tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום מתאפיין בשיתופי הפעולה הרבים שלו עם אמנים כגון סטיבן וילסון, ליאם האולט, ולהקת המטאל השוודית "אין פליימס".
לאלבום הנ"ל יש גם גרסת דלוקס (Deluxe) שכוללת גרסאות רמיקס של שירי האלבום, שהכינו אמנים רבים כמו deadmau5, טייסטו, וכו'.
שיר שהושמט מן האלבום היה "Ransom".
לטענת הלהקה, השיר "לא התאים לסאונד של האלבום" ולכן לא נכלל בגרסתו הסופית.
אך לבסוף הוא שוחרר כסינגל נפרד מהאלבום, והצליח לקבל מקום צנוע במצעד הסינגלים של הממלכה המאוחדת.
אלבום הרמיקס הראשון, The Reworks
בשנת 2018, לאחר שהלהקה יצאה לפגרה בשנת 2012 וחזרה לפעילות בשנת 2016, פנדולום הוציאה אלבום חדש מזה כמעט עשור.
האלבום כולל גרסאות רמיקסים נוספות לשירים משלושת האלבומים הישנים שלהם, שהכינו אמנים כגון מובי ו-סקרילקס.
בשנת 2021, פנדולום הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Elemental.
המיני האלבום הנ"ל כולל ארבעה שירים.
מזה כמעט עשור, הלהקה חזרה ליצור שירי מקור שמזכירים במקצת את יצירות העבר שלה.
באחד השירים, "Louder Than Words", הלהקה שיתפה פעולה עם ההרכב המוזיקלי "Hybrid Minds".
בשנת 2023, פנדולום הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Anima.
בדומה לקודמו, גם המיני אלבום הנ"ל כולל ארבעה שירים.
גם במיני-אלבום הזה, ניתן לראות שיתופי פעולה עם אמנים אחרים, כגון להקת המטאלקור "בולט פור מיי ולנטיין" בשיר "Halo", והראפר האנגלי Scarlxrd בשיר "Mercy Killing".
פנדורה הוא ציור שמן מאת האמן הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, המציג סצנה מיתולוגית מתוך האגדה היוונית על פנדורה וקופסתה.
היצירה משלבת אלמנטים של ציור מיתולוגי עם איכות פורטרטית חזקה, ומהווה חלק מרצף יצירות מיתולוגיות ביצירתו של בוגרו, לצד דמויות כמו קופידון, פסיכה וארוס.
בציור נראית פנדורה כשהיא עומדת על רקע כהה, לבושה בגלימה לבנה הדומה ללבוש הקלאסי של יוון העתיקה.
היא מצוירת ברגע של בהלה לאחר פתיחת הקופסה שהוטלה עליה לשמור.
עיניה פקוחות לרווחה, ידה מונחת על חזהּ בתנועה מוקפדת, והיא נראית כאילו קפאה למראה האסונות ששחררה.
הקופסה עצמה עשויה זהב וממוקמת בקדמת הציור.
קומפוזיציית הדמות פשוטה אך דרמטית, ומדגישה את הרגע הפסיכולוגי שבו הדמות מתעמתת עם מעשה שאין להשיבו.
המראה הכללי טעון ברגש של חרטה והלם, וממחיש את יכולתו של בוגרו לתאר סבל אנושי באמצעות שפה מיתולוגית.
הציור מתאר את המיתוס היווני על פנדורה, האישה הראשונה שנבראה על ידי זאוס כעונש לפרומתאוס, שגנב את האש מן השמים.
זאוס העניק לפנדורה קופסה (במקורה כד) והזהיר אותה לבל תפתח אותה.
מתוך סקרנות, פנדורה פתחה את הקופסה, וכל הרעות שבעולם נפוצו ממנה.
היא מיהרה לסגור את הקופסה, אך נותרה בה רק התקווה – אלפיס.
הסיפור, שממחיש את מחיר הסקרנות ואת חדירת הרוע לעולם, עורר עניין בקרב אמנים בני המאה ה־19, בהם בוגרו.
הציור משתלב במסגרת ז'אנר נרטיבי שבו תיאר בוגרו סצנות מיתולוגיות ודמויות מהעולם העתיק.
המיתוס של פנדורה עורר השראה גם בקרב אמנים פרה־רפאליטים, דוגמת דנטה גבריאל רוזטי, שתיאר את פנדורה כדמות קורנת ופאטלית, וג'ון ויליאם ווטרהאוס, שתיאר אותה כשהיא מציצה אל תוך תיבה מוזהבת בעדינות ובסקרנות.
בוגרו, לעומתם, בחר להתמקד ברגע שלאחר הפתיחה, ולבטא את עוצמת החרטה והבהלה של הדמות.
בניגוד לדימויים חושניים, יצירתו מבטאת סבל ומבוכה, תוך שמירה על יופי קלאסי מאופק.
היצירה נותרה בתחילה ברשות האמן עצמו.
ב־28 ביולי 1891 נמכרה לידי בית המסחר Chaine & Simonson בפריז.
לאחר מכן עברה לאוספה של לורה א.
בשנת 1947 נתרם הציור למרכז האמנות פילברוק בטולסה, אוקלהומה.
בשנת 1982 נמכר הציור במכירה פומבית בניו יורק, ועבר לרשות גלריית Kurt Schon בניו אורלינס.
מאוחר יותר היה באוסף פרטי בסיאטל ולאחר מכן באוסטין, דרך גלריית Callan Fine Art.
פנדיק (בטורקית: Pendik) הוא רובע בעיר איסטנבול שבטורקיה.
הרובע נמצא בצידה האסייתי של העיר, בין הרבעים קרטאל וטוזלה .
מרבית אוכלוסיית הרובע, המונה כ-750,000 נפשות (ב-2022), מורכבת מאנשים ממעמד הפועלים, ועל כן מרבית בנייני הרובע הם בנייני שיכונים לפועלים.
במערב הרובע נמצאות מספר וילות הצופות אל הבוספורוס.
ברובע פנדיק נמצא נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן.
מספנת פנדיק לחוף ים מרמרה היא מספנת הצי הטורקי הגדולה ביותר במדינה.
רובע פנדיק ייחודי בין רבעי איסטנבול האסייתית (ועימו רק רובע קדיקוי) בכך שבו זכתה המפלגה השמאלנית CHP במרב קולות המצביעים בבחירות בשנת 2003. ביתר רבעי איסטנבול זכו המפלגות הימניות והמפלגות האסלאמיות.
השם "פנדיק" מקורו בשמה של עיר החוף בתקופה הרומית והביזנטית – .
פנדנטיבה היא צורה גאומטרית המופיעה בטכנולוגיית בנייה אשר פיתחו האדריכלים הביזנטים.
טכנולוגיה זו אפשרה בנייה של כיפות (עם בסיס עגול) על שטחים ריבועיים או כיפות אליפטיות על שטחים מלבניים.
כל מבני הכיפה הרומים שקדמו להמצאה זו היו בנויים מעל חלל בצורת גליל, או שנבנו מעל בסיס מתומן בטכנולוגיה של סקווינצ' (קשת זווית).
את הפנדנטיבה ניתן לראות באופן ברור בפנים של חלל הכנסייה איה סופיה.
בניית הכיפה על הפנדנטיבות נעשית, מן הסתם, מחומרים פיזיים בעלי עובי ומשקל ולא מקווים גאומטריים אידיאליים.
בכל המבנים אשר נעשה שימוש בפנדנטיבות הקפידו האדריכלים להראות את הצורה הגאומטרית הטהורה ככל האפשר מפנים המבנה ואת העובי הנדרש והתמיכות הקונסטרוקטיביות הוסיפו מבחוץ.
פנדר היא חברה אמריקאית המייצרת גיטרות, מגברים, וציוד מוזיקלי.
חברת פנדר נוסדה בשנת 1946 על ידי ליאו פנדר.
ליאו החל להתעניין באלקטרוניקה מגיל צעיר, ופירק מכשירי רדיו כדי להבין איך הם פעלו.
בבגרותו, פתח חנות לרדיו וחלקי חילוף, והחל לייצר גיטרות סלייד מוגברות, שהצלחת המוזיקה ההוואית העלתה את הפופולריות שלהן בשנות ה-40 וה-50.
באותה תקופה כבר הומצא הפיק-אפ המגנטי, והגיטרה החשמלית כבר הומצאה בשנות ה־30. אבל, ייצורה היה פרטי, יקר, והגברת הצליל לוותה ברעשי לוואי שגרמה תיבת התהודה.
ליאו יצר גיטרה מוצקה (Solid body) בלי חלל אקוסטי, שלא סבלה מהבעיה, ובשנת 1950 הציג את 2 הדגמים הראשונים של חברת פנדר: ה־Broadcaster, בעלת שני הפיק־אפים; וכן ה-Esquire, בעלת הפיק־אפ הבודד בגשר (הדגם הראשון שייצרה החברה).
חברת גרץ' תבעה את פנדר שנה לאחר מכן, מכיוון שבאותה עת ייצרה דגם תופים בשם זהה לגיטרת ה-Broadcaster של פנדר.
השם הוסר מהגיטרות ולתקופה קצרה, הדגמים נמכרו עם סמליל פנדר בלבד, בלי שמם על ראש הגיטרה, ולכן כונו No-Caster.
פנדר החליט לקרוא לדגם Telecaster, בהשראת "טלוויזיה".
הגיטרה צברה פופולריות, במיוחד בקרב נגני קאנטרי, שאהבו את הצליל המאפיין אותה.
אלא שעיצוב הגיטרה וצורת גופה נטולת הקימורים גרמה לפינתה העליונה להיתקע בבטן הנגנים ולכאב בנגינה ממושכת.
בעזרת עצות שקיבל מכמה מכוכבי קאנטרי, ליאו יצר את הדגם השני של פנדר, ה-Stratocaster.
לצידן, ב־1951 ליאו החל לעבוד על גיטרת הבאס החשמלית הראשונה.
קונטרבס היה כלי מאוד פופולרי בלהקות, אך היה גדול מאוד וקשה לניוד, וגיטרת הבאס לא סבלה מחסרונותיו.
ליאו קרא לה הפרסיז'ן באס (פרסיז'ן - דיוק): שריגי הגיטרה מאפשרים למוזיקאי לנגן תווים בדיוק רב, בניגוד לקונטרבס נטול השריגים.
כמו כן, בנוסף לכלי הנגינה, ליאו השיק מספר דגמי מגברים שילוו את הכלים החדשים, ביניהם הפנדר Bassman הפופולרי עד היום.
בשנת 1956 צץ רעיון נוסף במוחו של ליאו - גיטרות תקציב לתלמידים.
בעוד שגיטרת ה-Telecaster עלתה קרוב ל-200 דולר, וגיטרת ה-Stratocaster קרוב ל-300 דולר, ליאו החליט לשווק דגם הפונה לתלמיד, או לאיש הפשוט שלא רצה להוציא סכום גדול על מנת לרכוש גיטרת פנדר.
גיטרת הדואו סוניק שילבה מראה גוף חדש, 2 פיק־אפים ומראה פשטני יחסית לדגמים היקרים, והגיעה עם צוואר קטן וצר מדגמי הגיטרות האחרים, המתאים יותר לידיים קטנות ולתלמידים.
הגיטרה הגיעה עם 22 או 21 שריגים לבחירת הלקוח, ובצבע חול מדבר עם פיקגארד בצבע שנהב.
לגיטרה היו 2 דגמים - דגם המיוזיקמאסטר (Musicmaster) בעל פיק-אפ אחד בלבד, והדואו-סוניק בעלת 2 הפיק־אפים.
לאחר מכן מבחר הצבעים עלה.
בשנת 1959 התעסק אחד העובדים במפעל פנדר עם פונקציית 2 מעגלים נפרדים לגיטרה, והרעיון התגלגל לגיטרה חדשה של פנדר - ה-Jazzmaster.
הגיטרה הגיעה עם 2 פיק־אפים גדולים משאר דגמי פנדר (פיק־אפי Soapbar), שבאו להתחרות עם פיק־אפי ה-p90 של גיבסון.
לגיטרה היה בורר פיק־אפים של 3 מצבים, ובורר בין 2 מעגלים - מעגל ווליום וטון ל-2 פיק־אפים, ומעגל ווליום וטון אך ורק לפיק־אפ הצוואר, המועדף על ידי נגני ג'אז.
הגיטרה הושקה כדגם היוקרתי של פנדר, ועלתה קרוב ל-400 דולרים.
בנוסף לגיטרה הציגו פנדר גיטרת באס חדשה בשם ה-Jazz Bass, שבדומה ל-Jazzmaster שווק כדגם היוקרתי של החברה.
הדגם הגיע עם 2 פיק־אפים, ולימים נקרא הג'אז באס.
בעוד שגיטרת ה-Jazzmaster שווקה לנגני ג'אז, היו אלה נגני מוזיקת ה-Surf שגרמו להצלחתה, ומאוחר יותר נגני מוזיקת אינדי וגראנג'.
בשנת 1962 הוציאו פנדר דגם "מחודש" של הג'אזמאסטר, ה-Jaguar.
הגיטרה הגיעה עם 2 פיק־אפים "קלאסיים" של פנדר (וזאת בשל התלונות הרבות על כמות הפידבק שנוצרה על ידי פיק־אפי הג'אזמאסטר בווליום גבוה).
הגיטרה דמתה בצורתה לגיטרת הג'אזמאסטר, אך במקום בורר פיק־אפים של 3 מצבים לגיטרה היו 3 בוררים - 2 שמדליקים ומכבים כל פיק־אפ, והשלישי על מנת "לחתוך" את צלילי הבאס.
כמו כן, בשנת 1964 החליטו פנדר לצרף גיטרה חדשה לקו גיטרות התקציב שלהם - גיטרת המוסטנג (Mustang).
הגיטרה הייתה גיטרת התקציב הראשונה שהגיעה עם ידית ויבראטו, ועיצובה דמה לעיצובם של גיטרות המיוזיקמאסטר והדואו-סוניק, אך עם מספר שדרוגים שלאחר מכן נוספו לגיטרות התקציב האחרות (בדגמים משופרים שנקראו הדואו-סוניק 2 והמיוזיקמאסטר 2).
יחד עם הגיטרה הושק דגם באס חשמלי חדש, דגם התלמיד הראשון של הבאס החשמלי מבית פנדר - ה-Mustang Bass, שדמה בעיצובו לגיטרת המוסטנג.
כמו כן, היה צווארו קצר מהרגיל כדי לאפשר למידה נוחה.
בשנת 1965 חלה ליאו פנדר קשות, ובשל מצבו הבריאותי הקשה נאלץ למכור את החברה לרשת CBS.
לרבים, המעבר ל-CBS מאפיין את סופו של "תור הזהב" של פנדר, ובעיני אספנים רבים גיטרות מ-1965 שיוצרו לפני הרכישה שוות יותר מאלו שיוצרו אחרי הרכישה.
המעבר ל-CBS וסוף שנות ה-60 היוו עידן חדש לחברת פנדר.
רמת הבקרה ואיכותם של הכלים דעכה, ועצים נזרקו על קווי היצור על מנת לענות על הביקוש הרב שנוצר לכלי החברה.
בין השאר, CBS החלו "להתנסות" בדגמים שונים ומשונים על מנת לנסות ולהרחיב את השוק.
לדגמי התקציב נוספו גיטרת הברונקו (Bronco), שדמתה למוסטנג אך הגיעה רק עם פיק־אפ גשר, הפנדר Bass V, שדמה בעיצובו לבאס המוסטנג אך הגיע עם 5 מיתרים (אך בשל הקרבה הרבה של המיתרים זה לזה הנגינה עליו הייתה בלתי-נסבלת).
כמו כן ניסו פנדר לייצר גיטרת 12 מיתרים, וכך נוצרה הפנדר XII, ואיתה הגיע לשוק גם הפנדר באס 6, שהיווה מעין גשר בין גיטרה חשמלית לגיטרת באס (6 מיתרי באס - EADGBE, שלושה פיק־אפי גיטרה חשמלית, ועיצוב שהזכיר את גיטרת הג'אזמאסטר).
לאחר שפנדר ראו כי דגמי ה-XII והבאס V אינם נמכרים, היו בפנדר ניסיונות על מנת לחסל את המלאי, דבר שגרם להיווצרותם של הפנדר מאבריק (Maverick), גרסת 6 מיתרים של ה-XII, הפנדר סווינגר (Swinger, או בכינוייה האחרים - Arrow, Musiclander), שנוצרה משאריות של גופי באס VI.
בשנות ה-70 דעכה הפופולריות של פנדר לטובת חברת גיבסון.
לאחר ה"מהפכה" שחוללה בסוף שנות ה-60 על ידי אמנים כגון קלפטון והנדריקס, מוזיקאים חיפשו צליל חזק וכבד, אותו מצאו בפיק־אפי ההאמבאקר של גיבסון (האמבאקר - חוסם זמזום, פיק־אפ המורכב מ-2 פיק־אפי סינגל המחווטים יחדיו, שכתופעת לוואי נותן צליל עבה ו"באסי").
פנדר, שהיו ידועים עד תקופה זו בהיותם חברה המייצרת גיטרות עם פיק־אפי סינגל בלבד, החליטו להתאים עצמם למוזיקה המשתנה, וכך נוצר ה-Widerange Humbucker הידוע של פנדר, אותו לראשונה הציגו פנדר בדגם חדשני של הטלקאסטר, ה-Telecaster Deluxe, שהייתה בעלת 2 פיק־אפי האמבאקר.
עם הזמן, פנדר החלו לשלב את ההאמבאקרים בדגמים שונים, ועל אף שדגמים אלו זכו לפופולריות ניכרת, עלו טענות כי ההאמבאקר עדיין נשמע "פנדרי" מדי.
כמו כן, בשנות ה-70 החלו פנדר להציע מגוון רב של צבעים, ואף יצרו קטלוגים שלמים שבעזרתם יכלו הקונים לבחור משלל צבעים שונים ומשונים.
שנות ה-70 סימלו גם עידן חדש של מודעות למוזיקאים השמאליים.
יש המשערים כי השינוי התרחש בזכות ג'ימי הנדריקס, שניגן על גיטרת סטראטוקסטר ימנית הפוכה, עם מיתרים המותאמים לנגינה בצד שמאל, וזאת בשל העלות הגבוהה והזמן שנדרש לייצר דגם שמאלי.
אמנם המצב לא הגיע לשוויון מלא גם בימינו, אך התקדמות ניכרת נראתה בנושא.
בשנת 1985 מכרה רשת CBS את החברה לצוות ניהול חדש, שהחליט לייעל את היצור בחברה, ולהחזיר את איכותם של הדגמים לאיכות הישנה שבזכותה היו ידועים פנדר, באותה התקופה בה ליאו עדיין ניהל את החברה.
שנות ה-80 הביאו איתם את הפופולריות הגדלה לז'אנר המטאל, ופנדר, בניסיון להתחבר לשוק החדש, החלה לייצר דגמים המותאמים לנגני המוזיקה הכבדה.
דגמים אלו נחשבים בעיני רבים לאיכותיים ביותר, אך משום מה לא ראו פופולריות רבה.
כמו כן, בשנות ה-80 החליטו פנדר להרחיב את כמות המפעלים שלהם לראשונה - והקימו מפעל ביפן.
המפעל היפני החל בייצור דגמי רה-אישיו (Reissue), דגמים מימים עברו של גיטרות פנדר שונות, שחיקו רבה ככל האפשר את הצליל, רמת האיכות והמראה של השנה המשוחזרת.
המפעל היפני, שפונה בעיקר לשוק היפני, ידוע בשל העיצוב הלא-שגרתי שלו ומבחר הצבעים הרב והמגוון שלו, כמו כן בהיותו המפעל בו מיוצר המבחר הרב ביותר של כלים שמאליים.
בנוסף למפעל היפני, החליטו פנדר להקים מפעל במקסיקו, מפעל שפונה לכלל קהל העולם ומטרתו לייצר גיטרות הנושאות של השם והעיצוב הקלאסי של פנדר, אך בעלות זולה יותר ונגישה יותר להמונים.
כמו כן, פנדר הקימו מספר מפעלים במדינות אסיה, הידועה שבהם היא סין, ושם מיוצרות עד היום גיטרות תחת המותג "סקוייר", שהיא חברת-בת של פנדר המייצרת גיטרות לבעלי תקציב נמוך, אך עדיין שומרת על העיצוב הקלאסי המאפיין גם את היקרים שבכלי החברה.
פנדר נחשבת בימינו לאחד השמות הפופולריים ביותר בקרב מוזיקאים, ומצאה את דרכה כמעט לכל ז'אנר מוזיקה אפשרי, בהתאם לדגמים ולדרישות המוזיקאים.
המפעל המקורי של פנדר, שנמצא בקורונה, קליפורניה, עדיין מהווה המקום היחיד שבו מיוצרים הכלים האמריקאים של פנדר.
מבחר נגנים מפורסמים שהשתמשו במוצרי החברה
אל-פַנדָקוּמִיָה הוא כפר פלסטיני בשומרון, בתחום נפת ג'נין ברשות הפלסטינית.
הוא נמצא סמוך לכביש המחבר בין שכם לג'נין, בגובה כ-450 מטר מעל פני הים, כ-5 ק"מ מצפון לסבסטיה.
שם הכפר הוא ההגייה הערבית של שמו היווני פֶּנְטָקוֹמְיָה (Pentacomia), שפירושו "חמישה כפרים" (פֶּנְטָה = 5, קוֹמֶס = כפר).
הכפר ידוע מהתקופה החשמונאית לפי מטבעות שנמצאו בו, וכן נזכר בפסיפס כתובת רחוב כעיירה יהודית בתחום סבסטיה, לצד היישוב שילתא (הוא סילת א-ד'אהר של ימינו).
המקום עמד שומם מהתקופה הביזנטית.
בשנת 1820 הגיע למקום אחמד אנבר מחברון עם כל משפחתו, בעקבות הזמנה של מושל סנור.
בשנת 1830, בעקבות סכסוך של מושל האזור עם הממשל העות'מאני, השתלט הצבא על כמה מכפרי האזור, כולל פנדקומיה, ובזז אותם.
למרות זאת הוסיפו משפחות להתיישב במקום.
כיום מונה הכפר כ-3,000 תושבים מוסלמים, ברובם צאצאיו של אחמד אנבר.
פֶֿנדֶר או בשמו העברי "פָּגוֹשׁ" הוא אביזר שתפקידו לחצוץ בין גוף של כלי שיט לבין הרציף או כלי שיט אחר.
ניתן למצוא פנדרים גם ליד אסדות קידוח או מצופים לצורך מניעה של פגיעה בהם.
בדרך כלל מדובר בצורת גליל הממולא בחומר סופג מכות אך בכלי שיט קטנים כמו יאכטות משתמשים לעיתים גם בצמיגים משומשים.
אם לא תהיה מחיצה בין כלי השיט לרציף, עלולות המכות כתוצאה מתנועת הגלים ליצור חור בדופן כלי השיט ובכך עלולה להוביל לטביעה.
ככל שמשקל כלי השיט גדול יותר, כך הפנדר חייב להיות עבה יותר ומסוגל לספוג את המכה ביתר יעילות.
לרציפים ומבנים אחרים שיכולים לבוא במגע עם כלי שיט, כגון גשרים, מצמידים פנדרים קבועים.
פנדר טלקסטר (Fender Telecaster), המכונה גם Tele, היא גיטרה חשמלית עם שני פיקאפים וגוף מוצק (שאינו חלול), שתוכננה ומיוצרת על ידי חברת פנדר.
העיצוב שלה פשוט, יעיל, וייחודי בצלילו, והשפיע עמוקות על תחום הגיטרות החשמליות ועל המוזיקה הפופולרית בכלל.
היא הושקה לראשונה תחת השם Broadcaster בסתיו 1950, והייתה הגיטרה הראשונה מסוגה שיוצרה בייצור סדרתי נרחב.
ייצור הטלקסטר נמשך עד היום עם מגוון רחב של דגמים ותתי-דגמים, מה שהפך אותה לאחת הגיטרות החשמליות המזוהות והמבוקשות ביותר בעולם.
הטלקסטר ידועה בצליל הבהיר, החותך והישיר שלה.
עיקר ייחודו של הצליל טמון בפיקאפ הגשר, המלופף ביותר חוטי נחושת בהשוואה לפיקאפ הצוואר, מה שמעניק לו תפוקה גבוהה יותר, לעיתים כמעט כפולה.
הפיקאפ ממוקם בזווית ומותקן על גשר מתכתי עם לוחית עבה, המחדדת את התדרים הגבוהים ומוסיפה "ברק" וחדות לצליל.
הגוף המוצק, בדרך כלל מעצים צפופים כמו אשור, הדר או פרוסות עץ ייחודיות, תורם להולכה טובה ולתגובה עקבית של המיתרים, ומאפשר צליל יציב ומדויק גם בעוצמות גבוהות.
המבנה הפשוט והקשיח של הטלקסטר הפך אותה לכלי עמיד ואמין מאוד להופעות ולהקלטות, והפשטות המכנית שלה הפכה אותה לבחירה טבעית עבור נגנים שמעריכים תגובה ישירה ללא מניפולציות מיותרות.
הצליל הייחודי והברור מזוהה אמנם בעיקר עם מוזיקת קאנטרי, אך הטלקסטר הוכיחה את עצמה גם בז'אנרים רבים נוספים – כולל בלוז, רוק קלאסי, ג'אז, אינדי ורוק אלטרנטיבי.
ג'יימס ברטון – אמן קאנטרי, נחשב מאבות סגנון ה-chicken picking.
פול מקרטני - הישתמש בטלקסטר באלבום של הביטלס Sgt.
ברוס ספרינגסטין – זמר אמריקאי שהטלקסטר היא חלק מהדימוי הבימתי והצליל הייחודי שלו.
ג'ף בק – השתמש בטלקסטר בתחילת דרכו ב"יארדז".
ג'ורג' האריסון - השתמש בטלקסטר באלבום Let It Be של הביטלס.
ג'ימי פייג' – הקליט עם טלקסטר חלק ניכר מהאלבום הראשון של לד זפלין.
אלברט קולינס – "מאסטר הטלקסטר" בבלוז, עם סאונד ייחודי וקורן.
קית' ריצ'רדס – הרולינג סטונס, שילוב של רוק, גרוב וצליל פתוח אופייני לכלי הזה.
דני סנדרסון - מישתמש בטלקסטר הלהקות גזוז ודודה ובאלבומי הסולו שלו.
ג'ו סטראמר – The Clash, סמל בסצנת הפאנק והפוליטיקה החברתית של סוף שנות ה-70.
גראהם קוקסון – Blur, הראה כיצד הטלקסטר משתלבת גם באינדי ובבריטפופ.
יהלי סובול - מישתמש משנת 1998 וגם בלהקת מוניקה סקס.
הפנדר סטראטוקסטר , ידועה גם בשם סטראט (Strat), היא מודל של גיטרה חשמלית תוצרת חברת פנדר, אשר עוצבה על ידי ליאו פנדר ופרדי טאווארס (Freddie Tavares) בשנות ה-50 המוקדמות, וייצורה נמשך עד היום.
הסטראטוקסטר שימשה ומשמשת גיטריסטים רבים בכל העולם ונחשבת לדגם הנפוץ בעולם כולו לגיטרה חשמלית.
לאחר שדגם האסקוויר, גיטרת הגוף המוצק (SOLID BODY) הראשונה, נחלה הצלחה רבה, ליאו פנדר החל לתכנן דגם חדש, על סמך ההערות שקיבל מנגנים ואנשי מקצוע בקשר לגיטרה.
יותר מפיקאפ אחד, עם אפשרות להחליף בין הפיקאפים באמצעות בורר מצבים.
גוף נוח יותר, בעל כיפוף באזור הבטן והמרפק, ובעל חיתוך כפול (CUTAWAY) באזור הצוואר, לגישה נוחה יותר.
גשר צף (טרמולו) המאפשר שינוי טונאלי של הצליל ללא שינוי באצבוע על הגיטרה.
צוואר בעל 22 שריגים ברוב הגיטרות אך יש דגמים בהם יש יותר.
על סמך בקשות אלו ועוד מספר שיפורים, בשנת 1954 הוצגה הסטראטוקסטר.
הגיטרה המקורית כללה צביעת זריחה בעלת שני גוונים, גוף העשוי מעץ מילה (Ash), נקודות שחורות על לוח האצבוע ומפתחות של קלאסון.
כמו כן, היה ניתן לבחור צבע מקטלוג הצבעים של דופונט, בתוספת 5% מערך הגיטרה.
מפרט זה נמכר עד שנת 1957, אז החלו להכין את הגיטרות מעץ אלמון (Alder), ובתוספת תשלום את עץ המילה.
סקוויר: בשנת 1981 קנתה חברת פנדר את חברת גרקו היפנית, שעד אז ייצרה חיקויי סטראטוקסטר מוצלחים, ושמה שונה ל"סקוויר".
היא מייצרת מאז ועד היום את הדגמים הזולים של הסטראטוקסטר: ה"בולט", ה"אפיניטי", ה"סטנדרט",וסדרת ה"מאסטר", הכוללת ייצור מיוחד במחירים יקרים יותר.
סדרת הסטנדרט: זוהי סדרת ה"כניסה" (Entry Level) של חברת פנדר.
דגמי הסטנדרט מיוצרים במקסיקו, ומאופיינים בגוף מעץ אלמון ובמפרט סטראטוקסטר מקורי, אך שנחשב פשוט ונחות יותר מהדגמים האמריקאיים.
המפעל המקסיקני מייצר רק דגמים תואמי פנדר.
הסדרה היפנית: ביפן מיוצרים דגמי פנדר, המתומחרים כיקרים יותר מסדרת ה"סטנדרט" אך זולים יותר מהסדרה האמריקאית.
בחלק מהדגמים הם אף נחשבים לטובים יותר מהסדרה האמריקאית, נוכח איכויות בנייה יוצאות דופן במפעל היפני.
המפעל גם מייצר חיקויים של גיטרות פנדר אחרות: ה"טלקסטר", "מוסטנג", "יגואר" ועוד.
הסדרה האמריקאית: מיוצרת במפעל פנדר, בעיר קורונה במדינת קליפורניה, והיא הגיטרה המקורית.
כמו כן קיימת גם סדרת ה"אמריקן וינטג'"- הכוללת הוצאות מחדש (REISSUE) של גיטרות משנים מסוימות.
קיימות בסדרה זו ההוצאה של הגיטרה משנת 1957, ושל זו משנת 1962.
הצליל של הפנדר סטרטוקסטר מאופיין בבהירות, צלילות ותחום גבוה "פתוח" עם נוכחות מובהקת, לצד תחום נמוך הדוק ולא מוגזם.
הפיקאפים החד-סליליים (Single Coil) מפיקים צליל מפורט ועשיר בהרמוניות, עם תגובה רגישה מאוד לאופן הנגינה.
בהשוואה לגיטרות אחרות, הסטרטוקסטר נשמעת פחות אגרסיבית ומרוכזת לעומת גיבסון לס פול, ופחות חדה וחותכת מטלקסטר; במקום זאת היא מציעה איזון עגול ומעט "זכוכיתי", עם תחושת אווריריות וגמישות טונאלית.
אחד ממרכיבי המפתח בגמישות שלה הוא מערכת בורר המצבים: שלושה פיקאפים (גשר, אמצע, צוואר), כשבין כל שני מצבים קיים "מצב ביניים" – שילוב בין שני פיקאפים – מה שמעניק חמישה מצבי צליל שונים.
מצבי הביניים מפורסמים בצליל ה-"quack" שלהם – טון חלול ומעט חד, המזוהה עם סגנונות כמו פאנק, בלוז ופיוז'ן.
בנוסף, לסטרטוקסטר מערכת גשר צפה (tremolo) המאפשרת שינוי קל בגובה הצליל ויוצרת אפשרויות הבעה נוספות.
בזכות המבנה הקל יחסית, חלוקת המשקל הנוחה, ורמות הבקרה המדויקות על הצליל, הסטרטוקסטר נחשבת לאחת הגיטרות המגוונות ביותר — מתאימה לנגנים המבקשים כלי שיכול להשתלב במגוון סגנונות מבלי לאבד את האופי הצלול והישיר שלה.
פְּנוּאֵל הוא יישוב מקראי קדום בעבר הירדן המזרחי על גדתו הדרומית של נחל יבוק, 8 ק"מ מזרחית ליישוב המקראי סוכות, המזוהה בהווה עם תל א-ד'הב א-שרקייה (Tell Edh-Dahab al-Sharqi).
לכל אורך התקופה המקראית שימשה פנואל בתור מקום אסטרטגי, שכן שלטה על אחד ממעברי היבוק והייתה מעבר הכרחי לכל מי שרצה להיכנס לארץ ישראל דרך מעברות הירדן בסמוך ליישובים אדם וסוכות.
ובאמת אזכורה של פנואל לכל אורך התנ"ך מופיע בהקשר זה.
ירבעם קובע את פנואל כעיר בירה
פנואל נזכרת לראשונה בספר בראשית בפרשת וישלח.
במקום זה, לפי הסיפור המקראי נאבק יעקב במלאך אלוהים, ליד מעבר היבוק.
כתוצאה מזה החליט יעקב לקרוא למקום פְּנִיאֵל, משום שראה את פניו של אלוהים שעימו נאבק, כאמור:
בתקופת התנחלות השבטים, נכללה העיר בתחום נחלתו של שבט גד.
פנואל נזכרת פעם נוספת בתור תחנת מעבר מעל נחל יבוק בתקופת גדעון השופט, ברודפו אחר שרי צבא מדין: גדעון הגיע לפנואל ברודפו אחר זבח וצלמונע וביקש מתושבי העיר אספקה לצבאו.
תושבי פנואל, ככל הנראה מתוך חשש מפני המדיינים, סירבו לעזור לגדעון.
כתוצאה מזה נדר גדעון לנקום בתושבי העיר ולהרוס את מגדלם לכשישוב:
האזכור האחרון של פנואל בתנ"ך מתועד לימי המלך ירבעם בן נבט, המלך הראשון של ממלכת ישראל המפולגת:
מתוך הכתוב עולה כי פנואל נכללה בתחום ממלכת ישראל, ככל הנראה לא הרחק מגבול עם ממלכת יהודה, שכן מסופר כי ירובעם בן נבט ביצר את העיר, ייתכן מאוד לצורך הכשרתה לעיר גבול.
פנדמוניום הוא השם שניתן על ידי המשורר האנגלי בן המאה ה-17 ג'ון מילטון למקום התכנסותם של מלאכי הגיהנום והשדים בספרו, גן העדן האבוד.
השם "פנדמוניום" מקורו מהמילים היווניות "παν" (פאן), שמשמעותו "כל", ו-"δαιμόνιον" (דאימוניון), שהיא צורת הקטנה שמשמעותה "רוח קטנה" או "מלאך קטן", או כפי שנוצרים פירשו זאת, "שד (דמון) קטן".
משמעות הצירוף, אם כך, היא "כל השדים", אך ניתן גם לפרש אותו: Παν-δαιμον-ειον (פאן-דמון-איון), "מקום-כל-השדים".
ג'ון מילטון המציא את השם עבור בירת הגיהנום, "בירתו הראשית של השטן ועוזריו", שנבנתה על ידי המלאכים הנופלים (מכונים גם נפילים) לפי עצתו של השד ממון.
מלאכי הגיהנום בנו את הפנדמוניום בתוך כשעה אך הוא עלה בגודלו על כל המבנים והארמונות מעשי ידי אדם.
אף על פי כן הוא היה קטן מדי מכדי להכיל בתוכו את כל השדים העצומים בגודלם, שנאלצו להתכווץ על מנת שיוכלו לשהות בתוכו.
הפנדמוניום תוכנן על ידי הארכיטקט מולציבר (מקביל לוולקן הרומאי), שהיה מתכננם של הארמונות בגן העדן לפני נפילתו.
בספר גן העדן האבוד מתוארת התכנסותם של השדים במועצה העליונה של הפנדמוניום ובו מתנהלים ביניהם ויכוחים סוערים.
הביטוי פנדמוניום משמש (בהשאלה) לתיאור מקום הומה ורועש במיוחד עד כדי מצב של כאוס מוחלט.
בנוסף, הסופרת קסנדרה קלייר, קוראת "פנדמוניום" למועדון הרועש והומה בסדרת בני הנפילים, שאחר כך התגלה שהיה מאוכלס לרוב גם בשדים.
קסנדרה קלייר משתמשת בשם פנדמוניום גם בסדרה "מכשירי התופת", למועדון אויב מסוכן המכיל בתוכו יצורים מיתולוגיים.
פנדנגו (בספרדית: Fandango) הוא מחול זוגות עממי ואנדלוסי (פלמנקו), בדרך כלל במשקל משולש, בליווי מסורתי של גיטרות וקסטנטות, או מחיאות כפיים (פאלמאס בספרדית, פאלמאש בפורטוגזית).
פנדנגו מבוצע בשירה או בריקוד.
הפנדנגו המושר בנוי על פי רוב בשני חלקים: מבוא אינסטרומנטלי ואחריו וריאסיונס.
הפנדנגו המושר נאמן בדרך כלל למבנה הקאנטה, המורכב מארבעה או חמישה פסוקי שיר בני שמונה הברות ("קופלה") או פסוקיות מוזיקליות ("טרסיוס").
לעיתים יש חזרה על הקופלה הראשונה.
משקל הפנדנגו דומה לזה של הבולרו והסגווידייה (seguidilla) הפנדנגו הראשונים נכתבו במקצב של 6/8, אך בהמשך ב-3/8 או 3/4.
מקורות הפנדנגו שנויים במחלוקת, וכוללים השערות לגבי קשריו ל-soleá, jabera וה- petenera;
הגישה העכשווית נוטה לראות כמקור את איי הודו המערבית או את אמריקה הלטינית.
צורת הפנדנגו שימשה מלחינים אירופאים רבים ונכללה לעיתים קרובות ביצירות בימתיות וכליות.
דוגמאות חשובות כוללות את "שלוש הידיים" ("Les trois mains") מאת ז'אן-פיליפ ראמו (ב"סוויטות חדשות של קטעים לצ'מבלו"), מ-1729-30 בקירוב); "פנדנגו פורטוגזי" של דומניקו סקרלטי (ק.
492, 1756) ו-"Fandango del SigR Escarlate" בחלק השני של הבלט "דון חואן" מאת גלוק (1761); הפנדנגו מופיע גם בפינאלה למערכה השלישית של נישואי פיגארו של מוצרט משנת 1786; בפינאלה של רביעיית המיתרים אופוס 40 מס' 2 של בוקריני משנת 1798; ופנדנגו לצ'מבלו מאת אנטוניו סולר.
פנוברביטל היא תרופה מסוג ברביטורט, שבתחילה שווקה תחת השם "לומינל" על ידי חברת "באייר".
זוהי התרופה האנטי-אפילפטית הנפוצה ביותר בעולם והתרופה הוותיקה ביותר הנמצאת עדיין בשימוש.
יש לה תכונות מרגיעות ומרדימות, כמו לברביטורטים אחרים, אבל לצרכים אלה החליפו אותה בבנזודיאזפינים.
ארגון הבריאות העולמי ממליץ להשתמש בתרופה כתרופת קו ראשון בפרכוסים חלקיים ובפרכוסי טוני-קלוני במדינות מתפתחות.
במדינות עשירות יותר היא לא מומלצת יותר כתרופת קו ראשון או שני לטיפול ברוב סוגי הפרכוסים האפילפטיים, אף על פי שעדיין משתמשים בה פעמים רבות בטיפול בהתקפים בינקות.
פנוברביטל (ופנוברביטל סודיום) מיוצר ומשווק בצורות שונות, בגלולות ובזריקה.
בזריקה משתמשים בעיקר כדי לשלוט בסטטוס אפילפטיקוס בעוד שגלולות משמשות בטיפול יומיומי.
טווח המינון שלה הוא בין 60 ל-320 מ"ג ביום.
מחצית החיים המאוד ארוכה שלה פירושה שחלק מן החולים לא חייבים לקחת אותה כל יום, במיוחד כשהמינון מיוצב כבר על פני כמה שבועות או חודשים וההתקפים נמצאים בשליטה.
משתמשים בה לפעמים, כתרופת הרגעה/שינה אצל חולים השרויים בחרדה או נסערים שלא יגיבו טוב או שאין להם גישה לבנזודיאזפינים, לנוירולפטיות או תרופות חדשות אחרות.
תרופת הברביטורט הראשונה, ברביטל, סונתזה ב־1902 על ידי הכימאים הגרמנים אמיל פישר ויוזף פון מֶרינג בבוואריה.
ב־1904 סונתזו כמה תרופות דומות כולל פנוברביטל על ידי פישר.
ב־1912 התחילו למכור פנוברביטל בבוואריה בשם לומינל.
היא הייתה תרופת הרגעה ושינה נפוצה עד כניסת הבנזודיאזפינים בשנות ה-60.
התכונות המרדימות והמרגיעות היו ידועות ב-1912 אבל אף אחד לא ידע שהיא גם תרופה אנטי-אפילפטית יעילה.
הרופא הצעיר ד"ר אלפרד האופטמן ביצע מחקר קפדני על חוליו במשך תקופה ממושכת.
רבים מחולים אלה השתמשו בתרופה היחידה היעילה באותו זמן – אשלגן ברומי שהיו לה תופעות לוואי קשות ויעילות נמוכה.
עם השימוש בפנוברביטל מצבם השתפר מאוד.
לחולים הקשים ביותר היו פחות התקפים ואלה היו קלים יותר ולחלק מן החולים לא היו יותר התקפים בכלל.
בנוסף מצבם השתפר גם מבחינה פיזית ונפשית משום שסילקו את הברומיד מגופם.
חולים שאושפזו בשל חומרת האפילפסיה שלהם יכלו לעזוב את בית החולים ובמקרים אחדים לחזור לעבודה.
האופטמן הדף טענות שהיעילות בעצירת התקפים אפילפטיים יכולה לגרום לחולים הסובלים להצטברות שחייבת "להשתחרר".
כפי שהוא ציפה הפסקת נטילת התרופה הובילה לעלייה בשכיחות ההתקפים – זה לא היה ריפוי.
התרופה אומצה במהירות כתרופת הקו הראשון הראשונה היעילה נגד אפילפטיה, אם כי מלחמת העולם הראשונה גרמה לעיכוב בהכנסתה לשימוש בארצות הברית.
השתמשו בפנוברביטל כדי לטפל בצהבת היילוד על ידי הגברה של המטבוליזם בכבד ועל ידי זה הפחתה של רמת הבילירובין.
בשנות ה-50 התגלתה פוטותרפיה ונעשתה טיפול סטנדרטי לצהבת היילוד.
בשנות ה-40 פיתחו Winthrop Chemical את גלולות סולפתיאזול שזוהמה על ידי פנוברביטל.
דבר זה קרה משום ששתי התרופות יוצרו זו בצד זו וניתן היה להחליף את מכשור הייצור ביניהן.
כל גלולה אנטיבקטריאלית הכילה מינון יותר מפי שניים של פנוברביטל מזה הנדרש.
מאות חולים מתו או נפגעו כתוצאה מכך.
השערורייה הובילה להכנסת תנאי ייצור נאותים לתרופות.
השתמשו בפנוברביטל יותר מ-25 שנה כטיפול מונע לפרכוסי חום.
למרות שהיא תרופה יעילה בטיפול ובמניעת פרכוסי חום חוזרים הרי אין לה השפעה על הסיכון לפתח אפילפסיה כתוצאה מפרכוסים אלה.
טיפול בפרכוסי חום פשוטים בתרופות אנטי-אפילפטיות אינו מומלץ יותר.
פנוברביטל מותווה לטיפול בכל סוגי ההתקפים האפילפטיים חוץ מהתקפי ניתוק.
התרופה יעילה בשליטה בהתקפים לא פחות מתרופות מודרניות כמו פניטואין וקארבאמזפין.
עם זאת היא נסבלת הרבה פחות.
תרופות הקו הראשון לטיפול בסטטוס אפילפטיקוס הן בנזודיאזפינים כמו דיאזפאם או לוראזפאם.
אם אלה נכשלות אפשר להשתמש בפניטואין כשפנוברביטל מהווה חלופה בארצות הברית אבל רק כתרופת קו שלישי באנגליה.
אם אלה נכשלים הרי הטיפול היחיד הוא הרדמה ביחידת טיפול נמרץ.
פנוברביטל היא תרופת הקו הראשון בטיפול בהתקפים אצל יילודים
הדאגה שההתקפים עצמם עלולים להיות מזיקים גורמים לרוב הרופאים לטפל בהם באגרסיביות.
עם זאת אין הוכחה מהימנה שיכולה לתמוך בגישה זו.
לפעמים מתווים פנוברביטל לדטוקסיפיקציה (סילוק רעלים כטיפול בהתמכרות לאלכוהול ובנזודיאזפינים בשל התכונות המרגיעות ונוגדות הפרכוסים שלה.
הבנזודיאזפינים כלורדיאזפוקסיד (נירבקסל) ואוקסאזפאם (ואבן) החליפו את פנוברביטל בדטוקסיפיקציה.
פנוברביטל יכולה להפחית בצורה יעילה רעידות ופרכוסים הנובעים מהפסקה פתאומית של שימוש בבנזודיאזפינים.
מינונים נמוכים של פנוברביטל משמשים לעיתים להשראת פעילות של האנזים גלוקורונילטרנספרז בקרב חולים הסובלים מתסמונת קריגלר נג'ר או מתסמונת גילברט, כדי לעזור בפינוי הבילירובין אצל חולים אלו.
תופעות הלוואי העיקריות בתרופה כוללות פגיעה קשה בקוגניטיביות ובהתנהגות, עייפות, קשיי קשב, חוסר קשב, ירידה באינטלקט, הפרעות בשינה, תופעות אגרסיביות - בייחוד אצל ילדים, שינויים במצבי רוח, הפרעות בלימודים, הפרעות בזיכרון.
בחלק גדול מהמקרים מתפתחת סבילות מהירה לתרופה.
אצל ילדים היא עלולה לגרום לתגובה פרדוקסלית של היפראקטיביות.
יש להיזהר כאשר משתמשים בפנוברביטל אצל ילדים.
רוב ההפרעות ההתנהגותיות הקשורות בתרופות אנטי-אפילפטיות מתרחשות אצל חולים הנוטלים קלונאזפאם (קלונקס) ופנוברביטל.
פנוברביטל גורמת לדיכוי מערכות הגוף, בייחוד של מערכת העצבים המרכזית ומערכת העצבים ההיקפית.
לכן האפיון העיקרי של מנת יתר של פנוברביטל הוא "האטה" של תפקודי הגוף, כולל ההכרה (יכול להגיע אפילו לתרדמת), ברדיקרדיה (דופק איטי), היפותרמיה, תת-לחץ דם (במנת יתר גדולה מאוד).
מנת יתר עלולה לגרום לבצקת ריאות ואי-ספיקת כליות חריפה כתוצאה מהלם.
ה-EEG של אדם שלקח מנת יתר של פנוברביטל יכול להראות ירידה ניכרת בפעילות החשמלית עד חיקוי של מוות מוחי.
דבר זה קורה בשל דיכוי עמוק של מערכת העצבים המרכזית מצב זה הוא הפיך.
הטיפול במנת יתר של פנוברביטל הוא טיפול תומך ומורכב בעיקר משמירת נתיב אוויר פתוח (על ידי צנרור, תיקון של הברדיקרדיה ותת לחץ הדם (על ידי עירוי וואזופרסור, אם צריך) וכן סילוק כמה שיותר מן התרופה מהגוף.
המודיאליזה היא יעילה בסילוק פנוברביטל ויכולה להפחית את מחצית החיים שלה עד 90% There is no specific antidote for barbiturate poisoning..
לפנוברביטל יש זמינות ביולוגית של בערך 90%.
ריכוזי הפלסמה הגבוהים ביותר מושגים 8–12 שעות אחרי נטילת התרופה דרך הפה.
היא אחת הברביטורטים בעלי אורך מחצית החיים הארוך ביותר – היא נשארת בגוף למשך זמן ארוך מאוד (מחצית החיים היא בין יומיים לשבוע) והקשירה שלה לחלבונים היא מאוד נמוכה (45-20%).
היא מופרשת בעיקר על ידי הכליות.
פנוברביטל היא אחת מתרופות הבחירה הראשונות לטיפול באפילפסיה בכלבים ותרופת הבחירה הראשונה לטיפול באפילפסיה אצל חתולים.
אפשר גם להשתמש בה בטיפול בפרכוסים בסוסים כאשר טיפול בבנזודיאזפינים נכשל.
פֶּנֶה (באיטלקית: Penne) הוא סוג של פסטה שצורתו צינור חלול עם חיתוך אלכסוני.
פנה הוא צורת הריבוי של פנה (penna) באיטלקית, שמקורה בלטינית penna ("נוצות", או "נוצה"), הכוונה להיותו מזכיר את עט הנוצה (קולמוס) ומקורו בחבל קלבריה שבדרום איטליה.
באיטליה מייצרים פנה בשתי גרסאות עיקריות: פנה לישה ("penne lisce") - פנה חלק, ופנה ריגטה ("penne rigate") או ריגטוני - פנה מחורץ שעליו רכסים קטנים חרושים.
קיימת גרסה נוספת בשם "פנוני" (pennoni) ("נוצה גדולה"), שהוא גרסה רחבה יותר של פנה.
צורה זהה או דומה נקראת "מוסטצ'ולי" (mostaccioli)- (מ־mosto, תירוש) שהוא גרסה של פנה לישה חלק ולא מחורץ במרקמו וקצות צינורותיו חתוכים למעוין.
וזיטי (ziti) ("חתנים") שהם מוטות חלולים קצרים ומכופפים עד לצורתה של האות C במרקם חלק גם כן, וזיטוני - הגרסה העבה של הזיטי.
פנה מבושל בדרך כלל עד לדרגת אל דנטה, ומוגש עם רטבים לפסטה כמו פסטו.
הוא מרכיב פופולרי בסלטי פסטה.
פנה מעולה ליישומים השונים בשל עיצובו המעשי.
מרכזו החלול מאפשר לו להחזיק רוטב היטב, בעוד שהזווית בה הוא חתוך משמשת כסוג של מצקת המקילה על האכילה.
בנוסף, פנה ריגטה מחורץ, מחזיק כמות גדולה יותר של רוטב וכן מרקם נגיס יותר למאכלים שונים, ולכן מתאים לרטבים סמיכים.
פַּנְדֶמְיָה (מיוונית: πᾶν – כל; δῆμος – עם, מגפה הפוגעת בכל העם; בעברית: מגפה עולמית) היא מגפה (אפידמיה), שהתפשטה על פני אזורים נרחבים, על פני מספר יבשות או בכל העולם.
מגפה בעלת תפוצה רחבה אך במצב יציב ונשלט אינה פנדמיה.
שפעת עונתית, גם כשהיא בעלת תפוצה רחבה, אינה מוגדרת כפנדמיה בדרך כלל.
במהלך ההיסטוריה היו כמה אירועי פנדמיה כגון פנדמיית האבעבועות השחורות והשחפת.
אחת הפנדמיות הקטלניות ביותר במהלך ההיסטוריה היא מגפת המוות השחור שקטלה לפי ההערכות בין 75 מיליון ל-200 מיליון אנשים במאה ה-14.
פנדמיה בולטת במאה ה-20 היא מגפת השפעת הספרדית שקטלה לפי ההערכות בין עשרים לחמישים מיליון אנשים ברחבי העולם בין השנים 1918–1920.
מחלת האיידס, הנגרמת בעקבות הידבקות בנגיף ה-HIV, שהתפרצה החל מסוף שנות ה-70 (התחיל כנראה באפריקה עוד לפני) וגבתה עד כה את חייהם של יותר מ-25 מיליון בני אדם, נחשבת גם כן סוג של מגפה.
ב-11 במרץ 2020 הכריז ארגון הבריאות העולמי על מגפת הקורונה כפנדמיה.
פנדמיה היא מגפה המתרחשת בקנה מידה החוצה גבולות בין-לאומיים, ומשפיעה על מספר גדול של אנשים.
פנדמיה יכולה להיחשב גם פגיעה בבעלי חיים או בגידולים חקלאיים.
בעבר הגדיר ארגון הבריאות העולמי שישה שלבים המתארים את תהליך ההדבקה בנגיף עד להפיכתו למגפה עולמית, הנתונים התייחסו לנגיף האינפלואנזה מחולל מחלת השפעת.
ב-2014 המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן בשנת 2014, המרכזים לבקרת ומניעת מחלות בארצות הברית הציגו מסגרת מקבילה לשלבים הפנדמיה.
החל בפברואר 2020, הודיע דובר הארגון כי שוב לא ייעשה שימוש בשיטת ששת השלבים להגדרת פנדמיה.
מחלה או מצב רפואי אינם מוגדרים כמגפה רק משום שהם נפוצים וגורמים לתחלואה ולמוות, אלא אם כן ישנה מעורבות של זיהום, לדוגמה, סרטן אחראי למקרי תחלואה רבים אך אינו נחשב למגפה מכיוון שהמחלה אינה מידבקת.
הפנדר ג'אז בס (או בקיצור J-בס), היה הדגם השני של בס חשמלי שנוצר על ידי ליאו פנדר.
"הג'אז בס" שונה מ"הפרסיז'ן בס" של פנדר בכך שהטון שלה חמים יותר ועשיר יותר, עם פחות דגש על ההרמוניה הבסיסית.
בנוסף, לג'אז בס יש שני פיקאפים לא מפוצלים ואילו לפרסיז'ן פיקאפ אחד מפוצל.
הג'אז בס משמש בעיקר בסגנונות כמו ג'אז, פאנק, דיסקו, רגאיי, בלוז ורוק.
ה"פנדר ג'אז בס" הוצגה לראשונה בשנת 1960 כדגם "DELUXE" והיא הוצגה בתור גרסת באס של גיטרת ה"ג'אז מאסטר" של פנדר שגם היא שווקה לראשונה בתור דגם "DELUXE" בזכות עצמו.
לג'אז בס יש שני פיקאפים יחידי סליל עם שני מגנטים מתחת לכל מיתר.
טכנולוגיה זו נתנה תדרים גבוהים מודגשים יותר, כדי להתחרות בגיטרת הבס של ריקנבאקר שהוצגה בשנת 1957.
הצוואר של הג'אז בס צר בהרבה מזה של הפרסיז'ן בס.
אמנם דגם ה"פרסיז'ן בס" היה מיוחס במקור לגיטרת טלקסטר (ולאחר שנת 1957, סטראטוקסטר) הסגנון של הג'אז בס היה יותר מושפע מה"ג'אז מאסטר" של פנדר.
המטרה המקורית של הג'אז בס היא לגרום לנגני הקונטרבס לעבור להשתמש בבס חשמלי.
לג'אז בס המקורית היו שני כפתורים (knobs) ,אחד השולט בעוצמת הגיטרה ואחד לשליטה בפיקאפים.
לאחר שרשת CBS רכשה את פנדר בשנת 1965 הוכנסו כמה שינויים קוסמטיים בג'אז בס; בנוסף לצוואר המייפל קיבלה הג'אז בס גם צוואר מעץ רוזווד (סיסם הודי) ובנוסף לפסים על הצוואר הוסיפו נקודות.
סטנדרט ג'אז בס (חמישה מיתרים)
"פרטלס" אמריקן סטנדרט ג'אז בס
אמריקן סטנדרט ג'אז בס (חמישה מיתרים)
אמריקן סטנדרט ג'אז בס (שמאלית)
דלוקס אקטיב ג'אז בס (חמישה מיתרים)
אמריקן דלוקס ג'אז בס (חמישה מיתרים)
אמריקן וינטז' '62 ג'אז בס
אמריקן וינטז' '75 ג'אז בס
ריאישו 62' ג'אז בס (תוצרת יפן)
ריאישו 75' ג'אז בס (תוצרת יפן)
ג'אז בס V (חמישה מיתרים, תוצרת יפן)
בחלק מדגמי ה"DELUXE" יש פר-אמפ "אקטיבי", במקום שליטת טון פסיבית יחידה, לבסים האלו יש שלושה שולטי אקולייזר נפרדים.
לדגמים אלו היו 22 סריגים, שיבוצי נקודות ואספקת חשמל ל-18 וולט בדגמים מסוימים.
ה"דלוקס ג'אז בס" הפך מיד לחלק מרכזי בתעשיית הבס החשמלי בפנדר בשנת-1995, הם שינו את השם מ"דלוקס ג'אז בס" ל"אמריקן דלוקס ג'אז בס" בשנת-2000.
ה"אמריקן דלוקס ג'אז בס" (זמין גם בגרסת חמישה מיתרים ו"פרטלס") כולל גם שני פיקאפים מסמריום קובלט
פנובסקוט הוא מחוז במיין שבארצות הברית.
עיר המחוז שלו היא בנגור.
מחוז וושינגטון נוסד ב-15 בפברואר 1816 מחלק ממחוז הנקוק הסמוך.
חלוקת תושבי פנובסקוט על פי קבוצות מוצא:
פנדר ג'גואר היא גיטרה חשמלית המיוצרת על ידי חברת פנדר.
גוף הגיטרה הוא מסוג Solid Body, בדומה לאחיותיה פנדר סטראטוקסטר ופנדר טלקסטר.
הגיטרה יוצרה לראשונה בשנת 1962 על ידי חברת פנדר, והיוותה את הדגם החדש המוביל של החברה.
בשנת 1975 הגיטרה הוצאה לחלוטין מקו הייצור של חברת פנדר, אולם 24 שנים מאוחר יותר, בשנת 1999, הגיטרה הוחזרה לקו הייצור בסגנון וינטג'.
הגיטרה התקבלה באופן כמעט מיידי בקרב מוזיקאים מז'אנר הסארפ, ובמהלך שנות ה-60 נהנתה מפופולריות בקרב הקהל הרחב (אמנם לא כמו דגמים אחרים, יותר מוכרים של החברה).
כאשר מוזיקת הסארפ התחילה "להתיישן" וקהל היעד של הדגם פחת, פנדר החליטה להפסיק את יצור הדגם.
בשנות ה-70 החל הדגם להיעלם מעיני הציבור, אך בשנות ה-80 המאוחרות חזר לאור הזרקורים כאשר מוזיקאים שונים מז'אנרי הגראנג', האינדי והפאנק חיפשו גיטרות ישנות של פנדר אשר היו באותה איכות כמו הדגמים הידועים (והיקרים) יותר, אך במחיר זול, ובין הדגמים האלו הייתה גם הג'גואר.
הדגם חזר לייצור בשנת 1999 עקב עלייה ניכרת ברמת הביקוש של מעריצים ומוזיקאים.
בשנת 2012 החלה פנדר לייצר דגמים המבוססים על הג'גואר של קורט קוביין, סולן להקת נירוונה (אשר היה מזוהה עם דגמים נשכחים נוספים של פנדר), ונחשב לאחת הסיבות העיקריות להחזרת הליך הייצור של הדגמים.
שימוש ידוע נוסף בגיטרה הוא בקליפ של רד הוט צ'ילי פפרז, Under The Bridge, בה ג'ון פרושיאנטה הגיטריסט עומד ומנגן את הפתיח של השיר ובגיטרה ניגן גם יובל מנדלסון.
גשר: הגשר הוא גשר עם ידית טרמולו (Tremolo Arm).
כפתורים (knobs): כפתור טון (חותך את התדרים הנמוכים) וכפתור ווליום.
פיקאפים: לגיטרה יש 2 פיקאפים.
בגרסה אחת של הג'גואר הפיקאפים הם פיקאפי האמבקר (פיקאפים המורכבים משני סלילים זה לצד זה ומונעים רעש רקע), אך לרוב הפיקאפים הם פיקאפים יחידי סליל (Single-coil).
פיקגארד:: בדרך כלל הפיקגארד לבן או אדום כהה, אך לפעמים הוא שחור, תלוי בצבע גוף הגיטרה..
גוף הגיטרה: גוף הגיטרה עשוי מעץ אלדר.
בורר פיקאפים: לג'גואר יש בורר מצבים משודרג, המאפשר הפעלה של כמה פיקאפים בו זמנית, ולא רק בחירה בין פיקאפים, כשאחד פועל כל פעם, כמו בפנדר סטראטוקסטר והפנדר טלקסטר המוקדמות.
צוואר: צוואר הגיטרה בדרך כלל עשוי מעץ מייפל.
לוח אצבוע (Fingerboard): לוח האצבוע בדרך כלל עשוי מעץ רוזווד.
חיבור: חיבור הגיטרה הוא חיבור "1/4 סטנדרטי כמו בכל גיטרה חשמלית מוכרת.
החיבור מצוי בחזית גוף הגיטרה, ולא על צדו, כמו בטלקסטר.
פנדליס (בליטאית: , ביידיש: פונידל או פאָנעדעל) היא עיירה בצפון ליטא, אשר ממוקמת כ–26 קילומטרים מערבה מהעיירה רוקישקיס, בכביש לבירז' שבמחוז פוניבז'.
העיירה נמצאת בקרבת נחל האפשצ'יה (Apaščia).
בסוף המאה ה-19, מנתה העיירה 5,000 תושבים מתוכם 2,500 יהודים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה במספר התושבים היהודים כך שבשנות ה-20 של המאה העשרים חיו בעיירה 800 יהודים אשר נספו בשואה.
כיום העיירה מונה בין 900 ל-1,000 תושבים.
אתר מעניין בעיירה הוא בית הקברות היהודי.
החינוך בעיירה נחשב לגבוה, ורבים מתושבי העיירה היו משכילים.
למקור שם העיירה שני הסברים הקשורים במסחר, שכן סוחרים מווילנה ומריגה היו נפגשים ומחליפים סחורות באזור.
לפי הסבר האחד, מקור השם במילה שמשמעותה "מחסן".
מקומות האחסון בליטא נקראו "פודליס" (podėlis) ובלטביה הם נקראים "פונדליס" (pondėlis).
לפי ההסבר השני מקור שם העיירה בשם שנתנו ליום שבו השוק היה פתוח (יום שני, שנקרא בעבר בליטאית panedėlis).
אזכור ראשון לעיירה מופיע בשנת 1591 לא ידוע מקורו.
ייתכן, כי העיירה הוקמה סביב אחוזה פאודלית שהייתה שייכת למשפחת רג'קי, שמכרה אותה למשפחת קושיאלקובסקי בשנת 1767. אחד מבעלי העיירה החדשים, סטומברי קושיאלקובסקי, הרס את האחוזה, מה שככל הנראה העיד על סיום הפיאודליזם בעיירה.
מקום האחוזה הפך לפארק מיוער שנשתל בשנת 1801, ובו בנה איגנסי קושיאלקבוסקי כנסיית אבן קתולית.
עד מלחמת העולם הראשונה ידוע על כ-150 משפחות יהודיות ועוד כ-60 משפחות נוצריות שישבו במקום.
בעיירה פנדליס הוקמו מספר מוסדות יהודיים ברחוב synagogue (בית כנסת) כגון: בית כנסת, בית לימוד, היכל תפילה, בית מחסה ומקווה ששירתו את תושבי הקהילה היהודית בעיירה.
הקהילה היהודית שחיה בפנדליס הייתה חסידית והתבססה על מסחר בשוק.
בעיירה ישבו יהודים שעסקו במסחר ובמלאכה.
פעמיים בשנה התקיים יריד גדול, בו מכרו הסוחרים היהודים סחורות שונות.
שמעון זוס, יהודי שחי בעיירה, היה בעל העסק המצליח והגדול ביותר למכירת בדים וכלי תפירה.
רב הקהילה, משה אוגינס, שהנהיג את יהודי העיירה לפני מלחמת העולם הראשונה היה אדם מלומד.
לאחר שנפטר תפס את מקומו הרב איציק דובובי.
במלחמת העולם השנייה בוצעו פוגרומים באוכלוסייה היהודית בעיירה.
עיקר הפגיעה הייתה בחנויות ובבתים, נופצו חלונות ורכוש היהודים נשדד.
היהודים ניסו להתנגד אך ללא הצלחה.
בשנת 1941 נרצחה כל הקהילה היהודית ובתים רבים בעיירה נשרפו עד היסוד בפנדליס.
השריד שנותר מהקהילה היהודית הוא בית הקברות של קרבנות השואה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה נכבשה פנדליס על ידי הצבא האדום.
על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם בינה לבין גרמניה הנאצית.
בשנת 1941 במסגרת מבצע ברברוסה, בו החלה גרמניה הנאצית לכבוש שטחים מברית המועצות, כבשה גרמניה את ליטא.
גרמניה הנהיגה במדינה שלטון עוד יותר אכזרי מקודמו.
יהודי פנדליס קיוו שתהליך הכיבוש יארך זמן קצר ותינתן להם הזדמנות לברוח.
אך בתחילת 1940 נכבשה ליטא ועמה גם העיירה.
בעיירה פנדליס, נחסמו כל הכבישים ורק יהודים מעטים הצליחו לברוח.
לאחר כמה שבועות הונחו היהודים להתכנס בשוק.
רב העיירה נרצח לעיני בני הקהילה ושאר היהודים נלקחו אל בית אבן ונכלאו שם למשך כמה ימים.
לאחר מכן הוצעדו בכפייה אל רוקישוק כ-28 קילומטרים מפנדליס ושם קיבצו את כל יהודי האזור, בניהם יהודי פנדליס.
לאחר מכן הובלו 13,000 היהודים למלומל, כשלושה קילומטרים מרוקישוק, שם נאלצו הצעירים לחפור בור באדמה מבלי לדעת למה.
לאחר שסיימו נורו כל היהודים וכוסו באדמה.
יהודי אחד בלבד, ג'נקל שרייבר, הצליח לשרוד.
הוא נורה בכתפו, חפר מתוך האדמה פתח כדי לצאת מהבור, ואז ברח לכיוון ברית המועצות.
בשנת 1944 שוחררה ליטא על ידי ברית המועצות שנחלה הצלחה במבצע ברברוסה והחלה לכבוש שטחים מגרמניה הנאצית.
עד אז 94 אחוזים מיהודי ליטא הושמדו.
בקהילת פנדליס היה בית ספר יהודי קטן שהכיל בין חמש לשש כיתות.
הורים אשר רצו שילדיהם ילמדו עברית נאלצו לשלוח אותם לרקישוק שם היה בית ספר עברי גדול.
בעיירה היה גם בית ספר גדול עבור התושבים הנוצרים.
בשל הקשיים הכלכליים ובשל הבדידות שנבעה מגודלה הקטן של העיירה יהודים ונוצרים רבים עזבו את העיירה אל אמריקה, אל קייפטאון וחלק אל מדינת ישראל שם חלקם הצליחו לבנות את בתיהם ולהקים משפחות.
אחד מהאנשים הבולטים בעיירה הוא אנטנס סטרזדס, משורר מפורסם שלא היה יהודי, אשר עבד בכנסיית העיירה, אמנם לזמן קצר.
בספר יזכור על רוקישוק וסביבתה מצוין פרק על פנדליס, שתורגם כחלק מהפרויקט שארגן הארגון JewishGen.
הנצחת שואת פנדליס ואיסוף המידע עליה נעשו בעזרת הניצולים שחיו בקייפטאון בשנת 1995.
פָּנְדֶלִֿיס פָּנְדֶלִֿידִיס היה זמר, מלחין ופזמונאי יווני.
רבים משיריו זכו להצלחה רבה ביוטיוב.
בהיותו בן 32, נספה בתאונת דרכים.
פנדלידיס נולד לאַתִ'ינָֿה פַּנְדֶלִֿידוּ ולסְטָֿאוְורוֹס פַּנְדֶלִֿידִיס, וגדל בפרוור נֶאָה אִיוֹנִֿיָה השוכן צפונית לאתונה.
החל מגיל 7 שיחק פנדלידיס כדורגל בעמדת החלוץ, והגיע לרמת משחק מקצוענית.
בגיל 17 גילו רופאיו כי סבל מקרדיומיופתיה.
בעקבות ממצא זה, החליט פנדלידיס לחדול ממשחק פעיל.
בהיותו תלמיד מצטיין, עבר פנדלידיס את המבחנים הפאן-הלניים , והתקבל לבית הספר הימי למש"קי קבע, שם עבד כמש"ק.
לאחר עשר שנות שירות צבאי בצי היווני, החליט לפרוש מצבא יוון, כדי להגשים את חלומו הגדול משחר ילדותו - להיות זמר.
זאת - אף על פי שבעת פרישתו מהצבא, היה נטול השכלה וכישורים מוזיקליים, החיוניים לצורך הגשמת מטרה זו.
בהיותו אוטודידקט, למד לבדו לנגן בגיטרה, אותה קיבל כמתנה מאביו, בשל הצטיינותו בלימודיו.
פנדלידיס החל לנגן בגיטרה עוד בהיותו בן 11. בגיל 13 החל לכתוב את שיריו הראשונים, ובגיל 14–15 הלחין וניגן אותם בגיטרה.
במקביל, עבד בדוכן הימורים מטעם הארגון היווני להימורים בכדורגל שהיה בבעלות משפחתו בנֶאָה איוֹנִֿיָה, והמשיך בכך גם לאחר שהתפרסם.
נוסף על עבודתו שהייתה בעלת זיקה לכדורגל, אהד פנדלידיס את קבוצת א.א.ק.
הוא נקשר לבני משפחתו, ובמסגרת ראיון שנערך עמו זמן מה לפני מותו, הודה בקרבתו הרבה לאמו.
במשך כארבע שנים שר פנדלידיס במרכזי בילוי קטנים, בעודו עובד במקביל בצי היווני.
כמו כן, הקליט באופן עצמאי הקלטות ביתיות, במסגרתן שר וניגן בגיטרה את שיריו, שאותם כתב קודם לכן.
חבריו העלו סרטונים אלו ליוטיוב; באמצעות פלטפורמה זו, רכש פנדלידיס הכרה ופרסום הולכים וגוברים, בחלוף הזמן.
ב-2012, קישר איש העסקים קֿוֹסְטַאס בֶּרְטַֿאקִיס את פנדלידיס עם הזמר וַאסִֿילִיס קַארַֿאס , והקריירה של פנדלידיס החלה לנסוק.
לאחר פגישה משותפת, חתמו השניים על חוזה הופעות, במסגרתו נקבע כי שני הזמרים ישתפו פעולה עם הזמרת פָּֿאוֹלָה , במסגרת סדרת הופעות, אשר כונתה "קַארַֿאס - פָּֿאוֹלָה - פנדלידיס".
סדרת הופעות זו עתידה הייתה להיערך באולם "Teatro Music Hall", השוכן באתונה, והמהווה במה עבור בכירי הזמרים היווניים, המקיימים בו לעיתים קרובות הופעות ענק בנוכחות קהל רב.
בעקבות מאורע זה, החליט פנדלידיס לפרוש משירותו הצבאי בצי היווני, כדי להגשים את חלומו, אשר החל לרקום זה מכבר עור וגידים.
הוא חתם על חוזה עם חברת התקליטים "Minos EMI" , במסגרתו הקליט והוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, אשר כונה: "לילות אלכוהוליים".
אלבום זה ראה אור ב-2012, והגיע למעמד של פלטינה כפולה, בעבור מכירות של עותקים.
מתוך אלבום זה, נחל השיר "את לא מתאימה (לי), אני אומר לך (זאת)" הצלחה גדולה.
סינגלים נוספים אשר נכללו באלבום זה היו: "מישהו מלווה אותי" (או: "אני בדייט"), "בואי נתערב שתחזרי", "האשליה שלי" (או: "אני משלה את עצמי") ו"שיכור על הצוק", אשר נחלו הצלחה בתחנות הרדיו היווניות השונות.
פנדלידיס עצמו הודה, כי טרם כתיבתם של שיריו, קיבל השראה מחוויות וממאורעות שחווה במהלך חייו, או מסיפוריהם של האנשים הקרובים לו.
אהבתו לאמו אַתִ'ינָֿה הייתה כה רבה, עד אשר הקדיש עבורה שיר, הנושא את שמה.
פנדלידיס הופיע תמיד בליווי הגיטריסט סְטֶֿלְיוֹס בִּינִיאָֿרִיס, ועם חברו, דימיטריס כוֹרִינֿוֹס, שניגן בטוּבֶּלֶֿקִי .
ב-31 באוקטובר 2013, יצא לאור אלבומו השני: "קשת שחסרים בה שני צבעים".
ב-2014, יצא לאור אלבומו השלישי: "ירח מלא ו (עוד) משהו - שאיפה (חלק ראשון)".
ב-2015, יצא לאור אלבומו הרביעי: "ירח מלא ו (עוד) משהו - נשיפה (חלק שני)".
במהלך תקופת פעילותו המוזיקלית הקצרה של פנדלידיס, הוקלטו 48 שירים, כולם פרי עטו, כאשר שישה מהם הקדיש לזמרים אחרים, הנמנים עם בכירי האמנים היווניים של ימינו: פָּֿאוֹלָה , יָֿאנִיס פְּלֿוּטַארְכוֹס , אֶלֶֿנִי חַאטְזִֿידוּ, אַמָארִילִֿיס ואִירִֿינִי פַּאפַּאדוֹפּֿוּלוּ.
סדרה של שישה שירים שכתב והלחין פנדלידיס - ראו אור לאחר מותו.
חמישה מהם, אשר בוצעו על ידו, הוקלטו טרם מותו, ושיר אחד בוצע על ידי אַמָארִילִֿיס.ארבעה חודשים לאחר מותו, ראה אור השיר הראשון: "אני זוכר".
עשרה חודשים מאוחר יותר, ראה אור השיר השני בסדרה: "הזדמנות אחת נוספת".
ב-18 בפברואר 2017, ביום השנה הראשון למותו, ראה אור השיר השלישי בסדרה: "ספינות על קרקעית הים", אשר קבע שיא צפיות חדש, בגרסתו היוונית של יוטיוב - עבור שיר פאן-הלני כלשהו: לאחר יום אחד בלבד מרגע פרסומו באתר, צבר השיר למעלה ממיליון צפיות.
מספר חודשים לאחר מכן, ב-27 באוקטובר, ראה אור השיר הרביעי בסדרה: "אני אחיה", אשר נכתב והולחן על ידי פנדלידיס, ובוצע על ידי "אַמָארִילִֿיס".
ב-1 בדצמבר, ראה אור השיר החמישי בסדרה: "שמרי על עצמך".
ב-25 במאי 2018, ראה אור השיר השישי והאחרון בסדרת השירים: "שוב ושוב".
פנדלידיס נהרג ב-18 בפברואר 2016 בשעות הבוקר המוקדמות, בתאונת דרכים שהתרחשה בכביש מעקף מעוקל העובר מעל מחלף בשדרת ווּלִיאַגְמֶֿנִיס , בקטע השדרה העובר ברובע אֶלִינִיקֿוֹ בדרומה של באתונה.
מכוניתו מסוג מרצדס W164 ML 63 AMG שחורה, סטתה ממסלולה והתנגשה במעקה הבטיחות.
הוא חולץ מהמכונית על ידי שוטרי משטרת תנועה והובהל לבית החולים הכללי "אָסְקְלִיפִּֿיוֹ וֿוּלָאס", השוכן בחלקו הדרומי של פרבר וֿוּלָה , שם נקבע מותו.
הלווייתו של פנדלידיס נערכה יומיים לאחר מכן, ב-20 בפברואר, לעיני עשרות אלפי אזרחי אתונה אשר חלקו לו כבוד אחרון.
מסע ההלוויה יצא מכנסיית סְפִּירִֿידוֹן הקדוש בנֶאָה איוֹנִֿיָה, שבה נהג להתפלל.
ארונו כוסה בדגל יוון ובעשרות פרחים, והובל לבית הקברות "מֶטָאמֿוֹרְפוֹסִיס", שם נקבר פנדלידיס.
שלושה חודשים לאחר מכן, נחשפו ממצאיה הטוקסיקולוגיים של התאונה, לפיהם פנדלידיס נהג תחת השפעת כמות גדולה של אלכוהול.
בהודעה קצרה לכלי התקשורת נאמר כי על פי תוצאות הבדיקות הרפואיות הרשמיות, היו בדמו של הזמר בעת התאונה 2.72 מיליגרם אלכוהול.
באוקטובר 2017 נסגר באופן סופי תיקו המשפטי של המקרה.
Καράβια στο βυθό :2017 - סירות על קרקעית הים.
2012: וַאסִֿילִיס קַארַֿאס ופנדליס פנדלידיס - Για τον ίδιο άνθρωπο μιλάμε - אנו מדברים על אותו האדם (מיני אלבום).
Άλλη μια ευκαιρία :2016 - הזדמנות אחת נוספת.
Γίνεται & Όνειρο ζω + Αλκοολικές οι νύχτες - זה אפשרי + אני חי בחלום (או: אני חי את החלום) + לילות אלכוהוליים.
פנדרו (בכורדית: پێندرۆ, Pêndro) הוא כפר כורדי בכורדיסטן העיראקית, הממוקם במחוז ארביל, קרוב לגבול של עיראק עם טורקיה, הוא ממוקם כ-15–18 ק"מ צפונית לבארזאן.
פנה פנה (בספרדית: Pana Pana) היא עיירה שנמצאת במחוז גואאיניה שבקולומביה.
פנה פנה נמצאת כ-627 ק"מ מעיר הבירה בוגוטה וכ-253 ק"מ מבירת המחוז אינירידה.
בנוסף, פנה פנה נמצאת כ-12.5 ק"מ מהגבול של קולומביה עם ברזיל.
בנוסף, העיירה נמצאת בשמורת הטבע פואינאוואי ליד הנהר קויארי.
פנדר רודס הוא פסנתר חשמלי שהיה נפוץ במוזיקה של שנות ה-70 של המאה ה-20. הפסנתר הומצא על ידי הרולד רודס (Harold Rhodes ).
רודס המציא את הפסנתר עבור חיילים אמריקאים פצועים במהלך מלחמת העולם השנייה, אותם ביקש ללמד נגינה כחלק ממהלך השיקום.
כעשור לאחר המלחמה החלה חברת פנדר לייצר גרסת בס של הפסנתר.
ב-1965 החלה החברה לייצר גרסת פסנתר מלאה עם 7 אוקטבות ורבע (88 קלידים).
הפסנתר הפך לנפוץ בהרכבי מוזיקת פופ, ג'אז ומוזיקת נשמה.
השימוש בפסנתר פחת עם כניסת הסינתיסייזר הקל בשנות השמונים, עד שייצורו הופסק.
ב-2005 קנה ג'וזף ברנדסטטר (בעל חנות לכלי נגינה מלוס אנג'לס) את הזכויות על המותג "רודס" מחברת רולנד, ומ-2009 שב לייצר ולמכור פסנתרי רודס חדשים.
הפסנתר תוכנן כך שידמה ככל הניתן נגינה בפסנתר אקוסטי, לפיכך מנגנון הפסנתר מבוסס על קלידים, כל קליד נוקש באמצעות פטיש על קולן, המוגבר באמצעות פיקאפ אלקטרו-מגנטי ומושמע באמצעות מגבר (בדומה לגיטרה חשמלית).
לכלי יוצרו מספר גרסאות בהן גרסה נישאת קטנה, בת 73 קלידים, הניתנת לנשיאה במזוודה ייעודית הכוללת מגבר ורמקולים וגרסת במה (stage) עם חיבורים למגבר חיצוני.
גרסאות נוספות כוללות אפקטים במוצא הצליל כגון טרמולו, פדל השהיית צליל (sustain pedal) ותאימות למגוון ציוד ההגברה והאפקטים של פנדר.
עניינו של רודס היה בהוראה ולפיכך תכנן כיתת לימוד מבוססת פסנתרי רודס (Rhodes Student), המחוברים באופן פרטני לעמדת הוראה, באמצעותה יכול המורה להאזין לכל תלמיד באופן פרטני ולעמוד על התקדמותו.
כלי דומה היה ה-Wurlitzer, שהיה בעל צליל מתכתי יותר.
ריי מנזרק, קלידן ה-Doors, נהג להשתמש בגרסת הבס של הפסנתר בהקלטות ובהופעות, כאשר ניגן בשמאל על הפנדר רודס ובימין על אורגן חשמלי.
בגרסת האולפן Riders on the Storm עשה שימוש בגרסה מלאה של הפסנתר.
לדבריו, הלהקה חבה את עצם קיומה לפסנתר רודס.
לקראת סוף שנות השישים, עם התפתחות הפיוז'ן, הפך הכלי לפופולרי בג'אז.
בין היתר ניגנו בו הרבי הנקוק, צ'יק קוריאה, ביל אוונס וג'ו זאווינול.
הכלי זכה לפופולריות והוקרה בעקבות אלבומו פורץ הדרך של מיילס דייוויס Bitches Brew, בו נעשה שימוש בשני פסנתרים במקביל.
ב-1969 ניגן בילי פרסטון בפנדר רודס במסגרת ההופעה האחרונה של הביטלס על גג אולפני אפל רקורדס (הוא מופיע בנגינה בכלי בגרסת האולפן של השיר Get Back).
סטיבי וונדר הרבה להשתמש בפנדר רודס בשנות השבעים, וריי צ'ארלס הופיע כשהוא מנגן על הכלי בסרט האחים בלוז.
היה זה גם אחד הכלים המועדפים על קלידן להקת סטילי דן, דונלד פייגן, גם בקריירת הסולו שלו ובהופעותיו.
בישראל נודעו כנגנים בכלי יוני רכטר, אריאל זילבר, עוזי נבון ואלונה טוראל.
פנדמיק הוא משחק לוח שיתופי, שתוכנן על ידי מאט ליקוק, ופורסם לראשונה על ידי חברת המשחקים האמריקאית Z-Man Games בשנת 2008 ובגרסה עברית בשנת 2014.
בעלילת המשחק נפוצו בעולם ארבע מחלות, שכל אחת מהן מאיימת למחוק אזור מסוים בעולם.
המשחק מיועד לשניים עד ארבעה שחקנים, שכל אחד מהם ממלא אחד מבין שבעה תפקידים אפשריים: אחראי היערכות לשעת חירום, מדענית, חוקרת, פרמדיק, מומחית לרפואה מונעת, קצין מבצעים וקצין תעבורה.
המטרה במשחק היא לגלות את כל ארבע התרופות למחלות לפני שמפסידים למשחק.
למשחק יצאו שלוש הרחבות שלא תורגמו לעברית:
פנדמיק נחשב לאחד מהמשחקים השיתופיים המצליחים ביותר שהגיעו למכירות בשוק הזרם המרכזי, ונחשב למשחק שעיבד את סוג האסטרטגיה שמציעים משחקי שיתוף פעולה מוקדמים יותר, כמו ארקם האימה, למשחק שניתן לשחק בזמן מוגבל על ידי מספר שחקנים גדול יותר.
מלבד ההרחבות שוחררו כמה ספין אופים של המשחק.
הספין-אוף הבולט ביותר הוא מורשת הפנדמיק: עונה 1 שהוסיף למשחק עלילה מתמשכת ושינויים קבועים במשחק וזכה לציון גבוה יחסית של האתר Board Game Geek בדירוג משחקי הלוח.
לקוק החל לעצב את המשחק בשנת 2004, לאחר שהבין שמשחקים תחרותיים פוגעים במערכת היחסים שלו עם אשתו וביסס אותו על התפרצות הסארס בשנים 2002–2004.
המטרה של פנדמיק היא שהשחקנים, בתפקידים שנבחרו באופן אקראי, יפעלו בשיתוף פעולה כדי לעצור את התפשטותן של ארבע מחלות ולמצוא תרופה לכל אחת מהן.
המשחק מורכב מלוח משחק המייצג רשת המחברת 48 ערים על מפת העולם, שתי ערימות קלפים (כרטיסי משחק וכרטיסי זיהום), ארבעה צבעי קוביות כאשר בכל צבע יש 24 קוביות (כל צבע מייצג מחלה שונה), שש תחנות מחקר, וכלי משחק בצבעים של כרטיסי התפקידים.