tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרטים השונים - המומינים, הסנורקים, ההמיולינים, המומריקים וכו' – מרכיבים חברה אוטופית שמאכלסת את העמק: חברה רב-גונית וסובלנית, רוחשת יצרים ורגשות ואינה סטרילית כלל.
הפרטים השונים משקפים את המנעד האנושי הרחב, אך אינם כוללים סממנים קיצוניים ומלאכותיים של הרואיזם או רשעות צרופה כמו שניתן למצוא בספרי ילדים רבים.
הדמויות והעמק הם נצחיים – אינם קשורים לזמן ולמקום.
הדמויות אינן משויכות אתנית, ולכן נחסמת האפשרות להכללה על בסיס קבוצה מסוימת.
זהו המסר האנטי-מלחמתי - יצורים שונים על כל חיצוניותם ופנימיותם יכולים לחיות יחד בעמק שוחר שלום.
טובה ינסון ביצירתה מבטלת את הבדלי התרבות, השפה והגיל, ויוצרת שוויון וסבלנות כלפי השונה, תוך שימת דגש על אינדיבידואליזם וייחודו של הפרט.
ערכים אלו באים בניגוד מוחלט לערכי הנאציזם המבקשים להבליט את ההבדלים בין בני האדם, למחוק את האינדיבידואליות שלהם ולראות אותם כמשויכים ללאום או קבוצה הקובעים את אישיותם וערכם.
בנוסף על אלה, ניחנים המומינים בתחושת חירות עזה ובהיעדר גבולות ומגבלות, בניגוד לתחושות שמביאה איתה מלחמה.
המסרים הם מאוד ליברליים, אך אינם מטיפים או מחנכים.
הכמיהה לעמק שליו ושוחר שלום חוצה גבולות של גיל או תרבות והוא סימן הכר לאנושיות, ובשל כך המומינים זכו לפופולריות רבה ברחבי העולם בקרב ילדים ומבוגרים כאחד.
דמויות רבות בסדרה הן סטראוטיפיות.
כך למשל, דמות האישה האם המסורתית ודמות האב הגבר.
עם זאת, וגם בהיעדר מסר ליברלי של שחרור האשה והגבר, כולם מצליחים לחיות בהרמוניה, וזאת משום שכל הדמויות, במידה זו או אחרת, הן אנומליה.
קיים קשר חזק בין משפחתה של טובה ינסון לבין המומינים.
משפחת ינסון הייתה משפחה בוהמית, קרובה לטבע וסובלנית כלפי השונה, בה עברה ינסון ילדות בטוחה ורצופת הרפתקאות.
מורשת המשפחה אפיינה את כתיבתה של ינסון, בה גילתה הבנה לסגנון חיים בוהמיאני ולאינדיבידואליזם אנרכיסטי מתון.
מומינאבא ומומינאמא מזוהים לעיתים קרובות עם הוריה של ינסון – ויקטור ינסון וסיגנה האמרסטן ינסון.
מומינטרול ומאי הקטנה הם דיוקנאות פסיכולוגיים של הסופרת.
משפחת המומינים מורכבת ממומינאמא, מומינאבא ובנם מומינטרול, אך היא אינה בעלת גבולות ברורים.
האורחים והחברים הרבים בבית המומינים נחשבים כמעט כחלק מהמשפחה - סניף, מאי הקטנה, סנורקה, סנורק, סנופקין, המיולין, מפקח המשטרה, בוב וטינגומי ושלל דמויות נוספות.
גם סרח הפושע מתקבל בזרועות פתוחות, לפחות על ידי מומינאמא שמשמרת את האווירה החמה והלא שיפוטית בבית.
המשפחה מרכזית בחשיבותה בחיי המומינים וחבריהם, ועמק המומינים הוא מרכזה של המשפחה בכל הספרים.
הרפתקאות, אסונות ופרידות הם מוטיבים חוזרים, אך בסופו של דבר המשפחה תמיד שבה ומתאחדת והאידיליה מנצחת.
לא מופיעה בספרים צורה אחת "נכונה" למשפחה או לחלוקת תפקידים בין המינים, אך אין ספק כי המשפחה מהווה ערך עליון.
משפחת המומינים מדגימה את החום והאהבה שמשפחה יכולה להעניק, ואת החופש והאינדיבידואליות שלהם זוכים כל אחד מהפרטים בה תוך קיום יחסי גומלין ביניהם.
בשנת 1987 הוקם בפינלנד מוזיאון עמק המומינים אשר מציג את יצירות האמנות המקוריות והמודלים של המומינים אותם יצרה טובה ינסון.
הפופולריות הרבה לה זכתה הסדרה לאורך השנים ברחבי העולם, ובמיוחד ביפן, הובילה לצמיחתה של תעשייה משגשגת המוכרת מוצרים נלווים של סדרת ספרי המומינים.
הדמויות הראשיות ודמויות המשנה של הסדרה מופיעים על גבי מוצרים רבים, החל מחולצות ועד כרזות.
ההצלחה הרבה לה זכתה הסדרה בפינלנד הובילה לכך דמויות הסדרה קישטו לאורך השנים מוצרים רבים הנמכרים בפינלנד, בהם סדרות בולים שונות המתפרסמות מדי מספר שנים.
ההצלחה הבינלאומית של הסדרה שימשה גם כבסיס לקמפיין פרסומי של חברת התעופה הפינית פינאייר כאשר נמל התעופה הפיני הלסינקי-ונטה וכמו גם המטוסים של חברת פינאייר הטסים במסלול פינלנד-יפן עוטרו בעבר בציורים של דמויות הסדרה.
ההצלחה הרבה לה זכתה הסדרה הובילה לכך שבשנת 1993 נפתח בפינלנד פארק השעשועים פארק עולם המומינים (בפינית Muumimaailma) אשר הפך עם השנים לאחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר במערב פינלנד - במהלך שנת 2006 בלבד בהגיעו לפארק 281,402 מבקרים.
הפארק פתוח מדי יום החל מאמצע יוני ועד לאמצע אוגוסט.
לאחר מותה של ינסון עברו הזכויות על הזיכיון למשפחתה של ינסון אשר אחראית כיום לשיווק מוצרי הסדרה.
בשל רצונם להמשיך ולהחזיק בזכויות על הזיכיון משפחת ינסון סירבה באופן חוזר ונשנה למכור את הזכויות לזיכיון לחברת וולט דיסני.
בשנים האחרונות חברת איטאלה iittala וארבייה פינלנד Arabia Finland בבעלות משותפת מייצרות צלחות, קערות, כוסות וסכו"ם בעיטורם של דמויות המומינים.
ספלי המומינים הם סדרה של ספלי אספנות בדמויותיהם של המומינים, המיוצרים על ידי מותג הקרמיקה הפיני Arabia.
הספלים מעוצבים על ידי טובה סלוטה, והתמונות מבוססות על שרטוטים מקוריים של הקריקטוריסטים טובה ולארס ינסון.
תכולת הספל העצמו היא 0.3 ליטר.
כלי השולחן הראשון בדמויות המומינים הופק על ידי Arabia בשנות החמישים, וספלי המומין הנוכחיים הוצגו כבר בשנת 1990. שלושה עד חמישה ספלים חדשים שונים מוציאים לשוק מדי שנה, וכן פריטי מהדורה מוגבלת לעונות הקיץ וחג המולד.
ספלי המומינים הם פריטי אספנות פופולריים, במיוחד במדינות הנורדיות.
החשובים ביותר הם ספלי המהדורה המוגבלת המיוצרים לבית הקפה Fazer ולחנות הכלבו Stockmann.
הספל המיוחד של Fazer משנת 2004 נמכר בדצמבר 2012 במכירה פומבית מקוונת עבור תמורת יותר מ-26,000 קרונה שוודית.
כיום, ספלי המומינים מיוצרים בעיקר בתאילנד, ולעיתים מייצרים אותם במפעל של מותג Arabia בהלסינקי.
במהלך תהליך ההצבעה בחצי גמר אירוויזון 2024, הופיעו דמויות המומינים כחלק מההופעה שהוקדשה עבור התרבות הפינית.
הספר הראשון בסדרת המומינים אשר תורגם לעברית היה הספר "משפחת החיות המוזרות" אשר תורגם על ידי אוריאל אופק והושק בישראל במהלך שנת 1965. לאורך השנים, מתרגמים שונים תחת מו"לים שונים הפיקו מהדורות עבריות לספרים נוספים בסדרת המומינים.
בזכות ההצלחה הרבה לה זכתה הגרסה העברית של סדרת האנימה "המומינים" בקרב ילדי ישראל במהלך שנות ה-90, סדרת ספרי המומינים זכתה להתעניינות מחודשת בקרב הציבור הישראלי וצברה מעריצים רבים בישראל.
סדרת האנימה שודרה במקור בישראל בטלוויזיה החינוכית ב-25 בנובמבר 1992. מאז ועד היום הסדרה משודרת בשידורים חוזרים בישראל בערוץ זה, והחל מתחילת העשור השני של המאה ה-21 משודרת בשידורים חוזרים גם בערוץ ג'וניור.
ב-2014 שודרה בחינוכית סדרה נוספת, באנימציית סטופ מושן, המבוססת על סיפורי המומינים, בשם "המומינים".
עם זאת סדרה זו לא זכתה לאהדה רבה בקרב הציבור בישראל.
ב-2018 הוקם בחולון גן סיפור - המומינים (רחוב מפרץ שלמה פינת משה שרת) ובו ארבע דמויות של מומינים.
ב-2019 נחנך ביישוב קדומים שבשומרון פארק עמק המומינים בכניסה ליישוב.
הפארק כולל נחל הזורם במרכזו, שבילים בין העצים ומתקני שעשועים.
החל מינואר 2020, משודרת הסדרה "עמק המומינים", סדרה בת 26 פרקים (2 עונות של 13 פרקים), בערוץ הילדים ובערוץ ג'וניור, כאשר על בימוי הדיבוב אחראי אמוּן רועי גבע.
הסדרה החדשה נאמנה למקור אך הפעם הדמויות מצוירות ומעוצבות בטכנולוגיה תלת־ממדית.
המומינים היא סדרת אנימה טלוויזיונית המבוססת על עלילת סדרת ספרי "המומינים" המקוריים מאת הסופרת הפינית-שוודית טוּבֶה ינסון.
הסדרה בת 104 הפרקים הופקה לטלוויזיה בשיתוף פעולה יפני-הולנדי בין השנים 1991–1992. בדצמבר 2012 יצאה ביפן מהדורת Blu-ray הכוללת את העונה הראשונה של הסדרה באיכות משופרת.
הסדרה העלתה את הפופולריות של המומינים ברחבי העולם והפכה אותם לזיכיון מדיה.
עלילת הסדרה מתרחשת בעמק בדיוני בשם עמק המומינים ומתמקדת בהרפתקאותיהם של משפחת מומין ותושבי עמק המומינים, החווים הרפתקאות שונות ומשונות בעמק המומינים ומחוצה לו, על אורחים מוזרים שבאים לבקר בעמק ועל מקרים מוזרים שקורים למומין וחבריו.
הסדרה משדרת מסר מרכזי של אהבת אדם, ענווה, אופטימיות ואהבת הטבע.
משפחת המומינים מונה שלוש נפשות - מומינאבא, מומינאמא ומומינטרול, ויחד איתם גרים בעמק סניף - יצור מגזע דמוי קנגורו, סנופקין הנווד, מאי הקטנה והשובבה, סנורק המדען ואחותו סנורקה, מר המיולין האספן ועוד מספר דמויות משנה.
מומינטרול/מומין: (יובל סגל/ירון דגן/יהונתן השילוני) הדמות המרכזית בסדרה.
אמיץ, שוחר הרפתקאות וילד בעל מוסר גבוה.
יחד עם חבריו יוצא מומין להרפתקאות רבות ומשונות ומפיק לקחים.
הוא חברו הטוב ביותר של סנופקין.
ידיד טוב ואהוב ליבה של סנורקה לאורך הפרקים.
מומינאבא: (עמי טראוב) ננטש על סף בית יתומים בילדותו, וברח משם כשהפך לנער כדי לגלות את העולם אך לבסוף החליט להקים משפחה ולהיות אב אחראי לילדו.
כותב את סיפור ילדותו המרתק ומלא ההרפתקאות.
הוא כמעט תמיד חובש כובע מגבעת שחור, ונוהג להרגע בעת עישון מקטרת.
מומינאמא: (ליליאן ברטו/חני נחמיאס/רותי הולצמן/רמה מסינגר) הייתה גם היא הרפתקנית בילדותה.
משהתבגרה היא אמא מתחשבת, מכניסת אורחים ורוקחת תרופות פלא מספר שהורישה לה אמה (שמכונה מומינסבתא).
לאורך הפרקים השונים היא אינה שיפוטית לטוב או לרע כלפי הדמויות השונות ומקבלת את האחר באשר הוא.
מדי פעם היא מחליטה לעזוב את הבית לפרקי זמן קצרים, ועוברת הרפתקאות מעניינות.
היא כמעט תמיד עם תיק היד שלה.
לעולם לא תמצאו אותה ללא סינרה המפוספס.
סנורקה: (ליליאן ברטו/חני נחמיאס/אורנה לביא-פלינט/איריס זינגר) ידידתו הטובה של מומין ואף מאוהבת בו.
היא מתאהבת באחרים לעיתים אבל חוזרת למומין כשהעניינים מתחממים יותר מדי.
סנורקה היא עדינה ונבונה, תלויה במומין מאוד וסומכת עליו בכל.
חברתה הטובה היא מאי הקטנה.
סנורקה נשארת לכל אורך הסדרה אכפתית ועדינת נפש ומלאת אמונה בטוב שבעולם, סנורקה מוצאת עצמה כבת משפחה של המומינים אך נשארת נאמנה לאחיה סנורק ודואגת לו.
סנורקה וסנורק הם סנורקים - תת-גזעים של המומינים.
סנורק: (אסף כחולי) אחיה של סנורקה.
מדען המנסה בין השאר לבנות ספינה מעופפת.
בשלב מאוחר של הסדרה הוא מקנא במכשפה על יכולתה להמריא על המטאטא שלה ללא מאמץ.
סניף: (אסף כחולי) סניף הוא יצור דמוי קנגורו או עכבר, חברו הילדותי במקצת של מומין הנחשב כבן משפחה, בבית המומינים.
זוהי אחת הדמויות הבודדות בסדרה המגלה חומרנות וחיבה יתרה לכסף, אחריו היא רודפת באופן עקבי.
כמו כן מאופיין סניף כפחדן, קמצן, זללן וישנוני, מכונה על ידי מאי הקטנה כטיפש.
סנופקין: (עודד מנשה/דן תורן) חברו הטוב של מומין אשר נודד דרומה עם האוהל שלו כל חורף וחוזר באביב.
סנופקין הוא בנם של בימבלינה ויוסטוס, ומכאן הוא אח למחצה של מאי הקטנה (בתה של בימבלינה).
סנופקין הוא טיפוס שתקן ומופנם האוהב להתבודד, נערץ על ידי חבריו, בעיקר מומין, שמתייחסים אליו כאל חכם ובר-דעת.
לראשו תמיד אותו כובע ירוק ישן ולגופו תמיד אותה חליפה ירוקה.
סנופקין חי בפשטות באוהל ליד הנהר השוכן בעמק המומינים, נוהג לנגן במפוחית פה.
הוא ניזון מהדגים שהוא דג בנהר.
שלא כמו חבריו האחרים ב"עמק המומינים", בגלל רצונו להתבודד אינו רואה את בית המומינים כביתו שלו, אך זוכה שם באופן תמידי לאירוח מאיר פנים, סנופקין אינו מסכים שמומין טרול יצטרף אליו בנדודיו החורפיים, אך תמיד ראוי לקבלת הפנים מחממת הלב ממומין כאשר חוזר באביב.
מאי הקטנה: (סיון שביט) ילדה נערית קטנה, שובבה וזדונית, שלא מפחדת מכלום.
מאי היא אחותה של בימבל.
לדברי בימבל, מאי הקטנה נמסרה לאחריותה על ידי אימן של השתיים מפני שזו התייאשה מלנסות לחנך אותה.
לדבריה, אם בימבל לא תוכל לחנך אותה, אף אחד כבר לא יוכל.
לכן, מסבירה בימבל את ניסיונות השווא שלה להשליט סדר על מאי כ"עניין של עיקרון".
מאי היא ילדה קטנה ונמוכת קומה בעלת ממדים רגילים.
שערה של מאי הקטנה הוא אדמוני ואסוף תמיד ב"קוקו" מזדקר.
היא לבושה תמיד בשמלה אדומה פשוטה.
מאי מעידה על עצמה שהיא אף פעם לא עצובה, אלא רק שמחה או נרגזת, מכנה את סניף כטיפש.
מר המיולין: (שמעון כהן) קשיש מגזע "המיולין" (נקרא על שם הגזע) שמתעסק באספנות.
בתחילה אסף בולים, כאשר אסף את כל הבולים שבעולם, עבר לאיסוף פרחים למיניהם ולבסוף עבר לתחום הצפרות.
אדם טוב לב ומעט אומלל בגלל תעלוליו המרושעים והבלתי פוסקים של סרח.
נרתם לעזור למומין ולסנורקה בכל צרה.
מנהל קשר שוטף עם "איגוד חוקרי הצמחים" ומנסה לרשום שם את גילוייו.
זכה לקבלת הכבוד על גילוי של זן חדש של צמח הסייפן שיקרא על שמו: גלדיולוס המיולינסיס או גלדיולוס המליפורמיס.
נחשב למומחה ליצירת זיקוקים, ובמספר פרקים מפיק מופעי זיקוקים לאירועים מיוחדים.
גברת פיליונק: (אורנה לביא-פלינט) מצטרפת כ"שכנה החדשה" לעמק המומינים.
אישה נוקשה וקרירה שמחנכת את שלושת ילדיה בנוקשות יתרה, היא לעיתים מתלבטת אם לעזוב את עמק המומינים אך תמיד נשארת.
בימבל: (סיון שביט) אחותה הגדולה של מאי הקטנה.
בחלקים מסוימים בסדרה היא נמצאת ביחסים זוגיים עם מפקח המשטרה של העמק.
המפקח: (דן תורן) מפקח המשטרה בעמק המומינים.
המפקח אחראי על שלושה שוטרים זוטרים.
אליסייה: (אורנה לביא-פלינט/סיון שביט) נכדתה הג'ינג'ית של המכשפה, אוהבת להתארח בבית המומינים ולשחק עם כולם, למרות שסבתא שלה לא מסכימה לה.
היא יודעת לעשות קסמים ובפרק האחרון (עונה ראשונה) יוצאת למסע עם סבתהּ אל מערת המכשפות שבדרום כדי להפוך למכשפה מוסמכת.
המכשפה: (סיון שביט) אישה זקנה ובעלת מזג רע.
חיה לה ביער המכשפות ביחד עם נכדתה אליסיה.
סרח: (דן תורן) יצור מחוספס ומרושע, שעושה תעלולים ומנסה להפיל את שאר הדמויות בפח.
גנב למר המיולין צמחים נדירים ואוספים נוספים.
כל הנמצא בסביבתהּ הופך לגוש קרח.
היא אינה רעה מיסודה ותמיד מחפשת חברה וחום, אך בשל מראהּ החיצוני והקור שהיא מפיצה, היא מביאה להרתעות מפניה.
בפרק המדורה הגדולה היא מתיישבת על מדורת החורף כדי להתחמם, דבר הגורם מיד למדורה להכבות.
השמנטפים: יצורים מוזרים ולבנים, בצורת מקל עם ידיים קטנות אשר צומחים מזרעים מיוחדים שנשתלו בליל אמצע הקיץ.
"השמנטפים" הם יצורים אשר מפיקים חשמל, ונטענים מהברקים בלילות חורף סגריריים כשסופת ברקים מכה בעץ הארז העתיק בראש הרי הבדידות, מקום היקבצותם.
מי שמתקרב אליהם מתחשמל, לכן הם נמצאים בבחינת אותם יצורים שיש לשמור מרחק מפניהם.
יש להם ברומטר אשר תלוי על עמוד קולט ברקים שאומר להם מתי קרבה לה סופת ברקים, המהווה אפוא, את מקור טעינתם.
המכשף: (דן תורן) רוכב על פנתר שחור.
מעופף ברחבי היקום בחיפושו אחר אבן האודם הקסומה שאותה הוא מוצא לבסוף בעמק המומינים, ומקבל אותה מבוב וטינגומי (שני יצורים, המגיעים לעמק המומינים באופן מפתיע).
בסדרה המגבעת שלו הגיעה לידי משפחת מומין וגרמה למספר תקריות (הפכה מים לפטל, הצמיחה עץ ענק, הפכה את מומין ליצור מוזר וגרמה להופעתם של עננים ורודים ויציבים לתעופה על גביהם, לאחר שהוטלו בה קליפות ביצה, והמכשף הפך את עיניה של סנורקה לנוצצות וגדולות).
טינגומי ובוב: (אורנה לביא-פלינט, אסף כחולי) שני יצורים קטנים אשר הגיעו לעמק המומינים בתור אורחים ונושאים עימם מזוודה בעלת תוכן מסתורי (אותה אבן אודם שנגנבה מהגרוק).
דינורה: (סיון שביט) נערה הגיונית ואחראית.
מופיעה בפרקי החורף ובפרק חברה בלתי נראית.
מתגוררת בבית הרחצה שבחוף ונוהגת לדוג דגים מתחת לקרח המצטבר בקרבת הים הקפוא.
בימבלינה: (בסיפורים סיון שביט ובמומין בונה בית אורנה לביא-פלינט) אימם של בימבל, מאי הקטנה, ועשרה ילדים קטנים נוספים (מופיעה בסדרה בפרקים של "הרפתקאות מומין אבא" ובפרק "מומין בונה בית").
מר מושקר: (שמעון כהן) פילוסוף רואה שחורות אשר מתגורר בבית המומינים תקופה קצרה לאחר שביתו נהרס.
מר מושקר מספר למשפחת המומינים על היקום האינסופי ועל האסון המתקרב לכדור הארץ.
כאשר הוא אינו מדבר על אסונות נוראיים הוא שקוע בהרהורים.
פאדלר, אריקסון ויוסטוס: (אסף כחולי, שמעון כהן ודן תורן) דמויות שמופיעות בסדרה בפרקים של "זכרונות מומינאבא" ומקבילות לדמויות של סניף, סנורק וסנופקין בהתאמה (הוריהם במקור).
לגונה: (אורנה לביא-פלינט) כוכבת קרקס מפורסמת, שנסחפת אל עמק המומינים לאחר שגשם כבד הציף את האזור.
לגונה, שבהתחלה שובה את מומינטרול בקסמיה, מתגלה כאנוכית.
ללגונה אף ארוך מזה של שאר דרי העמק, היא גבוהה יחסית, ונוהגת להתאפר באופן קבוע.
ללגונה סוסת קרקס עליה היא מופיעה.
סוסת הקרקס: (אורנה לביא-פלינט) סוסה פרחונית וכחולה בעלת רעמה שופעת.
סוסת הקרקס ניזונה בעיקר מפרחים, ודואגת להזכיר כי היא אינה הסוסה של לגונה, והיא עצמאית.
סוסת הקרקס אינה מרוצה מייחסה של לגונה כלפיה, אך משלימה עם המצב ככל הנראה.
אמרלדו: (דן תורן) פעלולן המופיע בקרקס לצד לגונה.
לאחר שאמרלדו מגיע אל עמק המומינים הוא בורח מחברתה של לגונה על מנת להימנע מפקודותיה ומצוותיה האנוכיות, אך כאשר לגונה נקלעת לצרה הוא חש להציל אותה.
לאמרלדו גוף מוצק, חולצה מפוספסת, שפם עבה והוא קירח לגמרי.
השד הנורא: (שמעון כהן) שד בעל כוחות קסם שנכלא בעץ יבש למשך חמש מאות שנים.
לאחר שסניף משחרר את השד בתמורה להבטחה של זהב רב השד כובל אותו, את מאי הקטנה, את מומינטרול ואת סנורקה אל הרצפה.
סנופקין מערים על השד וגורם לו להיכנס בחזרה אל העץ, בצורה דומה לזו המוצגת בסרט הגנב מבגדאד, ובסיפור הדייג והשד ממקבץ הסיפורים אלף לילה ולילה.
הג'יני: (שמעון כהן) הג'יני מתגורר בתוך מנורת שמן מהודרת וממלא רק משאלה אחת לשבוע, שמומינטרול מצא במקרה כאשר הוא וסנורקה יצאו לאסוף צדפים בחוף הים.
הג'יני מופיע בפרק "מנורת הקסמים", ונקרא לפעמים השד של המנורה.
לג'יני מראה דומה לזה של המיולין, אך הוא לבוש תרבוש שבו משובצת אבן חן.
מומינטרול מכיר את דמותו של השד מספר שקרא (ככל הנראה הכוונה לסיפורו של אלאדין), אך מהר מתגלה כי הג'יני לא יוצר דברים יש מאין, אלא גונב אותם ממקומות שונים.
סנורקה, שמבקשת מהשד מחרוזת פנינים מקבלת את מחרוזת הפנינים השייכת לגברת פיליונק, בעוד שכאשר הג'יני משכתב את המחזה עליו עובד מומינאבא הוא משתמש בכתבי שייקספיר.
טראסק : (שמעון כהן) עורך דין מחברת "טראסק, טראסק וטראסק", האחראי על העברת הירושה של לורד צ'ארלס צ'סטר צ'נדוס למומינאבא בשל היותו בן דוד מדרגה רביעית של הלורד.
אדגר : (שמעון כהן) רוח רפאים וחבר מתקופת נעוריו של מומינאבא.
משפחת המומינים מזמינה אותו להכיר את הגבירה איליין באחוזת צ'אנדוס שמומינאבא ירש מבן משפחתו שהלך לעולמו.
הגבירה איליין : (אורנה לביא-פלינט) רוח רפאים אשר חיה באחוזת צ'אנדוס שמומינאבא ירש מהלורד צ'ארלס צ'סטר צ'אנדוס.
הגבירה איליין בודדה למדי ומתגעגעת מאוד לרוחות שהתגוררו בעבר באחוזה ועזבו או נסחפו ברוח (הגבירה קטרין, האביר השחור והלורד סדריק).
החדפים : יצורים חורפיים בלתי נראים אשר מופיעים בפרקי החורף וגרים בבית החוף.
כל שנה בחורף הם עושים מדורת ענק המסמלת את יום אמצע החורף, בה הם חוגגים, רוקדים ומתופפים בסביבתה על רקע האש הם נראים כצלליות.
אמה: (אורנה לביא-פלינט) עכברוש תיאטרון.
אמה היא המנקה והבעלים של התיאטרון הצף, והיא סייעה בהעלאת המחזה "הילדים האבודים".
פיונה: (אורנה לביא-פלינט) אחייניתה הבודדה של אמה, חוגגת את חג אמצע הקיץ עם מומין וסנורקה.
שדוני היער: יצורים קטנים בעלי חוטם ארוך ומזדקר.
השדונים חיים ביער ומקיימים טקסים שונים.
השוטר: (דן תורן) המיולין שוטר שעוצר את פיונה, מומינטרול וסנורקה בעוון עקירת שלטים (שנעקרו למעשה בידי סנופקין), ובתור עונש דורש מהם לרשום חמשת אלפים פעמים "אסור לעקור שלטים".
רוזינה: (סיון שביט) דודתו של השוטר, ששוכנעה בחפותם של מומינטרול סנורקה ופיונה, ועזרה להם להגיע אל התיאטרון הצף.
מר לין: (אסף כחולי/דן תורן) הגיע בחורף אל עמק המומינים ופגש במומין וחבריו.
הוא הגיע במיוחד לעמק המומינים מרחוק על-מנת לגלוש על מגלשיים וחישוקי חבית.
בביתם של המומינים הוא חיסל כמעט את כל סוגי הריבות שמומינאמא הכינה לפני שנת החורף.
מר לין הגיע לביקור נוסף לקראת תחילת הסתיו על גבי כדור פורח.
הוא והמכשפה עורכים בניהם תחרות - המכשפה על גבי המטאטא שלה והוא עם הכדור הפורח.
הגבירה קרה: גבירה יפה בעלת שלוש רגליים שמגיעה לעמק המומינים בעונת החורף.
לגבירה הקרה סוס שלג שקיבלה מדינורה.
מי שמביט בעיניה, הופך לקרח.
בפרק שבו היא מופיעה מאי הקטנה מביטה בעיניה וקופאת.
לאחר שהגבירה קרה עוזבת את העמק על גבי הסוס שקיבלה מדינורה, זהו סימן ששיא החורף חלף.
ניני: (אורנה לביא-פלינט) ילדה שהפכה בלתי נראית לאחר פגיעה נפשית ופיזית קשה על ידי דודתה העוקצנית בזמן שהותה אצלה ובזמן שהייתה בחזקתה.
היא הובאה על ידי דינורה אל ביתם של משפחת המומינים במטרה להחזיר אותה להיות נראית כשהיא עונדת פעמון על צווארה כדי שיידעו שהיא נוכחת.
הילדים אירחו לה חברה, מומינאמא נתנה לה תרופת פלא פרי מרשמיהָ של מומינסבתא על מנת שתחזור להיות נראית.
ניני איבדה אף את קולהּ, אך הוא שב אליה לאחר שהטיפול המסור מצד המומינים המשיך, וזאת על אף התעללותו של סרח ופשעיו.
עם הזמן צץ לו חלק נוסף מגופה, עד שבסופו של דבר היא חזרה להיות נראית לגמרי לאחר שהצילה את מומינאמא מניסיונו של מומינאבא לדחוף אותה לים בזמן שעמדה והרהרה על הצוק.
דודה ג'ני: (אורנה לביא-פלינט) דודתו המבוגרת והרוטנת של מומינאבא המגיעה לביקור בעמק יום אחד עם מזוודה מלאה בזהב שהיא מעוניינת להעניק לאחיינה, שהוא מאידך כלל אינו מעוניין בכספה.
רב שודד רום: (עודד מנשה) שודד ים אכזר, אשר ספינתו טבעה אל מול חופי עמק המומינים.
הוא ואנשיו מצאו מקלט בעמק, בתוך סדנתו של סנורק.
הוא חוטף את סנורקה בתור בת ערובה, ודורש כופר (בניית ספינה חדשה לו ולמלחיו) בתמורה לשחרורה.
שומר המגדלור: (דן תורן) אדם בודד, החי באי אשר אליו הפליגו המומינים.
הוא מתגורר עם ילד שהציל ושמו טופי.
בעזרת המומינים הוא משתכנע לחזור לתפקידו כשומר המגדלור, לאחר שהלה פרש ממנו עקב בדידותו.
טופי: (אורנה לביא-פלינט) ילד בעל שיער אדמוני, שסירתו טבעה כאשר שט אל עמק המומינים, וניצל בעזרתו של שומר המגדלור.
טופי גר יחד עם שומר המגדלור מאז.
מולינה טרודלי: (אורנה לביא-פלינט) אחותו של מר המיולין.
הגיעה לעמק על מנת לבקר את אחיה, ובמהלך שהותה היא גם מוצאת עצמה מטפלת במומין ובחבריו.
מולינה מפחדת מהגרוק פחד רב.
מר הולן: (דן תורן) מחפש זהב ברחבי העולם.
הוא גם מגיע לעמק המומינים ומחפש בהרים זהב.
באחד הימים הוא חלה ומשפחת המומינים טיפלה בו.
כאות תודה למומינים על הטיפול המסור שלהם, הוא מעניק להם גוש אבן ממכרה הזהב הראשון שמצא ובו יש חלקיקי זהב, וכן, מפת אוצר המתארת במדיוק את אזור ההרים בעמק, והמומינים תרים אחרי הזהב ובעקבותיהם גם כל תושבי העמק.
מר נוח: (שמעון כהן) מכונה "המוח".
ממציא פורה שהגיע לעמק המומינים במטרה לחזות בספינתו המעופפת של סנורק, והצגת המצאתו החדשה - דלק מוצק.
כאשר סנורק מסרב להשתמש בדלק של מר נוח הוא פורץ לסדנת העבודה של סנורק בעזרת סרח.
סרח ומר נוח מתכננים המראה, אך הדלק המוצק מחמם את מנועי הספינה יתר על המידה והיא מתפוצצת.
(שמעון כהן) כינויה של דמות שהופיעה בסדרה רק בפרק "חיי חופש" ורק במשך מספר-דקות בפרק זה.
יש לו כפות-רגליים ארוכות ורחבות, זקן ושפם ארוכים, לבנים, וסבוכים, ראש בעל צורה משונה, ששיערות לבנות, ארוכות, וסבוכות מזדקרות מכל צדדיו, מלבד החלק הקדמי והחלק העליון של הראש, גודלו שווה לגודלו של המכשף, והוא נוהג להטיף נגד מטלות וחובות למיניהן.
אריק (שמעון כהן) אחיינו הטיפש של המפקח שעובד כשוטר כמוהו.
עצר ללא הצדקה תושבים רבים בעמק המומינים.
הוא חושב שהשודדים מוסווים כשוטרים, ואילו השוטרים מוסווים כשודדים.
המפקח מנסה להרגיע את אריק ולפעמים כועס עליו כשהוא עושה טעות.
אריק לבסוף עצר בטעות את תת-ניצב גוסטבסון לאחר שחשב שהוא שודד ולאחר שהתגלתה הטעות אריק הלך איתו רחוק מעמק המומינים לאחר שרצה להיות תחת חסותו של התת-ניצב.
תת ניצב גוסטבסון (שמעון כהן) מפקדו של המפקח שאריק עצר אותו כי חשב שהוא שודד.
בעונה הראשונה הוא דיבר עם המפקח בטלפון ובעונה השנייה הוא מגיע לביקורת בתחנת המשטרה של עמק המומינים והוא לבסוף לקח את השוטר אריק מחוץ לעמק המומינים לאחר שאריק רצה להיות תחת חסותו.
+פרקשם הפרקתקציר1אביב בעמק המומיניםהמומינים מתעוררים באביב, וסנופקין חוזר.
כשזורקים לתוכה קליפות ביצים הן הופכות לעננים ורודים.
במשחק מחבואים מומין מתחבא במגבעת והופך לשד.
כדי למנוע אסון, הם זורקים את המגבעת לנהר.2המגבעתסנורקה נופלת לבור של ארינמל, מומין וסניף מחלצים אותה.
סנופקין מוצא את המגבעת, שהופכת את מי הנהר למיץ פטל.
כדי לבדוק את המגבעת, סנופקין ומומין גורמים לארינמל להיכנס לתוכה, והוא הופך לחיה קטנה ולא מזיקה.
מומין מחביא את המגבעת במרתף.
מאי שמה בתוכה חוט, שהופך לעץ ענק שמשתלט על בית המומינים.
היא הובאה על ידי דינורה אל ביתם של משפחת המומינים במטרה להחזיר אותה להיות נראית.
הוא חוטף את סנורקה בתור בת ערובה, ודורש כופר (בניית ספינה חדשה לו ולמלחיו) בתמורה לשחרורה, אבל סנופקין הציע למומין רעיון על תחבולה איך לשחרר את סנורקה, התכסיס היה להרדים את הרב שודד רום במשקה מרדים.
ב-1992 עשתה הסדרה את הופעת הבכורה שלה בישראל, כאשר עונתה הראשונה שודרה בטלוויזיה החינוכית.
העונה השנייה הובאה לשידור בשלהי שנת 2000, אם כי בפועל הופקה כעשור קודם לכן.
מוקדם יותר באותה שנה, שודר לראשונה (ובאופן חד פעמי) הסרט "כוכב השביט".
אורכו 70 דקות, והוא מבוסס על הספר כוכב השביט מגיע לעמק המומינים.
החל מ-2006, הסדרה שודרה גם בערוץ ג'וניור.
את שיר הפתיחה והסיום של הסדרה בגרסתה העברית ביצעו ראובן גבירץ ויוריק בן דוד.
הדיבוב המקורי לעברית לסדרה הופק על ידי חסיה ורטהיים במהלך שנות התשעים באולפני זינקו ובוים על ידי חנה דרורי קשי.
בשנת 2000 עלה על במות הארץ מחזמר המבוסס על הסדרה בהשתתפות אפרת בוימולד, עדי שוורץ, נועה ספקטור ואחרים.
המחזה נכתב ובוים בידי עזריאל אשרוב.
יובל סגל - מומינטרול (פרק 1–6)
ירון דגן - מומינטרול (פרק 7–78)
יהונתן השילוני - מומינטרול (פרק 79–104)
אסף כחולי - סניף, סנורק, דמויות שונות
סיון שביט - מאי הקטנה, בימבל, דינורה, המכשפה, אליסיה (פרק 53–78), דמויות שונות
עודד מנשה - סנופקין (פרק 1–52), רב שודד רום, דמויות שונות
ליליאן ברטו - מומינאמא, סנורקה (פרק 1–43, 45)
רותי הולצמן - מומינאמא (פרק 53–78)
אורנה לביא פלינט - גב' פיליונק, אליסיה (פרק 1–52), דודה ג'ני, סנורקה (פרק 53–78), דמויות שונות
שמעון כהן - מר המיולין, מר נוח, דמויות שונות
בשנות ה-2000 חברת קומפדיה הפיצה בארץ כותר משחק של המומינים למחשב האישי.
המונולית מכורח הוא מצבה מהמאה התשיעית לפנה"ס הנושאת כתובת מלכותית של שלמנאסר השלישי מלך אשור המתארת את מלחמותיו בשש שנות מלכותו הראשונות, מתוך 35 שנות שלטונו, כשברקע הכתובת חרוטה דמותו של שלמנאסר.
הקרב האחרון המתואר בכתובת הוא קרב קרקר, שבו נלחם המלך שלמנאסר בברית של שנים עשר מלכים מאזור דרום סוריה, לבנון וארץ ישראל.
המונולית התגלה בשנת 1861 על ידי הארכאולוג הבריטי ג'ון ג'ורג' טיילור (John George Taylor), שהיה קונסול הכללי הבריטי בכורדיסטן בתקופה העות'מאנית, הוא מצא את המונולית בחפירה ארכאולוגית בכפר הכורדי כורח (Kurkh) שבדרום מזרח טורקיה, קרוב לעיר דיארבקיר.
כיום מוצג המונולית שגובהו 2.2 מטרים במוזיאון הבריטי.
הכתובת על המצבה כוללת שישה פרקים עיקריים בסקירה שנתית, תוך כדי דילוג על השנה החמישית מסיבות לא ברורות.
שורות 1–12 בעומדה מס' 1: הלל לאלים והצגתו של שלמנאסר השלישי כבחירתם.
שורות 12–29 בעמודה מס' 1 (שנת ההכתרה - 859 לפנה"ס): בחלק זה מתוארים מסעות המלחמה הראשונים של שלמנאסר השלישי לצפון מסופוטמיה, אותן כבש, לטענתו, בסערה וקיבל את מנחת כניעתם של ערי האזור.
מצפון הממלכה יצא מזרחה לצדי הרי הזגרוס לעיר חֻפְסְקָיָה, בירת ממלכת נָאִרִי.
גם אותה כבש בסערה והחריב את 100 הערים הסמוכות לה.
משם עלה צפונה לעיר שֻגֻנִי בממלכת אוררטו.
כבש אותה ואת ערי הסביבה וחנה על ימת ואן.
כשחזר לבירתו, נינוה, קיבל את מנחת של מלך גוזן.
שורה 29 בעמודה מס' 1 עד שורה 69 בעמודה מס' 2 (שנה ראשונה עד רביעית - 858-855 לפנה"ס): בכל השנים הללו ניהל שלמנאסר השלישי מסעות מלחמה במערב האימפריה באזור הממלכות הסורו-חתיות, אמוריות וארמיות (צפון סוריה ודרום טורקיה המודרניות), בעיקר נגד אָחֻנ̣י, מלך בית עדן.
בכל שנה הכתיר את ניצחונו וחזר לנינוה, אולם נאלץ לחזור לאזור שוב בשנה שאחריה ולהילחם שוב בכוחותיו של אחוני ובבני בריתו מהאזור - ממלכות שמאל, פתינה/חתינה, כרכמיש, בית זמני ואחרות.
בשנת 856 הצליח לכבוש ולהחזיק בעיר ביתו של אחוני, תיל ברסיפ.
הוא אף החליף את שמה לשם כר-שלמנאסר ואת שמן של ערים אחרות באזור ובנה לו ארמון שם.
לאחר שכבר יצא מאזור זה צפונה לדרום אנטוליה ושם למרחב הארמני בסמוך לימת ואן, נאלץ לחזור שוב בשנת 855 לפנה"ס להילחם באחוני הארמי, עד לניצחון סופי - לטענתו.
מסיבות לא ברורות, הטקסט איננו מתייחס כלל לשנה החמישית לשלטונו (854 לפנה"ס).
שורות 78–102 בעמודה מס' 2 (שנה שישית - 853 לפנה"ס):לאחר מסע מלחמה על גדות בליח בצפון סוריה יצא שלמנאסר השלישי להילחם בקואליציית המרד המערבית בת 12 מלכים.
הקרב המרכזי במסע מלחמה זה התנהל בעיר קרקר הארמית.
אף ששוב טען שלמנאסר השלישי שהכניע את אויביו, העובדה שנאלץ להילחם בהם שוב בשנים העוקבות, מצביעה על תוצאה פחות חד משמעית.
במחקר ההיסטורי של המזרח הקרוב נודעה למצבה תרומה משמעותית בתיאור קרב קרקר, בדגש על אזכור השתתפותו של אחאב מלך ישראל במרד, החשיבות של ממלכת ישראל בהתבסס על סדר כוחותיהם בקרב והאזכור בפעם הראשונה של אישיות ערבית (גינדיבו הערבי) והמושג ערבי באופן כללי.
"בשנת האפונים דין-אשור, בי"ד באייר, יצאתי מנינוה ועברתי את החידקל.
התקרבתי אל ערי גימ שעל נהר בלח.
הם פחדו מאימת אדנותי ומזוהר כלי נשקי העזים ובנשקם הרגו את גימ אדונם.
נכנסתי אל הערים סחלל ותל-ש-תרח.
הכנסתי את צלמי אלוהי להיכליו וערכתי סעודת חג בהיכליו.
פתחתי את אוצרו וראיתי את חפציו היקרים.
את חפציו ורכושו שללתי והובלתים לאשור עירי.
יצאתי מסחלל והתקרבתי אל כר-שלמנאסר.
עברתי בפעם השנייה את הפרת בגאותו על גבי סירות עשויות נאדות עור.
קיבלתי את מנחתם של מלכי עבר הפרת בעיר אנ-אשור-אתר-אצבת שבעבר הפרת על נהר סגר אשר אנשי ארץ חת קוראים לה פתור, מאת סנגר מכרכמיש, כנדשפ מכמח, ארמ בן גש, לל ממלד, חינ בן גבר, כלפרד מפתנ, וכלפרד מגרגם, כסף, זהב, בדיל, ארד, קערות ארד.
יצאתי מן הפרת והתקרבתי אל חלב.
הם (אנשי חלב) פחדו מקרב ואחזו ברגלי.
קיבלתי כסף וזהב כמנחתם והעליתי קורבנות לאל אדד של חלב.
יצאתי מחלב והתקרבתי לעריו של ארחלנ החמתי.
כבשתי את אדנ, פרג וארגנ, ער (י) מלכותו והוצאתי את שללו, רכושו וחפצי היכליו.
את קרקר עיר מלכותו הרסתי, עקרתי ושרפתי באש.
הם עלו נגדי לקרב ומלחמה.
נלחמתי אתם בעוצמה הנעלה שהעניק לי אשור אדוני ובנשק החזק שהעניק לי נרגל ההולך לפני.
הנחלתי להם מפלה מקרקר עד גלזא.
כמו אדד המטרתי עליהם מבול.
פיזרתי את גוויותיהם ומילאתי את פני השדה בחייליהם הרבים.
<הכיתים> בחרב והגרתי את דמם בנחלים (?) של X X.
המישור היה קטן מהכיל את (כל) גוויותיהם והשדה הרחב לא הספיק לקבורתם.
הגעתי אל נהר ארנת על גבי גוויותיהם כמו (על) סוללה.
בתוך הקרב ההוא, לקחתי מהם את מרכבותיהם, פרשיהם, וסוסיהם הרתומים לעול."
המונה דופק היא סדרת טלוויזיה דרמטית בבימויו של יקי יושע.
הסדרה, בת שתי העונות, שודרה בערוץ 3 בכבלים בין השנים 1995–1996 וב-yes בשידורים חוזרים.
קולו של דני ליטני מלווה את הפרקים בגרסה ייחודית של "זה קורה" (במקור של שמוליק קראוס).
הסדרה עוקבת אחרי חייו של דני, נהג מונית תל אביבי, פרוד מאשתו ואב לבת קטנה.
המונומנטים הבודהיסטיים בסאנצ'י הם קבוצת מבנים בכפר סאנצ'י שבמדינת מאדהיה פרדש, הודו.
הכפר ממוקם כ-46 קילומטרים מצפון-מזרח לעיר בופאל, ובשנת 2001 התגוררו בו 6,785 תושבים.
המונומנטים כוללים מבני דת בודהיסטיים, המתוארכים לתקופה שבין המאה ה-3 לפנה"ס ועד המאה ה-12. הטוראנות המקיפים את הסטופה הגדולה מייצגים אהבה, שלום, אמון ואומץ.
"הסטופה הגדולה" בסאנצ'י נבנתה לפי הוראה של הקיסר אשוקה הגדול בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס.
בסיס הסטופה היה מבנה לבנים בצורת המיספירה, שנבנה על שרידים קדושים של הבודהה.
מעל המבנה הזה ניצבה צ'אטרה, שהיא מבנה בצורת שמשיה המסמל דרגה בכירה ואמור להגן על השרידים ולהדגיש את חשיבותם.
התיעוד הראשון באנגלית לקיומם של המונומנטים ושל הכפר נעשה על ידי הקצין הבריטי הנרי טיילור ב-1818. עד ל-1881, אז החלו עבודות השיקום של המבנים, ביקרו באתר בעיקר ארכאולוגים חובבים וציידי אוצרות.
המראה הנוכחי של המבנים נקבע לאחר עבודות שיפוץ בפיקוחו של סר ג'ון מרשל, שנערכו בין 1912 ל-1919.
נכון ל-2008 נותרו על גבעת סאנצ'י כחמישים אתרים, כולל שלוש סטופות ומספר מקדשים.
בשנת 1989 העניק אונסק"ו לאתרים מעמד של אתר מורשת עולמית.
על הגבעה הוקם מוזיאון קטן לארכאולוגיה, ובו מספר פסלים שנלקחו ממקומות שונים בגבעה.
רוב פסלי הבודהה נעשו מאבן חול אדומה וניזוקו מפגעי הזמן ומזג האוויר.
בתקופה זו הסטופה הושחתה, ככל הנראה במהלך המאה ה-2 לפנה"ס, ומאורע זה קשור לעלייתו לשלטון של הקיסר פוסייאמיטרה סונגה.
נטען כי פוסייאמיטרה הרס את הסטופה המקורית, ובנו אגנימיטרה בנה אחת חדשה במקום.
במהלך תקופה מאוחרת יותר של שלטון הסונגה הסטופה הורחבה באמצעות משטחי אבן, כך ששטחה הוכפל כמעט פי שניים לעומת גודלו המקורי.
הכיפה יושרה במקצת באזור הגובה המרבי שלה ועוטרה על ידי שלוש שמשיות הנמצאות בתוך מעקה מרובע.
הכיפה, עם השכבות שהקיפו אותה, סימלה את דהרמה, מעגל החוק.
הכיפה הונחה על משטח בצורת תוף שהקיף אזור שלם, וניתן היה לגשת אליה באמצעות גרם מדרגות כפול.
שביל אבן שני, בקומת הקרקע, היה מוקף במעקות עם ארבעה שערים גדולים (טוראנות) הניצבים כנגד שושנת הרוחות.
ההשערה כי הבניינים שנבנו בתקופת שושלת סונגה הם הסטופה השנייה והשלישית (מלבד המעברים המקושטים, המתוארכים על סמך כתובות לתקופת שושלת סאטווהאנה), המעקה הצמוד לקרקע ובסיס האבן של הסטופה הגדולה.
השערים והמעקות נבנו לאחר שנת 70 לפנה"ס, וככל הנראה הדבר בוצע על ידי שושלת סאטווהאנה.
באחת הכתובות שנמצאו באתר ישנו תיעוד כיצד המלך סאטאקארני קיבל מאמנים שעבדו בשירותו, כמתנה, את אחד הארכיטרבים הנמצאים בחלקו העליון של השער המערבי.
למרות שהם נבנו מאבן, הם נחצבו והוכנו כמו עץ, והשערים כוסו בתגליפים מסורתיים.
בתגליפים מתוארים אירועים מחייו של בודהה המשולבים במאורעות היומיום העשויים להיות מוכרים לאנשים רגילים, כך שאלה יוכלו להבין יותר טוב את האמונה הבודהיסטית ואת הרלוונטיות שלה לחייהם.
בסאנצ'י ובסטופות האחרות האוכלוסייה המקומית תרמה כסף למטרת קישוט הסטופה, וזאת על מנת להשיג רווח רוחני.
לא הייתה הוראה מלכותית כלשהי בתחום הזה.
תורמים, גברים ונשים כאחד, שתרמו כסף על מנת ליצור תגליף בחרו בדרך כלל בתיאור המועדף עליהם מחייו של בודהה, כאשר שמותיהם נחרטו בתוך התגליף.
דבר זה מסביר את החזרות של תקופות מסוימות בחייו של בודהה על הסטופה.
דמותו של בודהה מעולם לא צוירה על תחריטי ותגליפי האבן כדמות אדם.
במקום זאת, האמנים בחרו לייצג את בודהה באמצעות כמה מאפיינים, כגון הסוס שעל גבו הוא עזב את בית אביו, טביעות הרגליים שלו, או האפריון מתחת לעץ הבוֹדהי (Bodhi Tree) שלידו בודהה זכה להארה.
גוף האדם נחשב כאובייקט המטיל מגבלות קשות מדי על בודהה.
בחלק מהאפריזים בסאנצ'י מתוארים מאמינים מקומיים הנראים כמו יוונים (מבחינת בגדים, תנוחה וכלי נגינה) החוגגים ליד הסטופה.
סטופות ומבני דת הינדיים ובודהיסטיים נוספים נבנו עד למאה ה-12. מקדש מספר 17 הוא ככל הנראה אחד מהמקדשים הבוהיסטיים הקדומים ביותר, והוא מתוארך לתחילת תקופת ממלכת גופטה.
המקדש בנוי כחדר קדוש בעל גג שטוח עם אכסדרת כניסה וארבעה עמודים.
הצד הפנימי ושלושה צדדים חיצוניים הם שטוחים ואינם מקושטים, אך חזית המקדש והעמודים מכוסים בתגליפים נאים, המעניקים למקדש מראה כמעט "קלאסי".
במקביל לשקיעת הבוהיזם בהודו, הלך והתדרדר מצבם של האתרים בסאנצ'י והם ספגו נזקים משמעותיים.
המומיה הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1999 שבוים ונכתב על ידי סטיבן סומרס ומככבים בו ברנדן פרייזר, רייצ'ל וייס, ג'ון האנה, וארנולד ווסלו - בתפקיד המומיה.
זהו רימייק רופף על סרט בעל אותו שם משנת 1932 בכיכובו של בוריס קרלוף כהמומיה.
הסרט במקור נועד להיות חלק מסדרת אימה דל תקציב, אך בסופו של דבר הפך לסרט הרפתקאות שובר קופות עם קטעי אימה קלים.
"המומיה" יצא לאקרנים ב-7 במאי 1999, וגרף 43 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון שלו בארצות הברית, ו-415 מיליון דולר ברחבי העולם.
הביקורת לסרט הייתה מעורבת, עם מבקרים ששיבחו או התלוננו על האפקטים המיוחדים, אופי הסלפסטיק של הסיפור והדמויות, והרשעים הסטריאוטיפיים.
ההצלחה בקופות הובילה בשנת 2001 לסרט ההמשך, "המומיה חוזרת", וגם "המומיה: סדרת האנימציה", וספין אוף "מלך העקרבים".
שבע שנים לאחר מכן, הפרק השלישי, "המומיה: שובו של קיסר הדרקון", יצא ב-1 באוגוסט 2008.
במצרים, בשנת 1290 לפני הספירה, הכהן הגדול אמחותפ מנהל רומן עם אנך סו-נמון, פילגשו של פרעה סתי הראשון.
כאשר פרעה מגלה אותם, אמחותפ ואנך סו-נמון רוצחים אותו, ואמחותפ בורח עם חבריו הכוהנים המצריים.
השומרים של סתי, המדג'אים אז נכנסים לחדר, ורואים רק את אנך סו-נמון ואת פרעה המת.
אנך סו-נמון אז הורגת את עצמה, מתוך כוונה שאמחותפ יחיה אותה.
לאחר הקבורה של אנך סו-נמון, אמחותפ פורץ לקריפטה שלה וגונב את הגופה שלה.
הוא ואנשי הדת שלו נמלטים דרך המדבר לחמונפטרה, עיר המתים, שם הם מתחילים בטקס תחיית המתים.
עם זאת, הם נתפסים על ידי השומרים של סתי לפני שהטקס נשלם, והנשמה של אנך סו-נמון נשלחת בחזרה אל השאול.
עבור חילול הקודש שלהם, הכוהנים של אמחותפ נחנטים בחיים, ואמחותפ עצמו נאלץ לסבול את הקללה של הום-דאי: לשונו נחתכת, והוא נקבר חי עם חרפושיות אוכלות בשר.
הפולחן מאלץ את אמחותפ לסבול ייסורים מפצעיו לנצח נצחים.
הוא נקבר תחת אבטחה גבוהה, סגור בסרקופג מתחת לפסל של האל המצרי אנוביס, ושמור תחת השגחה קפדנית של כמה דורות של מדג'אי, כי אם אמחותפ ישוחרר אי פעם, הכוחות שהפכו אותו לאלמוות יאפשרו לו לשחרר גל של הרס ומוות על כדור הארץ.
בשנת 1926, אוולין קרנהן, ספרנית מקהיר השואפת להיות אגיפטולוגית, מקבלת לידיה תיבת מפה מורכבת מאחיה הבכור ג'ונתן, שאומר שהוא מצא אותו בתבאי.
אחרי שהצמד מגלה שהמפה מובילה לחמונפטרה, ג'ונתן מגלה שהוא בעצם גנב אותו מאמריקאי בשם ריק אוקונל, הנמצא כעת בכלא.
ריק אומר להם כי הוא יודע את המיקום של העיר כי היחידה שלו של לגיון הזרים הצרפתי הגיעה לעיר האגדית לפני שלוש שנים.
הוא עושה עסקה עם אוולין להביאה לחמונפטרה, בתמורה שהיא תציל אותו מתליה.
ריק מוביל את אוולין וג'ונתן לעיר, שם הקבוצה פוגשת חבורה של אמריקאים מחפשי אוצרות; בארנס, דניאלס והנדרסון, בראשות האגיפטולוג הבריטי המפורסם ד"ר אלן צ'מברלין ובהדרכת בני גאבור, חייל לגיון פחדן וחבר לשעבר של ריק.
זמן קצר לאחר שהגיעו לחמונפטרה, שתי הקבוצות מותקפות על ידי המדג'אים, בהנהגת לוחם בשם ארדת ביי.
ארדת מזהיר אותם מן הרע הקבור בעיר, אבל במקום לשמוע בקולו, שתי הקבוצות ממשיכות לחפור בחלקים שונים של העיר.
אוולין מחפשת אחר הספר אמון-רא, ספר מזהב טהור המסוגל כביכול לקחת חיים, אבל במקום זאת מוצאת את שרידיו של אמחותפ.
הצוות של האמריקאים לעומת זאת, מגלה קופסה ובה ספר המתים השחור, מלווה בצנצנות הנושאים את האיברים המשומרים של אנך סו-נמון; צ'מברלין לוקח את ספר המתים בזמן שכל אחד מהאמריקאים לוקח צנצנת כשלל.
לפני שפותחים את הקופסה, צ'מברלין קורא חריטה האומרת שכל מי שיפתח את התיבה מקולל להשחתה של בשרם אם אמחותפ יתעורר.
הגברים מתעלמים מהאזהרות, אבל בני מסרב לסייע להם ובורח.
בלילה, אוולין לוקחת את ספר המתים מצ'מברלין הישן וקוראת בקול דף ובטעות מעוררת את אמחותפ.
בארנס נמצא על ידי אמחותפ ועיניו ולשונו נלקחים ממנו לשימושו של אמחותפ.
למרות ששתי הקבוצות שבות לקהיר, אמחותפ בסופו של דבר מוצא אותם בעזרת בני, המתמקח עם אמחותפ בתמורה להון וחייו.
אמחותפ מסיים לספוג את בארנס ובסופו של דבר סופג גם את צ'מברלין והנדרסון.
ריק, אוולין, ג'ונתן, ודניאלס הולכים למוזיאון בחיפוש אחר רמזים להביס את אמחותפ, ומגלים את ארדת עם מנהל המוזיאון, טרנס ביי, שמתברר שגם הוא מדג'אי.
אחרי שאוולין מגלה כי אמחותפ התייחס אליה כאל אנך סו-נמון בפירמידה ארדת וטרנס משערים כי אמחותפ מחפש להחיות את אהובתו פעם נוספת ובחר את הקורבן שלו שבגופה נשמתה של אנך סו-נמון תשכון: אוולין.
אוולין משערת שאם ספר המתים הביא את אמחותפ לחיים, הספר אמון-רא יכול להורגו פעם נוספת.
זמן קצר לאחר שגילה את מיקום הספר, אמחותפ, עכשיו עם צבא של עבדים שטופי מוח, רודף ולוכד את הקבוצה וסופג את דניאלס ומשחזר את מלוא כוחו.
אוולין מסכימה להתלוות לאמחותפ אם הוא יחוס על חייהם של שאר הקבוצה.
אמחותפ מסכים, אך לאחר מכן חוזר בו ומורה לעבדיו להרוג אותם.
ריק מגלה כניסה לביוב והם בורחים.
טרנס נשאר מאחור להדוף את העבדים כדי לאפשר לשאר לברוח תוך שהוא מקריב את חייו.
אמחותפ, יחד עם אוולין ובני, חוזר לחמונפטרה, אך נרדף על ידי ריק, ג'ונתן, וארדת.
אוולין ניצלת לאחר מאבק אינטנסיבי עם הכמרים החנוטים של אמחותפ, והיא קוראת מתוך ספר של אמון-רע.
צללית של אנוביס פורצת עם מרכבה והופכת את אמחותפ לבן תמותה.
ריק דוקר אותו, והוא נכנס לנהר המוות.
בעודו נרקב במהירות, אמחותפ נשבע לנקום באותן מילים שהוא חצב בסרקופג שלו, "המוות הוא רק ההתחלה".
בינתיים בני לוקח את האוצר שהובטח לו מהפירמידה, ובטעות מפעיל מלכודת עתיקה ונלכד על ידי נחיל של חרפושיות אוכלות בשר כשחמונפטרה מתחילה להתמוטט אל תוך החול.
ריק, אוולין, וג'ונתן בורחים, אם כי הם מאבדים את הספר של אמון-רע בתהליך, ורוכבים לעבר השקיעה על זוג גמלים עמוסי אוצר שבני לקח מקודם.
ברנדן פרייזר - ריק אוקונל, הפרוטגוניסט הראשי בסרט.
הרפתקן שבעברו שירת כחבר בלגיון הזרים הצרפתי ביחד עם בני.
באחד מהקרבות, החולייה של ריק הגיעה אל חמונפתרה ושם ריק מצא את המפה ואת המפתח לספר המתים.
מסכים לסייע לאוולין וג'ונתן בתמורה לחילוצו מהוצאה להורג.
מתאהב באוולין ולבסוף השניים נעשים זוג.
רייצ'ל וייס - אוולין 'איווי' קרנהן, אחותו הקטנה של ג'ונתן.
עובדת בספרייה בקהיר ומסוגלת לקרוא כתב מצרי.
מקבלת מג'ונתן את המפה לחמונפתרה ואת המפתח לספר המתים ומעירה בעזרתם את אמחותפ.
במהלך הסרט, אמחותפ מנסה להשתמש בגופה במטרה להעביר אליו את נשמתה של אנך סו-נמון.
בתחילה נחרדת מגינוניו של ריק, אך לבסוף הופכת לבת זוגו.
ג'ון האנה - ג'ונתן קרנהן, אחיה הגדול של אוולין.
כייס ותאב בצע שמנסה בכל עת למצוא דרכים חדשות להתעשר.
כמו אוולין, גם ג'ונתן יודע לקרוא כתב מצרי, אולם לא באופן שוטף.
מסייע לקבוצה לעצור את אמחותפ.
ארנולד ווסלו - הכוהן הגדול אמחותפ, האנטגוניסט הראשי בסרט.
כהן מצרי שבגד בפרעה סתי הראשון לאחר שהתאהב באנך סו-נמון.
בתחילת הסרט, הוא ואנך סו-נמון מתגלים על ידי שומריו של סתי.
במהומה שמתוחללת, אנך סו-נמון מתאבדת (מתוך ידיעה שאמחותפ יחזירה לחיים) ובמהלך הטקס, השומרים של סתי מפריעים ואמחותפ נקבר בהיותו בחיים על ידם ומקולל בקללת "הום-דאי".
מופיעה בחלק מהסרט בתור מומיה מרקיבה, אולם הוא מחדש את גופו האנושי בהדרגה לאחר שספג את איבריהם של חברי המשלחת האמריקאית.
- בני גאבור, חבר לשעבר בחולייה של ריק בצבא שנטש אותם במהלך קרב בחמונפתרה.
ידוע בפחדנותו ומוכן לשרת את כל מי שיסכים להגן עליו.
בני נושא על עצמו מספר שרשראות שמייצגות דתות שונות ובמהלך הפגישה הראשונה עם אמחותפ, הוא מתפלל בעברית ואמחותפ חס על חיו כיוון שדיבר בשפת "העבדים" (בני ישראל בזמן שהותם במצרים).
נמחץ למוות בסוף הסרט על ידי מלכודת שהפעיל בטעות בפירמידה בחמונפתרה.
ג'ונתן הייד - דוקטור אלן צ'מברלין, ראש חוליית המחקר האמריקאית.
מוביל את הקבוצה לחמנופתרה במטרה למצוא את "ספר החיים" בהדרכתו של בני לפני קבוצתו של ריק.
נהרג במהלך הסרט לאחר שאמחותפ סופג את איבריו.
עודד פהר - ארדת ביי, מדג'אי (אדם שתפקידו הוא לשמור על הפרעה) ששומר על הקבר של אמחותפ.
בתחילה מנסה לגרש את שתי המשלחות מחשש שיחזירו את אמחותפ לחיים.
לבסוף, מצטרף לקבוצה של ריק במטרה להביס את אמחותפ.
- דוקטור טרנס ביי, מנהל המוזיאון בו אוולין עובדת וזועם על התנהלתה הרשלנית.
במהלך הסרט מתברר שהוא עצמאי מדג'אי.
מסייע לריק, ארדת וג'ונתן לברוח ממשרתיו של אמחותפ תוך הקרבת חייו שלו.
סטיבן דנהאם - אייזק הנדרסון, אחד מחברי המשלחת האמריקאית שמגיעה לחמונפתרה.
נהרג על ידי אמחותפ לאחר שהאחרון ספג ממנו את איבריו כדי להתחדש.
- דייוויד דניאלס, אחד מחברי המשלחת האמריקאית שמגיעה לחמונפתרה.
- ברנרד בארנס, אחד מחברי המשלחת האמריקאית שמגיעה לחמונפתרה.
בארנס מרכיב משקפי ראיה, בלעדיהם הוא כבד ראיה.
הראשון שהותקף על ידי אמחותפ במטרה לקבל את לשונו ועיניו.
אהרן איפלה - פרעה סתי הראשון, פרעה במצרים שהיה מאוהב באנך סו-נמון.
לאחר שגילה על הרומן בין אנך סו-נמון לאמחותפ, הוא מצווה על שומריו לכלוא את אמחותפ בארון קבורה ולקלל אותו בקללת הום-דאי.
- קפטן וינסטון הוולוק, טייס אותו ריק הכיר טרם תחילת העלילה.
מרבה להשתכר ולהעביר את זמנו בבר בקהיר לאחר שהמלחמה הגדולה נגמרה.
מסייע לריק, ג'ונתן וארדת להגיע לחמונפתרה, אך מת בעקבות סופת חול שאמחותפ יצר.
- אנך סו-נמון, הפילגש של פרעה סתי הראשון.
ניהלה רומן אסור עם אמחותפ.
לאחר שהרומן התגלה, אנך סו-נמון מתאבדת במטרה לתת לאמחותפ ואנשיו זמן לברוח.
במהלך הסרט, אמחותפ מנסה לשכן את נשמתה של אנך סו-נמון בגופה של אוולין.
בשנת 1992, החליט המפיק ג'יימס ג'קס לעדכן את הסרט "המומיה" המקורי לשנות ה-90. אולפני יוניברסל ו"אמבלין אנטרטיינמנט" נתנו לו אישור, אבל רק אם הוא ישמור את התקציב סביב 10 מיליון דולר.
המפיק זוכר שהאולפן "בעצם רצה זיכיון האימה דל תקציב", בתגובה, ג'קס גיס את במאי/כותב האימה קלייב בארקר לביים.
גרסתו של בארקר היה סרט אלים, והסיפור על מוזיאון לאמנות אשר מתברר כפולחן המנסה להחזיר לחיים מומיות.
ג'קס נזכר שהגרסה של בארקר היה "אפל, מיני ומלא עם מיסטיקה", וכי "זה היה יכול להיות סרט דל תקציב גדול".
לאחר מספר פגישות, איבדו בארקר ויוניברסל עניין ונפרדו.
רומרו הובא עם גרסה של סרט זומבים בסגנון אימה דומה ל"ליל המתים החיים", אבל זה נחשב מפחיד מדי בעיני ג'קס והאולפן, שרצו סרט יותר נגיש.
ג'ו דנטה היה הבחירה הבאה, והגדיל את התקציב לרעיון שלו לדניאל דיי-לואיס כמומיה מהרהרת.
גרסה זו (שנכתב במשותף על ידי ג'ון סיילס) מתרחש בימינו ומתמקד בגלגול נשמות עם אלמנטים של סיפור אהבה.
זה היה קרוב לביצוע עם גורמים מסוימים, כמו זבליתיים אוכלי בשר, שהגיע לביצוע הסופי.
עם זאת, בשלב זה, האולפן רוצה סרט עם תקציב של 15 מיליון דולר ודחה את גרסתו של דנטה.
זמן קצר לאחר מכן, מיק גאריס נבחר לביים אבל בסופו של דבר עזב את הפרויקט, והסרט הוצע לוס קרייבן אך הוא דחה אותו.
לאחר מכן, סטיבן סומרס התקשר לג'קס בשנת 1997 עם חזונו ל"המומיה" כ"מין סוג של אינדיאנה ג'ונס או "ג'ייסון והארגונאוטים" עם המומיה כיצור שעושה לגיבור חיים קשים".
סומרס ראה את הסרט המקורי כשהיה בן שמונה, ורצה לשחזר את הדברים שהוא אהב את בקנה מידה גדול.
הוא רצה לעשות סרט מומיה מאז 1993, אבל סופרים אחרים או במאים היו מחוברים תמיד.
לבסוף, קיבל סומרס חלון הזדמנויות והציג את הרעיון שלו ליוניברסל עם תסריט בן 18 עמודים.
באותו זמן, הנהלת יוניברסל השתנה בעקבות הכישלון של "בייב בעיר הגדולה", וההפסד גרם לאולפן לחדש את הזיכיון המצליח משנות ה-30. יוניברסל אהבו את הרעיון הזה עד כדי כך שהם אישרו את הקונספט והגדילו את התקציב מ-15 מיליון דולר ל-80 מיליון דולר.
הצילום הראשי החל ב-4 במאי 1998, ונמשך 17 שבועות.
הצוות לא הצליח לצלם במצרים עקב תנאים פוליטיים לא יציבים ולכן הצילומים החלו בכרמל, ישראל.בנוסף חלק מהסרט צולם גם במרקש, מרוקו.
למרקש היה יתרון נוסף שהיא מדינה הרבה פחות מודרנית מקהיר, מה שהקל על הלבוש והתאמתו לשנות ה-20. ההפקה הוקמה שבועיים לפני הצילומים, וכללה הורדת חוטי טלפון וכבלים, וביבוא גמלים ומכוניות המתאימות לתקופה.
לאחר הצילומים במרקש, הצילומים עברו ל - ערבה, ישראל מחוץ לעיירה הקטנה באר שבע.
המפיק אלן קמרון מצא מאפינים גאולוגיים מעניינים ששולבו בחלק החצוני של מקדש ה-"Hamunaptra"
כדי למנוע התיבשות בחום הלוהט של ישראל, הצוות הרפואי של ההפקה יצר משקה שהצוות והשחקנים נאלצו לצרוך כל שעתיים.
ההפקה זכתה לתמיכה רשמית של הצבא הישראלי ולסגל ההפקה נערך ביטוח חטיפה.
לאחר הצילומים בצפון אפריקה, הצילום עבר לבריטניה לפני השלמתו ב-29 באוגוסט 1998.
הסרט זכה בפרס סאטורן בקטגוריית המשנה "איפור", לשנת 1999. כמו כן היה מועמד בתחום שחקן ראשי, שחקנית ראשית, במאי, אפקטים ומוזיקה.
המומיה 2 הוא סרט פעולה אשר בוים ונכתב על ידי סטיבן סומרס ומהווה סרט המשך לסרט "המומיה".
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-4 במאי 2001, ובישראל ב-17 במאי 2001. הסרט, אשר צולם בלונדון, מרוקו ובירדן, הוגבל לצפייה מתחת לגיל 13, בעקבות האלימות הרבה בסרט וסצנות מפחידות.
לסרט נוצר ספין אוף, אשר נקרא מלך העקרבים.
הסרט היה הצלחה מסחרית גדולה, הכניס בסוף השבוע הראשון ליציאתו לאקרנים 68 מיליון דולר ו-433 מיליון דולר בסך הכל.
בספטמבר 2001 יצאה גרסת ה-DVD של הסרט בארצות הברית, ובשלושת הימים הראשונים לאחר השקת ה-DVD נמכרו יותר מ-2 מיליון עותקים.
ותוך חודש הרוויחו האולפנים כ-90 מיליון דולר ממכירה והשכרה של ה-DVD של הסרט.
בשנת 3,067 לפני הספירה, מלך העקרבים מוביל את צבאו לכיבוש העולם אך מפסיד במערכה.
צבאו המובס של מלך העקרבים עושה דרכו למדבר של ארהם-שר אך בזה אחר זה חייליו מתים תחת השמש הלוהטת.
כשגם הוא על סף המוות עושה מלך העקרבים עסקה עם האל אנוביס ונשבע להיות משרתו לעד בתמורה לכוחו.
אנוביס מסכים ונווה מדבר ופירמידה מופיעות בקסם באמצע המדבר ומלך העקרבים מקבל לשימושו את צבאו של אנוביס: לגיון שמורכב מחיילים דמויי תנים.
מלך העקרבים וצבאו מנצחים את הצבא המצרי ולאחר הקרב אנוביס לוקח את נשמתו של מלך העקרבים כחלק מהעסקה וצבאו חוזר לעולם המתים.
בשנת 1933, ריק אוקונל ואשתו אוולין חוקרים הריסות מצריות יחד עם בנם הצעיר אלכס, שם הם מוצאים את הצמיד של אנוביס.
בלונדון, הצמיד ננעל על זרועו של אלכס ומראה לו חזיונות שאמורות להוביל אותו למדבר ארהם-שר, אך אם הוא לא ייכנס לפירמידה בארהם-שר שבוע לאחר מכן, הצמיד יהרוג אותו.
אוולין נלכדת על ידי כת מצרית ששואפת להחיות את אמחותפ בעזרת ספר המתים במטרה להשתמש בכוחו ולהביס את מלך העקרבים ולקבל גישה לצבאו של אנוביס ובכך לשלוט בעולם.
הכת, שמובלת על ידי בלטוס חאפז כוללת את יד ימינו לוק-נא ואת מילה נאיס, גלגול נשמתה של אנך סו-נמון, אהובתו של אמחותפ.
ריק, אלכס, ג'ונתן וארדת ביי שהצטרף יוצאים לחלץ את אוולין מידיה של הכת ובזמן הזה ג'ונתן מצליח להשיג שרביט מסתורי מזהב.
ריק משחרר את אוולין ובורח, אבל אלכס נחטף על ידי לוק-נא ונאלץ לנסוע ביחד עם הכת ואמחותפ שחזר לחיים אל עבר מדבר ארהם-שר.
משפחת אוקונל עוקבת אחריהם בעזרת ידידו של ריק, איזי, הבעלים של ספינת אוויר גדולה ובעזרת סימנים שאלכס משאיר עבורם בדרך בחשאי.
אמחותפ נעזר בספר המתים על מנת להשכין את נשמתה של אנך סו-נמון בגופה של מילה, אך בעקבות כך אוולין מקבלת חזיונות אודות אחד מגלגוליה הקודמים בהם היא הייתה הנסיכה נפרטירי, השומרת של הצמיד של אנוביס ובתו של הפרעה סתי הראשון.
בקצהו של נווה המדבר, אמחותפ משתמש בקסמיו כדי לרסק את ספינת האוויר של איזי.
איזי נשאר מאחור כדי לתקן את ספינת האוויר והשאר יוצאים במרדף אחרי אמחותפ והכת.
בלילה, החבורה מצליחה להגיע לכת, אך שתי הקבוצות מותקפות על ידי מומיות של אנשים פיגמים.
ריק מצליח להציל את אלכס וארדת ביי הורג את לוק-נא.
הקבוצה מצליחה לברוח מהפיגמים, שהצליחו להרוג את כל חברי הכת מלבד בלטוס חאפז, אמחותפ ואנך סו-נמון.
האוקונלים מגיעים בזמן לפירמידה והצמיד מתנתק מזרועו של אלכס.
אמחותפ, אנך סו-נמון ובלטוס מגיעים והורגים את אוולין לפני כניסתם לפירמידה.
בלטוס שם את הצמיד על זרועו ומחייה את צבאו של אנוביס ובהגיעם למשכן, אנוביס לוקח את כוחותיו של אמחותפ, מצפה ממנו שיילחם במלך העקרבים כבן תמותה.
ריק מוצא את אמחותפ בזמן שהוא מזמן את מלך העקרבים בתוך הפירמידה ונלחם נגדו.
מלך העקרבים, שכעת נראה כמפלצת דמוית עקרב אנושי ענקית מגיח מהמשכן, מפריע לקרב ומתחיל להילחם בריק.
בזמן הזה, ארדת וצבא המדג'איים מתחילים להילחם נגד צבאו של אנוביס שקם לתחייה מחוץ לפירמידה.
בזמן שריק ומלך העקרבים נלחמים, בלטוס נהרג על ידי מלך העקרבים.
ג'ונתן ואלכס מצליחים להשיג את ספר המתים מאנך סו-נמון ומצליחים להחזיר את אוולין לחיים, שמתחילה להילחם באנך סו-נמון.
בעזרת ציורי הקירות בפירמידה, ריק מגלה שהשרביט של ג'ונתן הוא בעצם חנית נשלפת שבעזרתה אפשר להרוג את מלך העקרבים ולהחזיר אותו ואת צבאו של אנוביס חזרה לעולם המתים.
ריק דוקר את מלך העקרבים בעזרת החנית והוא מובס, לאחר מכן הפירמידה ונווה המדבר מתחילים להשמיד את עצמם.
בזמן שהפירמידה מתמוטטת, ריק ואמחותפ נאחזים בצוק במטרה לא ליפול למותם.
ריק צועק לאוולין לעזוב את המקום לפני שיהיה מאוחר מידי, אך היא עוזרת לו לעלות ומצילה אותו.
אמחותפ מנסה לקרוא לאנך סו-נמון לעזרה, אך היא נוטשת אותו ובורחת.
אמחותפ ההמום מביט בריק ואוולין ועוזב ביוזמתו את הצוק, נופל אל עולם המתים.
בזמן בריחתה מהפירמידה, אנך סו-נמון נופלת לתוך קן של עקרבים אוכלי אדם ונהרגת.
איזי מגיע עם ספינת האוויר המתוקנת ומחלץ את החבורה מהפירמידה וג'ונתן מצליח לתפוס את היהלום שבקצה הפירמידה לעצמו.
החבורה טסה אל עבר השקיעה וארדת ביי מנופף להם לשלום ורוכב משם.
שחקן תפקיד ברנדן פרייז'ר ריק אוקונל רייצ'ל וייס אוולין קרנהן/הנסיכה נפרטירי ג'ון האנה ג'ונתן קרנהן ארנולד ווסלו הכהן הגדול אמחותפ עודד פהר ארדת ביי דה רוק מתיוס מלך העקרבים פרדי בואט אלכס אוקונל פטרישיה ולסקז מילה נייס/אנך סו-נמון אדוואלה אקינואויה-אגבאג'ה לוק-נא
המונורייל של ונציה (איטלקית People Mover di Venezia) הוא מונורייל שמקשר את פיאצלה רומא במזרח דרך טרמינל הנוסעים הימי (Stazione Marittima) עם האי טרונקטו (Tronchetto) בקצה המערבי של העיר ונציה.
אורכו הכולל של הקו הוא 857 מטר ולו שלוש תחנות.
מטרתו של המטרורייל היא לארגן מחדש את ההסדרים התחבורתיים באזור הנגיש לכלי רכב בוונציה, ולקצר את משך הנסיעה בין אזורי החניונים בטרונקטו והטרמינל הימי, לבין פיצאלה רומא המשמשת כמרכז התחבורה הציבורית בעיר (כל שירותי האוטובוס והרכבת בעיר, ועיקר שירותי הוואפורטו).
משך ההגעה מטרונקטו לפיצאלה רומא התקצר מכעשרים דקות כיום לכשלוש דקות בלבד עם חנוכת המערכת.
המונרייל הוא למעשה פוניקולר והוא כולל שני מערכים להסעת נוסעים שבכל אחד מהם ארבעה קרונות.
שני המערכים מונעים בעזרת כבל אחד המופעל על ידי מנוע בתחנת טרונקטו.
המערכת הוקמה כקו עילי בגובה של 5 עד 7 מטרים מעל האדמה, והיא כוללת מסילה בודדת אשר מתרחבת לשתי מסילות בתחנה האמצעית, מקום בו המערכים הנעים בכיוונים מנוגדים חולפים זה על פני זה.
מערכי הנוסעים נעים במהירות של עד 26 קמ"ש, וכל אחד מהם מסוגל להוביל עד 200 נוסעים.
המערכת כולה מסוגלת להוביל עד 3,000 נוסעים בשעה.
אף על פי שהבדלי הגבהים בין תחנות הקצה הוא 58 ס"מ בלבד, השיפוע המרבי של הקו עומד על 6.2% בסמוך לגשר באורך של 180 מטר, אשר חולף מעל תעלת טרונקטו.
התחנות נבנו בסגנון מודרני ומשלבות פלדה וזכוכית.
עבודות ההקמה החלו בשנת 2007 והסתיימו באיחור של שנה, בחודש דצמבר 2009. הקו החל לפעול ב-19 באפריל 2010 והוא מופעל על ידי החברה העירונית לשירותי ניוד A.S.M בע"מ (Azienda Servizi Mobilità A.S.M.
המונומנטים ההיסטוריים של נארה העתיקה כוללים שמונה מקומות בעיר נארה, שהייתה בירת יפן בין 710 ל-784. חמישה מתוכם הם מקדשים בודהיסטיים, אחד הוא מקדש שינטו, אחד הוא ארמון ואחד הוא יער בראשיתי.
במקומות הללו יש 26 מבנים שהוכרזו על ידי המדינה כאוצרות לאומיים, ו-53 שהוכרזו כרכוש תרבותי חשוב.
ארמון נארה הוכרז כאתר היסטורי מיוחד, והיער הבראשיתי קאסוגאיאמה הוכרז כמונומנט טבעי מיוחד.
טודאי-ג'י, קופוקו-ג'י, ויער קאסוגאיאמה חופפים לפארק נארה.
אונסק"ו הכריז על המקומות הללו כאתר מורשת עולמית ב-1998.
טודאי-ג'י (ביפנית: 東大寺) הוא מקדש בודהיסטי.
בהיכל הבודהה שלו, שהוא גם מבנה העץ הגדול ביותר בעולם, שוכן פסל הבודהה ואירוקאנה, ועל פי המסורת היפנית, מכונה דאיבוצו, מונח המתאר פסלי בודהה גדולים וחשובים, בתרבות היפנית.
המקדש הוא גם המתחם הראשי של בית הספר הבודהיסטי קגון.
האייל הנקוד, הנחשב לשליח האלים בשינטו, מסתובב במתחם המקדש באופן חופשי.
קופוקו-ג'י (興福寺) משמש כמתחם הראשי של בית הספר הדהרמי "הוסו".
המקדש הוקם ב-669 על ידי קאגאמי-נו-אוקימי (鏡大君), אשתו של נאקאטומי נו קאמאטרי שייסד את בית פוג'יווארה, שקיוותה כי הקמת המקדש תגרום להחלמת בעלה ממחלה שבה לקה.
המקדש המקורי שכן באזור שבו נמצאת כיום קיוטו, אך ב-672 הוא הועבר לפוג'יווארה-קיו, שהייתה הבירה המתוכננת הראשונה של יפן.
ב-710 הוא הועבר למיקומו הנוכחי, בצד המזרחי של העיר הייג'ו-קיו הידועה כיום בשם נארה.
המקדש היה נתון לחסותו של בית פוג'יווארה, ובשל כך זכה לשגשוג רב במקביל לעליית כוחה של המשפחה.
המקדש שמר על מעמדו גם לאחר שעיר הבירה עברה לקיוטו.
הוא נפגע ונהרס פעמים רבות במהלך מלחמות האזרחים שפקדו את האזור, ונבנה מחדש מספר דומה של פעמים.
עם זאת, חלק מהמבנים לא נבנו מחדש, כגון שניים מתוך שלושת ההיכלים המוזהבים, הנאנדאימון, צ'ומון והמסדרון.
בין המבנים הבולטים במקדש ניתן למנות את טוקונדו (東金堂, ההיכל המזרחי המוזהב), פגודה חמש-קומתית המתנשאת לגובה 50 מטרים, פגודה תלת-קומתית, הוקואנדו (北円堂, ההיכל המתומן הצפוני), ונאננדו (南円堂, ההיכל המתומן הדרומי) שהוא אתר עלייה לרגל מתוך 33 המקדשים של קנסאי).
גאנגו-ג'י (元興寺) הוא אחד משבעת המקדשים הגדולים של נאנטו (אחד מהשמות של נארה).
המבנה המקורי שכן באסוקה, ונבנה על ידי סוגה נו אומאקו מבית סוגה.
המקדש הועבר לנארה ב-718, לאחר שהפכה לעיר הבירה של יפן.