיות וכן כמה עימותים בין ספינות.
כל העימותים הסתיימו בניצחון איסלנדי .
דיג הוא הענף הכלכלי המרכזי באיסלנד ולמעשה, רוב רובה של כלכלת איסלנד מבוססת בצורה זו או אחרת על הדיג ועל התעשיות הנלוות אליו.
הגורם הישיר לתביעה האיסלנדית היה הירידה הדרמטית בכמות הדגים שנלכדו בשדות הדיג העשירים שבקרבת האי שנבעה מדיג יתר, בעיקר בשל פעילותם של דייגים מבריטניה.
עקב כך הלכה איסלנד והגדילה במשך השנים את תחום האזור הימי שבו מותר רק לדייגים איסלנדים לדוג.
בשנת 1952 הצהירה הממשלה האיסלנדית על כוונתה להרחיב את אזור הדייג המוגבל לאיסלנדים בלבד מ-3 ל-4 מיל ימי (כ-7 קילומטרים).
הדבר הביא למחלוקת עם בריטניה שנמשכה עד 1956, עת התקבלה תביעתה של איסלנד.
בשנת 1958 הרחיבה איסלנד שוב אזור הדייג המוגבל מ-4 מיל ימי מחופיה ל-12 מיל ימי (כ-22 קילומטר), מהלך שהביא לפתיחת מלחמת הבקלה הראשונה.
בתגובה למהלך החליטה בריטניה לשגר יותר מ-20 ספינות מלחמה כדי להגן על הדייגים הבריטים בחופי איסלנד.
הצי האיסלנדי כלל 6–7 ספינות קטנות.
הספינות הבריטיות סיירו סמוך לאיסלנד, והמתיחות בין המדינות עלתה.
למעט מקרה אחד של התנגשות בין ספינות ומספר מקרים של ירי, לא היו נפגעים במלחמה.
איסלנד איימה בפרישה מנאט"ו אם לא ימצא פתרון למשבר, וב-1961 הסכימה בריטניה להגדלת השטח המוגן סביב איסלנד ל-12 מיל ימי.
הבריטים קיבלו זכויות דיג באזורים מסוימים.
בשנת 1972 שוב הרחיבה איסלנד באופן חד־צדדי את אזור הדיג, ל-50 מיל ימי (כ-93 ק"מ) מחופיה, מהלך שהביא לפרוץ מלחמת הבקלה השנייה.
ספינות משמר החופים האיסלנדיות החלו לחתוך את רשתות הדייג של סירות בריטיות שחדרו למרחב הימי של איסלנד.
בדומה למלחמה הקודמת, שלחו הבריטים צי שכלל 30 פריגטות ומשחתת אחת כדי להגן על הדייגים הבריטים.
גם הפעם איימה איסלנד לפרוש מברית נאט"ו ולפנות את כוחות נאט"ו מבסיסיהם באיסלנד.
המלחמה הסתיימה בסוף 1973 לאחר שבמסגרת משא ומתן בין איסלנד לבריטניה, הגיעו השתיים להסכמה כי יותר למכמורתנים הבריטים לדוג באזור המוגבל, בתנאי שלא ידוגו למעלה מ-130,000 טון דגים בשנה.
הסכם זה פג בנובמבר 1975.
בנובמבר 1975 הכריזה איסלנד פעם נוספת על הרחבה של האזור המוגבל לדייג לאיסלנדים בלבד, והפעם למרחק של 200 מיל ימי (כ-370 קילומטר) מחופי האי.
בריטניה לא הכירה בתביעה זו, ומלחמת הבקלה השלישית החלה.
דייגים בריטים המשיכו לדוג באזור.
על מנת לאכוף את החוק, איסלנד פרסה באזור שש ספינות משמר החופים ושני מכמורתנים שהוסבו לספינות משמר החופים.
בתגובה שלחה בריטניה צי בן עשרים ושתיים פריגטות, שבע ספינות אספקה, תשע גוררות ושלוש ספינות סיוע על מנת להגן על המכמורתנים הבריטים.
במהלך המלחמה אירעו 55 מקרים של התנגשויות מכוונות בין ספינות.
בפברואר 1976 ניתקה איסלנד את יחסיה הדיפלומטים עם בריטניה.
איסלנד איימה בסגירת בסיס נאט"ו בקפלוויק.
בשל המלחמה הקרה, היה זה איום ממשי על יכולת ההגנה של נאט"ו באוקיינוס האטלנטי בפני ברית המועצות, וממשלת בריטניה נאלצה להכיר בגבול החדש ואסרה על דייגיה להיכנס לתחום זה.
ביוני 1976 הגיעו המדינות להסכם חדש, במסגרתו הותר לדייגים בריטים לדוג 30,000 טון דגים בשנה בתחום 200 המיילים.
למלחמת הבקלה היו שתי השלכות בולטות:
מדינות נוספות הלכו בעקבותיה של איסלנד והכריזו אף הן על הרחבת גבולות הדיג.
הגבול החדש הפך לעובדה ובשנת 1983 אף הפך לגבול המוסכם.
בשנה זו התקבלה אמנה בינלאומית הקרויה "חוק הים" שקבעה כי האזור שבין חופה של מדינה ועד 200 מייל ימי מחופיה הוא אזור כלכלי בלעדי של המדינה ובו יש למדינה בלעדיות על ניצול אוצרות הים.
צי הדיג של בריטניה נפגע קשה מהחלטה זו.
במיוחד חשו בפגיעה נמלי הדיג של גרימסבי והאל.
הדייגים הבריטים עברו לספינות קטנות וחסכוניות יותר שעיקר פעילותן בסמוך לחופי בריטניה.
מלחמות מיתרידטס היו שלוש מלחמות שנערכו בין מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לבין הרפובליקה הרומית במהלך המאה ה-1 לפנה"ס.
הסיבה לפרוץ המלחמות האלה היא הרצון המשותף הן של רומא והן של פונטוס להרחיב את גבולותיהם ולהגדיל את השפעתם באזור.
בסופן של המלחמות האלה איבדה פונטוס את עצמאותה והפכה לממלכת חסות ובהמשך לפרובינקיה רומית מאוחדת ביחד עם ביתיניה.
מלחמת מיתרידטס הראשונה – פלישת מיתרידטס לביתיניה ולאחר מכן לחלקים נרחבים ביוון ב־88 לפנה"ס
מלחמת מיתרידטס השנייה – פלישת הצבא הרומי לפונטוס בראשות לוקיוס ליקיניוס מורנה בשנת 82 לפנה"ס
מלחמת מיתרידטס השלישית – מיתרידטס פותח במלחמה כנגד רומא בעקבות סיפוח ביתיניה ב־74 לפנה"ס.
מלחמות הולנד–אנגליה הוא שמן של סדרת מלחמות אשר התרחשו במהלך המאות ה-17 וה-18 בין בריטניה והמחוזות המאוחדים של הולנד, בניסיון להשיג שליטה על ערוצי סחר.
בהולנד הן מכונות "המלחמות האנגליות" (Engelse Oorlogen), ובאנגלית מכונות לעיתים "המלחמות ההולנדיות" (The Dutch Wars).
משמעותה של התמוטטות הכוח הספרדי בסיומה של מלחמת שלושים השנים ב-1648 הייתה ששטחי האימפריה הספרדית והפורטוגזית הפכו הלכה למעשה לזמינים לכל מאן דבעי.
מצב זה הביא שתי בעלות ברית במהלך מלחמת שלושים השנים - אנגליה ואיחוד שבעת המחוזות של הולנד - לכדי עימות.
להולנדים היה באותה תקופה את צי הסוחר הגדול באירופה ומעמד בכיר במסחר האירופי.
הם סיפחו, בזמן מלחמת הולנד-פורטוגל, את מרבית הטריטוריה הפורטוגזית של איי הודו המזרחית, צעד אשר העניק להם את השליטה על הסחר הרווחי במיוחד בתבלינים.
במקביל, הם גם הרוויחו על חשבון אנגליה מהסחר עם מושבותיה בצפון אמריקה, בשל חוסר היציבות לאחר מלחמת האזרחים האנגלית.
הצי הצבאי ההולנדי, לעומת זאת, זכה לתשומת לב מועטה, בעוד שקרומוול התמקד בבניית כוחה הימי הצבאי של אנגליה.
ב-1651 העביר הפרלמנט האנגלי את הראשון בחוקי הסחר הימי, אשר הורו להעביר סחורה למושבות באמריקה על גבי ספינות אנגליות בלבד.
מהלך זה, בתקופה של מרקנטיליזם מתגבר, הובילה לסדרת מאבקים ימיים בינלאומיים.
האנגלים החלו במתקפה בפיקודו של האדמירל רוברט בלייק, אשר הביס את הצי ההולנדי ב-1652. האנגלים המשיכו במתקפותיהם וכוחותיהם פוצלו והותקפו ב-1653 על ידי כוחותיו של האדמירל ההולנדי טרומפ.
בלייק, שהחלים מפציעה, החליט לשנות את הטקטיקות האנגליות ולהתאימן להצלחות ההולנדיות.
באמצע שנת 1653 הוא הצליח לדחוק את הצי ההולנדי חזרה לנמליו ובקרב שבנינגן ב-10 באוגוסט 1653 טרומפ נהרג והצי ההולנדי ספג מפלה קשה.
האנגלים, עם זאת, הסירו את המצור על חופי הולנד.
שתי האומות היו מותשות והחלו במגעים להסכם שלום.
הסכם זה הושג ב-5 באפריל 1654 במסגרת אמנת וסטמינסטר.
האנגלים לא השיגו במלחמה זו את מטרתם, לדחוק את רגלי ההולנדים מן השליטה על הסחר העולמי.
אחרי הרסטורציה ניסה צ'ארלס השני לשרת את האינטרסים של שושלתו על ידי הפיכתו של אחיינו הנסיך ויליאם השלישי מאורנג' לשליט הולנד, תוך שימוש בלחץ צבאי.
פעולותיו של צ'ארלס השני עוררו גל פטריוטיזם באנגליה.
סמיואל פיפס טוען ביומנו כי האוכלוסייה הייתה "בטירוף מלחמה".
במלחמה שפרצה לבסוף ב-1664 הצליחו האנגלים להשיג מספר השגים משמעותיים בקרב.
אחד ההישגים הבולטים של ההולנדים היה תפיסת הספינה "פרינס רויאל" במהלך "קרב ארבעת הימים" (1666).
פשיטה מוצלחת של ההולנדים על המדוויי (1667) סיימה את המלחמה כשידם על העליונה.
שייטת בפיקודו של האדמירל מיכיל דה רויטר שברה את השרשרת המגינה על הנהר המדוויי ושרפה חלק מהצי הבריטי שעגן בצ'טהאם.
הצי ההולנדי, שהורחב משמעותית במהלך המלחמה, הפך בשנים שלאחר מלחמה זו לחזק בעולם.
הרפובליקה ההולנדית עמדה בשיא כוחה.
לאור תוצאות שני העימותים הקודמים, דעת הקהל האנגלית התנגדה לכניסה למלחמה נוספת נגד הולנד.
ב-1672 אילצה אמנת דובר הסודית את המלך צ'ארלס השני לעשות כן, שכן הוא היה מחויב לסייע ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, במלחמתו נגד הולנד במסגרת מלחמת צרפת-הולנד.
הצבא הצרפתי התעכב בשל תנאי מזג אוויר חריפים והצי הבריטי נותר לבדו במערכה מול הולנד.
דה רויטר הצליח למנוע פלישה אנגלית-צרפתית להולנד.
אחרי כישלון זה, אילץ הפרלמנט את צ'ארלס השני לחתום ב-1674 על הסכם שלום.
לאחר המהפכה המהוללת (1688) הפך ויליאם מאורנז' למלך אנגליה, יחד עם רעייתו מרי השנייה.
מלך הולנד לא השתלט על אנגליה בכוח הזרוע, אף על פי שפלש עם כוח הולנדי, בשל התמיכה שהמהלך זכה בקרב הציבור האנגלי והלגיטימציה למרי השנייה כיורשת כס המלוכה.
בהולנד, לעומת זאת, גבר התסכול.
שינוי המשטר הוביל לירידה בעוצמתה הכלכלית, ויליאם העביר את הצי ההולנדי רב העוצמה ללונדון.
ההולנדים החלו לתמוך במורדים נגד ממלכת בריטניה הגדולה במושבות בצפון אמריקה, דבר אשר עורר עליהם את חמתה של אנגליה והעמיד את הולנד בסיכון גם מצד צרפת, אשר פעלה לשינוי השלטון ההולנדי.
במלחמה זו הייתה הולנד בנחיתות, למרות תנופת בניית אוניות במספנות הצי ההולנדי המוחלש.
הולנד עדיין החזיקה לאחריה במספר נקודות מפתח, ביניהן מושבת הכף, ציילון, ומלאקה.
יש היסטוריונים המסווגים את המלחמה הרביעית כמלחמה נפרדת משלוש הקודמות, מכיוון שהרקע לה שונה.
במהלך תקופת מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות (בין 1793 ו-1815), הצליחה צרפת להפוך את הולנד למדינה גרורה ולבסוף סיפחה את המדינה ב-1810. ב-1797 הובס הצי ההולנדי על ידי הבריטים בקרב קמפרדאון.
בתחילה, החשיבה צרפת את כוחה הימי של הולנד ככלי לטובתה, אך חשיבותו של הצי ההולנדי פחתה לאחר קרב טרפלגר, למרות ניסיונות ההולנדים לשדל לטובת שימוש בכוחם הימי נגד האנגלים.
בריטניה השתלטה במהלך תקופה זו על מושבות רבות שהיו שייכות להולנד, למעט איי הודו המזרחיים ההולנדיים, סורינאם, האנטילים ההולנדיים ותחנת הסחר ההולנדית בדג'ימה.
חלק מן ההיסטוריונים כוללים גם את המלחמות בין בריטניה והרפובליקה הבטאווית, ובין בריטניה לממלכת הולנד הנפוליאונית כחמישית והשישית במניין מלחמות הולנד-אנגליה, אם כי הולנד הייתה בשנים אלו מדינת חסות של צרפת.
מלחמות הדת בצרפת היו שורה של התנגשויות בין קתולים לבין הוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתים) שנמשכו מ-1562 עד 1598 וכללו מלחמות אזרחים ומבצעים צבאיים.
מלבד המאבק הדתי, מלחמות אלה היוו מאבק על השלטון בין בית גיז הקתולי לבין בית בורבון שתמך בהוגנוטים.
תנועת הרפורמה התקיימה בצרפת כבר ב-1520. ב-1523 הועלה על המוקד הפרוטסטנטי הצרפתי הראשון.
לז'אן קלווין (1509–1564) הייתה השפעה גדולה על תנועת רפורמה זו.
ב-1559 התקבצו בפריז נציגים של 66 קהילות פרוטסטנטיות מכל רחבי צרפת, והקימו את הכנסייה הפרוטסטנטית הראשונה שחבריה נודעו בשם הוגנוטים.
באותה שנה נפטר אנרי השני, מלך צרפת, ובנו בכורו עלה על כס המלוכה בשם פרנסואה השני.
מאורע זה היה ניצחון גדול עבור בית גיז, משום שמרי, מלכת הסקוטים, אחייניתו של פרנסואה הדוכס מגיז, הייתה אשתו של המלך הצעיר.
לבית גיז נודעה השפעה רבה על בית המלוכה, ופרנסואה הדוכס מגיז שימש כראש מועצת המלך.
אולם ב-5 בדצמבר 1560 נפטר המלך בן ה-16, והשפעתו של בית גיז ירדה פלאים.
אחיו של פרנסואה השני עלה על כס המלוכה בשם שארל התשיעי, אך היות שהיה בן עשר שנים בלבד, אמו, קטרינה דה מדיצ'י, שימשה כעוצרת בשמו.
היא ניסתה לתמרן בין בית גיז לבין בית בורבון כדי לשמור על כתר בנה.
היא חששה מניצחון של אחד הצדדים, מה שהיה מביא להשתלטותו על צרפת ועל הכתר.
היא מינתה לראש ממשלתה את מישל דה לופיטאל שקרא לסובלנות דתית, וניסה לעשות ויתורים להוגנוטים (אדיקט סן ז'רמן, ינואר 1562).
מלחמות הדת בצרפת מחולקות לתשע מלחמות דת.
ב-1 במרץ של אותה שנה היו מעורבים פרנסואה, דוכס גיז ואנשי צבאו ב"טבח ואסי", כפר בשמפאן ההיסטורית שבו נרצחו עשרות הוגנוטים בעת שעסקו בתפילה.
מאורע זה סימן את פתיחת מלחמת הדת הראשונה.
בלחץ בית גיז בוטל אדיקט סן ז'רמן, ומישל דה לופיטאל נאלץ להתפטר.
כתגובה, פנו ההוגנוטים לאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ששלחה צבא שכבש את עיר הנמל לה האבר.
ב-15 באפריל 1562 תפסו ההוגנוטים, שהיוו את מרבית תושביה של העיר רואן, את בית העירייה, והבריחו את מושל העיר שהתמנה על ידי המלך שארל התשיעי.
ב־26 באוקטובר של אותה שנה כבש הצבא המלכותי הצרפתי את רואן ובזז אותה במשך שלושה ימים.
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה החל לארגן את ההגנה על קהילות ההוגנוטים, ולשם כך השתלט על ערים אסטרטגיות לאורך הנהר לואר.
בקרב דרה (19 בדצמבר 1562), שהיה הקרב הראשון במלחמות הדת בצרפת, נפל דה קונדה בשבי הקתולים, אך גם אן דה מונמורנסי, שהיה ממנהיגי הקתולים, נפל בשבי ההוגנוטים.
ב-18 בפברואר 1563, ניסה פרנסואה, דוכס גיז לכבוש מידי ההוגנוטים את העיר אורליאן, אך נורה בידי המתנקש ההוגנוטי ז'אן דה פולטרו דה מרה, נפצע באופן אנוש, ומת מפצעיו שישה ימים אחרי כן.
בהשפעתה של קטרינה דה מדיצ'י נערכו שיחות שהביאו להסכם אמבואז (19 במרץ 1563), שלפיו זכו ההוגנוטים במידה מסוימת של סובלנות דתית ומלחמת הדת הראשונה הגיעה לקיצה.
הסכם אמבואז לא היה אלא הפוגה במלחמה.
שני הצדדים נתמכו על ידי כוחות חיצוניים: הקתולים - על ידי פליפה השני מלך ספרד, וההוגנוטים - על ידי אליזבת הראשונה מלכת אנגליה.
חיל המשלוח הספרדי נגד המורדים הפרוטסטנטים בארצות השפלה היווה איום גם על ההוגנוטים בצרפת, שתחת פיקודם של דה קונדה ושל גאספאר דה קוליני השני, השתלטו על הערים לה רושל ואורליאן והתקדמו לעבר פריז.
התקדמותם נבלמה בקרב סן דני (10 בנובמבר 1567) על ידי אן דה מונמורנסי שנפל בקרב זה.
מלחמת הדת השנייה הסתיימה בשלום לונז'ומו (22 במרץ 1568).
הקתולים הקיצוניים לא הכירו בשלום זה.
נפוצו שמועות שאנשי בית גיז מתכננים את רצח דה קונדה ואת רצח גאספאר דה קוליני, שבו ראו את האחראי לרצח פרנסואה הדוכס מגיז.
הם נמלטו אל עיר הנמל לה רושל, שם הקימו מחדש את הצבא ההוגנוטי, ביצרו את חומות העיר נגד מתקפה וקיבלו עזרה מאנגליה בצורת אוניות מלחמה.
קטרינה דה מדיצ'י, שראתה זאת כניסיון הפיכה, ביטלה את צווי הסובלנות כלפי ההוגנוטים.
בקרב ז'רנאק (שהתחולל ליד העיר אנגולם) דה קונדה, שנכנע אחרי שהפסיד בקרב, נרצח על ידי הקתולים (13 במרץ 1569).
גאספאר דה קוליני הוביל את צבא ההוגנוטים לקרב מונקונטור, שבו שוב הייתה ידם של הקתולים על העליונה (3 באוקטובר של אותה שנה).
אך ב-1570 הוא הוביל את ההוגנוטים למתקפה על פריז.
קטרינה דה מדיצ'י הציעה לו את שלום סן ז'רמן-אן-לה שאושר על ידי בנה, המלך שארל התשיעי, והביא לסיומה של מלחמת הדת השלישית (8 באוגוסט 1570).
בספטמבר 1571 דה קוליני הצטרף לחצר המלכות בארמון בלואה ונודעה לו השפעה רבה על המלך הצעיר.
הוא הציע למלך לשלוח עזרה צבאית למורדים הפרוטסטנטים בארצות השפלה שלחמו נגד ספרד.
המלך, שלא ראה בעין יפה את חיל המשלוח הספרדי שחנה בגבולה הצפוני של ממלכתו, נטה לקבל עצה זו.
המלך כתב לרוזן לואי מנסאו (אחיו של הנסיך וילם הראשון מאורנז') כי הוא נחוש בדעתו לשחרר את ארצות השפלה מעול הכיבוש הספרדי.
בתמורה הובטח לו לקבל לידיו את פלנדריה ואת ארטואה.
קטרינה דה מדיצ'י התנגדה לתוכנית זו בכל תוקף, ועשתה ככל שביכולתה כדי להרחיק מעל המלך הצעיר את דה קוליני, שבו ראתה מתחרה מסוכן למעמדה בבית המלוכה.
הקתולים הזהירו כי ההוגנוטים מתכוננים לחטוף אותה ואת בנה, ובנקודה זו היא נתנה את הסכמתה לרצח דה קוליני.
ב-22 באוגוסט 1572 דה קוליני נורה ליד ארמון הלובר בפריז, ונפצע בידו.
ההוגנוטים דרשו להעניש את האשמים, ואחיו של דה קוליני חנה מחוץ לפריז בראש צבא של 4000 איש.
נפוצה שמועה כי ההוגנוטים מתכננים מרד.
קטרינה דה מדיצ'י, שחששה לחייה ולחיי בניה, החליטה על רצח מנהיגיהם.
לאחר שנועצה ביועציה האיטלקים, ניסתה לשכנע את המלך הצעיר בדבר הצורך בפעולה מונעת.
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש החל ב-24 באוגוסט 1572, לאחר שהמלך זעק ברגע של התמוטטות עצבים: "הרגו את כולם", מה שנתפרש כצו לרצח ההוגנוטים בפריז ובערי השדה.
באותו לילה נרצח דה קוליני בביתו בפריז, בידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, שהיה מנהיג הקתולים.
גופתו הושלכה מבעד לחלון אל עבר המון זועם שעשה בה שפטים.
מאורע זה סימן את תחילתו של הטבח שבו נרצחו אלפי הוגנוטים.
חודשיים בלבד לאחר טבח זה, הגיבו ההוגנוטים במלחמת הדת הרביעית, שבה השתלטו על לה רושל ועל מספר ערים אחרות, סגרו את שעריהן בפני הצבא המלכותי ועמדו במצור בהצלחה.
ב-6 ביולי 1573, המלך שארל התשיעי חתם על שלום לה רושל שלפיו ניתנו שוב ערובות לסובלנות דתית כלפי ההוגנוטים, ובכך הסתיימה מלחמת הדת הרביעית.
מלחמת הדת החמישית החלה ב-1574, אחרי מותו של שארל התשיעי ועלייתו לכס המלוכה של אחיו בשם אנרי השלישי.
אחיהם הצעיר, פרנסואה, דוכס אנז'ו ואנרי מלך נווארה מנהיג ההוגנוטים, היו מעורבים במזימה במטרה לתפוס את השלטון.
המזימה התגלתה והם הושמו במעצר.
ב-10 באוקטובר 1575 התחולל קרב דורמאן (בחבל שאמפאן) שבו אנרי הראשון דה בורבון נסיך דה קונדה, קרא לעזרתו צבא פרוטסטנטי מגרמניה שאיים על פריז, מה שאילץ את אנרי השלישי מלך צרפת לחתום על צו בוייה שלפיו זכו ההוגנוטים בשליטה מדינית וצבאית בשמונה ערים (6 במאי 1576).
הקתולים לא הסכימו עם הוויתורים להוגנוטים, ובנובמבר 1576 אנרי הראשון הדוכס מגיז ארגן בפריז את הליגה הקתולית כדי לחדש את המלחמה בהוגנוטים.
הוא נאלץ לחדול מפעולתו הצבאית מחוסר אמצעים, אך חתם על שלום ברז'ראק שבו ביטל חלק מן הזכויות שניתנו להוגנוטים (17 בספטמבר 1577).
מלחמת הדת השמינית והאחרונה (1585–1598), הייתה הארוכה והחשובה שבמלחמות הדת בצרפת.
ב-1584 נפטר פרנסואה, דוכס אנז'ו, אחיו הצעיר של המלך אנרי השלישי, מה שהותיר את אנרי מלך נווארה ההוגנוטי כיורש העצר.
הכמורה הקתולית בהשפעת הישועים קראה לכל המאמינים אל דגל הליגה הקתולית כדי להילחם בהוגנוטים.
ב-1585, על פי דרישתו של מנהיג הקתולים אנרי הראשון, הדוכס מגיז, נאלץ המלך אנרי השלישי לחתום על צו שלפיו הוצאה הכפירה הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק.
עקב זאת, פתח אנרי מלך נווארה במלחמה (שנודעה בשם מלחמת שלושת האנרים) נגד המלך אנרי השלישי ונגד אנרי הראשון הדוכס מגיז, והביס אותם בקרב קוטרה (1587).
הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של אנרי השלישי, הקימו ממשלה מהפכנית וקראו למלך ספרד פליפה השני לפלוש לאנגליה ולצרפת.
אנרי הראשון הדוכס מגיז נקרא לכבוש את פריז.
משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך, גופתו נשרפה ואפרו הושלך אל הנהר לואר (23 בדצמבר 1588).
ביום המחרת ניתן צו מעצר נגד ראשי הליגה הקתולית, ולואי השני, הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג.
עם מותו של המלך, הפך אנרי, מלך נווארה למלך צרפת.
אולם הליגה הקתולית שנתמכה על ידי פליפה השני מלך ספרד, הייתה חזקה דייה כדי להכריחו לסגת צפונה כדי לקבל עזרה מאנגליה.
אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שלחה לו אנשי צבא, זהב ואספקה.
אולם למרות ניצחונותיו אלה, לא הצליח לכבוש את פריז ששוחררה ממצור בעזרת כוח ספרדי בפיקוד של אלסנדרו פרנזה, דוכס פארמה.
בעידודה של מאהבתו, גבריאל ד'אסטרה, הוא הכריז: "פריז שווה מיסה" (25 ביולי 1593).
כניסתו לחיק הכנסייה הקתולית הבטיחה לו את תמיכת מרבית נתיניו.
הוא הוכתר כאנרי הרביעי, מלך צרפת בקתדרלה של שארטר ב-27 בפברואר 1594. ב-13 באפריל 1598 הכריז על האדיקט של נאנט, שהעניק זכויות מוגבלות להוגנוטים, ובכך הגיעו לקיצן מלחמות הדת בצרפת.
מלחמות יוגוסלביה היו סדרת עימותים אלימים על אדמתה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, שהתרחשו בין השנים 1991–2001. המלחמות השפיעו על כל שש הרפובליקות ביוגוסלביה וקרויות לעיתים גם "המלחמות בבלקן", או "המלחמות ביוגוסלביה", "מלחמות הפרישה היוגוסלבית" או "מלחמת הבלקן השלישית" (ביטוי שטבע העיתונאי הבריטי מישה גלני).
הן אופיינו כמלחמות אתניות בין אנשי יוגוסלביה, בין סרבים בצד אחד, לבין קרואטים בוסנים ואלבנים מצד שני; אך גם בין קרואטים ובוסנים בבוסניה, ובין מקדונים ואלבנים במקדוניה.
למלחמות היו שורשים עמוקים של סכסוכים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים, וכמו כן גם מתח אתני רב.
את מלחמות יוגוסלביה ניתן לפצל לשתי קבוצות:
הראשונה – במהלך התפרקותה של יוגוסלביה:
השנייה – לאחר פירוק יוגוסלביה, באזורים עם האוכלוסייה האלבנית:
קודם להתפרקות ברית המועצות, יוגוסלביה הייתה מחולקת לשש רפובליקות אשר אוכלסו על ידי קבוצות אתניות שונות.
יוגוסלביה חוותה מחאות אתניות מסוימות עוד בשנות ה-70 וה-80, אך לאחר התפרקות ברית המועצות, ניצלו ארבע מתוך שש מהרפובליקות (סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ומקדוניה) את המצב הגאופליטי ששרר בעולם על מנת להגשים את רצונן להקים מדינות אתניות עצמאיות, והכריזו על פרישה חד צדדית מיוגוסלביה.
בשל התנגדותה לכך, פתחה יוגוסלביה, אשר הורכבה אז מסרביה ומונטנגרו, בסדרת מלחמות עקובות מדם נגד מדינות אלו (מלבד מקדוניה, אשר פרשה מיוגוסלביה ללא מלחמה).
למורת רוחה של יוגוסלביה, המלחמות לא הצליחו למנוע את ההתפרקות.
מלחמות יוגוסלביה מאופיינות בדוגמאות רבות של אירדנטיזם (מדיניות הדוגלת בניכוס שטחים הקשורים למדינה היסטורית או תרבותית, אך שייכים פוליטית למדינה אחרת).
במובן זה, רבות מהרפובליקות המרכיבות את הרפובליקה הסוציאל-פדרלית של יוגוסלביה החזיקו ברגש לאומי רדום שהתפרץ לכדי תנועות עצמאיות בשנות ה-80 המאוחרות.
התפרצות המלחמות, שהתחילו בשנת 1991, הייתה מונעת משאיפות אירדנטיות.
סרביה קיוותה ליצור "סרביה גדולה יותר" בהתבסס על האימפריה הסרבית בשנת 1389, עד הקריסה שלה בקרב קוסובו נגד האימפריה העות'מאנית.
רגש אירדנטי נראה גם כן בקרב קרואטיה, בניסיונה להקים "קרואטיה גדולה יותר" ובקרב אלבנים שקיוו גם כן להקים "אלבניה גדולה יותר".
המלחמות שפרצו עם תחילת התפרקות יוגוסלביה
מלחמת העצמאות של סלובניה (מלחמת עשרת הימים)
ב-23 בדצמבר 1990 קיימה סלובניה משאל עם באשר לעצמאותה, כאשר רוב מוחץ (כ-95% מהקולות) תמך בהיפרדות מיוגוסלביה והקמת מדינה סלובנית עצמאית.
עם הכרזה זו, העריכה סלובניה כי יוגוסלביה תתנגד בכח להיפרדות זו, ושני הצדדים נערכו למלחמה.
כחצי שנה לאחר מכן, ב-25 ביוני 1991, הכריזה סלובניה על עצמאותה מיוגוסלביה.
יומיים לאחר מכן, יוגוסלביה פתחה במתקפה אווירית על סלובניה והחלה בכניסה קרקעית של כוחות משוריינים שהתקדמו אל נקודות אסטרטגיות במרכז המדינה.
ההתנגדות הסלובנית למתקפה זו אופיינה בלוחמת גרילה ובמתקפות באמצעות טילי נ"ט ונשק קל.
כבר ביום הראשון ללחימה הצליחו הסלובנים להפתיע את היוגוסלבים עם עוצמתם, כאשר הצליחו להפיל מספר מסוקים, להשתלט על טנקים, ולשבות עשרות לוחמים יוגוסלבים.
התמיכה הגורפת של העם הסלובני במלחמת העצמאות היוותה גורם נוסף לקשיי התמרון של יוגוסלביה בתוך סלובניה, כמו גם המורל הירוד בקרב חיילי יוגוסלביה.
ב-7 ביולי 1991, עשרה ימים בלבד לאחר פרוץ המלחמה, נסוגו הכוחות היוגוסלבים מסלובניה והצדדים החלו במשא ומתן על הסדרת מעמדה של סלובניה, במה שהוביל לחתימה על הסכם בריוני.
לאחר המלחמה הוקמה רפובליקת סלובניה, שהפכה לימים למדינה דמוקרטית ליברלית החברה בגוש האירו ובנאט"ו.
בניגוד למלחמת סלובניה, שהסתיימה בזמן קצר, מלחמה זו נמשכה מספר שנים והתאפיינה באלימות ובזוועות נרחבות, כאשר הן הקרואטים והן היוגוסלבים ביצעו הפרות רבות של זכויות אדם במהלכה.
הסכסוך החל ב-1991, כאשר הפרלמנט הקרואטי הצביע בעד הכרזת עצמאות מיוגוסלביה.
מהלך זה נתקל בהתנגדות עזה מצד הממשל הפדרלי היוגוסלבי, בראשותו של מילושביץ', ושל המיעוט הסרבי בקרואטיה, שהתנגד לעצמאות קרואטיה.
הצבא היוגוסלבי התערב כדי לתמוך, כביכול, בסרבים הקרואטים, ופתח במלחמה נגד הקרואטים.
המלחמה התאפיינה בחילופי אש כבדים, כאשר שני הצדדים השתמשו בארטילריה וכוחות אוויריים.
הכוחות הקרואטים ניצחו בסופו של דבר בסכסוך, ועד שנת 1995, כבשו את רוב השטח שנשלט על ידי הסרבים הקרואטים.
המלחמה הסתיימה באוגוסט 1995, כאשר כוחות קרואטים פתחו במתקפה מוצלחת המכונה "מבצע סערה", שהביאה לכיבוש מחדש של אזור קריינה מידי המורדים הסרבים הקרואטים.
המלחמה הביאה להקמת מדינה עצמאית בקרואטיה, אך גם למאות אלפי עקורים, ולפי הערכות שונות לכ-20,000 הרוגים.
בדומה למלחמת קרואטיה, גם המלחמה בבוסניה נמשכה מספר שנים ואופיינה בהרוגים רבים ובפשעי מלחמה הדדיים.
בנוסף על הסכסוך האתני בין הבוסנים לסרבים, למלחמה זו היה אלמנט דתי בין מוסלמים לנוצרים.
עם הכרזת עצמאות בוסניה בשנת 1992, פתחה יוגוסלביה במלחמה שמטרתה למנוע את העצמאות, או לכל הפחות ליצור מדינה סרבית נפרדת באזורים הסרביים בתוך בוסניה.
תושבי האזורים הסרבים בבוסניה קיבלו תמיכה מהצבא היוגוסלבי והקימו מיליציות שונות שנלחמו בבוסניה לצד יוגוסלביה.
הכוחות הבוסנים, נתמכו הן על ידי המערב, והן על ידי ארגוני טרור כמו חזבאללה ואל קאעדה.
מבין הזוועות הרבות שהתרחשו במהלך הלחימה, האירוע המפורסם ביותר הוא טבח סרברניצה בשנת 1995, במסגרתו טבחו הכוחות היוגוסלבים בלמעלה מ-8,000 גברים ונערים בוסנים מוסלמים.
על אף שסרברניצה הוכרזה כ"אזור בטוח" בהגנת האו"ם, חיילי האו"ם ששהו במקום, בחרו לעמוד מנגד בעת התרחשות האירועים.
בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הבינלאומי לצדק הגדירו את הטבח בסברניצה כרצח עם.
מספר קצינים סרבים הואשמו בפשעי מלחמה, כולל ברצח עם.
המלחמה הסתיימה ב-1995, כאשר נחתם הסכם דייטון, אשר ביסס את המבנה הפוליטי הנוכחי של בוסניה והרצגובינה.
האזורים הסרבים בבוסניה זכו לאוטונומיה מסוימת בתוך בוסניה, הנקראת רפובליקה סרפסקה.
המלחמה הביאה לעקירת מאות אלפי בני אדם, ולפי ההערכות ל-100,000 הרוגים.
המלחמות שפרצו לאחר פירוק יוגוסלביה
מלחמת קוסובו הייתה סכסוך שהתרחש בקוסובו, מחוז בדרום סרביה, בין השנים 1998 ו-1999, אשר מאוכלס ברובו באלבנים.
המלחמה התנהלה בין כוחות הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שהורכבה אז מסרביה ומונטנגרו, לבין קבוצת המורדים האלבניים של קוסובו הידועה בשם צבא השחרור של קוסובו (KLA).
קוסובו ביקשה גם היא לקבל עצמאות מיוגוסלביה, בדומה לסלובניה, קרואטיה ובוסניה, ולהקים מדינה אלבנית עצמאית בשם קוסובו.
רעיון העצמאות זכה לתמיכה רחבה בקרב האלבנים שהיוו רוב בקוסובו.
הסכסוך החל ב-1998, כאשר צבא השחרור של קוסובו פתח בהתקוממות נגד כוחות יוגוסלביה בקוסובו על מנת להשיג עצמאות בכח.
בעקבות זאת, יוגוסלביה הגיבה להתקוממות במסע דיכוי, שכלל שימוש בכוח צבאי עוצמתי וגירוש אלפי אלבנים תושבי קוסובו מבתיהם.
הסכסוך הסלים ב-1999, כאשר נאט"ו התערבה במלחמה לטובת קוסובו, והפציצה את כוחות יוגוסלביה.
זאת, מתוך מחשבה כי סיום המלחמה יביא ליציבות באזור.
ההפצצות ארכו 78 ימים, ונועדו ללחוץ על יוגוסלביה להסיג כוחותיה מקוסובו ולאפשר את חזרתם של הפליטים האלבנים לקוסובו.
תקיפה זו השיגה את מטרתה, ויוגוסלביה הוציאה את כוחותיה מקוסובו ביוני 1999. ישראל התנגדה דאז להתערבות נאט"ו במלחמת קוסובו, כאשר אריאל שרון, ראש ממשלת ישראל לשעבר, ציין כי "ישראל חייבת להסתכל קדימה.
אסור לה לתת לגיטימציה למעורבות כוחנית מהסוג שמפעילות מדינות נאט"ו, ובראשן ארצות-הברית, בניסיונן לכפות פתרון בסכסוכים אזוריים.
ברגע שישראל תביע תמיכה בדפוס-הפעולה לו אנו עדים בקוסובו, היא עלולה להיות הקורבן הבא".
המלחמה גבתה את חייהם של למעלה מ-10,000 בני אדם.
עימות נוסף, בהיקף נמוך בהרבה, התרחש בקוסובו בין 1999 ל-2001, במסגרתו כל צד ביקש לשפר את מעמדו בנוגע לקוסובו, אך סכסוך זה לא הסתיים בשינוי מהותי.
קוסובו הכריזה על עצמאות מסרביה ב-2008, אך עצמאות זו זכתה להכרה חלקית בלבד בקרב מדינות העולם ועד היום מהווה מקור לסכסוכים שונים.
העימות המקדוני היה סכסוך שהתרחש ברפובליקה של מקדוניה (הידועה כיום כצפון מקדוניה) בשנת 2001. הסכסוך התנהל בין כוחות הביטחון המקדונים לבין קבוצת מורדים אתנית אלבנית הידועה בשם צבא השחרור הלאומי (NLA).
הסכסוך החל בשנת 2001, כאשר ה-NLA פתח במרד מזוין נגד ממשלת מקדוניה.
הכוחות האלבנים ביקשו להקים אוטונומיה עבור המיעוט האלבני במקדוניה, בדומה לזו שקיבלו האלבנים בקוסובו.
מקדוניה דיכאה את ההתקוממות בכח צבאי, והסכסוך הסתיים באוגוסט 2001, כאשר המיעוט האלבני הסכים להניח את נשקו ולקבל את סמכותה של ממשלת מקדוניה.
מלחמת מקדוניה הייתה סכסוך בקנה מידה קטן יחסית, ומנתה כ-700 הרוגים.
עם זאת, סכסוך זה היה משמעותי כיוון שעורר חשש לסכסוך רחב יותר בבלקן ואיים על יציבות האזור.
עם סיום המלחמות מצאה עצמה יוגוסלביה מפוצלת, עם חובות גדולים, ומאופיינת באי יציבות.
המלחמות היו העקובות ביותר מדם על אדמת אירופה מאז סופה של מלחמת העולם השנייה, ועד למלחמת רוסיה-אוקראינה.
במלחמות בוצע רצח העם הראשון ביבשת מאז מלחמת העולם השנייה, כנגד העם הבוסני.
בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר הוקם בידי האו"ם כדי להעמיד לדין פושעי מלחמה יוגוסלבים (מפקדי צבא, חיילים, ואף ראש המדינה, סלובודן מילושביץ') על פשעי המלחמה שביצעו.
עם סיום המלחמות, יוגוסלביה, שבעבר הורכבה משש רפובליקות, הורכבה כעת מסרביה ומוטנגרו בלבד.
מספר שנים לאחר מכן, השתיים הנותרות קיימו איחוד רופף בשם "סרביה ומונטנגרו", וב-2006 מוטנגרו הכריזה על עצמאות.
בכך, הישות הקרויה "יוגוסלביה" חדלה מלהתקיים.
מלחמות המוסקט הוא הכינוי שניתן לסדרה של עימותים בין שבטים מאוריים שהתרחשו בתחילת המאה ה-19 בצפון האי הצפוני של ניו זילנד.
העימותים נקראים מלחמות המוסקט בשל העובדה שהם הועצמו במידה רבה על ידי רובי המוסקט שהובאו לראשונה לניו זילנד על ידי מתיישבים אירופאיים.
במהלך העימותים נהרגו מעל ל-20,000 מאורים.
עימותים בין שבטים מאוריים יריבים היו נפוצים במהלך המאה ה-17 וה-18, אך כיוון שהמאורים היו מצוידים בנשק קר בלבד, ללא יתרון טכנולוגי לצד מסוים, עימותים אלו היו שקולים למדי.
עם הגעתם של האירופאים הראשונים לניו זילנד החלו להתפתח קשרי מסחר בין שבטים מאוריים אחדים למתיישבים האירופאים, ועד מהרה החלו הארופאים למכור רובי מוסקט למאורים.
רובי המוסקט שינו את מאזן הכוחות בין השבטים השונים, ועד מהרה החלו השבטים המצוידים בנשק חם לטבוח בשבטים האחרים.
הקרב הראשון בין שבטים מאוריים שבו נעשה שימוש בנשק חם התרחש ככל הנראה בשנת 1807, והעימותים התנהלו לסירוגין במשך מספר עשורים, בעיקר על רקע טריטוריאלי.
עם חתימת הסכם ואיטנגי, ב-1840 החלו הנציגים הבריטיים בניו זילנד להסדיר את היחסים והגבולות בין השבטים השונים והעימותים דעכו.
מלחמות הרִדַּה הוא השם שניתן במקורות הערביים למרידות של שבטים ערביים בחצי האי ערב לאחר מותו של מוחמד בשנת 632. את המלחמות הוביל הח'ליפה הראשון, אבו בכר, נגד השבטים הערבים שחזרו בהם מהתאסלמותם בשנים 632–634.
במהלך שנותיו במדינה בשנים 622–632 החל מוחמד בכיבושים נרחבים בחצי האי ערב, בהם הכניס תחת שלטונו שבטים רבים.
חלקם של השבטים קיבלו על עצמם את האסלאם וחלקם קיבלו את מרותו של מוחמד.
מוחמד לא השאיר אף יורש מובהק ולכן לאחר מותו החלו האליטות הערביות בוויכוחים על זהות היורש.
יותר מכך, האליטות האנצאר, המוהאג'רון, בני שבט קורייש ובני שבט ת'קיף, החלו לפתח עוינות אחת כלפי השנייה לקראת סוף חייו של מוחמד.
האנצאר אמרו כי מוחמד הטיף לכך כי הוא הנביא האחרון ואין יותר מקום לשליט כללי על האסלאם, לכן על כל שבט לשים שליט מקומי בראשו.
סביר להניח כי הם הבינו את יתרונם של בני הקורייש, שמוקמו בתפקידי מפתח, ולכן היו נכונים יותר לחלק את השלטון.
כאשר היו עסוקים כולם בתכנון דרכי פעולתם בעניין בחירת השליט הבא, הזדרזו אנשי המוהאג'רון ועומר בן אל-ח'טאב נשבע אמונים לאבו בכר כח'ליף, המחליף של מוחמד.
כך יצאו אנשי המוהאג'רון אל מקום מפגשם של אנשי האנצאר והכריחו אותם לקבל עליהם את מנהיגותו של אבו בכר.
אבו בכר התאים לתפקיד היורש משתי סיבות עיקריות.
הראשונה נאמנותו למוחמד, שהתבטאה, בין השאר, בכך שנתן את כל רכושו לקופת המדינה כשמוחמד הטיל מס על תומכיו.
השנייה היא היכרותו עם הגנאלוגיה של שבטי האזור, משמע הכיר גם את מבנה השלטון ויחסי הכוחות בתוך השבטים, ולכן היה מעין מומחה פוליטי.
לאחר עלייתו הצהיר אבו בכר כי על כל השבטים הערבים להמשיך בתשלום הזכאת, מס הצדקה שבו מחויב כל מוסלמי.
אולם שבטים רבים גם אם הסכימו לקבל את אבו בכר כח'ליף, סירבו לשלם את המס.
אבו בכר נקט ביד קשה בעניין זה, מה שהביא לניסיונות למתן אותו בטענה כי אפשר עדיין לנצל את נאמנותם של השבטים המאמינים למלחמה באלו הכופרים.
בתגובה אמר אבו בכר כי תשלום המס הוא תנאי לנאמנות ושווה ערך לתפילה, וכי יש להילחם במי שמסרב לשלם כאילו הוא כופר.
לאחר מותו של מוחמד קמו בין שבטי האזור שתי צורות התנגדות עיקריות לשלטון האסלאם.
האחת התחרתה על השלטון במדינה ואף הציעה חלופה דתית לאסלאם.
מנהיגיהם הוצגו כנביאים ומנהיגים פוליטיים והיוו תחליף ממשי למוחמד.
ביניהם היו שבטי בנו אסד ובנו חניפה שהונהגו על ידי נביאים מתחרים מעין אלה.
הקבוצה השנייה של המתנגדים הנהיגה, בחלק מהמקרים, מרידות במס על ידי שבטים אשר נכנסו זה מכבר תחת שלטון האסלאם.
בחלק אחר מהמקרים קבוצה זו פתחה במרידות אלימות.
שבטים מסוימים מקבוצה זו היו ביחסי ידידות עם השלטון האסלאמי ושבטים אחרים ניסו למנוע התרחבות נוספת של שלטון זה.
שבטים אלו לא דחו את האסלאם או ניסו להציע לו חלופות, אלא פשוט התנגדו להרחבת השלטון.
שתי תנועות מרידה אלו כונו בפי המוסלמים "הרִדה", הכופרים או הדוחים (את האסלאם).
מטרתו של אבו בכר הייתה להמשיך את מעשיו של מוחמד, כלומר כיבוש חצי האי ערב, והבאת כל השבטים באזור תחת שלטון האסלאם.
מלחמות הרדה, אם כן, היו המשכה הישיר של משימה זו, בין אם היה על אבו בכר להכניע מחדש שבטים שנכבשו בעבר והחליטו למרוד, ובין אם היה עליו לכבוש שבטים חדשים אשר התנגדו להתרחבות האסלאם.
בין אנשי הצבא החשובים היה ח'אלד בן אל-וליד, מי שהיה מפקד חיל הפרשים של מכה בקרב אוחוד.
בתמיכתו של אבו בכר הוא יצא לאזור נג'ד (חבל ארץ בחצי האי ערב) להמשיך בייסוד השלטון האסלאמי באזור.
לאחר כמה ניצחונות, וגיוס חלק משבט בנו תמים, פנה לעבר שבט בנו חניפה אשר היוו את האיום העיקרי על המוסלמים.
בנו חניפה, שמנהיגם מַסְלָמָה בן חביב (המכונה מוּסַיילִימָה) הכריז על עצמו נביא, עמדו נחושים אל מול התקדמותו של צבא האסלאם.
בשנה 11–12 להיג'רה, נפגשו שני הצבאות בעקרבא לקרב שבו נערך טבח בבנו חניפה, ובני השבט קיבלו עליהם את שלטונה של מכה.
בעמאן, הוטל על נציגם של שבט הוואזן , עִכרמה בן אבי ג'הל, לבסס את השלטון האסלאמי.
בני שבט הוואזן היו בקשרים הדוקים עם שבט קורייש מאז ומתמיד, ועכרמה יצא בראש צבא אשר גויס מתוך בני השבט.
כמו כן, אל תימן יצא מוהאג'ר בן אבי אומיה אל-מח'זומי עם צבא מקרב בני מכה, ובדרך צירף את אנשי נג'ראן ושבט בג'ילה.
עקב פילוגם של תושבי תימן השלטון הושב למקומו תוך זמן קצר.
בעקבות אי תשלום מס למדינה על ידי בני שבט הכנדה, יצא לשם מוהאג'ר, ודיכא גם מרידה זו.
ראש השבט אל-אשעת' בן קיס אל-כִּנדי נשלח למדינה ושם נתכבד בזכות ייחוסו בקרב שבט כִּנְדַה ונשא את בתו של אבו בכר לאישה.
ניתן לראות כאן כיצד נוסף על הפעולות הצבאיות שנקט אבו בכר, הוא פנה לאפיקים דיפלומטיים על מנת להשיג את מטרותיו.
חלק מדרכו הפוליטית להביא לאיחוד שבטי ערב תחתיו הייתה שימוש בקשרי הון ונישואין.
הוא אף הצליח להשיג הסכם עם חלקו הדומיננטי של שבט בנו שייבאן, אשר בשולי עיראק, שהוביל מאוחר יותר לשיתוף פעולה צבאי.
באופן דומה הוא שלח מאנשיו לצאת לכיוון סוריה ולהחזיר את נאמנותם של שבטים אשר קיבלו את האסלאם בימי מוחמד ולצרף שבטים חדשים.
במקום אחר מסופר על מוסלמי מבני שבט בנו חניפה אשר קיבל מידי אבו בכר נחלה כאשר תמך בו ולא במַסְלָמָה בן חביב, נביא שבטו.
בסיום המלחמות האוכלוסייה הערבית התחלקה לשלוש שכבות פוליטיות.
העליונה הייתה האליטה הערבית השולטת, כאשר בני שבט קורייש מילא חלק נכבד משכבה זו.
השכבה השנייה נבנתה מהשבטים אשר תמכו בשלטון בזמן מלחמות הרדה והשתתפו במסע הכיבושים האסלאמי, וביניהם בנו אסלאם, בנו ג'יפאר, בנו מוזיינה ועוד שבטים מאזור הנג'ד.
שכבה זו הייתה בתוך המדינה המתחדשת והיוותה נדבך חשוב בצבא האסלאם, אך לא היה להם חלק בשלטון.
השכבה השלישית נבנתה מאותם שבטים אשר כשלו במרידה והוכנעו במלחמות הרדה.
שבטים אלה הושארו בנחלותיהם והורשו לקיים את חייהם כראות עיניהם, אך לא לקחו שום חלק פעיל בשלטון האסלאמי, שבעיניו הם נתפסו כבלתי נאמנים.
הם היו אוכלוסייה כבושה אשר שילמה מיסים לשלטון עבור שיפוט וביטחון.
כערבות לשמירה על השקט מצידם של שבטים אלו לקח אבו בכר בני ערובה מבניהם.
על השימוש הנרחב בלקיחת בני ערובה לומדים מכך שפעולתו הראשונה של עומר בן אל-ח'טאב, הח'ליף השני, הייתה להחזיר את שבויי הרדה לשבטיהם.
למלחמות הרדה היו משמעויות חשובות בדבר התפתחות הממלכה המוסלמית.
הן היוו המשך ישיר לפעולותיו של מוחמד, בין השאר משום שאבו בכר היה מתווה המדיניות של מוחמד ולכן ההתנהלות הפוליטית בימיו הייתה דומה.
תקופה זו היוותה את ייסודה של הממלכה המוסלמית בחצי האי ערב ובסופה הממלכה שלטה על כל שטח זה ועל השבטים אשר בתוכו.
הצלחת מלחמות הרדה אפשרה למוסלמים להמשיך בכיבושיהם לתוך סוריה ועיראק, ומאוחר יותר להרחבת הממלכה עד אשר הייתה בשיאה.
במחקר קיים דיון אודות השימוש במושג "רִדה" כשם גורף לכל המלחמות בשבטים הערבים בימיו של אבו בכר.
המושג כולל משמעות של דחייה או חזרה מהאסלאם, והרי חלק מהשבטים המורדים מעולם לא קיבלו על עצמם את האסלאם, וחלקם האחר לא דחה את האסלאם, אלא רק את תשלום המס למדינה.
לדיון זה משמעות פחותה אצל המעוניינים בתהליכים הפוליטיים, משום שכל דחייה של האסלאם הביאה לקושי בהרחבת השלטון ולכן היא פוליטית, אך למתעניינים בהיבט הדתי המינוח עשוי להיות משמעותי יותר.
המושג מלחמת-רִדה (מלחמת כפירה) משמש גם בתקופה המודרנית: ארגונים אסלאמיים, דוגמת אל-קאעידה, עושים בו שימוש כדי לתאר את מלחמתם במדינות המוסלמיות שמשתפות פעולה עם המערב.
דוגמה נוספת היא היחס למאמינים הבהאיים באיראן, שם הם מכונים "מורתדון", כלומר מוסלמים שנטשו את דתם.
מלחמות הקרקעות של ניו זילנד הוא השם שניתן לסדרה של קרבות בין שבטים מאורים שונים ובין המאורים למתיישבים האירופיים בניו זילנד בין 1845 ל-1872 ונסבו ברובם סביב השליטה על הקרקעות בניו זילנד.
ההגירה המסיבית אל ניו זילנד בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 הביאו לחיזוק משמעותי של הקשרים והחיכוכים בין המאורים למתיישבים החדשים.
שבטים מאוריים מסוימים נהנו ממסחר פורה עם המתיישבים, הם סיפקו לערים החדשות את רוב המזון וחומרי הגלם ובתמורה קנו ציוד וטכנולוגיה אירופית כמו ספינות וטחנות קמח.
באזורים אחרים הפעילו האירופים על השבטים המאוריים לחץ כבד להעביר לידיהם קרקעות, הן באמצעים כלכליים והן באמצעים צבאיים.
כתוצאה משינויים אלו נחתם בשנת 1840 הסכם ואיטנגי בין נציגי הממשל הבריטי לבין מספר גדול של ראשי שבטים מאורים.
ההסכם נועד להסדיר את היחסים בין המאורים למתיישבים, לעגן את זכויותיהם של המאורים על הקרקע ולאפשר מנגנון הוגן לרכישת קרקעות על ידי מתיישבים.
אולם ההסכם לא ייושם במלואו ועקב הבדלי תרבויות, שפה וניסוחים לצד הרצון של המתיישבים לרכוש קרקעות נוספות בכל מחיר נמשכו החיכוכים בעניין גם לאחר חתימת ההסכם.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו להתפתח עימותים אלימים בין המתיישבים החדשים לשבטים המאוריים הנפגעים.
בעימות הקצר נהרגו 22 מתיישבים אירופיים ו-5 מאורים, אך הוא סימן את תחילתה של תקופת קרבות ארוכה בין המאורים למתיישבים.
במרץ 1845 החל ב-Bay of Islands שבנורת'לנד, בקצה הצפוני של ניו זילנד, המרד של הונה האקה (Hone Heke's Rebellion, מכונה גם Flagstaff War), סדרה של קרבות בין שבטים מאורים יריבים שהתפתחה לקרבות בין מאורים בהנהגתו של הונה האקה לרשויות הממשל הבריטי בניו זילנד.
כחלק מהקרבות, וכאקט של התרסה כנגד הממשל הבריטי נוסר תורן הדגל הבריטי בראסל (Russell) בידי הונה האקה או תומכיו ארבע פעמים - עד שהוצב במקום תורן מצופה ברזל.
המרד הסתיים בינואר 1846 בניצחון בריטי מובהק, אבל המרד הוביל לסדרה ארוכה של עימותים ולהרחבה של אזורי העימות ולמעשה מסמן את תחילת מלחמות הקרקעות.
אזורי והקפי העימותים התרחבו בשנים שלאחר מכן אל רוב חלקי האי הצפוני, ביניהם המערכה על עמק האט (Hut valley campaign) באזור ולינגטון, והמערכה בווהאנגנואי (Wanganui Campaign) בדרום מערב האי הצפוני שהתרחשו בשנים 1846 ו-1847 בהתאמה.
כמות ועצמת העימותים פחתה בהדרגה בשנים שלאחר מכן ובין 1848 ל-1859 הייתה תקופה של שקט יחסי, העימותים חזרו ביתר שאת והגיעו לשיא במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 באזורי טראנאקי וואיקטו.
במרץ 1860, בעקבות חילוקי דעות נוספים על עסקה למכירת קרקעות באזור טראנאקי, החלה מלחמת טראנאקי הראשונה (First Taranaki War), שהייתה למעשה סדרת קרבות בין מאות לוחמים מאורים לכ-4,000 חיילים בריטיים, שרובם הגיעו מאוסטרליה לצורך הקרבות.
הקרבות נמשכו שנה, והסתיימו ללא הכרעה ברורה וכאשר שני הצדדים הלוחמים מותשים מהלחימה אך לא מרוצים מתוצאותיה.
ביולי 1863 התחדשו הקרבות בפלישה לוואיקטו (Invasion of Waikato), בה נלחמו לראשונה בצורה מאורגנת כוחות תנועת המלך המאורית כנגד חיילי הממשל הבריטי.
באפריל 1864, בתום הקרבות, נהדפו כמעט כל המאורים מוואיקטו והכוחות הבריטים כבשו שטחים בהיקף של מעל ל-10,000 קמ"ר.
במקביל לפלישה לוואיקטו התחדשו הקרבות באזור טראנאקי, הכוחות המאוריים שנשחקו בשנים שלפני כן לא עמדו בפני הצבא שעמד מולם ותוגבר במשך כל הקרבות בחיילים ובאמצעי לחימה חדשים.
בתוך שלוש שנים, בין 1863 ל-1866 כבש הממשל הניו זילנדי כ-4,000 קמ"ר מידי המאורים תוך הרס כמעט מוחלט של כל הכפרים המאוריים בשטחים אלו.
הקרבות, שכונות מאוחר יותר בשם מלחמת טראנאקי השנייה (Second Taranaki War) הביאו את אוכלוסיית המאורים בחלקו המערבי של האי הצפוני לשפל חמור הן מבחינת גודל האוכלוסייה והן מבחינת שטחי המחיה.
משנת 1865 שכחו הקרבות בהדרגה, והתקופה שבין 1866 ל-1868 הייתה השקטה ביותר במהלך התקופה המכונה מלחמת הקרקעות אך בשנת 1868 פרצו שני עימותים בלתי תלויים במזרח ובמערב האי הצפוני.
למעשה היו סדרת העימותים המשמעותיים האחרונה בין המאורים לממשל באזור זה.
במהלך כלל העימותים נהרגו יותר מ-2,000 מאורים וכ-700 מתיישבים אירופיים.
עם זאת לא כל המאורים היו מאוחדים במלחמתם נגד המתיישבים החדשים.
שבטים מאוריים מסוימים הצטרפו למתיישבים מתוך יריבויות עתיקות בין השבטים ומתוך תקווה שההצטרפות לאירופים תשפר את מעמדם וזכויותיהם.
העמידה לצד האירופים אכן השתלמה, ובשנת 1867 הוקצו למאורים ארבעה מושבים בפרלמנט הניו זילנדי.
מלחמות הקרקעות, הדחיקה לשטחים מוגבלים, וכן מגפות ותחלואים אחרים שהגיעו עם המתיישבים החדשים, גרמו לתמותה גבוהה ולירידה דרמטית בהיקף האוכלוסייה המאורית בניו זילנד.
מלחמות המדע הן כינוי למאבק אינטלקטואלי בין גישות שונות כלפי האמינות של הידע המדעי, השיטה המדעית והפרשנות של ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע.
"המלחמות" הגיעו לשיאן בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 בסדרה של מאמרים בכתבי עת וספרים בנושא.
בשנים האחרונות דעכו, מסיבות שונות, מלחמות המדע, אולם ללא "ניצחון" מובהק לאף אחד מהצדדים.
בצורה גסה אפשר להבחין בין שתי גישות.
הגישה הראשונה, שבה מחזיקים לרוב סוציולוגים והיסטוריונים של המדע והטכנולוגיה, אנשי מדעי החברה והרוח, טוענת כי המדע, כמו כל פעילות אנושית, הוא תהליך של הבניה חברתית, כלומר מציאות סוציולוגית בלבד שאינה בהכרח משליכה על המציאות האמיתית כפי שהיא.
מכיוון שכך, המדע והתפתחותו הם תוצאה של נסיבות חברתיות, פוליטיות וכלכליות, לא פחות מאשר של מאמץ אינטלקטואלי טהור להבין את העולם סביבנו.
מצד שני, הגישה השנייה, שבה מחזיקים לרוב מדענים ופילוסופים אנליטים, טוענת כי המדע שואף ככל הניתן לאובייקטיביות מוחלטת ולחוסר התלות של המדע, לפחות בבסיסו, ברעיונות חברתיים ופוליטיים.
הגישה המסורתית כלפי הפילוסופיה של המדע מניחה כי המדע הוא דרך אובייקטיבית לתיאור המציאות.
השיטה המדעית, היא כינוי לכלל הטכניקות שבהן משתמשים המדענים על מנת לבחון רעיונות ולצבור ידע.
עד המאה ה-20 היה נהוג לראות בשיטה המדעית כשיטה רציונלית טהורה שכאשר משתמשים בה כהלכה, בבחירה בין תאוריה מדעית א' לתאוריה מדעית ב', תמיד התאוריה אשר הכי הקרובה לאמת תיבחר.
אולם במאה ה-20 החלה גישה זאת להתחלף בגישה יותר מורכבת אשר לוקחת בחשבון גורמים נוספים ומערערת על הנחות קיימות.
שני פילוסופים מרכזיים של המדע אשר שינו באופן מהותי את הדרך שבה נהוג היה לחשוב על הנושא, הם פופר וקון.
קרל פופר (1902–1994) טען כי המדע אינו יכול להגיע אל אמת מוחלטת אלא רק להתקרב לעבר האמת על ידי כך שהוא יכול לומר בביטחון אך ורק מה אינו נכון או מה אינו אמיתי.
הוא ערער על שימוש במושגים כמו אמת, מכיוון שהמדע אינו חותר אל האמת אלא אל תאוריה, אשר זמנית לא ניתנת להפרכה, ולכן היא אמת "על תנאי".
תומאס קון (1922–1996), בספרו המבנה של מהפכות מדעיות העוסק בהתפתחות המדע בראי היסטורי הציג את תאוריית הפרדיגמות.
לפיה, ההתפתחות המדעית נוצרת על ידי רצף של מהפכות עוקבות (פרדיגמות), ולא כגידול מצטבר וליניארי של הידע המדעי, תוך למידת מידע חדש ותיקון שגיאות העבר, כפי שהיה מקובל לחשוב עד אז.
קון, ברעיונותיו אלה, פתח צוהר לגישה הפוסטמודרנית אשר תתפתח בהמשך, אם כי בעצמו הסתייג ממנה.
לפי קון, הפרדיגמות השונות הן בעלות מבנה וסדר פנימי עצמאי, ובמובן מסוים "מתייחסות לעצמן" ולכן אי אפשר להשוות בין מושגים מפרדיגמות שונות.
לפיכך, מדענים מפרדיגמות שונות אינם יכולים להבין זה את זה ואין דרך אובייקטיבית להכריע מי מהם צודק.
"הפרדיגמה" היא אמת פנימית, אשר מחזיק בה כל מדען השייך אליה, בניגוד לאמת "האובייקטיבית" אשר נמצאת במציאות.
בכך קון שבר את המונופול שהיה למדע על מושגים כמו ידע אובייקטיבי ורציונליות.
הגישה השמרנית, או המסורתית, שואבת את שורשיה מתקופת עידן הנאורות באירופה, מרעיונות כמו אמפיריציזם, אשר נותן דגש על הניסיון הנלמד מהחושים ומתצפיות ומרציונליזם, הנותן דגש על תיאור והגעה למסקנות על פי כללי לוגיקה נוקשים ומוסכמים.
לפי גישה זאת, אל האמת ניתן להגיע, או לפחות להתקרב על ידי עריכת ניסויים, קבלת תוצאות והגעה למסקנות.
בגישה זאת, אין מקום, או לפחות מקום מרכזי, לשיקולים כמו חברה, כלכלה, אידאולוגיה או פוליטיקה.
לדוגמה את המעבר מהמכניקה הניוטונית לתורת היחסות, הגישה השמרנית תראה בכך שאיינשטיין, לאחר שנתקל בבעיות בתיאורי המציאות ניסח משיקולים רציונליים ומתוך רצון לקדם את המדע תאוריה אשר מתארת את המציאות בצורה מוצלחת יותר.
מכוון שהתאוריה אכן תיארה את המציאות באופן טוב יותר היא התקבלה על ידי המדענים ברחבי העולם כגישה הנכונה והאמיתית.
הגישה לא תיקח בחשבון את הנסיבות ההיסטוריות של כתיבת התורה (תחילת המאה ה-20 באירופה), האקלים האידאולוגי (מלחמת העולם הראשונה) ואת הפיזיקאים האחרים ומניעיהם לקבלת התאוריה ואת הנסיבות החברתיות שבהן היה נמצא איינשטיין בזמן שחקר את הנושא.
גישה זאת אינה שוללת באופן גורף את הקשרים בין המדע לבין החברה, או שהחברה האנושית אינה משתנה בעקבות הטכנולוגיה והמדע.
היא גם אינה גורסת שבנסיבות פוליטיות או חברתיות המדע יכול ללבוש צורות או פנים מסוימות.
אולם בעיקרו המדע אדיש לשיקולים כאלה, ואם שיקולים אלה נעשים חשובים יתר על המידה בקביעת התאוריה, אזי היא אינה מדעית, מכיוון שאינה עומדת בשיקולים האובייקטיביים של השיטה המדעית.
בנוסף, לפי גישה זו, קיימים וידועים סטנדרטיים אובייקטיביים ורציונליים בלתי תלויים בהקשר חברתי מסוים שלפיהם ניתן להעריך ולשפוט ידע מדעי.
את תמצית טיעוני הגישה הפוסטמודרנית ניתן למצוא בספרם משנת 1994 של נורמן לויט ופול גרוס (אשר דווקא יוצא נגד גישה זאת), "אמונה תפלה גבוהה".
לפי גישה זאת ניתן למנות כמה גורמים אשר משפיעים על הגילויים המדעיים, פרט לרציונליות, חתירה לאמת ושימוש בלוגיקה ובהוכחות:
סיבות חברתיות בתוך חוג או קבוצת המדענים
סיבות חברתיות אישיות, תקופתיות או מדיניות
דוגמה נוספת לשימוש במתודולוגיה המסבירה שינויים במדע על ידי הפניה לסיבות מסוג זה ניתן למצוא במאמרה של ההיסטוריונית רבקה פלדחי, "להסתכל, לראות, להבין", העוסק בתגלית של גלילאו גליליי, שבעזרת תצפית על הירח בטלסקופ היה הראשון אשר טען כי הירח אינו כדור חלק אלא שיש על פניו הרים וגאיות.
פלדחי טוענת כי הכשרתו של גלילאו כאמן היא שאיפשרה לו להסתכל על הירח ולפרש את כתמי האור והצל, אותם ראה בטלסקופ, כמכתשים.
בתקופת פעילותו של גלילאו כאמן החלה להתפתח תאוריות האמנותיות של פרספקטיבה גרפית גאומטרית, התפיסה של אמנות שעושה שימוש בידע גאומטרי על מנת לייצג את החלל בצורה תלת־ממדית.
השכלתו של גלילאו כצייר וקיום קהל המאזינים אשר מכיר את השפה האומנותית הזו, איפשרה את התקבלות טענותיו ברבים.
היא מזהה את הניסיון להפוך את הצל והאור לאובקייטים נראים של הרים וגאיות כהבניית מציאות חדשה.
רק בזכות השיח האומנותי אשר היה רווח מצליח לראות את הירח מחדש ולתאר לקורא את מה שהוא רואה.
בנוסף היא מתייסת לכתיבת ספרו של גלילאו, "שליח הכוכבים", בשפה האיטלקית ולא בלטינית כמקובל אז, במטרה לפנות אל קהל חדש, הסוחרים האיטלקים שהחלו לצבור הון באותה תקופה.
כמו כן, היא דנה בכך שכאשר ניסה לבסס את גילוים של ירחי צדק, הוא קרא להם "כוכבי מדיצ'י", על שם משפחת הדוכסים האיטלקית אשר שימש בחצרם.
קריאה בשם הזה יוצרת מצב שבו מי שמתנגד לקיומם של הכוכבים, כאילו יוצא נגד משפחת מדיצ'י החזקה.
פלדחי מתייחסת בטיעוניה לתפיסות חברתיות של אמנות ולעניינים פוליטיים, ולא לרציונליות, אמת והוכחות, ובכך היא מייצגת את הגישה החדשה להבנת ההיסטוריה של המדע.
בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים, יחד עם עליית קרנו של הפוסטמודרניזם במדעי החברה והרוח, יצא שטף של מאמרים וספרים, אשר עסקו בביקורת חברתית ותרבותית של המדע, יחד עם תשובות לטיעונים מצד מצדדי הגישה השמרנית.
החל מתחילת המאה ה-21 דעכה האינטנסיביות של הדיונים בנושאים שסביב מלחמות המדע.
הסיבה העיקרית היא שלאחר תקופה ארוכה של דיונים ומאבקים, התבהרו גבולות הגזרה של שתי הגישות, כאשר רוב המדענים נשארו בגישתם השמרנית כלפי המדע, בעוד שהרעיונות של הביקורת החברתית והתרבותית קנו אחיזה כמעט בקרב כל החוקרים של ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע.
כמו כן, חלה התקרבות בין שתי הגישות והוגים מרכזיים משני הצדדים חזרו בהם מכמה מהטענות היותר קיצוניות שהעלו בתחילת הוויכוח והציגו עמדות מורכבות ומתחוכמות יותר.
בשנת 1984 הסוציולוג והיסטוריון של המדע אנדרו פיקרינג פרסם את הספר "מבנים קוורקים" העוקב אחרי פעילותם של הפיזיקאים שעסקו בפיתוח מודל החלקיקים האלמנטריים.
הטענה המרכזית בספר היא שמודל החלקיקים האלמנטריים הוא הבניה חברתית שנעשתה על ידי מדענים אשר חקרו את הנושא במאיצי חלקיקים בשנות ה-70 של המאה ה-20.
לטענתו, היה למדענים "מרחב תמרון" בפרשנות של תוצאות הניסויים שביצעו במאיצי חלקיקים.
הוא טוען שגילויים לכאורה של חלקיקים אלמנטריים היו בבחינת נבואה המגשימה את עצמה: המדענים מצאו את החלקיקים שציפו למצוא.
לכן, יותר משעסקו המדענים בגילוי חלקיקים יסודיים הקיימים בעולם באופן עצמאי, הם עסקו בהבנייתם באופן שמתיישב עם העדפותיהם התאורטיות והאינטרסים הקוגניטיביים שלהם מחד, ועם תוצאות הניסויים מאידך.